tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדפיס השטרות היה הנגיד בן־ציון ליאן וכן הממונים מהשלטון על "מכס הבשר" – אנשי ה"גבלה".
מאחר שהיה מחסור במטבעות קטנים מנחושת, היו מקפידים לתת את העודף בשטרות נייר ולא במטבעות המתכת.
על השטרות היה כיתוב בעברית והסכומים היו מודפסים גם בערבית.
צבעי השטרות היו שונים כדי שגם הלא־יהודים יבחינו בסכום הנקוב.
בינתיים קמו מנפיקי שטרות אחרים, שרבו ביניהם וניסו לפגוע זה בזה, עד כי השלטונות אסרו על הנפקת שטרות נייר.
כמו כן נאסר השימוש במטבע הגרמני של הטמפלרים.
לקראת סוף המאה ה־19 חלו התפתחויות משמעותיות בתחבורה אל העיר.
ב־1869, בימי ראש העיר יוסף אל-ח'אלידי, נסתיימה סלילתו של הכביש הראשון שהתאים לכרכרות וחיבר בין יפו לירושלים והחל שירות דיליז'אנסים, עגלות של כ־10 נוסעים.
ב־1892 נחנך קו הרכבת בין יפו ירושלים שנבנה על ידי קבוצת משקיעים צרפתית בהנהגתו של היזם הירושלמי יוסף נבון.
הייתה זו מסילה של כ־87 קילומטר והיא הונחה בתוואי נחל שורק (בדומה לתוואי ב־2010).
משך הנסיעה ברכבת ארך בין ארבע לשש שעות.
הייתה זו הרכבת ראשונה במזרח התיכון והיא קדמה למסילת הרכבת החיג'אזית.
אליעזר בן־יהודה ראה בבניית הרכבת סמל לניצחון הנאורות ובפרט של תנועת ההשכלה היהודית על הקהילות המסורתיות ששלטו אז בירושלים ושנאבקו במאמציו לתחיית הלשון העברית והתחדשות הלאום העברי ונגד חידושים בכלל.
הוא חידש את המילה 'רכבת' כדי לתאר את הפלא החדש שהגיע לעיר.
בית הדפוס הראשון בירושלים היה של הארמנים שהקימו בית דפוס בירושלים כבר בראשית שנות השלושים של המאה התשע עשרה.
בשנת 1841, הקים ישראל ב"ק, שקודם לכן הקים דפוס בצפת, בית דפוס עברי, אשר היה בית הדפוס העברי הראשון בהיסטוריה של ירושלים.
בשנת 1843 קיבל ישראל ב"ק ממשה מונטיפיורי, שעמו עמד בקשרים עוד בתקופת צפת, מכונת דפוס חדשה.
כמדפיס יהודי יחיד בירושלים של אמצע המאה התשע עשרה החזיק ישראל ב"ק במונופול על הדפוס העברי בעיר.
בראשית שנות ה־60 של המאה השתנה המצב, עם הקמתו של בית דפוס מתחרה על ידי יואל משה סלומון, מיכל הכהן ויחיאל ברי"ל.
השלושה גם הוציאו לאור בבית הדפוס שלהם עיתון בשם "הלבנון".
ב"ק פעל בדרכים שונות על מנת להצר את צעדיהם של מתחריו החדשים; בין היתר, הוא טען שבמעשיהם יש פגיעה הלכתית בחזקתו על הדפוס העברי בעיר ירושלים.
עם או בלי קשר לתחרות זאת מצִדם, ב־1863 החל ב"ק להוציא לאור ביחד עם חתנו ישראל דב פרומקין עיתון בשם "חבצלת".
עקב הלשנה נסגר עיתונו (כמו גם עיתון "הלבנון") בצו השלטון העות'מאני, אך הופיע שוב כעבור מספר שנים והתקיים משך יותר מארבעים שנה.
תנאי התברואה בעיר היו קשים עקב מספר סיבות:
אי סילוק אשפה מתחומי העיר.
חלק מהאשפה נזרק מחוץ לחומות והפך למדרון ענק של עצים וירק.
עד למחצית המאה ה־19 לא היו בתי חולים בעיר.
משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בירושלים הזדעזע מרמת התחלואה הגבוהה ותנאי ההיגיינה והסניטציה הקשים, והחל ליזום הקמת בית חולים בירושלים.
מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, מאחר שראה בה איום חילוני על דרכי החיים המסורתיות ובכוחו הכלכלי כפה את עמדותיו.
רק לאחר שעמד להיפתח בית החולים של המיסיון האנגלי ולמשוך יהודים נזקקים נשברה ההתנגדות.
בקיץ 1844 ימים ספורים לפני מועד פתיחתו הרשמי, נפתח בית החולים החסידי–ספרדי בירושלים שנוהל בידי ד"ר שמעון פרנקל, והיה בית החולים הראשון בירושלים.
לאחר מכן, בשנת 1854, נפתח בית החולים מאיר רוטשילד, בתרומתו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ובחסות ממשלת אוסטריה.
ליד שער ציון הוקצתה שכונה למצורעים, שכללה כ־30 איש שהיו מתחתנים בינם לבין עצמם.
לקראת סוף 1853 הייתה התפרצות חמורה של אבעבועות רוח.
המוסלמים התנגדו לחיסון כאמצעי מניעה ובתוך שלושה שבועות מתו מהמחלה 800 ילדים מוסלמים, בזמן שבקרב היהודים לא דווח על אף מקרה מוות.
ב־1891 נפתח ברחוב יפו בית החולים העירוני (אל-מוסתשספא אל-בלדי), שהיה המוסד הציבורי היחיד שהקים הממשל העות'מאני לשירות התושבים.
ב־1913 הוקם מכון פסטר (ירושלים) שעסק במניעה וטיפול בכלבת, באבעבועות שחורות, במחלות זיהומיות אחרות וייצור חיסונים.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839, מנתה האוכלוסייה היהודית בירושלים 3007 נפש.
באמצע שנות ה־50 העריך הקונסול הבריטי ג'יימס פין שבירושלים ישנם כ־10,000 יהודים.
אולם לפי ד"ר פראנקל, ב־1856 היו בירושלים 5,700 יהודים.
ב־1864 דווח שהיו בירושלים 7738 יהודים.
על פי סקר בריטי משנת 4–1873, אוכלוסייתה הכללית הייתה 20,500 נפש, מתוכם 10,500 יהודים.
על פי מפקד ועד שליחי הקהילות באנגליה, היו בה ב־1876 13,920 יהודים.
ב־1889 דיווח הנוסע הרמן קונדה כי אוכלוסיית ירושלים מונה 35 אלף איש: 22,000 יהודים, 8,000 נוצרים ו־5,000 מוסלמים.
ב־1890 דיווח גם הקונסול הבריטי שמספר היהודים בירושלים הוא למעלה מ־20,000. בשנת 1895 דיווח אברהם משה לונץ שישנם 28,112 יהודים בעיר, 8,748 נוצרים ו־8,560 מוסלמים.
מתוך 17,000 יהודים שישבו בירושלים בשנת 1880 רק 2,000 ישבו בעיר החדשה.
ארתור רופין העריך את אוכלוסיית ירושלים בשנת 1915 בכ־80,000 איש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התמעטה האוכלוסייה בירושלים.
המוסלמים עסקו בדרך כלל במלאכה פשוטה כפועלים שכירי יום, סבלים וחמרים, כמו גם חנוונים קטנים ומוכרי מכולת ובשמים.
היו מספר סוגים של מוסלמים בעיר: סורים ערביים, מהגרים עות'מאנים, מוגרבים, כושים אתיופים והינדים.
כמו כן מוזכרים ה"קדושים" שחיו מקיבוץ נדבות.
לא בלטו זרמים רבים בתוך העדה המוסלמית למעט המוגרבים (הצפון אפריקאים) והמוסלמים ההודים.
הפעילות המיסיונרית הנוצרית הענפה הדאיגה את השלטון העות'מאני אך הוא לא יכול לפעול נגדה ישירות, ולכן טיפח ועודד את העלייה לרגל למסגדי הר הבית ואת הזיארה (ביקור) בעיר לאחר החג'.
הממשל דרבן את כל תושבי הכפרים הסמוכים לעלות לעיר במקביל לצליינים הנוצרים שהגיעו בתקופת חג הפסחא על מנת להראות רוב מוסלמי בעיר.
דתיות הדור הצעיר פחתה עם ביסוס השלטון העות'מאני, שייחס לדת חשיבות פחותה מהשלטון הממלוכי, שעלתה חזרה כתגובת נגד להתגברות הפעילות הנוצרית.
השפה העיקרית בחיי היום יום הייתה הערבית.
מרבית המוסלמים לא ידעו קרוא וכתוב והספרים היו נדירים.
אלה שלמדו קרוא וכתוב עשו זאת באמצעות הקוראן.
טורקית שימשה רק כשפת הפקידים והצבא.
המוסלמים לא גרו בהר הבית מפאת קדושתו אך ניסו להיצמד אליו, דבר שהיה אפשרי רק ממערב וצפון.
כך נוצרה רצועה מוסלמית המקיפה את הר הבית.
ברצועה זו היו גם מבנים פונקציונליים כמסגדים, מדרשות ומבני שלטון.
הרובע המוסלמי הוא הגדול ביותר בירושלים שבין החומות, ומחולק לרבעי משנה: השכונה המוגרבית ליד הכותל המערבי, לב הרובע, ושכונת ביזיתא בפינה הצפון מזרחית של העיר העתיקה מעבר לגיא.
בשל מיקומה של השכונה המוגרבית בין הכותל המערבי לרובע היהודי התפתחו יחסים מתוחים בין היהודים למוגרבים.
היהודים נאלצו לשלם למוגרבים עבור הזכות להתפלל ברחבת הכותל המערבי.
תיאור של שכונת ביזיתא מצייר תמונה של עליבות, הרס ושטחים ריקים עם מטעי זיתים ושדות בור בתוך החומות.
שם התרכזה תעשיית השמן, הסבון והעור.
ברובע היו מספר ח'אנים לאכלוס עולי הרגל בתקופות החגים, בדרך כלל בקרבה לשווקים.
כמו כן היו סבילים ומרחצאות ציבוריים.
במהלך השנים חלה פלישה של יהודים, שחיפשו את הקרבה לכותל, לתוך שכונת המוגרבים, ופלישה של הנוצרים שחיפשו את הקרבה לוויה דולורוזה ללב הרובע המוסלמי.
מדיווחים של נוסעים נוצרים במאה ה־16, עולה כי ליהודים בירושלים כבר היה בתקופה זו רחוב או רובע משלהם.
הקהילה היהודית נחלקה לשני זרמים מרכזיים.
ספרדים, שהיוו את הרוב בעיר במשך רוב התקופה, ואשכנזים, שגורשו מן העיר ב־1720 ורק במאה ה־19 אושר להם מחדש להיכנס לירושלים ולייסד בה באופן רשמי קהילה, הפכו לרוב בסופה.
לכן ייתכן שהיהודים היו האוכלוסייה הגדולה בעיר במאה ה־19. היהודים היו מופלים לרעה, מצבם השתפר מעט לאחר סילוק הכיבוש המצרי עם קבלת חסות בריטית, ועם תרומת פטרונים כמשה מונטיפיורי לשיפור תנאי החיים העלובים בעיר.
במחצית השנייה של התקופה היו היהודים הספרדים מאורגנים באמצעות ועד פקידי קושטא, גוף כלכלי בעיקרו שישב באיסטנבול, תמך כלכלית ביהודי ירושלים וייצג אותם מול השלטון המרכזי.
הגוף המקביל עבור האשכנזים נוסד רק באמצע המאה ה־19 ונקרא ועד הפקידים והאמרכלים.
גלעין הרובע היהודי נקבע באזור בתי הכנסת הספרדים וסביבתם הקרובה.
נשלחו שלוחות לרובע המוסלמי הקרוב לכותל, אך מרכז הכובד לא השתנה.
הרובע היהודי התגבש במקומו המוכר היום כבר במאה ה־15, מפני שהיה אז שטח ריק ומרוחק ממקומות מקודשים לנצרות ולאסלאם.
התרחבות הרובע בוצעה באמצעות יהודים עשירים שקנו חצרות ערבים ושיקמו אותם.
בחצרות אלו השתכנו אשכנזים; וכך נוצרה הפרדה מרחבית בין שני הזרמים.
התחזוקה הנמוכה והזוהמה הן תוצאה של עוני התושבים, הזנחה של בעלי הבתים המוסלמים והוואקפים והכבדת השלטון העוין.
מספר פעולות נעשו על ידי המוסלמים כדי להשפיל את היהודים כמו השארת בית מטבחיים בצמוד לבית הכנסת.
במחצית הראשונה של המאה ה־19 נחתו על הקהילה היהודית בצפת מספר מכות (רעידות אדמה, מגפות, ופרעות כחלק ממרד הפלחים) והיא הצטמצמה מאוד.
חלק מהקהילה ובפרט הפרושים עברו לירושלים והיו לקבוצה בולטת שם.
כך גם חודשה הקהילה האשכנזית בעיר לאחר שהם גורשו ממנה בעקבות חובות שלא שולמו לאחר מות רבי יהודה החסיד בתחילת המאה ה־18. ירושלים הפכה לעיר הגדולה בין ארבע ערי הקודש של אנשי היישוב הישן.
במחצית השנייה של שנות ה־40 חל גידול ניכר במספר היהודים שהגיעו לעיר מרוסיה.
היהודים בדרך כלל לא שהו מחוץ לחומות העיר, אלא אם הלכו בחבורות קטנות אל קבר רחל או חברון.
ביום שישי שלפני חג הפסחא, לא יצאו היהודים מחוץ לרובע היהודי, כדי להימנע מעלבונות ופגיעות מצד הנוצרים הלטינים, היוונים והארמנים, ולעיתים נאלץ הפחה להציב שמירה צבאית בכניסה לרחובותיהם, כדי להגן עליהם מקנאים מוסתים על ידי הכמרים שלהם.
חורף 1853, בזמן מלחמת קרים, היה קשה מאוד וגרם למצוקה בקרב היהודים.
בשל המלחמה, לא הגיעו אליהם כספים רבים של תרומות מקהילות יהודיות בארצות אחרות, ובמיוחד מרוסיה, מה שהביא לגרעון חמור מאוד בכספי התמיכה המיועדים לעניים.
החורף הקשה גרם לשיבוש אספקת המצרכים הדרושים להסקה, וזאת במקביל לרעב קשה שפשה בקרב עניי העיר בתחילת 1854, ממנו סבלו היהודים יותר מכולם.
ברובע היהודי היו המים מעטים, הן בשל הצפיפות בבתים, שבכל אחד מהם התגוררו מספר משפחות, והן בשל חוסר תחזוקת בורות המים על ידי בעלי הבתים המוסלמים.
עקב כך, נאלצו היהודים לקנות מים מהאיכרים, שהיו מביאים אותם ממעיינות סילואן וליפתא.
מצב זה חזר על עצמו גם בסוף 1855. תחת אחד מבתי הכנסת היה "הקדש", מערה הכוללת מערכת חדרים תת־קרקעיים קטנים, בהם התגוררו נשים אלמנות ועניות, שלא הייתה להן זכות ל"חלוקה" ולא היה ביכולתן לשלם עבור שכירות של חדר בבית מגורים ברובע.
האומנים היהודים התקשו בהשגת תעסוקה.
הנוצרים המזרחיים נמנעו ממגע איתם בשל דעות קדומות, ואילו המוסלמים פנו בדרך כלל לאומנים מעדתם.
שיעור התמותה בקרב היהודים העניים היה גדול מאד.
בתקופה העות'מאנית היה קיים בקרב הקהילה הספרדית מנהג של טביעת מטבעות בצורת ריבועים ועליהם המילים העבריות "ביקור חולים".
המטבעות היו בשימוש בשוק היהודי ושימשו כסממן של מעין עצמאות לאומית.
על פי מנהג מסורתי נוסף, קיבלה הקהילה את המפתחות הגדולים של שערי העיר בכל פעם שנפטר סולטאן באיסטנבול, משחה את המפתחות ב"שמן־המשחה" והחזירה אותם לשלטונות.
ארמטה פיירוטי תיאר את הטקס שנערך לאחר מותו של הסולטן עבד אלמג'יד הראשון: "ב־8 ביולי 1861...התייצבו היהודים, בכל גינוני הרשמיות, לפני המושל סוראיה-פחה, וביקשוהו להחזיר לידיהם את מפתחות ירושלים...
סעיד-פחה, גנרל הצבא, בלוויית קציני המטה שלו ואחדים מחברי המועצה, ובעקבותיהם קהל צופים, הלך אל רובע היהודים, מקום שנתקבל על ידי נציגי העם הזה והובל אל בית הרב הראשי...ושם הוגשו לו בפומבי מפתחות העיר....
לאחר מכן הוזמן הפחה להיכנס לחדר האורחים של הרב...
עם שהביע את רוב תודתו, החזיר הרב הראשי את מפתחות העיר לידי הגנרל, ונכבדי היהודים נתלוו אליו בשובו אל מושל העיר".
מנהג זה נעשה תמורת מתנות גדולות למושל המקומי.
על אלה נוספו מגוון היטלים קטנים, ובהם: תשלום למוסלמי עבור השגחה על השחיטה היהודית ומתנות של סוכר ודברים נוספים לראשי המוסלמים בחגיהם.
באותה תקופה עדיין הוחזקה המזבלה של העיר בתוך הרובע היהודי.
אליעזר בן־יהודה ותחיית הלשון העברית
הנוסע האנגלי ג'יימס סילק בקינגהאם, שביקר בירושלים בשנת 1816, מספר שהיהודים ברובע היהודי "משוחחים תמיד בעברית".
הקונסול הבריטי באמצע המאה ה־19, ג'יימס פין, מעיד בספרו כי העברית הייתה לשון חיה בשימוש יומיומי בירושלים, והיא נשמעה בקונסוליה שלו לעיתים קרובות, משום שהיא השפה המשותפת ליהודים מכל העולם הבאים לירושלים.
ב־1881 עלה אליעזר בן־יהודה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בן יהודה סבר כי כדי שהציונות תצליח כתנועה לאומית, על היהודים לאמץ את העברית כלשון דיבור ולהביא לתחייתה של השפה.
ירושלים הייתה מקום מפגש של יהודים מקהילות שונות ושפתם המשותפת הייתה עברית וההגייה הנפוצה, אף בפי האשכנזים בדברם עם שאינם אשכנזים, הייתה ספרדית.
בן יהודה ניסה להפיץ את רעיון הדיבור העברי והנהיג אותו במשפחתו.
הוא החל להדפיס את העיתון העברי "הצבי" ובו הביע את דעותיו.
הוא שקד על מילון השפה העברית (מלאכה שלא השלים) וב־1890 ייסד את ועד הלשון העברית.
מנהיגי היישוב הישן לא ראו בעין יפה את פעילותו של בן־יהודה והוא עורר את חמתם במאמרים הרבים שפרסם נגד הנהגתם, בהם תקף את שמרנותם הדתית והציג את החיים על חשבון כספי החלוקה כשחיתות.
שיא המאבק נגדו היה מאסרו, בעקבות מאמר שפרסם ב"הצבי" ופורש על ידי מתנגדיו כקריאה למרד נגד השלטונות העות'מאניים.
ההצלחה הגדולה של תחיית הלשון התרחשה מחוץ לירושלים, במושבות העלייה הראשונה.
הקונסוליות האירופיות מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות ירושלים במאה ה־19 בזכות הקפיטולציות – זכות שיפוט תחת חסות המדינה הזרה.
הדבר שחרר את הנתינים הזרים מהשיפוט העות'מאני והבטיח למיעוטים חופש דת.
ככל שגברה התלות העות'מאנית במעצמות הוטב מצב הנוצרים, והמקומות הקדושים הועמדו תחת חסות המעצמות.
התנהלה פעילות ענפה של גיוס כספים לאחזקת הכנסיות.
נוכח מאבקי מדינות המערב התחדשו יחסי האיבה בין העדות הנוצריות השונות.
בראשית המאה ה־19 מנתה האוכלוסייה הנוצרית שליש מתושבי העיר, כשהיא מפוצלת לשלוש עדות עיקריות.
שלוש נוספות היו: קופטים, אתיופים וסורים.
ניתנו להם הטבות להתנחלות נרחבת בעיר אך הם לא ניצלו אותן.
על הנוצרים נאסר לבנות כנסיות חדשות או לצלצל בפעמוני כנסייה.
במקום פעמונים השתמשו בנאקוס, לוח־עץ תלוי שמכים עליו בפטיש.
באמצע המאה ה־19 החלו לצלצל בפעמון דרך קבע.
לקראת סוף המאה ה־19 האוכלוסייה הנוצרית גדלה מאוד ועברה במספרה את האוכלוסייה המוסלמית, בעיקר בזכות בניית מוסדות קודש.
הרובע הנוצרי היה מחולק לאזורי משנה שבהם היה רוב דומיננטי לזרמים החשובים.
לשאר הכתות לא היו אזורי משנה.
הנוצרים נהגו להתגודד סמוך לכנסיית הקבר ולוויה דולורוזה, ולכן שם נמצא הרובע.
מרבית המבנים היו בבעלות הקהילה היוונית האורתודוקסית.
התנהל מאבק בין העדות על כנסיית הקבר, שחולקה בין כולם.
הקשר בין הכמרים לעדה היה חלש כיוון שהכמרים ידעו יוונית ולטינית ולא שלטו בערבית.
למרות זאת הם תמכו בקהילה, הקימו בתי ספר, בתי מרקחת ובתי חולים.
עם הזמן הקהילה הגדילה את עושרה ופיתחה שלושה אזורים עיקריים.
העדה הלטינית (הפרנציסקנים) התמחתה בטיפול בעולי רגל, בשטח המנזר נבנה בית ספר, בית מלאכה, בית דפוס ובית יתומים.
לארמנים הייתה אחיזה במנזר ובקתדרלת יעקב הקדוש, הם היו האוכלוסייה השלישית בגודלה.
מושג הרובע הארמני הוא בעל שתי משמעויות.
הראשון, ריכוז ארמנים באזור והימצאות שתי כנסיות ארמניות.
השני, שטח שהיה בעל מערכת שירותים עצמאית ובעל שער פנימי שננעל בלילה שניתק אותו משאר העיר.
"ירושלים של זהב" הוא שיר על ירושלים שחובר והולחן על ידי נעמי שמר, ובוצע במקור בידי שולי נתן.
השיר היה אחד מרגעי השיא בקריירה המוזיקלית של שמר ונחשב לאחד השירים האהובים ביותר בקרב הציבור הישראלי והיהודי העולמי, ובשנת 1998, הוא זכה במקום הראשון במצעד שירי היובל אותו ערך קול ישראל.
השיר הוא גם אחד מהפזמונים הישראליים המפורסמים בעולם כולו, לצד "הללויה" ו"הבה נגילה".
השיר נכתב ביוזמת טדי קולק, שכיהן באותה עת כראש עיריית ירושלים.
קולק ביקש להזמין שיר חדש המוקדש לירושלים, שיוצג בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת תשכ"ז (1967), שנערך במוצאי יום העצמאות בבנייני האומה בירושלים.
לצורך כך פנה לגיל אלדמע, מעורכי הפסטיבל, שהציע את המשוררת נעמי שמר לכתיבת השיר.
שמר היססה תחילה מחשש שלא תוכל ליצור תחת לחץ, אך אלדמע עודד אותה לכתוב רק אם תרגיש השראה.
כעבור זמן קצר שלחה אליו שמר את התווים לשיר "ירושלים של זהב".
שם השיר נלקח מתכשיט המוזכר בספרות חז"ל, עליו הייתה חקוקה תמונת ירושלים.
מילות השיר מתארות את מצב העיר ערב מלחמת ששת הימים, עת הייתה חצויה בחומה שהפרידה בין ישראל לירדן ונודעה כ"".
השיר מתייחס לחוסר הגישה של יהודים אל הר הבית, הכותל המערבי ובית העלמין בהר הזיתים, ומכיל רמזים מקראיים למגילת איכה, כגון "העיר אשר בדד יושבת" ו"איכה יבשו בורות המים".
זיקה זו העניקה לשיר גוון של קינה.
לחן השיר נשען על ניגונים חסידיים ומשלב השפעות של שירי עם בסקיים, וכן זיקה לטעמי המקרא.
מילותיו נושאות השראה משירת תור הזהב של יהדות ספרד, ובהן הדהוד לשירו של רבי יהודה הלוי "ציון הלא תשאלי" במשפט "לכל שירייך אני כינור".
שמר כתבה בתחילה שני בתים בלבד – הפותח ב"אוויר הרים צלול כיין" והשלישי "אך בבואי היום לשיר לך".
בעקבות הערתה של רבקה מיכאלי, כי חסרה התייחסות לעיר העתיקה, הוסיפה שמר את הבית השני, "איכה יבשו בורות המים".
לביצוע השיר נבחרה הזמרת הצעירה שולי נתן, לאחר שבתּה של שמר, ללי, שמעה אותה בתוכנית "תשואות ראשונות" ב"קול ישראל".
אף על פי שמארגני הפסטיבל הסתייגו מהבחירה בזמרת אלמונית, שמר התנתה את השתתפות השיר בכך שנתן תבצע אותו.
"ירושלים של זהב" הוצג בפסטיבל וזכה להצלחה רבה; שירת הקהל ברגעי הסיום נחרתה בזיכרון הציבורי, אף שהשיר הושמע מחוץ לתחרות הרשמית.
שמר עצמה ביצעה אותו מאוחר יותר, והקליטו אותו עשרות אמנים בישראל ובעולם, בהם עפרה חזה, יפה ירקוני ורן אלירן.
לפי נתוני אקו"ם, נוצרו לשיר למעלה מ־500 גרסאות, והוא תורגם לשפות רבות, בהן אספרנטו, ספרדית ויידיש.
גרסה לשיר הופיעה גם בסיום סרטו של סטיבן ספילברג, "רשימת שינדלר", בביצוע מקהלה.
השיר נבחר למקום הראשון ב"מצעד שירי היובל" שערך "קול ישראל" בשנת 1998, ולמקום הראשון גם ב"שיר השישים", תחרות שערכו הערוץ הראשון ורשת גימל במסגרת חגיגות השישים למדינת ישראל בשנת 2008. הוא דורג במקום השני ב"מצעד חיילי צה"ל לשנת השישים" של גלי צה"ל וב"מצעד של המדינה" של שידורי קשת בערוץ 2.
השפעת השיר על רקע מלחמת ששת הימים
ב-22 במאי 1967 סגרה מצרים את מצרי טיראן בפני שיט ישראלי.
נעמי שמר כתבה את השיר לקראת יום העצמאות כשברקע כבר נשבו רוחות מלחמה.
ב-19 השנים מאז תש"ח לא נכתבו שירים שמזכירים את אובדן העיר העתיקה של ירושלים, והשיר הושמע שוב ושוב ברדיו בשבועיים שקדמו לפרוץ מלחמת ששת הימים.
לפי טענה שהועלתה לימים, השיר הביא למודעות הציבורית את משמעות ירושלים והעיר העתיקה.
בכתבה של עמיתה, הפזמונאי וחוקר התרבות דן אלמגור, הוא מאשר עדויות ששמע אישית מפי אלופי צבא שכיהנו במטכ"ל באותה תקופה, שלפני הופעת השיר לא הייתה קיימת במוצב הפיקוד העליון של צה"ל תוכנית פעולה צבאית לכיבוש העיר העתיקה.
לא מן הנמנע שהשיר שהושמע שוב ושוב בתקופה שקדמה למלחמה, תרם לשיקולים ולקבלת ההחלטות הנוגעות ללוחמה בירושלים ולכיבושה, על המשתמע מכך.
שלושה שבועות לאחר הופעת הבכורה של השיר בפסטיבל, פרצה מלחמת ששת הימים, שבמהלכה אוחדו שני חלקי ירושלים.
הזמר מאיר אריאל לחם במלחמה הזאת כאיש מילואים בגדוד הצנחנים שפרץ את הדרך לעיר העתיקה.
בלילה שבין 5 ל-6 ביוני, בבניין מוזיאון רוקפלר שזה עתה נכבש, מותש מהקרב שבו נפלו חבריו וכדורים פגעו בקסדה ובמימיה שלו עצמו, הוא שמע מאיזו פינה את קולה של שולי נתן ברדיו.
בליבו עלתה שורה אחרת לפזמון החוזר - "ירושלים של ברזל ושל עופרת ושל שחור".
בהמשך הוא כתב את השיר ירושלים של ברזל.
נעמי שמר סיפרה שבזמן שהייתה בסיני עם להקה צבאית היא שמעה ברדיו את הצנחנים השרים את שירה ליד הכותל המערבי, והוסיפה בית חדש לשיר ובו הנגידה את המצב לפני ואחרי המלחמה.
לעומת "איכה יבשו בורות המים" ו"ואין פוקד את הר הבית" בבית השני, הכריז הבית החדש "חזרנו אל בורות המים" ו"שופר קורא בהר הבית".
בחודשים שאחרי המלחמה ובשנים שבין המלחמות קנה לו השיר שם והפך למעין המנון-משנה, שהיו אף שקראו להפכו להמנון הלאומי החדש.
חבר הכנסת אורי אבנרי אף הגיש הצעת חוק ברוח זו.
המחברת בה כתבה נעמי שמר את הבית הנוסף מוצגת בתערוכת קבע בספריה הלאומית.
מאז פרסום "ירושלים של זהב", הפכה שמר בעיני רבים – אף כי לא בעיני עצמה – ל"פזמונאית לאומית" האמונה על שיקוף הלכי הרוח בישראל וניסוחם בפזמוניה.
היו שמתחו ביקורת על "ירושלים של זהב" בגלל "היעדרם" של הערבים שישבו בירושלים המזרחית מן השיר.
פסקאות כ"כיכר השוק ריקה", היו לצנינים בעיני אלו הסבורים כי זוהי התעלמות מכך שגם הערבים שהיו באותה כיכר שוק מטאפורית בירושלים המזרחית בין 1948 ל-1967 הם בני אדם.
דברים ברוח זו ביטא עמוס עוז ואף שאל, האם הייתה המשוררת כותבת גם לגבי כיכר פיקדילי שהיא ריקה.
השיר זכה לגרסאות כיסוי ברחבי העולם.
מביניהן של הזמר היווני דמיס רוסוס, ביצוע משותף של חבר להקת סקורפיונז, קלאוס מיינה, יחד עם הזמרת הישראלית ליאל קולט, להקת הרוק האמריקאית פיש, הזמר הברזילאי רוברטו קרלוס, הזמר הבריטי קליף ריצ'רד ואחרים.
השיר מושמע בסצנת הסיום של סרט הקולנוע רשימת שינדלר משנת 1993, המתארת את שחרור היהודים שהציל חסיד אומות העולם אוסקר שינדלר בתקופת השואה.
בעקבות ביקורת על זיהויו של השיר בחברה הישראלית עם מלחמת ששת הימים (ולא עם השואה), הוקלט השיר הליכה לקיסריה בביצוע נתנאלה ובו נעשה שימוש בהקרנות הסרט בבתי הקולנוע בישראל במקום "ירושלים של זהב".
דמיון לחנים עם השיר "Pello Joxepe"
במאי 2005 פרסם עיתון הארץ כי שמר הודתה במכתב לגיל אלדמע, זמן קצר לפני מותה, כי שמעה שיר עם בסקי ישן בשם "Pello Joxepe", והושפעה ממנו באופן לא מודע בעת כתיבת הלחן ל"ירושלים של זהב".
רוב חייה הכחישה שמר את הטענות על גנבה ספרותית.
לקראת מותה היא תיארה את חדירת הלחן הבסקי לשיר כ"תאונה מצערת" ואמרה שגרמה לה עוגמת נפש כה רבה, עד שאפשר שהביאה למחלתה.
בצר לה, ביררה נעמי שמר את החוק הבינלאומי לגבי זכויות יוצרים של מנגינות שירים.
חוק זה קובע כי שמונה תווים ברצף המועתקים משיר אחר הם בבחינת הפרתו.
שמר ספרה את מספר התווים ש"הועתקו" מהשיר המקורי, בשורה "אוויר הרים צלול כיין", שהייתה הדומה ביותר לשיר הבסקי, ומצאה שלושה תווים מועתקים בלבד (תו החוזר מספר פעמים ברצף נספר כאחד); כשגילתה זאת הרגישה בת מזל עד מאוד.
חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן, מציין שהזיקה בין השיר "ירושלים של זהב" לשיר העם הבסקי ידועה לו משנת 1969, ואף הציג אותה בהרצאות שנתן ברחבי הארץ בתחילת שנות השבעים.
כך הוא מתאר את המסר שהעביר בהרצאות אלה:
נעמי שמר הסבירה כי גם הפיתולים והעיקולים במעלה הדרך לירושלים שימשו כהשראה למילות השיר וללחן שלו.
כאשר נודע לאליהו הכהן על מכתבה של נעמי שמר לגיל אלדמע הגיב:
עפרה חזה ביצעה את השיר במופע "פעמוני היובל" לכבוד יום העצמאות ה-50 של מדינת ישראל בגבעת רם בירושלים.
ריטה ביצעה את השיר: בשנת 2005 בסיבוב ההופעות שלה "מופע חורף", בשנת 2012 באירוע בלוס אנג'לס, בשנת 2013 בארוחת הערב הממלכתית במשכן הנשיא שמעון פרס בעת ביקורו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בישראל ובשנת 2017 בטקס הדלקת המשואות ה-69.
הזמר החסידי אברהם פריד ביצע את השיר במהלך ההופעה "אם אשכחך ירושלים" שנהפכה לאלבום הופעה בשנת 1996.
הזמר דודו פישר ביצע גרסה בעברית ואנגלית של השיר במסגרת אלבומו "ירושלים" שיצא ב-2013.
הזמר שלום למר ביצע גם הוא גרסת כיסוי לשיר.
בשנת 2005 ביצעו כל כוכבי הסדרה "בצפר 2005" במסגרת הסדרה בעלת אותו שם.
הזמרת חדוה עמרני הקליטה את השיר באלבום :"ישראל שלי - חדוה עמרני - בהופעה חיה" משנת 2012.
בשנת 2022 ביצעו הזמרים גיא מזיג, רביב כנר ולהקת היהודים את השיר במסגרת פסטיבל רוק על החומות לרגל חגיגות 55 שנים לשחרור ירושלים.
בשנת 2015 ביצע הזמר הראל מויאל את השיר לקראת חגיגות יום ירושלים.
לפי אתר שירונט, מלבד הביצוע של שולי נתן, קיימים עוד 76 ביצועים נוספים של השיר של זמרים וזמרות אחרים.
במהלך השנים נוצרה מסורת בצעדות, ובעיקר בצעדת ירושלים של לשיר את המילים עם הלחן של האמיני יום יבוא, שיש לו קצב של שיר לכת, ולכן מתאים יותר לשירה תוך כדי הליכה.
הרב משה צבי נריה כתב שיר נוסף - "ירושלים של קודש", אותו נהג לשיר בסוף השיר המקורי ובאותו הלחן מאוחר יותר ניתן לחן עצמאי לשיר זה על ידי יוסי קירש.
בשנת 2000 אורן שמואל יצר ריקוד על השיר.
"ירושלים של ברזל" הוא מיני-אלבום של הזמר מאיר אריאל שיצא על גבי תקליט בדצמבר 1967. המיני-אלבום יצא לאחר מלחמת ששת הימים, והוא נקרא על שמו של שיר הנושא אותו כתב אריאל מיד לאחר סיום הקרבות לשחרור ירושלים.
האלבום מכיל את ההקלטות הראשונות של אריאל אשר הופצו בצורה מסחרית, ביניהם שיר הנושא שהשיג לאריאל הכרה ראשונה מממסד הזמר העברי, והפך אותו לכותב מבוקש.
האלבום לא הוסב כשלעצמו לתקליטור, אך כל השירים המופיעים בו כלולים בגרסה החדשה לאלבום האוסף "ירושלים של ברזל - ועוד משירי מלחמת ששת הימים" שיצא לאור ב-2003 בהוצאת הד ארצי.
ב-2004 פורסם השיר "ירושלים של ברזל" באלבום האוסף "המיטב".
"ליל אהבה עם אזרחים" נכלל בקופסה "האוסף" מ-2001.
האלבום הופק על ידי בני אמדורסקי.
שירי האלבום מושפעים מסגנון הזמר העברי, ובהם משתתפים האמנים המפורסמים: שולה חן בשירה, שלום חנוך בלחנים, בנגינה ובשירה, ונחמה הנדל בעיבוד.
באותה שנה הוציא גם הזמר יהורם גאון מיני-אלבום בשם זה, ובו הביצוע שלו לשירו של אריאל.
לפני מלחמת ששת הימים עיקר העיסוק המוזיקלי של מאיר אריאל היה במסגרת המשמרון, להקת קיבוץ משמרות בו גדל.
במסגרת להקה זו עסק בנגינה וכן בכתיבת שירים, וכמה מהשירים יצאו לאור, מאוחר יותר, בביצוע אמנים אחרים, ביניהם השירים "אגדת דשא" ו"ריסים".
בעת מלחמת ששת הימים שירת אריאל במילואים בחטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים, ולחם בגדוד 28 בקרב על ירושלים.
זמן קצר לפני המלחמה התפרסם השיר ירושלים של זהב של נעמי שמר.
לאחר הפריצה לעיר העתיקה, כשהגדוד המותש היה בבניין מוזיאון רוקפלר וברדיו נשמע קולה של שולי נתן שרה את השיר, הוא שרבט את המילים לשירו "ירושלים של ברזל" על אותו קרב.
השיר מושר באותה מנגינה של "ירושלים של זהב".
הוא ביצע את השיר בפעם הראשונה בכינוס של החטיבה, יום או יומיים לאחר תום המלחמה.
רבקה מיכאלי, שהנחתה את הערב, ביקשה מאריאל לשיר את השיר פעם נוספת, כשהנדל מלווה אותו בגיטרה והקליטה אותו בטייפ שנשאה עימה.
למחרת שידרה את השיר ברדיו, והוא עורר הדים רבים.
בעקבות השיר הודבק לאריאל התואר "הצנחן המזמר".
לאחר שקיבל אריאל הכרה ציבורית רחבה על יצירתו בעקבות השיר המשיך אריאל והוציא מיני-אלבום ובו השיר ירושלים של ברזל ועוד שלושה שירים שגם הם נכתבו בהשפעת המלחמה.
השיר "ירושלים של ברזל" בוצע על ידי עדנה לב בתקליטון הבכורה שלה.
ביצוע נוסף לשיר ביצע הזמר יהורם גאון.
תגובתה של נעמי שמר לשיר הנושא
באופן כללי נעמי שמר לא הסכימה שיבוצע שינוי כלשהו בשירים שכתבה.
בתחילה זעמה על כך שמישהו העז לקחת את לחן השיר ולבצע אותו עם מילים שונות, והציעה לאריאל להלחינו בלחן חדש.
שמר אף שקלה תביעה משפטית.
בהמשך התקיימה פגישה בינה לבין מאיר אריאל, ובעקבות הכימיה שהייתה ביניהם היא שינתה את דעתה על השיר והסכימה להשאירו כפי שהוא.
בעקבות הפגישה, לא זו בלבד שנעמי שמר קיבלה את הביצוע של מאיר אריאל, אלא היא אף ניאותה לתת לו זכויות יוצרים על המילים שכתב - דבר שלא קרה עם אף גרסה לשיר אחר שלה.
בעטיפת האלבום תמונה של אריאל בה הוא לבוש במדי צבא, ובכומתת חטיבת צנחנים על כתפו, בכך רומז אריאל לכינויו באותה תקופה "הצנחן המזמר".
בעטיפה האחורית לאלבום כתב אריאל את פרטיו בצורה הומוריסטית:
ירושלים סגל (24 ביולי 1898 – 29 באפריל 1993) היה חלוץ, מתנדב בהגנה ובמשטרה, ומתרגם סרטים ישראלי.
ירושלים סגל נולד באירקוטסק שבסיביר, שביעי מבין שמונת ילדיהם של אלעזר ופסיה הלוי סגל.
המשפחה הייתה במקור מאוקראינה, אך הוגלתה לסיביר לאחר שהאב הכין (בלא יודעין) חותמת מזויפת ששימשה לגנבת ציוד ממחסן צבאי.
ירושלים סגל אינו מספר בזיכרונותיו במה עסק האב בסיביר, אבל מספר כי במקביל הכין אלעזר סגל במשך כ-40 שנה קונקורדנציה קומפקטית לתנ"ך שהודפסה לבסוף ב-1909 בווילנה.
כשהיה סגל בן שבע אירחה המשפחה לשבת את הרב גראשטר (לימים רבה הראשי של דרום אפריקה), ציוני נלהב שאף נשא נאום ברוח זו בבית הכנסת.
לאחר הלשנה למשטרה נאסרו הרב ואביו של סגל.
הרב גורש מהעיר ואלעזר סגל נידון לגירוש מסיביר לתחום המושב למשך 5 שנים.
במשך שנתיים ניסה אביו של סגל להתחמק מהעונש על ידי תשלום שוחד לשוטרים, החלפה תכופה של דירות ולינה מחוץ לבית.
לאחר שנתיים נמאסה עליו דרך התנהלות זו עם המשטרה, והוא עבר להתגורר בווילנה, בירת ליטא, שהייתה בתחום המושב, ומרוחקת למעלה מ-6,000 ק"מ מאירקוטסק.
אלעזר סגל רצה לקחת את כל בניו איתו על מנת שילמדו בישיבה, אבל לאחר ויכוח עם אשתו הוחלט שרק ירושלים בן התשע ואחיו צבי (על שם אביו של אלעזר) בן החמש-עשרה יתלוו אליו.
סגל למד בישיבות בווילנה ובערים שסביבה, קובנה, לידא, אוציאני ושווינציאן.
האב היה שולח לו לעיתים כסף, אבל כשהכסף אזל היה ירושלים רעב לעיתים תכופות ונסמך על שולחנם של יהודים שנהגו לארח תלמידי ישיבה (מוסד המכונה "ימים").
לאחר שהסתיימה תקופת הגלייתו החליט אלעזר סגל לחזור לאירקוטסק, וירושלים נשאר ללמוד בווילנה.
ארץ ישראל ומלחמת העולם הראשונה
בסוף שנת 1913 החליט אלעזר סגל לעלות לארץ ישראל עם חלק ממשפחתו, וירושלים הסכים להצטרף אליו.
ברוסיה נשארו הבן צבי והבת שטערנע (כוכבה).
המשפחה התיישבה תחילה בכפר תבור, שם כבר גרה אסתר, אחותו הבכורה של ירושלים, ואחר כך עברו ההורים והתיישבו בתל אביב.
ילדיהם, אליהו, צביה וירושלים, שהיה אז בן שש עשרה, נשארו בגליל.
ירושלים עבד כפועל חקלאי במושבות הגליל: מרחביה, כנרת ומצפה.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה וירושלים היה חייב להתעתמן (לקבל נתינות טורקית), אך כיוון שטרם היה בגיל צבא לא היה חייב בגיוס.
במחצית הראשונה של המלחמה המשיך ירושלים סגל לעבוד כפועל חקלאי במושבות הגליל "בית-גן" (כיום חלק מיבנאל) וסג'רה.
בחורף השני למלחמה, כשהחלו שמועות על רעב בתל אביב, התארגנו יהודי הגליל והכינו שיירות אספקה, שהתרכזו במרחביה ועברו בג'נין, בטולכרם ובקלקיליה, לפתח תקווה.
ירושלים סגל הצטרף כעגלון לשיירות אלו, ובמסעו האחרון הרשו לו להמשיך לתל אביב על מנת להיפגש עם הוריו, שם גם פגש באסתר דודניתו, ובין השניים פרח רומן.
ירושלים החליט לעזוב את הגליל ועבר לעבוד כפועל חקלאי בגדרה.
ב-28 במרץ 1917 הוציא ג'מאל פאשה, מושלה הצבאי הטורקי של ארץ ישראל, צו לגירוש תושבי יפו ותל אביב.
הצו הוצא עקב התקדמות הצבא הבריטי מדרום והחשש של השלטונות הטורקיים מכך שתושבי שתי הערים יסייעו לבריטים בכיבוש הארץ, ונומק כצעד חירום צבאי.
באירוע, שקיבל את הכינוי "גירוש תל אביב", פונו בין 7,000 ל-9,000 יהודים לפתח תקווה, לכפר סבא ולמושבות הגליל.
ירושלים סגל השתתף במבצע לפינוי העיר, שאורגן על ידי ועד תל אביב וארך כשבוע.
הוריו עברו למרחביה, ושם מת בן הזקונים ציון מטיפוס.
ירושלים חזר לגדרה, אלא שעכשיו, כשהיה בגיל גיוס, שמר על זהירות.
הטורקים ערכו מבצעים מדי פעם בפעם לאתר "פיראר" (משתמטי גיוס).
כרבים מבני גילו התחבא ירושלים במקומות מסתור, והם נעזרו בתושבים הוותיקים שהיו מזהירים אותם מהמצוד שעמד להיערך.
ב-3 בנובמבר 1917 כבש הצבא הבריטי את גדרה לאחר הפגזה.
לאחר הכיבוש החליט ירושלים סגל, כמו רבים מחבריו, להצטרף לצבא הבריטי כחלק מהגדודים העבריים.
סגל הצטרף לגדוד 40 של קלעי המלך, ה"גדוד הארצישראלי".
המגויסים הועברו למצרים, שם עברו אימונים בקנטרה שליד תעלת סואץ, בהלמייה שליד קהיר ובתל-כביר.
בינתיים נכנעה טורקיה והוכרז על שביתת נשק.
סגל נשלח עם הגדוד לרפיח ואחר כך למצרים ואז למחנה בטול כרם.
חברי הגדוד נהגו לגנוב נשק ותחמושת מהצבא הבריטי ולהעבירם לארגון "ההגנה".
על פי הוראה שקיבל, ניסה סגל להבריח נפצים, אלא שבגלל חוסר זהירות התרחשה התפוצצות.
הוא נפצע ביד ימין, איבד כמה פרקים בקצות אצבעותיו ושכב כמה חודשים בבית החולים במצרים.
לאחר שהחלים הוחזר סגל לשירות מלא והשתתף בהגנת תל אביב בזמן מאורעות תר"פ (אפריל 1920).
בספטמבר של אותה שנה נישא לאסתר, והם שכרו חדר בפתח תקווה.
סגל השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת סמל בדצמבר 1920, לאחר שירות בן שנתיים.
בשנה הראשונה לאחר שחרורו ניהל סגל אחוזה שהייתה שייכת למשפחה יהודית באזור "מארג" שליד קהיר.
בגלל פרעות תרפ"א (1 במאי 1921), שבהם נרצחו יהודים ביפו, רצה לחזור מיד לארץ, אבל חובותיו כמנהל האחוזה אילצו אותו להישאר בה כמה חודשים נוספים.
בספטמבר 1921 נולד בבית היולדות בקהיר בנו בכורו, מגני-יה.
בתחילת 1922 עקרה משפחת סגל לתל אביב.
כלכלית הייתה זו תקופה קשה.
סגל עבד בעבודות מזדמנות כלבלר, סבל בנמל יפו, מפקח בסינדיקט סוחרי העצים, במסחר זעיר ובשיווק סרטי ראינוע.
זו הייתה תחילתה של קריירה ארוכת שנים בתחום הראינוע והקולנוע.
ממאי 1923 ועד חורף 1924 ניהל סגל את "קזינו גלי אביב" , שהיה בעצם בית קפה מפואר יחסית לתקופה, שנבנה על עמודים על חוף תל אביב בקצה רחוב אלנבי.
כשנסגר הקזינו הועסק סגל כעובד בעיריית תל אביב, ממנה התפטר כשהחל לעסוק בתרגום סרטים בשכר.
באפריל 1923 נולדה בתו רויטל ואחריה נולדו דבירה והתאומים אלעזר ואדיב.
במקביל לעבודות השונות בהן עסק, נמנה סגל עם מייסדי ארגון "ההגנה".
במאורעות תרפ"ט (אוגוסט 1929) גויס סגל להגנה על שכונות הסְפָר של תל אביב והשתתף בקרבות בנווה שלום ובאבו כביר.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה סגל חבר בוועדת הביטחון של תל אביב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף סגל ל"משמר האזרחי", שהיה ארגון הג"א (לדברי סגל - הגנה אווירית) של תל אביב, בדרגת מג"ד, והיה אחראי על ההדרכה, על המשמעת ועל ביצוע פקודות המפקדה של המשמר.
במקביל קודם סגל בדרג "ההגנה", והתמנה לקצין הממונה על הקמ"קים – מקומות ההדרכה של ההגנה בהם הדריכו בשימוש בנשק.
במלחמת העצמאות היה ירושלים סגל כבר בן 50. אמנם הוא לא היה חייב גיוס, אך הוא התמנה למרכז אגף הביצורים במחוז תל אביב.
הוא עסק בעיקר בגיוס תושבים, מטעם "ההגנה" ואחר כך מטעם צה"ל, למשימות כמו הקמת קווי ביצורים או סבלות של מזון ואספקה לירושלים בקטע של דרך בורמה שטרם נסלל.
אחרי הקמת המדינה עסק ירושלים סגל, במקביל לעבודתו כמתרגם סרטים, בעבודות התנדבות שונות.
הוא נמנה עם מקימי בית הגדודים (מוזיאון להנצחת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה) במושב אביחיל, הצטרף כמתנדב למשטרה בתקופת מלחמת ההתשה ואחר כך היה, במשך עשר שנים, מתנדב במשטרת התנועה.
לאות הערכה על פועלו כמתנדב קיבל ירושלים סגל בשנת 1980 את "עיטור גור-אריה" מטעם איגוד החיילים המשוחררים ובשנת 1984 את התואר "יקיר תל אביב" מטעם עיריית תל אביב.
ירושלים סגל החל לכתוב את זיכרונותיו בשנת 1984. בעידודו של יעקב גרוס, שהכיר את סגל בתקופה שבה עבד גרוס בארכיון הסרטים של האוניברסיטה העברית, החל סגל לערוך את הספר שעתיד היה לצאת ביולי 1993, ביום הולדתו ה-95 של סגל.
אלא שסגל לא הספיק לראות את הספר המודפס, כיוון שנפטר חודשיים לפני כן, ב-29 באפריל 1993. שלט לזכרו הוצב על ביתו ברחוב ורבורג בתל אביב.
ירושלים סגל זכור כיום בזכות עבודתו רבת השנים כמתרגם סרטים.
היה לו כישרון טבעי לשפות.
כשעלה לארץ, ידע סגל רוסית, יידיש ועברית בהגייה אשכנזית.
ערבית למד בארץ מתושבי הארץ, צרפתית החל ללמוד במושב מרחביה והמשיך בהיותו במצרים, ואנגלית למד במצרים במקביל לאימונים בגדוד העברי.
אבל סגל לא היה רק מתרגם; הוא עסק גם בהפצת סרטים, בפעילות ב"איגוד הקולנוע הישראלי" ובתחילת דרכו אף בהפקה.
הפעם הראשונה שבה ראה ירושלים סגל סרט הייתה בקיץ 1911 בווילנה, שם צפה ב"אילוזיון" (כך כונה בית ראינוע) בסרט הראינוע האמריקני "נערה ללא מולדת".
רק שמונה שנים אחר כך צפה שוב בסרטי ראינוע.
היה זה כאשר החלים מפציעתו במסגרת הגדוד העברי.
הוא צפה אז בבית החולים, יחד עם המחלימים האחרים שלא היו קצינים, מצדו השני של המסך בסרטים שהוקרנו לקצינים המחלימים.
הצעד הראשון של ירושלים סגל בתעשיית הסרטים, שהפכה לעיסוקו העיקרי, אירע לאחר שחזר ממצרים ב-1922. בין שלל העבודות שבהן עסק בתקופה הכלכלית הקשה ששררה בארץ, הייתה גם עבודה כסוכן של מפיץ סרטים.
בתפקידו זה קיבל סגל עמלה של 15% מכל סרט שהצליח להשכיר לבתי הראינוע בארץ.
הייתה זו תחילת התקופה של הראינוע בארץ ישראל - בתל אביב, למשל, היה ראינוע אחד בלבד (ראינוע "עדן"), ועבודה זו הייתה בבחינת השלמת הכנסה בלבד.
בשל הקשר שנוצר בין סגל ובין הבעלים של הראינוע "עדן" (שהעסיקו אחר כך את סגל כמנהל הקזינו "גלי אביב" שגם הוא היה בבעלותם), היו סגל ורעייתו מקבלים הזמנות לצפות בחינם בסרטים.
הסרטים היו אז אילמים ובמקום שבו היה נדרש דו-שיח הופיעה שקופית ובה הטקסט של הדו-שיח.
כיוון שהסרטים היו מגיעים ממצרים, שבה שלטה השפה הצרפתית, היו השקופיות בשפה זו.
כיוון שאסתר סגל לא ידעה צרפתית היה ירושלים מתרגם לה.
הצופים מסביב הטו אוזן ולבקשתם החל סגל לתרגם בקול רם.
לאחר שבשלב מסוים מצא סגל את עצמו צועק את התרגום, הוא החליט לבצע את התרגום בכתב.
התרגום בראינוע ובקולנוע בשנים הראשונות
מתקופת הראינוע ועד שנות ה-50 הוקרן התרגום על ידי פנס קסם, שבו היה סרט נפרד שהוקרן על המסך כפס צר, לצד ההקרנה של הסרט הראשי.
התוצאה הייתה שהתרגום נראה על רצועה אנכית עם כיתוב התרגום, שנעה כלפי מעלה לצד הסרט המוקרן.
הנעת הסרט בפנס הקסם נעשתה על ידי ידית ולגלגול סרט התרגום במקביל לעלילה היה אחראי אדם שהיה זה תפקידו היחיד.
כשהופיע הסרט המדבר נדרש אדם זה גם להבנה בשפת הסרט על מנת שיקדם את הסרט בקצב הנכון.
אדם זה ישב יחד עם המסריט בחדר ההקרנה ובשלב מסוים הוא עבר לשבת עם הקהל לאחר שהוכן לו שלט רחוק פרימיטיבי שהפעיל מנוע של פטיפון להזזת סרט התרגום.
שיטה תרגום זו נקראה "תרגום בצד הסרט", וזאת בניגוד לשיטה המתקדמת שפותחה מאוחר יותר, "תרגום בגוף הסרט", שבה הודפס התרגום על סרט הקולנוע עצמו.
לשם הפקת סרטי התרגום לפנס הקסם קיבל סגל מבעלי הראינוע סרטים ישנים והוריד מהם את התחליב (אמולסיה - התמונה) באמצעות גירוד.
על הסרט השקוף כתב סגל את התרגום בטוש מיוחד.
הבעיה הייתה שהגירוד הפך את הסרט לעכור, ולכן קשה היה לקרוא את התרגום.
את הפתרון מצאה אסתר סגל.
השריה של הסרט כחצי שעה במים חמים הסירה את התחליב, ולאחר ייבוש התקבל סרט שקוף שעליו נכתב התרגום.
סגל עבד בתרגום סרטים בהתנדבות במשך קרוב לשנתיים.
משנסגר הקזינו החל סגל לקבל שכר עבור תרגום הסרטים.
בארץ נפתחו בינתיים עוד כמה בתי ראינוע, ולסגל הייתה עבודה רבה, ועל כן הוא פתח משרד לעבודת התרגום.
בקיץ 1927 הגיע אל ירושלים סגל נתן אקסלרוד, צלם ראינוע שהיה קרוב של אסתר סגל, עם רעיון להפקת סרט הראינוע העברי הראשון.
לאחר שסגל השתכנע כי אקסלרוד יודע לצלם, הקימו השניים ביחד סטודיו לצילום בשם "מולדת".
הסטודיו הפיק סרטי תעודה (הקרנבלים והעדלאידעות של תל אביב) וסרטי פרסומת.
כשרכש הסטודיו מספיק ניסיון, הוחלט להתחיל לצלם את הסרט שהציע אקסלרוד.
עלילת הסרט, "החלוץ", תיארה את חייו של חלוץ רעב ללחם הפוגש בת איכר יפהפייה ומגשים את חלומותיו.
את הפקת הסרט מימן סגל, נתן אקסלרוד היה הצלם והבמאי היה אלכסנדר פן.
הסרט צולם ברחובות, ולכן סגל, שהיה עסוק בעבודתו כמתרגם, לא צפה בהתקדמותו.
משהתפנה והגיע יום אחד לאתר הצילומים, התברר לו כי הצוות שהיה צריך לצלם את בת האיכר רוכבת על סוסה אצילה, מצלם אותה על סוסת עבודה בהיריון מתקדם.
חוסר הרצינות שראה הרתיח אותו והוא החליט להפסיק את הצילומים של מה שאמור היה להיות הסרט העברי הראשון (לתואר הזה זכה "עודד הנודד" של אקסלרוד).
מן הסרט נותרו 25 דקות של צילום, שעלו באש בדליקה שהייתה במשרדו של סגל ב-1965.
הסטודיו "מולדת" המשיך לעבוד בהכנת סרטי תעודה (למשל, סרט תיעודי שתיעד את הקמת נתניה ואחר שתיעד הנחת צינור נפט בחיפה).
ב-1933 ירושלים סגל קיבל את נציגות העיתון "שיקגו דיילי ניוז" בארץ וצילם על פי דרישתו אירועים שונים (כגון ביקור נסיכה מאנגליה וישיבת הוועד הערבי העליון).
בשנת 1934 ירושלים סגל ונתן אקסלרוד החליטו להיפרד, והסטודיו "מולדת" נסגר.
סגל המשיך לעבוד כמפיץ סרטים ובעיקר כמתרגם.
בשנת 1954 נפתחה בארץ מעבדה ראשונה לתרגום בגוף הסרט בשם "קן-פילם".
סגל העביר להם תרגומים להדפסה ובמקביל הכין את אותו התרגום בשיטה הקודמת של סרט בצד.
למרות יתרונותיו הברורים של התרגום בגוף הסרט (חיסכון בכוח אדם ודיוק), פיתח סגל במשך 19 שנה בעזרת המהנדס וולטר ליסנר פטנט שיגרום לתרגום הסרט בצד לרוץ באופן סינכרוני עם הסרט.
הפטנט אמור היה לפתור את הבעיות העיקריות בשיטה זו ובמקביל אפשר את מכירת הסרטים המשומשים, שלא "התקלקלו" עקב התרגום בגוף הסרט למדינות אחרות (למדינות ערב, למשל).
הרעיון לא מומש בשל הצורך להתאים את הפטנט בנפרד לכל אחת ממכונות ההקרנה.
בסופו של דבר, הקים סגל בעצמו מעבדה לביצוע תרגומים בגוף הסרט, בשם "ניב אור", וסגר אותה לאחר שמצא כי אינו מסוגל גם לנהל את המעבדה וגם לבצע תרגומים, והחליט להתרכז בתרגומים בלבד.
סגל תרגם סרטים מאנגלית ומצרפתית, בעיקר לעברית, אך משרדו תרגם גם לערבית ולשפות נוספות.
סגל סיפר שבשל ניסיונו הרב בסרטים הסכים לקבל לתרגום סרט בשפה הבורמזית, אף על פי שלא ידע מילה בשפה זו, והכין תרגום שכל כולו היה ניחוש של הנאמר.
סגל המשיך לעסוק בתרגום עד לשנותיו האחרונות כשבתו דבירה הייתה לעוזרתו הנאמנה.
הכתובית שפתחה את רוב הסרטים שהוקרנו בישראל עד שנות ה-80 – "תרגום: ירושלים סגל (תל אביב)" – הפכה להיות סמלו המסחרי.
לפי חשבונו של ירושלים סגל, הוא תרגם 9,000 סרטים מתוך 14,000 שראה בימי חייו.
העיר ירושלים בתקופת בית ראשון המקבילה לתקופה הארכאולוגית תקופת הברזל השנייה (המחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה), והייתה, על פי התנ"ך, בירתה של ממלכת יהודה.
בספרי המקרא מתוארת ירושלים כעיר בירה לשבטי ישראל בתקופת מלכותו של דוד המלך ובנו שלמה המלך, שמתואר במקרא כמייסד בית המקדש הראשון, במאה העשירית לפני הספירה.
עם פילוג הממלכה המאוחדת, הייתה ירושלים לבירת ממלכת יהודה, עד לחורבנה, עם נפילת ממלכת יהודה בידי האימפריה הנאו-בבלית בראשות נבוכדנצר השני בשנת 586 לפנה"ס.
התיאור והמחקר של ההיסטוריה של ירושלים בתקופת הממלכה המאוחדת ובית ראשון נתקל בקשיים אובייקטיביים של מחסור במקורות ראשוניים, ופרקי זמן ארוכים לוטים בחושך מוחלט, מקורות כתובים לעיתים סותרים אחד את השני ולעיתים קטועים.
המחקר הארכאולוגי השופך אור ומשלים את המידע החסר, מוגבל אף הוא בגין אופייה המיוחד של ירושלים כעיר מודרנית הממשיכה בשגרת חיי יום-יום, וסלע מחלוקת דתי - לאומי הנמצא במרכז סכסוך בעל מאפיינים בין דתיים המונע חפירה בשטח העיר העתיקה.
המקור הכתוב העיקרי לתולדות ירושלים הוא המקרא.
תיאור תולדות ירושלים עד לכיבושה על ידי דוד המלך מעורפלים ומהימנותם מוטלת בספק.
האזכור הראשון בספר בראשית מסופר ב, שמלכי-צדק קיבל את פניו של אברהם בלחם ויין ובירך אותו לאחר שניצח במלחמה את ארבעת מלכי המזרח והציל מהם את שבויי סדום והסביבה ואת לוט בן אחיו.
סיפור המפגש בין מלכי-צדק לאברהם עשוי להיות מיתוס ישראלי המבקש לבסס את המסורת של הבטחת הארץ לאבות האומה העברית, ולרמוז על עתיקות קדושתה של ירושלים, היא שלם.
מסורות המתארות כיבוש של ירושלים לפני תקופת המלוכה סותרות תיאורים המתארים את ירושלים כעיר יבוסית עצמאית ומאידך .
הבדלי הגרסאות עשויים לנבוע בין היתר ממחלוקת בין שבט יהודה ושבט בנימין על החזקה בירושלים ומוסברים בדרכים שונות: ייתכן שירושלים היבוסית הייתה מורכבת מחלקים שונים שנכבשו בזמנים שונים, וייתכן שהכאת העיר, שריפתה או הריגת מלכה, עדיין הותירו אותה קיימת, כך שהאוכלוסייה היבוסית נותרה והעיר הצליחה להשתקם.
המקרא איננו מוסר הרבה פרטים כלשהם בנוגע לירושלים היבוסית וגם מתיאור תקופת מלכותם של דוד ושלמה המלך לא תמיד ניתן לדלות נתונים גאוגרפיים או גאופוליטיים.
גם הממצא הארכאולוגי מתקופת המלוכה מועט יחסית.
מקורות שאינם מקראיים שמאזכרים את העיר אין בידינו (מלבד כתבי המארות ומכתבי אל עמראנה שקדמו לימי הבית הראשון), עד לאזכורה במסמכים אשוריים בהקשר למסע סנחריב.
לבד מנזקים פיזיים לשרידים באזורי החפירה שנבעו מחפירות לא שיטתיות ולא מדעיות, נגרם נזק נוסף למחקר כאשר ממצאים הוצאו מהאתר ללא תיעוד דבר שגרם לניתוק מההקשר ההיסטורי.
התפיסה ההיסטורית של ירושלים המקראית השתנתה במהלך שנות השישים של המאה ה-20, כאשר נחפרו באופן שיטתי אתרים שונים בעיר העתיקה על ידי קתלין קניון.
אזור העופל נחפר על ידי בנימין מזר ולאחר מכן על ידי נכדתו איילת מזר שבקיץ 2005 חשפה את מבנה האבן הגדול בעיר דוד.
התגלית זכתה לסקירה תקשורתית רחבה, בין השאר בגלל השערה זו ובגלל בולה שנמצאה באתר הנושאת את השם יהוכל בן שלמיהו, שם של דמות המופיעה בתנ"ך.
מזר ממשיכה לחפור את האתר, ובהרצאה באוניברסיטת בר-אילן ב-8 בנובמבר 2007 הצהירה כי משלחתה גילתה "קטעים מן החומה והמגדל הנזכרים בתנ"ך - בספר נחמיה".
משנת 1995 ואילך, (עד היום 2010) חופר רוני רייך ביחד עם אלי שוקרון, חפירה מתמשכת בעיר דוד.
חפירות אלו חשפו מערכות ביצורים, בתי מגורים, מבני ציבור ומידע רב שאיפשר לשחזר מקטעים מתולדות ירושלים, כך הוכרעה המחלוקת לגבי העיר העליונה הידועה גם בשם הגבעה המערבית והוכח כי היא נכללה בתוך שטח ירושלים עוד לפני המאה ה-8 לפנה"ס, עת נבנתה חומה סביב הגבעה על ידי חזקיהו המלך.
ב-2010, בחפירות ארכאולוגיות ברובד באזור עיר דוד, נחשפה אחת מחומות ירושלים שתוארכה על ידי החוקרים למאה ה-10 לפנה"ס, עם שרידים של הרובע המלכותי של העיר, ממזרח לבניין הממלכתי ישנו קטע מחומה נוספת, שממשיכה את תוואי החומה בקו ישר ומקיף את העופל לכיוון צפון מזרח.
החומה שנחשפה מעידה על יכולת שלטונית, ועוצמתה ומאפייני הבנייה הממלכתית שלה מעידים על ביצוע ברמה הנדסית גבוהה.
ראש צוות הארכאולוגים באתר, ד"ר אילת מזר, מסכמת: "תוואי החומה, מאפייניה ותיארוכה, עשויים לעלות בקנה אחד עם המסופר במקרא על המלך שלמה שבנה בעזרת הפיניקים, הבנאים המהוללים, את בית המקדש ואת מכלול המבנים של ארמונו החדש והקיף אותם בחומה שכנראה התחברה אל החומה הישנה של עיר דוד".
מחלוקת נוספת בין החוקרים נתגלעה בנושא חשיבות ואופי ירושלים החל מהתקופה הכנענית.
מחלוקת זו נסובה סביב העובדה כי בחפירות בירושלים נתגלה ממצא מועט מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל וחוקרים העלו את השאלה איך ליישב את דלות הממצאים עם תיאור ירושלים כבירת ממלכת ישראל המאוחדת.
מחלוקת זו מהווה חלק מוויכוח מקיף יותר בנוגע לשאלה האם הסיפור המקראי משקף מציאות היסטורית או שהוא יצירה ספרותית חסרת בסיס עובדתי.
ספקות אלו לגבי המקרא וירושלים הועלו על ידי חברי סגל הפקולטה לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב
עם זאת, הפקפוק לגבי הסיפור המקראי אינו נובע רק, או אפילו בעיקר, מהממצא בירושלים עצמה.
הוא נובע גם מהדגם היישובי שגילו הסקרים סביבה, מהיעדר אוריינות ממשית ביהודה עד המאה ה-8 לפנה"ס, ומשיקולים נוספים שבגללם מוטל ספק הן בקיום הממלכה המאוחדת של דוד ושלמה, והן בהיקפה של ירושלים בתקופה זו.
מחלוקת נוספת בין החוקרים חושפת בעיה חמורה במחקר הארכאולוגי של ירושלים הנובעת מפרסום חלקי של תוצאות החפירות ופרשנות הניתנת לממצאים שנחשפו.
השרידים העומדים במרכז המחלוקת הם בעיקר שטח G, והמבנה המדורג בין מרגריט שטיינר העוסקת בעריכה ופרסום תוצאות החפירה של קתלין קניון, וג'יין קהיל העוסקת בעריכה ופרסום תוצאות חפירות יגאל שילה באותו שטח עצמו.
המסקנות שונות לחלוטין, שטיינר טוענת כי מערכת הטראסות של שטח G נבנתה לפני המבנה המדורג בעוד קהיל טוענת כי הטראסות הם הבסיס והיסוד למבנה המדורג, על פי שתי הדעות המבנה המדורג עצמו לא היה אלא קיר תמך למבנה מונומנטלי ששימש בימי דוד ושלמה וייתכן והוקם זמן רב לפני כיבוש העיר.
מחלוקות נוספות על תיעוד שרידים נוספים כגון חומת הסוגרים שמצפון לשטח G מותירות סימן שאלה בכל הקשור לגודלה של ירושלים בתקופת ההתנחלות (תקופת הברזל א') ומספר תושביה.
גבולות ירושלים בתקופת בית ראשון - הוויכוח בין המרחיבים למצמצמים
אחת השאלות החשובות בחקר תקופת הבית הראשון הייתה האם נשארה העיר מוגבלת בגבולותיה הצרים של עיר דוד והרחבתו של שלמה להר הבית במשך כל התקופה עד לחורבן הבית הראשון ב-586/7 לפנה"ס או האם העיר התרחבה והתפשטה מעבר לחומותיה בלחץ התנאים האורבניים והטופוגרפיים.
יוספוס פלביוס הוא ההיסטוריון היחיד המתאר את הטופוגרפיה של ירושלים ועדותו תקפה לגבי תקופתו: ימי בית שני.
הכוונה ל"משנֶה" ול"מכתש" הנזכרים במקרא ומתפרשים בדרך כלל כפרברי מגורים חדשים הנמצאים אי שם מחוץ לתחומי העיר הישנים.
לעומת המרחיבים, טענו המצמצמים וטענו כי שטח גדול כזה איננו מציאותי לגבי עיר בארץ ישראל בתקופה הישראלית.
בחפירה מאוחרת יותר, באזור מגדל דוד, התגלתה חלק מהחומה המתוארכת לתקופת המלך חזקיהו.
תולדות ירושלים בתקופת בית ראשון
מיקומה של ירושלים על קו פרשת המים בהרי יהודה, מעיין הגיחון כמקור מים צמוד ושטחים קטנים יחסית הראויים לעיבוד חקלאי איפשרו קיום ליישוב בגודל בינוני בסדרי הגודל של התקופה הכנענית.
המעבר מיישוב קטן והעלייה למעמד של עיר בירה התאפשרה בעקבות אירועים היסטוריים, חברתיים ודתיים שהפכו את ירושלים למרכז לאומי בתקופת בית ראשון ובינלאומי בתקופת בית שני ואילך.
לפי השערה, מעמדה הייחודי של ירושלים - יבוס כעיר זרה בתוך שטח מיושב על ידי בני ישראל, והיותה עיר ללא זיקה למסורת או קדושה דתית מסוימת, נתנו פתח לדוד המלך לבחור בה כעיר בירתו - חפה מכל משקע או סכסוך פנימי, ואיפשרו לשלמה להפוך את ירושלים למרכז דתי-רוחני.
השם יבוס נמצא בשימוש במקרא בלבד, ורק בתקופת ההתנחלות - ותושבי העיר נקראים יבוסים.
ישנם חוקרים המשערים כי מדובר בשבט ממוצא חתי וזאת על סמך קרבה בין שמות יבוסיים - תנכיים לשמות חיתיים.
כבר וורן ב־1867 גילה את מערכת המים הקדומה והמרשימה ששימשה את העיר החל מתקופת הברונזה התיכונה, עד המאה המאה השמינית לפנה"ס, כמאה שנים לפני סוף תקופת בית ראשון.
אחריו בשנים 1909–1911 תיעד ונסאן את מערכות המים וביניהן תעלת השקיה מאותה תקופה שהובילה את מי המעין אל השדות שבקדרון.
בשנות ה-60 חשפה קניון חומה סמוכה מאותה תקופה, בשנות ה-80 חשף יגאל שילה קיר תמך מדורג שרוב החוקרים משייכים לתקופה, ובשנים 2005–2013 המשיכו רייך ושוקרון לחשוף את מכלול מערכת המים של העיר מתקופת הברונזה: הבריכה החצובה, המגדל (שיש המאחרים את זמן בנייתו למאה השמינית לפנה"ס), ואת המעבר העל-קרקעי המבוצר.
בנוגע למיעוט היחסי של ממצא מהתקופה הזו מהעיר עצמה (ולא רק מערכת המים שלה), העלו חוקרים מספר סיבות.
השערה אחת היא שהעיר ישבה על ראש המדרון המזרחי של עיר דוד - אזור שלא נחפר עדיין.
מאידך מצביעים החוקרים על מבנים שונים בעיר דוד לגביהם יש מחלוקת על זמן הקמתם ומשך השימוש בהם וייתכן כי יסודותיהם הונחו עוד בטרם נכבשה ירושלים על ידי דוד, והשימוש בהם נמשך גם בתקופת הממלכה המאוחדת כך שיבוס נבלעה בתוך ירושלים ולא נודע כי באה אל קרבה.
סיפור כיבוש העיר יבוס על ידי דוד המלך מופיע פעמיים בתנ"ך פעם ראשונה ב וב - גרסה הנראית כמעיין פירוש של הגרסה הראשונה.
הגרסאות מעורפלות ונראה כי נכתבו במרחק רב מהאירועים.
הסיפור המקראי לא מאפשר לקבוע מתי נכבשה ירושלים מידי תושביה הכנענים/יבוסים, והחוקרים חלוקים בדעתם אם האירוע היה בתחילת ישיבתו של דוד בחברון לפני שהוכרז כמלך ישראל או לאחר הקרבות עם הפלשתים בעמק רפאים.
לאחר המצור וכיבוש העיר הפך דוד את ירושלים לעיר בירתו ועל פי מסורת ארוכת ימים במזרח הקדום נתן לעיר את שמו - עיר דוד.
ההערכה היא כי לפני כיבוש העיר על ידי דוד, התגוררו בה כ־2,000 בני אדם.
דודהּ של אילת, עמיחי מזר, הציע כי מבנה האבן יכול להיות בסיסה של מצודת ציון היבוסית שנכבשה על ידי דוד.
דוד לא הצליח לבנות בית מקדש בירושלים אך הצליח לבנות מזבח בגורן ארוונה.
על פי רכש דוד שטח אדמה מבעליו היבוסי - ככל הנראה המלך האחרון של העיר טרם כיבושה, המחקר המודרני גורס כי סיפור אטיולוגי זה נועד לתת תוקף חוקי לחזקת עם ישראל על הר הבית.
ההערכה הייתה כי בתקופת שלטונו של דוד התגוררו בעיר כ־5,000 בני אדם.
לפי הערכה אחרת, המבוססת גם על שיקולי ארכאולוגיה מרחבית מסביב לירושלים, אוכלוסייתה אז לא עלתה על 1,500 נפש.
לאחר מרד אדוניה עלה שלמה המלך על כיסא המלוכה בירושלים, מסע טיהורים הסיר את מוקדי ההתנגדות לשלטונו ואיפשר לשלמה להתמקד בבנין מלכותו שלפי המסורת היהודית הייתה תקופה של פאר ושיא גם בבניה בכלל ובירושלים בפרט.
על פי המסופר בספר מלכים שלמה הרחיב או בנה מחדש את אזור המילוא - ככל הנראה על ידי הקמת קירות תמך שאיפשרו הרחבת העיר לכיוון צפון והשלמת בניין חומה שהקיפה את רבעי ירושלים השונים.
חומה זו איפשרה להכליל את הר הבית והעופל בתוך שטח ירושלים המבוצרת, בתוך השטח החדש שנוסף לעיר, על הפסגה הצפונית שספר דברי הימים מזהה עם הר מוריה, הוקם בית המקדש וארמון המלך על הר הבית.
הארמון עמד בתוך חצר גדולה שהפרידה בינו לבין המקדש והייתה בו חלוקה פנימית לאגפים ציבוריים ופרטיים.
בחדר המרכזי של הארמון עמד כסא המלכות המפואר ובו קיבל שלמה המלך אורחים ובו ניהל משפט.
יש מי שמבין מהתיאור בספר מלכים כי בעיר נבנה - במתכונת בתי המלוכה של המזרח הקדום - גם גן חיות.
מפעל הבנייה הגדול ביותר המיוחס לשלמה המלך הוא בית המקדש.
שלמה המלך החל לבנות את המקדש בחודש אייר בשנה הרביעית למלכותו.
הבנייה נמשכה שבע שנים ומחצה, עד חודש חשוון בשנה האחת עשרה למלכותו.
בספר מלכים פרקים ו' עד ח' מופיע תיאור מפורט של מבנה המקדש, כליו ועיטוריו כיאה למרכז דתי החשוב ביותר בדת היהודית.
קיימת טענה במחקר כי המקום עליו נבנה בית המקדש (שעל פי קריאה מסוימת בספר מלכים עשוי להיות העופל) איננו מתואר בפירוט ומיקומו איננו נמסר בספר מלכים, רק ב נקשר העופל עם הר המוריה וגורן ארוונה.
אותם חוקרי מקרא והיסטוריונים רואים בזיהוי זה מיתוס לא מבוסס שנועד לבסס את הלגיטימיות של הר הבית ובית המקדש השני.
בממלכת יהודה הוסיפו לזבוח בבמות השונות עד לימי יאשיהו (621 לפנה"ס) כאשר נהרסו הבמות ובית המקדש נהיה למקום היחיד לעבודת אלוהים.
לתפיסת אותם חוקרים בזמן זה אף נאסרה עבודת אלילים איסור גמור והציווי על עבודת האלוהים הפך לייסוד האמונה היהודית.
מרכז פולחני עיקרי לאלוהי ישראל, ומרכז משני לאלים רבים
לפי ספר מלכים, בתקופת כמעט מחצית ממלכי יהודה, התקיים בבית ה' שבירושלים פולחן משני לאלים רבים בחצר המקדש, במקביל לפולחן ה' המרכזי בפנים ההיכל, ובסוף תקופת שלמה המלך התקיים פולחן לכמוש, מלכום ועשתורת ביד נשות שלמה הנכריות בהר הזיתים מחוץ לירושלים.
ב מתואר כיצד בערוב ימיו בנה שלמה המלך במות פולחן עבור האלים של נשותיו הנכריות הרבות, ובפרט האל המואבי כמוש והאל העמוני מולך.
בתקופת שלמה המלך, ירושלים מתוארת במקרא אך ורק כקרית המלך והמקדש, אך לא כמרכז המנהלי והאדמיניסטרטיבי של הממלכה, אשר פוזר בשלושת ערי הרכב והמסכנות אשר שכנו על דרך הים: גזר, מגידו וחצור.
לצד ארכאולוגים התומכים בתיאור זה, אחרים מייחסים את בניית גזר, מגידו וחצור לאחאב, ומטילים ספק בקיומו של מינהל מפותח בממלכות דוד ושלמה.
עם מות שלמה עלה בנו רחבעם לכס המלוכה, וישב על כיסא המלוכה בשנים 928 לפנה"ס עד 911 לפנה"ס.
בעקבות התקוממות העם על רקע סירובו להוריד את נטל המיסים הומלך ירבעם בן נבט כמלך על 10 השבטים הצפוניים במלחמה שפרצה התפלגה הממלכה שתי ממלכות - ממלכת ישראל שבצפון וממלכת יהודה שבדרום.
כבר בשנה החמישית למלכות רחבעם הותקפה הממלכה וירושלים על ידי שושנק הראשון, פלישה זו ניצלה את מלחמת האחים בין ישראל ליהודה ככל הנראה לחדש ולחזק את השפעת מצרים בארץ ישראל, ולפי השערה אחרת - לסייע לבן חסותו ירבעם בן נבט מול הלחץ של רחבעם.
תיאור הפלישה מופיע בתמצית בספר מלכים וביתר פירוט בספר דברי הימים, לפי הסיפור התנכי עלה שישק בצבא רב על ירושלים ושדד את אוצרות בית המקדש וארמון המלוכה.
מקור מקביל לסיפור התנכי היא כתובת ניצחון של הפרעה ששנוק הראשון, המזוהה על ידי רוב החוקרים עם שישק וחקוקה על קיר במקדש אמון בכרנך.
בכתובת לא מוזכרת ירושלים ואף על פי שהכתובת איננה שלמה.
על פי עמיחי מזר שניתח את הכתובת, המסע העיקרי התנהל לכיוון ממלכת ישראל, וחלקו פנה דרומה לנגב, המסע עבר מעזה לגזר, ומשם דרך אילון, בית חורון וגבעון לירדן, המשיך בירדן המרכזי, עמק בית שאן, עמק יזרעאל, מגידו, נחל עירון ולאורך השרון.
אחת ההשערות להיעדרות השם ירושלים מהרשימה היא ששישק קיבל את אוצרות המקדש כתשלום מרחבעם שתמורתו הופסק המסע ביהודה והופנה צפונה אל ממלכת ישראל.
אסא, מלך יהודה בין השנים 908 לפנה"ס עד 867 לפנה"ס, בנו של אביה.
כשאסא עלה לשלטון הוא היה קטין ולכן כיהנה אמו מעכה כעוצרת עד הגיעו לגיל חמש עשרה, על פי ספר מלכים הוא הסיר את הבמות ועבודת האלילים.
אירוע דומה למסע השוד של שישק אירע בימי מלכותו של אסא, שמלך על ממלכת יהודה בין השנים 908 לפנה"ס עד 867 לפנה"ס, על פי ספר דברי הימים, עלה בעשא מלך ישראל על ממלכת יהודה ותפס את המבצר רמה המזוהה עם הכפר הערבי א-ראם - צפונית לירושלים.
כך הוטל מצור כלכלי על יהודה וירושלים הייתה תחת איום של כיבוש.
בתגובה ועל מנת להסיר את ההסגר פנה אסא לשליט דמשק וביקש את עזרתו - תמורת תשלום של שוחד מאוצרות בית המקדש: