tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככל הנראה אנשים לוקים בה מסיבות תורשתיות, פסיכולוגיות, חברתיות ותרבותיות.
לעיתים יכול פחד הקהל להתפתח כתוצאה מאירוע שקרה לאדם בעבר ואשר גרם להתפרצות שלה.
במקרים רבים יש מתאם חיובי בין ביישנות לבין חרדת קהל.
אופיו של האדם משפיע רבות על רמת החרדה.
כך למשל בעלי אופי דאגני, ידאגו מהופעתם ואיך יראו על הבמה.
בעלי אופי פרפקציוניסטי, המחפשים שלמות בביצוע ובעלי ביקורת עצמית מוגזמת ותובענית, לא יחושו שביעות רצון מספקת מיכולת הביצוע שלהם.
אדם המרגיש חסר ביטחון, בגלל גורמים פסיכולוגיים שונים, ביטחונו העצמי יורד אפילו יותר לקראת הופעה בפני קהל.
אדם בעל אופי מופנם וסגור יעדיף לא להיות במרכז הבמה, וברגע שיידרש להיות במרכז הקבוצה רמת החרדה שלו תגבר.
קיים גם מקור ביולוגי לחרדת קהל הנובע מן האמיגדלה.
האמיגדלה מעורבת בתהליך ויסות הרגש, מקושרת עם תגובות רגשיות במצב של סכנה ופחד כמו למשל תגובת "הילחם או ברח".
כאשר עומדים מול קהל עשויה להתעורר תחושת חשיפה וסכנה, אשר גורמת לאמיגדלה לייצר תגובה דומה.
ההערכה היא כי האמיגדלה היא שריד אבולוציוני המשפיעה על האדם להימנע מלהחשף למבטים או לתשומת לב אשר יכולים להיתפס כאיום המזמין תוקפנות.
תסמינים קוגניטיביים: פחד קהל מלווה במחשבות העוסקות בדימוי העצמי של האדם ובחששות מתגובת הסביבה.
כאשר אדם נדרש לדבר מול קהל הוא הרבה יותר מודע לעצמו ולהתנהגותו.
מודעות זו היא נורמטיבית אך כאשר היא עולה לכדי אובססיה וכאשר המחשבות מעיקות ורודפות את האדם במהלך היום מתעוררת החרדה.
מחשבות אלו מערערות את האדם ומחזקות את הלחץ הנפשי.
תסמינים רגשיים: פחד קהל מעורר ירידה בהערכה העצמית, כעס ודיכאון.
ככל שפחד הקהל משפיע יותר על הבחירות שהאדם עושה במהלך חייו ובחיי היומיום שלו כך הסיכוי שהשפעתו על הרגשות תהיה גדולה יותר.
תסמינים פיזיולוגיים: כאשר אדם נדרש לדבר מול קהל והלחץ הנפשי מתעצם מתעוררת המערכת הפיזיולוגית שתפקידה להכין את הגוף למצב של סכנה.
המערכת מפרשת את סימני החרדה שאדם חש בסיטואציה מול קהל כסכנה, והיא מתחילה לפעול וגורמת לתסמינים גופניים הכוללים: הזעת יתר, דופק לב מואץ, קשיי נשימה, הסמקה, רעד בקול, גמגום וחולשה בגוף.
תסמינים התנהגותיים: האדם ימנע מלהחשף ויעשה כל שביכולתו על מנת להימנע ממצב בו עליו לדבר מול קהל.
הטיפול וההתמודדות עם פחד קהל מתחלק לטיפול בחלק המחשבתי וטיפול בחלק ההתנהגותי.
טיפול פסיכולוגי (טיפול התנהגותי־קוגניטיבי) התברר כיעיל ביותר להתמודדות עם פחד קהל.
בחלק המחשבתי האדם מכין את עצמו ומתמודד עם הבעיה בעזרת זיהוי המחשבות השליליות, המחשבות המעוררות בתוכו את הלחץ ומציאת משפטים חיוביים הנותנים כוח ואנרגיה.
הפעלת חשיפה הדרגתית לדיבור מול קהל: בתחילה דיבור מול מראה, לאחר מכן מול בני המשפחה, ובהדרגה הגדלת החשיפה לקהל גדול וזר.
טכניקה של הרגעה עצמית, כוללת הרפיה לפני העלייה לבמה, נשימות עמוקות המרגיעות את הנפש.
דמיון מודרך יעיל בהמשך לתרגילי ההרפיה, דמיון בו האדם מדמיין את עצמו, מדמיין את קולו ואת מחיאות הכפיים בסוף ההרצאה.
עליו ללמוד על הפער בין הסימנים הגופניים האובייקטיביים לבין הסובייקטיביים (למשל, אדם הסובל מפחד קהל יחשוב בטעות כי ההסמקה והזיעה שלו בולטים לקהל מולו), התמקדות במסר ובמידע המועבר לקהל עוזרת להפחית את רמת החרדה.
כאשר פחד הקהל קיצוני ומגביל את האדם בחיי היומיום שלו, ניתן לטפל בעזרת טיפול תרופתי פסיכיאטרי.
תרופות מסוג זה משמשות בעיקר לטיפול בטווח הקצר ונועדו להפחית את הסימפטומים של החרדה משמשות להרגעה ומורידות את המתח.
יש אפשרות גם לטיפול בנוגדי חרדה כלליים מקבוצת SSRI, כאשר חרדת הקהל נרחבת יותר.
לעיתים נעשה שימוש בפרופראנולול לטיפול בפחד קהל.
פחד ממים הוא פוביה ספציפית המתבטאת בפחד מתמשך, בלתי רציונלי ובלתי נשלט ממים.
פוביה זו היא מעבר לשליטתו של הלוקה בה, והיא עלולה להפריע לחיי היום יום.
אנשים עשויים לסבול מפחד זה למרות שלרוב הם מבינים כי המים באוקיינוס, בנהר ואפילו באמבטיה אינם מהווים איום וסכנה ממשית.
לפיכך הם עשויים להימנע מפעילויות כגון שיט ושחייה, או שהם עשויים להימנע משחייה בים העמוק לדוגמה על אף שהם יודעים לשחות.
הפחד עשוי להתעורר גם כשאנשים הלוקים בפוביה זו נרטבים ממים שהותזו עליהם באופן בלתי צפוי, או כשהם נדחפים או מושלכים למים.
יש להבדיל בין מונח זה לבין מונח מקביל בשם הידרופוביה, שהוא גם כן מבטא פחד קיצוני ממים, אך הוא תסמין של כלבת - מחלה נוירולוגית חמורה אשר אחד מתסמיניה הוא פחד כה קיצוני ממים עד כדי חוסר יכולת לשתות.
יש להבחין גם בין אקוופוביה לבין תלסופוביה.
בעוד הראשון מתייחס לפחד מהמים עצמם, האחרון מתייחס לפחד מגופי מים עמוקים.
פחד ממים הוא אחד מתתי הסוגים הנפוצים ביותר של הפוביה הפשוטה, שהיא הצורה הנפוצה ביותר של הפרעות חרדה (בין 8.7% ל-18.1% מהאמריקאים סובלים מפוביות.).
במאמר על הפרעות חרדה באיסלנד נמצא כי פחד ממים עשוי להשפיע על 1.8% מהאוכלוסייה האיסלנדית הכללית, או בערך אחד מכל חמישים אנשים.
פסיכולוגים מצביעים על כך שפחד ממים עשוי להיווצר בשל מגוון גורמים גנטיים, אישיותיים וחווייתיים.
ייתכן שפחד ממים נובע מטראומה שאירעה לאדם במהלך חייו בעקבות התנסות מאיימת עם מים, או שעצם השהות במים, סביבה שאינה מוכרת, מעלה חוויות לא מודעות של חוסר שליטה.
פחיסות היא מדד לשוני של אליפסה מעיגול או של ספרואיד (אליפסואיד בעל שני צירים שווים) מכדור.
הגודל מסומן לרוב באות f והוא מוגדר לפי:
כאשר a הוא הציר הגדול של האליפסה (או ספרואיד) ו-b זה הציר הקטן.
קיים קשר פשוט בין הפחיסות לבין אקסצנטריות של אליפסה או פני שטח הספרואיד:
לפחיסות יש חשיבות גבוהה במדעים פלנטריים, מכיוון שכוכבי לכת החגים סביב עצמם נוטים להיות פחוסים.
גם כוכבים הסובבים במהירות על צירם יהיו פחוסים ויש מקרי פחיסות קיצוניים.
במערכת השמש ניתן להבחין בכך שכוכבי לכת המסתובבים סביב צירם נוטים להיות פחוסים במידה מסוימת.
בענקי הגזים הפחיסות ניכרת אפילו בתצפיות אסטרונומיות חובבניות.
מקורה של אותה הפחיסות תוארה עוד על ידי אייזק ניוטון ב-1687 בספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע.
כוכב לכת בשלבי היווצרות אינו גוף צפיד, ולכן סיבובו הוא כסיבוב של זורם.
נוצר מצב של שיווי משקל הידרוסטטי, כך שהכבידה העצמית של כוכב הלכת הנוצר שמסתובב מתאזנת עם הכוח הצנטריפוגלי.
מידת הפחיסות תלויה רבות בהרכב וצפיפות של החומר ממנו מורכב כוכב הלכת.
על מנת לתאר את הקשר בין סיבוב עצמי של כוכב לכת לבין מידת הפחיסות שלו, מגדירים מספר גדלים פיזיקליים ומתמטיים.
ניתן להגדיר מספר לאו (Love number) על ידי פחיסות ופקטור גיאודינמי:
כאשר h הוא מספר לאו ו־q הוא פקטור גאודינמי הנתון על ידי:
כאשר היא מהירות זוויתית של סיבוב עצמי, רדיוס הפלנטה בקו המשווה, G קבוע ניוטון ו־M מסת כוכב הלכת.
מספר לאו מבטא את מידת קשיחותו של הגרם והתנגדותו לשינויים כתוצאה מפוטנציאלי הגאות.
באמצעות מספר לאו ניתן לקשר בין הפחיסות לבין מומנט התמד פולרי מנורמל:
פחוסניים (שם מדעי: Selenopidae) הם משפחת עכבישים.
באנגלית הם נקראים עכבישי סרטן (Crab Spiders) בגלל נטייתם לנוע לצדדים.
משפחה זו כוללת כ-175 מינים המסווגים לארבעה סוגים, המוכר בהם הוא Selenops.
המשפחה נפוצה בעיקר באזורים בעלי אקלים טרופי, למעט הסוג Anyphops הנפוץ רק באפריקה שמדרום לסהרה, והסוג Hovops שתפוצתו מוגבלת למדגסקר.
צורתם של עכבישים אלו שטוחה ומכאן שמם העברי, פחוסניים, וניתן למצוא אותם בעיקר על קירות, גזעי עצים ותחת סלעים.
עכבישים אלו זריזים למדי וקשה מאוד לתפסם.
צבעיהם משתלבים בדרך כלל בסביבתם, מה שמקשה לאתרם.
כמו רוב העכבישים השייכים לקבוצת Entelegynae הם בעלי שמונה עיניים.
מין אחד, Garcorops jadis, מוכר רק משרידים שהשתמרו בשרף עצים הנמצא בתהליך התאבנות.
Selenops (אמריקה, אסיה, אפריקה, אגן הים התיכון)
פחדיו של האדם החכם הוא ספר פנטזיה אפית שנכתב בידי פטריק רותפס, השני בטרילוגיית רשומות קוטל המלך אשר ממשיך את סיפורו של קוותה, אשר מכתיב להיסטוריון את מעלליו, בפונדק הממוקם בעיירה נידחת.
הספר פורסם במרץ 2011, ארבע שנים אחרי פרסומו של שם הרוח.
"פחדיו של האדם החכם" הגיע עם צאתו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וזכה בפרס דייוויד גמל לספר הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 2012. הגרסה העברית, בהוצאת אופוס יצאה לאור חמש שנים מאוחר יותר, ב-2016 בשל תהליך העברת זכויות ההפצה מהמו"ל הישראלי הקודם הוצאת כנרת זמורה ביתן לאופוס.
הסיפור מתחיל היכן שנגמר הספר הקודם, כאשר קוותה לומד באוניברסיטה.
אלודין, המגיסטר נוקב השמות, מקבל אותו סוף סוף כתלמיד אך קוותה לא נוחל הצלחה בתחום הקסם של נקיבה בשמות.
הסכסוך בינו ובין הסטודנט העשיר אמברוז נמשך, כאשר קוותה גונב מחדריו של אמברוז טבעת השייכת לחברתו דנה, ושורף את ציודו של אמברוז.
אמברוז משתמש בקסם אפל (מה שנקרא "שימוש לרעה" ולמעשה אסור באוניברסיטה) כדי לפגוע בקוותה גופנית, וקוותה נאלץ להכין קמיע יקר כדי להגן על עצמו תוך שהוא נעזר בחבריו לשם כך.
בסופו של דבר אמברוז מפליל את קוותה לגבי אירוע שהתרחש בספר הקודם כאשר קוותה נקב בשם הרוח מבלי דעת, לאחר שאמברוז שבר את הלאוטה שלו וכך גרם לפציעתו.
קוותה מועמד לדין בפני הכנסייה, ולאחר מכן מייעצים לו מוריו וידידיו להתרחק לזמן מה מהאוניברסיטה, מאחר שהפרסום השלילי שקיבל עשוי לפגוע ביכולתו להתקדם מבחינה אקדמית.
קוותה נוסע בהמלצת חברו האציל תרפה אל העיר סברן, כדי לסייע לאציל העשיר המאר אלברון, השליט המקומי ואחד מעשירי העולם.
המאר מבקש מקוותה לעזור לו לחזר אחר הגבירה מלואן לקלס.
קוותה מגלה כי היועץ הארקנאי של המאר מרעיל אותו, ולאחר שקוותה משכנע את המאר שמעשה הבגידה התרחש, הארקנאי נמלט מהאחוזה.
קוותה פוגש בעיר את חברתו דנה, והם מתחילים להפגש לעיתים קרובות, עד שמריבה פורצת ביניהם כאשר דנה משמיעה לקוותה שיר על נפילת העיר מיר טרניאל ולרנה והוא מזדעזע לשמוע שהיא מציגה אותו הפוך מהאמת ותומכת בעצם בצ'נדריאן, זה מתגלגל לריב על השיר ועל הפטרון של דנה.
מייד לאחר מכן, המאר שולח את קוותה יחד עם ארבעה שכירי חרב לצוד שודדים המאיימים על גובי המיסים שלו.
במהלך המסע, קוותה לומד ממורה הדרך שלהם את יסודות הגישוש והציד, וכן לומד מטמפי, אחד משכירי החרב המשתייך לאיידם, את יסודות השפה האיידמית ופילוסופיית החיים שלהם.
לאחר מצוד ממושך, החמישה מגיעים אל מחנם המבוצר של השודדים וקוותה הורג אותם במעשי קסמים שונים.
קוותה מבין שמנהיג השודדים (שהצליח להמלט בדרך מסתורית) הוא אחד מהצ'נדריאן כיוון שכבר ראה אותו ברצח הוריו.
כשהארבעה פונים לחזור לסברן כדי לקבל מהמלך את שכרם, הם פוגשים בפלוריאן, פיה יפהפייה ועתיקת יומין שסיפורים רבים הילכו על הקסם הזר שבה שגרם לגברים רבים למות מאהבה כלפיה.
קוותה מצטרף לפלוריאן, לומד ממנה את סודות האהבה ורק לאחר היתקלות מסוכנת במיוחד עם הקאהת'י, יצור עתיק ומסוכן, הוא מבין שעליו לחזור אל משימתו הראשונית: לגלות כמה שיותר על הצ'נדריאן.
בדברי חלקות, קוותה מצליח להימלט מציפורני טרפה של פלוריאן ולצאת חזרה מממלכת הפיי אל העולם האמיתי.
במהלך השהות הארוכה עם פלוריאן, היא תופרת לו גלימה עשויה מצללים וקרני אור ירח המכונה "שאיד".
לבסוף קוותה עוזב, ומגלה שבעולם התמותה חלפו רק שלושה ימים.
קוותה וטמפי, שכיר החרב מן האיידם, נוסעים יחד לאדמרה, ארצם של בני האיידם, שם טמפי מועמד לדין על שלימד את קוותה את סודות בני עמו.
על מנת להציל את טמפי ואת עצמו נדרש קוותה להוכיח שהוא ראוי ללמוד את אמנות הלחימה של האיידם.
לאחר זמן מה באיידם מוכיח קוותה את היותו ראוי, מקבל מהאיידם חרב עתיקה והם מחשיבים אותו כאחד מהם.
בדרך חזרה אל סברן, קוותה פוגש בלהקת שודדים שחטפו שתי נערות.
השודדים מתחזים לבני אדמה רוה לאחר ששדדו ורצחו את הלהקה המקורית.
קוותה הורג אותם באכזריות יבשה ומשיב את הנערות אל ביתן.
כאשר קוותה חוזר אל המאר, הוא ואשתו מראים לו תיבה אטומה שעוברת בירושה במשפחתה, וקוותה מגלה לראשונה שחרוט בה כתב בשפה יילית - שפה קשה שארצה נחרבה ומעט מבניה דוברים אותה, וכמעט שאיש אינו מסוגל לקרוא אותה.
לאחר מכן מתגלה למאר ולאשתו הטריה כי קוותה הוא בן אדמה רוה, אותם הגבירה שונאת מכיוון שאחותה ברחה והתחתנה עם זמר נודד מהאדמה.
המאר נאלץ לגרש את קוותה מעל פניו, אך גומל לו במכתב המאפשר לו לשלם את שכר הלימוד באוניברסיטה מכספו של המאר.
קוותה חוזר לאוניברסיטה ומסכם עם הגזבר של האוניברסיטה שהם יחלקו ביניהם את שכר הלימוד הגבוה שהאוניברסיטה תשית עליו.
במסעו, מגלה קוותה שהסיפורים על מסעותיו נפוצו באזור, רובם מעוותים או מומצאים.
לאחר חזרתו של קוותה הוא למד שהיחיד באוניברסיטה שמכיר יילית הוא המגיסטר הראשי - הרמה, והוא מתחיל ללמוד איתו.
בתוך כך, הרמה חולה, ומפסיק לתפקד, והמגיסטר המה - שנוא נפשו של קוותה נבחר להחליפו.
המה משתמש בהשפעתו כמגיסטר הראשי כדי להעלות את שכר הלימוד של קוותה, מבלי לדעת שבכך הוא רק מכניס כיכרות לארנקו.
מקור הכנסה נוסף של קוותה, הוא העיצוב שהוא יצר למגן מפני חיצים הנקרא "חסר הדם", כללי האוניברסיטה קובעים שתלמיד שיצר עיצוב יקבל 10% מהרווחים של מכירת אותו פרט מאותו עיצוב.
קוותה בוחר לסיים את הסיפור ליום זה כיוון ש"בפעם הראשונה בחיי שבה היה כסף בכיסי.
זה מקום טוב להפסיק בו למשך הלילה" ו"אם נמשיך הלאה, המצב יעשה קודר שוב".
בסיפור המסגרת המתרחש בהווה, שני חיילים מגיעים לפונדק ומכים את קוותה.
בסט, ידידו של קוותה, שלח אותם בניסיון לעורר את אדונו ולהחיות את רוחו, אך הניסיון נכשל וקוותה מובס על ידי החיילים, והם מכים אותו.
בסט כועס על החיילים ורוצח אותם.
הספר הראשון בסדרה, "שם הרוח", יצא בהוצאת כנרת זמורה ביתן ב-2010, אך ההוצאה החליטה שלא להדפיס מהדורות נוספות, ולוותר על הפקת מהדורה עברית לספר השני שיצא ב-2011. בתום חמש שנים, זכויות ההוצאה פקעו, והדרך נפתחה לרכישת הזכויות לפרסום הספר הראשון והשני על ידי הוצאת אופוס.
תחילה ניסה לקדם המתרגם צפריר גרוסמן ניסיון להוציא את הספר בעזרת מימון המונים, אולם משזה נכשל, אופוס המשיכה לקדם את הפרויקט והדפיסה את הספר הראשון מחדש יחד עם תרגום לספר השני.
במעבר בין ההוצאות, שם הסדרה בעברית השתנה מ"רשומות קוטל המלכים" ל"רשומות קוטל המלך".
פחונים וחלומות הוא הספר החמישי שפרסם סמי מיכאל ב-1979, מסדרת "דן חסכן".
הספר הוא רומן שאייר דני קרמן.
הספר יצא לאור בהוצאת "עם עובד" בשנת 1979, ומתאר את חיי המעברות בשנות ה-50 של המאה ה-20, הספר עובד למחזה ששמו "חלומות של פח".
המחזה מוצג בתיאטרון דיקט שבחולון והועלה לראשונה ב-25 ביוני 2012.
ספר זה מתאר מציאות של קשיים חברתיים, מעמדיים, כלכליים והקושי בהשתלבות בחברה הוותיקה, קשיים שאיתם מתמודדים העולים במעברות.
מיכאל מצליח ליצור דמויות שאופיין חיובי ומנוגד לאופי הסטיגמתי והתפיסות הגזעניות אשר נכחו על חברת העולים המזרחיים.
באמצעות דמויות אלו מיכאל מציג את הערכים שבהם דובקים העולים, את כבוד הפרט, את המורשת והתרבות, ובעזרתם מיכאל מנסה להשפיע על קוראיו.
הוא מביא בספרו סוגיות רבות של בין אדם לחברו ומבליט בהן ערכים שונים ומגוונים.
בכך מדגיש לנו מיכאל את תפיסתו הפוליטית והחברתית, כמו למשל את ערכי הנתינה, ערכי העבודה (עבודת אדמה) ועזרה לזולת אשר מובלטים בדמויותיו בסיפור.
הספר פותח ומתחיל באפיון חיי העולים בתחילת עלייתם: הם גרים במעברות, בתוך פחונים, הדמויות מוחות על ההבטחה של ההגעה לארץ המובטחת וניפוץ החלום כאשר הגיעו לארץ, "שיקרו לנו, רימו אותנו, זרקו אותנו לאוהלים ולפחונים מלאים עכברים ומקקים ואמרו שזאת הארץ המובטחת".
בנוסף לקשיי איכות החיים ורמת החיים הנמוכה שבהם חיים תושבי המעברה, בספר אנו פוגשים דילמות אנושיות של העולים ביניהם, למשל יהודה הבריון של המעברה, שהיה מטיל אימה על כל תושביה והאנשים היו מפחדים להתקרב אליו.
כמו בכל חברה אנושית, ישנן בספר מתיחויות שונות בין אנשים ודילמות אנושיות אשר איתן מתמודדים בני האדם ביום יום.
על מנת שלא נחשוב שמכיוון שהעולים עסוקים בקשיי העלייה והקליטה הם אינם מתעסקים גם בדילמות האנושיות, הכותב מביא לנו מקרים רבים בספר שמראים גם את המאבק עם קשיי הקליטה והעלייה אך גם עם דילמות אנושיות רבות, שרבים מבני האדם מתעסקים בהן ביום יום.
לדוגמה, יהודה הבריון שהיה מטיל אימה ופחד על התושבים, מציג דילמה נפוצה, של אדם אשר מפחיד בני אדם אחרים ובכך משיג בעזרת כוחו ועצמתו דברים שבהם הוא חפץ.
תושבי המעברה מתעסקים באופן עקבי וגורף במלחמה עם עצמם וכל הזמן מנסים להוכיח מה הם שווים, בעוד שהאנשים שמחוץ למעברה חיים חיים רגילים בתנאים טובים יותר ובכלל לא מתייחסים אל אנשי המעברה ואל בעיותיהם.
גיבור הסיפור, שמעון, מתואר כילד חזק ואוהב לעזור, הוא דואג לאנשים ומלא תקוות וחלומות.
אישה דואגת, עובדת אדמה ועוזרת לזולת.
לעומת אמו של שמעון, אביו של שמעון מתואר כחלש, יושב בבית ולא עושה כלום, אין לו כסף, הוא איננו המפרנס בבית (מה שהיה נהוג לחשוב) וזקן (בן חמישים), אביו של שמעון אינו מייצג את הדמות של ה"גבר" החזק, העוצמתי והשולט בימי קדם.
כדורי ודעבול, חבריו של שמעון נזכרים תחילה בסיטואציות של גנבות עם שמעון ומאופיינים כחברים טובים, שגם בעת צרה מגנים אחד על השני ועוזרים אחד לשני.
אך דמותו של דעבול מוזכרת בנוסף כנפש רגישה, נפש של אומן, חבר טוב של שמעון ואוהב את תחום האומנות.
ג'נט, חברתם של שמעון ודעבול, צולעת, מתוארת כילדה שהאמת חשובה לה, שונאת שמשקרים לה ולא מקיימים דברים שמבטיחים.
אביה של ג'נט מת, שלושת אחיה נשפטו לתקופות מאסר ארוכות, וניכר כי לסבתה יש זיקה לארץ הקודש.
אף על פי שהיא נאמנה מאוד למשפחה ורוצה להישאר איתם בחוץ לארץ, כמיהתה לארץ ישראל גוברת על כך והיא עולה איתם.
השוטרים השיבו לה "לא באנו לתפוס אף אחד, ואנחנו לא מאשימים אף אחד".
לסבתא לולו יש עניין גדול וחלק משמעותי בעולמה בגידול חקלאי ועבודת אדמתה ולא תן לאף אחד לפגוע בו, לולו הייתה מגדלת גידולים רבים ובניהם דלעת מיוחדת שאהבה ממש, כאשר הבינה שמישהו פגע בה ו"ריטש את קרביה" נלחמה בכל ליבה על מנת שהברנש יענש.
(מתוך דיאלוג עם לולו, מנהל וסמל החקירה).
הספר פחונים וחלומות הוא ספר אשר מעביר ביקורת על הממסד ועל היחס כלפי העולים, מראה את קשיי עליתם ואת השקרים שאמרו להם כאשר עלו ארצה.
בספר זה מתוארת ההתמודדות של העולים החדשים עם הקשיים החברתיים, הכלכליים, המעמדיים והקושי להשתלב בחברה הוותיקה.
בספר מוצגות דמויות אשר מפריכות את הסטיגמות והתפיסות הגזעניות.
הספר מתמקד ביחסים שבין אדם לחברו כך שערך העבודה הוא במוקד הסיפור.
מקורות חייו של מיכאל ותפיסותיו השונות אנו יכולים להבין מדוע הערכים החברתיים והשוויון המעמדי והכלכלי חשובים לו ונמצאים במרכז הסיפור.
פַּחְזָנִית היא מאפה קטן וחלול מבצק רבוך עם מילוי.
פחזניות ניתנות לאכילה כמות שהן, אך השימוש הנפוץ יותר הוא כמרכיב במנות אחרות.
שימוש נרחב בתחום המגדנאות נעשה בפחזניות עם מילוי מתוק, כחלק או כבסיס לקינוחים שונים, למשל בקרוקמבוש, סלמבו ועוגת סנט אונורה.
מילויים מתוקים נפוצים הם קצפת, קרמים שונים (בעיקר חביצה) ופירות.
במנות שאינן קינוחים מילוי נפוץ לפחזניות הוא מחית.
לבצק הפחזנית טעם נייטרלי ויכולת ספיגה של נוזלים, דבר שהופך אותה פופולרית במנות עשירות ברטבים.
להכנת הפחזנית מזלפים בצק רבוך בצורת עיגולים בקוטר הרצוי על תבנית אפייה עם מרווחים בין העיגולים.
לאחר האפייה קיימות שתי אפשרויות: חיתוך המאפה לרוחבו ומילויו (בדומה להכנת כריך), או מילוי באמצעות צנתר זילוף דרך בסיס הפחזנית.
מילוי בשיטת הכריך מתאים יותר למליות יציבות מאוד, כגון קרמים יציבים או גלידה קרה, בעוד שהזילוף מתאים למליות רכות ונוזליות.
פחזניות ריקות המיוצרות באופן תעשייתי נמכרות בדרך כלל בחנויות המתמחות במוצרים לאפייה.
פחם אמנים הוא סוג של מדיום יבש לשימוש באמנות, העשוי מחומרים אורגניים טחונים דק המוצמדים יחד על ידי סוג של גומי או מקשר אחר משעווה.
פחמים אלה משמשים לעיתים קרובות אמנים בשל תכונותיהם הרבגוניות, כגון המרקם המחוספס שמותיר סימנים פחות קבועים מאמצעי אמנות חזותיים אחרים.
פחם יכול לייצר קווים בהירים מאוד או שחורים מאוד, בעוד שקשה להסירם לחלוטין.
את המדיום היבש ניתן ליישם כמעט על כל משטח, חלק או גס מאוד.
לעיתים קרובות משתמשים בחומרים מקבעים בציורי פחם כדי להקשיח את הרישום וכדי למנוע מחיקה או שפשוף של אבק הפחם ממנו.
השיטה המשמשת ליצירת פחם אמנים דומה לזו הנהוגה בתחומים אחרים, כמו ייצור אבק שריפה וחומרי דלק לבישול.
סוג חומר העץ ושיטת ההכנה מאפשרים לייצר מגוון סוגים וטקסטורות פחם על גבי המשטח.
ישנם סוגי פחם לשימושים שונים כמדיום אמנותי יבש, אך הסוגים הנפוצים הם: פחם דחוס, פחם גפן ועיפרון.
פחם גפן הוא מקל פחם ארוך ודק שהוא תוצאה של שריפת ענפי גפנים בכבשן ללא אוויר.
פחם הגפן מאפשר מגוון גוונים של אפור.
פחם ערבה הוא מקל פחם ארוך ודק שהוא תוצאה של שריפת ענפי עץ ערבה בכבשן ללא אוויר.
צבעו כהה יותר מגווני האפור של פחם הגפן.
התכונות המיוחדות של פחם עץ הערבה והגפן שרישומים שנעשו באמצעותם ניתנים להסרה, באמצעות אבקה ומחיקה.
סוגי פחם אלה מועדפים על ידי אמנים ליצירת סקיצות ראשוניות או קומפוזיציות בסיסיות.
סוגי פחם אלה פחות מתאים ליצירת תמונות מפורטות.
פחם דחוס (המכונה גם מקלות פחם) מעוצב לגוש או למקל.
עוצמת הגוון נקבעת על ידי קשיות וקשיחות המקל.
כמות חומרי ההצמדה כגון הגומי או השעווה בתהליך הייצור משפיעים על הקשיות.
פחם דחוס רך יותר מייצר סימנים שחורים עזים בעוד שמקלות פחם מוקשחים/מוצקים יותר מייצרים סימנים בהירים.
עפרונות פחם מורכבים מפחם דחוס העטוף בשרוול עץ.
הם מעוצבים כך, על מנת שהם יהיו דומים לעפרונות גרפיט תוך שמירה על תכונות הפחם.
הם משמשים לעיתים קרובות לשרטוטים מפורטים עדינים ופריכים, תוך שמירה על ידיו של המשתמש שלא יחתמו או יתלכלכו מהפחם עצמו.
סוגים אחרים של פחם אמנים כמו עפרונות פחם פותחו במהלך המאה ה-19 ושימשו בעיקר קריקטוריסטים.
אבקות פחם משמשות ליצירת שבלונות ומרקם.
קיים מגוון רחב של בפחמי אמנים, הנוצרים בהתאם לשיעור המרכיבים בהם: פחם דחוס מעץ ליבנה שרוף, מחימר שרוף, עם תוספות של פיגמנט שחור ותוספת כמות קטנה של צבע אולטרה-מרין.
הנייר לשימוש בפחם אמנים יכול להשתנות באיכותו.
מרקם מחוספס עשוי לאפשר ליותר פחם להיצמד לנייר.
השימוש בנייר בעל גוון מאפשר אפשרויות שונות שכן ניתן להשתמש בפסטל שמן לבן (המכונה בדרך כלל בשם המותג Conté) בשילוב עם פחם ליצירת ניגודיות.
השפשוף נעשה על ידי הנחת דף נייר על משטח ממוקד בעל מרקם הרצוי לאמן, ולאחר מכן שפשוף הפחם על הנייר כדי ליצור תמונת ראי של מרקם המשטח.
המיזוג נעשה כדי ליצור מעברים חלקים בין אזורים כהים לבהירים יותר בציור.
ההתמזגות יכולה ליצור גם אפקט צל.
שתי שיטות נפוצות של מיזוג ישנן: שימוש באצבע כדי לשפשף או לפזר את פחם שהונח על הנייר או שימוש בעפרונות נייר הנקראים גם טורטיון .
רבים מעדיפים להשתמש בפיסות עור רכות.
המחיקה מתבצעת לעיתים קרובות עם מחק גומי עיסה.
זהו מחק רך וגמיש שלעיתים קרובות ניתן לחשוב שהוא מנקה את עצמו.
ניתן לעצב אותו על ידי לישה רכה בידיים, לקצוות המיועדים לאזורים קטנים.
מחק העיסה עשוי מחומר אפור המזכיר חימר או גומי.
הוא מוחק על ידי ספיגת חלקיקי הפחם או הגרפיט.
פחם היה לעיתים קרובות מרכיב מרכזי בציורי המערות.
ישנן דוגמאות מלפני 28,000 שנה לפחות.
אחד מציורי הפחם העתיקים ביותר שנשמר הוא הציור של הזברה, שנמצא במערת אפולו בנמיביה.
בתקופת הרנסאנס נעשה שימוש נרחב בפחם, אך מעט יצירות אמנות שרדו מאותה תקופה כי חלקיקי הפחם התקלפו מהבד.
בסוף המאה ה-15 יושם תהליך של השקעת הרישומים באמבט גומי או לכה כדי למנוע מהפחם להתקלף.
תרבויות רבות השתמשו בפחם לאמנות, הסוואה וטקסים.
ילידים רבים באוסטרליה, חלקים מאפריקה, איי האוקיינוס השקט, חלקים מאסיה ואחרים עדיין משתמשים בציורי גוף בטקסי חתונות, טקסים רוחניים, מלחמה, ציד וטקסי לוויה.
לאורך תולדות האמנות המערבית, אמנים ידועים שהשתמשו במדיומים אחרים, השתמשו בפחם לרישום או לניסויים מקדימים לציורים אחרונים שתכננו לצייר.
דוגמאות לאמנים עכשוויים המשתמשים בפחם כמדיום עיקרי הם רוברט לונגו, ויליאם קנטרידג', דן פייל וג'ואל דניאל פיליפס.
פחד מפשע הוא פחד הכולל חשש מפני עבירות מגוונות וחשש מפני קורבנוּת של האדם עצמו או של אחרים משמעותיים לו.
מבין כלל העבירות נמצא כי רצח, תקיפה מינית ושוד הן העבירות שהציבור פוחד מפניהן יותר מכול.
חקר הפחד מפשע החל בשנות השבעים המוקדמות.
הפשע והפחד ממנו הם נושאים בעלי משמעות, אשר חברות מתעמתות ומתמודדות עמם, והם מובילים לירידה באיכות החיים.
אחת מהסיבות המיוחסות לעלייה בפשיעה ובפחד ממנה היא הגדילה האורבנית המהירה בשנים האחרונות, שגרמה למגוון אתגרים הגנתיים, סביבתיים וחברתיים.
נראה כי הפחד מפשע הוא נחלתו של אחוז גבוה מהאוכלוסייה במדינות שונות, ונמצא כי מאפיינים דמוגרפיים, כגון מגדר, גזע, השכלה והון חברתי, מקושרים באופן מובהק עם פחד מפשע.
עוד נמצא, כי פחד מפשע מושפע בין השאר מקורבנוּת ישירה, כלומר התנסות אישית כקורבן, ומקורבנוּת בלתי ישירה (indirect victimization), שהיא היכרות עם אנשים שהיו קורבנות.
לאורך השנים הושווה פחד מפשע עם מגוון מצבים רגשיים, עמדות ותפיסות, ובהם חוסר ביטחון באחרים, פחד מזרים, חרדה, דאגה באשר להידרדרות במקום המגורים וירידה במוסר הלאומי.
למרות עשורים של מחקר ודיון בתחום, טרם יושבה הגדרה אחת לפחד מפשע.
משוער כי הפחד אינו מבטא את תפיסת הסיכון אלא את המסקנות הנובעות מקיומו.
תמיכה להשערה זו מובאת בחלקה השני של הגדרה ראשונית לפחד, שנתנו פררו ולה גראנג' (1987).
לפיה פחד הוא תגובה רגשית שלילית הנוצרת בשל פשע או בשל סמלים המקושרים לו.
על אף חוסר האחדות באשר להגדרת המושג ומתוך שימת דגש על מחקרי על מדדים רגשיים אלו, נראה כי ישנה הסכמה כי לפחד מפשע יש השפעה על הרגש, הקוגניציה והתנהגות הפרט.
ממצאי מחקר רבים מלמדים, כי נשים נוטות לדווח על רמות גבוהות יותר של פחד מאשר גברים, על אף היותן מועדות פחות מהם לקורבנות בפועל.
מגמה זו מבטאת את "פרדוקס הפחד המגדרי", שלו הוצעו הסברים רבים במחקר.
אחד ההסברים נשען על תהליכי חיברות שונים בקרב המינים.
שלפיה בתהליך החיברות לתפקידי מגדר לומדות נשים להעריך את עצמן כפגיעות יותר מגברים, וכחסרות ישע התלויות בגברים לשם ביטחונן האישי.
בתוך כך הן מקבלות עידוד להחצין ולבטא רגשות, ולהפך.
פחד ממחטים, המכונה בספרות הרפואית פוביה ממחטים או טריפנופוביה, הוא פחד מהליכים רפואיים הכוללים זריקות או מחטים.
הדבר יכול להוביל להימנעות מטיפול רפואי ולהיסוס להתחסן.
הפוביה עשויה להופיע כחלק מאייכמופוביה, פחד מחפצים חדים, או להופיע באופן בלתי תלוי.
הפחד ממחטים הוכר רשמית בשנת 1994 ב-DSM-IV כפוביה ספציפית.
תגובת פחד קיצונית מזריקות עלולה לגרום לסובלים ממנה להימנע מחיסונים ומבדיקות דם, ובמקרים החמורים יותר, מכל טיפול רפואי.
ההערכה היא שלפחות ל-10% מהמבוגרים האמריקאים יש פחד ממחטים, וסביר להניח שהמספר בפועל גדול אף יותר, שכן המקרים הקשים ביותר אינם מתועדים עקב נטיית הסובל להימנע מכל טיפול רפואי.
קריטריוני האבחון לפוביה המוכללת - פוביה כללית מדם - מחמירים יותר, עם שכיחות מוערכת של 3-4% באוכלוסייה הכללית.
מחקרים הראו עלייה בשכיחות הפחד ממחטים אצל ילדים בשנים האחרונות מ-25% בשנת 1995 ל-65% בשנת 2012. איימי בקסטר, פרופסור מאוניברסיטת אוגוסטה, מייחסת את העלייה בשכיחות לנוהג לתת חיסוני דחף בסביבות גיל 5, שהוא מבוגר מספיק כדי לזכור את החוויה, וצעיר מספיק כדי להוביל להיווצרות פוביה.
לפי ד"ר ג'יימס ג'י המילטון, מחבר המאמר החלוצי על פוביית מחטים, סביר להניח שלפוביה גנטית ממחטים יש בסיס אבולוציוני.
לפני אלפי שנים, לבני אדם שנמנעו מפצעי דקירה וממקרים אחרים של ניקוב עורם היו סיכויי הישרדות גדולים יותר.
הדיון על הבסיס האבולוציוני של פחד ממחטים, כפי שהוא בא לידי ביטוי במאמר של המילטון, עוסק בסוג של פחד ממחטים הקשור לסינקופה רפלקסית.
הפוביה ממחטים קשורה לפחד מפציעה ומדם.
הסוג הזה של הפוביה מסווג באופן ייחודי כסינקופה רפלקסית בת שני שלבים.
ראשית, קיימת עלייה בקצב פעימות הלב ובלחץ הדם.
במקרים קיצוניים העלייה בלחץ הדם עלולה להוביל להתעלפות.
איבוד ההכרה מלווה לעיתים קרובות בשינוי ברמת ההורמונים בגוף.
מאמרים אחרים בעיתונות הרפואית דנו בהיבטים נוספים של הקשר בין סינקופה רפלקסית וכשירות אבולוציונית לבין פחד מפציעות ומדם.
השערת מתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית שמנסה להסביר את הקשר בין סוג הפחד הזה לבין הסינקופה הרפלקסית טוענת כי סוגים מסוימים של התעלפויות הם סימנים לא-ורבליים שהתפתחו בתגובה לעלייה באלימות שאירעה בתקופה הפלאוליתית.
אדם שלא לוחם ומפגין סימני מצוקה (למשל אדם שמתעלף) משדר לאויביו כי הוא איננו מהווה איום עליהם.
דבר זה עשוי לבסס את הקשר בין התעלפויות לבין פחד מפציעה ומדם.
פחד ממחטים, במיוחד בצורותיו החמורות יותר, מלווה לעיתים קרובות בפוביות אחרות ובעיות פסיכולוגיות; לדוגמה, יאטרופוביה, או פחד לא רציונלי מרופאים, ניכרת לעיתים קרובות אצל חולים עם פוביה ממחטים.
אדם אשר סובל מפוביה ממחטים, אינו צריך להיות פיזית במשרדו של רופא כדי לחוות התקפי פאניקה או חרדה שנגרמים מפוביה ממחטים.
ישנם טריגרים רבים בעולם החיצון שיכולים להביא להתקפה באמצעות אסוציאציות.
חלקם הם דם, פציעות, מראה המחט פיזית או על מסך, נעצים, מזרקים, חדרי בדיקה, מעילי מעבדה לבנים, רופאי שיניים, אחיות, ריח אנטיספטי הקשור למשרדים ובתי חולים, מראה של אדם אשר דומה פיזית לרופא הרגיל של המטופל, או אפילו קריאה על הפחד.
הספרות הרפואית מציעה מספר טיפולים שהוכחו כיעילים במקרים ספציפיים של פוביה ממחטים, אך מספקת מעט מאוד הדרכה להתאמה בין טיפול לבין מקרה ספציפי.
שימוש בחומרים מאלחשים הוא פשוט, אך מאפשר שליטה רק בכאב הנלווה לבדיקה.
שימוש בלידוקאין, במדבקות או במשחות, עשוי לעזור לאלחוש המקום בזמן הבדיקה.
שימוש בחמצן דו-חנקתי (גז צחוק).
עשוי להרגיע ולהפחית חרדה עבור המטופל, במקביל להשפעות שיכוך כאב.
במקרים קיצוניים נעשה שימוש בהרדמה כללית.
פרוצדורה כזו עשויה להיות מסוכנת ויקרה ועלולה לדרוש אשפוז בבית חולים.
תרופות נוגדות חרדה המכילות בנזודיאזפינים, כגון דיאזפאם, לוראזפאם, אלפרזולם או קלונאזפאם, עשויות לעזור להקל על החרדה ממחטים.
מזרקי סילון מחדירים חומרים לגוף באמצעות סילון של גז בלחץ גבוה, במקום השימוש במחט.
על אף שאין שימוש במחט, חלק מהאנשים מדווחים שהם מסבים כאב רב יותר.
כמו כן, השימוש בהם אפשרי רק במספר מוגבל מאוד של פרוצדורות רפואיות, למשל בהזרקת אינסולין ובחיסונים.
ישנם תרופות וחיסונים מסוימים, כמו חיסון השפעת המוחלש החי, שיכולים להינתן דרך האף.
טיפולים התנהגותיים כמו טיפול דיאלקטי התנהגותי עשויים לעזור להתמודד עם החרדה.
ישנו ויכוח לגבי היעילות של טיפולים התנהגותיים לטיפול בפוביות ספציפיות, אם כי קיימים נתונים התומכים ביעילות של גישות כמו טיפול בחשיפה.
כל טיפול העושה שימוש בשיטות הרפיה עשוי לעזור לטיפול בפחד ממחטים באמצעות הורדת לחץ הדם.
גם הסחת דעת יכולה להפחית את הכאב, למשל ביצוע משימה, צפייה בסרטון, האזנה למוזיקה או שימוש במשחקי וידאו.
פחמן דו-חמצני, נקרא גם דו-תחמוצת הפחמן, פד"ח בראשי תיבות, CO2 בכתיב כימי, הוא גז (בטמפרטורת החדר), המהווה תרכובת של פחמן וחמצן.
כל מולקולה של CO2 מורכבת מאטום פחמן (C) אחד ושני אטומי חמצן (O), הקשורים אליו בקשר קוולנטי כפול.
זהו גז חסר צבע וחסר ריח.
מצב הצבירה המוצק של פחמן דו-חמצני קרוי קרח יבש, בזכות תכונת ההמראה המאפיינת אותו, כלומר מעבר ישיר ממצב מוצק למצב גז.
שכיחותו באטמוספירה היא 0.041 אחוזים.
CO2 הוא התחמוצת המצויה ביותר באטמוספירה של כדור הארץ.
מבנה המולקולה הוא O=C=O או (O::C::O).
כל אחד מאטומי החמצן (שבמעטפתו החיצונית שישה אלקטרונים) קשור בקשר קוולנטי כפול לאטום הפחמן (שבמעטפתו החיצונית ארבעה אלקטרונים).
פחמן דו-חמצני נפוץ בטבע בשתי צורות: כגז באטמוספירה, וכמומס במקווי מים.
טמפרטורת ההמראה של פחמן דו-חמצני בלחץ של אטמוספירה אחת היא 78.5- מעלות צלזיוס.
בצורה נוזלית הוא יכול להתקיים רק בלחץ אטמוספירי גבוה (מעל 5.19 אטמוספירות) ומעל טמפרטורה של 57- מעלות צלזיוס.
עם עליית הטמפרטורה, עולה הלחץ הדרוש כדי שהחומר יישאר נוזלי, ולא יעבור לפאזה גזית (ירתח).
ראו את דיאגרמת הפאזות בהמשך הערך לפרטים נוספים.
הצמחייה והפוטוסינתזים האחרים (חלק מהחיידקים והפרוטיסטים) מטמיעים את הפחמן בתהליך הפוטוסינתזה, ומרכיבים באמצעותו ובאמצעות מים גלוקוז שממנו מורכבות תרכובות אורגניות מורכבות כדוגמת פחמימות, חלבונים ושומנים.
אלו מהוות את מקור הפחמן העיקרי במזונם של בעלי החיים וצרכנים אחרים, והוא מועבר הלאה באמצעות שרשרת המזון.
בתהליך הנשימה חוזר חלק מהפחמן הדו-חמצני לאטמוספירה, כמות נוספת משתחררת מריקבון, וחלק קטן נצבר בצורה של חומר אורגני או כמחצבים של פחם, נפט וגז טבעי.
הפחמן הדו-חמצני, שבעבר נקרא "דו-תחמוצת הפחמן", התגלה על ידי הכימאי הפלמי יאן בפטיסט ואן הלמונט במאה ה-17. כאשר ואן הלמונט שרף עץ בכלי סגור, הוא גילה כי מסת העשן הייתה קטנה בהרבה ממסת העץ ההתחלתית.
הסברו לתופעה היה גז בלתי נראה הנפלט בנוסף לעשן.
מאפייני הפחמן הדו-חמצני נחקרו באופן יסודי יותר בשנת 1750 על ידי הפיזיקאי הסקוטי ג'וזף בלאק.
הוא גילה שכאשר מחממים אבן גיר או מגיבים אותה עם חומצות, נוצר גז שהוא כינה "אוויר מתוקן" (Fixed air) כלומר "אוויר" שניתן לקבע (fix) באמצעות בסיסים.
הוא שם לב שה"אוויר המתוקן" צפוף מאוויר רגיל, ולא ניתן לנשימה או יוצר להבה.
כמו כן הוא גילה שכאשר מוכנס לתמיסה מימית של סיד נוצר משקע של סידן פחמתי.
הוא השתמש בתופעה זו כהסבר לכך שפחמן דו-חמצני מיוצר בנשימת בעלי חיים ובתסיסת חיידקים.
בשנת 1772 פרסם הכימאי האנגלי ג'וזף פריסטלי מאמר שכותרתו הייתה "הפריית מים עם אוויר מתוקן" שבו תואר טפטוף של חומצה גופרתית על גיר כדי לייצר פחמן דו-חמצני ואילוץ הגז להתמוסס בקערת מים ולהתסיס אותם – כך הומצאו מי הסודה.
בשנת 1824 פתח הכימאי הצרפתי שארל תילוריה מכל לחץ של פחמן דו-חמצני נוזלי וגילה שהאידוי המהיר של החומר הקפוא יצר "שלג" של CO2 מוצק הנקרא קרח יבש.
תאוריית ההתחממות האנתרופוגנית, אשר נתמכת על ידי כ-98% ממדעני האקלים בעולם, מקשרת בין התחממות כדור הארץ, לבין הפרת המאזן הטבעי של פחמן דו-חמצני וגזי חממה אחרים על ידי האדם.
מצד שני, הפחמן הדו-חמצני הוא גז חממה, הקולט ופולט קרינת אינפרא-אדום בשני תדרי רזוננס הרטט שלו, 550cm-1, ו-2400cm-1 .
מולקולות הפחמן הדו-חמצני אשר נמצאות בעודף, בולעות קרינת אינפרא-אדום אשר נפלטת מפני כדור הארץ ותואמת ספקטרלית לתדרי הרזוננס של הרטט שלהן, פולטות אותו מחדש לתוך האטמוספירה התחתונה, וכך מחממות את כדור הארץ .
עלות כלכלית כתוצאה מהתגברות פחמן דו-חמצני
עם זאת, קיימת מחלוקת על הערך הכספי.
ממשל אובמה קבע מחיר של 40 דולר לטון, ואילו ממשל טראמפ מעמיד את הסכום על בין דולר אחד לשבעה.
החשיבות של השווי הכלכלי, נובעת מהנגזרת שהיא הערך הכספי אותו משתלם להשקיע כדי למנוע או לצמצם את פליטת הפחמן הדו-חמצני.
דוחות שונים של קרן המטבע הבינלאומית קראו לתמחור מחמיר יותר של נזקי הפחמן הדו-חמצני, במטרה למנוע משבר כלכלי שעשוי להיגרם כתוצאה מהמשך ההתחממות העולמית.
הוספת הפחמן הדו-חמצני למשקאות תוססים כמו סודה, גזוז ובירה שחורה מייצרת טעם אטרקטיבי לחך.
סימונו בתעשיית המזון: E290. בהובלת פחמן דו-חמצני לתעשיית המשקאות, מסמנים אותו במספר או"ם 2187.
קיימים סוגים רבים של מטפים (מכשירי כיבוי שריפות), אותם ניתן לראות במקומות ציבוריים רבים.
הפחמן הדו-חמצני מותז על החומר הבוער, ובשל היותו לא דליק, האש אינה מתפשטת, ובשל העובדה שאינו מאפשר לחמצן לחדור דרכו, האש "נחנקת" אט אט, ונכבית.
בעוד שבאוויר הצח ריכוז הפחמן הדו-חמצני הוא בסביבות 0.04% (או 400 חלקים למיליון), בריכוזים גבוהים יותר, ובעיקר מעל 0.5% ובחשיפה ממושכת עלול הפחמן דו-חמצני לגרום הפרעות בחשיבה, תחושת כבדות נשימה, כאב ראש, קשיי שינה ורגזנות.
פחמן דו-חמצני עלול גם לגרום מוות כתוצאה מחנק.
למשל, בחשיפה לריכוז גבוה של פחמן דו-חמצני ממטף לכיבוי שריפות, עלול להגרם חנק מהשפעה ישירה של פחמן דו-חמצני על מנגנון הנשימה או אפילו מחוסר חמצן.
משקלו הסגולי של פחמן דו-חמצני גדול מזה של חמצן, ולכן הוא תופס את מקום החמצן במיוחד במקומות סגורים ונמוכים כמו מרתפים וחדרים אטומים.
בחדרים אלו יש לדאוג להחלפה תכופה של האוויר, ולשמור על רמת נוכחות נמוכה של הפחמן הדו-חמצני.
השפעה גאולוגית - תופעת קרסט
תופעות קרסט - המסת סלע גירי ויצירת מערות, בולענים, נטיפים ותצורות סלע טרשיים, הן תוצאה מהמסת CO2 מהאוויר - בגשם, בטל ובמקורות מים עומדים או זורמים לאיטם.
המים הופכים לחומציים, וגורמים להמסת הסלע הגירי, ולהופעת מגוון התצורות הגאולוגיות השייכות לתופעה זו.
ישנן גם תופעות קרסטיות תת-ימיות הן במי תהום שתחת אגמים במי תהום תחת הימים והאוקיינוסים, ואפילו במי תהום קדומים.
דו-תחמוצת הפחמן וחומציות המים, במקרה זה, מקורם בבעלי החיים שחיו או חיים במקור המים - בעיקר פיטופלנקטון אך גם יצורים ימיים אחרים כולל דגים וסרטנים.
פחמן (Carbon) הוא יסוד כימי אל-מתכתי שסמלו הכימי C ומספרו האטומי 6. בעל מספר ערכיות 4, והוא מופיע בכמות רבה בטבע.
הפחמן הוא אחד ממרכיבי היסוד של כל החומרים האורגניים בגוף החי.
פחמן טהור מופיע בשתי צורות נפוצות בטבע:
יהלום – המינרל הטבעי הקשה ביותר המוכר לאדם, מסודר במבנה ארבעוני (טטרהדרלי) – כל פחמן יוצר ארבעה משולשים תלת-ממדיים זהים המקושרים בקשרים קוולנטיים.
גרפיט – אחד מהחומרים הרכים ביותר, מסודר במבנה מישורי דו-ממדי, כל פחמן מקושר ל-3 פחמנים נוספים בקשר קוולנטי במבנים משושים (דבר היוצר את שכבות הגרפיט).
גרפיט, על אף היותו אל-מתכת, מסוגל להוליך חשמל במבנה זה.
ובמספר מופעים פחות שכיחים הניתנים לייצור במעבדה:
פולרן – (Fullerene) הידוע גם בשם C60. בעל מבנה מולקולרי של כדור-רגל המורכב מ-60 אטומי פחמן המקושרים זה אל זה בקשרים קוולנטיים.
ננו-צינורית פחמן – (carbon nanotube) צינורות בעלי קוטר זעיר של ננומטרים בודדים הנוצרים כתוצאה מסגירה של משטחי גרפיט.
חומר זה הוא בעל חוזק וגמישות מהחזקים הקיימים בטבע ובעל תכונות של הולכת חשמל.
לפחמן כאמור, יש מספר ערכיות 4 – דבר זה מבטא את מספר האלקטרונים הפנויים ליצירת קשר עם מולקולה אחרת.
אלקטרונים אלו אינם זהים ברמתם האנרגטית – שניים מצויים באורביטל s ושנים אחרים באורביטל p (שניהם בקליפה האלקטרונית השנייה L).
פחמן מסוגל ליצור ארבעה קשרים יחידים, שני קשרים כפולים ואף קשר משולש אחד.
בנוסף לכך אטום הפחמן קטן יחסית ובעל זיקה חזקה לאטומים קטנים.
בגלל תכונות אלה ישנן יותר מ-10 מיליון תרכובות פחמן מוכרות לאדם, אלפים מתוכן הכרחיות לקיום חיים (פחמן מהווה יסוד עיקרי בחלבונים וב-DNA).
הוא במיוחד נפוץ בטבע בתרכובת פחמן דו-חמצני, המופיעה בשתי צורות: כגז באטמוספירה, ומומסת במקווי מים.
תרכובת פחות נפוצה של פחמן וחמצן היא פחמן חד-חמצני.
בנוסף לכך מופיע הפחמן גם בתרכובות המצויות בסלעים ובמעמקי האדמה (בצורת פחם, נפט וגז טבעי) בצורה של דלק מאובנים, אשר שריפתו מעלה את ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה.
חשיבותו של הפחמן כמרכיב יסוד בחי ובצומח באה לידי ביטוי בתחום הכימיה האורגנית, שהיא ענף מיוחד של הכימיה העוסק בחקר תרכובות אורגניות, שהן תרכובות המכילות פחמן.
פחמן 14 – גילויו של איזוטופ 14C ב־27 בפברואר 1940 עזר לפתח את שיטת תיארוך הפחמן.
שילוב פחמן בצורת גרפיט עם חרסית לשימוש בעפרונות.
ייצור פלדה על ידי הוספת פחמן לברזל.
בכורים גרעיניים נעזרים במוטות פחמן לשליטה בתגובת השרשרת.
גלולות או אבקת פחם מנוצלות ברפואה על-מנת לספוג רעלים וארס ממערכת העיכול.
פחמן-12 משמש כייחוס, על-פיו מחושבות המסות האטומיות של כל גרעיני האטומים.
מסתם לב מלאכותי - מסתם מכני (שהוא סוג של מסתם לב מלאכותי) עשוי בדרך כלל מטיטניום ופחמן
מקור השם האנגלי – carbon בא מהמילה הלטינית carbo, שפירושה פחם ופחם עץ.
מכאן גם בא המקור לשם הצרפתי של הפחמן – charbon, שפירושו פחם עץ.
בגרמנית, הולנדית ודנית, הפחמן נקרא koolstof, Kohlenstoff ו-kulstof בהתאמה, כולן בעלות משמעויות דומות המתפרשות כחומר-פחם.
בעברית נוצר השם "פחמן" בדרך תצורה של שורש ומשקל – שורש פ-ח-מ ומשקל קטלן, שבו נהוג לציין יסודות.
בשנת 1722, רנה אנטואן פרשו דה ראומיר הראה כי ברזל הופך לפלדה באמצעות קליטת חומרים מסוימים, שהוכרו כפחמנים.
בשנת 1772, הראה אנטואן לבואזיה כי יהלומים הם צורה של פחמן בכך ששרף דוגמיות פחמן ויהלום והראה כי אף אחד מהחומרים לא הפיק מים וששניהם משחררים את אותה הכמות לגרם אחד של פחמן דו-חמצני.
קרל וילהלם שלה גילה שגרפיט, שהיה ידוע כצורת עופרת, הוא בעצם סוג של פחמן.
בשנת 1779, הוכיחו המדענים הצרפתים קלוד לואי ברטולה, גספאר מונז' וא.
ונדרמונד כי חומר זה הוא פחמן.
בפרסומם הם הציעו את השם carbone ליסוד זה.
אנטואן לבואזיה רשם את הפחמן כיסוד בספר הלימוד שכתב בשנת 1789.
פחמן חד-חמצני (CO בכתיב כימי) הוא תרכובת של פחמן וחמצן, שהיא גז בטמפרטורת החדר.
זהו גז רעיל המסוכן לבריאות, חסר צבע וריח, והוא תוצר לוואי של שרפה (חימצון) בלתי מושלמת של תרכובות אורגניות.
בעירה חלקית של דלק היא שרפה ללא נוכחות מספקת של חמצן, הגורמת לפליטת מולקולות מים ופחמן חד-חמצני, זאת לעומת בעירה מלאה של דלק בה יש נוכחות מספקת של חמצן, ושכתוצאה ממנה מתפרקות התרכובות למולקולות מים ופחמן דו-חמצני.
פחמן חד-חמצני הוא גז דליק, ויכול בבערה להשלים את תהליך הבערה המלא ולהפוך לפחמן דו-חמצני.
מולקולה של CO מורכבת מאטום פחמן (C) אחד ואטום חמצן (O) אחד, הקשורים זה לזה בקשר משולש: 2 קשרים קוולנטים וקשר קואורדינטיבי בו משתתפים 2 אלקטרונים מאטום החמצן.
לפחמן וחמצן יחד יש 10 אלקטרוני ערכיות.
הקשר המשולש מביא לקיום כלל האוקטט עבור אטום הפחמן - שישה אלקטרונים בשלושה קשרים ועוד 2 אלקטרונים לא קושרים.
זוג האלקטרונים הקושרים של הפחמן נקשרים לאלקטרונים הקושרים של החמצן, והאלקטרונים הבלתי קושרים של החמצן נקשרים גם הם לשני האלקטרונים הקושרים שנותרו.
מצב היסוד של המולקולה הוא סינגלט מגנטי - אין אלקטרונים לא מזווגים.
כיוון שארבעה מששת אלקטרוני הקשר באים מהחמצן ורק שניים מהפחמן, נוצר דיפול - מטען שלילי קטן על אטום הפחמן ומטען חיובי קטן על אטום החמצן (בניגוד להפרשי האלקטרושליליות שבין האטומים).
כאשר המולקולה קשורה כליגנד כיוון הקיטוב עשוי להשתנות בהתאם למבנה הקומפלקס הקואורדינטיבי.
המולקולה איזו-אלקטרונית למולקולת החנקן N2 כי בשתי המולקולות 10 אלקטרוני ערכיות ו6 אלקטרוני קשר.
ואורך הקשר פחמן-חמצן 112.8 פיקומטר בדומה לאורך הקשר בחנקן (קשר משולש ומסה מולקולרית זהה).
להשוואה אורך קשר כפול פחמן-חמצן (בקרבוניל) הוא כ 120 פיקומטר.
גם טמפרטורות ההיתוך - 68K והרתיחה - 82K קרובות לאלו של חנקן (63K ו77K).
אנרגיית הקשר בפחמן חד-חמצני 1072KJ/mol היא הגבוהה ביותר הידועה וגבוהה מאנרגיית הקשר המשולש בחנקן (942KJ/mol).
CO נוצר כאשר שורפים פחמימנים ללא אספקה שוטפת של חמצן.
המקור העיקרי לפחמן חד-חמצני מחוץ לבית הוא שרפה לא מושלמת שנוצרת כחלק מפעילותם של מנועי כלי רכב.
בשנים האחרונות הופחת ריכוז הפחמן החד-חמצני באוויר, כתוצאה משיפור הדלקים, משיפור מערכת השרפה במנועי כלי הרכב ומכניסתם לשימוש של ממירים קטליטיים.
למרות כל זאת, עיקר החשיפה לריכוזים גבוהים של פחמן חד-חמצני מתרחשת באזורים בהם יש ריכוז צפוף של כלי רכב הנעים באיטיות, בעיקר במרכזי ערים סואנות ולאורך צירי הגישה לתוכן.
שאיפת פחמן חד-חמצני אינה גורמת נזק משמעותי לריאות עצמן, אך מקטינה בצורה משמעותית, ולעיתים קטלנית, את יכולת נשיאת החמצן על ידי תאי הדם האדומים בדם.
הפחמן החד-חמצני נקשר, דרך אטום הפחמן הנושא מטען שלילי חלקי ליון הברזל בקבוצת ההם, אותו חלק במולקולת ההמוגלובין שנושא את החמצן.
זיקתו של הCO לקבוצת ההם גדולה פי 240 ממולקולת החמצן, וכך הוא מתחרה בצורה ניכרת על המקום של החמצן ומונע את העברתו.
חשיפה לריכוזים נמוכים של פחמן חד-חמצני גורמת לסחרחורות, בחילות וכאבי ראש.
בחשיפה לריכוזים קצת גבוהים יותר, חלה ירידה ביכולת הריכוז, פגיעה בערנות וביכולות הפיזיות, כלומר הקטנת היכולת לתפקד ולמלא משימות יומיומיות.
ההשפעות נגרמות מכך שרקמות ואיברים שונים בגוף אינם מקבלים אספקת חמצן מלאה.
פחמן חד-חמצני מסולק מהגוף רק דרך הריאות ועל ידי מולקולות החמצן המתחרות איתו על הקשירה להמוגלובין.
כלומר, כאשר יהיה יותר חמצן הוא ייקשר יותר להמוגלובין וכמות הפחמן החד-חמצני שתוכל להיקשר להמוגלובין תפחת והוא יסולק מהר יותר בזמן נשיפת האוויר החוצה.
זמן מחצית החיים של הקרבוקסיהמוגלובין באוויר חדר הוא כ-300 דקות ויורד עד 90 דקות כאשר מספקים חמצן בקצב מהיר ובריכוז גבוה דרך מסכה המושמת על פיו ועל אפו של הנפגע.
חשיפה לריכוזים גבוהים, העשויה להתרחש באזורים סגורים, עלולה לגרום להרעלה חריפה שתוצאותיה הן אובדן הכרה ואף מוות כתוצאה מחנק.
פחמן חד-חמצני הנפלט ממכשירים ביתיים כגון תנורים לחימום או בישול, עלול לגרום להרעלה, כיוון שהגז חסר צבע, חסר ריח וחסר טעם.
מחוץ לבית קטן הסיכוי לחשיפה קטלנית לפחמן חד-חמצני למעט במקרים נדירים, כגון כבאים הנחשפים לרמות גבוהות של ריכוזי פחמן חד-חמצני בעת כיבוי שרפה.
אוכלוסיות הרגישות במיוחד לחשיפה לפחמן חד-חמצני:
לנשים בהריון עלולה חשיפה לריכוזי פחמן חד-חמצני לגרום נזק לעובר המתפתח.
קשישים נוטים לסבול ממחלות לב כרוניות, אשר עלולות להחמיר עקב חשיפה למזהם זה.
חשיפה לפחמן חד-חמצני בקרב חולים הסובלים ממחלות כרוניות אשר מעכבות אספקת חמצן סדירה בגוף, כגון ברונכיט כרונית או אנמיה על סוגיה, עלולה להגביר את התופעות של מחלות אלו.
התקן האמריקאי לפחמן חד-חמצני הוא 10 מיליגרם למטר מעוקב לפרק זמן של 8 שעות ו-40 מיליגרם למטר מעוקב לפרק זמן של שעה אחת.
אלו הם ערכים מרביים של ממוצעים לפרקי הזמן הללו ואסור לחרוג מהם יותר מפעם אחת בשנה.
התקן הישראלי לפחמן חד-חמצני הוא 11 מיקרוגרם למטר מעוקב לפרק זמן של 8 שעות ו-60 מיקרוגרם למטר מעוקב לפרק זמן של חצי שעה.
פַּחְמֵימוֹת (ביחיד: פַּחְמֵימה) הן קבוצת תרכובות אורגניות.
הפחמימות הן משפחת התרכובות האורגניות הנפוצה ביותר על-פני כדור הארץ, ותאית היא התרכובת האורגנית הנפוצה ביותר.
פחמימות הן קטונים או אלדהידים בעלי מספר קבוצות הידרוקסיל.
לעיתים ניתן למצוא מחובר לשלד המולקולה גם זרחניים, חנקנים, קבוצות גופרית ועוד.
שמם הכימי הבסיסי של הפחמימות הוא, לפיכך, פוליהידרוקסיקֵטונים או פוליהידרוקסיאָלדהידים.
ניתן לחלק את הפחמימות בטבע לשלוש קבוצות עיקריות: חד-סוכרים, דו-סוכרים ורב-סוכרים או לחלופין סוכרים, אוליגו-סכרידים ופוליסכרידים.
לקבוצת החד-סוכרים שייכות מולקולות המכילות קבוצה קטונית או אלדהידית אחת.
המונוסכריד הנפוץ ביותר בטבע מכיל שישה פחמנים ונקרא D-גלוקוז או בשמו האחר דקסטרוז.
לרוב מונוסכרידים בעלי יותר מארבעה פחמנים ייטו להיסגר לכדי טבעת.
לנושא הסטריאוכימיה בפחמימות חשיבות רבה.
רובן המוחלט של הפחמימות הן כיראליות, ולפיכך מתקיימות כסטריאואיזומרים שונים.
ככל שעולה מספר אטומי הפחמן בפחמימה, כך מתרבות האפשרויות לאיזומריה.
פחמימות ידועות רבות הן למעשה איזומרים האחת של השנייה: גלוקוז וגלקטוז, למשל.
נהוג לצייר את נוסחת המבנה של הסוכרים באמצעות היטלי פישר, כפי שניתן לראות בתרשים הגלוקוז משמאל.
היטלי פישר מפשטים את הייצוג התלת-ממדי של המולקולה.
כל הקשרים המצוירים בצורה אופקית מייצגים קשרים אשר מבחינה מרחבית פונים כלפי מעלה.
כאלו הם כל הקשרים של קבוצות ההידרוקסיל, כפי שניתן לראות בגלוקוז.
הקשרים המצוירים בצורה אנכית מייצגים קשרים אשר פונים כלפי מטה.
קיימים כמה קריטריונים המגדירים חד-סוכרים מבחינה כימית:
מספר אטומי הפחמן – סוכר בעל שלושה אטומי פחמן נקרא טריוז (Triose).
סוכר בעל ארבעה אטומי פחמן נקרא טטרוז (Tetrose).
סוכר בעל חמישה אטומי פחמן נקרא פּנטוז (Pentose).
סוכר בעל שישה אטומי פחמן נקרא הקסוז (Hexose).
הסוכרים החשובים ביותר הם הפּנטוזות (5) וההקסוזות (6).
אלדהיד, קטון – סוכר המכיל קבוצת קרבוניל נקרא קטוז (Ketose).
סוכר המכיל קבוצת אלדהיד נקרא אלדוז (Aldose).
חיבור בין קבוצת האלדהיד או הקטון לבין קבוצת הידרוקסיל באותה מולקולה (המביא ליצירת גשר של אטום חמצן) יוצר טבעת.
טבעת כזו של חמישה אטומים (ארבעה אטומי פחמן ואטום חמצן) נקראת פוראנוז (Furanose).
טבעת כזו של שישה אטומים (חמישה אטומי פחמן ואטום חמצן) נקראת פּיראנוז (Pyranose).
סטראומטריה – L/D על מיקום ההידרוקסיל בפחמן הרחוק ביותר מהקרבוניל, R/S או +/- על ההידרוקסיל בפחמנים אחרים.
על מיקום ההידרוקסיל בטבעת נהוג לסמן ב-α/β.
ניתן לשלב בין שני הקריטריונים שלעיל על-מנת לספק הגדרה מדויקת.
גלוקוז, למשל, הוא אלדוהקסוז; הוא מכיל קבוצת אלדהיד ושישה אטומי פחמן, וכאשר הוא נסגר לטבעת מתקבל גלוקופיראנוז (אטום פחמן אחד בולט מחוץ לטבעת).
אוליגוסכרידים מכילים שרשרת קצרה של חד-סוכרים (בין 3 ל-9) המחוברים בקשר בעל תכונות נבדלות הנקרא קשר גליקוזידי.
בתא החי כאשר אוליגו סכריד מכיל יותר משתי יחידות הוא יחובר למולקולה אחרת כמו חלבון או שומן.
פוליסכרידים הם פולימרים של סוכר, המכילים יותר מ-8 יחידות של מונוסכרידים.
חלקם בעלי מבנה ליניארי כמו תאית, אחרים כמו גליקוגן בעלי מבנה מסועף.
רב-סוכרים נבדלים אחד מהשני הן בצורת המבנה של קישור הסוכרים והן בסוג החד-סוכרים הבונים אותם.
לרב-סוכרים יכול להיות מבנה שלישוני מרחבי בעל משמעות תפקודית באורגניזם.
לפחמימות ארבעה תפקידים בעלי חשיבות עליונה בביולוגיה:
הפקת אנרגיה בתא – מרבית האורגניזמים מפיקים אנרגיה מפירוק גלוקוז, תחילת תהליך זה מכונה גליקוליזה.
בנייה – מבנים פיזיים רבים, במיוחד בעולם הצומח, עשויים פחמימות (בעיקר תאית ועמילן).
DNA ו-RNA – חומצות הגרעין, המכילות את החומר התורשתי של כל היצורים החיים, מורכבות מנוקלאוטידים, אשר כל אחד מהם מכיל סוכר – ריבוז ב-RNA ודיאוקסיריבוז ב-DNA.
זיהוי תאים – פחמימות נמצאות על-גבי הממברנה החיצונית של רוב התאים ומאפשרות את זיהויו של סוג התא - זיהוי זה חיוני לתפקודם התקין של המערכות הביולוגיות באורגניזמים ביניהן מערכת החיסון.
בטבע מייצרים הצמחים את הפחמימות הנחוצות להם מהפחמן הדו-חמצני שנקלט מהאוויר ומהמים שהם קולטים מהקרקע.
את אלה הצמח מקבע אחד לשני בעזרת אור השמש בתהליך הפוטוסינתזה.
התהליך המטבולי של הקיבוע עצמו נקרא מעגל קלווין.
קיימת חשיבות רבה לצריכת פחמימות לצורכי אנרגיה.
כאמור, תחילת התהליך בתוך התא היא גליקוליזה (תהליך אנארובי, כלומר ללא צריכת חמצן, היוצר חומצה פירובית, שהיא טריוז).
בהמשך, הגוף שורף את הפחמימות לצורך ייצור אנרגיה (נשימה ארובית).
הגבלה של פחמימות בתזונה תוביל להרזיה על ידי ייצור אנרגיה משומנים.
במצב של חסר פחמימות, חל שינוי בהפקת אנרגיה משומנים: אלו הופכים בכבד לתוצרי ביניים בשם גופי קטון שמגיעים לזרם הדם ולרקמות הגוף כמקור אנרגיה זמין.
מצב זה נקרא קיטוזיס ובעל מספר רב של יתרונות אך בחולים עם ריכוז גבוה של גלוקוז בדם, עשויה להוות גורם להתפתחות חמצת (קטואצידוזיס).
הגבלה קלורית חמורה בתזונה עלולה להוביל לייצור אנרגיה מפירוק חלבון.
הדבר עשוי להוביל לכחשת (דלדול שריר קיצוני Marasmus).
אם הגוף מקבל יותר פחמימות ממה שהוא צריך למען הפקת אנרגיה, הוא הופך את העודפים לשומן המצטבר בו.
סוכר מזוקק פוגע בבריאות השיניים, היות שחיידקים הנמצאים בפה מפרקים אותו לתועלתם, ובתהליך מפרישים חומצה אשר פוגעת בשיניים.
תוצאה אפשרית של הימצאות סוכר מזוקק בפה היא עששת.
צריכת פחמימות גבוהה מעבר לצורכי האנרגיה של הגוף (בדומה לאבות מזון אחרים), גורמת להשמנה ועלולה לגרום לסכרת.
ב-1999 דווח כי בארצות הברית וברוב מדינות המערב כמחצית מכמות הקלוריות שהאדם צורך מקורן בשומנים מרוכזים (רובם מן החי) ומסוכרים מזוקקים שהגוף הופך לשומנים.
זו אחת הסיבות המרכזיות להשמנת יתר.
דיווחים שפורסמו ב-2015–2016 מצביעים על השפעה ממושכת ומכרעת של תאגידי הסוכר והמשקאות על הידע המחקרי בנושא נזקי הפחמימות לבריאות ועל הנחיות התזונה, באמצעות קשרי מימון שלא דווחו.
המילה פחמימה היא הלחם מילים של פחמן ומים.
שמן של הפחמימות נגזר מכך שנוסחתן הכימית הכללית של רבות מהן היא CnH2nOn, או Cn(H2O)n, ועל כן סברו בתחילה כי ניתן לראותן כתרכובות של פחמן ומים.
גם בשפות האירופאיות מורכבת המילה פחמימה מהמילים פחמן ומים; כך למשל באנגלית: פחמימה היא "Carbohydrate", מילה המורכבת מ-"Carbon" ("פחמן") ו-"Hydrate" ("הידרט", תרכובת המכילה מולקולות מים).
המילה סוכר משותפת לשפות רבות, באירופה ומחוצה לה.
מקורה של המילה בסנסקריט (Sarkara), ופירושה המקורי: "אבנים קטנות".
המונח סכריד (Saccharide), המשמש לעיתים לציון יחידת פחמימה, קרוב יותר לשורש המקורי.
בשפת היום-יום משמשת המילה סוכר ככינויו של סוכרוז, הסוכר הלבן המשמש להמתקת מאכלים.
זהו אמנם לא הסוכר הנפוץ או הבסיסי ביותר, אך הוא הנפוץ ביותר בשימוש ישיר של האדם; עקב זאת זכה הסוכרוז לכינוי המייצג את כל משפחת הסוכרים.
למונח סוכרים ישנן שתי משמעויות, משמעות אחת כקבוצת החד-סכרידים והדו-סכרידים (למעט רב-כוהליים).
במשמעות זאת משתמשים בטבלת הערכים התזונתיים על גבי מוצרי המזון.
הגדרה אחרת הנפוצה בשפת היום יום היא "פחמימות בעלות טעם מתוק".
בשיח הדיאטני נהוגה ההבחנה בין "פחמימות פשוטות" ל"פחמימות מורכבות" (וכך גם למאכלים המכילים אותן).
הבחנה זו, שהופיעה לראשונה במסמך של ועדת סנאט אמריקאית ב-1977 היא מעורפלת.
הכוונה ב"פחמימות מורכבות" (complex carbohydrates) היא לעיתים למולקולות ענק (רב-סוכרים) ולעיתים למאכלים העשירים ביותר נוטריאנטים.
פַחַם עֵץ, הקרוי גם פחם (אך אין להתבלבל בינו ובין פחם אבן, ובין עץ שרוף שאינו פחם כלל), הוא דלק המתקבל מפירוליזה של עצים.
על פי רוב הפחם נוצר מקלייה של גזרי עץ בטמפרטורה של 800–900 מעלות צלזיוס בנוכחות אדי מים או פחמן דו-חמצני ובהיעדר חמצן, לשם הפקת החום הדרוש מבעירים על פי רוב חלק מהעצים.
החומר השחור שנוצר הוא בעל מבנה נקבובי ושטח פנים גדול.
פחם עץ שימש בעבר כחומר הסקה, אולם היום, בשל התכלות היערות, אין מרבים להשתמש בו.
בימינו, פחם העץ משמש בעיקר לצליית מזון במנגל בחצרות, מרפסות ובשטחים ציבוריים פתוחים, ולעישון נרגילה
במהלך בעירתם, מכונים הפחמים גחלים, ובסוף תהליך בעירתם, שאריותיהם המתפוררות מכונות רמץ או אפר.
תעשיית פחמי העץ הייתה נפוצה בעבר בארץ ישראל, העניקה את שמה ליישוב אום אל-פחם, ועדיין קיימת ביישובים ערביים.
בין שימושיו הנוספים: ציפוי גבינות עזים (שברה), עפרונות לרישום, ספיחת גזים, אדים וריחות רעים, טיהור מים וסינון אוויר (נמצא במסיכות גז) ואפילו משמש לסינון סוג של ויסקי אמריקני המכונה טנסי ויסקי.
פחמימנים (בלועזית ביחיד: הידרוקרבון; באנגלית: Hydrocarbon) הם תרכובות אורגניות המכילות אך ורק אטומי פחמן ומימן.
קבוצה זו אינה קבוצת הפחמימות – ההבדל בין השתיים גדול, בעיקר מפני שהפחמימות מכילות גם אטומי חמצן.
מבחינים בין שלושה סוגי פחמימנים, לפי סוגי הקשרים הקוולנטיים בין אטומי הפחמן שלהם:
אליפטיים (שם כולל לכל מולקולה שאינה ארומטית):
רוויים: מכילים קשרים בודדים בלבד.
קבוצת הפחמימנים הרוויים נקראת אלקאנים.
לא-רוויים או בלתי-רוויים: מכילים קשרים כפולים או משולשים (קשר אחד לפחות בכל מולקולה).
אלקנים, אלקינים ו-וינילים הם פחמימנים לא-רוויים.
ארומטיים: מכילים טבעות המכילות קשרים כפולים מצומדים, בהתאם לכלל היקל.
פחמון (שם מדעי: Ustilago) היא סוג של פטרייה טפילה הגדלה על צמחים שונים.
פטרייה זו נפוצה ברוב חלקי העולם, נטפלת לסדרת הדגנאים, בעיקר למשפחות הדגניים (חיטה, שעורה, שיבולת שועל, תירס ודורה) והגמאיים (גומא ואגמון).
הפחמון היא טפיל מוחלט, משמע, היא אינה יכולה להשלים מחזור החיים ללא פונדקאי – היא מתפתחת בשחלה של צמחים דגנאים, על תפרחות או על קדקודי צמחייה ובעפצים.
הפחמון מפתחת כמות רבה מאוד של נבגים שחורים (שמה נגזר מהדמיון בין צבע הנבגים לצבעו של פחם), כאשר הנבגים מתפזרים הם צובעים את היבול, ומורידים את ערכו הן בגלל החשש להידבקות, והן בשל מראהו.
כאשר הנבגים מתפזרים הם נכנסים לתפרחות ומדביקים את הזרעים של הדור הבא.
הבלשן דניאל זיו בספרו "לשון וטבע" (עמ' 100, הוצאת "תרבות וחינוך", 1970) מזהה את השידפון עם הפחימון ומציין כי: "...שידפון: הוא מחלה אפידמית של תבואת השדה; הוא מתגלה בתחילה ככתם שחור; מובנו הלשוני גם הוא שחור.
למחלה זו קוראים בשם "פחימון", ומסתבר כי לא היה כל צורך למצוא לה שם חדש."
פחמן-11 או 11C הוא איזוטופ רדיואקטיבי של פחמן שגרעינו מכיל 6 פרוטונים ו-5 נייטרונים.
פחמן-11 הוא איזוטופ רדיואקטיבי שדועך לבור-11. ב-99.77% עד 99.81% מהמקרים עובר דעיכת לפי התגובה הבאה:
וב-0.19% עד 0.23% מהמקרים יעבור לכידת אלקטרון לפי התגובה הבאה:
פחמן-11 נוצר בתהליך האצת פרוטונים בציקלוטרון אל תוך חנקן-14 לפי התגובה הבאה:
השימוש בפחמן-11 כרדיו-איזוטופ להדבקה רדיואקטיבית של מולקולות ב-PET נפוץ מאוד.
פחמן-12 או 12C הוא האיזוטופ הנפוץ ביותר של פחמן.
הוא השכיח מבין שני האיזוטופים היציבים של פחמן (12C ו-13C).
פחמן-12 מהווה 98.89% מהפחמן המצוי בטבע.
אטום של פחמן-12 מכיל 6 פרוטונים, 6 נייטרונים ו-6 אלקטרונים.
פחמן-12 הוא בעל חשיבות מיוחדת, משום שעל בסיסו מוגדר הערך של יחידת מסה אטומית מאוחדת, המשמשת למדידת המסה של כל האטומים האחרים.
המסה של אטום פחמן-12 היא בדיוק 12 יחידות מסה אטומית מאוחדת, או .
לפני 1959, הארגונים IUPAP ו-IUPAC נטו להשתמש בחמצן כדי להגדיר את המול.
בעוד כימאים הגדירו את המול כמספר האטומים של חמצן אשר מסתם היא 16 גרם, פיזיקאים השתמשו בהגדרה דומה אך עם האיזוטופ חמצן-16 בלבד.
שני הארגונים הסכימו ב-1959-1960 להגדיר את המול כ"כמות החומר במערכת שמכילה מספר חלקיקים (אטומים או מולקולות) השווה למספר האטומים ב-0.012 קילוגרם של פחמן-12.