tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1931–1944 היה מנהל המחלקה לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת סגד.
הוא נבחר לדקאן הפקולטה לשנת הלימודים 1937/38. בשל יהדותו גורש עם משפחתו למחנה ריכוז ב-1944 ובהתערבות אוניברסיטת סגד הורד מהרכבת באוסטריה ונשלח בחזרה לבודפשט.
הוא כבר היה בבודפשט בסוף מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1945–1946 עבד בבודפשט, ולאחר מכן כפרופסור באוניברסיטה ומנהל הקליניקה והחוג לרפואה פנימית ופעל שם בין 1946 לבין 1963. בשנת 1946 נבחר לנספח ומייד לאחר מכן לחבר מלא וקבוע באקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1963 הוא עזב את המרפאה לרפואה פנימית, פרש, אך נשאר בחיים המדעיים כנשיא האקדמיה ההונגרית למדעים (1970-1949) וכראש מכון המחקר לרפואה ניסיונית (1970-1949), ולאחר מכן כיועץ מדעי (מ-1971 עד מותו).
בשל תפקידיו המדעיים, טיפוח היחסים הבינלאומיים מילאו תפקיד משמעותי בחייו.
הוא פעל לאורך שנים גם בזירה הפוליטית.
ניתוח כימי של חלבוני הדם ורכיבי הדם.
התרחשות ומניעה של הפרעות במחזור הדם לאחר ניתוח.
המשמעות הפיזיולוגית והפתולוגית של מערכת הלימפה.
מחלות של הכבד ודרכי המרה (עם Béla Molnár; Budapest, 1933)
תזונה לא מלאה וחד צדדית (דברצן, 1940)
החיים והפתולוגיה של מחזור הדם הלימפתי (עם אחרים; בודפשט, 1955)
המשמעות של מחזור הדם הלימפתי, שבועון רפואי, (1959)
תפקידה של מערכת קליפת יותרת המוח-אדרנל בהתפתחות של הפרעות טרופיות.
פרסומים של המחלקה למדעי הביולוגיה והרפואה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1960).
מחקרים על השפעת רוטין וחומצה אסקורבית על עמידות נימים בחולדות.
פרסומים של המחלקה למדעי הביולוגיה והרפואה של האקדמיה ההונגרית למדעים, (1962)
עורך "עיתון הרופאים" (Orvosok lapja)
עורך ראשי של "השבועון הרפואי" (Orvosi Hetilap)
האקדמיה ההונגרית למדעים, נשיא, 1970-1949
חבר נספח באקדמיה הבולגרית למדעים, 1948
האקדמיה הסובייטית למדעים, חברה מחו"ל, 1958
האקדמיה הצ'כוסלובקית למדעים, חבר מלא, 1960
האקדמיה הפולנית למדעים, חבר מחו"ל, 1962
חבר נספח באקדמיה הגרמנית למדעים ברלין, 1962
האקדמיה הרומנית למדעים, חבר כבוד, 1965
האקדמיה השווייצרית לרפואה, חבר נספח, 1966
האקדמיה היוגוסלבית למדעים ואמנויות, חבר נספח, 1966
אגודת שנדור קוראני, חבר מועצת המנהלים
החברה ההונגרית של אורולוגים ונפרולוגים
D'Angiologie, חבר מייסד כבוד, 1961
מדליית הזיכרון של שנדור קוראני, 1948, 1966
מסדר ההצטיינות של קושות (דרגה שנייה), 1948
מדליית זהב של האקדמיה, 1961
מדליית זהב לומונוסוב (האקדמיה הסובייטית למדעים), 1968
מסדר קיריל הקדוש דרגה 1 (לרגל 100 שנה להקמת האקדמיה הבולגרית למדעים), 1970
ז'יגמונד הולאן: אישטוואן רוסניאק מייסד בית הספר.
נאום הנצחה באקדמיה ההונגרית למדעים במלאת 100 שנה להולדתה.
אישטוואן שומלו (במקור סונטאג, בהונגרית: Somló István; סולנוק, 8 במאי 1902 – בודפשט, 5 באפריל 1971) היה שחקן יהודי-הונגרי, במאי תיאטרון ובמאי רדיו, זוכה פרס קושוט, (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל) מנהל תיאטרון, זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
אישטוואן סונטאג נולד בסולנוק במשפחה יהודית, כבנם של יעקב/יֶנֶה סונטאג/שומלו מזכיר פיננסי ושל שרולטה ברגר.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1923 וחתם ב"תיאטרון רנסאנס" (Renaissance Színház).
הוא היה חבר בתיאטרון מרכז העיר של ארתור בארדוש בין 1924 לבין 1926 וב-1926 הפך לחבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
מ-1928 עד 1931 היה עיתונאי ב"עיתון השחקנים" (Színészújság) ובנפסבה.
בשנת 1939 נשא את מרתה, בתם של אוסקר פליישמן ושל מרגיט קראוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נאסר עליו להופיע על הבמה בשל מוצאו היהודי.
הוא וגם אשתו שרדו את השואה.
הבימוי הראשון שלו לאחר המלחמה היה המחזה בשפל מחזה בארבע מערכות, פרי עטו של מקסים גורקי.
זהו המחזה הידוע ביותר של גורקי והוא פתח את תיאטרון הקומדיה החדש של בודפשט ב-1 במאי 1945. בין השנים 1948–1949 היה מנהל תיאטרון הקומדיה של בודפשט בשותפות עם קלארי טולנאי ועם דיולה בנקה.
בשנים 1949 עד 1951 היה שוב חבר ב"תיאטרון מרכז העיר", ובין 1951 עד 1959 היה חבר בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
בין 1959 לבין 1962 היה שוב מנהל תיאטרון הקומדיה.
הוא פרש בשנת 1962. תפקידו הקולנועי הראשון היה בסרט "וילה זו למכירה" מ-1935, ותפקידו הקולנועי האחרון היה בסרט "השחר מפציע" (Virrad) משנת 1960. הוא כיכב במשחקי רדיו וגם ביים ברדיו.
שמו קשור לבימוי מחזה הרדיו הראשון בהונגריה ב-1925 - של Paul Lefèvre-Geraldy : לאהוב .
אישטוואן פוסטומוס (בהונגרית:Utószülött István, 1236–1271 ) היה בנו האחרון של מלך הונגריה אנדראש השני שנולד על ידי אשתו השלישית של המלך, ביאטריצ'ה ד'אסטה אחרי מות בעלה ולכן נקראה "פוסטומוס" - "שלאחר המוות".
אחיו למחצה הגדולים, לרבות המלך בלה הרביעי, ראו בו ממזר שנולד כפרי בגידת אמו.
לכן נאסר עליו לזכות בהונגריה בהכנסות שלהם היו זכאים בני מלכים.
הוא התחתן לראשונה עם אלמנה איטלקייה בשם איזבלה טרוורסארי שילדה לו ילד בשם אישטוואן שמת בדמי ימיו.
אשתו השנייה הייתה טומזינה מורוזיני.
בנם היה לימים המלך אנדראש השלישי של הונגריה, המכונה " ה"וונציאני".
אחרי שהתאלמן בפעם השנייה, מלך אנדראש השני הקשיש, התחתן ב-14 במאי 1234 בסקשפהרוואר עם הנסיכה האיטלקייה הצעירה ביאטריצ'ה ד'אסטה, בת 23, אף על פי שבניו - בלה וקלמן - התנגדו בחירוף נפש לנישואים שלישיים אלה.
היא הייתה בהריון כשבעלה המלך אנדראש השני מת ב-21 בספטמבר 1235. זמן קצר לאחר מכן עלה על כס המלכות בנו הבכור, בלה הרביעי.
בלה וקלמן האשימו אותה שהיה לה בעת חיי באביהם, קשר בוגד של גילוי עריות עם המגנאט דנש, בנו של אמפוד שהיה בעל השפעה בחצרו של אנשראש השני.
בלה הרביעי פיטר והעניר כמה מיועציו הקרובים ביותר של אביו, כולל דנש שעיניו סונוורו, נכלא ומאוחר יותר מת במאסר.
בלה הורה על מעצרה של ביאטריצ'ה, אבל היא הצליחה להימלט לאימפריה הרומית הקדושה.
שם בעיר והרדה, כיום חלק ממרבורג בדוכסות תורינגיה בתחילת שנת 1236 היא ילדה את הבן שלאחר המוות של אנדראש השני, אישטוואן.
בלה וקלמן ראו בו ממזר, שנולד מקשר מחוץ לנישואים של המלכה עם הרוזן דנש.כרוניקות מאוחרות יותר, למשל הכרוניקה המאויירת (Chronicon Pictum)
שניסו להוכיח את לידתו החוקית של אנדראש השלישי, התעלמו מפרטים אלה והדגישו שהמכלה האלמנה ביאטריצ'ה החליטה מרצונה החופשי לשוב לארצה.
אישטוואן קיבל את שמו לפי אישטוואן הקדוש, המלך הראשון של הונגריה, כי המלכה ביאטריצ'ה ביקשה להדגיש על ידי כך את מוצאו הלגיטימי של בנה.
כעבור שישה חדשים יצאה המלכה הגולה יחד עם תינוקה לפרארה.
היא תכננה לחיות בחצר דודה, אולם המרקיז אצו ד'אסטה השביעי דחה את בקשתה וסירב להחזיר לה את האחוזות.
בשנים הבאות היא נאלצה לנדוד ברחבי איטליה, ולא הצליחה להשיג תמיכה כספית מספקת על מנת לקדם את עניין בנה.
בסופו של דבר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי העניק לה את הרווחים מ-35 מנזרים באיטליה על מנת לייצב את מצבה הכלכלי.
ב-1243 ביאטריצ'ה שלחה את אישטוואן בנה בן ה-7 לחצרו של אצו השביעי בפרארה.
במקום הזה בילה אישטוואן את ילדותו וקיבל את חינוכו האבירי.
אירסו אותו לאיזבלה, הבן של פייטרו השני טרוורזארי.
ביאטריצ'ה לא ויתרה לרגע על תביעות בנה לרווחים מלכותיים מהונגריה
אישטוואן שלושינסקי (בהונגרית: Salusinszky István; בודפשט, 27 בפברואר 1918 – בודפשט, 14 באוקטובר 1984) היה מנהיג כלכלי יהודי-הונגרי דיפלומט, מנכ"ל הבנק ההונגרי לסחר חוץ (MKB Bank).
אישטוואן שלושינסקי נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
אביו, דיולה שלושינסקי, היה עורך דין, ודודו, אימרה שלושינסקי היה דמות מפתח באימפריית העיתונות אשט של אנדור מיקלוש.
בניו היו דיולה שלושינסקי שעסק בסחר בין-לאומי, גאבור שלושינסקי שהיה מורה לשפות והשלישי מיקלוש שלושינסקי היה מפיק סרטים.
בתו ז'וז'ה שלושינסקי היא מומחית בתחום תיירות החוץ.
אחד מנכדיו אנדראש שלושינסקי הוא מומחה להוראת שפות.
לאחר סיום בחינות הבגרות התקבל ללימודי משפטים וסיים את הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1939 וכן היה סטודנט במכון למדע המדינה פריז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עד כניסת הגרמנים להונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) היה בעלים משותף של מפעל לשטיפת סמרטוטים, ולמעשה עסק ב"השגת לקוחות", כי לא יכול היה לעסוק במקצועו כעורך דין בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
לאחר כניסת הגרמנים לממלכת הונגריה, כיהודי, נאלץ להסתתר עם ניירות מזויפים כחלק מחברי תנועת ההתנגדות היהודית (הבלתי חוקית) והשתתף בהצלת יהודים כמזכירו של הדיפלומט השוודי ראול ולנברג.
משנת 1945 התפרנס תחילה כמתרגם מרוסית, לאחר מכן היה פקיד של הבנק הלאומי ההונגרי, ובין 1947 לבין 1950 היה היועץ של הנציגות המסחרית ההונגרית במוסקבה.
בין השנים 1950–1958 היה מנהל מחלקה במשרד לסחר החוץ, ואחר כך מנהל האגף.
בין השנים 1958–1963 היה ראש הנציגות הסחרית ההונגרית ברומא (נספח מסחרי).
מ-1964 עד 1980 (עד לפרישתו), היה מנכ"ל הבנק לסחר חוץ ההונגרי, שהיה ללא ספק ימי הזוהר הראשונים של המוסד, תקופת יציאתו לעצמאות עסקית.
כפי שהסכימו הכפופים לו, החברים וברי הפלוגתא שלו, עידן שלושינסקי בניהולו של המנכ"ל האגדי של הבנק לסחר חוץ יצר היקף פעילות מתרחב לארגון ויצר ניהול, מימון וביצוע עסקאות סחר חוץ מורכבות.
בהנהגתו וניהולו של ד"ר שלושינסקי ה-MKB הפך ללוחם מוביל במימון השקעות גדולות בהונגריה באמצעות השגת הלוואות זרות (כך למשל נפתח מלון האינטרקונטיננטל בבודפשט שהוא מלון מריוט של היום שנפתח ב-1969) והגיעו להונגריה המותגים פפסי קולה, קוקה-קולה ולוי שטראוס.
הוא היה דיפלומט כלכלי מעולה ששלט בשפות אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית ורוסית.
מספרים עליו הוא תמיד היה איש חייכן, לא גבוה מדי, קצת חסון, לבוש היטב, עם קול צרוד.
הוא כונה "שַאלוֹ" והיה בעל סמכות טבעית שכולם רחשו לו כבוד.
הוא ידע את השמות הפרטיים של כל עובדיו.
כשהלך במסדרון, בירך מראש כל אחד והתעניין במשפחתו.
כשירד לקפיטריה או לחדר האוכל (כיוון שלא הרשה שיביאו את ארוחת הצהריים שלו למשרדו), התעניין וידע על מצבו של כל אחד והוא בהחלט עזר היכן ולמי שהוא יכול היה על ידי שליחת ילדים לבית הספר טוב יותר, או להגיע לעובדיו החולים בית חולים וכיוצא באלה.
אישטוואן פרקש (במקור וולפנר, בהונגרית: Farkas István; בודפשט, 20 באוקטובר 1887 – אושוויץ, תחילת יולי 1944) היה צייר יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה.
פרקש הוא היוצר של התמונות כמו "בית הרוחות", "השוטה של סירקוז" ושל דימויים מוזרים אחרים.
הוא היה דמות משמעותית בציור ההונגרי והאירופי של המאה העשרים.
אישטוואן וולפנר נולד במשפחה בורגנית יהודית אמידה.
אביו הוא יוז'ף וולפנר, מנכ"ל הוצאת זינגר וולפנר, ואמו הייתה אנה גולדברגר.
כבר במהלך לימודיו בתיכון התגלה עניינו בציור.
המאסטר המוקדם שלו היה הדמות הגדולה של הציור ההונגרי, לאסלו מדניאנסקי.
הוא נסע לפריז ב-1912 ועבד שם עד פרוץ המלחמה.
הוא שירת כלוחם בחזית במלחמת העולם הראשונה, כלוחם אש, הוא נפל בשבי האיטלקי.
ב-18 ביוני 1925, בבודפשט, נשא לאישה את הציירת הברונית היהודייה אידה קוהנר, בתם של הברון מסאסברן אדולף קוהנר ושל הלן קוהנר (אירן).
באותה שנה הוא ואשתו התיישבו בפריז ועשו מספר סיורים באירופה.
בין 1929 לבין 1932 נפתחו כמה תערוכות שלו: סופרים צרפתים בולטים (כולל המשורר אנדרה סלמון) שיבחו את אמנותו.
הוא היה חבר מוכר בקבוצת האמנים של אסכולת פריז.
ב-1932, לאחר מות אביו, חזר לבסוף הביתה, קיבל לידיו את ניהול הוצאת זינגר וולפנר, אך המשיך גם בעבודתו כצייר.
הוא עדיין הציג כמה תערוכות בתחילת שנות הארבעים, ואמנותו, אם כי בחוג מצומצם, זכתה להערכה רבה על ידי מיטב המבקרים.
לאחר הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה), הוא נלקח תחילה למחנה ריכוז הונגרי בגלל מוצאו היהודי ולאחר מכן - על אף מספר פעולות חילוץ חסרות תוחלת (המשפחה פנתה גם לסופר הימני פרנץ הרצג ולאחר מכן לעוצר מיקלוש הורטי) - נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ.
אישטוואן פרקש לא היה חסיד של אף אחת ממגמות הציור הצרות יותר.
האווירה והזוהר של ציוריו מתקרבים לאקספרסיוניזם ולסוריאליזם כאחד, וכל היצירות הגדולות שלו - מעבר למגמות - משקפות את סגנונו ותפיסת עולמו, כל יצירותיו הגדולות הן שלו בלבד בסגנונו הייחודי.
לאחר ציורי שמן עבד בעיקר בטכניקות טמפרה.
מצב הרוח של תמונותיו הקרין בדרך כלל פחד ואיומים שאינם ברורים וקשה לתאר במילים.
למשל, לעיתים קרובות מופיע בציוריו בית שנראה לא מאוכלס ואף לא מיושב, שמקורותיו, כפי שגילו מחקרים, מזכירים את המלחמה באיטליה.
בהתייחסו לאמנותו, כותב מרצל בנדק ששולחן וכיסא לבנים במרפסת הקיץ השלווה לכאורה של פרקש נותנים רושם של "רשע".
אחד מציוריו המפורסמים ביותר (השוטה מסירקוז) גרוטסקי מעט ובו בזמן מפחיד כמו הציור אחר שלו, של גבר אדום זקן.
הפרספקטיבה של ציוריו כמעט תמיד קצת שונה מהמקובל בתיאורי נוף ריאליסטיים: לפעמים, כאילו מצלמת זווית רחבה מתארת עולם מעט מעוות, מרווח, אך איכשהו סגור, לא מתאים.
נראה שלדמויות המופיעות בחלל הזה יש סוד נורא שלעולם לא מסופר.
בין השנים 1945–1947 הוצגו ציוריו במספר תערוכות.
תערוכת היצירות שלו נפתחה בסלון הלאומי במרץ 1947, עם נאום פתיחה של פרנסואה גאשו , לשעבר מנהל המכון הצרפתי לתרבות בבודפשט (פרנסואה גאשו (1901 - 1986) היה סופר, מורה, נספח תרבותי בשגרירות צרפת בהונגריה בין 1944 לבין 1949, לימים מזכירו של ז'אן קוקטו).
ואז, במהלך שנות הדיקטטורה הקומוניסטית, הוא הפך לכמעט לא ידוע.
המונוגרפיה הקטנה והעצמאית הראשונה פורסמה עליו רק ב-1970. הגלריה הלאומית של הונגריה ארגנה את תערוכת היצירות הגדולה שלו בתחילת שנות ה-70, ומאז ביקורת האמנות ותולדות האמנות ההונגרית מחשיבה אותו בין גדולי הציירים ההונגרים של המאה העשרים.
כמה מיצירותיו נמצאות בבעלות פרטית בחו"ל והן הוצגו מספר פעמים על ידי האקדמיה ההונגרית ברומא, בסיוע בנו צ'ארלס פרקש, שמתגורר ברומא.
שמונה מתמונותיו שמורות באוסף דיאק בעיר סקשפהרוואר.
ניתן לבקר בווילה שלו לשעבר בכפר סיגליגט, שם ניתן לראות כמה תמונותיו.
נכדתו, אלסנדרה פרקש, פרסמה באנגלית ספר על המשפחה ב-2005.
יומן החזית של הצייר אישטוואן פרקש, אניגמה, גיליון 28, 2002
דש פטאקי: אישטוואן פרקש, בית ההוצאה קורווינה, בודפשט, 1970
גבריאלה קרנאץ' : אישטוואן פרקש.
ג'רג' שימגי: אוסף גליק: לזכרו של אישטוואן פרקש, Belvedere, 1990.
קטלין ס' נאג' : אישטוואן פרקש.
שלמה אישטוואן קולצ'אר (במקור עד 1906 קראוס, בהונגרית: István Shlomo Kulcsár; בודפשט, 19 בספטמבר 1901 – תל אביב, 12 ביוני 1986) היה רופא ישראלי ממוצא הונגרי, גינקולוג, פסיכיאטר, פסיכולוג אינדיבידואלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב, מהפסיכיאטרים שבדקו את אדולף אייכמן, הוא אביו של אישטוואן קולצ'אר (1932), סופר ועיתונאי.
אישטוואן קראוס נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה קולצ'אר (קראוס) (1872–1922), חייט, ושל גיזלה בלאו (1880–?).
סבו מצד אמו, שומה בלאו, היה מורה בעיירה קרמנד.
בשל החוק המפלה האנטי יהודי הנומרוס קלאוזוס, לא התקבל לאוניברסיטה, לכן לפי טענה שאין נמצאו לה סימוכין, הוא התנצר בגיל תשע-עשרה, אך גם בכך לא הצליח לעקוף את החוק ולא התקבל אז לאוניברסיטה.
הוא למד במכללה הווטרינרית במשך שנה אחת ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ' בדרום הונגריה.
את התואר ברפואה קיבל בשנת 1926, אך כבר במהלך שנותיו באוניברסיטה עבד במעבדות של המכונים הפתולוגיים והפדיאטריים.
בין 1926 לבין 1938 היה רופא נשים בבית היולדות באויפשט.
כבר כרופא צעיר הייתה לו פרקטיקה פרטית, שבה העניק בעיקר טיפול פסיכיאטרי וייעוץ פסיכולוגי פרטני (אינדיבידואלי), ולאחר מכן עסק בפרקטיקה אנליטית.
קולצ'אר היה חבר ותלמיד של שנדור פרנצי ותמך בפסיכולוגיית העומק, כ"אדלריסט" וניסה ליישב את התיאוריה של פרויד עם המרקסיזם.
מראשית שנות ה-30 היה חבר פעיל ב"התאחדות הפסיכולוגיה האינדיבידואלית ההונגרית", נבחר למזכיר ההתאחדות והרבה להרצות לפני קהל.
הוא כתב כמה מחקרים וספרים בנושא פסיכולוגיה אינדיבידואלית, ובשנת 1933 פרסם את עבודתו של אלפרד אדלר "הכרת טבע האדם" (Menschenkenntnis) בהונגרית.
בשנים 1934–1936, יחד עם בלה סקיי, ערך את כתב העת הפסיכולוגי "הכרת האדם" (Emberismeret).
משנת 1932, הייתה לו פרקטיקה פרטית גם לפסיכואנליזה ביחד עם אשתו השנייה של פרידייש קארינתי, ארנקה בהם, בדירתו ברחוב פאנוניה 19 ברובע 13 של בודפשט (19 Pannónia utca).
ב-1934 הפך למומחה בנוירולוגיה ופסיכיאטריה.
קולצ'אר היה אוהד פעיל של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הבלתי חוקית (הוא גם הצטרף למפלגה לאחר המלחמה).
בשנות ה-30 הוא שמר על ידידות קרובה עם המשורר אטילה יוז'ף, שאחד משיריו "נכשל" נמצא במגירת השולחנו במהלך חיפוש משטרתי בביתו.
כמה חודשים לאחר מכן הוא הועמד לדין, אך בית המשפט זיכה אותו מחוסר ראיות.
בין 1938 לבין 1944, עבד במחלקה הנוירולוגית והפסיכיאטרית של בית החולים סנט יאנוש.
הוא הועסק תחילה כעוזר מדעי, אך גם לקח חלק בעבודה קלינית: הוא ביצע גם בדיקות נוירולוגיות אמבולטוריות.
במלחמת העולם השנייה הוא גויס תחילה לשרות צבאי, אך כשגילו את מוצאו היהודי נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
במחנות העבודה, הוא החל לכתוב תחת השם הבדוי באלאז' קרמנדי (Balázs Körmendi), את יצירתו "וידוי יהודי" (Zsidógyónás), שהתפרסמה לבסוף רק עשרות שנים לאחר מכן.
הוא שרד את סוף המלחמה ואת טרור מפלגת צלב החץ עם ניירות מזויפים.
מתום המלחמה בשנים 1945 עד 1948 עבד כרופא ראשי בבית החולים של הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים (DEGOB), ובין השנים 1948 עד 1950 היה רופא במרפאת אויפשט.
לאחר המלחמה חזר לשורשיו היהודיים והיה לאחד ממנהיגי התנועה הציונית בהונגריה.
הוא נבחר לסגן נשיא האגודה הציונית ההונגרית.
ב-1950 עלה לישראל עם אשתו ובנו.
בישראל מונה ב-1951 למנהל בית החולים לחולי נפש בעכו, שזה עתה הוקם.
בשנים 1956–1957 הצליח להשתלם בבריטניה, הולנד ושווייץ בזכות מלגת משרד הבריאות.
במהלך סיורו נשא הרצאה בקונגרס הבינלאומי השני לפסיכיאטריה בציריך.
בשנת 1959 מונה למנהל המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים שיבא בתל השומר.
המוסד פעל גם כבית חולים הכשרה של בית הספר לרפואה של אוניברסיטה תל אביב.
משנת 1969 היה פרופסור במחלקה לפסיכיאטריה של אוניברסיטת תל אביב עד לפרישתו בשנת 1971, אך המשיך לבקר בבית החולים ולהמשיך את עבודתו במרפאה.
ב-1961 התבקש לבצע בדיקה פסיכולוגית של פושע המלחמה אדולף אייכמן, שנלכד בארגנטינה שנה קודם לכן.
חמש שנים לאחר מכן, הוא ואשתו השלישית, הפסיכולוגית הקלינית שושנה קולצ'אר ולאופולד סונדי דיווחו על תוצאות הבדיקה הזו שלהם בפירוט במאמרם בשם:
בשנת 1965 פורסם ב-Excerpta Medica Interna גיליון 117 מחקרו
אשתו הראשונה הייתה אנה פאזקאש (1905–1973), אותה נשא ב-7 באפריל 1928 בבודפשט.
מבוא לפסיכולוגיה של הפרט (בודפשט, 1932)
הדרך של הפסיכולוגיה האינדיבידואלית (בודפשט, 1934)
הפרעות בחיי האהבה של האישה: המקור והריפוי של קרירות מינית (בודפשט, 1938)
נתונים עבור רגישות פרונטלית בחולי נפש .
עם טיבור שימון (בודפשט, 1940)
צורות סטריליות נפשיות (פרוסטיות) של מחלת גרייבס (בודפשט, 1941)
זכרונות (תחת השם באלאז' קרמנדי, בודפשט, 1990, מהדורה 2: בודפשט, 2006. הקדמה: פאל בארדוש)
אלפרד אדלר: הכרת האדם: פסיכולוגיה אינדיבידואלית מעשית (בודפשט, 1933, מהדורה שנייה: בודפשט, 1937)
אישטוואן קאלאי (במקור קוהן (כהן), בהונגרית: Kállai István; בודפשט, 7 במאי 1929 – בודפשט, 2 ביולי 2015) היה סופר, מחזאי, הומוריסטן, דרמטורג יהודי-הונגרי, זוכה פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה).
אינספור קומדיות מצליחות ובדיחות קברט קשורות לשמו.
הוא עשה לעצמו שם גם כתסריטאי קולנוע וטלוויזיה.
כשהיה מבוגר יותר, נודע כ"קאלאי המקטרת" בגלל המקטרת שהחזיק בידו תמיד במהלך הופעותיו.
הוא אביו של רב-אמן השחמט גאבור קאלאי.
אישטוואן קאלאי נולד במשפחה יהודית כבנם השני של אלמר קאלאי (כהן), משלח בינלאומי, ושל שטפניה וֶבֶּר (1901–1993).
(אמו הייתה בת דודתה של זמרת האופרה גיטה אלפאר) כמתבגר הוא חווה את רדיפת היהודים והשואה בבודפשט.
מבית הספר התיכון קלצ'אי הגיע ללמוד בבית הספר התיכון המסחרי ברחוב ושלני ולאחר מכן למחלקה התעשייתית של האוניברסיטה לכלכלה (כיום שמה אוניברסיטת קורווינוס).
כבר בשנות לימודיו באוניברסיטה כתב מערכונים ותסכיתי רדיו.
ב-1952 עבד בשידורים הזרים של הרדיו ההונגרי.
עבודת התיאטרון הראשונה שלו הייתה הקומדיה "הכיוון קראקס", שאחריה כתב לא מעט קומדיות והצגות מוזיקליות: ריקוד חבלים, קפוץ מהחלון!, בעל על מפתן הדלת, אבא יסדר, שטר מיליון הפאונד ועוד.
ב-1958 זכה להצלחה מסחררת עם מחזהו "אבא יסדר", שהוצג בבמה העליזה, שבו שיחק הקומיקאי לאסלו קאבוש את התפקיד הראשי.
הוא כתב עבורו, שחקן הקברט הפופולרי, גם את התפקיד הראשי בסרט "גם הדרור הוא ציפור" (A véreb is madár).
הוא יישם וכתב יצירות מוזיקליות ואופרטות רבות לבמות הונגריות ובינלאומיות, למשל:
יצירותיו הוצגו בבודפשט, בערי השדה, באזורים הכפריים ובחו"ל.
בנוסף, תרגם ועיבד כמה מחזות.
כלוב המטורפות (של אדוארד מולינרי)
בנוסף לתיאטרון, פעל קאלאי גם בעולם הקולנוע וכתב כמה וכמה תסריטים כמו: גם הדרור הוא ציפור, אהבה מוחלפת, קוג'אק בבודפשט, לראות את נאפולי, ו.
מ-1970 כתב סדרות בטלוויזיה ההונגרית, מ-1974 עבד שם במחלקת הבידור, שהיה המייסד והמנהל שלה והעובד הבכיר שלה.
מאז 1981 הוא היה הדרמטורג של הבמה העליזה, ומאז 1998 הדרמטורג של תיאטרון האופרטה של בודפשט.
במותו ספדו לו מיקלוש סינטאר ומיקלוש גאבור קרני (שניהם יהודים), המנהלים לשעבר של תיאטרון האופרטה של בודפשט.
בנו הצעיר, גאבור קאלאי, הוא רב-אמן שחמט בינלאומי וסופר מקצועי בתחום.
מחזמר כליזמר המבוסס על מחזהו של אוטו אינדיג "הכלה מטורוצקו" ; Kossuth–Budapest Operettszínház–MTVA, Bp., 2013 + CD ( אופרטות מפורסמות, 20.; ספריית מטרופול )
חבר לנצח בתיאטרון האופרטה של בודפשט (1989)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2006)
אישטוואן קומור (במקור קלאובר, בהונגרית: Komor István; באיה, 24 באוקטובר 1926 – סגד, 4 בספטמבר 1974) היה במאי תיאטרון יהודי-הונגרי ומנהל תיאטרון זוכה פרס מארי יאסאי, הפרס ממלכתי הגבוה אשר הוקם בשנת 1953 על ידי ממשלת הונגריה כפרס משחק במה/קולנוע/טלוויזיה.
אישטוואן קומור נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש קלאובר (1883–1941), מנהל ובעלים של בנק, סגן נשיא הקהילה היהודית בבאיה, ושל ינקה קליין (1891–1957).
הוא סיים את בית הספר התיכון על שם בלה השלישי, מלך הונגריה והוא גורש למחנה ריכוז (קרוב לוודאי לאושוויץ) ב-1944. הוא שרד וחזר הביתה ב-1945. הוא נרשם גם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת פאזמון פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וגם לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
הוא למד תולדות האמנות והקשיב להרצאותיו של ג'רג' לוקאץ'.
המורה שלו למשחק היה פרנץ הונט, שלמרות זאת יעץ לו לא להיות בממאי, אך העסיק אותו כעוזר במאי ב"תיאטרון הנוער".
ב-1949 קיבל חוזה כבמאי ראשי בדברצן, שם ביים חמש הצגות בכורה בחודשיים וחצי.
בשנת 1951, עבר לסגד במעמד דומה.
הוא עזב אחרי שתי עונות ועבד בתיאטרון פטפי בבודפשט, במישקולץ, בקצ'קמט ובגיור על בסיס שנתי.
לאחר מכן, חתם שו בחוזה בסגד וחזר לשם למשך שתים עשרה שנים.
הוא היה גם המנהל הראשי של התיאטרון במשך כמה שנים.
עם זאת, התפטר ב-1964. הסיבה לכך הייתה סכסוך שנגרם מהצגת הבכורה של המחזה "נידוני אלטונה" של סארטר (1959), שעובד לסרט ב-1962. לאחר סיטואציה מתוחה נוספת, ב-1969 חתם על חוזה כבמאי ראשי עם להקת תיאטרון קאפושוואר שעמדה לפני פירוק.
בשנת 1971 הוא מונה למנהל התיאטרון.
שמו קשור לגיבוש הלהקה וליסוד העידן שכונה מאוחר יותר "תופעת הקאפושוואר".
אחד השלבים החשובים בפעילותו בקאפושוואר, היה בכורת המחזה של אנדראש שיטה: "גדעון המפואר", שהיה גם אירוע בתולדות התיאטרון ההונגרי.
מחזהו של המחבר הוצג לראשונה בהונגריה ב-19 בנובמבר 1971.
מותו המוקדם מנע ממנו להיות חלק מהצלחת הלהקה, שזכתה לתהילה לאומית ובינלאומית.
שמו מופיע גם כשחקן בשתי הצגות, בתפקיד אפיזודי.
שמו מונצח על ידי תיאטרון קפושוואר באמצעות טבעת הזיכרון אישטוואן קומור (Komor István-emlékgyűrű), שנוסדה ב-1975.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב סגדי בעיר הולדתו באיה.
מספר הצגות הבכורה הרשומות במאגר התיאטרון : 77 .
מתוך רשימת הבימויים והפקות מתברר שהוא העלה אותו מחזה עם שתי תיאטראות באותה השנה.
תיאטרון קטונה יוז'ף של קצ'קמט
תיאטרון גזה גארדוני של אגר
אישטוואן קבשי (בהונגרית: Kövesi István; ואצראטוט, 14 באוקטובר 1911 – בודפשט, 1981) היה אספן אמנות משמעותי יהודי-הונגרי, קצב במקצועו, עם תהפוכות רבות ודרמטיות בחייו.
על אף חוסר השכלתו האמנותית הוא הצליח לבנות את אחד האוספים הפרטיים הגדולים (230 פריטים) של תמונות ציירים הונגרים מהשורה הראשונה, תופעה ייחודית ואולי היחידה בתקופת הונגריה הקומוניסטית.
אישטוואן קבשי נולד במשפחה יהודית, כילדם רביעי של הקצב יוז'ף קבשי ושל אירן פיק.
הוא הודח מכיתה ו' עקב מתיחות ושובבויות של תלמידים ולאחר מכן החל לעבוד בשמחה בחנות המשפחתית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כבר ניהל אטליז משלו, עם אחיו שהיה מבוגר ממנו בשש שנים ועסק אף הוא במקצוע זה.
הם סיכמו ביניהם שהוא ישווק רק בשר כשר למינהו ואחיו בחנות אחרת ימכור בשר לא כשר לציבור הרחב.
לאחר חקיקת החוקים ה (אנטי) יהודיים (למשל החוק היהודי השני) במיוחד משנת 1939, הוא נלקח בשל מוצאו היהודי, תחילה למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) אחר כך נשלל ממנו כל רכושו, פרנסתו, ולבסוף גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא היה היחיד ממשפחתו ששרד וחזר ב-1945, במשקל 33 קילו עם מחלת הטיפוס.
הוריו ואחיותיו נספו באושוויץ, בעוד אחיו, לפי הזיכרון המשפחתי, היה בין קורבנות טבח רכניץ שבוצע בטירת רכניץ על גבול אוסטריה-הונגריה.
קבשי, שאיבד את כל משפחתו, חזר לבית בכפר הולדתו כדי לגלות שהבית על תכולתו נבזז כולו.
עד מהרה פגש את קלרה וייס בת כפרו, שחזרה הביתה מאושוויץ, שם הייתה עדה להשמדת רוב משפחת קבשי המורחבת.
הם התחתנו בנובמבר 1946, פתחו מחדש את הקצבייה והחלו לעבוד גם במשק חקלאי שהקימו.
נולדו להם שני ילדים, אבל כשהם התחילו להתבסס ולצבור רכוש ונכסים, הגיעה תקופת ההלאמה והיישוב מחדש במשטר הקומוניסטי.
שוב נגזל כל רכושו וקבשי עבר עם משפחתו לאנגיאלפלד (רובע של בודפשט) והפך לעובד שכיר במפעל.
עם זאת, הוא עדיין נמשך לסחר הבשר, וכשהוקלו ההגבלות על המגזר הפרטי, הוא לקח תחילה עבודה כעוזר של סוחר אווזים יהודי, ולאחר מכן ב-1957 לקח לידיו את הקצבייה הכשרה ברובע 13 בבודפשט מסוחר שברח לחו"ל מהונגריה במהלך המרד ההונגרי (ונקרא "עריק" בטרמינולוגיה של אז).
כך הפך למנהל העסקים של מחלקת הבשר של הקהילה היהודית של בודפשט עד מותו.
מאוחר יותר הצליח להשיג את הדירה שהייתה מעל החנות שלו ועבר לשם עם משפחתו.
קבשי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
עם שיפור מצבו הכלכלי התעורר בו מחדש העניין באפשרות ההשקעה החוקית היחידה שהייתה אז, באוצרות אמנות בעלי ערך לא גבוה וגם בציורים.
בדירתו הקטנה נאספו עוד ועוד ציורים שנרכשו בשוקי יד שנייה.
טעמה המצוין של אשתו גם סייע בידו להתגבר על המעידות הראשוניות שלו, והוא קנה תמונות איכותיות יותר ויותר.
סוחר הבשר הסקרן והפתוח לדעת הציבור והמבקרים קיבל ברצון את עצת מכריו ושל השמאים המקצועיים, יצא למכירות פומביות, ועד מהרה השיג תמונות איכותיות מאוד שהלכו והושבחו כל העת.
האוסף שלו עלה בסופו של דבר על 230 יצירות וכלל יצירות של ציירים הונגרים מהשורה הראשונה כמו לאיוש קשאק, שאנדור בורטניק, יאנוש ואסארי, יוז'ף ריפל-רונאי, יוז'ף קוסטה, יאנוש טורנאי, איז'אק פרלמוטר, אימרה אמוש, מרגיט אנה וילמוש אבא-נובאק.
הוא הגיע לאמנים וכך ליצירותיהם דרך היכרות אישית איתם ואלה הסכימו למכור לו ישירות.
לאחר עשר שנים של שכנוע, הסכימו יורשיו כי גלריית האמנות הגדולה והמפורסמת קיזלבך תיפתח תערוכה ב-25 עד 30 בנובמבר 2013. להצגת האוסף הייחודי והגדול של 230 התמונות.
אישטוואן רוז'אהדי, (במקור עד 1945 רוט, בהונגרית: Rózsahegyi István; בודפשט, 18 ביולי 1909 – מונטריאול, 14 ביוני 2013) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא פנימי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט זוטר) למדעי הרפואה (1958), דוקטורט מלא (PHD) (1978).
אישטוואן רוט נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר וילמוש רוט (1878–1944) ושל ז'ופיה קליין (1883–1957).
אישטוואן רוז'אהדי עבד במכון של הפרופסור לפתולוגיה לודוויג אשוף, והפרסומים הראשונים שלו הופיעו באותה תקופה.
לאחר שחזר הביתה - בשנת 1937 - אישר את התעודה שלו (כרופא) באוניברסיטת ארז'בט בפץ'.
מאוגוסט 1937 עד ינואר 1943 עבד במחלקה ג' של בית החולים היהודי (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
בשנת 1942 עבר את בחינת המומחה ברפואה פנימית.
באוגוסט 1940 נקרא לראשונה למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) למשך 3 חודשים ולאחר מכן ב-15 בינואר 1943 נאלץ להתייצב שוב.
הוא נשלח בתחילה למחנות עבודה בהונגריה, מאוחר יותר לבאלפ (על גבול הונגריה אוסטריה), משם למחנה הריכוז מאוטהאוזן, ולבסוף לגונסקירכן.
לאחר עשרים ושבעה חודשים של סבל הוא שרד ושוחרר ב-5 במאי 1945.
רוז'אהדי חזר לביתו ביולי 1945 ורק ב-1946 הצליח להתאושש.
מ-1 באפריל 1950 עד 31 ביולי 1977, עד פרישתו, היה ראש המחלקה הקלינית והמנהל של המכון הלאומי לבריאות תעסוקתית (OMI).
בשנת 1959 קיבל הסמכה מקצועית בבריאות הציבור ובאפידמיולוגיה ובשנת 1968 ברפואה תעסוקתית.
בין 1961 לבין 1987 השתתף רוז'אהדי בעשרה קונגרסים בינלאומיים.
היה חבר בוועדת מדעי התעסוקה של האקדמיה ההונגרית למדעים מאז הקמתה ועד 1994. משנת 1968 ועד פרישתו היה חבר בוועדת הבוחנים הארצית.
כמו כן הוא ניהל את תת-הוועדה לשיקום של ה-ETT עד 1958, אז נוסדה האגודה ההונגרית לשיקום.
לאחר פרישתו תרגם לגרמנית את ספרו של אימרה ליטמן "מידע כירורגי בתרגול רופאים מחוזיים".
אשתו הראשונה הייתה אליס מולנאר (1914–1957), בתם של הפקיד שאנדור מולנאר ושל יוליאנה שטיינפלד, לה נישא בבודפשט ב-1939. לאחר פטירתה נשא את מרטה.
בשנת 2000, בגיל 91, עזב את הונגריה והתיישב בקנדה.
חבר נספח באגודת השיקום של ה-GDR
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג זהב (1950)
מדליית הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1960)
מסדר הכשרון של העבודה דרג כסף (1976)
מדליית הזיכרון של מרקושובסקי (1984)
אישטוואן וארו, (במקור שרייר, בהונגרית: Varró István; נג'קניז'ה, 17 במרץ 1878 – שיקגו, 13 בספטמבר 1963) היה סופר, סוציולוג, ספרן, ביבליוגרף יהודי-הונגרי.
אשתו מרגיט וארו הייתה מורה למוזיקה.
אישטוואן שרייר נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר לאיוש שרייר (1835–1896) רופא בנג'קניז'ה ושל יוזפין פיק.
הבן אישטוואן המיר את דתו לקתולית כבר בגיל צעיר, בשנות ה-20 לחייו.
הוא למד באוניברסיטאות בודפשט, וינה וקלוז' וקיבל דוקטורט במדע המדינה.
כמזכיר לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט, הוא היה המארגן והראש של שירות הספרייה והתיעוד.
בין שתי מלחמות העולם היה אחד מעורכי כתב העת הבורגני הרדיקלי למדעי החברה "המאה שלנו" (Századunk), לצד חבר האספה הלאומית ההונגרית אימרה צ'צ'י.
הוא הכין את הפרק ההונגרי של הביבליוגרפיה הבינלאומית לגבי שאלת הצוענים (Bibliography Hungarian, Gypsy Lore Society).
הוא תרגם להונגרית כמה מיצירותיהם של ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה.
וארו שמר על ידידות קרובה עם רוברט ברן, מילאן פישט ולאו ויינר.
בסוף שנות ה-30 הוא ברח מהפשיזם ומרדיפת היהודים (אף על פי שהיה מומר) ועבר עם משפחתו לשיקגו, שם עבד ככורך ספרים וספרן.
אשתו הייתה מרגיט וארו (נולדה כמרגיט שרולטה פיקר), איתה התחתן ב-19 בספטמבר 1906 בבודפשט.
יישום חוקי הגנת העבודה בהונגריה ; בודפשט, 1908 (פרסומים של האגודה ההונגרית להגנת העבודה החוקית)
יישום חוקי הגנת הפועלים בהונגריה (בודפשט, 1908)
ביבליוגרפיה של מדעי החברה ההונגרית (בודפשט, 1909)
ביבליוגרפיה של מדעי החברה ההונגרית משנת 1909 (בודפשט, 1910)
ביבליוגרפיה של מדעי החברה ההונגרית משנת 1910 (בודפשט, 1911)
אוסף חקיקה בנושא זיוף מזון (עם יוז'ף ואגו, בודפשט, 1913)
רשימה כרונולוגית של פרסומי לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט 1850–1912 ; Pesti Ny., בודפשט, 1913
הכנת הסדר פרשת הדיור (בודפשט, 1917)
תזכיר על הסדרת ענייני הדיור; לשכת המסחר והתעשייה, בודפשט, 1918
אוצר האנקדוטות של ספרות העולם, 1-2. ; עורך קלמן למברכט, אישטוואן וארו; ספרות עולמית, בודפשט, 1922–1923
אישטוואן פייר (במקור פרידמן, בהונגרית: Fejér István; קאשה, 25 באפריל 1911 – בודפשט, 26 בפברואר 1976) היה עיתונאי יהודי-הונגרי (יליד סלובקיה של היום), עורך עיתון, במאי תיאטרון, זוכה פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר).
אישטוואן פרידמן נולד במשפחה יהודית כבנם של רופא העיניים וילמוש פייר (פרידמן) ושל אליס וייזר.
הוא סיים את לימודיו בפראג.
מ-1934 עבד בתיאטרון של המשורר הצ'כי אמיל פרצישק בוריאן בשם D34. בשנת 1936, הוא היה אחד מהחברים המייסדים של חוג פטפי.
בין 1936 לבין 1938, היה עיתונאי ב"יום הונגרי" (Magyar Nap).
הוא עבר לממלכת הונגריה ב-1940, אך נכלא בשל פעילותו בתנועת הפועלים.
בין השנים 1945–1948 היה מראשי ה"איגוד לתרבות הפועלים" (Munkás Kultúrszövetség).
בין 1948 לבין 1951, היה העורך של העיתון "תיאטרון וקולנוע" (Színház és Mozi); ואחר כך, בין 1957 לבין 1958 היה העורך הראשי הראשון של כתב העת קולנוע תיאטרון מוזיקה.
(היורש המשפטי של כתב העת הקודם).
לאחר מכן, בין 1958 לבין 1967, ניהל את הבמה העליזה ואת "הבמה הקטנה".
נולדה להם בת אחת: יהודית.
מספר ההצגות הבכורה של מחזותיו הרשום במאגר התיאטרון: 43 .
(חמש פארסות קברט, עם פרנץ הידווגי ולאסלו טאבי, 1947)
הכיוון קראקס (עם אישטוואן קאלאי, 1957)
מתאים לדעת מה מתאים (1966)
(מערכונים, עם אלמר בורוש (במקור ברנשטיין), 1967)
רוח הרפאים באה לבית (קומדיה, 1972)
הומור מגיע לבית (סצנות קברט, 1973)
אישטוואן פזקאש (במקור עד 1902 פליישמן, בהונגרית: Fazekas István; אסטרגום, 8 בינואר 1895 – בודפשט, 9 באפריל 1937) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא ילדים מהמצטיינים בהונגריה בתחום רפואת הילדים עד מותו הטרגי בגיל 42 בלבד.
מאמריו המקצועיים הרבים פורסמו בכתבי עת מקצועיים בהונגריה ובארצות אחרות.
אישטוואן פליישמן נולד במשפחה יהודית ככבנם של הסוחר איגנץ פליישמן ושל אמה דויטשלנדר.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון באסטרגום ובשנת 1913 עבר את בחינות הבגרות.
לאחר מכן, הפך סטודנט לרפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס וביצע שירות רפואי בחזית המזרחית בשדה הקרב הרוסי.
בשחרורו השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארז'בט בפץ'.
בשנת 1922 הוסמך לדוקטור לרפואה.
לאחר התמחות הועסק בבודפשט כרופא ילדים של המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים, ושל האגודה ההונגרית-יהודית למלאכת יד וחקלאות וכל של "אגודת החלב בחינם".
בספטמבר 1926, יחד עם אשתו, אולגה וספרמי (1898–1988), רופאת שיניים, פתחו את המרפאה משלהם ברחוב קיראי 96.
אישטוואן פזקאש מת בבית החולים היהודי חסד וצדק בדרך אמריקה מדלקת ריאות.
מאמריו הרבים פורסמו בכתבי עת הונגריים וזרים.
הוא לווה לדרכו האחרונה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
על ה"דוויטול", תכשיר מוקרן ארגוסטרול הונגרי.
מספריו: סיפורו של סם החיים החדש (Az új életelixir története)
אישטוואן קנדי, (במקור עד 1945 קליין, בהונגרית: Kenedi István; בודפשט, 27 באפריל 1908 – בודפשט, 4 בספטמבר 1977) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי הונגרי, רופא פנימי, רופא קולונל בצבא, דוקטור למדעי הרפואה (D.Sc) (1971).
אישטוואן קליין נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של שמואל קליין (1882–?), בעל בית דפוס, ושל ארז'בט אופר (1885–1936).
ב-1926 סיים את לימודיו בגימנסיה הראשית המלכותית הממלכתית ההונגרית ברובע 5 של בודפשט.
הוא השלים את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך כרופא ב-1932 בהצטיינות יתרה.
בין 1932 לבין 1936 החל את הקריירה שלו במחלקת הרנטגן של בית החולים סנט אישטוואן.
בשנים 1936–1937 היה רדיולוג בפוליקליניקה אפוני ושוב בשנים 1938–1943 בבית החולים סנט אישטוואן, אך הפעם כמתמחה ללא שכר (ככל הנראה בשל יהדותו).
בשנת 1935 הוא עבר את מבחן המומחה לרפואה פנימית.
בשנים 1943–1944 הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אחרי מלחמת העולם השנייה בשנים 1945–1950 עבד במוסד לביטוח עובדים פרטיים (MOBI) כרופא ראשי וכמרצה לבריאות תעשייתית.
משנת 1951 הפך לרופא צבאי מקצועי, הרופא הפנימי הראשי של בית החולים והרפואה הצבאית המרכזית, בשנת 1953 היה מפקד בית החולים של משרד ההגנה הלאומית, ובשנים 1954–1974 היה ראש המחלקה הקרדיולוגית של בית החולים הצבאי המרכזי.
יצאו לאור כ-150 פרסומים מדעיים וכמה תרגומי ספרים שלו.
הוא הגן על עבודת הגמר שלו ב-1958 ב-1971 הפך גם לדוקטור למדעי הרפואה.
קנדי השתתף במספר קונגרסים זרים ובמסעות לימוד.
עבודתו כיסתה תחומים משמעותיים ברפואה פנימית והוא עסק בעיקר במחלות של מערכת העצבים והלב: הערכת איוושות לב מנקודת מבט של כושר צבאי, מומי לב מאורגנים והרחבת הידע של רופא הצוות.
של אלקטרוקרדיוגרפיה היו מוקד פרסומיו.
במגזין "רופא צבאי" (Honvédvorvos) הוא עסק בעיקר בבעיות הקרדיולוגיה של נוער.
אשתו הייתה ז'וז'אנה פלדיאק (1912–1998), בתם של רואה החשבון שימון פלדיאק ושל אולגה וארי, לה נישא ב-1937 בבודפשט.
ילדיו: ד"ר פטר קנדי וד"ר פ.
המדריך לרופא המפעל (עורך, בודפשט, 1947)
מקומו של העובד עם בעיות לב בייצור התעשייתי (בודפשט, 1949)
התפתחות של מחלות פופולריות באוכלוסיית הגברים הצעירים שלנו (Kristóf S.
בדיקת Intranarcon לזיהוי שינויים תפקודיים בא.ק.ג.
עם קארוי רוכליץ ואימרה סלמק.
השפעת הגירוי החשמלי של קליפת המוח על הא.ק.ג.
על הווריאציה היומית של האלקטרוקרדיוגרמה הלא סדירה .
קווים מנחים להערכה רפואית של כושר תעסוקתי (עריכת István Rózsahegyi, בודפשט, 1960)
בעיות מתאם במקרה של זריקת לב חודרת.
האינדיקציה הכירורגית להיצרות מיטרלית באצטדיון .
נתונים חדשים על מקורן של סטיות א.ק.ג.
והדינמיקה של שינויים לבביים אצל עובדי קאסיון .
שיקום חולי לב וכלי דם (בודפשט, 1963)
מקרה של polyarteritis nodosa עם אקרוגנגרן סימטרי היפראקוטי.
מחלות נדירות (עורך פאל בראון, בודפשט, 1968)
אישטוואן צ'ילאג (מקודם שטרן, בהונגרית: Csillag István; בודפשט, טרזווארוש, 7 באפריל 1913 – בודפשט, 8 בדצמבר 1997) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג, היסטוריון רפואי, קנדידט (דוקטורט קטן) למדעי הרפואה (C.Sc.- 1962).
חבר מלא באקדמיה למדעים של ניו יורק.
אישטוואן שטרן (צ'ילאג פירושו בהונגרית כוכב=שטרן) נולד במשפחה יהודית של מורים.
אביו היה ליפוט צ'ילאג (1879–1965), המורה לחזנות במכללה הלאומית להכשרת מורים יהודים, שגם הלחין מוזיקה ואסף שירי עם, ואמו הייתה ארז'פט פינטר, מקודם פייפר, (1969–1889) בתו של איגנץ פינטר (1861–1934), שהיה מנהל בית הספר היהודי לבנות של פשט, עורך עלון החינוך היהודי ומחבר ספרי לימוד.
צ'ילאג סיים את בית הספר התיכון היהודי ברחוב אבוני ב-1931 וכן סיים ארבעה סמסטרים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשל החוק המפלה יהודים באוניברסיטאות הנומרוס קלאוזוס, הוא החל את לימודי הרפואה שלו בבולוניה, ובשנת 1940 סיים באוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד.
צ'ילאג החל את הפרקטיקה הכירורגית שלו בבית החולים סנט מרגיט.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) הוא שרד וחזר הביתה רק בתום המלחמה.
בין השנים 1945-1947 עבד במחלקה הכירורגית של בית החולים סנט רוקוש.
בין השנים 1947–1957 היה רופא ומרצה במרפאה הכירורגית מספר 1 של האוניברסיטה.
כאשר בשנת 1957 מונה רז'ה גרגיי, פרופסור, חבר במרפאה, לראש המחלקה הכירורגית של בית החולים סנט יאנוש, הוא הלך בעקבותיו לעבודתו החדשה.
ב-1961 כתב את עבודת הגמר שלו (עבודת דוקטורט) בשם "מחקרים ניסויים על טיפול בפציעות בוורידים הגדולים" וקיבל את התואר של קנדידט (דוקטורט) שלו בשנה שלאחר מכן.
הוא עסק בעיקר בניתוחי הורידים הגדולים, השתמש בחומרים אוטופלסטיים, פיתח הליכים כירורגיים רבים חדשים, והשתלת חומרים מלאכותיים ידידותיים לרקמות פותחה על ידו כשיטתו.
הוא פרש ב-1977. בשנה שלאחר מכן, נבחר לחבר מלא באקדמיה למדעים של ניו יורק.
הוא היה חבר גם באגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית.
צ'ילאג היה היסטוריון רפואה בולט, חקר את עבודתם של רופאים הונגרים בולטים ממוצא יהודי, עיבד את ההיסטוריה של בית החולים היהודי הישן ועסק בנושאי התפתחות הכירורגיה ההונגרית.
פרסומיו הרבים התפרסמו בהונגרית, גרמנית, אנגלית וצרפתית.
צ'ילאג הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (1D1-17-3).
מחקרים ניסויים על טיפול בפציעות של הוורידים הגדולים (בודפשט, 1961)
רופאים ובתי חולים יהודים ישנים בהונגריה (בודפשט, 1970)
היסטוריה של קונספט זמלווייס בספרות הרפואית ההונגרית (בהונגרית)
Budapest, 2002 (אלכסנדר אמדי: היסטוריונים רפואה הונגרים מהעבר.
Budapest, Makkabi, 2001(אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים.
אישטוואן צ'ילאג (בשם קודם שטרן, בהונגרית: Csillag István; בודפשט, 12 ביולי 1881 – בודפשט, 15 בפברואר 1968) היה פסל יהודי-הונגרי ומדליסט (אמן מדליות).
אישטוואן שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של מור שטרן (1842–1902) משכונאי, ושל הנרייטה פוירלשר (1853–1920).
בשנים 1896–1897 הוא למד במכללה לאמנויות שימושיות, שם היה תלמידם של אנטאל לורנפי ושל לאיוש מאטראי.
לאחר סיום לימודיו עבד בסטודיו של אדה טלץ'.
הוא יצא לסיור לימודי ארוך יותר בגרמניה.
משנת 1906 השתתף בקביעות בתערוכות מקומיות ומחוץ להונגריה.
הוא יצר יותר מארבע מאות מדליות ולוחיות.
לוחות הזיכרון שלו הוצבו בבודפשט (קארל מרקס, אטילה יוז'ף, לאו פרנקל).
בשנת 1922, התבקש ליצור דיוקן של הגאולוג לאיוש לוצי, אשר ניתן לראותו עד היום כתבליט של קברו בבית הקברות הישן באראץ'.
ב-1963 הוא יצר גם את מדליית הזיכרון מיהאי סקיי, המוענקת לזמרי אופרה צעירים מדי שנה.
ב-1959 הציג תערוכת אוסף במוזיאון ארנסט.
רבות מיצירותיו נשמרות במוזיאונים מקומיים וזרים.
רעייתו הייתה ברטה מריה וולטר, לה נישא בבודפשט ב-1960.
מוזיאון ארנסט (מפעל חיים, בודפשט, 1959)
החברה לאמנויות יפות, סלון אביב, היכל האמנות (בודפשט, 1908)
תערוכת חורף בינלאומית, היכל האמנות (בודפשט, 1908)
הקונגרס השלישי הבינלאומי הנומיסמטי והמדליסטי ותערוכת מדליות (בריסל, 1910)
תערוכת אמנות בינלאומית (גנט, 1913)
תערוכה אנגלו-הונגרית, היכל האמנות (בודפשט, 1926)
תערוכה מייצגת, מוזיאון ארנסט (בודפשט, 1930)
תערוכת קבוצות אמנים, היכל האמנות (בודפשט, 1931)
האישה באמנות, היכל האמנות (בודפשט, 1936)
רוגע באמנות, היכל האמנות (בודפשט, 1939)
לאמנות הונגרית, היכל האמנות (בודפשט, 1940-1941)
תערוכה של ועדת הספורט הלאומית והאיגוד החופשי של אמנים הונגרים (1945)
לאמנויות יפות הונגריות, מוזיאון ארנסט (בודפשט, 1946)
אמנות מדליות ושלט הונגרי משנת 1800 ועד היום, גלריית מטרופוליטן (בודפשט, 1949)
תערוכת אמנות הונגרית הראשונה, היכל האמנות (בודפשט, 1950)
תערוכת דיוקנאות, מוזיאון ארנסט (בודפשט, 1952)
תערוכת פלסטיק וגרפיקה הונגרית, מוזיאון ארנסט (בודפשט, 1954)
אמנות מהפכנית הונגרית, היכל האמנות (בודפשט, 1957)
אמנות המדליה ההונגרית במאה ה-20, מוזיאון יאנוש פאנוניוס (פץ', 1964)
אישטוואן צ'ילאג (בהונגרית: Csillag István; בודפשט, 12 בינואר 1922 – בודפשט, 10 בדצמבר 1978) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, סופר.
משתתף ומנחה קבוע בתוכניות רדיו וטלוויזיה במשך שנים רבות.
חבר מערכת העיתון הלאומי "מדיאר נמזט" (האומה ההונגרית), מחברם של ספרים אחדים וכן תסריטאי של אחד הסרטים ההונגריים הידועים ביותר.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשחק של התאחדות השחקנים הארצית ב-1942 הוא נשלח מייד למחנות שירות עבודה בגלל מוצאו היהודי (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את השואה וב-1945 חתם על חוזה עם התיאטרון הלאומי של סגד לזמן קצר.
ב-1947 נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך שנה לאחר מכן קטע את לימודיו וחתם על חוזה עם הרדיו ההונגרי ככתב ספורט, שם עבד עד 1952. בין 1953 לבין 1958, הוא עבד עבור העיתונים:
Hétfői Hírlap (ידיעון יום שני)
בין 1958 לבין 1960 היה ראש מחלקת העיתונות של "המנהלת הלאומית ליעור".
משנת 1960 ועד מותו כתב את מאמריו, דוחותיו ודעותיו למדיאר נמזט כמעט ללא הפרעה, בעיקר בנושאי מפוליטיקה פנימית, תרבות וספורט.
סדרת הפורטרטים העיתונאיים שלו הוצגה בתוכנית הטלוויזיה (וידויים באותיות דפוס מעופרת)
ב-1973 הוא ערך טיול מסביב לעולם על ספינת תענוגות בשם "הונגריה", וכתב על חוויותיו ורשמיו בספר בשם "מקולומבו לרוטרדם על ההונגריה.
הספר הוא מסע ימי ארוך באונייה שנשאה משלוח גומי גולמי מהרפובליקה של סרי לנקה.
טיול ים כזה מציע חוויות מעניינות רבות, כמה יפה מקצוע הימאות, איך נראית בירת האיים הקנריים, לאס פלמאס בחג המולד.
איך חיים וחושבים ההונגרים שערקו לרפובליקה של דרום אפריקה.
גיבורי העבודה (לקט סדרת מאמרים, בודפשט, 1951, 1952)
אזרח על המגרש (1952) כתיבת תסריט לסרט באותו השם (Civil a pályán)
מקולומבו לרוטרדם על ה"הונגריה" (בודפשט, 1978) (Colombótól Rotterdamig a Hungárián)
אישטוואן פלדש (במקור פישר, בהונגרית: Földes István; בודפשט, 12 בדצמבר 1921 – בודפשט, 7 בספטמבר 2002) היה וירולוג, רופא (MD) יהודי-הונגרי, מיקרוביולוג, פרופסור באוניברסיטה.
בתקופה הראשונה של הקריירה שלו, הוא עסק בעיקר במחקר על שחפת (במכון הלאומי לבריאות הציבור).
לאחר מכן ניהל את קבוצת המחקר המיקרוביולוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים בבודפשט.
קבוצת המחקר שניהל עד 1993 הועברה מהאקדמיה למדעים לפיקוח המכון הלאומי לבריאות הציבור ב-1981 ומילאה תפקיד מפתח במאבק במגפת האיידס שהחלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בהונגריה, שנגרמה על ידי HIV (נגיף הכשל החיסוני האנושי).
אישטוואן פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של נאנדור פלדש (פישר) (1886–1960), המנהל של מפעל הכימיקלים נפטא בע"מ, ושל אתלקה לאני (1896–1962).
בשנת 1950 קיבל את ההסמכה הרפואית שלו באוניברסיטת זמלווייס (הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אטווש לוראנד) שם, בהדרכתו של הפתולוג יוז'ף באלו, הצטרף לעבודה המדעית במכון לחקר סרטן פתולוגי וניסויי.
בין 1951 לבין 1954 ערך מחקר שחפת לצד אנדראש הוואש במכון הלאומי לבריאות הציבור.
בשנים 1954–1957 היה המנהל המדעי של המכון,
בשנים 1957–1972 הקים את טכניקת האיזוטופים הרדיואקטיביים בחקר שחפת ניסיוני.
ב-1966 הוענק לו התואר דוקטור במדעי הרפואה (DSc-זהה ל־PhD)
ב-1972 העניקה לו אוניברסיטת זמלווייס למדעי הרפואה את התואר פרופסור באוניברסיטה, והוא הופקד על ראשות קבוצת המחקר למיקרוביולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (MTA-MKCS).
צוות ה-MTA-MKCS ושותפיהם לשיתוף פעולה ערכו חקירות מקיפות (מחקר רטרו-וירוס, אינטרפרון ובקטריופאג').
הודגשו חקר גידולים, אימונולוגיה ובתוך כך גם אימונותרפיה ואימונולוגיה של גידולים.
משנת 1981 המשיכה קבוצת המחקר למיקרוביולוגיה את עבודתה במסגרת הארגונית של המכון הלאומי לבריאות הציבור (OKI-MKCS).
לאחר הופעת מגפת האיידס וזיהוי הרטרו-וירוס שגרם לה, נגיף הכשל החיסוני האנושי (HIV), נבנתה שם מעבדת ההתייחסות המיוחדת הראשונה של הונגריה ל-HIV, שבה בוצעו בדיקות חיסוניות ומולקולריות כביכול "מאשרות".
משנת 1985, מספר הנדבקים ב-HIV וחולי איידס הראה עלייה מתמשכת בהונגריה.[15] בנוסף לבדיקות אבחון HIV, צוות OKI-MKCS ביצע גם מחקר על רטרו-וירוסים של בני אדם ושל קופים.
בנוסף, נעשו תצפיות חדשות בתחומי חקר גידולים, אימונולוגיה וחקר אינטרפרון.[19][20][21] בנוסף לאבחון HIV ומחקר מקיף, לאישטוואן פלדש היה תפקיד משמעותי בהפצת הידע על מניעת זיהומי HIV בהונגריה ובהכנסת תוצאות חדשות של חקר גידולים (אונקוגנים, וירוסי גידול).
הוא פרש ב-1993, ולאחר מכן עמד בראש מעבדת ההתייחסות ל-HIV כיועץ מדעי.
כמו כן עסק בניהול האגודה המיקרוביולוגית ההונגרית.
רעייתו הייתה אדית ברגי, רופאה.
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב (1970)
מדליית זיכרון מנינגר רז'ה (1983; האגודה המיקרוביולוגית ההונגרית)
מדליית זיכרון "כפפות לורנד" (1987; החברה האימונולוגית ההונגרית)
בשנת 2009, הנהלת האגודה המיקרוביולוגית ההונגרית ועמיתיו ותלמידיו של פרופסור אישטוואן פלדש ארגנו לכבודו סימפוזיון מדעי (ISTVAN 2009: International Symposium on Transforming Viruses and Neoplsia) במסגרת הקונגרס הבינלאומי שאורגן על ידי החברה המיקרוביולוגית ההונגרית והחברה המיקרוביולוגית הקרואטית (הפורום השני של מרכז אירופה למיקרוביולוגיה, קסטהיי, 7-9 באוקטובר 2009).
בשנת 2021, לציון מאה שנה להולדתו, בקונגרס הבינלאומי של האגודה למיקרוביולוגית ההונגרית (הפורום השישי של מרכז אירופה למיקרוביולוגיה, קצ'קמט, 13–15 באוקטובר 2021), נקרא אחד המדורים הווירולוגיים העוסקים במגפת הקורונה על שמו.
אישטוואן קאוס (בהונגרית: Kausz István; בודפשט, 18 באוגוסט 1932 – בודפשט, 3 ביוני 2020) היה אלוף אולימפי ואלוף העולם הונגרי בסיף, בדקר, בקרב חמש, דוקטור לרפואה (MD), כירורג.
משנת 1949 הוא היה סייף דקר ומתחרה בקרב חמש של בודפשט ואשאש, מ-1951 של בודפשט הלאדאש, ומ-1957 סייף דקר של OSC.
מ-1957 עד 1965 היה חבר בנבחרת הסיף (דקר) הלאומית של הונגריה.
במהלך תקופה זו, דקר הגברים ההונגרי עלה לקדמת הבמה בעולם.
בשנת 1959, הוא היה חבר בצוות הדקר שהיה מורכב מארפאד באראן, טמאש גאבור, אישטוואן קאוס, יוז'ף מארושי ויוז'ף שאקוביץ', שזכתה במדליית הזהב הראשונה ההונגרית באליפות העולם.
הוא השיג את התוצאה האישית הטובה ביותר שלו בשנת 1962, כאשר זכה במדליית הזהב באליפות העולם בבואנוס איירס.
הוא השתתף באולימפיאדת רומא (1960) ובאולימפיאדת טוקיו (1964).
הוא זכה באליפות האולימפית כחבר בנבחרת הדקר ההונגרית שהייתה המורכבת מארפאד באראן, טמאש גאבור, אישטוואן קאוס, ג'זה קולצ'אר וזולטאן נמרה.
הוא פרש מספורט פעיל ב-1970.
אולימפי ממוקם 4 (קבוצתי: 1960)
אליפות עולם מקום שלישי (1963: קבוצתי)
אלוף העולם אוניברסיטאי (קבוצתי: 1954)
אוניברסיאדה מקום שלישי (קבוצתי: 1957, 1959)
בשנת 1957 קיבל תואר ברפואה באוניברסיטת זמלווייס והיה לרופא ולאחר מכן מנתח ראשי בבית החולים סנט רוקוש בבודפשט.
משנת 1966, היה רופא הספורט של התאחדות ספורט הנוער המרכזי (KSI).
קנדידט (דוקטורט .CSc) במדעי הרפואה משנת 1976. משנת 1979 הוא היה המנתח הראשי של בית החולים פלור פרנץ, אחר כך סגן המנהל, ומשנת 1993 הוא היה הרופא הראשי של בית החולים סנט רוקוס, אחר כך סגן המנהל.
לאחר פרישתו, היה רופא הספורט המוביל של נבחרת השחייה ההונגרית.
מדליית הצטיינות ספורט של הרפובליקה העממית ההונגרית, דרג זהב (1962)
מדליית הצטיינות ספורט של הרפובליקה העממית ההונגרית, דרג זהב (1988)
מדליית ההצטיינות של MOB (2002)
מדליית הזיכרון של אלדר גרביץ' (2004)
צלב כבוד זהב של הרפובליקה של הונגריה (2004)
פרס התאחדות הספורט הלאומית לבריאות ספורטאים (2010)
פרס משחק הוגן של MOB (קטגוריית מפעל חיים) (2015)
פרס הספורט בודפשט על שם לאסלו פאפ (2017)
אישטוון בורוש (בהונגרית: István Boros; 20 באפריל 1909 – 15 באפריל 1994) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי זוכה 4 מדליות באליפויות עולם, 1 זהב (קבוצתי, 1932) ו-3 ארד (1-יחידים, 1932, ו-2 זוגות גברים ביחד עם טיבור האזי (1932) ובלה ניטראי (1933).
מדליית ארד אישית באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בפראג בשנת 1932 הוא זכה בשתי מדליות ארד, בטורניר ליחידים לאחר שהפסיד בשלב חצי הגמר לוויקטור ברנה היהודי מהונגריה שזכה במדליית זהב ובטורניר זוגות גברים ביחד עם טיבור האזי לאחר שהפסיד בשלב חצי הגמר ללאסלו בלאק ושנדור גלנץ היהודים מהונגריה.
באליפות העולם שנערכה בבאדן בשנת 1933 הוא זכה במדליית זהב בטורניר הקבוצתי ביחד עם ויקטור ברנה, לאיוש דוויד, שנדור גלנץ ואישטוון קלן, כולם יהודים.
באליפות העולם שנערכה בפריז בדצמבר 1933 הוא זכה במדליית ארד בטורניר זוגות גברים ביחד עם בלה ניטראי היהודי לאחר שהפסידו בשלב חצי הגמר למיקלוש סבדוש וויקטור ברנה היהודים מהונגריה שזכו בזהב.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא היגר לאנגליה ותחת דגלה התחרה באליפות העולם העשירית שלו בשנת 1949. בסוף שנות ה-40 ובמהלך שנות ה-50, הוא סייר באירופה עם ויקטור ברנה וריצ'רד ברגמן כדי לקדם אתמשחק טניס השולחן באמצעות משחקי ראווה.
על תרומתו לטניס השולחן הבינלאומי, הוא זכה בפרס הצטיינות של ITTF בשנת 1989.
אישיות בלתי רצויה (מוכר גם הביטוי הלטיני Persona non grata, פרסונה נון גרטה) היא הגדרה לדיפלומט שרשויות המדינה שהוא משמש בה כנציג של מדינה אחרת אינן מעוניינות בו.
בדרך כלל הסיבה היא עימות בין שתי המדינות.
כשמכריזים על דיפלומט כאישיות בלתי רצויה הוא מחויב לעזוב מיד את המדינה.
לפעמים סיבת ההכרזה כאישיות בלתי רצויה היא חשש מריגול או עבירה פלילית כלשהי, ועקב חסינותו הדיפלומטית של הדיפלומט אין אפשרות לעצור אותו, אלא רק לגרשו על ידי הכרזה עליו כאישיות בלתי רצויה.
בביטוי הלטיני משתמשים גם בהשאלה, ביחס לאדם שהוא אישיות בלתי רצויה במקום מסוים.
על פי סעיף 9 לאמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים מדינה מקבלת יכולה "בכל עת ומבלי שתזדקק להסביר את החלטתה" להכריז על חבר במשלחת דיפלומטית כאישיות בלתי רצויה.
אדם שהוכרז כך אינו מקובל על המדינה המקבלת ובדרך כלל נקרא לשוב למולדתו.
אם המדינה השולחת אינה קוראת לדיפלומט לשוב למולדתו, המדינה המקבלת "יכולה לסרב להכיר באותו אדם כחבר משלחת."
בעוד שחסינות דיפלומטית מגינה על סגל המשלחת מהפרת חוקים אזרחיים ופליליים, בהתאם לדרג השליח, על פי סעיפים 41 ו-42 לאמנת וינה, אנשי המשלחת הדיפלומטית מחויבים לכבד את החוקים והתקנות הלאומיים המקומיים.
הפרת חוקים ותקנות אלה עלול להוביל להכרזה על אישיות בלתי רצויה כאמצעי ענישה לדיפלומטים סוררים.
הכרזה זו אף נמצאת בשימוש כאמצעי לגירוש דיפלומטים החשודים בריגול (פעולות המתוארות בדרך כלל כ"פעילויות שאינן מתיישבות עם מעמד דיפלומטי"), או כל התנהגות פלילית ברורה אחרת, כגון סחר בסמים.
ההכרזה אף עשויה לבטא סימן סמלי לחוסר שביעות רצון.
כך למשל, בתקופת המלחמה הקרה נתנו לא אחת הכרזות בדבר אישיות בלתי רצויה מצד אחד, לאחר שהצד היריב הכריז קודם לכן הכרזה דומה.
אנשים שאינם דיפלומטים יכולים להיות מוכרזים כפרסונה נון גרטה על ידי מדינה.
בנסיבות לא דיפלומטיות הכרזתו של אדם כאישיות בלתי רצויה משמעותה היא החרמתו של אותו אדם.
מכל בחינה מעשית אדם כזה מוחרם מבחינה תרבותית, כאילו לא היה קיים.
בפיליפינים ובספרד, בתי המחוקקים המקומיים של מחוזות, עיירות וערים יכולים להכריז על אנשים או קבוצות מסוימות, כולל כאלה שאינם דיפלומטים או אינם אזרחי המדינה, כעל אישיות בלתי רצויה כדי להביע רגש שלילי כלפי אדם מסוים באמצעות החלטה לא מחייבת בחוק.
זה יכול להיות בתגובה לאדם שהפר את התקנות או החוקים המקומיים.
אישמפלה (בקטלאנית: Eixample או "הרחבה") הוא אחד מעשרת מחוזות ברצלונה המצוי בין העיר העתיקה של ברצלונה, הסיוטט וליה, לבין הכפרים שבעבר הקיפו את ברצלונה, וכיום מהווים את מחוזותיה (סנטס, גרסיה סאנט אנדראו).
המחוז נקרא גם מחוז מס' 2.
הקמת השכונה ומבנים בעלי חשיבות
שכונת אישמפלה הוקמה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 על ידי קבוצות של תעשיינים וסוחרים מהעיר ברצלונה בתקופת הפריחה של המעמד הבינוני בספרד.
שכונה זו מאופיינת בבניינים רבים הבנויים בסגנון המודרניסטה.
הידועים שבהם תוכננו על ידי האדריכל אנטוני גאודי ובין עבודותיו המצויות בשכונה ניתן למנות את קאזה מילה (המכונה "לה פדררה") ובית באליו ואת כנסיית הסגרדה פמיליה שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
גוש בניינים ידוע נוסף הוא תפוח המריבה.
השכונה מאופיינת ברחובותיה הישרים והארוכים המסודרים בצורת שתי וערב, כשבמרכזם רחוב אחד ארוך, גראן ויה דה לס קורטס קטלאנס, ושתי שדרות רחבות שחוצות אותם ו"שוברות" את מבנה הרחובות המסודר, אבינגודה דיאגונל ואבינגודה מרידיאנה.
מבנה רחובות השכונה תוכנן על ידי מהנדס הערים אילדפונס סרדה (Ildefons Cerdà), אשר האמין בחשיבות רחובות רחבים המאפשרים מעבר להולכי רגל לצד מעברים רחבים לכלי רכב.
גושי הבניינים בשכונה הם בצורת מתומנים, כאשר מפגש כל רחובות מהווה כיכר מתומנת המאפשרת צפייה לעבר הרחובות, הכנסת יותר אור לבתים, וכיום גם מאפשרת מקומות חנייה לתושבי העיר.
רחוב מרכזי נוסף בשכונה הוא פאסה דה גרסיה, המקשר בין כיכר העיר המרכזית, פלאזה קטלוניה, לבין העיר העתיקה של גרסיה, שהייתה בעבר עירייה עצמאית וכיום היא חלק מהעיר ברצלונה.
על פי התכנון המקורי, במרכז כל גוש בניינים הייתה צריכה להיות גינה לתושבי גוש הבניינים, אולם במהלך השנים השטחים הפנימיים נבנו אך עדיין ישנם גושי בניינים בהם נשמרה ה"גינה" כמו ב "פלאו רוברט" (Palau Robert) שמשמש גם כתחנת מידע לתיירים.
אזור אישמפלה מהווה מרכז לקהילה ההומוסקסואלית של העיר, ולעיתים מכונה בשל כך gaixample.
האישאמפלה הוא אזור תוסס (בעיקר בלילות) ומהווה את אחד מאזורי הבילוי המרכזיים של העיר ברצלונה.
אישיות משפטית היא ישות אשר החוק העניק לה כשרות לשאת בזכויות ובחובות משפטיות.
האדם, ורק האדם, הוא אישיות משפטית טבעית הכשרה לשאת זכויות וחובות.