tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נתן זיסקינד שחור, אחיינו של הנצי"ב ומראשי הכוללים בירושלים כותב במכתב אל הנצי"ב בשנת 1887 את הדברים הבאים על אנשי גדרה: "...האומרים אין אלקים ומלך, פוקרים המחללים שבת, ונוח לה לארץ אבותנו להיות מעון תנים ובנות יענה מלהיות מערת פריצים כאלה".
באותה שנה, כחודש מאוחר יותר, כתב גם הרב שמואל מוהליבר אל הנצי"ב : "...לו היו בני ביל"ו היושבים בגדרה עוזבים את הקאלאניא וילכו להם לחוץ לארץ היה טוב מאד".
בעקבות דברים אלה הציע הנצי"ב במכתב אל פינסקר לממן את החזרתם של אנשי גדרה לחו"ל ולהושיב במקומם "אנשים כשרים מיושבי ירושלים".
הצעת הנצי"ב הציתה תגובות זועמות בקרב חובבי-ציון שטענו בין היתר כי הכספים שנאספו במאמצים ניכרים נועדו ליישוב הארץ ולא להוצאת מתיישבים ממנה.
באחת התגובות כותב עורך הדין איזידור יסינובסקי מוורשה אל פינסקר "...
צריך לומר שלא ייתכן שדיבת אחד הבטלנים הירושלמים, ולו מן הגדולים, תשמש עילה מספקת לגירוש אנשים ישרים".
כבר בראשית הפולמוס פנה פינסקר אל אנשי גדרה להעמידם על השמועות בענייני הדת כנגדם ועל הנזק שעלול להיגרם להם ולישוב.
בהמשך חליפת הוויכוח בין פעילי חובבי-ציון ריכך במקצת הרב מוהליבר את עמדתו וטען כי אינו יודע בדיוק כיצד נוהגים אנשי גדרה מאחר שהוא ניזון משמועות.
לקראת סוף השנה (1887) חזר בו גם הנצי"ב מהצעת הגירוש והציע למנות ליישוב שוחט אשר ישמש גם שליח ציבור ומלמד הלכות.
כמו כן, בעקבות הפולמוס על אורח חייהם של אנשי גדרה, הציעו חובבי-ציון למנות את פינס להשגיח על ענייני הדת במושבה אך למעשה הוא הפך למנהלה והתקבל במושבה ברצון.
לקראת שנת השמיטה הראשונה בעידן המושבות
הוויכוחים סביב אורח החיים הדתי בגדרה הגיעו לשיא חדש ככל שהתקרבה שנת השמיטה תרמ"ט (שהחלה ב-6 בספטמבר 1888).
אנשי גדרה החלו לדאוג בעניין כבר שנה קודם לכן ובפנייתם לפינסקר כתבו: " אם תשמט אדמתנו חיינו תלויים לנו מנגד בשנה זו".
פינסקר פנה אל הנצי"ב בשאלת השמיטה והלה הפנה אותו אל הרב יצחק אלחנן ספקטור, אב בית דין מקובנה.
הרב ספקטור פסק כי אפשר לעבד את האדמה בשנת שמיטה ובתנאי שתימכר ללא יהודי, כפי שנהוג עם החמץ בפסח.
על כך העיר ליליינבלום כי אינו מבין את הפסיקה שכן כל אדמות ארץ ישראל הן רכושו של הסולטן, הנוכרי.
אבל רבני ירושלים האשכנזים התנגדו להיתר העבודה בתנאים שפסק הרב ספקטור, וביקשו לאסוף תרומות על מנת לכלכל את האיכרים בשנת השמיטה.
ייתכן כי המערכה שניהל באותה עת אליעזר בן-יהודה, מעל דפי "הצבי", בעד היתר העבודה בשביעית היא שקוממה את רבני ירושלים נגד דעתם של הרבנים מחו"ל.
חובבי-ציון והברון קראו להתיר את העבודה בשנת השמיטה מתוך דאגה שאיסור העבודה יביא לחורבן המושבות.
לאחר מאמצים רבים מצד תומכי ההיתר השיג אליעזר בן -יהודה את הסכמת ראשי הרבנים הספרדים בירושלים ובהם הראשון לציון לעריכת שטר מכירת האדמות ופרסום היתר עבודה.
בהסתמך על פסיקת הרבנים הפשרנים, הורה הברון לקיים את העבודה החקלאית במושבות בשנת השמיטה ואיים להפסיק את תמיכתו באלה שישבתו.
על כן במרבית מושבות הברון (למעט עקרון, לזמן מה) התקיימה עבודת השדה בשנת השמיטה.
מתיישבי גדרה, בהנהגת פינס, ערכו הכנות לקראת שנת השמיטה, וכבר בשנת תרמ"ח נזרעו כל אדמותיהם בזריעה מוקדמת על מנת שיוכלו לפסוח על זריעה בחורף של ראשית תרמ"ט, היא שנת השמיטה.
פינס שציית להוראת הרב המחמיר, מרדכי גימפל (שהתיישב ביהוד), הורה לאנשי גדרה לשבות בשנת השמיטה.
החלטה זו הביאה כנגדם ביקורת קשה מכל עבר והשמצות חריפות ביותר.
משנודעה ההחלטה על השביתה לחובבי-ציון הם הורו לאנשי גדרה לנהוג על פי פסק ההלכה המתיר את העבודה בשביעית והזהירו את פינס כי: "...רעה גדולה הוא מביא להקולוניסטים והישוב", ובמכתב אחר דחקו בו לא להישמע לרבני ירושלים "...
שכן כאשר לא הועילו להם (לאנשי גדרה) עד היום כן לא יזיקו להם לימים הבאים".
חובבי-ציון מערים שונות ברחבי רוסיה פנו בנושא אל פינס ואף איימו להפסיק את תמיכתם במתיישבים שישבתו.
בתגובה להאשמות אלה יצא פינס להגנתם של אנשי גדרה.
בין השאר כתב אל פינסקר דברים חריפים נגד המבקרים את המתיישבים בקרב חובבי-ציון היושבים לבטח בבתיהם, נהנים מכל טוב, וסבורים שיש להם זכות להעמיד דרישות לאנשי גדרה החיים בתנאים לא תנאים.
מעל דפי "המליץ" שיצא לאור ברוסיה, הושמעו התקפות חריפות נגד מתיישבי גדרה "...
אשר כנודע חופשיים הם בדעותיהם ואינם מדקדקים כל כך במצוות ובחומרות, רק עצלותם תסיתם לעשות חונף להרבנים וראשי הכוללים בתקוותם הנבערה כי הם ינהלום בלחם בשנת השמיטה".
גם לטענות אלה ענה פינס בזעם "...והנני אך מרגיש כאש בעצמותי וכיקוד לבבי.
ותוך הלהבה אקרא: שקר, שקר ענו בבני גדרה...".
לנוכח גל ההשמצות והאיומים מהארץ ומחו"ל חזרו לבסוף מתיישבי גדרה לעבודת האדמה.
פינס הבין שעליהם להיענות לדרישת חובבי-ציון שכן סכנת היעדר התמיכה הכספית עלולה הייתה להחמיר מאוד את מצב היישוב, במיוחד מחמת הבצורת והיבול הדל של שנת תרמ"ח.
פולמוס השמיטה דעך, אך בקרב חובבי-ציון נותר משקע שלילי כלפי גדרה ועלו שאלות נוקבות על הצורך בהמשך התמיכה בה.
המחלוקת בין הרבנים מהזרמים השונים גרמה להתרחקותם של אנשי היישוב הישן מרוח ההשכלה ואף העמיקה את הפערים ביניהם לבין היישוב החדש בא"י.
רבים מחוקרי המאורעות הללו עומדים על הקשר המיוחד שנוצר בין פינס הדתי לבין אנשי גדרה החילונים.
סיכם זאת כך ברל כצנלסון: "והנה נמצא איש אחד, שהיה בזמנו בא כוח הציונות בארץ, יחיאל מיכל פינס.
המרחק הדתי והתרבותי והמעמדי בינו ובין אנשי ביל"ו היה עצום.
אבל הוא הבין שזהו הזרע של הציונות.
והברית בין פינס לביל"ו הצילה לנו לא רק את גדרה בלבד אלא אם גם את הלגנדה של ביל"ו".
פּוּלְכֶרִיָה הייתה בתם של קיסר ביזנטיון ארקדיוס ושל אליה אודוקסיה.
פולכריה הייתה אחותו הגדולה של תאודוסיוס השני והחזיקה בעוצמה רבה כאשר הוכתר לקיסר בעודו ילד בשנת 408, אחרי מות ארקדיוס.
היא נטלה את שבועת הבתולים, כדי להימנע ממצב בו ייכפו עליה נישואים, ונטתה להסתמך על תמיכת הקצינים הגרמאנים השונים שמינתה, כמו אספר האלאני.
בשנת 416 היה תאודוסיוס מסוגל לשלוט בעצמו, אך פולכריה שימרה עמדת השפעה חזקה, בין השאר משום שהוכתרה בעצמה לקיסרית בשנת 414.
באותה שנה גרמה לתאודוסיוס לסלק את כל הפגנים מהשירות הציבורי באימפריה.
היא הייתה נוצרית אדוקה ותחת השפעתה הפכו גם תאודוסיוס ואשתו אליה אודוקיה (שהייתה פגנית) לנוצרים אדוקים.
בשנת 421 הכריז תאודוסיוס מלחמה על פרס בהשפעת פולכריה, ככל הנראה משום שהפרסים רדפו נוצרים.
פולכריה לא התנגדה לאריאניזם, שהייתה אמונתם של השבטים הגרמאנים.
תאודוסיוס תמך בתחילה בנסטוריוס, פטריארך קונסטנטינופול, אך פולכריה, בעזרת הארכיבישוף קיריליוס מאלכסנדריה שכנעה אותו לשוב לאמונה האורתודוקסית ונסטוריוס הוגלה בשנת 435. פולכריה גם שכנעה את אחיה להגלות את היהודים ולהחריב את בתי הכנסת שלהם בקונסטנטינופול.
בשנת 441 הצליח הסריס כריסאפיוס , שקודם לכן הצליח לסלק את הפרפקט האהוד סירוס מפנופוליס ואת אליה אודוקיה, אשת הקיסר, לשכנע את תאודוסיוס לסלק את פולכריה והשתלט במידה רבה על הקיסר.
נטען, ויש מן הסתם ממש בטענה, שתאודוסיוס נהג בשנים אלו לחתום על צווים קיסריים בלי לקרוא אותם.
פולכריה עברה לחיות בשולי העיר קונסטנטינופול כנזירה.
מספר חודשים לפני מותו של תאודוסיוס סר חינו של כריסאפיוס ופולכריה שבה והפכה גורם מרכזי בחצר הקיסרית.
לפני מותו של תאודוסיוס בשנת 450 אורגן על ערש דווי הסדר להמשך שלטון שושלת תאודוסיוס באמצעות נישואים בין פולכריה לבין הגנרל הגרמאני פלביוס מרקיאנוס.
הנישואים אורגנו בהסכמה שהגנרל יכבד את שבועת הבתולים של פולכריה בת ה-51. פעולתם הראשונה של הקיסר החדש ופולכריה הייתה להורות על הוצאתו להורג של כריסאפיוס באופן מבזה לפני שערי העיר.
בשנת 451 סייעה פולכריה לארגן את ועידת כלקדון לגינוי הנסטוריאניזם.
הוועידה גם גינתה את החלטות סינוד רובר משנת 449 שתמכו במינות המונופיזיטית ובנזיר המונופיזיטי אוטיכס, שהודח והוגלה בהחלטת הוועידה.
בכלקדון הכריזה פולכריה על פלביאנוס מקונסטנטינופול כמרטיר, אחרי שהודח בסינוד רובר והומת בידי תומכי אוטיכס.
פולכריה מתה ביולי 453, כשהיא מותירה את כל רכושה לכנסייה.
פולכר קויטר (בהולנדית: Volcher Coiter, לעיתים Coyter או Koyter; 1534, חרונינגן – 2 ביוני 1576, בריין-לה-שאטו, אוב, צרפת) היה רופא הולנדי, אנטומאי שביסס את מחקרי האוסטאולוגיה ההשוואתית, והראשון שתיאר את דלקת קרום המוח.
למד באיטליה ובצרפת מפי אוליסה אלדרוואנדי (Aldrovandi), גבריאלה פלופיו (Falloppio), ברתולומאו אאוסטקיו וגיום רונדלה (Rondelet).
בשנת 1569 התמנה לרופא העיר נירנברג, ובהמשך גויס לצבא ככירורג שטח של יוהאן קזימיר מזימרן.
קויטר היה מהראשונים שיצרו מפתח מיון דיכוטומי.
עבודותיו כללו מחקרים אנטומיים מפורטים על עופות, ועל מיון העופות בהתבסס על מבנה אנטומי ועל הרגלי מחיה.
פולישוּק היא סדרת דרמה קומית-סאטירית ישראלית.
הסדרה עוקבת אחר רובי פולישוק, חבר כנסת בדיוני מטעם "מפלגת מל"ל" (מרכז ליברלי לאומי, מ' ול' סגולות) שהתמנה לתפקיד השר לקידום חברתי (תפקיד שלא היה קיים במועד שידורה של הסדרה).
את הסדרה כתב וביים שמואל הספרי והיא שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת בין 31 במאי 2009 ל-12 בינואר 2015.
שמה של התוכנית ושל הדמות העומדת במרכזה הוא הלחם המילים "פוליטיקה" ו"שוק".
באמצע 2017 החל תיאטרון בית ליסין להציג הצגה שנכתבה על-פי סדרת הטלוויזיה.
בהצגה משתתף צוות השחקנים המקורי של הסדרה.
מיקי כץ, השר לקידום חברתי מטעם מפלגת מל"ל, נאלץ להתפטר לאחר שנחשד בעבירות מין ובפדופיליה.
חומי שליט, יו"ר המפלגה, המכהן כשר המשפטים, בוחר כמחליף זמני של כץ בתפקיד השר, את רובי פולישוק.
פולישוק הוא חבר מפלגה שהוצב במקום העשירי ברשימתה לכנסת, ונחשב עד למינויו אנונימי לרוב הציבור.
פולישוק טוען שלפניו ברשימה שני חברי כנסת אחרים, אך מפני שהם נמצאים מחוץ לישראל, וההשבעה מחר פולישוק מתרצה.
עם כניסת השר פולישוק לתפקידו, הוא מתקבל בבוז בלשכתו בשל היותו ממלא מקום זמני.
כדי לבסס את שליטתו, פולישוק מחליף את צמרת הלשכה באנשים מטעמו: ראש הלשכה, סולי ברזל ויועצת התקשורת שלו, תקומה שהרבני.
בנוסף הוא גם ממנה את ממלאת המקום של המזכירה הקבועה ששמה ויקי, לקבועה.
על אף היותו טירון בפוליטיקה, ועל אף נטייתו ליצור שערוריות רבות בלי כוונה, מצליח פולישוק להתקדם בעבודתו, כשהוא נותר תחת פיקוח תמידי של חומי שליט ויועצו הערמומי, קוזו אביטל.
בסיום העונה, מגלה קוזו כי הסקרים צופים ירידה משמעותית בכוחה של מל"ל בבחירות הבאות לארבעה מנדטים בלבד, וחושש שלא תעבור את אחוז החסימה.
כדי לשפר את מצבה בסקרים, הוא יוזם שערורייה מתוכננת עם מפלגת ש"ס בנושא הכשרות, במסגרתה שתי המפלגות תנהלנה סכסוך מתוקשר כך שיתחזק בסיס התומכים שלהן ושתיהן תגרופנה כך עלייה בסקרים.
המהלך יוצר זעזוע במערכת הפוליטית, ומביא בטעות לנפילת הממשלה.
ראש הממשלה מתפטר ומכריז על בחירות חדשות, מל"ל נשארת בלית ברירה בממשלת המעבר, מתרסקת בסקרים וקוזו מפוטר מעבודתו על ידי חומי שליט.
לאחר שהממשלה נופלת, מחליט חומי שליט לפרוש מהנהגת מל"ל ולהצטרף למפלגת "ישראל צודקת" שנמצאת בתהליכי הקמה, ונחשבת בעלת פוטנציאל רב לניצחון בבחירות הקרבות.
שליט מציע לפולישוק לחבור אליו במפלגה החדשה תמורת מקום ריאלי ברשימה, אך בעצתו של קוזו מחליט פולישוק להישאר במל"ל ומודיע בשידור חי על התמודדותו לתפקיד יו"ר המפלגה במקום שליט.
עונה זו מתמקדת בהתמודדותו של השר פולישוק לתפקיד יו"ר מפלגת מל"ל, ובהתמודדותו במערכת הבחירות.
פולישוק מגייס את קוזו כיועצו הפוליטי וכמזכ"ל המפלגה (שעם גיוסו של קוזו הפך התפקיד ממזכ"ל למנכ"ל), ויוצא למסע בחירות לתפקיד יו"ר המפלגה.
במקביל הוא מתמנה למ"מ שר המשפטים במקום חומי שליט.
הוא נתקל בהתמודדות קשה מול שחר באר, כוכב עולה במפלגה, אך לבסוף מצליח לגייס את באר לצידו ונבחר ליו"ר המפלגה ברוב גדול.
עם זאת, פולישוק גומל לבאר ובפריימריז מוחלפים כל חברי המפלגה מלבד פולישוק באנשים מטעם המטה של באר.
לאחר בחירתו כיו"ר פותח פולישוק בקמפיין בחירות, בעודו נאבק לעבור את אחוז החסימה.
הוא שוכר את שירותיו של יועץ פוליטי אמריקאי, שמציע לפולישוק להעמיד את הקמפיין בסימן ערכי המשפחה.
במסגרת הקמפיין מתראיינת מוניק, רעייתו של פולישוק, לעיתון של חומי.
היא מעניקה ראיון חושפני במיוחד ומביאה להתמוטטות הקמפיין ולהתפטרות היועץ.
בעקבות כך פורץ משבר בין השר לרעייתו והם נפרדים.
בניסיון להתאושש מהמכה שחטף, מעלה פולישוק קמפיין חדשני, במסגרתו יכולים אזרחי ישראל לצלצל ישירות לשר פולישוק, לשוחח עמו בטלפון ולהציע לו הצעות לחקיקה.
הקמפיין זוכה להצלחה ועוזר להתאוששות המפלגה בסקרים.
ביום הבחירות מוניק ורובי מתאחדים במטרה למשוך קולות, אך התוכניות משתבשות כאשר אביו של פולישוק עובר אירוע רפואי קשה, ונפטר דקות טרם פרסום המדגם.
מפלגת מל"ל מצליחה לעבור את אחוז החסימה, וזוכה בסיום מערכת הבחירות ל-3 מנדטים.
מפלגת "ישראל צודקת" זוכה בבחירות בהפרש קטן, אך נתקלת בקשיים בהרכבת הממשלה ובתחרות מצד הליכוד.
אחראי המשא ומתן מטעם "ישראל צודקת", מספר 2 במפלגה, בולי בובעס, מנסה להקים קואליציה של ממשלה צרה בלי הליכוד ועם המפלגות החרדיות, זאת בניגוד להבטחה המפורשת של המפלגה טרם הבחירות שלא להקים ממשלה עם החרדים ולהקמה של ממשלת אחדות עם הליכוד.
בצירוף מקרים גורמת תקומה, יועצת התקשורת של פולישוק, לפרסום המשא ומתן ובכך מכשילה את הניסיונות להקמתה של הממשלה.
פולישוק, היושב שבעה על אביו בבית המלון בו הוא מתגורר, מגלה שהמשא ומתן התרחש באותו מלון בדיוק.
למזלו, הממשלה הצרה עם החרדים ירדה מהפרק וכעת הפך פולישוק ללשון המאזניים.
הוא מקבל הצעה מבובעס להצטרף לממשלה ובתמורה לקבל את תפקיד יו"ר הכנסת.
לאחר שכנוע רב מצד לשכתו, הוא מסרב ונעזר בקוזו לניהול המשא ומתן.
כך הוא מצליח "לסחוט" תפקידים רבים ביחס לגודל המפלגה, ולהפוך למ"מ ראש הממשלה ולשר של שלושה משרדים שונים - תיירות, חוץ (סגן שר במעמד שר) ותרבות - ומכונה בשל כך שר התח"ת (ראשי תיבות של תיירות, חוץ ותרבות) על ידי קוזו.
במקביל מתמנה קוזו למזכיר הממשלה.
ראש הממשלה המיועד חולה במחלת עור קשה ונאלץ לוותר על תפקידו, ובמקומו מתמנה סגנו בובעס לראשות הממשלה.
פולישוק זוכה להצלחה יחסית בניהול המשרדים, ונוצרת משיכה הדדית בינו לבין מזכירתו הצעירה ויקי (מה שמערער את מאזן הכוחות במשרדו).
תקומה חוזרת לעבוד עם פולישוק בזכות הקשר הרומנטי שלה עם בנו של ראש הממשלה.
במקביל נאלץ פולישוק להתמודד עם פחד הטיסה שלו, עם הצעות לחבירה למפלגות אחרות וכן עם גירושיו הצפויים מאשתו בנפרד, מוניק.
בסיום הסדרה, פולישוק יוזם (באמצעות ראש הלשכה שלו סולי ברזל, חנה אזולאי-הספרי) ועידה כלכלית בינלאומית מעבר לים, הזוכה להצלחה מסחררת, ומגיע לשיא הקריירה הפוליטית שלו.
תקומה מתארסת עם בנו של בובעס והחתונה נקבעת מיד לאחר חזרתם של פולישוק, תקומה, סולי והמאבטח ארז מהוועידה.
בסיום הוועידה עולים הארבעה של מטוסו הפרטי של המיליארדר וידידו של פולישוק, אלפרד סרוסי, ונעלמים לפתע מהרדאר (מועלה חשד שהמטוס יורט בידי כוחות זרים).
גורלם של פולישוק ואנשי לשכתו נותר לא ברור, וקוזו מבשר לוויקי על העלמות המטוס באומרו "פולישוקים לא מתים, הם רק מתחלפים" (משפט שמסכם ב"עקיצה" את המערכת הפוליטית בישראל).
לאחר פריז קצר על פניה ההמומות של ויקי, עולה תמונה מלב ים, המרמזת על התרסקות מטוסם בים, וכך נגמרת הסדרה.
רובי פולישוק (ששון גבאי): חבר כנסת מטעם מפלגת מל"ל.
את הקריירה הפוליטית שלו החל כחבר כנסת מטעם מפלגת צומת, ולאחר מכן עבר למל"ל.
בפרק הראשון של הסדרה, פולישוק מתמנה לתפקיד השר לקידום חברתי (במקום מיקי כץ, שנאלץ להתפטר לאחר שנחשד בעבירות פדופיליה), וכבר ביומו הראשון בתפקיד מצליח ליצור מהומה.
בסוף העונה הראשונה, עם התפטרות יו"ר מל"ל, פולישוק מציע את מועמדותו ובאמצע העונה השנייה נבחר לראש המפלגה בבחירות.
כמו כן, בעונה השנייה פולישוק מתמנה לשר לעניינים משפטיים במקום חומי שליט שהתפטר.
בעונה השלישית, לאחר שמפלגתו זכתה ב-3 מנדטים, פולישוק מתמנה לשר התיירות, החוץ (סגן שר במעמד שר) והתרבות (בראשי תיבות תח"ת) ולמ"מ ראש הממשלה.
פולישוק הוא שר לא יוצלח שלא יודע מה הוא עושה באמת.
בסיום הסדרה המטוס עליו היה נעלם מעל פני הים, וגורלו נותר לא ברור.
תקומה שהרבני (שירי גדני): יועצת התקשורת הצעירה והנמרצת (לעיתים פזיזה מדי) של פולישוק.
טעויותיה החוזרות ונשנות נוטות לסבך את פולישוק ואת המפלגה בכלל.
בעונה השלישית פולישוק מפטר אותה מתפקידה, לאחר שתמונה שפרסמה בטעות פוצצה את ממשלת האחדות שהייתה עתידה לקום.
לאחר מכן, חזרה לתפקידה בזכות יחסיה הרומנטיים עם עילאי בובעס, בנו של ראש הממשלה, בולי בובעס.
בפרק הסיום עילאי ותקומה מחליטים להתחתן, אך היא מחליטה לנסוע לכינוס מיוחד של השר מחוץ לארץ ולחזור לאחריו ישר לחתונה.
בדרך החזרה, המטוס נעלם מעל פני הים, וגורלה נותר לא ברור.
"קוזו" אביטל (חיים אבוטבול) (גיא לואל): יועצו של חומי, המכונה ה"פודל" שלו.
ממציא רעיונות מבריקים לקידום מעמדה הפוליטי של המפלגה, רובם ככולם מתפוצצים בפרצופו (לעיתים קרובות בגלל פולישוק).
בעונה השנייה מתמנה למנכ"ל מפלגת מל"ל, ובעונה השלישית כמזכיר הממשלה תחת ראש הממשלה בולי בובעס.
בפרק השני נודע שהוא בעל תואר ראשון ושלמד לתואר שני מטעם בית ספר לעבודה סוציאלית, אולם לא השלים את חובותיו לקבלת התואר.
חומי שליט (אמנון דנקנר) (עונות 1 ו-2): שר המשפטים ויושב ראש מפלגת מל"ל בעונה הראשונה.
פוליטיקאי ממולח ומנוסה, תואם טומי לפיד.
בעונה השנייה פורש ממל"ל ופותח את החינמון "ישראל נון סטופ" (תואם ישראל היום).
סולי ברזל (חנה אזולאי-הספרי): ראש לשכתו של פולישוק.
במקצועה עובדת סוציאלית שבמסגרת עבודתה, מכירה את המשרד לקידום חברתי היטב.
בפרק השני בסדרה פולישוק מתנגש בטעות ברכבה של ברזל, ולאחר היכרות קצרה עמה, הוא ממנה אותה לתפקיד ראש הלשכה שלו.
ברזל שימשה בעברה כמרצה של קוזו אביטל בעת לימודיו לתואר שני.
אישה פיקחית המוצאת דרכים לחלץ את פולישוק מכל צרה אליה הוא נקלע.
בסיום הסדרה המטוס עליו הייתה נעלם מעל פני הים, וגורלה נותר לא ברור.
ארז (ארז תדהר): המאבטח האישי של פולישוק.
ויקי (דנה אברהם סמו): המזכירה הראשית של פולישוק.
בעונה השלישית מתפתח קשר רומנטי בינה לבין השר.
אקי בוקופטר (אלי אלטוניו) (עונה ראשונה): כתב גל"צ לעניינים חברתיים, מנהל רומן גלוי עם יועצת התקשורת של השר, תקומה שהרבני, וכך הוא מגיע למידע הנוגע לשר ולממשלה בכלל עוד לפני שהוא יוצא לתקשורת.
בולי בובעס (מנשה נוי) (עונות 2 ו-3): שר האוצר בעונה השנייה, ושר האוצר, חוץ וראש הממשלה בעונה השלישית.
בכיר במפלגת "ישראל צודקת" והממונה על המשא ומתן הקואליציוני מטעמה.
עקב בעיות בריאותיות של יו"ר המפלגה זאב רומנוב, בובעס מתמנה לראש הממשלה.
נשוי למאירה, מקיים רומן עם אבישג.
אבישג (מעיין לאוב) (עונה שלישית): יועצת התקשורת של בולי בובעס, מקיימת איתו רומן.
הרב יהושוע תנדורי (יואב לוי): יועץ התקשורת של מפלגת ש"ס.
חבר הכנסת שמבקש להיכנס לקואליציה.
בעונה השלישית הופך להיות סגן שר התיירות והאחראי על תיירות הפנים.
דמותו מופיעה גם בסדרה "מותק בול באמצע".
מיקי כץ (נבו קמחי / עפרון אטקין) - השר לקידום חברתי עד הפרק הראשון של הסדרה.
כץ נאלץ להתפטר מתפקידו עקב חשד לעבירות מין ופדופיליה מצדו.
כעבור זמן מה, כץ מזוכה מכל החשדות נגדו ומבקש לחזור לתפקידו, אך יחסיו העכורים עם יו"ר המפלגה חומי שליט מאלצים אותו להמשיך את הכהונה כשר בלי תיק.
ח"כ בן דיין (מתי סרי) - חבר הכנסת מטעם מל"ל.
בסוף העונה התמודד מטעם הליכוד.
ח"כ גיגי מגל (דליק ווליניץ') - חבר הכנסת מטעם מל"ל
ח"כ פוזננסקי (מישה למברג) - חבר הכנסת מטעם מל"ל, נציג הרוסים במפלגה.
בסוף העונה התמודד מטעם מפלגת "קווקזים עולים- בית לאומי".
ח"כ הרטל (פיני קידרון) - חבר הכנסת מטעם מל"ל, עורך דין במקצועו
ח"כ תולי בר לב (דב נבון) - יו"ר הוועדה לביקורת המדינה
ח"כ נעימה אמיר (חאולה חאג' דיבסי) - חברת הכנסת מטעם מל"ל שהוצבה במקום ה-2 ברשימתה לכנסת
ח"כ רוני ועקנין (איצ'ו אביטל) - חבר הכנסת מטעם מל"ל שהוצב במקום ה-3 ברשימתה לכנסת
שמחה בכור-קטן (שושה גורן) (עונות 1 ו-2): סמנכ"לית משאבי אנוש במשרדו של פולישוק, המשרד לקידום חברתי.
צבי יעקוסי (יונתן צ'רצ'י) - מנהל אגף לטיפוח המצוינות במוסדות לגמילה מסמים
בבצ'יק (יונתן צ'רצ'י) - היועץ המשפטי, פרש לגמלאות בפרק השני בעונה השנייה
אלי בראשי (מוטי בן ישי) - מנכ"ל המשרד לקידום חברתי.
יפים שרצקי (אלכסנדר סנדרוביץ') - חשב המשרד לקידום חברתי
נהורה קוחנסקי (ז'רמן אוניקובסקי) - מנהלת האגף לאבטחת קשישים
צילי פלדמסר (דורית לב-ארי) - היועצת המשפטית החדשה של המשרד לקידום חברתי במקום בבצ'יק שיצא לפנסיה.
ידועה בפגם הדיבור שלה (בעיה באמירת האות צ').
מנהלת מאבק כנגד שמחה בטענה כי האחרונה תופרת מכרזים למנקה של המשרד.
אנשי משרד התיירות, החוץ והתרבות
אורי בסמטי (ידידיה ויטל) - מפיק קמפיין עידוד תיירים במשרד התיירות
רון קשקאי (אורי לייזרוביץ) - מפיק קמפיין עידוד תיירים במשרד התיירות
תלמוד בראשי (מוטי בן ישי) - מנכ"ל משרד התיירות, אחיו החילוני של אלי.
הרצליה קטן (שושה גורן): סמנכ"לית במשרדו של פולישוק, משרד התיירות.
רפי אללוף (זוהר שטראוס) - מומחה להרגעת נוסעים בטיסות
גיל נפץ (שלום שמואלוב) - מנכ"ל משרד החוץ
מוניק פולישוק (פנינה טורנה): אשתו של רובי פולישוק.
בעונה השנייה והשלישית, לאחר ראיון שהעניקה לחינמון "ישראל נון סטופ" ובו דיברה כנגד בעלה, מוניק גורמת לשערורייה תקשורתית והשניים נפרדים.
במהלך העונה השלישית נמצאים מוניק ורובי בתהליכי גירושין.
כתריאל פולישוק (שלמה בר-שביט) (עונות 1 ו-2): אביו של רובי פולישוק.
גמלאי, ניצול שואה, בעל חנות אופטיקה לשעבר וגר בבית אבות.
נפטר בסוף העונה השנייה, דקות ספורות לפני תוצאות מדגם הבחירות.
חיותה נהור פולישוק (אסתי זקהיים) - אחותו הקטנה של רובי פולישוק, לוביסטית.
יפתח סיסו (עידו מוסרי) - כותב צללים
יגאל תמיר (יניב ביטון) - מ"מ של המאבטח, קיבל יחס קר מפולישוק לאור העובדה שהיה דומה ליגאל עמיר, רוצחו של ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין והיה בעל שם דומה
אברהמסון (יואב הייט) - מנהל פרויקט ילדים ברשת
פרינדלנדר (דביר בנדק) - מנהל בית אבות "בית אבי"
יוז'י ולדמן (ערן בן-זאב) - בעל אולם אירועים "ארמונות טוסקנה", חבר במועצת מל"ל
בומה (אייל גפן) - אחיו של ראש הממשלה
אריאנה (אודליה מורה-מטלון) - גרה במוסד לפגועי נפש
עינת (עידית נוידרפר) - גרה במוסד לפגועי נפש
שאול "ג'אמוס" עובדיה (יוסי צור מוצפי) - מנכ"ל חברה לבניה
מלי (כנרת פלד) - המזכירה של המנכ"ל בראשי
קסם בוהדנה (טל גרושקה) - תלמיד בבית הספר של בנו של פולישוק, הציק לבנו של פולישוק
יבגני (ניקו ניקולאי) - שומר בבית הספר של בנו של פולישוק
קאלישר (מיכאל כורש) - מזכ"ל מל"ל, פוטר בפרק השני
שחר באר (יובל סגל) - מנהיג צעירי מל"ל
מורדי ציגלר (ליאור אשכנזי) - יועץ תקשורת, פרסומאי מבריק
ציקי דה-שליט (ליאור שליין) - בנו של חומי שליט, מנהיג תנועת הקיימות
תום כהן (תומר אופנר) - המחליף של בוקופטר בגל"צ (וגם בתור חבר של תקומה)
זובה צנעני פריץ (אלון דהן) - ממשרד פרסום
גרי קלמן (אורי הלוי) - איש הסקרים
ריבי חטוקה (אסי לוי) - מומחית לניהול משברים, גרושתו של קוזו, הגיעה כדי לתקן את הנזק התקשורתי שנגרם לפולישוק לאחר הראיון השערורייתי עם מוניק בעיתון "ישראל נון-סטופ".
מלול (ארז כהנא) - "קצין המודיעין" של פולישוק במירוץ לראשות מל"ל, איש חלקלק שנוהג להשתמש בביטוי "בעקרון" בתכיפות.
שלומי ברזל (אריה הספרי) - בנה של סולי ברזל.
בלינקה "בלה" חפיר-צונן (ענת וקסמן) - אחותה התאומה של מאירה בובעס, מורה ומנחת פרויקט "בהנצחה ננצח" להנצחת השואה.
מכונה על ידי תלמידיה טרבלינקה.
צ'רנוחה (טום יפת) - תלמיד בכיתה של בלה
טייכמן (אורן יאדגר) - יועץ לשר פולישוק
מאירה "מרירה" בובעס (ענת וקסמן) - אשת ראש הממשלה, אמו של עילאי.
מתעצבנת כשבולי בוחר להתעסק בענייני המדינה במקום לשהות במחיצת משפחתו.
עילאי בובעס (גרגורי בקרמן) - בנו של ראש הממשלה.
במהלך העונה השלישית הוא בן זוגה של תקומה, ולבסוף השניים מחליטים להתחתן (אולם החתונה מתבטלת עקב היעלמותה של תקומה).
זאב רומנוב - יו"ר מפלגת "ישראל צודקת" ומועמד המפלגה לראשות הממשלה.
בבחירות מפלגתו מנצחת ורומנוב עתיד להתמנות לראשות הממשלה, אך ביום לאחר הבחירות רומנוב מאובחן במחלת עור, ומסרב להגיע להשבעה.
לכן, בולי בובעס מחליף אותו כיו"ר המפלגה וכראש הממשלה.
בנוסף, עיתונאים, אנשי תקשורת ובדרנים השתתפו בסדרה כשהם מגלמים בעלילתה את עצמם:
הסדרה נוצרה בחלקה בהשראת המציאות והעלילה הכללית מתבססת על מאפיינים של ממשלת ישראל ה-30. הסיפור המרכזי בסדרה סובב סביב התנהלותה של המפלגה (הבדיונית) מל"ל (ראשי תיבות של "מרכז ליברלי לאומי"), בראשותו של השר "חומי שליט".
עקרונות המפלגה דומים לאלה שהיו למפלגת שינוי ולמצעה וחומי שליט הוא למעשה בן-דמותו של יוסף לפיד.
מפלגתו של שליט, אותו מגלם בסדרה אמנון דנקנר, שהיה ידידו הקרוב של לפיד בחיים, מחזיקה ב-15 מנדטים של אישים אשר היו אנונימיים למדי בציבור טרם היבחרם לכנסת, בדומה למצב בו הייתה מפלגתו של לפיד בעת שהנהיג אותה בכנסת.
חומי שליט, כמו לפיד בזמנו, מכהן כשר המשפטים.
שלב יצירת הסדרה ארך זמן רב בשל רצונו של יוצר הסדרה, שמואל הספרי, להעמיק בתחקיר על עולם הפוליטיקה הישראלית על מנת שהסדרה תהיה חפה משגיאות.
בצד העיכוב שבכתיבת העונה הראשונה, סבלה ההפקה גם מפרישתו של השחקן מנשה נוי שהיה מיועד לגילום דמותו של השר פולישוק.
את תפקידו של נוי נקרא למלא השחקן ששון גבאי כשבוע לפני תחילת צילומי העונה הראשונה.
בסופו של דבר, גילם נוי, בעונה השנייה ובזו השלישית של הסדרה, את דמותו של "בולי בובעס", פוליטיקאי בכיר ממפלגה מתחרה, ובהמשך גם ראש הממשלה.
שידורה של הסדרה החל בחודש מאי 2009 ולפי נתוני המדרוג, היא צברה צופים רבים (חצי מיליון צופים בממוצע לפרק).
לאחר תום העונה הראשונה, ולאור הצלחתה, הוחלט בשידורי קשת לאשר הפקת עונה שנייה.
את ההודעה על הפקת העונה השנייה הוציאה קשת בדרך משעשעת כאשר מסרה לעיתונאים: "מלשכתו של השר פולישוק נמסר כי סוכם בין הצדדים על כהונה נוספת לשר".
עם ההודעה על הפקת עונה נוספת, תסריטאי הסדרה, שמואל הספרי, החל בכתיבת הפרקים.
אך גם עונה זו, כקודמתה, התעכבה זמן רב (ולמעשה נדחתה בשנה לחודש מאי 2011).
צילומי העונה השנייה החלו בינואר 2011 והסתיימו במרץ.
פרק הבכורה של הסדרה השיג 26.5% אחוזי מדרוג והוא הפרק הנצפה ביותר בסדרה.
באוקטובר 2017 החל שידור חוזר של פרקי הסדרה בערוץ כאן 11.
במהלך שידורי העונה הראשונה, ובמידה רבה גם לאור תהודתה, עלו כנגדה מספר תלונות:
חברת הכנסת לשעבר מלי פולישוק-בלוך התלוננה על השימוש בשם "פולישוק", כיוון שהיא חברת הכנסת היחידה אי פעם ששם משפחתה הוא פולישוק, ולכן הסדרה פוגעת, לכאורה, בה ובשמה.
היא הוסיפה שמפלגת מל"ל בה חבר פולישוק מהסדרה, דומה בהתנהלותה למפלגת שינוי בה היא הייתה חברה, שהעומד בראש שתיהן כיהן כשר המשפטים (הן חומי שליט בסדרה והן טומי לפיד במציאות), עם זאת כותב הסדרה, הספרי טען כי הוא בחר בשם פולישוק לאור היותו הלחם של המילים "פוליטיקה" ו"שוק".
כהמשך לכך, בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי", בכיכוב אחיינה של פולישוק, יניב, שודר פרק ברוח הסדרה.
בפרק נקרא מנדלבאום למשכן הכנסת, כדי לפתור מי מדליף את חוקיה של פולישוק-בלוך לסגן שר בשם "הספרי".
ראש עיריית נתניה, מרים פיירברג, אמרה שהסדרה מציגה תדמית שלילית ביותר של עירה.
יוצר הסדרה, שמואל הספרי, דחה את הביקורת.
במהלך שידורה של העונה השלישית, דרש יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, חבר הכנסת אמנון כהן, משר התקשורת לבדוק אמירה של אחת הדמויות לפיה היה הורג בידיו שמונה חרדים באצבעותיו.
ביוני 2017 החל תיאטרון בית לסין להציג את ההצגה "פולישוק", שהעלילה בה מבוססת על סדרת הטלוויזיה.
החל מחודש מאי 2018 החליף השחקן אבי קושניר את ששון גבאי בתפקיד השר פולישוק, עקב נסיעתו של גבאי לשחק במחזמר "ביקור התזמורת" בברודוויי.
ב-28 ביולי 2018 הועלה המחזה בפעם האחרונה.
פולמוס המשיחיות בחב"ד הוא המחלוקת הנסובה אודות שאלת מעמדו כמשיח של האדמו"ר האחרון מחסידות חב"ד-ליובאוויטש, הרב מנחם מנדל שניאורסון, שנפטר בתשנ"ד, 1994. הלה הקדיש את חייו להפצת האמונה כי הגאולה קרבה, ויש להתכונן לקראתה.
בשנות ה-80 נודע בציבור כי רבים בחב"ד מאמינים שמנהיגם עצמו הוא המשיח, וכי הוא עתיד להתגלות.
בין 1990 ל-1992, בייחוד, ערכו החסידים מסע פרסום נרחב שהצהיר על כך בריש גלי.
הרב אומנם מעולם לא הכריז במפורש כי הוא המשיח, אך גם לא הכחיש את הטענה בבירור.
חסידיו ורוב החוקרים האקדמיים העוסקים במשנתו ראו בדבריו רמזים מובהקים כי האמין בכך.
על רקע מחלתו ומותו ללא יורש, ניבע בתוך חסידות חב"ד קרע הולך ומתעצם בין שני מחנות.
הפלג ה"משיחיסטי" מתמיד באמונה כי המנהיג המת הוא הגואל, עוסק בפרסום נמרץ של הדבר בקרב הקהל הרחב, ורבים מאנשיו אף מכחישים את עצם מותו וסבורים שהוא חי בגופו הפיזי, ורק נעשה בלתי נראה.
הפלג ה"לא-משיחיסטי", השולט בממסד החב"די, מתנגד לכל עיסוק פומבי בסוגיה לאחר המוות, אם כי אינו שולל בהכרח את אמונות המחנה האחר, ולו בחלקן.
חלק משמעותי מן ה"לא-משיחיסטים" ממשיכים לסבור שהרב עודנו המשיח, וישוב בעתיד מן המתים למלא את שליחותו.
מחוץ לחב"ד, עוררו אמונות אלו התנגדות חריפה בעולם היהודי-אורתודוקסי.
בחסידות חב"ד לא התקיים מתח משיחי עד לקבלת האדמו"רות לידי הרב שלום דובער שניאורסון (רש"ב) ב-1893. הוא השתכנע שהתפוררות החברה היהודית המסורתית ברוסיה, תחת לחצי המודרניות, החילון והאקולטורציה, היא אות לכך שקץ הימין מתרגש ודורו הוא דור עקבתא דמשיחא.
בתור האדמו"ר מליובאוויטש – שראשיה ראוה כמייצגת את נשמת כלל ישראל – נגזר שימלא את תפקיד המנהיג בעידן זה.
הציונים, הסוציאליסטים והמתבוללים (הוא עָיַן אף את הישיבות הליטאיות, שראה כמודרניות מדי) מילאו להבנתו את דברי המדרש אודות "דור מחרף ומגדף" שישתרר אז, ופעלו מכוחן של הקליפות שביקשו לחבל במהלך האלוהי.
לכך צירף את המסורת אודות עליית הנשמה של הבעש"ט להיכלו של משיח, במהלכה נגלה לאבי החסידות כי הישועה תתרחש בעת שהמוני העם ייחשפו לתכנים האזוטריים של תורתו.
הוא הסיק מכך כי משימת הדור היא הפצת עיקרי החסידות, מפני הצורך להחיש את ביאת המשיח, למעט בחבליו ולהבטיח שיהודים מרובים ככל האפשר ייגאלו.
לשם כך ייחד את תלמידי ישיבת "תומכי תמימים" שפתח בעירו, בהנהלת בנו ויורשו לעתיד רבי יוסף יצחק (ריי"צ), בה הונחלו רעיונותיו באינטנסיביות.
השקפתו האפוקליפטית של הרש"ב הייתה כבר מגובשת בערב שמחת תורה תרס"א (14 באוקטובר 1900), עת נשא דרשה פרוגרמטית באוזני תלמידי הישיבה, שהיא הבסיס לתפישתה של חב"ד מאז:
בוגרי "תומכי תמימים" יצאו לשמש כרבנים וכלי קודש בארצות ההגירה בהן התיישבו המוני יהודים מזרח-אירופאיים, שעברו שם חילון מהיר, ואף בגאורגיה ובוכרה.
חב"ד הייתה חלוצה בעולם החסידי (ויחידה כמעט גם מאז) בעניין שגילתה ביהודים מחולנים ובלא-אשכנזים, ובשימוש בטכנולוגיה.
הדואר והטלגרף אומצו כדי לתקשר עם ה"תמימים".
עם פטירת הרש"ב ב-1920, ראה הריי"צ יורשו במשטר הסובייטי האתאיסטי שקם, מבחן אחרון לפני בוא המשיח.
הוא נאלץ לצאת את המדינה ב-1927, וב-1933 חיסלו רדיפות הממשל את רשת הפעילים שטיפח בתוככי רוסיה.
הריי"צ, שהתיישב בוורשה, היה חולה, טרוד וחסר השפעה ציבורית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה עוררו מחדש.
הוא נאחז בציפייה אסכטולוגית: זוועות המלחמה היו בעיניו חבלי משיח, הכנה אלוהית להחריב את העולם הקיים ולפנות מקום לבא, ונדרשה חזרה בתשובה מיידית.
ב-1940 נחת בארצות הברית, והחל לפרסם את משנתו בפומבי, תחת הסיסמה "לאלתר לתשובה – לאלתר לגאולה".
הריי"צ הסביר שהשמדת יהודי מזרח-אירופה המסורתיים הייתה עונש וזיכוך הכרחי בשל חטאי הדור כולו, ושטבח דומה יתרגש על יהודי ארצות הברית אם לא יתקנו את דרכיהם.
הוא פרסם מודעות בעיתונות הכללית ואף הוציא עיתון משלו, "הקריאה והקדושה".
דבריו עוררו לעג וביטול בציבור הרחב, והתנגדות וחשש בקרב הרבנים האורתודוקסים, שהצרו את צעדיו.
המתח בחב"ד עבר את שיאו עם תום המלחמה, כשהנסיבות העולמיות התייצבו.
הוא נפטר ב-1950, ובחצר שררו משבר ודכדוך על רקע אי-התגשמות הציפיות שטיפח.
לאחר פטירת הריי"צ, פרץ סכסוך ירושה על ההנהגה.
המועמד המועדף היה הרב שמריהו גוראריה, בעלה של בת הריי"צ הבכירה חנה, ומולו התמודד החתן האחר, הרב מנחם מנדל שניאורסון (רמ"מ), בעלה של בתו השנייה חיא מושקא.
כמו חותנו, רמ"מ היה מסור מאוד לעניין המשיחי.
הוא עסק בכך בהעמקה עוד בשנות ה-20, בעת שהתגורר בברלין ובפריז, הרחק מן החצר.
עם פתיחת מאבק הירושה, הפגין מיד את מחויבותו לאמונותיהם של קודמיו.
יתרה מכך, רמ"מ סירב להכיר בממשות מותו של חותנו, והכריז כי הלה עבר להתקיים באופן שאיננו נראה לעיני בשר רגילות.
הוא הקפיד להוסיף להתייחס אליו כאילו נותר בחיים והוא עצמו רק ממלא-מקומו.
רמ"מ נהג להתבודד סמוך לקבר הריי"צ, שם טען שהוסיף לתקשר עמו, תוך שהוא מרמז על אחדות נשמותיהם ועל כך שהרבי המנוח התמזג בתוכו, כפי שהצהיר בשיחה: "איני אומר 'נשמתו עדן' אלא 'נשמתו בי'".
במשך השנים, תיאר את החותן המנוח במספר הזדמנויות כמי שהוא בחזקת המשיח הפוטנציאלי שבדור.
הוא נטה גם לטשטש בין התייחסויות לחותנו להתייחסויות לעצמו, כשהוא מדבר על קודמו אך עוסק בדברים שאירעו בחייו שלו.
מאחר שלדברי רמ"מ הרבי הקודם לא עבר באמת מן העולם, החסידים יכלו להתעודד בכך שהבטחתו שהמשיח יבוא בימיו לא בטלה ולא הופרכה.
כל אלו היטו את הכף לטובתו, והוא גבר על גוראריה וזכה באדמו"רות.
בי' בשבט תשי"א (17 בינואר 1951) נשא רמ"מ את מאמר ההכתרה שלו, "באתי לגני", בו הציג חזון גאולתי אקטואלי.
הוא ציטט מ, המפרט תחת הכלל "כל השביעין חביבין" סדרה של אישים שהיו כל אחד השביעי למניין בהקשר מסוים.
כולם זכו לחסד אלוהי מיוחד, בראש ובראשונה משה שהיה שביעי לאברהם.
מכך גזר רמ"מ כי אותה חוקיות דטרמיניסטית קושרת בין אדמו"רי חב"ד להמשכת השכינה מטה לעולם הגשמי, ולסוף הגלות ובוא הגואל.
מאחר שהיה השביעי במנהיגי החסידות, מנוי וגמור היה שהמשיח יבוא בימיו.
ב"באתי לגני" טבע בשיח החב"די מונח חדש, "הדור השביעי" הוא דור הישועה המובטחת, שהפך למושג מפתח שגור בתנועה.
כתמיד, התייחס לריי"צ כמנהיג החי והביע ציפייה שהלה יגאל את הדור וש"נזכה לראות את הרבי בגוף של בשר כאן למטה".
עם פרסום הדרשה, מספר רבנים אמריקנים השתכנעו שרמ"מ מאמין בכך שהוא הוא המשיח.
רמ"מ עסק בשיחותיו גם במסורת שפיתח הרבי הרביעי, שמואל שניאורסון.
לפי זו, נשמות הבעל שם טוב, המגיד ממעזריטש וכל אדמו"רי חב"ד אחריהם, הן כנגד עשר הספירות הקבליות ומייצגות את תכונותיהן.
ספירת "מלכות", הנמוכה ביותר והשלב האחרון של האור האלוהי לפני ירידתו לעולם הגשמי, מזוהה עם המשיח ועם ביאתו.
רמ"מ הזכיר מספר פעמים כי הדור הנוכחי הוא הדור העשירי ולפיכך דור הגאולה.
אשר לדמותו של הגואל הקרב ובא, רמ"מ נהג להדגיש שיהיה זה מנהיג ותלמיד חכם, ושהוא לא יוכר מיד על ידי בני דורו, אלא יצטרך למשוך בנעם את הציבור אחריו.
עם הזמן לא יידרש לכך עוד, ימשול ביד חזקה ויכוף את כל ישראל ללכת בדרך התורה, כפי התנאים שקבע הרמב"ם להכרת המשיח בהלכות מלכים.
לאחר מכן יבנה את המקדש, ילחם בגויים וינצחם ועוד, כאמור שם.
האדמו"ר החדש ניסח במהלך השנים משנה מקורית ומהפכנית אודות ימות המשיח, שנפרשה בכתבים המרובים שחיבר.
הוא שכלל והרחיב רעיון המצוי בצורה בוסרית ב"ספר התניא", לפיו (בניגוד למקובל בהגות החסידית), תשועת העולם לא תתרחש מתוך כליון הקיום הגשמי והתמזגותו חזרה אל תוך עצמות האל, אלא תצא לפועל בכך שהמימד האלוהי יתגלה בשלמותו בתוך הבריאה ותבוטל החציצה ביניהם.
הפרטים הגשמיים יוסיפו להתקיים, מתוך תודעה מתוקנת שלא יהיה בה מקום לרצון נפרד מזה של הבורא.
משום שהגשמיים נשאבו ממקום גבוה יותר בעצמות האל – לפי הכלל שהחלקים החיצוניים שלה הוּרְקוּ לתוך הבריאה ראשונים, ומיוצגים בספירות הקבליות הגבוהות, והפנימיים אחרונים, אל הספירות הנמוכות – תתגלה אף עליונות החומר על הפרטים הרוחניים, כך שהגוף יחיה את הנשמה ולא להפך, ועוד.
בנוסף, החזון האסכטולוגי שלו לא היה אסוני וכרוך בחורבן ובהרס טוטליים, כמו של חותנו, אלא אוטופי, ללא צער.
רמ"מ גם קבע שעל סף העולם הבא, הרמה האישיותית הנשגבת והבלתי-מושגת כמעט של "צדיק גמור" המתוארת ב"תניא", שמקורה אלוהי, תהיה נגישה לכלל ישראל; תפקידו של המשיח יהיה לגלות תכונה זו בנשמות בני דורו.
מרגע שיעשה כן, כל אלו שייתוודעו לקיומה בתוכם יהיו ברמה הרוחנית הגבוהה ביותר, ויוכלו לשמש משיחים או אדמו"רים בזעיר אנפין לסובבים אותם, עד שההכרה החדשה תופץ לכל ותהליך הגאולה יושלם.
כשם ששימר בתוך החסידות את אמונת שני קודמיו בביאת המשיח הקרבה והולכת, הוא התמיד באקטיביזם שנועד להחישה – בקנה מידה נרחב לאין שיעור, ובניגוד אליהם, גם מתוך היכרות מעמיקה עם העולם החיצוני.
ב-1958 החל לשגר שלוחי חב"ד במספרים הולכים וגדלים כדי לפעול בקרב הציבור היהודי הרחב, המחולן והמתבולל.
שימוש יעיל בתקשורת ההמונים וגיבוש רשתות השפעה הפכו אותו, את חב"ד – שהייתה תנועה שולית עם מות הריי"צ – ואת המסר האסכטולוגי למוכרים וידועים בדעת הקהל היהודית והעולמית.
ככל שמעמדו של הרב שניאורסון כדמות ציבורית מוכרת בעולם הרחב התחזק, רבים מחסידי חב"ד הלכו והשתכנעו שהוא עונה בדיוק על התנאים למשיח שתיאר בשיחותיו ובכתביו.
ב-1965 הדפיס החסיד אברהם פריז בתל אביב אלפי כרוזים, בהם הכריז ששניאורסון הוא הגואל המקווה, אך רמ"מ גינה את הפרסום.
זליגסון להודיע בפומבי על מעמדו המשיחי של שניאורסון, אך עסקני חב"ד התנגדו.
באותה שנה צעק החסיד נחמן קובלסקי באחת ההתוועדויות ש"הגיעה העת שתתגלה!" ורמ"מ הורה לו שלא לדבר על כך פן יעזוב את בית המדרש.
במשך השנים, רמ"מ גינה יוזמות אלו ואחרות להודיע ברבים שהוא המשיח בתקיפות ובתכיפות, כשהוא מאשים את הפועלים לכך בהרחקת יהודים מן התורה ובפגיעה במוניטין של חב"ד.
ב-1984, הורה לשלום דב וולפא, שביקש להפיץ קונטרס בעניין: .
בעשור הרביעי לכהונת הרמ"מ הוא החל לחדד ולהעצים את הציפייה שפיעמה בחסידות.
עבור כל שנה חדשה נטבע על ידו נוטריקון ברוח הגאולה, החל מתשמ"ב (1981/1982) "תהא שנת ביאת משיח".
ב-25 במרץ 1983, בשנת תשמ"ג אותה כינה "גילוי משיח", קיבל מנשיא ארצות הברית רונלד רייגן את מגילת הכבוד הלאומית של ארצות הברית בשיחת לוויין.
הוא הצהיר בפני שומעיו כי משיח יבוא "בקרוב ממש", ניסוח שהשתמש בו כבר בשנות ה-60, בעודו מטעים בהדגשה את ה"ממש".
בקרב החסידים התקבל ש"ממש" הוא רמז בראשי תיבות לשמו, מנחם מנדל שניאורסון.
הוא היה מודע לכך שזו הפרשנות, והוסיף להגיד "בקרוב ממש" יותר ויותר.
ב-1985 החלו אנשי חב"ד לחשוף את ציפייתם מחוץ לחוגיהם הסגורים.
העיתונאית כתבה בספרה Holy Days כי תוך זמן קצר התקשורת כולה דיווחה על כך, והסברה הגיעה לידיעת הכלל.
ב-16 במאי 1989 נפגש הרב שניאורסון עם הרבנים הראשיים לישראל מרדכי אליהו ואברהם שפירא ואמר שיש לפסוק הלכה שעל הגואל להתגלות מיד.
בשנת 1990 הגיע הלהט לשיאו.
מרגע זה עברו אנשי חב"ד ואדמו"רם לעיסוק גלוי ופומבי מאוד ביעדיהם האסכטולוגיים.
רמ"מ חדל מלמחות על הפרסום, ולא עשה דבר כדי לבלום את חסידיו הנלהבים.
הליברליזציה והקריסה של ברית המועצות, שהייתה אויבת מושבעת והתגלמות כוחות הכפירה בעיני חב"ד, יחד עם הצלחת השיחות לפירוז נשק גרעיני ולקץ המלחמה הקרה, נתפשו כהתרחשויות קוסמיות; פלישת עיראק לכוויית ומלחמת המפרץ סיפקו את מה שנתפש כאות גדול עוד יותר.
בא' חול המועד סוכות, 5 באוקטובר 1990, נשא רמ"מ דרשה בה פירש את המשבר במזרח התיכון כהתגשמות המדרש המובא בילקוט שמעוני על "מלך פרס מתגרה במלך ערבי" ב"שנה שמלך המשיח נגלה בו".
הוא הבטיח שכדברי המדרש, המהלך האלוהי המקווה יתרחש ללא צער, וכי לא יאונה ליהודים בארץ ישראל רע.
קץ המלחמה בתאריך הסמלי של פורים תשנ"א (28 בפברואר 1991), והפגיעות המועטות בנפש שגרמו מתקפות הטילים העיראקיות בישראל, התקבלו בהתרגשות רבה על ידי האדמו"ר ואנשיו, כהוכחה לאמיתות תחזיתו.
בשיחות לקראת הפסח, עסק באינטנסיביות בכך שניסן הוא חודש הגאולה, ובקרב החסידים פשטה הוודאות כי היא תתרחש במהלך החג.
כשבוע לאחר הפסח, ב-12 באפריל, נשא רמ"מ דרשה נסערת בפני נאמניו, בה תהה מדוע טרם אירע הדבר: דבריו זעזעו את הקהל הנאסף, והם פצחו בגל אקטיביזם קדחתני לדחוק את הקץ.
יומיים לאחר מכן, במוצאי שבת, כמה חסידים בכפר חב"ד הכינו פסק דין חתום על ידי רבנים שהכריז כי מנהיגם הוא המלך המובטח ושומה עליו להתגלות מיד: .
לפי האמונה כי התורה שולטת במציאות, פסק הלכה היה אמור להביא את האל לשנות את העולם בהתאם.
בחג השבועות שהה החסיד דוד נחשון, אחד מיוזמי הפסק, בחצר החסידות בניו יורק.
הוא ניגש אל האדמו"ר, הכריז כי הנוכחים מקבלים עליהם את מלכותו, וצעק "יחי אדוננו מלך המשיח." רמ"מ חייך ועודד את הקריאות, והקהל כולו הצטרף אליהן בשאגה.
במוצאי החג, פסק הדין אושרר והורחב על ידי רבני חב"ד שנכחו בעיר.
שליחים טסו לברית המועצות כדי להקריא אותו על קברי אדמו"רי חב"ד, ורמ"מ קראו על קבר הריי"צ.
נערך מסע פרסום בעיתונות האמריקנית והעולמית ועל גבי שלטי חוצות, כדי להודיע שהגאולה קרבה.
עוד פסקי דין דומים נחתמו בשנה הבאה, ורמ"מ הצהיר שוב ושוב כי כל ההכנות נשלמו והעידן החדש ניצב ממש מעבר לפינה.
בכ"ז אדר א' תשנ"ב (2 במרץ 1992), בעת התבודדות שארכה יותר משעתיים וחצי בקבר הריי"צ, לקה הרב שניאורסון בשבץ מוחי קשה.
הוא חזר להופיע בציבור לאחר שישה חודשים, בראש השנה, אך היה משותק ואילם ולא חזר עוד לתפקד.
לשארית חייו הקצרה, ניהלו עוזריו הבכירים את חב"ד בשמו.
רמ"מ מעולם לא הצהיר במפורש כי הוא הוא המשיח, ובה במידה לא הכחיש זאת.
הגינויים החריפים, שהוציא לפני גל ההתלהבות של 1990–1992, כוונו נגד פרסום הטענה ולא כללו מעולם הפרכה שלה עצמה.
אמירותיו לאורך השנים התפרשו בעיני רבים כרמיזות לכך.
כפי שכתבה רחל אליאור, בהיעדר מסמכים פרי עטו העוסקים בנושא בבירור, לא ניתן יהיה אף פעם לדעת בדיוק מה חשב בעצמו בנדון.
בקרב החוקרים שעסקו בכך, ישנן שתי דעות עיקריות.
האחת, שמייצגה הבולט הוא אלון דהן ושנתמכה בין היתר על ידי יוסף דן, היא שרמ"מ סבר שהוא הגואל משלב מוקדם.
כל מה שעשה נועד כדי לעמוד בתנאים שקבע הרמב"ם, ובכלל זה הפרסום ב-1991 שביתו בברוקלין הוא "מקדש מעט" (כדי למלא את הדרישה בהלכות מלכים לבנות את בית המקדש), האדנות והשררה שנהג בפוליטיקאים ישראלים, ואף היותו חשוך ילדים, משום שמסורות מסוימות קובעות שלמשיח לא יהיו צאצאים.
הדעה האחרת נוסחה על ידי הביוגרפים מנחם פרידמן ושמואל היילמן, ונתמכת בין היתר על ידי יורם בילו.
לפי זו, עם מות רעייתו הרבנית ב-1988 ומות רבים מחסידיו הקשישים, לא נותר מי שיאזן את גלי ההערצה שאפפו אותו.
רק אז, כשהוא מבודד לגמרי, השתכנע רמ"מ באמונת חסידיו, והתיר את חרצובותיה.
עוד בשנות ה-80, עם התגברות הציפייה הגאולית, התגלעה מחלוקת בין אלו שקיבלו זאת בהתלהבות ובמרץ, לבין אלו שחששו לתדמיתה של חב"ד ותבעו להצניע את העניין ולהותירו בעיקר בתוך החסידות.
המשיחיים הנלהבים היוו בשעתו את הרוב הגדול, בעוד שמתנגדיהם, שכינו עצמם "שפויים", היו מיעוט מובהק.
לאחר השבץ, כשנעשה ברור שהמנהיג לא יחזור לאיתנו, קו השבר הותווה בין אלו שהוסיפו לדגול בפרסום ובהפצה של מעמדו המשיחי, לבין אלו שתבעו לחדול מכל עיסוק פומבי.
בראש המתונים ניצבו כמה מהבכירים בהנהלת החסידות, יהודה קרינסקי, שמונה למזכיר אגודת חסידי חב"ד העולמית, ואברהם שם טוב, יו"ר האגודה.
את המשיחיסטים הנהיגו ה"חוזר" הרב יואל כהן, יו"ר "המטה העולמי להבאת המשיח" שמואל מנחם מנדל בוטמן, ובמידת מה המזכיר לייבל גרונר, שנטה למחנה זה.
לגרונר, כמקורב לאדמו"ר המשותק, הייתה די יוקרה לעמוד מנגד לקרינסקי וליתר, ולייצג מולם את האינטרסים המשיחיסטיים.
הרמ"מ חשוך הילדים וחסר היורשים הכין שתי צוואות ב-1988, עם מות אשתו, בהן מינה את קרינסקי, גרונר, שם-טוב ואחרים לתפקידים בכירים.
אך הוא לא גיבש מבנה הנהגה ברור שיחליף אותו בבוא היום.
הסיעות השונות הוסיפו להתייחס אליו כמנהיג פעיל, הן משום יוקרתו העצומה והן עקב המחסור ביורש, בעודן מתגבשות ומתארגנות לקראת מאבק השליטה.
זה, שכלל האשמות בזיוף צוואת האדמו"ר ובהתעלמות מרצונו, בעיקר כלפי קרינסקי, היה שלוב בפילוג בין שתי הקבוצות.
הריק המנהיגותי אפשר חופש פעולה ליוזמות המשיחיסטיות מן השטח.
הציפייה האסכטולוגית לא נתקררה כלל עם השבץ.
רבים מהחסידים היו נחושים בדעתם שמדובר בניסיון אחרון לאמונתם, ובעלי מחשבה מקרבם אף פנו אל דברי ישעיהו על "אִישׁ מַכְאֹבוֹת" שיחלה ויסבול עבור חטאי הדור – פנייה שהתמיהה משקיפים מבחוץ בשל ההקשר הנוצרי המובהק של פרשנות זו.
הייתה זו ראשית ההתעמקות במקורות, ולו גם אזוטריים מאוד, כדי למצוא תימוכין לכך שאדם יכול להיחשב כמשיח גם אם לא עמד בציפיות המקובלות.
באמצעי התקשורת נמשך מסע פרסום אדיר שהצהיר על תשועת העולם המתדפקת לה, שמומן בין היתר מכיסו של איל ההון החב"די יוסף יצחק גוטניק.
הקנאים שבמשיחיסטים נשאו איתוריות כדי שיוכלו להתעדכן מיד עם התגלות מלכם.
לרמ"מ המשותק והאילם הותקנה גזוזטרא מיוחדת במטה חב"ד באיסטרן פרקוויי 770, ממנה יכל להשקיף על תומכיו.
נאמניו ו נשאו אותו לשם בכיסא גלגלים, והוא החווה לעיתים בידו השמאלית או השמיע קולות עמומים, שהחסידים שהתקבצו במקום פירשו כתמיכה בריקודים ובשירת "יחי אדוננו" שערכו למטה.
בוטמן הכריז על כוונתו למשוח את האדמו"ר בפומבי למלך, למורת רוחם של ה"שפויים" בהנהגה, שהצהירו כי מדובר בהתעללות בחולה.
הם ניסו לפטר את בוטמן, שסירב להיענות, ומסרו לאמצעי התקשורת כי אל להם להתייחס לאיגרות שיצאו מ-770 שלא תחת ידם.
בוטמן החל לגבש תשתית ארגונית משלו וגייס תורמים כדי להמשיך בפרסום.
בי' בשבט תשנ"ג (1 בפברואר 1993), הועבר הטקס בשידור חי בלוויין, כשמאות רבות שרים "יחי מלך המשיח" בפני רמ"מ, שהניד בראשו קלות.
הממסד החב"די החרים את האירוע.
הסיעות המפולגות בהנהגה חלקו ביניהן על אופן הטיפול בו: אנשי קרינסקי תבעו טיפול רפואי קונבנציונלי, בעוד שחלק מהמשיחיסטים במחנה גרונר סברו שהדבר הוא בגדר חילול הקודש.
הרב שניאורסון נפטר לאחר שלושה חודשים, בג' בתמוז תשנ"ד (12 ביוני 1994).
בקרב אלפי החסידים שבאו להלווייתו (שנעדרו ממנה כמעט רבנים לא־חב"דיים), נשאו חלקם בקבוקי יי"ש ומצלמות בציפייה לכך שמותו יתגלה כאשליה והעולם יבוא לקצו.
חלק מהחסידים בכו והחלו לקיים מנהגי אבלות, בעוד שהמשיחיסטים נזפו בהם על היעדר האמונה ואף שרו ורקדו.
לאחר המוות, נעשה ניסיון להסכים על הנהגה חדשה, ונדונה האפשרות למנות את גרונר ל"משפיע ראשי" שירכז בידו את השליטה.
מהלך זה נכשל, וכמותו כל המהלכים האחרים מאז לפתור את בעיית הירושה.
המוסדות והקהילות של חב"ד הוסיפו לתפקד, כשחלקם הולכים ומתרחקים זה מזה.
החסידות ניצבת מאז המוות על סף פיצול, לא רק למעשה כי אם גם להלכה, ומהווה בפועל פדרציה מתרופפת של פלגים שונים.
בעוד שקרינסקי, שמטוב ועמיתיהם ניהלו את "אגודת חסידי חב"ד" רבת-ההשפעה, סמכות מרכזית ומקובלת על הכל לא הייתה עוד בנמצא.
מות הרמ"מ, או "מאורע ג' תמוז" כפי שנודע בשיח הפנימי בחסידות, חידד את הגבולות בין המחנות הנצים.
בתום ימי השבעה על האדמו"ר המנוח, פרסמה "אגודת חסידי חב"ד" מודעות ענק ב"ניו יורק טיימס" שהשתמעה מהן הכרה במותו; רבנים בולטים מן הממסד התבטאו בניסוחים שהיו אמנם מעורפלים, ושהתחמקו לעיתים מציון עצם הפטירה, אך נמנעו בהחלט מלהתייחס אליו כגואל או כחי.
בצד המשיחיסטי, המוות לא קיהה את עוצמת האמונה יותר מאשר השבץ בשעתו.
בוטמן פרסם הודעות ומכתבים לעיתונות בהם הצהיר כי "הרבי עצמו, כפי שאמר רבות, יוציא אותנו מגלות לגאולה בקרוב".
אירועים עם שירת "יחי" נמשכו בכל עוז, ונשים משיחיסטיות נשאו עמן תופי מרים בהישג יד, כדי לקדם את הגואל בתופים ובמחולות.
ב-1995, הציב הממסד בתוך קיר הכניסה לבית-הכנסת 770 לוחית זיכרון שהתואר "נשמתו בגנזי מרומים, זכותו יגן עלינו אמן" הוצמד בה לשם האדמו"ר.
הלוחית הושחתה מיד והתארים המעידים על מוות נמחקו.
היא נותרה כך כמעט עשור.
ספרים בהוצאת קה"ת, בית-הדפוס הרשמי של החסידות, החלו להכיל תוארי מוות דומים בצמוד לשם הרמ"מ בדפי השער.
ב-1996 הגיע הקרע הפנימי לרתיחה.
ב-31 בינואר ערכו בוטמן ואנשי "המטה העולמי" שידור מיוחד בטלוויזיה שקדם לו מסע פרסום בעיתונות, בו נראו חסידים מקהילות חב"ד בכל העולם מכריזים "יחי אדוננו".
בוטמן קרא למנהיג המת להצטרף להתוועדות כאילו הוא חי.
באותה עת הוצבה כרזה ענקית עם תמונת הרב וההכרזה על משיחיותו סמוך לגשר ג'ורג' וושינגטון.
ב-31 במרץ, לרגל יום הולדתו של רמ"מ, שודרו פרסומות משיחיסטיות בכמה מערוצי הכבלים האמריקניים הגדולים, בשפות רבות כולל סינית ויפנית.
ביוני, לנוכח הפרסום המופגן, קיבלה הסתדרות הרבנים דאמריקה בת 1,000 החברים – הגוף הרבני הגדול והמשפיע ביהדות האורתודוקסית בארצות הברית – החלטה, שלא נקבה במפורש בשם חב"ד, לפיה .
גורמים אנטי-משיחיסטיים בחב"ד פרסמו אתר אינטרנט בו קיבלו את ההחלטה בברכה ותקפו את אנשי בוטמן.
שמטוב, קרינסקי ויתר ההנהלה פרסמו מודעות עמוד ב"ניו יורק טיימס" והתנערו מהמשיחיסטים בתקיפות.
בקיץ התאגדו המתפללים המשיחיסטים בבית-הכנסת 770, שהיו רוב במקום, בגוף עצמאי בעל תקציב נפרד בשם "קהילת ליובאוויטש" (Congregation Lubavitch).
בהנהגת הגבאים שניאור ליפסקר, יהודה בלסופסקי, מנחם גורליצקי ויוסף לוש, הם קראו תיגר על "אגודת חסידי חב"ד" ו"מרכז לענייני חינוך" וביקשו להשתלט על המקום.
הם ערכו ב-770 טקסים שבהם התייחסו לאדמו"ר המת כחי, והציבו כרזות עם סיסמאות ובהם תארים כמו "שליט"א" ו"יחי אדמו"ר מלך המשיח".
ההנהלה ניסתה להסיר את השלטים ולהצר את צעדיהם.
לעיתים קרובות התחוללו תגרות אלימות שדרשו את מעורבות המשטרה.
מוסדות חינוך התפצלו ומשפחות נמנעו מלהשתדך.
בקהילות חב"דיות רבות התגבשו המשיחיסטים והקימו בהדרגה מוסדות נבדלים, במידה כזו או אחרת: בלונדון, לדוגמה, אחרי שהרב נחמן סוּדָק אסר על שירת "יחי" בתפילה כפי שהיה נהוג לפני 1994, הם התפלגו והקימו בית-כנסת בשם "בית מנחם"; בקריית מלאכי שבישראל הוקמה קהילה עצמאית.
בכ"ד כסלו תשנ"ז (5 בדצמבר 1996) הכתיר עצמו אחד המתנגדים המובהקים למשיחיות, הרב , בתואר "האדמו"ר מליאזנא", במחאה על אי-מינוי יורש.
קומץ חסידי חב"ד אחרים פרשו עמו מהחצר.
הוקם ארגון שלוחים נפרד, "כינוס השלוחים העולמי לקבלת פני משיח צדקנו": רק 70 איש נכחו בכינוס שלו, לעומת 1,500 שהגיעו לכינוס השלוחים העולמי הממסדי.
ב-1998 פרסם ועד רבני ליובאוויטש גינויים חריפים נגד המשיחיסטים בעיתונות הכללית בארצות הברית, וקבע שעיסוק פומבי ופרסום היו "בבירור בניגוד לרצונו".
ב-2004, ניסיון לתקן את הלוחית המושחתת ב-770 הביא לפגיעה בה שוב, ולהבאת הסכסוך בפני בית-המשפט בניו יורק.
הערכאה פסקה במספר הזדמנויות לטובת האגודה ו"מרכז לענייני חינוך", והתירה למעשה לפנות את המשיחיסטים.
ראשי חב"ד, ככל שביקשו להצר את צעדי "קהילת ליובאוויטש", נמנעו מלעשות זאת.
על אף שהממסד התנגד למשיחיסטים ובודד אותם ככל יכולתו, הוא נמנע בעקביות מהוצאתם מחוץ לגדר ומפילוג מלא.
הסיכון לפגוע בפעילות חב"ד הענפה בקרב הציבור היהודי הרחב, שהיא תכליתה של החצר, היווה שיקול מכריע בכך: גם סכסוכים אחרים בתוך החסידות חסרת ההנהגה לא החריפו מדי עקב אילוץ זה.
עוד ב-1993, טרם מות האדמו"ר, העביר קרינסקי הנחיה לשלוחים לפיה שאלת מעמדו כגואל צריכה להישאר בגדר של "דעה פרטית"; מנגנון השלוחים דבק במדיניות זו: בעוד שהאחראים התאמצו לנפות מועמדים משיחיסטים, אלו שהחזיקו בדעה זו וכבר היו מוצבים נותרו במקומם, תוך ציפייה שימעטו להפגין את אמונתם.
לבד מגינויים בעיתונות הכללית, בייחוד במשבר של 1996, כמעט לא נעשו פעולות קונקרטיות נגד המשיחיסטים, למעט סילוק פרסומים שלהם מן הפרהסיה.
אף אתרי האינטרנט האנטי-משיחיסטיים נעלמו מהר למדי.
ראשי חב"ד התייחסו לאופוזיציה הפנימית כתמימים וטועים, והקפידו לטעון בפני התקשורת שמדובר באנשי שוליים ובמיעוט מובהק, תוך שהם משתדלים לטשטש את המחלוקת ולהציג חזית אחידה כלפי חוץ.
מתחילת המאה ה-21, הפעילות המשיחיסטית הגלויה שככה במידה ניכרת, וחלק מהמוסדות הקשורים בה נסגרו.
לאחר 2003, בוטמן הפסיק להשתמש באיסטרן פרקוויי 770 ככתובת הארגון שלו, וויתר בכך על טענתו למטה הסמלי של חב"ד.
כמה פרסומים בעלי גוון משיחיסטי, בעיקר אלו הפונים כלפי חוץ, מיתנו את ניסוחיהם, בעוד שפרסומים לא-משיחיסטיים עברו להתחמק משאלת מות האדמו"ר.
תוארי כבוד לצד שם הרמ"מ (בין אם המאחלים אריכות חיים או מעידים על פטירה), שהיו כה שנויים במחלוקת בין הצדדים, נעלמו כליל, באופן חריג ביותר לעולם האורתודוקסי.
דווקא על רקע הריחוק הגובר, שהיה כרוך בהקמת מוסדות וחיי קהילה נפרדים, התאפשרה פשרה פרגמטית בין המשיחיסטים לממסד, על מנת למתן את אי-ההסכמה ולהימנע בפגיעה בשמה של החצר בקרב הקהל הרחב.
כאמור, מאז מחלתו ומותו של הרב מנחם מנדל שניאורסון, התגבשו בהדרגה שתי קבוצות בתוככי חב"ד מחוסרת האדמו"ר, שמתקיימת ביניהן מחלוקת עזה אודות היחס הנאות לשאלת משיחיותו של המנהיג המנוח.
הפלג הראשון מכונה "הזרם המרכזי", "הלא-משיחיסטי", "האנטי-משיחיסטי" (כינוי שעשוי להיות מיוחד לקיצוניים יותר במחנה) או "המתון", ובפי יריביו פשוט ה"אנטים".
קבוצה זו שוללת כל עיסוק פומבי בעניין המשיחי, בעודה דבקה באידיאה החב"דית של קירוב הגאולה העתידה באמצעות הפצת התורה ודעת החסידות בציבור היהודי הרחב.
הפלג השני, "המשיחיסטי", לא רק דוגל בכך שהרב שניאורסון הוא הגואל, אלא מפרסם בהתלהבות את הדבר בציבור הרחב, ורואה בהפצת אמונה זו את המפתח להבאת הישועה המקווה.
הלא-משיחיסטים שולטים בממסד החב"די ובארגונים הגדולים שסביבם התנהלה החצר בימי הרמ"מ וטרם הפילוג: "אגודת חסידי חב"ד העולמית", "מרכז לענייני חינוך" ומנגנון השלוחים, שפעיליו הפזורים בעולם אחראים על ייצוג התנועה כלפי חוץ.
על פי רוב הם בני המשפחות החב"דיות הוותיקות, המשתייכות לחצר מזה דורות.
הלא-משיחיסטים מסתמכים על הפעמים הרבות בהן התנגד רמ"מ בתוקף להצהרה כלשהי על כך שהוא הגואל, ומזכירים את נימוקיו כי הדבר פוגע בכבודה של חב"ד ומרחיק ממנה יהודים.
את טענת המחנה האחר כי האדמו"ר המנוח ציווה לפרסם את הדבר, הם מבטלים כסילוף וכדעה משובשת.
הלא-משיחיסטים בעלי נטייה שמרנית יותר מן המשיחיסטים, ותופשים את עצמם כשפויים והגיוניים.
היחס מצדם למחנה האחר נע בין סובלנות מסויגת, עבור בהתעלמות וכלה בהתנגדות שערה.
הנחרצים יותר מרבים להסביר שיריביהם מתוסכלים מכך שהאדמו"ר המנוח בחר בלא-משיחיסטים לשלוט במוסדות, ומתארים אותם כתמהונים, אלימים ואף כסובלים מבעיות נפשיות, המבזים את החסידות לעיני העולם.
המשיחיסטים, מנגד, מצויים יותר בשולי החסידות, ודריסת רגלם בממסד מועטה.
הם נמנים לרוב על משפחות החוזרים בתשובה שהצטרפו לחב"ד בימי האדמו"ר המנוח ולאחר מכן: בישראל, ששיעור המשיחיים בה גבוה יותר מבכלל החסידות, הם נוטים להיות בני עדות המזרח, ומחוצה לה הם בדרך כלל יוצאי ברית המועצות או ישראל.
אנשי פלג זה מתבססים בייחוד על דברי הרמ"מ בגל ההתלהבות של 1990–1992, ומפרשים את מעשיו לפני כן כעולים עמם בקנה אחד.
המשיחיסטים רדיקלים ומוחצנים יותר מהלא-משיחיסטים, ואת האשמתם בידי יריביהם באי-מהוגנות ובשיגעון (מספר פעילים משיחיסטים קיצוניים הם אכן חולים פסיכיאטריים שהפעילו אלימות קשה) הם רואים בחיוב, כסימן לאותנטיות.
מצדם, הם תוקפים את אנשי המחנה האחר בעוון צביעות, שקרים והעדפת תדמיתם על פני נאמנות למנהיג.
לטענתם, ה"אנטים" יודעים היטב כי רמ"מ הכריז על משיחיותו בגלוי, אך מסתירים זאת.
המשיחיסטים קלים לזיהוי: הם מכריזים "יחי" בתפילה, מציגים את "דגל המשיח" הצהוב, אותו עונדים רבים כסיכה על דש חליפתם, ומשמיעים סיסמאות כמו "הרבי חי וקיים".
הם משקיעים מאמצים אדירים בהפצת אמונתם בקרב הציבור היהודי הרחב, ואף בקרב לא-יהודים, ומעודדים את הפוגשים בהם לערוך מחוות כמו קריאת "יחי אדוננו".
הם עורכים טקסים שהתקיימו בחיי רמ"מ, כמו חלוקת דולרים בעלי תכונות נסיות בשמו, כאילו לא חל שינוי מאז מותו, ומחנכים לכך שהוא שולט בעולם ומסוגל להעניק ברכות שונות כמו פוריות או פרנסה.
רבניהם מפרסמים מדי פעם פסקי דין לפיו רמ"מ הוא המשיח, ומצהירים כי הגאולה בעיצומה.
קהילות חב"דיות המזוהות במובהק עם המשיחיסטים מונות בראש ובראשונה את צפת.
בישראל, ריכוזיהם מצויים באזורים מרוחקים מוכי עוני, בהם מתגוררים החוזרים בתשובה המהווים את עיקר המחנה: בת ים, קריית מלאכי, קריית שמואל, נוף הגליל, עפולה עילית וגבעת אולגה.
בחו"ל, בה המשיחיזם כאמור נדיר יותר, מונטריאול שבקנדה אף היא נחשבת למשיחיסטית.
מאידך, קהילות הידועות כאנטי-משיחיות במופגן כוללות את פיטסבורג, דטרויט ולוס אנג'לס שבארצות הברית, וישנם מעט מאוד משיחיסטים בבריטניה.
אף כי חב"ד לא התפלגה לגמרי, שתי הקבוצות מקיימות סביבות חברתיות נפרדות במידת-מה.
ברמת אמצעי התקשורת, "שיחת השבוע" הוא עלון בית-הכנסת הלא-משיחיסטי, ו"שיחת הגאולה" הוא עלונם של המשיחיסטים.
הללו מחזיקים בנוסף מגוון אדיר של פרסומים, כמו כתב-העת "בית משיח", שגונה על ידי הזרם המרכזי.
בתחום החינוך, מוסדות משיחיסטיים כוללים בין היתר את ישיבת חב"ד צפת ואת תלמוד התורה הגדול "אהלי תורה" בקראון הייטס.
מתקיימים מחנות קיץ נפרדים לילדים, כמו קעמפ "אורו של משיח" המשיחיסטי.
אף שבשיח הפנימי של החסידות, בתקשורת ובאקדמיה מרבים להתייחס למשיחיסטים וללא-משיחיסטים כפלגים מובחנים, זוהי הכללה גסה משהו: מדובר במחנות רחבים ומטושטשים שקשה למיין במדויק.
בתוככי חב"ד מתקיימות למעשה תתי-קבוצות ברורות ומגובשות יותר, כגון ה"צפתים", המזוהים עם הישיבה בעיר, ממעוזי המשיחיסטים.
הן מבחינה השקפתית והן מבחינה קהילתית-חברתית, מתקיים רצף החוצה את ההבדלים בין שני המחנות.
כך, אף על פי שמשפחות חב"דיות יסרבו תכופות להשתדך ביניהן על רקע השתייכותן, במקרים רבים באותה משפחה יש משיחיסטים ושאינם.
מוסדות החינוך לבנות מוסיפים להיות משותפים לשני הזרמים, גם בשל קשיים ארגוניים בפיצול.