tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אני שונא את מוריסי עד כדי כך".
מטרות נוספות לחיצי ביקורתו היו באנד אייד, מוזיקת ראפ, רגאיי (ביקורת שממנה חזר בו לאחר מכן, וציין כי בעצם גדל על סינגלים קלאסיים של לייבל הרגאיי הבריטי "טרוג'ן רקורדס" בשנות ה-70 המוקדמות), מוזיקת רייב וכוכבי נוער.
לכל אורך הקריירה שלו הרבה מוריסי להתבטא בחריפות בנושאים פוליטיים וכלפי מנהיגים פוליטיים.
חלק מאמירותיו והערותיו הציתו מחלוקות וגררו קולות מחאה.
בין אלו שביקר רבות היו אוליבר קרומוול, משפחת המלוכה הבריטית, ראשי ממשלת בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר וטוני בלייר, ונשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' וו.
אלבומה של "הסמית'ס" מ-1986 נקרא "The Queen Is Dead" ("המלכה מתה").
בריאיון עיתונאי ב-1984 התייחס מוריסי למי שהייתה אז ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר: "היא רק בן אדם אחד.
זו התרופה היחידה למדינה הזאת נכון לעכשיו".
באלבום הבכורה של מוריסי כסולן, "Viva Hate", נכלל שיר בשם "Margaret on the Guillotine" ("מרגרט על הגיליוטינה"), שבו מופיעים משפטים כגון: "לאנשים הטובים יש חלום נפלא: מרגרט על הגיליוטינה" ו"מתי תמותי?
בבקשה תמותי, הפכי את החלום למציאות".
בעקבות השיר, משטרת בריטניה ביצעה חיפוש בדירתו של מוריסי ופתחה נגדו בחקירה בחשד להסתה.
עם מותה של תאצ'ר ב-8 באפריל 2013, פרסם מוריסי באתר המעריצים שלו דברי ביקורת חריפים על דיווחי העיתונות והחשיבות הממלכתית המופרזים לדבריו, שהוענקו לתאצ'ר.
מוריסי לא חס עליה אפילו במותה וכינה אותה "ברברית ללא אטום של אנושיות" ו"האויב שבתוכנו".
במהלך הופעה בדבלין ביוני 2004 עורר מוריסי מחלוקת, כשבישר לקהל על מותו של נשיא ארצות הברית לשעבר, רונלד רייגן, ומיד לאחר מכן ציין כי היה מעדיף שמי שכיהן כנשיא באותה עת, ג'ורג' וו.
באוקטובר אותה שנה יצא בהצהרה פוליטית לציבור המצביעים האמריקאי, להצביע נגד ג'ורג' וו.
בוש לנשיאות ארצות הברית: "אני מפציר באנשים בכל ליבי להצביע נגד ג'ורג' בוש.
ג'ון סטיוארט יכול היה להיות אידיאלי, אך ג'ון קרי הוא הבחירה ההגיונית והשפויה.
אין צורך להגיד את זה שוב, אך בוש אחראי במו ידיו להפיכת ארצות הברית למדינה הנוירוטית והאובססיבית ביותר על כדור הארץ לגבי טרור.
בשביל שאר העולם, ארצות הברית הפכה פתאום למקום לא נחמד לבקר בו בגלל רשויות ההגירה האמריקאיות – תחת פקודותיו של בוש – המרשות לעצמן להתנהג בימינו בצורה המזכירה את חיילי האס אס של היטלר.
אנא מכם, החזירו את השפיות והאינטליגנציה לארצות הברית.
הצביעו לג'ון קרי והיפטרו מג'ורג' בוש!".
בשנת 2024 במהלך הופעה, בעודו שר על 'פושעים', הציג במכוון במסך ענק מאחוריו קטעי וידאו של קלאוס שוואב, אנתוני פאוצ'י ו-ביל גייטס, ועליהם הצביע תוך כדי שירתו.
מוריסי הגיע מספר פעמים להופיע בישראל ואמר שאיננו סבור שצריך להעניש את העם בישראל או במדינות אחרות על מעשים שמבצעת הממשלה.
בהופעתו בגני התערוכה בתל אביב ביולי 2012, התעטף מוריסי בדגל ישראל, שהוצג על הבמה גם על שני תופי הבס של המתופף.
לקראת סיום ההופעה, פרש את הדגל במלואו ונפנף בו מול כמה מבאי האירוע ראו בכך הצהרה פוליטית מובהקת: "העובדה שבימים כאלה מוריסי מגיע ומופיע בישראל ולא מבטל את הופעתו לאור המצב הביטחוני אומרת הרבה", נטען.
"ההתעטפות שלו בדגל ישראל היא הצהרה פוליטית ברורה".
עם זאת, מוריסי מתעטף גם עם דגלי שאר המדינות שהוא מופיע בהן.
כמו כן, באותו ביקור בישראל קיבל מוריסי את "מפתח העיר תל אביב" מידיו של ראש העיר, רון חולדאי.
אלבום הסולו ה-11 שלו, Low in High School, כולל שירים המתייחסים ישירות לישראל.
השיר Israel למשל, טוען שמבקרי ישראל עושים זאת מקנאה.
מוריסי הואשם בגזענות מספר פעמים בשל ביטויים שהופיעו בחלק משיריו, דוגמת "Bengali in Platforms", "Asian Rut" ו-"National Front Disco".
לכך התווסף ציטוט של מוריסי, שהופיע באחת מהביוגרפיות שנכתבו אודותיו, שבו אמר: "אני לא שונא פקיסטנים, אני פשוט מאוד לא מחבב אותם".
ב-1992, במסגרת הופעת איחוד של להקת "מאדנס" בלונדון, עלה מוריסי להופיע כשהוא עטוף בדגל בריטניה ועל הבמה, כרקע להופעתו, בחר להציב תמונה של שני סקינהדס.
בעקבות כך פרסם מגזין המוזיקה הבריטי NME כתבה ארוכה בה נטען כי הזמר הביא עצמו למצב שבו לא ניתן עוד להתעלם מההאשמות על חיבתו לתנועות הימין ולפשיזם ומאמירותיו הגזעניות.
מוריסי דחה את הטענות כלפיו, ואמר: "אם אני גזען, אז האפיפיור הוא אישה, והוא לא.
אם כבר, אני עצמי אמור להיות בראש רשימת השנאה של התנועות הלאומניות".
גם בסרט התיעודי שנעשה אודותיו ב-2002, "The Importance of Being Morrissey", הוא חזר והכחיש את היותו גזען, ואף טען שמילות השירים שלו לא הובנו כהלכה.
ב-2007 פרסם המגזין NME ריאיון עם מוריסי, שבו הוא צוטט כאומר: "בנוגע לסוגיית ההגירה, המצב קשה, מאחר שאף על פי שאין לי דבר נגד אנשים מארצות אחרות, ככל שהם זורמים יותר לבריטניה, כך הזהות הבריטית הולכת ונעלמת".
באותו ראיון הוא כינה את הגזענות "מגוחכת וחסרת היגיון", אך אמר כי סביר להניח שהוא יוקע בשל העמדות שהביע.
לאחר שהמגזין סירב לפרסם הכחשה או התנצלות, עורכי דינו של מוריסי הגישו נגד המגזין תביעת דיבה.
במקביל להגשת התביעה, פרסם הזמר הודעה מפורטת ובה הגרסה שלו, לרבות הכחשה גורפת לציטוטים שיוחסו לו באותו ראיון, גינוי לגזענות, והאשמת המגזין בעיוות מכוון של דבריו.
ביוני 2012, חמש שנים לאחר פרסום הראיון, פרסם העיתון בעמודו הראשי הודעת התנצלות.
ב-2008 נאלץ המגזין "Word", בעקבות הליכים משפטיים שננקטו נגדו, לפרסם התנצלות, לאחר שבכתבה שפרסם הואשם מוריסי בכך שהוא גזען וצבוע.
ב-2010 עורר שוב ביקורת בעקבות ריאיון לגארדיאן, ובו הביע את זעזועו מהיחס לבעלי חיים במסגרת תעשיית הבשר והפרוות הסינית, ובהקשר זה אמר על הסינים כי "בלתי נמנע לחשוב שמדובר בזן נחות".
ב-2017 הכחיש שוב את הטענות שהוא בעל דעות גזעניות בראיון נרחב שערך ללארי קינג.
אקטיביזם למען זכויות בעלי חיים
מוריסי הוא טבעוני מסיבות אידאולוגיות, אקטיביסט למען זכויות בעלי חיים ותומך נלהב של ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים.
כהוקרה לתמיכתו, הארגון העניק לו ב-2005 את אות הכבוד על שם לינדה מקרטני.
אחד מאלבומי "הסמית'ס" אף נקרא "Meat Is Murder" ("בשר זה רצח"), ושיר הנושא שלו, שנכתב על ידי מוריסי ומכיל משפטים כגון: "זה מוות ללא סיבה, ומוות ללא סיבה הוא רצח" ו-"מי שומע את החיות כשהן בוכות?", הפך למזוהה מאוד עם המאבק למען זכויות בעלי החיים.
בינואר 2006 ספג ביקורת, לאחר שהצהיר שהוא מבין ומקבל את המניעים לפעולות מיליטנטיות מצד ארגוני זכויות בעלי החיים: "אני יכול להבין מדוע מופעלת אלימות כלפי יצרני פרוות ומדענים במעבדות.
הם עצמם מתנהגים באלימות, וזו השפה היחידה שהם מבינים".
במרץ אותה שנה הודיע כי לא יופיע בקנדה במסגרת סיבוב ההופעות העולמי שלו, וקרא לחרם צרכנים על מוצרים מקנדה, במחאה על ציד כלבי הים המסורתי שנערך שם מדי שנה, אותו כינה "טבח ברברי ואכזרי".
לרשימת האלבומים והסינגלים של הסמית'ס, ראו: הסמית'ס – דיסקוגרפיה.
להלן דיסקוגרפיה (רשימה של אלבומים ואוספים) נבחרת מהקריירה של מוריסי.
שנה שם הערות 1990 Hulmerist אוסף וידאו קליפים 1992 Live in Dallas הופעה חיה בדאלאס מ-1991 1992 The Malady Lingers On אוסף וידאו קליפים 1996 Introducing Morrissey הופעה חיה בבריטניה מ-1995 2000 Oye Esteban!
אוסף וידאו קליפים 2005 ?Who Put The M In Manchester הופעה חיה במנצ'סטר מ-2004 2009 Morrissey: Live at the Hollywood Bowl הופעה חיה בהוליווד בול מ-2008 2013 Morrissey: 25 Live הופעה חיה בלוס אנג'לס מ-2013
ד"ר מוריץ אטינגהאוזן (1883–1974) היה מגדולי המומחים והסוחרים היהודים במאה העשרים לספרים עתיקים.
אטינגהאוזן, בן לסוחר באבני חן ולאם ממשפחת אופנהיימר הנודעת מפרנקפורט, נולד בפריז וחי מרבית חייו באוקספורד שבאנגליה.
בגיל שלוש עבר לאנגליה וקיבל אזרחות בריטית יחד עם משפחתו.
לאחר שסיים את בית הספר "סט.
פול" בלונדון למד באוניברסיטת אוקספורד וכתב דוקטורט בסורבון, על משורר הודי, מהמאה השביעית.
השכלתו הרחבה בשפות ובלימודים קלאסיים הכשירה אותו להיכנס כשוליה ואחר כך כשותף לעבודה בתחום המסחר בספרים עתיקים.
עבודתו בחנות הידועה של רוזנטלר במינכן נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נעצר כנתין אויב (אנגלי) במחנה המעצר הידוע רולבן (Rhuleben) שבשפנדאו בברלין.
פרסומו הגדול של אטינגהאוזן בא מרכישת הקודקס סינאיטיקוס מהממשלה הרוסית עבור המוזיאון הבריטי ב-1933. בביקור מוקדם ברוסיה גילה כי הממשלה הרוסית מעוניינת למכור חפצי ערך כדי להכניס מטבע זר לאוצרה המידלדל בעקבות המהפכה.
תוך כדי סיורו הראו לו את הקודקס שעמד בפינת אחד המוזיאונים כערימת גווילים.
בעקבות הערתו כי הוא מוכן למצוא לה קונה, פנו אליו לאחר מספר שנים והציעו את הקודקס למכירה.
במשא ומתן שהתקיים בעזרת סדרת מברקים הוריד אטינגהאוזן את המחיר ל-100,000 לירות שטרלינג, שהיה סכום גדול.
הממשלה הבריטית מימנה מחצית מהסכום והמחצית השנייה נאספה במסע התרמה ברחבי אנגליה.
את הקובץ ניתן לראות כיום בקומת הכניסה של המוזיאון הבריטי.
אטינגהאוזן פרסם קטלוגים רבים בתחומים של יודאיקה וספרות ספרדית ופורטוגזית.
הוא רכש ידידים רבים מבין שועי עולם עקב מגעיו המרובים, ובראש ידידיו עמד המלך הפורטוגלי.
לאטינגהאוזן היו שלושה ילדים, הידוע בהם הוא ולטר איתן שהיה המנכ"ל הראשון של משרד החוץ ושגריר ישראל בצרפת.
המוריסטן (בפרסית: بیمارستان, נהגה: בִימָרֶסְטָאן, בעברית: בית חולים, או: تيمارِسْتان, נהגה: תִימָרֵסְתָאן, עברית: בית משוגעים) הוא מתחם גדול ורבוע של רחובות, כיכרות, חנויות ובתי מלאכה ברובע הנוצרי בעיר העתיקה בירושלים.
בתקופה הביזנטית שימש המתחם בתור ה"פורום רומאנום" של איליה קפיטולינה.
בתקופה הצלבנית שלטו במתחם אנשי המסדר ההוספיטלרי, שבנו במקום אכסניה, כנסייה ובית חולים.
מבנה בית חולים היה ממוקם בחלקו הדרומי של המתחם.
זהו מבנה קמרונות ארוך המקביל לרחוב דוד שחלקו שרד.
בית החולים הוקם עוד לפני הכיבוש הצלבני של ירושלים, על ידי עולי רגל נוצרים מאיטליה וברשות השלטון המוסלמי.
על פי חלק מהתעודות בבית החולים היו כ-2,000 מיטות.
לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין הוקם בשטח בית החולים ההוספיטלרי בית חולים לפגועי נפש, ושם המקום היה ל"מוריסטן", ופעל ככל הנראה עד לרעידת האדמה של 1457, אז נחרב רוב המבנה.
במאה ה-19, נפתח בחלק מהמבנה ששרד שוק פירות וירקות.
ב-2013 הושלם עבודות שיקום ושימור במקום, לקראת הפיכת המבנה למסעדה.
בסביבות שנת 1860 מסרו העות'מאנים את חלקו המזרחי של המתחם, הגובל בשוקי הרובע המוסלמי, לידי אנשי דת גרמנים, שבנו במקום כנסייה לותרנית בשם: כנסיית הגואל.
בעת בניית הכנסייה התגלו שרידים של הכנסייה הצלבנית שהייתה במקום, ושרידיה משולבים בכנסייה החדשה.
כנסיית הגואל נחנכה ב-31 באוקטובר 1898 בביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בארץ ישראל.
לאחר שמסרו הטורקים את השטח לידי הגרמנים, עלה בהם החשש כי מעצמות מערביות נוספות ידרשו אף הן דריסת רגל בירושלים, ולכן מיהרו למכור את המתחם הנותר במחיר נמוך לפרנסי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, בתנאי שתבנה במתחם בתי מגורים, אכסניות ואזור מסחרי.
השוק הוא מיזם מודרני אשר נבנה בשנת 1903. בשטח נבנו מבנים אחדים, ובהם כשבעים חנויות הפתוחות אל עֵבר רחובות ישרים ורחבים ובמרכזם כיכר מרכזית.
תכנון הרחובות הוא דוגמה נדירה של תכנון עירוני יזום וכולל של אזור בעיר העתיקה בראשית המאה ה-20.
מעל המבנים בחלק המערבי של המתחם נבנתה קומה שנייה.
לקומה זו הוכן פתח כניסה-ראשית ברחוב, במקום צנוע ונפרד מהחנויות, ממנו עולים לאולם-כניסה גְבה-תקרה, ובצדדיו שני אולמות ציבוריים.
מאולם-הכניסה יוצאת מערכת של גשרים המחברת אותו אל הקומה-השנייה בשאר הבניינים, שם נבנו חדרים למגורי צליינים.
כך נוצר בקומה העליונה מתחם אוטונומי בעל אופי שונה מהמסחר שהתנהל תחתיו.
קומה זו נועד להיות אכסניה לקליטת עולי-רגל עבור כנסיית הקבר הסמוכה.
כאן שכנה אכסניית סנט ג'ון, שנקראה על שם כנסיית יוחנן המטביל שמדרום לה.
השוק והכיכר נקראו "שוק אבטימוס", על שם הפטריארך היווני-אורתודכסי דאז.
(בבעלות הכנסייה עמד אז גם רובו של מתחם השוק הסמוך לשער יפו, שגם הוא כוּנה על שם הפטריארך "אל-בטראק").
במתחם מצויות חנויות שונות ובכללן חנויות למוצרי עור, בדים, שטיחים ומזכרות ולצדן מסעדות ובתי קפה.
בפינתו הצפון-מזרחית של המתחם שוכנות מספר חנויות למוצרי עור.
הסיבה לכך היא שפינה זו שוכנת בסמיכות לשוק הצבעים, בעבר אכסניה לבורסקאים בעיר העתיקה.
זאב וילנאי מספר שמספר יהודים שעסקו בסחר בדים ואריגים החזיקו בעבר חנויות במקום.
עד 1948 פעלו במקום חנויות של סוחרים יהודיים ספרדים שהתגוררו בימין משה, לממכר בגדים ועוד.
במרכז המתחם מצויה מזרקת מים בסגנון נאו-בארוקי.
המזרקה נבנתה לכבוד חצי יובל שנות שלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני שחל בשנת 1900, אם כי המזרקה נבנתה יחד עם השוק רק בשנת 1903. לקראת שנת 2000 שופצה ונוקתה המזרקה אך עד חודש יולי 2008 לא זרמו בה מים.
ביום 14 ביולי 2008, לאחר שנוקתה המזרקה ומערכותיה העתיקות מהפסולת והבוץ שדבקו בה במשך השנים, לאחר שהוחלפו מערכות השאיבה ונוקו הצינורות, הצליחו מהנדסי החברה לפיתוח מזרח ירושלים להפעיל את המזרקה וכיום היא פועלת באופן חלקי.
בית חולים סנט ג'ון - בשנת 1948 נותק בית החולים סנט ג'ון לרפואת עיניים, ששכן בדרך חברון (מלון הר ציון של ימינו) ממתרפאיו, שרובם ככולם היו הערבים.
עקב כך הועבר בית החולים אל המוריסטן, מקומו ההיסטורי של בית החולים ההוספיטלרי, שחברי מסדר סנט ג'ון הבריטי ראו עצמם כממשיכי דרכו.
בית החולים שכן במוריסטן עד שהועבר למבנה מודרני בשכונת שייח ג'ראח ב-1960.
נאות דוד - מבנה במערבו של המוריסטן בו שכנה אכסניית סנט ג'ון.
כמו כל המתחם, האכסניה הייתה ועודנה בבעלות הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, אך עם השנים הוחכרה על ידי הפטריארכיה לגורמים שונים.
כיום מאכלס כעשר משפחות יהודיות, בית כנסת וישיבת לנתיבות ישראל.
מוריס תורז , פוליטיקאי צרפתי שהנהיג את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מ-1930 עד מותו.
הוא גם שירת כסגן ראש הממשלה של צרפת מ-1946 עד 1947.
תורז נולד בנוייל גודו, פא דה קלה.
הוא היה לכורה פחם בגיל 12. בשנת 1919 הצטרף אל המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, אך מהר מאוד הצטרף למפלגה הקומוניסטית ונכלא מספר פעמים בשל פעילות פוליטית.
בשנת 1923 היה למזכיר המפלגה, וב-1930 המזכיר הכללי של המפלגה, ובתפקיד זה המשיך לכהן עד מותו.
תורז זכה לתמיכתו של המנהיג הסובייטי יוסיף סטלין למנהיגות המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, לאחר פיצולים בהרבה מפלגות קומוניסטיות בגלל מאבקו בלאון טרוצקי.
אף שהיה המנהיג הרשמי של המפלגה, הוא הופעל בחשאי על ידי הקומינטרן בתיווכו של אז'ן פריד המסתורי.
תורז נבחר לפרלמנט בשנת 1932 לראשונה ובמשך 34 שנים היה נציג של איברי-סיר-סן.
ב-1934 הוא עזר ליצור את החזית העממית, ברית בין הקומוניסטים, הסוציאליסטים והסוציאליסטים הרדיקליים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא אך ערק ונמלט לברית המועצות.
חזר לצרפת לאחר המלחמה ובשנים 1946-1947, בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית, והרפובליקה הצרפתית הרביעית היה סגן ראש ממשלת צרפת.
מאז היה חבר פרלמנט מטעם האופוזיציה.
בשנת 1950 סבל מאירוע מוחי ונאלץ לפרוש מתפקידו לטובת טיפולים רפואיים.
הוא שהה בברית המועצות במשך 3 שנים לצורך, שם קיבל טיפול רפואי.
בזמן היעדרו ניהל את המפלגה ז'ק דיוקלו.
בשנת 1953 שב לצרפת ונבחר שוב להיות המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
בתחילת 1964 העביר את תפקידו לולדקה רושה.
ב-11 ביולי 1964 מת מהתקף לב במהלך קרוז בים השחור באוניה סובייטית.
גופתו הוטסה לפריז, שם נקבר בפר לשז.
מוריץ י' בלייבטרוי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני.
תפקידיו הידועים ביותר היו בסרטים "ראן לולה ראן","מינכן" ו"כנופיית באדר מיינהוף".
בלייבטרוי נולד במינכן לזוג השחקנים ממוצא אוסטרי מוניקה והאנס בלייבטרוי.
הוא גדל בהמבורג, וכבר בגיל צעיר הופיע בעזרת אימו בתוכניות טלוויזיה מקומיות.
כאשר נשר מהלימודים בגיל 16 עבר בלייבטרוי לגור בפריז ולאחר מכן בניו יורק, שם למד בבית ספר למשחק.
בלייבטרוי פרץ לתודעה בגרמניה כבר בתפקידו הראשון, כשהופיע בקומדיית הפשע המקומית "לדפוק על דלת גן עדן" בשנת 1997, הופעה זו זיכתה אותו ב"פרס האקדמיה הגרמנית".
שנה לאחר מכן גילם בלייבטרוי את אחת הדמויות המפורסמות ביותר שלו עד היום, במותחן הפשע הגרמני "ראן לולה ראן".
בסרט גילם את דמותו של מאני, איש עולם תחתון גרמני ששקע בחובות וחייב להשיג לבוס שלו 100,000 מארק גרמני בתוך 20 דקות.
בשנת 2001 קיבל בלייבטרוי את "פרס האקדמיה הגרמנית" השני שלו על תפקידו בדרמת המתח "הניסוי של דאס".
באותה שנה, השתתף גם בקומדיה הרומנטית "בתוך ג'ולי".
בשנת 2005 השתתף בלייבטרוי בדרמת המותחן ההיסטורית של סטיבן ספילברג, "מינכן", המבוססת על מבצע אביב נעורים.
בשנת 2006 קיבל את פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין על משחקו בדרמה "החלקיק האלמנטרי".
ב-2008 כיכב בדרמת הפשע הביוגרפית "כנופיית באדר מיינהוף", שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2021 כיכב במיני-סדרה "לזייף את היטלר" בדמותו של זייפן הכספים קונארד קוייאו.
בלייבטרוי אב לבן אחד (נולד ב-2008).
השומר: האגדה על עומר קאייאם (2005)
היהודי זיס: סרט ללא מצפון (2010)
מוריס שימל הוא קומדיה מאת חנוך לוין שהושלמה ב-1998 והופיעה בדפוס כעבור שנה במסגרת הקובץ מחזות 11 - החייל הרזה ואחרים.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון האוניברסיטה (אוניברסיטת תל אביב) בנובמבר 2003 בבימויה של עדנה שביט.
בשנת 2010 הועלה המחזה בתיאטרון הבימה בשיתוף התיאטרון העירוני חיפה בבימויה של יעלי רונן.
המחזה זכה לרוב לביקורות חיוביות.
מוריסטאון היא עיירה ובירת מחוז מוריס שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
נכון למפקד 2020, בעיירה מתגוררים 20,180 תושבים.
העיירה התפרסמה כ"הבירה הצבאית של המהפכה האמריקאית", בגלל חשיבותה האסטרטגית של העיירה במהלך המלחמה נגד האימפריה הבריטית.
כיום, אתרים היסטוריים רבים קיימים בעיירה ומאוגדים בתוך "הפארק ההיסטורי הלאומי מוריסטאון".
האזור היה מיושב בידי הלנאפי, עד הגעת האדם הלבן לצפון-אמריקה.
בתחילה האזור היה חלק מהולנד החדשה, אך האנגלים השתלטו על האזור בשנת 1664 והוקמה פרובינציית ניו ג'רזי.
ההתיישבות האירופאית הראשונה במקום שלאחר מכן הפכה למוריסטאון, הייתה בשנת 1715, תחת השם "ניו הנובר".
המחוז נוצר ב-15 במרץ 1739, על שמו של לואיס מוריס, מושל הפרובינציה האהוד.
ובעקבות כך שונה שמה של העיירה אף היא למוריסטאון.
העיירה הפכה רשמית לעיירה בשנת 1895.
ב-1929 הוקם בעיירה בית הספר לכלבי נחייה הראשון בארצות הברית והראשון מחוץ לאירופה.
בית הספר, "העין הרואה" ("The Seeing Eye") פעיל עד היום.
בסמיכות לעיירה נמצא שדה תעופה השני בגודלו בניו ג'רזי (אחרי נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי).
בעיירה תחנת רכבת, דבר המסייע להגעה מניו יורק וניוארק ואליה.
בעיירה נמצא קמפוס "Rabbinical College of America" - ישיבת חב"ד המכללה הרבנית של אמריקה וישיבה לבעלי תשובה, כמו גם מרכז שלוחי חב"ד הראשי במדינה כולה.
אן הריסון - הגברת הראשונה של ארצות הברית התשיעית, וסבתו של בנג'מין הריסון, נשיא ארצות הברית ה-23.
לינדה האנט - שחקנית קולנוע, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1983.
פיטר דינקלג' - שחקן, מוכר בעיקר בזכות תפקידו כטיריון לאניסטר בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
קרייג ניומרק - יזם אינטרנט, מקים האתר "קרייגסליסט".
טום ורליין - זמר ומוזיקאי, מנהיג להקת הרוק טלוויז'ן.
מוריס שמאס ("אבו פריד"; 1930 – אוגוסט 2013) היה משורר, סופר, תסריטאי, עיתונאי ומפיק ישראלי ממוצא יהודי מצרי.
שמאס נולד בשנת 1930 ברובע היהודי (חארת אל-יהוד) של קהיר, למשפחה יהודית קראית.
העדה הקראית במצרים שימרה את הערבית בתור שפת דיבור (גם בעוד רוב יהודי מצרים עברו לצרפתית) וזאת גם הייתה שפת אמו של שמאס.
לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים החל לעבוד כעיתונאי עבור שני עיתונים יהודים-מצרים בשפה הערבית; אל-כלים (ביטאון צעירי העדה הקראית) ואל-שמס (שבועון ציוני).
לצד זאת היה בקשר קרוב עם המשורר היהודי-קראי מוראד פרג' שלקח אותו תחת חסותו.
הוא לקח חלק בחוגים ספרותיים בקהיר, וביקר באופן תכוף בתיאטרון שהפעיל בקהיר נג'יב אל-ריחאני עד שהחל לעבוד בו כלחשן.
במצרים התחתן שמאס עם צעירה בשם עזה, ולזוג נולד בן בכור לו קראו פריד.
על כן הכינוי "אבו פריד" אשר ליווה אותו במהלך חייו.
בשנת 1948 פרסם במצרים תחת שם העט מרסי איוב קובץ מחקרים בשם "רואד אל-נהצ'ה אל-מסרחיה פי מצר" (חלוצי התחייה של התיאטרון במצרים).
בזמן מלחמת העצמאות של ישראל, כאשר הרובע היהודי בקהיר הותקף על ידי מתפרעים מקרב חוגי האחים המוסלמים, שמאס לקח חלק במאמץ להגן עליו ולהדוף את המתפרעים ביחד עם צעירים יהודים אחרים.
בשנת 1951 עלה לישראל ביחד עם אשתו ובנו.
בארץ נקלט שנים אחדות לאחר בואו בתחנת קול ישראל בערבית, ובמשך שנים רבות ניהל את מחלקת הדרמה בתחנה.
כחלק מעבודה זאת כתב והפיק דרמות וקומדיות רבות בערבית.
בעיתון דבר בשנת 1964 נכתב כי "תוכניותיו פופולריות מאוד, בישראל ובארצות ערב – זה כמעט שאינו מצריך אימות לאור כל האימותים הקיימים".
אחת התוכניות שהפיק הייתה "אבו טרפיש" – הפלאח הישיש, שהתלבט בבעיות הזמנים החדשים, לחם בקנאות בעד הישן, אך בסופו של דבר נהנה אף הוא מחידושי המודרנה.
תוכנית אחרת הייתה "תיבת נוח" – תוכנית של 12 ערבים מנצרת, מוסלמים ונוצרים, שעסקה בחיי היום יום של ערביי ישראל.
מלבד עבודתו בקול ישראל בערבית, שמאס עבד גם בלימוד השפה והתרבות הערבית לערביסטים רבים ברשות השידור ובשירות המדינה.
בשנת 1979, לכבוד חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרסם שמאס אוסף סיפורים קצרים בערבית בשם "א-שייח' שבתאי וחכאיאית מן חארת אל-יהוד" (השייח' שבתאי וסיפורים משכונת היהודים).
בשנת 1989 פרסם ספר שירה בערבית ספרותית בשם "סבע סנאבל הזילה" ("שבע שיבולים צנומות"), בו כ-40 שירים העוסקים במוסר, חברה ופוליטיקה, תוך שימוש במוטיביים תנ"כיים.
על פי ששון סומך, שני ספרים אלו זכו לתהודה רבה במצרים, אך זכו לתפוצה מעטה בישראל.
בשנת 2003 פרסם את ספרו השלישי בערבית, ספר זכרונות בשם "עזה - חפידת נפרתיתי" ("עזה - נכדתה של נפרתיתי").
בספר מספר שמאס על נעוריו במצרים ועל חייו בישראל, בעיקר שנותיו הראשונות בה.
שמאס היה אחד היוצרים היחידים שעלו מארצות ערב והמשיכו ליצור בערבית בישראל.
הוא נפטר באוגוסט 2013 בגיל 83, והותיר אחריו שני בנים, בת, עשרה נכדים ושלושה נינים.
בן נוסף שלו נהרג בתאונה בצעירותו.
הוא נקבר לצד רעייתו בנהריה.
לאחר מותו של אביו עלה מוריץ על כיסא השלטון במקומו.
בשנת 1604 ירש מוריץ את דודו לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, שמת ללא ילדים, ובכך הרחיב את הרוזנות.
בשנת 1605 מוריץ הפך לקלווניסטי, וגרם בכך לסכסוכי ירושה על רוזנות הסן-מרבורג, ולסכסוכים שנמשכו הרבה שנים עם רוזנות הסן-דרמשטדט.
עקב כישלונותיו בקרבות נאלץ מוריץ לוותר על חלק משטחי הרוזנות לטובת רוזנות הסן-דרמשטדט.
כתוצאה מכישלונותיו ויתר מוריץ על שלטונו ב-17 במרץ 1627, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם, אולם חלק מנחלותיו ירשו בניו פרידריך וארנסט.
בשנת 1593 התחתן מוריץ עם אגנס מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן גאורג, רוזן זולמס-לאובאך ומרגרטה משנבורג-לאוכאו, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אליזבת מהסן-קאסל, דוכסית מקלנבורג (1596–1625), התחתנה עם יוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג
בשנת 1603 התחתן מוריץ עם יוליאנה מנסאו-דילנבורג, בתם של יוהאן השביעי, רוזן נסאו-דילנבורג ומגדלנה, רוזנת ולדק, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
אגנס מהסן-קאסל (1606–1650), התחתנה עם יוהאן קזימיר, נסיך אנהלט-דסאו
סופיה מהסן-קאסל (1615–1670), התחתנה עם פיליפ הראשון, רוזן שאומבורג-ליפה
מוריץ וילהלם, דוכס סקסוניה-צייץ , היה דוכס סקסוניה-צייץ בין 1657 ל-1681.
מוריץ נולד ב-28 במרץ 1619 בדרזדן ליוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולמגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה, בתו של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה.
מאוגוסט 1642 עד ספטמבר 1645, מוריץ ואחיו כריסטיאן ביצעו את הטיול הגדול בצפון גרמניה והולנד.
מוריץ שיפץ את מעונו הישן של הבישוף, ובנה במקומו בין השנים 1657–1678 את ארמון מוריצבורג בסגנון הבארוק, והפך אותו למעונו הרשמי.
ב-4 בדצמבר 1681 מת מוריץ בעיר צייץ, ובמקומו עלה לשלטון בנו מוריץ וילהלם.
ב-19 בנובמבר 1650 התחתן מוריץ עם סופיה הדוויג משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פיליפ, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וסופיה הדוויג מסקסוניה-לאוונבורג, ונולדו להם 2 ילדים:
ב-3 ביולי 1656 התחתן מוריץ עם דורותיאה מריה מסקסוניה-ויימאר, בתם של וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר ואלאונורה דורותיאה מאנהלט-דסאו, ונולדו להם 10 ילדים:
ארדמוטה דורותיאה (13 בנובמבר 1661 – 29 באפריל 1720), התחתנה עם כריסטיאן השני, דוכס סקסוניה-מזרבורג (19 בנובמבר 1653 - 20 באוקטובר 1694
וילהלמינה סופיה (11 ביוני 1675)
ב-14 ביוני 1676 התחתן מוריץ עם סופיה אליזבת משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-וייסנבורג, בתם של פיליפ לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-וייסנבורג וקרולינה, נסיכת לגניצה-בריג, אך לא נולדו להם ילדים.
מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה היה נסיך בוחר של סקסוניה מבית וטין.
מוריץ נולד בפרייברג ב-21 במרץ 1521, להיינריך הרביעי, דוכס סקסוניה וקתרינה ממקלנבורג.
בעת לידתו היו הוריו קתולים, ומוריץ אף נשלח בצעירותו לברנדנבורג ומיינץ על מנת ללמוד לימודי דת.
בשנת 1536 הפך אביו לפרוטסטנטי, ולאחר מות דודו גאורג, דוכס סקסוניה, עברה כל הדוכסות לדת הלותרנית.
באותה שנה עבר מוריץ להתגורר בטורגאו אצל דודו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, אך עקב זלזולו של הלה במשפחתו הסתכסך עמו מוריץ, ושנא אותו שנאה עזה.
בשנת 1541 מת אביו היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה, ולפני מותו ציווה כי אדמותיו תתחלקנה שווה בשווה בין שני בניו; אולם, בשל העובדה שצוואתו נגדה את החוק האלברטיני, היא לא נתמלאה, והדוכסות עברה כמעט בשלמותה למוריץ.
ברם, מוריץ נותר ביחסים ידידותיים עם אחיו אוגוסט, ובשנת 1552 אף מינה אותו לעוצר של סקסוניה בימי העדרו.
על אף היותו פרוטסטנטי, לא הצטרף מוריץ לברית שמלקלדן, בין השאר משום שנאתו לדודו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ונשאר בברית עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1546 הכריז קרל החמישי חרם על ראשי הברית לאחר שלא הגיעו לאספת הממלכה ברגנסבורג, ובעקבות כך פרצה המלחמה השמלקלדית.
בסוף שנת 1546, הצליחו החילות ההולנדיים לחבור אל צבא הקיסר, לאחר מסע ארוך דרך הריין ופרנקוניה, ואז פתח הקיסר במתקפה, ובמקביל החל מוריץ לתקוף את נסיכות הבוחר מסקסוניה, כך שהלה היה צריך להתמודד עם חזית חדשה.
ב-24 באפריל 1547 ניצחו צבאות הקיסר את צבאו של יוהאן פרידריך הראשון בקרב מילברג, ומוריץ אף שכנע את חותנו פיליפ הראשון, רוזן הסן, להיכנע לקיסר, והבטיחו שלא ייפגע.
בתמורה לסיועו לקיסר, מונה מוריץ לנסיך הבוחר של סקסוניה.
לאחר מכן, עקב אכזבתו מיחסו של הקיסר קרל החמישי, כרת מוריץ ברית עם הנסיכים הפרוטסטנטים, ולחם עימם נגד צבאותיו של קרל, עד לחתימה על שלום פזאו.
לאחר מכן השתתף מוריץ במלחמת המרקיזים השנייה, ובמהלכה נהרג מפגיעת חץ ב-9 ביולי 1553, ואחיו אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1539 התחתן מוריץ עם אגנס מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, ממנה היו לו 2 ילדים:
אנה מסקסוניה (1544–1577), התחתנה עם וילם הראשון, נסיך אורנז'
מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג (; 24 באוקטובר 1829 – 13 במאי 1907), היה נסיך גרמני ואביו של ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
מוריץ נולד ב-24 באוקטובר 1829 באייזנברג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, לגאורג, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולמריה לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשנת 1851 התגייס מוריץ לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט ההוסרים של המשמר.
בשנת 1853 מת אביו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ואחיו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
מוריץ עלה בסולם הדרגות הצבאי, ובשנת 1895 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-13 במאי 1907 מת מוריץ בארקו שבטירול, ובשנת 1908 מת אחיו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא בנים, ובנו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-15 באוקטובר 1862 התחתן מוריץ עם אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ומריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל.
מוריץ, רוזן הסן , היה נסיך גרמני מבית הסן ונכדו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
מוריץ נולד ב-6 באוגוסט 1926 בטירת ראקוניגי, קונאו, לפיליפ, רוזן הסן ולמפאלדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו.
בשנת 1943 נעצרה אמו ונשלחה למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם מתה בשנת 1944 כתוצאה מהפצצת בעלות הברית את המחנה.
בשנת 1960 אומץ מוריץ על ידי לודוויג, נסיך הסן, בנו של ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן וראש בית הסן-דרמשטדט כיורשו, ולאחר מותו של לודוויג בשנת 1968 ללא יורשים, ירש אותו אביו פיליפ, רוזן הסן ואיחד תחתיו את בית הסן, לראשונה מאז מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן בשנת 1567.
בקיץ 1964 התחתן מוריץ עם טטיאנה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, בתם של גוסטב אלברכט, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג החמישי ומרגריט פוש, ממנה נולדו לו 4 ילדים, אולם בשנת 1974 התגרשו השניים.
בשנת 1980 מת אביו פיליפ, רוזן הסן, ומוריץ ירש את תאריו.
מוריץ היה אספן אמנות מפורסם, ובנוסף גם היה בעליו של מלון ארמון קרונברג.
ב-23 במאי 2013 מת מוריץ בבית חולים בפרנקפורט כתוצאה ממחלת ריאות, ובנו דונאטוס, רוזן הסן ירש את תאריו.
בקיץ 1964 התחתן מוריץ עם טטיאנה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג, בתם של גוסטב אלברכט, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג החמישי ומרגריט פוש, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מפאלדה, נסיכת הסן (נולדה ב-1965), התחתנה עם אנריקו מארונה צ'יצאנו
דונאטוס, רוזן הסן (נולד ב-1966)
הלנה, נסיכת הסן (נולדה ב-1967)
מוריץ בנדיקט היה עיתונאי יהודי וינאי, העורך הראשי והבעלים של העיתון החשוב באימפריה האוסטרו-הונגרית, נויה פרייה פרסה מ-1880 ועד מותו.
ב-1872 החל לעבוד כעורך ב"נויה פרייה פרסה", שתאם את נטייתו הפוליטית הליברלית.
הוא התבלט בדיווחיו על המשבר הפיננסי של 1873 והפך לדמות מוכרת.
ב-1880 הפך לעורך הראשי של העיתון ולבעל המניות העיקרי בתאגיד Österreichische Journal-A.G ("עיתונות אוסטרית בע"מ"), בעליו של העיתון.
עד 1908 ערך את העיתון יחד עם אדוארד באכר (Eduard Bacher) ולאחר מכן היה העורך הראשי לבדו.
באותה תקופה היה אחד האנשים העשירים ביותר באוסטריה והותקף על ידי קרל קראוס שהאשימו בשחיתות ובכוחניות.
על אף היותו יהודי, והיותם של רבים מאוד מחברי המערכת יהודים, ביקש בנדיקט לשקף בעיתונו סדר יום ליברלי ונייטרלי מיחס אוהד ליהודים.
כך, בעת משפט דרייפוס (אותו סיקר תיאודור הרצל עבור העיתון) פרסם בנדיקט במקביל לדיווחיו של הרצל גם סדרת ראיונות שערך הסופר והמחזאי הווינאי הרמן באהר עם אישים בינלאומיים כמחזאי הנריק איבסן והסוציאליסט אוגוסט בבל שהשמיעו דעות אנטישמיות.
כך גם הסתייג בנדיקט מהציונות של הרצל ומנע פרסומים ציוניים בעיתונו.
עם מותו נקבר בחלק היהודי של בית הקברות המרכזי בווינה, שנהרס בעת מלחמת העולם השנייה.
הרב מוריץ גולדמן (במקורות בקרואטית גם: מאברו גולדמן, וגם משה גולדמן.
בגרמנית: Moritz Goldmann ובקרואטית: Mavro Goldamann; 1790 (משוער), טורנוב, (צ'כיה המודרנית), ממלכת הבסבורג – 1867, זאגרב, ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית)) היה הרב הראשי השני ליהודי זאגרב וכיהן במשרתו מ-1840 עד 1849. לאחר 1860 התנצר.
הוסמך לרבנות בבית מדרש בפראג וכיהן שם שנתיים ברבנות.
בהמשך עבר לפדובה שם למד בבית המדרש לרבנים תחת שמואל דוד לוצאטו.
הרב גולדמן היה מגיע מעת לעת לזאגרב ושם חבר לפלג הנאולוגי בקהילה שהיה נתון בעימות מול אהרן פאלוטה הרב הראשי שנחשב לאורתודוקסי שמרן.
ב-29 בנובמבר 1840 עלה בידי הנאולוגים למנות את מוריץ גולדמן לרב ודרשן בקהילה.
בפועל כיהן כרב ראשי, אך רשמית נותר הרב פאלוטה במשרתו.
ב-1843, עם מותו של הרב פאלוטה מונה רשמית לרב הראשי ליהודי זאגרב.
מוריץ גולדמן היה אולטרא-רפורמיסט ומשנתו הייתה התערות בחברה הכללית תוך הקבלת סגנון התפילות לאלו של הקהילה הנוצרית.
הוא ערך רפורמות רבות בסידורי התפילה וניהל חלק מהתפילות בגרמנית וחלק באיטלקית.
גולדמן ניהל את בית הספר היהודי והכניס למערכת השעות תכנים אוניברסליים כגון ספרות ושירה.
האורתודוקסים פנו בתלונה לשלטונות והוא נאלץ להפסיק ולשלב תכנים אלו.
במהלך מהפכת 1848 בהונגריה צידד בגלוי באימפריה האוסטרית ואף תרם כספים למאבק האוסטרי.
ב-1849 החליטו הקהילות האורתודוקסיות והנאולוגיות על איחוד פעילותן וכחלק מהסכם האחוד נאלץ הרב גולדמן לסיים את כהונתו.
במקומו מונה הרב ד"ר ליאופולד רוקונשטיין לכהונת הרב הראשי.
הרב גולדמן המשיך לכהן כרב בקהילה.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 הגיע הרב גולדמן למסקנה כי כדי להיטמע באוכלוסייה הכללית, לא מספיק לזנוח את המסורות האורתודוקסיות, אלא יש לאמץ את הנצרות הקתולית.
לפי כרוניקה שפרסם הרב ד"ר גאברו שוורץ, במהלך צום יום הכיפורים כינס הרב גולדמן את חסידיו בבית התפילה הישן ושם התנצרו.
לאחר מועד זה פסק התיעוד לגבי פעילותו.
הוא נפטר בזאגרב ב-1867. גולדמן היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
שני בנים: דניאל ואמיל ובת בשם אלווירה.
מוריסט ומידחאט בגיץ' (בבוסנית: Begić) היו מחסידי אומות העולם שהצילו ילדה יהודיה בסרייבו בתקופת השואה.
מידחאט בגיץ' (בבוסנית: Midhat Begić; 1911–1983) נולד בברצ'קו כיום עיר ורשות מקומית בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית.
היה חבר באקדמיה הבוסנית למדעים ואומנויות.
מוריסט בגיץ' (בבוסנית: Mauricette Begić; (1916–2009); שם נעורים בצרפתית: Sullerot).
מידחאט סיים את לימודי הצרפתית והספרות היוגוסלבית, בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה בבלגרד ב־1934. בשנת 1936, פגש באוניברסיטת הסורבון בפריז את מוריסט שהפכה לאשתו ב־1939, כשעברו לסרייבו בבוסניה.
בסרייבו, בני הזוג בגיץ' התגוררו בשכנות ללאון וג'אורג'ינה פאפו שחיו עם שתי בנותיהן בואנה וזלאטה.
המשפחה היהודית התיידדה עם משפחת בגיץ'.
כשהכוחות הגרמנים פלשו באפריל 1941, מידחאט גויס לשורות הצבא היוגוסלבי.
בתחילת 1942 לאון פאפו גורש על ידי האוסטאשה למחנה הריכוז יאסנובאץ, ממנו לא חזר.
בהיעדר שני בעליהן, בין מוריסט וג'אורג'ינה התפתחה חברות טובה.
כך למשל מוריסט בקביעות שמרה על זלאטה שנולדה בשנת 1942, בכל פעם שאמה ג'אורג'ינה יצאה מן הבית.
יום אחד, כשג'אורג'ינה לא חזרה לאסוף את זלאטה התינוקת, נכנסה מוריסט לדירת שכנתה, שם מצאה את ג'אורג'ינה מעולפת על הרצפה.
מידחאט שבאותו זמן שהה בעיר, לקח את ג'אורג'ינה לבית החולים, שם סירבו לטפלה כי הייתה יהודייה.
לאחר שמידחאט דיבר עם חבריו, העניין הוסדר וג'אורג'ינה פאפו זכתה לטיפול, אולם כעבור מספר ימים היא נפטרה.
לפני מותה הבטיחה מוריסט לג'אורג'ינה חברתה, שהיא תדאג לזלאטה.
הזוג בגיץ' חזרו לדירה, אספו את דבריה של זלאטה ומאז טיפלו בה כבת משפחה.
ב־1944 הצטרפו הזוג בגיץ' לפרטיזנים, והותירו מאחוריהם את זלאטה, ושני ילדיהם מידו וסלמה עם בני משפחתם שטיפלו בהם.
לאחר המלחמה, הזוג אימץ באופן רשמי את זלאטה, וסיפרו לה על עברה ועל הוריה רק כשהגיעה לגיל 15. זלאטה בחרה לקרוא לעצמה בשם המשפחה בגיץ'-פאפו.
מוריסט ומידחאט עברו לצרפת, שם גם זלאטה זכתה להקים משפחה.
ב־27 בפברואר 1991, הזוג הוכר על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם בטקס שהתקיים בפריז.
מוריסון רמיק "מוט" וייט היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1874 ועד מותו.
במהלך תקופת כהונתו פירש בית המשפט בראשותו פירוש צר את הסמכות הפדרלית בנוגע לחוקים ולתיקונים שחוקקו במהלך תקופת השיקום, זאת כדי להרחיב את זכויות העבדים המשוחררים ולהגן עליהם מפני מתקפותיהם של קבוצות אזרחיות כמו הקו קלוקס קלאן.
הוא נולד בלים, קונטיקט ולאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל הוא הקים משרד עורכי דין בטולידו, אוהיו.
כחבר המפלגה הוויגית ניצח וייט בבחירות לסנאט של אוהיו.
כמתנגד לעבדות, הוא סייע להקים את המפלגה הרפובליקנית.
הוא שימש כיועץ משפטי ב"תביעות אלבמה" וישב בראש הוועידה החוקתית של אוהיו שהתקיימה ב-1873.
לאחר מותו של נשיא בית המשפט העליון סלמון צ'ייס במאי 1873, ערך הנשיא יוליסס ס.
גרנט חיפוש מעמיק אחר יורש לתפקיד.
בגיבויו של מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו, הציג גרנט בינואר 1874 את מועמדותו לתפקיד של וייט.
הביטחון באישור מועמדותו של וייט לא היה ברור דיו וכמה פוליטיקאים בולטים לא הסכימו לה, אך הסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי פה אחד ובמרץ 1874 נכנס וייט לתפקידו.
על אף תמיכה שהוא זכה לה, דחה וייט את הרעיון שהוא ייתמודד בבחירות לנשיאות של 1876, באומרו שבית המשפט העליון לא צריך לשמש כקרש קפיצה למשרה בכירה יותר.
הוא כיהן בבית המשפט העליון עד למותו מדלקת ריאות ב-1888.
וייט לא עלה ככוח אינטלקטואלי חשוב בבית המשפט העליון, אך בה בעת הוא נחשב כמנהלן מוכשר וכמי שידע לפשר בוויכוחים.
הוא שאף לאיזון בין סמכות הממשלה הפדרלית לבין סמכות המדינות והצטרף לרוב השופטים האחרים בפירוש הצר של תיקוני החוקה של תקופת השיקום (התיקונים ה-13, ה-14 וה-15).
דעת הרוב בפסק הדין "מון נגד אילינוי" קבעה שהפיקוח הממשלתי על אסמי תבואה ועל רכבות מושפע מההבנה החוקתית של הרגולציה הממשלתית.
הוא גם סייע למסד את התפיסה המשפטית שתאגיד יכול להיות ישות בפני עצמה, נפרדת מבעליה .
עם זאת בתיקי זכויות האזרח הוא הצטרף לדעת הרוב שפסקה נגד סעיפי חוק זכויות האזרח של 1875, שאסרו על אפליה בקבלת שירות ציבורי, סעיפים שהוחזרו לספר החוקים בחוק זכויות האזרח של 1964.
מוריסון וייט נולד בלים, קונטיקט, כבנם של הנרי מטסון וייט, עורך דין, ושל רעייתו מריה סלדן.
בהמשך התמנה אביו כשופט בבית המשפט הגבוה וכשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1834–1854 ולאחר מכן ועד 1857 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של קונטיקט.
למוריסון וייט היה אח בשם ריצ'רד, שלימים הם היו שותפים לעסקי עריכת דין.
וייט למד בבית הספר התיכון אקדמיית בייקון שבקולצ'סטר, קונטיקט, שם אחד לחבריו לספסל הלימודים היה לימן טרמבול, לימים סנאטור.
ב-1837 הוא סיים לימודיו באוניברסיטת ייל, שם אחד מבני כיתתו היה סמואל טילדן שלימים היה מועמד בבחירות לנשיאות של 1876 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כסטודנט בייל, היה וייט חבר באחוות הגולגולת והעצמות ובאגודת הסתרים "אחים באחדות" .
הוא גם היה חבר באחוות פי בטא קפא.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו היה וייט לפקיד משפטי במשרד עורכי הדין של אביו.
זמן קצר לאחר מכן עבר וייט לעיר מאומי שבאוהיו, שם הוא למד משפטים כשוליה במשרדו של סמואל ל.
ב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ונכנס לשותפות עם יאנג.
משרד זה עסק בעיקר בתחום העסקי ובתחום המקרקעין.
הוא נבחר לתקופת כהונה אחת כראש עיריית מאומי.
בספטמבר 1840 נשא וייט לאישה את אמיליה וורנר מהרטפורד.
לזוג נולדו שלושה בנים ובת אחת.
ב-1850 עברו וייט ומשפחתו לטולידו, אוהיו, שם הוא הקים סניף של משרד עורכי הדין שלו ושל יאנג.
עד מהרה הוכר וייט כדמות המרכזית בלשכת עורכי הדין של המדינה.
ב-1856, כאשר יאנג פרש, פתח וייט משרד עורכי דין חדש ומשגשג יחד עם אחיו ריצ'רד.
אחד משותפיו בטולידו היה ג'ורג' פ.
אסטי מניו המפשייר, ששירת כגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
כחבר פעיל במפלגה הוויגית, נבחר וייט כחבר בסנאט של אוהיו וכיהן בו בשנים 1849–1850. הוא התמודד פעמיים ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית והוצע לו לכהן בבית המשפט העליון של אוהיו, אך הוא סירב.
באמצע שנות ה-50, בשל התנגדותו לעבדות, הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית שהייתה אז בהתהוות וסייע לארגן אותה במדינתו.
ב-1870 כבר רכש וייט לעצמו מוניטין של אחד מעורכי הדין הטובים ביותר באוהיו.
ב-1871 הוזמן וייט, יחד עם ויליאם אברטס וכיילב קאשינג, לייצג את ארצות הברית כיועץ משפטי בפני בית הדין הבינלאומי שדן בתביעות אלבמה והתכנס בז'נבה.
בתפקידו זה, התפקיד הציבורי הראשון שלו ברמה הלאומית, עלה בידו להשיג פיצויים בסכום של 15 מיליון דולר לארצות הברית.
ב-1872 הוא נבחר פה אחד כנשיא הוועידה החוקתית של אוהיו שהתכנסה ב-1873.
ב-19 בינואר 1874 מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט את וייט כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, זאת לאחר שהציע את התפקיד לאישים רבים קודם לכן.
במאי 1873 נפטר נשיא בית המשפט העליון הקודם סלמון צ'ייס.
גרנט המתין שישה חודשים לפני שהציע את התפקיד בנובמבר לסנאטור רב העוצמה מניו יורק רוסקו קונקלינג, שדחה את ההצעה.
לאחר שהוריד מהפרק את האפשרות למינויו של שופט מכהן של בית המשפט (אף על פי שהיו דעות חיוביות נרחבות בקהילה המשפטית למנות לתפקיד את השופט סמואל מילר), הציע גרנט את התפקיד לסנאטורים אוליבר מורטון מאינדיאנה וטימותי האו מוויסקונסין, ולאחר מכן למזכיר המדינה בממשלו, המילטון פיש.
לבסוף הוא הגיש ב-1 בדצמבר לסנאט את מועמדותו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס.
חודש לאחר מכן משך גרנט את המועמדות, על פי בקשתו של ויליאמס, לאחר שהיה ברור שהאשמות כלפיו בשחיתות יכשילו את אישור המינוי בסנאט.
יום אחד לאחר משיכת מועמדותו של ויליאמס הגיש גרנט את מועמדותו של התובע הכללי לשעבר, הדמוקרט כיילב קאשינג, אך משך אותו לאחר שהסנאטורים הרפובליקנים טענו לקשרים בין קאשינג לבין נשיא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים, ג'פרסון דייוויס.
לבסוף, לאחר פעולות שתדלנות מגורמים באוהיו, כולל מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו, הגיש גרנט את מועמדותו של וייט.
את ההודעה על מועמדותו הוא קיבל באמצעות מברק.
מועמדותו של וייט לא התקבלה בחיוב בחוגים הפוליטיים.
מזכיר הצי לשעבר, גדעון ולס, העיר על וייט, "אין זה פלא שגרנט לא בחר לתפקיד מכר וותיק שהיה נהג כרכרה או מוזג".
במגזין הפוליטי The Nation נכתב, "מר וייט עומד בחזית השורה השנייה של עורכי הדין".
עם זאת, התחושות הלאומיות היו של הקלה כאשר נפלה הבחירה על מועמד מוכשר ובלתי שנוי במחלוקת וב-21 בינואר אושר פה אחד מינויו של וייט ובאותו יום הוא נכנס לתפקידו.
ב-4 במרץ הוא הושבע כנשיא בית המשפט העליון.
כנשיא בית המשפט העליון לא בלט וייט כבר סמכא אינטלקטואלי.
אך מיומנויותיו המנהליות והחברתיות, "במיוחד חוש ההומור שלו ורגישותו כלפי אחרים, סייעה לו לשמור את בית המשפט כגוף הרמוני ויעיל".
בתקופת כהונתו פסק בית המשפט העליון ב-3,470 תיקים.
בין השאר שיקף מספר התיקים הגדול והמגוון שלהם את חוסר בשיקול דעת של בית המשפט באותה תקופה בשמיעת עתירות מערכאות פדרליות נמוכות יותר ומבתי המשפט המדינתיים.
עם זאת, וייט הפגין יכולת להוביל את עמיתיו לקבל החלטות ולכתוב את חוות דעתם ללא שהייה.
הרגלי העבודה והתפוקה שלו עצמו היו מדהימים.
הוא ניסח שליש מחוות הדעת.
בסוגיות שנגעו לרגולציה על הפעילות הכלכלית, הוא תמך בסמכות נרחבת של הממשלה הפדרלית, בציינו שסמכות הסחר הפדרלית חייבת "ללכת יד ביד עם שגשוגה של האומה".
ברוח דברים אלה, נושא מרכזי בחוות הדעת שלו היה האיזון בן סמכות הממשל הפדרלי לסמכות המדינות.
דעות אלו השפיעו על תורתו של בית המשפט העליון לתקופה ארוכה שנמשכה אל המאה ה-20.
בפסקי הדין שנבעו ממלחמת האזרחים ומתקופת השיקום, נטה וייט לפרש את התיקונים האחרונים לחוקה (התיקונים ה-13, ה-14 וה-15) באופן צר.
וייט כתב את דעת הרוב בפסק הדין , שפסל את השימוש בחוק האכיפה של שנת 1870 לצורך אכיפה פדרלית של זכויות אזרח, ובכללן הזכויות המוקנות בתיקונים האחרונים לחוקה וכן חלק מהזכויות המוקנות על ידי התיקונים הראשון והשני, בטענה שהסמכות להגן על זכויות אלה נתונה למדינות בלבד.
בנוגע לתיקון ה-14, קבע פסק הדין שתיקון זה אוסר על המדינות לפגוע בזכויות של אזרחים, אך "הוא אינו מוסיף דבר לגבי הזכויות של אזרח אחד כנגד אזרח אחר".
משמעות קביעה זו הייתה צמצום הכלים של הממשל הפדרלי לפעול כנגד אזרחים פרטיים וקבוצות, כמו הקו קלוקס קלאן.
באופן זה ביטל בית המשפט העליון את ההרשעות של שלושה אנשים שהורשעו בקנוניה לפגיעה בזכויות של לפחות אפרו-אמריקאים במסגרת טבח קולפקס, שבמהלכו נרצחו לפחות 62 אזרחים שחורים בלואיזיאנה בחג הפסחא של 1873. בפסק הדין פסל וייט כל אחד מ-16 סעיפי האישום שלגביהם הורשעו הנאשמים.
הוא קבע שלממשל הפדרלי לא הייתה הסמכות להאשים את המשתתפים בטבח בפגיעה בזכות ההתארגנות של הקורבנות, שכן סמכות זו נתונה למדינות בלבד.
כמו כן, לממשל לא הייתה סמכות להעמיד לדין את התוקפים באשמת פגיעה בזכות לשאת נשק, שכן התיקון השני לחוקה אוסר על הקונגרס לפגוע בזכות זו, אך לא מקנה לממשל זכות לאכוף אותה.
את האישומים העוסקים בזכות להגנה שווה (התיקון ה-14) והזכות להצביע ללא אפליה (התיקון ה-15) פסל וייט, משום שהתביעה לא הצליחה לבסס את הטענה שהמניע לפעולות של הנאשמים הוא גזענות כלפי אפרו-אמריקאים.
וייט כתב ש"אנו עשויים לחשוד שהמוצא הגזעי היה הסיבה למעשי האיבה, אך אין זה מוצהר במפורש".
גם בנוגע לסעיפי האישום הנוגעים לקנוניה של הנאשמים נגד הזכות הקורבנות לחיים, חירות והליך הוגן נמצא שהממשל הפדרלי חסר סמכות:
וייט האמין שהלבנים המתונים צריכים לקבוע את כללי היחסים הבין-גזעיים במדינות הדרום.
אך במציאות מדינות אלו לא היו מוכנות להגן על האפרו-אמריקאים.
הן לא העמידו לדין את רוב מבצעי מעשי הלינץ' והמתקפות הצבאיות למחצה שבוצעו נגד השחורים.
רוב שופטי בית המשפט העליון ותושבי ארצות הברית מחוץ למדינות הדרום עייפו כבר מהאווירה הגזעית המרירה של תקופת השיקום.
בשנות ה-70 שמרו הדמוקרטים הלבנים על רוב בבתי המחוקקים של מדינות הדרום.
הם העבירו את חוקי ג'ים קרואו שדיכאו את השחורים והפכו אותם לאזרחים מדרגה שנייה.
לאחר שנים של מערכות בחירות שהיו נגועות במעשי הונאה ואלימות שהגבילו את הצבעתם של השחורים, העבירו כל בתי המחוקקים בדרום שנשלטו על ידי הדמוקרטים בשנים 1890–1908 (לאחר מותו של וייט) חוקות חדשות או תיקונים לחוקות שלהם שהפקיעו את זכות ההצבעה של רוב האפרו-אמריקאים ושל רבים מהשכבות החלשות של האוכלוסייה הלבנה.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 חוקים אלה הדירו את קבוצות האוכלוסייה האלו מהמערכת הפוליטית.
הזיקה החברתית והפוליטית של וייט בלטה גם בפסיקתו של בית המשפט העליון כלפי קבוצות אוכלוסייה אחרות.
בפסק הדין "מיינור נגד האפרסט" משנת 1875, קבע וייט, תוך כדי שהוא עשה שימוש בהגדרה המצומצמת של האזרחות ברמה הלאומית ובתיקון ה-14 לחוקה, כפי שנקבע ב"תיקי בית המטבחיים" משנת 1873, שזכותן של המדינות למנוע מנשים את זכות הבחירה.
עם זאת, וייט חש סימפתיה לתנועה לזכויות הנשים ותמך בקבלתן של נשים ללשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון .
בחוות דעתו בפסק הדין "מון נגד אילינוי" משנת 1877, אחד מששת תיקי ארגון החוואים שבהם נדונה החקיקה המדינתית שהושפעה מגישות פופוליסטיות לקבוע את התעריפים המרביים של האחסון באסמי התבואה והרכבות להובלת התבואה, כתב וייט שכאשר בית עסק או רכוש פרטי "מושפע מהאינטרס הציבורי", הוא כפוף לרגולציה ממשלתית.
לפיכך, פסק בית המשפט נגד החיובים הכספיים שחוקי ארגון החוואים קבעו והפרו את הזכות לרכוש פרטי ללא תהליך חקיקה ראוי ונגדו את התיקון ה-14 לחוקה.
בהמשך היה היחס לחוות דעת זו כאל אבן דרך בתהליך ההרחבה של הרגולציה של הממשלה הפדרלית.
ב-1876, על רקע האפשרות של התמודדות לתקופת נשיאות שלישית של גרנט, שהיה מסובך בשערוריות, פנו כמה רפובליקנים לוייט.
הם האמינו שהוא יוכל להיות המועמד ביותר של המפלגה לנשיאות.
עם זאת, וייט סירב, בהכריזו, "התפקיד אותו אני ממלא הוא לא קרש קפיצה לתפקיד אחר ועלי להבטיח את נקיונו ולשמור על שמי המכובד כמו אלו של כל קודמי".
לאחר הבחירות לנשיאות של 1876 סירב וייט לשבת בוועדה ליישוב המחלוקת לגבי הצבעתה של פלורידה בשל ידידותו הקרובה למועמד הרפובליקנים רתרפורד הייז והיותו חבר לספסל הלימודים בקולג' ייל עם מועמד הדמוקרטים סמואל טילדן.
כנשיא בית המשפט העליון השביע וייט את הנשיאים הייז, גרפילד, ארתור וקליבלנד.
לאחר שסבל מהתמוטטות, ככל הנראה בשל עומס בעבודתו, סירב וייט לפרוש.
כמעט עד ליומו האחרון הוא המשיך לנסח את פסקי הדין ולהנהיג את בית המשפט העליון.
סנדרסון, שהיה היועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק, לתבוע את מחוז סנטה קלרה שבקליפורניה על כך שהם ניסו לפקח על פעילות החברה.
תביעתו התבססה בין השאר על כך שחברת הרכבת הייתה "אדם" על פי הגדרות החוקה, והממשלות המקומיות לא יכלו להפלותה באמצעות חקיקת חוקים והטלת מיסים במקומות שונים.
ב-26 במאי 1886, לפני פרסום פסק הדין, כתב דייוויס מכתב לוייט, בו הוא ביקש לוודא שהניסוח נכון וקיבל את התשובה:
מאחר שנוסח הפתיח ותשובתו של וייט שינו את מהלך ההיסטוריה ואת הדרך בה התאגידים קיבלו את הזכויות כמו אלו של בני אדם, כתב תומאס הרטמן בספרו "הגנה בלתי שוויונית" :
מוריסון וייט נפטר באופן בלתי צפוי כתוצאה מדלקת ריאות בוושינגטון די.
ב-23 במרץ 1888. מותו גרם למבוכה בעיר הבירה, שכן לא היה שום סימן שמחלתו הייתה כה חמורה.
הטיפול הרפואי בו נעשה באופן חסוי, בין השאר כדי להימנע מלהדאיג את רעייתו ששהתה אז בקליפורניה.
הוושינגטון פוסט הקדיש את כל העמוד הראשי שלו באותו יום לפטירתו.
ב-28 במרץ התקיים טקס האשכבה של וייט בבניין הקפיטול בהשתתפות הנשיא גרובר קליבלנד, הגברת הראשונה פרנסס קליבלנד, חברי הקבינט ושופטי בית המשפט העליון.
למעט השופטים ג'וזף בראדלי וסטנלי מתיוס, ליוו כל שופטי בית המשפט העליון את ארונו של וייט שהוסע ברכבת מיוחדת לטולידו.
רעייתו אמיליה הגיעה לטולידו ברכבת ישירות מקליפורניה בדיוק בזמן לטקס ההלוויה.
בעיתונות דווח שוייט היה אמור להיקבר בחלקה משפחתית שהוא רכש בבית הקברות פורסט היל, אך הוא לא נטמן שם.
מסיבות שלא ידועות הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבטולידו.
וייט, שסבל מקשיים פיננסיים במהלך כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, הותיר ירושה קטנה שלא הייתה מספיקה לקיומן של אלמנתו ובתו.
חברי לשכות עורכי הדין בוושינגטון ובניו יורק גייסו כסף להקמת שתי קרנות לרווחת משפחתו.
על שמו של וייט נקרא בית ספר תיכון בטולידו.
שופט בית המשפט העליון פליקס פרנקפורטר אמר עליו:
מוריץ אהרנטייל (בהונגרית: Ehrentheil Móric; סילאדינאג'פלו (Szilágynagyfalu), 1825 – בודפשט, 27 בדצמבר 1893) היה מורה, סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי.
מוריץ אהרנטייל נולד במשפחה יהודית והוריו התכוונו שהוא יהיה רב וכפי שהיה מקובל באותה תקופה העניקו לו חינוך עברי בלבד.
בגיל ארבע עשרה למד בישיבה בארמייהאיפלבה (Érmihályfalva) ואחר כך עבר לבית המדרש לרבנים בברטיסלבה (שהייתה אז מקום מושבו של האספה הלאומית ההונגרית ולמעשה בירת הונגריה).
בשנת 1845 הוא החל לעבוד בסאלאץ' כמחנך וכמורה ואף על פי שלא ידע לכתוב או לקרוא בהונגרית ובגרמנית (רק לדבר), הדבר נסלח לו בשל הידע המשמעותי שלו בעברית.
בשנת 1847 לימד בבית הספר היסודי היהודי בהודמזוושרהיי והציג את התנ"ך גם בתרגום להונגרית.
בשנים 1848–1849 בתקופת מהפיכת 1848 בהונגריה, שמכונה בהונגריה מלחמת העצמאות, הוסב בית הספר היהודי לבית חולים צבאי.
לאחר מלחמת העצמאות הוא עזב את העיר ובשנת 1851 עבר למשרת הוראה בקהילה היהודית באפושטג (Apostag) במחוז באץ'-קישקון.
אחר כך ניגש לבחינה במכון להכשרת מורים הקתולית בעיר פץ' וזכה בתעודת הוראה לכל כיתות בית הספר היסודי.
לאחר מכן עבד כמורה וכמנהל בבתי הספר העירוניים היהודיים בנג'קרש, יאסברני, בוניהד, ארד, דברצן וגיור.
הוא פרסם מאמרים מדעיים בעיתונים ובכתבי עת שונים.
אהרנטייל הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטריאני בבודפשט.
אשתו הייתה יהודית פולק (1835–1907) , בתם של ג'רג' פולק ושרה קליין.
יוז'ף פוגאן (אהרנטייל) (1868–1943) היה מנהל חברת ביטוח.
אשתו הראשונה הייתה הרמינה לאנאטור (1869–?), אשתו השנייה הייתה אמיליה ברטה (1876–1938).
לאיוש אהרנטייל (1870–1942) היה פקיד חברת ביטוח.
בעלה היה דיולה לאקוש (לייבוביץ'), פקיד.
דקדוק הונגרי (תחת השם הבדוי מור אריני);
מילון עברי-הונגרי לחמשת חומשי התורה (שארושפטק, 1868);
הוא פרסם גם שני כתבי עת לזמן קצר: Jüdische Volksschule ו-Das traditionelle Judentum, האחרון תחת שם בדוי ד"ר פרויד.
יוזף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים.
מוריץ הראשון, רוזן אולדנבורג היה רוזן אולדנבורג מ-1169 עד 1211.
מוריץ נולד בערך בשנת 1145, והיה בנם של כריסטיאן הראשון, רוזן אולדנבורג ואשתו קוניגונדה.
בשנת 1167 אביו מת והיינריך האריה לקח את אולדנבורג תחת שלטונו.
מוריץ גורש משטחי הרוזנות ולאחר מכן שירת במשך שנים את הארכיבישוף של קלן, פיליפ הראשון פון היינברג, אשר בשנת 1178 לקח על עצמו ניסיון פיצוי לא מוצלח.
היינריך גם הכריח אותו למסור את ריטברג למשפחת פון קויק.
בשנים 1180 ו-1181, מוריץ השתתף במלחמה הקיסרית נגד היינריך האריה ולבסוף קיבל מהקיסר פרידריך הראשון את זכויותיו הריבוניות בחזרה.
בגלל רכוש ובעיות פיאודליות, מוריץ התנגד לענף וילדסהאוזן של בית אולדנבורג שנוסד על ידי דודו היינריך הראשון והארכיבישופים של ברמן, נאסר זמנית ונאלץ להישאר וסאל של הארכיבישוף.
את שמו ניתן למצוא בסביבות שנת 1200 מספר פעמים בשורות המסמכים של הארכיבישוף.
כדי להימנע מחלוקת ירושה, נרצח אחיו כריסטיאן הצלבן, אולי ביוזמתו של מוריץ.
כרוניקת Rastede מציינת אותו לפחות כשותף.
לפי אותו מקור, האבירים פון האטן, דוהלן וסאנום, שנחשפו כרוצחים, הוצאו להורג.
בין השנים 1192 ו-1198, מוריץ ואמו קוניגונדה הקימו מנזר בברגדורף, המקום בו נרצח אחיו, שחזר ממסע הצלב בארץ הקודש.
תחילה עם נזירות מברמן, קצת אחר כך עם ציסטרציאנים ממרינטל.
עם זאת, המנזר ליד הלמשטדט לא שגשג והוקם מחדש בהודה ב-1232.
בשנת 1198 תמך מוריץ בוולפים במלחמת כס המלכות הגרמנית ולעיתים תמך בהולשטיין נגד דנמרק.
על ידי בניית טירות הוא עורר את המרידות הראשונות באוסטרינגן וב-Rüstringen.
הוא התחתן עם זלומה, בתו של אוטו השני, רוזן וויקראת, ממנה נולדו לו:
כריסטיאן השני, רוזן אולדנבורג (1211–1233)
מוריץ גאבור (במקור גיירינגר, בהונגרית: Gábor Móric; קישאויסאלאש, 20 במרץ 1889 – בודפשט, 12 בספטמבר 1986) היה צייר יהודי-הונגרי.
מוריץ גיירינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של החייט מיקשה גיירינגר ושל פאני בלום.
בשנים 1906–1907 למד באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, שם היו מוריו הציירים ברטלן סקיי, אדה באלו ופאל סיניאי מרשה, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות בפריז, שם המורה שלו היה הצייר פרננד קורמה.
הוא היה חבר באגודת Cennini, ב"אגודת ציירי דיוקנאות ההונגרים" ובגילדת מונקאצ'י.
בתום שהותו בפריז עבד כצייר פורטרטים בארצות הברית ובהולנד.
הוא סייר גם באיטליה, אוסטריה, גרמניה ובלגיה.
מוריץ גאבור חזר להונגריה ב-1913 והתגורר במושבת האמנים של דרך סזאדוש עד מותו.
בין 1945 לבין 1948 היה מרצה באקדמיה ההונגרית לאמנויות שימושיות.
משנת 1916 הוצגו עבודותיו בתערוכות רבות.
הוא היה בעל השכלה קלאסית שהשתקפה בעבודותיו, גאבור צייר פורטרטים ריאליסטיים בצבעים מאופקים, כולל אישי ציבור הונגריים וזרים, כמו גם טבע דומם פרחוני, נופים, תמונות תוך בית, תמונות בנושאי דת, וצייר גם ציורי זכוכית.
בשנים האחרונות לחייו יצר גם מדליות.
אשתו הייתה אילונה לואיזה בשנאי (1897–1960), בתם של קארוי בשנאי ושל אווה אץ', אותה נשא ב-18 באוגוסט 1917 בבודפשט.
בתו הייתה אילונה גאבור (1919–1990), שנישאה לפסל איבאן סאבו.
נכדו גאבור סאבו (1940) הוא פסל.
מוזיאון יאנוש טורנאי (הודמזוושרהיי, 1961)
גלריית צ'וק (קטלוג, בודפשט, 1962)
מוזיאון יאנוס טורניאי (הודמזוושרהיי 1964)
מוזיאון יאנוס טורניאי (הודמזוושרהיי, 1976)
הגלריה הלאומית של הונגריה (בודפשט, 1979)
מוזיאון יאנוש טורנאי (הודמזוושרהיי, 1984)
מרכז התרבות דרינה (קרצג, 1986)
תערוכות של היכל האמנות, (בודפשט, משנת 1906)
תערוכות של אגודת סניני והגילדות, הסלון הלאומי (בודפשט, משנת 1926)
תערוכות של גילדת מונקאצ'י, מוזיאון ארנסט (בודפשט, משנת 1934)
חמישים שנה של אמנות הונגרית, גלריית קפיטל (בודפשט, 1944)
תערוכה של אגודת ריפל-רונאי, הסלון הלאומי (בודפשט, 1948)
תערוכת אמנות הונגרית, גלריה (בודפשט, משנת 1950)
עשר שנים של האמנויות היפות שלנו, היכל האמנות (בודפשט, 1955)
תערוכת סתיו, מוזיאון יאנוש טורנאי (הודמזוושרהיי, משנת 1955)
תערוכת אביב, גלריה לאמנות (בודפשט, 1957)
50 שנה של מושבת האמנים דרך סאזדוש, הגלריה הלאומית של הונגריה (בודפשט, 1965)
תערוכת אמנות יובל, גלריה לאמנות (בודפשט, 1975)
תערוכת רטרוספקטיבה שאורגנה לרגל יום השנה של רבע המאה לתערוכות הסתיו הודמזוושרהיי, היכל האמנות (בודפשט, 1979)
הביאנלה הלאומית לאמנות למדליות, שופרון (מ-1983)
תערוכת אמנויות יפות לאומית '84, היכל האמנות (בודפשט, 1984)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1979)
מוריץ (מנחם) בּוּלִי (וגם די-בּוּלִי, בסרבית: Мориц Були; 28 באוגוסט 1876, בלגרד, נסיכות סרביה – 23 באוגוסט 1936, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה) היה רופא וקצין יהודי, בן הקהילה הספרדית בבלגרד אשר התמחה במחלות זיהומיות והקים את מכון הריפוי לעגבת ומכון החיטוי הרפואי הראשונים בסרביה.
כן הקים את השירות הבקטריולוגי הסרבי ועמד בראשו.
מוריץ בולי נולד בבלגרד לידידיה בולי איש ציבור, נשיא הקהילה הספרדית של בלגרד וחבר הפרלמנט הסרבי ולמרקושה-מרקאדה בולי אשת ציבור.
אח להוגו בולי ואח חורג לבנציון בולי.
הוא רכש השכלה יסודית בעיר הולדתו, ותיכונית בדרזדן ולייפציג אשר בקיסרות הגרמנית.
בהמשך, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה וסיים אותם ברוסטוק.
ב-1905 השלים התמחות רפואית בבקטריולוגיה במכון רוברט קוך.
בין השנים 1909–1910 הועסק כפרופסור משנה במכון הבריאות הקיסרי בברלין בין השאר כעוזרו של אוגוסט פון וסרמן.