tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא חזרה לסקוטלנד בשנת 1860, ובאותה השנה חזרה לארץ ישראל לצמיתות.
בית הספר החל לפעול בחדר בביתה של ווקר-ארנוט ביפו העתיקה, ונקרא על שם טביתא שהייתה תלמידתו של ישו תושבת יפו אשר נזכרה בברית החדשה, והוא פעל כבית ספר לבנות ולמדו בו תחילה 14 תלמידות נוצריות, מוסלמיות ויהודיות, ותוכנית הלימודים כללה קרוא וכתוב, תנ"ך ומלאכת תחרה.
עבודות התחרה נשלחו לסקוטלנד ונמכרו בכנסי התרמה עבור בית הספר.
פטר מצלר, ידידו של הברון פלטון פון אוסטינוב סייע לווקר-ארנוט, עד שעזב את ארץ ישראל ב-1869.
בית הספר התרחב, וב-1874 רכשה ווקר-ארנוט חלקת קרקע מחוץ לחומות יפו בסיועו של סוכן הנסיעות תומאס קוק, אשר מכר את ביתו בבית לחם ותרם את מחצית הפדיון בסך 45 לירות שטרלינג, עבור הקמת מבנה בית הספר החדש.
על הקמת המבנה החדש כתב תומאס קוק כדלקמן:
המבנה נבנה באבני חומות העיר, שפורקו ונהרסו, בשנים שקדמו לבנייתו.
העלות הייתה 3,275 ליש"ט, והוא נחנך ב-1 בנובמבר 1875. הוא הוקם בסגנון האדריכלי העות'מאני שרווח בארץ ישראל באותה עת, כאשר הוא פונה אל רחוב יפת.
ווקר-ארנוט נפטרה ב-21 במאי 1911 בגיל 76 ונקברה ב-7 ביוני 1911 בבית הקברות הפרוטסטנטי הסמוך לבית הספר ממזרח.
היא הורישה את בית הספר לכנסייה של סקוטלנד המחזיקה בו מאז, וב-1912 הוקם בסמוך מבנה נוסף הקרוי על שמה של ווקר-ארנוט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-28 ביולי 1914 בית הספר נעזב והמבנה שלו שימש כמפקדה לצבא הטורקי.
לאחר שהבריטים כבשו את יפו שימש מבנה בית הספר את הצי המלכותי, ובאוקטובר 1919 שב לשמש כבית ספר.
בהמשך בית הספר נהיה לבית ספר מעורב לבנים ולבנות.
מאז 2010 מנוהל בית הספר בידי עמותה רשומה בישראל, ונתמך על ידי אגודת ידידים (Friends of Tabeetha) שמושבה בסקוטלנד.
בבית הספר לומדים כ-330 תלמידים בני כ-40 לאומים שונים.
כשני שלישים מהם הם תושבי יפו, והיתר הם ילדיהם של אנשי עסקים וסגל דיפלומטי המתגוררים בתל אביב ובסביבתה.
למעלה ממחצית התלמידים בבית הספר הם נוצרים, שליש מהם מוסלמים, 5% מהם יהודים והיתר בני דתות אחרות.
גם אנשי הסגל נמנים עם לאומים ודתות שונות ומגויסים לעבודה ישירות בידי המוסד, אך מנהל בית הספר מתמנה על ידי הכנסייה של סקוטלנד.
שפת ההוראה המרכזית בבית הספר היא אנגלית, והתלמידים נבחנים בבחינות בגרות מטעם משרד החינוך הבריטי.
בית ספר ויצמן הוא בית הספר הראשון בעיר הרצליה.
בית הספר נוסד ב-18 בדצמבר 1925 בשם "בית הספר העממי".
בשנת 1952 נקרא על שם נשיא המדינה הראשון, חיים ויצמן.
בשנת 2007 זכה בית הספר בפרס חינוך ארצי בגין שילוב ילדים בעלי צרכים מיוחדים.
בית הספר העממי ברחוב הנדיב
בית הספר העממי פתח את שעריו בשנת 1925 (תרפ"ו) ברחוב הנדיב פינת סוקולוב, תקופה קצרה לאחר יסוד המושבה.
בתחילת פעילותו, לימדו בבית הספר שני מורים, משה יוחחני וזאב מכנס 30 תלמידים ותלמידות.
בית הספר העממי היה בן 8 כיתות- א'-ח'.
מסיימיו לא יכלו להמשיך בלימודיהם במושבה, בהיעדר בית ספר תיכון.
במהלך השנים נעשו ניסיונות לפתוח מוסד כזה, ללא הצלחה.
שנים אחדות פעלו כיתות המשך, ט'-י', שצורפו לבית הספר העממי, אך הן לא החזיקו מעמד.
תחילה, לא היה לבית הספר מבנה משלו והוא נדד בין דירות שכורות בעיר.
ב-1930 החל להיבנות בניין מיוחד עבורו, בין שתי קומות, שלימים נוספה לו קומה שלישית.
בערבים שימש בית הספר כבית אולפנא למבוגרים: איכרים, פועלים, סוחרים ותושבים באו להשתתף בשיעורי ערב, לשמוע הרצאות, להאזין למשפט ספרותי ולקיים אסיפות שנתיות.
בית הספר לא היה יכול להכיל את כל הכיתות, היה הכרח לשכור חדרים בבתים פרטיים ומקום מיוחד נשכר למסעדת בית הספר.
בניין זה עומד במקומו עד ימינו.
בית הספר העממי ברחוב ויצמן
ב-1946 הונחה אבן הפינה לבניינים חדשים לבית הספר, סמוך ל"גבעת המייסדים" ולמגדל המים הראשון של הרצליה.
בקיץ תש"ח 1948, נסתיימה בנייתם של שני טורי בניינים, אחד של שתי קומות, אחד של שלוש קומות והקומה התחתונה נועדה למסעדה.
הלימודים החלו במתחם החדש רק לקראת שנת הלימודים תש"ט (1948/49), מאחר שבבית הספר התאכסנו במשך כשישה חודשים ילדי נגבה מחודש מאי ועד ספטמבר, שפונו אליו מקיבוצם המותקף על ידי הצבא המצרי.
בשלהי 1952, לאחר פטירת הנשיא הראשון ד"ר חיים ויצמן, הוסב שמו לבית הספר ויצמן.
מדי שנה, בי"א באדר, יום נפילת תל חי ונפילת טרומפלדור נערך יום ספורט שבמהלכו התקיימו תחרויות ספורט בענפי ספורט שונים וחולקו תעודות הצטיינות לזוכים.
בית הספר בעל מספר הזכיות הרב ביותר בתחרויות ענף הכדוריד בעיר.
בית הספר התיכון קשת רא"ם ע"ש אליס סליגסברג נוסד בשנת 1942 על ידי ארגון הדסה ברחוב הנביאים במרכז העיר ירושלים, ובשנת 1984 עבר לרחוב דוד רזיאל בשכונת תלפיות מזרח.
בבית הספר לומדים כ-575 תלמידים.
בית הספר החל לפעול במבנה של בית החולים מאיר רוטשילד, ביוזמת הארגון הציוני-אמריקאי "הדסה" במטרה להעניק הכשרה מקצועית לנערות בירושלים.
בית הספר נקרא על שם אליס סליגסברג, נשיאת ארגון בין השנים 1921–1923. המנהלת הראשונה של הייתה הלן קיטנר, שהתמנתה על ידי נשות הדסה בארצות הברית.
בית הספר סיפק לבוגריו, שסיימו ארבע שנות לימוד, תעודות גמר במגוון מקצועות, כולל: מלאכת מחשבת, תפירה, בישול, קצרנות והנהלת חשבונות.
במקביל הקים הארגון באותו מבנה גם את בית הספר המקצועי לבנים על שם השופט היהודי האמריקני לואי ברנדייס.
בית הספר נחנך ב-14 באוקטובר 1942, בדיווח של עיתון "הארץ" על האירוע נכתב: .
החל משנת הלימודים תש"י התקבלו לבית הספר גם בנים ללימודי טבחות ופקידות.
אך לאחר מספר שנים שב בית הספר להיות לבנות בלבד.
באפריל 1953 נערכה חגיגת העשור של בית הספר והונחה אבן הפינה לבניין חדש שהוקם בצמוד לבניין הקיים של בית הספר.
הבניין החדש נחנך ביולי 1958. בית הספר גם הרחיב את תוכנית הלימודים ונפתח מסלול לימודים על-תיכוני להכשרת מורות לתפירה, בשיתוף משרד העבודה, ומסלול להכשרת לבורנטים ומזכירות רפואיות, בשיתוף האוניברסיטה העברית בלימודי ערב.
בשנת 1960 הוחלט על שילוב של תוכנית עיונית ללימודים לקראת תעודת בגרות.
בפברואר 1968 הונחה אבן הפינה לאגף חדש של בית הספר, כחלק מתוכנית להכפיל את מספר התלמידים מ-500 ל-1,000 ולכלול גם לימודי אלקטרוניקה, תקשורת ואופטיקה לבנים.
המבנה החדש נחנך ב-1970 אך הוא לא שימש את בית הספר אלא את מכללת הדסה שהוקמה באותה עת, על בסיס מסלול לימודי הערב שפעל קודם כחלק מבית הספר סליגסברג.
מנהלת בית הספר הלן קיטנר ניהלה בתחילה גם את המכללה.
ביוני 1980 הונחה אבן הפינה לבניין חדש לבית הספר בשכונת ארמון הנציב בירושלים, שאיחד גם את בית הספר המקצועי לבנים ברנדייס וקיבל את השם "התיכון המקיף על־שם סליגסברג־ברנדייס".
בית הספר במיקומו החדש החל לפעול בשנת 1984. והבניין הישן המשיך לשמש את "מכללת הדסה".
החל משנת הלימודים תש"פ נקרא בית הספר בשם: "קשת רא"ם".
בית ספר עיוני שש-שנתי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה, בית הספר נחשב לבית ספר קהילתי, והוא מתאפיין בשיתוף פעולה רב ופורה עם המנהל הקהילתי.
"סליגסברג" הוא בית-ספר קטן, אינטימי, אנושי ומקצועי, המקיים סביבת לימודים נעימה בכיתות קטנות ונותן יחס אישי ומיוחד לכל תלמיד ותלמידה (ממוצע תלמידים בכיתה עומד על 25 תלמידים).
כיתות מקדמות - חינוך מיוחד
בכל המסלולים התוכנית בנויה בהתאם למבנה תעודת הבגרות.
התלמידים לומדים את כל מקצועות החובה, ובנוסף מקצועות בחירה מגוונים בהיקף מוגבר (ברמה של 5 יחידות לפחות).
מתמטיקה, אנגלית, ערבית, ביולוגיה, מחשבים ועיצוב גרפי, תיאטרון, גאוגרפיה, מדעי החברה (סוציולוגיה-פסיכולוגיה), אומנויות העיצוב (גרפיקה), אמנות וחינוך גופני.
כמו כן, קיימת אפשרות להצטרף לכיתות על-אזוריות בתחומים מגוונים, דוגמת חוק ומשפט, מוזיקה, אזרחות, מנהל עסקים ועוד.
המכינה הבית ספרית בבית הספר הוקמה בשנת הלימודים תשע"ד, ביוזמת תומר אושרי, מנהל בית הספר, וגור גלעת ראש המכינה.
אושרי, אשר ניהל במשך 5 שנים את המכינה הקדם צבאית, "מכינת הנגב" בשדה בוקר, החל תהליך של בניית הפרויקט יחד עם גור, הרכז החברתי של בית הספר.
ביחד עם מורים נוספים בבית הספר הם הקימו את המכינה כשילוב של עקרונות מהמכינות הקדם צבאיות עם עקרונות החינוך הפורמלי בבית הספר.
הרעיון הוא להבנות בסיס ללימוד והכרת זהותם האישית של התלמידים בשכבת י"ב, הכרת החברה הישראלית לגווניה, חינוך למנהיגות חברתית ותרומה לקהילה.
הלימודים בתיכון מתקיימים במתכונת בית-ספרית רגילה ומלאה בשכבות י' ו-י"א, כשברקע פעילות חינוכית- חברתית היוצרת תשתית להבניית "המכינה הבית ספרית" בשכבת י"ב.
מתחילת שנת י"ב, תלמידי השכבה מקיימים שיעורי הכנה ולימוד כיתתיים לקראת המכינה.
כל כיתה לומדת לעומק נושא לבחירתה, לשם העברת הנושא לשאר הכיתות ובניית הנושא בתוך המסע המסכם של המכינה.
בית הספר התיכון המקיף אורט ע"ש חיים גרינברג הוא תיכון שש-שנתי (ז'–י"ב) הנמצא בקריית טבעון ומשמש את תושבי המועצה והסביבה.
בית הספר נוסד ב-1952 כתיכון משותף לקריית עמל וטבעון, ביוזמת ראש המועצה המקומית של קריית עמל, יהודה אורלי.
מבנה בית הספר תוכנן על ידי האדריכל מוניו גיתאי-ויינרויב ממשרד ויינראוב–מנספלד בחיפה, ויהודית צוויק מונתה למנהלת בית הספר.
ב-1965 נוסף אגף חדש לבית הספר ובו אולם התעמלות, מעבדות וחדרי לימוד.
ב-1970 עם הרפורמה במערכת החינוך התווספה לבית הספר חטיבת ביניים וב-2000 עברה חטיבת הביניים למבנה חדש בפאתי קריית טבעון מצפון וצוות המורים פוצל בין שתי החטיבות.
ב-2017 הוכר המוסד כבית ספר מצטיין.
פרשת פיטורי המורה אדם ורטה
בשנת 2014 לימד המורה למחשבת ישראל בבית הספר.
תלמידה בבית הספר התלוננה לחבר הכנסת מיכאל בן ארי כי המורה ורטה טען בשיעור כי צה"ל הוא צבא לא מוסרי.
בעקבות תלונתה זומן המורה לשימוע לפני פיטורין.
לאחר השימוע הוחלט שלא לפטרו, אך בסוף השנה פוטר ורטה בטענה של קיצוצים בבית הספר.
בעקבות המקרה משרד החינוך כינס ועדה לבחינת גבולות השיח הפוליטי בכיתה.
הוועדה החליטה כי מורה יוכל לבטא את עמדותיו הפוליטית בכפוף למגבלות מסוימות.
הצגת תיאטרון בבימויה של רננה רז בשם "השימוע" עוסקת בפרשה.
הסדרה שעת אפס מבוססת גם היא על הפרשה.
בית הספר התיכון המקיף ע"ש דנמרק הוא בית ספר תיכון, הפועל מאז היווסדו, בשנת 1970, בשכונת גונן ד' בירושלים.
בשיאו בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה בית הספר "דנמרק" הגדול בירושלים עם 1,600 תלמידים, ושירת את כל אזור דרום ירושלים, אך כיום יש בו כ-320 תלמידים מכיתות ט' עד י"ג.
בית הספר נקרא בשם "דנמרק" כהוקרה לעם הדני על הצלת יהודי המדינה בתקופת השואה.
ההחלטה על הקמת בית הספר התקבלה ב-1965, במימון המגבית היהודית המאוחדת.
טקס הנחת אבן הפינה לבית הספר התקיים ב-23 באוקטובר 1968, בנוכחות שרת הסעד של דנמרק ושר החינוך זלמן ארן, אשר אמר בטקס:
הקמת שלב א' של מבנה בית הספר הושלמה בשנת 1970, ובשנת הלימודים הראשונה (ספטמבר 1970 - ה'תשל"א) הוא שימש לשמונה כיתות מהתיכון של מדרשת המורים בבית הכרם, שסבל ממצוקת מקום.
חודש אחר כך נערך טקס חנוכת הבניין הרשמי.
בית הספר החל לפעול לפי יעדו המקורי, כתיכון מקיף בו יישמה תוכנית האינטגרציה בחינוך, בספטמבר 1971 (שנת הלימודים ה'תשל"ב).
תוכנית האינטגרציה בחינוך התקבלה בכנסת ביולי 1968, ומטרתה הייתה הפחתת הפער ברמת ההשכלה של תלמידים משכונות שונות ומרקע סוציו אקונומי שונה, הגדלת הסיכויי שלהם להשתלב בחברה ובמשק מתקדם, והפגשת ילדים מכל השכבות, בניהם של יוצאי הורים מכל ארצות המוצא, במסגרות לימודים משותפות.
התוכנית גם כללה מעבר למתכונת של חטיבות ביניים כחלק מתיכון שש שנתי.
עד אז בית ספר היסודי נמשך 8 שנים ותלמידים רבים נשרו ולא המשיכו ללמוד בתיכון.
בית הספר דנמרק פעל גם כתיכון מקיף שהציע לימודים מקצועיים ועיוניים באותה מסגרת.
עיריית ירושלים כללה ב"אזור הרישום" של מקיף דנמרק שלושה בתי ספר יסודיים: יסודי ע"ש יוסף לוריא, "מצדה" ו"תלפיות".
חטיבת הביניים שהוקמה הורכבה ממסיימי כיתה ו' של שלושת בתי-הספר ללא סלקציה.
כדי לעבור לחטיבת הביניים התלמידים לא היו צריכים לעבור בחינה, להצליח בסקר או להיות נתונים להגבלה אחרת כל-שהיא.
הכוונה הייתה להוציא את התלמיד עם כל חבריו מבית-הספר השכונתי שבו למדו עד אז ולהעבירם כולם יחד לבית-ספר רובעי, שירכז את כל תלמידי כיתה ו' מכל בתי-הספר שברובע.
זאת כך שניתן יהיה להרחיב ולשכלל את הציוד ומכשירי הלימוד של בית-הספר המקיף ולקיים בו פעולות ספורט וחברה משותפות במידה הרבה יותר גדולה באשר בכל בית-ספר לחוד, לפי השיטה שהייתה קיימת עד אז.
באפריל 1971 עתרו לבג"ץ הורים למספר תלמידים שסיימו כיתה ו' בבית-הספר היסודי ע"ש יוסף לוריא, שרצו שלקראת שנת הלימודים הבאה ילדיהם ימשיכו את לימודיהם בבית-הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית ולא בחטיבת הביניים החדשה שהוקמה.
בית-הספר היסודי לוריא ממוקם בקצה רחוב הפלמ"ח בירושלים, ומשרת את השכונות קטמון הישנה, רסקו (גבעת הוורדים), קריית שמואל, שכונות שרוב תושביהן ממעמד בינוני-גבוה.
לעומת בתי-הספר "מצדה" ו"תלפיות" ששירתו את שכונות גונן א' - ה'.
בית המשפט הגבוה לצדק דחה את העתירה, ובפסק הדין השופט משה עציוני קבע:
מיום הקמתו ועד 2011, נוהל בית הספר בידי "חברת מוסדות חינוך", חברת בת של הסוכנות היהודית (החל מ-2011 הוא מנוהל על ידי מינהל חינוך של עיריית ירושלים).
בנייתו ממונה על ידי תרומות של המגבית היהודית המאוחדת, ממשלת דנמרק ותורמים נוספים, ביניהם משפחת ויילר, שתרמה חדר עיון לזכר האחים אדם וגדעון ויילר.
בשנת 1983 הוקם חדר מחשבים וכיתת לימוד למחשבים, הראשונה שהוקמה בבית הספר בירושלים, באמצעות תרומות שגיוסה הקרן לירושלים.
בית הספר גדל במהירות וקלט תלמידים לא רק משלושת בתי הספר היסודיים שבסביבתו: "לוריא", "מצדה" ו"תלפיות", אלא בהמשך (לאחר ש"תלפיות" נסגר) גם מבית הספר "פת" בשכונת גונן ז', וגם תלמידים משכונת גילה שהוקמה באותה עת, ועדיין לא היה בה בית הספר תיכון.
היו בו 8 כיתות בכל שכבת גיל ומבנה בית הספר לא הספיק, כך שתלמידי חטיבת הביניים למדו במבני בית ספר ישנים ברחוב יוסי בן יועזר.
החל מכיתה ט' התלמידים יכלו לבחור בתוכנית לימודים מקצועית או עיונית.
המסלול המקצועי כלל: מכניקה עדינה ועיבוד שבבי, מורות ומטפלות לגיל הרך, אלקטרוניקה ומחשבים.
המסלול העיוני כלל מקצועות כגון: ביולוגיה, כימיה, פיזיקה, גאוגרפיה וספרות.
בית הספר כלל ציוד חדיש (לתקופתו), מעבדות לימוד לביולוגיה וכימיה, כיתות מחשבים, סדנאות ללימוד מכניקה, אלקטרוניקה ונגרות, כיתת לימוד לאפייה ובישול, חדר כושר, אצטדיון אתלטיקה וכדורגל בו היה מקום לכ-1,500 צופים, 4 מגרשי טניס ואולם ספורט בו 900 מושבים.
בית הספר גם הציע לימודים לתואר טכנאי (כיתה י"ג) או הנדסאי (כיתה י"ד), ומסלול "הזדמנות שנייה" לתלמידים שסיימו י"ב ללא תעודת בגרות מלאה ורצו להשלים אותה לפני הגיוס לצבא.
בתחילת שנות ה-2000 מספר התלמידים בבית הספר הצטמצם משמעותית, מכמה סיבות:
הזדקנות והתחלפות האוכלוסייה בשכונות הקטמונים.
לדוגמה, בית הספר היסודי "מצדה" שתלמידיו היו עוברים למקיף "דנמרק" נסגר, ומבנה בית הספר משמש לבית ספר תורני.
הקמת מספר בתי ספר ייחודיים על-אזוריים בדרום ירושלים, דוגמת: "תיכון קדמה", "אדם - לחינוך וולדורף", בית הספר קשת ובית הספר "הדו-לשוני ע"ש מקס ריין".
ירידת קרנו של החינוך הטכנולוגי והמקצועי בישראל.
נטישת מדיניות האינטגרציה על ידי משרד החינוך ופתיחת אזורי הרישום בירושלים.
בשנת 2006 נסגרה חטיבת הביניים בבית הספר.
כיום (2021) לומדים בבית-הספר כ-320 תלמידים מכיתה ט' ועד י"ג, והוא מתמחה במתן הזדמנות שנייה לתלמידים שהישגיהם בחטיבות הביניים לא היו מספקים, וסיוע בהגעה לתעודת בגרות.
הלימודים מתנהלים בכיתות קטנות של עד 25 תלמידים בכיתה, שאף הם מחולקים ברוב המקצועות לשתי קבוצות.
צמצום מספר התלמידים בבית הספר פינה מקום במבני בית הספר, והוא שימש בתי ספר אחרים:
בית הספר "הדו-לשוני ע"ש מקס ריין" היה ממוקם בשנים הראשונות בתוך בית הספר דנמרק, עד שהוקם לו מבנה משלו בשנת 2008, על התפר בין שכונת בית צפאפא לבין שכונת פת.
בית הספר קשת - השתמש במבנה ששימש את חטיבת הביניים של בית הספר דנמרק.
בשנים 2007–2009 נבנה מבנה חדש לבית הספר קשת על שטח אצטדיון הכדורגל ומגרשי טניס ששימשו את בית הספר דנמרק.
בית הספר "פלא" - בית ספר יסודי שבו לומדים יחד בנים ובנות מהזרם הממלכתי-דתי, ובו שמורים שישה מקומות לתלמידים עם לקויות בכל כיתה, בהם גם כאלה עם אוטיזם ושיתוק מוחין.
החל לפעול במתחם בשנת 2018.
התיכון הדתי - "דרור" של האגודה לקידום החינוך ירושלים.
היה ממוקם עד 2020 בקריית משה.
התיכון הדתי-ניסויי "שחרית" (גם הוא של האגודה לקידום החינוך) שהוקם ב-2020.
ד"ר חדוה רוזנברג איש-שלום 1970–1985 - זכתה לתואר יקיר ירושלים בשנת תש"ס (2000) על תרומתה למערכת החינוך בעיר, והדליקה משואה ביום העצמאות על תרומתה לחינוך.
אריה ברנע 1995–2001 - ברנע הנהיג בבית-הספר תוכנית לשוויון בחינוך ותוכנית לחינוך ערכי.
מבנה בית הספר תוכנן על ידי משרד אלרוד אדריכלים - אילנה אלרוד ודן אלרוד.
את חצר בית הספר עיצב דני קרוון.
בית הספר כולל שני מבנים.
האחד, מבנה מדורג בן חמש קומות הבנוי על מדרון, שהכניסה אליו היא מהקומה השלישית.
לכל כיתת לימוד צמודה מרפסת.
המבנה כולל שני אגפים שביניהם אטריום.
תחילה הושלם האגף הדרומי, ולאחר מספר שנים האגף הצפוני הפונה לרחוב יהודה הנשיא.
המבנה השני הוא מבנה מוארך בו היו ממוקמות כיתות וסדנאות מקצועיות.
בין שני המבנים רחבה מעוצבת ובה פסלים בצורות גאומטריות.
בית הספר נבנה כחלק ממתחם של מבני ציבור במרכז שכונת הקטמונים, בסגנון אדריכלי דומה ומחופים אבן נסורה.
הספרייה ציבורית על של יוסף מאירהוף (1969)
תחנה לבריאות המשפחה ("טיפת חלב") (1969)
מתנ"ס ומרכז קהילתי גוננים (1974)
בית הופמן מרכז לקשיש (1988)
המרכז לאומנות חזותית ע"ש ג'ינוגלי (1990)
המרכז למוזיקה ולמחול גוננים (2012)
בית ספר יק"א פיק"א הוא בית הספר היסודי הראשון שהוקם בפתח תקווה.
בית הספר נוסד בתמיכתו של הברון רוטשילד בשנת 1885, ברחוב רוטשילד פינת פיק"א בפתח תקווה.
בניין בית הספר הוא אחד הבניינים הוותיקים ביותר בעיר והוא מוכרז לשימור.
הקמת בית הספר ושנותיו הראשונות
המוסד החינוכי, שנקרא בתחילה "בית הספר הברון" על שמו של הברון רוטשילד, הוקם בשנת 1885 בפתח תקווה בעקבות פנייה לברון רוטשילד מצד קברניטי המושבה, שהסבירו וטענו כי "תלמוד התורה" – שהיה מקובל באותה תקופה אינו מספק יותר.
בית הספר הוקם בזכות תרומותיו של הברון רוטשילד.
כאשר הברון רוטשילד העביר את עסקיו לברון הירש קיבל בית הספר את שם החברה שלו יק"א ולימים פיק"א.
בשנותיו הראשונות לא נבדל המקום משאר ה"חדרים" בפתח תקווה, ותוכנית הלימודים בו כללה שיעורי תורה ותפילה בעברית עם ביאורים ביידש בלבד.
בשנת תרס"ה 1904 התמנה דוד חיון כמנהל בית הספר יק"א לבנים.
בית הספר החל לפעול עם תוכנית לימודים שכללה: לימודי תנ"ך, שפה, תפילה, חשבון, דברי ימי ישראל, דברי ימי העמים, כתיבת הארץ, כתיבה תמה, צרפתית, התעמלות, ציור ושירה.
בית הספר החל מהשנה 1909
בשנת ה'תרס"ט, 1909 בתקופת ההנהלה של דוד חיון על בית הספר, דוד חיון הפך את בית הספר ל"בית ספר מעורב" שדגל בגישה ליברלית עם ערכים ציונים-לאומיים.
עם הקמת בית הספר המעורב נערכה בו תוכנית לימודים לשמונה שנות לימוד.
חיון קירב לעשייה סביב בית הספר את המורים, ההורים והחוגים המתקדמים במושבה.
כמו כן קשר קשרים עם הסתדרות המורים בארץ ישראל.
הכיתות בבית הספר חולקו לשתיים, בצד האחד ישבו הבנים ובצד השני ישבו הבנות.
בית הספר גדל בהתמדה במספר תלמידיו ויצר לעצמו דמוי חיובי בקרב תושבי המושבה.
תלמידיו נרתמו לסייע בעונות בוערות ואף השתתפו בגירוש הארבה שתקף את המושבה פעמיים.
בית הספר פיתח תכנים חדשים ותוכניות לימודים ועבר לשיטת "עברית בעברית" שנלמדה בהוראת כל המקצועות.
בית הספר במלחמת העולם הראשונה ובתקופת המנדט הבריטי
במלחמת העולם הראשונה גירשו הטורקים את תושבי תל אביב ורבים מהם הגיעו לפתח תקווה.
כ-100 מילדי המגורשים למדו בבית הספר.
בתקופת המנדט, למדו בית הספר גם חקלאות במקצועות: כוורנות, לולנות ושתלנות והתלמידים לטיולים רבים להכרת הסביבה והארץ.
ההתנהלות הכלכלית של בית הספר
בית הספר גייס תרומות לקופתו ולספריה בו באמצעות: הצגות, חגיגות ונשפים, שהוצעו לכלל התושבים בפתח תקווה.
בין השנים תרפ"ח–תש"ז בית הספר תוקצב על ידי ההנהלה הציונית, ועד המושבה וההורים של התלמידים הלומדים בו.
מתש"ז ואילך בית הספר הפך לבית ספר עירוני בתקצוב מחלקת החינוך העירונית בפתח תקווה.
בית הספר התיכון הארווי מילק הוא בית ספר על-יסודי ציבורי באיסט וילג' בעיר ניו יורק המיועד בעיקר לצעירים הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, כמו גם לאלו שאינם בטוחים בזהותם המינית; עם זאת, בית הספר אינו מדיר תלמידים סטרייטים.
בית הספר נקרא על שם הארווי מילק, לשעבר חבר במועצת העירייה של סן פרנסיסקו, ההומוסקסואל הגלוי הראשון במדינת קליפורניה אשר התמודד ונבחר למשרה ציבורית בבחירות כלליות.
בתחילה, בית הספר נוהל על ידי מכון הטריק-מרטין , ארגון ללא כוונת רווח המעניק תמיכה חברתית לבני נוער בסיכון, בפרט לאלו שאינם הטרוסקסואלים.
מאז שהפך לבית ספר ציבורי מוסמך לחלוטין בשנת 2002, בית הספר מנוהל על ידי מחלקת החינוך של עיריית ניו יורק, בנפרד מ-HMI.
בית הספר והמלכ"ר עדיין חולקים מקום באותו בניין, כאשר הטריק-מרטין מספק את רוב התוכניות האמנותיות והתרבותיות של בית הספר.
בית הספר הוקם בשנת 1985 כתוכנית קטנה, עם שני חדרים וקצת יותר מתריסר תלמידים, על ידי HMI בשיתוף המרכז לחינוך לקריירה במחלקה החינוך של עיריית ניו יורק.
מחלקת החינוך מנהלת את בית הספר ואחראית לרישום וקבלה.
המוסד הוקם כבית ספר אלטרנטיבי, עבור בני נוער שמתקשים או שלא מסוגלים ללמוד בבתי הספר שבאזור מגוריהם, אם בשל איומים, אלימות או הטרדות.
בית הספר זכה לחשיפה ציבורית רחבה בשנת 2002, כאשר מועצת החינוך אישרה העברת תקציב של 3.2 מיליון דולר לבית הספר, כאחת ההחלטות האחרונות שהתקבלו בטרם בית הספר הפך לבית ספר ציבורי.
התקציב אפשר לשפץ את בניין בית הספר.
הביקוש לבית הספר גבר, וההרשמה קפצה מ-50 ל-100 תלמידים.
בשנת 2003, מנהל בית הספר ויליאם זלצמן אמר שזה יהיה "מאתגר מבחינה אקדמית".
מייקל לונג, יו"ר המפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק, מתח ביקורת, ושאל: "האם יש דרך אחרת ללמד הומוסקסואלים?
אין סיבה לטפל בילדים אלה בנפרד".
לעומתו, התומכים טענו כי בית הספר הזה הוא פתרון פרגמטי, תוך מתן דרך אלטרנטיבית להשגת תעודת בגרות עבור תלמידים שאינם מסוגלים להצליח בבית ספר תיכון כללי בגלל אי-סובלנות.
לא כל הטיעונים נגד בית הספר הגיעו מכיוון אחד של המפה הפוליטית.
ראש העיר העצמאי מייקל בלומברג תמך בשיפוץ בית הספר, בזמן שרובן דיאז, סנאטור בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית, התנגד לו.
בשנת 2004 עבר בית הספר הרחבה, ל-1,600 מ"ר, ועלייה לשמונה כיתות לימוד ו-110 תלמידים.
בית הספר ז'ילבר בלוך באורסה היה מוסד חינוכי יהודי-צרפתי להכשרת מנהיגות שפעל בשנים 1946–1969 באורסה שבפרברי פריז.
בית הספר מילא תפקיד משמעותי בשיקום החברתי והרוחני של הקהילה היהודית בצרפת לאחר המלחמה ובהתפתחות אסכולת פריז במחשבת ישראל.
המוסד הוקם עם תום מלחמת העולם השנייה על ידי רובר גמזון, מייסד תנועת הצופים היהודיים בצרפת, במטרה להקנות השכלה וזהות יהודית לצעירים יהודים מצרפת ומהמגרב ולהכשיר עתודת מנהיגות עבור מסגרות הקהילה היהודית בצרפת.
לאורך מרבית שנותיו הוביל את בית הספר הרב יהודא ליאון אשכנזי "מניטו", שלמד בו במחזור הראשון; התסיסה הרוחנית והאינטלקטואלית שנוצרה סביב מניטו ומורים נוספים בבית הספר הייתה הבסיס סביבו צמחה האליטה האינטלקטואלית של יהודי צרפת משנות החמישים ואילך.
בוגרי בית הספר שימשו במגוון תפקידים במוסדות הקהילתיים של יהודי צרפת במחצית השנייה של המאה העשרים, והיוו עיקר מניינה ובניינה של ההנהגה היהודית בצרפת בשנים אלו.
על בוגריו הבולטים של בית הספר נמנים הפילוסוף סטפן מוזס, המדען אנרי אטלן, המחזאית ליליאן אטלן, ההוגה והמחנך ארמן אבקסיס והפילוסוף ז'ראר ישראל.
בית הספר נקרא על שמו של ז'ילבר בלוך, קצין בצבא היהודי וחבר הצופים היהודים בצרפת, שנהרג באוגוסט 1944 בהתקפה של הצבא הגרמני על כוחות פרטיזנים במחוז טארן בדרום צרפת.
המוסד נסגר סופית עם עלייתו של מניטו לישראל ב-1967. בישראל הקים מניטו את מכון מעיינות, שפעל בשכונת המושבה היוונית בירושלים והתבסס בתוכניתו ובתכניו על בית הספר אותו ניהל בצרפת.
מלחמת העולם השנייה תפסה את יהדות צרפת בעיצומה של מגמת התרחקות מהדת ומהזהות היהודית.
במלחמה עצמה הושמד כרבע מהקהילה, ואף אם לא נהרסו לחלוטין כמו הקהילות במזרח אירופה, עדיין נפגעו הקהילות והמוסדות היהודיים בצרפת פגיעה קשה.
כבר ב-1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, שלח רובר גמזון, מייסד ויו"ר תנועת הצופים היהודים בצרפת שפעלה במלחמה כחלק מהרזיסטאנס, מכתב לכלל מדריכי התנועה בו פירט את תוכניותיו לשיקום הקהילה היהודית בצרפת.
מרכיב מרכזי בתוכנית זו היה רעיונו של ז'ילבר בלוך, פרטיזן יהודי שנהרג ב-1944, להקמת מוסד להכשרת מנהיגות יהודית.
באיגרת קרא גמזון למדריכי התנועה להקדיש שנה להכשרה, ללימוד המקורות ולעיסוק בזהות היהודית, ממנה ימשיכו לפעילות במסגרות השונות של הקהילה היהודית.
ההשראה להקמת בית הספר באה לגמזון גם מהקמת בית הספר למסגרות נוער באוריאז', מוסד צרפתי להכשרת מנהיגות שהוקם בצרפת תחת שלטון וישי ב-1940, ומרעיונותיהם של הוגים פרסונליסטיים כעמנואל מוניה ואובר-בב סנט-מרי, עורך לה מונד.
ב-1946 איתר גמזון מקום מתאים להקמת בית הספר - ארמון היסטורי קטן באורסה, עיירה מדרום לפריז.
באוגוסט נערכה במקום המועצה הראשונה של ראשי תנועת הצופים היהודים, בהשתתפות מדריכי וראשי התנועה מרחבי צרפת וצפון אפריקה; גמזון ניצל התכנסות זו להעביר את תפקיד יו"ר התנועה לפרדריק אמל ("שמו") מסטרסבור ושטח בפני המשתתפים את חזונו להקמת בית הספר.
התכנית כללה לימודי יהדות, עברית ומחשבה יהודית, וכן הכשרת מדריכים מתקדמת שהייתה צפויה לכלול שיעורים בפסיכולוגיה יישומית, מלאכה ומשחק.
בתום הכנס ולאחר שעברו ראיון אישי עם גמזון נבחרו כעשרים צעירים וצעירות להשתתף במחזור הראשון של בית הספר.
בית הספר התיכון לקהילה היהודית הוא בית ספר תיכון יהודי ציבורי שנמצא בניו ברנט, לונדון.
בית הספר הוקם בשנת 2010, והוא בית הספר התיכון היהודי הראשון בבריטניה.
הוא הוקם לאחר שאם הבחינה כי בעוד שבנה הלך ל-JFS, בית ספר יהודי סמוך, רבים מחבריו לא הצליחו להירשם ללימודים בגלל דרישות כלכליות והלכה, ויזמה בשנת 2001 את ההצעה המוצלחת בסופו של דבר לבית ספר חדש.
בניית בית הספר החלה באפריל 2009.
JCoSS נפתח באופן של שנה בכל פעם, עם עד 180 תלמידים שהצטרפו לשנה השביעית ללימודים בכל שנה עד שבית הספר היה מאוכלס במלואו עם כ-1,360 תלמידים.
המחזור השישי שלו נפתח בשנת 2012. לבית הספר, שמנהלו הוא פטריק מוריארטי, יש התמחות במקצועות במדעים.
עלות הבנייה הייתה 50 מיליון ליש"ט, כאשר 36 מיליון ליש"ט מהם מומנו על ידי הממשלה, והוא בית הספר התיכון היקר ביותר במימון המדינה שנבנה בבריטניה.
ג'רלד רונסון, טייקון עסקים ופילנתרופ, עזר בפעילות הגיוס והוא נשיא קרן JCoSS.
הוראת המשאבים המיוחדת של האגס (PSRP) בבית הספר כוללת מקומות לעד 49 ילדים (שבעה מקומות בכל שנה) עם הפרעות בספקטרום האוטיסטי.
נורווד, ארגון צדקה יהודי, מספק חלק מהשירותים ב-PSRP.
לפני פתיחת בית הספר הביעו כמה רבנים אורתודוקסים דאגה מהתאמה של JCoSS לאמונתם.
בטקס הבנייה אמר אד בולס, שהיה אז מזכיר בתי הספר, כי בית הספר ימלא תפקיד חשוב בהתמודדות עם אפליה ודעות קדומות.
בשנת 2019, JCoSS נבחר לבית הספר המשני של לונדון על ידי סנדיי טיימז, כהוקרה על תוצאות שיא השיא שלהן ב-GCSE.
בית הספר לאמנויות יישומיות דופררה היא מכללה ציבורית לאמנות ועיצוב הנמצאת בפריז, צרפת.
היא נמצאת ברחוב דופיט-ת'ואארס, ברובע השלישי של פריז.
בית הספר דופררה מכשיר מעצבים צעירים בתחומי עיצוב אופנה וטקסטיל, קרמיקה, עיצוב סביבתי ועיצוב גרפי, והוא באחריות המשרד להשכלה גבוהה, מחקר וחדשנות, משרד החינוך הלאומי ומועצת העיר פריז.
אקול דופררה נקרא על שם אדמירל הצי הצרפתי, הברון גיא-ויקטור דופררה .
1864: הקמת בית הספר דופררה לנערות, על ידי החברה להוראת מקצוע נשים.
בית הספר הוקם על ידי אליסה למונייה בשדרת מרגריט-דה-רוצ'ואואר הפריזאית.
1882: מבנה בית הספר עבר למקום היועד לו מראש, רחוב דופררה 24, ברובע ה-9 של פריז.
מקצועות האמנות והתפירה זכו להגדרה כמקצועות העיקריים של האקדמיה.
1906: עיריית פריז רכשה את בית הספר מהחברה להוראת מקצוע נשים.
1921: מוצגת התערוכה הראשונה פרי עבודתן של תלמידות האקדמיה בגלריית פאלאסיה .
1923: חנוכת בית הספר דופררה לבנים ברחוב דופיט-ת'ואארס .
1925: יצירות התלמידים משתי המכללות מוצגות ב בפריז.
לאחר התערוכה המכללה הועברה לניהול משרד החינוך הצרפתי.
בשלב זה, תחת ניהול משרד החינוך, שולבו בית הספר לבנים ולבנות לכדי מבנה אחד, שנשא את השם "בית הספר העירוני לרישום ואמנות תעשייתית".
כעת המכללה חולקה לשתי מחלקות, כאשר האחת כוללת לימוד יצירת טקסטיל ותורת הפרסום (גרפיקה, פוסטרים), ואילו השנייה כוללת לימודי אמנות ורישום.
1970: המכללה עברה מבנה פעם נוספת, כאשר הפעם מרחוב דופררה לרחוב דופיט-ת'ואארס שם הייתה בעבר האקדמיה לבנים.
1981–1983: המכללה קיבלה תואר של אקדמיה והחלה להעביר קורסי השכלה גבוהה בלבד.
1987: קבלת תעודת מעצבים עבור "טקסטיל וקרמיקה", מה שאפשר לבית הספר להמשיך וללמד מלאכות מיוחדות.
מעט מאוחר יותר הפכה המכללה לחלק מהרשת הבינלאומית של בתי ספר לעיצוב, 'אגודת קומולוס' .
2005: פתיחת התכנית לעיצוב אופנה, בשותפות עם אוניברסיטת מארן לה ואלה .
2014: המכללה הופכת לחברה קבועה בארגון IFFTI.
2017: יצירת תואר שני בתעשיות אופנה ויצירתיות שבוצע על ידי אקול דופררה, אוניברסיטת פריז III: סורבון-נוול ו־CFA Formasup פריז.
2018: יישום התעודה הלאומית של מלאכת יד ועיצוב (DN MADE).
אקול דופררה מציע 5 מסלולי לימוד: מרחב, גרפיקה, אופנה, טקסטיל, חומרים.
תואר ראשון חדש זה תואם את הסטנדרטים האירופיים של הסכם בולוניה.
בית הספר לאמנויות יפות הוא שם כולל שמתייחס למספר בתי ספר לאמנות המשפיעים בצרפת.
המונח קשור לסגנון אדריכלות האמנויות היפות באדריכלות ובתכנון ערים ששגשג בצרפת ובמדינות אחרות במהלך סוף המאה ה-19 והרבע הראשון של המאה ה-20.
בית הספר לאמנויות יפות המפורסם והעתיק ביותר הוא בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, הממוקם כעת על הגדה השמאלית של העיר מול מוזיאון הלובר, ברחוב בונפרט 14 (הרובע הששי של פריז).
לבית הספר בכלל ולזו של פריז בפרט היסטוריה המשתרעת על פני יותר מ-350 שנה והוא הכשיר רבים מהאמנים הגדולים באירופה.
סגנון האמנות יפה עוצב על פי התקופה הקלאסית (יוון ורומא) תוך שימור הצורות האידיאליות הללו והעביר את הסגנון לדורות הבאים.
מקורותיה של אסכולת פריז חוזרים לשנת 1648, כאשר האקדמיה לאמנויות יפות נוסדה על ידי הקרדינל מאזארן כדי לחנך את התלמידים המוכשרים ביותר ברישום, בציור, בפיסול, בתחריט, באדריכלות ובאמצעים אמנותיים אחרים.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת נודע כמי שבחר בוגרים מבית הספר לקשט את הדירות המלכותיות בארמון ורסאי ובשנת 1863, העניק נפוליאון השלישי לבית הספר עצמאות מהממשלה ושינה את השם ל-"L'École des Beaux-Arts".
נשים התקבלו לבית הספר החל משנת 1897.
תוכנית הלימודים חולקה ל"אקדמיה לציור ולפיסול" ול"אקדמיה לאדריכלות".
שתי התוכניות התמקדו באמנויות קלאסיות ובאדריכלות מהתרבות היוונית והרומית העתיקה.
כל התלמידים נדרשו להוכיח את כישוריהם עם משימות ציור בסיסיות לפני שהתקדמו לרישום ולציור דמויות.
זה הגיע לשיאו בתחרות על ה"פרס הגדול של רומא" (Grand Prix de Rome), שהעניק לזוכה מלגה מלאה ללימודים ברומא.
שלושת הניסיונות להשגת הפרס נמשכו כמעט שלושה חודשים.
רבים מהאמנים המפורסמים ביותר באירופה הוכשרו במקום, כולל תאודור ז'ריקו, אדגר דגה, אז'ן דלקרואה, ז'אן-אונורה פרגונאר, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, גוסטב מורו, פייר-אוגוסט רנואר, ז'ורז' סרה, קסנדר (Adolphe Jean-Marie Mouron) ואלפרד סיסלי.
עם זאת, אוגוסט רודן הגיש מועמדות בשלוש הזדמנויות, אך מועמדותו נדחתה.
פול סזאן הגיש בקשה פעמיים, אך גם הוא נדחה.
אמיל ברנאר הושעה בשל "טעויות" סגנוניות.
בנייני בית הספר בפריז הם ברובם יצירתו של האדריכל הצרפתי פליקס דובן, שהוזמן עבור הבניין הראשי ב-1830. עבודתו הסדירה מחדש את הקמפוס, ונמשכה עד 1861, והשלימה תוכנית אדריכלית לכיוון Quai Malaquais.
בוגרי האדריכלות, במיוחד בצרפת, מקבלים את התואר "élève".
המחלקה לאדריכלות הופרדה מבית הספר לאחר שביתות הסטודנטים בסורבון במאי 1968. שם בית הספר שונה אז לבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
כיום, מעל 500 סטודנטים לומדים ומשתמשים באוסף נרחב של האמנות הקלאסיתשל בית הספר יחד עם תוספות מודרניות לתוכנית הלימודים, כולל צילום והיפרמדיה.
היו מאות בוגרים בולטים נזכיר רק אחדים שיש עליהם ערכים העברית:
בית הספר לאמנויות על שם פרנק סינטרה () הוא תיכון לאמנויות באסטוריה שבקווינס.
הוקם על ידי טוני בנט, ונחשב לבית הספר הגדול ביותר לאמנויות בעיר ניו יורק.
כלולות בו שש מגמות: אמנות יפה, מחול, שירה ומוזיקה אינסטרומנטלית, דרמה וקולנוע.
לכל סטודיו יש מורים ייעודיים, כיתות, הרכבים והופעות/תערוכות משלו.
על מנת להתקבל לבית הספר יש לעבור תחילה את שלבי האודישנים.
תלמידים בעל מגמה רשאים לגשת לאודישן גם לכיתת המחזמרים, שבעבר העלתה מספר הצגות, כמו "המלך ואני", "חנות קטנה ומטריפה", "רנט", "פנטום האופרה" ו"היירספריי".
בית הספר מונה כ-853 תלמידים, והיחס בין מורה לתלמיד הוא 1:18.
בית הספר מחזיק באחד משיעורי ההצלחה הגבוהים ביותר בין התיכונים הציבוריים בניו יורק.
בשנת 2009 96 אחוזים מתלמידי בית הספר סיימו את לימודיהם ו-97 אחוזים אף נרשמו למכללה.
המחזור של 2009 השלים 17,000 שעות בהן התנדבו בשירות הקהילה.
במחזור של 2013 שני תלמידים זכו במלגה של בית הספר.
בית הספר לאמנויות טיש של אוניברסיטת ניו יורק (המכונה בדרך כלל טיש) (באנגלית: New York University Tisch School of the Arts; הוא בית הספר לאמנויות הבמה, הקולנוע והמדיה של אוניברסיטת ניו יורק.
טיש, שנוסד ב-17 באוגוסט 1965, מהווה מגרש הכשרה לאמנים, חוקרי אמנויות ויוצרי קולנוע.
בית הספר מחולק לשלושה מכונים: אמנויות הבמה, מדיה מתפתחת וקולנוע וטלוויזיה.
תחומים רבים לתואר ראשון ותואר שני זמינים לסטודנטים, כולל: משחק, מחול, דרמה, לימודי פרפורמנס, עיצוב לבמה וקולנוע, כתיבת תיאטרון מוזיקלי, צילום, הפקת תקליטים, עיצוב ופיתוח משחקים ולימודי קולנוע וטלוויזיה.
בית הספר ממוקם בברודוויי 721 בסמוך לבניין המחלקה לפילוסופיה של האוניברסיטה ולבית הספר ללימוד אינדיבידואלי של גאלאטין, בשכונת גריניץ' וילג' של מנהטן התחתית, ניו יורק.
נכון לשנת 2019, 22 זוכי פרסי אוסקר, 17 זוכי פרסי אמי, 12 זוכי פרסי טוני וארבעה זוכי פרסי גראמי היו קשורים לבוגרי טיש ולסגל המורים.
נכון לשנת 2017 בבית הספר היו יותר מ-25,000 בוגרים שעבדו באמנויות ובמקצועות קשורים, ויש בו יותר בוגרים בתיאטראות ברודוויי מאשר בכל בית ספר אחר לתיאטרון בארצות הברית.
המוסד קרוי על שם פרסטון רוברט טיש.
בית הספר לאמנויות טיש נוסד במטרה להעניק הכשרה מקיפה בתיאטרון ובקולנוע במסגרת אוניברסיטת מחקר.
בית הספר הקים מחלקות נוספות כמו מחול, עיצוב תיאטרון ולימודי קולנוע תוך שנים ספורות.
לאחר הקמת המחלקה לתואר ראשון לדרמה בשנת 1974, בית הספר התרחב לצורות אמנותיות אחרות, כולל התוכנית לטלקומוניקציה אינטראקטיבית, המחלקה לכתיבה דרמטית, המחלקה ללימודי פרפורמנס, התוכנית לתואר שני בכתיבת תיאטרון מוזיקלי, המחלקה לצילום והדמיה, והמחלקה לאמנות ומדיניות ציבורית.
בשנת 1982 ביקש הדיקן השני של בית הספר, דייוויד אופנהיים, תרומה מלורנס א' ופרסטון רוברט טיש שאפשרה את הרכישה והשיפוץ של המקום בברודוויי 721 שבו שוכנות רוב התוכניות של בית הספר.
מתוך הכרה בנדיבותה של משפחת טיש, שונה שם בית הספר לבית הספר טיש לאמנויות בשנת 1982.
בית הספר כורש היה בית ספר שהוקם ב-1931 בטהרן על ידי חברי הקהילה היהודית האיראנית.
הרעיון לבית הספר נולד בעיקר מפעילי הציונות פאראג'וללה חכים וחביב לוי, אך השניים קיבלו סיוע גם מאסמאעיל חיי, עזיז אלקאניאן, הרב עזיזולה בן יונה נא'ים ורבים נוספים.
בית הספר כורש הוקם תחילה כבית ספר יסודי; עם זאת, הוא התרחב במהרה גם ללימוד תלמידי תיכון.
בניגוד לבתי הספר אליאנס שהוקמו על ידי כל ישראל חברים , בית הספר כורש לימד עברית ופרסית ולא צרפתית.
בית הספר יהל"ם הוא בית ספר יסודי הנמצא במרכז העיר רמת גן בפינת הרחובות קריניצי-הרא"ה.
בשנת 2023 למדו בכיתות א' עד ח' בבית הספר 220 בנים ו-201 בנות, מתוכם 5.5% עולים חדשים, ולימדו בו 4 מורים ו-29 מורות.
זהו בית ספר על-אזורי ציבורי צומח, אחד מ-20 בתי הספר בארץ המחנכים ברוח הגישה המונטסורית ובהתאם לכללים ולדרישות משרד החינוך.
בית הספר הראשון ברמת גן (אז עיר גנים) ושמו "בית הספר העממי" הוקם בשנת 1925 על ידי ד"ר יהודה ליב מטמון.
בית הספר פעל בצריף קטן על הגבעה עליה קם לימים "גן שאול".
בתקופה זאת מנתה אוכלוסיית עיר גנים פחות מ-1,000 איש.
בשנת 1929 עבר בית הספר לצריף גדול יותר ברחוב ארלוזורוב ומשם, בשנת 1931, לרחוב ביאליק פינת רחוב צומת לבבי.
בשנת 1934 הוכר בית הספר כמוסד חינוכי פרטי בשם "אוהל שם" בניהולו של ד"ר אלכסנדר קולר.
בבית הספר למדו אז 14 תלמידים מכל הגילאים.
בשנת 1935 רכש ד"ר אלכסנדר קולר מאברהם קריניצי חלקת אדמה ברחוב יהל"ם (השם שונה בשנת 1970 לרחוב קיניצי) פינת רחוב הרא"ה, לשם בניית מבנה עבור גימנסיה "אוהל שם".
אבן הפינה הונחה בשנת 1935 וחנוכת בית הספר התקיימה בשנת 1940.
לאור ריבוי התלמידים בבית הספר העממי, החליטה המועצה בשנת 1943 לרכוש מד"ר קולר את המבנה החדש כדי לאפשר את הרחבתו של בית הספר העממי, שקיבל לימים את השם "בית ספר יהל"ם", על שמו של יהודה לייב מוצקין).
תלמידי הגימנסיה עברו למבנה ברחוב רוקח בעיר.
בית הספר יהל"ם המשיך לגדול ולהתפתח.
בשנת 1979 נחנך בו עולם התעמלות ובשנת 1981 חדר כושר לזכרו של סמל שמואל פישטיין, תלמיד בית הספר שנפל במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2021 הוקם אגף חדש.
בית הספר עבר שיפוץ מקיף במטרה להתאימו ליעודו.
הכיתות מאובזרות ברוח החינוך המונטסורי.
בכל כיתה יש מטבח, ריהוט מותאם ועזרים תומכי למידה.
השיטה מיושמת לכיתות א' -ה' בלבד.
בית הספר לטבע, סביבה וחברה הוא בית ספר ממלכתי חילוני השוכן ברחוב הרצל 155 בשכונת תל כביר בתל אביב.
בית הספר לטבע הוקם על ידי דינה בנקלר בספטמבר 1986, אשר שימשה כמנהלת הראשונה של בית הספר וכיהנה בתפקיד עד 1996, אז החליפה אותה שרה קוך.
בנובמבר 2007 הוחלפה קוך על ידי דפנה ברעם, ובספטמבר 2019 הוחלפה ברעם על ידי מאיה גבעון, בספטמבר 2021 ניהלה את בית הספר ורד גצלר.
בספטמבר 2022 נכנסה לתפקיד מנהלת בית הספר שרון מיכאלי רמון.
החל מספטמבר 2025 נכנס לתפקיד מנהל בית הספר דור אלמוג.
בית הספר לטבע הוא בית ספר עירוני על-אזורי, ולומדים בו תלמידים מכל רחבי העיר.
בית הספר מחולק לשני חלקים: בית ספר יסודי (כיתות א' - ו') וחטיבת ביניים (ז' - ט').
סך הכול לומדים בבית הספר כ-700 תלמידים ב-18 כיתות, 2 כיתות בשכבה.
בבית הספר מספר מרכזי למידה ייחודיים לו, המשמשים את תלמידי בית הספר.
גינה לימודית, המשמשת ללימודי חקלאות נמצאת בכניסה לבית הספר וחממה מתקדמת נמצאת בחצר האחורית שלו.
המעבדות שנמצאות בבית הספר לטבע נחשבות למתקדמות ומאובזרות במיוחד.
בעבר פעל במבנה בית חולים אשר טיפל בעיקר בחיילים.
לאחר מכן, נסגר ומבנהו שימש את אוניברסיטת תל אביב.
גובל בבית הספר הגן הבוטני המוכר כגני הטבע ומשמש כגן לימודי לתלמידים.
בית הספר נחשב לבית ספר "ירוק" המחנך לשמירה על הסביבה ותלמידיו משתתפים בפרויקטים חינוכיים בנושא איכות הסביבה.
הם לוקחים חלק פעיל בהגברת המודעות הסביבתית בבית הספר ומחוצה לו.
בית הספר להנדסאי תעופה, הידוע גם כהמכללה הטכנולוגית של חיל האוויר, הוא בית ספר שוחרים למקצועות טכניים השייך למערך הטכני של חיל האוויר ושוכן בבח"א 21.
בית הספר הטכני, לימים ביסל"ט, הוקם ביוני 1948 על ידי יהודה השמשוני.
ב־1964 הוקמה בבית הספר שלוחה תיכונית בסיוע עיריית חיפה.
בית הספר נקרא בתחילה בית הספר למקצועות התעופה.
ב-1976 הוקמה שלוחה של בית הספר בבאר שבע, כאשר גד סנדק היה מנהל בית הספר.
ב־1984 הוקם הקמפוס למקצועות התעופה רמת דוד, מיזם משותף של רשת עמל, משרד העבודה וחיל האוויר.
ב־1983 הוקמה שלוחת תל אביב-יפו על בסיס בית הספר הולץ של רשת עמל.
השלוחה נוצרה כמכללה מקצועית להנדסאי תעופה (כיתות י"ג–י"ד).
בנובמבר 2016 משרד הביטחון ורשות מקרקעי ישראל פרסמו "קול קורא" לשיווק קרקעות בח"א 21. הפרסום התייחס לשטח בגודל 640 דונם שעתיד לשמש כעורף לנמל המפרץ, ויאפשר מימון להעתקת בית הספר להדנסאי תעופה לכרמיאל ואת בית הספר למקצועות הטכניים לנבטים.
בית ספר נוסף השייך לביסה"ת הוא הקמפוס למקצועות התעופה רמת דוד, כמיזם משותף של רשת עמל, משרד העבודה וחיל האוויר.
בי"ס בו תלמידים יכולים ללמוד, לרכוש מקצוע ואף להתנסות במקצוע זה במהלך הלימודים.
השוחרים מתחילים את לימודיהם בכיתה ט' או י'.
הלימודים הם לימודים עיוניים בדומה לאלה הנהוגים בבתי ספר "רגילים", אך בנוסף להם לומד כל תלמיד מקצוע מורחב נוסף לבגרות (מכונות, חשמל, או אלקטרוניקה ומחשבים, הנדסת תוכנה או מכטרוניקה).
השיעורים בבית הספר מועברים בחלקם על ידי מורים מקצועיים ובחלקם, בעיקר במקצועות הטכנולוגיים, על ידי חיילים.
בבית הספר מתקיימת משמעת צבאית, התלמידים עורכים מדי בוקר מסדר, בו נבדקים צחצוח הנעליים שלהם, דיגום (גילוח, תספורת ולבישת מדי הצבא לפי הפקודות) ונוכחות.
בנוסף, נערך מדי יום מסדר ניקיון של כל כיתה ותלמידי בית הספר הם האחראים, בתורנויות, על כל ניקיונה.
מבנה בית הספר לקוח מהמערכת הצבאית ולפיכך יש בו:
מפקדי קורסים (מק"סים) - מפקדים שאינם קצינים (מש"קים), אותם ניתן לזהות לפי השרוך בצבע כחול או כחול בהיר, אותו הם עונדים על כתפם השמאלית.
המק"ס אחראי על המשמעת בקורס ובודק את ההתקדמות הלימודית של משתתפיו.
ראשי צוותים - "ראש צוות" אחראי על קבוצת מק"סים בשכבה (למשל "ראש צוות של שכבת כיתות י'").
את ראשי הצוותים ניתן לזהות לפי סיכת הלפיד אותה הם עונדים.
ממ"ח - מפקד על שכבה ועל כל המק"סים בשכבה, נגד בדרגת סמל ראשון ומעלה.
רס"ר בית הספר - נגד משמעת שאחראי על המשמעת הצבאית (דיגום, עבודות ר"מ וכולי) בבית הספר.
מפקד תיכון - מפקד על התיכון של בית הספר, קצין בחיל האוויר.
מד"ר - קצין בחיל האוויר, משמש כמדריך הראשי של בית הספר ואחראי על הניהול.
מפקד בית הספר - קצין בחיל האוויר.
מפקדי השלוחות הם נגדים בדרגת רב-סמל ומעלה.
חונכות - עונדות שרוך אפור, ומשמשות כמורות בבית הספר.
החונכות מלמדות את מקצועות הליבה (אנגלית, מתמטיקה, לשון ופיזיקה).
הלימודים בבית הספר נמשכים עד כיתה י"ב, אך למתאימים ישנה אפשרות להמשיך את לימודיהם בכיתות י"ג-י"ד ולהשלים תואר הנדסאי במקצוע אותו בחרו.
חיל האוויר מממן 80% משכר הלימוד במסלול זה.
אם סיים השוחר בהצטיינות את לימודי ההנדסאים, עשוי השוחר להישלח ללימודי תואר ראשון בהנדסה במימון מלא של חיל האוויר.
בעבר, בתום לימודיהם בבית הספר, קיבלו השוחרים "כנפי שוחרות" אותם ענדו על המדים - בצבע כסף ל"מסיימים בהצלחה" ובצבע זהב למצטיין בכל קורס.
לאחרונה הוחלפו הכנפיים בסיכה עגולה.
בחלק מהשלוחות, לאחר יום הלימודים מתקיימת לתלמידי כיתות ט' פעילות של גדנ"ע אוויר.
תלמידי המכללה לובשים את מדי חיל האוויר, לרבות הכומתה, אך עם תג וסמל ייחודיים.
נוסף על כך, על כותפתם של השוחרים נמצאים פסים לבנים המציינים את כיתתם, כאשר החל מכיתה י', כל פס מסמן שנת לימודים (תלמידי כיתה י' עונדים פס אחד ובכיתה י"א, שני פסים).
נוסף על כך, במכללות השונות ישנן דרכים שונות לציון שוחרים בעלי תפקידים, כגון חניכים תורנים או חברי מועצת תלמידים, על פי צבע הפסים שעל הכותפות.
חניך תורן (חנת"ר) - עוזר מפקד הקורס.
לתפקיד זה נבחר, על ידי מפקד הקורס, חניך אחד מכל קורס.
בעבר היה מזוהה באמצעות הפסים התכולים שעל כותפתו.
כיום ניתן לזהות על ידי סימון לבן מעל החלק הכחול של הכותפת שבו רשום "המכללה הטכנולוגית חיל האוויר".
חניך במועצת התלמידים - חברי מועצת התלמידים מזוהים באמצעות הפסים האדומים שעל כותפתם.
לתפקיד זה בוחרים החניכים עצמם מספר חניכים מתוכם מכל שכבה.
חניכים יועצים - מנגנון ייחודי בו מעבירים שוחרים שיעורים פרטיים ושיעורי הדרכה.
שוחרים אלה עוזרים לשוחרים חדשים שהתקבלו למכללה בהסתגלות למשמעת החדשה וללימודים.
לתפקיד זה נבחרים חניכים ותיקים מכלל בית הספר על ידי יועצות בית הספר.
התנאי לבחירה הוא ממוצע ציונים גבוה ומשמעת גבוהה.
על כותפתם פסים בצבע צהוב.
בעבר לפני קבלתם לבית הספר היו חותמים השוחרים עם הוריהם על התחייבות לשירות קבע של שנה אחת במקצועות החשמל, המכונות או האלקטרוניקה.
כיום השוחרים לא חותמים קבע.
בסיום כיתה י"ב או י"ד יתגייסו השוחרים כשהם בדרגת רב-טוראי וישלחו לעבור טירונות כלל-צה"לית רובאי 02 בבסיס הטכני או בבסיס עובדה, לאחר מכן יעברו קורס של מספר חודשים בו הם לומדים את המקצוע הצבאי שנבחר להם (לאחר ששיבצו העדפות).
בסיום הקורס כל אחד נשלח לבסיס אותו בחר.
במהלך השירות הצבאי, השוחרים זוכים לקידום מהיר יותר בסולם דרגות החוגרים.
שוחר המסיים את כיתה י"ד ונתוניו מתאימים, יכול להתקבל ל"קורס קצינים טכניים".
בית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון, המוכר יותר בשם בית הספר לכלכלה של לונדון הוא אוניברסיטה ציבורית הפועלת בלונדון ומתמקדת במדעי החברה.
בית הספר לכלכלה של לונדון נוסד בשנת 1895 על ידי חברי האגודה הפביאנית: סידני וב, ביאטריס וב, גראהם וולאס וג'ורג' ברנרד שו.
בשנת 1900 הפך לחלק מאוניברסיטת לונדון.
בשנת 1922 נקבעה סיסמת המכון, שעדיין מהווה השראה לסגל ולסטודנטים, "Rerum cognoscere causas", "להבין את הגורמים לדברים".
בית הספר נחשב לאחד ממוסדות המחקר המובילים בעולם בתחום מדעי החברה, וממוקם באופן עקבי בראש דירוגים בין-לאומיים מובילים בתחום זה.
בין תחומי המחקר וההוראה בו: כלכלה, תקשורת, מדע המדינה, סוציולוגיה, משפטים, לימודי מגדר, יחסים בין-לאומיים, פילוסופיה ועוד.
כמה ממסלולי הלימוד המבוקשים בו כוללים את לימודי הכלכלה, מימון, חשבונאות, מנהל עסקים, אקונומטריקה וכלכלה יישומית, אסטרטגיה עסקית ואקטואריה.
ההרשמה לבית הספר היא סלקטיבית ואחוזי הקבלה נמוכים.
בשנים האחרונות שיעור אחוז הקבלה לתואר ראשון אף הפך לנמוך ביותר מבין כל האוניברסיטאות בבריטניה.
18 מבין חברי הסגל והבוגרים של בית הספר זכו בפרס נובל (13 פרסי נובל לכלכלה, 3 פרסי נובל לשלום ו-2 פרסי נובל לספרות), 42 מבוגריו נהיו לראשי מדינות, עשרות תיפקדו כחברים בפרלמנט ובית הלורדים של בריטניה, ורבים אחרים זכו בפרס פוליצר והפכו לחברי האקדמיה הבריטית.
בית הספר ממוקם במרכז לונדון, בין וסטמינסטר והסיטי של לונדון, בסמוך לקובנט גארדן.
נכון לשנת הלימודים 2022/23, בבית הספר היו כ-12,034 סטודנטים (5,983 סטודנטים לתואר ראשון, 5,515 סטודנטים לתואר שני ו-536 לדוקטורט) וכ-1,830 אנשי סגל, אשר מאורגנים ב-29 מחלקות לימוד ומכוני מחקר ו-19 מרכזי מחקר.
בית הספר ידוע באוכלוסיית הסטודנטים המגוונת שלו ולומדים בו סטודנטים המגיעים מ-146 מדינות.
36 אחוז מהסטודנטים הם בריטיים ו-64 אחוז הם סטודנטים זרים.
לאוניברסיטה יש 234,000 בוגרים ברחבי העולם.
לאגודת הסטודנטים למעלה מ-200 אגודות ולמעלה מ-40 מועדוני ספורט.
האוניברסיטה חברה במספר ארגונים בין-לאומיים: איגוד האוניברסיטאות האירופאיות (EUA), איגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU), ברית הגלובלית בחינוך לניהול (CEMS) והאוניברסיטה האירופאית למדעי החברה (CIVICA) - רשת של עשר אוניברסיטאות אירופאיות המתמקדות במחקר במדעי החברה, מדעי הרוח, מנהל עסקים ומדיניות ציבורית.
בנוסף האוניברסיטה חברה במספר ארגונים בבריטניה: אוניברסיטת לונדון, קבוצת ראסל, קבוצת G5, אוניברסיטאות בריטניה (UUK) וקבוצת האוניברסיטאות הלא רשמית, "משולש הזהב" של אוניברסיטאות מחקר בדרום מזרח אנגליה.
לאוניברסיטה יש תשע שותפויות אקדמיות עם אוניברסיטאות ברחבי העולם.
העימות האקדמי בין בית הספר לכלכלה של לונדון לבין אוניברסיטת קיימברידג' בשנות ה-30 נודע כאחד מאבני הדרך של ההיסטוריה של הכלכלה והביא את בית הספר לקדמת הבמה העולמית.
גם טרם עימות זה נודעו שני המוסדות ביריבות ביניהם, שניטעה עוד בתקופת הקמתו של בית הספר, ונסובה על עניינים אקדמיים והשקפות עולם מנוגדות, דוגמת גישותיהם השונות של המוסדות לגבי תפקידו המתגבש של הכלכלן בזירה הציבורית.
עם התפרצות המשבר הגדול של שנות ה-30 החריפה היריבות בין המוסדות, והגיעה לשיא עם פרסום משנתם המנוגדת של פרידריך האייק וליונל רובינס מבית הספר לכלכלה מחד, וג'ון מיינרד קיינס מקיימברידג' מאידך, לגבי הדרך הנכונה לפתרון המשבר.
האייק ורובינס, חברי האסכולה האוסטרית, הצביעו על השוק החופשי, הסרת מכסים, מסחר חופשי, והקטנת מעורבות המדינה בכלכלה כדרך הנכונה ליציאה מהמשבר, בעוד קיינס הציג עמדה מנוגדת שתמכה במעורבות מאסיבית של המדינה בכלכלה ויצירת ביקוש על ידי השקעה ממשלתית במגזר הציבורי ובתשתיות.
בית הספר לכלכלה המשיך לעצב את השיח הכלכלי גם מחוץ לכותלי האקדמיה, וכמו מייסדיו, גם רבים מבכיריו לאורך השנים נודעו בקרבתם לשמאל הפוליטי.
לאורך שנות ה-20 וה-30 ניהל את בית הספר ויליאם בוורידג', אשר פעל רבות בספירה הציבורית לקידום תיקון חברתי, ונחשב לאבי מדינת הרווחה הבריטית.
מנהל בית הספר בשנות ה-90, אנתוני גידנס, טבע את גישת הדרך השלישית שהיוותה נקודת מפנה בבסיס האידאולוגי של מפלגות שמאל רבות באירופה.
לקראת סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הסיט בית הספר את מרכז כובד עיסוקו ממחקר ודיון אקדמי גרידא, להגדלת מספר הסטודנטים לתואר ראשון ושני תוך שימת דגש על הגדלת פוטנציאל התעסוקה של בוגריו.
כיום מחוזרים בוגרי בית הספר על ידי מעסיקים והביקוש לבוגרים נשאר גבוה גם בעת המשבר כלכלי של 2008. רוב מוחלט של בוגרי בית הספר מועסקים או ממשיכים לתארים מתקדמים בתוך 6 חודשים מגמר התואר, ובית הספר אף דורג ב-2012 על ידי ה-Sunday Times במקום הראשון בבריטניה בפוטנציאל תעסוקתי לבוגריו.
תחומי התעסוקה הנפוצים הם בנקאות השקעות, מימון, ראיית חשבון, ארגונים בין-לאומיים, ארגונים חוץ-ממשלתיים, ייעוץ אסטרטגי, חינוך, ממשל ושלטון מקומי.
המשכורת ההתחלתית של בוגרי בית הספר גבוהה באופן משמעותי מהממוצע הארצי של בוגרי אוניברסיטאות בבריטניה.
בשנת 2011 התפטר מנהל בית הספר הווארד דייוויס בעקבות חשיפת קשרים לא אתיים בין בית הספר ומועמר קדאפי ובנו סיף אל-אסלאם קדאפי.
עיקר הביקורת הופנתה כנגד תרומות גבוהות שקיבל בית הספר מקדאפי, והניגוד בין המוסד אקדמי האמור לייצג חופש מחשבה וביקורתיות לבין קדאפי שעמד בראש משטר דיקטטורי ורמס באופן בוטה זכויות אדם.
קרן פילנתרופית של קדאפי התחייבה לתרום 1.5 מיליארד לירות שטרלינג לבית הספר לכלכלה לאורך תקופה של חמש שנים, מתוכן נתרמו 300,000 לירות שטרלינג בטרם נחשפה הפרשה.
בשנת 2008 העניק בית הספר תואר דוקטור לקדאפי הבן, אולם מיד לאחר מכן הועלו האשמות בעיתונות שעבודת הדוקטורט שהוגשה כלל לא נכתבה על ידי קדאפי, אלא נקנתה מסופר צללים.
בדצמבר 2010 קיים בית הספר שיחת ועידה בווידאו עם קדאפי אל מול אולם מוזמנים.
נציג בית הספר פנה אל קדאפי בתואר "מנהיג ואח" והעניק לו תואר של כבוד, שהוענק בעבר לאנשי ציבור דוגמת נלסון מנדלה על מאבקו בדרום אפריקה.
הביקורת הציבורית גברה אף יותר עם פרוץ מלחמת האזרחים הראשונה בלוב והדחתו של קדאפי מהשלטון, תוך פרסום עדויות נוספות לממדי הפרת זכויות האדם שקדאפי ומשפחתו היו אחראים להם.
הקמפוס מפוזר על פני כשלושים בניינים ברדיוס של כ-500 מטרים, ומרכזו ב-Old Building שברחוב Houghton.
בית הספר עבר לקמפוס הנוכחי בשנת 1902, ואבן הפינה ל-Old Building הונחה בשנת 1920 על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
הספרייה של בית הספר, הספרייה הבריטית למדעי המדינה וכלכלה, היא ספריית מדעי החברה הגדולה בעולם והספרייה השנייה בגודלה בבריטניה לאחר הספרייה הבריטית, והיא מכילה 4.7 מיליון ספרים.
היא נוסדה בשנת 1896, עברה למשכנה הנוכחי בשנת 1978, ועברה עיצוב מחדש על ידי האדריכל סר נורמן פוסטר בשנת 2000.
הבניין החדש ביותר בקמפוס הוא ה-New Academic Building, שתוכנן על ידי האדריכל סר ניקולס גרימשו ונחנך במעמד המלכה אליזבת השנייה בשנת 2008 בהשקעה של 45 מיליון לירות שטרלינג.
בשנת 2011 קיבל בית הספר 17,654 טופסי מועמדות עבור 1,271 מקומות לשנתון החדש של התואר הראשון, קרי 13.8 מועמדים על כל מקום פנוי.
תנאי הקבלה לתארים שניים ומתקדמים משתנים ממחלקה למחלקה, אך בדרך כלל נדרשת הצטיינות או הצטיינות יתרה בתואר הראשון לשם קבלה לתואר שני.
עבור מסלולי הלימוד המבוקשים, אחוז הקבלה הוא לרוב מתחת ל-10% מהמועמדים, ואף מתחת ל-5% בתוכניות מבוקשות במיוחד כגון כלכלה ומימון.
הלימודים לתואר ראשון מכילים קורסים כלליים במדעי החברה בנוסף להתמחות הנבחרת של מסלול הלימוד, על מנת להעשיר את רוחב היריעה של ההשכלה הניתנת לסטודנטים.
סטודנטים נדרשים לבחור מספר קורסים מחוץ למחלקת הלימוד שלהם, ובשנת הלימוד הראשונה מחויבים כל הסטודנטים לעבור את הקורס הבסיסי במדעי החברה ששמו זהה למוטו של בית הספר: Understanding the Causes of Things, ומהווה אשנב למדעי החברה.
מאז שנת 1900, אז התקבל בית הספר להיות חלק מאוניברסיטת לונדון, ועד שנת 2007, התארים שהוענקו על ידו נשאו את החותם של אוניברסיטת לונדון.
כיום, תארים המוענקים על ידי בית הספר נושאים את חותם בית הספר בלבד.
שכר הלימוד בבית הספר לכלכלה עלה באופן משמעותי מאז תחילת המאה ה-21, ועומד כיום על 9,250 ליש"ט לשנת לימודים לתואר ראשון ויותר מ-20,000 ליש"ט לשנת לימודים עבור חלק מתוכניות הלימוד לתארים מתקדמים.
תנועות חברתיות וארגוני סטודנטים טוענים שבית הספר מנצל את הביקוש הרב ללימודים בו ואת דה-הרגולציה של גובה שכר הלימוד בבריטניה כדי למקסם רווחים על חשבון הצרת יכולתם של מעוטי יכולת לממן את לימודיהם בבית הספר.
כ-10% אחוזים מהסטודנטים בבית הספר זוכים במלגת לימודים חלקית מטעם בית הספר.
בית הספר מנצל את שמו כדי למשוך אליו מרצים ידועים מרחבי העולם.
בית הספר ידוע כמרכז לכנסים והרצאות ומדי יום מתקיימות מספר הרצאות הפתוחות לסגל, לסטודנטים ולציבור הרחב.
הרצאות ודיונים מובאים לעיתים רבות מפי אנשי אקדמיה בולטים, ראשי מדינות, ראשי ארגונים בין-לאומיים, חברי פרלמנט בריטיים ומנכ"לי חברות בין-לאומיות.
בית הספר נחשב לאחד מהמוסדות המובילים בעולם למחקר והוראה בתחום מדעי החברה.
כך לדוגמה, ועדת פולברייט קבעה שבית הספר הוא "מוסד מדעי החברה המוביל בעולם".
בדירוגים אקדמיים שנערכים בבריטניה, בית הספר נמצא באופן מתמיד במקומות גבוהים, לצד אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'.
בית הספר דורג במקום ה-3 במדד ה-Sunday Times University Guide שעקב אחרי ביצועי אוניברסיטאות בין השנים 1997–2007.
בטבלאות הדירוג לשנת 2025 דורג בית הספר במקום ה-3 בבריטניה על ידי ה- Complete University Guide במקום ה-4 על ידי ה-Guardian University Guide ובמקום ה-1 על ידי ה-Times University Rankings.
דירוגים בין-לאומיים מסוימים מדרגים את בית הספר בציון גבוה.
דירוג ה-QS Social Sciences and Manegement שהציב את בית הספר במקום ה-6 בעולם במדעי החברה בשנת 2024.
בין הבוגרים והמרצים הבולטים אשר להם הוענק פרס נובל נמנים ג'ורג' ברנרד שו (ספרות, 1925), ברטראנד ראסל (ספרות, 1950), פרידריך האייק (כלכלה, 1974), רונלד קואס (כלכלה, 1991), אמרטיה סן (כלכלה, 1998), פול קרוגמן (כלכלה, 2008) וכריסטופר פיסרידס (כלכלה, 2010).
בוגרים בולטים אחרים כוללים את הכלכלן אבא לרנר, האנתרופולוג ברוניסלב מלינובסקי, והגאוגרף הלפורד מקינדר.
עם אנשי הסגל הבולטים נמנו הסוציולוגים אנתוני גידנס, ראלף מיליבנד, ניקולס רוז, והפילוסוף קרל פופר.
נאראיאנאן, ראש ממשלת סינגפור לי קואן יו, ראש ממשלת בריטניה קלמנט אטלי ונשיא ארצות הברית ג'ון פ.
אנשי עסקים שסיימו את לימודיהם במקום כוללים את איש הפיננסים האמריקאי דייוויד רוקפלר; מייסד חברת התעופה איזיג'ט, סטליוס האג'י-לואנו; הפרסומאי מוריס סאצ'י; והמשקיע היהודי-אמריקאי ג'ורג' סורוס.
ח"כ עופר כסיף סיים דוקטורט בפילוסופיה פוליטית.
העיתונאי נדב איל סיים תואר שני בפוליטיקה גלובלית.
הפילוסוף יוסף אגסי כתב דוקטורט בבית הספר בהנחיית הפילוסוף של המדע קרל פופר.
אגסי גם שימש כאסיסטנט שלו בשנים 1952–1956. שבמקביל אשתו יהודית בובר אגסי כתבה דוקטורט בסוציולוגיה בבית הספר.
קיימת התייחסויות רבות לבית הספר בסדרות טלוויזיה, בסרטי קולנוע ובספרות.
כך לדוגמה נשיא ארצות הברית בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", ג'וזיה ברטלט, סיים דוקטורט בבית הספר ומרבה להתייחס לעובדה זו לאורך הסדרה.
אביו של ג'יימס בונד, אנדרו בונד, סיים לימודיו בבית הספר.
סדרת הטלוויזיה הסאטירית "כן, אדוני השר" התייחסה באופן תדיר לכך שהשר ג'ים האקר סיים את לימודיו בבית הספר לכלכלה, והתבדחה על חשבון בית הספר כשהציגה את השר הפיקטיבי כנטע זר במסדרונות הממשלה הבריטית שבה רוב מוחץ של חברי הפרלמנט ועובדי השירות הציבורי הבריטי חברים בקליקה סגורה של בוגרי אוקסברידג'.
בית הספר לבנים של אוקלנד (Auckland Grammar School) הוא בית ספר תיכון ממשלתי בניו זילנד, ואחד מבתי הספר הגדולים במדינה.
בסמוך לבית הספר פועלת פנימייה למספר מוגבל של תלמידים.
בית הספר נחשב ליוקרתי ומושך אליו תלמידים ממשפחות מבוססות.
בית הספר נוסד בשנת 1868 בחקיקה מיוחדת של שלטונות ניו זילנד, אך כתב ההרשאה שלו ניתן על ידי המושל סיר ג'ורג' גריי כבר בשנת 1850.
בשטח בית הספר שני אתרים היסטוריים המיועדים לשימור על פי חוק האתרים ההיסטוריים הניו זילנדי, מבנה בית הספר ואנדרטה לחללי הצבא.
המבנה המרכזי בקמפוס נבנה בשנת 1916 בסגנון המיסיון הספרדי.