tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המניפסט של התנועה הגדיר את משמעות שמה:
מקימי התנועה ראו ברב יצחק יעקב ריינס, מייסד תנועת "המזרחי", אב רוחני ובדרכו ביקשו ללכת.
גם הרב חיים הירשנזון, אף הוא מרבני "המזרחי", אומץ כאחד מאבות התנועה, בשל עמדותיו הלא שגרתיות בסוגיות של דת ומדינה ודרכו הליברלית בפסיקת הלכה.
התנועה דוגלת בערכים פמיניסטיים ותומכת בהשתלבות נשים בלימוד התורה ובפולחן הדתי.
בתחום החינוך, מטרת התנועה לקדם פלורליזם בחברה הדתית ולהגביר את מידת השותפות של החברה הדתית והחרדית במדינת ישראל.
כמו כן, התנועה דוגלת בשילוב משמעותי של לימודי חול ולימודים הומניים לצד לימודי קודש מעמיקים, שילוב מגדרי בבתי ספר יסודיים ובתנועות הנוער וכן חינוך לחשיבה עצמאית.
בנושא דת ומדינה, התנועה דוגלת בדמוקרטיזציה של שירותי הדת באמצעות שיתוף הציבור, ביזור סמכויות והחלת שקיפות.
התנועה פועלת בשלושה מישורים: חינוך דתי, דת ומדינה ושיח ציבורי.
בתחום החינוך התנועה פועלת לחיזוק ערכי תורה ועבודה במערכות השונות של החינוך הדתי.
ערכים אלו כוללים: אחריות חברתית לכלל ומניעת אליטיזם חברתי.
שילוב משמעותי של לימודי חול ולימודים הומניים לצד לימודי קודש מעמיקים.
שילוב מגדרי ראוי בבתי ספר יסודיים ובתנועות הנוער וכן חינוך לעומק רוחני וחשיבה עצמאית.
בתחום דת ומדינה התנועה פועלת לעיצוב פניה היהודיים של המדינה באופן רב-ממדי המחבר בין זהותה היהודית של המדינה לזו הדמוקרטית.
חתירה לדמוקרטיזציה של שירותי הדת באמצעות שיתוף הציבור, ביזור סמכויות, החלת עקרונות שקיפות וייצוג הולם.
בתחום השיח הציבורי פועלת התנועה ליצירת קול חדשני, ביקורתי ומעמיק בתוך הציונות הדתית, המתמודד עם המפגש שבין העולם הדתי לבין העולם המודרני.
בהתאם, חלק משמעותי מהפעילות של נאמני תורה ועבודה היא פעילות הסברתית במטרה להשפיע על השיח הציבורי.
פעילות זו מתקיימת באמצעות פרסומים כמו חוברות לנוער, כתב עת, ניירות עמדה, כנסים, סימפוזיונים, ערבי ושבתות עיון, פרסומים בתקשורת ועבודה לוביסטית ומשפטית.
התנועה מפעילה מיזמי מחקר על מנת להציע פתרונות לשאלות המעסיקות את הציונות הדתית, כדוגמת הפרדה מגדרית.
התנועה הוציאה לאור עשרות פרסומים, בעיקר ניירות עמדה וקובצי מאמרים.
בשנים 1990–1998 הוציאה התנועה את כתב העת גיליון.
ביטאונה הנוכחי, שהחל לצאת ב-1998, הוא דעות.
התנועה הוציאה חוברות המיועדות לחניכים ולמדריכים בתנועות הנוער בנושאים כגון: היחס ללימודי חול, גיוס נשים לצה"ל, תלמוד תורה ושירות צבאי, היחס לרבנים ועוד.
בשנת 2010 החל מיזם עצ"ה לדרך, שבמסגרתו יוצאות לאור חוברות שבכל אחת מהן נסקר נושא על ידי דמות רבנית, מנקודת מבט הלכתית ומחשבתית, ומוצע מערך פעילות בתנועות הנוער.
נכון לתחילת 2017 יצאו לאור שמונה חוברות.
המיזם מתבצע בשיתוף תנועת הקיבוץ הדתי ומדרשת תורה ועבודה.
בשנת 2010 הקימה התנועה את "עת לעשייה" - צעירי נאמני תורה ועבודה.
תנועת הצעירים הוציאה לאור עלון שבת דו שבועי בשם "עת לדרוש".
"עת לעשייה" מקיימת כנסים וערבי עיון כמו התנועה האם, המיועדים לקהלי יעד צעירים יותר.
התנועה מפעילה את "תאי נת"ע", תאי סטודנטים במספר אוניברסיטאות.
בשנת 2019 הקימה התנועה את "חדר השאלות לנוער" אשר מהווה פלטפורמה לתשובות של רבנים ורבניות לשאלות בנושאי אמונה ויהדות.
התנועה מקיימת קשר רעיוני וארגוני עם תנועת הקיבוץ הדתי ועם מרכז יעקב הרצוג המשמש כמו"ל משותף לביטאונה "דעות".
תנועת נאמני תורה ועבודה תמכה בגיוס נשים לצה"ל, במסגרת מאבק ציבורי שהוביל יו"ר התנועה, יחזקאל כהן, בשנות ה-80. בכך הייתה התנועה לגוף הדתי היחיד, מלבד הקיבוץ הדתי, שראה בחיוב גיוס נשים דתיות לצה"ל.
התנועה התנגדה לסרבנות לגיוס ופעלה באמצעות עמותת בת שהקים משה טור-פז בשם "יום פקודה", כדי לפעול נגד סירוב פקודה.
התנועה פרצה בכמה מקרים את גבול השיח ההלכתי המקובל, למשל כשדנה בביטאונה "דעות" בתופעת קיום יחסי מין לפני החתונה במגזר הדתי, או כשפרסמה מאמרים המתייחסים בחיוב מסוים להומוסקסואליות בציבור הדתי.
התנועה הייתה הגוף הדתי היחיד שהסתייג מהמאבק נגד קיום מצעד הגאווה בירושלים בשנת 2006.
בשנת 2009 (התשס"ט) הכריזו הארגונים נאמני תורה ועבודה, בת קול וקולך על פסח שני כ"יום הסובלנות הדתית", מתוך הדגשת חובת המיעוט לזעוק "למה ניגרע".
האירוע מצוין מדי שנה בערב עיון בירושלים בנושא הסובלנות וקבלת האחר בחברה הדתית.
החל משנת 2017 התחילה בקמפיין להפרטת מערכת הכשרות הממלכתית, אולם לא הציגה נתונים מוחלטים לגבי יעילות ההפרטה.
בשנת 2020 התנועה הגישה התנגדות להסדר פשרה בנוגע לתובענה ייצוגית שעסקה בהונאה בכשרות של כרובית וברוקולי שיובאו מחוץ לישראל וכשרותם זויפה.
התנועה סופגת ביקורת מחוגים שמרניים בציונות הדתית, המתארים אותה כליברלית יתר על המידה ואף כחורגת מגבולות האורתודוקסיה.
היא ספגה ביקורת גם על קבלת כספים מהקרן החדשה לישראל.
בפברואר 2022 התנועה התייחסה בחיוב לנישואים אזרחיים בישראל: "מברכים על ההחלטה לבחון מחדש את הסטטוס קוו הקיים בתחום הנישואין, כאשר לדעתנו ראוי להסדיר זאת במסגרת החוק בישראל ולא דרך קונסוליות זרות".
התנועה פועלת כעמותה ומועסקים בה כשנים עשר עובדים.
פעילותה ממומנת על ידי תרומות מקרנות יהודיות, פדרציות יהודיות מארצות הברית, חברי חוג הידידים, דמי חבר של חברי התנועה וכן במעט על ידי משרד התרבות.
בפברואר 2020 פורסם כי הנהלת התנועה החליטה להפסיק את המימון מהקרן החדשה לישראל.
נאמנות ותשוקה הוא אלבומה הראשון של להקת אלג'יר, שיצא לאור בשנת 1995. סגנון האלבום היה רוק שהושפע ממוזיקה אתנית ומחזנות והוא לא הצליח מסחרית.
בדצמבר 1995 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "נאמנות ותשוקה", והופק על ידי אסף שריג, חבר להקת "איפה הילד?".
האלבום ניחן במוזיקה עוצמתית ובועטת ובמילים ייחודיות וקשות.
הוא עוסק בדיכאון, אלימות ואלוהים.
יש בו שירים שקטים ומלודיים, כדוגמת "שלי", "אני צריך אותך" ו"אזהרות לנפש 1995", ושירי רוק אלימים יותר, כדוגמת "צרפת", "קח את הזעם" ו"נאמנות ותשוקה".
צרפת (אביב גדג'/ אביב גדג')
שלי (אביב גדג'/ אביב גדג')
קח את הזעם (אביב גדג'/ אביב גדג')
מכתבים למיכלי (אביב גדג'/ אביב גדג')
אני צריך אותך (אביב גדג'/ אביב גדג')
נאמנות ותשוקה (אביב גדג'/ אביב גדג' וגבריאל בלחסן)
אזהרות לנפש 1995 (אביב גדג'/ אביב גדג')
אביב גדג' - שירה, גיטרה, פסנתר
גבריאל בלחסן - גיטרות, שירה ב"נאמנות ותשוקה"
שלום גד - גיטרה בס
אסף שריג - הפקה מוזיקלית (מלבד "שלי" - אלג'יר), גיטרה ב"אזהרות לנפש 1995"
תמיר ימני - כלי הקשה ב"צרפת"
גורו נאנאק דב (בפנג'אבי ਗੁਰੂ ਨਾਨਕ; בהינדי: गुरु नानक; באורדו گرونانک, בקיצור גורו נאנאק או נאנאק; 15 באפריל 1469 – 22 בספטמבר 1539) היה מייסד דת הסיקיזם והראשון מעשרת הגורו הסיקים.
הסיקים מאמינים כי כל הגורו העוקבים לנאנאק אוחזים באלוהיותו ובסמכותו הדתית וכונו "נאנאק".
מוצאו של נאנאק, כמוצאם של כל הגורו אחריו, הוא בג'אטי הסוחרים "קַהרְטִי".
נאנאק נולד בשנת 1469 בכפר טַלְוַואנְדִי - שנקרא כעת, לזכרו, נאנְקאנַה סאהיב - מערבית ללאהור, בירת מחוז פנג'אב בפקיסטן.
רוב המידע על חייו מגיע מביוגרפיות שנכתבו לאחר מותו - ספרות שנקראת גַ'נַמְסָקִהי - ומשירי המשורר האגדי בַהאִי גוּרְדַאס מתקופת הגורו החמישי והשישי.
לפיכך, מיוחסים מיתוסים רבים לחייו ופועלו.
כילד נאנאק היה תלמיד מצטיין, אך מאוחר יותר החל להטיל ספק בדוגמות הדתיות של האסלאם וההינדואיזם.
עד גיל שלושים התגורר נאנאק בסוּלְטַנַפּוּר - שם עבד אצל השליט המוסלמי דַאוּלַת חָאן.
לפי המסורת הסיקית בוקר אחד יצא לרחצה בנהר ונעלם.
משחזר, שלושה ימים אחר כך, שתק במשך יום שלם ואז אמר: "אין הינדו ואין מוסלמי" (nā kō hindū nā kō musalmān).
נאנאק במהלך הפיץ את "בשורת האל" במסעות ומסופר שהגיע עד לטיבט (במזרח), סרי לנקה (בדרום), בגדאד ומכה (במערב).
בערוב חייו הקים את הקהילה הסיקית (ה"פָּאנְת") בנה את הכפר קַרְטַרְפּוּר, שעל גדות נהר הרַאבִי (שם מת בשנת 1539) ומיסד את תפילות הבוקר והערב היומיות.
נאנאק היה נשוי לסוּלַאקְהנִי, בתו של סוחר אורז מהעיירה בַּטַלַה (Batala) והיו לו שני בנים.
בנו הבכור - שרי צ'אנד - נקט ככל הנראה בדרכים רוחניות אסקטיות שנגדו את תורת אביו וייתכן שהוא מקור כת האוּדַאסִי.
הבן הצעיר - לקמי דאס - התעניין יותר בעולם החומרי.
בשל כך בערוב ימיו מינה נאנאק ליורש דווקא את תלמידו, לֵהְנַה והעניק לו את השם "אַנְגַאד".
התורה אותה לימד נאנאק בפועל איננה ברורה - אולם המחקר על חייו מראה שהוא היה ביקורתי מאוד כלפי הממסד הדתי סביבו.
יש שטוענים שהוא הושפע, בשל המיקום הגאוגרפי, מזרמים של דבקות וחסידות (בהקטי) בהינדואיזם ושילבם בתאולוגיה מהאסלאם הסוּפי.
הסיקים בני ימינו גורסים שמשנתו של נאנאק עסקה תמיד בפיוס, אחדות ושוויון בין קסטות ודתות וגורסים שהיה "פופולרי בקרב הינדים ומוסלמים גם יחד".
ייתכן וכך הדבר, אולם נראה שהנושא העיקרי בו עסק - ועליו שב וחזר בדרשותיו - היה "פולחן לאל אחד ויחיד חסר צורה" (ניראנְג'אני).
נאמנות כפולה היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שכרוך בה פוטנציאל לניגוד עניינים.
בתחום האתיקה מדובר על מצב בו אדם חב חובת נאמנות לשני גופים, אשר פעולה למען האחד עלולה לבוא בסתירה לחובת נאמנותו למען האחר:
רופא חייב לאזן בין חובת נאמנותו למטופל אל מול חובת הנאמנות למוסד, או למערכת, בה הוא פועל.
בישראל, על פי כללי האתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל: , אולם העסקתו במסגרת של קופת החולים, או כל מערכת רפואית אחרת המטילה מגבלות על היצע הטיפול הרפואי על פי סל הבריאות, עלולה להביאו לידי מצב של נאמנות כפולה.
הדילמה המוסרית נובעת מהשאלה האם הנאמנות של הרופא היא למעסיקו ולחוקי המדינה או למחויבותו המוסרית למטופל.
דוגמה קיצונית לדילמה זו הוא רופא שהתבקש על ידי ממשלה להעריך את כושרו של אסיר לעמוד בעינויים.
חסיון מקורות - במקרה בו הוא מגלה עבירה על החוק, האם נאמנותו של עיתונאי היא למקור המידע שלו או לחוקי המדינה.
אצל רואה חשבון, עורך דין, סוכן ביטוח, עובד סוציאלי, מטפל זוגי או פסיכולוג (ופסיכיאטר) קיימת דילמה בין הנאמנות ללקוח/מטופל או הקשר האישי שטיפח איתו, לבין הנאמנות לחוק המדינה ולמערכת בה הוא מועסק.
יכולים להיות גם מצבים בהם לבעל המקצוע יש חוץ מהקשר המקצועי עם הלקוח קשר או תפקיד מקצועי נוסף הקשור בצורה ישירה או עקיפה ללקוח.
העלול לערב בקשר המקצועי עם הלקוח שיקול זר לטובת או לרעת הלקוח (למשל כאשר יש לבעל המקצוע עניין אישי בעסקה שמבצע הלקוח).
מקרה נוסף הוא כשיש לבעל המקצוע מחויבות כלפי לקוח אחר שעלולה לגרום שיקול זר לטובת או לרעת הלקוח.
בחלק מהמקצועות נכתב קוד אתי שיסדיר מקרים כאלו.
מקרה שונה של נאמנות כפולה אתית נמצא אצל ילדים להורים גרושים, שכל אחד מהם מנסה לגייס את הילד למאבק נגד ההורה השני תוך "כריתת ברית" עם הילד כנגד ההורה השני.
ילדים כאלו עלולים לחוש גם נאמנות כפולה כלפי בן הזוג החדש של הורה אחד מול ההורה הטבעי השני.
בפוליטיקה נאמנות כפולה היא נאמנות לשני אינטרסים נפרדים שקיים פוטנציאל עימות של האחד עם השני.
לדוגמה, נאמנות כפולה לשתי מדינות נמצא אצל מהגרים שנשארו להם רגשות חזקים של נאמנות לארץ המוצא שלהם.
נאמנות כפולה זו יכולה לבוא לידי ביטוי במקרה של קונפליקט בין שתי המדינות.
דוגמאות לטענות על נאמנות כפולה:
הקתולים כפופים לאפיפיור בענייני דת.
לעיתים נאמנות זו נתפסת כנאמנות כפולה על ידי מתנגדי הכס הקדוש, טענה זו הופנתה גם כלפי ג'ון קנדי במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית.
בתקופת הרפורמציה באנגליה, אישים כמו תומאס מור, מרי, מלכת הסקוטים ואדמונד קמפיון, נשפטו והוצאו להורג בגלל הנאמנות הכפולה לכאורה שלהם לאפיפיורות והבגידה בכתר שגרמה נאמנות כפולה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נעצרו אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני כולל כאלו שנולדו בארצות הברית והוכנסו למחנות מעצר.
המיעוט הגרמני-רוסי באוקראינה ורוסיה הלבנה והמיעוט הגרמני-בלטי הוכיחו נאמנות כפולה והחליפו נאמנות בתקופת הכיבוש הנאצי לטובת שיתוף פעולה עם הנאצים.
יהודים הואשמו פעמים רבות במהלך ההיסטוריה בנאמנות כפולה, למשל במאה ה-1 על ידי הרומאים, על ידי הצרפתים במהלך משפט דרייפוס, בעידן סטלין בברית המועצות, ובתקופת מלחמת המפרץ בארצות הברית הוטחו האשמות נגד יהודים שעודדו את הפלישה לעיראק בטענה שהם עושים זאת מתוך נאמנות לישראל ולא מנאמנות לארצות הברית.
ממשלת איראן מאשימה את המיעוט הבהאי שיש לו נאמנות למעצמות זרות.
במדינות המוצא של מתנדבי המח"ל במלחמת העצמאות הועלו נגדם טענות על נאמנות כפולה.
נאמנות לקוחות הוא מדד המבוסס על סקר, בו מתבקשים הנשאלים לדרג את הסיכוי שימליצו לחבר או עמית לעבודה על חברה, מוצר או שירות.
נאמנות של לקוח מבטאת את אמונו במוצר או החברה ואת הסיכויים לכך שימשיך לרכוש ולהעמיק את קשריו עם הספק.
כלי ניהול זה משמש כמדד לנאמנות לקוחות והוכח כי הוא מתואם עם צמיחת ההכנסות של החברה שלקוחותיה נאמנים ביחס למתחרים.
NPS אומצה באופן נרחב על ידי חברות פורצ'ן 500 וארגונים אחרים.
חברות, מעסיקים או גופים אחרים שואלים את שאלות הלקוחות, העובדים או מגיבים אחרים כמו משווקים, שותפי יישום וספקים.
פירמות רבות עושות מאמצים להגביר את מידת נאמנותם של הלקוחות אליהן, על מנת להגביר את צריכת הלקוחות.
הפירמות מתוות תוכניות נאמנות לקוחות, מקימות מועדוני לקוחות, ומאפשרות שורה של הטבות ללקוחות קיימים.
מתנגדי ה-NPS טוענים כי מדדים מתוחכמים יותר המבוססים על תשובות לשאלות מרובות יכולים להיות מנבאים טובים יותר למצב החברה או המוצר בשוק.
מבקרים אחרים טוענים שהוא מנבא טוב לרוב אך לא לכל הענפים.
במדד NPS הלקוחות נשאלים שאלה אחת: "באיזו מידה תמליץ על המוצר לאדם אחר?"
המענה נעשה בדרך כלל בסולם שבין 0 ל-10, כאשר 0 הוא: "כלל לא אמליץ", ו-10 הוא "אמליץ במידה רבה מאוד".
סקלת הציונים משתנה בין ענפי מסחר שונים.
את הלקוחות שענו על הסקר מחלקים לשלוש קבוצות:
לקוחות שאוהבים את המוצר (מקדמי מותג) שענו ציון 9–10. לקוחות אלו יישארו עם המוצר ויעמיקו את קשריהם עם הספק לזמן רב ביותר, וכן יסייעו בהמלצתם להגיע לקהלים נוספים.
לקוחות פאסיביים הם אלו שענו 7-8 ובהם הציון לא מתחשב כלל.
לקוחות שכלל לא אוהבים את המוצר (מכפישי מותג) שענו ציון 0–6. הסיכוי שלקוחות אלו יישארו עם המוצר או החברה לטווח ארוך הוא קטן יותר, בנוסף לעיתים לא רק שלא ימליצו על המוצר או החברה אלא בכוחם לפגוע בהם על ידי המלצה שלילית.
לאחר שקלול המספרים, לוקחים את אחוז "מקדמי המותג" ומחסרים את אחוז "מכפישי המותג", וזה הציון הסופי.
רייכאלד ממליץ במאמרו להוסיף לאחר שאלת הסקר את השאלה "מה היינו יכולים לעשות טוב יותר?" ואת התשובות לנתח בהתאם לסוג הלקוחות (מקדמים, פאסיביים ומכפישים).
בשנת 1996 כתב פרד רייכאלד את ספרו "אפקט הנאמנות" ובו כתב את תפיסת עולמו על חשיבות נאמנות הלקוחות לשגשוג חברה מסחרית.
לאחר פרסום הספר פיתחו את השיטה עד לקבלת מדד ה-NPS, פרד רייכאלד, ביין ושות' וחברת Satmetrix.
המדד הסופי הוצג על ידי רייכאלד במאמרו משנת 2003 בהרווארד ביזנס רוויו, "המספר היחיד שאתה צריך כדי לצמוח".
הפופולריות והשימוש הרחב שלה יוחסו לפשטותה ולמתודולוגיה הזמינה בגלוי.
נהר הנאן (בתאית: แม่น้ำน่าน) הוא נהר בתאילנד ואחד מיובליו העיקריים של נהר צ'או פראיה.
נהר הנאן סובל מזיהום כבד שנוצר מהפיתוח העירוני במחוזות זרימתו.
מקורו של נהר הנאן הוא ברכס לואנג פרבנג ריינג' המחבר בין לאוס ותאילנד.
הוא זורם לאורך המחוזות "נאן", "פיטסנולוק", "פיצ'יט" ו"אוטרדית".
בעיר נאקון סאוואן, נפגש נהר זה עם נהר הפינג ומשילובם נוצר נהר צ'או פראיה שזורם דרומה 390 מיילים.
היובל המרכזי מביניהם הוא הנהר יום שאורכו 787 קילומטרים.
נאמני ניקיון בישראל הם אזרחים מעל גיל 16 המוסמכים על ידי המשרד להגנת הסביבה.
הגדרת תפקידם נעשית על ידי חוק שמירת הניקיון, אשר מגדיר כי בסמכותו של השר להגנת הסביבה, וכל ראש רשות מקומית למנות כל אדם כנאמן ניקיון.
בסמכותם של נאמני הניקיון לדרוש מכל אדם אשר עבר עבירה על חוק שמירת הניקיון להזדהות בפניהם:
לנאמני הניקיון מחולקים פנקסי קנסות אשר מאפשרים להם, לאחר הזדהות העבריין, לקנוס אותו בסכומים הנקובים בחוק שמירת הניקיון - על אף שאינם אנשי אכיפת חוק.
נוסף על פנקסים אלה, לנאמנים יש אפשרות להגיש דו"חות ללא הזדהות העבריין, אם הוא ביצע את העבירה מתוך רכב נוסע במגוון אמצעים - אפליקציה סלולרית, אתר האינטרנט של המשרד להגנת הסביבה ותא קולי ייעודי.
במקרים אלו מסוג העבריין לפי מספר הרכב.
נאמנים הוא סרט קולנוע מדע בדיוני בבימויו של רוברט שוונטקה המבוסס על הספר השלישי נאמנים בסדרת הספרים "מפוצלים" מאת ורוניקה רות'.
זהו סרט ההמשך לסרט מורדים משנת 2015 ובדומה לקודמו נעשה בהפקת לוסי פישר, פויה שבזיאן, דגלאס ויק ועל פי תסריט של בריאן דאפילד ועקיבא גולדסמן.
על כיסא הבימוי הופקד שוב רוברט שוונטקה.
שיילין וודלי, תיאו ג'יימס, אנסל אלגורט, ריי סטיבנסון ונעמי ווטס מככבים בסרט.
עלילת הסרט ממשיכה את קורותיה של טריס פריור.
לאחר אירועי הסרט הקודם טריס נאלצת להימלט עם פור מעבר לחומה המקיפה את שיקגו, ולראשונה הם עוזבים את העיר כדי למצוא פתרון למצב.
יציאתם אל מחוץ לחומה מביאה אותם לגילויים חדשים, והם מבינים שהם ניצבים בפני החלטות הרות גורל.
בדומה לסרטי נעורים המבוססים על ספרים אחרים, הספר השלישי בסדרה היה אמור להיות מפוצל לשני סרטים.
עקב הכישלון הקופתי של סרט זה, בוטלה ההפקה של הסרט האחרון בסדרה, והצופים נותרו עם סוף פתוח.
צילומי הסרט החלו במאי 2015 באטלנטה והושלמו באוגוסט באותה שנה.
הקרנת הבכורה בישראל נערכה ב-17 במרץ 2016.
ג'ק קאנג - דניאל דיי קים
הקדימון הרשמי הופץ בנובמבר 2015.
נאמפו (בקוריאנית: 남포시) היא עיר מיוחדת (עיר שאינה חלק ממחוז כלשהו, יש לה אותן סמכויות כמו למחוז) בדרום מערב קוריאה הצפונית.
העיר שוכנת על גדתו הצפונית של נהר טאדונג, 15 קילומטרים משפך הנהר.
נאמפו הייתה כפר דייגים קטן, ובשנת 1897 הפכה לנמל סחר עם מדינות אחרות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, הנמל שופץ, הורחב, והפך לנמל מודרני.
בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה (1910-1945), נקראה העיר נאמופו.
בנאמפו מפעלי תעשייה רבים בתחומים שונים, כגון בניית ספינות, ייצור מכוניות, ייצור זכוכית, דגים ועוד.
נאמפו היא מרכז חשוב בתעשיית ייצור הספינות בקוריאה הצפונית.
בצפון העיר נמצאים מסופי מטען, ומפעל מלח ים.
נאמפו היא העיר הרביעית בגודלה בקוריאה הצפונית (אחרי פיונגיאנג, המהונג, וצ'ונגג'ין).
כ-15 קילומטר ממערב לעיר, בשפת נהר טאדונג, נמצא סכר נאמפו.
סכר נאמפו הוא מערכת של 36 סכרים ו-3 תאי שיט, באורך של 8 קילומטרים.
סכר נאמפו הוקם משתי סיבות רשמיות:
מניעת חדירת מי ים לנהר טאדונג, וכך פתרון בעיית המליחות של מי הנהר בקרבת הים.
השקייה של קרקע נוספת באמצעות המים ש"ייאגרו" בנהר, והגדלת השטח החקלאי באזור.
הסכר נחשב הישג גדול לקוריאה הצפונית, ומשמש לעיתים רבות כרקע בשידורי החדשות בטלוויזיה הצפון קוריאנית.
העלות המשוערת של הקמת הסכר היא 4 מיליארד דולר.
בנאמפו מוסדות רבים להשכלה גבוהה:
נפת נאנגאנג (בסינית: 南港區) היא נפה של העיר טאיפיי בטאיוואן.
בנפה שוכנים אקדמיה סיניקה (האקדמיה הלאומית של טאיוואן), מרכז התערוכות טאיפיי נאנגאנג ופארק החומרה של נאנגאנג (NKSP).
ב-1920, במהלך עידן השלטון היפני בטאיוואן, נאנגאנג הייתה חלק מהכפר נייקו (内湖庄).
בדצמבר 1945, לאחר מסירת טאיוואן לידי הקוומינטנג, בוצע שינוי מנהלי והאזור הפך לחלק מהעיירה נייחו (內湖鄉) במחוז טאיפיי.
ב-6 ביולי 1946, כפי שהוצע על ידי ראש המועצה המקומי, נאנגאנג הופרדה וקיבלה מעמד של עיירה עצמאית.
נָאנִּינְג (בסינית מפושטת: 南宁; בסינית מסורתית: 南寧; בפין-יין: Nánníng; מילולית: "שלווה דרומית"; בג'ואנג: Namzningz) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האוטונומי גואנגשי שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-8.74 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.98 מיליון בשבעת הרבעים.
בעיר ממוקמים מספר מוסדות להשכלה גבוהה.
אוניברסיטת גואנגשי הוקמה בשנת 1928. בין היתר היא מהווה מרכז ללימודי תרבות והיסטוריה של המיעוט בגואנגשי.
חואנג שיאנפאן הנחשב לחלוץ בתחום זה היה פרופסור של אוניברסיטה זו במשך שלושים שנים.
הנציבות העירונית נאן-נינג משתרעת על פני 22,108 קמ"ר בדרום-מערב המחוז האוטונומי גואנגשי באגן הררי וגובהה נע בין 70 ל-500 מטרים מעל פני הים.
היא גובלת בשש נציבויות עירוניות - ממזרח, מצפון-מזרח, מצפון-מערב, ממערב, מדרום-מערב, מדרום ו מדרום-מזרח.
הר צִ'ינְגְשְׂיוּ שולט בחלקה הדרומי של העיר.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית בעיר היא 21.83 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית היא 1,290 מ"מ.
הנציבות העירונית נאן-נינג מחולקת לשבעה רבעים, ארבע נפות ונפה עירונית אחת:
נאנדור הידגקוטי (בהונגרית: Hidegkuti Nándor; 3 במרץ 1922 – 14 בפברואר 2002) היה כדורגלן הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ או הקשר התקפי, ושיחק את רוב הקריירה שלו בקבוצת מ.ט.ק הונגריה.
כבש שלושער ב-3–6 המפורסם נגד אנגליה בומבלי.
הידגקוטי נפטר ב-14 בפברואר 2002 לאחר שסבל מבעיות לב וריאות זמן מה לפני מותו.
קבוצתו לשעבר מ.ט.ק הונגריה שינו את שמו של אצטדיונם, לשמו של הידגקוטי לכבודו.
הידגקוטי החל לשחק במ.ט.ק הונגריה בשנת 1946. מועדון זה שינה את שמו כמה פעמים.
בהתחלה נקרא טקסטיל, אחר כך שונה השם לבאסטייה ואחר כך גם לוורוס לובוגו.
לבסוף הוחזר השם לשמו המקורי.
שנות החמישים הוכיחו עידן מוצלח עבור המועדון, ובאותה עת מ.ט.ק הונגריה והידגקוטי זכו בשלושה תארים של הליגה ההונגרית, גביע הונגרי וגביע מיטרופה.
בשנת 1955, בתור וורוס לובוגו, הם שיחקו גם בטורניר גביע אירופה לאלופות הראשון אי פעם.
הידגקוטי כבש פעמיים בניצחון 10–4 על אנדרלכט במצטבר בסיבוב הראשון.
בשנת 1958 עזב את הקבוצה ופרש מכדורגל מקצועי.
בין השנים 1945–1958 ערך הידגקוטי 69 הופעות בנבחרת וכבש 39 שערים עבור הונגריה.
הוא כבש פעמיים בבכורה שלו ב-30 בספטמבר 1945 בניצחון 2–7 על רומניה.
שנתיים לאחר מכן, ב-17 באוגוסט 1947, הוא כבש שלושער נגד בולגריה.
ב-18 בנובמבר 1951 רשם שלושער נוסף נגד פינלנד.
הוא הפך לשחקן מרכזי ב"נבחרת הזהב" של תחילת ואמצע שנות החמישים.
במהלך תקופה זו סיפקו פרנץ פושקש, שנדור קוצ'יש והידגקוטי להונגרים בסך הכל 198 שערים.
הידגקוטי שיחק בעמדת הקשר ההתקפי בנבחרת ולבש את החולצה מספר 9. כשמחצית מרכז הגנה השחקנים היריבים ניסו לעצור את הידגקוטי, הם עזבו את עמדתם, מה שאיפשר לשאר השחקנים ההונגרים לנצל את המרחב.
באותה תקופה זו הייתה טקטיקה מהפכנית, המחייבת את השחקן להיות בעל שליטה מצוינת בכדור, מיומנויות חלוקה ומודעות מיקום.
המנהל לשעבר של אנגליה ולדס יונייטד, דון רווי, חלק כבוד להשפעתו של הידגקוטי על המשחק באוטוביוגרפיה שלו: "בקיץ 1954 הודחו אנגליה וסקוטלנד מגביע העולם בשווייץ.
את התחרות הזו ניצחה גרמניה, אך נשלטה על ידי הונגריה, ונאנדור הידגקוטי ששלט במרכז המגרש.
לצדו היו שניים מגדולי החלוצים בעולם בזמן זה: שנדור קוצ'יש ופרנץ פושקש.
אבל כל מה שאנשים טוענים על קוצ'יש ופושקש, הידגקוטי היה זה שניצח את המשחק בוומבלי בנובמבר 1953. זה היה שוב הידגקוטי שהביס את אנגליה במשחק השני בבודפשט במאי 1954, כשהובסנו 7-1."
ספ הרברגר, מנהל הקבוצה של גרמניה המערבית שניצחה את הונגריה בגמר מונדיאל 1954, זיהה את הידגקוטי כשחקן החשוב ביותר בנבחרת הונגריה (אף על פי שפושקש משך את מרב תשומת הלב בציבור) והתאים כמה טקטיקות לקראת הגמר כדי למנוע ממנו לשחק את המשחק שלו.
הידגקוטי זכה עם הונגריה במדליית זהב אולימפית בשנת 1952 וגם בגביע מרכז אירופה בשנת 1953. במונדיאל 1954 שבו הונגריה הייתה הפייבוריטית לזכייה, הפסידה בגמר לגרמניה המערבית 2–3 וסיימה במקום השני.
הידגקוטי פרש מהנבחרת בשנת 1958 לאחר 13 שנים בה.
השחקן ההונגרי של השנה: 1953
נאן מרטין הייתה שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית.
מרטין נולדה בעיר דקאטור שבמדינת אילינוי וגדלה בסנטה מוניקה שבמדינת קליפורניה.
תפקידה הראשון היה בסרט הקולנוע האיש בחליפה האפורה בשנת 1956. סרטים נוספים בהם שיחקה היו The Mugger ,For Love of Ivy, היה שלום קולומבוס, Doctor DetroitAll of Me.
בשנת 1987 שיחקה מרטין בסרט האימה "סיוט ברחוב אלם 3: לוחמי החלומות" בתפקיד אמנדה קרוגר, אמו שלו הרוצח פרדי קרוגר.
תפקידים ידועים אחרים שלה היו במיני סדרה The Thorn Birds ובאופרת סבון "סנטה ברברה".
כן שיחקה בתפקיד משנה ב"המופע של דרו קארי.
בנוסף השתתפה בתפקידי אורח בסדרות שונות כגון "אזור הדמדומים", "בנות הזהב" ו"תרגיע".
מרטין נישאה למלחין רוברט אמט דולאן בשנת 1948, ולהם בן אחד.
מנישואיה השניים לאדריכל הארי גסנר יש לה בן נוסף.
לפני מותה התגוררה בעיר מאליבו שבקליפורניה וסבלה ממחלת ריאות חסימתית כרונית (COPD).
נאמנות עיוורת הוא הסכם פיננסי בין אדם לגוף המנהל השקעות בנאמנות לניהול ענייניו הכספיים, במלואם או בחלקם.
כשלפי ההסכם לבעלים של תיק השקעות, או לנהנה ממנו, אין כל השפעה על הניהול השוטף של התיק, או יכולת לבחור את הנכסים שנרכשים אליו.
מטרת ההסדר היא להימנע מניגוד עניינים, שעלול להיווצר בין בעל התיק לתפקידו הציבורי.
למשל ראש עירייה או ראש רשות מקומית עשוי להיות מצוי בניגוד עניינים, אם חברה לייזום נדל"ן ,שבה הוא מושקע, תבקש לאשר לה הגדלת שטחי בנייה בעיר שעליה הוא מופקד.
הסכם נאמנות עיוורת יכול להתבצע גם מרצון.
אדם יכול להפקיד תיק ניירות ערך בידי נאמן, ולהורות לו לנהל את התיק בהתאם לשיקול דעתו.
בישראל מחויבים שרים וסגני שרים למסור את תיקי השקעות שלהם ושל בני משפחתם לניהול בנאמנות עיוורת.
חברת הנאמנות שמנהלת את התיק אינה יכולה למסור לשר באילו ניירות ערך היא משקיעה עבורו.
מותר לה רק למסור מהו שווי התיק כולו, מהם הרווחים שהוא צבר ומהו המס ששולם בגין הרווחים האלה.
נאמנות היא ערך מוסרי, שבבסיסו דבקות ומסירות לבני אדם ולערכי החברה והתרבות אליהם הם משתייכים.
מושאי הנאמנות רבים: אל הזולת הקרוב: בן זוג, ילד, הורה, משפחה, ואל הפחות קרוב: מקום מגורים, קבוצת התייחסות, ארץ, לאום, עבודה, מפלגה, אלוהים וערכים חברתיים.
מגוון הנאמנויות הללו עלול ליצור קונפליקט בין הנאמנויות.
המילה נאמנות נובעת מהמילה אמון והניגוד לנאמנות הוא הפרת אמון ובגידה.
נאמנות קשורה לבני אדם וערכים חברתיים, לרגשות ולפעולות.
אפשר להגדיר אותה בשני מובנים שונים זה מזה וכלליים:
נאמנות כערך הקשור באמות מידה מוסריות ביחסי בני אדם לזולת, לחברה, לדעות וערכים.
היא נובעת מתוך שיקול דעת ובחירה מכוונת.
הבחירה היא לשמור על ערכים קודמים משום שקיימת מחויבות כלפיהם, ומתוך כך נוצר ויתור על ערכים חדשים.
זו חייבת להיות בחירה אקטיבית בין חלופות והנעה לפעולה.
רק אם יש חלופה מתחרה לערך שבו מחזיקים, ובוחרים להמשיך ולהחזיק בו, יכולים להיחשב נאמנים.
יוצא מכך שנאמנות היא לעיתים ויתור על חלופה טובה יותר.
בוגד, לעומת זאת, הוא מי שבוחר בחלופה חדשה ולא נשאר צמוד ונאמן לערכים בהם דגל עד כה.
והצד הפגוע, הנעזב, אם זה בן-זוג, לאום, מדינה רואה במעשיו בגידה.
ההבחנה בין נאמנות כאקט של בחירה לבין כזו שאינה בבחירה, היא קריטית.
סיימון קלר, למשל, סבור כי חוסר הרצון הכללי להטיל ספק בנאמנויות ולאמצם ללא בחירה מייצג חוסר יושר וחוסר תום לב.
ברגע שיש נאמנות פטריוטית, למשל - מתכחשים לביקורת עצמית ומתגוננים מפניה
נאמנות כרגש מולד וטבעי שפירושו היצמדות לספק הצרכים: נאמנות מתונה את מסגרת ההשתייכות בה שותפים ועמה יש הזדהות.
היא מגדירה את הזהות העצמית.
"התחושות והדבקות העזות הנלוות לעיתים קרובות לנאמנות מצדיקות טענה כי נאמנות היא רק או בעיקר תחושה או הרגשה – של היקשרות רגשית שעשויה להתבטא במעשים".
נאמנות היא מרכיב באהבה ובעלת מנגנונים ביולוגיים והורמונליים המופרשים במצבי היקשרות, בין הורה לילד ובין בני זוג, כמו הורמון האוקסיטוצין, שתורמים ליצירת ההיקשרות בין בני הזוג ובשימור הקשר לאורך הזמן.
הנאמנות למשפחה ולמסגרת ההתייחסות שלנו נובעת מאכפתיות ומהתחייבות לתמיכה במי ששייך לנו ואנו שייכים לו, ויש לנו אחריות וקרבה אליו.
נאמנות תוחמת את המסגרת שבה אנו מיישמים העדפות מוסר פרטיות, כלומר, ניתן לומר שהיא מבוססת על המצפון האישי, הכולל את התפיסה המוסרית הפרטיקולרית.
השייכות היא עניין פסיכולוגי ואינה תלויה בשפוט ערכי, היא אינה חופפת לתפיסה המוסרית שלנו בהכרח.
ככל שהנאמנות היא רגש טבעי היא עשויה להיות פסיבית שאינה דורשת פעולה מודעת ושקולה.
אם אכן נאמנות היא רגש טבעי ניתן לגלותה גם אצל בעלי חיים, ואכן ישנן עדויות רבות לנאמנות בעלי החיים לצאצאיהם ולקהילתם.
אולם, כפי שמציין ג'ורג' פלטשר, סוג נאמנות כזה הוא מוגבל מכיוון שלא ניתן להפר נאמנות כזו.
זאב ונדב לוי מציינים בספרם "אתיקה, רגשות ובעלי חיים" שהתופעה של מסירות עד כדי הקרבה קיימת גם אצל בעלי חיים.
זאבים מגלים נאמנות לקבוצה, אומץ והתמדה מול קשיים.
"הדאגה לצאצאים, הדאגה לחלש, הנכונות להקריב את חייו למען ילדיו או ידידיו משותפות לו וליונקים רבים בעלי דם חם כמוהו.".
כאשר נאמנים למישהו או לערך מסוים, מוכנים להקריב למענו זמן, כסף ואף את החיים.
במקרה של קונפליקט בין נאמנויות צריך לבחור בעדיפות הנאמנות הגבוהה יותר, כך מסדרים היררכיה של נאמנויות שלא בהכרח מודעות לגמרי, למשל גיוס לצבא ונאמנות למדינה לעומת נאמנות למשפחה.
דוגמה: משפט ידוע בערבית הוא "אוופא מן אלסמואל" - אין נאמן יותר מסמואל.
הסיפור מאחורי האמרה הוא על שמואל בן עדיה, משורר יהודי שחי בערב הסעודית בסביבות שנת 560 לספירה, וקיבל מידי חברו, המשורר הערבי הידוע אמרוא אל-קייס, פיקדון של כסף לשמור עליו.
סמואל סירב למסור את הפיקדון למושל עיראק שחטף את בנו והחזיקו כבן ערובה, ולבסוף אף רצח אותו.
סמואל לא מסר את הפיקדון, ושמר על נאמנותו לחברו במחיר חיי בנו.
הסיפור משמש דוגמה לנאמנות, וכלל לא בוחנים את הנאמנות או הבגידה כלפי הבן שלו ומשפחתו.
או הדוגמה הידועה ביותר בעולם היא של אברהם, שהיה מוכן להקריב את בנו כדי להצהיר נאמנות לאלוהיו.
אנדרו אולדנקוויסט טוען שנאמנות נובעת בעיקר מנכונות להקרבה עצמית והתנהגות אלטרואיסטית, יותר מאשר מתכתיבים מוסריים.
הצטרפות לקהילה ולחייה הפעילים, מתוך תחושת השתיכות לקבוצה, תחושת סולידיות לחבריה ורגש של נאמנות לשניהם, אמנם דורשות ויתורים, אך לדעת אולדנקוויסט הן תורמות לנאמן עצמו תרומה חשובה הרבה יותר מכל ויתור - את בריאותו הנפשית.
אולדנקוויסט טען שתחומים קהילתיים מסוימים מוגדרים על ידי נאמנויותינו "כל המוסר הוא מוסר שבטי", שבתוכם עשויים לפעול שיקולי חוסר משוא פנים: "הנאמנויות הרחבות והצרות שלנו מגדירות קהילות מוסריות או תחומים שבהם אנו מוכנים לאוניברסליזציה, כמו שיפוטים מוסריים, יחס שוויוני, והגנה על טובת הכלל."
מחויבות היא מעין הסכם של תלות על בסיס סיפוק צרכים בעבר.
המחויבות נובעת מהיותנו מודעים לציפיות ולתפקידים שהסביבה הקרובה מטילה עלינו.
אם אין מחויבות, הנאמנות אינה רלוונטית.
מטרתה של הנאמנות היא אי-פגיעה במחויבויות ובקרובים.
בניגוד לאולדנקוויסט, טוען אלן (Allen) שהנאמנות מפעילה אותנו, וחוסר נאמנות היא הימנעות מפעולה.
וכך הנאמנות הופכת לחובה מוסרית ממשית.
הנאמנות מבחינתו היא ספוק מה שראוי, גם אם אין התחייבות ממשית.
הדרישה המוסרית קודמת לבחירה אישית.
האם הכלב בוחר להיות נאמן?
הוא שואל, למרות זאת הוא מהווה סמל לנאמנות.
גם אם זו מבוססת על תלות רבה בבעליו, האין זו נאמנות לשמה?
אלן טוען שהנאמנות היא לקשר ולא לאדם.
נאמנים לקשר המחבר אותנו לאחר.
ונאמנים לאיש רק דרך הקשר.
נאמנים לקשר אהבה ולא לאהוב.
רגש טבעי של דבקות בספק הצרכים ובקבוצת התייחסות – פסיבי.
נאמנות טבעית מתוך מסירות אקטיבית.
בחירה פסיבית להישאר עם הערכים תלויי תרבות.
נאמנות שייכת למוסר תוך קבוצתי, תפקידה לשמור על המוסר של החברה אליה משתייכים.
היא מתווה את מסגרת ההתייחסות ולכן אי אפשר להחיל עליה עקרונות מוסר אוניברסליים.
לדוגמה, בחברה בה הנישואים סגורים, אין להעלות על הדעת קיום יחסי מין מחוץ למסגרת בעוד שמבחינת מוסר אוניברסלי אין לזה כל משמעות ואין קיום יחסי מין מחוץ לנישואים נחשבים כבגידה.
כך שהנאמנות בעיקרה תלוית תרבות, ערכים ונורמות התנהגות ותוכנה שונה מחברה לחברה.
הנאמנות מתווה את הגבולות של החברה כנגד מי שנמצא מחוץ למסגרת שלה.
ככל שהחברה סגורה יותר, כן הנאמנות לה גבוהה וקשיחה יותר והופכת לחשובה ביותר במִדרג הנאמנויות.
הקולקטיב הופך את הנאמנות שהוא דורש מחבריו לערך עליון, וזו נחשבת לתכונה מן המעלה הראשונה, אף שפעמים רבות היא עיוורת לסיבותיה ולתוצאותיה, אם כי ייתכן שזהו חלק מעוצמתה.
פטריוטיות היא נאמנות לחברה מסוימת, למדינה או לאום.
הקיום המוסדי והנאמנות לו מעודדים חיים נטולי אחריות, והפרט הופך לאמצעי ולחלקיק של החברה.
בפער שבין קיומו לבין היותו חלק מן החברה אין מקום לחופש ולאחריות הנאמנות היא הדבק המלכד את האזרחים לכלל חברה.
היא גם ערך נערץ וגם שוט לאיום על אלה שאינם מגלים נאמנות.
החברה מפעילה סנקציות נגד אלה שהיא רואה בהם בוגדים, מנידוי ועד כליאה, ובחברות מסוימות גם הוצאה להורג.
חוסה אורטגה אי גאסט כותב בספרו "מרד ההמונים" שהיווצרותו של ההמון תובעת זהות של תשוקות, רעיונות ואורח חיים – המרכיבים אותו.
הזהות הזו היא חוסר זהות ייחודית.
מאסה הוא כל מי שחש עצמו 'כמו כולם' ושמח על כך.
לחיות בשבילם זה להיות מה שהם בלא מאמץ להתקדם לשלמות.
על הקונפליקט בין נאמנות לערכי חברה ולחוקים כתב שופט בית המשפט העליון חיים כהן: "אין אתה חב חובת נאמנות למחוקק שרוחו "רעה" עליו כאמור; ולא זו בלבד, אלא חובה מוטלת על שופט שלא לציית לחוקיו הרעים של מחוקק כזה ולא לבצעם.
נמצא, הנאמנות לצדק עדיפה על הנאמנות לחוק, או, ליתר דיוק: הנאמנות לעקרונות המקודשים של דמוקרטיה ושל חירות האדם, דוחה חובת הנאמנות לחוקי דיכוי של מחוקק רודן."
בסיפור של אריקה מאן "לזכר גיבור" בספר " האורות כבים" היא כותבת:
"המחויבות לצייתנות מוחלטת ובלתי מעורערת למדינה עמדה בסתירה מכאיבה לצו מצפונו כאדם וכנוצרי.
[...] הוא שירת בנאמנות את המדינה, הוא נשאר נאמן למדינה גם כשלא היה שבע רצון ממנה.
[...] בחריצות, בנאמנות ובמהימנות ביצע פרנץ דייגלמייר את תפקידיו.
[...] מפקד הגסטפו בעירנו, התחבט במשך שעות ארוכות ומרות עד שגמלה בלבו החלטה לסרב בפועל לפקודות שקיבל.
אני לא יכול לעשות את זה, אמר לעצמו.
זה שפל מדי, זה נורא מדי.
אני לא מעז לקבל על עצמי אחריות לזה.
אני לא יכול ולא אקבל.
[...] למען ארצי, כן, בעיקר למען גרמניה, אני מוכרח למנוע את התועבה הזאת, להציל מה שאפשר להציל.
[...] מה שאני מתכנן הוא "בגידה במולדת" [...] אני מסכן הכול.
חיי וכבודי יעמדו בסכנה אם אבצע את התוכנית...
שיניו נקשו כשחשב על אשתו, על אהבתה אליו, על ילדיהם, על גאוותם בו.
[...] גם אם ייחשף וישלם בחייו בעוון "בגידה במולדת".
אשתו וילדיו ידעו את ההבדל בין טוב לרע."
הסיפור מציג את הקונפליקט בין הנאמנויות עד מוות ואת טעם הבגידה בערכים שאינם הומניים.
פלטשר טוען שנאמנות בהיותה יחס אישי ובלתי שוויוני מטיבו, המעדיף אדם קרוב על פני הזר נוגד את יסודות המוסר הליברלי-שוויוני, אשר ככזה אינו יכול להיחשב כערך מוסרי אוניברסלי.
אף שהוא טוען כי באופן בלתי מוצהר חודרת הנאמנות לחוקה ומיושמת בהליכים משפטיים של חברה ליברלית.
לדוגמה: חובות נאמנות של אם לילדיה הביולוגיים או חובותיו של אזרח, במיוחד בעתות מלחמה לנאמנות למדינתו שלו ולמוכנות לשרתה.
פלטשר טוען שיחסי נאמנות בנויים על ויתור על טובות הנאה, על מסירות והתמדה ביחסים על אף הקשיים.
הזמן בנאמנות הוא מרכיב קריטי.
הוא המשמר את המשכיותו של המרכיב הקבוע, המייצב את החברה, את רציפותה המבורכת, הנדרשת דווקא על רקע חברה צרכנית של תחלופה ושינוי מתמיד.
מהי מידת הדומיננטיות של המרכיב הֲעברי בהכרעות אישיות המניחות חופש הכרעה בנאמנות?
האם אין מרכיב זה חוסם את חופש ההכרעה וחופש הפעולה בבחירת מושאי הנאמנויות ובאופיים?
שאלה זו נשארת פתוחה אצל פלטשר.
יישומיה של נאמנות מתחלקים לשלושה מישורים: במישור הראשון כלולים יחסי הנאמנות האישיים בין אדם לרעהו הקשורים לאינטימיות בין-אישית, שאותם הוא מכנה fidelity.
בשני אלו יחסי הנאמנות לקבוצה שבה חי אדם במסגרת שיוכית אשר כל חבר בה אמור להעניק לה את נאמנותו אך יכול גם להתחמק, לבגוד.
כך הם יחסי נאמנות במשפחה, בקהילה, בחברה, ובלאום.
יחסים אלו בנויים בעיקרם על מחויבות המובנית בתפקיד בחברה ובסולידריות של האדם בחברתו.
המישור השלישי הוא הנאמנות לאל הדורשת התמסרות שלמה.
בין נאמנויות אלו מתקיים קונפליקט משום שאדם ממלא תפקידים שונים במסגרות שונות בו-זמנית.
יהושוע רויס (Royce) בספרו מ-1908 "הפילוסופיה של הנאמנות" מציב את הנאמנות כמעלה בעלת חשיבות עליונה, הכרוכה במילוי תפקידים.
היא הערך המוסרי העיקרי ממנו נובעים כל העקרונות האחרים.
הוא מגדיר אותה כך: "מסירות נפש מעשית ויסודית של אדם למען מטרה".
צפורה שפירא מסכמת בדוקטורט שלה "אמונה כנאמנות: אמונה דתית כנאמנות לאל" את אפיוניה החשובים של נאמנות אצל הוגי המוסר המודרניים המערביים:
נאמנות היא יחס שעיקרו בגילוייו הקונקרטיים.
נאמנות היא יחס של איש לרעהו או של היחיד לחברתו.
נאמנות היא יחס מעדיף של אחד על פני היתר.
נאמנות תובעת מוכנות לקשיים, לעיתים ממש לסבל, שאותם נוטל הנאמן על עצמו.
נאמנות תובעת המשכיות והתמדה בזמן.
הנאמן מעמיד עצמו תדיר במוכנות לנתינה.
נאמנות בנויה כיחס משני על גבי יחס ראשוני קודם: יחס שלִ קרבה, חיבה, שיוכיות.
נאמנות היא חובה, לא זכות.
נאמנות עצמית הוא מושג שמשמש בעיקר לציין את הדבקות בעמדותינו, בערכים ובאמת האישית שלנו כנגד החברה.
הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית עסקה במחויבות, בדאגה ובאחריות של האדם קודם כל כלפי עצמו, כנאמנות לעצמנו, לדבוק בערכים ובדרכים בהם בחרנו.
על פי אלבר קאמי בספרו "האדם המורד", האדם האומר 'לא', מורד בנורמות החברתיות כדי לעצב ולשמר את זהותו העצמית.
"בכל מרד מופיעה, יחד עם דחיית הזר הפוגע, דבקות שלמה ומידית של האדם בחלק מסוים של עצמיותו".
הפרת אמון ובגידה דורשות שיקול דעת ובחירה בין ערכים חלופיים.
מכאן שבגידה לא מתקיימת בלא כוונה או מודעות.
בגידה מתרחשת כאשר מושא הנאמנות כבר אינו ראוי לה.
בגידה זו בחירה בערך שבמרבית המקרים הוא חלופה לערך בו החזקנו קודם לכן ושעל פי רוב אנו סוברים שהוא טוב וערכי יותר מהערך בו החזקנו.
נאמנות עשויה להיות גם הימנעות ממעשה ואילו הבגידה היא פעולה מכוונת.
הבוגד לוקח סיכון מחושב ועושה זאת מטעמים של הנאה, של בצע כסף, של תשוקה, או מטעמי מוסר של פריצת מסגרת מוסרית לא צודקת עבורו.
עם זאת, לא כל החלפת ערכים או מסגרת השתייכות היא בגידה.
אך אם נאמנות כפי שצוין, היא רגש טבעי ולאו דווקא מודע או דורש בחירה, אין מה לדבר על בגידה.
בבגידה יש ערעור על הקיים וויתור על נוחות מסוימת ואי קפיאה על השמרים.
מידת הנאמנות תלויה במידת האמון השורה בין בני אדם.
והאמון עצמו אינו כה מובהק.
כך שבגידה עשויה להתרחש כאשר הופר אמון שהתבסס על חוסר ידע או חוסר מידע וחוסר ברור והבהרה.
נשאלת אם כך שאלה האם אי-ידיעה מבטלת את הצורך בנאמנות?
משום שמי שאינו יודע, אינו נפגע.
מושג ההלשנה הוא מושג בת של הבגידה.
המלשין רואה לנכון לדווח לסמכות או לארגון העל, על מעשה שבדרך כלל נחשב לא מוסרי של מישהו מקבוצת ההתייחסות שלו ובכך הוא בוגד בו.
מכאן שההלשנה היא אמביוולנטית כמו הבגידה.
אם היא לטובת החברה, היא חיובית וערכה עולה על טובת אותו זולת.
אם היא רק לשם נזק לזולת, ייתכן שאינה חיובית.
נאמני מרכז שניידר היא עמותת הידידים של מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
בשנת 1992 החלה לפעול עמותת ידידים שיזם פרופ' חיים דורון עוד לפני הקמת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
הנשיאה הראשונה של העמותה הייתה אורה הרצוג, רעייתו של חיים הרצוג שכיהן באותו הזמן כנשיא מדינת ישראל.
בראשית דרכה, נקראה העמותה "המועצה הציבורית למען המרכז הרפואי לילדים בישראל".
בהמשך, שינתה את שמה ונקראה "המועצה הציבורית למען מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל", ובשנת 2004 שינתה שוב את שמה לשם הנוכחי, "נאמני מרכז שניידר".
העמותה מסייעת במימון פרויקטים של בנייה, רכישת ציוד רפואי, מענקי מחקר ופרויקטים מיוחדים נוספים, שנועדו לשמור את בית החולים בקדמת הרפואה, מבחינה קלינית, מחקרית וטכנולוגית.
בנוסף, העמותה מסייעת לילדים חולים ומשפחותיהם, מממנת תרופות שאינן בסל התרופות, טיפולי שיניים לילדים מושתלים, תמיכה במשפחות בעת אשפוזים ממושכים ועוד.
תוכניות העבודה השנתיות של העמותה ומדיניות ייעוד התרומות מבוססות של תוכניות העבודה השנתיות של בית החולים ומתואמות עם הנהלת המוסד.
בעמותה חברים אנשי עסקים, אנשי ציבור וחברה כגון ישראל מקוב ומוטי זוננפלד; כולם מתנדבים וחלקם מלווים את פעילות העמותה מיום הקמתה.
אירוע ההתרמה השנתי הוא גולת הכותרת של פעילות העמותה.
זהו אירוע חברתי מרכזי שנערך מדי שנה במעמד פילנתרופים וסלבריטאים.
נאנדה דווי (בהינדי: नन्दा देवी पर्वत) הוא ההר השני בגובהו בהודו, וההר הגבוה ביותר הנמצא כולו בשטחי המדינה.
ההר נחשב עד שנת 1808 להר הגבוה בעולם, אך אז נמצא כי הדלגירי (Dhaulagiri) גבוה יותר.
רק בשנת 1856 נקבע כי הר האוורסט הוא ההר הגבוה בעולם.
פירוש שמה של הפסגה הוא "האלה מביאת האושר", והיא בעלת משמעות דתית ורוחנית לתושבי האזור.
כהכרה בחשיבותה הדתית ולשם הגנה על המערכת האקולוגית הרגישה שלה, הכריזה בשנת 1983 ממשלת הודו על הפסגה ועל ההרים הגבוהים הסובבים אותה כאזור מוגן, ואסרה את הכניסה אליו.
הפארק הלאומי נאנדה דווי הוכרז בשנת 1988 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
נאנדה דווי הוא רכס בעל שתי פסגות שאורכו כ־2 ק"מ.
הפסגה המערבית היא הגבוהה מבין השתיים וזוכה למעמד מקודש בפולקלור ההודי.
בנוסף להיותה הפסגה העצמאית הממוקמת במקום ה־23 מבין הפסגות הגבוהות ביותר בעולם, נאנדה דווי בולטת גם בזכות מדרונותיה התלולים המתנשאים מעל פני השטח המקומי: מעל 3,300 מטר מעל בסיסה הדרומי־מערבי כאשר גובהה מצידה הצפוני דומה.
עובדה זו הופכת אותה לאחת הפסגות התלולות בעולם.
גובהו של ההר מרשים גם בהשוואה לשטחים מרוחקים יותר, שכן הוא מוקף בעמקים נמוכים יחסית.
לדוגמה, הוא מתנשא לגובה העולה על 6,500 מטר מעל עמק הגוריגנגה שנמצא במרחק של 50 ק"מ בלבד.
נאנדה דווי מוקף בקרחונים: קרחון אוטרי נאנדה נווי מצפון, קרחון דקהיני נאנדה דווי מדרום־מערב, קרחון פאצ'ו ממזרח וקרחוני ננדאגונטי ולואן מדרום־מזרח.
מאחורי ההר שוכן מקדש נאנדה דווי.
בשל מדרונותיו התלולים של ההר נדרשו מאמצים רבים על מנת להעפיל אל פסגתו או לחצות אותו.
מטפס ההרים יו רוטלדג' ניסה להעפיל שלוש פעמים לפסגת ההר בשנות השלושים של המאה העשרים אך נכשל בכולן.
בשנת 1936 הצליחה משלחת בריטית–אמריקאית בהנהגתם של המטפסים ביל טילמן ואריק שיפטון להגיע לפסגת ההר דרך הרכס הדרומי.
הייתה זו הפסגה הגבוהה ביותר שנכבשה אי פעם, עד לשנת 1950. אחרי העפלה זו, אירעו מספר ניסיונות כושלים בשנים 1957 ו־1961. ההעפלה השנייה הייתה של משלחת הודית בשנת 1964, אשר טיפסה באותו מסלול בו טיפסה המשלחת הבריטית–אמריקאית.
בשנת 1976 נכבשה הפסגה על ידי משלחת אמריקאית במסלול חדש מכיוון צפון מערב.
בין חברי המשלחת היה וילי אנסלד (Willie Unsoeld), אשר כבש את פסגת האוורסט בשנת 1963. ביתו נאנדה דווי, אשר קרויה על שם ההר, הייתה אף היא מטפסת מנוסה אך מצאה את מותה במהלך הטיפוס.
בשנים 1965–1968 נעשו ניסיונות של ה־CIA להציב מכשיר האזנה טלמטרי המופעל באנרגיה גרעינית על הפסגה.
מכשיר זה תוכנן לקלוט אותות טלמטריה משיגורי ניסויי הטילים שנערכו במחוז שינג'יאנג, במסגרת תוכנית הטילים של סין.
המשלחת נסוגה עקב תנאי מזג אוויר קשים, והותירה את המכשיר ליד פסגת נאנדה דווי.
הם חזרו באביב הבא לחפש את המכשיר אך הוא לא נמצא.
כתוצאה מפעילות זו של ה־CIA, השמורה הייתה סגורה לזרים לאורך רוב שנות השישים, ורק בשנת 1974 נפתחה מחדש.
אחרי פתיחתה מחדש של השמורה בשנת 1974 בפני מטיילים, תושבים מקומיים ומטפסים זרים, המערכת האקולוגית נפגעה במהירות מכריתת עצים להסקה, מפיזור אשפה ומרעייה.
בשנת 1993 סרק הצבא ההודי את המקום, הציב בו אנדרטה לזכר המטפסים שנספו וחקר את חיי הטבע של האזור.
ליבה של השמורה נפתח מחדש באופן מוגבל לתיירות אקולוגית בשנת 2003. מספר המבקרים כעת מוגבל ל-500 איש בשנה, בין החודשים מאי ואוקטובר בלבד.
בפולקלור ההודי נחשב נאנדה דווי להתגלמות של האלה נאנדה דווי, ופעם ב-12 שנה מתקיימת עלייה לרגל אל ההר.
העלייה לרגל נמשכת שלושה שבועות והמאמינים הולכים 280 קילומטר, בנתיב שבו ברחה האלה נאנדה דווי מפני נסיך שחיזר אחריה.
הם עוברים ליד אגם רופקונד וממשיכים מעלה עד הומקונד (Homekund), שם לפי האמונה היה בית אביה של נאנדה דווי.
נאנדור בק נולד במשפחה יהודית כבנם של בנם של דוד בק ושל שרה (לוטי) ברגר.
הוא רכש את כישוריו הבנקאיים בווינה.
בשנת 1867 הפך לפקיד הראשי בבנק האנגלו-הונגרי שנוסד באותה עת.
בשנת 1869 הצטרף לבנק האשראי למשכנתאות ההונגרי (Magyar Jelzálog Hitelbank) שהוקם באותה תקופה.
בשנת 1871 נבחר על ידי דירקטוריון הבנק פה אחד כמנכ"ל הבנק.
בתקופתו כמנכ"ל הוא הרחיב את מתן המשכנתאות לכל שטח המדינה.
בשנים 1899–1907 היה נשיא הבנק שלו, כמו גם של "הבנק החקלאי", של "בנק הקצבאות".
הוא היה חבר בדירקטוריונים של חברת החשמל ההונגרית, "איגוד הכספים של בודפשט" וב"בנק המשכנתאות הלאומי הקרואטי-סלבוני".
מאמריו הופיעו בעילום שם בכתבי עת ובמגזינים שונים.
בשנת 1893, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה העניק לו עיטור גבוה.
הוא הכיר בשירותיו המצוינים בתחום הכלכלה הציבורית על ידי הענקת מסדר כתר הברזל דרג 3. שנתיים לאחר מכן, כהכרה בפעילותו למען החקלאות הקפיטליסטית, הוא קיבל תואר אצולה הונגרי בהוספת השם מדראשי.
בשנת 1902 מונה ליועץ חצר המלוכה ובשנת 1906, כהוקרה על פועלו הרב בתחום הכלכלה, הוענק לו תואר הברון ההונגרי.
נאמנות עבור חיית מחמד היא הסדר משפטי המאפשר לאדם להבטיח שיופנה תקציב לצרכיה של חיית המחמד שלו מתוך רכושו או מתוך עזבונו במקרה של מחלה או מוות.
בכל מדינות ארצות הברית קיים הסדר חוקי כזה או אחר המאפשר קיומה של נאמנות כזו.
ידוע במיוחד המקרה של ליאונה הלמסלי שהורישה בצוואתה 12 מיליון דולר לכלבה טראבל.
בית המשפט קבע שסכום זה גבוה מעבר לצורך והפחית אותו ל-2 מיליון דולר.
אחרי מות הכלב היתרה הועברה לקרן הצדקה של העיזבון.
עם זאת, מקרה זה אינו חריג במהותו, והכללת כלב בצוואת בעליו היא שכיחה.
עבור חיות מחמד מאריכות ימים, הסדר הנאמנות יכול להימשך עשרות רבות של שנים.
בישראל חיות מחמד לא נחשבות לישות משפטית ולכן הורשת רכוש לבעלי חיים בעייתית מבחינה משפטית.
נאנדור באומגרטן (בהונגרית: Baumgarten Nándor; פשט, 29 במאי 1873 – בודפשט, 29 במאי 1935) היה עורך דין יהודי-הונגרי, איש התביעה הכללית בתחום המסחרי, שופט, פרופסור באוניברסיטה, מומחה משפטי.
דודיו היו שופט בית המשפט העליון ההונגרי איזידור באומגרטן ועורך הדין והשופט קארוי באומגרטן.
נאנדור באומגרטן נולד למשפחה יהודית כבנם של לאיוש באומגרטן (1846–1918), סוחר, ושל מאלווינה רוּסט.
אחד מדודיו, איזידור באומגרטן, היה עורך דין פלילי בעל שם, ודודו השני, קארוי באומגרטן היה שופט בתחום המשפט המסחרי.
את השכלתו הגבוהה השלים בלייפציג, ברלין ובבודפשט.
הוא קיבל דוקטור במשפטים בבודפשט בשנת 1896. בשנת 1899 קיבל רישיון עורך דין מהלישכה ובשנת 1905 מונה לפרופסור חבר לדיני מסחר ולדיני שטרות באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בסיום לימודיו ועם קבלת הרישיון, פתח ב-1899 משרד עורכי דין בבודפשט.
הוא סייר במערב אירופה, השתתף בסיור לימודי בארצות הברית ב-1904 וצבר השכלה, ניסיון וכישורי שפה מעולים.
הוא עבד כעורך דין עד 1914 וכשופט מנהלי מ-1914 עד 1921. במקביל, מ-1905 כיהן כפרופסור (חיצוני שלא בסגל) למשפט מסחרי ולדיני שטרות באוניברסיטת בודפשט ומשנת 1915 הפך פרופסור מן המניין.
בסה"כ באומגרטן לימד באוניברסיטה במשך שלושים שנה.
משנת 1921 כיהן (כבר כשופט בדימוס) כנשיא (יושב ראש מועצת המנהלים) של ברית מפעלי המלט בלצ'ני.
הוא היה עורך דין מסחרי מפורסם ובולט בעשור הראשון של המאה ה-20 ומשפטן בולט במספר תחומים.
הוא נפטר ב-29 במאי 1935 בגיל 62, והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
גישתו של באומגרטן הושפעה מתיאורית הליברליזם כלכלי, מכיבוד שיטת הקניין הפרטי ומחשיבות השוויון הכלכלי בין האומות ומהשוויון הבינלאומי של דיני האשראי.
התעניינותו המדעית הייתה במגוון רחב של דיסציפלינות משפטיות, וסוגיות של דיני מניות, משפט פיננסי, משפט מסחרי, דיני תחבורה, דיני עבודה, משפט בינלאומי, משפט פרוצדורלי, משפט פרטי ודיני קניין תעשייתי היו גם במוקד ההתעניינות שלו.
ספרו שזכה להכרה הגדולה ביותר של התקופה פורסם בשנת 1900 תחת השם "זכות התובלה הבינלאומית ברכבות" (International Rail Freight Law), אשר תואר על ידי מקצוע עריכת הדין כמדריך מדעי המבוסס על העיבוד הסדיר הראשון של החקיקה הקודמת של אמנת ברן וידע מצוין בתחומי הספרות המקצועית המקומית והבינלאומית והפרקטיקה זרה.
ספרו "קרטלים ונאמנויות" (Cartels and Trusts), שנכתב בשיתוף עם ארתור מסלן (מקודם: מסר) ב-1906 וספרו "תוקף משפטי בהליכים מנהליים" (Jurisdiction in Administrative Procedure) ב-1917, המהווה מצגת של סוגיית התיאוריה והפרקטיקה המשפטית המינהלית, מצטיינים אף הם.
הוא פרסם כמעט מאה מחקרים, דיסרטציות ומאמרים בכתבי עת שונים, בעיקר בכתבי העת ששמם
כמו כן נשא הרצאות מדעיות רבות על תחומי המשפט שלו בארגונים וחברות שונות.
ב-1901 היה באומגרטן המייסד והעורך של כתב העת "שלטון החוק" (Jogállam) במשך 34 שנים, ממש עד מותו.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 הפך למזכיר ולאחר מכן לסגן נשיא של "איגוד המשפטים ההונגרי".
ארגן את הקבוצה ההונגרית של "אגודת המשפט הבינלאומי", שבה שימש גם כמזכיר הכללי.
נשיא "האגודה ההונגרית לקניין תעשייתי וזכויות יוצרים",
סגן נשיא המכון למשפט כלכלי,
משנת 1929 היה חבר בבית הדין הקבוע לבוררות בינלאומית בהאג.
מחקרים שנאספו מאת ד"ר נאנדור באומגרטן.
מאגר חוקי בוסניה והרצגובינה : כרך 1 : משפט מסחרי ותעשייתי.
החזר הלוואות משכנתא והפסיקה החדשה שלנו.
קרטלים, נאמנויות : מקורם, התפתחותם, מיקומם בסדר הכלכלי והמשפטי.
מתווה של חוקי הרכבת ההונגרי.
פרנץ נאג' : נאום זיכרון : נאנדור באומגרטן נאם באספה הכללית של לשכת עורכי הדין ההונגרית ב-12 במאי 1929. בודפשט : אגודת פרנקלין, 1929. 43 עמ'.
פסיקות נוספות של בית הדין הבינלאומי (1929-1930).
השלכות משפטיות של השביתה : מחקר ניתוח משפטי לגבי טיוטת הקודקס (ספר החוקים) האזרחי.
סמכות בית המשפט לבורסה לניירות ערך וזכות התביעה בעסקאות חוץ.
על מס החברות החדש : החברה הכלכלית ההונגרית בדצמבר 1923 הרצאה במפגש ה-20. בודפשט : גריל, 1924. 16 עמ'.
המנכ"ל : מחקר על רפורמה בדיני המניות.
נאמצ'אקס היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית, אשר שודרה במקור ב-YTV החל מ-7 בינואר 2014. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ דיסני ישראל החל משנת 2014 עד שנת 2016.
הדיבוב העברי בוים על ידי שרון בורגאוקר, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
דמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתדילווידטרי מקגוריןערן מורפאנגסלאו אטיהקורי דוראןדניאל מגוןקווילסברין מקאולימייה קדושביופורודאנדרו ג'קסוןאיטן גרינברגהובסרוברט טינקלרצביקה פורמןוודצ'אק מוריסיוריס ג'רסקישמחה ברבירואלדד פריבססבתא באטרנאטג'ולי למיואורלי קטן
בנוסף דיבבו בגרסה העברית ליאור חקון, ניר שמואלי, תהל שהם, גדי לוי, אורלי תגר, ואלונה אלכסנדר.
נאמנות הוא רומן שנכתב על ידי הרנן דיאז בשנת 2022, וזכה בפרס פוליצר לספרות לשנת 2023. הרומן ראה אור בעברית בשנת 2023 בהוצאת ידיעות אחרונות, בתרגומה של שרון פרמינגר.
ההשראה הראשונית של דיאז לרומן הייתה הרצון "לכתוב על עושר והון קיצוניים".
דיאז רואה המשכיות מסוימת בין נאמנות לבין הרומן הראשון שלו, "במרחבים" .
הרומן עוסק בקורותיו של אדם בעל הון שהגדיל את רווחיו לאין שיעור בעת המשבר הכלכלי העולמי (1929).
הספר בנוי מארבעה חלקים שכל אחד מהם מציג נקודת מבט אחרת וכתוב על ידי כותב (בדיוני) אחר.
חלק ראשון: ביטחונות, מאת הרולד ואנר
החלק הראשון עוסק בדמותו (הבדיונית) של בנג'מין ראסק, איש שוק ההון ואשף הבורסה של ניו יורק, אשר פעל במחצית הראשונה של המאה העשרים, ובמיוחד בתקופת השפל הגדול של שנת 1929. מבחינה סגנונית, זוהי "נובלה הכתובה בריחוק צלול ויפהפה".
ראסק נולד למשפחה עשירה של סוחרי טבק, וגדל כנער מסוגר, מתבודד ודחוי חברתית.
לאחר מות הוריו הוא מוכר את עסקי המשפחה ומשקיע את הונו במניות.
הוא מבצע השקעות בסיכון גבוה ובתוך זמן קצר מגדיל את עושרו בצורה משמעותית.
אבל ככל שגדל עושרו, הוא מוסיף ומסתגר, והוא אפוף בהילה של מסתורין.
ראסק נשוי להלן ברוורט, בת למשפחה מיוחסת שירדה מנכסיה.
הלן התחנכה בילדותה על ידי אביה, אשר השקיע את כל כולו בחינוכה ובהשכלתה, בעת שרעייתו בילתה את זמנה כאשת חברה.
הלן גדלה להיות נערה משכילה, מבריקה ורחבת אופקים, המתעניינת באמנויות, במוזיקה, במדע ובמתמטיקה.
לאחר זמן מה, האב מתחיל לאבד אחיזה במציאות.
הוא מגלה עניין גובר והולך בנושאים תאולוגים ואזוטריים ואף מנסה לסחוף אתו את בתו הלן, אך היא מסתייגת מכך ומתחילה לגדל את עצמה.
כל העת היא מקפידה לכתוב יומנים, וכתיבה זו היא עיקר השיח שלה בעולם.
המשפחה שוהה באירופה בעת שפורצת מלחמת העולם הראשונה.
האב הופך מבוהל וחסר אונים אל מול המציאות הקורסת סביבו ומוסיף ומאבד את אחיזתו במציאות, עד שמתפרצת בו מחלת נפש והוא מתאשפז בבית מרפא בשווייץ.
הלן ואמה מצליחות להימלט בחזרה לאמריקה, שם פוגשת הלן את בנג'מין ראסק ונישאת לו.
הם חיים זה לצד זו, ללא אהבה אבל תוך חיבה, כבוד הדדי ושיתוף פעולה.
הלן מקדישה את מרצה לעיסוקים פילנתרופיים, במיוחד בתחומי הספרות והמוזיקה הקרובים לליבה.
היא מארחת קונצרטים פרטיים בביתה והופכת פטרונית אנינת טעם לסופרים ולמוזיקאים.
בשנת 1929, שנת המשבר הגדול בשוק ההון האמריקאי, ראסק מוסיף ומשגשג, גם - ובמיוחד - במהלך השבוע האחרון של חודש אוקטובר, שבו חלה המפולת הגדולה בבורסה ששיאה ביום חמישי השחור.
בזמן שמשקיעים רבים מאבדים נתחים משמעותיים מהונם, ורבים מהם אף מגיעים לפשיטת רגל והופכים חסרי כל, חשבון ההשקעות של ראסק עולה כפורח.
נרמזת האפשרות כי היו לו לראסק יד ורגל במשבר, באמצעות פעילות אשר כללה הרצת מניות, מכירה-בחסר ללא כל מגבלה רגולטורית, האטה מכוונת של הפסנוע, ומסחר תוך שימוש במידע פנים; כל זאת בשוק שהיה כמעט נעדר רגולציה.
חשד זה קונה לו אחיזה בקרב הציבור הרחב, ובנג'מין והלן ראסק הופכים מוקצים חברתית.
אך בעוד שבנג'מין אדיש לכך, הלן חווה פגיעה עמוקה, במיוחד כאשר הסופרים והמוזיקאים בהם תמכה ועמם התיידדה מפנים לה כתף קרה.
השיא מגיע בעת טיולה האחרון בפארק, כאשר היא חשה במבטים נוקבים וזועפים מכל עבר, ושומעת לחישות, גיחוכים, נאצות, ורחשושים של שנאה, ואף מדמה כי אשה עם מזוודות קרטון יורקת לרגליה.
היא נמלטת אל ביתה כשהיא מעורערת מאד.
בימים הבאים, כאשר בנג'מין נוסק לגבהים חדשים, הולך מצבה של הלן ומתדרדר, ומתפרצת בה מחלת הנפש התורשתית.
היא מבקשת להיות מטופלת בבית המרפא בשווייץ בו טופל אביה.
ראסק נעתר ומתלווה אליה במסעה, אך מבקש לשלוט בתהליך הריפוי.
הריפוי בהלן הוא טיפול במעיינות מרפא המשולב בטיפול פסיכותרפי.
הטיפול כולל גם עידוד להמשיך ולכתוב ביומניה וכן לבטא את רגשותיה בדיבור, במהלך פגישות בהן דיבורה שוצף וגועש וכמו עולה על גדותיו.
תהליך הריפוי איטי וממושך, ובנג'מין, המתוסכל מחוסר יכולתו לשלוט באופן הטיפול ובקצב שלו, מפטר באחת את הצוות המטפל, ושוכר תחתיהם צוות גרמני חלופי, שהומלץ על ידי חברת תרופות בבעלותו.
הצוות החדש מציע טיפול תרופתי קצר מועד, שעיקרו טיפול נסיוני בנזעי חשמל.
הרופא המטפל מתאר בפני ראסק את תופעות הלואי הקשות של התרופה, ואף מזכיר את העובדה שכמה מאנשי הקהילה הרפואית סבורים שהטיפול הזה הוא פעולת עונשין אלימה נגד מי שאינם שפויים בנפשם.
הטיפול הראשון שניתן להלן הוא במינון קטן, אך כבר לאחריו הופך מבטה חלול והיא כמו מתרוקנת מכל חיות.
בנג'מין מאשר את המשך הטיפולים, שבהם מוגברת מאד עוצמת השוק החשמלי.
במהלך הטיפול השלישי, הפרכוסים של הלן כה עזים עד כי היא שוברת את מפרקתה ומתה.
בנג'מין השבור חוזר לבדו לניו יורק וממשיך לנהל את עסקיו, אך עושה רושם כי לאחר מות אשתו, הוא מצליח פחות.
חלק שני: חיי, מאת אנדרו בוול
החלק השני הוא ממואר שכתב טייקון כספים (בדיוני) אחר, אנדרו בוול, המתאר את קורות חייו, לימודיו, קורות משפחתו, ונסיקתו הפיננסית.
הוא מזכיר במילים ספורות את הנשים בחייו: סבתו תומי, אמו גרייס, ורעייתו האהובה מילדרד, אשר מתה ממחלת הסרטן.
הוא מתאר את רעייתו מילדרד כאשה עדינה, ביתית, שברירית וחלושה, החובבת סידורי פרחים וטיפול בבית.
הכתיבה מתחילה בשטף אך במהרה הופכת למעין טיוטה מקוטעת ומקרטעת אשר תשוכתב בהמשך על ידי סופרת צללים.
דמותו של אנדרו בוול היא של "אדם הלהוט לספר לעולם את האמת שלו, ולשכנע אחרים שכל מהלכיו העסקיים, שהובילו לצבירת עושר רב ובהמשך תרמו לנפילת הבורסה, נעשו מתוך רצון פטריוטי להיטיב עם אמריקה.
סגנון הכתיבה כאן הוא פומפוזי ונועד לצורך האדרה עצמית.
וככל שבוול משקיע יותר מאמץ בתיאור נלהב של עצמו, כך נחשף הנרקיסיזם האנוכי שלו".
הטקסט, שלרגעים נקרא כפרודיה על איין ראנד, מבטא הגחכה והקצנה של התאוריה הליברטריאנית.
חלק שלישי: קורות חיים, זכרונות, מאת איידה פרטנצה
את החלק השלישי מספרת בגוף ראשון איידה פרטנצה, סופרת ועיתונאית בת זמננו, אשר בצעירותה שימשה כסופרת הצללים של הטייקון אנדרו בוול, והתנסות זו היא שפרצה את דרכה המקצועית כעיתונאית וכסופרת.
הסיפור שלה נכתב בשני ערוצים מקבילים השלובים זה בזה: הערוץ האחד הוא כתיבה ממוארית אודות חייה ועבודתה אצל אנדרו בוול, בשנות השלושים של המאה העשרים; והערוץ השני הוא תחקיר משלים שהיא מבצעת בזמן הווה, לאחר שעזבונם של בני הזוג בוול הפך פומבי, וכל מסמכיהם וכתביהם הועמדו לראשונה לעיון הציבור.