tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודים מעטים מהעיירה שרדו את השואה במסתור, בבריחה ובמחנות עבודה.
שידור תאי היא טכנולוגיה סלולרית המאפשרת לשלוח הודעה למנויים רבים בו-זמנית שנמצאים באזור הכיסוי של תחנת בסיס מסוימת.
באמצעות שידור תאי ניתן לשלוח הודעות באורך של עד 93 תוים.
טווח השידור יכול להיות החל מטווח הכיסוי של תחנת בסיס יחידה ועד לכלל הרשת הסלולרית.
הודעת CB נשלחת כ-Broadcast ברמת מאמץ מיטבי, ללא הבטחת מסירה כלשהי, וללא הבחנה בין מקבלי ההודעה.
מכיוון שהטכנולוגיה עובדת ברמה הבסיסית של רשת הסלולר, הודעת CB תישלח גם אם הרשת הסלולרית עמוסה ולא ניתן לקיים שיחות קוליות או לשלוח מסרונים.
השימושים יכולים להיות מגוונים: החל מהודעות לשימוש מסחרי ועד הודעות חירום על מזג אוויר מסוכן, תאונות דרכים, אירועים מסוכנים ועוד.
הטכנולוגיה קיימת משנת 1988 ותומכת ברשתות GSM ו-UMTS.
בישראל נעשה שימוש בטכנולוגיה זו על ידי פיקוד העורף, כחלק ממערך ההתרעה "מסר לאומי", השימוש בהודעות מכונה "מסר אישי".
בשנת 2012 בוצע ניסוי ראשון למערכת במסגרת תרגיל רעידת אדמה של פיקוד העורף.
מעל 55% מהאזרחים לא קיבלו את ההודעות בין היתר מחוסר תאימות של מכשירי הסלולר ומוכנות חלק מרשתות הסלולר בישראל.
בשנת 2014 חייב משרד התקשורת את חברות הסלולר להתממשק עם מערכת "מסר אישי", כמו כן מכשירי האייפון של חברת אפל תומכים בשידור תאי החל מגרסת מערכת הפעלה IOS 8.
ביולי 2014 פיקוד העורף הפעיל את המערכת באופן רשמי במהלך מבצע צוק איתן.
בפברואר 2016 הודיע צה"ל כי לאחר מספר שנות התנסות והשקעה של מיליוני שקלים, ולאור קשיים טכניים שהתגלו במהלך התרגולים, השימוש בשידור תאי נזנח לטובת אפליקציה לסלולרי.
החל משנת 2022 פיקוד העורף חזר לעשות שימוש במערכת, אך רק לטובת שליחת הנחיות לאוכלוסייה הנמצאת באזור סכנה (כגון אסון טבע) ולא לצורך מתן התרעה בזמן אמת.
ביולי 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל, פיקוד העורף הרחיב את השימוש במערכת כך שתכלול כל התראת חירום, כגון ירי רקטות וטילים.
ב-1 באוקטובר 2024, בעת המתקפה האיראנית על ישראל, פיקוד העורף עשה שימוש במערכת זו ושלח התרעת חירום בטכנולוגיית שידור תאי הקוראת לכל התושבים להיכנס למרחבים המוגנים ולשהות שם עד לקבלת הודעה חדשה.
כאשר הסתיים האירוע פיקוד העורף שלח התרעת חירום על כך שאפשר לצאת מהמרחבים המוגנים.
באפריל 2025 פרסם משרד התקשורת בישראל תזכיר חוק להערות הציבור, שיאפשר לראשונה לרשויות מקומיות לשלוח הודעות חירום מתפרצות לטלפונים סלולריים של תושבים הנמצאים באזור גאוגרפי מסוים – באמצעות טכנולוגיית שידור תאי.
במשך מבצע עם כלביא, השתמש פיקוד העורף בשידור תאי למספר התרעות כלל־ארציות לכניסה למצב חירום וכוננות לכניסה למרחב מוגן.
בארצות הברית נעשה החל משנת 2006 שימוש בטכנולוגיה זו על ידי גורמי ביטחון שונים כגון: FEMA והמשרד לביטחון המולדת.
השימוש העיקרי הוא להודעות חירום על מזג אוויר קיצוני (טורנדו), חטיפת ילדים (Amber Alert) ואירועי חומרים מסוכנים.
ב-7 ביולי 2005 התרחשה סדרת פיגועים בלונדון, מיליוני אזרחים באזורים אלה וכן כוחות ההצלה שפעלו באזור, לא יכלו לקיים שיחות או לשלוח מסרונים כתוצאה מקריסת רשתות הסלולר.
אזרחים לא יכלו לקבל עדכונים, ליצור קשר עם קרובי משפחה ולהזעיק את כוחות ההצלה, הדבר תרם לכאוס שנוצר והגביר את הבלבול והפחד בקרב האזרחים.
אחת המסקנות הייתה להטמיע שימוש בהודעות CB על מנת שהאזרחים יוכלו לקבל הנחיות ומידע מהממשלה במצב חירום.
משנת 2012 צ'ילה משתמשת בטכנולוגיה זו, בשנת 2014 הפיצה הממשלה הודעות CB למיליוני צ'יליאנים על התרעת צונאמי ודרישה לפינוי מידי מאזורי הסיכון, כתוצאה מכך ניצלו חיים רבים.
בקריפטוגרפיה, סכימת שידור מוצפן היא טכניקה לשידור יעיל של תוכן מוצפן לקבוצה דינאמית של משתמשים מורשים באופן שרק הם יוכלו לפענחו.
כלומר כל המשתמשים שברשותם מקלט מתאים מסוגלים לקלוט את התוכן המשודר, אך רק קבוצה של משתמשים מורשים תוכל ליהנות ממנו, בעוד שהיתר אמורים לראות תוכן בלתי קריא.
לעיתים נוח להתייחס לזה כאל 'סכימת ביטול' שמטפלת בצורך למנוע ממקלט אחד או יותר מלקלוט שידור מסוים.
שידור מוצפן לעיתים משולב עם "מנגנון מעקב" שמאפשר להתחקות אחר חשיפת תוכן בלתי חוקית או הפרת זכויות.
במיוחד איתור וזיהוי מקור החשיפה, כך שהמערכת תוכל להגיב בהתאם.
בדרך זו אפשר להתגונן מפני העתקה בלתי חוקית או שימוש בהתקנים לא חוקיים כמו מפענח פיראטי.
יישומים אפשריים של שידור מוצפן כוללים:
שלם וצפה; שיטות שידור בתשלום של תוכן אחיד למשתמשים מרובים.
רב-נתיב; פרוטוקול תקשורת לניתוב מידע יחיד לנקודות מרובות.
וידאו על פי דרישה; שירות אינטראקטיבי להעברת תכנים לפי דרישה.
הזרמת מדיה; טכניקות העברת מדיה רציפה ומתמשכת על ידי ספקי תוכן.
זכויות יוצרים; הגבלת גישה והגנה מפני העתקה פיראטית של מדיה דיגיטלית כמו תקן Advanced Access Content System.
שימוש אפשרי נוסף הוא אבטחת שיתוף מידע במחשוב ענן.
היישומים השונים מכתיבים גישות שונות לניהול ועדכון רשימת המשתמשים הלגיטימיים.
משתמשים מוסרים מהרשימה עקב אי תשלום, תפוגה של מנוי או שימוש בלתי הולם.
מקרה מיוחד של הבעיה נקרא "State-less", כלומר משתמש לגיטימי לא יוכל להקליט את היסטוריית התכנים שקיבל כדי לשנות את מעמדו באופן שיאפשר לו לראות תכנים בלתי מורשים.
במקרה זה ההחלטה האם משתמש רשאי לקבל תוכן מבוקש מתבססת רק על השידור הנוכחי והקונפיגורציה הראשונית שלו.
'משתמש חסר מעמד' נחוץ במקרים בהם השידור מופץ להתקנים שאינם בהכרח מקוונים, כגון נגן DVD במקרה זה ה"שידור" הוא בעצם התקליטור.
הבעיה הכללית שנקראת בעיית שידור מוצפן מתעוררת בתרחישים שונים כמו העברת תכנים בסגנון שלם וצפה והיא כדלהלן: שרת מרכזי מעוניין לשדר תוכן רב לקבוצה גדולה של מקלטים, כך שרק תת-קבוצה מוגדרת מראש תוכל לפענח את התוכן המשודר.
דרך נאיבית לפתור את הבעיה היא להפיץ מראש לכל המשתמשים הרשומים במערכת מפתחות הצפנה סודיים, כל משתמש מקבל מפתח שונה.
את המפתח הסודי אפשר להעביר בדרך בטוחה כלשהי או להטמיעו בתוך חומרת המקלט באופן בטוח.
דרך זו אינה יעילה במיוחד בעיקר ברשת מרובת משתתפים כי נפח המידע שהשרת צריך לשדר מלבד התוכן גדל משמעותית, כלומר גודל המפתחות המוצפנים כפול מספר המשתמשים.
אפשר לחלק את המשתמשים הרשומים לתת-קבוצות (למשל תת-קבוצה אפשרית היא כל המשתמשים שהזמינו תוכן מסוים) ולהקצות מראש לכל תת-קבוצה אפשרית מפתח הצפנה מתאים, כך שהשרת צריך להצפין ולשדר את התוכן רק פעם אחת עבור תת-הקבוצה המתאימה ואינו נדרש לשדר מלבד התוכן שום דבר.
אולם במקרה כזה כל משתמש רשום יאלץ להחזיק בכמות עצומה של מפתחות (מפתח אחד עבור כל תת-קבוצה אפשרית שהוא עשוי להיות חבר בה).
המטרות הן למצוא דרך מאוזנת שבה כמות המפתחות שמשתמש בודד צריך להחזיק תהיה המינימלית האפשרית, שתעבורת הרשת לא תגדל משמעותית עקב התרחבות המידע המוצפן וכן כמות העבודה שתידרש מכל משתמש כדי לפענח את התוכן שיקבל לא תהיה גבוהה.
בכללות התכונות המינימליות הדרושות ממערכת שידור מוצפן הן:
רוחב פס נמוך; כלומר התרחבות מינימלית של התוכן עקב ההצפנה.
דרישות אחסון נמוכות; שכל משתמש יאלץ להחזיק בכמות נמוכה ביותר האפשרית של מידע פרטי כמו מפתחות הצפנה.
זמינות; אפשרות למצב של שידור "חסר מעמד" כך שהמשתמש אינו נדרש להיות מקוון כמו תקליטור.
עמידות; תכונה חשובה של שידור מוצפן היא היכולת להתנגד לשיתוף פעולה או "קואליציה" של מספר משתמשים כנגד המערכת על מנת לקבל מידע בלתי מורשה.
בדרך כלל יש איזון בין הצורך בביטחון לעומת נוחות.
לפעמים מתפשרים בביטחון השידור המוצפן על מנת להבטיח תעבורה גבוהה או תקורה נמוכה.
על מנת להעריך או להשוות בין שיטות שידור מוצפן, צריך להגדיר מספר פרמטרים.
קבוצת כל המשתמשים הרשומים במערכת מסומנת ב- ומכילה חברים.
הקבוצה היא תת-קבוצה המכילה משתמשים בלתי מורשים (Revoked) שיש לבטל את תקפות מפתחות ההצפנה שלהם ולא לאפשר להם ליהנות מהתוכן (כגון, אם לא שילמו עבורו).
מייצג את התוכן המיועד לשידור במצבו הגלוי, אותו השרת צריך להצפין ולשדר באופן כזה שרק תת-הקבוצה (המורשים פחות המבוטלים) תוכל לפענחו, בעוד שקואליציה של או פחות משתמשים החברים ב- לא תוכל.
אם אחד מהמשתמשים המורשים משתתף בקואליציה לא ניתן להגן על סודיות התוכן.
מקרה כזה מוגדר כ'בגידה' והטיפול בה נעשה באמצעות מנגנון מעקב (Traitor tracing) להלן.
מערכת שידור מוצפן כוללת שלושה מרכיבים עיקריים:
שהיא שיטת אתחול המייצרת ומפיצה מפתחות הצפנה סודיים לכל המשתמשים הרשומים.
בהינתן תוכן וקבוצה בלתי מורשית מפיק ומשדר את לכל המשתמשים הרשומים.
משתמש לגיטימי שאינו נכלל בקבוצה המקבל את משחזר את התוכן המקורי באמצעות המפתח הסודי שברשותו משלב 1.
נושא הצפנה משודרת הועלה כבר ב-1991 על ידי שמשון ברקוביץ שהציע שימוש בחלוקת סוד כדי לפתור את הבעיה.
הגדרה הפורמלית ראשונה וניתוח יסודי של הבעיה ניתנו ב-1993 על ידי עמוס פיאט ומוני נאור.
הם הציעו אלגוריתם המבוסס על עץ בינארי שמאפשר למנוע מכל מספר של משתמשים מלקבל תוכן כל עוד לא יותר מ- מהם משתפים פעולה נגד המערכת.
כמות המפתחות המוצפנים היא בסדר גודל של וכל משתמש צריך לאחסן מספר מפתחות שהוא ביחס לוגריתמי ל-.
כמות העבודה הנדרשת מכל משתמש היא פענוחים.
כמו כן הפרוטוקול תומך בסביבת Stateless ואינו דורש נוכחות (בלתי מקוון).
רעיון השימוש בלוגיקה של עץ היררכי הומצא בנפרד ב-1990 על ידי וולנר (Wallner) וונג (Wong) שפיתחו שיטות לתקשורת בטוחה בתרחיש רב-נתיב (multicast) במצב מקוון.
בשיטה זו שנקראת בקיצור LKH (להלן) יש צורך לשדר מפתחות בכל פעם שמעדכנים את הרשימה (מבטלים משתמש), כל משתמש נדרש לאחסן מפתחות וכן כמות העבודה שכל משתמש נדרש לבצע היא פעולות פענוח (בממוצע רק 1).
הפרוטוקול בטוח ללא תלות ב- אך כמות המידע המשודר היא שזה יחסית גבוה אלא אם כן כל משתמש יאחסן יותר מידע.
הנושא נחקר על ידי רבים אחרים.
השיטה subset difference (להלן) שהוצעה ב-2002 על ידי נאור ולוצפיץ' היא הטובה ביותר למצב Statesless.
לפי שיטה זו התוכן המשודר דורש רק הצפנות במקרה הממוצע כדי לבטל משתמשים, כמות האחסון של כל מקבל היא מפתחות.
אין הגבלה על וכן תהליך הקצאת המפתח הוא חישובי ולא מסתמך על תורת האינפורמציה.
שמיר הלוי ואחרים הציעו שיפור לשיטה זו שנקרא LSD כמות האחסון מצטמצמת לפיה ל- וכמות התוכן היא בפקטור , כאשר יכול 2.
להלן פירוט שלוש שיטות בסיסיות לפתרון בעיית שידור מוצפן שהמכנה המשותף שלהן בתהליך הקצאת המפתחות הוא השימוש במבנה דמוי עץ.
מקצים מפתח ראשי לשורש העץ ולכל יתר הצמתים והעלים מקצים מפתחות בשיטת GGM שהוצעה על ידי גולדרייך, גולדווסר ומיקאלי שהיא סוג של פונקציה פסאודו-אקראית.
הבסיס התאורטי למשפחת האלגוריתמים Subset-Cover מתחיל במושג שהגו לראשונה פיאט ונאור שנקרא סכימת ביטול "k-resilient" הפועלת כך שבהינתן קבוצה של חברים, הסכימה תהיה עמידה כנגד קואליציה של עד חברים.
לשם כך מקצים מפתחות הצפנה סודיים ונפרדים עבור כל תת-קבוצה אפשרית כאשר , אותו מעבירים לכל משתמש (לכל המשתמשים החברים ב- אך אינם נמנים עם ).
אפשר לדמות זאת באנלוגיה למצב שבו המפתחות נרשמים על גבי מצחם של כל המשתמשים, כל אחד יכול לראות את המפתחות של כולם למעט המפתח הרשום על מצחו.
אם הקבוצה היא אוסף חברים מורשים, מפתח ההצפנה הסודי עבורם הוא XOR של כל המפתחות כאשר .
כל קואליציה של חברים תחסר את המפתח (המשויך להם) ולכן לא תוכל לחלץ את המפתח של בתנאי שמתקיים .
הסכימה המתוארת הוכחה בטוחה מהיבט תאורטי אך אינה יעילה, כדי לכסות את כל האפשרויות, כל משתמש נדרש לאחסן מפתחות (לדוגמה; עבור עשרה משתמשים שמתוכם חמישה מבוטלים, כל משתמש נדרש לאחסן 638 מפתחות).
במקרה הפרטי שבו (כלומר רק משתמש אחד מבוטל) מספר המפתחות שכל אחד נדרש לשמור הוא .
אפשר לשפר את הסכימה על ידי הסתמכות על פונקציה חד-כיוונית ואז הביטחון אינו אבסולוטי אלא חישובי.
מדמים את רשימת המשתמשים לעץ בינארי שכל עלה בו מתאים למשתמש אחד.
מקצים מפתח אקראי לשורש העץ ולכל צומת מקצים רקורסיבית מפתח מתאים על ידי פונקציה פסאודו-אקראית שמקבלת קלט מפתח של צומת אב ומפיקה פלט כפול באורכו, מחצית אחת מקצים לבן השמאלי והמחצית השנייה לבן הימני.
היתרון שבשיטת בנייה זו הוא שכעת כל משתמש נדרש לדעת בעיקרון רק מפתח של אב קדום כלשהו שלו, כי המפתח שלו הוא תוצאה של הפעלת הפונקציה הפסאודו-אקראית באופן רקורסיבי במסלול מהשורש ועד לעלה שלו.
כעת כדי לבטל עלים מסוימים מסירים את המסלולים המקשרים ביניהם לבין שורש העץ, כך למעשה נוצר "יער" של תת-עצים, כל משתמש צריך לקבל כעת את מפתחות של כל שורשי תת-העצים.
כעת אם המדיה מוצפנת עם XOR של כל המפתחות המשויכים למשתמשים שהוסרו, כל משתמש יכול לחשב כל מפתח מלבד המפתח המשויך אליו ולכן אינו יכול לחלץ את המפתח לתוכן.
המשתמשים המורשים לעומת זאת מקבלים את המפתח כשהוא מוצפן עם המפתח הפרטי שהם משתפים עם השרת.
דרך אחרת היא לבסס את הסכימה על בעיה מתורת המספרים דוגמת RSA.
השרת מכין מפתח שורש שהוא , כפולה של שני ראשוניים גדולים, בוחר יוצר מסדר גבוה וכל משתמש מקבל את כאשר כל זרים הדדית.
המפתח המשותף לקבוצה הוא כאשר ואז המשתמש מחלץ את המפתח המשותף על ידי כלומר חזקה של כל המפתחות למעט המפתח שלו.
הוכח שהסכימה הזו בטוחה בהנחה שפירוק לגורמים היא בעיה קשה וכל מה שנדרש לאחסן הוא רק מפתח אחד.
בשתי הסכימות השרת אינו נדרש לשדר כלל מידע נלווה לתוכן המוצפן, כיוון שהמפתחות הוקצו מראש ובידי המשתמשים המידע הדרוש לחילוץ מפתח השיחה.
אולם שיתוף פעולה של שני משתמשים מאפשר להם לשבור בקלות את המערכת.
אלגוריתם Complete Subset Cover מרחיב את הרעיון הבסיסי לעמידות כנגד מבוטלים וכן מצמצם את דרישות האחסון ברמת משתמש במחיר שהשרת ישדר לפני כל תוכן מוצפן מידע מסוים שנקרא "כותר".
בכללות הוא מגדיר אוסף של תת-קבוצות כאשר .
מקצים מפתח סודי ארוך טווח (קבוע) לכל ולכל מקצים מידע פרטי איתו הוא אמור לשחזר את .
בהינתן קבוצה של משתמשים מבוטלים יתר המשתמשים מחולקים לתת-קבוצות זרות כך שמתקיים:
מוצפן פעמים עם המפתחות בהתאמה.
לצורך כך יש להגדיר שני פרימיטיבים קריפטוגרפיים: (1) צופן מהצורה להצפנת התוכן עם שצריך להיות חדש עבור כל תוכן.
הצופן צריך להיות מהיר ולא אמור לגרום להתנפחות התוכן עקב ההצפנה.
הוא יכול להיות צופן זרם בטוח כמו Salsa20. וכן (2) צופן מהצורה עם מפתח ארוך-טווח שהמרכז משתף עם כל משתמש בנפרד.
יכול להיות צופן בלוקים כמו AES.
מסיבות של יעילות רצוי ש- יהיה קצר (להגנה על זכויות יוצרים אין צורך בהצפנה כבדה) ורק המפתח ארוך הטווח צריך להיות באורך מלא (בדרך כלל 128 סיביות).
מפני שאורך הכותר תלוי בגודל הבלוק של צופן הבלוקים, אפשר להשתמש בחלופה חסכונית כך; במקום בלוק מלא.
כאשר הביטוי פירושו הסיביות הראשונות של הערך וכן הוא מחרוזת אקראית כלשהי באורך בלוק מלא.
כל משמש מקבל מידע סודי באופן כזה שעבור כל כאשר , מאפשר לו לחלץ את המפתח לקבוצה שלו .
את אפשר להכין בשתי דרכים, בחירה אקראית (אמיתית) ונפרדת עבור כל מפתח, מה שמספק ביטחון אבסולוטי מהיבט של תורת האינפורמציה כמו פנקס חד-פעמי או כפונקציה של מידע סודי אחר שאז ביטחונו נשען על הפונקציה הפסאודו-אקראית מה שמספק ביטחון חישובי.
מרכז שמעוניין לשדר או להפיץ תוכן מוצפן פועל כדלהלן;
1. בוחר מפתח שיחה אקראי .
2. בהינתן קבוצה של משתמשים מבוטלים, המרכז מפריד את כל המשתמשים הבלתי מבוטלים ל- תת-קבוצות זרות ומקצה להם מפתחות סודיים בהתאמה.
3. המרכז מצפין את מפתח השיחה פעמים עם כל המפתחות ומשדר את התוכן כדלהלן:
החלק שמופיע בסוגריים המרובעות נקרא "כותר" והחלק האחרון הוא גוף התוכן.
מקבל מורשה הקולט את השידור: פועל כדלהלן:
1. מוצא את כך שמתקיים (תת-הקבוצה אליה הוא שייך) במקרה שהוא נמנה עם הקבוצה התוצאה היא null.
2. מחלץ את המפתח המתאים באמצעות .
3. מפענח את מפתח השיחה: .
4. מפענח את התוכן: .
עיקר העבודה ביישום הסכימה האמורה היא (1) הכנת אוסף של כל תת-הקבוצות האפשריות של המשתמשים הרשומים (2) הקצאת מפתח לכל תת-קבוצה אפשרית באוסף, (3) "כיסוי" כל המשתמשים הלגיטימיים פחות המבוטלים בתת-קבוצות נפרדות ו-(4) הגדרת שיטה שבה כל משתמש יוכל למצוא את המפתח המתאים לקבוצה שלו.
אלגוריתם Subset-Cover ניתן למימוש באופן הבא: אוסף הקבוצות מתאים לכל תת-העצים בעץ בינארי מלא בעל עלים, כל עלה כנגד משתמש אחד.
סך הכול עלים וצמתים הוא .
כל צומת מייצג תת-עץ בעץ הכללי, כל משתמש נמנה עם תת-הקבוצה אך ורק אם שורש תת-הקבוצה הוא אב קדום שלו.
לכל צומת מוקצה מפתח וכל משתמש מקבל מפתחות המשויכים לכל הצמתים במסלול המקשר מהעלה שלו לשורש העץ.
אם אוסף המשתמשים שייכים לקבוצה , מפרידים את יתר העלים בעץ לתת-קבוצות נפרדות על ידי הכנת "עץ שטיינר" מכוון, בקיצור ( שהוא עץ פורש מינימלי הנוצר על ידי העלים המקושרים לשורש העץ באמצעות תוספת קשתות המינימלית האפשרית.
כעת תת-הקבוצות האחרות הן למעשה כל תת-העצים "התלויים", כלומר העצים אשר שורשיהם סמוכים לצמתים בעץ בעלי דרגה 1, אך אינם נמצאים בו.
אוסף הקבוצות הללו נקרא "כיסוי" ומספרם הוא בערך .
ישנן כמה דרכים כדי למצוא במהירות וביעילות חברות באחת מהקבוצות של משתמש נתון , אפשר להשתמש למשל בטבלת גיבוב או בקוד תיקון שגיאות.
רצוי שהמידע בכותר יהיה דחוס ככל האפשר.
עם אופטימיזציה אפשר להגיע לתצורה שבה החיפוש נעשה בסיבוכיות של השוואות.
כמות המפתחות שכל משתמש יאחסן תעמוד על , מספר המפתחות המוצפנים שהשרת משדר ואילו התוכן מוצפן רק פעם אחת.
Content Protection for Recordable Media and Pre-Recorded Media היא טכנולוגית ניהול זכויות דיגיטלי שפותחה ב-2001 על ידי 4C Entity (התאגדות של ארבעה ענקי אלקטרוניקה; IBM, אינטל, פנסוניק וטושיבה).
CPRM/CPPM נועד בעיקר למצב 'חסר מעמד' (statelss).
זהו מנגנון הכולל שיטות להגבלה ושליטה על מדיה דיגיטלית פיזית כמו תקליטורי DVD, כרטיסי זיכרון כמו SD או זיכרון הבזק בהתקן מארח (מחשב אישי או נגן).
מרכז רישוי כלשהו מפיץ רשימת מפתחות סודיים להטמעה בכל התקן בעת ייצורו.
מרכז הרישוי מספק גם בלוק מפתח (MKB) שנועד לצריבה בכל מדיה מתאימה.
בלוק המפתח (Media Block Key) למעשה נחשב מעין "כותר" המכיל טקסט-מוצפן של מפתח השיחה איתו הוצפנה המדיה.
ההנחה היא שהבלוק ממוקם בשטח מיוחד שבו מתאפשרת כתיבה חד-פעמית בלבד.
המדיה הצרובה על גבי התקליטור למעשה מקודדת במצב מוצפן כאשר מפתח ההצפנה מוסתר בכותר.
כאשר המשתמש מכניס תקליטור, ההתקן מחלץ את מפתח השיחה מהכותר בעזרת המפתח הסודי המוטמע בו וכך מפענח את המדיה שעל גבי התקליטור.
האלגוריתם שמיישם CPRM הוא למעשה וריאציה של שיטת פיאט-נאור שנקראת סכימת Subset-Cover.
הוא מגדיר טבלה עם שורות ו- עמודות, ומתייחסים לכל התקן (מקלט) כאל אוסף של כניסות בטבלה, אחת בכל עמודה, כלומר כאשר .
אוסף כל תת-הקבוצות האפשריות המוגדר על ידי האלגוריתם מתאים לאוסף התקנים שנמצאים באותה כניסה בעמודה נתונה.
למשל כולל את כל ההתקנים כך ש-.
עבור כל שורה ועמודה הסכימה מקצה מפתח המיוצג על ידי .
בכל התקן מוטמע מידע פרטי (סודי) הכולל מפתחות .
עבור קבוצה של התקנים "מבוטלים" (Revoked), האלגוריתם מחלק את כך שכל תת-קבוצה מכוסה רק אם .
בעוד שהסכימה מבטיחה שהתקן לא מאושר לא ייכלל בכיסוי, יש סיכוי נמוך שהתקן מאושר לא ייכלל גם הוא.
כלומר ייתכן התקן לגיטימי שייחשב כלא תקף.
בניגוד לשיטת נאור, תת-הקבוצות בסכימת CPRM/CPPM אינן זרות לגמרי ולכן הכיסוי אינו משולם.
יתרה מזו הסיכוי שהתקן מאושר יפסל גדל ככל ש- גדל (מספר ההתקנים המבוטלים).
לשם השוואה לשיטת נאור אם ו- אזי מנגנון CPRM/CPPM דורש הצפנות, כמות האחסון במקלט או התקן עומדת על מפתחות, וכמות החישוב הדרושה בצד ההתקן היא רק פעולת פענוח אחת.
למשל ב-DVD בלוק המפתח MKB מכיל 3MB.
חיסרון נוסף הוא בעובדה ש- מוגבל, כלומר מספר המכשירים המבוטלים המקסימלי שאפשר להגדיר בשיטה זו הוא בערך 10,000. בשיטת נאור אפשר להגיע ל-250,000.
שיטת Logical-tree-hierarchy פותחה בעיקר לרב-נתיב במצב מקוון ונכללה בהצעה לתקן RFC-2627. המערכת מנהלת מפתח הצפנה משותף יחיד עבור קבוצת כל המשתתפים הפעילים שנקרא Net Key שמועבר אליהם באמצעות פרוטוקול העברת מפתח קריפטוגרפי כמו דיפי-הלמן.
המערכת מוסיפה או מסירה משתתף (אחד בכל מהלך) על ידי אלגוריתם הקצאת מפתח שבו המערכת מחשבת ומקצה מפתחות הצפנה לכל המשתתפים הלגיטימיים.
התהליך מנוהל על ידי שרת שמדווח לכל משתתפים על המהלכים שבוצעו.
המשתתפים מיוצגים על ידי העלים בעץ בינארי מאוזן בגובה , לכל צומת מוקצה מפתח .
כל משתתף מקבל (בתהליך שנקרא Rekeying באמצעות המפתח הראשי) את כל המפתחות המשויכים לכל הצמתים במסלול המקשר משורש העץ לעלה שלו (לדוגמה בתרשים משתתף מספר 3 מקבל את המפתחות B,I,M).
כדי להסיר את העלה מקצים מפתחות חדשים לכל הצמתים לאורך המסלול המקשר מהעלה שהוסר ועד שורש העץ.
כעת אם הוא צומת הנמצא על המסלול, צומת בן הנמצא על המסלול ו- הוא צומת בן שאינו על מסלול.
את המפתח של הצומת מצפינים על ידי המפתחות ו- (שימו לב שהאחרון לא התעדכן) כלומר .
במקרה ש- הוא צומת אב של העלה מבצעים רק הצפנה אחת עם הצאצא של .
המפתחות החדשים המוצפנים משודרים לכל המשתתפים הפעילים.
האלגוריתם מחייב העברה של מפתחות בכל פעולה כזו, כל משתתף נדרש לאחסן מפתחות וכמות העבודה המקסימלית הנדרשת מכל משתתף היא הצפנות (בממוצע נדרשת רק הצפנה אחת).
להלן טבלה להמחשה של תהליך הפצת מפתחות (Rekeying) של פרוטוקול LKH שתי העמודות האחרונות מתייחסות למספר המשתתפים שצריכים לקבל שידור בכל פעם שנוסף או מבוטל משתתף אחד בשידור.
מבנה subset difference מגדיר אוסף של תת-קבוצות של משתמשים כאשר .
לכל תת-קבוצה מקצים מפתח הצפנה , לכל משתמש משייכים מידע סודי איתו הוא יכול לחלץ את המפתחות של תת-הקבוצות אליהן הוא משויך.
בהינתן הקבוצה של משתמשים מבוטלים, יתר המשתמשים מחולקים לקבוצות זרות מהאוסף אשר 'מכסות' לגמרי את כל המשתמשים, כלומר כל משתמש חבר בלפחות קבוצה אחת כזו.
מפתח שיחה מוצפן פעמים עם והתוכן מוצפן עם .
כל המשתמשים משויכים לעלים בעץ בינארי מאוזן בגובה אוסף הקבוצות בהגדרה הוא מהצורה "קבוצה פחות הקבוצה " כאשר .
שתי הקבוצות מתאימות לעלים של שני תת-עצים בינאריים בהתאמה.
לכן תת-קבוצה כלשהי מיוצגת על ידי שני צמתים בעץ הראשי כך ש- הוא אב קדום של מסמנים זאת על ידי (כמתואר בתרשים).
העלה הוא בתת-קבוצה אם ורק אם הוא בתת-העץ שהשורש שלו הוא .
במילים אחרות אם הוא אב קדום שלו אך לא .
הרעיון הוא שעבור כל תת-קבוצה של משתמשים מבוטלים אפשר למצוא קבוצה של לכל היותר תת-קבוצות מהאוסף אשר מכסה את כל המשתמשים ב-.
אם יוקצה עבור כל משתמש מפתחות קבועים עבור אוסף כל הקבוצות מספר המפתחות עבור כל משתמש יהיה .
במקום זאת אפשר לצמצם את המידע הזה באופן כזה שרק מפתחות יאוחסנו, את המפתח הנכון המשתמש מחלץ באמצעות מבנה עץ דמוי GGM.
לכל צומת מקצים שלושה מספרים אקראיים באמצעות מחולל פסאודו-אקראי בטוח, לכל צומת מצמידים תוויות המכילות את המספרים האקראיים תווית עבור צד שמאל, תווית עבור צד ימין ו- תווית המייצגת את המפתח הסודי המשויך לעלה (כמתואר בתרשים).
שימו לב שלא ניתן לשחזר את המפתח של צומת נתון ללא ידיעת צומת האב.
בעת הפענוח המשתמש מקבל את המחרוזת הבאה:
תחילה מוצא את תת-הקבוצה אליה הוא משויך ומחשב את המפתח המתאים באמצעות הפעלת הפונקציה הפסאודו רנדומלית על צומתי האב פעמים.
באמצעות טבלת גיבוב אפשר לצמצם את פעולת החיפוש של המשתמש ל-.
לאחר מכן כל מה שנדרש הוא פעולת פענוח אחת כדי לחלץ את התוכן המוצפן.
הפונקציות ו- מייצגות אלגוריתמים להצפנה כאשר הראשון מומלץ שיהיה צופן זרם והאחרון צופן בלוקים כמו AES.
שידור רדיו הוא התהליך בו תוכן מסוג אודיו או וידאו משודר בזמן אמת למאזינים, אשר באופן תאורטי יכולים להימצא בכל מקום בעולם, באמצעות מדיום תקשורת המונים אלקטרוני, אך לרוב מדובר במדיום תקשורת המונים אלקטרוני המשתמש בספקטרום האלקטרומגנטי (גלי רדיו) במודל של "אחד לרבים".
דור שידורי הרדיו החלו כאשר החלו לשדר שידורי רדיו בתדרי ה-AM, אשר הפכו פופולריים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר משדרי ומקלטי הרדיו הפכו נפוצים.
לפני כן כל צורות התקשורת האלקטרונית (הגרסה המוקדמת של הרדיו, הטלפון והטלגרף) היו רק במודל של אחד על אחד, כאשר המסר היה מיועד לנמען יחיד.
בעוד שבעבר שידורי רדיו אלחוטיים היו מיוחסים אך ורק לשידורי רדיו שנקלטים במכשירי רדיו, בשנים האחרונות ניתן לקלוט גם שידורי רדיו באמצעות הטלוויזיה בכבלים בה בדרך כלל ישנן תחנות ייעדיות לכל תחנות הרדיו המקומיות.
בנוסף קיימים כיום גם יישומים לטלפון הנייד שמאפשרים להאזין לשידורי רדיו מכל רחבי העולם בזמן אמת.
בהתאם לפופולריות של תוכניות/תחנות הרדיו, קהל המאזינים של שידורי הרדיו יכול להיות הן עשרות/מאות אלפי אנשים שונים, אך גם קבוצות קטנות בהרבה של אנשים.
באופן כללי, כל מי שיש לו את הטכנולוגיות שבאמצעותם ניתן להאזין לשידורי רדיו (למשל, מקלט רדיו או מקלט טלוויזיה) יכול בפועל להאזין לשידור הרדיו.
שידורי רדיו כולל הן שירותים המוגשים מטעם גופי ממשל, כגון הרדיו הציבורי, הרדיו הקהילתי, והטלוויזיה הציבורית אך גם שידורי רדיו של תחנות רדיו מסחריות או טלוויזיה מסחריות.
על מנת להעביר שידורי רדיו מתחנת רדיו למקלטי רדיו ביתיים באמצעות גלי רדיו נדרש ברוב מדינות העולם רישיון שידור.
שידור באמצעות כבל, כמו דרך הטלוויזיה בכבלים, נחשב גם לשידור רדיו אך אינו בהכרח דורש רישיון שידור (אם כי בחלק מהמדינות נדרש רישיון).
שְׂיָה פֵּיסוּ (בסינית: 夏培肃; 28 ביולי 1923 – 27 באוגוסט 2014) הייתה חלוצת מחשוב סינית, שזכתה לכינוי "האמא של המחשוב הסיני".
בסוף שנות החמישים מילאה שיה תפקיד מפתח בפיתוח "מודל 107", המחשב הראשון שפותח בסין ללא תמיכה זרה.
בנוסף, שיה הייתה מחנכת, אשר לקחה חלק ביצירת תוכניות הלימוד וספרי הלימוד הסינים הראשונים שעסקו במחשוב, והנחתה כ-60 תלמידים לתואר מתקדם.
שיה קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת אדינבורו ב־1950. ב־1991 נבחרה להיות חברת , אות הכבוד האקדמי הגבוה ביותר בסין.
זכתה בפרס מפעל חיים מ, שגם יצר את "פרס שיה פייסו" שמוענק למדעניות ומהנדסות בעלות הישגים משמעותיים במדעי המחשב, הנדסה, חינוך ותעשייה.
שיה נולדה ב-28 ביולי 1923 בצ'ונגצ'ינג למשפחה אריסטוקרטית משכילה.
אביה, שְׂיָה חונְגְז'וּ (夏鸿儒), היה מלומד שחי בסוף תקופת שושלת צ'ינג, והחזיק בדעות פרוגרסיביות לזמנו.
אביה עבר את הבחינות הממשלתיות בדרגת , ועבד כמנהל בית ספר ועסקן.
הוא לקח חלק ב, תנועה פוליטית שהתנגדה לניסיון להלאים פרויקט רכבת מקומי, ותרמה לסנטימנט שהתנגד לקיסרות צ'ינג (שלבסוף התלקח למהפכת שינהאי).
אמה, חְוָאנְג שְׂיָאויוּנְג, הייתה מנהלת בית ספר יסודי לבנות ומורה בחטיבת ביניים לבנות.
הוריה של שיה ראו חשיבות רבה בהשכלתה.
שיה החלה ללמוד בבית ספר יסודי בגיל ארבע וחצי, והחל מגיל 8 למדה בהוראה פרטית.
שיה הצטיינה בלימודיה האקדמיים, ובמיוחד במתמטיקה.
ב-1939, בגלל מלחמת סין–יפן השנייה והשפעתה על צ'ונגצ'ינג, נאלצה שיה לעבור לבית ספר ב.
באתר Women of China, שפועל בחסות המפלגה הקומוניסטית של סין, נטען ש"החיים הקשים במהלך המלחמה והמעשים הברברים של הפולשים היפנים גרמו לשיה לבחור ללמוד קורס בהנדסה, כדי שתוכל לעזור למדינה".
שיה סיימה בית ספר תיכון ב-1940, ובאותה שנה החלה ללמוד במחלקה להנדסת חשמל באוניברסיטת נאנג'ינג (שבאותה עת הועברה לצ'ונגצ'ינג בגלל המלחמה).
לאחר שסיימה את התואר הראשון ב-1945, המשיכה ללימודי תואר שני במכון למחקר טלקומוניקציה באוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי, אותם סיימה ב-1947. לאחר מכן עברה לממלכה המאוחדת, לטובת לימודי דוקטורט באוניברסיטת אדינבורו, אותם סיימה ב-1950, ונשארה באוניברסיטה ללימודי פוסט-דוקטורט.
שיה חזרה לסין ב-1951, והחלה לעבוד כאסיסטנט פרופסור (ובהמשך פרופסור חבר) במעבדה לרשתות טלקומניקציה באוניברסיטת צ'ינגחווה.
במהלך לימודיה הכירה את בעלה לעתיד, , שלימים הפך לפיזיקאי תאורטי מוערך.
רקע: מחשבים בסין בשנות החמישים
בתחילת שנות החמישים, טכנולוגיות המחשוב בסין היו בפיגור ניכר לעומת המערב וברית המועצות.
האקדמיה והממשל בסין זיהו את המצב, והבינו שכדי להחזיק בצבא וכלכלה שיכולים להתחרות במדינות אחרות, יש להתעצם ביכולות המחשוב של המדינה.
לאורך שנות החמישים, הוקמו מספר ארגונים וקבוצות מחקר שעסקו במחשוב.
בימים הראשונים של התחום, החוקרים הסינים הסתמכו לחלוטין על שיתוף פעולה עם ברית המועצות: במהלך שנות החמישים חוקרים סינים נשלחו לברית המועצות כדי ללמוד כיצד הסובייטים בונים מחשבים (שיה הייתה חלק ממשלחות אלו), והמחשבים הראשונים שהחוקרים הסינים בנו היו העתקים של מחשבים סובייטים, כגון ה־.
עם זאת, הסינים שאפו להשיג יכולת עצמאית להכשיר כח אדם בתחום (מספר תקני הסטודנט שהסובייטים הסכימו להקצות לסינים לא הספיק לשאיפות של הממשל הסיני), ואף להיות מסוגלים לעצב, לפתח ולייצר מחשבים סיניים באופן עצמאי.
הצורך בעצמאות גבר בעקבות התדרדרות היחסית בין הסינים לסובייטים במהלך סוף שנות החמישים, וב-1959 הסובייטים הפסיקו לחלוטין את תמיכתם .
הצטרפותה של שיה למאמץ המחשוב הסיני
שיה החלה את מחקרה על מחשבים דיגיטליים ב-1952. ב-1956 הוקם המכון לטכנולוגיות מחשוב ב, ושייה הצטרפה אליו.
שיה עבדה במכון לטכנולוגיות מחשוב מהקמתו ב-1956 ועד לפרישתה.
שיה הייתה חלק מהצוות שפיתח את "מודל 107", המחשב האלקטרוני הראשון שתוכנן, פותח ויוצר באופן עצמאי בסין.
שיה לקחה חלק משמעותי בעיצוב וההנדסה של המחשב.
לאחר פרישתם של שניים מהחוקרים המנוסים האחרים בצוות, שיה הפכה לראש הצוות.
המחשב רץ "מבצעית" לראשונה באפריל 1960, ועבד ללא בעיות במשך 20.5 שעות.
המודל 107 הותקן ב בבייג'ינג.
המחשב שימש בעיקר למטרות חינוך, הן לתלמידים שהתמחו במחשבים והן לתלמידים ממחלקות אחרות, כגון המחלקה לגאופיזיקה.
מעל ל-600 סטודנטים השתמשו במודל 107. בנוסף לחינוך, היו למחשב שימושים נוספים, כגון חיזוי גאות ושפל, חישובים הקשורים לכורים אטומיים וחישובי ערך עצמי ווקטור עצמי לטובת תיאוריה של פיזיקה גרעינית.
למרות זאת, היסטוריונים מודרניים כתבו ש"בהשוואה למודל 107, למחשבים סיניים אחרים מאותה תקופה היה תפקיד יותר משמעותי בתעשייה ובביטחון הלאומי".
המודל 107 היה מחשב קטן לשימוש כללי (בניגוד למחשבים מסוימים שיוצרו בסין באותה תקופה שנועדו לבצע חישובים מסוג מסוים בלבד), שמבוסס על שפופרת ריק.
המחשב נבנה בארכיטקטורת פון נוימן, היה בעל זיכרון של 1024 בתים, ועשה שימוש במילים בגודל 32 ביטים וייצוג מספרים באמצעות נקודה קבועה (fixed point).
המחשב מסוגל לבצע 16 פעולות, שעוסקות בעיקר בקריאה וכתיבה מהזיכרון, ארבע פעולות חשבון, תנאים והדפסה.
תדר השעון הוא 62.5 קילוהרץ.
עם עליית שאיפות המחשוב הסיניות בשנות החמישים, התגבשה ההבנה שכדי להגשימן יהיה צורך בהגדלה משמעותית של כח האדם שמוכשר למחקר ופיתוח בתחום.
החוקרים הסינים הראשונים טסו לברית המועצות כדי ללמוד את התחום, אך גם כדי ללמוד כיצד ללמדו.
הסובייטים פתחו בפני הסינים מספר מוגבל של תקנים, וממילא הסינים היו מעוניינים בעצמאות.
המכון לטכנולוגיות מחשוב, בו עבדה שיה, שיתף פעולה עם מספר אוניברסיטאות כדי להציע בהם קורסים במחשוב.
בקורסים אלה השתתפו כ-700 תלמידים מהאקדמיה והתעשייה.
אחד מהקורסים האלה היה הקורס הראשון בתיאוריה של הנדסת מחשבים, "עקרונות של מחשבים דיגיטליים אלקטרוניים", שאותו העבירה שיה.
נאמר שהיא יצרה את ספר הלימוד הסיני הראשון שעסק בתיאוריה של בניית מחשבים.
הספר התבסס על תרגום של חומרי לימוד ברוסית, עם תוספות ושינויים.
כחלק ממלאכת התרגום, שיה נתקלה במושגים שלא היה להם מקביל סיני, וקבעה להם תרגום שבמקרים מסוימים נשאר בשימוש עד היום.
פרט לקורס זה, לשיה היו תרומות נוספות ליצירת תוכניות הלימוד הראשונות שעסקו במחשוב בסין.
שיה המשיכה לשים דגש על חינוך גם בהמשך הקריירה שלה.
היו לה מעל ל-60 תלמידים לתואר מתקדם, שחלקם הפכו להיות מובילים באקדמיה ובתעשייה.
גם לאחר שיסודות תחום המחשוב בסין הונחו, שיה המשיכה את מחקרה.
היא עסקה בארכיקטורות מעבדים חדשות ובדרכים לייעל מחשבים.
מחקריה כללו מחשבי-על, מעבדים וקטוריים וייעול מעבדים בעלי צינור עיבוד נתונים .
ב-1991 נבחרה להיות חברת , אות הכבוד האקדמי הגבוה ביותר בסין.
באותה שנה נבחר לאקדמיה גם בעלה, הפיזיקאי יאנג לימינג.
זכתה בפרס מפעל חיים מ, שגם יצר את "פרס שיה פייסו" שמוענק למדעניות ומהנדסות בעלות הישגים משמעותיים ב"מדעי המחשב, הנדסה, חינוך ותעשייה".
אחד מתלמידיה נהפך לארכיטקט הראשי של תוכנית המעבדים הסינית Loongson .
שידורים חוזרים (ש.ח.) הם שידורים חוזרים של פרקי סדרות טלוויזיה או תוכניות רדיו ששודרו כבר בעבר.
הנוהג מאפשר לרשתות הטלוויזיה למלא זמן שידור מבלי לייצר תוכן חדש, ומספק לצופים הזדמנות לצפות בפרקים אותם הם החמיצו.
לפני עידן הווידאו הביתי והסטרימינג, השידורים החוזרים בטלוויזיה היו הדרך היחידה בה היה לציבור הזדמנות לצפות שוב בתכני טלוויזיה מסוימים.
הנוהג של שידורים חוזרים החל עוד בימים הראשונים של שידורי הטלוויזיה, כאשר לרשתות השידור היה מחסור בתכנים חדשים.
אחת מהתוכניות הראשונות ששודרו בשידור חוזר הייתה התוכנית "לוסי אהובתי" אשר שודרה בשידורים חוזרים במהלך תקופת הריונה של השחקנית הראשית לוסיל בול.
כיום לרוב השידורים החוזרים בטלוויזיה לרוב מתקיימים מחוץ לשעות צפיית השיא ולרוב בתקופות שבין עונות השידור של אותו התוכניות.
לעיתים רבות אותם השידורים החוזרים מסייעים להעלות את העניין באותה התוכנית בתקופות שבין השידור של עונות התוכנית.
באזורים רבים בעולם, כמו בין היתר באמריקה הצפונית, לעיתים רבות השידורים החוזרים מבוצעים במסגרת סינדיקציה של תוכניות טלוויזיה אשר כרוכה במכירת הזכויות לשידור הסדרה בשידורים חוזרים לרשתות כבלים ו/או לתחנות טלוויזיה מקומיות שונות, לרוב זמן רב לאחר שאותה הסדרה הסתיימה.
שידורים חוזרים בסינדיקציה נפוצים במיוחד עבור סדרות עם מספר גדול במיוחד של פרקים - בדרך כלל בסביבות 100 פרקים או יותר.
סדרות פופולריות במיוחד כמו "חברים", "משפחת סימפסון", "סיינפלד", "המשרד" ו"המפץ הגדול" זכו להצלחה רבה במיוחד לאורך השנים כאשר שודרו בסינדיקציה, והדבר סייע לכך שהם נותרו רלוונטיים מבחינה תרבותית במשך זמן רב לאחר התקופה המקורית בה הן שודרו.
הסינדיקציה של סדרות טלוויזיה מסייעת לרוב גם להעלות את הפופולריות של אותן הסדרות בקרב קהלים חדשים אשר מסיבות שונות לא צפה באותן הסדרות כאשר הן שודרו במקור.
במקרים רבים, שידורים חוזרים בסינדיקציה הפכו משתלמים במיוחד ביותר עבור צוות השחקנים וצוות ההפקה של סדרות מצליחות במיוחד, והיוו מקור הכנסה משתלם במיוחד במשך שנים רבות לאחר שהם השתתפו באותן ההפקות.
בנוסף, רשתות הטלוויזיה במדינות רבות נוהגות במהלך עונות החגים לשדר תוכניות ספיישל טלוויזיוניות בשידורים חוזרים, כמו למשל "הגרינץ' שגנב את חג המולד!" ו"רודולף אדום האף" בחג המולד.
שיה שוויי (בסינית: 謝淑薇; נולדה ב-4 בינואר 1986) טניסאית טייוונית.
היא זכתה במקום ראשון בתחרות זוגות נשים וזוגות מעורבים בתחרויות גראנד סלאם 9 פעמים.
בשנת 2014 דורגה לראשונה במקום ראשון בעולם בתחרויות זוגות.
היא התחילה להתאמן טניס בגיל 5. יש לה אחות ואח שגם עוסקים בטניס באופן מקצועי.
בשנת 2001 שיה שוויי הגיעה לרבע גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה לצעירות.
החל משנת 2002 שיה שוויי משחקת בתחרויות גראנד סלאם.
בתחרויות יחידות היא לא זכתה בהצלחה יתרה.
בתחרויות זוגות נשים היא ניצחה באליפות וימבלדון 2013 ואליפות צרפת הפתוחה ביחד עם פנג שוואי.
באליפות וימבלדון 2019 היא ניצחה לצד ברבורה סטריסובה, הם ניצחו גם באליפות וימבלדון 2023. בשנת 2021 באליפות וימבלדון היא ניצחה לצד אליס מרטנס, הן ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה 2024. באליפות אוסטרליה הפתוחה 2025 היא הפסידה במשחק הגמר לצד ילנה אוסטפנקו.
בסך הכול הגיעה ל-7 תארים והפסידה במשחק הגמר פעמיים.
בתחרויות זוגות מעורבים שיה שוויי ניצחה פעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה 2024 ואליפות וימבלדון 2024.
בתחרות גמר ה-WTA שיה שוויי ניצחה בתחרות זוגות בשנת 2013 ועוד 3 פעמים הייתה בגמר.
שיה שוויי שיחקה באולימפיאדת לונדון (2012) ואולימפיאדת פריז (2024).
בפריז היא הגיעה למשחק רבע הגמר בתחרויות זוגות.
שיה שוויי חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של טייוואן.
שידור הטלוויזיה הוא אמצעי תקשורת המאפשר העברת תמונות מונפשות או וידאו לקהל רחב באמצעות גלי רדיו או רשתות תקשורת.
שידורי טלוויזיה מתבצעים כשידור חי או כשידור מוקלט.
בסוגים שונים של שידור נעשה שימוש בתשתיות טכניות שונות, למשל שידור עם מערכות אנטנות ביתיות, שידור לווייני באמצעות לווייני תקשורת, שידור בכבלים ושידור באינטרנט (מוגדר גם כשירותי סטרימינג).
ראשיתו של שידור הטלוויזיה במאה ה-20: המצאת השידור האלקטרוני מיוחסת לממציאים ולדימיר זבוריקין (שרשם ב-1923 את האיקונוסקופ שיצר סרט נע באמצעות סריקת תמונות כפטנט) ופילו פארנסוורת'.
בראשית שנות ה-1930 נערכו בארצות הברית הדגמות טכנולוגיות ראשונות, ובתערוכה העולמית בניו יורק ב-1939 שודרו בפעם הראשונה שידורים ציבוריים של אירועים חשובים (כמו הופעת הנשיא תאודור רוזוולט ופתיחת התערוכה עצמה) שצפו בהם מאות צופים.
בשנת 1935 הופעל בגרמניה שירות טלוויזיה לא ניסיוני ראשון, ובשנת 1936 החלו שידורי הטלוויזיה הציבורית בבריטניה על ידי ה-BBC.
בארצות הברית הונפקו הרישיונות המסחריים הראשונים לשידור טלוויזיה ב-1941, אולם לאחר מכן מלחמת העולם השנייה עצרה זמנית את הפצת הטכנולוגיה.
לאחר המלחמה חודשה במהירות הפצת הטלוויזיה ושידוריה התרחבו: בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 צמחו בארצות הברית מערכות אנטנת קהילה (CATV), שעוררו תחילה לצורכי קליטת שידורים לערים שיש להן קליטה קשה.
מערכות אלה שימשו לקבלת שידורים מרוחקים והיוו את היסודות להתפתחות ענף הטלוויזיה בכבלים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הועברו ברחבי העולם כללי השידור לטכנולוגיות דיגיטליות.
החל מאמצע שנות ה-90 השיקו גופי השידור תקני שידור High-Definition Television (HDTV) ושידור דיגיטלי (DTV) שהחליפו את השידור האנלוגי.
שידורים דיגיטליים מאפשרים שידור בתמונה וסאונד משופרים ותפוקה גבוהה יותר של ערוצי משנה (multicasting).
עם זאת, כבר בעשור הקודם (ה-1980) החלה טכנולוגיית הלוויין להתפתח במהירות ולהנגיש שידורים חיים מאירועים בעולם.
שידורי לוויין אפשרו לכסות במקביל את החדשות הבין-לאומיות והכנסת האירועים החמים בשידור חי כמעט מכל נקודה על פני כדור הארץ.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 החלו לצמוח גם פלטפורמות הזרמת מדיה באינטרנט כמו Netflix ו-HBO Max, המקשרות לצפייה בתכנים טלוויזיוניים על פי דרישה בלי תלות בשידור חי.
שידור חי: שידור בפועל ובהשהיה מינימלית לצופה.
מתבצע במקרים של אירועים חיים כמו חדשות, משחקי ספורט והופעות, בהם הווידאו מועבר מיידית אל המסך.
שידור מוקלט: שידורים שהוקלטו מראש והופצו בשידור מאוחר יותר.
מאפשרים עריכה והכנה של התוכן לפני השידור לצופים.
שידור קרקעי: שידורי טלוויזיה המשודרים מתחנות קרקעיות (מגדלי שידור) במתכונת אנלוגית או דיגיטלית.
בישראל כוללת השיטה גם את רשת עידן+ המתחילה משידורים דיגיטליים קרקעיים.
שידור לווייני: שידורי טלוויזיה המועברים ללוויין תקשורת ומהלוויין למקלטים בארץ.
מאפשר כיסוי אותות לכל יעד גאוגרפי בלתי תלוי בכיסוי הקרקע, ומשמש במיוחד לשידורים מקומיים שפותחו אף לצפייה בין-לאומית (למשל שידורי חדשות בין-לאומיים).
שידור כבלים: מערכת שידור בה מסופקים שירותי טלוויזיה באמצעות רשת כבלים סגורה עד לבתי המנויים (לדוגמה HOT).
מערך זה מאפשר חבילות ערוצים גדולות ושירותי וידאו על פי דרישה (VOD) באמצעות הקשר הקווי.
שידור אינטרנט (OTT): שידורי טלוויזיה ותוכן ווידאו המועברים דרך האינטרנט והמדיה הדיגיטלית.
למשל שירותי סטרימינג (Netflix, IPTV) ומערכות שידור מקוון, בהן הצופה בוחר מתי לצפות בתוכן, בלי תלות בזמנים קבועים של המשדר הטלוויזיוני.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמו בישראל תשתיות השידור הציבורי.
תאגיד השידור הממלכתי (רשות השידור), שהוקם ב-1965, החל לשדר בהדרגה באמצע העשור.
הערוץ הראשון של רשות השידור החל את שידוריו המאורגנים בשנת 1968. ב-1973 הוקמה גם הטלוויזיה החינוכית הישראלית שהייתה ערוץ ציבורי חינוכי לילדים ולנוער.
במשך שנים רבות היה זה השידור הציבורי הבלעדי, כאשר רשות השידור סיפקה את רוב התכנים והחדשות.
בתחילת שנות ה-90 נכנסו גופים מסחריים לתחום הטלוויזיה הישראלית: חוק הרשות השנייה (1990) יצר מסגרת לפיקוח על ערוצים מסחריים והסדיר הקצאת רישיונות.
בשנת 1993 החל לשדר ערוץ 2, ערוץ מסחרי ראשי שבו פעלו זכייניות מסחריות כדוגמת קשת ורשת.
ערוצי זכיינות אלו הביאו עימם מגוון רחב של תוכניות בידור, חדשות ודרמות.
בערוץ נוסף, ערוץ עשר (ערוץ 10), שנפתח ב-2002, הופצו תוכניות מסחריות נוספות.
בעשור השני של המאה ה-21 חלו שינויים מבניים בשידור: רשות השידור פורקה והוחלפה בתאגיד השידור הישראלי, שהשיק את ערוץ "כאן 11" (שימש את נוסח ערוץ 1).
במקביל פוצל ערוץ 2 לשני ערוצים נפרדים, קשת 12 ורשת 13, שנשארו הערוצים המסחריים המרכזיים.
(בשנת 2018 מיזגה רשת את ערוץ 10 לתוכה)
בעשור השני של המאה ה-21 הושלם מעבר ישראל לשידורים דיגיטליים: הוקמה רשת השידור הקרקעית הדיגיטלית בשם "עידן+", והיא אפשרה קבלת הערוצים הציבוריים והמסחריים באיכות HD באמצעות אנטנה רגילה, במקביל לסיום הדרגתי של השידור האנלוגי.
את הפיתוח הלווייני החלו מפעילות השידור הלווייניות (כגון Yes) עוד בשנות ה-90. בנוסף נכנסו לשוק הישראלי שירותי סטרימינג בינלאומיים (כמו Netflix שהגיע ב-2016) ושירותי תוכן וידאו על פי דרישה (VOD) של חברות מסחריות מקומיות ובין-לאומיות, שהביאו למעבר חלק מתוכן הטלוויזיה לצפייה באינטרנט ושינוי הרגלי הצפייה של הצופים.
שידורי הטלוויזיה בישראל מפוקחים על ידי גופים מוסדיים אחדים:
משרד התקשורת: הגוף הממשלתי האחראי להסדרת השידורים, כולל הקצאת תדרי שידור, רישוי תחנות פולטות ותחנות לוויין, ופיקוח על תשתית התקשורת.
במשרד קובעים מדיניות תקשורת ומפקחים על יישומה בפועל.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו: גוף רגולטורי שהוקם בשנת 1990 וניהל את הפיקוח על שידורי הטלוויזיה המסחריים (בעיקר ערוצי הזכיינות כמו ערוץ 2/12 ו-10) למתן רישיונות והנחיית תוכן, עד לביטול פעילותו.
המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין: גוף שנוסד בשנות ה-90 ומפקח על תעשיית השידורים בכבלים ובלוויין בישראל.
נותן רישיונות למפעילי ערוצי כבלים ולוויין, ופיקח על תוכניות וצנזורה טלוויזיונית בעת השידורים.
ועדת השידורים: גוף ציבורי שהתקיים בעבר לפיקוח על התוכן הציבורי, בעיקר בשידורי הטלוויזיה הציבורית; תפקידה לשמור על אובייקטיביות והלימה לחוקי השידור בתקופת השידור הממלכתי.
(עד 2017 היא הוחלפה במועצה ציבורית לפיקוח על שידורי התאגיד.)
שידור טלוויזיה קרקעי הוא סוג של שידור טלוויזיוני שבו התוכן משודר באמצעות גלי רדיו ממשדר קרקעי של תחנת טלוויזיה אל מקלט טלוויזיה המצויד באנטנה.
המונח "קרקעי" נפוץ יותר באירופה ובאמריקה הלטינית, בעוד שבקנדה ובארצות הברית נהוג לכנותו "באוויר" או פשוט "שידור".
סוג שידור זה מובדל מטכנולוגיות חדשות יותר כגון טלוויזיה בלוויין (טלוויזיית DBS - שידור ישיר בלוויין), שבה האות מועבר אל המקלט מלוויין שממוקם בחלל; טלוויזיה בכבלים, שבה האות עובר למקלט באמצעות כבל קואקסיאלי; וטלוויזיה בפרוטוקול אינטרנט (IPTV), שבה האות מתקבל דרך אינטרנט או רשת פנימית המשתמשת בפרוטוקול אינטרנט.
תחנות טלוויזיה קרקעיות משדרות על פני ערוצי טלוויזיה בתדרים שבין כ-52 ל-600 מגהרץ בתחום VHF ו־UHF.
מכיוון שגלי רדיו בתחומים אלו מתפשטים בקו ראייה, הקליטה מוגבלת בדרך כלל לאופק הוויזואלי, כלומר למרחק של כ־64-97 ק"מ.
עם זאת, בתנאים טובים יותר ועם הופעת תעלות טרופוספריות, ניתן לקלוט את השידורים גם ממרחק של מאות קילומטרים.
שידור טלוויזיה קרקעי היה הטכנולוגיה הראשונה ששימשה לשידור טלוויזיוני.
BBC החלה בשידורים בשנת 1929, ובשנת 1930 כבר היו לתחנות רדיו רבות לוח שידורים קבוע לניסויים בתוכניות טלוויזיה.
עם זאת, המערכות הניסיוניות המוקדמות סבלו מאיכות תמונה ירודה בשל השימוש בטכנולוגיית סריקה מכנית, ולא הצליחו למשוך קהל רחב.
הטלוויזיה הפכה לנפוצה רק לאחר מלחמת העולם השנייה, עם התפתחות טכנולוגיית הסריקה האלקטרונית.
תעשיית שידורי הטלוויזיה התפתחה בהתאם למודל של רשתות הרדיו, כאשר תחנות מקומיות בערים ובעיירות התחברו אל רשתות טלוויזיה מסחריות (בארצות הברית) או ממשלתיות (באירופה), שסיפקו להן תוכן.
השידורים היו תחילה בשחור-לבן בלבד, עד המעבר לטלוויזיה בצבע במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
עד לשנות ה-50 של המאה ה-20, לא הייתה קיימת שיטת שידור טלוויזיונית אחרת, עד שהחלו ניצני טלוויזיה בכבלים ו"טלוויזיית אנטנה קהילתית" (CATV).
בשלביה הראשונים, CATV שימשה רק לקליטה חוזרת של שידורים קרקעיים.
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, התפשטה הטלוויזיה בכבלים ברחבי ארצות הברית, וכתוצאה מכך חלה ירידה בצפייה בשידורי טלוויזיה קרקעיים.
בשנת 2018 הוערך כי כ-14% ממשקי הבית בארצות הברית השתמשו באנטנה לקליטת שידורים.
עם זאת, באזורים אחרים בעולם, שידור טלוויזיה קרקעי ממשיך להיות אמצעי הקליטה המועדף, ובשנת 2020 העריכה חברת דלויט כי לפחות 1.6 מיליארד איש בעולם מקבלים חלק מהתכנים הטלוויזיוניים שלהם בשיטה זו.
השוק הגדול ביותר נמצא ככל הנראה באינדונזיה, שם 250 מיליון איש צופים בטלוויזיה באמצעות שידור קרקעי.
עד שנת 2019, שירותי מדיה על גבי האינטרנט (OTT) הפכו לאלטרנטיבה נפוצה לצפייה בשידורי טלוויזיה.
שידור מסחרי הוא מודל שידור רדיו וטלוויזיה המבוסס על הפקת רווח כלכלי, לרוב באמצעות פרסומות.
בניגוד לשידור ציבורי הממומן על ידי המדינה או הציבור ומכוון למטרות חינוכיות, תרבותיות וחברתיות, השידור המסחרי נשלט על ידי שיקולים כלכליים ונועד למשוך קהלים רחבים ככל האפשר, כדי להבטיח רווחיות לגופי השידור ולמפרסמים.
המודל התפתח לראשונה בארצות הברית בראשית המאה ה-20, והתרחב בהדרגה למדינות רבות ברחבי העולם.
לאורך השנים התעצבו בו מנגנונים כלכליים מורכבים, כגון שוק דו-צדדי בין צופים ומפרסמים, מדידת מדרוג (רייטינג) ושימוש בטכנולוגיות מתקדמות כמו סטרימינג מבוסס פרסומות ובינה מלאכותית לשיפור אפקטיביות הפרסום.
במקביל, רגולציה ממשלתית מגבילה את היקף הבעלות, מגדירה חובות שירות ציבורי ומפקחת על תכנים ופרסומות.
בישראל, השידור המסחרי התבסס תחילה ברדיו האזורי ולאחר מכן בטלוויזיה בערוץ 2, אשר פעל במבנה ייחודי של שלוש זכייניות וחברת חדשות עצמאית.
בהמשך הוא חדר לערוצים קשת 12, רשת 13 וערוץ 14 תחת פיקוח חוק הרשות השנייה.
כמו בשווקים אחרים, גם בישראל מתמודד התחום עם שחיקה בהכנסות מפרסום ועם תחרות גוברת מצד פלטפורמות דיגיטליות גלובליות.
השידור המסחרי נולד מתוך יוזמה תעשייתית עסקית ולא כמוסד ציבורי.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, חברות כמו וסטינגהאוס ו-AT&T הקימו תחנות רדיו לא כדי להפיק הכנסות מהשידורים עצמם, אלא כדי להגביר את מכירותיהם של מקלטי רדיו.
גישה זו, שהתבססה על הקשר בין חומרה (מכשירים) לתוכן (שידור), ראתה בשידורים אמצעי שיווק ולא מטרה כלכלית בפני עצמה.
כך התפתח הרדיו כענף עסקי מסחרי כבר מלכתחילה, אך מודל ההכנסות המרכזי שלו עדיין לא נשען על פרסום.
המעבר המשמעותי התרחש כאשר גופי השידור הבינו כי ניתן להפיק רווח ישיר ממכירת זמן אוויר למפרסמים.
תחנת WEAF בניו יורק, שפעלה כבר ב-1922, הציעה שידור ראשון בתשלום לחברת נדל"ן, מהלך שנחשב לתחילתו של מודל החסויות.
התגובות הציבוריות לא היו שליליות והמודל המסחרי התרחב במהירות.
הופעת רשתות שידור כדוגמת NBC ו-CBS יצרה מערכת מדיה לאומית אשר התבססה על הכנסות מפרסום.
חוק התקשורת הפדרלי משנת 1934 (אנ') אשרר את המודל הזה וקבע כי שידור מסחרי מותר כל עוד הוא "משרת את טובת הציבור", ניסוח עמום שנתן לרשות התקשורת הפדרלית (FCC) מרחב תמרון רחב בפיקוח.
בשנות ה־40 ובשנות ה-50 החלה הטלוויזיה לתפוס את מקומו של הרדיו כמדיה המרכזית.
הירידה הדרמטית במחירי הטלוויזיות, אפשרה חדירה מסיבית למעמד הביניים האמריקאי.
רשתות כמו CBS עיצבו לוח שידורים אחיד בשעות השיא (Prime Time) במטרה לרכז קהל רחב בשעות הצפייה הפופולריות, וכך למקסם את ערך זמן האוויר הפרסומי.
בתוך שנים אחדות הפך הפרסום בטלוויזיה למוקד הכנסות עיקרי, ודקת שידור בשעות השיא הפכה למוצר יקר ערך בשוק ההון.
לאחר שנות ה־80, בעקבות מהלכי ליברליזציה ושינויים רגולטוריים בארצות הברית ובאירופה, חלה פתיחה של שוקי השידור לתחרות פרטית והוקלו מגבלות רגולציה שהגנו על ערוצים ציבוריים.
תאגידים בינלאומיים שלטו בענף התקשורת המקומי בכמה מדינות, מה שהוביל למיזוגים נרחבים ולהתעצמות ריכוזיות שהחלישה את עקרונות הפלורליזם והבעלות המקומית.
מודלים כלכליים של שידור מסחרי
השידור המסחרי פועל כשוק דו-צדדי קלאסי.
גופי השידור מתווכים בין שני קהלים נפרדים, הצופים מצד אחד והמפרסמים מצד שני.
הצופים מקבלים את התוכן בחינם או במחיר מופחת ואילו המפרסמים משלמים עבור גישה לקהלים אלו דרך זמן פרסום.
עיקר ההכנסות של גופי השידור נובע מהצד השני של השוק, המפרסמים ולכן קיימת תלות ישירה ביכולתם למשוך ולשמר קהלים רחבים או מבוקשים דמוגרפית.
במבנה כזה, הצופים אינם הלקוחות אלא המוצר הנמכר למפרסמים, עובדה שיש לה השלכות מהותיות על סוגי התכנים המשודרים ועל סדר היום הציבורי.
המודל הכלכלי נשען במידה רבה על מדידת הצפייה.
ככל שתוכנית זוכה לרייטינג גבוה יותר, כך ערך זמן הפרסום במהלכה עולה.
מדידת הרייטינג החלה באמצע המאה ה-20 באמצעות יומנים ומדגמים סטטיסטיים, אך כיום מתבצעת ברזולוציה גבוהה ובזמן אמת, תוך איסוף נתונים דמוגרפיים ומעקב אחר התנהגות צפייה בפלטפורמות מגוונות.
המדדים כוללים לא רק את מספר הצופים אלא גם את משך החשיפה, שיעור הנטישה ותגובה לפרסומות.
המדידה המדויקת הזו מאפשרת התאמה אופטימלית בין פרסומות לקהל והיא כלי מפתח בניהול השוק המסחרי.
ירידה בצפייה ליניארית ותגובה טכנולוגית
במהלך העשור השני של המאה ה-21 החלה ירידה מתמשכת בצפייה בזמן אמת בשידורי טלוויזיה, במקביל לעלייה בשימוש בשירותי סטרימינג.
נתונים מעידים על שינוי עמוק בהרגלי הצריכה, במיוחד בקרב צעירים, אשר מעדיפים תוכן מותאם אישית ונגיש בכל עת.
כתוצאה מכך, גופי השידור נאלצו לאמץ מודלים חדשים, כגון וידאו על פי דרישה (Video On Demand (VOD)) ולהרחיב את פעילותם לפלטפורמות דיגיטליות כולל רשתות חברתיות, אפליקציות ואתרי תוכן משלימים.
הירידה בצפייה הליניארית לא ביטלה את ערכה, במיוחד בקרב קהלים מבוגרים או במצבי חירום לאומיים, אך הציבה אתגר מהותי להמשך הרווחיות במודל המסחרי המסורתי.
כדי להתמודד עם השינויים בשוק, חברות שידור רבות אימצו מודלים כלכליים חדשים, ובראשם AVOD, שירותי סטרימינג הנתמכים בפרסומות.
בניגוד למנויים בתשלום (SVOD), מודלים אלו מציעים תוכן בחינם תמורת חשיפה לפרסום ממוקד.
בהתאם לממצאים עדכניים, שירותי תוכן מבוססי פרסום המשלבים בין AVOD לאלגוריתמים מתקדמים של בינה מלאכותית מאפשרים להתאים את הפרסומות לקהל היעד, תוך אופטימיזציה של משך חשיפה, זמני שיא ודפוסי שימוש.
בכך הם מגבירים את האפקטיביות הכלכלית של המודל.
מערכות בינה מלאכותית מאפשרות לנתח התנהגות צפייה, לחזות מגמות ולבנות פרופילים מדויקים לכל משתמש, מה שמוביל להתאמה אישית טובה, אך גם מעלה שאלות אתיות באשר לפרטיות ולרגולציה עתידית.
רגולציה בתחום השידור המסחרי מבוססת לעיתים קרובות על איזון בין אינטרסים ציבוריים למסחריים, תוך קביעת כללים בנוגע לבעלות, תכנים ואחריות חברתית.
מדינות רבות מטילות הגבלות על מספר תחנות תקשורת שגורם אחד יכול להחזיק, או מונעות החזקת ערוצי שידור לצד כלי תקשורת כתובים כדי לשמור על גיוון דעות ומניעת מונופוליזציה של המרחב הציבורי.
מגבלות אלו נועדו להבטיח פלורליזם, תחרות, ושמירה על מגוון נרטיבים תרבותיים ופוליטיים.
בארצות הברית למשל, ה-FCC הטיל לאורך השנים מגבלות על מספר תחנות שגוף יכול להחזיק בשוק מקומי אחד, אם כי רבות מההגבלות הללו הוקלו עם הזמן.
על אף אופיו המסחרי, שידור ציבורי כפוף לעיתים קרובות לחובת שירות ציבורי, עיקרון המחייב את הגופים המסחריים להקדיש זמן שידור לתכנים בעלי ערך חברתי.
חובות אלו עשויות לכלול שידורי חדשות מהימנים, תוכניות חינוכיות, הנגשת מידע לאוכלוסיות מוחלשות או שידור תכנים בשפות מיעוט.
ברוב המדינות, ההתחייבות לעקרונות אלו היא תנאי לקבלת הרישיון לשידור ומשמשת ככלי המאזן בין אינטרסים כלכליים לבין אחריות דמוקרטית.
יש הרואים בכך "חוזה חברתי" בלתי כתוב בין המדינה לבין השדרים.
הרגולציה עוסקת גם במהות התוכן כגון הגבלות על שפה פוגענית, הגנה על ילדים, מגבלות על אלימות ומניעת הטיה פוליטית מובהקת.
בנוסף, רגולציה עשויה לכלול מכסות מינימליות לתכנים מקומיים, או דרישות לגיוון תרבותי ולשידור תכנים של מיעוטים.
בחלק מהמדינות קיימת גם בקרה מוקדמת על פרסומות מסחריות, במיוחד בתחומים רגישים כמו מזון לילדים, תרופות, או מוצרים פיננסיים.
הרעיון המרכזי ברגולציית תוכן היא לאזן בין חופש הביטוי המסחרי לבין אחריות חברתית רחבה.
בארצות הברית, רגולציית השידור נתונה בידי רשות התקשורת הפדרלית שהוקמה בשנת 1934. החוק המסדיר העניק לרשות סמכות להעניק רישיונות שידור רק כאשר השידור משרת את האינטרס הציבורי, הנוחות והצורך, ניסוח רחב ועמום שאִפשר לרשות להפעיל שיקול דעת נרחב בפיקוח על השידור המסחרי, כולל חסימת מיזוגים, קביעת כללי פרסום ושלילת רישיונות.
בשנות ה־40 ניסתה הרשות לגבש מדיניות מחייבת במסגרת מסמך שכונה "הספר הכחול", אשר דרש שידור תוכן מקומי חי, הקצאת זמן לשיח ציבורי שאינו ממומן, וצמצום התלות בפרסומות בתוכניות ציבוריות.
אף שהתעשייה המסחרית בלמה את יישומו, המסמך סימן שינוי תפיסתי, שלפיו רישיון שידור אינו קניין פרטי אלא זכות מותנית בפעולה לטובת הציבור.
השידור המסחרי בישראל החל בתחום הרדיו, כאשר בשנת 1995 החלה לפעול מערכת של תחנות רדיו אזוריות שהופעלו על ידי זכיינים פרטיים תחת פיקוח הרשות השנייה.
תחנות אלו כללו, בין היתר, את רדיו חיפה, רדיו לב המדינה, רדיו תל אביב והן התבססו על מודל של מימון מפרסום בלבד.
לצד התחנות האזוריות פועלת גם גלגלצ, תחנה ציבורית בעלת אופי מסחרי מובהק, הנתמכת בידי צה"ל אך ממומנת חלקית על ידי פרסומות.
הרדיו המסחרי בישראל סבל לאורך השנים מהכנסות מצומצמות יחסית, תחרות גבוהה ומגבלות רגולציה מחמירות, אך שימש מוקד חשוב לפלורליזם תקשורתי בשוק המקומי.
ערוץ 2 - שלוש זכייניות וחברת חדשות עצמאית
השידור הטלוויזיוני המסחרי בישראל החל עם הקמת ערוץ 2 בשנת 1993, אשר פעל במתכונת ייחודית של שלוש זכייניות, קשת, רשת וטלעד.
כל אחת מהן שידרה בימים נפרדים, והן חלקו ביניהן את ימות השבוע.
לצדן פעלה חברת החדשות של ערוץ 2, שהייתה עצמאית ונפרדת מהזכייניות, במטרה להבטיח עצמאות עיתונאית ומניעת ניגודי עניינים.
מבנה זה אפשר רמה גבוהה יחסית של תחרות פנימית, אך עורר גם ביקורת על בלבול זהויות וחוסר אחידות במותג השידורי.
המודל שירת את המדינה במשך כשני עשורים, עד לפיצולו בשנת 2017.
המסגרת הרגולטורית של השידור המסחרי בישראל מעוגנת בחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (התש"ן–1990).
החוק מסמיך את הרשות לפקח על התוכן, לקבוע כללים למתן רישיונות לשידור, ולאכוף סטנדרטים של איזון ופלורליזם.
בין הדרישות שהוטלו על הזכיינים, שילוב של תכנים מקוריים, הקפדה על ייצוג גאוגרפי, ושידור חדשות מהימנות.
בשנת 2017 בוצעה רפורמה מבנית עם פיצול ערוץ 2 לשני ערוצים נפרדים – קשת 12 ורשת 13, תוך ביטול מנגנון הזכייניות.
צעד זה נועד להעמיק את התחרות בשוק ולפשט את מבנה הבעלות, אך גם עורר חששות מהגברת ריכוזיות וירידה בתכנים בעלי ערך ציבורי.
הכנסות השידור המסחרי בישראל נשענות בעיקרן על פרסום, תוך תחרות מתגברת מצד פלטפורמות דיגיטליות מקומיות וגלובליות.
לפי דו"ח רשות התחרות לשנת 2024, פלטפורמות אלו משנות את דפוסי צריכת המדיה ויוצרות לחצים על מקורות ההכנסה של גופי השידור המסורתי.
בתוך כך, שוק הפרסום בטלוויזיה מתמודד עם ירידה בחלקו היחסי לעומת פרסום בדיגיטל.
המגמה מאלצת את הערוצים לפתח מודלים עסקיים חדשים, כולל שילוב תוכן פרסומי, שיתופי פעולה עם מפרסמים והפקות ממומנות.
עם זאת, הרגולציה הקיימת בישראל מגבילה את הגמישות השיווקית של הגופים המסחריים, מה שעלול לפגוע ביכולתם להתמודד בזירה תחרותית משתנה.
שיווי משקל כימי או שיווי משקל דינמי הוא השלב בתגובה הכימית שבו הרכב תערובת התגובה לא משתנה עוד.
זהו מצב דינמי, כלומר, אין העדפה אנרגטית להתקדמות התגובה לכל כיוון ועל כן אין שינוי במצב המגיבים לאורך זמן.
המדע העומד בבסיס תורת שיווי המשקל הכימי הוא מאבני היסוד החשובים ביותר בתכנון של תגובות כימיות במעבדה ובתעשייה, וממוקדי העיסוק המרכזיים של מהנדסי כימיה וכימאים.
שיווי משקל הומוגני ושיווי משקל הטרוגני
בשיווי משקל הומוגני (homogeneous equilibrium), כל המגיבים וכל התוצרים נמצאים בפאזה אחת.
לדוגמה, ניתן לציין את התגובה:
בה כל החומרים המעורבים נמצאים בצורה גזית.
בה חומצה הידרוברומית מהולה מגיבה עם תמיסת אשלגן חנקתי, לקבלת תמיסה מימית של אשלגן ברומי וחומצה חנקתית.
מהווה דוגמה לשיווי משקל הומוגני בפאזה הנוזלית.
בשיווי משקל הטרוגני (heterogeneous equilibrium), המגיבים והתוצרים נמצאים ביותר מפאזה אחת.
לדוגמה, התגובה בין שבבי אבץ מתכתי עם קיטור (אדי מים) ליצירת אבץ חמצני (מוצק) ומימן גזי, כולל שתי פאזות, מוצק וגז:
באופן כללי, תגובות כימיות יגיעו לשיווי משקל מהיר יותר בפאזה הגזית או הנוזלית, שכן במצבי צבירה אלו אין מגבלה משמעותית על הקינטיקה של התגובה.
עבור התגובה הכללית בין המגיבים A ו-B לקבלת התוצרים C ו-D:
אם התגובה נמצאת בשיווי משקל, אזי נשתמש בחץ כפול (<=>), המצביע על כך ששתי התגובות (הקדמית – ליצירת התוצרים, וההפוכה – ליצירת המגיבים) מתרחשות בקצב זהה.
האותיות a, b, c, d הם המקדמים הסטוכיומטרים של התגובה.
קבוע שיווי המשקל הוא ערך מספרי המבטא את יחס מכפלת ריכוזי התוצרים במכפלת ריכוזי המגיבים בשיווי משקל.