tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גלי החום התכופים פוגעים קשות ביבולי הענבים, או גרמים לענבים להבשיל לפני שהחומציות שלהם התפתחה מספיק.
אירועים קיצוניים של דליקות, סערות ברד בעונת הבציר גם פוגעים קשות בכרמי היין.
באזור בורדו, יצרני היין אישרו שבעה זנים חדשים של ענבים, המבשילים באיחור, לשימוש ביינות עם תווית בורדו, כולל "טוריגה נסיונל" ענב אדום מפורטוגל ו"אלבריניו", ענב לבן מספרד.
יין אדום מבורדו עשוי בדרך כלל מתערובת ענבים.
זני הענבים המותרים הם קברנה סוביניון, קברנה פרנק, מרלו, פטיט ורדו, מלבק ולעיתים נדירות קרמנרה.
במאה ה-21 נעשה השימוש בקרמנרה נדיר, כאשר שאטו קלרק מילון, הוא אחד הבודדים שעדיין שומרים על גפני קרמנרה.
ביולי 2019, ליקבי בורדו אושר להשתמש בארבעה ענבים אדומים חדשים, למאבק בעליית הטמפרטורות בבורדו.
ענבים אלה הם מרסלן, טוריגה נסיונל, קסטות וארינארונה.
כהכללה רחבה מאוד, קברנה סוביניון (זן הענבים השני הנטוע ביותר בבורדו) שולט בתערובת היינות האדומים המיוצרים במדוק ובשאר "הגדה השמאלית" של שפך ז'ירונד.
תערובות יקבי השאטו האיכותיות ביותר הן 70% קברנה סוביניון, 15% קברנה פרנק ו-15% מרלו.
תערובת זו מכונה בדרך כלל "תערובת בורדו".
מרלו נוטה להיות בולט יותר בסנט-אמיליון, פומרול ושאר היקבים של "הגדה הימנית".
תערובות "הגדה הימנית" הללו מיקבי השאטו האיכותיים ביותר הן בדרך כלל 70% מרלו, 15% קברנה פרנק ו-15% קברנה סוביניון.
יין לבן מבורדו הוא בעיקר, ובאופן בלעדי במקרה של יין סוטרן המתוק, עשוי מסמיון, סוביניון בלאן ומוסקדלה.
תערובות אופייניות הן 80% סמיון ו-20% סוביניון בלאן.
כמו אצל האדומים, יינות בורדו לבנים הם בדרך כלל תערובות, לרוב של סמיון ושיעור קטן יותר של סוביניון בלאן.
זני ענבים מותרים אחרים הם סוביניון גרי, אוגני בלאן, קולומברד, מרלו בלאן, אנדנק ומוזאק.
בסוף שנות ה-60 היה סמיון הענב הנטוע ביותר בבורדו.
מאז הוא נמצא בירידה מתמדת אם כי הוא עדיין הנפוץ מבין הענבים הלבנים של בורדו.
לעומת זאת הפופולריות של סוביניון בלאן גוברת ועוקפת את אוגני בלאן כענב בורדו הלבן השני הנטוע ביותר בסוף שנות השמונים וכעת הוא גדל באזור הגדול במחצית מגודלו של שטחי הסמיון, על התנובה הנמוכה יותר.
אזור היין של בורדו מחולק לאזורי משנה הכוללים את: סן אמיליון, פומרול, מדוק וגראווס.
סגנונות היין שהם מייצגים מסווגים בדרך כלל לשש משפחות עיקריות, ארבעה יינות אדומים, בהתבסס על אזורי המשנה, ושניים לבנים על בסיס מתיקות.
Bordeaux Rouge ו-Bordeaux Supérieur Rouge – יינני בורדו רשאים להשתמש בשתי כינוי המקור המבוקר האלו בכל האזור; עם זאת, רק כמחצית מכרמי בורדו מיועדים לייצור יינות אלו.
רובם של היקבים המייצרים אותם ממוקמים על "הגדה הימנית" באזור אנטר-דו-מר, היינות הם בדרך כלל מרלו, ולעיתים קרובות הם משולבים עם זני בורדו הקלסיים האחרים.
רבים מהיקבים הם קטנים ומשפחתיים, בנוסף יש יינות מעורבבים בסגנון זה הנמכרים על ידי סוחרי יין בשמות מותג מסחריים.
יינות בסגנון זה נוטים להיות פירותיים, בעלי השפעה מינימלית של אלון, ומיוצרים בסגנון המיועד לשתייה צעירה.
יינות Bordeaux Supérieur Rouge מיוצרים באותו אזור, אך עליהם לפעול על פי בקרות מחמירות יותר, כגון תפוקה נמוכה יותר, ולעיתים קרובות הם מיושנים באלון.
במאה ה-21 האחרונות יש השקעה גוברת ומתמשכת של הייננים הן בכרמים והן במרתף, עובר סוג זה.
בשנת 2010, 55% מכל יינות בורדו שנמכרו בעולם היו Bordeaux Rouge ו-Bordeaux Supérieur Rouge, כאשר 67% נמכרו בצרפת ו-33% יוצאו, שהם 14 בקבוקים שנצרכו בשנייה.
Côtes de Bordeaux Rouge – "קוט-דה-בורדו" – מיוצרים על ידי שמונה בעלי כינוי מקור מבוקר הנמצאים בפאתי הגבעות של האזור, ומייצרים יינות שבהם בדרך כלל התערובת היא ברובה מרלו.
יינות אלה נוטים להיות בינוניים ברמתם בין יין בורדו האדום הבסיסי לבין המותגים המפורסמים יותר של הגדה השמאלית והימנית בסגנון ובאיכות.
עם זאת, מכיוון שאף אחד משמות המותג הידועים של בורדו לא נמצא בקוט-דה-בורדו, מחירם נוטה להיות זול יותר.
בשנת 2007, 14.7% משטח הכרמים באזור שימש ליינות ממשפחה זו.
Libourne Rouge או יינות "הגדה הימנית".
10 יקבים מאזור העיר ליבורן, המייצרים יינות הנשלטים על ידי מרלו עם מעט מאוד קברנה סוביניון, השניים המפורסמים ביותר הם סן אמיליון ופומרול.
ליינות אלו יש לרוב ריכוז פרי ניכר, טאניים רכים יותר והם ארוכי טווח.
לסנט אמיליון יש סיווג רשמי.
בשנת 2007, 10.5% משטח הכרמים באזור שימש ליינות במשפחה זו.
Médoc ו-Graves או יינות "הגדה השמאלית" – יינות אדומים מהאזורים שבצפון ובדרום העיר בורדו, שהם האזורים ה"קלאסיים", המייצרים יין שרובו קברנה סוביניון, אך לעיתים קרובות עם חלק משמעותי של מרלו.
יינות אלה מרוכזים, טאניים, נשמרים לטווח ארוך, ורובם נועדו לשהייה במרתף לפני השתייה.
קיימים סיווגים רשמיים הן עבור Médoc והן עבור Graves.
בשנת 2007 17.1% משטח הכרמים באזור שימש ליינות ממשפחה זו.
יינות לבנים יבשים מיוצרים בכל האזור, תוך שימוש בכינוי האזורי בורדו בלאן – Bordeaux Blanc, לרוב מ-100% סוביניון בלאן או תערובת הנשלטת על ידי סוביניון בלאן וסמיון.
הלבנים היבשים מ-Graves הם המוכרים ביותר, וזהו אזור המשנה היחיד עם סיווג ליינות לבנים יבשים.
לגרסאות הטובות יותר יש השפעה משמעותית של עץ אלון על הטעם.
בשנת 2007, 7.8% משטח הכרמים באזור שימש ליינות ממשפחה זו.
במספר מיקומים ברחבי האזור, יין לבן מתוק מיוצר מענבי סמיון, סוביניון בלאן וענבי מוסקדל המושפעים מריקבון אציל.
הידוע מבין בעלי כינוי המקור המבוקר הללו הוא Sauternes, שיש לו גם סיווג רשמי, ובו מייצרים כמה מהיינות המתוקים המפורסמים בעולם.
ישנם גם בעלי כינוי מקור מבוקר שכנים, משני צידי נהר גארון, שם מייצרים יינות דומים.
אלה כוללים את לופיאק, קדילאק וסנט קרואה דו מונט.
הכינוי האזורי ליינות לבנים מתוקים הוא בורדו סופרייר בלאן – Bordeaux Superieur Blanc.
בשנת 2007 3.2% משטח הכרמים באזור שימש ליינות ממשפחה זו.
יקבים בכל רחבי העולם שואפים לייצר יינות בסגנון בורדו.
בשנת 1988 הקימה קבוצה של כורמים אמריקאים את "ברית מריטאז'" , כדי לזהות יינות המיוצרים בסגנון בורדו, אך אינם יכולים להיקרא בורדו בגלל המעמד הגאוגרפי המוגן.
אף על פי שרוב יינות מריטאז' מגיעים מקליפורניה, ישנם חברים ב"ברית מריטאז'" ב-18 מדינות אחרות, כולל ארגנטינה, אוסטרליה, קנדה, ישראל ומקסיקו.
כדי להשתמש בשם מריטאז' יש לשלם תמלוגים לארגון על כל בקבוק יין שנמכר.
יִינְג-דְזונְג (במנדרינית: 英宗, שמו הפרטי היה ג'וּ צִ'יגֶ'ן; 29 בנובמבר 1427 – 23 בפברואר 1464) היה קיסר סין השישי והשמיני משושלת מינג.
שלטונו הראשון, במסגרתו נודע בתואר הקיסרי גֶ'נְגְטונְג (正統), נמשך בין השנים 1435–1449 ונקטע כאשר נתפס ונלקח בשבי במסגרת מלחמתו נגד המונגולים.
לאחר שחרורו שב לתקופת שלטון שנייה בין השנים 1457–1464 במסגרתה נודע בתואר טְייֵנְשׁוּן (天順).
יינג-דזונג היה הקיסר היחיד בשושלת מינג שמשל בצורה לא רציפה והאחרון שהנהיג את צבאו במלחמה נגד המונגולים בערבה האסייתית, מצפון לחומה הגדולה של סין.
ג'וּ צִ'יגֶ'ן (朱祁鎮) היה בנו הבכור של שׂוֵאנְדֶה, הקיסר החמישי משושלת מינג ורעייתו המלכותית, העלמה סוּן.
מספר חודשים לאחר הולדתו ניתן לו התואר הנסיך המלכותי והוא הפך ליורש העצר של אביו.
לאחר שנפטר הקיסר שׂוֵאנְדֶה בגיל 35, ג'וּ ירש את אביו בגיל 8 (שנת 1435) והוכתר בטקס רשמי בתור קיסר סין.
עם הכתרתו ניתן לו התואר הקיסרי גֶ'נְגְטונְג (正統; משמע "ממשל צדק") והתואר הדתי הרשמי יִינְג-דְזונְג (英宗).
הקיסרית האלמנה גַ'אנְג, סבתו של יִינְג-דְזונְג (אלמנתו של חונְגּשִׂי, קיסר סין, אביו של שׂוֵאנְדֶה ובנו של יוֹנְגָּלֶה, קיסר סין), פעלה בתפקיד עוצרת עקב גילו הצעיר של הקיסר החדש.
הקיסרית האלמנה הייתה פוליטיקאית מנוסה ומכאן חשדה ברבים מהפקידים בחצר הקיסרית ונתנה אחריות וסמכות שלטונית רק לאנשי סודה, בכך שמרה על יציבות האימפריה לאורך התבגרותו של יִינְג-דְזונְג הצעיר.
בתוך עשור שנים נפטרה הקיסרית האלמנה גַ'אנְג (בשנת 1442) ואיתה גם רוב הפקידים המבוגרים בני דורה, מה שהותיר את יִינְג-דְזונְג בן ה-18 בתור השליט האבסולוטי היחיד של האימפריה הסינית.
החצר הקיסרית נוהלה בעיקר בידי פקידים וסריסים, שהיו רבי השפעה על קבלת ההחלטות של הקיסר המכהן.
יִינְג-דְזונְג נהל להעלות לתפקידי מפתח סריסים שהיו מקורבים אליו ועליהם סמך.
בראש הסריסים הללו עמד וָאנְג גֶ'ן (王振), איש סודו של הקיסר.
הקיסר מדד את הפקידים והסריסים לא על פי יכולותיהם כפי שהפגינו בבחינות הקבלה לחצר הקיסרית אלא לפי הקשרים האישיים שהיו להם אליו.
תחת שלטון העוצרות של הקיסרית האלמנה גַ'אנְג, נשמר וָאנְג גֶ'ן מחוץ לפוליטיקה הפנימית שכן הקיסרית האלמנה נהגה לחשוד במחויבותו למוסד הקיסרי.
לאחר פטירתה החל וָאנְג גֶ'ן לעלות בתפקידים תחת ממשלו של יִינְג-דְזונְג.
בפועל, וָאנְג גֶ'ן סחט הונאות מפקידים רבים בזכות הסמכות שניתנה לו בידי הקיסר.
וָאנְג גֶ'ן הנהיג משטר קלפטוקרטי ועשה זאת מתחת לשולחן כדי שהדבר לא יגיע לאוזניו של הקיסר.
בלי שום קשר, הקיסר הצעיר סמך רבות על שיקול דעתו של וָאנְג גֶ'ן ונהג להתייעץ עמו בכל ההחלטות בנושאי הממשל ולעיתים אף נתן לו לקבוע צווים קיסריים בעצמו.
אָסַן טָאִישִׁי, צ'יף מונגולי, איחד את השבטים האווירוטים (המונגולים המערביים, כיום ממוקמים בעיקר בקלמיקיה) בערבה האסייתית והנהיג אותם מחדש בתור כוח צבאי מרכזי המהווה איום על גבולה הצפוני של האימפריה הסינית.
טָאִישִׁי איחד מחדש את השבטים המונגולים והוכתר בתפקיד קיסר שושלת יואן הצפונית, משמע שאתגר את נכונותו של יִינְג-דְזונְג למנדט השמיים.
תחת פיקודו, פשט הצבא המונגולי על יישובים סיניים לאורך הגבול.
בתגובה החל הקיסר בהעלאת התקציב השנתי למימון הצבא וקרא לפיתוח תשתיות בנייה לחיזוק ממושך של החומה הגדולה של סין.
בעידודו של הסריס וָאנְג גֶ'ן, החליט הקיסר יִינְג-דְזונְג להוביל את צבא מינג להילחם נגד המונגולים בעצמו, אף על פי שהפעולה זאת נתקלה בהתנגדות מצידם של פקידי ממשל רבים.
ב-16 ביולי 1449, יומיים לאחר קבלת ההחלטה, היה הקיסר בדרך אל הגבול הצפוני מבייג'ינג לחומה הגדולה עם 220,000 חייליו, מלווה בלמעלה ממאה גנרלים בכירים ופקידי החצר הקיסרית.
ב-19 ביולי 1449 צעד צבא מינג דרך מעבר גְ'יָאיוְּ'גְווָאן ("מעבר העמק הנעים") וב-1 באוגוסט הם הגיעו לדאטונג.
באותה תקופה, כדי לפתות את צבא מינג להמשיך לצעוד צפונה מחוץ לחומה הגדולה, נסוגו החיילים המונגולים צפונה, לעבר הערבה.
הפקח הצבאי של דאטונג הודיע לוָאנְג גֶ'ן על האסטרטגיה המונגולית, אך וָאנְג גֶ'ן לא האמין בכך והורה על הצבא להמשיך להתקדם.
זמן קצר לאחר מכן, הכוחות הקדמיים נפגעו קשות על ידי סדרת פשיטות של המונגולים.
משומעו על פשיטות אלו הורה וָאנְג גֶ'ן על נסיגה מהירה.
הצבא הסיני חנה לאחר נסיגה חלקית עקב גשמים עזים שהקשו על התנועה של הצבא הגדול.
בעת חנו הסינים במבצר טוּמוּ, יצאו המונגולים במתקפת פתע והניסו את הצבא הסיני המבוהל.
בתוך כל הנסיגה הלא מסודרת, נתפס בשבי הקיסר יִינְג-דְזונְג בן ה-21 ונפל לידי חצר הקיסרות של אָסַן טָאִישִׁי.
האירוע, שנודע בתור קרב מבצר טוּמוּ (או בפי הסופרים הסינים, "משבר טוּמוּ"), היווה אסון נוראי לצבא הסיני וחצר הקיסרות הייתה בכאוס.
המונגולים לא חששו יותר מעוצמת צבא מינג שלערך 70,000 מאנשיו נהרגו במהלך הקרב.
צבא מינג אשר מאז לא יצא עוד במסעות עונשין צפונה שינה אסטרטגיה צבאית לכדי התגוננות והמונגולים כבשו את רמת אוֹרְדוֹס.
הגנרל יוּ' צְ'ײֵן הצליח לארגן מחדש את כוחותיה הנותרים של שושלת מינג לכדי מערך הגנתי מסביב לבירה בייג'ינג, מה שמנע את המשך ההתקדמות המונגולית אל תוך הבירה הסינית.
בחצר הקיסרות מונה גִ'ינְגְטָאי, אחיו של יִינְג-דְזונְג, להיות לקיסר סין החדש.
נוסף על כך, וָאנְג גֶ'ן, שהיה מבשר רצונו המרכזי של הקיסר יִינְג-דְזונְג בחצר הקיסרית, נהרג במהלך המשבר בידי גנרל משושלת מינג שתיעב את מדיניות השחיתות שלו.
אָסַן טָאִישִׁי דרש כופר תמורת שחרורו של הקיסר יִינְג-דְזונְג.
כדי להימנע מהבושה שבהעברת תשלום למונגולים העוינים, הפכו בחצר הקיסרית את גִ'ינְגְטָאי לקיסר רשמי.
כאשר הביאו מפקדים מונגולים את הקיסר השבוי לחומה הגדולה ודרשו מן החיילים המוצבים במקום כופר בתמורה לשחרור הקיסר, הם נענו בסירוב כפי שהוסכם בידי חצר הקיסרות.
יִינְג-דְזונְג, בשונה משליטים קודמים שנתפסו בידי צבאות אויב כגון חְװֵי-דְזונְג משושלת סונג, לא התחנן על חייו ביודעין כי המונגולים לא יוציאו להורג קיסר סיני.
שנה מאוחר יותר, לאחר שהובן כי לא יקבלו כופר תמורת הקיסר השבוי, שחררו המונגולים את יִינְג-דְזונְג והותירו אותו ללא פגע.
בעת שב יִינְג-דְזונְג לבייג'ינג, טענתו לכתר לא הייתה תקפה עוד מכיוון שנקבע גִ'ינְגְטָאי להיות הקיסר הרשמי, יתרה מזאת הוא, נשותיו וילדיו הוכנסו למעצר בית במטרה למנוע אופוזיציה לשלטונו של גִ'ינְגְטָאי.
בארגון קבוצת תומכים מתוך החצר הקיסרית, יִינְג-דְזונְג היווה אופוזיציה לשלטונו של גִ'ינְגְטָאי.
ישנו חשד כי ג'וּ גְּ'ייֵנגִּ'י, בנו ויורשו של גִ'ינְגְטָאי, הורעל למוות בידי תומכיו של יִינְג-דְזונְג.
כאשר חלה הקיסר גִ'ינְגְטָאי ומותו קרב, השתמש יִינְג-דְזונְג בקשריו עם הצבא והנהיג הפיכה צבאית ב-11 בפברואר 1457 שבסופה שב לשלטון תחת השם הקיסרי החדש טְייֵנְשׁוּן (天順), משמע "ציות שמימי".
חודש מאוחר יותר נפטר גִ'ינְגְטָאי בנסיבות חשודות.
יִינְג-דְזונְג החל בעלייתו המחודשת לכתר למנות שרים ופקידים לתפקידי מפתח לפי יכולותיהם כפי שהופגנו בבחינות הקבלה ולא לפי קרבתם האישית אליו.
יִינְג-דְזונְג הנהיג מאבק נגד מוסד הדת של הדת הסינית העממית ובסופה הצליח להעביר חוק שמונע את קבורתן בעודן בחיים של פילגשות לצד בעליהם לאחר מותם של אלו.
במאבק זה הוא נתמך בעיקר בידי פלג הקונפוציאניזם בחצר הקיסרית.
אף על פי שהיה זה הגנרל יוּ' צְ'ײֵן שמנע את התקדמות המונגולים לעבר הבירה, הקיסר יִינְג-דְזונְג הורה על הוצאתו להורג עקב שיתוף הפעולה בינו לבין הקיסר לשעבר, גִ'ינְגְטָאי.
כמו כן הקיסר יִינְג-דְזונְג הוציא להורג וגירש את כל תומכיו של הקיסר לשעבר.
בהמשך שלטונו הצליח לשמור על הסדר והיציבות הפנימית בתוך סין אך לא הצליח להשיב את המוסד הצבאי לכוח שהיה לו קודם לכן ולא היה בכוחו לצאת במתקפת נגד אל מול המונגולים שבזזו את ערי הגבול הסיניות.
למרות הניסיונות לבסס עצמאות וסמכות, חוסר ניסיונו הפוליטי של הקיסר יִינְג-דְזונְג אפשר את המשך היותו תחת השפעתם של הסריסים והפקידים בחצר הקיסרית.
מעמדה הצבאי של שושלת מינג מעולם לא שב לזה שהיה לפני ההפסד למונגולים בטוּמוּ, מה שהיווה גורם מרכזי בשקיעתה הסופית של השושלת במהלך מלחמת מינג–צ'ינג.
הקיסר יִינְג-דְזונְג נפטר מחולי בשנת 1464, בגיל 36. בפי היסטוריונים נראה שלטונו הראשון כאסון קשה ליוקרתה של שושלת מינג ושלטונו השני כניסיון לחפר על טעויותיו.
לאחר שלטונו, אימצו קיסרי שושלת מינג הבאים מדיניות של שימור סטטוס קוו בכל הנוגע לפיתוח יכולותיה הגאופוליטיות של שושלת מינג, דבר שעם הזמן החליש את מעמדה לעומת אימפריות עולות, בעיקר אירופאיות.
בנו הבכור ירש אותו בתור צֶ'נְגּ-חְװַה, קיסר סין.
הקיסר טְייֵנְשׁוּן נקבר באתר הקבורה יוּלִינְג, אתר הקבורה הרביעי בסדרו בקברי שושלת מינג הממוקמים סביב הר טיאנשו (40 ק"מ מבייג'ינג) שנבנו בידי הקיסר יוֹנְגָּלֶה.
לאחר פטירתו של הקיסר גִ'ינְגְטָאי, יִינְג-דְזונְג הוריד אותו במעמדו מקיסר ל"נסיך", כך שהיה הקיסר היחיד בין 16 קיסרי שושלת מינג (מלבד חונְגְווּ, קיסר סין שקבור בקבר שיאולינג וגְּ'ייֵנװֶן, קיסר סין שנעלם בשנת 1402) שלא נקבר בקברי שושלת מינג שנבנו בידי יוֹנְגָּלֶה.
יין כתום הוא תירוש של ענבים לבנים, שהותססו עם קליפותיהם במשך זמן ארוך, כלומר יין לבן שיוצר בטכניקה של יין אדום.
היין מכונה כך משום שבתהליך התסיסה הוא נצבע בצבע זהוב עמוק, כתוצאה ממגעו עם הפיגמנטים שבקליפת הענבים.
המונח נקבע על ידי דייוויד הארווי, יבואן יין בריטי, בשנת 2004. בטעמם היינות הכתומים שונים מאוד מיינות לבנים, וקרובים יותר ליינות אדומים.
עד למאה הקודמת לא הייתה קיימת הטכנולוגיה שמאפשרת הפרדת ענבים מהשזרות, והפרדת השזרות מקליפותיהם.
לכן סביר להניח שכל היינות הלבנים של העבר היו למעשה יינות כתומים, כפי שיינות רוזה לא היו קיימים משך רוב ההיסטוריה.
ככל שהטכנולוגיה של מסחטות ומכונות להפרדת שזרות נפוצו באירופה בתחילת המאה ה-20, החלה האופנה של ייצור יינות לבנים.
כמה עשורים אחרי כן, התפיסה הרווחת הייתה שככל שהיין שקוף יותר כך נחשב איכותי יותר.
אולם בעשור האחרון האופנה לייצור יינות כתומים החלה לחזור לאירופה, הרבה בזכות תנועת היינות הטבעיים שמקדמת עשייה מסורתית של יין.
גיאורגיה, שלה מסורת עתיקת יומין של ייצור יינות בכלל ויינות כתומים בפרט, מתהדרת בשימור המסורת של יינות כתומים עד היום, ונחשבת חלוצת היינות הכתומים בעולם, שם נהוג לייצר את היינות בתוך כדי חרס מסורתיים הנקראים קבאברי.
היין הכתום נחשב ליין שמתאים לשתייה בהתאמה לאוכל ופחות לשתייה בפני עצמו, ולכן כיום ניתן למצוא אותו בעיקר במסעדות שמתמחות בהתאמת יין לאוכל או בחנויות יין.
בישראל החל ייצור היין הכתום רק לפני כעשור.
יין קינוח הוא שם כולל ליינות מתוקים המוגשים בדרך כלל עם קינוח.
אין הגדרה אחת פשוטה ליינות קינוח:
בבריטניה, כל יין מתוק המוגש בתוך הארוחה, נחשב ליין קינוח.
לעומת זאת, היינות המחוזקים הלבנים (שרי: פינו ואמונטייאדו ) ששותים לפני הארוחה, והיינות המחוזקים האדומים (פורט ומדיירה שנהוג לשתות לאחר הארוחה, אינם נחשבים יינות קינוח.
בארצות הברית, כל יין המכיל מעל 14% כוהל בנפח מוגדר חוקית כיין קינוח, ובכלל זה כל היינות המחוזקים.
להגדרה זו יש השלכה על המחיר בשל חיובם של יינות אלו במס גבוה יותר.
הגדרה זו נעשתה מיושנת כאשר באמצעות שיטות מודרניות של גידול גפנים ושל הוספת שמרים מודרניים ליין אפשר לייצר יינות יבשים בעלי תכולה של 15% אלכוהול בנפח.
יין ביו-דינמי הוא יין שמיוצר באמצעות שיטות ביו-דינמיות בשלב גידול הפרי ובמהלך העיבוד שלאחר הבציר.
בתהליך ייצור יין ביו-דינמי משתמשים גם בשיטות של חקלאות אורגנית (שימוש בקומפוסט כדשן והימנעות ממרבית חומרי ההדברה) וגם בפרפרטים "לריכוז כוחות קוסמיים" לפי כתביו רודולף שטיינר, מעקב אחרי לוח זמנים לשתילה שמבוסס על מדדים אסטרולוגיים, תרופות הומאופתיות והתייחסות לאדמה בתור "אורגניזם חי וקשוב".
שיטות ביו-דינמיות מיושמות בגידול גפנים במגוון ארצות, כולל צרפת, שווייץ, איטליה, ספרד, אוסטריה, גרמניה, אוסטרליה, ארגנטינה, צ'ילה, פרו, דרום-אפריקה, קנדה וארצות-הברית.
בשנת 2010, מעל 700 יקבים ברחבי העולם, שיחד מכסים שטח של יותר מ-100,000 דונם, הוגדרו כביו-דינמיים.
מספר מגדלים מסחריים מוכרים ויוקרתיים מאוד עברו לשיטות ביו-דינמיות.
לפי מאמר שפורסם במגזין Fortune, רבים מהיקבים המובילים בצרפת עובדים בשיטות גידול גפנים ביו-דינמיות, "כולל 'Domaine Leroy' בבורגונדי, 'Château de la Roche aux Moines' בלואר, 'Maison Chapoutier' בעמק הרון, ו-'Domaine Zind Humbrecht' באלזס".
כדי שיין יוגדר כ"ביו-דינמי", עליו לעמוד בסטנדרטים שנקבעו על ידי ארגון דמטר , הפדרציה הבינלאומית לחקלאות ביו-דינמית.
חקלאות ביו-דינמית מבוססת על עבודתו של רודולף שטיינר, מייסד האנתרופוסופיה.
שטיינר כתב את הספר "חקלאות ביו-דינמית" בשנת 1924, שבו חזה את מרבית התנועה האורגנית.
הספר כולל עקרונות אקולוגיים, בדגש על נקודות מבט רוחניות ומיסטיות.
מטרת הביו-דינמיקה היא עצמאות אקולוגית של חוות כמערכות חיות, מחוברות ואחידות.
חלק ממגדלי הענבים שאימצו את השיטות הביו-דינמיות טוענים שחל שיפור במצב הבריאותי של הכרמים שלהם בעיקר בהיבטים של מגוון ביולוגי רחב, פוריות הקרקע, הזנת יבולים, ושליטה במזיקים, עשבים ומחלות.
לדוגמה, אן קלוד לפלייב, מיקב "Domaine Leflaive" שבבורגונדי טענה שהשימוש בשיטות ביו-דינמיות הציל כרם חולה מאוד, שמאז הפך לכרם שמייצר כמה מהיינות המוערכים ביותר שלה.
מחקר אורך שבחן יקב אחד בקליפורניה, לא מצא הסבר לאיכות המשופרת של יינות ביו-דינמיים או אורגניים .
במחקר, שבוצע בחלקות שונות של יקב מסחרי בעיר יוקיה בקליפורניה, לא נמצא הבדל בין שיטות ביו-דינמיות לבין שיטות של חקלאות אורגנית כללית בהיבט של איכות הקרקע, ולא במדדים של תוצר לגפן, מספר אשכולות לגפן, ומספר אשכולות לגובה הגפן.
עם זאת, אחד ממחברי המחקר, ליאו מקלונסקי, טען שבציוני איכות של צרכנים, בסולם של 100 נקודות, היינות הביו-דינמיים והאורגניים צפויים לקבל ציונים גבוהים יותר מאשר יין המיוצר בשיטת חקלאות קונבנציונלית.
יצרני יין ביו-דינמי טוענים שיש לו טעם חזק, ברור ותוסס יותר, ושהיין נשאר ראוי לשתייה במשך זמן רב יותר.
יינות ביו-דינמיים הם בעלי ניחוח "פרחוני" יותר, כך לפי היינן הביו-דינמי הספרדי פרז פאלאסיוס.
יצרנים ביו-דינמיים טוענים גם ששיטותיהם נוטות להוביל לאיזון טוב יותר בצמיחה , כך שייצור הסוכר בענבים עומד בקנה אחד עם הבשלות הפיזיולוגית, מה שיוצר את האיזון הנכון בין הטעם לבין תכולת האלכוהול, אפילו בתנאים של שינויי אקלים.
מגזין Fortune ערך טעימה עיוורת של עשרה צמדי יינות, אחד ביו-דינמי והשני מיוצר בשיטה מסורתית.
הטועמים היו שבעה מומחי יין, כולל מאסטר ביין ואוצרי יין ראשיים.
תשעה מהיינות הביו-דינמיים נבחרו כטובים ממתחריהם הקונבנציונליים.
נמצא שהיינות הדינמיים "ביטאו טוב יותר את הטרואר, הדרך שבה יין יכול לייצג את המקום המסוים שהוא מקור הניחוח, הטעם והמרקם שלו", אם כי מומחה היין שרואיין בכתבה טען שהדבר דומה לכרמים אורגניים שאינם ביו-דינימיים.
מבקרים מזהירים שהשוואה כזאת של יינות מאותו סוג צריכות לכלול התייחסות להבדלים בקרקע ולשיטות החקלאות והעיבוד שבהן משתמשים.
מבקרים מכירים באיכות הגבוהה של יינות ביו-דינמיים, אך טוענים שאת יתרונותיהם יש לזקוף לשיטות המוכחות הנהוגות בחקלאות אורגנית, כגון העשרת הקרקע בקומפוסט ושימוש בחומר הדברה אורגניים, לא לפרפרטים המיסטיים הנהוגים רק בשיטה הביו-דינאמית.
מבקרים אחרים מייחסים את הצלחת גידול הגפנים הביו-דינמי למיומנות גבוהה יותר של יצרני היין ותשומת לב קפדנית לפרטים.
יין רזרב הוא יין באיכות גבוהה מהרגיל, יין שהתיישן לפני המכירה, או שניהם גם יחד.
באופן מסורתי, ייננים היו שומרים חלק מהיין הטוב ביותר שלהם במקום למכור אותו מיד, וטבעו בכך את המונח.
במדינות מסוימות השימוש במונחים "שמור", "רזרב", "רזרבה" או "ריזרבה" מוסדר, אך במקומות רבים לא.
על פי חוקי היין האיטלקיים, riserva מצביע על התיישנות נוספת.
לפעמים, מקורו של יין רזרב מהכרמים הטובים ביותר, או מהחביות הטובות ביותר.
יינות רזרב עשויים להיעשות בסגנון המתאים לתקופות יישון ארוכות יותר.
באזורים שבהם השימוש אינו מוסדר, קיומו של המונח "רזרבה" על תווית יין עשויה להיות אסטרטגיה שיווקית, ללא קריטריונים ספציפיים.
ב"שרדונה קנדל-ג'קסון" למשל, כל בקבוק המיוצר הוא "Vintner's Reserve", וכדי לציין יין רזרב מסורתי, קנדל-ג'קסון משתמשת במונח "Grand Reserve".
כמו המונח "יין ישן", "רזרבה" מציין באופן מסורתי יין מיוחד, או לפחות שונה בטעמו או בפוטנציאל התיישנות.
הימצאותו של ביקבוק שאינו רזרב אצל יצרן המוכר גם יין רזרב גורמת לסבירות גבוהה יותר שהשימוש ב"רזרב" הוא במובן המסורתי שלו.
בגלל המשמעות המעורפלת לעיתים קרובות של "רזרב", יקבים רבים מייצרים במקום זה קיווה (Cuvée) בשם.
בדרך כלל מדובר ביינות רזרב במשמעות המסורתית של המילה.
בספרד, רזרבה הוא מונח מוסדר הנשלט על פי חוק, לפחות מבטיח שיינות רזרבה יקבלו התיישנות נוספת.
בפועל קשה מאוד לווסת איכות, ולכן המונח עוסק בעיקר בהזדקנות ובחוזק האלכוהולי.
ביינות ספרדיים, הדרישות משתנות בין האזורים, אך בדרך כלל, כאשר משתמשים בתווית "Reserva" פירושו שהיין התיישן לפחות שלוש שנים בחבית ובבקבוק, שלפחות שנה מהן חייבת להיות בחבית.
אלה שהתיישנו במשך חמש שנים (שנתיים בחבית, שלוש בבקבוק) או יותר מסומנים.
היין המיועד לכך הוא רק מבצירים יוצאי דופן, אבל זה תלוי ביצרן.
בפורטוגל המונח מציין שליין יש רמת אלכוהול של לפחות 0.5 אחוז מעל המינימום האזורי, ושהוא עשוי מבציר מדורג (כלומר בציר שקיבל ציון דרגה).
בייצור שמפניה ללא ציון שנת הבציר ("non-vintage"), כמות מסוימת של יין מיושנת ומשמשת לערבוב עם יין רגיל מהבציר הצעיר ביותר, לפני שהיין הבסיסי המעורב הזה עובר תסיסה שנייה בבקבוק כדי להפוך אותו לשמפניה מבעבעת.
יין רגיל זה שמיושן כך נקרא יין רזרבה, ותרגול זה נועד להבטיח שלמוצר ללא שנת בציר של יצרן שמפניה מסוים יש סגנון עקבי לאורך השנים.
היות שיין הרזרב משמש בתהליך הייצור, הוא אינו מבוקבק ונמכר כפי שהוא, אך הפרופורציה והגיל של יין הרזרב יכולים לתרום לאיכותה של שמפניה.
במערכת האוסטרית (Districtus Austriae Controllatus-DAC), לרוב ל-DAC יש כינוי נוסף של Reserve, שהוא יין שיש לו דרישות קצת יותר מחמירות.
לפני חוק היין הגרמני משנת 1971, המונח המקביל ליין רזרב היה Kabinett, לפעמים כתוב בשם Kabinettwein.
בשנת 1971, המונח Kabinett בעל הצליל הזהה למעשה הוצג במקום זאת כרמה הנמוכה ביותר של קטגוריית "סיווג יין גרמני" (Prädikatswein), כלומר, במשמעות שונה לחלוטין.
לכן, ב"סיווג יין הגרמני" הנוכחי לא קיים מונח מוגדר משפטית המקביל ליין רזרב.
יין שעורה הוא סוג של בירה, למעשה אייל חזק (אייל חזק) של 6% עד 12% כוהל בנפח המשקה.
הבירה הראשונה ששווקה כיין שעורה הייתה Bass No.1 Ale, בסביבות 1870.
"פוגהורן הישן" עוצב כ-"barleywine" (כלומר "יינשעורה" מילה אחת) מתוך חשש שההופעה של המילה "יין" על תווית בירה תרגיז את הרגולטורים.
בשנת 1983, "חברת מבשלות סיירה נבדה" (Sierra Nevada Brewing Company) הוציאה את Bigfoot Barleywine, והפכה למותג יין השעורה השני בארצות הברית.
יין שעורה מגיע בדרך כלל לחוזק אלכוהול של 6 עד 12% בנפח והוא מיוצר (מבושל) ממשקל סגולי (כובד) של עד 1.120, ששווה ל-320 גרם/ליטר של סוכרים.
השימוש במילה "יין" נובע מהחוזק האלכוהולי של הבירה הדומה ליין, אך מכיוון שהיא עשויה מדגן ולא מפירות, זוהי בירה.
מבשלות בירה בארצות הברית משחררות אותה בדרך כלל פעם בשנה במהלך הסתיו או החורף.
שני הסגנונות העיקריים של יין שעורה הם האמריקני, הנוטה להיות יותר כישותי ומריר יותר, עם הצבעים שנעים בין ענבר לחום בהיר והסגנון האנגלי, הנוטה להיות פחות מר ועשוי להיות בעל מעט טעם כישות, עם מגוון רב יותר בצבעים החל מאדום-זהב עד לשחור אטום.
עד להצגת יין שעורה בצבע ענבר בשם Gold Label על ידי מבשלת שפילד בשם Tennant's בשנת 1951 (מאוחר יותר בושלה על ידי Whitbread), יינות השעורה הבריטיים היו תמיד בצבע כהה.
יינות שעורה, כמו Thomas Hardy's Ale, מסומנים לפעמים עם תאריך ייצור, מכיוון שהם מיועדים ליישון, לפעמים בצורה מקיפה.
בתחומי שיפוט רבים יש תוכניות מיסוי שונות עבור משקאות המבוססים על תכולת האלכוהול במשקה.
מכיוון שליין שעורה יש אחוזי אלכוהול גבוהים, הוא מחויב, בתחומי שיפוט מסוימים, בשיעור גבוה יותר של מס מבירות אחרות.
לפיכך, יינות שעורה נוטים לסבול מעליית מחיר נוספת בהשוואה לבירות אחרות.
באופן דומה, לתחומי שיפוט רבים יש תקנות שונות לגבי היכן ניתן למכור בירות ויינות, מה שמוביל לבלבול לגבי הקטגוריה של יינות שעורה, ובכך מגביל את הגישה אליו.
וריאציה על סגנון יין השעורה כוללת הוספת כמות גדולה של חיטה למחית, וכתוצאה מכך נוצר מה שמכונה "יין חיטה".
סגנון זה מקורו בארצות הברית בשנות ה-80.
יין טבעי הוא יין המיוצר בשיטות פשוטות או מסורתיות, כשהוא מותסס בתסיסה ספונטנית באמצעות שמרים ילידיים ושמרי בר.
למרות שאין הגדרה אחידה ל"יין טבעי", הוא מיוצר לרוב ללא שימוש בחומרי הדברה או קוטלי עשבים , עם תוספים מועטים בלבד או ללא תוספים כלל.
יין טבעי מיוצר על פי רוב בקנה מידה קטן, באמצעות טכניקות מסורתיות ולא תעשייתיות.
בצורתו הטהורה ביותר, יין טבעי הוא פשוט מיץ ענבים מותסס, שהוכן מבלי להוסיף או לגרוע מהחומר שנוצר.
שמות אחרים למונח "יין טבעי" הם: "יין בהתערבות נמוכה", "יין גולמי", ו"יין עירום".
הם נודעו בחיבה כ"כנופיית הארבעה".
הם הושפעו מאוד מתורתם ומהגותם של ז'ול שובה וז'אק נופורט, שני ייננים שחקרו דרכים לייצור יינות תוך שימוש מופחת ככל האפשר בתוספים.
במשך זמן מה הפכה העיירה ויליה מורגון למקום עלייה לרגל עבור ייננים בעלי עמדות דומות, שם הם יכלו להתכנס ולשאוב השראה מכנופיית הארבעה.
בהדרגה התפשטה מגמה זו לאזורים אחרים בצרפת, ומאז התפשטה ברחבי העולם, צברה בהדרגה פופולריות, והחלה מושכת ייננים צעירים בעוד ועוד אזורים בעולם.
מבחינה היסטורית, המושג "יין טבעי" מקושר גם לתנועת לבנסרפורם הגרמנית, שם הוא צבר פופולריות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בסוף המאה ה-19 כתב המשורר והפוליטיקאי הגאורגי הבולט, איליה צ'בצ'בדזה, סדרה של מאמרים בהם הגיב לביקורת שהושמעה על ידי מספר מבקרים בני זמנו אודות שיטות ייצור יין טבעיות "נחשלות".
מאמרים אלה נאספו מאוחר יותר ופורסמו תחת הכותרת "ייצור יין גאורגי".
כמה מהציטוטים המפורסמים מכתביו של חבצ'וואדזה הם: "המטרה האמיתית של ייצור היין, תחילתה וסופה, היא לייצר יין באופן טבעי, באופן דומה לתהליך שבו הטבע עצמו הופך מיץ ענבים ליין", "הסגולה העיקרית של כל סוג של מזון או משקה חייבת להיות הבאת תועלת לגוף, מבלי להזיק לו.
האם שינוי של מיץ ענבים באמצעות תוספים מלאכותיים באמת יכול להיות כל כך אטרקטיבי עד כדי הצדקת ויתור על דרך ייצור היין שלנו, המתמקדת בטהרת היין, בכך שהמיץ לא ייפגע מתוספים כלשהם, ובשמירה על האופי הטבעי של היין עצמו?".
ואכן, יינות טבעיים מגיאורגיה הם מהיינות העתיקים בעולם היין הטבעי, ולגיאורגיה יש מקום של כבוד בגל היינות הטבעיים.
עד שנת 2020 לא הייתה ליינות טבעיים כל הגדרה מעוגנת בחוק, או תקן רשמי לתהליך גידול הענבים ולהפקתם, לבד מהנאמנות לעיקרון: לקחת כמה שפחות ולהוסיף כמה שפחות.
ניסיון ראשון להסדרת הנושא נערך בשנת 2020 בצרפת, עם חקיקת החוק הראשון בנושא.
החוק אומר כי מי שרוצה לשים תווית של "יין טבעי" על הבקבוק שלו, מחויב לעשות יין מענבים אורגניים או ביו־דינמיים, שהותססו ספונטנית משמרי בר, ללא תיקונים ותוספות כולל סינון, וללא תוספת של יותר מ־ 30 מ"ג גופרית דו־חמצנית (סולפיטים) לליטר.
כלומר, להימנע ככל האפשר מהתערבות בתהליכים הטבעיים של ייצור היין.
תהליכי ייצור אלה מייצרים לעיתים יינות פראיים, "פאנקיים", עם ריחות וטעמים לא שגרתיים.
גם התוויות של היין הטבעי הן פראיות, יצירתיות וצבעוניות.
במקביל מתבצעת שתדלנות מצד פעילי תנועת היין הטבעי לקידום הסדרה של התחום בשוק האירופי המשותף, אם כי ישנה מעין סתירה מובנית בין ניסיונות ההסדרה הרגולטורית ובין טבעה של תנועה בעלת אופי מהפכני..
מגמת היין הטבעי משתלבת במגמות של קיימות, קהילה ושמירת הסביבה.
העשייה של יין טבעי מתייחסת רבות לנושא האקלים, ומייחסת חשיבות רבה לפרקטיקות של חקלאות מקיימת שיכולות לסייע במניעת החמרה של שינויי אקלים: שימוש בקומפוסט, גידולי כיסוי, ייצור בקנה מידה קטן ועוד.
היא מתקשרת גם למגמה הקולינארית של סלואו פוד, וכן למגמת מהשדה לצלחת.
בהתאם לכך, ליצרני יין טבעי חשוב לבטא את האזור בו הם פועלים, ואת המאפיינים והמסורות המקומיים.
לכן נהוג להשתמש בזני מורשת ובזנים מקומיים ולאו דווקא בזנים בינלאומיים מוכרים.
כמו כן, ישנה העדפה לשימוש בחביות עץ משומשות על פני חדשות, מאחר שחביות עץ חדשות עלולות להאפיל על הטעמים העדינים של היין.
לחלופין, יצרני יין טבעי משתמשים בכדי חרס, בטון, נירוסטה או זכוכית.
המהפכה של המטבח הנורדי החדש התחילה את דרכה בראשית שנות האלפיים, והיה גם לה חלק חשוב בתפוצה של יינות טבעיים בעולם.
המטבח הנורדי החדש שהנהיג רנה רדזפי ממסעדת נומה התבסס על העונתיות והמקומיות בחומרי גלם, ולצד שימוש בטכנולוגיות חדשות עשה גם שימוש נרחב בשיטות עשייה מסורתיות וישנות כמו תסיסה, כבישה, ייבוש, עישון ועוד.
התוצאה הביאה איתה טעמים חדשים וגישה קולינרית חדשה שלא מודדת את איכות האוכל רק בטעמיו אלא גם בסך הערכים המונחים בבסיס העשייה שלו.
דנמרק היא היום צרכנית היינות הטבעיים הגדולה ביותר בעולם לנפש, ויחד עם צרפת, היא המדינה החשובה ביותר בקידום יינות טבעיים במטבחי שף לצד קולינריה עילית.
מגמת היינות הטבעיים ניכרת גם בשוק הישראלי, הן ביבוא של יין טבעי והן בייצור מקומי שלו.
שחקנית עיקרית במגרש יבוא היינות הטבעיים בארץ היא נטלי שפריר, בעלת תואר במדעי הגסטרונומיה באוניברסיטה של סלואו פוד בצפון איטליה ועיתונאית אוכל בעברה, שמייבאת יינות טבעיים תחת המותג "עסיס", ואף מקיימת סדנאות בנושא יין טבעי.
יין זני הוא יין שיוצר ברובו מענבי זן יחיד, להבדיל מיינות ממסך שמיוצרים מתערובת של כמה זנים.
הגדרה זו מקובלת בתעשיית היין במדינות רבות, הגם שקיים שוני בתקנות ובאחוז המינימלי הנדרש מזן הענבים העיקרי כדי שהיין ייחשב כזני.
ההבחנה בין יין זני ליין ממסך אינה חד משמעית תמיד – גם יינות שמצוינים כזניים יכולים להכיל אחוז מסוים של ענבים מזנים נוספים.
במדינות שונות קיימות הגדרות חוקיות או מוסכמות שונות ליין זני:
בארצות הברית ובמדינות נוספות, יין נחשב לזני אם לפחות 75% מהיין יוצר מענבים מזן מסוים, והזן מצוין על התווית.
ב משתנים הכללים לפי המדינה, אך לרוב נדרש שיעור של 85% לפחות מאותו זן כדי שהיין יוגדר כזני.
בישראל, משרד החקלאות והיקבים משתמשים לעיתים במינוח "יין זני" בהתבסס על 85% מענבים מזן יחיד, אך אין תקן מחייב בעניין זה.
ביינות זניים בדרך כלל יופיע שם הזן על תווית הבקבוק.
תוויות המציינות שני זנים מעידות על יין ממסך.
המאפיין העיקרי של יין זני הוא הבעת התכונות האופייניות של זן הענבים שממנו הופק.
יינות כאלה משקפים לרוב את הארומה, הטעמים, רמת החמיצות, צבע וגוף היין של הזן הדומיננטי, ונתפסים לעיתים כייצוג טהור יותר של חומר הגלם.
לעיתים יתווספו ליין הזני כמויות קטנות מענבים מזנים אחרים, כדי לשפר תכונות מסוימות כמו צבע, איזון חומצי או עושר טעמים, מבלי לפגוע בהגדרתו כיין זני לפי הקריטריונים המקובלים.
קברנה סוביניון – נפוץ במיוחד כיין זני בקליפורניה, ישראל, אוסטרליה ואחרות.
ישנם גם זנים פחות מוכרים המיוצרים כיינות זניים באזורים מסוימים, במטרה להבליט את ייחודיותם.
מאפשרים לצרכנים להכיר את הזן וטעמיו.
קל יותר לשווק יינות זניים לצרכנים שאינם בקיאים בממסכים.
עלולים להחסיר מורכבות שאפשר ליצור מערבוב זנים שונים.
לא כל זן מתאים לייצור יין זני; לעיתים הוא משתלב טוב יותר בממסך.
מסורת של ייצור יינות זניים באירופה קיימת בעיקר בגרמניה ובאזורים בהם קיימת השפעה גרמנית היסטורית כאוסטריה, צ'כיה ואלזס.
העיקרון זכה לדחיפה משמעותית לאחר תקופת היובש בארצות הברית, כאשר החוקר מיינארד אמרין מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס עודד את מגדלי הענבים לשתול זנים איכותיים תוך התמקדות ביינות חד־זניים.
בשנות ה־50 וה־60 חיזק את המגמה , יינן ויבואן בולט, ובשנות ה־70 הפכה הגישה הזנית לכלי מיתוג מרכזי בתעשיית היין של קליפורניה.
בשנים אלו הפכו שמות הזנים קברנה סוביניון ושרדונה למזוהים עם איכות ויוקרה.
בהמשך אומצה שיטת התיוג הזני גם במדינות נוספות כגון אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה וקנדה.
בתחילה, דרשו התקנות האמריקאיות כי לפחות 51% מהיין יהיה מענבים מאותו זן לצורך תיוגו כזני, אך בשנת 1973 הועלה הרף ל־75%.
יינות זניים המשיכו להיחשב כסמל לאיכות, גם לאחר שיצרני היינות בקליפורניה החלו לייצר יינות ממסך "פרימיום" דוגמת .
לעומת זאת, באירופה התפתח יחס חשדני כלפי תיוג זני.
בצרפת, לדוגמה, רשויות המכון הלאומי לכינויי מקור התנגדו לשיטה מחשש לפגיעה במערכת הסיווג הגאוגרפי המסורתית.
אומנם בצרפת קיימים יינות זניים, לרוב תחת הסיווג vin de pays, אך הם נתפסים לרוב כפחות יוקרתיים מיינות בעלי הגנה גאוגרפית רשמית.
למרות ההתנגדות המוסדית, גם יצרנים באזורים מסורתיים כמו בורגון החלו לציין את שם הזן על תוויות המיועדות ליצוא, לצד ציון אזור המוצא.
גם באיטליה ניסו הרשויות בשנות ה־90 להמעיט בחשיבות הזנית ולהבליט את הייחוד המקומי, אולם הצלחתם של יינות זניים ב נבעה במידה רבה מהפשטות היחסית שבה יכלו הצרכנים להבין את משמעותם – תווית המציינת "שרדונה" או "קברנה סוביניון" הייתה ברורה ונגישה יותר לציבור הרחב מאשר תווית המציינת אזור לא מוכר.
עם השנים התפשט השימוש ביינות זניים גם לתערובות, ויינות רבים מכילים שניים ואף שלושה זנים, תוך ציון שמותיהם לפי סדר תרומתם היחסית ליין.
שיטות תיוג אלו הפכו לנפוצות בקרב יצרנים המבקשים גמישות, במיוחד בזנים שמלאי הענבים שלהם מוגבל.
בשוק היין הישראלי יש ריבוי יינות זניים, במיוחד מזנים בין-לאומיים כגון קברנה סוביניון, מרלו ושרדונה.
יינות אלה תופסים נתח גדול מההיצע של יקבים מסחריים, גם בשל העדפות השוק וגם מסיבות שיווקיות.
רוזה הוא סוג של יין המופק מענבים שהושרו עם קליפתם למשך זמן קצר.
הרוזה מתאפיין בגוון ורדרד - אדמדם.
הזנים המשמשים להכנת רוזה הם ענבים אדומים.
עם זאת היין לא נחשב ליין אדום, עקב מגע מוגבל עם קליפתו במהלך ההשרייה.
הרוזה נחשב לאחד מסוגי היין העתיקים ביותר, מכיוון ששיטת ההכנה שלו הייתה מהירה ופשוטה.
טווח הצבעים של הרוזה נחשב לרחב וצבעו נע בין כתום חיוור עד אדום - סגלגל.
הצבע הסופי תלוי בזני הענבים ובטכניקות ייצור היין.
כשבתהליך ההשרייה המקורי, משך זמן השריית התירוש בקליפות, הוא הגורם העיקרי לקביעת צבעו של היין.
על אף מראהו הססגוני, צבעו של הרוזה לא מעיד על מתיקותו, שכן קיימים זנים שונים שמהם מיוצרים רוזה חצי-יבש ויבש, וכן חצי-מתוק ומתוק.
והגורמים שאכן קובעים את סיווג מתיקותו הם זני הענבים, בשלותם ומשך התסיסה הכללית של התירוש (ללא הקליפות).
ישנן כמה דרכים לייצור יין רוזה:
השרייה (Maceration) - בתהליך זה משרים את הקליפות במתקן ההשרייה ביחד עם היין, לפרק זמן קצר (בשונה מיין אדום או יין כתום) שנע בדרך כלל בין שעתיים עד 20 שעות לפני שמסירים את הקליפות.
תהליך זה נחשב לתהליך המסורתי והעתיק ביותר.
שיטת ה"סחיטה הישירה" או "כבישה ישירה" (Direct Pressing) - בשיטה זו סוחטים את הענבים עם תום הבציר מבלי לחכות.
בתהליך זה כל צבעו של היין מתקבל על ידי לחיצה קלה על הקליפה במהלך הסחיטה, או לאחריה, מה שמעביר בצורה מבוקרת פיגמנטים אנתוציאניים לנוזל ומעניקים ליין את צבעו.
בתהליך זה היין לא מושרה כלל עם הקליפה לאחר הסחיטה.
הצבע שמתקבל משיטה זו בדרך כלל הוא ורוד בהיר עד כתום - סלמון.
שיטת ה-Saignée (בעברית: "דימום") - בתהליך זה מפרישים חלק מהתססת יין אדום (כגון גרנאש או קברנה סוביניון) בשלבי ההתססה המוקדמים, בדרך כלל לאחר כמה שעות בודדות מהכנסתם למכל.
והכמות שהופרשה מותססת ללא הקליפות והגרעינים, ומייצרים מזה יין רוזה.
ע"פ שיטה זאת נחשב היין בבשלותו בין יין לבן שמופק מזני ענבים כהים (הנקרא: Blanc de Noirs), שלא מושרה כלל בקליפה, לבין היין האדום שמושרה עם הקליפה לתקופה ארוכה יותר.
צבעו של היין המיוצר בתהליך זה נע בין ורוד כהה לאדום בהיר.
ערבוב של יין אדום ויין לבן - בשיטה זו מוסיפים מעט יין אדום (בין 5%-20%) ליין לבן, על מנת לקבל צבע ורוד.
שיטה זו נחשבת לפשוטה וזולה לייצור, ובעיקר משמשת לייצור מסחרי של רוזה מבעבע, סוג זה קרוי רוזה רק בגלל הצבע שמתקבל ולא בזכות תהליך ההכנה שלו.
טכניקת ההשרייה הקצרה של הענבים עם הקליפה קיימת כבר שנים רבות, אם זאת לא ידוע היכן ומתי בדיוק הוא הוכן לראשונה בצורה הזאת.
אם כי ישנן השערות המצביעות על כך שהיין הוכן בין השנים 1550 שנה לפנה"ס - 300 שנה לפנה"ס על ידי הפיניקים ובמאה השישית לפני הספירה על ידי היוונים הקדמונים.
הסיבה שגרמה לכך שהשיטה הייתה פופולריות בעבר היא שמרבית השיטות המשמשים כיום לייצור יין אדום, לא היו בשימוש בעת העתיקה.
ובנוסף לכך בהשרייה ממושכת, היה קשה להתמודד עם הכמויות הגבוהות של הטאנין שהשתחררו מהקליפה והחרצנים אל היין.
לכן ככל הנראה, העדיפו ייננים השרייה קצרה ומבוקרת מה שיצר יין בהיר בעל צבע אדמדם בדומה למה שמכונה כיום יין רוזה.
בדומה לשיטת הערבוב בין יין לבן לאדום, יושמה בעבר הכנה בשיטה דומה, הכוללת ערבוב של יין אדום עם מים בקרטר, על מנת לקבל יין מעודן ובהיר.
וכך הזכיר קסנופון בספרו "אנבסיס" מהמאה ה-4 לפנה"ס, שהיו מוהלים את היין במים.
ומספרו "Symposium" מובן, שהסיבה שלא שתו יין כשהוא "טהור" בעת העתיקה, זאת על מנת לשמור על צריכת יין מאוזנת וכאקט של שליטה עצמית.
מחקר שפורסם ב-2022 מצביע על כך שייתכן שהיין שתואר ברומא העתיקה כ"אדום" הוא למעשה היין אותו מכנים כיום "יין רוזה".
וה"יין שחור" (nigra ו-fusca) שהזכיר פליניוס באנציקלופדיה תולדות הטבע מתייחס למעשה ל"חום כהה".
מאחר שהשרייה ממושכת של היין הם תהליכים שהחלו להתפתח רק בתקופת ימי הביניים.
שמו של היין בצרפתית הוא "vin rosé", שמשמעותו "יין ורוד" או "יין ורדרד".
אך עם הזמן נשמטה המילה "יין", ושמו "rosé" הפך לשמו הנפוץ.
במהלך המאה ה-19 התפשטה המילה "rose" גם לאנגלית ולשפות אחרות.
כיום, "רוזה" במובן הרחב יותר, משמש כשם כללי ליינות בעלי צבע ורוד עד אדום (אך לא אדום כהה מדי כצבעו של היין האדום).
ולאו דווקא כאלו שעברו את התהליכים בצורה המסורתית.
צרפת, ובייחוד אזור הפרובאנס, נחשבת למקום המזוהה ביותר עם גידול וייצור הרוזה המודרני.
עם היסטוריה של כמה מאות שנים בגידול והפקת יין רוזה, החבלים פרובאנס, רון (Rhône) ולנגדוק-רוסיון מהווים נתח משמעותי מגידול וייצור הרוזה בצרפת, אודות לתנאי הסביבה והאקלים הים תיכוני.
בין הזנים השונים הגדלים באזור ומשמשים לייצור רוזה נמנים: גרנאש, סירה, קריניאן, סינסו (Cinsault) ומורבדר (Mourvèdre).
הרוזה מהווה את הרוב המכריע של ייצור היין בפרובאנס, ונע בין מחצית, לכשני שלישים מכלל היין המיוצר באזור.
במהלך השנים שבין 2010 ל-2024, יצוא יין הרוזה מפרובנס זינק בכ-500%.
הרוזה מפרובאנס נחשב לאלגנטי ומותאם לאוכל הים תיכוני, ולעיתים מוגש כאפרטיף.
כמו כן נהוג להגישו עם גבינות, סלטים, רוטב איולי-שום ומרק בויאבז.
בשיטות המסורתיות בספרד, ייצור הרוזה נעשה באמצעות שיטת Clarete (בעברית: "קלרט"), שבה מותססים ענבים אדומים ולבנים יחד.
אם כי יין המיוצר בשיטה הזאת לא נחשב ליין רוזה על פי מאפייניו, אלא מהווה גרסה ספרדית ליין הרוזה.
בנוסף לכך קיימים גם יינות בעלי צבע בורדו המיוצרים באותה שיטה ולא רק יינות בהירים.
השיטה הפכה פופולרית מכיוון שמטעי גפנים רבים באזור, כללו כרמים מעורבים עם ענבים אדומים ולבנים יחדיו.
כיום השיטה הזו פחות נפוצה בייצור המסחרי של הרוזה בספרד, אך היא עדיין קיימת באזורים מסוימים במדינה, שם יצרנים מקומיים מייצרים את הרוזה בשיטה הספרדית.
יינון (בלועזית: Ionization) הוא התהליך שבמהלכו משתנה המטען החשמלי של אטום, יון או מולקולה כתוצאה מקליטה או שחרור של אלקטרון אחד או יותר.
על מנת לגרום לשחרור של אלקטרון מאטום, יון או מולקולה, יש להשקיע אנרגיה גבוהה דיה כדי לפרק את הקשר החשמלי בין האלקטרון לבין הפרוטונים שבגרעין האטום.
אנרגיה זו מכונה "אנרגיית יינון".
בתהליך ההפוך, שבו נקלט אלקטרון, משתחררת אנרגיה הנמדדת על ידי זיקה אלקטרונית.
ככל שהרדיוס האטומי גדול יותר, תידרש השקעה פחותה יותר של אנרגיית יינון.
בדרך כלל אנרגיית היינון הולכת וגדלה לקראת הצד הימני-העליון של טבלת היסודות מפני שככל שנלך ימינה בשורה, הכוח החשמלי יגדל ולכן אנרגיית היינון תגדל.
עם זאת, ישנן חריגות מכלל זה.
מרחק: ככל שהמרחק שבין האלקטרון שיוצא מהאטום לגרעין גדל, הכוח החשמלי חלש יותר.
מספר רמות האנרגיה הוא מדד למרחק ולכן ככל שיש יותר רמות אנרגיה, אנרגיית היינון קטנה.
באותו טור בטבלה המחזורית, ככל שנרד למטה אנרגיית היינון תקטן.
מטען הגרעין: ככל שמטען הגרעין גדול יותר, המשיכה החשמלית גדולה יותר, ותידרש יותר אנרגיה כדי להביא לעזיבתו של האלקטרון (בצורונים בעלי מספר אלקטרונים זהה, (איזואלקטרונים).
דוגמאות יומיומיות של יינון גזים הן למשל נורה פלואורסצנטית או נורות חשמליות אחרות.
ביינון משתמשים גם בגלאי קרינה כמו גייגר-מולר או תאי יינון.
משתמשים בתהליך היינון באופן נרחב בציוד תעשייתי ומדעי למשל במנועי יונים וכן בספקטרוסקופיה והקרנות רפואיות.
יונים טעונים שלילית נוצרים כאשר אלקטרון חופשי מתנגש באטום ולאחר מכן נלכד בתוך מחסום פוטנציאל האטום, ומשחרר את כל האנרגיה העודפת.
התהליך ידוע בשם יינון אלקטרון.
יונים טעונים חיובית נוצרים בהעברת כמות מספקת של אנרגיה לאלקטרון קשור.
סכום הסף של האנרגיה הדרושה נקרא "אנרגיית היינון".
יינון אדיאבטי הוא צורת יינון שבה האלקטרון נפלט או נוסף לאטום או למולקולה ברמת האנרגיה הנמוכה ביותר שלה.
מפולת טאונסנד היא דוגמה טובה של ייצור יונים חיוביים ואלקטרונים חופשיים בעקבות השפעת היונים.
זוהי תופעת מפולת שמעורבים בה אלקטרונים באזור של שדה חשמלי חזק בתוך גזים שיכולים ליינן, כמו אוויר.
בהתאם לתהליך היינון המקורי, בעקבות קרינה חזקה כל כך של יונים, היון החיובי נסחף לעבר הקטודה, בזמן שהאלקטרון החופשי נסחף לכיוון האנודה של המכשיר.
אם השדה החשמלי חזק מספיק, האלקטרון החופשי צובר אנרגיה מספיקה כדי לשחרר אלקטרון רחוק יותר כשהוא נתקל בו.
שני האלקטרונים החופשיים הללו נעים יחד לכיוון האנודה וצוברים אנרגיה מספקת מהשדה החשמלי כדי לגרום ליינון אטומים נוספים וכן הלאה.
תהליך זה אפקטיבי במיוחד בתגובות שרשרת, ותלוי בצבירת האנרגיה של האלקטרונים החופשיים.
המגמה באנרגיית היינון של אטומים היא להמחיש את ההתנהגות המחזורית של אטומים בהקשר למספרם האטומי, וסידורים בהתאם לטבלה המחזורית של מנדלייב.
הטבלה היא כלי שימושי מאוד לייצור והבנה של סידור האלקטרונים ברמות האטומיות בלי להיכנס לפרטים ולנוסחאות מסובכות.
המחזוריות קטנה בעת יינון אטומים בגזים לא צפופים.
פיזיקה קלאסית ומודל בוהר לאטום יכולים להסביר באופן איכותי את פליטת הפוטונים והיינון באטום.
במקרים אלו, במהלך תהליך היינון, האנרגיה של האלקטרון כוללת את הפרש האנרגיה בין רמות האנרגיה שביניהן הוא עובר.
התיאור הקלאסי לא יכול להסביר את תעלת היונים כיוון שבמקרה זה התהליך כולל מעבר של האלקטרון דרך מחסום פוטנציאל שלא מתואר בפיזיקה הקלאסית.
האינטראקציה בין אטומים ומולקולות עם זרם חזק מספיק מובילה ליינון של אטום או מספר אטומים.
את מדד היינון, כלומר ההסתברות של יינון בזמן מוגבל, אפשר לחשב בעזרת מכניקת הקוונטים.
באופן כללי, הפתרונות האנליטיים לא אפשריים, והקירובים דורשים שליטה מתמטית טובה מאוד.
בכל מקרה, כשזרם האטומים די חזק, ניתן להתעלם מהמבנה של האטום או המולקולה ופתרון אנליטי למדד היינון הוא אפשרי.
ביינון הקלאסי, אלקטרון חייב לרכוש די אנרגיה על מנת להתגבר על מחסום האנרגיה של המעבר בין הרמות האטומיות.
לעומת זאת, בתעלות הקוונטיות מאפשרות לאלקטרון פשוט לעבור דרך מחסום האנרגיה במקום ללכת כל הדרך, בזכות התכונה הגלית של האלקטרון.
מכאן, אלקטרון בעל אנרגיה גבוהה יותר יכול לעבור את מחסום האנרגיה בקלות, ויש לו סיכוי גבוה יותר לעשות זאת.
במציאות, תעלת יונים אפשרית כאשר לאטום או למולקולה יש אינטראקציה עם הזרם החזק של האטומים.
התהליך הזה יכול להיות מובן כתהליך שבו אלקטרון לא יציב, מושפע מהיונים הסובבים אותו.
תהליך היינון יכול להתרחש כתוצאה מקרינות מסוימות, מדובר בקרינות בעלות עוצמה גבוהה, כלומר קרינות בעלות אורך גל קצר.
קרינה כזו נקראת קרינה מייננת.
לקרינה זו יכולים להיות שימושים רבים, גם בגלל העוצמה שלה, וגם בגלל ההשפעה המייננת שלה.
אמנם, קרינה זו עלולה גם להיות מסוכנת כאשר נחשפים אליה יותר מדי, ומעלה את הסיכון למחלת הסרטן.
ייסוד הרפובליקה הרומית הוא אירוע מכונן בתולדות הרפובליקה הרומית שהתרחש בשנת 509 לפנה"ס, בו הוחלף המשטר המלוכני בשלטון רפובליקני.
השלטון החדש הושתת על שיתוף פעולה בין מעמדי, בין הפטריקים, אצילי רומא בני המעמד השלט, והפלבס, אזרחי רומא פשוטי העם.
התגבש בה משטר מלוכני, שבראשו עמדו ככל כנראה אטרוסקים.
במהלך המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס רכשה רומא מעמד של עיר ראשית בלאטיום בזכות כוחה הצבאי, גידול דמוגרפי, ארגון מדיני מוצלח וכלכלה פורחת.
ערב ייסוד הרפובליקה היו הרומים כוח חשוב אם לא החשוב ביותר באיטליה המרכזית.
באותה תקופה היו האטרוסקים הכוח הדומיננטי באיטליה, ששלטו על אטרוריה מצפון ללאטיום, קמפניה, מספר ערים לאטיניות וציים שלט במימי הים האדריאתי.
בעלי האזרחות, ילידיה המקוריים של רומא שנהנו מזכויות וחובות מסוימים בשלטון המלוכה הרומי.
הגרים, או תושבי החוץ, שהיגרו לרומא ונהנו ממעמד משפטי מסוים שלא העניק להם את מלוא הזכויות שמהם נהנו בעלי האזרחות.
המקור הרומי המפורט ביותר על מהלכה של ההפיכה והאירועים שהובילו אליה, ששרד עד היום, הם כתביו של טיטוס ליוויוס.
פרטים משלימים ואף חוזרים על עצמם נמצאים בכתבי דיוניסיוס מהליקרנסוס היווני והיסטוריונים רומים אחרים (כגון טקיטוס).
הגורם להפיכה, לפי ליוויוס, היה שלטונו העריץ של מלכה האחרון של רומא, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, שזכה לתואר "היהיר" עקב התנהגותו ומעשיו.
כבר בתחילת שלטונו התגלה טארקוויניוס כשליט אכזר וכוחני.
המלך הקודם וחמו, סרוויוס טוליוס, הודח ונרצח בפקודתו ופעולותיו הראשונות של המלך החדש היו הוצאתם להורג של ראשי הסנאט שחשד בהם בתמיכה בקודמו.
ליוויוס ממשיך ומתאר ששלטונו של טארקוויניוס התבסס על כוח הזרוע בלבד, ללא אישור או תמיכה של הסנאט הרומי ואספת העם הרומית.
טארקוויניוס גייס לעצמו שומרי ראש מזוינים, פסק עונשי מוות, גלות והחרמת רכוש ללא התייעצות עם הסנאט.
בנוסף לכך הוא יצא למלחמות וחתם על הסכמי שלום על דעת עצמו, תוך כדי התעלמות גמורה מאספת העם והסנאט.
שנאת הרומים אליו גברה בשל ניסיונותיו להתקרב לשבטים הלטינים מחוץ לרומא ולגייס מתוכם חיילים.
בשנת 509 לפנה"ס, זמן קצר לאחר שפרצה מלחמה בין רומא לבין השבטים הרטולים, ערכו בניו של המלך סעודה, שאליה הצטרף גם שאר בשרם, לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס.
במהלך הסעודה התפאר קולאנטיוס במעלותיה של אשתו לוקרטיה (או לוקרציה).
סקסטוס טארקוויניוס, בנו השלישי של המלך, אנס אותה לאחר ששמע את תשבחותיה ולאחר שראה את אשת קרובו.
לוקרטיה התאבדה ולפני מותה השביעה את בעלה, אביה ורעה לוקיוס יוניוס ברוטוס לנקום את כבודה.
ברוטוס וקרוביה של לוקרטיה נשאו את גופתה לפורום, שם הצליח ברוטוס להמריד את העם הרומי נגד עריצות המלך, כשהוא מנצל את רגשי הזעם והתמרמרות ואת הפגיעה במסורת האבות של טראקוויניס ובניו.
הוא גייס צבא מקרב העם וצעד לעבר מחנה הצבא שצר על העיר הרטולית ארדאה.
טארקויניוס, שהדיווחים על המרי בעיר הגיעו לאוזניו, החל לצעוד לעבר רומא בראש כוחותיו.
הוא ולוקיוס טארקוויניוס קולאנטיוס, אלמנה של לוקרטיה, נבחרו לקונסולים הראשונים של הרפובליקה החדשה.
הטראקווינים לא ויתרו וניסו להחזיר לעצמם את השליטה בעיר בעזרת שליטים אטרוסקים אחרים בלאטיום, ביניהם לארס פורסנה.
ברוטוס נהרג במהלך הקרבות, אך הטראקווינים ובני ברית האטרוסקים נהדפו ושלטון הרפובליקה ברומא הפך לעובדה קיימת.
בהיסטוריוגרפיה המודרנית קיימות תאוריות רבות השוללות את מהלך המאורעות כפי שמתוארים במקורות העתיקים.
הספקות של ההיסטוריונים נובעים מריבוי חלקים דרמטיים שנראים מועתקים מסיפורי התבנית הקלאסיים של ההיסטוריוגרפיה היוונית.
חוקרים אלה מצביעים על כך שממצאים ארכאולוגיים שבנייתם מיוחסת לתקופת המלכים במקורות הם מתקופה מאוחרת יותר.
חלק מהמתנגדים התבססו על תאוריות היסטוריות העוסקות בהתפתחות שלטונית וטענו שהמתואר במקורות העתיקים סותר תאוריות אלה.
ישנם חוקרים מודרניים שטוענים שלא ייתכן שהרפובליקה נוסדה כתגובה לאירוע פתאומי ואומרים שמשטר זה התפתח בצורה טבעית והדרגתית: הסמכות השלטונית של משרת המלך נחלשה לאט לאט והכוח עבר בהדרגה לידי פקידים נבחרים, עד שלבסוף נשאר רק תפקידו הדתי של המלך, מלך הקורבנות, שהיה חסר כוח פוליטי.
לפי סברה זו התהליך הסתיים בסביבות 450 לפנה"ס.
חוקרים נוספים מנסים להראות שהייתה קיימת השפעה אטרוסקית רחבה על התרבות הרומית במחצית הראשונה של המאה החמישית לפנה"ס, דבר הסותר את התנתקותה של רומא מהשלטון האטרוסקי, כפי שמשתקף מהתיאור המסורתי.
יש חוקרים שטוענים ששנת 509 היא שנת ייסודו של מקדש חדש ברומא, ולא של הרפובליקה.
אף על פי כן, רוב החוקרים המודרניים נוטים להסכים עם קווי המתאר הכללים של המסורות הרומית: הפיכה אלימה (אם כי ללא שפיכות דמים רצינית), שהתרחשה בסוף המאה השישית לפנה"ס ושנושאי הדגל שלה היו בני המעמד האריסטוקרטי המתגבש.
בסופה של ההפיכה התגבש משטר חדש המבוסס על שני עקרונות: עיקרון השנתיות ועיקרון הקולגיאליות.
חוקרים אלה מתבססים במסקנותיהם על אחידותם הכמעט מושלמת של המקורות העתיקים, עדויות ארכאולוגיות מסוימות, סדר כרונולוגי בדיווחים היסטוריים ויחס התיעוב של הרומים בתקופות מאוחרות יותר למושג המלוכה.
תאודור מומזן, בספרו דברי ימי רומא, סבור שקווי היסוד של המסורות הרומיות המשתקפים בתיאורו של ליוויוס נכונים.
מומזן ממשיך וכותב שמעשים אלו הובילו לכריתת ברית זמנית בין האצולה הרומית לבין מעמד הפלבס, ברית שהובילה לגירוש המלך ומשפחתו מרומא ולהקמה של משטר שבראשו עמדו שליטים נבחרים.
מומזן חושב ששינוי זה ממשרה שלטונית לכל החיים, למשרה שנתית, הייתה חלק מהתפתחות הטבעית של החברה, שהתרחשה במקביל ברחבי העולם ההלני והאיטלקי.
תהליך דומה התרחש בערים לטיניות אחרות וכן בקהילות סאבליות, אטרוסקיות ואפוליות.
ההיסטוריון הישראלי, ישראל שצמן, חושב שאף על פי שישנם שיבוצים רבים של "דרמה ונופך סיפורי" בגרסאות של המקורות העתיקים הנקודות העיקריות נכונות.
כסימוכין הוא מביא את ההסכמה של מקורות אלו לכך שהתרחשה הפיכה ברומא בשנת 509 לפנה"ס.
בנוסף הוא מביא כתימוכין לכך את הסלידה המוטבעת של העם הרומי ממלכים, סלידה שמתועדת עד לימי הקיסרות הרומית.
קארי רואה גם הוא את קווי המתאר העיקרים של הסיפור כנכונים היסטורית.
יחד עם זו הוא מדגיש את הניפוח הספרותי שנעשה למאורע ההיסטורי:
"על הסיפור המתאר את גירושו של טארקינוס סופרבוס הוסיפו כותבי הרשומות הרומיים, במרוצת הזמן, שכבה עליונה של פרטים דמיוניים אשר בחלק מהם ניכר בבירור שהושאלו מן הסיפורים היוונים הקלאסיים המתארים עריצים מרושעים."
קארי טוען שהגורם העיקרי לנפילת המלוכה הרומית הייתה ההתמוטטות הכללית של השלטון האטרוסקי בלאטניום, התמוטטות שהתרחשה בו זמנית גם באנטיום, אריקיה ואסקולם.
קארי משער שתהליך ההתמרדות הרומית בשלטון האטרוסקי החלה עוד בהמלכתו של המלך הקודם לטארקויניס, סרוויוס טוליוס, שלפי שמו היה ממוצא לטיני.
במקום המלוכה נוסד משטר חדש, שהושתת על עקרון השותפות (הקולאגיות) והבחירות השנתיות.
בראש הרפובליקה עמדו שני מלכי שנה, שליטים שנבחרו לתקופה של שנה, שסמכויותיהם היו שוות וחופפות.
שליטים אלה נקראו פורטרים ("אלה שהולכים בקדמת המחנה"), אידיקוס ("שופטים"), או בשמם המאוחר יותר והמקובל ביותר, קונסולים ("חברים").
לצידם של הקונסולים הועמדו שני מוסדות ותיקים-חדשים:
הסנאט הרומי שבתקופת המלוכה שימש כגוף מייעץ ועתה קיבל תפקיד דומה בעל מעמד גבוה יותר.
אספת הקנטוריות, שמעמדה כגוף סמלי בתקופת המלוכה עלה עכשיו למעמד של אספת עם אשר מעבירה חוקים ובוחרת את מנהיגי הרפובליקה.
במקביל להשתרשות מוסדות פוליטיים אלה החל לתסוס הקרע הבין מעמדי בחברה הרומית.
כשמעמד המלוכה נעלם החלו לחוש ביתר שאת את ההבדלים בין המעמדות השונים של רומא.
היעלמותו של מוסד המלוכה שחסם את התחזקותו של מעמד האצולה הביאה להתחזקותם של האחרונים.
אלו החלו לנצל את יתרונם כדי להשיג יתרונות הולכים וגדלים על חשבון שאר העם הרומי.
החיכוך המתמשך בין הפטריקים והפלבס, הגיע לאחד משיאיו 10 שנים לאחר ההפיכה נגד המלוכה.
הצבא שהורכב רובו מבני מעמד הפלבס איים בפרישה ובהקמת עיר חדשה אם לא יינתנו לו זכויות.
רומא שהייתה העיר החזקה בלאטיום איבדה את מעמדה זה בעקבות ההפיכה.
לפי מקורות מסוימים העיר אף נכבשה על ידי השליט האטרוסקי לארס פורסנה לתקופה קצרה.
אף על פי ששלטונו של לארס נשבר במהרה, כבר בשנת 506 לפנה"ס החלו ערים לטיניות רבות למרוד בהגמוניה של רומא בברית הלטינית.
המרידה הגיעה לקרע סופי בשנת 496 לפנה"ס בקרב רגילוס שבו לא הושג ניצחון מכריע לאף אחד משני הצדדים, והסדר חדש נקבע בין המדינה הרומית לברית הלטינית.
ייסורי ורתר הצעיר (גרמנית: Die Leiden des jungen Werthers) הוא רומן מכתבים מאת יוהאן וולפגנג פון גתה, שראה אור לראשונה בשנת 1774.
זהו הרומן הראשון שכתב גתה, והוא הפך אותו כמעט בין־לילה למפורסם במרחב הגרמני כולו.
הספר פורסם בסתיו 1774 ביריד הספרים של לייפציג וזכה שם להצלחה אדירה.
ניתן לומר כי זהו ספרו היחיד של גתה שנקרא כבר על ידי בני זמנו.
ההצלחה לה זכה הביאה לגתה פרסום ועושר לכל ימי חייו.
הספר הוא אחת היצירות הייצוגיות של זרם הסער והפרץ (Sturm und Drang).
מרבית הספר (למעט סופו) מורכב ממכתבים שכותב הגיבור ורתר לחברו וילהלם.
ורתר, בחור צעיר שעוד לא מצא את ייעודו בחיים, נמלט מהחיים הבורגניים לעיר הקטנה "W".
שם הוא מבלה את זמנו בנעימים בסיורים בטבע ובציור.
באחד הימים הוא מוזמן לנשף, שם הוא פוגש בלוטֶה, בתו של פקיד המטפלת בשמונת אחיה מאז מות אימה.
ורתר יודע מראש כי היא מאורסת, ועם זאת מתכחש לעובדה זו ומתאהב בה במהירות.
במהלך הנשף מתחוללת סופה, המזכירה לשניהם את אותו השיר מאת קלופשטוק, ומביאה אותם להכרה כי הם קרובים בנפשם.
מרגע זה ואילך מבלים ורתר ולוטה יחדיו לעיתים תכופות.
רגשותיו של ורתר משתנים כאשר שב אלברט, ארוסה של לוטה, ממסע העסקים שלו.
נוכחותו של הארוס מבהירה לו את חוסר התקווה שבאהבה שהוא רוחש ללוטה.
על אף שאלברט הוא אדם חברותי ומסביר פנים, היחסים בינו לבין ורתר נותרים מתוחים.
כאשר מבין ורתר כי אהבתו החזקה וחסרת התקווה ללוטה מסכנת אותו, הוא עוזב את העיר.
לאחר שהוא מנסה את ידו בעבודה פקידותית, הוא מתייאש מהקטנוניות והקפדנות הכרוכה בבירוקרטיה, ושב מאוכזב לעיר.
בזמן היעדרו נישאו לוטה ואלברט.
ורתר מבקר את לוטה באחד הערבים, קורא לה שירה עתיקה, וסופו של דבר שהרגש גובר על שניהם והם מתנשקים.
לוטה נמלטת מהמקום ומבטיחה לא להיפגש עם ורתר שוב לעולם.
הוא כותב מכתב פרידה, שואל מאלברט שני אקדחים באמתלה כלשהי, ויורה בעצמו למוות.