tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קהילת יהודי קטוביץ התקיימה בעיר קטוביץ (מן ההגייה ביידיש ובגרמנית: Kattowitz; בפולנית: Katowice, ומבוטא קטוביצֶה ) שבפולין על גדות הנהרות קלודניצה וראווה, בדרום פולין.
בשנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 291,774 תושבים.
האזכור הראשון של יהודי המתגורר באזור קטוביץ הוא משנת 1702.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה התגוררו בקטוביץ כ-1,500 יהודים.
רובם היו פליטים ששרדו את הכיבוש בברית המועצות.
הוועד היהודי של שלזיה עילית שהוקם בעיר, עזר לאלפי הפליטים היהודים שעברו בקטוביץ בדרכם למערב.
לאחר גל האנטישמיות בשנת 1968 שהחל בעקבות מלחמת ששת הימים, עזבו מרבית היהודים שהתגוררו בקטוביץ את פולין.
בשנת 1969 נשארו בעיר רק מספר משפחות יהודיות.
האזכור הראשון של יהודי המתגורר באזור קטוביץ של היום מגיע משנת 1702. נאמר כי מדובר בפונדקאי ב, ששילם מס שנתי של 150 פלורינים.
עם זאת, ראשיתה של ההתיישבות היהודית בקטוביץ קשורה לצו הסובלנות (Toleranzpatent) שהוצא על ידי הקיסר קרל השישי במאי 1713, שאפשר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד.
האזכור הראשון משנת 1733 מתאר יהודים המתגוררים בכפר הסמוך לקטוביץ, בוגוצ'יץ' .
על פי רישומי קהילת בוגוצ'יץ, מאותה תקופה, יהודי אחד התגורר בכפר הסמוך לקטוביץ.
הוא ניהל פונדק ומבשלת בירה.
ובשנות ה-40 של המאה ה-18, בפרוטוקול ביקור בקהילת בוגוצ'יץ מוזכרת נוכחותם של ארבעה יהודים, אך לא ידוע באיזה חלק בכפר הם חיו.
במהלך המלחמה השלזית הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה עברה לשליטת פרוסיה.
בתחילה היו השלטונות הפרוסיים אדישים כלפי יהודי שלזיה.
עם הזמן הקיסר החל להגביל את חופש הקהילה היהודית.
בשנת 1776 השלטונות הפרוסיים הורו לכל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לעבור ולגור בגדה הימנית של הנהר תוך חודש.
במקומות החדשים הם יכלו לגור רק בכפרים.
בספטמבר 1779 שינו הרשויות הפרוסיות את דעתם והורו לכל היהודים לעזוב את הכפרים ולהתיישב בערים.
באותה תקופה צוינה גליביצה כעיר המגורים המרכזית ליהודים.
ב-17 באוגוסט 1780 קבעה מועצת ורוצלב, חמש ערים כערי יישוב מחדש ליהודים.
אלה היו: לובליניק , מיסלוביצה, טרנובסקי גורי , מיקולוב ו.
על בסיס הוראה זו גם היהודים שחיו בקטוביץ נאלצו לעזוב את עיר מגוריהם.
בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים נסוגו מהפקודות להעתיק יהודים לערים ייעודיות, מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מנזקים כלכליים גדולים מדי.
כתוצאה מכך הורשו היהודים לחזור לאזור קטוביץ.
בשנת 1792 מוזכרת נוכחותה של משפחה יהודית בבוגוצ'יץ: "אין מיעוטים דתיים, פרט לחוכר אחד בקטוביץ, משה, אשתו וילדיו".
בשנת 1825 התיישבה המשפחה היהודית הראשונה בקטוביץ.
סיטונאי הברזל הירשל פרויליך, ששכר בחוזה שכירות מבית המשפט בפרידריך-פלאץ (השם המעודכן כיכר רינק-Rynek) ועבר לגור בעיר.
מפקד האוכלוסין הרשמי שנערך בשנת 1825 (הסקר פורסם על ידי הוצאת יוהאן גאורג קני - Johan Georg Knie) תיעד את נוכחותם של 4 יהודים.
באותה תקופה חיו בעיר בסביבות 800 תושבים.
בשנת 1840 התגוררו בקטוביץ 12 יהודים.
ביניהם הייתה משפחתו של איסאק (יצחק) גרצר, שבנה בשנת 1848 את מלון "ולט" בעיר (לימים נקרא המלון "רצלאף-Retzlaff".
במאה העשרים הוקמה במקום חנות כלבו בשם "זניט"), מריאנה פרוליך (אלמנת הירשל, שנפטר בשנת 1826), העוזר-סוחר יוסף האוסדורף (לימים התיישב במיסלוביצה) ולובל זרניק (שעבד אצל גרצר).
בשנת 1844 גדל מספר יהודי קטוביץ לארבע משפחות והסתכם ב־17 נפשות.
יזמים יהודים מעיירות סמוכות קבעו את עסקיהם בקטוביץ.
אוסקר קארו, המתגורר בגליביצה, רכש את מפעל המתכת "ביילדון-Baildon".
אחר כך שילב אותו בבית החרושת לפלדה "ג'וליה-Julia" (בבוברק, מחוז בויטן/ביטום), שהתמזג לקונצרן Oberschlesische Eisenindustrie AGfür Bergbau und Hüttenbetrieb.
תושב אחר מגליביצה, פריץ פרידלנדר הפך לבעלים של מכרה "אמינינץ-Eminenz" ליד קטוביץ.
יזמים יהודים מקטוביץ גם פיתחו עסקים באופן שוטף.
האחים גולדשטיין עסקו בסחר בעץ ובנו את הארמון בכיכר וולנושי-Wolności.
השותפים פילדר וגלייזר הקימו את טחנת הקמח הגדולה ביותר בשלזיה עילית (במאה ה-21 במקום קיים חניון שנמצא מול עיריית קטוביץ).
בקרב התעשיינים היהודים מתקופה זו ראוי להזכיר את דוד צ'ויקליצר, שייסד מפעל סבון בעיר, ואת מאקס קרומולובסקי, שייצר מוצרי עור.
בשנת 1847, הקהילה היהודית בקטוביץ הצטרפה לקהילה היהודית במיסלוביצה, השתמשה במקווה שם וקברה את המתים בבית העלמין היהודי במקום.
משנת 1850 יהודי קטוביץ התאספו לתפילה, בקטוביץ עצמה, בבתים פרטיים או בדירות שכורות, במיוחד בביתו של זומר (במאה ה-21 המקום הוסב לבניין בית העיתונות בכיכר השוק).
בשנת 1855 התגוררו בקטוביץ 105 יהודים.
הם עשו מאמצים לבנות בית כנסת קטן.
ביוזמתו של היימן פרוליך, בית הכנסת אמור היה להיבנות על חלקה השייכת לו ברחוב מריאקה-ul.
יהודי קטוביץ המשיכו במאמציהם לבנות בית כנסת משלהם.
כבר בשנת 1861 נרכשה חלקת אדמה מטיאל-וינקלר לבניית בית הכנסת העתידי (בצומת הרחובות מג'ה-3 Maja וסלובקייגו-Słowackiego).
הבניין תוכנן על ידי אדריכל מקטוביץ, איגנץ גרינפלד-Ignatz Grünfeld ונחנך ב-4 בספטמבר 1862.
במקביל, הקהילה היהודית בקטוביץ החלה במאמציה להיות קהילה עצמאית ובלתי תלויים בקהילה היהודית במיסלוביצה.
ב-5 בפברואר 1862 נשלחה בקשה בנדון למשרד המחוז המלכותי בבויטן (ביטום).
לאחר משא ומתן ממושך, ב־5 באוקטובר 1864, החליטו השלטונות שב-1 בינואר 1866 יהודים המתגוררים בקטוביץ, ובכפרים הסמוכים לעיר יתאחדו, יקימו בית כנסת עירוני בקטוביץ ויקימו קהילה משלהם.
עד מהרה התקיימו בחירות לוועד הקהילה והחלו להקים את מוסדות הקהילה.
עד לבחירת הרב הראשון בשנת 1871 החלטות הנוגעות לענייני דת התקבלו על ידי ישראל בורנשטיין.
בשנת 1865 קטוביץ הפכה לעיר באופן רשמי ומאותה שנה היישוב היהודית בעיר צמח במהירות.
באותה תקופה התגוררו בקטוביץ 573 יהודים, שהיוו 12% מכלל האוכלוסייה.
האוכלוסייה היהודית שגדלה במהירות, אילצה את הקהילה לבנות ולהרחיב את מוסדות הקהילה לתועלת הציבור הדתי.
בשנת 1867 הוקם מקווה בחלקה הסמוכה לבית הכנסת.
הוא נבנה גם על פי תכנון של האדריכל איגנץ גרינפלד.
בשנת 1868, נחנך בית הקברות היהודי ברחוב קוזילסקה-ul.
ב־6 באוקטובר 1871 בחרה הקהילה היהודית בקטוביץ ברב הראשון שלה, ד"ר יעקב כהן.
הוא מילא את תפקידו מ-6 בינואר 1872 ועד תחילת שנות העשרים של המאה העשרים.
בשנת 1872 התאחדו קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Verband der Oberschlesischen Synagogen-Gemeinden) וגם קהילת יהודי קטוביץ נכללה באיחוד הזה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 הורחב משמעותית שטח השיפוט שתחת קהילת יהודי קטוביץ.
בשנת 1872 שולבו בקהילת יהודי קטוביץ הקהילות היהודיות מזאלנצ'ה Załęże (משנת 1924 הכפר הפך לרובע בעיר קטוביץ), בדרסדורף Bedersdorf (בשנת 1973 הכפר הפך לרובע בעיר קטוביץ) ו (בשנת 1951 הכפר התעשייתי הפך לרובע בעיר קטוביץ).
בשנת 1873, בגלל מספרם ההולך וגדל של חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, הונהג מחזור תפילות יומי נוסף (משמרת שנייה) בבית הכנסת המקומי.
בנוסף הורחב עוד שטח השיפוט של הקהילה היהודית על היהודים החיים בכפרים נוספים.
ב-3 באוגוסט 1781, בוטל צו אי-הסובלנות כנגד היהודים, צו שהגביל את מספר הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים המורשים להתיישב בעיר.
התוצאה המידית מביטול הצו הייתה שקהילת יהודי קטוביץ התפתחה מהר יותר מבחינת הדמוגרפית והכלכלית בסוף שנות השמונים של המאה ה-19.
בשנת 1880 החליטה מועצת הקהילה בקטוביץ להרחיב את בית הכנסת.
התכנון הוכן על ידי קרל האוסלר ועבודות הבנייה בוצעו בתקופה 1880–1883. ב-20 באפריל 1883 נפתח מחדש בית הכנסת.
מלבד הקהילה היהודית הגדולה, היו בקטוביץ גם קהילות חסידיות שונות, שהיו להם בתי תפילה משלהם בבתים פרטיים.
יהודי קטוביץ לקחו חלק פעיל גם בחיים החברתיים והפוליטיים של העיר.
הם ישבו במועצת העיר ובוועדות העירוניות.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה התנועה הציונית בקטוביץ הייתה פעילה מאוד.
בשנת 1884, במלאת מאה להולדתו של משה מונטיפיורי, הנדבן והפעיל החברתי היהודי, נערכה בעיר ועידה בינלאומית של ארגון חובבי ציון.
ועידה זו נכנסה להיסטוריה של התנועה הציונית בשם "ועידת קטוביץ".
באותה ועידה התקבלו החלטות על הארגון הפנימי של חובבי ציון ואומצה הצהרה הקוראת לתמיכה בהתיישבות היהודית בפלסטינה א"י (ארץ ישראל).
כתוצאה מההתרחבות הרציפה של קהילת קטוביץ, כמו גם, מהמספר הגדל במהירות של תושבים יהודים בקטוביץ, בשנת 1890התקיים דיון במוסדות הקהילה שבעקבותיו הוחלט להקים בית כנסת חדש וגדול יותר.
בית הכנסת החדש נבנה על פי תכנונם של מקס והוגו גרינפלד-Max Grünfeld (נכדיו של איגנץ גרינפלד האדריכל שתכנן את בית הכנסת הישן) מחברת איגנץ גרינפלד עסקי בנייה-Ignatz Grünfeld Baugeschäft company.
סיום מלחמת העולם הראשונה הביא לשינויים גדולים בשלזיה עילית.
הקמתה מחדש של המדינה הפולנית (הרפובליקה הפולנית השנייה) ב-11 בנובמבר 1918 גרמה לעלייה ברגשות הפרו-פולניים בקרב האוכלוסייה השלזית.
דבר שהוביל לסכסוך כנגד הקהילה הגרמנית ולפרוץ שלוש התקוממויות שלזיות.
יהודי שלזיה מצאו את עצמם בעיצומם של אירועים ששטפו את שלזיה.
רוב היהודים תמכו בצד הפרו-גרמני.
באותה תקופה, משנת 1919, הפך ברונו אלטמן למנהיג הקהילה היהודית בקטוביץ.
ב-20 במרץ 1921 נערך משאל עם בשלזיה עילית.
במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית הצביעה להשארת שלזיה עילית בגרמניה.
בקטוביץ 85.4% מהקולות הצביעו בעד הישארות העיר בגרמניה, ו-14.6% בעד הסיפוח לפולין.
למרות זאת, הקהילה הפולנית הובילה לפרוץ מרד נוסף בשלזיה ולא קבלה את תוצאות משאל העם.
תוצאות המרידה הביאו לכך שקטוביץ עברה לפולין ולא נשארה בגרמניה.
לאחר שקטוביץ שולבה בפולין בשנת 1922, רוב יהודי העיר היגרו לערים שנשארו בגרמניה.
הם הזדהו עם הגרמנים ולא הסכימו לשנות את לאומיותם.
רובם התיישבו בבויטן (ביטום) ובוורוצלב, ששויכו לאחר משאל העם לגרמניה.
בשנת 1922 יהודי פולין החלו להתיישב בשלזיה הפולנית.
רובם הגיעו מאגן דוברובסקי, אך גם משטחה של פולין הקונגרסאית לשעבר.
הגעתם אמנם, פיצתה חלקית את זרם יהודי גרמניה העוזבים ואפשרה את הישרדות הקהילות היהודיות בשלזיה.
עם זאת, היהודים שהגרו לקטוביץ ולשלזיה בכלל, נתקלו בהתנגדות רבה, הן מצד הרשויות העירוניות המקומיות והן של היהודים שחיו בשלזיה מזה תקופה ארוכה.
הסיבות לחוסר רצון, ההתנגדות והרתיעה נבעו מכך שממלכת פולין הקונגרסאית נתפסה בעיני רוב תושבי שלזיה העליונה כאזורים נחשלים, עניים ונחותים מבחינה תרבותית.
אותה סלידה יוחסה גם ליהודי פולין שהגיעו מרחבי פולין הקונגרסאית.
הם נתפסו כאיום, לאור התחרות הכלכלית הגוברת, והיה גם חשש לעלייה בנטיות הפרו-פולניות.
סכסוכים אלה גלשו גם לתוך הקהילות היהודיות והשפיעו לרעה על התפתחותן.
בשנים 1924–1928 הרב של קטוביץ היה יחזקאל לוין, שאחיו - אהרון, היה רבה של ז'שוב Rzeszów וחבר בסיים הפולני מטעם מפלגת "אגודה" השמרנית.
כשעבר הרב יחזקאל לוין ללבוב בשנת 1928, קלמן שאמנידס, שצמח בבית המדרש לרבנים בקטוביץ, היה רבה של קטוביץ.
עם זאת, מכיוון שקלמן שאמנידס לא דיבר פולנית, שהייתה אחת הדרישות המנדטוריות לקבלת התפקיד הרשמי, הקהילה שכרה זמנית רב שני, את מרדכי פוגלמן מגליציה.
עם זאת, הוא נשאר בתפקידו במשך שנים רבות, כיהן בתפקיד רב תחת הרב קלמן שאמנידס עד שנת 1939. שני הרבנים, היו דוברים ומלומדים מצטיינים, הם היו מעורבים עמוקות בחיי הקהילה המקומית.
הם תרומו לעמותות רבות ועסקו בענייניהם.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליחו מרדכי פוגלמן ומשפחתו להגיע לארץ ישראל, בארץ ישראל הרב פוגלמן היה רב בקרית מוצקין עד מותו.
הרב שאמנידס, יחד עם רבנים נוספים משלזיה, ברחו ללבוב, שהייתה אז תחת הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1931, מתוך 5,716 חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, כמעט 60% מהם ברחו לאזורים שונים ברחבי הרפובליקה הפולנית.
במקביל, המשבר הכלכלי המעמיק ברחבי פולין החליש את מעמדם של מפעלי התעשייה המקומיים, וגרם לעליית האבטלה.
מצב זה גרם למתחים רבים בקהילת יהודי קטוביץ, אם כי הקהילה לא חסכה מאמצים לסייע למצטרפים החדשים וביצעה פעילויות רבות שמטרתן להקל על הטמעתם בקהילה המקומית.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, חלק מהיהודים שהיגרו מהעיר מערבה, החליטו לחזור לשלזיה העילית.
ההחלטה לחזור התקבלה כתוצאה מרדיפות אנטישמיות במערב גרמניה.
מספר היהודים החוזרים היה משמעותי עד כדי כך שמשרדי רשות מחוז שלזיה הוציאו היתרים לרבנות הקהילה היהודית בקטוביץ לבצע גיוס תרומות לסיוע למהגרים היהודים.
האישורים היו בתוקף מ-1 ביוני עד 30 ביוני 1933 בכל קהילות בתי הכנסת במחוז שלזיה .
במחצית השנייה של שנות השלושים, החמיר המצב הכלכלי בקטוביץ, הפערים בין העשירים לעניים הלכו וגדלו.
קבוצת האנשים העניים וחסרי כל צמחה כל הזמן, יותר ויותר.
הקהילה ניסתה לנטרל את ההשפעות השליליות של התהליכים החברתיים המתמשכים באמצעות ארגון פעילויות סיוע, הפעלת מטבח ובית תמחוי לעניים ביותר, מרפאה וארגון טיולי נופש לילדים מהמשפחות העניות ביותר.
בשנת 1936 נפתחה סוכנות תעסוקה יהודית.
התנאים הכלכליים שהידרדרו בהדרגה בשנות השלושים, כמו גם פעילות הארגונים הנאציים שהתפתחו בקטוביץ, תרמו להידרדרות שיטתית של היהודים ברחבי שלזיה עילית.
בשנת 1933 היו פרעות אנטי-יהודיות בקטוביץ, ובשנת 1936, כתוצאה מהתעמולה האנטי-יהודית שנערכה בין היתר על ידי העיתונות המקומית, נערך מסע תעמולה לסגירת הקצבייה הכשרה בעיר.
כתוצאה מתקנות משפטיות חדשות שנכנסו לתוקף בשנים 1937–1938, נשללה הזכות לעבוד מאומנים יהודים רבים, מספרות וחייטים.
בשנת 1937 התרחשו פוגרומים וחרם על סוחרים יהודים כולל החרמת הסחורה שלהם, חנויות רבות הוצתו ומספר אנשים קיפחו את חייהם כתוצאה מהתקריות.
יהודים רבים עזבו את העיר במחצית השנייה של שנות השלושים לאור גלי האנטישמיות המתגברים.
רגע לפני פרוץ מלחמה העולם השנייה, נותרו בקטוביץ רק 8,587 יהודים, המהווים כ-6.3% מכלל האוכלוסייה.
הקהילה, פיקחה על בית הכנסת הגדול, על בית המדרש, המקווה ובית העלמין.
כמו גם על מספר רב של בתי ספר וגן ילדים יהודי.
אף תוכנן לבנות בית חולים, בית אבות, בית יתומים ובית כנסת חדש.
בשנת 1937, ליד בית הכנסת הגדול, הוקם מבנה חדש בן חמש קומות, בו שוכנו המוסדות הקהילתיים.
הקהילה ייחסה חשיבות רבה לנושא החינוך.
בתקופה שבין מלחמות העולם, לצד התלמוד-תורה, היה בית ספר בקהילה.
קהילת יהודי קטוביץ גם הוציאה עיתון משלה.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין ובכך פתחו את מלחמת העולם השנייה.
ב-3 בספטמבר נכבשה קטוביץ על ידי הצבא הגרמני.
לאחר כיבוש העיר ב-8 בספטמבר 1939 הגרמנים גרשו את היהודים מבתיהם והציתו את בית הכנסת הגדול.
שרידי בית הכנסת מוטטו ונהרסו.
במרתפי בית הכנסת בהם הוסתרו חפצי ערך יקרים לא נמצא דבר מלבד ספרי התורה שלא נשרפו.
מטה הגסטפו התמקם בבנייני הקהילה שנותרו שלמים.
קטוביץ שולבה ברייך השלישי והפכה לבירת מחוז שלזיה העליונה.
בשלושת החודשים הראשונים לכיבוש נאלצו מרבית היהודים בקטוביץ (בין 12,000-11,000 איש, תושבי העיר ופליטים) לעזוב את העיר ולעבור לשטחי השלטון הפולני.
היו שברחו לאזורים שנמצאים תחת הכיבוש הסובייטי, אחרים, יושבו מחדש בעיירות הסמוכות, כולל בסוסנוביץ.
בסוף 1939 נותרו בקטוביץ רק כ-900 יהודים.
בראשית 1940 פיתחו שלטונות גרמניה הנאצית את תוכנית "תוכנית-האב למזרח", לפולין הכבושה, שבה נקבע, השמדה מוחלטת של אוכלוסיית היהודים בהדרגה, ועקירת חלק נכבד מהפולנים מזרחה.
הפולנים שנותרו היו אמורים להיות עבדים בתעשייה ובחקלאות הגרמנית.
התוכנית הייתה אמורה להיות מיושמת כמה שיותר מהר במחוז פולין הגדולה, מחוז פומרניה ושלזיה.
הנאצים תכננו שהחל מחודש מאי וביוני 1940, בשלזיה עילית יגורשו כל היהודים לשלטון הכללי בפולין, אך לאחר סירוב הרשויות המקומיות הוחלט להקים גטאות.
בראשית 1940 הוקמו גטאות גדולים בבנדין ובסוסנוביץ.
למעשה, אלה היו "עתודות כוח אדם" שהועברו למחנות עבודה בכפייה ברחבי שלזיה.
מאוקטובר 1940 אורגנה עבודת הכפייה של יהודי שלזיה על ידי הנציג המיוחד של הרייכספירר אס אס וראש המשטרה הגרמנית להעסקת לאומים זרים בשלזיה עילית, אלברכט שמלט.
צעירים יהודים נשלחו אז למחנות עבודה בכפייה במחוזות קטוביץ ואופולה.
בשנת 1940 הקים הרייכספירר אס אס היינריך הימלר את מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
הוא היה אמור להפוך למקור לאספקת עובדי כפייה עבור אזורי התעשייה, בשלזיה עילית ואגן דברובסקי.
מרבית יהודי קטוביץ הגיעו מהגטאות באזור זגלמביה למחנה ההשמדה הנאצי הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
כאשר בחורף 1942/1943 החזית המזרחית קרסה והגרמנים הובסו בסטלינגרד, ואגן התעשייה של הרייך עבר הפצצה אדירה של בעלות הברית, תעשיית שלזיה העליונה החלה למלא תפקיד מפתח בכלכלת המלחמה הגרמנית.
עם הזמן עד 50% מייצור הנשק של גרמניה הגיע משלזיה העליונה.
הרשויות דרשו משלזיה להגדיל את כריית הפחם ולהגדיל את ייצור החימוש.
מסיבה זו הופנתה תשומת הלב לאפשרות ליצור מחנות עבודה בכפייה במפעלי תעשייה בשלזיה העילית.
במרץ ובאפריל 1942 הגדיר המפקח הכללי של מחנות הריכוז, אס אס, אובר-גרופנפיהרר אוסוולד פוהל, את הכללים לניצול כוח העבודה של האסירים.
בספטמבר 1942 הורה אדולף היטלר להקים מחנות עבודה חדשים בסביבתם המיידית של מפעלי תעשייה בשלזיה העילית.
מאותו הרגע החלו להקים סניפים של מחנות ריכוז בערים, שבוייהם עבדו כעבדים במפעלים.
בשנים 1943–1944 היו בקטוביץ הרבה מחנות עבודה בכפייה, שם עבדו בעיקר יהודים ממערב אירופה, כולל כ-900 יהודים מצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנות ה-2000
אחרי מלחמת העולם השנייה התיישבו בקטוביץ כ-1,500 יהודים (כמעט כולם יוצאי ערים אחרות בפולין וכאלה שעברו את שנות המלחמה בברית המועצות).
הוועד היהודי של שלזיה עילית הקים בעיר סניף משלו ועזר לאלפי פליטים יהודים שעברו בקטוביץ בדרכם למערב ולישראל בעליית גומולקה.
מיד לאחר המלחמה, בשנת 1946, הוקמה בקטוביץ קהילה יהודית דתית במסגרת סניף של "החברה היהודית" בהנהגת הקומוניסטים.
ב-1967 (בעקבות מלחמת ששת הימים בישראל) התחיל בפולין באופן רשמי, גל רדיפות קומוניסטיות אנטישמיות אחרי היהודים ומרבית היהודים שהתגוררו בקטוביץ עזבו את פולין.
בשנת 1969 נשארו בעיר רק מספר משפחות יהודיות והקהילה חדלה מלהתקיים למשך כ-30 שנה.
בשנת 1993 הוקמה מחדש הקהילה היהודית בעיר, בסיוע ארגוני סיוע יהודיים.
בשנת 2016 נמנו בקהילה היהודית 200 חברים.
בראש הקהילה עמד ולודזימיש כץ והרב הראשי היה יהושע אליס מארצות הברית.
ברשות הקהילה שלושה בתי תפילה בערים, קטוביץ, ביטום ובגליביצה.
הקהילה אחראית גם על בתי הקברות היהודים בקטוביץ, גליביצה וביטום.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בקטוביץ בין השנים 1840–2016שנההאוכלוסייה
ב-11 בדצמבר 1863, ביוזמתה של רוזלי אימרוואהר, הוקם ארגון חברת נשים כדי לסייע לנשים, ילדות, אלמנות ויתומים.
בנוסף לרוזאלי אימרוואהר, ניהלו את הארגון: סימון ולורה שלשה, רוזאלי אשנר, רוזל גלייזר, שרלוט רפפורט, ברטה קוכמן, שרה דזיאולושינסקה, רבקה פרוליך, ואחרות.
ב-5 בנובמבר 1868, ביוזמתו של היימן פרוליך, הוקמו בקטוביץ אגודות צדקה לסיוע לחולים בשם "ביקור חולים" וה"חברה קדישא".
משנת 1874 ארגונים אלה עסקו גם בסיוע לכל תושבי העיר העניים ביותר ולא רק ליהודים.
בעיקר לתושבים חדשים שהתיישבו בעיר, לעיתים קרובות היו חסרי כל.
ביקור חולים העסיק רופא שהעניק עזרה רפואית בחינם לנזקקים.
הוועד הפועל הראשון של העמותה כלל את היימן פרליך, יוליוס ברסלאואר, לואי קנופף, לובל זרניק ויוליוס רינג.
בשנים 1868–1886 הנשיא היה היימן פרולליך, ואחריו לואי קנופף בשנים 1886–1890.
אגודת הצדקה גמילות חסדים בקטוביץ נוסדה ב-11 בנובמבר 1871 ביוזמתם של סיימון שאלשה, איזידור זאקס ודניאל טימנדורפר.
הודות לפעילות ארגון זה, ילדים מהמשפחות העניות ביותר יכלו לקבל השכלה תיכונית וגבוהה.
מאוחר יותר הרחיבה החברה את היקף פעילותה כך שהיא כללה גם ילדים ממשפחות לא יהודיות.
הוועד המנהל הראשון של גמילות חסדים הורכב מ: סימון שאלשה, היימן פרליך, דניאל טימנדורפר, איזידור זאקס, סלומון קניגסברגר, איגנץ גרינפלד ומקס ווייכמן.
באוקטובר 1873, ביוזמתו של הרב יעקב כהן, הוקמה בקטוביץ האגודה החינוכית "תלמוד תורה", שמטרתה הייתה להעלות את רמת החינוך בתחום ההיסטוריה היהודית, הספרות והפרקטיקות הדתיות.
העמותה ארגנה הרצאות ומפגשים שבמהלכם נקראה התורה עם פרושיו של רש"י וקטעי משנה.
בשנת 1933 נערך כנס עולמי של תנועת בית"ר בעיקר קטוביץ.
בכנס השתתפו נציגי בית"ר ממדינות אירופה, ארצות הברית ואפילו אוסטרליה.
מזכ"ל תנועת בית"ר בקטוביץ באותן השנים היה דוד הפר, יליד 1903, שיחד עם אשתו מלכה ובתו גוסטבה גורש עם תחילת המלחמה לגטו ורשה וכככה"נ נרצח במחנה ההשמדה מיידנק.
הפר היה אח ל-4 אחיות שיחד עם הוריהן היגרו לישראל כבר בשנות ה-20. על ארגון הכנס העולמי בקטוביץ קיבל הפר מכתבי תודה מסניפי בית"ר בכל העולם, אלו נמצאים בארכיון בית ז'בוטינסקי בתל אביב.
גלויות שכתב הפר מגטו ורשה ומתארים את החיים שם נמצאו בארכיון אלפרד שוורצבאום, חברו לעסקים מבנזין שהצליח להימלט לשווייץ וסייע לדוד הפר כמו גם ליהודים רבים אחרים ממקום מושבו בשווייץ.
מאמצע המאה התשע עשרה החלו לצוץ קבוצות ציוניות במרכז ומזרח אירופה.
קבוצה כזו הייתה פעילה מאוד גם בקטוביץ.
בשנת 1884, במלאת 100 שנה להולדתו של משה מונטיפיורי, נערך כנס בינלאומי של תנועת חיבת ציון בעיר.
הבחירה בעיר קשורה ככל הנראה למיקומה בצומת שלוש המדינות, המאוכלסות בקהילות יהודיות רבות.
בתאריכים 6–11 בנובמבר 1884 השתתפו 36 נציגים בכנס בראשותו של יהודה לייב (ליאון) פינסקר, בהם 22 צירים משטחים השייכים לרוסיה ו-10 נציגים ממדינות אחרות, מצרפת, רומניה, אנגליה, גרמניה ופלשתינה א"י.
המטרה העיקרית של התנועה הייתה לחזור לארץ ישראל.
מטה התנועה בראשות פינסקר היה אמור להיות ממוקם באודסה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הצטרפו מרבית תומכי חיבת ציון להסתדרות הציונית העולמית, שנוסדה בשנת 1897 ביוזמתו של תיאודור הרצל.
בבניין בו נערכה ועידת קטוביץ הוצב לוח זיכרון עם טקסט בפולנית ובעברית:
בספטמבר 1888, ביוזמתם של מקס פרליך, היינריך קלמן, אדולף לובינגר, יוליוס נוטמן והרב יעקב כהן, הוקמה אגודת מתנות אביונים, העוסקת במתן תמיכה לעניים ובעיקר לתושבים חדשים שהגיעו מקהילות יהודי גליציה, מובטלים וחסרי כל.
תוך זמן קצר הצטרפו לארגון 170 חברים.
בשנת 1900 נכללו בהנהלת ארגון: הרב מקטוביץ יעקב כהן, לואי בוק, יעקב קוכמן, סימון פרידלנדר, יוליוס נוטמן ומיכאל אברהם.
ב-18 בינואר 1892, ביוזמת נשים יהודיות צעירות, לוסי גרינפלד, רוזה בורנשטיין, גטרודה זאקס, ג'ני לובינגר ואלה שולץ, הוקם הארגון המסייע לעניים בקטוביץ, כולל איסוף בגדים לילדים עניים, אוכל לחגים ועזרה לכלות ממשפחות עניות.
עד שנת 1860 למדו ילדים ממשפחות יהודיות המתגוררות בקטוביץ בבתי ספר יסודיים חילוניים ובמקביל למדו בבתי ספר דתיים פרטיים.
עם הגידול במספר התושבים היהודים בקטוביץ, הוקמו בשנות ה-60 של המאה ה-19 בתי הספר פרטיים ראשונים לבנים ולבנות.
הם למדו בכיתות יסודי ותיכוני.
בשנת 1866 בתי הספר הועברו לטיפול הקהילה והתארגנו מחדש.
בשנת 1870 העירייה השתלטה על מוסדות אלה והפכה אותם לבתי ספר עירוניים.
בשנת 1875 החליטה מועצת העיר להפוך את בתי הספר הדתיים היהודיים לבתי ספר עירוניים.
על פי הנתונים משנת 1876, מתוך 889 תלמידים בבתי הספר העירוניים, היו 80 בנים יהודים, בבית הספר היסודי.
בבית הספר לבנות, מתוך 850 תלמידות היו 65 בנות ממשפחות יהודיות.
בתי הספר העירוניים, אפשרו לתלמידים יהודים לשמור את השבת ואת כל חגי ישראל, זאת אף על פי שממשלת פרוסיה לא אישרה את המהלך.
ההוראה הייתה לקיים שיעורים מיום שני עד שבת.
במאה ה-21, ממשלת פולין אפשרה לפתוח את בתי הספר הדתיים, בהם מלמדים מקצועות כלליים ומקצועות דת.
משנת 1876 פעל בקטוביץ בית ספר יסודי עברי פרטי בו למדו 200 נערים ונערות.
עד שנת 1916 ניהל את בית הספר ד"ר יעקב כהן, הרב של קהילת יהודי קטוביץ.
ד"ר כהן חיבר את המאמר, בגרמנית, שיצאה לאור בשנת 1900, אודות תולדות היהודים בקטוביץ.
קהילת יהודי קטוביץ, קיימה אחר הצהריים חינוך דתי לילדים ממשפחות עניות.
בשנת 1935 היו 147 תלמידים בכיתות לבנים, שלמדו פולנית, יידיש עברית, ו-140 תלמידות שלמדו פולנית ויידיש.
הקהילה היהודית בקטוביץ נתנה דגש גם לחינוך הכללי.
בשנות השלושים של המאה העשרים הוקם בקהילה בית ספר על שם ברק יוסלביץ', בו לימדו, מלבד חינוך דתי (שעתיים בשבוע) והשפה העברית (שעתיים בשבוע, החל מכיתה ג'), שיעורים במקצועות כלליים שהתקיימו בשפה הפולנית.
בשנת 1935 למדו 619 תלמידים בבית ספר זה, שהיה אמור לתמוך בתהליכי הפולוניזציה בשלזיה עילית.
בקהילה היה גם בית ספר עברי, בו השתתפו למעלה מ-400 בנים ובנות בשנת 1932.
מספר רב של ילדים יהודים למדו בבתי ספר יסודיים ממלכתיים.
מלבד מקצועות כלליים, בתי ספר אלה ערכו שיעורי דת (שעתיים בשבוע), בנפרד לילדים המשתייכים לקבוצות דתיות שונות.
מספר לא מבוטל של ילדים יהודים למדו גם בבתי ספר תיכוניים חילוניים, כולל בגימנסיה למתמטיקה ומדעי הטבע (22 ילדים יהודים למדו שם בשנת 1935).
בגימנסיה העירונית (54 ילדים יהודים) ובגימנסיה העירונית לנערות (76 בנות יהודיות).
בקטוביץ היה גם גן ילדים יהודי.
אלטמן בקטוביץ הוקמה בשנת 1865. ברונו אלטמן היה הבעלים.
החברה עסקה בסחר סיטוני וקמעוני של מתכות, חומרי בניין, מתכות, כלי מטבח, כלים, מוצרי חשמל, מוצרי אספקת מים וכדומה.
ברונו אלטמן נולד ב-13 ביוני 1876 בקטוביץ.
הוא כנראה נפטר בגטו ורשה.
חברת "סימון ליברמן" הוקמה בשנת 1900 בקטוביץ.
הבעלים של החברה היה שמעון ליברמן.
היא עסקה בסחר סיטוני וקמעונאי של מוצרים ממתכת, בעיקר כלי מטבח.
החברה של ליאו לובל הוקמה בקטוביץ בשנת 1914. החברה התמחתה בסחר סיטונאי וקמעוני של סוגים שונים של מתכות (עופרת, פליז, אבץ, אלומיניום), מוטות, צינורות, חוטי ברזל ותיל, פח הלחמה וכדומה.
בשנת 1880 מלבד הקהילה היהודית הגדולה, היו בקטוביץ גם קהילות חסידיות שונות, שהיו להם בתי תפילה משלהם בבתים פרטיים.
בית הכנסת העתיק בקטוביץ הוקם בשנת 1862 בפינת הרחובות מג'ה-Maja ושלובובקי-Słowackiego.
חלקת האדמה להקמת בית הכנסת נרכשה בשנת 1861 תמורת 8,000 טאלרים מעיזבונו של טייל-ווינקלר-Tiele-Winckler.
באותה שנה האדריכל והקבלן איגנץ גרינפלד-Ignatz Grünfeld תכנן והקים את בית הכנסת.
טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב-4 בספטמבר 1862. לאחר מכן הועברו ספרי התורה מבית סימון גולדשטיין לבית הכנסת שזה עתה נבנה.
בית הכנסת היה בניין קטן בן שתי קומות עם גג משופע.
הוא נבנה על פי תוכנית מלבנית בסגנון נאו-רומנסקי, עם עיטורים בצורת קשתות בצדדים ופילסטרים בפינות.
האדריכל עיצב ככל הנראה את הבניין בדומה לבית הכנסת בוולפהאגן .
באולם הראשי היו 200 מקומות ישיבה לגברים ובעזרת הנשים היו 120 מקומות ישיבה לנשים.
בשנת 1867 הוקם מקווה בסמוך לבית הכנסת שתוכנן גם הוא על ידי איגנץ גרינפלד.
בשנת 1873, כתוצאה מעליה במספר חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, התקיימה תפילה נוספת בבית הכנסת.
בשנת 1880 התקבלה החלטה בוועד הקהילה להרחיב את בית הכנסת.
הפרויקט פותח על ידי היזם קרל האוסלר - Carl Samuel Haeusler.
עבודות הבנייה בוצעו בשנים 1880–1883. כתוצאה מההרחבה, מספר מקומות הישיבה גדל ל-282 לגברים ול-221 לנשים.
בית הכנסת נפתח מחדש רשמית ב-20 באפריל 1883.
מספר חברי הקהילה היהודית בקטוביץ גדל במהירות, ושנה לאחר ההרחבה והשיפוץ התברר כי מבנה בית הכנסת קטן מדי.
מסיבה זו, התקבלה החלטה להקים בית כנסת חדש ברחוב מיצקביץ'-ul.
בית הכנסת (העתיק) שימש עד ספטמבר 1900, ואז הוא נהרס.
המגרש בו עמד בית הכנסת נמכר על ידי הקהילה לבנאי הראשי של קטוביץ, פול פרנצ'יץ' ועל בסיס היתר בניה מיום 18 במרץ 1905 הוא הקים במקומו בית דירות מפואר שתכנן.
בית הכנסת הגדול בקטוביץ, נבנה בשנת 1900 (אז גרמניה) והיה הגדול שבבתי הכנסת בעיר.
הוא עמד ברחוב מיצקביץ'- ul.
לאחר שנשרף ונהרס ב-8 ספטמבר 1939 השטח נוקה מהריסותיו ויושר.
מרתפי בית הכנסת לא נפגעו מהשרפה הגדולה.
במרתפים אלה היו שמורים תשמישי קדושה יקרי ערך וספרי התורה.
תשמישי הקדושה יקרי הערך נשדדו ומאידך ספרי התורה לא נשרפו ושרדו.
בהחלטה מתאריך 8 באוקטובר 1990 אימצה מועצת העיר קטוביץ את ההחלטה לקביעת שם לכיכר בו עמד בית הכנסת הגדול בעבר, שם הכיכר שנקבע באותה החלטה היה: "כיכר בית הכנסת" כמו כן מומשה החלטה משנת 1988 להציב במקום אנדרטה המנציחה את בית הכנסת ואת קהילת יהודי קטוביץ.
בית הקברות הוא מקום קבורה פעיל של הקהילה היהודית, לאורך כל השנים מאז הקמתו.
ראשיתה של הקהילה היהודית בקלן מעורכת בסוף תקופת האימפריה הרומית, ומתועדת בתקופת שיא ימי הביניים.
לאורך ההיסטוריה שלה, הקהילה היהודית בקולוניה סבלה מרדיפות, גירושים חוזרים ונשנים, טבח והרס.
ערב הרדיפות בימי גרמניה הנאצית, מנתה הקהילה כ-19,500 איש.
הקהילה הוקמה מחדש, והיום מונה כ-4,500 איש.
בגלל ההמשכיות ההיסטורית שלה, הקהילה נוהגת לכנות את עצמה "הקהילה היהודית הוותיקה ביותר מצפון לאלפים".
בשנת 2025 צפוי להיפתח המוזיאון היהודי.
קלן נוסדה והוקמה במאה ה -1 לספירה, כקולוניה הרומית קלאודיה ארא אגריפיננסיום בשטח אובי.
היא הייתה בירת המחוז הרומאי גרמניה תחתית ומטה הצבא באזור.
קלן הייתה עיר חשובה בתקופה הרומית.
ה' ניסן מניח כי אוכלוסיית קלן הייתה גבוהה בהרבה מאשר בימי הביניים, אז הוא מעריך כי נעה בין 30,000 ל -40,000. סביר להניח כי נוכחות יהודית ליוותה את ההתפשטות של הנצרות בכל מחוז רומי, ואף קדמה לה.
נוכחותם של נוצרים בקלן במאה ה-2 היא ראיה, לפיכך, להתיישבות יהודים בעיר כבר אז.
היהדות הוכרה בתור religio ilicita (דת מותרת), ויהודים היו פטורים מפולחן הקיסר והאלים הרומים.
למרות זאת, הגישה למשרות ציבוריות נמנעה מהם מכיוון שכדי להתמנות למשרה ציבורית בעיר, אדם נדרש להחזיק במקרקעין ולהיות בעל מוניטין מסוים.
בעת העתיקה המאוחרת, המעמד העליון הרומי סירב יותר ויותר לקחת חלק במשרות הללו, והממשל הרומי נכנס למשבר והקיסר נאלץ לחפש חלופות.
המועצה בקלן נאלצה להשתמש בצו של הקיסר קונסטנטין הגדול משנת 321, שהתיר מינוי יהודים לקוריה.
זוהי העדות הראשונה לקיומה של קהילה יהודית בעיר קלן.
צו הקיסר התקבל בקודקס תאודוסיאנוס (439), המעיד על קיומה של קהילה יהודית מבוססת היטב בקלן בשנים 321 ו-331. בתרגום חלקי של הקודקס נכתב:"אנו מתירים לכל המועצות העירוניות למנות יהודים לקוריה באמצעות החוק הכללי.
תקנות אלו של קונסטנטין נותרו במשך מאות שנים התיעוד היחיד של קיומה של קהילה יהודית בקלן.
תחת שלטון המלכים הפרנקים, הסקסונים והסאלים
האזור נכבש על ידי הפרנקים הריפוארים בשנת 462, שהתנצרו עד סוף המאה.
במהלך ימי הביניים, קלן שגשגה כאחד מנתיבי הסחר החשובים ביותר בין מזרח ומערב אירופה.
קלן הייתה אחת החברות המובילות בברית ערי הנזה ואחת הערים הגדולות מצפון להרי האלפים בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס.
ההתייחסות המתועדת הראשונה ליהודי קלן מופיעה בדיווחם של ווינהיים וגלניוס על הפיכת בית הכנסת לכנסייה בשנת 1426, כשהם מתבססים על דברי הימים השנתיים של קלן במהלך המאות ה-14 וה-15. לאחר מכן, הם מעירים כי בית הכנסת הזה קיים 414 שנים.
מכאן, שנוסד בתקופתו של הארכיבישוף הריברט מקלן (999–1021), ידידו החכם של הקיסר הרומאי הקדוש אוטו השלישי.
הרובע היהודי, הסמוך לרחוב הראשי בעיר, מוזכר לראשונה בתקופת האפיסקופ של אנו השני, הארכיבישוף של קלן (1056–1075), בדיווח על הצטרפות יהודי העיר לאבל על מותו של הארכיבישוף.
מספר היהודים בקהילה ברבע האחרון של המאה ה-11 היה לא פחות מ-600. השווקים של קלן משכו מבקרים יהודים רבים, כשחלקם נשארו.
יהודים איטלקים מוזכרים בסיפורים על הצלבנים בקלן.
תיעוד נוסף המוכיח את חשיבותה של קהילת יהודי קלן נמצא באותם תיעודים קהילתיים, המציינים כי "אחינו נפוצו בכל ארבע רוחות ולהם תמיכה באורח חייהם ודברי פסיקה כהלכה." מכאן שהקהילה הוותה מרכז לחיים יהודיים לכל קהילות האזור.
בזמן מאורעות תתנ"ו, שנערכו ביהודי גרמניה במהלך מסע הצלב הראשון, נעשה מאמץ רציני להגנה על יהודי העיר על ידי הארכיהגמון.
הוא פינה את היהודים מן העיר אל מספר מצודות מרוחקות.
למרות זאת, ב-30 במאי 1096, תקפו הצלבנים את הרובע היהודי, וזמן קצר לאחר מכן הוצאו להורג היהודים ששוכנו במצודות.
פוגרום נוסף ביהודי העיר אירע בימי המוות השחור בשנת 1349 (גזירות ק"ט).
יהודי הקהילה התכוננו מראש לפוגרום הצפוי והתגוננו, אך נהרגו כולם במאבק.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידי בית הכנסת של קלן שנחרב באותו פוגרום.
מן המחצית הראשונה של המאה ה-14 נמצאו עוד בחפירות, כ-400 רשימות עברית ויידיש (או גרמנית באותיות עברית) מחיי הקהילה, למשל רשימת חייבי כספים למאפייה.
ממצא חשוב אחר שנחשף הוא קטע מרומן אבירי שנכתב ביידיש.
בשנת 1424 גורשו יהודי העיר ובכך נסתם הגולל על הקהילה היהודית הימי־ביניימית בקלן.
החיים היהודיים התחדשו שם רק אחרי המהפכה הצרפתית כאשר בשנת 1798 הם הורשו לשוב אליה.
קהילת יהודי רדאוץ שכנה בעיר רדאוץ בדרום חבל בוקובינה.
בעיר פעלו תנועות נוער, בתי ספר ואגודת ספורט יהודית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה רדאוץ תחנת מעבר להגלייתם של יהודים לגטאות ולמחנות עבודה בחבל טרנסניסטריה.
ישנן עדויות ראשוניות לנוכחותם של יהודים ברדאוץ כבר בראשית המאה ה-19, שעה שנמנו במפקד האולוכסין של העיירה שלוש משפחות יהודיות.
באותה עת הייתה העיר נתונה למרותה של ממלכת הבסבורג האוסטרית, וזו עודדה הגירה של דוברי גרמנית העירה, במסגרת מדיניות ה"גרמניזציה".
היהודים היגרו, ככל הנראה, לרדאוץ עם גרמנים משוואביה שהגיעו לשם במסגרת אותה תוכנית.
בוקובינה, חבל הארץ שבו נמצאת רדאוץ, השתייכה עד 1774 לנסיכות מולדובה, והשפה שדוברה בה הייתה רומנית.
מטרתם של האוסטרים הייתה לקעקע את התרבות המקומית, ולהפוך את חבל בוקובינה לחלק אינטגרלי של האימפריה.
ההגירה לרדאוץ המשיכה ביתר שאת גם בשנים הבאות.
לעיר היגרו יהודים רבים ממזרח גליציה, שהיו נתונים לשליטת אוסטריה.
השלטון עודד את הגירתם כיוון שיהודים אלה היו דוברי גרמנית ונאמנים לו, ובאמצעותם חשב לבסס את השליטה האוסטרית באזור.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה עמדה האימפריה האוסטרו-הונגרית על סף פירוק.
ממלכת רומניה השכנה ניצלה את חולשתה, וב-11 בנובמבר 1918 כבשה את אזור בוקובינה ואת רדאוץ בתוכו, כיוון שלטענתה התגוררה שם אוכלוסייה רומנית גדולה.
בראשית 1938 שלטה ברומניה ממשלה אנטישמית, ובראשה עמדו אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה, ולפיכך כונתה "ממשלת גוגה-קוזה".
תחת שלטונם של השניים הורע מצבם של יהודי העיר במידה ניכרת.
כך, למשל, יצא צו שאילץ בעלי חנויות יהודים לפתוח אותן בשבת.
ממשלת גוגה-קוזה נפלה לבסוף עקב לחץ בינלאומי.
עם זאת, בשל אי-היציבות הפוליטית המתמשכת ברומניה לאחר נפילת הממשלה, הכריז קרול השני, מלך רומניה, על עצמו כשליט יחיד במדינה במה שנודע כ"דיקטטורה המלכותית".
המשטר החדש המשיך את הקו האנטי-יהודי בדרכים אחרות.
בקיץ 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, נאלצה רומניה לוותר על בסרביה ועל צפון בוקובינה לברית המועצות ועל צפון טרנסילבניה להונגריה.
זאת, כדי להימנע ממלחמה עמן.
כתוצאה מכך, התערער מעמדו של המלך, והוא עזב את רומניה בספטמבר אותה שנה.
כך באה "הדיקטטורה המלכותית" אל קיצה.
בה בעת, הלכה רומניה והתקרבה לגרמניה הנאצית.
ברומניה היו מצבורי נפט חיוניים לצבא הגרמני, ולפיכך לא היה ביכולתה לשמור על נייטרליות במלחמה.
עם עזיבתו של המלך את המדינה, מונה הגנרל יון אנטונסקו,, לראש ממשלת רומניה.
מעט מאוחר יותר הצטרפה רומניה למדינות הציר כשחתמה על ההסכם התלת-צדדי.
תחת השלטון החדש, במסגרת השואה, הוחמר עוד יותר מצבם של יהודי העיר.
הלגיונות של משמר הברזל הוציאו צווים להביא לפיטוריהם של עובדי מדינה יהודים, תלמידים יהודים גורשו מבתי הספר הממלכתיים בעיר, ורופאים יהודים לא הורשו לטפל עוד בחולים שאינם יהודים.
ב-8 בדצמבר 1940 גורשו מהעיר 70 משפחות של פליטים יהודים.
ב-24 בינואר 1941 התרחש בעיר פוגרום, ובמהלכו נרצחו 12 יהודים.
ב-22 ביוני 1941 החל מבצע ברברוסה, הכינוי הרווח לפלישה הגרמנית לברית המועצות.
מתוקף הברית עם גרמניה, הצטרפה גם רומניה למבצע, ובתמורה הרשתה לה גרמניה לספח את חבל טרנסניסטריה, שהיה שייך עד אז לברית המועצות.
גורלם של יהודי רדאוץ היה כגורלם של שאר יהודי בוקובינה ובסרביה - הגליה לגטאות ולמחנות עבודה בחבל ארץ זה.
ההגליה נבעה מהרצון הרומני לטהר אתנית את האזורים הללו מיהודים.
ברדאוץ רוכזו כל יהודי האזור, לקראת גירושם לטרנסניסטריה.
ביולי אותה שנה הובאו לעיר כאלף יהודים מכפרים סמוכים, ובאוגוסט הובאה אליה כל קהילת העיר סירט, שמנתה 1,600 נפשות.
עקב הגלייתם של יהודים מיישובים שכנים לרדאוץ גדל מספר התושבים בה מכ-6,000 נפש לכ-10,000 נפש.
ב-11 באוקטובר 1941 הצטוו יהודי העיר לעזוב אותה תוך שלושה ימים, פן יוצאו להורג בירייה על ידי השלטונות.
ב-14 וב-15 באוקטובר גורשו כל יהודי העיר ברכבות לטרנסניסטריה.
בדרכם הם שהו במחנות מעבר באוטאץ' ובמרקולשט.
רבים מצאו שם את מותם עקב תנאי מחיה קשים.
מהמחנות הועברו היהודים לגטאות בערים ברשד, אובודובקה ובאלטה, שם שהו עד סוף המלחמה.
מן המלחמה שרדו רק כ-4,000 מתוך 10,000 היהודים שגורשו מרדאוץ בראשיתה.
בשנים 1945 ו-1946 עברו ברדאוץ למעלה מ-30,000 יהודים, שהיו בדרכם מהמחנות ליעדי הגירה שונים.
רבים מהיהודים שעברו דרך העיר היו תושביה המקוריים, שהיו עתה חסרי אמצעים ומצאו את בית הכנסת ואת בית העלמין המקומי נטושים והרוסים בחלקם.
רוב היהודים בחרו לעלות לישראל בשנים שבהם אפשרו זאת השלטונות: בין 1950 ל-1951 ובין 1959 ל-1961. השאר היגרו לארצות אחרות באירופה ובאמריקה ולישראל.
בשיאם, היו יהודי רדאוץ הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר, כשליש מכלל התושבים, אך הם לא היוו רוב באוכלוסייה.
לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נותר מספרם של יהודי העיר קבוע.
אמנם רבים מיהודי רדאוץ הוגלו לסיביר במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך אוכלוסיית העיר התאוששה במהירות עקב הגירת יהודים מהכפרים הסמוכים.
המוסד החינוכי היהודי הראשון שנפתח בעיר היה תלמוד תורה, שנחנך ב-1830 ופעל עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לפני סגירתו, למדו בו כ-130 תלמידים.
חוץ ממנו, פעלו בעיר תלמודי תורה קטנים.
ב-1907 נפתחו בעיר בית ספר וגן ילדים של ארגון "שפה ברורה", שהורה בעברית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האמיר מספר התלמידים במידה ניכרת והגיע לכ-200. בין השנים 1937–1940 פעל ברדאוץ בית הספר הדתי לבנות "בית יעקב", שנסגר בהוראת השלטונות.
יהודי העיר למדו גם במוסדות החינוך הממלכתי.
ב-1871 למדו שם ברדאוץ 10 תלמידים בלבד, אך הודות להשתלבותם של יהודי בוקובינה בחיים הציבוריים גדל מספר התלמידים ב-1880 ל-183.
בראשית המאה ה-19 עסקו מרבית יהודי העיר במסחר, ובעיקר בסחר בעצים ובבעלי חיים.
יתר היהודים היו בעלי מלאכה.
עם התבססותם הקימו היהודים גם בתי חרושת, ובעיקר מנסרות, בתי בורסקאות וטחנות קמח.
בשיאם החזיקו היהודים בכ-250 בתי חרושת בעיר ובסביבותיה.
הקהילה מימנה את מוסדותיה באמצעות הטלת מיסים על נישואים, על שחיטה ועל ירושה, וכן באמצעות מכירת חלקות בבית העלמין.
ב-1830 נחנך בית הכנסת הראשון ברדאוץ.
עקב התרבות היהודים בעיר, התעוררה דרישה לבית כנסת גדול שיתאים לצרכיהם.
לפיכך, ב-18 באוגוסט 1883 נחנך בית הכנסת הגדול של רדאוץ.
נוסף על בית הכנסת הזה, פעלו בעיר 32 בתי כנסת אחרים.
ב-1962 פעלו ברדאוץ שני בתי כנסת בלבד.
בשנותיה הראשונות של קהילת רדאוץ, היא הייתה מבחינה מנהלית וארגונית חלק מקהילת סירט הסמוכה.
בשנים 1836–1881 שימש הרב הירש שפירא כרב המקומי.
רק בשנת 1881, כשהקהילה גדלה, היא התנתקה מקהילת סירט.
שנתיים מאוחר יותר התמנה יצחק קונשטאט (Kunstadt) לרב העיר, לאחר שזכה במוניטין על כתיבתם של ספרי דת.
ב-1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, התמנה ישראל הורניק כרבה הראשי של העיר.
הוא כיהן עד מותו ב-1947, ואחריו לא מונה רב חדש בעיר.
היהודים הדתיים ברדאוץ השתייכו לחסידויות ויז'ניץ, סדיגורה ובויאן, שהיו החסידויות הנפוצות בחבל בוקובינה.
עם האדמו"רים שנהגו לפקוד את רדאוץ דרך קבע נמנה חיים הגר מוויז'ניץ, שנהג להתדיין שם עם חסידיו.
ב-1820 נחנך בית קברות יהודי ברדאוץ, במרחק שלושה קילומטר ממרכז העיר.
עד להקמתו נקברו יהודי העיר בבית הקברות של סירט, שכן שתי הקהילות היו מאוגדות אז לקהילה אחת.
בבית העלמין קבורים כ-7,000 יהודים.
על המצבות נכתבו תחילה כתובות בעברית בלבד, אך במשך הזמן נתווספו גם כתובות ביידיש, בגרמנית וברומנית - בהתאם לשפה ששלטה ברדאוץ באותה תקופה.
ב-2005 החלו פעולות שימור בבית העלמין.
ב-1892, ביוזמתו של הרב הראשי דאז, יצחק קונשטאט, נוסד בעיר סניף של האגודה הציונית "אהבת ציון".
ב-1900 השתנה שם האגודה ל"דורשי ציון"..
בעיר פעלו שתי תנועות נוער עיקריות: תנועת השומר הצעיר, שהחלה את פעילותה ב-1918, ובית"ר, שנוסדה ב-1926. סניף בית"ר בעיר, שמנה כ-150 חברים, היה לסניף הגדול ביותר של התנועה בכל בוקובינה, זולת צ'רנוביץ.
חלק מחברי בית"ר יזמו עליות קטנות לארץ ישראל.
בעיר פעלה גם אגודת הספורט "הגבורה", שנוסדה ב-1912. האגודה פעלה עד 1947, ונסגרה בהוראת השלטונות הקומוניסטיים.
היא עסקה בעיקר בענפי הכדורגל וההתעמלות.
מטעם האגודה נשלחו 24 ספורטאים לאירועי המכביה השנייה.
ב-1890 נוסדה ברדאוץ הנהלה קהילתית בת 24 חברים, שבראשה עמד משולם קופלר.
קופלר כיהן בתפקידו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בין שתי מלחמות העולם שימש בתפקיד יו"ר הקהילה חיים מיכאל, שהיה מקורב למי שעמד בראש קהילת יהודי צ'רנוביץ באותם הימים, בנו שטראוכר.
כחלק משדרת המצבות אשר הוקמה בבית הקברות בחולון, לזכר קהילות יהודיות שהושמדו בשואה, נבנתה גם מצבה לזכר קהילת רדאוץ.
קהילת יהודי קוּנְהֶדְיֶיש היא הקהילה היהודית שהתקיימה בעיירה קונהדייש (Kunhegyes) שבהונגריה מאמצע המאה ה-19 ועד להשמדתה ב.
הקהילה התאפיינה בבעלי מלאכה, סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים שחיו בה.
כקהילה יהודית אורתודוקסית, חבריה שמרו על מסורת אבותיהם והקפידו על חינוך יהודי.
קורות הקהילה עד למלחמת העולם השנייה
הקהילה היהודית בקונהדייש החלה להתגבש באמצע המאה ה-19, לאחר מלחמת העצמאות של הונגריה, ולאחר שהוסרה ההגבלה על ישיבת יהודים במקום.
בית הכנסת ובית הספר נחנכו בשנת 1893. כאמור, מרבית יהודי הקהילה עסקו במסחר, עם מיעוט בעלי מלאכה, חקלאים עצמאיים ובעלי מקצועות חופשיים.
על המוסדות הקהילתיים נמנו החברה קדישא ואגודת נשים.
הקהילה עברה כמה טלטלות במשך שנות קיומה, בעקבות תהפוכות פוליטיות אזוריות.
באירועי "הטרור הלבן" בשנת 1919, נאסרו יהודים רבים תחת החשד שהם תומכים במהפכנים ימניים, ורבים מהם עונו לעיני נשותיהם.
ב-1922 נשללו רישיונותיהם של בעלי בתי המרזח היהודיים.
בנוסף, צעירים יהודים בתנועת הלבנטה, תנועה להכשרה צבאית, הופרדו מהחניכים הנוצרים והוכרחו לעבוד בעבודות משפילות.
בשנת 1941 2% מתושבי קונהדייש היו יהודים, כ-224 במספר; ואילו במפקד שנערך באפריל 1944, מנו יהודי הקהילה 218 איש.
כחודשיים לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה והפיכתה לשכנתה של הונגריה בשנת 1938, חוקקו בהונגריה חוקים מפלים נגד יהודים.
רישיונותיהם של הסוחרים ובעלי המלאכה בקונהדייש נשללו וב-1941 גויסו הגברים לעבודות כפייה.
במאי 1944, לאחר פלישת הנאצים להונגריה, הוקם גטו קונהדייש בעיר, אשר רוכזו בו כ-70 משפחות יהודיות מקונהדייש ומטיסדרס השוכנת לידה, בשטח שבעבר ישבו בו צוענים.
לא הייתה קיימת אספקת מים לגטו בשל זיהום שהיה בבאר הקרובה לעיר.
גוף הביטחון הציבורי בהונגריה ערכו ניסויים על ידי עינויים ביהודים כדי לגלות היכן היהודים הסתירו את חפציהם יקרי הערך.
בתחילת יוני 1944, הועברו יהודי גטו קונדהייש למרכז השילוח שבבית החרושת לסוכר בסולנוק.
משם ב-25 ביוני 1944 גורשו חלקם לשטרסהוף שבאוסטריה בטרנספורט של 2,638 מגורשים; ושאר היהודים גורשו לאושוויץ ב-28 ביוני 1944.
קהילת יהודי קינג ויליאמז טאון הייתה קהילה קטנה בעיירה קינג וילאמז טאון בדרום אפריקה, שניהלה חיי קהילה שוקקים מאמצע המאה ה-19 לערך ועד תחילת שנות ה-2000 אז עזבו היהודים האחרונים את העיירה.
יהודי העיירה היוו חלק מיהדות דרום אפריקה.
רוב יהודי העיירה הגיעו מליטא בגלי ההגירה של המאה ה-19. יהודי ליטא שהיו תחת האימפריה הרוסית סבלו מהפוגרומים הרבים ברוסיה ועשרות אלפים מהם ברחו לארצות הברית ולדרום אפריקה.
קינג ויליאמז טאון היא עיירה היושבת בכף המזרחי של דרום אפריקה לאורך גדות נהר באפלו.
העיירה נמצאת כ-60 ק"מ צפונית מערבית לאוקיינוס ההודי ויושבת על גדות נמל איסט לונדון (דרום אפריקה).
קינג ויליאמז טאון היא חלק מרשות מקומית בשם באפלו סיטי (Buffalo City), שבה כ-880 אלף נפש.
העיירה מונה כיום כ־35,000 תושבים וניצבת למרגלות הרי אמתהול, 398 מטר מעל פני הים.
סביב העיירה ישנם שטחים חקלאיים צפופים.
מעט מאוד ידוע על הקהילה היהודית בעיירה במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה.
ככל הנראה לא היו הרבה חיים יהודיים מאורגנים בעיירה בתקופה זו.
ככל הנראה עד שנת 1850 היו כ-24 משפחות יהודיות בקינג ויליאמז טאון ובאזור הכפרי שמסביבה.
בין המתיישבים הראשונים נרשם גם יוסף לוי, יהודי שניהל חנות שהוקמה ב-1835 על ידי חותנו, בנימין נורדן.
נורדן הגיע לכף עם המתיישבים של 1820 והיה דמות משפיעה בהקמת הקהילה היהודית בקייפטאון.
מר ג'יי לוי מתועד כמי שכיהן כראש עיריית קינג ויליאמז טאון הראשון בשנים 64–1863. ככל הנראה הם היו אותו אדם.
ב-1862 מוזכר בעיתונות ביידיש אדון יעקובסון שהזמין את הרב רבינוביץ ללמד את בנו בעיירה, לפני שזה הגיע לקייפטאון והקים שם בית כנסת.
לקראת סוף המאה ה-19 ידוע שהייתה בעיירה קהילה יהודית לא קטנה שהגיעה למקום כחלק מגלי ההגירה היהודים לדרום אפריקה.
המצבה העתיקה ביותר בבית העלמין היהודי מתוארכת לשנת 1899. המנוחה הייתה ילדה בת אחת עשרה בשם זלמה לואיס.
בבית הקברות הוקצה אזור קבורה נפרד ליהודים, ועל הקבר הוקמה מצבה עם כיתוב בעברית.
ברשימה של תחנות מסחר, וסוחרים מצוין כי לפני שנת 1900 מופיעים רק שני שמות יהודיים: ג' לוי, 1873, ור' לוי, 1885. בין השנים 1900–1920 מופיעים שבעה שמות יהודיים.
עד 1930 רשומים שמותיהם של שנים עשר סוחרים יהודים.
נתונים אלה מצביעים על כך שבתוך ההגירה היהודית המשמעותית לדרום אפריקה בתחילת שנות ה-1900, מספר לא מבוטל של יהודים התיישבו באזור קינג ויליאמז טאון.
דבר זה תרם להקמת מוסדות דתיים וציוניים בעיירה.
לעיירה לא הייתה אגודת חברה קדישא, כמו לרוב הקהילות היהודיות בדרום אפריקה, אלא היא נעזרה בשירותיה של חברת "חברה קדישא" באיסט לונדון בעת הצורך.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ניתן למצוא תיעוד של חיי הקהילה היהודית בעיירה.
בשנת 1880 הגיע לעיירה פרנץ גינסברג מגרמניה.
תוך כמה שנים הקים את מפעל הגפרורים "שלושת הכוכבים".
עד 1890 הוא הקים גם מפעל סבון ונרות, הראשון מסוגו במושבת הכף המזרחי.
הוא היה איש רוח ואיש ציבור, והיה מעורב מאד בענייני העיירה.
לעומת זאת מעורבותו בענייני הקהילה היהודית של העיירה הייתה מינימלית.
עם זאת, הוא היה פעיל זמן מה בארגון היהודי הבינלאומי ITO (ארגון בראשות ישראל זנגוויל.
הארגון הוקם ב-1905, לאחר ש"תוכנית אוגנדה" נדחתה על ידי הקונגרס הציוני השביעי.
חברי ה-ITO האמינו שהתיישבות יהודית מאורגנת לא בהכרח חייבת להתקיים בארץ ישראל.
מה שהיה צריך זה הקמת שטח אוטונומי גדול, שבו האוכלוסייה היהודית נמצאת ברוב.
פרנץ גינסברג מונה לראש עיריית קינג ויליאמז טאון בין השנים 1904 ו-1907. הוא היה בזמן זה חבר באספה המחוקקת של מושבת הכף המזרחי.
כאשר נעשה האיחוד של ישובי הכף תחת באפלו סיטי הוא מונה לסנאטור של מחוז הכף המזרחי.
כמה מחברי הקהילה היהודית היו מעורבים בחיים האזרחיים בעיירה, ביניהם ג'יי לוי ופרנץ גינסברג, חלוצים וראשי ערים ראשונים של העיירה.
רודולף גינסברג (בנו של פרנץ גינסברג) היה ראש העיירה בין השנים 1943–1951. גולת הכותרת בתקופת כהונתו הייתה ביקור משפחת המלוכה הבריטית בקינג ווילאמס טאון..
אלפרשטיין היה חבר מועצת העיירה במשך יותר מ-20 שנה.
הוא גם היה נשיא הקהילה היהודית ב-1948. בנו מר האלפרשטיין היה ראש העיירה במשך כמה תקופות כהונה וכן מזכיר האגודה הציונית בשנת 1948.
מיכאל אדלשטיין - היה הנשיא הראשון של הקהילה היהודית ובין מקימי בית הכנסת בעיירה.
הוא אביו של מלוויל אדלשטיין, יליד העיירה, פעיל חברתי שנרצח ב-1976 במהומות מחוץ ליוהנסבורג.
החברה הציונית בעיירה הוקמה בשנת 1905 על ידי מר צ'ידקל.
יושב הראש הראשון שלה היה מר גרשוני.
מידע נוסף מאז ועד 1946 אינו זמין מכיוון שהפרוטוקולים של המפגשים נעלמו.
מר ק זסמן, ציין בראיון כי פעילותה פחתה במהלך מלחמת העולם השנייה מכיוון שרוב הצעירים הצטרפו לכוחות המזוינים.
בשנת 1946 התחדשה החברה ובשנת 1955 נערכה ארוחת ערב חגיגית לציון "50 שנה של פעילות ציונית מתמשכת בעיירה קינג וילאמס טאון".
מר ק זסמן (בתפקידו כיו"ר החברה הציונית) ספד לחבריה הוותיקים ביותר, מר וגברת אני קבלסקי ומר מ"ד כהן.
במהלך סוף המאה התשע עשרה והשנים המוקדמות של המאה העשרים ערכו היהודים תפילה בבתים פרטיים או במתקנים ארעיים.
אולם בתגובה לפרץ הצמיחה היהודי בתחילת המאה העשרים הוקם בית כנסת על קרקע שהושגה במרכז העיירה.
המבנה שהושג הוא מבנה קטן ושמור עם חזית קדמית השואבת מבחינה סגנונית ממסורות שונות.
קו הגג עם קיר המעקה העגול למחצה כולל אלמנטים מפושטים של קייפ הולנדי ונאו-בארוק.
אלה כוללים פסטון שבמרכזו פסגת החלק העליון של הקשת המעוגלת, שתי מגילות שמאגדות את הקשת המרכזית הזו, וזוג אלמנטים דמויי מניפה בראש קצוות הבניין.
לקראת ראש החזית במרכז חלון המכיל דוגמת מגן דוד.
חלונות הסוככים בקומה הראשונה והשנייה מעוצבים בדרך כלל עם ראשיהם המשולשים.
דלת הכניסה עם טרנסום, במרכזה בקומת הקרקע, היא גרסה שונה של אותה צורה מכיוון שהיא קשת מחודדת רדודה.
מר א' קבלסקי ז"ל מצוטט לגבי הקמת הקהילה היהודית.
"התחלנו את הקהילה שלנו בסביבות שנת 1900, כאשר לא מעט יהודים הגיעו מיוהנסבורג כדי לברוח מהמלחמה.
בניין בית הכנסת נרכש ממיסיון וסליאן בערך בשנת 1906. הבניין נבנה על ידי המיסיון בשנות ה-60 של המאה ה-19 כבית ספר.
הקהילה היהודית הוסיפה קומה עליונה כדי להכיל את גלריית הנשים.
ארון הקודש היה שקוע בקיר שמול הכניסה.
מעניין לציין כי המבנה פונה דרומה וכי בית הכנסת למעשה הפוך.
מאחורי בית הכנסת נבנה מקווה."
לפי מאמר ב-London Jewish Chronicle (20 בנובמבר 1908) בית הכנסת נחנך באותה שנה.
ככל הנראה לפני רכישת בניין בית הכנסת, התקיימו טקסים בבית הנשיא הראשון של הקהילה, מיכאל אדלשטיין.
אחד המנהיגים הרוחניים הראשונים של הקהילה היה הרב הורוביץ שהרוויח כ-7 פאונד לחודש.
החתונה הראשונה שנחגגה בבית הכנסת הייתה זו של פיליפ כהן עם מריל שפירו ב-1907.
בין מקימי בית הכנסת היה גם וולף זלצמן שהגיע לעיירה מרוסיה ועבד אצל משפחה יהודית אחרת, משפחת זיו (אביו של אריה זיו)
בבית הכנסת קיים לוח לזכר כבוד לארבעה מבניה היהודים של העיירה שנהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ארבעת ההרוגים היו: א' אברמוביץ', ב' בלק, א' פורט ומ' זמקוב.
שמו של ב' בלק מופיע על שני תחריטים בבית הכנסת, הראשון נמצא על סמל הכבוד.
השני הוא הגירוד הילדותי המחוספס של שמו על לוח הספרים של אחד הספסלים.
הרב הראשון זיידן, הרב ליישובים קהילתיים בדרום אפריקה, ביקר בעיירה ובחן את המקווה.
הוא התקשה מאוד לקבוע האם המקווה מתאים לדרישות ההלכתיות.
כנראה שלא נעשה בו שימוש במשך 40 עד 50 השנים האחרונות.
בשנים האחרונות הקהילה היהודית של הצטמצמה.
בית הכנסת יצא מכלל שימוש כאשר רוב יהודי העיירה הצטרפו לקהילת איסט לונדון לימים הנוראים.
בשנת 1980 הוכרז בית הכנסת כאנדרטה לאומית.
כיום נעלמה הקהילה היהודית לחלוטין מהעיירה ובית הכנסת נמכר לידיים פרטיות.
קהילת יהודי רעד'קה הייתה קהילה יהודית שהתקיימה בעיירה רעד'קה שבפלך מינסק ליד מאזיר (Mazyr, Мозырь) בבלארוס החל מ-1850 עד להשמדתה בשואה.
הקהילה היהודית רעד'קה נוסדה בשטחה של רוסיה לבנה ב-1850 כאשר 8 משפחות יהודיות עקרו את מגוריהם בכפר סולומונובקה ונטע שורשים על אדמות חקלאיות במרחק של כ-5 קילומטר מעיר מאזיר.
ב-1835 הצאר הרוסי הוציא הנחיות ותקנות חדשות בנוגע ליהודים של אימפריה הרוסית (Положения о евреях 1835 г).
יהודים המתגוררים בעיירות הורשו להגר לצורך הקמת קולוניות יהודיות חקלאיות.
הם קיבלו הטבות: פטור ממיסים ל-10–25 שנים, שחרור מחובת הגיוס ל-25 שנה, ביטול חובות שצברו בעבר.
מעבר לעסוק בחקלאות הם היו רשאים לעסוק בשאר מלאכת יד לצורכי קהילתם ולסחור בהם, מותר להם לבשל בירה, אך חל איסור מוחלט לעשות יין וכל משקה שכר אחר.
אחד התנאים של הקמת הקולוניה היהודית – לא בסמוך לכפר נוצרי.
משפחות הראשונות שהקימו את הקהילה הם – זעלדין, שליפר, זליונקה, דוברוונסקי, לפידוס, צ'רניאק, גולפלד, מינדלין, חייטמן, סוחוביצקי.
כל האוכלוסייה של רעד'קה הייתה יהודית בלבד.
מבנה הראשון שהוקם על-ידי הקהילה היה בית עץ עבור בית הכנסת.
בני קהילה השקיעו הרבה מאמצים בטיפוח חלקות אדמה, שדות התמלא בתבואה, פרדסים פרחו.
יהודי רעד'קה שמרו על יחסים טובים עם שכניהם – איכרים נוכרים, הרבה פעמים יהודים יצאו לעזור בשדות של השכנים.
לכן כשהחלו פוגרומים בשנת 1905 לא נעשה שום ניסיון פגיעה בתושבי הכפר.
בשנת 1874 קהילת רעד'קה מנתה כ-80 גברים, בנוסף צעירים יצאו ללמוד בישיבות, לעבוד בכפרים ועיירות בסביבה.
קהילה התרחבה, בית בו שכן בית הכנסת לא היה יכול להכיל את כל חברי הקהילה.
בשנת 1893 אחד ממכובדי הקהילה זלמן אורי דוברוונסקי בנה מכספו בית עץ גדול ומרווח לתורה ולתפילה.
בבקשה לקבלת אישור מהממשל הוא ציין שבכפר יש 34 משפחות יהודיות, 195 נפשות ואין מבנה מתאים.
שלטונות במשך כמה שנים לא הסכימו לפתוח את שעריו למתפללים.
רק בשנת 1897 התקבל אישור המיוחל.
קהילה נדרשה לבחור ועד ניהול בית הכנסת.
אליעזר (לייזר) חייטמן – ראש הנהלה,
יענקל זעלדין – תלמיד חכם
ראש הקהילה היהודית של רעד'קה – שלום סוחוביצקי.
משפחות התברכו, אוכלוסייה גדלה, חקלאות לא סיפקה את כל הצרכים.
צעירים הלכו לחפש פרנסתם עיר הסמוכה מאזיר וגם בעיירות קלינקביצ'י, פטריקוב, חויניקי.
דאגות לפרנסה גרמו לחלק משפחות להגר אל לעבר האוקיינוס – לקנדה וארצות הברית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת אזרחים ברוסיה
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויסו 4 מבני הקהילה לצבא הרוסי – בני משפחות זעלדין ומינדלין.
ימים קשים הגיעו עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה ופשיטות של חבורות פושעים של פטליורה.
דיווח של אלי זעלדין בן 37, תושב כפר רעד'קה (קיצור)
"בכפר 44 משפחות יהודיות ו-3 משפחות נוצריות, 35 משפחות יהודיות מתפרנסות מחקלאות.
באדר אותה שנה פשטו על הכפר חייליו של פטליורה.
…במשך שבועיים הם שודדו את היהודים: ביום הראשון הם עברו בין הבתים ודרשו את כל דברי ערך, תכשיטים וכלי בית.
ביום שלישי הם אספו את תושביו היהודים של כפר ודרשו סכ"ם גבוה של כופר, למחרת הם ערכו פוגרום אכזרי בו השתתפו גם נוצרים מכפרים הסמוכים, שהגיעו במיוחד כדי לשדוד את היהודים.
הם נפצו את כל החלונות, שברו רהיטים, גנבו בהמות, אוכל, כלי בית וזרעים.
יהודים ספגו מכות רצחניות עם רובים, שוטים, חרבות.
יהודים ניסו לברוח לשדות ויערות.
הפושעים האכזרים רצחו את גדליה זעלדין הקצב בן 44 על זה שהעיר לכפריה שלא תיקח את המצעים וכריות.
כשחייליו של פטליורה עזבו את הכפר נהיה שקט, תושבים חזרו וניסו לשקם את החיים ומשקים תחת חסותם של בולשביקים."
ֿשנה לאחר מכן, אחרי פורים תר"פ (1920) נכנסו לכפר חיילים פולניים.
בהתחלה הם רק שדדו, גזרו ליהודים את הזקנים.
אחר כך הם חטפו ושלחו את היהודים לעבודות כפיה.
כשהם התחילו להפסיד במלחמה ולסגת הם התחילו לרצוח, לאנוס נשים ובחורות.
תושבים מכפרים הסמוכים שתפו פעולה עם הפושעים.
נרצחים בכפר רעד'קה בפרעות תר"פ:
בניה זעלדין בן 42 – מלמד,
חיים חייטמן בן 28 – פועל,
בשנת תר"פ (1920) שוב נפתח בית ספר יהודי בכפר.
בתקופת הקולקטיביזציה הוכרחו חקלאים להתאחד בקולחוז וכתוצאה מכן הם איבדו את אדמתם.
ב-1941 פרצה מלחמה בין גרמניה לברית המועצות.
גברים צעירים רובם גויסו לצבא האדום.
חלק גדול ממשפחות יהודיות הצליחו להמלט לאזורים פנימיים של מדינה.
באוגוסט 1941 הכפר נכבש על-ידי נאצים.
משפחות מינדלין ושיינקמן שהחליטו להישאר בכפר, ניסו לברוח ליער, אך נתפסו ונרצחו באכזריות בסיוע שכניהם.
מרוסיה מינדלין – בתם של הרוגים הצליחה לברוח ולהסתתר אצל משפחה נוצרית מקומית, ואחר כך נלחמה לפרטיזנים.
היא השרידה היחידה מטבח בכפר רעד'קה.
שלושת אחיה – קצינים בצבא האדום, נלחמו בחזיתות שונות של הלחימה כשגורלם של משפחתם לא הייתה ידוע להם עד השחרור הכפר ב-1944.
22 גברים בני קהילת רעד'קה נלחמו בצבא האדום נגד נאצים.
לכולם הוענקו מדליות על אומץ וגבורה.
אחרי מלחמת העולם השנייה אף יהודי לא חזר כפר מולדתו רעד'קה.
בתחילה נוכרים השתלתו על בתים ורכוש של יהודים, אבל הכפר לא חזר להיות גדול ומטופח כמו פעם.
בשנת 2004 התגוררו בכפר 12 תושבים בלבד.
בשנת 2021 התגוררה שם אישה אחת בת 87 (עדות אישית).
הקהילה היהודית ברוסטוב-על-דון מתוארכת לפחות לשנת 1811. רוסטוב-על-דון הייתה חלק מתחום המושב של היהודים עד 1888, ולאחר מכן נכללה בשטח הצבאי של הקוזקים דון .
בחפירות ארכאולוגיות בזרם הדרומי של הדון נמצאו מצבות יהודיות מלפני 2,000 שנה.
אזור רוסטוב נכלל בממלכת הכוזרים בין המאה השישית לתשיעית וככל הנראה התגוררו בו יהודים בתקופה זו.
ראשוני היהודים הגיעו לרוסטוב לאחר היווסדה.
מבצר רוסטוב והיישוב נוסדו ב-1761 והעיירה קיבלה מעמד רשמי ב-1796. באותה שנה נמנו בעיר שישה יהודים.
הקהילה היהודית ברוסטוס הייתה קטנה עד שהאחים פוליאקוב (שמואל, לזר ויעקב) הפכו את רוסטוב על הדון למרכז תחבורה מרכזי תוך חיבור היישוב לרשת מסילות הברזל של רוסיה.
עד 1880 גדלה האוכלוסייה היהודית ל-5,000 נפש.
בשנת 1900 חיו ברוסטוב כארבעה עשר אלף יהודים, על אף היות העיר מחוץ לתחום מושב היהודים.
בין השנים 1900–1910 הצביון היהודי ברוסטוב התחלק לזרמים שונים: שומרי דת ושאינם; בעלי אידאולוגיות שונות.