tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
געגועים - יצא לאור בהוצאת סטימצקי 2011. מונולוג של אישה כבת חמישים, דור שני לשואה, זמרת במקצועה, אשר שוכרת חדר שבו היא יושבת פעם בשבוע ומדברת אל דמות ערטילאית של פסיכולוג, שיושב מולה ומשמש לה משוב של רוח תזזית המגרה ומעוררת את זרם תודעתה המפוצלת בין זיכרונות אמיתיים ומדומים.
כמו שאלה פתוחה - הוצאת עולם חדש, 2016
וחי אדם והלך - הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018
בין הזמנים, הוצאת פרדס, 2019
בפרדס נפל תפוח - זכה בפרס מטעם רשות השידור בשנת 1966 תשכ"ו, שודר פעמים מספר.
הורדוס האדומי - קיבל פרס מטעם המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות בשנת 1966 תשכ"ו - המועצה גם הוציאה לאור את המחזה בחוברת בשנת תשכ"ט.
המחזה הוצא גם לאור בכתב עת לאמנות התיאטרון "במה" בשנת 1967, מס 32, 33. המחזה מתאר את הקונפליקט בין בית חשמונאי להורדוס.
היינו, חדירת הציוויליזציה הרומית לחיי היהודים בארץ-ישראל והמאבק לשמירה על הזהות היהודית.
בשנות השישים לפני תחילת שידור הטלוויזיה ניתנו לתלמידי בתי-הספר תסכיתי השלמה בנושאים יהודיים והיסטוריים.
המחברת כתבה תסכיתים רבים, ביניהם: "מיטב החלום אמיתו" - על משה מונטיפיורי.
- "הצלת יהודי דנמרק" - "הבעל שם טוב" - "מלחמת האזרחים בספרד".
חיה אחת ברקיע - מחזה שמבוסס על מדרש תנחומא המספר על אישה קטלנית שחתניה מתים מיד לאחר חופתם.
בחור רביעי נאבק עם מלאך המוות ומציל את נישואיהם.
המחזה הוצג כעבודת גמר בתום השנה השלישית על ידי תלמידי בית הספר למשחק של ניסן נתיב ב-1972, לאחר מכן הוא עובד לתסכית בשם הזה וחוברה לו מוזיקה מקורית על ידי ריצ'רד פרבר.
התסכית הושמע רק אחרי מלחמת יום הכיפורים ב-1973, כיוון שהשחקן הראשי בו היה עידו מוסינזון, שנפל במלחמה והיה זה תפקידו האחרון.
טמא עד הערב - תורגם לאנגלית והופץ על ידי הסוכנות היהודית בשנת 1974 בשם Impure until the Night.
גיבור המחזה דניאל חוזר לאירופה אחרי המלחמה לחפש פרה אדומה, היינו לעשות אקט היטהרות של המתים במקום לנקום את נקמתם.
מכיוון שמעשהו עומד בסתירה לציווי ההלכה היהודית, שההיטהרות חייבת להיעשות רק בבית המקדש - כישלונו מוכתב מראש והוא נרצח.
בין השמשות - מחזה על-פי הסיפור על יוסף דלה רנייה, מקובל בצפת, שרצה להחיש את בוא הגאולה על ידי התחברותו לסיטרא אחרא.
המחזה הוצג בעברית בשנת 1975 בתיאטרון "לה מאמא" בניו יורק כעבודת גמר של סטודנטים ישראליים בפקולטה לתיאטרון באוניברסיטת ניו יורק.
פן אישן המוות - פסוק הלקוח מ"קריאת שמע על המיטה".
המחזה נכתב בהשראת סיפורו של ש"י עגנון: האדונית והרוכל - ובשם הזה גם הוצג ב-30 בדצמבר 1984 בתיאטרון חיפה.
סיפור העם על אישה ערפדית המוצצת דמם של גברים, רווח שנים רבות באירופה ושימש כר נרחב לדמיונם של סופרים ומשוררים.
עגנון יצק תוכן חדש באגדה כשהעמיד מול האישה הערפדית הפגנית את היהודי התמים.
המחזה "פן אישן המוות" נכתב בלשונה של אמיכל, כשהיא מרחיבה ומחדדת את הקונפליקט בין היהדות לנצרות, שנותר בה (כך לפי המתואר בסיפור) הרבה מן הפגניות.
עדה לזורגן (נולדה בברלין בשנת 1957) היא מאפרת אופנה ובעלת בית ספר לאיפור בתל אביב.
עדה לזורגן נולדה בברלין למשפחת ניצולי השואה.
הם התקשו למצוא פרנסה ועדה גדלה במנזר.
לפני שאביו המשפחה נעצר פעם נוספת הם ברחו מגרמניה המזרחית לישראל.
גם בישראל הם התקשו ועברו לארצות הברית.
לזורגן גדלה והתחנכה בארצות הברית.
ב-1976 סיימה את לימודיה בבית הספר לקוסמטיקה של אליזבת ארדן במנהטן, והחלה לעבוד בחנות איפור.
בראשית שנות ה-80 עברה לתל אביב, והפכה למאפרת אופנה ודוגמניות.
באותה תקופה איפרה דוגמניות בישראל, בהן תמי בן עמי ואילנה שושן, ועבדה עם צלם אופנה בהם יקי הלפרין ומיכה קירשנר.
באמצע שנות ה-80, בעקבות משבר מניות הבנקים חזרה עם משפחתה לגור בניו יורק.
במהלך שהותה רבת השנים שם שימשה כמאפרת האישית של מריה קארי, סינדי לאופר, הסקורפיונז, ושל להקות הבי מטאל רבות.
עבודות האיפור שלה הופיעו תכופות במגזין האופנה "הרפרס בזאר", בערוץ MTV, בתצוגות אופנה ברחבי העולם, וכן שלוש פעמים על שער המגזין "ווג".
באמצע שנות ה-90 שבה לישראל, הייתה למאפרת הראשית של שחקניות בהן מילי אביטל, סנדי בר ומיכל ינאי, וכן למאפרת הראשית בכמה מתוכניות הטלוויזיה בישראל, דוגמת "כוכב נולד", "רוקדים עם כוכבים" וטקסי מלכת היופי.
בשנת 1999 הקימה את בית הספר "סטודיו עדה לזורגן" וכן סוכנות מאפרים.
לזורגן נשואה לרמי ואם לשני בנים.
עדה המאירית (שוורץ) (מאי 1934 – יולי 1995) הייתה אמנית, ציירת, מאיירת, מעצבת תפאורות לתיאטרון ולטלוויזיה ומרצה בחוג לתולדות התיאטרון של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עדה המאירית נולדה במאי 1934 בווינה בירת אוסטריה.
אביה, ד"ר אימרה (מאיר) שוורץ, היה רופא, ואמה, ד"ר טובה (טוני), הייתה דוקטור למתמטיקה ונצר למשפחת חסידי הרבי מסדיגורה.
כשהייתה ילדה צעירה, מעט אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, נאסר אביה והועבר למחנה ריכוז, ואילו היא ואמה עלו לארץ ישראל, התיישבו בחיפה, שבה גרו כבר קרובי משפחה, והאם ניהלה בית קפה בעיר.
לאחר זמן מה, הצליח האב להימלט מאירופה ולעלות לארץ לאחר שהייה ממושכת במחנות ההשמדה, אך מצבו הפיזי היה גרוע והוא נפטר זמן קצר לאחר עלייתו.
בהיות עדה כבת שמונה נפטרה גם האם לאחר מחלה קשה, ועדה עברה להתגורר בביתם של דודים מבוגרים.
בבגרותה החליפה את שם משפחתה המקורי, שוורץ, בשם "המאירית", לזכר אביה.
את לימודיה היסודיים סיימה בבית הספר היסודי ליאו בק בחיפה, ואת לימודי התיכון בבית הספר הריאלי, שם הייתה תלמידה מצטיינת, אצנית מצטיינת ושם גם התגלה על ידי המורה והאמן דב מדזיני כישרון הציור שלה.
בעיות גב חמורות מנעו ממנה לשרת בצה"ל, אך היא תרמה בהדרכת גדנ"עים.
לאחר התיכון עזבה את חיפה ועברה לחיות בירושלים, שם למדה ספרות ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית ולמדה קבלה אצל גרשום שלום.
ב-1955 זכתה המאירית במלגה מטעם ממשלת צרפת ונסעה לפריז ללמוד ציור בבוזאר המסונף לסורבון אצל פרופסור הוניש.
בעת שהייתה בפריז התוודעה לחוגי הבוהמה של ישראלים רבים שחיו אז בעיר.
בסוף שנות ה-60 עבדה על עיצוב תפאורה ותלבושות למחזות שביים אריה זקס, שהיה מרצה מחלקה לשפה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית, וב-1971 ייסד את חוג לתולדות התיאטרון.
המאירית נמנתה עם צוות המייסדים של הטלוויזיה הישראלית של רשות השידור, הקימה וניהלה במשך מספר שנים את מחלקת שירותי האמנות של הרשות.
היא עיצבה תפאורות לתוכניות טלוויזיה ולתיאטרון.
לאורך השנים הרצתה באוניברסיטה העברית בתחומי העיצוב, ועיצבה את התפאורות למרבית ההצגות שהעלה החוג לתיאטרון.
ב-1992 עיצבה תפאורה עבור הצגת היחיד "מסעות", שהעלה עמנואל הלפרין בפסטיבל תאטרונטו.
בשנותיה האחרונות חלה ירידה בקריירה שלה, והיא קיבלה פחות תוכניות לעצב.
בשנים אלו נתגלתה מחלה בעיניה שגרמה להפחתה ניכרת בראייה ובשדה הראייה והקשתה את התפקוד, אך היא המשיכה לעבוד הן בטלוויזיה והן באוניברסיטה כמרצה בשני קורסים: עיצוב במה ועיצוב אביזרים.
בשנתיים האחרונות לחייה נטלה חלק בהקמת אולם תיאטרון קטן ואינטימי של החוג לתיאטרון במרתפי האוניברסיטה.
בחודש יולי 1995 נמצאה המאירית מתה בביתה לאחר שמספר ימים לא נוצר קשר עמהּ; ככל הנראה נטלה מינון רב מדי של כדורי הרגעה בעת שבבניין שבו גרה התבצעו עבודות שיפוץ שהטרידו את מנוחתה.
במהלך שנות עבודתה איירה עדה המאירית מספר ספרים.
צילומי חלק מעבודותיה ופרטים ביוגרפיים שמורים בתיק על שמה במרכז המידע לאמנות ישראלית שבמוזיאון ישראל בירושלים.
איורים ועטיפה לספרו של יהודה עמיחי, "בגינה הציבורית".
איורים ועטיפה לספרו של גדעון קוץ, "סיפורי טעמון".
עריכה גרפית לספרו של יהודה רביב, "פיתוחי חותם - מימד חדש בגרפולוגיה".
עדה בּרוֹדְסקי (Ada Brodsky; 30 באוקטובר 1924, פרנקפורט על האודר, גרמניה – 12 באפריל 2011, ירושלים) הייתה אשת מוזיקה וספרות, מתרגמת ועורכת ישראלית.
ברודסקי נולדה בשם עדה נוֹיְמַרְק (Neumark) בפרנקפורט על האודר שבגרמניה של ויימאר בשנת 1924. אביה, ד"ר הרמן נוימרק, היה רופא ילדים.
בילדותה הייתה פעילה בתנועת נוער הציונית "וֶרְקְלוֹיְטֶה" (Werkleute).
בקיץ 1938, ערב מלחמת העולם השנייה, הצליחו הוריה להשיג עבורה ועבור אחיה סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל, במטרה להימלט מגרמניה הנאצית: אחיה, אלדד, הצליח להשיג אישור ומלגה ללימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה בירושלים, ועדה קיבלה אישור לעלות במסגרת הקינדר-טרנספורטים.
באוגוסט 1938 עברה הכשרה בחווה חקלאית בעיירה רידניץ (Rüdnitz; באזור ברנדנבורג), ולאחר חודש נפרדה מהוריה ונסעה לטרייסט.
משם הפליגה על סיפון ה"ג'רוזלמה" (Gerusalemme), וכעבור שמונה ימים הגיעה לנמל תל אביב שנפתח לא מכבר.
עם הגיעה לארץ ישראל נשלחה לכפר הנוער בן שמן, שאליו הגיעו רבים מעליית הנוער.
אחיה נמלט מהמדינה בסוף אוקטובר.
אביה נעצר בעקבות פרעות ליל הבדולח, ונשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בראשית 1939 הצליחה אמה, בעזרת אחותה, שישבה בארץ ישראל, לגייס כספים ולהשיג אישורי עלייה עבורה ועבור אביה של עדה; באמצע אותה שנה, זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, הגיעו הוריה ארצה, ופתחו בתל אביב חנות לממכר יין.
לקראת תום המלחמה נפטר אביה, בסוף העשור השישי לחייו, תשוש פיזית ונפשית מהשהייה במחנה.
למדה ב"תיכון בית הכרם" בירושלים (ששמו השתנה בהמשך לתיכון ליד האוניברסיטה).
לאחר מלחמת העצמאות למדה בקונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוסיקה.
לאחר המלחמה נשלחה ללמד עברית במחנות המעצר בקפריסין.
שם הכירה את דוד ברודסקי, שאף הוא שימש שם מורה, והשניים נישאו.
ברודסקי כיהנה כעורכת בכירה ב"קול המוסיקה" במשך שנים רבות.
ערכה ספרים על תולדות המוזיקה הקלאסית ותרגמה שירה גרמנית; תרגמה את ספריו של ריינר מריה רילקה "רשימותיו של מלטה לאורידס בריגה" ו"מכתבים אל משורר צעיר", ופרסמה עליו מונוגרפיה מקיפה.
ביחד עם אחיה, נגן הצ'מבלו אלדד נוימרק, הוציאה תקליטור שבו מספרים השניים על ילדותם, על חינוכם המוזיקלי ועל קורותיהם בשנים הראשונות למשטר הנאצי.
בשנת 1994 זכתה במדליית גתה על תרומתה להפצת התרבות הגרמנית.
ברודסקי נפטרה בשנת 2011, בגיל 86, ונקברה בהר המנוחות.
הותירה שתי בנות: אילה גורן (אשתו של פרופ' חיים גורן, גאוגרף היסטורי וסגן נשיא מכללת תל-חי) וליאת פרידלנדר.
ריינר מריה רילקה – דרכו של משורר / עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תשנ"ד-1994.
אנקדוטות מוזיקליות / עדה ברודסקי, שלמה הד, ירושלים: כרמל, תשנ"ה-1995.
שישה מיתרים [תווים]: ספר ללימוד הגיטרה: נגינת סולו ולווי / ע' ברודסקי, ז' דנה, ו' קלג, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - מרכז לתרבות ולחינוך ('ספריה מוזיקלית', 198), 1968.
30 קטעים קלים לגיטרה [תווים] / ע' ברודסקי, ז' דנה, ו' קלג, תל אביב: מרכז לתרבות ולחינוך - הספרייה למוזיקה ('ספריה מוזיקלית', 212), תשל"ה-1975.
הליד הגרמני ממוצרט עד מאהלר ("מלים לצלילים", א) / בעריכת עדה ברודסקי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1989.
מאולם הקונצרטים: יצירות תזמורתיות וקאמריות מבטהובן עד שוסטאקוביץ' ("מלים לצלילים", ב) / עריכה - עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תשנ"ה-1995.
הליד הגרמני מהיידן עד הינדמית ("מלים לצלילים", ג) / בעריכת עדה ברודסקי (עריכה לשונית: רחל אוסטרובסקי), ירושלים: כרמל, תשס"ו-2006.
ספר הליטורגיקה ("מלים לצלילים", ד) / בעריכת עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תשע"ג-2013.
הר הרונים; אקברט בהיר השער; החתול במגפיים / לודוויג טיק; מגרמנית: ט.
ריבנר, עדה ברודסקי; מבוא: ט.
ריבנר, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט-1989.
עד יוסף: זכרונות, הרהורים, סיכומים / יוסף טל; רשמה מפי המלחין וסיפרה בעברית: עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תשנ"ח-1997.
אלגיות דואינו, הסונטים אל אורפאוס / ריינר מריה רילקה; תרגמה מגרמנית והוסיפה מבואות ונספחים: עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תשנ"ח-1998.
נטוש על הרי הלבב: שירים נבחרים / ריינר מריה רילקה; תרגמה מגרמנית והוסיפה הערות וסיכומים: עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תש"ס-1999.
סיפורים ראשונים / ריינר מריה רילקה; מגרמנית: עדה ברודסקי ויעקב גוטשלק, תל אביב: ספרית פועלים (סדרת 'פועלים קלסיקה'), תש"ס-2000.
רשימותיו של מלטה לאורידס בריגה / ריינר מריה רילקה; תרגמה מגרמנית והוסיפה אחרית דבר והערות: עדה ברודסקי (הביאה לדפוס: רחל אוסטרובסקי), ירושלים: כרמל, תשס"ב-2002.
מכתבים אל משורר צעיר / ריינר מריה רילקה; תרגמה מגרמנית: עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תשס"ד-2004.
קיץ 1926: חליפת מכתבים / ריינר מריה רילקה, מרינה צבטייבה, בוריס פסטרנק; עריכה, כתיבת מבוא ודברי קישור, תרגום מגרמנית: עדה ברודסקי; תרגום מרוסית: דינה מרקון, ירושלים: כרמל, תשס"ד-2004.
בעיות של היצירה הספרותית בת זמננו: חמש הרצאות [Probleme zeigenössischer Dichtung] / אינגבורג בכמן; תרגמה והוסיפה נספחים: עדה ברודסקי, ירושלים: כרמל, תשס"ח-2008.
יוהאן וולפגנג פון גתה / פרנץ שוברט, "שר היער"
הרמן הסה, יוזף פון אייכנדורף / ריכרד שטראוס "ארבעה שירים אחרונים"
וולפגנג אמדאוס מוצרט, "החטיפה מן ההרמון"
1994 - מדליית גתה על תרומתה להפצת התרבות הגרמנית.
1995 - פרס התרגום של משרד החינוך והתרבות.
עדה מכנס (1924 – 2 בדצמבר 2007) הייתה אשת חברה ישראלית, מייסדת אגודת אל סם.
בסוף שנות ה-40 נישאה לאריה מכנס, בנו של יצחק מכנס (נפטר ב-1988).
בשנת 1974, בעקבות התמכרותה של בתה לסמים, ייסדה מכנס את אגודת אל סם, שפועלת למניעת השימוש בסמים ובמתן ייעוץ וטיפול לבני נוער ולהורים.
בהנהלת האגודה רופאים, פסיכולוגים ואנשי ציבור.
למרות פעילותה נגד השימוש בסמים, אמרה מכנס בראיון כי היא בעד שימוש חוקי בחשיש בקרב אוכלוסיית המבוגרים החולים בסרטן.
למכנס בן ובת, והיא התגוררה בתל אביב.
עדה פָּגיס (3 בספטמבר 1932 – 20 באפריל 2024) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית.
עדה פגיס (במקור רוקמן), נולדה בקאליש שבפולין לעזריאל ורבקה רוקמן.
ילדותה עברה עליה בקאליש, שבאותן השנים חוותה התפרצות רחבת היקף של אנטישמיות, עוד בטרם המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה עם אמה ואחותה מזרחה לברית המועצות.
בעקבות סירובם לוותר על אזרחותם הפולנית הוגלו לסיביר.
בזכות שליטתה של האם ברוסית (אשר למדה בגימנסיה רוסית) היא זכתה לנהל את משרד מפעל העץ שם.
למרות זאת, סבלה המשפחה מרעב.
במהלך הגלות בסיביר נפטרה אמה של פגיס מטיפוס.
לאחר סיום המלחמה הורשו אלפי יהודים פולנים שהוגלו לסיביר, לשוב לפולין (במסגרת ה"רפטריאציה").
היא ואחותה הבכורה, שתי נערות צעירות, עברו לבדן דרך מדינות ברית המועצות עד שחזרו לוורשה.
בוורשה הופתעו פגיס ואחותה למצוא את אביהן, עזריאל, אשר חשבו שנרצח על ידי הנאצים בפולין.
עקב ניתוק הקשר ממשפחתו, נישא עזריאל בשנית.
שתי האחיות עלו לישראל במסגרת עליית הנוער.
עם הגעתה ארצה בגיל 13, ב-1945, המשיכה את לימודי התיכון בגימנסיה העברית "הרצליה".
בהמשך למדה ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיה פגשה את המשורר דן פגיס, שגם הוא היה אז סטודנט והשניים נישאו.
לזוג נולדו בן ובת תאומים.
פגיס עבדה במשך מספר שנים ביד ושם והייתה מורה לספרות והיסטוריה בבתי ספר תיכונים בירושלים.
כתיבתה מתמקדת בתקופת השואה בסגנון ספרותי המשוחרר מחוויות אוטוביוגרפיות ספציפיות: .
ספרה לב פתאומי הוכנס לרשימת יצירות החובה בלימודי הספרות בהיקף 2 יח"ל בכלל בתי הספר התיכוניים בישראל.
פגיס התגוררה בשכונת רמת דניה בירושלים.
עדה פגיס נפטרה ב-20 באפריל 2024, בגיל 91, והובאה לקבורה בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
לב פתאומי (1995) - פרקי ביוגרפיה על דן פגיס, הוצאת עם עובד
אגדת המבצר הקטן (1998) - קובץ סיפורים, הוצאת עם עובד
כריך גלותי (2003) - קובץ סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד
ימי אפלה, רגעי חסד (2008) - על חיי ישראל גוטמן, יד ושם בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד
האפשרות השלישית (2015) - קובץ סיפורים קצרים, הוצאת כתר
תרגמה ספרים אחדים, בעיקר מפולנית לעברית:
זמר האילות מאת רות מרי אנדרהיל (תורגם מאנגלית)
פרידה ממריה מאת תדיאוש בורובסקי
מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים מאת יוסף ז'מיאן
העלייה לשמים וסיפורים אחרים מאת אדולף רודניצקי
המעבר בים סוף מאת זופיה רומאנוביצ'ובה
עדה פלג (נולדה ב-31 במרץ 1952) היא מנצחת ישראלית.
עדה פלג נולדה וגדלה בחיפה פלג סיימה את לימודיה בתיכון עירוני ה' בחיפה.
את שירותה הצבאי הסדיר עשתה כפקידה פלוגתית ביחידת הצנחנים 202 ובמלחמת יום הכיפורים גויסה ליחידת קישור לעיתונות בדובר צה"ל.
פלג סיימה בהצטיינות תואר ראשון בפסנתר באוניברסיטת רוזוולט בשיקגו (ארצות הברית), ותואר שני בקומפוזיציה באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון (ארצות הברית).
היא השתתפה בכתות אמן בפסטיבל המוזיקה של אספן (ארצות הברית), בפסטיבל באך באורגון (ארצות הברית), בתזמורת הסימפונית של מינכן (גרמניה) והתזמורת הסימפונית של מוסקבה (רוסיה).
עדה פלג ניצחה על תזמורות בארץ ובחו"ל, ביניהן התזמורת הסימפונית של מוסקבה, התזמורת הקאמרית של שטוטגרט, תזמורת קול המוסיקה של פריז, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית וכן על מקהלת האופרה הישראלית, המקהלה הקאמרית רמת גן ועוד.
היא מנצחת על אנסמבל המיתרים הישראלי איתו אף הופיעה בסיורים בחו"ל והקליטה.
פלג הקימה את המרכז למוזיקה בגליל, שאותו היא מנהלת.
כן ייסדה את התחרות הבינלאומית לחליל ואת התחרות הבינלאומית להלחנה והרחיבה את תחום המוזיקה הקלאסית, תזמורתית וקאמרית בפסטיבל "קלאסי צפת".
באפריל 2012 ניצחה על ביצוע הסימפוניה התשיעית של בטהובן בפסטיבל עין גב,
עדה פלג פעילה בעשייה מוזיקלית ותרבותית מגוונת.
במשך השנים פרסמה מאמרים רבים בעיתונות מקצועית והוזמנה להרצות בכנסים בינלאומיים.
בארצות הברית לימדה פלג באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון בבלומינגטון וכיהנה כפרופסור אורח במידלברי קולג' בוורמונט.
"דיאלוג עם אלוהים" כתיבה והגשה של תוכנית בת 10 פרקים ברדיו בקול המוסיקה.
תרגום לעברית וביצוע "מעשה בחייל" מאת סטרוינסקי עם נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
עיבוד לתזמורת וניצוח על מופע מולטימדיה של "החומה" של פינק פלויד.
תזמורת, להקת רוק, רקדנים מקהלה ווידאו ארט.
"ליטורגיקה פמיניסטית" מאמר ברבעון "מוזיקה"
"המורפולוגיה של המוזיקה" הרצאת אורח בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, חיפה.
"מוזיקה מתחת לשולחן-על מוזיקה וצנזורה בברית המועצות" מאמר ב"עלי ניגון"
"סימטריה ופרופורציה בסימפוניות של מוצרט וצ'ייקובסקי" הרצאת אורח בכנס ארגון חקר הסימטריה הבינלאומי שהתקיים במכון הטכניון בחיפה
"מלחינים ישראלים בני זמננו" הרצאת אורח בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (SOAS)
"שושנים לפאני מנדלסון" – מאמר שהתפרסם במוסף תרבות של עיתון הארץ.
עיבודים מקוריים לחליל ותזמורת מיתרים ליצירות של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בהזמנת החלילן ג'יימס שטראוס*
הקלטת בכורה של יצירות מאת מלחינים ברזילאים בהזמנת איגוד המוזיקאים הברזילאי.
הקונצ'רטו לפסנתר של שומאן עם התזמורת הסימפונית של מוסקבה והפסנתרן מקס בארוס.
"אשת השנה" ארגון נשים מנהלות "נטע"
פרס ראשון בתחרות הפסנתר על שם מולי מרגוליס בשיקגו,
מלגות עמית ניצוח לפסטיבל המוזיקה של אספן, קולורדו,
מלגת עמית לפסטיבל באך באורגון
מלגת עמית ולסמינר ניצוח במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
עדה בן-נחום (13 בספטמבר 1927 – 18 בדצמבר 1990) הייתה מחזאית, תסריטאית, עיתונאית ומתרגמת ישראלית.
ממייסדי תיאטרון באר שבע, מנהלת כללית בתיאטרון החאן ומנהלת אמנותית בתיאטרון בית ליסין, בתיאטרון הילדים והנוער ובהבימה.
בן-נחום נולדה בחיפה, לימודיה בפילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים נקטעו עם הכרזת החלוקה על ידי האו"ם.
בשנת 1947 התגייסה לחיל השדה ובמלחמת העצמאות הייתה חבלנית ולוחמת קרבית, ובין היתר, נטלה חלק בקרבות רמות נפתלי במלחמת העצמאות, במהלכם הוציאה מכלל פעולה משוריין של צבא ההצלה.
עם סיום המלחמה נכללה ברשימת מומלצי צה"ל לעיטור גיבורי ישראל, ולאחר המלחמה סיימה את לימודיה, תוך עבודה בשירותי המודיעין וגידול ארבע בנות.
בן-נחום הוזמנה להשתתף בתוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת" בקול ישראל, הופעתה המוצלחת הובילה להזמנה לתוכניות שונות וכתיבת מערכונים ופזמונים עבור אמנים ולהקות סאטיריות ובהמשך גם תסריטים עבור הטלוויזיה והקולנוע כמו "אריאנה" ו"פישקה במילואים".
בשנת 1961 כתבה עם בעלה, ארנון, את מדריך הטיולים "מדריך התייר ביוון".
בן-נחום כתבה טור שבועי סאטירי במעריב, ותרגמה כמאתיים מחזות שמרביתם הגיעו להציג על בימות תיאטראות הרפרטואר בישראל, כמו גם בבימות לימודיות וניסיוניות.
עם המחזאים שאת מחזותיהם תרגמה נמנים: מולייר, קרלו גולדוני, מישל דה-גלדרודה, אדוארדו דה פיליפו, מרסל פניול, ז'ורז' פדו ואוגו בטי.
החל משנות ה-70 כתבה ועיבדה מחזות, בהם: המחזמר "עלי כינור", "כפיים", "מטורף על הגג", "מתי תתחתן עם אשתי?", "שבעה במכה אחת", "החייט הקטן", "איפה ארץ ישראל?" ו"היטב הרה לך יונה" על פי סיפור יונה הנביא המקראי.
בשנת 1973 הייתה שותפה להקמת תיאטרון באר שבע, יחד עם גרי בילו, ביימה מספר מחזות והייתה חברה בהנהלתו הציבורית.
בין השנים 1976–1979 ניהלה את תיאטרון הילדים והנוער של אורנה פורת.
בשנים 1981–1984 הייתה המנהלת הכללית של תיאטרון החאן הירושלמי, ובין השנים 1978–1990 הייתה המנהלת האמנותית של תיאטרון בית ליסין.
בן-נחום כתבה תסריטים דוקומנטריים עבור הטלוויזיה הלימודית, ובהם "המלחמה על השלום", "לאן נעלמה אירנה קליין?", "ערי שוליים" - סרט שניבא את התפרצות "הפנתרים השחורים".
עבור תסריטה "סליחה תקלה" זכתה בשנת 1976 בפרס הראשון לתסריטים של המועצה לתרבות ואמנות.
בנוסף, כתבה את "קרפיון חי" - סרט טלוויזיה באורך מלא.
בשנת 1990 התמנתה למנהלת האמנותית של תיאטרון הבימה, ולאחר מספר שבועות נפטרה ממחלה.
הותירה אחריה בעל, ארנון בן-נחום, וארבע בנות.
לאחר מותה מוענק לזכרה פרס לתרגום מחזות, הפרס בגובה 5,000 שקל, מחולק מדי שנה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ומאורגן על ידי תיאטרון בית ליסין.
ב-2013 הוצבה לוחית זיכרון על ביתה בתל אביב.
עדה למפרט (נולדה ב-22 בדצמבר 1942) היא חוקרת בתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית.
זכתה בפרס של המגזין האמריקאי "Choice" לספר האקדמי המצטיין בשנת 1988, על ספרה "The Evolution of Love".
למפרט נולדה בתל אביב, אך גדלה והתחנכה בקיבוץ מעברות.
את שירותה הצבאי עשתה כמש"קית "ידיעת הארץ", וכן שימשה מדריכת ספורט ולקחה חלק בנבחרות צה"ל בכדורעף ובכדורסל.
לפני שירותה הצבאי ואחריו היא הייתה שחקנית נבחרת ישראל בכדורעף.
למפרט למדה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
היא סיימה תואר ראשון כמצטיינת דיקן.
את התואר שני במסלול הפסיכולוגיה הקלינית היא סיימה בהצטיינות.
את לימודי הדוקטורט היא סיימה בתוך שנה וחצי, בהצטיינות.
את לימודי הפוסט דוקטורט עשתה באוניברסיטה של שיקגו, תחת הדרכתו של ד.
פרידמן, מן הפסיכולוגים האבולוציוניים הראשונים בעולם.
בעקבות מחקרי הדוקטורט והפוסט דוקטורט עברה מן המסורת הקלינית הפרוידיאנית אל הפסיכולוגיה האבולוציונית, המנסה להבין את האדם מנקודת מבט ביולוגית, דרך עברו האבולוציוני.
למפרט מתרכזת בהבדלים בין המינים, במשפחה ובמבנה אישיותו של האדם.
אחיה הבכור נמרוד היה מעורב בטבח כפר קאסם.
כקצין במשמר הגבול סירב לתת הוראה לפתוח באש על אזרחים, ומנע הרג של חפים מפשע.
מחקריה של פרופסור למפרט פיתחו כמה רעיונות בפסיכולוגיה האבולוציונית, ביניהם:
למפרט רואה בדיכאון מנגנון אבולוציוני ראשון במעלה בחשיבותו.
כשם שהכאב הוא מנגנון בריא וחשוב שנועד לשמור על רקמות הגוף, ומתריע בקול רם על פגיעה ברקמה, ועל הצורך לעשות משהו על מנת לרפא את הפצע כך הדיכאון הוא מנגנון בריא וחשוב שנועד לשמור, להגן ולהתריע מפני פגיעה ברקמת הקשרים האישיים החשובים, לתינוק, ולאדם לאורך כל חייו.
פרידה היא אחד האירועים הקשים שעוברים על כל אדם בינקותו, ילדותו, ובגרותו.
לכן הוא צורח בקולי קולות וחש דיכאון קשה, הנראה בסימנים בולטים לעין כל - דמעות, כיווץ הגוף, תנועות נדנוד הגוף והראש, ובכי מר – כדי שייאסף בחזרה אל חיקם של בני אדם.
כך קורה לכל מי שעובר פרידה קשה.
זו מכווצת את לבו, את פעילותו, את ערכו בעיני עצמו, מעלה דמעות בעיניו, וממריצה אותו לחוש ולבקש אחר מי שאבד לו, או לחלופין למהר ולמצוא קשר חדש.
מנגנונים פיזיולוגיים העשויים רשת עצבית, מוחית, הורמונלית, שרירית ועוד, נכנסים לפעולה כאשר בא זמנם.
מנגנון הדיכאון הבריא נכנס לפעולה כאשר אדם עובר פרידה.
אבל המנגנון גם נעשה רגיש יותר במי שבילדותם כבר עברו סוגים של פרידות, והם עכשיו "נזהרים בצוננים אחרי שנכוו ברותחין".
יכולה כמובן, להיות גם שונות, בין אנשים שונים, עוד בלידתם, במידת רגישותו של מנגנון הדיכאון.
יש מי שיוולדו עם נטייה חזקה יותר או פחות, להפעיל את הדיכאון, או אפילו עם מידה של ליקוי במרכיביו.
אז יש מקום לדבר על מחלה.
באורח עקרוני, הדיכאון הוא מנגנון בריא ומי שנולד בלעדיו נולד חסר.
את האהבה, טוענת למפרט, "המציאו" במהלך האבולוציה, אימהות השייכות למשפחת היונקים.
זו משפחה חדשה בלוח הזמנים האבולוציוני, שגילה כ-200 מיליון שנים.
והיא זו שלראשונה מביאה לעולם צאצאים החייבים לקיים חום גוף קבוע.
באדם יהיה חום הגוף, ביום ובלילה, בקו המשווה או בקוטב, כ-37 מעלות.
זו דרישה פיזיולוגית יקרה באנרגיה, והעוללים הרכים אינם יכולים לעמוד בה.
לכן נחלצה האבולוציה של האימהות לערוך הסבה של בלוטות זיעה ושומן בגופן, לכלל בלוטות המייצרות נוזל עתיר אנרגיה, לו אנחנו קוראים חלב.
העוללים יונקים את החלב, ולכן נקראת משפחה זו "היונקים".
האימהות הן הממציאות הגדולות של האהבה.
האהבה הגדולה והחזקה בעולם היא זו שבין אם ותינוקה.
אוהבים אחרים, נקבות וזכרים שאינם אימהות, שואלים מהם את הרפרטואר האימהי.
את הנכונות האינסופית לתת, לתמוך, להיחלץ, לגונן, לכמור, ללטף, להתמסר.
גם גבר ואישה צעירים המתאהבים זה בזה, ישתמשו באותם כלים אימהיים, ויקראו האחד לשני "פוצי" ו "מוצי" ו"ממי", כאילו הם מוצצים פטמות, מחקים כך את שפת האימהות.
גם קשיי הפרידה, והדיכאון מתלווים לכל התאהבות צעירה.
תהליך הפמיניזציה של המין האנושי
האימהות שהובילו את ההתקשרות העזה בין שני יחידים, הפכו כך למובילות האבולוציה האנושית בכללותה (העברית צודקת כאשר היא משתמשת באותו השורש לביטויים "נשי" ו"אנושי").
החיבור והתקשורת בין אנשים הם המסד לצמיחת המוח הגדולה, שעבר האדם.
מוחנו גדול פי שלושה מזה של השימפנזה בזכות השימוש בשפה ובקשרים אישיים וחברתיים חזקים במיוחד.
את האבולוציה הזו הובילו נשים, ועד היום הן עושות שימוש מושכל יותר בשפה, ממה שעושים גברים, בממוצע עולמי, וכן גבוהה ומשוכללת יותר יכולתן החברתית.
כאשר בוחנים את מוח האדם, מוצאים את מיטב הכישורים החברתיים שלנו באונה הפרונטלית, וזו גדולה יותר בנשים מאשר בגברים, בממוצע עולמי.
כאשר בוחנים את מוח האדם מוצאים את כישורי השפה בשני מרכזים, "ברוקה" ו"וורניקה".
שני המרכזים האלה גדולים יותר בנשים מאשר בגברים, בממוצע עולמי.
בנקבות של בעלי חיים, ולא רק אצל האדם, יש תופעה שנקראת "הריון מדומה", והיא למעשה עצירת הביוץ ועצירת הפוריות.
עצירה זו בחיות היא תלוית המצב בסביבה.
בשנות בצורת יהיו מי שלא יבייצו.
כאשר סכנה כלשהי מרחפת באזור יהיו מי שייכנסו להריון מדומה.
גם תשוקה חזקה של נקבה להפוך לאם עלולה להביא לעליה בתפוקת הפרולקטין שלה, הורמון אימהי שבין היתר עוצר את הביוץ באימהות מניקות, למען התינוק שכבר נולד.
התוצאה היא שהביוץ עשוי להיעצר דווקא מרוב תשוקה אצל מי שעדיין אינה אם אלא רק משתוקקת לכך.
למפרט גורסת שהרעבה עצמית היא צורה של עצירת פוריות.
גוף מורעב עוצר את הביוץ.
לחולות הצעירות באנורקסיה אין וסת, כלומר אין ביוץ ואין פוריות.
תופעה זו עלולה להיות תוצר של פחד ורתיעה מפני מיניות, או גם, כפי שקורה בנקבות בטבע, ויתור על הפוריות העצמית לטובת נקבה דומיננטית.
נקבות החיות בלהקה, כמו סוריקטות או צבועים, ועוד, מוותרות על פוריותן העצמית לטובת המלכה האם.
באדם עלולה האנורקסיה להיות ויתור על פוריות למען הבנות היפות יותר, בהשוואה להן מקבלות בנות חסרות ביטחון את ההרגשה שהיפות "שוות" יותר, ובוודאי כך המלכה של הכיתה.
בשנים האחרונות חוקרת פרופסור למפרט את סוגיית המוטציות ועד כמה הן מקריות.
התורה המובילה היום את החשיבה האבולוציונית "הסינתזה המודרנית", או "הנאו-דרוויניזם", הגורסת כי ההתפתחות האבולוציונית עשויה משורה של טעויות מקריות בשכפול הדנ"א, מהן בוררת האבולוציה את המתאימות יותר לסביבת החיים, ברירה שנקראת "הברירה הטבעית".
מוטציות מקריות אינן עוד גורם השונות המוביל את האבולוציה בעיני כל המדענים.
למפרט נמנית עם החוקרים המציעים שונות אבולוציונית בדרכים שאינן מקריות.
לגישתה לא ייתכן שהדנ"א אינו "מדבר" עם סביבתו, אינו מקיים אתה דיאלוג תמידי, כפי שעושות כל הישויות האחרות בקוסמוס.
הברירה היא אכן טבעית כפי שגרס דרווין, אבל מקורות השונות ממנה בוררת הברירה הטבעית הם תוצר של מפגשים עם הסביבה.
גנומים של אורגניזמים שונים מתאחדים יחד בסימביוזה ונעשים לאורגניזם אחד, או לאורגניזמים שתלויים זה בזה לחלוטין.
כל תא יחיד בעולם החי, גם תא יחיד בגוף האדם, הוא תוצר של סימביוזה בין תאים קדמוניים שונים, שחברו יחד ומקיימים ביניהם חלוקת תפקידים.
דוגמה מוכרת היא המיטוכונדריה, שעדיין נושאת ומשכפלת בתוך כל תא חי, את הדנ"א הקדמוני שלה, בנפרד מן הדנ"א של גרעין התא.
כל אדם, תלוי קיומו יום יום, בטריליוני חיידקים שחיים עליו ובתוכו, ועושים עבודה גדולה.
בעיכול, במצב הרוח, ברמת החרדה, בהשמנת יתר, בסינדרום קרון, אולי באוטיזם.
גם שינויי טמפרטורה, מליחות, חמיצות, גרביטציה, רמת החמצן, כימיקלים שונים, קרינות שונות – כולם עשויים לגרום לשינויים במבנה הדנ"א.
גם בתהליך הקרוי "אפיגנטיקה", זה שמשנה את רמות הביטוי של הדנ"א בגלל השפעות מן הסביבה, הופך במקרים רבים לתורשתי ועובר מדור לדור.
וודאי יש גם טעויות העתקה מקריות בדנ"א, אך לדעתם של חוקרים חשובים ופרופסור למפרט ביניהם, אין בטעויות אלה כדי להסביר את מגוון השונות האבולוציונית על המורכבות ההולכת וגדלה של היצורים החיים, מן החד-תאיים הראשוניים ועד לאדם, לדולפין ולרבים אחרים.
כך גם קשה להניח העדר דיאלוג בלתי פוסק בין התורשה לבין הסביבה.
גוף ונפש בהוצאת "פרולוג", 1994
האבולוציה של האהבה בהוצאת האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל, הוצאת משרד הביטחון, 1994
The Evolution of Love בהוצאת "Preager", הוא גרסה אקדמית של הספר בעל אותו שם בעברית.
הספר האנגלי זכה בפרס המגזין "Choice" לספר אקדמי מצטיין בשנת 1998
נפש ערומה בהוצאת ידיעות ספרים, 2007, הוביל את רשימת רבי המכר במשך 34 שבועות, וזכה להיות "ספר זהב".
למפרט פרסמה מאמרים רבים, חלקם מחקריים וחלקם עיוניים.
את רשימת המחקרים אפשר לראות באתרים:
עדה צמח-וָרֶטֶה (7 ביולי 1919 - 29 בנובמבר 2005) הייתה חוקרת ספרות ומתרגמת ישראלית.
צמח נולדה בשנת 1919 באודסה, וב-1921 עלתה לארץ ישראל עם אמה ואביה, הסופר והמבקר שלמה צמח.
למדה בגימנסיה הרצליה ובבית הספר הריאלי בחיפה.
במלחמת העולם השנייה התגייסה לצבא הבריטי.
לאחריה נסעה ללמוד בלונדון ובפריז.
בשנת 1951 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (לצדם של יוסף אור, אהרן אמיר ומנשה לוין).
באמצע שנות ה-50 החלה לערוך את "אורות" - כתב עת לדברי ספרות ואמנות, והמשיכה בעריכתו עד תחילת שנות ה-70.
ספרה "באמצע: קריאה בשני סיפורים של אורי ניסן גנסין" (הוצאת מאגנס, 2000), זיכה אותה בפרס מפעלי ספרות מטעם משרד החינוך והתרבות.
מאמריה ומסותיה כונסו בספר "מבית ומחוץ: מאמרים ורשימות ביקורת" (הוצאת עם עובד, 2001).
הייתה נשואה להיסטוריון מאיר ורטה.
ילדיה הם: הסופרת תמר ורטה זהבי, הבמאי דני ורטה, המשורר והעורך יורם ורטה.
במעגלי "חֵפֶשׂ הזמן האבוד": פנים אחדות ביצירתו של פרוסט, הוצאת דביר, 1973.
תנועה בנקודה - ברנר: מונוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984
באמצע - קריאה בשני סיפורים של אורי ניסן גנסין, הוצאת מאגנס, 2000.
מבית ומחוץ - מאמרים ורשימות ביקורת, הוצאת עם עובד, 2001.
אלכסיס דה טוקוויל, המשטר שהיה והמהפכה, 1951
עדה זמיר (1931 - 8 בינואר 2023) הייתה פרופסור מן המניין לביוכימיה במכון ויצמן למדע.
עדה קליינמן נולדה בתל אביב כבת יחידה להוריה.
אביה עלה בגפו מפולין ואמה עלתה מרוסיה.
האב היה רצען והחזיק בית מלאכה קטן ברחוב לוינסקי בעיר.
למדה בגימנסיה הרצליה מכיתה א', אהבה את לימודיה כימיה והצליחה בלימודיה.
סיימה את לימודיה בתיכון במהלך מלחמת העצמאות.
בצה"ל שירתה בנח"ל ונמנתה על הגרעין שייסד את קיבוץ תל קציר.
במהלך הכשרת הגרעין בדגניה הוזמנה לצאת עם חבר גרעין אחר כמשלחת הסברה לארצות הברית.
בדצמבר 1949 יצאה לשלושה חודשים בהם הרצתה בפני קהילות יהודיות על ישראל.
היא אפילו זכתה לבקר את אלברט איינשטיין בביתו.
סיימה את שירותה הצבאי ב-1950.
היא למדה כימיה ומיקרוביולוגיה וסיימה תואר שני במדעים באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך עסקה בנושא מדידה של חומצה גלוטמית בהנחיית פרופ' נח ליכטנשטיין.
במהלך לימודיה נישאה לדוד (דודיק) זמיר, סטודנט לפיזיקה.
בעקבות עבודתו של בעלה עברו לחיפה.
לאחר פתיחת מעבדת המחקר בביוכימיה בטכניון ב-1957 בחרה פרופ' רות בן-ישי, מנהלת המעבדה בעדה כתלמידת המחקר הראשונה במדעי החיים בטכניון.
היא השלימה דוקטורט שם בנושא מסלולים מטבוליים והשפעתם על חיי האורגניזמים
בשנים 1961–1964 עבדה במעבדה של רוברט הולי באוניברסיטת קורנל על פיצוח הצופן הגנטי.
עם שובה לישראל החלה לעבוד במכון ויצמן למדע בקבוצתו של פרופ' דוד אלסון..
בשנת 1968 הועלתה לדרגת חוקר בכיר.
היא עסקה במחקר בביולוגיה מולקולרית.
מאמר שלה עם רות מיסקין, שתיאר שיטה להחזיר ריבוזומים לקונפורמציה הפעילה על ידי חימומם בנוכחות אלכוהול, שימש את עדה יונת בעבודתה שזכתה בפרס נובל.
בתחילת המאה ה-21 הייתה זמיר שותפה למחקר של המבנה המרחבי של האנזים אינהידרז פחמתי, המאפשר לדונליאלה להתקיים בסביבה מלוחה.
כיהנה פעמיים כראש המחלקה לביוכימיה במכון, ובשנת 1983 הייתה דקאן הפקולטה לביופיזיקה-ביוכימיה.
בשנת 1984 מונתה ליו"ר המועצה המדעית של מכון ויצמן, האישה הראשונה בתפקיד זה.
עדה זמיר נפטרה בינואר 2023. הותירה אחריה שתי בנות, בן ונכדים.
נטמנה בבית הקברות ברחובות, לצד בעלה, דוד (1929-2014).
עדה יגורי (20 ביולי 1903, כ"ה בתמוז תרס"ג, ז'יטומיר, אוקראינה – 11 בפברואר 1966, כ"א בשבט תשכ"ו, יגור, ישראל) הייתה פעילה ציונית ואשת חינוך, מראשוני קיבוץ יגור.
דמות בולטת בשדה החינוך הקיבוצי, מראשי ההוגים והיוזמים של החינוך המשותף בקיבוץ יגור ובתנועת הקיבוץ המאוחד ומקימת חטיבת בני בקיבוץ המאוחד, שהייתה מפעל חייה.
נולדה וגדלה בז'יטומיר למשפחה אמידה ומשכילה, בת לשרה ויצחק רוזנצוויג.
אביה ניהל בית מסחר למכשירי כתיבה.
למדה עם אחיה בועז בגימנסיה הרוסית "מרינסקה" יחד עם שכניה וחברי ילדותה, תושבי הרובע הרוסי-פולני המבוסס של העיר.
משנתה החינוכית הושפעה רבות מילדותה ונעוריה באוקראינה.
אמה גידלה אותה על ברכי הקלאסיקות הגדולות בשירה ובספרות הרוסית והקפידה שתכיר את השפה על בוריה.
חונכה מבית לערכים של הומניזם, אהבת האדם, תשוקה לידע והערכה עמוקה לתרבות ושירה.
הושפעה מסבה, שהיה ציוני נלהב שאף השתתף כציר בקונגרס הציוני בבזל והיה בעל זיקה לתרבות ולמורשת היהודית.
בגיל 13 הצטרפה לתנועת הנוער "צעירי דרור" והפכה לפעילה ציונית.
בשנת 1917, בעקבות המהפכה ברוסיה, הוצפה אוקראינה בפליטים, ביניהם ילדים.
כאשר הייתה בת 16 התנדבה לעזור באיסוף הילדים היתומים מרחובות העיר, במטרה להעניק להם מחסה ואוכל.
במסגרת התנדבות זו קיבלה את הכשרתה הפדגוגית הראשונה, שארכה כשבועיים.
יחד עם שני מתנדבים צעירים אספו כ-90 ילדים, אותם גידלו במבנה ריק שנמסר להם ושהפכו אותו לבית.
לימים כתבה על כך: "פרק מסעיר וכמעט קדוש בחיי".
ב-1920 הוכרזה תנועת צעירי דרור כבלתי חוקית ברוסיה והחלו תוכניות חשאיות להעביר אותה יחד עם הפעילים האחרים לפולין.
בעקבות זאת עדה חוותה משבר מצפוני ואידאולוגי, שבו נקרעה בין רצונה להישאר עם משפחתה ולהמשיך בתפקידה כמדריכת הילדים היתומים לבין השתייכותה לתנועת דרור ומימוש חלומה הציוני לעלות ארצה.
בשנת 1921 עזבה באישון לילה את בית היתומים, את בית משפחתה ואת אוקראינה, והחלה במסעה לארץ-ישראל.
יציאה זו לדרך הטביעה בה חותם כאוב ובמידה רבה דרבנה אותה לימים להקדיש את חייה לפעילות חינוכית.
כשניסתה לעזוב את ז'יטומיר נאסרה עם חבר מקבוצת דרור באשמת החזקת תעודות לא חוקיות.
היא חולצה על ידי המחתרת הציונית והוברחה לארץ דרך קו איזסלבל-רובנו, ציר תנועה חיוני עבור שיירות פליטים יהודים שניסו להגיע לארץ-ישראל ולארצות הברית ושל אזרחים שניסו לברוח מרוסיה.
המעבר דרך אזור זה היה מסוכן מאוד, הן בשל הסכנה להיתפס על ידי השלטונות הן בשל כנופיות שודדים ורוצחים שארבו לפליטים.
לאחר שחצתה בהצלחה ברגל את קו הגבול, יחד עם שיירת פליטים, הגיעה לעיר רובנו ומשם עברה לוורשה.
שם התחילה לעבוד במערכת עיתון תנועת דרור והשתתפה בסמינר הגננות של "תרבות" בהדרכת יאנוש קורצ'ק.
במקביל שימשה גם כרכזת תחום החינוך לנוער של התנועה הקיבוצית.
הקמת חטיבת בני הקיבוץ המאוחד
עדה נמנתה עם יוזמיה ומקימיה של חטיבת בני הקיבוץ המאוחד.
מטרתה של תנועת נוער כלל ארצית זו, במסגרת ארגון הנוער העובד, הייתה לשמר את הרעיון הקיבוצי ולטעת בנוער את הערכים והאידאולגיה של הקיבוץ.
הדבר נעשה באמצעות חיזוק הקשר בין הנוער בקיבוצים השונים עם בני ובנות השנתונים המקבילים מקיבוצים אחרים של תנועת הקיבוץ המאוחד.
היא נחשבה לאם הרוחנית של התנועה.
בכל שנות פעילותה של חטיבת בני הקיבוצים, עדה פעלה בה בתכנון והוצאה לפועל של עצרות, פעילויות, ועידות ומועצות, והייתה כוח מוביל ודומיננטי בהחלטות שהתקבלו ובארגון השוטף.
הצורך בהקמת החטיבה נבע ממשברים קשים בקיבוץ באותה תקופה, בראשם הפילוג בתנועה הקיבוצית.
בשנת 1951 פרצו ויכוחים עזים באשר להמשך דרכו של הקיבוץ ולזיקתו לברית המועצות.
עימותים פנימיים אלו הביאו לפירוק משקים על בסיס השקפה פוליטית ועוררו משברים שהובילו לפיצול משפחות.
בנוסף התעוררה ביקורת פנימית רבה על החיים בקיבוץ, על אשליית השוויון שבו ועל דרך החיים שהתוותה.
הורים רבים לא היו מעוניינים עוד שבניהם ובנותיהם יגדלו בנפרד ויוכשרו להיות פועלים.
בתי הספר אף הם עודדו לפתיחות לאורחות חיים שונים, לאינדיבידואליות ולהישגיים, במטרה להגיע לחינוך גבוה ולרכישת מקצוע.
כל אלו עמדו לא פעם בניגוד לאורח החיים בקיבוץ.
ועדת החינוך של הקיבוץ המאוחד החליטה לקיים עצרת עבור בני הנוער של הקיבוץ.
ההחלטה נבעה מההבנה שישנו צורך מהותי ביצירת קשר אמיץ לקיבוץ ולתנועה הקיבוצית עבור דור ההמשך.
הרי ללא תמיכתם ורצונם להמשיך את הדרך, יגווע הרעיון הקיבוצי יחד עם הדור הראשון.
העצרת כללה הקמת מחנה ענק ל-1280 נערים ונערות בקיבוץ גבעת ברנר והייתה להצלחה מסחררת, שסחפה אחריה בני נוער רבים.
במהלכה החל להתגבש הרעיון של הקמת חטיבת בני הקיבוצים.
תפקידה בחטיבה מעולם לא נשא תואר רשמי, אך היא הייתה חיונית לתפעול השוטף שלה.
היא ליוותה את מזכירות החטיבה בצעדיה הראשונים וגשרה בין בני הנוער ובין ההנהלה המבוגרת.
בנוסף ידעה להוציא לפועל משימות שונות שלעיתים כמעט ונפלו בין הכיסאות.
בין היתר מילאה תפקיד חשוב בהוצאה לפועל של "יחדיו", העיתון של החטיבה.
אופן הפעולה של החטיבה התפצל לפעולות מקומיות וכלל ארציות.
הגרעינים האזוריים של החטיבה היו אחראים לפעילות שוטפת בחיי היום יום, עבודות שונות במשק הקיבוצי כגון: מסיק, עבודות בכרם ואסיף, יחד עם פעולות מהנות וחינוכיות, כגון: טיולים, טקסים משותפים לציון חגי ישראל, הכרת הארץ ועוד.
מזכירות החטיבה וההנהלה היו אחראיות על הפעילויות בקנה המידה הארצי, ובהן טיולים, עצרות מחנות וכינוסים מספר פעמים בשנה.
הצלחתה של החטיבה הייתה חשובה לה במיוחד.
עדה ראתה בחטיבה את הגורם החינוכי שיוכל לגשר בין בני הנוער, המסגרת הבית ספרית והרוח הקיבוצית, ועמלה על מנת לנסות לאזן ולפשר ביניהם.
גם לאחר שחלתה, המשיכה להיות פעילה בניהול חטיבת הקיבוצים.
במהלך השנים עבדה גם במזכירות קיבוץ יגור, במועצת הפועלות, בהנהלת מכללת סמינר הקיבוצים ובמרכז הנוער של הקיבוץ.
עדה נפטרה ב-11 בפברואר 1966 ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ יגור.
מרדכי סגל, מייסד סמינר הקיבוצים ומהאבות המייסדים של החינוך הקיבוצי בישראל, ספד לה:
בנה, אל"ם אסף יגורי, נפל בשבי במלחמת יום הכיפורים, ח"כ בכנסת התשיעית.
סבתא לענת ותמי, לאחר מותה גם לעדי (שנקראה על שמה) וגל יגורי.
עדה ירדני (29 ביולי 1937 – 29 ביוני 2018) הייתה מומחית בפלאוגרפיה של הכתב העברי העתיק, חוקרת כתובות ומגילות עתיקות, מתרגמת טיפוגרפית ואמנית.
נולדה בירושלים לד"ר מנחם זולאי מחוקרי הפיוט העברי, ולאילזה זולאי, מורה לפסנתר.
למדה בבית הספר לאומנות בצלאל במגמה לאומנות גרפית.
הייתה מעורבת בפרויקטים הקשורים לעיצוב אותיות עבריות בהם עיצוב אותיות "קורן" ששימשו בין היתר את הוצאת תנ"ך קורן, וכן עיצוב הגופן "עדה" שנקרא על שמה.
מ-1976 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים.
למדה תואר ראשון במחלקה לעברית ותואר שני ושלישי במחלקה לשפות שמיות.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "התעודות הארמיות והעבריות בכתב רהוט מוואדי מרבעאת ומנחל חבר וחומר קרוב: בדיקה פליאוגראפית ואפיגראפית".
בתחילת 1986 עבדה ירדני כעורכת באקדמיה ללשון העברית.
לקראת הצגת לוחיות ברכת כהנים בתערוכה במוזיאון ישראל, ביקשה מיכל דייגי-מנדלס מפרופסור יוסף נוה לנסות לפענח את הכיתוב על הלוחיות.
נוה הפנה אותה לירדני שהתמחתה בציור כיתובי כתב על קמיעות.
ירדני ציירה במדויק את הכיתוב על הקמיעות וזיהתה שבסוף הקמיעות מופיע נוסח המהווה וריאציה מקוצרת של ברכת הכוהנים.
ביוני 1986 הציגו במוזיאון ישראל את הלוחיות מבלי לציין את ירדני כמפענחת תוכנן, וירדני מחתה על כך.
חיברה ספרים ועשרות מאמרים בנושא הכתב העברי ובנושאים הקשורים לכתב העברי בחקר מגילות וכתובות עבריות בכלל ומגילות מדבר יהודה בפרט.
במקביל עסקה גם באומנות של הכתב, עיצבה אותיות לספרים ויצירות אומנות בהם מספר מהדורות של ההגדה של פסח.
מאז 1990 הייתה חלק מהצוות המכין את קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה מהמאה הרביעית לפני הספירה ועד המאה השביעית.
בשנת 2018 היא חקרה את פפירוס ישמעאל.
במלאת חמישים שנה למותו של אביה תרגמה והוציאה לאור את עבודת הדוקטורט שלו שנכתבה בגרמנית והוגשה לאוניברסיטת בון - "לפיוטים של יהודי בבל: קטעי גניזה" (ירושלים, 2010).
כן תרגמה מצרפתית את ספרו של ז'ורז' יפרח - סְפָרוֹת וּמִסְפָּרִים: היסטוריה של המצאה גאונית, הוצאת כרטא, 1990.
ירדני היא סבתה של אלה לי להב, זוכת המקום השני בהכוכב הבא לאירוויזיון 2020.
ספר הכתב העברי: תולדות, יסודות, סגנונות, עיצוב, כרטא, 1991
תעודות 'נחל צאלים', הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1995
אוסף תעודות ארמיות ממצרים העתיקה כרך א' - אגרות–שטרות, הוצאת מאגנס, 1986 (עם בצלאל פורטן)
אוסף תעודות ארמיות ממצרים העתיקה כרך ב' - שטרות, הוצאת מאגנס, 1989 (עם בצלאל פורטן)
אוסף תעודות ארמיות ממצרים העתיקה כרך ג' - סיפורת, חשבונות ורשימות, הוצאת מאגנס, 1993 (עם בצלאל פורטן)
אוסף תעודות ארמיות ממצרים העתיקה כרך ד' - חרסים ושונות, הוצאת מאגנס, 1999 (עם בצלאל פורטן)
אוסף תעודות ארמיות, עבריות ונבטיות ממדבר יהודה וחומר קרוב, כרך א: התעודות; כרך ב: פליאוגרפיה וקונקורדנציה; הוצאת מאגנס, 2000
מסדרת הספרים תגליות במדבר יהודה היא כתבה יחד עם חנה כותן את כרך 27 על התעודות היווניות ממדבר יהודה.
כן כתבה עשרות מאמרים בנושאים הקשורים בטקסטים של שפות שמיות.
עדה גלר (4 במאי 1888–30 במרץ 1949) הייתה פעילה ציונית, מורה ומנהלת בית ספר ורואת החשבון הראשונה בארץ ישראל המנדטורית.
גלר נולדה בעיירה טלומאץ' (כיום באוקראינה).
אף על פי שלמדה בבית ספר פולני, למדה את השפה העברית ובהמשך אף לימדה עברית לילדות ולנערות.
ב-1911 עלתה לארץ ישראל ושימשה כמורה וכמנהלת בית הספר למלאכת יד בירושלים.
לאחר שנסגר בית הספר בשנת 1922, יצאה גלר לארצות הברית, שם עברה השתלמויות והכשרות בראיית חשבון ובמסחר.
בשנת 1927 חזרה לארץ ישראל, ולאחר משא ומתן עיקש עם רשויות המנדט הבריטי, הצליחה לקבל רישיון עבודה כרואת חשבון.
היא הייתה האישה הראשונה בישראל בתחום זה, ולמשך שנים רבות גם היחידה.
גלר הייתה חברה בהנהלת בנק שלמה המלך ואף שימשה כמזכירת המרכז.
בנוסף לעבודתה כמורה, מנהלת ורואת חשבון, גלר גם הייתה פעילה למען קידום זכויות הנשים ומעמדן.
בית הספר למלאכת יד אותו ניהלה נועד לספק אפשרויות לימוד וקידום מקצועיים לנערות מרקע סוציו-אקונומי נמוך, והוא נתמך על ידי הארגון "ברית נשים יהודיות לתרבות" שבראשו עמדה שרה טהון.
לאחר שקבלה את רישיון העבודה שלה, הצטרפה גלר לאיגוד נשים אקדמאיות, והייתה פעילה בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
בשנת 1935 עמדה בראש משלחת מטעם ההתאחדות לאיסטנבול, שם נערך קונגרס בינלאומי מטעם ברית נשים עולמית לשווי זכויות.
רחוב עדה גלר בבאר שבע
עדה יהודאית הייתה אתלטית ארץ-ישראלית, סגנית אלופת ישראל (1935) בקפיצה לגובה וחברת נבחרת ישראל למכביה הראשונה (1932).
יהודאית התאמנה בקבוצת מכבי עתיד תל אביב.
במכביה הראשונה שנערכה בסוף מרץ 1932 סיימה יהודאית במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.11 מטר.
באליפות ארץ ישראל הראשונה שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה יהודאית ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
באליפות תל אביב שנערכה במרץ 1936 קבעה יהודאית בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם חברותיה לקבוצה, רחל סלונימסקי, גירה שפירא ועדה עבוד שיא ארץ ישראל חדש של 56.7 שניות.
עדה היא בתו של אילון החתי, אשתו של עשו ואמו של אליפז.
פירוש השם עדה הוא עדי, תכשיט.
בתורה, כתוב לעשו 6 נשים עם שמות שונים.
בתחילה נכתב: יהודית בת בארי החתי, בשמת בת אילן החתי, ומחלת בת ישמעאל ולאחר מכן נכתב: עדה בת אילון החתי, אהליבמה בת ענה בת צבעון החוי, ובשמת בת ישמעאל.
ככל הנראה, מחלת בת ישמעאל ובשמת בת ישמעאל אלה אותן נשים, ובשמת בת אילון החתי ועדה בת אילון החתי הן גם אותן הנשים.
רש"י אומר שהשם בשמת ניתן לעדה משום "שהייתה מקטרת בְּשָׂמִים לעבודה זרה".
עדה רוטנברג (נולדה ב-1971 בקנדה), היא מעצבת, עורכת גרפית וארט דיירקטור, ומרצה לתקשורת חזותית.
עיצבה עטיפות ספרים רבות להוצאות ספרים גדולות בישראל, ויצרה זהות חזותית לגופי תרבות, לארגונים חברתיים ולמלונות בוטיק.
גישתה מבוססת על עיצוב קונספטואלי־אסתטי שבו התפיסה הרעיונית מובילה את הסגנון החזותי.
רוטנברג נולדה במונטריאול, קנדה ב-1971, וגדלה בירושלים.
היא בוגרת מגמת המוזיקה בתיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
לאחר שירותה הצבאי למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים וקיבלה תואר בוגר בעיצוב.
ללמדה לתואר שני בתוכנית הבינתחומית באמנויות בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, במסגרתו ערכה מחקר על עטיפות ספרים קונספטואליות במאה ה-20.
מתגוררת עם משפחתה בתל אביב.
רוטנברג החלה את דרכה בעיצוב ועריכה גרפית בעיתונות המודפסת, בעיצוב מוספים ב'ידיעות אחרונות' וב'הארץ', מגזינים ('בלייזר' ו'עלמה' מבית 'ידיעות אחרונות'); והשתתפה בהקמת ynet, פרויקט שבמסגרתו עבדה עם המעצב הבריטי נוויל ברודי.
לימדה עיצוב גרפי-טיפוגרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה (2009–2018) וב-HIT מכון טכנולוגי חולון (2012–2014).
משנת 2010 היא מרצה ומרכזת את התוכנית לתקשורת חזותית בבית הספר לאדריכלות ע"ש דוד עזריאלי באוניברסיטת תל אביב, ומאז 2018 מרצה לטיפוגרפיה במכללת שנקר.
בשנת 2001 הקימה את 'סטודיו עדה רוטנברג' המתמחה במיתוג ועיצוב זהות חזותית.
עיצבה זהות חזותית למלונות, לגופי תרבות ולארגונים חברתיים, השתתפה בתערוכות עיצוב ואצרה את התערוכה "מציירים מילים" בשבוע האיור.
רוטנברג היא הארט דיירקטור של רשת מלונות הבוטיק אטלס, ואחראית על יצירת זהות חזותית למלונות הקונספט של הרשת.
רוטנברג עיצבה מאות עטיפות להוצאות ספרים בישראל, בהן כתר הוצאה לאור, עם עובד, כנרת זמורה-ביתן דביר, הוצאת שוקן, ידיעות ספרים ודני ספרים, ולהוצאה האיטלקית ג'יונטינה.
רוטנברג מגדירה עיצוב גרפי בכלל, ועיצוב עטיפות ספרים בפרט, כשדה למחקר קונספטואלי.
העטיפה מבטאת רעיון בעזרת שני מרכיבים – דימוי וכותרת – שכל אחד מהם בעל משמעות בפני עצמו, ויחד הם יוצרים משמעות שלישית.
2016 – קטלוג התערוכה Women in design, AIAP, מילנו
1999 – איגוד המעצבים הגרפיים, פרסים ראשון ושני עבור שערי מגזינים
1995 – תחרות הפרסום הישראלית, מדליית כסף בקטגוריית דיוור ישיר
2019 – 'איך אורזים סיפור', תערוכת יחיד, במסגרת פסטיבל 'הכל בספר' 2019, ספריית אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2018 – 'איך אורזים סיפור', תערוכת יחיד, במסגרת פסטיבל 'הכל בספר', בית האמנים בנגב, באר-שבע
2014 – 'אומת האיור' – מאיירים ישראלים בחו"ל, תערוכה קבוצתית, במסגרת שבוע האיור, בית האמנים תל אביב
2007 – Designed in Israel 'עוצב בישראל', תערוכה קבוצתית, תל אביב
2006 – Sisterhood, תערוכת יחיד, היכל התרבות רביבים
2004 – Sisterhood, תערוכת יחיד, בית גבריאל
2014 - 'ציור מילים', כרזות טיפוגרפיות מאוירות, עבודות של 26 אמנים ממדינות שונות.
שוק האמנות, נמל תל אביב
עדה ואלרי טל (15 באוגוסט 1936 – 14 באוקטובר 1994) הייתה שחקנית קולנוע ישראלית, מחלוצות הטרנסג'נדריות בישראל.
נחשבת לשחקנית הקולנוע הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל.
ואלרי טל נולדה בבוקרשט שברומניה בשם סרג'ו ואלרי.
בשנת 1964 עלתה לבדה לישראל ושם הזדהתה כגבר הומוסקסואל והשתלבה בקהילה הלהט"בית בישראל.
היא נהגה לארח בדירתה ארוחות שישי מדי שבוע, אליהן היו מגיעים להט"בים רבים שלא היה להם מקום אחר לאכול בו.
בשנת 1970 עברה ניתוח להתאמה מגדרית בבית החולים אסותא ובחרה בשם עדה ואלרי טל, ששילב את שם המשפחה עמו נולדה יחד עם שמה של אחת משחקניות התיאטרון הנערצות עליה, עדה טל.
לאורך חייה, מיעטה ואלרי טל לדבר על עברה והייתה מגיבה בזעם לשאלות בנושא על מנת שאלו לא יוציאו אותה מהארון ללא הסכמתה.
ואלרי טל עבדה כחשפנית וכמארחת בבר 51 בתל אביב תחת שם הבמה "לולה פרו פרו", ושם הכירה בשנת 1984 את הבמאי עמוס גוטמן והמחזאית עדנה מזי"א.
השניים ליהקו אותה לדמותה של אפולוניה גולדשטיין בסרט בר 51, שהתבססה בחלקה על דמותה של ואלרי טל, ודירתה גם שימשה לצילומי הסצנות בכיכובה.
ואלרי טל עבדה עם גוטמן, שהעריץ אותה וקרא לה "דיווה", גם בסרטיו חימו מלך ירושלים וחסד מופלא.
בנוסף השתתפה ב-1986 בתוכניות האירוח "סיבה למסיבה" עם לילית נגר וב"סופשבוע" בהנחייתה של רבקה מיכאלי, ששודרו ב.
עם השנים, ולאחר פרסומה בקולנוע, הפכה ואלרי טל לאושיית תרבות תל אביבית, כיכבה בסרטי סטודנטים רבים, ואף הופיעה בתיאטרון הסמטה ביפו.
תפקידה הידוע האחרון היה בשנת 1994, בטלנובלה "ספיר" (שכתב וביים אוהב פלנץ), בה שיחקה לצדם של רוזינה קמבוס, אביתר לזר, אורי רביץ ושולה חן.
באוגוסט 1970 נישאה ואלרי טל ליעקב ארוך, טכנאי שיניים ממשפחה ממוצא יווני צעיר ממנה בעשור, שהכירה במועדון שבו הופיעה.
בכתבה שפרסמה ואלרי טל במגזין העולם הזה תחת השם עדה ארוך באותה שנה היא גוללה בגוף ראשון את סיפור היכרותם.
לדברי ואלרי טל בעלה היה "הומוסקסואל מסוג ביסקסואלי", ואף על פי שקיבל בהתחלה את זהותה המגדרית כאישה, לאחר שעברה את הניתוח להתאמה מגדרית וכן בלחץ משפחתו, שלא ידעה לא על נטיותיו המיניות ולא על עברה של ואלרי טל, חזר בו מדעתו.
לאחר גירושיה חזרה עדה לשם משפחתה המקורי ולא שבה לדבר על עברה וחייה האישיים.
ב-14 באוקטובר 1994, ערב יום כיפור, נפטרה ואלרי טל ממחלת לב.
לאחר הנתיחה שלאחר המוות, במהלכה גילו הרופאים את דבר היותה טרנסג'נדרית, הפרטים על עברה פורסמו בציבור ועוררו סערה תקשורתית.
סערה נוספת התחוללה לאחר מכן, כאשר התגלה כי כל רכושה של ואלרי טל הושלך לרחוב מדירתה ונלקח על ידי עוברים ושבים.
ואלרי טל מונצחת במסגרת פרויקט לולה, ששמו הוא מחווה לשם הבמה בו נודעה בתקופת עבודתה בבר 51.
עדה לאבלייס הוא שם הקוד שניתן לארכיטקטורה של מעבדים גרפיים המפותחת על ידי חברת אנבידיה ומהווה היורשת של ארכיטקטורת אמפר (Ampere).
הארכיטקטורה הוכרזה ב-20 בספטמבר 2022 ונקראת על שם המתמטיקאית עדה לאבלייס, אשר ידועה גם בתור המתכנתת הראשונה.
Nvidia הכריזה על הארכיטקטורה יחד עם סדרת GeForce 40 והכרטיס RTX 6000 Ada Generation המיועד לתחנות עבודה .
הארכיטקטורה משתמשת בליתוגרפיה של 5 ננומטר של TSMC המכונה "4N", אשר מציעה יעילות ונצילות גבוהה יותר מאשר הדור הקודם שהשתמש בליכטוגרפיה של 8 ננומטר של סמסונג.
המערכת עובדת במקביל למערכת הופר.
ליכטוגרפיה 5 ננומטר בהליך ייצור TSMC 4N.
ליבות "טנזור" מדור רביעי עם תמיכה בנקודה צפה של 8 ביט (FP8), 16 ביט (FP16), bfloat16, ו-TensorFloat-32 (TF32).
כרטיסים גרפיים שמשתמשים בליבות הגרפיות של "עדה לאבלייס"
כרטיסים גרפים לתחנות עבודה (Nvidia Workstation; לשעבר Quadro):
כרטיסים גרפים למרכזי נתונים (Nvidia Data Center; לשעבר Tesla):
עדה ליכטמן (במקור פישר, בפולנית: Ada Lichtman; 1 בינואר 1915 – 1993) הייתה ניצולת שואה ישראלית, אחת הניצולות בבריחה ממחנה ההשמדה סוביבור ב-14 באוקטובר 1943.
עדה גורשה לראשונה להרובישוב (Hrubieszów).
כך היא דיווחה על המחנה: "הרובישוב מוקפת בגדר תיל.
בכל ארבע הפינות יש מגדלי שמירה ושומרים חמושים עם מקלעים".
למחרת עם עלות השחר, היא וחבריה נלקחו לתחנת הרכבת ואז הועלו וצופפו בקרונות בקר.
אמרו להם שיישלחו לאוקראינה, אבל כשהרכבת עצרה הבחינו על תחנת הרכבת בשלט SS Sonderkommando Sobibór.
מתוך 8,000 האסירים מהרובישוב רק שלושה שרדו, עדה ועוד שתי נערות צעירות.
ביום הגעתן הביאו שני אסירי המחנה, בליווי חייל, שני סלי בגדים מלוכלכים שורצי כינים.
הלילה הראשון היה עבורה סיוט, שכן היא שמעה, בין היתר, שומרים אוקראינים אונסים נערות צעירות לפני ששלחו אותן למוות.
המכבסה הייתה ממוקמת ליד צריף מגורים.
עדה סיפרה כי יום אחד ראתה שני אנשים נושאים אלונקה שעליה שוכבת יולדת בצירים.
לאחר זמן מה קצין האס אס גוסטב ואגנר, סגן מפקד המחנה, היה ליד האם הטרייה.
הוא קרא אליו את קלאט, אחד מהמשמר האוקראיני והושיט לו חבילה, שקלאט לקח לשירותים.
האם הועברה למחנה 3. כמה ימים לאחר מכן, נראתה גופת תינוק צפה בתעלת הניקוז.
עדה הייתה אחת הבודדות שהוכנסו בסוד הבריחה.
המשימה של הנשים שעבדו במכבסה הייתה לגנוב כמה שיותר תחמושת מהבתים שבהם התגוררו אנשי ה-אס אס כמו כן היה עליהן לספק לבורחים תחתונים ובגדים נקיים.
לאחר שהצליחה גם היא לברוח בהצלחה שוטטה ביער עם שלוש בנות: אוּלה שטרן, קאתי ורות.
מאוחר יותר הצטרפו אליהן כמה אנשים ולאחר מספר ימים של מסע קשה הם נתקלו במחנה הפרטיזנים.
כמה מהם נשארו בכפר סמוך, אבל עדה רצתה להתרחק כמה שיותר מסוביבור.
הפרטיזנים עזרו לאישה המוחלשת, שבכך ניצלה.
במחנה הכירה את יצחק ליכטמן, לו נישאה לימים.
יצחק ועדה עלו לישראל ב-1950. הדמויות שלהם הופיעו בסרט הבריחה מסוביבור משנת 1987. קודם לכן ערך איתם ראיון ריכרד רשקה, התסריטאי של הסרט, והראיון התפרסם בספר בעל אותו השם.
עדה ליכטמן הופיעה כעדה במשפט אייכמן ב-28 באפריל 1961.
עדה פראדהמן (במלאיאלאם: അടപ്രഥമൻ; באנגלית: Ada Pradhaman) הוא קינוח מתוק, הנפוץ באזור קרלה, הודו.
הקינוח מורכב מאורז או אטריות אורז, ג'אגרי, צימוקים, הל, ואגוזים, שאותם מערבבים ומבשלים בחלב או בחלב קוקוס.
נהוג להגיש את הקינוח כשהוא חם ובעיקר בתקופה של פסטיבל אונאם.
עדה ניילד צ'ו הייתה פעילה סופרג'יסטית-סוציאליסטית בריטית, שפעלה לשיפור התנאים של מעמד הפועלות באנגליה.
צ'ו נולדה ב-28 בינואר בשנת 1870, בחוות ווייט הול טוק או' דה היל, בצפון סטפורדשייר, אנגליה.
צ'ו הייתה בתם השנייה מתוך שלוש- עשרה של וויליאם וג'יין ניילד.
כאשר הייתה בת אחת- עשרה היא נאלצה לעזוב את בית-הספר, עקב מעבר משפחתה לווסטרשייר.
בשנת 1897 התחתנה עם ג'ורג' צ'ו, ושנה לאחר מכן (1898) נולדה להם ביתם היחידה, דוריס.
העבודה במפעל האחים קומפטון לטקסטיל
בסביבות שנת 1887 צ'ו ומשפחתה עברו להתגורר בקרו, שבמחוז צ'שייר.
שם צ'ו עבדה בתור תופרת במפעל טקסטיל המייצר מדים לאנשי צבא, שוטרים ועובדי הרכבת.
ב-5 במאי 1894, כתבה צ'ו את מכתבה הראשון מתוך סדרה של 12 מכתבים, המכתב הופיע בעיתון המקומי של העיירה קרו.
המכתב, אשר נחתם על ידי "נערת המפעל של קרו", מתאר את תת-התנאים בהם עובדות פועלות המפעל.
במכתב, צ'ו זעמה על כך ש-100 הנשים שעובדות במפעל הרוויחו שכר זעום, לעומת 400 הפועלים הגברים.
בנוסף, צ'ו התלהמה על כך שהיא ושאר נשות המפעל עבדו 10 שעות ביום רק על מנת לקבל שמונה שילינגים בשבוע.
בעוד שהמפעל התייחס לשכר הפועלות כ-"Living wage" או שכר מינימום, צ'ו התייחסה במכתבה לשכר הפועלות כ"שכר בגסיסה מתמשכת" .
מטרתה של צ'ו בכתיבת מכתבים אלו הייתה לאחד את נשות מעמד הפועלים, ולשפר את התנאים שלהן במפעלים ובשאר מקומות העבודה שלהן.
המכתבים זכו לתמיכה בקרב איגודים מקצועיים לגברים ואפילו בקרב חברי הפרלמנט המקומי.
ואכן, בזכות מכתביה הנוקבים, תנאי הפועלות במפעל שופרו.
מכתביה משכו גם את תשומת הלב של מפלגת הלייבור העצמאית, אשר הציעו לה עבודה בתנאי שזהותה תתגלה.
וזה אכן קרה: "נערת המפעל של קרו" חשפה את זהותה כעדה ניילד צ'ו, והתפטרה מן המפעל.
בתוך זמן קצר לאחר התפטרותה מהמפעל, צ'ו החלה את עבודתה במפלגת הלייבור העצמאית, בתור נציגת מועצת הסחר במועצת ה"שומרים" של ננטוויץ.
צ'ו עבדה במשרה זו משנת 1894 עד שנת 1897. תחומי האחריות של הארגון כללו ניהול של בתי העבודה, בתי החולים וקרנות הסיוע שתחת אחריותם.
יוזמותיה של צ'ו לרוב לא התקבלו בברכה.
למעשה מתוך חמש היוזמות שהיא הציעה רק אחת התקבלה; ביטול הכלל האוסר על אסירים לשוחח בשעת האוכל.
צ'ו הייתה מבוקשת עד מאוד כדוברת במפלגה, ובשנת 1896 יצאה למסע הסברה בוואן ה"קלריון" של המפלגה.
למסע היא יצאה יחד עם ג'ורג' צ'ו, לימים בעלה.
שיתוף הפעולה עם ליגת איגודי העובדות
בין השנים 1900–1908, צ'ו יצאה למסעות הסברה מטעם מפלגת הלייבור העצמאית וליגת איגודי העובדות, אשר עבורה הייתה צ'ו מארגנת מובילה.