tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעבר לייצוג לשכת עורכי הדין בהליכי חקיקה, במסגרת כהונתו כיו"ר הוועדה להגנת הפרטיות בלשכת עורכי הדין, הוביל בשם הלשכה את הייצוג המשפטי בכמה הליכים: בשנת 2008 הגיש בשם לשכת עורכי הדין עתירה לבג"ץ נגד סעיפים בחוק נתוני תקשורת וייצג אותה ().
בשנת 2013 הגיש באופן עצמאי עתירה לבג"ץ (), שהוגשה בעניין אי-מינוי ראש לרשות להגנת הפרטיות לאחר שראש הרשות סיים את תפקידו.
בשנים 2005–2010 כיהן חי כדיין בבית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
החל משנת 2024 משמש כדיין בבית הדין העליון של איגוד הטניס.
בשנים 2005–2006 כיהן כיו"ר שולחן עגול מס' 5 של תל אביב-יפו; בשנים 2006–2007 כיהן כנשיא שולחן עגול ישראל, ובשנים 2007–2008 כקצין יחסי החוץ של שולחן עגול ישראל.
בתקופה זאת ייסד פעילות של הארגון בפנימיית נווה הדסה לטובת נוער במצוקה וייסד, יחד עם שולחן עגול אוסטריה, את פעילות "המסע לשלום", שבמסגרתו נסעו לאוסטריה קבוצה של נערים ונערות יהודים וקבוצה של נערים ונערות ערביים, אשר פגשו שם קבוצה של נערים ונערות אוסטרים שטיילו עימם יחד ברחבי המדינה.
הפעילות יצרה יחסי חברות בין חברי המשלחת השונים.
בשנת 2008 נבחר חי על ידי ארגון שולחן עגול העולמי לפעיל השנה בארגון באזור אמריקה, אירופה וארצות הים התיכון.
"ההגנה על הפרטיות בישראל", 2006, בהוצאת מלגה הוצאה לאור בע"מ.
"נתוני תקשורת בישראל", 2011, בהוצאת ויטל הוצאה לאור.
"תורת המסר – בין דיוור ישיר לספאם", 2012, בהוצאת ויטל הוצאה לאור.
"דיני המידע האישי: בין פרטיות לקניין", 2025, בהוצאת נבו הוצאה לאור.
דן מרידור (נולד ב-23 באפריל 1947, ג' באייר ה'תש"ז) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם סיעות הליכוד ומפלגת המרכז.
מרידור, בנו של מנהיג אצ"ל אליהו מרידור, איש הליכוד, היה מזכיר הממשלה תחת ראשי הממשלות מנחם בגין ויצחק שמיר, לאחר מכן כיהן בתור שר המשפטים, שר האוצר, השר לענייני מודיעין וסגן ראש הממשלה.
בתפקידו כשר המשפטים קידם את חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בהיותו שר האוצר התנגד לביטול רצועת האלכסון ובהמשך היה מראשי מפלגת המרכז.
הוא כיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת והתריע מפאת חוסר מוכנות של צה"ל בשנים שקדמו למלחמת לבנון השנייה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שב לשורות הליכוד אך עימותים חוזרים ונשנים מול ראש הממשלה בנימין נתניהו הובילו לפרישתו מהפוליטיקה כעבור מספר שנים.
למרידור מוניטין ותדמית של איש מרכז מתון היכול להבין לליבם של שני צדי המתרס.
יחסי העבודה הטובים שלו קנו לו תשבחות ממגוון זרמים בפוליטיקה הישראלית ובמשך שנים היו שטיפחו וייעדו אותו לתפקיד ראש הממשלה, הבולט שבהם היה מנחם בגין.
הוא מצדד בולט במערכת המשפט הישראלית ואף היה מועמד לתפקיד שופט בית המשפט העליון.
מרידור נולד ב-1947 בירושלים, בנם הבכור של אליהו מרידור, עולה מרוסיה, מראשי האצ"ל, לימים חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל ושל רעננה מרידור (לבית טננבלט), עולה מאוסטריה, פרופסור חבר בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
הוריו היו חברים קרובים של משפחת בגין ובילדותו גדל בשכונת רחביה, לצד משפחות נתניהו, ריבלין, נאור ונוספים, שלימים יישאו בתפקידי מפתח בהנהגת הליכוד והמחנה הלאומי.
הוריו ניסו להביא אותו לתנועת הנוער של בית"ר, אך הוא העדיף להצטרף לתנועת הצופים, שם התיידד עם יוסי אחימאיר ועוזי לנדאו.
התגייס לצה"ל בשנת 1965 ומויין לקורס טיס ממנו הודח לאחר כחודשיים ומויין מחדש לחיל השריון.
לחם במלחמת ששת הימים כמפקד טנק בחזית סיני בפלוגתו של שמאי קפלן.
השתתף במבצע קיתון 10. לחם במלחמת יום הכיפורים בדרום רמת הגולן.
במהלך המלחמה הטנק שבו לחם נפגע ומרידור נפצע בידו ופונה לבית חולים.
זמן קצר לאחר המלחמה ולאחר שהחלים נשלח לקורס קצינים ולחם כמ"מ במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
הוא סיים את שירותו בדרגת סרן.
סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין.
כמו רבים אחרים מבני המשפחה הלוחמת, מרידור המשיך את דרכו של אביו.
אימו העידה עליו: "הרי כל החיים הוא [דן] רק חיקה את אבא שלו, דן העריץ את אבא שלו מהיום שנולד, הוא המשיך את דרכו של אביו." בעת לימודיו היה פעיל בתא הסטודנטים של תנועת החרות ואחד ממנהיגיו של התא.
כסטודנט השתתף בליל הסדר במלון פארק בחברון, שהיה צעד ראשון לחידוש היישוב היהודי בחברון.
לאחר תום לימודיו עבד כעורך דין, והיה שותף במשרד עורכי דין עם יעקב נחושתן.
ב-1970, לבקשתו הפרטית של בגין, עלה לנאום בכנס מרכז חרות, ביקר את תוכנית רוג'רס וקרא לסיעת גח"ל לפרוש מממשלת ישראל החמש עשרה בראשות גולדה מאיר והמערך.
זמן קצר לאחר מכן, חרות אכן פרשה מהממשלה על רקע התוכנית.
דן מרידור הצטרף אל הליכוד ואל תנועת החרות, בעקבות אביו, שהיה ממייסדיה של תנועת החרות וח"כ מטעמה.
בשנת 1977 התמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת אך לא נבחר.
בשנת 1981 מונה למליאת רשות השידור ובשנים 1982–1984 שימש מזכיר הממשלה בעת כהונות ממשלת ישראל התשע עשרה בראשות מנחם בגין, וממשלת ישראל העשרים בראשות יצחק שמיר.
כתוצאה ממלחמת לבנון הראשונה, השתנה יחסו של מרידור כלפי אריאל שרון, והוא ראה בו אדם שהוליך שולל את בגין לתוך הבוץ הלבנוני.
בכך החל קרע פוליטי פנימי בתוך הליכוד, בין שרון לבין "הנסיכים", בני המשפחה הלוחמת ומרידור ביניהם, שנמשך שנים רבות.
בעקבות טבח סברה ושתילה הוקמה ועדת כהן לחקר אחריותם של בכירי הדרג המדיני-ביטחוני במחדל שאפשר את הטבח, ובמסגרת החקירות של הוועדה מרידור ייצג את ראש הממשלה בגין.
במהלך שנת 1983, בין היתר כתוצאה מההתבוססות הצבאית בבוץ הלבנוני ומות רעייתו, ראש הממשלה בגין שקע בדיכאון והתקשה לתפקד ולמלא את תפקידו בניהול היום-יומי של המדינה, עד שבאוגוסט הכריז "איני יכול עוד" ופרש.
בחודשים שקדמו לפרישתו, מיעט להתעסק בניהול המדינה ואת החלל שהותיר מילאו בעיקר מזכיר הממשלה מרידור והמזכיר הצבאי עזריאל נבו, לצד ראש הלשכה יחיאל קדישאי.
כאשר פרש, בגין סירב להגיש את מכתב התפטרותו לנשיא המדינה חיים הרצוג, ומרידור הגיש לנשיא את מכתב ההתפטרות במקומו.
בשנת 1984 התמודד שוב על מקום ברשימת הליכוד לכנסת, והפעם היה פעיל יותר בפנייה לחברי מרכז תנועת החירות במטרה להשיג קהל תומכים.
הוא נבחר לפאנל של 35 מועמדים של תנועת החירות, ואף על פי שלא נבחר לשביעיות הוצב ברשימה המשותפת במקום ה-35, ממנה נבחר לכנסת.
באותה העת התפלג הליכוד לשלושה מחנות מרכזיים: מחנה שמיר-ארנס, מחנה דוד לוי ומחנה שרון.
מרידור, כמו רוב הנסיכים, השתייך למחנה שמיר-ארנס, כאשר ראש הממשלה שמיר פועל לקדם אותו למשרת שר.
בכנסת ה-11 כיהן כיושב ראש של ועדת המשנה לתפיסת הביטחון ובניין הכוח, ושל ועדת המשנה לחקיקת ביטחון.
במסגרת הוועדה לתפיסת הביטחון גיבש מסמך לעדכון תפיסת הביטחון אותו הגיש לרמטכ"ל.
כאמור, מרידור, כמו גם "נסיכים" אחרים בשורות הליכוד, בני המשפחה הלוחמת, קודמו וטופחו בידי שמיר לעמדות שרים, וכך שמיר מינה את מרידור, בדצמבר 1988, לשר המשפטים.
לאורך כהונת הכנסת ה-12 כיהן כשר המשפטים, הן בממשלת האחדות השנייה והן בממשלה הצרה של שמיר לאחר התרגיל המסריח.
בין השנים 1988–1990 לקח חלק בקידום חקיקתם של שני חוקי יסוד שנחקקו בשנת 1992. מרידור, כמו גם משפטנים אחרים שישבו בשורות הכנסת, כגון אוריאל לין ואמנון רובינשטיין, רצו לקדם חוק יסוד שיבטיח את חירויות האזרח בישראל.
ב-1990 קידם טיוטה להצעה שכזאת, אך היה עליו לגנוז אותה עקב "התרגיל המסריח".
הוא המשיך לפעול ולקדם חקיקה מסוג זה על אף התנגדות נחרצת מצד הסיעות החרדיות.
כתוצאה מכך קידם הידברות עם הסיעות הדתיות והחרדיות כדי להגיע לעמק השווה.
לבסוף, בתחילת 1992, דרך משא ומתן עם יצחק לוי, יוסף עזרן ואברהם רביץ, הגיע להסכמה עם הסיעות הדתיות והחרדיות לגבי החקיקה, וקידם את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, בו הועלה לראשונה על הכתב באופן רשמי שישראל היא "מדינה יהודית ודמוקרטית".
את החוק תיאר כ"גולת הכותרת של פעילותי כמשפטן".
כדי להבטיח את מעמדן של זכויות האדם הטבועות בחוק היסוד, ניתן לו מעמד מיוחד, לפיו כל חוק הסותר אותו בטל (אלא אם כן הוא עונה על דרישות מיוחדות הקבועות בתוך חוק היסוד).
בפסק דין בנק המזרחי, בית המשפט העליון פירש זאת כך שלחוק היסוד יש מעמד של חוקה - שהוא עומד מעל לחוקים רגילים - ולפיכך בסמכות בית המשפט העליון לבטל חוקים הסותרים את אותו חוק יסוד.
התהליך, שכונה בפי שופט בית המשפט העליון אהרן ברק "המהפכה החוקתית", היה למטרה המקורית של מרידור ושאר הוגי החקיקה, כך שבית המשפט העליון יגן על זכויות האזרח בעזרת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ובהמשך גם חוק יסוד: חופש העיסוק, שניתן לו מעמד שווה.
נוכח האינתיפאדה הראשונה, ניסח מרידור תקנות מעודכנות לפתיחה בירי התואמות את עקרונות המשפט הבינלאומי ואמנות ז'נבה בפרט.
בתפקידו כשר המשפטים קידם את מינויה של דורית ביניש לפרקליטת המדינה, וקידם, בין היתר, את מינויו של מישאל חשין לשופט בית המשפט העליון.
הוא תמך בקיצור מאסרם של פעילי המחתרת היהודית שהורשעו בטרור ובסיוע לטרור נגד ערבים בשטחים.
מרידור התנגד לצירוף סיעת מולדת לממשלת ישראל העשרים וארבע, מתוך התנגדות למצע ה"טרנספר" שקידמה הסיעה.
הוא תמך בקיומה של ועידת מדריד, ופעל לשכנע את ראש הממשלה שמיר בנכונותו של שליט סוריה הרודן חאפז אל-אסד להיכנס למשא ומתן לשלום עם ישראל.
מרידור, נאמן לאידאולוגיה הרוויזיוניסטית של זאב ז'בוטינסקי, אמר:
בכנסת ה-13 היה יושב ראש ועדת משנה לעניין הצעת חוק החברות וחבר הוועדה לבחירת שופטים.
הפסד הליכוד בבחירות לכנסת השלוש עשרה הביא את מרידור לאופוזיציה, והובילה לבחירות חדשות להנהגת הליכוד לאחר פרישת שמיר.
גם שמיר וגם בגין בזמנו, הביעו את הערכתם כלפי מרידור וטענו כי הוא מועמד מתאים לרשת בבוא הזמן את ראשות הליכוד וראשות הממשלה, אך מרידור עצמו לא התמודד להנהגת המפלגה וב-1993 נבחר בנימין נתניהו לתפקיד.
מרידור התנגד להסכמי אוסלו, אך נחרד נוכח האלימות וההסתה שהופנו נגד רבין וממשלתו, והדיר רגליו מהפגנות שארגן הליכוד נגד אוסלו.
בהפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב', בתקופה שקדמה לרצח רבין, עזב מרידור בהפגנתיות את הכיכר.
לאחר רצח רבין, רבים בציבור האשימו את הליכוד בראשות נתניהו בהסתה לרצח, ועלתה האפשרות להחליף את נתניהו במרידור כמועמד לראשות הממשלה.
אלא שנתניהו אושש את מעמדו, בין היתר בתמיכת שרון, שהתנגד נחרצות למינוי של מרידור ליו"ר הליכוד, והנהיג את המפלגה לניצחון צמוד בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בכנסת ה-14 בממשלתו של בנימין נתניהו מונה לשר האוצר, וכיהן בתפקיד במשך שנה, עד ל-20 ביוני 1997. במקור, נתניהו הציע למרידור משרות שר זוטרות, כדי שהלה ידיר רגליו מהממשלה.
אך מרידור קבע ביחד עם בני בגין ששניהם יכנסו יחדיו לממשלה או יישארו יחדיו מחוץ לה.
רק דרך לחץ זה, שבגין לא יכנס לממשלה, הסכים נתניהו להעניק למרידור את תפקיד שר האוצר.
מרידור קידם בכהונתו האצה של תהליך ההפרטה והליברליזציה הכלכלית, תוך כדי צמצום הגירעון התקציבי בתמיכת ראש הממשלה נתניהו.
מרידור היה תומך נלהב של הפרטה וליברליזציה כלכלית והתנגד להתערבות הממשלה במשק.
בתקופת כהונתו שקל מרידור באופן פומבי להתפטר בעקבות פרשת בר-און חברון, אולם החליט בסוף להישאר בממשלה.
הרקע לפרישתו לבסוף היה תמיכתו של נתניהו בנגיד בנק ישראל, יעקב פרנקל, בסכסוך בינו לבין מרידור על מדיניות האלכסון של סל המטבעות.
מרידור דרש להשאיר את הרצועה במקומה, בעוד פרנקל קרא לאפשר לכוחות השוק לפעול בעצמם ולהפחית את התערבות הממשלה.
הסכסוך היה חלק מיריבות ארוכת שנים בין משרד האוצר לבנק ישראל, שנסוב סביב האחריות של כל אחד מהם למדיניות הפיסקלית והמוניטרית, כאשר עם השנים הפך בנק ישראל לאחראי על המדיניות המוניטרית.
חששם של מרידור ומנכ"ל משרדו שמואל סלבין, לפיו ביטול רצועת האלכסון יוביל לכך ששער החליפין יצא מכלל שליטה, התבררה כשגויה.
בסוף כהונתה של הכנסת ה-14 ועל רקע התככים בתוך הממשלה, פרש מרידור מהליכוד והכריז על כוונתו לרוץ לראשות הממשלה נגד בנימין נתניהו.
לבסוף חבר ליצחק מרדכי, רוני מילוא ואמנון ליפקין-שחק והיה ממייסדיה של מפלגת המרכז, שמטעמה נבחר לכנסת ה-15. במקור, סקרי בחירות ניבאו למפלגתם בין 20 ל-25 מנדטים, אך בתוך זמן קצר נקלעו מרידור ומילוא ליריבויות תכופות בשלל נושאים.
כדי לישר את ההדורים הסכימו שהרמטכ"ל לשעבר ליפקין-שחק יהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה, על אף הפער האידאולוגי ביניהם, כאשר ליפקין-שחק הוא תומך הסכמי אוסלו.
כתנאי להצטרפותו של מרדכי למפלגה, דרש את המקום הראשון בה.
כך קרה שהמפלגה החליטה להעמיד מטעמה את מרדכי כמועמד לראשות הממשלה, בהמשך כדי למנוע את התפצלות קול מתנגדי נתניהו החליט מרדכי לפרוש מהמרוץ ובכך סלל למעשה את הדרך לניצחונו של אהוד ברק בראשות ישראל אחת, ממשיכת דרכה של מפלגת העבודה.
תככים פנימיים בין מנהיגי המפלגה, מרידור, מילוא, ליפקין-שחק ומרדכי, הובילו למפלתה המהירה, ובבחירות עצמן היא השיגה שישה מנדטים בלבד והצטרפה לממשלת ישראל העשרים ושמונה בראשות ברק.
בכנסת ה-15 כיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
תוך זמן קצר התנגד מרידור לפעולות ראש הממשלה ברק במשא ומתן מול הפלסטינים, ועבר לתמוך באופוזיציה בראשות שרון.
לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001, בין ברק לשרון, שנערכו בצל האינתיפאדה השנייה, פרסם שרון תוכנית מדינית.
לאחר פרסום התוכנית, מרידור הודיע על תמיכתו במועמדות של שרון, ובכך הביא לסיום היריבות ארוכת השנים בינו לבין שרון וגם איחד למעשה את הקרעים בין סיעות הליכוד שהתפצלו בשלהי ממשלת נתניהו הראשונה לקראת בחירות 1999.
בממשלתו הראשונה של אריאל שרון (הממשלה ה-29) שימש מרידור (מ-29 באוגוסט 2001) שר בלי תיק והיה הממונה בפועל על קהילת המודיעין.
בשנת 2002, לקראת סוף כהונתה של הכנסת ה-15 חזר מרידור לליכוד אולם נמנע מלהשתתף בבחירות הפנימיות.
מרידור פרש מהחיים הפוליטיים וחזר לעסוק בעריכת דין במשרד חיים צדוק ושות'.
כמו כן, הוא התמנה לעמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה וליושב ראש הקרן לירושלים.
מרידור הביע תמיכה ב"קדימה" בבחירות לכנסת ה-17. לפי פרסומים בתקשורת ציפה לתפקיד בכיר בממשלה, לאחר הבחירות ב-2006, מידידו אהוד אולמרט, אולם בסופו של דבר לא קיבל כל תפקיד.
שמו של מרידור גם עלה כמועמד לשופט בבית המשפט העליון בימי כהונת ציפי לבני כשרת המשפטים.
במהלך תקופת כהונתו של משה יעלון כרמטכ"ל, נערך תרגיל מטכ"לי רחב היקף בשם "מגן ארץ" המדמה מלחמה בצפון מול חזבאללה.
במהלך התרגיל מרידור דימה את נושא תפקיד ראש הממשלה.
מרידור, כמו גם הרמטכ"ל יעלון, הגיעו למסקנה כי צה"ל עומד בפני קשיים חמורים שיפגעו בהתנהלות הכוללת שלו במקרה של הסלמה מול חזבאללה בלבנון.
בין היתר עלו קשיים חמורים נוכח תרחישים כגון הסלמת הטרור בשטחים או פתיחת חזית מקבילה ברמת הגולן מול סוריה.
מרידור עצמו הציג אזהרות שונות בפני הממשלה לגבי חוסר מוכנות למקרה של הסלמה בצפון, שהתממש בדמות מלחמת לבנון השנייה.
רבים מחששותיו ואזהרותיו המקצועיות התממשו במהלך המלחמה.
מרידור התנגד להסלמת המאבק לכדי מלחמה, אך מרגע שהסלים, תמך בהמשכו עד ליצירת "תמונת ניצחון" שנועדה לשמר את יכולת ההרתעה הישראלית.
ב-9 בנובמבר 2008 הודיע על חזרתו לליכוד ועל התמודדותו בבחירות המקדימות לרשימה המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
מרידור ציין את סיבת חזרתו ככישלונה של מפלגת "קדימה" במלחמת לבנון השנייה והצורך להגן על מערכת המשפט מפני ההתקפות עליה.
בבחירות המקדימות נבחר למקום ה-17 ברשימת הליכוד לכנסת השמונה עשרה ונבחר לכנסת ה-18 לאחר שהליכוד זכה ב-27 מנדטים.
ב-31 במרץ 2009 הושבע כסגן ראש הממשלה והשר לענייני מודיעין והוועדה לאנרגיה אטומית.
בבחירות הפנימיות שהתקיימו לקראת הבחירות לכנסת ה-19 נבחר למקום לא ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת.
במסגרת תפקידיו היה מרידור מעורב בענייני ביטחון המדינה והיה אחד מהאחראיים המרכזיים לגיבוש ועדכון תפיסת הביטחון של ישראל.
בתחילה כחבר הכנסת בראשות "הוועדה לתפיסת ביטחון" בכנסת, הנפיק ב-7–1986 מסמך בן כ-30 עמודים בנושא, אותו הגיש לרמטכ"ל דן שומרון.
פעילות הוועדה הוקפאה ורק כעשור מאוחר יותר, ב-1998 כיהן כראש ועדת משנה לנשק לא קונבנציונלי בוועדה לעדכון תפיסת הביטחון שריכז האלוף (במיל') דוד עברי, מנכ"ל משרד הביטחון, בהוראת שר הביטחון יצחק מרדכי.
ב–2004 ריכז ועדת מומחים לעדכון תפיסת הביטחון של ישראל, לבקשת שר הביטחון שאול מופז.
הוועדה שהיו בה למעלה מ-15 מומחים הגישה לממשלה ולמשרד הביטחון לאחר עבודת מטה של כשנתיים ב-2006, מסמך בן 250 עמודים, לעדכון תפיסת הביטחון של ישראל.
ב-2008 ייצג את ארקדי גאידמק בפני פרקליטות המדינה.
מרידור סיכם עם גאידמק שאם השימוע בעניינו בפרקליטות יעלה יפה ולא יוגש נגדו כתב אישום, שכר הטרחה יהיה 5 מיליון ש"ח, בניגוד לכללי האתיקה האוסרים על קביעת שכר טרחה בהליך פלילי בכפוף להצלחה.
נגד מרידור הוגשה קובלנה לבית הדין המשמעתי של לשכת עו"ד, אך הוא זוכה.
במהלך כהונתו כשר לענייני מודיעין בממשלת ישראל השלושים ושתיים ביקר מרידור בחריפות את ההתקפות מצד חבריו לליכוד על שלטון החוק, ואף איים בפרישה מן מהממשלה אם יתקבלו חוקים המגבילים את פועלו של בית המשפט העליון.
במערכת הבחירות לכנסת התשע עשרה, בשנת 2013, הוצב מרידור במקום לא-ריאלי ברשימת הליכוד, ולא נבחר לכנסת.
בסוף אותה שנה אמר בראיון כי סיעת הליכוד מקדמת חקיקה המפלה את ערביי ישראל ואת הפליטים, וכי הם מנסים לקדם מדיניות אפרטהייד.
בראיון אמר: "הדבר היחיד שמעניין אותם זה השטחים.
זכויות אדם, דמוקרטיה, שוויון – כל זה לא קיים בחשיבה שלהם".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים (בשנת 2015), הודיע מרידור כי לא יצביע לליכוד בראשותו של בנימין נתניהו, אך לא הודיע פומבית למי יצביע.
זאת לדבריו בשל מחלוקת מדינית על השליטה ביהודה ושומרון והגילויים האנטי-דמוקרטיים בליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הודיע כי יתמוך ברשימת כחול לבן ובבני גנץ לראשות הממשלה, תוך ביקורת חריפה על הליכוד ונתניהו.
ב-2023 הצטרף ל וגינה נחרצות את הרפורמה המשפטית בישראל, בטענה כי תקצץ מסמכויותיה של הרשות השופטת ותאפשר לממשלה לתפקד ללא ביקורת וללא מצרים.
ב-2025 מתח ביקורת חריפה על אופן ניהול מלחמת חרבות ברזל.
הוא סבר כי הממשלה נכשלה באספקטים ביטחוניים, מדיניים ומוסריים וכי החמיצה ההזדמנות לנורמליזציה עם מדינות ערב.
מרידור היה אחד "הנסיכים" של תנועת החירות ונחשב למקורב למנחם בגין.
הוא זכה לתשבחות גם ממחנה השמאל בשל מה שנודע כ"יכולתו לכונן יחסי עבודה וידידות הוגנים עם הכל".
בתחילת דרכו הוא היה מזוהה באופן מלא עם עמדות ארץ ישראל השלמה והיה שותף לביקורת נגד התקשורת ששירתה לדבריו את "המערך".
בשנת 2002 הציג מרידור תוכנית להיפרדות משטחי יהודה ושומרון תוך שמירה על גושי ההתיישבות הגדולים.
באמצע שנות ה-90 זכה לדמות בתוכנית "החרצופים".
דמותו הציגה אותו כמי שנעלם ושאינו עומד על עמדותיו מול ראש הממשלה בנימין נתניהו.
היו שייחסו את התפטרותו מתפקיד שר האוצר לניסיון שלו להיפטר מתדמית זו.
מרידור מתגורר בירושלים בשכונת רחביה.
עד לפטירתה בנובמבר 2023 היה נשוי לליאורה מרידור, מרצה ומנהלת, לה נישא במהלך מלחמת יום הכיפורים ולאחר פציעתו בטנק בו לחם.
בנו, מתן מרידור, הוא עורך דין, שותף במשרד עו"ד אגמון עם טולצ'ינסקי.
בנו, שאול מרידור, היה ראש אגף תקציבים במשרד האוצר.
בתו חמוטל מרידור היא מבכירות ההייטק.
היא נשיאה, מייסדת ושותפה של קלע.
בנו הצעיר הוא השחקן אבישי מרידור, לשעבר נווט בחיל האוויר.
לדן שתי אחיות ואח: פרופ' חגית הורביץ, לשעבר מנהלת מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, ד"ר אביטל דרמון, מנהלת היזמה למחקר יישומי בחינוך, וסלי מרידור, שימש כשגריר ישראל בארצות הברית וכיו"ר הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית.
אחיינו הוא אלי הורביץ, איש חינוך ומנכ"ל קרן טראמפ.
בנובמבר 2011, בדירוג "פורבס" של הפוליטיקאים העשירים בישראל, תפס מרידור את המקום השישי עם הון שהוערך ב-30 מיליון ש"ח.
דן מיכאלי (10 ביוני 1933 – 17 בינואר 2006) היה רופא ישראלי, מומחה לרפואה פנימית ומחלות זיהומיות, שכיהן כקצין רפואה ראשי בצה"ל (1975-1979), מנהל בית החולים איכילוב, מנכ"ל משרד הבריאות (1984-1986), יו"ר מועצת המנהלים שירותי בריאות כללית (1992–2006) ופרופסור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
דן מיכאלי נולד בירושלים, בן להורים ילידי העיר.
משפחתו של אביו, אברהם מיכאלי, הגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-19 מגאורגיה.
אמו, בלהה קוסובסקי, הייתה דור שמיני בארץ ובת למשפחת ריבלין.
אחותו הצעירה היא רבקה מיכאלי ואחיו הוא עורך הדין נפתלי מיכאלי.
מיכאלי למד רפואה בשווייץ, ואת שנתו החמישית השלים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בו קיבל את התואר בשנת 1958. עם תום לימודיו התגייס לצה"ל, עבר קורס קציני רפואה ושובץ כרופא קרבי בגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר תום שירותו הסדיר נתבקש על ידי ד"ר ברוך פדה לחתום קבע והוא הסכים בתנאי שיתאפשר לו להתמחות במקביל ברפואה פנימית.
את התמחותו עשה אצל הרי הלר בבית החולים תל השומר.
ובמקביל היה מפקד קורס קציני רפואה שהתקיים לפרקים בבית החולים, וכן הקים ופיקד על בית חולים צבאי מוטס., לאחר תום התמחותו ביוני 1966, התמנה למפקד רפואה פיקודי בפיקוד המרכז.
בשנים 1968–1970 שהה בהשתלמות בבוסטון.
במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין הרפואה של עוצבת געש, שלחמה ברמת הגולן.
היה סגן מנהל מחלקה פנימית בבית החולים תל השומר, כסגנו של ברוך פדה.
כאשר הלה היה גם מנכ"ל משרד הבריאות, שימש מיכאלי כמנהל המחלקה בפועל.
בשנת 1971 הקים שם יחידה חדשה למחלות זיהומיות ועמד בראשה.
בשנים 1975–1979 כיהן כקצין רפואה ראשי.
בשנת 1979 השתחרר מצה"ל והוטל עליו לאחד את בתי החולים בתל אביב – איכילוב, רוקח והקריה – למרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי ולעמוד בראשו.
בנוסף ניהל את היחידה למחלות זיהומיות.
בשנים 1984–1986 כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות.
בתפקידו זה טיפל ויזם חקיקה בנושאים שונים, בהם בנושאי ביטוח סיעוד והשתלת איברים.
טיפל בשביתת האחיות בשנת 1986 ובהיערכות להתמודדות עם האיידס.
כמנכ"ל משרד הבריאות שינה מיכאלי את יחס המשרד למדיטציה טרנסצנדנטלית בהוצאת הוראה האוסרת המשך שימוש בחוות דעת חיובית משנת 1980.
עם כניסתה של שושנה ארבלי-אלמוזלינו לתפקיד שרת הבריאות הוחלט על סיום כהונתו כמנכ"ל משרד הבריאות בסוף שנת 1986,.
ומיכאלי שב לתפקידו כמנהל המרכז הרפואי תל אביב.
משנת 1992 ועד מותו כיהן כיו"ר הדירקטוריון והמועצה של שירותי בריאות כללית.
במקביל לתפקידי הניהול עסק בהוראה ובמחקר, כפרופסור באוניברסיטת תל אביב, ופרסם עשרות רבות של פרסומים מדעיים.
היה חבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון, מרכז פרס לשלום, חבר במועצת הבריאות ונשיא איגוד "יוצאי ועולי גאורגיה".
בשנת 2003 קיבל מידי שר הבריאות אות מופת על מפעל חיים.
פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "נייטיב מירושלים".
דן מיכאלי נפטר בינואר 2006 לאחר מחלת לב, בגיל 73.
נייטיב מירושלים: במערכות הבריאות והביטחון, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ו 2006.
דן מירון (נולד ב-13 בנובמבר 1934) הוא אחד מחוקרי הספרות העברית וספרות היידיש והמבקרים הבולטים בישראל ובארצות הברית.
הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
זוכה פרס ביאליק לחכמת ישראל (ה'תש"ם) ופרס ישראל לחקר הספרות העברית (ה'תשנ"ג, 1993).
משנת 2020 הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
דן מירון (מיזוטש) נולד ב בתל אביב.
אביו, אריה מיזוטש, הגיע מאוקראינה לארץ ישראל כשהיה בן שנתיים, בעוד משפחת אמו, מלכה, התיישבה בצפת כבר בתחילת המאה התשע-עשרה.
היו אלה הורי אמו שהטביעו חותם על התפתחותו האינטלקטואלית: סבו, "תלמיד חכם" חריף ומבריק, החל ללמד אותו גמרא בהיותו בן שמונה או תשע, ואילו אהבתו ליידיש נטועה בדמות סבתו.
הוא למד בבית הספר אחד העם ובתיכון העירוני א' בעירו.
מירון סיים תואר ראשון בספרות עברית, מקרא והיסטוריה של עם ישראל ב, וכן מוזיקה ב.
הוא השלים דוקטורט בספרות משווה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב-1971 קודם לדרגת פרופסור חבר ושימש ראש המחלקה לספרות עברית.
לאחר מכן, באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, הופקד על הקתדרה ע"ש לאונרד קיי לספרות עברית ולספרות משווה עד פרישתו.
כיום מירון הוא פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטה העברית וכן באוניברסיטת קולומביה, ומלמד בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
מאז שנות החמישים פרסם מאות מאמרים ומחקרים ועשרות ספרים, בין השאר על נתן אלתרמן, אורי צבי גרינברג ושלום עליכם.
בשנות ה-60 וה-70 היה חבר מערכת כתב העת הספרותי "עכשיו".
בין המחזות שתרגם: אלקטרה, וויצק ויוליוס קיסר שהוצגו בתיאטרון הקאמרי, רשומון שהוצג בתיאטרון חיפה, מרי סטיוארט וסלסטינה שהוצגו בתיאטרון האוהל.
מירון הוא עורך מפעל ההוצאה לאור של מהדורות ה"כל כתבי", של גדולי המשוררים העבריים בזמננו.
זהו מפעל ענק שנמשך שנים רבות, בהוצאת מוסד ביאליק ובהוצאות אחרות.
בין המשוררים שכינס את שיריהם: אורי צבי גרינברג, אבא קובנר, יעקב אורלנד, יהודה קרני, קלמן אהרון ברתיני, אברהם חלפי, אורי ניסן גנסין וגבריאל פרייל.
מירון ערך גם מהדורה מדעית של כתבי חיים נחמן ביאליק.
החל משנת 2012 הוא משמש כעורך הראשי של הוצאת אפיק - ספרות ישראלית.
בשנת 2016 פרסם את מחקרו על זהותו היהודית של הסופר פרנץ קפקא כספר בהוצאת אפיק.
בשנת תש"ם זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "בין חזון לאמת - ניצני הרומן העברי והיידי במאה הי"ט".
בשנת תשנ"ג זכה בפרס ישראל לחקר הספרות העברית (יחד עם גרשון שקד).
בספטמבר 2020 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים.
מחוץ לתחום הספרות, היה חבר התנועה לשלום וביטחון.
ב-1971 היה חבר משלחת לברית המועצות מטעם "הוועד לשיפור היחסים עם ברית המועצות".
התבטאויותיו החיוביות על הממשל הסובייטי הביאו לגינויו בגילוי דעת שפרסמה אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
זכור במיוחד המאמר שפרסם מירון בעיתון "הארץ" בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, בכותרת: "אם יש צה"ל, יופע מיד" – זאת בדרישה לתגובה צבאית ישראלית על הטילים שנורו מעיראק.
מירון היה גם מן הראשונים שהביעו ביקורת חריפה נגד יצירותיה של נעמי שמר לאחר שהתבטאה בזכותם של המתנחלים.
בשנת 2016 הפקיד את ארכיונו האישי ב.
בשנת 2006 נעצר מירון בניו יורק, עיר מגוריו, בחשד שתקף את אשתו אילנה במריבה שפרצה ביניהם.
בשחרורו, אסר עליו בית המשפט להתקרב לביתם המשותף.
בהמשך הודה מירון כי תקף את אשתו ואמר כי היא שהחלה בפעולה אלימה.
מירון מתגורר בתל אביב ובניו יורק.
הוא גרוש ואב לשלושה ילדים.
ארבע פנים בספרות העברית בת ימינו, עיונים ביצירות אלתרמן, רטוש, יזהר, שמיר (ירושלים : הוצאת שוקן, מהדורה ראשונה תשכ"ב 1962, הוצאה מחודשת תשל"ה 1975)
בין חזון לאמת : ניצני הרומן העברי והיידי במאה התשע-עשרה (ירושלים : מוסד ביאליק, תשל"ט 1979)
הפרידה מן האני העני, מהלך התפתחות שירתו המוקדמת של חיים נחמן ביאליק 1891 - 1901, (בלווית שמונה תחריטים מאת משה גרשוני) (תל אביב : האוניברסיטה הפתוחה, מחקרי האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ו 1986)
בודדים במועדם, לדיוקנה של הרפובליקה הספרותית העברית בתחילת המאה העשרים, עם עובד, תל אביב, 1987.
אם לא תהיה ירושלים, מסות על הספרות העברית בהקשר תרבותי-פוליטי, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987.
נוגע בדבר, מסות על ספרות, תרבות וחברה, זמורה-ביתן, תל אביב, 1991.
מול האח השותק: עיונים בשירת מלחמת העצמאות בלוויית י"ב רישומים מאת מנשה קדישמן, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1992.
האדם אינו אלא, חולשת הכוח, עוצמת החולשה, עיונים בשירה, זמורה ביתן, תל אביב, 1999.
אקדמות לאצ"ג, עיונים בשירת גרינברג, מוסד ביאליק, ירושלים, 2002.
אמהות מייסדות, אחיות חורגות , על ראשית שירת הנשים העברית, הוצאת הקיבוץ המאוחד תל אביב, תשס"ד 2004
הצד האפל בצחוקו של שלום עליכם: מסות על חשיבותה של הרצינות ביחס ליידיש ולספרותה, עם עובד, 2004
הרפיה לצורך נגיעה: לקראת חשיבה חדשה על ספרויות היהודים, הוצאת עם עובד, 2005.
הספרייה העיוורת - פרוזה מעורבת 1980–2005, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
הגביש הממקד, מוסד ביאליק, 2011.
יהושע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
מפה לאוזן, שיחות באמנות המונולוג של שלום עליכם, תרגם את שבעת המונולוגים וכתב עליהם מאמרים, הוצאת אפיק, 2012.
החיה בבית הכנסת - היבטים ביהודיות של פרנץ קפקא, הוצאת אפיק, 2016.
הכוכבים לא רימו: כוכבים בחוץ מאת נתן אלתרמן, קריאה מחדש (יחד עם אריאל הירשפלד), עם עובד, 2023.
שתי הנקמות המאוחרות של פרנץ קפקא או: מדוע דרוש לעם העכברים "משורר לאומי", הוצאת בלימה, 2023
גיאורג ביכנר, וויצק: קטע דרמטי, עברית - דן מירון, תל אביב 1970
יעקב גלאטשטיין, כשיאש הגיע, תרגם מיידיש דן מירון, עם עובד, תל אביב, תשס"ז 2006
יעקב גלאטשטיין, כשיאש נסע, תרגום מיידיש ואחרית-דבר - דן מירון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשנ"ד 1994
פרנץ קפקא, סיפורים ופרקי התבוננות, שוקן ירושלים, תשל"ח 1977
יהודה לייב טלר, שירים, תרגם מיידיש והוסיף מסת-מבוא דן מירון, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ז 1986
שלום עליכם, סיפורי זעם, תרגום ואחרית דבר, עם עובד, 2007
שלום עליכם, טֶביֶה החולב, כתר, תשס"ט 2009
שלום עליכם, סיפורי תוהו, כתר, תש"ע 2010
דן מרגלית (13 במרץ 1938 – 28 באוגוסט 2025) היה עיתונאי, סופר, פובליציסט, עורך ומגיש טלוויזיה ישראלי.
הנחה, בין היתר, את תוכניות האקטואליה "ערב חדש" ו"פופוליטיקה".
מרגלית נולד וגדל בתל אביב.
אביו, ד"ר ישראל (איז'ו) מרגלית, היה רופא הפרסונל, הרופא שאחראי לענייניהם הרפואיים של עובדי בית החולים הדסה בתל אביב, ואימו אורה, פסיכולוגית ובתו של ניסן אהרונוביץ', סוחר קרקעות מתל אביב.
אחיו הצעיר היה העיתונאי דוד (דודי) מרגלית.
אחות אימו, אסיה, הייתה נשואה לנוירוכירורג פרופ' אהרון בלר.
הוא מוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים להיסטוריה יהודית בת-זמננו בשנת 1985, בהצטיינות.
את עבודת התזה כתב בהנחיית פרופ' ניסן אורן.
את דרכו בתקשורת החל כעיתונאי בהעולם הזה בשנים 1959 עד 1961. לאחר מכן כתב במגזין לאישה ובעיתון "חרות".
בשנת 1964 החל לעבוד בעיתון "הארץ".
בשנים 1968–1969 היה חבר ודובר של "התנועה למען משה דיין", ששמה לה למטרה להביא לבחירתו של דיין לראשות הממשלה.
בשנת 1970 הופיע לראשונה בטלוויזיה הישראלית כאשר עבד לתקופה קצרה כשדרן כדורגל.
מרגלית התפרסם במיוחד כאשר ב-1977, בעת שהיה שליח "הארץ" בוושינגטון, חשף את פרשת חשבון הדולרים.
חשיפתו גילתה שראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, שהיה קודם לכן שגריר ישראל בארצות הברית, החזיק חשבון בנק בארצות הברית, בניגוד לתקנות מטבע חוץ שהיו נהוגות אז.
השמועה על קיומו של החשבון הגיעה לאוזני אליאורה מרגלית, רעייתו של מרגלית, במסיבת קוקטייל אצל הנספח הצבאי בשגרירות ישראל, ומרגלית אישש אותה בבדיקה שערך בבנק.
חשיפת הפרשה הובילה להתפטרות רבין, ולהצבתו של שמעון פרס כמועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה, אשר הפסיד למנחם בגין בראשות הליכוד במה שנודע כ"המהפך".
בשנת 1978 החליף את ירון לונדון בהנחיית התוכנית עלי כותרת.
בהמשך הוא נמנה עם המנחים הקבועים של התוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית, החל מימיה הראשונים ב-1982, דרך המעבר לשם "הערב החדש" אחרי סגירת רשות השידור ב-2017, ועד ירידתה הסופית משידור באוגוסט 2018. התוכנית התפתחה לתוכנית ראיונות פוליטית ידועה, ומרגלית הפך למזוהה איתה.
התוכנית שודרה בימים ראשון עד חמישי ב-16:59 בטלוויזיה החינוכית ובערוץ הראשון.
ב-16 במרץ 1989 הוצתה דלת דירתו של מרגלית בירושלים, מספר ימים לאחר שראיין בתוכניתו את פייסל חוסייני.
ארגון בשם "הסיקריקים" קיבל אחריות לפעולה.
ב-1992 מונה מרגלית על ידי עופר נמרודי לעורך "מעריב", אך פרש לאחר כחצי שנה תוך הטחת האשמות במשפחת נמרודי, שלטענתו התערבה בשיקוליו מטעמים מסחריים ובכך הקשתה על תפקודו כעורך.
ב-1996 הנחה את העימות הטלוויזיוני בין המתמודדים על ראשות הממשלה באותה שנה.
תוצאותיו של עימות זה הביאו לפי ההערכות ליתרון לבנימין נתניהו, שניצח באותה מערכת בחירות.
לאורך שנות התשעים הנחה את התוכנית "פופוליטיקה" (מאוחר יותר "פוליטיקה") בטלוויזיה הישראלית, ותוכנית דומה בשם "על השולחן" בשנים 1997–1998 בערוץ 2. "פופוליטיקה" זכתה להשפעה עצומה.
מקובל לייחס לה את הצלחתם של חברי הפאנל המרכזיים שלה, בעיקר את הישגיו הפוליטיים של יוסף (טומי) לפיד, שבאו לידי ביטוי בהצלחת מפלגת שינוי.
ב-2001 התפטר מרגלית מ"הארץ" ועבר לכתוב פובליציסטיקה ב"מעריב".
ב-2003 עזב את "פוליטיקה" תוך הפניית טענות להנהלת רשות השידור, וב-2004 החל להגיש את "פוליטיקה פלוס" בערוץ 10, שבהמשך שינתה את שמה ל"מועצת החכמים", בהרכב המקורי של "פופוליטיקה".
בנוסף הנחה את "הזירה", תוכנית ראיונות בעלת מבנה דומה ל"פופוליטיקה" והנחה את תוכנית התרבות "מוסף המוספים של ערב חדש" של הטלוויזיה החינוכית.
ביולי 2007 עזב את "מעריב" לטובת חינמון חדש בבעלות שלדון אדלסון, "ישראל היום".
מ-4 ביוני 2017 הגיש מרגלית בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "הערב החדש", גרסה קצרה ומוקדמת של התוכנית "ערב חדש", עד יומה האחרון, 5 באוגוסט 2018, לקראת סגירתה של הטלוויזיה החינוכית באותו חודש.
ב-6 ביוני 2017 פיטר עורך "ישראל היום", בועז ביסמוט, את מרגלית מהעיתון.
לדברי מרגלית, ההחלטה לפטרו הייתה משותפת עם בנימין נתניהו, והוסיף: "פרנסתי נפלה על הגנת חופש הדיבור".
בעקבות זאת חזר מרגלית לעיתון "הארץ" והחל לפרסם בו מאמרי דעות.
בשנת 2020 הצטרף לערוץ "דמוקרטTV" שם הגיש את התוכנית "דן מרגלית בשיחה אישית".
כמו כן שימש פאנליסט בפאנלים שונים בערוץ.
ב-2022, לאחר עזיבתו של ביסמוט את העיתון והתפקדותו למפלגת הליכוד, חזר מרגלית ל"ישראל היום".
עמדותיו של מרגלית, כפי שבוטאו בפובליציסטיקה שלו, הן שמאליות-מרכזיות-ביטחוניסטיות.
הוא הביע תמיכה נלהבת בהקמת גדר ההפרדה עוד בתקופה שבה הייתה שנויה במחלוקת בקרב הממסד הפוליטי והביטחוני, והפך לאחד הבולטים שבין מצדדיה.
במשך רוב שנותיו כעיתונאי היה מרגלית חבר אישי קרוב של אהוד אולמרט.
לאחר מלחמת לבנון השנייה הסתיימו יחסיו האישיים עם אולמרט והוא הפך לאחד ממבקריו החריפים.
מאז הצטרפותו ל"ישראל היום" נטה לזוויות ימניות יותר.
בשנים 2007–2009 חל שינוי בעמדותיו, ועל כך הוא מספר בספרו "התפכחות".
הוא חזר בו מתמיכתו בתוכנית ההתנתקות וכתב שלעולם לא יתמוך עוד במהלך חד-צדדי שכזה, אך הוא רואה את הפתרון בשתי מדינות לשני עמים שיושג במשא ומתן.
הוא הביע ספקות בסיכוי לכונן שלום אמיתי בעתיד הקרוב בין ישראל לפלסטינים, לנוכח עמדותיהם הסרבניות.
ב-17 באוקטובר 2018, פרסמה רויטל חובל בעיתון "הארץ" תחקיר המייחס למרגלית עבירות של מעשים מגונים בכוח בארבע נשים ובהן חנה קים, והטרדה מינית של אישה חמישית, בשנות ה-80 וה-90. מרגלית הכחיש את הטענות.
בעקבות הפרסום העידו שלוש נשים נוספות, בהן העיתונאית אורלי אזולאי כי תקף גם אותן מינית.
בעקבות הפרסום התפטר מרגלית מ"הארץ".
מרגלית היה נשוי לאליאורה (לוצ'י), בתו של חבר הכנסת זלמן סוזאיב, ונולדו להם שלוש בנות: שירה, שכיהנה כמשנה למנכ"ל זכיינית ערוץ 2 "רשת" (הייתה אשתו של האלוף אהרון חליוה, נישאה בשנית לאילן שילוח), קרן, במאית ותסריטאית טלוויזיה, ונויה.
מרגלית היה נשוי בשנית, לפרופסור דנה מרגלית, ראש החוג לפסיכולוגיה שיקומית באוניברסיטת אריאל.
לאחר שנים רבות שבהן התגורר בסביון, עבר להתגורר בשכונת צהלה שבצפון תל אביב, בסמוך לבתו שירה.
מרגלית היה מוכר כאוהד מכבי תל אביב אשר הלך למשחקי הקבוצה עד מותו.
ב-2018 ערך המועדון טקס מיוחד לכבוד יום הולדתו ה-80.
הוא הלך לעולמו ב-28 באוגוסט 2025 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הסדיסט: סיפורי-חיים מאחורי משפטים דרמטיים, תל אביב: מד, 1961.
שדר מהבית הלבן: עליתה ונפילתה של ממשלת הליכוד הלאומי, תל אביב: אותפז, תשל"א.
ראיתי אותם, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ז 1997.
התפכחות, הוצאת זמורה ביתן, 2009.
הבור - הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל, כנרת, זמורה-ביתן, 2011 (יחד עם רונן ברגמן)
דן מזרחי (ברומנית: Dan Mizrahi; 28 בפברואר 1926, בוקרשט, – 25 בפברואר 2010, בוקרשט) היה פסנתרן, מלחין ופרופסור למוזיקה, יהודי רומני.
ילדותו ונעוריו ברומניה ובארץ ישראל
דן מזרחי נולד בשנת 1926 בבוקרשט בירת רומניה כאחד משני ילדיהם של מוסקו מזרחי, בן למשפחה ספרדית ותיקה, וטראן של מלחמת העולם הראשונה, ושל הנריאטה לבית שנפלד, בת למשפחה אשכנזית.
סבו מצד האב היו אברהם מזרחי, שען יליד ורנה שהתיישב בבוקרשט בילדותו, פתח חנות ברחוב קרול והתחתן גם הוא עם יהודייה אשכנזיה, לוצ'יה שרה לבית רובינשטיין.
למד פסנתר מגיל 4 ובגיל 9 התקבל באופן חריג כתלמיד בקונסרבטוריון בבוקרשט.
בתקופת לימודי בית הספר התיכון ע"ש "ספירו הארט" המשיך ללמוד במקביל גם באקדמיה המלכותית למוזיקה ולאמנות דרמטית.
היה תלמידה של אורליה צ'ונקה (Cionca) ועם מוריו נמנו גם מיכאיל אנדריקו ופאוסט ניקולסקו (Nicolescu).
בשנת 1940 בהתאם לחוקי הגזע שהונהגו, סולק דן מזרחי מבתי הספר הרומנים בגלל היותו יהודי.
במרץ 1941 הצליח לעלות לארץ ישראל בו זמנית עם דודו, לאון (ניקו) מזרחי, ונשלח ללמוד גינון בבית ספר לחקלאות.
לרגל מסיבה בבית הספר כשניגן באקורדיאון משך את תשומת לב הסגל ובעקבות זה התאפשר לו בסתיו אותה שנה להתקבל לאקדמיה למוזיקה בירושלים.
שם למד פסנתר, פדגוגיה, צורות מוזיקליות והרמוניה ותולדות המוזיקה.
מורו לפסנתר היה אלפרד שרדר, תלמידו של ארתור שנאבל.
בשנת 1945 עבר את בחינות הבגרות הבריטיות והחליט לחזור לרומניה, שהייתה משוחררת מזה שנה מהרודנות הצבאית-פאשיסטית.
בשובו לבוקרשט המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון עד סיומם בשנת 1948 בציון ממוצע 10 (מתוך 10).
משנת 1946 התחיל קריירה של סוליסט ומשנת 1949 התחיל לעבוד כמורה למוזיקה.
אחרי שסולק על ידי השלטונות הקומוניסטים מעבודתו בהוראה, בין השנים 1951 - 1953 נכלא בבית הסוהר ז'ילאווה ונשלח לעבודת פרך במחנה ביקאז בטענה של "חינוך מחדש", בין היתר, כאחד שהיה אשם בהפצת המוזיקה ה"אמריקאית" של ג'ורג' גרשווין.
בבית הסוהר ז'ילאווה היה שותף לתא עם הבישוף הקתולי מסאטו מארה, יאנוש שפלר (1887-1952), שאף נפטר בכלא.
מזרחי הלחין קטע "אווה מריה" לזכרו.
אחרי ששוחרר ממחנה העבודה התקבל שוב כמורה בבית הספר התיכון למוזיקה (כיום ע"ש דינו ליפאטי) בבוקרשט שבו עבד עד שנת 1958. בין השנים 1958–1960 עבד בתיאטרון לאופרטה בבוקרשט, והחל משנת 1969 היה מורה בבית הספר העממי לאמנות.
מינואר 1954 התחיל שוב להופיע כסולן.
בקונצרטים הראשונים ניגן תחת ניצוחו של סרג'יו קומיסיונה.
כפסנתרן הצטיין במיוחד בביצוע כלל היצירות של ג'ורג' גרשווין.
מרבית יצירותיו של דן מזרחי הן ווקליות, לידר, רומנסות ומוזיקה קלה אחרת ויצירות מקהלתיות.
הוא זכה בפרסים רבים על פעילותו המוזיקלית.
בשנים 1975–1984 זכה לפרסים על הלחנת כמה שירים פטריוטיים וצבאיים.
אחרי נפילת הקומוניזם זכה 9 פעמים בפרסים בפסטיבל לרומאסות "כריזנטמת הזהב".
מזרחי נפטר בגיל 83 בפברואר 2010 בבוקרשט והובא לקבורה בבית העלמין בלו הספרדי של בוקרשט.
1997 - פרס המבקרים המוזיקליים ע"ש מיכאיל ז'ורה
9 זכיות בפרסים בתחרות לרומאנסות "כריזנטמת הזהב" בטרגובישטה
הפרס ע"ש יוסיף סאבה - על מפעל חייו - מטעם הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה
2004 - העיטור להצטיינות בתרבות (Meritul cultural) של רומניה, בדרגת מפקד - על יצירותיו וקידום המוזיקה הרומנית בעולם
2004 - הפרס ע"ש חיים ושרה ינקולוביץ' בחיפה - ישראל
Ca să-ţi fiu pe plac (על מנת שאמצא חן בעינייך) (מילים: הארי נגרין)
Acuma ştiu (עכשיו אני יודעת) (מילים: מריאנה דומיטרסקו)
Omule, îţi mulţumesc (בן אדם, אני מודה לך) (מילים:מירצ'ה בלוק)
Romanţa toamnei (רומנסת הסתיו) (מילים:טאניה לובינסקו)
2002 - כלל היצירות לפסנתר מאת גרשווין
דן מִכְמַן (נולד ב-28 ביוני 1947) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל וראש המכון לחקר השואה ע"ש ארנולד וליאונה פינקלר באוניברסיטת בר-אילן, ומכהן כראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם.
בין השנים 2000–2011 כיהן כהיסטוריון הראשי של יד ושם.
דן מכמן נולד באמסטרדם להורים ניצולי שואה, שהם נצר למשפחות ותיקות בהולנד.
אביו ד"ר יוסף מכמן-מלקמן היה מראשי התנועה הציונית בהולנד, ולאחר עלייתו לישראל כיהן כמנהל כללי של יד ושם, ואחר כך כראש היחידה לתרבות במשרד החינוך (במסגרת זאת ייסד את המכון לתרגום ספרות עברית ואמנות לעם).
דן מכמן למד במשך ארבע שנים בבית הספר היסודי היהודי ראש פינה באמסטרדם.
עלה לישראל עם הוריו במאי 1957 והמשיך את לימודיו היסודיים בבית הספר היסודי בית הילד ובתיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים; בצבא שירת בחיל התותחנים.
מכמן נשוי לברוריה לבית גולדשמידט מקיבוץ סעד ולו שישה ילדים, שלושים נכדים ושישה נינים.
בנו, הרב עודד מכמן, מכהן כדיין בבית הדין הרבני באשקלון.
מכמן היה תושב אלקנה ועבר לגור בירושלים.
מכמן החל ללמוד ב-1967 לתואר ראשון בלימודי לשון עברית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית, ואחר כך המשיך במסלול ישיר לדוקטורט.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא: "הפליטים היהודים מגרמניה בהולנד בשנים 1940-1933", והתואר הוענק לו ב-1978. לצורך המחקר לעבודה זאת שהה בהולנד בשנים 1972–1976 ולימד במקביל עברית חדשה וספרות עברית חדשה באוניברסיטת אמסטרדם, ועברית מקראית והיסטוריה יהודית ב"סמינר היהודי ההולנדי" (בית המדרש לרבנים).
הדוקטורט עסק במדיניות הממשלתית ההולנדית, וביחס הציבור הכללי והציבור היהודי, לפליטים שבאו מגרמניה אחרי עליית היטלר לשלטון.
נתח נכבד מן הדוקטורט דן בדרכי הקליטה והפעולות למען היהודים ולפעמים נגדם, והוא כלל גם את סוגיית השפעת הפליטים על יהדות הולנד.
הדוקטורט התמקד בתקופה שעד 1940, מועד כיבושה של הולנד על ידי הגרמנים, אך רומז גם על ההשלכות על תקופת השואה.
בשנות השבעים חלה התפתחות של המערכת האוניברסיטאית בישראל, ובנוסף, הייתה בהן עליה כללית של ההתעניינות בנושא השואה בישראל ומחוצה לה.
צירופם של שני הדברים הביא להרחבה ניכרת של לימודי השואה.
אוניברסיטת בר-אילן הייתה האוניברסיטה הראשונה בעולם בה הוקמה קתדרה לחקר השואה, עוד בשנת 1959. מכמן החל ללמד במחלקה לתולדות ישראל בבר-אילן ב-1976 עוד לפני סיום הדוקטורט.
החל משנת 1998 הוא משמש גם כפרופסור מן המניין.
מכמן הרחיב וקידם את התוכנית הלימודית ומאז שנת 1983 הוא עומד בראש המכונים לחקר השואה על שם ארנולד וליאונה פינקלר ולחקר תפוצות ישראל בזמן החדש, וגם מופקד על הקתדראות לחקר השואה על שם אברהם ואדיתה שפיגל והרב פנחס ברנר.
השנים 1980–1992 עמד בראש צוות פיתוח קורס מקיף על השואה באוניברסיטה הפתוחה, "בימי שואה ופקודה".
מאוקטובר 2000 עד אפריל 2011 כיהן כהיסטוריון הראשי של יד ושם, ומאז - כראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ובעל הקתדרה ע"ש ג'ון ניימן לחקר השואה בה.
בשנים 1991–1992 לימד כפרופסור אורח לנושא השואה באוניברסיטת טורונטו, וכך גם בחודשים אוגוסט-ספטמבר 2011. מלבד זאת הוא עומד בראש המועצה האקדמית הבינלאומית של מרכז "תקומה" בדניפרופטרובסק באוקראינה.
הוא חבר בוועדות ומועצות מדעיות רבות בישראל ומחוצה לה.
עוד שימש כיועץ לאגף הולנד של מוזיאון בית לוחמי הגטאות ולהכנת ספרי לימוד אחדים בהיסטוריה במרכז לטכנולוגיה חינוכית.
בשנים 2001 עד 2005 היה חבר בוועדת היסטוריונים בינלאומית לחקר מדינת ליכטנשטיין בתקופת הנאציזם ומלחמת העולם השנייה.
הוא חבר היום בוועדה האקדמית של הסמינר היהודי ההולנדי – Nederlands-Israëlitisch Seminarium (שלימד בו בתקופת לימודי הדוקטורט שלו), הוועדה המדעית הבינלאומית של מכון ויזנטל בווינה, והעמותה לחקר יהדות הולנד שליד האוניברסיטה העברית.
כמו כן הוא מכהן כיו"ר ועדת המקצוע להיסטוריה בחינוך הממלכתי-דתי.
היה חבר מערכת בכתב העת הקנדי לחקר הדתות "Studies in Religion" וחבר היום במערכת המדעית (המצומצמת או המורחבת) של כמה כתבי עת: "יד ושם - קובץ מחקרים", כתב העת הגרמני לחקר ג'נוסייד "Zeitschrift für Genozidforschung, Holocaust and Genocide Studies".
בתחילת דרכו עסק דן מכמן בתולדות יהודי הולנד והאמנציפציה במאות ה-19 וה-20. מכאן הגיע תחילה לחקר הפליטים היהודים מגרמניה בהולנד, ואחר כך - מאז שמונה למרצה על השואה - הפנה את עיקר מחקרו לסוגיה זאת.
עיסוקו בשואה הוא כולל, לא לפי ארץ מסוימת, אם כי הארצות שזכו לתשומת לב מיוחדת במחקריו הן הולנד ובלגיה.
במהלך השנים פיתח כמה כיווני מחקר: ניתוח ההיסטוריוגרפיה של השואה, חקר הדת היהודית והיהדות הדתית בתקופת השואה, היווצרות והתפתחות היודנראטים, הסיבות להקמת הגטאות, הקשר בין השואה להקמת המדינה, וניתוח הפוסט-ציונות בכלל ויחסה לשואה בפרט.
מכמן מנתח את ההיסטוריוגרפיה של נושא השואה לפי פרמטרים של בעיות חשיבה היסטורית, למשל כיצד בונים סיבתיות.
הוא בודק את הסמנטיקה המשתנה של מושגים לאורך זמן, למשל: מה מבינים היסטוריונים שונים במילה 'שואה'.
מכמן מצא, כי על אף השימוש באותה מילה, המשגתה משתנה מחוקר אחד למשנהו.
ליאון פוליאקוב למשל, שכתב את הספר המקיף הראשון על השואה (1951), מבין אותה כ"רדיפות דתיות חילוניות כביכול, הבנויות סביב רעיון הגזע.
הרצח הוא שיא אך איננו רעיון בלעדי" (- תמצית תפיסתו בניסוח של מכמן).
ג'רלד רייטלינגר לעומתו, הציג ב-1953 תפיסה כי מדובר ב"רצח היחידים היהודים באירופה ובעיקר יהודי מזרח אירופה" וחוקרים נוספים שתופשים את המושג בצורות אחרות.
כך טיפל מכמן במושגים רבים נוספים.
בספרו "השואה וחקרה" (שיצא בתשנ"ח) בחן את המושגים יודנראט, התנגדות, דת יהודית, שואה ותקומה ועוד.
הניתוחים ההיסטוריוגרפיים הובילו את מכמן להציע תזות חדשות לשאלות או בעיות היסטוריות שנראו פתורות, או שאיש לא התייחס אליהן קודם לכן, כגון: מה הסיבות ההיסטוריות לצמיחת רעיונות היודנראטים והגטאות
ב-2004 ארגן מכמן (יחד עם פרופ' דוד בנקיר) כינוס של יד ושם על ההיסטוריוגרפיה של השואה בהקשריה; דברי הכינוס התפרסמו ב-2008 באנגלית כספר.
בשנים 1980–1992 פיתח מכמן קורס מקיף על השואה באוניברסיטה הפתוחה, בימי שואה ופקודה, החובק כ-1400 עמודים ב-12 יחידות לימוד נושאיות ובנוסף לכך קלטות שמע ווידאו.
הקורס יצא בשני תרגומים - לספרדית (1990-1986) וגרסה זאת מקוצרת במעט; ולרוסית (1995-1992), וזו גרסה שהותאמה במיוחד לקורא הרוסי, והיא משמשת עד היום ספר היסוד היחידי על השואה בשפה זו.
חקר היהדות הדתית והדת היהודית בשואה
מכמן הוא מחלוצי המחקר האקדמי על תולדות היהדות הדתית לגווניה בשואה.
עד למחקריו התמקדו במספר שאלות של שימור האמונה בתקופת השואה (וגם זאת נעשה באופן אפולוגטי) ושל מספר מוגבל של שאלות הלכתיות.
מכמן כתב מחקרים ראשונים על סוגיה זאת בראשית שנות ה-80 של המאה העשרים, וב-1986 ערך כינוס בינלאומי גדול ראשון בתחום ("הדת היהודית והיהדות הדתית בשואה ולאחריה"; דיוניו לא פורסמו אך שמורים במכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן).
במחקריו הראה שגרמניה הנאצית לא ניהלה מדיניות מתוכננת לגבי סוגיות דתיות ושלנאצים אף לא הייתה הבנה מעמיקה בחיי הדת היהודית, רק היוודעות לכמה תפישות אנטישמיות לגביה.
עובדה זאת יצרה מספר מצבים שבהם המדיניות האנטי-יהודית סייעה-כביכול לגישות יהודיות דתיות, כגון חרם כלכלי בשבת (1 באפריל 1933) ואיסור נישואי תערובת בחוקי נירנברג (15 בספטמבר 1935).
אחדים ממאמריו העקרוניים בנושא כונסו בספרו השואה וחקרה: המשגה, מינוח וסוגות יסוד (תשנ"ח).
במחקריו השפיע על חוקרים אחרים, ביניהם תלמידים שכתבו דוקטורטים בהדרכתו, וסוגיית היהדות הדתית בשואה מהווה היום תחום מחקר מוכר.
נושא זה נחקר על ידי מכמן מאז המחצית השנייה של שנות ה-80. הוא פרסם תריסר מאמרים בתחום (מאמר פרוגרמתי בספר השואה וחקרה, מאמר מקיף,
והוא עמל על מחקר מקיף בן שני כרכים בנושא.
מחקרו בודק את נסיבות צמיחת רעיון ה"ראשויות היהודית" (מושג סוציולוגי המקיף גם יודנראטים וגם "איחודי יהודים" בימי השלטון הנאצי) וכיצד הוא יושם, בו הוא מערער על תפישות קיימות.
הטענה החוזרת ונשנית במחקר על היודנראטים היא כי "הגרמנים" (בהכללה) הקימו את היודנראטים מאז הפלישה לפולין וזה היה חלק מתוכניתם הכללית ביחס ליהודים.
מכמן טוען כי זוהי הכללה ובודק באילו גרמנים מדובר.
אמנם, נכתבו מחקרים רבים בנושא היודנראטים, אולם הם עוסקים בהיסטוריה מקומית או אזורית; לעומת זאת, מכמן מבקש להציג במחקרו תמונה כללית, מקיפה ומשלבת של תופעת היודנראטים והגופים הדומים להם.
מכמן סובר שעל מנת להבין מה שקורה בארץ אחת, יש להבין מה קרה בארץ אחרת ובמרכז בברלין.
אנשי הממשל הגרמני היו ניידים ועברו ממקום למקום: כך היה דיטר ויסליצני (מעוזריו של אייכמן), בגרמניה, בסלובקיה, ובסלוניקי; תיאודור דנקר (עוזר אחר) היה בצרפת, בולגריה והונגריה; ולטר ראוף, שהיה אחראי על מכוניות גז לרצח יהודים באזור ברית המועצות הגיע בהמשך לתוניס.
מכאן שאם החוקר מתעסק באזור אחד בלבד, הוא מפסיד חלק מהותי מן התמונה.
לקשרים הללו הייתה משמעות מיוחדת להנהגת שיטת היודנראטים.
מאז ראשית שנות ה-90 התפרסמו מאמרים פרי עטו בסוגיית היודנראטים בלשונות רבות: הולנדית, אנגלית, צרפתית, עברית, הונגרית, פולנית, איטלקית, רוסית וגרמנית.
כתוצאה נלווית ממחקר זה הציע מכמן ב-2004 הסבר מדוע נכתב אחד המסמכים הידועים ביותר מתקופת השואה, "איגרת הבזק" (ה- Schnellbrief) של ריינהרד היידריך מיום 21 בספטמבר 1939; ההסבר שופך אור על הדינמיקה הפנימית של המדיניות האנטי-יהודית בשלהי שנות השלושים
לאחרונה עסק מכמן במתן הסבר חדש להקמת הגטאות בימי המשטר הנאצי.
עניין זה מוצג ברוב הספרות המחקרית כאמצעי של הגרמנים לבודד את היהודים, כשלב לקראת הפתרון הסופי; אם היו מקומות בהם לא הקימו גטו ממש, אז - לפי הטענה הרווחת במחקר – בכל זאת ננקטו הליכים של "גטואיזציה" (שמשמעותה בידוד חוקי וחברתי ללא חומות).
לפי מחקריו של מכמן הסבר זה אינו נכון.
אין בנמצא הוראה מרכזית מטעם הגרמנים להקים את הגטאות, וזו למעשה תופעה הצומחת כתגובה למפגש עם ה"אוסטיודן" (יהודי מזרח אירופה) לאחר הפלישה לפולין.
לדעת מכמן הייתה זו תוצאה של הפנמת ראייה אנטישמית של הנאצים.
הם פחדו פחד אובססיבי מיהודי מזרח אירופה המרוכזים בשכונות צפופות (שנקראו עוד לפני השואה, גם בידי יהודים, גטאות) שאי אפשר להשתלט עליהן והן מקור למחלות, שבהם מתחשלות התכונות היהודיות ומהם היהודים יוצאים ומשתלטים על העולם.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 היה צורך להתמודד עם קיומם של גטאות בערים רבות במזרח אירופה, ובפועל נקטו מפקדים מקומיים צעדי "הכלה" ו"דחיקה בחזרה" של יהודים מרחבי הערים ומהסביבה אל תוך הגטאות הקיימים זה מכבר.
זה היה צעד לא רציונלי - שגרם לבעיות רבות בתחום המוניציפלי והתברואתי - שבוצע בכלים רציונליים.
התופעה התרחשה רק במזרח אירופה, היא התפתחה באופן לא שיטתי ואיטי-יחסית בתחילה, אך היא הגיעה לשיאה מאז 1941; בסך הכל הגיע מספר הגטאות בפולין, ברית המועצות, רומניה, הונגריה, טרזיינשטט וסלוניקי ליותר מ-1100.
מכמן עסק גם בשאלה, האם גורלם של יהודי צפון אפריקה בימי מלחמת העולם השנייה במדינות שהיו בשליטת ממשלת וישי הצרפתית ששיתפה פעולה עם גרמניה (אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה), בשליטה זמנית של גרמניה הנאצית (תוניסיה ולוב) ובשליטת איטליה הפשיסטית (לוב ותוניסיה), ניתן להכללה במינוח "השואה".
ואולם, הוא הוכיח כי הסברה שיהודי צפון אפריקה הצרפתית נכללו בהבלעה במספר הגבוה של יהודי צרפת הבלתי כבושה המצוין בפרוטוקול ועידת ואנזה (20 בינואר 1942) היא בלתי נכונה, וכי המספר הגבוה הוא תוצאה של טעות בהעתקת מסמכים על ידי המחלקה של אייכמן שהכינה את הנתונים לוועידה.
הוא הוכיח זאת על סמך בחינת המסמכים ש"האיחוד הארצי של היהודים בגרמניה" נדרש להכין עבור אייכמן בחודשים אוגוסט ודצמבר 1941.
ערעור על הקשר הסיבתי בין השואה והקמת מדינת ישראל
מכמן עסק בשאלת הקשר בין השואה להקמת המדינה, גם זה על ידי ניתוח בכלים היסטוריוגרפיים.
המנטרה שלפיה מדינת ישראל קמה ככיפור עוונות של המעצמות על אוזלת ידן בתקופת השואה, שימשה למשל את אחמדינז'אד, מנהיג איראן לשעבר, לתקוף את ישראל, והדעה נפוצה גם בקרב רבים אחרים במערב, ובמיוחד בין הפלסטינים.
לדעת מכמן טיעון זה הוא הכללה ובמובן מסוים ההפך הוא הנכון השואה כמעט שגדעה את הסיכוי להקים את המדינה.
הגישות המדגישות את הקשר מבוססות על הנחות תאולוגיות-דתיות ותאולוגיות חילוניות המבקשות לראות קשר (מנחם ומקשר) בין אבדון לגאולה.
מכמן סובר שאם הייתה השפעה לשואה ככוח מניע להקמת המדינה, הרי שהייתה זו השפעה בתוך העולם היהודי ובוודאי לא על המעצמות – אשר להן מייחסים בדרך כלל את הקישור הזה מסיבות של "נקיפות מצפון" של העולם; עובדתית מכמן סובר כי גורם זה היה זניח לאחר מלחמת העולם השנייה.
מכמן ריכז חומר פובליציסטי נרחב על תופעת הפוסט-ציונות מאז שפרצה בראשית שנות ה-90, והיה אחד הראשונים שניתח את תפיסת העולם הפוסט-ציונית ומרכיביה, כאשר תפיסה זאת עוד לא הייתה מגובשת.
אחד הטיעונים הפוסט-ציוניים הנוגעים לתחום מחקרו וששימש זרז לעיסוקו בנושא הוא - שהציונות ניצלה את השואה להקים את המדינה ולכן היא נולדה בחטא.
מכמן סובר כי טיעון זה מניפולטיבי.
מבחינה גאוגרפית מכמן התעניין באופן מיוחד ביהדויות הולנד ובלגיה במאות ה-19 וה-20 ובעיקר לתקופת השואה בהן.
ביחד עם אביו והרטוך בים (מומחה ליידיש ההולנדית, ולחיי היהודים באזורים הכפריים בהולנד), כתב היסטוריה מקיפה של יהדות הולנד וקהילותיה, עם דגש על תקופת השואה, במסגרת מפעל פנקס הקהילות שבהוצאת יד ושם.
הספר תורגם להולנדית ויצא בשתי מהדורות גדולות, והוא ספר יסוד להכרת יהדות הולנד.
בספר זה כתב את כל הערכים על כל הקהילות מחוץ לאמסטרדם, כשני שלישים מן הספר.
כמו כן כתב היסטוריה של תולדות היהדות הליבראלית (רפורמית) בהולנד, שהיה הראשון שניתח קהילה זאת הן במסגרת הולנדית והן במסגרת רחבה של תולדות עם ישראל בזמן החדש.
בספרו מתואר כי התנועה הרפורמית נכנסה להולנד רק בשלב מאוחר.
ראשיתה ב-1929, והיוזמה באה מהאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שקמה ב-1926. היא הייתה מראשיתה בעלת נטייה פרו-ציונית דווקא, ובעשור הראשון נתמכה בעיקר על ידי יהודים מגרמניה שחיו בהולנד או שהגיעו אליה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
מכך הוא מסיק, שהמומחים לענייני יהודים כבר הכינו עצמם לטיפול ביהודי הולנד עוד זמן רב לפני כיבושה.
זמן קצר לאחר שסיים את הדוקטורט נתבקש מכמן על ידי יד ושם לכתוב ספר מסכם על השואה בבלגיה במסגרת מפעל תולדות השואה שתכננו אז.
באותה עת המחקר על מדינה זאת היה מועט.
על רקע זה יזם כינוס בינלאומי גדול על השואה בבלגיה, שהתקיים במאי 1989 באוניברסיטת בר-אילן.
הרצאות הכינוס עובדו למאמרים, והללו נתפרסמו באנגלית בקובץ גדול, המשמש היום אחד משלושה ספרי היסוד על שואת יהודי בלגיה.
בספר נבדקים הרקע של הקהילה היהודית בבלגיה לפני השואה והיחס אליה על ידי קבוצות באוכלוסייה הבלגית, המדיניות האנטי-יהודית והתגובות היהודיות בבלגיה ומחוצה לה בימי השואה, והשיקום וההתמודדות עם טראומה והזיכרון לאחריה.
מכמן ערך גם את הכרך על בלגיה בסדרת האנציקלופדיה של חסידי אומות העולם בהוצאת יד ושם, ובו מבוא נרחב המתאר ומאפיין את פעולות ההצלה של יהודים בידי לא-יהודים במדינה זאת.
פנקס הקהילות : אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן הווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה / כתב במשותף עם יוסף מכמן והרטוג בים (דן מכמן כתב עמ' 161–408) עורך אחראי: תיאודור לביא.
ירושלים : יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תש"ל-תשס"ג, 1993.
השואה וחקרה : המשגה, מינוח וסוגיות יסוד/ דן מכמן.
בימי שואה ופקודה : קורס בתולדות עם ישראל בתקופת השואה, תל אביב : האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ד 1983-תשנ"ב 1992.ראש הצוות: דן מכמן.
פוסט ציונות ושואה : הפולמוס הציבורי הישראלי בנושא ה"פוסט ציונות" ...
ומקומה של סוגיית השואה בו : מקראה / ליקט, ערך והקדים מבוא דן מכמן.
במעבר : היהודים בארץ-ישראל במאה הי"ט בין ישן לחדש ובין יישוב ארץ הקודש לבין ציונות : מבחר מאמרים / יהושע קניאל ; (עורכים: דן מכמן וישראל ברטל).
מעגלי חיים וזהות (נכתב ביחד עם יוסף קפלן), גוונים, תל אביב, 2004.
בין העולמות (משאב אלקטרוני) : מעגלים חברתיים בגטו טרזיינשטט / יד ושם-רשות הזיכרון לשואה ולגבורה - בית הספר המרכזי להוראת השואה ; (מנהל הפרויקט - יפתח מאירי ; תחקיר וכתיבה - דורון אברהם, עמוס גולדברג ...
ואחרים ; ייעוץ היסטורי - דן מיכמן).
ירושלים : יד ושם-רשות הזיכרון לשואה ולגבורה - בית הספר המרכזי להוראת השואה, [תשס"ד].
השואה בהיסטוריה היהודית : היסטוריוגרפיה, תודעה ופרשנות / עורך - דן מכמן.
דן מנו (נולד ב-17 בספטמבר 1978) הוא עורך דין ואיש עסקים ישראלי בתחום הטכנולוגיה, שהתפרסם בזכות השתתפותו בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "הישרדות".
בן לשמואל ואסתר (טורנר) מנו, ונכדו של איש העסקים מרדכי מנו, מחלוצי הספנות בישראל.
את שירותו בצה"ל עשה בגולני, ביחידת אגוז ובפלוגה המסייעת של גדוד 13, והוא סגן במילואים בחטיבת אלכסנדרוני, על אף שלא עבר קורס קצינים.
הדרגות הוענקו בעקבות למעלה משבע שנים בהן תפקד בפועל כמ"מ בטקס לאחר מלחמת לבנון השנייה.
מנו בוגר תואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים של המרכז הבינתחומי הרצליה (בהצטיינות), תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה UCLA ותואר שני במנהל עסקים ובמימון MBA של בית הספר לעסקים של לונדון.
הוא התמחה אצל עורך הדין גד נשיץ במשרד עורכי דין נשיץ ברנדס אמיר ושות'.
בשנת 2007 השתתף בעונה הראשונה של התוכנית "הישרדות", שצולמה באיים הקריביים, והגיע לגמר התוכנית.
מנו זכה לחשיפה תקשורתית רבה לרבות דמות ב"ארץ נהדרת".
ב-2010 השתתף ב"הישרדות אולסטארס", כאשר הקמפיין של התוכנית התנהל תחת הסיסמה: "דן מנו חוזר לשחק" על שלטי חוצות.
לפי פרסומים בתקשורת, קיבל מנו יותר מחצי מיליון ש"ח על השתתפותו בתוכנית.
התוכנית צולמה בפיליפינים, ובעונה זו זכה מנו להיות "אהוב הקהל".
עם השנים מנו הוכר בתור השחקן הטוב בהיסטוריה של הישרדות ישראל, ונחשב למנטור ומורה דרך להרבה שחקני הישרדות שהגיעו למשחק ונזכרו כשחקנים גדולים כמו נעמה קסרי וכו'.