tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נפוץ היה שילוב האותיות יוטא (Ι) וכי (Χ) המסמל את ראשי התיבות לישו הצלוב .
נפוצה הייתה אף הכריסטוגרמה המשלבת את האותיות ΙΗΣ, שלוש האותיות הראשונות בשמו של ישו ביוונית.
הכריסטוגרמה הנפוצה ביותר היא ככל הנראה שילוב האותיות כי (Χ) ורו (Ρ) שהן שתי האותיות הראשונות במילה היוונית "הצלוב" (Χριστος).
מונוגרמות של שמות בני מלוכה משמשים לא רק לזיהויים, אלא אף לזיהוי ארגונים ציבוריים ונכסים השייכים לזרועות השלטון בממלכה.
מונוגרמות מלכותיות מופיעות על מטבעות הממלכה, פעמים רבות מופיע מעליהן סמל הכתר המלכותי.
בין המדינות הרבות בהן הדבר היה נהוג ניתן לציין את הממלכה המאוחדת, רוסיה, שוודיה, ומדינות רבות בגרמניה.
בימינו קיימים מטבעות דניים הנושאים מונגרמה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, בעוד מטבע כתר נורווגי נושא על גבו את המונוגרמה "H5" של האראלד החמישי, מלך נורווגיה.
אף בגוש היורו, מטבעות יורו המשויכים לבלגיה ולמונקו נושאים על גבם מונוגרמות מלכותיות.
אחת הדוגמאות הבולטות בעת המודרנית לשימוש במונוגרמה מלכותית היא המונוגרמה "H7" של הוקון השביעי, מלך נורווגיה אשר שימש סמל לאומי להתנגדותה של המחתרת הנורווגית לפלישה הנאצית לנורווגיה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המחתרת עשתה שימוש רב במונוגרמה כדי לסמל סולידריות ונאמנות למלך בהתנגדותו לכיבוש.
הנאצים הענישו את מי שנתפס בציור המונוגרמה בעונשי מאסר.
מונוגרמות אישיות הן לעיתים יצירות אומנות מורכבות שלהן שימוש בהרלדיקה, בנייר מכתבים, לסימון מזוודות, לסימון פריטי לבוש, כלי מיטה, ועוד.
מונוגרמות אלה מורכבות בדרך כלל משתיים או שלוש אותיות משולבות.
עד תחילת המאה ה-20 נערות ונשים שהתארסו רקמו על כלי המיטה, המפות, המפיות, השמיכות מגבות המטבח ובגדיהן התחתונים, משלבת של שמן.
המנהג הזה התחיל כי בדים היו יקרים ונחשבו כרכושה של האישה.
על ידי סימונם היא יכלה לשמור אותם.
מונוגרמות אישיות מסורתיות של שתיים או שלוש אותיות משלבות את ראשי התיבות של שמו הפרטי ושם משפחתו של בעל המונוגרמה.
בני זוג משתמשים לעיתים במונוגרמה משותפת המשלבת את ראשי תיבות שמותיהם הפרטיים, או מונגרמה המורכבת מראשי תיבות של שמותיהם הפרטיים ושם משפחתם המשותף.
חברות מסחריות נוהגות לעיתים לאמץ מונוגרמה, המורכבת מראשי תיבות שמה של החברה, כלוגו של החברה.
הדבר נהוג באופן מיוחד בין חברות אופנה וקוסמטיקה, כך למשל לוגו חברת לואי ויטון המורכב משילוב האותיות "L" ו"V", פנדי, וחברת הלנה רובינשטיין.
מונוטרופה אוניפלורה (שם מדעי: Monotropa uniflora) הוא מין של צמח ספרופיטי במשפחת האברשיים.
מראהו דומה למקטרת שלום אינדיאנית, ומכאן אחד מכינוייו של הצמח.
מין זה הוא טפיל: אין בו כלורופיל והוא יונק את מזונו מריקבון, מפטריות או מעצים קרובים, בדומה לפטריות.
הוא יכול לחיות במרחבים חשוכים מאוד הודות לעובדה שקיומו אינו תלוי באור.
אורכו הממוצע נע בין 10 ל-30 סנטימטר.
צבעי הצמח אינם אחידים: לעיתים לבן לגמרי, או לבן עם אזורים שחורים, ואף ורוד.
הצמח חי באסיה, בצפון אמריקה ובדרום אמריקה.
מונו הוא מגזין שנתי בשפה האנגלית בנושאי אורבניזם, המתמקד בנושאי העיר במובן רחב יותר, כמו הפוליטיקה, הכלכלה, הגאוגרפיה, ההיבטים החברתיים של העיר וכן המבנה הפיזי שלה.
המגזין מונו נערך לראשונה ביוני 2004 בעיר רוטרדם שבהולנד.
המגזין מגדיר את עצמו כ"פרסום עצמאי, נון-קונפורמיסט, בעל אוסף של מאמרי ביקורת, תמונות, מושגים ותאוריות עירוניות של אדריכלים, תאורטיקנים ואורבניסטים מרחבי העולם".
כמו כן, מנסה המגזין לחקור מגמות עירוניות בעזרת המידע שצובר.
מונווי הוא כפר קטן בנברסקה שבארצות הברית.
הכפר זכה לפרסום תקשורתי נרחב, עקב העובדה שאוכלוסייתו מונה אדם אחד בלבד.
מאז ייסודו היה מונווי יישוב מבודד, כאשר שיא האוכלוסין שבו היה 150 תושבים בתחילת המאה ה-20.
בשנת 2000 חיו בו רק שני אנשים – אלזי איילר ובעלה, רודי, שנפטר ב-2004.
אלזי החליטה להמשיך ולהתגורר במונווי, ואף הקימה שם מסעדה וספרייה.
כיום אלזי איילר היא תושבת הכפר היחידה, והיא משמשת אפוא גם ראש המועצה.
מונואמינים הם מוליכים עצביים ונוירומודולטורים במערכת העצבים הבנויים מקבוצת אמין המקושרת לטבעת ארומטית באמצעות שתי שרשראות פחמן (לדוג: -CH2-CH2-).
קבוצת המונואמינים כוללת את המוליכים העצביים דופמין, סרוטונין, נוראדרנלין (קרוי גם נוראפינפרין), היסטמין ואדרנלין (קרוי גם אפינפרין).
תאי עצב מונואמינים מווסתים את הפעולה של אזורים נרחבים במוח, על ידי הפחתה או הגברה של הפעילות שלהם.
הקטכולאמיניים Catecholamine - דופמין, נוראדרנלין ואדרנלין.
משום שלמונואמינים שונים יש מבנה מולקולרי דומה, יש תרופות המשפיעות על הפעילות של כולם במידה כזו או אחרת.
מונהגים למוות – היבטים פסיכולוגיים וחברתיים של טרור מתאבדים
הוא ספרו של אריאל מררי, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2010. מררי הוא פרופסור בדימוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברקלי בארצות הברית ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
הוא חוקר את הטרור העולמי כארבעים שנה; בשנת 1975 הקים את צוות ניהול המשא ומתן עם המחבלים וניהול המשברים בצה"ל, בראשו עמד עד 1997.
הפרק הראשון מהווה הקדמה וכולל את הגדרתו של המחבר לטרור התאבדותי.
מררי מגדיר את התקפת הטרוריסט המתאבד כ"מצב שבו אדם הורג את עצמו בכוונה תחילה במטרה להרוג אחרים, כדי לשרת מטרה פוליטית או אידאולוגית".
המרכיב המרכזי הוא לא רק ודאות המוות, אלא הרג המתאבד בידי עצמו; כמעט כל פיגועי ההתאבדות בעולם התקיימו כיוזמה של ארגון ובמסגרתו.
הארגון מגייס מתאבדים, מתכנן את הפיגוע ומכין את מטען החבלה.
ברוב המקרים, המחויבות של המתאבד לארגון מונעת ממנו להתחרט.
הפרק השני עורך סקירה היסטורית.
כטקטיקה מתוכננת, טרור המתאבדים המודרני החל בראשית שנות השמונים בלבנון בהתקפות על יעדים אמריקניים ואחר כך בעיקר על צה"ל וצד"ל.
"נמרי השחרור של טאמיל אילם" (LTTE) בסרי לנקה השתמשו אף הם בפיגועי התאבדות נגד הממשלה הסינהאלזית של המדינה, שמבצעיהם כללו גם מספר גדול של נשים מתאבדות.
בישראל בוצעו פיגועי התאבדות בעיקר על ידי חמאס והג'יהאד האסלאמי.
ובמהלך האינתיפאדה השנייה גם על ידי הפת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין.
כיום, קבוצות אסלאמיות קיצוניות כמו אל-קאעדה והטליבאן הם המבצעים העיקריים של טרור מתאבדים.
לדעת המחבר טייסי הקמיקזה היפניים בזמן מלחמת העולם השנייה לא נופלים בקטגוריית המחבלים המתאבדים, מכיוון שהם פעלו במסגרת מלחמה קונבנציונלית, כחלק מיחידותיהם ולא יצאו למשימה כפרטים.
בפרק השני מררי מביא נתונים מספריים על מחבלים מתאבדים – 2,622 התקפות התאבדות (2,937 מחבלים) בין השנים 1981 ל-2008
ומציג את חלוקת הנתונים לפי הארצות השונות
רובם הגדול של פיגועי ההתאבדות התרחשו בארצות שבהן היה סכסוך חריף באותו זמן.
בפרק מתוארים פיגועי התאבדות בארצות שהיוו ציון דרך בהתפתחות התופעה: לבנון, ישראל, עיראק ואפגניסטן.
בפרק השלישי מררי מציג מאפיינים דמוגרפיים של המחבלים – 95% מהם היו גברים, 89% מתחת לגיל שלושים ו-69% מתחת לגיל 25; 82% רווקים ו-91% מוסלמים.
בפרק הרביעי מוצגים ראיונות עם שלושים ושש משפחות של מפגעי התאבדות פלסטינים.
הפרק מביא את מאפייני המתאבדים כפי שתוארו בידי בני משפחתם.
כל המשפחות הביעו צער על מות ילדיהן שיצאו למשימות התאבדות, ובעת ובעונה אחת הביעו גאווה על כך.
כמעט כולן ציינו שאילו ידעו על כוונת הבן לבצע פיגוע התאבדות היו עושות הכל כדי לעצור בעדו.
הפרק החמישי מביא ראיונות עומק ומבחנים פסיכולוגיים שנערכו עם חמישה עשר פלסטינים שניסו להתאבד, אולם נכשלו בכך, בהשוואה לקבוצת ביקורת של תריסר טרוריסטים כלואים בשל עבירות שאינן קשורות לטרור ההתאבדות.
שתי הקבוצות עברו מבחנים פסיכולוגיים וראיונות עם פסיכולוגים קליניים דוברי ערבית שוטפת.
התוצאות מצביעות על הבדלים ניכרים בין שתי הקבוצות.
המתאבדים הפוטנציאליים סבלו מבעיות אישיות – אישיות תלותית-הימנעותית (60% בקבוצת המתאבדים לעומת 16.7% בקבוצת הביקורת), נטיות אובדניות (40% בקרב המתאבדים לעומת שום סימפטומים בקרב קבוצת הביקורת), סימפטומים של דיכאון (53% לעומת 8% בקבוצת הביקורת).
לעומת זאת פחות מחבלים מתאבדים הפגינו נטיות פסיכופתיות (0% לעומת 25% בקבוצת הביקורת) ופחות מתאבדים גילו נטיות להתנהגות אימפולסיבית וחוסר יציבות (26.7% לעומת 60% בקבוצת הביקורת).
רוב המתאבדים היו ביישנים, לא מקובלים חברתית ומתבודדים, טיפוסים נגררים ולא מובילים, עם היסטוריה של כישלון בבית הספר, נתונים בתחושה שאכזבו את הוריהם.
הנתונים מסתמכים על מחקר שנערך מטעם המטה לביטחון לאומי בישראל בשנים 2008-2002, שמררי היה המנהל המדעי שלו.
הפרק השישי מציג ראיונות ומבחנים פסיכולוגיים עם ארבעה עשר מפקדי אזורים של קבוצות טרור פלסטיניות שהיו אחראים על תכנון וביצוע פיגועי התאבדות בישראל וביהודה ושומרון וחבל עזה.
רוב המפקדים לא גילו שום נכונות להתאבד בעצמם.
לדברי המארגנים, הם העדיפו מועמדים צעירים, רווקים, בעלי אמונה דתית ובעיקר בעלי זהות לאומית חזקה.
כמחצית מהמתאבדים התנדבו למשימה ביזמתם והיתר נענו לפניית הארגון אליהם.
הסטטוס של שהיד מיועד נתנה למועמדים תחושת חשיבות עצמית והבטחה לתהילה בקרב קהילתם לאחר מותם.
הקלטת הווידאו של המתאבדים לפני מותם שימשה ככלי תעמולה וגם כטקס לחיזוק המחויבות של המתנדבים.
במחקר משלים, שהתבסס על נתונים מכתבי האישום של מארגני פיגועי ההתאבדות, נמצאו פרטים על התנהגותם של 61 מחבלים שגויסו על ידם לביצוע פיגועי התאבדות.
נמצא כי 36% מבין המחבלים שהתנדבו או הסכימו לבצע פיגועי התאבדות נשרו לפני ביצוע המשימה.
אחוז הנשירה בקרב המתנדבים היה נמוך משל אלה ששודלו (16% לעומת 56%).
ברובם הגדול של המקרים הנשירה התרחשה ב-24 השעות האחרונות שלפני הפיגוע המתוכנן.
הפרק השביעי מנתח נתונים המציגים את השפעת הציבור שממנו יוצאים מחבלים מתאבדים על שכיחות פיגועי ההתאבדות.
דעות הקהילה היו בעלות השפעה רבה על קבוצות חמושות ועל מתאבדים פוטנציאליים.
מסע אינטנסיבי של התקפות טרור מתאבדים התקיים רק במקומות שבהם חלק ניכר מהציבור תמך בארגונים שביצעו אותן.
בקרב הפלסטינים, הגורמים המקדמים את תמיכת הציבור בהתקפות התאבדות כללו תמיכה סוחפת של אמצעי התקשורת, מנהיגים, ואנשי דת, ותחושה של איום על ערכים מקודשים, ואירועים שהביאו לנפגעים בקרב הפלסטינים.
אולם מררי מציין ש"תמיכה ציבורית בפיגועי התאבדות כשלעצמה אינה מספיקה כדי לגרום לפיגועי התאבדות."
נספח 1 מציג נתונים משמונים ושניים סקרי דעת קהל שנערכו בקרב פלסטינים ביהודה ושומרון וחבל עזה בשנים 2009-1993, שבהם הופיעו שאלות על מידת התמיכה של הציבור הפלסטיני במאבק מזוין בכלל ובפיגועי התאבדות בפרט.
הפרק השמיני בודק האם ניתן ללמוד על טרוריסטים מתאבדים מתוך לימוד תאוריות התאבדויות כלליות.
לשם כך הוא בוחן האם מאפייניהם של המתאבדים הטרוריסטיים עולים בקנה אחד עם הנחות היסוד וההסברים של תאוריות התאבדות סוציולוגיות (בעיקר התאוריה של דורקהיים) ופסיכולוגיות (פסיכואנליטיות ואחרות).
מררי מציין שיש שוני רב בין שני סוגי ההתאבדות.
בעוד שהתאבדויות רגילות הן יוזמות יחידים שמאסו בחייהם, הרי שמפגעים מתאבדים מגויסים ומופעלים בידי ארגונים, ורובם ככולם אינם נתונים להשפעת גורמי הסיכון העיקריים המאפיינים מתאבדים "רגילים", שהם תחלואה נפשית (בעיקר דיכאון לסוגיו), והתמכרות לאלכוהול או סמים.
מררי עורך הבחנה בין התאבדות רגילה לבין טרוריסטים מתאבדים: "רוב המחבלים המתאבדים לא נרתמו למשימה בשל רצונם למות או על מנת לשים קץ לסבל נפשי בלתי נסבל, אלא מכיוון שמאפייני אישיותם (במיוחד האישיות התלותית) הפכה אותם לרגישים יותר להשפעה חיצונית."
הפרק התשיעי מבקר את ההסברים הקיימים על תופעת הטרור ההתאבדותי.
הפרק העשירי מציג את מסקנותיו של מררי בנוגע לטרוריסטים מתאבדים.
מררי מחלק את ההסבר לשלושה חלקים: פסיכולוגיה אישית, דינמיקות קבוצתיות ודעת הקהל.
ברמת הפרט מררי חוזר למסקנות הפרק החמישי בדבר קווי האופי הייחודיים של טרוריסטים המתאבדים.
פרופסור דומניקו טוסיני מאוניברסיטת טרנטו מציין:
פרופסור ג'ושוע סיני כותב בביקורתו בוושינגטון פוסט כי:
קלארק מקאולי וסופיה מוסקאלנקו ממכללת ברין מאר כתבו:
בוב סיימון מCBS כתב על הספר:
לעומת זאת, רוברט ברים ובאדר עראג', עם זאת שהודו כי מררי הוא "בכיר חוקרי הטרור ההתאבדותי ...והידע שלו אנציקלופדי", טענו כי ייתכן שהממצאים העוסקים במתאבדים הפלסטינים הם מוטים, מפני שהחוקרים היו ישראלים והנבדקים שהו בכלא בעת שרואיינו.
במיוחד ביקרו ברים ועראג' את הממצא כי חלקם של המתאבדים היו בעלי נטייה אובדנית.
בעוד שמררי ועמיתיו למחקר מצאו כי 40% מהמועמדים להתאבדות היו בעלי נטיות אובדניות, ברים ועראג' העריכו על סמך ראיונות שערכו עם בני משפחה של מחבלים שהתאבדו, כי שיעור המתאבדים שהראו סימני דיכאון היה רק 24%.
המונח נטבע במאה ה-18 על ידי מוטואורי נורינגה, איש תרבות מוביל בתקופת אדו, שבמקור השתמש במונח בביקורת ספרותית על הספר מעשה גנז'י.
בהמשך נעשה שימוש במונח לדון ביצירות ספרותיות יפניות חשובות אחרות, ביניהן הספר מניושו.
המונח הפך למרכזי בפילוסופיה של נורינגה בנוגע לספרות ובסופו של דבר לתרבות היפנית.
המונח מורכב מהמילים היפניות מונו (物), שפירושה "דבר", ואווארה (哀れ), שהיה ביטוי מתקופת הייאן להבעת פליאה (בדומה ל-'אה'), שמשמעו פתוס, חדות, תחושה עמוקה, רגישות או מודעות.
הביטוי תורגם לעיתים קרובות כ-"'האהאיות' של הדברים", החיים והאהבה.
המודעות לארעיות של הדברים מגבירה את ההערכה ליופי שלהם, ומעוררת עצב עדין לגבי חולפם.
בביקורתו של מוטואורי על הספר מעשה גנז'י, הוא טען כי מונו נו אווארה הוא הרגש ההכרחי שסוחף את הקוראים.
המונח אינו מוגבל לספרות יפנית, והפך לחלק מהתרבות היפנית באופן כללי (ראה סאקורה).
אומני מנגה ראויים לציון המשתמשים ברעיון של מונו נו אווארה בסיפורים שלהם כוללים את היטושי אשיננו, קוזואה אמנו, וקאורו מורי.
בנוסף, הבמאי היפני יאסוג'ירו אוזו התפרסם בזכות יצירת תחושת מונו נו אווארה בסרטים שלו.
לדוגמה, לעיתים קרובות אחת מהדמויות תגיד באופן מאופק "אי טנקי דסו נה" (いい天気ですね,"מזג אוויר נעים, הלא כן?"), לאחר אירוע משפחתי או חברתי מכונן, כמו חתונה של בת, לרקע של יפן משתנה בקצב מהיר.
בספרו של איוואן מוריס על חיי החברה הגבוהה ביפן העתיקה, העולם של הנסיך הנוצץ, מונו נו אווארה מושווה למונח של ורגיליוס לקרימה ררום (Lacrimae rerum), בלטינית "הדמעות של הדברים".
סופר המדע הבדיוני קן ליו זכה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 2013 על סיפורו "מונו נו אווארה".
בהשראת יצירות כגון המנגה יוקוהומה קאידאשי קיקו, ליו שאף לעורר בקורא "תחושת אסתטיות המכוונת בעיקר ליצירת אמפתיה כלפי חולפם הבלתי נמנע של כל הדברים", וגם להכיר ב"חשיבות הזיכרון והמשכיות העבר".
בספרו של בארי אייזלר תחייה בודדה, אחת הדמויות מתארת את המושג של מונו נו אווארה כ"העצב בלהיות אדם".
ב-14 בנובמבר 2010, בעקבות התבוסה של הסוציאל-דמוקרטים בבחירות, היא הודיעה שהיא מתכוונת לפרוש מתפקידה כיו"ר המפלגה, וכך עשתה ב-2011.
הקריירה הפוליטית שלה התחילה בליגת הנוער הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה בנקה, במחוז סטוקהולם בגיל 16 בשנת 1973, במהלך מלחמת וייטנאם, וכבר בגיל 13 הצטרפה לוייטקונג.
בבחירות בשוודיה ב-1982, סהלין נבחרה לריקסדאג, ובאותה תקופה הייתה חברת הפרלמנט הצעירה בכל הזמנים בריקסדאג.
ב-1990 היא מונתה להיות שרת התעסוקה השוודית, אבל לאחר תבוסת מפלגתה בבחירות ב-1991, החליטה להיות יו"ר ועדת שוק העבודה בריקסדאג וכמו כן כדוברת של הסוציאל-דמוקרטים בנושאי בעיות שוק בעבודה.
מ-1992 עד 1994 הייתה מזכירת המפלגה, עד 1994, שבה הסוציאל-דמוקרטים חזרו לשלטון, ומ-1994 עד 1995 כיהנה כשרה לשיווין מגדרי.
ב-1982 נישאה ונולדו לה שלושה ילדים.
מונובקטם היא אנטיביוטיקה מקבוצת הבטא לקטם, שבו טבעת הבטא לקטם אינה מחוברת לטבעות אחרות.
תרופות מונובקטם הן פחות בשימוש, אולם ניתן לתת אותם לחולים המפתחים תגובה אנפילקטית לפניצילין.
מונובקטם פעילה נגד חיידקים גראם שליליים בלבד והיא עמידה כנגד רוב החיידקים המייצרים את האנזים בטא לקטמז.
המונובקטם היחיד המופץ מסחרית הוא התרופה אזטראונם.
תופעות הלוואי שלו הן פגיעה קלה בתפקודי הכבד ופריחה על העור.
מונובקטם נוספים הם טיגמונם, נוקרדיצין A, טבטוקסין.
כמה בעלי חיים מנהלים אורח חיים מונוגמי וחיים בקשר זוגי ובאותה מאורה או טריטוריה יחד באותה עונה.
במקרים רבים אותו זוג נשאר יחד או חוזר בכל עונה למשך כל החיים.
שלב זה דומה מאוד לבעלי חיים יחידאים שאינם חיים עם אף מין אחר.
קיימים שני סוגי מונוגמיות: מונוגמיה חברתית, בה בני הזוג עלולים "לבגוד" אחד בשני אך משתלם להם להיות יחדיו ולכן הוא מתקיים, ומונוגמיה זוויגית בה קיים קשר שהמשתתפים בו לא מעוניינים/ נמצאים בשום קשרים נוספים מהקשר הנ"ל המסוים.
המונוגמיה נפוצה במספר מינים של בעלי חיים.
כמה יצורים בעלי דם קר כמו מיני אמנוניים, כמה יונקים כמו שועל מצוי, קופי המרמוסט, בונה קנדי, גירית מצויה, דרבנים, תנים וגיבונים, אך רק 3% מהיונקים חיים בקבוצה מונוגמית.
רוב המינים המונוגמיים הם עופות שמעל 90% מהם מונגמיים וחיים בקבוצה זוגית (אם כי נמצאים עם פרטים אחרים בקבוצות גדולות יותר).
בין העופות הללו נמנים היונה, הפינגווין, האלבטרוס, רוב התוכיים, השרקרק, העיטם, הקלאו והנשר.
מונוגיים היא תוכנה חופשית לשימוש בידי מפתחי משחקי מחשב המסוגלת לתת למשחקים שפותחו עבור מערכות ההפעלה Windows ו-Windows Phone יכולת לרוץ על מערכות הפעלה אחרות.
הפלטפורמה מיישמת את ממשק תכנות היישומים XNA 4 של מיקרוסופט.
המשחקים הפופולריים Bastion ו-Fez השתמשו במונוגיים כדי לאפשר הרצה מחוץ ל-windows.
מאזנה אסמאעיל (במלזית: Mona Fandey; 1 בינואר 1956 – 2 בנובמבר 2001), הידועה בשם מונה פאנדי, הייתה זמרת פופ, רופאת אליל, ורוצחת מלזית.
היא הוּצאה להורג ב-2 בנובמבר 2001, בגיל 45, לאחר שהורשעה בגין רצח של פוליטיקאי, מזלאן אידריס, ב-1993.
את השם מונה פאנדי אימצה אסמאעיל כשם במה, ונודעה בו גם לאחר שעזבה את עסקי המוזיקה.
הקריירה שלה במוזיקה הייתה קצרה: היא יצאה רק באלבום אחד בהוצאה עצמית, בשם "דיאנה", והופיעה מספר פעמים בטלוויזיה.
בנערותה הייתה פאנדי גם רקדנית בלט מים.
לאחר שעזבה את עסקי המוזיקה, היא החלה להיות מעורבת בתחום הכישוף הרוחני, ונודעה כ"בומו" (bomoh), שאמאנית מקומית.
היא הציעה מגוון שירותים ללקוחות, בעיקר מן המעמד הגבוה.
לטענתה, סיפקה למספר פוליטיקאים מהמפלגה השלטת מגוון רחב של קמעות וקסמים.
מזלאן אידריס, חבר בית המחוקקים המייצג את מחוז באטו טאלאם במדינת פהנג, רצה לקדם את הקריירה הפוליטית שלו וביקש את שירותיה של מונה לשם כך.
מזלאן רכש את השכלתו בארצות הברית, והיה פוליטיקאי שאפתן מהמפלגה השולטת, ארגון מלזי לאומי מאוחד (UMNO).
באותו זמן, מונה עבדה יחד עם בעלה אפנדי מוחד נור אפנדי עבדול רחמן (44), ועם העוזר שלהם, ג'ורמי חסן (31).
מונה ובעלה הבטיחו לסייע למזלאן בעזרת קמע עשוי מקנה סוכר ומכיסוי ראש מסורתי (sbatmi) אשר כביכול היה של נשיא אינדונזיה לשעבר, סוקרנו.
מונה שכנעה את מזלאן שהוא יהיה "בלתי מנוצח" אם הוא יחזיק את הקמע.
בתמורה, מונה דרשה 2.5 מיליון רינגיט מלזיים (RM).
מזלאן שילם לזוג RM 500,000 כפיקדון, ונתן להם שטרות בעלות על עשרה חלקי אדמה כערבות עבור שני המיליון הנוספים.
הם קבעו פגישה בביתה של מונה כדי לערוך טקסי טיהור.
על פי ממצאי בית המשפט, השלושה הורו למזלאן לשכב על הרצפה, על גבו, ומונה הניחה עליו פרחים.
מונה אמרה למזלאן לעצום עיניים ולחכות שהכסף "ייפול מהשמיים".
ג'ורמי אז נטל גרזן, וערף את ראשו.
גופתו של מזלאן בותרה, ועורו נפשט חלקית.
הגופה נמצאה ב-18 חלקים, קבורה במחסן ליד ביתם של מונה ומוחד בקמפונג פרואס, אולו דונג, ראוב פהנג.
ייתכן שמזלאן נעדר כבר מאז 2 ביולי 1993, לאחר שמשך סכום בשווי של $12,000 ממספר בנקים בקואלה לומפור.
על פי התביעה, הרצח אירע בין תאריך זה ל-18 ביולי.
לאחר הרצח, עדים ראו את מונה מבצעת קניות גדולות, כולל רכישת מרצדס וניתוח מתיחת פנים.
הגופה נמצאה על ידי המשטרה ב-22 ביולי 1993; מונה, בעלה, וג'ורמי נעצרו וזמן קצר לאחר מכן החל המשפט המתוקשר.
הם עמדו לדין בבית המשפט הגבוה בטמרלו, מול 7 מושבעים.
בית המשפט הרשיע את שלושתם, וגזר עליהם עונש מוות בתלייה.
מונה והאחרים הגישו ערעורים לבית המשפט הפדרלי וב-1999 בית המשפט דחה את הערעורים ואישר את גזר דין המוות.
לבסוף, שלושת האסירים ביקשו לקבל חנינה או מיגור עונשם מוועדת החנינות של פהנג, אך עתירתם נדחתה.
מונה, מוחד וג'ורמי נתלו ב-2 בנובמבר 2001 בכלא קג'אנג.
המשפט היה מן המתוקשרים בתולדות אסיה, והתקשורת דיווחה על מונה כעל סוג של כוכבת, כולל ניתוח של בגדיה והתנהלותה.
לפי הדיווחים, היא התהדרה במחלצות אופנתיות וחייכה עבור הצלמים והכתבים.
צבעונות בגדיה הייתה לידיעה חדשותית.
לנוכח תשומת לב הרבה, מונה ציינה פעם ש"נראה כאילו יש לי הרבה מעריצים".
המשפט סוקר גם ברחבי עולם, ותנועות נגד עונש המוות, לרבות אמנסטי אינטרנשיונל, התגייסו להתנגד להוצאת השלושה להורג.
ב-2002, במאי הקולנוע המלזי אמיר מוחמד עשה סרט קצר בשם "מונה" כחלק מסדרתו 6horts.
ב-2007, יצא סרט האימה של דיין אסקנדר סעיד, Dukun, אשר מבוסס חלקית על סיפורה של מונה.
הסיפור גם הופיע כעלילת פרק של סדרת הטלוויזיה המלזית Frontpage ב-2008.
סיפורים רבים סופרו לאחר מותה על שהותה בכלא, כולל סיפורים על כישופים שכישפה, ועל יכולתה לעוף או לעבור ממקום למקום בטלפורטציה.
מונה עצמה התכחשה ליכולות אלו, אך אסירות וסוהרות כאחת האמינו שיש לה כוחות, והמשיכו לספר על כך גם בעשורים מאז מותה.
כ-15 שנים לאחר הוצאתה להורג, החלו לצאת בעיתונות המלזית דיווחים על חפותה של מונה, כפי שהיא עצמה טענה במשפטה.
המקור העיקרי לדיווחים אלה היו הסוהרות ששמרו על מונה במשך השנים שלה בכלא, ואשר שוכנעו שהיא חפה מפשע.
גם לפי העדות של ג'ורמי במשפט מונה לא ידעה על התוכנית לרצוח את מזלאן, ומוחד שלח אותה לקטוף פרחים בזמן ששני הגברים הכינו את התוכנית.
מצד שני, קיימות השערות על היות הזוג רוצחים סדרתיים, מכיוון שבוצעו רציחות נוספות באופן דומה, אחד מהם בבית שגרו בו שנים קודם לכן.
ביתה, תא הכלא בו ישבה, וקברה של מונה הפכו לאתרים של עלייה לרגל מצד המאמינים בכישופיה, אשר באים לבקש קיום משאלות ומציאת שידוכים.
המשפט של מונה פאנדי היה אחד האחרונים שהתקיים מול חבר מושבעים במלזיה.
האופי הסנסציוני של המקרה היה אחד הגורמים בהחלטת הממשלה להפסיק שיטה זו, ומשפטים עם מושבעים בוטלו החל מ-1 בינואר 1995.
מונה סיף היא פעילה מצרית למען זכויות אדם, הידועה בשל השתתפותה בתנועת ההתנגדות במהלך ואחרי המהפכה המצרית ב-2011, בשל השימוש היצירתי שלה במדיה החברתית, ובשל הקמפיינים שלה לביטול משפטים צבאיים לאזרחים מפגינים.
סיף גדלה במשפחה של פעילים, ופוליטיקה הייתה נושא קבוע לדיון במהלך הילדות שלה.
אביה, אחמד סיף, שנהרג ב-2014, היה עורך דין זכויות אדם ומנהיג אופוזיציה, ששהה חמש שנים בכלא בתקופת משטר מובארכ.
במהלך מעצרו, הוא עבר עינויים.
גם אמה, ליילה סויף, היא פעילה חברתית-פוליטית, וכן פרופסור למתמטיקה.
היא עזרה לארגן הפגנות נגד משטר מובארכ במשך עשרות שנים לפני הדחתו.
סיף "ידועה ברחובות כאסרטיבית ואמיצה.
היא פעמים רבות עמדה מול שוטרים מניפי נבוטים כשבאמתחתה רק קולה הרם והנוזף, ועיניה הקשות כפלדה".
אחיה של סיף, עלאא עבד אל-פתאח, הוא מקים-שותף של אתר הבלוגים Manalaa, ובשנת 2005 החל לתעד את הפרות זכויות האדם של משטר מובארכ.
הוא נעצר מאז פעמים רבות, והוא אחד הפעילים המוכרים במצרים.
אחותה הצעירה של סיף, סנאא סיף, גם הייתה פעילה באופוזיציה ובהפגנות.
בעת המהפכה של 2011, סיף הייתה סטודנטית לתואר מתקדם בביולוגיה.
היא חקרה את הגן BRCA1 הגורם לסרטן השד, ואת דפוסי המוטציה שלו בפציינטיות מצריות.
לדבריה, יש לה שתי משרות מלאות: האחת בחקר הסרטן, והשני באקטיביזם למען זכויות אדם.
בשנה שלפני המהפכה החלה סיף להשתתף בתנועה הדיסידנטית, ופעלה להעלאת מודעות והשתתפה בהפגנות.
בין 25 בינואר ו-5 בפברואר, היא השתתפה במחאות בכיכר תחריר יחד עם בני משפחתה הקרובה, חברים רבים שלהם, והמשפחה המורחבת.
סיף היא חברה מייסדת של הארגון "לא למשפטים צבאיים לאזרחים", קבוצה שהפעילה לחץ למען שחרור אלו שנעצרו במהלך המהפכה; ביטול עריכת משפטים צבאיים לאזרחים, והעברת מקרים אלה לבתי המשפט האזרחיים; ופתיחת חקירות לגבי טענות על עינויים על ידי המשטרה הצבאית.
סיף כתבה בבלוג שלה Ma3t על האלימות של המשטרה הצבאית נגד אזרחים במהלך אירועי תחריר, ופתחה קריאה לציבור שיחלקו עמה את הסיפורים שלהם.
היא הייתה ביקורתית כלפי הגוף שנטל זמנית את השלטון במצרים, המועצה העליונה של הכוחות המזוינים (SCAF) מכיוון שאלו שחררו מפגינים ללא זיכוי מלא: "העובדה שהם עדיין במאסר על תנאי אינו נותן להם את הגאווה לה הם ראויים כמהפכנים אשר לא עשו שום עוול."
אחרי ההפיכה הצבאית של עבד אל-פתאח א-סיסי, אחיה של מונה, עלאא, המשיך להיות מטרה נבחרת של המשטר, וכתוצאה, במקרים רבים גם מונה ומשפחתה.
הוא הואשם במגוון כה גדול של עוולות נגד המשטר שהוא עומד כמעט לבד ברמת הרדיפה שהוא חווה.
באחד המקרים, במסגרת הבחירות של 2012, הלבישה עליו המשטרה הצבאית האשמה פלילית עבור שרפה שפרצה במשרדי המועמד בו תמך הצבא.
על פי ה"עדות", עלאא נראה בקרבת מקום יחד עם אחותו - וכך גם היא הואשמה, ונגזר עליה מאסר על תנאי.
ב-2014, שוב נעצר עלאא בהפגנה, והואשם על כך בטרור.
בעקבות זאת, 20 שוטרים פרצו לדירתו, והכו את אשתו, מנאל.
בכלא, הוא פתח בשביתת רעב במחאה, לה הצטרפו אמו ואחותו.
מונה שבתה רעב 76 יום.
בעת שביתתם, אב המשפחה, אחמד, שהיה גם עורך דינו של עלאא, אושפז בבית החולים במצב אנוש, ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
בשל מחאותיו, עלאא הפך לגיבור עממי.
אמה של סיף, ליילה, הקימה את ארגון March 9 Professors' Movement for Universities' Independence, ואחותה סנאא, עורכת קולנוע שעבדה על הסרט התיעודי מועמד פרס אוסקר "הכיכר", נכלאה למשך שנה בשל ביקורתה על חוקים נגד הפגנות.
מונה סיף ממשיכה בביקורתה על מעצרי אזרחים שרק החריפו תחת שלטונו של סיסי - על פי ספירות ארגוני זכויות אדם יותר מ-60,000 יושבים בבתי כלא מצריים.
ב-2012, היא הייתה ברשימה הקצרה לפרס מגיני זכויות האדם Front Line Defenders, בו זכה בסופו של דבר הבלוגר הסורי רזאן רזאווי.
באפריל 2013 סיף הייתה מועמדת לפרס מגיני זכויות האדם על שם מרטין אנאלס, המוענק מטעם ארגון Human Rights Watch, כאשר הארגון הפרו-ציוני UN Watch טען שהיא צייצה בטוויטר בעד אלימות נגד ישראל.
ההאשמות נבחנו, ונערכה ביקורת על יותר מ-93,000 ציוצים של סיף, אשר בסופה סקוט לונג, פעיל Human Rights Watch, פרסם שאין בהיסטוריה שלה כל ראיה לתמיכה באלימות.
מונואיד חופשי הוא מבנה מתמטי, מהסוג מונואיד, המקיים את התכונה המאפיינת אובייקטים חופשיים.
קיימות מספר הגדרות שונות למונואיד חופשי.
מונואיד חופשי הוא רביעייה סדורה של קבוצה , פעולה , איבר , וקבוצה נוספת כך ש מונואיד ומתקיים:
לכל מונואיד, ולכל פונקציה, קיים הומומורפיזם יחיד כך שמתקיים כאשר העתקת ההכלה (כלומר ).
ניתן לראות הגדרה זו כ"חופש" של הקבוצה .
כל ההומומורפיזמים של המונואיד נקבעים על ידי קבוצה זו, כלומר היא מהווה את כל ה"בשר" של המונואיד, ובנוסף כל "בחירה" של אברי "לאן ללכת" מייצרת הומומורפיזם, מה שניתן לראות כ"חופש" של אברי .
יוצרת את , וגם לכל מספר טבעי ולכל מתקיים: .
ניתן להבין תנאי זה כחוסר ביחסים בין איברי הקבוצה .
אם הייתה קיימת מכפלה כזו השווה ל יכולנו להבין מכפלה כזו כיחס שאברי הקבוצה מקיימים.
הדוגמה הפשוטה ביותר למונואיד חופשי היא המספרים הטבעיים עם פעולת החיבור הרגילה, האיבר המהווה איבר נטרלי (בערך זה קבוצת המספרים בטבעיים כוללת את המספר ), ו מהווה את .
כלומר הקבוצה מכילה מספרים כמו וכו', הפעולה חיבור פועלת באופן הבא: וכו'.
האיבר 0 פועל באופן נטרלי: וכו'.
וניתן לוודא גם את הגדרה 1 וגם את הגדרה 2.
כוכב קלין של קבוצה כלשהי של תווים מסומן ב- ומהווה למעשה מונואיד חופשי ביחס לשרשור המהווה כפל, המילה הריקה המהווה 1, ו- המהווה את הקבוצה .
לדוגמה אם אז מכיל איברים כגון וכו'.
הפעולה שרשור פועלת לדוגמה באופן הבא: .
אומרים כי תת-מונואיד של אם ורק אם מתקיימות הטענות הבאות:
תהי קבוצה של תתי-מונואידים של כך שלכל מתקיים כי מונואיד חופשי.
מונוטייפ הוא שמה של מערכת סדר דפוס, ושל החברה שייצרה את המערכת, ובהמשך פיתחה ומכרה מוצרים נוספים בטכנולוגיות מתקדמות יותר לסדר.
כיום (2018), גלגול של החברה עוסק בעיקר בקניין רוחני בתחום, כמו גופנים.
מערכת הסדר מורכבת מצירוף של שתי מכונות שונות: מקלדת שמפיקה סרט נייר מנוקב, ומכונת יציקה, שקוראת את סרט הנייר, ויוצקת גופני עופרת בדידים להדפסה בשיטת דפוס בלט.
חברת "לנסטון מונוטייפ" (בשנים הבאות קוצר שם החברה ל"מונוטייפ") הוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-19, כדי לייצר ולמכור את המכונה שממציאה, טולברט לנסטון , רשם עליה פטנט ב-1890.
ב-1897 פתחה החברה סניף באנגליה, שהפך מאוחר יותר לחברה עצמאית, שגם היא ייצרה ומכרה את המערכת.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, שתי מערכות - מערכת המונוטייפ ומכונת הלינוטייפ - החליפו בכל העולם את מערכות הסדר הידני שהיה נהוג עד אז.
עיתונים וכתבי עת בדרך כלל השתמשו בלינוטייפ, בה תפוקת הסדר גבוהה יותר.
המונוטייפ מצאה את מקומה בהוצאות ספרים, שעשו שימוש בגמישות הטיפוגרפית העדיפה של המערכת.
מערכת מונוטייפ מצטיינת בסידור של מידע טבלאי, למשל לוחות זמנים, טבלאות מחירים, וכן הלאה.
שתי המערכות הללו למעשה סיפקו את חלק הארי של סידור הדפוס בעולם במחצית הראשונה של המאה ה-20, עד הופעת הסדר האופטי.
עם היעלמותו ההדרגתית של דפוס הבלט במחצית השנייה של המאה העשרים, גם מערכת המונוטייפ פסקה להתקיים - מערכות חדשות לא נמכרו, והשימוש במערכות הקיימות כמעט נעלם.
חברת מונוטייפ המשיכה לפתח ולמכור מערכות בתחום הסדר האופטי, ולאחריו הסדר הממוחשב.
שם החברה כיום הוא Monotype Imaging Holdings Inc, והיא עוסקת בקניין רוחני, כשחלק ניכר מעיסוקה הוא בגופנים, הפעם בצורה דיגיטלית.
במרוצת השנים רכשה החברה גם את החברה שהחזיקה בזכויות על רוב או כל הגופנים של חברת מרגנתלר-לינוטייפ.
טולברט לנסטון (1844–1913) רשם ב-1885 פטנט על מערכת סדר שסידרה "מתכת קרה", כלומר גופני עופרת מוכנים שנוצקו בבית יציקה מסורתי, בדומה לגופנים שמשמשים בסדר ידני.
מערכת זו כבר הייתה מחולקת לשתי מכונות, מקלדת ומכונת סדר.
ב-1890 רשם לנסטון פטנט שתיאר את מערכת המונוטייפ, עם מכונת יציקה, מערכת שכבר לא נזקקה לגופנים יצוקים מראש, אלא יצקה את גופני העופרת בעצמה, תוך שימוש באמות דפוס, או "מטריצות".
בשנים הבאות הוקמה חברת מונוטייפ, והחלה לייצר ולמכור מערכות.
במשך השנים הבאות, עד למחצית השנייה של המאה העשרים, כבשה המונוטייפ את מקומה במערכת הסדר, לצד אחותה הגדולה, הלינוטייפ.
שתי המערכות התחרו זו בזו בדפוס של ספרים, כאשר הלינוטייפ שולטת שלטון מוחלט בתחום הדפסת עיתונים וכתבי עת, והמונוטייפ דומיננטית בהוצאות ספרים, בזכות גמישותה ויכולותיה הטיפוגרפיות, שעולות על אלו של הלינוטייפ, במחיר קצב ייצור.
תפקיד מערכת המונוטייפ הוא לייצר סדר דפוס, עם הטקסט.
התוצרת היא שורות שורות של גופני עופרת, שנלקחות לשלב הבא במלאכת הסדר, שנקרא "עימוד", להכנת הגלופה.
זו משמשת להדפסת בלט ישירה, או להכנת גלופה שניונית (אחת או יותר), בתהליך שנקרא סטראוטייפ.
בסיום השימוש, התוצרת, כלומר גופני העופרת, מותכים וממוחזרים לעבודת הדפוס הבאה.
המערכת מורכבת משני חלקים: מקלדת המופעלת באמצעות אוויר דחוס, ומכונת יציקה.
המקלדת מורכבת מלוח מקשים שמכיל כשש מערכות אותיות וסמלים שונות, ומקשים להזנת הוראות סדר שונות, בסך הכל כמה מאות מקשים שונים.
תפקיד המקלדת הוא לנקב סרט נייר, עם הוראות הסדר השונות.
סרט זה מוזן למכונת היציקה, שבזכות הטכנולוגיה המתקדמת של סוף המאה ה-19, עם תבנית יציקה מקוררת מים, ונתך במיטב המטלורגיה, יצקה עד 140 גופני עופרת בדקה, כלומר מחזור יציקה יחיד בפחות מחצי שנייה.
שלא כמו הלינוטייפ, שהיא מכונה יחידה שיוצקת שורות עופרת שלמות ("גלמים"), מערכת המונוטייפ יוצקת אותיות בודדות.
מערכת מתוחכמת ומדויקת מאפשרת שליטה ברוחב הרווחים בפסיעות של 1/2000 של אינץ' (בערך 12.7 מיקרון), ובאופן זה מאפשרת לצקת שורות מיושרות.
יישור זה נעשה באופן חישובי, "מתמטי", שלא כמו הלינוטייפ, בה היישור הוא "אנלוגי", בעזרת רווחים שמתרחבים באופן מכני עד שהם תופסים את מלוא רוחב השורה.
היישור הפשוט יותר, ויציקת שורות שלמות בלינוטייפ מאפשר מהירות ייצור גבוהה בהרבה מהמונוטייפ, שהיא אטית יותר ודורשת שני עובדים, לעומת הסדר היחיד של הלינוטייפ שגם מבצע את הסידור, וגם מפעיל את היציקה.
במונוטייפ, עובד אחד משתמש במקלדת כדי לנקב את סרט הנייר, והשני מפעיל את מכונת היציקה שקוראת את הסרט הזה, ויוצקת גופני עופרת בזה אחר זה, המסודרים בשורות שורות, כאשר כל שורה מיושרת בדייקנות.
מכונת היציקה קוראת את סרט הנייר מהסוף להתחלה, כך שהשורה הראשונה, ואפילו האות הראשונה שהוקלדה, תהייה האחרונה להיווצר.
לעובדה זו מספר יתרונות: במהלך הקלדת כל שורה, התקן מיוחד במקלדת מבצע חישובים, כך שבסיום הקלדת כל שורה (המקלדת גם מסייעת לסדר להחליט מה הנקודה הנכונה לסיים את השורה), הסדר קורא את תוצאות החישוב, שמנוקבות בעזרת מקשים ייחודיים.
מכונת היציקה קוראת את הסרט במהופך, ולכן היא קוראת בתחילה את ההוראות שהוקלדו בסוף, והוראות אלו גורמות למכונה לכוונן את רוחב הרווחים שייווצרו עבור השורה הזו, ואז לצקת את התווים והרווחים בשורה.
אם הסדר הזין בלי טעות את ההוראות, השורה הזו תהייה מיושרת בדיוק, לפי רוחב השורה שהוזן לחישוב מלכתחילה.
אחרי יציקת התו האחרון בשורה, מכונת היציקה מגיעה בסרט המנוקב להוראות שהוקלדו בסוף השורה הקודמת, באותו אופן.
הוראות אלו גורמות למכונת היציקה לכוון את רוחב הרווח הנכון עבור השורה הקודמת, ובו בזמן "לפלוט" את השורה הנוכחית למגש הסדר, שמכיל את השורות הבאות בטקסט, וקודמות ביציקה.
לפני תחילת כל עבודה, הסדר מנקב בסרט קוד מיוחד, שמבחינת הסדר מציין "תחילת עבודה", ומבחינת מכונת היציקה "סיום עבודה".
אחרי שמכונת היציקה סיימה לצקת את השורה הראשונה, היא קוראת את ההוראה הבאה בסרט המנוקב, "סיום עבודה".
בנקודה זו המכונה עוצרת, ובדגמים מתקדמים יותר (החל משנות העשרה או העשרים של המאה ה-20), גם מדליקה מנורה שמסמנת למפעיל המכונה שהעבודה הנוכחית, כלומר הסרט המנוקב הנוכחי, בוצע במלואו, ויש לקחת את התוצרת לשלב הבא בסידור, שנקרא עימוד, ולכוונן את המכונה לעבודה הבאה.
אחרי שהסדר שהכין את הסרט מסיים את מלאכת הניקוב, הסרט מגולגל או נארז, בצירוף ההוראות שמורות איך לכוונן את המכונה לעבודה הזו, בהתאם לפרמטרים שהוזנו למקלדת.
כשמפעיל מכונת היציקה נוטל את הסרט של העבודה הבאה בתור, הוא בודק את הכוונונים ומשווה אותם עם הכוונון הנוכחי של המכונה, ומשנה את הדרוש שינוי, ואז מזין את סרט הנייר, מהסוף להתחלה, ומתחיל את פעולת המכונה.
ההוראות הראשונות שהמכונה קוראת הן הוראות כוונון הרווחים שהסדר ניקב אחרי הקלדת השורה האחרונה.
מכונת היציקה יוצקת תו אחרי תו, מהאחרון עד לראשון, כאשר מדי פעם מגיעה הוראת "שורה חדשה" עם מידע על רוחב הרווחים בשורה הקודמת, עד לסיום השורה הראשונה, ואז ההוראה הראשונה שהוקלדה - עצור!
מקלדת המונוטייפ בנויה משתי טבלאות קלידים זו לצד זה (בדגמים המוקדמים ביותר הייתה רק טבלה אחת).
בכל טבלה כזו כמה מאות קלידים, כשהמספר המדויק משתנה מדגם לדגם.
בכל אחד מחצאי המקלדת כמה מערכות אותיות, מסודרות בתצורת QWERTY, כשכל מערכת כזו מיועדת לסידור אות בגופן שונה, בהרבה או בקצת.
מערכת אחת יכולה להיות מיועדת לאותיות "ישרות" קטנות, ומערכת שנייה לאותיות גדולות.
מערכת שלישית ורביעית יכולות להיות עבור כתב מוטה - שוב, מערכת אחת לאותיות קטנות, ושנייה לגדולות.
בדומה, מערכות חמישית ושישית יכולות לשמש לכתב מודגש.
ניתן לשנות את הייעוד של כל מערכת - למעשה של כל מקש, למשל כדי לסדר טקסט בשפה נוספת, כמו יוונית, אותיות קיריליות, עבריות, ערביות, וכן הלאה.
מקשים נוספים מיועדים למספרים, סימני פיסוק, סמלים, רווחים קבועים, וכן הלאה.
עוד מקשים מיועדים להזין למכונה, או לנקב לסרט, הוראות הנוגעות לעבודת ההדפסה, כמו "שורה חדשה", "רוחב הרווח הוא כך וכך", או "סיום העבודה.
התוצרת של המקלדת היא הסרט המנוקב.
מנקב הסרט נמצא בחלקה העליון של המקלדת, והוא מופעל באמצעות אוויר דחוס, לפעולת הניקוב עצמה, וכן לקידום הסרט.
פעולת מקשי התווים היא לנקב בין שניים לארבעה חורים: חור אחד או שניים בטור אחד, לציון "עמודה", ובטור שני לציון "שורה".
בכל אחד מהטורים 14 נקודות שונות לניקוב, כשכל מיקום מציין עמודה או שורה אחרת.
בדגמים מתקדמים יותר, שבהם נוספו עמודות ושורות, משתמשים לפעמים בזוג נקבים לציין עמודה או שורה.
המקלדת מונעת על ידי אוויר דחוס.
לחץ האוויר מניע את פעולת ניקוב הסרט וקידומו, וכן הפעלת המחוונים שמשמשים לחישוב פעולות היישור - מחוון קווי, מעל למקלדת, המיועד לעזרה ביישור בעזרת רווחים קשיחים, למשל בהדפסת מידע טבלאי, ומחוון שני, גלילי, מעל הראשון, שמיועד לחישוב רוחב הרווחים ביישור טקסט רגיל, בעזרת "רווחים גמישים".
בדפוס, נהוג טקסט מיושר, כלומר טקסט בו תחילת כל השורות ביישור קו, וכן סופי כל השורות.
בסדר ידני, אחרי שהסדר מחליט שאין בשורה מקום למילה הבאה, הוא מבצע "יישור": הוספת כפיסי רווח דקים לרווחים שנוספו בזמן הסידור עצמו, כך שהשורה "מתמלאת" לרוחב הרצוי.
בסידור הידני, היישור לעיתים רחוקות מושלם - השורה תמיד תגיע בדיוק לרוחב הרצוי, אבל כמעט תמיד יהיו בשורה רווחים רחבים מעט יותר וצרים מעט יותר.
בסידור המכני, היישור תמיד "מושלם".
שתי שיטות עיקריות ליישור בסידור מכני הן בעזרת שימוש במתקן מכני "רציף" לשינוי רוחב הרווחים - בדרך כלל בעזרת מתקן מסוג "טריז" (לפי עיקרון המישור המשופע).
דוגמה עיקרית למכונות כאלו היא הלינוטייפ, שעושה שימוש במתקן כזה.
במינוח בן ימינו אפשר לומר שהגישה של הלינוטייפ היא "אנלוגית".
הגישה השנייה מיוצגת על ידי המונוטייפ, ומכונות אחרות: במינוח מודרני, הגישה הדיגיטלית.
הרווחים יכולים לקבל מספר סופי (אך גדול) של רוחבים מסוימים, והיישור נעשה על ידי בחירת ה"מספר" המתאים.
במונוטייפ, רוחב הרווח נקבע ברזולוציה של 1/2000 של אינץ', או 12.7 מיקרון, כפול מספר בין 0 ל-225, מה שמאפשר התאמת רוחב השורה בדיוק מספק לחלוטין, כשהרווחים בין מילים באותה שורה זהים בדיוק מלא.
אתגר מעניין ביישור "דיגיטלי", היא העובדה שאת רוחב הרווח ניתן לחשב רק אחרי הקלדת האות האחרונה בשורה, אבל בנקודה זו, הרווחים כבר הוקלדו, לפני שרוחבם היה ידוע.
הצורך להקליד כל שורה פעמיים הוא פגם ממשי.
המונוטייפ פתרה את הבעיה בצורה מקורית: ההקלדה והיציקה מתבצעות בשני תהליכים נפרדים, כאשר המידע מנוקב בסרט.
מכונת היציקה קוראת את הסרט הזה בסדר הפוך מהסדר בו הוקלד.
באופן כזה, בסיום הקלדת וניקוב כל שורה, כשרוחב התווים ומספר הרווחים ידועים, מחושב רוחב הרווח הנחוץ, והמספר הזה מנוקב בסרט אחרי התו האחרון של השורה.
כדי לפתור את הבעיה שתוארה, מכונת היציקה קוראת את הסרט המנוקב בסדר הפוך מהסדר בו הוקלד, כלומר ההוראה האחרונה שנוקבה בסרט היא הראשונה להיקרא.
לכן, מכונת היציקה קוראת את ההוראה לרוחב הרווח לפני יציקת השורה בה יש להשתמש ברוחב זה.
כדי לחשב את רוחב הרווחים, יש למצוא את ההפרש בין רוחב השורה הדרוש, לרוחב התווים שהוקלדו.
את ההפרש הזה יש לחלק במספר הרווחים בשורה, כדי למצוא בכמה יש "להשמין" כל רווח.
החישוב הזה מתבצע בעזרת "סקלת היישור", גליל נייר עליו מודפסת טבלה, ומחוון.
בכל הקשת מקש, המקלדת "יודעת" מה רוחב התו שהוקלד, ומקדמת את הסקלה בהתאם (כלומר מסובבת את הגליל).
בכל הקשת רווח, מוזח המחוון כך שהוא מצביע על השורה הבאה בטבלה.
בסיום הקלדת השורה, ומחוון מצביע על שני מספרים בטבלה, כל אחד בין 1 ל-15. שני המספרים הללו מייצגים את רוחב הרווח, והסדר מקליד אותם זה אחר זה (בעזרת שתי שורות מקשים ייחודיות), כדי לנקב בסרט את ההוראה לרוחב רווח.
מערכת "יישור" שנייה משמשת כאשר לא משתמשים ברווחים מתכווננים, ומבצעים יישור "ידני".
יישור כזה שימושי, למשל, בהדפסת מידע טבלאי.
מערכת זו היא בעצם לא יותר מסרגל משוכלל, שמספק לסדר מידע מדויק על רוחב התווים שהוקלדו בשורה.
בנוסף ליישור, ניתן לבצע במונוטייפ פעולות סדר מתוחכמות, בהן כאלה שמסובך לבצע גם בסדר ידני מלא, כמו למשל ציפוף , ופונקציות טיפוגרפיות מתקדמות אחרות.
המחצית השנייה של מערכת המונוטייפ היא מכונת היציקה.
המכונה מונעת בחשמל, שמפעיל שתי מערכות: כור היתוך עם נתך עופרת מותך, ומנוע שמפעיל את המכונה.
שאר פעולת המכונה הוא מכני טהור, כולל מכלולים שבמערכות מאוחרות יותר הם בדרך כלל אלקטרומכניים, למשל המערכת שקוראת את הסרט המנוקב, ומתרגמת את ההוראות שמקודדות בו לפעולות מכניות.
שלא כמו הלינוטייפ, שיוצקת שורות שלמות, המונוטייפ יוצקת כל תו וכל רווח בנפרד, ומציבה אותם זה ליד זה.
כשהמכונה מגיעה לפקודת "סוף שורה", מועברים כל התווים שנוצקו לתיבת התוצרת (galley).
יציקת כל תו בנפרד מחייבת קצב יציקה מהיר, והמכונה יוצקת כל תו בפחות מחצי שנייה.
בלב מכונת היציקה, בנוסף לכור שהוזכר לעיל, מצויות כמה יחידות חשובות: קורא הסרט, התבנית, ומסגרת המטריצות.
קורא הסרט מקדם את סרט הנייר, ובעזרת גששים מכניים מגלה אילו חורים מנוקבים.
הגששים מפעילים מנופים, ששולטים על פעולת המכונה.
מעל התבנית נמצאת מסגרת המטריצות, שמכילה את אמות הדפוס, או המטריצות, של התווים מהם מסודרת העבודה הנוכחית.
בדגמים הראשונים היו עד 225 מטריצות במסגרת, ובדגמים מאוחרים יותר מ-270.
מסגרת המטריצות נעה בשני ממדים, כדי להציב את המטריצה המתאימה מעל התבנית, שרוחבה נקבע לפי הטור של המטריצה.
בפעולת היציקה פיית הכור הקונית מתהדקת למגרעת מתאימה בתחתית התבנית, ובו בזמן פין נלחץ למגרעת בראש המטריצה.
כך מקובע המיקום המדויק של התבנית והמטריצה, תוך שהן מתהדקות זו לזו.
הנתך מוזרק בלחץ דרך הפיה.
מיד לאחר מכן פיית הכור והפין העליון נסוגים, ומשחררים את מסגרת המטריצות והתבנית.
המסגרת נעה לקואורדינטות של התו הבא, והתבנית מבצעת תנועה קצרה ומהירה במהלכה "מגולח" עודף המתכת שלרגלי התו, ומיד לאחר מכן התו עצמו נפלט לשורה, וכשזו מסתיימת, לתיבת האיסוף ,
התבנית חוזרת ומתייצבת בין הכור למטריצה, ורוחבה מכוון מחדש.
המחזור כולו אורך פחות ממחצית השנייה - מערכות החל משנות העשרה של המאה העשרים יוצקות 140 גופנים בדקה או יותר.
כדי לאפשר יציקה בקצב גבוה כזה, התבנית כולה מקוררת מים.
במערכת המונוטייפ, רוחב התו מוגדר על ידי מספר שלם, שמבטא מונה של שבר שמכנהו 18. המנה היא היחס בין רוחב התו לרוחבו של "m-dash" (ובדרך כלל לרוחבה אל האות M) במערכת הגופנים בה מודפסת העבודה.
במילים אחרות, אפשר להסתכל על רוחב התו כמספר בין ארבע ל-18, כאשר התו הרחב ביותר מכונה "אמ" (em), ותווים שרוחבם "18" הם ברוחב זהה.
תו שרוחבו 14, יהיה מרוחב "אמ".
גודלו של "אמ" תלוי במערכת הגופנים בה מודפסת העבודה, ובדומה, גם גובה השורה, שזהה עבור כל התווים ונקבע על ידי כוונון התבנית לפני תחילת העבודה.
ליציקת אות אחת, מכונת היציקה קוראת מסרט הנייר שני מספרים - הטור והעמודה במסגרת של המטריצה.
רוחב הגופן נקבע לפי הטור, והמטריצה לפי הטור והעמודה.
יש רוחבים יותר או פחות "פופולריים", לכן יש בדרך כלל יותר מטור אחד שרוחבם נקבע ל-9 ול־10, ורוחבים אחרים שאין אף תו שמשתמש בהם.
התו הצר ביותר שניתן לצקת הוא ברוחב 4, ובמכונות מאוחרות יותר 3.
המערכת המכנית ששולטת על רוחב התבנית מורכבת ממערכות טריזים, אחת כדי לתרגם את הטור למספר היחידות, ומערכות נוספות לשליטה מדויקת יותר על רוחב התבנית, בין השאר לצורך היישור שתואר למעלה.
המכונה פועלת בקצב שמוכתב על ידי קורא הסרט: הקורא מבצע 140 פעולות בדקה, ובדרך כלל, כל פעולה היא יציקת תו.
עם זאת, מהירות המכונה פחותה מ-140 תווים בדקה, משום שמלבד התווים, הסרט המנוקב מכיל הוראות נוספות, למשל "שורה חדשה", ובזמן שקורא הסרט קורא את הפקודה הזו, מערכת היציקה נחה.
כפי שצוין לעיל, מכונת היציקה קוראת את הסרט בסדר הפוך מהסדר בו נוקב: התו האחרון שנוקב נקרא ראשון, והתו הראשון שנוקב נקרא אחרון.
משום כך יש להתחיל כל סרט בהוראה "החל ניקוב", שמשמעה בצד היוצק, "עצור את המכונה והדלק את מנורת 'סיימתי'".
עובדה זו מאפשרת טיפול בשגיאות: אם הסדר שוגה בהקשה ומבחין בכך, הוא מקיש פקודת "פסול שורה", ומתחיל להקיש את השורה מחדש.
בזמן היציקה, קורא הסרט יגיע לשורה החדשה שהוקלדה, והמכונה תייצר אותה, הפקודה הבאה היא "בטל שורה", שמכניסה את המכונה למצב בו היא מתעלמת מכל ההוראות (כלומר רצף התווים שבו שגיאת ההקלדה), עד לפקודת "שורה חדשה" הבאה, ואז היא ממשיכה ביציקת השורות הקודמות, עד לשורה הראשונה ואחריה "סיום".
שגיאות שבהן הסדר לא הבחין יימצאו בהגהה, ויתוקנו על ידי החלפת גופנים בודדים, כפי שנהוג בסדר ידני, לעומת התיקון בלינוטייפ ובמכונות נוספות היוצקות שורות שלמות, בו יש להחליף שורה שלמה בשורה חדשה שנוצקה עם התיקון.
מכונת היציקה של המונוטייפ יכולה לשמש גם כמכונה ליציקת גופנים לשימוש בסדר ידני: בצורת עבודה זו לא נעשה שימוש בקורא הסרט (למעשה, החברה גם הציעה למכירה את מכונת היציקה ללא קורא סרט כלל, עם אפשרות לשדרוג על ידי הוספת קורא סרט ומקלדת בשלב מאוחר יותר.
מכונה אמינה בגודל ומחיר סבירים שיכולה לצקת גופנים להדפסה בקצב הזה היא פריט שימושי ביותר בבית דפוס בו יש שימוש בסדר ידני, באופן בלבדי, או לצד סידור ממוכן.
בבית דפוס אופייני בגודל בינוני במחצית הראשונה של המאה ה-20, אפשר לצפות למצוא מספר מכונות לינוטייפ (ואפילו עשרות בבתי דפוס עסוקים), מכונת מונוטייפ אחת או יותר, מכונות מיוחדות להכנת כותרות, כמו לדלאו , ומגרות עם גופנים לסידור ידני.
תוצרת כל מערכות הסדר הללו מתנקזת לשלב העימוד, בו משלבים קטעים ושורות שנוצרו בשלב הסדר, ומעמדים אותם זה לצד זה, או זה מעל זה, ומוסיפים מרכיבים נוספים כמו גלופות של תצלומים, איורים, מסגרות וכן הלאה.
מהעמוד המסודר נלקחת הגהה, השגיאות נמצאות, ומתוקנות על ידי הרפיית המסגרת והחלפת תווים או שורות שבהם נפלו שגיאות.
אחרי ההגהה הסופית, המסגרת מיושרת יישור סופי, "ננעלת", ומשמשת להדפסה, או ליצירת הגלופות שישמשו בהדפסה, בתהליך סטראוטייפ.
לאחר שהמסגרת סיימה את תפקידה, היא מפורקת, ומרכיביה השונים מותכים חזרה, ומוחזרים לכורי המונוטייפ, הלינוטייפ והלדלאו, או ממוינים חזרה למגירותיהם, אם הם נחוצים לסדר ידני.
תצורה של מכונת היציקה ללא קורא סרט משמשת ליציקת גופנים בדידים לשימוש בסידור ידני.
התצורה הזו מייתרת את התלות של בית הדפוס בבית יציקת גופנים חיצוני.
בעזרת ערכות "שדרוג" ו"שינמוך", ניתן להסב את מכונת היציקה של מונוטייפ מתצורת "סדר" לתצורת יציקת גופנים, וההפך.
מערכת הלינוטייפ (יחד עם האינטרטייפ, מכונה תואמת-לינוטייפ) ומערכת המונוטייפ היוו את הרוב המכריע של סדר הדפוס בעולם, במשך עשרות שנים, להלן השוואה בין המכונות.
הפונקציה הבסיסית של שתי המערכות זהה למעשה: הפקת גופני עופרת מוכנים לדפוס בעזרת הקלדת הטקסט על מקלדת.
בשתי המערכות כור קטן של נתך עופרת-בדיל-אנטימון המשמש לדפוס (נתך זה מוכר עד היום, בין השאר בכינוי "נתך לינוטייפ", הפופולרי בתחום ייצור תחמושת ביתי).
הכורים בשתי המכונות אינם זהים, ובכל זאת הם פועלים בצורה כמעט זהה, כאשר במשך העבודה הכורים מוזנים באופן רציף, או כמעט רציף, כדי לפצות על הנתך שנצרך ליציקת הגופנים.
בשתיהן התבנית המשמשת ליציקה מקוררת-מים.
בשתי המערכות מערכת מכנית מתוחכמת, עם המצאות מקוריות, שמתרגמות את ההקלדה לעופרת יצוקה.
עם זאת, יש הרבה הבדלים בין המערכות, והסתכלות עליהם תעזור להבין כל אחת מהן טוב יותר.
ההבדל הראשון הנראה לעין הוא העובדה שמערכת המונוטייפ מורכבת משני רכיבים נפרדים, המקלדת ומכונת היציקה, לעומת הלינוטייפ שהיא מכונה אחת הכוללת מקלדת ומערכת יציקה, דבר שמשמעותו גם שלהפעלת המונוטייפ נחוצים שני עובדים, סדר ומפעיל מכונת יציקה, לעומת הלינוטייפ בה הסדר הוא גם היוצק.
ההבדל השני שבולט לעיין היא העובדה שהלינוטייפ יוצקת שורה שלמה, והמונוטייפ יוצקת גופנים בדידים.
המונוטייפ מסדרת את הגופנים שהיא יוצקת בשורות, ומעבירה כל שורה לתיבת התוצרת רק כאשר השורה מלאה, אך כל שורה כזו היא למעשה "מחרוזת" של גופנים ורווחים.
מעובדה זו נובע הבדל נוסף: שורה שלמה יכולה להכיל מספר מופעים של אותה האות, וכדי לצקת שורות, הלינוטייפ זקוקה למספר מטריצות עבור כל אות, וערכת מטריצות מלאה עבור גופן מסוים, דורשת מחסנית שלמה, המהווה השקעה משמעותית.
לעומתה, המונוטייפ, שיוצקת כל אות בנפרד, זקוקה למטריצה יחידה עבור כל תו, עובדה המאפשרת הצטיידות בערכת גופנים נוספת בקלות ובזול, באופן יחסי.
במחסנית של לינוטייפ יש 90 ערוצים, ובדרך כלל כל מטריצה מכילה שתי תבניות שונות (שבמקרה הרגיל משמשות לצורה הרגילה ולצורה המוטה או המודגשת של אותה אות), מה שמאפשר 180 תווים שונים.
לדגמים מסוימים של לינוטייפ יש "מחסנית עזר" עם 34 ערוצים נוספים, מה שמאפשר סידור של עד 224 תווים או גופנים שונים.
במונוטייפ, המגבלה על מספר התווים שבהם ניתן להשתמש בעבודה אחת מוגבל על ידי מסגרת המטריצות: בדגמים המוקדמים ביותר המסגרת הייתה 12x13, כלומר 156 תווים שונים.
במהרה המסגרת גדלה ל-15x15, כלומר 225 תווים שונים, ובדגמים מאוחרים יותר, המסגרת מכילה 16x17 מטריצות, כלומר עד 272 תווים, או גופנים שונים בכל עבודה.
יתר על כן, בשימוש במונוטייפ קל להרכיב מסגרת מטריצות עם צירוף תווים לא סטנדרטי, עבור עבודה מסוימת, כולל תווים בשפות שונות.
לעומתה הלינוטייפ מחזיקה במחסנית אחת רק 90 תווים שונים.
דגמים של לינוטייפ מאפשרים שימוש במספר מחסניות שונות, שבכל אחת "גופן" אחר, כדי לאפשר הימוש ביותר תווים.
בלינוטייפ, אורך השורה שהמכונה יוצקת מוגבל.
האורך המרבי מספיק עבור הרוב המכריע של העבודות, ויש דגמי לינוטייפ בהם האורך המרבי הוגדל, אבל הוא עדיין מוגבל, ויש עבודות שאותן לא ניתן לבצע בלינוטייפ מסיבה זו.
במונוטייפ, שיוצקת אות אחרי אות, ניתן לייצר שורות בכל אורך שהוא, כשהמגבלה היא מערכת ההפלטה, שמעבירה את השורות הגמורות למגש התוצרת, והמערכת הזו מוכנה לטפל בכל אורך שורה מעשי.
בלינוטייפ, אי אפשר להחליף, להסיר, או להוסיף אות בודדת כאשר מתגלה שגיאה בהגהה, ויש לצקת את השורה כולה מחדש.
במונוטייפ, ניתן לתקן את רוב השגיאות על ידי החלפת התווים השגויים, באותו אופן שמתקנים שגיאות בסדר הידני.
בגלל ההבדל בקצב התפוקה, אין למעשה שימוש במונוטייפ בתחום העיתונות היומית וכתבי העת.
אחד התחומים בהם לא הייתה למונוטייפ כל תחרות הוא הדפסת טבלאות, או מידע בעיצוב טבלאי: לוחות זמנים, קטלוגים, טבלאות מחירים, וכל מידע טבלאי אחר, וזאת בזכות היכולת לשלוט ביישור באופן מבוקר ומדויק.
שתי המכונות פותרות את בעיית היישור בצורה שונה: המונוטייפ פותרת את הבעיה על ידי חישוב הרוחב המתאים בין המילים בכל שורה לאחר גמר הקלדת השורה, ואז הקלדה (וניקוב) של המידע הזה על הסרט.
מכונת היציקה, שקוראת את הסרט מהסוף להתחלה, קוראת את המידע ומשתמשת בו ביציקת התווים והרווחים של השורה.
לעומתה הלינוטייפ פותרת את הבעיה על ידי סידור כל המטריצות, כלומר התבניות, של שורה שלמה לפני היציקה, ואז שימוש ברכיב מיוחד, "רווח מתרחב" עבור הרווחים בשורה.
הרווחים הללו מתרחבים באופן רציף ואחיד (כלומר בכל רגע, לכל הרווחים בשורה אותו הרוחב), עד ששורת המטריצות מגיעה לאורך שמוגדר עבור העבודה, ומתהדקת בין לחיי מלחציים שמכוונות לרוחב זה לצורך היציקה.
במונחים בני ימינו ניתן לומר שהמונוטייפ פותרת את משימת היישור באופן דיגיטלי, או ספרתי, והלינוטייפ באופן אנלוגי.
במעבר לסדר אופטי המשיכה חברת לנסון מונוטייפ לפתח ולייצר מערכות סדר אופטיות, ומגוון הגופנים הגדול שנצברו במהלך השנים, ומהווים את הקניין הרוחני שלה נמכרים על ידה עד היום, בצורת קובצי גופנים ("פונטים"), למערכות דפוס ממוחשבות.
גלגולה הנוכחי של החברה הוא Monotype Imaging
בתורת הקבוצות, מונה על-קומפקטי הוא סוג מסוים של מונה גדול.
מונה נקרא -על-קומפקטי, אם קיים שיכון אלמנטרי , כש- מחלקה טרנזיטיבית של , כך ש- , ו-.
מונה על-קומפקטי הוא מונה שהוא -על-קומפקטי לכל .
קיימת הגדרה שקולה, שניתנת להבעה בלוגיקה מסדר ראשון.
עבור , הוא -על-קומפקטי אם ורק אם קיימת מידה עדינה ונורמלית על הקבוצה .
מידה כזו היא על-מסנן על המקיים:
הוא -שלם: כלומר, סגור לחיתוך של פחות מ- קבוצות.
עדין: כלומר, לכל , הקבוצה שייכת ל-.
נורמלי: כלומר עדין, ומקיים בנוסף את התכונה הבאה: לכל פונקציה , אם אז קיימת קבוצה עליה קבועה.
אם יש שיכון אלמנטרי המעיד על כך ש- הוא -על-קומפקטי, אז ניתן להגדיר מידה עדינה ונורמלית על באופן הבא: .
מנגד, אם מידה עדינה ונורמלית על , אז שיכון העל חזקה המתאים מעיד על כך ש- הוא -על-קומפקטי.
אם מונה על-קומפקטי, אז קיימים עליו על-מסננים נורמליים (זו הכמות המרבית).
למונים על-קומפקטיים יש תכונות השתקפות חזקות.
למשל, אם השערת הרצף המוכללת (GCH) נכונה עד למונה על-קומפקטי , אז היא נכונה בכל מקום.
כמו כן, כל מונה על-קומפקטי הוא גבול של מונים מדידים (יתרה מכך, קבוצת המונים המדידים מתחתיו היא קבוצה שבת).
כל מונה על-קומפקטי הוא קומפקטי-חזק.
רוברט סולוביי שיער שההפך גם נכון, כלומר כל מונה קומפקטי-חזק הוא על-קומפקטי.
אף על פי שטענה זו עקבית מתוך קיום מונה על-קומפקטי, מתברר שאינה בהכרח נכונה: Menas הוכיח שגבול מדיד של מונים קומפקטיים חזקים הוא קומפקטי חזק.
מכאן נובע שהמונה הראשון שהוא גבול מדיד של קומפקטיים חזקים, (אם קיים), הוא מונה קומפקטי חזק שאינו על-קומפקטי.
השיטה של Menas לא מאפשרת לשלול את היותו של המונה הקומפקטי-חזק הראשון על-קומפקטי.
מנחם מגידור הוכיח כי עקבי שהמונה הקומפקטי-חזק הראשון הוא המונה המדיד הראשון (ולכן אינו על-קומפקטי).
כמו כן, מגידור הוכיח כי עקבי שהמונה הקומפקטי-חזק הראשון הוא העל-קומפקטי הראשון.
אקסיומת העל-חזקה גוררת שהמונה הקומפקטי-חזק הראשון הוא על-קומפקטי; יחד עם זאת, לא ידוע עדיין האם אקסיומת העל-חזקה עקבית עם קיומם של מונים קומפקטים-חזקים.
כיום עדיין לא ידוע אם חוזק ההתיישבות של מונים קומפקטיים-חזקים ומונים על-קומפקטיים זהה.
מונוטרימטום (שם מדעי: Monotrematum; מיוונית: "חור אחד") הוא סוג יונק נכחד ממשפחת הברווזניים, אשר היה קרוב לברווזן המודרני אך גדול יותר.
בשונה משאר יונקי הביב הוא לא התקיים באוקיאניה אלא בארגנטינה של הפלאוקן שלפני 61 מיליון שנה מזמננו.
שמו נקרא עקב החור הגדול שבמקורו שהכיל שיניים טוחנות עדינות, אשר נעדרות אצל הברווזן המודרני.
המאובנים שלו התגלו ב-1975 בתצורות סלמנקה שבפטגוניה והוא תואר למדע ב-1992 בידי הפלאונטולוג הארגנטינאי פאסקואל.
המאובנים מצויים כיום במוזיאון בטרלאו ובמדינה לה פלטאה.
הסוג תואר בתחילה כמין של אובדורודון, אך בהמשך הופרד לסוג עצמאי בעל מין יחיד - Monotrematum sudamericanum, שפירושו: "דרום-אמריקאי".
המונוטרימטום היה הגדול שבין הברווזניים, ומגודל השיניים הטוחנות שלו היו כפולות בגודלם משיני האובדורודון הקרוב.
הדבר מרמז שהיונק הגיע לאורך של מעל מטר בבגרותו וכנראה היה שחיין חזק בעל מקור עבה ושיניים טוחנות שהותאמו לפיצוח צדפות, סרטנים ואולי גם דגים קדומים.
מונויד בראוור הוא מונויד סופי המכיל את החבורה הסימטרית.
מונויד בראוור קרוי על שם ריכרד בראוור, אבי חבורת בראוור, אף כי המבנים אינם קשורים זה לזה.
עבור n קבוע, אברי המונויד הם חלוקות של הקבוצה ל-n זוגות.
אפשר לצייר כל חלוקה כזו כמלבן בן שתי עמודות, מ- עד בעמודה השמאלית ומ- עד בימנית, עם שרוכים המחברים נקודות בזוגות (כל נקודה יכולה להיות מחוברת לכל נקודה אחרת).
המכפלה של שני איברים במונויד נעשית על ידי הצבת האיבר הראשון משמאל לשני, זיהוי העמודה השמאלית באיבר השני עם העמודה הימנית באיבר הראשון, והרכבה של הפונקציות החלקיות שהאברים מגדירים.
נקודות שהיו מחוברות בעמודה השמאלית של האיבר הראשון נשארות מחוברות, כמו גם נקודות שהיו מחוברות בעמודה הימנית של האיבר השני.
עשויות להתקבל לולאות, הנספרות בנפרד.
השמטת הלולאות מגדירה מונויד מנה, .
חלוקות המגדירות התאמה בין העמודה השמאלית לימנית מהוות תמורות, והכפל שהגדרנו לעיל הוא במקרה כזה הרכבת התמורות.
לכן החבורה הסימטרית מוכלת במונויד (וגם במנה ).
אלגברת החבורה של מונויד בראוור נקראת אלגברת בראוור.
אלגברת בראוור שייכת למשפחה של אלגברות דיאגרמה, שהן מבנים אלגבריים שהפעולות שלהם מוגדרות באמצעות דיאגרמות וציורים.
אם במקום חלוקות נראה כל מלבן כאיחוד של שרוכים, כדוגמת קשר או שזר, נקבל מונויד של סבכים (tangles).
שני סבכים הם שווים אם אפשר לעבור ביניהם בצעדי ריידמייסטר השני (הרחקת שרוכים המונחים זה על גבי זה, זה מזה) והשלישי (העברת שרוך מעל או מתחת להצטלבות של שני שרוכים אחרים), אבל לא הראשון (התרת לולאה בשרוך נתון).
מונויד הסבכים אינו נוצר סופית (אפילו כאשר n=2).
תת-המונויד הנוצר על ידי הצמות שבהן נעשית פעולת הצלבה אחת, והסבך שבו מחוברות זו לזו שתי נקודות סמוכות וכך גם הנגדיות להן בשורה האחרת, הוא מונויד בירמן-מורקמי-ונזל, שמסמנים .
יש הטלה מן המונויד הזה למונויד בראוור (שכח את המבנה הטופולוגי).
החבורה למחצה של טמפרלי-לייב (נקראת גם החבורה למחצה של ג'ונס, ומסומנת ) היא תת-המונויד של מונויד בראוור הכולל את האיברים שבהם השרוכים אינם חוצים זה את זה.
האלגברה הנוצרת על ידי החבורה למחצה הזו נקראת אלגברת טמפרלי-לייב.
ביניהן נמצאת החבורה למחצה הטבעתית , של כל האיברים שבהם השרוכים אינם חוצים זה את זה אחרי סידור 2n הנקודות בטבעת במקום במלבן.
מונויד בראוור מוכל בחבורה למחצה של החלוקות, , שאבריה הם כל החלוקות של הקבוצה , עם פעולת הרכבה בדומה להרכבה של יחסים (הבלוקים המוכלים בקבוצת הביניים נמחקים).
החלוקה הטריוויאלית היא איבר אפס.