tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סקר שערך "iSEE" במרץ 2014 מצא כי 41% מכלל האזרחים תמכו בהכרה בחיים משותפים חד-מיניים או באיגודים אזרחיים.
הסקר הראה כי התמיכה בנישואים חד-מיניים הייתה גבוהה יותר בקרב משיבים צעירים יותר, משיבים שיש להם חברים להט"בים או בני משפחה, ואלה שסיימו תואר השכלה גבוהה.
73% מהווייטנאמים הצהירו כי לגליזציה של נישואים חד-מיניים לא תשפיע לרעה על משפחותיהם, ואילו 20% אמרו כי תהיה לכך השפעה שלילית.
סקר מקוון שנערך בדצמבר 2016 מצא כי 45% מהנשאלים תומכים בלגליזציה של נישואים חד-מיניים, ואילו 25% התנגדו.
נישואים חד-מיניים בטאיוואן הפכו לחוקיים ב-24 במאי 2019 ובכך, הפכה טייוואן למדינה הראשונה באסיה שהפכה נישואים חד-מיניים לחוקיים.
ב-24 במאי 2017 קבע בית הדין החוקתי כי חוק הנישואים אינו חוקתי, וכי הזכות החוקתית לשוויון ולחופש הנישואים מבטיחה לזוגות חד-מיניים את הזכות להתחתן על פי החוקה של הרפובליקה הסינית.
פסק הדין העניק למחוקק שנתיים להכניס את החוק לדין, ולאחר מכן רישום נישואים מסוג זה ייכנס לתוקף באופן אוטומטי.
בעקבות הפסיקה, התקדמות ביישום החוק הנישואים הייתה איטית בגלל התנגדות מצד קבוצות שמרניות וחוסר מעש ממשלתי.
בנובמבר 2018 העבירו ציבור הבוחרים בטייוואן משאלי עם בכדי למנוע הכרה בנישואים חד-מיניים בקוד האזרחי ולהגבלת ההוראה בנושאי להט"ב בחינוך מיני.
הממשלה הגיבה באישור כי החלטת בית המשפט תיושם, וכי המשאלים אינם יכולים לתמוך בחוקים המנוגדים לחוקה.
ב-20 בפברואר 2019 פורסמה טיוטת הצעת חוק אשר תעניק לזוגות נשואים מאותו מין כמעט את כל הזכויות העומדות לזוגות הטרוסקסואליים נשואים במסגרת הקוד האזרחי, עם היוצא מן הכלל שהוא מאפשר אימוץ רק עבור ילד הקשור גנטית לאחד מבני הזוג.
הפרלמנט העביר אותו למחרת, ושלח אותו לבדיקה מהירה.
הצעת החוק הועברה ב-17 במאי, ונחתמה על ידי הנשיאה צאי יינג-ון ב-22 במאי ונכנסה לתוקף ב־24 במאי 2019 (היום האחרון האפשרי על פי פסיקת בית המשפט).
טורקיה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, באיגודים אזרחיים או בהטבות של שותפות מקומית.
עם זאת, הכרה בזוגיות חד-מינית ובנישואים הוצעו לאורך השנים בפרלמנט.
סעיף 24 לחוקה היפנית קובע כי "הנישואים יתבססו רק על הסכמה הדדית של שני המינים והם יישמרו באמצעות שיתוף פעולה הדדי עם שוויון הזכויות של בעל ואישה כבסיס".
זוגות חד-מיניים אינם מסוגלים להתחתן ואינם מקבלים זכויות הנגזרות מנישואים.
כמו כן, נישואים חד-מיניים הנערכים בחו"ל אינם מוכרים בחוק ביפן, וזוגות חד-מיניים דו-לאומיים אינם יכולים לקבל ויזה עבור השותף הזר על סמך מערכת היחסים שלהם, אף על פי שלמשרד המשפטים אכן קיים כלל כללי לתת שיקול דעת ל"פעילויות ייעודיות" לבני זוג נשואים חד-מיניים.
במרץ 2009 החלה יפן לאפשר לאזרחים יפנים להינשא לבני זוג חד-מיניים במדינות בהן נישואים חד-מיניים חוקיים.
משרד המשפטים הורה לרשויות המקומיות להוציא אישורי מפתח, בהם נכתב כי חוקי לרווק בוגר להינשא בנישואים חד-מיניים באזורים המאפשרים זאת.
בפברואר 2015 הכריז מחוז שיבויה (בטוקיו) על תוכניות להליך של הכרה בזוגות חד-מיניים במצבים כמו ביקורי בית חולים והשכרת דירות משותפת.
ב-17 במרץ 2021, קבע בית משפט מחוזי בסאפורו כי חוקים או תקנות השוללים את הזכות להינשא לזוגות חד-מיניים מהווים אפליה בלתי חוקית ומפרים את סעיף 14 לחוקת יפן.
בית המשפט מצא כי סעיף 24 אינו אוסר להכיר בנישואים חד-מיניים.
פסק הדין לא הפך נישואים חד-מיניים ביפן לחוקיים, אך עשוי להגביר את הלחץ על הפרלמנט של יפן לפעול בעניין.
סקר שנערך במרץ 2021 על ידי "The Asahi Shimbun" מצא כי 65% מהיפנים תומכים בנישואים חד-מיניים, כאשר התמיכה עלתה ל-86% בקרב צעירים בני 18-29.
כתוצאה מכך, העתיד של התייחסות מפורשת לחוקיות הנישואים החד-מיניים לא היה בטוח.
בסופו של דבר, החוקה אומצה בשנת 2015 אך איננה עוסקת בנישואים חד-מיניים.
באוקטובר 2016 הקים משרד האישה, הילדים והרווחה חברתית ועדה לצורך הכנת טיוטת הצעת חוק להכנת נישואים חד-מיניים.
החל משנת 2019 נערכה והוכנה הצעת חוק להכנת נישואים חד-מיניים על ידי הממשלה אך טרם חוקקה.
זכויות משפטיות והגירה אינן מוענקות לזוגות דו מיניים, כאשר גם אחד מבני הזוג הוא תושב קבע סינגפורי.
אשרות תלויות, המונפקות בדרך כלל לבני זוג הטרוסקסואלים, אינן זמינות עבור זוגות חד-מיניים.
ההטבות אינן כוללות זוגות חד-מיניים.
אין הכרה בזוגות חד-מיניים ברוב תחומי הדאגה כגון ביקור בבית חולים והטבות בקופת הגמל המרכזית.
סקר של אמצע שנת 2019 שערך המכון למחקרי מדיניות מצא כי ההתנגדות לנישואים חד-מיניים בסינגפור צנחה ל-60%, לעומת 74% בשנת 2013. הסקר מצא גם כי כמעט שישה מתוך עשרה סינגפורים בגילי 18 עד 25 האמינו שנישואים חד-מיניים אינם טעות.
ביוני 2019, סקר מקוון שערכה חברת "Blackbox Research" העלה כי 56% מהתושבים הסינגפוריים מתנגדים בהפעלת חוקיות של נישואים חד-מיניים, ואילו 44% אמרו "כן".
כשנשאלו כיצד הם מרגישים שיותר מ-300 זוגות חד-מיניים נישאו בטייוואן בשבוע הראשון לאחר העברת החוק במדינה.
כ-49% מהנסקרים היו חיוביים, כאשר 14% "חיוביים מאוד", בעוד 35% חשו "חיוביים במקצת".
51% הגיבו בשלילה לכך, 20% חשו "שליליים מאוד".
בפקיסטן אין הכרה בנישואים חד-מיניים, בשותפויות פנים או באיגודים אזרחיים (פעילות חד-מינית במדינה איננה חוקית).
על פי סקר שנערך בשנת 2017 על ידי ILGA, ריבוי של 45% מהפקיסטנים הסכימו כי אנשים קהילת הלהט"ב צריכים לקבל את אותן הזכויות כמו הטרוסקסואלים, בעוד 36% לא מסכימים.
בנוסף, כ-41% הסכימו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה.
46% מהפקיסטנים, לעומת זאת, אמרו כי יש להאשים את האנשים שנמצאים במערכות יחסים חד-מיניות כעבריינים.
באשר לטרנסג'נדרים, 49% הסכימו כי עליהן להיות באותן זכויות כגון להטרוסקסואלים, 51% סברו כי יש להגן עליהם מפני אפליה בעבודה ו-44% סברו כי יש לאפשר להם לשנות את המין החוקי שלהם.
ביולי 2015 הגישו קים ג'ו קוואנג-סו ובת זוגו, קים סונג-הוואן מקוריאה הדרומית תביעה המבקשת מעמד משפטי לנישואיהם לאחר שטופס הרישום לנישואיהן נדחה על ידי הרשויות המקומיות בסיאול.
ב-25 במאי 2016, פסק בית משפט מחוזי בדרום קוריאה נגד בני הזוג וטען כי ללא חקיקה ברורה נישואים חד-מיניים אינם יכולים להיות מוכרים.
בנות הזוג הגישו במהירות ערעור על החלטת בית המשפט המחוזי.
עורך דינם, ריו מין-הי, הודיע כי שני זוגות נוספים מאותו מין הגישו תביעות נפרדות על מנת שיתאפשר להם להתחתן.
בדצמבר 2016 אישר בית משפט לערעורים בדרום קוריאה את פסיקת בית המשפט המחוזי.
בני הזוג נשבעו להביא את התיק לבית המשפט העליון של דרום קוריאה.
סקר שנערך בשנת 2017 מצא כי התמיכה בנישואים חד-מיניים גבוהה יותר באופן משמעותי בקרב אנשים צעירים יותר, עם סקר דעות שנערך בשנת 2014 שהראה כי 60% מהדרום קוריאנים בשנות ה-20 לחייהם תמכו בנישואים חד-מיניים, כפול מזה של תוצאות סקר שנת 2010 (30.5%).
אתר שידוכים "Duo" שאל כ-616 אנשים בין 25 ביולי ל-1 באוגוסט 2015 על דעותיהם לגבי נישואים חד-מיניים.
כמעט כ-70% מהנשים הנשואות הסכימו שנישואים חד-מיניים מקובלים, רוב הנשאלים שתמכו בנישואים חד-מיניים אמרו שהם עשו זאת מכיוון שנישואים הם בחירה אישית (68%), 14% אמרו כי הנטייה המינית היא נטייה טבעית מלידה ו-12% אמרו שהיא תסייע להפסקת אפליה כלפי להט"בים.
הקוד האזרחי וחוק הנישואים והמשפחה אוסרים על נישואים חד-מיניים ואינם מכירים בשותפויות אזרחיות בקמבודיה.
עם זאת, קיימת מודעות ציבורית גדולה לגבי זוגות חד-מיניים מאז שנות התשעים.
מאז ספטמבר 1993, החוקה של קמבודיה הגדירה את הנישואים כאיחוד בין גבר לאישה.
ההוראה בחוקה שקשורה לנישואים שונתה בשנת 2011 אך עדיין מוגדרת אותו הדבר בנושא.
אמנם, במקרים של נישואים חד-מיניים ניתן היה לקיים טקסים דתיים.
במקרה אחד של הכרה בשותפות, חוה סוקה ופום את נישאו ב-12 במרץ 1995, בכפר קרו באו אך קוק, במחוז קנדל.
בראיון לעיתון הפנום פן פוסט אמרו כי, "הרשויות חשבו שזה מוזר, אבל הן הסכימו לסבול את זה כי יש לי כבר שלושה ילדים (מנישואים קודמים).
הם אמרו שאם שנינו רווקים (וחסרי ילדים) לא היו מאפשרים לנו להתחתן כי לא היינו יכולים להביא ילדים לעולם".
לפיכך, מדובר היה בנישואים מוכרים לחלוטין, באישור רשמי, ולא הייתה כל תגובה לכך.
זה היה אירוע פופולרי, עם 250 איש שהגיעו לטקס וחגגו, כולל נזירים בודהיסטים ופקידים בכירים מהמחוז.
בפברואר 2004 נדונו על ידי המלך נורודום סיהאנוק זכויות הלהט"ב בקמבודיה.
סיהאנוק כתב באתר האינטרנט שלו כי הוא התרשם מנישואיהם של בני זוג מאותו מין בסן פרנסיסקו, וכי אם אנשיו מעוניינים כי נישואים חד-מיניים יאושרו בקמבודיה, הוא יעשה זאת.
המלך סיהאנוק גם הצהיר כי הוא מאמין שאלוהים רואה בהומוסקסואלים, כמו גם בטרנסווסטיטים, שווים מכיוון ש"אלוהים אוהב מגוון רחב של טעמים".
המלך הנוכחי נורודום סיהאמוני תומך גם הוא בלגליזציה של נישואים חד-מיניים.
לאחר חקיקת חוקת נפאל בספטמבר 2015 שכללה איסור מוחלט על אפליה כנגד אוכלוסיית הלהט"ב, מספר ארגוני ממשלה ודוברים העירו הערות חיוביות על נישואים ושותפויות חד-מיניים בקמבודיה.
משרד הפנים הודיע על האפשרות לדחוף ללגליזציה של נישואים חד-מיניים.
המשרד לענייני נשים שילב זוגות חד-מיניים בתוכנית הפעולה הלאומית השנייה שלו למניעת אלימות נגד נשים בין השנים 2014–2018. דובר הממשלה, פיי סיפאן, הביע תמיכה בקהילת הלהט"ב ואמר כי "החברה הקמבודית אינה מפלה את קהילת הלהט"ב.
רק אנשים מעטים עושים זאת.
אין חוקים קמבודיים שמפלים אותם, ושום דבר אינו אוסר עליהם לאהוב זה את זה או להתחתן".
המרכז הקמבודי לזכויות אדם חלק על הצהרה זו וקרא לממשלה להעביר חקיקה על מנת להבטיח שוויון עבור הקהילה.
ממשלת קמבודיה הביעה תגובה מבורכת לחוקת נפאל ואמרה כי קיימת אפשרות להעביר נישואים חד-מיניים כחוק.
זמן קצר לאחר שבית המשפט החוקתי בטייוואן קבע כי איסור נישואים חד-מיניים אינו חוקתי בטאיוואן במאי 2017, כ-43 קבוצות חברה אזרחיות ואיגודים מקצועיים קראו לממשלה להכשיר נישואים חד-מיניים.
עמותת "קהילת הקשת קמפוצ'ה", בעזרת רשויות מקומיות, יצרה תוכנית רישום מערכות יחסים רשמית, המכונה "הצהרת יחסי משפחה" אשר לדבריה, "הצהרת היחסים המשפחתית היא חוזה אזרחי בין שני אנשים שמוכנים להיות יחד ולשתף באחריות לדאוג למשפחה, לילדים ולהפיץ את הנכס המשותף, כפי שעושים בני זוג חוקיים".
בחודש מאי 2018 הוצג החוזה האזרחי ל-50 קומונות ב-15 מחוזות, ו-21 זוגות חתמו עליו.
ביולי 2019 קיבלה ממשלת קמבודיה המלצות להכשיר נישואים חד-מיניים מאיסלנד, הולנד וקנדה במהלך הסקירה התקופתית השלישית במדינה, המוחזקת על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם (UNHRC).
ב-5 ביולי 2019 קיבלה הממשלה את ההמלצות.
בשנת 2019, על פי נתוני הממשלה, היו במדינה יותר מ-33,000 אנשי קהילת הלהט"ב, כולל כ-5,000 זוגות.
תאילנד אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, באיגודים אזרחיים, בשותפויות ביתיות, במגורים משותפים לא רשומים או בכל צורה אחרת של איגודים חד-מיניים.
בספטמבר 2011, הוועדה הלאומית לזכויות אדם (NHRC) ורשת המגוון המיני, ארגון לא ממשלתי, הציעו טיוטת חקיקה בנושא נישואים חד-מיניים וביקשו את תמיכת ממשלת תאילנד בחוק.
במקום זאת, בדצמבר 2012 הממשלה הקימה ועדה לעריכת חקיקה המעניקה הכרה משפטית לזוגות חד-מיניים בצורת שותפויות אזרחיות.
ב-8 בפברואר 2013, המחלקה להגנת זכויות וחירויות והוועדה לעניינים משפטיים, צדק ואנוש קיימה דיון ציבורי ראשון בהצעת החוק לשותפות אזרחית, שנוסחה על ידי יו"ר הוועדה, גנרל המשטרה וירון פואנסן.
עד שנת 2014, הצעת החוק לשותפות אזרחית זכתה לתמיכה דו-מפלגתית, אך נתקעה בגלל תסיסה פוליטית במדינה.
במחצית השנייה של 2014 עלו דיווחים כי טיוטת הצעת חוק המכונה "חוק השותפות האזרחית" תוגש לפרלמנט התאילנדי שיעניק לזוגות חד-מיניים חלק מזכויות הנישואים ההטרוסקסואליים, אך ספג ביקורת על כך שהעלה את הגיל המינימלי מ-17 ל-20 והדיר את זכויות האימוץ.
בשנת 2017 הגיבו גורמים ממשלתיים תאילנדים לטובה בעתירה עליה חתמו 60 אלף איש הקוראים לשותפויות אזרחיות לזוגות חד-מיניים.
פיטיקן סיטידאג', מנכ"ל המחלקה להגנת זכויות וחירויות במשרד המשפטים, אישר כי קיבלה את העתירה ותעשה כל שביכולתה בכדי להעבירה בהקדם האפשרי.
משרד המשפטים התכנס ב-4 במאי 2018 בכדי להתחיל בדיונים על טיוטת הצעת חוק לשותפות אזרחית, שכותרתה "הצעת החוק לרישום שותפות לחיי מין" שכלל את הסעיף כי זוגות חד-מיניים יוכלו לרשום את עצמם כ"שותפים לחיים" ויקבלו חלק מזכויות הנישואים.
הצעת החוק נדונה בדיונים פומביים בין התאריכים 12 עד 16 בנובמבר, שם דיווחו כי 98% הביעו תמיכה.
ב-25 בדצמבר 2018 אישר הקבינט את הצעת החוק.
ב-8 ביולי 2020 אישר הקבינט טיוטה חדשה להצעת החוק.
כעת היא תוצג באספה הלאומית.
ביוני 2020 הציג סגן המפלגה העבר קדימה, תוניאווט קמולווונגוואט, הצעת חוק להתרת נישואים חד-מיניים.
איי סיישל אינם מכירים בנישואים חד-מיניים או באיגודים אזרחיים.
ביוני 2015 נישאו בוועדה העליונה הבריטית שני גברים, אזרח בריטי ואיי סיישלי, על ידי לינדזי סקול, הנציבה העליונה לאיי סיישל שערכה את נישואיהם במעונה.
אלג'יריה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים או באיגודים אזרחיים.
על פי סקר שערכה רשת המחקר הערבית "ברומטר" ברשת החדשות הבריטית "BBC News" הערבית בשנים 19–2018, נמצא כי 26% מהאלג'ירים הצהירו כי הומוסקסואליות היא מקובלת.
באנגולה אין הכרה משפטית בזוגות חד-מיניים.
על פי סקר שנערך על ידי ILGA בשנת 2017, 61% מהאנגולים הסכימו כי אנשי קהילת הלהט"ב צריכים ליהנות מאותן הזכויות כמו אנשים הטרוסקסואלים, בעוד 20% לא מסכימים.
אין הכרה בזכויות חוקיות לזוגות חד-מיניים בבנין.
עם זאת, הממשלה הכירה במערכות יחסים חד-מיניות של חברי החיל הדיפלומטי המחובר לבנין באמצעות מתן אשרות דיפלומטיות וחסינות דיפלומטית לשותפים מאותו המין של דיפלומטים זרים בבנין.
ב-1 בדצמבר 2005, במקרה של השר לענייני פנים נגד פורי, קבע בית המשפט החוקתי בדרום אפריקה כי אין זה חוקתי שהמדינה תשלול מזוגות מאותו המין את היכולת להתחתן, ונתן לפרלמנט שנה אחת לתקן את המצב.
ב-14 בנובמבר 2006 עבר חוק בפרלמנט המאפשר נישואים חד-מיניים במדינה וב-30 בנובמבר 2006 נכנס לתוקפו חוק האיחוד האזרחי, אשר למרות שמו הוא סיפק נישואים חד-מיניים.
אכן, המעשה אפשר גם לזוגות חד-מיניים וגם לזוגות הטרוסקסואלים להתקשר עם איגודים, ואפשר לזוג לבחור לקרוא לאיחודם איחוד או נישואים או שותפות אזרחית.
לא משנה מה השם שנבחר, ההשלכות המשפטיות זהות לאלו שעל פי חוק הנישואים (שמאפשר רק נישואים בין המינים).
בכך הפכה דרום אפריקה למדינה החמישית בעולם והראשונה באפריקה שהתירה נישואים חד-מיניים בשטחה.
לפני כניסתם של נישואים חד-מיניים רשמית במדינה, החלטות ביתי משפט וחוקים שונים הכירו בשותפויות קבועות של מינים חד-מיניים למטרות ספציפיות שונות, אך לא הייתה מערכת לרישום שותפות מקומית.
הזכויות המוכרות או מורחבות על ידי בתי המשפט כללו את חובת התמיכה בין השותפים, הטבות הגירה, הטבות תעסוקה ופנסיה, אימוץ משותף, זכויות הורים לילדים שנוצרו באמצעות הזרעה מלאכותית, תביעה לאובדן תמיכה כאשר בן זוג נהרג ברשלנות, וכן ירושת מעיים.
הזכויות המורחבות על פי חוק כללו הגנות מפני אלימות במשפחה והזכות לחופשת אחריות משפחתית.
מאוריציוס אינה מכירה בנישואים חד-מיניים או באיגודים אזרחיים.
בשנת 2016, הוועדה לרפורמה בחוק בחנה מקרה להכשרת נישואים חד-מיניים.
מוזמביק לא מספקת הכרה במערכות יחסים חד-מיניות.
עם זאת, מאז 2006 נמשכות מחאות על התרת נישואים חד-מיניים במדינה.
סקר שנערך בשנת 2017 בקרב הערים מפוטו, ביירה ונמפולה מצא עלייה של תמיכה בזכויות להט"ב בהן נישואים חד-מיניים אשר הגיעה בשלוש הערים ל-47% במפוטו, 38% בביירה ו-42% בנמפולה.
מרוקו אינה מכירה בנישואים חד-מיניים או באיגודים אזרחיים.
בסקר רשת המחקר הברומטר הערבי בין השנים 19–2018, כ-21% מהמרוקאים הנשאלים אמרו כי הומוסקסואליות מקובלת.
איגודים חד-מיניים אינם מוכרים כיום בנמיביה.
כמה תיקים בבית משפט בנושא הוגשו לבג"ץ, וממתינים להחלטה.
בשנת 2001 תבעו אישה נמיבית ובת זוגה הגרמנית, אליזבת פרנק, הכרה בקשר ביניהן כדי שפרנק תוכל להתגורר בנמיביה.
מועצת ההגירה העניקה את היתר השהייה והמדינה ערערה לבית המשפט העליון.
בית המשפט אמנם קבע כי יש לתת לפרנק היתר שהייה קבוע, אותו קיבלה כעבור שנה, אך הוא לא פסק לטובת הכרה ביחסים חד-מיניים.נציב תלונות הציבור של נמיביה נאם באוגוסט 2016 בעניין נישואים חד-מיניים באומרו כי,
בדצמבר 2017 הובא לבית הדין הגדול אזרח נמיביה יוהאן פוטגייטר שהתחתן עם בעלו הדרום אפריקני דניאל דיגאשו בדרום אפריקה בשנת 2015. בני הזוג הגישו תביעה נגד ממשלת נמיביה כדי להכיר בנישואיהם הדרום אפריקאים משנת 2015 בנמיביה.
בינואר 2018 זכה דיגאשו בעתירת בית משפט שתאפשר לו להיכנס לנמיביה כאשר בית המשפט העליון ממשיך לבחון את עניינם.
היועץ המשפטי לממשלה אמר כי הוא אינו מתנגד להכרה בנישואיהם בנמיביה.
בשנת 2018 הוגש מקרה שני על ידי עורכת הדין ילידת נמיביה אניטה גרובלר ובת זוגה מדרום אפריקה, סוזן ג'ייקובס, שנמצאות במערכת יחסים למעלה מ-25 שנה, בניסיון להכיר בנישואיהם הדרום אפריקניים משנת 2009 בנמיביה בכדי להשיג זכויות מגורים עבור ג'ייקובס.
תיק שלישי הוגש בשנת 2018 על ידי אנט סילר-ליילס ואשתה הגרמנית אניטה סילר-לילס, שנמצאות יחד מאז 1998. בנות הזוג ביקשו להכיר בנישואיהן הגרמנים משנת 2017 בנמיביה.
ביוני 2019 הנשיא השופט פטרוס דמשב הורה כי יש לייעד ספסל מלא של שלושה שופטים לדון בכל התיקים התלויים ועומדים.
היועמ"ש ג'ון וולטרס טען כי יש להכיר בנישואים לזוגות ללא קשר למגדרם.
וולטרס הוא אחד משמונה המשיבים שצוטטו בתיק, שבעת המשיבים האחרים כוללים את השר לענייני פנים והגירה והיועץ המשפטי לממשלה שהגישו שניהם הודעות נגד נישואים חד-מיניים.
סודאן אינה מכירה בנישואים חד-מיניים או באיגודים אזרחיים.
בסקר רשת המחקר הברומטר הערבי בין השנים 19–2018, כ-13% מהאזרחים הנשאלים במדינה אמרו כי הומוסקסואליות מקובלת.
באוקטובר 2009 הפכו שני גברים קניים, צ'ארלס נגני ודניאל צ'גה, לשותפים אזרחיים בטקס שנערך בלונדון, הממלכה המאוחדת.
הטקס זכה לתשומת לב רחבה בקניה, שרובו היה ביקורתי.
קרובי משפחתו של צ'גה הוטרדו קשות על ידי אנשים שהתגוררו בכפר הולדתו גאתירו שבמחוז מורנג'ה.
נישואים של זוגות מאותו המין נשיים נהוגים בקרב העמים השכנים קיקויו, ננדי, קמבה, וקיפסיגיס.
כ-5-10% מהנשים בעמים אלה הן בנישואים חד-מיניים.
הדבר אינו נתפס כמעשה הומוסקסואלי, אלא הוא דרך למשפחות ללא גברים לשמור על ירושתן בתוך המשפחה.
הזוגות נחשבים נשואים, אם כי המונחים המשמשים אותם הם חמות וכלה.
הנקבה "בעל" ("החמות") ממשיכה את שם המשפחה והרכוש, ואילו "אשתה" ("הכלה") מביאה ילדים לעולם בכוונה להביא לעולם בן.
הקוד המשפחתי של תוניסיה מגדיר נישואים כאיחוד בין גבר לאישה בלבד.
נישואים של זוגות מאותו המין או איחודים אזרחיים אינם מוכרים כחוק.
למרות החוק בנושא, בשנת 2020, הרשויות בתוניסיה אישרו איחוד משפחות של זוג מאותו המין אשר נישא בצרפת, מהלך שדווח בתחילה כהכרה עקיפה בנישואים חד-מיניים, אך הממשלה אמרה כי אינה מכירה בנישואים חד-מיניים וייתכן שהאישור היה פיקוח מינהלי.
במרץ אותה שנה דיווח העיתון הישראלי, ג'רוזלם פוסט כי ארגון הלהט"ב התוניסאי "SHAMS" הודיע כי בית משפט מכיר במעמדם החוקי של בני הזוג לאחר שהעיתון שלח שאילתת עיתונאים למשרד החוץ של תוניסיה.
הקמפיין לזכויות האדם בירך על המעשה באומרו, "הכרה זו בנישואים הומוסקסואליים היא אבן דרך בעולם הערבי".
על פי סקר של ארגון הלהט"ב הבינלאומי, ILGA, משנת 2014, כ-18% מהאזרחים התוניסאים היו בעד לגליזציה של נישואים חד-מיניים, כאשר 61% התנגדו.
מעמד משפטי של נישואים בקרב זוגות מאותו המין בישראל
בישראל, נישואים של זוגות מאותו המין אינם אפשריים, משום שסמכויות החיתון נתונות בידי בתי הדין הדתיים, הפועלים על פי התורה וההלכה, שאין בהן הכרה בנישואים של זוגות מאותו המין, לצד אי ההכרה המשפטית בישראל בנישואים אזרחיים (בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד).
זוגות מאותו המין יכולים להיחשב ידועים בציבור, ולזכות בדרך זו בזכויות רבות המוקנות לבני זוג נשואים.
עם זאת, זהו פתרון חלקי בלבד, הן משום שמדובר במעמד נזיל יותר, הקשה יותר להגדרה ולהוכחה מנישואים, הן משום שמעמד זה פחות מוכר על ידי גופים שונים, ומחייב לא פעם מאבקים משפטיים לצורך קבלת הזכויות המוענקות לזוגות נשואים, והן משום שהוא מקנה לבעליו רק חלק מהזכויות המוענקות לזוגות נשואים.
על רקע חוק הנישואים הישראלי שמאפשר נישואים וגירושים רק על פי הדין הדתי, ישראל מוגדרת כדמוקרטיה המערבית היחידה בעולם שכך בלבד נהוג בה להינשא.
בדומה למדינות נוספות שבהן דת מהווה השפעה רבה על חיי האזרחים, נושא ההכשרה בחוק של נישואים חד-מיניים נמצא במחלוקת בישראל.
עם זאת, על פי סקר שהתפרסם בעיתון הארץ בחודש אוגוסט 2009, רוב של 61% תמכו בהכרה משפטית בנישואים חד-מיניים ו-60% באימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים בישראל.
סקר שערכה עמותת חדו"ש ביוני 2017 מצא כי רוב של 79% ישראלים תמכו בכך שיש להכשיר הכרה משפטית בזכותם של זוגות חד-מיניים להינשא (נתון שהוגדר כעלייה של כ-18% משנת 2009).
בשנת 2005 חמישה זוגות גברים ישראלים ערכו מחוץ לישראל, בטורונטו שבקנדה, טקס נישואים אזרחיים שהחל להיות מוכר עבור זוגות חד-מיניים מאותה שנה במדינה.
עם שובם לישראל פנו לפקיד הרישום, וביקשו לשנות את רישומם במרשם האוכלוסין מ-"רווק" ל-"נשוי".
פקיד הרישום סירב לבקשה, בנימוק ש-"נישואים שכאלו אינם מוכרים באופן חוקי במדינת ישראל, ולפיכך לא ניתן לרשום אותם בקובץ המרשם" (מכתבו של מנהל הלשכה למנהל אוכלוסין בתל אביב שפורסם ב-24 במאי 2005).
בעתירתם לבג"ץ ביקשו הזוגות לרשום את הנישואים שלהם בישראל, על פי הכלל שלפיו מינהל האוכלוסין רושם נישואים שנערכו בין בגירים מחוץ למדינה לפי חוקי המדינה הזרה.
עמדת המדינה הייתה כי בעוד שיש לתת לזוגות חד-מיניים שוויון זכויות מלא בכל הנוגע לזכויות כלכליות, בית המשפט אינו רשאי להכיר בתבנית משפטית חדשה למיסוד הזוגיות, אלא עליו להשאיר את העניין הזה להסדרה בידי הכנסת.
לטענת המדינה, אם בית המשפט יחייב אותה לרשום נישואים חד-מיניים במרשם האוכלוסין, תהיה בכך הכרה בפועל מצדו בתבנית המשפטית החדשה.
ב-21 בנובמבר 2006, חייב בית המשפט העליון את המדינה לרשום כנשואים את הזוגות שנישאו בקנדה, בין השאר בהסתמך על פסקת הדין של בג"ץ הנריט אנה קטרינה פונק שלזינר נגד שר הפנים בשנת 1963, שבה חויבה המדינה לרשום כחוק נישואים אזרחיים שנערכו מחוץ לישראל.
בפסק דינו של נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק נקבע כי חובה על מנהל האוכלוסין של משרד הפנים לרשום כנשואים זוג גברים הומוסקסואלים שנישאו כדין במדינה זרה.
ברק קבע בנוסף כי חוקי הנישואים הנוכחים בישראל פוגעים בזכויות האזרח, בכבוד האדם, בחופש הדת ובעקרון השוויון.
בספטמבר 2006 הכיר בית משפט ישראלי לראשונה בהסכם שחתמו זוג נשים לסביות שנפרדו והעניק לו תוקף של פסק דין בדומה לגירושים.
מעמד מייעץ הוא ביטוי הנמצא בשימוש מאז הקמת ארגון האומות המאוחדות, שם הוא משמש כדי להתייחס לארגונים לא-ממשלתיים במעמד מייעץ תחת המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם (אקוסו"ק).
ארגונים בינלאומיים נוספים מעניקים מעמד מייעץ לארגונים לא-ממשלתיים, כולל מועצת אירופה והארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE).
המעמד המייעץ מקנה לנציגים מוסמכים של הארגון הלא-ממשלתי גישה למתחמי הארגון הבינלאומי הרלוונטי ואפשרויות להשתתף בחלק מהדיונים ולנאום או להגיש מסמכים.
נכון לשנת 2023, בישראל 52 ארגונים לא-ממשלתיים עם מעמד מייעץ לאו"ם .
הבסיס למעמד המייעץ הוא סעיף 71 בפרק 10 של מגילת האומות המאוחדות:
"המועצה הכלכלית-חברתית רשאית לערוך הסדרים מתאימים להתייעצות עם ארגונים לא-ממשלתיים העוסקים בתחומי פעילותה.
הסדרים כאלה יכולים להיעשות עם ארגונים בינלאומיים, והיכן שראוי, עם ארגונים מקומיים לאחר התייעצות עם חברת האומות המאוחדות הנוגעת בדבר".
החלטת אקוסו"ק 1296 (XLIV) משנת 1968 הגדירה את הקריטריונים והזכויות שהיו קשורים במעמד המייעץ במשך כמעט ארבעים שנה, שבמהלכן חל גידול משמעותי במספר הארגונים הלא-ממשלתיים.
הדחף העיקרי לתיקון ההסדרים ב-1996 היה רמת ההשתתפות חסרת התקדים של ארגונים לא-ממשלתיים, במיוחד ארגונים מקומיים, בהכנות ל-UNCED - פסגת כדור הארץ ב-1992. השימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת - בעיקר בצורת כנסים אלקטרוניים בנוגע למכון לתקשורת גלובלית ודואר אלקטרוני - מילא תפקיד מרכזי.
הכללים למעמד מייעץ לארגונים לא-ממשלתיים בינלאומיים מצורפים להחלטה 38(93) "על היחסים בין מועצת אירופה לארגונים לא-ממשלתיים בינלאומיים" אומצו על ידי ועדת השרים של מועצת אירופה ב-18 באוקטובר 1993 בישיבה ה-500 של סגני השרים.
הקריטריונים להסמכת ארגונים לא-ממשלתיים למעמד מייעץ שונו בשנת 1996 בהחלטת אקוסו"ק 1996/31 בעקבות התייעצויות נרחבות בקבוצת עבודה פתוחה לבחינה מחדש של ההסדרים להתייעצות עם ארגונים לא-ממשלתיים.
סעיף משמעותי של 1996/31 היה הפסקה הבאה:
ב-1948, זמן קצר לאחר ייסוד האומות המאוחדות, היו 45 ארגונים לא-ממשלתיים במעמד מייעץ, רובם ארגונים בינלאומיים גדולים.
נכון ל-2023, ישנם 6,343 ארגונים לא-ממשלתיים במעמד מייעץ למועצה הכלכלית-חברתית (אקוסו"ק).
ישנם שלושה סוגי מעמד מייעץ המוגדרים בהחלטה 1996/31, כללי, מיוחד ורוסטר.
להלן ההגדרות - מספרי הפסקה הם מ-1996/31.
החלטה 1996/31 מעניקה זכויות שונות להשתתפות באקוסו"ק ובגופים הכפופים לה - בעיקר הוועדות הפונקציונליות שלה - לרבות זכויות לתגי כניסה למתחמי האומות המאוחדות, לנאום בישיבות מסוימות ולהגיש מסמכים להפצה כמסמכים רשמיים של האו"ם.
"23. ארגונים שיש להם יכולת מיוחדת, ועוסקים ספציפית רק במעט מתחומי פעילות המועצה וגופי הסמך שלה, והידועים בתחומים עבורם יש להם או הם מבקשים מעמד מייעץ, יוכרו כארגונים במעמד מייעץ מיוחד".
"24. ארגונים אחרים שאין להם מעמד מייעץ כללי או מיוחד, אך המועצה, או מזכ"ל האומות המאוחדות בהתייעצות עם המועצה או הוועדה שלה לארגונים לא-ממשלתיים, סבורים שהם יכולים לתרום מדי פעם לעבודת המועצה או גופי הסמך שלה או גופים אחרים של האומות המאוחדות בתחומי מומחיותם ייכללו ברשימה (שתוכר בשם "רוסטר").
רשימה זו עשויה לכלול גם ארגונים במעמד מייעץ או בקשר דומה עם סוכנות מיוחדת או גוף של האומות המאוחדות.
ארגונים אלה יהיו זמינים להתייעצות לפי בקשת המועצה או גופי הסמך שלה.
העובדה שארגון נמצא ברוסטר לא תיחשב כשלעצמה כמכשירה את הארגון למעמד מייעץ כללי או מיוחד במקרה שהארגון יבקש מעמד כזה".
ארגון לא-ממשלתי המבקש לקבל מעמד מייעץ באקוסו"ק חייב להגיש תחילה בקשה מקוונת לענף הארגונים הלא-ממשלתיים במחלקה לעניינים כלכליים וחברתיים של מזכירות האו"ם.
לאחר סינון ראשוני של המזכירות, הבקשה תיבחן על ידי ועדת הארגונים הלא-ממשלתיים של אקוסו"ק.
הוועדה מחליטה להמליץ, או לא להמליץ, על הענקת מעמד לארגון.
ההחלטה הסופית מתקבלת על ידי אקוסו"ק.
למרות שבחינת הבקשה על ידי ועדת הארגונים הלא-ממשלתיים אמורה להיות עניינית, היא לעיתים די פוליטית.
לדוגמה, ארגוני זכויות אדם שהעבירו ביקורת על מדינות מסוימות התקשו לעיתים לקבל מעמד מייעץ.
מעמורה הוא כפר בכיכר סדום, בקרבת ים המלח.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני שבוצע ב-2015 היו בכפר 1,849 תושבים.
עיר האם של הכפר היא העיירה א-סאפי.
גובה הכפר 298 מטר מתחת לגובה פני הים.
הכפר נמצא בערבה למרגלות הרי אדום.
בצמוד לכפר מדרום מערב מפגש כביש 60, המחבר אותו לעיר טפילה, עם כביש 65, המחבר אותו אל עיר האם שלו, א-סאפי.
תושבי הכפר סובלים זה שנים ממחסור חמור במי שתייה.
בעקבות הצמא, תושבי הכפר השתמשו במי השקיה לשתייה.
מבחינה מנהלתית נמצא הכפר ב, , מחוז כרכ, ירדן.
מַעֲנִית הוא קיבוץ על גבול השרון והשומרון, מדרום-מזרח לפרדס חנה-כרכור, בתחום המועצה האזורית מנשה.
הקיבוץ נוסד בשנת 1935 במושבה כרכור, על ידי קיבוץ "אל-על" מפולין וליטא וקיבוץ ג' מצ'כוסלובקיה כולל צעירים יהודיים מהשומר הצעיר בסלובקיה שאורגנו על ידי חביבה רייק שהצטרפה לקיבוץ בעצמה ב-1939 בכח המאסף של הקבוצה לעליה למענית.
בשנת 1942, לקראת העלייה לקרקע, התאחד הקיבוץ עם חברי קיבוץ "אודים" שהגיעו מנחלת-יהודה, וביחד עלו כקיבוץ מענית להתיישבות במיקום הנוכחי ב-6 בספטמבר 1942, כשהילדים הראשונים כבר בני שלוש.
המילה "מענית" פירושו התלם הראשון הנחרש בשדה.
השם ניתן בעקבות נאומו של אברהם הרצפלד בו המשיל את הקיבוץ למענית - תלם ראשון שבעקבותיו יבואו יישובים אחרים.
בתחום היישוב, בחלקו הדרום-מזרחי, נמצא תל נרבתה ,במקום נמצאו ממצאים רבים של יישוב קדום, בהם גתות, קולומבריום, בורות מים ומערת קבורה.
מקובל לזהות את התל עם העיר נרבתא, הנזכרת בתיאור המרד הגדול בכתבי יוסף בן מתתיהו.
אם כי יש המזהים את נרבתא בח'רבת אל-חמאם שבשומרון, כ-10 קילומטרים מדרום-מזרח למענית.
על התל העתיק נמצא גם הפילבוקס שהוקם בתחילת מלחמת העצמאות שממנו הדפו חברי הקיבוץ מספר התקפות קשות על הקיבוץ במלחמת העצמאות.
הפילבוקס והעתיקות נמצאים ב"פארק מגיני מענית" שנמצא בפאתי הקיבוץ, ליד בית הקברות.
לקיבוץ יש מטעי אבוקדו, כרמים, ורפת חולבות.
הליכי הפרטה, תהליכים ארגוניים, וכלכליים
החל מאמצע שנות השמונים של המאה העשרים פקד את הקיבוץ, בדומה לקיבוצים רבים אחרים באותה תקופה, משבר כלכלי שהותיר במרוצת השנים חובות של למעלה ממאה מיליון ש"ח.
בשנים 1993–1994 הגיע הקיבוץ למעשה לחדלות פירעון ותקציבי החברים נסגרו.
המהלך הוביל למשבר אמון ומשבר חברתי קשה.
תחילתה של הצמיחה החלה ב-1995 בעת אירוע היסטורי משמעותי הוא הסדר הקיבוצים.
הסדר זה שנחתם על ידי מענית עם המערכת הבנקאית היווה אבן דרך היסטורי בחיי הקיבוץ מהלך אשר איפשר לקיבוץ להנהגתו ולחבריו להתחיל מסע שיקום וצמיחה וחזרה לדרך המלך.
בהמשך לכך, החל הקיבוץ בשינוי ארגוני מדורג שלווה בהליכי התייעלות, אשר עיקרם השתת עלות השירותים שקיבלו החברים על כתפיהם.
בין היתר, לקראת סוף שנות השמונים החל שינוי באופן תשלומי צריכת החשמל, כך שכל משפחה שילמה רק בעבור כמות החשמל שצרכה; בשנת 1995 החלו חברי הקיבוץ לשלם בעבור הארוחות בחדר האוכל; לאחר מכן החלו לשלם בעבור שירותי הכביסה.
בשנת 1994, עוד בשיאו של המשבר וכחלק מהרצון להתמודד עם שאלת הדמוקרטיה הקיבוצית, הוקמה "מועצת מענית", אליה הועברו חלק מסמכויות ניהול הקיבוץ בכך למעשה עבר הקיבוץ מן הדמוקרטיה הישירה לדמוקרטיה יחסית.
בשנת 1997 וכחלק ממסקנות המשבר הכלכלי מינתה המועצה "צוות לעדכון והתאמת תקציבים" לשם העמקת הליכי ההפרטה, וכן לשם בדיקה וניתוח של תקציביהם האישיים של חברי הקיבוץ.
בדו"ח מפורט שהוגש במרץ 1998, המליץ הצוות להפריט שירותים נוספים, ובהם בריאות, מזון ותרבות אך לא לבצע שינויים בהסדרי עבודה ושיוך נכסים.
אולם בשנת 1999 שונה תקנון הקיבוץ באופן הקובע שעם פירוק הקיבוץ יועברו נכסי הקיבוץ לחברים ולא לניר שיתופי.
בספטמבר 2002 החליטה אספת החברים של הקיבוץ, ברוב של 98% מהקולות, על שינויים מבניים בניהולם ובהחזקתם של אמצעי הייצור של הקיבוץ ובין היתר הוחלט לשייך 37% מאמצעי הייצור של הקיבוץ לחברים, בהתאם לוותק שלהם בקיבוץ.
באוגוסט 2004 החליטה אספת החברים של הקיבוץ ברוב של 94% לשייך את דירות המגורים בקיבוץ לחברי הקיבוץ.
ב-2012 הוחלט על שיוך של 37% נוספים מאמצעי הייצור.
בעקבות החלטות השיוך, התחולל בשנים 2004–2011 מאבק משפטי רחב היקף בין קבוצה של 60 בנים ובנות עוזבי הקיבוץ באשר לדרישתם להיכלל ביום קובע לשיוך דירות ונכסים בגין הורים שנפטרו טרם היום הקובע.
לאחר מערכה ארוכה ויקרה שמר הקיבוץ על אחדות השורות ועמדתו התקבלה באופן מלא בפסק הדין של בית המשפט העליון אשר קבע מפורשות כי לתובעים אין זכאות לשום זכות מהזכויות שתבעו לעצמם.
"פסק דין מענית" שנקבע בבית המשפט העליון מהווה מאז ועד היום הלכה פסוקה על יום קובע מהו וכן מי הם הזכאים בעקבות יום קובע בקיבוץ.
במהלך 2007–2008 התקבלו 20 בני/בנות קיבוץ חוזרים ובני זוגם כחברים חדשים בעצמאות כלכלית והוקמה שכונת-מגורים חדשה לקבוצה זו.
בשנת 2012 נכנס הקיבוץ לשותפות עם עוף ירושלים בהקמת מדגרה חדשה.
בשנת 2016 הופרט שכר העבודה ויוסדו קרנות עזרה הדדית בדגש הגנה סוציאלית.
באותה שנה נמכר מפעל גלעם לקבוצת פימי וב-2018 מכר הקיבוץ את אחזקותיו בחברת אנזימוטק לחברת פרוטרום.
בשנים 2016–2020 קלט הקיבוץ 48 משפחות בנים ובנות ובסך הכול מעל 100 חברים כחברי קיבוץ.
בשנת 2020 נפרד הקיבוץ מהמעמד של עצמאות כלכלית והחל לקלוט את בניו כחברים שווים בקיבוץ.
באותה שנה הפכו חברי הקיבוץ להיות הבעלים המלאים באופן חוקי על ביתם הפרטי.
בכך השלים הקיבוץ את ארבעת מהלכי היסוד האסטרטגיים שישנו את הקיבוץ לתמיד והם: הפרטת מערך השירותים באופן מלא, מעבר לשכר דיפרנציאל אישי פרטי, שיוך הנכסים ושיוך הדירות.
במישור הכלכלי שונו באותה שנה יחסי הבעלות בקבוצת בר"מ כך שעוף ירושלים מחזיקה ב-74% וקיבוץ מענית ב-26%.
בשנים 2020–2021 התקבלו לקיבוץ כ-50 בנים ובנות ובני זוגם ומצויים בשלבים כאלו ואחרים של בניית ביתם במענית.
נכון לסוף 2021 חיים במענית מעל 850 נפש ומתוכם 254 חברי וחברות קיבוץ.
בשנת 2024 הסתיימה בניית השכונה הצפונית תחת השם שכונת הגינה הקהילתית והחלה בניי שכונת מאדי השכונה הדרומית לשכונת מאדי בדומה לשכונת הגינה התקבלו מעל 50 חברים וחברות קיבוץ חדשים אשר אמורים להיכנס לבתים בשנת 2027.
נכון לסוף 2023 אוכלוסיית מענית מונה 945 נפש בקירוב.
מטבלה שפורסמה באזור גרנות עולה כי קיבוץ מענית הכפיל את עצמו ב20 השנה האחרונות עדות לשגשוגו של הקיבוץ בהיבט הכלכלי הדמוגרפי והחברתי.
מכאן ואילך מתעתד הקיבוץ לפתח תוכנית לבניה רוויה אשר תאפיין את הציפוף הנדרש במרחב הכפרי על פי הוראות תוכנית מתאר ארצית 35.
בין יוצאי הקיבוץ נמנים הזמר ראובן גבירץ והכדורסלנית דור סער.
מען לא ידוע הוא ספרה הראשון של הסופרת האמריקאית קתרין קרסמן טיילור, שנכתב תחת שם העט "קרסמן טיילור".
הספר ראה אור לראשונה בגרסתו המלאה ב-"Story Magazine" בארצות הברית בשנת 1938, שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הספר הוא רומן מכתבים שעלילתו מסופרת דרך התכתבות בין שני חברים טובים, מרטין שולץ, בן 40, גרמני, נשוי ואב לשלושה בנים, ומקס אייזנשטיין, בן 40 גם הוא, רווק, יהודי.
הם הבעלים של הגלריה שולץ-אייזנשטיין, עסק של מסחר ביצירות אמנות בסן פרנסיסקו.
ההתכתבות מתחילה ב-12 בנובמבר 1932, לאחר שמרטין חוזר לגור במינכן, ומסתיימת ב-3 במרץ 1934.
הספר עובד לסרט קולנוע ב-1944, בבימויו של ויליאם קמרון מנזיס.
גרמניה, 1932. מרטין שולץ, אשתו, וגם הילדים שלהם גרמנים.
אחותו של מקס, שחקנית בשם גריזל, הייתה מאהבתו של מרטין.
מרטין מתרגש מהקמת הרייך השלישי ומרגיש הערכה לאדולף היטלר.
הוא כותב על כך לשותפו מקס.
בתחילה מקס משתתף בריגשותיו - "עד כמה אני מקנא בך..." הוא כותב, "אתה הולך לגרמניה הדמוקרטית, ארץ עם תרבות עמוקה והתחלה של חירות פוליטית."
ככל שחליפת המכתבים נמשכת עולים במקס חששות באשר לשותפו לשעבר.
מקס שומע מידידו שיהודים מוכים ברחובות ברלין, ועסקי יהודים מוחרמים.
הוא כותב על כך למרטין, שמתקדם בחברה הגרמנית שתחת המשטר הנאצי, עד שבשנת 1933 הוא מתחיל להתכחש לידידותו עם מקס.
במכתב הוא מודיע למקס שהוא לא יכול ולא רוצה יותר להתכתב איתו מפאת היותו יהודי, בין השאר בגלל הצנזורה הנאצית שעורכת ביקורות בדואר.
מקס כותב למרטין מכתב שבו הוא מבקש בכל זאת להשגיח על אחותו גריזל שהיא שחקנית תיאטרון בברלין, שכן המכתב האחרון שהוא שלח אליה חזר אליו עם הכיתוב "מען לא ידוע", מה שמעלה חששות מצידו של מקס.
בתשובה כותב לו מרטין שאחותו נהרגה, ומסביר לו שהיא הייתה "שוטה שבאה לברלין, להציג את גופה היהודי לפני צעירים גרמנים טהורים".
כשצעקו לה בבוז שהיא יהודייה היא הודתה בכך בקול רם, והם רדפו אחריה.
מרטין מוסיף ומספר שהיא ניסתה להימלט אל ביתו.
אך הוא סירב להכניסה לביתו והציע לה לברוח דרך הפארק, אך החיילים הגרמנים השיגו אותה ורצחו אותה.
משהדבר נודע למקס, גומלת בליבו ההחלטה לנקום את מות אחותו ולהשיב למרטין גמול כאכזריותו.
הוא מתחיל לכתוב למרטין סדרה של מכתבים שבה הוא בודה מליבו קשרים של מרטין עם יהודים, ומכתבים נוספים הכוללים הוראות עסקיות ואמירות על מזג האוויר, אך נראים לצנזורה הגרמנית כאילו יש בהם קודים סודיים.
מרטין שולח למקס מכתב בו הוא מתחנן על חייו: "אלי הטוב, מקס, היודע אתה מה אתה עושה?
מגיעים אלי על ידי שליחים...
הם מבקשים שאפרש להם את הקוד...
מקס, אני מתחנן בפניך, לא עוד, לא עוד!
הפסק כל עוד אני יכול להינצל." לבסוף מכתב שכתב מקס למרטין מגיע אליו בחזרה כשעל המעטפה נכתב "מען לא ידוע".
בכך נסגר המעגל ונחתמת נקמתו של מקס במי שהיה ידידו ובגד בו.
אחרית הדבר של הספר, שנכתבה על ידי בנה של טיילור, מספרת שהיא קיבלה את הרעיון לספר מידיעה שקראה בעיתון: סטודנטים אמריקנים בגרמניה כתבו מכתבים הביתה שכללו ידיעות על זוועות הנאציזם, זוועות שלא היו ידועות לרוב האמריקנים.
חבריהם חשבו שזה יהיה משעשע אם ישיבו להם במכתבים הלועגים להיטלר, ובתגובה קיבלו הנמענים בארצות הברית מכתבים בהם נכתב "הפסיקו.
אתם יכולים להביא למותו של אדם עם מכתבים אלו".
כך עלה במוחה הרעיון של "מכתבים כנשק" או "רצח באמצעות הדואר".
בנוסף לעיבוד הקולנועי משנת 1944, הספר עובד לתיאטרון מספר פעמים על ידי במאים צרפתים.
באוקטובר 2017 הועלה המחזה בישראל במסגרת "פסטיבל התיאטרון הצרפתי בישראל", בכיכובם של השחקנים פרנסיס הוסטר וטיארי לרמיט.
המחזה הוצג גם בארצות הברית, גרמניה, איטליה, טורקיה, ארגנטינה ודרום אפריקה.
מעסיק או מעביד הוא כל אדם וכל ארגון שנותנים לעובדים שכר בתמורה לעבודתם.
לעיתים ניתן השכר לפי מספר שעות העבודה, ולעיתים לפי סכום שנקבע מראש לתקופת העבודה.
כמו כן לעיתים מחולק שכרם של עובדים, ובכלל זה עובדים על בסיס משכורת, לשכר בסיס ולשכר עבור פעולות נוספות, כגון שעות נוספות.
מעבידים יכולים להיות אנשים פרטיים השוכרים, למשל, שמרטף, אשר עובד בשכר שעה; אך יכולים להיות גם תאגידים גדולים ומוסדות ממשלתיים אשר מעסיקים אלפי אנשים.
במרבית החברות המערביות, הממשלות הן המעסיק הגדול ביותר, אבל רוב כוח העבודה מועסק במגזר הפרטי בעסקים קטנים ובינוניים.
המעסיק הוא ששולט על הבסיס היצרני של מקום העבודה ועל ההון והמשאבים במקום העבודה.
גם תוצר קניין רוחני של העובד מצוי בדרך כלל בחזקת המעסיק.
בדיני העבודה יש התייחסות נרחבת לזכויות וחובות של המעסיק, אך אין בהם הגדרה למושג בסיסי זה.
בהעסקה על ידי קבלן כוח אדם מקובל להבחין בין המעסיק הפורמלי, שהוא הקבלן, ובין המעסיק בפועל, שהוא רוכש השירותים מהקבלן, שאצלו נעשית העבודה.
האחריות לציות לדיני העבודה מוטלת בראש ובראשונה על הקבלן, אך אחריות מסוימת מוטלת על המעסיק בפועל.
בעבודה במסגרת אשכול חברות, זהות המעסיק אינה חד משמעית.
בפקודת הנזיקין מוגדר מעביד: "מי שיש לו ביחסיו עם אדם אחר שליטה גמורה על הדרך שבו אדם אחר מבצע עבודה בשבילו, ואילו הוא עצמו אין עליו מרות דומה לגבי אותה עבודה".
בסעיף 82(ב) לפקודת הנזיקין, מוגדר מעביד, לעניין סעיף זה: "החייב לפי החוק בתשלום דמי הביטוח בעד המבוטח, לרבות מי שהמעביד אחראי למעשהו לפי סעיף 13 לפקודה זו".
על פי פסיקת בית המשפט העליון, הגדרה זאת חלה גם על חוק הביטוח הלאומי.
בשנת 1997 ברוב של 3 נגד 2 החליטו שופטי בית המשפט העליון שהמונח "מעביד" בסעיף 82(ב) לפקודת הנזיקין אינו כולל "עובד עצמאי".
בשנת 2014 תוקנו חוק הביטוח הלאומי ופקודת מס הכנסה והוכללה בהם ההגדרה שמעביד ומעסיק הם: "מי שמעסיק אדם במסגרת יחסי עבודה".
המונח ששימש בחוקי מדינת ישראל לציון המעסיק היה "מעביד".
מונח זה ספג ביקורת בתחילת 1951 מצד חבר הכנסת יעקב גיל מהציונים הכלליים שטען שבכל מקום בתנ"ך שבו מופיע השורש להעביד הוא מופיע בקונוטציה שלילית ועל כן יש להשתמש במקום זאת במונח "נותן עבודה".
הצעתו של גיל לא נתקבלה, בגלל הטענה שהמונח "נותן עבודה" מעביר קונוטציה של חסד שניתן לעובד.
ביולי 2014 אישרה הכנסת חוק הקובע שב-45 מחוקי מדינת ישראל, שבהם מופיע המונח "מעביד" על הטיותיו, הוא יוחלף למונח "מעסיק".
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו זאת: "למונח מעביד, על הטיותיו, עלולה להיות משמעות שלילית, המתקשרת בין היתר לניצול, שיש בה כדי להשפיע על השיח המשפטי והציבורי כלפי מי שמעסיק עובדים.
לפיכך מוצע להחליף מונח זה במונח מעסיק, שאינו טעון במשמעות שלילית כאמור." גם לאחר תיקון זה מתקיימים מאות מופעים של המושג "מעביד" בפקודת מס הכנסה, בחוק הביטוח הלאומי, בחוק ביטוח בריאות ממלכתי ובחוקים נוספים.
מעמס או תִּסְבֹּלֶת הוא יחידה לציון המשקל המרבי שאוניית משא יכולה לשאת בבטחה.
משקל זה מציין את משקל המטען, דלק, מי שתייה, מי נטל, אספקה, נוסעים וצוות, אך הוא אינו כולל את משקל האונייה עצמה ("הדחק בריק" - lightweight).
בעבר נמדדה יחידה זו בטון ארוך שהוא כ־1,016 קילוגרם אך הוחלפה בטון מטרי.
אין לבלבל מעמס עם תפוסה, הנמדדת בטונות תפוסה שהן יחידות נפח ולא משקל, או עם הֶדחק (לעיתים נקרא גם "דֶחִי"), יחידת מידה למשקל המקובלת באוניות מלחמה.
מענית הפריש (Calcarine Sulcus) הוא אזור אנטומי באונה העורפית אשר במוח האדם, המכיל בחלקו העליון והתחתון את רוב קליפת הראייה העיקרית (V1).
מענית הפריש מתחילה ליד האונה העורפית בשני ענפים המתכנסים זה לזה והלאה לנקודה הנמצאת קצת מתחת לתִּפּוּחַ כפיס המוח (קצהו האחורי של כפיס המוח), שם הוא מתחבר בזווית חדה על ידי חלקו האמצעי של ההַמַּעֲנִית הַקָּדְקֳדִית וְהָעָרְפִּית (Parietoöccipital fissure).
חלקו הפנימי של סדק זה מעלה את חשיבות הַפָּרִישׁ (calcar avis) שבקרן האחורית של החדר הצדי (Lateral ventricles).
מענית הפריש נמצאת היכן שקליפת הראייה העיקרית מרוכזת.
שדה הראייה המרכזי ממוקם בחלקו האחורי של מענית הפריש ושדה הראייה הפריפריילי נמצא בחלקו הקדמי.
שטח קליפת המוח המוקדש לכל מילימטר רבוע של שדה הראייה הוא מאוד לא פרופרציונלי.
הרבה יותר שטח מן הקליפה מוקדש לעיבוד המידע שהגיע דרך המסלול העצבי שמקורו ברשתית, מאשר באזור אחרים.
תופעה זו ידועה בשם הגדלה קליפתית (Cortical magnification).
בפקודת מס הכנסה, מענק פרישה הוא מכלול התשלומים הניתנים לעובד עקב הפסקת עבודתו.
מרכיב עיקרי במענק הפרישה הוא פיצויי הפיטורים, ואליו נוספים לעיתים, בהתאם להסכמי העבודה:
פיצוי בעד ימי מחלה שלא נוצלו.
תשלומים נוספים הניתנים עקב הפרישה וכפיצוי עליה.
פדיון חופשה נכלל אף הוא בתשלומים הניתנים עם הפרישה, אך לצורכי מס הוא נחשב כחלק מהשכר הרגיל ואינו חלק ממענק הפרישה, משום שאינו פיצוי על הפרישה אלא מימוש של זכות שנצברה במהלך העבודה.
בהתאם לפסיקה של בית המשפט העליון, פיצויי פיטורים אינם בגדר הכנסת עבודה.
רשות המסים בישראל מחילה פרשנות זו על כל מרכיביו של מענק הפרישה.
בהתאם לכך, מענק הפרישה פטור מדמי ביטוח לאומי ומדמי ביטוח בריאות.
לפקודת מס הכנסה מעניק פטור ממס הכנסה למענק פרישה.
פטור זה מוגבל לתקרה בגובה משכורת חודש (אך לא יותר מ-12,230 ש"ח בשנת 2018) לכל שנת עבודה.
כאשר מענק הפרישה משולם עקב מות העובד, מוכפל הסכום הפטור.
קיימות דרכים נוספות להקטנת מס ההכנסה על מענק הפרישה באמצעות רצף קצבה או רצף פיצויים.
לצורך בחירה באפשרות הרצויה על העובד למלא טופס 161א ולהעבירו לידי פקיד השומה.
בהתאם ל לפקודת מס הכנסה, ניצול הפטור ממס למענק הפרישה עלול לפגוע בזכות לפטור ממס על פנסיה בגיל פרישה.
כאשר בית הדין לעבודה פוסק פיצויי פיטורים לפרילנסר שדיווח למס הכנסה כעצמאי, וקובע שלמפרע היו בין הצדדים יחסי עובד ומעביד, ככלל יוכר מענק הפרישה כפטור ממס, אולם הדבר נתון לבחינה של נציבות מס הכנסה.
סוכנות הידיעות מען היא סוכנות ידיעות פלסטינית.
מען היא אחת מאמצעי התקשורת הגדולים, המשפיעים והפופולריים ברשות הפלסטינית.
מען נוסדה ב-2005 והיא חלק מ"רשת מען", ארגון תקשורת לא-ממשלתי אשר נוצר ב-2002 בידי עיתונאים עצמאיים ברחבי יהודה ושומרון ועזה וכוללת בתוכה תשע תחנות טלוויזיה מקומיות בשטחים ומספר זהה של תחנות רדיו מקומיות.
מען מפרסמת חדשות 24 שעות ביממה בערבית, עברית ואנגלית, ומצהירה על היותה אחת מסוכנויות הידיעות הגדולות בשטחים, עם כשלושה מיליון כניסות בחודש.
סוכנות מען גם מפרסמת מדורים, אנליזה ומאמרי דעות.
משרדי הסוכנות נמצאים בבית לחם והעיר עזה.
העורך הראשי של הסוכנות הוא העיתונאי נאסר אל-לחאם.
ב-25 ביולי 2013 סגרה ממשלת חמאס את משרדי סוכנות הידיעות מען ברצועת עזה בטענה של פרסום מידע שקרי אודות בריחת מפקדים בתנועת האחים המוסלמים ממצרים לעזה ובניסיון להכפיש את תדמית העם הפלסטיני ברצועה.
ב-7 ביולי 2025 עצר צה"ל העורך הראשי של סוכנות מען, נאסר אל־לחם.
מענה קולי אינטראקטיבי (IVR, Interactive voice response) היא טכנולוגיה המשמשת מערכות טלפוניות, ומאפשרת למשתמש לחייג למספרי טלפון בהם פועלת טכנולוגיה זו ולתקשר באמצעותה עם שרת מחשב באמצעות טונים הנוצרים מלחיצות מקשי טלפון ואף דיבור בקול אנושי.
באמצעות מערכות כאלה, יכולים המתקשרים לגשת אל מסד הנתונים, המצוי בשרת המחשב, ולקבל מידע בהתאם לבחירתם, לאחר שמיעת ההנחיות הקוליות של המערכת, תוך ניהול דיאלוג עם הפונה בשפה טבעית, כדי להדריך אותו כיצד להמשיך.
התוכן המצוי במערכות אלה יכול להיות תוכן מוקלט מראש ומועלה לשרת כקובצי שמע, או תוכן שנוצר באופן דינאמי באמצעות המרת מידע דיגיטלי לקול, באמצעות תוכנה ייעודית המקריאה מידע ממוחשב לקול אנושי.
המערכות מסוגלות לנווט בכל תחום שבו ממשק מסוגל לפרק את הפנייה לסדרת שאלות פשוטות.
למרות שטכנולוגיית ה-IVR הייתה כבר זמינה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, הטכנולוגיה נחשבה למורכבת ויקרה לאוטומציה של משימות במוקדים טלפוניים.
מערכות תגובה קוליות מוקדמות היו מבוססות טכנולוגיית עיבוד אותות ספרתי (DSP) והוגבלו לאוצר מילים קטן.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, הטכנולוגיה הפכה למתחרה לראשונה בשוק, לאחר שטכנולוגיית הכונן הקשיח (קריאה/כתיבה אקראית לנתוני קול דיגיטליים) הגיעה לנקודת מחיר משתלמת מבחינה כלכלית.
המערכת יכולה לאחסן דיבור דיגיטלי בדיסק, להשמיע את ההודעה המדוברת המתאימה ולעבד את תגובת האדם על ידי שימוש במערכות DTMF "Dual-tone multi-frequency signaling" .
כשמרכזי שירות הלקוחות החלו לעבור למולטימדיה בסוף שנות ה-90, החלו חברות להשקיע בפתרונות אינטגרציה של טלפוניה ממוחשבת (CTI Computer telephony integration) עם מערכות IVR.
החל מתחילת שנות ה-2000, פתרון המענה הקולי הפך לנפוץ יותר וזול יותר לפריסה.
זה נבע מכוח עיבוד מוגבר ומהגירה של יישומי דיבור מקוד קנייני לתקן VXML הפתוח.
גם בישראל פתרון זה הפך נפוץ באותה עת.
מערכות מענה קולי אינטראקטיבי משמשות קווי מידע קולי, הנקראים גם קווי טלמסר, בו מסופק מידע לפונים בתחומים שונים.
מערכות אלה משמשות גם לניתוב שיחות, בחברות מסחריות או גופים גדולים.
ישנם גופים המסתייעים במערכות אלה על מנת לחסוך כוח אדם או לאפשר שירות לקוחות, במשך כל שעות היממה.
בנקים לדוגמה החלו להציע שירות מענה קולי ללקוחות כדי לקבל מידע ולבצע פעולות דרך מכשיר הטלפון, כולל: הזמנת פנקסי המחאות, בירור יתרות ועוד.
ביישומי תקשורת, כגון קווי תמיכת לקוחות, מערכות מענה קולי מתמודדות בדרך כלל היטב עם כמות פניות בקנה מידה גדול.
טכנולוגיית מענה קולי מוטמעות גם במערכות רכב בהם לא נעשה שימוש בידיים.
מערכות אלה מסייעות רבות לאוכלוסייה שאין ביכולה לגשת למידע טקסטואלי, כמו עיוורים ולקויי ראייה.
בישראל נכנסו המערכות הראשונות לשימוש בסוף שנות ה-90. בין השאר החברות סלקום ופלאפון החלו להפעיל שרות מענה קולי לבירור חשבון.
וחברת בזק הפעילה מערכות מענה קולי אינטראקטיביות עבור משרדי הממשלה, רשויות מקומיות, חברת החשמל, רשות שדות התעופה, משרד הרישוי ובנקים שונים.
חברות שונות הציעו שירותי מענה קולי בקידומות 056 ו-057. רבים מהם החלו להציע שירות של שיחות ארוטיות.
אחר כך נעשה ניסיון לחסום חלקית חברות אלו.
בתחילת שנות ה-2000 הקידומות 056 ו-057 חדלו לשמש לשירותי מענה קולי.
ב-2000 056 הייתה לקידומת נוספת עבור לקוחות פלאפון ב-2001 עברה קידומת 057 לשמש את לקוחות חברת "מירס".
במגזר החרדי, רבים נמנעים מלהשתמש באינטרנט, ולכן פותחו פתרונות מיוחדים למגזר זה.
בין השאר השיקה חברת טלרד פתרון תקשורת עבור הציבור החרדי.
ההתפתחויות הנוכחית בתחום סובבות סביב מערכות ניווט לווייני, מערכות שמע ומערכות טלפון נייד.
הדור החדש של מערכות מענה הקולי מסוגל לנהל ולהציג כל סוג של מדיה דיגיטלית (וידאו, קול ותמונות) וכל סוג של נתונים (קובצי טקסט, XML, ודפי אינטרנט), כולל יכולת הדפדפנים להקריא את תוכני העמודים או לאפשר למשתמשים למלא טפסים ברשת על ידי פקודות קוליות.
ההכרה של ארגון התקינה ה-W3C בפלטפורמת ה-VoiceXML נתנה דחיפה חזקה לפיתוח המערכות הללו.
מען - ארגון עובדים הוא ארגון עובדים יהודי ערבי הפועל בעיקר בקרב מעמד הפועלים בישראל, ומאגד עובדים מכל שדרות החברה.
הארגון פעיל בין היתר בענף ההובלה, במכללות, במפעלי תעשייה בפריפריה, ובמפעלים באזורי ההתנחלויות.
נכון למרץ 2017 הארגון ייצג כ-2,300 עובדים מתוכם כ-2,000 משלמים דמי חבר.
העמותה בגלגולה הראשון הוקמה על ידי קבוצת פעילים שרובם היו מזוהים עם מפלגת דעם.
ארגון העובדים מען היה פעיל מאוד בתנועת המחאה החברתית שהתעוררה בישראל בקיץ 2011. מען היה שותף לתביעה לשים קץ להשפעה המכרעת של בעלי הון על המדיניות הכלכלית חברתית בישראל.
בנוסף הבליט הארגון את עמדתו החותרת לשותפות מעמדית בין יהודים וערבים; דוגלת במדינת רווחה ובביטחון תעסוקתי; מתנגדת למדיניות הממשלתית של ייבוא עובדים זרים; וקוראת לאפשר העסקת עובדים פלסטינים.
הארגון תומך במאבק נגד אפליה של האוכלוסייה הערבית בישראל, בסיום הכיבוש, ובהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל.
כמו כן, מען מקיים קשרים עם איגודים מקצועיים ברחבי העולם, כחלק מתפיסה של תנועת פועלים בינלאומית רחבה, השותפה למאבקים ומחאה נגד המדיניות הנאו-ליברלית והקפיטליסטית.
ארגון מען הוקם בשנת 1998, ובשנת 2000 נרשם כעמותה בשם "מען - עמותה לסיוע לעובדים".
בתחילת דרכו הייתה עיקר פעילותו סיוע למובטלים במגזר הערבי במיצוי זכויותיהם, כמו גם השמה של פועלי בניין ומובטלים בענף הבניין ודאגה לתנאי העסקתם.
ביולי 2009 אישרה האספה הכללית שינוי בתקנון והפכה את מען לארגון עובדים הפועל להקמת ועדים, ניהול משא ומתן עם המעסיק, וחתימה על הסכמים קיבוציים.
בשנת 2020 שינתה העמותה את שמה לשם הנוכחי, "מען - ארגון עובדים".
הארגון ניהל בין השנים 2005 ו-2010 מאבק כנגד "תוכנית ויסקונסין" עד לביטולה בשנת 2010, ובמסגרתו הפעיל את תוכנית "ויסקונסין-ווטש" מאז שנת 2006 בירושלים, נצרת, חדרה, וואדי עארה, אשר סייעה לנפגעי התוכנית ופעלה לחשיפת עוולות הנוצרות כתוצאה ממנה.
הארגון מקדם העסקה של עובדים מקומיים על פני עובדים זרים בענף החקלאות, ומפעיל תוכנית ייחודית לשילוב נשים מהמגזר הערבי בעבודה חקלאית, תוכנית הפועלת לצמצום העוני ולשיפור מעמד האישה במגזר הערבי בישראל.
כמו כן הארגון פועל בשיתוף עם עמותת "סינדיאנת הגליל לסחר הוגן" המפעילה קורסים בקליעת סלים לנשים ערביות.
מאז שנת 2007 פועל ארגון העובדים מען בקרב העובדים הפלסטינים באזור מישור אדומים.
ראשונים התארגנו העובדים ממחצבת סלעית שניהלו מאבק בן שלוש שנים שבסופו המחצבה הכריזה על הקפאת הליכים ועברה לניהול באמצעות נאמן.
העובדים יוצגו על ידי מען ועו"ד אהוד שילוני מול הנאמן וזכו לפיצוי בגין זכויותיהם המלאות.
ביוני 2011, במהלך מאבק עובדי חברת "המניע", קיבל מען גושפנקא רשמית של בית הדין לעבודה שקבע שמען הוא ארגון עובדים המוסמך לנהל משא ומתן ולחתום על הסכם קיבוצי.
באוקטובר 2010 הצטרפו ל"מען" מורים מבית הספר לאמנות ע"ש נגר (מוסררה) בירושלים, לאחר משא ומתן שנמשך כשנה הגיע הארגון להסכם קיבוצי בעניינם שהעביר את המורים להעסקה של 12 חודשים רצופים.
בהמשך התאגדו במען מורי בית הספר לתיאטרון חזותי והסכם קיבוצי ראשון נחתם בבית הספר באוקטובר 2012. בהמשך התאגדו במען גם מורי מנשר לאמנות והחלו במשא ומתן להסכם קיבוצי.
במאי 2012 התארגנו ב"מען" עובדות מפעל ג'אנה משקאות ותעשיות בנצרת עילית.
ועד העובדים ומען חתמו על הסכם קיבוצי עם הנהלת המפעל ביולי 2013.
בית הדין האזורי לעבודה בירושלים הכיר ב"מען" כמייצג את עובדי הקבלן של חברת בריק שהועסקו על ידי רשות העתיקות, והפעיל לראשונה את סעיף 12א לחוק קבלני כוח אדם, כאשר קבע כי עובדים אלה הפכו לאחר 9 חודשי העסקה לעובדי הרשות עצמה.
מען הוא ארגון עובדים דמוקרטי.
ההצטרפות לארגון נעשית באופן וולונטרי, ופתוחה לכל עובד או מובטל בישראל.
הגוף המנהיג את מען הוא אספה כללית, המתכנסת מדי שנה והמורכבת מנציגים שנבחרו בכל סניף.
נציגי הסניפים נבחרים בהצבעה דמוקרטית לפחות 10 ימים לפני כל כינוס של האספה הכללית, במפתח של נציג אחד על כל 10 חברי סניף או לכל הפחות שלושה נציגים מהסניף עצמו.
האספה בוחרת ועד מנהל, וכן ועדה ארצית האחראית על תחום ההתאגדות המקצועית.
במסגרת האספה, נשמעים דינים וחשבונות על פעילות הארגון, ונעשית סקירה של דו"ח כספי של הארגון ודו"ח מטעם ועדת הביקורת.
האספה מחליטה על אישורם של הדיווחים, וממנה הנהלה וועדת ביקורת.
עבודת הארגון נעשית על ידי הסניפים.
חברי הארגון משתייכים לסניפים לפי מקום העבודה או לפי אזור מגוריהם.
בסניף נמצאים פעילי מען, המבצעים את עבודת הארגון כאיגוד מקצועי, ומפעילים את הפרויקטים השונים שלו.
הסניף מהווה מקום כינוס לעובדים החברים בארגון, קבלת פנים לעובדים מהסביבה, מוקד ייעוץ משפטי, ומפגש לפעילות חברתית ותרבותית.
לארגון סניפים בתל אביב-יפו, חיפה, ירושלים, נצרת, כפר מנדא, ובאקה אל-גרבייה.
מעמידות פנים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיה רומנטית המשודרת בערוץ MTV.
הרעיון המקורי נוצר על ידי דנה גודמן וג'וליה וולוב, ואילו קרטר קובינגטון פיתח את העלילה ומשמש כמפיק בפועל.
באוקטובר 2013 העונה הראשונה, שכללה שמונה פרקים, נרכשה על ידי MTV ועלתה לשידור ב-22 באפריל 2014. הפרק האחרון שודר ב-10 ביוני של אותה השנה, ולאחריו הודיעו MTV שהסדרה תמשיך לעונה שנייה בת עשרה פרקים.
בישראל העונה הראשונה עלתה לשידור ב-26 באפריל 2015 תחת השם "עושות בכאילו".
העונה שנייה עלתה לשידור ב-23 בספטמבר, וכחודש לאחר מכן התפרסם כי MTV רכשו עשרה פרקים נוספים, ובכך התארכה העונה השנייה לעשרים פרקים כאשר היא מפוצלת לשני חלקים בעלי עשרה פרקים כל אחד.
החלק הראשון הסתיים ב-25 בנובמבר 2014. ב-21 באפריל 2015 נודע כי החלק השני יעלה לשידור ב-31 באוגוסט 2015. כמו כן נודע כי כמו גם הסדרה חודשה לעונה שלישית.
בישראל העונה השנייה החלה שידוריה ב-16 בספטמבר 2015, כשנה לאחר מועד השידור המקורי.
בטקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2014 הסדרה זכתה בפרס "בחירת הטלוויזיה: פריצת השנה – סדרה".
הסדרה בוטלה בשנת 2016 לאחר שלוש עונות עקב רייטינג נמוך, לתדהמת מעריציה ברחבי העולם.
בתיכון הסטר בפרוורי העיר אוסטין שבטקסס, להיות שונה מזכה אותך בפופולריות.
קארמה אשקרופט (קייטי סטיבנס) וחברתה הטובה ביותר איימי רודנפלד (ריטה וולק) מנסות הכול כדי להתבלט, אך לשווא.
במקביל, חברן לספסל הלימודים שיין הארווי (מייקל ג.
וילט), גיי מוצהר, מזמין אותן למסיבה בביתו לאחר שהוא יוצא מנקודת הנחה מוטעית שהשתיים הן לסביות בארון.
קארמה ואיימי מגיעות למסיבה אשר במהלכה נעשה להן אאוטינג שקרי כזוג לסביות, ומכיוון שמעולם לא היו בבית הספר זוג לסביות – החשיפה מעניקה להן, בעל כורחן, מועמדות לזוג מלכות נשף הסתיו.
בעקבות הגילוי הפופולריות של קארמה ואיימי מתחילה לצבור תאוצה, ולפיכך השתיים מחליטות להמשיך בהצגה בפני כל בית ספר.
בהמשך קארמה מושכת את תשומת לבו של ליאם בוקר (גרג סולקין), הנער החתיך והמקובל של שכבה, מה שהופך אותה למאושרת ומדרבן אותה להמשיך להעמיד פנים, אולם ככל שהזמן עובר איימי מצדה מתחילה להבין שאולי הרגשות שיש לה כלפי קארמה הם אמתיים ועמוקים הרבה יותר ממה שחשבה.
עונהמספר הפרקים תאריך השידור הראשוניהפרק הראשוןהפרק האחרון 1
ריטה וולקקייטי סטיבנסגרג סולקיןביילי די יאנגמייקל ג.
שחקןדמותהופעת בכורההופעה אחרונהעונותעונה 1עונה 2עונה 3ריטה וולקאיימי רודנפלדעונה 1, פרק 1 ראשיקייטי סטיבנסקארמה אשקרופטעונה 1, פרק 1 ראשיגרג סולקיןליאם בוקרעונה 1, פרק 1 ראשיביילי די יאנגלורן קופרעונה 1, פרק 1 ראשימייקל ג.
וילטשיין הארוויעונה 1, פרק 1 ראשירבקה מקפרלנדפארה רודנפלדעונה 1, פרק 1 משני
איימי רודנפלד (ריטה וולק) – תלמידת כיתה י' בבית ספר תיכון הסטר, צינית ולרוב מתבודדת.
לא מתעניינת מאוד בפופולריות, אבל נסחפת לניסיונות ההתבלטות של החברה הכי טובה שלה קארמה, ולבסוף מתגייסת לתוכנית לפיה הן מעמידות פנים שהן זוג לסביות.
במהלך העמדת הפנים היא חושפת רגשות פוטנציאליים עבור קארמה.
קארמה אשקרופט (קייטי סטיבנס) – תלמידת תיכון אופטימית שתלך למרחקים כדי להשיג טיפת פופולריות.
נדלקת על ליאם בוקר ומנהלת איתו רומן, אף על פי שהיא במערכת יחסים פומבית אך מזויפת עם חברתה הטובה ביותר איימי.
ליאם בוקר (גרג סולקין) – נער מושך וחביב הבנות.
מנהל רומן עם קארמה על מנת להשיג מטרה שהציב לעצמו, לשכב עם לסבית.
לורן קופר (ביילי די יאנג) – אחותה החורגת של איימי.
היא אינה מרוצה מהתנהלות התיכון הבלתי שגרתית בעיניה ולפיכך מנסה להכשיל אותה, כמו גם את איימי וקארמה בידיעה שמערכת היחסים הציבורית שלהן אינה אמיתית.
וילט) – בחור פופולרי בתיכון, הומוסקסואל מוצהר.
מוציא את קארמה ואיימי מהארון.
מאוחר יותר שיין הופך להיות איש הסוד של איימי כשרגשותיה כלפי קארמה הולכים וגוברים.
פארה רודנפלד (רבקה מקפרלנד) – אמה של איימי.
פארה היא בעלת דעות שמרניות, ולפיכך היא מופתעת כשהיא מגלה על נטייתה המינית של בתה.
פנלופה בווייר (סנטה מוזס) – מנהלת תיכון הסטר שלאחר פרשיית סמים הופכת לסגן מנהלת.
טומי אורטגה (אריק לופז) – בן הזוג לשעבר של לורן.
ליילה (קורטני קאטו) – חברה של לורן.
אוליבר (אוגוסט רודס) – חבר של איימי, שמוצא עמה מכנה משותף ומתעניין בה רומנטית.