tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תמיכה במאמצים של המזכיר הכללי של האו"ם והמדינות החברות באו"ם, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה וארגונים בין־לאומיים ואזוריים אחרים להפחתת ההסלמה.
כמו כן תמיכה במאמציהם של האו"ם, כולל המתאם של האו"ם לאוקראינה, וארגונים הומניטריים נוספים לטפל במשבר ההומניטרי והפליטים שהופעל על ידי התוקפנות של רוסיה.
ההחלטה לדחות זמנית את מושב החירום האחד-עשר של האספה הכללית ולהסמיך את נשיא האספה הכללית לחדש את ישיבותיה לפי בקשת המדינות החברות.
לאחר שההצעה התקבלה מחאו רוב השגרירים מחיאות כפיים.
עם זאת, בניגוד להחלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, החלטת העצרת הכללית אינה מחייבת מבחינה משפטית.
נשיא אוקראינה ולדימיר זלנסקי בירך על הגינוי באו"ם, ואמר כי "מדינות העולם תמכו ברוב חסר תקדים בהצעה, ששולחת קריאה חזקה לרוסים להפסיק מיד את המתקפה הבוגדנית שלה על אוקראינה.
אני אסיר תודה לכולם ולכל מדינה שהצביעה בעד – אתם בחרתם בצד הנכון של הסיפור".
החלטה 6 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-17 במאי 1946, פירטה את התאריכים שבהם מועצת הביטחון תדון בקבלתן של מדינות חדשות לאו"ם.
ההחלטה תוקנה ב-24 ביולי בשל דחיית מועד הפתיחה של החלק השני של המושב הראשון של העצרת הכללית של האו"ם.
התאריכים בהחלטה המקורית נדחו כמו המרווח בין התאריך שניתן לישיבת העצרת לבין ישיבתה בפועל.
החלטה 7 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-26 ביוני 1946, התייחסה להשפעת הדיקטטורה של פרנקו בספרד על השלום והביטחון הבין-לאומיים.
הדיון נערך בהמשך להחלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ההחלטה התקבלה בחלקה, ולכן לא נערכה הצבעה על ההחלטה בכללותו.
החלטה 8 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-29 באוגוסט 1946, עסקה בבקשות חברות של מדינות חדשות באו"ם.
בהמשך להחלטה 6 של מועצת הביטחון, מועצת הביטחון בחנה את בקשות החברות של הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה, הרפובליקה העממית המונגולית, אפגניסטן, הממלכה ההאשמית של עבר הירדן, אירלנד, פורטוגל, איסלנד, סיאם ושוודיה.
המועצה המליצה לעצרת הכללית לקבל את אפגניסטן, איסלנד ושוודיה.
ההחלטה התקבלה בתמיכת עשרה קולות מתוך 11, ובהימנעות אוסטרליה.
המועצה המליצה לקבל את סיאם בהחלטה 13 בדצמבר 1946. אלבניה, אירלנד ירדן ופורטוגל התקבלו רק בדצמבר 1955 כחלק מהחלטה 109. מונגוליה התקבלה רק באוקטובר 1961 בהחלטה 166, לאחר שהרפובליקה הסינית שאיימה להטיל וטו על קבלתה לאו"ם עקב טענתה לריבונות על מונגוליה, נכנעה ללחץ בינלאומי ואפשרה את קבלתה לאו"ם.
החלטה 9 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-15 באוקטובר 1946, קבעה כי אומה שאינה חברה בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) יכולה להגיש תביעה בפני בית הדין הבין-לאומי כל עוד אותה מדינה מתחייבת לקיים את פסיקת בית המשפט.
ההחלטה התקבלה במועצה פה אחד.
המועצה המשיכה לברך על תהליך יישום הסכם מושלי האי, הסכם ניו יורק, ויעדי האו"ם עם כינוס הפרלמנט הלאומי של האיטי, והביעה תמיכה מלאה בכל המוסדות והמנהיגים הדמוקרטיים במדינה ובכל המדינות והארגונים שתרמו לתוצאה זו.
המאמצים של הכוח הרב לאומי שהוקם בהחלטה 940 זכו אף הם להכרה.
משלחת האומות המאוחדות בהאיטי (UNMIH) תחליף את הכוח הרב לאומי כאשר תוקם סביבה יציבה, ותתמוך במאמצים של המזכיר הכללי בוטרוס בוטרוס-גאלי להשלים את הרכב ה-UNMIH.
מינוי חדש של הנציג המיוחד של המזכ"ל התקבל בברכה, שדחק בשיתוף פעולה בין המזכירים הכלליים של האו"ם וארגון מדינות אמריקה, במיוחד בכל הנוגע להחזרת הנציגות האזרחית הבינלאומית להאיטי.
החלטה 948 התקבלה ב-14 קולות נגד אף אחד נגד, בעוד ברזיל נמנעה מההצבעה.
מועצת הביטחון אישרה מחדש את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של גאורגיה ואת זכות השיבה של כל הפליטים, עליהם הוסכם בין הצדדים.
הצדדים נקראו שלא לנקוט בפעולות חד-צדדיות שיעכבו את התהליך המדיני.
היה חוסר התקדמות בהסדר שלום כולל וחזרה איטית של פליטים.
בהקשר זה נקראו הצדדים לפעול להסדר, במיוחד בנושא מעמדה המדיני של אבחזיה.
המועצה הביעה את שביעות רצונה משיתוף הפעולה בין כוח השקיפים של האו"ם לכוח שמירת השלום של חבר העמים (CIS).
לאחר הארכת המנדט של ה-UNOMIG עד 15 במאי 1995, התבקש המזכיר הכללי בוטרוס בוטרוס ראלי לדווח על המצב באבחזיה ובגאורגיה תוך חודשיים מקבלת ההחלטה.
שני הצדדים, במיוחד הצד האבחזי, נקראו לעמוד בהתחייבויותיהם בנוגע לפליטים ועקורים.
המזכ"ל התבקש לשתף פעולה עם כוח שמירת השלום של חבר העמים בנקיטת צעדים נוספים להבטחת החזרת פליטים ועקורים, בעוד המדינות החברות נקראו לתרום לקרן שהוקמה בהסכם הפסקת האש והפרדת כוחות.
מועצת הביטחון פתחה באישור מחדש של חשיבות הסכמי השלום, כולל האקורדוס דה פז, באנגולה.
המועצה הייתה מעודדת מההתקדמות שהושגה במהלך שיחות השלום בלוסקה, זמביה וכל עיכובים נוספים הם בלתי מתקבלים על הדעת.
עדיין קיים חשש להמשך פעולות האיבה במדינה והשפעתן על האוכלוסייה, סיוע הומניטרי, שיחות השלום והמנדט של UNAVEM II.
כל המדינות קיבלו תזכורת לקיים את אמברגו הנשק על האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (ה-UNITA) בהתאם להחלטה 864 (1993).
לאחר הארכת המנדט של כוח המשימה UNAVEM II עד 8 בדצמבר 1994, אישרה המועצה להגביר את כוח שמירת השלום לרמה הקודמת של 350 משקיפים צבאיים ו-126 משקיפים משטרתיים עם צוות מקומי, לאחר ששמעה מהמזכיר כללי בוטרוס בוטרוס-גאלי כי הושגה הסכמה בסוגיה.
כל הרחבה נוספת של נוכחות האו"ם באנגולה תהיה תלויה גם בדו"ח מהמזכיר הכללי.
כל הצדדים נקראו לעמוד בהתחייבויות שנטלו על עצמם בלוסקה ולהקים ולכבד את הפסקת האש.
במקביל, הביעה המועצה את צערה על הידרדרות המצב ההומניטרי, לרבות הנחת מוקשים אשר הפריעו למאמצים הומניטריים ודרשה להבטיח מעבר בטוח לאנשי הסיוע ההומניטריים מכל הצדדים.
בנוסף נתבע שחרורם של עובדי הסיוע ההומניטרי שנעלמו ב-27 באוגוסט 1994, וכל הצדדים נקראו לשתף פעולה עם חקירת האו"ם בהקשר זה.
לבסוף, התבקש המזכ"ל לדווח למועצה על ההתפתחויות בלוסקה והמצב באנגולה.
החלטה של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטה או הצהרה שנערכה עליהן הצבעה שכללה את כל המדינות החברות ב בעצרת הכללית.
החלטות העצרת הכללית דורשות לרוב רוב רגיל (50% מכלל הקולות ועוד אחד) כדי לעבור.
אולם, אם העצרת הכללית קובעת שהנושא הוא "שאלה חשובה" ברוב רגיל, אזי נדרש רוב של שני שלישים.
"שאלות חשובות" הן אלו העוסקות באופן משמעותי בשמירה על שלום וביטחון בין-לאומיים, קבלת חברות חדשות לארגון, השעיית הזכויות של החברות, גירוש חברות, הפעלת מערכת הנאמנות או שאלות תקציביות.
למרות שהחלטות האו"ם של העצרת הכללית, אינן מחייבות בדרך כלל כלפי מדינות חברות, החלטות פנימיות עשויות לחייב את פעולות העצרת הכללית עצמה, למשל בכל הנוגע לעניינים תקציביים ומנהלתיים.
החלטות בולטות של העצרת הכללית
החלטה 1: ייסדה את הוועדה לאנרגיה אטומית של האומות המאוחדות (UNAEC) "כדי להתמודד עם הבעיות שהתעוררו בעקבות גילוי האנרגיה האטומית" והטילה על המשימה "להציע הצעות ספציפיות...
לפירוז מנשק גרעיני ומכל שאר כלי הנשק הניתנים להתאמה להשמדה המונית", בין היתר בנושאים הנוגעים לטכנולוגיה גרעינית.
החלטה 39: יחסים של המדינות החברות עם ספרד של פרנקו.
החלטה 40: הליך ההצבעה במועצת הביטחון.
החלטה 64: ייסדה את מועצת הנאמנות של האומות המאוחדות.
החלטה 95: אישור עקרונות המשפט הבין-לאומי המוכרים על ידי אמנת בית הדין במשפטי נירנברג.
החלטה 96: פשע רצח העם.
החלטה 100: מטה האומות המאוחדות.
החלטה 177: הוועדה למשפט בין-לאומי הופנתה "לגבש את עקרונות המשפט הבין-לאומי המוכרים באמנה של בית הדין בנירנברג ובפסק דינו של בית הדין".
החלטה 181: אישור תוכנית החלוקה של המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
החלטה 194: ממליצה על "זכות השיבה" לפליטים הפלסטינים.
החלטה 217: ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
החלטה 260: אמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
החלטה 273: אישרה את חברותה של ישראל באומות המאוחדות.
החלטה 289: שאלת סילוק המושבות האיטלקיות לשעבר: המלצה שלוב תהיה עצמאית לא יאוחר מ-1 בינואר 1952.
החלטה 303: בשאלת שלטון בין-לאומי לאזור ירושלים והגנת המקומות הקדושים: חזרה על עמדת האומות המאוחדות בנוגע לקורפוס נפרד לירושלים.
החלטה 377 A: החלטת "התאחדות לשלום".
החלטה 491: אישרה את חברותה של אינדונזיה באומות המאוחדות.
החלטה 498: קורא לרפובליקה העממית של סין להפסיק את כל מעשי האיבה בחצי האי הקוריאני...
כוחותיה המזוינים ממשיכים בפלישה לקוריאה ובהתקפות בקנה מידה גדול על כוחות האו"ם שם.
החלטה 500: המלצה על אמברגו סחר כללי נגד הרפובליקה העממית של סין וקוריאה הצפונית בשל תוקפנותן בקוריאה.
החלטה 505: איומים על עצמאותה הפוליטית ושלמותה הטריטוריאלית של סין (הרפובליקה הסינית) ועל שלום המזרח הרחוק, הנובעים מהפרות סובייטיות של הסכם הידידות והברית הסינו-סובייטי מה-14 באוגוסט 1945 ושל מגילת האומות המאוחדות.
החלטה 977(X): הקמת בית הקברות של האומות המאוחדות לזכר הנופלים בפוסאן, קוריאה הדרומית, לזכר קורבנות מלחמת קוריאה.
החלטה 997(ES-I): שאלה שנבדקה על ידי מועצת הביטחון בישיבותיה ה-749 וה-750, שהתקיימו ב-30 באוקטובר 1956 בנוגע למלחמת סיני.
החלטה 1514: ההכרזה בדבר מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים.
החלטה 1541: הגדרת האומות המאוחדות מהי קולוניה ומהי הגדרה עצמית.
עקרונות שצריכים להנחות את החברות בקביעה אם קיימת חובה להעביר את המידע הנדרש על פי סעיף 73 ה' של האמנה.
החלטה 1631: אישרה את חברותה של מאוריטניה באומות המאוחדות.
החלטה 1761: המליצה על עיצומים נגד דרום אפריקה בשל מדיניות האפרטהייד.
החלטה 1962: אחת ההחלטות הראשונות שעוסקות בחלל.
החלטה 1991: תיקנה את מגילת האו"ם, הרחיבה את מועצת הביטחון ל-15 חברות.
החלטת 2758: גירשה את הנציגים של צ'יאנג קאי שק מהרפובליקה הסינית, והחליפה אותו בנציגי הרפובליקה העממית של סין.
היא גם הכירה ברפובליקה העממית כסמכות החוקית היחידה של סין.
החלטה 3010: החלטה להפוך את שנת 1975 לשנת הנשים הבין-לאומית.
החלטה 3068: האמנה הבין-לאומית בדבר דיכוי וענישה של פשע האפרטהייד אומצה ונפתחה לחתימה ואשרור.
החלטה 3314: הגדירה מלחמה תוקפנית.
החלטה 3379: ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית.
בוטלה על ידי החלטה 4686.
החלטה 31/72: אימצה את אמנת השינוי הסביבתי.
החלטה 33/75: מפצירה במועצת הביטחון, במיוחד בחברות הקבועות, לנקוט בכל האמצעים הדרושים להבטחת החלטות האו"ם על שמירת השלום והביטחון הבין-לאומיים.
ארצות הברית וישראל היו היחידות שלא הצביעו.
החלטה 34/37: הצרה על הכיבוש המרוקאי של סהרה המערבית וקראה להפסיקו.
החלטה 36/3: אישרה את חברותה של בליז באומות המאוחדות.
החלטה 44/34: אמנת שכירי חרב של האו"ם.
החלטה 47/90: הראשונה בשורת החלטות בנוגע לקואופרטיבים בהתפתחות חברתית.
החלטה 47/121: גינתה את הטיהור האתני של המוסלמים הבוסנים על ידי הסרבים הבוסנים כרצח עם, (14 שנים מאוחר יותר קבע בית הדין הבין-לאומי בתיק רצח העם בבוסניה כי טיהור אתני אינו מספיק כשלעצמו כדי להיות רצח עם, אלא חייבת להיות גם כוונה להרוג חלק ניכר מקבוצת היעד על ידי העבריינים).
החלטה 48/114: סיוע בין-לאומי לפליטים ועקורים באזרבייג'ן.
החלטה 53/176 בדבר פעולה נגד שחיתות ושוחד בעסקאות מסחריות בין-לאומיות.
החלטה 54/205, מניעת מעשי שחיתות והעברת כספים בלתי חוקית.
החלטה 55/56: הציג תהליך לאשר את מקורם של יהלומים ממקורות נטולי קונפליקטים.
החלטה 60/7: ציינה את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
החלטה 60/285: המצב בשטחים הכבושים של אזרבייג'ן.
החלטה 61/106: אימצה את אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
החלטה 61/295: קבעה את ההצהרה על זכויותיהם של עמים ילידים.
החלטה 61/255: גינתה ללא כל הסתייגות כל צורה של הכחשת השואה.
Resolution 62/149: קראה למורטוריום אוניברסלי של עונש מוות במטרה לבטל אותו, ובינתיים, כיבוד זכויות הנידונים למוות.
קורא למדינות שביטלו את עונש המוות לא להחזיר אותו.
החלטה 62/167: הביעה דאגה רצינית לגבי זכויות האדם בקוריאה הצפונית.
החלטה 62/243: המצב בנגורנו קרבאך.
החלטה 67/19: מכירה במדינת פלסטין כמדינה משקיפה לא-חברה.
החלטה 68/262: שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה.
החלטה 69/292: פיתוח מכשיר בין-לאומי מחייב-משפטית במסגרת מגילת האומות המאוחדות לחוק הים, לשימור ושימוש בר-קיימא במגוון ביולוגי ימי של אזורים שמעבר לתחום השיפוט הלאומי.
החלטה ES-10/19: מעמדה של ירושלים.
החלטה 72/191: מצב זכויות האדם בסוריה.
החלטה 73/5: פלסטין מקבלת הרשאות משופרות בעבודה ובישיבות בעצרת הכללית כאשר היא תופסת את תפקיד יו"ר ה-G77 ב-2019.
החלטה ES-10/L.23: "פעולות ישראליות בלתי חוקיות במזרח ירושלים הכבושה ובשאר השטחים הפלסטיניים הכבושים" ו"הגנה על האוכלוסייה האזרחית הפלסטינית".
החלטה ES-11/1: תוקפנות כלפי אוקראינה.
החלטה ES-11/2: השלכות הומניטריות של התקופנות כלפי אוקראינה.
החלטה ES-11/3: השעיית זכויות החברות של הפדרציה הרוסית במועצת זכויות האדם.
החלטה 76/262: מנדט קבע לדיון בעצרת הכללית כאשר מוטל וטו במועצת הביטחון.
החלטה ES-11/4: שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה - הגנה על עקרונות מגילת האומות המאוחדות.
הצעד התקבל בהצבעה של 9 בעד, 0 נגד ונמנעת אחת.
ההחלטה התקבלה מפני שברית המועצות החרימה את האו"ם על ההכרה ברפובליקה הסינית כנציגת סין באומות המאוחדות, במקום הרפובליקה העממית של סין.
חצי האי הקוריאני היה מחולק בין כוחות הכיבוש של ארצות הברית וברית המועצות מאז סוף מלחמת העולם השנייה לאורך קו רוחב 38 צפון.
כל ממשלה ביקשה להעמיד ממשלה בצדה של גבול הכיבוש, וכשהחלה המלחמה הקרה עלתה המתיחות בין שתי הקוריאות, שהגיעה לשיא בלוחמה גלויה עם פלישת הצפון לדרום ב-25 ביוני.
במהלך תקופה זו תמך האו"ם בקוריאה הדרומית וראו בו את השלטון החוקי היחיד.
ההחלטה קראה לצפון להפסיק לאלתר את פלישתו ולהזיז את חייליו בחזרה לקו הרוחב 38, אך ממשל קוריאה הצפונית התעלם לחלוטין מההחלטה, שנתפסה כניצחון דיפלומטי של ארצות הברית.
ההתעלמות הביאה את האו"ם ואת ארצות הברית לנקוט בפעולה נוספת, ואלו הכינו את הקרקע למעורבות בינלאומית מסיבית ולהרחבת מלחמת קוריאה.
בתום מלחמת העולם השנייה חולקה קוריאה, שעד אותו שלב הייתה כבושה על ידי האימפריה היפנית, לאורך קו רוחב 38 צפון.
מצפון כבשה ברית המועצות את האזור והוקמה בו הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, מדינה קומוניסטית בהנהגת קים איל-סונג.
מדרום נכבש השטח על ידי ארצות הברית, שהקימה בו את הרפובליקה של קוריאה תחת המנהיג האוטורקטי האנטי-קומוניסט לי סינג-מן.
עם עליית המתיחות בין ארצות הברית לברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה טענו שתי הממשלות בקוריאה לריבונות על חצי האי כולו.
ב-14 בנובמבר 1947 הקימה החלטה 112 של העצרת הכללית של האו"ם ועדה זמנית לפיקוח על בחירות חופשיות בקוריאה.
האו"ם התכוון לאחד מחדש את קוריאה תחת ממשלה אחת, אך הוועדה לא הורשתה להיכנס לקוריאה הצפונית.
לאחר שהשקיף על הבחירות בקוריאה הדרומית הצהיר האו"ם בהחלטה 195 של העצרת הכללית ב-12 בדצמבר 1948 כי על האומה להתבסס תחת ממשלה אחת בהקדם האפשרי, וכי כוחות הכיבוש האמריקאים והסובייטים צריכים לסגת.
ככל שחלף הזמן הפכה קוריאה הצפונית תוקפנית יותר, והתכתשויות בין כוחות הצפון והדרום הפכו נפוצים.
משקיפים צבאיים של האו"ם הוקצו לעקוב אחר המצב ולמנוע הסלמה.
החלטה 293 של העצרת הכללית של האו"ם, שהתקבלה ב-21 באוקטובר 1949, הכירה רק בממשלת קוריאה הדרומית כחוקית.
קוריאה הצפונית, מצידה, הכחישה את חוקיות פעילות האו"ם בקוריאה והכריזה שתגרש את האו"ם מהמדינה.
בליל ה-25 ביוני 1950 פתחו עשר דיוויזיות של צבא העם הקוריאני בפלישה בקנה מידה מלא לדרום.
89,000 חיילים נעו בשישה טורים ותפסו את הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה מופתעים.
צבא הדרום הקטן יותר סבל ממחסור נרחב בציוד, ולא היה מוכן למלחמה.
כוחות הצפון התגברו על התנגדות מבודדת של 38,000 חיילים דרום קוריאנים על הגבול לפני שהתחילו לנוע דרומה בהתמדה.
רוב כוחות קוריאה הדרומית נסוגו לנוכח הפלישה.
הצפון קוריאנים היו בדרכם לבירת הדרום סיאול בתוך שעות, מה שאילץ את ממשלה וצבא הדרום לסגת דרומה יותר.
החדשות על הפלישה התפשטו במהירות ברחבי העולם באמצעות שגרירים וכתבים בקוריאה.
עיתונאיים בארצות הברית דיווחו על הפלישה תוך חמש שעות מהמתקפה הראשונית, ושגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית, ג'ון ג'יי מוקיו, שלח מברק למחלקת המדינה האמריקאית ב-24 ביוני בשעה 21:26 (שעון מזרח ארצות הברית, 10:26 ב-25 ביוני שעון קוריאה).
לאחר שהקרב התגבר יידע מזכיר המדינה דין אצ'יסון את נשיא ארצות הברית הארי טרומן (שהיה בחופשה בביתו באינדפנדנס, מיזורי) ואת המזכיר הכללי של האומות המאוחדות טריגווה לי.
המתקפה הטרידה במיוחד את טרומן, שהשווה אותה ל, ואת לי, שנזכר בפלישה הנאצית לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מחשש שהמתקפה תדרבן מלחמת עולם שלישית החליט טרומן לפעול במהירות האפשרית כדי למנוע הסלמה של הסכסוך.
מוקיו נפגש עם נשיא קוריאה הדרומית לי, שהודיע לו שלצבא הדרום תיגמר התחמושת תוך עשרה ימים והוא לא יוכל לעצור את הפלישה בכוחות עצמו.
הוא ביקש מהאו"ם ומארצות הברית לסייע לקוריאה הדרומית בסכסוך.
המזכ"ל לי כינס את מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לישיבתה ה-473 בשעה 14:00 ב-25 ביוני בניו יורק.
הוא פתח את הפגישה בדו"ח מפורט של ועדת האו"ם לעניין קוריאה, הסביר את המצב לצירים והתעקש שהאו"ם יפעל להשבת השלום בקוריאה.
לפי ועדת האו"ם המצב קיבל אופי של לוחמה בקנה מידה מלא.
לאחר מכן מסר הדיפלומט האמריקאי ארנסט גרוס מסר את הדו"ח של מוקיו על המצב.
ארצות הברית הציגה החלטה הקובעת כי הפלישה של קוריאה הצפונית מהווה הפרה של פרק VII של מגילת האומות המאוחדות.
גרוס ביקש ששגריר קוריאה הדרומית באו"ם, צ'אנג מיון, יהיה נוכח בפגישה, בקשה שנענתה.
הנציג היוגוסלבי ביקש שיהיה נוכח גם דיפלומט צפון קוריאני, אך בקשה זו סורבה.
קוריאה הצפונית לא הייתה חברה באו"ם ולא הייתה לה נציגות בארגון.
מיון קרא הצהרה מוכנה הקוראת לפלישה פשע נגד האנושות, ואמר כי מכיוון שהאו"ם מילא תפקיד מרכזי בהקמת קוריאה הדרומית, באחריותו לסייע להגן עליה מפני תוקפנות.
מועצת הביטחון דנה בהחלטה וביצעה תיקונים בנוסח שלה לפני העברתה.
השגריר הסובייטי באו"ם לא נכח בפגישת מועצת הביטחון כתוצאה מהחרם הסובייטי נגד האו"ם, מה שגרם לברית המועצות להטיל וטו על החלטה 82.
ההחלטה התקבלה עם 9 הצבעות בעד וללא התנגדות.
המדינות התומכות היו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, הרפובליקה הסינית, צרפת, קובה, אקוודור, נורווגיה, מצרים והודו.
נציג ברית המועצות החרים את כל ישיבות האו"ם בשל חילוקי דעות פרוצדורליים בנוגע למתן מושב מועצת הביטחון הקבוע לרפובליקה הסינית על פני הרפובליקה העממית של סין מוקדם יותר בשנה זו.
שגריר ברית המועצות באו"ם, יעקב מאליק, קיבל הוראה אישית מראש ממשלת ברית המועצות, יוסיף סטלין, שלא להשתתף בפגישות האו"ם.
ההחלטה נתפסה כניצחון פוליטי של ארצות הברית, שכן היא זיהתה את קוריאה הצפונית כתוקפת בסכסוך.
מוקדם יותר באותו היום, בלי קשר להחלטת האו"ם, הורה טרומן הורה ל ליצור קשר עם גנרל הצבא של צבא ארצות הברית, דאגלס מקארתור, שהיה אחראי על כוחות ארצות הברית ב.
הוא הורה למקארתור להכין ספינות לפינוי אזרחי ארצות הברית מקוריאה, ואישר לו לשלוח תחמושת ואספקה לפוסאן כדי לתמוך בכוחות הדרום באזור סיאול.
הוא אף הורה למקארתור לשלוח צוות סקר למדינה כדי להעריך את המצב ולקבוע כיצד לסייע לקוריאה הדרומית.
טרומן גם ציווה להניע את הצי האמריקאי לאזור.
מאוחר יותר יצרה המשלחת האמריקנית קשר עם המשלחת הסובייטית ושלחה הודעה שבה ביקשה שהקרמלין ישתמש בהשפעתו על קוריאה הצפונית כדי לחייב אותה לציית להחלטה, אך ברית המועצות דחתה את הבקשה.
בשל חוסר האפקטיביות של ההחלטה בהורדת הסלמה של הסכסוך התכנסה מועצת הביטחון ב-27 ביוני כדי לדון בנקיטת פעולות נוספות, ופרסמה את החלטה 83 שלה, שהמליצה על התערבות צבאית של מדינות אחרות החברות באו"ם כדי להחזיר את השלום בקוריאה.
תוך ימים ספורים הועברו לקוריאה הדרומית אוניות ומטוסים מכמה מדינות, כמו גם כוחות ראשונים של חיילי ארצות הברית, והיוו את הבמה לסכסוך רחב היקף.
בטור מ-2010 מתח קולום לינץ' ממגזין Foreign Policy ביקורת חריפה על ההחלטה כאחת מעשר החלטות האו"ם הגרועות בהיסטוריה.
לאחר שברית המועצות סיימה את החרם על המועצה, היא השתמשה בזכות הווטו שלה כדי לחסום כל החלטה נוספת נגד קוריאה הצפונית.
בתגובה הציג אצ'יסון נוהל חדש לעצרת הכללית של האו"ם כדי לאפשר למדינה חברה לעקוף את מועצת הביטחון ולבקש אישור בעצרת הכללית, כולל המלצות על שימוש בכוח.
קבלת נוהל זה אפשרה מפגשי חירום פתוחים של העצרת הכללית להתמודדות עם איומים על השלום והביטחון הבינלאומי לגביהם מועצת הביטחון לא הצליחה להעביר החלטה.
לינץ' כתב כי יצירת הכלל הזה גרמה לתוצאות שליליות בלתי מכוונות על ארצות הברית ב-1997, כאשר מספר מדינות ערביות פתחו את מושב החירום העשירי של העצרת הכללית של האו"ם כדי לטפל ב וב הישראלי ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
מושב זה, שהתכנס כדרך לעקוף וטו אמריקאי במועצת הביטחון, השתרע על פני 30 פגישות בעשר השנים הבאות ומעולם לא נסגר רשמית.
החלטה ES-10/21 של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטת גינוי לפעולות ישראל במלחמת חרבות ברזל שהתקבלה על ידי מושב החירום העשירי של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-27 באוקטובר 2023. ההחלטה קראה להפסקת אש הומינטרית "מיידית ומתמשכת" ול"הפסקת מעשי האיבה".
ההחלטה נתמכה על-ידי 121 מדינות שהצביעו בעד, 14 נגד ו-44 נמנעות.
קנדה הציעה תיקון המגולם בהוספת פסקה אשר מגנה בתוקף את מעשי חמאס, וקוראת לטיפול הומניטארי והחזרה מיידית של החטופים לעזה.
התיקון לא עבר כיוון שלא קיבל את 2/3 הקולות הדרושים.
פקיסטן אמרה בתגובה שאם מגנים את חמאס בשם, צריך לגנות את ישראל בשם גם כן.
איי בהאמה, אל סלוודור, אנגולה, אנטיגואה וברבודה, אתיופיה, בוטסואנה, ג'מייקה, גינאה ביסאו, גרנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, טוגו, טרינידד וטובגו, לאוס, לסוטו, מוזמביק, מונגוליה, נפאל, סורינאם, סנט וינסנט והגרנדינים, סרביה, קולומביה, תאילנד.
אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, אסוואטיני, אפגניסטן, אריתראה, בורונדי, בורקינה פאסו, בנין, גבון, גינאה המשוונית, דומיניקה, וייטנאם, ונואטו, ונצואלה, זמביה, טורקמניסטן, ליבריה, מאוריציוס, מדגסקר, סאו טומה ופרינסיפה, סיירה לאון, סמואה, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, קמבודיה, קמרון, רואנדה.
במקור עיראק נמנעה, אך תיקנה את הצבעתה בעד בדיעבד, בטענה שציוד ההצבעה היה תקול.
תוניסיה נמנעה כיוון שלשיטתה, ההחלטה אינה מציינת בחומרה מספקת את מעשי ישראל.
בעלות הברית האירופאיות ברובן נמנעו - זאת לאחר שההצעה לתיקון המגנה את חמאס נפלה.
יוצאות דופן הן ארבעת המתנגדות האירופאיות (אוסטריה, הונגריה, צ'כיה וקרואטיה), והארצות אשר הצביעו בעד (אירלנד, בלגיה, לוקסמבורג, ליכטנשטיין, נורווגיה, פורטוגל, סלובניה, ספרד, צרפת, ושווייץ).
אוסטריה, ארצות הברית, גואטמלה, הונגריה, טונגה, ישראל, מיקרונזיה, איי מרשל, נאורו, פיג'י, פפואה גינאה החדשה, פרגוואי, צ'כיה, קרואטיה.
אוסטרליה, אוקראינה, אורוגוואי, איטליה, איסלנד, אלבניה, אסטוניה, אתיופיה, בולגריה, גאורגיה, גרמניה, דנמרק, דרום סודאן, האיטי, הודו, הולנד, ונואטו, זמביה, טובאלו, יוון, יפן, כף ורדה, לטביה, ליטא, מולדובה, מונקו, הממלכה המאוחדת, מקדוניה הצפונית, סלובקיה, סן מרינו, סרביה, פולין, הפיליפינים, פינלנד, פלאו, פנמה, קוריאה הדרומית, קיריבטי, קמרון, קנדה, קפריסין, רומניה, שוודיה, תוניסיה.
אסוואטיני, בורונדי, בורקינה פאסו, בנין, ג'מייקה, ונצואלה, טוגו, טורקמניסטן, ליבריה, סאו טומה ופרינסיפה, סיישל, סמואה, קמבודיה, רואנדה.
החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, גוף בן חמש עשרה מדינות המופקד על "אחריות ראשית לשמירה על שלום וביטחון בין-לאומיים".
מגילת האומות המאוחדות מציינת בסעיף 27 שהצעת החלטה בנושאים לא פרוצדורליים תתקבל אם תשע או יותר מ-15 חברי המועצה מצביעות בעד ההחלטה, ואם היא לא הוטל וטו על ידי מי מחמש החברות הקבועות.
ניתן לאמץ טיוטות החלטות ב"עניינים פרוצדורליים" על בסיס הצבעה חיובית של כל תשע חברות.
חמש החברות הקבועות הן הרפובליקה העממית של סין (שהחליפה את הרפובליקה הסינית ב-1971), צרפת, רוסיה (שהחליפה את ברית המועצות שהתפרקה ב-1991), הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
תנאים ותפקידים המוזכרים באמנת האו"ם
מגילת האומות המאוחדות, האמנה הרב-צדדית המחלקת סמכויות ותפקידים בין גופי האו"ם השונים, מסמיכה את מועצת הביטחון לנקוט פעולה בשם המדינות החברות ולקבל הכרעות והמלצות (המונח "החלטה" אינו מופיע במגילה).
בהפעלת סמכויותיה ממעטת מועצת הביטחון לצטט את הסעיפים המסוימים של מגילת האו"ם עליהם התבססה החלטותה.
מקרים אלו דורשים פרשנות חוקתית, ויוצרים לעיתים אי בהירות לגבי ההבדל בין החלטה להמלצה, וכן לגבי הרלוונטיות והפרשנות של הביטוי "בהתאם למגילה הנ"ל".
אם מועצת הביטחון לא יכולה להגיע לקונצנזוס או להעביר את ההחלטה (אם לא מצביעות תשע מדינות בעד ההצעה או אם הוטל וטו), היא רשאית לבחור להמציא הצהרה נשיאותית לא מחייבת במקום החלטה.
הצהרה כזו מאומצת בקונצנזוס ונתחמת על ידי נשיא המועצה , ונועדה להפעיל לחץ פוליטי – אזהרה שהמועצה שמה לב ועשויה לנקוט פעולה בעניין.
הצהרות לעיתונות מלוות בדרך כלל הן החלטות והן הצהרות נשיאותיות, וכוללות את הטקסט של המסמך שאומץ וטקסט הסברתי כלשהו.
החלטה 1: הורתה לכנס לראשונה את ועד המטה הצבאי .
החלטה 9: קבעה כי מדינה שאינה חברה בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) אינה יכולה להגיש בפניו תביעה.
החלטה 82: גינתה את המתקפה של קוריאה הצפונית על קוריאה הדרומית, שפתחה את מלחמת קוריאה, וקראה לה להסיג את כוחותיה בחזרה לקו רוחב 38 צפון.
החלטה 211: דרשה הפסקת אש במלחמת הודו–פקיסטן השנייה.
החלטה 612: קראה לשמירה על אמנות ז'נבה בעקבות הטענות לשימוש בנשק כימי במסגרת מלחמת איראן–עיראק.
החלטה 686: דרשה מעיראק לסגת מדרישתה לספח את כווית, בעקבות הפלישה העיראקית לכווית.
החלטה 702: קיבלה את קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית כמדינות החברות באומות המאוחדות.
החלטה 1325: הצהירה על מחויבות המועצה לשמירה על זכויות האישה ולהבטיח ייצוג נשים בתהליכי שלום ובפוליטיקה הבין-לאומית.
החלטה 1373: קראה למדינות החברות לקחת חלק ב לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
החלטה 1559: קראה לכיבוד עצמאותה וריבונותה של לבנון, סיום נוכחותה הצבאית של סוריה במדינה ופירוק כל המיליציות הפעילות בה (בראשן חזבאללה).
החלטה 1874: הטילה עיצומים על קוריאה הצפונית ודרשה ממנה לחזור בה מפרישתה מהאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ולפרק את תוכנית הגרעין שלה.
החלטה 1898: קראה לצדדים ב, צפון קפריסין ורפובליקת קפריסין, להקדים את ההתקדמות במשא ומתן על איחוד מחדש של האי.
החלטה 2068: הכריזה על נכונות המועצה להטיל עיצומים על ארגונים חמושים בשל הפרת זכויות האדם של ילדים, ובפרט התעללות בילדים ושימוש צבאי בילדים ובנערים.
החלטה 2216: קראה להפסקת אש במלחמת האזרחים בתימן.
החלטה 2268: קראה להפסקת מלחמת האזרחים בסוריה ולמתן גישה לסיוע הומניטרי.
החלטה 2560: עודדה את המדינות החברות לעסוק באופן פעיל באכיפת הסנקציות נגיד יחידים וקבוצות הקשורים לארגוני טרור אסלאמיים, ובפרט אל-קאעדה והמדינה האסלאמית.
החלטה 69: קבעה כי ישראל היא מדינה שוחרת שלום והמליצה ל לקבלה כחברה באו"ם.
החלטה זו הובילה לקבלתה של ישראל לאו"ם ב-11 במאי 1949, בעקבות החלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם.
החלטה 242: קראה לישראל לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים וכן לסיום מצב הלוחמה וכיבוד הריבונות, השלמות הטריטוריאלית והעצמאות המדינית של כל מדינות המזרח התיכון.
בנוסף הכירה המועצה בזכותה של מדינת ישראל להגן על עצמה, ולשמר לעצמה גבולות בני הגנה.
החלטה 338: קראה להפסקת אש במלחמת יום הכיפורים.
החלטה 339: הורתה על הפסקת אש מיידית במלחמת יום הכיפורים, הצבת משקיפי או"ם בגבולות וחזרה לעמדות בהן החזיקו הצדדים בעת הפסקת האש הקודמת.
החלטה 425: דרשה את נסיגת ישראל מלבנון והקימה את יוניפי"ל בעקבות מבצע ליטני.
החלטה 1701: קראה להפסקת אש לסיום מלחמת לבנון השנייה ולפריסת כוחות יוניפי"ל חמושים נוספים בדרום לבנון.
החלטה 1860: קראה להפסקת מבצע עופרת יצוקה, נסיגת כוחות צה"ל משטח רצועת עזה וכינון הפסקת אש מיידית.
החלטה 2334: קבעה שההתנחלויות הישראליות בכל השטחים שנכבשו בשנת 1967 אינן חוקיות.
החלטת האומות המאוחדות (החלטת האו"ם) היא מסמך רשמי שאומץ על ידי גוף השייך לאו"ם, לאחר שהוחלט על קבלתו על ידי אותו הגוף.
אף שכל גוף של האו"ם יכול להוציא החלטות, בפועל רוב ההחלטות ניתנות על ידי מועצת הביטחון של האו"ם או העצרת הכללית של האו"ם, בצורה של החלטות מועצת הביטחון של האו"ם והחלטות העצרת הכללית של האו"ם, בהתאמה.
החלטות העצרת הכללית של האו"ם
פרט לנושאים תקציביים של האו"ם, והנחיות לגופים של האו"ם, החלטות העצרת הכללית אינן מחייבות.
אתר האינטרנט של האו"ם מתאר את החלטות העצרת הכללית כביטוי לעמדות המדינות החברות באו"ם, אולם הן אינן מחייבות מבחינה משפטית את המדינות החברות בו.
סעיפים 10 ו-14 של אמנת האו"ם מתייחסים להחלטות העצרת הכללית כ"המלצות"; האופי הממליץ של החלטות העצרת הכללית הודגש שוב ושוב על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק.
לפי סעיף 25 של האמנה, מדינות החברות באו"ם מחויבות לבצע את ה"החלטות של מועצת הביטחון בהתאם לאמנה הנוכחית".
בשנת 1971, בית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ) - שנקרא גם "בית המשפט העולמי", בית המשפט העליון העוסק במשפט הבינלאומי - קבע בחוות דעת מייעצת בשאלת נמיביה כי כל החלטות מועצת הביטחון של האו"ם מחייבות מבחינה משפטית.
עם זאת, יש הסוברים כי יש להבדיל בין החלטות מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלו במסגרת "פרק VII" של מגילת האו"ם, שהן מחייבות מבחינה משפטית, לבין אלו שהתקבלו במסגרת "פרק VI" של אמנת האו"ם, שאינן מחייבות.
בפועל, לעיתים רחוקות מפורש בהחלטות מועצת הביטחון של האו"ם אם הן התקבלו בהתבסס על פרק VI או VII של אמנת האו"ם.
במהלך ועידת האו"ם שהתכנסה בסן פרנסיסקו בשנת 1945, היה ניסיון להגביל את חובות החברות באו"ם לפי סעיף 25 של האמנה, לאותן החלטות שהתקבלו על ידי המועצה בהפעלת סמכויותיה הספציפיות לפי פרקים VI, VII ו-VIII של האמנה.
נאמר אז כי חובות אלו נבעו גם מהסמכות המוקנית למועצה לפי סעיף 24(1) לפעול בשם החברות, תוך מימוש אחריותה לשמירה על השלום והביטחון הבינלאומיים.
סעיף 24, המפורש במובן זה, הפך למקור סמכות שניתן להיעזר בו במצבים שאינם מכוסים על ידי ההוראות המפורטות באמנה.
ברפרטואר על סעיף 24 נאמר: "השאלה אם סעיף 24 מעניק סמכויות כלליות למועצת הביטחון, חדלה להיות נושא לדיון בעקבות חוות הדעת המייעצת של בית הדין הבינלאומי לצדק, שניתנה ב-21 ביוני 1971, בקשר לשאלה של נמיביה (דוחות ה-ICJ, 1971, עמוד 16)".
להחלטות האו"ם יש פורמט קבוע.
לכל החלטה יש שלושה חלקים: הכותרת, הסעיפים המקדימים והסעיפים האופרטיביים.
הרזולוציה כולה מורכבת ממשפט אחד ארוך, עם פסיקים ונקודה-פסיק לכל אורכו, ורק נקודה אחת בסוף.
הסעיף האופרטיבי האחרון, לפחות בהחלטות מועצת הביטחון, הוא כמעט תמיד "מחליט להישאר נתפס\אחוז בעניין", (לפעמים שונה ל"נתפס\אחוז באופן פעיל").
ההנמקה מאחורי מנהג זה מעומעמת במקצת, אך ההשערה היא כי מדובר בהבטחה שהגוף המדובר ישקול בעתיד את הנושא הנדון בהחלטה, אם יהיה צורך בכך.
במקרה של החלטות מועצת הביטחון, ניתן להפעיל אותה בניסיון למנוע מעצרת האו"ם לכנס "ישיבה מיוחדת לשעת חירום" בכל עניין לא פתור.
הסעיפים המקדימים והפרקטיביים כמעט תמיד מתחילים בפעלים, לפעמים משתנים על ידי תואר הפועל ואז ממשיכים לפי מה שהגוף המציע מחליט להכניס.
המילה הראשונה תהיה תמיד נטויה או עם קו תחתון.
עם זאת, סעיפים ראשוניים אינם ממוספרים, מסתיימים בפסיקים, ולפעמים מתחילים בשמות תואר.
סעיפים אופרטיביים ממוספרים, מסתיימים בנקודה-פסיק (חוץ מהאחרון, שמסתיים בנקודה), ולעולם לא מתחילים בתואר.
ניתן להעביר את שמו של הגוף המנפיק ממעל לסעיפים המקדימים אל תחתיתם.
ההחלטה לעשות זאת היא בעיקרה סגנונית, והרזולוציה עדיין מורכבת ממשפט קוהרנטי.
החלטות של האומות המאוחדות יכולות להיות גם החלטות מהותיות וגם החלטות פרוצדורליות.
בנוסף, ניתן לסווג רזולוציות לפי הגוף שבו מתקבלת ההחלטה, למשל:
החלטות העצרת הכללית של האו"ם.
החלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
כדרך להתמודד עם מבוי סתום במועצת הביטחון של האו"ם, שנגרם על ידי הטלת וטו על ידי אחת או יותר מחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון (P5), העצרת הכללית העבירה את החלטה 377, הנקראת החלטת "התאחדות למען השלום" בדחיפת ארצות הברית.
בהתחשב בצורך בפעולה מהירה, החלטה 377 יצרה גם את המנגנון "ישיבה מיוחדת לשעת חירום" (ESS).
גישת ההתאחדות למען השלום לביטול סכסוכים ומשברים בינלאומיים שימשה את העצרת הכללית מספר פעמים, כולל בטיפול בסכסוך בקוריאה ב-1951, במזרח התיכון ב-1956 וגם במאה ה-21.
אכיפת ההחלטות תלויה במדינות החברות החזקות יותר באו"ם, ומסיבה זו החלטות רבות, כולל עשרות החלטות של מועצת הביטחון, נותרו ללא יישום.
על פי סקירה של עשורים רבים של הרקורד הדיפלומטי של חוקר היחסים הבינלאומיים סטיבן זונס, החלטות נגד בעלות ברית של ארצות הברית מהוות את העיקרי של החלטות האו"ם שלא יושמו.
החלטה 611 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-25 באפריל 1988, לאחר שנזכרה בהחלטה 573 (1985) לאחר שהתקבלה תלונה של תוניסיה נגד ישראל, המועצה גינתה את מבצע הצגת תכלית בתוניסיה ב-16 באפריל 1988, שבה ח'ליל אל-ווזיר, שלוחה.
של הארגון לשחרור פלסטין ומייסד המפלגה הפוליטית של פת"ח, נרצח.
המועצה תיארה את המתקפה כ"הפרה בוטה של האמנה", והפצירה במדינות החברות לנקוט צעדים כדי למנוע התקפות כאלה נגד הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של כל המדינות.
היא גם אישרה את נחישותה לנקוט בצעדים מתאימים ליישום ההחלטה הנוכחית, וביקשה מהמזכיר הכללי לדווח בדחיפות למועצה על כל התפתחויות חדשות במצב.
ההחלטה, שלא האשימה במפורש את ישראל בתקיפה, התקבלה ברוב של 14 קולות בעד ללא מתנגדים, עם נמנעת אחת שהיא ארצות הברית.
החלטה ES-10/23 של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטה של מושב החירום העשירי של העצרת הכללית של האו"ם , שמשדרגת את מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם למדינה משקיפה, מבלי לקבל אותה כחברה מלאה.
ההחלטה דחקה במועצת הביטחון לשקול בחיוב את בקשתה של הרשות הפלסטינית.
לפי ההחלטה, מעמדה של הנציגות הפלסטינית ישודרג, ותהיה לה הזכות לשבת בעצרת הכללית בין מדינות אחרות לפי סדר אלפביתי, ולא במושב המשקיפה בחלק האחורי בו ישבה עד להחלטה.
אמנם, ההחלטה גם מבהירה כי "למדינת פלסטין, בתפקידה כמדינה משקיפה, אין זכות הצבעה בעצרת הכללית, וההחלטה לא מעלה את מעמדה במוסדות האו"ם".
ההחלטה התקבלה ב-10 במאי 2024, כאשר 143 מדינות הצביעו בעד, 25 נמנעו, 16 לא הצביעו ותשע הצביעו נגד.
תשע המדינות שהתנגדו להחלטה היו ארגנטינה, צ'כיה, הונגריה, ישראל, מיקרונזיה, נאורו, פלאו, פפואה גינאה החדשה וארצות הברית.
הזכויות הנוספות שניתנו לרשות הפלסטינית בהחלטה הן כדלקמן:
(א) הזכות לשבת בין המדינות החברות באו"ם בסדר אלפביתי;
(ב) הזכות להירשם ברשימת הדוברים לפי הסעיפים שעל סדר היום שאינם נושאים הקשורים לפלסטין והמזרח התיכון;
(ג) הזכות להצהיר הצהרות בשם קבוצה, לרבות בקרב נציגי קבוצות גדולות;
(ד) הזכות להגיש הצעות ותיקונים ולהציגם, לרבות בעל פה, לרבות בשם קבוצה;
(ה) הזכות לתת שותפה להצעות ותיקונים, לרבות מטעם קבוצה;
(ו) הזכות להשמיע הסברים להצבעה בשם המדינות החברות בקבוצה;
(ז) זכות התגובה לגבי עמדות של קבוצה;
(ח) הזכות להעלות הצעות פרוצדורליות, לרבות הצעות לסדר ובקשות להעלות הצעות להצבעה, לרבות הזכות לערער על החלטת היושב ראש, לרבות בשם קבוצה;
(ט) הזכות להציע נושאים שייכללו בסדר היום הזמני של הישיבות הרגילות או המיוחדות והזכות לבקש הכללת סעיפים משלימים או נוספים בסדר היום של מושבים רגילים או מיוחדים;
(י) זכותם של חברי המשלחת של הרשות הפלסטינית להיבחר כנציגים במליאה ובוועדות הראשיות של העצרת הכללית;
(יא) הזכות להשתתפות מלאה ואפקטיבית בוועידות האומות המאוחדות ובוועידות ובישיבות בינלאומיות שהתכנסו בחסות האספה הכללית או, לפי העניין, בחסות אורגנים אחרים של האומות המאוחדות.
לרשות הפלסטינית אין זכות הצבעה בעצרת הכללית וההחלטה אינה משנה זאת.
: למרות ההכרה במדינת פלסטין ב-2010, ארגנטינה הצביעה נגד ההחלטה בהוראת הנשיא חאבייר מיליי, שאמר קודם לכן כי התייצבות לצד ישראל היא "חובה מוסרית".
שגריר ארגנטינה באו"ם ריקרדו לאגוריו אישר כי ארגנטינה הצביעה בהתאם להנחיות הנשיא מיילי ושרת החוץ דיאנה מונדינו.
: שגריר סין באו"ם פו קונג הצהיר כי "זו האחריות המשותפת של הקהילה הבינלאומית לתמוך ולקדם את תהליך המדינה הפלסטינית העצמאית, ולספק תמיכה חזקה ביישום פתרון שתי המדינות ושלום בר קיימא במזרח התיכון".
: שגרירת שווייץ לאו"ם, פסקלה כריסטין באריסוויל, הביעה את תמיכתה של שווייץ בפתרון שתי המדינות, וקבעה כי רק פתרון משא ומתן בו שתי מדינות - ישראל ופלסטין - חיות זו לצד זו בשלום ובביטחון יכול להוביל לשלום בר קיימא.
השגרירה באריסוויל גם הביעה דאגה עמוקה מהמצב הקטסטרופלי במלחמת חרבות ברזל, והצהירה כי הוא עלול להחמיר עוד יותר במקרה של מתקפה צבאית ישראלית גדולה ברפיח.
ההחלטה על קביעת בירת גרמניה או בקיצור החלטת הבירה היא החלטה שהתקבלה על ידי הבונדסטאג הגרמני ב-20 ביוני 1991, כתוצאה מאיחוד גרמניה מחדש, להעביר את מטה הממשלה ואת מטה חצי מהמשרדים הפדרליים, מבון לברלין.
משרדים שנותרו בבון, כמו משרד ההגנה הפדרלי, הקימו סניף בברלין.
המונח החלטת הבירה מטעה במקצת, שכן העיר ברלין הפכה כבר ב-1990 לבירת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כחלק מהוראות אמנת האיחוד (Einigungsvertrag), וההחלטה שעברה בבונדסטאג הייתה להפוך אותה גם למושב הממשלה בפועל.
היו לא מעט סיבות שהובילו לדיון ציבורי ולחשש להעביר את הממשלה מחדש לברלין, מלבד העבר הנאצי הלא רחוק של העיר.
ראשית, בון קרובה יותר לבריסל, שם שוכנת הנהגת האיחוד האירופי.
שנית, בון נמצאת באזור העשיר והמאוכלס יותר של גרמניה, לעומת ברלין המוקפת באזור העני והדליל של גרמניה המזרחית לשעבר.
על כל זאת נוספו גם שיקולים כלכליים ואחרים, כמו הרגל וחישובי מרחק וצמיחה פוטנציאלית.
ההצעה תחת הכותרת של "השלמת אחדות גרמניה", ובה נקבעה הקמת מושב הממשלה העתידי בברלין, גובשה והוצגה על ידי חברי פרלמנט בולטים ממספר מפלגות שונות, כולל חברים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, במפלגה הדמוקרטית החופשית, במפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה ובמפלגות נוספות.
לאחר יותר מעשר שעות של דיון, הצביע הבונדסטאג ברוב של 338 מול 320 לאישור הצעת החוק.
עקב טעות ראשונית, הספירה עמדה על 337 עד 320, אך מאוחר יותר נקבע שמספר הקולות 'בעד' הוא 338. המאפיין העיקרי של החלוקה בין המתנגדים לתומכים היה גאוגרפי, כאשר חברי פרלמנט מהדרום והמערב העדיפו להשאיר את הממשלה בבון, לעומת חברים מהצפון והמזרח שהעדיפו את ברלין.
חלוקה נוספת התאפיינה לפי גילאים, בעוד שהמבוגרים שזכרו את ברלין נטו לתמוך בחקיקה, צעירים יותר העדיפו להתנגד לה.
בבונדסטאג כמחצית מהצירים נבחרים בבחירה ישירה וכמחציתם נבחרים על בסיס אזורי.
מתוך 328 הצירים שנבחרו ישירות, 169 הצביעו לבון ו-153 לברלין, ואילו מתוך הצירים שנבחרו דרך רשימות אזוריות, 185 תמכו בברלין ו-151 בבון.
כתוצאה מהחלטה זו, התקבלו הצעות רבות לאחר מכן בדרגים שונים של הממשל, כדי להקל על המעבר של הממשלה הגרמנית לברלין.
כדי להבטיח "חלוקת עבודה הוגנת" בין הערים, הוחלט להעביר את משרדי הממשלה הבאים לברלין, תוך שמירה על משרד משני וקטן יותר בבון:
המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער
המשרדים הפדרליים הבאים היו אמורים להישאר בבון, ולכל אחד מהם יהיה משרד נוסף בברלין:
המשרד לאיכות הסביבה, שמירת הטבע ובטיחות גרעינית
המשרד לדואר וטלקומוניקציה (פורק ב-1998)
ב-1994 התקבל גם חוק ברלין-בון (Berlin-Bonn Act) שהסדיר את התהליך.
במקור, המעבר של המשרדים הפדרליים לברלין היה מתוכנן לשנת 1995, אולם בפועל התהליך התעכב.
במקום זאת התקבלה החלטת ממשלה שקבעה כי התהליך יסתיים עד שנת 2000, בתקציב שלא יעלה על כ-10 מיליארד יורו.
במהלך תקופה זו התקבלו כמה החלטות נוספות הקשורות לנושא, ביניהן:
בניין הרייכסטאג הוא מקום מושבו הקבוע של הבונדסטאג
רוב המשרדים הפדרליים יעברו לברלין
רוב משרות השרים יישארו בבון
לכל שר פדרלי, בבון ובברלין, תהיה גם שלוחה בעיר השנייה
משרדו של הנשיא הפדרלי יהיה בברלין
ברלין אימצה רשמית את תפקידה המלא כביתם של הפרלמנט והממשלה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ביולי 1999.
בארצות הברית, החלטה משותפת היא אמצעי חקיקה של הקונגרס של ארצות הברית, המחייב את אישורם של שני בתי הקונגרס – הסנאט ובית הנבחרים – ומועבר לאחר מכן אל נשיא ארצות הברית שחותם על ההחלטה או מטיל עליה וטו.
החריג היחיד לכל האמור לעיל הוא החלטה משותפת המציעה תיקון לחוקת ארצות הברית.
החלטה כזו אינה דורשת את אישור הנשיא.
רק באמצעות החלטה משותפת ניתן להציע תיקון לחוקה.
חוקים הנחקקים באמצעות החלטות משותפות אינם מובחנים מבחינה משפטית מחוקים שנחקקו באמצעות הצעות חוק רגילות, למעט בהגדרתן הפורמלית גרידא (למשל החלטת סמכויות המלחמה, המוגדר כהחלטה משותפת אך הוא שווה במעמדו לחוק רגיל).
אף שהן הצעות חוק והן החלטות משותפות עשויות להוות בסיס ליצירת חוק, בפועל נוהגים להשתמש בהן לצרכים שונים.
הצעות חוק נועדו בעיקר להוסיף, לשנות או לבטל חוקים המקודדים בקודקס של ארצות הברית (United States Code) או בקובץ החוקים הכללי (Statutes at Large), ולהעניק סמכויות או לאשר מדיניות ותוכניות פדרליות.
גם חוקי התקציב השנתיים הרגילים (המכונים "Appropriations", משמע "הקצבות") נחקקים לרוב באמצעות הצעות חוק.
לעומת זאת, החלטות משותפות משמשות פעמים תכופות ככלי ייעודי למטרות שלא שבשגרה, כגון:
אישור תקציבים מצומצמים (Small Appropriations)
חקיקת "החלטות מתמשכות" (Continuing Resolutions), המשמעות להארכת תוקפם של תקציבים מהשנה הקודמת כאשר טרם אושרו תקציבים חדשים.
הקמת ועדות זמניות או גופי אד הוק, למשל הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר.
קביעת חריגות זמניות מהחוק (למשל: קביעת מועד לספירת קולות חבר האלקטורים, או הפעלת תיקון סקסבי – הפחתת שכר לצורך עקיפת סעיף אי-הכשירות שבחוקה).
ביטול תקנות פדרליות של סוכנויות ממשלתיות.
סיום מצב חירום לאומי שהוכרז בידי הנשיא.
למעשה, כל תיקון חוקתי נולד מתוך החלטה משותפת, ומקבל את מעמדו לאחר ש-38 ממדינות ארצות הברית מאשררות את ההחלטה.
אלגוריתם ההחלפה של XOR הוא אלגוריתם המשתמש בפעולה הלוגית XOR להחלפת ערכי שני משתנים, בעלי אותו סוג מידע, שאין ביניהם חלקים חופפים, ללא שימוש במשתנה עזר זמני.
האלגוריתם משתמש בתכונת ההפרש הסימטרי של פעולת ה-XOR שהיא - A XOR A שווה תמיד ל-0 ("שקר"), לכל A.
אלגוריתמים סטנדרטיים להחלפת ערכים של שני משתנים דורשים שימוש במשתנה עזר.
למשל, להלן אלגוריתם בסיסי להחלפת שני משתנים - X ו-Y:
העתק את ערך Y למשתנה העזר
העתק את ערך X למשתנה Y
העתק את ערך משתנה העזר למשתנה X
לעומת זאת, אלגוריתם ה-XOR מבטל את הצורך במשתנה עזר.
הפעל XOR על X ו-Y והעתק את התוצאה ל-X
הפעל XOR על X ו-Y והעתק את התוצאה ל-Y
האלגוריתם נראה פשוט יותר כשהוא כתוב בפסאודו-קוד:
דבר זה מוביל לכך שיש צורך ב-3 פקודות בשפת מכונה לביצוע האלגוריתם.
לדוגמה, באסמבלר של מחשב ה-IBM 370 זה ייראה כך:
כאשר R1 ו-R2 הם אוגרים ותוצאת פעולת ה-XOR מועתקת לארגומנט הראשון מבין השניים.
אלגוריתם זה מתאים במיוחד לתכנות בשפות מכונה בזכות הביצועים והיעילות שלו.
הוא מבטל את הצורך באוגר מתווך, דבר שהוא מצרך יקר בתכנות בשפת מכונה.
כמו כן הוא מבטל צורך בשתי גישות לזיכרון אשר יכולות להיות יקרות יחסית לפעולת אוגר.
כשנפעיל XOR על שני המשתנים אנו נקבל 0 1 1 0, אותו נעתיק למשתנה X.
כשנפעיל XOR שוב, נקבל 0 0 1 1. נעתיקו למשתנה Y.
לבסוף, נפעיל XOR ונקבל 0 1 0 1 - אותו שוב נשים ב-X.
כלומר, המשתנים החליפו את הערכים ביניהם, והאלגוריתם עבד במקרה זה.
באופן כללי, נסמן X=x ,Y=y (כלומר ערכים כלשהם), ונבצע את השלבים של האלגוריתם, כאשר נסמן את ה-XOR בסימן ⊕ (סימונו המקובל), ונזכור את הזהויות a ⊕ a = 0 ו-b ⊕ 0 = b (זהויות לוגיות שקל להוכיח) ואת העובדה ש-XOR היא פעולה אסוציאטיבית וקומוטטיבית.
כלומר, ראינו שגם כללית, האלגוריתם נכון.
הקוד הבא הוא בשפת מכונה של x86, אשר משתמש באלגוריתם ההחלפה של XOR כדי להחליף את הערכים של האוגרים AX ו־BX, ללא שימוש באוגר זמני:
למעשה, כל המעבדים השייכים לארכיטקטורה זו כוללים את הפקודה XCHG אשר מבצעת את אותה הפעולה על האופרנדים שלה בצורה יותר אפקטיבית מאשר רצף פעולות ה־XOR הנ"ל.
דוגמה לקוד בארכיטקטורת MIPS אשר מחליפה את הערכים באוגרים a0,a1 בעזרת אלגוריתם הXOR:
התת-רוטינה הזו של Visual Basic מחליפה את הערכים של הפרמטרים שלה בעזרת אלגוריתם הXOR:
קוד של שפת התכנות C אשר מבצעת את האלגוריתם על המשתנים X ו־Y:
ניתן ליישם את האלגוריתם גם כמאקרו לקדם־מעבד (preproccessor):
הפונקציה לא תעבוד אם שני הפרמטרים יצביעו על אותו הדבר - במקרה זה הערך שיוחזר יהיה 0.
השימוש באלגוריתם נפוץ מאוד בתכנות בשפות מכונה, היכן ששטח אחסון הוא מצרך יקר ורב חשיבות.
כמו כן, אלגוריתם זה חוסך גישות מיותרות לזיכרון, דבר ההופך את הקוד למהיר יותר.
כמה מהמהדרים המייעלים יכולים לייצר קוד עם שימוש באלגוריתם זה.
אולם, במעבדים מודרניים (שולחניים), טכניקת ה-XOR דווקא איטית יותר משימוש במשתנה עזר וזאת כיוון שמעבדים מודרניים שואפים לבצע פקודות בצורה מקבילה.
בטכניקת ה-XOR, האופרנדים של כל הפקודות תלויות בתוצאות של הפקודה הקודמת, לכן הן חייבות להתבצע בסדר מסוים.
אם יעילות היא גורם מכריע, מומלץ לבדוק את המהירות של שתי הטכניקות להחלפת ערכים של שני משתנים.
החלילן מהמלין היא אגדת עם נפוצה, שגרסאות שלה ידועות כבר מימי הביניים ועלילתה מתרחשת בעיר המלין (Hameln; כיום בגרמניה) בעת מגפת העכברושים שפרצה בה בשנת 1284. הסיפור שוכתב שוב ושוב על ידי סופרים ומשוררים שונים לאורך ההיסטוריה, בהם האחים גרים ורוברט בראונינג.
מוסר ההשכל של המשל הוא שהולכת שולל צפויה לעיתים לעונש אכזרי מאין כמותו.
בעיר המלין פרצה מגפה של עכברושים.
כאשר תושבי המלין נוכחו לדעת שכל מלחמתם במכרסמים הקטנים הייתה ללא הועיל וחסרת תוצאות, והייאוש וחוסר התקווה תפסו את מקום מאבקם, הגיע לעיר חלילן מסתורי ובפיו הצעה שאי אפשר לסרב לה: הוא הודיע שיגרש את כל העכברושים מהעיר תמורת תשלום.
התושבים, שאפילו בכוחם המשותף לא עלה בידיהם לגרש ולו משפחת עכברושים אחת, לעגו לו פה אחד והתנהגו אליו כשוטה.
כאשר שב בכל זאת על הבטחתו, התרצתה לבסוף מועצת העיר לאשר את ההסכם עם האורח הסהרורי בטיעון שאם יצליח מה טוב, ואם ייכשל, אז דבר לא נשתנה וגורל עירם אבוד.
יום אחרי כן נטל החלילן את חלילו והחל מנגן נעימה ברחובות העיר, והנה, להפתעת התושבים, החלו צצים מכל בית ופינת רחוב עכברושים לרוב ונמשכים באורח קסם אחר צלילי החליל.
כשנאספו גדודים-גדודים של עכברושים, יצא החלילן את העיר ופנה אל נהר הווזר.
בהגיעו אליו, נכנס אל תוך המים בעודו מחלל וכל העכברושים שנמשכו אחריו טבעו כולם בנהר.
כך ניצלה המלין ממכת העכברושים ומועצת העיר הכריזה מיד על יום חג ונשף רב-משתתפים.
בהגיע החלילן לבקש את שכרו, נדחה ברוגז על ידי התושבים, שאף דרשו לגרשו משם לאלתר.
משנוכח זה שאת שכרו לא יקבל, וכי תושבי המלין הם לא רק נוכלים אלא גם כפויי טובה כלפי מעשיו, נטל החלילן את חלילו והחל מנגן נעימת קסם אחרת.
והנה מכל הרחובות והבתים יצאו ילדים וילדות, וכמוכי כישוף נהו אחריו ללא כל יכולת התנגדות.
משנאספו הילדים כולם, יצא החלילן את העיר ומשם המשיך אל תוך הר גדול, ומעת שנכנסו ילדי העיר אל ההר, לא נראה שוב אף אחד מהם.
כך איבדה המלין את כל ילדיה משום מעשיהם הרעים של תושביה.
על פי מספר גרסאות הם שמעו על כך מילד נכה: מכיוון שנע על קב, הוא לא הספיק להשיג את השאר כשהם נכנסו להר.
כמו כן מצוין שלא נכנסו להר גם ילד עיוור (ששמע את המוזיקה, אך לא ידע לאן לפנות) וילד חירש.
האזכור הראשון של הסיפור היה כנראה על חלון זכוכית בכנסייה בהמלין בסביבות 1300. החלון תואר בכמה מקומות בין המאה ה-14 למאה ה-17 אבל הוא נהרס.
החלון נחשב מבוסס על זיכרון של טרגדיה היסטורית בתולדות העיר.
אבל למרות המחקר הנרחב, אין עדויות חד-משמעיות לגבי אותו אירוע היסטורי.
העכברושים נחשבים בדרך כלל כתוספת מאוחרת לסיפור, וישנן מספר תאוריות לגבי מהות האירוע, ביניהם טענה כי הילדים השתתפו במסע הצלב של הילדים.
לפי העדויות, במשך תקופה ארוכה היה בהמלין חוק שאסר על שירה ומוזיקה ברחוב מסוים בהמלין, כאות כבוד לקורבנות.
הנהר היחיד הקרוב להמלין הוא נהר וזר, ואם יש משהו בסיפור טביעת העכברושים הרי שזה בנהר זה.
סופר הילדים הצרפתי שארל פרו חיבר סיום אופטימי לאגדה זו.
לגרסתו, ילד אחד, בעל מום ברגלו, איחר ולא הספיק להיכנס לתוך ההר לפני שנסגר, וכך נשאר ילד יחיד בעיר וכל ההורים אימצו אותו.
הילד השתעמם ללא חברת ילדים נוספים והיה הולך אל ההר, שם נעלמו הילדים.
יום אחד מצא שם בדשא חליל וכשניסה לנגן בו את הנעימה של החלילן הידוע, נפתח ההר והילדים יצאו ללא פגע.
מאז הקפידו תושבי העיר לשלם את חובותיהם.
ב-2 באוקטובר 1931 פורסם ב"מוסף לילדים" של העיתון "דבר" סיפורו של אליעזר שמאלי, "גֵרוש העכברים".
הסיפור מבוסס על סיפור החלילן מהמלין, שהוסב לארץ ישראל: את המושבה "ירדניה" פקדה מכת עכברים, ולטיפול בבעיה הוזמן שייח' ערבי, שבאמצעות כדורי מזון פיתה את העכברים לעבור את הירדן על גשר צר שבנה למטרה זו.
לאחר שעברו העכברים לגדה המזרחית, הרסו אנשי ירדניה את הגשר.
"ולשיך ניתן שכרו ביד נדיבה: חמש תרנגולות ותרנגולים שבעה".
המשורר האנגלי רוברט בראונינג כתב פואמה על פי סיפור אגדה זו.
פואמה זו תורגמה לעברית על ידי גילה אוריאל ופורסמה בספר "פנינים משירת העולם" שבעריכתה.
גם בראונינג בשירו אימץ את הגרסה לפיה הילדים הופיעו בטרנסילבניה.
על פי אגדה של סקסונים טרנסילבנים מקורם בילדים, שהלכו אחרי החלילן מהמלין, נכנסו למערה ולאחר הליכה ממושכת מתחת לאדמה, יצאו באזור בראשוב, שם הקימו את היישוב הראשון.
בשנת 1989 יצא עיבוד להצגה בתיאטרון "הקאמרי" שכיכבו בו בין היתר אלברט כהן בתור החלילן, יהויכין פרידלנדר וציפי שביט.
החלטת הררי (ידועה גם כפשרת הררי) היא החלטה של הכנסת הראשונה אותה יזם חבר הכנסת יזהר הררי מן המפלגה הפרוגרסיבית.
ההחלטה, שהתקבלה ב-13 ביוני 1950, קובעת כי הכנסת הראשונה לא תחוקק חוקה למדינת ישראל, וכי החוקה תיכתב בפרקים, הקרויים "חוקי יסוד" שיתאגדו, לבסוף, לכלל חוקת המדינה.
כתוצאה מהחלטה זו, אין למדינת ישראל חוקה כתובה, ותחומים רבים וחשובים אינם מוסדרים על פי חוק.
הכנסת הראשונה נקראה "האספה המכוננת" והבחירות לכנסת הראשונה נקראו "הבחירות לאספה המכוננת".
במגילת העצמאות צוינה במפורש פעולה אחת בלבד שעל האספה המכוננת לבצע: הקמת שלטונות נבחרים בהתאם לחוקה.
מזאת השתמע, שהיה על האספה המכוננת לכונן חוקה למדינת ישראל.
עוד בטרם נבחרה האספה המכוננת קבעה מגילת העצמאות כי:
ואכן, קביעה זו במגילת העצמאות נקבעה על בסיס החלטת האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947 שעל יסודה קמה מדינת ישראל, אשר נתנה דעתה לעניין החוקה, וקבעה כי המדינות החדשות - היהודית והערבית - תחוקקנה לעצמן חוקה.
עם קום המדינה החל הוועד הלאומי נותן דעתו לנושא, וזרח ורהפטיג נבחר על מנת לעמוד בראש ועדה שתביא, לבסוף, לכתיבת חוקה.
ב-16 בפברואר 1949 נחקק חוק המעבר, אשר הפך את "האספה המכוננת" ל"הכנסת", וקבע באופן בסיסי מהי הכנסת ומהם תפקידיה, ומהם תפקידי הממשלה ונשיא המדינה.
הכנסת החדשה דנה מספר דיונים בנושא החוקה אך לא הגיעה לכלל הכרעה.
באספה המכוננת, שהפכה לכנסת הראשונה, התפתח ויכוח האם יש עליה חובה לחוקק חוקה ואם נכון לחוקק חוקה.
כאשר מפלגת השלטון מפא"י והמפלגות הדתיות התנגדו לחקיקת חוקה על ידי הכנסת הראשונה ומפלגות האופוזיציה בהובלת תנועת החרות בראשות מנחם בגין דרשו לחוקק חוקה לאלתר.
מצדדי החוקה ראו בחקיקת החוקה משום מעשה בסיסי שמבצעת אומה עם הפיכתה למדינה ריבונית.
למדינות רבות בעולם ישנן חוקות, המסדירות את היחס בין האזרח לשלטון, בין רשויות המדינה ובין עצמן, וקובעות ערכי בסיס לאורם מתנהלים חיי המדינה, וכן משמשות להגנה על זכויות האדם.
מצדדי החוקה טענו שמדינת ישראל החדשה זקוקה לחוקה, וכי בכך יש גם עמידה בהתחייבויותיה הבינלאומיות, שכן עליה לכבד את החלטת האו"ם ששימשה בסיס להקמתה, על כל פרטיה ודקדוקיה.
מתנגדי החוקה הצביעו על כך שבבריטניה, ממנה נלקחה שיטת המשפט הישראלית באותם הימים, אין חוקה, והדבר אינו פוגע בהיותה מדינה מתקדמת ושומרת חוק, בה נשמרות זכויות האזרח, וקיים איזון בין רשויות הממשל.
כמו כן, טענו המתנגדים, כי המדינה החדשה מצויה בהליך של קליטת עלייה המונית, ויש להניח כי תשנה פניה מבחינה דמוגרפית באופן רדיקלי במהלך השנים הקרובות.
נטען כי לא ייתכן שהמספר הקטן של התושבים שהיו מצויים במדינת ישראל עם הקמתה יקבע חוקה, שעל פי הגדרתה קשה לשנותה, שתחייב את מיליוני העולים הבאים להיות לאזרחי המדינה, כמו גם את דורות העתיד.
הדתיים שהתנגדו לחוקה טענו שהחוקה לא נחוצה בישראל כי התורה היא חוקתו היחידה של עם ישראל.
לאור זאת, אם החוקה שתיכתב תסתור את חוקי התורה, אזי היא אסורה, ואם היא תעלה בקנה אחד עם חוקי התורה, אזי היא מיותרת.
ברקע הדברים עמדו ויכוחים מעשיים בהרבה, ופוליטיים בבסיסם.
הכנסת הראשונה הייתה מבוססת על קואליציה של מפא"י עם המפלגות הדתיות.
מפלגת האופוזיציה העיקרית באותם הימים, מפ"ם, הייתה מפלגת שמאל, בעלת זיקה לברית המועצות.
הוויכוח על עצם פניה הפוליטיים של המדינה טרם הוכרע.
עניינים בסיסיים עמדו על הפרק, והדעות בהם היו חלוקות.
המפלגות הדתיות ראו ביצירת מסמך חוקתי מחייב משום פגיעה בעקרונותיהן.
דוד בן-גוריון כשלעצמו לא היה נלהב לכתיבת החוקה.
הוא סבר כי היא לא הכרחית לכינון המשטר בישראל.
לפי ניתוחו של ההיסטוריון והמשפטן ניר קידר, בן-גוריון גיבש את עמדתו מתוך מגמה הסכמית והנחה, כי ויכוחי עומק בחברה הישראלית בשלב ראשוני זה עלולים לפגוע באחדותה ולהקשות עליה לעמוד באתגר הביטחוני ובקליטת העלייה הגדולה.
ב-13 ביוני 1950 קיבלה הכנסת החלטה שיזם חבר הכנסת יזהר הררי, מן המפלגה הפרוגרסיבית, ולפיה:
החלטה זו הייתה פשרה פוליטית, אשר שמרה, מחד, על העיקרון כי הכנסת מוסמכת לחוקק חוקה, וכי בעתיד אכן תחוקק אותה, ומאידך דחתה מעשה זה לעתיד הבלתי מוגדר.
"פשרת הררי" נתמכה על ידי סיעות מפא"י, המפלגה הפרוגרסיבית, הספרדים ועדות מזרח וויצו.
החלטת הררי חסמה את ההתנגדות העקרונית לחקיקת חוקה ואיפשרה את דחיית הכנת חוקי היסוד, שהם מרכיבי החוקה, עד שיגובש רוב בכנסת לתמיכה בהם.
כך נוצר מצב בו הכנסת הראשונה לא עסקה יותר בנושא החוקה וחוק היסוד הראשון, חוק יסוד: הכנסת, נחקק רק בשנת 1958 על ידי הכנסת השלישית (אם כי כבר בשנת 1953 הונחה הצעה לחוק יסוד זה על שולחן הכנסת).
עד לשנת 1992 נחקקו כמה חוקי יסוד, שעסקו בהגדרת גופי השלטון השונים במדינת ישראל ובתפקידיהם: הכנסת, מקרקעי ישראל, נשיא המדינה, הממשלה, משק המדינה, הצבא, בירת ישראל, השפיטה, ומבקר המדינה.
ב-1992 נוספו שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: חופש העיסוק וכבוד האדם וחירותו.
בשנת 2014 אישרה הכנסת ה-19 את חוק משאל עם, ובשנת 2018 אישרה הכנסת ה-20 את חוק הלאום.
לאור המחלוקות הציבוריות שעלו בשנת 2023 בנוגע לרפורמה המשפטית, נשמעו קולות הקוראים לעצירת השימוש בכלי של חקיקת חוקי יסוד ללא הסכמה רחבה, או בכלל.
החלפת מפרק הוא אחד הניתוחים הנפוצים והמוצלחים בשטח האורתופדיה המודרנית.
בניתוח מוחלף מפרק חולה, כואב ובלתי מתפקד, אשר מצבו התדרדר כתוצאה מדלקת מפרקים, משחיקה או ממחלה אחרת, במפרק מלאכותי המעוצב באופן המאפשר את המשך תפקודו.
ניתוח החלפת מפרק מלא פירושו החלפת כל חלקי המפרק, זאת בניגוד לניתוח החלפת מפרק חלקי (Hemiarthroplasty), שבו מחליפים רק את משטח אחת העצמות במפרק או חלקים משטח הפנים של המפרק.
בטרם ביצוע הניתוח עובר החולה הערכה כללית באשר למצבו הבריאותי, בדרך כלל על ידי רופא מומחה בהרדמה.
אצל חולים קשישים ייבדק אף תפקוד הלב בבדיקת א.ק.ג., ייעשה צילום רנטגן של בית החזה, ותתבצענה בדיקות אבחוניות בדם ובשתן.
כיוון שמנותחים רבים נזקקים לעירוי דם במהלך הניתוח, תיעשינה הבדיקות לזיהוי סוג הדם של המנותח.
תערכנה בדיקות הדמיה מקיפות למפרק המועמד להחלפה, כך שניתן יהיה להכין מראש מפרק מלאכותי בגודל המתאים לגופו של החולה.
בניתוח החלפת מפרק מנסר המנתח את ראשי העצמות המתחברות במפרק ומשתיל במקומן תותבים מלאכותיים.
תותבים אלה עשויים לרוב ממתכת ומפוליאתילן בצפיפות גבוהה.
נהוגים אף מפרקים ששטח הפנים שלהם מצופה בחומר קרמי.
התותבים מוחדרים בדרך כלל אל חלל העצם ולעיתים נעשה שימוש בדבק פולימרי הנקרא זכוכית אקרילית (PMMA) לצורך חיזוק החיבור.
ניתוח החלפת מפרקים הוא ניתוח הנעשה בדרך כלל בהרדמה מלאה.
ניתוח החלפת מפרקים נחוץ כאשר התסמינים מהם סובל החולה הם: מפרק בלתי מתפקד, כאבים עזים והגבלה בתנועות, ואלה גורמים לנכות חמורה לחולה, עד כדי איבוד יכולת הניידות.
הבחירה בניתוח החלפת מפרקים צריכה להישקל אל מול הסיכונים המשמעותיים הכרוכים בביצוע הניתוח וכן סיכויי ההצלחה והכישלון של הניתוח.
החולה חייב להבין גורמים אלה ולהחליט אם הסיכונים הכרוכים בביצוע הניתוח עדיפים על פני המשך חיים עם הנכות הנגרמת כתוצאה מן המפרק החולה.
זיהום באזור המפרק הכולל הפרשה נחשב בדרך כלל להתוויית-נגד מוחלטת לביצוע ניתוח החלפת מפרק, זאת כיוון שניתוח עלול לגרום להתפשטותו של זיהום זה לרקמות שכנות ועמוקות יותר בגפה.