tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איטליה לקחה חלק חשוב במשלחת ההדרכה של נאט"ו (NATO Training Mission – Iraq) בשנים 2004–2011 שסייעה לפתח את כוחות הביטחון העיראקים.
הכוחות המזוינים של איטליה מבצעים משימות שונות ברחבי העולם מטעם האו"ם, מטעם, האיחוד האירופי, מטעם נאט"ו וכן משתתפים בכוחות רב לאומיים במסגרות אחרות.
כמו כן מבצעים הכוחות המזוינים משימות שונות בתחומי איטליה, כמו תפקידי מניעת פשיעה, פעילויות בתחום איכות הסביבה וסיוע לתושבי המדינה באסונות טבע.
שם הכוח ראשי תיבות מקום המשימה שנת הצטרפות איטליה למשימה כוח אדם כוח המשקיפים הרב-לאומי MFO ישראל ו-מצרים 1982 75 חיילים מתוך 1700 חיילים מ-11 מדינות הנוכחות הבין-לאומית הזמנית בחברון TIPH-2 חברון 1997 13 חיילים מתוך 37 חיילים מ-6 מדינות
שיתוף פעולה וסיוע טכני בינלאומי
שם הכוח ראשי תיבות מקום המשימה שנת הצטרפות איטליה למשימה כוח אדם כוח שיתוף הפעולה הצבאי האיטלקי Italian Mission of Military Cooperation מלטה 1988 26 חיילים נציגות המומחים האיטלקית Italian Delegation of Experts אלבניה 1997 17 חיילים משימת הסיוע הטכני האיטלקית Italian Operation of Technical Assistance לוב 2011 10 חיילים
הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה (בלטבית: Nacionālie Bruņotie Spēki) מורכבים מצבא לטביה (כוחות היבשה, חיל הים וחיל האוויר), המשמר הלאומי, משמר החופים ועוד.
תפישת ההגנה של הכוחות מתבסס על כוחות מקצועיים בעלי יכולת תגובה מהירה ועל כוחות מילואים היכולים להיות מגיוסים תוך התראה קצרה.
צבא לטביה מבוסס החל מ-1 בינואר 2007 על חיילים מקצועיים בלבד, גיוס החובה בוטל ומחזור החובה האחרון היה ב-2005.
תפקיד הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה הוא להגן על הריבונות והשטחים של המדינה, ולהגן על האוכלוסייה מפני מתקפה של כוחות זרים.
על מנת לעמוד במשימות הכוחות מספקים הגנה למרחב האווירי והמים הטריטוריאליים של המדינה, משתתפים בפעולות במזמן משבר לאומי, מבצעים פעולות הצלה ומשתתפים במשימות כוחות בינלאומיים לשמירה על השלום.
הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה הוקמו לראשונה לאחר הכרזת העצמאות של המדינה בסיום מלחמת העולם הראשונה.
בסוף מלחמת העצמאות של לטביה בשנים 1918-1920, הכיל צבא לטביה כ-70 אלף איש.
לאחר פלישת הסובייטים ביוני 1940 וכיבוש לטביה, החל פירוק הצבא הלטבי.
שם הצבא שונה ל"צבא העם", לתקופה בספטמבר-נובמבר 1940 שונה ל"החיל הטריטוריאלי ה-24 של הצבא האדום".
בספטמבר 1940 שירתו בחיל 24,416 חיילים, אך בסתיו יותר מ-800 קצינים ו-10,000 חיילים סולקו ממנו.
חלק מהחיילים הלטביים ממחזור גיוס 1939 הוחלפו על ידי 4,000 חיילים רוסים.
ב-10 ביוני נשלחו הקצינים הבכירים של החיל למוסקבה שם נעצרו ורובם נורו.
ב-14 ביוני 430 קצינים לפחות נעצרו ונשלחו למחנות גולאג.
לאחר התקיפה הגרמנית על סובייטים, יותר מ-2,080 חיילים לטביים שוחררו משירות, מכיוון שהסובייטים חששו שהם יפנו את הנשק נגד הקומיסרים והקצינים הסובייטים.
במקביל רבים מהחיילים ערקו מהשירות, כאשר החיל חצה את גבולות לטביה הוא הכיל בערך 3,000 חיילים בלבד.
מבנה הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה:
ישנם 4,700 אנשים בשירות פעיל, 971 חיילים בכוחות היבשה, 552 בחיל הים, 251 בחיל האוויר והשאר בפיקודים השונים.
בנוסף יש 10,642 מתנדבים במשמר הלאומי ו-1,288 אזרחים העובדים בכוחות המזוינים.
לטביה משתפת פעולה עם ליטא ואסטוניה בגדוד חי"ר משותף (BALTBAT) ושייטת משותפת (BALTRON) המשמשים במשימות לשמירה על השלום.
נאט"ו מבצעת סיורים והגנה על המרחב האווירי של לטביה מכיוון שלצבא לטביה אין את האמצעים לבצע משימה כזאת.
לטובת העניין הקצו בנאט"ו 4 מטוסי קרב המגיעים ממדינות שונות וכל 2-3 חודשים מוחלפת המדינה שמבצעת את הסיור האווירי.
איסלנד היא החברה היחידה בנאט"ו שאינה מחזיקה צבא קבע, למרות שאין מניעה חוקית להקים צבא כזה.
בשנים 1951–2006 באזור הוצב כוח הגנת איסלנד.
משמר החופים מורכב מ-3 ספינות ו-4 כלי טיס, חמוש בנשק קל, תותחים ימיים, ונשק נגד מטוסים.
משמר החופים אחראי גם על מערכת ההגנה האווירית, אשר מבצעת מעקב קרקעי אחר תנועת כלי טיס במרחב האווירי של איסלנד.
יחידות אשר כפופות לנציב הלאומי גם לוקחות חלק בהגנה על המדינה.
בראשונה כוחות הביטחון הלאומי המבצעים פעולות מודיעין, והיחידה המיוחדת וִיקִינג (באיסלנדית: Víkingasveitin), יחידה מיומנת ללוחמה בטרור אשר מהווה חלק מהמשטרה הלאומית.
בנוסף קיימת יחידת מענה למשבר המופעלת על ידי משרד החוץ, אשר מורכבת מכוח קטן לשמירת השלום ופרוסה מחוץ למדינה.
החל מ-2008 היחידה ממלאת את תפקידה כשהיא אינה חמושה, אלא בנסיבות מיוחדות.
כמו כן קיים הסכם עם ארצות הברית בנוגע להגנה על איסלנד.
עד שנת 2006 היה באיסלנד בסיס של צי ארצות הברית.
בנוסף, יש לה הסכמים צבאיים עם נורווגיה, דנמרק ומדינות נוספות בברית נאט"ו.
איסלנד מקיימת בשטחה תרגילים צבאיים של נאט"ו בשם ויקינג הצפוני, האחרון התקיים בשנת 2011. כמו כן איסלנד מקיימת תרגילים לסילוק פצצות בשם האתגר הצפוני.
ב-1997 אירחה איסלנד את התרגיל הראשון של שותפות לשלום וכן בשנת 2000 אירחה תרגיל נוסף.
איסלנד שלחה כוחות לכוח קוסובו ולכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
ממשלת איסלנד תורמת כלכלית לנאט"ו, בנוסף נורווגיה מאפשרת לאזרחים איסלנדיים לקבל השכלה צבאית ולשרת כחיילי קבע בכוחות המזוינים של נורווגיה.
הכוחות המזוינים של אלבניה (באלבנית: Forcat e Armatosura të Republikës së Shqipërisë) הוקמו לאחר הכרזת העצמאות של אלבניה ב-1912. כיום הכוחות מורכבים מהמטה הכללי, צבא אלבניה, חיל האוויר האלבני והצי האלבני.
ניהול שוטף מתבצע על ידי משרד ההגנה.
על פי חוקת אלבניה, הכוחות המזוינים האלבניים אחראיים:
להגן על השטח וגבולות המדינה.
לסייע לאוכלוסייה באסונות טבע או אסונות מעשה אדם.
להשתתף בפעילות בינלאומית במסגרת כוחות רב לאומיים.
ב-4 בדצמבר 1912 הוקם הצבא הלאומי האלבני.
הוא היה ממומן ברובו על ידי איטליה.
ב-4 באפריל 1939, פלשו חיילים איטלקיים למדינה וכבשו אותה תוך שישה ימים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אלבניה התקרבה לברית המועצות.
הדרגות ומבנה הצבא היו מבוססים על התפישה הסובייטית, ובכך הגדילו את השליטה הפוליטית של המפלגה השולטת בכוחות המזוינים של המדינה.
אחד המאפיינים של הקשר אזרחי-צבאי במהלך תקופה זו, היה המאמץ של ההנהגה האזרחית להבטיח את הנאמנות של הצבא למערכת הקומוניסטית ולמוסדותיה.
כמו כל שאר המוסדות במדינה, גם הצבא הוכפף למפלגה הקומוניסטית.
כל בעלי הדרגות הגבוהות, ורוב בעלי דרגות הביניים והדרגות הנמוכות בצבא, היו חברים במפלגה.
המערכת חוזקה על ידי הקמת תאי מפלגה בתוך שורות הצבא, וחינוך קומוניסטי לחיילים על ידי הפוליטרוק במהלך ההכשרה הצבאית.
במטרה להרחיב את השליטה הפוליטית עוד יותר, הוגדל הגיוס לצבא והתגייסו לכוחות המזוינים אנשים מהאזורים הכפריים שהקדישו עצמם לטובת קרייריה צבאית.
המדינה והמפלגה המשיכו וב-1 במאי 1966, בוטלו דרגות הצבא כפי שהיה גם בצבא השחרור העממי של סין.
הצבא נשאר מאורגן בצורתו הבסיסית, אך התפקיד של מפקדי הצבא היה חסר חשיבות מכיוון שכולם ביצעו את הוראותיהם של הקומיסרים.
ב-1991 הוחזרה שיטת הדרגות על ידי נשיא אלבניה.
במהלך אותן שנים, ה-"Sigurimi" (שירות הביטחון באותה תקופה) אשר התבסס על מבנה ה-ק.ג.ב., היה אחראי על הוצאה להורג, מאסר וגירוש של יותר מ-600 קציני צבא ובכך נטרל את האפשרות להפיכה צבאית.
כאשר המשטר הקומוניסטי התמוטט באלבניה ב-1991, היה חשש כי הכוחות המזוינים יתערבו וינסו למנוע את הנפילה תוך שימוש בכוח.
בפועל, הכוחות לא נקטו בפעולות מנע על מנת להציל את המשטר שהיו חלק ממנו.
במהלך שנות ה-80 הפחיתה אלבניה את גדודי החי"ר משמונה לארבעה.
השינוי היה במעבר מגדודים מאוישים באופן מלא, להתבססות על כוחות מילואים.
ב-1992 העריכה ספריית הקונגרס כי כוחות היבשה של אלבניה מונים 35,000 חיילים.
בגלל שכוח האדם של כוחות היבשה היה מספיק לאיוש שתי חטיבות, גדודים של בערך 3,000 חיילים הפכו למבנה הצבאי הגדול ביותר.
ב-1991, ארבעה גדודי חי"ר היוו את החלק העיקרי בכוחות הלוחמים של כוחות היבשה.
במהלך המהומות שהתרחשו במדינה ב-1997, הניסיונות הפוליטיים להשתמש בכוחות המזוינים למחוץ את ההתנגדות הוגדרו ככישלון, שלאחריו התמוטטו הכוחות המזוינים ומתקנים צבאיים נבזזו על ידי האוכלוסייה האזרחית.
בראשית 1999 פרצה באזור מלחמת קוסובו, במהלכה נמלטו רבבות פליטים, לאלבניה אשר סיפקה להם הגנה.
כמו כן איפשרה לנאט"ו לספק סיוע לוגיסטיקה דרכה לכוח קוסובו.
אלבניה מהווה חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן, והכוח הבינלאומי לשמירת יציבות בעיראק.
הגדלת התקציב הצבאי הייתה אחד התנאים החשובים ביותר לשילוב בנאט"ו.
בדצמבר 2006 הכוחות המזוינים ארגנו מחדש את מבנה הכוח.
הוקמו שלוש מפקדות: מפקדת הכוחות המשותפים, מפקדת התמיכה המשותפת ומפקדת אימונים ותורת לחימה.
מפקדת הכוחות המשותפים הורכבה מחטיבת תגובה מהירה, גדוד קומנדו, חטיבה ימית, חטיבה אווירית וחטיבת תמיכה אזורית.
מפקדת התמיכה המשותפת סיפקה סיוע לוגיסטי לכל הכוחות, ומפקדת האימונים ותורת לחימה הייתה זרוע החינוך וההדרכה של הכוחות המזוינים.
יחד עם זאת לאחר כשלוש שנים שונה שוב המבנה לצורתו הקלאסית.
צבא אלבניה נתמך ברובו על ידי ארצות הברית, גרמניה, הולנד, איטליה, בריטניה, יוון, טורקיה, שווייץ, דנמרק ובלגיה.
הצי האלבני מבצע בעיקר משימות של משמר חופים, מאז פברואר 2008 אלבניה לוקחת חלק פעילים בתרגולים ימיים של נאט"ו.
לשיפור יכולת הצי נרכשו ספינות סיור מסדרת איליריה.
אלבניה הפכה לחברה מלאה בנאט"ו ב-1 באפריל 2009.
כוחות היבשה כוללים כ-57 אלף חיילים וקצינים (נכון ל-2016), בנוסף לכ-800 טנקים ועד - 650 קני ארטילריה בשנת 2024. לעומת 2018 בה היו כ-430 טנקים וכ-740 קני ארטילריה.
שינויים אלה נבעו עקב רפורמות בצבא והכנות לקראת מלחמת נגורנו קרבאך.
בנוסף ליאור אבדות לא ברור.
בחיל הים משרתים כ-2,200 חיילים וקצינים והוא מצויד בין היתר בספינות סער 4.5.
הוא מצויד במטוסים ומסוקים מתוצרת ברית המועצות, בין היתר ב-25 מסוקי תקיפה וכ-40 מטוסי קרב.
חיל המצב של נחצ'יבאן הוא גוף חצי עצמאי בסדר גודל של אוגדה בתוך הכוחות המזוינים, ומהווה אחד מחמישה הפיקודים המרחביים של הצבא.
תפקידו להגן על המובלעת האזרית בחבל נחצ'יבאן.
צבא אזרבייג'ן מורכב משלוש זרועות חיל הים האזרי, כוחות היבשה האזרים, חיל האוויר של אזרבייג'ן
צבא אזרבייג'ן בשנים האחרונות מנסה להשתדרג בצורה גבוה בעיקר על ידי רכישות נשק ממדינת ישראל מכיוון שנשק תוצרת ישראל הוא נשק איכותי והוכח כטוב בכל מלחמות ישראל וגם במלחמות של אזרבייג'ן כנגד ארמניה ועוד מלחמות
תקציב צבא אזרבייג'ן עומד על כ-2.46 מיליארד דולר לשנה בעתיד מקווה אזרבייג'ן לפתח יכולת של היטק וטכנולוגיה וליצר מטוסי קרב, טנקים, מסוקים תוצרת עצמית על מנת לא להיות תלויה במדינות אחרות
מאז נפילת ברית המועצות, אזרבייג'ן מנסה להמשיך ולפתח את כוחותיה המזוינים לצבא מקצועי, מאומן היטב ונייד.
אזרבייג'ן עוברת תוכניות מודרניזציה והרחבת קיבולת נרחבות, כאשר התקציב הצבאי גדל מכ-300 מיליון דולר בשנת 2005 ל-2.46 מיליארד דולר בשנת 2009. סך הכוחות המזוינים מונים 56,840 איש בכוחות היבשה, 7,900 איש בחיל האוויר ו כוח ההגנה האווירית, ו-2,200 איש בחיל הים.
יש גם 19,500 איש במשמר הלאומי, בשירות הגבולות הממלכתי ובכוחות הפנימיים.
בנוסף, ישנם 300,000 אנשי שירות לשעבר שהיו בשירות צבאי ב-15 השנים האחרונות.
החומרה הצבאית של אזרבייג'ן מורכבת מ-220 טנקי קרב ראשיים, 162 T-80 נוספים נרכשו בין השנים 2005 ל-2010, 595 כלי רכב קרביים משוריינים ו-270 מערכות ארטילריה.
לחיל האוויר כ-106 מטוסים ו-35 מסוקים
בנוסף אזרבייג'ן הצטרפה לאמנה לאי הפצת נשק גרעיני, אזרבייג'ן אין לה נשק גרעיני, בנוסף אזרבייג'ן משתתפת בשותפות לשלום של נאט"ו וגם אזרבייג'ן הצטרפה לכוח-הרב לאומי בשנת 2003. היא שלחה 150 חיילים לעיראק.
כוחות צבא אזרבייג'ן שירתו גם באפגניסטן
כוחות היבשה של אזרבייג'ן מונים כ-85,000 אלף איש, 2500 איש מהם הם אנשי המשמר הלאומי והם גם חלק מכוחות היבשה.
בנוסף ישנם 300,000 אנשי שירות לשעבר שהיו בשירות צבאי ב-15 השנים האחרונות.
סוכנויות חצי-צבאיות אחרות מורכבות מכוחות הפנים של משרד הפנים של אזרבייג'ן חיילים, ומרכיב היבשה של שירות הגבול הממלכתי
צבא היבשה ללא כוח המילואים מורכב מ-24 חטיבות בחמישה פיקודים מרחביים בעלי סדר גודל של אוגדה ולצידם שתי חטיבות עצמאיות ורגימנט אחד:
חיל הצבא השני - מפקד על מרחב דרום המדינה, ובעל חמש חטיבות (החטיבות: 2, 4, 6, 8, 18).
חיל הצבא השלישי - מפקד על מרחב צפון המדינה, ובעל חמש חטיבות (החטיבות: 7, 11, 12, 19).
חיל הצבא הרביעי - מפקד על המרחב סביב מחוז הבירה באקו, ובעל שלוש חטיבות (החטיבות: ZEYNALABDIN, KUSARI, וחטיבה נוספת).
חיל הצבא של נחצ'יבאן (5 במספר) - מפקד על אזור המובלעת נחצ'יבאן.
חיל ההגנה האווירית והאווירית של אזרבייג'ן הוא סניף שירות אחד מאוחד.
כ-8,000 איש משרתים בחיל האוויר ובחיל ההגנה האווירית.
לחיל ההגנה האווירית והאוויר יש) יש לוחמים, בסיס אוויר קיורדמיר גדוד מפציצים, בסיס אוויר גאנג'ה מוביל,כ-106 מטוסים ו-35 מסוקים.
למדינה יש ארבעה בסיסי אוויר מרכזיים.
ל-Nasosnaya (בסיס אווירי) ובסיס אוויר באקו קלה יחידת המסוקים.
ישנם גם ארבעה בסיסי תעופה אחרים שלא נראה שיש בהם מטוסים מבוססים.
אלה הם בסיס אוויר דוליאר, נמל התעופה נחצ'יבאן, בסיס אוויר סנקאקל ובסיס אוויר סיטלקיי
אזרבייג'ן ממשיכה בשדרוג מטוסיה מי שמשרד את מטוסיה הם לרוב התעשייה האווירית לישראל
הבסיס הימי העיקרי של ברית המועצות בים הכספי היה מבוסס בבאקו.
כאשר ברית המועצות התמוטטה, אזרבייג'ן ירשה את בסיס הצי וחלקים ממשט הים הכספי.
חיל הים של אזרבייג'ן מונה כ-2,200 איש.
בשנת 2010, לצי היו פריגטה קלה מסוג Petya, Qusar (G 121), ומספר ספינות סיור, כולל מחלקת טורק אחת, Araz, P 223, כיתה אחת Brya (Project 722), P 218, אחת.
לחיל הים מיוחסות גם 5 ספינות נחיתה, 3 פולנוצ'ני ו-2 וידרה (IISS 2007), בתוספת שלוש ספינות מחקר, פרויקט 10470, A 671, לשעבר סוויאגה, כלי סקר מסוג Balerian Uryvayev (AG) ואחד ואדים פופוב.
הצי האמריקני סייע לאמן את הצי של אזרבייג'ן.
יש גם הסכם לספק תמיכה אמריקאית לשיפוץ ספינות מלחמה אזרבייג'ניות בים הכספי.
בשנת 2006, ממשלת ארצות הברית תרמה 3 סירות מנוע לצי אזרבייג'ן.
בשנת 2007 נחתם הסכם בין חיל הים האזרבייג'אני לחברה צבאית אמריקאית, שקבע כי חלק מחיל הים האזרבייג'אני יצויד במערכות קליעה מתקדמות בלייזר.
מומחי החברה האמריקאית היו אמורים גם להעביר הדרכה על השימוש בציוד החדש.
מספר תוכניות נפרדות בארצות הברית מתבצעות במסגרת יוזמת המשמר הכספי, המתמקדות בעיקר בשיפור ביטחון הגבול הימי של אזרבייג'ן וקזח.
במאי 2011, נשיא חברת הנפט הממלכתית של הרפובליקה של אזרבייג'ן רובנאג עבדולייב הצהיר כי אזרבייג'ן תתחיל בייצור ספינות מלחמה לאומיות לאחר 2013.
המודיעין הימי של אזרבייג'ן מחזיק ביחידה הימית ה-641 של הלוחמה המיוחדת.
הכוחות המיוחדים אומנו על ידי חיל הים האמריקני ליחידה 641 עומדות מספר צוללות גמדים כגון Triton-1M ו-Triton 2 וכן תנועת כלי תת-מימי לצוללנים בודדים.
היחידה המיוחדת מורכבת מ-3 קבוצות סיור, 2 קבוצות ללוחמה הררית וקבוצת צלילה אחת.
הכשרת החובה כוללת קפיצת צניחה ביום ובלילה, ביבשה ובמים בנוסף אזרבייג'ן קנתה ספינות ישנות של חיל הים הישראלי.
הכוחות המיוחדים של אזרבייג'ן הם חלק ממשרד ההגנה.
היא הוקמה באפריל 1999 עם קצינים וקצינים שהשתתפו במלחמת נגורנו-קרבאך הראשונה בשנים 1991–1994. פיקוד הכוחות המיוחדים של טורקיה מילא תפקיד בגיבוש היחידה.
במהלך מלחמת נגורנו-קרבאך 2020, אנשי הכוחות המיוחדים כבשו את העיר ג'ברייל ותשעה כפרים מסביב מהצבא הארמני.
ב-8 בנובמבר בירך אלייב את מפקד הכוחות המיוחדים על "שחרור שושה".
המלחמה נחשבה לפעם הראשונה שבה אזרבייג'ן השתמשה באופן פעיל בכל יחידות הכוחות המיוחדים שלה
משרד ההגנה של אזרבייג'ן מכוון אספקה צבאית פנים לאזרבייג'ן.
הוא הוקם בשנת 2005. משרד התעשיות הביטחוניות שילב את מחלקת המדינה לתעשייה צבאית ולחימוש ואת מרכז המדע הצבאי, שכל אחד מהם היה בעבר סוכנות נפרדת במשרד ההגנה של אזרבייג'ן התעשייה הביטחונית התגלתה כישות אוטונומית עם יכולת ייצור הולכת וגדלה.
המשרד משתף פעולה עם מגזרי הביטחון של אוקראינה, בלארוס ופקיסטן.
לצד חוזים אחרים, תעשיות ביטחוניות אזרבייג'ן וחברות טורקיות, אזרבייג'ן תייצר בבאקו משגרי רימוני אקדח בקוטר 40 מ"מ, מערכות MLRS 107 מ"מ ו-122 מ"מ, רכבי קוברה 4×4 ומודרניזציה משותפת של רכבי BTR.
הכוחות הדמוקרטיים המאוחדים של בלארוס היא קואליציה של מפלגות פוליטיות שהיו קבוצת האופוזיציה העיקרית בבחירות לנשיאות 2006. הקבוצה בחרה באלכסנדר מילינקביץ', כמועמד לנשיאות בניסיון להביס את אלכסנדר לוקשנקו הנשיא הסמכותני של בלארוס מאז 1994.
נתונים סטטיסטיים רשמיים בבלארוס דיווחו שמילינביץ' צבר 6% מהקולות, אולם האופוזיציה הבלארוסית ומבקרים ממדינות המערב לא קיבלו את התוצאות הרשמיות כלגיטימיות ומאמינים שזו דוגמה להונאת בחירות.
הרשויות בבלארוס הכחישו את כל ההאשמות בהונאת בחירות.
כיום, מפלגת האזרחים המאוחדת ומפלגת השמאל בבלארוס "עולם צודק" מהווים את מרבית הקואליציה.
מפלגת BNF שומרת על חברותה בקואליציה, אולם מתרכזת יותר בקואליציה שהוקמה לאחרונה על ידי המפלגות השמרניות, גוש העצמאות הבלארוסית.
יש חמש מפלגות פוליטיות בקואליציה של הכוחות הדמוקרטים המאוחדים של בלארוס:
מפלגת האזרחים המאוחדת של בלארוס
הכוחות המזוינים הלאומיים של מולדובה (ברומנית: Forțele Armate ale Republicii Moldova) הם הכוחות הצבאיים של רפובליקת מולדובה, הכוחות אחראיים להגנת ושלמות של הרפובליקה.
המחולקים לשתי זרועות עיקריות ולמספר תתי זרועות.
המפקד העליון העומד בראש הכוחות המזוינים הוא הנשיא, וכיום זו מאיה סנדו.
במולדובה אין גיוס חובה ונכון לשנת 2018 כוח האדם מנה כ-8,000 חיילים בשירות פעיל ועוד כ-60,000 במילואים.
לכוחות המזוינים של מולדובה שתי זרועות עיקריות והן הצבא הלאומי והקרבינייר.
הצבא הלאומי מחולק לצבא היבשה וחיל האוויר.
ציוד הצבא כולל כ-170 קני ורקטות ארטילריה, כ-300 כלי רכב משוריינים ומספר קטן של טנקים.
צבא היבשה כולל שלוש חטיבות חי"ר, חטיבת תותחנים אחת, גדוד כוחות מיוחדים, ומספר גדודים עצמאיים לאבטחה ומשימות שמירת שלום של האיחוד האירופי והאו"ם.
חיל האוויר משמש בעיקר למטרות הגנה אווירית ולרשותו מספר מצומצם של כלי טיס לתובלה צבאית.
הקרביניירי המולדובי הם כוח הז'נדרמריה של מולדובה הקרביניירי המולדובי אמור להבטיח, יחד עם המשטרה או באופן עצמאי את הסדר הציבורי, הגנה על זכויות וחירויות של אזרחים, נכסי בעלים ומניעת הפרות חוק.
מבנה הסוכנות מבוסס על קרביניירי האיטלקי, שם הוא מקבל את שמו.
במחלקת כוחות הקרוויין יש 5 יחידות צבאיות וכ-2,000 חיילים העובדים על בסיס חוזה זמן.
בנוסף לכוחות המזוינים יש את כוח הדנובה הוא יחידת שיטור ימית, ובעבר גם את משמר הגבול המולדובי שהועבר למשרד הפנים.
ב-2 בנובמבר 1990, לפני קבלת העצמאות במולדובה, הורה הסובייט העליון המולדובי על הקמת של המשמר הרפובליקני המולדובי (Garda Republicană) כסוכנות ממשלתית צבאית.
בהמשך הפך כוח זה לצבא מולדובה עם קבלת עצמאותה של רפובליקת מולדובה.
במרץ 1992, שלחה ממשלת מולדובה את צבאה להשתלט על החבל, ובין הצדדים פרצה מלחמת טרנסניסטריה.
הכוחות המזוינים של טרנסניסטריה נעזרו במתנדבים אוקראינים ורוסיים אך נשענו בעיקר על יחידות צבא מתוך הארמייה ה-14 הסובייטית שהוצבה בטרנסניסטריה ופעלה עצמאית והורכבה ברובה מחיילים מקומיים.
מולדובה לא הצליחה להשתלט על המחוזות המורדים והיא פנתה לעזרת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בבקשה להצבת כוח צבאי לפיקוח על האזור.
ניסיון זה נכשל והמלחמה הסתיימה ביולי 1992, בהסכם הפסקת אש בתיווך נשיא רוסיה בוריס ילצין.
ב-30 באוקטובר 1992, מולדובה אשררה את האמנה בדבר כוחות צבא קונבנציונליים באירופה , שהטילה הגבלות מקיפות על רכישה והחזקה של ציוד צבאי קונבנציונלי, וקידמה השמדה של כלי נשק וציוד צבאי שאינם עומדים בקטגוריות שנקבעו באמנה.
ב-11 באוקטובר 1994 מולדובה חתמה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני והצבא שלה לא מחזיק בנשק גרעיני, כימי, וביולוגי.
ב-16 במרץ 1994 מולדובה הצטרפה ליוזמת שותפות לשלום של נאט"ו.
כוחות ההגנה של אריתריאה (EDF) הם הכוחות המזוינים של אריתריאה המורכבים מ-3 זרועות: צבא אריתריאה , חיל האוויר של אריתריאה והצי האריתראי .
הצבא מהווה את הזרוע הגדולה ביותר, ואחריו חיל האוויר וחיל הים.
המפקד העליון של ה-EDF הוא נשיא אריתריאה.
ההיסטוריה הצבאית באריתריאה משתרעת אלפי שנים אחורה, מימי קדם ועד הזמנים המודרניים, החברה האריתראית עסקה הן במלחמה והן בשלום.
בתקופת ממלכת מדרי בחרי, הצבא נלחם בקרבות רבים נגד כוחות הפלישה של החבשים מדרום והטורקים העות'מאנים בים האדום.
במהלך המאה ה-16 שימש נמל מאסאווה את העות'מאנים כדי להגן על נתיבי הים מפני שיבושים, בעוד שבתקופה מאוחרת יותר הוא שימש את האיטלקים במהלך הכיבוש הקולוניאלי שלהם.
ממלכת מדרי בחרי נפלה והמושבה של אריתריאה נוסדה על ידי האיטלקים ב-1890, זמן קצר לאחר פתיחת תעלת סואץ.
כאשר כוחות איטלקים כבשו את אתיופיה ב-1936, חיילים ילידי אריתריאה (הידועים בשם אסקרי) תמכו בכוח הפולש.
עם זאת ב-1941 התמונה השתנתה בעזרת חיילים בריטים ואתיופיים.
גדודי החי"ר האריתריאים וגדודי הפרשים של הקורפוס הקולוניאלי המלכותי פעלו באופן נרחב בשטחים הקולוניאליים השונים של איטליה בין השנים 1888–1942.
במהלך המלחמה למען עצמאותה של אריתריאה תנועות המורדים (ה-ELF וה-EPLF) השתמשו במתנדבים.
במהלך שני העשורים הראשונים לעצמאות, ל-EDF הייתה הסמכות לעכב ולעצור אזרחים, השימוש בסכמות זו היה כדי לסייע למשטרה.
ה-EDF ביחד עם המשטרה, חברי ה-EPLF ופקידי ממשל, ביצעו עינויים נרחבים של אריתראים.
במהלך מלחמת תיגראי, התרחשו בנובמבר 2020 הוצאות להורג ללא משפט של מאות אזרחים בטבח באקסום, כאשר האחריות העיקרית לכך יוחסה ל-EDF וזאת על פי חקירות של אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch.
לאחר פרסום הדוח בפברואר 2021 הצהיר שר ההסברה האריתראי כי "מסע ההשמצה המטורף נגד אריתריאה [היה] שוב במגמת עלייה".
ב-12 בנובמבר 2021, משרד האוצר האמריקני הוסיף את ה-EDF לרשימת המשרד לבקרה על נכסים זרים בשל היותו "ישות ממשלתית שעסקה או שחבריה עסקו בפעילויות שתרמו למשבר בצפון אתיופיה או מנעו הפסקת אש או תהליך שלום כדי לפתור משבר כזה".
כוחות ההגנה של אריתריאה קטנים במידה ניכרת בהשוואה לכוחות ההגנה הגדולים ביותר באפריקה כמו אלה של מצרים, אלג'יריה ומרוקו.
גודלה של אוכלוסיית אריתריאה קטן, במיוחד בהשוואה לשכנותיה.
בזמן שלום צבא אריתריאה מונה כ-45,000 אנשים עם כוח מילואים של כ-250,000.
כל גבר ואישה בעלי המתאימים לשירות נדרשים לשרת לכאורה במשך 18 חודשים.
הם מקבלים שישה חודשי הכשרה צבאית והיתרה מושקעת בעבודה על פרויקטים לאומיים של שיקום.
הדבר מוגדר הן בחוקת אריתריאה והן בהכרזה 82 שהוציאה האספה הלאומית ב-1995. עם זאת, תקופת הגיוס עשויה להתארך בתקופות משבר לאומי ותקופת השירות הלאומי הטיפוסית ארוכה במידה ניכרת מהמינימום.
תוכנית זו נועדה לכאורה לפצות על המחסור בהון של אריתריאה ולהפחית את התלות בסיוע חוץ, תוך חיבור של חברה מגוונת מבחינה אתנית, חצי נוצרית וחצי מוסלמית, המייצגת תשע קבוצות אתניות.
מתגייסים אריתראים משמשים גם בתפקידים שאינם צבאיים.
חיילים משמשים לעיתים קרובות ככוח אדם משלים בשדות החקלאיים של המדינה כקוטפים יבולים, אם כי חלק ניכר מהמזון שנקטף משמש להאכלת הצבא ולא את האוכלוסייה הכללית.
הכוחות המזוינים המלכותיים של ברוניי (במלאית: Angkatan Bersenjata Diraja Brunei, בקיצור: ABDB) הם הכוחות הצבאיים של ברוניי.
הם מורכבים מכוחות היבשה המלכותיים של ברוניי, הצי המלכותי של ברוניי וחיל האוויר המלכותי של ברוניי.
ראש הכוחות המזוינים המלכותיים של ברוניי הוא המפקד העליון, תואר המוחזק על ידי הסולטאן של ברוניי.
הכוחות מנוהלים תחת משרד ההגנה.
הכוחות המזוינים המלכותיים של ברוניי הוקמו ב-31 במאי 1961 בתמיכה בריטית, תאריך זה מצוין מדי שנה כיום הכוחות המזוינים.
כוחות היבשה המלכותיים של ברוניי
כוחות היבשה המלכותיים של ברוניי () הם בגודל חטיבה המורכבת משלושה גדודים וגדוד תמיכה.
תפקידם של כוחות היבשה המלכותיים של ברוניי הוא לשמור על ביטחון ברוניי ולהגן על ריבונות המדינה.
תחום האחריות העיקרי של כוחות היבשה הוא להתנגד לכל איום מתוך המדינה או מחוצה לה ולשמור על שלום וביטחון במדינה.
כוחות היבשה המלכותיים של ברוניי הם הגדולים מבין הכוחות המזוינים.
חיל האוויר המלכותי של ברוניי
חיל האוויר המלכותי של ברוניי () הוא כוח קטן המבוסס בעיקר על מסוקים שתפקידו לתמוך בשאר הזרועות של הכוחות המזוינים ולהגן על המרחב האווירי של ברוניי.
החיל הוקם בשנת 1965 ומורכב ממגוון מסוקים, כולל: 10 בל 212 ו-4 סיקורסקי S-70.
בנוסף יש לחיל האוויר כ-4 מטוסי אימון מסוג Pilatus PC-7 ומטוס תובלה IPTN CN-235. ב-7 באוקטובר 2014, ברוניי רכשה מטוס תובלה מסוג יחיד מסוג C-130J עם חלקי חילוף ותמיכה לוגיסטית תמורת 343 מיליון דולר.
הצי המלכותי של ברוניי () הוא כוח ההגנה הימי של ברוניי.
מדובר בכוח קטן אך מצויד היטב יחסית שאחריותו העיקרית היא לבצע משימות חיפוש והצלה ולהרתיע ולהגן על מימי ברוניי מפני תקיפות של כוחות ימיים.
רק אזרחי ברוניי ממוצא מלאי רשאים להתגייס לכוחות המזוינים המלכותיים של ברוניי.
שירות צבאי אינו חובה לאף פלח באוכלוסייה, אין גיוס חובה.
גם נשים וגם גברים משרתים בצבא.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה (בספרדית: Fuerzas Armadas Revolucionarias, בקיצור: FAR) הם הכוחות הצבאיים של קובה.
הכוחות המזוינים הם הארגון החזק ביותר בקובה.
הצבא מנהל מפעלים רבים במגזרים כלכליים מרכזיים המייצגים כ-4% מהכלכלה הקובנית.
בנאומים רבים הדגיש נשיא קובה, ראול קסטרו את תפקידו של הצבא כ"שותף של העם".
צבא קובה הוקם לראשונה בשנת 1868 על ידי מהפכנים קובנים במהלך מלחמת עשר השנים.
הוא הצטרף למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה באפריל 1917 וסיפק סוכר לכמה מדינות, בעיקר לארצות הברית.
הצבא היה מעורב בקרב הקאריביים במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק צבעלות הברית שנתמכו על ידי ארצות הברית.
לאחר שהמהפכה הקובנית הפילה את ממשלתו של פולחנסיו בטיסטה, צבא המורדים הקובני בהנהגתו של פידל קסטרו אורגן מחדש לכוחות המזוינים הנוכחיים של קובה.
במהלך המלחמה הקרה העניקה ברית המועצות סיוע צבאי וכלכלי לקובה.
מ-1966 ועד סוף שנות ה-80, הסיוע הצבאי של ממשלת ברית המועצות אפשר לקובה לשדרג את יכולותיה הצבאיות למקום הראשון באמריקה הלטינית.
המשימה הצבאית הקובנית הראשונה באפריקה התקיימה בגאנה ב-1961. כוחות הצבא של קובה הופיעו באלג'יריה, בשנת 1963, כאשר חטיבה רפואית צבאית הגיעה לסייע לממשלה.
מאז שנות ה-60, קובה שלחה כוחות צבא למדינות אפריקה ומדינות ערביות - סוריה ב-1973, אתיופיה ב-1978, אנגולה מ-1975 עד 1989, וניקרגואה ואל סלוודור במהלך שנות ה-80.
בשנת 1989, הממשלה ביצעה טיהור בכוחות המזוינים ובמשרד הפנים, והרשיעה את ארנלדו אוצ'ואה, קצין הצבא בדרגת מייג'ור גנרל וגיבור הרפובליקה של קובה, קולונל אנטוניו דה לה גווארדיה ממשרד הפנים, ובריגדיר גנרל פטריסיו דה לה גווארדיה גם הוא ממשרד הפנים באשמת שחיתות וסחר בסמים.
פסק דין זה מכונה בקובה "סיבה 1".
אוצ'ואה ואנטוניו דה לה גווארדיה הוצאו להורג.
בעקבות ההוצאות להורג, הצבא צומצם באופן דרסטי, משרד הפנים הועבר לשליטתו הבלתי רשמית של ראש הכוחות המזוינים המהפכניים גנרל ראול קסטרו (אחיו של פידל קסטרו), ומספר רב של קציני צבא הועברו למשרד הפנים.
סוכנות ביון ההגנה דיווחה ב-1998 כי הארגונים החצי-צבאיים של המדינה, כוחות המיליציה הטריטוריאלית, צבא הצעירים והמיליציה הימית סבלו מירידה ניכרת של המורל והאימונים בשבע השנים הקודמות, אך עדיין שמרו על הפוטנציאל "לגרום לאויב לשלם על פלישתו." קובה גם אימצה אסטרטגיית "מלחמת העם" המדגישה את האופי ההגנתי של יכולותיה.
ב-14 בספטמבר 2012, גנרל בכיר קובני הצהיר במהלך ביקור בבייג'ינג על הרצון להעמיק עוד יותר את שיתוף הפעולה הצבאי עם סין.
הוא אמר כי קובה לחלוק מידע הצבא הסיני ולחזק את שיתוף הפעולה הבילטרלי בהכשרת כוח אדם ובתחומים אחרים.
הכוח הצבאי של קובה צומצם בחדות בעקבות אובדן הסובסידיות הסובייטיות לאחר תום המלחמה הקרה, וכיום מונים הכוחות המזוינים המהפכניים 39,000 חיילים סדירים.
ב-1984 היו 3 פיקודים גאוגרפיים עיקריים: מערב, מרכז ומזרח.
היו דיווחים על כ-130,000 חיילים בכל הדרגות.
בכל פיקוד היה חיל מצב הכולל דיוויזיית שריון אחת, אוגדה ממוכנת וקורפוס של 3 דיוויזיות חי"ר, אם כי לפיקוד המזרח היו שני קורפוסים בסך 6 דיוויזיות.
היה גם אזור צבאי עצמאי, עם דיוויזיית חיל רגלים אחת באי איסלה דה לה חובנטוד.
הערכת סוכנות בין ההגנה במחצית הראשונה של 1998 אמרה כי יחידות השריון והתותחנים של הצבא היו ברמות מוכנות נמוכות עקב אימונים "מצומצמים מאוד", ובדרך כלל לא מסוגלים לבצע פעולות אפקטיביות מעל רמת הגדוד, וכי הציוד נמצא ברובו באחסון ואינו זמין בהתראה קצרה.
באותו דו"ח נאמר כי הכוחות המבצעים המיוחדים של קובה ממשיכים להתאמן אך בקנה מידה קטן מבעבר, וכי בעוד המחסור בחלקי חילוף לציוד הקיים שלה והמחסור החמור הנוכחי בדלק משפיעים יותר ויותר על היכולות המבצעיות, קובה עדיין מסוגלת לפעול בהתנגדות ניכרת לכל מעצמה אזורית.
חיל האוויר וההגנה האווירית המהפכניים
חיל האוויר וההגנה האווירית המהפכניים של קובה או DAAFAR שימש בשנות ה-80 בעזרת ברית המועצות לצורך הפגנת כוח בחו"ל, במיוחד באפריקה.
במהלך אותה תקופה קובה שלחה מטוסי קרב וטרנספורטים להצבה באזורי עימות כמו אנגולה ואתיופיה.
בשנת 1990, חיל האוויר של קובה היה המצויד ביותר באמריקה הלטינית.
בסך הכל, חיל האוויר הקובני המודרני ייבא כ-230 מטוסים בעלי כנף קבועה.
למרות שאין נתון מדויק זמין, אנליסטים מערביים מעריכים שנכון ל-2009 לפחות 130 (מתוכם רק 25 מבצעיים) מהמטוסים הללו עדיין נמצאים בשירות ופרוסים בין 13 בסיסי התעופה הצבאיים באי.
בשנת 1996 הפילו לוחמים מה-DAAFAR שני מטוסי ססנה מפלורידה, אשר נחשדו בטעות בהטלת כרוזים במרחב האווירי של קובה.
חיל האוויר ספג ביקורת על כך שלא נתן לטייסי המטוס אופציות מלבד הפלה.
בשנת 1988, הצי הקובני היה מורכב מ-12,000 איש, 3 צוללות, 2 פריגטות מודרניות של טילים מונחים, ספינת מודיעין אחת, ומספר רב של ספינות סיור ושולות מוקשים.
עם זאת, רוב הכלים מתוצרת ברית המועצות הוצאו משימוש או הוטבעו כדי ליצור שוניות.
עד שנת 2007, הצי הקובני הוערך בכ-3,000 כוחות (כולל עד 550 כוחות חיל נחתים של הצי) עם 6 ספינות טילים מסדרת אוסה וספינה אחת מדגם פוק קורבט.
הצי הקובני כולל גם גדוד נחתים קטן בשם "Desembarco de Granma".
בעבר מנה הגדוד 550 איש, אם כי גודלו נכון ל-2022 אינו ידוע.
לאחר שהצוללות הסובייטיות הישנות הוצאו משירות, קובה חיפשה עזרה מהניסיון של צפון קוריאה בצוללות קטנות.
עריקים צפון קוריאנים טענו שראו קובנים מאמצע עד סוף שנות ה-90 בבסיס צוללות סודי.
שנים מאוחר יותר, התפרסמה תמונה בודדת של צוללת שחורה קטנה בנמל הוואנה.
לפי השמועות הצוללת חמושה ב-2 טורפדות.
רק צוללת בודדת נמצאת בשירות והעיצוב נראה מקומי, גם אם הושפע הן מצפון קוריאה והן מעיצובים סובייטיים.
חיל הים הסב ספינת דייגים גדולה לספינת סיור נושאת מסוקים Rio Damuji מס' 390 חמושה ב-2 טילים ומקלעים.
יחידה שנייה (BP-391) הוסבה ונכנסה לשירות בשנת 2016.
חיל הים הקובני מפעיל מערכות טילים משלו, מערכת טילים המיוצרת בקובה (העתק של SS-N-2 סטיקס הסובייטי) ומערכת טילים נגד ספינות "רמולגדאס".
האיומים העיקריים של חיל הים הם הברחות סמים והגירה בלתי חוקית.
מיקומה הגאוגרפי והנוכחות הימית המוגבלת של המדינה אפשרו לסוחרים לנצל את המים הטריטוריאליים והמרחב האווירי של קובה.
הצי הקובני מפעיל 2 מסוקי 2 Mi-14 Haze לטובת לוחמה נגד צוללות.
הצרעות השחורות (Avispas Negras), הידועה גם בשם החטיבה הניידת של הכוחות המיוחדים (BMTE) היא יחידת כוחות מיוחדים בכוחות המזוינים המהפכניים של קובה.
הכוחות המזוינים של אקוודור (בספרדית: Fuerzas Armadas del Ecuador) הם הכוח הצבאי הלאומי של אקוודור.
המפקד העליון הוא נשיא אקוודור, כיום דניאל נובואה.
הצבא נמצא בדרך כלל בשליטה אזרחית, בעיקר באמצעות משרד ההגנה הלאומי.
הצבא האקוודורי היה מעורב בסכסוכי גבול עם פרו (מלחמת אקוודור-פרו (1857–1860), מלחמת פרו–אקוודור, מלחמת פקישה, מלחמת סנפה), וסיפק משקיפים וחיילים לאומות המאוחדות מאז 1948.
הכוחות המזוינים הם חלק מהכוחות הציבוריים ויש להם את המשימה המוצהרת של שמירה על שלמות והריבונות לאומית של השטח הלאומי של אקוודור.
הם גם מעורבים בפיתוח החברתי והכלכלי של המדינה ובמתן סיוע בשמירה על הסדר הפנימי.
המשימות כוללות לחימה בפשע מאורגן, פעולות לתפישת סמים ופעולות כנגד הגירה בלתי חוקית.
הכוחות המזוינים של אקוודור נמצאים תחת בסמכותו של נשיא הרפובליקה באמצעות משרד ההגנה, בתיאום הפיקוד המשותף של הכוחות המזוינים.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים (Comandante en Jefe de las Fuerzas Armadas) הוא נשיא הרפובליקה.
הוא נסמך על עצת המועצה לביטחון לאומי.
המועצה לביטחון לאומי (El Consejo de Seguridad Nacional) או NSC היא הגוף העליון האחראי על הביטחון הלאומי, הממונה על התפישה האסטרטגית של ביטחון לאומי, אשר בתורה מהווה את הכלי החיוני לתחילת תהליך התכנון וקבלת ההחלטות.
בראש המועצה עומד נשיא הרפובליקה, שהוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
ובנוסף את נשיאי הקונגרס הלאומי ואת בית המשפט העליון לצדק, השרים הממונים על ההגנה הלאומית, הממשלה, המשטרה, קשרי החוץ, הכלכלה והאוצר.
ראש הפיקוד המשותף ומפקדי שלוש זרועות של הכוחות המזוינים.
המועצה עוקבת אחר מימוש מדיניות הביטחון והתוכניות האסטרטגיות שפותחו על ידי הפיקוד המשותף של הכוחות המזוינים, שאושרו על ידי משרד הביטחון הלאומי.
המועצה מהווה את גוף הניטור וניהול המשברים הבכיר ביותר.
משרד ההגנה (Ministerio de la Defensa National), הוא הגוף המנהלי של ההגנה הלאומית.
השר מתווה את המדיניות והפעולות שינקטו על ידי המוסדות הבאים בכל הנוגע לביטחון הפנים והחוץ: משרדי הממשלה והמשטרה, משרד החוץ, משרד הביטחון והמזכירות הכללית עבור המינהל הציבורי.
פיקוד הכוחות המזוינים המשולבים (El Comando Conjunto de las Fuerzas Armadas), הוא גוף התכנון, ההכנה והאסטרטגיה של הצבא.
הוא מייעץ להגנה לאומית ומתואם על ידי ראש הפיקוד המשותף של הכוחות המזוינים ומפקדי כל שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של אקוודור: הצבא, הצי וחיל האוויר.
הפיקוד אחראי על הניהול והתיאום של ארבע הזרועות הצבאיות.
מטרות הפיקוד הן לשלב את הזרועות הצבאיות ביכולות משותפות וביכולת הדדית, לתת מענה לשינויים ותרחישים חדשים, המבטיחים את השלום, הביטחון ורווחתה של האומה.
צבא אקוודור (Ejército Ecuatoriano) הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים.
52,538 חייליו פרוסים בהתאם לדוקטרינה הצבאית שנקבעה.
לצבא אקוודור העכשווי יש מרכיב גדול של יחידות חי"ר ללוחמה בג'ונגל וכוחות מיוחדים.
הצבא מפעיל כ-236 טנקים ו-68 מטוסים.
חיל האוויר האקוודורי (Fuerza Aérea Ecuatoriana) ראה פעילות לחימה מספר פעמים בשנים 1981 ו-1995 כאשר צבר ניסיון נגד חיל האוויר הפרואני.
כיום ל-FAE יש כוח אדם של 6,055 והוא מתמקד בעיקר בבקרת גבולות אך גם במלחמה בסמים, בהתקוממות גרילה ובמשימות הומניטריות.
מאז 2009 ה-FAE עובר שינויים גדולים ותוכניות מודרניזציה לחיזוק יכולות ההגנה של המדינה.
חיל הים של אקוודור (Armada del Ecuador) הוא כוח קטן, יעיל ומאוזן היטב.
עם זאת, הגבלה תקציבית מעכבת כל רכישה גדולה ואת הסיכויים לשמור על כוח חזק באוקיינוס השקט.
מאז סוף 2009, המבנה של חיל הים נעשה פשוט יותר.
אזור הפעילות של הצי האקוודורי כולל 2,237 קילומטרים של חוף האוקיינוס השקט ו-6,720 קילומטרים רבועים באוקיינוס השקט], (כולל איי גלאפגוס).
רוב הנכסים הימיים נמצאים בגואיאקיל.
חיל הים מתמקד בעיקר בבקרת גבולות ובהגירה בלתי חוקית.
חיל הים מפעיל כ-20 כלי שיט מרכזיים (כולל שתי צוללות) ו-25 מטוסים.
כדי להגדיל את היכולות התפעוליות נרכשו מישראל 6 כלי טיס בלתי מאוישים: 2 מסוג הרון 1 ו-4 מסוג סרצ'ר.
הגוף האחראי על תכנון וביצוע פעולות הקשורות להגנת סייבר ברשתות ומערכות מידע וטלקומוניקציה, וכן לתרום לתגובה המתאימה במרחב הקיברנטי לאיומים או תוקפנות העלולים להשפיע על ההגנה הלאומית וכן מתן אבטחה לגופים אסטרטגיים המנוהלים על ידי מערכות מחשוב.
הכוחות המזוינים הלאומיים הבוליבריים של ונצואלה (בספרדית: Fuerza Armada Nacional Bolivariana) הם הכוח הצבאי של ונצואלה.
בכוחות המזוינים נכללים, בנוסף לכוחות היבשה, חיל הים וחיל האוויר גם כוחות פרה-צבאיים המהווים זרועות של הכוחות המזוינים: המשמר הלאומי והמיליציה הלאומית המתמקדת בעיקר בביטחון הפנים.
המטרה העיקרית של הכוחות המזוינים היא להגן על שטח ונצואלה מפני תקיפות, להילחם בסחר בסמים, לספק יכולות חיפוש והצלה, לסייע לאוכלוסייה האזרחית במקרה של הגנה מאסונות טבע, כמו גם משימות רבות של ביטחון פנים.
נכון לשנת 2020 היו לכוחות המזוינים כ-120,000 חיילים פעילים בשירות סדיר וקבע וכ-8,000 חיילי מילואים.
בשנת 1732 יצר הכתר הספרדי מנהלה צבאית והקים מספר גדודים, והגיעו לאזור כמה יחידות מגדודי חי"ר שבסיסם בספרד.
הרפורמה בצבא במושבות החלה כמה עשורים לאחר מכן.
טייסות הפרשים הראשונות הגיעו מספרד ב-1751.
רק בשנת 1810, לאחר ההפיכה ב-19 באפריל באותה שנה, החל רשמית תהליך יצירת הכוחות המזוינים הלאומיים.
כמה מקציני הצבא של כוחות הצבא הקולוניאליים תמכו בהפיכה ובהקמת חונטה לאחר מכן.
אותה חונטה עליונה מינתה מאוחר יותר את המפקד לינו דה קלמנטה להיות אחראי על ענייני ההגנה של הקפטן הגנרל, וכך החלו להתגבש הכוחות המזוינים, כולל פתיחת אקדמיה צבאית מלאה בקראקס להכשרת קצינים, מאוחר יותר הצטרפה אקדמיה ימית בלה גואירה לחינוך קציני ים בשנה שלאחר מכן.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-19, צבא השחרור והצי שהתהוו, היו בעיצומו של ההכשרה של הקדרים הצבאיים שלהם, בניסיונות שונים לשחרר את המלחמה המהפכנית, וניסו לבנות מבנה מודרני.
בעיצומה של המשימה הזו הגיעו הגנרליסימו פרנסיסקו דה מירנדה, וסימון בוליבר, שקראו לפעולה מיידית כדי, אחת ולתמיד, להבטיח את עצמאותה של האומה, שהושגה באמצעות ההפיכה הנ"ל ב-19 באפריל של 1810 ומאוחר יותר באמצעות החקיקה הרשמית של הכרזת העצמאות של ונצואלה משנת 1811.
ראשי הצבא מעורבים לכאורה בפעילת קרטל דה לוס סולס.
הכוחות המזוינים מחולקים לשש זרועות, צבא (כוח היבשה), חיל הים, וחיל האוויר, המשמר הלאומי, המילואים הלאומיים והמשמר הטריטוריאלי.
הצבא, הצי, חיל האוויר והמשמר הלאומי כפופים לפיקוד המבצעי האסטרטגי (בספרדית: Comando Estratégico Operacional), המילואים הלאומיים והמיליציה הלאומית כפופים למפקדת המיליציה הלאומית (בספרדית: Commando General de la Milicia Nacional) שנקראה עד 2009 בשם פיקוד המילואים והגיוס הלאומי (בספרדית: Comando General de la Reserva Nacional y Movilizacion Nacional) .
כוח היבשה או בשמו הרשמי צבא ונצואלה (בספרדית: Fuerzas Terrestres או Ejército), מורכב כיום מכ-63,000 חיילים (כולל מגויסים).
תפקידו העיקרי הוא תכנון, יישום ומעקב אחר פעולות צבאיות יבשתיות בתיאום עם שאר מרכיבי הכוחות המזוינים הלאומיים, בחתירה למשימת ההגנה הלאומית המשולבת.
כיום הוא מאורגן בשש אוגדות אופרטיביות בתוספת המרכיבים האחרים: פיקוד התעופה של הצבא, חיל ההנדסה השישי, פיקוד הלוגיסטיקה של הצבא ופיקוד החינוך של הצבא.
היא מורכבת מיחידות שריון, חי"ר, כוחות הנדסה, כוחות מיוחדים ותותחנים, עם משאבים המאפשרים לפתח סוגים שונים של פעולות רכבות אוויריות.
זוהי הזרוע הצבאית הגדולה ביותר בכוחות המזוינים של ונצואלה.
הכוחות המזוינים של אלג'יריה הידועים בשם הצבא הלאומי העממי (ANP), הם אחד הכוחות המרכזיים בצפון אפריקה.
הם נוסדו לאחר העצמאות של אלג'יריה מצרפת בשנת 1962, ויועדו להגן על הרפובליקה ולשמור על הסדר הציבורי.
בתקופת מלחמת האזרחים האלג'יראית, הצבא היה גורם מרכזי במאבק נגד קבוצות איסלאמיסטיות רדיקליות ושמר על היציבות במדינה.
הכוחות המזוינים כוללים את כוחות הקרקע האלג'יריים, חיל האוויר האלג'ירי, חיל הים ואת כוח ההגנה האווירית של אלג'יריה.
לפני הקמת הצבא הנוכחי, הכוחות הצבאיים האנטי-קולוניאליים הורכבו מיחידות צבאיות קונבנציונליות שנוצרו בשכנות מרוקו ותוניסיה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
הצבא האלג'ירי מחולק לכמה זרועות עיקריות: חיל הרגלים, חיל השריון, חיל האוויר, חיל הים וכוחות הביטחון הפנים.
הצבא מורכב מכ-325,000 חיילים סדירים וכ-135,000 אנשי מילואים, בנוסף לכ-150,000 חיילים בכוחות הביטחון הפנים.
חיל האוויר האלג'ירי מחזיק ביותר מ-600 כלי טיס, כולל מטוסי קרב, מטוסי תקיפה ומסוקים.
חיל הים מפעיל מספר פריגטות, קורבטות וצוללות לשמירה על הגבולות הימיים של המדינה.
הצבא האלג'ירי עוסק במגוון פעולות לשמירה על ביטחון המדינה.
בשנת 2023, הצבא נלחם בהצלחה בטרור ובפשיעה מאורגנת, כולל נטרול 16 טרוריסטים ומעצר של 2,723 סוחרי סמים.
כמו כן, הכוחות החרימו כמויות גדולות של נשק וסמים (NDMT News).
בנוסף, הצבא מתמודד עם אתגרים כמו הגירה בלתי חוקית ואיומים אזוריים, ומבצע פעולות להגנת מתקני הנפט והגז של המדינה.
תקציב הביטחון של אלג'יריה הוא מהגבוהים באזור, ומגיע לכ-9.3 מיליארד דולר בשנה, שהם כחמישית מהוצאות הציבוריות של המדינה.
השקעה זו משקפת את השינוי בדוקטרינה הצבאית של אלג'יריה, המותאמת לאיומים הביטחוניים החדשים, כולל התחזקות ההשפעה של ישראל באזור והסכסוך עם מרוקו.
הצבא משקיע ברכישת מערכות נשק חדשות, שדרוג ציוד והכשרת חיילים כדי להתמודד עם איומים אלו.
הספקים העיקריים של הציוד הצבאי של אלג'יריה הם ברית המועצות לשעבר, והרפובליקה העממית של סין.
מאז הכרזת עצמאותה בשנות ה-60, לא ידוע על בסיסים זרים שהורשו לפעול באלג'יריה, אם כי בשנות ה-70 וה-80 היו יועצים צבאיים סובייטיים רבים במדינה.
מאז 2001, שיתוף הפעולה הביטחוני עם ארצות הברית גבר, וכוחות אמריקאיים לקחו חלק במשימות אימונים בדרום סהרה של המדינה.
ספק נוסף של נשק לאלג'יריה הוא צרפת.
צרפת ואלג'יריה שומרות על קשר הדוק מאז תקופת הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה, וצרפת מספקת נשק ושריון לכוחות האלג'יריים.
באוקטובר 2009 דווח כי אלג'יריה ביטלה עסקת נשק עם צרפת בשל נוכחות חלקים ישראליים.
בשנת 2006, הזמינה אלג'יריה טילים נגד מטוסים ארוכי טווח מדגם S-300PMU2 מרוסיה.
באותה שנה, נרכשו ציוד צבאי רב מרוסיה כדי לשדרג את הארסנל הקונבנציונלי של המדינה.
רכישות אלו כללו עסקה של חיל האוויר האלג'ירי לקנות 28 מטוסי קרב Su-30MKA ו-36 מטוסי קרב MiG-29SMT בעלות של עד 3.5 מיליארד דולר.
אולם, מטוסי ה-MiG-29 הוחזרו לרוסיה בפברואר 2008 בשל איכות מבנה נמוכה, והוחלפו ב-16 מטוסי Su-30MKA חדשים (The New Arab).
לאלג'יריה גם תעשייה צבאית מקומית קטנה.
הצבא מייצר רובים מדגם AK-47 ו-AKM-47, ברישיון מרוסיה וסין, וכן רקטות RPG ואת אקדח Caracal ברישיון מאיחוד האמירויות.
הכוחות המזוינים של אנגולה (בפורטוגזית: Forças Armadas Angolanas ובראשי תיבות: FAA) הוא השם הכולל עבור כלל הכוחות הצבאים של אנגולה, והוא כולל שלוש זרועות עיקריות: יבשה אוויר וים ולצדדים יחידות נוספות כמו חטיבה הכוחות המיוחדים המשמר הנשיאותי ועוד.
ב-2014 תקציב הצבא עמדת על 7 מיליארד דולר שהיה כ-5.25 מהתמ"ג, וכולל כ-110,000 חיילים, והוא נחשב לאחד הגדולים באפריקה שמדרום לסהרה.
כמו כן חל שירות חובה של שנתיים.
מעמד הכוחות המזוינים קבוע בסעיף מתוך חוקת המדינה ומוגדדרה גם על ידי חוק הצבא.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא הנשיא (ז'ואאו לורנסו), והעומד בראש הכוחות הוא ראש המטה הכללי (אלטינו קרלוס חוסה דוס סנטוס), הכפוף להחלטות השר להגנה לאומית והדרג המדיני.
משימותיהם העיקריות הן: להבטיח את ריבונות המדינה על ידי הגנה במישור הצבאי, לתרום לביטחון הלאומי והבינלאומי ולתמוך בפיתוח ורווחת האוכלוסיות השונות במדינה.
הכוחות המזוינים של אנגולה נוצרו בשנת 1991 לאחר חתימה על הסכם בין מספר פלגים פולטים על מעבר משטר צבאי לדמוקרתי רב מפלגתי.
והפיכת הכוחות המזוינים העממיים לשחרור אנגולה שהיו הזרוע הצבאית של MPLA (שהיה הפלג המרכזי) ששחרר את אנגולה מידי פורטוגל ב-1975 ושימשו מאז כצבא המדינה החדשה בעל משטר חד מפלגתי ואותו הארגון עומד בראשה.
אל הצבא החדש מוזגו גם יחידות מהזרועות הצבאיות של פלגים נוספים שקודם לחתימה על הסכם היו יריבות של המפלגה השולטת במדינה.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 מגדיל הצבא נמצא בהתעצמות עם הגדלת הסד"כ ורכש אמצעי לחימה וטכנולטגיה חדשים.
זרועה היבשה מחולקת לשישה פיקודים מרחבים (קבינדה, לואנדה, צפון, מרכז, מזרח ודרום) בסדר גודל ומבנה של אוגדת חי"ר ממוכנת (לרוב אוגדה מוקטנת).
סך הכל זרוע היבשה כוללת עשרים וחמש חטיבות חי"ר ממונעות או ממוכנות שמפוזרות בין הפיקודים בנוסף ליחידות הבאות:
שתי יחידות הכשרה וסיוע צבאיות
הצבא כולל גם את חטיבת הכוחות המיוחדים, הכוללת יחידות מבצעים מיוחדים וקומנדו, שכפופה לפיקודו הישיר של המטה הכללי.
סוג אמצעי לחימהכמותהערות זרועות היבשה טנקים300~ כלי ארטילריה700~כלי רק"ם וסיור5,000~ זרוע האוויר מטוסים קרב100~ מטוסי תובלה30~ מטוסי אימון50~ מסוקים חמושים15~ מסוקים לשימוש כללי100~ זרוע הים כלי שיט 40~
חיל האוויר הלאומי של אנגולה כולל כ-280 כלי טיס כוח אדם של 6,000 חיילים (צוותי קרקע או אוויר) המפוזרים בשבע יחידות עיקריות: שני כנפות מטוסי קרב בעלות שלוש טייסות כל אחת, כנף מסוקי קרב בעלת שתי טייסות, כנף אימון מתקדם בעלת שלוש טייסות.
כנף מטוסי תובלה בעלת שלוש טייסות, כנף מסוקי תובלה בעלת שתי טייסות ובית ספר לטיסה.
חיל הים של אנגולה היא הקטנה מבין שלוש זרועות הכוחות המזוינים עם קצת יותר מאלף חיילים.
עיקר תפקידה הוא לצורכי בט"ש וסיור ימים בסמוך לחוף עם קצת יותר מאלף חיילים.
הכוחות המזוינים המלכותיים של קמבודיה (בחמרית: កងយោធពលខេមរភូមិន្ទ וגם: ខ.ភ.ម) הם הכוחות הצבאים של ממלכת קמבודיה, האמונים על ביטחונה וריבונות של הממלכה מפני איומי חוץ או מפנים וסיוע במשימות לאומיות.
הם כפופים למשרד ההגנה הלאומית.
הכוחות המזוינים כוללים את צבא יבשה המלכותי חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי וזַ'נדַרמֶריה המלכותית של קמבודיה.
מלך קמבודיה מוגדר כמפקד העליון, ואת מדיניותו הוא מיישם על ידי שר ההגנה הלאומי ומשרדו המשמשים עבורו שלוחה לשם כך, בעוד המטכ"ל אחרי בפועל על תפקודו השוטף של הצבא בזמני חירום ושלום.
אין נתונים מדויקים על הסד"כ אבל הערכות כי כלל הכוחות המזוינים כוללים בסביבות 150,000 חיילים בסדיר וקצת יותר ממחצית מכך במילואים.
צבא היבשה: הגדול מבין זרועות הצבא עם כ-85,000 חיילים.
הוא מחולק לחמשה פיקודים מרחביים בגודל אוגדה ואזור פיקוד מיוחד הכולל את הבירה המחוזות בסביבתה.
בנוסף צבא היבשה כולל 11 חטיבות חי"ר, הנתמכות על ידי יחידות שריון הארטילריה (כחמש חטיבות מכל סוג).
מפקד צבא היבשה הוא גם סגן הרמטכ"ל.
פיקוד הכוחות המיוחדים (יחידה 911) יחידת קומנדו מוטסת תחת הפיקוד מרחבי של האזור המיוחד, הכוללים 14 גדודים המתמחים בתחומים שונים כמו לוחמה בטרור, צניחה ותקיפה בעומק קווי האויב ועוד.
הז'נדרמריה: יחידה לסיוע בשיטור וביטחון הפנים, כוללת 30,000 חיילים בעשרה גדודי שטח.
אלו מורכבים מיחידות התערבות, סיור, פרשים, חי"ר קל ועוד.
הצי: הוא חיל ים קטן המיועד בעיקר לצורכי בט"ש בנהרות הפנים של המדינה ובקרבת קו החוף.
הוא כולל יחד עם יחידת הנחתים כ-5,000, ולרשותו כ-30 כלי שיט קרביים מלבד כלי שיט נוספים כגון נחתות.
חיל האוויר: הקטן מבין הזרועות, נועד בעיקר לסייע ליתר הזרוע ובפרט ליחידות היבשה.
עיקר הציוד שלו כולל מסוקים ומטוסי תובלה.
מרבית הציוד הצבאי מגיע ממדינות הגוש המזרחי, ארצות הברית, צרפת (שקמבודיה הייתה קולוניה שלה בעבר) וגרמניה, רובו ציוד ישן או במצב תחזוקה ירוד.
קמבודיה שקיבלה את העצמאות מצרפת ב-1953 ומיד לאחריו גם הקימה את הצבאה הרשמי – בין היתר ממיליציות של פלגים שונים שפעלו עד אז.
בשנים שלאחר מכן התרחשו בקמבודיה מספר תהפוכות ותקופות חוסר יציבות, שהשפיעו על גופי השלטון ובין היתר גם על הצבא.
עקב כך גלגוליו השונים של הצבא בקמבודיה בשנים 1953–1993 הם:
הכוחות המזוינים המלכותיים של החמר
הכוחות המזוינים הלאומיים של החמר
הכוחות המזוינים המהפכניים העממיים של קמפוצ'אן
הכוחות המזוינים העממיים של קמבודיה
הכוחות המזוינים המלכותיים של קמבודיה (צורת הצבא הנוכחית מאז 1993)
כמו כן קמבודיה וצבאה על גלגוליהם השונים היו מעורבים בלא מעט סכסוכים, מבצעים צבאים ומשימות בינלאומיות בין היתר:
הכוחות המזוינים של אורוגוואי (בספרדית:Fuerzas Armadas de Uruguay) מורכבים מ'הצבא הלאומי של אורוגוואי' , 'חיל הים של אורוגוואי' , ו'חיל האוויר של אורוגוואי' .
החילות עצמאיים כל אחד לעצמו, כשעליהם ממונה ראש מטה ההגנה , המשמש כקצין הצבאי הבכיר ביותר של הכוחות המזוינים, היועץ הראשי לנשיא ולשרי המדינה בענייני הגנה לאומית, והאחראי על המבנה המבצעי של הכוחות.
בכפיפות חוקתית לנשיא אורוגוואי ולשר ההגנה במשרד ההגנה של אורוגוואי .
הממשלה צמצמה את הכוחות המזוינים למקסימום 16,800 חיילים בחיל היבשה; 6,000 בחיל הים; ו-3,000 בחיל האוויר, לפי המידע שפורסם ב-2024, ישנם 15,279 חיילים בחיל היבשה, 4,718 בחיל הים ו-2,645 בחיל האוויר.
בנוסף פורסם, שכמות הנשים בצבא הוא 21.6%, וזו המדינה השנייה (אחרי ברזיל) באמריקה הלטינית בכמות הנשים בצבא.
נכון לשנת 2020, 1027 חיילים מאורוגוואי משתתפים במשימות שמירת שלום של האו"ם.
בעיקר בקונגו, ברמת הגולן, בגבול הודו–פקיסטן, בלבנון, ב ובקולומביה.
יש גם נוכחות של כוחות אורוגוואי בסיני.
עד לשנת 2020, 48,036 אנשי צבא מהכוחות שימשו בכוחות שמירת השלום של האו"ם במדינות ברחבי העולם.
35 חיילים אורוגוואיים נהרגו במהלך משימות השלום, מאז 1993, בה נרשם מקרה המוות הראשון בקמבודיה.
הצבא מורכב מכ-15,000 איש המאורגנים בארבע דיוויזיות.
תמונהדגםתוצרתתיאורמספר הכליםטיראן (מכונה T-67)ישראל טנק15M41 ווקר בולדוגארצות הברית טנק קל47BMP-1ברית המועצות נגמ"ש לחימה15גרמניה נגמ"ש55ברזיל שריונית15M-113ארצות הברית נגמ"ש אמפיבי24ברזיל שריונית16ברזיל נגמ"ש11 נגמ"ש148רוסיה שריונית48צ'כוסלובקיה משגר רקטות רב-קני4ברית המועצות תותח מתנייע6ארצות הברית תותח מתנייע10
וכן 40 כלי רכב מדגם לנד רובר דיפנדר 110SW והוא מעוניין לרכוש בין 30 ל-40 נוספים.
רובה הסער בו משתמש הצבא כיום, הוא הגרסה הארגנטינאית של ה-FN FAL הבלגי; ומשנת 2008 מוחלף בהדרגה לשטייר AUG האוסטרי.
בנוסף, כ-300 רובי AK-101 רוסיים כבר נמצאים בשימוש.
גדוד העילית 14 של חיל האוויר, הקומנדו והלוחמה בטרור (Batallón de Infantería Paracaidista N.º 14) משתמש ברובי הקלר וקוך G36 גרמנים.
בשנת 2013 הצבא החל להשתמש באקדחי גלוק 17 מתוצרת מקומית, כתחליף לאקדחי FM HP וקולט M1911 המסורתיים שלו.
הכוחות המיוחדים של אורוגוואי משתמשים כעת ברובה צלפים מקומי, המשתמש בקליבר 0.50 BMG בשם FS50 Peregrino.
זהו רובה בריחי היורה בכל פעם יריה בודדת, שפותח באורוגוואי במשך כשנתיים.
צבא אורוגוואי שקל לרכוש את ה-Panzerfaust 3 או את ה–RPG-7 כנשק לטווח קצר נגד טנקים.
אך רכישת הרקטות בוטלה עקב מחסור בכספים.
בחיל הים ישנם כ-5,700 חיילים, תחת פיקודו של האדמירל חורחה וילסון והוא מחולק לשישה פיקודים:
פיקוד הצי (Comando de la Flota או COMFLO) אחראי על העסקת, אימון, גיוס ותחזוקה של כוחות ימיים; חיילים, צוללנים, וכוחות אוויר ויבשה הקשורים לחיל הים.
המטה הכללי של חיל הים (Estado Mayor General de la Armada או ESMAY) משמש כגוף מייעץ לאדמירל, ואחראי למודיעין הקשור לחיל.
משמר החופים (Prefectura Nacional Naval או PRENA), תפקידו לשמור על הגבולות הימיים של אורוגוואי, משימות של איתור וחילוץ, ופקוח על סחר ודייג בלתי חוקיים.
מנהל הכספים הכללי (DIGFA), האחראי על תכנון בקרה וביצוע פיננסי של חיל הים, ועל מתן ייעוץ והמלצות לפיקוד העליון לגבי מדיניות הניהול ויעילות המשאבים שהוקצו.
המנהלה הראשית של ציוד ימי (Dirección General de Material Naval או DIMAT), אחראית למלאי הציוד הנדרש לחייל.
והמנהלה הראשית של כוח אדם ימי (Dirección General de Personal Naval או DIPER), האחראי על גיוס הכוחות המתאימים לחיל.
הצי הנוכחי מורכב מ־23 ספינות:
ספינת אספקה גרמנית מדגם לינבורג, שצוידה במנחת מסוקים ומשמשת לסיור ותובלה במסוקי ושמה גנרל ארטיגס ROU 04 .
ספינת סיור שנקנתה ממשמר החופים של ארצות הברית, בשם ריו נגרן ROU 11 , בשירות משנת 1990.
שלוש סירות סיור לשעבר מדגם מרין פרוטקטור (Marine Protector) שנקנו ממשמר החופים של ארצות הברית (USCG), בשם ריו אראפיי ROU 14, ריו דה לה פלאטה ROU 15 ו-ריו יגוארון ROU 16.
שלוש שולות מוקשים ממזרח גרמניה מדגם קונדור II .
מפרשית בעלת שלושה מפרשים, בשם קפיטן מירנדה .
כלי שיט נוספים קטנים יותר.
חיל הים כולל גם את חיל הנחתים, ומוצב אווירי קטן של חיל הים ב'לגונה דל סאוסה' שבמלדונדו המצויד בשני מטוסי אימון מדגם , שני מטוסי קינג אייר, שלושה מטוסי ססנה מדגם , ושני מסוקי בל מדגם ומסוק בל OH-58 קיואה אחד.
האקדמיה הימית של אורוגוואי (Escuela Naval או ESNAL) ממוקמת בקרסקו, (פרבר של מונטווידאו).
הלימודים כוללים מסלול לימודים בן 4 שנים, המסתיימים בשייט על ספינת ההדרכה קפיטן מירנדה הנמשך מספר שבועות ומביא את הבוגרים לנמלים שונים ברחבי העולם.
חיל האוויר מורכב מכ-3,000 חיילים, מחולקים לשלוש חטיבות אוויר ומספר טייסות.
האקדמיה של חיל האוויר (Escuela Militar de Aeronáutica) ממוקמת בבסיס האוויר ג'נרל ארטיאס בפנדו, קנלונס.
בית הספר הטכני לאווירונאוטיקה של חיל האוויר (Escuela Técnica de Aeronáutica) בטולדו סור, קנלונס, והאקדמיה לפיקוד של חיל האוויר (Escuela de Comando y Estado Mayor Aéreo) בבסיס האוויר קפטן Boiso Lanza במונטווידאו.
תמונהדגםתוצרתתיאורמספר הכליםמטוס תקיפה6מטוס אימון12מטוס אימון מתקדם5פייפר PA-18 סופר קאבמטוס אימון (משמש לגרירת הדאון)1דאון1לוקהיד C-130 הרקולסמטוס תובלה צבאי מטוס תדלוק2קאסא C-212 אביוקארמטוס תובלה צבאי3 מדגם C-212-2002 מדגם C-212-300MPמטוס תובלה צבאי משמש בעיקר להובלות ממשלתיות ולמשלחות תמיכה לשגרירויות אורוגוואי במדינות האזור.21 לתצפית וקשר6 לתצפית וקשר5מסוק שירות2בל 212מסוק שירות5בל UH-1 אירוקוימסוק שירות4
הכוחות המזוינים של אל סלוודור (בספרדית: Fuerza Armada de El Salvador; ר"ת: FAES) הוא שמם של הכוחות הצבאיים של רפובליקת אל סלוודור.
מעמד הכוחות המזוינים מוסדר בחוק, ועל פיו תפקידם של הכוחות המזוינים הם: להגן על ריבונות המדינה, לסייע במישור האזרחי והלאומי, לקחת חלק בשיתופי פעולה ביטחוניים עם מדינות נוספות, להבטיח את הביטחון האזרחי, ולאבטח את המוסדות הציבוריים.
שנת 1824 נחשב לראשיתו של צבא אל סלוודור על גלגוליו השונים עד ימינו.
בשנים אלה השתתף צבא אל סלוודור במספר לא מבוטל של פעולות צבאיות.
כמו כן במשך שנים רבות הצבא היה מעורב רבות בפוליטיקה של אל סלוודור שחוותה חוסר יציבות במשך שנים רבות.
בין הפעולות הצבאיות ניתן לציין את:
בראש הכוחות המזוינים עומד נשיא אל סלוודור כמפקד העליון ושר הביטחון מופקד על יישום המדיניות, בעוד הרמטכ"ל הוא המפקד הבכיר בפועל מבין אנשי הדרג הצבאי ואחרי לפעילות הצבא בשיגרה.
כלל כוח האדם של הכוחות המזוינים מורכב מכ-25,000 חיילים בשירות פעיל ועוד כ-10,000 במילואים.
צבא יבשה – בצבא היבשה כ-20,000 חיילים והוא כולל שישה פיקודים מרחביים (סן סלוודור, סן מיגל, סנטה אנה, צ'לטננגו, סן ויסנטה, אוסולוטון) המורכבים מיחידות הבאות:
2 יחידות חי"ר – כולל 8 גדודים
חיל הנדסה בעל 2 גדודים
רגימנט ממוכן בעל 2 גדודים
חיל האוויר – בעל 2,000 חיילים הכולל ארבע טייסות בשתי חטיבות אוויר כחלק ולצד היחידות הבאות:
חיל ים – חיל הים הכולל גם גדוד נחתים קל מורכב מכ-2,000 חיילים עם צי של כ-20 כלי שיט כאשר מחציתם חמושים, ותפקידו מיועד בעיקר לשיטור קו החוף.
הציוד הצבאי של אל סלוודור שרובו קל ומיושן בחלקו, עובר מודרניזציה בשנים האחרונות, כמו גם אימונים המגיעים ממדינות כמו: ארצות הברית, גרמניה, ישראל ועוד.
הכוחות המזוינים העממים של לאוס (בלאית: ກອງທັບປະຊາຊົນລາວ, בר"ת: ກ.ປ.ລ) הם כלל גופי הצבא הפועלים במדינת לאוס.
ראשית הכוחות המזוינים של לאוס מתוארכת להתנגדות מחתרתית של העם הלאי לקולוניאליזם של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
לאחר השגת העצמאות, הצבא עבר עוד גלגולים נוספים תחת שלטונן של קבוצות פוליסות ימניות ומלוכניות, לצד השפעה הולכת גוברת מצד ארצות הברית.
בשנת 1975 קבוצות קומוניסטיות השתלטו על השלטון ושינו את שם הכוחות המזוינים מ"הצבא המלכותי של לאוס" אל "הכוחות המזוינים העממיים של לאוס".
בין המלחמות בהן היו הכוחות המזוינים מעורבים:
מלחמת האזרחים בלאוס, ומורידות פנים נוספות.
סכסוך גבול תאילנד – לאוס
סכסוך גבול תאילנד – קמבודיה (2025)
על פי האמור בחוק, את הכוחות המזוינים ינהלו המועצה העממית העליונה והעומד בראשה.
בין תפקידיו של הצבא הם: להגן על ריבונות המדינה על שטחה אזרחיה, משאביה, ולקדם כל מטרה ואינטרס נוסף שיוגדר בידי הדרג העליון.
הצבא מתבסס בעיקר על כוח מקצועי ויעודו מופנה כלפי איומי חוץ, בעוד המיליציה העממית משמשת במשימות ביטוחון פנים ובפועל בה נמצאים רוב משרתי החובה והמילואים.
יש מידע מועט אודות הערכות הצבאית של לאוס רוב המערכות הן כדלקמן:
צבא יבשה (הזרוע הצבאית המרכזית): מחולק לחמישה פיקודים מרחביים עם לפחות 25,000 חיילים בשירות פעיל מלא;
חיל האוויר – עם כ-40 כלי טיס.
משמש בעיקר לסיוע לכוחות הקרקע.