tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם גיוסו לצה"ל שובץ לוי בחיל השריון ועבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים.
במהלך תקופת השירות, בשנים 1982–1984, הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה.
לאחר מכן חזר לשירות ושימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובהם ראש לשכתו של האלוף אורי שגיא וראש ענף בחטיבת המבצעים במטכ"ל.
הוא השתחרר בדרגת סגן-אלוף בשנת 1988 וחזר לאוניברסיטת תל אביב למסלול ישיר לדוקטורט אותו השלים בשנת 1993.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "תפקיד הספירה הצבאית בבינוי הסדר החברתי-פוליטי בישראל: ניהול הסכסוך הישראלי-ערבי כאסטרטגיית שליטה מדינתית" והיא נערכה בהנחייתו של פרופ' יונתן שפירא.
במקביל לימד לוי בחוג למדע המדינה.
עם סיום הדוקטורט נסע לוי ללימודי פוסט דוקטורט ב-The New School for Social Research בניו יורק בהדרכתו של פרופ' צ'ארלס טילי .
לאחר שובו ארצה החליט לוי למקד את עיקר עיסוקיו מחוץ לאקדמיה.
בין השנים 1997–1999 הוא שימש מנכ"ל עיריית רמלה והיה שותף להבראתה.
בשנים 1999–2001 שימש מנכ"ל ויצו העולמית ומאז ועד לשנת 2008 עסק בייעוץ.
במקביל, באופן חלקי הוא לימד באוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועסק במחקר באופן עצמאי.
בשנת 2008 מונה לוי לחבר סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה, בה הקים את תחום המדיניות הציבורית.
בשנת 2009 קודם לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2013 לפרופסור מן המניין.
בשנת 2012 הקים את בית הספר לשלטון מקומי מכוח הסכם בין מרכז השלטון המקומי לאוניברסיטה.
מטרת בית הספר היא קידום הרמה המקצועית של העובדים והעובדות ברשויות המקומיות באמצעות הקנייה של השכלה גבוהה.
בסיום תפקידו באוקטובר 2020, בית הספר היה פרוס בכ־40 קבוצות לימוד במעל 20 קמפוסים, מאילת ועד יסוד המעלה, מתל אביב ועד אום אל-פחם ובו כ־1,000 סטודנטים וסטודנטיות פעילים.
כן הקים לוי תוכנית לתואר שני בממשל ומדיניות ציבורית ועמד בראשה בשנים 2018–2021. גם תוכנית זו מקיימת פריסה ארצית של מעל 20 קבוצות לימוד ובהן כ־400 סטודנטים וסטודנטיות בקירוב.
בשנת 2012 שהה לוי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון כפרופ' אורח.
בשנת 2013 נבחר לוי לנשיא ארגומס (ERGOMAS), האגודה האירופאית לחקר צבא-חברה, והוא הראשון שנבחר לתפקיד זה מחוץ לאירופה.
בשנים 2014–2016 שימש לוי עורך משותף של כתב העת "מגמות" – כתב עת בין-תחומי במדעי החברה, לצידו של פרופ' יורם בילו.
כן שימש בשנים 2006–2014 יו"ר קהילת צבא של האגודה הסוציולוגית הישראלית (חלק מהזמן יו"ר משותף לצידו של ד"ר זאב לרר), וחבר מערכת כתב העת Armed Forces & Society משנת 2011. בשנת 2017 שהה לוי כעמית מחקר במכון האוניברסיטה האירופית בפירנצה (EUI).
בשנת 2018 שימש לוי סגן נשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית.
בפברואר 2023 זכה בפרס על מעורבות אזרחית וקהילתית מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה.
לוי כתב במסגרת הוצאת הספרים של האוניברסיטה הפתוחה את "לכתוב נייר מדיניות" (2011), שהוא ספר הדרכה ראשון מסוגו לכתיבה של ניירות מדיניות.
כן ערך, במשותף עם ד"ר אתי שריג את הספר "השלטון המקומי - בין המדינה, הקהילה וכלכלת השוק" (2014), אסופת מאמרי לימוד מקוריים בתחום השלטון המקומי.
לוי מפרסם מאמרי דעה החל משנת 2003, ומשנת 2006 בקביעות בעיתון "הארץ".
מאמריו משיקים לכתיבתו האקדמית בנושאים כמו הסכסוך הישראלי-ערבי, יחסי צבא–חברה, הפיקוח הפוליטי על הצבא וההשפעה הדתית בצבא.
בשנת 2024 חתם על מכתב הקורא להטיל סנקציות בינלאומיות על מדינת ישראל עקב פעילותה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
לוי גם פרסם מאמרים פובליציסטיים בבמות עולמיות.
מאמר שפרסם ב-Washington Post במהלך מבצע "שומר החומות" במאי 2021 על כיפת ברזל זכה לביקורת כנגד העיתון על עצם הפרסום.
כן פרסם לוי מאמרים ב-ynet, ובעיתון בשבע.
יגיל לוי עוסק בחקר משולש היחסים צבא–חברה–פוליטיקה ומתמקד בתחומים כמו השפעת הצבא על מבנה הכוח החברתי, שינויים בהרכבו החברתי של הצבא, שיח השכול והיררכיית המוות, מודל הגיוס, הפיקוח האזרחי על הצבא, יחסי צבא–דת והלגיטימציה לאלימות.
בעבודות אלה, טען פרופ' אורי רם, חוקר התפתחותה של הסוציולוגיה הישראלית, לוי עיצב פרספקטיבה סוציולוגיה ביקורתית של הצבא והצבאיות בישראל.
השפעת הצבא על מבנה הכוח בחברה
ספרו הראשון של יגיל לוי, "Trial and Error", שיצא לאור בשנת 1997, דן בזיקה המבנית בין המבנה החברתי למדיניות הצבאית בישראל, עם דגש מיוחד על שנות החמישים המעצבות.
הספר הציג, בין היתר, את תפקיד הסכסוך הישראלי-ערבי בשעתוקה של ההיררכיה האתנו-מעמדית בישראל – שהציבה ברום את המעמד הבינוני האשכנזי-חילוני – באמצעות ההקצאה הלא-שוויונית של משאבי המדינה שנבעו מתוך תוצאות המלחמות.
ספר זה ביקש להציע גשר אנליטי בין "ההיסטוריה החדשה" של הסכסוך הישראלי-ערבי, אשר התפתחה בשנות התשעים ובחנה בעין ביקורתית את מידת אחריותה של ישראל להסלמת הסכסוך ולשימורו, ובין המסורת הביקורתית, שהתפתחה בסוציולוגיה ומדעי המדינה בישראל, וחשפה את מבנה הכוח הלא-שוויוני בחברה הישראלית.
בספרו השני, "צבא אחר לישראל - מיליטריזם חומרני בישראל", פיתח לוי את הדיון בזיקה בין המדיניות הצבאית ובין המבנה החברתי מתוך הסתכלות ממוקדת יותר על ההרכב החברתי של הצבא.
הוא הראה כיצד, ברקע האינתיפאדה השנייה, שינויים תרבותיים וחברתיים בצבא הקרינו על תמיכתו בתהליך אוסלו ובהמשך דווקא הקרינו על תרומתו להסלמת הלחימה כשפרצה האינתיפאדה השנייה.
בספר זה ובמאמרים תאורטיים פיתח לוי את המושג "המירות" (convertibility), הממחיש את משאבי העוצמה שקבוצה חברתית ממירה מהצבא לחברה האזרחית, המרה המאפשרת שעתוק של דומיננטיות או לחלופין של שוליות חברתית.
להמרה זו לגיטימיות גבוהה ככל שהיא נובעת מתוך צבא המוצג כארגון שוויוני.
על ספר זה כתב פרופ' זאב מעוז, מבכירי חוקרי היחסים הבין-לאומיים בעולם כי "מדובר בספר חשוב, אולי החשוב ביותר שנכתב עד עתה בנושא זה [מהות הקשר בין חברה, פוליטיקה, כלכלה, וצבאיות]".
השינויים בהרכבו החברתי של הצבא
בספרו "צבא אחר לישראל" ובספרו הבא "מצבא העם לצבא הפריפריות" עסק לוי בשינויים בהרכבו החברתי של הצבא – מצבא המבוסס על המעמד הבינוני-חילוני לצבא שגובר בו משקלן של קבוצות דתיות, מזרחיות ומהגרות מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה.
בניסיון להסביר את התופעה פיתח לוי את המושג "המשוואה הרפובליקנית", כלומר, הזיקה שבין ההקרבה הצבאית של הקבוצות המשרתות בצבא ובין התועלת שהן מפיקות מההקרבה הזאת במונחים של תגמולים סמליים, ובמרכזם זכויות ומעמד חברתי.
כשהמשוואה מופרת, בעיקר עקב תהליכים חברתיים החיצונים לצבא, מתפתחות צורות שונות של התנגדות להקרבה צבאית ודרישות להגברת התגמול עבור ההקרבה המצופה.
בהדרגה, מצב כזה מביא לשינוי בהרכב הצבא ומניח תשתית גם להסבת מודל הגיוס מצבא המבוסס על משרתי חובה לצבא מתנדבים.
המשגה זו אפשרה להסביר בצורה ברורה את תסמונת "משבר המוטיבציה" הפוקד את הצבא משנות השמונים, כתהליך החל בעיקר על המעמד הבינוני החילוני, בעיקרו האשכנזי-ותיק, שעבורו הופרה המשוואה ולכן הוא מגלה סימני התנגדות להקרבה צבאית.
לראשונה הוצג תהליך חברתי רחב שאינו מתמקד רק בקבוצה מסוימת (דתיים, נשים, יוצאי חבר-העמים וכו') ומסביר כיצד הצבא מסיט את הישענותו מהמעמד הבינוני-חילוני להישענות על קבוצות דתיות ופריפריאליות.
לוי סיפק תימוכין אמפיריים לשינוי וכדי להתגבר על פערי מידע, הוא פנה למיפוי שינויים בהרכב החברתי של חללי הצבא במלחמות.
הרכב זה משקף, גם אם חלקית, את השינוי בהרכב החברתי של הכוח הלוחם.
היה זה מאמץ חלוצי בשדה המחקר הישראלי, שהתמודד עם חסם תרבותי כבד מפני עיסוק גלוי בשאלה מיהן הקבוצות המקריבות את חייהן.
במהלך מלחמת לבנון השנייה התפתח שיח ציבורי בסוגיה זו לאחר שהחומה נפרצה כשנה קודם לכן במאמר שפרסם לוי בעיתונות המקצועית ובעיתון הארץ, וממצאיו זכו לסיקור תקשורתי נרחב.
ניתוח זה של השינוי בהרכב הצבא הפך בהדרגה למקובל בעיקרו על חוקרים רבים של יחסי צבא–חברה, וזוהי אחת מתרומותיו האנליטיות המרכזיות של לוי.
ברמה התאורטית-השוואתית, עבודה זו פותחה לניתוח מערכת היחסים שבין מערכות התגמול, החומרית והסמלית, שהצבא מציע וההשפעה שיש לכך על מדיניות הגיוס.
מיפוי החללים הביא את לוי לבחון גם את הזיקה בין הרכב החללים לשיח השכול, ולהצביע על הטון השמרני של משפחות השכול הדתיות והפריפריאליות מול הטון הביקורתי של המשפחות המבוססות החילוניות.
מיפוי זה סייע לעמוד על תרומת ההרכב החברתי של הצבא להרחבה או לצמצום מרחב הפעולה של הממשלה בהפעלת הצבא.
אומנם מקובל לטעון כי החברה בישראל נעשתה רגישה לחללים צבאיים, אבל רגישות זו, טען לוי, מושפעת ממוצאו החברתי של החלל.
לוי הוסיף ופיתח תובנה זו כאשר המשיג את היררכיית המוות, כלומר, את המידה שבה המדינה חושפת לסיכוני מלחמה חיילים ביחס לאזרחים וביחס לאזרחי האויב ותוך הבחנה בין קבוצות שונות של חיילים ושל אזרחים.
במצבים מסוימים, טען לוי, היררכיית המוות מציבה את החיילים כראויים להגנה יותר מהאזרחים – ולא ההפך – ומציבה את אזרחי האויב בתחתית ההיררכיה.
טיעון זה הומחש באמצעות המלחמות שישראל ניהלה בזירות לבנון ועזה, סוכם בספר "Israel's Death Hierarchy" וזכה להד תקשורתי לאחר מבצע עמוד ענן בעזה.
על בסיס תובנה כללית זו, פרסם לוי בשנת 2019 את ספרו "".
הספר מציג כיצד מדינות מתמודדות עם דילמות של הקרבת חיילים מול אזרחי אויב, כאשר הן מגבשות היררכיות של מוות וסיכון – היררכיות שמשתנות באופן דינמי כאשר משתנות מערכות הלגיטימציה להפעלת כוח ולהקרבה.
הספר סוקר היררכיות אלה במגוון של עימותים עכשוויים, ובהם מלחמת המזלטי"ם בפקיסטן, מלחמת קוסובו (1999), מלחמות ישראל בעזה לאחר ההתנתקות ובגדה (חומת מגן), ומלחמות ארצות הברית ובריטניה בעיראק ובאפגניסטן.
העיסוק בהרכב הצבא ובגורמים החברתיים המשפיעים עליו הביא את לוי לעיסוק ממוקד במדיניות הגיוס.
בשיתוף עם ד"ר זאב לרר, יזם לוי במסגרת האגודה הסוציולוגית ובאמצעות המכון לניתוחי מדיניות של האוניברסיטה הפתוחה שלוש סדנאות שלראשונה עסקו בתרחיש של מצבים שונים הנוגעים למודל הגיוס.
בתרחיש הראשון (דצמבר 2011), שעסק בניסיון לתרחש כיצד ייראו הצבא והחברה אם יבוטל גיוס החובה, הציג לוי משנה מסודרת של טיעונים נגד ביטול שכזה.
לוי מסתייג מן השימוש בביטוי "צבא העם" בשיח הסוציולוגי, שכן הוא סבור שמדובר בביטוי שעיקרו אידאולוגי.
בסדנה השנייה (שנערכה בספטמבר 2012), שהוקדשה לאכיפת גיוס על חרדים, התהוותה הסכמה בין כל החוקרים והחוקרות השוללת מתווים לאכיפת גיוס חובה על חרדים.
הסדנה השלישית (שנערכה באוקטובר 2013) הוקדשה לדיון בתרחיש של הטלת חובת גיוס לשירות אזרחי על כל מי שלא יגויס לשירות צבאי.
לוי שלל מתווה שכזה בהסתמך על עבודה השוואתית עם גרמניה.
סדנה זו הניבה קובץ מאמרים: "שירות חובה או חובה לשרת?
תרחישים של שירות אזרחי חובה בישראל", כאשר גם בהקשר זה שררה הסכמה מקיר לקיר בין החוקרים כי חלופה זו אינה רצויה.
הידע המצטבר בעריכת תרחישים הניב סדנה שנוהלה במשותף עם פרופ' ורדה וסרמן, ראשת המכון לניתוחי מדיניות, והניירות שהוצגו בה פורסמו בגיליון מיוחד של כתב העת ביטחון סוציאלי שהוקדש ל"תרחישים ומדיניות ציבורית".
היבטים אחרים הנוגעים למדיניות הגיוס פותחו אף הם בידי לוי ושותפיו: ניתוח המעורבות הגדלה של הצבא במערכת החינוך סוכמה בספר (בעריכה משותפת עם ניר גזית) "צבא מחנך עם", והמאמץ החלוצי לנתח את ההשפעה של חברת השוק על הצבא, הניב ספר שלו תרמו מספר חוקרים וחוקרות – "הצבא וחברת השוק בישראל".
עבודות אלו הורחבו לחקר משווה של היבטים תאורטיים שונים של מודל הגיוס כמו רגישות לחללים, הצמחתה של מחאה, מדיניות גיוס כלפי הומוסקסואלים, ומערכת התגמולים הצבאית.
עבודותיו ההשוואתיות של לוי על מודל הגיוס בהיבטים השוואתיים פורסמו בבמות שונות בעולם.
עמדתו של לוי ביחס למודל הגיוס הרצוי
בהקשר הישראלי, לוי ניתח בספריו את הגורמים המביאים באופן כמעט בלתי נמנע להיחלשות מדורגת של מודל גיוס החובה האוניברסלי שסופו בביטולו.
לוי עצמו אינו תומך בצבא התנדבותי אך גם לא בגיוס חובה אוניברסלי, אלא במודל שבמסגרתו הצבא יוכל לבחור עבור אילו משרתים הוא משית את חובת הגיוס.
לדידו של לוי, החל משנות ה-80 מתרגש על הצבא משבר מוטיבציה בקרב בני המעמד הבינוני-חילוני, כאשר התמורה הסמלית המתקבלת מהשירות הצבאי הלכה ונשחקה בהתמדה.
לוי מסביר כי כתוצאה מכך, החל הצבא לשלב אוכלוסיות נוספות אשר תופסות את מקומו של המעמד הבינוני-חילוני, בין היתר משום שעלותן בתגמולים סמליים וחומריים נמוכה יותר.
ברם, לדידו של לוי, פוטנציאל התרחבות הצבא לאוכלוסיות נוספות עתיד להגיע לסטגנציה, ולא יהיה מנוס מהעלאה דרמטית של התגמולים החומריים המשולמים למשרתי החובה.
לדידו של לוי, המגמה הנוכחית היא ש"קם בהדרגה צבא מקצועי ולעומתי ביחס לאליטות העבר ולערכים שהן מייצגות", ובו מתקיים "מרד צווארון כחול", קרי, התנערות מודעת ומחאתית מנורמות הפיקוד הבכיר, המייפות את הפעלת האלימות, ולדידם של החיילים מאותן אוכלוסיות משיתה עליהם סיכון רב מדי על-מנת להימנע מפגיעה בבלתי מעורבים.
בשל כך, פרסם לוי בשנת 2021 מתווה מפורט להנהגת שירות חובה בררני, שבמסגרתו הכול יצטרכו להתייצב בלשכות הגיוס, אך הצבא יבחר לו את המתאימים ביותר.
עמדתו של לוי דוגלת אפוא בוויתור על המאבק לגיוס חרדים, ובצמצום סד"כ החיילים כך שהצבא יבחר לו רק את המתאימים למשימותיו, תוך תגמול רב יותר שלהם.
לדידו של לוי, רק השתת חובה זו במתכונת בררנית תאפשר לצבא לגייס את האיכותיים ביותר, שגיוסם קריטי להצלחת הצבא לעמידה במשימתו, אך במקרה של צבא מקצועי רבים מדי מהם יבחרו לעסוק בשוק האזרחי.
לוי מסביר כי בהיעדר מודל כזה, צפויה ירידה ביוקרה של הצבא, וכפועל יוצא אובדן עניין של בני המעמד הבינוני-חילוני בגיוס אליו, ובכך גם פגיעה במעורבותם בפיקוח עליו.
במקביל, עסק לוי בבחינה של היבטים שונים של מערך המילואים, ובשנת 2003 אף היה חבר בוועדת קצין מילואים ראשי, שגיבשה רפורמה במערך המילואים.
לוי מתריע כי מודל של צבא מקצועי איננו רצוי, שכן הוא יביא לירידה ברגישות לחללים ולהסרת עכבות בשימוש בצבא לפתרון משימות, לרדיקלציה ולתאוקטריזציה מוגברת של הכוח הלוחם, ולהחרפת השסע המעמדי בצבא.
בשנת 2024, הציע לוי יחד עם ד"ר עפרה בן ישי מתווה גיוס חרדים אלטרנטיבי, במסגרתו יוצע לאפשר מסלולים של שירות ממושך במשימות ביטחון, בהשראה מפעילותם של חרדים בארגון זק"א.
המודל נשען על מחקרו של לוי לגבי סוגיית גיוס החרדים, שמסקנתו היא שהסיבה האמיתית להתעקשות על גיוסם איננה הגידול במספרם, אלא שינוי ביחס למשמעות הגיוס עבור קבוצת הרוב החילוני.
לפי הסבר זה, התמורות הסמליות והמעמדיות שהשירות הצבאי נתן נשחקו נוכח מגמות נאו-ליברליות וכן נוכח צמצום אפליות בשירות הצבאי ומחוצה לו, מה שהפך את השירות הצבאי לכזה שנתפס כ"נטל".
לוי נשען בהקשר זה בין היתר על אבחנתו שהשיח בנושא גיוס החרדים השתנה בשנות ה-90, אז החל השירות הצבאי להיתפס כ"נטל", ושאלת גיוס החרדים הפכה לשאלת "שוויון".
קודם לכן, לוי מסביר כי התפיסה הייתה שהחרדים "אינם מתאימים" לשירות הצבאי ואין מקום לפעול לשלבם.
לוי קשר את העיסוק בהרכבו החברתי של הצבא ובאופיו של המכניזם המביא אנשים להתגייס – בין אכיפת המדינה להסדרת שוק העבודה – ללימוד הפיקוח האזרחי על הצבא.
את תובנותיו באשר למקרה הישראלי סיכם בספרו "מי שולט על הצבא".
בספר זה דן לוי בפרדוקס לכאורה בין עוצמת-היתר של הצבא בישראל ובין העמדתו של הצבא תחת פיקוח ההולך ומתהדק באופן המצמצם את מרחב הפעולה האוטונומי שלו.
לכן הציע את ההבחנה בין הפיקוח האזרחי על הצבא – הממוקד בתורת הלחימה, במדיניות הגיוס, בתפקוד המבצעי ובהיבטים המשקיים של התנהלות הצבא – ובין הפיקוח על הצבאיות (מיליטריזם) כתרבות פוליטית, המעניקה לגיטימיות לשימוש בכוח ומשקפת את מפלס הצבאיות בחברה.
לוי טען כי בעוד הפיקוח על הצבא התחזק מאז שנות המדינה הראשונות, הפיקוח על הצבאיות נחלש.
ישראל אינה בהכרח נעשית יותר מיליטריסטית, אלא שכוחות היכולים לאתגר את החשיבה הצבאית פשוט נחלשים, נטען בספר.
עורך הדין מיכאל ספרד כתב בסקירה על הספר: "לוי הצליח לכנס תחת תזה אחת עשרות תהליכים ומאות תופעות הנוגעות ליחסים המורכבים שבין הצבא לבין החברה ולשלטון האזרחי בישראל, שבמבט ראשון נראים מנוגדים ואולי אף מתנגשים.
במונחים של המחקר הסוציולוגי של הצבא בישראל, זו תאוריית-על, מין גרסה סוציולוגית-פוליטית ל'תאוריה של הכל' שהפיזיקה התאורטית מחפשת זה שנים כדי להסביר בנוסחה אחת את כל הכוחות הפיזיקליים הידועים למדע.
זהו הישג אדיר, ולקוראי ספרו של לוי נכונה חוויה מרתקת של הפלגה מתובנה לתובנה שיוצרות יחד שלמות המעניקה סדר במה שנראה עולם חברתי כאוטי."
במקביל למחקר על ישראל, לוי פיתח תובנות תאורטיות אודות הפיקוח האזרחי על הצבא ופרסם מאמרים בבמות שונות בעולם.
בכלל זה פיתח את המושג של "בקרת שוק" על הצבא, כלומר בקרה המשפיעה על התנהלות הצבא באמצעות ריסון משאביו, וזאת כתחליף לפעולה קולקטיבית של אזרחים המכוונת להשפעה ישירה על המדיניות הצבאית.
בעבודה אחרת הציע לוי להסתכל על כשלים בפיקוח האזרחי על האפקטים העקיפים, ולא אחת הבלתי מכוונים, שיש להתנהלות הצבא על מבנה העוצמה החברתי.
הבחנה זו הורחבה בחלקה לספר בשם , שלוי ערך יחד עם דייוויד קוהן.
הספר הוא תוצר של קבוצת מחקר בין-לאומית.
בהסתמך על 10 מקרים מגוונים (ובהם ארצות הברית, דרא"פ, צרפת ויפן), הספר בוחן כיצד מיליטריזציה מתרגמת איומים חיצוניים ופנימיים להשפעה על הפיקוח על הצבא.
תרומה אחרת הייתה בפיתוח תאורטי של המושג של "פיקוח מבפנים", כלומר האופנים שבהם החיילים עצמם מפקחים על הצבא.
עיסוק מקביל היה פיתוח הממשק שבין צבא לשיטור, לאור פעילות הצבא בגדה המערבית ויחסיו המורכבים עם קהילות המתנחלים.
סדנת חוקרים וחוקרות הניבה גיליון מיוחד של כתב העת Israel Studies Review בשנת 2020 בעריכה משותפת עם ד"ר ניר גזית.
לוי היה מראשוני החוקרים שהצביעו על הפוטנציאל המתהווה למתחים בתוך הצבא ובינו ובין חלקים בחברה עם התגברות הנוכחות של חובשי כיפה בצבא.
בסדרת מאמרים אקדמיים וכתיבה פובליציסטית הוא ניתח היבטים שונים של התופעה ובהם כיצד דווקא הנוכחות הדתית הגבוהה בצבא סייעה לצבא לצמצם את הפוטנציאל לסרבנות דתיים בביצוע ההתנתקות מעזה בשנת 2005, והמתח המתהווה בין גברים דתיים לנשים חילוניות.
לוי מתריע כי המגזר החרד"לי הוא בעל שאיפות להשפעה והשתלטות על סדר היום הצבאי, שאיפה הנמצאת במתח מול מוסר המלחמה ומול ערכיהן של קבוצות אחרות.
לוי ממקם את ראשיתה של שאיפה זו בתחילת שנות ה-2000, אז החל מיזם המכינות הצבאיות לעבור ממיזם שמטרתו לעודד התגייסות לצבא למיזם שמטרתו להשפיע על סדר היום הצבאי.
לוי גורס כי שאיפה זו פוגעת בעקרון הדמוקרטיה הדיונית, ועוקפת את המנגנונים הרגילים שבהם הקבוצות השונות בחברה משפיעות על הצבא.
לוי מוסיף כי לא ניתן לרפא פגם זה באמצעות מנגנונים מקבילים עבור אוכלוסיות אחרות, שכן מהלך כזה הוא לשיטתו "המתכון לפירוק הצבא, באמצעות הפיכתו לסקטורים שלכל אחד מהם אינטרס משלו והוא מפקח ישירות על חייליו".
לוי מתריע בספרו כי אחד היעדים במדיניות זו הוא לסכל בפועל את אפשרות הצבא לביצוע מדיניות המנוגדת לאידאולוגיית הזרם החרד"לי כדוגמת פינוי התנחלויות, באמצעות מילוי השורות בחיילים שיסרבו לבצעה.
הדיון בהיבטים אלה ואחרים הביא אותו לתובנה כי הצבא עובר תהליך של תאוקרטיזציה, במובן זה שסמכויות דתיות מתערבות בניהולו, ותהליך זה חורג מהמשמעות של "הדתה", כלומר השפעה דתית, שחוקרים רבים ייחסו להתפתחות בתחום יחסי צבא–דת.
ההמשגה של תאוקרטיזציה וניתוח מקורותיה קיבלו ביטוי בספרו "המפקד האליון – התאוקרטיזציה של הצבא בישראל" שיצא לאור בשנת 2015. הספר ספג ביקורת חריפה מאוד מחוגים חרד"ליים, בעיקר אלה שלוי מבקר בספרו.
הבעיה היא שהצבא נותן לו במות בקורסי הפיקוד הבכירים ואינו שם לב שהוא בעצם זורע שנאה ופירוד בתוך הצבא".
חוגים חרד"ליים אף ייחסו לכתיבתו של לוי השפעה על מדיניות הצבא בנושאי דת, שלטענתם פוגעת בחובשי הכיפה.
כך לדוגמה התבטא הרב חיים דרוקמן, שאף הוא מסוקר בהרחבה בספרו של לוי: "קברניטי הצבא מושפעים מתפיסת ה'הדתה' שמפיץ הפרופ' יגיל לוי".
בהמשך, פיתח לוי את הדיון בהשפעה הדתית בצבא לעבודה תאורטית משווה.
המיליטריזציה של ישראל בשנות האלפיים
בספרו יורים ולא בוכים: המיליטריזציה החדשה של ישראל בשנות האלפיים, הוצאת למדא, 2023, סוקר לוי את מצב הנכונות של הציבור הישראלי, הצבא והדרג המדיני להשתמש בכוח לשימוש להשגת ביטחון, ואף את הגורמים לכך.
לוי מסביר כיצד אגד גורמים שונים הביא מצד אחד לעלייה ברגישות לחללים, אך מצד שני, לעלייה בנכונות להשתמש בכוח תוך שלילת חלופות מדיניות ונכונות מוגברת להעברת הסיכון לאוכלוסיית האויב.
לוי משרטט את פרשת אלאור אזריה כקו פרשת מים, כאשר המתקפה כנגד ערכי הצבא על-ידי המחנה הדתי-אמוני הביא את מחנה המרכז-שמאל לשים את מבטחו בצבא ולראות בו כגורם "מקצועי" ומתון.
לדידו, לגיטימציה זו הניתנת לצבא מסכלת את האפשרות לבקר את ההיגיון שבבסיס הפעלת הכוח, קרי, האם אין חלופות מדיניות.
לוי מסיק כי השיח שולל את אויבות הצד השני ותופס את הסכסוך כמאבק בין שתי מערכות חימוש, הישראלית מול זו של הצד הערבי, אך לא בין ישויות מדיניות, מאבק שבבסיסו יריבות על נכסים מגוונים.
לוי משווה בין הצהרתו של הרמטכ"ל דן שומרון לדרג המדיני בימי האינתיפאדה הראשונה, שהסביר כי אין פתרון צבאי לשורש הבעיה הנעוצה בבעיה מדינית, לבין התפיסה כיום, שראשיתה בתפיסת הרמטכ"ל אביב כוכבי, שניתן להגיע להכרעה צבאית.
עוד משווה לוי בין דברי משה דיין, שניתן להסיק מהם כי הוא רואה בפלסטינים אויב ומפנים את היגיון הסכסוך בין הצדדים, לבין גילויי דה הומניזציה השוללים את האויבות ורואים ביריב כמערכת איומים חמושה ותו לא.
יגטוורסט הוא נקניק מהמטבח הגרמני מסוג ברווורסט.
שמות נוספים הם שינקנוורסט, שטוטגרטר ושוטצנוורסט (Schinkenwurst, Stuttgarter, Schützenwurst).
הנקניק מורכב מבשר חזיר (בטן ושריר) וברט (בשר טחון מתובל המיועד להכנת נקניק).
לעיתים משתמשים גם בבשר בקר.
התבלינים הנפוצים הם פלפל שחור, משיה, זנגביל וגד השדה.
במטבח הדרום גרמני נוהגים להשתמש בזרעי חרדל ואילו בצפון גרמניה נוהגים להשתמש בפיסטוק טחון.
הבשר נטחן במטחנה ומעורבב עם הברט.
בדרך כלל נהוג להוסיף מלח לשימור וצבעי מאכל על מנת ליצור צבע ורוד בהיר.
לאחר מכן הנקניק מבושל בקופסת שימורים או במעי מלאכותי.
הנקניק מוגש בדרך כלל פרוס וקר או מטוגן בחתיכות.
יגל הרוש (נולד ב-28 באוקטובר 1984) הוא מוזיקאי, מלחין ומשורר ישראלי, המשמש כראש בית הספר למוזיקה מן המזרח "כולנא" בירוחם.
מייסד "בית המדרש למקאם ופיוט".
בעל תואר ראשון בנגינה על קמנצ'ה מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בעל תואר ראשון ושני בפילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חוקר הקשרים של פואטיקה, מוזיקה ומיסטיקה יהודית.
נולד וגדל בדימונה בבית מסורתי-דתי, יש לו שלושה אחים אחד מאחיו הוא עודד הרוש, איש תקשורת..
כשגדל עזב את חיי הדת, וב-2005 למד לתואר ראשון בפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, הגיעה הצעה מארגון "הלל ישראל" להצטרף לפרויקט בו מוזיקאים מבצעים מחדש פיוטים וניגונים ישנים.
הרוש חבר לקבוצת מוזיקאים, שיחד החילו לעבוד על הפיוט "ידידי השכחת" של רבי יהודה הלוי שעל שמו נקרא הפרויקט.
על השתתפותו בפרויקט זה סיפר:
כחלק מאיסוף החומרים לפרויקט הפיוטים, ובהמלצתו של חבר, החל הרוש לפקוד את בית הכנסת בדימונה כדי ללקט שם פיוטים משירת הבקשות.
שם גם החל תהליך התקרבותו חזרה לבית אבא.
בוגר מגמת ביצוע של המחלקה למוזיקה מזרחית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
זוכה מלגה על שם המלחין דאוד אל-כוויתי למבצעים.
למד מוזיקה ערבית אצל פרופסור תייסיר אליאס, ואצל נאסים ד'כוואר, מוזיקה טורקית סופית אצל פרופסור וולטר פלדמן, מוזיקה פרסית ואזרית אצל פרופסור פרץ אליהו ואצל בנו - מארק אליהו.
בעל תואר ראשון ושני בפילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2020 הגיש את עבודת התזה שלו: "המיסטיקה הפילוסופית של ר' עובדיה מימוני נכד הרמב"ם", תחת הנחייתה של פרופ' חביבה פדיה.
התזה עוסקת בין היתר באופנים בהם התמזגו בהגותו של ר' עובדיה תורות מן המיסטיקה הצופית ככלי פרשני לתורות הפילוסופיות של הרמב"ם.
2020 – הוציא את האלבום – "שירים לחצות הליל", קומפוזיציות חדשות על בסיס מקאם "נאווה", לפיוטים שכתב מתוך קובץ השירים "דיוואן יגל בן יעקב – שירים לחצות הליל".
2016 – הקים את אנסמבל "שיר ידידות", המבצע ומחדש משירת הבקשות של יהודי מרוקו.
אחראי על עיבוד מוזיקלי, שירה, נגינה (קמנצ'ה, עוד, נאי, גיטרה), ומחקר אודות מסורת שירת הבקשות של יהודי מרוקו.
במסגרת האנסמבל יצא אלבום בשם "אעירה שחר" ואתו מופע נלווה.
בדיסק ובמופעים מתארחים הזמרים דוד ד'אור, ארז לב ארי וישי ריבו, ועוד מוזיקאים מתחום המוזיקה מן המזרח.
ההרכב ערך סיבוב הופעות נרחב, בין היתר הופיע בפסטיבל הפיוט בירושלים בו ארח את הפייטן ר' חיים לוק ואת ארז לב ארי, פסטיבל פיוט בירוחם, פסטיבל אינידינגב, ועוד.
ההרכב גם לקח חלק ב"מיזם השבת" בהפקת נענע דיסק.
לצד שילוב של אלמנטים ממוזיקת פולק, הרמוניה מערבית ועוד, מבקש האנסמבל לשמר את הסאונד העדין והייחודי למוזיקה מן המזרח.
עיקר החזון הוא להשיב לתרבות שלנו את אחד המאגרים הפואטיים והמוזיקליים העשירים ביותר בתרבות העברית.
התכנים של הפיוטים - שירת געגועים לארץ ולשלמות היחיד והאומה, בקשה לקרבת אלוהים ואדם - רלוונטיים לחיינו כאן.
בכך אנו מבקשים לצעוד צעד נוסף בשיבת העם לארצו - לא רק שיבה גופנית, אלא שיבה של תרבות מסורת ורוח שנשארה בינתיים הרחק בניכר.
2015 – נגן יוצר (תמלילן, מלחין ומעבד) באנסמבל ניגון ירושלמי.
במסגרת האנסמבל יצא האלבום "שפת היום", בו, בין היתר, כתב והלחין.
עוד בשנת 2015 כתב ועיצב את פסקול סרט הסטודנטים "בינתיים מזל" שביימה מזל בן ישי.
2018 – מוציא לאור את ספר הביכורים שלו: "דיוואן יגל בן יעקב – שירים לחצות הליל" המבקש להיות נדבך נוסף בתחיית עולם הפיוט בתרבות הישראלית המתהווה.
"דיוואן יגל בן יעקב – שירים לחצות הליל" הוא קובץ פיוטים מקוריים וחדשים המיועדים לביצוע כחלק מ"תיקון חצות" - אחד הריטואלים העתיקים והמסעירים של השירה הלילית.
לצד הפרויקטים האישיים, מנגן הרוש עם אמנים נוספים.
הוא מופיע כמעט דרך קבע כנגן וכמפיק מוזיקלי בהרכבים שונים במסגרת פסטיבל פיוט ופסטיבל העוד בירושלים.
בין היתר מקליט ומופיע דרך קבע עם האמן הבינלאומי דוד ד'אור, הופיע עם אהוד בנאי במסגרות שונות, ביניהן – פסטיבל פיוט בירושלים.
הקליט והופיע עם הפייטנית והיוצרת מורין נהדר.
ב-2018 הופיע כסולן עם התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד, שם הציג לראשונה את היצירה פרי עטו "רצוא ושוב" – יצירה לקמנצ'ה ותזמורת.
הופיע במסגרת אנסמבל היונה, המבצע משירת ר' ישראל נג'ארה, אותו הקימה פרופ' חביבה פדיה.
הופיע עם "הלב והמעיין", ברי סחרוף, יהונתן רזאל, מאיר בנאי, ליאור אלמליח ועוד.
2019 – הקים את "בית מדרש למקאם ופיוט" באקדמיה למוזיקה מן המזרח "מקאמאת" בצפת.
2018 – ראש מסלול מוזיקה וממקימי המסלול למוזיקה מן המזרח במסגרת שיתוף פעולה בין מכללת ספיר ל"כולנא" בירוחם, במסגרתו לומדים הסטודנטים לתואר ראשון ביצירה תרבות והפקה.
התכנית מתמקדת בהוראה של מוזיקה מן המזרח על שלל הקשריה לתרבות היהודית, והמזרחית הכללית.
2017 – הקמת "בית המדרש למקאם ופיוט" במרכז "חיבה" בירושלים.
במסגרת בית המדרש לומדים התלמידים על תורת הנגינה דרך מקורות יהודיים (מקרא, תלמוד, פילוסופיה יהודית, זוהר וחסידות), לצד לימוד המקאם דרך מערכת ה"ראדיף" – המקאם העתיק.
2016 – הקמת בית ספר למוזיקה מן המזרח בירוחם.
אחראי על ניהול המגמה – בה לומדים עוד, קמנצ'ה, נאי וכלי הקשה מן המזרח.
הדרכה ניצוח ועיבודים לאנסמבל של המגמה.
בעקבות הטבח בקיבוץ בארי ב-7 באוקטובר 2023 כתב יגל הרוש את "קינת בארי" ללחן יהודי-מסורתי.
נשוי ואב לחמישה, מתגורר בצור הדסה.
יגור וסבולודוביץ' פיליפנקה (; נולד ב-10 באפריל 1988) הוא כדורגלן בלארוסי ממוצא יהודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אורל מליגת העל הרוסית.
אף על פי שלפיליפנקה אין אזרחות ישראלית, הוא לא נחשב כזר כאשר שיחק בישראל, עקב מוצאו היהודי.
פיליפנקה נולד במינסק בברית המועצות (כיום עיר הבירה של בלארוס).
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מינסק.
בגיל 13 עבר למחלקת הנוער של באטה בוריסוב.
בשנת 2006 בגיל 18 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, עמה זכה בשתי אליפויות בשתי עונותיו הראשונות.
ב-2008 חתם בספרטק מוסקבה הרוסית, אך לא קיבל דקות רבות בקבוצה והושאל לטום טומסק, סיביר נובוסיבירסק וקבוצת נעוריו באטה בוריסוב.
בפברואר 2012 חזר לבאטה בוריסוב וזכה עמה בשלוש אליפויות רצופות.
ב-5 בינואר 2015 חתם במאלגה הספרדית לשנתיים וחצי.
ב-13 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 3 - 2 ללבאנטה בגביע הספרדי.
ב-14 ביוני 2016 חתם פיליפנקה בקבוצת מכבי תל אביב לשנתיים, וזאת לאחר שאושר לקבוצה להחתימו כשחקן שאינו זר.
ב-7 ביולי ערך פיליפנקה את הופעתו הבכורה בקבוצה ביצחון 0–1 על גוריצה בסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית ל-2016/2017. ב-8 בינואר 2018 הושאל למ.ס.
אשדוד עד לסוף העונה, ובסיומה עזב את מכבי תל אביב וחזר לקדנציה נוספת בבאטה בוריסוב.
ב-12 בספטמבר 2007 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בהפסד 1:0 ל במוקדמות יורו 2008. ב-10 בספטמבר 2013 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בהפסד 4:2 ל במוקדמות מונדיאל 2014.
יד-פרצוף היא מחווה גופנית של הנחת כף היד לכיסוי הפנים כדי להביע אכזבה, תסכול, מבוכה או ייאוש.
מקור מושג זה הוא באנגלית, והוא נקרא כך כיוון שבעת התנהגות מסוג זה, כף היד (Palm) מכסה את הפנים (Face), ולשם יצירת מושג זה יצרו הלחם של מילים אלו.
התיעוד הראשון של שימוש במילה זו הוא משנת 2001. באוגוסט 2011 צורפה מילה זו למילון המילון האנגלי של אוקספורד.
לתופעה זו יש תיעוד בפלטפורמות השונות, בהן באמנות, בטלוויזיה ובאינטרנט.
בפסל קין של הנרי וידל משנת 1896 ונמצא בגני טווילרי שבפריז נראה קין מכסה את פניו בידו (כנראה לאחר שרצח את אחיו, הבל).
באינטרנט, ישנו רגשון הממחיש Facepalm, ומשמעותו זהה למחווה פיזית של Facepalm בתו יוניקוד U+1F926: 🤦🏻.
יגניונטקוּב (בפולנית: Jagniątków, נהגה: ; בגרמנית: Agnetendorf, אגנטנדורף) היא עיירת נופש פופולרית בשלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
סמוכה לילניה גורה וחלק מתחום השיפוט שלה.
הכפר הוקם בידי פרוטסטנטים בוהמיים בשנת 1621 ונקרא על שם ברברה אגנס פון שאפגוטץ' אשתו של הרוזן לאופולד פון שאפגוטץ' בעליה של מצודת חויניק , שסייעה לפרוטסטנטים נרדפים שנמלטו מצ'כיה.
מאמצע המאה ה-19 יגניונטקוב היא עיירת נופש פופולרית ובה אכסניות רבות.
העיירה היא הגבוהה ביותר באזור וממנה מובילים שבילים רבים להולכי רגל ולרוכבי אופניים במסלולים שונים להרי קרקונושה .
עד 1945 הייתה העיירה חלק מגרמניה, ונקראה אגנטנדורף (על שם אגנס פון שאפגוטץ', בהטיה הגרמנית).
התושב המפורסם ביותר שלה היה הסופר והמחזאי הנטורליסט, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1912, גרהרט האופטמן.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה גורשה אוכלוסייתה הגרמנית של העיירה, ושמה שונה לאגניישקוב (Agnieszków).
לאחר כשנה קיבלה העיירה את שמה הנוכחי.
האופטמן שלא היה אהוד על הנאצים, נשאר בעיירה עד מותו ב-1946. בווילה שבנה עבור אשתו השנייה, מוצגת גלריה שבה ציורים של סצנות מתוך ספריו.
מאז 1998 נכללת העיירה במחוז העירוני של ילניה גורה.
יגור קונסטנטינוביץ' באבורין הוא כדורגלן רוסי, שמשחק בעמדת השוער בקבוצת טורפדו מוסקבה מהליגה הרוסית הראשונה בכדורגל.
הוא נולד בצ'רניהיב, אוקראינה אך המשפחה עברה לסנקט פטרבורג, רוסיה כשהיה ילד.
באבורין הוא בוגר בית הספר לכדורגל של זניט סנקט פטרבורג.
הופיע לראשונה במדי קבוצת הנוער ב-2010 במשחק המחזור ה-30 של ליגת העל הרוסית בכדורגל לנוער, במשחק נגד קבוצת הנוער של קריליה סובייטוב סמרה, כשעלה כמחליף בדקה ה-79. עונה לאחר מכן כבר השתתף בתשעה משחקים.
ב-2012 לוצ'אנו ספאלטי לקח אותו לקבוצה הבוגרת, במדיה הופיע לראשונה ב-13 במרץ 2013 כששיחק במחזור ה-21 במשחקו הראשון בליגת העל הרוסית בכדורגל, כשהחליך את יורי ז'וואנוב בדקה ה-11 במשחק נגד מורדוביה סראנסק.
במחזור ה-23 החליף את ויאצ'סלב מלאפייב במשחק נגד קריליה סובייטוב, במשחק שהסתיים בניצחון זניט 1:0. במחזור 24 שיחק לראשונה משחק מלא במשחק נגד לוקומוטיב מוסקבה.
במשחק האחרון של עונת 2012/13 שיחק משחק מלא ללא ספיגות ובכך הביא את מאזנו הכולל ל-304 דקות ללא ספיגות שער.
ברם בהמשך הועבר לשחק בקבוצת המילואים זניט-2. בעונת 2017/18 עלה בהרכב הפותח של זניט במחזור ה-30, במשחק נגד סק"א חברובסק.
לקראת עונת 2018/2019 הושאל לרובין קאזאן.
את הופעת הבכורה במדי קאזאן ערך במשחק המחזור ה-17, נגד קבוצת האם שלו, זניט, בגזפרום ארנה, ב-9 בדצמבר 2018. בתום שנה, חזר לזניט.
בפברואר 2021 הושאל לקרסנודאר עד יוני 2021.
ב־2022 עבר לטורפדו מוסקבה בהשאלה, ב-2023 נרכש על ידי הקבוצה והוא מונה בהמשך לקפטן הקבוצה.
משנת 2009 הופיע בנבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17. בשנים 2011—2012 הוזמן לנבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 19, בה שיחק 3 משחקים ללא ספיגות שער.
משנת 2013 מופיע במדי נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21. הופיע בחמישה משחקים וספג 2 שערים.
יוסף גיל (יגיל) הנקין (נולד ב-1976) הוא ד"ר להיסטוריה, רב סרן (במיל'), סופר, חוקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון ומרצה להיסטוריה צבאית במכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
במקביל הנקין כותב באתרים "מידה", "דיומא" ו"עין הדג".
נולד לרב יהודה הרצל הנקין, פוסק הלכה ציוני דתי ולרבנית חנה, מייסדת מדרשת נשמת בירושלים והעומדת בראשה.
הוא נינו של הרב יוסף אליהו הנקין, פוסק בולט בארצות הברית במאה ה-20. אחיו אליהו היה אלוף הארץ בהרמת משקולות בשנים 2013–2014. לזוג הנקין שישה ילדים.
אחיו הרב איתם הנקין נרצח עם רעייתו נעמה בחג הסוכות ה'תשע"ו, 1 באוקטובר 2015, בפיגוע ירי.
את עבודת הדוקטורט שלו, "צבא רודזיה ולחימה נגד חתרנות: בחיפוש אחר מצוינות צבאית", כתב במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית משה גת ומרטין ון קרפלד, והיא אושרה ב-2009.
בעבודת התזה שלו, שהפכה בסופו של דבר לספר ננצח או שניעלם בהוצאת מערכות, בוחן הנקין את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
בין היתר הוא מנתח את הטקטיקות שהופעלו במלחמה על ידי שני הצדדים, בוחן באריכות את הקרב על גרוזני ואת לוחמת הגרילה והטרור לאחר נפילת העיר.
רודזיה (כיום זימבבואה), הייתה מושבה בריטית באפריקה הדרומית.
ב־1965 הכריזה על עצמאות, תחת שלטון מיעוט לבן, והתנתקה מבריטניה.
אף מדינה בעולם לא הכירה בה רשמית, והאו"ם הטיל עליה עיצומים שאמורים היו להכניע את השלטון המורד, אך לא כך קרה.
למרות הבידוד הבין־לאומי התקיימה רודזיה עד 1980. במקביל התמודדה עם ארגוני מחתרת לאומניים אפריקניים, שדרשו שוויון ושלטון רוב.
בין השנים 1972–1979 התנהלה במדינה ובסביבותיה מלחמת גרילה עזה.
המלחמה כונתה "מלחמת הסבך הרודזי".
בסופו של דבר נאלצו הצדדים להתיישב למשא ומתן, שבעקבותיו התקיימו ברודזיה בחירות ולשלטון עלה רוברט מוגאבה, מנהיג אחד מארגוני הגרילה, עד שהודח מכיסאו ב־2017.
הנקין מגדיר כ"אסטרטגיה לאומית" או "אסטרטגיה-רבתי" את "האיחוד של כל סוגי האסטרטגיה של מדינה – צבאית, כלכלית ומדינית – למען אותה מטרה".
לפי הנקין, לאורך כל שנותיה עמדה בבסיס ה"אסטרטגיה הלאומיות" של ישראל "הישרדותה ושגשוגה של מדינת ישראל, כמדינה יהודית ודמוקרטית במרחב שעדיין לא השלים עמה".
עם זאת, בפועל היו שתי "אסטרטגיות לאומיות" שונות שהופעלו לסירוגין כאמצעי לאותה מטרה: מהקמתה ועד מלחמת יום כיפור האסטרטגיה הלאומית של ישראל התבססה על קיר הברזל והשארת ההגנה על ישראל בידי ישראל עצמה – לצד שיתופי פעולה עם מדינות נוספות המבוססים על אינטרסים משותפים והשגת תמיכה של מעצמה.
כחלק מתפיסת "קיר הברזל" נכללה הבנה כי הסכם עם מדינות ערב אינו "יוצר" אלא "מתאר", כלומר הנחה כי רק כאשר תפסיק בפועל העוינות כלפי ישראל של מי משכנותיה, ניתן יהיה לאחר מכן להכריז על כך בהסכם גלוי.
ננצח או שניעלם - תולדות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה 1994–1996. הוצאת מערכות, 2007
מדריך לאתר הקרב של חוף אומהה.
מלחמת סיני 1956 והסדר העולמי החדש במזרח התיכון: יציאת מצרים במהופך (אנגלית).
הוצאת עומר - אשכול (עם יעקב סער, מהדורה שלישית), 2016
יגור גנאדייביץ' ברנוב הוא במאי, מפיק ותסריטאי רוסי.
זוכה פרס נשר הזהב (2019) בקטגוריית סרט הטלוויזיה הטוב ביותר או מיני-סדרה.
יגור בראנוב נולד ב-3 בדצמבר 1988 ביקטרינבורג.
בשנת 2006 הוא התקבל למכון הקולנוע הממלכתי הכל-רוסי (המכון לקולנוע על שם גרסימוב) בפקולטה לבימוי, למד בבית המלאכה של ס.
בשנת 2011 סיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנת 2012 יצא סרט הביכורים שלו, "המתאבדים" עם יבגני סטיצ'קין, אלכסיי וורוביוב ואוקסנה אקינשינה.
בשנת 2012, יגור ברנוב, שבאותה עת הוציא את הקומדיה האקסצנטרית "הזמיר השודד" עם איוון אוחלוביסטין, קיבל את פרס אהדת הקהל על סרטו במסגרת פסטיבל הסרטים "חלון לאירופה" בוויבורג.
המותחן "ארבה" בבימויו שוחרר למסכי הקולנוע ברוסיה בשנת 2015. את הדמויות הראשיות גילמו פאולינה אנדרייבה ופיוטר פיודורוב.
בשנת 2015 יצאה לאור הסדרה "פארצה", שנוצרה על ידי בראנוב בהפקתם של אלכסנדר צקאלו ואלכסנדר קוט וכן הסרט "יירן-סאן" שצולם כ"מערבון יפני אורתודוקסי" בהשתתפות איוון אוחלוביסטין.
מאז משתף פעולה באופן הדוק עם חברת ההפקות Sreda.
בשנת 2016 יגור צילם את הסדרה הפסיכולוגית "ספרטה" עם ארטיום טקצ'נקו ואלכסנדר פטרוב, ובשנת 2017 יצא להקרנת בכורה סרטו המיסטי "גוגול" בכיכובו של אלכסנדר פטרוב, הראשון בסדרת הסרטים על גוגול.
בשנת 2019 יצא סרט המדע בדיוני "המאחז" שביים.
במרץ 2022, עזב לארצות הברית בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה.
2019 – פרס נשר הזהב עבור הסרט הטוב ביותר או מיני-סדרה (סדרת הטלוויזיה "ספרטה").
יגור ולדימירוביץ' קוראבלין הוא זמר פופ רוסי, אשר זכה להצלחה רבה בשנת 2020 כאשר הוציא את רצף הלהיטים "Dior", "Пикачу" ו-"Невидимка".
במהלך טקס פרסי ТНТ Music הועמד בקטגוריית "הטיקטוקר הטוב ביותר של השנה".
בשנת 2021, הוציא את "Наруто" ביחד עם אמנים הזמרת הרוסייה מיה בויקה.
יגור שיפ נולד ב־12 בפברואר 2002 במוסקבה, רוסיה.
הוא למד באקדמיה למוזיקה פופולרית של איגור קרוטוי.
בשנת 2018, לקח חלק בגמר המוקדם של אירוויזיון הילדים 2018 שהתקיים.
הוא גם השתתף בפרויקט הטלוויזיה Super Children Fest ששודר בערוץ NTV.
הוא שיחק כדורגל במשך 10 שנים, אבל בשנת 2019 הפסיק.
בשנת 2019 החל את דרכו כבלוגר וידאו והשתתף באופן קבוע בתוכנית ששודרה מדי שבוע.
באוגוסט, פתח שיפ ערוץ משלו ביוטיוב.
קודם לכן, הוציא את הסינגל הראשון שלו "Fake Love".
בחודש שלאחר מכן, הוציא את סינגל הפריצה שלו "Dior" שהפך לוויראלי כאשר צבר למעלה מ-36 מיליון צפיות בסך הכול.
אודיו של השיר צבר למעלה מ-1.5 מיליון צפיות.
הופעה שלו עם השיר צברה למעלה מ-9 מיליון צפיות.
הופעה נוספת צברה 3 מיליון צפיות.
ביוני 2020, הוציא רמיקס רשמי ל-"Dior".
אותו השיר, זכה להצלחה במצעדי השירים ברוסיה.
לקראת סוף יוני, הוציא את "".
ב-30 ביולי יצא הלהיט "Пикачу" עם מיה בויקה שכבש את פסגת מצעד שירי הרדיו והיוטיוב של Tophit.
הסינגל הבא "Gameboy" זכה להצלחה נאה גם כן.
ב-17 בספטמבר הוציא לאור את "Не грусти" שזכה להצלחה נאה, אך לא כמו קודמיו.
בשנת 2021 המשיך בקריירה המוזיקלית שלו כאשר הוציא את "Наруто" עם מיה בויקה, "Baby", ו-"Кис кис".
יֶגוֹר בֶרוֹייֵב (Его́р Беро́ев; נולד ב-9 באוקטובר 1977, מוסקבה) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון ומדובב רוסי, מנחה טלוויזיה ואיש ציבור.
יגור ברוייב נולד ב-9 באוקטובר 1977 במוסקבה, למשפחת שחקני תיאטרון.
אביו השחקן ואדים מיחיינקו, אמו - השחקנית ילנה ברוייבה.
סבו מצד האם הוא שחקן התיאטרון והקולנוע ואדים ברוייב, הסבתא היא השחקנית אלווירה ברונובסקאיה.
ליגור יש אח צעיר יותר דמיטרי ובן דוד אנדריי, שניהם גם שחקנים.
הוא הופיע לראשונה על הבמה בגיל שבע.
בשנת 1994, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, הוא נכנס לבית הספר הגבוה לתיאטרון.
באותה שנה ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט "מסירות לאהבה".
לאחר סיום הלימודים הוא התקבל ללהקת תיאטרון האמנות במוסקבה על שם צ'כוב, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בתפקיד פיודור גודונוב בהצגה "בוריס גודונוב".
הוא שיחק גם בהצגות "סיפור רגיל", "רוחות רפאים", "והאור זורח בחושך", "ג'ולייט ורומיאו שלה".
קריירת הטלוויזיה של החלה בתפקידים קומיים בסדרות "סודות משפחתיים", "הפינה החמישית", "אשפה", "חלונות מוסקבה".
הוא שיחק בסדרה "אדוני המפקד".
בסרט "המשחק המודרני" הוא הראה את עצמו לא רק כשחקן, אלא גם ביצע משימות שבדרך כלל הוקצו לפעלולנים.
ב-2022, גילם את הטייס דמיר יוסופוב, בסרט הביוגרפי "בשמש לאורך שורות התירס", המבוסס על סיפור אמיתי.
הוא החל לצבור פופולריות לאחר שחרורו של הסרט "גמביט טורקי" על פי הרומן מאת בוריס אקונין, שם גילם את התפקיד הראשי: אראסט פנדורין.
הוא נהג לשתף פעולה עם התיאטרון "המרכז לדרמה ובימוי" של אלכסיי קזנצב ומיכאיל רושצ'ין.
בשנת 2008, יחד עם יקטרינה גורדייבה, אלופה אולימפית פעמיים בהחלקה זוגית, הוא השתתף בתוכנית עידן הקרח-2 בערוץ הראשון, שמהווה שילוב של תוכנית החלקה על הקרח עם הפורמט "רוקדים עם כוכבים", השניים זכו בפרויקט הטלוויזיה הזה.
בשנת 2009, יחד עם האלופה האולימפית, טטיאנה נבקה, הוא השתתף בתוכנית עידן הקרח-3. בין התאריכים 12 בספטמבר ל-14 בנובמבר 2014 הוא הנחה את התוכנית "חכה לי" (יחד עם מריה שוקשינה).
הוא התנגד להגבלות על אנשים שאינם מחוסנים מפני הקורונה בשנת 2021, כאשר השווה מצב זה לאפליה כנגד יהודים ברייך השלישי, מה שגרם לסערה ציבורית רבה.
הוא עוסק באייקידו, אוהב פשטידות אוסטיות ורכיבה על סוסים.
יֵגוֹר איוואנוביץ' מקובסקי היה רואה חשבון ואמן רוסי, ממייסדי בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא היה בנו של איוואן מקובסקי, פולני רוסי מפולין-ליטא.
הוא גדל בזבניגורוד, עד גיל אחת עשרה בעיקר בביתו של הסנדק וסילי קורוטקוב.
כאשר עברה המשפחה למחוז דנקובסקי מצא עצמו מקובסקי משרת בבית המשפט המחוזי.
בהיותו בדנקוב למד שיעורי ציור אצל אמן בשם נאומוב.
ב-1818 הגיע למוסקבה, שם בילה את שארית חייו.
הוא הפך לעוזרו של רואה חשבון במשרד הוועדה לבניית קתדרלת ישו המושיע, פרויקט שהיה עדיין בשלביו הראשונים, וכן למד באותו הזמן אמנות ציור מיניאטורות .
ב-1827 מונה מקובסקי כרואה חשבון במשרד בנייני הקרמלין, בראשות הנסיך ניקולאי יוסופוב, ושירת שם עד גיל מבוגר.
בזמן שעבד כרואה חשבון, המשיך מקובסקי לעבוד כצייר חובב של דיוקנאות מיניאטוריות וגם העתיק ציורים שנשמרו בארמון הקרמלין הגדול.
הוא ירש את אוסף התחריטים של אביו והוסיף לו משלו.
מקובסקי היה ידידם של הציירים קארל ברולוב, ואסילי טרופינין, סרגיי זריאנקו ופיוטר סוקולוב, והפסל איוואן ויטלי .
ב-1832 ייסדו מקובסקי ואחרים "כיתת טבע", שעד 1842 הפכה לבית ספר פרטי לאמנות.
ב-1865 מוזג בית הספר עם בית הספר לאדריכלות, שהוקם ב-1749 על ידי דמיטרי אוכטומסקי, כדי ליצור את בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
מקובסקי נפטר בדירתו במוסקבה בשנת 1886 ונקבר בבית הקברות וגאנקובו .
בשנת 1835 נשא מקובסקי לאישה את לובוב קורנילובנה מולנגאואר (1800–1893), ממוסקבה, בתו של סוחר גרמני מקוניגסברג שיצר כלי נגינה.
היא הייתה זמרת מוכשרת ושרה כסופרן בקונצרטים.
לאחר נישואיה שרה בערבים מוזיקליים בבית.
דיוקנאות שלה צוירו על ידי ברולוב וטרופינין.
עם זאת, הנישואים הסתיימו בגירושים.
בשנת 1866 מונתה כמורה לזמרה על ידי ניקולאי רובינשטיין עם הקמת הקונסרבטוריון במוסקבה.
יגל יעקב הוא ספר שירי ופיוטי הרב יעקב אבוחצירא, ושאר צאצאיו רבני משפחת אבוחצירא.
יצא לאור בעשרות מהדורות שונות.
רבי יעקב אבוחצירא היה ראשון כותבי הפיוטים במשפחת אבוחצירא, ופיוטיו היו מועברים בעל פה או בהעתקת כתב יד בין בני המשפחה ומחוצה לה.
הפיוטים נחשבו לעמוקים מאוד, ומשלבים עושר ספרותי לצד רמזים רבים מתורת הקבלה.
פיוטים אלו היו מושרים על ידי בניו ותלמידיו, ושאר יושבי תאפילאלת בשבתות ובימים טובים, וכן בהילולות ובמועדים שונים.
עשרים ושתיים שנה אחר פטירת רבי יעקב, החלו בניו רבי מסעוד ורבי אהרן לעסוק בהוצאת ספריו.
כאשר סיימו להדפיס ארבעה מספריו, החליטו לקבץ גם את שיריו ולהדפיסם כספר, לבל יאבדו במרוצת הזמן.
רבי מסעוד אסף וקיבץ את שירי אביו, והוסיף עליהם מעט משיריו שלו וכן שירים בשבח אביו שחברו אחיו - רבי אהרן ורבי דוד, וקבצום יחד לספר אחד שנקרא "יגל יעקב" על פי הפסוק בתהילים "יגל יעקב ישמח ישראל".
מהדורת הספר הראשונה ראתה אור בהוצאת ר' אברהם בוקובזה, בתוניס ה'תרס"ו.
הספר הופץ והתפשט בין קהילות יהדות מרוקו והודפס שוב ושוב כמתכונתו במשך 60 שנה, עד לשנת ה'תשכ"ב.
עם זאת, היו בו מספר טעויות ושיבושים, הן בכתיבת וחלוקת בתי השירים, והן בהוספת מספר שירים שלא היו של רבי יעקב אבוחצירא, אלא של מחברים בשם "יעקב".
בשנת ה'תשכ"ב הוציא לאור הרב אברהם מוגרבי בהוראת באבא סאלי את הספר מחדש, והוסיף עליו עוד משיריהם של רבני משפחת אבוחצירא, אך העתיק את השירים מהמהדורה הראשונה ללא שינוי.
בהמשך יצא לאור הספר שוב ושוב, בעשרות מהדורות שונות, מנוקדות, קטנות וגדולות, והופץ בכל רחבי מרוקו.
לחלק מהן נוספו שירים של מחברים נוספים, שלא מבני המשפחה.
ספר זה היה המקור העיקרי לתפוצת שירי משפחת אבוחצירא בין כלל יהודי מרוקו, ביניהם גם פיוטים מרוקאיים שהפכו ליסודות תרבותיים, כגון; אעופה אשכונה, יה אביר ביר, יודו לך רעיוני, סוד שבת זכור, יחיד רם יערות חושף ועוד.
לחניהם של חלק מהשירים התפרסם יחד עם תפוצת הספר.
בשנת ה'תשס"ו יצא לאור הספר במהדורה מתוקנת ומורחבת המונה 780 עמודים, בתוספת ביאורים, פירושים וציוני מקורות, על ידי מכון אור לישרים ומכון עוז והדר, בתוספת הקדמה ארוכה מאת הרב דוד חי אבוחצירא.
במהדורה זו הובאו מספר פיוטים מכתב יד, שטרם פורסמו עד אז.
במהדורה הסופית של הספר כיום, קיימים שיריהם של הרבנים:
רבי יעקב אבוחצירא (39 פיוטים)
רבי מסעוד אבוחצירא (22 פיוטים)
רבי אהרן אבוחצירא (פיוט אחד)
רבי יצחק אבוחצירא (7 פיוטים)
רבי דוד אבוחצירא (16 פיוטים)
רבי ישראל אבוחצירא (10 פיוטים)
רבי מאיר אבוחצירא (10 פיוטים)
פיוטי שבת קודש (15 פיוטים)
יגור מאייר היה צייר וחוקר נוף רוסי שבילה חלק מהקריירה שלו בסיביר.
ב-1839, הוא החל ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות; במיוחד השתתף בסדנאות ציור הנוף של מקסים וורוביוב.
לאחר שסיים שנה אחת בלבד, הוא כבר קיבל הזמנה לצייר נופים של ארמון אלכסנדר.
מ-1841 עד 1842, הוא השתתף במשלחת מדעית להרי אלטאי וסיאן בראשות חוקר הטבע, פיוטר צ'יחאצ'וב.
הציורים שעשה זכו במדליית כסף באקדמיה ב-1843.
לאחר 1844, הוא התגורר באודסה.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא זכה בתואר "אמן", קיבל מדליית זהב מהאקדמיה והתחתן.
הוא גם קיבל קצבה עבור לימודים באירופה ונסע לאיטליה, אך נאלץ לחזור בשנת 1849 כאשר כל משתלמי האקדמיה הוחזרו לרוסיה.
כדי לשמור על הקצבה שלו, הוא נסע ברחבי דרום רוסיה, שלח ציורים לאקדמיה, אבל זה לא הספיק לו לפרנסה.
ב-1851, הוא התנצל על כך שלא שלח אותם לאקדמיה, כי נאלץ למכור אותם לעזור בפרנסת משפחתו.
ב-1853, לאחר שהגיש עבודות שעשה בחצי האי קרים (הוא שהה שם עם תלמידתו סופיה סוחובו-קובילינה), הוא זכה בתואר "אקדמי".
שנתיים לאחר מכן, הוא עבר לסיביר, השתקע בניקולייבסק-על נהר אמור, שם הקים בית קטן וסטודיו.
הוא צייר יצירות בעלות אופי אתנוגרפי ואייר ספרים של חוקרים כמו ריצ'רד מאאק, לאופולד שרנק, ולב שטרנברג.
הוא גם צייר את התמונה האחרונה של הפריגטה הרוסית, "פאלאדה" לפני שטובעה.
ב-1855, הוא עזר להדוף נחיתה שבוצעו על ידי כוחות אנגלו-צרפתים במפרץ דה-קסטרי.
מ-1855 עד 1858, הוא ליווה משלחת של החברה הגיאוגרפית הרוסית, וערך שרטוטים של בניית הערים הרוסיות הראשונות במזרח סיביר.
בשנת 1858 הוענק לו מסדר סטניסלאוס הקדוש.
ב-1861 כיהן בוועדה שסייעה בקביעת הגבול הסיני-רוסי.
בשנת 1863, בריאותו החלה להיכשל והוא חזר לסנט פטרסבורג, שם המשיך לצייר סצנות של סיביר כדי לסייע בתמיכה בחינוך האמנותי של בנותיו.
הוא נפטר בבית חולים בשנת 1867.
יגישה צ'ארנץ (בארמנית: Եղիշե Չարենց; 13 במרץ 1897, קארס - 27 בנובמבר 1937,ירוואן) היה סופר, משורר ואיש ציבור ארמני.
הוא נחשב לסופר ארמני בולט של המאה ה-20.
יגישה צ'ארנץ נולד בשם יגישה סוגומוניאן בקארס שאז הייתה בתחומי האימפריה הרוסית.
אביו היה סוחר שטיחים במקור מאיראן.
בשנים 1907–1912 הוא למד בבית ספר פרטי בעיר.
בשנת 1912 בטביליסי יצאה לאור את השיר הראשון של המשורר.
בשנת 1914 הוא התחיל לכתוב שירים תחת שם עט "צ'ארנץ".
בשנת 1915 צ'ארנץ גויס לצבא האימפריה הרוסית והשתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה באזור קווקז.
בשנת 1916 הוא נסע למוסקבה והחל לימודי אוניברסיטה.
במקביל הוא המשיך לכתוב שירים חדשים.
בשנת 1918 צ'ארנץ התנדב לשורות הצבא האדום.
בשנת 1919 הוא הגיע לירוואן ועבד בה כמורה.
במאי 1920 צ'ארנץ השתתף בהתקוממות קומוניסטית נגד השלטון.
בשנת 1920 צ'ארנץ חזר למוסקבה והחל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1924-1925 צ'ארנץ סייר בטורקיה, איטליה, גרמניה וצרפת וערך פגישות עם נציגי הקהילה הארמנית.
בשנת 1926 הוא חזר לארמניה הסובייטית ופרסם מספר ספרים עם שיריו.
בשנים 1928-1935 הוא היה עורך ראשי של הוצאה לאור ממשלתית.
החל מסוף שנות ה-20 החלה ביקורת על שיריו.
הוא הואשם בחתרנות נגד השלטון.
בשנת 1933 הוא פרסם את ספרו החדש שתוך זמן קצר נאסר למכירה.
בנוסף לכתיבת שירים ופרוזה צ'ארנץ עשה תרגומים לארמנית מרוסית לרבות יצירות של ולדימיר מאיאקובסקי, מקסים גורקי ואלכסנדר פושקין.
בשנת 1936 הוא נעצר והואשם בפעילות נגד השלטון, הכנות פעולות טרור, לאומנות ותמיכה בלב טרוצקי.
אשתו נעצרה במקביל למעצר שלו ונשלחה לגלות בקזחסטן.
בנותיו גדלו בבית משפחת אשתו ובבתי יתומים.
אשתו חזרה לארמניה רק בשנות ה-60 ונפטרה תוך זמן קצר.
בשנת 1955, לאחר פטירת יוסיף סטלין, אנסטס מיקויאן טיפל בטיהור שמו של המשורר.
בשנת 1975 ביתו ארפניק צ'ארנץ פתחה מוזיאון על שמו בדירה הישנה בה הוא התגורר בירוואן.
יצירות של צ'ארנץ תורגמו לרוסית על ידי אנה אחמטובה ובוריס פסטרנק ולצרפתית על ידי לואי אראגון.
יגל אושרי (נולד ב-23 באוגוסט 2000) הוא זמר ואושיית רשת ישראלי.
יגל אושרי נולד בנתניה וגדל ביישוב אליכין.
אביו הוא קצין אג"מ בשירות בתי הסוהר, אמו היא קוסמטיקאית ופדיקוריסטית רפואית.
את לימודיו היסודיים סיים בבית ספר דתי "מחשבת ישראל", ומשם עבר לבית ספר חילוני בתיכון רופין שבעמק חפר.
לאחר מכן התגייס לצה"ל לאיסוף קרבי ושירת כלוחם.
הוא יצא לקורס מ"כים ושימש סמל טירונים במשך שמונה חודשים.
את שירותו סיים בתור מנהל ידע פלוגתי בעזה.
הוא החל לעסוק במוזיקה בגיל 15. בספטמבר 2020 החל לפרסם תוכן בפלטפורמת טיקטוק, שבעיקרו סרטונים הומוריסטים ביחד עם משפחתו וגרסות כיסוי לשירים שונים.
ב-2021 הוציא את סינגל הבכורה שלו, "פסנתר", שזכה למאות אלפי צפיות באתר יוטיוב.
באותה השנה, הוציא את השיר "בר-אל", לזכרו של בר-אל חדריה שמואלי, חלל צה"ל ששירת במשמר הגבול בימ"ס דרום.
בהמשך השנה, הוציא את "סיני וגיטרה" ו"למה לך לטוס".
בשנת 2022 הוציא מספר סינגלים, ובהם "אף אחד לא מושלם" ו"אופניים", שזכו לאהדה ברשת.
בשנת 2023 הוחתם אושרי בחברת התקליטים של הזמר איל גולן, "ליאם הפקות".
ב-10 במאי הוציא את הסינגל "לא תמיד צודקת".
באוגוסט, הוציא את הסינגל "לצאת מדיכאון", שזכה בצאתו להצלחה מתונה, ובאוקטובר, לאחר מלחמת חרבות ברזל, הפך ללהיט והגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים הישראליים היטליסט, העשירייה והמצעד הרשמי של גלגלצ.
השיר הפך מזוהה עם התקופה עד כדי שהוגדר כ"המנון מלחמה", ואף הפך ויראלי ברשתות החברתיות, כאשר התנגן ברקע של סרטונים רבים בהם חיילים חוזרים מהחזית לבתיהם כדי לבקר את משפחתם לאחר ימים רבים שלא התראו.
ב-16 בינואר 2024 הוציא את הסינגל "חברים".
ב-5 במרץ 2024, ענבל ביבי ואושרי הוציאו לאור שיר משותף בשם "תפילה".
השיר נכתב והולחן בשיתוף אושרי וביבי, בהפקה ועיבוד מוזיקלי של צוק אלגזי.
ב-31 במרץ 2024 הוציא את הסינגל "להאמין".
ב-9 ביוני הוציא את הסינגל "נמשך אלייך".
ב-16 ביולי הוציא את הסינגל "אני אשמור עלייך".
בנובמבר 2024 הוציא את אלבום הבכורה שלו "לצאת מדיכאון".
ב-21 בינואר 2025 הוא הוציא סינגל בשם "בשעה טובה" אותו כתבה והלחינה מאי דוד, וההפקה המוזיקלית בוצעה על ידי סתיו נחמיאס.
ב-15 באפריל אושרי הוציא שיר בשם "אצלנו בבניין", בעל מסרים חברתיים ופוליטיים.
השיר מתייחס למחאה נגד הרפורמה המשפטית ומדמיין סיטואציה שבה חייל ותלמיד תורה רוקדים יחד ברחוב, כסמל לפיוס לאומי ומספר על בניין שבו קיימות מחלוקות אך יש בו גם אהבה ותקווה.
הקליפ לשיר הופק בטכנולוגיית בינה מלאכותית ומופיעים בו סמלים חזותיים, כמו מנורה מהבהבת בצורת סליל שבמרכזה סמל החטופים.
ב-30 ביוני הוציא את השיר "במחשבה תחילה".
ב-4 בנובמבר הוציא את השיר "כבר לא אותה אחת".
שםשנהמיקומי שיאאלבוםמדיה פורסטגלגלצהיטליסטהעשירייה"פסנתר"2020————"בר-אל"2021————"סיני וגיטרה"————"למה לך לטוס"————"אף אחד לא מושלם"2022————"מזל טוב"————"אופניים"————"סוף העולם"————"לא מאמין במזל"(עם צוקי)————"לא תמיד צודקת"2023————"לצאת מדיכאון"2211לצאת מדיכאון"חברים"2024————"תפילה"(עם ענבל ביבי)11———"להאמין"————"לחיי העם הזה"(עם אליה רוסיליו ורמי קלינשטיין)————"נמשך אלייך"————"אני אשמור עלייך"————לצאת מדיכאון"בשעה טובה"2025————"אצלנו בבניין"————"במחשבה תחילה"————"כבר לא אותה אחת"————שיתופי פעולה"יאללה בלאגן"(אורין ציון בהשתתפות יגל אושרי וג'הבי)2022————
אושרי מתגורר עם משפחתו במועצה המקומית אליכין.
יגלוניה ביאליסטוק (בפולנית: Jagiellonia Białystok) הוא מועדון כדורגל פולני מהעיר ביאליסטוק, המשחק בליגת העל הפולנית.
המועדון נוסד בשנת 1920 ולו זכייה אחת באליפות פולין וזכייה אחת בגביע הפולני.
המועדון מארח את משחקיו באצטדיון העירוני של ביאליסטוק המכיל 22,372 מקומות.
המועדון נוסד ב-30 במאי 1920 על ידי חיילי מילואים מגדוד חי"ר מספר 42, תחת השם KSBZ 42 PP.
מאוחר יותר שונה שם המועדון ל-WKS 42 PP, קיצור של Wojskowy Klub Sportowy, שפירושו מועדון ספורט צבאי.
ב-27 בינואר 1932 הייתה הפעם הראשונה שהכינוי יגלוניה הוכנס לשם המועדון כאשר שם הקבוצה שונה ל-BKS Jagiellonia Bialystok.
הכינוי יגלוניה מתייחס ל אשר שלטה בפולין במשך מאתיים שנה.
במקביל, הוצג גם סמל המועדון עם צבעי האדום והצהוב שלו.
ב-1938, עקב בעיות כלכליות, התפרק המועדון וחדל להתקיים עד להפעלתו מחדש ב-1945, אך ביוני 1946 עם התחלפות הממשלה לאחר מלחמת העולם השנייה לא היה מקום ליגלוניה, בעיקר בגלל ההיסטוריה שלה עם הבולשביקים ב-1920 וגדוד חי"ר 42 ועל כן הקבוצה פורקה.
ב-26 בינואר 1957 מוזגו המועדונים בודואלני ביאליסטוק וספרטה ביאליסטוק וחזרו להפעיל מחדש את המועדון יגלוניה ביאליסטוק עם סמל המועדון המקורי בצבעי אדום-צהוב-שחור.
והחל מסוף שנות ה-50 הקבוצה שיחקה בליגות הנמוכות של פולין עד תחילת שנות ה-70.
בתחילת שנות ה-70 הקבוצה שיחקה בליגה השלישית ובליגה המחוזית, ובסיום עונת 1974/1975 הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה השנייה, אך ההצלחה הייתה קצרת מועד, ולאחר שלוש עונות בליגה השנייה בסיום עונת 1977/1978 שבה יגלוניה לליגה השלישית.
כבר במשחקים בליגה השנייה בביאליסטוק הגיעה הקבוצה לממוצע של כ-15 אלף צופים למשחק, אך כמות הצופים שהגיעו לצפות במשחק הבכורה בליגה הבכירה בעונת 1987/1988 נאמדה בכ-35–40 אלף,, כאשר לכל משחק בית באותה עונה הגיעו מעל 20 אלף אוהדים למגרש.
את העונה הראשונה שלה בליגה הבכירה סיימה יגלוניה במרכז הטבלה במקום ה-8, כמו גם בעונתה השנייה בליגה הבכירה עונת 1988/1989 אותה סיימה יגלוניה במרכז הטבלה, הפעם במקום ה-9. בעונתה השלישית בליגה הבכירה סיימה יגלוניה במקום ה-16 והאחרון ושבה לליגת המשנה לאחר שלוש שנים.
בליגה השנייה בעונת 1990/1991 הגיעה יגלוניה לפלייאוף העלייה אך הפסידה בו בדו-קרב פנדלים לזגלוביה סוסנוביץ.
בעונה העוקבת סיימה יגלוניה במקום השני ושבה לליגה הבכירה, אולם לעונה אחת בלבד לאחר שסיימה את עונת 1992/1993 במקום האחרון בליגה ושבה לליגה השנייה.
בשלוש העונות הראשונות שלו בבכורה המחודשת בליגה הבכירה התמודד המועדון במרכז ובתחתית הטבלה, כאשר בעונת 2009/2010 נענש המועדון בהפחתה של 10 נקודות בעקבות שערוריית שחיתות, שביצע הנשיא הקודם של המועדון, אך זו גם העונה בה הגיע התואר הראשון של יגלוניה כאשר זכתה בגביע הפולני לאחר ניצחון בגמר על פוגון שצ'צ'ין.
הזכייה בגביע העניקה ליגלוניה כרטיס היסטורי למוקדמות הליגה האירופית, שם הוגרלה במסגרת שלב המוקדמות השלישי בליגה האירופית מול אריס סלוניקי היוונית אך הפסידה לה בבית וסיימה בתיקו בחוץ והודחה.
בפתיחת העונה בליגה הפולנית זכתה יגלוניה בסופר קאפ הפולני לשנת 2010 לאחר ניצחון על האלופה לך פוזנן.
למרות הכישלון באירופה, בליגה יגלוניה הגיעה להישג השיא שלה כשסיימה במקום הרביעי את עונת 2010/2011 והעפילה פעם נוספת למוקדמות הליגה האירופית שם פגשה את אירטיש פבלודר מקזחסטן ואף השיגה ניצחון אירופי ראשון שניצחה בתוצאה 1–0 במשחקה הביתי, אך בקזחסטן היא הפסידה 0–2 והודחה.
העונות הבאות עונות 2016/2017 ו-2017/2018 היו עונות השיא של יגלוניה, היא סיימה פעמיים כסגנית האלופה בליגה, אך בליגה האירופית לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים.
וחזרה להתחרות באירופה לאחר היעדרות של חמש שנים, יגלוניה התמודדה במוקדמות ליגת האלופות אך נשרה למוקדמות הליגה האירופית ומשם לקונפרנס ליג.
את שלב הליגה בקונפרנס ליג סיימה יגלוניה במקום ה-9 והתקדמה עד רבע הגמר שם הודחה בידי ריאל בטיס מספרד.
ובליגה הפולנית סיימה במקום השלישי.
הסמל והצבעים של המועדון הופיעו לראשונה בשנת 1932. הסמל המקורי כלל את האות "J" שחורה ומסוגננת ומגן בצבעים אדום-צהוב השאובים מסמל העיר ביאליסטוק, בעוד הדגל והחולצות של המועדון היו לבנים ושחורים.