tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מלחמת האזרחים בספרד, נכנסו ה-SM.79 לשירות גם בכנפות מס' 8 ו-111. עד סוף שנת 1939 שירתו בחיל האוויר המלכותי האיטלקי 388 מטוסים, עם 11 כנפות המצוידות חלקית או במלואן ב-SM.79. הם נטלו חלק בכיבוש אלבניה בסתיו 1939.
עם כניסת איטליה למלחמה שירתו כ-600 מטוסים מגרסאות SM.79 סימן I ו-II בחיל האוויר המלכותי האיטלקי (ה"רג'יה אירונאוטיקה"), שהפכו את ה"נץ" למפציץ הנפוץ ביותר, אשר שירת ב-14 כנפות, והם לחמו בכל זירות הלחימה שבהן פעלה איטליה.
לא בכל הקבוצות האוויריות שהרכיבו את הכנפות הייתה מצבה מלאה של ה-SM.79; לכל טייסת היו בין תשעה לעשרה מטוסים, אך מספר זה כלל גם מטוסי קו שני, כך שכוחה של כל טייסת כלל בממוצע בין שבעה לשמונה, וכל כנף מנתה כ-30 מפציצים מבצעיים.
הן היו מצוידות בכ-350 מפציצי SM.79, כאשר במספר זה נכללים גם מטוסי יחידות האימונים.
ה-SM.79 החל לאבד את המוניטין שלו כ"בלתי פגיע" במהלך המצור על מלטה, החל מיוני 1940. חמש קבוצות אוויריות של SM.79 היו מוצבות בסיציליה עם פרוץ המלחמה, והן היו הראשונות לתקוף את מלטה ולהתמודד כנגד הגלוסטר גלדיאטור וההוקר הוריקן אשר פעלו מהאי.
ב-22 ביוני הופל המפציץ הראשון מני רבים מעל האי, כאשר מפציץ בודד הופל במהלך משימת צילום בידי צמד מטוסי גלדיאטור והתרסק בים.
ה-SM.79 גם היה מטוס האויב הראשון שהתרסק על אדמת מלטה, כאשר מבנה בן 20 מפציצים הותקף בידי גלדיאטורים שהפילו אחד מהם.
המזרח התיכון, ובתוכו ארץ ישראל, הפכו עם הכרזת המלחמה של איטליה על בריטניה, למטרה להפצצות חיל האוויר המלכותי האיטלקי, אשר כוונו בעיקר כלפי בתי הזיקוק בחיפה ונמלים נוספים.
לאיטלקים היו משאבים דלים יחסית על פני שטח פעולה נרחב וערכן האסטרטגי של הפצצות אלה היה מועט, ובפעולות אלה הסתכמה תרומתם ההתקפית של ה-SM.79 בזירה זו.
מספר קטן של מפציצי SM.79 פעלו באתיופיה.
הקבוצה האווירית מס' 44 פעלה מדירה דאווה והורכבה משתי טייסות (מס' 6 ומס' 7) שהכילה כל אחת תריסר SM.79. לאיטליה היו בזירה זו גם שישה מפציצים נוספים בעתודה, אך שניים מתוכם היו בתיקונים.
מבין מטוסי חיל האוויר המלכותי האיטלקי המוצבים באתיופיה, היה ה-SM.79 דגם המטוס היחיד שלא השתתף במלחמה האיטלקית אתיופית השנייה.
הפעולה המבצעית הראשונה ארעה ב-13 ביוני 1940, כאשר תשעה מפציצים המריאו מדירה דאווה להפצצת הבסיס הבריטי החשוב בעדן.
אחד המפציצים הופל באש נ"מ מספינות הצי המלכותי, ולאחר מכן יורט שאר המבנה על ידי מטוסי גלדיאטור.
אחד ממטוסי הקרב התוקפים נפגע מאש מקלעי המפציצים ונאלץ לנחות נחיתת אונס, אך שני מפציצים נוספים נפגעו; אחד הצליח להגיע לאסאב, אך לאחר נחיתתו יצא מכלל שימוש, והשני הצליח לחזור בשלום לבסיסו.
מטוסים מעטים אלה תוגברו בהמשך על ידי מפציצי SM.79 נוספים שטסו יותר מ-2,000 קילומטרים מלוב ומעל סודאן, אך לא עלה בידם לסייע הרבה לאיטלקים באתיופיה, אשר נכנעו באביב 1941.
בזמן המערכה בצפון אפריקה שירתו כ-100 SM.79 בכנפות מס' 10, 14, 15 ו-30 והפציצו בעיקר מטרות לא אסטרטגיות במדבר.
המתקפה הבריטית שהחלה בדצמבר 1940 הכתה בחוזקה גם ברג'יה אירונאוטיקה, ויחידות רבות הוצאו משירות בשל אבדותיהן, אשר נגרמו בעיקר בשל פעילות מטוסי הוריקן ואש נגד מטוסים.
עד תחילת 1941 נותרו בלוב כ-40 מפציצים בלבד, ועד לסוף השנה נותרה רק טייסת אחת מבצעית.
בתקופת קרב אל עלמיין השני נעשה שימוש ב-SM.79 בעיקר למטרות הגנה, כגון איתור חוליות SAS במדבר, ובתקיפת ספינות בעלות הברית.
מסתיו 1940, השתתף ה-SM.79 במלחמת איטליה–יוון ובפלישה ליוגוסלביה, תוך שהם מאוימים על ידי מטוסי חיל האוויר המלכותי, כמו גם תנאי מזג אוויר קשים.
בזירת הים התיכון שימש ה-SM.79 כמטוס לאיסוף מודיעין וכמפציץ טורפדו.
השימוש ב-SM.79 כמפציץ טורפדו החל ב-25 ביוני 1940 כאשר הוקמה "יחידת הטורפדו האווירי המיוחדת" לאחר כמה שנים של ניסויים.
עוד קודם לכן, בין 13 ל-14 ביוני, כבר תקפו 19 מטוסי SM.79 מכנפות מס' 9 ו-46 בפעם הראשונה ספינות צרפתיות מול חופי הריביירה.
לאחר הזמנת 50 טורפדות תוצרת חברת וויטהד (Whitehead Torpedo Works) נחת המטוס הראשון ב-10 באוגוסט בשדה התעופה T5 שליד טוברוק.
על אף החוסר באמצעי הכוונה, ציוד מותאם וטקטיקת לחימה (למרות ניסיון מבצעי בהטלת טורפדו שנרכש ב-1914) להתמחות זו, החלו האיטלקים לתכנן מתקפה על הספינות הבריטיות העוגנות בנמל אלכסנדריה, שהייתה בסיס חשוב של הצי המלכותי במזרח הים התיכון, הן כנקודת היערכות למבצעים ימיים והן כמרכז לוגיסטי, לתחזוקה ולתיקונים.
רק שני מטוסים שבו לבסיסם מתוך החמישה, ושניהם ניזוקו מאש נ"מ.
השלושה הנותרים נתקלו בעננות נמוכה ובאש נ"מ חזקה ונסוגו מבלי ששחררו את הטורפדו שלהם.
הדלק שלהם אזל והם נאלצו להשליך את הטורפדו במדבר ולאחר מכן לנחות נחיתת ריסוק, כשלוש שעות לאחר ההתקפה.
שני צוותים נאספו מאוחר יותר אך הצוות השלישי, שנאלץ לנחות בשטח מצרים, העלה את המטוס באש, מה שהזעיק את הבריטים שלקחו אותו בשבי.
כישלון זה אירע ברדיוס פעולה של כ-650 ק"מ בלבד, ניגוד משווע בהשוואה לביצועיו המהוללים של גרסת מטוס המרוצים מספר שנים קודם לכן.
על אף הכישלון, המשיכו הצוותים הנותרים לבצע משימות בחודשים אוגוסט-ספטמבר; "יחידת הטורפדו האווירי המיוחדת" סומנה מחדש כטייסת מס' 278, ואחד מטייסיה טען להטבעת ספינת סוחר ב-10 בספטמבר.
ב-18 בספטמבר, לאחר כישלון לתקוף לאור היום את ספינות הצי המלכותי שהפגיזו את ברדיה, שבו שני מטוסים בלילה ומעט לפני חצות פגעו קשות בסיירת הכבדה אה"מ קנט, אשר יצאה מכלל פעולה ונותרה בתיקונים עד ספטמבר 1941. הייתה זו ההתקפה המוצלחת הראשונה שנזקפה רשמית לזכות הטייסת.
לאחר חודש נוסף של תקיפות נפגעה ב-14 באוקטובר הסיירת אה"מ ליברפול, שנותרה בתיקונים עד ינואר 1942. לאחר מספר חודשים, ועל אף כישלון התקיפה הראשונה, עדיין תפעלה טייסת מס' 278 את אותם ארבעת המטוסים המקוריים ששרדו.
הישגה האחרון של הטייסת אירע במהלך תקיפה במפרץ סודה שבכרתים, אז נפגעה הסיירת אה"מ גלאזגו ויצאה מכלל פעולה למשך תשעה חודשים, וזאת למרות רשתות נגד טורפדו שנפרסו סביבה.
מטוסי טייסת 278 נותרו בשירות עד להתקפה על בסיסם, במהלכה פגעה פצצה בטורפדו והפעילה אותו, מה שהביא ל"תגובת שרשרת" שהשמידה את כולם.
שנת 1941 נפתחה בצורה לא מוצלחת, אך החל מאפריל החלו שוב להצטבר הצלחות מבצעיות בזכות פעולות טייסות מס' 280 ו-281: שתי ספינות סוחר טובעו, ונזק כבד נגרם לסיירת אה"מ מנצ'סטר.
מאוחר יותר טובעה המשחתת אה"מ פירלס.
מפציץ אחד הופל ב-3 ביוני ונחת בים, אך הצליח לצוף למשך זמן מה.
הצלחות נוספות הגיעו באוגוסט, אז נפגעה הסיירת הקלה אה"מ פובה (HMS Phoebe), וספינת הסוחר בת 12,000 הטונות אימפיריאל סטאר (SS Imperial Star) טובעה על ידי SM.79 בספטמבר.
הקבוצות האוויריות מס' 130 ו-132 החלו לפעול מסתיו 1941 ובין אוקטובר לדצמבר הטביעו חמש ספינות סוחר.
השנה הסתיימה עם תשע ספינות טבועות ומספר ספינות פגועות ומחוץ לפעולה לפרקי זמן ארוכים, לצד בעלות הברית.
בצד האיטלקי אבדו 14 מפציצי SM.79 ומפציצים נוספים נפגעו.
שנת 1941 נחשבת כשנה המוצלחת ביותר של המטוס בתפקידו כמפציץ טורפדו, וגם השנה בו הוצג יורשו, ה-SM.84.
בסך הכל, הייתה להצלחות אלו השפעה שולית על מהלך המלחמה, ומלבדם לא הושגו הצלחות נוספות על ידי מפציצים איטלקיים.
הפצצות אנכיות סטנדרטיות הסתיימו בכישלון ורק מפציצי הצלילה (שהתקבלו מגרמניה החל מסתיו 1940) והטורפדו הגיעו להישגים מסוימים.
הפגיעה בסיירות הבריטיות הייתה המשמעותית ביותר, אך ללא סיוע גרמני לא היו מסוגלים האיטלקים לקיים נוכחות בעלת משקל ממשי בזירת הים התיכון.
25 כנפות המפציצים האיטלקיות לא היו מסוגלות להטריד את הצי הבריטי, כפי שהומחש בקרב קלבריה ב-9 ביולי 1940, וכמעט כל הספינות העיקריות שאיבדו הבריטים בים התיכון היו כתוצאה מפעילות צוללות גרמניות, שפגעו באוניית המערכה אה"מ וורספייט והטביעו את אה"מ ברהם ואת נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל.
הבריטים נותרו ללא ספינות גדולות בצי הים התיכון שלהם, מה שהעמיד את מדינות הציר בעמדת שליטה טובה יותר על האזור.
מצבן של מדינות הציר בים התיכון החל להידרדר בהדרגה במהלך 1942. יותר מ-100 SM.79 שירתו בטייסות מפציצי טורפדו איטלקיות, וזאת בנוסף למשימות של סיוע אווירי קרוב, איסוף מודיעין ותובלה.
בששת החודשים הראשונים של 1942 הסתכמו מאמצי הגרמנים והאיטלקים לפגוע בספנות בעלות הברית בהטבעת ספינת הסוחר טרמופילי.
בעלות הברית החליטו להעביר למלטה הנצורה אספקה ודלק בכל מחיר באמצעות מבצעים לליווי שיירות, וכמעט כל הפוטנציאל האווירי של הציר הופנה כנגד המבצע הראשון, הארפון.
ב-14 ביוני טורפדה האה"מ ליברפול בפעם השנייה והושבתה פעם נוספת למשך 13 חודשים.
ללא קשר למקום פגיעת הטורפדו (הליברפול נפגעה בירכתיים, הקנט במרכז האונייה והגלאזגו בחרטום) נותרו הסיירות הבריטיות פגיעות מאוד, אך אף תקיפה איטלקית לא הצליחה לפגוע בהן עם יותר מטורפדו אחד.
באותו היום הוטבעה ספינת הסוחר טאנימבאר (Tanimbar) ולמחרת הוטבעה המשחתת אה"מ בדואין, לאחר שכבר ניזוקה מאש תותחים של שתי סיירות איטלקיות.
באוגוסט בוצעו התקפות אוויריות כבדות כנגד השיירה בת 14 ספינות הסוחר ו-44 אוניות הליווי שלקחו חלק במבצע פדסטל.
תשע ספינות סוחר וארבע מלוות הוטבעו ואחרות ניזוקו, אך מפציצי הטורפדו האיטלקיים הטביעו רק משחתת (אה"מ פורסייט) וספינת סוחר אחת.
על אף שנגרם לה נזק כבד, הצליחה המכלית אוהיו, להיגרר לנמל הגדול ולפרוק את מטען הדלק החיוני שלה ב-15 באוגוסט 1942, מה שאפשר את המשך קיומה של מלטה כבסיס והיווה ניצחון אסטרטגי חשוב עבור בעלות הברית.
ל-30 הטורפדו הראשונים שבהם נעשה שימוש ב-1940 הייתה רמה גבוהה של אמינות, אך מספרם של הטורפדו שהגיעו מאוחר יותר ונמצאו פגומים היה גדול, בעיקר אלה שנוצרו במפעל בנאפולי.
למשל, במהלך מבצע הארפון שוגרו כ-100 טורפדות אך רק שלושה פגעו במטרתם.
שנת 1943 נפתחה עם תקיפות על ספינות בעלות הברית בחופי צפון אפריקה, אך ללא הצלחה יתרה.
ביולי פלשו בעלות הברית לסיציליה בסיוע צי גדול.
ה"נץ" כבר נחשב כמיושן והיה בתהליכי יציאה מטייסות ההפצצה, ויורשיו המיועדים, ה-SM.84 וה-Z.1007 נחשבו ככישלונות, כאשר האחרון לא נבנה במספרים משמעותיים.
כתוצאה מכך, שימשה הגרסה האחרונה של ה-SM.79 להתקפות בטורפדו ונחשבה למהירה משמעותית מהגרסאות הקודמות.
מלבד הקבוצה האווירית ה-104 שפעלה באזור הים האגאי, הכילו שש האחרות רק 61 מטוסים, מתוכם 22 שמישים.
גודלם של המטוסים הקשה עליהם לחמוק ממערכות ההגנה של האויב, והצורך בצוותים גדולים הסתכם באבדות כבדות של כוח אדם.
בחמשת הימים הראשונים בוצעו 57 משימות בשעות הלילה בלבד ללא הישגים, ובמחיר איבוד שבעה מטוסים.
שלושה מטוסים נוספים אבדו במהלך מתקפה משולבת עם כוחות גרמניים על נושאת המטוסים אה"מ אינדומיטבל, אשר נפגעה לבסוף והוצאה מכלל פעולה למשך חודשים רבים.
ה-SM.79 לא היו מצוידים במכ"ם, כך שהתקפות הלילה היו חייבות להתבצע באמצעות ראייה, בסיוע הירח, בעוד שלבעלות הברית היה מכ"ם על הספינות כמו גם על המיירטים.
על אף מצבם המדולדל, ערכה הרג'יה אירונאוטיקה ניסיון להפצצה אסטרטגית על גיברלטר ב-19 ביולי עם 10 מטוסים מגרסת SM.79GA, אך רק שניים הצליחו להגיע למטרה ונכשלו בגרימת נזק כלשהו.
הפעולה האחרונה בוצעה ב-7 בספטמבר, והסתיימה בפגיעה בנחתת.
ב-8 בספטמבר, כאשר נחתם הסכם שביתת הנשק, נותרו בשירות חיל האוויר המלכותי האיטלקי פחות מ-61 מטוסי SM.79, מתוכם 36 מבצעיים.
לאחר ההסכם, הפכו 34 המטוסים שחנו בדרום איטליה לחלק מחיל האוויר המלכותי האיטלקי שפעל לצד בעלות הברית כמטוסי מטען.
המטוסים שנותרו בצפון איטליה הפכו לחלק מחיל האוויר של ממשלת הבובות, הרפובליקה של סאלו, וחלקם נקלטו בלופטוואפה.
מספר קטן של מטוסים נשאר בשירות גם לאחר המלחמה בחיל האוויר האיטלקי ושימשו לתובלת נוסעים עד לתחילת שנות ה-50.
לאחר שביתת הנשק, החליטה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (RSI) להמשיך להשתמש ב-SM.79 כמפציצי טורפדו, אך רק 15 מטוסים חדשים נבנו, וחמישה נוספים שופצו במפעלי הרפובליקה.
יחד עם המטוסים שהשתייכו בעבר לרג'יה אירונאוטיקה, ייצור המטוסים החדשים והשמשתם של מטוסים שאוחסנו, הגיע מספר מטוסי ה-SM.79 בשירות ה-ANR (Aeronautica Nazionale Repubblicana) ל-73 ומהם נוצרה קבוצה אווירית.
רובם היו מגרסת SM.79 סימן III, שהציגה חימוש כבד יותר וללא מרכב ה"גונדולה" בגחונו של המטוס.
רובם חנו בבסיס לונאטה פוזולו (Lonate Pozzolo) במחוז ונגונו (Venegono) שבצפון איטליה, עם בסיסים משניים בגוריציה ובפרוג'ה.
המשימות הראשונות נועדו להתנגד לצבירת הכוחות לאחר נחיתת בעלות הברית באנציו שהחלה ב-22 בינואר 1944. בערב 10 במרץ תקפו שישה SM.79 את ספינות בעלות הברית בסמוך לראש הגשר ומטוס אחד הופל.
בליל 14–15 במרץ תקפו חמישה מפציצים את ראש הגשר בשנית.
הקבוצה האווירית ספגה אבדות כבדות ב-4 באפריל, כאשר 13 מטוסים שטסו ללא ליווי לבסיסם בפרוג'ה הותקפו על ידי מטוסי P-47 שהפילו חמישה מהם.
ב-5 בפברואר 1944 ביצעו תריסר מפציצים מגרסת SM.79 bis תקיפה ארוכת טווח נוספת על גיברלטר.
על מנת לעמוד בטווח הטיסה בן 2,700 הק"מ, המריאו המטוסים מאיסטרה שבדרום צרפת, ונעשו בהם שינויים כמו הגדלת נפח המנוע, הוצאת המכשור להכוונת הפצצות, מכל דלק נוסף, פחות איש צוות והסרת כל המקלעים פרט לאחד.
עשרה מתוכם הצליחו להגיע ליעד, להפתיע את המגינים ולשגר בהצלחה את הטורפדו שלהם.
לשלושה מתוך המפציצים התוקפים אזל הדלק והם נאלצו לנחות בתחומי ספרד.
האיטלקים טענו להטבעת ארבע ספינות בנפח כולל של 30,000 טונות, אך הבריטים לא דיווחו על ספינות שאבדו, בשל הרשתות נגד טורפדו שהגנו על הנמל.
אף על פי כן, הייתה זו המתקפה האיטלקית הגדולה ביותר על גיברלטר בארבע שנות מלחמה.
ביולי 1944 הועברו מספר מפציצים לאזור אתונה וביצעו מספר משימות מוצלחות במזרח הים התיכון לפני שהוחזרו לבסיסם באיטליה ב-12 באוגוסט.
באוקטובר 1944 הפכה למבצעית טייסת SM.79 שבסיסה במחוז לומברדיה אשר מנתה 10 מטוסים.
ב-25 בדצמבר תקפה הטייסת שיירה בים האדריאטי מול חופי אנקונה והטביעו ספינת מטען בת 7,000 טון.
למחרת היום השמיד מבנה של P-47 14 מפציצים שחנו על הקרקע בבסיסם הראשי בלונאטה פוזולו.
במשימתה האחרונה של הקבוצה, תקפו והטביעו שני ה-SM.79 האחרונים שנותרו שמישים ספינה בת 5,000 טון מול החוף הדלמטי.
התקיפה המוצלחת האחרונה של מפציצי טורפדו SM.79 הייתה, ככל הנראה, ב-5 בפברואר 1945, והסתיימה בהטבעת ספינת מטען מול חופי רימיני.
ב-1942 הגה הגנרל האיטלקי פרדיננדו רפאלי (Ferdinando Raffaelli) את הרעיון של העמסת מפציץ SM.79 בחומרי נפץ והנחייתו מרחוק באמצעות גלי רדיו.
ב-12 באוגוסט 1942, בזמן ששיירת מבצע פדסטל שייטה לאורך חופי אלג'יריה, המריא מבנה איטלקי שכלל את ה-SM.79, קאנט Z.1007 ששימש כמטוס להנחיית הרדיו וליווי של חמישה פיאט G.50 .
לאחר שכיוון הטייס את ה-SM.79 לכיוון השיירה הוא נטש את המטוס, והשאיר ל-Z.1007 את מלאכת ההנחיה.
מערכת ההנחיה כשלה והמל"ט טס ללא שליטה עד שאזל בו הדלק והוא התרסק על הר קלנצ'לה (Klenchela) שבאלג'יריה.
לאחר הכישלון, תכנן רפאלי מטוס זול ופשוט יותר עשוי עץ כפצצה מעופפת מונחית רדיו, האמברוסיני A.R.4 החד-כנפי, בעל מנוע כוכבי מסוג פיאט A.80 בן 1,000 כ"ס, אשר נבחן ביוני 1943, אך הפסקת האש החלה לפני שהמטוס נכנס לייצור.
אב טיפוס בעל מנועים כוכביים.
סדרת הייצור הראשונה בעלת ארבעה או חמישה אנשי צוות, ושלושה מנועי אלפא רומיאו RC.34 I26 780 כוחות סוס בעלי תשעה צילינדרים.
גרסת מפציץ טורפדו בעלת שלושה מנועי פיאג'ו P.XI.
גרסה מפציץ טורפדו משופרת בעלת טווח מוגדל שהוצגה לראשונה בסוף 1942, אך לא הייתה זמינה במספרים משמעותיים עד אמצע 1943. סומנה גם כ-SM.79bis, SM.79GA ו-SM.579. שלושה מנועים מסוג AR.128 עם כ-1,000 כ"ס כל אחד, שסיפקו מהירות מוגדלת של 475 קמ"ש ומהירות נסיקה לגובה 5,000 מטר בתוך כ-16 דקות.
עמדת מקלע הגחון הוסרה ומכל דלק נוסף הורכב בתא הפצצות.
המקלע הקדמי בעל מגן ההבזק נשמר, ככל הנראה למטרת תקיפת ספינות.
גרסת ייצוא בעלת זוג מנועים מסוג פיאט A.80 וחרטום מזוגג לצורך כיוון פצצות משופר.
בהשוואה ל-SM.79 הסטנדרטי הייתה הגרסה ארוכה יותר (16.22 מטר), חסכונית בדלק, אך איטית (420 קמ"ש ומהירות נסיקה לגובה 5,000 של כ-21 דקות) ושקלה כ-500 ק"ג פחות עם חימוש זהה.
חמישה נרכשו על ידי עיראק, אך לגרסה זו הייתה הצלחה מועטה באיטליה ורק 31 יחידות נבנו.
גרסה להטסת אח"מים, בעלת שלושה מנועי פיאג'ו P.XI RC.40, ללא מקלעי הגב והגחון.
כ-16 מטוסים הוסבו מגרסת SM.79 סימן I.
גרסת ייצוא עבור רומניה, בעלת זוג מנועים מסוג יונקרס יומו 221Da עם 1,200 כ"ס כל אחד.
שמונה יחידות נבנו באיטליה (סומנו כ-JIS.79B על ידי רומניה) בתוספת ייצור מקומי ברישיון של 36 יחידות, בסימון JRS 79B, עם מנועי 221Da ו-36 יחידות, בסימון JRS 79B1, עם מנועי יומו 211F בעלי 1,380 כ"ס.
גרסת הובלת אח"מים ארוכת טווח טרנס-אטלנטית.
SM.79 שהוסב כפצצה מעופפת הנשלטת באמצעות רדיו ממטוס קאנט Z.1007 (אחד נבנה).
ארבעה מטוסים יוגוסלביים-לשעבר שירתו בטייסת מס' 117 במזרח התיכון.
חיל האוויר העיראקי הפעיל ארבעה מטוסים במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941.
חיל האוויר הלבנוני הזמין שלושה מטוסים ב-1946, אשר סופקו ב-1949 ושימשו כמטוסי תובלה צבאית עד 1959.
סבויה-מרקטי (באיטלקית: Savoia Marchetti) הייתה יצרנית מטוסים איטלקית.
החברה נוסדה על ידי לואיג'י קאפה (Luigi Cape) ב-1915 תחת השם SIAI (Società Idrovolanti Alta Italia, מילולית: חברת המטוסים הימיים של צפון איטליה).
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלף שם החברה לסבויה, כאשר רכשה את Società Anonima Costruzioni Aeronautiche Savoia, יצרנית מטוסים אשר נוסדה גם היא ב-1915 על ידי אומברטו סבויה (Umberto Savoia).
בשנת 1917 השיקה את מטוס הסיור הימי SIAI S.8.
בשנת 1921 השיקה את המטוס הימי הדו-כנפי, חד מנועי SIAI S.21.
השם מרקטי נוסף לשם החברה עם הצטרפותו של מתכנן המטוסים אלסנדרו מרקטי ב-1922. עד מהרה רכשה סבויה-מרקטי מוניטין של בניית מטוסים מהירים מאוד ובעלי רמת ביצועים גבוהה.
עם הפיתוח המוצלח של הסירה מעופפת מדגם S.55, פרצה סבויה-מרקטי אל שוק המטוסים הבינלאומי כיצרן דומיננטי.
החברה המשיכה להתפרסם בבניית מטוסים ימיים וסירות מעופפות שקבעו מספר שיאי מהירות וזמני שהייה באוויר כחלק מטיסות ראווה אשר נועדו למטרות פוליטיות ובעיקר להאדרתה של איטליה הפשיסטית.
בהיותה החברה המועדפת על מרשל האוויר איטלו באלבו, החל פיתוח מואץ של מטוסים צבאיים שנטלו חלק במלחמות איטליה בשנות ה-30 ובמלחמת העולם השנייה.
הבולט שבהם היה ה-SM.79, שהפך למפציץ הבינוני הנפוץ בשורות חיל האוויר האיטלקי אשר נטל חלק בכל זירות הלחימה ושימש גם כמפציץ טורפדו מוצלח בים התיכון.
במהלך המלחמה הושמדה בהפצצות מרבית תשתית הייצור של סבויה-מרקטי.
שמה של החברה שונה שוב, ל-SIAI-מרקטי, ב-1943.
SIAI-מרקטי שרדה לאחר המלחמה בזכות בניית קרונות רכבת ומשאיות.
אף על פי כן, נאבקה החברה במשך שש שנים עם חדלות פירעון לפני הכרזתה על הליך פירוק ב-1951. ב-1953 נפתחה החברה מחדש כיצרנית מטוסים קלים, לרוב בשיתוף עם יצרניות מטוסים אחרות.
לאחר 1977 פעלה SIAI-מרקטי בתחום המסוקים תוך שיתוף פעולה עם חברת אגוסטה (Agusta), אשר הפכה אותה ב-1983 לחברת-בת שלה במסגרת תאגיד החלל והתעופה אגוסטה.
סַבוֹיָה (באיטלקית: Savoia, בצרפתית: Savoie – סבואה; בפרנקו-פרובנסאלית: Savouè; בלטינית: Sapaudia) הוא אזור בצרפת.
המשתרע באלפים המערביים בין אגם ז'נבה בצפון ודופינה בדרום, הנחלק כיום בין מחוזות צרפת סבואה וסבואה עילית.
אזור סבויה ההיסטורי החל כטריטוריה הפיאודלית של משפחת האצולה של בית סבויה במאה ה-11, כאשר רודולף השלישי, מלך בורגונדיה העניק את תואר האצולה רוזן לאומברטו הראשון, מייסד בית סבויה, ב-1003. שושלת בית סבויה עתידה הייתה להפוך לבית המלוכה האירופאי ששרד במשך התקופה הארוכה ביותר.
השליטים לבית סבויה שלטו תחילה על רוזנות סבויה, וב-1416, בעקבות קידום מעמדם לדוכסים, כונה האזור שבשליטתם דוכסות סבויה.
שליטי בית סבויה השכילו להגדיל עם השנים את תחום שלטונם שכבר בתקופת רוזנות סבויה כללה אזורים שכיום הם במחוזות אחרים בצרפת ובאיטליה, דוגמת טורינו ושטחים אחרים בפיימונטה, אזור בצפון-מערב איטליה על גבול סבויה.
בירת הרוזנות, וגם הבירה הראשונה של הדוכסות הייתה העיר שאמברי בסבויה.
ב-1563, הועברה בירת הדוכסות לטורינו.
ב-1714 קודם מעמד השליטים לבית סבויה שוב, כאשר העומד בראש הבית הוכרז תחילה מלך סיציליה, ואחר-כך מלך סרדיניה.
הטריטוריה של סבויה סופחה זמנית לצרפת ב-1792 תחת הרפובליקה הצרפתית הראשונה, בטרם הושבה לממלכת סרדיניה ב-1815. סבויה סופחה סופית לצרפת תחת הקיסרות השנייה ב-1860 כחלק מההסכם המדיני שהושג בין הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי וויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה שהחל את תהליך איחוד איטליה.
ויטוריו אמנואלה שמר על שטחיו באיטליה: פיימונטה וליגוריה עבור שושלתו, בית סבויה, בדרך להכתרתו כמלך איטליה.
סבויה שוכנת בין שווייץ, מחוז פיימונטה באיטליה, והמחוזות אן ואיזר בצרפת.
סבויה היא חבל הארץ הגבוה ביותר באירופה.
את החבל חוצים כמה נהרות: אַרְוו (Arve), איזר ואַרְק (Arc), והם יוצרים עמקים עמוקים ונרחבים.
מיעוט דובר את הניב ארפיטנית.
התושבים מכונים בצרפת "סבויאר" (Savoyards), אם כי הצורה המועדפת על תושבי החבל היא Savoisiens ו-Savoyen.
אפשרויות התעסוקה המוגבלות בחבל הארץ גרם במשך מאות בשנים לתושבי סבויה הצעירים להגר.
כלכלת האזור כיום מבוססת על תעשייה (שעונים ואלקטרוניקה), חקלאות (גפנים, וגידול בקר לבשר, חלב וייצור גבינות) ותיירות (טיפוס הרים, ספורט חורף, לדוגמה בשאמוני ותיירות מרפא, לדוגמה באקס לה בן)
בצרפת של ימינו סבויה היא חלק מחבל רון-אלפ.
לאחר סיפוחה לצרפת חולקה סבויה מנהלית בין שני מחוזות נפרדים: סבואה וסבואה עילית.
הבירה המסורתית היא עדיין שאמברי על הנהרות ליס (Leysse) ואלבן (Albane), ובה הטירה של בית סבויה והסנאט של סבויה.
סבואה פרופרה (Savoie Propre), לעיתים מכונה סבויה הדוכסית, הבירה: שַמבֶּרי
טראנטז (Tarentaise), הבירה: מואיטייה (Moûtiers)
ז'נוואה (Genevois), הבירה: אַנֶסי (Annecy)
האזור היה מיושב על ידי האלוברוגים, שבט קלטי וצורף לקיסרות הרומית.
מקור השם סבויה מלטינית מאוחרת: "סאפאודיה" (Sapaudia) המתייחס ליערות האשוח.
שם זה מופיע לראשונה בכתביו של ההיסטוריון הרומי אמיאנוס מארקלינוס (354) על מנת לתאר את חלקה הדרומי של הפרובינקיה "מקסימה סקוואנורום" (Maxima Sequanorum).
על פי הכרוניקה הגאלית (Chronica Gallica) של 452 נותק שטח זה מהטריטוריות של בורגונדיה בשנת 443, לאחר תבוסת הבורגונדים בקרב מול פלביוס אאטיוס.
במאה ה-8 הייתה הטריטוריה שעתידה להיקרא סבויה חלק מהאימפריה הפרנקית, וכשהאימפריה חולקה על פי הסכם ורדן ב-843 היא הייתה חלק מהממלכה קצרת הימים של פרנקיה התיכונה.
עם מותו של לותאר הראשון ב-855, 12 שנים אחר-כך, חולקה פרנקיה התיכונה ללותרינגיה, צפונית לאלפים, ממלכת איטליה דרומית לאלפים, וחלקים מבורגונדיה באלפים המערביים אותם ירש שארל, בנו של לותאר.
שטחים אחרונים אלו מרכיבים את חבלי הארץ העתידים: סבויה, ופרובאנס.
מהמאה העשירית למאה ה-14 היו השטחים של סבויה בתוך ממלכת ארל.
החל מהמאה ה-11 השתקף כוחו העולה של בית סבויה בגידול המתמשך בטריטוריה רוזנות סבויה שתחת שלטונם בין 1003 ל-1416.
רוזנות סבויה נותקה רשמית מממלכת ארל על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1361. היא רכשה את רוזנות ניס ב-1388 וב-1401 היא צרפה את רוזנות ז'נוואה – אזור ז'נבה, למעט העיר עצמה, שנשלטה על ידי נסיך-בישוף, באופן נומינלי תחת שלטונו של רוזן (ומאוחר יותר דוכס) סבויה.
כל הבישופים של ז'נבה היו, על פי הסכמה בשתיקה, מבית סבויה.
ב-19 בפברואר 1416 קידם זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את רוזנות סבויה למעמד של דוכסות, כשאמדאו השמיני, דוכס סבויה הוכתר כדוכס הראשון.
ב-1563 העביר אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה את בירת הדוכסות משאמברי לטורינו, שהייתה חשופה פחות להתערבות צרפתית.
קנטון וו סופח לברן ב-1536, וסבויה הכירה רשמית בשלטון ברן על וו בהסכם לוזאן מה-30 באוקטובר 1564.
ב-1714, כתוצאה ממלחמת הירושה הספרדית הוענקה ממלכת סיציליה לבית סבויה לתקופה קצרה, ואז, לאחר שסיציליה נכבשה על ידי הספרדים ב-1718, ונכבשה שוב על ידי האוסטרים ב-1720, קיבל בית סבויה מאוסטריה את האי סרדיניה כתחליף לסיציליה.
החל מ-1723 החלו שליטי בית סבויה להיקרא מלכי סרדיניה, אם כי בירתם נשארה טורינו.
סבויה נכבשה בידי הצבא המהפכני הצרפתי ב-1792. חבל הארץ צורף למחוז מון בלאן (département du Mont-Blanc), מחוז צרפתי שהיה קיים בשנים 1792–1815. בעקבות הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת בינואר 1793 פרץ בסבויה מרד.
ב-1798 חולקה סבויה בין המחוזות מון-בלאן ולימן (département du Léman השם הצרפתי לאגם ז'נבה), מחוז צרפתי שהיה קיים בשנים 1798–1813. ב-1801 התנתקה סבויה רשמית מהאימפריה הרומית הקדושה.
לאחר שנפוליאון חזר לשלטון לתקופה קצרה בת מאה הימים שהסתיימה בתבוסה בקרב ווטרלו, הוחזר השליש הנותר של סבויה לממלכת סרדיניה בקונגרס וינה במטרה לחזק את סרדיניה כמדינת חיץ על גבולה הדרום-מזרחי של צרפת.
מ-1815 ועד 1860 הייתה סבויה חלק מממלכת פיימונטה-סרדיניה.
הרפובליקה הצרפתית השנייה ניסתה לספח את סבויה ב-1848. כוחות שנשלחו מליון, פלשו לשאמברי בירת סבויה, והכריזו על סיפוחה לצרפת.
השמועה על ניסיון הסיפוח התפשטה ברחבי סבויה, ואיכרים חמושים בקלשונים וחרמשים התרכזו במטרה לעלות על שאמברי.
כתוצאה מסיפוח, קו אסיון שנבנה על ידי איטלקים להגנה מפני פלישה צרפתית נמצא עתה בצרפת והוא מגן על פלישה מצד האיטלקי.
ב-1919, בניגוד להסכם הסיפוח, ביטלה צרפת רשמית את הפירוז הצבאי של החלקים בסבויה שעליהם הוסכם בקונגרס וינה, ואת אזור הסחר החופשי – שני חלקים בהסכם הסיפוח שבאופן בלתי רשמי פעלה צרפת בניגוד להתחייבויותיה החתומות לגביהם במלחמת העולם הראשונה.
ב-1932 גונתה צרפת על ידי בית דין בין-לאומי בשל אי ציותה לסעיפים בהסכם טורינו הנוגעים למחוזות סבויה וניס.
למשך תקופה קצרה, בשנים 1942–1943 הייתה סבויה תחת שלטון איטליה הפשיסטית תחת בניטו מוסוליני.
במהלך השנים קיבלה המילה "סיפוח" קונטציות שליליות, בייחוד אחרי שגרמניה סיפחה את אלזס-לורן ב-1871, ושמו של התהליך שונה ל"צירוף סבויה לצרפת" (Rattachement de la Savoie à la France) וזה היה המונח בו השתמשו ב-1960, בחגיגות מאה שנים לסיפוח סבויה.
דניאל רופּ (Daniel Rops) מהאקדמיה הצרפתית הצדיק את המונח החדש במילים אלו:
המידע המוקדם ביותר על יהודים בסבויה הוא מהמאה ה-13 כשדווח על קהילות בשאמברי, באֶגבֶּל (Aigueblle), מוֹנְמֶליַן (Montmélian) ועוד.
היהודים עסקו בעיקר בהלוואות בריבית ובסחר יהלומים.
פוגרומים נערכו ביהודי סבויה בעקבות המגפה השחורה ועקב הטפותיו של ויסנט פרר.
חלק מיהודי צרפת היגרו לסבויה בעקבות גירוש יהדות צרפת ב-1394, אבל גם בסבויה לא שפר חלקם.
ב-1430 הורה אמדאו השמיני, דוכס סבויה ליהודים להתגורר באזורים נפרדים, ולענוד טלאי, וב-1461 גורשו היהודים גם מסבויה, מלבד קהילת שאמברי שגם היא גורשה בראשית המאה ה-16.
מאז אמצע המאה ה-20, החלו לצוץ תנועות אזוריות בסבויה, כפי שצצו במחוזות היסטוריים אחרים בצרפת.
התנועה האזורית של סבויה (Mouvement Région Savoie) הוקמה בדצמבר 1971 כ"תנועה" (ולא כמפלגה פוליטית מסורתית) התומכת באוטונומיה אזורית.
שלא כמו מחוזות היסטוריים אחרים, כולל אלזס וברטאן, סבויה איננה אחד מחבלי צרפת והיא חלק מחבל רון-אלפ.
בבחירות המקומיות ב-1996 קיבלה התנועה 19,434 קולות.
היא קיבלה רק 4,849 קולות בבחירות האזורית ב-1998. ב-1998 נוסד ארגון בלתי מפלגתי חדש "אני מאמין בחבל סבויה" (La Région Savoie, j'y crois !).
הארגון פועל להחלפת מחוזות סבואה וסבואה עילית בממשלה אזורית, נפרד מחבל רון-אלפ, עם אוטונומיה נרחבת יותר.
תנועות בדלניות שוליות קמו בסבויה בעשרים השנים האחרונות, והן מיוצגות בצורה הבולטת ביותר על ידי ה"ליגה של סבויה" (Ligue Savoisienne) שנוסדה ב-1994. בבחירות האזוריות של 1998 הצליח פטריס אבייל מנהיג הליגה לזכות במושב אחד (מתוך 23), והליגה קיבלה 17,865 קולות בני המחוזות יחד.
ב-2004 הוקם הארגון "מחכים לחירות בסבויה" (במקור באנגלית Waiting for Freedom in Savoy) שנועד לקדם את מטרת ההיפרדות מצרפת בדרכי שלום עבור צעירים.
על פי סקרים שנערכו בשנת 2000, בין 41% ל-55% מהתושבים הם בעד ההצעה לחבל סבויה נפרד, בעוד ש-19% עד 23% היו בעד התנתקות מצרפת.
לקראת סוף 2005 קרא הפוליטיקאי הרווה גאימר (Hervé Gaymard), חבר מפלגת האיחוד למען תנועה עממית ושר האוצר לשעבר של צרפת לתת לסבויה מעמד מיוחד, דומה לחבל ארץ, תחת הצעתו "מועצת מדינות סבויה" ('Conseil des Pays de Savoie').
בשנים האחרונות, בעקבות תנועת הבדלנות הזעירה שקמה בסבויה, הוקדשה תשומת לב רבה לבחינת התוקף החוקי של הסיפוח של 1860. הליגה של סבויה, למשל, דוחה את הסכם טורינו ואת משאל העם שבא בעקבותיו כבטל ומבוטל.
היסטוריונים מודרניים מסכימים בדרך כלל שאכן היו אי סדרים במשאל העם של 1860, אבל הם גם מאשרים כי האמצעי שהוביל לסיפוח הוא הסכם טורינו ולא משאל העם, שמטרתו העיקרית הייתה להפגין דעת קהל אוהדת בסבויה לסיפוח לאחר החתימה על ההסכם.
בריאיון עם העיתון Le Dauphiné Libéré הגדיר ההיסטוריון סילוון מילבק (Sylvain Milbach) מאוניברסיטת סבויה את משאל העם כנפוליוני, אך הוא גם טען שגם משאל עם חופשי והוגן לא היה משנה את התוצאות באופן דרמטי, כיוון שמרבית הסבוארים רצו להיות צרפתים.
זו כיום היא העמדה הרשמית של מחוז סבואה.
סבונייה היא כלי לאחסון והחזקת סבון מוצק בין השימושים, כך שיישמר יבש ומתאים לרחצה או רחצת ידיים, ולא ילכלך את סביבתו.
הסבונייה מוצבת ליד כיור או בתוך מקלחת או אמבטיה.
יש סבוניות המובנות בכלים הסניטריים, למשל בכיור או באריחי החרסינה או הקרמיקה של חדר הרחצה, בקיר המקלחת או האמבטיה.
סבוניות מיוצרות מחומרים עמידים בפני מים כגון פלסטיק, מתכת או קרמיקה.
חלקן מיועדות להצבה על משטח ואחרות לתלייה על הקיר.
עיצוב הסבונייה מונע את החלקת הסבון בתוכה או ממנה, למשל על ידי פסים או זיזים מובלטים בתחתיתה, או שוליים מורמים.
יש סבוניות המונעות הצטברות מי סבון בתוכן, אם על ידי חרירים בתחתיתן, או על ידי עיצוב רשת, המאפשרים למים להתנקז החוצה.
עבור סבון נוזלי קיימים מכלים עם משאבה, המחליפים את הסבונייה.
סבון גילוח הוא סבון קשה אשר מוקצף לקצף גילוח באמצעות מברשת גילוח ומים.
קצף זה משמש לריכוך השיער במטרה לגלחו בקלות באמצעות סכין הגילוח וכך למנוע כאב בעת גילוח ולהקטין את סיכויי הפציעה מסכין הגילוח.
בסבון גילוח נעשה שימוש עד היום.
על פי עדויות ארכאולוגיות, השימוש הראשון בסבון למטרת גילוח נעשה בשומר באלף השלישי לפנה"ס, כאשר עץ בסיסי שולב עם שומן בעלי חיים במטרה להקל על הגילוח.
השימוש בסבון גילוח מודרני החל באמצע המאה ה-19. פטנט לכלי להקצפת סבון הגילוח נרשם בארצות הברית בשנת 1867.
סבון גילוח נמכר כשצורתו עגולה – על מנת לאפשר את כתישתו והקצפתו בכלי להקצפה.
במהלך המאה ה-19 נמכרו הסבונים לצד כלי הקצפה העשויים עץ או חרסינה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה מכירת סבון גילוח רך בשפופרת.
סבון הגילוח מיוצר בדומה לסבון רחצה.
הסבון מכיל חומר סיבוני כגון סודה קאוסטית (נתרן הידרוקסידי) או אשלגן הידרוקסידי וחומצת שומן (לעיתים נעשה שימוש בשמן קוקוס, שמן דקלים או שמן זית).
סבוטז' הוא סרט מתח בריטי משנת 1936 בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
קארל ורלוק הוא בעלים של קולנוע והוא חלק מכנופיית טרוריסטים ממדינה אירופית ללא שם שמתכננים פיגועים בלונדון.
הסקוטלנד יארד מנחה את הבלש טד ספנסר לחקור את הנושא תחת כיסוי.
הוא מתחפש לשוליה של ירקן ועובד בסמוך לקולנוע של ורלוק.
אשתו של ורלוק ואחיה חיים יחד איתו והיא מתחילה לחשוד בו, כשאחיה נעדר לאחר שנשלח על ידי ורלוק להעביר סלילי פילם, שלמעשה היו פצצה, שהייתה אמורה להתפוצץ במטרו מתחת לכיכר פיקדילי.
ורלוק מתוודה בפני אשתו, אבל מאשים את הסקוטלנד יארד ואת ספנסר במות אחיה, כי מנעו ממנו להעביר את הפצצה בעצמו.
במהלך ארוחת הערב האישה רוצחת אותו בסכין.
ספנסר מגיע לעצור את ורלוק, אבל מבין מה קרה, מפציר באישה לא להתוודות, אבל היא מתחילה לספר לשוטר אחר שהיא אשמה.
באותו הזמן אחד משותפיו של ורלוק נכנס לחדרו, כדי לקחת משם את כלוב הציפורים, ששימש להעברת הפצצה, כדי שלא ימצא ויפליל אותו.
כשהוא רואה שהבית מוקף שוטרים הוא מתפוצץ עם מעיל הנפץ שלו וכך ההודאה של האישה נפסקת והראיות לרצח שביצעה נעלמות.
בסצנה המתרחשת בבית קולנוע נראה סרט מצויר מוקרן על המסך.
זה הוא סרט קצר של חברת וולט דיסני בשם Who Killed Cock Robin, שיצא לאקרנים שנה אחת לפני סרטו של היצ'קוק.
בסרט ממזרים חסרי כבוד מופיעה סצנה מהסרט שבה נאסר להעלות על הרכבת החשמלית סרטי נייטרית 35 להמחשת אופיו של סרט הצילום כחומר בעירה.
סבון כלים (לעיתים נקרא גם נוזל ניקוי או נוזל כלים) הוא סבון נוזלי המיועד לשטיפת כלים.
חומר ניקוי זה נפוץ מאוד בשימוש ביתי ותעשייתי וניתן למצוא אותו בכל מקום המפעיל מטבח.
סבוני הכלים תורמים להיגיינה העולמית והפרטית, ועוזרים לבריאות הכללית והביתית.
מצב הצבירה של הסבון הוא נוזל, על מנת שיהיה ניתן ליצוק מעט ממנו כל פעם על ספוגית הניקוי.
לאחר מכן ניתן לשפשף היטב את כלי האוכל בעזרת הקצף שנוצר ולשטוף אותם היטב במים.
עם זאת, ישנם סבוני כלים שבאים בצורת טבליות על מנת להניח אותם במדיח הכלים.
לסבוני הכלים ניחוחות שונים על פי בחירת הצרכן והעדפותיו.
בקבוקי הסבון עשויים תמיד מחומר עמיד למים, כגון פלסטיק, קרמיקה ומתכת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ייצרה גרמניה לראשונה סבון סינתטי שיוצר מסינתזה בין חומרים כימיים שונים.
ייצור הסבון הסינתטי נבע מהמחסור בשומנים לייצור סבון.
ייצור הסבון הסינתטי נבע גם מהצורך בחומר ניקוי שבשונה מהסבון לא יתלכד עם מלחים ומינרלים שבמים דבר שיוצר לכלוך בלתי מסיס.
סבולץ'-סטמאר-ברג (בהונגרית: Szabolcs-Szatmár-Bereg) הוא מחוז בחלקה הצפון-מזרחי של הונגריה.
מצפון גובל המחוז בסלובקיה ובמחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, בצפון-מזרח הוא גובל באוקראינה, בדרום-מזרח ברומניה, ובדרום-מערב במחוז היידו-ביהר.
בירת המחוז היא העיר נירג'האזה.
סבולץ'-סטמאר-ברג הוא המחוז המזרחי ביותר בהונגריה.
ניתן לחלק את המחוז לשני אזורים עיקריים: בחלקו המזרחי והצפוני משתרע עמק הטיסה העליון על שם נהר הטיסה הזורם דרכו, ובחלקו האחר אזור הנירשג (בהונגרית: Nyírség) על שם עצי השדר הנפוצים בו.
במחוז 27 ערים, ובסך הכול 229 יישובים.
גבולותיו של המחוז והמחוזות השכנים עברו שינויים תכופים לאורך השנים.
הגבולות הנוכחיים נקבעו בשנת 1950 על ידי איחוד שני מחוזות: סבולץ' וסטמאר-ברג.
ב-1989 שונה שם המחוז מסבולץ'-סטמאר לשמו הנוכחי.
בעקבות חוזה טריאנון הועברו חלקים ניכרים ממחוז סטמאר ההיסטורי לרומניה ורובו של מחוז ברג ההיסטורי נמצא כיום בתחומי אוקראינה.
סֶבּוּאַנוֹ (Cebuano), הנקראת גם ביסאיה (Bisaya) או ביניסאיה (Binisaya, Visayan באנגלית), היא שפה אוסטרונזית המדוברת במרכז ובדרום הפיליפינים על ידי כ-20 מיליון איש.
השפה מדוברת כשפת אם באזור מרכז וצפון איי ויסאיאס, על ידי הקבוצה האתנית הוויסאיאנית , והיא השפה השנייה המדוברת ביותר במדינה לאחר טאגלוג.
השפה משמשת כלינגואה פרנקה במרכז איי ויסאיאיס ובמינדנאו.
שמה של השפה ניתן לה על שם הדיאלקט המרכזי שלה, המדובר באי סבו.
השפה תועדה לראשונה על ידי המערב בשנת 1521, על ידי המשכיל האיטלקי אנטוניו פיגאפטה, אשר התלווה למסעות פרדיננד מגלן.
מאז הגילוי ועד המאה ה-20 כמעט ואין תיעוד של השפה בכתב.
לאחר עצמאות הפיליפינים בשנת 1946, נבחרה טאגלוג לשפה הרשמית במדינה, והיא מכונה "השפה הפיליפינית".
סבואנו איבדה מיוקרתה והפכה לשפה השנייה המדוברת ביותר במדינה.
למרות מספר הדוברים המועט יחסית, ויקיפדיה בשפת סבואנו היא השנייה בגודלה בעולם, הודות לבוט Lsjbot שכתב כמעט את כל הערכים בשפה.
סבון היא רשת שיווק ישראלית למוצרי סבון שונים, המייצרת ומשווקת את תוצרתה העצמית.
הרשת הוקמה בשם "סבון של פעם" על ידי אבי פיאטוק וסיגל קוטלר לוי, ב-1997, עם סניף ראשון ברחוב שינקין בתל אביב.
לרשת 175 חנויות ב-14 מדינות ברחבי העולם, הנחלקות לכ-40 סניפים בישראל, מספר דומה של סניפים ביפן, 17 בארצות הברית וכ-13 בצרפת.
החברה מעסיקה 480 עובדים, כאשר מטה החברה ממוקם באזור.
מפעל הייצור והמרכז הלוגיסטי של סבון נמצאים בקריית גת.
ב-2016 רכשה ענקית הקוסמטיקה הצרפתית איב רושה את השליטה בסבון תמורת כ-80 מיליון אירו, כשהיתרה אמורה להתבצע בעוד מספר שנים לפי שווי עסקה של 120 מיליון אירו (משמע - רכישת 66% כעת ו-33% נותרים לאחר מכן, תמורת 40 מיליון אירו).
סבויה-מרקטי SM.75 (באיטלקית: Savoia-Marchetti SM.75) היה מטוס נוסעים ומטוס תובלה צבאי איטלקי, אשר שירת בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20.
האחרון בסדרת מטוסי תובלה שתכנן אלסנדרו מרקטי, ושיוצר במפעלי יצרנית המטוסים האיטלקית סבויה-מרקטי.
ה-SM.75 היה מטוס מהיר וחזק, שהיה מסוגל לטוס לטווחים ארוכים ולשאת עד 24 נוסעים למרחק של כ-2,200 ק"מ.
מטוס ה-SM.75 שימש את חיל האוויר האיטלקי במבצע ראווה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר ביוני 1942 הטיס אנטוניו מוסקטלי את המטוס SM.75 RT מאיטליה לזפוריז'יה שבאוקראינה, ומשם דרך שטח האויב של ברית המועצות בדממת אלחוט, דרך מדבר גובי עד לנחיתה בשטח מונגולי, בשליטה יפנית.
טיסה זו נועדה לצורכי הסברה ולחיזוק הקשר בין מעצמות הציר, אך גם להעברת קודי אלחוט חדשים, בשל העובדה שהאיטלקים האמינו כי קוד האלחוט היפני נפרץ בידי הבריטים ויש להחליפו.
המטוס חזר על מסלולו גם בדרך ההפוכה, הגיע לאודסה, וממנה שוב לאיטליה.
הפעולה גררה תרעומת מהצד היפני, שלא היה במצב מלחמה עם הרוסים, והאיטלקים לא חזרו שנית על טיסה מעין זו.
סבויה-מרקטי S.55 (באיטלקית: Savoia-Marchetti S.55) היה מטוס ימי מסוג "סירה מעופפת" בעל שני גופי ציפה המחוברים יחדיו.
מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית סבויה-מרקטי, אשר יוצר בין השנים 1923 – 1932 באיטליה.
ל"סבויה-מרקטי S.55" היו דגם אזרחי, ששימש כמטוס נוסעים, ודגם צבאי ששימש כמפציץ, כמפציץ טורפדו וגם הופעל במשימות סיור חיפוש והצלה.
"סבויה-מרקטי S.55" היה מטוס ימי דו מנועי בעל מראה לא שגרתי, עם תצורת גוף כפול וזנב מורכב משני מנורים הנושאים מיצב כיוון משולש.
למטוס היו מאפייני עיצוב חדשניים רבים.
כל הנוסעים או המטען מוקמו בתאים התאומים, אך תא הטייס היה בקטע המרכזי העבה יותר של הכנף (שמחבר את 2 גופי המטוס המקבילים), מתחת למנוע הקדמי .
ל"סבויה-מרקטי S.55" היו שני מדחפים המסתובבים בכיוונים הפוכים הקדמי מושך והאחורי דוחף .
המנועים נטו בחדות בזווית כלפי מעלה.
מדחפים: מדחף קבוע בעל 2 להבים ומדחפים דוחפים.
מתכנני דגם "סבויה-מרקטי S.55" היו: המהנדס אלסנדרו מרקטי והמהנדס "Pierluigi Torre" .
טיסת הבכורה התקיימה באוגוסט 1923.
עם הפיתוח המוצלח של הסירה מעופפת מדגם "סבויה-מרקטי S.55", פרצה סבויה-מרקטי אל שוק המטוסים הבינלאומי כיצרן דומיננטי
"סבויה-מרקטי S.55" נכנס לשירות פעיל בספטמבר 1926, יצא משרות בשנת 1945.
חציית האוקיינוס האטלנטי בפברואר 1927 (עם עצירות ביניים)
ה"סבויה-מרקטי S.55" הפך לאחד המטוסים שחצו את האוקיינוס האטלנטי לפני טיסתו של לינדברג במאי 1927. זה קרה בפברואר 1927, כאשר הקברניט פרנצ'סקו דה פינדו הטיס מטוס בשם "סנטה מריה" לפרנמבוקו, ברזיל, עם עצירות בדרך במרוקו ובדקר בסנגל, בחוף המערבי של אפריקה.
בניגוד למטוסו של לינדברג, ה"סנטה מריה" יכולה לנחות בבטחה על המים.
המטוס היה מצויד במזקק מי ים, רפסודת הצלה וציוד דיג.
ארצות הברית - בשירות אזרחי בחברות לתעופה אזרחית: "Aero Transport Company d.b.a.
ברזיל - בשירות צבאי: 8 מטוסים בשירות חיל הים הברזילאי.
ספרד - בשירות חיל האוויר והחלל של ספרד.
סבויה-מרקטי S.71 (באיטלקית: Savoia-Marchetti S.71) היה מטוס נוסעים חד-כנפי מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית סבויה-מרקטי, אשר יוצר בשנת 1931 באיטליה.
"סבויה-מרקטי S.71" בולט במבנה חד-כנף עליונה בתצורת זיז (קורה המחוברת למבנה הכנף בצדה האחד בלבד).
ב-4 מטוסים הורכב: מנוע 7 צילינדרים, 17.033 ליטר המפיק 260 כ"ס, מתוצרת "Walter Aircraft Engines" סוג מנוע "Walter Castor" .
ב-3 מטוסים הורכב: מנוע 7 צילינדרים 19.337 ליטר המפיק 370 כ"ס, מתוצרת "Piaggio Aerospace" סוג מנוע "Piaggio Stella P.VII" .
חברות אזרחיות שהפעילו את "סבויה-מרקטי S.71"
סבולצ'באקה (בהונגרית: Szabolcsbáka) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסבולצ'באקה מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים התחילו להתיישב בסבולצ'באקה במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם עסקו במסחר ומעט היו חוכרי קרקעות ובעלי משקים קטנים.
במקום היה בית כנסת שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-19, חברה קדישא, "חדר", מקווה ובית קברות יהודי.
ובשנת 1885 נסתפחו לקהילת קישווארדה.
בתקופת הטרור הלבן סבלו יהודי המקום מהתפרצויות אנטישמיות שאורגנו בידי אנשי הכמורה הנוצרית.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה לא השתנו חיי היהודים בכפר עד שנת 1942 אז גויסו גברים יהודים לעבודות כפייה.
בתקופה זו בניין בית הכנסת ובתי היהודים נרגמו שוב ושוב באבנים.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה.
בסבולצ'באקה הוצבה יחידת אס אס ונוכחותה עודדה את אנשי מפלגת צלב החץ לבצע מעשי שוד ביהודים.
באפריל רוכזו יהודי סבולצ'באקה בבית הכנסת והובלו בעגלות לגטו קישווארדה, שם הוחזקו בצפיפות משך שבועות מספר.
אחרי המלחמה חזרו לכפר שמונה יהודים ששרדו.
הם נתקלו באיבת המקומיים שהשתלטו בינתיים על רכושם.
יהודי אחד נהרג והאחרים עזבו את המקום.
סבולצ'וורשמרט (בהונגרית: Szabolcsveresmart) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסבולצ'וורשמרט מספר התושבים נמצא בירידה.
בסבולצ'וורשמרט חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי, יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
סבולץ' (בהונגרית: Szabolcs) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסבולץ' מספר התושבים נמצא בירידה.
באזור הכפר בוצעו חפירות ארכאולוגיות בהם נתגלו קברים של גברים עם צמות שיער מעוטרות בקישוטים עשויים זהב, עצים מצופים כסף ועצמות של עופות.
חוקרים טוענים כי במחצית הראשונה של המאה ה-10 היה באזור בית מלאכה של צורף.
מאחר שמדובר בקברים בהם נמצאו תכשיטים רבים, רבים מאמינים כי המקום שימש כמקום לינה של הדוכסים הגדולים מהונגריה של אותה תקופה.
בסבולץ' חיו יהודים בתקופות זמן שונות, יהודים רבים מסבולץ' נרצחו בשואה.
סבוי הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דוקו דרמה משנת 2022, בבימויה של זהר וגנר ובכיכובה של דאנה איבגי.
לאורך שנות ה־70, מדינת ישראל הוכתה בשורת פיגועי טרור שביצעו מחבלים: חטיפות מטוסים, פיגועי חבלה וחדירות ליישובים.
אחד הפיגועים המדממים בכרוניקת הטרור בשנים ההן היה הפיגוע במלון סבוי בתל אביב.
ב־5 במרץ 1975, בשעה 11 בלילה, חוליית מחבלים הגיעה בסירה אל חוף הים בתל אביב והשתלטה על המלון.
הסרט "סבוי" חוזר אל הלילה ההוא, דרך נקודת מבטה של כוכבה לוי, אחת מבנות הערובה בפיגוע.
כוכבה לוי (דאנה איבגי), גיבורת ליל הפיגוע והסרט, אישה בשנות השלושים לחייה מגיעה לבית המלון "סבוי" בתל אביב בחברת המאהב שלה, אברהם עזריקי (אימרי ביטון).
במהלך שהותם שם, פורצת חוליית מחבלים למקום.
כוכבה לוי, כדוברת ערבית, ומתוך תושייה וקור רוח בלתי רגילים, משמשת כמתורגמנית במשא ומתן המתנהל בין המחבלים לכוחות הביטחון שנמצאים מחוץ לזירה.
לאורך הסרט אנחנו נחשפים לרגעי האימה בתוך המלון, לדילמות המוסריות איתן התמודדה כוכבה לוי ולמערכת היחסים שהתפתחה בינה לבין אחד מהמחבלים, אותו כינתה ביומנה "שן זהב" (עלא דקה).
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותדאנה איבגיכוכבה לוי עלא דקה מנהיג חוליית המחבליםאימרי ביטון עזיקריג'לאל מסראווה פלסטיניאדם גבאי פלסטיני
סבובודני היא עיר במחוז אמור שברוסיה, הממוקמת על גדת נהר הזיה, כ- מצפון לבלאגובשצ'נסק (המרכז המנהלי של המחוז).
סבובודני נוסדה ב-1912 במקביל להקמת מסילת אמור (תוואי עוקף של הרכבת הטרנס-סיבירית).
העיר נקראה במקור "אלכסייבסק" (), על שמו של היורש העצר אלכסיי ניקולאייביץ'.
ב-1917 שונה שמה של העיירה לסבובודני.
בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין נבנה בסמוך לסבובודני מחנה כפייה, על מנת לספק עובדי כפייה לבנייתה של מסילת הרכבת באיקל-אמור.
המחנה הפך לאחד הגדולים במערכת הגולאג, עם כ-190,300 אסירים באוקטובר 1935. המחנה גבה את חייהם של אלפי אסירים פוליטיים ואנשי דת.
סבולאדה (בפורטוגזית: Cebolada) הוא מאכל פורטוגלי המבוסס על בצל ועגבניות מבושלים.
המאכל מורכב משמן זית, בצל, עגבניות, שום, פלפל ופטרוזיליה שאותם מערבבים יחד ומבשלים בבישול איטי.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גם גרסאות עם יין לבן, חומץ וחמאה.
נהוג לצרוך את המאכל כארוחה עיקרית בליווי תפוחי אדמה מטוגנים, בשר בקר או דג.
סבונניים (שם מדעי: Sapindaceae) היא משפחה של עצים, שיחים או מטפסים מעוצים, ולעיתים רחוקות גם צמחים עשבוניים, המשתייכת לסדרת הסבוננאים (Sapindales).
המשפחה קוסמופוליטית וכוללת 143 סוגים וכ-1,900 מינים.
המשפחה נחשבה לבעלת תפוצה כלל-טרופית עד לצירופן של שתי משפחות מאזורי האקלים הממוזג: אדריים (Aceraceae) וערמוניים (Hippocastanaceae), שהפכו לסוגים בתוך משפחת הסבונניים, לסוג אדר (Acer) ו-Aesculus בהתאמה.
לאחרון אין נציגים בישראל, והראשון מיוצג על ידי שני מיני בר נדירים, העצים: אדר סורי הגדל בגליל ואדר קטן-עלים הגדל בחרמון.
משפחת הסבונניים מיוצגת על שני מינים מאוזרחים ופליטי תרבות בלבד, האחד נפוץ מאוד בעולם ובישראל ובעל פוטנציאל פלישה ובעולם דודונאה דביקה וליבן משולש.
בישראל מיוצגים הסבונניים על ידי 2 מינים מקומיים, אדר סורי, האנדמי לישראל ולסוריה ואדר קטן-עלים, הגדלים בגליל ובחרמון.
כמו כן שני מינים הם פליטי תרבות, דודונאה דביקה שהיא בעלת פוטנציאל פלישה אגרסיבית וליבן משולש, הנדיר למדי.
המשפחה כוללת מינים בעלי ערך כלכלי רב, המשמשים לצורכי נוי, לתעשיית העץ בזכות עצה איכותית, להפקת שמנים מזרעים, ולייצור גליקוזידים לתעשיית התרופות.
בין עצי הפרי נמנים הליצ'י, שפירותיו אכילים וגם הזרעים טעימים לאחר קלייה.
פירותיהם של מיני הסבונן, המוכרים בשוק כ"ענבי סבון", משמשים לכביסה.
המשפחה מאופיינת בהיעדר מוהל בעצים ובשיחים.
מוהל מתוך תעלות הפרשה אינו קיים, אך לעיתים קיים מוהל שמקורו בעצה (לדוגמה, במיני אדר), שקוף ואינו משחיר.
העלים על פי רוב מסורגים מורכבים, ולעיתים קצה הציר של העלה המורכב מסתיים במעין יתד בולט.
הפירות לרוב מחולקים לשלוש אונות או מכונפים.
משפחת הסבונניים כוללת עצים, שיחים או מטפסים מעוצים, לעיתים קרובות באמצעות קנוקנות המתפתחות מהתפרחות.
לעיתים רחוקות, המשפחה כוללת גם צמחים עשבוניים (לדגומא, ליבן משולש).
במינים המטפסים, לרוב נמצא שרף חלבי שנעדר בעצים ובשיחים.
עיתים קיים מוהל שמקורו בעצה (לדוגמה, במיני אדר), שקוף ואינו משחיר.
שרף זה מופיע כלטקס חלבי שאינו ארומטי, כאשר בחומר הטרי לרוב אין ריח חזק בעת כתישה.
עלי לוואי לרוב נעדרים, או לעיתים רחוקות ישנם מינים עם עלי לוואי מדומים או זעירים.
העלים בדרך כלל נגדיים לעיתים רחוקות מסורגים, מורכבים בצורות שונות: מנוצים-זוגיים (עלה מנוצה-זוגי הוא עלה מורכב שבו העלעלים מסודרים בזוגות לאורך הציר המרכזי, ומסתיים בשני עלעלים, ללא עלעל סופי בקצה העלה) או מנוצים פעמיים.
לעיתים קצה הציר של העלה המורכב מסתיים במעין יתד בולט.
העלים לעיתים רחוקות כפניים (עלה מעין כף-יד המחולק למספר עלעלים היוצאים מנקודה משותפת, ללא ציר), תלתניים (עלים בעלי שלושה עלעלים) או חד-עליים או פשוטים.
עלה מורכב חד-עלעל שבו יש רק עלעל אחד, נראה כמו עלה פשוט אך מבחינה מורפולוגית הוא עלה מורכב שבו כל שאר העלעלים נעדרים.
טרפי העלים או העלעלים משוננים או תמימים, בחלק מהמינים קיימות בלוטות לא סדירות (כגון ב-Dodonaea viscosa שתפוצתה כלל-טרופי).
התפרחות אמיריות או חייקיות מסוג אשכול או מכבד או תפרחת מסוג thyrse שבה הציר הראשי מתפתח כתפרחת בלתי מסוימת (כמו אשכול או מכבד), בעוד שהצירים הצדדיים צומחים כתפרחות מסוימות.
במקרים נדירות יותר, תפרחות חיקיות או פרחים יחידים צומחים ישירות מגזע העץ או מענפיו העבים.
הפרחים לרוב חד-מיניים תפקודית, כאשר אבקנים עקרים או צלקות עקרות מופיעים לעיתים קרובות.
הצמחים עשויים להיות חד-ביתיים או דו-ביתיים.
הגביע מורכב מ-4 או 5 עלים, ולעיתים רחוקות מ-3 או 8 עלים.
הכותרת מורכבת מ-4 או 5 עלים חופשיים, ולעיתים רחוקות 0 או 6, והעלים לרוב בעלי ציפורן.
מצעית הפרח בעלת דיסקוס מפותח או מצומצם לזוג בלוטות.
האבקנים חופשיים, במספר 4 עד 14, אך לרוב במערך יחיד של 8. הם לרוב מחוברים בתוך הדיסקוס, ולעיתים נמצאים על פני הדיסקוס, כאשר הזירים לרוב שעירים.
השחלה עילית, מורכבת מ-2 עד 8 עלי שחלה שמאוחים לחלוטין או רק בבסיסם והיא בעלת מגורה אחת עד שלוש, ולעיתים נדירות שמונה מגורות.
בכל מגורה 1 עד 2 ביציות, הביציות הפוכות (anatropous); עמוד שחלה אחד.
השחלה עשויה להיות מחולקת לשניים או יותר אונות, או לא מחולקת כלל.
עמוד שחלה מנוון (pistillode) קיים בדרך כלל בפרחים נקביים.
הפרי הוא בית גלעין, ענבה, הלקט או כנפית, ולעיתים קרובות מחולק לשתי אונות או שלוש, או מכונף.
הפרי עשוי להיות מורכב מעלה שחלה אחד או שניים בשלים, כאשר עלי שחלה מנוונים נראים לעיתים בבסיסו.
הזרעים ללא אנדוספרם, לעיתים קרובות עם עטי.
הזרעים לעיתים עם מעטפת זרעים בשרנית עֲטִי (Aril) — מעטה עסיסי או שומני הגדל מעוקץ הביצית ועוטף את הזרע כולו או את חלקו, או עם קליפת פרי בשרנית (sarcotesta), כמו בפירות ליצ'י ורמבוטן.
בציר של אשכול הפירות, לעיתים נותרים 'גבעולים' קטנים ייחודיים כאשר הפרי נושר, כגון בסוג הכלל-טרופי Allophyllus.
מלבד אלה מינים אחרים זכו לפרק שלם.
דבשן דו-זוגי (Melicoccus bijugatus) הוא עץ פרי נדיר מאוד בישראל, שמגיע לעיתים לגובה של עד 18 מטרים.
הצמח מותאם במיוחד לאזורים בעלי אקלים טרופי רטוב, וגדל היטב באזורים לחים עם עונות גשומות ויבשות לסירוגין.
תחום התפוצה הטבעי של דבשן דו-זוגי כולל את קולומביה, ונצואלה, וחלקים נוספים בצפון אמריקה הדרומית.
לאורך השנים הוא התפשט צפונה למרכז אמריקה (קוסטה ריקה, אל סלבדור), לפלורידה בצפון אמריקה, וכן לאיי גלאפגוס בדרום אמריקה, לאיים הקריביים, ולמקומות נוספים באוקיינוס השקט.
רוב האזורים הללו מתאפיינים באקלים טרופי לח או סובטרופי, עם עונות יבשות ורטובות המאפשרות לצמח לשגשג בצורה מיטבית.
שימושים: עץ זה, המוכר בשם ליים ספרדי (Spanish lime), משמש למגוון שימושים:
מזון לבעלי חיים: הפירות והחלקים האחרים של העץ משמשים כמזון לבעלי חיים.
דלק: העץ מספק חומר גלם לשימוש כדלק.
רפואה עממית: נעשה שימוש בחלקי העץ ברפואה העממית למטרות שונות.
שימושים סביבתיים: העץ תורם לייצוב הקרקע ומספק צל לבעלי חיים בסביבה.
מזון לבני אדם: הפירות של העץ אכילים ומוערכים בזכות טעמם.
באזורים מסוימים משתמשים גם בעץ לייצור רהיטים ושימושים נוספים.
מאפיינים: עצים דו-ביתיים (כל פרט נושא פרחים זכריים בלבד או פרחים נקביים בלבד) או פּוֹלִיגַמִיים (קיימים פרטים שנושאים פרחים חד-מיניים (זכריים או נקביים) וגם פרחים דו-מיניים (בעלי איברי רבייה זכריים ונקביים).
העלים מנוצים ל-2 זוגות של עלעלים.
העלים בעלי צינור מכונף או בלתי מכונף.
העלעלים יושבים קירחים, אליפטיים או אזמלניים, מחודדים, ואורכם 5 עד 10 ס"מ.
התפרחות הן מכבדים (אשכול מסועף) מוארכים ומרובי פרחים הממוקמים בקצוות הענפים.
הפרחים סימטריים, קטנים, ריחניים וצבעם ירקרק או לבן.
הגביע שסוע ל-4 או 5 אונות.
הכותרת בעלת 4 או 5 עלי כותרת.
הדיסקוס שסוח בעל 4 או 5 אונות; אבקנים 8, הזרים חופשיים.
השחלה בעלת 2–3 מגורות, בכל מגורה ביצית אחת או שתים.
עמוד השחלה קצר והצלקת בעלת 2 או 3 אונות.
הפרי הוא בית-גלעין כדורי, שקוטרו 2.5 ס"מ או יותר.
קליפתו חלקה וירוקה וציפתו הבשרנית צהבהבה ומקיפה זרע.
הזרע הוא עטי בשרני גדול.
תנאי גידול: דבשן דו-זוגי נדיר מאוד בישראל והוא אינו מתאים לאקלים הים-תיכוני.
עץ זה דורש אקלים טרופי או סובטרופי, כמו זה הנמצא בדרום פלורידה, הקריביים, ומרכז אמריקה.
באזורים אלה הוא גדל היטב, במיוחד היכן שיש חום ולחות קבועים, עם רמות משקעים גבוהות של כ-900 עד 3000 מ"מ בשנה.
הוא משגשג בטמפרטורות שנעות בין 27 ל-35 מעלות צלזיוס.
דבשן דו-זוגי מעדיף חצי-צל או אור מלא, אך הוא רגיש מאוד לקרה ולתנאי שרב חמים במיוחד, ולכן יש לו התאמה מיטבית לגידול באזורים ללא כפור.
תנאים גשומים ולחים (טרופיים וסובטרופיים) מתאימים יותר להתפתחותו.
כמו כן, הוא רגיש לקרקעות גירניות ולמליחות.
הדבשן רגיש לקרקעות גירניות ולמליחות, אך הוא גדל היטב בקרקעות מנוקזות היטב עם טווח pH של 5.5 עד 7.8, המתאים לקרקעות בעלות חומציות מתונה עד מעט אלקלית.
הריבוי מתבצע בשתי דרכים עיקריות:
זרעים בסתיו - תהליך זה דורש זמן רב, והעץ יתחיל להניב פירות רק לאחר כ-8 עד 10 שנים.
ייחורים באביב ובקיץ - ייחורים הם שיטה מועדפת בשל קצב הגידול המהיר יותר, כאשר העץ מתחיל להניב פירות בתוך 3 עד 5 שנים.
דימוקרפוס לונגן (Dimocarpus longan), הידוע גם כ"עץ לונגן", הוא עץ פרי גבוה שמגיע לגובה של 9 עד 12 מטרים, ומוצאו באזורים הטרופיים העונתיים היבשים, מהתת-היבשת ההודית ועד דרום סין וחצי-האי הצפון-מערבי של מלזיה.
עץ זה שייך למשפחת הסבונניים (Sapindaceae) והוא קרוב משפחה של עץ הליצ'י, אך נבדל ממנו בכמה תכונות מורפולוגיות, כמו בעלי גביע מרועפים, בנוכחות עלי כותרת, ובפרי בעל גבשושיות שטוחות.
העלים של דימוקרפוס לונגן מורכבים-מנוצים, עם 2 עד 5 זוגות של עלעלים דמויי אליפסה או אזמל, שהקודקוד שלהם קהה, ואורכם נע בין 7.5 ל-30 ס"מ.
העלעלים חלקים ומבריקים, עם עורקים בולטים במקצת.
הפרחים קטנים, בצבע צהבהב-לבן, ומסודרים במכבדים (אשכולות מסועפים) חיקיים או אמיריים.
הפרי ענבה עסיסית, בקוטר של עד 2.5 ס"מ, צבעו לרוב צהבהב-חום, והקליפה החיצונית שלו דקה.
הציפה הלבנה והעסיסית עוטפת זרע יחיד ומבריק, שצבעו חום כהה.
הפירות של הלונגן נאכלים טריים, מיובשים או מבושלים, והם פופולריים בתרבויות אסייתיות רבות.
מבנה הפרי דומה במאפיינים לליצ'י, וקליפתו של הלונגן ניתנת להסרה בקלות יחסית.
דימוקרפוס לונגן הוא עץ שגדל באור מלא, עמיד בקרה, אך רגיש לשרב, גיר ומליחות.
הוא מתאים לגידול באזורים הרריים, בעמקים ובשפלה, וגדל על קרקעות קלות, בינוניות ומנוקזות.
הריבוי מתבצע באמצעות זרעים בסתיו.
בישראל, מין זה מכונה גם "איפוריה לונגן".
דודונאה דביקה (Dodonaea viscosa) היא שיח או בן שיח שמוצאו מהאזורים הטרופיים והסובטרופיים.
היא גדלה בעיקר בבתי גידול טרופיים עונתיים יבשים.
לצמח זה יש מגוון שימושים: הוא משמש כמזון לבעלי חיים, כרעל, כצמח מרפא, וכן כמזון לחרקים.
בנוסף, לצמח יש שימושים סביבתיים וחברתיים והוא מנוצל להפקת דלק ולעיתים אף כמקור למזון.
cuneata) המוכרת היא תת-מין של דודנאה דביקה ומוצא במזרח ודרום-מזרח אוסטרליה.
angustissima) המוכרת היא תת-מין של דודונאה דביקה שמוצאה בעיקר באזורי מדבר או בתי גידול של בתות יבשות.
דודונאה דביקה מאופיינת בעלים תמימים וחסרי אונות, בעוד שלדודונאה קטנת-אונות יש עלים צרים עם אונות בולטות, קטנות ועגולות, ודודונאה מחולקת מאופיינת בעלים שסועים לאונות רבות וצרות המזכירות נוצה.
דודונאה מחולקת (Dodonaea multijuga) היא שיח שיח זקוף המגיע לגובה של עד 1.5 מטר שמוצאו באזורי אקלים סובטרופי מדרום-מזרח קווינסלנד ועד ניו סאות' ויילס.
העלים של צמח זה מחולקים לאונות מרובות, עם שערות קצרות על הגבעולים והעלים, אשר מעניקות להם מרקם מחוספס.
העלים מחולקים ל-17 עד 29 אונות צרות, בדרך כלל באורך של 0.4 עד 0.7 ס"מ.
הפרחים הם חסרי עלי כותרת ומופיעים בקבוצות, והפרי הוא הלקט מכונף בעל 3 כנפיים.
דודונאה קטנת-אונות (Dodonaea lobulata) היא שיח דו-ביתי קטן עד בינוני, שמוצאו מאזורי אקלים סובטרופי בדרום ובדרום-מזרח אוסטרליה.
לשיח גבעולים מרובים, דקים ומתפשקים.
הגבעולים הקטנים הם מזוותים עד מצולעים במקצת ודביקים.
העלים מסורגים, פשוטים, צרים, בעלי אונות בולטות, קטנות ומעוגלות.
העלים שטוחים עד קעורים בצידם העליון, מבריקים ולעיתים קרובות דביקים.
הפרחים ערוכים באגדים חיקיים, בזוגות או בשלשות.
הפרי הוא הלקט בעל 3 או 4 כנפיים, המשתלשל כלפי מטה, אורכו 1.4 ס"מ עד 2.1 ס"מ ורוחבו 1.5 ס"מ וצבעו ורוד עד אדום-חום.
הרפוליה נטויה (Harpullia pendula) - היא עץ רחב-עלים, ירוק-עד, דו-ביתיים או פוליגמיים שתחום תפוצתו בעיקר בבתי גידול טרופיים לחים בצפון-מזרח ומזרח אוסטרליה.
מין זה הידוע בשם העממי Tulipwood התאזרח בפלורידה שם הוא מגודל בעיקר כעץ נוי בשל הצל האטרקטיבי שלו והאיכויות הדקורטיביות, ומשגשג באקלים טרופי וסובטרופי.
הוא נחשב לעץ עמיד יחסית לתנאים יבשים, מה שהופך אותו לפופולרי בגנים ובאזורים עירוניים והוא אינו מדווח כמין פולש בפלורידה.
הרפוליה נטויה אוקלם בשנות 1950.
העלים מסורגים ומנוצים-זוגיים, העלעלים תמימים, באורך של כ-10 ס"מ, מוארכים או דמוי ביצה, ההולכים ומתחדדים, ואורכם כ-10 ס"מ.
הפרחים נכונים וערוכים באשכולות או במכבדים חיקיים בקרבת קצות הענפים.
הגביע עם 5 עלי הגביע מרועפים, הכותרת עם 4 או 5 עלי הכותרת על פי רוב בעלי ציפורן.
הדיסקוס על גבי מצעית הפרח הוא קטן, האבקנים שמספרם 5 עד 8 בולטים מתוך הפרח.
השחלה עשויה 2 מגורות, בכל אחת 2 ביציות.
הפרי הוא הלקט נפוח שנפתח בשני קשוות, כאשר רוחבו עולה על אורכו, קליפתו אדמדמה וגלדנית (דפנותיה עבות וקשות כעין העור).
הזרעים גדולים וצבעיהם חום כהה.
הרפוליה נטויה היא עץ אור מלא, רגיש לקרה, לשרב, לגיר ולמליחות.
הוא גדל היטב בקרקעות שונים בשפלה.
הריבוי נעשה באמצעות זרעים באביב.