tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפשטות הממלכה נעצרה זמנית כאשר היא הותקפה על ידי שבט מוּז'ונְג, מהשְׂייֵנְבֵּיי (鲜卑).
השיינביי היו קבוצת נוודים במקור ממנצ'וריה, שהשתלטו תחילה על מונגוליה ואזורי הספר עם סין, ואחר כך כבשו חלקים מסין והקימו ממלכות בצפונה.
ב-341 כבשו השיינביי את בירת ממלכת קוגוריו, והעיר נהרסה בפעם השנייה בתולדותיה.
בשנת 371 נחלה הממלכה תבוסה במלחמה בממלכת פקצ'ה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה.
למרות מפלות אלו הממלכה התאוששה והגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של גוואנגטו (שלט 413-391), המכונה "הגדול", כשהיא השתלטה על כשלושה רבעים משטח חצי קוריאה, על דרום מנצ'וריה, ועל צפון מזרח סין.
בנו, המלך ג'אנגסו (שלט 490-413) הורה לספר על מעלליו של גוואנגטו באסטלה בגובה 7 מטרים שנתגלתה ב-1875.
ב-427 העביר ג'אנגסו את הבירה מוָאנְדוּ וגְווֹנֵיי דרומה לפיונגיאנג, מעשה שהעיד על היריבות הגוברת עם הממלכות האחרות בקוריאה, אם כי וָאנְדוּ וגְווֹנֵיי שמרו על חשיבותן בממלכה כ"עיר בירה תומכת".
פיונגיאנג נשארה עיר הבירה של הממלכה עד סופה.
ג'אנגסו המשיך בהרחבת הממלכה שהגיעה בתקופתו לשיא התפשטותה.
בשנים שבאו אחר-כך החלה הממלכה להתדרדר, ובשנת 668 כבש הצבא המשותף לשושלת טאנג ולממלכת שילה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה את פיונגיאנג, ובכך בא הקץ לממלכת קוגוריו.
אתר המורשת העולמית "ערי בירה וקברים של ממלכת קוֹגוּרְיוֹ העתיקה" כולל את השרידים הארכאולוגיים של שלוש ערים וארבעים קברים של מלכים ואצילים מממלכת קוגוריו.
האתר מתפרס על חמישה אתרים בשטח כולל של 41.64 קמ"ר המוקפים שטח חיץ (שבו חלים כללי בנייה מחמירים) של 141.4 קמ"ר.
אתר המורשת העולמית העיר ההררית ווּנוּ () משתרע על פסגת הר ווּנוּ (五女山, פין-יין Wǔ Nǚ Shān, מילולית "הר חמש הנשים") בנפה האוטונומית חְווָאנְזֶ'ן (桓仁, פין-יין Huánrén) שבמחוז ליאונינג.
העיר הייתה בירת ממלכת קוגוריו בין שנת 37 לפנה"ס ושנת 3 לפנה"ס.
אתר המורשת מקיף שטח בן 2.76 קמ"ר על פסגת ההר, ובנוסף אזור חיץ המקיף אותו בגודל 56 קמ"ר.
הר ווּנוּ הוא שריד לרכס צָ'אנְגְבָּאי שבצפון מזרח סין.
למרגלותיו, מדרום מזרח, זורם הנהר חון (כיום מאגר חְווָאנְזֶ'ן בשל סכר חְווָאנְזֶ'ן הסוכר את הנהר למרגלות ההר) בדרכו לנהר יאלו.
להר יש חשיבות גאוגרפית בהיותו מצוי על הדרך הראשית בין כמה ערים גדולות.
הר ווּנוּ הוא הר שולחן, אם כי רק חלק מפסגתו שטוחה ובמרכזה מתנשאים הצוקים של "הפסגה הראשית", 841 מטרים מעל פני הים.
אורך הפסגה 1,500 מטרים מצפון לדרום ורוחבה נע בין 300 ל-500 מטרים.
החלק הדרומי של הפסגה גבוה מחלקה הצפוני.
חלק זה שטוח, גובהו 800 מעל פני הים, אורכו 600 מטרים מדרום לצפון ורוחבו נע בין 130 ל-200 מטרים ממזרח למערב.
מרבית השרידים הארכאולוגיים מרוכזים בחלק זה.
חלק זה הוקף בחומה שחלקים ממנה, בייחוד החלק המזרחי באורך 1,500, נשמרו.
הגובה החיצוני של החומות נע ביו 3 ל-6 מטרים, עובי החומות בבסיסן נע בין 4 ל-5 מטרים ובחלקן העליון בין 2 ל-3.5 מטרים.
האתרים העיקריים שנחשפו בעיר עד כה הם
בריכת מים - הבריכה נחפרה בסלע, צורתה מלבנית, אורכה 12 מטרים, רוחבה 5 מטרים ועומקה בין מטר לשניים.
הארמון – שרידים מבסיס הארמון נתגלו בצפון העיר
מחנות צבא – נתגלו כעשרים מבנים בגודל של 4.5 מטרים על 4 מטרים.
משערים כי שימוש למגורי חיילים כי בחפירות נתגלו במקום ראשי חץ, ופיסות מקסדות.
מגדל שמירה – בקצה הדרום מזרחי של העיר שהוא גם הנקודה הגבוהה ביותר נתגלה בסיס של מגדל שמירה באורך 17 מטרים וברוחב 15 מטרים.
מחסן – בסיס המחסן נתגלה בין מחנות הצבא ובריכת המים.
אורכו, מצפון לדרום, 16.4 מטרים ורוחבו, ממזרח למערב בין 8.2 ל-9.3 מטרים.
העיר גְווֹנֵיי (國內, פין-יין Guónèi) קבורה בחלקה מתחת לעיר המודרנית ג'י'אן במחוז ג'ילין.
אתר המורשת משתרע על שטח 590 דונם.
הנהר יאלו זורם מדרום לעיר והנהר טונְגְגוֹאוּ זורם מצפון לדרום ונשפך לנהר יאלו מערבית לאתר העיר.
האתר בצורת ריבוע שהיקפו 2,741 מטרים.
העיר הייתה מוקפת חומות שגובהן נע בין 8 ל-10 מטרים ורוחבן בין 6 ל-8 מטרים.
בחומות היו קבועים 14 מגדלי שמירה.
באתר נערכו חפירות הצלה בלבד, ומרבית המבנים קבורים עדיין מתחת לחלק המערבי של האתר.
אתר המורשת העולמית העיר ההררית וָאנְדוּ משתרע על הר וָאנְדוּ (丸都, פין-יין Wán dōu) כ-2.5 קילומטרים צפונית לג'י'אן.
יחד עם העיר גְווֹנֵיי שימשה העיר בירת ממלכת קוגוריו משנת 3 לפני הספירה ועד שנת 427 לספירה, שאז הועברה הבירה לפיונגיאנג.
העיר נחרבה לפחות פעמיים בשנים 242, ו-341.
גובהו של הר וָאנְדוּ 851 מטרים.
והעיר משתרעת על כתף ההר כשהיא משתפלת מעדנות מצפון לדרום.
צורת העיר ריבועית והיא מוקפת חומות, שעולות ויורדות על פי הטופוגרפיה של ההר, באורך 6,395 מטרים.
החלקים בחומה ששרדו בצורה הטובה ביותר נמצאים בצפון האתר, שם מגיע גובה החומה ל-5 מטרים.
בחומות נקבעו שבעה שערים, כשהשער הראשי פונה לדרום, שם גם מתחילה הדרך היורדת אל עמק הנהר טונְגְגוֹאוּ.
בפינה הצפון מערבית של העיר יש בימה בקוטר 8 מטרים ששימשה ככל הנראה כנקודת תצפית.
בשטח העיר נובעים שני מעיינות ומימיהן זורמים מתחת לשער הדרומי ונשפכים לנהר טונְגְגוֹאוּ.
הארמון – צמוד למרגלות ההר ולחומה המזרחית.
מידותיו 96.5 מטרים מדרום לצפון, 80 מטרים ממזרח למערב ושטחו 7,720 מ"ר.
הארמון היה מוקף חומה ובשל השיפוע הוא נבנה על שלוש טרסות בגובה מטר.
מגדל שמירה – בצמוד לארמון.
גובהו 11.75 מטרים והוא מסתיים במשטח ריבועי שגודל כל צלע כ-6 מטרים.
בריכת המים – מכונה "בריכת הלוטוס" או "בריכת השקיית הסוסים".
היא שוכנת דרומית מזרחית למגדל השמירה.
במשך השנים הבריכה התמלאה באדמה.
שטחה בין 50 ל-60 מטרים רבועים.
קברים – בתוך שטח העיר יש 37 קברים עתיקים.
36 קברי אבן ותל קבורה אחד.
הקברים נבנו לאחר שהעיר ננטשה.
באתר המורשת העולמית מרוכזים הקברים המלכותיים וקברי האצילים בשלושה אתרים.
האתר הראשון, המכיל את מרבית הקברים, וכולל גם את העיר ההררית וָאנְדוּ משתרע על שטח של 32.19 קמ"ר, האתר השני כולל שני קברים בשטח של 2.16 קמ"ר, והאתר השלישי כולל שלושה קברים על שטח 3.93 קמ"ר.
הקברים מחולקים ל-14 קברים מלכותיים ו-26 קברי אצילים.
חלק מהקברים בנוי כפירמידת מדרגות בגודל משתנה, וחלק כוסו בעפר.
בחלק מהקברים יש תקרות בעלות מבנה מתוחכם שנועד לקרות שטחים גדולים בלא עמודים ולעמוד במשקל האבנים או תל העפר שנערם עליהם.
לקברים יש ערך תרבותי נוסף משום שבחלקם נחשפו בתא הקבורה ובפרוזדור המוביל אליו ציורי קיר המתארים תמונות מחיי יום יום: משתה, ריקודים, ציד, והיאבקות.
קבר המלך גוואנגטו, הקבר היחיד שזיהויו וודאי.
גוואנגטו המכונה "הגדול" היה המלך ה-19 של ממלכת קוגוריו, ובימיו ובימי בנו הגיע הממלכה לשיא גדולתה.
בקבר המכונה קבר טָאיְוָאנְג נמצאו לבנים רבות שעליהם חקוק שמו.
אסטלת גוואנגטו – שוכנת במבנה מיוחד כ-200 מטרים צפונית מזרח לקברו של גוואנגטו.
את האסטלה, המסקרת בקצרה את תולדות ממלכת קוגוריו ומדגישה את עלילותיו של המלך גוואנגטו, הורה להכין בנו, המלך ג'אנגסו.
האסטלה עשויה מטוף, גובהה 6.39 מטרים ורוחבה בין מטר לשניים.
על האסטלה חקוקים 1,755 תווים בסינית, שמתוכם פוענחו 1,590. האסטלה נתגלתה ב-1875 ונחשבת לאחת התגליות הארכאולוגיות החשובות של סין.
קבר הגנרל – הקבר הוא המבנה השלם ביותר בין הקברים.
הוא בנוי כפירמידת מדרגות שבה שבע מדרגות ו-22 שכבות של אבנים מסותתות.
רוחב הפירמידה בבסיסה 31.58 מטרים וגובהה 12.4 מטרים.
פתח תא הקבורה מצוי במדרגה החמישית ובתוכו שני דרגשי אבן שנועדו לארונות הקבורה.
קבר זה מיוחס לג'אנגסו, אבל יש החולקים על השערה זו מהעובדה שג'אנגסו העביר את בירתו לפיונגיאנג ומשערים כי נקבר שם.
זהו הקבר המלכותי האחרון באזור זה.
ערות - נשים מדברות מיניות הוא ספרה של תמר מור סלע הכולל מונולוגים של נשים בנושא מיניות ונשיות.
ערוֹת הוא אסופת מונולוגים כתובים של 23 נשים ישראליות שונות.
מונולוגים אלו עוסקים במיניות מנקודת מבט נשית ללא תיווך ומתארים את היחסים של נשים עם גופן.
הסיפורים האישיים חושפים את המבנה החברתי המרחיק נשים מעצמן ומשתיק את מיניותן, ובה בעת מתארים את הכוחות המשמיעים את קולן של נשים.
המונולוגים מופיעים בספר הם מונולוגים של נשים בגילים שונים, עם סיפורי חיים שונים ומגוונים וגישות שונות לחייהן, לעצמן ולמיניות שלהן.
חלקן מופיעות בשמותיהן המלאים, אחרות העדיפו לציין שם פרטי בלבד.
בספר יש מונולוגים של נשים הטרוסקסואליות ושל לסביות, נשואות ורווקות ואלמנות, חילוניות ודתיות, בקשרים מונוגמיים או פוליגמיים או כלל לא.
נמכרו למעלה מ-50,000 עותקים של הספר.
במהלך שנת 2017 הספר עמד שבועות רצופים בראש רשימות רבי המכר.
עד פברואר 2017 הודפס בלמעלה משש מהדורות ומעורר דיון מתמשך ברשת.
ביקורת על הייצוג הנשי בספר:
ביקורת נוספת עוסקת בבחירה לשימוש בשפה שעשתה המחברת:
המחברת, תמר מור סלע, היא עיתונאית ויוצרת.
מור סלע כתבה את ספר הילדים "אחת ושתיים" שראה אור בשנת 2004, ואת הספר "להיות אמא" שראה אור בשנת 2010.
מור סלע ילידת 1971, נולדה וגדלה בנצרת עלית, בת שנייה במשפחה של ארבעה ילדים.
לאחר סיום שירותה הצבאי החלה לעבוד כשדרנית, עורכת ומגישה בגלי צה"ל.
מור סלע נשואה לערן סלע, חבר הנהלת שופרסל, ולזוג שלושה ילדים.
הספר ערות התפרסם שבע שנים אחרי "להיות אמא", ספרה הקודם של מור סלע שנכתב באותו פורמט וכלל 23 מונולוגים על אמהות לאחר שמור סלע שהפכה לאמא בעצמה.
ראומה זוהֵר חיות היא צלמת ואמנית רב תחומית.
ערי טרף הוא סרט הרפתקאות פוסט-אפוקליפטי בבימויו של כריסטיאן ריברס על פי תסריט שנכתב על ידי פראן וולש, פיליפה בויינס ופיטר ג'קסון.
מבוסס על רומן באותו השם מאת פיליפ ריב.
זו קופרודוקציה אמריקאית-ניו זילנדית, המתרחשת בעולם פוסט-אפוקליפטי סטימפאנק שבו כל הערים נעות על גלגלים ממונעים וטורפות אחת את השנייה.
בסרט מככבים הוגו ויבינג, הרה הילמר, רוברט שיהאן, ג'יהאי, רונן ראפטרי, ליילה ג'ורג', פטריק מלאהייד וסטיבן לאנג.
הסרט יצא לאקרנים בניו זילנד ובישראל ב-6 בדצמבר 2018 ובארצות הברית ב-14 בדצמבר 2018.
טום הוא תושב לונדון בן עשרים שרק פעם אחת חי מחוץ לעיר המגורים שלו ורגליו לא נגעו מעולם בדשא, בוץ או קרקע.
הטעימה הראשונה שלו מהעולם החיצוני מגיעה די במפתיע: הוא נקלע בדרכה של הסתר שו רעולת הפנים שניסתה להרוג את תדאוס ולנטיין, איש חזק שהיא מאשימה ברצח אימה.
יחד, הסתר וטום נזרקים לבסוף מעיר המגורים שלהם כאשר כעת עליהם לדאוג לעצמם.
הרה הילמר - הסתר שו
רוברט שיהאן - טום נטסוורת'י
הוגו וויבינג - תדאוס ולנטיין
קארן פיסטוריוס - פנדורה שו
רונאן רפטרי - בוויס פוד
ליילה ג'ורג' - קת'רין ולנטיין
פטריק מלאהידה - מגנוס קרום
רגה ז'אן פייג' - קפטן חורה
יוסון אן - מייג'ור צ'ן
אנדרו ליס - הרברט מליפנט
עֲרִיךְ הוא הערך הכספי הנקוב (הנומינלי) המצוין (בדפוס או בהטבעה) על גבי הילך חוקי (מטבע, שטר), נייר ערך (כגון איגרת חוב), בול וכדומה.
הערך הנקוב של בולים, מטבעות ושטרות כסף הנמצאים במחזור הוא בדרך כלל ערכם החוקי.
כאשר הם הופכים לפריט אספנים, לאחר יציאתם מהמחזור ובמקרים חריגים אף קודם לכן, שווי השוק שלהם אינו קשור לערך הנקוב.
מטבעות או בולים נדירים עשויים להיסחר במחירים גבוהים במידה ניכרת מהערך הנקוב שלהם.
בתקופת אינפלציה ייתכן שערך המתכת של מטבעות בעריכים נמוכים יהיה גבוה מהערך הנקוב שלהם.
בתכנונם של מטבע ושטר כסף נודעת חשיבות לקביעת העריכים.
נדרשת החלטה איזה עריכים יונפקו כמטבע (עשוי מתכת) ואיזה יונפקו כשטר כסף (עשוי נייר), שהבלאי שלו גבוה יותר.
בדרך כלל העריכים הנמוכים מונפקים כמטבע, והגבוהים - כשטר כסף.
אינפלציה גבוהה עלולה לגרום לכך שעריך שהונפק תחילה בשטר כסף יוחלף למטבע עם ירידת ערכו הריאלי.
דוגמה: שקל חדש החל דרכו עם שטרות של 1, 5 ו-10 ש"ח, שבמרוצת השנים הוחלפו במטבעות.
תוצאה נוספת של אינפלציה גבוהה היא יציאתם מהמחזור של מטבעות בעריכים נמוכים, כפי שקרה בישראל למטבעות של אגורה אחת (פחות משש שנים לאחר ההנפקה) וחמש אגורות ((22 שנים לאחר ההנפקה).
החלטה נדרשת נוספת היא גובהו של העריך הגבוה ביותר שיונפק, בהתחשב בכך שעריכים בסכומים גבוהים מאוד אינם נוחים לשימוש.
שש שנים לאחר תחילתו של השקל החדש נוסף לו שטר בעריך של 200 ש"ח, כשקודם לכן העריך הגבוה ביותר היה 100 ש"ח.
עריך של 500 ש"ח תוכנן אך לא הודפס.
העריך המוטבע על מטבע מייצג בדרך כלל את ערכו בעסקאות.
כלל זה אינו חל על מטבע זיכרון, העשוי פעמים רבות ממתכת יקרה, כגון כסף או זהב, ומחירו גבוה במידה ניכרת מערכו הנקוב, כך שהוא אינו משמש בפועל כאמצעי תשלום.
דוגמה: למטבע זיכרון "ישראל ביחד" העשוי זהב יש ערך נקוב של 10 ש"ח, אך מחירו בעת הנפקתו הוא 7,639 ש"ח.
לעריך של בול דואר השפעה על תפוצתו.
מרבית המכתבים הנשלחים הם מכתבים רגילים בארץ, ולכן בול שהעריך שלו זהה לתעריף של מכתב כזה יזכה לתפוצה גבוהה.
עריכים גבוהים יותר משמשים במכתבים פחות נפוצים, כגון מכתבים רשומים או מכתבים לחו"ל, ולכן בולים בעריכים אלה נפוצים פחות.
האינפלציה משפיעה גם על מחירי הדואר ומובילה לפתרונות אחדים:
הנפקת בולים חדשים עם עריכים המתאימים לתעריפי הדואר החדשים.
הנפקת בול עם עריך נמוך (למשל אגורה אחת), שניתן לצרף אותו לבול עם עריך המתאים לתעריף הישן לשם הגעה לתעריף החדש.
הנפקה חוזרת של בול ישן, כשעליו מוטבע עריך חדש, התואם את התעריף החדש.
הנפקת בול ללא ערך נקוב, המתאים למשלוח מכתב רגיל בארץ.
בולי דואר נבדלים זה מזה לא רק בעריך שלהם, אלא בעיקר בציור המופיע עליהם, אף לעיתים מונפקת סדרת בולים שלכל הבולים בה ציור זהה, והם נבדלים זה מזה בעריך ובצבע בלבד.
+ סדרה של בולי ישראל משנת 1960 הנבדלים זה מזה בעריך ובצבע בלבד
הנפקה של איגרות חוב כוללת הדפסה שלהן עם ערך נקוב על גבי איגרת החוב.
הערך הנקוב מייצג את התחייבותו של מנפיק איגרת החוב לשלם סכום זה לבעל האיגרת בבוא מועד פדיונה.
תשלומי ריבית למחזיקי איגרת החוב נקבעים באחוז מסוים מהערך הנקוב.
טרם פדיונה של איגרת החוב, שווי השוק שלה יכול להיות גבוה או נמוך מערכה הנקוב.
מאז הרבעון האחרון של המאה העשרים, במשך חיי האיגרת אין לערך המודפס על פני איגרת החוב משמעות רבה, משום שהמסחר באיגרות החוב נעשה במערכות המחשוב של הבנקים, ללא מעבר פיזי של איגרות חוב.
זו רשימת ערי בירה לאומיות לפי גובהן ביחס לגובה פני הים, מהגבוה לנמוך.
להבדלי גבהים, יש השפעות חברתיות, כלכליות ואדריכליות על אותן ערים, וכן השפעות ניכרות עקב מאפייני מזג האוויר, לדוגמה ערים בגבהים יושפעו מטמפרטורות קרות יותר, מקשיי תעבורה ונגישות לעומתם, ערים בגובה נמוך הן לרוב ערי נמל, או שנמצאות בקרבת הים.
לעיתים רבות מישוריות במידה רבה, מחוברות למסילות ברזל ולתשתית כבישים מהירה.
חלקן אף מוגדרות כעיר עולם להן השפעה גלובלית בזירה הבינלאומית.
ערי בירה נמוכות הסמוכות לחופי ימים גדולים, או שעובר בהן נהר גדול עמדו בפני סכנות של הצפה ושיטפונות כתוצאה מגאות.
כך למשל בשיטפון הים הצפוני ב-1959, נפגעו ערים כדוגמת לונדון ואנטוורפן.
תחזיות עתידיות העוסקות בשינויי האקלים כגון כאלו המבוססות על תיאוריה של התחממות כדור הארץ, מדברות על עלייה משמעותית בגובה פני הים לאורך המאה הקרובה.
מה שמעמיד בסיכון ערים בהן ערי בירה סמוכות לחופים.
לפי תיאוריות אלו נמצאות בסיכון למשל ערי בירה במדינות האיים כמו ג'קרטה באינדונזיה, טוקיו ביפן וגם ביבשות כגון בואנוס איירס בארגנטינה, קהיר במצרים ועוד.
ג'קרטה הסובלת כבר בשנים אלה משיטפונות קשים, היא דוגמה לבירה שבשל פגעי הטבע על בסיס גובהה הנמוך וקרבתה לים, הוחלט להעבירה.
כפי שהודיע ראש ממשלת אינדונזיה ב-2019 על החלטה להעביר את עיר הבירה לאי אחר.
מזג אוויר קשה המאפיין מקומות גבוהים משבש באופן נרחב יותר את הנגישות אל העיר בדרך האוויר לעיתים גם ביבשה, ויכול אף לצמצם את הימים ושעות הפעילות האפשריות באותה עיר.
גם בתחום התחרותי-ספורטיבי באים לידי ביטוי הבדלים אקלימיים כגון דלילות אוויר במקומות גבוהים או לחות גבוהה במקומות אחרים המייצרים קושי לקבוצות האורחות בסבבי תחרות בינלאומיות המתרחשות לרוב בעיר הבירה.
ערים באזור הררי סובלות מקשיי ניידות בתוכן, כגון בשימוש באופניים או תחבורה ציבורית יעילה.
בעוד ערים במישור עשויות ליהנות מתנאים טובים לכך.
מאידך ערים על תוואי גובה משתנה במקום גבוה נהנות מפוטנציאל נוף רחב יותר.
הטופוגרפיה ההררית מייצרת יותר שטחי מובלעות ומשכך פחות מטרדי רעש.
מאידך שטחי מובלעות מייצרות ניתוק בין חלקי העיר.
המדינה הראשונה ברשימה הראשית, בוליביה, היא מדינה עם יותר מעיר בירה אחת: לה פאס היא מקום מושבה של הממשלה ואילו סוקרה היא הבירה החוקתית.
אם לה פאס נחשבת לבירה הלאומית, היא מדורגת במקום הראשון ברשימה.
עם זאת, אם נחשיב את סוקרה, אזי בירת אקוודור, קיטו, היא עיר הבירה הלאומית הגבוהה ביותר.
עם זאת בוליביה תופיע מייד לאחריה מאחר שהעיר סוקרה היא בגובה של 2750 מטר.
באקו בירת אזרבייג'ן היא עיר הבירה הרשמית הנמוכה ביותר, בגובה ממוצע של מינוס 28 מטר השוכנת על גדות הים הכספי, ואחריה אמסטרדם בירת הולנד בגובה ממוצע של מינוס 2 מטר מתחת לגובה פני הים.
רשימה נוספת מתייחסת לערי בירה של מדינות עם הכרה מוגבלת.
מדינות החברות או משקיפות באו"ם
מדינות אחרות (כולל מדינות עצמאיות בפועל, אזור אוטונומי ותלות)
מספרמדינהעיר בירהגובה (במטרים מעל פני הים)1 המחוז האוטונומי טיבטלהסה3,6562הרגייסה1,3343צחינוואלי8604פרישטינה6035 רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטיתטיפריטי (בפועל) ולעיון (מוצהר)490 (ו 68)6לפקושה1307טאיפיי57=נוק58אורנייסטאד (אנ')48=אורנייסטאד49ג'ורג'טאון310פור-דה-פראנס010=הונג קונג010=ג'יימסטאון010=סן-פייר010=קאיין010=בריידס010=אדינבורו על שבעת הימים010=[המילטון010=מקאו010=אלופי010=טורסהאבן010=רואוד טאון010=הוואלי010=שרלוט אמאלי010=קוקבורן טאון010=באס-טר010=וילמסטאד010=מריגו (אנ')010=קְרָלֶנדֵייק (אנ')010=פיליפסבורג0
עֵרִ֥י הוא דמות מקראית, בנו החמישי של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה.
לערי היו שישה אחים: צפיון, חגי, שוני, אצבון, ארודי ואראלי.
למשפחתו של ערי קראו משפחת הערי.
בתרגום השבעים ובנוסח השומרוני לתורה, בספר במדבר, הוא נקרא עדי.
מקורו של השם ערי הוא מהשם ער, ופירושו זריז.
בספר היובלים ערי נקרא "ערבי".
יש מדרש האומר שערי נקרא בשם זה משום "שמתערה כאזרח רענן".
ערי הפיהרר היה מעמד שהוענק לחמש ערים בגרמניה הנאצית, ברלין, המבורג, נירנברג, מינכן ולינץ, ב-1937 על ידי קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר.
המעמד התבסס על חזונו של היטלר לבצע פרויקטים של התחדשות עירונית ענקית בערים אלה, והיה אמור להתבצע בעזרתם של האדריכלים הגרמנים אלברט שפר, פאול טרוסט, הרמן גיזלר , לאונהרד גל.
בנוסף היו אמורים להיות פרויקטים צנועים יותר, בכ-35 ערים אחרות בגרמניה הנאצית, אם כי יש מקורות הטוענים שמספר הגיע אף ל-50 ערים, בין ערים אלו ניתן למנות את פראג, הנובר, פוזן, זארבריקן, אולדנבורג, ביירוית, היידלברג, דנציג, אינסברוק, ויימאר, ממל, מינסטר ועוד מספר ערים.
מרבית התוכניות האלו לא ממומשו, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך בעקבות התקעשותו של היטלר המשיכה הבנייה גם בימי המלחמה.
לאחר הקרב על צרפת ב-1940 הורה היטלר לסיים את התוכניות של הערים, והם היו אמורים לייצג את גודל הניצחונות הגרמניים במערב אירופה.
ברלין הייתה צפויה לעבור חידוש כחלק מפרויקט בירת העולם גרמאניה, בו תכנן היטלר לחדש את פני עיר הבירה הגרמנית ברלין וזאת חלק מחזונו של אדולף היטלר לעתידה של גרמניה לאחר הניצחון במלחמת העולם השנייה.
חלק מהפרויקטים יצאו לפועל, כגון יצירת ציר החוצה את העיר ממזרח למערב, שכלל את הרחבת שדרת שרלוטנבורגר (כיום רחוב 17 ביוני בברלין), והשמת עמוד הניצחון של ברלין במרכז והרחק מבניין הרייכסטאג, שהיה מיקומו המקורי.
אחרים, דוגמת ה"היכל העם", הקמת שער ניצחון, הקמת "שדרות פאר" ושלל פרויקטים נוספים נדחו עקב תחילת המלחמה.
עם זאת, התבוסה במלחמה, במיוחד אחרי קרב סטלינגרד עצרה את התוכניות להרחבת ברלין ובנייתה מחדש כ"בירת העולם".
לינץ הייתה העיירה בה היטלר בילה את שנות נעוריו, היטלר תכנן להפוך את לינץ לבודפשט הגרמנית, ושתהיה העיר היפה ביותר על גדות נהר הדנובה והיא הייתה אמורה להיות "המטרופולין החדש של הדנובה" ו"מרכז התרבות האירופי" (ואף להאפיל על וינה, עיר אותה היטלר תיעב).
לינץ הייתה אמורה להתרחב בסדר גודל שהיה אמור להיות פי 3 מגודלה באותם ימים.
מלבד אלו, תוכנן להעתיק את קו הרכבת המערבי של העיר לדרומה ובכך לפנות קרקעות לבנייה באזור המערבי של העיר.
מינכן: מינכן הייתה אמורה להיות "בירת התנועה הנאצית".
בין המבנים המרכזים שהיו צפויים לקום בעיר הייתה "אנדרטת התנועה" (שהייתה צפויה להיות אובליסק בגובה של לפחות 110 מטרים), אנדרטה לזכר הפוטש במרתף הבירה ותחנה מרכזית חדשה.
המבורג: המבורג הייתה אמורה להיות בירת הספנות הגרמנית".
נירנברג: נירנברג הייתה אמורה להיות עיר ועידות מפלגת הרייך".
ערי הספא הגדולות של אירופה הוא שמו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המרכז 11 ערי ספא ומרחצאות הממוקמות באוסטריה, איטליה, בלגיה, גרמניה, הממלכה המאוחדת, צ'כיה וצרפת.
כל הערים התפתחו סביב מעיינות של מים מינרליים וחוו פריחה ושגשוג ברחבי אירופה מהמאה ה-18 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 שכללו פיתוח של ענפי מרפא ותיירות נרחבים.
העיר באת' שבממלכה המאוחדת הוכרזה בצורה נפרדת כאתר מורשת עולמית כבר ב-1987.
מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ניסו מספר ערי ספא ברחבי אירופה להתקבל אף הן כאתרי מורשת עולמית בפני עצמן, אך בסופו של דבר ההצעות לא אושרו על ידי אונסק"ו.
החל מ-2010, לאחר התפתחות המחקר ההיסטורי סביב תופעת ערי הספא וקיום כנסים סביב הנושא, ראשי הערים מרחבי אירופה והרשויות במדינות שלהן החלו לפעול יחדיו למען הצעה משותפת שתייצג את התופעה כמכלול באירופה.
הוקמה קבוצת היגוי משותפת שנעזרה במומחים כדי להכין את ההצעה והיא הוגשה רשמית בסופו של דבר ב-2019 ואושרה על ידי ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו ב-2021.
במקור נבחנה הצעתן של 16 ערים בסך הכול במסגרת הבקשה המשותפת אך בסופו של דבר היא צומצמה וערים כמו באד פירמונט וויסבאדן בגרמניה הוצאו ממנה כי לא עמדו בכל הקריטריונים שהעלתה קבוצת ההיגוי.
העיר לוהצ'וביצה בצ'כיה, שהייתה בין הערים הראשונות שניסו לקבל הכרה מאונסק"ו, לא נכנסה בסופו של דבר ליוזמה אך נמצאת עדיין בנפרד ברשימה הצ'כית של הצעות לאתרי מורשת עולמית.
להלן הערים הכלולות באתר לפי המספר הסידורי שלהן באונסק"ו:
ערטוף היה כפר ערבי בהרי ירושלים בגבול שפלת יהודה, שהיה ממוקם 21.5 ק"מ ממערב לירושלים על רמה, מוקפת במישורים מדרום, ממזרח, וממערב.
הכפר היה על כביש המשני שחיבר בין באב אל ואד לבית ג'יברין (היום כביש 38).
הכפר נכבש במסגרת מבצע דני ביום 18 ביולי 1948, עם כיבוש האזור הכפר ננטש.
בכפר וסביבתו נערכו מספר רב של חפירות ארכאולוגיות ונחשפו ממצאים החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד ל.
ההתיישבות האנושית במקום נמשכה פחות ויותר ברציפות, מאז ועד הריסת הכפר ב-1948. במקום בו עמד הכפר שרד ריכוז גדול של מחצבות, מתקנים חצובים, בורות מים וקברים עתיקים.
בשולי הכפר קיים אתר ארכאולוגי נוסף, "חרבת מרמיתא", בו נחשפה מפחמה (כבשן לייצור פחמי עץ)
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע ערטוף עם 110 תושבים, חלק ה"נחיה" (תת-מחוז באימפריה העות'מאנית) של רמלה במחוז עזה.
תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, זיתים וגפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש.
אלברט סוצין מצא ברישום כפרים עות'מאניים רשמי משנת 1870 לערך, שבערטוף היו 14 בתים ואוכלוסייה של 40, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה גברים בלבד.
בשנת 1883, בסקר ארץ ישראל המערבית תואר כ: כ"כפר קטן הבנוי על גבעה נמוכה, עם עמק פתוח ממערב.
יש בריכה בעמק, שממנה הכפר שואב את מימיו.
עצי זית נטועים מסביב למקום".
בשנת 1883 רכשה קבוצת מיסיונרים אנגלים אדמות בערטוף כדי להקים מושבה חקלאית, בשם הר-טוב, עבור יהודים שקיוו להמיר את דתם לנצרות.
כשהמתיישבים סירבו להתנצר, הפרויקט נזנח.
הוא יושב מחדש ב-1895, אך נהרס במאורעות תרפ"ט.
בשנת 1891 נבנתה מדרום לכפר תחנת רכבת בתוואי מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בערטוף הייתה אוכלוסייה של 181 נפש, כולם מוסלמים.
לפי מפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל התגוררו 252 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 350 תושבים מוסלמים.
שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 460 דונם.
ערי המדינה של הפיו (בבורמזית: ပျူ မြို့ပြ နိုင်ငံများ) היו קבוצה של ערי מדינה שהיו קיימות מהמאה ה-2 לפנה"ס עד אמצע המאה ה-11 בבורמה עילית (החלק הצפוני של מיאנמר של ימינו).
ערי המדינה נוסדו כחלק מהנדידה דרומה של בני הפיו דוברי , התושבים המוקדמים ביותר של בורמה שיש תיעודים לגביהם.
תקופת אלף השנים, המכונה "המילניום של הפיו", קישרה בין תקופת הברונזה לתחילת תקופת המדינות הקלאסיות שבה הופיעה ממלכת פאגאן בסוף המאה ה-9.
ערי המדינה, חמש ערי חומה מרכזיות וכמה עיירות קטנות יותר, נמצאות כולן בשלושת אזורי חקלאות השלחין הגדולים בבורמה עילית: עמק הנהר , ו, סביב מפגש הנהרות וה.
ערי המדינה של הפיו היו חלק מנתיב סחר היבשתי בין סין להודו, והשטח שעליו שלטו בני הפיו התרחב בהדרגה דרומה.
האלין, שנוסדה במאה ה-1 לספירה בקצה הצפוני של בורמה עילית, הייתה העיר הגדולה והחשובה ביותר עד בסביבות המאה ה-7 או ה-8 כאשר הוחלפה על ידי סרי קסטרה (ליד של ימינו) בקצה הדרומי של תחום השליטה של הפיו.
סרי קסטרה הגדולה פי שניים מהאלין, הייתה מרכז פיו הגדול ביותר, ובעל ההשפעה הרבה ביותר.
תרבות פיו הושפעה מאוד מהמסחר עם הודו.
מהודו הגיעו הבודהיזם, כמו גם מושגים תרבותיים, ארכיטקטוניים ופוליטיים אחרים, שתהיה להם השפעה מתמשכת על והארגון המדיני.
לוח השנה של פיו, המבוסס על , הפך מאוחר יותר ל.
מחקרים אחרונים, אף שעדיין לא אומתו, מצביעים על כך ש, המבוסס על הכתב הבראהמי, עשוי להיות המקור של ששימש לכתיבת השפה הבורמזית.
הציוויליזציה בת אלף השנים התרסקה במאה ה-9 כאשר ערי המדינה נהרסו על ידי פלישות חוזרות ונשנות מצפון של .
ה (במארים) הקימו עיר חיל מצב בפאגאן (באגאן) במפגש הנהרות איראוואדי וצ'ינדווין.
יישובים של בני הפיו נותרו בבורמה עילית במשך שלוש מאות השנים הבאות, אך הפיו נטמעו בהדרגה בממלכת פאגאן המתרחבת.
עדיין הייתה קיימת עד סוף המאה ה-12. עד המאה ה-13, קיבלו בני הפיו על עצמם את התרבות הבורמזית.
גם ההיסטוריות והאגדות של הפיו שולבו באלו של הבורמזים.
ב-2017 הוכרזו שלוש מערי המדינה של הפיו: האלין, בייקתאנו וסרי קסטרה, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כשמיאנמר מתעדת לבקש להרחיב את האתר באמצעות הוספת הערים האחרות בעתיד.
בהתבסס על עדויות ארכאולוגיות מוגבלות, ניתן להסיק שהתרבויות הקדומות ביותר היו קיימות בבורמה כבר בשנת 11,000 לפני הספירה, בעיקר באזור היבש המרכזי הקרוב לאיראוואדי.
תקופת האבן של בורמה, התקיימה בערך באותו זמן במקביל לתקופות הפלאוליתית התחתונה והתיכונה באירופה.
שלוש מערות הממוקמות ליד טאונגיי למרגלות גבעות השאן הניבו חפצים נאוליתיים המתוארכים בין 6000 ל–10 לפני הספירה.
בערך בשנת 1500 לפני הספירה, למדו התושבים כיצד לייצר ברונזה מנחושת, גידלו אורז וביתו תרנגולות וחזירים.
הם היו בין האנשים הראשונים בעולם שעשו זאת.
עד שנת 500 לפני הספירה, קמו יישובים שעסקו בעיבוד ברזל באזור מדרום למנדליי של ימינו.
נחפרו ארונות קבורה מעוטרים מברונזה ואתרי קבורה ובהם שרידי כלי חרס.
עדויות ארכאולוגיות בעמק נהר סמון דרומית למנדליי מצביעות על יישובים שגידלו אורז, ושסחרו עם סין בין השנים 500 לפנה"ס עד 200 לספירה.
בסביבות המאה ה-2 לפני הספירה, החלו בני הפיו דוברי לחדור לעמק הנהר איראוואדי מיונאן של ימינו באמצעות עמקי הנהרות ו.
האזור המשוער שממנו הגיעו בני הפיו הוא ימת צ'ינגהאי, השוכנת במחוזות צ'ינגהאי וגאנסו של ימינו.
בני הפיו, התושבים המוקדמים ביותר של בורמה שיש לגביהם תיעוד, המשיכו וייסדו יישובים ברחבי אזור המישורים שבמרכזם מפגש הנהרות איראוואדי וצ'ינדווין שהיה מיושב מאז התקופה הפלאוליתית.
צורת האזור שבו התיישבו בני הפיו הייתה ארוכה וצרה, והשתרעה מסרי קסטרה בדרום ועד להאלין בצפון, בינאקה ומיינגמו במזרח וככל הנראה איאדאווקיה במערב.
הרישומים של שושלת טאנג מדווחים על 18 מדינות פיו, מהן תשע ערים מוקפות חומה, המכסות 298 נפות.
הפיו היו התושבים המוקדמים ביותר בדרום-מזרח אסיה שקיבלו בברכה והסתגלו לכתב אינדי על מנת לרשום את השפה הטונאלית שלהם, ולהמציא סמנים טונאליים.
סקרים ארכאולוגיים חשפו 12 ערי חומה, כולל חמש ערי חומה גדולות, וכמה יישובים קטנים יותר לא מבוצרים, הממוקמים בשלושת האזורים החקלאיים החשובים ביותר של בורמה הפרה-קולוניאלית: עמק נהר המו בצפון, מישורי קיאוקסה במרכז, ואזור מינבו בדרום ומערבית לשניים הראשונים.
הידרדרות ערי המדינה של פיו
זו הייתה ציוויליזציה רבת שנים שנמשכה כמעט אלף שנים עד תחילת המאה ה-9 עד שקבוצה חדשה של "פרשים מהירים" מהצפון, הבורמזים של ממלכת נאנג'או נכנסה לעמק איראוואדי העליון בסדרה של פשיטות.
לפי דברי הימים של שושלת טאנג, הנאנג'או החלו בפשיטות שלהם על בורמה עילית החל משנת 754 או 760. עד שנת 763, כבש קו-לו-פנג, מלך נאנג'או את עמק איראוואדי העליון.
פשיטות הנאנג'או התגברו במאה ה-9, עם פשיטות בשנים 800–802, ושוב בשנים 808–809. לבסוף, לפי הסינים, בשנת 832, השתלטו לוחמי הנאנג'או על ערי פיו, ולקחו מהאלין 3,000 שבויים.
הפיו ותרבותם לא נעלמו רק משום ש-3,000 מהם נלקחו בשבי.
גודלו של אזור פיו וערי החומה הרבות שלו ברחבי הארץ מעידים על אוכלוסייה גדולה פי כמה.
אכן, לא קיימות אינדיקציות מוצקות בסרי קסטרה או בכל אתר פיו אחר המצביעות על חורבן.
סביר יותר שפשיטות אלו החלישו באופן משמעותי את מדינות פיו, ואיפשרו לבורמזים לעבור לשטחי פיו.
בכל מקרה, עדויות מראות שקצב ההגירה בפועל של בורמזים לתחומי פיו היה הדרגתי.
בכל מקרה, הבורמזים השתלטו על תחום שלטונם של בני הפיו עד סוף המאה ה-10, והמשיכו לייסד את אימפריית פאגאן באמצע המאה ה-11, המאחדת לראשונה את עמק איראוואדי והפריפריה שלו.
אף על פי כן, הפיו הותירו חותם בל יימחה על פאגאן ששליטיה הבורמזים אימצו את ההיסטוריות והאגדות של הפיו כשלהם.
המלכים הבורמזים של פאגאן טענו למוצאם ממלכי סרי קסטרה וטגאונג עוד בשנת 850, טענה שנדחתה על ידי רוב החוקרים המודרניים.
יישובי פיו נותרו בבורמה עילית במשך שלוש המאות הבאות, אך הפיו נקלטו והוטמעו בהדרגה באימפריה פאגאן המתרחבת.
שפת הפיו עדיין הייתה קיימת עד סוף המאה ה-12, אך עד המאה ה-13, הפיו אימצו את האתניות הבורמזית ונעלמו לתוך ההיסטוריה.
מתוך 12 הערים המוקפות חומה של הפיו שנחפרו, חמש הן שרידי ערי מדינה הגדולות ביותר: בייקתאנו, מיינגמו, בינאקה, האלין וסרי קסטרה.
רק בייקתאנו וסרי קסטרה נחפרו בהרחבה.
הערים החשובות האחרות כמו מיינגמו ובינאקה עשויות להניב יותר ממצאים ארכאולוגיים אם יתבצעו בהן חפירות נרחבות יותר.
בייקתאנו (בבורמזית: ဗိဿနိုး) שוכנת באזור חקלאות השלחין מינבו (סמוך ל של ימינו) עם גישה ישירה למישורי קיאוקסה המשופעים במים מצפון-מזרח לה, והיא האתר העירוני העתיק ביותר שהתגלה ונחפר בצורה מדעית.
שרידיה - המבנים, כלי החרס, חפצי האמנות ושלדי האדם - מתוארכים ל-200 לפנה"ס עד 100 לספירה.
העיר קרויה על שם האל ההינדי וישנו, והיא כנראה הבירה הראשונה של מדינה אחידה מבחינה תרבותית, ואולי אפילו פוליטית בהיסטוריה של בורמה.
זה היה יישוב מבוצר גדול, ששטחו כ-3,000 דונם בתוך חומה מלבנית (3 × 1 קילומטרים).
עובי החומות והביצורים שלאורכן היה 6 מטרים, והן מתוארכות לתקופה שבין 180 לפנה"ס עד 610 לספירה.
השער הראשי בחומות הוביל לארמון שכיוונו מזרחה, כמו ברוב הערים האחרות של הפיו.
בין חומות העיר נחפרו גם סטופות ומבני נזירים.
מיינגמו (မိုင်းမော) שוכנת באזור קיאוקסה, צורתה מעגלית, והיא תוארכה באופן טנטטיבי לאלף הראשון לפני הספירה.
היא קרויה גם פינלה על שם הכפר המודרני הסמוך.
מיינגמו היא אחת הערים העתיקות הגדולות ביותר בכל מישורי קיאוקסה.
קוטרה 2.5 קילומטרים ושטחה 2,220 דונם.
בתוכה יש שני מתחמים פנימיים מוקפים חומה, החיצוני שבהם מרובע ואילו הפנימי עגול.
התוכנית של עיגול בתוך ריבוע מרמזת על סימן גלגל המזלות המייצג נוף של השמים מנקודת מבטה של השמש.
ממש במרכז יש מקדש מהמאה ה-19 בשם "נאנדוויה פאיה", שנבנה כנראה על חורבות של מקדש עתיק.
העיר חצויה על ידי תעלה, הנחשבת כבת זמנה של העיר, אם כי שום תיארוך מדעי לא אישר זאת.
בחפירות - הראשונה שבהן בוצעה ב-1979 - נחשפו חפצי אמנות רבים, כולל תכשיטים, מטבעות כסף וכדי קבורה.
רבים מחפצי האמנות, כגון המטבעות וכדי הקבורה, זהים כמעט לאלה שנמצאו בבייקתאנו ובבינאקה.
בינאקה (ဘိန်နက) שכנה באזור קיאוקסה, ולמעשה זהה לשכנתה מיינגמו במובנים רבים.
מבני הלבנים שלה חלקו את אותה תוכנית מבנה כמו אלה שנמצאו בבייקתאנו ואתרי פיו אחרים.
בחפירות נמצאו חפצי אמנות פרה-בודהיסטיים, שרשראות זהב, פסלי אבן של פילים, צבים ואריות, כלי חרס ייחודיים לתרבות פיו, לוחות טרקוטה עם כתב שדמה מאוד לכתב פיו, וסוגים שונים של חרוזי שוהם שעוצבו בחומצה יחד עם חרוזים אחרים מענבר וירקן.
כמו כן נחשפו מטבעות כסף ייחודיים, זהים לאלו שנמצאו בבייקתאנו ובמיינגמו, תבניות אבן ליציקת קישוטים בדמות פרחים מכסף וזהב, שריון זרוע מזהב בשילוב עם קערת כסף שעליה כתב פיו, וכדי קבורה כמעט זהים לאלו שנמצאו בבייקתאנו ובמיינגמו.
ייתכן שגם מיינגמו וגם בינאקה היו בנות זמנה של בייקתאנו.
הכרוניקות, שאינן מזכירות את בייקתאנו כלל, מזכירות את השתיים, אם כי לא ספציפית כערי פיו.
הכרוניקות קובעות כי ששליט בינאקה היה אחראי לנפילת טאגאונג, העיר שזוהתה על ידי הכרוניקות כביתם המקורי של דוברי הבורמזית.
על פי סיטן (תיעוד) של עלי דקל מתקופת קונבאונג שהתגלה בה הייתה בינאקה מיושבת עד המאה ה-19 לערך.
האלין (ဟန်လင်းကြီး) הממוקמת בעמק מו, אחד מאזורי חקלאות השלחין הגדולים ביותר של בורמה הקדם-קולוניאלית, היא העיר הצפונית ביותר של בני הפיו שהתגלתה.
החפצים המוקדמים ביותר של האלין - שערי העץ של העיר – תוארכו בפחמן-14 לשנת 70 לספירה.
העיר הייתה מלבנית, אך עם פינות מעוגלות וקירות לבנים.
אורכן של החומות שנחפרו הוא כ-3.2 קילומטרים בציר צפון–דרום ו-1.6 קילומטרים בציר מזרח–מערב.
העיר השתרעה על שטח של 6,640 דונם, כמעט פי שניים מגודלה של בייקתאנו.
בחומותיה יש ארבעה שערים ראשיים הפונים אל ארבע רוחות השמיים, ובסך הכל 12 שערים, המבוססים על גלגל המזלות.
נהר או תעלה עברו בעיר.
עקבות של חפיר קיימים מכל צדדיו פרט לדרום, שם כנראה לא היה צורך בו, מכיוון ששם היה מאגר מים.
עיצוב זה של העיר השפיע על תכנון העירוני של ערים חדשות יותר בבורמה והעיר הסיאמית סוחותאי.
שרידי מבנים של מקדשים בהאלין מראים שעיצוב מקדשי העיר השפיע על המקדשים שהוקמו בין המאה ה-11 עד המאה ה-13 בפאגאן.
חפצי אמנות שנחפרו מצביעים על כתב פיו של האלין ככתב הקדום ביותר בתחום בני הפיו (ובבורמה).
הוא התבסס על גרסה מוקדמת יותר של הכתב הבראהמי (מוריין וגופטן).
כתובות בסרי קסטרה מציגות גרסה מאוחרת יותר של אותו כתב.
העיר הייתה ידועה בייצור של מלח בישול, מצרך יקר מאוד באלף הראשון, האלין הוחלפה על ידי סרי קסטרה כעיר המדינה הראשית של הפיו במאה ה-7 בקירוב.
לפי הדיווחים מסין, האלין נשארה מרכז פיו חשוב עד המאה ה-9, כאשר אזור השליטה של הפיו נקלע להתקפות חוזרות ונשנות מצד ממלכת נאנג'או.
הרישומים הסיניים מציינים כי העיר הושמדה על ידי לוחמי נאנג'או בשנת 832 לספירה, כאשר 3,000 מתושביה נלקחו בשבי.
עם זאת, תיארוך פחמן-14 חשף פעילות אנושית עד לשנת 870 לספירה בערך, כמעט ארבעה עשורים לאחר ההשמדה המדווחת של העיר.
סרי קסטרה (သရေခေတ္တရာ, מילולית: "שדה המזל" או "שדה התהילה"), השוכנת 8 קילומטרים דרומית-מזרחית ל בכפר המאווזה של ימינו, הייתה בירת פיו האחרונה והדרומית ביותר.
העיר נוסדה בין המאות ה-5 וה-7,  אם כי במהלך שתיים מהחפירות האחרונות, מינואר עד פברואר 2015 ודצמבר 2015 עד פברואר 2016, בראשות ג'אניס סטארגארדט (Janice Stargardt) בתלולית יאהנדה בסרי קסטרה, התגלו שברי חרס עם חותמות עם מוטיבים בודהיסטיים, המתוארכים לשנת 340+/- 30 לערך.
ואתרי שריפת גופות מסביבות 270+/- 30 לספירה.
סביר להניח שסרי קסטרה עקפה את האלין כעיר הראשית בפיו עד המאה ה-7 או המאה ה-8, ושמרה על מעמד זה עד שהבורמזים הגיעו במאה ה-9. העיר הייתה משכנן של לפחות שתי שושלות, ואולי שלוש.
השושלת הראשונה, שנקראת שושלת ויקראמה, השיקה ב-22 במרץ 638 את לוח השנה של הפיו, אשר מאוחר יותר הפך ללוח השנה הבורמזי.
השושלת השנייה נוסדה על ידי המלך דוטבאונג ב-25 במרץ 739.
סרי קסטרה הוא אתר פיו הגדול ביותר שהתגלה.
היא השתרעה על שטח גדול יותר מזה של פאגאן מהמאה ה-11 או מנדליי מהמאה ה-19. לעיר הייתה צורה מעגלית בהיקף של יותר מ-13 קילומטרים, וברוחב שלושה עד ארבעה קילומטרים, או כ-14,000 דונם של שטח מיושב.
חומות הלבנים של העיר היו בגובה 4.5 מטרים, והיו לה 12 שערים עם פסלי דווה (בבודהיזם, סוג של ישויות שמימיות) ענקיים ששמרו על הכניסות, ופגודה בכל אחת מארבע הפינות.
היו בה גם שערים קשתיים, כמו אלה שנמצאו בהאלין ובבייקתאנו.
במרכז העיר היה מבנה שרוב החוקרים משערים שהיה הארמון.
צורתו מלבנית, מידותיו 518 על 343 מטרים, המסמלים גם מנדלה וגם זאטה (הורוסקופ), כמו במיינגמו.
הארמון, המנזרים והבתים תפסו רק את חציה הדרומי של העיר, כל חציה הצפוני היה שדות אורז.
יחד עם החפירים והחומות, הבטיח סידור זה שהעיר תוכל לעמוד במצור ארוך של אויבים.
סרי קסטרה הייתה אתר סחר חשוב בין סין להודו.
היא הייתה ממוקמת על הנהר איראוואדי, לא הרחק מהים, מכיוון שהדלתה של האיראוואדי טרם נוצרה.
ספינות מהאוקיינוס ההודי יכולות היו להגיע כדי לסחור עם ערי הפיו ודרכן עם סין.
לסחר עם הודו הייתה גם השפעה תרבותית עמוקה.
בסרי קסטרה התגלו השרידים הנרחבים ביותר של בודהיזם מזרם הטהרוואדה.
האמנות הדתית חשפה כמה מקצועות ייחודיים עם השפעות מוקדמות יותר שנבעו מדרום-מזרח הודו והשפעות מאוחרות יותר מדרום-מערב הודו, בעוד שהשפעות מהמאה ה-9 כוללות את אלו של ממלכת נאנג'או.
חלק גדול מהתיאור הסיני של מדינות פיו היה דרך סרי קסטרה.
עולי הרגל הסינים שׂוֵאנְדְזָאנְג בשנת 648 ו בשנת 675 הזכירו את סרי קסטרה בדיווחיהם על הממלכות הבודהיסטיות של דרום-מזרח אסיה.
ספר תולדות שושלת טאנג מזכיר את הגעתה של משלחת מבירת פיו לחצר הקיסרות בשנת 801.
יישובי פיו רבים נמצאו ברחבי בורמה עילית, אבל מלבד בייקתאנו וסרי קסטרה לא נערכו חפירות נרחבת, או כל חפירה, ברוב אתרי פיו.
הם כוללים את וואטי (אזור עירוני ממערב למיינגמו), ייווה ואיאדאווקיה בעמק מו, ממערב להאלין ומדרום לאתר נייאונגן מתקופת הברונזה, ועוד כמה במועצה העירונית מיינמו, ששפך הנהר מו נמצא בתחומה.
אתר פיו קטן אך בעל משמעות פוליטית הוא טאגאונג (တကောင်း) בצפון בורמה (כ-200 ק"מ צפונית למנדליי), שבו נחשפו חפצים של הפיו כולל כדי קבורה.
כלי חרס מטאגאונג דומים בגודלם לכלי פיו אחרים, אך שונים מאוד מאלה שהתגלו בערים דרומה יותר.
הדבר עשוי להצביע על מידה של השפעה ממקורות אחרים, או על תרבות שונה באופן ניכר מתרבות הפיו המרכזית.
החשיבות של טאגאונג נובעת מהעובדה שהכרוניקות הבורמזיות מזהות את טאגאונג כמשכן של הממלכה הבורמזית הראשונה.
היו גם יישובי פיו בבורמה התחתונה שהרישומים ההיסטוריים התעלמו מהם, אולי במתכוון, משום שמטרתם הייתה להעניק לגיטימציה לשושלת של מלכי בורמה עילית.
אתר סאגארה באזור העיר דאווי של ימינו הוא אתר כזה הדומה לטאגאונג.
חפירות ארכאולוגיות בשנת 2001 חשפו כמה חפצים, כולל כדי טרקוטה בשדות אורז מדרום-מזרח לאתר המוקף חומה.
האתר של מוקטי ליד סאגארה חשף גם חפצים דומים.
הסטופה בסאגארה והלוחות המקודשים שנמצאו באתר מוקטי נחשבים לבעלי מאפיינים תרבותיים רבים של הפיו, אך חפצים אחרים הם עדות להשפעות תרבותיות רבות.
כלכלת ערי המדינה של הפיו התבססה על חקלאות ומסחר.
כל היישובים החשובים של הפיו היו ממוקמים בשלושת אזורי השלחין העיקריים של בורמה עילית, ובמרכזם מפגש הנהרות איראוואדי וצ'ינדווין: האלין בעמק מו, מיינגמו ובינאקה במישורי קיאוקסה, ולבסוף בייקתאנו וסרי קסטרה בנפת מינבו או בסמוך לה.
הבורמזים השתמשו אחר כך במתקני ההשקיה של הפיו.
המלך מממלכת פאגאן בנה מתקני השקיה בשלושת האזורים הללו בשנות ה-50 של המאה ה-11 כדי להפוך אותם לספקיות האורז העיקריות של בורמה עילית.
הם העניקו לבורמה עילית כלכלה יציבה לאורך זמן, בסיס שממנו הייתה ממלכת פאגאן עתידה לשלוט על עמק האיראוואדי והפריפריה שלו במאות השנים הבאות.
גם הפיו גידלו אורז, אולי מזן .
אזור פיו היה מרכז מסחר חשוב בין סין להודו באלף הראשון לספירה.
שני נתיבי מסחר עיקריים עברו במדינות פיו.
כבר בשנת 128 לפני הספירה, פעל נתיב סחר יבשתי בין סין להודו ברחבי צפון בורמה.
משלחת מהאימפריה הרומית לסין עברה בנתיב זה בשנת 97 לספירה, ושוב בשנת 120 לספירה.
הנמלים חיברו את נתיב הסחר היבשתי לסין דרך יונאן של ימינו.
אזור המסחר של מדינות פיו השתרע על פני דרום-מזרח אסיה של ימינו, דרום אסיה וסין.
בבייקתאנו נמצאו ממצאים מהמאה ה-2 שמקורם מצפון-מערב הודו ועד ג'אווה והפיליפינים.
כמו כן, נמצאו חפצי אומנות של פיו לאורך חופי ארקאן בבורמה התחתונה ועד מזרחה עד דרום וייטנאם של ימינו.
הפיו גם ניהלו יחסי מסחר ויחסים דיפלומטיים עם סין.
בשנים 800 ו-801–802 שלחה סרי קסטרה משלחת רשמית, יחד עם 35 מוזיקאים לחצר שושלת טאנג.
לפי דברי הסינים, השתמשו הפיו במטבעות זהב וכסף.
אבל רק מטבעות כסף שרדו.
מאפיין בולט של מדינות פיו הוא ההטבעה והשימוש במטבעות כסף.
מטבעות אלו, המתוארכים למאה ה-5, מקורם באזור פגו, והיוו את הדגם לרוב מטבעות האלף הראשון בדרום-מזרח אסיה היבשתית.
הסוג הקדום ביותר של מטבעות אלה אינו כולל כתב ומתאר קונכייה מצד אחד ו (סמל עתיק שנחשב למבשר טובות במסורות הדתיות ההודיות).
מצד שני, לרבים מהמטבעות היה חור קטן לאורך ההיקף, וייתכן ששימשו גם כקמעות.
במפתיע, לאחר שהשימוש במטבעות נפסק בסוף תקופת פיו בסוף המאה ה-9, לא הופיעו מטבעות מחדש בממלכות הבורמזיות עד המאה ה-19.
התרבות של ערי המדינה של הפיו הושפעה רבות מהודו.
התרבות ההודית הייתה בולטת ביותר בערי פיו הדרומיות שדרכן התנהל רוב הסחר עם הודו בדרך הים.
שמות הערים הדרומיות ביותר נגזרו מפאלי או מסנסקריט כמו סרי קסטרה ובייקתאנו (אחד משמותיו של וישנו).
המלכים בסרי קסטרה כינו את עצמם כווארמאנים ווארמה.
זו לא הייתה רק תופעה דרומית.
בדרגות שונות, ערים ועיירות בצפון האזור של הפיו היו גם הן תחת השפעה של התרבות ההודית.
הכרוניקות הבורמזיות טוענות שהמלכים המייסדים של טאגאונג היו צאצאים של לא פחות מקלאן של הבודהה עצמו.
עד המאה הרביעית, הפכו רוב בני הפיו לבודהיסטים, אם כי ממצאים ארכאולוגיים מוכיחים שהאמונות הפרה-בודהיסטיות נותרו מושרשות היטב במאות הבאות.
על פי הטקסטים שנחשפו בחפירות, כמו גם התיעודים הסיניים, הדת השלטת של הפיו הייתה הבודהיזם מזרם הטהרוואדה.
אסכולת טהרוואדה הרווחת בממלכת פיו נגזרה כנראה מאזור אנדרה פרדש בדרום-מזרח הודו, הקשורה לחוקר הבודהיסטי המפורסם של הטהרוואדה, .
זו הייתה האסכולה השולטת של הטהרוואדה בבורמה עד סוף המאה ה-12, כאשר הנזיר הבודהיסטי הבורמזי הוביל את השינוי לאימוץ של אסכולת של ציילון.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים גם על נוכחות נרחבת של בודהיזם טנטרי, בודהיזם מהאיאנה והינדואיזם.
אוולוקיטשוורה (המכונה לאוקאנט בבורמזית; လောကနတ်), , ו, כולם דמויות בולטות בבודהיזם מהאיאנה, שיחקו תפקיד חשוב באיקונוגרפיה של בני הפיו (ומאוחר יותר באיקונוגרפיה של ממלכת פאגאן).
לעומת זאת, נמצאו איקונוגרפיות שונות של הברהמן מההינדואיזם, החל מהשילוש ההינדי, ברהמה, וישנו ושיווה ועד גארודה ולקשמי, במיוחד בבורמה התחתונה.
מנהגים שאינם מקובלים בטהרוואדה כגון הקרבת בקר טקסית וצריכת אלכוהול היו לחם חוקם של בני הפיו.
כמו כן, הבולטות הגדולה יותר של נזירות וסטודנטיות מאשר בתקופות המאוחרות עשויה להצביע על תפיסות פרה-בודהיסטיות של אוטונומיה נשית.
כמיזוג של המנהגים הפרה-בודהיסטיים שלהם למנהגים הבודהיסטיים, נהגו בני הפיו להניח את שרידי המתים שנשרפו בכלי חרס ואבן וקברו אותם בסטופות מבודדות או לידן, מנהג התואם את השיטות הבודהיסטיות המוקדמות של קבורת שרידי אישים קדושים בסטופות.
אף על פי שהאמונות הדתיות שלהם היו שילוב סינקרטי של רקעים רבים, כנראה כמו בתקופה המוקדמת של ממלכת פאגאן, הייתה השקפת החיים של הפיו, על פי הדיווחים, שלווה במידה רבה.
שפת הפיו הייתה , הקשורה לבורמזית עתיקה.
אבל היא כנראה התקיימה יחד עם סנסקריט ופאלי כשפת חצרות המלוכה.
הרישומים הסיניים מציינים כי 35 המוזיקאים שליוו את משלחת פיו לחצר שושלת טאנג בשנים 800–802 ניגנו מוזיקה ושרו בשפת "פאן" (סנסקריט).
רבות מהכתובות החשובות נכתבו בסנסקריט או בפאלי, לצד כתב פיו.
מחקר אחרון, אף שעדיין לא אומת, מצביע על כך ש, המבוסס על הכתב הבראהמי, עשוי להיות המקור של ששימש לכתיבת השפה הבורמזית.
אתרי פיו הניבו מגוון רחב של כתבים הודיים: מהצווים של המלך אשוקה שנכתבו בכתב בראהמי מצפון הודו וכתב טאמילי בראהמי, שניהם מתוארכים למאות ה-3 וה-2 לפנה"ס, דרך כתובות ב ו המתוארכות למאות ה-4 עד ה-6 לספירה.
בנוסף לדת, הפיו ייבאו גם מדע ומומחיות אסטרונומית מהודו.
הרישומים הסיניים מדווחים גם כי הפיו ידעו לעשות חישובים אסטרונומיים.
לוח השנה של הפיו התבסס על .
לפיו היו שני לוחות שנה.
הראשון היה מבוסס על "עידן הסקרה", שאומץ בתחומי פיו בשנת 80 לספירה, שנתיים בלבד לאחר שהעידן החדש נכנס לשימוש בהודו.
לוח שנה שני אומץ בסרי קסטרה בשנת 638, והחליף את עידן הסקרה.
לוח השנה, שהיום הראשון שלו היה 22 במרץ 638, הפך מאוחר יותר ל, והוא עדיין בשימוש במיאנמר של ימינו (קיומם של שני לוחות שנה של פיו היה סיבה למחלוקת בין חוקרים שניסו לפרש את התאריכים בממצאים).
שיטות האדריכלות מתקופת פיו השפיעו רבות על האדריכלות של ממלכת פאגאן והממלכה הבורמזית המאוחרות יותר.
מקורם של הטכניקות של בניית סכרים, תעלות וסכרי מחסום, שנמצאו בבורמה העליונה הקדם-קולוניאלית, הוא בתקופת פיו ובעידן של ממלכת פאגאן (סביר להניח שהבורמזים הכניסו לשימוש שיטות חדשות לניהול מים, במיוחד טכניקות בניית התעלות שהפכו לשיטת ההשקיה הרווחת בעידן פאגאן).
תוכניות ערי הפיו, מורכבות מריבועים/מלבנים ומעגלים, והיו שילוב של עיצובים מקומיים והודיים.
משערים שמקורם של דפוסים מעגליים בתוך הערים היה עיצוב מקורי של בני הפיו בעוד שהמלבן או הצורה הריבועית של החומות החיצוניות והשימוש ב-12 שערים היו ממקור הודי.
לדברי ההיסטוריון ריצ'רד קולר (Richard M.
Cooler): "אימוץ המושגים ההודיים של תכנון ערים שילב אמונה ביעילותו של הציר העולמי המחבר את הנקודה המרכזית ביותר בעיר הבנויה כהלכה כמנדלה עם עיר האלים למעלה (גן עדן טוואטימסה) על מנת להבטיח שגשוג בכל הממלכה למטה".
מנהגים של העיר מתקופת פיו היו האבות הקדמונים של עיצוב העיר והארמון הבורמזיים של ימינו עד למאה ה-19 במנדליי.
מהמאה הרביעית ואילך, בנו בני פיו סטופות בודהיסטיות רבות ומבנים דתיים אחרים.
הסגנונות, תוכניות המבנים, אפילו גודל הלבנים וטכניקות הבנייה של מבנים אלה מצביעים על השפעה של אזור אנדרה פרדש בהודו, במיוחד מהאזורים של ו בדרום-מזרח הודו של ימינו.
נוכחותן של "אבני ירח" בסגנון אנוראדאפורה שהתגלו בבייקתאנו והאלין מעיד על מגע עם ציילון.
במאה ה-7, הופיעו בסרי קסטרה סטופות גליליות גבוהות.
האדריכלות של הפיו השפיעה רבות על עיצובי המקדש הבודהיסטי הבורמזי מאוחר יותר.
לדוגמה, מקדשים בסרי קסטרה היו אבות-טיפוס למקדשים החלולים המאוחרים (gu) של פאגאן.
תוכנית המבנה של מנזר סומינגיי מהמאה ה-13 בפאגאן הייתה זהה במידה רבה לזו של מנזר מהמאה ה-4 בבייקתאנו.
הסטופות המלאות של סרי קסטרה היו בתורן אב-טיפוס לפגודות בפאגאן כדוגמת , ו, ובסופו של דבר, המודרנית ביאנגון, הפגודה הקדושה ביותר במדינה.
ערי המדינה אוכלסו בעיקר על ידי אנשי פיו דוברי השפה הטיבטו-בורמזית, שכמו בני קרוביהם הבורמזים משערים כי היגרו ממחוזות צ'ינגהאי וגאנסו של ימינו בצפון-מרכז סין, דרך יונאן.
סחר חיצוני נרחב משך קהילות גדולות של הודו ושל הקבוצה האתנית של ה, במיוחד בדרום.
בצפון, ייתכן שטפטופים של בורמזים נכנסו לתחום פיו מיונאן כבר במאה ה-7. עם זאת, המחקר המודרני גורס שהבורמזים לא הגיעו במספרים גדולים עד אמצע עד סוף המאה ה-9, ואולי גם מאוחר במאה ה-10, על פי תיארוך פחמן-14 של חומות פאגאן.
גודל האוכלוסייה בערי המדינה של הפיו היה כנראה כמה מאות אלפים, בהתחשב בכך שבמאה ה-17 וה-18 היו בבורמה (בערך בגודל של מיאנמר של ימינו) רק כ-2 מיליון איש.
ישובי הפיו נשלטו על ידי צ'יפים עצמאיים.
הצ'יפים בערי מדינה גדולות יותר הפכו מאוחר יותר למלכים, והקימו חצרות מלוכה שעוצבו ברובם על פי תפיסות המלוכה ההודיות (הינדואיות).
לא כל המושגים ההינדיים כגון אומצו במלואם עקב נוכחותו של הבודהיזם מזרם הטהרוואדה.
לא ברור אם התקיימו יחסי וסאל-אדון בין הערים הגדולות לעיירות הקטנות יותר.
הכרוניקות הבורמזיות מזכירות בריתות בין המדינות כמו אחת בין בייקתאנו לסרי קסטרה.
בגדול, נראה היה שכל עיר-מדינה של בני הפיו שלטה רק בעיר עצמה.
גודלן הניכר של ערי הפיו (6,600 עד 14,000 דונם) מול פאגאן (רק 1,400 דונם) מעיד על כך שחלק גדול מהאוכלוסייה התגורר בין החומות, כפי שאושר על ידי הרישומים הסיניים.
החפירות הארכאולוגיות בפאגאן הניבו חפצי אמנות של הפיו על פני מספר התיישבויות במתחם הסגור המתוארכים לאלף הראשון, עד לשנת 1100 לספירה בערך, כאשר ניכר מעבר למצב עשיר במונומנטים והתפשטות מעבר לחומות.
מלבד סרי קסטרה ובייקתאנו, שאר אתרי פיו לא נחפרו בהרחבה.
הטיפול באתרים נמצא בסמכותה של המחלקה לארכאולוגיה במשרד התרבות.
בנובמבר 2011, תכננה המחלקה מוזיאון בסרי קסטרה, ועבדה עם אונסק"ו כדי להשיג הכרה בסרי קסטרה, בייקתאנו והאלין כאתר מורשת עולמית ושלוש הערים העתיקות הוכרו כאתר מורשת עולמית ב-2014.
ערי שיירות היו תחנות מעבר לשיירות אשר הובילו סחורות מעיר לעיר והתקיימו עד סוף התקופה הרומאית.
ערי השיירות שימשו להעברת סחורות, ולמנוחה הן לסוחרים והן לגמלים ולבהמות שהעבירו סחורה ממקום למקום.
שכיחותן והשפעתן של ערי השיירות פחתו כאשר האימפריה הרומית חדלה מלהתקיים בשנת 332 לספירה.
את המונח "ערי שיירות" טבע החוקר מיכאיל רוסטובצף בשנת 1932 בספרו "ערי השיירות".
רוסטובצף הגדיר עיר שיירה כעיר החוצה נתיב סחר מרכזי בין המאות ה-1 לפני הספירה ועד המאה ה-4 לספירה.
בספרו מציין רוסטובצף את תדמור, עבדת ואת דורא אירופוס כערי שיירות קלאסיות ומרכזיות שניקזו אליהן שיירות של סוחרים שהגיעו מערים אחרות.
מיקום ערי השיירות היו בדרך כלל לאורך דרכי הסחר באימפריה הרומית.
היו ערי שיירות שחיברו באזורי התפר בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הסאסאנית (הפרסית).
חלק מערי השיירות היו ערי נמל שהיוו שער כניסה לפרובינקיות האימפריה שהיו לחופי הים התיכון ומשם חצו השיירות לפנים הפרובינקיות.
יוצא מכך שערי השיירות היו ממוקמות באזורים אסטרטגיים חשובים לאימפריה הרומית.
שיאן של ערי השיירות היו בתקופת הפקס רומנה – תקופת השלום הרומאית בין השנים 27 לספירה ועד 180 לספירה.
בתקופה זו ערי השיירות צברו כוח רב כתחנות מסחר, במרכזן היה שוק סוחרים בו החליפו סחורה, מכרו וקנו.
בנוסף ערי השיירות היו מרכז תיירותי נרחב, שירותי לינה מזון ומים ניתנו לאנשי השיירות ובעלי החיים קיבלו מספוא ומנוחה.
ערי השיירה פיתחו את היכולות הכלכליות שלהם עם הזמן כדי לשלם מיסים לקיסר הרומאי.
דוגמאות לערי שיירות בתקופה הרומית
היה זה הקיסר אדריאנוס בשנת 129 לספירה שפיתח את העיר תדמור (פלמירה) בסוריה והפך אותה לעיר שיירה החשובה ביותר באימפריה הרומית.
תדמור-פלמירה שימשה כשער בין שתי האימפריות הגדולות ביותר באותה תקופה: האימפריה הרומית והאימפריה הסאסאנית (הפרסית) וכנתיב המחבר את המסחר בגבול בין שתי האימפריות.
תדמור-פלמירה כעיר שיירה צברה כוח רב בעקבות היכולת לפתח את הכלכלה שלה.
לתקופה קצרה צבר אודינת, השליט של תדמור-פלמירה כוח ונחשב למפקד הכוחות הרומיים במזרח.
הרומאים ראו באדנטוס כגורם שיכלו לסמוך עליו ולהסתמך על יכולתו להעביר את המיסים לאימפריה, ביתו זנוביה ניצלה את הקשרים שלה ואת הכוח הכלכלי שהעיר צברה ויצאה נגד האימפריה הרומית וכבשה שטחים נרחבים מהאימפריה הרומית בין השנים 272–274.
דורא אירופוס הייתה עיר שיירה גדולה במובנים של העת העתיקה, הרומאים השקיעו בפיתוח הדרכים שהובילו לעיר, העיר ממוקמת על נתיב הסחר בין מערב למזרח וכן קרוב לנהר הפרת, כמו תדמור גם דורא אירופוס הרוויחה מן השליטה הרומאית, הסוחרים היו עוצרים בדורא וממשיכים הלאה לעיר הבאה.
מבנים ארכאולוגים רבים שנחשפו בעיר מעידים על הפיתוח בתקופה הרומאית, המבנה המפורסם ביותר הוא בית הכנסת של דורא אירופוס, המעיד על כוחם של תושביה היהודים בעיר.
העיר משכה אליה חיילים וסוחרים שתקשרו ביניהם במספר שפות דבר המעיד על היותה של עיר השיירה עיר קוסמופוליטיות.
עבדת שוכנת סמוך לדרך הבשמים, בשל היותה סמוכה לגבול עם הנבטים הייתה לעיר חשיבות רבה כעיר שיירה, הסוחרים היו מגיעים מהדרום ומהמזרח ונעים מערבה, הרומאים ראו בעבדת כמקום אסטרטגי צבאי חשוב.
בעת המרד הגדול היהודים המורדים ששכנו במצדה היו תוקפים שיירות סוחרים עם הבשמים היקרים כמו בושם האפרסמון, הרומאים ביצרו את עובדת עם מבצרים ושיכנו שם חיל מצב כדי להגן על הסוחרים.
ערי שיירות נוספות שהציעו חוקרים אחרים:
ערוער – יפעת טהרני סוסלי משתמשת במונח במאמרה ומציינת את ערוער כעיר שיירה שישבה על נתיב הסחר הערבי.
עכו – פטולומיאוס – עמי נדיר מעלה השערה בעבודתו שעכו בתקופה הרומאית ביזנטית גם יכולה להחשב לעיר שיירה כיוון שהיא נמצאת בנתיב הסחר האימפריאלי.
ערי השיירות היו ממוקמות לאורך נתיבי הסחר, מחלקה המזרחי של האימפריה ועד גיברלטר והאי הבריטי שבמערב האימפריה.
בכל עיר שיירה היה חיל מצב שהוקם על ידי הרומאים וזאת כדי להמשיך לקיים ולאבטח את השיירות ואת העיר מפני שודדים.
ערי השיירות מילאו תפקיד גם כעריי תיירות.
הן סיפקו לשיירות מקום לינה, מזון לסוחרים ולבעלי החיים, שתייה ושעשועים כיאה לעולם הרומאי.
עם הזמן ערי השיירות צברו כוח וממון רב ואת הממון שהם צברו הם השקיעו בפיתוח העיר.
בכל עיר שיירה היו בעלי תפקידים שהיו ממונים על הגנת השיירות, טיפול בבעלי חיים, טיפול בעגלות, פונדקנים (בעלי מסבאות) ומגדלי בעלי חיים שסחרו בבעלי חיים כדי להחליף את בעלי החיים שהגיעו לעיר עייפים מהמסע.
בעלי התפקידים הוסמכו על ידי ראשי ערי השיירות ועבדו בשירות העיירות.
הדרכים הרומיות שיפרו את תנאי הדרך ושיירות רבות יכלו לנוע במרחבי האימפריה, הדרכים שימשו בעיקר את הצבא הרומי ואת השירות הפקידותי של האימפריה להעברת מכתבים אך הדרכים שימשו גם את הסוחרים הרבים שעברו בין העיירות השונות ברחבי האימפריה.
הרומאים בנו בנוסף גשרים מה שגרם לקיצור תוואי הדרך, השיירות היו עוברות בצורה ישירה מעל נהרות ונחלים מה שקיצר את הדרך אל הערים.
בערי השיירות ישבו חיילות מצב של האימפריה הרומית, הם התיישבו בבסיס בתוך העיר וכל תפקידם היה לשמור מפני גלי תקיפה של שודדים שאיימו על השיירות שהיו עוברות קרוב לערים, בעתות מלחמה הבסיסים היו הופכים לקו החזית שמגן על גבולותיה של האימפריה הרומית.
בעתות שלום החיילים היו שומרים על תקינות הסחר.
עריי השיירות היוו מוקד כלכלי משמעותי בעבור האימפריה הרומית, שיירות של גמלים, סחורות ורעיונות היו עוברים מעיר שיירה אחת לעיר אחרת, עריי השיירות היו מוקד תיירותי עם אכסניות ומסבאות שהיו זמינות לשיירות אשר הגיעו ממרחקים.
ערי השיירות היו מקום עגינה, ומקום התארגנות רגע לפני שהמשיכו לעיר הבאה, חלק מהשיירות בחרו לעצור בעריי השיירה ולהקים דוכנים ולמכור את הסחורות אותם הביאו.
ערי השיירות היו לעיתים רבות מוקד למפגש בין שיירות, השיירות היו יוצאות מערי השיירה ונפגשות בעיר שיירה מסוימת שם היו מחליפים ביניהם את הסחורות.
האימפריה הרומית ראתה בערי השיירה כמרכיב כלכלי חשוב באימפריה הרומית והטילו מיסים כבדים על השיירות ועל ערי השיירות עצמן, הגוף הצבאי שישב בעיר גבה את המיסים מהעיר.
נכבדי העירייה היו מעבירים את המיסים לחיל המצב שישב בעיר.
בזכות גביית המיסים הרומית עריי השיירות היו מוכרחות לשפר באופן מתמיד את התנאים לשיירות כדי לספק שירות יותר טוב.
בעקבות כך משכו ערי השיירות את השיירות ואת הסוחרים להגיע אל עירם.
התמריץ של ערי השיירות היו המיסים אותו גבו מהסוחרים ומהשיירות כך שגם הרומאים נהנו ממיסים גבוהים אך גם ערי השיירות נהנו ממעמד כלכלי איתן ויציב.
בעיתות מלחמה בין האימפריות ערי השיירות היו סוגרות את נתיב המסחר, אך בעיתות שלום נתיב המסחר היה פורה.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו טען שהתקפות אלו של יהודי מצדה היו הגורם המרכזי לכיבוש מצדה על ידי הרומאים.
הביקורת על המונח ערי שיירות
המינוח נחשב במחקר לבעייתי כיוון שחוקרים ניסו להבין האם מה שאפיין את ערי השיירות לא מאפיין את הערים הרומיות של אותה תקופה, התשובה של רוסטצבף הייתה שהערים האלה היו ממוקמות בנתיבי המדבר ולא היה להם זכות קיום מלבד היותם ערי שיירה.
חוקרים רבים ובהם גלן באוורסוק התנגדו להגדרה של רוסטצבף, טענת המבקרים הייתה שהוא מסתמך על חוויותיו שלו באופן סובייקטיבי ועל מונחים שלא קיימים בעולם העתיק כמו קפיטליזם.
ביקורת זו נבעה מהגישה שנפוצה באותה תקופה שהפחיתה ערך מעדויות ארכאולוגיות וסמכה יותר על עדויות כתובות.
רוסטצבף היה הראשון שהשתמש בעדויות ארכאולוגיות וציין אותם במאמריו.
עם הזמן החלו חוקרים לקבל את הגדרת המונח אך מעולם לא בחנו אותו.
"ערי נעורי" הוא שיר שכתב הסופר והמשורר דוד פוגל.
ידוע לחנו של קובי אשרת בביצוע צילה דגן.
"ערי נעורי" שירו של פוגל נכתב בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה ב-29 בספטמבר 1944 לפני שנרצח באושוויץ.
את השיר רשם פוגל במחברת שירים שנכתבו לפני המלחמה.