tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על רקע עמדותיו האנטי נאציות ולאור השקפת עולמו כפי שהתבטאה בספריו, היה קרלסון אוהד היישוב היהודי במלחמתו לעצמאות.
תוך כדי תחקירו, שהחל כתחקיר עיתונאי על השתתפותם של נאצים במלחמה, נסחף קרלסון למערבולת של מלחמת העצמאות וסיקר את כל היבטיה מן הצד הערבי ולא רק את הנושא בו החל התחקיר.
במשך כל ימי המלחמה נדד קרלסון בין בירות ערב, קהיר, דמשק, ביירות ורבת עמון, בזהות בדויה של אוהד העניין הערבי, ואף הגיע פעמים אחדות, תוך סיכון נפשו בחציית הקווים, לירושלים העברית, בזהותו הגלויה, כמחברו של "תחת מסווה".
בתחילת המסלול בלונדון הציג עצמו קרלסון בשם "צ'ארלס ל.
מוריי", סוכן של חברה לציוד חקלאי מאינדיאנה.
כבר שלוש שנים קודם לכן, בשנת 1945, השתמש קרלסון בשם זה לצורך התכתבות עם מה שכינה "מחרחרי שנאה" ו"אנטי דמוקרטים" בבריטניה.
בלונדון נפגש עם פשיסטים בריטיים מאוהדי אוסוואלד מוסלי ועם שכירי חרב שעמדו לצאת למזרח התיכון להילחם לצד הערבים.
מלונדון יצא קרלסון לקהיר, אליה הגיע ב-2 במרץ 1948. כשניסה לצלם תמונות ברחובות קהיר נעצר על ידי המשטרה בחשד שהוא מרגל יהודי.
הוא הובל לתחנת המשטרה על ידי שני שוטרים והמון צווח בלא הרף "יאהוד!".
כאשר הסתובב וצעק "אני אמריקני!", צעק לו מישהו באנגלית רהוטה: "אם כך, גרוע אתה מיהודי!".
בקהיר נפגש עם אנשי האחים המוסלמים ודובב אותם על שנאתם ליהודים ועל נחישותם להכחידם.
ככלל, בכל תחנות מסעו במדינות ערב הציג קרלסון עמדות אנטי יהודיות קיצוניות והצליח להוציא מכל בני שיחו, ערבים, אזרחים ואנשי צבא, שכירי חרב גרמנים נאצים ובוסנים מאנשי צבא ערב החופשית של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, את השקפותיהם הקיצוניות השואפות להביא קץ לקיום היהודי בארץ ישראל.
מקהיר נסע קרלסון כצלם-מלווה עם מתנדבי "החולצות הירוקות" לארץ ישראל.
הם נכנסו אליה דרך רפיח, נסעו לבאר-שבע ודרך חברון הגיעו לירושלים הערבית, ממנה התבונן על העיר העברית הנתונה במצור.
הוא נלווה אל הלוחמים הערבים בקרבות.
ב-13 באפריל 1948, התרחשה ההתקפה על שיירת הדסה.
קרלסון מספר כי הערבים טענו שקיבלו מידע על "ריכוזי כוחות יהודיים גדולים בקרבת האוניברסיטה ובית החולים".
לשאלתו מי מסר להם את המידע, קיבל את אותה תשובה מערבים שונים באבו תור: "האנגלים".
קרלסון חזר עם חבריו למצרים לצורך רכישת נשק.
בדרך עברו ליד כפר עציון, שם היה עד להתקפה של הלגיון הערבי על הקיבוץ.
בין הלוחמים המתנדבים שנסעו איתם בחזרה ממצרים לארץ ישראל, היו גם שני גברים שעוררו במיוחד את תשומת לבו של קרלסון, בשל התנהגותם כזוג נאהבים.
בכניסתה לארץ ישראל, עברה מכונית המשא בדרך לעזה ליד הריסותיו של קיבוץ כפר דרום.
על החוף בעזה הבחין כי זוג הגברים הנאהבים אינו יוצא דופן.
אדם שהציג עצמו כחבר מועצת העיר עזה הצביע על הים ואמר: "חודש אחד, והמים האלה - מכאן ועד קצה האופק - ישחירו מגופותיהם הצפות של היהודים".
קרלסון וחבריו נסעו שוב לירושלים.
הערבים החלו לספוג תבוסות בכל רחבי הארץ וקרלסון מתייחס בספרו ל"פסיכוזת הבריחה שהשתלטה על הערבים" והביאה ליציאתם ההמונית.
באחד הימים גם נפגש עם הפטריארך הארמני.
קרלסון מעיד כי במו עיניו ראה את הלגיון הערבי בעזה, בחברון ובירושלים, בזמן שהבריטים הודיעו רשמית כי "כל כוחות הלגיון הערבי עזבו את ארץ ישראל לפני תום המנדט".
בליל ה-14 במאי - הלילה האחרון לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, צפה קרלסון לעבר חורבות גוש עציון העולה באש.
חברו הטוב, מוסטפא, אמר לו באותו הלילה: "כל ערבי יודע כי תוך שלושים יום מהיום נהיה בתל אביב.
נשב בבתי־הקפה שלהם על שפת הים, נשתה קפה, נאכל בקלאווה ונתעלס באהבים עם הבחורות היהודיות".
עם הכרזת המדינה החליט קרלסון כי מקומו בעת הזו הוא בישראל, לראות בלידתה של המדינה החדשה.
תוך סיכון נפשו, חצה את הקווים לעבר ירושלים העברית, כשהוא מחזיק בידו דגל קטן של ארצות הברית.
הוא הצליח להגיע לעמדות היהודים ולהוכיח להם את זהותו האמיתית, ואף הספיק לסקר את מסדר הפרידה של הנציב העליון האחרון אלן קנינגהם.
בישראל שהה קרלסון ותיאר את הולדת המדינה בספרו בפרק הנקרא "מדינת ישראל (Medinat Yisrael - כך במקור) נולדת".
לאחר ימים אחדים, כשטעם את טעם המצור והמחסור בירושלים, הצליח קרלסון להסתנן לשער יפו ולחזור לעיר העתיקה.
לא די היה לו בכך, ולאחר שסיקר את הקרבות בירושלים מצידה הערבי שב והסתנן לירושלים המערבית.
הוא הופתע לראות בעיר הנצורה והמופגזת את שמחת התושבים על הכרזת העצמאות ואת דגלי ישראל מתנוססים בכל פינה.
יחד עם זאת בפרק בספרו הנקרא "החיים בעיר הנצורה" תיאר את סבלות התושבים, המחסור, הרעב, ההפגזות הבלתי פוסקות והאבל על הנופלים.
כן סיקר את ניסיון הפריצה של הפלמ"ח לעיר העתיקה דרך שער ציון ב-19 במאי 1948. מאורע שהשפיע קשות על קרלסון, כאמריקאי, היה נפילתו מכדורי הערבים של הקונסול הכללי ארצות הברית תומאס ואסון ב-22 במאי, ליד בניין ימק"א ירושלים.
קרלסון לא נח ולא שקט עד שכעבור זמן לא רב שב וחדר מבעד לקווים לשטח הערבי דרך אבו תור.
המשמר הערבי שתפס אותו לא האמין לסיפורו והוא עמד בפני סכנת הוצאה להורג, אלא שלאחר מאמצים עלה בידי שוביו להתקשר אל קצין ערבי ממכריו והלה ערב למהימנותו.
בסבב זה התוודע קרלסון לרב-סרן עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, ותחת חסותו היה עד לאירוע היסטורי כשנוכח אישית בנפילת הרובע היהודי של העיר העתיקה ב-28 במאי 1948, בידי כוחות הלגיון הערבי ובכניעת תושביו היהודים שפונו ממנו לאחר שעמדו במצור שישה חודשים.
קרלסון נכח בביקורו של המלך עבדאללה בעיר העתיקה מיד לאחר כניעת הרובע היהודי, שאף נעצר לבקשת קרלסון כדי שיוכל לצלמו.
מיד לאחר מכן נשמע קול פיצוץ בית הכנסת החורבה וקרלסון מיהר למקום לתעד את חורבותיו.
בהמשך הגיע קרלסון לבית לחם וליריחו, וסיקר את הלך הרוחות בהן לאחר ניצחון הלגיון הערבי בירושלים.
המשך מסעו הוביל אותו לעמאן, בה היה עד ל"התקפת האוויר הראשונה" בתולדות העיר, ושמע את "טרטור מנועיהם של המטוסים היהודיים, שחגו מעל והטילו פצצותיהם".
אחת הפצצות פגעה בביתו של מפקד הלגיון הערבי, גלאב פשה.
למחרת הלך לבקר במפקדה הראשית של הלגיון ברחוב הראשי של העיר, שם התקבל לשיחה על ידי גלאב.
לאחר שהות של ימים אחדים בעיר, יצא במונית לדמשק.
בדמשק חווה הפצצה מן האוויר והצליח לצלם מחלונו את "ההרעשה היהודית הראשונה על דמשק".
הוא נפגש בעיר עם חוגים ערביים פרו-נאציים, שהעריצו את ה"פיהרר" הגרמני.
באמצעות חוגים אלה נתוודע לגרמני נאצי בשם סטפן ורנר מאייר, שהגיע לדמשק כדי להילחם לצד הערבים.
כדי לזכות באמונו הציג עצמו בפניו כאיש ה"בונד" הגרמני מארצות הברית והרים איתו כוסית תוך כדי ברכת "הייל היטלר".
קרלסון שאל את עצמו האם הוא בברלין והשנה היא 1938. האיש הפגיש את קרלסון עם מוסלמים בוסנים וקרואטים שהגיעו אף הם להילחם לצד הערבים.
ביקורו של קרלסון בדמשק הגיע לשיאו כאשר בעזרת ידידיו אלה הצליח לפגוש את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ולראיינו ריאיון קצר וסתמי, שהתקיים בוילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים.
המופתי אמר לו כי תוכניתו היא "להילחם עד הניצחון" ונתן את רשותו לצלמו.
קרלסון צילם שתי תמונות של האיש, לפני שזה נסע משם במכונית ממוגנת ירי.
לאחר מכן הצליח להפגש גם עם מערוף א-דואליבי, אז פרופסור למשפטים באוניברסיטה הסורית ומנהיג בולט באחים המוסלמים בדמשק, שחילץ את המופתי ממעצר הבית שלו בצרפת ביוני 1946.
פרידתו של קרלסון מן הצד הערבי של החזית הייתה בביקור בביירות, בירת לבנון, שקרלסון נדהם מן המודרניות שלה בהשוואה לפשטותן של עמאן ודמשק.
בביירות נפגש עם נוצרים שהסתייגו מן האסלאם ושאפו לדמוקרטיה ואף העזו להביע דעות פרו-ציוניות.
ניסיונו לראיין את פאוזי קאוקג'י נכשל, כאשר קאוקג'י קצר הרוח נמנע מלהתייחס לשקריו על ניצחונותיו שלא היו והלך בזעם לאחר שנשאל על מעשיו בגרמניה.
מסעו של קרלסון הסתיים בהגיעו דרך ניקוסיה לחיפה, יחד עם 280 עקורים יהודים על האנייה "התקוה".
קרלסון ערך סיור מקיף בארץ, בעצמו ללא ליווי רשמי, כדי להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמדינה הצעירה שלה נתונה הייתה אהדתו.
קרלסון נסע בעיקר בטרמפים, ובין היתר התארח במשך שבוע בקיבוץ דגניה א'.
סיורו בישראל השפיע עליו עמוקות והביא אותו להשוואה בין התחייה הלאומית של העם היהודי, לבין תחייה אפשרית כזאת של העם הארמני:
מישראל הגיע בנובמבר 1948 לביקור בעיר הולדתו אלכסנדרופוליס שביוון.
בסיום מסעו המריא קרלסון במטוס נוסעים מאתונה לשוב לארצות הברית.
את רשמיו וחוויותיו מסיקור מלחמת העצמאות מן הצד הערבי העלה קרלסון על הכתב בספרו "מקהיר עד דמשק" שראה אור בשנת 1951. עד מהרה תורגם הספר לעברית על ידי העיתונאי שלום רוזנפלד ויצא לאור בישראל בשנת 1952. לגרסה העברית ניתנה כותרת משנה "עם צבאות ערב נגד ישראל".
הספר היה אחד מרבי המכר בישראל בראשית שנות החמישים.
לאחר צאתו לאור של ספרו "מקהיר עד דמשק" לא פרסם יותר קרלסון, בארבעים שנות חייו הבאות, כל ספר נוסף, וחי חיים צנועים ומרוחקים מאור הזרקורים בעיירה מנהאסט (Manhasset) בלונג איילנד.
הוא המשיך לכתוב מאמרים בעיתונים ובכתבי עת אודות האנטישמיות ואודות צורות אחרות של גזענות, אך לא ריכז את מאמריו בספרים.
במאי 1953 יצא קרלסון במכתב גלוי בעיתונות נגד הסנטור ג'וזף מקארתי והמקארתיזם.
בשנת 1991 ערך קרלסון עבודת מחקר בספריית הוועד היהודי אמריקאי (American Jewish Committee) בניו יורק.
ב-23 באפריל 1991, כאשר שקד על עבודתו בבניין הספרייה במנהטן, פקד את קרלסון התקף לב, הוא הוחש לבית החולים ושם נפטר בגיל 82.
ג'ון ראטלדג' היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי בן המאה ה-18. ראטלדג' כיהן כמושלה הראשון של קרוליינה הדרומית וכנשיאו השני של בית המשפט העליון של ארצות הברית, והוא נמנה עם החותמים על חוקת ארצות הברית.
ג'ון ראטלדג' נולד בעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית.
את חינוכו הבסיסי קיבל מאביו, מהגר ממוצא סקוטי-אירי, ומכומר אנגליקני.
בשנת 1760 הוא למד משפטים במידל טמפל שבלונדון, ולאחר מכן חזר לצ'ארלסטון ופתח בקריירה משפטית.
שלוש שנים לאחר מכן נישא ראטלדג' לאליזבת' גרימקי, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
ב-1761 החל ראטלדג' להיות פעיל פוליטית.
באותה שנה נבחר לאספה המחוזית, בה כיהן עד למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במשך כעשרה חודשים בשנת 1764 שירת זמנית כפרקליט המדינה.
עם כניסת חוק הבולים לתוקף בשנת 1765, כשהקרע עם ממלכת בריטניה הגדולה הלך והתרחב, ביקש ראטלדג' להימנע מניתוק מהשלטון הבריטי ושמר על מתינות בתקווה להמשיך את השלטון העצמי בשלוש עשרה המושבות.
אף על פי כן, עמד ראטלדג' בראש ועדה במסגרת קונגרס חוק הבולים, אליו לא שלחה מושבתו נציגים, אשר ניסחה עצומה שנשלחה לבית הלורדים הבריטי.
ב-1774 נשלח ראטלדג' לקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שם הוביל קו מתון יחסית.
בשנה שלאחר מכן ישב בקונגרס הקונטיננטלי השני, ולאחריה חזרה לקרוליינה הדרומית ועזר לארגן מחדש את הממשל בה.
ב-1776 שירת בוועדת הביטחון ולקח חלק בכתיבת חוקת המדינה.
באותה שנה גם הפך לנשיא הבית התחתון בפרלמנט המדינה, תואר אותו נשא עד לשנת 1778.
ב-1778 התפטר מתפקידו במחאה על שינויים שנעשו בחוקת המדינה.
אף על פי כן, שנה לאחר מכן נבחר ראטלדג' למושל המדינה.
הייתה זו תקופה קשה: הבריטים פלשו לקרוליינה הדרומית והצבא היה חלש.
בתחילת 1780 הטילו הכוחות האמריקניים מצור על העיר צ'ארלסטון, במאי הצליחו הבריטים להפיל את המצור.
בעקבות כך החיילים האמריקאים נשבו ורכושו של ראטלדג' הוחרם.
ראטלדג' עצמו הצליח להימלט לקרוליינה הצפונית, שם החל לגייס כוחות לכיבוש מחדש של קרוליינה הדרומית.
ב-1781, בסיוע הגנרל נתנאל גרין והצבא הקונטיננטלי, הוחל החוק האמריקאי על המדינה וראטלדג' חזר למשרת המושל, ממנה פרש בינואר 1782, אז חזר לכהן בבית התחתון.
בשנים 1782–1783 כיהן ראטלדג' כציר בקונגרס הקונטיננטלי.
ב-1784 ישב בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, ובשש השנים הבאות, עד לשנת 1790 כיהן פעם נוספת בבית התחתון.
בשנת 1789 ישב ראטלדג' בחבר האלקטורים, ועם בחירתו המחודשת של ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית מינה אותו האחרון לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד בו כיהן כשנתיים בלבד, שלאחריהם, בשנת 1791, מונה לנשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.
ב-1 ביולי 1795 מינה אותו וושינגטון לנשיאו השני של בית המשפט העליון האמריקני, כמחליפו של ג'ון ג'יי.
זמן קצר לאחר מכן, ב-16 ביולי, נאם ראטלדג' נאום שנוי במחלוקת, בו הוקיע את "חוזה ג'יי" שנחתם עם בריטניה הגדולה.
בנאומו אמר כי היה מעדיף שהנשיא ימות ולא יחתום על החוזה, ושהוא מעדיף מלחמה על פני אימוץ החוזה.
התנגדותו הפומבית של ראטלדג' לחוזה ג'יי, כמו גם השמועות שלקה בהפרעה נפשית לאחר מותה של אשתו ב-1792, הובילו לכך שהסנאט האמריקני דחה את מינויו ב-15 בדצמבר 1795. בכך היה ראטלדג' לנשיא בית המשפט העליון היחידי בהיסטוריה של ארצות הברית שמינויו נדחה על ידי הסנאט.
כשבועיים לאחר מכן, ב-28 בדצמבר, ביצע ראטלדג' ניסיון התאבדות כושל.
ג'ון ראטלדג' מת בשנת 1800, בן 60 במותו, ונקבר בכנסייה האפיסקופלית סנט מייקל שבצ'ארלסטון.
ג'ון רדפורד הוא כדורגלן עבר אנגלי.
רדפורד שיחק לאורך רוב הקריירה שלו כחלוץ מרכזי (לעיתים גם כקיצוני ימני) בארסנל.
הוא הצטרף למועדון כשחקן מתלמד ב-1962, והפך למקצוען בפברואר 1964. הוא היה מבקיע שערים פורה בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר במשחק נגד וסטהאם יונייטד ב-21 במרץ 1964 (המשחק היחיד שלו באותה עונה).
רדפורד שיחק 15 פעמים בעונה שלאחר מכן, והפך למבקיע השלושער הצעיר ביותר בתולדות ארסנל.
השלושער הובקע במשחק נגד וולבס שנערך ב-2 בינואר 1965, כאשר רדפורד היה בן 17 שנים ו-315 ימים.
בתחילת עונת 1965/1966 רדפורד היה לשחקן הרכב קבוע בארסנל, והתבלט בתפקידו תחת הדרכתו של המאמן ברטי מיי; בעונת 1968/1969 הוא עבר לשחק בעמדת הקיצוני הימני, ולמרות זאת הבקיע 19 שערים והצליח להוביל את ארסנל לגמר גביע הליגה.
רדפורד חזר לעמדת החלוץ המרכזי שאליה היה רגיל.
בעונת 1970/1971 הוא הבקיע 21 שערים (שיא אישי), והיה שותפו להתקפה של ריי קנדי שהבקיע 26 שערים.
רדפורד היה חלק משמעותי בסגל ארסנל שזכה בדאבל באותה עונה, וגם לבישוליו הייתה חשיבות רבה; רדפורד בישל לקנדי את שער הניצחון במשחק החוזר נגד סטוק סיטי בחצי גמר גביע ה-FA, ובישל את שני השערים של ארסנל במשחק הגמר לאדי קלי וצ'ארלי ג'ורג'.
רדפורד שיחק במדי נבחרת אנגליה עד גיל 23 במקביל להצלחותיו בארסנל.
הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה הבוגרת הייתה במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת רומני ב-15 בינואר 1969. אולם, מאמן הנבחרת סר אלף ראמזי לא המשיך לזמן את רדפורד למשחקי הנבחרת, ומשחקו האחרון במדיה היה נגד נבחרת שווייץ ב-13 באוקטובר 1971; רדפורד לא הבקיע בשני המשחקים.
רדפורד המשיך לשחק בארסנל עד אמצע שנות ה-70, והבקיע 19 שערים נוספים בעונת 1972/1973. אולם, מספר השערים שלו ירד בהדרגה (בעונת 1973/1974 ובעונת 1974/1975 הוא הבקיע פחות מעשרה שערים לעונה) והוא נפצע בעונת 1975/1976, כך שמספר המשחקים שבהם השתתף הצטמצם עוד יותר.
בתקופה זו צמד שחקני ההתקפה הבכיר של ארסנל הורכב ממלקולם מקדונלד ופרנק סטייפלטון, ורדפורד שיחק בשני משחקים בלבד בארבעת החודשים הראשונים של עונת 1976/1977. רדפורד לא הצליח להשיג מחדש את מקומו בהרכב ארסנל, ובדצמבר 1976 הוא עבר לווסטהאם יונייטד תמורת 80,000£.
הוא שיחק בארסנל ב-481 משחקים, והבקיע בהם 149 שערים.
רדפורד הצטרף לבלקברן רוברס ב-1977 לאחר שנה ו-28 משחקי ליגה ללא שערים במדי וסטהאם.
הוא הצליח במידה מסוימת בבלקבורן, והבקיע עשרה שערים ב-38 משחקים בליגה השנייה.
הוא עזב את בלקבורן ב-1978 ושיחק עבור המועדון החובבני בישופס סטורטפורד לפני שפרש.
לאחר פרישתו הוא ניהל פאב, ואימן את בישופס סטרוטפורד בשתי קדנציות בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. רדפורד עוסק גם בהדרכת סיורים באצטדיון האמירויות של ארסנל ועובד כפרשן בתחנת הטלוויזיה של המועדון.
ג'ון רוברט הולדן , ידוע גם כ-ג'יי אר הולדן, הוא כדורסלן עבר אמריקאי שהתאזרח ברוסיה.
ששיחק בין היתר בקבוצת צסק"א מוסקבה ובנבחרת רוסיה.
את הקריירה החל הולדן בקבוצת המכללות של אוניברסיטת באקנל מפנסילבניה, עימה שיחק בפטריוט ליג ובשרגה הגבוהה של ליגת ה-NCAA.
לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת א.ס.ק.
לאחר עונה אחת בלטביה עבר הולדן לשתי עונות באוסטנד הבלגית, משם המשיך לעונה בא.א.ק.
אתונה, ומשם לצסק"א מוסקבה בה הוא משחק עד היום.
כל הקבוצות בהן שיחק באירופה זכו באליפות הליגה המקומית.
ב-2003 הוא הוכתר כשחקן השנה של הליגה הרוסית, ב-2006 וב-2008 זכה עם צסק"א בתואר היורוליג.
בשנת 2007, באליפות אירופה בכדורסל, היה זה הולדן שקלע את סל הניצחון במשחק הגמר בין נבחרת רוסיה (בהדרכתו של דייוויד בלאט) לבין נבחרת ספרד.
הוא שיחק עם נבחרתו גם בטורניר הכדורסל האולימפי במסגרת משחקי בייג'ינג 2008.
באזרחותו הרוסית זכה הולדן ב-20 באוקטובר 2003, בזכות צו שנתן נשיא רוסיה אז, ולדימיר פוטין.
בתום עונת 2010/2011 לאחר זכיית קבוצתו צסק"א מוסקבה באליפות, החליט הולדן לפרוש ממשחק פעיל יחד עם חברו לקבוצה ולנבחרת טרייג'ן לנגדון וחזר לארצות הברית.
ג'ון קרנק (1746–1816) היה הוגה ואיש כמורה אנגלי, שנודע בעיקר כמורה של תומאס ג'ונס.
קרנק סיים את לימודיו התיכוניים בעיר סדבר שבמחוז קאמבריה באנגליה.
בראשון ביולי 1767, בגיל 21, החל ללמוד (כ"סיזאר" – סטודנט המשלם שכר לימוד מופחת) בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'.
באוניברסיטה השלים את לימודיו לתואר ראשון ב-1771, ולתואר שני ב-1774 נעשה חבר בקולג' טריניטי ב-1772, ומונה לסגן-כומר של הפרבר צ'סטרטון ב-1774, ולסגן-הכומר של הכנסייה הגדולה של סט.
מרי ב-1784, שם כיהן עד 1792. היה הויקאר של הכפר הקטן שודי קמפס בשנים 1792–1798, ואז הוויקאר של הכפר גיינפורד שבדרהאם מ-1798 עד מותו ב-6 בספטמבר 1816.
הורנר הוא פלאונטולוג אמריקאי מפורסם המתמחה בחקר דינוזאורים.
הורנר נולד וגדל בשלבי, מונטנה.
הוא למד 7 שנים באוניברסיטת מונטנה והתמחה בגאולוגיה וזואולוגיה.
הוא שירת שנתיים בחיל הנחתים האמריקאי ושירת בכוחות המיוחדים בזמן מלחמת וייטנאם.
הורנר לא השלים את התואר הראשון מאחר שנכשל בקורסים בשפה זרה (מאחר שיש לו דיסלקסיה והוא לא היה יכול לקרוא היטב גרמנית).
למרות זאת הוא הגיש תזה מכובדת על הפאונה של אבן הגיר של Bear Gulch, אתר מאובנים מפורסם ושמור היטב לאורך המיסיסיפי.
ב-1986 העניקה לו אוניברסיטת מונטנה דוקטורט במדע והוא זכה למלגת מק'ארתור (MacArthur Fellowship) היוקרתית.
הורנר פרסם יותר מ-100 מאמרים ו-6 ספרי מדע פופולרי (בהם Dinosaurs Under the Big Sky, וספר הילדים Maia: A Dinosaur Grows Up).
כיום הוא האוצר של מחלקת הפלאונטולוגיה במוזיאון הרי הרוקי, פרופסור לפלאונטולוגיה ואוצר מצורף למוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
הוא גם מרצה בתוכנית ה-Honors Program היוקרתית באוניברסיטת המדינה מונטנה.
הורנר גם היה יועץ מדעי לסדרת הסרטים פארק היורה ועבד עם חברי ההפקה בכל הסרטים.
ואולם ההפקה לא תמיד הקשיבה לעצותיו, למשל ביצירתם את הסטיגימולוק שע"פ הורנר נחשב לפרט צעיר של פכיצפלוזאורוס.
בנוסף הוא השתתף בסרט עולם היורה (2015) בתפקיד עובד תחזוקה (ליד חצר הולוסירפטורים).
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 גילה הורנר את המאיאזאורה - דינוזאור הדרוזאורי המוכיח שהיו דינוזאורים שטיפלו בצאצאיהם.
הורנר גילה עוד מיני דינוזאורים בהם אורודרומאוס (Orodromeus makelai).
על שמו נקראים מינים של אכלוזאורוס (Achelousaurus horneri) ואנאסזיזאורוס (Anasazisaurus horneri).
בקהיליה הפלאונטולוגית הורנר ידוע במחקריו על גדילה של דינוזאורים.
ממחקריו הסיק הורנר שמינים רבים של דינוזאורים שנחשבו לסוגים נפרדים הם למעשה אותו סוג בשלבי גדילה שונים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עסקו צוותים של הורנר בחפירת וגילוי מאובנים ומצאו 5 פרטים של טירנוזאורוס רקס, אחד מהם אף גדול יותר מ"סו" - פרט של טירנוזאור שנחשב לגדול והשלם ביותר עד לגילויו של הורנר.
הורנר טען שהטירנוזאורוס לא היה טורף מובהק ונהג כנראה לאכול יותר נבלות מאשר לצוד (עם זאת הוא היה הורג טרף פצוע או חלש).
טיעון זה נראה בפירוט בתוכנית של ערוץ דיסקברי: העמק של הטירנוזאורוס רקס.
ב-2005 היה חלק מצוות מדענים שגילה רקמה רכה בתוך מאובן של טירנוזאורוס רקס.
ב-2010 פרסם עם ביחד עם תלמידו ג'ון סקנלה את המאמר המפורסם שטוען שטורוזאורוס הוא לא סוג טקסונומי נפרד אלא בעצם צורה מבוגרת של טריצרטופס.
מאמר זה עורר ויכוח מדעי רחב שנמשך עד היום הזה והתזה שלו לא נהפכה לקונצנזוס מדעי.
בין תלמידיו הידועים נכללים הפלאונטולוגים המובילים גרגורי אריקסון (שחוקר ביומכניקה של תנינאים ודינוזאורים), סקוט סמפסון, קריסטי קרי-רוג'רס ודייוויד ואריקיו.
על הישגיו קיבל הורנר עיטור כבוד בשנת 2006.
ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון היה פוליטיקאי בריטי, ממובילי המפלגה הוויגית והמפלגה הליברלית שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשתי תקופות כהונה באמצע המאה ה-19. הוא היה נצר לאחת המשפחות האצולה החזקות בבריטניה.
על פי ההיסטוריון א.ג.פ טיילור, התבססו הישגיו על ניצחונותיו הבלתי נלאים בפרלמנט במשך השנים על הרחבת החירויות.
לאחר כל תבוסה שהוא נחל הוא ניסה שוב ושוב, עד אשר נחלו מאמציו הצלחה.
וודוורד שראסל היה תאורטיקן מופשט יתר על המידה, כך ש"היה חשוב לו יותר להסיר את המכשולים בפני זכויות החירות האזרחיים מאשר יצירתה של חברה הגיוניות ומתורבתת יותר".
אף על פי כן, ראסל הוביל את המפלגה הוויגית לתמיכה ברפורמות.
הוא היה המוביל בתהליך חקיקתו של חוק הרפורמה של 1832. כראש הממשלה מזלו לא שפר עליו עוד.
הוא עמד בראש ממשלה שכשלה בטיפול ברעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, שגרם לאובדן רבע מאוכלוסיית האי.
טיילור הגיע למסקנה שראסל לא היה ראש ממשלה מוצלח.
אכן, ממשלתו הראשונה, שכיהנה בין השנים 1846 – 1852 הייתה זו שהמיטה חורבן על המפלגה הוויגית והיא מעולם לא הרכיבה עוד ממשלה.
ממשלתו השנייה, שכיהנה בין השנים 1865 – 1866, שתוארה כממשלה הליברלית הראשונה, כמעט וגרמה גם היא לחורבן המפלגה הליברלית.
ב-1847 ראסל החל את הניסיון להעביר את חוק הסיוע ליהודים אשר התקבל ב-1858 אשר היה צעד גדול לכיוון מתן הזכויות ליהודים בבריטניה.
ג'ון ראסל נולד למשפחה שהייתה מהדרגים הגבוהים ביותר של האצולה הבריטית.
משפחת ראסל הייתה אחת השושלות המרכזיות של המפלגה הוויגית מאז המאה ה-16 והייתה אחת המשפחות שהחזיקה בידה שטחי קרקע רחבים ביותר בכל הממלכה, אך כבנו הצעיר של ג'ון ראסל, דוכס בדפורד השישי, לא ציפו מג'ון ראסל הצעיר לרשת את נכסי המשפחה.
כבנו הצעיר של דוכס, הוא נשא את תואר הכבוד "לורד ג'ון ראסל", אך הוא לא זכה לתואר אצולה בזכות עצמו.
לפיכך, הוא יכול היה לשבת בבית הנבחרים הבריטי עד שהוענק לו התואר רוזן ב-1861 והוא עבר לשבת בבית הלורדים.
לאחר שהוא עזב את בית ספר וסטמינסטר עקב מצב בריאותו, התחנך ראסל על ידי מורים פרטיים.
הוא למד באוניברסיטת אדינבורו ב-1809 וב-1812, אך לא השלים לימודי תואר.
על אף קומתו הנמוכה (164 ס"מ), ועל אף בריאותו הירודה, הוא טייל רבות בבריטניה ובאירופה ושימש כקפטן במיליציה של בדפורדשייר ב-1810. במהלך מסעותיו באירופה, קיים ראסל פגישה של שעה וחצי עם נפוליאון ב-1814 במהלך גלותו של הקיסר לשעבר באי אלבה.
ב-1813 נבחר ראסל לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה הוויגית.
בניגוד לעקרונות הרפורמה החוקתית שהוא יוביל לימים, השיג ראסל את מושבו בפרלמנט בזכות אביו, שהורה ל-30 האלקטורים של מחוז הבחירה של טוויסטוק, שעליו הייתה לו שליטה, להצביע עבור בנו, למרות שהוא היה בחו"ל ואף צעיר מדי כדי להיבחר.
ב-1819 אימץ ראסל את הרפורמה הפרלמנטרית והוביל את האגף הרפורמיסטי של הוויגים במהלך שנות העשרים של המאה ה-19. ב-1830, כאשר שבו הוויגים לשלטון והקימו את ממשלתו של הרוזן גריי, התמנה ראסל לתפקיד קצין התשלומים של הכוחות (Paymaster of the Forces) ועד מהרה קודם להיות חבר בקבינט.
הוא היה אחד המנהיגים הראשיים של הוויגים בבית הנבחרים.
מינוי זה עורר את המלך ויליאם הרביעי לפזר את ממשלתו של הלורד מלבורן, הפעם האחרונה בהיסטוריה של בריטניה בה מונרך פיטר ראש ממשלה.
אף על פי כן, ראסל החזיק במשרתו במשך כל העשור, עד לנפילת ממשלת הוויגים ב-1841. בתפקידו זה המשיך ראסל להוביל את האגף הרפורמיסטי של המפלגה וקרא במיוחד לחרות דתית וכשר הפנים הוא לקח חלק חשוב בסוף שנות השלושים בתהליך הדמוקרטיזציה של הערים הבריטיות מעבר ללונדון.
במהלך הקריירה הפרלמנטרית שלו ייצג לורד ג'ון ראסל את מחוז הבחירה של הסיטי של לונדון.
טיילור מדגיש את תפקידו המרכזי של ראסל בהרחבת חירויות האזרח ובהנהגת המפלגה הוויגית למחויבות לרפורמה בסדר היום שלה.
ב-1845, כמנהיג האופוזיציה, תמך ראסל בביטולם של חוקי הדגן ואילץ את ראש הממשלה השמרן, סר רוברט פיל ללכת בעקבותיו.
בדצמבר אותה שנה, כשהשמרנים היו חלוקים בסוגיה זו, ביקשה המלכה ויקטוריה מראסל להרכיב ממשלה, משימה שלא עלתה בידו בשל סירובו של הרוזן גריי לשרת בה כל עוד שימש הלורד פלמרסטון בתפקיד שר החוץ.
ביוני 1846 בוטלו לבסוף חוקי הדגן, אך רק בזכות תמיכתם של הוויגים.
באותו יום נפלה הצעת חוק הכפייה האירית שהגיש פיל ובו הוויגים לא תמכו וראש הממשלה התפטר.
ראסל מונה לתפקיד ראש הממשלה, הפעם לא הביע גריי את התנגדותו למינויו של פלמרסטון.
ממשלתו של ראסל העבירה את "חוק עשר השעות" (או בשמו הרשמי "חוק בתי החרושת", Factories Act 1847) ונקטה בצעדים לשיפור הכשרתם של המורים.
יחד עם זאת, כראש ממשלה הוא היה מתוסכל בשל חוסר האחדות והמאבקים הפנימיים בתוך מפלגתו ולא עלה בידו להבטיח את הצלחתם של רבים מהצעדים שהוא היה מעוניין בהם.
הוא נאבק בשר החוץ קשה העורף שלו, הלורד פרלמרסטון, שהוא מצא את הכוחנות שלו ואת תמיכתו במהפכות ביבשת, מביכים עד מאוד.
ב-1847 עורר פלמרסטון עימות עם ממשלת צרפת כאשר הוא חתר תחת הכוונות של חצר המלכות הספרדי להביא בברית הנישואים את איזבלה השנייה, מלכת ספרד הצעירה ואת אחותה, האינפנטה לואיסה פרננדה, עם משפחת המלוכה הצרפתית.
כתוצאה מכך נוצר עימות בין פרלמרסטון לבין ראסל על רקע התוכניות להרחבת הצבא והצי כדי להגן על בריטניה כנגד איום הפלישה הצרפתית, ששכך עם הדחתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ב-1848.
ב-1847 לאחר בחירתו של ליונל דה רוטשילד למחוז הבחירה של הפרלמנט בבריטניה, ראסל החל את הניסיון להעביר את חוק הסיוע ליהודים, אשר התקבל שנים מאוחר יותר ב-1858 והיה צעד גדול לכיוון מתן הזכויות ליהודים בבריטניה.
ב-1850 התעוררו חיכוכים נוספים בין שני האישים על רקע "דיפלומטיית ספינות התותחים" של פרלמרסטון בפרשת דוד פסיפיקו, שהיה יהודי מגיברלטר שהחזיק בנתינות בריטית.
ראסל ראה בפרשה כעניין ש"בקושי ראוי למעורבות האריה הבריטי" וכאשר התעלם פרלמרסטון מכמה מהנחיותיו, כתב לו ראש הממשלה מכתב בו הוא הודיע לו על כך שהוא יידע את המלכה שהוא "סבור שלטובת האינטרסים של המדינה יש לבצע שינויים במשרד החוץ".
בכל אופן, חודש לאחר מכן הצליח הלורד סטנלי להוביל את בית הלורדים להביע אי-אמון בממשלה על רקע הטיפול בפרשה וראסל הבין שהוא חייב ליישר קו עם פרלמרסטון כדי למנוע את קבלתה של החלטה דומה בבית הנבחרים, צעד שהיה מחייב את הממשלה להתפטר.
הממשלה שרדה את המשבר, אך פלמרסטון יצא ממנו כשהאהדה הציבורית כלפיו הייתה בשיאה בשל העובדה שהוא נתפש כמי שדוגל בהגנתם של אזרחי בריטניה בכל מקום שהם בעולם.
בסופו של דבר נאלץ פרלמרסטון להתפטר על רקע ההכרה שלו בהפיכה של נפוליאון השלישי ב-2 בדצמבר 1851 ללא הסכמה מלכותית.
ראסל ניסה לחזק את ממשלתו על ידי צירוף של חסידיו של רוברט פיל כמו סר ג'יימס גרהם וכמו הנרי פלהם-קלינטון, דוכס ניוקאסל החמישי, אך הדבר לא עלה בידו.
פלמרסטון הפך את ההצבעה על חוק המיליציה להצבעת אי-אמון נגד הממשלה.
הרוב שהצביע לטובת התיקון שהוצע על ידי פרלמרסטון גרם לנפילת ממשלת ראסל ב-10 בפברואר 1852. היה זה צעדו המפורסם של פרלמרסטון של "מידה כנגד מידה עם ג'וני ראסל" (tit for tat with Johnny Russell), צעד של נקמה על פיטוריו מתפקיד שר החוץ.
תגובת ממשלו של ראסל על החמרת המשבר באירלנד, שהחל עוד בימי כהונתו קודמו, הוכחה כבלתי מספקת.
הוויגים בהנהגתו של ראסל היו חסידי הגישה של לסה פר והאמינו שהשוק יספק את כל המזון הדרוש, כך שהם סירבו להתערב נגד יבוא המזון לאנגליה ואז גם בלמו את צעדיה של הממשלה הקודמת להספקת מזון ולהקלה על אירלנד, וכתוצאה מכך הותירו מאות אלפי בני אדם לסבול חרפת רעב ועוני.
ממשלת ראסל הציגה תוכנית לעבודות ציבוריות שעד סוף דצמבר 1846 הועסקו במסגתה כחצי מיליון אירים, אך היא הוכחה כתוכנית בלתי אפשרית.
צ'ארלס טרווליאן מונה על ידי ממשלת ראסל לנהל את תוכניות השיקום הממשלתיות, אך סיוע מוגבל במזון מכספי משלם המיסים, שיקף את האמונה השכיחה באנגליה באותם ימים, ש"פסק דינו של האל גרם לאסון שילמד את האירים לקח".
העבודות הציבוריות התבררו כבלתי יצרניות, רוצה לומר שהם לא הניבו רווחים שיכסו את ההשקעה בהן.
מאות אלפים רבים של אנשים חלשים ורעבים הועסקו בחפירת בורות ופריצת דרכים שלא הועילו לשום מטרה.
כדי להמשיך לנסות ולהקל על המצב, הוכרחו מאות אנשים לנסוע מרחקים ארוכים במזג אוויר קשה.
בינואר 1847 נטשה הממשלה את המדיניות הזאת, בהבינה את כישלונה ופנתה לתמהיל של סיוע פנימי וחיצוני ישיר.
הסיוע הפנימי נוהל באמצעות בתי מחסה (Workhouses) במסגרת "חוקי העניים האירים" (Irish Poor Laws) והסיוע החיצוני נוהל באמצעות בתי תמחוי.
עלותם של חוקי העניים נפלה בעיקר על בעלי הקרקעות המקומיים, שבתורם ניסו להפחית את חבותם על ידי פינוי חוכרי אדמותיהם, מהלך שאפשר את חקיקתם של חוקים לפינוי חוכרים בזול על ידי ממשלת ראסל.
הסעיף בחוק העניים שכונה "סעיף גרגורי" מנע מכל אדם שהחזיק לפחות שטח אדמה של אקר אחד לקבל סיוע.
בפועל, משמעות הסעיף הייתה שאם איכר, שמכר את כל תוצרתו כדי לשלם את דמי החכירה ואת המיסים, נמנעה ממנו, כמו אלפים רבים, האפשרות לסיוע ציבורי והוא לא היה מקבל דבר עד אשר הוא החזיר את כל הקרקע שברשותו לבעליה.
כתוצאה מכך נושלו מאות אלפי משפחות איריות מחלקות האדמה שלהן.
בסך הכול, תחת שלטונה של ממשלת ראסל רעבו כמיליון אירים למוות או שהם מתו ממחלות שנגרמו מתת-תזונה ומיליון נוספים נאלצו להגר מאירלנד וכך הופחתה אוכלוסייתה ברבע.
כתוצאה מכך נזרע זרע המרירות והטינה של אירים רבים כלפי הממשל הבריטי.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ביולי 1852 זכו השמרנים ב-330 מושבים בפרלמנט והוויגים ב-324. לאף אחת מהמפלגות לא היה הרוב הדרוש בגלל 38 חברי הפרלמנט שמבחינה טכנית היו שמרנים, אך למעשה הם היו חסידיו של רוברט פיל (Peelites).
חסידי פיל פרשו מהמפלגה השמרנית ביוני 1846 כדי להצביע על ביטול חוקי הדגן.
חוקים אלו כפו תעריפים לכל סוגי הדגנים המיובאים וכך מחירי הדגנים והלחם היו גבוהים.
מצב זה שירת את האינטרסים של אצולת הקרקע, שהייתה הגוף המרכזי שהעניק את תמיכתו למפלגה השמרנית.
אף על פי כן, מחירי החיטה והלחם הגבוהים הוסיפו לייאוש של המעמד הנמוך הרעב באנגליה ובאירלנד.
על חברי הפרלמנט החדש נמנו גם 113 תומכי מדיניות השוק החופשי שהיו רדיקלים יותר בהשוואה לחסידי פיל.
הם חשו שמחירי כל הסחורות המיובאות צריכים להשתנות, לא רק הדגנים.
היו גם 63 חברי "הבריגדה האירית", שתמכו בחקיקה למתן זכויות לחוכרי הקרקעות באירלנד.
אף אחת מהסיעות הקטנות הללו לא הייתה מעוניינת להצטרף לממשלה עם השמרנים בשל המרירות שנותרה מפרשת ביטול חוקי הדגן.
אף על פי כן, ראסל, כוויגי, לא היה מסוגל למשוך לצדו מספיק מחברי המפלגות הקטנות כדי להרכיב ממשלה.
סוגיות נוספות שעמדו על הפרק במהלך כהונת ממשלתו של ראסל גרמו לניכור גם כלפי הוויגים מצד חברי המפלגות הקטנות הללו.
כך, ביקשה המלכה מדרבי להרכיב ממשלת מיעוט, שהחזיקה מעמד עד דצמבר 1852.
ראסל, כמנהיג מפלגת הוויגים, נכנס לממשלת הקואליציה החדשה יחד עם השמרנים חסידי רוברט פיל, בראשותו של הלורד אברדין.
פלמרסטון לא היה יכול להתמנות לתפקיד שר החוץ, אך הוא היה חלק מהממשלה והתמנה לתפקיד שר הפנים.
ראסל המשיך לשמש כמנהיג המפלגה הוויגית בבית הנבחרים.
כמנהיג הסיעה הגדולה ביותר בקואליציה, ראסל היה נחוץ בממשלה החדשה.
לפיכך, ב-28 בדצמבר 1852 הוא מונה לתפקיד שר החוץ.
בעיני רבים, כולל המלכה ואברדין עצמו, תמרוניו כנגד פרלמרסטון היו אחד הגורמים לחוסר יכולתה של הממשלה לנקוט בכיוון יציב.
הייתה זו ההתמודדות בה ניצח פרלמרסטון.
עם כניסתו לממשלה כנציג המפלגה הוויגית, פרש ממנה ראסל.
יחד עם פלמרסטון היה ראסל פעיל בכריתת הברית עם צרפת לסיכול האיום של האימפריה הרוסית כנגד האימפריה העות'מאנית.
שני האישים עשו זאת כחברים בממשלתו של הלורד אברדין, אך כנגד רצונו של אברדין עצמו שהיה מתון ואוהד הרוסים.
האימפריה העות'מאנית הייתה אז במצב של שקיעה וכמה אומות באירופה שאפו לרשת חלקים משטחה.
רוסיה שאפה לממש את שאיפותיה הטריטוריאליות בחבל הבלקן.
אף על פי כן, משעה שלואי בונפרטה השלים את ביצוע ההפיכה שלו כנגד הרפובליקה הצרפתית השנייה, הוא שלח שגריר לאימפריה העות'מאנית עם הוראות לקבל מהעות'מאנים ערבות לכך שצרפת תהיה "מגינת המקומות הקדושים" הבלעדית בירושלים ובארץ הקודש.
אף על פי כן, עם חלוף הזמן, האבדות הכבדות של החיילים הבריטים, שעליהם דווח בפרוטרוט בעיתונות, גרמו לדעת הקהל הבריטית להפוך לעוינת.
ממשלת בריטניה הייתה מודאגת בנוגע למתיחות על השאלה המזרחית.
לפיכך, שלח אברדין את הלורד סטרטפורד דה רדקליף, דיפלומט בעל ניסיון, אל האימפריה העות'מאנית כדי לדאוג שם לאינטרסים הבריטיים.
כאשר נעתרו העות'מאנים לדרישותיו של נפוליאון השלישי, הביעה רוסיה את התנגדותה הנחרצת וב-7 במאי 1853 הגיע לטורקיה אחד המדינאים המובילים של רוסיה, הנסיך אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב, כדי לדרוש את חתימתו של הסכם שבו תהיה עדיפות לרוסיה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתנהלה בין השנים 1768 – 1774, כבשה רוסיה את השטחים שבשליטת העות'מאנים, ולאכיה ונסיכות מולדובה.
על פי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, שנחתם ב-1774 השיבה רוסיה את הטריטוריות הללו לאימפריה העות'מאנית בתמורה להכרה טורקית בזכות הבלעדית של רוסיה כ"מגינת המקומות הנוצרים הקדושים בירושלים ובארץ הקודש".
מנשיקוב, ששיגר איומים, הגיע להסכמה עם השער הנשגב.
האליטה הבריטית ראה באיום רוסי הולך וגובר, לא רק כאיום כלפי העות'מאנים, אך גם כלפי כל אירופה ואפילו כלפי הודו.
לונדון שיתפה פעולה עם פריז וצרפת שלחה ספינה אל הים השחור באביב 1852 כהפגנת כוח מול הרוסים.
העות'מאנים ביטלו את החלטתם וחתמו על הסכם שמכיר בצרפת ובכס הקדוש כמגינים הרשמיים של המקומות הקדושים לנצרות בארץ הקודש.
הרוסים הגיבו בשליחת הגייסות הרביעי והחמישי לוולאכיה ומולדובה.
הציפייה הייתה שאוסטריה ופרוסיה יתמכו במהלך, אך הם סירבו לעשות כן ורוסיה נותרה ללא בעלי ברית.
ממשלת אברדין התנגדה לפעולת הכרזת מלחמה פעילה.
ראסל, שהיה מתוסכל מהשתהותו של ראש הממשלה, התפטר מהממשלה ב-21 בפברואר 1853 ואברדין החליפו בלורד קלרנדון.
ב-23 באוקטובר 1853 הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה.
ב-30 בנובמבר הביס הצי הרוסי הקיסרי את הצי העות'מאני בקרב סינופ.
לאחר שרוסיה התעלמה מהאולטימטום האנגלו-צרפתי, הכריזו ב-28 במרץ 1854, הן צרפת והן בריטניה, מלחמה על רוסיה.
המלחמה התנהלה בעיקר באזור הים השחור, כשהבסיס הרוסי הגדול בסבסטופול שבחצי האי קרים היה המטרה העיקרית.
בספטמבר 1854, נחתו כוחות בריטים, צרפתים וטורקים בחצי האי והטילו מצור על סבסטופול.
לאחר שהמערכה התנהלה באופן כושל ולאחר ששיעור מקרי המוות ממחלות היה גבוה, נפלה לבסוף סבסטופול, אך דעת הקהל הבריטית הפכה להיות עוינת.
עתירה לפרלמנט לחקירת הניהול הכושל של המלחמה הפכה להצבעת אי-אמון בממשלת אברדין ובמשרד המלחמה.
לפיכך, כאשר ההצבעה עברה, התייחס אליה אברדין כהצבעת אי-אמון והתפטר מתפקידו.
עם התפטרותו, התבקש הלורד פרלמרסטון להרכיב ממשלה חדשה.
ראסל נשלח לווינה כדי לנהל משא ומתן, אך הוא ניהל אותו באופן חשאי ובאופן זמני פרש ב-1855 מן החיים הפוליטיים והתמקד בכתיבה.
ב-1859, לאחר כהונתה של ממשלה שמרנית קצרת ימים נוספת, גישרו פלמרסטון וראסל על חילוקי הדעות ביניהם וראסל הסכים לכהן כשר החוץ בממשלתו החדשה של פרלמרסטון, שנחשבה לממשלה הראשונה של המפלגה הליברלית.
תקופה זו הייתה רבת מאורעות במיוחד בעולם שמחוץ לבריטניה ועמדה בסימן איחוד איטליה (תחילת כהונתה של ממשלה שאהדה את הלאומיות האיטלקית הייתה חלק מהתהליך), מלחמת האזרחים האמריקנית והמלחמה שהתנהלה ב-1864 על שלזוויג-הולשטיין בין דנמרק לבין המדינות הגרמניות.
ראסל ארגן את ועידת לונדון ב-1864, אך לא עלה בידו לכונן שלום.
תקופת כהונתו זו במשרד החוץ הייתה ראויה לציון בשל האיגרת המפורסמת שלו שבה הוא הגן על עצמאות איטליה ושנשלחה ב-27 באוקטובר 1860: "ממשלת הוד מלכותה תפנה את מבטה כלפי אותן הזדמנויות משביעות רצון של עמים שיגדירו את חירויותיהם ויגבשו את עצמאותם תוך כדי הפגנת הרצון הטוב של אירופה".
ב-1861 הוענק לראסל התואר "רוזן ראסל של קינגסטון ראסל והויקונט אמברלי".
כבעל תואר אצולה בזכות עצמו הוא ישב בבית הלורדים עד לסוף הקריירה שלו.
עם מותו הפתאומי של פרלמרסטון בסוף 1865, מונה ראסל שוב לתפקיד ראש הממשלה.
תקופת כהונתו השנייה הייתה קצרה ומתסכלת וראסל כשל בהגשמת שאיפתו הגדולה להרחבת זכות ההצבעה, משימה שעברה ליורשיו בתפקיד מהמפלגה השמרנית, דרבי ובנג'מין דיזראלי.
ב-1866 גרמה שוב חוסר האחדות במפלגה לנפילת הממשלה.
ראסל לא כיהן שוב מעולם בתפקיד.
פעילותו האחרונה בבית הלורדים הייתה ב-3 באוגוסט 1875.
ב-11 באפריל 1835 נשא ראסל לאישה את אדלייד, ליידי ריבלסדייל, בתו הבכורה של תומאס ליסטר אסקווייר ואלמנתו של תומאס ליסטר, ברון ריבלסדייל השני, שמת ב-1832. מותה של אדלייד ב-1838 קטע את הנישואים הקצרים הללו לאחר שלוש שנים.
לשניים נולדו שתי בנות, ליידי ג'ורג'ינה אדלייד ראסל, שנישאה לארצ'יבלד פיל והולידה ילדה אחת וליידי ויקטוריה ראסל שנישאה לכומר הנרי מונטגיו וילרס והותירה אחריה צאצאים רבים.
ב-20 ביולי 1841 נשא ראסל את אשתו השנייה, ליידי פרנסס אנה-מריה אליוט-מוראי-קינינמונד, בתו של גילברט אליוט, רוזן מינטו השני.
לשניים נולדו ארבעה ילדים: ג'ון ראסל, ויקונט אמברלי, ג'ורג' גילברט ויליאם ראסל, פרנסיס אלברט רולו ראסל ומרי אוגוסטה ראסל.
הם חיו בפמברוק לודג' שבפארק ריצ'מונד.
ראסל ואשתו השנייה גידלו את ילדיו של בנו הבכור, הלורד אמברלי, שהתייתמו מאימם, קתרין ראסל ב-1874 ומאביהם שנתיים מאוחר יותר.
על אלו נמנה הפילוסוף ברטראנד ראסל שהזכיר את סבו בהמשך חייו כ"אדם זקן חביב על כיסא גלגלים".
הלורד ראסל מת ב-1878 ונטמן בקפלת בדפורד שבכנסיית סנט מייקל שבכפר צ'ניס, בקינגהאמשייר.
כמנהיג המפלגה הוויגית ירש את ראסל אחד מחסידי רוברט פיל לשעבר, ויליאם גלאדסטון, וכך הוא היה למעשה הוויגי האמיתי האחרון ששירת כראש ממשלת בריטניה.
דמותו שימשה השראה ל"מר מילדמי" וייתכן שגם לדמותו של פלנטג'נט פאליסר שבסדרת הרומנים משפחת פאליסר של הסופר אנתוני טרולופ.
למדינאי אידיאלי, אמר טרולופ, צריכה להיות "אהבה ללא דופי, בלתי ניתנת לשינוי ובלתי נדלית לארצו...
אך הוא צריך גם להיות בעל מצפון, וככזה הוא למעשה אדם חלש".
חוק הרפורמה של 1832 והרחבת זכות הבחירה בבריטניה היו הישגים שנזקפו בחלקם לזכותו של ראסל.
הוא גם פעל למען מתן שוויון זכויות והוביל את המתקפה על חוק המבחן (Test Act, נגד הקתולים) וחוקי התאגידים, שבוטלו ב-1828 וכן את החקיקה שהגבילה את שעות העבודה בבתי החרושת במסגרת חוק בתי החרושת שחוקק ב-1847 וחוק הבריאות הציבורי של 1848.
הטיפול של ממשלותיו של ראסל ברעב הגדול באירלנד זכתה לגינוי נרחב כבלתי יעילה וכהרת אסון.
ראסל עצמו חש אהדה למצבם של עניי אירלנד ורבות מהצעות השיקום שלו נדחו על ידי הקבינט שלו או על ידי הפרלמנט הבריטי.
יחסה של המלכה ויקטוריה כלפי ראסל הושפעה מתפקודו במסגרת ממשלת אברדין.
כאשר הגיע אברדין לטירת וינדזור כדי להגיש את התפטרותו למלכה, הוא אמר לה: "שום דבר לא יכול להיות טוב יותר מההרגשה החברים זה כלפי זה.
אלמלא הניסיונות הבלתי פוסקים של לורד ג'ון ראסל לשמר את חילוקי הדעות במפלגה, חשוב לציין שהניסיון של הקואליציה היה הצלחה מעוררת הערצה", דעה שהמלכה הייתה שותפה לה.
ב-1819 פרסם הלורד ג'ון ראסל את ספרו "חייו של הלורד ראסל", אודות אב משפחתו, ויליאם ראסל, דוכס בדפורד הראשון.
שנה לאחר מכן הוא פרסם את ספרו "מאמרים ורישומים על חייה של הדמות".
ב-1822 פרסם ראסל את הדרמה ההיסטורית, "דון קרלוס, או רדיפה, טרגדיה בחמש מערכות".
בין השנים 1853 – 1856 הוא ערך את "זיכרונות, יומן המכתבים של תומאס מור", שפורסם בשמונה כרכים.
הרומן בין שתי ערים מאת צ'ארלס דיקנס, הוקדש ללורד ראסל "לזכר מעשי שירות ציבורי ומעשי חסד פרטיים רבים".
ג'ון הווארד קרפנטר הוא במאי קולנוע, כותב, מפיק, עורך ומלחין אמריקאי.
שמו מזוהה בעיקר עם סרטי אימה ומדע בדיוני משנות ה-70 וה-80, אף על פי שבמהלך 40 שנות קריירה יצר סרטים בז'אנרים רבים נוספים.
סרטיו המפורסמים ביותר הם מותחן האימה "ליל המסכות", סרט האימה-מדע בדיוני "הדבר", "הם חיים" ו"הבריחה מניו יורק" ועוד רבים אחרים.
קרפנטר נולד בקרתג', ניו יורק, והוא בנם של מילטון ג'ין (שם נעורים קרטר) והווארד ראלף קרפנטר, פרופ' למוזיקולוגיה.
ב-1953 עקרו הוא ומשפחתו לעיירה בולינג גרין, קנטקי.
בגיל צעיר החל להימשך לעולם הסרטים, בעיקר למערבונים של הווארד הוקס וג'ון פורד, סרטי אימה דלי תקציב משנות ה-50 כמו "the thing from another world" משנת 1951 וסרטי מדע בדיוני עתירי תקציב כמו "הטיסה לחלל".
הוא החל לצלם סרטי אימה קצרים על סרט צילום 8 מ"מ עוד בטרם החל ללמוד בבית ספר תיכון.
ב-1968 החל ללמוד באוניברסיטת מערב קנטקי, שם כיהן אביו במחלקה למוזיקולוגיה.
וב-1968 עבר לבית הספר לאומנות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה, אך נשר על מנת לעשות את סרטו הראשון באורך מלא.
במסגרת קורס קולנוע למתחילים שלמד בבית הספר לאומנות הקולנוע, כתב וביים קרפנטר סרט קצר בן 8 דקות בשם "Captain Voyeur".
הסרט התגלה מחדש בשנת 2011 בארכיבי בית הספר, ובחינה מחודשת שלו העלתה כי הוצגו בו אלמנטים שישמשו מאוחר יותר גם בסרט "ליל המסכות" משנת 1978.
בשנה שלאחר מכן שיתף פעולה עם המפיק ג'ון לונגנקר.
קרפנטר שימש כעורך ומלחין והשניים כתבו יחד את הסרט "The Resurrection of Broncho Billy" משנת 1970 שזכה בפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
הסרט הועבר לפורמט 35 מ"מ והופץ לקולנוע על ידי אולפני יוניברסל.
הסרט הוקרן במשך שנתיים בארצות הברית ובקנדה.
שנות ה-70 – מסרטי סטודנטים לסרטי קולנוע מסחריים
ב-1974 יצא סרטו הגדול הראשון כבמאי, "Dark Star".
מדובר בקומדיה שחורה שאותה כתב בצוותא עם דן או'באנון (שכתב בהמשך את הסרט הנוסע השמיני, ששאל אלמנטים רבים מהסרט "Dark Star").
תקציבו של הסרט מוערך בכ-60,000 דולר, והקושי העיקרי בהפקתו היה בכך שקרפנטר ואו'באנון נאלצו להשלים את הפקתו בעודם מבצעים במקביל מספר רב של משימות.
קרפנטר כתב, הלחין, הפיק וביים בעוד או'באנון שיחק וביצע את האפקטים המיוחדים (שהביאו את ג'ורג' לוקאס לשכור את שירותיו עבור האפקטים המיוחדים בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה).
הוליווד התפעלה מיכולותיו של קרפנטר לאור העבודה הקשה שביצע במסגרת התקציב המוגבלת.
סרטו הבא של קרפנטר היה "ההתקפה על מחוז 13" מ-1976, מותחן דל-תקציב המושפע מסרטיו של הווארד הוקס, ובעיקר המערבון "ריו בראבו" משנת 1959. גם בסרט זה היה קרפנטר אחראי על אספקטים רבים ביצירת הסרט.
הוא כתב, ביים והלחין את הסרט ואף ערך אותו תחת הפסאודונים "ג'ון טי.
צ'אנס", שם דמותו של ג'ון ויין בסרט ריו בראבו.
קרפנטר ציין כי "ההתקפה על מחוז 13" הוא בעיניו סרטו האמיתי הראשון מאחר שהוא הסרט הראשון שהוא צילם על פי לוח זמנים.
בסרט זה עבד קרפנטר לראשונה עם דברה היל, שתשחק בהמשך ברבים מסרטיו.
עם מסגרת תקציב של כ-100,000 דולר הצליח קרפנטר לכנס צוות של שחקנים ראשיים מנוסים, גם אם לא מוכרים יחסית.
שני התפקידים הראשיים ניתנו לאוסטין סטוקר שהופיע לפני כן בסרטי מדע בדיוני, סרטי אסונות וסרטי בלקספלויטיישן ולדרווין ג'וסטון שעבד לפני כן בעיקר בטלוויזיה, והיה שכן של קרפנטר.
הסרט הופץ תחילה בארצות הברית, זכה לביקורות מעורבות ולא הצליח מסחרית, אך לאחר שהוקרן בפסטיבל הסרטים של לונדון זכה להצלחה באירופה הן מבחינת הביקורות והן מבחינה מסחרית, ונחשב לסרט שהזניק את הקריירה של קרפנטר.
בהמשך הדרך זכה הסרט להערכת המבקרים גם בארצות הברית והוא נחשב היום לאחד מסרטי הניצול הטובים ביותר של שנות ה-70.
קרפנטר כתב וביים את המותחן "Someone's Watching Me!" משנת 1978. מדובר בסרט טלוויזיה המספר את קורותיה של רווקה עובדת שזמן מה לאחר הגיעה ללוס אנג'לס מגלה כי מישהו עוקב אחריה.
הסרט מושפע מאוד מסרטיו של אלפרד היצ'קוק.
קרפנטר בונה באיטיות עלילה מותחת ומטעה, עד לעימות הסופי.
ליל המסכות (1978) היה להיט מיד עם צאתו לאקרנים, והיווה נדבך חשוב בלידת סרטי ה"סלאשר".
הרעיון המקורי (של המפיק אירווין יאבלנס) היה לסרט בשם "רציחות השמרטפית", שבמרכזו שמרטפיות המאוימות על ידי דמות העוקבת אחריהן.
קרפנטר שילב את הרעיון ברעיון אחר של יאבלנס לפיו העלילה מתרחשת בליל כל הקדושים ופיתח את הסיפור.
קרפנטר ציין כי הרעיון המקורי שלו היה סרט על בית רדוף רוחות.
את הסרט כתבו קרפנטר ודברה היל.
קרפנטר הודה כי המוזיקה לסרט נכתבה בהשראת הסרט "סוספיריה" של דריו ארגנטו (שהשפיע גם על הצבעוניות הסוריאליסטית של הסרט) ומהסרט מגרש השדים.
גם בליל המסכות עבד קרפנטר עם תקציב זעום של 320,000 דולר.
הסרט גרף $65 מיליון בקופות כבר בתחילת דרכו, והוא נחשב לאחד הסרטים העצמאיים המצליחים בהיסטוריה.
על מנת לחשוף את טבעו המאיים של מייקל מאיירס השתמש קרפנטר במתח, ולא במוטיב הזוועה שישמש מאוחר יותר בסרטי הסלאשרים.
לא אחת תיאר קרפנטר את הסרט במושגים שנראים כסותרים את הגישה שבה השתמש בפועל בבימוי הסרט: "סרט ניצול גס באמת.
החלטתי לעשות סרט שהייתי אוהב לראות כילד, מלא טריקים זולים כמו בית רדוף רוחות ביריד, שאתה הולך בו ודברים קופצים עליך".
לעיתים קרובות מייחסים לסרט מסר של טוהר מיני ואזהרה לגבי הסכנות שבקיום יחסי מין מזדמנים.
קרפנטר ציין כי לא זו הייתה כוונתו: "היו מי שרמזו שבסרט הייתה הצהרה מוסרית.
ב"ליל המסכות" התייחסתי לדמויות כאל בני נוער נורמליים." מבין סרטי הסלאשרים שחיקו את "ליל המסכות", מעטים זכו לביקורות חיוביות כל כך.
נוסף להצלחה הקופתית ולביקורות החיוביות, נעימת הנושא שהלחין קרפנטר נותרה מוכרת עד ימינו.
ב-1979 שיתף קרפנטר פעולה עם השחקן קורט ראסל בסרט הטלוויזיה "אלביס".
הסרט היה להיט הן בקרב הצופים והן בקרב המבקרים, והופץ לקולנוע מחוץ לארצות הברית.
הסרט החיה את הקריירה של ראסל שהיה ילד שחקן בשנות ה-60, והוביל לשיתופי פעולה נוספים בין השניים.
שנות ה-80 – המשך ההצלחה הקופתית
הצלחתו של קרפנטר המשיכה בסרט "הערפל" (The Fog) משנת 1980, סיפור רוחות העוסק בנקמה שנכתב בשיתוף עם דברה היל, והושפע מקומיקס אימה כגון "אגדות מעולם המסתורין" (Tales from the Crypt) והעין הזוחלת (The Crawling Eye) סרט מ-1958 העוסק במפלצת המסתתרת בעננים.
השלמת "הערפל" הייתה משימה קשה באופן מיוחד.
קרפנטר לא היה מרוצה מהגרסה הראשונית של הסרט.
לראשונה בקריירה שלו נאלץ למצוא דרך להציל סרט כמעט מושלם שלא עמד בסטנדרטים שלו.
קרפנטר צילם צילומים חדשים והכניס סצנות חדשות במטרה להפוך את הסרט למובן ומפחיד יותר.
כשליש מהסרט המוגמר מורכב מהצילומים החדשים.
"הערפל" זכה להצלחה קופתית וזאת למרות הבעיות בהפקה והביקורות השליליות ברובן שקיבל.
הסרט הופק בתקציב של 1,000,000 דולר אך הכניס למעלה מ-21,000,000 דולר בארצות הברית לבדה.
קרפנטר ציין כי "הערפל" אינו הסרט החביב עליו, אך הוא "קלאסיקת אימה מינורית".
קרפנטר המשיך את ההצלחה עם הסרט המדע הבדיוני "הבריחה מניו יורק" מ-1981. לסרט נוצרה במהרה עדת מעריצים גדולה, הוא משך מספר רב של צופים לבתי הקולנוע וזכה לתשבחות הביקורת.
סרטו הבא, "הדבר" מ-1982, מוכר בזכות האפקטים המיוחדים המקוריים של רוב בוטין, האפקטים הוויזואליים המיוחדים של האמן אלברט ויטלוק, הפסקול שהולחן על ידי אניו מוריקונה וצוות השחקנים שכלל את הכוכב העולה קורט ראסל, כמו גם שחקני אופי מוערכים כגון וילפורד ברימלי, ריצ'רד דיסארט, צ'ארלס הלאהאן, קית' דייוויד וריצ'רד מסור.
"הדבר" הופק בתקציב של 15,000,000 דולר, שיא של קרפנטר באותה תקופה, והופץ על ידי סרטי יוניברסל.
הסרט של קרפנטר התבסס על הנובלה "Who goes there?" של הסופר ג'ון ו' קמפבל ג'וניור, עליה התבסס גם הסרט "The Thing from Another World" של האוורד הוקס מ-1951. הגרסה של קרפנטר נאמנה יותר למקור.
"הדבר" היה חלק ממה שקרפנטר כינה בהמשך "טרילוגיית האפוקליפסה" שלו וכללה את הסרטים "הדבר", "Prince of Darkness" ו-"In the Mouth of Madness".
סרטי הטרילוגיה מאופיינים כסרטי אימה.
סופן של הדמויות עגום והם גרפיים ואכזריים.
הסרט לא משך קהל עת יצא לאקרנים, בעיקר בהשוואה לסרט חייזרים אחר שיצא לאקרנים שבועיים לפניו, אי.טי.
- חבר מכוכב אחר, שהציג תמונה קלילה יותר לגבי ביקורי חייזרים.
קרפנטר האשים את העיתוי שבו יצא הסרט אי.
"הדבר" היה כישלונו המסחרי הראשון של קרפנטר.
הסרט זכה לעדנה מאוחר יותר כשיצא בפורמט וידאו ושודר בכבלים, וכיום הוא נחשב באופן גורף לאחד מסרטי האימה הטובים ביותר שנעשו.
מעט לאחר שסיים את הפקת הסרט "הדבר" הציעו אולפני יוניברסל לקרפנטר לביים את הסרט "יורקת האש" המבוסס על ספר באותו השם של סטיבן קינג.
קרפנטר שכר את ביל לנקסטר על מנת ליצור את האדפטציה מספר לתסריט.
לנקסטר סיים את המלאכה באמצע שנת 1982. קרפנטר היה מעוניין שברט לנקסטר יגלם את דמותו של ריינבירד, ושג'ניפר קונלי בת ה-12 תגלם את צ'רלי, אך לאור האכזבה מ"הדבר" החליטו אולפני יוניברסל להחליף את קרפנטר בבמאי מארק ל.
באופן אירוני סרטו הבא של לנקסטר היה "כריסטין" משנת 1983, שהיה מבוסס גם הוא על ספר של קינג באותו השם.
העלילה מגוללת את דמותו של ארני קאנינגהם (קית' גורדון, חנון הרוכש רכב הרוס מסוג פלימות' פורי מודל 1958, שמתברר כבעל כוחות על טבעיים.
ארני משפץ את המכונית ומפתח אליה אובססיה בעלת תוצאות קטלניות.
הסרט "כריסטין" זכה להצלחה קופתית יחסית, ולביקורות טובות; למרות זאת קרפנטר צוטט כאומר שהוא ביים את הסרט רק משום שזו הייתה ההצעה היחידה שקיבל באותה תקופה.
אחת מהפסגות בקריירה של קרפנטר הייתה הסרט "איש הכוכבים" .
הסרט זכה לתשבחות, אם כי מבחינה מסחרית הייתה הצלחתו ממוצעת.
התסריט לסרט, שהופק על ידי מייקל דאגלס, נבחר על ידי אולפני קולומביה שהעדיפה אותו על התסריט לסרט אי.
וגרמה לסטיבן ספילברג לפנות לאולפני יוניברסל.
דאגלס בחר בקרפנטר לביים את הסרט בגלל המוניטין שלו כבמאי סרטי פעולה שמצליח לעורר רגשות חזקים בקרב הצופים.
"איש הכוכבים" זכה לביקורות טובות בלוס אנג'לס טיימס, הניו יורק טיימס והאל.
ויקלי ותואר על ידי קרפנטר כקומדיה רומנטית בסגנון "זה קרה לילה אחד", רק עם חייזר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר וכן במועמדות לפרס גלובוס הזהב עבור משחקו של ג'ף ברידג'ס כאיש הכוכבים, וכן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על הפסקול שהלחין ג'ק ניטשה.
לאחר שראה צילומים מ"איש הכוכבים" הציע איליה סלקינד, המפיק בפועל של סרטי "סופרמן", לקרפנטר לביים את סרט הפנטזיה האפי החדש שלו, "סנטה קלאוס: הסרט".
ההצעה ניתנה לקרפנטר בזמן ארוחת צהריים במלון ריץ.
אף על פי שהרעיון לחרוג מהנורמות שלו ולביים סרט פנטזיה לילדים קסם לו, ביקש קרפנטר 24 שעות על מנת להרהר בהצעה.
למחרת העמיד קרפנטר רשימת דרישות שכללו בין השאר: חופש יצירתי מוחלט, זכות להשתלט על כתיבת התסריט, הלחנה במשותף של הפסקול, חופש עריכה מוחלט, ליהוק בריאן דנהי לתפקיד סנטה קלאוס ודמי חתימה בסך 5 מיליון דולר (סכום זהה לזה שקיבל כוכב הסרט, דדלי מור).
אלכסנדר ואיליה סלקינד לא אהבו את הדרישות ומשכו את ההצעה.
עשר שנים לאחר מכן סיפר קרפנטר למגזין "אמפייר" שהוא מתחרט שלא דרש פחות וביים את הסרט, מאחר שהוא אהב את הרעיון לסרט ואת האופן שבו הוא היה גורם למבקרים לשנות את דעתם לגבי מגבלותיו כבמאי.
לאחר כישלון קומדיית הפעולה עתירת התקציב שלו, "צרות גדולות בצ'יינה טאון" (1986), נאלץ קרפנטר להיאבק על מנת להשיג מימון לסרטיו.
הוא חזר לביים סרטים דלי תקציב כמו "Prince of Darkness" (1987), שהושפע מהסדרה "Quatermass" של ה-BBC.
אף על פי שסרטים נוספים שביים באותן שנים, כמו "הם חיים" (1988) יצרו סביבם תופעת קאלט משמעותית, קרפנטר לא הצליח לממש את הפוטנציאל שלו לבימוי שוברי קופות.
ב-1989 הוצע לקרפנטר לביים את "מגרש השדים 3", ובמשך שבוע נפגשו הוא ופיטר בלאטי, שכתב את הרומן "לגיון" עליו מבוסס הסרט.
שני היוצרים היו חלוקים בדעותיהם לגבי נקודת השיא של הסרט וקרפנטר ויתר על הפרויקט.
בלאטי ביים את הסרט בעצמו שנה לאחר מכן.
קרפנטר צוטט כאומר שלמרות חילוקי הדעות ביניהם, הרי שיש להם כבוד הדדי איש כלפי רעהו, והם שוחחו ארוכות על נושא ששניהם מתעניינים בו, פיזיקת הקוונטים.
בריאיון למגזין "אמפייר" סיפר קרפנטר שהוצע לו לביים את "אהבה בשחקים" ואת "חיזור גורלי".
הוא סירב ל"אהבה בשחקים" מכיוון שלא אהב את הדיאלוגים ומכיוון שחש שהסרט יבוים על ידי יחידה שנייה (Second Unit).
הוא דחה את "חיזור גורלי" מכיוון שלא אהב את התסריט.
שנות ה-90 – התדרדרות בביקורת ובהצלחה הקופתית
העשור האחרון של המאה ה-20 התאפיין במספר פספוסים ראויים לציון: "מרדף שקוף" (1992), "כפר הארורים" (1995) ו"הבריחה מלוס אנג'לס" (1996) הם דוגמאות לסרטים שנכשלו הן בקרב המבקרים והן בקופות.
בעשור זה יש לציין גם את "In the Mouth of Madness" (1994), סרט שהוא מחווה ליצירתו של ה.
לאבקראפט שלא הצליח אצל המבקרים או בקופות, ואת "ערפדים" שבו כיכב ג'יימס וודס כמנהיג של חבורת ציידי ערפדים העובדת בשיתוף פעולה עם הכנסייה הקתולית.
שנות ה-2000 – פרישה למחצה
בשנת 2001 יצא לאקרנים הסרט "רוחות מאדים" ("Ghosts of Mars").
ב-2005 יצאו לאקרנים רימייקים לסרטים "ההתקפה על מחוז 13" ו"הערפל", כשהאחרון הופק על ידי קרפנטר עצמו, אם כי הוא הגדיר את מעורבותו בתהליך "אני בא להגיד לכולם שלום וחוזר הביתה"
בשנת 2007 יצאה לאקרנים גרסה חדשה לסרט "ליל המסכות", הנותנת פרשנות מחדש של הסרט המקורי מ-1978. הסרט, בהפקתו ובימויו של רוב זומבי , הוליד סרט המשך, ליל המסכות 2 שיצא לאקרנים בשנת 2009.
בשנת 2005 חזר קרפנטר לכיסא הבמאי כשביים פרק בסדרה "Masters of Horror" של רשת הכבלים שואוטיים, כאחד מ-13 יוצרים שהיו מעורבים בעונה הראשונה.
הפרק שביים, "כוויות סיגריה" ("Cigarette Burns") זכה לביקורות אוהדות, ולתגובות חיוביות ממעריציו של קרפנטר, שראו בו שווה ערך ליצירותיו המוקדמות הקלאסיות בתחום האימה.
לאור ההצלחה תרם קרפנטר גם לעונה השנייה של הסדרה בפרק "פרו-לייף" ("Pro-Life"), המספר על נערה שנאנסת על ידי שד, הרה לו ומבקשת לבצע הפלה, אך אביה הפנאט הדתי ושלושת אחיה מונעים זאת ממנה.
בפברואר 2009 הודיע קרפנטר על הפרויקט החדש שלו, "מחלקה סגורה", בכיכובה של אמבר הרד.
באוקטובר 2010 קיבל קרפנטר פרס מפעל חיים בפסטיבל סרט אימה בשם Freak" Show Horror Film Festival".
בשנת 2011 קריין קרפנטר משחק מחשב בשם "F.E.A.R.
ב-3 בפברואר 2015 הוציא קרפנטר את "Lost Themes", אלבום מוזיקה הכולל תשעה קטעי מוזיקה אינסטרומנליים שהלחין, חלקם בשיתוף עם בנו קודי ועם המלחין דניאל דייוויס.
האלבום יצא בלייבל האינדי "Sacred Bones Records" וזכה לביקורות חיוביות.
ב-19 באוקטובר 2015 הודיעה הפקת פסטיבל המוזיקה All Tomorrow's Parties שקרפנטר יופיע בפסטיבל בלונדון ומנצ'סטר שבאנגליה עם קטעים חדשים וישנים שהלחין.
במהלך חודש פברואר 2016 הודיע קרפנטר שיוציא אלבום המשך בשם "Lost Themes II".
ב-23 במאי 2016 פורסם שקרפנטר יהיה המפיק בפועל בסרט החדש בסדרת "ליל המסכות", שייצא לאקרנים בשנת 2018. זהו הסרט הראשון בסדרת "ליל המסכות" שבו מעורב קרפנטר באופן ישיר מאז "ליל המסכות 3: עונת המכשפה" שיצא לאקרנים ב-1982. קרפנטר שימש גם כמלחין הסרט.
סרטיו של קרפנטר מתאפיינים בתאורה וסגנון צילום מינימליסטיים, מצלמות נייחות ומוזיקת רקע מסונתזת (לרוב נעימות שהלחין בעצמו).
הוא הלחין את כל סרטיו למעט "הדבר", "איש הכוכבים", "מחלקה סגורה", "מרדף שקוף" (חלקם יחד עם מלחינים אחרים).
מפורסמות במיוחד הנעימות מ"ליל המסכות" ו"המתקפה על מחוז 13".
בנעימות מוביל לרוב סינטיסייזר בליווי פסנתר וצלילי אווירה.
קרפנטר הוא תומך נלהב בשימוש במסך רחב וכל סרטיו הקולנועיים (למעט "איש הכוכבים") צולמו ביחס של 2.35:1 או רחב יותר.
קרפנטר ציין שלתחושתו פורמט ה-35 מ"מ האנאמורפי של Panavision "מערכת ההסרטה הטובה ביותר שקיימת", והוא מעדיף אותה על פני צילום דיגיטלי וצילום תלת־ממדי.
רבים מסרטיו של קרפנטר שוחררו מחדש בפורמט DVD כהוצאות מיוחדות הכוללות בונוסים שונים.
בין אלו ניתן למנות את מהדורת האספנים של "ליל המסכות", "הבריחה מניו יורק", "כריסטין", "הדבר", "המתקפה על מחוז 13", "צרות גדולות בצ'יינה טאון" ו"הערפל".
חלק מהסרטים הומרו לפורמט אנאמורפי של מסך רחב.
בממלכה המאוחדת הופצו מחדש חלק מהסרטים ב-DVD שכלל ערוץ שמע ובו קריינות של קרפנטר וכוכבי הסרט ("הם חיים", עם השחקן/מתאבק רודי פייפר, "איש הכוכבים" עם השחקן ג'ף ברידג'ס ו"נסיך האפלה" עם השחקן פיטר ג'ייסון).
גרסאות אלה לא הופצו בארצות הברית.
קרפנטר היה מושא הסרט התיעודי "John Carpenter: The Man and His Movies" וב-2002 הוקדשה רטרוספקטיבה לסרטיו על ידי ה-American Cinematheque.
ב-2006 הכריזה הספרייה הלאומית של הקונגרס של ארצות הברית על "ליל המסכות" כעל סרט בעל משמעות תרבותית ובחר בו לשימור בארכיון הסרטים הלאומי.
ב-2010 ראיין השחקן והסופר מארק גאטיס את קרפנטר לצורך הסדרה התיעודית שלו ב-BBC, "היסטוריה של אימה".
קרפנטר מופיע בכל שלושת פרקי הסדרה.