tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השאר טכנולוגיה זו זכתה לאזכורים בספרו של ג'ורג' אורוול "1984", בסרט "ברזיל", בסדרה "משפחת סילוני", בסדרה "פיוצ'רמה", בסרט "007 באזור המסוכן" (1987), בגרסת הסרט של "הצל" (1994) ובסדרת הטלוויזיה אבודים.
שפופרת גייסלר היא שפופרת קתודית, שהומצאה על ידי היינריך גייסלר ויוליוס פלוקר בסביבות שנת 1855. השפופרת שימשה לחקר תופעת הקרניים הקתודיות, וסייעה לבצע ניסויים מדעיים שלא היו אפשריים קודם לכן.
שפופרת גייסלר בנויה משפופרת זכוכית שממנה נשאב האוויר, כשבתוכה שתי אלקטרודות.
כאשר מופעל מתח חשמלי גבוה בין האלקטרודות נוצרת התפרקות חשמלית.
שפות אלטאיות הן משפחת שפות מוצעת.
מעריכים שהמשפחה כוללת 66 שפות ומדוברת על ידי כ-348 מיליון בני-אדם, בעיקר באזור מרכז וצפון-מזרח אסיה.
מקור השם הוא ברכס הרי אלטאי שבסיביר.
לפי המיון המקובל ביותר של השפות האלטאיות, נכללות בין השאר השפות הטורקיות, השפות המונגוליות והשפות הטונגוסיות.
אולם, בעקבות מחקרים שנעשו בנושא, מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 רוב האלטאיסטים (דהיינו, התומכים בתאוריה שקיימת משפחה כזו) מכלילים גם את השפה הקוריאנית בין השפות האלטאיות.
מאז שנות ה-70, גם היפנית נחשבה כזו.
המכלילים כוללים בסך הכל 74 שפות, בהן משתמשים כ-558 מיליון איש.
בלשנים אחדים החלו להחשיב אפילו את שפת האיינו כשפה אלטאית, אבל רק כחלק מקשר הכולל גם את הקוריאנית והיפנית, השונה מהקשר מונגוליות-טורקיות-טונגוסיות.
הגרסה המקורית והעיקרית של השפות האלטאיות, כלומר הטונגוסיות, מונגוליות וטורקיות, נקראות לפעמים "מיקרו-אלטאיות", ואילו הגרסה היותר מורחבת, הכוללת גם את היפנית והקוריאנית, נקראת "מאקרו-אלטאית".
בלשנים שתומכים בהשערה שקיימת משפחה של שפות אלטאיות, מצביעים על מאפיינים פונולוגיים ומורפולוגים דומים, כגון תואם תנועות ולשון מדבק, וכן על הטענה שקיימים קוגנטים רבים בין השפות השונות.
בלשנים שדוחים את ההשערה טוענים שהדמיון בין המאפיינים הלשוניים והלקסיקון ניתן להסבר על ידי תהליכים היסטוריים של התכנסות לשונית ושאילת מילים.
חלק מהחוקרים הציעו שהדמיון מראה על קיומו של שפראכבונד – אזור גאוגרפי שבו התקיים תהליך של התקרבות לשונית בין שפות שונות במקורן.
"שפויים" הוא האלבום ה-23 של הזמר היוצר הישראלי שלמה ארצי, שיצא ב-22 במרץ 2007.
האלבום יצא חמש שנים לאחר צימאון (2002), מה שנתן לארצי זמן רב להקלטת האלבום (הוא החל להקליט מ-2004).
כל השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי ארצי במקביל לסיבוב ההופעות המצליח עם שלום חנוך ולהופעות קטנות במועדון הזאפה.
באלבום זה שיתף ארצי פעולה עם אמנים רבים, בהם: גילי פלדמן, לואי להב, דניאל סלומון, אבי סינגולדה, מוקי, פיטר רוט, יהודה עדר, אודי שמחון, נתן סלומון (בית הבובות), שלומי קינן וכן עם בנו, בן.
הסינגלים הראשונים שיצאו מהאלבום הם "האמיתי", "איסלנד" ו"ניצמדנו".
הסינגל תתארו לכם זכה להצלחה הגדולה ביותר משירי האלבום.
האלבום זכה להצלחה משמכר 60,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו (כולל הזמנות מוקדמות) וזכה למעמד אלבום פלטינה כפולה.
הופעת הבכורה של האלבום נערכה ב-14 ביולי 2007 באמפיתיאטרון קיסריה.
משה לוי - אקורדיון, קונטרה-בס
אבי סינגולדה - גיטרה קלאסית, גיטרה אקוסטית, בוזוקי, מפיק מוזיקלי
בן ארצי - פסנתר, ויולה, צ'לו, מפיק מוזיקלי
שלמה ארצי - זמר, כותב מילים, מלחין, מפיק מוזיקלי
יהודה עדר - מפיק מוזיקלי
גיל פלדמן - מפיק מוזיקלי
דניאל סלומון - קרנות-יער, מפיק מוזיקלי
שלומי קינן - חמת חלילים
טל פורר - פסנתר פנדר
ניצן-חן רזאל - כלי מיתר
אודי שמחון - גיטרה חשמלית, מפיק מוזיקלי
נתן סלומון - קולות רקע
השפות האיראניות המזרחיות היא תת-קבוצה של השפות האיראניות, שהתהוותה בתקופה האיראנית התיכונה (מהמאה הרביעית לפני הספירה לערך).
השפה האווסטית לרוב מסווגת כשפה איראנית מזרחית מוקדמת.
השפה האיראנית המזרחית הגדולה ביותר שעדיין מדוברת היא פשטו, עם כ־50 מיליון דוברים בין הרי הינדו־כוש באפגניסטן לבין נהר האינדוס בפקיסטן.
בניגוד לניבים האיראניים המרכז־מערביים, הניבים המרכז־מזרחיים האיראניים משמרים את ההברות בסוף המילה.
השפות האיראניות המזרחיות מדוברות באזור רציף, באפגניסטן וגם בחלקים הסמוכים במערב פקיסטן, במחוז האוטונומי גורנו־בדקחשאן במזרח טג'יקיסטן והמערב הרחוק של מחוז שינג'יאנג בסין.
עם זאת, יש שתי שפות המשתייכות למשפחה המדוברות באזורים נפרדים, שפת היע'נובי של צפון־מערב טג'יקיסטן (צאצאית של הסוגדיאנית) והאוסטית של הקווקז (צאצאית של הסקיטו־סרמטית).
הן שאריות של רצף אתנו־לשוני שנמתח על רוב מרכז אסיה באלף הראשון לפני הספירה.
השפות האיראניות המזרחיות מחולקות לענף צפון־מזרחי ולענף דרום־מזרחי.
על אף ההפרדה הזו, השפות האיראניות נשארו רצף דיאלקטי אחד.
לפי אנציקלופדיה איראניקה, הקבוצה הצפון־מזרחית כוללת את רוב השפות המזרחיות, כולל פשטו ושפות הפאמיר, על אף שאינה כוללת את השפה האווסטית, שהיא שפה איראנית עתיקה.
עם זאת, אתנולוג מגדיר את השפות הבאות בלבד כצפון־מזרחיות:
סוגדיאנית (דיאלקטים: נוצרית, בודהיסטית, מניכאי)
אוסטית (דיאלקטים: אירון, דיגור, יאסיק)
הקבוצה הדרומית כוללת את הפשטו, את שפות הפאמיר ואת ארמורי-פראצ'י.
פשטו מדוברת במזרח אפגניסטן, בדרומה ובחלקים נוספים שלה ובמערב פקיסטן.
שפות הפאמיר מדוברות בהרי פאמיר.
ארמורי מדוברת בקאניגוראם ובדרום וזיריסיטן שבפקיסטן, אך ייתכן שעדיין יש דוברים בבברקאי ברק שבמחוז לוגאר באפגניסטן.
פרצ'אי מדוברת בחלק העליון של ניג'ראב בצפון מחוז קאבול.
אתנולוג, בניגוד לאנציקלופדיה איראניקה, מסווגים את ארמורי־פרצ'אי כצפון־מזרחיות.
נהוג במחקר להניח שהחלק המזרחי נפרד מהחלק המערבי במהלך סוף המילניום השני לפני הספירה, ומקובל גם להניח שהיה ממוקם בתרבות היאז.
בזכות הנוכחות היוונית במרכז אסיה, חלק מהשפות המזרחיות תועדו בשלב האיראני התיכוני שלהם (ולכן הסיווג כמזרחיות), בעוד שמעט מעוד תיעוד של הרצף הסקיטו־סרמטי שהשתרע מקזחסטן מערבה לערבה הפּוֹנטית־כַּספית ועד לאוקראינה הצליח לשרוד.
בשפות האיראניות המזרחיות יש מעתקי הגאים רחבי היקף, לדוגמה č > c, d > ð > l, ו־b > v כמוצג בטבלה מטה.
מעתק הגאים נוסף הנמצא בענף השוע'ני ובניבי הפשטו הוא ṣ̌ > x̌ > x.
לדוגמה, "בשר" זה ɡuṣ̌t בווח'י אך משתנה ל־guxt בשוע'ני, והמילה הדרום־פשטו לבשר, γwaṣ̌a, משתנה ל־γwax̌a בפשטו מרכזית ול־γwaxa בפשטו צפונית.
הגזע המונג'י dā הוא שאילה מפרסית, אך שפת הידע'ה עדיין משתמשת ב־los.
למילה marzā באורמרי יש מקור אטימולוגי שונה, אך באופן כללי [b] האורמרי נשאר ללא שינוי.
לדוגמה, *bastra- > bēš – המילה הארמורית לחוט.
שפולה (באוקראינית: Шпола; ביידיש: שפאלע) היא עיר מחוז במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה, לדי נהר חובקיבקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
שפולה נזכרת לראשונה בשנת 1594, ובמחצית השנייה של המאה ה-17 נהרסה בידי הטטרים.
בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1866 הפכה העיר לבירת מחוז, ובשנת 1874 חוברה לקו מסילת הברזל.
העיר התפרסמה בעולם היהודי כמקום מגוריו של רבי אריה לייב משפולי מתלמידי המגיד ממזריטש.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו בעיר כ-5,400 יהודים, כמחצית מתושביה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נערכו ביהודי העיר מספר פוגרומים, בהם נרצחו כ-40 יהודים, ובמהלכם הועלו באש רבים מבתי היהודים ביישוב.
בתקופה הסובייטית פעלו בעיר מועצה יהודית ממלכתית ובתי ספר יהודיים.
בד בבד, הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיר, והגיעה ערב מלחמת העולם השנייה לכ-2,400 איש.
ב-20 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, וב-22 באוגוסט 1941 הוציאו בה אלו קבוצה של יהודים להורג.
בתחילת ספטמבר שלאחר מכן רצחה יחידת איינזצגרופן 160 יהודים משכילים מהעיר, ולאחר מכן, רוכזו יתר היהודים שלא הספיקו להימלט מהעיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו מתו רבים מהם מרעב.
כמו כן, נצטוו יושבי הגטו לענוד סרט זרוע.
במרץ 1942 גורשו כ-800 היהודים שנותרו בגטו שבעיר למחנה ריכוז סמוך, בו נרצחו כולם בידי שוטרים אוקראינים ב-15 במאי 1942. 13 יהודים בעלי מלאכה שהושארו בעיר נרצחו בשנת 1943.
בשנת 2014 הוקם בעיר מחנה פליטים יהודי עבור פליטים מאזור הקרבות במזרח אוקראינה.
שפות אבוריג'יניות או שפות אוסטרליות ילידיות או שפות אוסטרליות של שפות שדוברו או המדוברות בקרב האבוריג'ינים של אוסטרליה.
מנקודת מבט בלשנית המונח אינו מתייחס למשפחת לשונות רגילה אלא למערכת שפות המדוברות בשטח גאוגרפי מוגדר.
במקור היו כ-250 שפות אבוריג'יניות, בשנת 2004 נמנו כ-145, ו-120 בשנת 2014, והן מדוברות באוסטרליה ובעוד כמה איים קטנים סמוכים.
הן מחולקות לעוד משפחות וקבוצות שונות.
עד להגעת האירופים לאף אחת מהשפות לא הייתה מערכת כתב, ואלו נוצרו עם הזמן על בסיס הכתב הלטיני.
נכון להיום נראה שעבור כל שפה אוסטרלית שנותרו לה דוברים פותח כתיב.
צלילים שלא נמצאים באנגלית מיוצגים בדרך כלל על ידי דיגרפים או לעיתים רחוקות על ידי דיאקריטים, כגון קווים תחתונים או סמלים נוספים, המושאלים מאלפבית פונטי בינלאומי.
כמעט כל השפות האלה מאוימות על ידי תהליך הכחדה, שהתחיל עם עלייתה של השפה האנגלית האוסטרלית כשפת תקשורת כלל-אוסטרלית ועם אירועים של גירושים, מעשי אלימות, מגפות והזנחה שבמהלך מאה וחמישים השנים הראשונות של התיישבות הלבנים באוסטרליה גרמו לדילדול ניכר של מספר האבוריג'ינים ביבשת.
נכון ל-2016, רק 5–6 שפות אבוריג'יניות מדוברות על ידי יותר מ-1,000 אנשים ולמחצית השפות האבוריג'יניות יש פחות מ--10–20 דוברים.
מדי שנה הולך וגדל מספר השפות האבוריג'יניות המצטרפות לרשימת השפות הנכחדות.
לפי נתונים משנת 2008 התקיימו באוסטרליה 220 שפות אבוריג'יניות, מתוכן 25 מדוברות כל אחת על ידי אדם אחד בלבד.
לפי נתונים אחרים של הסקר הראשון של המכון האוסטרלי לשפות ילידיות משנת 2004 היו קיימות 145 שפות מדוברות, מתוכן 110 בסכנת הכחדה ו-18 "חזקות".
לפי סיווג מסורתי מחלקים את השפות האבוריג'יניות לתריסר משפחות ועוד כמה שפות בודדות.
משפחת הלשונות בעלת התפוצה הרחבה ביותר היא זו של שפות פאמה-ניונגאן שדובריהן מפוזרים על כל שטח אוסטרליה פרט לצפון.
משום כך, לצורך פישוט הסיווג ונוחותו, שאר השפות האבוריג'יניות מקובצות תחת המונח "שפות נון-פאמה-ניונגאן", כלומר שפות שאינן פאמה-ניונגאן.
השפות האינואיטיות הן קבוצה קרובה של שפות אמריקניות ילידיות שבדרך כלל מדוברות על פני האזור הארקטי של צפון אמריקה ובמידה מסוימת באזור התת-ארקטי בלברדור.
האינואיטים חיים בעיקר בשלוש מדינות: גרינלנד, קנדה (במיוחד באזור נונאציאווט של לברדור, אזור נונאוויק של קוויבק, נונאווט, והטריטוריות הצפון-מערביות), וארצות הברית (במיוחד בחוף של אלסקה).
השפה המסורתית של האינואיטים היא מערכת של דיאלקטים קרובים זה לזה, שאינם מובנים בקלות מקצה אחד של עולם האינואיט אל האחר, ויש אנשים שאינם רואים בה שפה אחת אלא קבוצה של שפות.
עם זאת, אין קריטריונים ברורים לחלוקת שפת האינואיטים לשפות ספציפיות, משום שהיא יוצרת רצף ניבים.
כל קבוצה של אינואיטים מבינה את שכנותיה, וסביר להניח שגם את שכנותיה של שכנותיה; אבל ממרחק מסוים, ההבנה ההדדית יורדת לרמה נמוכה מאוד.
כתוצאה מכך, אינואיטים במקומות שונים משתמשים במילים שונות עבור הדיאלקטים שלהם ועבור קבוצת השפות כולה, והעמימות הזאת הועברה גם לשפות אחרות, דבר היוצר בלבול רב בקשר להגדרות שאמורות לחול עליהם.
הצורות המוקדמות של השפות האינואיטיות דוברו על ידי אנשי תול, שהחליפו את תרבות דורסט, שהתיישבה בעבר באזור הארקטי של אמריקה בתחילת האלף ה-2 לספירה.
בסביבות שנת 1300 הגיעו האינואיטים ושפתם למערב גרינלנד, ולבסוף למזרח גרינלנד.
בערך באותו הזמן נעלמו מושבות הויקינגים בדרום גרינלנד.
האמונה הרווחת היא שבמהלך מאות השנים של הגירה מזרחה, שפות האינואיט השתנו משפות היופיק המדוברות במערב אלסקה ובצ'וקוטקה.
עד 1902 הייתה קיימת מובלעת אפשרית של תרבות דורסט, הסאשרמיוט .
כמעט שום דבר לא ידוע על שפתם, אך העדויות המעטות מספרות על "הדיאלקט המוזר" שלהן.
הדבר מעיד על כך שהם דיברו גם בשפה אסקימו-אלאוטית, אך שונה לחלוטין מהצורות המדוברות בקנדה כיום.
אינופיאק של חצי האי סיוורד
אינופיאטון או אינופיאק צפון אלסקנית
ניב איגלולינגמיאוט או קיכיקטלוק אואננגני או ניב צפון באפין (צפון באפין)
ניב אאיווילינגמיאוטוט או אאיוויליך (מפרץ הדסון)
ניב כִּיוַלִּירְמִיאוּטוּט או כִּיוַלִּיק (אזור כיווליק, נונאווט)
ניב נַאצִילִינְגְמִיאוּטוּט או נציליק (אזור נאטיליק, נונאווט)
ניב אינואינאקטון (נונאווט, הטריטוריות הצפון-מערביות)
ניב אינוטיטוט או נונאציאוומיאוטוט (אזור נונאציאווט של חצי האי לברדור)
ניב קיכיקטלוק ניגיאני או ניב דרום באפין (דרום באפין)
ניב כַּלׇשִׂיסוּט או גרינלנדית מערבית (מערב גרינלנד)
ניב טוּנוּמִיסוּט או גרינלנדית מזרחית (מזרח גרינלנד)
"שפוט: דיוקן עצמי II" (1979-1978 בקירוב) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי אורי ליפשיץ.
הדפסו של אורי ליפשיץ הוא הידוע בסדרה בת שבעה הדפסים שיצר האמן בסדנת ההדפס ירושלים בשנת 1979-1978 בקירוב.
שישה מבין הדפסים אלו הודפסו בסדרות בנות 6 עותקים (כ"א) אמנם בכל הספרות העבודה מתוארכת לשנת 1980, אולם היא הוצגה בתערוכה "אמן - סדנה - הדפס" שהתקיימה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בפברואר שנת 1979. תצלום העבודה אף הופיע על כריכת ספר התחריטים והדפסי האבן של האמן.
במרכז העבודה, כמו בכל הדפסי הסדרה, מופיע תצלום דיוקנו העצמי של האמן.
ליפשיץ גזר את הראש מן התצלום והוא צולם על ידי אריק קילמניק בתהליך של הטיה, כך שבכל אחד מן ההדפסים מופיע הראש בפרספקטיבה שונה ונטוייה יותר.
התצלום הועבר אל לוח הדפסה עשוי אבץ באמצעות תצריב צילומי.
מעל התצלום מופיעים כתמי צבע, היכולים להתפרש כדימוי דל דם נוזל, סימן של ספרית ימים ושרבוטים נוספים, שנוצרו על ידי אקווטינטת סוכר.
בצדו העליון השמאלי של ההדפס מופיע דימוי של דובי, שנותר בטכניקה של תצריב.
דימוי זה כבר הופיע בסדרת הדפסים "בובות ורובים" של ליפשיץ משנת 1974. בנוסף, בטקסט בכתב ידו של ליפשיץ מופיע שם הסדרה - "שפוט" ו-"Convicted" - בעברית ובאנגלית.
מאירה פרי להמן תיארה את השימוש הסדרתי בצילום כ"הולך וקטן, הולך ו'נמחץ', עד שבהדפס האחרון הוא נראה כאילו מגובה, כחלק מרצפה"..
האלימות העצמית המופיע בעבודות הביאה את גדעון עפרת לתאר את סדרת העבודות כמבטאות "תהליך הדרגתי של חיסול האני".
שפות אוסטרו-אסיאתיות היא משפחת שפות המדוברות בעיקר בדרום-מזרח אסיה.
המונח הוא הלחם המילים היווניות שמשמעותן "דרום אסיה".
למשפחת שפות זו שטחי תפוצה מפוצלים, המופרדים על ידי אזורים בהם מדברים שפות ממשפחות לשוניות אחרות.
פרט לארצות המוגדרות כחלק מדרום-מזרח אסיה, דוברים של שפות אלה חיים גם בהודו, בבנגלדש, בנפאל ובאזור הסְפר הדרומי של סין.
מקרב השפות האוסטרו-אסיאתיות, רק לשלוש שפות – וייטנאמית, קמרית ומון – יש היסטוריה ארוכה של תיעוד כתוב.
לשתיים מהן, וייטנאמית וקמרית, יש מעמד של שפות לאומיות מודרניות רשמיות – בווייטנאם ובקמבודיה בהתאמה.
במיאנמר לשפה וא יש בפועל מעמד של שפה רשמית של מדינת וא.
שאר השפות מדוברות על ידי קבוצות מיעוט ואין להן מעמד רשמי.
מאגר אתנולוג מזהה 168 שפות אוסטרו-אסיאתיות, המתחלקות ל-13 קבוצות (או 14 אם מביאים בחשבון את שומפן) תחת שתי תתי-משפחות: מון-קמרית ומונדה.
בשיטות מיון אחרות מוגדרות שלוש תתי-משפחות: מונדה, קמרית גרידא וחאסי-חמואית.
משערים כי השפות האוסטרו-אסיאתיות הן שפות של אוכלוסייות ילידות בדרום-מזרח אסיה ובדרום הודו, במובן שדובריהן קדמו לגלי ההגירה של דוברי השפות טאי-קדאי , אוסטרונזיות, דראווידיות, סינו-טיבטיות והודו-אירופיות.
הועלו תאוריות באשר לקשר של שפות אלה למשפחות שפות אחרות, בעיקרן התאוריה האוסטרית – של וילהלם שמידט (1906) ועד לקשר הדרום-מזרחי של סגארט-סטארוסטה (2005).
מספר דוברי השפות האוסטרו-אסיאתיות חצה בתחילת המאה ה-21 את ה-100 מיליון.
שְׁפוֹפֶרֶת היא כלי קיבול עשוי מעטפת רכה, לאחסון נוזלים צמיגיים ותערובות סמיכות כגון: משחות שיניים, סבונים, דבקים וצבעים.
לשפופרת תבנית גליל-נבוב, בעלת צְדוּדִית מעגלית או סגלגלה מפלסטיק, אלומיניום או מתכת אחרת.
בקָצֶהָ האחד פיה עגולה וצרה הנאטמת בפקק.
את תכולתה ניתן להוציא באמצעות לחיצה על צדודית השפופרת בתנועת סחיטה כלפי פיה.
כדי למצות את תכולתה ניתן להיעזר במפתח שפופרת.
שפופרות אלומיניום לרוב נאטמות באמצעות פקק מתברג, ולאחר מילוי תוכן השפופרת קָצֶהָ השני מקופל-בלחץ מספר פעמים.
השפופרת עוברת איטום הרמטי ולרוב נטולת-חיידקים הודות לטמפרטורה הגבוהה בעת תהליך הייצור.
לעיתים החלק הפנימי מצופה כדי למנוע מהמתכת להגיב עם תכולת השפופרות.
המאפיין העיקרי בשימוש באלומיניום הוא הפרדה מוחלטת בין תוכן השפופרת לסביבה ובכך מהווה פתרון אחסון יעיל עבור חומרים שנוטים להתקלקל מהר, ובייחוד בחשיפה לאוויר.
משמשות לאחסון מזון, מוצרי קוסמטיקה, תרופות, צבעים וחומרים טכנולוגיים (כגון דבק).
ובעיקר פוליאתילן ; שימושים נפוצים הם לקרמים ותמרוקים-חד-פעמיים.
בתום השימוש, השפופרת שבה לצורתה בשונה משפופרות שעברו ריבוד כדוגמה שפופרת משחת שיניים, שגם היא מפלסטיק.
ניתן להדפיס על שפופרות מסוג זה במגוון אופנים לטובת שיווקן.
שפופרות פלסטיק מיוצרות בתהליך שיחול; תחילה, מכונת שיחול ייחודית מייצרת את צדודית השפופרת, בשלב זה, ככל שרמת העיבוד גבוהה יותר, השפופרת סבילה יותר ללחץ וקל יותר להדפיס עליה.
כאשר הצדודית מוכנה, מחובר את ראש השפופרת יחד עם הסוגר.
עם תום המילוי, נאטם הקצה הפתוח של השפופרת.
כיום נוהגים יצרנים רבים לעטוף את השפופרת במספר שכבות פלסטיק על-מנת להקנות אטימות מרבית ובידוד מהסביבה, ובכך מאפשרים להגדיל את טווח השימוש בפלסטיק גם למזון.
השפופרות הראשונות יוצרו מבדיל, אבץ ועופרת.
לעיתים צופו בדונג מבפנים כדי למנוע מהמתכות להגיב עם תכולת השפופרות.
השימוש באלו הופסק בשל רעילותם, בעיקר בחשיפה למזון ותרופות.
מוצרים רבים נמכרים בשפופרות, ביניהם:
משחות שיניים, בעבר עשויות ממתכת, וכיום מפלסטיק.
צבעים סמיכים לצורכי אמנות, וביניהם צבעי שמן, צבעי אקרילי וצבעי מים מרוכזים.
ממרחים אכילים מסוימים, ביניהם ממרח אנשובי, רסק עגבניות, חרדל ומיונז.
כמויות קטנות של חומרי איטום ודבקים, בכמויות גדולות ייתכן שימוש בתרמיל איטום נוקשה.
ג'ון גופה רנד , צייר דיוקנאות ממוצא אמריקאי, השתמש בשפופרות ממתכת לצבעים כבר בשנת 1841. בשנת 1870, הנרי פאלמר מהעיירה סטילווטר שבמדינת ניו יורק רשם על שמו כפטנט את השפופרת- דאז מעין קפסולת בדיל רכה שאת ראשה יש להבריג לסגירה לצורך אחסון תמציות מרפא.
משחות שיניים בשפופרות הוצגו לראשונה על יד החברה ג'ונסון אנד ג'ונסון בשנת 1889. זמן לא רב לאחר מכן, וושינגטון שפילד, רופא שיניים מהעיר ניו לונדון שבמדינת קונטיקט, היה הראשון למכור משחות שיניים בשפופרות (מעופרת) במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19.
שְׁפוֹפֶרֶת טֶלֶפוֹן או מִיקְרוֹטֵלֵפוֹן (microtelephone) היא רכיב בטלפון שדרכו ניתן לקבל שמע דרך המקלט ולשוחח עם הגורם המרוחק באמצעות המשדר המובנה בטלפון.
בטלפונים המוקדמים השפופרת הותקנה ישירות על הטלפון עצמו.
עד הופעת הטלפון האלחוטי, המכשיר היה מחובר בדרך כלל ליחידת הבסיס, באמצעות חוט טינסל גמיש.
השפות האומטיות הן קבוצת שפות המדוברות בדרום-מערב אתיופיה, סביב נהר אומו, בפי כ-6.2 מיליון דוברים.
חלק מהשפות האומוטיות משתמשות בכתב געז ואחרות באלפבית הלטיני המותאם לצורכיהן.
השפות האומוטיות מתאפיינות ברמה גבוהה של מִדְבָּק (אגלוטינטיביוּת) ובמערכות טונאליות מורכבוֹת (למשל שפת בנץ').
הקבוצה ממוינת בדרך כלל כשייכת למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות, אך יש החולקים על כך.
מעמדה של הקבוצה כמשפחת-שפות בפני עצמה גם הוא שנוי במחלוקת.
קבוצת השפות האומוטיות חולקה לארבע קבוצות "אומוטיות" נפרדות בגלוטולוג גרסה 4.0 וכן על ידי גילדמאן (Güldemann 2018):
שפות אומוטיות צפוניות (טָה-נֶה-אומוטיות, אנ'),
שפות ארואיד ("אומוטיות דרומיות", אנ').
הענפים של השפות האומוטיות הצפוניות והדרומיות (כונו בעבר "Nomotic" ו"Somotic") קיבלו הכרה מלאה, למרות חילוקי דעות מסוימים לגבי הרכב הענף הצפוני.
הוויכוח העיקרי הוא על מיקומן של שפות מאו בתוך הקבוצה.
הבלשן ליונל בנדר (2000) סיווג את השפות האומטיות כדלקמן:
האומוטיות הדרומיות / אָרוֹאִיד (הָאמֶר-בָּאנָה, אָארי, דִימֶה, קָארוֹ)
האומוטיות הצפוניות / אלה שאינן שפות ארואיד
שפות מאו המערביות (הוֹזוֹ, סֶזֶה, גָאנְזָה)
שפות דיזואיד (דיזי, שֵקוֹ, נָאיִי)
המיון על פי הייוורד (2003)
שפות ארואיד (ארי-באנּה; "האומוטיות הדרומיות")
אוצר מילים בסיסי לדוגמה ב-40 שפות אומוטיות, מתוך בלאז'ק (2008):
שפות אַגַאוּ (agaw) הן ענף השפות הכושיות המרכזיות, במשפחת השפות הכושיות (שבמשפחת-העל האפרו-אסיאתית) המדוברות בפי מספר קבוצות אתניות באתיופיה וקבוצה נוספת באריתריאה.
בנוסף לקיומן כשפות עצמאיות, שפות אגאו מהוות את לשונות התשתית העיקריות שמשפיעות על אמהרית ועל השפות האתיו-שמיות האחרות, החיות במחיצתן.
השפות הכושיות המרכזיות מסווגות כדלקמן (על פי אפליארד):
אַוְּנְגִי (Awngi, דרום אגאו) מדוברת מדרום-מערב לאגם טאנה.
זו שפת אגאו הגדולה ביותר, עם למעלה מ-350,000 דוברים.
קוּנְפַל (Kunfal) מדוברת מערבית לאגם טאנה, עדיין אינה מתועדת היטב, אך ככל הנראה ניב של אוונגי.
בילן (אגאו צפונית) מדוברת בפי כ-70,000 איש, באריתריאה סביב העיר קרן, ובמזרח סודאן סביב העיר כסאלה.
ח'מתנגה (אגאו מרכזית), הקרויה גם חַ'מיר או חַ'מְתָה, מדוברת בפי 143,000 איש בצפון מדינת אמהרה באתיופיה.
קימנת (אגאו מערבית) כמעט נכחדה, מדוברת בפי הקמנתים במחוז צפון גונדר באתיופיה.
הניב קווארה מדובר בפי קהילת ביתא ישראל היהודית, שעלתה לישראל מנפת קווארה
הניב כיילה כבר נכחד, דובר בעבר בפי מקצת מקהילת ביתא ישראל.
הניב נמצא על הרצף בין קימנת וח'מתנגה.
שפות אגאו נכתבו בעבר ועדיין נכתבות כיום.
טקסטים מימי הביניים המכילים קטעים בשפת קימנת, שמורים ברובם במוזיאונים בישראל.
חומר היסטורי זמין גם בשפת ח'מתנגה, וגם מסורות פולקלור נכתבו בשפת אוונגי.
בעת המודרנית, יוצא לאור עיתון בשפת בילן המודרנית בעיר קרן באריתריאה.
השפות הכושיות המרכזיות ייחודיות בקיומם של העיצורים /ŋ/, /ɣ/, /z/, ושל תנועות מרכזיות.
מאידך, בניגוד לשפות אחרות באזור, אין בשפות אגאו הפונמות: עיצורים מסודקים, מפונמים או מלועלעים או העיצור החכי-אפי /ɲ/, ואין בהן התופעות הפונולוגיות הכפלת עיצורים או תנועות ארוכות.
שפוך חמתך הוא קטע מהגדה של פסח, הנאמר בליל הסדר.
הקטע נזכר בכל ההגדות העתיקות החל מהמאה ה-11. יש הסבורים שהוא נוסף בעקבות מסעי הצלב.
במהלך הדורות היו מנהגים שונים באשר להרכב הקטע ולמספר הפסוקים הכלולים בו.
בנוסח המקובל היום, הקטע הוא ליקוט של ארבעה פסוקים מתהילים וממגילת איכה.
קטע זה גרם לטענות והשמצות על היהודים מצד עמים אחרים.
הקטע עצמו הוא ליקוט של ארבעת פסוקים מהתנ"ך.
שני הפסוקים הראשונים לקוחים מספר תהילים עט:
הפסוק השלישי לקוח מתהילים פרק סט, והפסוק האחרון מסיים את פרק ג ממגילת איכה.
מקבילה דומה לפסוקים הראשונים מופיעה בספר ירמיהו:
בכמה מההגדות גרסו "שפוך חמתך על הגויים", כפי המופיע בירמיהו, ולא כנוסח בתהילים שהוא המקור לקטע.
תוכן הקטע הוא בקשה ותפילה לאלוהים להעניש את הגויים שאינם מאמינים בקיומו, ואת האומות שאינן קוראות בשמו, בשל העובדה שהם רודפים ומכלים את עם ישראל בכל הדורות, ואף בקשה להשמידם מעל פני האדמה.
המנהג מופיע בהגדות של פסח החל מהמחצית השנייה של המאה ה-12. אברהם פרנקל כותב כי ייתכן שהמנהג החל כמנהג עממי לומר פסוקי קללות קודם מזיגת הכוס הרביעית, וייתכן שכבר החל באיטליה במאה ה-11, ובהמשך הגיע לצרפת והתקבע כחלק מנוסח ההגדה.
יש שכתבו שהמנהג החל לאחר מסעי הצלב.
אמנם יוסף תבורי סבור כי הדבר לא ייתכן, בין היתר כיוון שהמנהג מתועד כבר בכ"י משנת 1145, עשרות שנים קודם מסעי הצלב.
ואמנם קטע זה של שפוך חמתך, אינו מופיע בכל ההגדות, כך למשל הוא נעדר מנוסח ההגדה של הרמב"ם, הרס"ג ועוד.
כיום, ברוב ההגדות מופיעים ארבעת הפסוקים הנזכרים לעיל, אך בהגדות עתיקות ישנם גרסאות רבות.
יש שכתבו רק את הפסוק הראשון, אחרים הוסיפו גם את הפסוק השני, ובהגדות אחרות ישנם פסוקי קללה נוספים.
במחזור ויטרי למשל, הקטע אינו מופיע בסדר ההגדה שמובא בשם רש"י, אך מופיע במקום אחר, והוא כולל פסוקי קללות נוספים מלבד ארבעת הפסוקים שנזכרו:
כאמור בקהילות רבות (בני אשכנז ועוד) נוהגים לומר את הקטע במהלך ליל הסדר לאחר ברכת המזון: מוזגים כוס רביעית, אומרים 'שפוך חמתך', ולאחר מכאן ממשיכים באמירת ההלל.
יש הנוהגים למזוג את הכוס הרביעית לאחר 'שפוך חמתך', קודם ההלל.
בחלק מהגדות הפסח מופיע מנהג כוס אליהו הנביא או כוס חמישית, אותה נהגו למזוג קודם אמירת "שפוך חמתך".
בפירושי ההגדה השונים ניתנו הסברים רבים מדוע נכנס קטע זה של "שפוך חמתך" בין שני חלקי ההלל:
המאירי כתב שארבע כוסות הם רמז לכוס התרעלה שעתיד הקב"ה להשקות את ארבע המלכויות, לכך תקנו בכוס האחרונה שמשלימה את ארבעת הכוסות לבקש על כך.
עוד כתב המאירי כי תיקנו זאת לשבח עם ישראל שלאחר שאכלו ושתו הם משבחים את הקב"ה בניגוד לאומות העולם.
יש שכתבו שתיקנו לומר זאת קודם אמירת הפרק 'לא לנו' המדבר על מלחמת גוג ומגוג, כדי לבקש הצלה מהגויים הצרים על ישראל.
אחרים כתבו שהטעם הוא להראות שאין אנו חוששים בשתיית הכוס הרביעית מ'זוגות', מאחר שהוא ליל שימורים המשומר מהמזיקים.
כאמור נזכר לעיל שיש נוהגים למזוג בעת אמירתו כוס חמישית או כוס אליהו הנביא.
מנהג שהשתרש ונפוץ במקומות רבים, הוא לפתוח את הדלת בעת אמירת 'שפוך חמתך'.
בספרות האחרונים ניסו להתחקות אחר טעם המנהג, ונאמרו מספר טעמים לכך:
במהרי"ל כתב שהטעם לכך הוא מפני שבניסן עתידים להיגאל פותחים את הדלת על מנת שאם יבוא אליהו ימצא את הפתח מוכן לקראתו.
טעם אחר כתב רבי משה איסרליש בספרו דרכי משה שהוא על מנת להראות שאנו בטוחים בהבטחת הקב"ה כי לילה זה הוא ליל שימורים ואין אנו חוששים מפני המזיקים, ובזכות אמונה זו נגאל.
בהגדת הגר"א נאמר כי הטעם לזה הוא מחשש 'זוגות' של ארבע כוסות, ומפני שאמרו חכמים כי ראיית הרחוב מבטלת את צירוף הזוגות נהגו לפתוח את הדלת.
אך האחרונים פקפקו ביוחס טעם זה לגאון מפני כמה טעמים.
טעם אחר הובא בהגדה שלמה, שהוא מפני שבעבר קודם אמירת הקטע 'שפוך חמתך', פחדו שמא מישהו מאזין מחוץ לדלת, לכך היו יוצא אחד מהמסובים לראות שאף אחד אינו בנמצא.
יש נוהגים לעמוד בעת אמירת הקטע.
יש שכתבו שהטעם לכך הוא לכבודו של אליהו הנביא.
בחב"ד ובעדות נוספות נהגו להחזיק ביד את הכוס הרביעית, בעת אמירת שפוך חמתך.
קטע הגדה זה עורר טענות רבות בעיקר מגויים שטענו על תוכנו של התפילה המבקשת מאלוהים להרוג את כל הגויים, טענות אלו הושמעו רבות בוויכוחים שהיו בין הדתות השונות לבין היהדות.
במאה ה־13 העבירו יהודים מומרים (למשל ניקולס דונין) לעיונם של חכמים נוצריים כמו פטרוס ונרביליס קטעים מהתלמוד והצביעו לפניהם על מספר רב של אגדות תלמודיות המכילות הגשמת אלוהים ודברים קשים כנגד ישו והלכות ודינים שבהם יחס שלילי ביותר למי שאינם יהודים, אחד הקטעים היה הקטע "שפוך חמתך".
ואכן לאחר שהיהודים הפסידו במשפט פריז, התבצעה אחת השריפות הגדולות הראשונות של ספרי תלמוד בכיכר העירייה של פריז.
בחלק ממהדורות ההגדות שנדפסו באירופה, הושמט הקטע.
לאחר שהרב חיים פסחוביץ, עבר לכהן כרב בעיר כוטימסק, הוא נאסר לזמן קצר, לאחר שציטט בדרשת שבת הגדול את האמרה מההגדה של פסח "שפוך חמתך".
חיים בלוך מביא בספרו "היכל לדברי חז"ל" קטע חילופי ל"שפוך חמתך", שנפתח במילים "שפוך אהבתך".
לטענתו מצא את הקטע בהגדה של פסח של הרב שמשון ורטהיימר, הגדה ב"כתב יד מפואר וציורים נפלאים על גבי קלף".
הוא מספר שהגדה זו הייתה ביד אחד מניניו של רבי שמשון שהתיר לו לצלם את ההגדה, אך תצלומי ההגדה אבדו לו בימי השואה.
הוא מציין כי ההגדה נכתב בוורמס בשנת רפ"א על ידי "יהודה בן יקותיאל נכד רש"י".
על אף שצילומי ההגדה נאבדו לו, הנוסח של "שפוך חמתך" נשתייר בידו בכתב ידו.
על אף עדותו המפורטת של בלוך, רבים פקפקו באמינות דבריו, וזאת לאור זיופים אחרים שהוכח שביצע.
יש הסבורים כי שינה את הנוסח "שפוך חמתך" בעקבות הצלתו מהשואה על ידי גויים.
השפות האוקיאניות הן ענף של משפחת השפות האוסטרונזיות.
ענף זה כולל כ-450 שפות, המדוברות בעיקר בפולינזיה, בחלק גדול ממלנזיה ובמיקרונזיה.
על אף שדוברי השפות האוקיאניות מתפרשים על פני שטח גאוגרפי גדול, הם מונים שני מיליון אנשים בלבד.
השפות האוקיאניות בעלות מספר הדוברים הגדול ביותר הן: מזרח פיג'יאנית עם למעלה מ-600,000 דוברים, וסמואית עם כ-400,000 דוברים.
לכל אחת מהשפות הגילברטית (קיריבטי), הטונגאית, הטהיטית, המאורית והטולאית יש למעלה מ-100,000 דוברים.
השפה האם המשותפת והמשוחזרת עבור קבוצת שפות זו נקראת פרוטו-אוקיאנית .
השפות ההודו-אירופיות היא משפחת-על של שפות, הכוללת כ-150 שפות, ומדוברות בפי כשלושה מיליארדי אנשים ברחבי העולם.
שפות אלו מתחלקות למשפחות, אשר רובן נוצרו באירופה ובמערב אסיה.
קבוצת שפות זו כוללת, בין היתר, את השפות: בנגלית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית, רוסית, איטלקית, פרסית והינדית, שלכל אחת מהן מעל מאה מיליוני דוברים ברחבי העולם, שפות אלה מפורסמות מאוד ברחבי העולם.
שפות נוספות הנכללות במשפחת שפות זו, אשר מספר דובריהן מועט באופן יחסי, הן: אוסטית, אירית, יוונית, ארמנית ורומנית.
השפות ההודו-אירופיות הן משפחת שפות גדולה, אשר מחקרה הוליד את ענף הבלשנות המודרנית, ועל כן רבים מהמושגים אשר הבלשנות חוקרת ומנסה למצוא לקוחים ממבנים כלליים המצויים בשפות אלו.
שפות רומאניות – מקור השפות הרומאניות הוא בשפה הלטינית הוולגרית.
האפשרות כי קיים מקור משותף לחלק מהשפות ההודו-אירופיות הועלתה לראשונה ב-1647 על ידי מרקוס זוריוס ואן בוקסהורן, ששיער כי הגיעו מה"סקיתית", אך רעיונו לא נקלט ולא נחקר.
השוואה מערכתית של השפות האלו ושל שפות עתיקות אחרות שנערכה בידי פרנץ בופ תמכה בתאוריה, וה"דקדוק ההשוואתי" של בופ, שהופיע בין 1833 ל-1852, נחשב כנקודת ההתחלה למחקר ההודו-אירופי כתחום אקדמי.
מתוך מציאת מילים דומות בשפות הודו-אירופיות שוחזרה שפה-אם משוערת, פרוטו-הודו-אירופית (PIE).
ידועות למעלה מ-4,000 מילים בפרוטו-הודו-אירופית כמו גם חוקי דקדוק.
לדוגמה, בפרסית המילה "בנאי" היא "באלדחצ'ן", והסיומת "חצ'אן" היא הסיומת לבעל-מקצוע; באנגלית – builder (תעתיק: בִּילְדֶר).
מכאן שוחזר השורש המשותף הזהה בשני המקרים: "בלד".
השאלה המרכזית היא כיצד התפשטה משפחת שפות גדולה כל כך, מה היה האזור המקורי של הפרוטו-הודו-אירופית, והאם השפה הזו התפשטה כאשר האנשים שדיברו אותה היגרו ממקום למקום, או שמא השפה עצמה היא שעברה בשילוב עם ההגירה.
ישנה מחלוקת באשר למיקום הגאוגרפי של מקורה, אולם ישנם שני רעיונות מרכזיים כיום:
המישורים צפונית לים השחור ולים הכספי (קירגן)
התומכים באפשרות הקירגיזית מתארכים את השפה-האם ל-4000 לפנה"ס, ואילו אלה התומכים בהצעה האנטולית מתארכים אותה לכמה אלפי שנים לפני כן, כשהם קושרים בין ההתפשטות של שפות הודו-אירופיות להתפשטות הנאוליתית של החקלאות.
ההיפותזה הקורגנית הוצעה לראשונה על ידי מריה גימבוטאס בשנות ה-50 של המאה ה-20. על-פי היפותזה זו, השפה המקורית דוברה בתרבויות המישורים הכלכוליתיים באלף החמישי לפנה"ס, בין הים השחור לוולגה.
חיזוק ניכר להשערה זו היא עובדת קיומן של מילים רבות בפרוטו-הודו-אירופית האופייניות לתרבות ששררה באזור שבין צפון הים השחור לים הכספי, ועוד יותר מכך העדרן הבולט של מילים המיוחסות לגידולים שהיו קיימים בתקופה זו באזוריים דרומיים יותר.
לא הוכח מעולם כי אנשי תרבויות אלו היו חברים בקבוצה הלשונית-תרבותית ההודו-אירופית, ועמים שהיו ידועים כחלק מהתרבות הזו (לדוגמה, ההודו-אריאנים, היוונים, האטרוסקים ואחרים) לא קברו את מתיהם אלא שרפו אותם.
עובדה זו מטילה דופי בתאוריה.
להלן קו הזמן לפי התאוריה (כל התאריכים לפני הספירה):
תרבויות סרדני סטוג, דנייפר-דונץ וסארמה, ביות הסוס.
4000–3500: תרבות יאמנה מתפתחת במישורים, ותרבות המייקופ בקווקז.
מודלים הודו-חיתיים מעלים את האפשרות של היפרדות של הפרוטו-אנטולית עוד לפני תאריך זה.
תרבות יאמנה מצויה בשיאה, עם פסלי אלים מאבן, פרוטו-מרכבות בעלות שני גלגלים, רעיית עדרים ויישובים ומבצרים קטנים קבועים.
התרבות מתבססת על חקלאות ודיג לאורך נהרות.
קשרים עם תרבות היאמנה עם התרבות האירופית בסוף הנאוליתי מניבה את תרבויות "האמפורה העגולה" ותרבות באדן.
תרבות מייקופ מציגה עדויות מוקדמות ביותר של תחילת תקופת הברונזה, ונשק וחפצים מברונזה מגיעים לאזור היאמנה.
תרבות היאמנה מתפשטת על פני כל המישור הפונטי.
תרבות הכלים הקשורים (כלים בעלי בליטות דמוי חבלים) מגיעה מהריין ועד לוולגה, בתקופה האחרונה של האחידות ההודו-אירופית, כאשר עדיין יש קשרים רופפים בין האזורים השונים וחילופי מילים ביניהם, חוץ מהענפים האנטליים והטוכאריים, שמבודדים מתהליכים אלה.
2500–2000: ההפרדות לשפות אמהות של הדיאלקטים השונים מושלמת.
בבלקנים מדברים פרוטו-יוונית, צפונית לים הכספי מדברים פרוטו-הודו-אריאנית.
תקופת הברונזה מגיעה למרכז אירופה עם תרבות ביקר (Beaker culture).
פרוטו-באלטו-סלאבית (או קהילות פרוטו-סלאביות ופרוטו-באלטיות המצויות בקשר קרוב) מתפתחת בצפון-מזרח אירופה.
2000–1500: מומצאת המרכבה, המובילה להפרדות מהירה ולהתפשטות של האיראנית וההודו-אריאנית מתרבות אנדרונובו על פני חלקים גדולים מאסיה המרכזית, צפון הודו, איראן ואנטליה המזרחית.
לתרבות אונתיס הפרוטו-קלטית יש תעשיית מתכות פעילה.
1500–1000: בתקופת הברונזה הנורדית מתפתחת פרוטו-גרמאנית מוקדמת, ותרבות פרוטו-קלטית מתפתחת במרכז אירופה, ומביאה איתה את תקופת הברזל.
הגירה פרוטו-איטלקית לכיוון חצי האי האיטלקי.
ניסוח של הריג-וודה ועליה של תרבות הוודות בפנג'אב.
עלייתה ונפילתה של האימפריה החיתית.
התרבות המיקנית נופלת ואחריה באה תקופת החושך היוונית.
1000–500: השפות הקלטיות מתפשטות על פני מרכז ומערב אירופה.
צפון אירופה נכנסת לתקופה הברזל הקדם-רומית, שלב ההיווצרות של הפרוטו-גרמאנית.
הומרוס מתחיל את הספרות היוונית יחד עם התקופה היוונית הארכאית.
התרבות הוודית מפנה את מקומה למהאג'נאפאדס.
זורואסטר משלים את הגאתות, עליה של הממלכה האחמנית, שמשתלטת על העילמים ועל בבל.
הסקיתים מחליפים את הקימרים במישור הפונטי.
ארמנים מחליפים את תרבות האורארטו.
היפרדות של הפרוטו-איטלקית לאוסקו-אומברית וללטינית-פליסקנית, וייסודה של רומא.
המצאתן של מערכות הכתיבה היווניות והאיטלקית העתיקה שהועתקו מהאלף-בית השמי הקדום.
בדרום אירופה מדברים שפות פלאו-בלטיות רבות.
קולין רנפרו הציע שהתפשטותה של ההודו-אירופית קשורה למהפכה הנאוליתית, שהתפשטה בדרכי שלום לתוך אירופה מאסיה הקטנה בערך ב-7000 לפנה"ס.
לפיכך, כל אירופה הנאוליתית הייתה דוברת הודו-אירופית, וההגירות הקירגיזיות לא עשו יותר מאשר להחליף שפה הודו-אירופית אחת באחרת.
תומאס גאמקרלידז ויצ'יסלב איבאנוס טענו כי המקור של ההודו-אירופית היא בימת אורמיה.
הם הציעו שהארמנית היא השפה שנותרה במקום הלידה של ההודו-אירופית, בזמן שהשפות האחרות היגרו ממנה.
יש שהציעו את תאוריית המבול של הים השחור, כשהם מתארכים את תחילתו של ים אזוב לבערך 5600 לפנה"ס, כגורם הישיר של ההתפשטות ההודו-אירופית.
אירוע זה התרחש בתקופה הנאוליתית, והוא מוקדם מדי כדי להתאים לארכאולוגיה הקירגיזית.
הבעיה העיקרית בהשערות אלו, שמקדימות את תאריך ההתפצלות מהשפה האם, היא שבשפת האם ההודו-אירופית מופיעות מילים רבות להמצאות מאוחרות יותר, כדוגמת רִתמה, יצול וגלגל.
קיימות גם תאוריות אחרות בעלות גװן לאומי שלפעמים גובל במיסטיקה לאומנית, כשלרוב השפה המקורית מוצבת במולדת של הוגה התאוריה.
דוגמה אחת היא התאוריות ההודיות שאומרות כי הסנסקריט ההודי הגיע מתרבות עמק האינדוס, וטוענות כי הוא למעשה הפרוטו-הודו-אירופית, ושכל הניבים האחרים מגיעים ממנה.
תאוריה זו אינה מקובלת ביותר.
דוגמה אחרת היא תאוריית ההמשכיות הפלאוליתית, המוצעת על ידי תאורטיקנים איטלקים, שאומרים כי ההודו-אירופית צמחה מתרבויות אירופיות פלאוליתיות.
השפות הגרמאניות הן אחד הענפים של השפות ההודו-אירופיות, שכוללות את השפות שדיברו השבטים הגרמאניים שהתיישבו בצפון אירופה לאורך גבולות האימפריה הרומית, ואת השפות המודרניות שהתפתחו מהן.
נהוג לחלק את השפות הגרמאניות לשלוש קטגוריות: שפות גרמאניות מזרחיות, שפות גרמאניות מערביות, ושפות גרמאניות צפוניות.
כל השפות הגרמאניות המזרחיות נכחדו.
ישנם בעולם 515 מיליון דוברי שפות גרמאניות כשפות אם, רובם דוברי גרמנית (128 מיליון דוברים, רובם כשפת אם) או אנגלית (לפי הערכות יש כשני מיליארד דוברי אנגלית, אך רק מיעוטם כשפה ראשונה).
השפות הגרמאניות המודרניות נכתבות בימינו באלפבית לטיני, למעט יידיש, הנכתבת באלפבית עברי.
השפות הגרמאניות מתאפיינות בכמה מאפיינים לשוניים ייחודיים:
חוק גרים – כלל חילוף העיצורים, שהוא מהמאפיינים הבולטים יותר.
(לדוגמה: foot/Fuß/voet לעומת pied בצרפתית או pēda בלטבית).
הטעמת ההברה הראשונה במילה או ההברה הראשונה של השורש.
"אומלאוט", שינוי תנועה באמצע השורש.
קיומם של פעלים חזקים ופעלים חלשים.
פעלים חזקים הם פעלים אשר במעבר לצורות ה-past וצורות ה-perfect, משתנה בהם אות במרכז השורש (לדוגמה: ring→rang→rung/ringen→rang→gerungen); פעלים חלשים הם פעלים אשר במקרים אלו מתווספות אליהם סופיות כמו t או d (לדוגמה: look→looked→looked/fragen→fragte→gefragt).
יצירת שייכות על ידי הוספת ~s בסוף מילה (לדוגמה: man→man's/mann→mannes).
דמיון לקסיקלי רב באוצר המילים.
אלמאנית, המדוברת בחלקים שונים של גרמניה, שווייץ, צרפת, אוסטריה ואיטליה.
פריזית, שפה המדוברת בהולנד ובגרמניה
פארואזית, שפה קרובה לאיסלנדית המדוברת באיי פארו
השפות האפרו-אסייתיות הן משפחת שפות המונה כ-240 שפות שיש להן מעל 400 מיליון דוברים במזרח התיכון, בצפון אפריקה, במזרח אפריקה וכן דרומית למדבר סהרה, ביניהן עברית.
בעבר כונתה משפחה זו גם כמשפחת הלשונות ה"שמיות-חמיות".
המשפחה מונה את תת-המשפחות הבאות:
שפת בֵּזָ'ה (מיון שנוי במחלוקת; משויך בדרך כלל במשפחות הלשונות הכושיות)
שפות אומוטיות (הכללתן במשפחת הלשונות האפרו-אסייתיות שנויה במחלוקת)
מן המאפיינים המשותפים לשפות האפרו-אסייתיות:
סימון זכר ונקבה בצורת יחיד.
נקבה מסומנת ב-\t\ (בעברית ת', בערבית ة).
טיפולוגית פועל-נושא-מושא, עם נטיות לנושא-פועל-מושא
מורפולוגיה תבניתית שבה הטיית מילים היא על ידי שינויים פנימיים, כמו גם הוספת תחיליות וסופיות
כמו כן, מוכרים שורשים משותפים כגון:
השפות הבלטיות מהוות משפחה של שפות הודו-אירופיות הכוללת בעיקר את השפות ליטאית ולטבית.
שפה בלטית נוספת, שנכחדה בינתיים, היא פרוסית עתיקה .
אף שאסטוניה היא מדינה בלטית, השפה המדוברת בה, אסטונית, אינה שפה בלטית ואף אינה שפה הודו אירופית; היא מקורבת לפינית ולהונגרית ומהווה שפה אוּראלית.
בין המאפיינים הייחודיים של משפחת השפות הבלטיות הוא הקיום של טונים, דבר נדיר בלשונות הודו אירופיות.
לדעת רוב הבלשנים, המשפחה הבלטית קרובה מאוד למשפחת השפות הסלאביות בזכות דמיון רב באופן נטיית השם, מאפיינים פונולוגיים משותפים (סאטמיזציה וחינכוך) ואוצר מילים משותף ועל-כן מאחדים את שתי המשפחות למשפחת-העל של שפות בלטו-סלאביות.
יש גם החולקים על טענה זו ומייחסים את הדמיון בין שתי הקבוצות להשפעה תרבותית הדדית רבת שנים בין העמים הבלטיים לעמים הסלאביים.
באזור הקווקז מדוברות מגוון שפות ממשפחות שונות.
מלבד שפות ייחודיות לאזור זה , מדוברות בו גם שפות ממשפחות אחרות.
בחלקים שבשליטת רוסיה, רשמית או מעשית, כגון דאגסטן, צ'צ'ניה, חבל אוסטיה, אבחזיה ואחרים השפה העיקרית של המנהל ושל התקשורת בין העמים השונים היא רוסית, שפה סלאבית.
השפה האוסטית שמדוברת בחבל אוסטיה, ומספר שפות נוספות, ביניהן טאטית, טאליש, ג'והורי ואחרות הן שפות איראניות.
השפה הארמנית היא קבוצה נפרדת במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
אזרית, בלקרית ומספר שפות נוספות הן שפות טורקיות.
באזור הקווקז יש שלוש משפחות שפות שלא מדוברות בשום אזור אחר בעולם והן נקראות על פי ההקשר הגאוגרפי – שפות קווקזיות צפון-מערביות, שפות קווקזיות צפון-מזרחיות ושפות קווקזיות דרומיות (כרתווליות).
לרוב הדעות, אין קשר בין השפות הכרתווליות לשפות אחרות, ואין גם הסכמה גורפת על קיום קשר משפחתי בין המזרחיות והמערביות.
שפות כרתווליות או הקווקזיות הדרומיות:
שפות נאח או שפות קווקזיות צפון-מרכזיות
שפות הודו-איראניות, הידועות גם כ"שפות אַרִיּוֹת", הן קבוצת שפות מהקדומות, הגדולות והחשובות שיש במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
הן מדוברות בדרום אסיה, מדרום הרי אורל וחופי הים הכספי במערב, דרך איראן, אפגניסטן ופקיסטן, ועד הודו ובנגלדש.
ככל הנראה מקורן של שפות אלה הוא בערבה האוקראינית, ערש השפה הפרוטו הודו-אירופית ובמהלך התפתחותן הן נפרדו לארבע קבוצות: שפות הודו-אריות, שפות איראניות, שפות דרדיות ושפות נוריסטניות.
דובריהן נעו בעיקר דרומה, מזרחה ומערבה ורק מעט שפות עברו צפונה.
יש הקושרים את התפשטותן במרחב זה עם המצאת המרכבה.
משפחת השפות ההודו-איראניות כוללות 300 שפות שמדוברות בפי 1.5 מיליארד דוברים.
השפות ההודו-איראניות הנפוצות ביותר מהענף ההודו-ארי הן: הינדי, בנגלית, פנג'אבי, וגוג'ראטית.
ומהענף האיראני השפות הנפוצות הן: פרסית, פשטו, וכורדית.
השפות במשפחה מתחלקות לקבוצות הבאות:
רומאני – מדוברת על ידי הרומאני (צוענים)
השפה האם של משפחת השפות ההודו-איראניות היא השפה הפרוטו-הודו-איראנית ששוחזרה בידי בלשנים.
השפות ההודו-איראניות המוקדמות ביותר שתועדו הן סנסקריט וודית, אווסטית עתיקה וצעירה ופרסית עתיקה (שפות איראניות עתיקות).
מספר מילים שאולות משפה הודו-ארית אחרת נמצאו במסמכים שנמצאו בממלכה החיתית וממלכת מיתני העתיקות במזרח התיכון.
השפות הבֶּרְבֶּרְיוֹת הן קבוצת שפות המדוברות בעיקר בפי הברברים במרוקו ובאלג'יריה.
יש קבוצות הדוברות שפות אלה לכל אורך הסהרה, וגם באזור האפריקאי שמדרום למדבר סהרה.
שפות אלה שייכות למשפחת השפות האפרו־אסיאתיות.
עם השפות הברבריות העיקריות נמנות: טמזיג (או אמזיג – תלוי באיזה שבט מדובר – מדוברת במרכז מרוקו), תריפית או ריפי (מדוברת בצפון מרוקו), תַשֶלְחִית (מדוברת בדרום מרוקו), קבילית (מדוברת בחלקים נרחבים של אלג'יריה, במיוחד בקביליה), ותשאוית או שאויה (מדוברת בצפון־מזרח אלג'יריה).
טמזיג הייתה שפה כתובה בהפסקות למשך כ־3,000 שנה.
שפת הטמזיג קיבלה מעמד מיוחד במרוקו, והיא נחשבת לאחת משתי השפות הרשמיות בממלכה.
הכתב שונה עם הזמן, לפי העמים שישבו בארצות שדוברו בהן שפות אלה.
תחילה נכתבה השפה בכתב התיפינע' , שעודנו בשימוש אצל הטוארגים, ומופיע גם על שילוט דרכים באלג'יריה ובמרוקו.
הממצא הקדום ביותר של כתב זה מתוארך ל־200 לפנה"ס.
בין שנת 1000 לשנת 1500 נכתבה השפה בכתב הערבי (התשלחית של מרוקו נכתבת כך גם בימינו); יש הכותבים שפות אלה באלפבית הלטיני, בייחוד דוברי הקבילית.
כתב התיפינע' הפך באחרונה לרשמי במרוקו והכתב הלטיני הפך רשמי באלג'יריה, מאלי וניז'ר.
אף על פי כן, בכתבי התיפינאג והערבית נעשה שימוש רב במאלי ובניז'ר, בשעה שהכתבים הלטיני והערבי עודם בשימוש רב במרוקו.
בשנת 1960 הוערכה האוכלוסייה הדוברת שפות ברבריות במרוקו בכ־34 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בשנים 1991–1995 היו במרוקו כ־35 אחוזים מהאוכלוסייה שדיברו שפות ברבריות אולם רק כ־28 אחוזים מהם דיברו שפות אלה כשפת אם (כ-7.5 מיליון דוברים שפות אלה כשפת אם).
הרוב הגדול של דוברי שפות אלה מתחלק לשפות:
תַשֶלְחִית (שהיא הניב הדרומי) – כ־6–7 מיליון דוברים.
תמזיגת של האטלס התיכון (שהיא הניב המרכזי) – כ־5 מיליון דוברים.
תריפית (שהיא הניב הצפוני) – כ־4.8 מיליון דוברים.
בשנת 1906 הוערכה קהילת דוברי השפות הברבריות באלג'יריה בכ־1,305,730 דוברים מתוך 4,447,149 תושבים (כ־29 אחוזים).
בשנת 1911 נמדד מספר הדוברים ב־1,084,702 דוברים מתוך 4,740,526 תושבים במדינה (23 אחוזים), אך יש הטוענים כי מידע זה לא היה מדויק בשנה זאת, מכיוון שלדעת החוקרים לא נכללה אוכלוסיית השאויה במדינה ברשימת דוברי השפות הברבריות.
מספר הדוברים לא היה קבוע, כי למעט גידול טבעי במספר התושבים חלו גם השפעות של קבוצות אתניות זאת על זאת.
כך למשל, במקום שהייתה בו קהילה דוברת שפה ברברית ומסביבה דוברי ערבית, היו התושבים משנים לפעמים את שפתם לערבית ולהפך.
בשנת 1952 הוערכה האוכלוסייה הדוברת שפה ברברית בכשליש מהאוכלוסייה, בשנת 1966 היא הוערכה בכ־19 אחוזים, בשנת 1980 היא הוערכה בכ־20 אחוזים, בשנת 1991 היא הוערכה בכ־19 אחוזים ובשנת 1996 הוערכה בכ־29 אחוזים.
כיום האוכלוסייה הדוברת שפות אלה מוערכת בכ־7.8 מיליון דוברים – כ־18 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
החלוקה של הדוברים בשפות העיקריות היא:
קבילית – כ־5.6 מיליון דוברים.
שאויה – כ־2.1 מיליון דוברים.
בשנים 1952 ו־1968, שנערכו בהן הערכות לגבי מספר דוברי הניב הברברי בתוניסיה, נמצא כי רק כאחוז אחד מכלל האוכלוסייה דובר אותו.
כיום יש המעריכים את מספר דוברי הניב הברברי התוניסאי בכ־26 אלף דוברים.
הם מרוכזים בכמה כפרים קטנים בודדים בדרום תוניסיה; בעיקר בכפרים: שְנִינִי, דְוִּירֶת (הנמצאים ממזרח לעיר טאטאוין), תַמְזַרְת, זְרַאוַּה, תַאוּזְ'ז'וּת (הנמצאים ממזרח לעיר מטמאטה), ובכפר קַלְלַלַה (שבדרום האי ג'רבה) – אשר בו ישנו בית הספר היחיד בכל תוניסיה ששפת ההוראה בו היא ברברית.
הניב הברברי התוניסאי נקרא "שֶלְחַה" בפי דובריו.
בלוב הוערך שיעור הלובים שאינם דוברים ערבית בכ־4 אחוזים נכון לשנים 1991 ו־1996, אולם סך הדוברים שפות ברבריות בלוב הוא 3 אחוזים (162 אלף תושבים), המתחלקים ל:
נפוסית – כ־141 אלף דוברים בג'בל נפוסה.
תהגרת תמהק – כ־17 אלף דוברים בגת שבצפון לוב.
בנווה המדבר סיווה הצמוד לגבול מצרים־לוב חיה קהילה דוברת שפה ברברית ושמה סיווית.
נכון להיום חיים במקום כ־5,000 דוברי שפה זאת, כאשר בשנת 1907 היו שם רק 3,884 דוברים.
במאוריטניה חיים כיום רק כ־200‒300 דוברי שפות ברבריות, ורובם דוברי זנאגה.
יש גם קהילה קטנה מאוד מתוכם הדוברים גם את השפה התמשקית, אך קבוצה זאת קטנה מאוד.
במאלי כ־470 אלף דוברי תמשק.
בשנת 1998 נמנו בניז'ר כ־720 אלף דוברי טוארגית.
בשנת 1991 נספרו בבורקינה פאסו כ־20–30 אלף טוארגים הדוברים קידל תמשק.
ישנם טוארגים מעטים בניגריה, הדוברים תואלאמאת תמג'ק.
בצרפת חיים נכון להיום כ־537 אלף דוברי קבילית, 150 אלף דוברי תמזיגת של האטלס התיכון ומעט דוברי תריפית ותַשֶלְחִית.
בשאר אירופה לא ידוע על קהילות דוברות שפות ברבריות.
ספרד שולטת בשתי ערים אוטונומיות בצפון אפריקה, מלייה וסאוטה.
רוב אוכלוסיית מלייה ומיעוט אוכלוסיית סאוטה דוברים שפות ברבריות.
קבוצת השפות הבלטו-סלאביות היא משפחת שפות בתוך משפחת השפות ההודו-אירופיות.
קבוצת השפות הבלטו-סלאביות כוללת בתוכה את משפחות השפות הבלטיות והסלאביות.
בין השפות הסלאביות והשפות הבלטיות קיים דמיון רב, וישנם מאפיינים רבים המשותפים לשתי משפחות שפות אלו אך לא לאף ענף אחר של השפות ההודו-אירופיות.
שיוכן של השפות הסלאביות והבלטיות למשפחת שפות אחת, בלטו-סלאבית, מהווה ביטוי של ההשערה כי קיימת קרבה גנטית בין השפות - כלומר שיש להן מוצא משותף.
על פי השערה זו, הייתה קיימת בעבר שפה אם, פרוטו בלטו-סלאבית, שממנה התפצלו השפות פרוטו סלאבית (שממנה נוצרו לאחר מכן כל השפות הסלאביות) ופרוטו בלטית (שממנה נוצרו לאחר מכן כל השפות הבלטיות).
טענה זו נחשבת היום קונצנזוס במחקר הבלשני, אולם יש החולקים עליה ומייחסים את הדמיון בין משפחות השפות לאינטראקציות היסטוריות בין אוכלוסיות הדוברים.
שפות דראווידיות היא משפחה של שפות המדוברות על-ידי העמים הדראווידיים בעיקר בדרום הודו, אך גם בחלקים מסוימים במרכז הודו ובחלקים של סרי לנקה, בנגלדש, נפאל, פקיסטן ובפי המהגרים במלזיה וסינגפור.
במשפחה זו נכללות כ-73 שפות, ארבע מהן – טלוגו, טמילית, מלאיאלאם וקאנדה – מדוברות בפי כ-90% מדוברי השפות הדראווידיות.
שפות אלה הן שפות כתובות מזה אלפי שנים והן שפות רשמיות במדינות ההודיות טלנגנה ואנדרה פרדש (שתיהן דוברות טלוגו), טאמיל נאדו (טמילית), קרלה (מלאיאלאם) וקרנאטקה (קאנדה).
מספר הדוברים הכולל של שפות דראווידיות מוערך בלמעלה מ-215 מיליון.
השפות הדראווידיות מתחלקות לקבוצות הבאות:
דראווידית דרומית מרכזית – טלוגו • גונדי • מריה • קואי • קונדה • קויה • פנגו • מאנדה • נגארצ'אל
דראווידית מרכזית – קולאמי • אולארי • דורווה • נאיקי
דראווידית צפונית – קורוך • מאלטו • ברהואי
לא מסווגות – באזיגאר • וישאבאן • מאלאקורבאן • אלאר
הלשונות הדראווידיות הן לשונות צירופיות העושות שימוש נרחב בסיומות.
שמות העצם בלשונות הדראווידיות מצויים בשתי צורות – צורת היחסה הישירה והיחסה העקיפה (צורה הקרויה באופן מתאים גם "הבסיס הנוטה").
בלשונות מסוימות (טלוגו) ישנם שמות עצם המופיעים גם באקוזטיב (יחסת המושא הישיר).
הצורה הישירה משמשת לסימון האלמנט המיוצג בפועל או אחד האלמנטים במשפט שמני.
הצורה העקיפה משמשת כבסיס אליו מצטרפים צורני נטייה המציינים יחסות שונות (דאטיב, לוקטיב וכו').
כתוצאה ממצב זה יש המתארים את נטיית השם בלשונות הדראווידיות כנטיית שכבות – בשכבה הראשונה ניתן למצוא את הצורה הישירה או העקיפה של שם העצם, אליה מצטרף אלמנט השייך לשכבה השנייה ומסמן יחסה באופן ספציפי יותר.
אל צירוף זה, המכיל שם עצם ביחסה העקיפה וסמן יחסה, ניתן לצרף מילות יחס שונות.
כך לדוגמה ניתן למצוא בטלוגו את שם העצם తమ్ముడు (tammuḍu) – אח צעיר.
זו צורת היחסה הישירה של שם העצם.
צורת היחסה העקיפה של שם זה היא తమ్ముడి (tammuḍi).
לצורה זו מתוספות סופיות שונות לציון היחסות השונות.
לדוגמה, తో (tō) לסימון יחסת האינסטרומנטל – తమ్ముడితో (tammuḍitō), הסופית కు/కి (ku/ki) לציון יחסת הדאטיב – తమ్ముడికి (tammuḍiki), ועוד.
הצורה העקיפה משמשת גם לסימון הרחבה גנטיבית, כך לדוגמה తమ్ముడి చొక్కా (tammuḍi cokkā), החולצה (చొక్కా) של האח הצעיר.
ניתן להדגים את האופי האגלוטינטיבי של הלשונות הדראווידיות באמצעות צורת הרבים של הנטיות השמניות.
כך לדוגמה צורת הריבוי של שם העצם బొమ్మ (bomma) – בובה, היא బొమ్మలు (bommalu) ביחסה הישירה ו־బొమ్మల (bommala) ביחסה העקיפה.
לצורת ריבוי זה אפשר לצרף את סימני היחסות; כך למשל, బొమ్మలతో (bommalatō) – עם/באמצעות הבובות.
מוצא וקשר למשפחות לשוניות אחרות
רוב החוקרים מסכימים על כך שהשפות הדראווידיות חדרו לתת-היבשת ההודית לפני השפות האחרות המדוברות באזור זה כיום.
השפות ההודו-אירופיות הנפוצות בחלק הצפוני של הודו הגיעו לאזור יחסית מאוחר – כנראה במאה השנייה לפני הספירה, ולא הוצג מקור משותף בין שפות אלה לדראווידיות.
כמו כן לא הוכח קשר בין משפחת הדראווידיות למשפחות לשוניות אחרות בעולם, אך ישנה השערה לגבי השתייכותה למשפחה הנוסטרטית ההיפותטית, שנכללות בה גם שפות הודו-אירופיות, שפות אפרו-אסיאתיות, שפות כרתווליות (גאורגיות), שפות אוּרַליות, ושפות אלטאיות.
השפות הדראווידיות המדוברות כיום עברו התאמה ואימוץ מילים מסנסקריט ומשפות אחרות.
שפות בַּנְטוּ או ניז'ר-קונגו B או "בנטו צר" היא משפחה גדולה של שפות השייכות לשפות ניז'ר-קונגו.
שפות הבנטו מונות 522 שפות מתוך 1,532 שפות במשפחת ניז'ר-קונגו בסך הכול, ודובריהן יושבים כמעט בכל שטחה של אפריקה שמדרום לקו המשווה (למעט חלקים מאפריקה הדרומית, בבוצואנה ובנמיביה).
חקר שפות הבנטו וסיווגן החל רק במאה ה-19 והמשיך במאה ה-20. המושג "בנטו צר" נטבע כדי להבדיל את שפות הבנטו ממשפחה רחבה יותר המכונה "בנטואיד", ואשר בה 691 שפות בסך הכול.
לשפות הבנטו לא נוסח אילן יוחסין, והחלוקה המקובלת מחלקת אותן ל-16 קבוצות על בסיס גאוגרפי, ולא על בסיס קרבה לשונית.
הקבוצות הן A עד S (למעט I, O ו-Q), ונהוג לקבצן על בסיס מיפוי תופעת הטונאליות לשפות בנטו צפון-מערביות (A עד C) ושפות בנטו מרכזיות (כל היתר).
הקבוצה הצפון-מערבית נחשפה מסיבות של קרבה גאוגרפית להשפעות של שפות ניז'ר-קונגו האחרות (דהיינו מענף A, לא שפות בנטו) ולכן היא מפגינה שינויים רבים יחסית בין השפות הכלולות בה.
שפות בנטו המרכזיות מגלות דמיון רב יותר ביניהן.
גם כיום קיימות מחלוקות על אופן החלוקה המדויק של שפות ניז'ר-קונגו בכלל, ושל שפות בנטו בפרט; ויש המתנגדים למושג "בנטו צר" כלל ועיקר.
גם 16 הקבוצות של שפות הבנטו הצר עצמן אינן סטטיות, ובהתאם למחקרים ולדעות השונות, שפות מועברות מקבוצה לקבוצה, או מוחרגות ממשפחת שפות הבנטו כלל ועיקר; קבוצה J היא קבוצה חדשה יחסית, אשר ירשה שפות מקבוצות שכנות, וקיימות שפות המוגדרות כשפות בנטו לא-מסווגות.
שפת הבנטו המדוברת ביותר היא סוואהילי אך מאחר שמעמדה במזרח אפריקה הוא של לינגואה פרנקה, רוב דובריה אינם דוברים אותה כשפת אם אלא כשפה שנייה או שלישית.
שפות הבנטו בעלות מספר הדוברים הילידים הגדול ביותר הן זולו, שונה, קוסה, קיקויו, וקונגו.
שפות צירופיות העושות שימוש נרחב במוספיות, בייחוד בתחיליות.
חלוקת השם למספר גדול של קבוצות, המזכירות מבחינה רעיונית את המין הדקדוקי בשפות שמיות או הודו-אירופיות.
כל קבוצה מזוהה על ידי תחילית אופיינית, המשתנה כאשר השם נוטה בריבוי, וחייבת להיות התאמה בין השם לבין יתר חלקי המשפט .
רוב שפות הבנטו מתאפיינות בטונאליות, אם כי יש שפות שאיבדו את התכונה.
מבחינה פונולוגית, ברוב שפות הבנטו יש רק הברות פתוחות, וכמעט כל המילים מסתיימות בתנועה.
שפות אתיו-שמיות הן קבוצת שפות בתת-משפחה של השפות השמיות הדרומיות.
הן מדוברות בעיקר באתיופיה ובאריתריאה, אך גם במדינות נוספות כמו ישראל.
הן מהוות יחד עם שפות דרום-ערב העתיקות את הענף הדרומי של משפחת השפות השמיות.
השפה האתיופית המדוברת ביותר היא אמהרית, עם 30 מיליון דוברים, ואחריה התיגרינית עם כ-5 מיליון דוברים.
קיים ויכוח אם מקורן של השפות הוא באתיופיה או בחצי האי ערב.
המיון המקובל במחקר הוצע בראשונה בידי מרסל כהן ב-1931 ונתמך על ידי רוברט חצרון ב-1972:
אמהרית – שפת העבודה של הממשלה הפדרלית של אתיופיה.
סילטית, וניביה אולברה, וולאנה, אינגור
מסמס (לעיתים נחשבת ניב של אינור) *
סבת-בית גוראגה – הניבים צ'אחה (ቸሃ), אז'ה (ኧዣ), גומרית (ጐማረ), גורה (ጉራኛ)
אינור, וניביה: אנמור (እነሞር, אינור גרידא), אנדגגן, גייטו (ግይጦኛ)
הדסון הציע ב-2013 מיון של הענף לחמישה תתי-ענפים:
שפות הֹדוּ־אַרִיוֹת (हिन्द-आर्य भाषाएँ; גם "הענף ההודי") הן ענף-משנה של ענף השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות, ומדוברות בעיקר בדרום אסיה.
מספר דובריהן כיום מוערך בכ-900 מיליון איש.
בשנת 2005 נמנו 209 גוני שפות בענף, מהם המניין הגדול ביותר של דוברים כשפת אם הם דוברי השפות ההינדוסטניות – הינדי (השפה השנייה המדוברת ביותר בעולם) ואורדו, ביחד כ-540 מיליון; ולאחריהם בנגלית – כ-260 מיליון.
דוברי פנג'אבי מונים כ-100 מיליון, מרטהי כ-90 מיליון, מחצית מזה דוברי גוג'ראטית ואחריהם נפאלית עם כ-40 מיליון.
לאורייה 30 מיליון דוברים בקירוב, לסינדית 20 מיליון, סינהלית עם כ-16 מיליונים וסראיקית ואסאמית עם כ-14 מיליון דוברים כל אחת.
קבוצת-המשנה ההודו-ארית ניצבת תחת ענף הלשונות ההודו-איראניות לצד שתי קבוצות-המשנה האחרות של ענף זה: השפות האיראניות (המדוברות באיראן ובמרכז אסיה) והנוריסטניות (באפגניסטן).
מאחר שבמקרים רבים אין מחיצות ברורות בין השפות ההודו-אריות, קשה לסווגן בנחרצות.
יחד עם זאת, ניתן לחלקן באופן הבא:
שפות פהריות (Pahari – הררי)
פנג'אבית מערבית (ויתר השפות מקבוצת לאהנדה המדוברת בפקיסטן)
שפות הינדיות (Madhya – מרכזיות)
הינדוסטנית: הינדי ואורדו – הניב התקני של הודו
חמישה בסיסי חיתוך מהווים תשתית למערכת העיצורים ההודו-ארית הרגילה – וילוניים, חכיים, כפופים, שִנִּיִּים ושִׂפְתִיִּים; בכך זהה המערכת של הלשונות ההודו-אריות לזו של הסנסקריט.
העיצורים ה"כפופים" עשויים לכלול גלגול של הלשון לשם השגת כעין 'נסיגה' של המגע עם קצה הלשון.
נקודת המגע יכולה להיות מכתשית או בתר-מכתשית, ואיכות הצליל הייחודי המופק נובעת לא אחת מתצורת הלשון יותר מאשר מהמיקום שלה.
החיתוכים החכיים הם בעלי תוצר מחוכך ובאופן מסורתי כוללים מפגש חד של הלשון עם החך הקשה, לכדי יצירת צליל המקביל ל-[ʧ] או [cʃ].
הוספתה של החכיכה ההיפוכית האילמת בכמה מהשפות הדארדיות קובעת את מספר מקומות החיתוך על שיא של שבעה, בשעה שהפְחתה גוזרת הפיכת ʦ -> /s/ – מה שאירע באסאמית, צ'יטאגונית, סינהלית ובמווארי דרומי.
השלוֹת נוספות של בסיסי חיתוך מתרחשות בְּאסאמית וברומאני, שבהן כבר אבד הקונטרסט השיני/הכפוף האופייני; ובצ'יטאגונית, שמעליה מרחפת סכנת אובדן מפרקי ההיגוי השפתיים והווילוניים.
השפות הגרמאניות הצפוניות (אשר נקראות גם שפות סקנדינביות או שפות נורדיות) מרכיבות את משפחת השפות המדוברות בעיקר בסקנדינביה.
המשפחה היא אחד משלושת הענפים של השפות הגרמאניות יחד עם השפות הגרמאניות המערביות והשפות הגרמאניות המזרחיות שנכחדו.
השפות הגרמאניות משתייכות למשפחת השפות ההודו-אירופיות.
כ-20 מיליון בני אדם במדינות הנורדיות מדברים שפה סקנדינבית כשפת אם, כולל המיעוט השוודי בפינלנד.
השפות המדוברות היום, השייכות לקבוצה זו, מונות את השפות דנית, שוודית, נורווגית, פארואזית ואיסלנדית.
שלוש הראשונות הן שפות גרמאניות צפוניות קונטיננטליות והשאר הן שפות גרמאניות צפוניות אינסולריות.
כל השפות הצפון-גרמאניות התפתחו מן הנורדית העתיקה שדוברה על ידי הוויקינגים.
באופן כללי ישנה הבנה משותפת בין דוברי השפות הסקנדינביות השונות אם כי לא בהכרח באותה מידה או באופן סימטרי.
דוברי נורווגית למשל נוטים להבין דנית ושוודית מדוברת ברמה גבוהה יחסית.
דוברי שוודית ודנית נוטים להבין נורווגית אך ברמה פחותה.
בין דוברי שוודית ודנית רמת ההבנה המשותפת היא הפחותה ביותר בין דוברי השפות הסקנדינביות הקונטיננטליות.
עם זאת, בכתב יש הבנה טובה מאוד בין קוראי שלוש השפות.
השפות הגרמאניות לרוב מחולקות לשלוש קבוצות: שפות מערב, מזרח וצפון גרמאניות.