tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הפך לחבר בסנאט, בית הקונגרס העליון ב-1958, עזב את תפקידו כשגריר בריטניה ב-1961 וחזר לקולומביה ב-1962. הוא כיהן בכהונה נוספת בסנאט עד 1966, כשנבחר לראשות עיר הבירה של קולומביה, בוגוטה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1969, כאשר התמנה למנהל הבנק העולמי עד 1974. לאחר מכן הוא כיהן כשגריר בארצות הברית בין 1977 ל-1980.
ברקו נבחר לנשיא קולומביה עם 58 אחוז מהקולות בשנת 1986. הוא תמך בתוכניות נגד העוני במדינה, חידש את הדיאלוג עם אנשי גרילה השמאלניים ונלחם בסוחרי הסמים.
למרות שהוא היה פופולרי בקרב הקהילה הבינלאומית, הוא הפך פחות פופולרי בקולומביה משום שהמאבק הנגדי של סוחרי סמים הפך אלים יותר לאחר שהוא התחיל לפעול נגדם.
המדיניות הכלכלית המגבילה שלו נידונה תחילה לכליה.
לאחר שנתיים של יוזמה זו פותחה תוכנית "פתיחות כלכלית", שתפתח את השווקים הקולומביאניים לעולם ותטען את כלכלת המדינה.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1990.
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה הוא שיטת וירטואליזציה במערכות מחשב, בעיקר בשרתים המבוססת על יכולת ליבת מערכת ההפעלה לאפשר את קיומם של מספר מרחבי משתמש נפרדים, החולקים ליבת מערכת הפעלה משותפת.
מופעים כאלה, אשר נקראים לפעמים קונטיינר (Container) או קונטיינר תוכנה (software container), מנועי וירטואליזציה (VEs) או jails (כדוגמת FreeBSD jail או chroot jail), עשויים להיראות כמו שרת ממשי מנקודת מבט של בעליו והמשתמשים.
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מאפשרת להתקין ולשלב יישומיי תוכנה במהירות ובאמינות בסביבות מחשב שונות.
במערכות הפעלה דמויות יוניקס ניתן לראות בטכנולוגיה זו מימוש מתקדם למנגנון chroot סטנדרטי.
בנוסף לבידוד מנגנונים, ליבת מערכת ההפעלה מספקת לעיתים קרובות יכולות של ניהול משאבים כדי להגביל את ההשפעה של הפעולות בקונטיינר אחד על קונטיינרים אחרים.
במערכת מחשב ישנו בדרך כלל מרחב משתמש יחיד אשר כולל אוסף של ספריות תוכנה, מערכת קבצים, הגדרות אופן העבודה, ושירותים שונים אשר משמשים את יישומי המחשב השונים.
מרחבי המשתמש במערכות מחשב שונות יכולים להיבדל זה מזה, בין השאר בגרסאות הספריות, בארגון ובתכולת מערכת הקבצים, באוסף השירותים הקיים בהם או בהגדרות אופן העבודה.
מרחבי משתמש של המערכות השונות עלולים שלא להתאים לצרכים של יישום חדש, אשר פותח ונבדק בסביבות מחשב בהן תוכן מרחב המשתמש היה שונה.
ההבדלים במרחב המשתמש עלולים להקשות על ההתקנה והשילוב של היישום החדש או לגרום לכך שהיישום יתפקד באופן פגום או באופן שונה מהאופן בו תפקד בסביבה בה פותח ונבדק.
השימוש בווירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מאפשר קיום מספר רב של מרחבי משתמש במקביל.
כך ניתן להתאים מרחב משתמש שונה ונפרד לכל יישום ויישום.
כל יישום נארז, על ידי ספק היישום, במעין מכולה (Container) יחד עם מרחב משתמש תואם, הזהה למרחב המשתמש בו פותח וניבדק.
חבילה זו מותקנת במערכת המחשב.
באופן זה ניתן להבטיח התקנה ושילוב פשוטים של היישום החדש, ואת התפקוד התקין והאחיד של היישום במערכות מחשב שונות.
בניגוד למכונה וירטואלית, כל מרחבי המשתמש והיישומים חייבים להיות מותאמים לאותה ליבת מערכת הפעלה.
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מקובלת בסביבות אירוח וירטואלי, שם היא משמשת להקצאה מאובטחת של משאבי חומרה מוגבלים בין מספר גדול של משתמשים שאינם בוטחים זה בזה.
מנהלי מערכת יכולים להשתמש בווירטואליזציה, במידה פחותה, על מנת לאחד חומרה של שרתים באמצעות העברה של שירותים הנמצאים על מארחים נפרדים למספר קונטיינרים שיושבים על שרת אחד.
שימושים טיפוסיים נוספים כוללים הפרדת מספר יישומים למספר קונטיינרים נפרדים כדי להשיג אבטחה משופרת, חוסר תלות בחומרה, וכדי ליהנות מיכולות של ניהול משאבים.
מימושים של וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה אשר תומכים בנדידה חיה (Live migration) יכולים לשמש גם עבור איזון עומסים דינמי של קונטיינרים בין מחשבים בקלסטר.
צורה זו של וירטואליזציה גם אינה דורשת תמיכה של החומרה כדי להתבצע ביעילות.
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה אינה גמישה כמו גישות וירטואליזציה אחרות מאחר שלא ניתן לארח מערכת הפעלה שונה.
לדוגמה, בלינוקס, ניתן לארח הפצות שונות, אך לא מערכות הפעלה אחרות כגון Windows.
מערכת ההפעלה "סולריס" מתגברת חלקית על מגבלה זו באמצעות "אזורים ממותגים" (branded zones), אשר מספקים את היכולת להריץ סביבה בקונטיינר אשר מדמה גרסאות ישנות של Solaris 8 או 9 ב-Solaris 10 המארח.
אזורים ממותגים בלינוקס (מכונה אזורי "lx") זמינים גם על מערכות x86 מבוססות סולריס, ומספקים מרחב המשתמש לינוקסי ותמיכה בהרצת יישומי לינוקס; בנוסף, Solaris מספקת את כלים הדרושים כדי להתקין הפצות לינוקס Red Hat Enterprise Linux 3.x או CentOS 3.x בתוך אזורי "lx".
עם זאת, ב-2010 בוטלה בסולריס התמיכה באזורי לינוקס ממותגים; ב-2014 הם הוחזרו ב-Illumos, גרסת עותק הקוד הפתוח של סולריס, שמאפשרת תמיכה בליבות לינוקס 32 ביט.
חלק מהמימושים של וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מספקים מנגנוני העתקה בזמן כתיבה ברמת הקובץ (בדרך כלל, מערכת קבצים רגילה משותפת בין מחיצות, ומחיצות שמשנות קבצים יוצרות אוטומטית עותקים משלהן).
גישה זו חסכונית יותר במקום ומאפשרת גיבוי קל יותר בהשוואה לגישות המקובלות במערכת וירטואלית מלאה.
עם זאת, וירטואליזציה מלאה מאפשרת עבודה עם מערכות קבצים לא סטנדרטיות, וליצור ולשחזר תמונות של מצב כל המערכת.
מנגנון מערכת הפעלה רישיוןקיים מאזמאפייניםמערכת קבצים מבודדתCopy on Writeהגבלת דיסקהגבלת קצב קריאה/כתיבההגבלות זיכרוןהגבלות מעבדהפרדת רשתוירטואליזציה מקוננתPartition checkpointing and live migrationהפרדת הרשאות מנהלchrootרוב מערכות ההפעלה דמויות UNIX משתנה בין מערכות הפעלה 1982 DockerLinux 2013 (מאז 1.10) (מאז 1.10) Linux-VServer
הרוזן ויריך פיליפ פון דאון , היה גנרל-פלדמרשל אוסטרי בצבא הקיסרי, אשר לחם במלחמת הירושה הספרדית, ואביו של לאופולד יוזף פון דאון.
פון דאון נולד ב-19 באוקטובר 1669 בווינה, לרוזן וילהלם פון דאון, שהיה גם הוא גנרל-פלדמרשל בצבא הקיסרי.
הוא שירת במלחמת הירושה הספרדית תחת פיקודו של הנסיך אויגן מסבויה והצליח מאוד בהגנה על טורינו בשנת 1706, ולאחר מכן הוא גם הטיל מצור וכבש את גאטה ב-30 בספטמבר 1707. בשנת 1710 הוא קיבל את התואר נסיך טאנו.
לאחר המלחמה, בשנת 1713 מונה פון דאון לאוסטרי הראשון שכיהן כמשנה למלך בנאפולי.
בשנת 1718 הוא נחל תבוסה בקרב מילאצו הראשון במהלך מלחמת הברית המרובעת, כאשר ספרד פלשה לסיציליה.
מפברואר עד אוקטובר 1725 היה פון דאון המושל ההבסבורגי בארצות השפלה האוסטריות, כממלא מקום, עד לבואה של המושלת החדשה, מריה אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה, אחותו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פון דאון ערך רפורמות לשיפור המצב, לאחר ניהולו הכושל של קודמו, הרקול-לואי טורינטי, מרקיז פריה, ושילב את כוחות הצבא הבלגי בתוך הצבא הקיסרי.
בין השנים 1725–1736 הוא כיהן כמושל דוכסות מילאנו, וב-30 ביולי 1741 הוא מת ונקבר בווינה.
וירז'יני גילום היא מנחת טלוויזיה צרפתייה.
גילום נולדה בפריז לזוג הורים העובדים בתעשיית הטלוויזיה, היא אחיינית מדרגה שנייה של מי שהיה ראש ממשלת צרפת ז'אק שבאן-דלמאס.
היא פעילה בארגון הומניטרי העוסק בהגנה ושיקום של ילדות ונערות צעירות שנפגעו מתקיפה מינית בפיליפינים.
היא החלה את הקריירה שלה כעוזרת הפקה עבור מספר מנחי טלוויזיה, לאחר מכן הורחבה עבודתה לתפקידים נוספים כמו עריכה והיא החלה להנחות בטלוויזיה לאחר שבערוץ France 2 בחרו בה להנחות תוכנית בידור.
היא הנחתה את העונות השביעית והשמינית של התוכנית נובל סטאר.
מ-2012 ועד 2015 הגישה את תוכנית המוזיקה "Hier encore".
ב-2013 ו-2014 הנחתה את טקס פרסי המוזיקה הצרפתי "Victoires de la Musique" המאורגן על ידי משרד התרבות של צרפת.
ב-2015 הגישה את הניקוד של צרפת באירוויזיון, היא גם הגישה פרשנות לטלוויזיה הצרפתית עבור המשדר של הלהיטים הגדולים של האירוויזיון.
כשחקנית היא הופיעה בשני סרטי טלוויזיה.
וירטואל בוי היא קונסולת משחקי וידאו שולחנית בעלת 32 סיביות, מבית "נינטנדו" משנת 1995. כששווקה לראשונה, נחשבה לקונסולת המשחקים הראשונה שלה סטריאוסקופיה דמוית תלת מימד.
השחקן מניח את ראשו כנגד העינית כדי לראות תצוגה מונוכרומית אדומה.
המשחקים משתמשים באפקט היסט כדי ליצור תחושת עומק.
לאחר הפצת 22 משחקים, המכירות לא עמדו ביעדים, ובתחילת 1996, לאחר שנמכרו 770,000 אלף יחידות בלבד, הפסיקה נינטנדו את הפצתה של הקונסולה.
ב-13 בנובמבר 1994 הציגו הניו יורק טיימס סקירה מקדימה של הווירטואל בוי.
המערכת נחשפה רשמית למחרת בתערוכת שושינקאי של נינטנדו.
נינטנדו ארצות הברית הציגה את הקונסולה בתערוכת האלקטרוניקה הצרכנית ב־6 בינואר 1995.
הווירטואל בוי הופץ ביולי ביפן ובאוגוסט בצפון אמריקה עם מספר משחקים.
בצפון אמריקה, נינטנדו העבירה עותק של הטניס של מריו עם כל קונסולה שנמכרה (כל אחת במחיר של 175 דולר).
עד אמצע 1996 ירד המחיר ל-50 דולר ברשת בלוקבסטר.
הקונסולה נחשבה לכישלון בעיקר בגלל חווית המשתמש ומיקום העיניות שגרם לשחקנים לכאבי ראש.
עובדה מעניינת שאולי לא כולם יודעים על ה-Virtual Boy היא שבשלבי הפיתוח המוקדמים, הוא נועד בתחילה לכלול מצב מרובה משתתפים.
הרעיון היה לאפשר לשחקנים לחבר מספר קונסולות יחד לחוויית משחק משותפת.
עם זאת, בשל מגבלות טכניות והביצועים המסחריים הכוללים של המערכת, תכונת מרובי המשתתפים נזנחה בסופו של דבר לפני יציאת הקונסולה.
בעקבות הביקורות השליליות נינטנדו הפסיקו את ייצור המשחקים יחסית מהר, ויצאו לו 22 משחקים בלבד.
וירטון היא עיירה ולונית (דוברת צרפתית) במחוז לוקסמבורג שבבלגיה.
היא בירת נפה באותו שם ובירת האזור התרבותי-היסטורי גאום (Gaume).
חפירות ארכאולוגיות גילו שהאזור היה מיושב עוד לפני התקופה הרומית.
הרומאים קראו למקום Vertunum ונמצאו בו שרידי וילות.
השם וירטון נזכר לראשונה בבולה אפיפיורית של לוקיוס השלישי מ-1183. המקום השתייך לדוכסות לוקסמבורג.
בין אמצע המאה ה-15 עד אמצע המאה ה-17 ידע האזור כולו תקופה של מלחמות, רעב ומגפות.
העיר החלה לשגשג תחת שלטונה של מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, במאה ה-18 והתפתחה עוד עם התפתחות תעשיית הפלדה באזור.
ניצחון מכבי תל אביב על צסק"א מוסקבה ב-1977
ב-17 בפברואר 1977 התקיים בווירטון משחק כדורסל היסטורי, בו נפגשו מכבי תל אביב וצסק"א מוסקבה למשחק מכריע בגביע אירופה לאלופות בכדורסל.
עשור קודם לכן, ניתקה ברית המועצות את יחסיה הדיפלומטים עם ישראל.
מסיבות פוליטיות, סירבה צסק"א לשחק בתל אביב והסובייטים סירבו גם לאשר ויזות שיאפשרו למכבי לשחק במוסקבה.
לבסוף הוחלט שמשחק "הבית" של צסק"א יתקיים באולם נייטרלי שבווירטון.
במשחק עצמו ניצחה מכבי 79–91. התחושה בקרב הישראלים הייתה שזהו ניצחון על ברית המועצות כולה ולא רק על צסק"א מוסקבה, ובמשך שנים נחשב למאורע מכונן בהיסטוריה ובזהות הישראלית.
בסיומו של המשחק ובאופוריית הניצחון הגדול שהושג, הכריז טל ברודי, כשאוהדים רוקדים מסביבו בהתרגשות, במבטא אמריקאי: "אנחנו במפה ואנחנו נשארים במפה - לא רק בספורט, בהכול (בכול)".
וירידיאן הוא פיגמנט בצבע ירוק קר וכהה.
הווירידיאן מורכב מכרום חמצני (חומר שמוכר גם ככרומיה) ממויים (Cr2O3·2(H2O)).
פיגמנט דומה מבחינה כימית הוא ירוק כרום מחומצן, שגם הוא מורכב מכרום חמצני (Cr2O3), אם כי אין מולקולות מים במבנה הגבישי שלו.
צבעו כהה יותר ונוטה לכיוון ירוק-זית.
פיגמנטים אלו הם מהפיגמנטים היציבים ביותר, ועם השימושים הבולטים בהם ניתן למנות הסוואה וצביעה של שטרות דולר אמריקאי.
קודי הפיגמנט של ירוק כרום מחומצן הם PG 17 (Pigment green 17) ו-CI 77288, ושל וירידיאן הם PG 18 (Pigment green 18) ו-CI 77289.
השם וירידיאן מגיע מלטינית, שבה משמעות המילה viridis (וירידיס) היא ירוק.
הווירידיאן מוכר גם כירוק מיטלר וירוק גינייה, על שם התעשיין הצרפתי שארל-ארנסט גינייה (1829–1906).
השם הצרפתי של הווירידיאן הוא ירוק אמרלד, אם כי פיגמנט אחר ידוע גם כן בשם זה (נחושת אצטט טריארסניט (Cu(C2H3O2)2·3Cu(AsO2)2)).
אנטואן-קלוד פנטייה, יצרן צבע מפריז התחיל לייצר וירידיאן וירוק כרום מחומצן בשנת 1838. הוא ובִּינֶה ייצרו את הצבע במשך שנים רבות תוך שמירת תהליך הייצור בסוד.
בשנת 1859, שארל-ארנסט גינייה רשם פטנט על תהליך ייצור זול יותר של וירידיאן וירוק כרום מחומצן.
אז הווירידיאן החליף במהרה את ירוק אמרלד (Cu(C2H3O2)2·3Cu(AsO2)2) במיוחד בתעשיית הדפוס, והפך לפיגמנט פופולרי בצבעי מים.
אחת הסיבות הייתה תכולת הארסן והנחושת הגבוהה בירוק אמרלד, שהפכו אותו לרעיל מאוד.
הווירידיאן הוא גם פיגמנט יציב ועמיד יחסית בפני קורוזיה.
הצבע תואר לראשונה כווירידיאן באנגליה על ידי סאלטר ב-1869 והוכנס לקטלוג הצבעים של וינזור וניוטון.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אומנים רבים, ובהם וינסנט ואן גוך ווסילי קנדינסקי, השתמשו בפיגמנט זה ביצירותיהם.
תהליך הייצור של הווירידיאן בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 כלל ערבוב חומצה בורית (H3BO3) ואשלגן דיכרומט (K2Cr2O7) ביחס של 2:1, וחימום התערובת לטמפרטורה של 500°–750° צלזיוס, תוך פליטת חמצן גזי ומים.
התוצר אז נטחן לאבקה, נשטף במים, סונן ויובש.
ניתוח של יותר מ-90 ציורים מהשנים (1885–1943) הראה שרוב דגימות הווירידיאן מכילות תוצר לוואי של הייצור, כרום אוקסיד בוראט אמורפי (Cr2O3·(xH2O)–Cr3BO6) עם תכולת מים נמוכה, שלא נמצא בדגימות וירידיאן מודרניות.
כמות תוצר הלוואי משמשת, בשילוב עם נתונים אחרים, לאימות ותיארוך של ציורים.
תהליך הייצור התעשייתי המודרני כולל חיזור של נתרן דיכרומט (Na2Cr2O7) באמצעות גופרית בטמפרטורות גבוהות:
לאחר קירור התערובת הנוצרת נשטפת במים ומסוננת לקבלת כרום חמצני.
כרום חמצני גם מתקבל מחימום של אמוניום דיכרומט:
דרכי ייצור נוספות כוללות חימום של כרום הידרוקסידי (Cr(OH)3), וחימום תערובת של חומצה בורית ונתרן דיכרומט.
ניתן לקבל ירוק כרום מחומצן מחימון בכבשן של וירידיאן.
הכרום החמצני קשה תמס במים, אתנול ואצטון והמסיסות שלו היא בערך 3 מיקרוגרם לליטר מים (ב–20°C).
פיגמנט הווירידיאן מסיס במקצת, בערך 10 מיקרוגרם לליטר מים.
צפיפות הכרום החמצני היא 5.22 גרם לסמ"ק (ב–25°C).
הפיגמנט משנה את צבעו לחום בחימום, וחוזר להיות ירוק לאחר הקירור.
גבישי הכרום החמצני קשים מאוד ויכולים לשרוט חומרים קשים מאוד כזירקון וטופז, ומבחינה קריסטלוגרפית הם הקסגונליים.
הפיגמנט רעיל בבליעה ובמגע ויכול לגרום גירוי לעור, לעיניים ולרקמות ריריות.
בנוסף, הוא עשוי לגרום לבחילה, ואף לבעיות נשימה דמויות אלרגיה או התקפי אסתמה ופגיעות בפריון ובעובר.
חשיפה ארוכה לכרום חמצני יכולה לגרום לנזק לאיברים פנימיים, וכן ידועים מקרים של אקזמה כתוצאה ממגע עם תרכובות כרום תלת-ערכי.
הפיגמנט לא דליק, ובצבעי שמן הוא מהיר יבוש.
מבחינת אינטראקציה עם חומצה ובסיס, הכרום החמצני אמפוטרי.
וירטוס סגאפרדו ארנה (באיטלקית: Virtus Segafredo Arena), הידוע מטעמי חסות פשוט כסגאפרדו ארנה (Segafredo Arena), היא זירת ספורט בבולוניה, איטליה, בעלת קיבולת של 9,980 מושבים, מהזירות הגדולות במדינה.
הזירה נפתחה בנובמבר 2019 ומארחת את משחקי הבית של קבוצת הכדורסל וירטוס בולוניה מליגת העל האיטלקית והיורוליג.
האצטדיון נחנך ב-10 בנובמבר 2019 במשחקה של וירטוס בולוניה מול אוניברסו טרוויזו, שנגמר בניצחון של וירטוס 84–79. ב-25 בדצמבר, בדרבי מול פורטיטודו בולוניה, 9,166 אוהדים צפו במשחק בסגפראדו ארנה, וקבעו שיא אוהדים חדש של וירטוס למשחק ליגה.
בינואר 2020, הזירה פורקה ונבנתה מחדש בספטמבר, כדי לארח את הפיינל פור של הסופר קאפ האיטלקי 2020. הסגאפרדו ארנה הפך למגרש הביתי הרשמי של וירטוס לעונת 2020/21 בליגת העל האיטלקית והיורוקאפ.
באפריל 2021, הודיע מאסימו זאנטי, הבעלים של וירטוס, שהקבוצה תישאר בסגאפרדו ארנה לפחות לשלוש עונות נוספות, בתקווה להתחיל לבנות זירה חדשה ב-2022.
ב-11 ביוני 2021, בסגאפרדו ארנה, וירטוס ניצחה את יריבתה ההיסטורית אולימפיה מילאנו בגמר הליגה, וזכתה באליפות ה-16 בתולדותיה והראשונה זה עשרים שנה.
בנובמבר 2021, הזירה הועברה לביתן אחר עם קיבולת של 9,980 מושבים ונחנכה ב-17 בנובמבר למשחק יורוקאפ נגד רייר ונציה.
ב-11 במאי 2022, הזירה אירחה את גמר היורוקאפ בין וירטוס לבורסאספור, בו ניצחה וירטוס 80–67. המשחק קבע שיאים חדשים למועדון עם הכנסות של 718,279 אירו וכמעט 10,000 אוהדים בקהל.
ויריאתוס היה מצביא לוסיטני, החשוב שבמנהיגיהם שהתנגדו להתפשטות הרומאים במערב "היספניה" (לפי המינוח הלטיני) או מערב איבריה (לפי המינוח היווני).
בסופו של דבר גברו הרומאים על התנגדותם והקימו באזור את הפרובינקיה לוסיטניה.
נראה כי מעמדו בראש הלוסיטנים לא נוצר בשל התורשה אלא בזכות הישגיו הצבאיים.
ויריאתוס כרת בריתות עם קבוצות קלטיות, אף הרחק מהזירה שבה לחם, ודחף אותן למרוד ברומאים.
בשנים 139–147 לפנה"ס, בתמיכת רוב השבטים הלוסיטנים והווטונים ובני בריתו האחרים בקרב הקלטו-איברים, הוביל ויריאתוס את לוחמיו לשורה של ניצחונות נגד הרומאים, עד שנבגד ונרצח בשנתו.
תאודור מומזן אמר עליו: "נראה שבאותו עידן פרוזאי קם לתחייה אחד הגיבורים ההומריים".
המקורות המעידים על ויריאתוס הם כולם קלאסיים, כתבי היסטוריונים רומאים, בייחוד אפיאנוס ודיודורוס סיקולוס בעוד שהראשון עוסק יותר בקטלוג כרונולוגי של האירועים, תוך דגש על ההתרחשויות הצבאיות, השני דוגל בצד המוסרי והדרמטי, ועושה אדיאליזציה של המנהיג הלוסיטני.
על ויריאתוס כתבו גם אוטרופיוס, פאולוס אורוסיוס וסוידס, טיטוס ליביוס ופלורוס.
המקורות הזמינים על ויריאתוס אינם מאפשרים לקבוע איפה נולד או איפה הופיע לראשונה וקיימת חוסר ודאות באם מקורו היה בשטח הנוכחי של פורטוגל או של ספרד.
ישנם מחברים הרואים בבטוריה, בדרום-מזרח הפנינסולרי, בין הזרמים האמצעיים והתחתיים של הנהרות גוודיאנה וגואדלקיביר – כמקום אפשרי למוצאו של ויריאתוס.
מחקרים שנערכו בצומת המאה ה-19 ו-20 קבעו כי אזור השפעתו של ויריאתוס השתרע בין הנהרות אברו לטחו.
בספרו שכונה במפורש "ויריאתו לא היה פורטוגזי אף לו קלטיברי" אנסלמו ארנס לופס ייחס לו בטעות מוצא לוסוני במקום לוסיטני.
לעומת זאת פריס החשיב אותו כ"איברי ולנסיאני".
אחד ממקומות המסתור של ויריאתוס כונה "ההר של אפרודיטה" או "של ונוס" ולפי ההיסטוריון הגרמני אדולף שולטן נמצא ברכס הקרוי בימינו הרי בסן ויסנטה.
בפורטוגל לפי המסורת הנתמכת גם על ידי שולטן, מקורו של ויריאתוס היה בהרי הרימניוס, ככל הנראה בסיירה דה לה אסטרליה של היום, בחבל הישן של ביירה אלטה בפורטוגל.
מאוחר יותר הועלתה ההשערה שוויריאתוס נולד בשטח פורטוגל של ימינו, קרוב לאוקיינוס האטלנטי בחבל אלנטז'ו.
ישנם מחברים שמעלים ספק שוויריאתוס היה לוסיטני מכיוון שבאותה תקופה המונח לוסיטנים כלל גם עמים אחרים, כולל קלטים.
ב-1958 בנוגע לספקות סביב מוצאו של ויריאתוס, אלפרד קינדלן טען שבשבילו, כמו בשביל ז'ואקים פדרו דה אולביירה מרטינש, השתייך ויריאתוס לפורטוגל ולספרד כאחד.
לפי מרבית המקורות, במיוחד טיטוס ליביוס, היה ויריאתוס במקור רועה צאן שהפך לצייד וללוחם.
מקורות אחרים טוענים שהוא היה בן לכת לוחמים שהשתייכה לאליטת המנהיגים של הלוסיטנים.
אפיאנוס מספר שהיה אחד הלוחמים ששניצל מהטבח שערך הפרטור הרומאי סרביו סולפיקיוס גאלבה בצעירים הלוסיטנים.
לדעתו ויריאתוס לא היה מנהיג תורשתי אלא נבחר מקרב ה"ברברים" בזכות כישוריו כמנהיג, כאדם נועז השש לקרב והגון בחלוקת השלל.
אפיאנוס מוסר שבמשך שמונה שנות המלחמות הלוסיטניות צבאו ההטרוגני של ויריאתוס לא מרד בו באף רגע, והיה ההחלטי ביותר בשעת הסכנה.
כך או כך ההיסטוריונים הרומאים ראו בו את מנהיג הצבא (Dux) הלוסיטני, מגן (Adsertor) של היספניה.
השם ויריאתוס נגזר, ככל הנראה, מהמילה הקלטית "ויריה" התואמת את המונח הלטיני "טורקואטוס" המתייחסת ל"טוקווה" Torque – סוג של קולר אופייני ללוחמים הקלטיים.
אפשרות אחרת היא קשר עם המילה האיברית "ויריה" המציינת גם כן קישוט כמו צמיד.
במאה השלישית לפנה"ס, בימי המלחמה הפונית השנייה, החלה רומא בכיבוש היספניה במטרה למנוע הגעת תגבורות לחניבעל ששהה באיטליה.
הכיבוש הרומי נמשך מאתיים שנה, והמלחמה הלוסיטנית הייתה אחד האירועים המשמעותיים בתקופה זו.
ב-185 לפנה"ס תקפו הרומאים לראשונה בלוסיטניה.
הם ביקשו לשים קץ למסעי השוד והפשיטות של הלוסיטנים השכנים בשטחים שהיו בשליטתם.
ב-151 חתם הפרטור הרומאי מרקוס אטיליוס סראנוס עמם על הסכם שלום, אולם ההסכם הופר במהרה.
ב-152 לפנה"ס פלש הפרוקונסול לוקיוס ליקיניוס לוקולוס ללוסיטניה כתגובה למרד של תושביה.
לפי עדותו של אפיאנוס הרג מקומיים רבים.
הלוסיטנים הסכימו להיכנע לפרטור של היספניה אולטריור (בערך באנדלוסיה של ימינו), סרביוס סולפיקיוס גלבה, שהזמין אותם באלפיהם לעזוב את מבצריהם בהרים ולחלק להם אדמות פוריות.
כשהגיעו, פיזר אותם לשלושה מחנות, ביקש מהם להניח את נשקם ואחר כך במפתיע טבח ב-8,000–9,000 מהם.
כ-20,000 מתוכם נלקחו בשבי כעבדים ונמכרו בגאליה.
לפי המסורת כאלף לוסיטנים ששרדו את הטבח התאספו סביב ויריאתוס, גלבה נשפט מאוחר יותר על ידי הסנאט הרומאי ונמצא זכאי.
המצוקה אליה נקלעו הלוסיטנים והתגובה לטבח על ידי גלבה הניעו את ויריאתוס לפתוח במרד.
בשנת 147 יצאו כעשרת אלפים לוסיטנים בראשות ויריאתוס לפשיטה נגד הרומאים בחבל טורדטניה.
בסביבות אורסו, צבאו של הפרטור קאיוס וטיליוס הקיף אותם והציע להם הסכם שלום.
ויריאתוס שלא האמין להם דחה את ההצעה.
לבסוף הצליח עם לוחמיו להפוך את המצב, לפרוץ את המצור הרומאי וארבו לווטיליוס ככל הנראה בקניון של הנהר, הסבו לרומאים 4,000 אבדות והביסו אותם.
אחד הלוסיטנים הרג את וטיליוס הקשיש והשמן, מתוך מחשבה שהוא רומאי פשוט.
בעקבות מותו של וטיליוס בסמוך לעיר טריבולה, בזזו חלק מההלוסיטנים את קרפטניה וכמו גדודים אחרים שלהם תקפו את הרומאים בגואדיאנה ועל הנהר טגוס.
בנוסף התחזק מעמדו של ויריאתוס כמנהיג הלוסיטנים.
1916 - הפואמה הסימפונית "ויריאטו" מאת לואיש דה פרייטש ברנקו
וירטמברג הייתה האונייה הרביעית והאחרונה באוניות המערכה דרדנוט מסדרת באיירן שהוזמנו אך מעולם לא הושלמו עבור הצי הקיסרי הגרמני בעשור השני של המאה ה-20, נחשבת לפעמים לחלק מתת-סדרה עם אחותה זקסן.
היא הייתה אמורה להיות חמושה באותה סוללה ראשית של שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') בארבעה צריחי תותחים.
במקור היא נועדה לשמש כאוניית דגל של הצי, אך פריצת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914 אילצה את הצי לפשט את תכנונה במטרה להשלים אותה מוקדם ולאפשר את השתתפותה במלחמה.
בנייתה החלה בינואר 1915 במספנת AG Vulcan, אך כשהמשאבים הופנו לפרויקטים דחופים יותר, כולל בניית צוללות, הואטה העבודה על האונייה; היא הושקה ביוני 1917, אבל רק כדי לפנות מקום במספנה.
כשבנייתה הופסקה, נותרו לה כשנים עשר חודשי עבודה לסיומה.
חוזה ורסאי שסיים את המלחמה ביוני 1919 קבע כי כל ספינות המלחמה בבנייה בגרמניה אמורות להיגרט, ולפיכך וירטמברג נמכרה לגרוטאות ב-1921 ופורקה בשנה שלאחר מכן.
הסדרה אושרה על פי החוק הצי הרביעי והאחרון, שהתקבל ב-1912.
כשהעבודה על שתי האוניות הראשונות של הסדרה - באיירן ובאדן - החלה, צוות התכנון בחן את ההתפתחויות האחרונות בספינות מלחמה זרות ולמד שלאוניות המערכה הבריטיות האחרונות, סדרת קווין אליזבת, תהיה מהירות מרבית גבוהה.
זה גרם להם לשנות את האונייה השלישית בסדרה, זקסן, לכלול מנוע דיזל.
האורך של זקסן הוגדל כדי להכיל את המנוע הגדול יותר, מה שהגדיל את הנפח בכ-200 טון יותר מאוניות הסדרה המוקדמות יותר.
עם תחילת העבודה על וירטמברג, האונייה האחרונה בסדרה, התכוונו המעצבים לשמור על הממדים המוגדלים תוך חזרה לסידור טורבינת קיטור.
החיסכון במשקל ישמש לשיפור פריסת השריון של וירטמברג.
זה התברר כבלתי אפשרי, כי ההחלטה התקבלה להרכיב את כלי השיט החדש כאוניית דגל של הצי, והגשר הגדול יותר הדרוש לצוות של אדמירל יותר מקיזז את הירידה במשקל.
ואכן, השינויים אילצו את צוות התכנון להגדיל את התפוסה הסטנדרטית ב-200 טון נוספים.
העלות של האוניות החדשות עלתה יותר ויותר; העלות של וירטמברג הסתכמה ב-8.6 אחוזים לעומת זקסן, שעלתה 13 אחוזים לעומת העלויות המשוערות עבור באיירן ובאדן.
טירפיץ הציג את העיצוב הסופי של האונייה החדשה לקייזר וילהלם השני לאישור ביוני 1914, במהלך ריגטת השייט של שבוע קיל, וניסה לנצל את מצב הרוח הטוב של וילהלם כדי להבטיח את אישורו למחיר המרקיע שחקים.
וילהלם לא גילה התנגדות, אבל האירועים אילצו במהירות את טירפיץ לעבד מחדש את העיצוב.
מאוחר יותר באותו חודש, הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה-הונגריה נרצח, מה שהוביל למשבר יולי שהחל את מלחמת העולם הראשונה בסוף יולי.
ב-2 באוגוסט, הוציא טירפיץ הנחיות שבנייתה של וירטמברג תסתיים מהר ככל האפשר כדי לחזק את הצי כעת, כשהמדינה במלחמה; האונייה הייתה אמורה להיות מושלמת באופן זהה לזה של זקסן, אם כי ללא מנוע הדיזל, וננטשו השינויים במבנה הגשר שלה.
החוזה עבור האונייה הוענק במהירות ל-AG Vulcan.
וירטמברג הופעלה על ידי שלוש טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שלושה דוודי צינור מים מופעלים בנפט ואחד-עשר דוודי צינור מים שולץ-תורניקרופט.
אילו הושלמה, האונייה הייתה חמושה בשמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK L/45. תותחי הסוללה העיקריים היו מסודרים בארבעה צריחים תותחים תאומים: שני צריחים ירי-על מלפנים ומאחור.
וירטמברג, שהוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ קייזר וילהלם השני להחליף את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט קייזר וילהלם השני הישנה, נקראה על שם הקורבטה המוקדמת יותר וירטמברג, שנבנתה בשנות ה-70 של המאה ה-19. האונייה תוכננה לשנת הכספים 1915, אך עקב תחילת המלחמה, היא החלה להשתמש בכספי מלחמה מוקדם יותר.
החוזה שהוענק ל-AG Vulcan נחתם סופית ב-29 בדצמבר 1914, ובו נקבעה תחילת הבנייה בינואר 1915, השקתה באמצע 1916 והשלמתה בתחילת 1917. השדרית שלה הונחה בהמבורג ב-4 בינואר 1915, ו-AG Vulcan התכוונה להאיץ את העבודה על האונייה ככל האפשר.
אבל כשהמשאבים וכוח האדם הופנו לפרויקטים אחרים, דחופים יותר, כמו מערכת הצוללות נגד בריטניה, העבודה על האונייה הואטה.
עד דצמבר 1915, בערך ב-31 אחוז מהגוף שלה הושלם, שהסתכם ב-60 אחוז מהציפוי של גוף האונייה החיצוני שלה מתחת לקו המים, 75 אחוז מהחלק התחתון הפנימי שלה, ו-50 אחוז מהסיפונים התחתונים ומהמחיצות שלה מתחת לסיפון השריון.
העבודה על הרכבת מערכת ההנעה שלה החלה בבית המלאכה שלצד הממשה, וכך גם ייצור לוח השריון שלה.
עבודה נוספת על גוף האונייה התנהלה לאט יותר ב-1916, ותאריך ההשקה שלה נדחה שוב ושוב עד שלבסוף הייתה מוכנה לצאת מהממשה ב-20 ביוני 1917, שנה אחרי לוח הזמנים.
עד אז לא הייתה כוונה להשלים את האונייה, והשקתה נועדה בעיקר לפנות את הממשה לפרויקטים אחרים.
לאחר שגרמניה חידשה והרחיבה מאוד את מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת בפברואר 1917, אדמירל אדוארד פון קאפלה, שעד אז החליף את טירפיץ כראש משרד הצי, טען שיש לעצור את בניית אוניות הראשה לטובת בניית צוללות.
משרד הצי הגיש דוח מיום 1 בפברואר 1918, שקבע כי בניית אוניות ראשה הופסקה, בעיקר בשל שינוי סדרי העדיפויות למלחמת הצוללות.
כשהעבודה הופסקה וירטמברג הייתה בערך שנים עשר חודשים מהסיום.
השמונה תותחי 38 ס"מ שיוצרו עבור וירטמברג במקום זאת הוסבו לתותחי רכבת או סוללות קבועות בפלנדריה.
הכלי הלא שלם היה עדיין ברשותה של א.ג.
וולקן בתום המלחמה בנובמבר 1918. על פי סעיף 186 של חוזה ורסאי, שנחתם ביוני 1919, כל ספינות המלחמה הגרמניות שבבנייה היו אמורות להתפרק מיד לגרוטאות.
וירטמברג לפיכך נמחקה מרשימות הצי ב-3 בנובמבר 1919 ונמכרה לגריטת ספינות ב-1921, ולאחר מכן פורקה בהמבורג.
אסוצ'אציונה קאלצ'ו וירטוס (באיטלקית: Associazione Calcio Virtus; בקיצור: AC Virtus) לשעבר סוצ'יאטה ספורטיבה וירטוס (באיטלקית: Società Sportiva Virtus; בקיצור S.S.
Virtus) הוא מועדון כדורגל מהעיירה אקואוויווה שבסן מרינו המשחק בליגת העל של סן מרינו ולו שתי זכיות באליפות סן מרינו ושתי זכיות בגביע.
המועדון נוסד בשנת 1964 וצבעיו הם ירוק ושחור.
המועדון מארח את משחקיו באצטדיון אקואוויווה המכיל 2,000 מקומות.
המועדון נוסד בשנת 1964 ושיחק בליגות הנמוכות של איטליה עד הקמתה של ליגת העל של סן מרינו ב-1985, כאשר בעונתה הראשונה של הליגה עונת 1985/1986 סיימה וירטוס במקום האחד לפני אחרון וירדה לליגת המשנה.
בעונת 1987/1988 סיימה וירטוס במקום הראשון בליגת המשנה וחזרה לליגה הבכירה, ובעונת 1988/1989 זכה המועדון בתואר הראשון שלו, הגביע הפדרלי.
בסיום עונת 1990/1991 לאחר שלוש עונות בליגה הבכירה ירד המועדון שוב לליגה השנייה.
בעונה הבאה סיים המועדון במקום השני בליגת המשנה ושב לליגה הבכירה אך לעונה אחת בלבד כאשר שוב ירד לליגת המשנה בסיום עונת 1992/1993, כשבעונה הבאה בליגת המשנה סיים המועדון במקום השני וחזר לליגה הבכירה, והחל מעונת 1994/1995 משחק המועדון בליגה הבכירה.
ב-2017 מספר שחקנים מהמועדון היו מעורבים בפרשיית הימורים שכונתה קאלצ'וסקומסה (באיטלקית:calcioscommesse) שאילצה את המועדון לבנות את הקבוצה כמעט מחדש.
בעונת 2022/2023 זכה המועדון בגביע של סן מרינו הקופה טיטאנו בפעם הראשונה לאחר שניצח בגמר שנערך ב-27 במאי 2023 את טרה פנה 1−3. ב-1 בספטמבר 2023 זכה המועדון גם בסופר קאפ של סן מרינו לשנת 2023 לאחר ניצחון 0−2 על האלופה טרה פנה.
בסיום עונת 2023/2024 זכה המועדון באליפות היסטורית.
אליפות שזיכתה אותו בכרטיס למוקדמות ליגת האלופות ולהופעה אירופית ראשונה.
העונה אירופית אמנם נגמרה בשלב מוקדם לאחר הדחה בשלב המוקדמות הראשון של ליגת האלופות ולאחר מכן בשלב המוקדמות השני של הקונפרנס ליג.
אך בליגה שמר המועדון על האליפות ואף השלים דאבל לאחר זכייה בקופה טיטאנו.
ליגת העל של סן מרינו:
הגביע של סן מרינו (הקופה טיטאנו)
הסופר קאפ של סן מרינו
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של וירטוס מוצג ראשון.
עונהתחרותשלביריבה ביתחוץתוצאה2024/2025 ליגת האלופותשלב המוקדמות הראשון סטיאווה בוקרשט7−14−011−1הקונפרנס ליגשלב המוקדמות השני פלורה טאלין0–05−25−22025/2026ליגת האלופותשלב המוקדמות הראשון זרינסקי מוסטאר2−02−14−1הקונפרנס ליגשלב המוקדמות השניעברה אוטומטית בהגרלהשלב המוקדמות השלישי מילסאמי אורחיי3–03−25–3שלב הפלייאוף פרייד'פליק2−1
וירחיניה רואנו פסקואל (בבלארוסית: Virginia Ruano Pascual; נולדה ב-21 בספטמבר 1973) טניסאית עבר ספרדית.
היא זכתה להצלחות בתחרויות זוגות נשים בהם זכתה 8 פעמים בתחרויות גראנד סלאם, רובם לצד פאולה סוארס.
הן היו בראש הדירוג העולמי 87 שבועות לא רצופות.
באולימפיאדת אתונה היא זכתה במדליית כסף בתחרות זוגות נשים ושחזרה את ההישג בבייג'ינג 2008
וירחיניה רואנו פסקואל נולדה בשנת 1973 במדריד.
בשנת 1997 היא ניצחה לראשונה בתחרות סבב הטניס העולמי לנשים של ITF.
בנוסף לתחרויות הנשים החל משנת 1997 וירחיניה רואנו פסקואל החלה לשחק בתחרויות זוגות לצד פאולה סוארס.
בשנת 2000 הן הגיעו לגמר באליפות צרפת הפתוחה.
ההצלחות הגדולות הגיעו בשנת 2001 כאשר הם ניצחו באליפות צרפת הפתוחה 2001 ובשמך באליפות ארצות הברית הפתוחה 2002 ואליפות אוסטרליה הפתוחה 2004. בסך הכול הן ניצוחו 8 פעמים בתחרויות גראנד סלאם אך באליפות וימבלדון הפסידו בגמר 3 פעמים.
לאחר פרישה של סוארס, וירחיניה רואנו פסקואל זכתה עוד פעמיים בתחרויות גראנד סלאם לזוגות נשים לצד אנבל מדינה גאריגס.
בתחרויות זוגות מעורבים היא זכתה באליפות צרפת הפתוחה 2001.
וירחיניה רואנו פסקואל שיחקה בתחרות טניס באתונה ובייג'ינג וזכתה פעמיים במדליית כסף.
בנוסף לכך היא שיחקה באולימפיאדת אטלנטה.
וירחיניה רואנו פסקואל הייתה חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של ספרד.
היא פרשה מתחרויות בשנת 2010.
ויריסילה בודרומו היא פעילה פוליטית פיג'יאנית ועיתונאית לשעבר, שהייתה המנהלת בפועל של תנועת זכויות הנשים של פיג'י (FWRM) בין השנים 2001 ל-2015. בעבר כיהנה כמנהלת החדשות של FM96 של פיג'י.
ב-15 באוגוסט 2006, קראה בודרומו לחוקק חוק המאפשר הפלות בפיג'י.
בודרומו גינתה בחריפות את ההפיכה הצבאית שהדיחה את ממשלתה הנבחרת של ראש הממשלה לאיסניה קרסה ב-5 בדצמבר 2006. ה"פיג'י טיימס " ציטט אותה, ב-12 בדצמבר אותה שנה, באומרה כי בפיג'י קיימת "תרבות הפיכה" שהונצחה על ידי כישלונן של ממשלות עוקבות להעמיד לדין את מבצעי ההפיכות הקודמות, החל מהפיכות 1987 ואילך.
שירות החדשות של פיג'י וילג' דיווח ב-9 בדצמבר כי בודרומו פרסמה אזהרה חריפה לכל מי שמעוניין להגיש מועמדות לתפקידי שר בממשלה הנתמכת על ידי הצבא, כי השתתפות בה תהיה בלתי חוקית, וכי ה-FWRM מתעד אירועים בעקבות ההפיכה.
ב-20 בדצמבר, ה"פיג'י טיימס" וה"פיג'י סאן" ציטטו אותה כשהיא מרחיבה את הרשימה השחורה לאנשים הממלאים תפקידים בשירות המדינה.
מוצעים לכם תפקידים בדירקטוריונים של גופים סטטוטוריים או תאגידיים, שהם חלקם ציבוריים או בבעלות ממשלתית.
זה כמו לקבל תפקיד בממשלה הזמנית הבלתי חוקית", אמרה בודרומו.
היא כבר גינתה את עורך הדין רודני אקראמן ב-15 בדצמבר על קבלת תפקיד נציב תלונות הציבור ויו"ר ועדת זכויות האדם של פיג'י .
פיג'י וילג' ציטט את בודרומו ב-11 בדצמבר כשהיא מספרת שב-4 בדצמבר היא קיבלה שיחת טלפון מגבר אנונימי שניסה להפחיד אותה כדי שתפסיק את הקמפיין שלה נגד הצבא.
מספר סוכנויות ידיעות דיווחו ב-25 בדצמבר כי בודרומו, שותפה ארשאד דאוד, ועמיתיהם הפעילים למען הדמוקרטיה אימראז איקבל, ז'קלין קורוי, לאיסה דיג'יטקי ופיטר וואקאונובונו זומנו למטה הלאומי של הצבא, בבסיס המלכה אליזבת, בסובה בסביבות חצות.
עלו טענות כי חיילים תקפו חלק מהם, ואילצו את כולם ללכת מרחק רב לפאתי העיר ונאמר להם למצוא את דרכם הביתה.
ב-23 בדצמבר, הקומודור פרנק ביינימרמה , מפקד כוחות הצבא של רפובליקת פיג'י, האשים את בודרומו, יחד עם עורך הדין אימרנה ג'לאל, בפרסום כתובת הדוא"ל האישית שלו ומספר הטלפון הנייד שלו בעיתונים, דבר שגרם לו בעיות, לדבריו.
הוריה, סני בודרומו, ראש עיריית סובה לשעבר, ואמה, ליקו, שניהם מאיי לאו .
בודרומו נשואה לארשד דאוד, אינדו-פיג'יאני .
פרסים והכרהבודרומו הייתה האישה הראשונה מפיג'י שקיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי (IWOC) של מחלקת המדינה של ארצות הברית בשנת 2008. הפרס הוענק לה על ידי קונדוליזה רייס ב-10 במרץ 2008. בשנה זו הפרס הוענק ל-8 נשים מתוך 95 שהומלצו על ידי שגרירויות ונציגויות ארצות הברית בעולם.
דפוס וואנסולוארה, מהדורת אפריל, 2002 (רוב המידע בערך זה, אלא אם כן צוין אחרת, נלקח ממקור זה).
וישוואנתן (וישי) אנאנד (בטמילית: விசுவநாதன் ஆனந்த்; באנגלית: Viswanathan Anand; נולד ב-11 בדצמבר 1969 במדראס (כיום צ'נאי) שבהודו) הוא שחמטאי הודי, בדרגת רב-אמן, אלוף העולם בשחמט מהיר ולשעבר אלוף העולם בשחמט בין השנים 2007–2013. וישוואנתן הוא אחד מבין השחמטאים המעטים ששברו את מחסום 2,800 הנקודות במד הכושר של פיד"ה.
הוא דורג בין שלושת המקומות הראשונים בעולם ברצף מאז שנת 1997 ועד תחילת שנת 2012.
ב-29 בספטמבר 2007 זכה וישוואנתן באליפות העולם במקסיקו, ובכך היה לאלוף העולם הראשון מהודו ולאסיאתי הראשון שזכה בתואר שמוצאו אינו מברית המועצות.
הוא הגן בהצלחה על תוארו ב-2008, כשניצח את ולדימיר קרמניק; ב-2010 כשניצח את וסלין טופאלוב וב-2012, כשניצח אנאנד את הישראלי בוריס גלפנד.
ב-2013 כשל בניסיון להגן על תוארו, כשהפסיד למגנוס קרלסן.
בעקבות ניצחון בתחרות המועמדים 2014 הוא העפיל לדו-קרב אליפות העולם בשחמט והתמודד מולו שנית בניסיון לזכות שוב בתואר, והפסיד.
בשנת 2003 היה אנאנד אלוף העולם בשחמט בזק, וב-2007 התמודד בדו-קרב אליפות העולם בשחמט 960.
בשנת 2014 הוא ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 21).
בשנת 2016 בתחרות המועמדים הוא זכה במקום השלישי.
במרץ שנת 2018 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל שנערכה בשחמט מהיר.
1987 - אלוף הנוער העולמי, רב-אמן
2003 - אלוף העולם בשחמט מהיר
2007 - אלוף העולם בשחמט
2017 - אלוף העולם בשחמט מהיר.
אנאנד השתתף בנבחרתה האולימפית של הודו ב-9 אולימפיאדות.
וישאו דה סוס (ברומנית: Vişeu de Sus; בהונגרית: Felsővisó – פלשובישו, ביידיש: אויבּער וישאווא/ווישעווע, ובספרות הרבנית: אויבערווישא, בגרמנית: Oberwischau) היא עיירה ברומניה, במחוז מרמורש שבצפון טרנסילבניה (בסמוך לבורשה, סיגט וסאטו מארה).
אחת משלוש עיירות הסמוכות זו לזו (האחרות הן וישאו דה ז'וס ווישאו דה מיז'לוק).
"דה סוס" ברומנית מקבילה ל"עילית" (כמו בנצרת עילית) ו"דה ז'וס" היא "תחתית".
וישאו דה סוס הייתה שייכת עד 1918 להונגריה, כמו כלל טרנסילבניה.
מאז היא שייכת לרומניה, למעט בזמן מלחמת העולם השנייה כשהאזור הועבר לשליטת הונגריה.
אקלים העיירה מאופיין בחורף עשיר בשלג, ובקיץ גשום.
צמוד לווישאו דה סוס ישנם הרים מלאים בעצי פרי (בין השאר עצי פטל) המשמשים ענף כלכלי חשוב.
במקום פועלת רכבת קיטור שהיא האחרונה מסוגה שעדיין פעילה באירופה.
היא משמשת בעיקר לשינוע בולי עץ מההרים, אך מדי פעם גם להובלת נוסעים בנסיעה חווייתית.
התיעוד הראשון של יהודים בעיירה הוא בשנת 1840.
עד השואה הייתה קיימת בווישאו דה סוס קהילה יהודית גדולה, ופעלו בה מספר בתי כנסת, וישיבה גדולה של חסידי ויז'ניץ בראשות רבי מנחם מנדל הגר.
רוב יהודי המקום נספו בשואה לאחר שהועברו למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת ה'תש"ד (1944).
במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 התרוקנה העיירה מכל היהודים שהיו בה.
ישיבת אויבר-וישובה: באויבר-וישובה/וישאו דה סוס התגוררו בין שתי מלחמות העולם כעשרת אלפים נפש, מתוכם כחמשת אלפים יהודים.
פרנסתם של היהודים בדומה לשאר חלקי המחוז מרמורש הייתה בדוחק רב.
מלבד עסקי המסחר והמלאכה היו יהודים שהתפרנסו מגידול צאן ובקר.
היהודים תפסו במסחר העצים מקום נכבד.
סוחרי העצים הגדולים העסיקו פועלים יהודים אשר כרתו את העצים שביערות והעבירו אותם ברפסודות שעל הנהר למרחקים.
גם בהנהלת העירייה ובין פקידי העירייה היו מספר יהודים.
לאחר היווסדות הקהילה במחצית השנייה של המאה ה-19 התקבל הרב הראשון של הקהילה - רבי חנוך זינדל (פוגל).
הישיבה הראשונה נוסדה על ידי רבי שמואל גינצלר, שכיהן כרב במשך 45 שנה.
בתקופתו נוסדו 4 בתי כנסת במקום וביוזמתו הוקם 'תלמוד תורה' לצעירים.
כמו כן, הוא גם הקים ישיבה שנהרו אליה "בחורי חמד צאן קדשים תלמידים חריפים ושנונים אשר לקחו מפי קדשו והאיר עיניהם במאור תורתו".
דרשותיו על התורה הופיעו לאחר פטירתו בספרו "משיב נפש", שהוצא לאור על ידי נכדו.
אחריו התקבל כרב של אויבר-וישובה ר' אליעזר דוד גרינוולד מחבר הספרים "קרן לדוד".
לפני בואו לאויבר-וישובה היה דיין בסערדהעלי (עיירה באזור) ולאחר מכן רבה של צעהלים.
באויבר-וישובה הוא ניהל פעילות דתית נמרצת והקים בה ישיבה גדולה אשר מנתה לפני מלחמת העולם השנייה כ-200 בחורים.
בשנת 1920 עבר לסאטמר, שם המשיך בפעילותו הרבנית והרביץ תורה לבני הישיבה.
בהמלצתו של האדמו"ר משיגווע הקים ישיבות בכל מקומות כהונתו.
באויבר-וישובה ישב על כס הרבנות כ-14 שנים וניהל בה ישיבה של כמה עשרות בחורים.
ישיבת אויבר-וישובה הגיעה לשיא גדולתה בימיו של האדמו"ר ר' מנחם מנדל האגר מויז'ניץ.
ר' מנחם מנדל נולד בשנת תרמ"ה בכפר בעדווילא במחוז מרמורש, עיר רבנותו הראשונה של אביו.
האוכל בישיבה היה מפואר והספיק לתלמידים לימים.
פלשובישו שצפון טרנסילבניה הייתה חלק מהונגריה עד מלחמת העולם הראשונה, ואחריה סופחה לרומניה.
בין שתי מלחמות העולם הועסקו מאות מיהודי העיר במפעלים של תעשיית העץ ובמנסרות שהיו בבעלותם של יהודים מקומיים.
בשנות השלושים היגרו יהודים רבים מפלשובישו לערים הגדולות בטרנסילבניה או לארצות-הברית.
באותה תקופה זכתה הציונות לאהדה בפלשובישו, בייחוד תנועת בית"ר ו"צעירי המזרחי".
ב-30 באוגוסט 1940 חזרה פלשובישו לריבונות הונגריה.
המדיניות ההונגרית האנטי-יהודית נאכפה באזור בחומרה רבה יותר משנאכפה בהונגריה עצמה, ומצבם הכלכלי של יהודי העיר התדרדר מאוד בשל כך.
התושבים המקומיים שהתגוררו בעיר אימצו במהירות רבה את האידֵיאולוגיה הנאצית.
השלטונות ההונגריים הרבו לעצור יהודים ולהאשים אותם בפשעים כגון השתייכות לקומוניזם, פעילות בשוק השחור או תמיכה במשטר הרומני הקודם.
הרב מנחם מנדל הגר שנמנה עם העצורים מת בעקבות המאסר.
בינואר 1941, במפקד האוכלוסין הארצי האחרון בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, נמנו בפלשובישו כ־4,269 יהודים ושיעורם בכלל אוכלוסיית העיר היה כ-27 אחוזים.
יהודים רבים התפרנסו מתעשיית העץ והיערות.
הקהילה היהודית בעיר השתייכה לזרם האורתודוקסי ועם מוסדותיה נמנו ישיבה מפורסמת, שלושה בתי כנסת גדולים וחמישה בתי מדרש של חסידים.
בשנת 1942 גויסו עשרות יהודים מפלשובישו לשירות עבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה.
רבים מהם נספו בחזית המזרחית, באוקראינה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. על-פי נתוני מפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944, מנתה הקהילה האורתודוקסית של פלשובישו כ־3,500 נפשות.
המנגנון המינהלי ההונגרי נותר על כנו גם לאחר הכיבוש, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על סמך הוראות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי, המרכזי והמקומי.
בין 16 ל-23 באפריל 1944 הוקם גטו במרכז העיר פלשובישו.
נוסף על יהודי העיר רוכזו בו גם יהודים רבים מנפת פלשובישו לרבות מרפדיה, וכל משפחה מקומית נדרשה לשכן בביתה כמה משפחות מיישובים סמוכים כולל לאורדינה.
יותר מ-9,000 בני אדם התגוררו בגטו בצפיפות קשה, ורובם סבלו חרפת רעב.
כמה יהודים נדרשו לעבוד מחוץ לגטו, בעיקר בתעשיית העץ.
בין יתר ההשפלות שהושפלו היהודים בגטו היה קיצוץ זקנם.
תושבי הגטו נחקרו לעיתים קרובות ועונו כדי להוציא מהם מידע על חפצי ערך שהסתירו.
יהודי גטו פלשובישו גורשו בשלושה טרנספורטים שיצאו לאושוויץ ב-19, ב-21 וב-25 במאי 1944. לפני שילוחם שוב נערכו על גופם חיפושים דקדקניים לגילוי חפצי ערך מוסתרים.
כ־38 אלף מיהודי מרמורש נספו בשואה.
לא ידוע כמה מתוך הנספים הם מהעיירה.
במהלך שנות 50 ושנות ה-60 התרוקנה העיירה מהיהודים.
וישהראד (בצ'כית: Vyšehrad) היא טירה בפראג, צ'כיה.
היא נבנתה במהלך המאה ה-10, על גבעה בגדה המזרחית של נהר הוולטאבה, החוצה את העיר.
בשטח הטירה ניצבת כנסיית פאולוס ופטרוס הקדושים, שבתחומה בית הקברות וישהראד.
בבית העלמין קבורים צ'כים חשובים רבים.
המבצר נבנה במקור במהלך המאה ה-10 לספירה.
לאור העובדה כי אין תיעוד היסטורי מהימן על המאה ה-10 בצ'כיה, נוצרו (ככל הנראה כבר במאה ה-12) אגדות המתארות את וישהראד כהתיישבות הראשונה במקום שנהפך מאוחר יותר להיות פראג.
האגדות, שהתקבעו כמעין תחליף מקובל להיסטוריה המבוססת על עובדות, מתארות את וישהראד כמרכז חשוב גם אחרי שהתיישבה שושלת פשמישל - ששלטה בצ'כיה במשך מאות שנים - במקום המוכר כיום כמצודת פראג.
בעת המלחמות הבוהמיות נכבשה וישהראד בידי ההוסיטים.
כאשר קארל הרביעי, מלך בוהמיה שהיה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, החל לבנות את מצודת פראג בצורתה הנוכחית (במאה הארבע עשרה), חדלה וישהראד לשמש בית מלכותי.
טירת וישהראד שופצה במהלך המאה ה-17, לאחר שבית הבסבורג השתלט על אדמות צ'כיה בעקבות מלחמת שלושים השנים.
היא אף שמשה מרכז אימונים לצבא האוסטרי.
וישהראד והאזור שמסביבה נהפכו לחלק מן הבירה פראג בשנת 1883.
וירצבורג היא עיר בגרמניה, הממוקמת באזור פרנקוניה, בצפון בוואריה, על נהר המיין (במרחק 80 דקות נסיעה ברכבת מפרנקפורט, ושעה מנירנברג).
הדיאלקט המדובר בה הוא פרנקונית.
ב-1801 הופקעו וירצבורג והמחוז שלה משלטון ההגמון וסופחו למדינת בוואריה, לאחר מכן שלט בה דוכס מבית הבסבורג האוסטרי, שלטון זה נמשך עד 1814. בקונגרס וינה הוחזרו וירצבורג ומחוזה לבוואריה.
העיר וירצבורג אינה שוכנת במועצה אזורית וירצבורג, אך היא מקום המושב הניהולי שלה.
בתקופת מסע הצלב השני, בכ"ב באדר ד'תתק"ז (פברואר 1147), התחוללה בוירצבורג עלילת דם כנגד היהודים, שהואשמו בצליבת ילד נוצרי.
40 מבני הקהילה נהרגו בפרעות הצלבנים, ורבים אחרים נפגעו.
לדעת ישראל יובל זוהי עלילת הדם המתועדת הראשונה בהיסטוריה.
לאחר אירועי מסע הצלב השני, הקימו הרשויות בווירצבורג בית קברות יהודי, שהיה פעיל במשך כ-200 שנה, ושברי המצבות שלו (שנמצאו כעבור שנים כשהן משמשות בשימוש משני באחד מבתי העיר העתיקים) מלמדות רבות על הקהילה היהודית שישבה בעיר עד חורבנה בתקופת המוות השחור.
בית הקברות של העיר, בו נקברו הרוגים ונפטרים מהעיר בתקופות שבין מסע הצלב השני למגפה השחורה, מלמד רבות על עולמם התרבותי והדתי של יהודי העיר, על ההשפעות שספגו מחכמי תנועת חסידות אשכנז, ועל ההשפעות של העולם הנוצרי באותם ימים.
בעקבות התגברות העיסוק במיסטיקה בעולם היהודי והנוצרי, המושגים "קידוש השם" ו"גן עדן" התעצמו בעולמם התרבותי של יהודי העיר.
במחצית הראשונה של המאה ה-13 הפכה וירצבורג למרכז התורני הראשי בגרמניה, ופעלו בה חכמים ידועים כרבי יצחק מווינה, רבי יהודה בן משה הכהן, רבי יהונתן בן יצחק.
מהחכמים הידועים בשמם בגרמניה ברבע השני של המאה ה-13, כמחצית פעלו בוירצבורג.
גם מהר"ם מרוטנבורג, מלבד לימודיו בישיבות צרפת, למד מפי חכמי וירצבורג.
בכתביו, מנהגיה של וירצבורג משמשים מקור סמכות, והוא מסתייע בהם גם כדי להכריע בדיני תקנות שו"ם, יותר מאשר בקהילות שו"ם עצמן.
נראה כי ברבע השני של המאה ה-13 תפסה וירצבורג את הבכורה בין קהילות אשכנז, במקומן של הקהילות הוותיקות כמו קהילות שו"ם ורגנסבורג.
בי"ג באב ה'נ"ח (אוגוסט 1298) התחוללו בעיר פרעות כנגד היהודים כחלק מגזירות רינדפלייש, ולמעלה מ-900 יהודים נהרגו במהלך הפרעות.
פרעות אלה סיימו למעשה את תקופת הפריחה של הקהילה.
בב' באייר ה'ק"ט (1349), במהלך גזירות ק"ט שבימי המגפה השחורה הציתו היהודים את בתיהם כדי שלא ליפול בידי הפורעים, וכל הקהילה נספתה.
לאחר הפרעות השתמשו אנשי העיר במצבות הקהילה היהודית לבניית חומתה החדשה ושאר מבני ציבור.
לאחר כמה עשרות שנים נוסדה הקהילה מחדש, אולם היא התמודדה עם אנטישמיות ומספר ניסיונות גירוש.
באמצע המאה ה-15 הוענק לקהילה כתב חסות שהגן על זכויותיה הכלכליות והמשפטיות ותרם לפריחה מחודשת שלה.
בתקופה זו כיהן כרב העיר מהר"ם מינץ.
בסוף אותה מאה הידרדר שוב מצב היהודים בעיר, ובאמצע המאה ה-16 פרסם פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה צו גירוש ליהודי וירצבורג והאזור.
תקופת השלטון האוסטרי נחשבת בתולדות העיר כתקופת חידוש.
בשנת 1803 בוטל שלטון הכמורה, והעיר סופחה להגמונות בווריה.
ב-1805 התמנה הנסיך הבוחר מקסימיליאן יוזף ה-1 למלך בווריה.
בעידודו של דיקן אוניברסיטת וירצבורג, שתמך בשוויון זכויות ליהודים, קבע המלך מדיניות פרו-יהודית.
בעקבות זאת הותרה בהדרגה שיבתם של כלל היהודים לעיר.
אט אט, לראשונה מאז ימי הביניים, התחדש היישוב היהודי בווירצבורג.
יעקב הירש (קרוב משפחתו של ספק המלך), סבו של הברון הירש, שהיה בעל האדמה היהודי הראשון בבווריה, הגיע אף הוא להתגורר בעיר ומונה לבנקאי החצר של הדוכס פרדיננד ובשנת 1818 עוטר בתואר האצולה "auf Gereuth", כגמול על תרומותיו למימון מאמץ המלחמות נגד נפוליאון.
גם בניו יואל ויוזף עשו חיל בעיר; יואל, פתח בנק בווירצבורג, ותרם לפיתוח המסחר והתעשייה בעיר.
ויוזף, אביו של ה"ברון הירש", עבר להתגורר במינכן כדי לשמש כבנקאי של מלך בווריה והוא עסק בפיתוח את מסילות הברזל, על כך קיבל בשנת 1869 תואר ברון.
ב-14 באוקטובר 1813 הוענק לרבה הראשי של המדינה, רבי אברהם בינג היתר מגורים בעיר.
הוא העביר את לשכת הרבנות הראשית מהעיר היידינגספלד - (Heidingsfeld) הסמוכה, לווירצבורג.
תחת הנהגתו שגשגה הקהילה, ונפתחו בה ישיבה, תלמוד תורה, בית כנסת וב-1828 כבר היו בעיר עוד שני בתי מדרש ושבעה בתי כנסת בבתים פרטיים.
היהודים הלכו ונעשו גורם כלכלי משמעותי במסחר העירוני.
התפתחות הקהילה היהודית הזניקה את העיר קדימה מבחינה כלכלית, אולם בד בבד עם התחזקות המסחר בידי הסוחרים היהודים, הסוחרים הוותיקים בעיר החלו בגילויי אנטישמיות.
בגלל השפעת בעלי ההון היהודיים על שלטונות המדינה, לא העזו מתנגדיהם לנסות לסלקם מהעיר, אך לכל הפחות ניסו להצר את צעדיהם.
ב-2 באוגוסט 1819 למחרת תשעה באב החלו פרעות בעיר.
במהלך התקופה שלפני פרוץ המאורעות החלו תושבי העיר לקרוא כלפי היהודים ברחובות בקריאת הגנאי "הפ-הפ" (המשמשת בדרך כלל כביטוי לזירוז צאן), ולכן פרעות אלה מכונות בשם פרעות הפ-הפ.
בווירצבורג הייתה קהילה יהודית גדולה, ובמאה ה-19 היה הרב של וירצבורג, ר' יצחק דב במברגר, אחד מחשובי הרבנים האורתודוקסים של יהדות גרמניה, ומי שהוביל את הקו הבלתי מתפלג בפולמוס הפרדת הקהילות בגרמניה.
בעיר וירצבורג נולדו גם עסקנים ואנשי תרבות יהודים שלאחר מכן עלו לארץ ישראל, וביניהם המשורר יהודה עמיחי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, ברחו הרבה יהודים מגרמניה.
חלק גדול מהם הגיעו לוושינגטון הייטס שבניו יורק, ושם הקימו את בית הכנסת "שערי התקוה" ששמר על מנהגי וירצבורג.
בית הכנסת נסגר סופית בתחילת מגפת הקורונה.
בווירצבורג ישנה כיום קהילה יהודית הכוללת כ-1,100 חברים רשומים, אשר רובם ככולם מיוצאי ברית המועצות לשעבר.
בראש הקהילה עומד ד"ר יוסף שוסטר המשמש גם כיושב ראש איגוד הקהילות היהודיות בבוואריה וכנשיא המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
רב הקהילה הוא הרב שלמה אברזין.
וישיסואז הוא מרק העשוי בסגנון צרפתי הכולל רסק של כרישה, בצלים, תפוחי אדמה, שמנת וציר עוף.
ישנה מחלוקת בין המלומדים בדבר המקור של מרק זה.
יש הטוענים כי מקורו של המרק בצרפת ואחרים טוענים כי המרק הומצא על ידי , שף מלון ריץ קרלטון בניו יורק בראשית המאה ה-20. המרק הופיע בתפריט המלון בשם "Crème Vichyssoise Glacée", ובשנת 1930, כשתורגם התפריט לאנגלית, נותר השם הצרפתי (אם כי בשינוי כתיב המִלה Cream).
באותה עת טרם נודעה העיר וישי שבצרפת לדיראון כמקום מושבהּ של ממשלת וישי ששיתפה פעולה עם מדינות הציר.
דיאַט עצמו סיפר בראיון שערך בשנות ה-50 כי נזכר במרק שסבתו נהגה להכין בילדותו בווישי.
לא מן הנמנע שהשף ז'ול גופה (Jules Gouffé), בן המאה ה-19, הוא שהמציא את המרק, שגרסה שלו הופיעה בספרו משנת 1872 שהוקדש למתכוני מרקים ומאכלים מתפוחי אדמה - שם מוגש המרק מחומם.
גרסה חמה של מרק זה נקראת בשם Potage Parmentier על שמו של הרוקח והתזונאי אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה, בן המאה ה-18, שהמריץ את הצרפתים להכיר בתפוחי האדמה כמזון ראוי, ולא רק כמאכל לבהמות ולאביונים.
וִישְׁנֵבָה (בבלארוסית: Ві́шнева; ברוסית: Вишнево וישנבו; בפולנית: Wiszniewo, וישנייבו; ביידיש: וישנעווע) היא עיירה בבלארוס.
העיר משמשת כמרכז מועצה אזורית חקלאית, ונמצאת באזור וולוז'ין במחוז מינסק, צפונית-מערבית למינסק בסמוך לגבול עם ליטא.
בעבר הייתה העיירה בתחומי האימפריה הרוסית; בין מלחמות העולם, בשנים 1921–1939, השתייכה לפולין ולאחר המלחמה נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בשנת 1939, לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נתפסה העיירה על ידי ברית המועצות.
בשנת 1941 (מבצע ברברוסה) פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות, והעיירה נכבשה על ידי הגרמנים.
לפי עדויות, הגרמנים נכנסו לעיירה עם משאיות ולקחו תושבים יהודים ולאחר שאלה התמלאו, דחסו את כל יתר היהודים לתוך שלושה או ארבעה בניינים, שאותם ריססו בגז.
היהודים שניסו להימלט נורו במקלעים.
ביום הבא עטו תושבים לא-יהודים על המקום והסירו שיני זהב וחפצי ערך מן הגופות.
בשכונה היהודית בעיירה הוקם גטו בסתיו אותה שנה, ויהודי העיירה, ברובם, הושמדו ב-30 באוגוסט 1942 ביער הסמוך לעיירה ונקברו בקבר אחים.
ייתרם נשלח לעבודות כפייה או הועבר לגטו בעיירה וולוז'ין הסמוכה.
לפי הכתוב במצבת זיכרון בעיירה, שהוקמה על ידי השלטון הסובייטי, נרצחו על ידי הנאצים (שנקראו על ידי הסובייטים "פשיסטים") בשנת 1942 ונקברו במקום יותר מ-2,000 "אזרחים סובייטים" תושבי העיירה.
לא צוין כמה מהם יהודים, אך רובם הגדול היו יהודים.
וישנבה היא מקום הולדתם של יצחק פרסקי ושל בנו שמעון פרס, ראש ממשלת ישראל ונשיאה ה-9 של מדינת ישראל, וכן של יהושע רבינוביץ - ראש עיריית תל אביב, ונחום גולדמן, שנמנה עם מייסדי הקונגרס היהודי העולמי והיה נשיאו במשך שנים רבות.
וישי היא עיר במחוז אלייה שבחבל אוברן-רון-אלפ, במזרח צרפת.
היא שוכנת על גדות נהר אלייה.
העיר נודעה בעיקר כבירת צרפת של וישי בתקופת מלחמת העולם השנייה, בה ישבה ממשלת בובות של דרום צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית.
ב-2021 העיר הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם ערי הספא הגדולות של אירופה ביחד עם עוד עשר ערים במדינות נוספות.
וישגראד (בהונגרית: Visegrád) היא עיירה במחוז פשט, הונגריה הנמצאת כ-35 ק"מ מצפון לבודפשט ושוכנת על גדת נהר הדנובה.
בווישגראד נמצאים שרידים של ארמון הקיץ של המלך מתיאש וכן טירה מימי הביניים.
מקור השם "וישגראד" מסלאבית, ופירושו "הטירה העליונה".
וישגראד נזכרת לראשונה במאה ה-11. ב-1325 הפך אותה המלך קארוי רוברט לבירת הונגריה, מעמד בו החזיקה עד 1405, כשהועברה החצר המלכותית לבודה.
ב-1335 נערכה במקום פסגה של מלכי הונגריה, פולין, ובוהמיה, ובמהלכה הסכימו השליטים על שיתוף פעולה ביניהם.
באופן דומה נערכה בווישגראד בשנת 1991 פגישה בין מנהיגי הונגריה, פולין וצ'כוסלובקיה במטרה ליצור שיתוף פעולה בין המדינות.
בתחילה נקראה מסגרת זו "משולש וישגראד", אולם כיום שמה "קבוצת וישגראד", וחברות בה הונגריה, פולין, צ'כיה וסלובקיה.
הארמון, הניצב בעיירה עצמה, והטירה על ראש ההר מעל העיירה, שנשקף ממנה נוף של "ברך הדנובה", הם מוקדי תיירות לטיולי יום מחוץ לבודפשט.
וישגרודק (באוקראינית: Вишгородок, וישהורודוק; בפולנית: Wyszogródek; ביידיש: וויזשגאראדעק) הוא כפר במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וישגרודק נזכר לראשונה בשנת 1152, ולאחר מכן בשנת 1481, עת היה בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בראשית המאה ה-19 התפתח היישוב, לאחר שנקבע בסמוך לו גבול שטחי רוסיה ואוסטריה בחלוקת פולין השנייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
במהלך המאה ה-19 היוו היהודים כמחצית מתושבי הכפר, ופעלו בו בית כנסת ומספר בתי מדרש.
רוב יהודי הכפר נמנו על חסידות טריסק.
ערב מלחמת העולם הראשונה הוקמה במקום אגודה ציונית.
במפקד של שנת 1921 נמנו בכפר 944 יהודים, מתוך 976 תושבים.
בין מלחמות העולם פעלו ביישוב בית ספר עברי מרשת תרבות ומרכז תרבות יהודי, והתקיימה בו פעילות ציונית, כאשר כמה מבוגרי תנועות הנוער במקום עלו ארצה.
בתחילת יולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים.
ב-16 במרץ 1942 גורשו יהודי המקום לגטו שהוקם בוישנייווייץ הסמוכה, וב-11 באוגוסט 1942 נרצחו עם יהודי המקום.
וישוגרוד (בפולנית: Wyszogród) היא עיירה במחוז פלוצק שבפרובינציית מזוביה בפולין, לצד נהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וישוגרוד נזכרת לראשונה בשנת 1065, ובמאה ה-12 הוקם בה ארמון של נסיכי מזוביה.
בשנת 1398 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
במהלך פשיטת האימפריה השוודית באמצע במאה ה-17 נחרב היישוב, אך לאחר מכן השתקם.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1422, ובראשית המאה ה-17 התקיימה ביישוב קהילה מאורגנת.
מסוף המאה ה-18 עלה מספר יהודי העיירה, עד שהגיע ליותר ממחצית מתושביה במהלך המאה ה-19. מהמאה ה-19 התפשטה בעיירה החסידות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ובתיהם וחנויותיהם נשדדו.
בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה, ובין מלחמות העולם התגברה בה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
כמו כן, פעלו בעיירה בתי ספר מרשת רשת תרבות ומרשת בית יעקב.
בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,700 עד 2,800 יהודים, רוב תושביה.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה וישוגרוד בידי הגרמנים לאחר שהופצצה.
למחרת נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה.
באוקטובר סופח אזור העיירה לרייך השלישי, ועל יהודי המקום הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, ואילוצם להרוס בעצמם את בית הכנסת בעיירה ומבנים יהודיים נוספים בה, לרבות בית העלמין היהודי בה.
בד בבד מונה בעיירה יודנרט, בראשות יצחק בול, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות הכפייה.
בשנת 1940 רוכזו כ-2,500 היהודים שנותרו בעיירה בגטו פתוח שהוקם בה, אשר מעת לעת נשלחו יהודים ממנו למחנות עבודה.
ב-6 במרץ 1941 שולחו כ-700 מיהודי הגטו למחנות מעבר.
ביולי שולחו בין 120 ל-180 יהודים מהגטו ליעד לא ידוע.
ב-2 באוגוסט 1941 הוקף הגטו בעיירה בגדר תיל, ונעשה לסגור.
ב-29 בנובמבר 1941 נערכה בגטו שבעיירה אקציה.
כ-600 מיהודיו שולחו לגטו צ'רווינסק, וכ-1,200 שולחו לגטו נובי דבור.
מגטאות אלו שולחו יהודי העיירה לאושוויץ בסוף שנת 1942.
בעקבות חילול בית הקברות היהודי בעיירה ועקירת המצבות ממנו, הוקמה בפתח בית הקברות מצבה ליהודי העיירה, ועליה נכתב: "גם למתים לא נתנו מנוח".
את המצבה הקים ארגון יוצאי וישוגרוד בישראל.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הוצבו בעיירה שלטים לסימון אתרים היסטוריים, ובכלל זה שלט המנציח את בית הכנסת המפואר שנחרב בתקופת שואה.
ב-24 במאי 2019 הוצב בחזית המוזיאון המקומי לוח זיכרון המנציח את גירוש היהודים מהעיירה, במעמד שגריר ישראל בפולין.
וישליצה (בפולנית: Wiślica; ביידיש: ווייסליץ) הוא כפר במחוז בוסקו שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, על גדת נהר נידה (Nida), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראשיתו של היישוב באלף הראשון לספירה.
במהלך המאה ה-14 נבנה בכפר מבצר, והוא הוקף בחומה, בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
בעת פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות.
בחלוקת פולין נכלל הכפר בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא משנת 1514. בשנת 1566 הוגבלו מגורי היהודים ביישוב לפרבר אחד מחוץ לחומותיו.
באמצע המאה ה-17 נרצחו כ-50 משפחות יהודיות בכפר בידי חייליו של המצביא הפולני סטפן צ'רנייצקי.
בין השנים 1823 ו-1862 אסרו הרוסים על ישיבת יהודים נוספים בכפר.
באמצע המאה ה-19 שופץ בית הכנסת בכפר.
בשנת 1912 הופצה נגד יהודי הכפר עלילת דם, לפיה הם מתכוונים להכין מצות לפסח מדמם של נוצרים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, נמלטו מהיישוב רבים מיהודיו, ועם הגעת החיילים הפולנים למקום, חייבו את יהודיו בתשלום סכומי כסף גדולים.