tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ידועה בזכות הציורים הגדולים שלה, המשלבים מגוון הערות היסטוריות וטכניקות ציוריות.
היא חיה ועובדת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 2003 לאורה שכרה האנגר/מחסן בכתובת .i365 Mission Road LA.
CA והקימה בו את הסטודיו שלה.
בשנת 2013, היא הפכה את חלל עבודתה בסטודיו, לחלל תצוגה/גלריה, וקראה למקום בשם "356 Mission" על שם הרחוב בו היה הסטודיו שלה, בשיתוף פעולה עם סוחרי האמנות גאווין בראון וונדי יאו.
זמן קצר לאחר מכן היא שכרה מקום נוסף בצ'יינה טאון, לוס אנג'לס שכלל את החנות לספרי לאמנות Ooga Booga # 2. בשנת 2019 חלל האמנות/ הגלריה "356 Mission" נסגר בגלל סיום השכירות.
בשנת 2003 אוונס הציגה את התערוכה הנודדת, הראשונה שלה במוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס .
עבודתה של אוונס הוצגה בתערוכות יחיד ב-Secession, וינה (2015); במוזיאון קונסטון בון (2011); במוזיאון בונפנטן (2007); ב-Kunsthalle Zürich (2006); במרכז אמנויות קמדן, לונדון (2006); במוזיאון מילווקי לאמנות (2003); מוזיאון לאמנות אספן , קולורדו (2003); ובמוזיאון איזבלה סטיוארט גרדנר, (2001).
באמצע הקריירה האומנותית שלה, אוונס הציגה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית מנובמבר 2017 עד פברואר 2018.
אוונס נולדה בשנת 1970 באוקליד, אוהיו וגדלה בנורווק, אוהיו הסמוכה.
היא קיבלה את התואר הראשון B.F.A שלה בציור מבית הספר לעיצוב ברוד איילנד בשנת 1992. לאחר סיום הלימודים עברה ללוס אנג'לס ללימודי תואר שני.
בשנת 1994 למדה בבית הספר לציור ופיסול בסקווהגן וקיבלה את תואר שני במכון לאמנויות בקליפורניה באותה שנה.
בשנת 2015, אוונס עשתה ציורים המבוססים על לוחות דפוס שנקראים לוחות סטריאוטיפים מתקופת מלחמת העולם השנייה שגילתה מתחת לגג הרעפים של ביתה בלוס אנג'לס.
חלק ניכר מעבודותיה האחרונות, היו ציורים ששילבו צבע שמן מסורתי עם תמונות מודפסות שעברו מניפולציה דיגיטלית באדובי פוטושופ.
בנוסף לציור, אוונס יצרה גם ספרי אמנים .
החל משנת 2016 היא העבירה שיעורים במכללה לעיצוב ArtCenter .
בינואר 2013 הציגה אוונס 12 ציורים חדשים בבניין ב-i365 Mission Road, מעבר לנהר במרכז העיר לוס אנג'לס .
אוונס המשיכה לנהל את החלל הזה," 356 Mission" כחלל תצוגה בשיתוף פעולה עם גאווין בראון וונדי יאו.
במאי 2018 נסגר "356 Mission" לאחר סיום חוזה השכירות לחמש שנים.
חנות הספרים אוגה בוגה נותרה פתוחה במיקום החנות המקורי שלה בצ'יינה טאון, לוס אנג'לס.
לאורה אוונס וגאווין בראון הואשמו בכך שהיו מעורבים בג'נטריפיקציה (השבחת הרובע והפיכתו לרובע יוקרתי) של שכונה היספנית בעיקר ממעמד הפועלים עם הגלריה ללא מטרות רווח שלהם "356 Mission" בשכונת בויל הייטס , בצד המזרחי של לוס אנג'לס .
פעילים מקבוצות שונות שהתנגדו לג'נטריפיקציה, מחו כנגד הגלריה והתערוכות שלה בלוס אנג'לס ובעיר ניו יורק.
אוונס טענה כי המפגינים הציקו לה ואיימו עליה, כולל איומי מוות.
בנובמבר 2017 היא כתבה הודעה פומבית בנוגע לנושאים אלה, לאחר מחאות כנגד תערוכת אמצע הקריירה שלה שנפתחה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
גלריית האמנות "356 Mission" נסגרה בשנת 2019 בשעה שחוזה השכירות של המקום הסתיים ואוונס לא הייתה מעוניינת לחדש אותו.
אוונס הייתה הראשונה שהוענק לה פרס בלואיז מטעם חברת הביטוח בלואיז, בארט בזל בשנת 1999. היא קיבלה את פרס וילארד ל.
מטקאלף באמנות, מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות בשנת 2001, והייתה עמית לאמנויות באקדמיה האמריקאית בברלין באביב 2007. בשנת 2015 הוענק לה פרס רוברט דה נירו האב על שעורי האמנות והתרגול בציור שהיא ערכה והגישה.
1998 - גלריית סאצ'י הציגה לצד אליזבת פייטון עם יתר משתתפי התערוכה.
לארס (לאורי) יוהנס אינגמן (בפינית: Lars (Lauri) Johannes Ingman; 30 ביוני 1868–25 באוקטובר 1934) היה פוליטיקאי ואישיות דתית בפינלנד, ראש ממשלת פינלנד בשתי קדנציות (1918–1919, 1924–1925) והארכיבישוף של טורקו (1930–1934).
אינגמן היה הפרופסור לתאולוגיה פרקטית באוניברסיטת הלסינקי ופוליטיקאי שמרן מטעם מפלגת הקואליציה הלאומית.
אינגמן כיהן בראשות הממשלה תחת נשיאי פינלנד קארלו יוהו סטולברג ולאורי קריסטיאן רלנדר.
אינגמן, יליד תאובה, האימפריה הרוסית, דבר שוודית בתור שפת אם.
אינגמן, כאחיו, החל את לימודיו במסגרת דתית והתמחה מאוחר יותר בתאולוגיה של הכנסייה הלותרנית של פינלנד.
בשנת 1890 התמנה לכומר ובהמשך לימודיו קיבל תואר פרופסור לפילוסופיה.
למשך מספר שנים עסק אינגמן בחינוך דתי ומצא עניין רב בפדגוגיה.
אינגמן השלים את הדוקטורט שלו בלימודי תאולוגיה לבסוף בשנת 1907.
משנת 1905 והלאה החל אינגמן להתערב בפוליטיקה והיה חבר האספה המנהלית של הדוכסות הגדולה של פינלנד שהתכנסה בהלסינקי והייתה בחסות קיסר רוסיה.
לאחר מלחמת האזרחים הפינית התמנה אינגמן בנובמבר 1918 לראש ממשלת פינלנד מטעם מפלגת הקואליציה הלאומית.
מממשלתו החדשה נדרש לקבל את תנאי מדינות ההסכמה בסופה של מלחמת העולם הראשונה לבטל את המלוכה הגרמנית בפינלנד שבראשה עמד פרידריך קרל, מלך פינלנד ומקורבו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
בשנת 1924 נבחר אינגמן לעמוד בראשה של ממשלה חדשה ובמהלך כהונתו השנייה ניסה ללא הצלחה לתמוך בבחירתו של קארלו יוהו סטולברג לקדנציה נוספת בתור נשיא פינלנד.
אינגמן התמנה בשנת 1930 להיות ארכיבישוף טורקו וארבע שים מאוחר יותר הוא נפטר בעודו בתפקיד.
חשיבותו המרכזית של אינגמן להיסטוריה של פינלנד התרחשה כאשר קבע את מדיניות החוץ של ארצו בסופה של מלחמת העולם הראשונה.
לאורה ברלין היא שחקנית ודוגמנית גרמנייה.
בגיל 15 התגלתה ברלין על ידי סוכנות דוגמניות והחלה לעסוק בדוגמנות.
שנתיים לאחר מכן הצטרפה לסוכנות הדוגמניות VIVA Models והשתתפה בתצוגות אופנה רבות בהן עבור המותגים הוגו בוס ובלנסיאגה.
במקביל עבדה עבור IMG Models והוזמנה באופן קבוע לתצוגות בפריז ולמילאנו.
בגיל 17, היא הופיעה על השער של המהדורה האיטלקית של המגזין Elle .
היא המשיכה להופיע במגזיני אופנה אחרים.
מאז סיום לימודיה ב-2009, היא עבדה במשרה מלאה כדוגמנית והוחתמה בכמה סוכנויות דוגמניות מפורסמות מרחבי העולם.
לאחר שרכשה את ניסיון המשחק הראשוני שלה משיעורי תיאטרון בבית הספר ושיעורי משחק פרטיים, היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בגיל 19 בתפקיד ראשי (שלגיה) בסרט הטלוויזיה "שלגיה" של הבמאי תומאס פרוינדנר ששודר בערוץ ARD.
שיתוף פעולה עם סוכנויות שחקנים הוביל לפרויקטים נוספים של סרטים בהם השתתפה.
ברלין הופיעה במספר אתרי פרסום של מותגים ידועים וכן בקליפ של להקת הרוק Oomph!.
בשנת 2013 גילמה את שרלוט מונטרוז בסרט הפנטזיה הגרמני "Ruby Red".
שנה לאחר מכן שיחקה בסרט הקולנוע "Sapphire Blue" לצד יאניס ניוונר ופלוריאן בארתולומי.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "Emerald Green" בהשראת סדרת הספרים של קרסטין גייר Ruby Red Trilogy.
באותה שנה שיחקה ברלין בתפקיד הראשי בקליפ של השיר 1,40m של פרינץ פי.
בין השנים 2016–2017 הופיעה בתור ג'ני הולסהוף בסדרת האינטרנט Alles Liebe, Annette" ששודרה ב-YouTube .
בין לבין שיחקה בסדרות טלוויזיה רבות.
בשנת 2021 לוהקה ברלין לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים: ולהאלה".
בסדרה מגלמת ברלין את אמה מנורמנדיה.
מרן פרק: "Das verlorene Kind" 2018–הווהNotruf Hafenkante ד"ר אווה גרינברג סדרה רגילה 2019 אינגה לינדסטרום אסטריד פרק: "Auf der Suche nach Dir" 2020Breaking Even שרלוט לינדמן תפקיד ראשי 2022–הווה ויקינגים: ולהאלה אמה מנורמנדיה תפקיד ראשי, 14 פרקים
שנה כותרתתפקיד הערות 2016–2017Alles Liebe, Annette ג'ני 4 פרקים
שנהשיר אמן הערות 2006 "כוח האהבה" ליאורה
לאורה סיניוטקינה (בלטבית: Laura Siņutkina; נולדה ב-13 בפברואר 2003) היא כדורגלנית לטבית המשחקת בעמדת השוערת בפ.ס.
סיניוטקינה ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ב-17 בספטמבר 2020, בהפסד 0–9 ל.
בהופעתה השנייה בנבחרת הפסידה נבחרתה 0–20 ל, כשסיניוטקינה עומדת בשער במחצית הראשונה וסופגת בה שמונה שערים.
לאורה מנצ'ינלי (באיטלקית: Laura Mancinelli; 18 בדצמבר 1933 – 7 ביולי 2016) הייתה גרמניסטית, מתרגמת וסופרת איטלקייה.
מנצ'ינלי כתבה גם טקסטים אקדמיים, ספרי ילדים, חיבורים (רבים מההיסטוריה של ימי הביניים) ורומנים היסטוריים.
לאורה מנצ'ינלי נולדה באודינה ב-1933 והתגוררה ברוברטו במשך ארבע שנים לפני שעברה לטורינו עם משפחתה ב-1937.
לאחר השכלתה ולימודיה בבית הספר, היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת טורינו בשנת 1956 עם תואר בספרות גרמנית עם התמקדות בספרות מודרנית.
בשנים שלאחר הדוקטורט היא לימדה מבלי לוותר מעולם על תשוקתה לתרבות הגרמנית של ימי הביניים.
ב-1969 היא כתבה את החיבור "שיר הניבלונגים.
בשנות ה-70 לימדה פילולוגיה גרמנית באוניברסיטת ססארי ולאחר מכן נקראה בוונציה על ידי הגרמניסט לדיסלאו מיטנר, ב-1976 היא ייסדה את המחלקה להיסטוריה של השפה הגרמנית באוניברסיטת קה פוסקרי בוונציה.
בעצת עמיתו וחברו, קלאודיו מגריס, ב-1972 ערכה ותרגמה לאיטלקית מהכרך המקורי, שירת הניבלונגים, ואחריו ב-1978 טריסטן (גוטפריד פון שטרסבורג) וב-1989 גרגוריוס והיינריך המסכן (הרטמן פון אואה).
לאחר שחזרה לטורינו כבעלת הקתדרה לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטה, ב-1981 ערכה לאורה מנצ'ינלי את הופעת הבכורה שלה בסיפורת, והוציאה לאור את "שנים עשר אבי המנזר של Challant", רומן היסטורי שהמחברת החלה לכתוב ב-1968. לאחר מכן הגיעה "רוח הרפאים של מוצרט" ב-1986 ו"הנס של אודיליה הקדושה" ב-1989.
בתחילת שנות ה-90, מושפעת מטרשת נפוצה, לורה מנצ'ינלי עזבה את הקתדרה לפילולוגיה גרמנית.
משנת 1994 ואילך, היא התמסרה כולה לכתיבה ופרסמה יותר מחמש עשרה יצירות לאורך העשור, למרות אשפוזים בבית חולים ושיקום ממושך.
ב-2009 פרסמה את הרומן "המשקפיים של קאבור", ואחריו "שני סיפורי אהבה" ב-2011, פרשנויות חופשיות לסיפורם של שני זוגות מפורסמים, קרימהילד וזיגפריד, טריסטן ואיזולדה.
מנצ'ינלי מתה ב-7 ביולי 2016 בטורינו כתוצאה ממחלתה.
טקס הפרידה התקיים ב-11 ביולי 2016 בבית הקברות המונומנטלי של טורינו; ההלוויה התקיימה בגלות בעמק סוסה, שם הסופרת שילמה את אחד הרומנים שלה.
היא קיבלה מספר פרסים בתחום הספרות.
בשנת 2005 היא התקבלה למסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
(Mozart's Ghost) שנה 1986 (לא תורגם לעברית)
(Amadé) שנה 1990 (לא תורגם לעברית)
(The emperor's eyes) שנה 1994 (לא תורגם לעברית)
(Raskolnikov) שנה 1996 (לא תורגם לעברית)
לאורה לנדייל (בשם נעוריה פולק, בהונגרית: Lengyel Laura; אויפהרטו, 28 במרץ 1874 – בודפשט, 2 ביוני 1954) הייתה סופרת, מבקרת, עיתונאית יהודייה-הונגרייה רבת פעלים, וכתבה הן מחזות והן עשרות רומנים.
לאורה פולק נולדה במשפחה יהודית כבתם של הנריק פולק (1850–1907) סוחר תבואה ושל אנה כ"ץ.
היא השלימה את לימודיה בדברצן ובסולנוק.
המחקר הראשון שלה על רסקולניקוב של דוסטויבסקי בחטא ועונשו פורסם בכתב העת אלט (Élet) ב-1895.
לאחר מכן עבדה ב"בודפשטי הרלאפ" (Budapesti Hírlap) כמבקרת תיאטרון.
ב-1912 היא הייתה ראש המדור לספרות ותיאטרון.
בשנת 1927 הפכה לעובדת של, פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap).
על שם נקרא היום גן הילדים בעיר הולדתה.
בתה אנה דניאל היא סופרת והיסטוריונית ספרותית.
הבנה וסליחה לחולשות אנושיות היא החוט המנחה את יצירותיה.
היא יצרה רמה גבוהה של טעם מעודן.
בכורה ב-30 בספטמבר 1921. התיאטרון ההונגרי.
בכורה ב-6 באפריל 1922. תיאטרון שדרת אנדראשי.
בכורה ב-23 במרץ 1923. התיאטרון הלאומי (בודפשט).
לאורה בנקרת' היא כדורגלנית גרמנייה, המשחקת בעמדת השוערת בפרייבורג מהבונדסליגה לנשים.
בנקרת' החלה את קריירת הכדורגל שלה בגיל 5 בלבד, כהשצטרפה למחלקת הילדים של המועדון בניגן ב-1997. ב-2008 עברה למחלקת הנוער של וולפנהיילר שאלשטאדט.
ב-2008 הצטרפה בנקרת' למחלקת הנוער של פרייבורג , כשהיא משחקת במסגרת הבונדסליגה הצעירה .
ב-2009 קודמה השוערת לסגל הקבוצה הבוגרת המשחקת בבונדסליגה לנשים כשוערת המחליפה, ואת הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ערכה ב-20 בספטמבר 2009, בהפסד הביתי 1:0 ליינה .
בהמשך עונת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת של פרייבורג, שותפה השוערת רק בשלושה משחקים.
בעונה שלאחר מכן שותפה השוערת בשישה משחקים, ובעונת 2011/12 שותפה ב-12 משחקים.
החל מעונת 2012/13 הפכה בנקרת' לשוערת הפותחת של פרייבורג, ובקיץ 2014 היא מונתה לקפטנית הקבוצה .
מספר שבועות לאחר חתימתה של בנקרת' בבאיירן מינכן, ספגה השוערת פציעה ברצועה הצולבת הקדמית במהלך משחק נגד ורדר ברמן , מה שהוביל לכך שזה היה משחקה האחרון במדי פרייבורג.
לקראת עונת 2018/19 עברה בנקרת' לבאיירן מינכן.
את הופעת הבכורה של בקבוצה ערכה ב-17 באפריל 2019, בתיקו 1:1 נגד זאנד .
בעונת 2020/21 בנקרת' שמרה על רשת נקייה במשך 783 דקות רצופות בבונדסליגה, כשהיא קובעת בכך שיא בונדסליגה חדש למספר דקות ללא ספיגה.
בתום העונה זכתה השוערת יחד עם הקבוצה באליפות גרמניה.
עם תחילת עונת 2022/2023, איבדה בנקרת' את מקומה כשוערת הפותחת של באיירן, כשמחליפה אותה השוערת מאלה גרוס.
לקראת עונת 2023-24 חתמה בנקרת' באולימיפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
ב-17 במאי 2025 חתמה בנקרת' על חוזה שמחזיר אותה לפרייבורג.
בנקרת' שיחקה לראשונה במדי גרמניה ב-11 במאי 2008, בניצחון 6:0 של נבחרת גרמניה עד גיל 16 על דנמרק.
לאחר שערכה את הופעת הבכורה שלה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 17 בניצחון 6:0 על שווייץ ב-14 באפריל 2009, ניצחה בנקרת' יחד עם נבחרתה באליפות אירופה עד גיל 17 , שנערכה ב-2009 בשווייץ, אך לא שיחקה כיוון ששימשה כשוערת המחליפה.
במדי נבחרת גרמניה עד גיל 19 , לקחה בנקרת' חלק באליפות אירופה עד גיל 19 , שנערכה ב-2010 במקדוניה.
בטורניר הודחה גרמניה בחצי הגמר, לאחר שהפסידה 5:3 בפנדלים לצרפת, הזוכה העתידית.
באותה שנה, הייתה בנקרת' חלק מסגל נבחרת גרמניה שזכתה בגביע העולם עד גיל 20 שנערך על אדמת גרמניה, אך לא לקחה חלק בטורניר כיוון ששימשה כשוערת השלישית, אחרי אלמות' שולת' ודזירה שומאן .
בגביע העולם עד גיל 20 שנערך ב-2012 ביפן, לקחה בנקרת' חלק בכל ששת משחקי הטורניר, כשהיא שומרת על רשת נקייה בחמישה משחקים, למעט הגמר בו הפסידה 1:0 לנבחרת ארצות הברית.
בנקרת' זכתה בפרס כפפת הזהב בטורניר.
באוקטובר 2012, זומנה בנקרת' לראשונה לסגל נבחרת גרמניה.
ליורו 2013 שנערכה בשוודיה, זומנה השוערת במקום קתרין לנגרט , והפכה לאלופת אירופה יחד עם הנבחרת.
ב-24 במאי 2015 זומנה בנקרת' על-ידי המאמנת סילביה נייד לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 2015 שנערך בקנדה.
כבכל הזימונים הקודמים, בנקרת' לא שותפה בטורניר וסיימה במקום הרביעי יחד עם הנבחרת.
עקב פציעה של השוערת הראשונה אלמות' שולת', ערכה בנקרת' את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ב-26 בנובמבר 2015 במשחק נגד נבחרת אנגליה, בו לא ספגה אף שער.
ב-2016, נכללה בנקרת' בסגל נבחרת גרמניה למשחקים האולימפיים בברזיל, אך לא שותפה במשחקים.
יחד עם הנבחרת זכתה היא במדליית הזהב, כשניצחה את נבחרת שוודיה 2:1 בגמר.
אחרי הזכייה הוענק לזוכות מדליית עלה הדפנה הכסוף.
בנקרת' נכללה בסגל נבחרת גרמניה ליורו 2017 אך לא שותפה במשחקים, בסופם הודחה גרמניה אחרי שהפסידה לדנמרק ברבע הגמר.
בנקרת' זומנה על-ידי המאמנת מרטינה פוס-טקלנבורג לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 2019.
אולימפיאדת ריו; מדליית זהב: 2016
לְאוֹרוֹ נִסַּע וְנֵלֵךְ (בהגייה אשכנזית לאורו נהגה לאוׂירוׂי) הוא שיר חסידי שמשמש במגזר החרדי כהמנון ליווי לכניסת רב לאירוע,
השיר הולחן במקור לרגל חתונת נכדת הרב משה יהושע הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, (בת בנו הרב מנחם מנדל) – שרה רבקה, עם נכד הרב אליעזר הגר האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, (בן בנו הרב יעקב) - ברוך הגר.
השיר הולחן על ידי מנחם מנדל פולק ויצא לאור באלבום בשם "מזל וברכה" בט' בכסלו תשס"א, בביצוע של אברהם ויס.
בסוף הקינה ארזי הלבנון נאמר "לצדק ימלוך מלך...
לאורו נסע ונלך", יש שכתבו שההמנון מתבסס על מילים אלו.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 חידשו את השיר בישיבת פוניבז', לאחר מספר שנים השיר שימש כתחליף להמנון "ימים על ימי מלך" ובכניסת רב לאירוע כל שהו שרו הקהל גם את המנון זה.
ההמנון נתפס בציבור בעיקר לכבוד הרב חיים קניבסקי, ההמנון גם הפך לסיסמה של יהדות התורה בבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
לשיר הוסיפו גם מילים ביידיש: ", , עד כי הוא לבדו ימלוך מלך / משיח, במהרה בימינו, ומלכינו בראשינו".
קרלו לאורי טורבלד מלמברג (בפינית: Kaarlo Lauri Torvald Malmberg; 8 במאי 1888 – 14 במרץ 1948) היה לוטננט גנרל פיני שהשתתף במלחמת האזרחים הפינית, מלחמת החורף ומלחמת ההמשך.
כיהן למשך תקופה קצרה כשר ההגנה וכמפקד העליון של הצבא הפיני.
מלמברג נולד ב-8 במאי 1888 בהלסינקי שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
אמו, הייתה איינו מלמברג - סופרת מוכרת ופעילה פוליטית לעצמאות פינלנד.
כמו צעירים פינים רבים, מלמברג עזב את פינלנד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והתגייס לצבא הקיסרות הגרמנית.
הוא לחם בשורותיו במהלך המלחמה, שלאחריה הכריזה פינלנד על עצמאותה.
עם הכרזת העצמאות, פרצה בארץ מלחמת אזרחים בין הצבא הלבן שנתמך בידי הגרמנים, לצבא האדום שנתמך בידי ברית המועצות.
מלמברג התגייס לצבא הלבן ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
לאחר מכן הוא התגייס לצבא פינלנד.
במקביל, הוא התגייס ל"משמר האזרחי" - מיליציה סמי-צבאית של הימין הקיצוני.
ב-1921 הוא הפך למפקד הארגון.
בשנותיו הראשונות, הצבא הפיני היה נתון במשבר פיקודי חמור.
הקצונה הוותיקה עברה ברובה את הכשרתה בצבא האימפריה הרוסית, בעוד הקצינים הצעירים יותר היו בוגרי הצבא הגרמני והיו נאמנים פחות לממשלה הדמוקרטית.
כתוצאה מכך, מפקדי הצבא התחלפו בתדירות גבוהה.
ב-16 באפריל 1925 נבחר מלמברג למפקד הצבא.
למרות גילו הצעיר ודרגתו הנמוכה יחסית הוא נחשב למועמד פשרה.
מחד, הוא היה בוגר הצבא הגרמני, ומאידך, היה נאמן ללא עוררין לממשלה.
במקביל, הוא מונה גם לשר ההגנה.
עם זאת, גם הוא לא החזיק מעמד בתפקיד זמן רב, וב-1 באוקטובר של אותה שנה פוטר משני תפקידיו.
בפברואר 1932, התמרדו הקצינים הצעירים בצבא פינלנד (מרד מנצלה) כנגד הממשלה הדמוקרטית.
מלמברג הביע תמיכה במרד, אולם נמנע מלהצטרף אליו בפומבי.
למרות זאת, רבים מאנשי המשמר האזרחי הצטרפו למרד, שנכשל לבסוף.
עם זאץ, עם פרוץ מלחמת החורף כנגד ברית המועצות, הוא חזר לצבא ומונה למפקד גזרת חבל קרליה.
הוא המשיך לשרת במהלך מלחמת ההמשך.
עם סיום המלחמה ב-1944 הוא עזב את הצבא.
כמו כן, כחלק מתנאי הסכם השלום, נאלצה ממשלת פינלנד לפרק את המשמר האזרחי שבראשו עמד.
מלמברג נפטר בהלסינקי ב-14 במרץ 1948. לאחר מותו הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
לאורה תרזה אלמה-טדמה הייתה ציירת בריטית שהמתמחתה בסצנות ביתיות וז'אנריות של נשים וילדים.
18 מציוריה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בעלה, סר לורנס אלמה-תדמה, היה גם הוא צייר.
בתו של ד"ר (שהיה אחיו של ד"ר ), היו לה שתי אחיות שהיו גם הן ציירות (אמילי למדה אצל , ואלן אצל פורד מדוקס בראון).
בהגיעו ללונדון בתחילת ספטמבר 1870 עם בנותיו הקטנות ואחותו, אלמה-תדמה לא בזבז זמן ביצירת קשר עם אפס, ונקבע שהוא יעביר לה שיעורי ציור.
במהלך אחד מאלה, הוא הציע נישואין.
מכיוון שהיה אז בן שלושים וארבע ולאורה הייתה רק בת שמונה עשרה, אביה התנגד בתחילה לרעיון.
לבסוף הסכים ד"ר אפס בתנאי שהם ימתינו עד שיכירו זה את זה טוב יותר.
הם נישאו ביולי 1871, אף שנישואים שניים אלה התבררו כחסרי ילדים, הם גם התגלו כעמידים ומאושרים, כאשר לורה פעלה כאם חורגת לבנות בעלה מנישואיו הראשונים.
הסלון של פריז ב-1873 העניק לאלמה-תדמה את הצלחתה הראשונה בציור, ובשנת 1878, בתערוכה הבינלאומית של פריז, היא הייתה אחת משתי האמניות האנגליות היחידות שהציגו.
התצוגות האחרות שלה כללו את האקדמיה המלכותית (מ-1873), את גלריית גרוסוונור בלונדון.
אלמה-תדמה הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
היא גם עבדה מדי פעם כמאיירת, במיוחד עבור The English Illustrated Magazine, והייתה ידועה כמארחת במגוריהם בלונדון בריג'נטס פארק ולאחר מכן בגרוב אנד רואד.
אלמה-תדמה נפטרה ב-15 באוגוסט 1909; בעיתון "טיימס" שהודפס יומיים לאחר מכן נכתבו הנסיבות שהובילו למותה:
ליידי אלמה-תדמה בילתה את החודשים יוני ויולי בבית חולים בגרמניה, ממנו חזרה לפני מספר ימים במצב חלש מאוד.
הומלץ לה לעזוב את העיר מיד, והיא נכנסה למוסד ב.
כאן מחלתה קיבלה לפתע תפנית קריטית ביום שישי האחרון והיא נפטרה ללא כאב לאחר חוסר הכרה של שעות רבות בליל יום ראשון.
בשנה שלאחר מכן התקיימה תערוכת זיכרון לעבודותיה באגודה לאמנות יפה.
אלמה-תדמה התמחתה בסצנות ביתיות וז'אנריות סנטימנטליות ביותר של נשים וילדים, לעיתים קרובות במסגרות ובסגנון ההולנדי של המאה ה-17, כמו "התחלה של אהבה", "סבבה", "מזמור", "ליד הדלת" ו"שמש".
היא ציירה כמה נושאים ונופים קלאסיים הדומים לאלו של בעלה, אבל באופן כללי הושפעה בעיקר מאמנות הולנדית של המאה ה-17, שהייתה הרבה פחות מאופקת ביצירתה משלו.
היא למדה את יצירותיהם של ורמיר ודה הוך בביקורים בארצות השפלה.
אלמה-תדמה, כמו בעלה, מנה את עבודתה באופן כרונולוגי בכך שמספרה אותם.
לאורה, המכונה לעיתים דיוקן של כלה צעירה, הוא ציור שמן על בד משנת 1506 מאת אמן הרנסאנס האיטלקי ג'ורג'ונה.
זהו הציור היחיד המוכר של האמן שנחתם ונושא תאריך מטעמו.
יצירה זו מסמנת את נטישתו של ג'ורג'ונה את המודלים שלג'ובאני בליני לטובת סגנון לאונרדי מובהק.
הציור מוצג כיום במוזיאון לתולדות האמנות בווינה, אוסטריה.
הדיוקן מתאר אישה צעירה ככלה.
הוא הוזמן על ידי אדם בשם ג'אקומו, ששמו מופיע בגב הציור.
זהותה של האישה אינה ידועה, אך היא מכונה "לאורה" בשל עלי דפנה (*laurel*) המופיעים ברקע הציור.
מוזיאון לתולדות האמנות מזהה את הדמות כלאורה די נובס, רעייתו של הרוזן הוג דה סאד.
היא נחשבת למועמדת אפשרית להיות מושא שיריו של פטרארקה, המכונים "שירי לאורה", אך דבר זה לא הוכח.
מאחר ש"לאורה" היה שם נפוץ בתקופה, זהות הדמות בציור לא אומתה.
לחלופין, ייתכן שהדמות היא של קורטיזנה - לא מעט ציורים במסורת הוונציאנית שהושפעו מ"לאורה" מציגים דמויות שיש לפרשן כקורטיזנות, לעיתים כמיתוסים או כהתגלמות תכונות מופשטות.
כמו כן, ישנה סברה שהמודל ששימש לציור זה שימש גם כמודל לציורו של ג'ורג'ונה הסערה.
הדיוקן מציג אישה צעירה כהת-שיער, הלבושה בגלימה אדומה עם שוליים מפרווה.
היא אוחזת בגלימה ופותחת אותה מעט, כך ששדה הימני גלוי.
צעיף לבן ודק כרוך על שערה ונשמט על כתפה הימנית.
ברקע הכהה נראים ענפי דפנה, המסגירים את שמה וממסגרים את דמותה.
הדמות אינה מביטה אל הצייר, ומבטה השקט אך המרוכז מופנה לעבר נקודה שמעבר לצופה - מה שמעיד שמחשבותיה נתונות למקום אחר.
שערה אסוף בפשטות, אך קווצת שיער אחת נשמטת על פניה, ויוצרת נופך ארוטי בציור.
טבעה האניגמטי של הדמות מושך את הצופה ויוצר תחושת אי-ודאות באשר לכוונותיה ולזהותה.
כתובת בגב הציור, המתוארכת לתחילת המאה ה-16, מזהה את ג'ורג'ונה כצייר ומספקת את תאריך היצירה – דבר ההופך את הציור ליחיד מסוגו שנושא תאריך מהימן מאת האמן.
"[...] ביום 1 ביוני 1506, נעשה זה בידו של האמן ג'ורג'ו מקסטלפרנקו, עמיתו של האמן וינצ'נצו קטנה, ביוזמתו של מר ג'אקומו."
הציור הוא שמן על בד המתוח על עץ אשוח.
במהלך השנים חלו שינויים בצורת הציור - תחילה נגזר לצורת אליפסה, ולאחר מכן הוחזר לצורתו המלבנית המקורית.
החיתוך לצורת אליפסה יצר תחושת מיידיות חזקה יותר מזו שכנראה התכוון לה האמן.
היצירה מסמנת את מעברו של ג'ורג'ונה מהסגנון של בליני להשפעה ישירה מעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י.
השימוש בצבעים רכים ובטכניקת ההצללה המעודנת *ספומאטו* נובע מהשראתו של דה וינצ'י.
גם ריכוך קווי המתאר סביב פני האישה מושפע מיצירתו של דה וינצ'י, ויוצר דיוקן אינטימי, מסתורי ועמוק.
מאחורי הדמות מופיע ענף דפנה (*Laurus*), סמל לצניעות או לשירה, שעליו מונחת רעלה כלתית.
מחוות פתיחת הגלימה וחשיפת החזה עשויה לסמל פריון, ובהרחבה – אמהות, אהבה, ונישואים שעתידים להתברך בילדים.
כשם שהדפנה מסמלת סגולה מוסרית, כך גם חשיפת השד יכולה להתפרש כביטוי לנאמנותה של הכלה לבעלה.
עץ הדפנה נחשב לסמל של מידה טובה, כפי שמופיע ב-*impresa* של לורנצו דה מדיצ'יי, שם ליווה אותו המוטו: *"Ita ut virtus"* – "כך היא המידה הטובה".
הרעלה שעל כתפיה היא רעלה כלתית, ושדה החשוף מרמז לצניעות המיוחסת לאמזונות – שעל פי האגדה הקדומה, קיבלו את הגברים אך ורק לצורך רבייה, לא לשם עונג מיני.
מכיוון שמוסר התקופה התיר רבייה מינית רק במסגרת הנישואין, רמיזות אלו שימשו כסמל לנאמנותה של האישה הנשואה.
רק מנקודת המבט הצנועה והמהוגנת של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, חשיפת שד הייתה נחשבת לפרובוקטיבית.
במאה ה-16, העירום לא עורר התנגדות, אלא הוצג ברשות הרבים באופן פתוח.
ציור זה הוצג גם הוא בפומבי, ככל הנראה על ידי אציל גאה שביקש לחגוג את יופייה של כלתו - מבנה גופה המלא תאם את אידיאל היופי הוונציאני של התקופה - וכן את סגולותיה ומידת צניעותה.
הציור מופיע תלו על קיר בגלריית הארכידוכס בשנות ה־40 של המאה ה־17.
הכתובת בגב הציור מתארכת אותו ל־1 ביוני 1506. ייחוסו של הציור לג'ורג'ונה אינו שנוי במחלוקת, מאחר שהוא מתועד היטב לאורך השנים.
הוא היה חלק מאוספו של האספן הוונציאני ברתולומאו דלה נאבה, ובהמשך נרכש על ידי דוכס המילטון .
לאחר הוצאתו להורג של הדוכס, עבר הציור לרשות לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה - ומכאן נכנס לאוסף של מוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
לאורה וירג'יניה פרננדס דלגאדו (בספרדית: Laura Virginia Fernández Delgado; נולדה ב-4 ביולי 1986) היא פוליטיקאית וחוקרת מדע המדינה קוסטה ריקאית.
כיהנה כשרת הנשיאות וכשרת התכנון הלאומי והמדינות הכלכלית של קוסטה ריקה.
פרננדס נולדה בפונטרנס שבקוסטה ריקה.
היא למדה פוליטיקה ציבורית ומשילות דמוקרטית באוניברסיטת קוסטה ריקה .
בין השנים 2008–2010 שימשה כיועצת בתוכנית הרפורמה המדינתית של משרד התכנון הלאומי והמדיניות הכלכלית של קוסטה ריקה, בהיותה חברה בסוכנות הגרמנית לשיתוף פעולה טכני (GIZ).
בשנת 2010 הפכה לעובדת מדינה במשרד, ועד לשנת 2014 שימשה כיועצת במשרד.
בין השנים 2014–2018 שימשה כיועצת לאספה המחוקקת של קוסטה ריקה בענייני הוצאות ציבוריות, מימון, הכנסה ורפורמות ממשלתיות.
במהלך הבחירות הכלליות בקוסטה ריקה בשנת 2018 הייתה אחת מהמועמדות לתפקיד סגנית נשיא קוסטה ריקה של המועמד לנשיאות מריו רדונדו פובדה .
בשנת 2018 מונתה לחוקרת במשרד התכנון הלאומי והמדיניות הכלכלית.
היא חקרה תחומים של שיתוף פעולה ממשלתי, תעסוקה ציבורית ורפורמה מנהלית.
היא כיהנה לזמן קצר בין השנים 2020–2021 כמנהלת התכנון האסטרטגי של עיריית קרטגו, לפני שחזרה לתפקידה כחוקרת במשרד התכנון הלאומי והמדיניות הכלכלית.
ב-8 במאי 2022 מינה נשיא קוסטה ריקה רודריגו צ'אבס רובלס את פרננדס לשרת התכנון הלאומי והמדיניות הכלכלית של קוסטה ריקה.
ב-21 ביוני 2024 מינה אותה גם לתפקיד שרת הנשיאות של המדינה.
ב-31 בינואר 2025 התפטרה מתפקידים אלו על-מנת להתמודד על תפקיד נשיאת קוסטה ריקה בבחירות הכלליות בקוסטה ריקה בשנת 2026.
ב-29 ביולי 2025 הכריזה פרננדס באופן רשמי על מועמדתה לנשיאות כחברה במפלגת העם הריבונית (PPSO).
לֶאוּשטיאן (מרומנית: Leuștean, שם מדעי: Levisticum officinale) הוא מין יחידי בסוגו של צמח המשמש כתבלין מאכל, מרכיב חשוב להכנת הצ'ורבה (מרק) הרומנית.
צמח זה מגיע לגובה של בין מטר לשני מטרים ורוחבו בין 60 ל-90 סנטימטרים.
גדל בתנאי שמש מלאה ובתנאי השקיה בינוניים.
בעל עלים ירוקים בהירים, מפורצים ומשוננים כדוגמת עלי הסלרי והפטרוזיליה ונפוץ באירופה ומערב אסיה.
לאוש יאנאצ'ק (בצ'כית: Leoš Janáček; 3 ביולי 1854, הוקוואלדי, מוראביה, האימפריה האוסטרית – 12 באוגוסט 1928, אוסטרבה, צ'כוסלובקיה) היה מלחין צ'כי, הידוע בעיקר בשל יצירתו התזמורתית "סינפונייטה" ובאופרות שלו.
נחשב לאחד מגדולי המלחינים הצ'כים במחצית הראשונה של המאה העשרים.
יאנאצ'ק, בנו של מנהל בית ספר, שר בילדותו במקהלת המנזר בברנו.
בהמשך נסע לפראג ללמוד מוזיקה והתפרנס כמורה למוזיקה.
כמו כן ניצח על מקהלות חובבים שונות.
בשנת 1881 חזר לברנו וייסד שם בית ספר לעוגב, שיהיה בהמשך לקונסרבטוריון של ברנו.
בצעירותו התיידד יאנאצ'ק עם אנטונין דבוז'אק והתחיל להלחין בסגנון רומנטי, מסורתי יחסית, אבל אחרי האופרה שלו "שארקה" (1881) החל סגנונו להשתנות.
הוא חקר מוזיקה עממית מוראבית וסלובקית והשתמש ביסודות שלה במוזיקה שחיבר.
בייחוד התמקד בחקר ובשחזור המקצבים, מתארי הצליל ונטיות הקול של דיבור צ'כי רגיל, מחקר שסייע לו ביצירת המלודיות הווקאליות הייחודיות כל כך באופרה שלו, "ינופה" (1902).
שיטה זו, שהקדימה בהרבה את מודסט מוסורגסקי וצפתה מראש את כתיבתו המאוחרת של בלה בארטוק בסגנונות כאלה, הייתה לסימן היכר אופייני בכתיבתו הווקאלית (סמסון 1977).
הצגת "ינופה" בפראג, בשנת 1916, הייתה הצלחה גדולה והביאה לינאצ'ק, בפעם הראשונה בחייו, תהילה ממשית.
הוא היה אז בן 62 והחל לחבר את היצירות, שבהן הוא נודע ביותר לימים, בסגנון הבוגר שאליו הגיע, לדעת רבים, באיחור רב.
שנה לאחר מכן פגש את קאמילה שטסלובה, צעירה שהאצילה עליו השראה עמוקה בשארית חייו.
חלק גדול מיצירתו של יאנאצ'ק מצטיין במקוריות ובאינדיבידואליות רבה.
המוזיקה שלו טונאלית, אם גם טונאליות מורחבת לאין שיעור, משתמשת בפיסוק חורג מן המקובל, העושה שימוש תכוף במודאליות: "אין מוזיקה ללא סולם.
אטונאליות שמה קץ לסולם מוגדר, ומתוך כך למודולציה טונאלית...
שיר העם אינו מכיר בקיומה של אטונאליות." (הולנדר 1963).
הוא משתמש בתאריות ותבניות ליווי בהבלטה, באמצעות, לדברי ג'ים סמסון, "חתירה קדימה של המוזיקה שלו...
המושגת באופן דומה באמצעים שאינם מקובלים - לעיתים קרובות רצף של פסוקים ,לא גמורים', המהווים חזרות מתמידות על מוטיבים קצרים, הצוברים תנופה ככל שהם מתווספים והולכים." (סמסון 1977).
האופרות "קטיה קאבאנובה" (1921), "שועלה ערמומית קטנה" (1924), "פרשת מאקרופולוס" (1926) ו"מבית המתים" (על פי רומן של דוסטויבסקי, הצגת הבכורה שלה התקיימה בשנת 1930, אחרי מותו) נחשבות, על דעת מבקרי מוזיקה רבים, לטובות ביצירותיו.
שמו של המנצח סר צ'ארלס מקקראס נקשר במיוחד עם אופרות אלה.
עוד יצירות מפורסמות של יאנאצ'ק הן הסינפונייטה, הרפסודיה טאראס בולבה, המיסה הגלאגוליטית (שהטקסט שלה כתוב בסלאבית כנסייתית עתיקה), מחולות לאכיים ושתי רביעיות מיתרים.
יצירות אלה וארבע האופרות המאוחרות שנזכרו לעיל, נכתבו כולן בעשור האחרון לחיי יאנאצ'ק.
האסטרואיד שהתגלה ב-1974 על ידי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
סרט שהפיק רבות מן המוזיקה של יאנאצ'ק (בעיקר כזו שאינה ווקאלית) הוא "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1988), על פי רומן של מילן קונדרה.
"המדונה מפרידק", מתוך המחזור לפסנתר "על שביל מגודל פרע" (סדרה 1) היא פחות או יותר מוזיקת הנושא של טרזה (ז'ולייט בינוש): המוזיקה נשמעת בפעם הראשונה שהיא מופיעה על המסך, ואחרי כמה הופעות חוזרות, גם מלווה את סצנת הסיום של הסרט.
רביעיית המיתרים השנייה ("מכתבים אינטימיים"), בייחוד הפרק האחרון, המלווה בדרך כלל סצנות של חוסר ביטחון או סכנה מאיימת.
קונדרה גם כתב רבות על המוזיקה של יאנאצ'ק, בעיקר בספרו צוואות נבגדות.
ב-"1Q84", ספרו של הסופר היפני, הרוקי מורקמי, יש התייחסות מיוחדת ליאנאצ'ק וליצירתו "סינפונייטה".
השפעה על סוגות מוזיקליות אחרות
למוזיקה של יאנאצ'ק הייתה השפעה גם על סוגות אחרות פרט למוזיקה קלאסית: השיר "להב הסכין" (Knife-Edge) של להקת רוק המתקדם אמרסון, לייק ופאלמר מבוסס על הפרק הראשון של סינפונייטה.
השיר הופיע בתקליט הבכורה של הלהקה "אמרסון, לייק ופאלמר" בשנת 1970.
לאזארו ברוזון (בספרדית: Lázaro Bruzón; נולד ב-2 במאי 1982, בהולגין, קובה), הוא שחמטאי אמריקאי-קובני בדרגת רב-אמן.
בשנת 2000 זכה באליפות העולם לצעירים עד גיל 20.
זכה שש פעמים באליפות קובה.
נכון לספטמבר 2025, ברוזון מדורג במקום ה-26 בארצות הברית, לפי מד כושר.
בין השנים 2000 ל-2016 השתתף לאזארו ברוזון ב-9 אולימפיאדות שחמט:
הלאוריסילבה (בפורטוגזית: Laurissilva – "יער הער") הוא סוג אנדמי של יערות ער (עץ דפנה) (יערות עשירים בעצים ממשפחת העריים) בעלי אקלים סובטרופי גשום שנמצאים במספר איים מקרונזיים בצפון האוקיינוס האטלנטי, ובמיוחד באיי מדיירה, באיים האזוריים ובאיים הקנריים.
יערות העד האלה, שחלקם נחשבים ליערות עננים, מהווים שריד יקר של היערות הסובטרופיים של תקופת הפליוקן.
יערות הלאוריסילבה מכילים עצים בעלי עלים רחבים וירוקי-עד, המגיעים לגובה של עד 40 מטרים.
רבים ממיני הצמחים הגדלים ביערות אלו אנדמיים לאיים אלו, והם נותנים מחסה לביוטה עשירה של צמחי תת-היער (צמחים נמוכים הגדלים "בצילם" של צמחיית השכבה העליונה, Understory), של חסרי חוליות, של עופות ושל עטלפים, כולל מספר מינים אנדמיים.
בעבר, יערות הלאוריסילבה כיסו חלק נרחב מהאיים האזוריים ומאיי מדיירה, ואף חלק מהאיים הקנריים המערביים, אולם היקף היערות הצטמצם משמעותית כתוצאה מכריתתם, שנועדה לפינוי מקום לחקלאות ולמרעה, וכן כתוצאה מחדירתם של מינים אקזוטיים (מינים שהגיעו לסביבה שאינם שייכים אליה באופן טבעי, והועברו אליה במתכוון או בשוגג בשל פעילות אנושית).
באופן זה, באמצע המאה ה-20 נכרתו כעשרה אחוזים משטח היערות במדיירה, אולם בעקבות פעולות השימור הם משתקמים לאטם.
יערות הלאוריסילבה הרחבים ביותר נמצאים באיי מדיירה, שם הם נמצאים בגבהים שבין 300 ל-1,400 מטרים במדרונות הצפוניים, ובגבהים שבין 700 ל-1600 מטרים במדרונות הדרומיים.
באיי מדיירה מכסים היערות כ-150 קמ"ר.
באיים הקנריים, לשם השוואה, מכסים היערות כ-60 קמ"ר בטנריפה, כ-27 קמ"ר בפארק הלאומי גאראחונאי שבאי לה גומרה, וכן שטחים קטנים באיים לה פלמה וגראן קנריה.
באיים האזוריים, חלקים קטנים של יערות לאוריסילבה נשארו באיים פיקו, טרסיירה וסאו מיגל.
יערות הלאוריסילבה של מקרונזיה הם שרידים של סוג צמחייה שבעבר (לפני 15 - 40 מיליוני שנים) כיסה חלקים נרחבים באגן הים התיכון ובדרום אירופה כאשר האקלים באזור היה גשום יותר.
בשל תהליך התייבשותו (היחסית) של אגן הים התיכון במהלך תקופת הפליוקן, יערות הלאוריסילבה נסוגו בהדרגה, כשאת מקומם תפסו צמחים סקלרופילים בעלי עמידות גבוהה יותר לבצורות.
מרבית יערות הלאוריסילבה שעוד נותרו לאחר תהליך הנסיגה נעלמו לפני כ-10,000 שנים לערך בסוף עידן הפליסטוקן, כאשר אגן הים התיכון הפך לחם ויבש יותר.
עם זאת, שאריות מצמחיית יערות הלאוריסילבה מחזיקות מעמד בהרים בדרום ספרד, בצפון - מרכז פורטוגל ובצפונה של מרוקו.
מיקומם של האיים המקרונזיים בצפון האוקיינוס האטלנטי מיתן את השפעות התנודות האקלימיות, ושמר על האקלים המתון והגשום שאפשר ושמאפשר את קיומם של היערות עד היום.
חשיבות השימור של יערות הלאוריסילבה רבה עוד יותר בשל הכמות הגדולה של המינים הנמצאים בסכנת הכחדה החיים בשטחם.
לאורנטיוס (31 בדצמבר 225 – 10 באוגוסט 258) היה אחד משבעה דיאקונים בתקופת רומא העתיקה, שפעלו תחת האפיפיור סיקסטוס השני ואשר הוצאו להורג על אמונתם הנוצרית ברדיפות הדתיות של קיסר האימפריה הרומית ולריאנוס נגד הנוצרים בשנת 258. הוא נחשב לקדוש נוצרי.
על פי המסורת הנוצרית כשהאפיפיור סיקסטוס השני נידון למוות על ידי הקיסר הרומי ולריאנוס, קרא סיקסטוס ללאורנטיוס וציווה עליו לחלק את אוצרות הכנסייה לעניים, לפני שאלה יפלו לידי הרומאים.
לאורנטיוס אסף קהל רב של פשוטי העם החולים, הנכים והקבצנים ובמשך שלושה ימים חילק להם את הכסף והזהב וכל דבר בעל ערך.
משהופיע המושל הרומי וראה את ההמון הנאסף, קרא אליו לאורנטיוס: "אלה הם אוצרותיה האמיתיים של הכנסייה הנוצרית".
משנודע הדבר לקיסר ולריאנוס בערה בו חמתו והוא ציווה להוציא להורג את לאורנטיוס בשריפה על המוקד.
בציור פרסקו של האמן הרנסאנסי פרה אנג'ליקו משנת 1447 הנמצא בקפלה ניקולינה בוותיקן, נראה הקדוש לאורנטיוס בפתח הכנסייה כשהוא מחלק את אוצרות הכנסייה לעניים.
גלימתו האדומה המעוטרת שלהבות זהב מסמלת את מותו מות קדושים על המוקד.
האטריביוט שלו הוא רשת מוטות ברזל שעליה הוא נצלה על פי המסורת.
פירוש שמו בלטינית: Laurentius, הוא "הנושא זר ער אציל", אך גם, "זה אשר מוצאו מלאורנטיום", עיר רומית עתיקה שהייתה מצויה בקרבת רומא.
על פי גרסה אחרת להגיוגרפיה שלו, מוצאו מאואסקה שבקטלוניה.
בעיבוד לשפות אירופיות, שמו הוא אחד השמות הפרטיים הנפוצים ומשמש אף כשם משפחה: Lawrence (לורנס) באנגלית, Lars (לארס) ו-Lasse (לאסה) בשפות נורדיות, לורנץ בגרמנית, לורנצו/רנצו באיטלקית, ועוד.
הוא נחשב לפטרון של הספרנים, הבורסקאים, והטבחים ויום חגו הוא ה-10 באוגוסט.
לאזאר לוי היה פסנתרן, מלחין ומורה יהודי-צרפתי, שהופיע במסעות קונצרטים ברחבי אירופה, בצפון אפריקה, בישראל, בברית המועצות וביפן.
לאזאר לוי נולד בשנת 1882 בבריסל שבבלגיה להורים צרפתים.
הפדגוג ווירטואוז הפסנתר לואי דיאמר (1843–1919) לקח את הילד המוכשר תחת חסותו בקונסרבטואר של פריז, ולוי זכה בפרס הראשון של הקונסרבטואר בשנת 1898. נוסף ללימודי הפסנתר למד גם הרמוניה וקונטרפונקט.
בין חבריו ללימודים ולנגינה בצוותא היו אלפרדו קאזלה, אלפרד קורטו, ג'ורג'ה אנסקו, פייר מונטה, מוריס ראוול וז'אק טיבו.
בגיל עשרים הופיע לוי בקונצרט הבכורה שלו בתזמורת קולון, בנגינת הקונצ'רטו בלה מינור של רוברט שומאן בניצוח אדואר קולון.
לאזאר-לוי, פדגוג ברוך-השפעה, מלחין, נגן עוגב ופסנתרן וירטואוז, ניגן בביצועי בכורה יצירות מאת מלחינים צרפתיים בני זמנו, בהם פול דיקא ודריוס מיו.
כמו כן היה מתומכיו המוקדמים של איסק אלבניס, שאת "איבריה" שלו (הספר הראשון) ניגן בשנת 1911.
ברסיטלים הראשונים של לוי היה נוכח קאמי סן-סנס, שחיווה את דעתו מן השורה הראשונה, כי לוי מחונן "בשילוב הנדיר של שלימות טכנית ומוזיקליות".
בשנתו העשרים וחמש היה לוי שותף לכתיבת Méthode Supérieure לפסנתר בהוצאת דיאמר (שלוי היה לעוזרו), אף כי בשנים הבאות המליץ על טכניקת פסנתר אישית וחדשנית בהרבה, שהייתה כרוכה במידה רבה יותר בטכניקת יד וזרוע מאשר בטכניקת אצבעות צרופה, כשכריות האצבעות לוחצות לעומק על הקלידים.
לוי היה פרופסור מכובד להוראת הפסנתר בקונסרבטואר של פריז, תחילה כמורה זמני (1914-16 ו-1921-23) ובהמשך כמחליפו של קורטו (1923-40; התמנה מחדש 1944-53).
כיהודי בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, היו חייו תלויים על בלימה, אך הוא שרד הודות לתנועה מתמדת, ערנות בלתי פוסקת, ישיבה במחבוא, חיים בשמות לא-לו ובמסמכים מזויפים.
משרתו בקונסרבטואר נמסרה למרצ'ל קיאמפי ולא הושבה לו.
בנו הצעיר, פיליפ, לוחם מחתרת בולט, הוסגר לגסטאפו בידי שני משתפי פעולה נאצים צרפתים, נאסר ונשלח למחנה הריכוז דראנסי, שם זוהה כיהודי ועונה בידי קצין האס-אס אלויס ברונר.
בין תלמידיו היו קלרה הסקיל, סולומון קוטנר, מוניק האס, לוקס פוס, ג'ון קייג', קזימייז' סרוצקי, מרסל דופרה ועוד וירטואוזים רבים, המוכרים בעיקר בצרפת של ימינו.
לאוריץ מלכיור (בדנית: Lauritz Melchior; 20 במרץ 1890 – 18 במרץ 1973) היה זמר אופרה דני ובהמשך אמריקאי.
הוא היה הטנור הווגנרי הראשון במעלה מסוף שנות ה-20 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20, וכיום רואים בו את המיצוי המיטבי של טיפוס הקול שלו.
לאוריץ מלכיור לברכט הומל מלכיור נולד בקופנהגן, דנמרק.
בילדותו שר כסופרן-נער והמשיך לשיר כזמר חובב לפני שהחל, בגיל 18, בלימודי שירה ופיתוח קול לקראת זמרה באופרה אצל פול באנג בבית הספר שליד האופרה המלכותית של דנמרק.
בשנת 1913 הופיע מלכיור לראשונה בתפקיד הבריטון של סילביו ב"ליצנים" של רוג'רו לאונקוואלו התיאטרון המלכותי בקופנהגן.
בשנים הבאות שר בעיקר תפקידי בריטון ובס משניים, באופרה המלכותית של דנמרק ובלהקות אופרה בערי שדה סקנדינביות.
באחד מסיורי הופעותיו, בעת שירת הדואט של ליאונורה ו'די-לונה, שמעה אותו הזמרת ששרה את אזוצ'נה מפיק צליל גבוה במיוחד וחיוותה לפניו את דעתה, כי איננו בריטון אלא טנור "מתחת למכסה".
היא לא הסתפקה בעצה בלבד, אלא פנתה אל האופרה המלכותית בהצעה, להעניק למלכיור שנת שבתון ומלגת לימודים לאמן מחדש את קולו.
הוא קיבל את עצתה ובשנים 1917–1918 קיבל שיעורים אצל הטנור הדני הנודע וילהלם הרולד (1865–1937), ששר תפקידי וגנר הקובנט גארדן, שיקגו ועוד בשנים 1900 עד 1915. הייתה זו נקודת מפנה בקריירה של מלכיור.
קול הבריטון הגבוה שלו עוצב מחדש לטנור נמוך, אך עם תוספת גבוהה איתנה.
הופעת הבכורה השנייה שלו הייתה ב-8 באוקטובר 1918 בתפקיד הראשי של טנהויזר, גם הפעם באופרה המלכותית בקופנהגן.
ב-1920 ביקר מלכיור באנגליה לשיר בשידור רדיו נסיוני לערי הבירה הסקנדינביות מתחנת הרדיו של חברת מרקוני בצ'למספורד.
מ-1920 ואילך הופיע מלכיור לעיתים קרובות בלונדון, שם שר בקונצרטי הטיילת של סר הנרי ווד בקווינס הול.
בלונדון פגש את הסופר הפופולרי וחובב וגנר הנלהב יו וולפול, שנתן לטנור-ההרואי המלבלב תמיכה כספית.
לימודי המשך אצל ויקטור בייגל, ארנסט גרנצבאך והסופרן הדרמטי מן האופרה של וינה, אנה בהר פון מילדנבורג העסיקו את מלכיור עד 1923. השמועות על כישרונו נפוצו ברבים והגיעו לאוזניהם של קוזימה וזיגפריד וגנר בביירוית, שם היו ההכנות לפתיחה המחודשת של הפסטיבל לשנת 1924 בעיצומן.
מלכיור הוזמן לשיר את זיגמונד ופרסיפל.
החוזה היוקרתי הזה פתח לפניו את הדרך לכמה הופעות אחרות, כגון קונצרט וגנר עם פרידה ליידר בברלין ב-1923. בערך בתקופה זו נעשו כמה הקלטות אקוסטיות לחברת פולידור.
ב-14 במאי 1924 הופיע לאוריץ מלכיור לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, בתפקיד זיגמונד.
כעבור שבועות אחדים הופיע מלכיור לראשונה על בימת פסטיבל ביירוית, בתפקידי זיגמונד ופרסיפל.
ב-17 בפברואר 1926 התקיימה הופעת הבכורקה שלו במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שם שר את טנהויזר מול מריה יריצה, פרידריך שור, קרין ברנצל ומיכאל בונן, עם ארטור בודנצקי על דוכן המנצחים.
הביקורות על הופעתו לא היו אומנם שליליות, אך גם התלהבות רבה לא הייתה.
בעונה הראשונה שלו במטרופוליטן שר מלכיור רק שמונה פעמים.
בעונה השנייה הייתה הופעה אחת בלבד.
כדי להרחיב את הרפרטואר שלו ולהשיג עוד ניסיון בימתי, נענה להזמנה לשיר באופרה הממלכתית של המבורג, שם הופיע כלוהנגרין, אותלו, רדמס באאידה ויאן ואן ליידן ב"הנביא" של ג'אקומו מאיירבר.
כמו כן שר בקביעות בבתי אופרה גדולים אחרים בגרמניה, כמו האופרה של ברלין והאופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
הייתה זו "פרידת לוהנגרין" ששימשה כ"שירת הברבור" של מלכיור בהופעה הבימתית האחרונה שלו ב-2 בפברואר 1960.
מלכיור הופיע בקובנט גארדן מ-1924 עד 1939, גם שם כאותלו (מול ויוריקה אורסולק כדסדמונה) ופלורסטן בפידליו, לצד הרפרטואר הווגנרי.
עוד בקובנט גארדן, ב-1932, שר מול הסופרן פלורנס איסטון בזיגפריד, הופעתם המשותפת היחידה.
תחנות חשובות אחרות בקריירה שלו היו בתיאטרון קולון בבואנוס איירס (1931 - 1943), האופרה של סן פרנסיסקו (1934 - 1945) ובאופרה הלירית של שיקגו (1934 - 1945).
הופעתו האחרונה ברדיו הדני הייתה ב-1960, בביצוע המערכה הראשונה של הוולקירה לחגוג את יום הולדתו ה-70. ההופעה הוקלטה ומהווה מזכרת יוצאת מן הכלל לזמר, שהזמן לא נתן בו אותותיו ושהיה עדיין בשיא יכולתו.
בין עמיתיו הנודעים ביותר של מלכיור בבתי האופרה בעולם היו זמרות הסופרן פרידה ליידר, קירסטן פלגסטד, לוטה להמן, הלן טראובל, מרג'ורי לורנס ואליזבת רתברג והמנצחים פליקס ויינגרטנר, ברונו ולטר, וילהלם פורטוונגלר, פריץ ריינר, סר תומאס ביצ'ם, ארטורו טוסקניני, אריך ליינסדורף, גיאורג סל ואוטו קלמפרר.
בין 1944 ל-1952 הופיע מלכיור בחמישה סרטים הוליוודיים למטרו גולדווין מאייר ולסרטי פרמאונט.
כן הופיע פעמים רבות ברשתות טלוויזיה בארצות הברית.
ב-1947 הטביע את חותם ידו וכפות רגליו במלט בחצר הכניסה לתיאטרון הסיני של גראומן בהוליווד.
לאחר פרישתו הלא-רשמית בסביבות 1955 שר מלכיור בהופעות מזדמנות, בלתי סדירות.
בשלהי שנות ה-60' הקים באמצעות ג'וליארד קרן להכשרת זמרים בעלי פוטנציאל להתפתח לטנור הרואי.
הקרן נקראת "קרן הלדנטנור על שם לאוריץ מלכיור".
בקיץ 1972 ניצח מלכיור על תזמורת האופרה של סן פרנסיסקו בזיגמונד סטרן גרוב.
בניצוחו ניגנה התזמורת את "מארש רדצקי" של יוהאן שטראוס האב, במסגרת חגיגת היובל ללהקה; הייתה זו אחת מהופעותיו הפומביות האחרונות.
מלכיור, שהיה לאזרח אמריקאי בשנת 1947, מת בסנטה מוניקה, קליפורניה ב-1973. הוא הובא לקבורה בקופנהגן.
מלכיור הוא אביו של הסופר ויצרן הסרטים איב מלכיור, שכתב ביוגרפיה על אביו וניהל מערכה משפטית ממושכת להשבת נחלת המשפחה בגרמניה, שהופקעה בידי ממשלת מזרח גרמניה.
לאורת נטופה היא לאורה השוכנת בהר נטופה, בגובה של 522 מטר מעל פני הים, וממוקמת בסמוך לקצהו הצפון-מזרחי של היישוב הררית שבגליל התחתון.
היא שוכנת על פסגת ההר, שחלקה מכוסה בחורש ים-תיכוני, וסביבה מטעי עצי זית.
מהמקום נשקף נוף פנורמי דרומה אל בקעת בית נטופה, צפונה אל הגליל העליון ומזרחה לכיוון הכנרת ורמת הגולן.
כיום מתגוררים במקום מספר נזירות בית לחם של עליית הבתולה השמיימה והקדוש ברונו.
הלאורה נוסדה על ידי שלושה נזירים מלכיתים מנצרת ב-17 ביולי 1967. הנזיר יעקב, ששימש כאב המנזר עד מותו בשנת 2005, הגיע מהולנד ובמקור היה נזיר טראפיסטי.
שאיפתם של הנזירים הייתה לחיות לפי מסורת הנזירים הראשונים שפרשו למדבר יהודה במאה ה-4. בתחילה התגוררו הנזירים באוהלים, אך עם הזמן הקימו לעצמם בקתות עץ במקום.
כיום מתגוררות בלאורה נזירות ממסדר האחיות בית לחם, מסדר אשר לו שייך גם מנזר הנשים בבית ג'מאל.
מרכזה של הקהילה בכנסיית אבן קטנה השוכנת בצידה המזרחי של פסגת ההר.
במבנה שוכנים חדר המלבושים ומשרד, ומעליו חרוט אבן הנושא צלב ופעמון תלוי ממנו.
הכנסייה עצמה נחצבה בסלע מתחת לפני האדמה, והגישה אליה היא באמצעות גרם מדרגות.
חלל הכנסייה פונה לכיוון דרום והוא מעוצב בפשטות.
המזבח עשוי אבן והוא ניצב על במת אבן שנחצבה בסלע.
על המזבח מונחת מנורה, וצלב עץ פשוט ניצב לימינו.
שלושה גרמי מדרגות קטנים שבכל אחד שלוש מדרגות מוליכים אל הבמה, ולפניה ניצבים שני איקונות - האחד של המדונה והילד והאחר של ישו המורה.
במרכזה של הכנסייה שולחן אבן ולאורך קירותיה ספסל אבן חצוב בסלע.
לאזרו אלונזו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, אשר מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור כפיניקס קלדרון בסרט "מהיר ועצבני 4" ובתור טסו'טיי בסרט "אווטאר".
אלונסו נולד וגדל בוושינגטון הבירה והוא ממוצא אפרו-קובני.
הוא בוגר לימודי תואר ראשון בשיווק באוניברסיטת הווארד; ולאחר סיום לימודיו, הייתה לו קריירה כבנקאי השקעות במריל לינץ' בוול סטריט לפני ששינה את דרכו לקריירת משחק.
אלונזו החל את דרכו בתעשיית הבידור כמנחה תוכניות טלוויזיה ברשת הטלוויזיה BET.
לאחר מכן עבר להוליווד ולוהק לתפקידים קטנים בסרטים "לפרקון 6" ו"קונסטנטין".
תפקידו המשמעותי הראשון של אלונזו היה בסרט המלחמתי של סם מנדס "ג'ארהד" בו גילם את חייל חיל הנחתים האמריקני רמון אסקובר במהלך מלחמת המפרץ.
לאחר מכן השתתף אלונזו בתפקידים משניים בדרמה "לרקוד מהלב", בסרט האימה "השבויה" ובתפקיד ראשי בתור טוראי הקטור נגרון בדרמת המלחמה של ספייק לי "נס בסנטה אנה" המדגישה את פועלם של חיילים שחורים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
באותה שנה שיחק בדרמה הקומית "חג שכזה" גם הוא לצד כריס בראון.
בשנת 2009 השתתף בסרט הרביעי בסדרת סרטי "מהיר ועצבני", בדמותו של פיניקס קלדרון, העובד תחת חסותו של בראגה ומתגלה במהלך הסרט כרוצחה של לטי (מישל רודריגז).
וכן בפנטזיה התלת־ממדית של ג'יימס קמרון "אווטאר".
בסרט גילם אלונזו את דמותו של טסו'טיי, היורש לראשות שבט האומטקייה, אשר משודך לנסיכת שבט האומטקייה נייטירי (זואי סלדנה).
החל ממרץ 2011, אלונזו משתתף בסדרת הטלוויזיה "מלכי הבריחה" בתפקיד המרשל הפדרלי צ'רלי דושאמפ, יחד עם שחקן "הסמויה" דומיניק לומברדוצי.
בשנת 2011 שיחק בקומדיה "לקפוץ מעל המטאטא" בבימוי סלים אקיל.
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "The Mysteries of Laura" של רשת NBC בכיכובה של דברה מסינג, בתפקיד של הבלש בילי סוטו.
בספטמבר 2015 שב לשחק בעונתה השנייה והאחרונה.
+שנהסרטתפקידהערות200130 Years to Lifeריצ'רדמת לצחוק מנחה טלוויזיה2002Gקרייג לואיסAll Night Bodegaאנג'ל2003שותפים לפשעדייוויד ליטלLeprechaun: Back 2 tha Hoodרורי ג'קסון2004Hittin' It!כריס בי2005All Souls Dayטיילרקונסטנטיןמאבטחהדיירים ג'ייקובFlip the ScriptנלסוןIssuesדמיאןג'ארהד רמון אסקובר2006The Last Standווסלי2007אחוות הריקודיםזיקשבויההבלש ריי די סנטוסBunny Whippedקני קנטחג שכזהמלקולם מורDivine Interventionדיקון וולס2008Miracle at St.
Annaהקטור נגרון2009מהיר ועצבני 4פיניקס קלדרוןDown for Lifeברבראווטארטסו'טיי2010פשוט נכון בשבילהמארק מת'יוס2011כלבי הקשפקד ג'ון בורקלקפוץ מעל המטאטאג'ייסון טיילור2013מהיר ועצבני 6פיניקס קלדרוןהקרב על הרחבהדנטה2017דטרויטג'ון קוניירס ג'וניור 2018טראפיקדארן קולArmedג'סי2021שומר טינהקרלוס2025מעיין הנעורים פטריק מרפיTBADetainedאייברי
@ BETמנחהתוכנית אירוח בערוץ BETמעשי היעלמותאיש מהלךסרט טלוויזיה של HBO2001NYLAמנחהתוכנית אירוח בערוץ BET2002פרובידנסאדי2 פרקיםחצי וחצידרקפרק: "The Big Dose of Reality Episode"2003הפרקליטיםדרק מיילס2 פרקים2003–2004
2006One on Oneמני / טרנט4 פרקים2004ללא עקבותדוויןפרק: "The Line"Soul Foodדרקפרק: "Pagan Poetry"NCISסטיבן וושינגטוןפרק: "Split Decision"CSI: מיאמידניס דה לאבקפרק: "Pro Per"2005הפמליהעוזר של סנופ דוגפרק: "The Abyss"בונזג'ורג' וורןפרק: "The Man in the Wall"Eyesג'יימס קייג'3 פרקים2006היחידהסמל ק'רמייקלפרק: "Natural Selection"2010–2011סאות'לנדגיל פונאטה4 פרקים2011–2012מלכי הבריחהצ'ארלי דושאןתפקיד ראשי (עונה 1)
תפקיד אורח (עונה 2); 14 פרקים2013Deceptionוויל מורנותפקיד ראשי; 11 פרקיםמבוקשפול קרטר2 פרקים2014Single Ladiesאלק הנסןפרק: "One Wedding and a Funeral"2014–2016The Mysteries of Lauraבילי סוטותפקיד ראשי (2 עונות); 38 פרקים2018סיפורו של בובי בראוןלואיל סיילס ג'וניורמיני-סדרה2019הטובות למשטרת אל אייוורן הנדריקס9 פרקים2019–הווההבניםמרווין ט.
מילק / "חלב אם"תפקיד ראשי (3 עונות); 24 פרקים2020–2021Power Book II: Ghostהבלש סאם סנטנה2 פרקים2021מצחיקה בשחורעצמופרק: "But the Tilapias Are Fine Though, Right?"2021–2022רובוט צ'יקןצ'אד / מיטצ'דיבוב; 2 פרקים2023–הווהאבא שלי צייד ראשיםסאבו ברוקדיבוב; 10 פרקים
לאורנטיוס היה אנטי-אפיפיור בין השנים 498–506.
לאורנטיוס נבחר לתפקיד אפיפיור ב-22 בנובמבר 498 על ידי מיעוט של הגמונים, בתמיכת קיסר האימפריה הביזנטית אנסטסיוס הראשון.
במהלך אותה קונקלבה נבחר האפיפיור סימכוס על ידי מרבית ההגמונים, ובבחירתו תמך המלך האוסטרוגותי תאודוריק הגדול.
תאודוריק, אשר זעם על החלטת הסינוד, העביר את תמיכתו ללאורנטיוס, והתיר לו להתגורר בארמון הלטראנו כאפיפיור.
תקופה זו, בה כיהנו ברומא שני אפיפיורים במקביל כונתה לימים הפילוג הלאורנטיאני או הסכיזמה הלאורנטיאנית.
רק לאחר ארבע שנים, ובשל אי שביעות רצונו של תאודוריק מעמדותיו הפרו- ביזנטיניות של לאורנטיוס, השיב תאודוריק את תמיכתו לסימכוס, וגירש את לאורנטיוס מרומא בשנת 506.
לָאוֹרָלַנְתָאלַאסָה קָנָן (מוכרת גם כלאורנה; 271 - 421 אחה"ח) היא דמות מרכזית בספרי הפנטזיה רומח הדרקון, ובמיוחד בטרילוגיות רשומות רומח הדרקון ומלחמת הנשמות.
היא מהווה עוגן מרכזי לכוחות הטוב בסדרות במלחמתם נגד כוחות הזדון הפועלים באנסאלון.
לאורנה היא בתו הצעירה של דובר השמשות של אלפי קאלינסטי ואחותם של פורתיוס וגילתנאס.
הייתה נסיכת האלפים בצעירותה ונודעה בשל יופייה, שלא בגד בה במרוצת השנים - גופה רזה, שערה זהוב (מכאן הודבק לה בהמשך הכינוי המצביאה הזהובה) וגולש, בעלת עיניים ירוקות כעלים צעירים ועורה חום-רך.
היא נודעה בזמן מלחמת הרומח כמצביאה הזהובה ובתקופת עידן בני-התמותה כמלכה האם (מאחר שהייתה אמו של גילתאס שהומלך למלך על אלפי קאלינסטי.
בשנת 288 אחה"ח, כאשר לאורנה הייתה בת שבע עשרה, היא ביקשה מתניס להינשא לה.
הוא השיב בחיוב, אולם עשה זאת כדי שתלך ותספר לאֶחיה, פורתיוס וגילתנאס.
עשרים שנה לאחר מכן, היא העניקה לתניס טבעת הבטחה, אשר תאלץ אותו להתארס לה, אף שלא היה מודע לכך.
אביה, סולוסטרן, הודיע לה כי היא תתארס לטִירֶסִיאָן, כדי שתוכל להודיע זאת לחצר המלוכה הקאלינסטית, אולם היא הודיעה על אירוסיה לתניס - דבר שהביך את משפחתה ואת תניס.
בלא ידיעתה, קוסם חצר המלכות, מִירָאל, הציע לה נישואין, אך היא דחתה אותו בבוז והוא הטיל עליה לחש כדי שתשכח זאת.
מיראל ניסה לתפוס את השלטון, כאשר כל משפחת המלוכה הייתה במגדל השמש.
בניסיונו לעשות זאת, הרס כמה מעמודי המגדל, וטירסיאן הקריב את חייו כדי להציל את חייה של לאורנה שעמדה להימחץ למוות תחת לבנה ענקית.
מיראל נעצר, אולם תניס החליט לעזוב את הממלכה ודבר זה שבר את ליבה של לאורנה.
לאורנה מילאה תפקיד מרכזי לקראת סופה של מלחמת הרומח, מהרגע בו המלחמה החלה לאיים על ממלכת קאלינסטי.
אז פגשה לאורנה בחבורת גיבורי הרומח ובמיוחד באהובה לשעבר, תניס.
מאז, חייה השתנו ושינו גם חייהם של רבים אחרים.
כאשר בני החבורה הגיעו לקאלינוסט, בירת קאלינסטי, לאורנה חשבה תחילה כי תניס שב בגללה.
אך כשתניס משיב לה את טבעת האירוסין, היא נמלאת כעס ואינה מדברת עמו כל זמן שהותו שם.
אולם, כאשר חבורת הגיבורים עוזבת את קאלינוסט, לאורנה מתגנבת ועוקבת אחריהם עד לפקס תרקס.
לבסוף, היא משיגה אותם והם מרשים לה להצטרף אליהם בלית ברירה.
לאחר מכן, היא ממשיכה איתם לתורברדין ומסייעת במציאת מקבת כראס.
מציאת המקבת גורמת לגמדים להתאחד, והם מציעים מקלט לפליטי מחנה העבדים אשר שחררו לאורנה וחבריה בפקס תרקס.
אחד מפליטים אלו הוא אליסטן, אשר רופא בידי סהר-פז והחל להטיף את תורת האלים העתיקים, ולאורנה סופגת אליה את מילותיו.
בזמן זה, ממשיכים אנשי החבורה, כך הם סבורים, לעיר הנמל.
כאשר הגיעו בני החבורה לטרסיס, הם גילו כי העיר נמצאת בלב יבשה ואינה מהווה כבר נמל, ועל כן הפליטים לא יכלו להימלט בדרך הים.
זמן קצר לאחר הגעתם לעיר, התקיף צבא הדרקונים האדום בשילוב חוליה קטנה של צבא הדרקונים הכחול בפיקודה של הגבירה הכחולה את העיר.
לאורנה ומספר מחבריה הופרדו מחבורתו של תניס, והיא מצאה את עצמה בדרך לחומת קיר הקרח יחד עם סער בהיר-להב, גדילן קוץ-רגל, חלמיש כור-אש והאבירים בריאן דונר, אראן ארוך-קשת ודרק שומר הכתר על מנת למצוא בועת דרקון.
בדרכם, חוו לאורנה וחבריה את אותו סיוט משותף, אשר חלמו גם תניס וחבורתו שהיו באותה העת בסילבנסטי.
בחלום, נהרגה לאורנה על ידי דרגונים.
בקיר הקרח, לאורנה וסער השיגו רומח דרקון קפוא מאביר אשר היה כלוא בתוך קרחון, בעודו רוכב על דרקון כחול (שאף הוא, היה כלוא בקרחון).
לבסוף, בלב מצודתו של פאל-תאס, האלף האפל, שר הדרקונים הלבן, לאורנה התעמתה עמו והרגה אותו, לא לפני שהאחרון הרג את בני לווייתה, בריאן ואראן.
חבורתה של לאורנה אספה את בועת הדרקון של שר הדרקונים ושמו פעמיהם אל האי סנקריסט.
בדרך לסנקריסט, ספינתם התרסקה על דרום יבשת ארגות, שם נשבו על ידי אלפי סילבנסטי.
האלפים הפנו אותם לאלפי הקאלינסטי אשר גם היו על האי, שם נכלאו.
לאורנה סייעה לחלמיש, גדילן והשאר להימלט משבי האלפים.
הם נסו אל ההרים, שם הייתה מצויה מצודה סולאמנית בצידו האחר של האי סנקריסט, לא לפני שחברו אליה אחיה, גילתנאס ושפחה משבט הקאגונסטי, אלפי הפרא, בשם סילברה.
סער ודרק שמו פעמיהם למצודה, בעוד לאורנה, אחיה, סילברה, חלמיש וגדיל נסו בדרך אחרת כדי לנער מעליהם את רודפיהם.
הם הגיעו למערה שעליה התנוססה דמות דרקון.
לאורנה והאחרים, מלבד גדיל, נפלו תחת השפעתו של כישוף הרדמה זמן קצר לאחר כניסתם למערה.
כאשר קמו, לאורנה גילתה כי סילברה היא למעשה דרקון כסוף וכי רומחי הדרקון האגדיים אכן קיימים, בעוד גדיל פגש מחדש בידידו, פיזבן.
חלמיש רצה להצטרף לגדילן ופיזבן, אולם לאורנה שכנעה אותו לנסוע עימה ולעזור לה לדון עם האבירים באשר לבועת הדרקון שנמצאה.
לאחר שנפגשו עם האבירים במועצת האבן הלבנה, לאורנה נסעה עם חלמיש, סער וגדילן לצריח הכהונה הראשי.
שם, הם הקימו מערך הגנה קטן להדוף את צבאות הדרקונים שעתידים היו להגיע.
הם לחמו בגבורה נגדם והדפו אותם בעזרת בועת דרקון נוספת שמצאה לאורנה בצריח.
אך במהלך הקרב, סער קיפד חייו.
הוא הקריב עצמו בקרב יחיד מול שרת הדרקונים הכחולה (קיטיארה) כדי להעניק ללאורנה את הזמן לו נזקקה כדי להימלט מהצריח.
לאחר הניצחון בצריח הכהונה הראשי, לאורנה מוצאת את תכשיט הכוכב של סער ומניחה אותו עליו במהלך קבורתו.
בפגישתה עם לורד גונתר בעיר פלנתאס, מינה אותה גונתר למצביאת צבאות האבן הלבנה ולאבירת כבוד של סולאמניה.
לרשותה הועמדה דרקונית כסופה בשם קַלָאתַ'אן, כאשר שבו דרקוני הטוב לקרין.
לאורנה הובילה את צבאה למערכת נגד שיותר מאוחר נקראה המערכה על וינגארד, ובה הצליחו לשחרר את כל השטח בדרך לקאלאמן.
לאורנה וצבאה רכבו לקאלאמן, שם ניתן לה קבלת פנים של גיבורים.
לאחר שאחד מסגניה של קיטיארה, בַּקָרִיס, נשבה בידי צבא האבן הלבנה, לאורנה קיבלה מכתב סודי בו נאמר לה כי תניס נפצע ונשבה בידי צבאות הדרקונים וכי הוא מוצע לצבאות הטוב חזרה תמורת בקריס.
לאורנה גמרה אומר להסכים לעסקה, אך זו התגלתה כמארב.
היא נלכדה על ידי כוחות הזדון ונלקחה למעוז כוחות האופל, לנראקה.
קיטיארה התכוונה להשתמש בה כמתנה למלכת האופל.
כאשר ראתה לאורנה במקדש האופל את תניס, בשמחתה השליכה עצמה לרגליו אולם הוא הדף אותה מעליו, מה שגרם לה לכעס רב.
כאשר תניס הרג את אריאקס, היא נמלטה על נפשה מהחדר בלעדיו.
כאשר תניס הצליח לבסוף להשיג אותה, היא סירבה לכל קשר עמו ואף התכוונה ללחום בו.
אך תניס הבהיר לה כי הוא רק העמיד פנים וברצונו רק להיות איתה.
יחד ברחו השניים מנראקה יחדיו בתום המלחמה.
לאחר סיומה של מלחמת הרומח, התחתנו תניס ולאורנה בשנת 353 אחה"ח.
נולד להם בן אחד בשם גילתאס סולוסטרן לאחר 15 שנה.
הם בנו את ביתם, בשם סוף המסע, ליד העיר סוֹלַנְתוּס אשר בסולאמניה.
לאורנה עבדה בחריצות כשגרירה בין בני האנוש לאלפים כדי לתחזק את הברית שנוצרה בין האומות בזמן מלחמת הרומח יחד עם תניס.