tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקרים שונים מצאו כי התנהגותן של נשים שעל פניו נראית כלא רציונלית, בבחינה מעמיקה יותר משקפת בחירות רציונליות ומביאה לקידום האינטרס האישי שלהן.
גם מקרים שנראו כהקרבה עצמית לצורך קידום ורווחת בני המשפחה האחרים יכולים להתפרש כהשקעה לביטחון העתידי האישי שלהן.
העסקה מתבצעת במסגרת פטריארכלית שבתוכה הפרטים הכפופים לגבר, לרוב נשים, מצליחים להבטיח לעצמם מספר זכויות.
כאשר הכללים שמווסתים ומסדירים את יחסי המגדר נתונים לעיצוב ומשא ומתן באופן תמידי ויום יומי.
הכללים הללו מגדירים, מגבילים ומעצבים את האופציות של נשים וגברים לצד מגבלות אחרות שנובעות מגיל, מעמד, גזע ואתניות.
קנדיוטי ניתחה את העסקה הפטריארכלית על רקע של שני דפוסי שלטון גברי מנוגדים:
הדפוס הנפוץ באזור מרכז אפריקה הוא של מערכת נישואים פוליגמית, כאשר במסגרת זו האחריות של הגבר לתמוך בנשותיו יחסית נמוכה.
לרוב, כל אישה אחראית על עצמה ועל ילדיה מבחינת כלכלית וכן אחראית על הגידול והטיפוח עם תמיכה מסוימת ומשתנה מהבעל, זאת בתמורה לחופש פעולה ואוטונומיה כלכלית.
למעשה יש פה עסקת חליפין בין אוטונומיה נשית לבין אחריות הגבר כלפי אשתו, הרחבת האוטונומיה הנשית בתמורה לצמצום האחריות של הגבר כלפי אשתו וילדיו.
אחד מהמאפיינים הבולטים הוא הפרדה של הנכסים והפעילויות של בני הזוג.
הדפוס שלהלן מאפיין את דרום ומזרח אסיה וכן את המזרח התיכון המוסלמי וצפון אפריקה, אזור שנקרא החגורה הפטריארכלית .
הדפוס הזה מאופיין בתצורת מגורים פטרילוקאלית, כלומר מגורים במשק בית מורחב שבראשו עומד גבר, יחד עם בניו ונשותיהם.
במסגרת זו לאישה מסלול חיים מעגלי: כאשר היא מגיעה למשפחה ככלה חדשה היא הופכת להיות הפרט החלש ביותר במשפחה, יש לה אפשרות לשפר את מעמדה רק באמצעות הולדת בן זכר, שלימים יקים משק בית וישים אותה בראשו.
כך שבסופו של תהליך, הכלה הצעירה תהפוך לחמה שתעמוד בראש משק בית מורחב וכלות חדשות יהיו כפופות אליה.
מעגל החיים של האישה במשפחה הפטריארכלית המורחבת הוא כזה שיוצר איזון בין הקושי והדיכוי שהיא חווה בתור כלה צעיר לבין הכח והסמכות שתהיה לה בתור חמה על הכלות שלה.
בדפוס הזה, הנשים מעדיפות לאמץ אסטרטגיות פעולה בין אישיות באופן שיגדל את ביטחונן, באמצעות מניפולציות מול חברי המשפחה, לרוב הבעל והבן.
למרות שהאסטרטגיה הזו לא מטפלת במבנה הפטריארכלי הכללי, כל אישה באופן אישי מנצלת עד תום את ההזדמנויות שלה.
המעגליות הזו מעודדת את הנשים לשמר את הצורה הזו של הפטריארכיה, באופן אירוני נשים הופכות למגינות המערכת הפטריארכלית, אותה מערכת שמדכאת אותן.
בדיקות DNA באתר קבורה נאוליתי בהאזלטון, בדרום מערב אנגליה, חשפו כי מבנה המשפחה הפטריארכי היה קיים בתקופה הנאוליתית.
אתר הקבורה חשף 27 שלדים של גברים מחמישה דורות רצופים, שהיו קשורים לגבר בודד אחד שייסד את המשפחה הביולוגית.
נשים מבוגרות מאותה משפחה ביולוגית לא נתגלו בקבר וכנראה שנקברו במקום אחר ביחד עם משפחות הגברים להן נישאו.
בדיקות DNA באתר נאוליתי נוסף בצרפת ('Gurgy 'les Noisats'), שקדם להאזלטון ב-1000 שנה מספקות עדות חזקה לפטרילוקאליות: עשרות גברים לאורך שבעה דורות עקבו אחר מוצאם לגבר אחד.
הנשים בקבר היו ממוצא ביולוגי שונה.
מחקרי DNA שבוצעו ברחבי אירופה ומכסים תקופה נאוליתית של 5000 שנה חושפים כי רוב תריסר עצי המשפחה הפרהיסטוריים מאירופה הנאוליתית והברונזה מרמזים באופן עקבי על פטרילוקאליות.
העסקה פטריארכלית מורכבת משני שלבים - שלב נורמטיבי ושלב של משבר.
כאשר גם במהלך השלב הנורמטיבי של פטריארכיה קלאסית, מספר רב של נשים נתונות בחוסר ביטחון כלכלי.
זהו המקרה בקרב נשים שלא הצליחו להעמיד צאצאים ולכן גורשו על ידי בעליהן.
כמו כן, זהו המצב בקרב היתומות שנותרו ללא משאבים וללא תמיכה של המשפחה הנטאלית (משפחת המוצא, כלומר קרובי המשפחה מצד האב).
נשים ללא בן בוגר נותרו גם הן ללא הגנה וכך גם נשים עם בנים שלא תמכו בהן.
נשים אלו נחשבו כחסרות מזל, חריגות, שנפגעו בשל הנסיבות, אולם המערכת עצמה נתפסה כהגיונית.
באופן בלתי נמנע, השינויים שחלו בעת המודרנית הובילו לערעור העסקה ומחשבה מחדש אודות ההסדרים הבין מגדריים, ולפי קנדיוטי לשבירת הדפוס הפטריארכלי הישן.
במסגרת החדשה, הגברים הצעירים השתחררו מהסמכות והחסות של אבותיהם ויצאו מוקדם יותר ממשק הבית הפטרילוקאלי.
הכלה חמקה משליטת החמה ועמדה בראש משק הבית שלה בגיל צעיר יחסית, אולם במקביל היא לא עמדה בראשות משק בית גדול ומורחב ולא זכתה לעמדת כח על כלותיה.
התהליך הזה יצר מצב שבו החמה מנושלת מסמכותה ללא פיצוי נאות, ובמקביל הוביל לאובדן ההגנה המקובלת על האישה.
נשים נאלצו לצאת מחוץ לגבולות הבית, לעבוד ולתרום לכלכלת משק הבית, כך שלמעשה הן היו חשופות מבחינה פיזית והן מבחינה חברתית.
כדי להתמודד מול הסוגיה של חוסר ביטחון משפחתי, נשים בחרו באחת משתי אסטרטגיות: לצאת למאבק לשיווין הזדמנויות או לחלופין להישאר בבית ולקשור את הגברים אליהן בצורה הדוקה יותר.
קנדיוטי הציעה כי ניתן לראות בתגובות הללו כניסיון להשיב על כנה את העסקה הפטריארכלית.
היא טענה שהפמיניזם עצמו מבטא כמיהה לביטחון ואינטימיות שהיו קיימים בהסדרים הקודמים.
למשל, היא ציינה כי תגובות הנגד של נשים בנוגע לסוגיות כגון הפלה, הן ביטוי לרצון שלהן להשיב את תחושת האחריות של הגבר על האישה ועל ילדיו.
בהתייחסות לעסקה הפטריארכלית עולה השאלה, האם יש לראות בסוג ההתנהגות הזו כשיתוף פעולה עם הפטריארכיה?
או שיש לראות בדבר פעלתנות לצורך שיפור מעמד האישה?
מחקרים שונים הראו כי פעולות שנתפסות על פניו ככניעות, ניתן לראותן בניתוח מעמיק כפעולות אקטיביות.
לדוגמה, החוקרים שנקר ונורת'סקוט טענו במחקרם כי, נשים משתפות פעולה עם נורמות שמרניות מתוך החלטה מודעת לשפר ולערוך משא ומתן ביחסים המגדריים.
מקרה החקר הוא של נשים אסיאתיות שמהגרות לצפון אמריקה, כאשר הנחת המוצא היא שנשים אלו יוצאות מחברה ומסגרת מגבילה ופטריארכלית ומשתחררות מהן.
לכאורה, נשים אלו זוכות במשאבים כלכליים, פוליטיים וחוקיים שמאפשרים להם לערוך משא ומתן מחדש על יחסי הכוחות הפטריארכלים בתוך המשפחה.
המחקר מצא כי, המהגרות מהדור המבוגר מצאו עצמן מבוצרות בתוך המערכת הפטריארכלית הקיימת וניסו לערוך משא ומתן במטרה להשיג מידה מסוימת של כח.
זאת בעיקר באמצעות בריתות וקשרים עם קרובי משפחה גברים.
באופן ספציפי, נשים אלו הקדישו מאמצים רבים בטיפוח וטיפול בבניהן ובנכדיהן ככלי אסטרטגי של העסקה הפטריארכאלית.
מחקר נוסף, דן בנושא של התעללות בנשים באמצעות השימוש במסגרת של העסקה הפטריארכלית, בצורה שמדגישה את הנושא של "סוכנות" של נשים שצועדות לקראת הגשמת מטרותיהן בתוך מסגרת של מגבלות משפחתיות ותרבותיות.
המחקר ניתח הגירה של נשים מדרום אסיה לארצות הברית ומצא כי המגבלות שהציבו המשפחה הנטאלית וכן החברה למול היתרונות האפשריים שכרוכים בנישואין, מובילות נשים להגר על מנת להתחתן.
כאשר נשים אלו נכנסו לתוך נישואין פטריארכליים המלווים בהתעללות.
אולם, סוכנות של נשים סייעה לעיתים להיחלץ מפטריארכיה מוקצנת.
המישור הפוליטי של העסקה הפטריארכלית
המונח "העסקה הפטריארכלית" בין היתר, מבאר את הבחירות של נשים וגברים שעל פניו נראות כמפחיתות כח, למעשים בעלי פוטנציאל לרווח מוגבל.
כאשר קנדיוטי השתמשה בצורת המשא ומתן עם הכח הפטריארכלי כדי לתאר את היחסים המגדריים, בעוד שהחוקרת שרין חאפז השתמשה באותו מונח על מנת לתאר את העסקה בין אזרחי מצרים לבין מנהיגיה.
טענת החוקרת חאפז היא, כי העסקה הפטריארכלית נעשית בכמה מישורים- בין המדינה לפרט, בין הגבר למשפחתו.
המדינה מספקת מקומות עבודה לאזרחיה, מהווה סמכות פטריארכלית ראשית ובתמורה מקבלת כניעות של האזרחים למשטר הלא דמוקרטי.
במקביל, הגבר מספק פרנסה לאשה ולמשפחה ובתמורה מקבל כניעות נשית.
כאשר הפרה של אחד ממרכיבי המשוואה המרובעת הזו גוררת הפרה של כולם.
שימוש דומה במונח נמצא במחקרה של אליזבת תומפסון, אודות החברה האזרחית במנדט הצרפתי בסוריה ולבנון.
תומפסון טענה כי, החברות בסוריה ולבנון אחרי מלחמת העולם הראשונה ובמהלך תקופת המנדט הצרפתי חוו "משבר אבהות".
לאורך שנות המלחמה, תושבי האזור חוו קשיים רבים, סבלו מרעב, מחסור באספקת מוצרי צריכה בסיסיים וכיוצא בזה.
למלחמה היו השלכות רבות על החברה, בין היתר המלחמה ערערה על חלוקת התפקידים המגדריים שכן הגברים יצאו והותירו את הנשים בעמדת המפרנס.
המחקר סקר את משבר האבהות שנוצר עקב המלחמה ואת "העסקאות הפוליטיות" שמיסדו מחדש את הסמכות האבהית בצורה חדשה וקולוניאלית.
תהליך זה למעשה ביסס את הסדר האזרחי הקולוניאלי, כלומר הסדיר את יחסי המדינה מול החברה על שלל מרכיביה.
מערך היחסים הזה נגע לכל אזרח והוא היווה את נקודת המפגש והמשא ומתן בין המדינה לאזרח בנוגע למדיניות ולכוח פוליטי.
היררכיה מגדרית הייתה לאחד מעמודי היסוד של "האבהות" הקולוניאלית ובנושא הזה ניהלו האליטה הצרפתית והאליטה המקומית משא ומתן על מנת לשמור על ההיררכיה הקיימת ועל זכויות היתר שלהם.
תומפסון התייחסה לשאלת האזרחות הנשית על רקע ההסדר האזרחי שנוצר לאחר קבלת העצמאות של סוריה ולבנון.
היא טענה כי, ההבחנות בין האזרח לאזרחית נוצרו בתהליך של משא ומתן ומחלוקת סביב ההסדר האזרחי.
כלומר, יש לראות את הפעילות של תנועות בהובלת גברים וכן תנועות נשים בהקשר רחב יותר של תחרות ושיתוף פעולה הדדי.
ההבנייה של הסדר האזרחי והתמקדות הקונפליקט בנושא של מגדר החלישה את כח המיקוח הפוליטי של הנשים.
מחקרים רבים מצאו קשר ישיר והדדי בין תפקידים מגדריים, יחסי מגדר, עסקאות פטריארכליות וחלוקת עבודה.
דוגמה לכך ניתן למצוא במחקרה של ג'נט טאונסנד אשר מציג את הקשר ההדדי בין האלמנטים שהוזכרו לעיל.
טענת המחקר היא, כי חלוקת העבודה אינה שיקוף של דפוסי תעסוקה אלא תולדה ישירה של מאבקי מעמדות.
באופן דומה, יחסי המגדר הם התולדה של מאבק, העסקה הפטריארכלית מעוצבת מחדש לכדי עסקה חדשה בזמנים של שינויים.
למשל במקרה של שבט היורבה באפריקה, לרוב הנישואין הם פוליגמיים, הנשים עובדות בחקלאות ובמסחר, נהנות מאוטנומיה נרחבת יחסית וחותרות להרחבת הפעילות המסחרית שלהן ומתנגדות לניסיונות של הגבר להשיג שליטה על עבודתן.
במקרה אחר, בסרניה דה סאן לוקאס, הגברים עובדים והנשים שומרות על מהוגנות ונשיות באמצעות הימנעות מעבודה בשדות.
הן מוגנות, אולם בו בזמן לא תורמות להכנסה של משק הבית ומהוות נטל כלכלי על המשפחה.
דוגמה אחרת של עסקאות בתקופה של שינוי, ניתן למצוא בבחינת עליית שיעור ההשתתפות של נשים במערך הייצור עבור השוק העולמי שהיוותה שינוי בחלוקת העבודה המגדרית.
מקרה חקר של מלזיה מלמד כי, הצטרפותן של נשים רבות לעבודה במפעלי קוסמטיקה ערערה על המוסכמות החברתיות הקיימות, הדבר נתפס כהתמערבות והיווה אתגר לצורות השליטה הפטריארכליות הקיימות.
מחקרה של קנדיוטי זכה לתהודה רבה ברחבי המחקר ההיסטורי, החברתי והאנתרופולוגי בתחומי חקר האסלאם, מזרח תיכון ותחומים נוספים.
להלן מספר מחקרים שעשו שימוש במונח "עסקה פטריארכלית" ופיתחו תאוריות מקבילות בהשראתו: החוקרת סינתיה קוקברן הציעה במחקרה את המונח "סדר אתני" המתאר את יחסי הכוחות בכל חברה, לפיו ההבחנות החברתיות מבוססות על אתניות במידה מכרעת.
פרטים מסוימים מקבוצות נחותות סביר שייקחו חלק ב"עסקה אתנית" שלפיה, הפרט הנחות מספק שירותים לקבוצה האתנית השלטת בתמורה לפטרונות או הגנה.
טענת המאמר היא כי העסקה כוללת היבט רחב יותר, פוליטי-כלכלי.
חברים בקבוצות מוכפפות הפנימו תודעה ליברלית, על מנת למקסם את הביטחון ולנצל את מרב האפשרויות שעומדות בפניהם.
מחקרה של עמליה סער שנכתב כפרפרזה לקנדיוטי ולקוקברן.
המחקר התמקד בעמדה המורכבת של אנשים מרקע מוחלש על רקע הליברליזם.
החוקרת הציעה את המונח "עסקה ליברלית" לתיאור מצבם של האוכלוסיות "הצבעוניות" (קרי, המדוכאות) כאשר הן ניגשות לממש את הבטחות הליברליזם.
היא מצאה כי האוכלוסיות הללו מאמצות באופן סמלי מודעות "לבנה" (של אנשים בעלי עור לבן) כשהן מנסות לפדות את ההבטחה הליברלית.
מטרתו של המונח היא לשרת את המחקר הפמיניסטי פוסט-קולוניאלי ולאפשר קידום של דיון בפערי כח בין נשים.
מחקרים בתחום האסלאם והמזרח התיכון
המחקר של פרנסס חסו נכתב בהשראת המאמר של קנדיוטי ועשה שימוש במונח "עסקה עם השטן".
המחקר נכתב על רקע הפניה של ארגוני נשים במדינות ערב, החל משנות השמונים של המאה העשרים, לרשויות השלטון על מנת שהאחרונות יסייעו בשיפור מעמד האישה בשלל תחומי החיים.
טענת החוקרת היא כי ההסתמכות על המדינה כגורם מפקח ומווסת הביאה לחיזוק מחדש של יחסי כח בלתי שוויוניים.
כלומר, זכויות והטבות שמתקבלות מידי המדינה מלוות למגבלות רבות.
לפיכך, עצם הפנייה לרשויות השלטון, שהן פטריארכליות ביסודן, מהווה אבסורד והיא מכנה אותה "עסקה עם השטן".
המחקר של ולנטין מוגדהם דן בסתירות הפנימיות ובאתגרים שעמדו בפני מוסד המשפחה והמערכת הפטריארכלית נוכח השינויים הכלכליים, הדמוגרפים, הרפורמות החוקתיות וגידול שיעור הנשים המשכילות במדינות המזרח התיכון ואפריקה במאה העשרים.
למעשה, המחקר דן במצב לאחר שבירת העסקה הפטריארכלית, שמכונה "החוזה המגדרי".
מחקר נוסף דן בדפוסי מגורים בין-דוריים במצרים במאה העשרים.
המחקר בוחן האם הדפוס הפטרילוקאלי- פטריליניאלי (מגורים תחת משק הבית המורחב של אבי הבעל, קשרי שארות העוברים דרך הגבר) ממשיך להתקיים באופן שתואם את התאוריה של "העסקה הפטריארכלית".
הממצאים גילו כי ההעדפה של הדור המבוגר היא להתגורר יחד עם הבן ולעומת זאת, המגורים עם הבת פחות נפוצים.
כלומר, הממצאים אימתו את הנאמנות לערכים של קשרי שארות, בראשם פטריליניאליות.
בנוסף, הפטרילוקאליות מתאפשרת ליישום בצורה שכיחה יחסית בעקבות קיומם של נישואים אנדוגמים (לרוב נישואי בני דודים מצד האב), המבוגרים מתגוררים עם הבת שלמעשה נשואה לגבר קרוב משפחה של אביה.
מחקר אחר דן במקרה חקר של המסדר הצופי בטיג'ניה, ניגריה, ומנתח את העסקאות הפטריארכליות בין הנשים לגברים במסדר.
ממצאי המחקר חשפו כי, הפעולות השונות של נשים בעמדות רוחניות היו בו זמנית פעולות עצמאיות וכן פעולות כפופות לפטריארכיה.
המחקר העלה את הטענה כי השינויים שחלו בחברה ובמדינת ניגריה יצרו תנאים שסייעו לנשים להגדיל את הסמכות הרוחנית שלהן ואת האוטונומיה האישית ללא שבירת העסקה.
העסקה הטובה היא מעשייה אנטישמית שלוקטה על ידי האחים גרים, והיא מספר 7 במעשיות האחים גרים.
הסיפור הוא אחד מארבעת הסיפורים שליקטו האחים גרים, שבו קיימת אנטישמיות ברורה כלפי היהודים .
איכר מכר את פרתו בשוק תמורת 8 מטבעות.
בדרכו חזרה הוא עובר ליד בריכה והצפרדעים שבה מכריזות לעברו "שבע שבע שבע".
הוא מנסה להסביר להן שיש כאן שמונה ולא שבע, אולם הצפרדעים אינן מקשיבות לו.
ברוב זעמו הוא משליך על הצפרדעים את המטבעות ומצפה מהן להחזיר אותן בחזרה, אולם הצפרדעים כמובן אינן עושות זאת.
כעבור תקופה שוב הוא קונה פרה והפעם שוחט אותה ומתכנן למכור את בשרה לקצב.
בשוק נובח לעברו כלב "הב הב".
הוא סבור שהכלב מתכוון לשאת עבורו את הבשר לקצב, ועל כן משליך את הבשר לעבר הכלב תמורת הבטחה שתוך שלושה ימים יקבל את כספו.
כעבור שלושה ימים הוא כמובן לא מקבל את הכסף.
הוא פונה אל הקצב ושואל אותו האם הכלב הביא את הבשר.
הקצב סבור שמדובר במתיחה ומגרש אותו עם מטאטא.
האיכר משוכנע שנעשה לו עוול, פונה אל המלך ומספר לו את סיפורו המשעשע.
להפתעתו בת המלך ששומעת את הסיפור מתחילה לצחוק.
המלך מכריז שהוא האדם הראשון שהצליח להצחיק אותה, והוא הבטיח את בתו למי שיצליח להצחיק אותה.
אולם האיכר דוחה את הצעת החתונה בגסות, ומבקש שכר אחר.
המלך זועם ומכריז שבעוד שלושה ימים יחזור ויקבל "את מלא החמש מאות".
כאשר יוצא האיכר מהארמון משכנע אותו השומר לתת לו מאתיים.
יהודי ערמומי אחד ששומע את כל הסיפור ניגש אל האיכר ומציע לו לתת לו את השלוש מאות הנותרים, בתמורה לכך שהיהודי ישלם כעת את אותו הסכום במטבעות קטנים יותר.
האיכר הפתי מאמין והיהודי הרמאי מביא לו מטבעות גרועים ששווים פחות.
כעבור שלושה ימים מגיע האיכר אל המלך לתבוע את החמש מאות.
אולם אז מתברר שהמדובר בחמש מאות מלקות.
האיכר מכריז שהן כבר אינן שלו, אז נכנסים השומר והיהודי לתבוע את המגיע להם והמלך מצווה להלקותם.
השומר סובל בשקט, אולם היהודי בוכה ומכריז "אוי ואבוי איזה מטבעות כבדים".
המלך נהנה מהמחזה ומציע לאיכר לקחת מחדר האוצרות ככל שירצה.
האיכר שמח וטוב לב ממלא את כיסיו כסף וזהב והולך לבית המרזח לספור את כספו.
היהודי מתגנב אחריו ושומע את האיכר התמים מכריז שהמלך סידר אותו, כיוון שאם היה נותן לו בעצמו היה יודע אם קיבל כפי שמגיע לו.
אבל כעת כאשר הוא לקח הוא אינו יודע האם קיבל מספיק.
היהודי ששומע כל זאת ניגש במהירות אל המלך ומספר לו שהאיכר דיבר בו סרה.
המלך זועם מצווה להביא את האיכר לפניו, היהודי נשלח לעשות זאת.
אולם האיכר מכריז שאדם עשיר כמוהו אינו יכול לבוא אל המלך בבגדים פשוטים.
היהודי שרוצה להזדרז משאיל את מעילו היקר לאיכר.
האיכר ניצב בפני המלך שמוכיח אותו על הדברים שאמר.
האיכר מכריז: "מה שאומר יהודי זה תמיד שקר, אף מילת אמת לא יוצאת לו מהפה.
הברנש הזה מסוגל אפילו לומר שאני לובש את המעיל שלו." היהודי נזעק ומכריז שזה אכן המעיל שלו.
המלך מכריז שהיהודי בוודאי רימה אותם, ומצווה להלקות אותו.
והאיכר חוזר הביתה שמח וטוב לב עם המעיל והאוצרות.
הענק הירוק חוזר הוא סרט טלוויזיה אמריקאי של גיבורי-על משנת 1988, המבוסס על דמותו של הענק הירוק.
הסרט משמש כהמשך לסדרת הטלוויזיה של הענק הירוק, "הענק הירוק", אשר שודרה בין השנים 1978 ל-1982.
בסרט, ד"ר דייוויד "ברוס" באנר, מדען שהופך למפלצת על-אנושית ירוקה כאשר הוא מתעצבן, מאמין שמצא תרופה פוטנציאלית למצבו, אך הוא מותקף בעת הגעתו של אל המלחמה השחצן, ת'ור, אשר גורש מוולהאלה.
לאחר מכן, שניהם מצטוותים כדי להילחם בארגון פלילי.
ביל ביקסבי חוזר בתור דייוויד באנר ולו פריגנו מככב שוב בתור הענק הירוק.
אריק קראמר מופיע בפעם הראשונה והאחרונה כת'ור, וסטיב לוויט מופיע כדונלד בלייק.
זו הייתה גם הופעתו האחרונה של ג'ק קולבין בתור ג'ק מקגי.
ד"ר דייוויד באנר הועסק במכון המחקר ע"ש יהושע למברט (בתור דייוויד באניון), במקום בו הוא וצוות של מדענים מסיימים ליצור משדר גמא שבו הוא מתכוון להשתמש כדי לרפא את עצמו מהיכולת להפוך לענק הירוק.
הוא לא הפך לענק הירוק במשך שנתיים, מאז שפגש אלמנה צעירה בשם מגי שואו שאיתה היה בקשר רומנטי.
במקרה, תלמיד שלו לשעבר, דונלד בלייק, מזהה אותו.
בלייק מגלה שבזמן מסע בנורווגיה הוא נקשר לפטיש מכושף ובו נשמתו של ת'ור, לוחם בן אלמוות שגורש בידי אודין לכדור הארץ.
ת'ור נאלץ לשרת את בלייק והוא נרתע מזה.
ת'ור גורם נזק לציוד ומכעיס את באנר, מה שגורם לו להפוך לענק הירוק.
הענק הירוק נלחם בקלות בת'ור ועוזב מיד.
בבוקר, באנר זועף בבלייק מפני שעיכב את הניסוי שלו ודורש שהוא ות'ור יתפייסו.
העיתונאי ג'ק מקגי שומע על כך שהענק הירוק נצפה והוא מנסה לאתר אותו.
ת'ור מתאבל על ההגליה שלו מוולאהלה ומתאחד עם בלייק בבר.
ארגון פשע בתוך מכון המחקר ע"ש יהושע למברט רוצים לחטוף את באנר ואת המשדר, אך הענק הירוק הביס אותם ללא מאמץ.
מנהיג המוב ג'ק לבאו שם לו למטרה את ד"ר שואו במקום באנר.
חברי המוב במסווה של שוטרים אורבים לבאנר ושואו וחוטפים את שואו, למרות המאמצים המשולבים של הענק הירוק ות'ור.
לבאו סוחט את באנר כדי לגרום לו למסור לו את המשדר בתמורה לחייה של שואו.
באנר מחבל במשדר כך שאי אפשר להשתמש בו כנשק, וכך הורס את סיכוייו להשתמש בתרופה.
הענק הירוק, בלייק ות'ור אורבים למחבוא של הכנופיה ונלחמים בלגיון של אנשים חמושים כדי לחלץ את שואו.
מקגי הוא שוב נושא ללעג בגלל האובססיה שלו לענק הירוק ולת'ור.
גם בלייק וגם באנר מסכימים ששואו כנראה הבינה שבאנר והענק הירוק הם אותו אדם ושבאנר צריך לעזוב כדי להגן עליה.
ת'ור ובלייק, עכשיו בשלום זה עם זה, נפרדים לשלום מבאנר.
באנר מוכרח לסיים את יחסיו עם שואו ושוב עוזב כדי למצוא תרופה.
ד"ר דייוויד באנר - ביל ביקסבי
הענק הירוק - לו פריגנו
ג'ק מקגי - ג'ק קולבין
דונלד בלייק - סטיב לוויט
מרגרט "מגי" שואו - לי פרסל
יהושע למברט - ג'ון גבריאל
זאקרי למברט - ג'יי בייקר
ביל ביקסבי גייס את ניקולס קוראה, שכתב וביים מספר פרקים של סדרת הטלוויזיה הענק הירוק כדי שיביים ויכתוב את הענק הירוק חוזר.
סטן לי היה יועץ בסרט.
קנת' ג'ונסון, היוצר והמפיק בפועל (ולפעמים אף הכותב והמפיק) של סדרת הטלוויזיה, לא הוזמן כדי לעבוד על הסרט.
סרט טלוויזיה זה שימש כפיילוט סודי לסדרת טלוויזיה שלא הופקה שהציגה את ת'ור, עוד דמות מהקומיקסים של מארוול שנוצרה על ידי סטן לי וג'ק קירבי שהייתה מבוססת על אל במיתולוגיה הנורדית בעל אותו השם.
המעמד שלו כ"אל הרעם" הוא מעורפל (אף על פי שהוא פעם טען שהוא "בנו של אודין"), כוחותיו הם כמעט ולא מוגבלים, והפטיש שלו, מיולניר, אינו מוגבל בידי "כישוף ההגינות".
הסרט הוא הפעם הראשונה שדמות אחרת מהיקום של מארוול או דמות על טבעית הופיעה ביקום של סדרת הטלוויזיה של הענק הירוק.
הענק הירוק ות'ור יופיעו בפעם הבאה ביחד בקולנוע בסרט הנוקמים משנת 2012, ושניהם גולמו על ידי כריס המסוורת' ומארק ראפלו, בהתאמה.
הענק הירוק חוזר היה הצלחה גדולה בביקורות, זאת אפילו מעבר לציפיות הגבוהות שהופנו אליו כאיחוד של סדרת הטלוויזיה הענק הירוק.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט קיבל 50% בהתבסס על 6 ביקורות.
האתר Imdb העניק לסרט ציון של 5.8 מתוך 10 על סמך 2805 ביקורות.
הסרט יצא ל-Anchor Bay Entertainment ב-13 במאי 2008 ביחד עם המשפט של הענק הירוק.
הם שוחררו מחדש ל-Image Entertainment ב-11 באוקטובר 2011.
צלב ג'ורג' הוענק לאי מלטה ב-15 באפריל 1942 על ידי המלך ג'ורג' השישי.
העיטור הוענק לתושבי מלטה לאות הערכה על גבורתם במהלך המצור על מלטה שהטילו עליהם האיטלקים והגרמנים בין 1940 ל-1942.
צלב ג'ורג' שולב בדגל מלטה ב-1943.
במהלך המצור על מלטה הפציצו כוחות הציר את האיים.
בשל ההפצצות נוצר מחסור חמור באספקה ותושבי מלטה סבלו מרעב.
ניסיון פלישה של האיטלקים ביולי 1941 נכשל כשמגיני החוף הבחינו בסירות טורפדו של הקומנדו הימי האיטלקי (MAS).
הפילדמרשל הגרמני אלברט קסלרינג התקיף את מלטה מהאוויר באופן מאסיבי אך התקיפה כשלה ולא הצליחה להכניע את מלטה.
הגרמנים הפציצו את האיים מסביב לשעון בניסיון להרוס את הבסיסים הבריטיים במלטה.
(בסיסים אלו סכלו את הניסיונות הימיים לתספק את המערכה של רומל בצפון אפריקה) מיקומה הגאוגרפי של מלטה, בין איטליה לצפון אפריקה, כמו גם חלוקת אגן הים התיכון למזרח ומערב, העמידו את האיים במיקום אסטרטגי.
מטוסים בריטיים ממלטה היו יכולים לטוס עד טריפולי ולוב מדרום, תוניסיה ממערב ובסיסי גרמניה באיטליה מצפון, לפנטלריה, סיציליה ואפילו עד נמל נאפולי המרוחק.
ב-15 באפריל 1942 העניק המלך ג'ורג' השישי את צלב ג'ורג' לתושבי מלטה בהערכה על גבורתם.
העיטור הוענק בתקופה הקשה ביותר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, בתקופה בה כוחות הציר הובילו בהישגים הצבאיים.
בזמן הענקת צלב ג'ורג', משאבי הצבא והמזון במלטה כמעט ואזלו.
הדלק הוגבל לצבא בלבד וקיצוב הונהג באוכלוסייה שהייתה על סף רעב.
התחמושת אזלה ותותחי הנ"מ ירו מעט פגזים ביום.
ספינות קרב מהצי המלכותי האיטלקי גברו על הבריטים, אולם הצי המלכותי לא נכנע.
לחיל האוויר הגרמני הייתה עליונות אווירית עד שהספיטפייר נשלח למלטה במרץ.
באותה תקופה תכננו הגרמנים והאיטלקים את מבצע הרקולס: פלישה ימית ואווירית לאיי מלטה.
המבצע נדחה ברציפות - עד שהיה מאוחר מדי.
על אף אישור המבצע, האיטלקים שחששו מהפעולה, לא הכינו את הכוחות, וההתקפה שהייתה אמורה לצאת לפועל בספטמבר נדחתה שוב ושוב, עד שלבסוף בוטלה עקב תבוסת הלופטוואפה מעל מלטה בחודשים יולי-אוגוסט והמפלה בטוברוק ב־11 בנובמבר.
אספקת הדלק, המזון והתחמושת החיוניים היו סיבה נוספת לביטול.
מבצע פדסטל - מבצע ימי בריטי שנערך בין ה-10 ל-15 באוגוסט 1942 נועד להעביר אספקה לאי הנצור מלטה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לצורך ליווי שיירת האספקה שכללה 14 אוניות תובלה, הוקצו ארבע נושאות מטוסים, שתי אניות מערכה, שבע סיירות ועשרים משחתות.
אל מול הכוח הבריטי יצאו הצי האיטלקי וחילות האוויר של גרמניה ואיטליה בכוח של 540 מטוסי קרב.
הקרב שהתפתח בין הכוחות היה הקרב הימי הגדול ביותר בזירת הים התיכון.
בסיומו של הקרב הצליחו מספר אוניות אספקה להבקיע את המצור ולהעביר לאי אספקה חיונית, שהכריעה סופית את הקרב על מלטה לטובת בעלות הברית, והשלימה את מה שנחשב לאחד הפרקים הימיים ההרואיים ביותר בהיסטוריה.
צלב ג'ורג' יוסד על ידי המלך ג'ורג' השישי, ב־24 בספטמבר 1940, והחליף את מדליית האימפריה.
זוהי המקבילה האזרחית לצלב ויקטוריה.
מיועד לאזרחים ומוענק גם לחיילים על מעשי גבורה שנעשו שלא לנוכח פני האויב.
המדליה מוענקת על מעשים של גבורה או אומץ בולט בנסיבות של סכנה קיצונית.
אחד משני העיטורים של ג'ורג' קרוס ניתן לאי מלטה.
העיטור הוענק על ידי המלך ג'ורג' השישי במכתב בכתב יד
לוטינט ג'נרל סר ויליאם דובי מושל מלטה ענה:
טקס הענקת הפרס נערך ב־13 בספטמבר 1942 בוואלטה, לאחר הגעת שיירת סנטה מריה.
הצלב והמסר מהמלך נמצאים כיום במוזיאון המלחמה הלאומי בפורט סנט אלמו, ואלטה.
חנות הכלבו הרודס הניפה את דגל מלטה לציון 70 שנה למלטה כ"אי צלב ג'ורג'" בין התאריכים 1 עד 28 במרץ 2012.
הענק הירוק היא סדרת אנימציה אמריקאית, המבוססת על חוברות הקומיקס הענק הירוק מבית מארוול קומיקס.
הסדרה רצה למשך שתי עונות ו-21 פרקים ברשת UPN מ-8 בספטמבר 1996 ועד 23 בנובמבר 1997. לו פריגנו, שגילם את דמותו של הענק הירוק בסדרת הטלוויזיה משנת 1978, דיבב את קולו בסדרת האנימציה.
הסדרה כללה מספר הופעות אורח של דמויות אחרות מיקום מארוול באותה תקופה, ביניהן בטי רוס, ריק ג'ונס, גנרל רוס, אבומיניישן והמנהיג.
בעקבות ההחלטה שהעונה הראשונה הייתה אפלה מדי, פורמט הסדרה השתנה לקראת עונתה השנייה כדי להכליל את דמותה של הענקית הירוקה, ושם הסדרה השתנה להענק הירוק והענקית הירוקה.
הענקים של מונטה פראמה (באיטלקית: Giganti di Mont'e Prama) הם פסלי אבן עתיקים בסרדיניה, איטליה, שנוצרו בתקופת התרבות הנוראגית.
פסלים אלו נמצאו במרץ 1974, על קרקע חקלאית ליד מונטה פראמה.
גובה הפסלים נע בין 2 ל-2.5 מטרים.
לאחר ארבעה חפירות ארכאולוגיות, שבוצעו ב-1975–1979, נמצאו כ-5,000 חלקים של הפסלים, כולל 15 פסלי ראש, ו-22 פסלי פלג הגוף העליון.
לאחר מציאתם, כל החלקים אוכסנו למשך 30 שנה במאגרים של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי, אם כי חלק מאותם חלקים הוצגו במוזיאון עצמו.
לצד הפסלים, נמצאו עוד מספר מבני נוראגה ומספר אבני קודש.
על הפסלים מבוצע שיקום ארכאולוגי מאז 2005, בתקציבו של המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית ואזור סרדיניה.
הפסלים נגישים לציבור מאז נובמבר 2011.
על פי הערכות, שברי הפסלים הגיעו מ-44 פסלי ענקים, כאשר 25 מהם כבר שוחזרו, בנוסף ל-13 מבני נוראגה ששוחזרו.
כמו כן, לא בוצע שחזור על 3 פסלים ו-3 מבני נוראגה.
העסקה קבלנית או העסקה משולשת היא תצורת העסקה בה ישנם שלושה צדדים ליחסי העבודה: העובד, החברה הקבלנית והארגון המשתמש (המתקשר עם החברה הקבלנית ולא ישירות עם העובד).
זאת בניגוד ל'העסקה ישירה' שבה שני צדדים בלבד - עובד ומעביד.
בעולם מקובל להבחין בין העסקה באמצעות קבלני כוח אדם (worker agency) לבין מיקור חוץ (Subcontracting).
בישראל השיח הציבורי נוהג לכלול תחת ההגדרה של עובדי קבלן גם עובדי קבלני שירות ולעיתים אף תצורות העסקה משולשות נוספות כגון והפרטה של שירותים ציבוריים כגון רווחה וחינוך המבוצעים עבור המדינה על ידי חברות ועמותות על בסיס מכרז.
מקובל להתייחס בעולם גם לתצורות העסקה משולשות בתוך המגזר הציבורי, כגון העסקת עובדים בשלטון המקומי באמצעות תאגידים עירוניים, כאל העסקה באמצעות חברות כוח אדם - וגם בישראל מתייחסים בשיח הציבורי לעיתים, אך לא תמיד, לתצורת העסקה זו כאל העסקה קבלנית.
לעיתים במסגרת העסקה קבלנית מתקשר הקבלן עם קבלני משנה, וכך עשויות להיווצר גם תצורות העסקה מרובעות, מחומשות וכן הלאה.
יש הכוללים תחת מושג ההעסקה הקבלנית גם תצורות העסקה חדשות שונות מעולם כלכלת הפלטפורמה או תצורות שונות של עבודה כנגד קבלות (ללא יחסי עובד-מעביד) ופרילנס.
תצורות העסקה קבלניות נחשבות לתצורות העסקה המאפשרות יותר גמישות ניהולית.
היא מאפשרת יצירת הבדלי מעמדות בין עובדים שונים העובדים עבור הארגון.
כך למשל, מעסיק שחל אצלו הסכם קיבוצי יכול להעסיק עובדים באמצעות קבלן על מנת להימנע מלהעניק להם זכויות שונות המובטחות לעובדיו הישירים מכוח ההסכם הקיבוצי - בהן שכר, קביעות והטבות נלוות.
מוטיבציה נוספת להעסקה קבלנית היא היקפי עבודה משתנים, עבודה פרויקטיאלית או עונתית.
מעסיקים עשויים להעדיף שלא להתקשר ביחסי עובד-מעביד עם עובד שלאו דווקא יזדקקו לו בהמשך או באופן קבוע.
חלק מהמעסיקים מתקשרים עם קבלני כוח אדם כתצורת עבודה זמנית שמטרתה להקל בגיוס עובדים ולסנן אותם טרם המעבר להעסקה ישירה.
לעיתים ישנה העדפה להתקשרות עם קבלני שירותים לאור התמחותם בסוג השירות אותו הם מציעים.
כך למשל קבלן שירותים על פי רוב לא רק שוכר עובדים אלא גם מתכנן את תוכנית העבודה, רוכש את הציוד הנדרש לביצוע העבודה, מכשיר את העובדים ודואג לכשירותם ומנהל את העבודה בעצמו או באמצעות מנהלים מטעמו.
החל משנות ה-90 התרחבה תופעת ההעסקה הקבלנית במדינות המתועשות וכן בישראל.
הגורמים לתופעה הם בין היתר היחלשות התעשייה המסורתית והתחזקות ענפי השירותים, תהליכי גלובליזציה והתחרות הבינלאומית שפגעו בכוח המיקוח של עובדים בעלי רמת מיומנות נמוכה והיחלשות העבודה המאורגנת ומערכת יחסי העבודה הקורפורטיסטית המתאפיינת בהסדרת תנאי העבודה באופן קיבוצי בין ארגוני עובדים ומעסיקים ומעבר לחוזים אישיים בשוק העבודה.
תצורות העסקה קבלניות נחשבות לתצורות העסקה המאפשרות יותר גמישות ניהולית, ומאפשרות גם יצירת הבדלי מעמדות בין עובדים שונים העובדים עבור הארגון.
בישראל תרמו להתפתחות התופעה במגזר הציבורי גם מגבלות תקינת כוח אדם.
היעדר הגדרה אחידה להעסקה קבלנית, מקשה על הערכת היקפי התופעה.
על פי סקר כוח אדם של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2000 היו בישראל כ-57 אלף עובדי כוח אדם כ-75 אלף עובדי קבלני שירות בענפי השמירה, האבטחה, הניקיון והסיעוד.
ב-2008 מספר עובדי כוח האדם היה 50 אלף אך מספר עובדי קבלני השירות בענפים אלו עלה ל- ל-124 אלף ב-2011. ב-2013 העריך הלמ"ס כי מספר עובדי כוח האדם היה 54.5 אלף, ומספר עובדי קבלני השירות בענפים אלו היה כ-137 אלף.
ב-2017 ירד מספר עובדי כוח האדם ל-38.3 אלף ומספר עובדי קבלני השירות עמד על כ-145 אלף.
נכון לשנת 2021 מספר עובדי כוח האדם עמד על 16.1 אלף ומספר עובדי קבלני השירות בענפים אלו עמד על כ-148 אלף.
ירידת היקף ההעסקה במתכונת של עובדי כוח אדם קשורה בין היתר לחקיקת חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם בשנת 1996 הקובע כי על ארגון משתמש המעסיק עובד קבלן כוח אדם מעל 9 חודשים לקלוט אותו להעסקה ישירה.
זאת, לצד שני הסכמים ב-2012 וב-2015 בין המדינה להסתדרות במסגרתם נקלטו עובדי קבלן רבים בשירות המדינה להעסקה ישירה.
על פי נתוני הקואליציה הארצית להעסקה ישירה בחינוך, בשנת 2017 הועסקו מעל ל-23 אלף מורים במדינת ישראל באמצעות עמותות וחברות פרטיות.
שכרם משולם לפי שעה, כלומר רק על שעות בהם לימודו בפועל, הם לא מקבלים תשלום עבור תקופות של חופשות, ולעיתים מודיעים להם זמן קצר לפני תחילת שנת הלימודים שהם מפוטרים והוותק שלהם מתאפס.
עובדי חברות כוח אדם בעולם ובישראל נוטים להיות צעירים יחסית לעובדים בהעסקה ישירה, עובדי קבלני שירות בישראל הם מבוגרים בממוצע ביחס לעובדים בהעסקה ישירה.
בממוצע, עובדי קבלן הם בעלי השכלה נמוכה יותר מאשר עובדים המועסקים בהעסקה ישירה.
היקפי המשרה הממוצעים של עובדי קבלן נמוכים מאלו של עובדים בהעסקה ישירה.
מחקרים מייחסים לתצורות ההעסקה הקבלניות תרומה להרחבת אי השוויון.
עובדי כוח אדם משתכרים בממוצע פחות מעובדים ישירים המועסקים בתפקידים מקבילים ובהיקף שעות דומה, ונהנים על פי רוב גם מפחות הטבות נלוות לשכר
המחקר מראה כי להרחבת תופעת מיקור החוץ וההעסקה הקבלנית השפעה רעה על היבטי הבטיחות והבריאות של עובדים בין היתר כיוון שעובדים אלו נתונים בלחץ כלכלי גדול יותר המקשה עליהם לסרב לבצע עבודות מסוכנות, והעובדה ששיטת המכרזים דוחפת קבלני משנה לבצע תת-תמחור של עלויות הבטיחות ולקצץ בהוצאות הבטיחות.
ריבוי קבלני משנה משפיע אף הוא על סביבת העבודה ומייצרים חוסר אחידות בהנחיות וגם הרגולציה מתמקדת על פי רוב בעובדים ישירים ואינה נותנת מענה מספק בתצורות העסקה מורכבות יותר.
לצד זאת, הצביע על כך שהעובדה שחברות הקבלן תלויות בזכייה במכרזים עשויה אף היא להקשות על העובדים לשמור על הישגי ההתארגנות - עם חילופי מעסיקים תדירים.
גאי סטנדינג טוען כי לתצורות העסקה אלו תרומה משמעותית להתפתחות הפרקריאט - המעמד הפגיע, הנעדר ביטחון תעסוקתי, ביטחון בהכנסה וקול קולקטיבי במקומות העבודה (לאור הקושי לממש את זכות ההתאגדות).
בשנת 2004 שודר בתוכנית עובדה הסרט זהב לבן עבודה שחורה שחשף את הפערים בין עובדי הקבלן והעובדים הישירים במפעלי ים המלח.
הקואליציה הארצית להעסקה ישירה פעילה מאז שנת 2010 ונאבקת בתצורות העסקה קבלניות ולשיפור זכויותיהם של עובדי קבלן.
בין היתר פעלה הקואליציה לאורך שנים במאבק לקידום העסקה ישירה של עובדי קבלן בתחומי השמירה והניקיון באוניברסיטאות.
לאחר המחאה החברתית ב-2011 צפה סוגיית עובדי הקבלן לדיון הציבורי.
בדצמבר אותה שנה נחקק החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה שנועד להגביר את הפיקוח על זכויותיהם.
ב-7 בנובמבר 2011 פתחה ההסתדרות בשביתה כללית במשק שמטרתה לצמצם את היקף העסקת עובדי הקבלן במגזר הציבורי (בעיקר עובדי השמירה והניקיון, המועסקים באמצעות חברות קבלן).
בהוראת בית הדין לעבודה נפסקה השביתה לאחר מספר שעות.
ב-8 בפברואר 2012 פתחה ההסתדרות פעם נוספת בשביתה לאור אי התקדמות במשא ומתן עם משרד האוצר על שיפור תנאי עובדי הקבלן.
בדצמבר 2012, נחתם הסכם בין יו"ר ההסתדרות עופר עיני ושר האוצר יובל שטייניץ לפיו שכר עובדי הקבלן יוצמד לשאר עובדי מגזר הציבורי.
ביולי 2015, נחתם הסכם בין יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן לבין שר האוצר משה כחלון, במסגרתו 15 אלף עובדי קבלן במגזר הציבורי הועברו למתכונת של העסקה ישירה (לרבות כלל עובדי הניקיון בבתי החולים), וישופרו תנאי העסקתם של כ–30 אלף עובדי קבלן אחרים.
בשבוע הראשון של ספטמבר 2019, כ-2,000 מורים המועסקים כעובדי קבלן הודיעו כי ישביתו את הלימודים לזמן מוגבל, במחאה על תנאי העסקתם ובדרישה לקבל משכורת לאורך כל השנה, ולא רק במהלך הלימודים.
הענק מקרדיף הוא השם בו ידועה מתיחה מפורסמת מההיסטוריה של ארצות הברית, שבמסגרתה זויף שלד של ענק והוצג באוקטובר 1869. כממצא ארכאולוגי של ענק מאובן.
ב-5 באוקטובר 1869 חופרי בארות שחפרו באר באדמתו של איכר בשם ויליאם ניואל בקרדיף (ניו יורק) גילו שלד ענק.
השלד, שגובהו 3 מטרים, זוהה כשלד של ענק.
ויליאם ניואל הקים אוהל מעל התגלית וגבה דמי כניסה ממבקרים, שבאו לראות את התגלית, הידועה כיום בשם "הענק מקארדיף".
מחיר הכניסה נקבע בתחילה ל-25 סנט ולאחר מכן, בעקבות הביקוש הגדול, הועלה ל-50 סנט.
עד נובמבר 1869, יותר משנים עשר אלף מבקרים כבר באו לראות את הענק.
התגלית המדומה נרכשה תמורת 37,500 דולר והועברה לעיר סירקיוז לתצוגה ציבורית.
חרף דבריהם של שאנדרו דיקסון וייט ולאחר מכן עותניאל מארש, פליאונטולוג בולט באוניברסיטת ייל, שבאו בתורם לראות את "התגלית" ושניהם הכריזו עליה כמתיחה, השלד המשיך במסע הניצחון שלו לבוסטון, שם הכריז המשורר המפורסם ראלף וולדו אמרסון לאחר שראה אותו כי הוא "עתיק ללא ספק".
ב-14 בדצמבר 1869 הודה ג'ורג' האל, גיסו של ויליאם ניואל, כי הוא אבי המתיחה.
האל הגה את הרעיון לאחר דיון נוקב במיוחד עם כומר מתודיסטי בשם טורק, שטען כי הענקים המוזכרים בספר בראשית אכן היו קיימים.
האל, שהיה אתאיסט, אמר מאוחר יותר, כי בילה את הלילה "בתהייה מדוע אנשים מאמינים לסיפורים המדהימים האלה על ענקים בתנ"ך, כשלפתע חשבתי לעשות ענק מאבן ולהציג אותו כאדם מאובן".
האל ציין כי השלד המדומה נחצב מגוש גבס בשיקגו ואז הוכה בפטיש ונגרמה לו התיישנות מדומה עם חומצה בטרם הועבר לקרדיף.
האל וניוול קברו אותו בנובמבר 1868, וניוול המתין שנה לפני שביקש מהחופרים לחפור באר במקום שבו נקבר הפסל.
למרות הודאה זו, הציע פ.ט.
ברנום להאל וניוול 50,000 דולר, כדי לקנות את השלד המדומה לתצוגה ציבורית בניו יורק.
לאחר שסירבו, הכין ברנום עותק של השלד המדומה, והתערוכה בניו יורק זכתה להצלחה גדולה.
האל וניוול שקלו לזמן קצר לתבוע את ברנום על פלגיאט, אך ויתרו.
אף על פי שהענק מקרדיף הוכר כעת כזיוף מפוברק, אלכסנדר מקוורטר, פרופסור בקולג' ייל, אמר כי מדובר בפסל עתיק, עם עקבות של פוליכרומיה, ושעליו זיהה כתובת פיניקית הקשורה לאטלנטיס.
בשנת 1948, מוזיאון האיכרים בקופרסטאון, ניו יורק, רכש את השלד המדומה של הענק מקרדיף, הוא עדיין מוצג שם.
העותק של ברנום שמור במוזיאון המכני המופלא של מרווין ליד דטרויט.
מרק טוויין כתב סיפור על שיחה עם רוח המת של הענק מקרדיף.
ז'ול ורן, שביקר באותן שנים בארצות הברית, כתב סיפור בשם Le Humbug (ההונאה) על הונאה גדולה המבוססת על מציאה של שלד ענק.
הסיפור של ורן פורסם על ידי בנו לאחר מותו.
"העץ הוא גבוה" הוא שיר בביצוע הלהקה הישראלית "אחרית הימים".
חנוך לוין כתב את השיר, וזהר לוי הלחין אותו.
השיר התפרסם בנובמבר 1971 כסינגל מתוך אלבומהּ היחיד של הלהקה, "אחרית הימים", שיצא לאור ב־1972.
סולו הגיטרה (הקלאסית) של יצחק קלפטר זכה להכרה נרחבת כאחד מסולואי הגיטרה הישראליים הטובים בכל הזמנים.
הסולו מורכב משני טייקים שונים של נגינה שהודבקו יחדיו.
באמצע הסולו ישנה טעות באחד התווים, טעות שהוחלט להשאירה בהקלטה.
קלפטר סיפר: "את סולו הגיטרה בניתי מראש לפני כן, והקלטתי אותו בגיטרה קלאסית עם מיתרי ניילון, שהייתה שייכת לדני סנדרסון".
סנדרסון הגיב: "את הגיטרה הזאת קניתי בטיול שעשיתי במקסיקו, בסביבות 1967. זהר [לוי] ביקש ממני להשאיל לו אותה להקלטה בתור חבר.
"העץ הוא גבוה" ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הגל הקל ב־15 בנובמבר 1971 וצעד ארבעה שבועות, עד 13 בדצמבר 1971, אז יצא מהמצעד.
העפעף השלישי (באנגלית Nictitating membrane - "הקרום הממצמץ") הוא קרום שקוף או שקוף למחצה שתפקידו לכסות את העין אבל עדיין לאפשר רמה מסוימת של ראייה.
העפעף מתחיל בזווית העין הקרובה למרכז הפנים, ותנועתו היא אופקית לרוחב העין.
הוא קיים בעיניהם של בעלי החוליות - דגים, דו-חיים, זוחלים, ציפורים ורוב היונקים, אך נדיר אצל פרימטים.
באדם קיים בזווית העין שריד וסטיגיאלי של העפעף השלישי, שהתנוון במהלך האבולוציה ואיבד את התפקיד הביולוגי שלו.
העפעף השלישי מכוסה בלחמית, בדומה לקרנית ולחלק הפנימי של העפעפיים.
המגע שלו עם הקרנית הוא הדוק יותר מהמגע בין העפעפיים לקרנית.
בבסיסו נמצאת בלוטת דמעות שנקראת בלוטת הרדריאן , והיא נוספת על בלוטת הדמעות העיקרית שבעין.
ביונקים הנוזל שבלוטה זאת מפרישה הוא שמנוני ומשמש לטיפוח הפרווה.
תנועת העפעף השלישי היא מהירה בדומה למהירות העפעפיים האנכיים.
מספר שרירים בעין מעורבים בפרישת העפעף השלישי, ואצל בעלי חיים שונים התפתחו מנגנונים שונים.
תגובת רפלקס כתוצאה מגירוי גלגל העין, למשל סילון אוויר עליו, גורמת לגלגל העין לסגת קמעה לתוך ארובת העין ולעפעף השלישי להיפרש.
אצל כלבים וחתולים העפעף השלישי נראה כשהוא נשמט ונפרש חלקית בעת שהם ישנים.
תפקידו של העפעף השלישי אינו מובהר בשלמותו, ולא ידוע מדוע אינו נחוץ באדם.
נראה שיש לו תפקידים שונים.
הגנה: העפעף השלישי מכסה את העין ומגן עליה בזמן פעילויות כמו שחייה, צלילה, או תעופה.
לחלוח: העפעף השלישי מפזר על פני הקרנית את הדמעות שבבלוטת הדמעות שבבסיסו.
ניקיון והגנה מפני גופים זרים: הקרום מגן על העין בזמן פעילות כמו שחיה, צלילה או תעופה.
בכמה חיות צוללות, כולל אריות ים, הוא מופעל ביבשה, כדי להסיר חול ופסולת אחרת.
בתנינים הוא מגן על עיניהם מפני מים.
בכמה חיות צוללות, למשל בונים ותחש נהרות, הוא שקוף ונע לרוחב העין כדי להגן עליה כשהיא מתחת למים.
ציפורים יכולות לשלוט באופן פעיל על העפעף השלישי שלהן, כאשר בזים נודדים צוללים מגובה רב במהירות עצומה אל טרף הם ממצמצים בעפעף השלישי שוב ושוב כדי ללחלח את העיניים ולהסיר לכלוך.
נקרים סוגרים את העפעף השלישי אלפית שנייה לפני שמקורם פוגע בגזע העץ.
ברוב המינים של הפרימטים לא קיים עפעף שלישי, אך אצל למורים ופרימטים לוריסואידים יש עפעף שלישי מלא.
לחלק מהיונקים, כמו גמלים, דובי קוטב, כלבי ים וחרדונים, יש עפעף שלישי מלא, ויונקים רבים שומרים על חלק קטן מהקרום בזווית העין.
העסקה בזנות בכפייה (מכונה גם זנות בלתי רצונית או זנות מחייבת) היא זנות או עבדות מינית המתרחשת כתוצאה מכפייה של צד שלישי.
המונח "זנות כפויה" מופיע באמנות בינלאומיות והומניטריות, כגון אמנת רומא של בית הדין הפלילי הבינלאומי, אך יישום האמנה התבצע באופן לא עקבי.
"זנות כפויה" מתייחסת לתנאי שליטה באדם שנכפה על ידי אחר לעסוק בפעילות מינית.
זנות כפויה אינה חוקית על פי החוק המקובל בכל המדינות, זאת בשונה מזנות מרצון, שעשויה להיות בעלת מעמד חוקי במדינות שונות, הנעות בין היותה בלתי חוקית לחלוטין ועונשה מוות ועד להיותה חוקית ומוסדרת כעיסוק.
בעוד החוקיות של זנות מבוגרים משתנה בין תחומי שיפוט, העסקת ילדים בזנות אינה חוקית כמעט בכל מדינות העולם.
בשנת 1949 אימצה העצרת הכללית של האו"ם את האמנה לדיכוי הסחר בבני אדם ולניצול זנות של אחרים.
אמנה זו החליפה מספר אמנות קודמות שכיסו היבטים מסוימים של זנות כפויה, וכן עוסקת בהיבטים אחרים של זנות.
האמנה קובעת כי יש להטיל עונשים על פיתוי לזנות וכן על אחזקת בתי בושת.
נכון לדצמבר 2013, האמנה אושררה רק על ידי 82 מדינות.
אחת הסיבות העיקריות לכך שהיא לא אושררה על ידי מדינות רבות היא שהמונח המשפטי 'וולונטרי' (רצוני) מוגדר באופן רחב במדינות עם תעשיית מין חוקית.
לדוגמה, במדינות כמו גרמניה, הולנד, ניו זילנד, יוון וטורקיה, צורות מסוימות של זנות וסרסרות הן חוקיות ומוסדרות כעיסוקים מקצועיים.
התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית ביטל את העבדות במדינה, וקבע כי גם זנות כפויה היא סוג של עבדות: "אנו רואים זנות כפויה ועבדות משתלבות זו בזו, כי הן דומות.
כאשר העבדות הייתה בלתי חוקית, הן הוכרחו לעבודות פרך, ואנו רואים נשים נאלצות לבצע פעילויות מיניות עבור ה'אדונים' או ה'סרסורים' שלהן".
זנות קטינים נחשבת מטבעה לזנות ללא הסכמה ונצלנית, מכיוון שקטינים, בשל גילם הצעיר, אינם יכולים להסכים מבחינה חוקית.
ברוב המדינות זנות קטינים אינה חוקית ללא קשר לגיל ההסכמה הקבוע בחוק.
מדינות החברות בפרוטוקול האופציונלי על מכירת ילדים, זנות ילדים ופורנוגרפיה של ילדים נדרשות לאסור על זנות קטינים.
הפרוטוקול מגדיר קטין כאדם מתחת לגיל 18, "אלא אם כן גיל-בגרות מוקדם יותר מוכר על פי חוק המדינה".
הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-18 בינואר 2002, ונכון לדצמבר 2013, 166 מדינות אשררו את מחויבותן לפרוטוקול, ועוד 10 מדינות חתמו אך עדיין לא אשררו אותו.
האמנה בדבר הצורות החמורות ביותר של עבודת ילדים, 1999 (אמנה מס' 104) של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO) קובעת כי "השימוש, השגת או הצעתו של ילד לזנות" היא אחת "הצורות החמורות ביותר של עבודת ילדים".
אמנה זו, שאומצה ב-1999, קובעת שמדינות שאישרו אותה חייבות לבטל את הנוהג בדחיפות.
הוא נהנה מהקצב המהיר ביותר של אישורים בתולדות ה-IAO מאז 1919.
בארצות הברית, חוק ההגנה על קורבנות סחר ואלימות משנת 2000 , מסווג כל "אקט מיני מסחרי [שנגרם] בכוח, הונאה או כפייה, או שבו האדם המופעל לבצע מעשה כזה לא הגיע לגיל 18 שנים" הוא "צורה חמורה של סחר בבני אדם".
במדינות עניות יותר, זנות ילדים נותרה תופעה רווחת.
תיירים מהעולם המערבי נוסעים למדינות אלו כדי לעסוק בתיירות מין עם ילדים .
תאילנד, קמבודיה, הודו, ברזיל ומקסיקו זוהו כמוקדים מובילים של ניצול מיני של ילדים.
סחר בנשים וילדים (ולעיתים רחוקות יותר גם בגברים צעירים) לצורך זנות הוא הפרה של זכויות אדם.
סחר בבני אדם, במיוחד בנערות ונשים, מוביל לרוב לזנות כפויה ולעבדות מינית.
על פי דו"ח משנת 2007 של UNODC, מבחינה בינלאומית, היעדים הנפוצים ביותר עבור קורבנות סחר בבני אדם הם: תאילנד, יפן, ישראל, בלגיה, הולנד, גרמניה, איטליה, טורקיה וארצות הברית.
המקורות העיקריים של אנשים נסחרים הם תאילנד, סין, ניגריה, אלבניה, בולגריה, בלארוס, מולדובה ואוקראינה.
קורבנות של סחר במין מועברים ואז נאלצים לבצע מעשים מיניים או נאנסים מול מצלמת רשת בשידורים חיים שלעיתים קרובות ממוסחרים.
דו"ח של משרד האו"ם לסמים ופשע משנת 2010 מעריך כי 79% מהקורבנות שזוהו במסגרת סחר בבני אדם נסחרו לניצול מיני, 18% לעבודות כפייה ו-3% לצורות אחרות של ניצול.
בשנת 2011, הנציבות האירופית המוקדמת בספטמבר 2011 העריכה באופן דומה כי בקרב קורבנות סחר בבני אדם, 75% נסחרו לניצול מיני והשאר לצורך עבודת כפייה או צורות אחרות של ניצול.
בשל האופי הבלתי חוקי של הזנות והמתודולוגיות השונות המשמשות להפרדה בין זנות כפויה לזנות מרצון, קשה להעריך במדויק את היקף התופעה.
על פי דו"ח משנת 2008 של משרד החוץ האמריקאי "בכל שנה, על פי מחקר בחסות ממשלת ארצות הברית שהושלם ב-2006, 600,000 עד 800,000 אנשים נסחרים מעבר לגבולות הלאומיים, מה שלא כולל מיליונים שנסחרו בתוך מדינותיהם.
כ-80% מהקורבנות הטרנס-לאומיות הן נשים ונערות ועד 50% הן קטינות.
רוב הקורבנות הטרנס-לאומיות נסחרות לניצול מיני מסחרי".
דו"ח של הנציבות האירופית משנת 2014 מצא כי מ-2010 עד 2013 נרשמו 30,146 מקרים של קורבנות סחר בבני אדם ב-28 המדינות החברות באיחוד האירופי, מתוכם, 69% היו קורבנות של ניצול מיני.
ב-2004 טען האקונומיסט שרק חלק קטן מהזונות נסחרו במפורש בניגוד לרצונן.
אליזבת פיסאני מחתה נגד ההיסטריה הנתפסת סביב סחר בבני אדם לפני אירועי ספורט כמו הסופרבול או המונדיאל.
מסיבה זו, אין צורך באיום, בכפייה או בשימוש בכוח כדי להוות סחר, די בניצול של פגיעות קיימת – כגון פגיעות כלכלית או פגיעות מיניות.
סיגמה הודא, כתבת מיוחדת של האו"ם בנושא סחר בבני אדם, ציינה כי "לרוב, זנות כפי שנהוגה בפועל בעולם בדרך כלל, מספקת את מרכיבי הסחר".
עם זאת, ארגון Save the Children רואה בסחר מפורש ובזנות נושאים שונים: "עם זאת, הנושא [סחר בבני אדם] שקוע במחלוקת ובלבול כאשר גם זנות נחשבת כהפרה של זכויות האדם הבסיסיות של מבוגרים כאחד.
נשים וקטינים, ושווים לניצול מיני כשלעצמם, מנקודת מבט זו, סחר וזנות מתערבבים זה עם זה".
הענק הירוק היא סדרת לייב אקשן אמריקאית בת 82 פרקים שנוצרה על ידי קנת ג'ונסון והתבססה על הדמות של מארוול קומיקס בעלת אותו השם.
הסדרה שודרה במקור ברשת CBS מ-4 בנובמבר 1977 עד 12 במאי 1982.
עלילת הסדרה מתמקדת במדען ד"ר ברוס באנר אשר נחשף בשוגג לרמות גבוהות של קרינת גמא במהלך ניסוי, ובעקבות כך הוא הופך ליצור ירוק עור מסיבי המכונה "הענק הירוק" בכל פעם שהוא כועס.
ביל ביקסבי בתפקיד המדען ד"ר דייוויד ברוס באנר
לו פריגנו בתפקיד הענק הירוק אליו דייוויד הופך כאשר הוא כועס.
טד קאסידי דיבב את קולו של הענק הירוק בעונות 1–2
צ'ארלס נאייפייר דיבב את קולו של הענק הירוק בעונות 2–5 לאחר מותו של קאסידי ב-1979
ג'ק קולווין בתפקיד הכתב ג'ק מקגי אשר מאמין שהענק הירוק הוא מסוכן במיוחד ועושה כל שביכולתו על מנת לחשוף את זהותו האמיתית של הענק הירוק.
יוניברסל הוציאה לשווקים את כל 5 העונות של הסדרה בתקליטורי DVD בין השנים 2006 עד 2008.
בדצמבר 2016 יצא לשווקים מארז בלו-ריי הכולל את הסדרה המלאה.
העץ האדום (גרמנית: Der rote Baum) הוא ציור שציירה האמנית הרוסייה מריאנה פון ורפקין בשנת 1910 בעיר מינכן.
היצירה מצויה באוסף של קרן מריאנה פון ורפקין (Fondazione Marianne Werefkin – FMW) שבאסכונה, שווייץ, ומזוהה במספר האינוונטר FMW-0-0-17. גרסה מוקדמת של היצירה, שבוצעה בגואש צבעוני, נמצאת גם היא באוסף הקרן, בפנקס הסקיצות מספר a/21.
הציור העץ האדום מציג הרכב היררכי בעל אופי טקסי, אשר נושא עמו נופך פולחני המזכיר תרבויות פרה-היסטוריות רוסיות.
מבנה התמונה פשוט יחסית, ומורכב ממספר מוטיבים מרכזיים.
בציר המרכזי בולטים הר חרוטי תלול ועץ, ומתחתיו דמות אדם הכורעת ומביטה ימינה לעבר קפלה.
מאחורי הקפלה מצויר שיח צהוב.
שלושת צבעי היסוד שולטים בתמונה, כאשר הצהוב, הבוהק ביותר שבהם, מופיע בכמות קטנה אך באופן דינמי, באמצעות קווים סוערים וסחרורים המסמלים אנרגיה אלימה וקשה לשליטה.
הצבע האדום, המייצג את כוחות החיים הקוסמיים והפנימיים כאחד, מרוכז בצמרת העץ המשולשת הפורחת, הניתנת לפירוש כ"עץ חיים".
ההר המרכזי, בעל פסגה כפולה מכוסה שלג, שולט בקומפוזיציה ואוסף את כל מרכיביה יחד.
האמנית צפתה את ההר בזרמים כחולים, הנראים כזורמים מגובה קר ומרוחק כלפי מטה.
מריאן פון ורפקין מציגה את הסצנה בציור העץ האדום בפורמט אנכי – בחירה בלתי שגרתית בז'אנר ציור הנוף, שבו מקובל בדרך כלל פורמט אופקי.
באמצעות הבחירה הזאת, היא מרמזת על פרשנות סימבולית המכוונת לעולמות נסתרים של הנפש והרוח.
מקורו של הציור המייצג הזה בגואש קטנה (12.5×18 ס"מ) שבוצעה בפורמט אופקי מסורתי, המתאים יותר לתמה נופית.
כל מרכיבי התמונה — העץ האדום, הדמות הכורעת, הקפלה והשיח הצהוב — כבר נוכחים באיור המוקדם, אך נדחקים לקצה הימני של הקומפוזיציה.
ברקע מופיעים שני הרים נפרדים, המופרדים על ידי ערוץ עמוק.
רק בציור הסופי הם התמזגו להר אחד, שצורת פסגתו, הדומה למכתש של הר געש כבוי, משווה לו מראה ארכאי ("אטוויסטי") המזכיר את הר פוג'י שביפן.
"הקשר בין ה"עץ האדום" לבין אמנות יפנית, ובפרט להדפס העץ של קצושיקה הוקוסאי "הפוג'י האדום" (1830–1836), אינו נראה מיידית.
אולם השוואה רחבה יותר לציור "עץ אורן בכתום", של אלכסיי פון יבלנסקי מצביעה מיד על זיקה סגנונית מובהקת.
מהשוואה זו עולה כי ורפקין הפנימה את ההשפעות היפניות באותן שנים במידה שהקולגה שלה, יבלנסקי, עדיין לא הגיע אליה.
העץ הבודד הוא ציור שמן מאת הצייר הגרמני קספר דויד פרידריך, אשר נוצר בשנת 1822. היצירה נחשבת לאחת מיצירות הנוף הסמליות של תקופת הרומנטיקה הגרמנית, ומוצגת דרך קבע בגלריה הלאומית הישנה שבברלין.
הציור נוצר במסגרת הזמנה אישית של הבנקאי הברלינאי יואכים היינריך וילהלם וגנר, אשר אוסף האמנות שלו היווה את הבסיס להקמת הגלריה הלאומית.
ואגנר הזמין מפרידריך צמד ציורים המייצגים ניגוד בין בוקר לערב - האחד נוף בוקר, והשני נוף ערב.
הציור "העץ הבודד" שימש כציור הבוקר, ואילו "זריחת הירח מעל הים" היה ציור הערב .
במהלך אוגוסט 1822 ביקר ואגנר את פרידריך בדרזדן, וב-1 בנובמבר דיווח הצייר במכתב על השלמת שני הציורים.
באפריל 1823 הוצגו היצירות בתערוכה מיוחדת לכבוד ביקורו של מלך בוואריה, ורק לאחר מכן הגיעו לאוספו של ואגנר בברלין.
בשנת 1861, לאחר מותו של ואגנר, נמסר הציור לגלריה הלאומית בברלין במסגרת תרומתו.
מספר הזיהוי הקטלוגי של הציור הוא W.S.
הציור מתאר נוף של מישור ירוק ורחב ידיים, בו משולבים שלוליות מים, קבוצות עצים קטנות וכפרים.
קו האופק תחום על ידי רכס הרים נמוך, ובין פסגותיו מבצבצים מגדלים של עיירה גותית.
ברקע נראים ההרים המעוגלים של רכס ישקֶן בצפון בוהמיה, אזור שבו טייל פרידריך בשנת 1810 יחד עם חברו גיאורג פרידריך קֶרסְטינג.
במרכז הקומפוזיציה ניצבת עץ אלון גדול ומרשים, שגזעו איתן ורחב, והוא שורד על אף פגיעות הזמן.
האלון ממוקם סמוך לשלולית מים, המשקפת את השמיים מעל.
בין ענפיו העליונים, חלקם עירומים, ניתן להבחין בהתמזגות עם ענני שמים כעין כיפה מעליו.
לרגלי העץ נראה רועה צאן יושב למרגלותיו, כאשר עדר כבשים מפוזר סביבו באחו.
האלון הבודד משמש כיסוד סמלי מרכזי ביצירה.
חוקרים ציינו כי פרידריך שאב השראה לעיצובו ממחקרים מוקדמים שנעשו בין השנים 1806–1810 באזור נויברנדנבורג והרי הענקים.
בעיני פרשנים מסוימים, העץ מגלם חיוניות, עמידות וחוזק, בעוד שהענפים היבשים בקצהו העליון מאזנים תחושות אלו בממד של דעיכה, זקנה או מוות.
השילוב הזה נתפס כהתייחסות מטפורית למעבר בין חיים למוות, או בין הארצי לרוחני.
כפי שתיאר זאת ההיסטוריון וילהלם וולפראט, העץ מהווה מתווך בין שמיים לארץ - שורשיו נטועים עמוק באדמה, אך ענפיו שואפים כלפי מעלה, אל העננים:"המרחב הקוסמי נדמה כמתנדנד סביב עץ זה" (W.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות היא אחד מששת הגופים העיקריים של ארגון האומות המאוחדות.
העצרת מתכנסת מדי שנה, והיא היחידה מבין גופי האו"ם שכל המדינות החברות באומות המאוחדות, חברות גם בה.
מטרתה לשמש פורום לדיון ולקביעת תוכניות בשאלות בין-לאומיות בנושאי השלום, הכלכלה וזכויות האדם.
העצרת יכולה ליזום מחקרים, להציע הצעות, להציע ולאשר כללי משפט בין-לאומי פומבי, לעודד שמירה על זכויות האדם, ולקדם פעילויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות וחינוכיות.
העצרת הכללית של האו"ם מתכנסת מדי שנה למושב החל מיום שלישי השלישי בחודש ספטמבר ועד אמצע דצמבר.
נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות נבחר בראשית כל מושב.
נשיא העצרת ה-79 הוא פילמון יאנג מקמרון.
המושב הראשון של העצרת התכנס ב-10 בינואר 1946 באולם המרכזי בווסטמינסטר שבלונדון ונכחו בה 51 נציגים.
באותה ישיבה התקבלה "החלטה מס' 1" בה הוחלט על הקמת ועדה לאנרגיה אטומית של הארגון.
דו"ח ראשון של הוועדה הוגש בשנת 1947 ואושר בהחלטה 20 של מועצת הביטחון של האו"ם.
רוב החלטות העצרת מתקבלות ברוב רגיל.
בשביל החלטות העצרת בשאלות הנוגעות לשלום וביטחון, בחירת חברות לארגונים השונים של האו"ם, קבלת חברים חדשים או הוצאתן מן הארגון, ענייני תקציב, נדרש רוב של שני שלישים מחברי העצרת.
למעט בהחלטות בעניין תקציב, החלטות העצרת אינן מחייבות.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 הפכה העצרת לפורום העיקרי לדיון בין מדינות מתועשות למדינות מתפתחות, בשל הכוח היחסי של המדינות המתפתחות בעצרת.
למעלה משני שלישים מבין 193 החברות בעצרות הן מדינות מתפתחות, אשר העצרת היא כלי הלחץ העיקרי וכמעט היחיד שלהן במשא ומתן עם המדינות המתועשות.
עצרת האו"ם מתכנסת מדי שנה לדיון פתיחה המתקיים ביום שלישי השלישי של ספטמבר, ותקופת הדיונים נמשכת עד לספטמבר הבא.
המפגשים מתקיימים במטה האומות המאוחדות בניו יורק, אלא אם כן הוחלט אחרת.
רוב ההחלטות מתקבלות במושב החורף של עצרת האו"ם, מספטמבר ועד סוף דצמבר.
תקופה זו היא תקופת העבודה המשמעותית ביותר של עצרת האו"ם, והיא כוללת את האספה הכללית ואת עיקר עבודתן של שש הוועדות הראשיות, בהן ועדת הכלכלה, הוועדה החברתית, הומניטרית ותרבותית, הוועדה המיוחדת לפוליטיקה ולדה-קולוניזציה וועדת המשפט.
בתקופה השנייה, מינואר עד ספטמבר, מתקיימים דיונים בנושאים ספציפיים, וכן התייעצויות ופגישות של קבוצות עבודה.
שבוע רמי הדרג הוא הכינוי לשבוע הראשון של מושב העצרת הכללית של האומות המאוחדות, הנפתח מדי שנה ספטמבר במטה האו"ם בניו יורק.
בשבוע זה מתכנסים בניו יורק ראשי מדינות, ראשי ממשלות ושרי החוץ מרחבי העולם, והוא נחשב לאירוע הדיפלומטי הבכיר ביותר בלוח השנה של הארגון.
השבוע נפתח ב"דיון הכללי" (General Debate), שבו מנהיגי המדינות החברות נואמים בזה אחר זה בפני מליאת העצרת.
לפי מסורת שנמשכת משנת 1955, נשיא ברזיל הוא הנואם הראשון, ואחריו נשיא ארצות הברית כמארחת הכינוס.
לאחריהם עולים לדוכן נציגי יתר המדינות, לרוב ראשי המדינה או שרי החוץ.
במקביל לנאומים הרשמיים, מתקיימות במהלך השבוע פגישות בילטרליות ורב־צדדיות בין מנהיגים, מפגשי פסגה, וכן אירועים וכנסים ייעודיים בנושאים כגון שלום וביטחון בינלאומי, שינוי אקלים, פיתוח בר־קיימא, בריאות עולמית ומשברים הומניטריים.
המנהיגים מתארחים בבתי מלון מרכזיים במנהטן, שבהם נערכים מפגשים סגורים ודיונים דיפלומטיים בלתי־פורמליים.
כמו כן, מתקיימות פגישות רבות במשרדי נציגויות הקבע של המדינות החברות לאו"ם, הממוקמות אף הן בעיר ניו יורק.
שבוע זה נחשב לבמה מרכזית בה מדינות מבקשות להציג את מדיניותן ואת סדר היום שלהן בפני הקהילה הבינלאומית.
שבוע רמי־הדרג מושך סיקור תקשורתי בינלאומי רחב היקף, בשל נאומי המנהיגים, ההצהרות המדיניות, ולעיתים גם בשל אירועים יוצאי דופן כגון מפגשים בין יריבים פוליטיים או הכרזות על יוזמות בינלאומיות חדשות.
העצרת הכללית של האו"ם מתכנסת לישיבות מיוחדות על פי דרישת מועצת הביטחון, בקשת רוב המדינות החברות, או בקשת מדינה אחת הזוכה לתמיכת הרוב.
הישיבה המיוחדת הראשונה בתולדות הארגון התקיימה בשנת 1947, ומאז התגבשה מסורת על פיה נציג ברזיל הוא הנואם הראשון בכל ישיבה כזו, וזאת בעקבות פתיחת הישיבה הראשונה על ידי ראש המשלחת הברזילאית דאז, אוסוולדו אראניה.
נקודת מפנה משמעותית בדינמיקה של הארגון התרחשה בשנת 1950 עם קבלת החלטת "מתאחדים למען השלום", המאפשרת לעצרת לעקוף את זכות הווטו של חברה קבועה במועצת הביטחון, ברוב של שני שלישים, ולהמליץ על פעולות אופרטיביות, כולל צבאיות, במקרים של הפרת השלום העולמי.
במהלך השנים נערכו 11 ישיבות מיוחדות, אשר נחלקו בין אירועים חגיגיים לבין דיונים דחופים במשברים בינלאומיים.
שלוש ישיבות הוקדשו לציוני דרך היסטוריים של הארגון: יובל ה-50 בשנת 1995, "פסגת המילניום" בשנת 2000 שבה נקבעו יעדי פיתוח עד 2015, וישיבת ה-60 בשנת 2005 שעסקה ברפורמות שהציע המזכ"ל קופי אנאן.
לעומת זאת, שש ישיבות התמקדו בסכסוך הישראלי-ערבי, ביניהן דיונים על החלת החוק הישראלי ברמת הגולן ב-1982 ומצב הפלסטינים במזרח ירושלים.
הישיבה המיוחדת האחרונה נפתחה בפברואר 2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, לאחר שרוסיה השתמשה בזכות הווטו שלה במועצת הביטחון כדי למנוע החלטת גינוי נגדה.
ב-21 במרץ 2005 הגיש המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן דו"ח המבקר את החלטות העצרת הכללית, אשר בשל הרצון להגיע לקונצנזוס רחב ככל האפשר פונות למכנה המשותף הנמוך ביותר, והחלטותיו למעשה ריקות מתוכן.
לדבריו, על העצרת לעסוק בנושאים נקודתיים ומגמתיים ולא בנושאים כלליים ורחבים.
אנאן המליץ על שינוי מבנה הוועדות של האו"ם על מנת לייעל את הוועדות, ובין היתר לצמצם את עלותן.
העקומה הפוטופית מתארת את יחס השטף האורי שיזוהה בעין האנושית בראייה פוטופית, כלומר ראייה באור יום, ביחס להספק נתון.