tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן היה חבר הוועד המנהל והדירקטוריון של הטכניון, חבר המועצה הטכנולוגית של משרד התמ"ת.
כמו כן, כיהן, בין היתר, כחבר במועצה של מכון התקנים הישראלי, כחבר במועצת המנהלים של מתימו"פ, כחבר במועצת המנהלים של חברת שיכון ופיתוח, כחבר במועצת המנהלים של מרכז הבנייה הישראלי, וכן כחבר בדירקטוריון חברת השק"ם.
במשך 14 שנים כיהן כיו"ר נדבכים, קופת הגמל של המהנדסים והאדריכלים בישראל.
הוא אף כיהן כחבר האקדמיה למדעי ההנדסה של מקסיקו.
שטוק זכה במספר פרסים מקצועיים בישראל ומחוצה לה, ביניהם: פרס אלחנן פלס על תרומתו לקידום ציבור המהנדסים והאדריכלים בישראל, פרס יקיר לשכת המהנדסים והאדריכלים בישראל, פרס יקיר ארגון האקדמאים העצמאיים בישראל ותעודת הוקרה של האגודה להנדסה אזרחית בישראל.
בשנת 2007 נפטר והותיר אחריו אישה, האדריכלית והציירת שושנה שטוק, ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
שטוק נטמן בבית העלמין בחולון.
אוריאל שלון (21 במאי 1899 – 23 בדצמבר 1987) היה מנהל מפעל שמן, יו"ר ועד הדר הכרמל ופעיל ציבור.
אוריאל שלון נולד במוסקבה כאוריאל פרידלנד לקלרה (לבית רוניגר) ולשאול, יליד וולוז'ין, שעבר לבאקו והתמנה למנהל חברת הנפט "מז'וט" בבעלות משפחת רוטשילד והאחים פולק (מייסדי מפעל נשר).
אוריאל התחנך כציוני ובבית הוריו דיברו עברית.
ב-1915 התקבל למכון הפוליטכני בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג).
היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הצעירים, החבר, ושימש כחבר ועד בה.
השתתף במהפכת פברואר (1917), ובמאי 1917 השתתף בוועידת ציוני רוסיה.
הוא חזר לבאקו באותה שנה, והיה פעיל בהקמת סניף מפלגת העבודה הציונית בקווקז.
בשל מהפכת אוקטובר, נותקו חלקי המדינה, ולכן המשיך את לימודיו במכון הפוליטכני בנובוצ'רקסק.
בנובוצ'רקסק המשיך בפעילותו הציבורית ושימש כיו"ר ארגון הסטודנטים הארעיים, שכמוהו לא יכלו להמשיך בלימודיהם באוניברסיטאות "מעבר לקווים".
בשל פעילותו זו ברח חזרה לבאקו.
אחרי סיום מלחמת האזרחים הרוסית, חזר לפטרוגרד על מנת להשלים את לימודיו, אך נאסר בשל פעילותו הציונית.
שוחרר, חזר לבאקו והחל לעבוד כמהנדס בתעשיית הנפט.
עבר לקושטא, שם חיכה לעלייה לארץ ישראל.
בקושטא התבקש להקים מחלקת עבודה במשרדי העלייה, על מנת להכשיר לחלוצים שהגיעו, בעיקר, מאוקראינה וסרביה.
את ההכשרה החקלאית ארגן בחוות יק"א, ובמקצועות בנייה ונגרות בעיר.
עזר גם בעלייה הבלתי לגאלית.
בדצמבר 1922, התבקש על ידי אליעזר קפלן להחליפו כנציג תנועת ציוני ציון הרוסית בברלין, ולעכב שוב את עלייתו.
בברלין, נבחר כחבר הנהלת התאחדות הפועל הצעיר–צעירי ציון, וחבר המרכז העולמי של תנועת החלוץ.
בראשית 1925 עלה לבסוף לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והעביר לשם את המשרד העולמי של התאחדות הפועל הצעיר–צעירי ציון.
בתל אביב מצא עבודה בסולל בונה כמנהל ארצי של רכש של מחלקת מכונות ומכשירי עבודה.
בזמן עבודתו פשטה החברה את הרגל (לאחר מכן הוקמה מחדש).
בתקופת מגוריו בתל אביב היה פרידלנד חבר מזכירות מרכז העבודה וחבר מועצת עיריית תל אביב.
פרידלנד החליט לחזור לעבודה מעשית מקצועית, ועבר לחיפה בסוף 1928, על מנת לעבוד במפעל שמן כסגן המנהל הטכני ואחר כך מ-1952 עד 1967 כמנכ"ל.
עם מעברו לחיפה מונה כחבר מפקדת ההגנה בעיר, וכחבר ועד הדר הכרמל, שם שימש בהמשך כיו"ר עד התפרקותו ב-1958 והעברת תפקידיו ורכושו לעיריית חיפה.
ועד הדר הכרמל נתן כסות לתנועת ההגנה.
אוריאל שלון שימש בהמשך כחבר בוועד הקהילה העברית, חבר מועצת עיריית חיפה והנהלתה, יו"ר אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, יו"ר הוועד הפועל של מכון התקנים הישראלי, ממייסדי המכון לפריון העבודה והייצור, סגן יו"ר הקורטריון של הטכניון ויו"ר אגודת הידידות ישראל-ארצות הברית.
ב הצליח להתחמק ממאסר, אך בד בבד, דן עם המושל בחיפה בענייני השעה.
ישב בדיון שביתת הנשק בין היהודים לערבים אחרי הקרב על חיפה באפריל 1948. היה בין מקבלי נמל חיפה ושדה התעופה חיפה מידי הבריטים.
על שמו רחוב בשכונת רמת אלון בחיפה.
ב-1929 נשא לאישה את רחל לבית זנמירובסקי, לימים פרופסור להנדסת בניין ב והמהנדסת הראשונה בארץ ישראל.
השניים בנו תחילה את ביתם ברחוב ירושלים ואחר כך עברו לשכונת אחוזה, לרחוב ויתקין 30.
אוריאל רוזן (רוזנברגר), (23 באוקטובר 1934 – 12 ביולי 2017) היה קצין צבא מוותיקי חיל השריון בצה"ל.
רוזן נולד ב-23 באוקטובר 1934 בתל אביב להורים ילידי גרמניה.
בצעירותו היה חניך, מדריך וראש גדוד בשבט צופי רמת גן.
רוזן התגייס לצה"ל בספטמבר 1953, סיים קורס מפקדי טנקים והוצב כמדריך תותחנות שריון בבית הספר לשריון.
סיים בשנת 1955 קורס קציני שריון כחניך מצטיין והוצב כמפקד מחלקה בפלוגת טנקים א' בגדוד 82, חטיבה 7. במבצע "קדש" פיקד כסגן מפקד פלוגה (סמ"פ) תחת מפקד הפלוגה סרן משה בר כוכבא (בריל) והשתתף בכיבוש מחנות אבו עגילה וסכר הרואיפה, פעולה שזיכתה את הפלוגה בצל"ש.
בסוף 1956 השתחרר מצה"ל ועבר לעסקים פרטיים, כאשר בשירות המילואים הוא שימש כסגן מפקד פלוגה בחטיבה 27 שהפעילה טנקי שרמן ו־AMX-13, וסיים בסוף שנת 1959 קורס מפקדי פלוגות.
חזר לשרת בצבא הקבע בסוף 1966, הועלה לדרגת רב-סרן ומונה לסגן מפקד גדוד 52 בחטיבה ממוכנת 14. במלחמת ששת הימים השתתף הגדוד תחת פיקודו של ששון יצחקי, ובמסגרת אוגדת האלוף שרון, בהבקעת וכיבוש המערך הדיוויזיוני המצרי באום-כתף ואום-שיחן ובפתיחת ציר ניצנה-אבו עגילה.
בדצמבר 1969 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 9 בחטיבה 14. הסב את הגדוד מחרמ"ש לטנקי פטון (מגח-3) והשתתף עם הגדוד במלחמת ההתשה בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
בשנת 1971 מונה מדריך בקורס מפקדי פלוגות וקצין ההדרכה של מפקדת גייסות השריון (מפג"ש).
ביום הקודם לפרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב־5 באוקטובר 1973, מונה לסגן מפקד חטיבה 500 (חטיבת מתקן האימונים החילי).
ב־11 באוקטובר מונה לממלא מקום סגן מפקד חטיבה 460 (חטיבת בי"ס לשריון).
השתתף בקרבות הבלימה, בצליחת תעלת סואץ ובכיתור הארמייה השלישית.
אחרי המלחמה חזר רוזן לשמש קצין ההדרכה של מפקדת גייסות השריון.
בשנת 1975 הועלה לדרגת אלוף-משנה, היה מקימה ומפקדה הראשון של חטיבה 211 (שומרי ירושלים) בפיקוד המרכז.
שנה לאחר מכן מונה לראש מטה (רמ"ט) אוגדת מילואים משוריינת 49 בפיקוד הצפון והשתתף במבצע ליטני.
בשנת 1978 מונה לראש מטה גיס 446 בפיקוד הצפון.
בשנת 1981 התמנה לראש מחלקת אימונים באגף ההדרכה במטכ"ל.
רוזן פרש מצה"ל בשנת 1985 לעסקים פרטיים.
רוזן בוגר בית הספר לפיקוד ומטה (1969) והמכללה לביטחון לאומי (1981).
רוזן התגורר בכרמי יוסף, היה נשוי לאילנה ואב לבן ובת.
נפטר ב-12 ביולי 2017 בגיל 82, והובא למנוחות בבית העלמין של כרמי יוסף.
אוריביה (בספרדית: Uribia) היא העיר החדשה ביותר במחוז לה גואחירה שבקולומביה.
באזור פעלו בתחילת המאה ה-20 כנסיות ובתי יתומים.
העיר עצמה נוסדה רשמית ב-1 במרץ 1935.
שטח העיר אוריביה מכסה את רוב השטח הצפוני של חצי האי לה-גואחירה (החלק הצפוני ביותר ביבשת).
אוריביה גובלת בצפון ובמערב בים הקריבי המקיף את רוב העיר.
ממזרח לאוריביה יש גבול קצר עם ונצואלה.
מדרום היא גובלת בעיר מייקאו ובדרום מערב העיר ריוחאצ'ה.
לאוריביה יש אקלים צחיח (לפי שיטת קפן) בגלל הטמפרטורות החמות ביותר שלה.
ממוצע הטמפרטורות ברוב ימי השנה הוא כ-30 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-.
הרב אוריאל עיטם (נולד ב-19 בדצמבר 1967, י"ז בכסלו ה'תשכ"ח) הוא ראש ישיבת ההסדר ירוחם, מחבר ספרים במחשבת ישראל ובאמונה, ומומחה להגותו ולכתביו של הראי"ה קוק.
נולד בשם אוריאל ציפסר לאברהם ויהודית ציפסר.
גדל בפתח תקווה, ולמד בתיכון אמי"ת בר-אילן.
למד בישיבת הר עציון כשמונה שנים, ושירת בצה"ל במסגרת מסלול ההסדר.
במהלך השנים הוא למד לתקופות קצרות גם בישיבת מרכז הרב ובישיבת הר המור.
גיסו הוא הרב חננאל אתרוג, ראש ישיבת שבי חברון.
נמנה עם הצוות שהקים את ישיבת ההסדר בירוחם בשנת תשנ"ג בראשות הרב אליהו בלומנצויג.
בשנים הראשונות לאחר הקמת הישיבה הוא התמקד בהוראת תנ"ך, אמונה ומחשבת ישראל.
במהלך השנים הוא לימד בישיבה גם תלמוד והלכה.
באלול תשע"ח הוא מונה לסגן ראש הישיבה, בשותפות עם הרב חיים וולפסון.
שניהם כיהנו שנתיים לצד ראש הישיבה, הרב בלומנצויג.
בשנת תש"פ הרב בלומנצויג פרש מתפקידו כראש הישיבה, והרבנים עיטם ווולפסון מונו לראשי הישיבה.
בישיבה הוא משמש כאחראי על תוכנית המחשבה, ומוביל תוכניות בלימוד מחשבה ואמונה הן לתלמידי הישיבה והן לבוגריה.
מכהן כחבר מערכת כתב העת "אסיף".
נשוי לשלומית לבית נוסבוים, בתו של פרופ' יוסי נוסבוים, והם הורים לשבעה ילדים.
עיקר עיסוקו וכתיבתו של הרב עיטם היא בלימוד, כתיבה והוראה שיטתיים של מחשבת ישראל ואמונה.
במהלך השנים הוא העביר סדרות מקיפות של שיעורים בנושאים רבים באמונה, והוא משמש כראש תוכנית המחשבה בישיבת ההסדר בירוחם.
לימוד שיטתי של הוגי דעות
גישה אחת בתורתו היא לימוד שיטתי של הוגי דעות.
בין ההוגים בהם עוסק הרב עיטם באופן מקיף הראי"ה קוק, רמח"ל, מהר"ל, והוגים רבים נוספים.
אחד ההוגים בני העת החדשה בהם עסק הרב עיטם בהרחבה הוא הרב מניטו.
ספרו שערים למשנתו של הרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו) יצא בהוצאת מגיד-קורן.
לימוד שיטתי של נושאים בהגות היהודית
בנוסף לכך, עוסק הרב עיטם באופן שיטתי בנושאים שונים באמונה ובמחשבת ישראל ובוחן אותם לאורך ציר הזמן, החל מדברי חז"ל, דרך ההוגים הראשונים, בהם רס"ג, הרמב"ם, הרמב"ן ואחרים, דרך הגותו של האר"י, המהר"ל והרמח"ל, ועד להגותם של גדולי החסידות וההוגים בני העת החדשה.
בין הנושאים שבהם הוא עוסק, יש למנות את טעם הבריאה וייעוד האדם, הבחירה החופשית, התפילה ועוד.
פרשת גן עדן כיסוד למועדים
מאפיין אחד של שיטתו היא עיסוקו הייחודי בפרשיות הבריאה.
בספריו "ונהר יוצא מעדן", הוא מראה כיצד שורשיהם של המועדים טמונים בפרשת גן העדן.
הספרים יצאו בתחילה כסדרת חוברות על המועדים השונים.
בהמשך יצאה סדרה של שלושה ספרים – כרך א' על ראש השנה, יום הכיפורים וסוכות, כרך ב' על חנוכה, ט"ו בשבט ופורים, וכרך ג' על פסח, ימי הספירה ושבועות.
הגותו וכתביו של הראי"ה קוק
הרב עיטם לימד לאורך השנים סדרות רבות של שיעורים במשנתו של הרב קוק, בין השאר על אורות הקודש, ועל חמשת יסודות שיטתו של הרב קוק, שהם גם חמשת החלקים של אורות הקודש ב': הקודש הכללי, החיות העולמית, האחדות הכוללת, הטוב הכללי והתעלות העולם.
הרב עיטם נחשב למומחה בכתבי היד של הרב קוק.
במאמר שפרסם בשנת תשס"ד, "סקירת כתבי ההגות של הראי"ה (לרגל מאה שנה לעלייתו לארץ)", הוא מנתח את התקופות השונות בהגותו של הרב קוק.
לאחר מכן הוא מתאר את השלבים השונים בפרסום כתבי היד של הרב קוק, ומבאר את החשיבות של ההוצאה לאור של השמונה קבצים.
לסיום הוא מנתח את כתבי היד שטרם פורסמו נכון לאותה התקופה, ומראה שישנם עוד כתבי יד רבים הממתינים לראות אור.
לימים, הרב עיטם סייע וייעץ בהוצאה לאור של כמה כרכים של הכתבים הגנוזים של הרב קוק, בסדרת קבצים מכתב יד קדשו בעריכת הרב בעז אופן (כרכים א,ב,ג).
ונהר יוצא מעדן – על שורשם של מועדי ישראל בגן עדן (שלושה כרכים)
להשקות את הגן – על מחשבת ההלכה במסכת סוכה
להשקות את הגן - על מחשבת ההלכה במסכת סנהדרין
שערים למשנתו של הרב יהודא ליאון אשכנזי (מניטו) – על משנתו של הרב יהודא ליאון אשכנזי, ירושלים: מגיד, 2021.
אוריאנה לזרק-חלאס היא אתלטית צרפתייה, סגנית אלופת אירופה (רומא 2024) בקרב שבע.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 12 בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6,179 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית כסף בקרב שבע בשיא אישי חדש של 6,635 נקודות, אחרי נפיסטו ת'יאם מבלגיה (6,848 נקודות) ולפני נור וידטס, גם היא מבלגיה (6,596 נקודות).
אוריאן הוֹשוֹל נִילַאנְד (בנורווגית: Ørjan Håskjold Nyland; נולד ב-10 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת השוער בסביליה מהלה ליגה ובנבחרת נורווגיה.
נילאנד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה בשנת 2013, וייצג בעבר את נורווגיה בקבוצות הנוער.
הוא היה השוער הראשון של נבחרת הצעירים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2013.
נילאנד נולד בוולדה והתחרה בצעירותו בהתעמלות, סקי אלפיני וכדורגל.
הוא שיחק במחלקות הנוער של מורק ו-וולדה הנורווגיות, לפני שהצטרף להוד בשנת 2007 שם החל את קריירת הבוגרים שלו.
נילאנד שימש תחילה כשעור שלישי, ולאחר מכן כשעור שני.
בעונת 2010 הפך לשוער הראשון של הקבוצה.
בדצמבר 2011, היה נילאנד אחד מששת השוערים הצעירים שנבחרו לפרויקט "שוער נבחרת העתיד 2014" של התאחדות הכדורגל הנורווגית, שמטרתו הייתה לפתח את שוער הנבחרת הבא.
נילאנד נשאר בהוד והיה אחד השחקנים הטובים ביותר של הוד בעונת 2012, וזכה בפרס הכישרון של סטאטויל באוקטובר, פרס הניתן לכדורגלנים צעירים נורווגים מצטיינים מדי חודש.
בגמר הגביע הנורווגי 2012, נבחר נילאנד לשחקן המצטיין של המשחק.
נילאנד גם עצר את הפנדל של רמי יוהנסן כשהוד ניצחה 2–4 בפנדלים נגד טרומסה וזכתה בתואר הגביע הנורווגי הראשון שלה.
בתום העונה הפך נילאנד לשחקן חופשי וחתם באלופת הליגה הנורווגית המכהנת מולדה, שם התחרה עם אספן בוגה פטרסן ואולה סודרברג.
הוא חתם על חוזה חדש במולדה בספטמבר 2013, שקשר אותו למועדון עד קיץ 2018. נילאנד החמיץ כמה משחקים באוקטובר עקב פציעה, אך חזר כאשר מולדה פגשה את רוזנבורג ב-26 באוקטובר 2013. הוא שיחק בסך הכל 20 משחקים בליגה הנורווגית במהלך עונת 2013, בה מולדה סיימה במקום השישי.
ב-1 ביולי 2015, נילאנד חתם על חוזה לארבע שנים בעולה החדשה לבונדסליגה, אינגולשטאט 04. נילאנד ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בהפסד ביתי 0–4 לבורוסיה דורטמונד ב-23 באוגוסט 2015.
ב-7 באוגוסט 2018, אסטון וילה חשפה כי חתמה את נילאנד לחוזה לשלוש שנים.
בקיץ 2020, אסטון וילה חתמה את אמיליאנו מרטינס מארסנל ומעמדו בקבוצה פחת.
הוא ערך הופעה אחת בעונת 2020/2021 לפני שעזב את וילה, שעמה הגיע להסכמה על התרת חוזהו, ב-5 באוקטובר 2020.
נילאנד חתם בבורנמות' מהצ'מפיונשיפ בהעברה חופשית ב-17 באוגוסט 2021. שבוע לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בסיבוב השני של גביע הליגה האנגלית נגד נוריץ' סיטי בהפסד 0–6. ב-31 בינואר 2022, בורנמות' ונילאנד הסכימו לסיים את חוזהו אך הוא נשאר להתאמן עם הקבוצה על מנת להחלים מפציעה.
ב-9 באוקטובר 2022, נילאנד הצטרף לר.ב.
לייפציג עד יוני 2023, כמחליף לפטר גולאצ'י ופטרס בלאסביץ הפצועים.
במשחקו האחרון, ב-27 במאי, נילאנד סיפק בישול לכריסטופר אנקונקו בדקה האחרונה של תוספת הזמן, מה שאפשר לאנקונקו לזכות בנעל הזהב של 2022/2023.
ב-20 באוגוסט 2023, הצטרף נילאנד לסביליה בהעברה חופשית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-23 בספטמבר, נגד אוססונה, וסיים את המשחק עם שער נקי.
נילאנד ייצג את נורווגיה מרמת נבחרות הנוער מתחת לגיל 16 ועד מתחת לגיל 18, אך לא נבחר לנבחרות הנוער למשך שנתיים מכיוון שלא שיחק באופן קבוע בהוד.
לאחר שהפך לשוער הראשון בהוד, הוא זומן לנבחרת הצעירים ביוני 2011 וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–4 לשוודיה עד גיל 21.
נילאנד הפך לשחקן קבוע בסגל הנבחרת הצעירה של פר יואר האנסן בשנת 2012, שם היה שוער שני אחרי ארילד אוסטבו.
נילאנד שיחק במשחק הפלייאוף האחרון נגד צרפת כאשר אוסטבו לא היה זמין עקב פציעה.
נילאנד זכה לשבחים על הופעתו במשחק זה, שהייתה הופעתו השלישית בנבחרת הצעירה, כאשר העפילו לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2013 לאחר שניצחו את צרפת בתוצאה 5-3.
כאחד משלושת השוערים, נילאנד נכלל בסגל הנבחרת הנורווגית לאליפות עד גיל 21, יחד עם ארילד אוסטבו וגודמונד טקסדל קונגשאבן.
לקראת האליפות, המאמן הראשי תור אולה סקולרוד לא החליט אם להשתמש באוסטבו, שהיה הבחירה המועדפת בקמפיין המוקדמות, או באחד משני השוערים האחרים שהרשימו את קבוצותיהם בתחילת עונת 2013 במסגרת הליגה.
נילאנד נבחר לשחק במשחק הפתיחה נגד המארחת ישראל, ושיחק בשלושה מתוך ארבעה משחקים באליפות, כאשר אוסטבו שיחק במשחק האחרון בשלב הבתים נגד איטליה.
הנבחרת הנורווגית הובסה על ידי המנצחת בסופו של דבר ספרד בחצי הגמר, וזכתה במדליית ארד.
נילאנד זכה לשבחים על הופעותיו באליפות, במיוחד במשחק נגד ספרד, והוא נכלל ב"נבחרת הטורניר" של הגרדיאן.
נילאנד נכלל גם ב"נבחרת הכוכבים" של אופ"א יחד עם מאמנו סטפן סטראנדברג.
נילאנד זומן לראשונה לסגל נבחרת נורווגיה למשחקי מוקדמות המונדיאל נגד ו בספטמבר 2013. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד ב-20 בנובמבר 2013, באצטדיון הביתי של מולדה, אקר סטאדיון.
מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 21 - 2013
קבוצת הטורניר באליפות אירופה עד גיל 21 - 2013
אוריאלה קוצנית (שם מדעי: Euryale ferox) היא צמח ממשפחת הנופריים, הזן היחיד הקיים בסוג אוריאלה.
באזורים שונים הוא קרוי "שושן מים דוקרני, makhana, או צמח הגורגונה.
הוא נפוץ בדרום ובמזרח אסיה.
הזרעים שלו, המכונים "אגוזי שועל", נאספים ומיובשים, ונאכלים בעיקר באסיה.
הסוג נקרא על שם הגורגונה אוריאלה, שהיא אחת משלוש האחיות הגורגונות במיתולוגיה היוונית.
הכינוי ferox שהוסף לצמח פירושו עז או אכזרי בלטינית.
הצמח תואר לראשונה ב-1805 על ידי הבוטנאי האנגלי ריצ'רד אנתוני סולסברי .
ב-1858 הוצע לשייך אותו למשפחה נפרדת, Euryalaceae ("אוריאליים"), אך ההצעה נדחתה.
בשונה מנופריים אחרים, לגרגרי האבקה של אוריאלה יש שלושה גרעינים.
אוריאלה היא צמח רב שנתי שמקורו במזרח ובדרום אסיה, והוא נפוץ מצפון מזרח הודו עד קוריאה ויפן, וכן באזורים בפקיסטן ומזרח רוסיה.
לאחרונה תועד הסוג גם בסרביה, ונראה שהגיע לשם באמצעות ציפורים נודדות.
האוריאלה גדלה בבריכות מים מתוקים, ומייצרת פרחים בעלי עלי כותרת פנימיים לבנים ועלי כותרת חיצוניים סגולים.
העלים עגולים וגדולים וצפים על המים, קוטרם מגיע למעל מטר.
הפטוטרת (גבעול שמחבר את העלה לגבעול הראשי) יוצאת ממרכז המשטח התחתון של העלה.
צבע העלים ירוק כהה עם עורקים סגולים.
פירות הצמח מכילים את הזרעים שמצופים בקליפה שצבעה חום אדמדם.
הזרע האכיל שבתוך הקליפה הוא לבנבן.
ניתן לגדל את אוריאלה במים רדודים או באדמה עשירה.
הצמח זקוק לשמש מלאה ולא סובל קור
רוב פרחי האוריאלה הם קליסטוגמיים, כלומר ההאבקה מתרחשת בתוך הפרח כשהוא עוד סגור, ולא מתרחשת האבקה צולבת בין הפרחים.
חלק מהפרחים נפתחים ומתרחשת גם האבקה צולבת.
לצמח יש 29 כרומוזומים, גודל הגנום הוא 870.42 מגה-ביט.
גנום הכלורופלסט הוא באורך 159930 bp.
הפירות המכילים את הזרעים נקטפים באופן מסורתי על ידי הליכה במים ושליית הפרחים.
תלוי בעומק הבריכה, המים מגיעים עד מותני הקוטפים או עד צווארם, או שהקטיף נעשה על ידי צלילה ללא ציוד נשימה לעומק של כ-2.5 מטר.
במאה ה-21, מרכז המחקר הלאומי ההודי לגידול האוריאלה פיתח גידול צמחים בעומק של כ-30 סנטימטר, מה שמקל על הקטיף.
הצמח מגודל בבריכות בהודו, סין ויפן.
הסינים טיפחו את הצמח במשך מאות שנים.
בהודו, מנוצלים יותר מ-96,000 הקטאר במחוז ביהר לגידול הצמח, שם הוא נקרא Mithila Makhana.
ביהר מייצרת 90% מאגוזי השועל בעולם.
זרעי הצמח המכונים "אגוזי שועל" הם עמילניים וניתנים לאכילה.
בחלקים הצפוניים והמערביים של הודו, זרעי אוריאלה צלויים או מטוגנים, מה שגורם להם להתפקע כמו פופקורן.
הם לרוב נאכלים עם זילוף שמן ותבלינים.
הזרעים משמשים גם בסוגים אחרים של בישול, במיוחד להכנת דייסה או פודינג שנקרא "קיר".
הזרעים משמשים במרק במטבח ההקנטנוזי בסין, בתכשירי איור ודה, וברפואה סינית מסורתית.
ממצאים ארכיאובוטניים מצביעים על כך שהצמח היה מקור מזון פראי שנאסף לעיתים קרובות ב באזור יאנגצה, עם ממצאים רבים במיוחד באתרים , ו-ianluoshan.
מחקר ארכיאובוטני ישראלי מצא באתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב, עדויות לאכילת אגוזי שועל בין חפצי התרבות האכאולית לפני 750–790 אלף שנים.
אוריאלה מסווגת ברשימה האדומה של צמחים בסכנת הכחדה ביפן וקיבלה את הדירוג "פגיע".
היא מסווגת כמינים בדירוג נמוך יותר של סכנת הכחדה (LC) על ידי הרשימה האדומה של IUCN של מינים מאוימים.
עם זאת, דווח על ירידה במספר הצמחים בקנה מידה עולמי.
הצמח מסווג כפגיע (VU) בדרום קוריאה.
אוריגינליזם היא משפחה של תאוריות בפילוסופיה של המשפט ובמשפט חוקתי הגורסות כי יש לפרש נורמות משפטיות, ובפרט את החוקה, בהתאם למשמעותן המקורית והקבועה בעת חיבורן או אישורן.
התזה המרכזית העומדת בבסיס הגישה היא שהמשמעות של הטקסט המשפטי מתקבעת ברגע החקיקה ואינה משתנה בחלוף הזמן, אלא אם באמצעות הליכי שינוי פורמליים הקבועים בחוק.
גישה זו מזוהה באופן מובהק עם השמרנות המשפטית בארצות הברית ועומדת בניגוד לתפיסות "החוקה החיה" והפרשנות תכליתית.
תפיסות אלו, המקובלות בקרב הזרם הליברלי ובשיטות משפט רבות בעולם, גורסות כי על השופט להתאים את פרשנות החוקה לערכים המשתנים של החברה, לצורכי השעה ולהבנות מוסריות מודרניות.
לעומת זאת, האוריגינליזם מבקש להגביל את שיקול הדעת השיפוטי ולהכפיף את השופט למשמעות ההיסטורית של הטקסט, מתוך תפיסה כי שינוי משמעות החוקה על ידי שופטים שלא נבחרו על ידי הציבור פוגע בדמוקרטיה ובשלטון החוק.
התפתחות האוריגינליזם ידעה תמורות משמעותיות לאורך השנים.
בעוד שבשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 התמקד האוריגינליזם בניסיון פסיכולוגי-היסטורי להתחקות אחר הכוונה המקורית של מחברי החוקה, הרי שהזרם המרכזי באסכולה זו כיום זנח גישה זו לטובת התמקדות במשמעות הציבורית המקורית.
לפי הגישה העדכנית, השאלה הפרשנית אינה מה עבר בראשו של המחוקק, אלא כיצד הבין הציבור הסביר את המילים והמונחים החוקתיים בעת כתיבתם.
בין הדמויות הבולטות המזוהות עם גישה זו נמנים שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית אנטונין סקאליה, קלרנס תומאס, ניל גורסץ' ואיימי קוני בארט, וכן משפטנים בכירים באקדמיה האמריקאית.
בישראל, הגישה האוריגינליסטית לא קנתה שביתה בזרם המרכזי של הפסיקה, אשר נוטה באופן מובהק לפרשנות תכליתית, אך בשנים האחרונות ניכרת התעניינות גוברת בה באקדמיה ובקרב שופטים המזוהים עם האגף השמרני.
המחקר האקדמי העוסק באוריגינליזם, המכונה לעיתים "התאוריה האוריגינליסטית החדשה", מבסס את השיטה על שני עקרונות ליבה המבחינים בינה לבין שיטות פרשנות אחרות.
עקרונות אלו נועדו לספק מענה לביקורות המוקדמות על השיטה ולבסס אותה כמתודולוגיה משפטית קוהרנטית.
תזה זו היא טענה עובדתית-בלשנית הקובעת כי המשמעות שהטקסט מעביר בעת חקיקתו של כל טקסט, ובכלל זה הטקסט החוקתי, נקבע בנקודת זמן מסוימת ואינו משתנה לאחר מכן.
במקרה של חוקה, נקודת הזמן הקובעת היא רגע האשרור של החוקה או של התיקון הרלוונטי לחוקה.
ההנחה היא שמילים הן כלים להעברת משמעות הקשורה להקשר שבו הן נכתבו.
לפי תזת הקיבעון, שינוי המשמעות הלשונית של מילים לאורך זמן אינו גורר שינוי במשמעות המשפטית של הטקסט.
בעוד שתזת הקיבעון היא טענה תיאורית (דסקריפטיבית) על טבעה של השפה, עקרון האילוץ הוא טענה נורמטיבית על תפקידו של השופט.
עיקרון זה קובע כי המשמעות המקורית של הטקסט (שנקבעה על פי תזת הקיבעון) צריכה להגביל ולאכוף את הפרשנות המשפטית.
המשמעות היא שאל לו לשופט לאמץ דוקטרינות משפטיות הסותרות את המשמעות המקורית של החוקה, גם אם התוצאה נראית לו בלתי רצויה מבחינה מוסרית או פוליטית.
ההצדקה לעקרון האילוץ נשענת על תפיסות של לגיטימציה דמוקרטית ושלטון החוק.
לפי תפיסה זו, החוקה היא חוק עליון שאושר על ידי העם (הריבון), ולכן לשופטים אין סמכות לשנות את משמעותו ללא הליך דמוקרטי של תיקון החוקה.
שינוי המשמעות בדרך של פרשנות שיפוטית נתפס כעקיפה לא לגיטימית של ההליך הדמוקרטי וכפגיעה בעקרון שלטון החוק, הדורש שהחוק יהיה קבוע וידוע מראש.
אחד החידושים המרכזיים של האוריגינליזם החדש הוא ההבחנה החדה בין שתי פעולות שונות המתבצעות על ידי בית המשפט:
פרשנות: גילוי המשמעות הסמנטית של הטקסט.
זוהי פעולה אמפירית-היסטורית שמטרתה לענות על השאלה "מה הטקסט אומר?".
בשלב זה, השופט פועל כבלשן וכהיסטוריון המנסה לחשוף עובדה קיימת.
הבנייה: יישום המשמעות הזו על מקרים קונקרטיים וניסוח כללים משפטיים (דוקטרינות) במקרים שבהם הטקסט עמום או שאינו מספק תשובה חד-משמעית.
שלב זה נדרש כאשר המשמעות המקורית "נגמרת".
לדוגמה, החוקה האמריקאית קובעת כי הנשיא חייב להיות בן 35 לפחות.
במקרה זה, הפרשנות ממצה את הדיון ואין צורך בהבנייה.
לעומת זאת, האיסור על "חיפושים בלתי סבירים" מחייב הבנייה כדי להכריע האם חיפוש בטלפון סלולרי או שימוש בטכנולוגיית מעקב תרמית נחשבים "בלתי סבירים".
האוריגינליזם דורש שההבנייה תהיה כפופה לפרשנות המקורית ותהיה תואמת לרוחה, אך מכיר בכך שלעיתים נדרש שיקול דעת שיפוטי ביישום העקרונות הישנים על המציאות החדשה.
שורשיו של האוריגינליזם נטועים עמוק במסורת המשפטית האנגלו-אמריקאית.
כבר בראשית ימיה של ארצות הברית, דמויות מפתח כמו ג'יימס מדיסון (שכונה "אבי החוקה") ושופט העליון ג'וזף סטורי הדגישו את חשיבות ההיצמדות לכוונתם של מאשררי החוקה ככלי לביאור משמעותה.
גישה זו נתפסה כברירת המחדל הפרשנית במשך המאה ה-19, גם אם לא כונתה בשם "אוריגינליזם".
עם זאת, כאסכולה מובחנת, תאורטית ומעשית, האוריגינליזם המודרני צמח במחצית השנייה של המאה ה-20 כתגובת נגד לשינויים במשפט החוקתי האמריקאי.
התגובה לבית המשפט בתקופת וורן
נקודת המפנה המשמעותית התרחשה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, תחת הנהגתו של נשיא בית המשפט העליון ארל וורן (ולאחר מכן תחת ממשיכו וורן ברגר).
בתקופה זו, בית המשפט העליון נקט בגישה של אקטיביזם שיפוטי נרחב וקידם שינויים חברתיים מרחיקי לכת תוך התמקדות בזכויות האזרח.
בפסקי דין תקדימיים, כגון פסק דין בראון נגד מועצת החינוך (שביטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר) ופסק דין מירנדה נגד אריזונה (שקיבע והגן על זכויות החשודים בחקירה משטרתית), בית המשפט הרחיב את זכויות הפרט הרבה מעבר למה שהיה מקובל עד אז בפרשנות החוקתית המסורתית.
שיאה של מגמה זו הגיע בפסק דין רו נגד וייד בשנת 1973, שבו קבע בית המשפט כי החוקה מגנה על זכותה של אישה לבצע הפלה, וזאת אף על פי שהמילים "הפלה" או "פרטיות" אינן מופיעות בטקסט החוקה.
משפטנים שמרנים ראו בפסיקות אלו "חקיקה שיפוטית גסה" ו"עיוות של המסמך החוקתי".
הטענה המרכזית הייתה שהשופטים כופים את ערכיהם הליברליים האישיים על הציבור האמריקאי במסווה של פרשנות משפטית, ובכך עוקפים את ההליך הדמוקרטי התקין.
בתגובה למגמה זו, החלו משפטנים בולטים כמו רוברט בורק וראול ברגר לנסח תאוריה נגדית שתגביל את שיקול הדעת השיפוטי ותעגן אותו בבסיס אובייקטיבי והיסטורי.
ספרו של ברגר, "ממשל על ידי שופטים" (Government by Judiciary), שפורסם ב-1977, היווה כתב אישום חריף נגד פסיקת בית המשפט העליון וקרא לחזרה ל"כוונה המקורית" של מנסחי התיקון ה-14 לחוקה.
בשנות ה-80, האוריגינליזם המוקדם ("הישן"), שהתמקד בחיפוש אחר הכוונה הסובייקטיבית של המחוקקים (Original Intent), ספג ביקורת אקדמית קטלנית.
המבקרים, ובראשם פרופ' פול ברסט במאמרו "החיפוש המוטעה אחר ההבנה המקורית", הצביעו על כשלים לוגיים ומעשיים בשיטה זו.
הם טענו כי לא ניתן לזהות "כוונה קולקטיבית" של גוף מחוקק המורכב מאנשים רבים בעלי דעות שונות, וכי המנסחים עצמם לא התכוונו שכוונותיהם הנסתרות יחייבו את הדורות הבאים.
בנוסף, נטען כי היסטוריה היא תחום מורכב הנתון לפרשנויות, ושופטים אינם מוכשרים לשמש כהיסטוריונים.
כתגובה לביקורת זו, התרחש בשנות ה-80 וה-90 שינוי פרדיגמטי בתוך התנועה האוריגינליסטית, בהובלת השופט אנטונין סקאליה והמשפטנים רנדי בארנט וקית' ויטינגטון.
זרם זה, המכונה "האוריגינליזם החדש", זנח את הניסיון הפסיכולוגי להתחקות אחר כוונות המחוקקים לטובת התמקדות בטקסטואליזם ובמשמעות הציבורית.
הטענה החדשה גרסה כי החוק הוא הטקסט הכתוב והמאושר, ולא המחשבות שעברו בראשם של האנשים שכתבו אותו.
לפיכך, המשימה הפרשנית היא לקבוע כיצד הבין "הקורא הסביר" בן התקופה את המילים הכתובות בחוקה, בהתבסס על השימוש הלשוני המקובל, מילונים, עיתונים ומסמכים משפטיים מאותה עת.
שינוי זה, שהוצג בין היתר בנאומו של סקאליה בשנת 1986 ובספרו "עניין של פרשנות", הפך את האוריגינליזם לשיטה אובייקטיבית יותר, הניתנת לאימות אמפירי, והוא מהווה כיום את הזרם השליט בקרב משפטנים שמרנים בארצות הברית.
אף על פי שהאוריגינליזם נתפס לעיתים בציבור הרחב כבלוק אידאולוגי אחיד, בפועל מדובר במשפחה מגוונת של תאוריות משפטיות.
הזרמים השונים חלוקים ביניהם בשאלות יסוד כגון: מהו בדיוק האובייקט שאת משמעותו המקורית אנו מחפשים?
(כוונה, משמעות לשונית, או שיטות פרשנות), ומהו היקף שיקול הדעת שנותר לשופט.
זרם זה מייצג את הגלגול המוקדם של האוריגינליזם המודרני, אשר פרח בעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. לפי גישה זו, המשימה המרכזית של הפרשן החוקתי היא להתחקות אחר הכוונה הסובייקטיבית של האנשים שחיברו את החוקה או של אלו שאשררו אותה בוועידות המדינתיות.
השאלה המנחה היא: "מה הם רצו להשיג בסעיף זה?".
הרעיון בבסיס הגישה הוא שהסמכות של החוקה נובעת מהרצון הדמוקרטי של המחוקק, ולכן יש לכבד את רצונו הקונקרטי.
עם זאת, גישה זו איבדה מכוחה והפכה למיעוט בקרב אוריגינליסטים עכשוויים, בעיקר בשל הקושי המעשי והתאורטי לזהות "כוונה קבוצתית" אחידה של גוף המורכב ממאות אנשים בעלי אינטרסים מנוגדים.
זהו הזרם הדומיננטי והמשפיע ביותר כיום, המזוהה עם דמויות כמו השופט אנטונין סקאליה והמשפטנים רנדי בארנט וקית' ויטינגטון.
זרם זה דוחה את החיפוש הפסיכולוגי אחר כוונות נסתרות ומתמקד בטקסט עצמו כאובייקט הפרשנות.
לפי גישה זו, החוקה היא מסמך ציבורי המיועד לעם, ולכן משמעותה המחייבת היא המשמעות שהייתה למילים בפי "הקורא הסביר" או הציבור המשכיל בזמן אימוץ החוקה.
המעבר ל"משמעות ציבורית" הפך את האוריגינליזם למתודולוגיה אובייקטיבית יותר, הניתנת לאימות אמפירי באמצעות בדיקה של מילונים היסטוריים, עיתונות בת התקופה ושימוש לשוני רווח במאה ה-18.
זרם ייחודי זה, שפותח על ידי המשפטנים ג'ון מקגיניס ומייקל רפפורט, גורס כי החוקה אינה סתם טקסט בשפה מדוברת, אלא מסמך משפטי טכני.
לכן, כדי להבין את משמעותו האמיתית, אין להסתפק רק במשמעות המילונית של המילים, אלא יש ליישם את החוקה תוך שימוש בכללי הפרשנות המשפטיים שהיו נהוגים ומקובלים על עורכי דין ושופטים בזמן שנכתבה.
לשיטתם, "המשמעות המקורית" כוללת בתוכה גם את ה"הוראות למשתמש" – הכללים הטכניים של המשפט המקובל ששימשו לקריאת מסמכים משפטיים באותה עת.
גישה זו, שפותחה על ידי פרופ' ג'ק בולקין מאוניברסיטת ייל, מנסה לגשר על התהום הפעורה בין האוריגינליזם לבין תומכי "החוקה החיה".
בולקין, המזוהה פוליטית עם השמאל הליברלי, טוען כי הוא אוריגינליסט משום שהוא מחויב לטקסט המקורי.
אולם, לטענתו, הטקסט המקורי של החוקה נכתב במכוון באמצעות עקרונות רחבים ומופשטים (כגון "הגנה שווה" או "חופש הדיבור") ולא ככללים נוקשים.
מטרתם של המנסחים הייתה להעניק לדורות הבאים את החופש לצקת תוכן קונקרטי ועדכני לתוך אותם עקרונות שלד (במסגרת תהליך ה"הבנייה").
כך, לשיטתו, ניתן להיות נאמן למשמעות המקורית של הטקסט, ובו זמנית להגיע לתוצאות ליברליות ופרוגרסיביות, כמו הכרה חוקתית בנישואים חד-מיניים או בזכות להפלה.
האוריגינליזם עורר התנגדות עזה וממושכת מצד אקדמאים, שופטים ופילוסופים של המשפט.
הביקורות המרכזיות מתמקדות הן בקושי המעשי ליישם את השיטה והן בתוצאותיה המוסריות:
זוהי אולי הביקורת המוסרית הנוקבת ביותר.
המבקרים שואלים: מדוע שחברה מודרנית, דמוקרטית ומתקדמת תהיה כבולה לדעותיהם הקדומות ולתפיסות העולם של גברים לבנים, שחלקם היו בעלי עבדים, ושחיו לפני יותר ממאתיים שנה?
הטענה היא שחוקה צריכה לשרת את החיים, לא את המתים, ולהתפתח בהתאם לצרכים ולערכים של ההווה.
אחד המתנגדים הבולטים לגישה האוריגינליסטית, אשר ביטא בחדות את ההתנגדות לכבילת ההווה לעבר, הוא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם ברנן.
בנאום שנשא בשנת 1985 באוניברסיטת ג'ורג'טאון, תקף ברנן את היומרה האוריגינליסטית להתחקות אחר כוונת המנסחים וכינה אותה "יהירות במסווה של ענווה".
לשיטתו, הניסיון לגזור תשובות לבעיות מודרניות מתוך עולמם של המנסחים הוא בלתי אפשרי, והחוקה חייבת להתפרש על ידי שופטים "כאמריקאים של המאה העשרים", תוך התאמה לשינויים החברתיים ולהבנה המתפתחת של כבוד האדם, ולא מתוך כפיפות עיוורת לעולם שחלף.
ביקורת זו הועלתה גם בהקשר של פסקי דין מכוננים כגון פסק דין רו נגד וייד (1973), שהכיר בזכות חוקתית להפלה, ולורנס נגד טקסס (2003), שפסל חוקים האוסרים יחסי מין הומוסקסואליים.
בשני המקרים, לא ניתן היה לבסס את הפסיקה על "כוונה מקורית" או "משמעות ציבורית מקורית" מובהקת, שכן ערכים אלו לא היו מקובלים בעת אישור החוקה או התיקונים הרלוונטיים.
הוגים ליברליים, דוגמת רונלד דבורקין, טענו כי במקרים כאלה, על השופט לפרש את העקרונות הרחבים של החוקה (כגון חירות או שוויון) באופן המיטבי מבחינה מוסרית, ולא להגביל את עצמו לכוונות היסטוריות צרות.
היסטוריונים טוענים כי שופטים חסרים את ההכשרה והכלים לבצע מחקר היסטורי מורכב.
ההיסטוריה היא לעיתים קרובות עמומה, סותרת ורבת-פנים.
הניסיון של שופטים "לשלוף" תשובה משפטית חד-משמעית ממקורות היסטוריים מוביל למה שמכונה בחירה סלקטיבית קרי שימוש סלקטיבי ומגמתי במקורות התומכים בתוצאה שהשופט חפץ בה מלכתחילה.
יתרה מכך, חוקרים כדוגמת ג'ק רקוב ופול ברסט מצביעים על הכשל הלוגי בניסיון לאתר "כוונה" או "משמעות" אחידה לגוף קולקטיבי המורכב ממאות משתתפים, אשר החזיקו בדעות מנוגדות בעת אישור החוקה.
גם המעבר לחיפוש אחר "משמעות ציבורית" ספג ביקורת מצד היסטוריונים כמו סול קורנל, הטוענים כי הוא מייצר "תיאור רזה" (Thin Description) המסתמך על מילונים ומתעלם מההקשר התרבותי והלשוני המגוון של התקופה, שבה מונחים זהים שימשו במשמעויות שונות בקרב קהילות שונות.
האבות המייסדים לא יכלו לדמיין טכנולוגיות כמו האינטרנט, האזנות סתר אלקטרוניות, מעקב לוויני או נשק אוטומטי מודרני.
יישום דווקני של המשמעות המקורית על סוגיות אלו עלול להוביל לתוצאות אבסורדיות ולהותיר את האזרחים ללא הגנה אפקטיבית על זכויותיהם.
בישראל, הגישה האוריגינליסטית מעולם לא התקבלה כשיטה השלטת.
תחת זאת, שלטה בכיפה הפרשנות התכליתית במסגרת ההפיכה החוקתית, שפותחה ונוזמה על ידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק.
לפי גישה זו, בעוד שלכוונת המחוקק ההיסטורי ("התכלית הסובייקטיבית") יש משקל, היא אינה הגורם המכריע בפרשנות חוקתית.
הבכורה ניתנת ל"תכלית האובייקטיבית" ערכי היסוד של השיטה המשפטית והצרכים המשתנים של החברה בהווה.
את גישתו זו ביסס ברק בפסק דין בנק המזרחי (1995), הנחשב לפסק הדין הראשון במהפכה החוקתית בישראל בו בין היתר כתב:
בנוסף ברק גם הדגיש כי:
עם זאת, בשנים האחרונות, עם עליית השיח על שמרנות משפטית ומינויים של שופטים המזוהים עם גישה זו לבית המשפט העליון (כגון נעם סולברג, אלכס שטיין ודוד מינץ), ניכרת חזרה מסוימת לשיקולים אוריגינליסטיים.
בשיח המשפטי בישראל, האוריגינליזם נדחה לרוב בטענה שלא ניתן להתחקות אחר "כוונת המחוקק" ההיסטורית או להחילה על מציאות טכנולוגית משתנה.
במאמרו "אוריג'ינליזם אינו מה שחשבתם", טוען עו"ד אוריאל חרל"פ כי ביקורת זו (המושמעת בין היתר על ידי שופטים כגון סלים ג'ובראן ואליקים רובינשטיין) מחמיצה את מהותו של האוריגינליזם העכשווי ("הטקסטואלי"), המתמקד במשמעות הלשונית ולא בכוונה הפסיכולוגית.
חרל"פ מבחין בין "משמעות" (שנותרת קבועה) ל"תחולה" (שיכולה להשתנות); כך למשל, איסור חוקי על הימורים חל גם על האינטרנט מתוקף המשמעות הלשונית הרחבה, ללא צורך בשימוש בפרשנות תכליתית יצירתית.
בנוסף, הוא דוחה את ביקורת "היד המתה" בטענה שהציות המודרני הוא לטקסט החוק כחלק מעקרון שלטון החוק, ולא מתוך כפיפות לרצונם של מחוקקים שמתו.
לשיטתו, השליטה הבלעדית של שיטת ברק בשיח הישראלי יצרה קיפאון מחשבתי, ויש לאמץ את הגישה הטקסטואלית כאלטרנטיבה לגיטימית.
ניצנים של גישה זו ניתן למצוא בפסיקותיו של השופט נעם סולברג.
דוגמה בולטת היא דעת המיעוט שלו בפרשת "חוק ההסדרה", שם הוא בחן את כוונת המחוקק המקורי כדי לפרש את היקף ההגנה על הקניין בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
סולברג טען כי הפרשנות המרחיבה שניתנה לזכות הקניין בפסיקה המאוחרת חורגת ממה שהתכוון אליו הכנסת המכוננת, ולכן יש לנקוט בגישה מרוסנת יותר בביקורת השיפוטית על חקיקה ראשית.
אוריאל (אורי) ג'ורג' רוטבלום היה פרופסור למתמטיקה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
אוריאל (אורי) רוטבלום נולד בתל אביב (1947).
הוריו תיאודור ורות ילידי וינה באוסטריה, עלו לישראל לפני עליית הנאצים.
הוא גדל בתל אביב וברמת גן.
סבו הוא הפעיל הציוני, עו"ד ד"ר דוד רוטבלום.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
סיים תואר ראשון בשנת 1969, ותואר שני ב-1971, שניהם בהצטיינות יתירה.
את התזה לתואר השני כתב בהנחייתו של ישראל אומן.
הוא זכה במלגת פולברייט למימון תואר שלישי, אותו סיים ב-1974 באוניברסיטת סטנפורד, בקליפורניה בארצות הברית.
התזה בדוקטורט בנושא Multiplicative Markov Decision Chains נכתבה בהנחיית ארתור פ.
בסיום הדוקטורט עבר לאוניברסיטת ניו יורק למכון קורנט למדעים מתמטיים, לפוסט-דוקטורט.
ב-1975 הצטרף כחבר סגל לאוניברסיטת ייל, שם קודם לדרגת פרופסור חבר.
ב-1984 שב לארץ והצטרף לסגל הטכניון, לפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (כיום הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות).
כתב בסביבות 180 מחקרים, הנחה 3 סטודנטים לדוקטורט (חביב משה, אבלדו הרנן ובלום יוסף) שמכהנים היום באוניברסיטאות שונות בעולם, והנחו דוקטורנטים.
כמו כן היה חבר בוועדות עורכים של מספר כתבי עת.
רוטבלום תרם תרומות משמעותיות למחקר המדעי בחקר ביצועים, שחלקן נראות על שמו.
בשל תרומתו המדעית הרבה זכה לפרסים רבים והוקרה, בין היתר נבחר כעמית ב-INFORMS (מכון בינלאומי לחקר ביצועים ומדעי הניהול) כבר בשנה הראשונה שבה נעשתה בחירה (2003).
רוטבלום מילא תפקידי ניהול שונים בטכניון.
בין היתר היה דקאן הפקולטה להנדסה תעשייה וניהול (1992 עד 1995), וסגן נשיא בכיר לעניינים אקדמיים (2000 עד 2002).
מ-1984 ועד לפטירתו היה מופקד על הקתדרה ע"ש אלכסנדר גולדברג למדעי הניהול.
במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות בארצות הברית, ביניהן אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת קולומביה בניו יורק ואוניברסיטת סטוני ברוק.
הוא היה פעיל באגודה הישראלית לחקר ביצועים (אילב - ORSIS) בתפקידים שונים, ואף כיהן כנשיאה מ-2006 ועד 2008.
אוריאל רוטבלום היה נשוי עד למותו לנעמי, והם התגוררו בחיפה.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: מידן, גיא ורון.
בנו גיא רוטבלום קיבל דרגת פרופ' חבר במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
בנו רון רוטבלום הוא פרופסור חבר למדעי המחשב בטכניון, המתמחה בקריפטוגרפיה וסיבוכיות חישובית.
אוריאל רוטבלום נפטר באופן פתאומי ב-2012 בגיל 65. הוא נקבר בבית העלמין שדה יהושע (לשעבר כפר סמיר), חיפה.
בשנת 2012, לאחר פטירתו, קיימה הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, כנס לזכרו.
בין הדוברים בכנס חתן פרס נובל לכלכלה פרופ' אלווין רות, שגם ספד לו בבלוג שהוא כותב.
במאמר מופיעות הקדשות מחלק משותפיו לאורך השנים.
בשנת 2013 ייסדה משפחתו לזכרו את פרס רוטבלום.
הפרס מוענק על ידי אילב, לחוקר צעיר על תרומה מצטיינת בחקר הביצועים, במטרה לעודד מצוינות אקדמית ואת תחום חקר הביצועים.
אוּרִיָּה הַחִיתִּי, דמות מקראית, היה אחד משלושים ושבעה גיבורי דוד, ובעלה הראשון של בת שבע, אימו לעתיד של שלמה המלך.
דוד המלך ואשתו של אוריה
על פי המסופר בשמואל ב' בפסוק י"א, דוד יצא באחד הלילות לגגו ומשם ראה את בת-שבע מתרחצת.
דוד חשק בה, זימן אותה אליו ושכב עימה.
כתוצאה מכך בת שבע הרתה.
היא הודיעה זאת לדוד, שהחזיר את אוריה משדה הקרב בעמון וציווהו לשוב לביתו כדי שישכב עם אשתו והוולד ייוחס אליו.
אך אוריה סירב להיכנס לביתו בנימוק:
דוד ערך לו משתה ושכרו, אך עדיין אוריה ישן עם החיילים האחרים בפתח הארמון.
דוד שלחו חזרה לחזית למלחמה על העיר רבה עם הוראה כתובה ליואב לשלוח אותו "אֶל-מוּל פְּנֵי הַמִּלְחָמָה הַחֲזָקָה" כדי שיהרג.
יואב מילא את הפקודה והשתמש בבשורת מותו של אוריה בשביל להמתיק לדוד את הדיווח על אבדותיו במערכה.
בגמר אבלה של בת-שבע על אוריה, דוד נשאה והיא ילדה לו בן.
מעשה דוד זה היה רע בעיני ה', ששלח את נתן הנביא להוכיח את דוד.
דוד שב בתשובה, אך נענש במות הילד, בכך שתקום עליו רעה מביתו ונשיו יילקחו ממנו לעיניו ויישכבו בידי אחר בפרהסיה ובכך שלא תסור חרב מביתו "עד-עולם".
אמנם מדברי חז"ל נראה שלא נפל פגם במעשה דוד, וכפי שהתבטאו על דוד בתלמוד:
לדעת חז"ל, הסיבה לכך היא מפני שכל חיילי דוד ובכללם אוריה נתנו לנשותיהם גט (והראשונים בסוגיה זו נחלקו האם זהו גט גמור או על תנאי) לפני צאתם למערכה, כך שלאחר מות אוריה, התברר למפרע שבת-שבע הייתה גרושה כשדוד שכב עימה.
הרמב"ם בניגוד לחז"ל הסבורים כי אוריה נקרא 'חתי' רק מפני שישב בארץ חת, סבור כי אוריה כלל לא היה יהודי, והוא היה גר תושב ונישואיו לבת-שבע היו חסרי תוקף, ולפיכך בת שבע נחשבת מבחינה משפטית לרווקה (בלשון המקורות "בתולה") ולא לאשת איש.
הצד השוה בפירושים אלו הוא שכולם מבקשים לנקות את דויד מחטא הניאוף ולקבוע כי דוד לא עבר על איסור זה.
לא רק שפרושים אלה מבקשים להציג את דויד כדמות מופת, שלא ראוי לייחס לה עברה כה חמורה, אלא שיש לדבר גם פן מעשי, שכן לפי ההלכה אחת מתוצאות האיסור היא שבת שבע הייתה נאסרת על דוד לעולם.
לאור העובדה שבהמשך הדברים לקח דויד את בת שבע לאשה, נוצר צורך להסביר כיצד נישא דויד לאשה עמה נאף.
משנקבע כי לא בוצע ניאוף, ניתן לומר שנישואי דויד לבת שבע היו כשרים.
התלמוד רואה בדברי אוריה התרסה כלפי דוד.
הוא אף מגדיר אותו כמורד במלכות עקב דבריו "אדני יואב" (רש"י שם) או לדברי התוספות עקב סירוב פקודתו של דוד לסור לביתו, ומצדיק בכך את הוצאתו להורג על ידי דוד.
אוריה משתמש בביטוי חריף כלפי המלך: "חייך וחי נפשך" כך אולי הוא רומז למלך שעל מעשה כזה עליו לשלם בחייו.
אוריגנס מאלכסנדריה , ידוע גם בשם אוריגנס אדמנטיוס , היה מלומד נוצרי קדום, סגפן, ותאולוג.
הוא היה מחבר וכותב פורה שכתב כ-2,000 חיבורים בענפי תאולוגיה מרובים, כולל ביקורת טקסטואלית, פרשנות והרמנויטיקה מקראית, דרשות ורוחניות.
הוא היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר בתאולוגיה הנוצרית המוקדמת.
אוריגנס נולד ובילה את המחצית הראשונה של הקריירה שלו באלכסנדריה.
בימי רדיפות הנוצרים בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס, סופר שביקש למות מות-קדושים יחד עם אביו, אך אמו השפיעה עליו להימנע מכך.
כשהיה בן שמונה-עשרה, הפך אוריגנס לחניך בבית הספר הקתאטי של אלכסנדריה.
הוא הקדיש את עצמו ללימודיו ואימץ אורח חיים סגפני כצמחוני.
הוא הסתכסך עם דמטריוס, הבישוף של אלכסנדריה, בשנת 231 אחרי שהוא הוסמך בתור כומר על ידי חברו, הבישוף של קיסריה, בעודו במסע לאתונה דרך ארץ ישראל.
דמטריוס גינה את אוריגנס על סרבנותו והאשים אותו שהוא סירס את עצמו, וכי לימד שאפילו השטן יגיע בסופו של דבר לגאולה, האשמה שאוריגנס עצמו הכחיש בתוקף.
אוריגנס ייסד את בית הספר הנוצרי של קיסריה, שם הוא למד לוגיקה, קוסמולוגיה, ידיעת הטבע, ותאולוגיה, והפך בעיני הכנסיות של סוריה פלשתינה וערביה לסמכות העליונה בכל ענייני התאולוגיה.
הוא עונה בגין אמונתו במהלך רדיפות דקיוס בשנת 250 ומת כעבור כמה שנים מהפציעות שלו.
אוריגנס היה מסוגל לחבר כמות עצומה של כתבים בשל חסותו של חברו הקרוב אמברוז, שסיפק לו צוות לבלרים להעתיק את יצירותיו, מה שהפך אותו לאחד הסופרים הפוריים ביותר בכל העת העתיקה.
המסה שלו "על העקרונות הראשונים" שוטחת באופן שיטתי את עקרונות התאולוגיה הנוצרית והפכה לבסיס לכתבים תאולוגיים מאוחרים יותר.
הוא גם חיבר את "נגד קלסוס" היצירה המשפיעה ביותר על האפולוגטיקה הנוצרית המוקדמת, בה הגן על הנצרות נגד הפילוסוף הפגאני קלסוס, אחד המבקרים הראשונים שלה.
אוריגנס הפיק את "הקספלה", המהדורה הסינופטית הראשונה של התנ"ך העברי, שהכילה הן את הטקסט העברי המקורי וכן חמישה תרגומים יווניים שונים, כולם כתובים בטורים, זה לצד זה.
הוא כתב מאות דרשות שכיסו כמעט את כל כתבי הקודש, ופרשו קטעים רבים באופן אלגורי.
אוריגנס לימד כי, לפני בריאת העולם החומרי, אלוהים ברא את נשמותיהם של כל היצורים התבוניים.
נשמות אלה, שהיו בתחילה קדושות ומסורות לגמרי לאלוהים, נפלו ממדרגתן וקיבלו גוף בשר.
אוריגנס היה הראשון שהציע את תורת הכפרה בצורתה המפותחת במלואה, ואף על פי שדגל בכך שהאל הבן ורוח הקודש כפופים לאל האב (סבורדינציוניזם ), הוא תרם רבות להתפתחות מושג השילוש הקדוש.
אוריגנוס קיווה כי כל הבריות (כולל המלאכים שנפלו) עשויים בסופו של דבר להיוושע, אך תמיד הקפיד לטעון שזו רק השערה.
הוא הגן על הבחירה החופשית וקרא לפציפיזם נוצרי .
אוריגנס מנציח בכתביו מחלוקת שהתקיימה כבר מן המאה הראשונה לספירה בדבר מקום הולדתו של ישו:
"אם אין מישהו מסתפק בנבואת מיכה ובתולדות המשיח הכתובות ב'בשורות' בידי תלמידי ישו עצמם, והוא מבקש סימוכין בעדויות ממקור נוסף לידיעה שישו נולד בבית לחם, עליו לדעת שבהתאם לנאמר ב'בשורה' מראים בבית לחם את המערה שנולד בה".
תלמידיו של אוריגנס פיתחו את תורת אוריגנס או האוריגניזם.
תורה זו גרמה למחלוקות רבות בכנסייה המזרח תיכונית ובעיקר בארץ ישראל במאה ה-4 וכן מחלוקת נוספת בתחילת המאה ה-6, כפי שמעיד קירילוס מסקיתופוליס בכתביו.
כחלק מהפילוג היהודי-נוצרי, התנגד אוריגנס למנהג העלייה לרגל שכוון לבית המקדש ואמר שאין צורך בצליינות, כי "מקום קדוש הוא הנשמה הטהורה".
שימושו התכוף של אוריגנס באלגוריה כדי לפרש את כתבי הקודש, והברית הישנה בפרט, הוביל ליחס מהוסס כלפיו בכנסייה המאוחרת והוא מעולם לא הוכרז כקדוש.
הוא היה אחד מהוגיה הבולטים והקיצוניים של אסכולת אלכסנדריה בנצרות, ובתגובה לסגנונו התגבשה אסכולת אנטיוכיה שדגלה בהיצמדות לפשט הכתוב.
אוריגנס הוא מאבות הכנסייה והוא נחשב כאחד התאולוגים הנוצריים החשובים ביותר בכל הזמנים.
תורתו השפיעה במיוחד במזרח, כאשר אתנסיוס מאלכסנדריה ושלושת האבות הקפדוקים היו בין חסידיו המסורים ביותר.
הוויכוח על האורתודוקסיה של תורתו של אוריגנס הוליד את המשבר האוריגניסטי הראשון בסוף המאה הרביעית לספירה, שבו הותקף על ידי אפיפניוס מסלמיס והירונימוס, אך הוגן על ידי טיראניוס רופינוס ויוחנן מירושלים .
בשנת 543, הקיסר יוסטיניאנוס הראשון גינה אותו ככופר והורה לשרוף את כל כתביו.
אוריגנס חי בארץ ישראל במהלך המאה השלישית והיה המחבר הראשון של פרשנות סדורה למקרא.
דבר זה הוביל למחקר נרחב באקדמיה בנוגע להשפעות שהיו לפרשנות חז"ל למקרא עליו ולהשפעות הפוכות, השפעות שלו על הפרשנות החז"לית.
בחלק מפירושיו אוריגנס מתפלמס מפורשות עם "פירושי היהודים" ובמקומות אחרים נראה שמתפלמס עם פירושיהם באופן עקיף בלבד.
בנוסף, חלק מן החוקרים, ובתוכם מארן ניהוף, מצביעים על ההשפעות שהיו לתפיסתו על פירושיהם של חז"ל בתקופה הזו.
ניהוף טוענת שעל אף שחז"ל, ובפרט רבי הושעיה (אושעיה), אינם מציינים במפורש את שמו של אוריגנס במדרשיהם, חלק מפירושיהם המופיעים במדרש ובתלמוד הם התפלמסות ישירה עם דברי אוריגנס (כמו ויכוחי רבי הושעיה עם "פילוסוף אחד") ובמקרים אחרים (שגם אותם הם אינם מציינים) הם אף מאמצים את פירושיו.
היא משערת שרבי הושעיה או יהודים אחרים הקרובים לו עבדו במפעל התרגום שבספריית אוריגנס בקיסריה, כפי שתועד בכתבי תלמידיו.
אוֹרְיוֹל היא עיר ברוסיה והמרכז המנהלי של אובלסט אוריול.
היא שוכנת על גדות נהר האוקה, כ-360 ק"מ דרום-מזרחית לבירה מוסקבה.
לעיר שדה תעופה אזורי, ששמו כשם העיר.
למרות שלא קיים תיעוד על כך, חפירות ארכאולוגיות מצביעות על קיומו של יישוב במקום כבר במאה ה-12, כשהשטח היה חלק מן נסיכות צ'רניהיב.
במאה ה-13 הפכה חלק מנסיכות קאראצ'ב.
במאה ה-15 נכבש השטח על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
זמן מה לאחר מכן ננטשה העיר, לאחר שככל הנראה נבזזה בידי הליטאים או בידי אורדת הזהב.
במאה ה-16 הפכה לחלק מנסיכות מוסקבה.
במאה ה-20 מילאה העיר תפקיד בקרבות בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, והייתה אחת הערים הראשונות שהסובייטים הצליחו להחזיר לחזקתם, בקרב קורסק.
בשנת 1880 התגוררו בעיר 880 יהודים.
בשנת 1992 חודשה קהילה יהודית בעיר ובניין בית הכנסת אוריול הוחזר לבעלותה.
מחוז אוריול הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי.
המחוז הוקם ב-27 בספטמבר 1937, תוך פיצול ממחוז קורסק והוספת שטחים ביחידות מנהליות אחרות.
בהמשך עקב חלוקת שטחים נוספים לטובת המחוזות השכנים, הפך המחוז לאחד הקטנים ברוסיה.
נכון לשנת 2024 במחוז מתגוררים 692,486 תושבים.
בתקופת רוס של קייב האזור היה חלק של נסיכות צ'רניגוב.
בשנת 1238 ישובי האזור נבזזו על ידי צבאות של באטו חאן.
בהמשך האזור סבל ממתקפות תכופות של הורדת הזהב.
בשנת 1408 השטחים סופחו לדוכסות הגדולה של ליטא.
במהלך המאה ה-16 האזור עבד בהדרגה לשליטה של נסיכות מוסקבה.
בשנת 1566 בפקודת איוואן האיום הוקם מבצר גבול "אוריול".
בהמשך עם התרחקות הגבול מהאזור החלה התיישבות חקלאית.
בתקופת הצרות באזור התחוללו קרבות רבות.
בשנת 1719 השטח היה בניהול של פרובינציית אוריול שהייתה חלק של גוברניית קייב.
גורברניה נפרדת עם מרכזה באוריול הוקמה בשנת 1788.
בשנת 1928 גוברניית אוריול בוטלה ושטח היה חלק של יחידה מנהלית "מחוז מרכזי של אדמות שחורות".
בשנת 1937 הוקם מחוז אוריול על בסיס שטחים של מספר יחידות מנהליות בעיקר מחוז קורסק, מחוז סמולנסק ומחוז וורונז'.
בשנת 1939 למחוז התווספו שטחים נוספים.
בתחילת אוקטובר 1941 בשטח נכבש על ידי כוחות ורמאכט.
השטח שוחרר בקיץ 1943 כחלק של מבצע קוטוזוב.
בשנת 1944 חלק מאזורי המחוז הועברו למחוז בריאנסק ומחוז קלוגה שהוקמו באותה שנה.
בשנת 1954 חלק מהמחוז הועבר למחוז ליפצק החדש.
הרשות המחוקקת של המחוז היא "אספת נציגי העם של מחוז אוריול" שכוללת 50 חברים.
בראש המחוז עומד מושל שנבחר לכהונה של חמש שנים.
בשנת 2018 לתפקיד נבחר אנדריי קליצ'קוב, בשנת 2023 הוא נבחר לכהונה השנייה.
המחוז כולל 24 ראיונים ו-3 ערים בעלות חשיבות מחוזית.
בשנת 1970 במחוז התגוררו 930 אלף תושבים.
כ-68% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - אוריול מתגוררים כ-330 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-88.5% מאוכלוסיית המחוז.
כלכלת המחוז מבוססת על חקלאות.
בעיר אוריול הוקמו מספר מפעלים.
במחוז הוקמה רשת מסילות ברזל ודרכו עוברת מסילה מוסקבה-סימפרופול.
דרך המחוז עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית M2 מוסקבה - אוקראינה, R-120 אוריול - ויטבסק ועוד.
בעיר אוריול פעל נמל תעופה שהחל משנת 2023 נמצא בשדרוג ואינו פעיל.
אוריה שביט (נולד ב-1975) הוא סופר ישראלי ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
הוא מתמחה במחקר הלכה, תאולוגיה ופוליטיקה באסלאם המודרני, במחקר מיעוטים מוסלמיים במערב, במחקר תהליכי ליברליזציה ודמוקרטיזציה בעולם ובמחקר החברה החרדית בישראל.
בין השנים 2016 ל-2021 עמד בראש החוג ללימודי הערבית והאסלאם ובמקביל בראש התוכנית למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב.
מאז 2021 עומד בראש מכון שנדונג-תל אביב לחקר ישראל והיהדות, ומאז 2022 עומד במקביל גם בראש המרכז לחקר יהדות אירופה בימינו ובראש מכון ארווין קוטלר לדמוקרטיה, לצדק ולזכויות אדם.
החל משנת 2022 שביט הוא העורך הראשי של הדו"ח השנתי של מצב האנטישמיות בעולם, שרואה אור במסגרת המרכז לחקר יהדות אירופה בימינו ומכון ארווין קוטלר לדמוקרטיה, לצדק ולזכויות אדם באוניברסיטת תל אביב.
הדו"ח זוכה לתהודה במאות כלי תקשורת ברחבי העולם.
ב-2021 יזם שביט קורס מקוון ללימוד בסיסי של השפה הערבית שנפתח בחינם לכל קהילת אוניברסיטת תל אביב.
בקורס השתתפו מאות חברי סגל וסטודנטים.
ארבעה מספרי הילדים שכתב שביט נבחרו ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך.
ספרו "אויבי, מורי" (ביחד עם ד"ר אופיר וינטר) על הגישות לציונות בהגות הערבית היה הספר העברי הראשון שראה אור בתרגום לערבית באיחוד האמירויות לאחר החתימה על "הסכמי אברהם".
לימד באוניברסיטאות הלסינקי, פרנקפורט, קארל (פראג) רנמין (סין) ושנדונג (סין).
בין השנים 1997 ל-2008 מילא שביט שורת תפקידים עיתונאיים בכירים.
בין השאר היה עורך ופרשן חדשות חוץ בעיתון "הארץ", בעל הטורים "אטלס" ו"כדורי" בגיליון יום שישי של "הארץ", כתב חוקר של מוסף "הארץ", עורך מוספי סוף השבוע של "מעריב" ושל "מקור ראשון", בהם שימש גם כפובליציסט, ובעל טור לביקורת ספרים ב"ידיעות אחרונות".
אוריה שביט נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון עירוני ה' ושירת בצבא בחיל המודיעין.
הוא בנם של חוקרת התרבות זהר שביט וההיסטוריון יעקב שביט.
אחיו הצעיר הוא הסופר ומבקר הקולנוע אבנר שביט.
שביט סיים תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובאסלאם באוניברסיטת תל אביב, והמשיך את לימודיו במסגרת המסלול הישיר לדוקטורט לתלמידים מצטיינים.
עבודת הדוקטורט שלו, "משטרים ערביים בין קץ ההיסטוריה להתנגשות הציוויליזציות: גלגוליה של תפיסה מהותנית", נכתבה באוניברסיטת תל אביב (2005) בהדרכת פרופ' יוסף קוסטינר ופרופ' אייל זיסר.
בין 2006 ל-2007 השלים שביט בגרמניה את מחקר הפוסט-דוקטורט שלו.
במחקריו האקדמיים מתמקד שביט בשאלת הדמוקרטיה בחברות ערביות ובמיעוטים המוסלמים במערב.
מחקריו בסוגיית הדמוקרטיה מתייחדים בתשומת הלב שהם מעניקים לגישות אינטלקטואליות ערביות לרעיון האוניברסליות של הדמוקרטיה הליברלית ולפונקציות הפוליטיות שממלאות גישות אלה.
מחקריו בסוגיית המיעוטים המוסלמיים משלבים עבודת-שדה עם מחקר טקסטואלי, ועוסקים בעיקר בהתפתחותה של תאולוגיה והלכה אסלאמית המעניקה לגיטימציה לנוכחות המוסלמית במערב, ובהתקבלותה ובדחייתה של תאולוגיה והלכה זו בקרב קהילות מהגרים שונות.
כיום, שביט הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו של שביט בסוגיה זו התמקדו בהתפתחותן של גישות אסלאמיות לדמוקרטיה המערבית מאמצע המאה ה-19 ועד ימינו.
שביט בחן את הטענה של תאולוגים מוסלמים, ובמיוחד אנשי האחים המוסלמים, כאילו שורשי הדמוקרטיה המערבית מצויים בקוראן ואין סתירה בין מרכיביה "החיוביים" לבין האסלאם.
מחקריו הדגימו שההגות האסלאמיסטית בסוגיה זו נמנעה מלהשיב באופן ברור על השאלה האם הסמכות העליונה לפרשנות חוקתית ב"דמוקרטיה האסלאמית" תהיה בידי חכמי הלכה לא-נבחרים או בידי נציגי העם.
לשיטתו, הגותם של אנשי האחים המוסלמים סוללת את הדרך למשטר תאוקרטי, אף שהיא מתחזה לדמוקרטית.
משפט ההלכה של המיעוטים המוסלמים
שביט הוא מחלוצי מחקר משפט ההלכה של המיעוטים המוסלמים במערב.
מחקריו בנושא זה מתבססים על אלפי פסיקות הלכה שנאספו במחקרי שדה שערך בעשרות מסגדים באירופה ובארצות הברית.
מחקריו על הלכה מודרנית הדגימו את המרכזיות והחדשנות בשימוש במנגנון הקלאסי של מצלחה (הגנה על מטרות העל של ההלכה) בפסיקה הווסטית.
מחקרי השדה שערך שביט, בעיקר בגרמניה, באנגליה ובאיסלנד, הדגימו את הדרכים הגמישות שבהן מאמצות ודוחות קהילות של מיעוטים מוסלמים את הקורפוסים ההלכתיים האלה.
תפיסת ההיסטוריה של האחים המוסלמים
מחקריו של שביט בתחום זה הדגישו את המרכזיות של שלוש תפיסות היסטוריות במחשבה של האחים המוסלמים, ואת זיקתן להגות של הזרם המודרניסטי-אפולוגטי שפעל בעיקר במצרים בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה העשרים:
התפיסה ששורש הרנסאנס המערבי במפגש של המערב עם האסלאם;
התפיסה שמאז המאה התשע עשרה מנהל המערב "מתקפה תרבותית" נגד העולם הערבי, שתכליתה לחסל את זיקתם של הערבים לאסלאם ולהשתלט עליהם ללא כוח צבאי;
התפיסה שהמערב נתון בשקיעה מתמשכת, והאסלאם עתיד להחליפו בקרוב.
שביט הדגים כי במחשבה הערבית רווחת, עוד משלהי המאה-19, גישה דו-ממדית: מצד אחד, ראיית הציונות כאויב ושלילת הלגיטימיות שלה.
מצד שני, ראיית הציונות כמודל לחיקוי.
מחקריו הדגימו כי אסלאמיסטים ערבים מצאו בציונות תימוכין לצורך במהפכה אסלאמית בחברות הערביות, ואילו ליברלים ערבים מצאו בציונות תימוכין לצורך במהפכה ליברלית.
במחקרים אחרים בחן כתיבה אסלאמית המשווה בין העבר וההווה של יהודים באירופה לאלו של המוסלמים.
שביט מציין הנחת יסוד פלסטינית לפיה "האיום הדמוגרפי" יכריע את ישראל, שבין אם היא נכונה או שגויה, מאפשרת לצד הפלסטיני להימנע מהגעה להסכם קבע.
זאת מתוך אמונה שה"הזמן פועל לטובתם".
בהקשר זה הוא מדגיש את ההחמצה של יהדות התפוצות אחרי הצהרת בלפור, שברובה לא אימצה את הציונות, אלא רק לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
אילו העלייה ההמונית הייתה מתקיימת קודם לכן, עשוי היה להימנע רצח העם היהודי בשואה, ובארץ ישראל לא היה כל "איום דמוגרפי".
במובן זה ההחמצה היהודית שלאחר הצהרת בלפור היא כפולה.
גם בהצלת נפשותיהם של מיליוני יהודים שנספו באירופה, וגם בהבטחת של רוב יהודי מוצק בין ירדן לים, אשר לדידו היה כופה את הצד הפלסטיני להגיע להסדר שלום קבוע.
לדבריו עתידה של הציונות מפוקפק, באשר אין לה שום הגדרה ראויה לשמה, כפי שאפשר ללמוד מהסתירה הבלתי ניתנת לפישור לדעתו, בין 'יהדות כדת' ל'יהדות כלאום'.
היחס בעולם הערבי לדרוויניזם שימש את שביט כמקרה-מבחן לשאלת היחס למדע ולחופש המדע בקרב אסלאמיסטים ערבים.
שביט הדגים את התפיסה באסלאם כי אינו סותר את האבולוציה.
סימוכין לכך מצא בתאולוגים אסלאמיים אשר הסתמכו על הקוראן, כמו פסוק 14 בסורת נוח: "הן הוא ברא אתכם שלב אחר שלב".
שביט הדגים כיצד התפיסה שאין סתירה בין הקוראן לבין תורת האבולוציה הומרה במרוצת המאה העשרים, בהשפעת פונדמנטליסטים אמריקנים, בשלילה מוחלטת של דרוויניזם וראייתו כביטוי של "כפירה" מערבית.
חילופי דורות בהנהגות העולם הערבי
שביט בחן את הטענה כי חילופי הדורות בהנהגות סוריה, ירדן, קטר ומרוקו בשלהי המאה העשרים הם "שחר של יום חדש", ועל יסוד ניתוח ראיונות ונאומים של הנהגות הצעירים טען, כי מטרתם של החילופים הייתה לשמר את הסדר הקיים.
לצד פרופ' גליה צבר וחוקרים נוספים בחן שביט באופן השוואתי, במסגרת פרויקט מחקר שנערך במכון ון-ליר, את הדמיון בין כתבים תאולוגיים שונים המצדיקים תנועות הגירה.
בין השאר הצביע על הדמיון בין ההצדקות של תנועת חב"ד להגירה של הנהגתה לניו-יורק והישארותה שם לבין ההצדקות של תאולוגים מוסלמים בני זמננו להגירתם של מוסלמים לאירופה ולארצות הברית.