tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"עסקת ג'יבריל" (המכונה בערבית عملية الجليل, או "עמליַת אל-ג'ליל"), שבמסגרתה תמורת שלושה חיילי צה"ל שחטף הארגון במהלך מלחמת לבנון הראשונה שחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים, בהם מחבלים שנידונו למספר מאסרי עולם על רצח, כגון הטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו.
"ליל הגלשונים", בנובמבר 1987, בו נהרגו 6 חיילי צה"ל ו-10 נפצעו מאש מחבל שחדר לישראל בעזרת גלשן אוויר.
במבצע כחול וחום בשנת 1988 תקף צה"ל מפקדה של הארגון בלבנון, בו נהרגו 33 מחבלים.
בישראל טענו שמאז פעולה זאת חדל הארגון לבצע פיגועים.
הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים ב-22 במאי 1970 - חוליה של הארגון תקפה אוטובוס בית ספר, ליד מושב אביבים.
בפיגוע נהרגו 12 אזרחים ובהם תשעה ילדים וכן נפצעו 25.
הפיגוע בקריית שמונה בתאריך 11 באפריל 1974 - שלושה חברי הארגון תקפו את קריית שמונה והרגו 10 מבוגרים ושמונה ילדים.
הארגון לא השתתף באופן ממשי ב למעט אימון מחבלים בבסיסי הארגון בלבנון, וניסיונות לשגרם לביצוע פיגועים בישראל וניסיונות להבריח אמצעי לחימה מלבנון לשטחי הרשות הפלסטינית, למשל בספינת הנשק "סנטוריני" שתפס חיל הים הישראלי בדרכה לעזה ב-6 במאי 2001.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נטל הארגון חלק פעיל בירי רקטות קסאם לעבר העיר שדרות והקיבוצים והמושבים הסמוכים לרצועת עזה.
ב-3 בינואר 2008 ירה הארגון רקטת גראד שפגעה בצפון אשקלון.
לפי אתר שירות הביטחון הכללי, לארגון אין כיום אחיזה רבה בשטחים, ופעיליו משתפים פעולה עם תשתיות ארגון "החזית העממית".
ב-26 באוגוסט 2019, דווח על ידי כלי תקשורת לבנוניים כי בסיס הארגון הנמצא מזרחית לזחלה, הותקף על ידי כלי טיס.
הארגון האשים את ישראל בתקיפה זו.
החזית לשחרור בעלי חיים (The Animal Liberation Front, בראשי תיבות: ALF) הוא ארגון בינלאומי אידאולוגי פרו-טבעוני התומך בזכויות בעלי חיים ובפעולה ישירה לשחרור בעלי חיים מתעשיות הבשר, הביצים ומוצרי החלב, תעשיית הפרוות, מעבדות המחקר העושות ניסויים בבעלי חיים ותעשיות אחרות הכרוכות באכזריות כלפי בעלי חיים.
הארגון תומך בפעולה ישירה כולל השחתת רכוש וחטיפת בעלי חיים, אך ללא פגיעה בגוף בני אדם.
המטרות המוצהרות של החזית לשחרור בעלי חיים הן:
שחרור בעלי חיים ממקום ניצולם (מעבדות ניסויים, משקים מתועשים, חוות פרוות וכו') והעברתם לבתים טובים, בהם יזכו לחיות את שארית חייהם באופן טבעי, חופשיים מסבל
גרימת נזקים כלכליים לאלה המרוויחים מניצולם וסבלם של בעלי חיים
חשיפת מעשי הזוועה המבוצעים בבעלי חיים מאחורי דלתיים סגורות, על ידי פעולה ישירה בלתי אלימה ועל ידי פעולות שחרור
נקיטה בכל אמצעי הזהירות הדרושים על מנת שלא לפגוע באף יצור חי, בן אדם או בעל חיים אחר
בראיון מתאריך לא ידוע למגזין שחרור בעלי החיים "ללא פשרות", אמר רובין ווב שכל מי שהוא צמחוני או טבעוני, ומבצע פעולה המתיישבת עם המטרות הנ"ל, יכול לטעון שהפעולה נעשתה בשם החזית לשחרור בעלי חיים.
הוא אמר: "זו הסיבה שאי אפשר לשבור את החזית לשחרור בעלי חיים, אי אפשר לחדור אליה באופן יעיל, אי אפשר לעצור אותה.
אתם, כל אחד ואחת מכם: אתם החזית לשחרור בעלי חיים."
החזית לשחרור בעלי חיים עוסקת בפרסום פעולות הנעשות בהתאם למטרותיה באתר האינטרנט "ארקאנגל" (Arkangel), במגזין של הארגון, באתר האינטרנט של החזית עצמה ובאתר הפעולות הישירות.
משרד התקשורת של החזית מנוהל על ידי רובין ווב בבריטניה, ודייוויד ברבש וסטיבן בסט בצפון אמריקה.
לפחות חלק מהפעולות מדווחות לחזית באופן אנונימי על ידי יצירת קשר עם אחד ממשרדי התקשורת של החזית.
בנוסף, החזית מספקת תמיכה כלכלית ומוסרית לפעילי זכויות בעלי חיים אשר נכלאים בגין פעילותם, בין אם בתור פעילים בחזית ובין אם לאו.
החזית אינה רואה בפגיעה ברכוש, במיוחד של הפוגעים בבעלי חיים, פעולה אלימה.
אף על פי שהחזית מתנגדת לפגיעה בבני אדם, דובר החזית מסרב לגנות אלימות כנגד אנשים הפוגעים בבעלי חיים כולל אלו האוכלים בשר והארגון מסייע לאנשים שנעצרו על הפעלת אלימות למען זכויות בעלי חיים.
תאי החזית לשחרור בעלי החיים קשורים גם לארגון PETA, ולעיתים מעבירים את החיות שהם משחררים לבתי מחסה שבבעלות ארגון זה.
החזית לשחרור בעלי חיים צמחה מתוך קבוצה קטנה שנאבקה בציידי איילים באנגליה בשנות ה-60. "איגוד מחבלי הציד" אשר הניח ריחות מזויפים, והשמיע צופרי צייד על מנת לשלוח את השועלים בכיוון המנוגד למיקום הציידים.
ב-1972 הם הקימו את "להקת הרחמים", קבוצה מיליטנטית יותר, אשר תקפה כלי רכב של ציידים על ידי דקירת צמיגי המכוניות וניפוץ שמשות.
משם הם התקדמו לתקיפת אוניות של ציד שחפים.
לאחר ששני חברי "להקת הרחמים" נאסרו ב-1975 לאחר פשיטה שביצעו על מעבדות ניסויים באוניברסיטת אוקספורד, המונים הפגינו למענם; כך נולדה החזית לשחרור בעלי חיים.
פעולות מוקדמות של החזית נטו להתמקד בשחרור בעלי חיים ממעבדות לניסויים.
אחת הפעולות הראשונות של ALF בארצות הברית התרחשה ב-22 בספטמבר 1981, כשפעילים חטפו 17 קופים ששימשו לניסויים במעבדה של אוניברסיטת הרווארד והעבירו אותם למקלט בטוח.
אחד הקופים ששוחרר כונה דומישן (Domitian), תמונתו שצולמה בסתר על ידי פעיל של ארגון PETA בתוך המעבדה הפכה לאייקון נגד ניסויים בבעלי חיים.
שתי פעולות נוספות של ALF בארצות הברית הביאו לסגירת מחקרים אוניברסיטאיים.
ב-28 במאי 1984, פשטו פעילי החזית על מעבדת פציעות הראש באוניברסיטת פנסיביליה, גרמו נזק כספי של 60,000 דולר, וגנבו מהמעבדה 60 שעות של סרטים, בהם נראים החוקרים צוחקים תוך כדי שהם משתמשים במכשיר הידראולי כדי לגרום נזק מוחי לבבונים.
ההקלטות נמסרו לארגון זכויות בעלי החיים PETA, שערכה סרט של 26 דקות שנקרא Unnecessary Fuss .
האוניברסיטה השיבה שהניסויים הם נורמטיביים ובהתאם להוראות משרד הבריאות.
עם זאת, עקב הפרסום נסגרה מעבדת פציעות הראש, הווטרינר הראשי של האוניברסיטה פוטר, והאוניברסיטה הושמה בתקופת מבחן.
ב-20 באפריל 1985, בעקבות הלשנה מסטודנט, פשטו פעילי ALF על מעבדה באוניברסיטת קליפורניה , גרמו נזק של 700,000 דולר, וחטפו 468 בעלי חיים.
אחד מהם היה בריצ'ס, קוף מקאק בן חמישה שבועות, שנלקח מאמו עם לידתו, עפעפיו נתפרו ומכשיר סונר הוצמד לראשו, כחלק ממחקר על חסך חושי.
הפשיטה צולמה על ידי פעילי ALF.
בעקבות הפעולה והפרסום נסגרו 8 מתוך 17 המחקרים שהתנהלו במעבדה זו.
מנהל האגף המחקרי של משרד הבריאות בארצות הברית אמר בעקבות המקרה שיש לראות בפעולות שחרור אלה פעולות טרור.
בשנים שלאחר מכן הפעולות הורחבו להשחתה, הצתות ואיומים כלפי אנשים שעובדים בארגונים שהחזית מתנגדת אליהם.
ווב כתב שבמהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, התקשורת הציגה את פעילי זכויות בעלי החיים באור חיובי, כאוהבי חיות שנהיו קיצוניים ולקחו את הדברים קצת רחוק מידי: "הרובין הודים של עולם רווחת בעלי החיים".
אך באמצע שנות ה-80, פעילים הבינו שחבלה כלכלית היא הרבה יותר יעילה מהפגנות וחלוקת עלונים.
הפעילים עברו לניתוץ חלונות של חנויות קצבים והצתת חנויות שמכרו מעילי פרווה.
בשנת 1985, הגיחה לראשונה "מיליציית זכויות בעלי החיים", שלקחה אחריות על שליחה מעטפות נפץ לאלו שהיו מעורבים בניסויים על בעלי חיים, והצתת חנויות ב-1994, שגרמו לנזק של 6 מיליון דולר.
בארי הורן, שהיה חבר קרוב של ווב, נכלא בעקבות ההתקפות ל-18 שנים בכלא, ונפטר מאוחר יותר בכלא במהלך שביתת רעב.
אחת הפעולות המפורסמות ביותר, עליה לקחה אחריות "מיליציית זכויות בעלי חיים", התרחשה בשנת 1984 בבריטניה, ונקראה "מארס בר קמפיין".
פעילים של המיליציה הכריזו שחטיף ה"מארס בר" בחנויות זוהם בחומר מלבין, כמחאה נגד המימון של תאגיד "מארס" למחקר דנטלי שנעשה על קופים.
לבסוף התברר שההכרזות לא היו אלא מתיחה, אך הפעולה הובילה לביקורת נרחבת על החזית, וגרמה לפיצול מהמגזין הפציפיסטי "חדשות שלום", שעד אותה תקרית, הרשה לחזית להשתמש במשרדיו בנוטינגהאם ככתובת לקבלת דואר.
בשנת 1998, החזית לקחה אחריות על שחרור לטבע של 6,000 מינקים מחוות מינקים בבריטניה.
הפעולה תוארה על ידי דובר "החברה המלכותית להגנת ציפורים" כ"פעולה של טמטום מונומנטלי", עקב חשש שהמינקים יגרמו לנזק אקולוגי.
החזית טענה שהיא תמשיך בקמפיין שלה עד שהממשלה הבריטית תציג חקיקה חדשה לרווחת בעלי חיים שבשימוש תעשיית הפרוות.
על פי דיווח של ה-BBC, בשנת 1999 התרחשו 1,200 הצתות, מקרים של ונדליזם והתקפות פיזיות הקשורות לפעילות למען זכויות בעלי חיים בבריטניה.
פעיל של החזית לשחרור בעלי החיים רונלד קורי ב-2006 נכנס לכלא ל-12 שנה לאחר שנמצא אשם בהטמנת מטען חבלה בביתו של איש עסקים שהיה מקושר למעבדת מחקר.
החזית לשחרור בעלי חיים חטפו עיתונאי שצילם סרט דוקומנטרי על הפעילות שלהם, וצרבו את האותיות ALF על גבו.
הוא שוחרר לאחר 12 שעות, תחת אזהרה שלא להתקשר למשטרה.
ארגון ALF לקח אחריות על המתקפה נגד חוקרת מהפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה לין פירבנקס: פעילי הארגון הטמינו מטען חבלה בכניסה לביתה של שכנתה בת ה-70. ה-FBI דיווח כי המטען לא התפוצץ עקב תקלה.
המטען היה חזק מספיק בשביל להרוג את כל דיירי הבית.
בצפון אמריקה, החזית לקחה אחריות על פעולות ב-11 מוסדות אקדמאיים.
בינואר 2006, הואשמו 11 פעילים ב"טרור פנימי" על ידי משרד המשפטים האמריקני, שכלל הצתות שונות שנעשו לכאורה בשם החזית לשחרור בעלי חיים והחזית לשחרור כדור הארץ.
פעילים שונים ואמצעי תקשורת תקפו את ההאשמות בכינוי "ציד מכשפות" ו"רדיפה ירוקה", כרמיזה ל"רדיפה האדומה" שהתרחשה בארצות הברית במאה ה-20 כלפי קומוניסטים.
גם בישראל נעשו מספר פעולות בשם החזית לשחרור בעלי חיים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פשטו פעילי החזית לשחרור בעלי חיים על בית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ושחררו בעלי חיים.
בשנת 1991 פשטו פעילי החזית למעבדות החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, והשמידו ציוד שנועד לניסויים בבעלי-חיים בחקר הכאב.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 פוצצה חנות הפרוות, האחים קינרייך בשכונת הדר בחיפה (מעולם לא הוכח שהפעולה בוצעה על ידי ALF) וב-1 במאי בשנת 2000 נזרק ראש של פרה אל תוך סניף של מקדונלד'ס בתל אביב.
בנוסף לכך, מדי פעם נצפו כתובות גרפיטי בישראל עם הכיתוב של החזית לשחרור בעלי החיים או ה-ALF.
בשנת 2013, תנועת 269life הישראלית, שגם היא פועלת בפעולה ישירה וידועה באופי הדומה לחזית לשחרור בעלי חיים, פשטה על לול תרנגולות במרכז הארץ ושחררה כ-100 תרנגולות.
פעילים נוספים מהתנועה צרבו על גופם את המספר 269, בתור הזדהות עם עגל בתעשיית המזון מהחי הישראלית, וביצעו פעולות נוספות כמו צביעת מזרקות ברחבי תל אביב באדום והשארת ראשי בעלי חיים כרותים.
בשנת 2014 - במהלך חודש מרץ חברי התנועה הגיעו ללול תרנגולות שסמוך לתל מונד בשרון, חתכו את רשתות הלול ופיזרו אוכל מחוצה לו.
שתי תרנגולות נמצאו מתות בבוקר, לא נגרם נזק נוסף.
בשנת 2013 הקימה טל גלבוע, טבעונית אקטיביסטית, את "החזית לשחרור בעלי החיים בישראל".
ב-2014 זכתה גלבוע בעונה השישית של "האח הגדול" (ערוץ 2).
התוכנית שודרה מה-14 במאי ועד 30 באוגוסט, ובמהלכה עסקה גלבוע בהסברה טבעונית וחשיפת העוולות הנעשות לבעלי החיים בפני אחוזי רייטינג גבוהים ביותר: משדר הגמר הציב ממוצע של 38.7% רייטינג, ו-42.5% ברגעי ההכרזה, כאשר מעל ל-1.7 מיליון צופים צפו בגמר.
ב-31 במרץ 2015 פרצו טל גלבוע ופעילי חזית נוספים למדגרה של קיבוץ רמת הכובש, וניתקו את החשמל ממכונת גריסת האפרוחים.
כמו כן נעשה ניסיון ללקיחת אפרוחים מהמדגרה והוצאתם לחופשי.
משטרת ישראל שהגיעה למקום פינתה את הפעילים, והמגרסה שבה לפעול.
פעולה זו גרפה סקירה תקשורתית רחבה בימים שלאחר מכן, בין היתר עקב השתתפותה של גלבוע בפעולה.
החזית לשחרור בעלי חיים, ביחד עם קבוצה הנחשבת קשורה אליה, החזית לשחרור כדור הארץ, הוגדרו על ידי המשרד לביטחון פנים של ארצות הברית כאיום טרוריסטי והוא טוען שפועלן מהווה חלק מ"טרור אקולוגי".
החזית מכחישה את האשמות האלה.
יש הטוענים ש"מיליציית זכויות בעלי החיים" ו"משרד הצדק", הפועלים באמצעים אלימים כנגד בני אדם המואשמים בפגיעה בבעלי חיים, למשל על ידי משלוח מעטפות נפץ ומעטפות המכילות סכינים הטבולים ברעל עכברים, מופעלים על ידי אותה קבוצת פעילים המפעילה את החזית לשחרור בעלי חיים.
בשנת 2005 החזית לשחרור בעלי החיים נכנסה לרשימת ארגוני הטרור-מבית של ארצות הברית, ביחד עם קבוצות קיצוניות אחרות כמו ה-KKK והפעילים שמתנגדים להפלות.
באנגליה נפתחה יחידה משטרתית מיוחדת אשר מטרתה לעקוב אחר ארגונים רדיקלים כמו ה-ALF.
החזית לשחרור כדור הארץ (מאנגלית: Earth Liberation Front, או בקיצור: ELF) הוא קולקטיב טרור אקולוגי בו חברים קבוצות, תאים ובודדים אשר משתמשים בוונדליזם על מנת להתנגד למה שמוגדר על ידם כניצול והרס הסביבה הטבעית.
הקבוצות פועלות בעיקר בארצות הברית, ביוון, בקנדה, ובבריטניה - שם החלה התנועה את דרכה.
ה-ELF טוענים שהם קבוצה המבצעת הגנה סביבתית, בטקטיקה של פעולה ישירה בלתי אלימה, אך כאמור כזו הכוללת וונדליזם, הגורמת לפגיעה כלכלית בחברות המרוויחות מפגיעה באיכות הסביבה, וזאת על מנת להקטין את הרווח הכלכלי של בעלי חברות הנוצר מפגיעה בסביבה.
הטכניקה של חברי החזית כוללת הרס של רכוש שהפעילים מאמינים שנעשה בו שימוש שפוגע בבעלי חיים, בני אדם, או באיכות הסביבה.
פעולות אלו נקראות לעיתים אקוטאז'.
אין ל-ELF שום סוג של מנהיגות, חברות רשמית או דובר תקשורת רשמי.
התחליף לכל אלו הוא שכל קבוצה או יחיד המקיימים פעולה ישירה בהתאם לקווים המנחים של הקולקטיב, יכולים להכריז שהפעולה נעשתה בשם החזית לשחרור כדור הארץ.
נכון למרץ 2008, ה-ELF נמצאת בראש רשימת ה-FBI של איומי הטרור המקומיים בארצות הברית.
הקו המנחה של הפעילות דורש "לקחת את כל אמצעי הזהירות הדרושים על מנת למנוע כל פגיעה בבעלי חיים אנושיים ולא אנושיים".
בנוגע להיעדר ההרוגים מהפגיעות של ה-ELF, סגן מפקד מחלקת מניעת הטרור ב-FBI אמר: "אני חושב שאנחנו בני מזל; השריפות הללו היו יכולות לצאת משליטה בקלות".
עקב דרך הפעולה של חברי החזית, קשה לסוכנויות הביון לעקוב אחר חברי הקולקטיב, ולא ניתן לפרק את הקבוצה.
ה-FBI טוען כי רוד קורונדו (Rod Coronado) הוא המנהיג הטבעי של הקבוצה בארצות הברית, ואילו הוא טוען כי הוא הדובר הבלתי-רשמי שלה.
ה-ELF נוסדה בשנת 1992 בעיר ברייטון, על ידי מספר פעילים של כדור הארץ תחילה!
("!Earth First"), והשם נגזר מהחזית לשחרור בעלי חיים, קבוצה אשר משתמשת בטקטיקות דומות לשחרור בעלי חיים ממעבדות ומתעשיית המזון, ופגיעה כלכלית בעסקים שפוגעים בבעלי החיים.
בביטאון של "כדור הארץ תחילה!", כתבה עליה לא היה חתום איש, הכריזה על היווצרות ה-ELF באנגליה.
בכתבה נאמר שזאת קבוצה שתבצע באופן עצמאי פעולות חבלה אקולוגיות.
לעומת "כדור הארץ תחילה!" ו"החזית לשחרור בעלי חיים", אשר חבריהם ביצעו פעולות ישירות מתוקשרות, תאי ה-ELF מסיבות ביטחוניות, פועלים ללא עדכון התקשורת בפעולה, וללא נטילת אחריות בפעילות.
ה-ELF פרסמו קווים מנחים לפעולות של הקבוצה אשר כוללים את הנקודות הבאות:
לגרום לנזק הכלכלי הגדול ביותר לאלו המרוויחים מהרס וניצול של הסביבה הטבעית.
לחשוף לציבור את הזוועות המתבצעות נגד כדור הארץ ונגד כל המינים שבו.
להשתמש בכל אמצעי הזהירות למניעת פגיעה בבעלי חיים ובבני אדם.
כל פעולה ישירה שנועדה להאט את חורבן כדור הארץ, ונעשית בהתאם לקווים המנחים שנכתבו לעיל, יכולים להיחשב כאילו נעשו על ידי ה-ELF.
ה-ELF פועלים נגד חברות המשתתפות בכריתת עצים, הנדסה גנטית, מכירת מכוניות וכדומה.
כל אלו, לטענת ה-ELF גורמים לפגיעה באיכות הסביבה.
מרבית הפעולות נעשות בקבוצות זיקה.
פעולות, יחס המשטרה, והרשעות פעילים
בסוף שנת 2005 ובתחילת 2006, כחלק ממבצע Operation Backfire של ה-FBI, חבר המושבעים הגדול העמיד לדין 18 פעילים באשמת "פעולות אלימות שנעשו בשמן של זכויות בעלי חיים ואיכות הסביבה" על פי ה-FBI, רבות מפעולות אלו היו בשם ה-ELF, למרות שחלק מהעצורים הכחישו כל קשר ל-ELF.
אחרים, כולל רוד קורונאדו (Rod Coronado), דווקא הצהירו על קשר עם הקבוצה.
החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) היא מפלגת השלטון לשעבר וארגון צבאי למחצה באתיופיה, שמוקד כוחו הוא מחוז תיגראי.
החל משנת 2020, הארגון נמצא במלחמה עם ממשלת אתיופיה.
על אף שיצגה מיעוט קטן, הייתה המפלגה הסיעה הדומיננטית במפלגת האיחדג, לאחר מלחמת האזרחים האתיופית.
בבחירות האחרונות לבית הנבחרים האתיופי, שהתקיימו במאי 2010, היא זכתה ב-499 מושבים מתוך 547 מושבים (91%).
בבחירות לבית הנבחרים במחוז תיגראי האיחדג זכתה בכל 152 המושבים.
ב-2019 פורק האיחדג וראש הממשלה אבי אחמד הקים מפלגת שלטון חדשה, שלא כללה את ה-TPLF.
אירוע זה ומשברים נוספים הובילו לעוינות ובסופו של דבר למלחמת אזרחים.
המנהל הכללי של ארגון הבריאות העולמי תאודרוס אדהנום גברה-יסוס היה בעבר חבר בארגון.
המפלגה מכונה גם הווחת (ህወሓት) (ראשית תבות מתיגרינית: ሕዝባዊ ወያኔ ሓርነት ትግራይ; בתעתיק לעברית: הזבאווי וויאנה חרנת תיגראי) ו-ትህነግ באמהרית.
היא מוכרת גם בכינוי וויאנה, ובקרב מבקריה גם בכינוי "ג'ונטה" (החונטה).
היא מפלגה חצי צבאית השלטת במחוז תיגראי כ-50 שנה ומנהלת מרד נגד ממשלת אתיופיה משנת 2020. בעקבות המלחמה הוכרזה על ידי ממשלת אתיופיה כארגון טרור.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כשאתיופיה הייתה תחת שלטון הדרג, קבוצה של מהפכנים תיגראינים הקימו את הארגון הלאומי התיגראיני.
ארגון זה יצר תאים סודיים וערך תעמולה מוגברת באזורים המיושבים בתיגראינים.
הארגון הטיגראני היה בין הארגונים החשובים והמשפיעים וגייס תיגראינים רבים למען התקוממות נגד השלטון הצבאי ועצמאות תיגראי.
לאחר שהחונטה הצבאית הצליחה לבלום את הארגון הוא קרא להתקוממות צבאית בכל רחבי אתיופיה כנגד המשטר.
בפברואר 1975 לאחר שינוי ארגוני וצבאי ארגון זה שינה את שמו ל"החזית העממית לשחרור תיגראי" .בדומה לשעביה הארגון זכה לתמיכה של אויבות אתיופיה במיוחד מצרים וסודאן.
בדומה לארגונים אחרים בהם השעביה האריתראי, הוויאנה (יחד עם התנועה העממית-דמוקרטית האתיופית) נלחמה כנגד שלטונו הצבאי של מנגיסטו היילה מריאם, ושלטה באזורים נרחבים בוואלו ובאגמדיר.
ב-1983, הגוף שהקים את הוויאנה, ייסד גוף פוליטי בשם הליגה המרקסיסטית-לניניסטית התיגראינית על פי מודל מפלגת העבודה האלבנית.
הליגה המרכסיסטית הציגה עצמה באתיופיה בשם וויאנה.
הוויאנה הונהג על ידי ועדה מרכזית ופוליטביורו.
ארגון הוויאנה חולק לארבעה ארגונים אזורים, מהם שלושה בתיגראי ואחד מחוץ לאתיופיה שפעל במישוריים דיפלומטיים.
כל אחד מהארגונים האזורים היה בעל חברי פוליטביורו שתיאמו את הפעולות עם הארגון המרכזי.
ארגון החוץ ניהל מאבק דיפלומטי כנגד המשטר האתיופי בעיקר בסודאן, במזרח התיכון, באירופה ובצפון אמריקה.
עקב הצלחת הוויאנה בהשתלטות על אתיופיה ב-1991 וההתמוטטות של השלטון הקומוניסטי באלבניה, הוויאנה נטש את האידיאלוגיה המרקסיסטית-לניניסטית.
ההנהגה של הוויאנה טענה שהליגה המרקסיסטית-לניניסית התיגראינית פורקה כאשר הארגון הצטרף לאיחדג שהצליחה להשתלט על אתיופיה לאחר ההתמוטטות הדרג ב-1991. מלס זנאווי, שכיהן כראש ממשלת אתיופיה, היה יושב ראש הסיעה ומנהיגה מ-1979 ועד למותו ב-2012
בנובמבר 2019, איחדג פורק, וראש הממשלה ויו"ר האיחדג, אבי אחמד, מיזג שלוש מהמפלגות המרכיבות אותה (לא כולל ה-TPLF) למפלגת השגשוג החדשה, אשר נוסדה רשמית ב-1 בדצמבר 2019.
בנובמבר 2020 פרצה מלחמת תיגראי בין המפלגה לשלטון הפדרלי.
הלחימה התקימה במחוז תיגראי ובמחוזות נוספים.
החזית העממית לשחרור אריתריאה, מוכרת באריתריאה ובאתיופיה בשם שעביה (החזית העממית בערבית) או הגחא (בתיגרינית: ህዝባዊ ግንባር ሓርነት ኤርትራ
Hizibawī Ginibari Harineti Ēritira), היה ארגון שנלחם לעצמאות אריתריאה מאתיופיה במהלך מלחמת העצמאות האריתראית ומלחמת האזרחים האתיופית.
השעביה שבה כ-30% מהלוחמים היו נשים נוצרה ב-1970 כארגון שמאל שהתפצל מארגון הג'בהה.
הכינוס הראשון של הארגון החדש התקיים בינואר 1977 ושם נקבעו באופן רשמי המטרות של הארגון.
במהלך הכינוס הארגון אימץ תוכנית ליברלית, בה נקבעו זכויות האישה ועידוד חינוך על מנת להוריד את הבורות בקרב האוכלוסייה, בכינוס זה נקבע שהארגון מכיר רק בגבולות מתקופת הקולוניאליזם האיטלקי.
בעקבות הפיצול, השעביה והג'בהה עלו בדרגת העימותים מעימות אידאולוגי לעימות צבאי במשך מלחמות האזרחים האריתראיות, במקביל למלחמה כנגד אתיופיה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הסכסוכים הסתיימו כאשר השעביה הצליח כמעט להשמיד את הג'בהה וראשיו נמלטו לסודאן השכנה ובכך השעביה היה הארגון העיקרי בלוחמה כנגד אתיופיה עד שהשלים עם הארגון המתחרה בכינוס השני של הארגון ב-1986.
במשך המלחמה כנגד אתיופיה הארגון הצליח לתפוס חיילים אתיופים רבים בשבי.
הארגון לא התעלל בשבויים אך גם לא דאג להם.
במהלך המאבק הארוך שלו הארגון ייצר בתי חולים תת-קרקעיים ששם ייצרו גם תרופות ללוחמים.
בכינוס השני של הארגון שהיה תחת סימן איחוד בין השעביה והג'בהה הוסכם שלשני הארגונים תהיה הנהגה מרכזית אחת.
ב-1988 הארגון המשותף החל במתקפה נרחבת כנגד הצבא האתיופי והצליח להשתלט על צפון אריתריאה, שני הארגונים הצליחו לכבוש את כל אריתריאה ב-24 במאי 1991. לאחר כיבוש אריתריאה הארגון שנה את שמו לחזית העממית לדמוקרטיה וצדק והיא המפלגה הפוליטית היחידה באריתריאה (במדינה קיים משטר חד-מפלגתי).
החזית לשחרור אריתריאה (בתיגרינית: ተጋደሎ ሓርነት ኤርትራ; בערבית: جبهة التحرير الإريترية; באיטלקית: Fronte di Liberazione Eritreo; מוכרת באריתריאה ובאתיופיה בשם ג'בהה - جبهة, החזית בערבית) הייתה ארגון שנלחם למען עצמאות אריתריאה מאתיופיה במהלך מלחמת העצמאות האריתראית ומלחמת האזרחים האתיופית.
בשנות ה-70 השתלטה החזית העממית לשחרור אריתריאה על החזית, והיא הובסה באופן רשמי ב-1981.
הארגון הוקם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 במצרים ונלחם כנגד אתיופיה ושליטה, הקיסר היילה סלאסי.
התנועה הציבה אתגרים בפני הממשלה האתיופית אולם נכשלה בהשגת מטרתה העיקרית - עצמאות אריתריאה הערבית.
אנשי הארגון היו בעיקר מוסלמים בני השבטים הנודדים ממערב אריתריאה ומאזורי החוף.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פרשה קבוצה מאנשי הארגון והקימה ארגון שמאל מתחרה בשם שעביה.
במהלך שנות ה-80, השעביה החליפה את הג'בהה בתור ארגון המתקוממים העיקרי.
בעת הכרזת העצמאות של אריתריאה ב-1993, ארגון השעביה שינה את שמו לחזית העממית לדמוקרטיה וצדק והוכר כמפלגה היחידה באריתריאה.
הג'בהה הפכה לארגון מתקוממים קטן הפועל בגבול עם סודאן.
בכינוס הארגון ב-1995 בעיר גונדר שבאתיופיה הארגון הציג אידאולוגיה שונה מזו של המייסדים.
כיום הג'בהה הוא סיעה בברית הלאומית האריתראית שהיא ארגון גג שמאגד את כל קבוצות ההתנגדות לממשלה האריתראית.
ארגון זה מקבל תמיכה צבאית מאתיופיה ומממשלת סומליה.
החזית העממית הכל-רוסית או חזית העם הכל-רוסית היא תנועה על מפלגתית, שהוקמה ב-2011 על ידי ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין, שכיהן באותה העת כיו"ר מפלגת רוסיה המאוחדת.
מטרת הקמת החזית הייתה להכליל בתוך רשימה אחת מועמדים עצמאיים יחד עם רשימת רוסיה המאוחדת לקראת בחירות הפרלמנטריות ברוסיה בדצמבר 2011.
הקמת החזית נתפסת כניסיונה של מפלגת השלטון ברוסיה (רוסיה המאוחדת) לצבור פופולריות לקראת הבחירות הפרלמנטריות, לאחר הנסיגה בתמיכתה בבחירות לשלטון המקומי שנערכו ב-13 במרץ 2011, אף שנותרה המפלגה הפופולרית ביותר ניכרה נסיגות בתמיכת האזרחים בה.
את ההצעה להקים חזית עממית עבור תומכי מפלגת השלטון שאינם חברי המפלגה באה מפיו של ראש הממשלה פוטין, בעת הכינוס האזורי של המפלגה בוולגוגרד, ב-6 במאי 2011. עוד באותו היום, דובר ראש הממשלה הרוסי, דמיטרי פסקוב, הבהיר את עקרונות הסיעה ולפיה:
אופוזיציה לא מערכתית (דהיינו, שאינה זוכה לתמיכת המדינה), לא תוכל להצטרף לחזית זו;
החזית נושאת מאפיין תת-מפלגתי ונחשבת לתנועה שנתמכת על ידי מפלגת רוסיה המאוחדת;
יש המשווים את החזית לחזית עממית אחרת, החזית הלאומית של מזרח גרמניה - שאיגדה שורת מפלגות וארגונים שתמכו במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אחרים טוענים כי החזית היא קורפורטיזם בדמות איטליה הפשיסטית.
ב-7 במאי 2011, בעת פגישת פוטין עם מנהיגי הארגונים החברתיים בנובו-אוגריובו שלאחר מכן היו לחברים בחזית החדשה, הוכרזו עקרונות הסיעה וב-13 במאי אותה שנה כבר פורסמה הצהרת ההקמה של התנועה.
כבר מיום ההכרזה להקמת התנועה הכריזו ראשי המפלגות הגדולות ברוסיה (רוסיה הוגנת, המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית) כי לא יתמכו בתנועה החדשה, מאחר שמטרת החזית היא לשמור על הרוב של רוסיה המאוחדת בפרלמנט וכי החזית נשענת במידה רבה על פולחן האישיות של ולדימיר פוטין עצמו.
בתגובה להקמת החזית, הקימו תנועות האופוזיציה ברוסיה, מקבילות משלהן; כך למשל, הלאומנים הקימו איחוד המעצמה של רוסיה, המאגד 13 ארגונים לאומניים.
ב-22 במאי 2011 מפלגות השמאל הרוסיות הקימו את הוועד להצלה לאומית (Комитет национального спасения), קואליציה של ארגונים פוליטיים אופוזיציוניים, כשבראשן תנועת רוסיה אחרת, בהנהגת אדוארד לימונוב, לשעבר מנהיג המפלגה הנציונל בולשביקית.
ב-5 ביוני הכריז גם גנאדי זיוגאנוב - מנהיג המפלגה הקומוניסטית - על הקמת חזית יריבה לזו שהקים פוטין.
החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית (באמהרית: የኢትዮጵያ ሕዝቦች አብዮታዊ ዲሞክራሲያዊ ግንባር) או בקיצור איחדג (EPRDF) היא הקואליציה ששלטה שלושה עשורים עד 2019 באתיופיה, והורכבה מ-4 סיעות אתניות: ארגון האורומו העממי-דמוקרטי, התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית, החזית הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית, והסיעה הקטנה אבל הדומיננטית החזית העממית לשחרור תיגראי.
יחד הם היוו 499 מתוך 547 מושבים בבית הנבחרים לאחר הבחירות שנערכו במאי 2010.
תוצאות הבחירות שנערכו ב-15 במאי 2005 לא היו מקובלות על ידי כל המפלגות שהתמודדו בהן.
חילוקי הדעות הובילו למשבר ממושך וגרמו לתסיסה בציבור שסופה במותם של 193 אתיופים (אזרחים ושוטרים).
החזית השלטת טענה כי הם זכו ב-327 מתוך 527 מושבים, אולם האופוזיציה טענה כי הייתה הונאה והפחדה נרחבת, וכי שתי מפלגות האופוזיציה הגדולות יחברו יחד לקואליציה המהווה את הרוב.
אף על פי שהקואליציה לאחדות ודמוקרטיה נצחה ברוב מוחץ באדיס אבבה, לא הייתה להם הצלחה שלאיחדג הייתה באזורים הכפריים באתיופיה.
האופוזיציה באתיופיה מפולגת, אך עדיין קיימת ופעולות התיאום בה השתפרו.
ב-2005, הם הגיעו להישגים שנראה שהפתיעו את המשקיפים ואת מפלגות האופוזיציה גם יחד.
הסקרים הראשונים הראו כי האופוזיציה תזכה בשלטון ברוב משמעותי.
אולם ועידת הבחירות, שמונתה על ידי ראש הממשלה, עצרה את הליך ההצבעה למספר ימים, מה שהוביל לקריסת שרשרת השליטה בקלפיות.
כאשר חזרה ספירת הקולות והקואליציה הכריזה על עצמה כזוכה, האופוזיציה ערערה על תוצאות הבחירות.
האיחדג היא ברית של ארבעה צדדים.
ארגון האורומו העממי-דמוקרטי (OPDO) שבסיסה במחוז אורומיה,
התנועה הלאומית-דמוקרטית האמהרית (ANDM) שבסיסה באמהרה, החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) שבסיסה בתיגראי והחזית הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית (SEPDM) שבסיסה במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
האיחדג מונהג על ידי ועד מרכזי שחבריו נבחרים אחת לשלוש שנים על ידי קונגרס המפלגה.
לארבע חברות המפלגה יש אותו מבנה ארגוני.
החיבור מגיע לרמה המקומית כפי שארגון זכויות האדם מדווח בדו"ח מה-10 במרץ 2010:
חמש המדינות האחרות של אתיופיה נשלטות על ידי קבוצות אשר נוצרו או מושפעות במידה רבה על ידי האיחדג.
אחד הראשונים היה הארגון הדמוקרטי של העפרים, שלימים התמזגה עם קבוצות פוליטיות עפריות אחרות כדי ליצור את מפלגת עפר הלאומית הדמוקרטית.
במדינת סומלי נוסדה מפלגת סומלי הדמוקרטית בשנת 1998 לאחר שהיחסים עם החזית הלאומית לשחרור אוגדן העכירו.
במדינת הררי נוסדה הליגה הלאומית של הררי בעוד שבגמבלה הוקמה התנועה הדמוקרטית העממית הגמבלית, ובבנישנגול-גומאז החזית הדמוקרטית העממית המאוחדת של בנישנגול-גומאז.
האיחדג דוגלת באידאולוגיה של הסוציאל הדמוקרטי והפדרליזם, תוך הדגשת זכות הגדרה עצמית של קבוצות אתניות בודדות באתיופיה.
הברית מתארת את עצמה כדוגלת בשוק חופשי, אף על פי שמקורה של הרפובליקה הפדרלית הנוכחית הוא במאמצי ריכוז הכוח של קיסרי אתיופיה ושל הדרג.
האיחדג טוענת כי היא מייצגת ביזור פוליטי.
במדינות האזור יש פרלמנטים וממשלות עצמאיות וכי היא פתחה את אתיופיה לדמוקרטיה של מספר רב של מפלגות.
למרות ביזור זה הארגון נותר ממוקד בריכוזיות.
בכל שנותיה של איחדג כמפלגה השלטת, היא נקטה במדיניות של פיתוח חקלאי המוביל לתעשייה הנשענת על המדיניות הכלכלית המוקדמת של מאואיזם הרפובליקה העממית של סין.
אף על פי שחרטה על דִּגְלָהּ את כלכלת השוק הפרטי, שליטת הממשלה בשוק היוותה מכשול ליוזמות פרטיות.
לפני שהאיחדג הפכו לממשלה בשנת 1991, הם החלו כקבוצת מורדים שנלחמו במשטר הצבאי של הדרג.
לעומת ה-tplf שמנה כ-100,000 חיילים, כוחם הצבאי של כל שאר חברי האיחדג ביחד מנה מאות חיילים בלבד.
האיחדג קיימה את מפלגת הקונגרס השישי שלה בספטמבר 2006 במקלה שבאזור תיגראי.
+תוצאות הבחירות של האיחדג לבית הנבחרים
מפלגת האיחדג שבדומיננטיות החזית העממית לשחרור תיגרה, החלה לקרקע עם תחילת ההפגנות של שתי קבוצות הרוב באתיופיה: האורומו והאמהרה (שביחד מהווים קרוב ל-70% מהאוכלוסייה), שבסופן ראש הממשלה היילה מריאם דסלין (גם מקבוצת מיעוט המכונה ווליאתה) ויתר על תפקידו.
האיחדג בחרה לראשונה את אביי אחמד עלי, שהיה מקרב האורומו.
עם עלייתו לשלטון, אביי אחמד נהנה מפופולריות עצומה עם מסרים של אחווה אחדות ודמוקרטיה החל ברפורמות בראשן שחרור האסירים הפוליטיים, והסכם השלום עם אריתריאה שזיכה אותו בפרס נובל לשלום.
הסכם זה הביא אותו להתנגשות עם החזית העממית לשחרור תיגרה, כיוון שהחזית התיגרית סירבה להחזיר את העיירה בדמה לאריתריאה.
העיירה בדמה הייתה הסיבה לפרוץ מלחמת אתיופיה-אריתריאה ב-1998 מכיוון ששתי המדינות טענו עליה לבעלות.
לאחר שנתיים עקובות מדם וכ-70,000 הרוגים הגיעו להסכם בתיווך אלג'ירי שבמסגרתו מלס זינאווי רוא"מ אתיופיה ויושב ראש החזית העממית התיגרית קיבל את פסיקת הבוררות שקבע שבדמה שייכת לאריתריאה .
ואולם מלס סירב להחזיר את העיירה בתואנות שונות, אוליי מפני שפחד מביקורת ציבורית על חיי האדם המיותרים שהוקרבו.
ובכך בשנים 2000–2018 אתיופיה ואריתריאה נהיו מדינות אויב שכל מדינה נותנת מחסי למתנגדי משטר של אויבתה.
מצב זה הישתנה עם עליית אביי אחמד עלי שהחליט לקבל עליו את יישום הסכם אלג'יר שעליו חתם רוא"ם שהיה גם ראש החזית התיגרית מלס זינאווי .
ואולם החזית העממית לשחרור תיגרה לא הסכימה להחזיר את השטח שנימצא במחוזה, וסירובה זה דירדר את היחסים עם אריתריאה והממשל האתיופי (אם כי היחסים בין הממשל האתיופי והאריתריאי התהדקו).
אביי אחמד גם רדף מושחתים ומפירי זכויות אדם הללו מצאו מחסה במחוזם תיגראי ונהנו מהגנת ממשל החזית העממית שסירב להסגירם לממשל הפדרלי מה שכמובן הכעיס את הממשל החדש .
שלאחריו ראש הממשלה האתיופי החליט על הקמת "ብልጽግና ፓርቲ" (מפלגת השגשו,prosperity party,pp) מפלגה דמוקרטית שלא מבוססת על מוצא אתני ושבה כל אחד יכול להיות ראש ממשלה (במבנה מפלגת האיחדג עפרים סומאלים ואחרים לא יכלו להיות ראשי ממשלה)
החזית העממית לשחרור תיגראי סירבה להצטרף, נטשה את הבירה, התבצרה בתיגראי, ניסתה להקים את "החזית הפדרלית" האמיתית לטעמה, ואף אחד לא הצטרף לקואליציה שלה.
ערכה מצעדים צבאיים מתגרים בממשל
הממשל האתיופי דחה את הבחירות (כמו עוד 50 מדינות בעולם)
החזית התיגרית עשתה בחירות שבהם זכתה ב-99% "תמיכה" והכריזו על הממשל האתיופי של אביי אחמד כלא חוקי, ובסוף גם תקפו את הפיקוד הצפוני של הצבא האתיופי שהיה מוצב בתיגראי, תוך כדי שימוש בגיס חמישי תיגרי (חברי החזית) מקרב הצבא האתיופי מה שהוביל למלחמה שנמשכת כבר שנה.
בנובמבר 2019, ה-EPRDF פורק, וראש הממשלה ויו"ר ה-EPDRF, אבי אחמד, מיזג שלוש מהמפלגות המרכיבות אותה (לא כולל ה-TPLF) למפלגת השגשוג החדשה, אשר נוסדה רשמית ב-1 בדצמבר 2019.
החזית העממית הייתה להקה ישראלית שפעלה בשנים 1984 עד 1985. היא הוקמה על ידי שלומי ברכה, מייקל בנסון שהיו חלק מההרכב המקורי של משינה והקלידן ירון בכר.
החזית העממית פעלה בתקופה בה משינה התפרקה באופן זמני לאחר מחלוקות בין יובל בנאי לברכה.
לאחר הפירוק התפצלו חברי הלהקה ל"חזית העממית" בה פעלו ברכה ובנסון ול"שלום הציבור" בה פעלו יובל בנאי, אורן אליעזרי ואיגי דיין.
ברכה שר וכתב את השירים של "החזית העממית", רובם באנגלית, בהם שירים שהפכו לחלק מהרפרטואר של משינה: "בלדה לסוכן כפול", "עתיד מתוק", ו"אבל אין", שנכללו באלבום הבכורה של משינה, ו"אופטיקאי מדופלם" שהיה הסינגל הראשון שהוציאה משינה.
"החזית העממית" הופיעה במועדונים קטנים, אך ללא הצלחה, וברכה החל לזנוח את הרעיון להופיע בלהקה והחל לחפש עבודות אחרות.
בשנת 1985 התפרקה "החזית העממית".
לאחר פגישה מקרית של בנאי, ברכה ובנסון, בו בנאי השמיע לברכה את "אנחנו שניים", וברכה השמיע לבנאי את "קשיים בחקלאות".
השירים הובילו לחזרה לשיתוף פעולה בין בנאי לברכה, והם חברו שוב והקימו מחדש את משינה.
החזית הצפונית במלחמת האזרחים ברוסיה - קרבות בצפון רוסיה שהחלו במהלך 1918 והסתיימו בשנת 1920. לחזית הייתה חשיבות משנית במלחמת האזרחים ברוסיה והיקף הכוחות הלוחמים לא עבר כמה עשרות אלפי חיילים לעומת מאות אלפי חיילים בחזית המזרחית ובחזית הדרומית.
החל ממרץ 1917 מדינות ההסכמה החלו בהעברת תחמושת וציוד צבאי אחר לנמלי הצפון ארכנגלסק ומורמנסק.
בעקבות כישלון מתקפת יוני והתפוררות הצבא הרוסי הסחורות החלו להיערם במחסני הנמלים.
באפריל 1918 האימפריה הגרמנית הנחיתה את כוחותיה בפינלנד והיה חשש שגרמנים יכבשו מסילת הברזל סנקט פטרסבורג-מורמנסק ואף נמלים עצמם.
בעקבות כך מדינות ההסכמה החליטו להנחית את הכוחות בנמלי מורמנסק וארכנגלסק.
מטרת הנחיתה הייתה לשמור על הציוד הצבאי שכבר סופק ולאפשר לכוחות הלגיון הצ'כוסלובקי לפנות את תחומי רוסיה דרך נמלי הצפון.
לאור תנאי השטח לא היה באזור חזית לחימה של ממש.
הקרבות התרחשו לאורך צירים מרכזיים וסביב הערים.
ב-1 במרץ 1918 הודיע השלטון הסובייטי בעיר ללאון טרוצקי על הצעה בריטית להגן על המסילה שמקשרת את העיר עם רוסיה כנגד כוחות גרמנים.
לאון טרוצקי שהיה בתקופה זו שר החוץ נתן אישור לקבלת עזרה.
במהלך מרץ-יוני 1918 בעיר נחתו כוחות צבאיות של בריטניה, צרפת וארצות הברית.
ב-2 באוגוסט 1918 הגיעו 17 אוניות של מדינות ההסכמה עם כ-9 אלף חיילים לארכנגלסק.
כוחות של מדינות ההסכמה כבשו את העיר מן הכוחות הבולשביקים שהחזיקו בה, במה שהיה המבצע המשולב ים-אוויר-יבשה הראשון בהיסטוריה.
השלטון הבולשביקי בעיר הופסק אך מחסני הנמל היו ריקים כי הצבא האדום פינה אותם לפני הנסיגה.
כוחות של הבריטים ואמריקאים החלו בהתקדמות איטית דרומה.
ההתקדמות הייתה איטית כי הדרך היחידה הייתה משובשת והתקדמות לאורך נהר הדווינה הצפונית הייתה קשה.
עד לסתיו 1918 הושגה התקדמות עד לעיירת שנקורסק בדרום מחוז ארכנגלסק.
במהלך חורף 1918 הצבא האדום החל במתקפה מפתיע והצליח להביא לנסיגה של בריטית מהאזור.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה המטרות הרשמיות של הפלישה למעשה לא היו אקטואליות.
כתוצאה מכך המוטיבציה של הצבא ירד.
למרות הניסיונות להתקדם לכיוון מזרח במטרה להתחבר לכוחות הצבא הלבן שלחם בחזית המזרחית לא הייתה התקדמות של ממש.
בספטמבר 1919 התקבלה החלטה על פינוי הכוחות מהאזור.
בהיוודע לשינוי המצב האסטרטגי הצבא האדום החל במתקפה רחבה.
בהיעדר תמיכה מבחוץ באזור בו לא הייתה תעשייה של ממש לייצור תחמושת להתנגדות של הצבא הלבן לא היה סיכוי להמשך לאורך זמן.
בפברואר 1920 החלה התקוממות בעיר ארכנגלסק וב-20 בפברואר 1920 הצבא האדום השתלט על העיר.
הכוחות האחרונות של הצבא הלבן באזור בפיקוד של גנרל אלכסיי מילר פונו באוניות לנורווגיה.
ב-13 במרץ 1920 נכנס הצבא האדום למורמנסק ובכך הסתיימו הקרבות בחזית הצפונית.
היחידות היו מורכבות מלוחמים ממספר מדינות:
ארצות הברית - 5 אלפים
הלגיון הקרלי (הורכב מאוכלוסייה מקומית) - 4 אלפים
הצבא הצפוני הלבן גדל מ-3 אלפים באוגוסט 1918 עד לכ-50 אלפים בפברואר 1920
הארמייה ה-6 לחמה בגזרת ארכנגלסק
הארמייה ה-7 לחמה בגזרת קרליה
היקף הכוח היה כ-15 אלף חיילים.
החזית הצפון-מערבית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה חזית רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
החזית הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה יאקוב ז'ילינסקי.
החזית פלשה לפרוסיה המזרחית, ושתי הארמיות הקדמיות שלה, הראשונה והשנייה הובסו בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים.
החזית השתתפה בנסיגה הגדולה, ובאוגוסט 1915 פוצלה לשתי חזיתות נפרדות: החזית הצפונית והחזית המערבית.
החזית הצפונית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה חזית רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
החזית הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, ולמפקדה מונה ניקולאי רוזקי.
החזית הוקמה כאשר החליט הסטאבקה לפרק את החזית הצפון-מערבית לשתי חזיתות נפרדות, החזית הצפונית והחזית המערבית.
החזית השתתפה במתקפת קרנסקי, אולם בפועל, פחות מחצי מהכוח הלוחם שלה השתתף בלחימה.
הייתה זו אחת הסיבות לכישלון המתקפה.
החזית פורקה יחד עם כל צבא האימפריה ב-1918.
גנרל חיל הרגלים ניקולאי רוזקי (18 באוגוסט 1915 - 6 בדצמבר 1915)
גנרל חיל הרגלים אלכסיי קורופטקין (6 בפברואר 1916 - 22 ביולי 1916)
גנרל חיל הרגלים ולדיסלב קלמבובסקי (1 ביולי 1917 - 28 באוגוסט 1917)
גנרל מאיור מיכאיל בונץ'-ברוייביץ' (28 באוגוסט 1917 - 9 בספטמבר 1917)
גנרל חיל הרגלים ולדימיר צ'רמיסוב (9 בספטמבר 1917 - עד הפירוק)
החזית הרומנית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה חזית רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
החזית הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916, ולמפקדה מונה ולדימיר זכארוב.
החזית הוקמה על בסיס המטה של ארמיית הדנובה.
מטרתה של הארמייה הייתה לסייע לממלכת רומניה, בעלת בריתה של רוסיה, במלחמתה כנגד מעצמות המרכז.
דה פקטו, מפקד החזית היה פרדיננד הראשון, מלך רומניה, אולם בפועל מפקדיה היו קצינים רוסיים שמונו בידי הסטאבקה.
החזית כללה בתחילה רק יחידות רוסיות, אולם בהמשך סופחו אליה גם שתי ארמיות רומניות.
בשנת 1918, בעקבות המהפכה הרוסית, התפוררה החזית, ורוב חייליה נמלטו אל הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית, או אל הרפובליקה העממית של אוקראינה.
גנרל חיל הפרשים ולדימיר זכארוב (12 בדצמבר 1916 - 1 באפריל 1917)
החזית הצפונית , הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
ב-24 ביוני 1941 הוקמה החזית הצפונית, על בסיס המחוז הצבאי לנינגרד, ולמפקדה מונה מרקיאן פופוב.
החזית לחמה בגזרה הצפונית במבצע ברברוסה, וב-23 באוגוסט 1941 פוצלה לחזית לנינגרד ולחזית קרליה.
החזית הצפון-מערבית , הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 הוקמה החזית הצפון-מערבית, על בסיס המחוז הצבאי לנינגרד.
החזית לחמה במלחמת החורף נגד פינלנד, ולאחר מכן פורקה.
ב-24 ביוני 1941 הוקמה החזית מחדש, על בסיס המחוז הצבאי הבלטי, ולמפקדה מונה פיודור קוזנצוב.
החזית לחמה במהלך מבצע ברברוסה במדינות הבלטיות, ולאחר שנסוגה בחודשיים למעלה מ-450 ק"מ הגנה על מבואות לנינגרד.
הארמייה השתתפה בקרבות המצור על לנינגרד, וב-17 בדצמבר 1941 הועבר חלק מגזרתה לחזית וולחוב החדשה.
בחורף 1942 השתתפו כוחות החזית במבצע דמיאנסק, אולם נכשלה בהשמדת הכוחות שהיו נצורים בתוך הכיס.
ב-20 בנובמבר 1943 פורקה החזית, ואת מקומה תפסה החזית הבלטית השנייה.
"החזית העממית" (באוקראינית: Народний фронт) היא מפלגה פוליטית באוקראינה שנוסדה על ידי ארסני יאצניוק.
המפלגה הוקמה בסוף מרץ 2014 על ידי ארסני יאצניוק.
זאת לאחר שהמועצה הפוליטית של מפלגת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת" החליטה כי יוליה טימושנקו תעמוד בראש הרשימה המפלגתית בבחירות לפרלמנט ולא הוא ולכן הוא פרש מהמפלגה והקים עם תומכיו את החזית העממית.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2014 המפלגה קיבלה כ-22% מהקולות, דבר שנתן לה ייצוג של כ-81 נציגים במועצה העליונה (הפרלמנט האוקראיני).
אולכסנדר טורצ'ינוב — יושב ראש הראדה העליונה מה¯22 בפברואר עד 27 בנובמבר 2014, יו"ר המועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה מה-16 בדצמבר 2014.
ארסני יאצניוק — ראש ממשלת אוקראינה מ-27 בפברואר 2014 ועד 14 באפריל 2016.
ויאצ'סלב קירילנקו — סגן ראש ממשלת אוקראינה לעניינים הומניטריים ושר התרבות מה-14 באפריל 2016
ארסן אבאקוב — שר הפנים של אוקראינה מה-27 בפברואר 2014
פאבל פטרנקו — שר המשפטים מאז 27 בפברואר 2014
אנדריי פרוביי — סגן יו"ר הראדה העליונה מה-4 בדצמבר 2014 ועד ה-14 באפריל 2016, יושב ראש הראדה העליונה מה¯14 באפריל 2016.
החזית העממית הייתה איחוד של מפלגות השמאל ואיגודי העובדים בצרפת שהתקיים מ-1936 ועד 1938. החזית נוצרה על מצע של מאבק משותף בפשיזם של תנועות הימין הקיצוני.
החזית זכתה להצלחה בבחירות 1936 וזכתה לרוב בפרלמנט בזכותו הרכיבה, בין יוני 1936 ליוני 1937, את ממשלת צרפת בראשותו של לאון בלום, אחת הממשלות היציבות בתולדות הרפובליקה הצרפתית השלישית.
החזית התפרקה עקב חילוקי דעות פנימיים בין הגופים שהרכיבו אותה ביחס לשאלה באלו גופים לתמוך, אם בכלל, במלחמת האזרחים בספרד ולאור סירובם של הקומוניסטים להצביע בעד הסכם מינכן, שנתמך על ידי חברות אחרות בחזית.
פרשת סטביסקי הייתה פרשיית שחיתות שלטונית שהתפוצצה בראשית 1934 וגרמה לאי-אמון ציבורי בממשלת המפלגה הרדיקלית של קאמי שוטאן (Camille Chautemps), ומחליפו (לאחר שאולץ להתפטר), אדואר דאלאדיה.
העיתונות הימנית דיווחה כי מטרתו של ממשל דאלאדיה היא לקדם "דיקטטורה של השמאל" וב-6 בפברואר פרצה בכיכר הקונקורד בפריז הפגנת ענק של איחוד כל כוחות הימין הפרלמנטרי והחוץ-פרלמנטרי בהן אקסיון פראנסז, הפטריוטים הצעירים (Jeunesses Patriotes) וצלב האש הפשיסטים כמו גם חוגים מלוכניים.
המפגינים ביקשו לחצות את נהר הסן ולצעוד לעבר ארמון בורבון, משכן האספה הלאומית.
כוחות המשטרה שהגנו על הגישה לארמון, ירו לעבר המון המפגינים ופיזרו אותם, חלק מהמפגינים הנסוגים החלו בפרעות אלימות ברחובות המובילים לארמון האליזה, שם התנגשו עם פלוגות של המפלגה הקומוניסטית של צרפת וניהלו קרבות רחוב.
בסוף היום נמנו 16 הרוגים וכ-2,000 פצועים.
ב-9 בפברואר התפטר דאלאדיה ובמקומו התגבשה ממשלת הצלה לאומית שמרנית בראשותו של גסטון דומרג (Gaston Doumergue) שמטרתה המוצהרת הייתה הרגעת הרוחות ומניעת התדרדרות למלחמת אזרחים.
בתגובה להקמת ממשלת מרכז-ימין זו, פרצו הפגנות מצד השמאל, שהביע חשש של השתלטות ימנית-פשיסטית אנטי-רפובליקנית על צרפת בחסות הממשלה החדשה.
הסכנה מפני מהפכה פשיסטית אנטי-רפובליקאית והתבססותם של משטרים סמכותניים באירופה (כגון מוסוליני באיטליה והיטלר בגרמניה) הובילה את ראשי המפלגה הקומוניסטית (PCF) ו"הסקציה הצרפתית של אינטרנציונל העובדים" (SFIO; לימים המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית) לזנוח את המאבק שלהם כנגד הסוציאל-דמוקרטיה ולחפש שיתוף פעולה עם המפלגה הרדיקלית המרכזית יותר.
מוריס תורז, ראש המפלגה הקומוניסטית קרא ליצירת חזית משותפת כנגד "הסכנה החומה" כבר ב-1934 במאמר בל'הומניטה.
בחירות מאי 1936 וממשלת לאון בלום
ב-3 במאי 1936 התקיימו בצרפת בחירות כלליות בהן זכתה החזית ל-386 מושבים מתוך 608. לראשונה היו לסוציאליסטים ולקומוניסטים יותר מושבים מאשר לרדיקלים.
כשלושה שבועות לאחר ניצחונם בבחירות, ב-24 במאי 1936, ביקשו בשמאל להוקיר את נרצחי דיכוי הקומונה הפריזאית ב-1871. במצעד שהתקיים אל "קיר לוחמי הקומונה" (Mur des Fédérés) בבית הקברות פר לשז לקחו חלק כ-600,000 משתתפים.
בראש המצעד צעדו לאון בלום ומוריס תורז.
התהלוכה ביטאה תחושה חזקה של התנגדות לפשיזם ולנאציזם שעלו אז במדינות אירופיות שונות.
יומיים לאחר מכן, ב-26 במאי, פתחו איגודי עובדים בגל שביתות נרחב בדרישה לשיפור מיידי בתנאי עבודתם.
השביתה החלה בלה האבר, מלווה בהשתלטות על מפעלים כדי למנוע השבתות מגן, והתפשטה במהירות לכל צרפת.
מספר השובתים נאמד בכמיליון עד שני מיליון.
ב-4 ביוני הפך לאון בלום לראש ממשלת צרפת, והיה הסוציאליסט הראשון והיהודי השני שכיהן בתפקיד (דבר שהפך את התבטאויות האופוזיציה לנגועות באנטישמיות מוצהרת).
הקואליציה שתמכה בממשלה הייתה רחבה והקיפה את הקומוניסטים, הסוציאליסטים, הרדיקלים ומפלגות קטנות נוספות כגון תנועת "האיחוד הסוציאליסטי-רפובליקאי" של פול רמדיה, "המפלגה הפרולטרית", הקתולים השמאלים (Jeune République) ועוד שהתאחדו תחת גוש "השמאל העצמאי" (Gauche indépendante).
המשא ומתן לסיום השביתה החל ב-6 ביוני בשעה 15:00, אך הלחץ מצד ארגוני העובדים היה כזה, שקונפדרציית המעסיקים קיבלה במהירות את תנאיהם.
ב-7 ביוני נחתמו "הסכמי מטיניון" (Accords de Matignon; על שם הוטל מטיניון, מעון ראש ממשלת צרפת), בין ארגון העובדים (CGT), ארגון המעסיקים (CGPF) וממשלת צרפת.
מעבר להסכם זה, פתחה ממשלת בלום, שזכתה ברוב יציב, במסע חקיקה נרחב (133 חוקים ב-73 ימים), שנגע בעיקר להסדרת זכויות עובדים ונתמך בשורת הסכמים בין איגודי המעסיקים לאיגודי העובדים.
חקיקת החבילה הראשונה של חוקי העבודה הושלמה כבר ביוני 1936.
צעדים נוספים של הממשלה נועדו לחילוצה של צרפת מן המשבר הכלכלי העולמי ומניעת שחיתות שלטונית.
כך למשל הוחלט שכל בעל מניות בבנק יהיה רשאי להשתתף בישיבות ולקבל דין וחשון שקוף על ההחלטות ושונתה שיטת המינויים לתפקידים ציבוריים בכירים.
הוקם משרד לענייני תבואה (Office du blé) שנועד להסדיר תמורה נאותה לחקלאים וסיוע בשיווק תוצרת חקלאית.
הוקמה תוכנית למתן הלוואות בערבות ממשלתית לפיתוח עסקים קטנים ובינוניים.
כן החלה הממשלה לפתח פרויקטים גדולים של עבודות ציבוריות, בפרט בתחום שיקום ותחזוקה של תשתיות, על מנת לספק מקורות תעסוקה ולהילחם באבטלה.
גם אירוח התערוכה העולמית של פריז (1937) פתח פתח למקומות תעסוקה רבים.
ממשלת לאון בלום דאגה גם לפיתוח החינוך והתרבות, כך למשל הרחיבה את חינוך החובה לגיל 14 וביטלה את שכר הלימוד להשכלה תיכונית שהפך לחינם ופתחה אפשרויות לימודים לנוער עובד, כן יסדה הממשלה משרד ממשלתי ייעודי לפיתוח הספורט והקיט.
על אף שצרפת החלה לצעוד לכיוון של מדינת רווחה ועל אף שהצעדים הורידו את האבטלה וסיימו שנים ארוכות של שביתות פראיות, הרי שהתעשייה לא הסתגלה בקלות ובמהירות לשינויים.
בראש ובראשונה נפגע פריון העבודה עקב קיצור שבוע העבודה והעלאת השכר, כן החלה לדהור אינפלציה שהגיעה לשיעור שנתי של 46% ב-1937. מפעלים קטנים שלא יכלו לעמוד בתנאים החדשים קרסו.
החל מראשית 1937, הפחד מהתעצמות גרמנית, הצורך להשקיע בפיתוחים ביטחוניים ולספק מקומות עבודה נוספים דחף את ממשלת בלום להולאמת התעשייה הצבאית ולהשקעה בצבא, תוך עצירת תנופת חקיקת הרווחה.
בלום ראה בנאציזם סכנה מוחשית וקרא לזרז את חימושה מחדש של צרפת אל מול הסכנה הנאצית, ואילו הלאומנים הימניים נעו לעבר התפייסות עם גרמניה הנאצית דווקא, כאשר אחת הסיסמאות בהן השתמשו הייתה: "מוטב היטלר מבלום".
אחד הצעדים הראשונים שנקטה ממשלת בלום הוא הוצאתן אל מחוץ לחוק של תנועות פשיסטיות.
עם זאת, תנועות אלו לא חדלו להתקיים, הם רק ירדו למחתרת וליבו שינאה אנטישמית בקרב מתנגדי הממשלה שהתבססה על יהדותו של בלום.
המחתרת הפשיסטית העיקרית שפעלה בתקופת ממשלת החזית העממית הייתה לה קגול (La Cagoule, "הברדס") שביצעה פיגועי טרור.
בפברואר 1937 נפצע בלום פציעה קלה בידי מפגיני ימין, כשעברה מכוניתו על פני תהלוכת הלוויה של ז'אק בינוויל, ההיסטוריון של כתב העת הימני "ל'אקסיון פרנסז".
בלום נאלץ לנקוט במדיניות נייטרלית ביחס למלחמת האזרחים בספרד בשל כמה סיבות, ובהן הרצון להימנע מסכסוך עם שותפיו הקואליציוניים מן המפלגה הרדיקלית והשמאל העצמאי, שהתנגדו להתערבות במלחמה, תוך גרימת קרע בלתי ניתן לאיחוי בין המחנות הפוליטיים בצרפת.
מנגד, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית והקרמלין הפעילו לחץ רב על בלום וממשלתו להיכנס למלחמה ולתמוך ברפובליקאים בספרד.
מתח קשה זה, כתוספת לקשיים שבפניהם עמד בלום ביישום מדיניותו נוכח הקשיים הפוליטיים מצד הסנאט, שנשלט על ידי הכוחות השמרניים, הביא אותו להתפטר ביוני 1937. ההתפטרות בישרה את תחילת סופה של ממשלת החזית העממית.
לאחר התפטרות בלום שב קמי שוטאן (שהתפטר בבושת פנים מכהונתו ב-1934 בעקבות פרשת סטביסקי) לכהן כראש ממשלה.
החזית התפרקה ב-1938. שוטאן פיטר את השרים מן המפלגה הסוציאליסטית, הדבר איפשר לחזית לשתף פעולה עם ממשל נוויל צ'מברלין בבריטניה ולחתור להסכם שיסיים את תוקפנות גרמניה הנאצית בצ'כוסלובקיה.
לאחר שהושג הסכם מינכן סירבו הקומוניסטים להצביע בעדו והוצגו על ידי הממשלה כ"מחרחרי מלחמה".
בתגובה, פרצו שביתות ענק במשק, שהונהגו על ידי האיגודים המקצועיים הקומוניסטיים.
השביתות דוכאו ביד חזקה על ידי הממשלה הצרה, שהתססה כעת על המפלגה הרדיקלית לבדה.
החזית העממית (בספרדית: Frente Popular) הייתה קואליציה של מפלגות השמאל בספרד אשר נוסדה בינואר 1936, לקראת הבחירות שהתקיימו בפברואר באותה שנה.
החזית הייתה הבסיס לממשלת הרפובליקה הספרדית השנייה בראשות מנואל אסאניה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד שנערכה בין יולי 1936 ל-1939, לחמו חברי החזית העממית בעד הרפובליקה ונגד הכוחות הפשיסטיים של פרנקו.
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית - PSOE
המפלגה הקומוניסטית של ספרד - PCE
מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי - POUM
מפלגת הפעולה הרפובליקנית - IR בראשותו של מנואל אסאניה
הקונפדרציה הלאומית של העבודה - CNT - קונפדרציית האיגודים המקצועיים האנרכו-סינדיקליסטים
פדרציית האנרכיסטים האיברית - FAI
מפלגת העצמאות של גליסיה - Partido Galeguista
מפלגת הרפובליקנים לעצמאות קטלוניה - Esquerra Republicana de Catalunya
הצורך לגבש חזית רחבה ומאוחדת למלחמה בפשיזם עלה כבר לאחר כישלון המרד באסטוריאס, שדוכא על ידי פרנקו, כשליח ממשלת הימין, ב-1934. חזית כזו צריכה לכלול גורמים שפעמים רבות מצאו עצמם משני צידי המתרס הפוליטי ובכללם קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים, בורגנים ופועלים ממעמד הפועלים, האמורים לפעול בשיתוף פעולה.
זאת בפרט כאשר המפלגות הקומוניסטיות נשלטו על ידי ברית המועצות.
החזית הביעה התנגדות לפשיזם, מלוכנות, קפיטליזם ושלטון הדת במדינה.
בבחירות שנערכו ב-16 בפברואר 1936 ניצחה החזית העממית את "הגוש הלאומני" שהורכב ממפלגות מרכז-ימין (47% לעומת 46.5%, שאר הקולות נחלקו בין מפלגות בלתי-מזוהות אחרות).
מפלגת PSOE, בראשותו של פרנסיסקו לרגו קבלרו, לא השתתפה בממשלה, עקב חילוקי דעות קואליציוניים, אך תמכה בה מבחוץ.
ב-10 במאי 1936 מונה מנואל אסאניה לנשיא הרפובליקה במקומו של ניסטו אלקלה סאמורה והורכבה ממשלת החזית.
דייגו מרטינז בריו (UR) כיהן כראש הממשלה עד ה-18 ביולי 1936. הממשלה החדשה הורתה על שחרור אסירים פוליטיים מן השמאל, הגליית מנהיגי הצבא החשודים בהסתה למרידה, ובהם פרנסיסקו פרנקו לאיים הקנריים וצעדים לחילון המדינה, בהם הגבלות על הכנסייה הקתולית (ששלטה בכל תחומי החיים) והחרמת חלק מרכושה לטובת הציבור.
צעדים אלה עוררו זעם רב בקרב הצבא, השמרנים, הלאומנים, המלוכנים, הקפיטליסטים ואנשי הדת.
כנסיות, מנזרים ומבנים אחרים בעלי אופי דתי הועלו באש, מבלי שכוחות הממשלה הרפובליקנית יתערבו על מנת לשים לכך קץ.
ב-17 ביולי 1936 פרץ מרד של השמרנים והלאומנים לאחר שימים ספורים קודם לכן נרצח קצין משטרה בשם קאסטילו, שהיה חבר במפלגה הסוציאליסטית.
בתגובה נרצח אחד ממנהיגי הימין המלוכני, חוסה קאלבו סוטלו, שהיה חבר פרלמנט ושר האוצר ברודנות של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, אשר קדמה להקמת הרפובליקה.
למחרת פיטר אסאניה את בריו ומינה את חוזה גיראל לראש הממשלה.
רבים מן האזרחים בחבל אנדלוסיה קמו ויצאו אל הרחובות כשנשק בידם.
רבות מעריה החשובות של ספרד - סביליה, פמפלונה, לה קורוניה, קדיס, קורדובה וסראגוסה נפלו לידי המורדים שנקראו עתה "הלאומנים".
הבירה מדריד וברצלונה נותרו בידי הממשלה.
פרנקו יצא ממקום גלותו, השתלט על מרוקו הספרדית והחל לנוע עם "צבא אפריקה" מדרום ספרד צפונה במגמת כיבושה.
בספטמבר 1936 מינה אסאניה את פרנסיסקו לרגו קבלרו לראש הממשלה ושר המלחמה, האחראי על הגנת הרפובליקה על ידי הצבא הרפובליקני, המיליציות של מפלגות החזית והאיגודים המקצועיים והבריגדות הבינלאומיות של מתנדבים שהגיעו על מנת לסייע לממשל הרפובליקה.
בקול קורא למנהיגי העולם הצהיר שממשלתו אינה נלחמת להגנת הסוציאליזם אלא להגנת הדמוקרטיה.
הצהרות אלה, יחד עם צעדים כגון החלת דרגות צבאיות בצבא הרפובליקאי, ביטול מועצות חיילים ועובדים וגיבוש כוח משטרתי בשליטת חואן נגרין, גרמו לקרע בין ממשלתו לבין הקומוניסטים וכוחות שמאליים רדיקליים כגון POUM הטרוצקיסטית.
בהמשך התגלעו חילוקי דעות ואף חילופי ירי בין המיליציות של המפלגות השונות, ששיאם בקרבות רחוב שהחלו ב-4 במאי 1937 בברצלונה בין POUM, CNT ו-FAI מחד לבין UGT, PSUC והמפלגה הקומוניסטית מנגד.
ב-6 במאי החליט קבלרו להפעיל את משמרות ההסתערות לדיכוי המהומות בברצלונה ובהמשך הוציא את מפלגת POUM מחוץ לחוק.
ב-17 במאי 1937 התפטר קבלרו ואסאניה מינה את חואן נגרין לראש ממשלה.
נגרין מינה רבין מאנשי המפלגה הקומוניסטית למשרות מפתח וביקש לארגן את הכוחות הצבאיים השונים תחת מרות אחת, בפרט תוך פירוק מסגרות האנרכיסטים.
כיוון שהתומכת המרכזית של הממשלה הייתה ברית המועצות, התכוון נגרין לקבל כל סיוע שיוכל מיוזף סטלין (תמונת מראה להיעזרותו של פרנקו באדולף היטלר).
משלתו של נגרין כללה תשעה שרים בלבד, לעומת 18 בממשלתו של לרגו.
האנרכו-סינדיקלים והשמאל הסוציאליסטי של לרגו קבלרו סירבו לקחת חלק בממשלה וכינו אותה אנטי-מהפכנית.
הקומוניסטים זכו לעומת זאת בשליטה רבה.
בנוסף לשני שרים מתוך תשעה, איש שלהם, אנטוניו אורטגה, מונה למפקד המשטרה והמשטרה עברה רפורמה מקיפה שהביאה אותה תחת שליטה כמעט מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית.
הקומוניסטים גם חיזקו את שליטתם בעמדות מפתח בצבא, למרות שפרייטו מונה לתפקיד שר הביטחון.
הקומוניסטים ניצלו את שליטתם במשטרה על מנת להפרע מיריביהם במפלגת ה-POUM אשר הואשמו על ידי הרוסים בטרוצקיזם.
מנהיג ה-POUM, אנדראו נין הועלם, ואנשיו הואשמו בבגידה וריגול למען פרנסיסקו פרנקו.
למרות שנגרין תמך, עוד לפני הקמת ממשלתו, בהעמדת אנשי ה-POUM במקום והענשת אלו שלא יקבלו את מרות הממשלה, הוא זעם על הדרך בה פעלו הקומוניסטים בניגוד לחוק.
אולם מהר מאוד בחר נגרין להשתיק את הפרשה כדי למנוע קרע עם ברית המועצות.
בנובמבר 1937 הכריז נגרין על ברצלונה כבירת הרפובליקה.
באפריל 1938 פיטר נגרין את פרייטו מתפקיד שר הביטחון בגלל השקפתו של פרייטו שהמלחמה אבודה, בעוד נגרין ביקש לשדר אופטימיות במטרה לזכות לסיוע מצד מדינות אירופה.
נגרין הכחיש מכל וכל, במהלך המלחמה ולאחריה, את הטענות שהוא פיטר את פרייטו בגלל לחץ של הקומוניסטים.
לאחר פיטורי פרייטו לקח נגרין לעצמו את תפקיד שר הביטחון, בו החזיק עד נפילת הרפובליקה במרץ 1939.
ב-1 במאי 1938, על מנת להרגיע את מדינות המערב, אל מול טענות על כך שהרפובליקה הופכת לקומוניסטית, נגרין הודיע על תוכנית להפרטה ופרסם הבטחה לשמירה על חירויות פוליטיות ודתיות בספרד.
המדיניות הריכוזית של נגרין, שכללה נטילה הדרגתית של סמכויות מהשלטונות המקומיים בקטלוניה וארץ הבסקים, הביאה אותו גם לעימות עם הבדלנים הבסקים והקטלאנים, שנציגיהם פרשו מממשלתו באוגוסט 1938, לאחר צו לצמצום סמכויות השלטונות המקומיים בענייני כספים ומשפט, שהתווסף על צעדים קודמים שנטלו את השליטה בצבא הקטלוני ובמשטרה המקומית.
וכך, קרבתו של נגרין לקומוניסטים הביאה אותו בסופו של דבר לעימות עם כל הגורמים הפוליטיים בספרד, למעט הקומוניסטים.
על פי הנוהל ברפובליקה השנייה, היה בסמכותו של הנשיא אסאניה לנהל את ענייני הקמת הממשלה החדשה ואף להחליט מי יהיה ראש הממשלה הבא.
אולם נגרין והקומוניסטים, שתמכו בהמשך הלחימה, לא היו מוכנים לאפשר לאסאניה, שתמך בסיום הלחימה, לבחוש בעניינים.
ב-14-15 באוגוסט 1938 הם הוציאו צו לכל יחידות הצבא להתגונן מפני מזימה של החיילים להניף דגלים לבנים לקראת הלאומנים, והניעו כוחות צבא וטנקים בברצלונה סביב מעונו של הנשיא להבהיר את תמיכתם בנגרין.
ב-16 באוגוסט הביא נגרין לאסאניה לחתימה מינויים של שני שרים שהחליפו את השרים הפורשים ואסאניה חתם עליהם.
לאחר שבריטניה הכירה בפרנקו ב-27 בפברואר 1939 התפטר הנשיא אסאניה בטענה שהמלחמה אבודה ואין טעם לשפוך עוד דם.
נגרין המשיך לפעול ומינה עוד קומוניסטים לתפקידי מפתח בממשלה.
מפחד מהשתלטות קומוניסטית, מפקד הצבא, קסדו, ארגן חונטה נגדית לנגרין והקומוניסטים, אשר השתלטה על מדריד.
בעקבות זאת, ב-12 במרץ 1939 נגרין ברח לצרפת עם יועציו הסובייטיים שם עמד בראש ממשלה גולה שהמשיכה בפעילותה עד שנת 1945.
החזית העממית לשחרור פלסטין - מבצעים חיצוניים או מבצעים מיוחדים (ערבית: العمليات الخاصة) או קבוצת המבצעים המיוחדים (ערבית: مجموعة العمليات الخاصة) היו שמות לארגון הטרור שהקים ודיע חדאד, לאחר שסולק מהחזית העממית לשחרור פלסטין בשנות ה-70 המוקדמות.
חדאד היה ממנהיגי החזית העממית לשחרור פלסטין מאז הקמתה.
אולם, לאחר חטיפת המטוסים לשדה דוסון, שנתפסה כגורם משמעותי לאירועי ספטמבר השחור, נאסר על חדאד לארגן פיגועים כנגד לא-ישראלים.
חדאד סולק מהחזית העממית בשנת 1973, והקים את ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - מבצעים חיצוניים.
30 במאי 1972 – הטבח בנמל התעופה לוד (1972) – שלושת המחבלים הגיעו במטוס אייר פראנס מפריז.
סמוך לשעה 22:30 ב-31 במאי 1972 הם נכנסו לבית הנתיבות; עברו את ביקורת הגבולות וזמן קצר לאחר שהמתינו למזוודותיהם פתחו לפתע בהתקפת רימונים ויריות מנשק אוטומטי – חלקם לעבר הנוסעים אשר הגיעו עם אותו מטוס וחלקם לעבר מטוס אל על.
בין ההרוגים מישראל היה פרופ' אהרון קציר (58) ראש המחלקה לפולימרים והמדען הראשי במכון ויצמן.
שני מחבלים נהרגו ומחבל שלישי, קוזו אוקמוטו, ניתפס והועמד למשפט בישראל.
מנהל נתב"ג לשעבר, זאב שריג, אמר כי "כל תפיסת האבטחה של נתב"ג והתעופה האזרחית של ישראל השתנתה מאותו פיגוע"
27 ביוני 1976 – שני מחבלים מהחזית העממית ושני גרמנים חברי "תאי המהפכה" חטפו מטוס אייר פראנס מנתב"ג לפריז והנחיתו אותו באנטבה שבאוגנדה, שם הצטרפו אליהם 4 מחבלים נוספים מהחזית העממית.