tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בת ציון עראקי קלורמן טענה כי היא נאכפה בעיקר באזורים שבשליטת האימאם יחיא, שליט תימן, ואילו באזורים השבטיים, הכפריים יותר, שלטו שייח'ים מקומיים בעלי אוטונומיה, ולכן הגזירה נאכפה בצורה ספורדית יותר.
לעומתה סבר ארי אריאל כי הגזירה נאכפה באזורים שהשליטה עליהם לא הייתה ברורה, כחלק ממאבק בין האימאם לשייח'ים המקומיים, שהיהודים שימשו בו כלי להצגת כוח וסמכות.
הרקע לתקנה הייחודית לתימן הוא שכיחות התופעה של ילדים יתומים, כתוצאה מפגעי טבע, רעב ומגפות.
המדינה המוסלמית ראתה כחובה את תפקידה כאחראית על כלכלתם וחינוכם של אותם יתומים, ומכיוון שאסור לממשלה לסייע לגידול יהודים, "השונא הגדול ביותר" של האסלאם, היא איסלמה את היתומים.
הגזירה הוחלה על יתומים שלא הגיעו לכדי בגרות, שנקבעה במסורת המוסלמית שנהגה בתימן כך: אצל הזכרים – "לַומֵא יְנטֻל", כלומר עד שיגיעו שני אשכיו לגובה זהה, שכן אצל הילדים "אחד גבוה מחברו"; אצל נקבות – "משיבלטו שדיה ויצמח שערה".
בשנים הראשונות של חידוש אכיפת התקנה, ודרך ביצועה הנוקשה, התעוררה דאגה בקרב היהודים לגורל אותם יתומים.
היהודים נהגו להשיא יתומים בגיל צעיר ובכך להוכיח את בגרותם ולמנוע את התאסלמותם.
לרוב נישאו יתומים צעירים בני אותו גיל זה לזה, וכך ניצלו שניהם; נערות יתומות יכלו גם להינשא לגברים מבוגרים יותר, כנשותיהם הראשונות או השניות.
דרך נוספת להימנע מאכיפת הגזרה הייתה להבריח את היתומים מחוץ לתימן, או לאזורים בתוך תימן שבהם לא נשקפה להם סכנה.
בשנות ה-30 ובשנות ה-40 התפתחה גישה פשרנית של השלטונות כלפי התקנה, ויותר משהיא הייתה חוק שהתקיים בפועל, היא הפכה להצהרה אידאולוגית.
אף על פי שמשנות ה-30 אוסלמו רק יתומים בודדים, גזרה זו הפכה למרכיב חשוב בהיסטוריוגרפיה היהודית-תימנית ובזיכרון הקולקטיבי של יוצאי תימן בישראל.
במחזה "חיים חדשים" מאת שלמה דורי (1927) מעלה אחת הדמויות, סעיד, חשש לכליאה בעקבות הסתרת יתומים יהודים; במרכז המחזמר "המבשר", שהוצג בשנת 1957 בתיאטרון אוהל, העמיד המחבר סעדיה דמארי את היתום היהודי ציון שנאלץ להמיר דתו לאסלאם.
בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 ברחו מאות יתומים מתימן, והם הועלו במהירות מעדן לארץ ישראל.
בתיאור השירי של שלמה מדליה: "לְךָ רֵעַ קטֹן
בעולים // לא עוד תדע // גזירות תימן על עוללים // וצום עדה".
היו שראו בה גזרה קשה מגזירתו של פרעה להשליך ליאור כל בן שנולד לבני ישראל בימי יציאת מצרים, שכן גזירתו של פרעה התייחסה לזכרים בלבד, ואילו "גזירת היתומים" פגעה בזכרים ונקבות כאחד.
גזרות אדריאנוס היו מכלול פעולות העונשין שהטיל הקיסר אדריאנוס על התושבים המורדים בארץ ישראל לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, שנקראו במקורות היהודיים "גזרות השמד".
באמצעות גזרות אלו ביקש הקיסר להביא סוף להתנגדות היהודית לשלטונה של רומא.
הגזרות כללו שורה של צווים שמטרתם הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים והדתיים מהקהילה היהודית ביהודה, כולל איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, והן בוצעו במלוא חומרתן.
העיר האלילית איליה קפיטולינה נבנתה על חורבות ירושלים, על הר הבית הוקם מתחם מקודש לאל יופיטר ובכך הוגשמה התוכנית שגרמה למרד מלכתחילה.
החכמים ששמרו על המצוות ולא מילאו אחר הצווים, הוצאו להורג בעינויים, ומתקופה זו מגיע עיקר סיפורם של עשרת הרוגי מלכות.
על אף שהגזרות בוטלו לאחר שנים ספורות זיכרונן נותר משמעותי במקורות יהודיים.
עליית אדריאנוס וההרעה ביחסיו עם היהודים
בשנת 117 לספירה עלה הקיסר אדריאנוס לשלטון ברומא.
בניגוד לקודמו הוא הפסיק את הכיבושים וביקש לטפח את התרבות ההלניסטית ברחבי האימפריה למען יצירת אחידות תרבותית.
הייתה זו תקופה של שקט בכל רחבי האימפריה, והיא נחשבת בדרך כלל לתור הזהב של האימפריה.
אדריאנוס, שהיה קנאי הלניסטי, פעל רבות להשלטת ההלניזם ולדיכוי התרבויות הלא הלניסטיות.
כמו כן אדריאנוס היה ראשון הקיסרים שקיבל כבוד אלים בעודו בחיים.
במסגרת ביקוריו בפרובינקיות הוא הגיע לביקור בארץ ישראל בשנת 129. לכבוד ביקורו נסללו כבישים, הוקמו גשרים ושווקים ואף נבנו ערים חדשות.
הקיסר נפגש עם חכמי ישראל, בהם רבי יהושע בן חנניה, רבו של רבי עקיבא, ועורר ציפיות בעם כי הוא מתכוון לפתור את הבעיות השונות בדרכי שלום ואף לבנות מחדש את בית המקדש.
במטבע שהטביע נראה הקיסר, כאשר לצדו אישה (המסמלת את יהודה) המקריבה לו קורבן וילדים המגישים לקיסר כפות תמרים, אות לשלום ולאחווה.
בניגוד למטבעות שנטבעו בפרובינקיות אחרות, מטבע זה מתעלם באופן מופגן מתרבותם של היהודים, אף שהיו רוב התושבים בפרובינקיה.
במקורות יהודיים הוא תואר כמי שמנהל שיח אמפתי עם ר' יהושע בר חנניה בענייני יהדות.
אולם התקוות שניתלו באדריאנוס נכזבו.
על פי מקורות יהודיים הקיסר חזר בו מהבטחתו לבניית בית המקדש, וזאת בשל הוצאת דיבה של השומרונים, שטענו כי היהודים מתכננים מרד.
ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס, מקור עיקרי של תקופה זו, טוען כי החלטתו של אדריאנוס לייסד בירושלים — בעת שביקר בעיר בשנת 130 — קולוניה צבאית בשם 'איליה קפיטולינה', ובה מקדשים ליופיטר ולאפרודיטה, הם שגרמו למרד.
יש המשלבים שתי סיבות אלו כאחד וטוענים כי הקיסר הבטיח ליהודים לבנות את ירושלים, אבל בעיני רוחו הוא ראה אותה כעיר הלניסטית.
על פי ספרטיאנוס (הביוגרף של אדריאנוס בהיסטוריה אוגוסטה), המרד נבע בשל הגזרה האוסרת לקיים ברית מילה, שהייתה הרחבה של האיסור על סירוס שכבר היה קיים.
אוסביוס מקיסריה סבר כי הדבר נבע מ"טרוף דעתם", כלומר רצון לעצמאות מדינית ללא כל עילה ממשית.
יש המצרפים סיבות נוספות כמו השאיפה להשתחרר משעבוד כלכלי לרומי, הציפייה למשיח ולגאולה, והשפעת מרד יהודי התפוצות.
בכל אופן, מכל סיבה שהיא, באותה תקופה חלה החרפה ביחסים שבין הרומאים והיהודים.
בתחילה מסופר כי ראש מנהיגי החכמים רבי יהושע בן חנניה, שמתואר כ"אב בחכמה" והיה זקן מופלג, מנסה בבקעת בית רימון להשקיט את אש המרד, באמצעות משל האריה והחסידה.
נראה כי מתינותו של רבי יהושע הייתה בשל היותו תלמידו של ריב"ז, ואולי גם בשל העובדה שהיה מודע לעוצמתה של רומא, לאחר שחזה מקרוב בחורבנו של הבית השני..
לפי עדויות תלמודיות אנו למדים על פעילות של קבוצות ליסטים יהודיות בגליל.
כיוון שהליסטים גילו יחס אוהד להם אפשר להסיק שלא היה מדובר רק בשודדים פליליים אלא בתופעה של ליסטות אידאולוגית שכוונה כנגד השלטון הרומאי בארץ ישראל.
בתגובה לכך הרומאים הגבירו את הנוכחות הצבאית ביהודה על ידי הוספת לגיון נוסף לחיל המצב, הלגיון השישי פראטה שישב בגליל בלגיו שליד מגידו, ובניית מבצרים בגליל שנועדו להצר את צעדיהם של המורדים.
בנוסף נקט אדריאנוס במספר צעדים להחלשת כוחם של היהודים, כמו למשל העברת השליטה במספר ערים יהודיות מידיה של האוליגרכיה היהודית לידי המיעוט הפגני שהיה קיים בערים אלו.
בסופו של דבר המתח ביהודה הוביל לפריצתו של מרד בר כוכבא כנגד שלטון רומא.
המרד נמשך בין השנים 132–135. לאחר שהמרד דוכא ביד חזקה וכשל, הוטלו גזרות קשות על היהודים מתוך מגמה לפורר את אחידותם הדתית-תרבותית-לאומית ולעקור מן היסוד כל זכר ושריד לדת ולתרבות היהודית בארץ ישראל.
ובכך להביא סוף להתנגדות היהודית לשלטונה של רומא, שנמשכה מתחילת הכיבוש הרומאי על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס.
תקופה זו שלאחר המרד נקראה בקוד החז"לי גם "שעת הסכנה" או סתם "ובסכנה".הרומאים אסרו על קיום מצוות שעומדות בבסיס היהדות.
ליהודים נאסרה הכניסה לירושלים שהייתה משוש נפשם, והפכה להיות עיר נוכרית ואלילית בשם 'איליה קפיטולינה'.
כל מי שהיה נתפס מקיים מצוות היה צפוי לעונש מוות.
לעיתים היה מוטל עונש קולקטיבי על משפחתו של האדם שנתפס, ואף על עירו במקרים מסוימים.
בתלמוד ובמקורות נוספים מסופר כי הרומאים הוציאו להורג את אלו שתפסו במיתות קשות ובעינויים משונים, שהיוו חלק מההרתעה וההפחדה במטרה להדביר את קיום המצוות.
על אכזריות הרומאים ניתן ללמוד מהמדרש הבא:
בנוסף כצעד עונשין ברור, שם הארץ הוחלף בידי הרומאים מ"פרובינקיה יודיאה" (יהודה) ל"פרובינקיה סוריה פלשתינה", על שם הפלשתים המקראיים, אשר שלטו על רוב חלקי האזור, בתקופה שנוצר המגע הראשון עם העולם האגאי-הלני, כדי לנתק את הקשר בין עם ישראל וארץ ישראל.
זהו המקרה היחיד בתולדות האימפריה הרומית שבו שונה שמה של פרובינקיה כתוצאה ישירה של מרד.
לדברי ורנר אק, צעד זה לא נעשה משום שאוכלוסיית יהודה פחתה משמעותית כתוצאה מאבדות המלחמה, אלא כחלק מהעונש שהוטל על היהודים.
אק מציע את האפשרות שהשם הספציפי "סוריה פלשתינה" לא הוצע על ידי אדריאנוס, אלא על ידי האוכלוסייה הלא-יהודית של הפרובינקיה, שבוודאי התמרמרה על כך ששמה של הפרובינקיה זהה לשמה של ארץ יהודה.
שלא כמו בגזרות השמד של אנטיוכוס הרביעי, בגזרות אלו שהיו על מצוות העשה, לא היה שום ניסיון מצד הרומאים לכפות על היהודים בכוח לעבור על מצוות לא תעשה, ולמרות שהוקמו מזבחות אליליים בקרבת יישובים יהודים, אין עדויות שהייתה כל כפייה מצד הרומאים על היהודים לקחת חלק בפולחן אלילי.
במכילתא דרבי ישמעאל תקופה זו שלאחר מרד בר כוכבא המכונה "דורו של שמד" מתוארת בתיאור הבא:
על פי חז"ל, היו מצוות שעליהן ליהודים הייתה מסירות גדולה יותר מאשר לאחרים.
מעניינת בהקשר זה היא אמירתו של רבי שמעון בן אליעזר, "שכל מצווה שמסרו ישראל עצמן עליהם למיתה בשעת השמד, כגון עבודה זרה ומילה - עדיין היא מוחזקת בידם, וכל מצווה שלא מסרו ישראל עצמן עליה למיתה בשעת השמד, כגון תפילין - עדיין היא מרופה בידם.".
עם עלייתו של יורשו של אדריאנוס, אנטונינוס פיוס לשלטון בשנת 138 חלה הקלה ביחסים עם היהודים ורוב הגזרות בוטלו.
בתלמוד מסופר כי הדבר נעשה לאחר שיהודה בן שמוע וחבריו נטלו יוזמה והפגינו ברומי.
במקור נוסף בתלמוד מסופר כי רבי שמעון בר יוחאי הלך לעת זקנותו בראש משלחת של חכמי ישראל לרומא, ובהשתדלותו שם בוטלו האיסורים על השבת והמילה שעדיין נותרו על כנם או נגזרו מחדש.
קיימת מחלוקת לגבי עיתוי האיסור על המילה ועל הקמת העיר האלילית איליה קפיטולינה.
בין המקורות המעידים כי חלק מהגזרות קדמו למרד בר כוכבא וגרמו לו, החשוב ביותר הוא ההיסטוריון דיו קסיוס, שכתב: "משיסד אדריינוס בירושלים עיר חדשה במקום זו שחרבה, וקרא לה איליה קפיטולינה (Aelia Capitolina).
הוא אף בנה, במקום היכל האלוהים, מקדש אחר לזיאוס.
מעשה זה גרם למלחמה קשה וארוכה, שכן איום נראה הדבר בעיני היהודים, שנוכרים ישבו בעירם ומקדשי נוכרים ייווסדו בתוכה".
ההיסטוריה אוגוסטה, לעומת זאת, מציינת את האיסור על המילה כגורם למרד: "בפרק זמן זה, גם היהודים התעוררו למלחמה, לפי שנאסר עליהם להשחית באברי מינם".
אולם למרות שההיסטוריה אוגוסטה מנסה להציב את עצמה כמקור בן הזמן היא למעשה נכתבה רק בסוף המאה ה-4 ויש הסכמה בקרב החוקרים שהיא בעלת אמינות היסטורית נמוכה.
בהתייחס למקורות יהודיים כמו התוספתא בשבת, שבו נאמר כי הרבה משוכי עורלה מלו בימי בר כוכבא היו כמו יוסף דרנבורג שניסו ללמוד כי הגזרה על המילה קדמה למרד, והיו כמו צבי גרץ, שסברו שהדבר נבע מרצון היהודים להימלט מתשלום מס האפליה, "פיסקוס יודאיקוס".
ואת קרקעותיהם הפקיע במשפט המלחמה.
הרב יצחק אייזיק הלוי, והחוקר גדליה אלון, סוברים בעקבות מקורות אלו ואחרים כי חלק מהגזרות קדמו למרד, והיוו עילה לו.
בין החוקרים שמקבלים את מהימנות העדות של ההיסטוריה אוגוסטה יש הקובעים את זמן הטלת האיסור בין השנים 128–132. יש שמציינים שלא כוון בהכרח כנגד היהודים, אלא היה חלק מחוק שאסר את המילה על כל עמי האימפריה.
אין שום תיעוד לחוק רומאי כלשהו שאסר על ביצוע המילה לפני זמנו של אדריאנוס.
יש מידע על כך בזמן שלטון דומיטיאנוס, אולם מדובר רק על איסור על סירוס, שאושרר על ידי נרווה ואדריאנוס.
לדעת מנחם שטרן, סביר להניח שחקיקתו של אדריאנוס בנוגע למילה הייתה מעין המשך לחקיקה האזרחית בנוגע לסירוס, ולכן לא הייתה צעד ספציפי המכוון כנגד יהודים.
החוקר אהרן אופנהיימר שמעדיף את דיו קסיוס על ההיסטוריה אוגוסטה, ובעקבות הממצאים הארכאולוגיים של מטמוני מטבעות של איליה קפיטולינה עם מטבעות הקשורים למרד, סבר כי עילת המרד הייתה בניית איליה קפיטולינה.
מאידך חוקרים רבים אחרים, מעדיפים להסתמך על מקורות היסטוריים כמו אוסביוס, וסוברים כי הגזרות כולל המילה ובניית העיר האלילית נגזרו אחרי מרד בר כוכבא כצעד ענישתי.
כך למשל החוקר חיים דב מנטל סבר כי רצון היהודים בעצמאות לאומית, היה עילת המרד.
העונשים שהטיל הקיסר על התושבים המורדים ומכלול פעולות העונשין שנקראו במקורות "גזרות השמד" מלמדות על רצונו של אדריאנוס לפתור את "בעיית היהודים".
האוכלוסייה היהודית של יהודה לא התאוששה ממרד בר כוכבא.
עם סיומו, היהודים לא היו עוד הרוב ביהודה, והמרכז היהודי עבר אל הגליל.
בנוסף, היהודים סבלו משורה של צווים דתיים עליהם הודיע אדריאנוס, ושמטרתם הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים/הדתיים מן הקהילה היהודית ביהודה, אלו הן גזירות השמד של אדריאנוס, הכוללות איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת שהופעלו במלוא חומרתן.
העיר האלילית איליה קפיטולינה נבנתה על חורבות ירושלים, ובכך הוגשמה התוכנית שגרמה למרד מלכתחילה.
החכמים ששמרו על המצוות הוצאו להורג בעינויים, ומתקופה זו מגיע עיקר סיפורם של עשרת הרוגי מלכות.
על פי החוקר משה דוד הר מטרת הגזרות הייתה דתית, והן נועדו לחסל את היהדות, לאחר ניסיונות שלא צלחו לקרב את היהודים לתרבות ההלניסטית.
הר מביא מקור תלמודי () שבו מסופר על הפגנה כנגד שלטון רומי במחאה על הגזרות.
טענותיהם של המפגינים מכוונות נגד רוח התקופה.
לאחר עלייתו של הקיסר נרווה בשנת 96 כבשה עמדה קוסמופוליטית את השקפתו של הציבור ברומא, המפגינים (היהודים) שהשמיעו טיעון בדבר אחוות כל בני המין האנושי, התאימו את דבריהם לרוח תקופה זו ולהשקפה הרווחת ברומא.
מדוע אם כן, מעלה הר את השאלה, מדוע נגזרו גזרות השמד במהלך תקופה קוסמופוליטית, של אחוות המין האנושי?
חורבן בית שני לא גרם לחיסולה של היהדות והיא המשיכה ונראתה לרומאים מאיימת ויוצאת דופן.
היהדות נתפסה כמאיימת על הסדר הטוב של האימפריה, על משטרה והשקפתה.
היהדות תוארה כחסרת טעם ונתעבת, אמונה טפלה, מגפה הרסנית שמתפשטת אשר מנהגיה שונים מהמנהגים ומהמידות הטובות של יתר בני האדם.
היהודים הואשמו בכך שהם מתכננים להפיל את המשטר ולהשתלט על העולם.
משום שכל מנהגיהם שונים והם אינם מתחתנים ומתערבבים בעמים אחרים.
בשביל ליצור ולשמר את הבידול הזה, הם מלים את בניהם.
ההשקפה ברומא השתנתה כאמור, אחרי שנת 96 לספירה, גם בהשקפה הדתית, האמונה באלילים נחלשה ולעומתה נתפס הקיסר כאל.
הפילוסופים היללו את הקיסר כאל, המסמל כוח והמלכד את האימפריה כולה מבחינה מדינית ורוחנית ומכיוון שכך נעשה הפולחן לקיסר-האל מבחן עליון לנאמנות האזרח למדינה, בעל חשיבות מדינית מכרעת.
היהודים שוחררו תחילה מפולחן זה, אך בתקופה בה הייתה תנופת התגיירות רבה מאוד בכל רחבי האימפריה, גם הגרים סירבו ליטול חלק בפולחן ונתפסו כבוגדים בעיני הרומאים והיוו איום.
אדריאנוס ניסה להכיר את כל הפרובינציות ואוכלוסייהן, ומתוך כך ניסה בתחילת שלטונו להכיר ולקרב גם את היהודים, על אף שהיהדות נתפסה בעיניו כשלילית.
ניסיונו זה לא הצליח ותגובתו הייתה הכבדה על היהודים עם ביטול הפטור שניתן ליהודים בעניין המילה.
הגזרות שנגזרו על היהודים, באו עם ניצחונם של הרומאים במרד בר-כוכבא, העונש לעובר על הגזרות היה מיתה משונה.
אין מקור אחד ויחיד המפרט את כל הגזרות אלא מספר מקורות בספרות חז"ל.
מצוות אלו הן אם כן מצוות עשה.
הר טוען כי לא נגזרה כל גזירה על מצוות לא תעשה ומחזק את טיעונו בהשוואה לגזירות אנטיוכוס שם אולצו היהודים לעבור על גזירות לא תעשה.
לפיכך, ממשיך וטוען הר לא גזר אדריאנוס גזירה על יום הכיפורים שכן מדובר במצוות עינוי, לא תעשה ועל כך לא גזר אדריאנוס.
המקורות שבהן נזכרות לכאורה גזירות על מצוות לא תעשה, כגון עבודה זרה, הם לפי פרשנותו של הר, מקורות מאוחרים, שחסרות בכתבי יד במקורות מקבילים.
התגובה לגזרות על פי הר הייתה מתונה יחסית.
מתוך המקורות של דברי התנאים ובני הדור הראשון לאמוראים, נמצא כי החכמים נקטו עמדות שונות כלפי הגזרות, לטענתו, משום היותן של הגזרות על מצוות עשה העדיפו רבים מהחכמים להשלים איתן למראית עין.
השלמה זאת לא באה מתוך אהדה לרומאים, אלא מתוך נימוקים ריאליסטיים וייתכן שאף מתוך פחד מהעינויים אצל חלק מהחכמים.
גם רבי עקיבא, שנתפס בשל קשריו עם בר-כוכבא והושם בבית הכלא לא הסכים כי תלמידיו יעברו על הגזרות.
כמו כן, מסופר כי רבי עקיבא ותלמידיו קראו את קריאת שמע אך לא השמיעו אותה מפני רומאי ששמר בסמוך.
או שאלישע בעל הכנפיים הכחיש כי תפילין בידו וטען שאלה הן כנפי יונה.
אין כל הוכחה לכך שהחכמים שנתפסו עשו את מעשיהם כבדרך הפגנה ורק בודדים עברו על הגזרות כדי להכעיס.
לסיכום דבריו של הר: יוזם הגזרות היה הקיסר עצמו, בעקבות אי ההצלחה לקרב את היהודים להשקפת השלטונות ולהלכי הרוח הרומיים, החליט על מלחמת חורמה בדת היהודית השנואה.
הקיסר – האל היה מוחשי לעומת אל היהודים, והקיסר המוחשי קם על האל היהודי וניצח אותו.
הרקע לגזרות היה אם כן דתי.
הגזרות נתפסו אם כן כחילול השם שנגדו העלו חכמים שונים את רעיון המיתה על קידוש השם, אך לא היו אלה מעשים אחידים של כלל החכמים ובדרך כלל לפני המיתה השלימו עם חלק מהגזרות בצורה כלשהי, בהתחכמות או במחתרת.
הגזרות, כך על פי הר, היו גזרות על מצוות עשה בלבד.
כוונתם של הרומאים הייתה לגזור מצוות עיקריות שבלעדיהם היה ישראל גוף ללא נשמה.
לפי אלון מטרת הגזרות הייתה לפגוע בקיום הלאומי של היהודים בארץ-ישראל.
טענה זו מבוססת על הגזרות שהוטלו כלפי בתי הדין.
גזירת האיסור על הסמיכה היא ביטוי לביטולם של בתי הדינים היהודיים.
קיומם של בתי דינים לאומיים לא היה דבר ייחודי ליהודים, ברחבי האימפריה הרומית לא בוטלו בתי המשפט והם נסבלו על ידי רומא.
לאחר מרד בר-כוכבא, אחת הגזרות שהטילה רומא, הייתה אם כן ביטול בתי הדין והשיפוט היהודי.
גזרה שכזו לא הצריכה החלטה של הקיסר אלא צעד אדמיניסטרטיבי בלבד.
גם את הגזירה על איסור תלמוד תורה ברבים וסגירת בתי כנסיות משייך אלון למטרה הלאומית.
יוליוס קיסר והקיסרים אחריו הוציאו את היהודים מן הכלל ואישרו קיום אסיפות, שנאסרו ברחבי האימפריה, למעט איגודים שאושרו על ידי הסנאט.
לאחר המרד, הוטלה הגזירה שאסרה תלמוד תורה ברבים וחייבה סגירת בתי כנסיות, והיא על פי טענה זו ביטול הפריבילגיה שניתנה ליהודים על קיום אספות.
גם מקרה זה לא הצריך חקיקת חוק מיוחד.
תכלית הגזרות לא הייתה עקירת הדת, אלא פגיעה ועקירה למעשה של החיים הלאומיים היהודיים בפרוביניקיה, בשביל ליטול את כוחה ואת ליכודה שהיו מבוססים על קיום התורה ומצוותיה.
לגבי שאר הגזירות קשה לדעת האם הן נגזרו במידה שווה בכל רחבי הארץ.
על פי תקופות קדומות, כמו בימי המרד הגדול שעליו מוסר יוספוס פלביוס, גזרות בוטלו בכל הארץ בהוראת הנציב, השלטון הפרובינציאלי ולא הקיסר.
לדעת אלון נגזרו גם גזרות על מצוות לא תעשה.
הן לא הגיעו מן הקיסר עצמו אלא מנציב הפרובינציה.
הראיות לגזרות אל תעשה מצויות לטענתו במקורות תנאיים.
אלון מייחס זאת גם לעובדה כי אנשי השלטון המקומי וקציני הצבא היו פטורים לאחר המרד מלדווח ולתת דין וחשבון לרשות הגבוהה ברומא, בעקבות מעשים פטריוטיים ועל כן נתאפשר להטיל גזרות גם על מצוות לא תעשה.
כאמור לעיל, מייחסים תומכי טענה זו את הטלת הגזרות על הנציב.
הגזרות לא יצאו מן הקיסר משום שאין אזכור לצו מלכותי כולל המבטל את הדת היהודית, או על גזירה שהוטלה לפני המרד (להוציא את המילה).
על כן הגזרות יצאו מנציב הפרובינקיה טיניוס רופוס שביטל כל מעמד מיוחד, אזרחי-קיבוצי של היהודים ושלל מהם כל משפט ציבורי ולפיכך אין לגביהם כל הגנה של זכויות לאומיות או דתיות ולכן הנציב זכאי לאסור או להתיר כל מעשה שיש בו משום ייחוד דתי או תרבותי לאומי.
אלון מוסיף וטוען שלעצם העובדה שהגזרות הוטלו על היהודים בארץ-ישראל ולא בתפוצות יש גם משום חיזוק לכך שטיניוס רופוס הוא יוזם הגזרות.
החכמים נקטו בשלוש דרכי תגובה לגזרות.
סירוב לציית לגזירות בגלוי, ונכונות למות על קידוש ה'.
זו הייתה דרכם של עשרת הרוגי מלכות, ששובחו בתלמוד בדורות שלאחר מכן.
השלמה חיצונית עם גזירות הדת, וקיום המצוות בסתר, או בשינוי מסוים.
אלו הסתמכו על הפסוק - "וחי בהם".
ונראה שהם ראו היתר לעצמם, כיוון שדובר בביטול מצוות עשה בעיקר.
נכונות למסור את הנפש רק אם מחייבים לעבודה זרה בפומבי, כדין יהרג ואל יעבור.
תגובת חלק מהחכמים לגזרות הייתה ניסיון להתחמק מהם ולקיים מצוות בסתר.
ככל הנראה ננקטה דרך זו מכיוון שהגזרות היו על מצוות עשה, על ידי הגמשת ההלכה כדי לעקוף את הגזרות.
במקרה שיהודי נתפס הוא נקט גישה של הכחשת האשמות או הודאה באשמה.
תגובה של חלק אחר מהחכמים שסירבו לציית לגזרות מתוך עיקרון, ולכן הפרו אותם ומתו על קידוש השם.
התלמוד מאריך מאוד בסיפוריו על חכמים אלו, שמסרו את נפשם או שהסתכנו בכך.
בין חכמים אלו ניתן למנות את רבי עקיבא בן יוסף, רבי חנינא בן תרדיון ורבי אלעזר בן שמוע שלימדו תורה ברבים, ורבי יהודה בן בבא שסמך זקנים בבקעה אחת.
חכמים נוספים שנכללו בעשרת הרוגי מלכות שנהרגו בין חורבן בית שני לגזרות אדריאנוס, היו רבי חוצפית המתורגמן, רבי ישבב הסופר ורבי חנינא בן חכינאי.
חכם נוסף שמסופר עליו כי נתפס היה רבי אלעזר בן פרטא.
ישנם מקורות התולים את מותו בלא עת של בן עזאי בכך שהוצא להורג בידי הרומאים בזמן אדריינוס ויש מקורות הסוברים כי הדבר נבע בשל הצצתו לפרדס הקבלה.
על פי הפיוט "אלה אזכרה" תלמידי חכמים נוספים שעברו על הגזרות וסיכנו את עצמם בכך שנסמכו לשופטים היו: רבי מאיר, רבי יהודה בר אילעאי, רבי יוסי בן חלפתא, רבי שמעון בר יוחאי, רבי אלעזר בן שמוע, ויש אף מוסיפים את רבי נחמיה.
סיפור יוצא דופן מספר התלמוד על רבי מאיר, תלמידו של רבי עקיבא ומחשובי חכמי המשנה, שהצליח באמצעות שוחד לפדות מבית בושת, את אחות אשתו שהייתה בתו של רבי חנינא בן תרדיון, אליו הוכנסה כענישה בשל לימוד התורה של אביה.
כאשר נודע הדבר לשלטונות הוא נהפך למבוקש ודמותו נחקקה על שערי רומי.
כאשר כמעט תפסוהו ברח לבית בושת והתחזה לאחד מהאנשים שם, והצליח להימלט בסופו של דבר בעור שיניו.
רדיפת השלטונות היא שגרמה לו לברוח מארץ ישראל לבבל.
שבח על מסירותם של אנשי תקופה זו
אף שגזרות שמד אלו לא נמשכו שנים רבות, הן הותירו רושם עז במקורות היהודים.
מאוחר יותר אנו רואים שגדול אמוראי ארץ ישראל בדור השני רבי יוחנן, שנולד כחצי יובל לאחר המרד, ממשיך את גישת רבי עקיבא וחביריו: "כל עבירות שבתורה אם אומרים לאדם עבור ואל תהרג, יעבור ואל יהרג.
חוץ מעבודת כוכבים, וגילוי עריות ושפיכות דמים.
אמר רבי יוחנן: לא שנו אלא שלא בשעת גזירת המלכות, אבל בשעת גזירת המלכות אפילו מצווה קלה יהרג ובל יעבור".
במקור נוסף חז"ל משבחים את מסירותם של בני דור זה: "אִשָּׁה יִרְאַת ה' - זה דורו של רבי יהודה ברבי אילעאי (תלמידו של רבי עקיבא), שהיו שישה תלמידים מתכסים בטלית אחת ועוסקים בתורה".
גם הרמב"ם בימי הביניים הצדיק את גישתם של 'רבי עקיבא וחבריו', וכתב שאלו "הם הרוגי מלכות, שאין מעלה על מעלתם".
מעבר לכל האמירות ההיסטוריות והאגדתיות המתייחסות למצב בתקופה זו, ניתן למצוא בהלכה משקעים מתקופה זו כמו אמירתו של רבי יוחנן הטוען כי משנה מסוימת במסכת ראש השנה התייחסה לתקופת השמד ואיננה רלוונטית יותר.
וכנ"ל אמירתו של רב יהודה במסכת גיטין לגבי עניין אחר.
חז"ל אף קבעו את הכלל ההלכתי שאין עוקרים תקנה בגלל גזרת שמד, מפני שהגזרה תתבטל בסופו של דבר.
במשנה ישנה הלכה מיוחדת הקשורה למציאת תפילין, גם בתוספתא ישנן עדויות שונות לגבי צורת ביצוע מצוות כמו קריאת שמע, קריאה בספר תורה, קריאת מגילה וסוכה, שנשנו לתקופה זו בלבד.
ספיחים לגזרות אדריאנוס ניתן למצוא בסיפור מפורסם הוא על רבי שמעון בר יוחאי תלמידו של רבי עקיבא, שהתנגד לרומאים בעיקר בשל הריגת רבו רבי עקיבא ושאר החכמים, בתקופה שלאחר ביטול חלק מהגזרות, ונרדף על ידם עד שהוצרך להתחבא במערה בפקיעין, ממנה יצא רק לאחר 13 שנה במות הקיסר אנטונינוס פיוס.
בניגוד חד לתדמיתו החיובית של אדריאנוס בתרבות הרומאית, ביהדות בשל הגזרות החמורות שנועדו לקעקע את היהדות ובניין העיר האלילית על שרידי המקדש, הוא זכור כאדם אכזר ושונא ליהדות, העומד בשורה אחת עם צוררים אחרים של העם היהודי כאנטיוכוס וטיטוס.
על פי התלמוד דוגמה לשנאתו הוא שלא הניח להביא את מתי ביתר לקבורה בחייו.
במקורות היהודים הוצמד לשמו הכינוי "שחיק עצמות" - כלומר, איחול לכך שימות ותשחקנה עצמותיו.
אף שהגזרות הותירו רושם רב על היהדות, הן לא נמשכו שנים רבות.
לאחר מותו של אדריאנוס, על פי הבבלי בתענית, רבי יהודה בן שמוע וחבריו ערכו הפגנה בלילה ברומי, והצליחו לבטל את הגזירות.
המשך הקיום היהודי בארץ ישראל
על אף המצב הקשה ששרר לאחר המרד, לא היה זה סופו של הקיום היהודי בארץ ישראל.
קהילות יהודיות בעלות חיוניות וכוח המשיכו במפעל של כתיבת המשנה והתלמוד בארץ ישראל.
עם חורבן ירושלים בימי המרד הגדול, עבר מרכז ההנהגה ליבנה ולאחר מכן אל אושא, שפרעם, בית שערים, ציפורי וטבריה.
היישוב אמנם לא הצליח להקים ביהודה מרכז רוחני, והמרכז הרוחני נדד אל הגליל, אך יהודים ישבו בארץ ישראל עוד מאות שנים לאחר מרד בר כוכבא.
למרד הייתה השפעה משמעותית על השפה העברית.
מאחר שבגליל לא הייתה מדוברת השפה העברית, הביא השינוי הדמוגרפי לכך שמעמדה של השפה פחת והלך, עד שכשני דורות לאחר המרד כמעט שחדלה העברית לשמש כשפה מדוברת.
גזרת הים הייתה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה (בעיקר מערי המסחר של איטליה כונציה וג'נובה) לארץ ישראל במאה ה-15, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון.
הר ציון הוא מקום מקודש הן ליהודים, שמציינים במקום את קבר דוד, והן לנוצרים, המאמינים גם ששם נערכה הסעודה האחרונה.
במקום היה במאה ה-15 מבנה צלבני ובו התמקמו גם הפרנציסקנים.
היהודים קיימו במקום תפילות וטקסים, והוא היה אחת התחנות בעלייה לרגל.
בין המחצית השנייה של המאה ה-14 ועד 1427 התקיימו סכסוכים בין יהודים לנוצרים על החזקה במקום ועל זכויות התפילה והביקור.
ב-1427 פנה נגיד היהודים אל הסולטאן הממלוכי (ג'קמק) וביקש להגיע לפשרה.
תשובתו של הסולטאן, לפי פליקס פברי הייתה: "גם אנו חושבים את דוד לקדוש, ממש כמו הנוצרים והיהודים, ואנו מאמינים בכתבי הקודש ממש כמוהם.
על-כן לא היהודים ולא הנוצרים יהיו בעלי המקום הזה, אלא ניקח אותו לעצמנו." לפי ניתוח אחר בתקופה זו היה לממלוכים עניין פוליטי לפגוע בנוצרים, כחלק מהתחרות שלהם עם האימפריה העות'מאנית, והם הענישו את הנוצרים בעקבות "בנייה בלתי חוקית".
לפי ניתוח זה, ההיטפלות להשתדלות היהודים היא רק תעמולה נוצרית.
ואכן, הנזירים סולקו מהמקום וב-1452 המקום הפך למסגד.
כך החלה סדרת סכסוכים בינלאומיים, בהם השתדלו גופים נוצריים אצל השלטון הממלוכי לקבל לידיהם את המקום.
גם יהודים עשירים ניסו לשחד את הסולטאן לבל יתן יד לדחיקתם של יהודים.
ב-1462 מדווח הנוסע גיום אוליבר: "הם (המוסלמים) מונעים את הנוצרים מלהיכנס שם (למבנה קבר דוד) תחת עונש מוות".
במשך תקופות קצרות חזרה למקום שליטה פרנציסקנית, אך לבסוף נושלו הפרנציסקנים סופית וחלקם נאסרו.
ההשלכות על העם היהודי היו קשות, שכן הזעם הנוצרי הופנה אל היהודים.
בשנת 1428 הוציא בוונציה האפיפיור מרטינוס החמישי, צו (בולה אפיפיורית) המטיל חרם על רבי-חובלים נוצרים להוביל באוניותיהם יהודים העושים דרכם לארץ-ישראל.
כמה מרבי החובלים הרחיקו לכת, מתוך קנאות יתרה, עד כדי הטלת נוסעים יהודיים לים.
כמו כן הוטלו מיסים כבדים על יהודי איטליה כ"פיצוי" לפרנציסקנים.
גזירות אלה, שנקראו גזירת הים, בוטלו רק בשנות השמונים של המאה ה-15. בשנת 1488 דיווח עובדיה מברטנורא:
גזרת הכתוב הוא מונח הלכתי נפוץ, המתאר הלכה או דין מהתורה, שאין מאחריו היגיון ברור (ולעיתים הוא נראה אף כמנוגד לו), ותוקפו מבוסס אך ורק על ציווי מפורש במקרא.
מונח זה מהווה ביטוי לעיקרון יסודי בתפיסה היהודית-אורתודוקסית, לפיו ציוויים מקראיים מחייבים באופן אפריורי, בין אם הם מובנים להגיון האנושי ובין אם לא, ואף אם הם עומדים בניגוד להיגיון האנושי.
פעמים שגזרת הכתוב באה לידי ביטוי בדברים העומדים בניגוד להיגיון האנושי; פעמים שהיא באה לידי ביטוי בניגוד לדינים אחרים הכתובים במקרא; ופעמים שהוא אף עומד בסתירה לפרטים שונים באותו נושא הלכתי עצמו.
ההתייחסות לגזרת הכתוב ועל החיוב במצוות התורה מצד עצמם ולא מצד ההגיון שבהם קדום ומופיע כבר במדרש.
דוגמה קלאסית לגזרת הכתוב היא פרשת פרה אדומה שהמקרא קובע כי באמצעות אפרה ניתן לטהר טומאת מת.
קיימות מספר התייחסויות לדין זה, ואחת מהידועות שבהן היא של המדרש: חז"ל גם מייחסים את הפסוק לניסיון של שלמה המלך, החכם מכל אדם, לעמוד על טעמה של פרשיית פרה אדומה, אך ללא הצלחה:
בן סורר ומורה הוא דוגמה ידועה לגזרת הכתוב, והוא כל-כך בלתי אפשרי עד שאמרו חז"ל:
דוגמה קיצונית יותר המשקפת מצב בו גזרת הכתוב עומדת בסתירה לדין אחר במקרא, ניתן למצוא במצוות ראייה הקובעת כי אף על פי שקטן פטור באופן עקרוני מכל המצוות - בזו הוא מחויב.
אך כל זאת דווקא באישה נשואה, אולם במקרה של אישה שרק מקודשת, על אף שבמידה וזנתה גם היא חייבת מיתה כמו אישה נשואה, גזרת הכתוב קובעת כי היא אינה שותה מ"המים המאררים".
גזרן אפריקני (שם מדעי: Rynchops flavirostris) הוא מין מהסוג גזרן שבמשפחת הגזרניים.
הוא מצוי באפריקה שמדרום לסהרה, ובתי הגידול המועדפים עליו הם אגמים, נהרות ולגונות.
מצב השימור שלו מוגדר ללא חשש.
המקור כתום, וצהבהב בקצהו (אצל הצעירים קצה המקור שחור).
מבנה המקור ייחודי: חלקו התחתון ארוך הרבה יותר מחלקו העליון, ונוטה הצידה.
מבנה מיוחד זה מסייע לגזרן לתפוס את טרפו ביתר יעילות.
הוא עף בקו ישר מעל המים, כשמקורו נוגע בהם.
הלסת התחתונה נסגרת במהירות כשהמקור נוגע בדג, שנבלע במהלך התעופה או אחריה.
הגזרנים פעילים בעיקר בשעות הזריחה, השקיעה והלילה.
במהלך היום הם נחים, כי בזמן זה הסבירות לתפיסת דגים נמוכה יחסית.
במערב ומזרח אפריקה, עונת הרבייה היא בין מרץ ליולי, ואילו מעבר לקו המשווה, בחלקה הדרומי של אפריקה, עונת הרבייה היא בין יולי לנובמבר.
הגזרן מקנן בלהקות, שמכילות בדרך כלל פחות מ-50 פרטים.
הנקבה מטילה 2-3 ביצים ב"קן", שהוא למעשה גומה בחול.
היא והזכר דוגרים על הביצים, אם כי בדרך כלל הנקבה דוגרת על הביצים יותר זמן מהזכר.
הדגירה נמשכת כ-21 יום, ולאחריה בוקעים הגוזלים, שמכוסים בפלומה לבנה-אפרפרה.
מכיוון שהאקלים בבתי הגידול שלהם חם בדרך כלל, ישנם גזרנים שמתרטבים במים לפני חזרתם לקן, על מנת לקרר את הגוזלים.
הגוזלים מואכלים על ידי הוריהם, עד פריחתם מהקן בגיל כארבעה שבועות.
גזרן אמריקני (שם מדעי: Rynchops niger) הוא מין של עוף מים ממשפחת הגזרניים המצוי באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
הוא נודד בחורף גם לקריביים.
משקלו 212-447 גרם בממוצע והוא בעל גוף שחור עם גרון ולחיים לבנות וראש שחור עם מקור ארוך ואדום בעל לסת תחתונה ארוכה מהעליונה.
הגזרן מעופף בלהקות בינוניות בחופי ימים רדודים, לגונות, גדות אגמים ונהרות איטיים ובביצות ושם מחפש את מזונו.
הגזרן מעופף מעל המים במהירות כשקצה מקורו נמצא מתחת למים, הוא ממשיך לעופף הלוך ושוב לאורך אזור הדיג עד שמרגיש משהו שנוגע במקור ואז סוגר אותו בחבטה מהירה.
הוא ניזון מדגים קטנים, סרטנים וחרקי מים.
גזרנים אלה בונים את קינם על גדות מקווי המים.
זוג ההורים דואג לצאצאים למזון של דגים וסרטנים או רכיכות.
מצב השימור של גזרן זה הוא ללא חשש.
לגזרן זה יש 3 תת-מינים:
גזרן לבן-צוואר או גזרן הודי (שם מדעי: Rynchops albicollis) הוא מין של עוף מים ממשפחת הגזרניים המצוי באסיה.
הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
הוא בעל גוף לבן, כיפה שחורה, מקור אדום בעל לסת תחתונה מעוקלת וארוכה מהעליונה וכנפיים אפורות עם קצוות שחורים.
בשונה משאר הגזרנים קצות המקור אינם שחורים.
הגזרן מצוי בקרבה למים מנהרות ואגמים ועד לביצות ואף חופי ימים וביצות מנגרובים מהודו ופקיסטן עד לנפאל ולסין.
הוא מצוי גם בדרום-מזרח אסיה בבנגלדש, בורמה, קמבודיה, לאוס וווייטנאם ומזרחה עד לתאילנד.
הגזרן מוצא את מזונו במים.
הוא טובל את קצה מקורו הארוך תוך כדי מעוף מהיר לאורך אזור הדיג.
הוא נתקל בטרף קטן וסוגר עליו במהירות את המקור בחבטה.
המזון כולל דגים קטנים, זחלי חרקים וסרטני מים.
גזרות הלבוש באימפריה העות'מאנית וגם גזרות המלבושים באימפריה העות'מאנית היו תקנות שהוטלו על יהודי האימפריה העות'מאנית על ידי סולטנים שונים ומטרתן: לבדל את האוכלוסייה היהודית מהמוסלמית, לעגן ולרענן את נוהגי הלבוש באימפריה , ולהנהיג תקנות לבוש מיוחדות כפעולת עונשין נגד האוכלוסייה היהודית בגין הפרת נוהגי הלבוש הבסיסיים.
תקנות הלבוש העות'מאניים יצרו בהדרגה בידול בין האוכלוסייה המוסלמית לשאר האוכלוסיות.
במסגרת זו נדרשו אוכלוסיות הלא מוסלמיות ללבוש ביגוד ולנעול נעליים בצבע כהה, כאשר המוסלמים נעלו נעלי עור בצבע בהיר, בדרך כלל צהוב.
כן נאסר על הלא-מוסלמים ללבוש מעילי פרווה יוקרתיים והם נדרשו לחבוש טורבן או שאשיה קטנים יותר מאלו של האוכלוסייה המוסלמית.
ככלל, גברי הקהילות היהודיות חויבו לחבוש טורבן בצבע צהוב, ונאסר עליהם במפורש לחבוש טורבן ירוק, משום שהצבע הירוק הוא סמל לצאצאי מוחמד.
לאורך השנים נאכפו תקנות אלו באופן חלקי וסלקטיבי ומעת לעת הטילו סולטאנים שונים "גזרות מלבושים" אשר מטרתן לרענן ולחדד את התקנות, ולהעניש את האוכלוסייה על הפרתן באמצעות תקנות נוספות.
מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל הגיעו לשטחי האימפריה בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 תוך עידודו וסיועו של באיזיט השני ונקלטו היטב במסגרותיה הכלכליות.
הם השתלבו במערכת הכלכלית והפקידותית וזכו לרווחה כלכלית.
בתקופתו של מוראט השלישי, סולטאן האימפריה העות'מאנית היו כבר יהודי ספרד בעלי איתנות כלכלית.
בני המשפחות העשירות תוארו ככאלו המחזיקים בעבדים ושפחות ובעלי מבנים וקרקעות.
לסולטאן מוראט השלישי נודע שנשות הקהילה הספרדית מהמשפחות העשירות לובשות ביגוד יוקרה ראוותני ועונדות תכשיטים יקרי ערך.
ב-1595, הוציא הסולטאן פירמאן מיוחד שהטיל על הגברים בקרב הקהילות היהודיות חובת חבישת כובע גבוה במיוחד בצורת קונוס כאות קלון וכדי לבדל אותם משאר האוכלוסיות.
על נשות הקהילות היהודיות הוטל איסור להסתובב מחוץ לביתן לבושות בבגדים העשויים ממשי או קטיפה.
בשל האנטגוניזם כלפי יהודי האימפריה כפי שבוטא על ידי השער הנשגב, הוציאו רבני הקהילות בחלק מהקהילות פסקי הלכה משלימים לפירמאן של הסולטאן ובו נאסר על נשים ונערות מהקהילה ללבוש בחוצות בגדי קטיפה ולענוד תכשיטי זהב.
ב-1599 תקופת שלטונו של מהמט השלישי, בוטל הצו על חבישת הכובעים בצורת קונוס והוטלה חובת חבישת טורבן או שאשיה בצבע אדום.
ב-1622, בשלהי תקופת שלטונו של עות'מאן השני הטילו השלטונות העות'מאניים על יהודי האימפריה "גזרת מלבושים" חדשה.
על הגברים נאסר ללבוש בגדים בצבע אדום, מעילי פרווה ולחבוש כיסויי ראש צבעוניים.
כמו כן נאסר עליהם לשאת נשק.
על נשות הקהילה נאסר ללבוש מכנסיים ארוכים וללבוש פרטי לבוש בצבע ירוק.
בתקופת שלטונו של יורשו מוראט הרביעי נאכפו תקנות אלו בנוקשות.
מידת האכיפה של תקנות אלו השתנתה בהתאם לשליטים השונים ולאזורים הגאוגרפיים, והייתה תלויה לא מעט ברצונו של הוואלי המקומי לאכוף אותן.
כך למשל, במהלך המאה ה-18 תוארו יהודי איסטנבול כלובשים טורבנים ירוקים ונועלים נעליים זהות לאלו של המוסלמים.
השער הנשגב נדרש לנושא מעת לעת וכך, ב-1702, תקופת שלטונו של מוסטפא השני עודכנו גזרות המלבושים ועל גברי הקהילה היהודית הוטלה חובת נעילת נעליים וחבישת כובעים בצבע שחור בלבד.
ב-1758, תקופת שלטונו של מוסטפא השלישי שוב הוטל רשמית איסור על יהודים ללבוש בגדים ולנעול נעליים זהות לאלו של המוסלמים.
בתקופת שלטונו של אבדילמג'יט הראשון כאשר הונעו רפורמות הטנזימאט, בוטלו רשמית כל גזרות המלבושים, הגם שכאמור אכיפתן הייתה סלקטיבית וחלקית.
גזרות יהושע הם שני איסורים שאסר יהושע בן נון בשעת כיבוש יריחו, האחת אוסרת לקיחת ביזה מהעיר והשניה אוסרת את בניית העיר יריחו.
שתי הגזירות הופרו: על האיסור על הביזה עבר עכן בן כרמי, ועל גזרת בניית העיר עבר חיאל בית האלי, מאות שנים לאחר גזרת הגזרות.
המקרא מתאר את העונש על הפרת הגזרות.
בכיבוש יריחו גזר יהושע שתי גזרות – הראשונה להווה והשנייה לעתיד:
איסור לקיחה מביזת העיר – בהווה:
איסור בניית יריחו – לעתיד:
אנשים מישראל עברו על שתי הגזרות:
עכן לקח מהחרם במהלך כיבוש העיר.
חיאל בית האלי בנה את יריחו מאות שנים לאחר מכן.
הפרת איסור הביזה על ידי הביאה לתבוסת ישראל במערכה נגד העיר עי.
יהושע פנה בתפילה לה', ונענה שיש חוטא עבר על איסור הביזה.
הוטל עליו לגלות את החוטא באמצעות גורל.
ואכן, בגורל התגלה עכן שהסכים להודות בחטאו.
הוא נענש בסקילה ובשרפת כל נכסיו (ולפי כמה מהשיטות אף צאצאיו נהרגו עימו).
חיאל נענש בעונש אלוהי במיתת כל בניו במהלך בניית העיר.
הכתוב מסמיך את חטא חיאל לגזרת הבצורת של אליהו.
מסמיכות זו למדו חז"ל שבניית העיר הובילה את אליהו לגזור את גזרתו.
נמצא מכאן, שהפרת שתי הגזרות הובילה הן לעונש פרטי לחוטא והן לעונש לאומי לכלל האומה.
מהכתוב לא ברור אם יהושע גזר את הגזרות מיוזמתו או שצווה על כך.
מצד אחד, במסירת הגזרות לישראל, יהושע אינו מזכיר שהגזרות הן בשם ה':
מצד שני, מתיאור חילול הגזרות הללו עולה דבר אחר:
לאחר התבוסה של ישראל בקרב הראשון עם העי, ה' מגלה ליהושע שהייתה הפרה של החרם: "חָטָא יִשְׂרָאֵל וְגַם עָבְרוּ אֶת בְּרִיתִי אֲשֶׁר צִוִּיתִי אוֹתָם וְגַם לָקְחוּ מִן הַחֵרֶם..." - מהכתוב עולה שישראל עברו על ברית ה' ולא על גזרת יהושע.
מהכתוב עולה לכאורה שה' גזר את הגזרה, ויהושע רק מסרה לישראל.
חז"ל והפרשנים העלו מגוון הצעות ליישוב הפסוקים.
היו פרשני מקרא שסברו שהגזרות מקורן בדבר ה':
הרד"ק אינו רואה קושי בכך הפירוש אינו מזכיר את דבר ה' - פעמים רבות המקרא אינו מפרש הכול, והדברים נלמדים מאליהם.
האברבנאל סבור שמקור הגזרות הוא אלוהי.
אך בשונה מהרד"ק, הוא סובר שהציווי האלוהי עליהן מובא בכתובים.
האברבנאל סבור שבהוראה זו ציווהו המלאך על שתי הגזרות: "'כי המקום אשר אתה עומד עליו קודש הוא' - שיהי חרם המקום וכל אשר בו, וזה: אם לשעתו ואם לדורות, שתמיד יהיה חרם לא תבנה", ולכן יהושע אומר לישראל "אָרוּר הָאִישׁ לִפְנֵי ה'" – כי ה' ציווה על כך.
החזקוני אף לומד כלל מהמילים: "אָרוּר הָאִישׁ לִפְנֵי ה'", שכל מקום שנאמר הביטוי: "לפני ה'" משמעו שהדבר היה על פי הדיבור האלוהי.
עוד הסבורים שעשה כן על פי ה': רבי אברהם בן הרמב"ם רבי משה אלשיך.
עשה מדעתו וה' הסכים עימו
במדרש במדבר רבה מובאים שלושה הסברים מדוע החרים יהושע את יריחו:
על פי עיקרון מצוות חלה, משום שנכבשה ראשונה מכל הארץ.
אבל גם אם יהושע גזר זאת משיקול דעת אישי מתגובת ה' לחילול הגזרות מוכח שה' אשרר אותן למעשה ונתן להם מעמד מחייב לחלוטין.
כך מפורש בתלמוד הירושלמי: "שלושה דברים גזרו בית דין של מטה והסכים בית דין של מעלה עמהם...
חרמה של יריחו", וכן במקום אחר בבמדבר רבה: "דבר זה עשה יהושע מדעתו, והסכים הקדוש ברוך הוא על ידו...
כך גם סברו הרלב"ג והמלבי"ם.
ה' אישר אך לא הסכים עקרונית
בתלמוד הבבלי גורסים שיהושע גזר את הגזרות מדעתו, וה' אישר אותן.
– אמר ליה: 'אתה גרמת להם!'", וביאר שם רש"י: "שלא היה לך לאסור עליהם ביזת יריחו".
אכן, אף אם יהושע טעה ולא היה צריך לגזור, ודווקא עכן צדק וכיוון לדעת האל, עדיין נענש על שעבר על הגזרה משום שסמכות הנהגה על העם ניתנה ליהושע על ידי ה'..
לפי זה היה מי שרצה ללמד זכות על עכן, שלא חטא מרשעות, אלא מטעות.
כך הסביר למשל הרב יחזקאל פנט:
בפירוש "כלי יקר" מובאת דרשת חז"ל המחזקת הבנה זו: "ואראה (-עכן) שכתוב בתורה: 'וְאָכַלְתָּ אֶת שְׁלַל אֹיְבֶיךָ' - וערבו לי דברי תורה מדברי סופרים גזרתך (-יהושע) שגזרת!".
דרשה זו מתבססת על היתר התורה המפורש לקחת משלל הערים הכבושות.
מדרש במדבר רבה מביא שלושה הסברים מדוע החרים יהושע את יריחו:
על פי עיקרון מצות חלה, משום שנכבשה ראשונה מכל הארץ.
הסברים אלו נכונים לשתי הגזרות.
הרמב"ם מסביר שיהושע אסר את בניית יריחו כדי שהחומות ששקעו בנס במהלך הכיבוש תישארנה בארץ ותהיינה עד לנס שאירע לישראל.
לפי הסברו היו פוסקים שלמדו הלכה למעשה שאחרי שיריחו נבנתה פעם אחת, שוב לא חל איסור הבנייה, כי החומות השקועות כבר אינן קיימות.
הרלב"ג מציע שלושה טעמים לגזרות יהושע:
ציווה שלא ייהנו משלל העיר כדי שלא יטעו ישראל בהצלחה שתבוא להם וייחסוה לשלל העיר, ואולי יחשבו שאמונת בני יריחו הייתה טובה שגם הביזה שלהם מביאה הצלחה.
לכן גזר על בניית העיר.
ייתכן כי פעולות יושבי יריחו ואמונתם היו מגונות יותר משל שאר יושבי הארץ, ולכן ציווה שלא יישאר מהם ומעירם שום זכר.
כדי לתת מורך לשאר הגויים.
גזרת הלקיחה מהחרם הייתה לשעתה, אך גזרת בניית העיר הייתה לדורות.
חכמי ישראל דנו אם יש לחוש לגזרה זו גם בימינו.
לשאלה זו אף הייתה משמעות מעשית בעשרות השנים שלפני קום המדינה, כשיהודים פעלו לרכישת אדמות הארץ ויישובן, והפוסקים התבקשו לחוות דעתם הלכה למעשה.
גזרת השלמים היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
בעברית, גזרה זאת היא גזרת היסוד של הפעלים.
היא כוללת שורשים "רגילים" בעלי שלוש אותיות שלעולם לא נשמטות או נחות - כלומר, שורשים בגזרה זאת הם שורשים ששלוש אותיותיהם נכתבות ונשמעות כעיצורים בכל הנטיות.
בחלק גדול מגזרות הנחים או גזרות החסרים, השורשים נוטים לפי הגזרה רק בחלק מהנטיות, ובשאר הנטיות הם נוטים לפי גזרת השלמים, כלומר כל אותיותיהן נכתבות ונשמעות כעיצורים.
גזרת המרובעים היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
בעברית, גזרה זאת היא גזרה שלמה, כלומר גזרה המכילה שורשים שכל אותיותיהם נכתבות ונשמעות כעיצורים.
גזרת המרובעים נבדלת מגזרת השלמים בכך שהיא מכילה שורשים בעלי ארבע אותיות שורש בלבד.
לעיתים, השורשים המרובים קשורים במשמעותם לשורשים בגזרת ע"ע בעלי אותיות דומות: ג.ל.ג.ל.
בעגה עברית מודרנית קיימים שורשים מעטים בגזרת המרובעים הנוטים גם בבניין הפעיל: השפריץ והסגביר.
בתנ"ך מופיע בבניין זה הפועל "השמאיל":
גזרת חפי"צ (חסרי פ' הפועל י' צ') היא גזרת פעלים השייכת לשפה העברית.
גזרה זו נמצאת בתוך גזרת החסרים, גזרה בה אחת מאותיות השורש לא נהגית או אף לא נכתבת.
בגזרת חפי"צ נמצאים הפעלים שפ' הפועל שלהם היא י' וע' הפועל שלהם היא צ', ובשני מקרים גם ז'.
ניתן לזהות פעלים בגזרה זו לפי הדגש החזק ב-צ' (או ב-ז') שעשוי להעיד על היעלמות הי'.
דוגמה נוספת להתרחשות התופעה בגזרה אחרת היא המילה "הִצִּיג", שהיא בעלת שורש נ.צ.ג בבניין הפעיל: *הִיְצִיג->*הִצְצִיג->הִצִּיג.
הגזרה באה לידי ביטוי במקרים הבאים:
בבניינים הכבדים (פיעל, פוּעל והתפעל) נוטה הגזרה על דרך השלמים (מְיַצֵּג, הִתְיַצֵּב).
גזרה דרבה היא שמה של גזרה שהתחדשה על ידי האמורא רבה, לפיה תיקנו חז"ל על מצוות בודדות שחיובן מהתורה, שלא לקיימן בשבת, מחשש שמא קיום מצוות אלו יגרור חילול שבת, בכך שיבואו לטלטל את חפצי המצווה ארבע אמות ברשות הרבים ויעברו בכך על איסור מהתורה.
בתלמוד במסכת מגילה תמהו איזה איסור יש בקריאת המגילה שבגינה ביטלו חז"ל את קריאתה כשפורים חל בשבת.
רבה סבור כי הטעם הוא מחשש שקיום המצווה בשבת יביא לידי חילול שבת:
בתלמוד במסכת ביצה הובא שלדעת רבה זהו גם הטעם שאסרו חז"ל להטביל כלים בשבת.
בראשונים הוסיפו שמטעם גזירה זו אף ביטלו את מצוות הזאת מי פרה אדומה על טמא מת בשבת אפילו שביטול ההזאה יכול לגרום לאי הקרבת קורבן פסח, שהמבטלה ענוש כרת.
אחד מהקשיים שהעלו שהאחרונים בנוגע לגזירה זו, שהרי אף אם יגרם חילול שבת תוך כדי ההכנות למצווה, הרי בתלמוד נזכר כי אדם שטועה בדבר מצווה, אין בכך כל איסור, נמצא שאדם שטעה תוך כדי קיום מצווה, ועבר עבירה כלשהי, אינו נענש על עבירה זו.
יש שכתבו ליישב, שהחשש היה שמא האדם יעשה עבירה לאחר שיקיים את המצווה, ופטור טועה בדבר מצווה הוא רק עד שמסיים את המצווה, מאחר שטירדת המצווה גרמה לו לעבור את העבירה, אבל לאחר שקיים את המצווה, שוב אינו טרוד בה, ואינו נחשב כ'טועה בדבר מצווה'.
רבי חיים עוזר גרודזנסקי בספרו 'אחיעזר' כתב ליישב שאף שטועה בדבר מצווה פטור מקרבן, אך במעשיו עבר על איסור, ולכך גזרו חז"ל לבטל המצווה, שלא יבוא לידי איסור.
כאמור חז"ל ביטלו את מצוות תקיעת שופר, כשראש השנה חל בשבת, מחשש שמא יבואו לטלטל את השופר.
אמנם כפי המבואר במסכת ראש השנה, כל זמן שבית המקדש היה קיים היו תוקעין בבית המקדש אף בשבת.
כמו כן, לאחר חורבן הבית, תיקן רבן יוחנן בן זכאי שבכל מקום שיש בו בית דין יכולים לתקוע בשבת.
בעקבות כך בשנים ה'תרס"ה וה'תרס"ו, שיום ראשון של ראש השנה בשבת, התעורר ויכוח בשאלת התקיעה בשבת: הרב עקיבה יוסף שלזינגר טען כי יש לתקוע בירושלים בשבת.
הוא הסביר את דעתו ופרס את טענותיו בשורה של מאמרי הלכה במוסף 'תל תלפיות' שיצא לאור בהונגריה, כשהוא מציע שאנשים רבים יתאספו יחד, בצירוף בתי הדין של האשכנזים והספרדים, על מנת שיחשב 'בפני בית דין'.
הצעתו עוררה התנגדות עזה בקרב אנשי ירושלים, שמחו בו ובדעתו.
מאמרים שונים פורסמו ובהם תשובות על טענותיו וראיותיו, ובעקבות אותה התנגדות תוכניתו לא יצאה אל הפועל.
עם זאת יש שכתבו שהרב שלזינגר בעצמו תקע באותה שנה בשבת בביתו.
מאז אותו פולמוס, לא נערכה תקיעת שופר בשבת, אך לאחרונה יש מי שחידשו כן.
כך למשל, חברי ארגון "הסנהדרין החדשה", תקעו בראש-השנה של ה'תשס"ז וה'תש"ע, וכן בשנת ה'תשפ"א.
פרופ' הלל וייס, מראשי הפעילים לבניין המקדש, היה מיוזמי המעמד, שהתקיים בישיבת בית הבחירה, המסונפת למכון המקדש.
גזרת הלבוש (או גזרת המלבושים) היא כינוי לחוקים שנחקקו באימפריה הרוסית נגד הלבוש היהודי בשנות ה-40 של המאה ה-19 בתקופת ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
במסגרת חוקים אלה, נאסר על יהודי האימפריה ללבוש את הלבוש היהודי המסורתי שהיה מקובל באזורים אלו, והם נצטוו להחליף את לבושם בלבוש אירופאי או רוסי.
הגזרה גם אסרה על גילוח הראש לנשים נשואות, כפי שהיה נהוג בקהילות רבות.
התגובות לגזרות בעולם היהודי היו חלוקות: בתנועת החסידות התגלתה התנגדות רבה לגזרות, ומנהיגיה החשיבו את החובה לשנות את הלבוש המסורתי כשעת השמד, ואילו הרבנים המתנגדים סברו שאין צורך להתנגד לגזרות באופן פעיל, והסכימו לשנות את לבושם.
החסידים האשימו את המשכילים בקידום החוקים כחלק מהמגמה להחדיר את חוקות הגויים לעם היהודי.
בעקבות חלוקה זו התקבע ההבדל בין הלבוש הליטאי שהתאים את עצמו ללבוש הכללי שבהמשך הפך ללבוש אירופאי עם (מגבעת קנייטש וחליפה קצרה) ולאחר מכן כלבוש החרדי-ליטאי בעוד הלבוש החסידי נותר ברובו דומה ללבוש המסורתי הישן (שטריימל או ספודיק וקפוטה) בשינויים מסוימים (קסקט בחסידות פולין ורוסיה, וכובע סמט בחצרות גליציה).
בעקבות הגזרה גם התקבעה חבישת פאה נוכרית בקרב הנשים היהודיות ברוסיה ובפולין, ובליטא נשים רבות לא כיסו את ראשן כלל.
ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה שכונה "צאר הברזל", נודע כשליט עריץ.
הוא דגל באבסולוטיזם פוליטי ושלט בארצו ביד רמה.
בייחוד מפורסמת שנאתו ליהודים, שבהם ראה זרים.
ססמתו הייתה: "צאר אחד, עם אחד ודת אחת", ובה באו לידי ביטוי הכוחניות, ריכוזיות היתר, והקנאות הדתית שאפיינו את ימי שלטונו.
ב-30 שנות שלטונו פורסמו כ-600 גזרות (שנקראו בשם "תיקון היהודים") שמטרתן הייתה למנוע את ההשפעה הרבה של היהודים על הכלכלה ברוסיה, לבולל אותם באוכלוסייה המקומית, לערער את הקהילה היהודית ולהקטין את מספר היהודים על ידי המרת דתם.
בין הגזרות המפורסמות יותר היו: גזרת הקנטוניסטים, וגזרת הגירוש מהכפרים.
רוב מוחלט של יהודי האימפריה הרוסית בתקופה זו היו יהודים מסורתיים שהשתייכו לזרם המתנגדים או לתנועת החסידות, ולבושם היה לבוש מסורתי, שכלל על פי רוב, לגברים: מעיל עליון שחור וארוך כמעט עד לקרסול, כדוגמת הקפוטה אך ארוך יותר, המעיל נרכס מימין לשמאל באמצעות קרסים או שרוכים, ולא באמצעות כפתורים.
מכנסיים קצרים שנקשרו בדרך כלל בשרוכים באזור הברך.
נעליים ללא שרוכים דומות לנעלי בית.
ולראשם כיפה גבוהה, או כובע פרווה כדוגמת קולפיק, או ספודיק.
ואילו הנשים נהגו לגלח את שערן לאחר נישואיהן, ולחבוש מטפחת.
כל שינוי מהותי בלבוש נחשב לפריצת גדר ולנטייה מהמסורת.
כבר בשנת ה'תקס"ד, בתקופת שלטונו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, נקבע שסוחרים יהודים הרוצים לצאת מתחום המושב, וכן יהודים שנבחרו כחברי מועצה בערים, מחויבים ללבוש לבוש גרמני או רוסי.
לפי המסופר, קבוצת משכילים מווילנה, בראשותם של מרדכי אהרן גינצבורג, שמואל יוסף פין, אייזיק מאיר דיק, ש.
זלקינד, ולאון מנדלשטם, פנו לשר ההשכלה הרוסי סרגיי אובארוב לקראת ועידת הרבנים באימפריה בשנת ה'תר"א, ויזמו את הגזרה.
הם ביקשו שהשלטונות יאסרו על הלבוש המסורתי, שאותו ראו כסמל של בערות ופנאטיות דתית, בכדי לגרום להתקרבות בין היהודים לאוכלוסייה המקומית.
אולם, הרעיון נתקל בהתנגדות נחרצת של ראשי הרבנים בוועידה רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק) ורבי יצחק מוולוז'ין, ששכנעו את הממשלה הרוסית לא להטיל איסור כזה.
בשנת 1844 (ה'תר"ד) נחקקו באימפריה שני חוקים חדשים הנוגעים ליהודים: ייסוד בתי ספר לקטנים, כלומר, איסור על קיום תלמוד תורה במתכונת המסורתית, וחוק נוסף על פיו הוטל על היהודים לשנות את בגדיהם המסורתיים, לקצץ בבגדיהם הארוכים ולקצוץ את הפאות והזקן.
החלטה זו כונתה בציבור היהודי בשם "גזרת הלבוש".
מטרת שני החוקים הייתה זהה: לצמצם ככל האפשר את ההתבדלות התרבותית של היהודים באימפריה, שהתבטאה בסגנון הלבוש, כמו בחינוך היהודי המסורתי שהעניקו לבניהם.
בתחילה ניתנה ארכה בת 5 שנים לתת זמן ליהודים להחליף את בגדיהם, כאשר בינתיים הוטל מס שנקרא "קרובקה" על כל יהודי מגיל 10 עד גיל 60 הלובש בגדים מסורתיים, ובשנת ה'תר"ח נוסף עליו קנס בסך 5 רובל רוסי לשנה על חבישת ה"ירמולקה" – הכיפה הגבוהה.
אולם, רבים ממושלי המחוזות ומפקדי המשטרה המקומיים לא המתינו חמש שנים עד להחלתו סופית של החוק והחלו להתאנות ליהודים בעלי זקן ופאות: זקנים נקצצו, פאות נמרטו, בגדים נחתכו, והיו שאולצו להחליף את בגדיהם.
לעיתים קרובות תוך התעללות קשה מצד השוטרים הרוסים.
יעקב ליפשיץ שחווה את הגזרה כילד, כתב: .
נראה שבתחילה חשבו היהודים שהגזרה לא תחזיק מעמד זמן רב, והיא תחלוף מהעולם על ידי שדלנות, כמו במקרים דומים, ולכן בשנים הראשונות השתדלו להתחבא מנציגי החוק, ולא להחליף את בגדיהם.
ביצוע הגזרה היה תלוי בעיקר במושלי המחוזות השונים, והיה נתון לשיקול דעתם.
כך למשל כתב רבי שרגא פייבל מגריצא במכתב משנת תר"ז: .
כאשר פורסמה לבסוף הגזרה היא כללה את כל היהודים חוץ מהרבנים שקיבלו היתר מיוחד להמשיך וללבוש את הלבוש היהודי.
המלבושים שנאסרו היו: בגדי משי, קפטנים ארוכים, כובעי פרווה, כובעי קסקט ללא מצחייה, ומכנסיים קצרים.
נאסרו גם זקן ופיאות (ליהודים שבחרו לקבל תלבושת רוסית הותר לגדל זקן בלבד).
בשבתות וחגים הותר ללכת לבית הכנסת בלבוש היהודי המסורתי.
ביחס לנשים כללה הגזרה איסור לגלח את שערן בטרם הנישואין כנהוג, ועל רב שיסדר קידושין לאישה שתגלח שערותיה, יוטלו 12 שנות מאסר או גיוס לצבא האימפריה הרוסית.
דעתם של חלק גדול מהם היה להתיר, הבולטים שבהם היו: רבי מנחם מנדל שניאורסון, רבי ישראל מרוז'ין שהתייחס לגזרה בביטול וחשש בעיקר מהאכזריות שהפגינה המשטרה ברוסיה ועל התרת דמם של היהודים, רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב, ופוסקים נוספים כמו רבי שלמה דרימר.
גם בין אישי הציבור הבולטים של הנהגת היהודים, רבים קמו ושינו את לבושיהם, כמו זלמן פוזנר שהתנגד בחריפות לדרך החסידות והיה הראשון שנזדרז לגזור את זקנו ולהחליף מלבושיו כמו לבושי הגוים.
גם אלו שהסכימו להקל, התייחסו על פי רוב לגזרה בכאב רב, ובפרט המנהיגים החסידיים כמו רבי משה מקוברין, ורבי מאיר מדז'יקוב שכתב שמי שיש באפשרותו לעקור ממקום הגזרה שיעשה זאת.
רבי ישכר דב טורנהיים מוולברוז' כרוב המנהיגים החסידיים התייחס לגזרה בחומרה, ובנאום לחסידיו תלה את הסיבה לגזרה בהתפשטות הנוהג שבנים יורשים את אבותיהם בהנהגת חצר חסידית אף כאשר אינם ראויים.
לעומת עמדתם הפרגמטית של מנהיגי היהדות החרדית ברוסיה, הייתה עמדתם של רוב המנהיגים החסידיים בפולין בלתי מתפשרת.
הם פעלו ככל יכולתם לביטול הגזרה, שראו אותה כחותרת תחת יסודות היהדות.
בעמדה דומה תמכו פוסקים נוספים מגליציה והונגריה, כאשר נחקק בשנת ה'תר"ד חוק בממלכת הבסבורג, לפיו, יהודי הרוצה להינשא לפני גיל 30 עליו להחליף את לבושו היהודי.
בהם: רבי שלמה קלוגר, רבי שאול לנדא, רבי זאב וולף פרנקל מפשבורסק, ורבי מאיר איזנשטטר, שחלקם הסתמכו על האפשרות להינשא מחוץ לגבולות הממלכה.
ברוסיה החליפו רוב היהודים את לבושם בהסכמת רוב המנהיגים המתנגדים והחסידיים.
אחרי מותו של ניקולאי הראשון בפורים תרט"ו (1855) שככה הגזרה, החסידים החליפו בחלקם את לבושיהם בחזרה, והמתנגדים נותרו ברובם בלבוש החדש.
בפולין הגיעה הגזרה לשיאה בשנת תרי"א.
אחרי שהיהודים שיחדו אישים בחצר הצאר, הגביר המושל איוואן פסקביץ' את האכיפה ופנה לאכוף את החוק בכוח המשטרה.
לפי מקורות חסידיים הציעו לו משכילים ומתנגדים מוורשה לאסור את המתנגד המרכזי של החוק ביהדות פולין – רבי יצחק מאיר אלתר.
בחצות הליל של ה-8 באפריל 1851, אור לז' בניסן תרי"א נעצר רבי יצחק מאיר מתוך כוונה לאלצו לחתום על כרוז הקורא לחסידים לוותר על לבושם היהודי.
חסידי קוצק בוורשה שלחו מיד משלחת לקאצק להזכיר את רבי יצחק מאיר והוא ציווה למשמשו לכתוב לחסדים בוורשה כי בוודאי לא יוכלו ליגע בפאות ראשו וזקנו, ובזכותו תתבטל הגזירה בעקבות המעצר התעוררה סערה ציבורית, ולפי מספר מקורות מאוחרים אלפי חסידים התקבצו ברחובות.
למחרת היום שוחרר הרב אלתר ועזב את ורשה לנאוידוואהר לתקופה קצרה.
לאחר תיווכים בין החסידים לשלטונות, הגיעו לפשרה שיהודים יוכלו לבחור בין לבוש קצר וגילוח הזקן בסגנון מערב אירופי, ללבוש ארוך בסגנון רוסי: כובע מצחייה, מכנסיים בתוך המגפיים וגידול זקן בדומה לאיכרים ברוסיה.
החסידים כמובן בחרו באפשרות השנייה עם שינויים קלים, וכך התקבע הלבוש החסידי בפולין.
בשנים הבאות היו עוד כמה ניסיונות שלא צלחו להחיל מחדש את הגזרה בפולין.
ההיסטוריון גלן דיינר שלא מצא אזכור למאורע זה ברשומות, טען שסיפור ההתנגדות והמאסר הוא המצאה חסידית מאוחרת, ובפועל היה רבי יצחק מאיר שותף לקו המתון שאחזו בו כמעט כל רבני פולין: הוא חתם ב-1849 על קריאה לציית להוראות הממשל.
בפועל, למרות שהצו נותר על כנו ואף חודש ב-1853, הוא התמסמס מאחר שהיה בלתי-ניתן לאכיפה, והיהודים ניצלו את האפשרות לבחור בלבוש רוסי שהיה חריג דיו בסביבה הפולנית וקרוב לסגנונם המסורתי.
השלכותיה של הגזרה על הלבוש היהודי היו רבות.
בקרב רבים מבנות יהדות ליטא פשט המנהג שלא לכסות את ראשן מאימת הגזרה.
בעקבות הגזירה, בקהילות שמקורם באזורים שהיו בשליטת האימפריה הרוסית (לדוגמה גור, ליטא, (חב"ד) ועוד) הפסיקו הנשים לגלח את שיער ראשן אחרי החתונה.
גְּחָנִיִּים (שם מדעי: Viverridae) היא משפחה בתת-סדרה דמויי חתול אשר בסדרת הטורפים.
משפחה זאת אנדמית לרוב האזורים הטרופיים של העולם הישן: אפריקה, דרום אירופה, המזרח התיכון ודרום-מזרח אסיה.
בתי הגידול המועדפים על המשפחה הם יערות, סוואנה, הרים, ובמיוחד יערות הגשם הטרופיים.
מיני הגחניים מכונים בשם לבעלי הגוף המפוספס והגדול ופסים סביב עיניהם.
הם מטפסי עצים בעיקר ופעילי יום ולילה.
מינים אחרים מכונים גחנים והם נפוצים בעיקר באפריקה, למעט מין אחד שהיה מצוי בעבר בישראל - גחן מצוי.
הגחנים בעלי זנב ארוך וגוף מנומר ומוארך, והם פעילים בעיקר בלילה.
הגדול בגחניים הוא הזבד האפריקאי, שמשקלו 18 קילוגרם ואורכו 84 סנטימטרים, והבינטורונג הדומה לו בגודלו.
הקטן בבני המשפחה הוא לינסנג אפריקני, שמשקלו 650 גרם ואורכו 33 סנטימטרים.
הגדול שבבני המשפחה מעולם היה המין זבד ליקיי, שהגיע למשקל 40 ק"ג.
גופם גלילי וארוך, רגליהם קצרות, וחוטמם מחודד על פי רוב.
רוב המינים הולכי כפות ובכל רגל חמש אצבעות.
חלק מהמינים בעלי טפרים המשתרבבים חלקית.
לפעמים שתי בלוטות ריח ליד פי הטבעת המשמשות לסימון תחום המחיה.
בלוטות הריח מפיקות ריח חזק ולא נעים אשר נמצא בשימוש בתעשיית הבשמים.
חברת הבשמים שאנל הודתה שעד לשנת 1998 היא השתמשה בחומר המופק מבלוטות הריח של זבד הודי בבושם מסוג שאנל 5 מתוצרתם.
בעקבות לחץ של ארגונים לזכויות בעלי חיים הופסק השימוש בחומר.
שימוש ידוע נוסף הוא בתעשיית הקפה.
פולי קפה אשר גחן הדקלים האסייתי פולט (לאחר שלא עוכלו ועברו תהליך תסיסה במערכת העיכול שלו) נחשבים משובחים במיוחד.
קיימים מינים שוכני קרקע החיים במאורות שאינם חופרים בעצמם, ויש מינים אחרים החיים על עצים.
מזונם העיקרי מן החי, אבל ישנם מינים הניזונים גם מן הצומח.
המשפחה מגוונת ומחולקת לשלושה תתי-משפחות ו-14 סוגים, בהם למעלה מ-30 מינים.
המשפחה כוללת מינים הנפוצים באסיה ובאפריקה.
בישראל מצוי המין גחן מצוי, שהוא המין היחיד המצוי בטבע באירופה.
חלק מהמינים שהיו כלולים במשפחה בעבר משתייכים כיום למשפחת הנמייתיים.
המין זבד דקלים אפריקני הועבר למשפחה עצמאית, והמינים לינסנג אסייתי מפוספס ולינסנג אסייתי מנומר הועברו למשפחת לינסנגים אסייתיים.
מינים נוספים, שחיים במדגסקר, כגון הפוסה, הועברו למשפחת טורפי מדגסקר.
סוג ומין יחיד זבד דקל אוסטוני (Chrotogale owstoni)
סוג ומין יחיד זבד לוטראי (Cynogale bennettii)
סוג ומין יחיד זבד דקל הוסי (Diplogale hosei)
סוג ומין יחיד זבד דקל מפוספס (Hemigalus derbyanus)
סוג ומין יחיד בינטורונג (Arctictis binturong)
סוג ומין יחיד זבד דקל קטן-שיניים (Arctogalidia trivirgata)
סוג ומין יחיד זבד דקל מסיכתי (Paguma larvata)
סוג ומין יחיד זבד אפריקאי (Civettictis civetta)
מין לינסנג לייטוני (Poiana leightoni)
סוג ומין יחיד זבד הודי קטן (Viverricula indica)
גַּחֶלֶת (אַנְתְּרַקְס, Anthrax) היא מחלה זיהומית חריפה הפוגעת באדם ובבעלי חיים ומשמשת גם כנשק ביולוגי במלחמה.
חקר הגורמים למחלה השפיע על התפתחות המיקרוביולוגיה והאימונולוגיה המודרניות.
מקור השם "אנתרקס" במילה היוונית Anthrakis, שפירושה "פחם".
השם מתאר את הנגע העורי השחור המופיע אצל חולה הגחלת.