tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מידת הפירוק עולה עם הטמפרטורה, משך האפייה וה־pH של המזון (האספרטם יציב בערכי pH 3-4 יותר מבסביבה בסיסית).
בחימום ל-196°C האספרטם מאבד מתנול והופך ל-.
האספרטם התגלה בשנת 1965 על ידי ג'יימס שלאטר, כימאי שעבד בחברה האמריקאית וסינתז את החומר כשעבד על תרופה נוגדת אולקוס.
בשנת 1974 אושר האספרטם לראשונה לשיווק על ידי ה-Center for Food Safety and Applied Nutrition-FDA, ב-1980 הוא נאסר לשימוש עקב חשד להשפעה שלילית על המוח, בעקבות מחקרים שנערכו על עכברי מעבדה וב-1981 הוא שוב אושר לשימוש.
באותה שנה מינה נשיא ארצות הברית דאז רונלד רייגן את ארתור הוּל הייס כממונה על ה-FDA.
הייס שהתבסס על מידע חדש ממחקר יפני, אישר מחדש עוד באותה השנה את הממתיק לשיווק בארצות הברית להמתקה של מוצרים יבשים.
בשנת 1983 אישר ה-FDA את השימוש באספרטם במשקאות מוגזים ובשנת 1993 אושר לשימוש במשקאות אחרים ובמוצרי מאפה.
בשנת 1996 הוסרו כל ההגבלות לגבי השימוש באספרטם בארצות הברית.
הפטנט על אספרטם פג בשנת 1992.
האספרטם נחשד בגרימת מגוון רחב של בעיות בריאותיות, חרף העובדה שהראיות המדעיות מצביעות על כך שהוא בטוח לשימוש, במסגרת המינון המומלץ.
הצריכה היומית לאדם המוגדרת בטוחה לפי מנהל התרופות והמזון האמריקאי (FDA) היא 50 מ"ג לק"ג משקל גוף לאדם ליום ולפי מנהל בטיחות המזון של האיחוד האירופי, ה-EFSA (European Food Safety Authority), הגבול הוא 40 מ"ג לק"ג משקל גוף לאדם ליום.
ריכוז חומצות האמינו המרכיבות את האספרטם (חומצה אספרטית ופנילאלנין) בדם בעקבות צריכת אספרטם בכמות המרבית המומלצת, אינה עולה על ריכוזן בדם בעקבות ארוחה.
כמויות אלו נמוכות משמעותית מצריכת האספרטם גם על ידי צרכנים כבדים של משקאות ממותקים.
מפרוק האספרטם בפחית משקה ממותק המכילה 350 מ"ל מקבל הגוף כ-18 מ"ג מתנול הרעיל למערכת העצבים ובפרט לעצב הראיה.
עם זאת כמות מתנול זו נמוכה משמעותית מהכמות הנחשבת לרעילה ונמוכה גם מכמות המתנול במיצי פירות בנפח דומה: 23 מ"ג מתנול במיץ תפוזים, 29 מ"ג במיץ תפוחים ולמעלה מ-100 מ"ג במיץ עגבניות.
חשיפה אקוטית או כרונית לאספרטם או תוצרי הפירוק שלו על חיות מעבדה שונות (עכברים, חולדות, אוגרים וכלבים) לא גרמה נזקים בריאותיים בכמויות הנמוכות מ-40 מ"ג לק"ג משקל גוף ליום.
גם מחקרים אפידמיולוגים לא הראו עליה בתחלואה אצל צרכני אספרטם.
חומצת האמינו החיונית פנילאלנין המרכיבה את האספרטם מהווה סיכון בריאותי לסובלים מהמחלה התורשתית פנילקטונוריה.
בנשאי המחלה נוצר אנזים פגום ולכן חל עיכוב בהמרת הפנילאלנין לטירוזין.
כתוצאה מכך נגרמת הצטברות של פנילאלנין הגורמת להפרעות נאורולוגיות.
אנשים הסובלים מפנילקטונוריה נדרשים להימנע ממזונות עשירים בפנילאלנין.
בעקבות זאת, נחקק בישראל ב-2018 חוק המחייב את היצרנים להדפיס אזהרה על אריזות מוצרים המכילים אספרטם.
בשנת 2021 מנהל בטיחות המזון של האיחוד האירופי זיהתה את הצורך בהערכת ייתכנות גנוטוקסית של שני ממתיקים מקבוצת האספרטם: מלח של אספרטם (E962) אצסולפאם-K ודריווט של אספרטם (E 961) .
ב-2023 החומר סווג על ידי ארגון הבריאות העולמי כ"עלול להיות מסרטן לאדם" ( לפי הסוכנות הבין-לאומית לחקר הסרטן קובצה 2B), וזאת על סמך "ראיות מוגבלות".
אַסְפָּרוּךְ (בבולגרית: Аспарух או אִיסְפֵּרִיךְ (Исперих) היה מנהיג השבטים הטורקים-בולגרים שפלשו לחבל הבלקן, בנו של קובראט ואח של בטבאיאן, קוטראג, קובר ואלצק.
נחשב למייסד בולגריה הבלקנית, אשר כונתה בהמשך, האימפריה הבולגרית הראשונה.
אספרוך יצא עם חלק משבטי הבולגרים מבולגריה של הוולגה, צלח את הדון, הדניפר והדניסטר והתיישב בבודג'אק ובדלתה של הדנובה.
משערים שההתיישבות הייתה ברשות האימפריה הביזנטית בתמורה להגנת גבול האימפריה נגד פולשים אפשריים אחרים.
לאחר מותו של קונסטנטינוס השני, ב-668, ניסה אספרוך להרחיב את שלטונו מזרחה ושדד את הארץ לאורך הדנובה.
ב-679 ניסו הביזנטים לסלקו, אך הוא התיישב סופית בדוברוג'ה.
בהדרגה התרחבה השליטה של אספרוך לכל הטריטוריה שבין הדנובה, הים השחור והרי הבלקן, כששבעת השבטים הסלאבים המקומיים קיבלו את מרותו.
אספרוך מת ב-701, ככל הנראה בקרב מול צבא ממלכת הכוזרים, וירש אותו טרבל.
אספת בחירה היא פגישה של תומכים או של חברי מפלגה או תנועה פוליטית ספציפית.
מקורו של המונח בארצות הברית, אך הוא התפשט גם לאוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה ונפאל.
ככל שהשימוש במונח הורחב, ההגדרה המדויקת נוטה להשתנות בין תרבויות פוליטיות.
בממשל ובפוליטיקה של ארצות הברית, לאספת בחירה כמה משמעויות שונות אך קשורות זו לזו.
חברי מפלגה או תת-קבוצה פוליטית עשויים להיפגש ולתאם את פעולות חברי המפלגה, לבחור במדיניות קבוצתית, או מועמדים למשרדים שונים.
אספת הבחירה היא שיטת ההצבעה ההיסטורית בבחירות המקדימות.
מתכנסים בה חברי המפלגה לדון במועמדים, עמדותיהם ויכולותיהם ואז מצביעים בהרמת ידיים או בחלוקה לקבוצות.
בראשית המאה העשרים גברה התחושה שהאסיפות הללו הם פומביות מדי וכי על ההצבעה צריכה להתנהל בחשאיות.
לכן עברו מרבית המדינות לפריימריז.
המדינות שעדיין מנהלות אסיפות מסוג שכזה הן אלסקה, קולורדו, הוואי, קנזס, מיין, מינסוטה, נוואדה, צפון קרוליינה, ויאומינג ואייווה.
אספרטט טראנסקרבמוילאז (ATCase) הוא אנזים המקטלז את יצירת N-carbamoylaspartate משני סובסטרטים: אספרטט וקרבמויל-פוספט.
ריאקציה זו היא השלב הראשון במסלול הביוסינתיזה של פירימדינים.
ATCase הוא הטרו-אוליגומר, הבנוי מ-12 תתי יחידות, במשקל כולל של כ- 300kDa.
הסטויכומטריה של תתי היחידות במבנה הרביעוני היא C6R6, כלומר שש שרשראות פוליפפטידיות קטליטיות (בעלות קבוצות קטליטיות החיוניות לפעילות החלבון; משקל כל שרשרת קטליטית: 34kDa) ושש שרשראות פוליפפטידיות רגולטוריות (בקרתיות, שאינן מזרזות ריאקציה כימי, אך מבקרות את פעילות האנזים; משקל כל שרשרת רגולטורית: 17kDa).
המבנה הרביעוני של אנזים זה מראה כי כל שלוש שרשראות קטליטיות יוצרות טרימר קטליטי (בעלי משקל של 34KDa) וכל שתי שרשראות רגולטוריות יוצרות דימר בקרתי (רגולטורי).
שני הטרימרים הקטליטיים יוצרים אינטראקציות זה עם זה באמצעות אינטראקציות עם שלושת הדימרים הרגולטוריים.
קשירת הסובסטרטים לאנזים היא קואופרטיבית ולכן בגרף מהירות כנגד ריכוז סובסטרט מתקבלת תלות סיגמואידלית.
פעילות ATCase ניתנת להסבר באופן מיטבי לפי מודל MWC, לפיו האנזים יכול להימצא באחת משתי קונפורמציות רביעוניות בעלות זיקה שונה.
ATCase מבוקר על ידי מספר אפקטורים אלוסטריים:
אספרטט וקרבמויל פוספט הם אפקטורים אלוסטריים הומוטרופיים חיוביים המגדילים את הזיקה בין האנזים לסובסטרטים.
CTP הוא אפקטור הטרוטרופי שלילי המקטין את הזיקה של האנזים לסובסטרטים שלו ומגדיל את הקואופרטיביות.
CTP הוא תוצר הסופי במסלול ביוסינתזה זה ולכן זהו עיכוב בהיזון חוזר feedback inhibition.
ATP הוא אפקטור הטרוטרופי חיובי המגדיל את הזיקה של האנזים לסובסטרטים שלו ומקטין את הקואופרטיביות.
ריכוז גבוה של ATP מאותת על אנרגיה זמינה בתא ולאפשרות של שכפול DNA, ולכך דרושה סינתזה של פירמידינים.
ATP הוא גם פורין ולכן בקרה זו מאפשרת ויסות של ריכוז הפורינים והפירימידינים בתא.
ATP וCTP נקשרים לתתי היחידות הרגולטוריות של האנזים.
הפרדה לטרימרים קטליטיים ודימרים רגולטוריים
טיפול כימי של ATCase על ידי הריאגנט p-hydroxymercuribenzoate גורם להפרדה בין תתי היחידות הקטליטיות והרגולטוריות.
לאחר הפירוק (וניתוק הריאגנט), הטרימרים הקטליטיים המבודדים אינם קואופרטיביות ביחס לקישור הסובסטרטים, אלא מתנהגים לפי דגם קינטיקת מיכאליס-מנטן.
בנוסף, פעילותם אינה מבוקרת עוד על ידי ATP או CTP.
לעומת זאת הדימרים הרגולטוריים המבודדים אינם מראים פעילות קטליטית, אך קושרים היטב את ATP ואת CTP.
N-phosphonacetyl-L-aspartate (בקיצור: PALA) הוא אנלוג, הדומה לקומפלקס של שני הסובסטרטים הנוצר במצב המעבר של הריאקציה.
PALA מעכב את האנזים, תוך הסטת מבנהו הרביעוני למבנה בעל האפיניות הגבוהה.
אספת המורים היא התארגנות המורים הראשונה שהוקמה בארץ ישראל ופעלה בין השנים 1891 ל-1895.
ארגון אסיפות המורים הוקם בשנת תרנ"ב.
בראשו עמד מרדכי לובמן (נולד ברוסיה בשנת 1858 ונפטר בשנת 1896).
לובמן השתתף בהקמת הארגון וערך את זיכרונות הדברים של כינוסיו.
על פי החוקרת רחל אלבוים-דרור, בסוף שנת 1891 התקיים הכינוס הראשון של "אספת המורים" העבריים בארץ ישראל שהמטרה שלו הייתה לעצב מדיניות אחידה לחינוך עברי, לקבוע מטרות ודרכים להוראה, לקבוע את מבנה בית הספר, שעות ההוראה, ספרי לימוד ותוכנית לימודים אחידה.
באסיפות המורים דנו בבעיות המרכזיות שהעסיקו את המורים וחיפשו פתרון שיתאים לתקופה, כמו: החינוך לעבודה במושבות, שאלות הוראת התנ"ך, ההיסטוריה של עם ישראל, וכיצד ללמד 'עברית בעברית'.
בדיונים אלו בלטה מודעות המורים לחינוך כמכשיר מדיניות וכאמצעי לביטוי לאומי, וכן הושם דגש על פיתוח השפה העברית בבית הספר כשפה מדוברת וכשפת ההוראה וכדרך המרכזית לפתח את התרבות הלאומית.
באסיפות המורים בקשו לא רק להחליף דעות על ניסיון שהצטבר ולהתגבר על הבדידות, אלא לקבוע דפוסים משותפים בשאלות מבנה הארגון, תכנים, שיטות הוראה ויעדי חינוך וכן פתרון בעיות.
המורים דנו לא רק בשאלות חינוכיות מקצועיות הקשורות בעבודת ההוראה, ולא רק בשאלות של קביעת מדיניות חינוך לאומית הקשורות בתוכנית לימודים ומבנה בית הספר, אלא אף באסטרטגיות ליצירת מרכז סמכות בעל עוצמה כנגד הכוחות האחרים ששלטו בתחום החינוך.
המורים תכננו מתחילת ההתכנסות שלהם כיצד לארגן את הגוף המקצועי שהם מקימים, שיהיה בכוחו לרכוש לעצמו סמכויות, החלטה והשפעה.
בנוסף לתוכנית הלימודים האחידה שאותה הם ניסו לקבוע, הם ביקשו לעסוק בבחירת המורים, באופן שבו המורים יהיו מומחים וראויים למשרתם, אך מרדכי לובמן, ראש האספה, הבהיר למורים שיעד זה אינו ניתן לביצוע מפני שהם מוגבלים.
בין האפשרויות האחרות עולה ההצעה לעסוק בביקורת ספרי הלימוד.
בכל אספה יקבלו ספרים לביקורת ויחליטו אילו לאשר ואילו לפסול.
בנוסף, לתת המלצות לפרסום ספרי לימוד ולתת הסכמה על כתבי יד.
האספה בחרה מבין חבריה "ועד הביקורת", שעליו הוטל לבקר ולבחון את ספרי הלימוד ואם יוחלט - יאושר על ידי אספת המורים.
אספת המורים החליטה להפיץ את הספרים שיאושרו בבתי הספר.
הוצע שהאספה תקבל על עצמה סמכות של ועד לשון ביצירת מילים חדשות, ובנושא זה יוכלו המורים לפנות לאספה.
הצעה נוספת ביקשה לתת לאספה סמכות בוחנת, שתשגיח על הסטנדרטים של ההוראה ותפקח כי לא יסטו מתוכנית הלימודים שנקבעה.
בנוסף, הוחלט כי בכל סיומה של שנה יבחנו ידיעות התלמידים אם הן בהתאם לתוכנית הלימודים.
לארגון הוזמנו להשתתף, באופן פיזי או בכתב, כל מורה לעברית בארץ ומחוץ לארץ.
הוצע לקבל גם את מי שאינם מורים או מורי לשונות זרות, והקריטריון לקבלה הוא הוכחת נאמנות לאומית.
המורים ביקשו לתת לארגון כוח מחייב.
את כוחו המחייב של הארגון, סמכותו ועצמתו, הן כלפי חבריו והן כלפי חוץ, ההורים והסביבה, מבססים המורים על שני מקורות: הצורך הפוליטי והזדהות המורים עם היעדים הלאומיים, וכן הסמכות המקצועית.
"אסיפות המורים" התכנסו לעשר ישיבות, חמש בשנת 1892 וחמש בשנת 1895 אולם למפגשים אלו לא היה המשך, והם לא התגבשו לכלל מערכת קובעת מדיניות חינוך.
המאמצים הראשונים לא נשאו פרי.
רק חלק מהנהגת המורים לקחו חלק באסיפות.
בין הגורמים להפסקת האסיפות יש למנות חילוקי דעות חריפים, שפרצו בין המשתתפים הן באשר למקום הדת בתוכניות הלימודים של בתי הספר העבריים, הן באשר למידת הצמצום או ההרחבה של הגדרות התפקיד של הארגון, ובמיוחד התנגשויות בדבר מידת ההמשכיות והשמרנות מצד אחד והחידוש מצד אחר שבעמדות החברים כלפי החינוך העברי.
המאבק בין שני מוקדי הסמכות, שפלגו את המורים בהתאם לאידאולוגיה לאומית דתית מחד ללאומית חילונית וחדשנית מאידך, פיצל גם את אסיפות המורים, ואף חרג מעבר לפולמוסים פנימיים בתוך הארגון.
הדיהם של פולמוסים אלו הגיעו לעיתונות.
אריה לייב גורדון החרדי, שנהה אחר ההשקפות החינוכיות של זאב יעבץ, האשים את יודלוביץ שדיבר סרה בהשקפותיו של יעבץ, וכתוצאה מן הסכסוך הקשה הוחלט להוציא את גורדון מן ה"אספה".
היו שני גורמים עיקריים לביטול הארגון, הגורם הראשון היה עיסוקם של חלק מהמורים בפוליטיקה הישובית בסכסוך שפרץ באותו הזמן בין אליעזר בן יהודה לבין החרדים, וגרם לכך שיסיחו דעתם מן הארגון.
הגורם השני היה עזיבת חלק מחברי "האספה" את מקצוע ההוראה.
לגורמים אלו נוספו מותם של כמה מן הוותיקים.
הגורם המרכזי לכישלונן של אסיפות המורים היה בכך שחסר להן כח סמכות גם בעיני המשתתפים.
חסרה סמכות פוליטית, שתתן לגיטימציה לארגון המורים כגוף קובע מדיניות, והניסיון הנכשל של המורים העבריים לגבש מרכז קובע אספת היסוד - היוזמים, חלוקת התפקידים ונושאים לדיון
לעומת זאת, פרוטוקול אספת היסוד שנערכה בסופה של שנת 1891, מראה שרק שישה מורים לקחו חלק ביסודה של אספת המורים ואלו הם: ישראל בלקינד, יהודה גור-גרוזובסקי, ברוך חומה, דוד יודלוביץ, מרדכי לובמן וש"פ רוזן.
מרדכי לובמן נבחר להיות ראש אספת המורים, יהודה גור-גרוזובסקי מונה להיות הסופר של האספה ודוד יודלוביץ מונה למזכיר.
על פי כתביו של דוד יודלוביץ, מטרתה הראשונה של האספה היא להכיר אחד את השני, להתיעץ ולהחליף דעה, ומטרתה השנייה היא להכניס בלב המורים את גודל האחריות, הצורך להתבונן, לדעת מהי המטרה ולהכיר בכך שיש לתת דין וחשבון לדור הבא.
לעומת זאת, על פי החוקר דרויאנוב, המטרות היו שכל מורי בתי הספר יהיו באותה הדעה, יעזרו אחד לשני וילמדו את התלמידים בתוכנית לימודים אחידה.
נציין כי היסוד הפחות בולט במעשיהם היה הצורך בהתארגנות לשם סיפוק צרכים, מטרות ויעדים בתחום המקצועי.
הדרישות נוסחו כפעולות המחייבות את חברי אספת המורים עצמם ולא בצורה של הטפה מגבוה.
ביטוי נוסף לצניעותם ניתן לראות גם לפי שמם "אספת המורים".
מניע נוסף לשם זה קשור לרצון להימנע מהסתבכויות עם השלטונות העות'מאניים שהתייחסו בחשדנות רבה וגלויה לכל ניסיון התאגדות, תהא מטרתו כל שתהא- לאומית, מקצועית או אחרת.
אחד הצרכים הגדולים שהעלתה אספת המורים הוא הצורך בתוכנית לימודים, כבר בישיבת היסוד העלה ראש אספת המורים, מרדכי לובמן, את הדרישה לתוכנית לימודים אחת.
תביעה זו משקפת את רצון רוב מייסדיה וחבריה של האספה לגבש את דפוסי הפעילות והעבודה החינוכית והלימודית של כלל בתי הספר שפעלו אז ביישוב על יסודות זהים ולהכניס בהם תכנים לאומיים משותפים ואחידים.
תביעת ראש האספה לא התקבלה על כולם, ישראל בלקינד, ממשתתפי הדיון, מצביע על היבט חדש של הבעיה ומעלה שיקול נוסף.
לדבריו אי אפשר להכין תוכנית ולקצוב סדר אחד לכל בתי הספר, הוא טען שהילדים צריכים ללמוד שפות נוספות כמו ערבית וצרפתית וגם להרחיב ידע בתחומים שונים שיעזרו להם בעתיד, מפני שאחרי שיסיימו את בית הספר אי אפשר לדעת לאיזה תחום יפנו ולכן אין ללמד רק תורה אלא גם מקצוע.
עמדתו של ישראל בלקינד מבטאת מגמות, זרמים והלכי רוח מקובלים בחינוך של ימינו: הצורך בהרחבת בסיס הגיוון והבחירה מרצון של התלמיד, אם מטעמים פסיכולוגיים או ממניעים משקיים- כלכליים, או חברתיים תועלתיים.
חוץ מזה מבליטה עמדתו דילמה יסודית במדע תכנון לימודים ומעוררת מחשבה בקשר לבעייתיות הכרוכה במרכוז ובכפיית תוכנית לימודים אחת.
אפשר לקבוע שרוח הדיון עלתה בד בבד עם תביעתו של לובמן והעדיפה אותה על פני גישתו של בלקינד.
כאמור, ביטאה עמדת הרוב את עמדת האספה להבטיח בסיס משותף לכל בתי הספר ולשוות צביון אחד לפעולתם.
אחת מחמש ההחלטות שקיבלה אספת המורים עוד בוועידה הראשונה הייתה לקבל בכל אספה ספרי חינוך לבדיקה ולהחליט מה מתאים ומה לא.
המחסור החמור בספרי הלימוד וההוראה הדרושים להפעלת תוכנית לימודים שימש נושא לדיונים חוזרים במהלך התכנסויות האספה.
כך תיאר את המצב מזכיר אספת המורים, דוד יודלוביץ: "ויהי בסובב דברי האספה לדבר ספרי הלימוד וכל הנאספים הביטו איש בפני רעהו, וכל אחד כמו בוש להודות בפני אחיו כי שואל הוא לנפשו: "מאין אקח ספרים?
איה דברי הימים לעמים בעברית בלשון ילדים?
איה דברי הימים לספרות ישראל בתכונת ספרי בית הספר?
איה מדע ארץ ישראל לילדים בעברית כמשפט המדינה היום?
סוף דבר, איה ספר התחלה פשוט לילדי מחלקת המתחיילים לשיחות קצרות ושמות לכל הדברים הנראים סביבם?" ודממה חרישית סביב שולחן הנאספים...
ישראל בלקינד העלה הצעות מנומקות ומעשיות יותר לפתרון בעיית המחסור בספרי לימוד והוראה.
הוא הציע לאסוף קבוצה של כשלושים איש, שכל אחד מהם יתן סכום מסוים ולאחר מכן, לקבץ מגוון כתבי יד של סופרים שונים שמוסמכים לכתיבת ספרי לימוד בבתי ספר ושמהם יבחרו הטובים ביותר.
הוא הציע לשלם מהכסף שנאסף, למכור במחיר סביר ועל ידי כך להמשיך בפעולת ההדפסה.
הוא ציין שבכך שהסופרים יראו את התוצאות והשכר- הם ידורבנו להמשיך בכתיבת ספרים נוספים.
בסוף הדיון, הוצע לבקש מהסופרים והמשכילים בישראל ומחוצה לה לכתוב ספרי לימוד ולשלוח אותם לאספת המורים.
החלטה זו נדחתה ולכן הוחלט להקים ועדה שתבחר ספרי לימוד ותמליץ עליהם לבתי ספר.
בנוסף, הוחלט שכל אחד מחברי האספה יביא לוועדה זו רשימה של ספרי ילדים שהוא מכיר וחברי הוועדה יתאימו את הספר לנושא המתאים.
לאחר מכן יציגו חברי הוועדה את מסקנותיהם, חברי האספה יציגו את דעותיהם ולבסוף – הוועד יכריע סופית ויאשר את הספרים המתאימים וארגון אספת המורים יעזור בהפצת הספרים בבתי הספר.
כמו כן, הוחלט כי כל מחבר ספרי ילדים יוכל להביא את ספרו לוועדה ואם יאושר – יפיצו אותו בבתי הספר.
יחד עם ההחלטה על הצורך בבניית תוכנית אחידה ומחייבת כיעד חשוב, המשתתפים היו ערים לעובדה שקביעת ראשי פרקים לתוכנית לימודים שאין עימה הבטחת כלים, אמצעים, חומרי הוראה מתאימים ולא עוד אלא שהיא חסרה אף סדרי מינהל תקינים- ערכה מועט ביותר.
מודעות זאת משתקפת בקבלת החלטה נוספת: לקצוב סדר השעות והימים וגם שמות הספרים שנלמד.
ורך אחר כך לסלול את הדרך החדשה שבחרנו בה.
כמובן שאספת המורים דנה בנושא זה פעמים רבות.
בדיון על הצורך בניסוח תוכנית לימודים, דנו בנוסף לכך, על המחסור בכח אדם מתאים "וישאו ויתנו הנאספים בדבר מלמדי דרדקי המשחיתים את רוח הילד בסיפורי שדים ורוחות ובתרגומים משובשים ובקריאה נשחתה...".
עם זאת, הוא מחזיר את משתתפי הדיון אל קרקע המציאות, מדגיש ומסכם: "אין הדבר הזה בכוחנו עתה ועלינו אך להחליט דברים ועניינים אשר בידינו ונוכל להוציאם מן הכח אל הפועל.".
באחד ממאמריו תיאר יצחק אפשטיין, אחד מחלוצי החינוך העברי הלאומי החדש, את סיפור כניסתו להוראה ודבריו מציגים את הכשרתו הפורמלית הדלה של המורה הממוצע:
...עם עלייתי לארץ ניתקתי מעל התורות ומעל הספרים, אולם יצר ההוראה התעורר...
בראש פינה היו לי עוזרים צעירים לגננות, ומטעם הפקידות לימדתי אותם צרפתית.
באיזה רכוש רוחני, מדעי ומקצועי קרבתי אל מלאכתי החדשה ומה היה מושגי בחינוך ובהוראה...
מימי לא ביקרתי בבית ספר עממי ולא קראתי כלום על חינוך והוראה.
תורת הנפש, תורת ההוראה, תורת החינוך ותולדותיו- טרם נולדו בשבילי, אך לא התייצבה לפני השאלה כיצד מלמדים ראשית הכתיבה והקריאה והלשון, ובכלל, מה צריך להורות ובאיזו מידה התאם לתנאי המקום...כל ספר לימוד טרם יהיה בארץ...
דבריו של יצחק אפשטיין מציגים באופן מוחץ את המצב באותה התקופה- חוסר ההכשרה של המורים, מתן עבודת ההוראה גם למי שלא מתאים כלל לתפקיד וכן- חוסר בספרות מינימלית.
בשלהי שנת 1891 (ה'תרנ"ב) החינוך העברי בארץ היה בחיתוליו.
פערי השפה הקשו מאוד על קומץ המורים ששאפו ללמד בעברית, וכך גם הפערים העצומים שבהקמת ובארגון מערכת החינוך החדשה.
לאור זאת, ביוזמת דוד יודילוביץ ויהודה גרזובסקי, החליטו קומץ המורים העבריים שהיו אז בארץ להתארגן לאספה שתיפגש באופן עיתי כדי להעלות ולפתור את הבעיות הקשות שנתקלו בהן באופן שוטף, הן מבחינה ארגונית והן מבחינה דידקטית.
לארגון שהוקם הם קראו 'אספת המורים', והוא היה לארגון המורים הראשון שהוקם בארץ ישראל.
ארגון זה נחשב לחלוץ הניסיונות לאיחוד כלל המורים במערכת החינוך העברית בארץ ישראל, והיווה ניסיון ראשוני להפעלת אגודה מקצועית שתשמש גם ככלי ביטוי מקצועי-פדגוגי וכן רעיוני ואידאולוגי.
במהלך כלל שנות פעילותה השתתפו באספות 13 מורים עבריים שהניחו את יסודות החינוך העברי בארץ ישראל.
באספות שנערכו עלו בעיקר טענות על הקשיים העצומים שהיו למורים בהוראת העברית.
המחסור במילים חיות ובספרי לימוד בעברית הקשו על הוראת המקצועות בעברית.
גם התלמידים עצמם שהגיעו ללא כל היכרות עם העברית הקשו על המורים.
לראשונה דנו במשותף בבעיות המרכזיות שהקשו על מערכת החינוך העברית וביקשו להעלות פתרונות שונים ברוח התקומה הלאומית של העלייה הראשונה.
באספה הראשונה שהתקיימה בי"ט בחשוון ה'תרנ"ב השתתפו שישה מורים וביניהם: מרדכי לובמן, דוד יודילוביץ, ישראל בלקינד ויהודה גרזובסקי.
אחת היוזמות של אספת המורים הייתה לפנות לאליעזר בן יהודה ולהציע לו לייסד עיתון לילדים.
בן יהודה השיב שהוא ואשתו חמדה כבר חשבו על כך ואכן בטבת ה'תרנ"ג יצא בירושלים לראשונה עיתון ילדים בעברית בשם "עולם קטן".
באספה הרביעית של אספת המורים, פירט דוד יודילוביץ, מזכיר האספה, את תפקידיה הלאומיים של העברית וכן את המניעים שבגינם ראוי לעשותה לשון דיבור בארץ ולהנחילה כשפת ההוראה בלימודים.
הוא הדגיש את מרכזיותו של בית-הספר העברי וניתח את הגורמים המייעדים אותו למקום החייאתה העיקרי של השפה העברית:
מצוקה נוספת שהועלתה על הפרק בישיבה זו הייתה המחסור העצום בספרי לימוד איכותיים בעברית.
בסיום אספת המורים השישית, בב' בכסלו 1895 הוצע לדון "על דבר קטנים פחות מבני שש, בדבר ההכנה לבית הספר ויחליטו לדבר על זה באספה הבאה".
באספה השמינית שנערכה בי' בטבת אכן דנו בנושא והוחלט להזמין לארץ ספרי יסוד בפדגוגיה שכללו את ספריו של פרידריך פרבל הנחשב ל"אבי גן הילדים", ובכך הניחו את התשתית הפדגוגית להקמת מערכת גני הילדים העבריים בארץ.
אספרנסה אמילי ספולדינג היא מוזיקאית ג'אז, זמרת ונגנית קונטרבס וגיטרה בס אמריקאית.
זכתה בפרס גראמי לאמן החדש הטוב ביותר ב-2011 והייתה בכך למוזיקאית הג'אז הראשונה שזוכה בפרס.
סגנונה, המשלב בין מוזיקת נאו-נשמה, פאנק, היפ הופ ובוסה נובה ומחבר בין דור העשור הראשון של המאה ה-21 לג'אז מסורתי, זוכה הן להערכת הביקורת והן להערכת המאזינים.
תספורת אפרו היא סימן ההיכר שלה.
נולדה בפורטלנד, אורגון וחיה בשכונה בעלת מעמד סוציו-אקונומי נמוך.
אמה הייתה אם חד-הורית ממוצא מעורב היספני-אפרו-אמריקאי-וולשי-אינדיאני.
בגיל 16 סיימה את בחינות הבגרות ועברה ללמוד על מלגה בתוכנית לפיתוח מוזיקאים של אוניברסיטת אורגון.
ב-2002 התקבלה למכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון וזכתה לשבחים מפי סגן מנהל המוסד, גארי ברטון.
מיד עם סיום לימודיה כעבור שנתיים, נשכרה ללמד במוסד והיא בת 20 בלבד.
תקליטה הראשון Junjo ראה אור ב-18 באפריל 2006. תקליטה השני, Esperanza ראה אור ב-20 במאי 2008 ובו היא שרה בנוסף לאנגלית גם בפורטוגזית וספרדית.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד אלבומי הג'אז של בילבורד.
באוגוסט 2008 הופיעה (במסגרת הרכב נשים) בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת.
באוקטובר 2009 נבחרה ספולדינג על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לנגן באוסלו בטקס בו הוענק לו פרס נובל לשלום.
תקליטה השלישי Radio Music Society ראה אור ב-20 במרץ 2012. האלבום הגיע למקום העשירי במצעד האלבומים הכללי של בילבורד ולמקום הראשון בין אלבומי הג'אז.
ב-2012 בחרו בה קוראי המגזין דאון ביט למוזיקאית השנה.
בשנת 2017 הגיחה לתפקיד אורח בסרט המוזיקלי "קוקו" בבימויו של ריזה.
שנהארגוןקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמיביצוע הג'אז הטוב ביותר"But Not For Me" (עם פרד הרש)אלבום הג'אז הווקאלי הטוב ביותרAlive at the Village Vanguard (עם פרד הרש)2025פרס גראמיMilton + Esperanza (עם מילטון נסימנטו)
אספרטה (בטורקית: Isparta; ביוונית: Ισπάρτα) היא עיר בדרום-מערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז הים התיכון.
העיר שוכנת במרחק 312 ק"מ דרום-מערבית לבירה אנקרה ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה נאמדה מנתה 271,396 בני אדם.
העיר ידועה בתעשיית מי הוורדים שלה וידועה גם בכינוי "עיר הוורדים".
בתקופה הביזנטית הייתה ידועה העיר בשמות בָּאריס או סְבָּאריטָה.
במאה ה-14 שונה שמה לחאמיד, על שם הנסיכות הבייליקית ששלטה באזור.
ב-1381 נמכרה העיר לסולטאן מוראט הראשון.
ב-16 בינואר 1869 פקדה את העיר רעידת אדמה שגרמה לה נזקים כבדים.
במהלך המאה ה-19 התיישבו בעיר פליטים מוסלמים מהבלקן, והם שייסדו בה את תעשיית מי הוורדים.
במהלך רפורמות אטאטורק ב-1922, הוחזר שמה המקורי של העיר, אך בהגייה טורקית - אספרטה.
כלכלת העיר מבוססת כיום על תעשיית מי ורדים ושטיחים, וגם התיירות מתחילה להתפתח בה.
ב-1992 נפתחה בעיר אוניברסיטת סוליימאן דמירל, הקרויה על שם נשיא טורקיה התשיעי, סוליימאן דמירל, יליד העיר.
הגעתם של סטודנטים מאזורים שונים בטורקיה שינתה מעט את אופייה של העיר, שאוכלוסייתה נחשבת שמרנית.
אף שרוב המבנים בעיר מודרניים, נותרו בה כמה מבנים מהתקופה העות'מאנית, ואף מתקופות מוקדמות יותר.
עם מבנים אלה נמנים מסגד חיזיר ביי (נבנה בסביבות 1325), המסגד הגדול (נבנה ב-1429 ושופץ במאה ה-19), מסגד האצ'י אבדי (1569), מסגד פירדווס פאשה (בתכנונו של סינאן, המאה ה-16).
את העיר משרת שדה תעופה, ממנו מתקיימות טיסות סדירות לאיסטנבול.
ב-30 בנובמבר 2007 התרסק בו מטוס של חברת אטלס ג'ט, וכל 57 נוסעיו נהרגו.
אספרנסה (בספרדית: Esperanza mía) היא טלנובלה ארגנטינאית משנת 2015, בכיכובם של מריאנה אספוסיטו ומריאנו מרטינס.
פרק הבכורה שודר ב-6 באפריל 2015 בערוץ 13 הארגנטינאי, ואילו בישראל שודר כחצי שנה לאחר מכן ב-1 בנובמבר בערוץ הילדים.
ב-25 בנובמבר החלה להיות משודרת בערוץ ויוה.
אספרנסה מיה היא הטלנובלה הראשונה בארגנטינה שצולמה ברזולוציית 4K.
כתוצאה מהסכם בין חברת ההפקות Pol-ka לבין חברת ההפצה הישראלית דורי מדיה דרסט המקנה לאחרונה זכויות הפצה, מלבד ישראל הסדרה נרכשה לשידור גם במדינות אורוגוואי, פרגוואי, ווייטנאם, אינדונזיה, סין, רוסיה, פולין, בוליביה, הונגריה וספרד
חוליה אלברסין (מריאנה אספוסיטו) - נערה בת 21 שמתגוררת ביחד עם אמה המאמצת בלנקה בעיירה "לה מרסד", ליד בואנוס איירס.
בלנקה עובדת במפעל בעיירה אשר יוצר ופולט מזהמי אוויר, וכתוצאה מחשיפה מתמשכת לזיהום במפעל היא לבסוף נעשית חולה עד מאוד.
בלנקה לא שורדת את המחלה, ולפני מותה היא מוסרת לחוליה תקליטור שמפליל את הבעלים של המפעל ומבקשת ממנה להעביר אותו לעורך דין כדי שהאמת תיחשף.
כשחוליה מנסה למלא אחר בקשת אמה המנוחה רודפים אחריה 2 גברים שנשלחו על ידי הבעלים של החברה.
בעקבות זאת היא בורחת לבואנוס איירס כדי לבקש עזרה מחברה ותיקה של אמה, קונספסיון (אנה מריה פיקיו).
קוסנספיון היא אם המנזר "סנטה רוסה", שמחליטה שחוליה תעמיד פנים שהיא מתלמדת במנזר, וזאת על מנת להסתיר את זהותה האמיתית של חוליה וכדי להגן עליה.
תחילה חוליה מתנגדת, אבל אם המנזר משכנעת אותה.
חוליה נכנסת תחת השם "אספרנסה" אבל הגעתה מובילה לכמה בעיות עם הנזירות האחרות.
במנזר היא מכירה את קלרה (בהמשך מתברר שהיא אמהּ הביולוגית שנטשה אותה).
תומאס (מריאנו מרטינס) הוא כומר צעיר שחוזר אל עיר הולדתו אחרי ארבע שנים.
ביחד עם אחיו מקסימו (תומאס פונסי) הוא הבעלים של המפעל שמנסה למנוע מחוליה/אספרנסה לפרסם את הראיות שברשותה.
בפועל מקסימו הוא זה שמנהל את החברה, ומשום כך התלונות בנוגע לזיהום מוכרות לו היטב.
מקסימו מאורס לאווה מונטי (נטלי פרס), החברה לשעבר של תומאס.
נוכח היעדרותו הארוכה של תומאס, מקסימו בטוח שהוא יודע יותר טוב מאחיו איך לפעול לטובת העסק, ואחת ההחלטות העסקיות שלו היא לקצץ בתקציב הכנסייה בה התחתנו הוריהם, שלא נמצאים בין החיים.
תומאס מודע לחשיבותה של הכנסייה בעיני הוריו, והוא מחליט לעזור לכנסייה בצרכיה.
הכנסייה היא חלק ממנזר סנטה רוסה בו נמצאת חוליה, ולא עובר זמן רב עד שהשניים נפגשים פעם נוספת.
בעוד חוליה/אספרנסה מנסה להתרגל לחוקי המנזר ולחייה בתור המתלמדת, חוליה אינה מודעת לכך שאמה הביולוגית נמצאת איתה באותו המנזר.
חוליה/אספרנסה ותומס מתחילים להתאהב, אבל הייעוד הדתי של תומאס והתפקיד לכאורה של המתלמדת, של אספרנסה גורם לכך שהם יחיו רומן אסור.
לאחר מורדות ועליות תומאס ואספרנסה מתחילים להבין שהאהבה שלהם חזקה מהכל.
אספרנסה עוזבת את המנזר וחושפת את זהותה האמיתית, תומאס מנסה להתקרב אליה ובאותו הזמן להתרחק, הוא שרוי בדילמה - האם להמשיך עם החלום או לוותר על הכל בשביל האהבה.
לאחר זמן, בנקודה מסוימת, נראה כי תומאס קיבל החלטה - לעזוב את הכל למען האהבה, אך נתקל במכשול נוסף -ניקולאס: ניקולאס בא לחייו של תומאס בכוונה לנקום בו על רקע סכסוך משפחתי שקרה לפני זמן רב, הקשור לאבות שלהם.
בתחילה הוא מופיע כמתלמד לכמורה (הוא לא באמת היה מתלמד אך התחזה לאחד כדי להיכנס לחיים של תומאס) אך לאחר מספר חודשים עוזב את ההתלמדות אך נשאר קרוב לחיים של תומאס ואספרנסה .
כאשר תומאס היה צריך לנסוע לשליחות ברומא הוא נשלח לפתע לאמזונס במטרה לעזור לאנשים שם.
במהלך השהות שלו שהייתה אמורה להיות קצרה, הוא חלה במחלה קשה ונאלץ להישאר שם לתקופה ארוכה.
כדי לשמור על קשר עם אספרנסה, תומאס החל לשלוח אלייה מכתבים, וניקולס, שהיה אמור להעביר אותם לאספרנסה שינה אותם והוציא אותם מהקשרם.
כלומר הוא זייף את המכתבים בשביל לנתק את הקשר הרומנטי בין תומאס ואספרנסה.
ניקולאס אכן הצליח, ובאותו הזמן היה עם אספרנסה כדי לתמוך בה ברגעים הקשים, במקביל פיתח איתה קשר רומנטי.
כאשר תומאס חזר מאמזונס גילה כי אספרנסה עומדת להתחתן עם ניקולאס, ולא הבין למה, אך החליט להמשיך בדרכו לחזור לשליחות שלו מחוסר ברירה.
ברגע האחרון, לאחר ששמע את דבריי אספרנסה ומשפחתה, תומאס מבין כי משהו חשוד ומנסה למנוע מאספרנסה להתחתן עם ניקולס, הוא עושה זאת בכך שהחליף את הכומר שהיה אמור לחתן אותם, וקיווה למנוע את החתונה, אספרנסה יודעת שהיא לא אוהבת את ניקולס באמת, וברוחת מהחתונה.
תומאס רודף אחריה והם בורחים יחדיו.
מרגע זה תומאס עזב את התפקיד הדתי ובחר באספרנסה.
בהמשך חייהם של תומאס ואספרנסה מסתבכים - ניקולס חוזר וחוטף את אספרנסה ממש לפני חתונתה עם תומאס אך היא ניצלת על ידי תומאס ואביה.
בהמשך תומאס ואספרנסה אכן מתחתנים ואף מגלים כי אספרנסה בהריון עם תאומות.
לקראת סוף הסדרה ניקולס שוב חוזר לחייהם של תומאס ואספרנסה, בורח מהכלא ויורה בתומאס.
באותו זמן אספרנסה מובלת לחדר לידה אך הכל עבר בשלום, תומאס הספיק להגיע ללידה, ואספרנסה יילדה את התאומות .
בסופה של הסדרה ישנה קפיצת זמן, שבה רואים את אווה וז'ילדה בהריון, ישנו מופע שבסופו אספרנסה מודיעה על הריונה עם שלישייה.
גאטו נשאר חסר בית אחרי שבגד באקסית שלו עם פאוסטינה ופוגש את ז'ילדה.
ז'ילדה לא רוצה את גאטו אבל בגלל שעיתרבו יצאה איתו והתאהבה.
לאחר שז'ילדה נסעה עם מישהו לאירופה גאטו התחיל לנהל רומן עם אווה אבל בסוף גאטו גירש אותו.
לאחר מכן ז'ילדה חזרה והם התחילו מהתחלה והחליטו לעבור לגור ביחד.
ז'ילדה גילתה בארגזים של גאטו זקט של אישה עזבה אותו.
אחרי כמה ימים גאטו הציעה לז'ילדה להתחתן והיא עונה כן אבל באותו היום גאטו אווה ומקסימו מצאו משקיעה שתשקיעה בלהקת סולריס אבל גאטו מגלה שזאת פאוסטינה.
מקסימו ואווה מכריחים את גאטו להיות חבר של פאוסטינה.
גאטו לא מספר לז'ילדה אבל פאוסטינה יודעת על ז'ילדה ולא אכפת לה כי היא מאוהבת בגאטו.
ז'ילדה רואה את גאטו מתנשק עם פאוסטינה וז'ילדה זועמת.
גאטו זורק את פאוסטינה ועוזר לתומאס וחוליה לברוח מהחתונה.
ז'ילדה מחליטה לבגוד בגאטו עם מקסימו וגאטו זועם.
ז'ילדה מצטערת וגאטו לא סולח.
ז'ילדה עוזבת וגאטו מבין איזה טעות עשה.
אחרי שחוליה נחטפה ז'ילדה חוזרת וגאטו וז'ילדה מתפיסים.
גאטו מציע לז'ילדה להינשא לו כי חתונתם של אווה ומקסימו התבטלה (מקסימו פחד להיתחתן) היא מסכימה.
גאטו וז'ילדה מבלים ליל כלולות במקום מקסימו ואווה.
מקסימו מפריע להם וז'ילדה עוזרת לו להבין שהוא טעה על מה שעשה לאווה.
גאטו צריך לעזוב כדי לעבוד ולפרנס ל-3 חודשים ואז לחזור ל-3 חודשים בלי אפשרות לעזוב באמצע של 3 החודשים וז'ילדה זועמת.
גאטו עוזב ופאולה צ'אבס (אשתו בחיים האמיתיים) משחקת את חברתו לתיכון שעכשיו תפליג איתו כי ביתו של בעל הספינה ורואים עליה שהיא מאוהבת בגאטו והוא מנחם את ז'ילדה.
לאחר זמן גאטו שולח מכתב שהוא צריך לעבוד 6 חודשים ולחזור ל-6 חודשים.
לאלי אספוסיטו בתור אספרנסה חוליה אלברסין בתה של קלרה.
מאוהבת בתומאס לימים הופכת לאשתו.
מריאנו מרטינס בתור הכומר תומאס גונזלו אורטיס הכומר במנזר " סנטה רוסה ".
גבריאלה טוסקנו בתור קלרה אנסלמו אמהּ של אספרנסה.
פדריקו ד'אליה בתור חורחה קוריאה אביהם של אספרנסה ופדרו.
תומאס פונסי בתור מקסימו אורטיס חבר של אווה ואח של תומאס.
נטלי פרס בתור אווה מונטי חברה של מקסימו.
אנחלה טורס בתור לולה פיורה עוזרת לנזירות בעבודות המנזר בת זוגו של פדרו.
אנה מריה פיק'יו בתור קונספסיון אם המנזר "סנטה רוסה".
ריטה קורטיס בתור חנובבה נזירה במנזר "סנטה רוסה"
קרולה ריינה בתור ביאטריס נזירה במנזר "סנטה רוסה"
פרנקו מסיני בתור פדרו קוראה אח של אספרנסה ובן של חורחה, בן זוג של לולה.
חימנה ברון בתור ז'ילדה אלברסין - בת הדודה של חוליה / אספרנסה ובת זוגו של אסטבן (גאטו).
סטפנו דה גרגוריו בתור פדריקו.
פדרו אלפונסו בתור אסטבן "גאטו" מנדז.
בפרק 162 התחתן עם ז'ילדה.
בפרק 168 עזב לעבוד בספינה (עזב את הסדרה)
מישל נוהר בתור ניקולס אגילרה.
מרסדס פונס בתור לטיסיה סוסה.
קארינה K בתור מריה נזירה במנזר "סנטה רוסה".
לאורה סיימר בתור דיאנה נזירה מתלמדת במנזר "סנטה רוסה"
גיספי גונפינה בתור סופלסיו נזירה במנזר "סנטה רוסה"
ונסה בוטרה בתור כרמלה נזירה במנזר "סנטה רוסה"
וירגיניה קאופמן בתור פילאר נזירה במנזר "סנטה רוסה"
ליטיסיה סיציליאני בתור ניאבס נזירה מתלמדת במנזר "סנטה רוסה"
אלברטו פרננדז דה רוזה בתור הבישוף מרקוצ'י.
פדריקו ברגה בתור אוסקר (אוסקי) פיורה, אחיה של לולה.
אפריל סנצ'ס בתור חולייטה אריין.
ברברה ולז בתור מילגרוס (מילי).
במאי 2015 יצא לאספרנסה דיסק ובתוכו 12 שירים.
לאלי אספוסיטו שרה 10 שירים, אנחלה טוראס שיר אחד וקרלוס ריברה גם הוא שיר אחד.
השירים בדיסק מדברים בעיקרם על הרומנטיקה בין שתי הדמויות הראשיות בסדרה, אספרנסה ותומאס.
חודש בלבד לאחר יציאת הדיסק, זכה בדיסק זהב.
נמכרים מוצרים הקשורים לסדרה ולדמויות בה כמו אלבום לאיסוף מדבקות, דיסקים, פוסטרים, מוצרים לבית ספר, תלבושת של נזירה, ערכת קריוקי ועוד.
בנוסף, יצאו לgoogle store משחקים מוזיקליים שונים לסמארטפונים ולטאבלט.
ב-4 ביולי 2015 עלתה הופעת תיאטרון של צוות השחקנים של הסדרה שרצה במשך כמה חודשים, כשבעיקרה עלתה בתיאטרון האופרה בבואנוס איירס.
בסך כל ההופעות היו יותר מ-100 אלף אנשים.
צוות השחקנים ביקר עם ההופעה בין היתר גם בערים קורדובה ורוסריו.
ההופעה נקראה Esperanza mia el musical (בתרגום חופשי: אספרנסה מיה המחזמר).
אספרגירלז (הידוע גם בשמו המלא אספרגירלז: העצמת נשים עם תסמונת אספרגר) הוא ספר פרי עטה של הסופרת האמריקנית רודי סימון.
הספר מציג חוויות של נשים בעלות תסמונת אספרגר, ונכתב במטרה לסייע לנשים ונערות על הספקטרום האוטיסטי.
הספר יצא לאור בשנת 2010 בבריטניה.
הסופרת רודי סימון מעידה כי כבר כילדה היא התמודדה עם סימפטומים המאפיינים תסמונת אספרגר, אך מעולם לא עברה אבחון רשמי.
התסמינים כללו התפרצויות זעם ותנודות במצבי רוח, קושי בהבנה חברתית, תקשורת לא מילולית או מרומזת וכן קושי ברכישת חברים ושימור יחסים לאורך זמן.
עם השנים פיתחה סימון דרכי התמודדות עם הקשיים שלה בקשרים בין אישיים, אולם עד היום אין לה חברות קרובות.
הספר יצא לאור כאשר סימון הייתה בת 47. היא החליטה לכתוב את הספר כאשר גילתה שאין די חומר כתוב בנושא נשים על הספקטרום האוטיסטי, ואז הגתה את ההלחם "אספרגירל".
סימון טוענת שלנשים עם אספרגר יש תכונות טובות רבות.
יש להן יכולת ריכוז גבוהה ביותר ומוסר עבודה גבוה, ואלו הופכים את הנשים המאובחנות בספקטרום האוטיסטי לעובדות מצוינות ויעילות.
הסופרת אבחנה את עצמה באספרגר ומעולם לא אובחנה באופן רשמי, אך לצורך כתיבת הספר היא ראיינה רק נשים שאובחנו באופן מסודר.
סימון טוענת שהסימפטומים של התסמונת באים לידי ביטוי באופן שונה בין המגדרים השונים.
איגוד האוטיזם האמריקאי פרסם ביקורת שממליצה בחום על קריאת הספר לנשים המאובחנות בתסמונת או למי שחושבת שעשויה להיות מאובחנת.
האיגוד טוען שהספר יכול לשמש את כל מי שאובחנה עם אספרגר או את בני משפחתה, וכן אנשים העוסקים בתחום באופן מקצועי או אקדמי.
אספרדיניים (שם מדעי: Aspredinidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת השפמנונאים החיים בנהרות אמריקה הדרומית.
חלק מהמינים של משפחה זו חיים גם במים מליחים, ואף בכמה חופים.
הם מכונים גם שפמנוני בנג'ו עקב מבנה גופם הדומה לבנג'ו.
במראם והתנהלותם הם מזכירים מאוד את השרייניים מאותו אזור.
אורך דגים אלה קצר מאוד.
הם בעלי ראשים גדולים וגוף שטוח המזכיר בנג'ו ובעלי זנב ארוך ודק המזכיר זנב עכבר.
גופם מכוסה גבשושיות גדולות וצבעם חום-אפור.
בכמה מינים יש דו-צורתיות זוויגית בה הנקבות גדולות מהזכרים.
כמו לרוב השפמנונים הם בעלי בינים לצד פיהם המופנות מטה.
דגים אלה חיים באזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית ממורדות הרי האנדים עד לשפך האמזונאס, ונכנסים גם ליערות גשם מוצפים.
הם שוכני קרקעית המסננים חומרים מזינים מהקרקעית ומחסרי חוליות.
בני הסוג Amaralia ידועים בכך שהם ניזונים מביצי שפמנונים אחרים.
אספרסו מרטיני הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
הוא קוקטייל קר בטעם קפה המיוצר עם וודקה, קפה אספרסו, ליקר קפה וסירופ סוכר.
אין זה קוקטייל מרטיני אמיתי, מכיוון שהוא לא מכיל ג'ין ולא ורמוט, אבל הוא אחד מהמשקאות הרבים שמשלבים את המונח בשמותיהם.
במתכון המקורי משתמשים בחלקים שווים של אבסולוט וודקה וניל ושל קלואה, כוסית אחת של אספרסו וסוכר אורגני (במקום סירופ סוכר).
האספרסו הטרי מסייע להמיס את הסוכר שייצר גרסה חזקה יותר של הקוקטייל במקום שימוש בסירופ סוכר.
ישנן מספר סברות לגבי מקורו של האספרסו מרטיני.
אחת הטענות השכיחות יותר היא שהוא נוצר על ידי דיק ברדסל בסוף שנות השמונים של המאה ה-20 במועדון "Freds" בלונדון עבור גברת צעירה שביקשה משהו ש"יעיר אותי ואז ידפוק אותי" ("Wake me up, and then fuck me up" ).
ברדסל אישר זאת בסרטון המופץ בהרחבה.
המתכונים למרטיני אספרסו משתנים בהתאם למקור.
באופן מסורתי, הם כוללים את קלואה או טיה מריה.
הקפה הוא מרכיב המופיע באספרסו מרטיני בשני אופנים.
קלואה או ליקר קפה אחר
סירופ סוכר או סוכר אורגני
על מנת להכין את הקוקטייל מכניסים את המרכיבים לשייקר עם הרבה קרח ומנערים היטב.
אחר כך מסננים דרך מסננת כפולה (כדי למנוע קצף גס) לכוס מרטיני מקוררת.
מקובל לקשט את הכוס בשלושה פולי קפה על הקצף (לפי המסורת: אחד לחיים או לבריאות, אחד לאהבה ואחד לעושר).
אספרנטָה ציוויטו (באספרנטו: Esperanta Civito, מילולית: אזרחות האספרנטו) היא קבוצה חסרת טריטוריה, דוברת אספרנטו, המבקשת להיות קולקטיב ריבוני שהוא סובייקט של החוק הבינלאומי.
לשם כך הקימה הקבוצה מוסדות דמוי-לאומיים כגון פרלמנט, ועדה מבצעת, ובית דין; גיבשה אמנה-חוקה, חוקקה מספר חוקים, ואף השיקה מטבע משלה.
היא מתייחדת בכך שהיא מציעה אפשרות לרכוש 'אזרחות' אספרנטית.
האזרחות נולדה מתוך הגישה הראומיסטית שנולדה בתנועת האספרנטו בשנות ה-80, השוללת את רעיון 'הניצחון הסופי' של האספרנטו והפיכתה לשפה הבינלאומית השלטת.
במקום זאת, מבקשת האזרחות לכונן קהילה תרבותית וזהותית אוטונומית של דוברי השפה, שתהא כאמור מוכרת על ידי החוק הבינלאומי.
אין עוד גוף דומה לאזרחות מבחינה זו, אך אפשר להשוות אותה לגופים דוגמת הכס הקדוש, המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, איחוד בני הרומה הבינלאומי, הממשלה הטיבטית הגולה, או במובנים מסוימים אף ההסתדרות הציונית העולמית, שהם גופים הפועלים בזירה הבינלאומית ומוכרים על ידה באופנים שונים, אך אינם גופים בעלי ריבונות טריטוריאלית.
דרישתם להכרה בינלאומית נשענת בין היתר על ההצהרה לכל באי עולם בדבר זכויות לשוניות (המכונה גם הצהרת ברצלונה) של ארגון הסופרים הבינלאומי משנת 1996.
הציוויטו הוקמה על ידי כעשרים קבוצות והתארגנויות אשר חתמו על 'ברית' ארגונית.
הברית הושקה ב-1998 בעיר לה שו-דה-פון שבשווייץ.
לאחר שנתיים של דיונים הוסכמה החוקה שלה במפגש נוסף של נציגות הארגונים (הפורום) באיטליה, אשר הסדירה את האפשרות לרכוש גם אזרחות אישית בציוויטו.
ב-15 בדצמבר 2001 נערכו הבחירות הראשונות לסנאט.
מאז הקמתה היו חברים בברית לאורך השנים 39 ארגונים, אשר 8 מהם עזבו אותה לאורך השנים, ו-8 מהם התפרקו.
הפרלמנט של הציוויטו מורכב משני בתים - הפורום והסנאט.
כל שינוי בחוקה דורש רוב של שני שלישים בסנאט, ולאחריו רוב של שני שלישים בפורום.
הפורום מורכב מנציגי הארגונים וההתארגנויות החברים בברית הציוויטו.
כל ארגון רשאי לשלוח נציג או שניים - המצביעים יחדיו (ולהם משקל של קול אחד).
הפורום מתכנס אחת לשנה, או על פי דרישת שישית מחבריו.
סמכויותיו הישירות הן קבלת ארגונים נוספים לברית, קביעת תקנות משלו המחייבות את גופי הברית אך לא את אזרחי הציוויטו ברמה האישית, והכרזת תוצאות הבחירות לפרלמנט.
הסנאט נבחר על ידי כלל האזרחים בגילאי 18 ומעלה בבחירות שנערכות אחת לחמש שנים.
הזכות להתמודד לתפקיד חבר הסנאט שמורה לבני 25 ומעלה.
בניגוד לארגוני האספרנטו הבינלאומיים האחרים, דוגמת אגודת האספרנטו העולמית ו-SAT, שבהם נבחרים המועמדים באופן אישי, הבחירות לסנאט מתנהלות על בסיס מפלגתי, כששלוש המפלגות המרכזיות הן הירוקה - האספרנטית הכללית, הזוכה על פי רוב לכ-70% מהקולות; הלבנה - הנוצרית; והאדומה - הסוציאליסטית.
הרשימה שמקבלת את מרב הקולות ממנה את הקונסול ואת סגן הקונסול המכהנים גם כסנאטורים.
יתר 17 המושבים בסנאט מתחלקים באופן יחסי בין יתר הרשימות בהתאם למספר הקולות שקיבלו.
הסנאט מחוקק חוקים שכל חבר סנאט רשאי להגיש, ומאשר הצעות מינהליות המוצעות על ידי הקונסול.
החוקים המחוקקים בו מחייבים את אזרחי הציוויטו הישירים ואינם מחייבים את הארגונים החברים בברית.
חברי הסנאט אינם רשאים לכהן גם בפורום, למעט הקונסול המכהן כאמור גם כראש הפורום.
מלבד סגן הקונסול הנבחר, רשאי הקונסול למנות עד שבעה סגנים נוספים, המהווים את הרשות המבצעת, המכונה Kapitulo.
הקונסול מהווה את הנציג והדובר של הציוויטו בפני גורמים חיצוניים.
הוא אחראי על ביצוע המשימות שהוטלו עליו, על קביעת סדר היום ועל כינוס הפרלמנט.
במקרים של שוויון בהצבעה, הקול שלו מכריע.
חברי ארגונים המאוגדים בברית הציוויטו יכולים לבקש להתקבל לאזרחות אישית בה.
הציוויטו הוא הגוף האספרנטי היחיד המציע תעודת 'אזרחות' מסוג זה.
אזרחות זו אינה ניתנת להם באופן אוטומטי כי אם רק על פי בקשה בפני מוסד הרישום של הציוויטו.
לא כל מי שמבקש אזרחות יקבל אותה.
התנאי הבסיסי הוא הצגת תעודה המעידה כי הוא דובר אספרנטו ברמה A2 על פי המדד האירופי להערכת שפות או תעודה שוות ערך.
יתרה מכך, בעוד שהציוויטו לא פרסמה אמות מידה ברורות לקבלת אזרחים נוספים, היא הבהירה כי היא מתייחסת לקבלת האזרחות כאל 'פריווילגיה', וכי היא מבקשת להעדיף 'איכות על פני כמות' בקבלת אזרחים נוספים.
לדבריהם, הציוויטו מחפשת פעילים מעשיים בתנועת האספרנטו, סופרים, אינטלקטואלים המדברים את השפה באופן שוטף וכן דוברי אספרנטו כשפת אם.
בין היתר ציינו כי הוועדה המוסמכת לתת אזרחות בוחנת את פרסומיו של המועמד בדפוס וברשת.
ניתן לערער על הדיחיה של הוועדה לבית הדין של הציוויטו.
האזרחות ככל שהיא ניתנת, היא חינמית ותקפה לכל החיים (גם אם הארגון דרכו התקבל לאזרחות פורש מהברית).
בני זוג של אזרחים וילדיהם רשאים אף הם לקבל אזרחות בציוויטו, גם אם אינם חברים באחד מארגוני הברית.
אזרחי הציוויטו זכאים להצביע ולהתמודד לגופים הנבחרים בה, לקבל מידע על פעילותה, לבקש סיוע בינלאומי, ליהנות משירותיה, לפנות לבית הדין לבוררות של הציוויטו ואף להפקיד ולהלוות כסף בבנק הציוויטו בריבית נוחה.
נכון לשנת 2019 היו 459 בעלי אזרחות אישית בציוויטו.
בעוד ההתאזרחות בציוויטו היא חינמית, דווקא אזרח המבקש לבטל אזרחותו נדרש לפנות לשם כך לבית הדין של הציוויטו, ולשלם עלויות אדמיניסטרטיביות.
עלויות אלו יש לשלם במטבע הציוויטו, Speso, והן משתנות בהתאם למדינת המוצא והאשכול הכלכלי שלה ונעות בין 0.125 ספסו לספסו אחד (11.25-90 פרנקים שווייצרים).
גם ארגונים המבקשים לעזוב את ברית הציוויטו נדרשים לעשות הליך דומה שעלויותיו נעות בין 1–8 ספסו (90–720 פרנקים שווצרים).
הציוויטו מקיימת קשרים עם אגודת הסופרים הבינלאומית, מועצת נשים בינלאומית, ארגון ידידי הטבע (NFI), אגודת בוחני השפה האירופית, ארגון העמים ולאומים הבילתי מיוצגים (UNPO) ארגונים ילידיים שונים ברחבי עולם ועוד.
בתוך תנועת האספרנטו נחשבת הציוויטו לארגון שנוי במחלוקת.
הציוויטו מתבלטת בכך שהיא איננה מקיימת כל קשר עם אגודת האספרנטו העולמית אותו כינתה במכוון הזדמנויות 'ארגון פושט רגל'.
עם זאת, החל משנת 2019 חלה התקרבות בינה לבין הזרוע הצעירה של ארגון האספרנטו העולמי, ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל-עולמי, סביב הצעה לפיה כלל חברי הציוויטו מתחת לגיל 35 יהיו חברים בארגון.
עם זאת, הן במוסדות ארגון הנוער האספרנטי והן במוסדות הציוויטו עלו גם התנגדויות משמעותיות למהלך.
בפברואר 2020 הגישה הציוויטו הצעה לארך את קונגרס הנוער הבינלאומי לשנת 2021 בשווייץ.
בין היתר ציינה ההצעה כי היחס החוקי בשווייץ להומוסקסואליות הוא טוב יותר מאשר בחלק מהמדינות האחרות שביקשו לארח את הקונגרס.
עם זאת ההצעה נדחתה והוועדה בחרה בקוריאה הדרומית.
יחסיה של הציוויטו עם העיתון העצמאי ליברה פוליו אף מתוחים יותר שכן העיתון סיקר בעבר את הצטרפות 'תנועת האספרנטו הפמיניסטית' לברית, תוך הדגשת הקולות המתנגדים למהלך בארגון.
לפיכך, עורך העיתון קנה קניאיווילה הוכרז על ידי הציוויטו כ'פרסונה נון גרטה'.
דגל הציוויטו הוא דגל תנועת האספרנטו הירוק עם ריבוע לבן ובתוכו כוכב מחומש ירוק.
המנונה הוא המנון תנועת האספרנטו.
בנוסף, לציוויטו סמל בצורת מגן שחציו התחתון ירוק וחציו העליון לבן כשבמכז חציו הלבן כוכב ירוק מחומש.
המוטו שנבחר לציוויטו הוא דווקא בשפה הלטינית: 'E pluribus ultra' שמשמעותו: 'מתוך רבים יותר', בפרפרזה על המוטו הלאומי האמריקני E pluribus unum - מתוך רבים אחד.
לציוויטו ארבעה חגים רשמיים: 14 באפריל - יום הזיכרון לחלוצים; 2 ביוני - יום שפת האספרנטו; 10 באוגוסט - יום הציוויטו; ו-15 בדצמבר (יום זמנהוף) - יום תרבות האספרנטו.
בנק הציוויטו הוא למעשה מוסד פיננסי במעמד של קרן, שחברי הוועד המנהל שלה נבחרים על ידי הקונסול ונושאים באחריות אישית כלפיה.
בהנחה שכל רווח שייווצר מכך ישמש את הציוויטו, הבנק רשאי אף ליצור או להשקיע בכל מוסד פיננסי אחר.
בנובמבר 2010 הכריזה הציוויטו על השקת המטבע שלה, ה- Speso, ששוויו עמד על 80 פרנקים שווייצריים, והוא הוגדר כהילך חוקי לתשלומים בגין שירותים שונים בארגון או בארגונים המרכיבים את הברית.
אספרק אוול ("ינשוף", באנגלית: Aspark Owl) היא מכונית על חשמלית במרכב קופה, שיוצרה על ידי אספרק בשנת 2019. היא הוצגה בנובמבר 2019. אספרק יצרה יחידה אחת (אב טיפוס).
רוב חלקי המכונית עשויים מסיבי פחמן.
שמה בתרגום לעברית הוא "ינשוף" מפני שעיצובה הוא בצורת ינשוף והדלתות שלה נפתחות כלפי מעלה כמו כנפיו של הינשוף.
היא כוללת ארבעה מנועים חשמליים המספקים יחד 2012 כ"ס ומומנט מרבי של 2,000 ניוטון מטר.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 1.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 400 קמ"ש.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 69 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 451 ק"מ.
שיא התאוצה למכוניות בייצור סדרתי
משנת 2019 עד יוני 2021 היא נקראה המכונית המהירה ביותר בעולם בתאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש מכיוון שהיא מאיצה מ-0 ל-100 בתוך 1.9 שניות, עד להצגת רימאק נברה שתאוצתה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 1.85 שניות.
אספרק היא יצרנית מכוניות על חשמליות, שבסיסה באוסקה שבמחוז אוסקה שביפן.
היא הוקמה באוקטובר 2005 על ידי מאסאנורי יושידה באוסקה.
אספרק נוסדה באוקטובר 2005 על ידי איש העסקים מאסאנורי יושידה באוסקה.
בשנים שלאחר החלה החברה להתמקד בסיוע ליצרני רכב אחרים בתחום הנדסת הרכב, כמו כן גם לתעשיית האלקטרוניקה.
עד מאי 2019 גדלה אספרק ל-25 משרדים ברחבי העולם, העסיקה 3,500 עובדים ומחזור המכירות שלה עומד על 160 מיליון דולר.
בשנת 2014 החלה אספרק לפתח את מכונית העל הראשונה שלה, אספרק אוול, שמטרתה להשיג ביצועי על ולהתמקד בתחום התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש.
לאחר הצגת האב טיפוס בתערוכת הרכב בפרנקפורט בספטמבר 2017 ולאחר מכן הוצג רשמית בתערוכת הרכב הבינלאומית של דובאי בנובמבר 2019.
אספרק אוול - מכונית על חשמלית השואפת להיות המכונית המהירה בעולם בתאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש.
אספרומונטה (באיטלקית: Aspromonte) הוא מסיב הררי בנפת רג'ו די קלבריה בדרום קלבריה, איטליה.
המסיב מוקף כמעט מכל עבריו על ידי הים הטירני והים היוני.
האספרומונטה, על תצורות הסלע המוזרות שלו לעיתים, נחצה על ידי עמקים צרים עם אפיקי נהרות שמתייבשים בקיץ, שכן יורד גשם בעיקר בחורף.
הפסגה הגבוהה ביותר במסיב היא מונטלטו בגובה של 1,955 מטר מעל פני הים.
ברצועת החוף הקצרה שלמרגלות ההר מגדלים הדרים, צמחים מטפסים וזיתים, בעוד שבגובה רב הצמחייה מורכבת בעיקר מעצי אלון מתחת ל-1,000 מטר, ומעל 1,000 מטר גדלים אורנים, אשוחים סיציליאנים ואשורים.
כמו כן, תפוז ברגמוט הנדיר, המשמש לייצור בשמים ותה ארל גריי, גדל באופן טבעי רק בדרום אספרומונטה.
נקודות חשובות כוללות את אתר הסקי גמבארי (1,311 מטר) ומקדש גבירתנו מפולסי, בקומונת סן לוקה.
חלק מהאוכלוסייה, המכונה "אנשי גריקו" שמרו על התרבות היוונית ומדברים ניב איטלקי של השפה היוונית (ניב המכונה שפת הגריקו).
ג'וזפה גריבלדי, נחת באזור המסיב ביחד עם 3,000 מתנדבים בצעדתו לכיוון רומא, והובס ונלכד ב-29 באוגוסט 1862, בקרב אספרומונטה.
בשנת 2021, אספרומונטה הוגדרה כאתר גאוגרפי עולמי על ידי אונסק"ו, ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם.
באותה שנה מתו באזור המסיב מספר אנשים כתוצאה משריפות שונות עקב ההתחממות עולמית וטמפרטורות גבוהות יחסית לאזור.
אספת אזרחים (הידועה גם כחבר מושבעים של אזרחים/ פאנל אזרחים/ פאנל אנשים/ חבר מושבעים למדיניות /סקירת יוזמת אזרחים/ ועידת קונצנזוס/ ועידת אזרחים) היא קבוצה נבחרת אקראית של אנשים שמתלבטים בשאלות ציבוריות חשובות.
אספות אזרחים מסתמכות על הסמליות ופרקטיקות של משפט על ידי חבר מושבעים.
המטרה היא לגייס חתך מייצג של הציבור, לספק להם זמן ומשאבים מספקים כדי ללמוד לעומק על נושא תוך היכרות עם מגוון רחב של השקפות, לאפשר להם לשקול את הנושא ולבחון פשרות לפני שיציגו המלצות משותפות (לעיתים קרובות עם קריטריונים של רוב עליון לקבלת החלטות).
קבוצות שהמלצותיהן אינן מחייבות דומות יותר לסקרי דעת קהל דיוניים מכיוון שהן זקוקות למשאל עם או תהליך אחר של אישור מדיניות.
אספות שואפות להגדיל את אמון הציבור על ידי תיקון "פיצול האינטרסים" הקיים בין נציגים נבחרים לציבור, וכן "חוסר דיון בבתי המחוקקים".
הדוגמה הידועה המוקדמת ביותר התרחשה בדמוקרטיה האתונאית, אך אספות אזרחים הם הפכו רלוונטיות לאחרונה הן לתאורטיקנים והן לפוליטיקאים כחלק מהעניין הגובר בדמוקרטיה דיונית.
נעשה שימוש באספות בכל רחבי העולם, ה-OECD מתעד למעלה מ-600 דוגמאות עדכניות במדינות כמו קנדה, ברזיל, גרמניה, צרפת, אוסטרליה, מלאווי והולנד.
אספות שימשו או הוצעו גם לטיפול בסוגיות מפלגות כמו נישואים חד מיניים, הפלות, פליטת פחמן והתאבדות בסיוע רפואי.
קיימות גם אספות עצמאיות כגון Le G1000 בבלגיה או פרויקט We The Citizens, אם כי יותר נפוצות אספות שממומנות על ידי המדינה.
הפרלמנט העממי היה פורום בבריטניה של אזרחים שנבחרו באקראי שהוצג כתוכנית טלוויזיה.
כעת התכנסו אספות האזרח גלובליות – האספה העולמית.
אופן בחירת חברים וניהולם הוא חלק בלתי נפרד ממטרת האספה.
בחירה או מיון אקראי לכאורה משמשים לעיתים קרובות כדי להבטיח שספקטרום מייצג של האוכלוסייה נכלל.
לעומת זאת, בחירות מייצגות יתר על המידה אזרחים בעלי יתרונות שונים.
בחירה אקראית מומלצת לשם שוויון, יעילות כלכלית וייצוגיות.
הבחירה היא אקראית רק לכאורה בשל המשתנים הנוספים של בחירה עצמית וייצוג יתר מכוון של קבוצות ספציפיות.
כאשר אנשים אינם מחויבים להשתתף, אלה שיבטלו את ההסכמה עשויים לחלוק מאפיינים שהופכים את הקבוצה שאליה הם משתייכים לקבוצה פחות מיוצגת.
כדי למנוע זאת, ניתן לקבוע מכסות להשבת האיזון.
ניתן ליישם מערכות מכסות בדרכים שונות; יישום "נאיבי" פשוט של מכסות יכול לגרום למערכת שבטעות תגיב "יתר על המידה" ליחידים שמשתייכים לכמה קבוצות שונות שמיוצגות ותוציא את היחידים האלה מהבחירה כדי למנוע ייצוג יתר על המידה של קבוצות.
ללא קשר לאלגוריתם הגיוס הרצוי, לעיתים ניתן לחבל בגיוס על ידי יישום שגוי.
לבחירה אקראית בממשל יש משמעות היסטורית והמקרים המוקדמים ביותר הידועים כוללים את הדמוקרטיה האתונאית וקהילות אירופאיות שונות.
תחלופה קבועה של נציגים היא לרוב הכרחית: המשתתפים מכהנים לזמן מוגבל.
דבר זה יכול לסייע בשמירה על גיוון נקודות המבט בטווח הארוך ולהימנע מפילוג של האספה לתת קבוצות שמטות את ההחלטות.
ללא תנאים מגבילים, האספה עלולה להיות הומוגנית או לשרת אינטרס פרטי, ולאבד את השמירה על טובת הכלל.
גודלה של אספת אזרחים חייב להיות גדול מספיק כדי לקיים חתך מייצג של האוכלוסייה.
הגודל תלוי במטרה, בדמוגרפיה ובגודל האוכלוסייה של הקהילה.
אספות הן בדרך כלל קטנות יחסית כדי להקל על הניהול ולהבטיח השתתפות פעילה של כל החברים.
אספות כוללות בדרך כלל בין 50 ל-200 אזרחים.
באירלנד, האמנה בנושא החוקה לשנים 14–2012 הורכבה מ-66 אזרחים, 33 נציגים שנבחרו על ידי מפלגות פוליטיות ויושב ראש; האספה החוזרת של אירלנד שכוננה אחריה לאחר הורכבה מ-99 אזרחים המשקפים את המגוון הדמוגרפי במדינה, ומינתה יו"ר מומחה.
אספת האזרחים של סקוטלנד לשנת 20–2019 הורכבה מ-100 אזרחים.
אספת האקלים של אזרחי 2020 בבריטניה הורכבה מ-110 חברים.
לתפקידה של אספת האזרחים אין מגבלות "אפריוריות".
אף על פי שבעבר האספות הוגבלו להצעות הנוגעות לרפורמה בבחירות, מטרת האספה יכולה להשתנות מאוד.
כוח הצעה מול כוח קבלת החלטה
אספות מודרניות בדרך כלל מציעות ולא מחוקקות.
הצעות האספה במערכות אלו מתקבלות לאחר מכן (או לא מתקבלות) על ידי הרשות הרלוונטית.
לפעמים נשלחת הצעה לקהל הבוחרים הכללי כמשאל עם.
מרכיב מרכזי באספות הוא האופי הדיוני שלהן.
הדיון מאפשר תהליך למידה לכל המשתתפים, שחלקם עלולים להיות חסרי ידיעה בנושא הספציפי של העניין.
אספות בדרך כלל מספקות גישה למומחים, כולל פוליטיקאים, אנליסטים, מדענים ומומחי נושאים אחרים.
האספה מארחת דעות, מידע וטיעונים של מומחים ולאחר מכן מבקשת מחברי האספה לקיים דיון שיתופי.
בדרך זו אספות שואפות לקדם את הידע של המשתתפים, להגיע להצבעה או תוצאה המייצגת את האינטרס הציבורי המשכיל.
הדיון מאפשר לייצג את האדם הפשוט תוך התגברות על מידע מוטעה, בורות ואדישות.
יוזמות כגון סקר דיוני מנסות למנף תועלת זו.
פרקינסון טוען שמטרת הדיון היא "להחליף את משחקי כוח והתקפי זעם פוליטיים ב'קול המתון של ההיגיון'".
דיון מנסה לשלב יעילות פרוצדורלית עם תוצאות מהותיות.
פרקינסון טוען גם כי התהליך מנסח מחדש את " הלגיטימציה הפוליטית" כנובעת לא רק מ "לעשות דברים נכון, אלא מלעשות את הדברים הנכונים".
תפיסה זו מנוגדת לתיאור הפרוצדורלי הטהור של לגיטימיות, שעליו אומר רולס "יש הליך נכון או הוגן כך שהתוצאה נכונה או הוגנת גם היא, תהיה אשר תהיה, בתנאי שהנוהל בוצע כהלכה".
בעוד שהדיון הוא הליך בפני עצמו, הוא משלב מידע עובדתי במכוון, ובכך מרחיב את שיקול הלגיטימיות.
קביעת סדר יום מתייחסת לקביעת תוכנית לנושאים המהותיים שהאסיפה אמורה לשקול.
בדוגמאות מרכזיות של אספות, כמו אלו בקולומביה הבריטית ואונטריו, בית המחוקקים קבע את סדר היום לפני כינוס האספות.
עם זאת, דאל טוען כי שליטה סופית על סדר יום (אג'נדה) היא מרכיב חיוני של דמוקרטיה אידיאלית: "לגוף האזרחים...
צריכה להיות השליטה הבלעדית כדי לקבוע אילו עניינים ראויים או לא ראויים להכרעה".
בעיה זו נותרה בלתי פתורה, שכן גם סדר יום שנכפה מבחוץ וגם כזה שנבחר על ידי גוף פנימי קטן, מגבילים את פעולת המשתתפים.
בעוד שתהליך העצומה מרחיב באופן תאורטי את תהליך קביעת סדר היום לכל האזרחים, פעולת איסוף העצומות עשויה להיות מכבידה.
פישקין כותב "ההזדמנות שווה היא רשמית וסמלית, בעוד ששליטה סופית מעשית מושגת על ידי מי שיכולים לממן את אוספי החתימות".
כאשר לחברי מושבעים או אספות יש סמכות שהיא מעל סמכות ייעוץ בלבד, נדרשים איזונים ובלמים כדי להבטיח שהמשתתפים לא יוכלו לקבל החלטות חד-צדדיות או לרכז כוח.
באתונה העתיקה, למשל, פירוש הדבר היה מערך מורכב של "גזרים ומקלות" כגדר בטיחות שהחלישה בהצלחה את פיתוי השחיתות.
אטיין שוארד טוען כי במידה רבה כיוון שפוליטיקאים נבחרים כתבו את החוקות, לממשלות שמשתמשות בבחירות יש הרבה פחות גדרות בטיחות מאשר ממשלות המבוססות בעיקר על מיון.
בשלב מסוים האספה מסיימת את דיוניה ומציעה מסקנות והמלצות.
זה נעשה בדרך כלל בתהליך הצבעה.
השימוש בקלפי חשאי נועד לצמצם את ההשפעה של לחץ חברתי ולשלוט בהטיית השוואה חברתית.
לכל הצעה נדרשת בדרך הסכמה של 70% או יותר כדי להיכלל בהמלצות הסופיות.
בדרך זו, החלטות שהתקבלו על ידי אספת אזרחים מייצגות קונצנזוס במקום עמדת רוב פשוטה של 51%.
אספות שימשו לרוב כצורה של סקרים דיוניים שהמלצותיהם אינן מחייבות, מה שמוביל לשיעורי הצבעה נמוכים יותר ולתכנון תהליך שונה מאשר באספות מחייבות או חבר מושבעים.
האספה העולמית אורגנה בשנת 2021 כדי שתתקיים במקביל ל-COP26 בגלאזגו באוקטובר-נובמבר 2021. זה הגוף הראשון שניסה לייצג את הרצונות הדמוקרטיים של האוכלוסייה העולמית בכללותה.
ה-G1000 הוא יוזמה במימון תרומה שהושק בשנת 2011 על ידי דייוויד ואן רייברוק עם סקר מקוון לזיהוי סוגיות לטיפול.
יותר מ-5,000 הצעות הועלו ודורגו על ידי אלפי אזרחים.
לאחר קיבוץ, 25 נושאים הועלו לסיבוב שני של הצבעה.