tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת המפגש היא שהמשתתפים והחיילים יכירו זה את זה ויבינו טוב יותר את תפיסות-העולם והזהות היהודית זה של זה.
נערכים דיונים מונחים בהם המשתתפים בוחנים סוגיות כגון מסורת יהודית בעולם המודרני, החיים היהודיים בישראל לעומת החיים היהודיים בחוץ לארץ, והשפעת שירות החובה בצבא על תפיסותיהם של ישראלים צעירים לגבי השירות ומחויבותם לארץ.
מעל 50,000 ישראלים השתתפו במפגש כזה מאז שנת 2000.
ההרשמה לטיולים מתקיימת פעמיים בשנה, בחורף ובקיץ, ובשני המועדים מספר המועמדים גדול בכמה אלפים ממספר המקומות הפנויים.
הטיולים נערכים ברוב חודשי השנה.
עד סוף שנת 2011, גויסו מעל 680 מיליון דולר, ולתוכנית היה תקציב הפעלה של 660 מיליון דולר.
מעל מחצית המימון לתוכנית מגיע מנדבנים, ביניהם צ'ארלס ברונפמן, אדגר ברונפמן, דניאל אוך, מרלין פוסט, לין שוסטרמן, ומייקל שטיינהרדט.
בערך רבע נוסף מגיע מממשלת ישראל, וכחמישית מארגונים וקהילות יהודיים, כגון הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה באמצעות איחוד הקהילות היהודיות (UJC), קרן היסוד, והסוכנות היהודית לישראל.
ממשלת גרמניה גם משתתפת במימון התוכנית (דרך הוועידה לתביעות יהודיות חומריות נגד גרמניה).
לדברי המארגנים, מאז ראשיתו ועד 2012 הניב הפרויקט הכנסות בסך 2 מיליארד דולר עבור שירותים כמו בתי מלון, אוכל, אבטחה, הדרכה, דמי כניסה, אוטובוסים, וטיסות.
מתחילת הפרויקט ועד שנת 2019, הושקעו בתקציב הפרויקט קרוב למיליארד דולר.
מטרות פרויקט תגלית הן פרישת רשת של תמיכה עולמית בישראל, הקמת תשתית של "שגרירי הסברה" בעולם וחיזוק זיקתם של רבבות צעירים יהודיים ברחבי העולם לישראל וליהדות.
עבור צעירים לא מעטים, הסיור הוא, לעיתים, הזדמנות יחידה במינה לבקר בישראל, ורבים מן המשתתפים בו לא היו מבקרים בה לולא מיזם זה.
כתוצאה מן המיזם, צעירים רבים מגיעים לביקור נוסף, לתוכניות לימודים ולהתנדבות לתקופות ארוכות יותר, ואף לעלייה לארץ.
הישראלים המשתתפים בפרויקט מדווחים מצידם על חיזוק זיקתם היהודית, על חיזוק הקשר שלהם ליהודי התפוצות ועל עלייה מובהקת בגאוותם במדינה ובהישגיה.
צעירים שהשתתפו בטיולי תגלית-"ישראל זכות מלידה" מדווחים שהסיור חיזק את זהותם היהודית במגוון דרכים.
מחקר עצמאי שערך מרכז מוריס ומרילין כהן ללימודי יהדות מודרנית, באוניברסיטת ברנדייס, מצא שההסתברות שמי שהשתתף בתוכנית ירגיש מחובר מאוד לישראל הייתה גבוהה ב-46% בהשוואה למועמדים שלא השתתפו.
בדומה, ההסתברות שבוגרי תגלית יתחתנו עם יהודים הייתה גבוהה ב-51%.
השפעתה של תגלית על בחירת בן/בת-זוג הייתה קשורה לגיל (השפעתה הייתה מרבית אצל מי שהשתתף בטיול בגיל צעיר יותר), אך לא לרקע חינוכי ביהדות (השפעתה הייתה אחידה לאורך כל קשת החוויה החינוכית ביהדות).
השפעתה של תגלית הורגשה גם אצל בן/בת-הזוג של משתתפי התוכנית.
ההסתברות שבן/בת-זוג שלא גדל בבית יהודי יתגייר הייתה גבוהה פי ארבעה אצל מי שהשתתף בהשוואה למי שלא השתתף.
גם ההסתברות שבוגרי תגלית יראו נישואים עם יהודי כחשובים מאוד או במידה מסוימת הייתה גבוהה ב-28% בהשוואה למי שלא השתתף.
פרויקט תגלית היווה מקור השראה למפעלים דומים בפזורות אחרות עם מטרות דומות, כגון תגלית ארמניה לפזורה הארמנית, ותגלית יוון לפזורה היוונית.
בשנת 2018 הפרויקט זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל קטגוריה מיוחדת של מפעל חיים לרגל שנת ה-70 למדינת ישראל.
תנועת Birthright Unplugged נוסדה כתגובה למה שמייסדיה תפשו כגישה חד-צדדית של תגלית לעימות הישראלי פלסטיני.
מטרתה של Birthright Unplugged הייתה חשיפת הקבוצות לחברה הפלסטינית ולמציאות הפוליטית בה הם חיים תוך הכרתם לגדר ההפרדה, לערים, לכפרים ולמחנות הפליטים הפלסטיניים.
בקיץ 2018 השתתפו ב"תגלית" חברי ארגון IfNotNow ונטשו את הקבוצה באמצע התוכנית.
הם הצטרפו לסיורים של ארגוני "שוברים שתיקה" ו"שלום עכשיו", שנועדו להכיר את הכיבוש הישראלי.
הם שיתפו את האירוע ברשתות החברתיות, ועוררו שיח בטענה שמארגני הטיול מונעים מהם "לראות את הפנים האחרות של המציאות הישראלית".
אירועי טבח שבעה באוקטובר ותגובות בין-לאומיות למלחמת חרבות ברזל, הציבו אתגרים חדשים בפני המשתתפים של פרויקט תגלית בקיץ 2023, בהם למעלה מ-10,000 צעירים יהודים ובפני המשלחות שהתקיימו לאחר מכן.
בנוסף, המשתתפים בפרויקט תגלית שלאחר טבח שבעה באוקטובר הביעו עניין רב יותר ללמוד על ישראל וגילו נטייה חזקה יותר לעקוב מקרוב אחר השלכות המלחמה, להביע דאגה לחייהם של אזרחי ישראל ולהצהיר בפומבי על תמיכה בישראל, לרבות התבטאויות ברשתות החברתיות.
מכאן שלאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל פרויקט תגלית סייע רבות לתהליכי גיבוש זהות של יהודים צעירים ולראות עצמם כחלק מקהילה גדולה יותר.
למרות העלייה במקרי אנטישמיות ברחבי העולם לאחר טבח השבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, התוכנית חיזקה את הזהות היהודית ותחושת השייכות של משתתפיה לקהילה היהודית.
פרויקט פדורה הוא ארגון שאחראי בין היתר לפיתוח הפצת הלינוקס פדורה.
יסודו של הפרויקט בספטמבר 2003, כאשר מוזגו Red Hat Linux ופרויקטי Fedora linux הישנים.
הפרויקט ממומן רשמית על ידי רד האט, שמעסיקה עובדים רבים בעבודה על התכנות של פרויקט פדורה.
תחת פרויקטי Fedora Linux פותחו מספר הרחבות עבור הגרסאות הישנות של Red Hat Linux (לגרסה 8,9 ולגרסאות 1,2 של Fedora Core) לפני שצורף ל-Fedora Project.
הפסקת הפיתוח של Red Hat Linux לטובת Fedora Core עוררה מחלוקת בקהילת הלינוקס.
בעוד שרד האט מציגה את הפיצול כחלוקה להפצה יציבה המיועדת לשרתים ולהפצה חדשנית נתמכת קהילה, רבים סוברים כי רד האט זנחה במהלך זה את בסיס המשתמשים הנרחב שלה לטובת השוק העסקי, והותירה בכך משתמשים רבים ללא אפשרות שדרוג.
הנהלת פרויקט פדורה מורכבת מחברי קהילה ומעובדי רד האט.
בעבר הקימה רד האט את מוסד פדורה כדי לנהל את הפרויקט, אך חזרה לרעיון ההנהלה.
"פרויקט שמיכת הזיכרון לנפטרים ממחלת האיידס" הוא מיזם אמריקאי במסגרתו נתפרת שמיכת טלאים המציינת את חייהם של אנשים אשר נפטרו ממחלת האיידס.
מיזם הנצחה זה שימש מודל לפרויקטים דומים במדינות שונות בעולם.
השמיכה מורכבת ממלבני בד ברוחב של כ-76 ס"מ ובאורך של כ-150 ס"מ.
כל מלבן בד מציין את חייו של אדם אחר.
מלבני הבד נתפרים על ידי קרוביו של האדם והוא נתרם לקרן "פרויקט השמות" (The NAMES Project Foundation), אשר מצרפת את הבדים לכדי יריעות ריבועיות בגודל של כ-3 מטר, המכילות בדים של שמונה אנשים.
העבודה על השמיכה החלה בשנת 1987 בעיר סן פרנסיסקו בידי קליב ג'ונס (Cleve Jones) וקבוצת מתנדבים.
באותה תקופה, מרבית האנשים שנפטרו מן המחלה ומן המחלות הקשורות בה לא זכו לטקסי קבורה בשל סרובם של בתי לוויות ובתי עלמין לטפל בגופם מפחד נגיף האיידס.
השמיכה שימשה לעיתים כהזדמנות היחידה של קרובים ובני משפחה להנציח את יקיריהם.
כל שמיכה עשויה בטכניקה ובסגנון שונה מעט, בהתאם ליוצריו ולחייו של האדם אותה היא מנציחה.
בדרך כלל השמיכה מכילה כתובות המציינות את שמו של הנפטר וכן פריטים אישיים שונים כגון בגדים, בובות של חיות, תכשיטים שהיו שייכים לנפטר וכן עיטורים העשויים חרוזים או ריקמה.
השמיכה הוצגה במלואה בפעם האחרונה בשנת 1996, אז נפרשה לאורכה של המול, השדרה המרכזית של העיר וושינגטון הבירה.
הצגה נוספת של 1000 ריבועי בד נוספים, של אנשים שנפטרו מאז התצוגה בשנת 1996, התקיימה בשנת 2004 בוושינגטון.
פרויקט שיקום שכונות הוא מיזם עליו הכריזה ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות מנחם בגין ב-1977, ובמסגרתו שוקמו 160 אזורי מצוקה בישראל.
מאז קבלת ההחלטה על ביצוע המיזם, אותרו 210 שכונות מצוקה, בכ-70 שכונות הסתיים המיזם, והוא עתיד להתבצע בעשרות שכונות נוספות.
האוכלוסייה ב-160 השכונות הראשונות שבהן יושם המיזם מונה כמיליון איש.
בין השכונות שהשתתפו במיזם: רמת עמידר, גבעת אולגה והשכונות הירושלמיות פת, בקעה ותלפיות.
בשנות ה-60 עלתה בעיית שכונות העוני והמצוקה לתודעת החברה הישראלית, והיא נתפסה כבעיה לאומית.
זמן קצר לאחר הקמת המשרד העבירה הממשלה את חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, ה'תשכ"ה-1965 שנחקק בעקבות מסקנות ועדת אלמוגי.
על פי החוק, הוקמה הרשות לבינוי ופינוי אזורי שיקום שתפקידה היה לטפל במצוקת הדיור ברחבי ישראל, וניתנו לה סמכויות לפנות שכונות עוני בכפייה, ללא הסכמת תושביהן.
באוקטובר 1977 החליטה הממשלה על מאמץ לפתרון מצוקת הדיור בישראל בתוך חמש שנים.
משרד השיכון קיבל הנחיה להכין תוכנית מפורטת לביצוע.
עלות המיזם הוערכה ב-1.2 מיליארד דולרים, חלק מהסכום הגיע מתרומות יהודים בחו"ל.
באותו חודש פרסם משרד השיכון תוכנית לשיקום 160 שכונות, כולל שתי שכונות עם אחוז גבוה של אוכלוסייה ערבית.
התוכנית הראשונית כללה גם תוכניות לפינוי שכונות והעברת תושביהן.
עם הצטרפות יגאל ידין לממשלה ב-24 באוקטובר 1977, הועמד ידין בראשות המיזם.
במשך כשנה נערכו דיונים לגבי דרך ניהול המיזם.
בין השאר נערכו דיונים בין ידין לבין הסוכנות היהודית על חלקה במיזם.
בדצמבר 1978 הגיעו ידין וג'רלד הופברגר, האחראי על התוכנית מטעם הסוכנות היהודית, להסכם על פיו חולק ניהול וביצוע המיזם בין הממשלה לסוכנות היהודית.
על פי ההסכם, ועדה משותפת של הממשלה והסוכנות היהודית תפתח ותאשר את תוכניות שיקום השכונות.
בינואר 1979 החליטה הממשלה לאשר את התוכנית של המיזם, ברוב של 6 נגד 4 וארבעה נמנעים.
המתנגדים היו יוסף בורג, אריאל שרון, דוד לוי וחיים לנדאו אשר שללו את החלק המרכזי שניתן לסוכנות היהודית בפרויקט שיקום השכונות.
על פי התוכנית של ידין שאושרה בממשלה, יעד המיזם היה שיפור איכות החיים וההזדמנויות של השכונות המשתתפות במיזם, במאמץ משולב של שיקום פיסי וחברתי.
על פי התוכנית, בכל שכונה יושקעו כ-6 מיליון דולר בממוצע על פני חמש שנים.
מימונו אמור היה להגיע מתקציב המדינה ומתרומות של יהודי התפוצות.
בניגוד למקובל עד אז, כל קהילה בחוץ לארץ נתבקשה לתרום כספים לשכונה אחת, אליה היא שודכה.
על פי התוכנית מוקד קבלת ההחלטות יהיה מקומי, כאשר הרשות המקומית תנהל תהליך קבלת החלטות של התושבים עצמם, עם שיתוף של הקהילה התורמת מחוץ לארץ, ותעביר את ההחלטות לביצוע על ידי זרועות קיימים של משרדי הממשלה.
ועדת שרים בראשות יגאל ידין ובשיתוף שרי הפנים, האוצר, החינוך, העבודה והרווחה והשיכון, ובהמשך גם שר הבריאות, הייתה אחראית על ניהול כולל של המיזם וקביעת השכונות ששותפו בו.
מנהל התוכנית בפועל היה פרופסור דניאל שמשוני.
התוכנית לשיקום השכונות הוגשה לכנסת על ידי גדעון פת, שר הבינוי והשיכון, בשם הממשלה במאי 1978. במהלך השנים, מאז שנת 1978, נכללו במיזם סוגים שונים של שכונות ויישובים, ובהם שכונות מצוקה בערים מבוססות יחסית, יישובים קטנים במרכז הארץ שרמתם הסוציואקונומית נמוכה יחסית, עיירות פיתוח, יישובים במגזר המיעוטים ועוד.
בין השנים 1977-1981 הוקמו במשרדי הממשלה ובסוכנות היהודית מספר גופי שיקום שכונות מתחרים שפעלו למימוש התוכנית.
התושבים, בניגוד לתוכנית המקורית, שותפו מעט מאוד בניהול המיזם.
ב 2001 קבעו שופטי בג"ץ - הנשיא אהרון ברק והשופטים יעקב טירקל ודורית בייניש כי הממשלה מחויבת להחיל את חוק שיקום השכונות גם על המגזר הערבי, שיעור התקציב צריך להיות בהתאם לשיעור גודלם באוכלוסייה הכללית.
בשנת 2016 הודיע משרד השיכון על חידוש פרויקט שיקום השכונות במסגרתו ישופצו 38 שכונות.
במסגרת המיזם שופצו בין השנים 1977–1985 כ-45,000 יחידות דיור, כ-35% מיחידות הדיור שהוגדרו כדורשות שיקום.
פרויקט שיקום השכונות התבסס על שלושה מרכיבים:
על ריכוז המיזם הופקד משרד הבינוי והשיכון, ועל ניהולו הופקדו אגפים במשרד.
לצד משרד השיכון משתתפים בניהול המיזם וביצועו משרדי ממשלה נוספים, שחבריהם מתרכזים לצוות הבין-משרדי לשיקום שכונות.
שיקום השכונות הפיזי הוא שיקום שכונות חזותי ופנימי, כלומר, בתוך הדירות.
המיזם הופעל ב-160 שכונות שאוכלוסייתן כמיליון איש, המתגוררים בכ-250,000 דירות.
השיקום מתבטא בעיקר בהרחבת דירות, בשיפוץ וחידוש מבנים ובשיפור תשתיות.
המטרות העיקריות של המיזם הן שיפור תנאי הדיור ואיכות המגורים של תושבי שכונות השיקום והקטנת הפער בין שכונות אלו לשכונות אחרות.
הרחבת הדיור נעשית באמצעות הלוואה בתנאים נוחים, צמצום מרכיב המענק בהלוואה הביא לירידה במספר הדירות המורחבות (כמפורט בטבלה).
בנוסף, המיזם עוסק בשיפוץ דירות קשישים בשכונות - משנת 1994 ועד סוף 2009 שופצו 32,000 דירות, גם בהיקף שיפוץ דירות הקשישים חלה ירידה משמעותית במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000. מתוך 210 שכונות מצוקה שאותרו למיזם, הסתיים השיקום הפיזי עד שנת 2009 בכ-70 מהן.
בינואר 2007 החליטה הממשלה, במטרה למנוע את התמשכות המיזם, לרכז את מאמצי השיקום הפיזי במספר קטן של שכונות.
בהתאם, הושהה הטיפול בכ-50 שכונות והמיזם המשיך ב-37 שכונות.
ומשרד השיכון העריך כי נדרשים 3 מיליארד שקלים נוספים להשלמת השיקום בשכונות המטופלות.
תקציבי השיקום הפיזי ירדו מ-193 מיליון שקלים בשנת 2001 ל-53.4 מיליון ש"ח בשנת 2008. הקיצוץ לווה בירידה במספר הדירות המורחבות והבתים המשופצים.
על שיקום השכונות החברתי מופקדים משרד הבינוי והשיכון, משרד החינוך, משרד הרווחה ומשרד הבריאות.
פרויקט שיקום שכונות חברתי מתמקד בכל שכונה בנושא מסוים על-פי צורכי התושבים, כגון פיתוח החינוך לילדים ולנוער או הגברת יכולת התעסוקה וההשתכרות, על ידי סיוע במציאת מקומות עבודה, או קורסים מזורזים להכשרה מקצועית המסובסדים על ידי הממשלה.
שנה לאחר קבלת ההחלטה על ביצוע המיזם, תיאר יגאל ידין את התוכנית במילים "המפעל החברתי הגדול ביותר שתוכנן אי פעם בישראל.
בעשורים האחרונים ירדו תקציבי המיזם בהדרגה, ובשנים האחרונות, עומד תקציב המיזם על 48 מיליון ש"ח, לעומת תקציב של כמיליארד ש"ח לחמש שנים עם הקמת המיזם.
בינואר 2007, בעקבות קיצוצים מתמשכים בתקציבי המיזם, החליטה ממשלת ישראל להשהות את פרויקט שיקום שכונות פיזי ב-67 שכונות, ולרכז מאמץ רק ב-34 שכונות.
במקביל ביקשה הממשלה מוועדה בין משרדית (משרד השיכון, משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות ומשרדים נוספים) להגיש לה המלצות לריכוז מאמץ דומה גם בתחום החברתי.
משרד מבקר המדינה ערך ביקורת על ניהול המיזם בשנת 2003. ממצאיו העיקריים:
אין למשרד השיכון תוכנית רב-שנתית לביצוע המיזם המגדירה מטרות, תקציבים, סדר עדיפויות ולוח זמנים, ועוד.
שכונות רבות נמצאות במיזם שנים רבות ולא מוצאות ממנו, ומנגד שכונות הזקוקות למיזם לא צורפו אליו.
פרויקט עדן הוא מתחם בקורנוול, אנגליה הכולל קומפלקס גנים בוטניים ומבנים המהווים מערכת אקולוגית סגורה.
הפרויקט ממוקם כ-5 ק"מ מהעיירה סיינט אוסטל (St Austell) והוא נבנה במכתש מלאכותי קטן בו הייתה בעבר מחצבת מינרלים גדולה.
הפרויקט תוכנן על ידי האדריכל ניקולאס גרימשו, אדריכל מוביל בתחום הבנייה הירוקה, ונפתח לציבור ב-2001.
פרויקט עדן הוא פרויקט של תיירות אקולוגית בקנה מידה עולמי, שנבנה במטרה לשמר מיני צמחים ויצירת מודעות אקולוגית.
האתר משמש כאטרקציה תיירותית הפתוחה לקהל הרחב ובמקביל נערכים בו מחקרים בתחום הבוטניקה.
האתר כולל גנים פתוחים עם צמחייה המתאימה לאקלים המקומי וכן שתי ביומות הבנויות מכיפות גאודזיות המשכיות בהם מטופחים גנים בוטנים המתאימים לסוגי אקלים שונים.
בביומה הראשונה מתקיים אקלים טרופי ובשנייה אקלים ים תיכוני.
באתר נערכים סיורים לקהל המבקרים בנושא הצמחייה והאקלים אך בעיקר מחנך לשמירת הסביבה, שימוש באנרגיה מתחדשת, חיסכון באנרגיה ומיחזור.
מלבד תוכנו החינוכי של האתר, בנויים בו המבנים עצמם בטכנולוגיה סביבתית מתקדמת ומנצלים באופן מרבי את משאבי הטבע לטובת ויסות מערכות האקלים ותפעול הביומות.
הכיפות הגאודזיות המשמשות כביומות נבנו מקונסטרוקציה קלה המורכבת ממוטות מתכת וקרום של יריעות פלסטיק שקוף.
כל כיפה בנויה ככיפה גאודזית מבוססת משושים ומחומשים (צורה דואלית לכיפת משולשים) עליה מולבש הכרום ומוטות פנימיים נוספים בצורות משולשים התומכים את המבנה.
מבחוץ, נראות הכיפות כאוסף בועות סבון.
חלקה העליון של הכיפה ניתן לפתיחה לוויסות האוויר החם אותו ניתן לשחרר מלמעלה.
הכיפה השקופה פועלת כחממה אשר אוגרת את אנרגיית השמש במהלך היום.
הצמידות של הכיפות לצלע ההר מאפשרת לנצל אנרגיה תרמית הנאגרת במסת האדמה וכן להשתמש בטופוגרפיה הטבעית שבתוך הביומה כדי להזרים מים וליצור מפלי מים המעשירים את האוויר בלחות.
במקביל לאלו, פועלת מערכת ויסות אקלים מכנית המגבה את מערכות ניצול האנרגיה הטבעית הפועלת באופן מצומצם יחסית.
שילובו של הקומפלקס בתוואי השטח יחד עם אופן בנייתו המהווה דוגמה לבנייה ירוקה בת קיימא, זכו לביקורות חיוביות רבות בקרב אדריכלים ואנשי איכות הסביבה.
הקמת הקומפלקס ארכה שנתיים וחצי ועלותה נאמדה בכ-57 מיליון ליש"ט והאתר נפתח לציבור ב-17 במרץ 2001.
בספטמבר 2005 נוסף מבנה מימין לביומות הקרוי "ליבה" (Core).
הליבה היא מבנה להדרכה וכולל חדרי הדרכה ואולמות תצוגה שנועדו לסייע בהעברת המסר המרכזי של פרויקט עדן על היחסים בין אנשים לצמחים.
בהתאם המבנה קיבל השראה מצמחים, במיוחד בצורת הגג המתנשא שנתן לבניין את צורתו הייחודית.
גרימשו פיתח את הגאומטריה של הגג המצופה בנחושת יחד עם הפסל פיטר רנדל פייג' (Peter Randall-Page) ומהנדס המבנים מייק פרוויס ( Mike Purvis).
הוא נגזר מפילוטקסיס (אופן הסידור של עלים על גבעול צמח), שהוא הבסיס המתמטי לכמעט כל הגידול בצמחים.
"הספירלות הניגודיות" הנמצאות בצמחים רבים כדוגמת הזרעים בחמנייה, אצטרובלים ופרי האננס.
הנחושת התקבלה ממקורות מזוהים ופרויקט עדן עובד עם הקונגלומרט לבחון את האפשרות לעודד נתיבי אספקה ברי זיהוי למתכות, שיאפשרו למשתמשים להימנע משימוש במתכות שנכרו באופן בלתי מוסרי.
בתוך המבנה נערכות תערוכות של אמנות הקשורה לנושאים המעניינים את פרויקט עדן.
כך למשל באחד האולמות מוצגים פסלי זכוכית של נגיפים כדוגמת שפעת או אבעבועות שחורות שהכין הפסל לוק ג'רם (Luke Jerram).
כל שנה נערכת הופעה של מוזיקאים מוזמנים "Eden session".
פרויקט סרטים של 48 שעות היא תחרות בה צוותים של יוצרי קולנוע מתחרים זה בזה, כאשר לכל צוות מוקצים ז'אנר, דמות, אביזר, וכן שורה של דיאלוג, ויש לו 48 שעות כדי ליצור סרט קצר המכיל את כל אותם אלמנטים.
הפרויקט קיים מאז שנת 2001, בתחילה בארצות-הברית בלבד, אך בהמשך - ברחבי כל העולם.
התחרות פופולרית בקרב יוצרי קולנוע, ואף אנשים בכירים בתעשייה נוהגים להשתתף בה.
רשימת הז'אנרים המוגרלים בין הקבוצות משתנה משנה לשנה.
ז'אנר שהומצא על ידי אנשי הפרויקט), פנטזיה, קומדיה, קומדיה שחורה ותקופתי.
בישראל התחרות התקיימה מאז 2007, בתל אביב, ירושלים, חיפה ושדרות וכיום לא קיימת.
בין השחקנים הישראלים שהשתתפו בעבר בסרטי התחרות ניתן למנות את: ליאור אשכנזי, תום אבני, אושרי כהן, נטע ריסקין, אניה בוקשטיין, דאנה איבגי ויובל רז.
הסרט הישראלי הראשון שייצג את ישראל בתחרות "סרטים של 48 שעות" הבינלאומית היה "אדון הזמן", שזכה בשנת 2007 בארבע הקטגוריות החשובות ביותר: פרס הסרט הטוב, פרס הבימוי הטוב ביותר, פרס התסריט הטוב ביותר ופרס העריכה הטובה ביותר.
את הסרט כתב, ביים וערך עמית סרגוסי.
שנהדמותאביזרדיאלוג 2007 רחל או יעקוב ניסימוב, מורה לפיתוח קול או מדריכ/ת הגייה עגבנייה בקרוב יקרה לך משהו טוב 2008 אבי או הגר רון, משתתפים בסדרת ריאליטי בטלוויזיה כל דבר המכיל את המספר "60" זה הכל בגלל/בזכות הצרפתים 2009 בני או אילנה מצליח, שר/ה בלי תיק קרח את/ה בטוח/ה שזה חוקי?
2010 מייק או מישל פררה, טרמפיסט כפפה יש לי דוד שמסדר אנשים 2011 שמאי או שמרית טופסי, מציל/ה צינור זה לא הרגע לעצור 2012 יואב או יעל אלמוג, ספר/ית שק שינה האם זו האפשרות היחידה שלנו?
2013 נועה או נועם ראובני, מורה משקפיים פעם זה היה אחרת 2014 אביב או אביגיל דבורקין, גנן/ית דגל לא ידעתי שאת/ה כל כך טוב/ה בזה2015יעל או יוני קינן, חלפן/חלפנית כספיםקולבהוא לא מירושלים?2017יסמין או יניב ברזני, פורץ/ת מנעוליםזר פרחיםכמה חיכיתי ליום שבת
מקום ראשון (בחירת השופטים), פרס המשחק (מיכל מישל אדם), פרס הבימוי (ולדימיר דזיאקביץ')
פרויקט פרסאוס הוא ספרייה וירטואלית המופעלת על ידי אוניברסיטת טאפטס שבבוסטון, ארצות הברית, ומכילה כתבי מקור ותרגומים בתחום מדעי הרוח, עם התמקדות בתרבות הקלאסית של יוון ורומא.
בין השאר נמצא בפרויקט גם חלק ניכר מאוסף הפפירוסים של זנון.
הפרויקט החל בשנת 1987 במטרה לקבץ מסמכים מיוון העתיקה.
הוא פורסם תחילה בשני תקליטורים, ובשנת 1995 עלה לאינטרנט.
עם הזמן נוספו לפרויקט גם מסמכים מהתקופה הרומית וכן מתקופת הרנסאנס האנגלי.
רוב המסמכים בפרויקט הם ברישיון חופשי, המאפשר את העתקתם ושכפולם ללא בעיות של זכויות יוצרים.
פרויקט פיוניר־ונוס הייתה תוכנית חלל של נאס"א לחקר כוכב הלכת נוגה שכללה שני שיגורים ב־1978. בשיגור הראשון שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 1 (מקפת פיוניר־ונוס) ואחריה שוגרה הגשושית פיוניר־ונוס 2 (פיוניר־ונוס מולטי־פרוב) שהייתה מורכבת מ־5 גשושיות ש"התאבדו" על קרקע נוגה וחקרו את סביבת הכוכב במהלך הנפילה אל פניו.
הפרויקט הופעל על ידי מרכז המחקר איימס של נאס"א כחלק מתוכנית פיוניר שכללה גם את פיוניר 10 ופיוניר 11.
מקפת פיוניר־ונוס הוכנסה למסלול אליפטי סביב נוגה ב־4 בדצמבר 1978. המקפת הייתה בצורת גליל בקוטר 2.5 מטרים ובגובה 1.2 מטרים.
כל הכלים המדעיים ושאר המערכות מוקמו על צדו הקדמי של הגליל חוץ מהמגנטומטר שהוצב בקצה מוט באורך 4.7 מטרים שהזדקר מהמקפת.
לוח סולארי כיסה את היקף הגליל וסיפק אנרגיה חשמלית בהספק של 312 ואט.
אנטנה בקוטר 1.9 מטרים סיפקה תקשורת בתדר S ובתדר X עם כדור הארץ.
המקפת יוצרה על ידי חברת יוז איירקראפט.
מקפת פיוניר־ונוס נשאה כלים מדעיים שיועדו לבצע 17 ניסויים:
OCPP - פוטו־פולרימטר למדידת הפילוג הזוויתי של העננים.
ORAD - רדאר למיפוי פני השטח של נוגה (האטמוספירה המעוננת של נוגה לא מאפשרת מיפוי סטנדרטי על ידי מצלמות).
OIR - רדיומטר תת־אדום למדידת כמות הקרינה התת־אדומה הנפלט מאטמוספירת נוגה.
OUVS - ספקטרומטר על־סגול למדידת קרינה על־סגולה.
ONMS - ספקטרומטר־מסה לקביעת הרכב האטמוספירה העליונה.
OPA - מנתח פלזמת רוח שמש לאפיון רוח השמש.
OMAG - מגנטומטר לאפיון השדה המגנטי של נוגה.
OEFD - גלאי שדות חשמליים לבחינת רוח השמש והאינטראקציות עימה.
OETP - גשושית טמפרטורת אלקטרון ללימוד מאפייניו התרמיים של היונוספירה.
OIMS - ספקטרומטר־מסה יוני לאפיון אוכלוסיית היונים ביונוספירה.
ORPA - מנתח הפוטנציאל המעכב של חלקיקים טעונים לבחינת החלקיקים ביונוספירה.
שתי מערכות רדיו לבחינת שדה הכבידה של נוגה.
מערכת רדיו לאפיון אטמוספירת נוגה.
מערכת רדיו לבחינת האטמוספירה העליונה.
OGBD - גלאי התפרצות גמא לבחינת מקרי התפרצות קרינת גמא.
מהכניסה למסלול ועד ליולי 1980 עמד פריאפסיד המסלול בין 142 ל־253 ק"מ כדי לבצע מדידות ינוספריות ורדאריות של כוכב הלכת.
אפואפסיד המסלול היה 66,900 ק"מ וזמן ההקפה סביב נוגה היה 24 שעות.
מיולי 1980 הונח לפריאפסיד לעלות (עד למקסימום של 2,290 ק"מ) ואז הורד על מנת לחסוך בדלק.
ב־1991 הופעל רדאר המקפת מחדש במטרה למפות אזורים בחלקו הצפוני של הכוכב שלא היו ניתנים למיפוי לפני כן, יחד עם הגשושית החדשה שנכנסה למסלול סביב נוגה - מגלן).
במאי 1992 החל השלב האחרון במשימה בו נשמר הפריאפסיד בגובה של בין 150 ל־250 ק"מ עד שדלק המקפת אזל והיא נשרפה בעת חדירתה לאטמוספירה באוגוסט אותה שנה.
למקפת פיוניר־ונוס היה "מושב קדמי" כאשר שביט היילי היה פחות או יותר מוסתר מאחורי השמש בפברואר 1986. ספקטרומטר העל־סגול שלה צפה באובדן הים כאשר השביט היה בפריהליון ב־9 בפברואר 1986.
פיוניר־ונוס מולטיפרוב הייתה גשושית שהורכבה מ־5 תת־גשושיות: בסיס הגשושית (Bus) - שהיווה גשושית בפני עצמו, גשושית גדולה ושלוש גשושיות קטנות.
לאף אחת מגשושיות אלו לא היו מצלמות ואף אחת מהן לא תוכננה לבחינת קרקע נוגה.
הגשושיות אפילו לא תוכננו לנחיתה רכה על נוגה.
הגשושית הגדולה (Large probe) נשאה מצנח שהאט אותה עד לגובה מסוים ואז ניתק ממנה, בעוד לגשושיות הקטנות לא היה מצנח כלל.
שרידת ההתרסקות על אדמת נוגה הייתה אפשרית (ואכן אחת הגשושיות שרדה מעט זמן לאחר ההתרסקות) ונחשבה כ"בונוס" למשימה.
כל הגשושיות שרדו את החדירה לאטמוספירה לפחות עד להתרסקות אבל רק גשושית אחת שרדה זמן משמעותי (יותר משניות בודדות) לאחר ההתרסקות.
הגשושית הגדולה (Large probe) שוחררה ב־16 בנובמבר 1978 ושלוש הגשושיות הקטנות שוחררו ב־20 בדצמבר.
כל 4 הגשושיות חדרו לאטמוספירת נוגה ב־9 בדצמבר 1978 ובעקבותיהן חדרה הגשושית הראשית (ה־Bus).
הפיוניר־ונוס באס היה החלק המרכזי של המולטיפרוב שנשא את 4 הגשושיות הקטנות יותר.
הגשושית חדרה לאטמוספירת נוגה בזווית קטנה ושידרה מידע עד להתפרקותה באטמוספירה.
מטרת הגשושית הייתה לחקור את הרכב ומבנה האטמוספירה של נוגה עד לפני הקרקע, את הרכב העננים המכסים את נוגה, את שדה הקרינה ותחלופת האנרגיה באטמוספירה התחתונה, ואיסוף מידע על דפוסי הסירקולציה של האטמוספירה באזור החדירה.
הבאס הייתה גוף גלילי בקוטר 2.5 מטרים ובמשקל 290 ק"ג והייתה היחידה שהעבירה מידע אודות האטמוספירה העליונה של נוגה, בעוד הגשושיות הקטנות יותר החלו למסור תשדורות רק לאחר שהאטו והיו באטמוספירה התחתונה.
לבאס לא היו לא מגיני חום ולא מצנח אלא רק שני כלים באמצעותם ביצעה מדידות:
הכלים מסרו מידע עד לגובה של כ־110 ק"מ מעל פני הקרקע של נוגה עד שב־9 בדצמבר 1978, בשעה 20:22:55 UTC אבד הקשר עם הבאס.
הפיוניר־ונוס לארג'־פרוב נשא עליו 7 כלים מדעיים שהוכנסו לתוך גופו הכדורי והמדוחס של הגשושית:
כרומוטוגרף גזים לחקירת הרכב האטמוספירה.
רדיומטר זרימה סולארית למדידת זרמים סולאריים החודרים לאטמוספירת נוגה.
רדיומטר תת־אדום למדידת תפוצת הקרינה התת־אדומה.
ספקטרומטר חלקיקים למדידת גודלם וצורתם של חלקיקים.
נפלומטר לחיפוש אחר חלקיקי עננים.
הגשושית הכדורית והמדוחסת אוחסנה בתוך מגן חום חרוטי ומגן אחורי.
לאחר ההאטה בחדירה לאטמוספירה והגעה למהירות של כ־11.5 ק"מ לשנייה ולגובה של כ־47 ק"מ מפני הקרקע, על יד קו הזמן שמפריד בין יום ללילה בנוגה, נפרש מצנח הגשושית והושלך מגן החום הקדמי.
קוטרו של הלארג'־פרוב היה 1.5 מטרים וקוטרו של הגוף הכדורי היה 73.2 ס"מ.
שלוש הגשושיות הקטנות היו זהות.
קוטרן היה 80 ס"מ ושלושתן היו בעלות צורה כדורית ומדוחסות כמו הלארג'־פרוב.
אבל שלא בדומה לו, להן לא היה מצנח, ומגיניהן לא הופרדו במהלך הנחיתה.
כל גשושית קטנה נשאה נפלומטר וחיישני טמפרטורה, לחץ ותאוצה, יחד עם רדיומטר, על מנת למפות את תפוצת מקורות ומשקעי קרינת האנרגיה באטמוספירה.
אותות הרדיו שהתקבלו מהגשושיות הקטנות שימשו גם לאפיון הרוחות, המערבולות ותהליכי ההתפשטות באטמוספירת נוגה.
כל גשושית קטנה קיבלה יעד אחר על פני הכוכב וקיבלה את שמה בהתאם:
ה־North probe (גשושית צפונית) חדרה לאטמוספירת נוגה בקו רוחב 60° צפון, בצד המואר של נוגה.
ה־Night probe (גשושית לילה) חדרה בצד החשוך של נוגה.
ה־Day probe (גשושית יום) חדרה בצד המואר של נוגה.
גשושית זו הייתה היחידה שהמשיכה לשדר לאחר ההתרסקות בנוגה ושידרה נתונים במשך כשעה אז אבד עימה הקשר.
פרויקציה היא טכניקת דיבור המשמשת בעיקר בעולם התיאטרון.
בעזרת שימוש בפרויקציה ניתן לומר טקסט שיישמע למרחקים בלא צורך להגביר את הקול.
למשל, שחקן שהסצנה מחייבת אותו ללחוש, אך תנאי האקוסטיקה והמרחק מהקהל מחייבים אותו לדיבור חזק, ישתמש בפרויקציה.
פרויקציה היא אחת מתוך שתי טכניקות הרטוריקה הדרושות לשחקן; הטכניקה הנוספת היא דיקציה.
שתי הטכניקות קשורות זו בזו: שחקן בעל יכולת פרויקציה טובה לא יישמע נהיר אם הדיקציה שלו אינה תקינה, וכך גם להפך.
שליטה בטכניקה היא עניין של אימון.
ניתן להתאמן בהן גם בעזרת קלינאי תקשורת.
פרויקט רוזי הוא ספר הביכורים של הסופר האוסטרלי גרהם סימסיון, שיצא לאור ב-30 בינואר 2013. הספר מתמקד בהתמודדות הגיבור, פרופסור לגנטיקה, שככל הנראה בעל תסמונת אספרגר, בפיתוח יחסים רומנטיים.
הספר זכה באוסטרליה לתואר "ספר השנה" בשנת 2014. 40 מדינות רכשו את זכויות התרגום לספר, לאחר הצלחתו המסחררת.
דון טילמן הוא פרופסור אוסטרלי לגנטיקה המבלה את ימיו בארגון ותזמון קפדני של חייו בציפייה להקטין חוסר יעילות ככל האפשר.
הוא אינו משתלב היטב עם אחרים, וכתוצאה מכך יש לו מספר מצומצם מאוד של חברים ומעולם לא היה בקשר רומנטי.
העובדה שטרם חווה קשר רומנטי מטרידה אותו, מכיוון שהוא מאמין כי מנת המשכל שלו, הבריאות הגופנית, הממון והמעמד החברתי שלו אמורים לגרום לו להיות בן זוג מושך.
לאחר שיחה עם חבריו היחידים, עמיתו ג'ין ואשתו קלודיה, הגה דון את "פרויקט הרעיה", שאלון שיסייע לו למצוא את בת הזוג המושלמת עבורו.
זמן קצר לאחר מכן נשלחת רוזי אל משרדו של דון, ודון רואה בה מועמדת לגיטימית לפרויקט הרעיה.
במהרה מגלה דון שרוזי איננה עונה כלל על הקריטריונים שהציג.
רוזי היא ברמנית ומעשנת והוא מסווג אותה במהירות כבלתי מתאימה.
למרות זאת, דון מוצא את עצמו נמשך אליה ואפילו מרחיק לכת ומציע לעזור לה למצוא את אביה הביולוגי, אדם ששכב עם אמה לאחר מסיבת הסיום באוניברסיטה - משימה שהוא מכנה "פרויקט האב".
אמה של רוזי כבר נפטרה, אך בחייה היא סירבה לגלות את זהות אביה מלבד העובדה שהיה סטודנט בן מחזורה באוניברסיטה.
דון ורוזי מתקבלים לעבודה כברמנים במסיבת פגישת מחזור ומצליחים לפסול את כל הנוכחים באמצעות דגימות רוק שנלקחו מכוסות האורחים בבדיקות DNA, בדיקות אשר דון מבצע בחשאי במעבדה באוניברסיטה במסווה של פרויקט רשמי.
עם התקדמות הזמן רוזי מתחילה לאתגר את ההרגלים וההנחות המקובעים של דון לפיהן הוא מתנהל.
הוא מופתע לגלות שלמעשה עבודתה כברמנית היא עבודה צדדית כדי לשלם על לימודיה באוניברסיטה בזמן שהיא עובדת על הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה.
הוא גם לומד שחלק מהסיבה שרוזי כל כך נואשת למצוא את אביה הביולוגי הוא בגלל היחסים העכורים בינה ובין אביה החורג, פיל.
למרות שפרויקט האישה התנהל על אש קטנה דון סבור שהוא סוף סוף מצא אישה שעונה על כל הקריטריונים שלו, אך הוא מגלה כי הם לא מתאימים.
בסופו של דבר, בפרויקט האב נפסלו כמעט כל המועמדים הפוטנציאלים מלבד כמה בודדים, והשניים נוסעים ביחד לניו יורק כדי להיפגש עם הנותרים.
בניו יורק רוזי לוקחת פיקוד ומשכנעת את דון לזנוח את לוח הזמנים המוקפד שלו לטובת בילויים ספונטניים בעיר, אשר הוא מוצא מהנים ביותר.
הטיול מגיע לשיאו כאשר השניים כמעט מקיימים יחסי מין, אך ברגע האחרון רוזי משנה את דעתה מכיוון שהיא לא בטוחה שמערכת יחסים עם דון עשויה להצליח.
השניים חוזרים לאוסטרליה, שם דון ממשיך בפרויקט האב ומבין כי חברו ג'ין השתתף במסיבת המחזור של אמא של רוזי ועשוי להיות האבא.
דון מחליט לבדוק את ה-DNA של ג'ין ובמקביל לנסות לשכנע את רוזי להינשא לו.
כדי להצליח בזאת דון מנסה לשנות את ההתנהגויות שלדעתו הפריעו לרוזי.
כשהוא מציע לה נישואים הוא מודה בפני רוזי שהוא אכן נמשך אליה אך לא מרגיש אהבה במובן המקובל, מאחר שלדעתו מוחו בנוי אחרת ממוחם של אנשים רגילים.
רוזי לא מוכנה להינשא לאדם שלטענתו לא מסוגל להרגיש אהבה אליה, ובכך דוחה את הצעתו.
לאחר הדחייה רוזי אינה מעוניינת לראותו יותר ודון שוקע בדיכאון שבסופו של דבר גורם לו להבין שהוא כן מאוהב ברוזי.
הוא מחליט להתעמת עם אביה, פיל, ולהבין את מקור הבעיות של רוזי עם אביה ומדוע רוזי מרגישה מוזנחת ומאמינה כי פיל מעדיף את הקריירה שלו עליה.
אירוע מרכזי המייצג את הקשר הבעייתי הייתה הבטחה של פיל לרוזי, בילדותה, לטוס לדיסנילנד, הבטחה שאותה מעולם לא קיים.
רוזי מגלה כי ג'ין עשוי להיות אביה האמיתי והיא מעמתת אותו ואת אשתו קלודיה על זה.
דון מגיע למקום בדיוק בזמן כדי לצפות בפיל נותן אגרוף לג'ין, לאחר שמגלה ששכב עם אשתו בזמן שהיו חברים.
לאחר האירוע דון ורוזי מתיישבים כדי ליישב את הסוגיה ביניהם והיא מסכימה להינשא לו.
היא גם משלימה עם אביה ואחרי שהיא ודון מתחתנים, השניים עוברים לארצות הברית כדי להתחיל את חייהם מחדש.
בניו יורק, בודק דון את הדגימות הנותרות ובניהם הד.נ.א של פיל ובכך מגלה כי פיל הוא אביה הביולוגי של רוזי.
הספר מסופר מנקודת מבטו הבדיונית של הפרופסור, ובכך מצליח להנגיש בפני הקורא חלק מהאפיונים של התסמונת, ובאילו דרכים נוקט הגיבור כדי להתגבר על המכשולים החברתיים הרבים שעומדים בדרכו של מי שמתמודד עם הבעיה.
הספר הפך להיות רב-מכר במספר ארצות.
הביקורת היו מעורבות; חלקן התייחסו ביתר הקפדה להתרשמות מהספר.
ראשית, נטען שהספר נכתב במטרה ברורה להפוך לסרט קולנוע, שהוא מזכיר יותר מדי את גיבור הספר "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" ושהוא מכיל דיאלוגים רבים והוראות בימוי, כביכול.
לעומת ביקורות כאלו, כתבה המבקרת בעיתון הגרדיאן הבריטי: זהו ספר מלבב שמותאם לצליל הנכון של נושא רציני הנידון בקלות.
חוש ההומור של דון טילמן, המספר, מעמיד אותו בשורה אחת עם גיבורים ידועים בעלי סגנון ודרך סיפור קומית.
באמצעות מאבקיו הבלתי פוסקים להבין את סביבתו, דון מלמד אותנו למצוא את הצדדים המגוחכים, ולעיתים בלתי הגיוניים של ההתנהגות האנושית, ובכך לקבל בחום את האחר.
עקב הצלחתו הרבה מסביב לעולם, רכשה חברת סוני את זכויות הספר, והוא אמור להיות מעובד לסרט קולנועי בעתיד.
ב-2021, סטיב פאלק והנרי קאביל הוכרזו כבמאי וכשחקן הראשי, בהתאמה.
פרויקט רונברג (בשוודית: Projekt Runeberg) הוא מיזם ליצירת ספרייה ממוחשבת חופשית באינטרנט.
המיזם מתמקד בספרות של המדינות הנורדיות.
המיזם החל ללקט ספרות בשפות סקנדינביות בדצמבר 1992. הוא כולל בין היתר את הספר נורדיסק פמילייבוק, עבודות של מחברים סקנדינביים בשפה הלטינית.
יוזמת הפרויקט באה בעקבות יצירת פרויקט גוטנברג.
מייסד פרויקט רונברג הוא לארס ארונסון.
הפרויקט קרוי על שמו של המשורר הפיני הלאומי לודוויג רונברג.
כמו כן, ניתן לתרגם את הלחם המלים Rune (אות) ו-berg (הר) כ"הר אותיות".
פרויקט פרומתאוס היה פרויקט של נאס"א שהחל בשנת 2003 במטרה לפתח מערכות מונעות אנרגיה גרעינית למשימות בטווח ארוך בחלל.
היה זה הניסיון הרציני הראשון של נאס"א לפיתוח חלליות מונעות באנרגיה גרעינית מאז בוטל פרויקט טימברווינד ב-1995. הפרויקט בוטל בשנת 2005. התקציב שלו קוצץ מ-252.6 מיליון דולר בשנת 2005 ל-100 מיליון דולר ב-2006, מתוכם 90 מיליון דולר שולמו עבור חוזים שבוטלו.
השם שניתן לפרויקט במקור היה "יוזמה למערכות גרעיניות", פרויקט פרומתאוס נקרא על שם פרומתאוס מהמיתולוגיה היוונית אשר נתן את מתנת האש לאנושות.
על פי נאס"א, בחירת השם פרומתאוס מציינת את תקוותם לביסוס כלי חדש להבנת הטבע והרחבת יכולות חקר מערכת השמש.
בשל המרחק מהשמש, חקר כוכבים מרוחקים באמצעות חלליות מוגבל מאוד בשל כך שהן לא יכולות להשתמש באנרגיה סולארית כמקור חשמל לציוד על החללית או למנוע יונים.
משימות קודמות לכוכבים מרוחקים כמו תוכנית וויאג'ר או גלילאו הסתמכו על גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי כמקור כוח עיקרי.
שלא כמו גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי המפיק חום הנוצר מתהליך טבעי של התפרקות רדיואקטיבית, פרויקט פרומתאוס רצה לבצע שימוש בכורים גרעיניים קטנים כמקור כוח עיקרי.
כושר ייצור חשמל גדול יותר בהשוואה לגנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי, המאפשר למדענים ולמהנדסים יותר גמישות בתכנון המשימה.
הארכת משך ההפעלה של החללית.
משימות אשר תכננו לשלב את המערכות הגרעיניות של פרומתאוס כללו:
חקר הירחים של צדק: אירופה, גנימד וקליסטו.
במקור זו תוכננה להיות המשימה הראשונה של פרויקט פרומתאוס, אך התברר כי התהליך מורכב מדי ויקר והתקצוב לפרויקט נחתך בשנת 2006. נאס"א שקלה כאופצייה חלופית משימת הדגמה למטרה קרובה יותר לכדור הארץ על מנת לבחון את הכור.
הפרויקט בשיתוף פעולה בין מחלקת האנרגיה של ארצות הברית לבין צי ארצות הברית אשר תכנן להשתתף בעיצוב ובבנייה של הכורים הגרעיניים.
"פרויקט שיקום מחצבת נשר" הוא מיזם אמנותי-אקולוגי שנערך בשנת 1971 על ידי הפסל יצחק דנציגר, האקולוג זאב נאווה וחוקר הקרקע יוסף מורין לבדיקת שיקום מחצבת נשר הישנה של מפעל נשר חיפה.
המיזם נחשב לאחת מעבודותיו הידועות של דנציגר.
מחצבת נשר פעלה בין השנים 1923–1942 בשיפוליו המערביים של הכרמל בשטח של כ-250 דונם.
בעקבות פעולות הכרייה הפך האזור לשטח שומם בגלל הפגיעה בטופוגרפיה המקומית.
פעולות הניסוי מומנו על ידי מפעלי נשר והפרויקט נתמך על ידי מוזיאון ישראל, ולווה על ידי האוצר יונה פישר.
פעולות הכרייה השאירו בשטח טרסות בגובה של כ-14 מטרים וברוחב של 5 מטרים.
במסגרת הפרויקט, שביצועו המעשי היה בחודשים מאי-אוגוסט 1971, הוגדרו שלוש חלקות על מדרון המחצבה כחלקת ניסוי.
באחת - "חלקת הפיצוץ" - פוצצה הטרסה לזווית של 45 מעלות, בכדי להרוס את המבנה הגאומטרי ולהקנות לשטח מראה טבעי יותר.
לאחר מכן כוסה השטח כחיפוי של סלע מרוסק.
בחלקה השנייה - "חלקת המעוינים" - נפרשו רשתות גביונים שתמכו במצע אדמה שכיסה כ-8O אחוז מהשטח.
ואילו בחלקה השלישית נחפרו "כוכים" (בגובה של כ-50 ס"מ, רוחב של 50 ס"מ, ועומק של 50 ס"מ, שיועדו לשתילה ויצירת בית גידול מתאים.
בשלושת החלקות נערכה שתילה ששילבה דגנים רב-שנתיים ושיחים עם זרעים עשבוניים, דשנים ואמולסיה פלסטית.
שתי החלקות הראשונות הושקו באופן מתוכנן.
השלב השני של הפרויקט, שלא בוצע מעולם, נועד ליצור לשטח המחצבה תפקיד חברתי מחודש.
תכנון זה, שאף הוכן בעבורו מודל ראשוני, היה עתיד להעניק למקום פונקציונליות מחודשת, תוך ניצול הממצאים שנתגלו באתר על ידי פעולת החציבה כגון נחל מאובן, מבני סלע וכדומה.
עוד קודם לביצוע המעשי של הפרויקט, ב-2 בפברואר 1971, נפתחה במוזיאון ישראל התערוכה "מושג + אינפורמציה", ובה הציג דנציגר את העבודה "נוף תלוי", שהתבססה על המחקר שהתנהל באותה עת.
אף על פי שהפרויקט לא הושלם, הוא מהווה ציון דרך חשוב בתולדות האמנות הישראלית בכל הקשור לאמנות שנות ה-70 של המאה ה-20 וביחס שבין אמנות ואקולוגיה.
מרדכי עומר, לדוגמה, הציג את העבודה כביטוי לטשטוש גבולות שבין אמנות, אדריכלות ומדע וכביטוי לגאולה מחודשת של הטבע מן ההרס של החברה המודרנית.
בעקבות הפרויקט נוצרו הדפסים בטכניקה של הדפס רשת של משה גבעתי, שהקים בית מלאכה לשם תיעוד הפרויקט, ושל דנציגר, כגון ההדפס "גביונים ונחשים" (1976).
במאי 2024 כרתו אנשי חברת כלל נדל"ן הבעלים של השטח את שיחי אחירותם החורש שצמחו במקום מאז 1971.
פרויקט תת-קרקעי 131 הוא מערכת מנהרות במחוז חוביי בסין שנבנתה בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים כדי לשמש כמקלט גרעיני עבור מפקדת הפיקוד של צבא השחרור העממי הסיני במקרה של מלחמה גרעינית.
המתקן מעולם לא הושלם או הושמש במלואו, והוא פתוח למבקרים כאטרקציה תיירותית.
הפרויקט ממוקם בעיירה גָאו צְ'יָאו שב, במחוז הוביי.
מדובר על מיקום שנמצא כ-15 ק"מ מזרחית לאזור העירוני של ו-80 ק"מ דרומית לווהאן.
עם התגברות המתח בין סין לברית המועצות בשלהי שנות השישים, מנהיגי סין חשבו כי נכון לבנות מספר מתקנים תת-קרקעיים כדי להגן על האוכלוסייה הצבאית, כמו גם על גופי הפיקוד והבקרה שלה, במקרה של סכסוך גרעיני.
הידוע ביותר מבין מתקנים אלה הוא העיר התחתית של בייג'ינג.
ב־31 בינואר 1969 התקבלה החלטה להקים מטה פיקודי מחתרתי לצבא המדינה; שם הקוד "131" לפרויקט נובע מתאריך זה, 01-31. הרמטכ"ל במחלקת המטה הכללי של הצבא לשחרור העם, גנרל חְוָאנְג יוּנְג שֶׁנְג () עצמו היה אחראי על הבנייה.
במסגרת הפרויקט הוקמה מערכת מנהרות עם חדרי ישיבות, משרדים למפקדים הבכירים (כולל המפקד הראשי, מאו דזה-טונג), מרכז תקשורת וכו'.
מתחת לגבעות באזור הוקמו המנהרות ומעל פני השטח נבנו וילות עבור מאו דזה-טונג וסגנו.
עם זאת, לאחר מותו של לין ביאו ומעצרו של חְוָאנְג יוּנְג שֶׁנְג בספטמבר 1971, הפרויקט נפסק, והוא מעולם לא הושלם.
לא מאו ולא לין ביאו ביקרו באתר מעולם.
על פי דיווחי מערכת המנהרות אורכה 456 מטרים, ועלותה מוערכת ב-130 מיליון יואן.
בשנת 1981, אתר פרויקט 131 הועבר לידי הרשויות האזרחיות בעיר שְׂייֵנִּינְג, בה הוא נמצא.
בית-יוקרה ומתקן כנסים הוקם מעל פני האדמה, בעוד מערכת המנהרות הפכה לאטרקציה תיירותית.
נכון לקיץ 2008, החדרים התת-קרקעיים חשופים ברובם, מעוטרים בשלטים המתארים את השימוש המיועד לכל חדר, רהיט תקופתיים וכמה מפות העוסקות בהיסטוריה הצבאית של סין.
יש גם כמה תערוכות (תגי מאו, פוסטרים וכו') בביתנים שעל פני השטח.
בניגוד לביתנים והווילות, המנהרה עדיין נחשבת לפרויקט צבאי ולכן סגורה למבקרים שאינם סינים (נכון לאפריל 2009).
קברו של חְוָאנְג יוּנְג שֶׁנְג נמצא גם הוא באתר.
רילקס הם שני אלבומי גרסאות כיסוי של הזמר החסידי אברהם פריד.
האלבום הראשון יצא במאי 2020. האלבום השני יצא במאי 2022. האלבומים שהופקו על ידי יוחי בריסקמן מכילים שירים בעברית ויידיש, שהם גרסאות כיסוי לשירים מפורסמים של זמרים כמו ישי ריבו, מוטי שטיינמץ ומרדכי בן-דוד.
פרויקט רילקס עם אברהם פריד (1)
אברהם פריד הוא הסולן הראשי באלבום כאשר הילד שולם בראדט מצטרף כסולן משני בחלק מהשירים.
כל חמישה שירים מהווים מחרוזת, כל שיר המודגש ברשימת הרצועות הוא שיר שפותח מחרוזת חדשה.
האלבום מורכב משירים כמו "הלב שלי", "נפשי" של ישי ריבו ומוטי שטיינמץ, "יעלה", "סוכה'לע" של מרדכי בן-דוד ו-"אבא" של אברהם פריד בעצמו.
השירים הם שירים שקטים ולא קצביים לרוב, מלבד שני שירים מעט קצביים: "דאווענן"(מספר 10) ו-"אם אשכחך"(מספר 25).
האלבום הוא בעצם חלק מסדרת הפרויקטים של יוחי בריסקמן, "רילקס", והוא מספר 37 של אברהם פריד במהלך הקריירה.
חלק מהשירים הם במקור בעברית אך פריד תרגם אותם ליידיש עם שינוי קל במשמעות השירים עצמם לדוגמה: "הלב שלי".
פרויקט רילקס עם אברהם פריד 2
אברהם פריד הוא הסולן הראשי באלבום כאשר הילד בנצי קלצקין מצטרף כסולן משני בחלק מהשירים, כל חמישה שירים מהווים מחרוזת.
רוב השירים הנם שירים שקטים, מלבד שני שירים קצביים: "סיבת הסיבות" (מספר 5 במחרוזת הראשונה) ו"ומניח"(מספר 5 במחרוזת האחרונה).
חלק מהשירים הם במקור בעברית אך תורגמו ליידיש לדוגמה: "שבורי לב" (רביעי במחרוזת הרביעית).
חברי מקהלה: יעקב רוטבלט, סיני ברמץ, גיל ישראלוב, מוטי רוטלר, שמוליק גולדשטיין, שלומי אסקל.
פרויקט פרידברג לחקר הגניזה (FGP) הוא מיזם מקיף, שאחת ממטרותיו החשובות היא למחשב את כל עולם כתבי היד של גניזת קהיר – תמונות, זיהויים, קטלוגים, העתקות, צירופים והפניות ביבליוגרפיות.
בסוף המאה ה-19 התגלתה בבית הכנסת בן-עזרא בקהיר גניזה ובה דפים רבים מספרי הקודש וגם מסמכים משפטיים ואחרים.
בדצמבר 1896 הגיע לגניזה הקהירית הרב ד"ר סלומון שכטר, מרצה לספרות רבנית באוניברסיטת קיימברידג' ועם חזרתו לקיימברידג' הוא הביא עמו 220,000 קטעים שהועברו לאוסף הגניזה בקיימברידג'.
כ-100,000 קטעים נוספים התפזרו ונמצאים כיום בכ-60 ספריות ואוספים שונים ברחבי העולם.
לקטעים שנמצאו הייתה תרומה עצומה למחקר בכל ענפי היהדות.
עד סוף המאה ה-20 נאלצו חוקרים רבים לכתת את רגליהם לספריות בעולם כדי לעיין בקטעי הגניזה.
רוב החומר צולם ונמצא במכון לתצלומי כתבי יד שבספריה הלאומית.
חלק מהחומר שצולם לא היה באיכות טובה.
בשנת 2008 הושק אתר האינטרנט של פרויקט פרידברג ביוזמת החוקר והנדבן הקנדי דב פרידברג.
לאתר נסרקו קטעי הגניזה בסריקה באיכות גבוהה.
פרופ' יעקב שויקה, ממקימי פרויקט השו"ת באוניברסיטת בר-אילן, והחוקר הראשי של פרויקט רב-מילים התגייס לפרויקט פרידברג והוציא אותו לפועל בעזרת צוות חוקרים ומתכנתים.
האתר מכיל למעלה מ-400,000 תמונות דיגיטליות והוא הספרייה הווירטואלית הגדולה בעולם לכתבי יד מימי הביניים.
האתר מצויד בכלי תוכנה ומחקר מתקדמים, ומכיל, מלבד התמונות, קרוב לחצי מיליון פריטי מידע נוספים שנאספו מהתוצאות של מאה שנות מחקר הגניזה.
האתר מספק אפשרויות להגדלת התמונה, סיבובה, מדידתה ושיפור איכות.
היתרון של הפרויקט הוא במתן אפשרות לעבוד על הקטעים מהבית, בכל שעה, לזהות קטעים שעדיין לא זוהו, לפענח טקסטים שעדיין לא פוענחו, לקבל במהירות את המידע הביבליוגרפי הקיים על כל קטע.
פרויקטים נוספים של אגודת פרידברג לכתבי יד יהודיים (FJMS)
אתר הכי גרסינן לשינויי נוסחאות של התלמוד הבבלי – כולל תמונות והעתקות של כל עדי הנוסח לתלמוד בבלי: קטעי גניזה, כתבי יד ודפוסים קדומים.
האתר כולל גם סינופסיס ממוחשב לכל התלמוד במספר תצוגות המאפשרות להבליט למשתמש שינויים שהוא מעוניין בהם.
האתר כולל גם אפשרות לעיון בספר דקדוקי סופרים על הדף.
האתר כולל גם את אוצר כתבי היד של הספרות התלמודית בעריכת פרופ' יעקב זוסמן עם מאות תיקונים.
המנהל האקדמי היה פרופ' מנחם כ"ץ.
הקורפוס לערבית-יהודית – כולל למעלה ממאה חיבורים בשפה זו, סך הכל כארבעה מיליון מילה.
לצידו עומדת ביבליוגרפיה מלאה לכל הפרסומים בערבית-יהודית.
אתר גניזת נחום – מכיל כתבי יד מגניזת תימן שנאספו על ידי יהודה לוי נחום שייסד את המפעל "חשיפת גנזי תימן".
יד הרמב"ם – כולל מהדורה סינופטית לספרו הגדול של הרמב"ם משנה תורה על פי דפוסים וכתבי יד, יחד עם מאות מפרשים וחידושים שנכתבו סביבו.
– מכיל כתבי יד שונים ומגוונים, ומאפשר העתקת כתבי יד ויצירת סינופסיס ממוחשב.
פרויקט פאוור הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2020 בבימויו של אריאל שולמן והנרי ג'וסט, שהופק על ידי אריק ניומן ובריאן אונקלס, ונכתב על ידי מטסון טומלין.
בסרט מככבים ג'יימי פוקס, ג'וזף גורדון-לוויט ודומיניק פישבק, לצד קולסון בייקר, רודריגו סנטורו, איימי לנדקר ואלן מלדונאדו, ועלילתו עוקבת אחר סוחר סמים, קצין משטרה וחייל לשעבר שמתאגדים לעצור הפצת גלולה שמעניקה למשתמש כוחות על למשך חמש דקות.
הסרט שוחרר לצפייה ישירה ב-14 באוגוסט 2020 על ידי נטפליקס וזכה לביקורות מעורבות של מבקרים, ששיבחו את ביצועי השחקנים, רצפי הפעולה וויזואלים אך מתחו ביקורת על התסריט.
בעתיד הקרוב בניו אורלינס, מפיץ מסתורי מציע אספקה בחינם של "פאוור" - גלולה שמעניקה כוח על בלתי צפוי במשך חמש דקות - לקבוצה של סוחרי סמים, כולל ניוט.
שישה שבועות אחר כך, בת דודו המתבגרת של ניוט, רובין (דומיניק פישבק), סוחרת בעצמה, כמעט ונשדדת על ידי לקוחות המחפשים את הגלולה.
היא מחולצת על ידי קצין משטרת ניו אורלינס, פרנק שייבר, אחד הקונים הקבועים שלה.
ארט, אדם שצד אחר המפיץ "ביגי", עוקב אחר ניוט, שמת לאחר מאבק כשהוא נוטל מנת יתר של פאוור.
פרנק מסכל שוד בנק על ידי גנב משופר בגלולת פאואר, אך מושעה בגלל שהוא משתמש בפאוור בעצמו.
המפקד שלו מגלה כי אנשי הממשלה לוחצים עליו להפסיק כל חקירה בנושא הגלולה ומעניק לפרנק תמונה של האיש שהם חושדים שהוא מקור הסם: ארט.
באמצעות הטלפון של ניוט כדי למצוא ולחטוף את רובין, ארט מכריח אותה לקחת אותו לבית הכספים של קרטל הסמים.
הוא נורה תוך חיסול כמה מאנשי הקרטל, ומגלה שמשתמשי הפאוור ברחבי ניו אורלינס מנוטרים כנבדקים לתרופה.
ארט חובר לרובין כשהם מטפלים בפצעיו, ומגלה כי לאחר שעזב את הצבא, הוא גויס על ידי טליוס, קבלן הגנה פרטי שהתנסה בו ליצירת הגלולה.
בתו טרייסי, שנולדה לאחר הניסויים, הציגה כוחות מבלי לקחת את הסם מעולם, ונחטפה על ידי וואלאס, פעיל של טליוס.
ארט ורובין מוצאים את ביגי מארחת הדגמה פרטית של הגלולה עבור קונה פוטנציאלי.
ביגי טוען שהגלולה מייצגת את "ההתפתחות הבאה של המין האנושי", כאשר כוחות הגלולה נובעים מיכולותיהם של בעלי חיים, כמו צפרדע שעירה או זיקית.
ארט חוקר את ביגי באיומי אקדח ולומד על ספינה, ג'נסיס, אך פרנק מתערב לאחר שעקב אחר משתמשים אחרים להדגמה.
ביגי לוקח מנה של פאוור, מכריח את ארט, רובין ופרנק לברוח בזמן שארט הורג את ביגי בפיצוץ.
פרנק עוצר את ארט ומדווח למפקדו, אך ארט מסביר שמגפת הפאוור בניו אורלינס היא בדיקת המונים כדי לייצב את הסם, וכי טרייסי היא מקור הכוחות של הסם.
לאחר ששכנע את פרנק שהמפקד שלו למעשה מבצע פקודות של טליוס, ארט גורם לעצמו להיתפס על ידי טליוס וכדי לעלות על סיפונה של ג'נסיס.
פרנק ורובין מסתננים לספינה, וארט משכנע שומר לשחרר אותו.
פרנק וארט הורגים את וואלאס, בעוד שרובין מוצא את טרייסי ומאחד אותה מחדש עם אביה.
כשהארבעה מנסים לברוח, רובין נתפס על ידי ד"ר גרדנר, רופאה העומדת בראש פרויקט פאוור, התובע את טרייסי בתמורה לחייה של רובין.
ארט מתעמת עם גרדנר וחושף שהגלולה מעניקה לו יכולות של נקשניים, בו הוא משתמש כדי להרוג את גרדנר ואנשיה ולהציל את רובין.
השימוש בכוחו עולה לארט בחייו, אך טרייסי מחייה אותו בכוחות עצמה וכולם נמלטים מהספינה.
ג'יימי פוקס כארט / רב-סרן; אחד מנשאי הניסויים המקוריים של פאוור, בעל יכולת לשגר אוויר מכוון וסופר-מחומם הנשרף במגע.
ג'וזף גורדון-לויט כפרנק שייבר; שוטר משטרת ניו אורלינס.
הגלולה מקשה את עורו ובכך הופך אותו לחסין לקליעים.
דומיניק פישבק כרובין ריילי; סוחר חכם ברחוב השואף להיות אמן ראפ.
קולסון בייקר כניוט; בן דודה של רובין, שיש לו את היכולת להבעיר את עצמו.
רודריגו סנטורו בתפקיד ביגי; אחד מיוצרי הגלולה, בעל היכולת להגדיל מהירות וגודל.
קיאנה סימון סימפסון כטרייסי; בתו של ארט שיש לה יכולת לרפא חומר אורגני, כוחותיה עברו בירושה מאביה ובאים באופן טבעי.
טייט פלטשר כוואלאס; עובד של גרדנר המחזיק ביכולת של כוח על אנושי.
יושי סודארסו כנייפבונס; מחזיק ביכולת להפוך את עצמותיו לכלי נשק.
פרויקט פרח היה פרויקט צבאי משותף של ישראל ואיראן ביולי 1977, הפרויקט היה חלק ממאמץ משותף לשחזור טילים אמריקאים עם חלקים תוצרת ישראל ויכולים להיות מצוידים בראשי נפץ גרעיניים.
ב-18 ביולי 1977 ביקר סגן שר הביטחון האיראני, חסן טופאניאן בישראל, שם נפגש עם שר החוץ הישראלי, משה דיין וכן עם שר הביטחון הישראלי, עזר ויצמן.
בפגישה דנו השלושה על התקדמותם של מספר פרויקטים צבאיים משותפים בין ישראל לאיראן, ביניהם פרויקט פרח.
בפברואר 1979 הופל בית המלוכה של מוחמד רזה פהלווי במהפכה האיראנית ולאור ניתוק היחסים בין איראן לישראל הוחלט על סיום הפרויקט.
יעקב שפירו, אשר היה האחראי על תיאום המשא ומתן עם איראן בין השנים 1975–1978, אמר כי: "באיראן התייחסו אלינו כמו למלכים.
עשינו איתם עסקים בקנה מידה מדהים.
ללא הקשרים עם איראן, לא היה לנו את הכסף לפתח נשק שנמצא היום בקו הקדמי של ההגנה על מדינת ישראל".
פרויקט ריזֶה הוא כינויה של מערכת מנהרות ואולמות גדולה ומסועפת, בשבעה אתרים שנחצבו בתקופת מלחמת העולם השנייה באזור הרי הינשוף הממוקמים בחבל שלזיה תחתית, דרום-מערב פולין, שהיה נתון באותה תקופה תחת שלטון גרמניה הנאצית.
הפרויקט מעולם לא הושלם, מתחמים שונים שלו אינם מקושרים ביניהם, ולא קיימת כל עדות מוסמכת בכתב לגבי מטרתו, ומבנהו הסופי.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה וכיבוש אזור שלזיה והרי הינשוף על ידי הכוחות הגרמניים, התברר כי לא קיימים באזור מתקנים היכולים לשמש כמחסה והגנה לפיקוד הצבאי והאזרחי של כוחות הכיבוש.
עם התקדמות המלחמה, ובהשפעת תקיפות האוויר המתגברות של בעלות הברית, העבירה גרמניה הנאצית חלק גדול מייצור החימוש האסטרטגי שלה לאזורים בטוחים יותר ובין היתר למחוז שלזיה תחתית.
התוכניות להגנה על התשתיות הקריטיות כללו העברה של מפעלי הנשק לבונקרים תת-קרקעיים ובחלק מהם גם בניית מקלטים עבור ראשי המשטר והמנגנונים השונים שלו.
בספטמבר 1943 הוחל בבניית מתחם ההגנה בהרי הינשוף שנוהל על ידי שר החימוש אלברט שפר, בתחילה באמצעות מנהל התעשייה של שלזיה, ומאפריל 1944 באמצעות ארגון טודט.
לצורך הבניה הוקמו מחנות עבודה עבור כ-20,000 אסירים שהועברו ממחנה הריכוז גרוס רוזן הסמוך.
בניית הפרויקט, שבוצעה בסודיות רבה, השפיעה גם על תנאי חייה של האוכלוסייה האזרחית המקומית, שהורשתה לנוע באזורים מוגבלים בלבד.
בסוף שנת 1944 התקרב קו החזית של המלחמה ופינוי המחנות והאתר החל בפברואר 1945, אם כי במספר מקומות התנהלה העבודה אפילו בסוף אפריל.
הצבא האדום כבש את האזור במאי 1945.
בקרב חוקרים קיימות שתי גרסאות באשר למטרתו האמיתית של הפרויקט, אך הן אינן מאומתות ואינן נתמכות במסמכים או תוכניות כתובות כלשהן.
על פי האחת, המדובר בבנייה של מפקדה נוספת עבור היטלר, בדומה למתחמים דומים שנבנו עבורו באירופה, ועל פי השנייה, המדובר במתחמי בנייה עבור מפעלים להרכבה וייצור של כלי נשק.
ההערכה היא כי בניית המתקן במעמקי ההרים, החסין להפצצות מן האוויר, הייתה צפויה להיות מושלמת באוגוסט 1945 בעלות כוללת של 130 מיליון רייכסמארק.
בשנת 2011 פורסם כי אותרו מספר מסמכים הנוגעים לתוכניות הפרויקט, אך הם עדיין נחקרים וטרם פורסם תוכנם.
בשנת 2015 פורסם כי אותרו סימנים הקשורים לרכבת הזהב הנאצית במעמקי אחת המנהרות, אך גם לכך לא הוצגו הוכחות באופן פומבי.
קטעים מסוימים של הפרויקט פתוחים לציבור וניתן לסייר בהם במסגרת תיור מודרך.
הקומפלקס כולל מספר מערכות נפרדות של מנהרות ואולמות שנחצבו במעמקי ההרים, וחלקן מאפשרות בתוכן תנועה של כלי רכב.
חלק מן האולמות המקושרים למנהרות נמצאות בשלבי בנייה מתקדמים וכוללים גימור פנימי של ציפוי בלוחות בטון.
כחלק מפרויקט הבנייה נסללה רשת דרכים, גשרים ומסילות רכבת אשר קישרו את אתרי החפירות עם תחנות הרכבת הסמוכות.
במסגרת הפרויקט נכרתו עצים, נחפרו מאגרי מים ותעלות ניקוז, וסכרים קטנים נבנו על פני נחלים ליצירת מערכת אספקת מים ומערכות ביוב.
סלעי ההרים נקדחו ופוצצו בחומרי נפץ, והאולמות שנוצרו חוזקו על ידי בטון ופלדה.
לצורך כך הועסקו מומחי כרייה, בעיקר גרמנים, איטלקים, אוקראינים וצ'כים.
התקדמות חפירת המנהרות הייתה איטית, מכיוון שמבנה הרי הינשוף מורכב מאבן גנייס קשה, בניגוד למרבית המתקנים הדומים שנחצבו באבן חול רכה.
הבחירה באתר שבו הסלעים קשים ויציבים יותר העניקה את היתרון של הגנה מוחלטת מפני פשיטות אוויר של בעלות הברית ואפשרות לבנות אולמות תת-קרקעיים בגובה 12 מטרים ונפח של 6,000 מ"ק, אם כי גרמה להאטת הבנייה באופן משמעותי.
ההנחה המקובלת כיום היא כי אכן המדובר במתחם פיקוד והגנה עבור היטלר לשימושו בחזית המזרחית כתחליף למתחם מאורת הזאב.
ההערכות הן כי מדובר בתוכנית לבניית מתחם עצום ממדים שנועד לאכלס את מפקדתו של היטלר עצמו, הפיקוד העליון של הצבא, הפיקוד העליון של חיל האוויר, משרד החוץ, והנהגת האס אס.
פרט לכל הגופים הללו, גם תוספת של כוחות להגנה ושמירה, וכל הנדרש לקיומם האדמיניסטרטיבי והפיזי לאורך זמן.
על פי ההערכות, ממדיו הסופיים של הפרויקט אמורים היו לכלול שטח של כמעט 200 אלף מ"ר.
פרוכילודונטיים (שם מדעי: Prochilodontidae) היא משפחה של דגים מסדרת החריתאים החיים במים מתוקים טרופיים בצפונה של אמריקה הדרומית עד לדרום ברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה.
בעבר השתייכו למשפחת החריתיים והם קרובים למשפחה Curimatidae.
בני המשפחה הם דגים קטנים יחסית שחלקם מגיעים לאורך 80 סנטימטרים והם אוכלי כל.
הם בעלי שפתיים רחבות ובתוכם שיניים קטנות ומחודדות, אך הם יכולים לפשק אותם קדימה כדי לינוק מזון במהירות.
הם יכולים גם להשמיע קריאות צרודות במים.
הם בעלי סנפירים קטנים וגוף בשרני בעל קשקשים קשיחים ורבים מהם נעים בנחילים גדולים במי הנהרות כמו האמזונאס.
דגים אלה משמשים כדגי מאכל לילידים המקומיים ולתושבים וכן לחיות שונות כמו דגים טורפים, עופות מים, לוטרות ענק ודולפיני נהרות.
פרויקט תולעת קרח היה יוזמה סודית של צבא ארצות הברית בתקופת המלחמה הקרה, שנועדה להקים תחת כיפת הקרח של גרינלנד מתקנים לשיגור טילים גרעיניים לעבר ברית המועצות – ללא ידיעת ממשלת דנמרק.
לצורך בדיקת היתכנות הוקם מחנה הניסוי "Camp Century", אולם הפרויקט בוטל ב־1966, לאחר שהתברר כי שכבת הקרח אינה יציבה דיה.
הפרטים על פרויקט תולעת קרח היו חסויים במשך עשרות שנים ולמעשה, רק בינואר 1995 בעקבות מחקר של המכון הדני לעניינים בינלאומיים שעסק בטיסות הגרעיניות של ארצות הברית בשמי גרינלנד ומעורבות אנשי בסיס האוויר תולה בהן.
לאחר פרסום תוצאות המחקר הפרלמנט הדני, הפולקטינג הורה לשחרר את המידע המסווג בעניין התקרית הגרעינית בגרינלנד.
המידע שהתגלה סתר את הסברות הקודמות של ממשלת דנמרק בעניין הפעילות האמריקאית בגרינלנד.
לפני הדו"ח הדנים חשבו שהפעילות האמריקאית מצומצמת הרבה יותר ממה שהייתה במציאות.
על מנת לבדוק את היתכנות טכניקות הבנייה של אתרים מתחת לקרח, הקים הצבא האמריקאי אתר בשם "מחנה המאה" שגובהו היה כ-2,000 מטרים מעל פני הים.
האתר הוקם בצפון מערב גרינלנד וכ-240 קילומטרים מבסיס האוויר תולה אשר שימש את חיל האוויר האמריקאי.
מחנה המאה תואר באותה תקופה כריכוז של מאחזים צבאיים, פרויקט תולעת הקרח הסודי היה אמור להיות רשת מנהרות של באורך של כ-4,000 קילומטר, במנהרות היו אמורים לקום אתרי שיגור לכ-600 טילים גרעיניים שיוכלו להגיע עד לברית המועצות במקרה ותפתח בינה לבין ארצות הברית מלחמה גרעינית.
בזמן שפרויקט תועלת הקרח היה חשאי, "מחנה המאה" אושר על ידי הדנים.
המטרה הרשמית של מחנה המאה, כפי שהסבירו פקידי מחלקת ההגנה האמריקאית לעמיתיהם הדניים, הייתה לבדוק טכניקות בנייה שונות בתנאים ארקטים ולבצע ניסויים מדעיים על כיפת הקרח בגרינלנד.
בסופו של דבר נחפרו במקום עשרים ואחת תעלות והן כוסו בעזרת גגות מתכת, המנהרות בסופו של דבר נבנו באורך של כ-3,000 מטרים והכילו קולנוע, מעבדות, כנסייה, בית חולים ועוד ומתחם מגורים ששהו בו כ-200 חיילים.
אספקת החשמל במקום סופקה על ידי הכור הגרעיני הנייד הראשון בעולם, כור זה תוכנן במיוחד עבור הצבא האמריקאי.
המים סופקו על ידי קרחונים שהתוכו.
לאחר שלוש שנים של חפירות, נלקחו דגימות של ליבת קרח על ידי גאולוגים העובדים במחנה סנצ'ורי, הדגימות הראו כי הקרחון במקום נע הרבה יותר מהצפוי ושהקרחון צפוי להרוס את המנהרות ואת מתקני השיגור תוך פחות משנתיים.
בעקבות הממצאים האלו החליטו האמריקאים לפנות את המתקנים ב-1965 ולבטל את פרויקט תעלת הקרח.
שנה לאחר מכן גם נסגר ובוטל "מחנה המאה".
על אף ביטולו, הפרויקט סיפק למדענים האמריקאים מספר ליבות הקרח.
כאשר פונה "מחנה המאה", הוחלט שלא לפרק ולפנות את התשתיות והפסולת ואלו הושארו במקום בהנחה כי יישארו מכוסות בקרח מאות בשנים בשל מזג האוויר הקיצוני בגרינלנד.
חרף סברה זו, מחקר שהתפרסם בשנת 2016 צופה כי חלק מכיפת הקרח שמכסה את מחנה המאה ימס עד לסוף המאה ה-21, והתשתיות של המחנה ושאריות הפסולת הרדיואקטיבית, הביולוגית והכימית שנמצאות במקום יחשפו לסביבה וישבשו מערכות אקולוגיות באזור.