tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתלטות ישראל על יהודה ושומרון במלחמת ששת הימים ביוני 1967, הביאה תוך זמן קצר להרס תשתיות ובסיסי ארגוני הטרור הפלסטינים שהתמקמו בשטח זה.
ארגונים אלו, ובראשם הפת"ח, עברו לפעול משטח ממלכת ירדן והתבססו בשטח בקעת הירדן המזרחית.
מבחינתם היה זה שטח אידיאלי שנהנה מעורף של מחנות פליטים סמוכים, גבול ארוך עם ישראל ומכשול טבעי של נהר הירדן ושל שטח חקלאי מרושת בתעלות השקיה שהיקשו על פעולה ישראלית משוריינת.
שני הארגונים הפלסטינים, החזית העממית לשחרור פלסטין ואש"ף שבראשו עמד יחיא חמודה (יאסר ערפאת היה מפקד הפת"ח שהשתייך לאש"ף), החלו לשלוח חוליות פשיטה שחצו את נהר הירדן וביצעו מיקושים ופיגועים בשטחים שבשליטת ישראל וכמו כן ביצעו ירי מרגמות על יישובים ומוצבים ישראלים.
לאחר שהכוחות הישראלים הגיבו באש, נהגו יחידות הצבא הירדני לפתוח באש ארטילרית על הכוחות הישראלים, וכך התפתחו תקריות אש רבות.
כבר ביולי 1966, כשיצחק רבין היה רמטכ"ל, עוד לפני מלחמת ששת הימים, וכשהגדה המערבית הייתה עדיין בשליטת חוסין מלך ירדן, תרגל צה"ל חצייה של הירדן בגיזרת העמקים.
לאחר המלחמה היוו תרגול זה תשתית למבצעי "תופת" ו"אסותא" בבקעת הירדן המזרחית.
ב-16 באוקטובר הוגש התכנון המבצעי לרבין וב-13 באוקטובר 1967 הוטל הביצוע על חטיבת הצנחנים 35 ועל סיירת מטכ"ל.
המבצע בוטל, תוכנן שוב ל-12 במרץ ובוטל.
ב-18 במרץ 1968, התרחש אסון המוקש בבאר אורה, בו עלה על מוקש אוטובוס עמוס בתלמידים מגימנסיה הרצליה שהיו בטיול באזור באר אורה.
מדריך ורופא נהרגו ו-28 תלמידים נפצעו.
דובר צה"ל והממשלה הכריזו שתבוא לכך תגובה.
אחר מיקוש האוטובוס, המבצע הובא לאישור הדרג המדיני.
ראש הממשלה לוי אשכול היסס, בשל קשריה הטובים של ארצות הברית עם הממלכה הירדנית וכינס את הממשלה פעמיים קודם שנתן את אישורו למבצעים.
רוב שרי הממשלה תמכו בפעולות למעט השר חיים משה שפירא מהמפד"ל.
טענה נוספת נשמעה אז, שהפעולה נועדה להביא לשקט ביום העצמאות שהיה הראשון לאחר מלחמת ששת הימים.
ב-21 במרץ 1968 יצאו הכוחות למבצע באזור שמדרום לים המלח.
מפקד המבצע היה ראש מטה פיקוד הדרום אל"ם אשר לוי שבהיעדרו של אלוף הפיקוד קיבל את הפיקוד.
חיל האוויר - מסוקים מ"הטייסת הראשונה" (בל 205) בפיקודו של סגן מפקד הטייסת רס"ן יגאל מור ולווי של מסוקי סופר פרלון מטייסת "הצרעות" ומטוסי סופר מיסטר מטייסת "העקרב".
שריון - גדוד 46 בפיקודו של תא"ל אריה קרן.
גדוד 202 של הצנחנים סא"ל יעקב חיסדאי.
כוח משימה מיוחד "שפיפון" של סיירת שקד שמנה 16 לוחמים.
פלוגה ג' מגדוד הנדסה קרבית 601 בפיקוד סרן משה לשם (אדלשטיין)
באזור כיכר סדום, דרום ים המלח, בכפרים א-סאפי, פיפה ודחל ובואדי אל חנזירה
על כוחות היבשה מהצנחנים ושריון והנדסה קרבית הוטל לכבוש את תחנות המשטרה בדחל, פיפה והמשטרה של א-סאפי ולהרוס אותן, וכן מבנים של מחבלים בכפרים ליד ובוואדי אל חנזירה.
בפקודה נאמר להם שיש להרוג כל מחבל פת"ח שמתנגד ויורה, אך אין להרוג חפים מפשע, ואפילו מחבל שזרק את נשקו אין לירות בו.
מסוקי חיל האוויר פעלו לסייע לכוחות, ובכמה מהמסוקים ישבו לוחמי כוח משימה מיוחד של סיירת שקד "שפיפון", שהוקם לא מכבר.
על כוח זה הוטל לחוג באוויר, לזהות מחבלים, לנחות בסמוך אליהם ולחסלם.
מטוסי סופר מיסטר של חיל האוויר סייעו אף הם לכוחות, והשמידו כלי רכב של צבא ירדן שנעו במטרה לסייע.
מטוסי הסקייהוק, שכבר הגיעו לישראל, לא הורשו להשתתף במבצע בשל דרישה של ארצות הברית שהם לא יופעלו כנגד ירדן, והם הופיעו באותו זמן במסדר כנפיים בחצרים.
ההנחה הייתה שעם כניסת צה"ל לאזור לא יכנס צבא ירדן לעימות, הכוחות יחסלו ויהרסו את יעדיהם ויחזרו בסיומו לשטח ישראל.
כוח השריון וההנדסה הקרבית נעו מדרום לצפון, משטרת דחל פוצצה ראשונה, אחרי משטרת פיפה ובסיום משטרת א-סאפי שהייתה הגדולה מכולן.
עם סיומה של הפעולה נמנו כ-50 מחבלים הרוגים, וכן נהרסו מבני המשטרה ששימשו כמפקדות לארגוני הטרור.
הפעולה הושלמה בהצלחה רבה וללא נפגעים בצד הישראלי.
לא היו בלתי-מעורבים שנפגעו, למעט אדם זקן אחד שנדרס בטעות על ידי טנק.
בעקבות הסתבכותה של פעולת כראמה, הועמד מבצע אסותא בצל.
מפקד המבצע אל"ם אשר לוי אמר ששמות המבצעים ("אסותא" ו"תופת") העידו על המתרחש: "לי בדרום היה אסותא - בריאות, ובמרכז היה תופת".
אתגר כפול הוא מבצע צבאי של צה"ל, שנערך בשטחי רצועת עזה ב-5 בנובמבר 2008.
כחודש לפני המבצע התקבל מידע מודיעיני על מנהרת חדירה שחפר החמאס, שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה, שאמורה הייתה לשמש לפעילות טרור.
אלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, יזם מבצע לסיכול המנהרה, והוא אושר על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי ושר הביטחון, אהוד ברק.
המשימה הוטלה על גדוד הסיור של הצנחנים (שרף), עליו פיקד סא"ל ירון פינקלמן.
על כוח סיירת צנחנים, עליה פיקד רב-סרן נמרוד לוטן הוטל לתקוף את המבנה שבתוכו היה מצוי פתח המנהרה בצד העזתי, ואילו על כוחות הפלנ"ט, עליה פיקד יניב בארוט, והפלחה"ן, עליה פיקד אלעד פרץ, הוטל לשמש ככוחות אבטחה במהלך הפשיטה, שיבודדו את הזירה מתגבורות ויסייעו במידת הצורך לכוח הסיירת.
לכוח צורף גם כוח שריון וכוח מיחידת יהל"ם, שעליו הוטל להרוס את המנהרה.
ב-4 בנובמבר 2008 פשט כוח מגדוד הסיור של הצנחנים (שרף), בפיקוד סא"ל ירון פינקלמן והשמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר החמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה.
במהלך הפשיטה הרגו לוחמי פלנ"ט הצנחנים שישה מחבלים.
במהלך הלחימה, נתקל כוח הצנחנים באזרחים פלסטינים ששהו במרחב, ופינה אותם משטח הלחימה.
בעת הלחימה ירו פעילי חמאס אש מרגמות לעבר הכוח, ממנה נפצעו 4 חיילים.
לאחר שכוח מיחידת יהל"ם הרס את המנהרה באמצעות מטעני חבלה הכוח השלים את משימתו ונסוג חזרה לשטח ישראל.
בנוסף ירה החמאס עשרות רקטות קסאם על עוטף עזה ובירי רקטות על אשקלון.
ב-18 בדצמבר 2008, עם תום תקופת ההודנא, החל ארגון החמאס במתקפה ארטילרית מתמשכת כנגד שדרות, אשקלון ויישובי עוטף עזה.
מהלך זה הוביל, לאחר מספר ימים, לתחילתו של מבצע עופרת יצוקה.
מבצע "אינפקציה" הוא השם הבלתי פורמלי שהעניקה העיתונות המערבית למסע הדיסאינפורמציה של הק.ג.ב של ברית המועצות בשנות ה-80.
מטרת המבצע הייתה להפיץ תאוריית קונספירציה לפיה נגיף איידס פותח בארצות הברית כחלק מפרויקט לפתח נשק ביולוגי במעבדה החשאית פורט דטריק.
על פי מחלקת המדינה האמריקנית, ברית המועצות השתמשה במבצע זה כדי לערער את אמינות ארצות הברית, לחזק את האנטי אמריקניזם, לבודד את אמריקה מעבר לים וליצור מתחים בין ארצות הברית למדינות המארחות בסיסים צבאיים של אמריקאיים (שתאוריית הק.ג.ב טענה שהיו אחראים להתפרצויות איידס בקרב האוכלוסייה המקומית).
אנליסטים במחלקת המדינה האמריקנית טוענים גם כי סיבה נוספת שברית המועצות "תרמה למידע שגוי על איידס עשויה להיות ניסיונה להסיט את תשומת הלב הבינלאומית מתוכנית הנשק הביולוגית שלה עצמה."
לדברי אנליסטים אמריקאים, בנוסף לאנתרקס, ברית המועצות פיתחה את הגורמים המחוללים טולרמיה, דבר כולרה, כמו גם רעלן הבוטולינום, אנדוטוקסינים ומיקוטוקסינים.
מבצע ארז הייתה תוכנית חשאית של הק.ג.ב שתוכננה נגד ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה.
התוכנית מוזכרת בארכיון מיטרוחין בלי הסבר מדוע מבצע ארז לא הופעלה.
התכנית ארכה 13 שנות הכנה (1959–1972) ונועדה לשבש את אספקת החשמל של ארצות הברית באופן חמור.
תוכנן כי אנשי הק.ג.ב יהרסו:
סכרים הידרואלקטריים ענקיים - וכתוצאה מכך אובדן החשמל לכל מדינת ניו יורק ולכל האזורים הסמוכים לסכרים
בתי זיקוק נפט וצינורות נפט בין ארצות הברית לקנדה.
שתילת חומרי נפץ בנמל ניו יורק (במסגרת מבצע פנדורה).
המבצע החל עם תחנת אוטווה בשנת 1959. המבצע כלל סיור מפורט ביותר של בתי זיקוק נפט וצינורות גז ברחבי קנדה מקולומביה הבריטית למונטריאול.
כל אחד מהיעדים הפוטנציאליים צולם מכמה זוויות וזוהו הנקודות הפגיעות בו.
בנוסף, דרכי הגישה המתאימות ביותר לפעולות חבלה יחד עם דרכי המילוט הטובות ביותר, הותוו בקפידה על מפות קטנות.
לא ידוע מה הייתה הסיבה לאי יישומו בפועל של המבצע.
מבצע אסקארי היה מבצע צבאי בשנת 1983 באנגולה על ידי כוחות ההגנה של דרום אפריקה במהלך מלחמת הגבול של דרום אפריקה.
ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (סוואפו) הגביר בראשית שנות השמונים את המתקפות שלו על דרום מערב אפריקה (כיום נמיביה) מאנגולה, כאשר הוא נהנה מתמיכה של כוחות השחרור העממיים של אנגולה (פאפלה) אשר אפשרה לארגון להתבסס קרוב לגבול עם דרום אפריקה, סיפקה לו ציוד ופרסה עליו מטרית הגנה.
התוצאה של הגברת ההתקפות הובילה לעליה באבדות של כוחות הביטחון של דרום אפריקה, אשר עלו מ-61 הרוגים ב-1981 ל-69 הרוגים ב-1983. בנוסף סוואפו ניסה לעורר את האוכלוסייה השחורה בדרום מערב אפריקה להתמרד כנגד השלטון הדרום אפריקני.
כדי להתמודד עם ההתקפות ועם החשש ממרד כללי ממשלת דרום אפריקה נאלצה להציב מספר רב של כוחות ביחס של 8 אנשי כוח הביטחון למורד אחד.
ההשפעות הכלכליות והחברתיות-פוליטיות של התוכנית הזאת על דרום אפריקה היו ניכרות.
משיכת כוח אדם רב משוק העבודה והעלות הכספית של החזקת כוח האדם בצבא גרמה לממשלת דרום אפריקה לאמץ גישה התקפתית במקום הגנתית כדי להתמודד עם המצב.
להשיג ולשמור על עליונות אווירת על אזור קאהאמה מולונדו-קובלאי.
למנוע את הרחבת יכולות ההגנה האווירית של האויב באזורי מולונדו-קווייט-קוובלאי.
הרחב את מאנסקין (פעולות לילה באימפלה) צפונית לקו 150 ק"מ.
עדיפות להתקפות משותפות על יעדי סוואפו על פני הכוחות המזוינים העממיים לשחרור אנגולה.
התכנון לאסקארי הוגש ובוצע במטה העשרי באושקטי כאשר בריגדיר גנרל יוברט מתכנן את פעולת כוחות היבשה ואל"ם ר.ש.
לורד מתכנן את הפעילות האווירית.
מתחילתה התוכנית הייתה תוכנית משותפת, כאשר המעורבות האווירית הייתה תמיכה ביעדי כוחות הקרקע.
המטרה הכוללת של המבצע הייתה "למנוע חדירת כוחות מיוחדים של סוואפו לדרום".
המבצע היה צריך להתחיל בנובמבר 1983.
המבצע תוכנן לפי ההנחיות הבאות:
יש לעצור את האויב מבחוץ.
יש לבצע סיורי עומק על תחילת המבצע.
יש למנוע בצורה מוחלטת חדירה של טרוריסטים לדרום מערב אפריקה.
שלב 1: סיור עמוק על ידי כוחות מיוחדים ואחריו התקפת כוחות אוויר על בסיסי "טייפון" / "הר געש" קרוב ללובנגו בין ה -1 בנובמבר וה- 30 בדצמבר.
שלב 2: סיור / כיתור של קאהאמה, מולונדו וקובלאי מה- 16 בנובמבר עד אמצע ינואר 1983. המטרה היא לחתוך את התקשורת של האויב ואת הקווים הלוגיסטיים באזור העמוק ולהטיל אימה על הכוחות האנגוליים עד כדי כך שהם ייסוגו.
שלב 3: להקים אזור נשלט ממערב לנהר קונן, דרך קוויטבה, מופה, וינטיקט, מזרחה דרך לונדה, עד תחילת פברואר 1984.
שלב 4: העצירה הסופית של הפלישה, באופן פנימי במידת הצורך.
התוכנית אושרה על ידי המטה הכללי מלבד מספר שינויים שהוכנסו לתוכנית האווירית.
כוחות ההגנה של דרום אפריקה
מפקד מבצע - בריגדיר גנרל יופ יוברט
כוח המשימה רנטגן - קומנדנט גרט ואן זיל / קומנדנט אפ ואן ליל / קומנדנט וולגמוד
שלוש פלוגות חי"ר ממוכן - מקבוצת הקרב ה-31 (מחטיבה 3 ו- 8)
פלוגת רכבים משוריינים - מחטיבת השירות המיוחד
כוח המשימה ויקטור - קומנדנט ואן גריילינג
פלוגת חי"ר ממוכן - מחטיבת החי"ר הראשונה
פלוגת חי"ר ממוכן - מחטיבת דה לה ריי
פלוגת רכבים משוריינים - מהגדוד מווריבייה ומהגדוד מולופו
משימת כוח המשימה אכו - קומנדנט אדי וילייון
ארבע פלוגות חי"ר ממוכן - מחטיבה 32
פלוגת חי"ר ממוכן - מחטיבת החי"ר הרביעית
ארבעה מחלקות של חי"ר ממוכן - מחטיבה 202
שני מחלקות של חי"ר ממוכן - מחטיבת החי"ר השביעית
המבצע התחיל בהפצצה מוצלחת של חיל האוויר הדרום אפריקני על מרכז ההדרכה של סוואפו מחוץ ללובנגו.
מחצית מן הפצצות התפוצצו כאשר הגיעו לקרקע כאשר המחצית השנייה היו עם פתיל השהיה לחצי שעה.
כוחות הקרקע התחילו בבפלישה לאחר מתקפה ארטילרית על העיירות קוויט ומולונדו.
כוח רנטגן עזב את צ'אנגונגו ב-11 בדצמבר כשהמטרה הראשונה שלו בקוויטבה שנלקחה ב-12 בדצמבר ללא לחימה מכיוון שהכוחות שחנו בה נמלטו עקב ההפצצות.
שני טנקים של פאפלה הועברו דרומה ממולונדו לכיוון קווייט, אך הותקפו על ידי מטוסי מירז של דרום אפריקה אשר הצליחו להשמיד טנק אחד בזמן שהשני הצליח להימלט.
כוח רנטגן עבר דרומה מערבה לקאהמה.
החטיבה השנייה של פאפלה התבצרה בעמדות מבוצרות בסביבות העיירה הקטנה קאהמה, מצפון ומדרום לנהר Caculuvar.
באזור היה שדה תעופה צבאי ועמדת רדאר ולמרות מאמצים דרום אפריקנים הם לא הצליחו לשתק את המתקן מהאוויר.
כוח המשימה רנטגן נשלח לתקוף החטיבה השנייה של פאפלה, על ידי גששים והפצצות ארטילריה.
צוותי סיור היו אמורים לקצץ את הקווים הלוגיסטיים של פאפלה בין קאהמה לצ'יבמבה, בעוד שחיל האוויר ביצע תקיפות נגד יעדים מזוהים בגבול ההגנה של העיירה.
התוצאות המשולבות של פעולות אלה היו פגיע קשה והטלת אימה גדולה על הכוחות של פאפלה וסוואפו עד שחלקים מהם התחילו להימלט מקאהמה.
הכוחות הדרום אפריקנים הצליחו לאיים על הסוללות נגד מטוסים שהגנו על שדה התעופה ואף לתפוס מספר מהם אבל כוחות פאפלה הצליחו להעביר את רובם הרחק מן הדרום אפריקנים ולשמור עליהם פעילים.
למרות ההצלחות הראשוניות הכוחות בקאהמה החזיקו מעמד כנגד ההתקפה הדרום אפריקנית והמטה הכללי של פאפלה שלח טור משוריין של טנקי T-55 כדי להדוף את הדרום אפריקנים.
אומנם כוחות דרום אפריקנים חמושים בנגמ"ש ראטל 90 הצליחו להדוף את הטור המשוריין אבל הכוח הדרום אפריקני נכשל לתפוס את העיירה ושדה התעופה וב- 31 בדצמבר התקבלה בפרטוריה, עקב לחץ בין-לאומי, החלטה להסיג את הכוח המשימה רנטגן מקאהמה ולהפנות אותו לקואבלאי כדי לסייע לכוח המשימה ויקטור.
כוח טנגו נשלח אל העיירה מולודנו כדי לנטרל את החטיבה ה-19 של פאפלה שחנתה שם עם כוח משוריין.
החטיבה ה-19, עקב ההפצצות הדרום אפריקניות שלחו כוחות סיור כדי להבין את מצב וכאשר הבינו שכוחות דרום אפריקנים מתקדמים לכיוונם הם התחילו להפציץ את כוח טנגו עם סוללות ארטלריה.
כוח טנגו נאלץ עקב הארטלריה הכבדה לסגת והתוכנית לקחת את מולונדו נכשלה ובתחילת ינואר התקבלה החלטה פוליטית לסיים את החלק הזה של מבצע אסקארי.
תפקידו של צוות מאני היה להונות את האויב מהיכן תגיע המתקפה האמיתית.
היעד של צוות מאני היה העיירה קאיונדו.
צוות מאני התקדם מרונדו לכיוון קאיונדו, שם החל לחקור את הגנות העיירות בתקווה, כפי שהתוכנן, להפחיד את חיילים של החטיבה ה-53 לברוח מהעיירה.
ב-18 בדצמבר 1983 אחד הסיורים שהתקרב יותר מדי אל העיירה התגלה וקרב התפתח.
במהלך הקרב נהרגו חמישה חיילים דרם אפריקנים ונשבה חייל אחד, הכוח של פאפלה תפס גם 13 מקלעים קלים, 3 רובים, 3 מכשירי רדיו ומרגמה של 60 מ"מ.
בתום הלחימה בינואר, התקפות האוויר והקרקע לא הצליחו לעקור את פאפלה מקאיונדו.
החייל שנשבה הוחלף ב-23 במאי 1984 בתמורה ל-30 שבויים אנגולים וקובני אחד.
על כוח ויקטור הוטל על לחפש ולהשמיד את מחנה סוואפו וחטיבת פאפלה בקואוולאי ובסביבתה.
הם עברו ממונגואה לקואוולאי והחיפושים אחר עמדות האויב החלו.
ב-28 בדצמבר התקבלה החלטה לסיים את מבצע אסקארי עד 31 בדצמבר, עקב כך כוח ויקטור קיבל פקודה לתקוף מחנה מוגן ומוקף מוקשים של סוואפו כמה קילומטרים צפונית-מזרחית לקואוולאי.
לאחר תחילת ההתקפה הותקף כוח ויקטור על ידי טנקי פאפלה מקובלאי שהגיעו להגנת המחנה.
ההתקפה נעדפה על ידי כוח משוריין קל דרום אפריקני.
האויב התחפר במקומו ועל כוח ויקטור הוטל אז לתקוף את קואוולאי מצפון-מזרח.
התקפה זו נמשכה במזג אוויר גרוע, אשר הובילה להצפת נהרות באזור, לתוך שדות מוקשים מוכנים של האויב ונגד עמדות המאוישות בתותחי א"א 23 מ"מ המגובים בטנקים.
בקרב החיילים הדרום אפריקנים הייתה התמרמרות אשר הובילה לעצירת ההתקפה על ידי מפקד כוח ויקטור אשר דרש תגבורת כדי לחדש את ההתקפה.
בריגדיר יוברט קיבל החלטה לתגבר את כוח המשימה ויקטור להתקפה סופית על קואוולאי.
כוח רנטגן הגיע עייף מאוד לקואוולאי ב -3 בינואר, כדי לתגבר את כוח ויקטור, לאחר שבילה 16 שעות בצעדה מקאהמה.
המפקד ואן ליל לקח על עצמו את הפיקוד על כוח ויקטור מגריילינג לתקיפה המשותפת שתוכננה ל -4 בינואר ונאלץ להתמודד עם "תסיסה" נוספת בשורות כוח ויקטור.
עקב יירוט של תישדרות של הכוחות בקואוולאי שבקשו תגבורת תוכנית התקיפה שונתה, כוח ויקטור יתקוף את קואוולאי מדרום ורנטגן ממזרח.
בשעות אחר הצהריים של ה-3 בינואר הותקפו עמדות פאפלה בסביבות קואוולאי על ידי חיל האוויר הדרום אפריקני בשני גלים.
הגל הראשון כלל 10 אימפלות ו- 4 מפציצים קנברה ואילו הגל השני כלל מטוסי תקיפה אימפלה.
מטרת פשיטות ההפצצה הייתה להשמיד את הארטילריה של פאפלה ואת התותחים נגד מטוסים שישמשו כנשק נגד טנקים.
ההפצצה הדרום אפריקנית השמידה כ- 75% מהמטרות שלה.
ב- 4 בינואר, בסביבות השעה 8 בבוקר, החלה המתקפה הדרום אפריקנית בתמיכת ארטילריה.
נגמשי"ם נאלצו לחצות שדות מוקשים כדי להגיע לעמדות האויב ונסוגו לעיתים קרובות כאשר נתקלו בעמדות מוסתרות של נשק נגד טנקים.
הארטילריה הדרום אפריקנית נתמכה על ידי מסוק ששימש בתפקיד צופה, שהוטס על ידי קפטן קרל אלברטס, שזכה בצלב הכבוד על כך שנידב את עצמו כפיתיון לזיהוי עמדות.
פאפלה פתחה בהתקפת נגד עם עשרה טנקי T-55 שהצליחו להשמיד נגמ"ש דרום אפריקני ולהרוג שישה אנשים, אך בסופו של דבר הטנקים הונסו על ידי ארטילריה ולבסוף נהרסו על ידי רטל 90 אחר הצהריים.
במהלך ההתקפה סגן אלכסנדר מקאסקיל זכה במדליה על כך שניסה לחלץ אנשים מהנגמ"ש שהושמד.
לטוראי מתיו ג'וזף פישר הוענק צלב הכבוד על כך שחילץ חייל פצוע אנוש במהלך ההתקדמות לקואוולאי.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות, מרבית עמדות האויב היו בידי הכוחות הדרום אפריקנים שכוחות פאפלה שנותרו נמלטו צפונה.
מוקדם יותר על צוות הקרב הד ויקטור הוטל על פינוי עמדות סוואפו מצפון לקואוולאי ודרומית לטקמוטטה.
בהתקפה זאת, בניגוד לפקודות, נכבשה טקאמוטטה על ידי הד ויקטור ב-24 בדצמבר.
לאחר ההתקפה הסופית על קואוולאי ב-3 בינואר 1984, צוות הקרב הד ויקטור שימש כקבוצת חסימה כנגד כוחות האויב שנמלטו מקואוולאי.
כוחות האויב הנסוגים מקואוולאי ברחו לעבר העיירה ב-5 בינואר רק כדי להיות מותקפים על ידי הד ויקטור.
צוות נ"ט נותק אז מכוח טנגו כדי לתמוך בהד ויקטור שהותקף על ידי טנקי T-54, שהיגעו באיחור לקרב בגלל בעיות לוגיסטיות.
הפעילות נמשכת באזור טקמוטטה, כאשר כל היחידות חזרו לדרום אפריקה עד ה 13–15 בינואר.
לכוחות השחרור העממיים של אנגולה היו 426 הרוגים ו- 3 שבויים, לארגון העם של דרום-מערב אפריקה היו 45 הרוגים ו- 11 שבויים, ואילו לקובנים היו 5 הרוגים ושבוי אחד.
לכוחות ההגנה של דרום אפריקה היו 21 הרוגים בקרב וארבע שנהרגו בתאונות.
65 פצועים בקרב, 18 פצועים מתאונות ו- 11 פצועים מתאונות דרכים.
כוחות ההגנה של דרום אפריקה תפסו ציוד צבאי רב מידי כוחות השחרור העממיים של אנגולה.
המבצע היה הצלחה צבאית הגדולה, התוכניות של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה שובשו בצורה רצינית וציוד רב אשר היה אמור לשמש בפשיטות שלו נפל לידי דרום אפריקה.
מבצע אל-אנפאל היה מבצע צבאי, שהובילה ממשלת הבעת' העיראקית בשלהי מלחמת איראן–עיראק, בין השנים 1986–1989, נגד הכורדים בצפון המדינה.
למבצע היו שתי מטרות מרכזיות: האחת, דיכוי קבוצות המורדים הכורדים ושאיפתם לביסוס אוטונומיה לאומית כורדית.
השנייה, המשך תהליך שיערוב האוכלוסייה שהחל ממשל הבעת' עוד באמצע שנות ה-70. מי שהיה אמון על ניהול המבצע היה עלי חסן אל-מג'יד, זאת בהוראת בן דודו, נשיא עיראק סדאם חוסיין.
במהלך הלחימה, ועל רקע השימוש הנרחב שעשה בנשק כימי, קיבל אל-מג'יד את הכינוי "עלי הכימי".
שם הקוד שניתן למבצע, "אל-אנפאל" (מילולית: השלל) מקורו בסורת אל-אנפאל הסורה השמינית בקוראן, העוסקת בדיני חלוקת שלל במלחמה והוא מספק מעין "בסיס מוסרי-חוקי" לצעדים שנקטו על-ידי המשטר.
המבצע כלל שימוש נרחב בנשק כימי, הפצצות ארטילריות, לוחמת גרילה בהרים ושינוע של קהילות כורדיות שלמות למחנות ריכוז שנבנו על-ידי המשטר.
תושבים כורדים רבים גורשו מבתיהם במהלך הלחימה, רבים נוספים נהרגו, ביניהם מורדים כורדים, וכן עשרות אלפי אזרחים בהם נשים וילדים.
מספר מדויק של ההרוגים אינו בנמצא אך לפי הערכות שונות מספרם נע בין 150,000–200,000. נוסף אליהם ניתן למנות 100,000 נעדרים.
המבצע מהווה מרכיב חשוב בזיכרון הקולקטיבי ובזהות הכורדית בעיראק, וגורמים שונים משורות הכורדים בעיראק פעלו משך שנים לקבל הכרה במבצע כרצח עם שביצע בהם המשטר.
לימים הכירו נורווגיה, דרום קוריאה ובריטניה באירועים כרצח עם.
במשך שנים התנהל בין איראן לעיראק סכסוך על חלוקת משאבי הטבע והגבולות החוצצים ביניהן.
סכסוך זה ביסס את התמיכה והחסות האיראנית במורדים הכורדים בעיראק.
בשנת 1975 הסתיים הסכסוך משחתמו שתי המדינות על הסכם שלום.
אחד התנאים שהציבה עיראק לחתימת ההסכם היה התחייבות איראנית לסיום התמיכה בכורדים.
ואכן כך היה: בתוך 48 שעות מרגע חתימת ההסכם, חזרה בה איראן בהצהרה פומבית מהתמיכה בכורדים, דבר שהותיר את האחרונים מוחלשים וחסרי חסות.
באותה השנה, קמה בדמשק מפלגה כורדית חדשה – PUK (האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן), שהיוותה בתחילת דרכה איום אסטרטגי עבור מפלגת ה-KDP (המפלגה הדמוקרטית הכורדית) הוותיקה בניסיונה ליצור מכנה משותף כורדי רחב.
מלחמת איראן–עיראק ב-1980 זימנה שינוי ביחסים בין השתיים, כאשר כחלק מחיפוש אחר תמיכה מגורמים חיצוניים, כרתה ה-PUK ברית עם איראן, וזו הצליחה לתווך בינה לבין ה-KDP.
עבור הממשל העיראקי ניצחון איראני במלחמה נתפס כאיום קיומי.
לפיכך נצטייר גידול האוכלוסין הכורדי, כמו גם היתכנותה של ברית משולשת PUK-KDP-איראן כאיום מרכזי, וכורדיסטן העיראקית נתפסה כ"עקב אכילס" של ההגנה הצבאית.
הממשל גיבש מהלך נגד בדמות "מבצע טיהור".
המבצע נועד לנקות את עיראק מאוכלוסייה כורדית ולהמשיך את תהליך השיערוב שהחל המשטר בשנות ה-70, ובמסגרתו שונעה אוכלוסייה ערבית לאזורים עשירים במשאבי טבע, ונבנו שכונות מגורים ערביות על-ידי המשטר.
ב-29 במרץ 1987 פרסם סדאם חוסיין את צו 160 של מועצת הפיקוד המהפכנית, שהורה על מינוי בן דודו, עלי חסן אל-מג'יד, למפקד הלשכה הצפונית של הבעת' והפקיד בידיו את הובלת מבצע הטיהור.
זאת מתוך ניסיון ליצור חברה עיראקית הומוגנית, ללא כורדים.
גם במסע הדיכוי של 1986 פעל המשטר באופן דומה, כאשר האסטרטגיה שגובשה כללה שני היבטים מרכזיים: זריעת הרס באזורי אספקת המזון והמחסה של תושבי הצפון הכורדים, במטרה להפוך את כפריהם לכאלה שאינם ראויים למחיה או מאפשרים אותה.
וכן, פגיעה במורדים הכורדים ובמשפחותיהם.
עד הקיץ של 1987 הצליחו כוחות הבעת' להחריב את מרבית הכפרים ששכנו בשפלה, ליד דרכים מרכזיות וסביב עיירות בשליטת הממשל.
עם זאת, הם עדיין התקשו בהגעה לכפרים שבעמקים הגבוהים יותר, ולפיכך הכריז הממשל על אזורים אלו כ"אסורים", ומנע כל כניסה ויציאה מהם ואליהם.
מטרת הכרזה זו הייתה הרעבת תושבי הכפרים, כמו גם אילוצם לעזוב את השטח בשל ההתקפות האוויריות שהתרחשו על בסיס יומיומי.
אולם, פעולות אלו כשלו בהשגת מטרתן והאוכלוסייה המקומית למדה להתאים את אופי מחייתה לתנאים החדשים – לחיות הרחק מבתיה, לעבוד את האדמה ביום ולישון במערות בלילה.
לאור זאת, ניסה הממשל לנקוט באפיק פעולה נוסף, ובאוקטובר 1987 נערך מפקד אוכלוסין בעיראק.
הצו הממשלתי קבע כי כורדים שלא ייקחו חלק במפקד לא יהיו עוד אזרחים עיראקים.
עבור אלה שעדיין חיו באזורים "האסורים" הדרך היחידה להשתתף במפקד הייתה לרשום את עצמם ב"מוג'מעאת", מעין מחנות עקורים או עיירות שיתופיות שבהן שוכנו אלה שהורחקו מכפריהם במהלך מבצעי הרס קודמים.
פגיעה במורדים ובמשפחותיהם התקיימה באמצעות לוחמת גרילה בכפרים ומתקפות נרחבות של ארטילריה ונשק כימי שהתעצמו עם התפתחות המערכה.
החומרים הכימיים, ביניהם גז חרדל וגז עצבים, הושלכו באמצעות פצצות ממטוסים ומסוקים של חיל האוויר העיראקי והוביל להריגתם של כורדים רבים.
לאחר הריגת התושבים נבזזו הכפרים ונהרסו על-ידי כוחות הצבא ועל-ידי הג'חש; יחידות כורדים שהוקמו על-ידי המשטר העיראקי בשנות ה-40 במהלך מרד בארזאני, ועם השנים הפכו למשתפי פעולה עיקריים עם המשטר בפעולותיו נגד האוכלוסייה הכורדית.
במהלך מבצע אל-אנפאל שיחקו הג'חש תפקיד כפול בלחימה; מחד, הובילו את הממשל לכפרים כורדיים חדשים וסיפקו לו אמל"ח, כך יכלו להתחמק מלחימה בחזית המלחמה מול איראן, וכן זכו בשלל האוכלוסייה שנרצחה.
מנגד היו ג'וחוש שהפסיקו את שיתוף הפעולה עם הבעת', לקחו חלק במאבק נגד המשטר וסייעו בהצלת חיי כורדים רבים.
התושבים ששרדו חיפשו מחסה וסיוע, אולם המשטר לא פסח גם עליהם; הם חולקו לקבוצות לפי גיל ומין, ועוכבו בבית מעצר של מנהלת הביטחון הכללי.
הגברים נלקחו במשאיות, ומאז הוגדרו כנעדרים וככל הנראה הוצאו להורג.
נשים וילדים ששרדו הושלכו על גדות נהר, והושארו לנפשן.
פעולות אלו יבססו עצמן כדפוס נפוץ במהלך השנה שלאחר מכן.
בסך הכל הרסו הכוחות שפעלו תחת אל-מג'יד 703 כפרים במהלך שנת 1987, ו-4000 לערך במהלך המבצע כולו.
תושבי הכפרים עברו לאזורים בשליטת הפשמרגה או הועברו למתחמים ממשלתיים בצפון עיראק ובמרכזה.
המעבר לאזורים בשליטת פשמרגה אפשר למשטר לתרץ את צעדיו מאוחר יותר, כניסיון להתגונן מפני היווצרות בסיס לגיוס כורדים נוספים לפשמרגה.
נהוג לחלק את המבצע לשמונה שלבים, כשכל שלב מציב כמטרה מעוז כורדי אחר בצפון המדינה.
הפגיעות באביב 1988: הפעם הראשונה שהמונח "אנפאל" היה בשימוש רשמי על-ידי הצבא העיראקי ועל-ידי מפלגת הבעת' היה במהלך המערכה הצבאית שהחלה ב-23 בפברואר 1988. המערכה כללה מתקפה על כפרי עמק ג'לפי בהרי דרום-מזרח כורדיסטן העיראקית, שהיו מעוזים חשובים של PUK.
האזור הוגדר כ"שטח אסור" על-ידי ממשלת עיראק ותושביו היו רגילים להפצצה קבועה הן על-ידי כוחות רגליים והן על-ידי ארטילריה.
מפלגת הבעת' הפעילה כוחות קרקעיים, חיל אוויר, את משמר הרפובליקה וכלי נשק כימיים כדי להטיל מצור על הכפרים.
דבר זה הוביל לתנועת פליטים לאזור סולימאניה ולאיראן, ולמותם של מאות פשמרגה ואזרחים.
זמן קצר לאחר מכן תקפו חיילים עיראקים את העיירה חלבג'ה בנשק כימי.
חלבג'ה היא עיירה הקרובה לגבול איראן וזמן רב הייתה מעוז של פשמרגה של PUK.
הכוחות העיראקיים שמו להם את האזור כמטרה ב-1987, כאשר הלחימה ביטאה בעיניהם מעין נקמה על תמיכת אזרחי האזור בפשמרגה.
חשיבותו האסטרטגית של האזור התבססה בעיקר על קרבתו לאגם דרבנדיח'אן, שהיה מקור משמעותי לאספקת המים לבגדאד.
ב-13 במרץ ניסו האיראנים לכבוש את האזור, ואילו ב-16 במרץ פתח המשטר העיראקי גם הוא בתקיפות אוויריות והפצצות כימיות במטרה להשיג את השליטה באזור.
בין 4000–7000 קורבנות נהרגו במהלך התקיפה על חלבג'ה.
ארגוני זכויות האדם מחזיקים בשמות של כ־3,200 הרוגים נכון להיום.
הניצולים הועברו לאיראן, שם טופלו בזריקות אטרופין.
חלבג'ה הושארה תחת שליטה איראנית דה פקטו, ונלקחה על-ידי העיראקים רק בשלבים מאוחרים יותר של המבצע.
חשיבות ההפצצה בחלבג'ה טמונה בין היתר בכך שמשכה את תשומת הלב הבינלאומית ואת הסיקור התקשורתי אל אזור האסון.
מתקפה זו נתפסה כמהלך חריג במבצע, שכן, היא הייתה המתקפה הכימית ההרסנית ביותר עד אז, נתקיימה במהלכה פגיעה מאסיבית באוכלוסייה אזרחית ונזרע הרס רב כל כך, עד כי יש הטוענים שהיא עשויה להיחשב כפשע נגד האנושות.
נוסף על כך היא כוונה לעיר.
במקור, התמקדו תוכניות אל-אנפאל בפגיעה באוכלוסייה הכפרית, מה שלא תאם את ההפצצה בחלבג'ה.
לאור האמור, יש הסבורים כי ההתייחסות למתקפה על חלבג'ה צריכה להיעשות בנפרד מההתייחסות ליתר המבצע, כפעולה עצמאית.
שלב קצר יותר מקודמו, התנהל בין 22 במרץ לבין 1 באפריל 1988. בשלב זה המשטר התמקד במחוז קארא דאג ולא פגע באזרחים שברחו, כך רבים מהם מצאו מקלט זמני באזור סולימאניה ובכפרים לצידי הדרכים המהירות.
אלו שברחו לסולימאניה הצליחו להינצל ברובם, אך אלו שברחו ליתר הכפרים נחשפו על-ידי המשטר.
שלב זה התקיים בין 7 לבין 20 באפריל 1988, והתמקד במחוז גרמיאן, שהיה מעוז השליטה של ה-PUK.
שני מאפיינים ייחדו את הלחימה בשלב זה מהאחרים; האחד הוא המעורבות המוגברת של האזרחים בהגנה על הכפר.
אחד מתושבי קאני קאדר ששרד את התופת תיאר: "הפשמרגה ציוו על כל משפחה לקנות נשק [...] זה היה כמו חוק והתושבים הסכימו עם זה כיוון שזה היה נראה להם הכרחי.
האזרחים החמושים הצטרפו לפשמרגה בהגנה על הכפרים".
אף על פי שהתמיכה המקומית הייתה נרחבת, לא היה בה כדי לבלום את המשטר, דבר שגרם לאזרחים לחשוב שאין טעם להמשיך להתעקש.
המונים הועברו למחנות הריכוז, וחלק משמעותי מתוכם עבר מבחירה; מתוך תמימות ואמונה בדברי המשטר, ובגלל החנינה שהובטחה לאותם אלו שיעברו למחנות.
המאפיין הייחודי השני היה שנוסף על הרג הגברים, הרג המשטר גם נשים וילדים.
ייתכן כי הסיבה לכך הוא חשש הבעת' מתמיכת יושבי אזור זה ביצירת צבא פשמרגה - שהרי מבין כל האזורים שנתקפו עד אז, רק כאן ניכר שיתוף פעולה ממשי בין האזרחים לבין הפשמרגה.
התקיים בין 3 לבין 8 במאי 1988. האזור בו התמקד המשטר בשלב זה היה נהר הזאבּ הקטן שהצבא מיהר לכבוש מחשש מהשתלטות איראן על מפרץ אל-פאו שממוקם בדרום-מזרח עיראק.
כיבוש האזור על-ידי הצבא היה קשה, דבר שניכר בנזקים באזורים המיושבים סביב הזאב.
האזרחים שחיו באזור ברחו לאזורים הסמוכים.
התקיימו בין 15 במאי לבין 16 באוגוסט 1988 והתמקדו באזור הרי ראוואנדוז, שקלאווה ובעמק באליסאן, שבאותה תקופה היו מאוכלסים בדלילות יחסית.
לפיכך מטרתו המרכזית של המשטר לא הייתה לשנע אזרחים למחנות, אלא דווקא לדחוק בפשמרגה להגיע לחלקו הצפוני של האזור, שם יהיו לוחמים בשליטת הצבא הממשלתי, וכך האזור יתרוקן לחלוטין.
הדלילות ביישוב הכורדי באזור נבעה בין היתר מצעדים שנקט המשטר נגד כורדים באזור עוד בטרם 1980, כחלק מתהליך השערוב.
התמיכה שקיבלו הפשמרגה מהאוכלוסייה מהקומית חיזקה את מעמדם והם לא היו מוטרדים לגבי ביטחון האזרחים כמו בשלבים שקדמו לכך.
לאור הלחימה הכורדית העיקשת באזורים אלו התקשה המשטר בתקיפה ובהשגת שליטה מחודשת עליהם, והוא נאלץ לתקוף פעמיים לפני שנראו תוצאות בשטח.
זו הסיבה שחלק זה בלחימה נתפס כשני שלבים נפרדים – שישי ושביעי.
האיראנים ביקשו לסיים את המלחמה, אולם זה נגד את בריתם עם ה-KDP וה-PUK לפיה אין על צד אחד לעצור את הלחימה מבלי הסכמה של האחרים.
התקיים לאחר הסכם הפסקת האש בין איראן ועיראק.
שלב זה התמקד באזור של בהדינאן שנמצא בגבולה הצפוני של עיראק.
מאחר שהמלחמה בין איראן לעיראק כבר הסתיימה באותה עת, הצבא נשלח לכבוש שטחים.
מה שבידל את שלב זה מקודמיו היה שניתנה לתושבי המקומות הנכבשים האפשרות לחתום על הסכם שלום, בו הם מתחייבים לא לאפשר לפשמרגה להיכנס לכפריהם, מהלך שבזכותו ניצלו כפרים רבים מהרס.
עם זאת, הסכמים אלו לא כללו אזורים בשליטת KDP, בהם היו פשמרגה חמושים רבים.
למעלה מ-200,000 כוחות נשלחו על-ידי אל-מג'יד ללחום באזורים אלו (אזורי KDP שלא נכללו בהסכמים), במטרה ללחום במקומות רבים במקביל.
אסטרטגיה זו הובילה להיווצרות גל פליטים רחב.
גם במקרה זה, בדומה לגל הפליטים שנוצר לאחר המתקפה בחלבג'ה התעניינה שוב התקשורת הבינלאומית בסיקור האירוע.
במהלך המבצע הותקפו ונהרסו 4000 כפרים כורדים לערך, כ-100,000 אזרחים כורדים מוגדרים עד היום כנעדרים ובין 150,000–200,000 כורדים נהרגו.
הגזים הרעילים שבהם נעשה שימוש וביניהם גז חרדל, גז עצבים מסוג GB טבון או סארין, הוסיפו לפגוע בתנאי המחיה ובצאצאים הכורדים גם שנים לאחר מכן.
ממחקר שערכה פרופ' כריסטין גוסדן, גנטיקאית מאוניברסיטת ליברפול שחקרה את ההשפעות הביולוגיות של ההפצצה בחלבג'ה עולה כי גם עשור לאחר האסון, נותרו בעיות נשימה, בעיות עיניים, מחלות עור, בעיות נוירו-פסיכיאטריות, סרטן, הפרעות מולדות, אי פוריות, הפלות, ולידות שקטות, אצל הניצולים וצאצאיהם.
מקורו של שם הקוד שניתן למבצע על-ידי ממשלת הבעת' – "אל-אנפאל" – בסורה השמינית בקוראן, סורת "אל-אנפאל" (מילולית: השלל), העוסקת בדיני חלוקת השלל לאחר קרב בדר בשנת 624. הפרק הקוראני מסביר כי מוסלמים יכולים לקחת נכסים וטובין של כופרים, לאחר רציחתם.
בכך, השם שנבחר למעשה נותן מעין משנה תוקף מוסרי-חוקי לצעדים שננקטו נגד הכורדים כמו גם ללקיחת שללם על-ידי הממשל במהלך המבצע.
לאור חשיבותו של מבצע אל-אנפאל בזיכרון הקולקטיבי הכורדי, ולאחר הצלחת המרד הכורדי ב-1991 והיווצרות החבל הכורדי האוטונומי בצפון עיראק בעקבות כך, הפך בניין "אמנה סוראקה" (מילולית: הכלא האדום) שנבנה עם עליית סדאם חוסיין לשלטון ושימש כמרכז מעצר של הבעת', למוזיאון ואתר הנצחה כורדי.
בתקופת הבעת' היווה הבניין מרכז פעילות של כוחות הביטחון העיראקיים.
הוא שימש למעצר אויבי המדינה העיראקית, ואותם אלו שהובאו למקום הזה היו נתונים לעינויים.
כיום, מבקרים במוזיאון יכולים לסייר במתחם הכולל גלריה לאמנות, קולנוע, ארכיון ואולם פעילויות בנוסף לאולמות המנציחים את רצח העם באנפאל ומכילים אוספי בגדים, שטיחים כורדיים, ופריטים תרבותיים נוספים.
בגלגולו החדש כאנדרטה כורדית לאומית, משרת "אמנה סוראקה" עיצוב של טריטוריה לאומית ומסייע ביצירת אומה כורדית דרך קשר לשורשים אתניים משותפים וטרגדיה לאומית משותפת – מבצע אל-אנפאל.
כיום המוזיאון נתמך במשאבים מהאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (PUK) כמו כן, ה-KRG קבע יום זיכרון כורדי לאומי לקורבנות מבצע אל-אנפאל ב-14 באפריל בכל שנה.
לפרטים המלאים על מבצע אל-אנפאל ועל השימוש בנשק כימי לקח זמן להגיע ליתר העולם.
עשרים ניסיונות מוקדמים לחקור את השימוש בנשק כימי סוכלו במידה רבה על-ידי ממשלות עיראק וטורקיה.
בשטחי שתי המדינות חיו קהילות כורדיות שנאבקו למען שחרור לאומי, והמתקפות הכימיות היוו פתרון נוח להשתקתן.
האו"ם התבקש על-ידי 13 מדינות לחקור את ההאשמות, אך סירובן של טורקיה ועיראק לציית לא איפשרו להמשיך גם בחקירות אלו.
כיום מתנהל דיון לגבי כוונת השלטון מאחורי מבצע אל-אנפאל, ולגבי הגדרתו כרצח עם.
יש הסבורים כי צעדי השלטון היו רק ניסיון להתגונן מתוך חשש להפסיד לאיראן תחת היווצרות ברית איראן-KDP - PUK כך גם המשטר עצמו, כפי שהשתמע ממשפטו של סדאם חוסיין ב-2003, הסביר כי מעשיו נועדו לשם התגוננות, ובוצעו נגד אוכלוסייה כורדית לוחמת, ונגד חיילים איראנים בלבד בעוד שאזרחים לא סומנו כמטרות.
את המתקפה על חלבג'ה הציג המשטר כמהלך שנועד לפגוע בחיילים האיראניים בלבד.
מנגד יש הסבורים לאור כל העדויות על אלימות מסיבית נגד אוכלוסייה אזרחית, שימוש נרחב בנשק כימי, והתנכלות לקבוצה זו, שלדבריהם נעשתה על רקע אתני, מוכיחה כי על אירועי אל-אנפאל להיות מוגדרים כרצח עם.
נורווגיה, בריטניה ודרום קוריאה הכירו במבצע כרצח עם.
ארצות הברית, לעומת זאת, סירבה ועודנה מסרבת, להאמין לשימוש העיראקי בנשק כימי וטענה כי אין שום ראיות המצביעות על כך שאיראן אינה אחראית, או לפחות אחראית במשותף להתקפות.
בתגובה לפנייתו של מסעוד בארזאני לאו"ם למנוע תקיפות כימיות נוספות, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 620 ב-26 באוגוסט 1988 שגינתה את השימוש בנשק כימי.
פעולת אסקורט הייתה פעולת חבלה ימית של צוללי שייטת 13 כנגד טורפדות מצריות במפרץ סואץ.
המבצע עבר בהצלחה והטורפדות הוצאו משימוש.
בדרך חזרה הופעל מטען חבלה להשמדה עצמית באחד מכלי השיט ושלושה לוחמים נהרגו.
בעקבות הפשיטה על האי גרין העלו המצרים שתי טרפדות דגם P-183 לצפון מפרץ סואץ.
הן היו חמושות בטורפדו 21 אינץ ושני תותחים דו-קניים 25 מ"מ כל אחת.
הטרפדות התמקמו מערבית לרס סודר וביצעו סיורים בשטח.
הואיל והן סיכנו את מבצע הנחיתה הוחלט בצה"ל לטבע אותן.
והמשימה הוטלה על יחידת החזירים של שייטת 13. בתכנון נקבע כי לוחמי שייטת 13 יצמידו מוקשי עלוקה לקוער של הטרפדות.
שלאחר פיצוצם יוציאו את הטרפדות משימוש ואף יטביעום.
המבצע התארגן ביחידה 838 ברס סודר.
החל בתצפית לעבר חוף המפרץ.
ראש ענף מודיעין ראובן אשכנזי ישב מול המכ"ם ועקב אחרי תנועת הטרפדות.
הכוונה לאתר את הטרפדות בעגינה.
אותרו מכליות בעגינה ונקבעה לחזירים גזרת חיפוש.
בחזיר הראשון היו: מפקד כח הצוללים – רס"ן , נהג – רב-סמל אריה יצחק, מוביל הצוללים , צולל חבלן – רב-סמל .
רס"ל אריה יצחק נשאר בחוף בגיחה הראשונה כלוחם עתודה.
בחזיר השני היו: מפקד - אלדד דינור, נהג - שלמה אסיף, מוביל הצוללים – עמי איילון, צולל חבלן – אבישי בן יוסף.
עמי איילון היה בתהליך הבראה מפציעתו ב התאמן ושיפר את הכושר הגופני והיה מוכן לפעולה.
גדי קרול שימש כצולל עתודה ונמצא בחפ"ק.
על זוג הצרעות הגוררות פיקד רס"ן אמנון בן-ציון מפקד יחידה 838 בצרעה השנייה פיקד סגן ג'וני אשוח.
בליל 5 בספטמבר 1969 יצאו החזירים בגרירה על ידי ספינות הצרעה עד מרכז המפרץ, משם המשיכו בהפלגה בציפה מינימלית.
הם גילו את הטרפדות כשהן בסיור זורקות מטעני נפץ ויורות בתותחים.
בהערכה שסיכויי ההצלחה נמוכים חזרו לחוף המזרחי.
לאחר מנוחה ותיקון תקלות יצאו שוב בליל 7 בספטמבר בהקדמת לוח הזמנים בשעה.
התנועה במצב ציפה מינימלית הייתה ארוכה יותר מאי פעם.
כשהתקרבו נראתה בראס סאדאת, מכלית מוארת.
החזירים התפצלו דינור סרק את הצד המזרחי של המכלית וגילה את שתי הטרפדות המצריות בעגינה.
התקרב למרחק של כ-200 מטר וצלל לקרקעית.
משם כיוון את הצוללים אל הטרפדות.
עמי איילון ואבישי בן יוסף התקרבו בצלילה עד לטרפדות.
המוקש לא נדבק לדפנות העץ, ולפיכך עמי הדביק אותו במגנט לציר המדחף.
את המוקש השני הוא חיבר בחרטום הטרפדת בהפעלת בורג חודר.
לאחר מכן עברו לטרפדת השנייה והדביקו מוקש לציר המדחף ואף הפעילו את מנגנון אי ההורדה.
השניים חזרו לחזיר שחיכה על הקרקעית והחלו בתנועה חזרה.
הם הגיעו לחוף בשעה 3 לפנות בוקר.
החזיר עם רפי מילוא חיפש את הטרפדות בציפה מינימלית ממערב למכלית.
הוא קיבל הודעה בקשר שהמטרות נמצאות דרום מערבה ואכן זיהה את הטרפדות.
אריה יצחק הנחית את החזיר לקרקעית בעומק כ-11 מטר קרוב מאוד לטרפדות.
הצוללים הגיעו לטרפדות וראו את המוקשים שהדביקו קודמיהם.
הם הרכיבו את מוקשי העלוקה קרוב למרכז הטרפדת והפעילו את מנגנוני אי הורדה.
הצוללים חזרו והחזיר החל בתנועה לרס סודר.
רפי מילוא העביר דיווח על ביצוע מוצלח.
משם החלה הפלגה שלווה ומהירה.
בשעה 02:15 נשמע פיצוץ חזק.
המחשבה הייתה שאלה הטרפדות המצריות שחובלו.
אך לא היה קשר עם החזיר של מילוא.
במהלך הנסיגה פעל מעצמו מנגנון ההשמדה עצמית.
כנראה בשל חדירת מים למנגנון ההשמדה העצמית וכתוצאה מכך נהרגו 3 לוחמים: רב-סרן , סגן , רב-סמל )
הלוחם אריה יצחק קרא לחבריו, שלמה אשל ועודד ניר ענו לו רפי מילוא לא ענה.
עם הזמן גם אשל וניר אמרו לו שישחה לחוף ויביא עזרה.
אריה שחה בכוחותיו האחרונים עד קרבת החוף עשה התזות מים והצליח להתגלות על ידי מטוס קל.
בעקבות הגילוי הגיע מסוק עם רופא השייטת ד"ר שמעון סלווין וגם עמי איילון וגדי קרול.
הרופא רצה לפנות את אריה יצחק מייד לבית החולים.
אך אריה דרש להמתין עם חילוצו והפנה את המסוק לחילוץ חבריו.
גדי קרול העלה את גופותיהם למסוק.
בשעה 3:10, התפוצצו המוקשים תחת אחת הטרפדות וזמן קצר אחר כך התפוצצו המוקשים בטרפדת השנייה.
למחרת ב-9 בספטמבר יצא לדרך מבצע רביב.
התגובה של הנשיא המצרי גמאל עבדול נאצר הייתה הדחת מפקד הצי ומפקד הצבא המצרי.
התגובה התייחסה לפעילות הישראלית הכוללת את מבצע רביב שבא בעקבות פעולת אסקורט.
זאב אלמוג ואריה עידן, עטלפים בים האדום, פעולות הקומנדו הימי במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, הוצאה לאור משרד הביטחון, 2007.
אמנון בן-ציון, סיפורו של לוחם, זכרונות חייל וקצין בשייטת 13, הוצאת אחיטל, 2022, עמ' 225.
שלמה אסיף (ביגלר), בדרך שלי, הוצאת דוקו - ביגרפיה וספרי הנצחה, מאי 2022, עמ' 60–77.
מבצע אתגר היה מבצע של חיל האוויר הישראלי שנערך במלחמת ההתשה, ב-18 ביולי 1970, לשם השמדת סוללות טילי קרקע-אוויר ממערב לתעלת סואץ.
בתחילת 1970 הקימה ברית המועצות מערך הגנה אווירית צפוף, של טילי קרקע-אוויר ותותחי נ"מ, ממערב לתעלת סואץ, כמענה לעליונות האווירית של חיל האוויר הישראלי.
מבצע אתגר היה מבצע גדול של חיל האוויר הישראלי לפגיעה בסוללות טילים.
המבצע תוכנן נגד שבע סוללות של טילי SA-2 רגיל ומשופר.
מתכנני המבצע לא ידעו שבאותו אזור הוצבו גם שלוש סוללות של טילי SA-3 המתקדמים יותר.
המטוסים התוקפים צוידו בפודי לוחמה אלקטרונית (ל"א) חדישים מתוצרת ארצות הברית, שכונתה בישראל "אפונה ריחנית" ונועדה לשבש טילי קרקע-אוויר שישוגרו לעברם.
במבצע, שנערך ב-18 ביולי 1970 השתתפו 18 מטוסי F-4 פנטום, בהובלת מפקד טייסת 201, שמואל חץ, ומפקד טייסת 69, אביהו בן-נון.
על היציאה לטיסה זו סיפר הנווט מנחם עיני: "רפי הר-לב, מפקד הבסיס, התנגד בתוקף שחץ ואני נטוס יחד באותו מטוס.
'כל הידע התאורטי והמבצעי של הטייסת נמצא אצלכם', הוא אמר לנו.
'מה יהיה אם יקרה לכם משהו?"
בהתאם להנחיית מומחי ל"א של חיל האוויר האמריקאי ניתנה לטייסים הוראה לטוס במבנה שנקרא "Pod Formation" - טיסה ישרה ואופקית בגובה רב ובמרחקים מדויקים בין המטוסים, גם כשנורים טילים לעברם (בניגוד לנוהל של פתיחת תמרוני התחמקות).
יפתח ספקטור, מפקד טייסת 101, פקפק בסיכויי הצלחתו של נוהל זה, וניסה לשכנע את חץ, ערב המבצע, שלא להסכים למבצע זה, אך חץ לא קיבל את עצתו.
התקיפה נועדה לשעה 12:40. עם התקרבות המטוסים ליעד נורו לעברם טילי SA-3 שפגעו בשני המובילים.
במטוסו של חץ הנווט מנחם עיני הצליח לפלוט עצמו ונפל בשבי כשהוא פצוע קשה, אך שמואל חץ נהרג.
מטוסם של אביהו בן-נון ונווטו שאול לוי נפגע אף הוא, אך הצליח לנחות נחיתת אונס בבסיס רפידים (בח"א 3).
יתר המטוסים המשיכו במשימה והצליחו לפגוע בסוללות הטילים.
התברר שמערכות הל"א שבהן צוידו המטוסים נועדו להתגוננות מפני טילי SA-2, אך לא הועילו מול טילי SA-3.
מבצע ארנון (במקור: מבצע זרעי קיץ) היה מבצע חילוץ של מערכת הביטחון הישראלית שנערך ב-8 ביוני 2024, במהלכו חולצו ארבעת החטופים הישראלים נועה ארגמני, אלמוג מאיר ג'אן, אנדריי קוזלוב ושלומי זיו שהוחזקו במחנה הפליטים נוסייראת ברצועת עזה על ידי חמאס.
ב-11:00 בבוקר פשטו כוחות שב"כ וימ"מ ויחידת הניוד המטכ"לית במקביל על שני מבנים במחנה, בגיבוי אש חיפוי של צה"ל, ושחררו את ארבעת החטופים אשר נחטפו במהלך הטבח בפסטיבל נובה.
במהלך המבצע התקיימו חילופי אש כבדים בין הכוחות הישראלים לבין מחבלים, במהלכם נפצע אנושות מפקד צוות ולוחם הימ"מ פקד ארנון זְמוֹרָה, שהיה חלק מכוח הפריצה הראשון.
זמורה מת מפצעיו בבית החולים, והועלה לדרגת רב־פקד לאחר פטירתו.
דובר צה"ל אמר כי "יותר מ-100 נהרגו – בהם מחבלים ואזרחים שחמאס השתמש בהם כמגן אנושי".
הארבעה נחטפו על ידי חמאס לרצועת עזה מפסטיבל "נובה" ב-7 באוקטובר.
כבר באותו בוקר פורסם תיעוד החטיפה של נועה ארגמני, אשר הכה גלים בעולם, והפך לסמל המזוהה ביותר עם החטיפה עבור צרכני החדשות הזרים.
במהלך הלחימה, פורסמו סרטונים נוספים שבהם הופיעה ארגמני, וכן קלטת שמע בה הושמע קולה בלבד.
לאחר שחרורם סיפרו החטופים כי במהלך שהותם בשבי צפו בשידורי טלוויזיה ורדיו ישראליים, ושאבו תקווה מן ההפגנות למען שחרורם.
הם סיפרו כי עברו התעללות רגשית ושטיפת מוח כשהמחבלים הכריחו אותם לקרוא בקוראן וללמוד פסקי הלכה מוסלמיים.
פרופ' איתי פסח שטיפל בארבעת החטופים סיפר כי הם סבלו מהתעללות נפשית ופיזית לאורך זמן ממושך.
לאחר החילוץ, סיפרה ארגמני כי שהתה זמן מה בשבי עם שני חטופים נוספים, יוסי שרעבי ואיתי סבירסקי.
שרעבי נהרג בשבי, ככל הנראה במהלך תקיפה של חיל האוויר, וסבירסקי נרצח על ידי שוביו כמה ימים לאחר מכן.
לדברי ארגמני, עמדה בסכנת מוות כשטיל פגע בבית בו שהתה.
לאורך התקופה הועברה בין ארבע דירות, ולא הוחזקה במנהרות.
המקום ממנו חולצה הייתה דירה פרטית של משפחה עשירה.
מעת לעת יצאה ארגמני להתאוורר בחוץ, כשהיא מחופשת לאישה ערבייה בלבוש אסלאמי מסורתי.
רק לעיתים רחוקות מאוד זכתה להתקלח.
במהלך השהות בשבי למדה ערבית, והיא מבינה ומדברת היטב את השפה.
אלמוג מאיר ג'אן שהה במשך כל תקופת השבי עם שלומי ואנדריי והם היו מאוחדים.
מספר שבועות לפני החילוץ, ב-22 במאי, הוסרט על ידי חמאס כשציין את יום הולדתו בשבי, אולם הסרטון לא פורסם.
אנדריי קוזלוב סיפר כי החזיק יומן וכתב במחברתו שורה מדי יום.
הוא הוסיף כי למד עברית במהלך השבי בזכות שיחות עם החטופים האחרים.
אנדריי הוחזק כבול במשך חודשיים, תחילה עם ידיים מאחורי הגב, ובהמשך מלפנים.
בתקופה זו קיבל אוכל דל, שהסתכם בשישה תמרים ביום או חצי פיתה.
לאחר מכן הם הועברו בין מספר דירות, בהן סבל מהתעללות רגשית, טרור פסיכולוגי והתעללות פיזית.
הדירה ממנה חולצו הייתה של עבדאללה אל-ג'מאל, עיתונאי עצמאי, ושל אביו הרופא.
אל-ג'מאל, אביו ואשתו נהרגו במבצע החילוץ.
עד המבצע, כבש צה"ל במהלך מלחמת חרבות ברזל את מרבית רצועת עזה, אולם טרם פעל באופן יסודי במחנה נוסייראת.
מסדרון נצרים מצפון למחנה הפך, בהכוונת צה"ל, לנתיב התעבורה ראשי כדי לנתק את העיר עזה משאר חלקי הרצועה.
ב-12 במאי ישראל קיבלה מידע מודיעיני שארבעת החטופים מוחזקים במחנה הפליטים נוסיראת.
המודיעין הישראלי ניסה לאתר את המיקום המדויק.
כוחות היחידה המבצעית של שירות הביטחון הכללי נכנסו מסוערבים למחנה, כאשר התחזו לשתי משפחות שנמלטות מהלחימה ברפיח ומחפשות דירה במקום.
הם הגיעו בשני כלי רכב מלאים רהיטים ישנים, והצליחו לשכור דירה גדולה ברחוב בו הוחזקה ארגמני.
צוות המסתערבים כלל גם לוחמות סמויות לבושות עבאיה וחיג'אב.
הצוות התחלק לשתי קבוצות קטנות, וביקשו לאמת את מיקום החטופים.
ב-31 במאי הצליחו לאתר את מיקומם המדויק.
התגלה כי הם מוחזקים בשני מבנים נפרדים באותו אזור, כשנועה ארגמני הוחזקה בקומה הראשונה של אחד מהמבנים, והשלושה האחרים בבניין אחר.
לאחר האימות המודיעין מיפה את המבנים שבהם החטופים החוזקו.
בהמשך נבנתה עם הימ"מ תוכנית חילוץ, 28 לוחמי ימ"מ תרגלו פשיטה על מודלים המדמים את הבתים שבהם הוחזקו החטופים.
אחת המורכבויות הייתה פריצה בשני מוקדים במקביל.
החשש היה שהמחבלים באחת הזירות יוציאו להורג את החטופים שבידיהם, אם יבינו את המתרחש בזירה השנייה.
שישה ימים טרם המבצע הפעולה אושרה על ידי קבינט המלחמה.
צה"ל החל, תוך שמירה על מעטה סודיות ומידור, בפעולות הכנת השטח ודרכי הגישה לכוח המחלץ.
מאות לוחמי חטיבת הצנחנים מגדודים 101, 202, וחטיבה 7 של חיל השריון ביצעו פעולות חישוף בנתיבי הכניסה לנוסייראת, תוך לחימה במחבלי חמאס מגדוד דיר אל-בלח על מנת לפתוח את השטח ולהכניס ללחימה את כוחות הימ"מ והשב"כ.
בליל 5 ביוני המסתערבים הונחו לעזוב את המחנה, כשארבע לוחמים אחרים נשארו בשטח לתצפת שהחטופים לא מועברים למבנה אחר.
בבוקר שבת פיקדו על המבצע הרמטכ"ל הרצי הלוי וראש שב"כ רונן בר בחפ"ק משותף.
לפי דיווחים פלסטיניים, הלוחמים נכנסו למחנה הפליטים על גבי משאיות אזרחיות.
חלק מהכוח היה מסוערב והתחזה לעקורים מרפיח.
סביב השעה 11:00 בבוקר ניתנה הפקודה "פעל", להתחיל במבצע.
הכוחות פרצו בו זמנית לשני מבנים שבמרחק 200 מטר זה מזה.
באחד הוחזקה נועה ארגמני, ובשני הוחזקו אלמוג מאיר ג'אן, אנדריי קוזלוב ושלומי זיו.
הם הוחזקו באזור השוק של מחנה הפליטים נוסייראת, בסביבה אזרחית ששימשה כמגן אנושי.
פעולת החילוץ כללה הסחות דעת והונאות.
רדיו חמאס דיווח כי חיילים כיתרו בית ספר צפונית למחנה הפליטים, וחמאס טען כי "כוח מיוחד ישראלי הסתנן למרכז שוק נוסייראת".
המחבלים לא ציפו לפעולת חילוץ לאור יום.
לאור זאת הוזרמו לסביבה כוחות ישראליים גדולים אשר הגיעו אל החטופים במהירות תוך הפתעה מוחלטת.
כל זאת לצד מעטפת אש שהמטיר צה"ל והעסיקה את מחבלי חמאס.
הפריצה לדירה שבה הוחזקה נועה, בקומה הראשונה, נעשתה באופן מהיר והיא חולצה תוך שש דקות.
צוות ימ"מ פשט על המבנה, חיסל את המחבלים שהשגיחו עליה, וחילץ אותה במהירות.
כוחות הימ"מ והשב"כ, יחד עם נועה ארגמני, חברו לכוחות צה"ל והעבירו אותה למסוק אשר הטיס אותה ארצה.
לעומת זאת, שלושת החטופים האחרים הוחזקו בקומה השלישית של מבנה אחר, ומהלך מבצע השחרור שלהם הסתבך.
הצוות התפצל כאשר חלק מלוחמיו נכנסו בסולם לחדר בו ישנו החטופים.
במקביל, שאר הכוחות עלו לדירה ממדרגות הבניין בכניסה הראשית.
הצוות המחלץ נתקל באש כבדה בתוך המבנה ומחוצה לו, הכוחות הישראלים הופתעו מכמות המחבלים שהמתינו להם.
ההנחה היא שהם הגיעו שעות קודם לכן כדי לתגבר את האבטחה על החטופים.
במהלך חילופי אש נהרג לוחם הימ"מ פקד ארנון זמורה.
ב-11:15 התקבלה הקריאה "היהלומים בידינו".
הכוחות, שנשאו את זמורה על אלונקה, הובילו את החטופים למשאית שחיכתה להם בלב נוסייראת.
אולם הפעולה שנעשתה לאור יום, ובלב מחנה פליטים הומה אדם, עוררה מהומה רבתי.
חמאס החזיק מאות מחבלים חמושים מסביב, אשר רדפו אחרי הכוחות המחלצים.
הם ירו שני טילי RPG לעבר המשאית, והסבו נזק לתיבת ההילוכים שהשבית את המשאית.
כמו כן צמיגי המשאית נוקבו באש העזה שירו המחבלים.
המחבלים ניסו לפגוע שוב במשאית באמצעות RPG, אך כטב"מים של צה"ל חיסלו אותם שניות לפני הירי.
בינתיים, לוחמי הימ"מ חילצו את החטופים מהמשאית לעבר מבנה סמוך.
בשעה 11:50 הגיעו אחרוני הכוחות הישראליים לקו החוף, והעבירו את החטופים למסוקים של חיל האוויר.
החטופים נחתו בישראל במצב רפואי תקין, והועברו להמשך בדיקות רפואיות במרכז הרפואי שיבא – תל השומר.
בשעה 13:33 הותר לפרסום כי צה"ל, שב"כ והמשטרה, במאמץ משולב, שחררו את ארבעת החטופים הישראלים.
בערב הובאה נועה ארגמני לבית החולים איכילוב, שם נפגשה עם אמה, אשר נמצאת על ערש דווי.
אלמוג מאיר ג'אן נתבשר כי אביו, אשר סבל מבעיות בריאות, נפטר כמה שעות לפני החילוץ.
בנוסף נגרם הרס רב באזור הפעולה.
ב-27 בספטמבר 2025 הרגו צה"ל ושב"כ את מחמד אחמד יוסף אלג'מל, מחבל מארגון הטרור חמאס שהרג את זמורה.
מבצע החילוץ נקרא במערכת הביטחון "זרעי קיץ".
בעקבות מותו במבצע של פקד ארנון זְמוֹרָה, לוחם הימ"מ ומפקד הכוח שחילץ את שלושת החטופים במבנה השני, סוכם על ידי הרמטכ"ל ומפקד הימ"מ כי המבצע ייקרא על שמו "מבצע ארנון".
זמורה הועלה לדרגת רב-פקד לאחר מותו.
בישראל התקבלה הידיעה בשמחה גדולה ובדמעות התרגשות באולפני החדשות.
ברחובות פרצו חגיגות ספונטניות, כולל בקרב ישראלים שתיירו במדינות אחרות ובקהילות יהודיות בעולם.
מנהיגי העולם המערבי נתנו את ברכתם.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ונשיא צרפת עמנואל מקרון שיבחו את חילוץ בני הערובה.
מדינות נוספות ובהן גרמניה, אוסטריה, הולנד ופולין בירכו על המבצע המוצלח.
מנגד, מצרים, איראן ונורווגיה גינו את המבצע.
שר החוץ של האיחוד האירופי, ז'וזפ בורל, זעם על הרג האזרחים בעזה במבצע חילוץ החטופים, וכינה אותו "טבח מחריד, מרחץ דמים".
כלי התקשורת העולמיים חגגו את שובם של החטופים, ובהם העיתונים "הגרדיאן" הבריטי, "לה מונד" הצרפתי, והעיתונים האמריקאים "וול סטריט ג'ורנל", "הוושינגטון פוסט" ו"הניו יורק טיימס".
ערוץ הטלוויזיה "CNN" פתח בסיקור נרחב מרגע פרסום החדשות.
לטענת משרד ההסברה של חמאס, 274 פלסטינים, בהם 64 ילדים ונערים, 57 נשים ו-37 מבוגרים נהרגו במסגרת המבצע.
דובר הזרוע הצבאית אבו עוביידה הכריז כי המבצע גרם למותם של חטופים ישראלים אחרים, אם כי לטענות אלו לא התקבל אימות.
לאחר החילוץ נשא דברים יעקב ארגמני, אביה של נועה, בסרטון שהופץ על ידי דובר צה"ל.
בדבריו המקוריים הודה בין היתר לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, אך בדובר צה"ל השמיטו את ההתייחסות לביידן.
ב-11 ביוני הביע האו"ם חשש מפני פשעי מלחמה שייתכן שבוצעו במהלך המבצע.
מבצע איקארוס הייתה תוכנית פלישה של גרמניה הנאצית לאיסלנד.
התוכנית לא יצא לפועל מכיוון שאיסלנד נכבשה על ידי הבריטים במהלך מבצע קלשון ב-1940. התוכנית הגרמנית לא מומשה בשל הסיכון שבכישלון המבצע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה דנמרק הייתה מדינה נייטרלית, ואיסלנד, שהייתה מדינת חסות של ממלכת דנמרק, גם לא לקחה חלק במלחמת העולם הראשונה.
בנספר דיונים לפני תחילת מלחמת העולם השנייה עלה הרעיון של פלישה גרמנית לאיסלנד.
עם זאת, הסיכוי להצלחה בהינתן בעליונות הימית הצרפתית-הבריטית בים הצפוני הוביל לכך שההיתכנות לביצוע הפלישה היא נמוכה.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1939, החלו דיונים נוספים בנוגע לאינטרסים הגרמנים באיסלנד וברצון לפלוש לאי.
על פי עדות שנתן ולטר ורלימונט לאחר המלחמה, מטרת הגרמנים הייתה לבנות לאחר הפלישה בסיס לצוללות שיפעלו באוקיינוס האטלנטי לאחר כיבוש האי..
ב-9 באפריל 1940 פתחו הכוחות הגרמניים במבצע וסריבונג, בו פלשו לדנמרק ונורווגיה.
מטרופולין דנמרק נכבשה במהירות ונכנעה באותו יום לאחר שש שעות של לחימה, בעוד שהנורווגים ובעלות הברית הצליחו לשרוד את יוני 1940, אז נכנעו לכוחות הכיבוש הנאצים.
ב-13 באפריל, תוך כדי הלחימה בנוורוגיה, כבשו הגרמנים את איי פארו (שאז היו שטח אוטונומי תחת ממלכת דנמרק) ב"מבצע לנטיין".
במאי 1940, הציעו בעלות הברית לאיסלנד להצטרף לברית בתמורה להבטחה להגן על האי, אך איסלנד סירבה והבריטים החלו במבצע קלשון לכיבוש האי.
כשנודע לקנצלר גרמניה, אדולף היטלר על הכיבוש הבריטי של איסלנד ולאחר שהסתיימה המערכה על נרוויק (שנחשבת לאחרונה במערכות הכיבוש של גרמניה הנאצית בנורווגיה), הורה היטלר על קידום תוכנית פלישה לאיסלנד בשם "מבצע איקרוס".
תוכנית הפלישה הימית לאיסלנד כללה שימוש בספינות ברמן, שנחשבות למהירות במיוחד והיו מסוגלות לעבור במהירות את המעבר מטרומסה בנורווגיה הכבושה ועד לאיסלנד וזאת תוך פחות משלושה ימים.
צי הפלישה תוכנן להיות מלווה על ידי קבוצת ספינות קרב הכוללות בין היתר את סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו.
עם זאת, הספינה שרנהורסט יצא מכלל שירות למספר חודשים לאחר שנפגעה מטורפדו במבצע יונו.
גם גנייזנאו נפגעה קשות מטורפדו שנורה על ידי צוללת בריטית, ונזקקה לתיקונים ארוכים, שנמשכו עד סוף שנת 1940. בעקבות ריתחוק הספינות ואי-היכולת להשתמש בהם, הגרמנים יכלו להשתמש רק בשייטת אחת וארבע משחתות לביצוע הפעולה.
הגרמנים תכננו שבפלישה האווירית ייקחו חלק כ-5,000 חיילים מדיוויזיית ההרים השנייה.
קבוצת קרב זו כבר פעלה ושירתה בטרומסו.
על פי תוכנית המבצע, הכוח היה אמור לכלול בין היתר גדוד לוחמים אמפיבים, מספר סוללות ארטילריה חופית וגדוד נ"מ.
כוח הפלישה היה אמור להיות בפיקודו של גנרל לוטננט ארווין אנגלברכט שהיה מפקד הדיוויזיה ה-163.
החיילים היו אמורים לנחות באקוריירי שבצפון האי ובבירה רייקיאוויק במערב האי.
אתרי נחיתה פוטנציאליים אחרים היו סייד'יספיורד'ור במזרח האי.
הכוחות היו מצוידים היטב, כך שניתן היה לכבוש את האי במהירות באמצעות רשת הכבישים של האי.
התוכנית הגרמנית חזתה את הכיבוש המוחלט של האי, לצד ההכרעה של חיל המצב הבריטי שלו תוך עד ארבעה ימים מתחילת הפלישה ההערכה של צוות הצי הגרמני הייתה שהזמן הטוב ביותר להשיק את הפלישה היה לאחר ספטמבר 1940, כאשר הלילות התארכו והקלו על היכולת לבצע את פעולות התכנון לפלישה בחשאיות.
לא אנשי הקריגסמרינה ולא אנשי הלופטוואפה התלהבו ממבצע איקרוס.
בנוסף לכך, לדברי מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג, היכולת האווירית של גרמניה מוגבלת מאוד באיסלנד ופלישה באמצעות שימוש בכוחות חיל האוויר תיאפשר רק במידה ויוקמו באי מסלולי נחיתה והמראה (מסלולים שלא היו קיימים בעת תכנון המבצע).
בפגישה עם היטלר ב-20 ביוני 1940, ההערכה הפסימית של רדר לגבי היתכנות התוכנית הובילה לביטולה.
עם זאת, היטלר חזר על רעיון הפלישה לאיסלנד ב-1942 והגיב בזעם כאשר התגלה כי בעלות הברית בנו בסיסים אווירים באי לאחר שהובטח לו שזה לא אפשרי.
היטלר הציע לפרוס כוחות מיוחדים כדי לפשוט על האי, אם כי רעיון זה לא יצא לפועל ונשכח בשנית.
מבצע אנטון היה הכיבוש הצבאי של צרפת של וישי שבוצע על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית ב-11 נובמבר 1942. הדבר סימן את סוף עצמאותו של משטר וישי ואת פירוק צבאו (צבא שביתת הנשק המוגבל מאוד), אך הוא המשיך את קיומו כממשלת בובות בצרפת הכבושה.
אחת הפעולות האחרונות של הכוחות המזוינים של וישי לפני פירוקם הייתה הטבעת אוניות הצי הצרפתי בטולון למניעת נפילתן לידי מדינות הציר.
תוכנית גרמנית לכיבוש צרפת של וישי גובשה בדצמבר 1940 תחת שם הקוד מבצע אטילה (על שם אטילה ההוני).
הייתה זו תוכנית לכיבוש צרפת של וישי על ידי צבא גרמניה הנאצית.
המבצע נוסח כהוראת מלחמה מס.
19 ונחתם על ידי היטלר ב-10 בדצמבר 1940. התוכנית נועדה למקרה שהצרפתים יצטרפו מחדש לבעלות הברית או של איום מצד בעלות הברית על דרום צרפת.
היבט חשוב בפקודה היה לכידת הצי הצרפתי ומניעת עריקתו לצד בעלות הברית.
מבצע אנטון היה עדכון למבצע אטילה המקורי וכלל מעורבות של הצבא המלכותי האיטלקי.
עבור אדולף היטלר, הרעיון להתיר את קיומה של צרפת כעצמאית היה לכאורה האמצעי המעשי היחיד לשלול את השימוש במחוזות צרפת מעבר לים מבעלות הברית.
עם זאת, תחילת מבצע לפיד ב-8 בנובמבר 1942, שללה את הסיבה הזו, במיוחד מאחר שהתברר כי לממשלת וישי אין רצון פוליטי או אמצעים מעשיים למנוע את כניעתן של המחוזות שמעבר לים לכיבוש בעלות הברית.
יתרה מכך, היטלר ידע שהוא לא יכול להסתכן באגף החשוף של צרפת בים התיכון.
לאחר שיחה עם ראש ממשלת צרפת פייר לאוואל, היטלר נתן פקודות לכבוש את קורסיקה ב-11 בנובמבר ואת צרפת של וישי למחרת.
ב-10 בנובמבר 1942, כוחות הציר השלימו הכנותיהם לביצוע מבצע אנטון.
הארמייה הראשונה התקדמה מחוף האוקיינוס האטלנטי, במקביל לגבול ספרד, ואילו הארמייה השביעית התקדמה ממרכז צרפת לעבר וישי וטולון, בפיקודו של הגנרל יוהנס בלסקוביץ.
הארמייה האיטלקית הרביעית כבשה את הריביירה הצרפתית ודיוויזיה איטלקית אחרת נחתה באי קורסיקה.
עד ערב ה-11 בנובמבר הגיעו טנקים גרמניים לחוף הים התיכון.
הגרמנים תכננו את מבצע "לילה" כחלק מהטבעת אוניות הצי הצרפתי בטולון כדי להשתלט על כל הצי הצרפתי שם.
מפקדי הצי הצרפתי הצליחו לעכב את הגרמנים במשא ומתן מספיק זמן כדי להטביע 77 כלי שיט ב-27 בנובמבר, לפני שהגרמנים הספיקו לתפוס אותן.
למרות אכזבת מטה המלחמה הימית הגרמני, היטלר סבר שחיסול הצי הצרפתי במהלך מבצע אנטון היה מוצלח שכן השמדת הצי מנע שימוש בו על ידי שארל דה גול וצי צרפת החופשית.
צרפת של וישי לא התנגדה לכיבוש, והסתפקה בשידור רדיו שטען להפרת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת של 1940 .
ממשלת גרמניה טענה מנגד כי הצרפתים הם שהפרו תחילה את שביתת הנשק בכך שלא עמדו באופן נחוש מול נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה.
צבא צרפת של וישי, בן 50,000 איש, תפס עמדות הגנה סביב טולון, אך נכנע בקלות לנאצים.