tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1992 היא נישאה לאיאן קמרון, יליד קנדה שלמד עמה בסטנפורד ועובד כמפיק ברשת ABC.
על נישואיה עם קמרון שהוא לבן, ציינה בראיון: "מדוע שאוגבל מדעות קדומות שאינני מסכימה עמן?
נישואי עמו לא הופכים אותי לפחות אפרו-אמריקאית." הונם של בני הזוג הוערך בין 23 ל-43 מיליון דולר נכון ל-2009.
רייס עבדה בתחילת שנות ה-90 כיועצת בשלוחה בטורונטו של תאגיד הייעוץ האסטרטגי מקינזי.
משנת 1993 שימשה במגוון תפקידים בממשלו של הנשיא ביל קלינטון, ביניהם יועצת מיוחדת לענייני אפריקה במועצה לביטחון לאומי.
ב-1997 מונתה על ידי קלינטון לעוזרת לענייני אפריקה של מזכירת המדינה מדליין אולברייט, ידידת משפחה ותיקה ששימשה כמנטורית שלה.
בתפקיד כיהנה עד 2001, תום כהונתו של קלינטון.
על רייס נמתחה ביקורת, בין השאר במגזין "ניוזוויק", על חלקה בתפקוד ממשלו של קלינטון שלא מנע את רצח העם ברואנדה.
רייס התבטאה ב-2001 כי למדה לקח מתקופה זו ואם תעמוד בפני מצב דומה בעתיד תפעל במלוא המרץ לפעולה דרמטית.
במסגרת עדותה בפני ועדת הסנאט לענייני מדיניות חוץ שדנה בעמדת ארצות הברית על רקע רצח העם בדארפור, הביעה רייס תמיכה בצעדים צבאיים נרחבים נגד סודאן גם על רקע מעורבות ארצות הברית בחזיתות אחרות.
לאחר תקופתה בשירות הציבורי עבדה רייס במשך כשנתיים בחברת ייעוץ בוושינגטון, וב-2002 הצטרפה כעמיתה בכירה למכון המחקר הוותיק ברוקינגס.
רייס שימשה כיועצת למדיניות חוץ של ג'ון קרי במסגרת הקמפיין שלו לנשיאות ארצות הברית ב-2004, ושל ברק אובמה במסגרת הקמפיין שלו לנשיאות ב-2008. במהלך הקמפיין, ביקרה רייס את יריבתו של אובמה הילרי קלינטון על תמיכתה במלחמת עיראק ובהכרזה על משמרות המהפכה כארגון טרור.
לאחר היבחרו של אובמה, נבחרה רייס לשמש כחברה במועצה המייעצת לצוות האחראי על המעבר של הממשל החדש, וכן מונתה לשגרירה הבאה של ארצות הברית באו"ם, תפקיד אשר שודרג על ידי אובמה לרמת חבר קבינט.
במינויה הייתה לאישה השלישית והאמריקאית אפריקאית הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
במהלך ההתקוממות בלוב (2011) הציגה רייס קו תוקפני ולוחמני נגד משטרו של מועמר קדאפי, יחד עם מזכירת החוץ הילרי קלינטון ויועצת הנשיא סמנתה פאוור, הובילו לקבלת החלטות באו"ם על אזור אסור לטיסה ועל התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב.
פיטר קינג, יושב ראש הוועדה להגנת המולדת בבית הנבחרים של ארצות הברית, אף קרא לרייס להתפטר.
רייס הוזכרה כמועמדת להחליף את מזכירת המדינה הילרי קלינטון בקבינט של אובמה, לאור זאת הודיעו הסנאטורים ג'ון מקיין ולינדזי גרהאם מבכירי הרפובליקנים בסנאט כי היא אינה אמינה ואינה ראויה לתפקיד וכי הרפובליקאים יעשו הכל על מנת לחסום מינוי זה, בתגובה הודיע אובמה כי למבקרי רייס תהיה בעיה איתו.
בדצמבר 2012 הודיעה רייס כי היא מסירה את מועמדותה לתפקיד מזכירת המדינה, בהודעתה ציינה ש"אני משוכנעת כי אם אכן אבחר כמועמדת לתפקיד, הליך המינוי יהיה ארוך, כואב ויקר".
לאחר התפטרותו של היועץ לביטחון לאומי, טום דונילון ביוני 2013 החליפה אותו רייס, ב-1 ביולי 2013 היא החלה את כהונתה בתפקיד.
אותו סיימה ב-20 בינואר 2017 עם סיום כהונת ממשל אובמה.
בדצמבר 2020 הכריז נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן כי החליט למנות את רייס למנהלת המועצה למדיניות פנים של ארצות הברית בממשלו העתידי.
סוזן קלנסי (נולדה ב-1950) היא פסיכולוגית מחקר באוניברסיטת הרווארד, הידועה בעקבות מחקריה בתחום הזיכרון.
קלנסי עוסקת מזה שנים רבות בתחום חקר הזיכרון.
עוד בהיותה סטודנטית לתואר שני במחלקה לפסיכולוגיה, התעניינה בתוצאות מחקר המראות רגישות ואימות פרטים מעברו של האדם כאשר מבוצע תהליך היזכרות באירועים ישנים.
עם השנים שחלפו, בעקבות תוצאות מחקרים שערכה, החלה קלנסי לתמוך בעמדה לפיה אירועים מעברו של האדם לא התקיימו בהכרח כפי שהם נזכרים אצלו במאגר הזיכרון.
הדעה הרווחת בנושא, לפי רבים מהפסיכולוגים הקליניים, היא כי לעיתים אנשים מדחיקים זכרונות טראומטיים, אך הם יכולים לשחזרם בטיפול פסיכולוגי לאחר שנים; לעומת זאת, רוב הפסיכולוגים הקוגניטיביים טוענים שלא ניתן לבצע שחזור לזכרונות אלו בטיפול.
קלנסי ערכה מחקר על מטופלים שלטענתם הצליחו לשחזר זיכרון מודחק של התעללות מינית אחרי שנים בהן היה מודחק.
במחקר ביצעה לנבדקים מבחן זיכרון סטנדרטי, בו הציגה להם רשימת מילים בעלות קשר מבחינת משמעותן (למשל "סוכרייה", "חמוץ", "סוכר"), וכשנתבקשו להיזכר במילים מתוך רשימה, הם נטו לבחור במילים שלא היו ברשימה המקורית אך היו דומות להן מבחינת ההקשר (למשל "מתוק"), כלומר זכרו מתוך הקשר מילים שלא היו.
זאת בניגוד לקבוצת ביקורת של אנשים שללא ספק חוו התעללות - קבוצה זו נטתה לזכור מילים מתוך הקשר ברמה ממוצעת בלבד.
קלנסי הגיעה למסקנה כי לאנשים בעלי זכרונות משוחזרים יש נטייה לזכרונות שגויים, ולפיכך נראה כי לא בהכרח התקיימו זכרונותיהם הטראומטיים בצורה כה קשה, אם בכלל התקיימו.
היא ספגה ביקורת קשה, בין השאר על עצם העלאת ההשערה כי זכרונות טראומטיים עלולים להיות שגויים, ועל מסקנותיו שעלולות להגביר התעללות בילדים, לטענת המבקרים.
היא אף קיבלה מכתבי נאצה רבים מהמתנגדים לעמדתה.
מחקרי חוויות חטיפה על ידי חייזרים
קלנסי עסקה בהקשר לזכירת אירועים גם בנושא השנוי במחלוקת המתמקד באנשים הטוענים כי נחטפו על ידי חייזרים.
קלנסי פרסמה בעיתוני העיר בוסטון מודעת דרושים למחקר, עבור נבדקים אשר עברו חוויות חטיפת על ידי חייזרים.
היא אספה 11 נבדקים, ובעקבות בדיקתם במבחן זיכרון המילים הסטנדרטי, הגיעה למסקנה כי בניגוד לזכרונותיהם, חטיפות החייזרים שתיארו לא התרחשו במציאות.
נבדקים רבים טענו בעקבות המחקר כי חשו שרומו ונבגדו על ידי קלנסי.
מנגד לקלנסי עומד ג'ון מאק, חבר סגל המחלקה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, אשר החל בשנות השבעים של המאה העשרים לעסוק במיסטיקה.
בשנת 1994 פורסם ספרו "חטיפה" (Abduction), שעורר עניין והפך לרב-מכר ידוע, ואף שימש בהכנת סדרת המתח הפופולרית "תיקים באפלה"; האישור שהעניקה אוניברסיטת הרווארד לפרסום ספרו העניק אמינות גבוהה לסיפורי החטיפה השונים בידי חייזרים.
מאק טוען כנגד מחקריה של קלנסי כי לא ניתן להשתמש במבחן מילים קצר שערכה על הנבדקים, וממנו להסיק מסקנות.
סוזן קולידג' הוא שם העט של סופרת הילדים האמריקאית שרה צ'ונסי וולסי (Sarah Chauncey Woolsey)
וולסי נולדה בקליבלנד שבאוהיו למשפחה עשירה ובעלת השפעה, משפחת דווייט מניו אינגלנד.
אביה היה ג'ון ממפורד וולסי ואמה ג'יין אנדרוז.
ב-1852 עברה עם משפחתה להתגורר בניו הייבן שבקונטיקט.
היא הייתה אחייניתו של המשורר והסופר גאמל וולסי.
היא לא התחתנה וחיה עד מותה בבית המשפחה בניופורט, רוד איילנד.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865) עבדה וולסי כאחות, ואחר כך החלה לעסוק בכתיבה.
ערכה את "האוטוביוגרפיה ומכתביה של גברת דילייני" (The Autobiography and Correspondence of Mrs.
היא ידועה בעיקר בזכות ספר הילדים הקלאסי שכתבה "מה עשתה קייטי" (1872).
משפחתה של וולסי עצמה שימשה כמודל למשפחת קאר הבדיונית שבספר, כאשר סוזן (שרה) עצמה היוותה השראה לקייטי, וארבעת אחיה ואחיותיה שימשו כמודל לילדים הקטנים במשפחת קאר.
היא כתבה מספר ספרי המשך בסדרה בהם "מה עשתה קייטי בבית הספר" ו"כך אירע לקלובר".
בנוסף לסדרת ספרי קייטי כתבה ופרסמה ספרי ילדים נוספים, סיפורים קצרים ושירים.
מה עשתה קייטי בבית הספר
כך אירע לקלובר : <חוויות אחותה הצעירה של קייטי>
כל הספרים תורגמו בידי אברהם בירמן ויצאו לאור בהוצאת י' צ'צ'יק
סוזן מארי קולינס היא תסריטאית וסופרת מדע בדיוני ופנטזיה אמריקאית.
קולינס היא מחברת רבי המכר "משחקי הרעב", "משחקי הרעב – התלקחות" ו"משחקי הרעב – עורבני חקיין".
הספרים עוררו גם התעניינות רבה בקרב תעשיית הקולנוע: כל ספריה בסדרת משחקי הרעב הופקו לסרטים בעלי אותו שם (הספר השלישי מסדרה פוצל לחלק א' ולחלק ב').
נוסף למשחקי הרעב, כתבה קולינס סדרה נוספת בשם "עולמטה", אותה כתבה לפני סדרת משחקי הרעב.
הספר הראשון, השני והשלישי בסדרה תורגמו לעברית ונקראים "גרגור והנבואה האפורה", "גרגור ואימת האבדון" ו"גרגור וקללת הדם".
הסדרה החדשה כיכבה ברשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס, בוק סנס ויו אס איי טודיי, וזכתה בפרסים ספרותיים ובשבחי הביקורות.
בספטמבר 2016, נפתח פארק שעשועים של "משחקי הרעב" בדובאי.
שם הספרשנת פרסום בעבריתשנת פרסום באנגליתמשחקי הרעב20102008משחקי הרעב - התלקחות20112009משחקי הרעב - עורבני חקיין20122010גרגור והנבואה האפורה20132003גרגור ואימת האבדון20142004גרגור וקללת הדם20152005גרגור 42006גרגור 52007בלדה לנחשים וציפורי שיר20202020זריחה על האסיף20252025
סוזן ג'יין "סו" פדרסן-פנקי היא שחיינית עבר אמריקאית.
אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב ו-2 כסף מאולימפיאדה אחת (מקסיקו סיטי 1968) ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חופשי.
היא החלה לשחות כבר בגיל 3, בהמלצת רופא המשפחה, לאחר שהייתה ילדה "מלאת אנרגיה".
בתחרות שנערכה בסנטה קלרה, שבקליפורניה ב-6 ביולי 1968 קבעה פדרסן במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:09.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של בת ארצה פאם קראוז (2:09.7 דקות).
שיא עולם זה החזיק מעמד כחודש ונשבר על ידי בת ארצה אדית ווצל (2:08.8 דקות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה פדרסן ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב במשחי השליחות ושתי מדליות כסף במשחים אישיים.
את סגנון החופשי היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה המהירה בתחרות של 59.4 שניות.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.3 דקות, אחרי ג'אן האן (1:00.0 דקות), ולפני לינדה גוסטבסון (1:00.3 דקות) בנות ארצה ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:28.8 דקות, אחרי קלאודיה קולב שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:24.7 דקות ולפני ג'אן האן (2:31.4 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:25.8 דקות.
זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים החליטה פדרסן לפרוש משחייה תחרותית.
כיום, מתגוררת פדרסן בטקומה שבמדינת וושינגטון ועובדת כרואת חשבון.
בשנת 1995 זכתה פדרסן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
סוזן קוהנר היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי, זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1959 על תפקידה בסרט "חיקוי לחיים".
קוהנר היא אמם של הקולנוענים כריס וייץ ופול וייץ.
קוהנר נולדה בלוס אנג'לס, בתם של השחקנית המקסיקנית-קתולית לופיטה טובר ושל מפיק הקולנוע היהודי-אמריקאי ממוצא צ'כי פול קוהנר.
קוהנר החלה לבסס את הקריירה שלה בשנות ה-50 בסרטים כמו "סיפורו של ג'ין קרופה" לצידו של הכוכב סאל מינאו ו"לגיהנום ובחזרה".
היא הגיעה לשיאה המקצועי בשנת 1959 בדרמה של דאגלס סירק "חיקוי לחיים".
קוהנר הופיעה בסרט בתפקיד הצעירה שרה ג'יין וזכתה על התפקיד בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
את פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר באותה שנה הפסידה קוהנר לשלי וינטרס.
קוהנר הופיעה במהלך הקריירה הדלה שלה גם בדרמה של ג'ון יוסטון "פרויד: סוד התשוקה" בתפקיד מרתה אשתו של זיגמונד פרויד (מונטגומרי קליפט) עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס זהב ובסרטו של פרנק בורזייגי "הדייג הגדול".
קוהנר נישאה לסופר ומעצב האופנה הגרמני ג'ון וייץ.
מנישואים אלו נולדו לקוהנר שני בנים, במאיי הקולנוע ההוליוודים כריס וייץ ופול וייץ שביימו את הקומדיות המצליחות "אמריקן פאי ו"רווק פלוס ילד".
סיפורו של ג'יני קרופה (1959)
סוזן פלודי היא עיתונאית זוכת פרס פוליצר וסופרת פמיניסטית אמריקאית.
שלושת ספריה, ביניהם רב המכר Backlash: The Undeclared War Against American Women (משנת 1991), עוסקים בסוגיות מגדריות ובהשפעתה של המדיה על הבניית הנשיות והגבריות בארצות הברית.
פלודי משתייכת לגל השלישי של הפמיניזם.
סוזן פלודי נולדה ב-18 באפריל 1959 בקווינס, ניו יורק שבארצות הברית, בתם הבכורה של סטיבן פלודי, יהודי ניצול שואה יליד הונגריה, ומרילין פלודי.
פלודי גדלה ביורק טאון הייטס, ניו יורק.
אביה עבד לפרנסתו כצלם ואמה, עיתונאית לשעבר, הייתה עקרת בית.
הוריה של פלודי התגרשו ב-1976; לאחר הגירושין עבדה אמה כעורכת.
פלודי למדה בבית ספר ציבורי בניו יורק.
במהלך לימודיה בבית הספר היסודי, החלה להפגין את עניינה בעיתונאות ופוליטיקה וערכה סקרים בקרב בני כיתתה בסוגיות אקטואליות, כגון מלחמת וייטנאם וחוק ההפלות האמריקאי.
בזמן לימודיה בתיכון, שימשה כעורכת עיתון בית הספר.
ב-1977, החלה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד בעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס, שנתיים בלבד לאחר שהאוניברסיטה ביטלה את ההגבלה על מספר הסטודנטיות היכולות ללמוד בה.
במהלך לימודיה עבדה כעורכת ראשית של עיתון האוניברסיטה, הרווארד קרימסון, בו פרסמה מאמרים העוסקים בסוגיות מגדריות.
ב-1979, פרסמה בעיתון זה מאמר העוסק בהטרדה מינית בשטחי הקמפוס, וזאת למרות ניסיונותיו של דיקן האוניברסיטה לעצור את פרסום הכתבה.
ב-1981, סיימה את לימודי התואר הראשון בספרות והיסטוריה.
לאחר סיום לימודי התואר עבדה במספר עיתונים אמריקאים, ביניהם The Wall Street Journal.
היא חיה עם בן זוגה, הסופר רוס ראיימר (Russ Rymer), לו הקדישה את ספרה השני Stiffed: The Betrayal of the American Man.
לאחר סיום לימודיה ב-1981 החלה סוזן פלודי בקריירה העיתונאית שלה.
מאמריה פורסמו בעיתונים אמריקאים רבים כדוגמת: הניו-יורק טיימס (The New York Times), הניו-יורקר (The New Yorker), הוול סטריט ג'ורנל (The Wall Street Journal), לוס אנג'לס טיימס (The Los Angeles Times) והניישן (The Nation).
ב-1991, במסגרת עבודתה בוול סטריט ג'ורנל, זכתה בפרס פוליצר בקטגוריית העיתונאות הפרשנית.
באותה שנה פרסמה את ספרה הראשון.
בין השנים 2008 ל-2009, הייתה חברה במכון רדקליף ללימודים מתקדמים שבקיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 2013, החלה בעבודתה בכתב העת The Baffler.
סוזן פלודי כתבה שלושה ספרים.
רב מכר אשר יצא לאור ב-1991, והפך את סוזן פלודי לאחת הנציגות הבולטות של הפמיניזם בשנות ה-90. באותה שנה זכה ספר זה בפרס הלאומי של מעגל מבקרי הספרות בקטגוריית הספרות הלא בדיונית.
מתקפת הנגד שימשה כתמרור אזהרה עבור נשים השואפות לפתח קריירה ובאופן זה חורגות מתפקידיהן המסורתיים, וכך הצליחה לעכב את השגתו של שוויון מגדרי מלא.
פלודי מחזקת את טענותיה על ידי נתונים סטטיסטיים הממחישים את האדישות שחשים גברים אמריקאים כלפי השוויון המגדרי ואת עמדותיהם השליליות כלפי הפמיניזם.
עם זאת, פלודי איננה מגדירה את מתקפת הנגד על הנשים ועל הפמיניזם כקונספירציה, אלא כתגובה ספונטנית ולא מאורגנת של כוחות פטריארכליים.
ספרה השני של סוזן פלודי אשר יצא לאור ב-1999, עוסק במשבר הגבריות שהתרחש לטענתה במערב במהלך שנות ה-90, ואת התמוטטותה של הגבריות המסורתית בעקבותיו.
בספר זה, טוענת פלודי כי בשלהי המאה ה-20 הפכו הגברים, בדומה לנשים, לאובייקטים הנתונים למבטם ולשיפוטם של אחרים.
הם מרגישים שאיבדו את כישוריהם, עבודתם, נשותיהם וזכויותיהם החברתיות.
כמו כן, הם מגלים שאינם שולטים בגורלם ואינם שולטים בנשים, וכתוצאה מכך מרגישים נבגדים.
הספר מתבסס על ראיונות שערכה פלודי עם גברים במקצועות שונים.
לדוגמה: עובדי תעשייה מובטלים, אוהדי ספורט, אנשי צבא, אסטרונאוטים ועובדים בתעשיית הפורנוגרפיה.
היא הראתה כיצד משפיעים על גברים אלה המצב הכלכלי, תרבות הצריכה ודימוי הגבריות המוצג בתקשורת ובתרבות הפופולרית.
את המחקר לספר זה החלה מתצפית בקבוצת ייעוץ לגברים מכים.
משך המחקר ואיסוף החומר לכתיבת הספר ערך כשש שנים.
ספרה השלישי של סוזן פלודי אשר יצא לאור ב-2007, עוסק בתגובה הפסיכולוגית של החברה האמריקאית למאורעות ה-11 בספטמבר 2001. בספר היא טוען כי מתקפת הטרור על ארצות הברית הובילה למתקפה נגד הפמיניזם האמריקאי.
פלודי בוחנת את השפעותיהם של מאורעות אלה על המדיה, התרבות הפופולרית והחיים הפוליטיים.
פלודי טוענת כי מתקפת הטרור החמירה את העוינות כלפי נשים, ועוררה את הדחף לשחזר דפוסים מגדריים מסורתיים.
בספרה מתמקדת פלודי בתפקידה של התקשורת בשחזור זה.
חלקו הראשון של הספר, מתאר את האופן בו הוצגה מתקפת הטרור בתקשורת, וכיצד ערערה הן את הביטחון הלאומי והן את הביטחון הפטריארכלי.
כתוצאה מן הערעור, טוענת פלודי, נוצר נרטיב תקשורתי חדש המציג חוזק וגבורה גברית אל מול חולשה נשית.
נרטיב זה מביא לדחיקתן של הנשים לשוליים ולהדרתן מתפקידי גבורה.
חלקו השני של הספר עוקב אחר ההיסטוריה של היווצרות המיתוס האמריקאי המציג את הנשים כ"עלמות במצוקה".
להמחשת טענותיה, מביאה פלודי את סיפורה של החיילת האמריקאית ג'סיקה לינץ' (Jessica Lynch).
לינץ' הוצגה תחילה בתקשורת כאישה חזקה.
אולם בהשפעתו של המיתוס, השתנה ייצוגה התקשורתי והיא תוארה במדיה כאישה חלשה שנפלה בשבי האויב עד שנחלצה בידי כוחות הצבא האמריקאים.
נכון לשנת 2016, אף אחד מספרייה לא תורגם לעברית.
לפי הגדרתה של סוזן פלודי, הפמיניזם מבקש להכיר בערכן של הנשים, ולהראות שהן זכאיות לאותן הזכויות וההזדמנויות להן זכאים הגברים.
פלודי טוענת כי מטרתו של הפמיניזם פשוטה ביסודה: לייצור מצב המאפשר לנשים לזכות בצדק בזירה הציבורית, באושר בזירה הפרטית ובחופש להגדרה עצמית מבלי שזהותן תקבע עבורן על ידי הכוחות הפטריארכליים.
כמו כן, לפי פלודי, הפמיניזם עוסק במגוון החוויות בחיי האישה, אך איננו עוסק בנשים בלבד.
לטענתה, הפמיניזם עוסק גם בגברים, ועצם היותה פמיניסטית אפשרה לה להבחין בכך שגם הגברים, בדומה לנשים, משועבדים על ידי סטריאוטיפים תרבותיים.
סוזן מרגרט קולינס היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית.
קולינס מכהנת כסנאטורית מטעם מדינת מיין מאז שנת 1997. נחשבת לאחת הרפובליקניות המתונות ביותר בסנאט.
קולינס נולדה וגדלה בקריבו שבמיין, אחת משישה ילדים של דונלד ופטרישיה קולינס,אשר שניהם כיהנו כראשי עיר של קריבו בתקופות שונות.
משפחתה מפעילה עסק בתחום העץ מזה חמישה דורות שנוסד ב-1844. היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בלימודי ממשל מאוניברסיטת סיינט לורנס שבניו יורק.
מייד בתום לימודיה התקבלה ב-1974 לעבודה כעוזרת של ויליאם כהן, בעת שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית וליוותה אותו גם בעת כהונתו בסנאט, עד 1987. לאחר מכן מונתה לנציבת המחלקה לרגולציה פיננסית בקבינט של מושל מיין ג'ורג' מק'קרנן.
ב-1992 מונתה על ידי ממשלו של הנשיא ג'ורג' בוש למנהלת שלוחת ניו המפשייר של הסוכנות הפדרלית לעסקים קטנים ובינוניים, היא כיהנה בתפקיד מספר חודשים עד תחילת כהונתו של ביל קלינטון כנשיא.
היא חזרה למיין ומונתה לסגנית גזבר המדינה.
ב-1994 התמודדה בבחירות לתפקיד מושל מיין, היא ניצחה בבחירות המוקדמות של המפלגה הרפובליקנית והייתה בכך לאישה הראשונה בתולדות מיין שמועמדת למשרד המושל מטעם המפלגות הגדולות.
בבחירות הכלליות סיימה שלישית אחרי אנגוס קינג העצמאי שנבחר למושל ואחרי נציג המפלגה הדמוקרטית.
ב-1996 נבחרה לראשונה לכהונה בסנאט של ארצות הברית.
ב-2002 מונתה ליושבת ראש הוועדה לביטחון המולדת וענייני הממשל.
ב-2004 כתבה יחד עם ג'ו ליברמן את החוק לרפורמה בשירותי המודיעין ולמניעת טרור.
החוק אותו הגישה קולינס עבר ברוב גדול בשני בתי הקונגרס ונחתם על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
במסגרת החוק נוצרה פונקציית מנהל המודיעין הלאומי ותחתיו הוקם המרכז הלאומי למלחמה בטרור, ניתנו סמכויות (והוטלו חובות ביצוע) לסוכנויות ומשרדי ממשלה בתחום המלחמה בטרור.
ב-2010 פעלה למען ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וזאת בניגוד למרבית עמיתיה למפלגה הרפובליקנית.
ב-2015 מונתה ליו"ר הוועדה המיוחדת הקבועה לענייני הזדקנות.
באוגוסט 2016 הודיעה קולינס כי לא תוכל לתמוך במועמד מפלגתה לנשיאות, דונלד טראמפ.
ב-2020 מתמודדת קולינס לתקופת כהונתה החמישית מול יו"ר בית הנבחרים של מדינת מיין, שרה גדעון.
מאז היבחרותה לסנאט, קולינס לא הפסידה אף הצבעה שהתקיימה בסנאט וב-19 באפריל 2024, קבעה שיא של 9,000 הצבעות ברציפות בסנאט.
שיא עבור חבר סנאט מכהן ושנייה רק לחבר הסנאט לשעבר, ויליאם פרוקסמייר.
בשנת 2026 היא צפויה להתמודד על המשרה מול גרהם פלטנר.
קולינס נישאה לתומאס דפרון באוגוסט 2012. דפרון היה זה ששכר אותה לעבודה במשרדו של ויליאם כהן והיה המנטור שלה לאורך השנים.
סוזן סטרסברג הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
נולדה כסוזן אליזבת סטרסברג ללי סטרסברג, המנהל של הסטודיו הידוע למשחק הקרוי על שמו בניו יורק ולאשתו פאולה שהייתה גם היא שחקנית ומורה למשחק באותו סטודיו.
שניהם יהודים שהיגרו לאמריקה מאירופה.
כבר בגיל צעיר הייתה בעולם המשחק.
ב-1955 גילמה את דמותה של אנה פרנק בהפקה בברודוויי של יומנה של אנה פרנק.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר (דרמה) לשנת 1956.
באותה שנה השתתפה בסרט "פיקניק, בתור נערה מתבגרת לצד שחקנים נודעים כמו ויליאם הולדן וקים נובאק ובסרט קורי העכביש כחולה צעירה במוסד פסיכיאטרי.
תוך זמן קצר התפרסמה ותמונותיה הופיעו בשערים של ניוזוויק ולייף.
ב-1958 השתתפה בסרטו של סידני לומט "זרקורי במה" לצדם של הנרי פונדה, כריסטופר פלאמר וג'ואן גרינווד.
היא המשיכה להופיע בסרטים אבל בהצלחה פחותה.
בשנות ה-60 התגוררה מספר שנים באיטליה והופיעה במספר סרטים.
ב-1960 שיחקה בסרט האיטלקי "קאפו" בתור נערה יהודייה ההופכת במחנה ריכוז לקאפו.
לאחר גירושיה החלה להופיע בטלוויזיה בסדרות רבות כמו בוננזה.
סטרסברג פרסמה שני ספרים: Bittersweet שהוא אוטוביוגרפיה (1980) ו-Marilyn and Me (1990), על יחסיה עם מרילין מונרו.
מונרו הייתה תלמידה של פאולה סטרסברג והייתה בת בית אצלם, הייתה ממש אחות חורגת לסוזן.
היא התוודתה לסוזן כי ברצונה להתגייר היות שהיהודים נדחו על ידי כולם, כמוה.
הנישואים התפרקו ב-1968. לפני כן היו לה יחסים עם וורן בייטי, קרי גרנט וריצ'רד ברטון.
סטרסברג נפטרה ב-1999 בגיל 60 לאחר מאבק של מספר שנים בסרטן השד.
סוזן ספאק הייתה פעילה ב וחסידת אומות העולם, נרצחה על ידי הגרמנים.
ספאק נולדה בבלגיה אך את רוב חייה חייתה בצרפת.
היא הייתה בתו של בנקאי בלגי וגיסתו של פול-אנרי ספאק , לימים שר החוץ הבלגי וראש ממשלת בלגיה.
בעלה קלוד, שהיה דרמטורג, היה ידידו של רנה מגריט, שאף צייר את דיוקנה של ספאק.
ספאק נפגשה עם העיתונאית יוליה פירוט ונתנה לה השראה ללמוד צילום.
לימים הפכה פירוט לצלמת ידועה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, התגוררה ספאק בפריז עם בעלה ושני ילדיהם.
בשנת 1942 הציעה עזרה לארגון בשם "המחתרת הלאומית נגד גזענות" - ארגון שקדם לתנועה נגד גזענות שהוקם ב-1949.
ספאק תרה ברחבי פריז וניסתה למצוא בתי חולים שיסכימו לקלוט ילדים יהודים תחת שמות בדויים.
היא השתמשה במעמדה החברתי הגבוה וביקשה עזרה מכמרים, שופטים וסופרים, בעודה מזכירה להם את חובתם המוסרית לפעול נגד רודפי יהודים ומתנגדי המשטר.
היא הדפיסה עלונים לקידום מטרה זו.
היא הייתה חברה ברשת הריגול "התזמורת האדומה" ופעלה בעיקר להצלת ילדים יהודים שעמדו בפני גירוש.
בתחילת 1943 פעלה בשיתוף עם הכמרים ורגארה (Paul Vergara) וגימו (Marcelle Guillemot) להסתרת כ-60 ילדים יהודים שעמדו להיות מגורשים.
היא סיפקה לילדים אלה כרטיסי מזון ובגדים.
באוקטובר 1943 נעצרה ספאק על ידי הגסטפו ונלקחה למעצר בכלא פרן .
לפני מעצרה הספיקה להיפטר מרשימת ילדים שאותם הסתירה.
ביוזמתו של היינץ פאנוויץ היא נשפטה בינואר 1944 ונגזר עליה דין מוות, שבוצע ב-12 באוגוסט 1944 כאשר נורתה למוות בתאה.
הגופה נקברה בחיפזון על מנת להסתיר את הפשע תחת השם "אישה בלגית".
ימים מעטים לאחר מכן שוחררה פריז בידי בעלות הברית.
ב-21 באפריל 1985 הכיר יד ושם בסוזן ספאק בתור חסידת אומות העולם.
ד"ר סוזן קלווין היא דמות בסדרת ספרי המדע הבדיוני של אייזק אסימוב העוסקים ברובוטיקה.
הד"ר קלווין הייתה הרובופסיכולוגית הראשית בחברת יו אס רובוטים ואנשים מכניים, היצרנית הגדולה של רובוטים במאה ה-21 והיוותה את הדמות הראשית ברבים מסיפוריו הקצרים של אסימוב הנוגעים לרובוטים, שנאספו מאוחר יותר בין השאר בספרים "אני, רובוט" ו"בארץ הרובוטים".
סוזן קלווין נולדה בשנת 1982, באותה שנה שבה התאגדו החברות 'רובוטי ארצות הברית' ו'אנשים מכניים'.
בגיל 16 היא כתבה את המאמר הראשון שלה תחת השם "היבטים מעשים של הרובוטיקה".
המאמר התפרסם לאחר שסוזן השתתפה בסמינר פסיכו-מתמטיקה, שבו הציג ד"ר אלפרד לנינג מרובוטי ארצות הברית את הרובוט הנייד הראשון שצויד בקול.
לאחר שסיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת קולומביה בשנת 2003, התחילה סוזן ללמוד תואר מתקדם בקיברנטיקה ולמדה לבנות מוח פוזיטרוני כך שניתן יהיה לחזות מראש את תגובותיו לגרויים מסוימים.
לאחר סיום הדוקטורט שלה, הצטרפה לחברת 'רובוטי ארצות הברית ואנשים מכניים' בשנת 2008 כרובופסיכולוגית הראשונה שלהם.
כבר כשנה לאחר-מכן, בשנת 2029, כאשר עזבה סוזן בפעם הראשונה את כדור הארץ כדי לבקר בבסיס 'היפר', תוארה הרשמי היה 'רובופסיכולוגית ראשית של החברה'.
סוזן פרשה מחברת 'רובוטי אמריקה ואנשים מכניים' בשנת 2057, אך המשיכה לפעול בכמה הזדמנויות כיועצת חיצונית שלהם.
בסיפור "ראייה" כאשר נשאלה האם רובוטים שונים מבני אדם מבחינה מנטלית, ענתה ד"ר קלווין: "הם מעולמות שונים.
סיפוריו של אסימוב מתארים אותה כאדם מחושב ומבריק ובה-בשעה כקרה ומרוחקת עד כדי התנהגות הגובלת במיזנתרופיה כלפי בני-אדם איתם היא באה במגע, אך לא כלפי רובוטים.
רשימה סיפורי אסימוב, בהן מופיעה סוזן קלווין ושתורגמו לעברית
סוזן מורין פליטווד הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטית.
היא מוכרת בעיקר כשחקנית בלהקות תיאטרון באנגליה.
בטלוויזיה הייתה ידועה מהופעותיה בסדרות כמו "צ'נדלר ושות'" ו"בודהה מהפרוורים".
פליטווד נולדה בסנט אנדרוז שבסקוטלנד.
היא הייתה בתם של ברידג'ט מורין (שם נעורים בררטון) וג'ון ג'וזף קלס פליטווד, שהיה קצין בחיל האוויר המלכותי.
היא אחותו הגדולה של המוזיקאי והשחקן מיק פליטווד (ממייסדי להקת הרוק פליטווד מק).
בשנים לפני מלחמת סיני (Suez crisis) חייתה המשפחה במצרים שם הוצב אביה.
אחר כך הם חיו בנורווגיה, כאשר ג'ון פליטווד קיבל משרה של נאט"ו.
בנורווגיה שיחקה סוזן לראשונה בהצגה בבית הספר בתפקיד יוסף מהברית הישנה.
כשחזרה לאנגליה למדה במנזר ואחת הנזירות עודדה אותה ללמוד משחק.
בגיל 16 היא קיבלה מלגה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ב-RADA זכתה פליטווד במדליית זהב על הופעתה בהפקה של סטודנטים.
ב-1964 אחרי הלימודים הצטרפה ללהקת התיאטרון "ליברפול אברימן" שם מונה לבמאי חברה ללימודים, טרי הנדס .
ב-1967 עבר הנדס לעבוד עם הלהקה השייקספירית המלכותית (RSC) ופליטווד עברה בעקבותיו.
ב-1968 הופיעה בסטרטפורד בתפקיד קסנדרה במחזה "טרוילוס וקרסידה" ובתפקיד רגן במחזה "המלך ליר".
ב-1969 שיחקה בתפקיד כפול של ת'איסה ומרינה במחזה "פריקלס" בבימויו של הנדס.
ב-1974 שיחקה פליטווד בתפקיד אימוג'ן בהפקה של ג'ון ברטון למחזה "סימבלין".
ובהמשך לוהקה לתפקידים ראשיים רבים.
ב-1977 שכנע אותה הבמאי פיטר הול להצטרף אליו ללהקת התיאטרון של התיאטרון הלאומי.
שם שיחקה בתפקיד אופליה לצדו של אלברט פיני שגילם את המלט, ובנוסף קבלה מגוון רחב יותר של תפקידים במחזות.
בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הופיעה בשתי להקות התיאטרון, בין השאר בתפקיד בלתי נשכח כרוזלינד במחזה "כטוב בעיניכם".
העונה האחרונה בה שיחקה עם הלהקה השייקספירית המלכותית הייתה בשנים 1990/91.
בן זוגה בתקופה לפני מותה היה במאי התיאטרון סבסטיאן גרהם-ג'ונס.
היא נפטרה בסולסברי, וילטשייר, אנגליה בגיל 51 מסרטן השד.
סוזן פלאנרי היא שחקנית אמריקאית.
נודעת מתפקידה כסטפני פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים".
פלאנרי נולדה בג'רזי סיטי ולמדה בבית ספר במנהטן, היא סיימה תואר בקולג' לבנות במיזורי.
ב-1966 החלה לשחק את הרופאה הפסיכיאטרית ד"ר לורה ספנסר הורטון באופרת הסבון ימיי חיינו, ב-1975 זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט המגדל הלוהט, ב-1981 שיחקה במספר פרקים של הסדרה דאלאס.
ב-1987 הוצע לה התפקיד של סטפאני פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים", תפקיד אשר עשתה לשנת 2012, ובשנת 2018 שבה לתפקידה אורח.
בזכות תפקיד זה זכתה לפרסום רב.
ב-2006 הופיעה בתוכנית ספיישל של גלגל המזל.
סוזן קאר היא אמנית ומעצבת גרפית שיצרה את האלמנטים הגרפיים של הממשק המשתמש של מקינטוש אפל בשנות ה-80.
היא הייתה אחת מהעובדים המקוריים שהקימו את חברת נקסט, שהוקמה על ידי סטיבס ג'ובס, לאחר שעזב את אפל בשנת 1985, והייתה מנהלת אמנותית.
קאר נולדה באית'קה, ניו יורק, והיא אחותו של מהנדס החלל והתעופה גורדן קאר.
היא למדה בבית הספר האריתון וסיימה בשנת 1971. קאר קיבלה את התואר הראשון שלה באומנות ממאונט הוליק קולג' בשנת 1975, לאחר מכן קיבלה את תואר הדוקטור מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1978.מאוחר יותר, קאר עברה לסן פרנסיסקו ועבדה במוזיאון לאומנות.
היא נשואה ויש לה שלושה ילדים.
קאר הצטרפה לחברת אפל לאחר שקיבלה שיחת טלפון מחברתה מהתיכון, אנדי הירתזפלד, בשנות השמונים המוקדמות.
היא התחילה לעבוד באפל בשנת 1982, והייתה חלק מצוות העיצוב של חברת אפל מקינטוש המקורית.
היא התקבלה לעבודה בקבוצת התוכנה במקינטוש על מנת לעצב את הפונטים והגרפיקה של ממשק המשתמש.
על כרטיסי הביקור שלה נכתב "HI Macintosh Artist".
מאוחר יותר היא עבדה כמנהלת אמנותית בשירותי האמנות של אפל, היא עבדה עבור מנהל הארגון, טום סויטר.
היא המעצבת של גופנים, אייקונים, וחומרי שיווק מקוריים רבים למערכת ההפעלה של מקינטוש.
אפשר עדיין לראות את עבודותיה הראשוניות פורצות הדרך בכלי גרפיקה במחשב, ובעזרים אחרים, בעיקר LASSO ,GRABBER ודלי הציור.
בין היתר היא בחרה צורה למקש הפיקוד.
לאחר שקאר עזבה את אפל, היא עברה לנקסט כמעצבת, ועבדה עם לקוחות כגון, מיקרוסופט וIBM.
בשנת 2003, היא הייתה אחת מצוות המייסדים ב- GLAM MEDIA (MODE MEDIA כיום).
ב-7 בפברואר 2007 היא יצרה אייקונים לסממן "מתנות", באתר המדיה החברתית, פייסבוק.
תחילה הרווחים ממכירת המתנות נתרמו לסוזן ג.
קומן לקרן הריפוי, למאבק נגד סרטן השד.
לאחר יום הוולנטיין, מבחר המתנות שונה וכלל מהדורת מתנות מוגבלת שלא בהכרח משתייכת ליום הוולנטיין.
אחד מהאייקונים של המתנות, הנקרא "הנשיקה הגדולה", גם הוא הוצג בכמה גרסאות של MAC OS X כתמונת חשבון המשתמש.
באוגוסט 2012, קאר נקראה להיות עדה מומחית של אפל, וזאת במשפט הפרת פטנט נגד המתחרה של אפל בתעשייה, סמסונג.
קאר כיום מנהלת עסק עיצוב דיגיטלי בסן פרנסיסקו ומוכרת הדפסים חתומים ב kareprints.com.
פה היא מעצבת מהדורה מוגבלת של הדפסים אומנותיים שאפשר לרכוש.
סוזן שולטי היא פעילת זכויות אדם אמריקאית, המכהנת כנשיאת "קרן ההגנה" ויושבת ראש "הקואליציה לקוריאה הצפונית חופשית".
היא מתמקדת בפעילות למען זכויות אדם בקוריאה הצפונית ובסהרה המערבית.
ב-1981 סיימה תואר ראשון באנגלית מקולג' ויליאם ומרי.
עבדה כראש מטה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מארק סוויני מטקסס.
יחד עם בעלה ייסדה ב-1987 את עמותת "קרן ההגנה" לקידום הביטחון הלאומי של ארצות הברית וזכויות אדם ברחבי העולם.
משנת 1989 היא מכהנת כנשיאת הארגון.
ב-1996 החלה לפעול למען שיפור זכויות האדם בקוריאה הצפונית, ב-1999 ארגנה את השימוע הראשון שנערך בקונגרס של ארצות הברית בנושא מחנות המאסר הפוליטיים בקוריאה הצפונית.
ב-2003 הביאה להופעתו של הואנג ג'אנג יופ, העריק הבכיר ביותר מקוריאה הצפונית, בפני הקונגרס.
באותה שנה ייסדרה את ארגון "הקואליציה לקוריאה הצפונית חופשית" ומאז עומדת בראשו.
לאורך השנים סייעה למבקשי מקלט מקוריאה הצפונית ולמשפחותיהם להימלט מהמדינה ולהיקלט בארצות הברית.
היא ייסדה ועומדת בראש עמותת ארצות הברית-סהרה המערבית, הפועלת למען זכויות אדם של אנשי האומה הסהראווית.
על פעילותה למען זכויות אדם זכתה בפרס סיאול לשלום ב-2008, בפרס החירות על שם וולטר ג'אד ב-2010 ובמדליית מסדר הכבוד הדיפלומטי של קוריאה הדרומית ב-2013.
ב-2014 התמודדה בבחירות למושב מחוז 11 של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסידה לחבר הקונגרס המכהן גרי קונלי מהמפלגה הדמוקרטית.
שולטי נשואה לצ'דוויק גור ואם לשלושה בנים.
סוזן שיהאן (באנגלית Susan Sheehan; נולדה ב-24 באוגוסט 1937) היא סופרת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר.
שיהאן נולדה בשם המשפחה זאקסל (Sachsel) בווינה שבאוסטריה, היא זכתה בפרס פוליצר בשנת 1983 על ספרה "אין מקום על פני כדור הארץ עבורי?" (במקור – Is There No Place on Earth for Me?).
הספר מתאר את חוויותיה של צעירה ניו יורקית כחולת סכיזופרניה.
חלקים מהספר פורסמו בעיתון הניו יורקר, אשר החל משנת 1961, שיהאן הייתה חברה בצוות הכותבים הקבועים שלו.
עבודתה העיתונאית פורסמה לעיתים קרובות ב"ניו-יורקר" ובמגזין החודשי Architectural Digest.
ב-1986, פרסם ה"ניו-יורקר סדרת כתבות בת שלושה פרקים מפרי עטה של שיאן, בשם "המטוס הנעדר".
הסדרה עקבה אחר ניסיון צבא ארצות הברית לזהות את שרידי קורבנות התרסקות מטוס משנת 1944. בביקורת על העבודה, בן יגודה הגדיר את הסדרה כ"מתישה לקריאה".
בין עבודותיה האחרות של שיהאן:
1984 – ימיה של קייט קווינטון
1993 – עבורי, החיים לא היו פשוטים
שיהאן הייתה נשואה לעיתונאי ניל שיהאן עד למותו ב-2021. ניל שיהאן זכה אף הוא בפרס פוליצר עבור ספרו A Bright Shining Lie: John Paul Vann and America in Vietnam בשנת 1989. שיהאן מתגוררת בוושינגטון די.
סוזן פָרֶל היא בלרינה אמריקאית והמייסדת של הסטודיו לבלט "בלט סוזן פרל" (Suzanne Farrell Ballet) במרכז קנדי שבוושינגטון בארצות הברית.
פרל הייתה אחת מהבלרינות הבולטות בזרם הבלט המודרני של המאה ה-20 והייתה אחת מהמוזות הנזכרות של הכוריאוגרף המפורסם ג'ורג' בלנשין, שמכונה על ידי רבים כאחד מאבות הזרם.
במהלך הקריירה שלה קיבלה פרל מספר פרסים, ביניהם פרס מרכז קנדי ומדליית החירות הנשיאותית בשנת 2005.
סוזן פרל נולדה ב-16 באוגוסט 1945 בעיר סינסינטי שבאוהיו, ארצות הברית, בשם רוברטה סו פיקר (Roberta Sue Ficker).
היא הצעירה מבין 3 אחיות.
בילדותה, פרל תמיד האמינה שתגדל להיות ליצנית, בשל אהבתה לטיפוס ולוליינות.
פעילות הפנאי האהובה עליה בילדותה הייתה טיפוס ומשחק באתרי בנייה.
בגיל 8, אמה של פרל רשמה אותה לשיעורי בלט בבית הספר לבלט בסינסינטי (Cincinnati Conservatory of Music), במחשבה שדבר זה יעזור לה לתעל את האנרגיה שלה.
בגיל 15 קיבלה פרל מלגה ללמידה בבית הספר לבלט אמריקאי בניו יורק.
לאחר שנה של למידה בבית הספר, היא נבחרה על ידי ג'ורג' בלנשין להצטרף לבלט ניו יורק (New York Ballet), והייתה לחברה הצעירה ביותר בו.
את השם סוזן פרל, שבו השתמשה כשם הבמה שלה, בחרה מתוך ספר טלפונים, כי חשבה שהוא נשמע אלגנטי.
בתחילת דרכה, קיבלה פרל בעיקר תפקידים משניים בהופעות, אך דבר זה השתנה די מהר, ויצירות החלו להיכתב במיוחד בשבילה.
הכוריאוגרפיה הראשונה שיצרו בשבילה נקראה "מעבר" (Passage), וכיום נקראת "ארקייד" (Arcade), ונוצרה על ידי הכוריאוגרף ג'ון טרס ב-1963. אחד מהתפקידים הזכורים ביותר שלה היה התפקיד של דולסיניאה בכוריאוגרפיה של ג'ורג' בלנשין ליצירה שקרא לה "דון קישוט" (Don Quixote) כשאת דון קישוט גילם בלנשין בעצמו בערב הפתיחה.
בשנת 1965, קודמה פרל לתפקיד של רקדנית ראשית.
ההופעה הראשונה שלה לאחר קידומה הייתה ליצירה אגון למוזיקה של איגור סטרווינסקי, עם הרקדן ארתור מיטשל, בבלט האופרה של פריז (Paris Opera Ballet).
זמן קצר אחרי שהתחילו לעבוד יחד, בלנשין התאהב בפרל, למרות הפרש הגילאים ביניהם (שהיה 41 שנים).
בלנשין התגרש מאשתו, טאנאקיל לקלייר, בכוונה להתחתן עם פרל, אך פרל סירבה.
בשנת 1969 התחתנה עם רקדן הבלט פול מייז'ה.
דבר זה גרם למתחים כבדים בין בלנשין לפרל, ונגמר בכך שפרל ומייז'ה עזבו את הבלט ועברו לסטודיו הבלט של המאה ה-20 (20th Century Ballet) בבריסל.
פרל ומייז'ה נפרדו בשנת 1997.
פרל חזרה לעבוד עם בלנשין בשנת 1975, והוא חזר ליצור כוריאוגרפיות חדשות עבורה, ביניהן "שאקון" (Chaconne), "מוצרטיאנה" (Mozartiana), ו"ציגאן" (Tzigane).
מרבית הכוריאוגרפיות שיצר עבורה היו כוריאוגרפיות זוגיות, והשותף שלה בהן בדרך כלל היה פיטר מרטינס, שהיה רקדן ראשי נוסף בבלט ניו יורק.
השותפות של פרל עם בלנשין נמשכה עד למותו באפריל 1983.
בשנת 1989 פוטרה פרל מתפקידה בבלט ניו יורק על ידי פיטר מרטינס, שמונה למנהל הראשי של הבלט.
שנה זו הייתה גם השנה בה פרשה פרל מעולם הריקוד.
מספר שנים לפני כן, עברה הרקדנית ניתוח להחלפת מותן בשל דלקת הפרקים בה חלתה, מה שהקשה עליה לרקוד.
כהופעת הפרידה שלה, פרל רקדה את "אישה מתוחכמת" (Sophisticated Lady) ואת הבלט "ואלסים של וינה" (Vienna Waltzes), שאת הכוריאוגרפיה שלו יצר בלנשין במיוחד בשבילה.
לאחר פרישתה מעולם הבלט, החלה פרל לעבוד בתור מורה.
היא עבדה עם להקות בלט מפורסמות ברחבי העולם - בלט קירוב, בלט בולשוי, בלט האופרה של פריז ולהקות בלט בברלין ווינה.
בשנת 2000, הפכה לפרופסורית במחלקת הבלט של אוניברסיטת פלורידה בארצות הברית.
בשנת 2000, הקימה סוזן פרל סטודיו בלט משלה במרכז קנדי בארצות הברית, שנקרא בלט סוזן פרל.
תחילת שיתוף הפעולה של פרל עם המרכז הייתה בשנת 1993, כשהמרכז הציע שתי סדרות של שיעורי בלט בהדרכתה לילדים בין הגילאים 13–17. עקב ביקוש גבוה, ב-1995 המרכז הפך את הסדנאות מפעילות מקומית לתוכנית ארצית שמתקיימת פעם בשנה, ונקראת "חוקרים בלט עם סוזן פרל" (Exploring Ballet with Suzanne Farrell).
מבנה התוכנית הוא תלת-שבועי, כאשר התלמידים שמתקבלים אליה עוברים שני שיעורי טכניקה ביום, שישה ימים בשבוע, בנוסף לפעילויות תרבותיות בוושינגטון, שכוללות ביקורים במוזיאונים ומבנים היסטוריים וצפייה בהופעות בלט.
בשנת 2005, בגלל חלקה הגדול בפיתוח הבלט המודרני בארצות הברית, קיבלה פרל את פרס הכבוד של מרכז קנדי, שמסמל הכרה בתרומת החיים של אדם לאמנויות.
בלט סוזן פרל העלה הפקות של מעל ל-50 מופעי בלט, שכוללים עבודות של הכוריאוגרפים ג'ורג' בלנשין, מוריס בז'אר וג'רום רובינס.
ב-2007, ייסדה סוזן פרל את הארגון לשימור מורשתו של בלנשין (Balanchine Preservation Initiative), שנועד להציג מחדש בלטים נשכחים של בלנשין לקהל הרחב.
בספטמבר 2016, פורסם שבלט סוזן פרל ייסגר בסוף דצמבר 2017. בראיון איתה, הסבירה סוזן פרל שמרכז קנדי עומד להתרחב, ולהכיל בתוכו חללים וכיתות חדשות ללמידה, חזרות והופעות בלט, ופרל מתוכננת לבוא וללמד בכיתות אלו.
1965- פרס ההצטיינות של מגזין מדמואזל
1965- פרס ההצטיינות באמנויות הבמה באוניברסיטת סינסינטי
1979- פרס הכבוד בתחומי האמנויות והתרבות על תרומתה לעולם הריקוד מאוניברסיטת ניו יורק
1980- פרס האמנויות מאוניברסיטת ברנדיס
2005- פרס הכבוד של מרכז קנדי
סוזן רוטנברג הייתה אמנית אמריקאית חצי פיגורטיבית, אקספרסיוניסטית ועכשווית, אשר הייתה ידועה בזכות ציוריה בטכניקת הגילוף של דמויות אנושיות ובעלי חיים, ובזכות המגוון הרחב של ציורי הסוסים שציירה בין השנים 1973–1980.
רוטנברג נולדה בשנת 1945 בבאפלו שבניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1967 סיימה תואר ראשון בלימודי אומנות באוניברסיטת קורנל שבאית'קה, ניו יורק.
לאחר מכן, למדה גם באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובבית הספר על שם קורקורן לאומנות ועיצוב בוושינגטון הבירה.
כאשר סיימה את לימודיה, בשנת 1969, עברה לעיר ניו יורק ושם התחברה עם קהילת אמנים בין תחומיים, שתרמו לפריצתה.
עם המעבר לניו יורק הייתה העוזרת של האמנית ננסי גרייבס, שהייתה ידועה באותה תקופה והקלה על כניסתה של רוטנברג לעולם האמנות.
יצירותיה המוקדמות, התאפיינו בעיקר בציורי אקריליק גדולים ופיגורטיביים, והתפרסמו בעולם האומנות של ניו יורק בשנות השבעים, בתקופה שבה שלטו טכניקות אסתטיות ומינימליסטיות.
אולם לאחר לידת בתה היא עברה לצייר סוסים.
עבודותיה הראשונות אשר זיכו אותה בתהילה, החל משנת 1973 ועד 1980, היו ציורי סוסים בגודלם הטבעי, שעם הזמן התקדמו להיות דמויות אנושיות, מגולפות ואייקוניות.
ציורים אלו התמקדו באלמנטי הסוס בצורה ריאליסטית, למעט העובדה שרוטנברג נהגה לקטוע לסוסים את ראשם, עיניהם וגפיהם, מה שגרם לעבודותיה להראות יותר פרימיטיביים.
ציורים אלו זכו לשבחים על ידי מבקרים בתחום ("שיבה לציור פיגורטיבי" ו"פיגורציה חדשה") ומשמשים כאבן דרך חשובה בקריירה שלה משום שדרכם למדה את המשמעות והמכניקה של אומנות הציור.
סגנון האומנות של רוטנברג מושפע מהזרם האקספרסיוניסטי ולקחה השראה במיוחד מאמנים כדוגמת פיליפ גוסטון, ג'קסון פולוק, ווילם דה קונינג וקליפורד סטיל.
לאחר גירושיה מג'ורג' טראקס בשנות ה-80 של המאה ה-20, היא החלה לצייר ציורים המתמקדים רק בראשים (ללא גוף), וידיים.
כמו כן היא החלה לצייר בשמן, ולהתמקד בתנועה, ציורי סירות, אופניים, רקדנים, אשר יותר ציוריים ומשקפים את התנועה מאשר ציור מדויק.
בשנת 1990, עברה להתגורר בניו מקסיקו לאחר נישואיה לבעלה השני, ועקב כך, השתנה סגנונה בהתאם.
עבודות אלה מאופיינות בנקודת מבט מטה, כלומר בתצפית הממוקמת גבוה מעל הקרקע, שמשקפת את הנוף בניו מקסיקו, וגורמת לפרספקטיבה להיות בלתי צפויה ולהיתפס כמין אובייקט פסיכולוגי מוזר ומעורר מחשבה.
רוטנברג טענה בנוגע לעבודתה כי: "רוב האמנים באמת רוצים שתהיה להם סדרה שבה ציור אחד יוביל לציור הבא וזה יהיה וריאציה על זה.
זה מה שקרה בקריירה המוקדמת שלי - הסוסים", אמרה והוסיפה "עכשיו הציורים הם יותר מאבק כדי לספק את עצמי ואין לי תחושה של סדרה".
לאור השפעתה על עולם האומנות, זכתה במספר פרסים, מלגות ומענקים, ובהם:
מענק שירות לציבור אמנים יצירתיים בין 1976 -1977 ממדינת ניו יורק
מלגה מהקרן הלאומית לאומנויות ב-1979
מדליית בית הספר סקווהגן לאומנויות ב-1998
פרס לבוגרי אוניברסיטת קורנל ב-1998
פרס רולף שוק, שניתן בסטוקהולם, ב-2003
אות הוקרה לאמנים מטעם מוזיאון הירשהורן וגן הפסלים, ב-2017
לאחר שסיימה את לימודיה וחזרה לעיר ניו יורק, הסתובבה עם קהילת אמנים וביניהם הפסל ג'ורג' טראקס , שלו נישאה בשנת 1971. בשנת 1972, נולדה בתם מגי, שבהשראתה רוטנברג העבירה את ציורי הסוסים שלה להדפסים על בדים.
בשנת 1989 התחתנה עם האמן הקונספטואלי ברוס נאומן, והזוג עבר להתגורר בעיר גליסטיאו שבניו מקסיקו, בה הם חיו ועבדו יחדיו עד למותה.
מקומות בולטים בהם הוצגו תערוכותיה
עבודותיה של רוטנברג נמצאות באוספים של למעלה מ־40 מוסדות ציבור ברחבי העולם,
מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק, 1979
גלריית ראש העיר בלונדון, 1979
גלריית וילארד שבניו יורק, בו הציגה 4 פעמים במהלך שנות השבעים
אוסף פיליפס בוושינגטון הבירה, 1985 – 1986
מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, 1987
מוזיאון הירשהורן וגן הפסלים בוושינגטון, 1992 – 1993
המוזיאון לאמנות עכשווית בשיקגו, 1993
מוזיאון דאלאס לאומנות שבטקסס, 1994
המוזיאון לאמנות עכשווית של מונטריי שבמקסיקו, 1996 – 1997
המוזיאון לאמנויות שבסנטה פה, 1998 – 1999
המוזיאון לאומנויות של בוסטון, 1999 – 2000
עבודתה "הפרפר" הוצגה בבית הלבן במהלך תקופת כהונתו של הנשיא ברק אובמה.
סוזן פאקר היא שחקנית ולשית, הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד טס בייטמן בסדרת הטלוויזיה "חדר מיון" בה הופיעה משנת 2003 עד אוגוסט 2015. היא חזרה לשחק באותו תפקיד בפרק לציון 30 שנה לסדרה.
הוריה הם מהגרים מג'מייקה ופנמה שהיגרו תחילה לאברגווני שם אמה עבדה כאחות.
היא אחותו של האלוף האולימפי קולין ג'קסון.
כבר בבית הספר התיכון בקארדיף הביעה התעניינות במשחק, והופיעה בהפקות בית הספר כגון "אוקלהומה!" ו"המלך ואני".
פאקר השתתפה בתיאטרון הלאומי לנוער של ויילס, ואחר כך למדה לתואר BA בתיאטרון ודרמה באוניברסיטת ווריק.
את הכשרתה המקצועית רכשה באקדמיית ובר דאגלס לאמנות הדרמה בלונדון.
בתחילת הקריירה שלה בשנות ה-90 של המאה העשרים הייתה פאקר ידועה בשל תפקידה כג'וזי, אשתו של מיק ג'ונסון, באופרת הסבון של ערוץ 4 "ברוקסייד".
אחר כך למדה לתואר בהוראה בגולדסמית' קולג', וב-1996 עם קבלת התואר החלה ללמד דרמה בלונדון.
תוך כדי הופעות כשחקנית הכירה פאקר ונישאה לשחקן האמריקאי ג'סי ניומן.
בני הזוג עברו לניו יורק, שם לימדה דרמה ושיחקה.
ב-2003 ילדה את בנם הבכור, פריס.
אחר לידת הבן החלו היחסים בין בני הזוג להדרדר, והם הסכימו ביניהם לחזור לבריטניה.
אבל ניומן החליט להישאר בארצות הברית.
השניים התגרשו בשנה שלאחר מכן.
כשחזרה פאקר לקארדיף עם תינוק בן שלושה חודשים, נבחנה לסדרת הדרמה של ה-BBC "חדר מיון".
אחרי שלושה שבועות החלה לשחק בתפקיד טס בייטמן, ועל המסך הופיעה הדמות החל מספטמבר 2003. בנובמבר 2006 מרטינה ליירד, שגילמה את קומפורט, עזבה את הסדרה, ובכך הייתה סוזן פאקר לשחקנית השנייה שמופיעה במשך הזמן הרב ביותר בתוכנית.
ב-22 באוגוסט 2015 עזבה פאקר את "חדר מיון" אחרי שגילמה את טס כמעט 12 שנים, והצטרפה לצוות שחקני הסדרה "סטלה", והופיעה בסדרה "רופאים".
ב-6 ביולי 2011 השתתפה פאקר יחד עם אחיה קולין בשעשועון "Pointless Celebrities".
השניים הודחו בסיבוב הראשון של המשחק.
ב-19 במרץ 2017 הופיעה פאקר בפרק "Natural Selection" בסדרה המשטרתית של רשת ITV "ורה" בתפקיד סופיה.
ב-23 בפברואר 2018 שיחקה פאקר בפרק סיום העונה של הסדרה "Death in Paradise".
ב-18 במרץ 2018 שיחקה בתפקיד משני בפרק בסיטקום "Hold the Sunset".
ב-4 בנובמבר 2018 הופיעה בתפקיד איב סיסרו בפרק "The Tsuranga Conundrum" של סדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו".
פאקר היא גרושה מהשחקן האמריקאי ג'סי ניומן.
היא גרה בקארדיף יחד עם בנה פריס.
סוזן ספנסר (נולדה ב-29 בנובמבר 1946) היא כתבת חדשות אמריקאית.
סיימה את לימודיה באוניברסיטת מדינת מישיגן בשנת 1968 עם תואר ראשון בעיתונאות.
בשנה שלאחר מכן סיימה את התואר השני שלה בעיתונאות.
בשנים 1971–1972 עבדה ספנסר כחוקרת ב-WCBS-TV בבעלות CBS בניו יורק.
היא גם הייתה סופרת ומפיקה לשידור לענייני ציבור ב-WKPC-TV בלואיוויל, קנטקי.
בין השנים 1972–1977 עבדה בתחנת CBS ממרכז מיניאפוליס WCCO-TV, שם הייתה כתבת ועוגנת.
היא הצטרפה ללשכת וושינגטון של חדשות CBS בשנת 1977 והפכה לכתבת בשנת 1978. בשנת 1986 היא מונתה ככתבת רפואית בחדשות CBS.
היא עוגנה בחדשות הלילה של רשת הלמ"ס בין השנים 1987 ל-1988. גם משנת 1987 עד שנת 1988 הייתה עוגנת מחליפה ומשנת 1988 עד 1989, עוגנת מהדורת יום ראשון של חדשות הערב של רשת CBS.
בשנת 1989 היא דיווחה על מותו של הקיסר הירוהיטו מיפן.
ככתבת לאומית, היא סיקרה גם את השבעתו הראשונה של הנשיא ביל קלינטון ואת מסע הבחירות המחודש של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
היא הייתה אז כתבת הבית הלבן של רשת CBS והכתבת הראשית בגזרת "עין על אמריקה".
בשנת 1993, היא מונה ככתבת במשך 48 שעות, כשסיימה נושאים החל ממלחמות סמים בקולומביה וכלה בקרבות משמורת בארצות הברית.
ספנסר נשואה לעיתונאי תומאס אוליפנט ואם לשני ילדים.
ז'וז'נה "סוזן" פרנסיה (בהונגרית: Francia Zsuzsanna; נולדה ב-8 בנובמבר 1982) היא חותרת אמריקאית, היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012) וארבע פעמים אלופת עולם (2006, 2007, 2009 ו-2011) בשמיניה ואלופת עולם (2009) בזוגית משוט ללא הגאי.
בתם של בלה פרנסיה וקטלין קריקו, ביוכימאית שזכתה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריה פורצי הדרך שאפשרו שימוש ב-mRNA עבור תרופות וחיסונים.
היא עברה עם משפחתה לארצות הברית בשל עבודת הפוסט דוקטורט של אמא שלה.
היא בוגרת תואר ראשון ושני בקרימינולוגיה וסוציולוגיה מאוניברסיטת פנסילבניה.
היא החלה לעסוק בחתירה ב-2001 בשנה השנייה ללימודים באוניברסיטה.
לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 2004 היא ניכללה בנבחרת ארצות הברית בחתירה במשך כ-11 שנים.
באליפות העולם שנערכה באגם דורני, בריטניה בשנת 2006 היא זכתה במדליית זהב בחתירה עם שמיניה (5:55.50 דקות), לפני גרמניה (5:57.29 דקות) ואוסטרליה (6:00.29 דקות).
באליפות העולם שנערכה במינכן, גרמניה ב-2007 היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בחתירה עם שמינייה (6:17.20 דקות) לפני רומניה (6:18.33 דקות) ובריטניה (6:19.66 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בחתירה עם שמיניה (6:10.59 דקות) לפני קנדה (6:12.06 דקות) והולנד (6:13.12 דקות).
פרנסיה התגוררה בפרינסטון, ניו ג'רזי ליד המרכז לאימונים בחתירה של ארצות הברית.
בשנים 2018 ו-2019 היא אימנה חתירה בסן דייגו.
היא נשואה לריאן אמוס, ארכיטקט ולזוג נולד בן, אלכסנדר בר אמוס, בפברואר 2021.
סוזן פיינשטיין היא פרופסור לתכנון ערים בבית הספר לתארים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד.
היא תאורטיקנית פוליטית וחוקרת תכנון ערים.
מחקריה וכתיבתה מתמקדים בהשפעות ההפצה של אסטרטגיות פיתוח עירוני ומגה-פרויקטים, תפקיד הדמוקרטיה והשליטה בקהילה במוסדות ציבוריים מקומיים, ובקביעת תיאוריה מוסרית של "העיר הצודקת".
היא כתבה ספרים רבים, הידוע שבהם הוא "העיר הצודקת" (2010), וערכה כרכים רבים במגוון נושאים מתיירות עירונית, למגדר ותכנון.
פיינשטיין מוכרת במיוחד בכך ששמה לה למטרה לתכנן עיר צודקת שפיתוחה ותכנונה יהיו על פי אלמנטים של צדק בקביעת מדיניות העיר ותכנון העיר.
סוזן פיינשטיין נולדה ב-1938 בקליבלנד, אוהיו, בארצות הברית.
היא בעלת תואר ראשון בממשל מאוניברסיטת הרווארד, בעלת תואר שני בלימודי אפריקה מאוניברסיטת בוסטון ובעלת דוקטורט במדעי המדינה מ-MIT.
בסוף שנות ה-60, במסגרת עבודת הדוקטורט שלה, פגשה פיינשטיין את מרסיה מרקר פלד שהזמינה אותה להצטרף אל הפקולטה לתכנון עירוני באוניברסיטת ראטגרס, על אף שפיינשטיין הייתה בכלל חוקרת בתחום מדעי המדינה.
פיינשטיין הצטרפה לפקולטה ונשארה שם כ-30 שנים.
לאורך השנים היא לימדה תכנון ושימור באוניברסיטת קולומביה ותכנון ומדיניות ציבורית באוניברסיטת ראטגרס.
כמרצה אורחת הרצתה בין השאר באוניברסיטת אמסטרדם ובאוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
ב-2006 היא הצטרפה כעמיתה בכירה למחקר בבית הספר לתארים מתקדמים לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד, תפקיד אותו היא ממלאה עד היום.
בשנת 2004 היא קיבלה את "פרס המחנך הנכבד" של התאחדות בתי הספר האמריקאיים לתכנון (ACSP) ובשנת 2011 את "פרס דוידוף" של ה-ACSP עבור ספרה "העיר הצודקת".
ב-2020 זכתה בפרס "סר פטריק הול" עבור תרומתה למחקר בתחום העיר והמחקר האזורי של העמותה ללימודי האזור- RSA1.
סוזן פיינשטיין נשואה לפרופסור לסוציולוגיה אורבנית נורמן ל.
פיינשטיין שכיהן בעבר כדיקן הפקולטה לאומנויות ומדעים בקולג' "ברוך" בניו יורק, כמו כן כיהן כדיקן הפקולטה במכללת ואסר וכנשיא מכללת קונטיקט.
בסתיו 2019 התחילו פיינשטיין ובעלה ללמד את הקורס "היסטוריה ותיאוריה של התערבויות עירוניות" בבית הספר לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד.
הם מתגוררים בקונטיקט ויש להם שני בנים.
תחומי מחקרה של סוזן פיינשטיין כוללים תיאוריות תכנון, תיאוריה עירונית, התחדשות עירונית ומדיניות עירונית השוואתית תוך התמקדות בארצות הברית, אירופה ומזרח אסיה.
תחת עבודתה המחקרית ניתן למצוא שלושה מושגי מפתח: העיר הצודקת, בוני העיר ומגוון עירוני.
מאז 1999 עבדה פיינשטיין על הוכחת התיאוריה של "העיר הצודקת", רעיון שעל שמו נקרא גם ספרה שראה אור ב-2010. לטענתה, מתכנני ערים זקוקים לתיאוריה נורמטיבית של צדק מכיוון שהתלהבותם מגיוון חברתי וגיוון הסביבה הבנויה, אינם מייצרים חלופות לאי-שוויון שקיים במשטרים מתפתחים.
בחלקו הראשון של הספר, נשענת פיינשטיין על עבודות קודמות של ג'ון רולס, מרתה נוסבאום, איריס מריון יאנג, ננסי פרייזר ואחרים, כדי לפתח גישה לצדק שרלוונטית למאה ה-21.
פיתוח תאוריית העיר הצודקת מחייב התמודדות עם נושאי המדיניות העירונית והתמקדות בקריטריונים של צדק, לכן פיינשטיין זיקקה את דיוני הפילוסופיה, הספרות ותורת התכנון לשלושה ערכים שאותם לטענתה צריך לקדם על מנת להשיג מרחב צודק יותר:
הגינות (Equity)- קידום הגינות והוגנות בחלוקת המשאבים בין מרחבי העיר.
ערך זה מקבל עדיפות על פני האחרים.
דמוקרטיה (Democracy)- חיזוק הדמוקרטיה בתהליך התכנון והפיתוח.
שונות/ מגוון (Diversity)- הכרה במגוון זהויות של קבוצות האוכלוסייה בעיר.
בעולם האמיתי ובפוליטיקה המקומית והמרכזית, מתקשים לשלב את שלושת הערכים הללו, שכן לעיתים הם מתנגשים זה בזה.
לכן, מוצגת גם "גישת היכולות", גישה הגורסת כי אין פתרון כללי למתחים בין הערכים: הגינות, דמוקרטיה ושונות/ מגוון ויש להתייחס אליהם כנורמות החלות באופן נרחב ולפיכך להתאים אותם לנסיבות השונות.
לדוגמה, בעת החלת מדיניות כלכלית או חברתית מסוימת, יש לבחון כמה תרוויח כל קבוצה באוכלוסייה ומי מחליט על כך.
לאחר מכן, תיבחר האלטרנטיבה שתשפר את חלקם של המקופחים בחברה תוך יצירת איזון מול שאר הקבוצות בעזרת מנגנוני הצדק.
פיינשטיין טוענת בספרה כי עבודתו של המתכנן חייבת להתחשב גם בשיקולים חברתיים, אחרת עלול להתרחש תכנון לקוי ולא מספק לעיר.
על המתכנן להתייחס לשאלות כמו: "מהם התנאים המאפשרים או המגבילים את התכנון כך שיהיה תכנון צודק לעיר?", "כיצד משפיע התכנון על משתמשי העיר, כולל תושבים, נוסעים ומבקרים?"
בחלקו השני של הספר, פיינשטיין בוחנת שלושה מקרי בוחן והם שלוש הערים: ניו-יורק, לונדון ואמסטרדם על ידי הערכת התוכניות שלהם לדיור ופיתוח ביחס לשלושת הערכים: הגינות, דמוקרטיה ושונות/ מגוון.
באמסטרדם של שנות התשעים מצאה פיינשטיין את ההתגשמות של שלושת הערכים הללו יחד, מעין אוטופיה עירונית.
אך עשור מאוחר יותר היא רואה כיצד הפלורליזם והרב-גוניות נכבשים על ידי ערכים נאו-ליברליים שהופכים את העיר לפחות צודקת.
אך עדיין, בהשוואה לניו-יורק ולונדון, אמסטרדם נחשבת למקום שוויוני יותר.
לבסוף, מציעה פיינשטיין מערך קריטריונים עבור כל ערך, שעל מתכנני ערים וקובעי מדיניות לקחת בחשבון בעת פיתוח תוכניות להבטחת צדק רב יותר, הן בתהליך גיבושם והן בהשפעותיהם.
בספר שראה אור ב-1994, פיינשטיין בוחנת את מאמצי הפיתוח מחדש המשמעותיים בניו-יורק ולונדון כדי לחשוף את הכוחות העומדים מאחורי מחזורי ההשקעה הללו ואת התפקיד שמדיניות ציבורית יכולה למלא כדי למתן את חוסר היציבות בשוק.
היא מתעדת את התקדמותם של שלושה פרויקטים של פיתוח בניו- יורק (טיימס סקוור, מרכז העיר ברוקלין ובאטרי פארק סיטי) ושלושה בלונדון (קינגס קרוס, ספיטלפילדס ודוקלנדס).
באמצעות ניתוח התהליכים הפוליטיים והכלכליים שעומדים בבסיס השינויים הפיזיים בערים הללו בשני העשורים האחרונים, חושפת פיינשטיין את התפקיד שמילאו תפיסותיהם של המפתחים והאסטרטגיות באינטראקציה שלהם עם קובעי המדיניות הציבוריים וגם עם שוקי הנכסים.
בחקירת ההתקרבות בין לונדון וניו-יורק במהלך שנות ה-80 ואז ההסתעפות שהחלה ביניהן בשנות ה-90, פיינשטיין מתחקה אחרי קווי הדמיון וההבדלים בהשפעות הגלובליזציה, האידאולוגיה והמבנים המוסדיים בחוויה של כל אחת מהערים.
פיינשטיין מסכמת בכך שהיא מעריכה את ההשפעה של התפתחות "פארקי השעשועים" על הרקמה העירונית וממליצה על מערכת של אסטרטגיות ריאליות הן לפיתוח ערים מחדש והן לשיפור חייהם של התושבים בערים.
בספרה ערים ומגוון שיצא לאור בשנת 2005 טוענת פיינשטיין על חשיבותו של המגוון העירוני בתכנון העיר.
פיינשטיין בדקה האם יש קשר בין מגוון חברתי למגוון פיזי והאם מגוון חברתי הכרחי לצורך קיום של עיר צודקת.
למונח מגוון בתכנון משמעויות רבות ושונות וביניהן: עיצוב פיזי מגוון, עירוב שימושים וקבוצות חברתיות שונות.
לטענת פיינשטיין, הקשר בין מגוון לשיח הסובב סובלנות אינו ברור.
בנוסף, פיינשטיין בדקה האם הדגשת המגוון העירוני משפיעה לטובה או לרעה על המבנה הכלכלי של העיר?
האם קיים קשר בין מגוון לחדשנות כלכלית?
היא מצאה כי ישנו קשר חיובי בין חדשנות כלכלית וצמיחה כלכלית עירונית לבין מגוון.
במאה ה-21 שאלות הנוגעות לעוול וצדק חלוקתי נמצאות בבסיס הדיון החברתי-פוליטי.
בישראל, לדוגמה, בתסקיר תכנוני-חברתי שנערך עבור באר שבע באוניברסיטת בן-גוריון ב-2014 (אורן יפתחאלי, 2014), אימצו החוקרים את מודל העיר הצודקת של סוזן פיינשטיין בשילוב עם חזון "הזכות לעיר" של הפילוסוף אנרי לפבר.
המודל שפותח הגדיר שלושה יעדים מרכזיים שראוי שיקבלו חשיבות גבוהה בתכנון של עיר וביניהם: שוויון, מגוון ודמוקרטיה: שוויון - במצב הסביבה הבנויה בין חלקי העיר השונים, מגוון - הכרה בזהויות שונות במרחבי העיר וייצוגן במרחב הציבורי, דמוקרטיה - הנהגת תהליכי תכנון הוגנים ושקופים אשר יקדמו את זכויות הציבור.
המודל הזה בשילוב עם ההמלצות והרעיונות הלקוחים מתוך כתביה של פיינשטיין יוכלו לקדם את באר שבע לקראת צדק עירוני וקיימות חברתית בעתיד.
כחלק מסגנון כתיבתה של פיינשטיין, היא מעלה לאורך ספרה "העיר הצודקת" ציטוטים שנשלחו אליה לאורך השנים המבקרים והמערערים את עמדתה בנושא, תוך שהיא מציינת כיצד היא עונה עליהם בגישתה ולעיתים אף מודה כאשר אין ביכולתה של הגישה לענות על הביקורות שהועלו.
אחת מן הביקורות הללו הושמעה על ידי דויד הארווי (David Harvey) וקוז פוטר (Cuz Potter), שטענו כי תאוריית "העיר הצודקת" אינה מתקנת את העוולות הטבועות של העירוניות הקפיטליסטית, אלא מקלה ראש בהן.
לטענתם, הגישה המתוארת בספרה של פיינשטיין עוסקת בהפחתת השלכות תוצאותיהם של תהליכים קפיטליסטיים במקום ליצור חברה צודקת חברתית.
הם מוסיפים כי מכיוון שגישת "העיר הצודקת" מנציחה את תיאורית הניצול של כוח העבודה על ידי ההון היא מדכאת את הבדלי המעמדות הבסיסיים ובכך נמנעת מעימותים ומאבק.
פיינשטיין בתגובה ענתה כי היא צופה עימותים במאבק ליצירת רפורמות לא-רפורמיסטיות, אף על פי שהיא לא יכולה להכחיש שהקפיטליזם עצמו הוא מערכת שאינה אנושית מטבעה.
מלבד זאת, שלושת מקרי הבוחן של פיינשטיין הם הערים ניו יורק, אמסטרדם ולונדון ומהן היא גוזרת מסקנות והמלצות למדיניות שתיתן יותר שוויון, הוגנות ומגוון.
ערים אלו הן חלק ממדינות דמוקרטיות וקפיטליסטיות ולכן, ככל הנראה, המלצותיה של פיינשטיין לא בהכרח יתאימו למדינות שאינן דמוקרטיות ואינן קפיטליסטיות.
על אף שצדק הוא מונח בעל משמעות גלובלית, הביטוי שלו עשוי להשתנות ממדינה למדינה וכך גם המנגנונים באמצעותם יהיה ניתן לקדמו.
לפיכך, תאוריית העיר הצודקת לא תתאים לכל עיר באופן מוחלט.
סוזן וינונה צימרמן-אדוארדס הייתה שחיינית אמריקאית, סגנית אלופה אולימפית (לונדון 1948) במשחה ל-100 מטר גב.
צימרמן נולדה וגדלה בפורטלנד, אורגון.
היא התאמנה בהדרכתו של ג'ק קודי.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1942 זכתה צימרמן לראשונה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי.