tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1953, בהשפעת השלטון הבריטי, בוטל מעמדו של הסולטן, והמלדיביים הוכרזו כרפובליקה בהנהגתו של הנשיא .
הנשיא דידי הנהיג רפורמות שונות בכלכלה ובתרבות האיים, אולם התקשה להתגבר על התנגדות המנהיגים המוסלמים השמרנים.
בסוף שנת 1953 הוכה דידי בידי המון מוסת, ונפטר כחודש לאחר מכן.
בשנת 1954 חזרו האיים והוכרזו כסולטנות.
בשנת 1956, לאחר התייצבות השלטון במלדיביים, הונפקה סדרה חדשה של 11 בולים מן המניין, אשר הציגה מבנים מרכזיים בעיר מאלה.
בשלושת הבולים בערכים הנקובים הגבוהים (21, 5, ו-10 רופי)הוצגו המבצר של מאלה לצד ארמון המושל.
עד סוף שנות החמישים שמר דואר המלדיביים על מדיניות הנפקות מרוסנת, והקפיד להתמקד רק בהדפסת בולים מן המניין שהיו דרושים לפעילות השוטפת של שירותי הדואר.
בשנת 1960 שינה דואר המלדיביים את מדיניותו והחל להנפיק גם סדרות של בולי זיכרון ובולים שנועדו לשוק אספני הבולים.
במחצית השנייה של שנת 1960 הונפקו במלדיביים שתי סדרות בולים שנועדו לציין אירועים בינלאומיים:
ביום 20 באוגוסט 1960 הונפקה סדרה בת שמונה בולים (ערכים נקובים 2, 3, 5, 10, 15, 25, ו-50 לרס ו-1 רופי) לציון המשחקים האולימפיים שהתקיימו באותה שנה ברומא.
ביום 15 באוקטובר 1960 הונפקה סדרה חדשה של בולים מן המניין, בה הוצגה שורה של מבני ממשל מרכזיים בעיר הבירה מאלה.
בנוסף ל-11 הבולים שנועדו למשלוח דואר הונפקו במסגרת סדרה זו עוד שלושה בולים בערכים גבוהים (25 רופי, 50 רופי, ו-100 רופי), אולם הם הונפקו כבולי הכנסה לצורך גביית מיסים ולא שימשו את שירותי הדואר.
ביום 9 בספטמבר 1961 הונפקה סדרה של בולי זיכרון לציון מלאת 55 שנים להנפקת סדרת הבולים הראשונה ששימשה במלדיביים.
בנוסף לעשרת בולי הסדרה (אשר עוצבה על ידי האחים שמיר מישראל) הונפקה גם גיליונית זיכרון, הראשונה שהודפסה במלדיביים.
מעטפת היום הראשון גיליונית הזיכרון
מאז תחילת שנות השישים הגדיל דואר המלדיביים את קצב הנפקת בולי הדואר, שנועדו בעיקר לשוק אספני הבולים.
מרבית ההנפקות עסקו שנושאים שלא שיקפו כלל את תרבות ונוף המלדיביים.
עם זאת, מעת לעת הונפקו גם סדרות מעטות שעסקו בנושאים מקומיים:
ציון המרת דתם של התושבים לדת האסלאם
ביום 10 באוגוסט 1964 הונפקה סדרה בת שישה בולים לציון קבלת דת האסלאם במלדיביים בשנת 1153. לא ברור מדוע נבחר היובל המוזר של מלאת 811 שנים לציון המאורע.
ביום 26 ביולי 1967 הונפקה סדרה בת שמונה בולים לציון חנוכת מסלול חדש ומשופר בשדה התעופה הולולו, שדה התעופה של המלדיביים.
כל הבולים מציגים מטוס מרחף מעל מבנה האדמיניסטרציה של שדה התעופה.
עיצוב מספר 1, הופיע בבולים שערכם הנקוב 2, 10, ו-30 לרס ו-5 רופי.
עיצוב מספר 2, הופיע בבולים שערכם הנקוב 5, 15, ו-50 לרס ו-10 רופי.
ביום 26 ביולי 1965 הפכו המלדיביים למדינה עצמאית, וכשלוש שנים לאחר מכן, ב-11 בנובמבר 1968, הוחלף המשטר במדינה והיא הוכרזה כרפובליקה.
באותו יום הונפקו במלדיביים שני בולים עליהם הופיע לראשונה הכיתוב "הרפובליקה של המלדיביים" (Republic of Maldives) במקום הכיתוב "המלדיביים" (Maldive Islands).
מעמד הבולים של המלדיביים בקרב האספנים
הבולים הראשונים של המלדיביים התקבלו בשנת 1906 בהתלהבות על ידי אספני הבולים, שמיהרו לרכוש את מרבית המלאי המצומצם שהונפק לציבור.
שני הבולים בעלי הערך הנקוב הגבוה, שמכל אחד מהם הודפסו רק 1200 עותקים, מבוקשים מאוד על ידי האספנים.
במיוחד מבוקשים מכתבים שנשלחו מן המלדיביים בשנים 1906 עד 1909 ועליהם בולי ציילון, עם או בלי הדפס רכב.
ריבוי ההנפקות המיותרות מאז מחצית שנות השישים, והצפת השוק הבולאי בבולים המוקדשים לנושאים שאינם קשורים כלל לתרבות, לטבע, ולהיסטוריה של המלדיביים, גרמה למרבית אספני הבולים לאבד עניין בבולי המלדיביים.
תרומת ישראל להנפקת הבולים של המלדיביים
במהלך שנות ה-60 וה-70 עוצבו רבים מן הבולים של המלדיביים על ידי האחים גבריאל ומקסים שמיר.
חלק מן הבולים הודפסו בישראל על ידי המדפיס הממשלתי, דוגמת הסדרה שהונפקה ביום 22 במרץ 1967 לציון ניצחונה של בריטניה במשחקי גביע העולם בכדורגל 1966.
הבול הראשון של חבל סינד הונפק בשנת 1852. ההנפקה בוצעה ביוזמת המושל הבריטי כחלק משורה של פעולות לשיפור השירותים האזרחיים באזור החדש שצורף זמן קצר קודם לכן אל האימפריה הבריטית.
הבולים של סינד היו הראשונים שהונפקו ביבשת אסיה, והם שימשו את הדואר בגבולות המחוז עד שהוחלפו בשנת 1854 בבולים החדשים של הודו הבריטית.
במהלך המאה ה-18 נשלט מחוז סינד על ידי מספר ראשי שבטים בלוצ'ים שהתחרו ביניהם על התואר "האמיר של סינד".
הבלוצ'ים הדפו בהצלחה התקפות רבות מצד חייליו הסיקים של רנג'יט סינג, המהראג'ה של פנג'אב.
השליטים הבלוצ'ים קיימו קשרים טובים וידידותיים עם המושלים הבריטים שישבו באזור בומבי, אולם שמרו בקנאות על עצמאותם מפני הניסיונות הבריטים להשתלט על סינד.
הבריטים חששו מאוד מפני ניסיונותיה של האימפריה הרוסית להשתלט על מרכז אסיה ולהגיע אל חופי האוקיינוס ההודי.
הם ראו בכך איום על שלטונם בהודו וניסו לחסום את הרוסים באמצעות חיזוק אחיזתם באזור הצפון מערבי של תת-היבשת ההודית.
בשנת 1758 ייסדה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנת מסחר בעיר טהאטה, אולם עקב התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השליטים המקומיים ננטשה תחנת המסחר בשנת 1775.
בתחילת המאה ה-19 נוסף על השיקול האסטרטגי גם שיקול מסחרי.
הבריטים, שהרוויחו הון עתק ממכירת אופיום בסין, הביטו בכעס על אובדן ההכנסות שנגרם להם עקב היצוא המתחרה לסין של יבול האופיום ממחוזות קשמיר ומאלווה דרך נמלי סינד.
כיבוש סינד נועד לחסום את הנתיב הזה ולהסיט את כל יצוא האופיום, ואת כל ההכנסות ממיסוי יצוא האופיום, אל נמל בומבי שבשליטת בריטית.
כיבוש מחוז סינד על ידי הבריטים
בשנת 1841 פרץ בעיר קאבול מרד כנגד הבריטים שכבשו את העיר כשנתיים קודם לכן.
הנציג הבריטי נרצח והצבא הבריטי נסוג מן האזור.
כשנה לאחר מכן נשלח מייג'ור ג'נרל למסע עונשין כנגד השבטים המוסלמים במרכז אסיה שהיו מעורבים במרד ונותרו עוינים לבריטניה.
נייפייר יצא מבומבי בראש כוח צבאי שכלל כ-2,800 חיילים (מהם כ-500 חיילים בריטים והיתר חיילים הודיים) ועשה את דרכו לעבר מחוז סינד.
ביום 17 בפברואר 1843 הוא הותקף על ידי כוח אויב שמנה כ-22 אלף איש, ולמרות הפער הגדול במספר החיילים הצליח נייפייר, בזכות העדיפות המוחלטת של הנשק המודרני שהיה בידו, להביס את התוקפים.
בקרב, הידוע בשם , איבד נייפייר כ-270 חיילים וקצינים והרג כ-6,000 מן התוקפים.
כחודש לאחר מכן, ביום 24 במרץ 1843, נערך במסגרתו הושלם ניצחונו של נייפייר על השבטים שעמדו מולו.
הכוחות הבריטיים שתוגברו ומנו כ-5,000 לוחמים תקפו את כוחות האויב שמנו כ-26,000 לוחמים והרגו בהם כ-5,000 איש.
מהלך זה השלים את השתלטות הבריטים על חבל סינד, האזור צורף אל השטחים שבשליטת האימפריה הבריטית, ונייפייר מונה למושל סינד.
מן הדברים שכתב נייפייר ביומנו האישי מתברר כי חש רגשי אשמה על התפקיד שמילא בכיבוש סינד:
הידיעות על מסע המלחמה המוצלח וחסר המעצורים שניהל נייפייר בחבל סינד הגיעו לבריטניה והפכו לשיחת היום ברחבי הממלכה.
כך שמעה , שהייתה באותה עת תלמידת בית ספר בת 16, את הסיפור הזה ממורתה.
היא העירה בהומור כי לדעתה היה על נייפייר לשלוח לממונים עליו מברק ובו המילה הלטינית , שמשמעותה המילולית היא "חטאתי".
באנגלית המדובר במשחק מילים בין הביטוי "I have sinned" (חטאתי) ובין הביטוי "I have scinde" (סינד בידי).
קתרין ווינקוורת' שלחה את הבדיחה השנונה שחיברה אל מערכת שבועון הסאטירה פאנץ', אולם שם החליטו להתייחס אל הבדיחה כאל ידיעה אמיתית.
הידיעה פורסמה ביום 18 במאי 1844 במדור המדיני של העיתון, ומשחק המילים יוחס לנייפייר עצמו.
נוסח הידיעה כפי שפורסמה בשבועון פאנץ'
מיסוד שירותי הדואר במחוז סינד
בשנת 1850 התמנה סר הנרי ברטל פריר למשרת הנציב העליון של חבל סינד, ובהיותו איש מנהל מוכשר החל בביצוע שורה ארוכה של תיקונים לשיפור חיי התושבים.
הוא ביטל את העבדות שהייתה נהוגה בסינד, סלל דרכים, חצב תעלות מים וקידם את השימוש בשפה המקומית.
הפעילות החשובה ביותר אותה קידם פריר התמקדה בשיפור מערכת הדואר של מחוז סינד.
לאורך עמק האינדוס פעל מזה שנים רבות שירות דואר שנקרא בשפה ההינדית בשם "דאק" (Dak), או "דאוק" (Dawk), שפירושו "דואר", אשר התבסס על שליחים שעשו את דרכם ברגל ויעילותו הייתה נמוכה מאוד.
השליחים של הדואר המסורתי באזור סינד
שכרם של שליחי הדואר חושב על פי המרחק אותו עברו, דבר שסיבך מאוד את תהליך חישוב תעריף המשלוח של המכתב.
פריר, שהושפע ממהפכת הדואר שהנהיג רולנד היל בבריטניה, הנהיג מיד עם כניסתו לתפקיד בשנת 1851 תעריף אחיד וזול של ½ אנה עבור משלוח מכתב לכל רחבי מחוז סינד.
שליחי הדואר הרגליים הוחלפו על ידי פרשים רכובים על סוסים או על גמלים, פעולה שתרמה מאוד להגברת מהירות ההעברה של המשלוח ליעדו.
פריר סלל דרך דואר ראשית אשר קישרה את בית הדואר של קראצ'י שבדרום, עבור דרך בתי הדואר של והיידראבאד וכלה בבתי הדואר של ו שבצפון האזור.
נתיב זה נועד להבטיח את השליטה המנהלתית של בריטניה על סינד.
בשלב מסוים פנה פריר אל המושל הבריטי שישב בבומבי וביקש תוספת תקציב על מנת שיוכל להמשיך ולפתח את רשת הדואר.
לצערו, בקשתו נדחתה, והוא התבקש לאתר מקורות כספיים משלו על מנת לממן את המשך קיומה של רשת הדואר "היקרה והמפוארת", כהגדרת הפקידות הבריטית.
בעקבות דרישה הזו החליט המושל פריר, על דעת עצמו, לנסות ולממן את פעילות הדואר על ידי הנפקת בול בעל ערך נקוב של חצי אנה.
פריר עיצב את הבול בסיועו של אדוארד ליס קופי, קצין צבא בדרגת רב-סרן (Major) ששימש בתפקיד מנהל הדואר של סינד.
הם תכננו את הבול בצורת עיגול, שהייתה ייחודית ושונה מכל יתר הבולים שהונפקו באותה עת.
יחלפו למעלה מעשר שנים עד אשר תנפיק גם קשמיר בשנת 1866 בולים בצורת עיגול.
במרכז הבול שולב הסמל של חברת הודו המזרחית הבריטית וסביבו הכיתוב "דואר מחוז סינד" (Scinde District Dawk).
מתחת לסמל החברה נרשם הערך הנקוב ½ אנה.
מעט מאוד ידוע על האופן בו הודפסו הבולים של סינד, וקיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי פרטים רבים בתהליך.
פריר כתב בזיכרונותיו כי הבולים הודפסו בלונדון, בחברת דה לה רו, אולם מבדיקות שנעשו בארכיון החברה לא נמצאה לכך כל עדות.
בנוסף, צורת הבולים ואופן ההדפסה שונים באופן מובהק מכל מה שייצרה החברה באותה עת.
מרבית החוקרים מסכימים כי הגלופה ששימשה להטבעת הבולים אכן נוצרה על ידי חברת דה לה רו, אולם בעוד שהדעה המקובלת היא שהבולים הודפסו ככל הנראה על ידי יצרן מקומי בסינד, מחקרים חדשים חוזרים וטוענים כי ההדפסה בוצעה באנגליה על ידי גורם לא ידוע.
הבול האדום הונפק ביום 1 ביולי 1852. הוא הוטבע על גבי יריעה דקה של שעווה בצבע אדום, וכל אחד מן הבולים הוטבע בנפרד.
זמן קצר לאחר תחילת השימוש התברר כי יריעת השעווה ממנה נוצר הבול עדינה מאוד, ורבים מן הבולים נסדקו והתפוררו.
ניסיון להנפיק בולים העשויים שכבה עבה יותר של שעווה לא שיפר את המצב, והוחלט להפסיק את הנפקת בולי השעווה ולהנפיק בולים שהוטבעו על נייר.
כתחליף לבולי השעווה השבירים והמתפוררים הוחלט להטביע את הבולים, ללא צבע, על נייר בצבע לבן.
הבול הלבן הוטבע בגיליונות כאשר בין הבולים הודפס פס בצבע כחול דהוי אשר נועד ככל הנראה לציין את המקום בו יש לחתוך את הבול.
הבולים החדשים לא התפוררו כמו בולי השעווה האדומים, אולם צבעם הלבן התגלה כבעייתי מאוד.
פקידי הדואר התקשו מאוד להבחין בבול הלבן שהודבק על מעטפה לבנה, במיוחד לאור הנרות הקלוש שהאיר את בתי הדואר בשעות החשיכה, ותהליך ההחתמה של הבולים ארך זמן רב.
אנשי הדואר בסינד החליטו לשנות שוב את שיטת ההדפסה ולהוסיף צבע לבולים.
בניסיון השלישי הוחלט להדפיס את הבולים בשיטה המשלבת גם הטבעה של תבליט על נייר וגם הדפסה של צבע כחול.
גם בהנפקה זו הודפסו הבולים בגיליונות ובין הבולים הודפסו פסים בצבע כחול דהוי.
הבולים הכחולים ידועים במספר גוונים, דבר המעיד כי בוצעו מספר הדפסות שונות של הבולים.
הבולים הכחולים התבררו כמתאימים לתפקידם, אולם הם הונפקו חודשים ספורים לפני הוצאתם של בולי סינד משימוש ולכן גם הם לא קיימים בכמות גדולה.
הבול האדום הבול הלבן הבול הכחול
בולי סינד הוצאו משימוש באופן רשמי ביום 30 בספטמבר 1854, והוחלפו על ידי הבולים שהונפקו בחודש אפריל 1854 ונועדו לשימוש בכל רחבי הודו הבריטית.
מלאי הבולים שנותר במחסני הדואר הושמד, אולם בידי הציבור נותרו בולים מעטים ומעת לעת נעשה בהם שימוש.
המועד הידוע המאוחר ביותר לשימוש בבולי סינד הוא חודש יוני 1856.
המאבק על מורשת בולי סינד
בשנת 1852, בתקופה בה הונפקו הבולים, מחוז סינד היה חלק מהודו הבריטית, ובשנת 1947, בעת חלוקת תת-היבשת ההודית, הפך מחוז סינד לחלק ממדינת פקיסטן.
הבולאים ההודים, בתמיכת הקטלוגים הבינלאומיים, מתייחסים אל בולי סינד כאל הבולים הראשונים של הודו, בעוד הבולאים מפקיסטן מתייחסים אל בולי סינד כאל הבולים הראשונים של פקיסטן.
הנפקת בולי זיכרון על ידי פקיסטן
ביום 14 באוגוסט 1952 הנפיק דואר פקיסטן סדרה בת שני בולי זיכרון לרגל מלאת חמש שנים לעצמאות פקיסטן ולרגל מלאת מאה שנים להנפקת בולי סינד.
בשני בולי הסדרה שולב בול סינד לצד שיירת גמלים וקבוצת מטוסים, שנועדו לסמל את התפתחות שירותי הדואר במדינה.
הנפקת בול זיכרון על ידי הודו
ביום 19 באוקטובר 1977 הנפיק דואר הודו סדרה בת שני בולי זיכרון לרגל פתיחתה של תערוכת הבולים הבינלאומית "אסיאנה 77".
על אחד מבולי הסדרה (בערך נקוב של 1 רופי) הופיע בול סינד האדום.
הכיתוב על הבול הדגיש כי זה היה "הבול הראשון באסיה".
מעמד הבולים של סינד בקרב האספנים
שלושת הבולים שהונפקו בסינד נחשבים לפריטי אספנות מבוקשים, וזוכים למחירים גבוהים במכירות פומביות.
הבול האדום, הבול הראשון שהונפק, נחשב לנדיר במיוחד, מוצע למכירה לעיתים נדירות, ומוערך בסדר גודל של עשרות אלפי דולרים.
הבול האדום, שהוטבע על יריעת שעווה דקה, רגיש מאוד לפגיעה, ומרבית הבולים הקיימים בידי האספנים הם פגומים.
העותקים הבודדים שהם במצב מושלם זוכים לביקוש גבוה במיוחד.
בעבר מקובל היה להניח כי קיימים שני עותקים של הבול האדום שהם לא חתומים.
לאחרונה טוענים המומחים כי גם עותקים אלו היו חתומים וסימני הדיו הוסרו מהם כדי ליצור מצג שווא של בול לא משומש, אולם אין אחידות דעים בנושא זה.
נדירותם של בולי סינד הובילה ליצירת זיופים רבים, והשוק הבולאי מוצף בעותקים מזויפים.
קְיוֹנְגָה הוא שמו של חבל ארץ במזרח אפריקה, אשר בראשית המאה ה-20 הבעלות עליו הייתה נתונה במחלוקת בין האימפריה הגרמנית שהחזיקה בו והאימפריה הפורטוגזית שתבעה עליו בעלות.
הוא נכבש על ידי צבא פורטוגל בשנת 1916, וכחלק מן הפעילות לבסס את ריבונותה במקום הנפיקה פורטוגל ארבעה בולי דואר ועליהם שם המושבה.
בשלהי המאה ה-19 נוצרה מחלוקת בין האימפריה הפורטוגזית ובין האימפריה הגרמנית סביב הבעלות על חבל ארץ מדרום לשפך הנהר רוֹבוּמָה (הנקרא היום בשם נהר ).
בשנת 1892 השתלטו הגרמנים בכוח על האזור שבמחלוקת, אשר זכה לכינוי "משולש קיונגה", והקימו מאחז צבאי בכפר קיונגה.
מחאות הפורטוגלים לא עזרו, והאזור נשאר בבעלות גרמנית עד מלחמת העולם הראשונה.
ב-9 במרץ 1916 הכריזה גרמניה מלחמה על פורטוגל.
כחודש לאחר מכן, ב-10 באפריל 1916, שלחו הפורטוגלים כוח צבאי מן המושבה מוזמביק, כבשו את קיונגה מידי הגרמנים, והכריזו עליה כמושבה פורטוגלית.
כחלק מהחזרת החיים באזור לסדרם, וכאמירה פוליטית שנועדה לקבע את אחיזתם בחבל הארץ שכבשו, החליטו הפורטוגלים להנפיק בולי דואר לשימוש התושבים במושבה החדשה.
ב-29 במאי 1916 הונפקה סדרה בת ארבעה בולים, וזאת באמצעות הוספת הדפס רכב על בולים ישנים של המושבה הפורטוגלית לוֹרִנְסוּ מֶרְקֵיש שנותרו במחסני הדואר.
הבולים המקוריים של לורנסו מרקיש
בין השנים 1898 עד 1903 הנפיקה פורטוגל בהדרגה סדרת בולים חדשה לשימוש במושבה לורנסו מרקיש.
בסיום תהליך ההנפקה כללה הסדרה 23 בולים שונים בערכים נקובים שבין חצי ראיס עד 700 ראיס.
הבולים, עליהם הופיעה דמותו של המלך קרלוש הראשון, הודפסו בכמויות גדולות מאוד ושימשו במהלך השנים שלאחר מכן כתשתית להוספת הדפסי רכב מסוגים שונים.
בין הבולים שהודפסו בתחילת תהליך ההנפקה, בשנת 1898, נכלל בול בצבע כחול שערכו הנקוב 100 ראיס.
המלך קרלוש הראשון נרצח יחד עם בנו בשנת 1908, ובשנת 1910 הפכה פורטוגל לרפובליקה.
בעקבות זאת התווספו על בולי פורטוגל ומושבות האימפריה הפורטוגזית הדפסי רכב עם המילה "רפובליקה".
בשנת 1911 הוטבע הדפס רכב דומה גם על הבולים של לורנסו מרקיש.
בשנת 1913 שונתה שיטת המטבע בפורטוגל ובמושבותיה.
השיטה הישנה שהתבססה על מטבע בשם מילראיס שהתחלק ל-1000 ראיס הוחלפה במטבע בשם אסקודו שהתחלק ל-100 סנטבוס.
בעקבות זאת הונפקו בולים חדשים שערכיהם נקובים באסקודו, ורבים מן הבולים הישנים נותרו במחסני הדואר ללא שימוש.
בשנת 1916 הוחזרו חלק מן הבולים לשימוש תוך כדי הוספת הדפס רכב עם המילה "רפובליקה".
כשנדרשו אנשי הדואר להכין במהירות בולים עבור המושבה החדשה קיונגה, לא היה להם מספיק זמן להדפיס בולים חדשים, והם בחרו בפתרון הפשוט ביותר.
במחסני הדואר של המושבה הפורטוגלית הקרובה ביותר, לורנסו מרקיש, היה מלאי גדול מאוד של בולים ישנים מן הטיפוס שהונפק בשנת 1898, בערך נקוב של 100 ראיס.
על בולים אלו נוספו שלושה הדפסי רכב:
במרכז הבול, באלכסון, הודפסה המילה "רפובליקה".
בחלקו העליון של הבול הודפס ריבוע שהסתיר את הערך הנקוב הישן שבפינה הימנית, ומשמאלו הודפס הערך הנקוב החדש.
בחלקו התחתון של הבול הודפס שמה של המושבה החדשה, קיונגה.
לא ברור מה היה סדר הטבעת ההדפסים השונים, אולם לדעת מרבית החוקרים הסדר היה: "רפובליקה", "ערך נקוב", "קיונגה".
ארבעת הערכים הנקובים שהונפקו נועדו לשמש למטרות הבאות:
חצי סנטבו - התעריף למשלוח דברי דפוס.
סנטבו אחד - התעריף למשלוח גלויה בפנים הארץ.
שני סנטבוס וחצי - התעריף למשלוח מכתב בפנים הארץ.
חמישה סנטבוס - התעריף למשלוח מכתב לחו"ל.
בולאים בכל רחבי העולם גילו בתקופת מלחמת העולם הראשונה עניין רב בהנפקות שבוצעו כחלק ממהלכי הקרבות, ובבולים שנועדו לשימוש באזורים שנכבשו על ידי הצבאות השונים.
גם בולי קיונגה זכו להתעניינות רבה, ואלפי עותקים מן הבולים החדשים נמכרו לסוחרי בולים שהציעו אותם ללקוחותיהם.
רוב המעטפות שנשלחו מן המושבה הפורטוגלית לחו"ל הועברו אל המושבה לורנסו מרקיש, שם נבדקו על ידי הצנזורה הצבאית (כמתחייב מתנאי המלחמה).
מלורנסו מרקיש הועברו המכתבים בספינות הדואר אל מרכזי המיון באירופה ובארצות הברית.
בתום מלחמת העולם הראשונה עלתה שאלת הבעלות על חבל קיונגה לדיון כחלק מוועידת השלום שהתקיימה בפריז.
במסגרת חוזה ורסאי נקבע כי נהר רובומה ישמש כגבול בין המושבות הפורטוגליות שמדרום לנהר ובין המושבות הבריטיות שמצפון לו.
ביום 10 בינואר 1920 הוענק לפורטוגל על ידי חבר הלאומים מנדט על משולש קיונגה.
ביום 2 באפריל 1920 נחקק רשמית בפורטוגל חוק המטמיע את אזור משולש קיונגה כחלק ממוזמביק.
פורטוגל לא המתינה לסיום הדיונים ברמה הבינלאומיות, ובחודש ספטמבר 1919 היא העבירה את האחריות לניהול המושבה אל המרכז במוזמביק.
החל ממועד זה בוטל השימוש בבולי קיונגה והם הוחלפו בבולי מוזמביק.
מעמד בולי קיונגה בקרב האספנים
הפופולריות של בולי קיונגה בקרב האספנים בתקופת מלחמת העולם הראשונה ומיד לאחריה הובילה להנפקה של אלפי עותקים מן הבולים, ורבים מהם נשמרו.
ניתן לרכוש את ארבעת הבולים, חתומים או לא חתומים, במחיר של כמה עשרות דולרים.
מרבית הבולים שנלקחו מן המחסנים בלורנסו מרקיש ושימשו להדפסת בולי קיונגה היו ללא שכבת דבק בצדם האחורי, וזאת עקב תנאי הלחות באזור.
רק לחלק קטן מן הבולים הייתה שכבת דבק בצדם האחורי, ואלו זוכים לביקוש גבוה יותר בקרב האספנים.
בקטלוגי הבולים מוערך מחירם של בולים עם דבק בכ-50 אחוזים יותר מן הבולים חסרי הדבק.
בשוק הבולאי ידועים כיום כ-50 מעטפות וגלויות המבוילות בבולי קיונגה ונותרו בשלמותן.
לפחות כ-30 מהן נשלחו בפועל באמצעות הדואר (דבר הניכר מן החותמות וסימני הצנזורה המוטבעים עליהן) והיתר הוכנו ככל הנראה כמחווה עבור אספני בולים.
פריטים אלו זוכים לביקוש גבוה והם קשים להשגה.
הבוזגלוס היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית העוקבת אחר אורח חייה של משפחת בוזגלו כ"משפחה הראשונה של הכדורגל הישראלי", ומשודרת בערוץ yes Comedy ב-yes וב-STINGTV, החל מ-20 בנובמבר 2017.
יעקב בוזגלו – אב המשפחה, אחרי 20 שנה של גירושים מציע נישואים בשנית לחני, הם מתחתנים בפרק האחרון של העונה הראשונה.
חני בוזגלו – אם המשפחה, נשואה ליעקב בוזגלו.
אחרי 20 שנה של גירושים נישאת ליעקב בפעם השנייה בפרק האחרון של העונה הראשונה.
אוהד בוזגלו – הבן הבכור, התגרש במהלך העונה הראשונה מפאני בוזגלו, יש להם 4 ילדים משותפים.
הסדרה עוקבת אחר חיי הרווקות שלו ואחרי היחסים שלו עם פאני.
אסי בוזגלו – הבן השני, נשוי לעדי בוזגלו ולהם 4 ילדים.
מאור בוזגלו – הבן השלישי, נשוי למירן בוזגלו ולהם 4 ילדים.
שחקן נבחרת ישראל בכדורגל בעבר.
אלמוג בוזגלו – הבן הקטן, נשוי לנטליה בוזגלו ולהם 3 ילדים.
פאני בוזגלו (פאני בר מוחא) – הייתה נשואה לאוהד בוזגלו, ובמהלך העונה הראשונה עסקו השניים בהליך הגירושין.
עדי בוזגלו – נשואה לאסי בוזגלו.
מירן בוזגלו – נשואה למאור בוזגלו.
נטליה בוזגלו – נשואה לאלמוג בוזגלו.
דוגמנית, מעצבת בגדי ים ובעלת עסק משותף עם אלמוג לבגדי ים.
ליון בוזגלו – התאומה של סאן
סאן בוזגלו – התאום של ליון
אייר בוזגלו – הנכדה הבכורה, "כוכבת רשת"
ריין בוזגלו - נולדה בפרק הראשון של העונה השביעית.
ריי בוזגלו – התאום של מיילי
מיילי בוזגלו – התאומה של ריי
לאיו בוזגלו – התאום של שיין.
שיין בוזגלו – התאומה של לאיו.
ריו בוזגלו – נולד במהלך העונה השישית.
אושרי כהן (עונה 6) – בן זוגה של פאני בעונה השישית.
מספר הפרק בסדרה מספר פרק שם הפרק 50 1 סוכן חשאי 51 2 כלוב הזהב 52 3 בחירתו של יעקב534יומולדת545לילה אחרון556טרמינל ז'ה טאם567אש אש אש578שורדות בבית589אומנות או נמות5910שינויים בהרגלי הצריחה6011קשר משפחתי6112השיבה הביתה6213שנת פיצוי6314מת העולם6415הבורר6516חופשה משפחתית (חלק א')6617חופשה משפחתית (חלק ב')6718קורונה בלוז6819סוגרים עונה
מספר הפרק בסדרה מספר פרק שם הפרק 69 1 פריים טיים 70 2 סוכן כפול 71 3 תעשה אותי בר רפאל724 אמן על הילדים735 השייח והשכינה746לדרבי חוקים משלו757 זמן פציעות768מבודדים779סוף דבר7810משפחה פריומים7911ביזנס אנד פלז'ר8012 אובג'קשן8113 שורד מי ששורד אחרון8214 בחירתו של אסי8315 סוף עונה
מספר הפרק בסדרה מספר פרק שם הפרק 84 1 משפחה בפוטושופ 85 2 משנה מקום משנה מזל 86 3 הקפיצה הגדולה874תמיד אישה885הבורר896שפיץ של זהב907רקוויאם לכדורגל918תמונות מחיי נישואין929השיבה הביתה9310מחיר התהילה9411זוט עני9512אקסטרים מייקאובר96139714 חגיגות העונה
הסרט מבוסס על הסדרה, ואף התחיל בכך שהבוזגלוס רוצים לעשות עונה עשירית לסדרה, אבל Yes לא נותנים להם.
יחד עם זאת, כל העונה התשיעית של הסדרה מתרחשת רק עם סרט הקולנוע, כאשר בפרק הראשון מציעים להם לעשות סרט, ואז בפרקים האחרים עד סיום העונה רואים את תהליך הצילומים, התסריטים והקטעים בהונגריה וסביבתה.
הסרט מסוגו קומדיה, ובקטעים ספציפיים נחשב אימה.
ב-20 בנובמבר 2025 הוכרז כי בקרוב הסרט ירד מהאקרנים עקב כישלון מוחץ ומספר נמוך של צופים כך שההקרנות הקרובות יהיו גם ההקרנות האחרונות בהחלט
הבולשת חוקרת הוא סרט פשע ישראלי משנת 2000 בבימויו ובהפקתו של מרק רוזנבאום לפי תסריט של חיים מרין, עם אקי אבני, משה איבגי ואסנת פישמן בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק בתקציב של כ-600 אלף דולר, שחולקו מומן על ידי השותפות המוגבלת להפקת סרטים "דלין", שבשליטת משפחת רוטלוי.
הסרט הוא סיפור על חוקר משטרה שאפתן, המקבל מידע אנונימי כי עבריין, זמר מזרחי לשעבר עומד מאחורי שורה של מעשי שוד.
הוא עוצר אותו ומתחיל בחקירה אינטנסיבית.
במהלך החקירה הוא מתאהב באשתו של העבריין.
החקירה הופכת לאובססיה פרטית שלו.
היהלומן אברמוב (מרק רוזנבאום) יוצא מביתו עם תיק עמוס ביהלומים ותכשיטים, ונשדד באופן ברוטלי על ידי שני עבריינים שפניהם מכוסים בקסדות.
הוא נפצע קשה ומת אחר כך בבית החולים.
המפקח מיכה שטיין (אקי אבני) מקבל שיחת טלפון אנונימית הקושרת את שלום שלום (משה איבגי), זמר מזרחי, לשוד.
הוא עוצר את שלום ומנסה לשבור אותו באמצעים שלא מקובלים על מפקדיו פקד אוחנה (דוד דנינו) ומפקד התחנה ניצב משנה גולדווסר (ינקול גולדווסר).
שלום נשוי לזוהר (אסנת פישמן) אך בוגד בה עם חברתו סילבי (אסי לוי).
הוא חוקר את זוהר ותוך החקירה הוא נמשך אליה אך היא מסרבת להצעותיו.
בין מיכה לשלום מתנהל משחק של חתול ועכבר אך שלום לא נשבר ומהתל כל הזמן במיכה שחמתו הולכת וגוברת.
גם מסילבי אינו מצליח לסחוט הודאה.
מתברר שאת השוד עשו שני העבריינים מומי (חיים רנן) ורובי (אייל רוזלס).
הם העבירו את השלל לסילבי וזו העבירה אותו לשלום.
הם מפעילים לחץ כבד על זוהר שתסגיר היכן השלל ולבסוף רוצחים אותה.
מיכה לא מוכן להרפות משלום למרות אזהרות מפקדיו ביחד עם השוטר רוני (איציק ג'ולי) והשוטרת עדי (שרון זליקובסקי) הם מסיעים את שלום בלילה למקום שומם, שם מאלץ מיכה את שלום להודות באיומי אקדח.
שלום מצליח לתפוס את האקדח ולכוון אותו לעבר מיכה אך אין כדור בקנה.
שלום מתחיל לברוח ומיכה יורה והורג אותו.
פרס אופיר 2000 (מועמד ל-8 פרסים: הסרט; הבמאי - מרק רוזנבאום; התסריט - חיים מרין; השחקן הראשי - משה איבגי; השחקנית הראשית - אסנת פישמן; שחקן המשנה - אקי אבני; שחקנית המשנה - אסי לוי; העריכה - ענת לוברסקי)
פסטיבל הקולנוע ירושלים 2000 (זוכה פרס התסריט - חיים מרין)
בול הדואר הראשון של פולין הונפק בשנת 1860, בתקופה בה היא הייתה נתונה תחת שלטון האימפריה הרוסית.
ההנפקה התפרשה כביטוי לרצונו של העם הפולני להשתחרר מעול השלטון הזר, והשימוש בו הותר לזמן קצר בלבד.
בשנת 1865 אסרו הרוסים על הפולנים את המשך השימוש בבול הנפרד, ומאז ועד קבלת העצמאות בתום מלחמת העולם הראשונה השתמשו הפולנים בבולים רוסיים.
בסוף המאה ה-18, בעקבות שורה של הסכמים שנחתמו בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה, בוטלה עצמאותה של ממלכת פולין והיא חולקה בין שלוש המעצמות.
רוסיה הצארית סיפחה אליה את חלק הארי של ממלכת פולין, והפכה אותה לחלק מן האימפריה הרוסית.
עם השנים ניאותו הרוסים להקל במידת מה את אחיזתם בפולין, ובמחצית המאה ה-19 הסכימו להעניק לתושבים מידה מסוימת של זכויות לניהול עצמי.
כחלק ממגמה זו, הופרדו בשנת 1858 שירותי הדואר של פולין מאלו של רוסיה, ובשנת 1860 ניתנה לפולין הרשות להנפיק בולי דואר משלה.
כמודל לעיצוב הבול הפולני נלקח הבול הראשון של רוסיה הצארית, וזאת תוך ביצוע שינויים קלים, אך משמעותיים.
בדומה למקור, שולבה במרכז הבול דמות הנשר הרוסי בעל הראש הכפול, ובארבע פינות הבול נרשם הערך הנקוב – 10 קופיקות.
לעומת זאת, הכיתוב בתחתית הבול, שבבול הרוסי הופיע באותיות רוסיות, הומר בכיתוב זהה שנרשם באותיות פולניות.
הכתובת ZA LÓT KOP 10, שפירושה "10 קופיקות ללוט אחד", נועדה לציין את תעריף הדואר.
עבור מכתב שמשקלו עד לוט אחד היה צורך להדביק בול אחד של 10 קופיקות, ועבור כל לוט נוסף היה צריך להדביק בול נוסף.
הבול הפולני נועד לשימוש בתוך גבולות רוסיה הצארית בלבד, שכללה את רוסיה, פולין והדוכסות הגדולה של פינלנד.
עבור מכתבים שנועדו למשלוח לארצות חוץ היה צורך לשלם במזומן, והם נשלחו בלי בולים.
הציורים המקוריים שהכין מעצב הבול (ששמו אינו ידוע) התגלו בארכיון שבסנט פטרבורג, ומהם ניתן ללמוד כי שלטונות הדואר הפולני תכננו להדפיס על רקע הנשר הרוסי גם את דמותו של הנשר הפולני בעל הראש האחד.
דבר זה לא יצא אל הפועל מסיבות טכניות.
הגלופות ששימשו להדפסת הבול הוזמנו מן , והן בוצעו בידי חרט פולני בשם הנריק מאייר (Henryk Mejer).
הוא הכין שתי גלופות, אחת להדפסת הצבע האדום והשנייה להדפסת הצבע הכחול.
מאחר שלפולין לא היה כל ניסיון קודם בהדפסת בולים, ביקשו השלטונות את עזרתו של המכונאי והממציא הטוב ביותר שהתגורר בוורשה באותה עת, יהודי בשם .
אברהם ישראל שטפל נולד למשפחה יהודית ענייה בוורשה בשנת 1814. מצבה הכלכלי של המשפחה לא אפשר לאברהם הצעיר להמשיך בלימודיו, ומיד לאחר שסיים את בית הספר היסודי היהודי יצא לעבודה.
הוא למד לתקן שעונים והחל לעבוד בוורשה כשען.
שטפל למד בכוחות עצמו את השפה הפולנית, דבר שאפשר לו לקרוא ספרים מדעיים טכניים ולהרחיב את ידיעותיו.
בנוסף להתעסקות בתיקון שעונים תכנן ובנה שטפל להנאתו מתקנים מכנים שונים.
גולת הכותרת של יצירותיו הייתה מכונת חישוב, אריתמומטר, אותה הציג בביתן הרוסי שהוקם במסגרת התערוכה הבין-לאומית בלונדון בשנת 1851. עבור יצירתו זו זכה שטפל במדליה ובפרס, ולכתבות אוהדות בעיתונות היהודית של אותם ימים.
לבקשת רשויות הדואר של פולין תכנן שטפל ובנה מכבש חדשני להדפסת בולי דואר, בעזרתו ניתן היה להדפיס את שני הצבעים, הכחול והאדום, במהלך אחד, בלי להעביר את הנייר ממכבש למכבש.
למכונת דפוס זו הייתה יכולת הדפסה של 12,000 בולים לשעה, והיא חישבה תוך כדי פעולתה את מספר הבולים שהודפסו.
מכונה חדשנית זו הייתה נושא להתפעלות במשך זמן רב.
בנוסף תכנן ובנה שטפל גם מכונה לנקבוב בולים.
על הבולים, שהודפסו בשיטת בלט, תוכנן כאמור במקור להדפיס גם את סמל הנשר הפולני, אולם דבר זה לא התאפשר.
צידם האחורי של דפי הניר, שנועדו להדפסת גיליונות של 100 בולים כל אחד, כוסה בשכבת דבק באופן ידני, תוך שימוש בגליל פלדה מצופה בבד.
שכבת הדבק גרמה לעיבוי דפי הניר, ומכונת הדפוס לא יכלה להדפיס את סמל הנשר הפולני הקטן על הבולים.
קיימות דוגמאות של הבולים, אשר הודפסו כניסוי על נייר ללא דבק, ובהם מופיע סמל הנשר הפולני.
ביום 1 בינואר 1860 הוצעו הבולים למכירה בבתי הדואר ברחבי פולין.
הדואר הרוסי, שלא ידע מראש על הכוונה להדפיס את הבול, אישר אותו בדיעבד כשלושה חודשים מאוחר יותר.
סך הכול הודפסו כ-3 מיליון עותקים מן הבול הראשון של פולין, ומרביתם נמכרו לציבור הרחב.
עם הפסקת השימוש בבולים, נותרו במחסני הדואר רק 208,515 בולים, שהועברו להשמדה, כך שלמעשה נמכרו לציבור כשני מיליון ושמונה מאות אלף בולים.
הדואר הפולני הכין עבור כל בית דואר ברחבי פולין חותמת ביטול מיוחדת שנועדה להחתמת המעטפות עליהן יודבקו הבולים.
החותמת עוצבה במתכונת של ארבעה מעגלים קונצרנים ובמרכזם מספר.
בסך הכול הוכנו למעלה משלוש מאות חותמות, כשכל מספר יועד לבית דואר ביישוב אחר.
ב-22 בינואר 1963 החל המיעוט הפולני במרד כנגד השלטון הרוסי.
המרד, אשר נודע בכינוי מרד ינואר, נמשך חודשים ארוכים ודוכא באכזריות על ידי השלטון הרוסי.
בין צעדי הענישה שננקטו כלפי האוכלוסייה הפולנית נכלל גם ביטול המעמד העצמאי למחצה של הדואר הפולני, ואיסור על שימוש בבולי דואר נפרדים.
בחודש נובמבר 1864, בעקבות קבלת התרעה על הכוונה לביטול מעמד הבול, הפסיק הדואר הפולני את הדפסת הבולים.
ב-3 בפברואר 1865 הפיצה הנהלת הדואר הפולני הודעה לכל מנהלי בתי הדואר אודות ובה ההנחיה להפסיק את השימוש בבולי פולין ביום 13 באפריל 1865 (1 באפריל על פי הלוח היוליאני).
מעמדו של הבול בעיני הבולאים
הבול הראשון של פולין הופץ בכמעט שני מיליון ושמונה מאות אלף עותקים, והוא אינו נחשב לבול נדיר.
עם זאת, אספנים רבים מתמקדים באיסוף הבולים החתומים של בתי הדואר השונים, אשר חלקם נדירים וקשים להשגה.
ביקוש זה הוביל ליצירת זיופים רבים של הבולים החתומים.
מעטפות מקוריות שבוילו בבול הראשון של פולין נחשבות גם הן לפריטי אספנות מבוקשים.
קוֹטוֹר היא עיר השוכנת לחופו של הים האדריאטי, כיום בשטחה של מונטנגרו, ומהווה את המרכז המנהלי של .
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1943–1944, בתקופה בה קוטור הייתה בשליטת גרמניה הנאצית, היא הנפיקה בולי דואר מיוחדים לשימוש האוכלוסייה האזרחית בעיר.
ב-17 באפריל 1941, בעקבות כיבושה של יוגוסלביה, סופח מחוז קוטור על ידי איטליה הפשיסטית.
צו מיוחד שפורסם על ידי המלך ויטוריו אמנואלה השלישי צירף את מחוז מפרץ קוטור אל אזור .
במהלך תקופה זו שימשו הבולים הרגילים של איטליה את שירותי הדואר של קוטור.
בחודש ספטמבר 1943, בעקבות כניעת איטליה לכוחות בעלות הברית ויציאתה ממעגל הלוחמה, נכבש מחוז קוטור על ידי צבא גרמניה הנאצית ונשלט ישירות על ידי מושל גרמני.
הממשל המקומי הקים שירות דואר אשר הנפיק בולי דואר מיוחדים לשימוש תושבי המחוז.
בינואר 1944 הונפקו הבולים הראשונים שנועדו לשימוש הדואר במחוז קוטור.
מנהל הדואר הגרמני ניצל מלאי קיים של בולים איטלקיים מן הסדרה האימפריאלית שהודפסו בשנת 1939 והוסיף עליהם הדפס רכב בן ארבע שורות עם המילים "המנהל הצבאי הגרמני של קוטור" (Deutsche / Militar- / Verwaltung / Kotor).
בנוסף הודפס על הבולים ערך נקוב חדש בלירטות.
ששת בולי הסדרה הונפקו בערכים הבאים:
ערך נקובחדשערך נקובמקוריצבעהדמות0.50 לירטה 10 צ'נטיסימי חום אוגוסטוס קיסר1.00 לירטה 25 צ'נטיסימי ירוק המלך ויטוריו אמנואלה השלישי1.50 לירטות 50 צ'נטיסימי סגול המלך ויטוריו אמנואלה השלישי3.00 לירטות 30 צ'נטיסימי חום המלך ויטוריו אמנואלה השלישי4.00 לירטות 20 צ'נטיסימי אדום יוליוס קיסר10.00 לירטות 20 צ'נטיסימי אדום יוליוס קיסר
הדפס הרכב בוצע בבית הדפוס הממשלתי בעיר צטיניה שבמונטנגרו.
בס"ה הודפסו 5,000 סדרות מלאות של מן הבולים של קוטור.
ב-13 במרץ 1944 הונפקו על ידי דואר קוטור שתי גלויות דואר עם הדפס רכב.
שתי הגלויות הונפקו בערכים הבאים:
ערך נקובחדשערך נקובמקוריצבע הדמות1.00 לירטה 30 צ'נטיסימי חום המלך ויטוריו אמנואלה השלישי2.00 לירטות 75 צ'נטיסימי אדום המלך ויטוריו אמנואלה השלישי
בחודש ספטמבר 1944 שינו השלטונות הגרמניים את שמה הרשמי של הטריטוריה, והעניקו לה את השם "בּוֹקַה קוֹטוֹרְסְקַה" (Boka Kotorska).
בנוסף, הוחלף המטבע המקומי מן הלירטה האיטלקית אל הרייכסמרק הגרמני.
במסגרת שינויים אלו הונפקה ב-16 בספטמבר 1944 סדרת בולים חדשה עם ערכים נקובים במטבע הגרמני.
הבולים החדשים התבססו על בולים יוגוסלביים משנת 1939 עליהם נוסף הדפס רכב עם שם הטריטוריה ועם הערך הנקוב החדש.
ארבעה פסים שחורים בתחתית הבול הסתירו את הערך הנקוב המקורי של הבול.
ארבעת בולי הסדרה הונפקו בערכים הבאים:
ערך נקובחדשערך נקובמקוריצבע הדמות0.10 רייכסמרק 3 דינרים חום מלך יוגוסלביה פטר השני0.15 רייכסמרק 3 דינרים חום מלך יוגוסלביה פטר השני0.25 רייכסמרק 4 דינרים כחול מלך יוגוסלביה פטר השני0.50 רייכסמרק 4 דינרים כחול מלך יוגוסלביה פטר השני
גם הדפס הרכב הזה בוצע בבית הדפוס הממשלתי בעיר צטיניה שבמונטנגרו.
בס"ה הודפסו 50,000 סדרות מלאות של מן הבולים של קוטור.
במקביל לשימוש בבולים הזמניים עם הדפס הרכב תכננו השלטונות הגרמניים להנפיק סדרת בולים קבועים לשימוש מחוז קוטור.
הבולים עוצבו והודפסו על ידי המדפיס הממשלתי בעיר וינה, והכילו איורים של אתרי מפתח במחוז קוטור ושל דמויות מקומיות בלבוש מסורתי.
כל אחד מן הבולים הודפס במספר צבעים כחלק מתהליך הכנת הבולים, והתכנון היה להכניסם לשימוש לקראת סוף שנת 1944.
ששת בולי הסדרה תוכננו להיות מונפקים בערכים הבאים:
ערך נקובחדשהאיור10 רייכספנניג מפת חבל קוטור15 רייכספנניג אישה בלבוש מסורתי טווה בפלך25 רייכספנניג 50 רייכספנניג גבר בלבוש מסורתי נושא חרב60 רייכספנניג 80 רייכספנניג אישה בלבוש מסורתי נושאת סל על ראשה
בחודש נובמבר 1944 שחרר צבא השחרור העממי של יוגוסלביה את חבל קוטור מידי גרמניה הנאצית, והמחוז חזר להיות חלק מיוגוסלביה.
הבולים החדשים לא הונפקו מעולם, ותושבי קוטור חזרו להשתמש בבולי הדואר של יוגוסלביה.
בספטמבר 1943, לאחר כניעת איטליה הפשיסטית לכוחות בעלות הברית, הצהירו רבים מחיילי הצי האיטלקי שהיו מוצבים בבסיס הצוללות בעיר בורדו שבצרפת אמונים לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, והמשיכו להילחם לצד גרמניה הנאצית.
עבור החיילים האיטלקים הונפקו בבסיס בולים מיוחדים, אשר היו בשימוש עד כניעת בסיס הצוללות לכוחות בעלות הברית בשנת 1944.
ברית הפלדה, שנחתמה במאי 1939 בין גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, יצרה את הבסיס לשיתוף פעולה צבאי בין שתי המדינות.
בחודש יוני 1940 הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה, .
עם כניעתה של צרפת הצטרף הצי המלכותי האיטלקי ללחימת הצוללות בזירת האוקיינוס האטלנטי.
בסיס הצוללות האיטלקי בעיר בורדו
בעקבות דרישת הגרמנים שהצי האיטלקי ישלח צוללות לאוקיינוס האטלנטי, סיירה משלחת צבאית איטלקית בנמלי החוף האטלנטי, באזור שנשלט על ידי המנהל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה, וחיפשה נמל מתאים להקמת בסיס הפעולה של הצוללות.
הבחירה נפלה על נמל בורדו, ובחודש אוגוסט 1940 הקים הצי האיטלקי את בסיס הצוללות במקום.
ספינת נוסעים צרפתית בשם עגנה בנמל ושימשה כמרכז מנהלי שכלל בין היתר בית חולים שדה, מגורים לצוות המלחים ומשרד רדיו טלגרף באמצעותו נשמר הקשר עם מפקדת הצי באיטליה.
מפקדי בסיס הצי, שנדרשו לבחור שם קוד שיזהה את הבסיס ברשת הטלגרף, בחרו את הכינוי .
ב-30 באפריל 1940 נחנך באופן רשמי בסיס הצוללות האיטלקי בבורדו.
הוא הכיל מקומות עגינה ל-30 צוללות ושירתו בו כ-1600 חיילים איטלקיים, כולל צוללנים, טכנאים, שומרים ואנשי מנהלה.
כניעת איטליה הפאשיסטית לכוחות בעלות הברית
ב-3 בספטמבר 1943 נחתם באי סיציליה הסכם שביתת נשק בין איטליה ובעלות הברית, אשר היווה למעשה את כניעתה המוחלטת של איטליה.
עם פרסום ההסכם ב-8 בספטמבר 1943, פלשו הגרמנים לצפונה של איטליה, סיפחו לגרמניה מספר מחוזות, ובשטח שנותר הקימו ממשלת בובות בראשות בניטו מוסוליני אשר נקראה בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
אזרחים וחיילים איטלקיים ששהו באותה עת מחוץ לאיטליה נאלצו להחליט למי עליהם לשמור אמונים.
האם לציית להסכם הכניעה שחתמה ממשלתו חסרת ההשפעה של פייטרו באדוליו, אשר שלטה לכאורה על דרום איטליה והייתה נתונה תחת משטר צבאי של בעלות הברית, או לציית לממשלת הבובות של בניטו מוסוליני אשר שלטה לכאורה על צפון איטליה ונשלטה בפועל על ידי גרמניה הנאצית.
באותה עת היו תחת פיקוד בסיס הצי האיטלקי בבורדו שלוש צוללות בלבד:
מפקד הצוללת , שהיה באותה עת בהפלגה באוקיינוס ההודי, החליט לציית לפקודת הממשלה האיטלקית ולהיכנע לבעלות הברית.
הוא הפליג לנמל דרבן שבדרום אפריקה וב-20 בספטמבר 1943 הסגיר את הצוללת לידי הכוחות הבריטיים.
שתי הצוללות האחרות, ה וה, אשר שהו בנמל בורדו בזמן כניעת איטליה, נלכדו על ידי הגרמנים וצורפו לקריגסמרינה.
רבים מאנשי הצוות של הצוללות האלו בחרו להמשיך ולהילחם לצד הגרמנים, והצוללות אוישו בצוותים מעורבים של גרמנים ואיטלקים.
חיילי בסיס הצי, אשר ביקשו להדגיש את נאמנותם לשלטון החדש בראשות מוסוליני, בחרו לטשטש את המוטיבים שהופיעו על בולי הדואר האיטלקיים, ובמיוחד את דמותו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי שברח אל השטח שבשליטת בעלות הברית.
התאמת חותמת הדואר של בסיס הצוללות
השינוי הראשון בוצע בחותמת הדואר ששימשה את בסיס הצי האיטלקי בבורדו.
סמל איטליה הפאשיסטית, אשר שולב במקור בחלקה העליון של החותמת, הוסר ממנה.
ב-11 באוקטובר הונפקו הבולים החדשים של בסיס הצי.
על הבולים הקיימים של איטליה הפאשיסטית התווסף הדפס רכב אשר כלל את המילים איטליה הרפובליקנית הפאשיסטית - הבסיס האטלנטי (Italia Repubblicana Fascista - Base Atlantica).
לצורך ייצור הגלופות ששימשו להוספת הדפס הרכב, השתמשו אנשי הצי האיטלקי בערכה של אותיות שנלקחה מבית הדפוס שהיה על סיפון הספינה הצרפתית .
הגלופות הורכבו משתי ערכות שונות של אותיות, ועוצבו בשתי מתכונות:
במתכונת האחת נעשה שימוש באותיות מודרניות, .
המילים המרכיבות את הדפס הרכב אורגנו בארבע שורות, כך שהמילים Base Atlantica הוצגו באותה שורה.
הדפס הרכב הוטבע על חמישה בולים שונים, והמהדורה כללה 200 סדרות בלבד.
במתכונת האחרת נעשה שימוש באותיות מסורתיות, עם תגים.
המילים המרכיבות את הדפס הרכב אורגנו בחמש שורות, כך שהמילים Base Atlantica הוצגו בשתי שורות.
הדפס הרכב הוטבע על שישה בולים שונים, אשר מרביתם הודפסו בכמות גדולה.
אחד מבולי הסדרה הזו, שערכו הנקוב 15 סנטים, הודפס באופן חריג בכמות של 50 עותקים בלבד.
בבולים שהודפסו במתכונת השנייה ידועים מקרים בהם נעשתה טעות בהרכבת האותיות הכלולות בכתובת, והמילה Repubblicana נרשמה כ-Republicana, עם "b" אחת בלבד.
בשנת 1944 בוצעה הדפסה נוספת של בולי בסיס הצי האיטלקי בבורדו, והפעם התווסף על הבולים הדפס רכב אשר כלל את המילים הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית - הבסיס האטלנטי (Repubblica sociale Italiana - Base Atlantica).
לצורך הכנת הגלופה נעשה שימוש באותיות מודרניות ללא תגים, והמילים המרכיבות את הדפס הרכב אורגנו בחמש שורות, כך שהמילים Base Atlantica הוצגו בשתי שורות.
הדפס הרכב הוטבע על שישה בולים שונים, והמהדורה כללה 200 סדרות בלבד.
הפסקת השימוש בבולי בסיס הצי האיטלקי בבורדו
מאז כניעתה של איטליה והצטרפותה לכוחות בעלות הברית במלחמה כנגד גרמניה, נשלט הבסיס על ידי הצי הגרמני.
הבולים נועדו לשמש את החיילים האיטלקים שבחרו להישאר בבסיס ולהילחם לצד הגרמנים.
מצב זה נותר על כנו עד 25 באוגוסט 1944, כאשר בסיס הצי בבורדו נכבש על ידי כוחות בעלות הברית.
מעמד הבולים של בסיס הצי האיטלקי בבורדו אינו מוסכם על כל אספני הבולים, וחלק מן הקטלוגים העולמיים (דוגמת קטלוג סקוט האמריקאי) מתעלמים מהם.
עם זאת, נדירותם של מרבית הבולים שהונפקו ב-200 עותקים בלבד הובילה למחירם הגבוה של הבולים.
פריטי המפתח של בולי בסיס הצי האיטלקי בבורדו הם:
בזמן מלחמת העולם השנייה, בין חודש מאי 1941 לחודש מאי 1942, הונפקו בולים מיוחדים לשימוש תושבי ממלכת יוגוסלביה אשר היו נתונים תחת שליטה איטלקית באזור הכיבוש פיומה-קופה.
פיומה ערב מלחמת העולם השנייה
בשנת 1924, כאשר סיפחה איטליה הפשיסטית את מדינת פיומה החופשית, בחרו האיטלקים שלא לספח את רובע שהיה בו רוב של תושבים לא איטלקים, אלא למסור אותו לשליטת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, לימים ממלכת יוגוסלביה.
בין השנים 1924–1941 עבר קו הגבול בין איטליה ויוגוסלביה לאורך נהר הזורם בין פיומה וסושאק.
פלישת איטליה לשטח ממלכת יוגוסלביה
באפריל 1941 פלשה הארמייה ה-2 האיטלקית לשטח ממלכת יוגוסלביה מכיוון העיר פיומה, וכבשה בו ביום את אזור העיר .
איטליה, שביקשה ליצור אזור חיץ שיפריד בין העיר האיטלקית פיומה ובין המדינה העצמאית של קרואטיה, הקימה את הישות המנהלתית שנקראה בשם אזור הכיבוש פיומה-קופה וכללה את העיר סושק בתוספת אזור באורך כ-40 ק"מ מזרחה במעלה נהר .
בפרק הזמן הקצר שעבר מאז כיבוש האזור ועד למועד הנפקת הבולים לא ניתן היה לעצב ולהדפיס בולי דואר חדשים, והאחראים להנפקה נאלצו להתבסס על מלאי הבולים שנלקח שלל במשרדי הדואר של האזור הכבוש.
בולי פיומה-קופה הונפקו באמצעות הוספת הדפס רכב על גבי בולים מן המניין אשר הונפקו במקור בממלכת יוגוסלביה בשנים 1940-1939.
ב-16 במאי 1941 הונפקה סדרת הבולים הראשונה של האזור המנהלי החדש של פיומה-קופה.
על בולי הסדרה היוגוסלבית התווסף הדפס רכב שכלל את המילים אזור הכיבוש פיומה-קופה (Zona Occupata Fiumano Kupa).
בנוסף, הודפסה ברווחים שבין שורות הבולים רצועה מתמשכת של מילים, שהורכבה מראשי התיבות של שם האזור (ZOFK).
במועד לא ידוע במהלך שנת 1941 הונפקו שלושה בולים נוספים שנועדו לשמש כבולי צדקה.
בחלקו התחתון של הבול, מתחת להדפס הרכב של שם האזור (Zona Occupata Fiumano Kupa), התווספו האותיות ONMI.
המדובר בראשי תיבות של ארגון צדקה איטלקי בשם (Opera nazionale maternità e infanzia), אשר הוקם בשנת 1925 וסיפק עזרה סוציאלית לאימהות ולילדים.
גם בבולים אלו הודפסו ברווחים שבין שורות הבולים ראשי התיבות של שם האזור (ZOFK).
במועד לא ידוע במהלך שנת 1941 הונפק בול נוסף שנועד להזכיר את הפשיטה המוצלחת שערך הצי המלכותי האיטלקי במהלך מלחמת העולם הראשונה על ספינות הצי האוסטרו-הונגרי שעגנו בנמל באקאר.
בתוך המלבן הכהה שבחלקו התחתון של הבול שולבה המילה BUCCARI, שמה האיטלקי של העיר באקאר.
ב-11 בפברואר 1918 חדרו מספר של הצי האיטלקי אל תוך נמל באקאר, ירו שישה טילי טורפדו לעבר ספינות הצי האוסטרי שעגנו בנמל, והצליחו להימלט ללא פגע.
טילי הטורפדו הסתבכו ברשתות ההגנה שנפרסו במי הנמל, כך שמבחינה מעשית לא הצליחה הפעולה הנועזת לגרום כל נזק לספינות האוסטריות, אולם מבחינה מוראלית נחשבה הפשיטה להצלחה מסחררת.
התעמולה האיטלקית הדגישה את אומץ ליבם של לוחמי הקומנדו שהיתלו במערך ההגנה האוסטרי והצליחו לחדור לעומק הנמל.
הפשיטה על נמל באקאר זכתה לכינוי , וסרטי תעמולה איטלקיים שיחזרו את גבורתם של אנשי הקומנדו האמיצים.
הסירות ששימשו את לוחמי הקומנדו כונו באיטלקית בשם MAS, ראשי תיבות של "Motoscafo armato silurante" (סירות טורפדו חמושות).
רצועה מתמשכת של המילה MAS הודפסה ברווחים שבין שורות הבולים, במקום בו הודפסה בהנפקות הקודמות המילה ZOFK.
אחד מלוחמי הקומנדו שהשתתפו בפשיטה על נמל באקאר היה המשורר והמחזאי הנודע גבריאלה ד'אנונציו, אשר גם בהיותו אז בן למעלה מ-50, התנדב לשרת בצבא האיטלקי כלוחם וכטייס קרב.
במהלך הפעולה ניסח המשורר מסר לעגני למפקדי הצי האוסטרי והשליך אותו בתוך בקבוק אטום אל מי הנמל.
על בסיס שמן של סירות הטורפדו (MAS) טבע ד'אנונציו את הביטוי (MEMENTO AVERE SEMPER) בעל ראשי תיבות דומים.
ביטוי זה שולב בהיקף בול הזיכרון.
בתחילת שנת 1942 הונפקו עוד שלושה בולים שנועדו לשמש כבולי צדקה.
בהיקף הבול התווספה הכתובת Pro Maternite e Infanzia (למען האם והילד).
ההכנסות ממכירת הבולים נועדו לארגון הצדקה האיטלקי
במועד לא ידוע במהלך שנת 1941 נעשה ניסיון להוסיף את הדפס הרכב "אזור הכיבוש פיומה-קופה" על בולים איטלקיים.
הודפסו 100 עותקים של סדרה בת עשרה בולים שהונפקו בשנים 1941-1929, אולם הם לא הופצו לשימוש.
הפסקת השימוש בבולי אזור הכיבוש פיומה-קופה
ב-26 במאי 1942 בוטל תוקפם של כל הבולים המיוחדים אשר הונפקו עבור אזור הכיבוש פיומה-קופה, והדואר עבור להשתמש בבולים רגילים של איטליה
הבולים של אזור הכיבוש פיומה-קופה הודפסו בכמויות קטנות, והם זוכים לביקוש רב ולמחירים גבוהים בקרב אספני הבולים.
טכניקת ההדפסה הפשוטה שהתבססה על הוספת הדפס רכב לבולים קיימים שהם נפוצים וזולים מאוד, הקלה מאוד על הזייפנים לייצר זיופים רבים של הבולים האלו.
הזיופים קשים לאיתור על ידי מי שאינו מומחה, ולפיכך מקובל להסתמך על תעודת מומחה כאשר אוספים בולים אלו.
הנסיכות ההודית הקטנה (Wadhwan), אשר הוקמה בשנת 1630, התקיימה עד שנת 1948 במערב הודו, באזור שבמדינת גוג'ראט.
בין השנים 1888 עד 1894 הנפיקה הנסיכות בולי דואר עבור שירות הדואר העצמאי שלה.
שירותי דואר מקומיים התקיימו החל מן המאה ה-16 בחלק מ-652 הנסיכויות שהיו קיימות בהודו קודם לאיחוד תת-היבשת בחסות הבריטים.
הם נועדו תחילה לצרכים רשמיים של השליטים המקומיים, אולם בהדרגה נפתחו לשימוש גם בפני תושבי הנסיכות.
מרבית שירותי הדואר התבססו בעיקר על רצים רגליים שנודעו בשם "דאק", אולם ידועים גם שירותי דואר שעשו שימוש בפרשים וברוכבי גמלים.
לאחר שנת 1862 החלו רבים משירותי הדואר של הנסיכויות להנפיק גם בולי דואר משלהם.
מערכות דואר אלו פעלו במקביל לשירות הדואר המרכזי שהופעל על ידי השלטון הבריטי, ובמידה רבה התחרו בו.
שירותי הדואר של הנסיכויות אמנם הפיצו דברי דואר במרבית המקרים רק בתוך גבולות הנסיכות המקומית, אולם תעריפי המשלוח שהם גבו היו נמוכים מאלו של שירות הדואר המרכזי.
וַדְהְוַן הנפיקה את בול הדואר הראשון שלה בשנת 1888.
הממשל הבריטי הנהיג במחצית המאה ה-18 בקרב נסיכויות הודו שיטה ולפיה הודפסו בולי הכנסה אשר נועדו לגבות כספים מן האוכלוסייה המקומית למימון פעילויות שונות של הממשל המקומי.
כך לדוגמה עוצב בוַדְהְוַן בול בערך נקוב של 4 אנה כתשלום של דמי בית המשפט.
עיצוב זה, שכלל את סמל המדינה של הנסיכות, שימש בשנת 1888 גם להדפסת בול הדואר הראשון של הנסיכות.
במרכז סמל המדינה שולב סימן שמשמעותו "אום", המייצג את האלוהות.
יחד עם הכתובת המופיעה על הסרט התלוי לרוחב סמל המדינה נוצר המשפט "מי ייתן והאלוהות תגדיל את הצלחתנו ותהילתנו בעתיד".
הבול הודפס בשיטת ליתוגרפיה בצבע שחור על נייר לבן.
עיצוב הבול לא השתנה לאורך השנים בהן היה בשימוש, אולם כיוון שהוא הודפס שוב ושוב תוך שימוש בשבע גלופות שונות, נוצרו הבדלים קלים בין הבולים שנוצרו בכל הדפסה
שירות הדואר המרכזי של הודו, אשר הופעל על ידי הממשל הבריטי, ביקש לבטל את שירותי הדואר המקומיים שהתחרו בו וגרמו לו לאובדן הכנסה.
בחלק קטן מן המקרים הגיעו הבריטים להסכם עם הדואר של הנסיכות המקומית, ולפיו הוא ישולב בפעילות הדואר המרכזי, ובחלק אחר של המקרים, דוגמת זה של וַדְהְוַן, הצליח הדואר המרכזי לרכוש את שירות הדואר מידי השליט המקומי ולהפסיק את פעילותו.
בשנת 1894 הפסיקה וַדְהְוַן להנפיק בולים משלה ועברה להשתמש בבולי הודו.
עקב התקופה הקצרה בה היו בולי הנסיכות הקטנה בתוקף, בולים משומשים של וַדְהְוַן מבוקשים על ידי האספנים, ומעטפות שלמות עליהן דבוקים בולי הנסיכות נחשבות לנדירות.
בולים לא משומשים, לעומת זאת, מצויים בשוק וניתנים להשגה בקלות יחסית.
ההבדלים הקלים שבין שבע ההדפסות של בול וַדְהְוַן מהווים אתגר עבור האספנים המנסים להבחין בין ההדפסות השונות ולהרכיב אוסף שלם של בולי הנסיכות".
העיצוב הפשוט של בולי וַדְהְוַן, והטכניקה הפרימיטיבית ששימשה להדפסתם, הקלה מאוד את האפשרות לזייף אותם.
בשוק הבולאי קיימים זיופים מוצלחים רבים של בולי וַדְהְוַן, ויש להיעזר במומחים על מנת להימנע מהם.
הנסיכות ההודית (Rajpipla), אשר הוקמה בתחילת המאה ה-14, התקיימה במערב הודו כנסיכות עצמאית עד להקמת הרפובליקה של הודו.
ביוני 1948 היא התמזגה לתוך מדינת בומבי, ומאז מאי 1960 היא מהווה חלק ממדינת גוג'ראט.
בין השנים 1880 עד 1886 הנפיקה הנסיכות בולי דואר עבור שירות הדואר העצמאי שלה.
אמנם במרבית המקרים הפיצו שירותי הדואר של הנסיכויות דברי דואר רק בתוך גבולות הנסיכות המקומית, אולם תעריפי המשלוח שהם גבו היו נמוכים מאלו של שירות הדואר המרכזי.
המהרג'ה מהרנה גמבירסיג'י (Maharana Gambhirsinhji), אשר שלט ברַגְ'פִּיפְּלָה בין השנים 1860–1897, השקיע רבות בפיתוח הדרכים ושירותי הדואר בנסיכות.
במהלך תקופת שלטונו הוא שילם סכום עתק של כשני מיליון רופי עבור סלילת דרך באורך של כ-50 ק"מ בין העיר ותחנת הרכבת שהייתה בעיר .
הוא הקים שני בתי דואר בנסיכות, והפעיל שירות דואר שנפתח לשימוש הציבור בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19
רַגְ'פִּיפְּלָה הנפיקה בולים בשנת 1880, והם היו בתוקף לצורך משלוח דואר רק בתוך גבולות הנסיכות
בולי הדואר של הנסיכות הונפקו בשנת 1880, אולם עוד קודם לכן הנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה ארבע אגרות עם בולים מודפסים בערכים נקובים של 1, 2, 3, ו-4 פאיסו.
מעט מאוד ידוע על ההנפקה הזו, ואפילו המועד בו בוצעה אינו ברור לחלוטין.
בשנת 1880 הנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה שלושה בולי דואר דביקים:
הבול הראשון הונפק ב-1 ביוני 1880 בערך נקוב של 1 פאיסו (אשר היה שווה בערכו לחצי אנה).
הבול הודפס בצורת ריבוע, במרכזו שולבה חרב וסביבה הכתובת בשפה המראטהית ב "רַגְ'פִּיפְּלָה טפל" שמשמעותה "דואר רַגְ'פִּיפְּלָה" והמילה "אנשל" (בסוגריים) שמשמעותה "מס" או "רווח".
בארבע פינות הבול נכתב הערך הנקוב "א-ק פאי-סו", כלומר "פאיסו אחד".
שני הבולים האחרים הונפקו מספר חודשים מאוחר יותר בצורת מלבן עומד, ובערכים נקובים של 2 אנה ו-4 אנה.
במכתב שנשלח ב-6 ביוני 1882 נכתב כי ברַגְ'פִּיפְּלָה נמצאים בשימוש חמישה בולים בערכים נקובים של רבע אנה, חצי אנה, 1 אנה, 2 אנה ו-4 אנה.
במכתב אחר שנשלח ב-16 בינואר 1883 נזכר גם בול שערכו הנקוב היה 8 אנה.
למרות ידיעות אלו במכתבים בני הזמן לא התגלו מעולם בולים בערכים נקובים של רבע אנה, 1 אנה ו-8 אנה.
בחלק קטן מן המקרים הגיעו הבריטים להסכם עם הדואר של הנסיכות המקומית, ולפיו הוא ישולב בפעילות הדואר המרכזי, ובחלק אחר של המקרים, דוגמת זה של רַגְ'פִּיפְּלָה, הצליח הדואר המרכזי לרכוש את שירות הדואר מידי השליט המקומי ולהפסיק את פעילותו.
בשנת 1886 ביטלה רַגְ'פִּיפְּלָה את תוקף הבולים שלה ועברה להשתמש בבולי הודו.
מרבית הנסיכויות שפעלו בדרך זו זכו להטבות מן הממשל המרכזי, לרוב בדרך של מענקים כספיים או הקצאה של בולים רשמיים לשימוש גורמי הממשל המקומי, אולם הסדר זה לא הופעל ברַגְ'פִּיפְּלָה ולא ברור מה היו התנאים שסוכמו בזמן המעבר לשימוש בבולי הודו.
שלושת הבולים שהנפיקה רַגְ'פִּיפְּלָה קיימים בכמות קטנה יחסית, וערכם הקטלוגי מוערך בכמה עשרות דולרים לבול.
בולים חדשים מצויים יותר מאשר בולים חתומים והקושי להשיגם הוביל ליצירת זיופים של בולים חתומים.
סביב שנת 1900, כחמש עשרה שנים לאחר המיזוג של דואר רַגְ'פִּיפְּלָה עם דואר הודו ותחילת השימוש בבולי הודו, הודפסה סדרה בת שישה בולים ועליהם דמותו של השליט המקומי.
ערכו הנקוב של כל אחד מן הבולים היה 1 אנה, והוא הודפס בשני צבעים: דמות השליט הודפסה בצבע שחור והמסגרת שסביבו בצבע שונה בכל בול.
בולים אלו לא הוכנסו מעולם לשימוש, ולא ברור מה בדיוק הייתה מטרת הדפסתם.
בשוק הבולאי מצויים עותקים בודדים מן הבולים האלו, והם קשים מאוד להשגה.
לבולי רַגְ'פִּיפְּלָה יש ביקוש בקרב אספני הבולים, ובנסיכות עצמה קיים מועדון אספנים פעיל המפרסם מחקרים על בולי הנסיכות.
ב-21 באוקטובר 1980 ציינו חברי האגודה הבולאית של רַגְ'פִּיפְּלָה מלאת 100 שנים להנפקת בול הדואר הראשון של הנסיכות.
לרגל האירוע הטביע דואר הודו חותמת מיוחדת בדמות הבול הראשון של רַגְ'פִּיפְּלָה.
הנסיכות ההודית (Bhor) הוקמה במערב הודו בשנת 1697, הפכה לנסיכות נפרדת בשנת 1818, והוכפפה לשלטון בריטי בשנת 1849. היא התקיימה כחלק מנשיאות בומביי עד שנת 1948, מועד בו הצטרפה להודו.
בין השנים 1879–1901 הנפיקה הנסיכות בולי דואר עבור שירות הדואר העצמאי שלה.
בּוֹר הנפיקה את בול הדואר הראשון שלה בשנת 1879.
בור הנפיקה בולי דואר בשתי הנפקות נפרדות, בשנת 1879 ובשנת 1901.
במהלך שנת 1879 הודפסו בבור שני בולים, האחד בצורת אליפסה בערך נקוב של חצי אנה, והשני בצורת מלבן בערך נקוב של אנה אחת.
שני הבולים הודפסו בצבע אדום (בגוונים שונים של צבע כרמין).
הגלופות ששימשו להדפסת הבולים יוצרו באמצעים המוגבלים שעמדו לרשות הנסיכות, והן לא שוכפלו ולא נוצרו מהן לוחות הדפסה.
הבולים הוטבעו אחד אחד באמצעות הגלופה המקורית על גיליונות של נייר מייצור מקומי, כשעל כל גיליון הוטבעו 32 בולים.
עיצוב הבולים גם הוא נעשה בפשטות רבה, וכלל כיתוב באלפבית דֶּוַונַאגַּרִי מוקף במסגרת של פס כפול.
בנוסף לשני הבולים האלו הודפסו באותה הזדמנות בצבע שחור על נייר צבעוני ארבעה בולים נוספים בערכים נקובים של 2 אנה, 4 אנה, 8 אנה, ורופיה אחת.
בולים אלו לא נועדו עבור הדואר אלא שימשו כבולי הכנסה.
בשנת 1901 הדפיסה נסיכות בור בול דואר נוסף בערך נקוב של חצי אנה.
הבול עוצב בצורה מקצועית יותר, כשבמרכזו שולבה דמותו של , השליט העשירי של נסיכות בור.
הגלופה הוכנה הפעם בידי אנשי מקצוע מחוץ לגבולות הנסיכות, וכללה לוח הדפסה של 21 בולים (שלוש שורות של שבעה בולים כל אחת).
לוח ההדפסה הובא אל בור וההדפסה עצמה בוצעה בשיטת בלט על ידי המדפיס הממשלתי של הנסיכות.
יש המפקפקים בנחיצותו של הבול הזה לצורכי הדואר, וטוענים כי הונפק אך ורק במטרה למכור אותו לאספני הבולים ברחבי העולם.
בחלק קטן מן המקרים הגיעו הבריטים להסכם עם הדואר של הנסיכות המקומית, ולפיו הוא ישולב בפעילות הדואר המרכזי, ובחלק אחר של המקרים, דוגמת זה של בּוֹר, הצליח הדואר המרכזי לרכוש את שירות הדואר מידי השליט המקומי ולהפסיק את פעילותו.
בשנת 1895 פתח הדואר האימפריאלי שבשליטת הבריטים סניפים במספר אתרים ברחבי מערב הודו, כולל בעיר (בירת הנסיכות) ובערים שירוואד (Shirawad), נסיראפור (nasirapur), ופאלי (Pali).
פריסה זו אפשרה לדואר המרכזי לתת מענה לצורכי הדואר של בור, ולמעשה לא היה עוד צורך בשירותי הדואר הפנימי של הנסיכות.
הבולים שהונפקו בשנת 1879 נותרו בשימוש כבולי שרות בלבד, ושימשו את גורמי הממשל של נסיכות בור.
גם הבול שהונפק בשנת 1901 שימש למטרה זו בלבד, ולמעשה כמעט ולא קיימים מכתבים שעליהם הודבק בול זה.
בשנת 1901 הפסיקה בּוֹר להנפיק בולים משלה ועברה להשתמש בבולי הודו.
בור הנפיקה שלושה בולים בלבד, אולם תהליכי ההדפסה הפרימיטיביים יצרו תשניות רבות של גוון הדיו, סוג הנייר ועובי הנייר.
תשניות אלו מספקות לאספנים מקור למחקר בולאי וליצירת אוספים מתקדמים.
עיקר תשומת לבם של האספנים מתמקדת בבולי בור שהודבקו על מעטפות ונשלחו בדואר.
טריטוריית מקדונלד הוקמה בשנת 1961 כאקט של מחאה על ידי תושבי שבמדינת מיזורי בארצות הברית.
אחד מצעדי המחאה שנקטו התושבים היה הקמת שירות דואר פרטי שהוביל מכתבים מן העיר אל בית הדואר הקרוב של דואר ארצות הברית.
מנהיגי המחאה הנפיקו בולים לשימוש בדואר הפרטי.
בשנת 1961 הושמטה רשימת אתרי הנופש של העיירות , ו מן "המדריך לחופשות משפחתיות", אשר הודפס בגב מפת הכבישים הרשמית של מדינת מיזורי.
תושבי מחוז מקדונלד, שהיו תלויים במידה רבה בהכנסות שקיבלו במהלך עונת התיירות, כעסו על המענה השלילי שקיבלו ממחלקת הכבישים כאשר ביקשו לתקן את הפרסום, והחליטו להגיב בתקיפות על הפגיעה בכבודם ובפרנסתם.
לאחר דיונים סוערים החליטו התושבים להתנתק ממדינת מיזורי, לחבור ל שבאוקלהומה ול שבארקנסו, ולייסד מדינה חדשה שתיקרא "טריטוריית מקדונלד", המדינה החמישים ואחת של ארצות הברית.
ב-11 באפריל 1961 החלו התושבים לבצע את הפעולות הממשיות למימוש הריבונות של המדינה העצמאית החדשה, ובין היתר הדפיסו בולי דואר, והקימו שירות דואר מיוחד ועצמאי.
הנפקת בולי הדואר של טריטוריית מקדונלד
מדפיס מקומי בעיר נואל עיצב והדפיס כ־100 אלף עותקים של בולי הדואר הפרטי של טריטוריית מקדונלד.
הבולים, שכולם היו בערך נקוב של 2 סנט, הודפסו בחמישה צבעים.
ארבעה מן הבולים (ירוק, חום, שחור ואדום) הודפסו על נייר בצבע צהוב ובול אחד (שחור) הודפס על נייר בצבע אדום.
על פי הרישומים הודפסו למעלה מ-30 אלף גיליונות כשכל גיליון הכיל 25 בולים.
הבולים נמכרו לציבור בכל אתר אפשרי ברחבי העיר נואל, וניתן היה להשיגם בחנויות שברחוב הראשי, בתחנות הדלק, במזנונים, במסעדות ובבארים.
המקום היחיד שלא מכר את הבולים הפרטיים היה משרד הדואר הרשמי של העיר.