tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום בנייתו הוצבו במבצר 13 קצינים, 22 מש"קים וכ-420 חיילים.
ב-1898 נבנה מחסן תחמושת מדרום למבצר שנועדה לפגזי ארטילריה..
ממערב למבצר, וממש על שפת הים, נבנתה "סוללת זוידקוט" שכללה תשתית ביצורים עבור עשרה תותחי חוף שיכלו לירות לכוון הים אך גם מזרחה כדי להגן על המבצר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה דנקרק רחוקה מהמערכה בחזית המערבית ומעורבותה הסתכמה בירי ארטילרי של תותחים גרמנים ארוכי טווח עליה.
החשיבות העיקרית של המבצר הייתה שמירה על נמל דנקרק שהיווה שער כניסה לציוד וחיילים שיועדו להישלח לחזית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה צרפת לבצר את גבולותיה במסגרת פרויקט קו מאז'ינו.
בגבול גרמניה-צרפת הוחזר חבל לורן לצרפת דבר שהביא להזזת הגבול מזרחה כך שמבצרי סרה דה ריבייר, שעמדו לפני כן בחזית, הפכו למבצרי קו הגנה שני וחשיבותם פחתה.
לעומת זאת בדנקרק וסביבתה לא היו שינויי גבול וחשיבותו של המבצר נשארה כשהייתה לפני המלחמה והוא שולב בקו מאז'ינו.
על אף החלטה זו לא עבר המבצר מודרניזציה ולא חוזק בבטון.
ב-10 במאי 1940 פרצו הגרמנים לבלגיה וצרפת דרך הארדנים, בגזרה שהייתה מוגנת בדלילות.
עיקר המאמץ הגרמני הופנה מערבה מתוך רצון להגיע לחופי תעלת למאנש.
הצלחת מהלך זה הביאה ליצירת כיס בצפונה מערב צרפת שכלל מאות אלפי חיילים של בעלות הברית (בעיקר בריטים וצרפתים) שנסוגו ממזרח צרפת.
עם התרכזות חיילי בעלות הברית על חופי דנקרק שינה מבצר דון את מטרותיו ובמקום להגן מול אויבים ממערב החל להגן על השוהים בחוף מול הגרמנים שהתקרבו ממזרח.
את המבצר החזיקה הדיוויזיה הממוכנת ה-12 הצרפתית .
ב-26 במאי 1940 החל פינוי החיילים שהתרכזו בחוף דנקרק במסגרת מבצע דינמו.
הפינוי נעשה תוך לחץ גדול בגלל התקרבות הגרמנים לחוף.
ב-2 ביוני 1940, עם התקרבותם לדנקרק, פתחו הגרמנים בהפצצה אווירית וארטילרית על המבצר.
בהפצצה זו נפצעו נהרגו חיילים צרפתים רבים וביניהם מפקד הדיוויזיה ה-12, גנרל גסטון ינסן ומספר מאנשי המטה שלו.
ב-3 ביוני חידשו הגרמנים את התקפתם על המבצר ובהפצצה עליו נהרגו כ-100 חיילים נוספים ונגרם נזק כבד למבצר.
הפגיעה בתקרת המבצר גרמה להתמוטטות מבנה הלבנים ובעקבותיו למפולות חול שכיסה את התקרה.
בגלל סבבי התקיפה התקשו צוותי הרפואה לפעול בשטח המבצר ולחלץ את הלכודים שנקברו תחת ערמות החול.
החללים של שני ימי הקרבות שחולצו הובאו לקבורה בבית קברות סמוך למבצר.
עיקר החללים היו מהרגימנט ה-12 ובעקבות אירועי 2–3 ביוני החליטה מפקדת הרגימנט לעזוב את המבצר ולהתמקם בתוך העיר.
היציאה מהמבצר הייתה מאתגרת מאחר שבהפצצה נפגע הגשר מעל החפיר והחיילים היו צריכים לעבור דרך החפיר.
ב-4 ביוני הסתיים מבצע הפינוי לאחר שהגרמנים הגיעו עד לחוף והשתלטו על מבצר דון.
לא כל החיילים פונו מהחוף ועשרות אלפים נפלו בשבי.
ב-1942 החלו הגרמנים להיערך לנחיתה של בעלות הברית באירופה כדי לשחרר את היבשת.
לשם כך החלו להקים את החומה האטלנטית לכל צידה המערבי של אירופה.
לרוב בנו הגרמנים בונקרים חדשים אבל במקרה של מבצר דון מצאו אותו הגרמנים מתאים לצרכיהם ורק בנו תוספות כמו מבני בטון עיליים עבור מערכות המכ"ם שלהם.
ב-1944, לאחר נחיתת כוחות בעלות הברית בנורמנדי, הגבירו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית (הרזיסטנט) את פעולותיהם נגד הצבא הגרמני.
אחד מחברי התנועה ניסה להתנקש בחייו של חייל גרמני שהלך ברחובות דנקרק.
הניסיון נכשל והחייל הגרמני, שזיהה את הבית אליו נמלט המתנקש, הזעיק את חבריו שכיתרו את הבית ועצרו שבעה מחברי המחתרת.
העצורים נכלאו במבצר שעבר התאמות לשמש ככלא ובהמשך הועמדו למשפט צבאי שגזר עליהם מוות.
ב-6 בספטמבר 1944 ירו הגרמנים בשישה מהאסירים כשאסיר שביעי, שהיה פצוע, הורדם לנצח.
שבע הגופות נקברו לאחר מכן בבור שנחפר למרגלות חומת המבצר שלפניה נורו.
בהמשך התמוטטה החומה על הקבר ומחקה בכך את עקבות ההוצאה להורג.
במאי 1945, בעקבות קרב דנקרק השני, שוחררה העיר וסביבתה על ידי בעלות הברית ומעל 10,000 חיילים גרמנים נפלו בשבי כשחלקם נתפסו במבצר.
השבויים הועסקו על ידי בעלות הברית בניקוי נזקי המלחמה ובפינוי מוקשים עד ששוחררו על פי תנאי הסכם כניעת גרמניה.
לאחר שחרור דנקרק תשאלו חברי המחתרת המקומית, בסיוע רשויות הצבא הצרפתיות, שבויי מלחמה גרמנים כדי לאתר את אתר קבורתם של חבריהם.
בעזרת המידע שנאסף אורגנו חפירות באתר ההוצאה להורג.
ביולי 1945 נחשף קבר ובו שבע הגופות אך סיד שנשפך על השרידים הקשה על זיהוין.
באוגוסט 1945 נערך טקס קבורה מכובד לשרידי הנרצחים.
המבצר הועבר לאחריות שירות המכס שהשתמש בו כמרכז אחסון לסחורות שנתפסו וכן למגורי פקידי המכס ומשפחותיהם.
ב-1955 חזר המבצר לידי הצבא שהחל בחפירות בחלקים שהתמוטטו בהפגזות ב-1940 כדי לאסוף שרידי החיילים שנקברו תחת ההריסות והחול.
באוגוסט 1955 נערך טקס קבורה צבאי של החללים בבית קברות סמוך למבצר.
בין הנקברים היה גם גנרל גסטון ינסן ובהלוויה השתתפה אלמנתו.
לאחר סיום החפירות וטקסי הקבורה נטש הצבא את המבצר והוא הוזנח.
ב-1978 הוקם ארגון מקומי לשימור המבצר והשמשתו כמחנה לחיילי מילואים כשב-1990 היו חדריו מוכנים למגורים.
בהמשך הועבר המבצר לאחריות "אגודת פורט דון" שפתחה אותו לביקורי תיירים.
ב-1998 הועבר המבצר לאחריותה של קהילת צפון דנקרק, לפרנקוקה (Leffrinckoucke) שממשיכה לתחזק אותו כאתר תיירות.
מבצר טורנו הוא מבצר צבאי שהוקם באמצע המאה ה-19 במחוז האלפים של פרובאנס עילית ושימש כליבו של מערך ההגנה הצרפתי על עמק אוביי המחבר את איטליה וצרפת.
יוזם הקמת המבצר היה מייג'ור גנרל פרנסואה ניקולא בנואה אקסו, מומחה לביצורים ומי שנחשב לממשיך דרכו של סבסטיאן דה וובאן.
המבצר נחלק בין המחנה הצבאי בבסיס ההר והחלקים העליונים שנבנו על מורדות ההר.
החלקים העליונים היו מורכב משלושה מקטעים: המבצר האמצעי, המבצר העליון ועמדת סוללת תותחים.
שלושת החלקים מחוברים זה לזה באמצעות מדרגות ושבילים.
מבניו המרשימים של המבצר, הבולטים לעיני כל העובר בעמק, הביאו לכך שהוא כונה בעבר "ורסאי הצבאית של המאה ה-19" (Versailles militaire du XIXe siècle).
הרי האלפים הגבוהים והתלולים מצמצמים את אפשרויות החצייה דרכם ומכתיבים מעברים בעיקר דרך עמקי נהרות היורדים ממרכז האלפים לעמקים המקיפים אותם.
שניים מאותם נהרות, היורדים מהאזור האיטלקי של האלפים מערבה, הם עמק אוביי ועמק אבייט .
ערך אסטרטגי מיוחד נקבע למעבר "דה לארש" בעמק אבייט שגובהו המתון (פחות מ-2,000 מטר מעל פני הים) הופך את המעבר בו לפשוט ונוח.
לאורך ההיסטוריה ידעו היחסים בין איטליה וצרפת עליות ומורדות כשלשתי המדינות היו שאיפות טריטוריאליות להרחיב את שטחן על חשבון השנייה.
במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 התחוללו המלחמות האיטלקיות, שבהן ניסתה ממלכת צרפת להשתלט על חלקים מאיטליה.
בהמשך הייתה איטליה לזירת לחימה בין בית הבסבורג לבית ולואה.
גם בשנים לאחר מכן לחמה צרפת בשטחי איטליה, במלחמות שניהלה כנגד בית הבסבורג, ובכלל זה מלחמת שלושים השנים, מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה הפולנית, מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים.
במאה ה-19 התחוללו חלק מהמלחמות הנפוליאוניות על שטחה של איטליה.
סכסוכים אלו הביאו את שני הצדדים (איטליה וצרפת) לפעול לביצור קו הגבול ביניהם תוך שימת דגש מיוחד על המעברים בין ההרים.
אחד מאותם מבצרים, מבצר טורני, נבנה במפגש של נהרות אוביי ואבייט.
עד המאה ה-19 לא התקיימה דרך סלולה לאורך עמקי אוביי ואבייט כך שסכנת הפלישה בדרך זו הייתה קטנה ובהתאם לכך נבנו ביצורים קלים לשמירה על המעברים.
ב-1830 החלה סלילת דרך רחבה לאורך עמקים אלו דבר שהגביר את הסיכון לפלישת צבא איטלקי דרכם.
בעקבות מהלך זה החל צבא צרפת לתכנן את מבצר טורנו כדי להגן על צרפת, בעזרת ארטילריה, מפני פלישה מאיטליה דרך העמק.
משימת בחירת אתר למבצר ותכנונו נמסרה למייג'ור גנרל פרנסואה ניקולא בנואה אקסו שהיה כבר בעל ניסיון רב בהקמת מערכות ביצורים בצרפת.
אקסו נפטר ב-1838 ולא הספיק לחזות בעבודות הקמת המבצר שהחלו ב-1839 והסתיימו ב-1866. בבניית המבצר נעשה שימוש באבנים שניכרו מההר עצמו וסותתו במקום.
עבודות ההקמה נמסרו לחיל ההנדסה של צרפת שהסתייע בבעלי מקצוע מקומיים.
המבצר יועד לצוות של כ-900 חיילים וקצינים מרגימנט הרגלים ה-83 ורגימנט הארטילריה ה-162.
פרויקט הביצורים של סרה דה ריבייר
ב-1874 מונה רמון אדולף סרה דה ריבייר למנהל התכנון ההנדסי הצבאי במשרד המלחמה של צרפת והיה אבי פרויקט מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
פרויקט זה הביא להקמת מערכת ביצורים בכל גבולות צרפת ומבצר טורנו הפך לחלק ממערכת זו.
ב-1880 הורחב חלקו העליון של המבצר כדי להכיל עוד סוללות תותחים.
עד 1890 אוכלס המבצר על ידי יחידות צבא רק במהלך הקיץ ומשנה זו ישבו בו יחידות צבא כל השנה.
ב-1908 חובר המבצר לחשמל דבר שאיפשר את הפעלת קרוניות הרכבל והקל על העלאת ציוד ותחמושת לחלקים העליונים של ההר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו צרפת ואיטליה באותו צד כך שלא התחללו במקום קרבות והמבצר שימש כבית כלא לקצינים גרמנים שנישבו במערכה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתלב המבצר בפרויקט קו מאז'ינו.
ב-1934 הוכנה תשתית במבצר להצבת ארבעה תותחי 155 מ"מ אך התותחים לא הובאו למקום.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה צרפת לחמש את המבצר אך עד 1940 הוא עדיין היה מאובזר בדלילות.
חימוש זה כלל שלוש מרגמות 81 מ"מ, שני תותחי 95 מ"מ וסוללת תותחי נ"מ בפסגת ההר.
ארבעה תותחי 155 מ"מ הוצבו בעיירה טורנה עצמה.
ב-10 במאי 1940 פלשה גרמניה לצרפת.
בת בריתה של גרמניה, איטליה, עיכבו את הצטרפותם למערכה ורק ביוני 1940 החלו הצבא האיטלקי לנוע לכוון צרפת.
סוללות התותחים בראש המבצר ירו אש ארטילרית והצליחו לעצור את התקדמות האיטלקים בעמק אבייט.
בסופו של דבר נאלצו החיילים הצרפתים להיכנע במסגרת הסכם הכניעה של צרפת.
ב-1944 אוכלס המבצר על ידי חיילים גרמנים כדי לחסום כוחות של צרפת החופשית שנחתו בדרום צרפת והתקדמו במעלה עמק אוביי לכוון איטליה.
בשלהי 1944 כבשו הצרפתים את מבצר טורנו והגרמנים נסוגו והתבצרו במבצרי קו מאז'ינו הקרובים לאחר שחיבלו בתשתיותיו של מבצר טורנו.
הלחימה נעצרה למשך החורף והתחדשה באביב 1945 ובאפריל הצליחו הצרפתים לכבוש את עמק אוביי.
לאחר המלחמה אוכלס המבצר על ידי הצבא הצרפתי.
ב-1948 הפך המבצר למחסן תחמושת.
ב-1987 פינה הצבא את חלקו העליון של המבצר וב-2009 פונה גם חלקו התחתון של המבצר.
לאחר הפינוי הועבר המבצר לאחריותה של "קהילת הקומונות של עמק אוביי סר-פונסון" וזו השקיעה השיפוץ ושימור המבצר.
ניהול המבצר נמצא בידי "אגודת ביצורי אוביי" (Fortifications de l'Ubaye association).
שערי המבצר סגורים בדרך כלל ונפתחים רק לטובת סיורים מאורגנים שעורכת האגודה.
ב-2020 פורסם על זכיית הקהילה בפרס שימור מורשת.
חלקי המבצר פזורים על מורדותיו של הר המשקיף על עמק אוביי והם כוללים:
החלק המנהלתי (הנקרא Espace Pellegrin) נמצא בבסיס ההר (בגובה של כ-1,300 מטר מעל פני הים) וכולל צריף עץ גדול למגורי חיילים (נהרס ב-2008 לאחר שעמד בפני סכנת התמוטטות) ובית חולים (שנסגר ב-2014)
מבנים עבור סוללת ארטילריה המכונה "סוללה 12" (Batterie XII) שנבנו בשליש התחתון של מורדות ההר.
חלקו העיקרי של המבצר, שנבנה בחצי המדרון (בערך בגובה 1,600 מטר מעל פני הים), נקרא "מבצר מויין" (Fort Moyen המבצר הבינוני) וגם "מבצר גרושי" (Fort Grouchy).
בבסיס זה נבנו מספר בניינים שחוברו בגרמי מדרגות, גשרים ורמפות.
בולטים במיוחד שני בניינים מוארכים בני שלוש קומות כל אחד ששימשו למגורי הכוח ששהה במקום כשהבניין הימני יועד למגורי קצינים והשמאלי למגורי חוגרים.
חלקו העליון של המבצר, שנבנה בשני שלישים המדרון (בערך בגובה של 1,750 מטר מעל פני הים), נקרא "המבצר העליון" (Fort Supérieur).
גם כאן נבנו מספר מבנים.
בפסגת ההר, בערך בגובה של 2,000 מטר מעל פני הים, קיימים מבנים עבור סוללת תותחים בשם "סוללת קור" (Batterie des Caurres).
שתי מסילות רכבל חיברו את החלק המנהלתי למבצר האמצעי.
מעבר לחלקים החשופים של המבצר נחפרו חלקים גדולים ממנו במעבה ההר כך שהיו מוגנים מפני הפצצות.
כביש מפותל מוליך מהעמק לחלקיו הגבוהים יותר של ההר כשחלקי המבצר חוברו בנוסף על ידי גשרים וגרמי מדרגות.
כדי להבטיח את התנועה גם בזמן התקפה או עקב פגיעה ברכבל נחפר גרם מדרגות במעבה ההר ובו כ-1,000 מדרגות.
הפרויקט הזה לא הסתיים אך ניתן כיום לראות חלונות שנפרצו בדופן ההר במורד המדרגות ששימשו לאוורור ופינוי פסולת חפירה.
מי השתייה לחלקים הגבוהים של ההר הוזרמו בצינורות ממעיין בראש ההר אל מיכלים בחלקו הגבוה והאמצעי של ההר.
התקשורת בין חלקי המבצר נעשתה תחילה בשיטת סמפור אך מאוחר יותר הותקן קו טלגרף.
בהמשך שימש הטלגרף גם לחיבור המבצר לשאר המבצרים ששמרו על העמק.
בחלק האמצעי של המבצר, מעל מבנה המגורים של החיילים, בולטים מבנים מקושתים המחוברים לפני הסלע ונראים כמו גשרים גבוהים ודקים) אלו נבנו כדי לבלום התדרדרות של סלעים שמשתחררים מאחיזתם בתקופת הפשרת הקרח והשלג.
חלק מסלעים אלו שהתדרדרו נאספו ושימשו לבנייה במבצר.
מבצר גלגנברג הוא מבצר צבאי גדול שנבנה כחלק מקו מאז'ינו, בקרבת משולש הגבולות של גרמניה, לוקסמבורג וצרפת.
מבצר גלגנברג לקח חלק מינורי במערכה זו וביוני 1940 נאלצו לוחמיו להיכנע עם כניעת צרפת לגרמנים.
ב-1944 שוחרר המבצר על ידי בעלות הברית.
כיום נמצא המבצר בבעלות של אגודת שימור מקומית ומשמש כמוזיאון.
הדוקטרינה הצבאית שעמדה מאחורי בניית קו מאז'ינו הייתה של הגנה סטטית על גבולות צרפת ועריה המרכזיות.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר גלגנברג היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
המבצר נבנה כק"מ מצפון לכפר סנטזיש , במחוז מוזל, חבל גראנד אסט.
בהיותו קרוב לנהר המוזל כונה המבצר "השומר של המוזל".
המבצר היה חלק מ"סקטור מבצרי טיונוויל" שהגן על טיונוויל ובירת מחוז מוזל, מץ.
המבצר קיבל את המספר A15 ובהתאם לדיסציפלינה בה נבנה קו מאז'ינו קיבל הגנה ארטילרית ממבצרים בסביבתו כמו מבצר סטריש A11, מבצר קובנבוש A13 ומבצר מטריש A17.
כמו רבים ממבצרי קו מאז'ינו נחלק מבצר גלגנברג לשלושה חלקים:
שני שערי הכניסה שנבנו בחלקו המערבי של המבצר ויועדו לכניסת חיילים וכניסת תחמושת.
הגישה לשער התחמושת כללה רחבת משאיות ומסילת רכבת צרה (טרזינה) להכנסת התחמושת לתוככי המבצר.
שערים אלו הוגנו במספר אמצעים:
שער התחמושת כלל חרכי ירי למקלע כפול ותותח נ"ט 47 מ"מ מדגם 1934 וכן שני צריחים משולבים למקלעים ותצפיות .
הגנה נוספת לשער סיפק גשר נייד מעל חפיר שנגרר, בשעת הצורך, לתוך המבצר.
שער החיילים כלל חרכי ירי למקלע כפול ותותח נ"ט 47 מ"מ מדגם 1934 וכן שני צריחים משולבים למקלעים ותצפיות.
מערכות השירות נבנו במנהרות בעומק של 30 מטר מתחת לפני הקרקע.
מעליות רגילות ומשא הובילו את החיילים והציוד מהכניסות לקרקעית המבצר.
מסילות הרכבת (טרזינה) נבנו כך שניתן היה להוביל משאות על גבי קרוניות מאזור הפריקה לפני שער התחמושת למעלית המשא ולהוריד אותן למנהרות ולמחסני התחמושת.
מערכות השירות התת-קרקעיות כללו מגורי חיילים וקצינים, מטבח, מחסן מזון, שירותים, מרפאה, מיכלי מים וסולר, מתקני אוורור וסינון אוויר, מחסני תחמושת (אחד מרכזי שנקרא M1 ומספר מחסנים בקרבת הבלוקים שנקראו M2) ותחנת כוח של ארבעה גנרטורים.
מסילות הברזל נסללו לכל אורך המנהרות.
צינור דלק משער התחמושת אפשר תדלוק מהיר של מכל הדלק עבור תחנת הכוח.
שער החיילים שימש ליניקת אוויר טרי למערכת האוורור ופליטת אוויר מזוהם.
בלוקי הלחימה כללו שישה בלוקים:
בלוק 1 היה בלוק רגלים שכלל חרכי ירי למקלע כפול ותותח נ"ט 47 מ"מ וכן צריח למקלע כפול וצריח משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 2 היה גם הוא בלוק רגלים שכלל שני חרכי ירי למקלעים כפולים וחרך לתותח נ"ט 47 מ"מ וכן צריח משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 3 היה גם הוא בלוק רגלים שכלל צריח מקלע מדגם 1935 וצריח נוסף משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 4 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח מתרומם לתותח 81 מ"מ מדגם 1932 וצריח נוסף משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 5 היה בלוק תצפית שכלל צריח תצפית בעל פריסקופ, צריח מקלע כפול מדגם 1930 וצריח נוסף משולב למקלע ותצפיתן.
בלוק 6 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח מתרומם לתותח 135 מ"מ מדגם 1932 , צריח לרומה רימונים דגם 1934 וצריח נוסף משולב למקלע ותצפיתן.
"ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) אישרה את בניית מבצר גלגנברג ב-1931.
בניית המבצר נמשכה מ-1931 ועד 1934 ועם סיומה הוא אוכלס על ידי 430 חיילים חוגרים ו-15 קצינים מרגימנט הרגלים ה-167 ומרגימנט הארטילריה ה-151 .
בהיקף המבצר הונחו גדרות תיל דוקרני ששרידים מהן ניתן עדיין לראות בשטח המבצר.
במהלך הפלישה של גרמניה לצרפת, במאי ויוני 1940, לא נערך במקום קרב משמעותי.
עם זאת, בעקבות תקיפה גרמנית על מבצר אוברהייד A14 הסמוך ירו תותחי מבצר גלגנברג על מבצר אוברהייד כדי להבריח את הגרמנים.
בעקבות חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, ב-22 ביוני 1940, הצטוו חיילי המבצר להיכנע.
כמו שקרה במבצרים אחרים בקו מאז'ינו ניהלו מפקדי המבצר משא ומתן על תנאי כניעתם ונכנעו, בסופו של דבר, רק ב-30 ביוני והלכו לשבי.
החיילים שוחררו לאחר תום המלחמה.
ב-1944 נסוגו הגרמנים מהמבצר בעקבות התקדמות כוחות בעלות הברית, לא לפני שפוצצו את תותחי הנ"ט שהותקנו בו.
בנובמבר אותה שנה היה יער קטנום הסמוך זירת ההתארגנות של דיוויזיה 90 האמריקאית לקראת המשך התנועה לתוך גרמניה ובלוק 5 (בלוק התצפיות) שימש כמקום תצפית לפיקוד של הדיוויזיה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשאר צבא צרפת הבעלים של רוב מבצרי הקו כהגנה מפני פלישה אפשרית של חברות ברית ורשה למערב אירופה.
לשם כך השקיע הצבא בשיפור המבצרים כשמבצר גלגנברג נבחר להקמת מרכז תקשורת.
לאחר פיתוח הנשק הגרעיני בצרפת התפוגג החשש מפלישה כזו וצבא צרפת החל בתהליך מכירת חלק מהמבצרים לגופים אזרחיים פרטיים.
ב-1989 הוקמה בקטנום עמותת מורשת בשם "עמותת A15" לשימור מבצר גלגנברג A15. עם הזמן הרחיבו מתנדבי העמותה את עבודות השימור למבנים נוספים השייכים לקו.
ב-2007 התאחדה העמותה עם עוד שתי עמותות שימור מקומיות וב-2016 ניתן לעמותה המאוחדת השם "עמותת קו מאז'ינו של קטנום וסביבתה" (Ligne Maginot de Cattenom et Environs).
הביקור בחלקו החיצוני של המבצר, שנוקה מצמחייה, אפשרי כל השנה כשבקיץ מאפשרת הנהלת עמותת השימור ביקורים גם בחלקים הפנימים ששחזורם הושלם.
הליך השיקום ממשיך באופן רציף כך שבהדרגה נחשפים לציבור חלקים נוספים של המבצר.
כך למשל פורסם ב-1 במאי 2025 על סיום השיפוץ ופתיחתו לתצוגה של המטבח ששירת את חיילי המבצר.
במסגרת הליך השיקום של מנהרות המבצר שומרו ושוחזרו ציורי קיר שיצרו החיילים שאיישו את המבצר.
מבצר נמרוד (ידוע גם בשמות קַלְעַת נַמרוּד וקַלְעַת אֶ-צוּבֵּייבָּה - בערבית: قلعة الصبيبة) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית ומימי הביניים, ובו שרידי מבצר גדול אשר נבנה במרוצת השנים על ידי צבאות איובים וממלוכים.
המבצר שוכן בשיאו של רכס צר בגובה של כ-800 מטר מעל פני הים, למרגלות הר חרמון, כ-3 קילומטר מדרום-מערב ליישוב נווה אטי"ב, וכ-1,300 מטרים צפונית-מזרחית ליובלו של נחל סער.
לפי מחקרו של אלון מרגלית, המבצר נבנה בתקופה ההלניסטית (עד שנת 30 לספירה) או הביזנטית (המאה ה-4 עד ה-7).
המבצר קרוי על שם המצביא התנ"כי נמרוד, אולם אזכורו של המבצר בכינוי זה נמצא כבר בתעודות מהמאה ה-19 בזמן שלטון העות'מאנים בארץ ישראל.
שמו הקדום של המבצר, קלעת א-צובייבה, מוזכר במקורות החל מהמאה ה-13 עת הושתו היסודות למצודה על ידי שליט עיר המחוז הסמוכה בניאס.
הדעות לגבי פירוש המונח א-צובייבה נחלקות בין המצדדים במשמעות המילולית של השם – "המזנקת אלי ציד", לבין אלו הגורסים כי מקור השם במילה הערבית צביב, שפירושה "מצוק", מילה התואמת היטב את מאפייניו הגאוגרפיים של המבצר.
במשך שנים רבות סברו החוקרים כי מבצר נמרוד הוא מבצר צלבני שהוקם כבר בסוף שנות העשרים של המאה ה-12, כשהצלבנים שלטו בעיר בניאס הסמוכה.
מחקרים מאוחרים הראו כי המבצר הוקם לראשונה על ידי האיובים, כמאה שנים מאוחר יותר, בסביבות 1227, כחלק מניסיונות ההתגוננות של השליטים האיוביים מפני מתקפה של קיסר גרמניה ורומא הקדושה, פרידריך השני פון הוהנשטאופן.
בשנת 2018 מחקר חדש מצא עדויות כי נבנה שם כבר מבצר בתקופה ההלניסטית.
את המבצר העומד כיום במקום הקים שליט הבניאס אלעזיז עת'מאן, ככל הנראה במימונו של אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא שליט דמשק.
ההיסטוריון המוסלמי סבט אבן אלג'זי (1185/1186-1256), שהועסק על ידי שליטי דמשק ונחשב למקור המהימן ביותר לתולדותיה של האימפריה האיובית, כתב בביוגרפיה של אלמלכ אלעזיז עת'מאן במפורש כי "הוא היה שליט בניאס...
והוא זה שבנה את א-צביבה".
המחבר משתמש במילה הערבית "בנא" שמשמעותה לבנות דבר חדש.
במקורות הלטיניים נזכר המבצר לראשונה בתיאור מסעו של ארכיבישוף מרסיי מדמשק לארץ ישראל בשנת 1238. הבישוף, כך נאמר שם, "בחן בקפידה את הארץ [מדמשק] בואכה צפת, ולא ראה שום ביצור מלבד סובבה, אשר בה שלט הנכד של הסולטאן האמור."
בתחילת המאה ה-13 נרקמה ברית בין יורשו המצרי של צלאח א-דין, הסולטאן אל כאמל, לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לפי ברית זו יעניק הסולטאן לצלבנים את ירושלים, וזאת תמורת עזרה מצד הצלבנים בכיבוש דמשק וסביבותיה מידי אחיו אל-מעט'ם (יורשו הסורי של צלאח א-דין).
בתגובה לברית זו החלו בשנת 1227 אל-מעט'ם שליט דמשק ואחיו אלעזיז עת'מאן בביצור רחב היקף של המצודה, ביצור אשר הקנה לה את חזותה כיום.
עבודות הביצור נמשכו כשלוש שנים, ובסופן הייתה המצודה למבנה עצום ומוגן היטב, אשר מנצל היטב את מדרונות המצוק התלולים כמגן טבעי למבצר וליושביו.
בשנת 1260 הביאו המונגולים לקיצה של השושלת האיובית.
הם כבשו את האזור כולו ובכלל זה גם את בניאס ואת קלעת א-צביבה.
אולם שליטתם של המונגולים במבצר הייתה קצרה ביותר, ומספר חודשים לאחר שכבשו אותה, הם איבדו אותה לכוחותיו של ביברס הממלוכי שהביסו את הכוחות המונגולים בקרב עין ג'אלות.
ביברס פיאר את המצודה, ביצר אותה, והעניק אותה כארמון לסגנו – ביליכ.
את מפעל הבנייה הגדול שלו הנציח ביברס בכתובת משנת 1275 שנמצאה בין הריסות מגדל השער והנמצאת במבצר גם כיום.
לא רחוק מהכתובת נמצאה בשנת 1998 על ידי ד"ר משה הרטל מרשות העתיקות, גם אבן גדולה ועליה תבליט סמלו של ביברס, אריה צעיר המשחק ברגלו בעכבר.
כ-15 שנים מאוחר יותר נמצאה אבן נוספת עם תבליט אריה, גדולה ב-25% מהראשונה, אך בה חסר ראשו של האריה, ועל כן סבורים החוקרים כי קיימת אבן נוספת המשלימה אותה.
להערכתם, עוד שתי אבני-תבליט כאלה כנראה מתחבאות באתר, שכן במקומות אחרים בארץ (בירושלים ובלוד) נמצאו תבליטי אריות אלה בזוגות, כאשר שני אריות עומדים זה מול זה, ובשני התבליטים שנמצאו עד כה במבצר נמרוד, פונים האריות לאותו כיוון.
התבליט השני נמצא בראש החומה החיצונית בצד המזרחי של המבצר, ונועד להיראות ממרחק רב יותר, לעומתו התבליט הראשון שנמצא היה בתוך המגדל הפנימי.
ביברס העניק למבצר ולעיר בניאס שתחתיו מעמד של נציבות הכפופה לממלכת דמשק, שהעומד בראשה מונה ישירות בידי הסולטאן בקהיר.
עם גירושם הסופי של הצלבנים מארץ ישראל בסוף המאה ה-13 איבדה המצודה מחשיבותה האסטרטגית, אך מעמדה המדיני לא נפגע, ואף התחזק.
המצודה, אשר הוכרזה כנציבות עצמאית, שימשה החל מהמאה ה-15 כמעין ארמון-כלא לאצילים אשר מרדו בשלטון המרכזי של האימפריה הממלוכית.
בתקופת השלטון העות'מאני באזור החל המבצר מאבד ממעמדו עד שננטש סופית.
במשך מאות שנים עמד המקום בשיממונו, ושימש כמחסה לרועים ולעוברי אורח מזדמנים שביקשו מקלט מפני פגעי מזג האוויר.
בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1867, תיאר הסופר מארק טוויין את המבצר במילים: "זהו ככל הנראה תל החורבות הנהדר מסוגו בעולם".
עד מלחמת ששת הימים עמד המבצר בשממונו, מזדקר מעל הנוף וניתן לצפייה מעמק החולה.
לאחר הגעת רמת הגולן והחרמון לידי ישראל הוחל בתכנון שבילי מטיילים שיגיעו אל המבצר.
שביל גישה קל יחסית הגיע מ"גובתא א-זית" (היא נווה אטי"ב), ושביל תלול הוכשר על ידי רשות שמורות הטבע מהבניאס.
עם זאת, המבצר נותר עזוב ועד סוף 1968 לא הוכרז כגן לאומי בהיעדר תקציב לשיקומו.
בשנת 1969 הוצג רעיון לקשר את המבצר ברכבל עם הבניאס.
פריצת כביש 989 בשנת 1972 הקלה על הגישה למבצר ובשנת 1973 נסלל למקום כביש גישה ובוצעו עבודות פינוי עפר כדי להכשירו לקבלת מטיילים.
המשך עבודות להכשרת המקום בוצעו ב-1983.
בהמשך, המבצר הוכרז כגן לאומי.
באתר נערכו עבודות שימור ופיתוח אשר כללו הכשרת כניסה למטיילים בצידו המערבי של המבצר.
הסרט בופור צולם במבצר בשנת 2006.
צורתו הכללית של המבצר מוארכת וצרה, בהתאם לשלוחה עליה הוא נבנה.
אורכו מקצה לקצה הוא כ-420 מטרים, ורוחבו משתנה בין כ-60 מטרים בנקודה הצרה ביותר ל-150 מטרים בזו הרחבה ביותר.
המבצר הוקף לכל אורכו בחומות אבן, אשר בקרבן שובצו מגדלי שמירה בהתאם לצורך.
כך נוצר ההבדל בין החומה הצפונית, אשר נמצאת מעל למצוק תלול ביותר המשמש מחסום טבעי לפולשים, אשר בה מוקם מגדל אחד בלבד, לבין החומה הדרומית, שעשרת המגדלים שבולטים ממנה נועדו להקשות על הגישה הקלה יחסית מצד זה.
בחלקו המערבי של המבצר שוכנים ארבעה מגדלים גדולים, אשר מטרתם הייתה הגנה על החומה המערבית, אשר נמצאת בסמוך לרחבה טבעית המאפשרת כינוס כוח פריצה לפני החומות.
ברחבה זו ממוקם חניון המכוניות שבכניסה לאתר.
בחלקו המזרחי של המבצר נבנה "מגדל העוז".
זהו למעשה מבצר בתוך מבצר, אשר נועד לשמש מחסה ומפלט אחרון אם נפרצו חומותיה החיצוניות של המצודה.
מגדל העוז מוגבה ביחס לשאר חלקי המבצר וחולש על כל חלקיו ושעריו.
במגדל זה נמצאו שרידי אולמות מפוארים, בריכות מים וחדרים רבים, ומכאן יש להניח כי היה זה החלק במבצר בו השתכן כדרך קבע המושל במקום.
הכניסה אל מגדל העוז נחסמה במערכת של שלושה שערים מסיביים, הנמצאים בפינה הצפון-מערבית שלו, והמגדל כולו הוגן על ידי ארבעה מגדלים פנימיים, אחד בכל פינה.
בימי קיומו חולק המבצר לשני חלקים.
החלק העליון כלל את מגדל העוז ואת מרגלותיו, והכניסה אליו הייתה דרך מגדל קטן אך מבוצר בחומה הדרומית, מגדל אשר כיום נותרו ממנו רק עיי חורבות.
חלקו המערבי של המבצר, החלק התחתון, היה החלק בו רוכזו המבנים המנהלתיים דוגמת מאגרי המים והאורוות.
לתחום זה היו שתי כניסות, האחת בחומה הדרומית והאחת בחומה המערבית.
כל הכניסות למבצר היו חלק ממגדלי ההגנה, ומול כל שער נבנה מגדל המגן עליו.
כיום השביל בין המבצר התחתון למגדל העוז - הוא שביל נוח ומוצל ברובו עבור המטיילים באתר.
מבצר יחיעם הוא מבצר שנבנה בידי דאהר אל-עומר באמצע המאה ה-18 בגליל המערבי.
המקום נקרא בעבר "מצודת ג'דין" , שם שפירושו הוא "מצודת הגיבורים".
המבצר מספר גם את סיפור הגבורה של מגיני יחיעם במלחמת העצמאות.
באתר שרידים של מצודה צלבנית קטנה מהמאה השתים עשרה, שנהרסה בכיבוש המוסלמי.
במקום נמצאו גם כלי צור ושרידים מהתקופה ההלניסטית.
המצודה הייתה חלק מהביצורים ההיקפיים ששמרו על עכו, שהייתה בירת הצלבנים אחרי נפילת ירושלים.
ממרום המצודה נשקף הנוף של האזור כולו.
המבצר הועבר לידי המסדר הטבטוני הגרמני בשנת 1208, אולם כעבור כ-100 שנים מבנייתו הוא נהרס בידי הסולטאן הממלוכי ביברס ובימינו נותרו מן המבצר שרידים בלבד.
המבצר עבר שיפוץ מקיף על ידי השליט הבדואי של הגליל במאה ה-18, דאהר אל עומר, ונוספו לו בניינים בחלק העליון.
הערבים קראו למקום "ג'דין" לפי מקור נוצרי צלבני, מן המאה השלוש עשרה.
מבצר גדין, הוא "מבצר יחיעם", מוזכר על ידי ויקטור גרן, בסיורו בגליל בשנות השישים של המאה התשע עשרה.
הוא מתאר את המקום כטירה גדולה על שפת ואדי ג'דין המטה ליפול, ומתגוררים בה רק רועים מעטים, אותם הוא מכנה "אנשי אימת".
מצודת גדין, למרות מצבה הרעוע, השאירה רושם חזק על גרן, בשרידיה האיתנים על הפסגה, שהיא עומדת עליה.
מתחת לטירה מתחם מחוזק במגדלים, ובו שרידים של בתים הרוסים, בורות מים וסבך שיחים.
בצד הצפוני ראה גרן בוסתנים נטושים.
במאורעות 1936–1939 שימש המבצר מקום מסתור לכנופיות הערביות.
המקום שימש כבית המשפט של הכנופיות.
למרגלות המבצר הוקם בשנת 1946 קיבוץ יחיעם.
במלחמת העצמאות התבצרו אנשי קיבוץ יחיעם במבצר ונלחמו נגד תוקפיהם הערבים.
שמו העברי של המבצר בא לו מקיבוץ יחיעם שעלה לקרקע באזור זה ב-27 בנובמבר 1946, ארבעה חודשים לאחר פעולת ליל הגשרים של הפלמ"ח.
באותה פעולה נהרג יחיעם וייץ בניסיון לפוצץ את הגשרים שעל נחל כזיב.
המבצר שימש מקום מושבם של בני הקיבוץ החדש.
בזמן מלחמת העצמאות, עת היה הקיבוץ מבודד ונצור בלב אוכלוסייה עוינת, הוא שימש להגנה מפני התקיפות החוזרות ונשנות.
המבצר מהווה גן לאומי מוכרז וסיורים וביקורים מתקיימים בו משך כל השנה.
מאז שנת 1992 מתקיים במקום במהלך חול המועד סוכות "פסטיבל רנסאנס במבצר יחיעם".
הפסטיבל כולל פעילויות למשפחות ולילדים ברוח תקופת הרנסאנס, וכן קונצרטים של מוזיקה קלאסית המנוגנים לרוב בכלים תקופתיים.
מדי קיץ מתקיימים באולם המרכזי של המבצר מופעי מחול.
מבצר מהראנגר הוא מבצר הממוקם בג'ודפור שבראג'סטאן, הודו, והוא אחד מהמבצרים הגדולים ביותר בהודו.
המבצר נבנה על ידי ראו ג'ודהה, ממייסדי ג'ודפור בשנת 1459, מאז נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים, המבנה כפי שהוא בימינו נבנה מחדש על ידי ג'סוואנט סינג, (1638–1678) מהראג'ה מראג'סטאן, ונמצא בבעלות המהראג'ה הנוכחי של ג'ודפור.
מבצר ענק זה ממוקם במרכז העיר ג'ודפור, על גבעה בגובה של כ-125 מטרים.
חומתו, המגיעה לגובה של שלושים וששה מטרים ורוחב של 21 מטרים, מהווה את אחד מהמבנים המרהיבים והיפים שבראג'סטאן.
פנים המבצר עצמו, שבו גרו סולטאנים, אצילים ובני המעמד הגבוה מפואר ומלא הדר, ומלא בפסלים, ציורי קיר ויצירות אמנות.
במתחם המבצר נמצאים מספר ארמונות, סדרת חצרות ובתי תפילה.
בין הארמונות - "מוטי מאהל" (ארמון הפנינה), "סוק מאהל" (ארמון התענוגות), "פהול מאהל" (ארמון הפרחים),
החצר הגדולה היא "הולי צ'וק" ששימשה לחגיגות חג ההולי, המקדש הגדול הוא "צ'מונדה דווי".
למבצר עצמו שבעה שערים, שליד אחד מהם ניתן לראות את טביעות כף היד של אלמנותיו של המהראג'ה מאן סינג, אשר השליכו עצמן כמנהג אותם זמנים אל מדורת הסאטי.
במתחם המבצר נמצא מוזיאון המסביר על תולדותיו ומציג חפצי יוקרה שהיו בו.
מול המבצר נמצא אתר ההנצחה ג'סוואנט טְהָדָה (Jaswant Thada), לזכרו של המהראג'ה ג'סוואנט סינג (השני).
מבצר עתלית, הידוע גם בשמו הצלבני קסטלום פרגרינורום, מבצר עולי הרגל , הוא אתר ארכאולוגי ובו מבצר צלבני וכן שרידי יישוב קדומים יותר.
האתר נמצא סמוך ליישוב עתלית שבמישור החוף, והוא היה מקום מושבם של אחרוני הצלבנים בארץ ישראל, לפני שנטשו את ממלכתם והפליגו אל קפריסין.
בניצול הטופוגרפיה דומה מבצר עתלית מבחינה רעיונית למצודת שלוחה, אך מיקומו ותכנונו יוצאי הדופן מציבים אותו בקטגוריה בפני עצמה כמבצר אי.
הוא איננו המבצר הצלבני הגדול ביותר ומעט מאוד נותר מביצוריו, אך עם זאת, ייחודו, המאסיביות וחוזקם של ביצורי הצד המזרחי (יבשתי) שלו הופכים אותו לאחד המבצרים הצלבניים המעניינים ביותר.
יהושע פראוור מציין בספרו כי מבצר עתלית הוא דוגמה ליכולתם ולכישרונם של הצלבנים בפתרון בעיות באדריכלות צבאית: "גלעד למיומנות, ידע וכשרון המצאה שאין רבים כדוגמתו".
המבצר הוקם במהלך שנת 1218 על ידי אבירי המסדר הטבטוני והאבירים הטמפלרים ביוזמת מלך ממלכת ירושלים ז'אן דה בריין.
הוא נבנה במספר שלבים, וסביר להניח כי בתחילה תפס שטח המבצר לא יותר משליש לשון היבשה והתל שעליה, אולם השינויים בשטח ממלכת ירושלים לאחר קרב הירביה, ולאחר מכן כיבושיו של הצבא הממלוכי, הצריכו את הגדלת המקום כדי לשכן בו ולהגן על אוכלוסייה שנדחקה ונזקקה לביטחון.
בליל 14 באוגוסט 1291, לאחר נפילת העיר עכו בידי הצבא הממלוכי, ננטש המבצר והמוסלמים מוטטו את מגדלי המבצר ואת שעריו.
במאות השנים שחלפו מעת נטישתו, בלו ונהרסו חלקים נוספים מהמבנים גם כתוצאה מרעידות אדמה.
הרס נוסף נגרם משימוש משני באבני המבצר במפעלי בנייה עות'מאניים בעכו ובחיפה.
תהליך פירוק אבניו לצורכי בנייה נמשך עד סוף המאה ה-19. האתר נמצא בתחומי בסיס עתלית של חיל הים והוא סגור לציבור.
היישוב במקום טרם תקופת הצלבנים
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר באזור עתלית נמצא באתר המכונה "הכפר הנאוליתי בעתלית-ים" הנמצא מתחת לפני הים, כשלוש מאות מטרים מהחוף.
סיבות שקיעתו של הכפר אינן ידועות בוודאות, ייתכן שנחרב בגלי צונאמי בעקבות התפרצות געשית באיטליה, או ששקע בהדרגה עקב עליית מפלס הים, שנבעה משינויי אקלים.
מדובר בשרידי יישוב מהתקופה הנאוליתית.
תיארוך פחמן שנערך לשרידים שהתגלו במקום העלה כי מדובר ביישוב שהתקיים בסוף האלף השישי לפנה"ס.
האזור שבו ניצבות חורבותיו של המבצר הצלבני בעתלית היה מיושב זמן רב לפני הגעתם של הצלבנים אל ארץ הקודש.
עובדת היותו ממוקם במרכז מישור החוף של ארץ ישראל, יחד עם הנמל הטבעי שיוצר חצי האי עליו נבנה מאוחר יותר המבצר, קסמו לתושביה של הארץ עוד בימי קדם, ואלה הקימו במקום יישוב שהתקיים על פני תקופה ארוכה.
שרידי עיקרו של היישוב הקדום בקרבת המבצר נמצאו בנמל הטבעי שמצפון לחצי האי.
בין השנים 1935-1930, נערכו במקום חפירות במימון מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ובראשותו של הארכאולוג הבריטי ס.נ.
בחפירות נתגלו שרידיו של יישוב שהתקיים במקום למן תקופת הברונזה התיכונה ועד לתום התקופה ההלניסטית.
בחלקו הצפוני של חצי האי, מתחת לפני הים, נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברזל.
שרידים אלו מזוהים כמושבה פיניקית אשר הוקמה במקום ככל הנראה בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס.
זהו היישוב הפיניקי היחיד בו לא נבנו מבנים מאוחרים על היסודות הפיניקיים, והוא מאפשר לחוקרים יכולת ניתוח שלא נודעה בעבר על אורח החיים של הפיניקים.
בשנות השישים של המאה ה-20 ערכה האגודה למחקר תת-ימי בישראל חקירה ומיפוי של האתר, החפירות נמשכו גם בשנות השבעים, הפעם על ידי "המרכז ללימודי ים" של אוניברסיטת חיפה בראשותם של פרופסור אבנר רבן וד"ר אלישע לינדר.
בחפירות נמצאו שרידיהם של שובר גלים בנוי אבני גזית באורך של כמאה ושלושים מטרים, וכן מספר מזחים ורציפי עגינה לספינות, גם הם בנויים גזית, אשר הארוך שבהם מגיע לאורך של מאה מטרים.
סמוך לנמל נתגלו שרידיהם של שלושה מגדלים.
במקום נמצאו מספר עוגני אבן מ"הטיפוס הפיניקי".
ניתוח כלל הממצאים העלה כי מדובר ביישוב מתקופת הברזל, אשר נוסד לכל המאוחר בתקופת שלטון הפרסים בארץ ישראל (המאה ה-6 לפנה"ס).
בשנת 2002 נערכו במקום חפירות תת-ימיות של המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי שבאוניברסיטת חיפה במסגרת עבודת מחקר על אופן בנייתם של הנמלים הפיניקים.
במסגרת חפירות אלו נתגלו בין אבני המזח הקדום כפיסי עץ, ככל הנראה מיובאים, שגילם תוארך לסוף המאה ה-9 או תחילת המאה ה-8 לפנה"ס.
המושבה הפיניקית בעתלית הוקמה ככל הנראה למטרות סחר מול ממלכת ישראל.
למן ימיהם של הפיניקים נשתמר היישוב במקום (על אף ש"נדד" צפונה) והשרידים המאוחרים ביותר שנמצאו בו מתוארכים לתקופה ההלניסטית.
בין הממצאים המרשימים שנמצאו מהתקופה המאוחרת בולט אייל ניגוח ימי, אשר הוצב בחרטומה של ספינת מלחמה יוונית ומתוארך למאה ה-2 לפנה"ס.
אייל הניגוח המעוטר עשוי ברונזה יצוקה ומשקלו 465 ק"ג, והוא נמצא במפרץ הצפוני של היישוב העתיק, כמאה ושלושים מטרים מהחוף.
עם סופה של התקופה ההלניסטית חרבה עתלית הקדומה, ותושבי המקום עקרו לעיר קרתה הסמוכה (מזוהה עם תל מגדים).
בתקופה הצלבנית התחדשה ההתיישבות במפרץ עתלית, ובתקופה זו היה האזור בשיא תפארתו.
תחילת ההתיישבות הצלבנית באזור הייתה עם הקמתו של מבצר דטרוא - מצד קטן שתכליתו הייתה אבטחת עולי הרגל הנוצרים בדרכם מעכו לירושלים, ומניעת ההתקפות המוסלמיות על שיירות הצלבנים שנעו ברצועת החוף הצרה שממערב לרכס הכרמל.
המעבר הצר זימן את התקפותיהם של המוסלמים החל מרגע הגיעם של הצלבנים לארץ ישראל בשנת 1099, אולם רק לאחר פציעתו במקום של המלך בלדווין הראשון, שנפל קורבן עם שיירתו להתקפת פתע מוסלמית, הוקמה בשנת 1103 המצודה הקטנה.
במשך יותר ממאה שנים הייתה מצודת דטרוא נקודת יישוב צלבנית בודדה באזור.
בשנת 1217 החלה התיישבות צלבנית מסיבית בעתלית, שהייתה תגובת נגד בהולה להקמתו של המבצר המוסלמי החזק בהר התבור.
בנייתו של המבצר המוסלמי, ששימש בסיס לפשיטות מוסלמיות על רצועת החוף הצרה שבידי הצלבנים, הרתיעה את שליטי הממלכה הנוצרית, אשר החליטו, וזאת כדי להרתיע את המוסלמים מלתקוף, לבנות שני מבצרים גדולים משלהם - בקיסריה ובעתלית.
סיבה נוספת אשר נזכרת בספרי ההיסטוריה מהתקופה הייתה רצונם של הצלבנים לבנות מבצרים אשר ישמשו בסיס להתקפה שתביא לכיבושה של ירושלים מידי המוסלמים, אולם התקפה שכזו מעולם לא יצאה אל הפועל.
כמו כן, הוזכר רצונם של הטמפלרים לעזוב את הבירה עכו, ולבנות לעצמם מבצר עצמאי ומבודד, בדומה למבצר המונפור הטבטוני שבנייתו החלה מספר שנים מאוחר יותר.
עם קבלת ההחלטה על הקמת המבצר קרא מלך ממלכת ירושלים ז'אן דה בריין לכל שליטי אירופה לבוא ולקחת חלק במפעל הבנייה המקודש.
קריאתו של המלך התקבלה בעיקר בקרב אבירי המסדרים הצבאיים, ובפברואר שנת 1218 החלו בנאיו של המלך, יחד עם אבירי המסדר הטבטוני והאבירים הטמפלרים, בבניית המבצר, בניהולו של אביר פלמי בשם גוטייה דה האבן.
בבניית המבצר לקחו חלק גם מספר גדול יחסית של עולי רגל נוצרים ופליטי מסעי הצלב הכושלים, ועם השלמת הבנייה ב-15 באפריל 1218 נקרא המקום על שם עולי רגל אלו Castellum Peregrinorum, (לטינית: "מבצר עולי הרגל").
הקמת המבצר נזכרת בחיבורו של ההיסטוריון אוליבר מפדרבורן , "ההיסטוריה של דמיאטה":
מכתביו של אוליבר מפדרבורן, ניתן ללמוד על מבנהו הראשוני של המבצר כמו גם על שני אירועים שנתפסו כנסיים במהלך בנייתו.
הראשון - מציאתו של אוצר מטבעות (ככל הנראה מטבעות פיניקיים) אשר שימש לכיסוי הוצאות הבנייה המרובות, והשני - גילויים של שני מעיינות אשר סיפקו מי שתייה לבונים ומאוחר יותר לתושבי המבצר.
ההיסטוריון מתאר אף כי בעת הבנייה נתקלו האבירים בשרידי יישוב קדום (ככל הנראה עתלית הפיניקית) והשתמשו באבנים המסותתות שמצאו לבניית המבצר.
לפני הקמת המצודה המבוצרת בנו הצלבנים חומה חיצונית שהקיפה את חצי האי, וכללה מספר מגדלי שמירה, ביניהם מבצר דטרוא.
מחוץ לחומה החיצונית נכרה חפיר.
לאחר חנוכתו ניתן המבצר לידי האבירים הטמפלרים, ואלה התיישבו בו והחלו מכינים עצמם לקרב מול הכוחות המוסלמים העתידים לעלות על האיום הצלבני החדש.
ההתקפה הצפויה של המוסלמים הגיעה רק כעבור שנתיים וחצי, בסתיו 1220, בעיקר משום ששני הצדדים היו עסוקים במלחמות במצרים כחלק ממסע הצלב החמישי, ולא נתנו דעתם על המתרחש בממלכת ירושלים הקטנה והחלשה.
עם שוך הקרבות במצרים עלה שליט דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא לאורך חופי הים התיכון, כבש את קיסריה והמשיך בדרכו לתקוף את עתלית.
כשהגיעה השמועה על התקרבות הצבא המוסלמי לאזור, החליטו הצלבנים להחריב את מבצר דטרוא, ולהתרכז בהגנה על מבצר עתלית בלבד.
בעת הגעת המוסלמים לעתלית שהו במבצר כ-4,000 לוחמים.
צבאו של אל מועט'ם הקיף את המבצר הצלבני, ביצר את מחנותיו בביצורים ארעיים והחל צר על המבצר, תוך המטרת אש ואבני בליסטראות אל עבר החומות.
לאחר שבועיים של חילופי אש בין המחנות הייתה ידם של הצלבנים על העליונה.
המוסלמים, ששהו בשטח הפתוח, סבלו רבות מהאש שהמטירו עליהם מגיני המצודה, וכאשר שמע אל מועט'ם כי האבירים הנוצרים הזעיקו תגבורת מביירות, החליט להסיר את המצור, לא לפני שהעלה באש את השטחים החקלאיים שמסביב למבצר.
משנוכחו תושבי האזור הצלבנים בכושר עמידתו של המבצר החדש, החל מתפתח ממזרח למבצר יישוב צלבני קטן, בין חומות המבצר לחומה החיצונית המרוחקת.
התושבים החדשים, שהתקבצו מכל קצוות הממלכה הצלבנית, ראו את עצמם מוגנים אף על פי שישבו מחוץ לחומות, וזאת משום שבעת צרה יכלו להיכנס אל תחומי המבצר ולבקש שם הגנה מפני כל תוקף אפשרי.
עד מהרה התפתח היישוב החדש לכדי עיירה קטנה, אשר תושביה עסקו במגוון מקצועות.
מקורות המים הרבים בסביבה הקרובה איפשרו את קיומה של חקלאות מפותחת שכללה גידול דגנים, מטעים, כרמים ובירוא יערות לצורך הכנת פחמי עץ.
הים הקרוב למקום סיפק אפשרויות דייג ותעשיית מלח, והמבצר המתנשא מעל היה אבן שואבת לסחורות ולאספקה אשר נוצרה ונאספה בעיירה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ממזרח למבצר, נמצא מספר רב של בתי מגורים, אורוות ואסמים, וכן שרידי כנסייה ובית קברות.
בבית הקברות נתגלו 1,700 מצבות, דבר המרמז על גודלה המכובד של האוכלוסייה במקום.
ניסיון ההשתלטות של פרידריך השני
בשנת 1228 החליט קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני, לצאת למסע צלב נוסף, שישי במספר, וזאת חרף נידויו בידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
פרידריך יצא בראש צבאו מאיטליה, וכעבור מספר ימים עגנו ספינותיו בנמל עכו.
כוונתו של פרידריך מעולם לא הייתה להילחם במוסלמים בכוח הזרוע, והוא אכן לא עשה כן, אולם הצליח להגיע להישגים מרשימים במישור הדיפלומטי, הבולט ביניהם - החזרתה של ירושלים לידיים נוצריות מאת השליט האיובי אל כאמל.
עם הגעתו של פרידריך לארץ ישראל פרצה בין תושביה הצלבנים מחלוקת אשר זה מכבר שיסעה את אירופה.
מצד אחד היו תומכיו של הקיסר, אשר צידדו בסיפוחה של ממלכת ירושלים לאימפריה הרומית הקדושה.
מהצד השני עמדו תומכי האפיפיור, ובראשם אבירי המסדרים הצבאיים האדוקים, אשר גרסו כי לנוכח נידויו של פרידריך בידי האפיפיור אין לתת לו לדרוך על אדמת הקודש של הממלכה.
באחד ממסעותיו שנערכו לקראת סוף שנת 1228, הגיע פרידריך לעתלית, והעיר המבוצרת נשאה חן בעיניו ונדמתה כמתאימה לכל צרכיו כשליט ממלכת ירושלים, וזאת בשל ביצוריה הכבדים, המוצא הנוח לים ומיעוט התושבים היחסי.
בו ברגע החליט הקיסר לקחת את העיר ומצודתה לידיו, רצון שאך התחזק נוכח העובדה שהמבצר היה שייך לאויביו הטמפלרים.
הקיסר הגיע לשערי המצודה ודרש להיכנס בשעריה כשהוא מלווה בשומרי ראשו.
הטמפלרים, מצידם, הסכימו לכניסתו של הקיסר, אולם כאשר שמעו את דרישתו המופרזת, סגרו אחריו את השערים והודיעוהו כי הוא יישאר אסיר במקום עד לוויתורו הרשמי על הרעיון.
הקיסר המבוהל שמח להשתחרר מהמצב המביך שאליו נקלע, והבטיח שלא לחמוד את המבצר בשנית.
לאחר הבטחתו זו פתחו האבירים את שערי המבצר ופרידריך שב לעכו.
פרידריך השני לא היה השליט האירופי היחיד שעברו נקשר במבצר עתלית.
בשנות הארבעים המאוחרות של המאה ה-13 יצא מלך צרפת לואי התשיעי למסע צלב.
הוא נחל הצלחה בכיבוש עיר הנמל דמייטה במצרים, משם עתיד היה להתקדם לעבר כיבוש ירושלים מדרום, אך מזלו פנה לו עורף.
הצפות הנילוס לעיכוב חילותיו בדלתה של הנילוס.
החלטות אסטרטגיות שגויות ונמהרות הובילו את המלך הצרפתי למפלה בקרב פארסכור ולשבי בידי הממלוכים.
בשנת 1250 הצליחו תומכיו של המלך לארגן סכום כסף גדול מספיק כדי להביא לשחרורו, ומיד כאשר יצא את כלאו עלה על סיפונה של אחת מספינותיו ונמלט לעכו הצלבנית.
בזמן כליאתו של לואי התשיעי נמצאה אשתו, מרגריט מפרובאנס, תחת משמרם של האבירים הטמפלרים במבצר עתלית, ושם גם ילדה את אחד מילדיו של המלך חודשים ספורים לאחר שובו לממלכת ירושלים.
לאחר שובו לעכו החל לואי במפעל שיפור ושיקום הביצורים בערי החוף הצלבניות, בכלל זה העניק שיפוץ מקיף גם למבצר עתלית.
בשנות השישים של המאה ה-13 עלה כוח חדש במזרח התיכון.
השליט הממלוכי ביברס עלה לשלטון במצרים והחל במסעות כיבוש והשמדה בארץ ישראל, כאשר הוא ממגר את כוחות המונגולים אשר פלשו לחבל הארץ זה מכבר.
לאחר שהכריע את המונגולים בקרב עין ג'אלות המשיך ביברס את מסע המלחמה שלו, הפעם כנגד הצלבנים.
לעתלית הגיע ביברס בשנת 1265. כוחותיו פרצו את החומה החיצונית, והשמידו כליל את העיר שלרגלי המבצר.
תושבי העיר נמלטו אל בין החומות הבטוחות של המצודה, ומאוחר יותר נפוצו ברחבי הממלכה מחוסרי כל.
ההרס הרב שזרעו חייליו של ביברס בעיר ניכר עד היום בשרידיה.
בדומה למנהגו בעת כיבוש מבצרי צלבנים אחרים, זנח ביברס את המצור שהטיל על עתלית לאחר שנוכח כי הכרעת הנצורים במבצר תארך זמן רב.
לאחר הסרת המצור המשיכו הכוחות הממלוכים במסע הכיבושים בקרב הערים הצלבניות כשהם מחריבים אותן בזו אחר זו.
בשנת 1283 נחתם הסכם בין הצלבנים לממלוכים, לפיו לא יתקפו הממלוכים את המבצר, וזאת בתמורה למחצית מההכנסה השנתית של המבצר והנחלות הצמודות אליו.
הסכם זה הבטיח את הגנת המבצר בעתיד, והוא אכן לא הותקף יותר מעולם על ידי הכוחות המוסלמים.
ב 28 מאי 1291 נפלה הבירה עכו, ומבצר עתלית נשאר המעוז הצלבני האחרון בממלכת ירושלים כולה.
לאחר נפילתה של עכו לא שבו הממלוכים לעתלית, אולם האבירים שאיישו את המבצר באותה תקופה היטיבו להבין כי ממלכת ירושלים הגיעה אל קיצה והחלו נוטשים את המבצר בדרך הים אל עבר קפריסין.
המבצר לאחר תום שלטון הצלבנים
עם החלתו המלאה של השלטון הממלוכי בארץ ישראל הפכה עתלית לבירת מחוז ("עַמְל") באימפריה הממלוכית.
חומותיה החיצוניות שוקמו באופן חלקי, והיא יושבה בידי מוסלמים.
המבצר המגן על העיר לא שוקם והוא נשאר בעזבונו בתקופה זו.
לקראת תום התקופה הממלוכית הלך המקום וננטש, ובעת הכיבוש העות'מאני כבר היה נטוש לחלוטין.
בקרב השליטים העות'מאנים התפתח מנהג לפיו שימשו אבני המבצר לבניית ערים וביצורים לאורך חופי ארץ ישראל.
מושלי עכו ג'זאר פאשה, סולימאן פאשה ואבראהים פאשא שינעו את אבניו הגדולות של המבצר למפעלי הבניין שלהם בעכו וחיפה, ובדרך הים שלחו אותן עד לביירות.
פירוק אבני המבצר לצורכי בנייה נמשך עד לסופה של המאה ה-19. בשנות השמונים של מאה זו מכר השליט הטורקי של חיפה 50,000 אבנים ממבצר עתלית לעמיתו מושל יפו, לטובת בניית המזח ובניין המכס בפתח הנמל.
בשנת 1882 ביקר במבצר הסופר והדיפלומט הבריטי לורנס אוליפנט.
ברשימותיו, תיאר אוליפנט בהרחבה את המבצר עצמו, כמו גם את מיעוט המבקרים בו ואת הרושם שהמקום הותיר עליו:
מלבד הנזק הנגרם בידי אדם, סבל המבצר גם מפגעי מזג האוויר והזמן.
קרבתו לאוויר הים הלח והמלוח, יחד עם רעידת אדמה גדולה שהתרחשה בשנת 1837 והביאה נזק רב למבנים, הותירו אותו במצב רעוע ועלוב.
במקום לא נערכו עבודות שיקום, ולאחר הקמתו של בסיס חיל הים (בסיס עתלית) בתחומי עתלית העתיקה נסגר המקום למבקרים, כמו גם בפני מרבית משלחות השיקום והמחקר.
לפני הקמת המבצר כונה אזור עתלית בפי הצלבנים בשם "דיסטריקטום" (Districtum) שמשמעו - "המעבר הצר".
שם זה ניתן לאזור בשל אופיו הטופוגרפי: מזרחית לרכסי הכורכר יצרו המים הזורמים בנחל אורן ביצות אשר הפכו את המעבר במקום לבלתי אפשרי.
מעבר זה היה נתון תחת הסכנה של התקפות שודדים או פורעים, והתקפות אלו היו הגורם שהביא להקמתו של מבצר דטרוא הצלבני במקום, מבצר שמאוחר יותר שולב במערכת ההגנה של מבצר עתלית.
בתיאור המפורט שנותן ההיסטוריון אוליבר מפדרבורן בקובץ כתביו "ההיסטוריה של דמייטה" לגבי אופן בנייתו של המבצר הוא מכנה אותו לאחר שנשלמה מלאכת הבניה בשם "קסטלום פרגרינרום" (Castellum Peregrinorum) מלטינית - מבצר עולי הרגל.
שם זה ניתן למבצר משתי סיבות: הראשונה, הירתמותם של עולי הרגל הצלבנים למלאכת בניית המבצר, והשנייה, היותו של המבצר מגן על רצועת החוף הצרה בה עברו עולי הרגל הצלבנים בדרכם מעכו לירושלים.
השפה השגורה בממלכת ירושלים של אותה התקופה הייתה צרפתית.
שמו הצרפתי של המבצר, שאטו פלרן (Château Pèlerin) הוא למעשה תרגום של שמו הלטיני - טירת עולה הרגל.
במהלך ימי הביניים, כאשר היה המבצר תחת כיבוש מוסלמי, הוא נודע בספרות בשם "אלחוּצְן אלאַחְמַר" (ערבית: "המצודה האדומה"), ככל הנראה על שם הגוון החום-אדמדם של אבני הכורכר מהן הוא נבנה.
בפי ההיסטוריוגרפים הערבים יאקות ואבו אל פצא כינו את המקום בשם עת'לית'.
ישנה סברה לפיה מקור השם הערבי במילה הטורקית איתליק, שפירושה "אגודת אבירים" ואשר נגזר מהיות המבצר מקום מושבם של האבירים הטמפלרים.
שמו העברי של המבצר נגזר משמה של העיירה עתלית הסמוכה אליו.
שמה של העיירה הוא למעשה "עברות" של השם הערבי.
משמעותה של המילה "עתלית" לא ידוע, אולם ככל הנראה זהו השם בו נקרא המקום עוד מהתקופה הפיניקית.
מדרום למבצר דטרוא, ישנו קיר כורכר חצוב ועליו חריטה של מה שנדמה כשתי האותיות הראשונות במילה "עתלית", בכתב כנעני קדום.
לפי אחת הסברות מדובר בתחילתה של כתובת (שמעולם לא הושלמה) המציינת את גבולה המזרחי של העיר הפיניקית הקדומה.
בתוכנית המקורית דמתה עתלית הצלבנית לשאר מבצרי החוף שנבנו בידי הצלבנים.
האזור הכללי של המבצר הוקף חומה שהיוותה את עיקרו של קו ההגנה הראשון, ובתוך החומות, תוך שימוש במרב ההגנה שיכול לספק הים, נבנה המבצר כיחידה עצמאית לכל דבר.
בשונה מביצורי החוף הצלבנים האחרים, בעתלית התפתח יישוב אזרחי בשטח שבין החומה החיצונית לבין חומות המבצר.
פרופסור פראוור טוען כי במקום זה השקיעו הצלבנים את "כל כושר המצאתם ותבונת כפיהם", ועל מנת להגיע למטרתם הפכו הצלבנים את מערכת הביצורים המזרחית למכלול כל הידוע האדריכלות הצבאית של התקופה.
חוקר עתלית הבריטי ס.נ ג'ונס מציין כי ייתכן וההשראה לביצורי המבצר הגיעה מביצורי דמיאטה שהתהדרה בשלוש טבעות הגנה בעת מסע הצלב החמישי שנערך בשנת 1218 – שנת הקמת מבצר עתלית.
הפתרון היה מערכת משולבת של חפיר רטוב ומערכת כפולה של חומות ומגדלים, ששימשה כקו אש בעל מספר מפלסים ואיפשר הפעלה של כלי ארטילריה צלבניים, שכיסו באש יעילה את כל מישור החוף מול המצודה.
הגורם הראשון במערכת ההגנה היה חפיר רחב שרוחבו כ-18 מטרים ועומקו 2 מטרים, שניתן היה להציף אותו במי ים על פי הצורך.
החפיר היה מרוצף באבנים וחתך את לשון היבשה מדרום לצפון לאורך כ-200 מטרים, ובקצותיו נחפר אל תוך הים למנוע מפרשי אויב לחצות אל המים הרדודים ולדלג על החפיר.
החומה החיצונית ושלושת מגדליה "צמחו" מהחפיר ללא חלקלקה - תופעה נדירה במבצרים צלבניים, מאחר שפני הים הקרובים ליסודות מנעו חפירה מתחת לביצורים ואת הצורך בחלקלקה.
פתרון יוצא דופן נוסף היה היעדר גשר שנמתח מעל החפיר.
כתוצאה מכך נאלצו הבאים בשערי המצודה נאלצו לעבור בו בדרכם לאחד משלושת המגדלים החיצוניים, שכל אחד מהם שימש גם כשער מבוצר.
מגדלים מרובעים אלו, שהתנשאו לגובה של 16 מטרים והיו סימטריים בצורתם ומיקומם ובמרחק של 46 מטרים אחד מהשני, בלטו מחומה מסיבית שהציגה כלפי האויב חזית ובה מערכת של 40 חרכי ירי בשני מפלסים.
התאים של חרכי הירי איפשרו עמידה נוחה של 2 קשתים שאחד מהם ירה והשני דרך את קשתו, ובפועל ייצר כל חרך אש רציפה כנגד כל שטח האויב ובכל רגע נתון פעלו 40 קשתים מהחומה והמגדלים.
שערי המגדלים צוידו בכל האמצעים הידועים למתכנני התקופה- דלתות בעלות כנפיים כפולות, ושער מתרומם העשוי מסבכת ברזל ומשיקולי.
מערכת הביצורים בעתלית כללה גם שתי חומות חיצוניות ושלוש חומות נוספות שהגנו על המבצר.
מערכת החומות החיצוניות נמתחה במקביל לקו החוף ובמרחק של כקילומטר ממנו.
על רכס הכורכר שממזרח לחומה הוקמה שורה של מבצרים קטנים אשר שימשו כתחנות התרעה בפני התקרבותו של צבא זר.
אחת מתחנות אלו הייתה מבצר דטרוא, מבצר שבנייתו קדמה לזו של מבצר עתלית.
אורכה של החומה המזרחית היה כשש מאות מטרים, והיא החלה ממגדל שנבנה על שפת הים והסתיימה במגדל הדומה מבחינה הנדסית למגדל שניצב בעבר במבצר דטרוא, וככל הנראה נבנה גם הוא טרם להחלטה על בניית הביצור בעתלית.
ממגדל זה יצאה החומה הדרומית, שאורכה 200 מטרים וקצהּ המערבי היה גם הוא במגדל שהוקם על שפת הים.
מאחורי חומה זו עמדה החומה השנייה, בה נקבעו מעברים וקמרונות שתרמו לחוזקה ואיפשרו מעבר פרשים לאורך עמדות הירי.
מן החומה בלטו שני מגדלים תאומים בגובה 43 מטרים, שניצבו לסירוגין בין שלושת מגדלי הקו הראשון.
קומתם הראשונה של המגדלים הייתה חלק ממערכת ההגנה, ובקומה השנייה נבנה אולם שגובה תקרתו 16 מטרים והיא נשענת על עמוד מרכזי במרכז האולם, ממנו נמתחו קמרונות מצולעים.
אולמות מפוארים אלו שימשו, ככל הנראה, לטקסים.
על גג המגדל נבנו עמדות ירי בצורת שיניים, שאיפשרו לקשתים ולקלעים להמטיר אש מעל קו ההגנה הראשון ולהפעיל כלי ארטילריה נגד מכונות המצור.
פאות המבצר שפנו לכיוון הים בוצרו בחומה יחידה, שיסודותיה נחפרו לעומק שמתחת לפני הים, ואשר לאורכה נבנה מספר מועט יחסית (לחומה המזרחית) של מגדלי שמירה ותצפית.
בשלב השני של בניית עתלית - בשנות ה-50 של המאה ה-13 - נוספו מסביב לחומה זו שמונה אולמות בחצי גורן שהפכו את עתלית למצודה קונצנטרית מושלמת וקירבו את טבעת ההגנה אל שפת הים.
מתכנני המבצר, ששאפו שיהיה מוקף מים ככל הניתן, בחרו למקם אותו על חצי אי קטן בפינה הצפון-מערבית של האזור אותו תחמה החומה החיצונית.
לאור ההגנה הטבעית שהעניק הים רוכזו עיקר מאמצי הביצור בצלע המזרחית של המבצר, המקום בו חובר ליבשה.
מערכת הביצורים בפאה זו כללה חפיר בנוי אבני גזית עצומות (1), אשר נחפר לעומק של שישה מטרים.
החפיר הפריד לחלוטין את לשון היבשה עליה מוקם המבצר מהיבשת וכדי להיכנס אל המבצר היה צורך לחצותו בקרקעיתו.
לצורך כך נבנו בצידו המזרחי של החפיר שני מעברים בעלי שיפוע מתון: האחד למעבר הולכי רגל (2) והשני למעבר עגלות (3).
מעברו המערבי של החפיר נבנתה החומה הראשונה של המבצר (4).
היא התנשאה לגובה של 16 מטרים, וממנה בלטו שלושה מגדלים רבועים (5) אשר שלטו על השטח המת שבתחתית החומה.
בתוך החומות נבנו מסדרונות רחבים וחרכי ירי, דבר שאיפשר ניידות ועמדות אש נוחות למגיני המבצר.
בדומה למבצרים אחרים שבנו הצלבנים, החומה הכילה למעשה שני מפלסי ירי: הראשון בחרכי הירי שהותקנו בתוך החומות והשני בראש החומה המשונן.
בכל אחד משלושת המגדלים נבנו שני פתחים, אחד בדרום המגדל ואחד בצפונו, אשר הובילו אל החפיר ושימשו פתח יציאה נסתר לפשיטות על מחנה האויב במקרה של מצור על השערים הראשיים.
מבין שלושת המגדלים החיצוניים השתמר המגדל הדרומי בצורה הטובה ביותר.
זהו גם אחד המקומות הבודדים במבצר ששופצו על ידי הממלוכים, אשר הגביהו את המגדל תוך שימוש באבני בנייה קטנות, והתקינו בראשו חרכי ירי.
מאחורי החומה הראשונה של המבצר נבנתה חומה נוספת (6), גבוהה יותר מהחומה החיצונית ובה שובצו שני מגדלי ענק (7) שהיוו את חזיתו המזרחית של המבצר הפנימי.
גובהם של המגדלים היה 34 מטרים, וכך הם התנשאו מעל החומה החיצונית בדיוק באותו הגובה שחומה זו התנשא מעל החפיר.
מגיני המבצר שאיישו את העמדות שבחומה הפנימית הגבוהה, היו יורים את חיציהם מעל לראשיהם של עמיתיהם שבחומה החיצונית.
פאות המבצר שפנו לכיוון הים בוצרו בחומה יחידה (8), אשר לאורכה נבנה מספר מועט יחסית של מגדלי שמירה ותצפית.
יסודותיהן של החומות נחפרו לעומק שמתחת לפני הים.
דבר זה הגן על החומות מפני אחת הסכנות הגדולות ביותר באותה התקופה: חיל החפרים.
הימצאותם של היסודות מתחת למפלס פני הים מנע חפירה עד אליהם ומיטוטם, כיוון שכל מנהרה שהייתה נחפרת מתחת לחומות הייתה מוצפת עד מהרה במי ים.
הכניסה למבצר נעשתה באופן סדיר משער שנבנה בפאתו הדרומית (9), ואשר נמצא בין החומה הפנימית לחיצונית.
השער הוביל אל מסדרון ארוך (10) אשר נשלט באש ובתצפית משתי החומות.
בפאה הצפונית, מול השער הראשי, נבנה שער נוסף (11), אולם הוא הוביל אל הים בלבד ולרוב לא נעשה בו שימוש.
הכניסה למבצר עצמו, נבנתה בחלק הצפוני של החומה הפנימית.
מכניסה זו הוביל אל תוך המבצר מסדרון צר (12) שמצידו הדרומי חומה ומצידו הצפוני קמרונות ששימשו במגוון שימושים.
במעבה החומה הפנימית נבנה מסדרון צר (13) שקישר בין שני מגדל הענק, חיבר את החדרים שבהיקפה של החצר הפנימית והוביל לגרם מדרגות ממנו עלו אל קומתו השנייה של המבצר.
שרידי המגדל הצפוני מבין שני מגדלי הענק מתנשאים לגובה רב, וניתן ללמוד דרכו על אופן החלוקה לחדרים במבצר.
מגדל זה היה בעל שלוש קומות.
הגישה אל קומתו הראשונה הייתה מהמסדרון שבחומה הפנימית ואילו הגישה לקומה השנייה נעשתה דרך גרם המדרגות שבמסדרון זה.
הקומה השלישית הייתה שווה בגובהה לגובה שתי הקומות שמתחתיה יחדיו והיא נבנתה מקמרונות צולבים.
האולם שבקומה השלישית היה מהמפוארים במבצר כולו, והתבליטים שעל צלעות הקמרונות רומזים על חשיבותו בעיני בוניו.
ממגדל הענק הדרומי נותרו רק שרידי היסוד, אולם יש להניח כי הוא דמה לזה הצפוני בפארו.
הכנסייה של המבצר (14) נודעה במשך השנים כאחת מהיפות שבדוגמאות האדריכלות הגותית בישראל, אולם רעש האדמה של שנת 1837 החריבה כמעט עד היסוד.
מתיאורים שיש בידינו עולה כי לכנסייה היה אפסיס ראשי אשר פנה לכיוון מזרח ומלבדו עוד שלוש אפסידות נוספות.
הכנסייה נבנתה בצורה א-סימטרית ובסגנון גותי "קלאסי".
שרידי קירות הכנסייה, על חלונותיהם, מונחים היום במרכז המבנה.
ממערב לכנסייה נבנה אולם קטן ומפואר (15).
בצידו המערבי של המבצר, לאורך החומות נבנו מספר רב של אולמות (16), ביניהם גם מטבח (17) וחדר אוכל גדול (18).
מאולמות אלו, אשר הם הקרובים ביותר לים, לא נשאר היום כמעט דבר.
בחלקו הדרומי של המבצר נבנה מזח (19) לעגינת סירות.
היציאה למזח זה הייתה מהחצר הדרומית שמדרום למחסנים (20).
מורד הכניסה לחפיר אשר יועד למעבר אדם
מורד הכניסה לחפיר אשר יועד למעבר עגלות
מסדרון הכניסה11. שער הכניסה הצפוני (שער הים)
13. מסדרון קישור בין מגדלי הענק ומדרגות לקומה העליונה
מבצר כפרלט (ידוע גם כמבצר הבונים) הוא שמו של מבצר קדום מתקופת ימי הביניים, שנמצא בתחומי מושב הבונים שבמישור החוף.
המבצר בנוי על גבעת כורכר שגובהה כשלושים מטרים, הנמצאת כ-800 מטרים ממזרח לקו החוף, כשמונה קילומטר מדרום לעתלית וכחמישה עשר קילומטרים מצפון לעיר קיסריה.
אין עדויות בהיסטוריה הכתובה על בנייתו של מבצר כפרלט, וקביעת התקופה בה הוקם מתבססת בעיקר על סגנונו האדריכלי.
זהו אחד המבצרים הבודדים ששרדו בארץ ישראל בעל מגדלים עגולים.
מרבית המבצרים שנבנו בתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית מתאפיינים במגדלים רבועים, סגנון שיובא על ידי הצלבנים האירופאים מארצות מוצאם.
מגדלים העגולים הם מהמאפיינים הבולטים של הבניה הערבית בתקופה שקדמה לכיבוש ארץ ישראל בידי הצלבנים.
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל נהרסו מרבית היישובים לאורך מישור החוף, והאזור, שהפך לאזור ביצות נטוש מתושבים, התגלה עד מהרה על ידי הביזנטים כאזור חסר הגנה צבאית שניתן לפלוש אליו בקלות יחסית.
המבצרים המוסלמים היו המענה הטוב ביותר לו היו מסוגלים הערבים, ששליטתם בים הייתה דלה ביותר ולא החזיקו כל צי שהוא (אף לא צי סוחר).
מצודות אלו נבנו באזורים בהם הייתה הגישה אל החוף קלה ואשר היוו נקודות החפה אפשריות לצי הביזנטי המפותח.