tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2010 נבחר על ידי ה-NFL במקום הרביעי מבין 100 השחקנים הגדולים בכל הזמנים, ובמקום השני בבחירת האוהדים
מונטנה, בן יחיד להורים ממוצא סיצליאני, נולד בניו איגל, רובע במחוז וושינגטון שבפנסילבניה, וגדל בעיירת כורי פחם סמוכה.
כבר כנער הצטיין מונטנה בענפי ספורט שונים בהם פוטבול, בייסבול וכדורסל, ענף בו בלט עד כדי קבלת הצעה למלגת ספורט מהאוניברסיטה של מדינת קרוליינה הצפונית.
עם זאת, אהבתו הגדולה הייתה למשחק הפוטבול והוא בחר בהצעת אוניברסיטת נוטרדאם, אלופת המכללות, להצטרף לשורותייה.
מונטנה החל ללמוד בנוטרדאם בסתיו 1974, בעונתו הראשונה לא שיחק כלל במדי הקבוצה הראשונה של האוניברסיטה ומיעט לשחק גם בקבוצת שחקני השנה הראשונה.
בתקופת האימונים שלפני עונת 1975 התחלף מאמן הנבחרת, ומונטנה הצליח להרשים את מאמנו החדש, ששילב אותו כמחליף במספר משחקים.
את עונת 1976 החמיץ מונטנה לחלוטין בעקבות פציעה בכתף שהשביתה אותו ממשחק, ואת עונת 1977 פתח כמחליף שני של הקוורטרבק הפותח.
במשחק השלישי של העונה, שותף מונטנה לראשונה, כשנכנס לשחק ברבע השלישי נגד אוניברסיטת פרדו, הוא הצליח שוב לחולל מהפך מפיגור של 14–24 לניצחון 31–24. מהמשחק הבא ואילך היה מונטנה לשחקן ההרכב הראשון והצעיד את נוטרדאם לניצחונות בכל תשעת המשחקים שנותרו בעונה זו.
בגמר ה"קוטן בול" (Cotton Bowl) ניצחה נוטרדאם 31–10 את המדורגת ראשונה, אוניברסיטת טקסס, וסיימה את העונה כשהיא מדורגת בעצמה במקום הראשון.
בעונתו האחרונה באוניברסיטה, הוביל מונטנה את קבוצתו למאזן של 9 ניצחונות לעומת 3 הפסדים, נוטרדאם התמודדה בגמר הקוטן בול מול אוניברסיטת יוסטון, מונטנה סבל משפעת והתקשה לתפקד, מה שהביא את הצוות הרפואי להאכיל אותו במרק עוף בהפסקת המשחק.
מונטנה התאושש והוליך את קבוצתו מפיגור 12–34 לניצחון 35–34 בזכות מסירה לטאצ'דאון בשניית הסיום.
מאז ידוע המשחק בכינוי "Chicken Soup Game" (משחק מרק העוף).
לאחר שסיים תואר במנהל עסקים ושיווק נבחר מונטנה בסיבוב השלישי (בחירה 82) של דראפט ה-NFL על ידי סן פרנסיסקו 49'.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1979, שותף בכל 16 המשחקים, אך תמיד כמחליף למספר דקות מצומצם.
הוא החל לפתוח בהרכב הראשון ממחצית עונת 1980, וסיים אותה עם 15 מסירות לטאצ'דאון.
מהלך זה מכונה מאז בפשטות "התפיסה" (The Catch).
בספרו של העיתונאי גארי מיירס הנקרא על שם מהלך זה, מספר מונטנה כי בתחילת המשחק התבשר כי קיים איום ממשי על חייו וייתכן כי אחד מהצופים ינסה לירות בו במהלך המשחק, מיד לאחר המהלך האחרון, רץ מונטנה לחדר ההלבשה ולא נותר לחגוג עם חבריו על המגרש.
בסופרבול ניצחה הקבוצה את הסינסינטי באנגלס 26–21 כשמונטנה זוכה בסיום המשחק בתואר ה-MVP.
בעונה המקוצרת בשל שביתת השחקנים של 1982 השיג מונטנה 17 מסירות לטאצ'דאון ב-9 משחקים אך קבוצתו לא העפילה לפלייאוף.
1983 הייתה העונה הטובה ביותר של מונטנה לאותה עת מבחינה סטטיסטית, הוא מסר ל-3,910 יארד ו-26 טאצ'דאונים וה-49' העפילו עד גמר ה-NFC בו הפסידו לוושינגטון רדסקינס 21–24.
אחת מעונות השיא של מונטנה הייתה ב-1984 הוא מסר ל-3,630 יארד, 28 טאצ'דאונים, ורשם יחס יעילות למוסר של 102.9. סן פרנסיסקו השיגה באותה עונה 15 ניצחונות מול הפסד בודד.
הקבוצה העפילה לסופרבול בו ניצחה 38–16 את מיאמי דולפינס, כשמונטנה מצטיין שוב עם 3 מסירות לטאצ'דאון ושיא סופרבול של 331 יארד במסירות.
גם הפעם נבחר ל-MVP של המשחק.
ב-1985 הוליך מונטנה את ה-49' לפלייאוף כשהוא מוסר ל-27 טאצ'דאונים בעונה הסדירה, אך הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון לניו יורק ג'איינטס.
בתחילת העונה הבאה סבל מונטנה מפציעה חמורה בגבו שבגינה אף הומלץ לו לפרוש ממשחק פעיל, אך הוא חזר למגרש לאחר היעדרות של כמה חודשים.
בסיום העונה צירפה סן פרנסיסקו את הקוורטרבק סטיב יאנג שישמש כמחליף למונטנה.
בעונת 1987 רשם מונטנה שיא קריירה של 31 מסירות לטאצ'דאון ב-13 משחקים בלבד, אך הצטיינותו של יאנג במשחקים בהם שותף ערערו את מעמדו כקוורטרבק המוביל של הקבוצה.
העונה הסדירה של 1988 לא הייתה מהמוצלחות ביותר במונחים של מונטנה, הוא מסר ל-2,981 ו-18 טאצ'דאון, בפחות מ-60% הצלחה במסירות, לראשונה בקריירה שלו כפותח.
עם זאת הצליחו ה-49' להעפיל לפלייאוף, ובגמר החטיבה הוביל מונטנה את קבוצתו לניצחון חוץ על שיקגו ברס במשחק שהתקיים בתנאי מזג אוויר קשים.
בסופרבול עצמו חזרה סן פרנסיסקו מפיגור ברבע האחרון לניצחון 20–16 על סינסינטי באנגלס.
מונטנה סיים את המשחק עם שיא סופרבול חדש של 357 יארד ו-2 מסירות לטאצ'דאון, כולל מסירת הניצחון בשניות הסיום.
ב-1989 נבחר מונטנה ל-MVP של העונה הסדירה לאחר שהוביל את ה-49' למאזן של 12–2, כשהוא מוסר ל-26 טאצ'דאונים ורושם יחס יעילות של 112.4, שיא NFL לאותה תקופה.
סן פרנסיסקו העפילה בהנהגתו לסופרבול, והביסה במשחק את הדנוור ברונקוס 10-55 עם תצוגת שיא של מונטנה ש-5 פעמים מסר לטאצ'דאון.
בסיום המשחק נבחר מונטנה בפעם השלישית ל-MVP של הסופרבול.
בעונת 1990 הוביל מונטנה את קבוצתו למאזן 14–2, במשחקו האחרון בעונה הסדירה השיג את ניצחונו המאה והיה בכך לקוורטרבק המהיר ביותר שמגיע להישג זה, ב-139 משחקים בלבד (השיא נשבר על ידי טום בריידי בעונת 2010).
ה-49' העפילו למשחק הגמר של חטיבת ה-NFC נגד הניו יורק ג'איינטס, במהלך הרבע הרביעי נאלץ מונטנה לעזוב את המגרש כשה-49' הובילו 13–9 לאחר שתוקל על ידי שחקן הגנה, סדק את צלעותיו ושבר את מרפקו.
סן פרנסיסקו הפסידה במשחק ולא העפילה לסופרבול.
בעקבות הפציעה החמיץ מונטנה את שתי העונות הבאות, למעט משחק בודד ב-1992, ואת מקומו בהרכב תפס סטיב יאנג.
בתום עונת 1992, עבר מונטנה בעסקה לקנזס סיטי צ'יפס וחתם על חוזה חדש ל-3 עונות בסך 10 מיליון דולר.
הוא שיחק רק 11 משחקים ב-1993 ומסר ל-13 טאצ'דאונים, אבל היה חלק חשוב בהצלחת הצ'יפס להעפיל לפלייאוף.
בסיבוב הראשון גברו הצ'יפס על פיטסבורג סטילרס בהארכה 27–24, במשחק מסר ל-276 יארד וטאצ'דאון אחד.
בחצי גמר החטיבה מסר ל-3 ט'אצדאונים שהבטיחו ניצחון על היוסטון אוילרס 20-28. בגמר ה-NFC הפסידו מונטנה והצ'יפס לבאפלו בילס 13-30.
עונת 1994 הייתה האחרונה בקריירה של מונטנה, הוא שיחק ב-14 משחקים בעונה הסדירה והוליך את הצ'יפס פעם נוספת לפלייאוף, אך במשחקו האחרון ב-NFL הפסיד עם הצ'יפס למיאמי דולפינס בהנהגת יריבו דן מרינו.
באפריל 1995 הודיע מונטנה על פרישתו ממשחק, במהלך טקס מיוחד שנערך לכבודו בסן פרנסיסקו.
מונטנה התחתן שלוש פעמים, בפעם הראשונה ב-1974 עם אהובת נעוריו קים מוזס, נישואים שהחזיקו מעמד שלוש שנים.
ב-1981 התחתן בשנית עם קאס קסטילו (Cass Castillo) אך התגרש כעבור זמן קצר.
ב-1986 התחתן בפעם השלישית עם השחקנית-דוגמנית, ג'ניפר וולאס (Jennifer Wallace), אותה הכיר בזמן צילומי פרסומת לסכיני גילוח.
לזוג נולדו ארבעה ילדים והם מתגוררים בקליפורניה.
בחירה לספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד (1990)
יחס מסירות לטאצ'דאון מול חטיפות: 273 טאצ'דאונים לעומת 139 חטיפות
סך הכול יארדים במסירה: 40,551
מאזן ניצחונות: 16 ניצחונות לעומת 7 הפסדים
יחס מסירות לטאצ'דאון מול חטיפות: 45 טאצ'דאונים לעומת 21 חטיפות
סך הכול יארדים במסירה: 5,772
ג'וזף "ג'ו" מרסר היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
ג'ו מרסר הוא בנו של כדורגלן נוטינגהאם פורסט וטרנמיר רוברס לשעבר, שנקרא גם ג'ו.
מרסר שיחק בעמדת הקשר השמאלי, והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל של אלסמר פורט מצ'שייר, מקום הולדתו.
הוא התבלט ביכולת לתקל ולצפות מראש את מהלכי היריב.
הוא הצטרף לאברטון בספטמבר 1932, והפך לשחקן הרכב קבוע בעונת 1935/1936. מרסר שיחק במדי אברטון ב-186 משחקים שבהם הבקיע שני שערים, וזכה עם המועדון באליפות בעונת 1938/1939. בזמן ששיחק עבור אברטון הוא השתתף גם בחמישה משחקים במדי נבחרת אנגליה, שנערכו בין 1938 ל-1939.
מרסר איבד שבע שנים מהקריירה שלו בעקבות מלחמת העולם השנייה.
הוא החזיק בדרגת סרג'נט-מייג'ור בצבא, ושיחק ב-26 משחקים בינלאומיים לא רשמיים בזמן המלחמה, וברובם הוא ענד את סרט הקפטן.
ת'יאו קלי, מאמן אברטון, האשים את מרסר בכך שלא התאמץ במשחק נגד נבחרת סקוטלנד, אך למעשה מרסר סבל מפציעה בסחוס.
למרות חוות דעתו של אורתופד מומחה מרסר נאלץ לשלם על הניתוח בעצמו.
בזמן המלחמה הוא שיחק עבור מועדון הכדורגל צ'סטר, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 4 - 1 על הליפקס טאון בספטמבר 1942.
מרסר עבר לארסנל בשלהי 1946 תמורת 9,000£; קלי הביא את נעליו של מרסר לשיחות המשא ומתן על מנת למנוע ממנו לחזור ולהיפרד לשלום מהשחקנים האחרים של אברטון.
משחקו הראשון בארסנל היה נגד בולטון וונדררס ב-30 בנובמבר 1946, וזמן קצר לאחר מכן הוא הפך לקפטן המועדון.
בתפקידו כקפטן הוא הוביל את ארסנל בתקופה המוצלחת של שלהי שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, וסייע למועדון להיחלץ מתחתית הטבלה ולזכות באליפות בעונת 1947/1948.
מרסר זכה עם ארסנל בגביע ה-FA של 1950, ובאותה שנה זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל.
הוא הוביל את ארסנל לגמר גביע ה-FA נגד ניוקאסל יונייטד ב-1952 (הפסד של ארסנל), אך בשנה שלאחר מכן זכה עם ארסנל באליפות שלישית בזכות ממוצע שערים.
מרסר החליט לפרוש ב-1953, אך חזר בו מהחלטתו ושב לשחק בארסנל בעונת 1953/1954. אולם, הוא שבר את רגלו בשני מקומות לאחר התנגשות עם עמיתו לקבוצה ג'ו וייד במשחק נגד ליברפול שנערך ב-10 באפריל 1954, ובסוף אותה עונה החליט לפרוש מכדורגל באופן סופי.
במדי ארסנל הוא השתתף ב-275 משחקים, והבקיע בהם שני שערים.
לאחר פרישתו הוא עבד במשך זמן קצר בחנות מכולת.
ב-18 באוגוסט 1955 הוא חזר לעבוד בתחום הכדורגל, והתמנה לתפקיד המאמן של שפילד יונייטד יומים לפני המשחק נגד ניוקאסל יונייטד, שהיה גם המשחק הראשון של העונה.
מרסר החליף את רג' פרימן שמת בסוף העונה הקודמת.
תחילת הקריירה שלו כמאמן לא הייתה טובה והסתיימה בירידה של שפילד יונייטד לליגת המשנה, למרות הבאתו של דרק פייס (שמאוחר יותר יהפוך לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של המועדון) מאסטון וילה תמורת 12,000£.
מרסר אימן את שפילד עד דצמבר 1958, ואז החליט לעבור לאסטון וילה מתחתית הליגה הראשונה של הפוטבול ליג.
אף על פי שהוא הוביל את אסטון וילה לחצי גמר גביע ה-FA הוא לא הצליח לגרום למועדון להישאר בליגה.
הוא הוביל את אסטון וילה לזכייה בטורניר גביע הליגה הראשון שנערך ב-1961, אך לקה בשבץ מוחי ב-1964 ופוטר על ידי הנהלת המועדון לאחר שהחלים.
בריאותו של מרסר השתפרה והוא זכה להצלחה רבה כמאמן מנצ'סטר סיטי בין 1965 ל-1971. בעונה הראשונה המועדון הצליח להעפיל לליגה הראשונה.
שתי עונות לאחר מכן (1968) הוא הוביל את המועדון לזכייה באליפות, בגביע ה-FA (1969), גביע הליגה (1970) וגביע המחזיקות (1970).
ב-1971 מרסר היה במחלוקת עם מלקולם אליסון (עוזרו), שרצה לקבל יותר סמכויות.
כתוצאה מכך מרסר עזב את מנצ'סטר סיטי, ועבד כמאמן קובנטרי סיטי בין 1972 ל-1974. ב-1974 הוא היה המאמן הזמני של נבחרת אנגליה לאחר התפטרותו של סר אלף ראמזי.
הוא אימן את הנבחרת בשבעה משחקים, במהלכם היא זכתה באליפות הבית הבריטית של 1974 ביחד עם נבחרת סקוטלנד; במשחקיו בנבחרת היא ניצחה שלושה, סיימה שלושה בתיקו והפסידה באחד.
לאחר שעזב את משרת המאמן של קובנטרי סיטי הוא היה חבר בהנהלת המועדון מ-1975 ועד פרישתו ב-1981. ב-1976 הוא זכה לתואר קצין של מסדר האימפריה הבריטית בזכות תרומותיו לכדורגל.
הוא מת ב-1990 כתוצאה משבץ נוסף.
ג'ו פאס היה גיטריסט ג'אז.
סגנון נגינתו המשלב מהלכי "בס מהלך" (walking basslines) ושימוש בקונטרפונקט מלודי תוך כדי אלתור השפיעו על דורות של נגני גיטרה ג'אז.
פאס נולד בניו ג'רזי למשפחה ממוצא סיציליאני וגדל בפנסילבניה.
כילד חלם להיות "קאובוי מזמר" לפי דמותו של ג'ין אוטרי, ששר וניגן שירי בוקרים עם גיטרה.
אביו, שזיהה את כישרון הנגינה שלו, קנה לו את הגיטרה הראשונה בהיותו בן 9 ועודד אותו לנסות ולנגן כל מנגינה ששמע.
בגיל 14 החל פאס להופיע ולנדוד בדרכים עם הרכבים מזדמנים.
הוא הגיע לניו יורק, הופיע שם והתמכר לסמים.
רוב שנות החמישים היה שרוי בניסיונות גמילה.
בשנות השישים עבר פאס ללוס אנג'לס והחל להקליט בחברת "פסיפיק ג'אז", בין היתר תקליטים שהפכו לשם דבר כמו Catch Me, Sounds of Synanon, Simplicity ו-For Django, שהוא מחווה לדג'נגו ריינהארדט, אשר פאס הושפע מסגנונו ושילב אותו עם סגנון הארד בופ והשפעות של צ'ארלי פארקר ליצירת סגנונו הייחודי.
ב-1963 זיכה אותו המגזין דאון ביט בפרס "הכישרון המבטיח" (מילולית: New Star Award).
באותן שנים הופיע בטלוויזיה כנגן לצידם של פרנק סינטרה, שרה ווהן ואמנים אחרים ובתוכניות "טונייט שואו" עם ג'וני קרסון, "תוכניתו של מרב גריפין" ותוכניות נוספות.
בראשית שנות השבעים שיתף פעולה עם הגיטריסט הרב אליס ועם הבסיסט ריי בראון והמתופף ג'ק האנה וכתב את ספרו החשוב (אחד מן הספרים העיקריים ללומדי גיטרה ג'אז) Joe Pass Guitar Style.
ב-1974 הקליט את תקליט הסולו "וירטואוזו" בחברת פאבלו וניגן בטריו עם הפסנתרן אוסקר פיטרסון והבסיסט נילס-הנינג ארסטד פדרסן, עמם זכה בפרס גראמי עבור הופעת ההרכב הטובה ביותר לאותה שנה.
בהמשך ניגן עם אמנים רבים בהרכבים שונים ביניהם עם דיזי גילספי, דיוק אלינגטון, קאונט בייסי ואחרים.
כמו כן הקליט ארבעה תקליטים עם אלה פיצג'רלד שזכו להצלחה רבה: Take Love Easy (1973), Fitzgerald and Pass...
פאס נפטר מסרטן הכבד בלוס אנג'לס בגיל 65.
ג'וזף ליינרד סמית' הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
סמית' נבחר ראשון בדראפט 1995 על ידי גולדן סטייט ווריורס ובעונת הבכורה שלו הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
סמית' למד באוניברסיטת מרילנד ונבחר בשנת 1995 לפרס שחקן המכללות של השנה על שם נייסמית'.
הוא נבחר בבחירה הראשונה בדראפט 1995 בידי גולדן סטייט ווריורס.
בכך הוא הקדים את האולסטארים קווין גארנט, ראשיד וולאס, אנטוניו מקדייס וג'רי סטקהאוס.
סמית' פתח בכל המשחקים ששיחק בעונתו הראשונה בחמישייה וקלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק בעונה זו.
הוא השיג שיאי קריירה בריבאונדים בממוצע (8.7), בחטיפות בממוצע (1.0) ובחסימות בממוצע (1.6).
בסיומה של העונה הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, וסיים שני בהצבעה לתואר רוקי השנה ב-NBA רק לדיימון סטודמאייר.
בעונתו השנייה בווריורס קלע סמית' שיא קריירה של 18.7 נקודות בממוצע למשחק.
בנוסף הוא השיג שיאי קריירה גם בדקות בממוצע (38.6) ובאסיסטים בממוצע (1.6).
בעונתו השלישית הספיק סמית' לשחק רק 49 משחקים בגולדן סטייט לפני שהועבר בטרייד לפילדלפיה 76'.
ממוצעיו עד אז הגיעו ל-17.3 נקודות עם 6.9 ריבאונדים למשחק.
ממוצעיו של סמית' הדרדרו אחרי הטרייד, ולכל אורך הקריירה שלו לא הצליח להתאושש ולהעלות את ממוצעיו בחזרה.
בעונתו הראשונה בפילדלפיה הוא לראשונה לא פתח בחמישייה, וממוצע הנקודות שלו הדרדר ל-10.3 למשחק.
לפני עונת 1998/1999 הפך סמית' לשחקן חופשי, והפתיע כשחתם על חוזה עם משכורת נמוכה במינסוטה טימברוולבס.
כוכב הקבוצה היה הפאוור פורוורד הפותח קווין גארנט, מה שהכריח את סמית' לפתוח בעמדת הסמול פורוורד.
בעונתו הראשונה בטימברוולבס הוא קלע 13.7 נקודות בממוצע, והשווה את שיא הקריירה בממוצע אסיסטים עם 1.6 למשחק.
בעונה השנייה של סמית' בטימברוולבס הוא לא פתח בחמישייה ברוב המשחקים, וממוצע הנקודות שלו ירד לראשונה מגבול ה-10, כשהוא קלע 9.9 למשחק.
למרות זאת הוא השיג שיא בממוצע האחוזים לשלוש כשסיים את העונה עם 1.000% מושלם מקו השלוש.
אחרי עונת 1999/2000 התגלה שסמית' היה מעורב בשערורייה סביב שכרו שבה היה מעורב גם מנהל הוולבס, קווין מקהייל.
לסמית' הובטחה לכאורה עסקה שבה יקבל כמה מיליוני דולרים, אם הוא יחתום על חוזה עם משכורת נמוכה מערך השוק.
כך למעשה עם הכסף שנחסך מהלך זה מאפשר לוולבס לקנות כמה שחקנים נוספים שיחזקו את הקבוצה בהקדם האפשרי.
מעט מאוחר יותר נודע לליגה על ההפרה, והיא ביטלה את השנה האחרונה של החוזה.
בנוסף היא הענישה את הוולבס כששללה מהם חמש בחירות דראפט בסיבוב הראשון וקנסה אותם ב-3.5 מיליון דולר.
העונש פגע בטימברוולבס לטווח ארוך, כשבטווח הקצר הם עדיין הצליחו, אבל בלי בחירות הדראפט הם נפגעו בשנות ה-2000.
אחרי התקרית במינסוטה חתם סמית' בדטרויט פיסטונס.
בפיסטונס הוא פתח ברוב המשחקים בחמישייה וחזר לקלוע יותר מ-10 נקודות בממוצע, כשקלע 12.3 למשחק.
בסיום העונה בדטרויט חזר סמית' לשחק בטימברוולבס.
בעונתו הראשונה הוא קלע 10.7 נקודות בממוצע ופתח ברוב המשחקים בחמישייה, אך בעונתו השנייה בוולבס ממוצע הנקודות שלו הדרדר ל-7.5 למשחק, שיא שלילי עד אז.
בעונה הבאה חתם סמית' במילווקי באקס, בה שיחק בשלוש השנים הבאות.
בשתי עונותיו הראשונות במילווקי הוא קלע 11 נקודות בקירוב, ובעונתו השנייה השיג שיא קריירה באחוזים מהשדה כשקלע ב-51.4%.
אף על פי שבשתי עונותיו הראשונות בבאקס הוא לא פתח בחמישייה רק במשחק אחד מתוך 150 משחקים, בעונתו השלישית הוא פתח ב-5 משחקים מתוך 44. ממוצע הנקודות שלו הדרדר שוב למתחת ל-10, כשהוא קלע 8.6 בממוצע.
בתחילת עונת 2006/2007 חתם סמית' בדנוור נאגטס.
סמית' הספיק לשחק בנאגטס 11 משחקים בלבד לפני שנשלח בטרייד לפילדלפיה 76' ביחד עם אנדרה מילר ובתמורה דנוור קבלו את אלן אייברסון.
עד שהועבר קלע סמית' 5.1 נקודות בממוצע למשחק, ושוב שבר שיא שלילי בממוצע הנקודות שלו.
למרות שהגיע אל פילדלפיה רק בתור תוספת בטרייד, סמית' קיבל 25.1 דקות בממוצע למשחק ועזר לקבוצתו במאבק להשיג מקום בפלייאוף.
גם ממוצע הנקודות של סמית' גדל מאז תקופתו בנאגטס, כשהוא קלע 9.2 נקודות למשחק.
בנוסף הוא פתח בחמישייה ב-11 משחקים.
בשיקגו חזר סמית' לפתוח בחמישייה ברוב המשחקים, ולראשונה מאז עונת 2004/2005 הוא קלע בממוצע של יותר מ-10 נקודות, 11.2 נקודות למשחק.
למרות הצלחתו היחסית הבולס שלחו אותו בטרייד לקליבלנד קאבלירס.
בקליבלנד הספיק להשתתף סמית' רק ב-27 משחקים בהם פתח באחד, וקלע 8.1 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת 2008/2009 נשלח סמית' בטרייד משולש (טרייד של 3 קבוצות) שכלל 6 שחקנים לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
בטרייד היו מעורבות הת'אנדר, הקאבלירס ומילווקי באקס.
בטרייד הקאבס קיבלו את מו ויליאמס, הת'אנדר את סמית' ודזמונד מייסון, והבאקס את דיימון ג'ונס, לוק רידנאואר ואדריאן גריפין.
באוקלהומה קלע סמית' 6.6 נקודות בממוצע למשחק.
ב-17 בפברואר היה אמור סמית' להישלח לניו אורלינס הורנטס ביחד עם כריס וילקוקס ודבון הרדין בתמורה לטייסון צ'נדלר, אך יום לאחר מכן הטרייד בוטל.
כשבועיים לאחר ביטולו של הטרייד סמית' והת'אנדר הגיעו להסכם והוא שוחרר מהם.
שני ימים לאחר מכן סמית' חתם בקליבלנד קאבלירס וחזר לקדנציה שנייה אצלם.
הוא סיים את העונה הזאת כשהוא שיחק ב-21 משחקים (לא פתח בחמישייה) בהם קלע 6.5 נקודות בממוצע.
ב-25 באוגוסט 2009 חתם סמית' באטלנטה הוקס.
ב-17 במרץ 2010 הפך סמית' לשחקן ה-92 בהיסטוריה של ה-NBA ששיחק לפחות 1,000 משחקים, בניצחון על ניו ג'רזי נטס.
בעונה זו קלע סמית' 3.0 נקודות בממוצע למשחק.
ב-10 בספטמבר 2010 חתם סמית' בניו ג'רזי נטס.
אחרי ארבעה משחקים בלבד (מתוכם פתח בחמישייה בשלושה) הוא הועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס.
בנטס הוא השיג את ממוצע הנקודות הנמוך ביותר בקריירה שלו, 0.5 למשחק.
ב-2 בינואר 2011 ערך סמית' את הופעת הבכורה שלו בלייקרס, ויומיים לאחר מכן הוא קלע את הנקודות הראשונות שלו במדיהם.
ג'וסף "ג'ו" מַקֵלְדֵרִי , הוא זמר בריטי, זוכה תוכנית אקס פקטור לשנת 2009.
מקלדרי, בן יחיד להוריו, נולד בעיירה "דרום שילדס" בסמוך לנהר טיין בצפון-מזרח אנגליה.
הוא סיים תואר ראשון באומנויות הבמה ב"ניו קסטל קולג'".
מקלדרי התחרה בעונה השישית של תחרות השירה הטלוויזיונית "אקס פקטור" הבריטית בשנת 2009. מהאודישן הראשון שביצע הצטיין באיכות שירתו ובהופעתו, ובגמר שנערך ב-12 בדצמבר 2012 זכה בתחרות כשלמקום השני הגיע הזמר אולי מארס..
שנה לאחר מכן השתתף בתחרות השירה הטלוויזיונית "Popstar to Operastar" והגיע למקום השני אף כזמר אופרה.
הסינגל הראשון שהוציא, לאחר זכייתו ב"אקס פקטור", היה גרסת כיסוי לשיר
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי והאירי.
בהמשך הוציא מקלדרי שלושה אלבומים.
אלבומו השני, "קלאסיק", שפורסם באוגוסט 2011, הגיע למעמד של אלבום זהב עשרה ימים לאחר תחילת הפצתו.
מקלדרי יצא מהארון באופן פומבי בריאיון עיתונאי, מיד לאחר זכייתו בתוכנית "אקס פקטור".
לדבריו, רכילות ברשתות חברתיות מקוונות אודות זהותו המינית חייבה אותו להגיב, משום שהיעדר תגובה היא למעשה הכחשת זהותו.
מאז הוא מתראיין לגבי הנושא בפתיחות, מופיע באירועי גאווה שונים בבריטניה, ונחשב כמודל לחיקוי בבריטניה בתחום הלהט"ב.
ג'ו מורלו , היה מתופף ג'אז אמריקאי.
נודע בעיקר כמתופף ברביעייתו של דייב ברובק, שאחראית ליצירות ג'אז מפורסמות כמו "Blue Rondo a' la Turk" ,"Take Five" ועוד.
סבל מלקות ראייה חלקית מלידה.
החל את דרכו המוזיקלית ככנר מחונן: בגיל 6 החל ללמוד לנגן בכינור ובהמשך הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בנגינת הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון.
בגיל 15 זנח את הכינור והחל ללמוד תיפוף אצל ג'ורג' לורנס סטון.
מורלו פעל במסגרת הרכבים שונים החל מראשית שנות ה-50, אך את עיקר פרסומו רכש בתקופתו כחלק מרביעיית הג'אז של הפסנתרן דייב ברובק.
מורלו הצטרף להרכב ב-1955 ונשאר בו עד להתפרקותו ב-1967. בתקופה זו הקליט ההרכב עשרות אלבומים.
הרביעייה התמחתה ביצירות במקצבים בלתי שגרתיים, ולמורלו היה חלק נכבד בעיצוב הסגנון המוזיקלי הייחודי שלה ובהצלחתה ברחבי העולם.
הוא גם אחראי לכמה מקטעי סולו ידועים, כמו זה של "Take Five".
לאחר פירוק ההרכב, המשיך מורלו להופיע עם אומנים שונים ולהוציא אלבומים רבים נוספים.
בסך הכול השתתף בלמעלה מ-120 אלבומים במהלך הקריירה שלו, כ-60 מהם עם רביעיית דייב ברובק.
משנות ה-70 ואילך, לאחר שראייתו הידרדרה, התמקד מורלו בהוראה והוציא תחת ידיו מתופפים רבים (בין תלמידיו גם דייוויד ריץ', מהמורים החשובים לתופים בישראל במהלך העשורים האחרונים).
כמו כן, מורלו כתב ספרי הדרכה למתופפים והקליט סרטוני וידאו בהם הוא מלמד את טכניקת התיפוף שלו.
מורלו נפטר בגיל 82 בביתו שבאירוינגטון, ניו ג'רזי.
ג'ו סלובו היה פעיל קומוניסטי, איש ציבור וטרוריסט יהודי דרום אפריקאי יליד ליטא.
הוא כיהן כמפקד הזרוע הצבאית של הקונגרס הלאומי האפריקאי, כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה, וכשר השיכון בממשלתו של נלסון מנדלה.
יוס'ל משה'ל סלובו נולד באובלאי שבליטא, לוולף (בליטאית, וולפַס) ולאשתו חיה לבית זקס.
הייתה לו אחות גדולה, סוניה.
כשהיה בן שנתיים נסע אביו לארגנטינה, כשהוא מתכנן להרוויח די כסף כדי שמשפחתו תוכל לעבור לשם גם היא.
לבסוף בחר להגר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, והתפרנס מרוכלות.
ב-1936, כשסלובו היה בן עשר, הצטרפו האם וילדיה לוולף.
ההורים פתחו חנות לממכר פירות, ונולדה להם עוד בת, ריינה.
ב-1938 מתה חיה בעת לידה נוספת, יחד עם העובר.
ללא עזרת אשתו לא יכל וולף להמשיך להפעיל את החנות והחל לעבוד כנהג משאית לחלוקת לחם.
בהשפעת מורהו בבית-הספר ג'ון או'מיארה, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית, החל ג'ו הצעיר להימשך לסוציאליזם ולמרקסיזם.
מאחר שאביו לא יכל עוד לעמוד בתשלום שכר הלימוד, נאלץ ג'ו לעזוב את בית הספר בגיל ארבע-עשרה לטובת עבודה כמחסנאי.
באותה תקופה נטש את אורח חייו הדתי ונעשה בהדרגה לאתאיסט.
בגיל שש-עשרה התקבל כמועמד לחברות במפלגה הקומוניסטית של דרא"פ.
באותה שנה הוא הצטרף לוועד הארצי לעובדי מכירות (שחברות בו הייתה מוגבלת ללבנים בלבד) והשתתף בארגון שביתה מוצלחת באוקטובר 1942, שהניבה שיפור בתנאי ההעסקה.
מרבית תומכי העבודה המאורגנת הלבנים דרשו אז למנוע משחורים להשתלב במשרות נחשקות יחסית, כדי לשמור על רמות השכר; סלובו היה אחד הבודדים שפנה לפעילות סוציאליסטית גם בין השחורים.
הוא חילק פרסומים של המפלגה וסייע להקים את "ועד פועלי תעשיית הכימיה השחורים".
בעלי החברה בה עבד, שהיו יהודים, הרבו להסתכסך עמו על רקע זה, ולבסוף הוא פוטר.
ב-1944 התגייס סלובו לצבא ושירת ביחידת קשר באוגדה הדרום-אפריקנית המשוריינת ה-6, שהשתתפה בלחימה ב.
בדרכו חזרה לארצו ב-1946 ביקר בארץ ישראל למספר ימים, ושהה בקיבוץ; הוא כתב מאוחר יותר שעקב רשמיו נעשה אנטי-ציוני.
סלובו קיבל מלגת חייל משוחרר והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, אף שמעולם לא סיים את בית-הספר.
סלובו היה חבר גם ב"לגיון ספרינגבוק", ארגון ותיקי מלחמה פרוגרסיבי.
במהלך לימודיו הכיר סטודנטים אחדים שחלקו את השקפותיו הפוליטיות, ביניהם הארי שוורץ, ולתר סיסולו ונלסון מנדלה.
סיסולו, מנדלה ואחרים נעשו לשותפיו לדרך, והם החלו לעסוק בפעילות פוליטית נגד המפלגה הלאומית וחוקי האפרטהייד שהנהיגה.
באוגוסט 1949 נשא לאישה את רות פירסט, פעילה רדיקלית ויהודייה, שהוריה היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית של דרא"פ.
במהלך השנים נולדו להן שלוש בנות.
הוא הוסמך כעורך-דין ב-1951, והרבה לייצג שחורים שהואשמו בעבירה על חוקי הגזע החדשים.
ב-1955 עזר לנסח את "מגילת החירות" שפורסמה במשותף על ידי קונגרס הדמוקרטים, הקונגרס הלאומי האפריקני וקבוצות אופוזיציה אחרות, ותבעה את ביטול האפרטהייד, זכויות סוציאליות לכל וחלוקת קרקעות לחסרי האדמה.
בדצמבר 1956 נעצרו ג'ו ורות יחד עם עוד 154 פעילי אופוזיציה, כולל מנדלה, והואשמו בבגידה.
בעוד שאשתו שוחררה בערבות כעבור מספר ימים, הוא הוחזק למשך חודשיים.
משפטם של העצורים החל בינואר 1958, וסלובו שימש גם כחלק מצוות ההגנה.
ההאשמות נגדו בוטלו עוד באותה שנה; אחרוני העצורים שוחררו ב-29 במרץ 1961. בית המשפט הכריז כי לא היו ראיות לכך שהקונגרס הלאומי האפריקני היה כלי שרת בידי ברית המועצות.
ב-21 במרץ 1960 נורו 69 מפגינים שחורים בידי המשטרה בטבח שארפוויל.
מצב חירום הוכרז במדינה; ב-8 באפריל הוצאו הקונגרס הלאומי האפריקני וארגוני אופוזיציה אחרים אל מחוץ לחוק.
סלובו, שנעצר זמן קצר אחרי הטבח, בילה את ששת החודשים בהם שרר המשטר המיוחד במאסר.
רות נמלטה לסווזילנד עם ילדיהם, וחזרה כשמצב החירום בוטל.
לאחר שחרורו, סלובו, מנדלה ומנהיגים אחרים החליטו לעבור להפעלת טרור.
ביוני 1961 הם ייסדו את הזרוע הצבאית של הקל"א, "חנית האומה" (אוּמְקוֹנְטוֹ וֶה סִיזוֶוה; או"ס), שביצעה את התקפתה הראשונה ב-16 בדצמבר וערכה למעלה ממאה פיגועים בשנה וחצי הבאות.
מנדלה היה יושב-הראש וסלובו היה ראש המטה.
הארגון עמד בקשר עם ארגוני מחתרת ברודזיה, מוזמביק ונמיביה ועם מדינות הגוש המזרחי.
בתגובה לידיעות על הקמת "חנית האומה", ניתנו לשר המשפטים ג'ון פורסטר סמכויות רחבות לטפל כראות עיניו באיום החדש, והעימות בין השלטון לאופוזיציה הקצין ונעשה אלים בהרבה.
"חנית האומה" והקל"א פעלו מלילייסליף, חווה בפרבר ריבוניה ביוהנסבורג, שהייתה שייכת לארטור גולדרייך.
בקיץ 1963 יצא סלובו בחשאי לדאר א-סלאם בטנזניה כדי לדון עם אוליבר טמבו, מזכ"ל הקל"א הגולה, על האפשרות לפתוח במלחמת גרילה כוללת.
ב-11 ביולי, בטרם חזר, פשטו שירותי הביטחון על החווה ועצרו את תשעה-עשר מנהיגי התנועה ששהו במקום; הם הורשעו במה שנודע לאחר מכן כ"משפט ריבוניה", ונשלחו לתקופות מאסר ארוכות.
בכך הצטרפו למנדלה, ששהה בכלא מ-1962. הנזק הארגוני היה אדיר, והמחתרת חדלה למעשה להתקיים.
בשבועות לאחר מכן נערך גל מעצרים נרחב.
טמבו וסלובו לקחו על עצמם את ארגון ההנהגה הגולה של "חנית האומה", עד שהתשתית בדרא"פ תוכל לקום מחדש.
רות, שנעצרה ב-9 באוגוסט, הוחזקה בכלא במשך 117 יום ללא משפט תחת החוקים החדשים של פורסטר.
לאחר שחרורה עזבה את דרום אפריקה, והצטרפה לבעלה בבריטניה במרץ 1964. ב-1966 הוא סיים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנים הבאות עבר מרכז הכובד של או"ס לבירת בריטניה, וועדה מיוחדת בראשות סלובו, שכללה גם את רוני כתריאלס, הנחתה את פעילותו.
בין 25 באפריל ל-1 במאי 1969 נערכה ועידת הקל"א במורוגורו, טנזניה, בה שוקמה המסגרת הארגונית לאחר ששרידיו עברו לגולה.
במפגש זה הוסרו ההתנגדויות האחרונות של הנהגת הארגון - שרבים מחבריו היו לאומנים שחורים, שחשדו עמוקות בקומוניזם ובפעילים הלבנים - למיזוג מלא-למעשה עם מפלגתו של סלובו.
הוקמה מועצה מהפכנית מיוחדת שכללה לראשונה גם לא-שחורים, והוא מונה לאחד מחבריה.
כמו כן, הובעה תמיכה מלאה בגוש המזרחי.
מאות מאנשי "חנית האומה" נשלחו לאימונים בברית המועצות באותה שנה.
בהיעדר תשתית בתוך דרא"פ, אימץ סלובו את "אסטרטגיית המיקוד" (פוקיזם) של רז'י דברה, עוזרו של צ'ה גווארה: הוא הורה לחוליות או"ס להסתנן למדינה מבסיסים במוזמביק, זמביה ואנגולה ואף דרך האוקיינוס ההודי, לבצע פעולות ולהסית את האוכלוסייה למרד.
כך הבטיח את חיוניותה של המפלגה הקומוניסטית ואת הצלחת שיתוף הפעולה בינה ובין הקל"א לאורך שנים, הישג נדיר במערכות היחסים בין תנועות שחרור לאומי לקומוניסטים בעולם השלישי.
ב-16 ביוני 1976, לפחות 176 מוחים נורו למוות על ידי המשטרה בעיירה סווטו.
התקרית עוררה מחדש את ההתנגדות לאפרטהייד, ואלפי צעירים נהרו לארגוני מחתרת בתוך המדינה.
לאו"ס ולקל"א נוצרה שוב תשתית.
סלובו היה מסוגל עתה להורות על פעולות כשעומד לרשותו בסיס תמיכה גדול בדרא"פ, ומאות כאלו נערכו בשנים הבאות.
הוא התפרסם עתה גם בקרב הציבור הלבן במדינה, והממשלה - שהציגה את מערכת הטרור ואת ניסיונות הקל"א לגייס נגדה את העולם הרחב כחלק ממזימה קומוניסטית - הפכה אותו ל"אויב הציבור מספר אחת."
ב-17 באוגוסט 1982 התנקש המודיעין הדרום-אפריקאי בחייה של אשתו רות, באמצעות מכתב נפץ שנשלח למשרדה באוניברסיטת מפוטו.
בתגובה על הריגתה, ועל הרג 42 חברי קל"א בלסוטו בפשיטה צבאית, פוצץ או"ס מכונית תופת בפרטוריה ב-20 במאי 1983; 19 אזרחים נהרגו ו-217 נפצעו.
ב-1984 סלובו נשא מחדש את הכלכלנית הלנה דולני, שהייתה בת 30. ב-1985 היה ללבן הראשון שנבחר לוועד הפועל של הקונגרס הלאומי האפריקאי.
במרץ 1986, לאחר מותו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מוזס מהבידה, הוא ירש אותו בתפקידו, ונאלץ להעביר את ראשות או"ס לכריס האני.
ב-1991 ירש אותו האני גם בתפקיד המזכ"ל.
ב-1989, בעקבות קריסת הקומוניזם במזרח אירופה, הוא פרסם מאמר תחת הכותרת "האם הסוציאליזם נכשל?", ובו התנער לראשונה מסטלין והבטיח כי מפלגתו מחויבת לעקרונות דמוקרטיים.
הוא גם הביע צער על תמיכתו בפלישה לצ'כוסלובקיה ובצעדי דיכוי סובייטיים אחרים.
ב-2 בפברואר 1990 הכריז הנשיא פרדריק וילם דה קלרק על שחרור מנדלה, ועל ביטול האיסור על מפלגות האופוזיציה הרדיקליות.
סלובו חזר לדרא"פ והיה אחד ממובילי המשא ומתן לסיום האפרטהייד.
הוא מילא תפקיד מכריע בהצלחת המשא ומתן כשהציע ב-1992 כי לאחר הבחירות החופשיות תקוים תקופת מעבר בת חמש שנים, ותוכניתו זכתה לתמיכת שני הצדדים.
בבחירות, שוריינו לקומוניסטים מקומות ברשימת הקל"א.
ב-9 במאי 1994, לאחר הבחירות וכינון ממשלת מנדלה הראשונה, הוא מונה לשר השיכון.
פטריק בונד כתב כי בחצי השנה בה הספיק לכהן בתפקיד בטרם מותו, הוא זנח לחלוטין את האידאולוגיה שדגל בה קודם וביצע "פניית פרסה לנאו-ליברליזם".
הוא ביטל את התוכניות לבניית שיכונים ציבוריים ושיקום העיירות השחורות, שהוצעו קודם על ידי הקל"א, ואימץ את המלצות הבנק העולמי.
בדצמבר 1994 העניק לו מנדלה את העיטור הגבוה ביותר של הקונגרס הלאומי האפריקאי, "מסדר עוטה עור הברדלס".
ב-6 בינואר 1995 מת סלובו לאחר מאבק ממושך במחלת הלוקמיה.
נלסון מנדלה הספיד אותו במילים: "החבר ג'ו סלובו לימד אותנו שיחידים אינם עושים היסטוריה.
אך בכל דור ישנם כאלה שיכולותיהם מאפשרות להם להנחות את התפתחות האירועים." מספר בתי-ספר ושיכונים ציבוריים נקראו על שמו.
ג'ו מנטל היה שחקן קולנוע, טלוויזיה אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1955 על הופעתו בסרט "מרטי".
מנטל נולד בברוקלין לזוג הורים שהיגרו מאוסטריה.
בשנת 1955 שיחק מנטל בדרמה של דלברט מאן "מרטי" בתפקיד אנג'י חברו הטוב של הדמות הראשית מרטי פילאטי (ארנסט בורגניין).
על הופעתו בסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1963 שיחק בסרט "הציפורים" של אלפרד היצ'קוק בתפקיד קטן.
ב-1966 שיחק בתפקיד משנה בדרמה "מיסטר באדווינג".
ב-1974 השתתף מנטל בדרמת הפשע של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון" בתפקיד לורנס וולש שותפו של הבלש גיטס (ג'ק ניקולסון), עליו חזר גם בסרט ההמשך "ג'ק וג'ק".
מנטל נפטר מנסיבות טבעיות ב-29 בספטמבר 2010 בשכונת טרזנה שבלוס אנג'לס כשהוא בן 94. השאיר מאחוריו אישה, מרי ושלושה ילדים.
ג'וזף מייקל "ג'ו" מנגנלו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
התפרסם בשל תפקידו כפלאש תומפסון בסרטו של סם ריימי "ספיידרמן", ובשל תפקידו כהלסיד הרבו בסדרה "דם אמיתי", תפקיד אשר זכה עליו בפרס סאטורן.
מנגנלו נולד בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית.
יש לו אח צעיר בשם ניקולס.
בתיכון היה קפטן קבוצת הפוטבול ושיחק בתפקיד ראשי במחזמר "אוקלהומה!" אשר הועלה בבית ספרו.
לאחר מספר פציעות ואף מתיחה בשריר בברך גברה התעניינותו במשחק ובימוי.
את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1995, ולאחר מכן שלח בקשה להתקבל למחלקת האמנות של אוניברסיטת קרנגי מלון.
בקשתו נדחתה, ולכן החל ללמוד באוניברסיטת פיטסבורג.
שנה לאחר מכן שלח בקשה לקרנגי מלון שוב, והתקבל לאוניברסיטה.
בשנת 2000 סיים עם תואר במשחק.
במהלך לימודיו טייל בין ניו יורק ללוס אנג'לס במטרה להשיג אודישנים שונים וכך יצר לעצמו קשרים בתחום המשחק.
לאחר סיום לימודיו עבר ללוס אנג'לס וחתם עם סוכנות כישרונות.
שלושה ימים לאחר החתמתו בסוכנות נבחן לסרט "ספיידרמן" על תפקידו של פיטר פארקר, אך לבסוף קיבל את תפקידו של פלאש תומפסון ושיחק בסרט לצדם של טובי מגוויר, קירסטן דנסט, וילם דפו וג'יימס פרנקו.
הוא השתתף גם בסרט ההמשך "ספיידרמן 3" בהופעת אורח ללא טקסט.
במקביל הופיע בסדרות שונות בתפקידי אורח בסדרות כמו "לאס וגאס".
ב-2007 הופיע בסדרה "סקראבס" בתפקיד אורח וגם בסדרה "ER".
במקביל הופיע במספר פרקים של הסדרה "איך פגשתי את אמא" של רשת CBS.
ב-2008 הצטרף לצוות השחקנים של הסדרה "מגרש ביתי" ושיחק בה במשך שלוש עונות.
בשנת 2009 שיחק בסרט "מאחורי קווי האויב: קולומביה" והשתתף בסדרה "מדיום".
בנוסף הופיע בשלוש הגרסאות של הסדרה "CSI".
בשנת 2010 שיחק בפרסומת של הרשת טאקו בל.
בשנת 2012 שיחק בדרמה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז וקמרון דיאז.
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום הרביעי ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2010, שנה לאחר מכן עלה בדירוג למקום השני ברשימה.
ב-2012 דורג במקום השביעי ובשנת 2013 ירד בדירוג למקום ה-55 ברשימה.
בשנת 2012 שיחק בסרט "מג'יק מייק" של סטיבן סודרברג, בתפקיד ריצ'י.
הוא חזר לשחק בתפקיד זה גם בסרט ההמשך, "מג'יק מייק XXL", בשנת 2015.
מספר שעות לאחר מכן שמועה זאת אושרה בידי "פורבס".
בשנת 2019 שיחק בתפקיד הראשי בדרמת הספורט "בתחתית העמדה התשיעית", לצדה של אשתו סופיה ורגרה.
מנגנלו לקח חלק גם בהפקת הסרט.
ב-29 בספטמבר 2023 יצא הסרט "אומנות ההרג" (אנ') בכיכובו.
מנגנלו אוהד של פיטסבורג סטילרס ואף ביים והפיק סרט תיעודי על הקבוצה תחת השם "DieHardz".
בדצמבר 2014 התארס לשחקנית הקולומביאנית-אמריקאית סופיה ורגרה, והם התחתנו ב-21 בנובמבר 2015. ביולי 2023 הודיע הזוג כי הם מתגרשים.
ג'וזף אנטוני "ג'ו" מַנְטֶנְיָה הבן הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי סיציליאני.
ידוע בעיקר בשל תפקידיו בשוברי קופות כגון "שלושה אמיגוס", "הסנדק חלק שלישי", "תשכחי את פריז" ו"קרוב ואישי".
בטלוויזיה, הוא מוכר בשל תפקידיו בסדרות "First Monday" (2002) ו"ג'ואן מארקדיה" (2005-2003).
הוא גילם את דייוויד רוסי בסדרה "מחשבות פליליות" (2020-2007) והוא דיבב את דמותו של טוני השמן בסדרה "משפחת סימפסון".
הועמד לפרס אמי על תפקידיו בשלוש מיני-סדרות: The Last Don, The Rat Pack, ו-The Starter Wife.
מנטניה נולד ב-1947 בשיקגו, למארי אן, ילידת איטליה ולג'וזף אנתוני מנטנה האב, יליד סיציליה.
בין השנים 1967–1969 למד משחק באוניברסיטת דה פול.
ניגן על גיטרה בס והיה חבר בין היתר בלהקת The Missing Links, ממנה התפתחה להקת שיקגו.
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה ב-1969 במחזמר שיער.
בסרט זאנאדו קיבל תפקיד קטן שלבסוף נחתך ולא הוקרן, אך שמו מופיע בקרדיטים שבסופו.
מנטניה זכה בפרס טוני על תפקידו במחזה "גלנגרי גלן רוס" של דייוויד מאמט.
למנטניה היה שיתוף פעולה פורה עם מאמט ובין היתר כיכב בסרטיו שם המשחק ו"דברים משתנים".
על תפקידו בדברים משתנים זכה, יחד עם דון אמיצ'י שכיכב לצידו, בגביע וולפי בפסטיבל הסרטים של ונציה.
הופעת הבכורה שלו בסרט קולנוע הייתה ב-Medusa Challenger שיצא לאקרנים ב-1977.
מנטניה שיחק במגוון סוגות, החל מקומדיות כגון "Airheads" וחופשה בחיתולים וכלה בדרמות כהסנדק ובתפקיד הזמר דין מרטין ב-The Rat Pack.
באפריל 2011 הוקדש לו הכוכב ה-2,438 בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ביוני 2011 נקרא על שמו רחוב בסמוך לתיכון בו למד, "Joe Mantegna Boulevard".
בדצמבר 1975 נישא לארלין ורל, לזוג שתי בנות: מיה וגיה.
גיה נולדה בשם גינה ושינתה את שמה בגיל 18. גם היא שחקנית.
+ שנה שם תפקיד1978Workingאמיליו הרננדז/ דייב מק'קורמיק1984–1985גלנגרי גלן רוסריצ'רד רומה1988Speed-the-Plowבובי גולד
ג'וזף "ג'ו" מנצ'ין השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה המערבית מנובמבר 2010 ועד ינואר 2025, לאחר שנבחר בבחירות מיוחדות בשל מותו של הסאנטור הוותיק רוברט בירד.
קודם לכן כיהן כמושל וירג'יניה המערבית בשנים 2005 - 2010.
מנצ'ין נולד בפרמינגטון שבוירג'יניה המערבית, עיירה קטנה העוסקת בכריית פחם, למשפחה בת חמישה ילדים.
שם משפחתו המקורי של אביו, אשר הוא ממוצא איטלקי, "מנצ'יני", תורגם לאנגלית למנצ'ין.
הוא סיים את לימודיו בתיכון ב-1965, ולאחר מכן למד באוניברסיטת וירג'יניה המערבית על תקן מלגת פוטבול, אולם פציעה שבאה מאוחר יותר קטעה את קריירת הפוטבול שלו.
הוא סיים תואר ראשון בניהול מידע ב-1970 והחל לעסוק בכמה עסקים משפחתיים.
בשנת 1982 נבחר מנצ'ין לבית המחוקקים של מדינת וירג'יניה המערבית ולאחר מכן נבחר לסנאט המדינה ב-1986, שם שירת עד שנת 1996. בשנתו האחרונה בסנאט המדינה התמודד למשרת המושל, אך סיים במקום השני בפריימריז הדמוקרטים.
בהמשך התמודד ונבחר למזכיר המדינה של וירג'יניה המערבית ב-2000.
במאי 2003 הכריז מנצ'ין על כוונתו לאתגר בפריימריז את המושל הדמוקרט המכהן בוב וייז.
לאחר סקנדל לא התמודד וייז על כהונה נוספת, ומנצ'ין זכה בפריימריז של מפלגתו והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות ברוב גדול.
בחירתו הייתה הפעם הראשונה ששני מושלים מאותה המפלגה נבחרים בזה אחר השני, מאז שנת 1964. בשנת 2008 נבחר מנצ'ין לכהונה נוספת, כשגרף מעל ל-70% ממניין הקולות.
בשנת 2010, עם הידרדרותו הבריאות של הסנאטור הוותיק רוברט בירד, אשר ייצג את וירג'יניה המערבית בסנאט מאז שנת 1959, הועלו ספקולציות כי מנצ'ין יתפוס את מושבו בסנאט לאחר שימות.
בירד נפטר ב-28 ביוני באותה שנה, ומנצ'ין מינה את יועצו המשפטי, קארט גודווין, למלא את מקומו באופן זמני עד שיערכו בחירות מיוחדות לסנאט.
ביולי 2010 הכריז רשמית על כוונתו להתמודד לסנאט ולרשת את מקומו של בירד.
הוא זכה בפריימריז הדמוקרטים והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות.
בנובמבר 2012 נבחר לכהונה מלאה, ובנובמבר 2018 נבחר לכהונה שנייה מלאה.
הוא חבר בוועדה לשירותים המזוינים, בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, בוועדה למסחר, מדע ותחבורה ובוועדה לענייני יוצאי הצבא.
מנצ'ין מחזיק בעמדות שמרניות יחסית בכל הקשור לאחזקת נשק ולתמיכתו בתיקון השני לחוקה.
בנובמבר 2023, הודיע כי לא יתמודד על כהונה נוספת בסנאט בבחירות 2024.
מנצ'ין הגדיר את עצמו לאחרונה כ'עצמאי'.
לאחר פרישת ג'ו ביידן מן המירוץ לנשיאות, דווח כי הוא שוקל לחזור ולהירשם למפלגה הדמוקרטית כדי להתמודד בפריימריז של המפלגה לקראת הבחירות לנשיאות.
מנצ'ין נשוי לג'ייל מאז 1967 ולזוג 2 בנות ובן.
בתו הת'ר היא מנכ"לית חברת התרופות מיילן.
מנצ'ין בעל רישיון טיס אזרחי.
יוסף ג'ו נוביק (8 באוגוסט 1900 – 13 בפברואר 1996) היה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי.
נמנה עם מקימי חיל הים הישראלי, מייסד מספנת חיל הים ומקים מחלקת ההנדסה.
נוביק הוא יליד ליטא, ממשפחה של שנים-עשר אחים.
אחד מהם, שהיה רופא, עלה לארץ לפני שאר המשפחה.
אחת האחיות עלתה גם היא, לבדה, לפני שאר המשפחה, בשנת 1922 והייתה חלוצה.
משפחתו הייתה אמידה, והיו להם מפעלים, כגון טחנות קמח ובית חרושת שבו היו נגריה, מרכז עיבוד לכל מיני חלקי מכונות.
לפי עדותו של נוביק, בית החרושת עדיין קיים ונמצא בבעלות ליטאים.
נוביק התחיל ללמוד בעיר ריגה, בשפה הרוסית ולאחר מכן עבר לגימנסיה עברית.
משם המשיך ללמד בבית ספר מקצועי בגרמניה, ללימודים עבור תעודת הנדסאי מכונות.
תוכנית הלימודים שם הכילה ארבע שעות לימודי תאוריה וארבע שעות עבודה מעשית ביום.
לאחר סיום לימודיו עבד בחוזה תעסוקתי בדרום אפריקה והשיג אזרחות דרום אפריקאית.
עלייה ושירות לפני קום המדינה
בעידודו של אברהם הרצפלד, שפגש אותו בדרום אפריקה, עלה ארצה בהתיישבות האלף, בשנת 1933, ולאחר שלושה ימים בארץ הצטרף לארגון ההגנה.
הוא שירת במשטרת היישובים העבריים, כגפיר וכמתורגמן לרוסית עבור הבריטים.
בהמשך הוא היה מנהל בבית החרושת "קדמה" למכונות חקלאיות ועסק בעוד מספר עבודות כבבתי אריזה.
הוא עבר ל"סולל בונה" ושם עבד בבניית נמל תל אביב כמפעיל מחפר ואחר כך ניהל שם בית מלאכה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נשלח בברכת "ההגנה" לסארפנד (צריפין), לקורס רס"רים בצבא הבריטי.
מאחר שלאנגלים היה חסר כוח אדם טכני, הוא היה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי ושירת בצי הבריטי כמכונאי בדרגת Petty Officer (נגד) בבסיס חיפה, שם שירת עם מתנדבי הצי הבריטי הישראלים, שגויסו מבית הספר בסמ"ת.
משם עבר לבסיס פניקס במצרים.
לקראת תום המלחמה, הבריטים רצו להחתימו לקבע בצי המלכותי ולהעניק לו דרגת קצונה, אך הוא נמנע מכך.
נוביק התגייס לחיל הים בהקמתו.
בשנת 1948 הוא הקים את מספנות חיל הים, עם חבריו לשירות בצי הבריטי ומיסד את הענף הטכני בחיל הים, שהפך למחצ"ד.
בראשית ימיו בחיל הים הוא עסק עם שאר אנשי המספנה בשיקום אניות צי הצללים לאניות הראשונות של החיל.
אף על פי שלא היה מהנדס או קצין מוסמך מן הצי הבריטי ולא בעל תואר הנדסה, הוא היה בעל יוזמה וחזון.
חלומו היה להקים בית ספר טכני לנושאי עבודה ימית לנוער.
הוא גייס כ-500 נערים לעבודה במספנות חיל הים, בתוכנית נוער עובד, ואלו התפתחו להיות מנהלי עבודה.
לאחר שחרורו מצה"ל הוא עבד בנמל חיפה כעשר שנים ופרש בשל בעיית בריאות.
בשנת 1949 התמנה על ידי דוד בן-גוריון כחבר המשלחת שהעלתה ארצה את עצמות חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל.
לאחר עלייתו ארצה נשא לאשה את אסתר לבית פרץ (בת למשה פרץ, מראשוני היישוב ובוניו ומוכתר מושבות הדרום).
בנם היחיד הוא הפיזיקאי והיזם עפר נוביק.
לאחר גירושיו מאסתר נשא לאשה את לילי (ליזלוטה) לבית פרוסקאואר (פרוש אור).
ג'וזף פרנקלין "ג'ו" פולקס היה כדורסלן אמריקאי, ששיחק במשך 8 עונות בקבוצת פילדלפיה ווריורס מליגת ה-BAA וליגת ה-NBA.
היה מוכר בכינויו "ג'מפינג ג'ו" ("Jumping Joe", ג'ו הקופץ).
הוכרז כחבר היכל התהילה של הכדורסל בשנת 1978, כשנתיים לאחר מותו.
פולקס נולד בעיר בירמינגהם שבקנטקי, ולמד באוניברסיטת מארי סטייט המקומית במשך שנתיים לפני שהתגייס לחיל הנחתים האמריקאי בשנת 1942. הוא שירת בחיל הנחתים במהלך מלחמת העולם השנייה, ושוחרר במאי 1946.
לאחר שחרורו מהצבא חתם בקבוצת פילדלפיה ווריורס, אשר שיחקה בליגת ה-BAA שזה עתה הוקמה, ושהתמזגה מאוחר יותר לליגת ה-NBA.
בעונת הרוקי שלו הוביל פולקס את קלעי ליגת ה-BAA עם 23.2 נקודות למשחק, בפער גדול של 6.3 נקודות מהשחקן הבא ברשימה (בוב פיריק).
בפלייאוף הראשון בתולדות הליגה סחף פולקס את קבוצתו לניצחונות על סנט לואיס בומרס (2-0), ניו יורק ניקס (2-1) ושיקגו סטאגס (4-1) בדרך לאליפות ה-BAA.
פרשנים רבים מניחים שאילו היו מחולקים בעונה זו פרסי ה-MVP, ה-MVP של סדרת הגמר ורוקי העונה, פולקס היה המועמד הטבעי לזכות בהם.
בעונתו השנייה המשיך להוביל את קלעי הליגה עם 21.7 נקודות למשחק, ובפלייאוף ה-BAA העפילו הווריורס בשנית לשלב הגמר, בו הפסידו לבולטימור בולטס בתוצאה 4-2. בעונת קלע שיא קריירה של 26.0 נקודות למשחק, בעונה בה הצטרף לליגה הסנטר ג'ורג' מייקן, אשר "ירש" את פולקס כשחקן הדומיננטי בליגה.
בפלייאוף של אותה עונה נפצע פולקס בתחילת המשחק הראשון של קבוצתו, שהודחה מול וושינגטון קפיטולס.
לאחר 3 עונות השיא הראשונות שלו, קלע פולקס ב-4 העונות הבאות כ-15 נקודות למשחק, ובעונת , שהייתה האחרונה שלו, צנחה תפוקתו ל-2.5 נקודות למשחק בלבד.
הישגי הקבוצה לא היו מרשימים במיוחד בתקופה זו, במהלכה לא עברו הווריורס אף שלב בפלייאוף.
באותן שנים הצטרפו לפילדלפיה הסמול פורוורד פול אריזין והסנטר ניל ג'ונסטון, שהפכו במהרה לכוכבי הקבוצה על חשבונו של פולקס, והובילו את הווריורס לאליפות ה-NBA בעונת , כשנתיים לאחר פרישתו.
פולקס נודע בשנותיו הראשונות כאחד השחקנים האתלטיים בליגה, וכאחד מחלוצי ה.
יכולת צבירת הנקודות שלו הייתה יוצאת דופן ביחס לתקופה בה שיחק: בשלוש עונותיו הראשונות קלע פולקס ממוצע של 23.9 נקודות למשחק, בעוד ממוצע הנקודות של קבוצות הליגה באותו פרק זמן עמד על 73.5 בלבד.
בעת פרישתו דורג במקום השני ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 8,003 נקודות בסך הכול (אחרי ג'ורג' מייקן).
במהלך הקריירה שבר פולקס 4 פעמים את שיא הליגה לנקודות במשחק בודד: במשחקו השמיני בליגה, ב-3 בדצמבר 1946, קבע את השיא על 37 נקודות, ובהמשך שבר את השיא עם תצוגות של 41 ו-47 נקודות.
ב-10 בפברואר 1949 קלע פולקס 63 נקודות בניצחון פילדלפיה על אינדיאנפוליס ג'טס, ובכך שבר את שיא ה-BAA בפעם הרביעית והאחרונה.
באופן אירוני, באותו משחק נכחו 1,500 צופים בלבד - הנתון הנמוך ביותר בכל עונת 1948/1949 - בעקבות שביתת תחבורה בעיר פילדלפיה.
שיא זה נותר כשיא הליגה במשך יותר מ-10 שנים, עד תצוגת 64 הנקודות שקלע אלג'ין ביילור בשנת 1959.
בשנת 1971 נבחר פולקס כאחד מעשרת שחקני "קבוצת כל הזמנים של ה-NBA", שהוכרזה במסגרת ציון 25 שנים להקמת הליגה.
פולקס הוא אחד משני חברי הקבוצה (יחד עם בוב דייוויס) שלא נכללו ברשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA שנבחרה בשנת 1996.
לאחר פרישתו חזר פולקס להתגורר במחוז מרשל שבקנטקי.
ב-21 במרץ 1976, בהיותו בן 54, פולקס נורה למוות על ידי בנה של חברתו במהלך ויכוח על אקדח.
ג'ו מהיט הוא ג'ודוקא מונואטו אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לג'יימי מאטה מארובה.
הוריו של נגוס היגרו לארצות הברית מאריתריאה.
הם נפגשו כשהתגוררו בבייקרספילד שבדרום קליפורניה, שם נישאו ונולדו להם שני ילדים: ג'ו ואחותו הצעירה.
המשפחה עברה לקולורדו כשהיה בן שש.
לאחר שהמשפחה התגוררה בעיר ליטלטון ואחר כך באורורה, התיישבה לבסוף בבולדר.
נגוס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ת'אנדרידג', ואת לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטת קולורדו שבבולדר שם השלים ב-2005 לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה.
ב-2009 קיבל תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולורדו.
כאשר היה סטודנט, ייסד נגוס את "ניו אייג' קולורדו", ארגון המיועד לצעירים מעורבים בפוליטיקה של ארצות הברית.
הוא עבד בקפיטול מדינת קולורדו כעוזרו של אנדרו רומנוף, לימים יושב ראש בית הנבחרים של קולורדו.
נגוס נבחר למועצת העוצרים של מערכת האוניברסיטאות הציבורית של קולורדו, בה חברים תשעה חברים: שבעה מייצגים כל אחד ממחוזות הקונגרס של קולורדו, והשניים הנותרים מייצגים מחוזות כלליים.
נגוס ייצג את מחוז הקונגרס השני.
בבחירות 2014 התמודד נגוס למזכיר המדינה של קולורדו, אך הפסיד לוויין ויליאמס כשלו 45% מקולות הבוחרים.
מאוחר יותר, ביוני 2015, מינה אותו מושל המדינה ג'ון היקנלופר למנכ"ל מחלקת סוכנויות הרגולציה של מדינת קולורדו.
ב-2017, לקראת הבחירות הקרבות ובאות בשנה העוקבת, עזב נגוס את תפקידו בממשלת קולורדו כדי להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של קולורדו, שיוצג אז בידי ג'ארד פוליס, שנבחר לתפקיד המושל.
כמו כן הצטרף למשרד עורכי הדין "סנל & וילמר" והתמחה במשפט מנהלי.
ב-13 ביוני 2017 הודיע נגוס כי יתמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לאחר שחבר בית הנבחרים ג'ארד פוליס הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת בקונגרס אלא על תפקיד מושל קולורדו.
ב-26 ביוני 2018, יום הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, ניצב נגוס בפני איש העסקים ולשעבר יו"ר המפלגה הדמוקרטית במחוז בולדר מארק ויליאמס.
נגוס גבר על ויליאמס עם 65% מקולות הבוחרים.
ביום הבחירות הכלליות שנערך בנובמבר אותה השנה ניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית פיטר יו וניצח בכל מחוזות קולורדו פרט שניים.
עם היבחרו לקונגרס נהפך לאמריקאי-אריתראי הראשון לייצג את קולורדו בבית הנבחרים.
נגוס ורעייתו אנדריאה, אשר היא ממוצא היספני, חבקו את ילדם הראשון, באוגוסט 2018. נגוס הוא נוצרי פרוטסטנטי, והחבשי הראשון החבר בקונגרס האמריקאי.
ג'ו סימס הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד נייג'ל קרטר בסדרת הדרמה "ברודצ'רץ'" של רשת ITV.
סימס נולד בבריסטול וגדל בקינגסווד.
הוא למד בבית הספר סר ברנרד לוול, שם החל להתעניין במשחק בעקבות מורה שהכיר לו את להקת התיאטרון בריסטול אולד ויק.
בהמשך למד סימס בפילטון קולג', באוניברסיטת מידלסקס, ובאוניברסיטת סן פרנסיסקו.
ב-2012 זכה סימס בפרס אופי על הופעתו במחזה "As We Forgive Them", בתפקיד לי פנטון, שהוצג בתיאטרון ארקולה שבלונדון.
סימס מרבה להופיע בטלוויזיה ועל במת התיאטרון.
ברדיו השתתף בסדרת התסכיתים "The Archers".
בטלוויזיה הופיע בסדרות שונות בהן "אנדוור", "האב בראון", "Ultimate Force", "דוד שלו", סדרת האנימציה לילדים "Chuggington", ובסדרת הדרמה "חדר מיון" של ערוץ BBC One.
ב-2009 שיחק סימס בתפקיד סרג'נט דה גראף בסרט האינדונזי "Merah Putih", וב-2010 הופיע בסרט ההמשך "Derah Garuda".
ב-2013 הופיע סימס בתפקיד נייג'ל קרטר בסדרת הדרמה "ברודצ'רץ'".
הוא גילם את הדמות של נייג'ל גם בעונות הבאות של הסדרה.
ב-2014 דיבב סימס שתי דמויות במשחק הווידאו "Dark Souls II".
עוד גילם את דמותו של וינסנט טבק, הרוצח של ג'ואנה ייטס, בסרט הדוקו-דרמה "The Lost Honour of Christopher Jefferies" של רשת ITV.
ב-2017 הופיע בתפקידי אורח בסדרות "הודיני ודויל", "רציחות במידסומר", "ננס אדום", ו-"Lucky Man".
ב-2018 גילם את האב החורג האכזר בעיבוד לספר "Joe All Alone" מאת ג'ואנה נדין.
סימס היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בתסכיתי רדיו של ה-BBC לשנת 2017, על הופעתו בדרמה "Lifelines".
ב-2018 היה מועמד שוב לפרס השחקן הטוב ביותר בתסכיתי רדיו על תפקידו בדמות צ'ארלי המונד ב-"Oliver Park: The Easter Riot".
ב-2019 הופיע סימס בסרט הקולנוע "Everything I Ever Wanted To Tell My Daughter About Men" בתפקיד מודי, אמן הגרפיטי, בבימויה של טרה פיצג'רלד.
באותה שנה שיחק בסדרות הטלוויזיה "בריטניה", "שייקספיר והאת'וויי", "אגאתה רייזין" ו-"Plebs".
עוד ב-2019 גילם את ג'ף בסדרה "זואי ורייבן" של נטפליקס.
ג'ו סאקו (במלטית: Joe Sacco) הוא קריקטוריסט, עיתונאי ויוצר קומיקס אמריקאי שנולד במלטה בשנת 1960. הוא נחשב לאחד מכותבי הקומיקס הפוליטיים המשפיעים ביותר אי פעם, והוזכרו רבות בהקשרים של קומיקס פוליטי.
הוא ידוע בעיקר בזכות ספרי הקומיקס הפוליטיים שלו, ובפרט בספרים "פלסטיין" (1996), "הערות שוליים מעזה", (2006), "האזור הבטוח בגוראז'דה" (2000) והמתקן (2003).
שני הראשונים עוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני (שסאקו מרבה לדבר עליו) והאחרונים עוסקים במלחמת בוסניה.
סאקו נולד בעיר קירקופ שבמלטה ב-2 באוקטובר 1960. אביו לאונרד סאקו היה מהנדס ואמו כרמן סאקו הייתה מורה.
בגיל שנה עבר עם משפחתו למלבורן, אוסטרליה, שם בילה את מרבית ילדותו המוקדמת עד שנת 1972, אז עברו ללוס אנג'לס.
את הקריירה העיתונאית שלו החל כבר בבית הספר התיכון, כאשר עבד בעיתון הבית ספרי בעיר ביברטון, אורגון.
בעוד שאת רוב זמנו בילה בפעילות עיתונאית, פרסם גם קריקטורות הומוריסטיות.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1978. הוא קיבל תואר ראשון בעיתונות מאוניברסיטת אורגון בשנת 1981 לאחר 3 שנים.
בשנותיו הראשונות לאחר סיום הלימודים היה סאקו מתוסכל מאוד מעבודת העיתונות שקיבל.
הוא סיפר כי: "[לא הצלחתי למצוא] ג'וב בכתיבת מאמרים מעניינים במיוחד או קשים במיוחד, שיעשו באמת שינוי כלשהו".
לאחר שעבד תקופה בכתב העת של אגודת הנוטריונים הלאומית , עבודה שנראתה לו "משעממת מאוד", חזר להתגורר במלטה כדי להתמקד בציור קריקטורות.
החלטתי לשכוח [את העיתונאות] ופשוט ללכת ב"דרך השנייה", שהיא בעצם לקחת את התחביב שלי, קריקטורות, ולראות אם אוכל להתפרנס מזה", אמר לימים ל-BBC.
הוא התחיל לעבוד אצל מו"ל מקומי ככותב ספרי הדרכה שונים.
במקביל פרסם את ספר הקומיקס הראשון שלו, קומיקס רומנטי בשם "Imħabba Vera" ("אהבה אמיתית"), אחד מספרי הקומיקס האמנותיים הראשונים בשפה המלטית.
"מכיוון שלמלטה אין היסטוריה של קומיקס, קומיקס לא נחשב שם כמשהו לילדים", סיפר סאקו למגזין The Village Voice, "באחד החלקים בספר, למשל, הילדה שנכנסה להריון נסעה להולנד עבור הפלה.
מלטה היא מדינה קתולית, ובאותה תקופה אסור היה אפילו להתגרש.
הסיפור היה יוצא דופן, אבל הם [המלטים] לא ידעו אם זה חומר מתאים עבור קומיקס או לא".
בסופו של דבר חזר סאקו לארצות הברית, ובשנת 1985 ייסד את מגזין הקומיקס האלטרנטיבי "פורטלנד פרמננט פרס" (PPP) בעיר פורטלנד, אורגון.
לאחר חמישה עשר חודשים העיתון נפסק מסיבות כלכליות, וסאקו מצא עבודה בעיתון The Comics Journal ככתב חדשות הצוות.
עבודתו סיפקה לו זמן ומשאבים כדי לכתוב ולערוך את אנתולוגיית הקומיקס Centrifugal Bumble-Puppy שפורסם על ידי חברת האם הוצאת הספרים של העיתון.
לאחר יציאת הספר החליט סאקו שעליו לצאת לטיול באירופה, ואת טיולו תיעד בקומיקס האוטוביוגרפי שלו "יאהו".
מסעו הוביל אותו לטורקיה ובמקביל התרחשה מלחמת המפרץ, מה שהוביל אותו לסקר את התפתחות האירועים בספרו "יאהו 2".
העיסוק במלחמת המפרץ הביא אותו לחקר של הפוליטיקה במזרח התיכון, וב-1991 הוא הגיע לישראל כדי לבקר בצד הישראלי והפלסטיני, ומהאינפורמציה שקיבל כתב את ספרו הפוליטי הטעון, "פלסטיין".
פלסטיין הוא אוסף של סיפורי קומיקס קצרים בשחור-לבן, שחלקם עוסקים בסיפורים בדיוניים על הסכסוך הישראלי פלסטיני וחלקם תיארו במדויק שיחות של סאקו עם אזרחים פלסטינים (וגם כמה יהודים).
הספר זכה בפרס הספר האמריקאי ונמכר ביותר מ-30,000 עותקים בבריטניה.
בסוף שנת 1995 נסע סאקו לסרייבו על מנת לתעד את נזקי מלחמת בוסניה, ועל סמך העדויות שאסף בעת ביקורו שם חיבר את ספר הקומיקס שלו "המתקן" ("The Fixer"), בסגנון דומה לזה של פלסטיין.
ספר נוסף על נזקי המלחמה, "האזור הבטוח בגוראז'דה" ("Safe Area Goražde") פורסם בשנת 2000, במימון מלגת גוגנהיים של שנת 2001. הספר אף זכה בפרס אייזנר בקטגוריית "הרומן הגרפי הטוב ביותר".
בשנת 2005 נשלח סאקו כעיתונאי לעיראק יחד עם גדוד 23 של חיל הנחתים.
על בסיס חוויותיו שם, כתב שני סיפורי קומיקס בני 8 עמודים שהתפרסמו בזה אחר זה בעיתון הגרדיאן.
ב-2007 כתב מאמר בן 16 עמודים עבור מגזין הארפרז, שכותרתו הייתה "למטה!
בשנת 2009 פרסם ספר נוסף על הסכסוך הישראלי פלסטיני, "הערות שוליים מעזה".
הספר חוקר שני מעשי טבח באזרחים פלסטינים שהתרחשו בחאן יונס וברפיח בנובמבר 1956 על ידי צבא הגנה לישראל.
ביוני 2012 פרסם ספר על העוני בארצות הברית בשם "ימי ההרס, ימי המרד" ("Days of Destruction, Days of Revolt"), שכתב יחד עם העיתונאי כריס הדגס .
כיום סאקו מתגורר בפורטלנד, אורגון.
בנוסף לפרס הספר האמריקאי לשנת 1996, מלגת גוגנהיים משנת 2001 ופרס אייזנר לשנת 2001, זכה הספר "הערות שוליים מעזה" בפרס "הרומן הגרפי הטוב ביותר של השנה" של לוס אנג'לס טיימס לשנת 2009. הספר גם זכה בפרס רידנהור לשנת 2010 ובפרס הספר של אורגון בשנת 2012.
2000: "האזור הבטוח בגוראז'דה" (Fantagraphics Books)
2005: "המלחמה נגמרה: פרופילים מבוסניה" (Drawn and Quarterly)
2012: "ימי ההרס, ימי המרד" יחד עם כריס הדגס (Type Media Center)
ג'ו מוריס (2 במרץ 1922, מונטגומרי - 7 בנובמבר 1958, פיניקס) היה חצוצרן אמריקאי, שניגן רית'ם אנד בלוז וג'אז.
ג'ו מוריס נולד במונטגומרי, אלבמה.
החל מסוף שנות ה-30 הוא ניגן עם דיזי גילספי, ג'וני גריפין, באדי ריץ', דיינה וושינגטון וליונל המפטון.
בשנת 1946 הוא הקים תזמורת בשם Joe Morris Orchestra בה השתתפו ג'וני גריפין, פילי ג'ו ג'ונס ונגנים פופולריים נוספים של התקופה.
בשנת 1950 הוא הקליט שיר Anytime, Any Place, Anywhere עם לורי טייט כזמרת.
התזמורת היה התזמורת הראשית של אטלנטיק רקורדס.
בשנת 1953 לורי טייט עזבה וג'ו מוריס החל לעבוד עם פיי אדמס.
ביחד הם ביצוע מספר להיטים שהגיעו לראש מצעד הפזמונים בתחום רית'ם אנד בלוז.
ג'ו מורי נפטר מדימום מוחי בשנת 1958 כאשר הוא היה בן 36 בלבד.
ג'וזף ויליאם לוֹק הוא שחקן בריטי יליד האי מאן.
ידוע בתפקידו כצ'ארלי ספרינג בסדרת הטלוויזיה "עוצר נשימה" המשודרת בנטפליקס.
לוק נולד בדאגלס, האי מאן.
הוא השתתף בהפקות התיאטרון הלאומי בשנת 2020 וכן בהפקות בתיאטרון Gaiety באי מאן ועם קבוצת הנוער של מרכז קנזינגטון לאמנות.
באפריל 2021 פורסם כי לוק לוהק לתפקיד ראשי, לצד קיט קונור, בסדרת הטלוויזיה "עוצר נשימה" בהפקת נטפליקס.
הסדרה היא עיבוד לרומן הגרפי באותו השם מאת אליס אוזמן.
הוא נבחר מתוך כ־10,000 שחקנים פוטנציאליים אחרים שהיו מועמדים לתפקיד.
בעוד לוק היה בן 17 בזמן הצילומים, הוא מגלם תלמיד בן 15 בבית ספר תיכון לבנים אנגלי.
שנה כותרתתפקיד הערות 2022–2024עוצר נשימה צ'ארלס "צ'רלי" ספרינג תפקיד ראשי (3 עונות); 24 פרקים2024אגתה לאורך כל הדרךויקאן / בילי קפלןתפקיד ראשי; 9 פרקים
מועמד פרס סאטורן לשחקן/ית הצעיר/ה הטוב/ה ביותר בסדרת טלוויזיה (2025)2026עוצר נשימהצ'ארלס "צ'רלי" ספרינגסרט של נטפליקס
ג'וזף סטיבן לייקוב הוא איש עסקים יהודי אמריקאי, שותף בקליינר פרקינס ובעל הרוב של גולדן סטייט ווריורס המשחקת ב-NBA.