tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחנות הוקמו במה שהיו בעבר מבני ציבור כמו בתי ספר, מרכזי תרבות, אולמות ספורט, מרכזים קהילתיים, תחנות משטרה ואזורים מאולתרים.
בהצהרה לארגון OSCE מיולי 2022, הצהיר דיפלומט אמריקאי כי ארצות הברית זיהתה לפחות 18 מחנות סינון שהוקמו על ידי רוסיה הן בשטח אוקראיני כבוש והן בשטח רוסי, כאשר הכנות למחנות סינון בוצעו עוד לפני תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מאמר שפורסם על ידי דובר פולין מטעם השר לתיאום שירותים מיוחדים מצא ופרסם את מיקומם של שישה מחנות עינויים המשמשים נגד האוקראינים.
אוקראינים שניסו להמלט הועברו למחנות סינון ללא ידיעתם, לאחר שנאמר להם באופן שקרי שהם נלקחים לשטח שבשליטת אוקראינה.
חלקם נאלצו לעבור סינון תוך כדי בריחה מקרבות ונלקחו בכוח לתהליך על ידי כוחות הכיבוש הרוסים, בעוד שאחרים מסכימים לעבור את התהליך על מנת שיוכלו להמשיך לנוע בתוך האזורים הכבושים.
לאחר הגעתם למחנות הסינון, נאמר לעצורים כי אינם מורשים לעזוב את העיר בה נמצא המחנה בזמן שהם ממתינים לסינון.
דווח כי מעצר במחנות יכול להמשך שבועות רבים.
תנאי המחיה במחנות היו לעיתים קרובות ירודים.
עצורים תיארו כי ישנו על הרצפה או על קרטון, וכן דיווחו על תנאים סניטריים ירודים ועל ארוחות דלות או חסרות לחלוטין.
במהלך הסינון, העצורים נחקרים, מצולמים, טביעות אצבע נלקחות מהם, ותוכן הטלפונים שלהם נבדק.
הם עוברים חקירות על רקע אישי, קשרים משפחתיים, השקפות פוליטיות ונאמנות.
העצורים נשאלים על דעותיהם הפוליטיות והאם הם מכירים מישהו המשרת בצבא האוקראיני העצורים עוברים חיפוש בעירום לצורך איתור קעקועים לאומנים אוקראינים.
גורמים המעורבים בתהליך הסינון אמרו כי המידע שנאסף משמש למילוי מסד נתונים.
הסינון מסתיים בדרך כלל באחת משתי דרכים: או שהעצור מקבל מסמך המאשר שעבר את הסינון, או שהוא נעצר לחקירה נוספת.
לעיתים ילדים מופרדים מהוריהם ומועברים בנפרד לרוסיה במהלך הסינון כחלק מחטיפת הילדים בפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
על פי משרד החוץ האמריקאי, אוקראינים הקשורים לכוחות המזוינים של אוקראינה, לממשלה, לתקשורת או לחברה האזרחית "מסוננים" משאר העצורים, וכפופים להעברה למתקני מעצר, על פי הדיווחים, הם עומדים בפני עינויים והוצאות להורג ללא הרף.
עצורים הנתפסים כבעלי קשרים לכוחות המזוינים האוקראינים או לממשלה האוקראינית, בעלי דעות פרו-אוקראיניות או אנטי-רוסיות, נתונים להתעללות, מעצר שרירותי, עינויים והיעלמויות בכפייה.
נחקרים במחנות הסינון דווחו על מכות, עינויים בחשמל ורציחות.
נשים ונערות נמצאות בסיכון גבוהה להתעללות מינית.
עד ראייה אחד אמר שצוות מחנה הסינון אילץ את העצורים למסור עדות שקר (להאשים את אוקראינה בהרס בתיהם) מול המצלמה.
לאחר שעברו את הסינון, חלק מהעצורים משוחררים בתוך השטחים הכבושים, בעוד שאחרים מגורשים לרוסיה עצמה.
אנשים שעברו דרך מחנות הסינון אמרו כי בסופו של דבר נשלחו לערים שונות ברחבי רוסיה לאחר שחרורם ממחנות הסינון, כאשר רבים נשלחו למזרח הרוסי הרחוק.
לאחר הגעתם לרוסיה, הם בדרך כלל מוצבים זמנית במרכזי פליטים לפני שהם מקבלים הוראה לנסוע ליעדים אחרים בתוך רוסיה.
פקידים רוסים לחצו על אוקראינים במרכזי פליטים להגיש בקשה למקלט או לאזרחות רוסית, או להתמודד עם מעצר בלתי מוגבל.
חלקם נחקרים שוב על ידי פקידים רוסים לאחר הגעתם למקום.
רשמית לאוקראינים אין מניעה מלעזוב את רוסיה, אך בפועל נתקלים במכשולים (לעיתים משמעותיים) בכך.
על פי משרד החוץ האמריקאי, אזרחים אוקראינים נאלצים לחתום על הסכמים להישאר ברוסיה לפני שחרורם ממחנות הסינון, ובכך מעכבים את חזרתם לאוקראינה.
ב-15 במרץ 2022, דיווח "הגרדיאן" כי יש עדויות על כך שחיילים רוסים הורו לנשים וילדים לצאת מהמקלטים במריופול.
עד אחד סיפר כי הם נאלצו בכוח לעלות לאוטובוסים יחד עם מאתיים או שלוש מאות נוספים לנובאזובסק, שם נאלצו להמתין שעות בתוך האוטובוסים עד שקיבלו הוראה לעבור דרך קבוצת אוהלים למה שנקרא מחנה סינון.
תמונות לוויין הראו קבוצת אוהלים בבז'ימנה, ליד נובאזובסק.
נציגי הרפובליקה העממית של דונייצק ורפובליקת העם של לוהנסק אמרו כי הקימו "עיר של 30 אוהלים" עם קיבולת של 450 איש.
העיתון הממשלתי הרוסי "רוסיסקאיה גאזטה" דיווח כי 5,000 אוקראינים נשלחו למחנה בז'ימנה וכי הם ביצעו בדיקות כדי למנוע מלאומנים אוקראינים לחדור לרוסיה במסווה של פליטים כדי שיוכלו להימנע מעונש.
עדה אחת סיפרה כי נחקרה בהרחבה על ידי גברים שאמרו שהם מה-FSB.
היא נשאלה על הרקע שלה ותיארה את החקירה כמשפילה מאוד.
לאחר מכן נלקחה הקבוצה לרוסטוב שברוסיה.
במאי 2022 הופיעו ברשתות החברתיות סרטונים בהם אזרחים אוקראינים מתנצלים בפני חיילים רוסים, כאשר חלקם אומרים שעברו "קורס בדה-נאציפיקציה".
בנובמבר 2022, ראש משלחת האו"ם למעקב אחר זכויות אדם באוקראינה, מטילדה בוגנר, דיווחה על "הליכי הקבלה" במחנות הסינון ליד אולניבקה, שכללו לעיתים קרובות מכות, איומים, תקיפות כלבים, הוצאות להורג מדומות, עירום בכפייה, עינויים במכות חשמל ועינויים בתנוחות לא נוחות.
סוכנות האו"ם דיווחה גם על קבלת מידע על תשעה מקרי מוות באולניבקה באפריל 2022.
בדצמבר 2022, דיווח משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם כי ייתכן ששירותי הביטחון הרוסיים העלימו בכוח אישה שנכשלה ב"תהליך הסינון" באזור רוסטוב ב-10 באוקטובר.
שגרירת ארצות הברית באו"ם, לינדה תומאס-גרינפילד, אמרה שהיא לא צריכה לפרט מה מזכירים לה 'מחנות הסינון' הללו.
היא ציטטה דיווחים לפיהם סוכני FSB ברוסיה החרימו דרכונים, תעודות זהות וטלפונים ניידים, כמו גם דיווחים על משפחות אוקראיניות שהופרדו.
שליח ארצות הברית לארגון OSCE, מיכאיל קרפנטר, אמר למועצה הקבועה של הארגון כי על פי דיווחים אמינים, אזרחים אוקראינים במחנות הסינון נחקרו ואלו החשודים בקשרים לתקשורת עצמאית או לצבא הוכו או עונו לפני שהועברו לאזור דונייצק, שם על פי הדיווחים הם נעלמו או נרצחו.
טניה לוקשינה, מנהלת Human Rights Watch לאירופה ואסיה, אמרה כי על פי חוק זכויות האדם הבינלאומי, עקירה או העברה בכפייה אינם בהכרח אומרים שאנשים נאלצו להיכנס לרכב באיומי אקדח, אלא שהם מצאו את עצמם במצב שלא הותיר להם ברירה.
היא ציינה כי אמנת ז'נבה אוסרת העברות בכפייה אינדיבידואליות או המוניות, וגירוש אנשים משטח כבוש, אסור, ללא קשר למניע.
בראיון ל-"Current Time TV", אמר פעיל זכויות האדם פאבל ליסיאנסקי כי ה"קורסים" מלווים לעיתים קרובות באלימות פיזית, לחץ מוסרי והשפלה, והשווה אותם ל"חינוך מחדש" של אויגורים על ידי ממשלת סין, שככל הנראה נתן השראה למחנות ולשיטות הסינון הללו.
ליסיאנסקי אמר גם שהוא מכיר ארבעה מקרים של אזרחים אוקראינים שנהרגו ומסמכיהם הושמדו לאחר שהיה להם סכסוך עם "המשגיח" שלהם.
מחסום דם־מוח הוא מונח המתאר את התכונות הספציפיות של כלי הדם הקטנים המספקים דם למערכת העצבים המרכזית, אשר יוצרות כעין "מחסום" המאפשר מעבר סלקטיבי של חומרים ותאים בין מערכת הדם והמוח.
כלי הדם מובילים דם מהלב לכל רקמות הגוף, ובו מצוי חמצן וחומרי תזונה לרקמות, תוך טעינת פחמן דו-חמצני ופסולת מטבולית מתאי הגוף.
הדם נושא איתו לרקמות גם הורמונים המעבירים אותות חיוניים, וכן תאים של המערכת האימונולוגית הפועלים ברקמות.
מערכת כלי הדם בנויה כעץ של עורקים בקוטר הולך וקטן, עד שהם הופכים לרשת של נימיות דרכן נעשה הזילוח (פרפוזיה - חילוף הגזים והחומרים עם הרקמה); בהמשך מערכת הורידים מפנה את הדם מן הרקמות.
לכל מקטע של כלי דם יש תכונות שונות מעט, בהתאם לדרגת ההסתעפות שלהן, ובהתאם לרקמה בה הם נמצאים ואותה הם מספקים.
"מחסום הדם-מוח" הוא מונח המשמש לתיאור התכונות הייחודיות של מערכת הנימיות במערכת העצבים המרכזית: זו מערכת רציפה של כלי דם בה התאים צמודים זה לזה בצומתי חסימה (tight - junctions), לכן אין מעבר של מולקולות גדולות ותאים דרכם.
תכונות הקרום של התאים המצפים את כלי הדם מאפשרות פיקוח הדוק על מעבר של מולקולות, יונים ותאים בין הדם לתאי המוח.
דופן הנימיות בנויה משני סוגי תאים: תאי אנדותל המייצרים את דופן כלי הדם, ותאי תמיכה.
תכונות המחסום מתבטאות בעיקר בתאי האנדותל בדמות חלבוני טרנספורטרים ספציפיים, והן מושפעות ומתוחזקות על ידי מערכת יחסי גומלין עם תאי התמיכה, תאי גליה ותאים של המערכת האימונולוגית.
אסטרוציטים הם תאי גלייה שתומכים ביוכימית בתאי האנדותל, שבונים את "מחסום הדם-מוח".
מטרתו של מחסום הדם־מוח היא הגנה על רקמות המוח מפני מזהמים או נוגדנים ושמירה על הרכב הנוזל שבו נמצאים הנוירונים:
שמירה על ההרכב היוני ועל חומרי ההזנה של המוח
המחסום דם-מוח שולט בהרכב הסביבה של תאי העצב באמצעות תעלות יונים וטרנספורטרים בקרום תאי האנדותל המעבירים חומרים באופן מבוקר.
פיקוח זה מאפשר שימור של ריכוזי יונים מדויקים, הדרושים לפעילות החשמלית של תאי העצב והסינפסות שלהם.
לדוגמה, ריכוז האשלגן בנוזל השידרה והנוזל החוץ תאי של המוח מוחזק בין 2.5-2.9mM באופן מהודק.
בהשוואה, ריכוז יון האשלגן בפלסמה יכול להגיע גם ל-4.5mM, ולהשתנות מעט בעקבות מאמץ פיסי או ארוחה.
גם ריכוז יונים כמו סידן ומגנזיום - מפוקח בטווח צר בשל חשיבות הריכוז המדויק לפעולת תאי העצב.
פיקוח על רמות המוליכים העצביים
המוליכים העצביים במערכת העצבים המרכזית הם לעיתים קרובות מולקולות המשמשות בתפקידים שונים גם ברקמות אחרות של הגוף.
מחסום הדם-מוח שומר על ריכוזי חומרים אלה במוח בנפרד מאלה שבפלסמה.
לדוגמה, הפלסמה יכולה להכיל לעיתים ריכוזים גבוהים של חומצת האמינו גלוטמט, בעיקר אחרי אוכל.
גלוטמט במוח משמש מוליך עצבי מעורר, אבל עליה בריכוזו בסביבת תאי עצב היא אירוע היכול להתרחש במקרים של נזק מוחי מטראומה או הפרעה באספקת הדם גורמת לתאי העצב נזק נוסף .
מחסום הדם-מוח מונע את ההשפעה הטוקסית של עודף גלוטמט על תאי העצב, בתנאים נורמליים.
מניעת מעבר של מולקולות גדולות וטוקסינים לנוזל השידרה
נוזל השידרה (CSF) נוצר מהפלסמה בתהליך של פילטרציה בפלקסוס הכורואידלי , המסלק מהנוזל חלבונים שאינם נדרשים במוח.
תהליך זה מייצר נוזל שידרה עם ריכוז חלבון נמוך מאד, ביחס לפלסמה.
בנוסף לחלבונים, המחסום מסנן החוצה מולקולות גדולות אחרות העלולות להזיק לרקמת המוח.
מחסום הדם-מוח מתפתח עוד לפני הלידה.
מחקרים מראים כי תאים מסוג פריציטים שתרומתם מכרעת להתפתחות מחסום הדם-מוח, מופיעים כבר בשלבי ההתפתחות העובריים.
בנוסף לכך מחקרים שנעשו בעכברים מראים שמחסום הדם-מוח יעיל בעוברים.
ההנחה כיום היא שמחסום הדם-מוח בתינוקות שזה עתה נולדו קיים ופעיל, אך מרכיבים מסוימים בו ממשיכים להתפתח גם לאחר הלידה.
בזקנה המחסום מידלדל ופגיעות המוח גדלה.
לחץ דם מוגבר גורם אף הוא לירידה ביעילות המחסום.
תנאי המעבר של חומרים דרך המחסום
חלק מהחומרים יכולים לעבור את מחסום הדם־מוח ואחרים לא.
מולקולה חייבת להיות קטנה מספיק או מסיסה בשומן כדי לחדור דרך הנימים ודרך תאי האנדותל העוטפים אותם.
מולקולות מסיסות במים אינן יכולות לעבור את מחסום הדם־מוח.
יוצאות דופן הן מולקולות המשתמשות במנגנון ביולוגי הנושא אותן אל תוך המוח.
עליהן נמנות החומצות הארומטיות הדרושות לייצור מוליכים עצביים.
דוגמה למולקולות העוברות את המחסום: אתנול היא מולקולה מסיסה בשומן, ולכן עוברת את המחסום דרך קרום התאים השומני וגורמת לתופעת השכרות.
באופן דומה, מולקולות THC (החומר הפעיל בקנביס) מסיסות בשומן וחודרות בקלות יחסית את המחסום, וגורמות לתופעות האופייניות.
ישנם אזורים במוח שאליהם חודרים חומרים מסוימים ביתר קלות.
חשוב בעיקר האזור האחראי על הקאה וזיהוי רעלים, Area postrema, שמסיבות ברורות חייב להיות רגיש לכלל החומרים הנכנסים לגוף.
מצבים בהם יש פגיעה במחסום דם-מוח
קיימים מצבים רפואיים רבים העלולים לפגוע או להוריד את היעילות של המחסום, ובכך לאפשר חדירה של חומרים מזיקים לרקמת המוח.
ניתן לחלק את המצבים האלה לחריפים, או למחלות כרוניות של מערכת העצבים.
מצבים חריפים הגורמים לפגיעה במחסום דם-מוח
דלקות כמו דלקת קרום המוח או אנצפליטיס ויראלית.
פגיעות בכלי דם הגורמות לשבץ.
מצבים כרוניים הגורמים לפגיעה במחסום דם-מוח
מחלות ניווניות של מערכת העצבים כמו אלצהיימר או מחלת פרקינסון.
התרופות שאנחנו מקבלים, בין אם בטבליות הנספגות דרך מערכת העיכול ובין אם במתן תוך-ורידי מגיעות למחזור הדם.
כאשר יש צורך לטפל בבעיות במוח, המחסום דם-מוח מונע מתרופות מסוימות להגיע אל איבר המטרה, המוח, דרך מחזור הדם, דבר המסבך מאד את הטיפול.
המחקר הפרמקולוגי מנסה להתגבר על המגבלה הזו על ידי שינוי במבנה המולקולרי של התרופות, בדרך כלל על ידי הפיכתן מסיסות בשומן, באופן שיוכלו לחדור.
שיטות חדשות נוספות הנמצאות בפיתוח הן בספריי לאף, קשר למולקולות נושאות או הפרעה ממוקמת למחסום לצורך החדרת התרופה.
את מחסום הדם־מוח גילה החוקר הגרמני פאול ארליך בסוף המאה ה־19. הוא הזריק חומר בצבע כחול לגופה של חולדה, ומצא שהצבע התפשט לכל רקמות הגוף מלבד לרקמות המוח.
מאוחר יותר התברר כי כדי לחדור למוח, על מולקולה לעבור מחסום שאינו חלק מהמוח עצמו, אלא נובע ממבנה הנימים הצפופים, שבין התאים העוטפים אותם אין חללים.
מחניים הוא משחק ילדים המשוחק עם כדור לרוב כדור ספוג או כדור יד, ומטרתו היא לפסול את חברי הקבוצה הנגדית.
משחק זה אינו נחשב לספורט מקצועי ואינו לוקח חלק באולימפיאדה או בתחרויות רשמיות אחרות, אולם בין השנים 1996–2001 התקיימה אליפות בתי ספר למחניים.
בגרסה זו שני משתתפים נבחרים להיות הזורקים.
הזורקים עומדים זה מול זה במרחק של כ-10–15 מטר זה מזה, וביניהם עומדים כל שאר המשתתפים.
שני הזורקים מתמסרים ביניהם, וזורקים את הכדור על המשתתפים שביניהם במטרה לפסול אותם.
משתתף שהכדור פגע בו יוצא מהמשחק, אלא אם כן הוא הצליח לתפוס את הכדור.
המשתתף האחרון שהצליח להתחמק מהכדור הוא המנצח.
שחקן שפסלו אותו מצטרף לזורקים, וכך הזורקים יוצרים בהדרגה מעגל סביב שאר המשתתפים.
שחקן שתופס את הכדור מקבל נקודת הצלה, הנקודה תעזור לו בפעם הבאה שיפגעו בו והוא לא יתפוס, שאז הוא לא ייפסל אלא רק יפסיד את הנקודה.
בגרסה זו לפני תחילת המשחק,כל קבוצה בוחרת שחקן אחד שיהיה "שבוי מדומה".
השחקן שנבחר עובר לאזור השבויים שהוא השטח המקיף את המגרש המרובע של הקבוצה היריבה.
לאחר מכן השחקנים זורקים את הכדור על הקבוצה היריבה במטרה לפסול אותם, אם הכדור פוגע בשחקן והשחקן לא תופס אותו אז השחקן נפסל והופך לשבוי.
השחקן הראשון שנפסל (השבוי ה"אמיתי" הראשון) מחליף את השבוי המדומה והשבוי המדומה חוזר למגרש המרובע של קבוצתו.
השבויים האמיתיים לא יכולים לחזור למשחק גם אם נפסלים אנשים אחרים.
אם הכדור נופל באזור השבויים, השבוים זורקים את הכדור במטרה לפסול את חבריי הקבוצה השנייה.
המשחק מסתיים כשבאחת הקבוצות כל השחקנים נפסלו והקבוצה שנשארה מנצחת.
בנוסף, לא ניתן ללכת בעת החזקת הכדור ושחקן אינו יכול למסור את הכדור לעצמו, אלא אם כן הוא השבוי היחיד או שהוא השחקן היחיד שנשאר ואז מותר לו ללכת עם הכדור.
לשחקנים שנמצאים במגרש אסור לצאת מתחומו ולשבויים אסור להיכנס אליו.
השבויים משתתפים באופן פעיל במשחק; הם יכולים להתמסר עם חברי קבוצתם ולפסול את חברי הקבוצה השנייה.
מבנה המגרש - מחניים גדול
המגרש המלבני מחולק לשני מלבנים שהם השטחים של כל קבוצה.
בתחילת המשחק כל קבוצה עומדת באחד המגרשים המרובעים.
אזור השבויים נמצא סביב לשטחי הקבוצה היריבה.
מַחֲנַיִם הוא קיבוץ בצפון רמת כורזים, כשלושה ק"מ מצפון-מזרח לראש פינה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
אדמות היישוב נרכשו בשנת 1891 בידי אגודת "אהבת ציון" של חובבי ציון בגליציה לשם הקמת מושבה במקום.
האגודה מכרה מניות ולכל מאה מניות העניקה זכות התיישבות במקום בהגרלה לקונים.
טרם הקמת המושבה, הוצע לאגודת אהבת ציון ב-1898 להחליף את המושבה באדמות של הברון בחורן, במטרה להרחיב את משמר הירדן.
בשנת 1898 התיישבו במקום מספר משפחות מגליציה, בעיקר מאזור בוצ'אץ', בהנהגת אברהם זאלץ וזכריה שפירא מטרנוב.
המתיישבים קראו למקום על שם העיר המקראית מחניים שבגלעד.
לאחר תקופת התחלה לא קלה נתקבלו רישיונות לבניית הבתים, ונפתחה במקום חנות שמכרה לתושבים ולערביי הסביבה.
בסוף שנת 1899 פרסם העיתון חבצלת ידיעה : "22 בתים ורפתות במחניים" והוסיף : "כל בית יהיה משני חדרים ובית-תבשיל, ורפת והגגות עשויים משופעים מזה ומזה ומכוסים ברעפי חרס".
אנשי המקום נזקקו לתמיכה לצורך סיום בניית בתיהם וב"חברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריא ובארץ הקודש" התלבטו אם יש למושבה זכות קיום ואם יש טעם לתמוך בה.
בשנת 1901 נסגרה חברת אהבת ציון, שהפסיקה לשלוח תמיכה לאיכרים, והמושבה קרסה.
בראש פינה הוקם ועד לסיוע לאנשי מחנים בעזרת כסף שהגיע מחוץ לארץ.
בשנת 1903 נמכרה אדמת מחנים לחקלאי ראש פינה ומתיישבי מחנים פונו מבתיהם תמורת פיצויים.
ניסיון ההתיישבות לא עלה יפה, בגלל חוסר התמצאות בתנאי הארץ, מחסור בהון וחוסר מקצועיות.
בהמשך היה ניסיון של יק"א ליישב במקום פועלים שיגדלו טבק וכן הביאו קבוצת מתיישבים יהודים מן הקווקז לעבד את האדמות ולגדל בעלי חיים.
בשנת 1909 הקציב הוועד האודסאי 1,200 פרנק לצורך שכירת מורה עבור המתיישבים, בתקווה שהדבר יקשור אותם למקום, אולם לא נמצא מורה שימלא את התפקיד.
בסופו של דבר גם יהודי הקווקז נטשו בשנת 1912 ובמקום ישבו אריסים ערבים של חקלאי ראש פינה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916 עלתה למקום קבוצה של פועלים מפועלי ציון, להקמת יישוב פועלים ראשון בגליל העליון.
בשנת 1922, מחניים הפך למושב עובדים וכעבור שש שנים נעזב שוב.
ב-23 במאי 1939 נבנתה מחניים בשלישית עם ייסודו של הקיבוץ הנוכחי על ידי חברי קיבוץ "יודפת" אנשי צפת.
בשנת 1952 עבר משבר קשה על תנועת הקיבוץ המאוחד והיה פילוג בתנועה, עם הפילוג פרשו ממחניים חלק מן החברים.
במקומם הגיע לקיבוץ גרעין של תנועת המחנות העולים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הגיע לקיבוץ בכל שנה גרעין ובו כ-20 חברים מתנועת הנוער העובד והלומד במסגרת חוות הכשרה.
מדרום לקיבוץ נמצא שדה התעופה ראש פינה (המכונה גם "שדה התעופה מחניים"), המשמש לטיסות אזרחיות למרכז הארץ וכן כשדה חירום של חיל האוויר.
מצפון לקיבוץ זורם נחל מחניים הנקרא על שם הקיבוץ.
ממערב לקיבוץ צומת מחניים ובו מרכז קניות קטן.
מחסום Watch היא תנועת נשים ישראליות שהוקמה ב־2001, המתנגדת לשליטה הישראלית ביהודה ושומרון, ולפגיעה בחופש התנועה של הפלסטינים באזור זה, הנגרמת באמצעות מחסומי צה"ל.
פעילוֹת הארגון צופות בהתנהגות החיילים והשוטרים במחסומים ומתעדות אותה, וכן את הנעשה בבתי המשפט הצבאיים, והן מנסות לסייע לפלסטינים במעבר במחסומי צה"ל.
הארגון מאוגד משפטית כחברה לתועלת הציבור בשם קרן נשים למען זכויות אדם בע"מ.
הארגון הוקם בינואר 2001 על ידי שלוש נשים: רוני יגר, עדי קונצמן ויהודית קשת, בעקבות דיווחים בעיתונות על פגיעה בזכויות האדם של הפלסטינים העוברים במחסומי צה"ל בשטחי יהודה ושומרון והרצאתה של עמירה הס בנושא.
הפעילוֹת הראשונות של הארגון גויסו מקרב תנועת "נשים בשחור".
על פי אתר האינטרנט של הארגון, מטרות הארגון הן: שמירה על זכויות האדם של הפלסטינים ביהודה ושומרון, ביטול המדיניות השוללת חופש תנועה לפלסטינים בתוך השטחים והשפעה על דעת הקהל בישראל ובעולם, כדי "להביא לסיום הכיבוש ההרסני, הפוגע הן בחברה הפלסטינית הן בחברה הישראלית".
המאחד את חברות הארגון הוא התנגדות "לכיבוש הישראלי בשטחים הכבושים ולשלילת זכותם של הפלסטינים לנוע באופן חופשי על אדמתם".
חברות הארגון מממשות אידאולוגיה זו ביחסן למחסומי צה"ל.
לדברי הארגון, המחסומים החוצצים בין האזורים השונים שבהם גרה האוכלוסייה הפלסטינית פוגעים בזכויות האדם ובאפשרות של הפלסטינים לקיים חיי יום יום סבירים.
לדעת הארגון, צה"ל איננו פועל על פי החוק הבינלאומי משום שחייליו מתעמרים באוכלוסיית העוברים במחסומים באמצעות עיכובם במשך זמן רב, השפלתם ולעיתים אף הכאתם עד כדי סיכון חייהם.
הארגון רואה את קובעי המדיניות שלפיה פועל צה"ל, כאחראים לפגיעה בזכויות האדם בשטחים.
הפעילוּת בו היא על בסיס התנדבותי ומתבצעת בארבעה אזורים: ירושלים, אזורי המרכז, הצפון ודרום יהודה ושומרון.
החלטות מתקבלות בהצבעה של כלל חברות הארגון.
החברות בארגון פתוחה לכל אישה המזדהה עם סדר היום הפוליטי של מחסום Watch, דהיינו - התנגדות לכיבוש ולמדיניות בשטחים.
החלטות הארגון מתקבלות באספה הכללית, כשכל אחת מהפעילוֹת יכולה להשתתף בקבלת החלטות בנושאים עקרוניים הקשורים בפעילוּת הארגון.
האספה הכללית מאשרת את המזכירות הנבחרת (נציגות האזורים ונציגות הציבור).
המזכירות היא הוועדה המתאמת ברמה הארצית.
תורמיו העיקריים של הארגון הם: הקרן החדשה לישראל שהעבירה בין השנים 2006–2010 כרבע מיליון דולר, האיחוד האירופי שהעביר בין היתר 311,650 יורו עבור השנים 2005 ו-2008 ו-77,632 יורו עבור השנים 2010–2011, ממשלות נורווגיה ובריטניה, קרן המכון לחברה פתוחה של ג'ורג' סורוס וקרן סמואל סבה.
פעילוּת הליבה מתמקדת בתצפיות במחסומים הצבאיים ברחבי הגדה, תיעוד המתרחש בהם והפצת המידע הנאסף.
מפגש בלתי אמצעי של הפעילוֹת עם פלסטינים שעברו במחסומים ושינויים בשטח כמו מחסומים שהוסרו, מחסומים שהופרטו והועברו למבנים סגורים, הובילו להתרחבות פעילוּת הארגון לתחומים נוספים: תצפיות ותיעוד המתרחש בבתי המשפט הצבאיים, פעילוּת בכפרים פלסטינים, סיוע וליווי בירוקרטי מול גופים ישראליים וסיורים.
צפייה בהתנהגות החיילים במחסומים ותיעודה
משמרות של פעילוֹת הארגון מגיעות לחלק מהמחסומים ביהודה ובשומרון, צופות בהתנהגות החיילים ונציגי גופי הביטחון, מתעדות את המתרחש ומנסות להשפיע על החיילים כך שיאפשרו את מעבר הפלסטינים במהירות ויתייחסו אליהם בכבוד.
הפעילוֹת מגיעות גם לשערים חקלאיים, מעברי פועלים ומחסומי פתע זמניים.
לטענת הארגון, החיילים מתייחסים טוב יותר לאוכלוסייה כשפעילוֹת הארגון נוכחות במקום.
הפעילוֹת מתעדות את המתרחש במחסומים בשעות הבוקר המוקדמות, כשהפועלים יוצאים לעבודתם, או בשעות אחר הצהריים, עם שובם הביתה.
באתר האינטרנט של הארגון, המופיע בעברית ובאנגלית, מתפרסמים דו"חות יומיים, חודשיים ושנתיים על התנהגות החיילים במחסומים.
בנוסף לדו"חות השוטפים, הארגון כתב בעבר דו"חות מיוחדים בנושאים כגון המנהל האזרחי, מידע נוסף על מה שהארגון רואה כעוולות של השלטון הישראלי כלפי הפלסטינים, עורך תערוכות צילומים ומציג סרטים וסרטונים.
צפייה ותיעוד המתרחש בבתי המעצר והמשפט הצבאיים
הארגון רואה במעצרים ומאסרים של פלסטינים אמצעי שליטה על האוכלוסייה והגבלת חירותה ותנועתה.
החל מדצמבר 2005 משקיפות חברות הארגון בבתי מעצר ובתי משפט צבאיים שבהם נשפטים פלסטינים תושבי יהודה ושומרון.
הן עושות זאת במגרש הרוסים בירושלים, בבית סוהר עופר, בבית המשפט הצבאי שליד הכפר סאלם ועוד, וכן במשפטים של פלסטינים תושבי מזרח ירושלים המתקיימים בבתי משפט אזרחיים.
הארגון עוקב אחרי כל סוגי הדיונים.
פעילוֹת הארגון מבקרות בכפרים פלסטינים, מקיימות פעילויות משותפות עם נשות הכפרים, כגון לימוד עברית, ערבית ואנגלית, פועלות לשיפור איכות החיים בכפרים, למשל באמצעות מגעים עם המינהל האזרחי, ודיווח על מעשי צה"ל, כגון פיזור הפגנה בכפר קדום ברימוני גז מדמיע.
בניסיון ללכוד את מבצעי הפיגוע באיתמר, שבו נרצחו שני הורים ושלושה מילדיהם, תושבי איתמר, הפעילו צה"ל והשב"כ לחץ מתמשך על תושבי הכפר עוורתא, שממנו יצאו הרוצחים.
ארגון "מחסום Watch" ערך ביקור בכפר, ודיווח על פגיעות בתושבים במהלך פעילוּת צה"ל, שאותה תיאר כענישה קולקטיבית.
כעבור חודש לכדה ישראל את הרוצחים.
סיוע לפלסטינים מול גופי ביטחון ישראליים
צוותים של חברות הארגון מסייעים לפלסטינים ששירות הביטחון הכללי או משטרת ישראל אסרו את כניסתם לישראל או את יציאתם לחו"ל.
הארגון מסייע גם בפעילוּת מול מנהלת תיאום וקישור של מתאם פעולות הממשלה בשטחים לצורך פיתוח תשתיות חשמל ומים בכפרים וכן לפלסטינים שחלק מאדמותיהם נכלא ב"מרחב התפר".
חברות הארגון מרצות בפני קהלים, בהם מכינות קדם צבאיות, צעירים בני קיבוצים, חניכי תנועות נוער וסטודנטים.
הן מדריכות סיורים ביישובים פלסטיניים באזור השומרון, באזורי מרחב התפר בעוטף ירושלים ובבקעת הירדן, בעברית ובאנגלית.
הסיורים עוברים במסלולים הכוללים מחסומים וחסימות והמשתתפים נפגשים עם פלסטינים בכפריהם.
הן מקיימות גם "סיור וירטואלי" אצל המזמינים בבית.
בשנת 2004 קיבל הארגון את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג המוענק על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל.
יש עדויות של חיילים הטוענים שפעילוֹת מחסום Watch מפריעות לעבודתם בשמירה על הנעשה במחסומים, מטרידות אותם ומונעות מהם לבצע את תפקידם.
היה אף מקרה שתועד ובו מתנדבת קיללה חייל.
בפברואר 2006 הוחלט שגדוד נחשון, המאייש מחסומים באזור טולכרם, יקבל הרצאה מפעילת מחסום-Watch, למרות מחאות מצד אמהות החיילים.
במהלך ההרצאה עמדה נציגת הארגון בפני תגובות קשות מצד החיילים.
בעקבות ההרצאה חתמו לוחמי הגדוד על מכתב לרמטכ"ל דן חלוץ ובו מחאה על "הכנסת פוליטיקה למרחב הצה"לי" והרצאות מצד "ארגון שמאל קיצוני".
בתגובה מסר דובר צה"ל כי הרמטכ"ל לא ידע על קיום ההרצאה לחיילים, והנחה שלא יינתנו עוד הרצאות לחיילים מפי נשות "מחסום Watch".
כשבועיים לאחר מכן נפגש הרמטכ"ל ביוזמתו עם פעילוֹת "מחסום Watch".
כתגובת-נגד לארגון הקימו פעילוֹת ימין את ארגון "נשים בכחול לבן", שפעילוֹתיו הגיעו תקופת מה למחסומים כדי לתמוך בחיילים, להתעמת עם פעילוֹת "מחסום Watch", ואף להתלונן בפני המשטרה על פעילוּתן.
חברות "נשים בירוק" יצאו אף הן נגד פעילוֹת "מחסום Watch".
מחסום אוטרנטו היה כינויו של ההסגר הימי שהטילו מדינות ההסכמה במצר אוטרנטו במלחמת העולם הראשונה.
המחסום התפרש מברינדיזי שבאיטליה לאי קורפו שבצד האלבני של הים האדריאטי ומטרתו למנוע מהצי האוסטרו-הונגרי לצאת לים התיכון ולאיים על פעילות כוחות מדינות ההסכמה.
ההסגר היה יעיל במניעת מעברן של ספינות, אך בלתי יעיל במניעת מעברן של צוללות.
רוחבו של הים האדריאטי במצרי אוטרנטו הוא מאה קילומטר.
המחסום הורכב מצי של ספינות מכמורת המצוידות "ברשתות אינדיקציה" מפלדה שנועדו ללכוד את הצוללות או לפחות להודיע לספינות שעל פני השטח על נוכחותן ונתמך על ידי משחתות ומטוסים.
כאשר הוקם המחסום, ב-1915 פטרלו בו כ-20 ספינות מכמורת אולם מחסור בספינות שהופנו למבצע גליפולי ומבצעים ימיים אחרים השאירו את ההסגר בלא יכולת מספקת להתמודדות עם צוללות מדינות המרכז.
מ-1915 ועד 1917 נלכדה צוללת אחת בלבד על ידי רשתות הפלדה.
הסיירות הבריטיות 'דרתמות' (Dartmouth) ו'בריסטול' (Bristol) יחד עם משחתות איטלקיות וצרפתיות, תחת פיקודו של תת-האדמירל אלפרדו אקטון יצאו מברינדיזי אל הצי האוסטרי ונפגשו בקרב המכונה מאז "הקרב במצרי אוטרנטו".
הבריטים פגעו ב'סיידה' והוציאו את ה'נוברה' מכלל פעולה, והורטי המפקד האוסטרי נפצע קשה.
הבריטים ניתקו מגע כאשר הבחינו בכוחות אוסטריים גדולים היוצאים מקטארו לעזרת ספינותיהן והסיידה גררה את ה'נוברה' בחזרה לקאטרו.
'דרתמות' נפגעה על ידי צוללת כשחזרה לברינדיזי.
לילה קודם לכן הניחה אותה צוללת עצמה מוקשים ביציאה מהנמל של ברינדיזי, המשחתת הצרפתית 'באוטופיו' (Boutefeu) פגעה באחד מהמוקשים האלה באותו היום ממש, התפוצצה וטבעה.
ביוני 1918 החליט מיקלוש הורטי, מפקד הצי האוסטרו-הונגרי על התקפה כנגד המחסום הימי תוך שימוש בארבע ספינות הקרב (דרדנאוט) החדישות ביותר של הצי, אולם בדרך לים האדריאטי הוטבעה ה'סנט אישטבן' (SMS Szent István) על ידי ספינת טורפדו איטלקית וההתקפה בוטלה.
מ-1917 ועד 1918 תוגבר כוחם של הציים האמריקאי והאוסטרלי והגיע לשיא של 35 סיירות, 52 ספינות מכמורת ויותר ממאה כלי שיט נוספים אחרים.
למרות זאת, המשיכו צוללות מדינות המרכז לחמוק דרך המחסום עד סוף המלחמה.
כתב העת מחניים היה במשך שנים רבות ביטאונה של הרבנות הצבאית הראשית.
בביטאון תורני זה פורסמו מאמרים ומחקרים בתחומי היהדות וההיסטוריה היהודית.
כתב העת יצא בשנים תש"ט-תשל"ב כחוברת עבה שיצאה בתדירות משתנה של שתיים עד כעשר חוברות בשנה, סך הכל יצאו כ-130 חוברות בצורה זו, כשכל חוברת מוקדשת לנושא מיוחד.
18 החוברות הראשונות יצאו בשם "ילקוט הרבנות הצבאית".
במקביל הוציאה הרבנות שבועון בשנים ה'תשי"ג עד ה'תש"ך.
בכל שנה יצאו קרוב לחמישים חוברות, כשבכרך האחרון, כרך ז' ה'תש"ך, יצאו רק שבע חוברות.
החל משנת ה'תשנ"ב החל מרכז ספיר לתרבות ולחינוך יהודי להוציא מחדש את מחניים במתכונת הדומה לזו של הירחון, כשכל חוברת מוקדשת לנושא מיוחד, בעריכת הרב מנחם הכהן, שותף פעיל לכתיבה בכתב העת בהוצאה הראשונה.
עד ה'תשנ"ו יצאו ברצף 13 חוברות, ובשנת ה'תשס"ג ו-ה'תשס"ד יצאו שתי חוברות נוספות: חוברת 14 שהוקדשה למאגיה וחוברת 15 שכותרתה "בין יהודים לנוצרים - היבטים עכשוויים".
החל משנת תשס"ז מוציאה הרבנות הצבאית לאור ביטאון בשם דומה "מחניך", שמכיל בעיקר מאמרים תורניים של רבנים צבאיים.
שלושת הגיליונות הראשונים נערכו על ידי הרב יהושע לביא.
עד כה יצאו לאור תשעה גליונות.
מחניים היא שכונה חרדית קטנה בצפון ירושלים, סמוך לשכונת סנהדריה.
גבולותיה: רחוב שמואל הנביא ממזרח ודרך בר-אילן מדרום.
במערב היא גובלת בשכונת תל ארזה ובצפון בשכונות עזרת תורה וקריית צאנז.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם רחובות אהלי יוסף ובק (על שם ניסן בק).
הבית הראשון באזור שלימים היה לשכונת מחניים נבנה על ידי הרב יצחק הזמי, מדייני העדה התימנית בירושלים, בשנת 1912 לערך.
השכונה הוקמה על ידי התארגנות פרטית בתשרי תרפ"ד (1923) בראשות אברהם צארום והרב חיים יצחק הלוי, אחיו של הרב הראשי ליהודי תימן, יחיא יצחק הלוי, עבור האוכלוסייה התימנית.
עד אוקטובר 1927 נבנו בשכונה 18 בתים.
בל' בתשרי הונחה אבן פינה לבית הכנסת בשכונה.
המצב הביטחוני בשכונה היה רעוע ותושבי השכונה שסבלו מהתקפות חוזרות של שודדים ביקשו סיוע בשמירה.
בשנות ה-30 היו דמי השכירות בשכונה מהנמוכים בירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות השכונה כמעט וננטשה עקב היותה שכונת ספר.
כשחזרו התושבים לקחת מחפציהם גילו ששודדים בזזו את רכושם.
בגג של הבית ברחוב מחניים 6 הייתה עמדת הגנה.
עד שנות ה-50 היה אופי השכונה חילוני-מסורתי והיה בה רוב תימני.
היו בה בית חרושת לקרח ובית חרושת למשי.
בגבולה מצפון הייתה תחנת ניסיונות חקלאית וממערב, מגרש כדורגל של הפועל.
רבים מבני השכונה היו לוחמים במחתרות.
במהלך השנים עבר על השכונה תהליך התחרדות וכיום היא חלק מגוש השכונות החרדיות שבצפון ירושלים.
בשנת 2005 נחשפה ברחוב ניסן בק בשכונה, על ידי רשות העתיקות, מחצבה מתקופת בית שני, שמשערים כי שימשה לחציבת אבנים לכותל המערבי ולחומה השלישית של ירושלים.
האבנים שנמצאו במחצבה דומות בגודלן לאבנים הקטנות שניתן לראותן בכותל המערבי, או לאלה של החומה השלישית ולפיכך, משערים שאבני המחצבה הזו שימשו גם לבניית מבנים אלה.
המחצבה ננטשה בתקופת המרד הגדול.
מַחְסוֹם צה"לי (או חֲסִימָה, ראו בהמשך) הוא שיטת פעולה הכוללת מכשול או תחנת בידוק ביטחוני המוקם על ידי צה"ל, לשם בקרה ובידוק לעוברים בדרך מסוימת ברגל או ברכב.
למחסומים מטרות שונות - אלו הממוקמים על או סמוך לקו הירוק מיועדים לשלוט בתנועה פלסטינית אל ישראל וממנה: עובדים יומיים, מבקרים, משלוחי סחורות וסיכול מעבר חשודים בפעילות טרור.
מחסומים הקיימים בתוך שטחי יהודה ושומרון, נועדו בעיקר לאפשר שליטה ביטחונית בשטח, מניעת כניסת ישראלים לשטחי A והגנה על כבישים והתנחלויות.
בתקופת האינתיפאדה השנייה היו המחסומים חלק מהמערך למניעת פיגועי טרור, לצד אמצעים אחרים כגון גדר ההפרדה.
פלסטינים רבים טוענים שהמחסומים ביהודה ושומרון מפרים את חופש התנועה שלהם וכן זכויות אדם נוספות.
נכון לפברואר 2025 יש ברחבי הגדה המערבית כ-900 מחסומי צה"ל.
כ-173 מתוכם הוקמו לאחר טבח שבעה באוקטובר.
מאז שנת 1972, בוטלו הצווים על סגירת השטחים, וניתנו לתושבי השטחים הפלסטינים היתר עבודה והיתר מעבר כללי, שאיפשר להם לעבוד בישראל, או להעתיק את מקום מגוריהם מאזור יהודה ושומרון אל חבל עזה ולהפך.
בשלהי שנת 1987, לאחר פרוץ באינתיפאדה הראשונה, ובייחוד משנת 1989, הוטלו הגבלות על מעבר התושבים הערבים של יהודה והשומרון וחבל עזה אל ישראל.
החל מחודש ינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, בוטל אישור המעבר הכללי, ורק אישורי מעבר אישיים היו בשימוש.
החוקים הוחמרו לאחר-מכן, כתגובה לפיגועי טרור, והחל ממרץ 1993 הוקמו מחסומים שנועדו לשימוש בעת הטלת סגר כללי על השטחים.
סגר מוחלט (בו אישורי המעבר של הפלסטינים מהשטחים אל תחומי ישראל בטלים) וסגר פנימי (מצור או עוצר על יישובים מסוימים), היו מופעלים לסירוגין אחר פיגועי טרור או פגיעה באנשי כוחות הביטחון.
הם היו מופעלים גם למטרת מניעת פיגועים, אם היו התרעות מודיעין ביטחוניות, או בעת חגים יהודיים.
בשנים שלאחר הסכמי אוסלו (1994 עד 1997) התרחש גל טרור שכלל סדרה של פיגועי התאבדות גדולים בהם נרצחו מאות יהודים, ובתגובה הוקמו מחסומים נוספים.
בעקבות פרוץ האינתיפדה השנייה בשנת 2000 והתקפות הטרור והגרילה התכופות, הצרת צעדיהם של התושבים הפלסטינים בשטחים על ידי צה"ל התחזקה מאוד והפכה להיקפית וממושכת יותר, ומאות מחסומים מסוגים שונים הוקמו.
בשנת 2005, בעקבות דו"ח מבקר המדינה הוחלט על הקמת רשות מעברים יבשתיים ואזרוח המעברים.
לאחר סיום האינתיפאדה החל מהלך של שיפוץ המחסומים, תוך כדי חלוקתם לשלבים שונים, שילוב אולמות המתנה ומיזוג אוויר, מתוך כוונה להפחית את החיכוך בין האוכלוסייה הפלסטינית לבין חיילי המחסום.
כמו כן ניכרת מגמה מצד כוחות הביטחון לכנות חלק מהם בשם "מעבר" או "מסוף מעבר".
החל משנת 2008, עקב רגיעה חלקית בפיגועי ההתאבדות בתחומי ישראל, שיפור במצב הביטחוני ביהודה ושומרון והחזרת התיאום החלקי עם מנגנוני הביטחון הפלסטיניים בגדה, החליטו הממשלה וצה"ל על סדרת הקלות משמעותיות בהגבלות התנועה שהוטלו על הפלסטינים.
במהלך השנה הסיר צה"ל חסימות פיזיות, וכן 140 מחסומי-דרכים ושמונה מחסומים מרכזיים.
זאת למרות חששות אצל חלק מהישראלים, וטענות כי הסרת המחסומים תביא להתגברות הפיגועים.
עד 2011 דווח על הסרת מאות מחסומים מסוגים שונים באזור יהודה ושומרון.
בפברואר 2019 הודיע צה"ל על הקמת 27 מעברים ביומטריים, שבהם משולבים אמצעים מתקדמים כמו זיהוי פנים.
עד לשנת 2021, כל המחסומים בגדה המערבית שודרגו והוחלפו למחסומים חדשים עם מעברים נוחים שמאפשרים כניסה המהירה לעובדים הפלסטינים שנכנסים לארץ.
נכון לשנת 2023, היו מעברים באזור יהודה ושומרון בקו התפר בלבד לבידוק הפלסטינים בעת הכניסה לצורך עבודה בישראל.
מחסומים פנימיים: מחסומים קבועים בתחומי יהודה ושומרון המאוישים לעיתים בכוחות ישראלים.
נועדו בעיקר לאפשר שליטה ביטחונית בשטח ולהגן על התנחלויות וכבישים.
מספר מחסומים אלו הולך וקטן, ובשיא פעילותם, בדרך-כלל החיילים בדקו את כל העוברים במחסום.
מחסומי קו-ירוק, רשמית נקראים מעבר: מחסומים המהווים את נקודת הביקורת האחרונה שבין יהודה ושומרון למדינת ישראל.
תפקודם דומה לזה של מעבר גבול - מסופי סחורות, מעבר עובדים ומבקרים, וכן מניעת כניסת חשודים בטרור וגורמים עוינים.
יש מהם המוצבים על הקו הירוק, ויש המהווים שערים בגדר ההפרדה.
ישנם גם מחסומים מסוג זה הממוקמים בעומק השטח ומשמשים גם כמחסומים פנימיים.
מחסומים אלה גם הם קבועים ומאוישים.
מחסומים ניידים: מחסומים ניידים מוקמים עקב התראות ביטחוניות קצרות ונקודתיות, או לצורך סריקות אחר מחבלים העומדים לבצע או כבר ביצעו פיגוע ומנסים להימלט.
גוף פלסטיני בשם "המכון למחקר יישומי בירושלים (ARIJ)" מנה 121 מחסומים ניידים שצה"ל הקים ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים בתקופה שבין אוקטובר 2006 עד אפריל 2007. רוב המחסומים מסוג זה ממוקמים בחלק הצפוני של יהודה ושומרון, בעיקר באזורי שכם, טובאס וג'נין.
מחסומים ארעיים או סגורים: מתחלקים לשני סוגים:
מחסומים הפתוחים למעבר פלסטינים ללא שום בדיקות.
צה"ל מאייש אותם מדי פעם, על פי צורך מבצעי.
מחסומים הסגורים לחלוטין למעבר פלסטינים.
מחסומים פנימיים בחברון: מחסומים המוצבים באזורים מסוימים על מנת להגן על המתנחלים תושבי חברון מן האוכלוסייה המקומית הערבית.
מחסומים אלה מאוישים בקביעות ומתבצעת בהם בדיקות של העוברים.
חסימות פיזיות: חסימות לא מאוישות אלה באות בצורת קוביות בטון, תלוליות עפר או תעלות המונעות מעבר בכלי-רכב אל יישובים פלסטיניים ומהם, ומאלצות נוסעים לעבור דרך מחסומים מאוישים.
החסימות בולטות במיוחד לאורך כביש 443 באזור רמאללה וכביש 60 באזור חברון.
כבישים אסורים: ישנם כמה קטעי כבישים ביהודה ושומרון, האסורים או נתונים לתנועה מוגבלת של פלסטינים ולמעבר חופשי לישראלים.
לדוגמה, כביש 443 באזור רמאללה, הקטע המרכזי של כביש 60 בין רמאללה לבית לחם, חלק מכביש 1 מירושלים ליריחו וכביש 90 באזור ים המלח, כמו גם כבישי גישה רבים להתנחלויות.
הבדיקות שעורכים החיילים על החולפים במחסומים עשויות להיות שונות מאוד זו מזו, החל מחוסר בדיקה כלל או בדיקה סלקטיבית של תעודות זהות ואישורי מעבר, וכלה בבדיקה פיזית מלאה של כל האזרחים ומטלטליהם.
לעיתים בודקים החיילים גם כלי רכב ישראלים בחיפוש אחר הברחת סחורות אסורה ושוהים בלתי-חוקיים.
ישנם סוגים שונים של אישורי מעבר לפלסטינים הנבדלים בדרגת חופש התנועה שהם מספקים.
קיימים היתרים המאפשרים לבעליהם הקלות במעבר במחסומים, דוגמאות לכך הם תושבים הזקוקים לטיפול רפואי קבוע, או אנשי-ציבור פלסטיניים בכירים.
במהלך האינתיפאדה השנייה, ניצלו ארגוני הטרור את העובדה שבדיקתן של נשים וילדים במחסומים השונים לא הייתה דקדקנית כמו אצל גברים, והיו מקרים בהם השתמשו בהן על מנת להעביר אמצעי לחימה וחומרי חבלה.
קלות הבדיקות נבעה הן מנהלי בדיקה שונים לנשים ולילדים והן מחשדנות פחותה ויחס סלחני יותר של חיילים כלפיהם.
לדוגמה: מתוך כבוד לגוף האישה, מיישמות יחידות המעברים נוהלי חיפוש יסודי אצל נשים על ידי חיילות בלבד.
אולם בהיעדר חיילת, לא מתבצעת בדיקה יסודית כלל.
כך למשל, בתחילת 2004, התפוצצה מחבלת מתאבדת והרגה 4 ישראלים באזור התעשייה בארז לאחר שטענה כי ברגלה פלטינה ולכן הועברה באולם ללא בדיקה בגלאי המתכת.
במספר מקרים ניצלו מחבלים הקלות הומניטריות שניתנו עבור חולים ואף התחזו לחולים.
חיילים במחסומים חשופים להתקפות רבות מצד מחבלים ומתפרעים, הן מאלו שבמקור היו מכוונות לאוכלוסיית ישראל, והן מאלו שמכוונות אליהם ישירות.
במהלך אירועי האינתיפאדה השנייה נהרגו מספר חיילים על רקע זה.
בשנים 2004 ו-2005 גם אירעו מספר מקרים בהם הגיעו למחסומים "ילדי נפץ" שניסו לעבור את המחסומים ולפגוע בחיילי המחסום עם חגורות נפץ.
באחד ממקרים אלו, ב-24 במרץ 2004 עצרו חיילי צה"ל נער בן 15, חוסאם עבדו, שנלכד לעיני המצלמות במחסום.
מעבר כלי רכב רפואיים במחסומים
בתחילת האינתיפאדה השנייה הורשו אמבולנסים של הסהר האדום הפלסטיני לעבור דרך המחסומים ללא כל בדיקה.
מצב זה איפשר לארגוני טרור לעשות באמבולנסים שימוש, על מנת להעביר חומרי נפץ ופעילי טרור דרך המחסומים.
מאז מרץ 2002, אז נמצאו חומרי נפץ באמבולנס בוטלה הרשאת המעבר האוטומטית לאמבולנסים אלה, ומאז צה"ל מקיים הליכי בדיקה ובקרה גם על תנועתם.
במהלך החיפושים באמבולנסים נלכדו חומרי חבלה ופעילים בארגוני טרור, אך בד בבד מתעכב הטיפול הרפואי בחולים המובלים באמבולנסים, ובמספר מקרים נטען כי חולים מתו בגלל העיכוב במחסומים.
על מנת לחצות חלק מהמחסומים בין הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון, נדרש היתר מיוחד גם במקרי חירום רפואיים.
לפי נתוני משרד הבריאות הפלסטיני, 68 נשים פלסטיניות ילדו במחסומים צה"ליים בשנים 2000–2006, 5 מתוכן מתו ול-35 מתוכן נגרמה הפלה.
כיום, רוב המחסומים מאוישים על ידי חיל המשטרה הצבאית או משמר הגבול, ומיעוטם על ידי חברות אבטחה פרטיות.
בסביבת המחסומים מוצבים לרוב כוחות של יחידות קרביות המאבטחות את המחסום.
מערך המעברים, אשר הוקם בשנת 2004 מתוך חיל המשטרה הצבאית, הוא היחידה המרכזית לאבטחת המחסומים.
הוא אמון בין היתר על תפעול מעברי התפר באזור יהודה ושומרון ובעוטף ירושלים.
הנקראים "מאבחנים ביטחוניים", עוברים השתלמויות שונות למניעת אי-הבנות מיותרות.
גדוד תעוז הוקם בשנת 2004, מטרתו למנוע מעבר של גורמי טרור מאזור יהודה ושומרון.
גדוד ארז היה יחידת המעברים של פיקוד הדרום.
הוקם בשנת 1995 (בשנת 2004 נוסף למערך המעברים) כחלק ממימוש הסכמי אוסלו למעבר אוכלוסיות תושבי חבל עזה לצורכי עבודה.
גדוד ארז בעל ניסיון רב והצלחות רבות בסיכול פעולות טרור במחסומים.
היום הגדוד פרוס באזור "עוטף ירושלים".
פלסטינים רבים, בעיקר תושבי יהודה ושומרון, טוענים שהמחסומים מפרים את חופש התנועה שלהם וכן זכויות אדם נוספות.
תלונות של פלסטינים הן נפוצות: "המחסומים הם נקודת תורפה בתחום שמירת זכויות האדם", אמר הפרקליט הצבאי הראשי, האלוף ד"ר מנחם פינקלשטיין לפני ועדת חוקה, חוק ומשפט.
"אכן היו תלונות רבות, רבות מדי, על התעללות והשפלה של פלסטינים בידי חיילים במחסומים".
מספר ארגוני שמאל וארגוני זכויות אדם מביעים התנגדות אקטיבית למדיניות צה"ל במחסומים.
הבולט בהם הוא ארגון מחסום Watch, המנהל מעקב אחר התנהגות החיילים והשוטרים במחסומים, תוך ניסיון לאתר הפרות זכויות אדם של הפלסטינים.
ישנם חיילים הטוענים שתלונות רבות מקורן בהאשמות שווא ובהגזמות מסולפות של פלסטינים ועורכי-דינם בעידוד מצד ארגונים המתנגדים למחסומים, ושעניין זה מקשה אפילו יותר את מלאכתם הקשה ממילא.
חיילים אחרים מסרו עדויות שתומכות בגרסה לפיה מתבצעות הפרות זכויות אדם במחסומים.
במטרה למנוע חריגות מהנהלים בטיפול באוכלוסייה הפלסטינית במחסומים, פורס צה"ל בחלק מהמחסומים גם קצינים הומניטריים שמטרתם להקל על האוכלוסייה האזרחית ולספק פתרונות לבעיות מיוחדות שנוצרות וכך להפחית במספר התקריות.
תושבי התנחלויות ביהודה ושומרון מחו על פקקים ועיכובים במחסום חיזמא, מחסום המנהרות ומחסומים נוספים וטענו כי "הם גורמים לעיכוב רב באופן שמאריך את זמן הנסיעה פי שניים מזמן נסיעה הרגיל".
המחסומים החדשים שמוצבים היום, מקבלים ביקורות חיוביות מהעובדים הפלסטינים, ורבים אף השוו אותם לשדה תעופה מתקדם.
להלן מספר מחסומים צה"ליים בולטים ביהודה ושומרון:
מחסום קלנדיה (בין רמאללה לירושלים)
מחסום 300 (בין בית לחם לירושלים)
מחסום זעתרה (בין רמאללה לשכם)
מחסום חיזמא (בין חיזמא לירושלים)
מחסום הקיוסק-מוכר גם בתור מחסום הקונטיינר, או מחסום ואדי א-נאר (בין סוואחרה א-שרקיה לבית לחם)
מחניודה היא מסעדה הנמצאת ברחוב בית יעקב 10 בירושלים, בצמוד לשוק מחנה יהודה.
האוכל במסעדה מבוסס על מטבח ישראלי עכשווי, המקבל השראה מהיצע השוק בהתאם לעונות השנה.
המסעדה היא חלק מקבוצת מחניודה שמפעילה מספר מסעדות נוספות בירושלים, טבריה, פריז ולונדון.
המסעדה נפתחה ביולי 2009 על ידי שלושת השפים אסף גרניט, יוסי אלעד ואורי נבון.
בספטמבר 2016 השף יוסי אלעד פרש מהשותפות, ומכר את חלקו בקבוצה, שבע שנים אחרי שהקימו יחד את מסעדת מחניודה.
מנות הדגל של המסעדה כוללות סשימי אורי סטייל, שיקשוקית ופולנטה.
ביולי 2010 פתחה קבוצת מחניודה את הבר "יודל'ה", מצדו השני של הרחוב, ושם מוגש אוכל בסגנון מטבח ירושלמי חדש.
בפברואר 2012 היא הוכרזה כמסעדת השנה של אתר וואלה, המסעדה היצירתית ביותר והמסעדה הטובה בירושלים.
ב-2013 זכתה המסעדה בתעודת מצוינות מאתר התיירות TripAdvisor ונכנסה לרשימת 10 המסעדות הטובות במזרח התיכון.
ב-2014 נבחרה מחניודה לאחת מ-100 המסעדות ששוות "עליה לרגל" באפריקה ובמזרח התיכון על ידי מגזין Food & Wine.
בנובמבר 2016 זכתה מסעדה מחניודה ב-2 פרסים שונים מטעם טיים אאוט ישראל: המסעדה "הטובה ביותר מחוץ לתל אביב" ו"חביבת הקהל".
מחניים היא עיר מקראית ששכנה מזרחה לירדן בערך באמצע הדרך בין הכנרת לים המלח.
עיר זו מוזכרת בספר יהושע כאחת מבין 48 ערי הלויים אשר זכו בה על פי הגורל שנערך במשכן שילה.
מקומה המדויק של מחניים המקראית עדיין לא וודאי, והוצע לזהותה עם כמה אתרים.
על-פי אחת הסברות המקובלות, מחניים שוכנת בתל אל-דהב אל-גרבי (Tell Edh-Dahab al-Gharbi), הגבעה המערבית בין שתי גבעות הרוכנות אל נחל יבוק וידועות בשם תולול א-ד'הב.
על-פי חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום, האתר היה מיושב מתקופת הברונזה המאוחרת ועד שלהי העת העתיקה.
את הגבעה המזרחית בין שתי הגבעות, תל אל-דהב אל-שרקי, הוצע לזהות עם פנואל המקראית.
שני האתרים מצויים כ-8 קילומטרים מזרחית מתל דיר עלא, המזוהה כעיר המקראית סוכות.
יעקב העניק לעיר את שמה כאשר עבר בה בשובו מחרן לארץ כנען, ופגש שם מלאכי אלוהים: .
הלויים זכו בעיר זו מאת נחלתם של שבט גד: .
עיר זו שימשה עיר מלוכה של איש בשת, בנו של שאול.
כמו כן שמשה עיר זו כאכסניה לדוד בברחו מפני אבשלום בנו.
בעת יציאת העם ללחום באבשלום עמד דוד בשער העיר עד בשורת הניצחון מפי אחימעץ בן צדוק הכהן ().
קיבוץ מחניים נקרא על שם עיר זו.
מחסום דוקרנים הוא התקן על גבי דרכים חד-סטריות.
כאשר רכב נוסע על גבי הדוקרנים בכיוון הנסיעה המותר, השיניים מתקפלות ומאפשרות את מעבר הרכב בצורה בטוחה.
כאשר רכב נוסע על גבי מחסום דוקרנים נגד כיוון הנסיעה המותר, השיניים עומדות זקוף וגורמות לתקר בצמיגי הרכב.
התקנה של מחסום דוקרנים על גבי הכביש תבטיח נסיעה בכיוון אחד בלבד ולכן ניתן למצוא שימוש במחסומי דוקרנים בעיקר ביציאות מחניונים, כדי למנוע כניסה אסורה של רכבים ביציאות מהחניון.
מרבית מחסומי הדוקרנים עשויים ברזל ומותקנים על גבי המיסעה, אך קיימים גם דגמים שהתקנתם מחייבת חפירה במיסעה ושיקוע של מנגנון הדוקרנים בכביש.
בנוסף, לרוב, השיניים של מחסום הדוקרנים מורמות באמצעות קפיצים אך קיימים גם דגמים משוכללים יותר אשר שיני הדוקרן מופעלות על ידי משקולות.
גרסה נוספת של מחסום דוקרנים היא ניידת ומאפשרת את פתיחתה ופריסתה במסגרת מחסומי פתע המוקמים על ידי שוטרים בכבישים.
גרסה זו היא מחסום דו כיווני.
גרמניה הנאצית הפעילה מחנות ריכוז בכל השטחים שהיו בשליטת המשטר הנאצי לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
מחנות הריכוז הנאצים הראשונים הוקמו בגרמניה במרץ 1933, עם עליית הנאצים לשלטון וכניסתו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה, ועם העברת השליטה על המשטרה לידי המפלגה הנאצית.
בתחילה הכילו מחנות הריכוז הראשונים כ-45,000 אסירים, שכללו מתנגדים פוליטיים למשטר הנאצי ומארגני איגודים.
בין השנים 1933 עד 1939, לפני פרוץ המלחמה, רוב האסירים היו קומוניסטים, סוציאליסטים, סוציאל-דמוקרטים, צוענים, עדי יהוה, הומוסקסואלים, ואנשים שהואשמו בהתנהגות "אנטי-סוציאלית" או "חריגה".
השליטה על המשטרה הגרמנית ועל מחנות הריכוז עברה לשליטתו המלאה של האס אס תחת הנהגתו של היינריך הימלר בשנים 1934 עד 1935. הימלר הרחיב את תפקיד המחנות כך שיועברו אליהם גם אנשים ש"בלתי רצויים מבחינה גזעית", כגון יהודים, צוענים, סרבים, פולנים, נכים, ופושעים.
מספר האנשים במחנות, עמד על 21,000 בתחילת מלחמת העולם השנייה ובשיא הגיע ל-715,000 בינואר 1945.
החל משנת 1934 עברה השליטה על מחנות הריכוז לידי יחידת הפיקוח על מחנות הריכוז (Inspektion der Konzentrationslager) אשר בשנת 1942 מוזג למשרד הכלכלי והמנהלתי הראשי של האס אס (SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt) בעוד שיחידות גולגולת המת (SS-Totenkopfverbände) הפעילו בפועל את מחנות הריכוז וההשמדה.
הנאצים עצמם הבדילו בין מחנות הריכוז (המתוארים בערך זה) לבין מחנות ההשמדה של גרמניה הנאצית, שהוקמו על ידי הנאצים לצורך ביצוע רצח המוני של האוכלוסייה היהודית שחיה בגטאות בשטחי הכיבוש הנאציים באמצעות תאי גזים.
המונח "ריכוז" משמעותו כליאת מספר רב של אנשים ללא הגשת כתב אישום נגדם.
בדרך כלל פעולה זו מתבצעת נגד אזרחי אויב בזמן מלחמה, או נגד חשודים בטרור.
המונח נוצר בשנת 1896, בזמן , כאשר הגנרל הספרדי הקים מחנות מגודרים בקובה בהם רוכזו לוחמי גרילה ובני משפחותיהם, שנקראו "reconcentrados" ("מרוכזים").
לאחר מכן השתמשה גם ממשלת ארצות הברית במחנות ריכוז נגד אינדיאנים, וגם הבריטים הקימו מחנות ריכוז בדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים השנייה.
בשנים 1904 עד 1908 הפעיל השוצטרופה של הצבא הגרמני מחנות ריכוז בדרום-מערב אפריקה (באזור בו נמצאת כיום נמיביה), כחלק מרצח העם שביצע השלטון הקולוניאלי הגרמני בדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
בלידריץ היה המחנה הגדול ביותר ובו שררו התנאים הקשים ביותר.
מחנות ריכוז גרמניים לפני המלחמה
כאשר המפלגה הנאצית עלתה לשלטון בגרמניה בכירי המפלגה מיהרו לדכא כל ההתנגדות אמיתית או פוטנציאלית.
הציבור הרחב בגרמניה חש מאוים מהטרור הפסיכולוגי שהופעל על ידי בתי המשפט המיוחדים שהוקמו .
במיוחד בשנים הראשונות לקיומם כאשר בתי המשפט הללו היו בעלי השפעה מרתיעה במיוחד נגד כל צורה של מחאה פוליטית.
דכאו היה מחנה הריכוז הקבוע הראשון שהוקם על ידי המפלגה הנאצית ומפלגת העם הלאומית הגרמנית (התפרקה ב-6 ביולי 1933).
היינריך הימלר, אשר היה באותה העת מפקד משטרת מינכן, תיאר רשמית את המחנה כ"מחנה הריכוז הראשון לאסירים פוליטיים".
ב-26 ביוני 1933 מינה הימלר את תאודור אייקה לתפקיד מפקד מחנה הריכוז דכאו.
יתר מחנות הריכוז אשר נוהלו על ידי האס אה הועברו לניהול של האס אס.
דכאו שימש בפועל כמודל האב טיפוס למחנות הריכוז הבאים שגרמניה הנאצית תקים.
לדכאו הובאו אנשים כמעט מכל אזור ברחבי גרמניה.
העיתונים דיווחו ברציפות על "הרחקת אויבי הרייך למחנות ריכוז", דבר שגרם לכך שהאוכלוסייה הכללית הפכה מודעת יותר לקיומם.
בין 1933 לבין נפילת גרמניה הנאצית ב-1945 נאלצו יותר מ-3.5 מיליון גרמנים לשהות במחנות ריכוז ובבתי סוהר מסיבות פוליטיות, וכ-77,000 גרמנים הוצאו להורג בגין התנגדות פוליטית בעקבות החלטות שנתקבלו בבתי משפט מיוחדים, בתי משפט צבאיים, ומערכת המשפט האזרחית.
בעקבות השואה המונח "מחנה ריכוז" נושא מאז ואילך קונוטציות המיוחסת בעצם ל"מחנות השמדה", ולעיתים נעשה שימוש נרדף במונח מחנות ריכוז למונח מחנות השמדה.
בגלל הקונוטציות הללו המונח "מחנה ריכוז" הוחלף עם השנים במונחים אחרים כגון "מחנה מעצר", "מחנה התיישבות מחדש", "מתקן מעצר", וכו', לעיתים רבות מבלי שנבדק אם המונח החדש תואם בפועל למחנות הספציפיים.
לאחר ספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפכו מחנות הריכוז למקומות בהם משועבדים מיליוני אנשים רגילים כחלק ממאמץ המלחמה של גרמניה הנאצית, כאשר חלק גדול מהאנשים שהוחזקו במחנות הריכוז לעיתים קרובות הורעבו, עונו ונרצחו.
במהלך המלחמה הקימה גרמניה הנאצית ברחבי יבשת אירופה מחנות ריכוז נאציים חדשים לאוכלוסייה ה"בלתי רצויה".
מחנות ריכוז הוקמו ליד האזורים בהם היה ריכוז גבוה יותר של אוכלוסייה, והתמקדו לעיתים קרובות באזורים עם קהילות יהודיות גדולות, ציבור פולני משכיל, קומוניסטים, או צוענים.
משום שמיליוני יהודים חיו בפולין לפני המלחמה, רוב מחנות הריכוז היו באזור של השטחי פולין שלא סופחו לגרמניה לאחר כיבושה של פולין במהלך מלחמת העולם השנייה מסיבות לוגיסטיות.
הקמת מחנות הריכוז בשטחים הללו אפשר לנאצים גם להוציא את יהודי גרמניה מגרמניה.
ב־1942 ה-CCI מוזג עם המשרד הראשי למשק ומנהל באס אס תחת ניהלו של קצין האס אס פוהל.
ב-1942 הקים האס אס רשת של מחנות השמדה כדי להרוג באופן שיטתי מיליוני אסירים באמצעות תאי גזים.
מחנות ההשמדה (Vernichtungslager) ומחנות המוות (Todeslager) היו המחנות בהם בוצע עיקר רצח העם.
הנאצים עצמם עשו הפרדה בין מחנות הריכוז למחנות ההשמדה.
לשירות המודיעין הבריטי היה מידע מוקדם על מחנות הריכוז הנאציים ובשנת 1942 נשלח לוחם המחתרת הפולני יאן קרסקי לספר לבעלות הברית על השמדת היהודים בשואה.
שתי קבוצות האסירים הגדולות במחנות הריכוז, אשר מנו מיליוני עצירים, היו יהודי פולין ושבויי מלחמה סובייטים, אשר הוחזקו במחנות הריכוז ללא משפט או הליך שיפוטי כולשהו.
היו גם מספר רב של צוענים, פולנים, סרבים, אסירים פוליטיים, הומוסקסואלים, אנשים עם מוגבלויות, עדי יהוה, אנשי דת קתולים, אינטלקטואלים ממזרח אירופה, ואחרים (כולל פושעים, אשר הוגדרו כך על ידי הנאצים).
בנוסף, מספר קטן של טייסים של בעלות הברית נשלחו למחנות הריכוז ולא למחנות השבויים מטעמים לוגיסטיים.
שבויי מלחמה יהודים שלחמו עבור בעלות הברית ונתפסו על ידי הנאצים נשלחו בדרך כלל למחנות השבויים הרגילים, אולם מספר קטן מהם נשלח למחנות ריכוז בשל המדיניות האנטישמית של המשטר הנאצי.
לעיתים שימשו מחנות הריכוז לאסירים חשובים, כגון הגנרלים שהיו מעורבים בניסיון ההתנקשות באדולף היטלר, מפקד הצוללת הגרמני שהפך לכומר והתנגד לנאציזם מרטין נימלר, האדמירל הגרמני וילהלם קנריס שהיה מראשי הפעילים במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם אך נכלא בפלוסנבורג ב־7 בפברואר 1945 ונתלה ב־9 באפריל 1945, זמן קצר לפני תום המלחמה.
רבים מהעצירים במחנות הריכוז מתו כתוצאה מהתעללות מכוונת, ממחלות, מרעב ומעמל רב, או שהוצאו להורג משום שהוחלט כי הם היו בלתי כשירים לעבודה.
העצירים הועברו למחנות הריכוז בתנאים לא אנושיים ברכבות משא לבהמות, אשר כבר בהם מתו אנשים רבים בטרם הגיעו למחנה הריכוז.
השבויים היו סגורים בקרונות במשך ימים או אפילו שבועות, עם מעט מזון ומים או בלי שום מזון ומים.
רבים מהם מתו מהתייבשות בחום העז של הקיץ או שקפאו למוות בחורף.
מחנות הריכוז היו קיימים גם בשטח גרמניה, ובעוד שמחנות הריכוז בגרמניה לא תוכננו במיוחד להשמדה שיטתית, רבים מהעצירים במחנות נספו בשל התנאים הקשים או משום שהם הוצאו להורג.
באביב 1941, האס אס יחד עם רופאים ואנשים שפעלו במסגרת של מבצע החיסול המיוחד "תוכנית T4 - אותנסיה" להמתת כל ה"לא כשירים" לשם "טיהור הגזע הארי" הציגו את תוכנית הפעולה 14f13 אשר הייתה מיועדת להשמדת כל העצירים במחנות ריכוז נבחרים.
האחראי על מחנות הריכוז סיווג את כל התיקים העוסקים במוות של עצירים כ"14f", ואלה של האסירים שנשלחו לתאי הגזים כ"14f13".
על פי האס-אס עצירים מסוימים במחנות הריכוז היו אמורים להיבחר ל"טיפול מיוחד 14f13" על בסיס מצבם הרפואי, דהיינו, אלה שאינם כשירים לעבודה עקב מחלה.
בפועל בחרו הנאצים יהודים, נכים, אנשים עם רישומים פליליים או אנטי-סוציאליים.
עבור העצירים היהודים שנבחרו הנאצים אפילו לא העמידו פנים שהם מעוניינים לבצע בדיקה רפואית - רשומות המעצר שימשה כ"אבחון" של הרופא.
בתחילת שנת 1943, עם התגברות הצורך בכוח עבודה ולאחר שתאי הגזים באושוויץ החלו לפעול, הורה היינריך הימלר על סיום הפעולה "תוכנית T4 - אותנסיה".
לאחר שנת 1942 הוקמו מחנות משנה רבים למחנות הריכוז בקרבת בתי חרושת קטנים על מנת לספק לבתי החרושת עובדים בכפייה.
מחנות משנה הוקמו בין היתר בקרבת מפעלים לייצור מטוסים, מכרות פחם, ומפעלים לייצור טילים.
התנאים במחנות המשנה היו אכזריים ועצירים רבים במחנות המשנה נשלחו לעיתים קרובות למחנות אחרים כצעד ענישה או נהרגו במקום אם הם לא עבדו מספיק מהר.
ב-31 ביולי 1941 נתן הרמן גרינג אישור בכתב לריינהרד היידריך, אשר היה ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), להכין ולהגיש תוכנית למימוש "הפתרון הסופי לשאלה היהודית" בשטחים שבשליטת הגרמנים ולתאם את השתתפותם של כל הארגונים הממשלתיים המעורבים ביישום הפתרון הסופי.
בעקבות כך גובשה תוכנית-האב למזרח אשר קראה לגרש את כל אוכלוסיית מזרח אירופה וברית המועצות שהיו תחת כיבוש נאצי לסיביר, לשימוש בעבודת כפייה או לשם רציחתם.
לקראת סוף המלחמה הפכו מחנות הריכוז לאתרים המשמשים לניסויים בבני אדם.
הניסויים נוהלו על ידי מלומדים במדעי הטבע, בהם: ביולוגים, כימאים ורופאים, כחלק מתוכניות שגובו באידאולוגיה הנאצית.
בין היתר נערכו ניסויים במחלות נגיפיות, ניסויים בתת-לחץ וחמצן, ניסויים בסולפונמיד, ניסויים במצבי היפותרמיה, ניסויים במי מלח, ניסויים בגז חרדל, ניסויים בהשתלה ובצמיחת איברים, עיקור כפוי, ניסויים ברעל, ניסויים בפצצות תבערה, ניסויי אאוגניקה, ועוד.
מתוכם, על פי האנציקלופדיה של המחנות והגטאות היו 23 מחנות ריכוז עיקריים , אשר רובם היו רשת של מחנות משנה.
האסירים במחנות המשנה מתו מרעב, ממחלות שלא טופלו, ומהוצאות להורג של עשרות אלפים עוד בתחילת המלחמה.
להלן מידע סטטיסטי על עשרה מחנות ריכוז נאציים מרכזיים:
קולונל ויליאם קווין מהארמייה השביעית של ארצות הברית אמר על דכאו: "כוחותינו מצאו שם מראות, קולות, וצחנות איומים מעבר למה שאפשר לדמיין, אכזריות עצומה עד כדי כך לא יהיה מסוגל להבין אדם רגיל."
ברוב המחנות שהתגלו על ידי הסובייטים, כמעט כל העצירים כבר הוצאו להורג.
כ-60,000 עצירים נתגלו בברגן בלזן על ידי דיוויזיית השריון הבריטית, 13,000 גופות שכבו על הקרקע, ועוד 10,000 מהעצירים מתו מטיפוס או מתת תזונה בשבועות הבאים.
הכוחות הבריטים אילצו את שאר שומרי האס-אס לאסוף את הגוויות ולקבור אותם בקברי אחים.
על אף שרוב מחנות הריכוז וההשמדה הנאציים נהרסו לאחר המלחמה, חלקם הוסבו לאנדרטאות ומוזיאונים קבועים.
בפולין הקומוניסטית כמה ממחנות הריכוז הנאציים לשעבר שימשו את הנ.ק.ו.ד.
הסובייטי להחזקת שבויי מלחמה גרמנים שהיו חשודים כמי שהיו נאצים או משתפי פעולה עם הנאצים במהלך המלחמה, אנטי-קומוניסטים, עצירים פוליטיים אחרים, וכן אזרחים דוברי גרמנית, ומיעוטים אתניים שלזיים ואוקראינים.
במזרח גרמניה שימשו מחנות הריכוז בבוכנוואלד וזקסנהאוזן למטרות דומות.
מחנה הריכוז דכאו שימש לאחר המלחמה כמרכז מעצר לנאצים שנעצרו.
מחסה יאפיו הוא מחסה (מפני מזג אוויר קשה) ארגנטינאי, בסמוך לבסיס סאן מרטין.
המחסה ממוקם בחוף פאלייר בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
המחסה נחנך ב-4 בנובמבר 1956 ומתוחזק על ידי הצבא הארגנטיני.
המחסה ממוקם 600 מטר מעל קרחון נורת'איסט.
שלושת המחסות שנבנה הם: מחסה צ'אבאבוקו, מחסה יאפיו ומחסה מאייפו.
כל מחסה כלל מזון, ציוד, תרופות ודלק ואפשר את הפרויקטים המדעיים שבוצעו בשנים 1957-1958 (השנה הגאופיזית הבינלאומית).
המחסה נקרא על שמה של העיר יאפיו (Yapeyú) שבארגנטינה, עיר הולדתו של חוסה דה סן מרטין.
מחסה קאפיטן קובט או מחסה קאפיטאן קובט הוא מחסה ארגנטינאי הממוקם במפרצון סיירבה, בחצי האי האנטארקטי, בסמוך לכניסה הצפונית אל מצר ז'רלאש.
המחסה נחנך ב-23 בינואר 1954; בעת הקמתו נקרא בשם "מחסה כף פרימאוורה" ( Cape Primavera).
לימים הורחב הבסיס והפך לבסיס פרימאוורה שנחנך רשמית ב-3 במרץ 1977, בנוכחות הפיקוד האנטאקטי של צבא ארגנטינה.
המבנה שופץ במרץ 2017, והוא משמש כמעבדה של הבסיס.