tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 בספטמבר אישרה חברת ההפקה A-Story כי קיבלה בקשות להפקת גרסה מחודשת של הסדרה מתריסר ארצות בהן: סין, טורקיה, הפיליפינים, גרמניה ויפן.
הפרפר הכחול הוא סרט קולנוע קנדי משנת 2004 בבימויה של ליא פול , עם ויליאם הרט, פרק דונאטי ופסקאל בוסיירס בתפקידים הראשיים.
העלילה מבוססת על סיפורו האמיתי של דייוויד מרנג'ר שחלה בסרטן המוח והבריא לאחר שנסע ליערות הגשם במרכז אמריקה עם האנטמולוג ג'ורנ' בוסארד ומצא את פרפר המורפו הכחול.
פיט קרלטון (מרק דונאטו) הוא ילד בן 10 שגר במונטריאול עם אמו תרזה (פסקאל ברוסיירס) שמגדלת אותו לבד מאז מת בעלה כשמרק היה בן חמש.
מרק סובל מגידול מוחי ורופאיו נתנו לו 3–6 חודשים לחיות.
הוא מתקשה בהליכה ונזקק לכסא גלגלים.
מרק הוא חובב חרקים נמרץ ויש לו אוסף גדול של חרקים.
לאוסף שלו חסר פרפר מורפו כחול והוא מאמין כי אם ימצא אחד כזה, הדבר ירפא את מחלתו.
במוזיאון החרקים במונטריאול ניתנת הרצאה על ידי האנטמולוג המפורסם אלן אוסבורן (ויליאם הרט).
מרק ואמו נפגשים אתו לאחר ההרצאה ומבקשים ממנו כי ייסע אתם לג'ונגל בקוסטה ריקה למצוא את הפרפר הכחול.
אוסבורן דוחה אותם בתחילה אך מרק מתעקש ולאחר שאוסבורן מבקר אצלם ורואה את האוסף הגדול של מרק ודבקותו במטרה הוא מסכים למרות שלדעתו זה כבר סוף העונה של הפרפר הזה.
הם טסים לקוסטה ריקה שטים בנהר ומגיעים לכפר בלב היער שם נמצא אלחו , ידיד ותיק של אוסבורן שמציג להם את בתו יאנה (מריאנלה חימנז) שהיא בגילו של מרק.
הם יוצאים למסע בג'ונגל עם כיסא גלגלים.
אוסבורן נושא את מרק על כתפיו והם צועדים בנהר אך תרזה אינה סובלת זאת, עלוקות נדבקות לרגליה, היא זועקת והם חוזרים בלי הפרפר הכחול.
מרק כמעט מיואש אך משכנע את אמו לתת לו לצאת שוב למסע בלעדיה כי צעקותיה מרחיקות כנראה את הפרפר הכחול.
אלחו בונה לו מתקן לנשיאה ובו נושא אוסבורן את מרק על גבו.
במרדף אחרי הפרפר הם נופלים למערה.
אוסבורן נפצע ולא יכול להמשיך ומרק זוחל כדי להזעיק עזרה אך שוקע בהזיות ולבסוף הוא נמצא על ידי אלחו ותרזה.
אוסבורן מובל לבית חולים ויאנה נותנת למרק מתנה - מורפו כחול שלכדה בכפר.
מרק מתכוון להזריק לו זריקת מוות כדי לצרפו לאוסף שלו אך לבסוף מחליט לשחרר אותו כדי שייצור עוד פרפרים כאלה שיגבירו בקסמם את התקווה שלו להחלמה.
לבסוף מספר מרק כי הגידול שלו נעלם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותויליאם הרטאלן אוסבורןמרק דונאטופיט קרלטוןפאסקל ברוסיירסתרזה קרלטוןראול טרוחיואלחומריאנלה חימנזיאנהבתו של אלחו
הפרעת שימוש בקנאביס היא הפרעה נפשית שעל פי ה-DSM-5 (המהדורה החמישית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי), מתבטאת בפיתוח תלות ב-THC (תרכובת שנמצאת בסם הקנאביס).
אנשים הלוקים בהפרעה מפתחים סימני גמילה כאשר מפסיקים ליטול THC.
סימני הגמילה כוללים: דיספוריה, חרדה, עצבנות, דיכאון, דה-פרסונליזציה, אי שקט, בעיות שינה, בעיות במערכת העיכול וירידה בתיאבון.
מעבר להשפעות הפיזיולוגיות של הגמילה, מחקרים מצביעים על כך ששימוש תכוף בקנאביס, במיוחד בגיל ההתבגרות, עלול לפגוע בזיכרון, בתפקוד הקוגניטיבי ובמוטיבציה הכללית של המשתמשים, ולהוביל לפגיעה משמעותית בתפקוד יומיומי.
נתונים הראו כי בני נוער שעישנו באופן קבוע (7% על פי מחקר אחד) תפקדו באופן לקוי בשיעורים עקב ההפרעה, וגם ציוניהם היו נמוכים יותר לעומת תלמידים שלא לוקים בה.
מאמרים קליניים בתחום מציינים כי חלק מהמאובחנים מפתחים גם תסמינים נפשיים נלווים כגון דיכאון או חרדה כללית, אשר עשויים להחמיר את הפגיעה התפקודית ולדרוש טיפול פסיכולוגי ממושך.
מחקר שפורסם בשנת 2012 מצא כי שימוש ממושך בקנאביס עלול להוביל לירידה ממוצעת של 5.5 נקודות ב-IQ, וכן לפגיעה ביכולות למידה ובמהירות עיבוד המידע, בהשוואה לאנשים שלא השתמשו בקנאביס.
המחקר גם מצא כי משתמשים כבדים בקנאביס סבלו מהתכווצות בהיפוקמפוס, אזור במוח האחראי על למידה וזיכרון.
מטא-אנליזה שפורסמה בשנת 2024 מצאה כי בקרב משתמשים בקנאביס רפואי, שיעור הסובלים מהפרעת שימוש בקנאביס עומד על כ-25%, נתון דומה לשיעור בקרב משתמשים לצורכי פנאי, מה שמצביע על כך שגם שימוש רפואי אינו חף מסיכונים לפיתוח תלות.
הסיכון לפתח הפרעת שימוש בקנאביס גבוה יותר ככל שהשימוש מתחיל בגיל צעיר יותר ונעשה באופן אינטנסיבי.
מחקרים מצאו שכ־9% מכלל המשתמשים וכ־17% מהמשתמשים בגיל ההתבגרות מפתחים את ההפרעה.
הפרפקטורה הפרטוריאנית של איטליה praefectura praetorio Italiae, Illyrici et Africae) הייתה אחת מארבע הפרפקטורות הפרטוריאניות שאליהן חולקה האימפריה הרומית המאוחרת.
היא כללה את חצי האי האיטלקי, מערב הבלקן, מחוזות הדנובה וחלקים מצפון אפריקה.
מושב הפרפקטורה עבר מרומא למדיולאנום ולבסוף לרוונה.
הפרפקטורה הוקמה בחלוקת האימפריה לאחר מותו של קונסטנטינוס הגדול בשנת 337, והורכבה מדיוקסיות.
בתחילה היו אלו דיוקסיית אפריקה, דיוקסיית איטליה, דיוקסיית פאנוניה, דיוקסיית דאקיה ודיוקסיית מקדוניה (השתיים האחרונות התאחדו עד 327 לערך בדיוקסיית מואסיה).
בסופו של דבר פוצלה דיוקסיית איטליה לשניים, דיוקסיית איטליה הפרברית (Italia suburbicaria: "איטליה מתחת לעיר", המכונה גם "דיוקסיית העיר רומא") ודיוקסיית איטליה האנונרית (Italia annonaria: "איטליה שירות האספקה").
בשנת 347 הוקמה הפרפקטורה הפרטוריאנית של איליריקום, הכוללת את הדיוקסיות של פאנוניה, דאקיה ומקדוניה.
Vulcacius Rufinus היה הפרפקט בשנים 347–352. הפרפקטורה החדשה בוטלה בשנת 361 על ידי יוליאנוס והוקמה מחדש בשנת 375 על ידי גרטיאנוס.
שטחה היה שנוי במחלוקת בין שני חצאי האימפריה, עד לחלוקה הסופית בשנת 395, אז פוצלה דיוקסיית פאנוניה מאיליריקום והתחברה לאימפריה המערבית ולמחוז איטליה בתור דיוקסיית איליריקום.
למרות סופה של האימפריה המערבית בשנת 476, המדינות היורשות הגרמניות תחת אודואקר ותיאודריך הגדול המשיכו להשתמש במנגנון המנהלי הרומי, כמו גם להיות נתינות נומינליות של הקיסר המזרחי בקונסטנטינופול.
הפרפקטורה שרדה, ונפלה שוב לידיים רומיות לאחר המלחמה הגותית של יוסטיניאנוס.
עם זאת, עם הפלישה הלומברדית ב-568, השלטון הרומי הצטמצם לשטחים מפוצלים ומבודדים, והפרפקטורה הוחלפה עם האקסרכיה של רוונה, שהוקמה על ידי הקיסר מאוריקיוס.
עם זאת, קיים תיעוד של הפרפקטורים עד למאה ה-7. התיעוד האחרון הוא משנת 639, וזוג חותמות הנושאות את התואר אפרכוס ("פרפקט" ביוונית) שרדו מסוף המאה ה-7, אם כי הוצע כי הן טעות הדפסה במקום exarchos ("אקסרך").
הפרפקטורה הפרטוריאנית של אפריקה הייתה חטיבה מנהלית של האימפריה הביזנטית במגרב.
עם מושבה בקרתגו, היא הוקמה לאחר כיבושה מחדש של צפון מערב אפריקה מידי הוונדלים בשנים 533–534 על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
היא התקיימה עד שנת 591, אז הוחלפה באקסרכיה של אפריקה.
בשנת 533, הצבא הרומי המזרחי בפיקודו של בליסאריוס הביס והרס את ממלכת הוונדלים שהתקיימה בשטחים הרומאים לשעבר של צפון אפריקה.
מיד לאחר הניצחון, באפריל 534, פרסם הקיסר יוסטיניאנוס חוק הנוגע לארגון המנהלי של השטחים שהתאוששו.
המחוזות הישנים של הדיוקסיה הרומית של אפריקה נשמרו ברובם על ידי הוונדלים, אך חלקים גדולים, כולל כמעט כל מאוריטניה טינגיטנה, רוב מאוריטניה קיסרינסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס וחלקים נרחבים מחלקה הפנימי של נומידיה וביזצנה, אבדולשבטי הברברים בפנים הארץ, הנקראים ביחד מאורי (מורים).
אף על פי כן, יוסטיניאנוס החזיר את החלוקה המנהלית הישנה, אך העלה את המושל הכללי בקרתגו לדרגה המנהלית העליונה של פרפקטור פרטוריאני, ובכך סיים את הכפיפות המסורתית של מחוז אפריקה לפרפקטורה הפרטוריאנית של איטליה (אז עדיין תחת שלטון הממלכה האוסטרוגותית).
שבעה מחוזות - ארבעה קונסולריים, שלושה פרסידים - הוגדרו:
יש להניח שמאוריטניה טינגיטנה, באופן מסורתי חלק מדיוקסיית היספניה (אז תחת שלטונה של הממלכה הוויזיגותית), פורקה זמנית כמחוז נפרד בהסדרו של יוסטיניאנוס והתמזגה עם מאורטניה קיסרינסיס ויצרה את המחוז שנשלט מטינגי, וכן ש"מאוריטניה" מתייחס למאוריטניה סיטיפנסיס.
ראוי לציין גם שהאי סרדיניה עבר להיות חלק ממחוז אפריקאי במונחים של מינהל פרובינציאלי ביזנטי, ולא חלק איטלקי כמו התקופה הרומית הקלאסית.
כוונתו של יוסטיניאנוס הייתה, במילותיו של ההיסטוריון JB Bury, "למחוק את כל עקבות הכיבוש הוונדלי, כאילו מעולם לא היה".
הכנסיות הוחזרו לכמורה הכלקדונית, והאריאנים הנותרים סבלו מרדיפות.
אפילו הבעלות על הקרקע הוחזרה למעמד שלפני הכיבוש הוונדלי, אך המחסור בשטרי קניין תקפים לאחר 100 שנות שלטון ונדאלי יצר כאוס מנהלי ושיפוטי.
בראש הממשל הצבאי עמד התפקיד החדש של magister militum Africae, עם magister peditum כפוף וארבעה מפקדות גבול אזוריות (לפטיס מגנה עבור טריפוליטניה, קאפסה או תלפטה עבור ביזצנה, קירטה עבור נומידיה וקיסריה עבור מאוריטניה) תחת דוכסים.
ארגון זה הוקם רק בהדרגה, כאשר הרומאים דחקו את המאורים בחזרה והחזירו לעצמם את השטחים הללו.
כאשר הרומאים נחתו באפריקה, המורים שמרו על עמדה נייטרלית, אך לאחר הניצחונות הרומיים המהירים, רוב השבטים שלהם הבטיחו נאמנות לאימפריה.
השבטים המשמעותיים ביותר היו ה-Leuathae בטריפוליטניה, וה-Frexi בביזצנה.
הפרקסים ובני בריתם הונהגו על ידי אנטלס, בעוד שבטים אחרים באזור הלכו בעקבות קוצינאס.
ה-Aurasii (השבטים של הרי Aurès) בנומידיה נשלטו על ידי יאודס, והמורים המאוריטניים הונהגו על ידי מסטיגס ומסונה.
לאחר יציאתו של בליסאריוס לקונסטנטינופול, ירש אותו כ-magister militum Africae הדומסקוס שלו (עוזר בכיר), הסריס סולומון מדארה.
כמעט מיד קמו שבטי מאורי המתגוררים בביזצנה ובנומידיה, וסולומון יצא נגדם עם כוחותיו, שכללו שבטים מורים בעלי ברית.
המצב היה כה קריטי, עד שסולומון הופקד גם על הסמכות האזרחית, והחליף את הפרפקט הראשון, ארכלאוס, בסתיו 534. סולומון הצליח להביס את המאורי מביזצנה במאמה, ושוב, באופן מכריע, בהר בורגון בתחילת 535. בקיץ, הוא ערך מסע נגד יאודס והאוראסי, שהרסו את נומידיה, אך לא הצליח להשיג תוצאה כלשהי.
לאחר מכן החל סולומון להקים מבצרים לאורך הגבולות והדרכים הראשיות, בתקווה להכיל את פשיטות המורים.
אולם בחג הפסחא של שנת 536 פרץ מרד צבאי רחב היקף, שנגרם מחוסר שביעות רצון של החיילים מסולומון.
סולומון, יחד עם פרוקופיוס, שעבד כמזכירו, הצליחו להימלט לסיציליה, שזה עתה נכבשה על ידי בליסאריוס.
סגניו של סולומון מרטינוס ותאודורוס נותרו מאחור, הראשון ניסה להגיע לכוחות בנומידיה, והשני להחזיק את קרתגו.
לאחר ששמע על המרד, בליסאריוס, עם סולומון ו-100 נבחרים, הפליג לאפריקה.
קרתגו הייתה נצורה על ידי 9,000 מורדים, כולל ונדלים רבים, תחת אחד בשם סטוצס.
תאודורוס שקל כניעה, כאשר בליסאריוס הופיע.
הידיעות על הגעתו של הגנרל המפורסם הספיקו למורדים לנטוש את המצור ולסגת מערבה.
בליסאריוס, למרות שהצליח לגייס רק 2,000 איש, מיד החל לרדוף והדביק את כוחות המורדים בממברזה והביס אותם.
אולם מרבית המורדים הצליחו לברוח, והמשיכו לצעוד לעבר נומידיה, שם החליטו הכוחות המקומיים להצטרף אליהם.
בליסאריוס עצמו נאלץ לחזור לאיטליה, ויוסטיניאנוס מינה את בן דודו גרמנוס למג'יסטר מיליטום כדי להתמודד עם המשבר.
גרמנוס הצליח לזכות ברבים מהמורדים שלצדו על ידי הופעת פיוס ותשלום המענקים שלהם.
בסופו של דבר, באביב 537, שני הצבאות התעמתו ב-Scalae Veteres, והביאו לניצחון אדיר לגרמנוס.
סטוצס ברח לבני השבט של מאוריטניה, וגרמנוס בילה את השנתיים הבאות בשיקום המשמעת בצבא.
לבסוף, יוסטיניאנוס קבע שהמצב התייצב דיו, ובשנת 539 הוחלף גרמנוס בסולומון.
סולומון המשיך בעבודתו של גרמנוס על ידי הדחה מהצבא בעלי נאמנות חשודים וחיזוק רשת הביצורים.
ארגון זהיר זה אפשר לו להכות בהצלחה נגד האוראסים, לגרש אותם ממעוזי ההרים שלהם, ולבסס בחוזקה את השלטון הרומי בנומידיה ובמאוריטניה סיטיפנסיס.
המרד המורי השני והמרד של גונתאריק
אפריקה נהנתה משקט ושגשוג במשך השנים הבאות, עד לבוא המגפה הגדולה בערך ב-542. במקביל, התנהגותם המתנשאת של כמה מושלים רומיים הרחיקה את מנהיגי המאורים, כמו אנטלס בביזצנה, ועוררה אותם לקום ולפשוט על שטח רומאי.
כך קרה שבמהלך קרב עם המאורים ב-Cillium בביזצנה בשנת 544, הרומאים הובסו וסולומון עצמו נהרג.
את סולומון ירש אחיינו, סרגיוס, שכדוכס של טריפוליטניה היה אחראי במידה רבה למרד המורי.
סרגיוס היה גם לא פופולרי וגם בעל יכולות מוגבלות, בעוד שהמאורים, שאליהם הצטרף סטוצס העריק, התכנסו יחד בהנהגת אנטלס.
המורים, בסיוע סטוצס, הצליחו להיכנס ולבזוז את עיר החוף האדרומטום בתחבולות.
כומר בשם פאולוס הצליח להשתלט מחדש על העיר בכוח קטן ללא עזרה מסרגיוס, שסירב לצעוד קדימה נגד המורים.
למרות נסיגה זו, המורדים הסתובבו במחוזות כרצונם, בעוד האוכלוסייה הכפרית נמלטה לערים המבוצרות ולסיציליה.
יוסטיניאנוס שלח לאחר מכן את ארובינדוס, איש בדרגת סנאטור ובעלה של אחייניתו פראג'קטה, אך חוץ מזה ללא תואר, עם כמה גברים לאפריקה, לא כדי להחליף את סרגיוס, אלא לחלוק עמו את הפיקוד.
סרגיוס הופקד על המלחמה בנומידיה, בעוד שאראובינדוס התחייב להכניע את ביזצנה.
ארובינדוס שלח כוח תחת הגנרל המוכשר ג'ון נגד אנטלס וסטוטס.
מכיוון שסרגיוס לא נחלץ לעזרתם כפי שהתבקש, הרומאים נהנו בתאציה, אך לא לפני שיוחנן פצע אנושות את סטוצס בקרב יחיד.
ההשפעות של האסון הזה לפחות אילצו את יוסטיניאנוס להחזיר את סרגיוס ולהחזיר את אחדות הפיקוד בידיו של אראובינדוס.
זמן קצר לאחר מכן, במרץ 546, הודח ארובינדוס ונרצח על ידי גונתאריק, דוקס נומידיה, שנכנס למשא ומתן עם המורים והתכוון למנות את עצמו כמלך עצמאי.
גונתאריק עצמו הודח על ידי חיילים נאמנים תחת ארטאבאנס הארמני בתחילת מאי.
ארטאבנס הועלה למשרה של magister militum Africae, אך עד מהרה הוחזר לקונסטנטינופול.
האיש ששלח יוסטיניאנוס להחליף אותו היה הגנרל המוכשר יוחנן טרוגליטה, שמעלליו נחגגים בשיר האפי "יוהניס", שכתב פלביוס קרסקוניוס קוריפוס.
טרוגליטה כבר שירת באפריקה תחת בליסאריוס וסולומון, והייתה לו קריירה מכובדת במזרח, שם מונה ל-Dux Mesopotamiae.
למרות כוחותיו החלשים מבחינה מספרית, הוא הצליח לכבוש כמה שבטים מורים, ובתחילת 547 הוא הביס באופן נחרץ את אנטלס ובני בריתו, והרחיק אותם מביזצנה.
אולם כמה חודשים לאחר מכן קם שבט ה-Leuathae, בטריפוליטניה, והנחיל תבוסה קשה לכוחות האימפריאליים במישור גאליקה.
אל הלואטה הצטרפו אנטלס, והמורים שוב פשטו בחופשיות עד קרתגו.
בתחילת השנה שלאחר מכן יוחנן גייס את כוחותיו, ויחד על ידי כמה שבטים מוריים בעלות ברית, כולל המורד לשעבר Cutzinas, ניצחו לחלוטין את המורים בקרב שדות קאטו, הרגו שבעה עשר ממנהיגיהם ושמו קץ למרד אשר פקד את אפריקה במשך כמעט 15 שנה.
במשך העשורים הבאים, אפריקה נשארה שלווה, והתאפשר לה להתאושש.
השלום אולי לא היה נמשך כל כך הרבה זמן, אלמלא תפס טרוגליטה שהפינוי המוחלט של המאורים מפנים המחוזות, והחזרה המוחלטת של הפרובינציה לגבולותיה שלפני הוונדלים היה בלתי אפשרי.
במקום זאת, הוא בחר להתארח אצל המורים, והבטיח להם אוטונומיה בתמורה להפיכתו לפדראטי של האימפריה.
נאמנותם של הנסיכים התלויים הללו של השבטים המורים השונים הובטחה באמצעות קצבאות ומתנות שנתיות, והשלום נשמר על ידי רשת חזקה של ביצורים, שרבים מהם שרדו עד היום.
ההפרעה היחידה לשלוות המחוז הייתה מרד מורי קצר ב-563. זה נגרם על ידי הרצח הבלתי מוצדק של מנהיג השבט הקשיש קוצינאס, כשהגיע לקרתגו כדי לקבל את הפנסיה השנתית שלו, על ידי המגיסטר מיליטום, יוחנן רוגתינוס.
בניו ותומכיו קמו, עד שכוח משלחת תחת הטריבון מרקיאנוס, אחיינו של הקיסר, הצליח להחזיר את השקט.
בתקופת שלטונו של יוסטינוס השני (565–578), הוצגה זהירות רבה כלפי אפריקה.
תחת הפרפקטור תומאס, במהלך התקופה 565–570 רשת הביצורים חוזקה והורחבה עוד יותר, הממשל עבר רפורמה וביזור, ונעשו מאמצים מוצלחים במידה רבה לנצר את הגארמנטים של פזאן והגאטולי, המתגוררים בדרום מאוריטניה קיסרינסיס.
במקביל, אפריקה הייתה אחד האזורים השלווים יותר של האימפריה - שהותקפה מכל עבר - וזה אפשר העברת חיילים מהפרובינציה למזרח.
סכסוך עם הממלכה המורית של גרמול
במאוריטניה, בין המאחז הרומי של ספאם למחוז קיסרינסיס, הוקמו ממלכות מוריות קטנות שונות, ששלטו גם על אוכלוסיות עירוניות רומאיות, מאז בואם של הוונדלים.
כאשר בליסאריוס הביס את הוונדלים, המלכים הרומנו-מורים כנראה הכירו בעליונות הרומית (לפחות נומינלית), אך עד מהרה, תוך ניצול המרידות המוריות, ויתרו עליה.
פעילותו, בייחוד כשהיא התרחשה יחד עם התקפות הוויזיגותים בו-זמנית בספניה, היוו איום ברור על שלטונות המחוז.
גרמול לא היה מנהיג של שבט נוודים למחצה, אלא של ממלכה ברברית מלאה, עם צבא סדיר.
לפיכך, הקיסר החדש, טיבריוס השני קונסטנטינוס, מינה מחדש את תומאס לפרפקטור הפרטוריאני, והגנרל המוכשר גנאדיוס הוצב כ-magister militum במטרה ברורה לצמצם את ממלכתו של גרמול.
ההכנות היו ממושכות וזהירות, אבל המערכה עצמה, שהושקה בשנים 577–578, הייתה קצרה ויעילה, כשגנאדיוס השתמש בטקטיקות טרור נגד נתיניו של גרמול.
גרמול הובס ונהרג על ידי 579, ומסדרון החוף בין Tingitana ו-Caesariensis אובטח.
גנאדיוס נשאר באפריקה כ-magister militum במשך זמן רב (עד תחילת שנות ה-590), והוא זה שהפך לאקסרך הראשון של אפריקה, כאשר הקיסר מוריס הקים את האקסרקאט בסוף שנות ה-580, איחד בין אזרחים ומדינות.
השלטון השתרע על צפון אפריקה, הרכוש בספרד במפרץ, האיים הבלאריים, סרדיניה וקורסיקה.
היא שגשגה מאוד, ותחת הרקליוס, כוחות אפריקאים הפילו את העריץ פוקאס בשנת 610. האקסרקט היה למעשה ישות אוטונומית למחצה משנות ה-640 ואילך, ושרד עד נפילת קרתגו בידי המוסלמים ב-698.
הפרפר הוא סרט דרמה-פשע משנת 1973 בבימויו של פרנקלין שפנר על פי התסריט של דלטון טרמב ובכיכובם של סטיב מקווין ודסטין הופמן.
הסרט מבוסס על ספר הזיכרונות האוטוביוגרפי של אנרי שרייר משנת 1969, שנודע בכינויו "פרפר" (Papillon), ומתאר את ניסיונותיו לברוח מבית הסוהר הקולוניאלי הצרפתי שבו נאסר באשמת רצח שהוא מכחיש שביצע.
מכיוון שהוא צולם במקומות מרוחקים, הסרט היה די יקר לאותה תקופה (12 מיליון דולר), אבל הוא הרוויח יותר מפי שניים מזה בשנה הראשונה ליציאתו.
הסרט מתאר את מסעו של אנרי "פרפר" שארייר (סטיב מקווין), אסיר שנשלח לכלא אכזרי על האי בגיאנה הצרפתית לאחר שנמצא אשם ברצח שלא ביצע.
לאורך כל הסרט, פרפר מנסה לברוח מהכלא יחד עם לואי דגה (דסטין הופמן), זייפן עשיר שהפך לאסיר.
הסרט מציג את מערכת היחסים המתפתחת בין השניים, את הניסיונות הכושלים של פרפר לברוח, ואת התמודדותו עם התנאים הקשים במושבת העונשין.
אחד מהרגעים המרכזיים בסרט הוא ניסיונו של פרפר לברוח בעזרת רפסודה מאולתרת, אשר נכשל ונגמר בתפיסתו ובהעברתו לבידוד.
לבסוף, למרות כל הכישלונות, פרפר מצליח לברוח לאי מרוחק ומוצא חירות.
סטיב מקווין בתפקיד אנרי "פרפר" שארייר
דסטין הופמן בתפקיד לואי דגה
הסרט זכה לביקורות מעורבות עם נטייה לחיוביות.
סטיב מקווין ודאסטין הופמן קיבלו שבחים על הופעותיהם המרשימות, במיוחד מקווין על תפקידו כאסיר האנרגטי והנחוש אנרי "פרפר" שארייר.
המבקרים הדגישו את הצילום היפה של הסרט והייצוג המדויק של חיי האסירים במושבת העונשין בגיאנה הצרפתית, אך חלקם מתחו ביקורת על אורכו של הסרט (151 דקות) ועל קצבו האיטי במקומות מסוימים.
הסרט קיבל ציון של 80% באתר Rotten Tomatoes, מה שמעיד על אהדה רחבה מצד המבקרים.
בנוסף, הסרט התקבל היטב גם בקרב הקהל הרחב, וזכה לפופולריות מתמשכת בקרב חובבי סרטים בז'אנר הדרמה וההרפתקאות.
למרות ביקורות אלו, הסרט נחשב לקלאסיקה קולנועית ולסרט משמעותי בז'אנר סרטי הבריחה, שהשפעתו ניכרת גם כיום.
הפרש סימטרי היא פעולה בינארית על קבוצות.
עבור שתי קבוצות היא מחזירה קבוצה המורכבת מכל איברי שלא שייכים ל- וכל איברי שלא שייכים ל- – כלומר, כל האיברים השייכים בדיוק לאחת הקבוצות.
ההפרש הסימטרי, המסומן מוגדר כדלהלן:
פעולת ההפרש הסימטרי היא המקבילה בתורת הקבוצות לפעולת ה-XOR באלגברה בוליאנית.
אם קבוצה, אז קבוצת החזקה , עם הפעולות חיתוך (בתפקיד 'כפל') והפרש סימטרי (בתפקיד 'חיבור'), מהווה חוג קומוטטיבי, המקיים בנוסף את התכונה לכל .
אמן נוסף המזוהה עם הקבוצה הוא פאול קלה (1879–1940).
הקבוצה החלה את פעילותה ב-1912 בעיר מינכן, ולאחר מכן עקרה והחלה לפעול בכפר הציורי בהרי האלפים שבדרום בוואריה.
הקבוצה קיבלה את שמה מתוך יצירת ילדים שנקראה "הפרש הכחול", אגדה על אביר היוצא לתקן את עוולות העולם.
כמוהו הרגישו חברי הקבוצה שעליהם ליצור זרם חדש ולתקן את העולם מכבלי האמנות המסורתית.
הקבוצה היללה את אמנות הילדים ואת האמנות הפרימיטיבית, אבל לא היו לה יעדים אמנותיים ברורים.
מבין השלושה קנדינסקי הוא המפורסם ביותר, ואף נודע כאחד מאבות הציור המופשט, אולם לא כל ציירי הקבוצה היו שותפים להתלהבותו מן הציור המופשט.
הקבוצה הוציאה את "אלמנך הפרש הכחול" ובו הציגה יצירות פרימיטיביות, צילומים של אמנות עממית וציורי ילדים (בהשפעתו של פאול קלה).
בתערוכות שארגנה הקבוצה הוצגו, לצד עבודותיהם, גם ציירים מודרניסטים אחרים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ורובר דלונה.
תפיסת עולמה של התנועה היא כי "הרוח היצירתית חבויה בתוך החומר" (קנדינסקי), והצורות והצבעים הם הביטוי החיצוני של אותה רוח.
בתורת הקבוצות, הפרש של שתי קבוצות ו־ הוא הקבוצה שמכילה את כל איברי שלא שייכים ל־.
קבוצה זו מסומנת ב־ או ב־:
פעולה ההפרש איננה קיבוצית או חילופית.
פעולת ההפרש מקבילה ל"וגם לא" הלוגי.
(מדובר באוסף האיברים השייכים לקבוצה ולא שייכים לקבוצה )
– קבוצת המספרים הטבעיים הזוגיים
– קבוצת המספרים הטבעיים האי־זוגיים
הפָּרָשִׁים הוא מחזה של המחזאי היווני אריסטופאנס שהוצג באתונה במסגרת פסטיבל הדיוניסיה.
המחזה שימש כלי לנגח את קליאון - אחד האתונאים החשובים והחזקים ביותר של אותה תקופה.
המחזה נכתב כתגובה למעשיו של קליאון שהגיש קודם לכן תביעה נגד אריסטופאנס על כך שהוא "מביך את העיר בפני זרים" במחזותיו הקומיים (גם אזרחים זרים הורשו לצפות בקומדיות שהוצגו בפסטיבל).
הדמות המרכזית במחזה הוא "דמוס" , שאינו חכם במיוחד, ועבדיו ניקיאס ודמוסתנס (שמותיהם של שני מנהיגי הצבא האתונאים במהלך המלחמה הפלופונזית).
העבדים כועסים על הדרך שבה משרתו הראשי של דמוס, פאפלוגוניאן (המגלם למעשה את דמותו של קלאון) מתייחס לשאר העבדים ברשעות רבה, ומחליטים להביא לפיטוריו.
העבדים מוצאים את מוכר הנקניקים שמסכים לסייע להם.
מוכר הנקניקים מספר לדמוס כי יעשה לעבדיו את כל הדברים הרעים שעשה פפלוגוניאן במצוותו, ואף יותר מכך, ודמוס מסכים לשכור אותו כראש המשרתים.
אולם, מוכר הנקניקים רק אמר שיעשה דברים אלה, ובעצם מצליח להביא שלום (המגולם על ידי אישה יפה).
עונשו של פפלוגוניאן הוא לקבל את עבודתו הקודמת של מוכר הנקניקים ולמכור נקניקים עשויות מחמורים וכלבים לזונות.
מחזה זה מציג את קלאון בצורה שלילית, אך גם לועג לעם האתונאי ומציג אותו כהפכפך, טיפש, וללא עמוד שידרה.
אולם בסוף המחזה שב דמוס לנעוריו, דבר המשקף את התקווה האתונאית שעם סיום המלחמה הפלופונזית ישוב תור הזהב של אתונה.
הפרשים, לעברית זיוה כספי, עריכה מדעית דבורה גילולה, הוצאת מאגנס, 2006.
בשנת 2020 תרגם ניל בר (היסטוריה גדולה, בקטנה) באופן חובבני את המחזה על מנת להנגישו לקהל הרחב
בתחום החשבונאות, הפרשה (provision) היא התחייבות אשר עיתוי פירעונה או סכומה אינו ודאי.
הפרשה נרשמת במאזן החברה כנגד רישום הוצאה.
הפרשות נבדלות מהתחייבויות אחרות כגון תשלום לספקים משום שקיים חוסר ודאות לעניין הסכום הנדרש בעתיד לסילוקן אם בכלל.
התחייבויות לספקים, לדוגמה, הן התחייבויות לתשלום עבור סחורות, או שירותים שנתקבלו או סופקו ושהוגשו חשבונות בגינן או שסוכמו באופן פורמלי עם הספק.
התחייבות מעין זו שונה מהפרשה בעיקר בשל העובדה שהסכום אותו נדרשת החברה לשלם הוא ודאי במקרה זה, בעוד שבמקרה של הפרשות הדרישה לתשלום וגובה הסכום אינם ודאיים.
דוגמאות לסוגי הפרשות העשויות להירשם בספרי החברה הן: הפרשה לתביעות משפטיות, הפרשה להוצאות פיצויים, הפרשה להוצאות אחריות בגין מוצרים שנמכרו.
סכום ההפרשה הנרשם בספרים מבוסס על פי רוב על אומדני החברה.
התקינה החשבונאית הקיימת בנושא קבעה כללים לגבי:
באילו מקרים יש לכלול הפרשות כהתחייבויות במאזן החברה (הכרה בהפרשה).
כיצד יש לבסס את אומדן הסכום שיירשם בגין ההפרשות (מדידת ההפרשה).
מהם הנתונים שיש לכלול בביאורים לדוח הכספי בגין הפרשות, הן בגין הפרשות שמופיעות כהתחייבות במאזן החברה והן בגין הפרשות שלא נרשמות כהתחייבות (גילוי בגין ההפרשה).
הטיפול החשבונאי בהפרשות לפי התקינה הישראלית והבינלאומית
כיום התקינה הישראלית בנושא מבוססת על תקן חשבונאות בינלאומי 37.
הצעה לתקן חשבונאות ישראלי מספר 10: הפרשות, התחייבויות תלויות ונכסים תלויים, אשר מבוססת על תקן חשבונאות בינלאומי 37, דנה בכללי ההכרה, מדידה וגילוי הנדרשים בגין הפרשות בדוחות הכספיים.
רישום הפרשה כהתחייבות במאזן החברה נדרש בהתאם לתקן זה רק כאשר שלושת הכללים הנ"ל מתקיימים:
לתאגיד מחויבות (משפטית או משתמעת) בהווה כתוצאה מאירוע מהעבר,
צפוי, דהיינו, יותר סביר מאשר לא (Probable, i.e., More likely than not), שיידרש שימוש במשאבים כלכליים כדי לסלק את המחויבות, וכן
ניתן לאמוד בצורה מהימנה את סכום המחויבות.
התקן מציין שייתכנו מקרים בהם לא יתאפשר לערוך אומדן מהימן.
פירוש המושג 'יותר סביר מאשר לא' בתקן זה הוא אירוע שההסתברות לקיומו גבוהה מההסתברות לאי קיומו.
ייתכנו מקרים, לדוגמה בתביעות משפטיות מסוימות, בהם לא יהיה ברור אם לתאגיד מחויבות בהווה.
במקרים אלה רואים באירוע מהעבר ככזה שבגינו נוצרת מחויבות בהווה, אם בהתחשב בכל הראיות הזמינות, יותר סביר מאשר לא שקיימת מחויבות בהווה לתאריך המאזן.
תאגיד מכיר בהפרשה בגין מחויבות כזו, אם הוא עומד בתבחינים האחרים להכרה כמתואר לעיל.
אם יותר סביר שלא קיימת מחויבות בהווה, התאגיד נותן גילוי בדבר התחייבות תלויה, אלא אם כן הסבירות שיהיה צורך להוציא משאבים כלכליים קלושה (Remote).
הסכום המוכר כהפרשה חייב להיות האומדן הטוב ביותר של היציאה (Expenditure) הנדרשת לסילוק המחויבות לתאריך המאזן.
לשון אחר, האומדן לתאריך המאזן של הסכום שישולם באופן רציונלי על ידי תאגיד כדי לסלק את המחויבות, או כדי להעבירה לצד שלישי.
ההצעה לתקן מחייבת את התאגיד שבעת מדידת ההפרשה:
עם זאת, אי-ודאות אין בה כדי להצדיק הפרשות יתר או הערכה מופרזת של התחייבויות באופן מכוון.
ירשום את ההפרשות בערכן הנוכחי, כאשר השפעת ערך הזמן מהותית, תוך שימוש בשיעורי ניכיון לפני מס המשקפים את הערכות השוק הנוכחיות לגבי ערך הזמן של הכסף ואת אותם סיכונים הייחודיים להתחייבות אשר לא ניתן להם ביטוי באומדן הטוב ביותר של היציאות הצפויות.
כאשר מבוצע ניכיון, מכירים בגידול בהפרשה, כתוצאה מחלוף הזמן, כהוצאת מימון.
יביא בחשבון אירועים עתידיים, כגון שינויים בחקיקה ושינויים טכנולוגיים, כאשר קיימות ראיות אובייקטיביות מספיקות שאירועים אלו אכן יקרו.
לא יביא בחשבון רווחים מהמימוש החזוי של נכסים, אף אם המימוש החזוי קשור באופן הדוק לאירוע שהביא ליצירת ההפרשה.
בהתאם להצעה לתקן חשבונאות 10, בגין כל סוג של הפרשה, תאגיד ייתן את הגילוי המפורט להלן:
ערך בספרים לתחילת התקופה ולסופה,
הפרשות נוספות שנוצרו בתקופה, כולל גידול בהפרשות קיימות,
סכומים שנוצלו (דהיינו, נצברו ולאחר מכן נזקפו כנגד ההפרשה) במשך התקופה,
סכומים שלא נוצלו ובוטלו במשך התקופה, וכן
גידול במשך התקופה בסכום, שהוצג בערכו הנוכחי, הנובע מחלוף הזמן, וההשפעה של שינוי כלשהו בשיעור הניכיון.
תיאור מילולי קצר של מהות המחויבות ועיתויים הצפוי של שימושים במשאבים כלכליים הנובעים ממחויבות זו,
ציון בדבר אי-הוודאויות לגבי הסכום או העיתוי של השימושים האמורים.
תאגיד ייתן גילוי בדבר ההנחות העיקריות שהניח בנוגע לאירועים עתידיים במקרים בהם מידע זה רלוונטי, וכן
השבה חזויה כלשהי, תוך ציון סכום נכס כלשהו שהוכר בגין אותה השבה חזויה.
השינויים בתקן בינלאומי 37 ביחס לפרקטיקה שהייתה מקובלת בישראל
הכרה בהפרשה - על פי הפרקטיקה בישראל, הפרשה מוכרת אם צפוי (70% - 90%) כי התאגיד יידרש לשלם סכומים לצד התובע.
על פי IAS 37 נדרשת הפרשה אם הסיכוי גבוה מ-50%.
הסכום שיופרש - על פי הפרקטיקה בישראל, ההפרשה היא בגובה הסכום שהתאגיד יידרש לשלם.
על פי IAS 37, ההפרשה היא בגובה הסכום שישולם באופן רציונלי על ידי התאגיד כדי לסלק המחויבות או להעבירה לצד שלישי, ולכן אי יכולת לאמוד את הסכום נדירה ביותר.
שיפויים - על פי הפרקטיקה בישראל, חברות לא הכירו בהפרשות בגין תביעות במקרים בהם קיים כיסוי ביטוחי.
על פי IAS 37 ניתן להכיר בהשבה רק כאשר ודאי למעשה שתתקבל, ובמקרה זה יש להציג הסכום כנכס נפרד ולא בקיזוז מההפרשה.
שינוי מבני - על פי הפרקטיקה בישראל, הפרשה לשינוי מבני הוכרה בהסתמך על תוכנית של התאגיד.
על פי IAS 37, נדרשת בנוסף לקיום התוכנית יצירת ציפיות אצל צדדים המושפעים ממנה באופן שתיווצר לתאגיד מחויבות עכשווית לשינוי המבני.
גילוי - על פי IAS 37 נדרש גילוי נרחב מאוד לרבות התנועה בהפרשות, בגין כל סוג הפרשה בנפרד.
עד ליישום התקינה הבינלאומית חברות ציבוריות נהגו לדווח על תביעות שהוגשו נגדן בביאור הנקרא "התחייבויות תלויות" המתייחס לכלל ההליכים המשפטיים שהחברה מנהלת.
ביאור זה חשף לעיתים סיפורים על סיבת התביעה, אבל לא הייתה לו השפעה של ממש על התוצאות של החברות.
הסיבה לכך הייתה העובדה שעל פי התקינה הישראלית חברה נדרשה לרשום הפרשה בגין תביעה משפטית רק בהתקיים שני תנאים מצטברים:
התביעה צפויה (probable) להתקבל - הפרשנות המקובלת ל"צפויה" הייתה שסיכויי התביעה להתקבל גבוהים מ-75%.
ניתן לכמת את הנזק הצפוי לחברה - תנאי זה היה סעיף מילוט עבור החברות, משום שהוא אפשר להן להסתפק בדיווח מילולי על התביעה בביאור לדוחות הכספיים, ולטעון כי אין ביכולתן להעריך מה היקף הנזק שעלול להיגרם להן.
תקן הבינלאומי 37 סגר פרצה זו, שהיטיבה עם מאזני חברות שמועדות לתביעות בסכומים גדולים בשל שיקולי איכות סביבה כמו חברות כימיה, או חברות שמשרתות מיליוני אנשים וחשופות על כן לתביעות ייצוגיות.
התקן קובע שהקריטריון לביצועה או אי ביצועה של הפרשה בגין תביעה, שתלויה ועומדת נגד החברה היא שאלת הסבירות.
אם הסיכוי של התביעה להתקבל סביר (More Likely Than Not) כלומר עולה על 50% - יש לבצע הפרשה.
התקן אינו מאפשר לחברה להסתתר מאחורי התירוץ הנוח של חוסר היכולת לאמוד את הנזק.
תקן זה מחייב את החברות לכלול במאזנן הפרשה לתביעות לפי אומדן השווי ההוגן של התביעה, דהיינו מהו המחיר אותו הייתה החברה מוכנה לשלם על מנת לסלק את התביעה.
פירוש הדבר הוא שהתקן הבינלאומי מאלץ לא רק להכיר בנזקים, שהנהלות של חברות ציבוריות העדיפו עד כה להניח לדורות הבאים להתמודד איתם, אלא גם מגדיל את מספר התביעות שיהיה צורך לבצע הפרשות בגינן.
זאת משום שאם בעבר היה צורך לבצע הפרשה רק בגין תביעות שסיכוייהן להתקבל עולים על 75%, הרי שכיום רף ההכרה בצורך לבצע הפרשה הורד ל-50%.
הטיפול החשבונאי בהפרשות לפי התקינה האמריקאית
FAS 5: Accounting for Contingencies הוא גילוי הדעת האמריקאי העוסק בחשבונאות בגין התחייבויות תלויות.
התקן נקרא כיום בשם ASC-450 כחלק מהקודיפיקציה.
בהתאם לתקן זה, התחייבות תלויה מוגדרת כמצב קיים אשר בגינו קיימת אי ודאות להפסד או רווח לישות אשר תתברר אם יתקיים או לא יתקיים אירוע עתידי.
בהתאם לתקן זה, יש לרשום התחייבות בספרי החברה בגין התחייבות תלויה שעשויה להסתיים בהפסד רק בהתקיים שני התנאים הבאים:
בהתאם לאינפורמציה שקיימת בעת הוצאת הדוחות הכספיים, קיימת סבירות ברמה של "probable" שקיימת מחויבות לחברה לתאריך הדוח הכספי.
סכום ההפסד ניתן לאומדן ברמה סבירה.
מידת הוודאות הנדרשת כדי לרשום התחייבות בספרים בגין הפרשה (=התחייבות תלויה בהגדרה של התקן האמריקאי) היא ההבדל העיקרי בין התקינה האמריקאית לתקינה הישראלית (שמבוססת על התקינה הבינלאומית).
המונח "צפוי" מפורש בתקינה האמריקאית, כ-70% לפחות (בהתבסס על סקרים של רואי חשבון אמריקאים).
בעוד בתקינה הישראלית והבינלאומית "צפוי" הוא 50% ומעלה.
כתוצאה מכך, יכולים להיות מקרים בהם לפי התקינה הישראלית והבינלאומית תוכר הפרשה ולפי התקינה האמריקאית לא תוכר הפרשה.
עוולת גרם הפרת חוזה מעוגנת בסעיף 62 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] ומעניקה לצדדים לחוזה הגנה מפני צד חיצוני, המתערב בחוזה באופן שמביא להפרתו.
סעיף 62(ב) קובע שני חריגים: יחסים הנוצרים על ידי נישואים, ושביתה או השבתה.
סעיף 62 לפקודת הנזיקין קובע כי מי שביודעין ובלי צידוק מספיק גורם לאדם' שיפר חוזה מחייב כדין שבינו לבין אדם שלישי, הריהו עושה עוולה כלפי אותו אדם שלישי, וניתן להיפרע ממנו.
אולם, האדם השלישי לא יוכל להיפרע פיצויים בעד עוולה זו אלא אם סבל על ידי כך נזק ממון.
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה, ושביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה.
וזו לשון סעיף 62 לפקודת הנזיקין:
דיני הנזיקין מצויים בענף המשפט האזרחי ועוסקים בהסדרת היחסים בין פרטים.
המקור לחיוב הנזיקי מצוי בדין, ולפיכך הפרה של הוראת דין הגורמת לנזק מקימה לנפגע זכות לתבוע מהמזיק פיצויים.
בפקודת הנזיקין קיימים שני סוגים של עוולות: עוולות מסגרת העוסקות בהיקף המשפטי של האחריות הנזיקית וכוללות מספר בלתי מוגבל של מצבים שונים (עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה), ועוולות פרטיקולריות העוסקות בהגנה על אינטרס מוגבל ופרטני.
עוולת "גרם הפרת חוזה שלא כדין" כלולה במסגרת העוולות הפרטיקולריות ומצויה בפרק העוסק בהגנה על אינטרסים כלכליים שונים.
העוולה נועדה להגן על האינטרס הכלכלי הטמון בחוזה.
בעוד דיני החוזים מקימים לנפגע מהפרת החוזה עילת תביעה חוזית כנגד צד לחוזה שהביא להפרתו, הדין הנזיקי מקים לו עילת תביעה נזיקית מפני התערבות של גורם חיצוני לחוזה.
שני החריגים לעוולה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין ושביתה והשבתה, מעידים כי הדין הנזיקי מכיר באינטרסים שונים הגוברים על הצורך להגן על חוזים מסוימים.
בעבר היחסים בין עובד למעביד ובין בני זוג היו בעלי אופי קנייני, שעה שהאישה והעבד נחשבו לרכוש בעליהם.
מעמד זה הקנה לבעלים הגנה קניינית מפני כל מי שפגע ב"רכושם" או שידל את האישה או העבד לעזבם.
בתחילה הבעל והמעסיק שלטו בגופם של האישה או העבד, ומאוחר יותר עברה השליטה גם לשירותים שהעניקו.
צד שלישי שהתערב ומנע שירותים אלו - חויב בנזיקין.
עוולת גרם הפרת חוזה הופיעה לראשונה בפסיקה האנגלית בשנת 1853 בפסק-דין Lumley v.
בפסק הדין נדון מקרה שבו בעל תיאטרון שידל זמרת אופרה להפר את החוזה שחתמה עם בעל תיאטרון אחר שאצלו התחייבה להופיע באותו ערב.
בעל התיאטרון שנפגע מהפרת החוזה ביקש לתבוע את בעל התיאטרון שגרם להפרת החוזה.
השופטים הקישו מהאופי הקנייני של יחסי עובד-מעביד לחוזה לשירותים אישיים ובכך הרחיבו את ההגנה הקניינית גם לחוזים שאינם בעלי אופי קנייני במקור, וקבעו כי ניתן לתבוע פיצויים ממי שגרם להפרתם.
השופטים, למעשה, שיוו לזכות החוזית את האופי הקנייני שמשווים לה כיום.
עם הזמן חלו שינויים בתפיסה החברתית של יחסי עובד-מעביד ושל קשר הנישואין, והיסוד הקנייני נעלם מיחסים אלו.
בתחום הנישואין גברה התפיסה של שוויון בין המינים, ובתחום יחסי העבודה קמו תפיסות של הגנה על זכויות העובד.
התפיסות הללו הניבו רצון להעניק לצדדים החלשים בחוזה (האישה והעובד) כוח להשתחרר מהחוזה ביתר קלות.
השינויים התפיסתיים "החלישו" את מעמדם של חוזים אלו, שכן לשני הצדדים החופש לפרקם.
בשל אופיים החלש של החוזים לא ראתה המערכת המשפטית לנכון לחייב צד שלישי שגרם להפרתם.
כך נוצרו החריגים לעוולת גרם הפרת חוזה, שהביאו לשלילת ההגנה הקניינית מחוזה הנישואין ומחוזה העבודה לעניין שביתה והשבתה.
למעשה, מעמדם של יחסי הנישואין ויחסי העבודה עבר מהפך.
החל ממעמדם כחוזים נוקשים ביותר וחריגים באופיים הקנייני, דרך היותם המקור לעוולת גרם הפרת חוזה, וכלה בכך שהפכו לחריגים לעוולה זו כחוזים החלשים ביותר ונטולי הגנה קניינית.
עוולת גרם הפרת חוזה שלא כדין הייתה קבועה בסעיף 32 לפקודה המנדטורית הישנה ונקלטה לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] בשנת 1968. המחוקק המנדטורי קלט את העוולה מהדין הקפריסאי, אשר מציין בדברי ההסבר של החוק כי התבסס על העוולה שהתפתחה בדין האנגלי.
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה.
משמעות החריג היא שאין לצדדים הקשורים בברית נישואין הגנה מפני צד שלישי זר לחוזה, הגורם לאחד מהצדדים להפר חיובים הנובעים מיחסי הנישואין.
הטעם לחריג נובע מאופיים הרגשי של יחסי הנישואין.
בבסיסו עומדת התפיסה כי על אף שיחסי הנישואין מקימים חובות וזכויות הדדיות על בני הזוג, בקשר המבוסס על שותפות רגשית קשה לקבוע מהי הפרה ומי גרם לה.
כמו כן, הרצון לאפשר לצדדים להשתחרר ביתר קלות מחוזים מסוג זה מחייב שמירה על אופיו החלש של חוזה הנישואין.
מטעמים אלה הגיע המחוקק למסקנה כי אין הצדקה לחייב צד שלישי שהביא לסיומו של חוזה נישואין.
דוגמה טיפוסית: כיוון שקשר הנישואין נתפס כקשר בעל שותפות רגשית, ניתן להניח שתביעות כנגד מי שגרם להפרתו ינבעו לרוב ממניעים רגשיים, כמו תחושת עלבון ונקם.
עם זאת על התביעה לעמוד בתנאי להוכחת נזק ממון.
תביעה שמעוררת תחושות כאלו בצורה החזקה ביותר היא תביעה כנגד מאהב.
לדוגמה, מקרה שבו גבר נשוי המקיים רומן מחוץ לנישואין עם אישה המשכנעת אותו לעבור לחיות אתה, ובכך גורמת להפרת קשר הנישואין בין בני הזוג.
אשתו, שנפגעה רגשית וכלכלית מהפרת הקשר (למשל, ירידה ברמת החיים) תרצה אולי לתבוע את המאהבת בגין עוולת גרם הפרת חוזה.
כיוון שהחריג מעניק למאהבת הגנה מפני תביעה כזו, תביעת האישה לפיצויים תידחה.
חריג הנישואין אומץ, במסגרת הסעיף כולו, מהדין הקפריסאי.
בעוולת גרם הפרת חוזה מניח המחוקק כי קשר הנישואין הוא קשר חוזי, על אף היעדר הסכמה מוחלטת בעניין, ולכן נדרש חריג מפורש על מנת להוציא את חוזה הנישואין מתחולתה.
המשפט העברי רואה בקשר הנישואין חוזה, וייתכן שראייה זו היא שעומדת בבסיס ההתייחסות החוזית של המחוקק לקשר הנישואין, שכן דיני הנישואין והגירושין בישראל נידונים על פי הדין העברי.
על פי עוולת גרם הפרת חוזה, על ההתערבות להיעשות ללא צידוק מספיק.
חריג הנישואין מצהיר למעשה כי לגרימת הפרת חוזה הנוגע לנישואין קיים צידוק מוחלט.
היתרון בקביעת הצידוק מוחלט הוא בכך שניתן כלל ברור לשופטים החוסך מהם הפעלת שיקול דעת.
ככל שמרחב שיקול הדעת שמעניק החוק לשופט רחב יותר, כך גדלה אי-הוודאות של הצדדים, שכן שיקול דעתו של כל שופט שונה ממשנהו.
לפיכך היתרון שבשלילת שיקול הדעת מן השופטים הוא הקטנת אי הוודאות.
החיסרון בהענקת צידוק מוחלט, כמו בכל כלל גורף, הוא בסיטואציות שבהן הכלל גורם לעיוות הצדק.
חריג הנישואין כולל בו את כל החיובים הנובעים מן הנישואין ואינו מבחין ביניהם, ובכלל זה גם הפרת חיובים רכושיים.
בשיח המשפטי כיום נשאלת השאלה, האם מבחינת מדיניות משפטית, נרצה לפטור מאחריות את מי שגרם לאדם להפר את חובתו לתשלום מזונות, לדוגמה.
האם יוכל צד להבטחת נישואין לתבוע אדם שגרם להפרתה בגין גרם הפרת חוזה?
הבטחת נישואין אינה מצוינת מפורשות בחריג הנישואין בעוולה, ועל כן הכללתה בו נעשית בדרך של פרשנות.
הבטחת נישואין הוכרה בפסיקה הישראלית כחוזה מחייב.
לכן, על פניו, אמורה עוולת גרם הפרת חוזה לחול עליה כעל יתר החוזים בעוולה.
עם זאת פירוש שכזה יביא למצב אבסורדי, שבו מעניק החוק הגנה חזקה יותר להבטחת נישואין מאשר לנישואין עצמם.
אי לכך, הבטחת הנישואין מפורשת כחלק מהחריג, בדומה לנישואין, על דרך קל וחומר: אם קשר הנישואין נתפס כחוזה חלש מטבעו אשר אינו ראוי להגנה הנזיקית, לא כל שכן הבטחת הנישואין המהווה תנאי מקדים בלבד לקשר הנישואין ומחייבת עוד פחות.
נדבך נוסף הוא האינטרס הציבורי התומך ביציבותו של קשר הנישואין ולפיו רצוי לאפשר לבני הזוג לצאת מהקשר עוד לפני שיתחתנו.
גישה זו בעייתית מכיוון שהיא יוצרת אי-אחידות באשר לפירוש מעמדה של הבטחת הנישואין: בעוד שבמישור החוזי-פנימי בין בני הזוג נחשבת הבטחת נישואין לחוזה, במישור הנזיקי כלפי צדדים חיצוניים לקשר, היא לא זוכה להגנה כיתר החוזים.
מעמדו של מוסד הידועים בציבור נמצא עדיין בתהליך התהוות במשפט הישראלי.
בדומה להבטחת נישואין, גם מוסד הידועים בציבור אינו מוזכר מפורשות בחריג וניתן לפרשו ככלול בו, כפי שמפורשת הבטחת הנישואין.
מוסד הידועים בציבור מבוסס בעיקרו על החופש הבלעדי של כל אחד מבני הזוג להביא לסיום הקשר בכל עת.
לכן נראה, על פניו, כי מטרת החריג משרתת אינטרס זה.
הסכם לחיים משותפים כידועים בציבור נוצר על ידי התנהגות הצדדים ומהווה הסכם מפורש או מכללא.
מבחינה זאת, הסכם בין ידועים בציבור הוא בעל אופי חוזי חלש ביותר.
מאידך, הפסיקה הישראלית מתבלטת לעומת מדינות אחרות בעולם, בכך שהיא מייחסת לקשר הידועים בציבור יותר זכויות וחובות המאפיינות את מוסד הנישואין.
מגמה זו דווקא מחזקת את מעמדם החוזי.
ההסבר לכך טמון בתופעת סרבנות הגט הקיימת בישראל.
בתי המשפט מנסים להתמודד עם בעיה זו, בין היתר על ידי יצירת אלטרנטיבות לנישואין עבור מסורבות הגט, על מנת שיוכלו להמשיך בחייהן ולהתקשר עם גברים אחרים.
במצבים כאלו הצורך בהכרה בידועים בציבור לא נובע מרצון הצדדים לחופש ולקשר חלש, אלא מהמצוקה שמונעת מהם להינשא כדת וכדין.
לכן היחס למוסד הידועים בציבור בישראל אינו בהכרח כאל קשר חוזי חלש והנכונות להגן עליו גדולה.
עד כה, טרם הגיעה לבית המשפט העליון תביעה העוסקת בחריג הנישואין לעוולת גרם הפרת חוזה ועל כן הנושא טרם פותח בפסיקה.
עם זאת, ניתן לבחון תהליכים ומגמות המגולמים בפסיקת בית המשפט העליון וכיצד הם משפיעים על הרציונל שבבסיס חריג הנישואין שנקלט בפקודת הנזיקין לפני כ-40 שנה.
בעבר שלטה במשפט תפיסה על פיה "כף רגלו של המשפט לא תדרוך על סף הבית המשפחתי".
המשפחה נתפסה כסביבה חמה ואוהבת אשר הכלים המשפטיים שנועדו לשרת עולמות של מסחר ועסקים גסים מדי עבורה.
לכן נמנעו מלהגדיר את היחסים שבתוך המשפחה כבעלי אופי חוזי.
בתי המשפט קבעו כי בהסכמים שנעשו במסגרת הזוגית ומשפחתית לא הייתה לבני הזוג כוונה ליצור יחסים משפטיים.
בכך נשלל תוקפו המשפטי של ההסכם כחוזה ולא ניתן היה לאכפו בבית המשפט.
בפרשת בלפור (אנגליה, 1919) ביקשה אישה מבית המשפט לאכוף חוזה שנערך בינה לבין בעלה (בו התחייב לשלם לה סכום כספי מסוים מדי חודש).
בית המשפט סירב לקבל את הרעיון שבני זוג יהיו קשורים בקשר חוזי וקבע שמדובר בהסכם "ג'נטלמני" בלבד.
פיתוח הפסיקה בבית המשפט העליון
בפסיקה הישראלית התרחש תהליך שבמסגרתו נעשה מעבר מגישה הנרתעת מהתערבות בחוזים הנכרתים במסגרת חיי המשפחה לגישה המגלה נכונות להכניס את בית המשפט לתוך הבית והמשפחה.
בשנות ה-80 ניתן פסק דין גרדוס נ' גרדוס במסגרתו נידון תוקפו של הסכם בין בני זוג שנערך בהתכתבות לאחר גירושיהם.
דעת הרוב בפסק הדין (שניתנה על ידי השופטת בן-פורת) הכירה אמנם בכוונת בני הזוג ליצירת יחסים משפטיים, אך דחתה את התביעה בשל נימוק טכני.
יש הסוברים כי המניע שעמד מאחורי דחיית התביעה היה הרתיעה מהכרה בתוקף החוזי של הסכמים בין בני זוג.
גם אם סברה זו נכונה, ניתן לראות שבשנות ה-90 רתיעה זו דעכה.
ב[[פרשת נחמני|פרשת נחמני נ' נחמני]] נדון מקרה של בעל ואישה שהסכימו ביניהם להשתתף בהפריה חוץ גופית.
בזמן הליך ההפריה נפרדו בני הזוג והבעל חזר בו מהסכמתו.
בית המשפט דן באפשרות לאכוף על הבעל לקיים את התחייבותו.
חבר השופטים נחלק בדעותיו, אך כולו התייחס להסכם שנכרת בין השניים כאל חוזה.
גם השופטים שהתנגדו לקבלת העתירה דחו אותה על סמך טיעונים חוזיים.
כיום התפיסה השלטת בפסיקה, כפי שנקבעה בפסק דין פלונית נ' פלוני על ידי נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בשנת 2004, היא כי "דיני החוזים בישראל אינם נעצרים על סף הבית המשפחתי.
המשפט אינו שולל תוקף משפטי מחוזים...
המבוססים על אדנים רגשיים והנוצרים בנסיבות אנטימיות בין-אישיות".
זאת ועוד - "הכרה בתוקפם של חוזים מסוג זה, לרבות הסכם להינשא, מבטיחה הגנה משפטית נאותה גם לנפגעים במעגל המשפחתי-האינטימי.
גם הפרה של התחייבויות במרחב המשפחתי והזוגי גוררת עלויות ונזקים.
אין הצדקה לחשוף מי מבני-הזוג לנזקים הנובעים מהפרת ההתחייבות בלי שהמשפט יבוא לעזרתם".
עם זאת, ציין השופט ריבלין בדעת מיעוט כי "המשפט יתקשה לספק מזור לרגשות הפגועים וללב הדואב".
התלבטות סביב הפרת הבטחת נישואין
בעבר הבטחת נישואין של אדם, שהבטיחה בעודו נשוי, נחשבה לנוגדת את תקנת הציבור ובלתי מוסרית.
בתי המשפט סירבו לאכוף חוזים מסוג זה ונפגעים מהפרת ההבטחה לא זכו לפיצויים.
מאחורי גישה זו עמדה התפיסה באשר לקדושת מוסד הנישואין שרווחה בחברה הישראלית.
בתי המשפט היו נכונים לתת לנפגע פיצויים רק במידה והנישואים הקיימים היו "מעורערים עד היסוד" (פס"ד ריזנפלד נ' יעקובסון).
בפרשת נתן נ' עבדאללה שהתרחשה בשנות ה-60 התמתנה גישת בית המשפט בקבלו תביעה על הפרת הבטחת נישואין שבבסיסה ניצבת עילת התרמית הנזיקית.
זאת על אף שבמסגרת הדין החוזי הטענה הייתה נדחית בטענה שהחוזה נוגד את טובת הציבור.
פסק דין "פלונית" אשר ניתן בשנת 2004, ביטל את ההלכה הנהוגה וקבע כי אין הבדל בין הבטחת נישואין של אדם נשוי - לא משנה מה היה טיב נישואיו - לזו של רווק.
השופט ברק נימק את ההחלטה בכך שהתפיסות המוסריות בחברה השתנו ומוסד הנישואין אינו נתפס עוד כקדוש כפי שהיה בעבר.
פסה"ד ניתן בשנות ה-70 ועסק בתביעתה של נפגעת מהפרת הבטחת נישואין.
התובעת תבעה את הורי החתן המיועד ששכנעו אותו שלא להינשא לה בגין עוולת גרם הפרת חוזה.
בית המשפט המחוזי דחה את טענתה בהסתמך על החריג שבסעיף 62(ב).
בית המשפט פירש את הבטחת הנישואין ככלולה בחריג, וטען כי אם מוענקת חסינות מוחלטת לאדם הגורם להפרת ברית הנישואין, קל וחומר שהיא מוענקת לאדם הגורם להפרת הבטחת נישואין.
פסק-דין בדהני נורית נ' אליהו נמני חנה:
פסק הדין ניתן בשנת 2007 ועסק בתביעתה של אישה נגד המאהבת של בעלה לשעבר.
האישה טענה שהרומן בין השניים הביא לפירוק נישואיהם ותבעה מהמאהבת פיצויים.
התובעת ניסתה להשתית את תביעתה, בין היתר, על עילת גרם הפרת חוזה.
בית משפט השלום דחה את התביעה בהסתמך על החריג בסעיף 62(ב), אך סייג את החלטתו.
השופט שטרנליכט טען, בניגוד לתפיסה שהוצגה לעיל ויושמה בפסק דין רוזנברג נ' חזן, כי "לשונו של הסעיף מביאה לאבסורד כלשהו.
ס"ק (ב) אינו מדבר על הבטחת נישואין, וממילא ניתן יהיה לתבוע מי שפיתה אדם להפר הבטחת נישואין שנתן.
מאידך, אם הבטחת הנישואין קוימה ובני הזוג נישאו, לא ניתן יהיה לתבוע את מי שפיתה את אחד מבני הזוג וגרם לפירוק קשר הנישואין.
המדובר בתוצאה קשה, אך הכרחית לאור לשון החוק".
בנוסף מציע השופט לשקול מחדש את ההצדקה להגנה בכל הנוגע לגרימת פירוק קשר נישואין, "המגנה על מי שגרם לגירושין והביא לחורבן חייהם של אנשים".
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, שביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה.
ארגון עובדים או ארגון מעבידים שגרם לשביתה או להשבתה לא ייחשב כגורם הפרת חוזי העבודה האישיים בין העובד למעביד.
עובדים או מעבידים שגרמו בדרך שביתה או השבתה להפרת חוזה עם צד שלישי לא ייחשבו כגורמי הפרת חוזה.
בבסיס החריג עומדת התפיסה כי ביחסים שבין עובד למעביד קיים פער כוחות; העובד נמצא בעמדת מיקוח נחותה ביחס למעביד.
התארגנות של עובדים לפעולה קיבוצית עשויה לאזן את הפער הקיים.
מטרת החריג היא להגן על זכות העובד לשבות על ידי מתן חסינות מפני תביעות בשל נזקים שנגרמו כתוצאה מהשביתה.
המחוקק מגן על השובתים, על המשביתים ועל מארגני השביתה.
בפסק-דין פיינשטיין אמר השופט ח' כהן כי שביתות והשבתות גורמות מטבען להשבתת חוזים שונים, ואילו היה על יוזמי השביתות או המשביתים לשאת בנזק הנובע מהפרות אלו, היה בכך כדי לחסל למעשה את מוסד השביתה ולעשותה בלתי אפשרית.
ארגון עובדים יוזם שביתה מוגנת שבעטיה לא מגיעים העובדים לעבודה ומפרים את התחייבותם כלפי המעביד.
למעביד נגרם נזק כלכלי עקב השביתה, אך בשל החריג הוא לא יוכל לתבוע את הארגון שגרם לעובדים לשבות.
שביתת עובדים מאופיינת בכך שהיא גוררת הפרת חוזים נוספים.
לדוגמה, עקב שביתה חל עיכוב באספקת מוצר כלשהו ללקוח שעמו היה קשור המעסיק בחוזה.
הלקוח ירצה אולי לתבוע את העובדים בשל הנזקים שנגרמו לו בעקבות הפרת החוזה בינו לבין המעביד, אך בשל החריג תביעתו תידחה.
כיוון שהסעיף מתייחס גם להשבתה, ניתן להעלות על הדעת מצב שבו עקב השבתה שיזם מעביד, עובד שהתחייב לשלם לאדם אחר סכום כסף נאלץ להפר את התחייבותו בשל אי תשלום משכורתו.
העובד ירצה אולי לתבוע את המעסיק בגין עוולת גרם הפרת חוזה, אך האחרון יהיה מוגן על ידי החריג.
הסוגיה נמצאת בתווך שבין דיני העבודה לדיני הנזיקין ועוסקת באיזון שבין זכותם של העובדים לשבות אל מול זכותו של גורם שאינו צד לסכסוך לקבל פיצוי בגין נזקי השביתה.
במהלך השנים גברה ההכרה בזכות השביתה וקמו ארגוני עובדים כדי לשמור על זכויות העובדים.
ככל שקיבלו הארגונים יותר כוח, כך הלך וגבר השימוש בכלי השביתה.
כדי להחליש את כוחם של הארגונים בכל הנוגע לשביתות, תבעו המעבידים את הארגונים בגין גרם הפרת חוזה העבודה.
עם השנים גברה ההבנה כי מתן האפשרות לתבוע את הארגונים בגין עוולה זו מרוקנת את נשק השביתה מכוחו, ונעשו שינויים בחקיקה כדי להוציא את השביתה וההשבתה מגדר עוולת גרם הפרת חוזה.
בפסק-דין גינסטלר הוגדרה שביתה כ"פעולה מתואמת של קבוצת עובדים כלחץ על המעביד להשגת דרישות שהציגו לעניין תנאי עבודתם".
בסעיף 37א לחוק יישוב סכסוכי עבודה מוגדרת שביתה במגזר הציבורי כהפסקת עבודה מאורגנת, מלאה, או חלקית, של קבוצת עובדים.
השביתה כוללת כל הפרעה מאורגנת של מהלך העבודה התקין.
השבתה היא הפסקה מתוכננת של העבודה, בצורה מלאה או חלקית, שנעשית על ידי המעביד תוך שלילת שכר מהעובדים, כדי להגשים מטרות בתחום יחסי העבודה.
חקיקה המגבילה את זכות השביתה
שביתה או השבתה בלתי מוגנות לפי סעיף 37א לחוק יישוב סכסוכי עבודה מוגדרות כשביתה או השבתה של עובדים בשירות הציבורי בזמן שחל עליהם הסכם קיבוצי בו הם מתחייבים שלא לשבות בתמורה לתנאים שהם מקבלים מהמעסיק.
גם אם לא חל הסכם על העובדים, אך השביתה או ההשבתה לא הוכרזו או אושרו בידי המוסדות המוסמכים לכך או שלא נמסרה עליהן הודעה, ייחשבו לבלתי מוגנות.
סעיף 5(א) לאותו החוק, קובע חובה למסור הודעה מוקדמת של 15 יום לפני כל שביתה והשבתה.
סעיף 19 לחוק ההסכמים הקיבוציים קובע ששביתה לא מהווה הפרה של חוזה העבודה האישי בין העובד למעביד.
לעניין סעיף זה, נקבע בחוק שעל שביתה בלתי מוגנת לא יחול סעיף זה.
דהיינו, היא מהווה הפרת חוזה (סעיף 37ב (ב) לחוק יישוב סכסוכי עבודה).
תחולתן של הגדרות אלו תקפה גם לגבי חריג השביתה וההשבתה המעוגן בסעיף 62(ב) בפקודת הנזיקין [נוסח חדש].
הדין הישראלי אימץ את החריג בנושא שביתה והשבתה מהדין האנגלי וקבע את העוולה בפקודת הנזיקין המקורית, בשינויים קלים.
נוסחו הראשוני של החריג פטר מאחריות את מי שבדרך של עידוד שביתה גרם להפרת חוזה, והגביל את תחולת החריג לשביתה או השבתה שפרצו בתחום המקצועי של הסכסוך.
בפרשת ליאו בק נראה כי הגנת גרם הפרת חוזה נתפסה בבית המשפט כמצומצמת יותר מכפי שהתכוון המחוקק.
הדבר ניכר בפירוש שנתן השופט זוסמן לסעיף, כאילו הוא פוטר רק אדם שמקדם שביתה שכבר פרצה ולא אדם שמעודד שביתה שעומדת לפרוץ.
עקב כך שונה החוק וע"פ נוסחו העדכני הוא חל על כל שביתה.
שינוי החוק שנעשה מיד לאחר מתן פסק הדין נועד להדגיש את ההגנה הרחבה שניתנת לזכות השביתה.
בסוף שנות ה-60 השביתות במשק הלכו והחריפו והפכו ל"פראיות", בעיקר בקרב עובדי שירותים חיוניים, והנזק לציבור שאינו מעורב בסכסוך הלך והחריף.
חוק יישוב סכסוכי עבודה ניסה לאזן בין הזכות לשבות לבין זכותם של נפגעי השביתה, וחשף שביתות או השבתות בלתי מוגנות לתביעה נזיקית.
לפי סעיף 37ב (א) לחוק זה, מעביד יכול לתבוע בגין עוולת גרם הפרת חוזה בסיטואציות שבהן השביתה או ההשבתה אינן מוגנות.
דבר זה נכון רק לגבי הצדדים לסכסוך - עובד ומעביד.
תובע שאינו צד לסכסוך לא יוכל לתבוע גם במקרה בו השביתה או ההשבתה אינן מוגנות.
החוק למעשה צמצם את ההגנה מפני עוולת גרם הפרת חוזה, אך רק בכל הנוגע לצדדים לסכסוך.
המשמעות היא ששביתות והשבתות לא מוגנות לא יקבלו הגנה מפני המעביד אך עדיין יקבלו הגנה מפני צד חיצוני.
מכאן, השביתות שנהנות מהגנת הסעיף הן שביתות שאינן בשירות הציבורי, שביתות מוגנות בשירות הציבורי ושביתות שאינן מוגנות בשירות הציבורי בתנאי שהתביעה מוגשת על ידי צד חיצוני לסכסוך.
פסק-דין פיינשטיין נ' ארגון מורי בתי הספר העל-יסודיים:
בפסק הדין שניתן בשנת 1971 תבעו מנהל בית-ספר והורי התלמידים את ארגון המורים העל-יסודיים בניסיון לעצור שביתה שניהלו המורים.
תביעתם של ההורים התבססה על עילת גרם הפרת חוזה בטענה שהארגון שהוביל לשביתת המורים גרם להפרת החוזה בין המנהל לבין ההורים.
בהסתמך על לשונו של הסעיף, טענו כי שביתה הגורמת להפרת חוזה העבודה אכן מוגנת, אך כל חוזה אחר שאיננו חוזה העבודה אינו מוגן.
השופט ח' כהן ביאר שכוונת המחוקק היא כי תחולתה של ההגנה בסעיף 62(ב) אינה מצומצמת לגרימת הפרת חוזי עבודה בלבד, אלא חלה גם כאשר השביתה גורמת להפרתו של חוזה חיצוני.
בפסיקתו משתקפת העמדה שרווחה אז, ולפיה לשביתה מעמד של "קדושה" שאין מערערים עליו.
פסק הדין הטה את הכף לטובת זכות השביתה וקבע שארגון המורים פטור מתשלום פיצויים.
פסק-דין מפעלי רכב אשדוד בע"מ נ' ציזיק:
בשנת 1987 שינתה המטוטלת כיוון.
פסק הדין שניתן אז עסק בשביתה של איגוד קציני הים בנמל חיפה ששיבשה את עבודת הנמל ומנעה מאניות לעגון בנמל ולפרוק את מטענן.
התובעים הם בעלי אניות מכולה שנאלצו לשוב על עקבותיהם.
השאלה הייתה, האם לבעלי האניות יש עילת תביעה בנזיקין נגד השובתים, והאם העובדה שהנזקים נגרמו במסגרת שביתה מעניקה הגנה כלשהי לנתבעים?
השופט לוין ביסס את האפשרות לתבוע נזקי שביתה מהשובתים על בסיס עוולת הרשלנות, ובכך עקף את ההגנה שמעניק סעיף 62(ב).
החיוב על בסיס עוולת הרשלנות הושתת על כך שהשובתים פגעו במכוון בחופש התנועה של בעלי האניות, ולא בחוזה בינם לבין בעלי הנמל.
בפסק הדין מתייחס השופט לוין לדבריו של השופט ח' כהן בפסק-דין פיינשטיין אודות "קדושת" השביתה ומציג תפיסה מצומצמת יותר באשר לחירויותיה.
הוא מוצא לנכון לשוב ולאזן בין זכויות השובתים לבין האינטרסים של צדדים חיצוניים שנפגעו מהשביתה, ומוציא את האחרונים כשידם על העליונה.
בית המשפט מנסה בפסק הדין להכליל בעוולת מסגרת, מה שלא נכנס תחת עוולה פרטיקולרית, ומאפשר תביעה נזיקית במקרים של שביתה והשבתה.
לטענתו, בעימות בין זכות השביתה לבין העוולות הפרטיקולאריות, האחרונות גוברות.
מכך הוא מסיק שגם עוולת מסגרת כעוולת הרשלנות העוסקת בערכים ובמדיניות משפטית עשויה לגבור במידת הצורך על הזכות לשבות.
פסק-דין ועד עובדי קצא"א ואח' נ' חברת קצא"א בע"מ:
בפסק הדין, שניתן בשנת 1972 על ידי בית הדין הארצי לעבודה, ערער ועד העובדים של חברת קצא"א על החלטת בית המשפט המחוזי לחייבם בגין נזקים שנגרמו לחברה כתוצאה משביתה שיזם הוועד.
בית הדין קבע כי שביתת העובדים הייתה שביתה בלתי-מוגנת, ולכן הוועד שגרם להפרת חוזה העבודה בין העובדים לחברה, אינו חסין מפני תביעת גרם הפרת חוזה.
בבסיס ההחלטה ניצב הרעיון שהשתתפות בשביתה מוגנת אינה מפרה את חוזה העבודה האישי, אך השתתפות בשביתה בלתי מוגנת אכן מפרה חוזה זה, ולכן אינה זוכה להגנה גם מול צד שלישי.
פסק-דין קדמון חגי נ' אקסטרא טורס:
פסק הדין ניתן בשנת 2004 בבית משפט לתביעות קטנות.
נוסעים שהתעכבו באמסטרדם כיוון שטיסתם לארץ בוטלה עקב שביתה בנמל התעופה בן-גוריון, תבעו את חברת התעופה בגין הנזקים שנגרמו להם (הוצאה על בתי מלון, הוצאות הרכב והכלכלה).
השופט דן דחה את תביעתם משום ההגנה הקיימת בסעיף 62(ב) על חוזים שהופרו עקב שביתה.
במשפט האמריקאי ההגנה המוענקת במסגרת עוולת גרם הפרת חוזה רחבה מזו שבמשפט הישראלי.
האפשרות לתבוע גם בגין עוולה זו חלה גם על חוזה פוטנציאלי.
המשמעות היא, שניתן לתבוע בגין פגיעה ביחסים עסקיים טרום חוזיים ולא רק בגין התערבות בחוזה קיים.
עיקרון זה נקבע בשנת 1893 בפסק דין Temperton v.
ברם, עילת תביעה רחבה שכזו פגעה בתחרות העסקית ובשוק החופשי, כיוון שחשפה כל מעשה במסגרת התחרות על לבו של הצרכן לתביעה נזיקית.
עקב כך נוצר מתח בין האינטרס לסיפוק הגנה קניינית לחוזים לבין האינטרס לשמירה על השוק החופשי.
משום שמתח זה לא הוסדר נוצר מצב בו ההכרעה בין האינטרסים נעשתה, בסופו של דבר, על פי השקפת העולם של השופט שישב לדין.
כיום האפשרות לתבוע בגין התערבות ביחסים עסקיים בעוולת גרם הפרת חוזה עדיין קיימת, ויש הרואים בכך הגנה רחבה מדי שפוגעת בצורה מוגזמת בשוק החופשי.
במשפט האמריקאי, תביעות נזיקיות בגין התערבות ביחסי הנישואין התבססו על המשפט המקובל, שסיווג את העוולה לשתי עילות תביעה: האחת, שידול אישה לעזוב את בעלה, והשנייה פיתוי אישה לקיום יחסי מין.
בבסיס עילות אלו עמדה תפיסת האישה כרכוש בעלה.
עילות אלו התפתחו עם השנים במשפט האמריקאי ל-"Heart Balm Torts" אשר כללו עילות תביעה בגין "הפקעת רגשי חיבה" (Alienation of Affections) ניאוף (Criminal Conversation), הפרת הבטחת נישואין ופיתוי.
תביעות בגין עוולות אלו התקבלו ברוב מדינות ארצות הברית על ידי הפסיקה במהלך חציה השני של המאה ה-19. עד תחילת המאה ה-20 הורחבה זכות התביעה בגין עוולות אלו גם לנשים.
ההצדקה שנתנו בתי המשפט לקיום העוולות נאחזה באינטרס לשמירה על קשר הנישואין על ידי הרחקת גורמים חיצוניים העלולים להזיק לו.
החל משנת 1935 ירדה קרנן של עילות תביעה אלו והן בוטלו ברוב המדינות בחקיקה המכונה "Heart balm statutes".
בנימוקים לביטול העילות נטען שאין בכוחו של המשפט להגן על קשרי נישואין שאינם בעלי אופי משפטי.
עוד נטען כי נזק מסוג זה אינו ניתן לאומדן וכי עילות אלו עלולות לשמש כלי מסוכן לסחטנות בשל יכולתן לפגוע בשמו הטוב של הנתבע.
לאור מגמה זו ייעלמו תביעות בגין Heart Balm כליל מן המשפט האמריקאי.
עד לסוף המאה ה-19 ניתן היה לתבוע עובדים בעוולת גרם הפרת חוזה בגין נזקים שנגרמו על ידי שביתות.