tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כיהן בתפקיד זה עד לבחירתו לבית הנבחרים האמריקאי בשנת 1952.
כחבר בית הנבחרים, ליירד היה ידוע בשל התעסקותו בנושאים ביטחוניים רבים ובהתנגדותו להתנהלות ממשל לינדון ג'ונסון ובפרט התנהלות מזכיר המלחמה רוברט מקנמארה בכל הקשור למלחמת וייטנאם.
בשנת 1964 הכריז ליירד על תמיכה פומבית במועמד הרפובליקאי בבחירות לנשיאות ארצות הברית בארי גולדווטר.
כמזכיר בקבינט וכפוליטיקאי בכיר במפלגה הרפובליקנית, לליירד היה תפקיד מרכזי ובהדחת ספירו אגניו מתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ומינוי ג'רלד פורד כמחליפו בשנת 1973. בשנים 1956–1967 מונה ליירד כחבר במשלחת ארצות הברית לארגון הבריאות העולמי בז'נבה שבשווייץ, על ידי שלושה נשיאים: דווייט אייזנהואר, ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון.
אייזנהואר כל כך העריך את עבודתו של ליירד בארגון, עד כדי שאמר כי ליירד נמנה בין עשרת האנשים שהכי מתאימים לכהן כנשיא ארצות הברית
כמזכיר ההגנה, דגל ליירד בשינויים הדרגתיים ולא פתאומיים, ובהקטנה דרסטית של כוח האדם במערכת הביטחון האמריקאית.
בנוסף על כך, פעל על מנת לייעל את מערכת ההגנה ואת מערך התחמושת שברשותה.
למרות כל אלה, הנושא המרכזי בו עסק היה נסיגת הכוחות האמריקאים מווייטנאם.
ליירד תכנן את הנסיגה באמצעות צמצום הדרגתי של הכוחות תוך אימון של צבא דרום וייטנאם.
מדיניות הדרגתית זו הייתה מוקד למחלוקת בינו לבין הנשיא.
באוגוסט 1970 הכריז ליירד על מדיניות הכוח הכולל .
ככל שהצבא הסדיר צומצם במסגרת הנסיגה מווייטנאם, סיום גיוס החובה והורדת תקציבי הביטחון, כך אמורה הייתה להיות הסתמכות מוגברת על כוחות המילואים של ארצות הברית, לתמיכה קרבית ובראשם המילואים של כוחות היבשה.
בהתאם לעיקרון זה, המילואים יהיו המקור הראשון והעיקרי לתגבור הכוחות הסדירים במצבי חירום לאומיים.
ליירד סיים את כהונתו כשר ההגנה ב-29 בינואר 1973, זאת מכיוון שהצהיר שוב ושוב כי יכהן רק ארבע שנים.
לקראת בחירות 1976 שקל ליירד להתמודד לנשיאות, אך התחרט כתוצאה מפרשת ווטרגייט.
בשנת 1974 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
ליירד נפטר מהתקף לב בשנת 2016, בגיל 94, בדרום פלורידה.
מלווינה צ'רבנסקי (ברומנית: Malvina Cervenschi; נולדה ב-16 באוקטובר 1979) היא מנחת טלוויזיה רומנייה.
נולדה בחונדוארה כסימונה צ'וצ'ולטה (Simona Ciuciulete) וגדלה בעיר דרובטה-טורנו סוורין.
הוריה ואחותה היגרו מרומניה לניו יורק ומאוחר יותר לאנגליה, בעוד היא נשארה במולדתה.
היא למדה בפקולטה לשפות זרות של אוניברסיטת ספירו הארט בבוקרשט.
ב-2003 החלה לעבוד בהגשת מזג האוויר ב-TVR, הטלוויזיה הציבורית הרומנית.
היא ביצעה את התפקיד עד 2006, ולאחר מכן הגישה מהדורת חדשות בוקר.
היא הנחתה את תוכנית הקולינריה "Cuptorul Magic".
ב-2007 הופיעה על שער המגזין "The One".
באירוויזיון 2010 ובאירוויזיון 2011 הגישה את תוצאות הניקוד של רומניה.
היא מגישה את "Jurnalul TVR", מהדורת החדשות המרכזית של הטלוויזיה הרומנית.
בנוסף היא עוסקת בעיצוב תכשיטים.
ב-2006 נישאה לאיש העסקים בוגדן צ'רבנסקי, וב-2012 הם התגרשו.
לזוג נולדה בת בשם דנה.
בהמשך ניהלה צ'רבנסקי מערכת זוגית עם השחקן דוריאן בוגוצה, יליד קישינב.
מלוויל וסטון פולר היה פוליטיקאי, עורך דין ושופט אמריקאי מאילינוי, שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1888 ועד למותו.
לאחר סיום לימודיו בקולג' בודין, הוא פתח משרד עורכי דין בשיקגו.
הוא עבד גם כעורך עיתון וניהל את מסע הבחירות של מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות סטיבן דאגלס בבחירות לנשיאות של 1860. במלחמת האזרחים הוא כיהן במשך תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של אילינוי, ולימים טענו יריביו הפוליטיים שהוא היה מתנגד למלחמה.
פולר היה לעורך דין בולט בשיקגו והיה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית במשך מספר פעמים.
פולר דחה כמה הצעות לתפקידים שונים שהציע לו הנשיא גרובר קליבלנד לפני שנעתר להצעה להתמנות כנשיא בית המשפט העליון במקומו של מוריסון וייט שנפטר.
על אף התנגדות מסוימת שהושמעה למינויו, אושר מינויו של פולר בסנאט.
ב-1893 הוא דחה את הצעתו של קליבלנד להתמנות כמזכיר המדינה.
הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון עד למותו והיה השני מתוך ארבעה מבין כל נשיאי בית המשפט (לאחר רוג'ר טוני ולפני הרלן סטון ופרד וינסון) שמונו על ידי נשיאים דמוקרטים.
כנשיא בבית המשפט העליון ישב פולר בכמה פסקי דין חשובים.
בפסק דין פלסי נגד פרגוסון קבע בית המשפט העליון את דוקטרינת נפרד אבל שווה ואישר את חוקי ג'ים קרואו.
חוות דעתו בפסק דין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" ביטלה את סעיף מס ההכנסה הפדרלי בחוק וילסון-גורמן .
פסק דין זה נהפך מאוחר יותר על ידי התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית.
חוות הדעת של פולר בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א.
נייט" פירשה פירוש צר את חוק ההגבלים העסקיים של ג'ון שרמן , ובכך הקשתה עוד יותר על הממשלה בהגשת תביעות על פי חוק זה.
מלוויל פולר נולד באוגוסטה, מיין, כבנם של קתרין מרטין (לבית וסטון) ופרדריק אוגוסטוס פולר.
הן סבו מצד אמו, נייתן וסטון, והן סבו מצד אביו, הנרי ולד פולר, היו שופטים.
אביו היה עורך דין ידוע.
הוריו התגרשו זמן קצר לאחר לידתו והוא גדל אצל סבו מצד אביו.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד במשך שנה לפני שהשלים את לימודיו בקולג' בודין ב-1853, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר מכן הוא למד שישה חודשים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, וב-1855 עזב שם את לימודיו לפנים סיומם.
פולר המשיך ללמוד משפטים בהדרכתו של דודו.
ב-1855 הוא נכנס לשותפות עם דוד אחר שלו.
הוא גם היה לעורך העיתון The Age, עיתון דמוקרטי מוביל במיין.
עד מהרה הוא מאס בחיים במיין ועבר לשיקגו.
ב-1860 הוא ניהל את מסע הבחירות של סטיבן דאגלס במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
באותה עת הפכה שיקגו לשער למערב.
מסילות הברזל החלו אז לקשר אותה למזרח.
פולר פתח בשיקגו משרד עורכי דין.
תוך שנתיים הוא הופיע לראשונה בפני בית המשפט העליון של אילינוי בתיק ביץ' נגד דרבי.
הוא היה לעורך הדין המוביל בעיר.
פולר הופיע לראשונה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק "בנק הסוחרים נגד קמפבל".
הוא גם טען בתיק "טאפן נגד בנק הסוחרים הלאומי של שיקגו", שהיה התיק הראשון שנשמע בפני נשיא בית המשפט העליון מוריסון וייט, שאותו יחליף פולר לאחר מותו.
פולר היה דמות משנית בפוליטיקה של אילינוי.
הוא שירת בתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של אילינוי בשנים 1863–1865. הוא גם היה נציג בוועידה החוקתית של אילינוי ב-1862 ונציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1864, 1872, 1876 ו-1880. ב-1876 הוא נשא את נאום המינוי של תומאס הנדריקס כמועמד המפלגה לנשיאות.
לאחר השבעתו כנשיא, הציע גרובר קליבלנד לפולר להתמנות כיושב ראש ועדת השירות האזרחי , אך הוא דחה את ההצעה.
לאחר מכן ניסה קליבלנד לשכנעו לקבל את המינוי כפרקליט המדינה של ארצות הברית, אך הוא שוב דחה את ההצעה.
ב-1886 היה פולר לנשיא לשכת עורכי הדין של אילינוי.
ב-30 באפריל 1888 מינה הנשיא גרובר קליבלנד את פולר כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של מוריסון וייט שנפטר.
פולר לא היה האדם הראשון ששמו הוזכר כמועמד אפשרי לתפקיד.
שגריר ארצות הברית לשעבר בבריטניה, אדוארד ג'ון פלפס, נחשב למועמד המוביל לתפקיד, אך הוא דחה את ההצעה על בסיס המחשבה שכשגריר לשעבר בבריטניה, כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, תראה בעין לא יפה על ידי האמריקאים ממוצא אירי, שהיו חלק חשוב בקהל המצביעים של המפלגה הדמוקרטית.
מועמדותו של פולר התקבלה ביחס פושר בסנאט.
הוא נמנע משירות צבאי במהלך מלחמת האזרחים, וכאשר הוא שירת אז בבית הנבחרים של אילינוי הוא ניסה לחסום את חקיקת המלחמה שהוצעה על ידי מושל אילינוי ריצ'רד ייטס.
עקב כך פתחו הרפובליקנים במערכת השמצה נגד פולר, כשהם מדגישים את דמותו כמתנגד מלחמה דמוקרטי ופרסמו חוברת שבה נטען ש"הרישומים של בית המחוקקים של אילינוי משנת 1863 אפלים בשל התנהלותו הבלתי ראויה והבלתי פטריוטית של מר פולר".
עם זאת, בסופו של דבר אושרה מועמדותו ב-20 ביולי על ידי הסנאט ברוב של 41 תומכים מול 20 מתנגדים, כאשר על התומכים נמנו תשעה רפובליקנים.
באותו יום הוא החל לכהן בתפקיד וב-8 באוקטובר הוא הושבע כנשיא בית המשפט העליון.
בשבתו על כס השיפוט דן פולר במספר תיקים זכורים וחשובים.
המשפט המפורסם צדק שווה תחת החוק מהווה פרפרזה לחוות דעתו בתיק "קולדוול נגד טקסס" (Caldwell v.
Texas) משנת 1891, בו פולר דן במושג "צדק שווה וללא משוא פנים תחת החוק" (equal and impartial justice under the law).
המשפט המפורסם במידה שווה (אך שעליו נמתחה ביקורת במידה רבה יותר) נפרד אבל שווה, שאפשר את ההפרדה הגזעית במדינות הדרום, התפרסם בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון בראשותו של פולר, פלסי נגד פרגוסון משנת 1896, אף על פי שהמשפט המקורי היה "שווה אך נפרד".
בית המשפט העליון בראשותו של פולר הכריז על מס ההכנסה כמנוגד לחוקה בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" .
בפסק הדין "חברת הטלגרף וסטרן יוניון נגד הקהילייה של פנסילבניה" (Western Union Telegraph Company v.
The Commonwealth of Pennsylvania) פסק בית המשפט שהמדינה לא יכולה להטיל מיסים על הכנסות על שליחת מברקים בין המדינות.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א.
נייט" משנת 1895 הנחיל בית המשפט העליון מפלה לממשלה כאשר ביטל את חוקי ההגבלים העסקיים.
בדעת הרוב שכתב פולר, מצא בית המשפט שזיקוק הסוכר על ידי החברה בגבולות המדינה לא יכול להחשב כשליטה על סחר בין מדינתי במונחים של חוק ההגבלים העסקיים משנת 1890 של ג'ון שרמן , ללא קשר לנתח השוק הסופי של המוצר.
נייט הייתה בבעלות "החברה האמריקאית לזיקוק סוכר" , ששלטה באותה תקופה על יותר מ-90% מתעשיית ייצור הסוכר.
בנושאי ההגירה, פסק פולר בתיק "גונזלס נגד ויליאמס" משנת 1904, שעל פי חוקי ההגירה פורטוריקנים לא יכולים להחשב לזרים, ולפיכך לא ניתן למנוע מהם כניסה לארצות הברית.
עם זאת דחה בית המשפט את האפשרות להכריז עליהם כעל אזרחי ארצות הברית.
שאלת המעמד האזרחי של תושבי טריטוריות האיים החדשות, נותרה בלתי ברורה, דו-משמעית ושנויה במחלוקת.
הפורטוריקנים נודעו בצורה זו או אחרת כ"אזרחים חסרי אזרחות" (noncitizen nationals).
הרקע לפסק דין זה היה הגעתה של איזבל גונזלס מפוארטו ריקו לאליס איילנד באוגוסט 1902. נציב ההגירה ויליאם ויליאמס התייחס אליה כאל מהגרת בלתי חוקית ותכנן לגרשה בחזרה לסן חואן.
גונזלס עתרה נגדו, ובית המשפט פסק לטובתה והתיר לה להישאר בתחומי ארצות הברית.
חוות הדעת של פולר בתיק לא הרחיקה לכת עד כדי הקביעה שהיא הייתה אזרחית ארצות הברית באופן אוטומטי, אך הוא הכיר בכך שפוארטו ריקו היא כטריטוריה של ארצות הברית (החל ממלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898), ולפיכך הוקנתה לגונזלס הזכות להישאר בארצות הברית.
פסק דין זה סלל את הדרך בעתיד לפורטוריקנים להגר באופן חופשי לארצות הברית.
ב-1917 העביר הקונגרס את "חוק ג'ונס שאפרות'" שהעניק לתושבי פוארטו ריקו זכויות הגירה ואזרחות מורחבים יותר.
ב-1893 דחה פולר הצעה של הנשיא הנבחר גרובר קליבלנד להתמנות כמזכיר המדינה.
הוא שימש כחבר בוועדת הבוררות שהתכנסה בפריז ב-1899 כדי לפתור את סכסוך הגבולות בין הממלכה המאוחדת לבין ונצואלה.
ב-1858 הוא נשא לאישה את קליסטה ריינולדס, שנפטרה ב-1864. ב-1866 הוא נישא בשנית למרי קולבאו, בתו של הבנקאי ויליאם פ.
מלוויל פולר נפטר בסורנטו, מיין ב-4 ביולי 1910 ונטמן בבית הקברות גרייסלנד שבשיקגו.
נאמר על פולר שהוא דמה במראהו לסופר וההומוריסטן מארק טוויין.
באחד הימים עצר מישהו ברחוב את טוויין וחשב אותו בטעות לפולר.
האיש ביקש מטוויין את חתימתו.
מסופר שטיין כתב לו: "זה טעים מאוד להיות מלא (full), אבל זה נהדר להיות פולר (Fuller, מלא יותר).
על פי אחד המחקרים, בתקופת כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, תמך פולר בזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים ב-15.15% (5 מתוך 33) של התיקים שהובאו בפניו, וב-24.14% (7 מתוך 29) של התיקים בנוגע לזכויות האזרח של האמריקנים ממוצא אסיאתי.
שני הנתונים הללו נמוכים מהמוצע של כלל שופטי בית המשפט העליון.
כנשיא בית המשפט העליון השביע פולר חמישה נשיאים: בנג'מין הריסון, גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי, תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט.
מלוויל ברגהיים (1813–1890) היה יהודי מומר, מצלמי ארץ-ישראל הראשונים ובנקאי בארץ ישראל.
ברגהיים נולד כיהודי בשוורונץ במחוז פוזנן שבפרוסיה וב-1834 עבר לאנגליה.
באנגליה המיר את דתו לנצרות ולמד רוקחות.
ארגון מסיונרי בשם החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים שלח את ברגהיים על מנת לסייע במוסדות הרפואיים של הארגון בירושלים.
כנהוג באותה תקופה הוא התלווה לרופא מטעם הארגון, אלברט גרשטמן יהודי מומר גם הוא שככל הנראה לא היה רופא במשמעותו כיום, לביקורי בית וכך הכיר את אוכלוסיית העיר.
עם מחלתו ועזיבתו את ארץ ישראל של גרשטמן, שלח המסיון רופא חדש, ד"ר אדוארד מק-גאוון, שפתח את מרפאתו בביתו של ברגהיים ב.
מכאן התפתח בית החולים של המיסיון האנגלי, שלימים יהיה ברחוב הנביאים.
מתוך היכרותו של ברגהיים את העיר ואת תושביה החל לעסוק גם בסחר של שטרות והמחאות.
ברגהיים פיתח את עיסוקו בכספים, הקים בנק להלוואות ב-1851 והפך לבעל אמצעים.
ב-1881 הצטרף אליו בנו, סם, והוא פרש ב-1883. בנו לא נחל הצלחה בניהול הבנק ומלוויל שב לבנק ב-1885 לפעילות בבנק עם שני בניו, טימותי וכריסטופר.
כתוצאה מתהליך הקפיטולציות, שבו נהנו נתיני המעצמות בארץ ישראל מחסות מדינות, חזר לאזרחותו הפרוסית עת נפתחה בירושלים הקונסוליה הפרוסית ב-1842.
בסוף 1877 - תחילת 1878 הקים, ליד שער שכם, טחנת קמח הפועלת על קיטור הראשונה בארץ ישראל.
מאחר שהיה יהודי מומר ראו בו היהודים כיהודי לטובת כשרות הקמח האיכותי שיצא מטחנתו.
כלומר לבטח שמר על דיני תרומות ומעשרות.
ברגהיים בנה ב-1880 את בית ברגהיים שמהווה כיום חלק מקריית עיריית ירושלים.
בניין נוסף שבנה ברגהיים, באזור רחוב הנביאים בירושלים, יהיה לימים מלון קאמיניץ שהשכיר אותו לכולל ווהלין - ירושלים.
לבנק היו חובות אבודים כולל של מוזס שפירא, אספן וסוחר עתיקות שהתאבד אחרי מכירת מגילות מזויפות לכאורה למוזיאון הבריטי.
הבנק של ברגהיים פשט את הרגל אחרי כ-40 שנה ב-1892. הבנק היה ראשון בשרשרת של בנקים עם אוריינטציה גרמנית שפעלו בירושלים ובארץ ישראל.
אחרי מותו של ברגהיים ופשיטת הרגל של הבנק שהיה כבר בניהולו של טימותי נאלצה המשפחה למסור את בית ברגהיים ללורד ביוט.
לימים העניק ביוט את הבית לרשות עיריית ירושלים.
ברגהיים התחתן עם מריה דורותי בתו של מומר אחר, שמעון רוזנטל.
רוזנטל הסתכסך מאוחר יותר עם אדוארד מק-גאוון.
לזוג נולדו מספר ילדים שחלקם נפטרו בהיותם קטנים.
בתו, הנרייטה, נישאה לקונסול הגרמני בירושלים הברון פון מינכהאוזן.
מלוויל ברגהיים נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
מלווין והווארד הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1980, בבימויו של ג'ונתן דמי, עם פול לה מאט, מרי סטינבורגן וג'ייסון רוברדס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן חופשי על סיפורו האמיתי של מלווין דומר שלדבריו פגש במדבר נבדה אדם שהזדהה כהווארד יוז ועזר לו להגיע ללאס ווגאס.
בצוואה ש"כתב" יוז, הוא השאיר לו כסף בסך 156 מיליון דולר אך בית המשפט קבע שהצוואה מזויפת.
הווארד יוז (ג'ייסון רוברדס) רוכב על אופנוע במהירות גבוהה באחד המדבריות ליד לאס ווגאס, מאבד שליטה ונזרק לצד הדרך ומאבד את הכרתו.
בלילה עוצר במקום דומאר (פול לה מאט) כדי לרוקן את שלפוחית השתן שלו ומבחין באדם מבוגר שרוע על הארץ.
הוא תומך בו, מכניס אותו לטנדר שלו ורוצה לקחת אותו לבית חולים אך זה מסרב.
הזר אומר לו שהוא הווארד יוז ומלווין לא מאמין לו.
הם מזמרים ביחד את השיר "Bye Bye Blackbird" ומלווין נפרד ממנו בלאס ווגאס.
מלווין גר עם אשתו לינדה (מרי סטינבורגן) ובתו בקרוואן.
הוא פועל בבית חרושת ושקוע בחובות.
לינדה לא מסוגלת לחיות כך וכאשר מעקלים לו את מכוניתו היא נוטשת אותו, מתגרשת ועוברת לרינו שם היא מופיעה במועדון סטריפטיז.
מלווין נוסע לשם עם חברו "רד הקטן" (מייקל ג'יי פולארד) ומסתבך שם בקטטה.
כאשר לינדה מגלה שהיא בהריון ממלווין, היא מתקשרת אליו והם מחליטים להתחתן בפעם השנייה ונולד להם בן.
לינדה מתקבלת לתוכנית הטלוויזיה "עשינו עסק", רוקדת סטפס ובוחרת בוילון שמקנה לה ריהוט, פסנתר ופרס בסך 10,000 דולר.
מלווין מבזבז את הכסף בקניית סירת מרוץ ומכונית קדילק מפוארת.
על כך פורץ ביניהם ריב והיא עוזבת אותו בפעם השנייה ומתגרשת ממנו.
מלווין מתקבל לעבוד כמחלק חלב במחלבה גדולה, שם הוא מכיר את בוני (פמלה ריד), גרושה עם שני ילדים והיא לוחצת עליו להתחתן ולעבור ליוטה שם ינהלו תחנת דלק השייכת למשפחתה.
יום אחד נכנס לקוח לתחנה ומשאיר שם מכתב עליו כתוב שזו הצוואה של הווארד יוז.
מלוין הנפחד לוקח את המכתב ומטמין אותו במשרד של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים בסולט לייק סיטי.
תוך זמן קצר הוא הופך לידוען) שהווארד יוז הוריש לו 156 מיליון דולר.
מתנהל נגדו משפט בחשד לזיוף והשופט (דבני קולמן) לא מאמין לעדותו של מלווין.
המשפט נדחה עד להבאה עדות של מומחה גרפולוגיה.
מלווין חוזר לביתו ובדמיונו הוא רואה את הווארד יוז נוהג במכוניתו והם שרים יחד "Bye Bye Blackbird".
לבסוף מופיעה כתובית שמספרת שהמשפט נערך ב-1976 וב-1978 קבע בית המשפט שמדובר בזיוף וביטל את הצוואה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפול לה מאטמלווין דומרמרי סטינבורגןלינדה דומראשתו הראשונה של מלוויןג'ייסון רוברדסהווארד יוזמייקל ג'יי פולארדרד הקטןחבר של מלוויןפמלה רידבוני דומראשתו השנייה של מלוויןדבני קולמןשופט
מרי סטינבורגן זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
בו גולדמן זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר בפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
ג'ייסון רוברדס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
פול לה מאט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
האי מלוויל הוא אי שנמצא במזרח ים טימור, מול חופי הטריטוריה הצפונית, אוסטרליה.
האי, יחד עם האי בת'רסט ותשעה איים לא מיושבים, נמצא באיי טיווי .
על האי נמצא שדה התעופה סנייק ביי .
טיווים כבשו את האזור לפני לפחות 40,000 שנה.
יש הטוענים שהאירופאי הראשון שראה את האי היה אבל ינזון טסמן ב-1644.
החוקר פיליפ פרקר קינג (בנו של מושל ניו סאות' ויילס, פיליפ גידלי קינג) קרא לאי מלוויל על שם רוברט דונדאס .
שמו של רוברט מונצח גם על שם האי מלוויל הגדול בהרבה ממנו בארכיפלג הארקטי הקנדי.
זמן קצר לאחר מכן, ב-1824, הבריטים ניסו ליישב את החוף הצפוני של אוסטרליה, בפורט דונדאס , שנמצא על האי.
על האי, היה מיסיון קתולי, עליה גדלה אמה של נובה פריס, לאחר שנלקחה מאמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקמה סיירת סנייק ביי הקטנה, שאוישה על ידי המקומיים, כחלק מכוחות הצבא שנפרסו בשביל להגן על האי מפני תקיפות יפניות.
האי שוכן במזרח ים טימור, כ- צפונית לדרווין וממערב לחצי האי קובורג , ארץ ארנהם.
האי מלוויל הוא האי השני בגודלו באוסטרליה, אחרי האי טסמניה.
היישוב הגדול ביותר באי הוא היישוב מיליקפיטי , המונה 559 תושבים.
היישוב השני בגודלו הוא היישוב פירנג'ימפי , המונה 440 תושבים.
בערך 30 אנשים נוספים חיים בחמש תחנות חיצוניות משפחתיות.
כחלק מאיי טיווי , האי מלוויל נמצאת בתחום השיפוט של הטריטוריה הצפונית, אוסטרליה, כאשר מועצת אדמות טיווי היא הסמכות האזורית.
מלווין בוקור (במקור עד 1889 ברוק, בהונגרית: Bokor Malvin; באיה, 1885 12 בינואר – בודפשט, 24 בנובמבר 1950) הייתה סופרת, מתרגמת, עיתונאית, עורכת יהודייה-הונגרייה.
מלווין בוקור נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוחר איזידור ברוק ושל לידיה פלדי.
היא עברה את בחינות הבגרות בבית הספר לנשים ארז'בט בבודפשט.
בוקור הייתה חברת צוות במגזין "נערות הונגריות", ומשנת 1905 הייתה חברת צוות בכירה.
משנת 1905 עבדה גם אצל היומון פשטי הירלאפ (Pesti Hírlap) וב"זמנים חדשים" (Új Idők), בשנת 1930 הפכה לאיש צוות בכיר של האחרון.
משנת 1914 ערכה את "לוח השנה של גבירות הונגריות".
הוא נהנה מפופולריות בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
כתבה בעיקר רומני נוער, רומני נערות ונרטיבים היסטוריים, אך פרסמה גם עבודות בנושאים דתיים.
כמה מיצירותיה ההיסטוריות פורסמו על ידי "אגודת אישטוואן הקדוש".
היא עבדה גם כמתרגמת, תרגמה ספרות אנגלית בת זמנה ויצירות דתיות להונגרית.
ב-30 במרץ 1912, בבודפשט, נישאה ליוז'ף שאנדור סמטאי (1882–1950), שהיה מבוגר ממנה בשלוש שנים, עורך דין ומרצה במכללה למסחר, בנם של אדולף גולדברגר ושל פאולה טירקל.
כאילו היה זה חלום ...
הכריכה היא יצירתו של אלמוש יאשיק.
רומן היסטורי מתקופת אישטוואן הקדוש.
רומן היסטורי מתקופת בלה השלישי, מלך הונגריה.
בודפשט, 1932; ספרייה קטנה של הניו טיימס.
רומן (ספרייה קטנה בעידן החדש).
רומן (ספרייה קטנה של זמנים חדשים.
(בכורה: תיאטרון המדע אורניה, 9 במאי 1916)
אולדריך, בס סטריטר: מיס אלה.
הילטון, ג'יימס: סיפורו של ד"ר ווסל.
(בודפשט, 1943; הדקמרון של הספרות עולמית.
מלווין זייס היה גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 במלחמת וייטנאם.
זייס נולד וגדל בעיירה פול ריוור שבמסצ'וסטס.
הוא השלים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת ניו המפשייר ובמהלך לימודיו הוסמך כקצין במילואים בצבא ארצות הברית.
זייס עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים ובשנת 1940 היה בין הראשונים שהתנדבו לרגימנט החי"ר המוצנח ה-501 של הדיוויזיה המוטסת ה-101. במלחמת העולם השנייה פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט החי"ר המוצנח ה-517 ולאחר מכן שימש כקצין האג"ם ולחם באיטליה, במבצע דרגון בדרום צרפת ובקרב הבליטה.
בשנת 1966 מונה למפקד הדיוויזיה הראשונה ופיקד עליה במהלך מלחמת וייטנאם.
בשנים 1968–1969 פיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-101, בין היתר במהלך הקרב על גבעה 937 שכונה לימים "הקרב על גבעת המבורגר".
במהלך הקרב נהרגו מעל 600 חיילים מצבא צפון וייטנאם, ו-72 חיילים אמריקנים.
בהמשך פיקד על הקורפוס ה-24.
בשנים 1970–1972 שירת כראש אגף המבצעים במטות המשולבים, ובשנה שלאחר מכן פיקד על הארמייה השלישית.
בשנת 1973 מונה למפקד כוחות היבשה של נאט"ו בדרום מזרח אירופה.
בשנת 1981 נפטר בביתו, בעיירה בופור שבדרום קרולינה.
מלווין אונג סו קיאט (במנדרינית: 王赐吉; באנגלית: Melvyn Ong Su Kiat נולד ב-1975) הוא לוטננט גנרל סינגפורי המשמש כ (מקביל לרמטכ"ל) של צבא סינגפור.
אונג נולד ב-1975 והתחנך ב וב.
ב-1994 הוא התגייס לצבא סינגפור וקיבל מלגה מיוחדת שאפשרה לו לרכוש השכלה מחוץ לסינגפור.
הוא למד בבית הספר לכלכלה של לונדון וסיים ותואר שני בכלכלה ב-1998. באותה שנה עבר קורס קציני חי"ר בפורט בנינג, ג'ורג'יה.
ב-2005 הוא נרשם ללימודים ב בבאנדונג.
בין 2010–2011 שימש כמפקד הבריגדה ה-7 של צבא סינגפור.
בהמשך יצא בראש משלחת סינגפורית לניו זילנד לסייע לנפגע רעידת האדמה בכרייסטצ'רץ'.
בין 2014–2015 שימש כמפקד המשמר הסינגפורי.
ב-14 באוגוסט 2015 הוא מונה למפקד צבא סינגפור, וב-1 ביולי 2016 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-23 במרץ 2018 הוא מונה לראש כוחות ההגנה.
אונג נשוי לניקול לין מק'ולי ויש להם שלושה ילדים, גבריאל לין אונג, ריאן ג'ושוע אונג שנג-אן ואואן דייוויד אונג יי-אן.
מלווה למימון מבצע שלום הגליל, שנודע בשמו המקוצר מלווה שלום הגליל, היא מלווה חובה שהוטל בשנת 1982 בעקבות מבצע שלום הגליל לשם מימון הוצאות המבצע.
המלווה הוטל באמצעות חוק למימון מבצע שלום הגליל, תשמ"ב-1982. זהו מלווה החובה האחרון שהוטל בישראל, וקדמו לו מלוות חובה ומלוות מרצון למימון מלחמות קודמות.
מבצע שלום הגליל החל ב-6 ביוני 1982, בכניסה נרחבת של כוחות צה"ל ללבנון.
תשעה ימים לאחר מכן חתם שר האוצר, יורם ארידור, על תקנות שעת חירום (היטל שלום הגליל), תשמ"ב-1982, שבמסגרתן הוטלו היטלים אחדים למימון המבצע.
בהסכם לחלוקת נטל הוצאות מבצע שלום הגליל שנעשה בין משרד האוצר, ההסתדרות הכללית ולשכת התיאום של הארגונים הכלכליים הוסכם על הטלת מלווה חובה למימון המבצע, ומלווה זה הוטל בחוק למימון מבצע שלום הגליל, תשמ"ב-1982, שאושר בכנסת ב-28 ביולי 1982, ונכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 1982.
גביית המלווה נעשתה בשנים 1982–1983, ופרעונו נעשה במשך ארבע שנים, החל משנת 1993.
לגבי הכנסת עבודה: הכנסת עבודה שקיבל יחיד בעד עבודה בחדשים יולי 1982 עד אפריל 1983, וכן הכנסתו מעבודה בעד שעות נוספות או מהענקה בעד פריון עבודה ששולמה בתקופה האמורה.
לגבי הכנסה ממקור אחר, כשהיא בידי מי שיש לו הכנסה כאמור בשנת המס 1982: הכנסתו החייבת בשנת המס 1980 בתיאומים מסוימים.
מי שבסיס המלווה שלו היה נמוך, היה פטור מהמלווה.
לעניין זה, מי שעבד רק במשרה חלקית חושב לגביו בסיס המלווה על פי ההכנסה שהייתה משתלמת לו אילו עבד באותה עבודה במשרה מלאה.
אם בסיס המלווה הוא עד 7,500 שקלים לחודש – 2% מההכנסה חבת־המלווה; לעניין זה, מי שעבד רק במשרה חלקית חושב לגביו בסיס המלווה על פי ההכנסה שהייתה משתלמת לו אילו עבד באותה עבודה במשרה מלאה.
אם בסיס המלווה עולה על 7,500 שקלים לחודש ואינו עולה על 30,000 שקלים לחודש – 4% מההכנסה חבת־המלווה;
אם בסיס המלווה עולה על 30,000 שקלים לחודש – 5% מההכנסה חבת־המלווה.
בשל הכנסה שאינה הכנסת עבודה –
בניגוד למדרגות מס, שבהן השיעור המוגדל חל רק על ההכנסה השולית, במלווה זה השיעור המוגדל חל על כל בסיס המלווה.
לחברה תושבת חוץ נתנה האפשרות להמיר את המלווה במס בסכום השווה ל־80% מהמילווה שהיא חייבת בו.
המלווה היה צמוד, לפי בחירתו של בעל המלווה, לאחת משתי אפשרויות:
ל־80% משיעור עליית מדד המחירים לצרכן, בתוספת ריבית שנתית צמודה של 1%.
לשיעור עליית השער היציג של הדולר של ארצות הברית, ללא ריבית.
תנאים אלה היו נחותים מאלה של איגרות חוב שנסחרו בשוק ההון, כך שלמעשה היה במלווה מרכיב מסוים של מס.
החוק בנוסחו המקורי קבע שהמלווה ייפרע לכל בעל מלווה בארבעה תשלומים שנתיים שווים החל משנת המס 1993. בהתקרב מועד פירעון המלווה תוקן החוק ונקבע שבעל מלווה יהיה רשאי, החל במועד פדיון החלק הראשון של המלווה שלו, להודיע כי רצונו שהמלווה או יתרתו ייפרעו בתשלום אחד.
החוק קבע שהמלווה לא יהיה סחיר ולא יהא ניתן לשעבוד או להעברה, פרט להעברות מכוח הדין (כגון הורשה לבן זוג).
גביית המלווה הייתה בידי אגף מס הכנסה ומסוי מקרקעין, וניהול המלווה (הנפקת תעודת המלווה ופרעונן) היה בידי בנק ישראל.
כללים נוספים נקבעו בתקנות שהותקנו מכוח החוק.
מלוויל לאונרד אדלשטיין היה פעיל חברתי יהודי דרום אפריקאי שנרצח במהלך המהומות בסווטו בשנת 1976.
נולד לנחום ורוז אדלשטיין בעיירה קינג ויליאמז טאון בדרום אפריקה, סבו מיכאל אדלשטיין היה ממקימי בית הכנסת הראשון בעיירה וחלק חשוב בקהילת יהודי קינג ויליאמז טאון.
בן דודו הוא איש הציבור והחוקר אריה זיו, ממקימי קיבוץ כפר בלום.
הוריו יוצאי ליטא נסעו כשהיה ילד לבריטניה, ובשנת 1896 עברו לדרום אפריקה.
הם התגוררו בתחילה בקייפטאון ולאחר מכן הצטרפו לארגון של דרום אפריקאים יהודים - חקלאים, התיישבו בחוה וניהלו עסק מצליח.
אדלשטיין עצמו נולד בדרום אפריקה.
הוא היה יהודי אורתודוקסי פעיל, לא היה מעורב בפוליטיקה והיה מסור לשרת את טובת האנשים באזור.
הוא גם היה פציפיסט שסירב להצטרף לצבא במלחמת העולם השנייה.
בהיותו ציוני, עלה לישראל והתיישב בשדה בוקר, שם בני הזוג פולה ודוד בן-גוריון, שכנעו אותו שישוב ליוהנסבורג כדי לטפל במשפחתו.
בדרום אפריקה אדלשטיין היה עובד סוציאלי ומורה מוערך והקדיש מאמצים רבים להקמת פרויקטים הומניטריים וחברתיים בסווטו, מקבץ של עיירות שחורים שהוקמו לאורך השנים בשולי העיר יוהנסבורג, דרום אפריקה.
בזמן שכיהן כסגן מנהל הרווחה ביוהנסבורג, הקים אדלשטיין מספר פרויקטים לסיוע לבני נוער, נכים, עניים ועקורים בסווטו, שם עבד כ-18 שנים.
ד"ר אדלשטיין היה אחד משני לבנים שנהרגו במהומות בסווטו שנמשכו 16 ימים ביוני 1976, כאשר נסקל למוות על ידי קבוצת סטודנטים זועמים.
באותו היום התכונן הד"ר אדלשטיין לפתיחה הרשמית של סניף של תוכנית הסדנאות המוגנת שלו במזרח אורלנדו, שנועד לספק תעסוקה לאנשים עם מוגבלויות, כאשר חדשות על מחאות סטודנטים הגיעו לפרויקט.
הטקס הסתיים במהירות כאשר פקידים ובעלי תפקידים גורשו מהעיר.
מודאג לגבי שלומו של עמיתו פיירט ז'אק, חזר למרכז הצעירים בג'באבו.
על מנת להציל את שותפו ירה ד"ר אדלשטיין בהמון תלמידים שהתאספו סביבו.
לאחר מכן רץ אדלשטיין ברחבי המשרד, ואמר לעובדים לעזוב מיד.
בזמן שהיה שם, המון זועם הסתער על הבית ורגם אותו באבנים.
העיתונאי פיטר מגובנה מצא מאוחר יותר את גופתו עם פתק שאומר "היזהרו, אפריקנס הוא הסם המסוכן ביותר לעתידנו".
מגובנה אמר, "אם היו יודעים מי הוא, זה לא היה קורה".
מלווין ארנסט תומפסון היה איש חינוך ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-70 בשנים 1947–1948 וכסגן מושל המדינה הראשון ב-1946.
מלוין תומפסון נולד במילן שבג'ורג'יה כבנם של הנרי ג'קסון תומפסון ושל אווה אדנפילד תומפסון.
הוא היה הצעיר מבין שבעת ילדי המשפחה, ואביו, שהיה חקלאי אריס, נפטר כאשר הוא היה בן שנה.
תומפסון גדל בעוני, אך באמצעות עבודה קשה ונחישות עלה בידו לעזוב את החווה המשפחתית ולרכוש השכלה גבוהה.
הוא הצליח לממן את לימודיו בקולג' באמצעות עבודה בעבודות שונות, כולל הוראת סטודנטים ומכירת ספרי תנ"ך מדלת לדלת.
ב-1926 סיים תומפסון את לימודיו באוניברסיטת אמורי, וב-1935 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה מאוניברסיטת ג'ורג'יה.
הוא גם קיבל מהאוניברסיטה את כל ההמלצות ללימודי דוקטור לפילוסופיה, אך בשל מות המנחה שלו, הוא מעולם לא הגן על התזה שלו.
לאחר סיום לימודיו, עבד תומפסון בחינוך, בתחילה כמורה וכמנחה, ולאחר מכן כמנהל בית ספר וכמפקח מחוזי, והגיע עד לתפקיד עוזר המפקח הכללי על בתי הספר בג'ורג'יה.
תומפסון היה תומך של מושל ג'ורג'יה אליס ארנול והועסק על ידו כמזכיר בכיר.
לאחר מכן מינה אותו ארנול ב-1945 כנציב הכנסות המדינה.
ב-1926 נשא תומפסון לאישה את בת עירו דורה אן ניוטון, ולשניים בן אחד.
ב-1946 התמודד תומפסון בבחירות למשרת סגן מושל ג'ורג'יה שנוצרה אז לראשונה.
הוא ניצח בבחירות והיה הראשון שכיהן בתפקיד.
ב-21 בדצמבר אותה שנה, לפני השבעתם של תומפסון ושל המושל הנבחר יוג'ין טאלמדג' בינואר 1947, נפטר טאלמדג' באופן פתאומי.
בחוקת ג'ורג'יה אז היה סעיף מעורפל על זהות מי שיושבע במקום מושל שנפטר בנסיבות אלו, וכך נגרמה מחלוקת שלושת המושלים.
תומפסון חש שכסגן המושל הנבחר, הוא צריך היה להיות המושל.
אך בית המחוקקים המדינתי נשלט על ידי תומכי טאמלדג'.
הם הפעילו סעיף בחוקת המדינה שהתיר להם לבחור את המושל בין המועמדים שהגיעו למקומות השני והשלישי בבחירות.
טאלמדג' המנוח היה המועמד הרשמי היחידי בבחירות, ושני המועמדים האחרים היו מועמדים בלתי רשמיים ששמותיהם נרשמו בכתב יד על פתקי ההצבעה (write-in candidates), ג'יימס ו קרמייקל, ובנו של טאלמדג', הרמן טאלמדג'.
מבין השניים בחר ביתך המחוקקים בהרמן טאלמדג' כמושל זמני.
הן תומפסון והן המושל היוצא ארנול טענו להיותם המושל.
מאוחר יותר הודיע ארנול על תמיכתו בתומפסון.
בסופו של דבר פסק בית המשפט העליון של ג'ורג'יה שתומפסון הוא המושל החוקי ושבית המחוקקים הפר את חוקת המדינה כאשר בחר בטאלמדג' הבן.
כמושל ג'ורג'יה ה-70, נכללו בין הישגיו של תומפסון שיפורים בתשתית הכבישים, במערכת החינוך ורכישת האי ג'קיל כאתר נופש לתושב ג'ורג'יה הממוצע.
הוא הצליח להעלות את שכר המורים, לספק ספרי לימוד בחינם, ולהאריך את משך תקופת הלימודים בבתי הספר התיכון עד לכיתה י"ב.
רכישת האי ג'קיל עבור 675,000 דולר נחשבת עד היום לאחרת מרכישות המקרקעין הגדולות בהיסטוריה של ארצות הברית.
תומפסון הצליח להגיע להישגים רבים במהלך תקופת כהונתו הקצרה, עם שיתוף פעולה מועט מצד בית המחוקקים המדינתי, ומבלי להעלות מיסים.
שלוש פעמים התמודד תומפסון ללא הצלחה בבחירות מול טאלמדג', ב-1950 וב-1956 בבחירות למשרת המושל, וב-1956 על אחד משני המושבים של ג'ורג'יה בסנאט של ארצות הברית.
באמצע שנות ה-50. עבר תומפסון לוולדוסטה, שם הוא החל קריירה מצליחה בפיתוח מקרקעין.
מלווין תומפסון נפטר בוולדוסטה ב-3 באוקטובר 1980 בגיל 77. משפחתו דחתה הצעה שארונו יוצב ברוטונדה של בניין הקפיטול של ג'ורג'יה.
הוא נטמן בבית הקברות גני הזיכרון מקליין ריברוויו שבעירו.
מלווין אימודו הוא שחיין גרמני, אלוף אירופה (בלגרד 2024) במשחה ל-100 מטר חזה.
אימודו נולד וגדל בשוודט על האודר.
אבא שלו, מרקוס אימודו, נולד בלגוס, ניגריה ולמד בגרמניה המזרחית.
אחותו הבכורה, דניס אימודו, שחקנית נבחרת גרמניה בכדורעף.
בשנת 2022 זכה באליפות גרמניה גם במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.21 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.20 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 27.00 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 27 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.84 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר 2024 סיים במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.06 שניות, מאית השנייה איטי מעלייה למשחה הגמר, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 26.91 שניות ועלה מהמקום השישי לשלב חצי הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.08 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 59.72 שניות ועלה מהמקום השמיני לשלב חצי הגמר.
באליפות גרמניה שנערכה בברלין בסוף אפריל הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.62 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.15 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה ביוני הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מלוכנות היא גישה פוליטית ומוסרית בקרב קבוצות אוכלוסייה ותנועות התומכות בכינון מונרכיה בתחום גאוגרפי מסוים או עבור לאום מסוים.
המלוכנות נובעת מאמונה שצורת השלטון הנכונה היא באמצעות מונרך (מלך או בן אצולה), השייך לשושלת זכאית (מונרכיזם).
מונרכיסטים מבטאים גישה פילוסופית, בעוד מלוכנים הנקראים רויאליסטים יתמכו בדרך כלל במועמד מסוים, הזכאי לשאת את הכתר.
יש ומספר קבוצות מלוכניות-רויאליסטיות יתמכו במועמדים שונים (למשל מלוכנים בצרפת נחלקים בין תומכי המשכיות שושלת בית בורבון (לגיטימיסטים), תומכי המשכיות בית בונפרטה (בונפרטיסטים) ותומכי צאצאי לואי פיליפ (אורליאניסטים)).
המלוכנות קשורה בדרך כלל לתמיכה בימין פוליטי ותאיזם (אמונה באל) והיא אינה מתנגשת בהכרח עם דמוקרטיה, למשל כאשר התמיכה היא במודל של מלוכה חוקתית, אולם פעמים רבות קבוצות מלוכניות הן גם אנטי-דמוקרטיות.
אחת ההתנגשויות הראשונות בין מלוכנים לבין תומכי שלטון העם בעידן המודרני התרחשה בבריטניה במסגרת מלחמת האזרחים האנגלית (1642–1649) אחת התוצאות של מלחמת אזרחים זו היה הגיבוש הפילוסופי של הרעיון המלוכני בספרו של תומאס הובס, לווייתן.
בעקבות המהפכה הצרפתית הפכו המלוכנים למגמה קונטרה-רבולוציונרית (או רסטורטיבית), שבאה לידי ביטוי בקונגרס וינה, שביקשה להשיב לאחור את הישגי המהפכה (הישגים בעיני תומכיה), שעיקרם שלטון העם.
מאז חלה יריבות פוליטית ואף צבאית בין מלוכנים לרפובליקאים בכל רחבי אירופה, שהובילה לא פעם למלחמות אזרחים.
בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה ב-1917 וכיבוש מזרח אירופה על ידי ברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה נפוצו מלוכנים-גולים ממדינות אלה ברחבי העולם, כשהם טוענים להחזרת המונרכים ובני האצולה בארצותיהם למעמדם.
יעקוביטים – תנועה פוליטית שנוצרה לאחר המהפכה המהוללת במטרה להשיב לשלטון את ג'יימס השני, מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד שהודח מכסאו במהלכה.
לאחר מותו הם פעלו להשבת צאצאיו מהענף הקתולי של בית סטיוארט ולאחר שזה נכחד הם פעלו להשבת כס המלוכה לצאצאיו האחרים של צ'ארלס הראשון שסולקו מסדר הירושה לכתר הבריטי כתוצאה מהיותם קתולים.
יוניוניסטים או לויאליסטים בצפון אירלנד – תומכים בבית המלוכה הבריטי, פרוטסטנטים ברובם ומתנגדי הרפובליקאים הקתולים המעוניינים באירלנד רפובליקאית ועצמאית (הנקראים רפובליקאים או לאומנים)
רוסים לבנים – תומכי החזרת מלוכת בית רומנוב שנמלטו מרוסיה עקב מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה
מונרכיסטים רוסים – תומכי מונרכיה חוקתית ברוסיה של ימינו
צ'טניקים ביוגוסלביה – התנועה הסרבית הלאומית.
תומכי החזרת שושלת צ'ינג לשלטון בסין ולביטול מהפכת שינהאי.
גולים איראנים במערב השייכים למפלגה החוקתית של איראן המבקשים להשיב את שלטון השאה ולהמליך את רזא כורש עלי פהלווי כמלך איראן במודל של מלוכה חוקתית.
המלוכנים באיטליה הפאשיסטית, התנגדו לשלטונו של בניטו מוסוליני ותמכו במלך ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
המלוכנים הקרליסטים בספרד תחת שלטון פרנקו תמכו בהמלכת היורש הלגיטימי של הכתר, קרלוס הוגו, שגלה בפורטוגל והתנגדו הן לשלטונו הרודני של פרנקו והן למועמדו למלוכה חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד
המלוכנים בהונגריה התרכזו בשנות ה-20 של המאה ה-20 מאחורי דמותו של מיקלוש הורטי, ששימש כעוצר והיו חלק מרכזי בתנועות האנטישמיות והפרו-נאציות.
המלוכנות התקיימה כגעגוע לתקופת זוהר בימי הונגריה הקומוניסטית ובאה לידי ביטוי בדרישה להחזרת כתר הונגריה הקדוש ממשמורתו בארצות הברית והצגתו בטירת בודפשט, עם תום השלטון הקומוניסטי ב-1991. המלוכנים מניפים דגל הונגריה שבמרכזו משולב סמל הונגריה הכולל את הכתר.
המועמד לירושת הכתר מאז תום מלחמת העולם השנייה, במהלך המלחמה הקרה ולאחר תום הקומוניזם היה אוטו פון הבסבורג ולאחר מותו ב-2011 בנו קרל פון הבסבורג.
תופעות דומות ניתן למצוא גם ברומניה, שמלוכניה תומכים בהחזרת צאצאי מיכאי הראשון, מלך רומניה למלוכה.
תנועת "מסורת וחיים" בגרמניה, קוראת להשיב לשלטון את בית הוהנצולרן.
מֵלוֹן (שם מדעי: Cucumis melo, ידוע גם כקנטלופ (מאנגלית) או קנטלופה (מלדינו)) הוא צמח נושא פירות ממשפחת הדלועיים.
פרי המלון מכיל כ-90% מים, 8% סוכר וכן ויטמינים A ו-C.
זהו פרי מאכל נפוץ האופייני לעונת הקיץ.
מלון הוא כינוי לפרי המלון ולצמח המלון כאחד.
הצמח הוא עשב בעל מראה הדומה לגפן (מטפס) שטופח לראשונה לפני יותר מ-4,000 שנה בפרס ובאפריקה.
צמח בעל פרחים זה מניב פרי משלים מסוג שהבוטנאים מכנים פרי מזויף.
חקלאות המלונים כוללת זני-תרבות רבים ושונים, הנפוצים ביותר או הידועים ביותר הם הקנטלופ וטל הדבש.
במין מלון, Cucumis melo, קיימות צורות שונות של פירות: מוארכים, מעוגלים ופחוסים.
מוצאו של המלון בתת-יבשת הודו, וכבר בעת העתיקה האדם החל למיין המלונים לצורותיהם השונות.
זרעים של Cucumis melo התגלו במצרים מהשנים 5,650-5,450 שנים BP.
בישראל התגלו שני זרעים מהתקופה הרומית במערת הר ישי שבמדבר יהודה.
ישנן עדויות בוטני-ארכאולוגיות לגידולו של המלון במצרים מהאלף השני לפנה"ס.
זרעים נמצאו גם באזור ארץ ישראל מתקופת הברונזה הקדומה ומהתקופה הישראלית.
תת המין Cucumis melo melo כולל קבוצות זנים רבות לאין שעור (לפעמים גם מגוונות במידה כזו) הממויינות בצורה הבאה:
קבוצת קנטלופנזיס כוללת את הקנטלופ האמיתי עם קליפה מחוספסת וגבשושית.
מלון זה לא מגודל בצפון אמריקה.
קבוצת צ'יטו היא מלון הגינה.
ידוע גם כ-מלון מנגואי, מלון לימוני, מלון תפוזי, מלון תפוחי או אפרסק גפני.
קבוצת כונומון היא המלון הכבוש המזרחי; הוא ידוע גם כמלון מתוק, מלון ג'ג'יאנג (Chekiang), או "מלפפון סיני לבן".
קבוצת דודאים הוא המלון התפוחי (למרות קבוצת צ'יטו, ראו לעיל; הוא ידוע גם כמלון ריחני, מלון כיס, מלון הכיס של המלכה אן, רימון גפני, סבתא שזיפית ומלון דודאים.
קבוצת פלקסואוסוס היא המלפפון האזרי; ידוע גם כמלון נחשי, מלפפון נחשי או מלפפון מזרחי.
קבוצת אינודורוס כוללת את טל הדבש, מלון קנרי, מלון סנטה קלאוס, קרנשאו, קסבה, מלון חורפי, מלון אמריקאי, מלון ריחני או מלון מתוק מזרחי.
קבוצה זו מתאפיינת בקליפה חלקה ואין למלונים בקבוצה זו ריח מושק.
זהו סוג המלון השלישי בפופולריות שלו, אחרי אבטיח וקנטלופ.
לטל הדבש קליפה חלקה לבנה ובשר מתוק ירוק.
כאשר אוכלים אותו, המרקם דומה לקנטלופ מרושת, אך הטעם מעודן יותר ומתוק יותר.
קבוצת מקווה היא הקנטלופ היפני.
קבוצת רטיקולטוס כוללת מלון-מושק, מלון מרושת וקנטלופ ממוסחר (ארצות הברית), אף על פי שזהו אינו הקנטלופ המקורי .
שמות נפוצים אחרים הם מלון מוסקט, קנטלופ אמריקאי, קנטלופ מזויף, מלון פרסי וספאנספק.
קבוצה זו כוללת את מלון מונטריאול שהתגלה מחדש.
תרבות טל הדבש והקנטלופ מצריכה זמינות מים גבוהה להשקיה, וקיצים ארוכים וחמים.
מלונים אלו רגישים לזיהומים פטריתיים על ידי פוסאריום וורטיסיליום, כמו גם קמישה בקטריאלית המועברת על ידי חיפושית המלפפון.
זרעים של תת-מינים שונים של מלון הם אכילים, ונמכרים כחטיפים בחנויות, בשם קוואסי וקוואטג'י.
הם מיובשים וממולחים למען מטרה זו.
השמות באים מן הגוואדזה 瓜子 הסיני; הגרעינים הם חטיף נפוץ ביותר בסין.
בעיטורים ממצרים העתיקה (מהמאות 12–16 לפסה"נ) נראים מלונים מוארכים וגם מכופפים.
איורים אלו עיטרו כמה קברי מלכים במצרים העתיקה.
מלונים אלו שייכים לקבוצות הארוכים והמוארכים, ומזוהים עם הפקוס והעג'ור, ולא עם המלון העגול המוכר כיום.
באומנות מהתקופות הרומית והביזנטית אפשר כבר להבחין בשונות ניכרת בין המלונים מוארכים בינם לבין עצמם (פקוס: ארוך מאוד, ועג'ור: מוארך).
בתקופה הרומית המאוחרת ובתקופה הביזנטית כבר ניכרים עיטורים רבים של מלוני עגולים וזהובים על גבי פסיפסים של וילות, כנסיות ובתי כנסת יהודיים.
מלונים אלו עוצבו כשפניהם מפוספסות על פי רוב ולעיתים חלקות.
ארץ ישראל מצטיינת בריבוי פסיפסים ביזנטיים עם עיטורים של מלונים עגולים, מלוני פקוס מוארכים ומיעוט של מלון עג'ור.
לדבריו של פליניוס הזקן, המלון העגול התגלה לראשונה, במקרה, במקשת מלונים באיטליה, בתקופה הרומית המאוחרת.
הרומאים שימרו את הצורה העגולה ופיתחו אותה.
הרומאים גם הפיצו את המלון העגול ברחבי אגן הים התיכון.
המלון העגול הגיע לישראל לראשונה על ידי הרומאים בשלהי התקופה הרומית או בתחילת התקופה הביזנטית.
מלון זה הוא המקור למלון העגול המוכר של ימינו.
המלוטרון הוא כלי מקלדת שהתפתח באנגליה בשנות ה-60 של המאה ה-20, וידוע כדוגם הצלילים הראשון.
המלוטרון מבוסס על מאגר סרטים מגנטיים, כאשר על כל אחד מהם מוקלט צליל באורך של כ-8 שניות.
כל אחד מהקלידים בכלי מפעיל סרט הקלטה שונה.
הדגמים הראשונים של המלוטרון כללו 18 סטים של כלים כגון כינורות, חלילים וחצוצרות.
דגמים מאוחרים יותר כללו גם מקהלות, גיטרות ואקורדיון.
במלוטרון השתמשו בעיקר להקות רוק מתקדם, אם כי הוא שימש גם בפופ, ברוקנרול ובז'אנרים אחרים.
הדגם המסחרי הראשון של כלי המבוסס על דגימת צליל היה ה"צ'מברלין", שאותו פיתח מוזיקאי בשם הארי צ'מברלין בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא פיתח מקלדת אנלוגית שפעלה על העיקרון של לחיצה על קליד שמפעילה סרט הקלטה.
בשנת 1960 המוצר היה מוכן לשיווק, ונמכר בתור "צ'מברלין מיוזיקמאסטר".
הכלי לא הצליח מבחינה כלכלית והיו בו הרבה בעיות טכניות, עד שלבסוף מנהל השיווק של צ'מברלין – ביל פרנזן – מכר את הטכנולוגיה לאחים בראדלי מאנגליה.
הם הקימו חברה בשם "מלוטרוניקס" והחלו בהקלטות שנמשכו 3 חודשים.
בשנת 1963 יצא הדגם הראשון, MKI ולאחר 6 חודשים הדגם המשופר MKII.
אחריו הגיעו דגמים שונים עם צלילים חדשים.
הוא הפך לכלי ידוע במוזיקת הרוק ולהקות רבות שחיפשו את הסאונד המיוחד המזוהה בעיקר עם מוזיקה פסיכדלית מבריטניה של סוף שנות ה-60 כמו הביטלס, מודי בלוז, הקינקס, טרפיק, הרולינג סטונז, קינג קרימזון, ג'נסיס ורבות אחרות השתמשו בו.
למרות יתרונותיו, היו לו גם חסרונות רבים.
לא היה נוח לנייד אותו ממקום מקום, הוא היה יקר מאוד (בסביבות 1,000 לירות שטרלינג של זמנו) וכמעט בלתי אפשרי היה להשתמש בו בהופעות חיות.
למרות החסרונות הוא ידוע ומוערך ככלי בעל צליל ייחודי אשר סלל את הדרך לדוגמי צלילים מודרניים.
המוזיקאי הבריטי גרהם בונד היה מוזיקאי הרוק הראשון שהקליט עם המלוטרון, בתחילת 1965. שנה אחר כך הביטלס שילבו אותו בשירם Strawberry Fields Forever.
למרות זאת, היה זה מייק פינדר מלהקת המודי בלוז שפרסם את המלוטרון במוזיקה הפופולרית באלבומם מ-1967 Days of Future Passed.
המלוטרון הפך לכלי קבוע בהקלטותיהם, ובאלבום Seventh Sojourn הם גם השתמשו בצ'מברלין – האב הקדום של המלוטרון.
בנוסף לכך השתמשו בו גם הזומביז, הרולינג סטונז, הבי ג'יז, פינק פלויד, הסטרובס, דייוויד בואי, קינג קרימזון ואחרים.
שיאו של השימוש במלוטרון היה בתחילת שנות ה-70. הוא שימש באופן קבוע ככלי ליווי אצל רבות מלהקות הרוק המתקדם כגון פינק פלויד וג'נסיס, ולהקת לד זפלין אף השתמשה בו בהופעות חיות כחליל בשיר Stairway to Heaven.
הופעתם של סינטיסייזרים זולים ואמינים יותר מאשר המלוטרון בישרו את דעיכתו.
בעקבות השפעת הפאנק, המלוטרון נדמה כשריד של תקופת שנות השבעים.
בשנות השמונים עוד כמה להקות פוסט-פאנקיות השתמשו בו, כמו ה-Orchestral Manoeuvres in the Dark באלבום Architecture & Morality מ-1981. לאחרונה קיימת פריחה מחודשת של המלוטרון, כשיותר ויותר אמנים רוצים לחזור לצליל של שנות ה-70 - חזרה זו מודגמת על ידי השימוש שעשו הלהקות רדיוהד ורוקפור (הישראלית) במלוטרון, בחלק מאלבומיהם.
מַלּוּכְיָה (שם מדעי: Corchorus) היא סוג של עשב או שיח הכולל כ-77 מינים.
הסוג מלוכיה משויך למשפחת החלמיתיים, בעבר הוא שויך למִשְׁפַּחַת הַטִּילְיָתִיִּים (Tiliaceae).
מלוכיה צומחת באקלימים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם כולל אמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית, אמריקה הצפונית, אסיה, אפריקה הטרופית, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט, בנוסף שני מינים צומחים בר בישראל, האחד מלוכיה נאכלת והשנייה מלוכיה משולשת.
ובנוסף גדל בארץ צמח תרבות, שמוצאו מהודו ומשמש שם כצמח סיבים - מלוכיית ההלקטים (Corchorus capsularis).
נראה כי מקור שמה העברי של המלוכיה מהמילה הערבית "מלוח'י" (ملوخي).
ביוונית עתיקה נקרא הצמח מוֹלוֹכֶה ושמו המדעי הוא Corchorus שפירושו "רירי", שכן חלקי הצמח עשירים בריר הניכר בעת בישולו.
המלוכיה מכונה בשמות נוספים בהקשרים שונים, כגון "יוטה", המתאר את הבד הנארג מסיבי הצמח, או "מלוח'יה", המתאר מאכל המורכב מעלי הצמח.
לצמח שמות וכינויים נוספים ברחבי העולם, אחד מהם הוא "חוביזת היהודים" (או "חלמית היהודים", מאנגלית: Jew's Mallow).
לצמח, שעל פי רוב הוא חד-שנתי, גבעולים פשוטים היכולים להגיע לגובה של שניים עד ארבעה מטרים.
עליו ארוכי פטוטרת, מסורגים ומשוננים, אורכם חמישה עד חמישה עשר סנטימטרים.
לצמח פרחים קטנים וצהובים עם חמישה עלי כותרת ופירות דמויי תרמיל הנפתחים ל־3-6 קשוות.
צמחים מסוג מלוכיה מהווים את המקור הצמחי השני בחשיבותו ובהיקפו אחרי כותנה לייצור סיבים בעולם.
באזור הדלתה של הגאנגס מעובדים כ־85 אחוזים מהיוטה בעולם.
המדינות הודו, בנגלדש וסין הן המפיקות העיקריות של סיב היוטה, והודו היא גם הצרכנית הגדולה בעולם למוצרי יוטה (בעיקר כחומר אריזה).
שימוש נוסף בצמח נעשה בחלקיו האכילים.
מלוכיה ובעיקר מָלוּכְיָה נֶאֱכֶלֶת משמשת כמזון פופולרי במיוחד במצרים (ויש שיאמרו כי המלוח'יה היא המאכל הלאומי של מצרים), וכן בישראל ובשטחים (במטבח הפלסטיני ובמטבחים של יהודים יוצאי מספר ארצות מזרח-תיכוניות), לבנון, סוריה, ירדן וקפריסין.
המין Corchorus capsularis משמש למאכל ביפן, בסין ובפיליפינים.
עלי הצמח משמשים להתקנת מרק בעל מרקם רירי, זרעיו טובים לתיבול, ומעליו המיובשים מכינים תה צמחים.
מַלּוּכְיָה נֶאֱכֶלֶת (שם מדעי: Corchorus olitorius) היא מין צמח בסוג מלוכיה ממשפחת החלמיתיים.
מלוכיה נאכלת צומחת באקלים טרופי כולל דרום-מזרח אסיה ואפריקה הטרופית.
בישראל היא צומחת, כעשב שוטה, בשטחים מעובדים ומושקים.
גבעוליה הקירחים צומחים לגובה של עשרים עד שמונים סנטימטרים.
עליה ארוכי פטוטרת, מסורגים ומשוננים או מסוריים.
מלוכיה נאכלת פורחת בחודשים מאי עד אוגוסט ופרחיה צהובים ומסודרים בתפרחת או כבודדים.
הפרי דמוי תרמיל באורך חמישה עד עשרה סנטימטר הנפתח לחמש קשוות.
עלים צעירים של מלוכיה נאכלת משמשים בישראל להכנת מרק בשם מלוח'יה הפופולרי בקרב תושבים פלסטינים המגדלים אותה כצמח תרבות ובקרב יהודים יוצאי מספר מדינות מזרח תיכוניות, בעיקר יהודים ממוצא מצרי.
ברחבי העולם היא משמשת לא רק לאכילה, אלא גם כמקור חשוב לייצור הסיבים מהם עשוי בד היוטה.
בחלקים נרחבים מהדלתה של הגאנגס מגדלים אותה לשם כך.
מקור שמה של המלוכיה בימינו מהערבית (ملوخي: "מלוח'י"; ראו עוד על שמה בערך "מלוכיה") אך היא מוכרת לאבותינו עוד מימים ימימה.
היא הוזכרה כבר בספר איוב תחת השם תָּפֵל עם ציון חוסר התוחלת באכילתה ללא תבלינים, שכן אז חסרה היא טעם: , ואולי היא גם החָצִיר ממצרים שהתגעגעו אליו בני ישראל מעת שיצאו ממצרים .
הצמח היה מוכר גם לרמב"ם שמנה אותו כאחד מתשעת ותיאר את שימושיו הרפואיים .
נסים קריספיל, צמחי המרפא של הרמב"ם, יריד הספרים-כח ספרים, עמ' 152, 1989
מלוכיה נאכלת באתר צמח השדה http://www.wildflowers.co.il
מלון אדלון הוא אחד המלונות הידועים והמפוארים בברלין בפרט ובגרמניה בכלל.
המלון ממוקם במפגש בין שדרת אונטר דן לינדן לפאריזר פלאץ במרכז ברלין, והוא מופעל על ידי רשת המלונות קמפינסקי.
המלון הוקם בשנת 1907 באתר ארמון רדרן (Palais Redern) שעמד במקום.
המלון הוקם ביוזמת הסוחר ובעל המסעדות העשיר לורנץ אדלון (Lorenz Adlon) ועד מהרה הפך לאחד המלונות הידועים באירופה.
עד להקמת המלון לא היו בברלין מלון יוקרה מסוג זה (הכולל אולמות נשפים ואירועים, חדרים מרווחים הכוללים חדרי אמבטיה, ושטחי אירוח נרחבים) אשר החלו להיות פופולריים באירופה ובארצות הברית.
אדלון קיבל את רשותו של הקייזר להקים את המלון, ובעקבות השפעתו של הקייזר הבנייה התקדמה במהירות רבה.
מבנה המלון תוכנן על ידי האדריכלים קארל גאוזה ורוברט לייבניץ, והוא נבנה בסגנון שמרני ומאופק מבחינה חיצונית, אולם כלל את כל החידושים המודרניים של אותה תקופה - חשמל ומים חמים וקרים זורמים ב-450 החדרים.
המלון כלל בית קפה, מסעדות, לובי נרחב, אולם עישון נרחב, ספרייה, אולם עבור נשות החברה, אולם מוזיקה (להשמעת קונצרטים), גן חורף, אולמות כנסים ואולם נשפים.
אולמות המלון עוצבו בסגנון ניאו בארוק.
החברה הגבוהה של ברלין נהגה לערוך במלון אירועים וחגיגות.
היו משפחות אצולה שמכרו את דירות החורף שלהם בברלין והעדיפו להתגורר במלון המפואר יותר.
משרד החוץ הגרמני אירח במלון את אורחיו רמי המעלה שהגיעו ממדינות אחרות.
במלון התארחו הצאר של רוסיה, נשיא ארצות הברית, פוליטיקאים ובהם גוסטב שטרזמן, אריסטיד בריאן, ולטר רתנאו, תעשיינים כגון ג'ון ד.
רוקפלר, תומאס אלווה אדיסון ו-הנרי פורד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פחת מספר אנשי האצולה שהתגוררו במלון ועלה מספר האורחים מקרב מעמד הביניים העולה - הבורגנות התעשייתית והמסחרית של גרמניה, שאף היא החלה להשתמש במלון כאתר אירוח ואירועים.
המלון הפך לאתר אירוח מועדף לעשירי ארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 כחלק מהסיור שערכו באירופה, וכן התגוררו בו אנשי תרבות וקולנוע ובהם צ'ארלי צ'פלין, מרלן דיטריך ורבים אחרים.
בין השנים 1925–1930 התארחו במלון כשני מיליון מבקרים ואורחים.
גרמניה הנאצית ומלחמת העולם השנייה
עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית בגרמניה הביאה לתחילת ירידתו של המלון כאתר אירוח בינלאומי.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון פחת ופחת מספר התיירים לגרמניה מבריטניה וארצות הברית שנהגו להתגורר במלון.
אדלון ניסה לשכנע את ראשי המפלגה הנאצית להפוך את המלון למקום המפגשים שלהם, אולם האווירה הקוסמופוליטית של המלון לא התאימה להם, והניסיון לא צלח.
במהלך מלחמת העולם השנייה המשיך המלון לפעול כסידרו.
בשלהי המלחמה, במהלך הקרב על ברלין חלקים מהמלון הוחרמו על ידי הצבא הנאצי והפכו לבית חולים שדה עבור הנפגעים הרבים.
באפריל 1945 שיכנו הגרמנים במלון את המופתי אמין אל-חוסייני, לפני שברח מגרמניה.
המלון שרד את ההפצצות של מטוסי בעלות הברית ואת הארטילריה של הצבא הסובייטי אולם יום לאחר תום המלחמה, בליל ה-2 במאי 1945, חיילים סובייטיים גילו את מחסן היינות של המלון, השתכרו בו ושרפו את המלון.
אגף השירות של המלון שרד את השריפה, ולאחר הקמת גרמניה המזרחית זו הפכה את אגף השירות למלון בשם "מלון אדלון".
המבנה העיקרי של המלון שהיה בכיכר פריז נהרס כחלק מהריסת שרידי המבנים לאורך חומת ברלין על מנת ליצור את "רצועת המוות" (שכל העובר דרכה נורה למות).
בשנת 1964 שופצה חזית מבנה השירות, ובאמצע שנות ה-70 הפסיק המלון לארח תיירים והפך למבנה אירוח רשמי של ממשלת גרמניה המזרחית.
ב-1990 הופיעה תמונה של המלון בפתיחה של הפרק הראשון והיחיד של קומדיית המצבים הבריטית, Heil Honey I'm Home!.
עם איחוד גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית רכשה חברת השקעות מערב גרמנית את השטח והחלה בהקמת המלון.
המבנה שנבנה במתכונת המלון המקורי נחנך ב-23 באוגוסט 1997 בנוכחות נשיא גרמניה רומן הרצוג.
ב-2002 הניף זמר הפופ מייקל ג'קסון, ששהה במלון, את בנו התינוק מעבר למעקה חלון חדרו בקומה הרביעית, במטרה להציגו לקהל למטה, זאת כאשר פניו של התינוק מכוסים בבד.
אירוע זה פורסם במהדורות החדשות ברחבי העולם, והביא לביקורת שלילית נגד ג'קסון.
מאוחר יותר הביע ג'קסון חרטה על המעשה.
מלון אורכידאה אילת הנמצא באילת, נוסד בשנת 1993 על ידי חברת ג'ורדש הנמצאת בבעלות האחים נקש כחלק מרשת מלונות אורכידאה.
המלון שוכן למרגלות הרי אילת ונמצא בסמוך למצפה התת-ימי ולחוף אלמוג.
במלון 144 חדרים בהיצע שונה, בין השאר חדרים העשויים מבקתות עץ בסגנון המזרח הרחוק ואגף הנקרא "שנגרילה".
המלון הוא חלוץ בתחומו בעקבות התקנת מערכת סולארית על גגות המלון לאספקת חלק מצריכת האנרגיה שלו.
בעקבות כך יש שמכנים אותו "המלון הירוק הראשון".
ב-26 ביוני 2008 פרצה בווילה רויאל (הוילה היוקרתית והגדולה ביותר באורכידאה) שרפה גדולה, לא היו נפגעים.
ביולי של אותה שנה צולמה במלון עונתה הראשונה של תוכנית המציאות "היפה והחנון".
בשנת 2018 שודרה סדרת הטלוויזיה "אילת", במרכזה עומד המלון שאף הוזכר בשמו בסדרה.
מלון אוויה (מלשון Aviation - תעופה) הוקם בראשית שנות ה-60 ביוזמת העיתונאי תאודור לויטה, אשר חבר לאיש העסקים גאורג טאוסיג מחברת אליטליה, קבוצת אנשי עסקים יהודים מקליפורניה וחטיבת המלונות של חברת רסקו, והיה למלון התעופה הראשון מסוגו במזרח התיכון.
המלון נבנה על גבעה בקרבת מעברת יהוד והשקיף על מסלולי שדה התעופה לוד.
המלון תוכנן בסגנון מודרני על ידי האדריכל דוד עקדי שהתמחה בתכנון בתי מלון, ואדריכל הפנים אורי אפנצלר במטרה להעניק למלון תדמית בינלאומית מודרנית המשולבת בטכנולוגיות מתקדמות.
מבנה המלון כלל קומת מסד בגובה כפול אשר בתוכה שכנו מסעדה, בר, לובי, חדרי קריאה וחנות דיוטי פרי.
מעל קומת המסד נבנו ארבע קומות אשר כללו כ-100 חדרים ממוזגים ומאובזרים בשטיח מקיר לקיר, טלפון, ורדיו.
על מנת למנוע רעש משדה התעופה הסמוך, צוידו החדרים בתקרות אקוסטיות וקירות מבודדים.
ריהוט הפנים היה עשוי מפיברגלס לבן כמקובל בעולם התעופה.
חזית המלון הורכבה ממסגרות של בטון חשוף אשר בתוכן הוצבו רפפות בצבע אפרסק הניתנות להזזה לצורך יצירת הצללה.
בחצר המלון נבנתה בריכת שחיה, ובקצה הגינה נבנה מנחת למסוקים.
המלון נפתח בחודש מרץ 1961.
בשנותיו הראשונות זכה המלון לתפוסה גבוהה והיה יעד לינה מועדף על אנשי עסקים וצוותי האוויר של חברות התעופה הזרות.
שירותי המלון פעלו ללא הפסקה לאורך כל היום והלילה כולל המסעדות ושירות ההסעה לשדה התעופה אשר יצא מדי חצי שעה.
בדלפק הקבלה הותקן קו טלפון ישיר לבירור מעודכן של לוח הטיסות.
פרט לשירותי המלונאות שימש המלון גם כאתר התכנסויות לאירועים של אנשי החברה הגבוהה אשר זכו ליהנות מאווירה בינלאומית יוקרתית.
באמצע שנות ה-60 החלה נסיגה בפעילות המלון כאשר קהל היעד העיקרי שלו, אנשי העסקים וצוותי האוויר החלו להעדיף את מלונות תל אביב ותפוסת המלון דעכה.
במשך השנים ניסתה הנהלת המלון לנקוט בצעדים שונים על מנת למשוך אליו קהל חדש תחליפי וכך נפתחו בו פאב, מועדוני לילה, אולם אירועים והבריכה שבחצר נפתחה לשימוש הקהל הרחב.
הפעילות במלון התאוששה ובשנת 1969 המלון היה ריווחי.
בשנת 1993 נמכר המלון לחברת נורפולק.
בשנת 1999 נמכר המלון לחברת הנדל"ן א.
דורי, שבתחילה הפעילה אותו כמלון בניהול רשת המלונות דורטל, אך בעקבות המשבר בתיירות בישראל בתחילת שנות ה-2000 הסבה אותו למרכז קליטה זמני עבור עולים מאתיופיה.
לאחר תוכנית ההתנתקות בשנת 2005, שימש המלון לאירוח זמני של מפוני גוש קטיף, ובהמשך שימש המלון את האגודה למען החייל כמתקן נופש לחיילים.
דורי להקים במקום המלון מגדלי מגורים אך התוכנית לא יצאה אל הפועל בגלל התנגדות עיריית יהוד מונוסון.
עיריית יהוד שקלה תוכנית להפוך אותו למעונות סטודנטים בשילוב של מרכז תרבות, אולם ב-2013 הוא שופץ ונפתח מחדש כ"מלון אויה המחודש".
חזיתו חודשה וחופתה זכוכית במקום חזית מסגרות הבטון והרפפות המקורית.
מלון איזמאילובו הוא בית מלון ענק, הממוקם ברובע איזמאילובו שבצפון-מזרח העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
המלון כולל ארבעה בניינים המתנשאים עד לגובה של 30 קומות, ובהם 5,000 חדרים אשר הכילו במקור 7,000 עד 7,500 מיטות.
המלון נפתח בשנת 1980 ומאז ועד 1993 היה המלון הגדול בעולם מבחינת מספר החדרים שבו, עד אשר נדחק מהפסגה על ידי מלון MGM Grand בלאס וגאס שבארצות הברית, שתכולתו הוגדלה ל-5,009 חדרים.
המלון נבנה לקראת משחקי אולימפיאדת מוסקבה, שכן עד אז לא היה בעיר מספר מספיק של חדרי מלון ברמה טובה.
המלון וסביבתו תוכננו לשמש כפר אולימפי, אך בשל ריחוקו מאצטדיון לוז'ניקי הוחלט לבנות את הכפר האולימפי במקום אחר.
כיום מפעיל המלון רק כאלפיים חדרים שבהם כ-3,500 מיטות, ברמה של שלושה וארבעה כוכבים.
בין השאר נמצאים בו מרכז כנסים ו-13 בתי קפה ומסעדות.
מלוכת הבסבורג או ממלכת הבסבורג הוא הכינוי המקובל על ידי היסטוריונים לשטחים שנשלטו על ידי הענף האוסטרי של בית הבסבורג, רובם במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
הייתה זו ישות פיאודלית שהורכבה ממספר ממלכות ונסיכויות שיחסיהן מוגדרים כאוניה פרסונלית.
לעיתים קרובות, ראש ענף הבסבורג האוסטרי כיהן גם כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.