tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידועים בציבור, בין אם קיימו טקס בישראל או מחוצה לה ובין אם לאו, שלא נרשמו כנשואים, חייבים לקיים באופן פורמלי הליך של גירושין על מנת להיות מסוגלים להתחתן מחדש.
בפועל, אין לבתי הדין הדתיים יכולת לדעת על קיומם של היחסים בין בני הזוג, ולמעט אם בני הזוג מבקשים להתחתן פעם שנייה במסגרת הממסד הדתי, הצורך בגירושין דתיים לידועים בציבור אינו מתעורר.
שינוי סטטוס מנשוי לגרוש אפשרי רק באמצעות הערכאה הדתית.
אם אין לערכאה הדתית סמכות ביחס לבני הזוג ניתן לבצע הליך של התרת נישואין או פירוק של ברית הזוגיות.
עניינים הנלווים לגירושין ידונו בפני הערכאה הדתית אם הם צורפו לתביעת הגט ולא התקיים דיון קודם לכן בערכאה הכללית.
אם לא צורפו העניינים הנלווים לגירושין לתביעת הגט, ידונו הם בפני הערכאה הכללית, למעט אם הסכימו בני הזוג לקיים את הדיון בפני הערכאה הדתית.
אחוז הגירושין בישראל הוכפל מאז שנות ה־70, אך עדיין נמוך משמעותית מאחוז הגירושין בעולם המערבי.
שיעור הזוגות החיים בישראל ללא נישואין עומד על כ־5.4% מהזוגות, וזהו שיעור נמוך משמעותית לעומת הממוצע בעולם המערבי.
גם מספר הילדים שנולדו בישראל ללא נישואין עומד על כ־5.8%, והוא נמוך משמעותית מהממוצע בעולם המערבי – כגון ארצות הברית בה מספרם עומד על כ־40%.
נישואים מורגנטיים הם נישואים בין בני זוג שלא מאותו מעמד חברתי, הגורמים למניעת העברת תאריו, אדמותיו וזכויותיו של הבעל לרעייתו או לילדיו.
נישואים אלו מכונים גם לעיתים "נישואי יד שמאל", משום שבטקס החתונה הבעל מחזיק את ידה של כלתו ביד שמאל שלו, בניגוד לטקס חתונה רגיל, בו הוא נוטל את ידה בידו הימנית.
בדרך כלל נישואים אלו היו נערכים בין גבר מבית מלוכה או מהאצולה הגבוהה, לבין אישה ממעמד נחות יותר.
במקרה של נישואים כאלו, לאישה ולילדיה לא הייתה שום זכות על תאריו, זכויותיו או נכסיו של הבעל, אותם ירש מאביו.
היו גם מקרים במהלך ההיסטוריה בהם אישה אצילה נישאה לגבר ממעמד נחות יותר בנישואים מורגנטיים.
המושג "מורגנטי" בא מהמילה הלטינית "מורגנטיקוס" (morganaticus), שבאה לתאר את המסורת הגרמנית לפיה בבוקר שלאחר החתונה מעניק החתן מתנה לכלתו, הקרויה "מתנת בוקר", שהיא מעין סוג של מוהר.
אנציקלופדיה גרמנית משנת 1888 טענה, כי המושג "נישואים מורגנטיים" (בגרמנית Morganitische Ehe) בא מהמילה הגותית morgjan, שמשמעה "להגביל", וכי הכוונה היא למתנות המוגבלות שהעניק החתן לכלתו.
המסורת של הענקת "מתנת הבוקר" החלה כהסדר רכוש בתרבויות גרמאניות עתיקות (כגון הלומברדים).
הכנסייה הנוצרית אימצה מסורת זו והפיצה אותה ברחבי אירופה, כדי לשפר את ביטחונה של האישה בנישואיה.
שבטו של הבעל היה מעניק לכלה רכוש כלשהו שהיה מיועד להבטיח את מחייתה במקרה שתתאלמן.
כך, בנישואים מורגנטיים, מתנת הבוקר הייתה הרכוש היחידי שקיבלה הכלה מבעלה או ממשפחתו.
מנהג הנישואים המורגנטיים היה נפוץ במיוחד בחלקים דוברי הגרמנית של אירופה, בהן שוויון המעמדות בין בני זוג היה עיקרון חשוב של בתי המלוכה והאצולה.
נישואים כאלה היו אפשריים רק באזורים בהם היה חופש בניסוח חוזה הנישואים, שלו היה מוכנס סעיף האוסר על האישה והילדים לרשת את רכושו של הבעל.
הדוגמה המפורסמת ביותר לנישואים מורגנטיים במדינות דוברות הגרמנית היא זו של הארכידוכס פרנץ פרדיננד, יורש העצר לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובת האצולה הבוהמית סופיה, רוזנת חוטק.
דודו של פרנץ פרדיננד, הקיסר פרנץ יוזף, אסר על הנישואים של בני הזוג, אולם בשנת 1899, לאחר לחץ כבד מצד שאר משפחת המלוכה האוסטרית, וכן מצד שליטים אירופאים אחרים, נכנע הקיסר ונתן את ברכתו לנישואים (אף על פי שהוא לא הסכים להשתתף בטקס החתונה).
לרוזנת סופיה הוענק התואר דוכסית הוהנברג, וילדיה, שלא נכללו בסדר הירושה לכתר האוסטרי, ירשו את תוארה.
פרנץ פרדיננד וסופי נרצחו בשנת 1914 ברצח בסראייבו, שפתח את מלחמת העולם הראשונה.
למרות שעל צאצאים של נישואים מורגנטיים נאסר לרשת את הכתר שהיה שייך למשפחתם, במהלך ההיסטוריה, היו כאלה שהצליחו לרשת הכתר, במקומות נוספים באירופה.
הדוגמה הטובה ביותר לכך היא נישואיו של אלכסנדר, נסיך הסן (1823-1888), בנו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, לרוזנת יוליה פון האוק מהם נולד הנסיך אלכסנדר, הנסיך הראשון של בולגריה.
צאצאיהם של נישואים אלו כוללים גם כן שתי מלכות: לואיז, שנישאה לגוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, וויקטוריה יוג'ני, שנישאה לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, ואת פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של המלכה אליזבת השנייה.
היו מקרים במהלך ההיסטוריה בהם צאצאים של נישואים מורגנטיים ניסו להתגבר על האיסורים שהוטלו עליהם ולרשת בכל זאת את הרכוש והמעמד של משפחותיהן האצילות.
לאופולד, הדוכס הגדול של באדן (1790-1852), לדוגמה, ירש את כתר הדוכסות הגדולה של באדן למרות שאביו, קרל פרידריך, נישא לאישה ממעמד נחות יותר, משום שהיה היורש הזכר היחיד שנותר ממשפחת המלוכה של באדן.
יורשיו שלטו בדוכסות הגדולה עד לביטולה בשנת 1918.
בשנת 1797 הכריז הצאר פאבל הראשון על חוקי נישואים חדשים שהוטלו על חברי שושלת רומנוב, שקבעו לא רק כי כל צאצא של נישואים מורגנטיים לא ייכלל בסדר הירושה לכתר, אלא גם כי כל מי שיינשא באופן מורגנטי יסולק מהאימפריה לצמיתות.
חוקים אלו לא מנעו מנכדו, הצאר אלכסנדר השני, לשאת לאישה את פילגשו, הנסיכה יקתרינה דולגורוקובה, פחות מחודש לאחר מותה של רעייתו הראשונה, מארי, נסיכת הסן, ולהעניק לילדיו מנישואים אלו תוארי אצולה.
אחד הנסיכים הרוסים ששילם מחיר כבד על נישואים מורגנטיים היה מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1861-1929), נכדו של הצאר ניקולאי הראשון.
הנסיך הגדול לא טרח אפילו לבקש מהוריו רשות להנשא, משום שידע כי רשות כזו לא תינתן לו, והזוג נישא בסן רמו בשנת 1891. כתוצאה מכך גורש מיכאל מרוסיה, גירוש שהציל ככל הנראה את חיי משפחתו, שלא הייתה צריכה לעבור את המהפכה הרוסית, שגרמה למותם של רבים מבני משפחת המלוכה הרוסית.
צאצאיהם של מיכאל וסופי, שקיבלו את התואר "רוזני טורבי", נישאו לאצילים בריטים.
בתם נדז'דה היא דודתו של פיליפ, דוכס אדינבורו.
אציל רוסי נוסף שנישא בנישואים מורגנטיים היה פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של הצאר אלכסנדר השני, שהתאהב בפשוטת העם אולגה ואלריאנובנה קרנוביץ'.
פאבל ביקש מאחיינו, הצאר ניקולאי השני, רשות להינשא לבחירת לבו, אך לאחר שסורב נסע עם אולגה לפריז, שם נישאו בשנת 1902. לאחר מספר שנים סלח הצאר ניקולאי לדודו והרשה לו ולמשפחתו לשוב לרוסיה, שם חזר פאבל לשרת בצבא הרוסי.
בשנת 1915 אף העניק הצאר תוארי אצולה לאולגה ולילדיה.
במהלך המהפכה הרוסית פאבל ובנו, ולדימיר, נרצחו על ידי מהפכנים בולשביקים, בעוד שאולגה ושתי בנותיה הנותרות ברחו לפינלנד.
בממלכה המאוחדת לא הוגדרו מעולם נישואים כנישואים מורגנטיים.
המלך ג'ורג' השישי היה נשוי לאליזבת בווס-ליון, שלא הייתה בת אצולה, והדבר לא מנע מבתם אליזבת לרשת אותו.
גם ארבעת ילדיה של אליזבת נישאו לאנשים "מהעם", והדבר לא השפיע על סדר הירושה.
במאה ה-17 טען וילם, נסיך אורנז' לקדימות בסדר הירושה לכתר האנגלי, כנכדו של המלך צ'ארלס הראשון, מעל לבנות דודותיו הנסיכה מרי והנסיכה אן, שנולדו מנישואיו של אביהן, ג'יימס השני לפשוטת העם אן הייד.
טענותיו של הנסיך וילם התבססו על המנהג הקונטיננטלי של נישואים מורגנטיים, שלא היו מקובלים באנגליה, לפיהם למרי ואן לא הייתה זכות לרשת את הכתר כבנותיה של משרתת פשוטה.
לבסוף, כדי לבסס את תביעותיו לכתר גם בעיני החוק האנגלי, נישא וילם לנסיכה מרי, וכשמת המלך צ'ארלס השני הוכתרו בני הזוג כמונרכים במשותף.
חוק הנישואים המלכותיים של שנת 1772 קבע, כי כל נישואים של חבר משפחת המלוכה הבריטית ללא הסכמת המונרך המכהן הם אינם חוקיים.
חוק זה הוביל לכך שנסיכים בריטים רבים, שנישאו בטקסי חתונה רשמיים וחיו עם בנות זוגן ועם משפחותיהם, גילו פתאום כי נישואיהם לא תקפים.
כתוצאה מכך נשותיהם וילדיהם, שנחשבו כעת לממזרים, איבדו כל זכות לתארים או לרכוש.
חוק זה נוגד את הגדרתם של נישואים מורגנטיים, הנחשבים לחוקיים; רק בשנת 2015 החוק שונה והגביל את חובת ההסכמה של המונרך לששת הראשונים בסדר הירושה.
בשנת 1936 הציע המלך אדוארד השמיני לראש ממשלת בריטניה דאז, סטנלי בולדווין, כי הוא ינשא לאהובתו ווליס סימפסון בנישואים מורגנטיים ובכך תימנע ממנה ומילדיה האפשרות לרשת את תאריו ונכסיו.
בולדווין, לאחר התייעצות עם כל ממשלות חבר העמים הבריטי, דחה את הרעיון והמלך אדוארד נאלץ לוותר על כתרו כדי להנשא.
במהלך ההיסטוריה היו מקרים מעטים בהם אישה אצילה נישאה לגבר ממעמד נחות יותר בנישואים מורגנטיים.
בדרך כלל במקרים של נישואים מורגנטיים מצד הכלה, לא היו אלו נישואיה הראשונים.
לנישואים כאלו יש שתי דוגמאות מפורסמות:
מריה לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נישאה בגיל 18 לקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1814, לאחר הדחתו של נפוליאון, ברחה מריה לואיזה יחד עם בנה לווינה והוכרזה כדוכסית פארמה.
בשל היותה דוכסית ריבונית בזכותה האישית ולא כרעייתו של דוכס, הייתה חופשית מריה לואיזה להנשא כרצונה לאחר מותו של נפוליאון בשנת 1821. הדוכסית נישאה בנישואים מורגנטיים למאהבה, הגנרל אדם אלברט פון נייפרג, לו ילדה שלושה ילדים שלא ירשו את תאריה.
מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות הפכה לעוצרת ספרד בשם בתה הקטינה איזבלה לאחר מותו של בעלה, פרננדו השביעי, מלך ספרד.
שלושה חודשים בלבד לאחר מותו של המלך נישאה מריה כריסטינה בנישואים מורגנטיים לאוגוסטין פרננדז מוניוז, אחד משומריה בארמון.
למוניוז הוענק התואר "דוכס ריאנסארז" ולשבעת ילדיהם הוענקו תוארי דוכסות ורוזנות שונים.
סטפני, נסיכת מונקו בת למשפחת האצולה לבית גרימלדי.
אביה הוא רנייה השלישי, נסיך מונקו ואמה היא גרייס קלי.
היא הצעירה במשפחתה; אחיה הגדולים הם אלבר השני, נסיך מונקו וקרוליין, נסיכת הנובר.
נישאה לאחד המאבטחים של משפחת המלוכה, כשנה ורבע לאחר שנולדה בתם השנייה.
נישואים הם יחס בין בני-זוג המעוניינים למסד את הקשר ביניהם.
ביהדות הנישואין הם חלק משמעותי מקיום המצוות.
בהלכה נקבעו הסדרים העוסקים בנישואים, ביחסי אישות, בטקס הנישואים הידוע כחופה וקידושין, בכתובה המסדירה את יחסי הממון בין בני הזוג, וכן בגירושין - דרכי סיום הנישואים על ידי מתן גט.
כיוון שהדברים נאמרו מיד לאחר הבריאה והרבה לפני מתן תורה, מקובל לראות את הזוגיות כדרך ארץ שקדמה לתורה.
אדם חייב במצוות פרו ורבו, היינו להביא לעולם לפחות בן ובת.
כדי לקיים את המצווה יש צורך בקיום יחסי אישות, שעל פי ההלכה מותרים רק בין איש לאשתו.
מבחינת מצוות פרו ורבו, הנישואין מוגדרים כ'מכשיר מצווה'.
גם מי שכבר הוליד ילדים רבים והתאלמן - מצווה שיתחתן עם אשה שיכולה ללדת ילדים, כדי להוסיף במצוות פרו ורבו, אלא אם כן קשה לו להביא עוד ילדים.
מעבר לכך, הנישואין מהווים מצווה בפני עצמה.
בתלמוד נקבע שאסור לאדם לחיות בלי אשה.
התלמוד משבח את הנישואין ואומר שכל מי שאין לו אשה אינו אדם, והוא שרוי "בלא שמחה, בלא ברכה, בלא טובה, בלא תורה, בלא חומה, בלא שלום".
עבור קיום מצוות הנישואין התירו חכמים למכור ספר תורה.
יש פוסקים הסבורים שההיתר הוא דווקא עבור מי שטרם קיים מצוות פרו ורבו, ויש סוברים שההיתר הוא גם עבור מי שקיים מצוות פרו ורבו.
בהלכה היהודית קיימים רק נישואים של אישה לגבר.
סיכום של הקבוצות השונות המוכרות בהלכה היהודית לנישואים, הנקראות עשרת היוחסין, מופיע במסכת קידושין.
נישואי גויים תקפים הלכתית, אולם הם אינם חלים באמצעות חופה וקידושין ופוקעים באמצעות גט, אלא חלים באמצעות קיום יחסי מין במסגרת חיי אישות, ופוקעים כשאחד הצדדים נפרד מהאחר במטרה לסיימם.
נישואים בין יהודים לגויים מכונים "נישואי תערובת", ובמקומות בהם היהודים הם מיעוט, נחשבים לסממן של התבוללות.
הלכתית אין להם תוקף כי ההלכה מבדילה יהודים מגויים, לרבות בגדרי הנישואים.
התורה אוסרת נישואי קרובים שקיום יחסי מין ביניהם נחשב גילוי עריות.
ההלכה אינה מכירה בנישואים אלו אף אם התבצעו, אולם מעשה הקידושין עצמו תקף לעניין חלות האיסור.
חז"ל הוסיפו איסורי נישואים של קרובים רחוקים יותר הקרואים "שניות לעריות".
נישואים כאלו חלים מהתורה, אולם מדברי חכמים הם כמי שאינם ולכן ההלכה אינה מכירה במחויבויות הכספיות הנלוות להם, לרבות במקרה של גירושים.
נישואי קרובים האסורים ביהדות נדירים מאוד בעולם בכלל ובעולם היהודי בפרט, וכמעט אינם עולים לדיון ציבורי בישראל ובקהילות יהודיות בעולם.
אף על פי שנישואי קרובים נאסרו כגילוי עריות, נישואים עם הקרובים שלא נאסרו דווקא נחשבו למעלה, כפי שפסק הרמב"ם: גם כיום מקובלים נישואי קרובים, בעיקר במשפחות האדמור"ים החסידיים.
כבר בתנ"ך אנו מוצאים את אברהם נושא את שרה (שהיא אחייניתו על פי המדרש), יצחק נושא את רבקה בת בן-דודו בתואל הארמי, ואת יעקב נושא את בנות לבן דודו.
גם רבן גמליאל השיא את בתו לאחיו, ובתלמוד תועדו מקרים רבים של נישואים כאלו.
אומנם הקראים ראו בנישואים לאחיינית עבירה של גילוי עריות.
היהודים מתחלקים על פי ייחוסם לכהנים, לויים וישראלים.
הזכרים הכהנים אסורים לישא אחת מהנשים האסורות להם במסגרת איסורי נישואים לכהן.
לממזר, שהוא יהודי שנולד מאיסור עריות, אסור להתחתן עם יהודי מלידה שאינו ממזר.
לממזר מדרבנן, שהוא יהודי שנולד מאיסור עריות מדרבנן (כגון שניות לעריות), אסור להינשא עם יהודי מלידה שאינו ממזר מדרבנן.
לספק ממזר אסור מדרבנן להתחתן עם מי שאינו גר, בשל החשש שבאמת אחד מהם ממזר והשני לא.
בעבר הייתה קבוצה שנקראה "נתינים", צאצאי הגבעונים שהתגיירו, ובשלב מסוים נגזר עליהם להחשב מדרבנן כממזרים.
בישראל נהוג לכנות את הממזרים למיניהם בכינוי "פסולי חיתון", המדגיש את פסילתם לנישואים במקום את ייחוסם.
ההלכה אוסרת על נישואי יהודייה מלידה למי שסורס באופן מכני, ככתוב: .
פצוע דכא הוא מי שנחתכו אשכיו או שבילי הזרע, וכרות שפכה הוא מי שנחתכה לו השופכה למעלה מהעטרה.
הגיל הראוי לנישואים נקבע במסכת אבות באימרה: "בן שמונה עשרה לחופה", ולכל המאוחר, עד גיל עשרים.
למרות זאת התלמוד משבח את מעלת הנישואים בגיל צעיר, אפילו בגיל ארבע עשרה, למניעת הרהורי עבירה.
מאידך, למי ש'אפשר לו' בלא אישה מותר לדחות את הנישואים לצורך לימוד תורה, אם כי כתבו האחרונים שבכל אופן לא יתאחר לאחר גיל 22 או 24. על פי הקבלה, ישנו חשש לקללה למי שהגיע לגיל עשרים ועדיין לא נישא.
משום כך, יש שנהגו ללמוד תורה בכל ליל יום ההולדת ובכך להינצל מקללה זו.
מנהג זה מכונה ליל תיפח.
למרות זאת, בעיקר במאה ה-12 ובמאה ה-13, היו מקרים רבים של נישואי ילדות על רקע יתמותן או רצון להבטיח את עתידן.
עם זאת יש המשתדלים, בעיקר במגזר החסידי, להינשא בגיל שמונה עשרה.
המונח "שידוכין" השתרש בתקופת המשנה כתיאור לשלב הראשון בתהליך הנישואים באותה תקופה, שהיה התחייבות חוקית של הגבר והאישה לקיים ביניהם את השלבים הבאים, שהם הקידושין והנישואים.
מונח זה מקביל למונח "אירוסים" של ימינו, אם כי בימינו לשלב האירוסים אין תמיד תוקף חוקי.
המילה "אירוסין" מקורה במונח המקראי למה שנקרא החל מתקופת המשנה "קידושין".
מוסד השידוכים של ימינו הוסיף שלב נוסף בדרך לנישואים, וכך תפס לו כל אחד מהמונחים השונים בעבר משמעות אחרת בתהליך הנישואים המקובל כיום.
הפגשת בן/בת הזוג התחייבות להתחתן קניין (נתינת טבעת) חופה/חתונה המונח במקרא אירוסין לקיחה המונח במשנה שידוכין קידושין נישואין המונח כיום שידוכים אירוסים קידושין נישואים
בקהילות יהודיות שונות יש מנהגים שונים לגבי מידת ההיכרות בין בני הזוג לפני החתונה.
בקהילות חילוניות ודתיות לא חרדיות אין כמעט מגבלה על זמן ההיכרות לפני החתונה.
לעומת זאת, בקרב קהילות חרדיות יש כללים פורמליים או בלתי פורמליים הקובעים את מספר המפגשים המקובל לפני ההחלטה על חתונה.
לרוב, בקהילות חרדיות, לפני שבני זוג פוטנציאליים נפגשים, נעשות בדיקות התאמה על ידי שדכנים או ההורים.
באופן כללי, בקרב הליטאים ניתנת לבני הזוג הזדמנות של מספר פגישות לפני החלטה הם הם מסכימים לשידוך.
לעומת זאת, בקרב חסידויות מסוימות, בני הזוג נדרשים להגיע להחלטה בפגישה אחת, לעיתים חטופה.
בקרב חלק מהחסידויות, יותר מסירוב אחד או שניים עלול להטיל כתם על הסרבן, ואף על כל משפחתו.
התלמוד במסכת תענית מספרת על שלוש קבוצות של נשים: מעבר לשיקולי היופי והעושר, בקרב היהודים נחשב הייחוס בתקופות רבות לשיקול מרכזי בבחירת מועמד לנישואין.
שיקול נוסף שנהג בתקופות רבות היה נישואין עם תלמיד חכם או בת תלמיד חכם.
ביהדות, הנישואים בעיקרם הם יחס אסימטרי המייחד אישה לגבר ובכך מונע קיום יחס דומה בינה ובין כל גבר נוסף,.
על מלך ישראל מוטל איסור מיוחד: .
מדברי נתן הנביא המובאים בספר שמואל, למדו חז"ל שהאיסור הוא לישא יותר משמונה-עשר נשים.
בתקופת הראשונים התקבל ברוב תפוצות ישראל חרם דרבנו גרשום האוסר על נישואי גבר ליותר מאישה אחת, למעט מקרים מיוחדים כגון מצוות יבום.
למעט מיתת הבעל ומיתת האישה, הנישואים ביהדות ניתנים לסיום בכתיבת גט ומסירתו לאישה, על ידי הבעל או בשליחותו.
גט זה, הקרוי בתורה "ספר כריתות", הוא שטר המעיד על סיום הנישואים.
במקרה של מיתת האישה הבעל יורשהּ, ובמקרה של סיום הנישואים במיתתו או בגירושים היא זוכה בכתובה, שהיא התחייבות כספית שהבעל מקבל על עצמו בנישואים.
בתקופת הראשונים התקבל ברוב תפוצות ישראל חרם דרבנו גרשום, האוסר לבעל לגרש את אשתו בעל-כרחה.
במקרה שאחד הצדדים מעוניין לסיים את הנישואים והאחר מתנגד, מקובל כיום להשתמש במושג סרבנות גט.
אישה שאינה חיה עם בעלה אך לא יכולה לקבל ממנו גט עקב סירובו או היעלמותו, מכונה בניב ההלכתי עגונה (מלשון עוגן).
נישואיה של מריה בראון הוא סרט קולנוע גרמני משנת 1979, הראשון מבין טרילוגיית הסרטים המערב גרמנים (BRD) בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר אשר עסקו כולם בחיים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה דרך עיניהן של גיבורות נשיות.(אחריו באו "ורוניקה ווס" ו"לולה") הסרט יצא ב-1979 וזכה להצלחה רבה בקרב הקהל.
בעקבות כך הפך לגורם חשוב ומשפיע בהתעצבותו של הקולנוע הגרמני החדש.
סיפורה של מריה בראון הוא סיפורה של החברה הגרמנית המשתקמת בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
חיילים רבים נעדרים, חלקם מתגלים כמתים וחלקם חוזרים אל נשותיהם המצפות לשובם.
מריה מאבדת תקווה וממשיכה את חייה, גם לאחר שבעלה, שנחשב למת, מופיע בפתח ביתה.
לאחר שהיא עצמה הורגת את מאהבה האמריקאי, בעלה מקבל על עצמו את עונשה, ובזמן שהוא מרצה את מאסרו, היא מפתחת קריירה ובמקביל מנהלת רומן עם מנהלה.
על אף שהסרט כולו עוסק בחייה הפרטיים והסוערים של מריה אי אפשר לנתק אותו מההקשר ההיסטורי והחברתי בו הוא מתרחש, בעיקר לאור העובדה שהוא נפתח בתמונתו של היטלר, ששמו לא מוזכר בסרט ולו פעם אחת.
החברה הגרמנית ובה מריה עסוקה בהתמודדות עם קשיי יום-יום, עוני ומחסור וציפייה לחיילים שגורלם לא נודע עוד, ולא בדין וחשבון או רפלקסיה על שנות המלחמה.
פתיחה - טקס הנישואים של הרמן ומריה בראון
הסרט נפתח עם דיוקנו של אדולף היטלר התלויה על קיר.
פיצוץ פתאומי מנפץ את התמונה לרסיסים וחושף את מריה והרמן בראון העומדים להנשא.
טקס הנישואין מופר על ידי ההפצצות המאסיביות כאשר תוך כדי מתעקשים הרמן ומריה לסיים את הטקס ולקבל את תעודת הנישואים החתומה.
תחת מחסה מן ההפצצות חותם הכומר על התעודה.
נקודת הפתיחה לסרט היא שלהי מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה על סף התבוסה.
כך מלווה הסרט את מריה ואת גרמניה בתקופה שתבוא לאחר המלחמה, משיקום ההריסות ועד הנס הכלכלי.
חלק ראשון - מריה נותרת לבדה
המצב הכלכלי ירוד ומריה לא מצליחה למכור את שמלת הכלולות שלה.
בעלה הרמן שנשלח לחזית לא שב עדיין.
היא מביטה בתמונתו התלויה על הקיר בבית בו היא מתגוררת עם אימה וסבה ונשברת.
ברקע הרדיו מקריא את שמות הנעדרים המחפשים את משפחותיהם.
שלט עם תמונתו ושמו של הרמן מונח על גבה של מריה כאשר היא מסתובבת בתחנת הרכבת ממנה מגיעים החיילים מהחזית.
בזמן המנוחה מריה נכנסת לאכול מרק בקפיטריה של תחנת הרכבת.
חייל הזורק שארית של סיגריה גורם לקבוצה שלמה של חיילים לקפוץ על הרצפה על מנת להשיג עוד שאיפה מהסיגריה.
נראה שהתמונה הזו משעשעת מעט את מריה.
אחד החיילים האמריקאים מעיר הערה מינית בקול רם וגורם למריה להתעמת איתו.
כך אנחנו נחשפים לראשונה ללשונה החריפה של מריה וביטחונה העצמי.
ביטחון זה מזכה אותה בחבילה שלמה של סיגריות מאותו חייל אמריקאי והופך למעשה לאירוע המכונן שיזניק את המסע של מריה אל עבר הרווחה הכלכלית אך גם אל הסוף הטראגי.
את חבילת הסיגריות היא נותנת לאימה בתמורה לסיכה משובצת באבנים.
בהמשך מסתובבת מריה עם חברתה המחפשת גם היא את בעלה.
בסוף היום הן עוזרות אחת לשנייה לשים איפור כבד על מנת למצוא עבודה שתוכל לפרנס אותן.
יש ספק ביניהן האם הבעלים שלהם יאשרו את העבודה החדשה שהן עומדות למצוא.
ביום שלאחר מכן נפגשת מריה עם סוחר ברחוב (אותו מגלם פאסבינדר בעצמו).
היא מקבלת ממנו בתמורה לסיכה היוקרתית של אימה, שמלת ערב ובקבוק וודקה.
חלק שני - מריה מתחילה לעבוד כמלצרית בבר
אימה של מריה מקצרת למענה את השמלה שרכשה והופכת אותה לחושפנית יותר.
ביום למחרת הולכת מריה לנסות להתקבל לעבודה בבר אשר נפתח לחיילים האמריקאים.
היא מגיעה אל הבר לבושה באותה שמלה ומפגינה ביטחון רב מול בעל המקום.
כצפוי היא מתקבלת ומתחילה לעבוד.
מריה הולכת אל רופא הילדות שלה על מנת לקבל אישור רפואי לעבודה.
הרופא סובל מהתמכרות למורפיום ונראה על סף התמוטטות.
בצורה מרומזת אך ברורה ניתן להבין כי הרופא יודע כי האישור הרפואי נועד על מנת שמריה תוכל לעסוק בזנות.
מריה דוחה רמיזות אלו בטענה שהיא עובדת בתור מלצרית בלבד.
בבוקר לאחר מכן חוזרת מריה אל תחנת הרכבת לחפש את הרמן שוב, אך כשאינה מוצאת אותו היא מתייאשת ומניחה את השלט עם שמו ופרטיו על המסילה.
במהלך עבודתה בבר נראה שמריה נמנעת מליצור קשרים אינטימיים עם החיילים, אך לאחר שכנוע של חברתה לשנות גישתה נוצר קשר בין מריה לבין ביל, חייל אמריקאי שחור וגדול ממדים.
מריה מזמינה את ביל לרקוד איתו.
הקשר ביניהם מתחזק כאשר הם יוצאים לטיול יחד בפארק וביל מלמד את מריה אנגלית.
בטי חברתה של מריה זוכה לקבל את בעלה וילי בחזרה מהחזית.
אלא שווילי מספר על מותו של הרמן.
מריה על סף שבירה מוצאת נחמה בקשר האינטימי המתחזק עם ביל.
תוך זמן קצר מריה מגלה שהיא בהריון ומחליטה להשאיר את הילד ולגדל אותו.
בעוד היא וביל חוגגים את ההכרזה שלה על לידתו הצפויה של ילדם המשותף, מריה מפשיטה את ביל ומתפשטת בעצמה.
תוך כדי ולמרבה האירוניה נכנס הרמן בשקט אל החדר ומתבונן בשניהם בלי להגיד דבר.
כאשר ביל ערום לגמרי הוא מבחין מבוהל בהרמן.
מריה ההמומה אינה יודעת כיצד לנהוג.
היא מחייכת באושר אך עם זאת אינה יוצאת מגדרה.
היא קופצת על הרמן בחיבוק אך הוא משיב לה בסטירה המפילה אותה על הרצפה.
ביל נזעק להגן על מריה ובין הרמן לביל מתפתח מאבק.
מריה מטיחה בראשו של ביל אגרטל והורגת אותו במקום.
במשפט הנערך על ידי כוחות הכיבוש האמריקאים לוקח על עצמו הרמן את האשמה על הרצח ונשלח למאסר במקומה של מריה.
מריה מתחייבת לחכות לבעלה עד שישוב ולדאוג בינתיים לבנות את חייהם המשותפים.
חלק שלישי - הקריירה של מריה ממריאה
על אף העובדה שמריה מבטיחה לגדל את הילד ולנהוג בו כבנם המשותף שלה ושל הרמן, היא עושה הפלה.
בעקבות מאסרו של הרמן מחליטה מריה להתמקד ברווחתה הכלכלית.
תושייתה של מריה עוזרת לה שוב כאשר בנסיעת רכבת היא מחליטה לעבור למחלקה הראשונה.
שם, לנוכח הבנתה את שפתו הוולגרית של חייל אמריקאי הפונה אליה באנגלית, היא מעוררת רושם רב על קרל אוסוולד, תעשיין צרפתי-גרמני.
אוסוולד שב לגרמניה להתחיל את העסק שלו מחדש לאחר שנטש בימי המלחמה הקשים.
במהלך הנסיעה ובזכות יכולותיה הפתייניות של מריה, אוסוולד ומריה מתוודעים אחד לשנייה.
במהלך נסיעה ברכב מאוחר יותר יחד עם סגנו ורואה החשבון, סנקנברג, מציע לה אוסוולד משרה בתור מתורגמנית ועוזרת אישית.
מריה מחליטה לעזוב את בית אימה על מנת להתחיל ולבנות את חייה העתידיים עם הרמן.
באחד מתפקידיה הראשונים בחברה של אוסוולד משמשת מריה כמתורגמנית ליצואן אמריקאי הרוצה למכור לאוסוולד מכונות טקסטיל חדישות.
תוך כדי ויכוח בין אוסוולד לסנקנברג על היכולות של החברה לבצע את הרכישה מציעה מריה להישאר עם האמריקאי למשך שלושים דקות.
בסצנה הבאה מברך אוסוולד את מריה על הצלחתה לתרום להתפתחותה של החברה.
אוסוולד מבקר את סנקנברג על חוסר הדמיון שלו והאמונה העסקית שלו אך מריה נחלצת להגנתו.
בין מריה לאוסוולד מתפתח רומן והיא הופכת למאהבת שלו.
מריה מסתירה מאוסוולד את העובדה שהיא נשואה ומבקרת מדי פעם את הרמן בכלא.
באחת הפעמים אוסוולד מזמין את מריה לסוף שבוע בכפר אך היא מסרבת בטענה שעליה לבקר מישהו.
כאשר אוסוולד מנסה להבין במה מדובר היא מסיטה את נושא השיחה לגובה המשכורת שלה.
כאשר מריה מבקרת את הרמן בכלא היא מספרת לו על העובדה שהיא שוכבת עם אוסוולד מרצון.
כשהיא שבה מהכלא היא מוצאת את אוסוולד המחכה לה מצהיר שהתכוון להציע לה נישואין.
מריה עונה לו שלעולם לא תינשא לו אך היא מוכנה להיות המאהבת שלו.
אוסוולד מבקר את הרמן בכלא וכורת איתו הסכם סודי שבו הרמן מתחייב להתרחק ממריה עד היום שבו אוסוולד ימות.
אוסוולד מבטיח לו שבתמורה עם מותו יקבלו שניהם את החברה.
ביום שחרורו של הרמן מריה מגלה שהוא נעלם לאוסטרליה או קנדה.
בהתאם להסכם בינו לבין אוסוולד הוא ישאיר למריה בכל חודש ורדים שיזכירו לה את קיומו.
מריה בהדרגה מאבדת את המטרה עליה עבדה כל השנים- חייה המשותפים עם הרמן.
היא הופכת לאישה מרירה, פזרנית ותוקפנית אשר העבודה ממלאת את כל חייה.
באחת הסצנות מריה נכנסת הביתה ומניחה את התיק שלה בתוך האגרטל במקום את הפרחים.
טעות זו מהווה רמז לסוף המתקרב.
עם מותו של אוסוולד מופיע הרמן בביתה של מריה כאשר ברקע בוקע מהרדיו שידור גמר גביע העולם בכדורגל בו שיחקה גרמניה נגד הונגריה.
מריה ניראית מרוחקת ועדיין מרירה בעוד הרמן מעיר בפניה את העובדה שכלל לא נישקה אותו.
היא אומרת להרמן שהשתנתה במשך השנים ושייתן לה זמן להרגיש שהוא בעלה.
בעוד מריה לובשת כותונת חושפנית והרמן מחכה לה על המיטה, מגיע סנקנברג עם נציגת הבנק להקריא את צוואתו של אוסוולד.
מריה מגלה כי אוסוולד הותיר לה את כל רכושו למעט מה שהבטיח להרמן.
כך היא מתוודעת להסכם הנסתר בין אוסוולד להרמן.
מריה מדליקה סיגריה עם הגז במטבח אך מכבה את הלהבה בנשיפה במקום לסגור את הגז.
היא נכנסת אל המקלחת ומזרימה מים על ורידי היד.
כשהיא יוצאת היא הולכת שוב אל המטבח להדליק סיגריה, אלא שאז נגרם פיצוץ שהורג את מריה.
על רקע קולו של שדרן הרדיו שמכריז על ניצחונה של גרמניה במשחק חוזה סנקנברג בגופתה של מריה.
קולו של השדרן ממשיך אל תוך כתוביות הסיום, שבו נראות תמונות של קנצלרים גרמניים, כגון קונראד אדנאואר, בנגטיב.
הסרט "נישואיה של מריה בראון" מספר את סיפורה של מריה מהתקופה שלאחר המלחמה ועד ל-1954 בה היא מוצאת את מותה.
אך זהו למעשה ייצוג לסיפורה של גרמניה המערבית כולה דרך עיניה של מריה.
משיקום ההריסות לאחר המלחמה ועד הנס הכלכלי שמגיע לשיאו עם זכייתה של גרמניה בגביע העולם בכדורגל אשר ייצג כלפי העולם את חזרתה של גרמניה אל משפחת העמים.
נישואיהם של מריה והרמן אינם מגיעים לידי מימוש לעולם ומהווים בכך את הסיפור הטראגי של גרמניה החדשה המבקשת לפתוח דף חדש אך נאלצת בו בזמן להתמודד עם עברה.
הרמן החייל אשר נשלח לחזית, נותר מאחור כפנטזיה לעתיד שלא יקרה לעולם.
מריה המבקשת לבנות את חייה מחדש לא יכולה לעולם להתמסר לגמרי לחיים חדשים משום העבר המשותף שהיא נושאת יחד עם הרמן.
הסרט משלב בתוכו אלמנטים ריאליסטים המשקפים את החיים בגרמניה שלאחר המלחמה כמו חיפושיה של מריה אחר הרמן בתחנת הרכבת, כמו גם עשרות האנשים העוסקים באיסוף לבנים מהריסות הבתים.
הכמיהה לסיגריה מבליטה את העוני והמחסור במותרות.
אך בסרט משולבות גם סצנות אשר חורגות מהריאליזם ומציגות תמונה כמעט ברכטיאנית.
כך ניתן לראות השטחותם על הרצפה של החיילים הקפיטריה בניסיון לתפוס את סופה של סיגריה, או את העמדתם של הרוקדים בבר סביב מריה וביל כאשר הם רוקדים יחד.
תמונתו של היטלר הפותחת את הסרט אל מול תמונתו של קונראד אדנאואר המסיימת אותו - סיפורם של הרמן ומריה נפתח למעשה עם התרסקותו של היטלר והרייך השלישי שביקש להעצים ושוזר בתוכו את סיפור השיקום.
האדם שהוביל את גרמניה מההריסות אל עבר הנס הכלכלי היה הקנצלר אדנאואר.
נאומיו של אדנאואר נשזרים במהלך הסרט כאשר הוא טוען לזכותה של גרמניה להתחמש מחדש ולבנות את צבאה.
בחירתו של הקאנצלר לקחת חלק פעיל במאבק הבין גושי בין המערב לקומוניזם הביא לסיום מצב הכיבוש של גרמניה על ידי כוחות הברית והתחלת הבנייה מחדש.
כך במהלך העלילה הכניס פאסבינדר את השינויים הפוליטיים שגרמניה חוותה בין תקופתו של היטלר לתקופתו של אדאנוואר.
הבר המיועד לחיילים האמריקאים בלבד ממוקם בתוך אולם הספורט בו נהגה מריה להתאמן בילדותה.
זוהי אינה בחירה מקרית של פאסבינדר.
הספורט ופיתוח הגוף היו אחד האלמנטים החשובים של החינוך הנאצי אשר שאף לשלמות הגוף וניצחון הרוח.
כשמריה נכנסת אל האולם ניתן לראות דגל אמריקאי גדול תלוי על הקיר.
השאיפה הגרמנית לטוהר הגוף הארי מסתיימת בסופו של דבר במקום מפגש זול בין החיילים האמריקאים לנערות הגרמניות.
הזיווג הנוצר בין מריה לביל השחור רק מעצים הניגוד בין התפיסה והשאיפה הנאצית לבין התוצאה הסופית.
הרופא אליו מגיעה מריה סובל מהתמכרות למורפיום ובקושי מצליח לתפקד.
הוא מדבר על הרצון לשכוח ולהשאיר את העבר מאחור.
הרופאים בגרמניה הנאצית היו הארגון האקדמי הגדול ביותר שלקח חלק בפעילותה של המפלגה.
תפקידם היה להוציא לפועל וליצור את תפיסת הרפואה המסווגת בני אדם לפי סוגי גזע איכותיים יותר או פחות.
הרופא מתקשה למצוא את מקומו בגרמניה החדשה ונאלץ להדחיק את העבר דרך ההתמכרות לסמים משככי כאב.
אוסוולד הוא תעשיין בחציו צרפתי ובחציו גרמני.
שורשי המאבק בין גרמניה לצרפת היו מהגורמים העיקריים לפריצתן של שתי מלחמות העולם באירופה, כל זאת כביכול סביב המאבק על השליטה בחבלי אלזס ולוריין אשר הכילו אוכלוסיות משני הלאומים.
דמותו של אוסוולד מייצגת את ההצלחה הכלכלית הנובעת משיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות.
שיתוף פעולה זה היה תובנה של שתי המדינות מתוצאות מלחמת העולם והייתה מהגורמים המכריעים ביצירתה של קהילת הפחם והפלדה האירופית שהייתה למעשה הבסיס הראשון ליצירתו של האיחוד האירופי כפי שהוא היום.
מול אוסוולד ניצבת דמותו של סנקנברג אשר אינו מאמין בעתיד הכלכלי הצפוי ומעדיף להצמד לשיטות הישנות בהם נהגו.
כמו שידורי נאומיו של אדאנאוור כך גם שידור גמר גביע העולם על רקע סיום הסרט מספר את שיאו של הנס הכלכלי בגרמניה.
המשחק ההירואי של הנבחרת הגרמנית גרם לאומה שלמה להצמד למקלטי הרדיו ולחוש לראשונה גאווה לאומית לאחר שנים בהם תחושת הלאומיות הגרמנית עוררה בושה ורצון לשכוח.
אך העובדה כי מריה מוצאת את מותה על רקע זה מעצימה את האירוניה שפאסבינדר ביקש להעביר לגבי עתידה של גרמניה ויכולתה להשאיר את העבר מאחור.
אולי רצה לומר שרק דור חדש לגמרי יוכל לבנות את גרמניה החדשה לאחר שדור המלחמה יסיים את חייו.
את המקורות שהובילו ליצירת הסרט ניתן למצוא בשיתוף הפעולה בין פאסבינדר לאלכסנדר קלוגה בפרויקט שלא מומש מעולם- נישואיהם של הורינו.
פרויקט זה פותח בעקבות הצלחתה של אנתולוגיית גרמניה בסתיו.
את הדראפט הראשון כתב פאסבינדר יחד עם קלאוס דיטר לאנג וקורט ראב.
ב-1977 הציגו את הדראפט לפיטר מארטסשיינר, שעבד באותה העת באולפני באווריה.
באוגוסט 1977 קיבל מארטסשיינר יחד עם פיה פרונליך את האישור לעבד את הדראפט לתסריט מוגמר.
על אף שהיה זה תסריטם הראשון של השניים, הכרותם העמוקה עם עבודתו של פאסבינדר איפשרה להם ליצור חיבור לסגנון הקולנועי של פאסבינדר.
פאסבינדר שינה רק מעט מהדיאלוגים שהגישו השניים ואת סיומו של הסרט.
במקור מותה של מריה נבע מהתאבדותה בזמן נהיגה ברכב.
פאסבינדר הותיר את מותה מפיצוץ הגז כתעלומה בין התאבדות לתאונה.
הסרט הופק על ידי מייקל פנגלר מאולפני אלבטרוס.
פנגלר תכנן את צילומי הסרט למחצית הראשונה של 1978, כאשר הפרויקט הבא של פאסבינדר תוכנן ליוני 1978. במקור תכננו השניים להעניק את תפקיד מריה לשחקנית רומי שניידר.
בעקבות התמכרותה של שניידר לאלכוהול הוחלט לתת את התפקיד לחנה שיגולה.
על אף שפאסבינדר ופנגלר חשקו באיב מונטאן בתפקיד התעשיין אוסוולד, מונטאן עצמו הביע עניין לשחק את תפקיד הרמן, בעלה של מריה .
אך תפקיד זה הובטח לקלאוס לוויטש ובסופו של דבר לא קיבל מונטאן תפקיד בסרט.
הצילומים החלו בינואר 1978 בעיירה קובורג.
פאסבינדר צילם את הסרט ביום, ובלילות עבד על התסריט לפרויקט ברלין אלכסנדפלאץ.
על מנת לעמוד בעומס צרך פאסבינדר כמויות גדולות של קוקאין אשר סופק לו על ידי מנהל ההפקה הארי באייר והשחקן פיטר ברלינג.
לפי ברלינג כמות הקוקאין הגדולה הייתה אחת הסיבות לחריגתו של הסרט מהתקציב שנקבע מראש.
במהלך ההפקה נותר סכסוך בין פאסבינדר לפנגלר על אחוזי הזכויות של פאסבינדר על הסרט.
תקציב הסרט שהיה מלכתחילה לא מבוסס ומנופח חרג בהרבה לקראת סופו והגיע ל-1.7 מיליון מארקים כאשר הסצנות היקרות ביותר עדיין לא צולמו.
פאסבינדר הוציא צו מניעה נגד פנגלר ושותפו אנקלמאפ ופיטר את מרבית צוות ההפקה.
פאסבינדר העביר את הצילומים לברלין שם צילם את שתי הסצנות האחרונות.
בעקבות הסכסוך לא עבדו עוד פנגלר ופאסבינדר יחד.
זהו גם היה סרטו האחרון שצילם מייקל באלהאוס לפאסבינדר, לאחר שצילם לפני כן אחד עשר מסרטיו.
הקרנת הבכורה של הסרט נעשתה בפסטיבל ברלין בפברואר 1979 ובמרץ יצא הסרט להקרנה מסחרית רחבה.
חנה שיגולה זכתה בדוב הזהב על תפקיד השחקנית הטובה ביותר, אך הסרט עצמו לא זכה בפרס הגדול.
עם זאת זכה הסרט לתגובות חמות מצד מבקרי הקולנוע ששיבחו את איכויותיו האומנותיות, יחד עם יכולתו להיות מובן ונגיש לקהל הרחב.
הצלחת הסרט בקרב המבקרים באה בהלימה יחד עם הצלחתו המסחרית של הסרט.
יותר מ-400 אלף כרטיסים נמכרו ברחבי גרמניה בתקופה שבין יצירת הסרט ועד אוקטובר 1979. בגרמניה לבדה גרף הסרט יותר מ-400 מיליון מארק.
בששת השבועות הראשונים להקרנתו בארצות הברית גרף הסרט כ-1.8 מיליון דולר.
ב-1981 היה זה הסרט הראשון של פאסבינדר שהוקרן במזרח גרמניה.
נישואים ביהדות בוכרה הם בדרך כלל פנים-עדתיים, בין יהודים בוכרים לבין עצמם.
המנהגים הכרוכים בנישואים אלו מתקיימים בישראל והתקיימו בעבר, בבוכרה ההיסטורית (מרכז אסיה).
לנישואים קודם שידוך, ונהוג שהורי החתן שולחים שדכן להורי הכלה.
כאשר שני הצדדים מגיעים להסכם, מתבצע טקס האירוסין, ה-"שירין-חורי" או ה-"ק'אן-חורי" (מילולית: אכילת ממתקים/סוכריות).
לאחר מכן מתבצע טקס הנישואין – ה"קידוש".
בימי קדם קיימו יהודי בוכרה, כשאר עדות ישראל, את מנהגי הייבום והחליצה ("חליצו").
לפני שלטון הסובייטים במרכז אסיה, הרוב המוחלט של הנישואין היו מונוגמיים, למרות שהיו מקרים של גברים שנשאו שתי נשים.
בדרך כלל אלה היו גברים עשירים או כאלה שהאישה הראשונה שלהם הייתה עקרה.
בימים עברו, היו מקיימים אירוסין בגילאים מוקדמים, ואף מארסים ילדים בעריסתם.
לאחר האירוסין, התקיים טקס ה"ק'ודו-ביני", מפגש הורי החתן והכלה, שם החתן ראה לראשונה את פני הכלה, "רו-בינוטי" (ראיית הפנים).
בשבת שלפני החתונה סקרו את הנדוניה של הכלה ונערכה מסיבה לכבוד הכלה.
משפחת החתן נתנה מוהר עבור הכלה, "קאלין", אך הנדוניה הייתה בדרך כלל גדולה יותר מהמוהר.
ביום ראשון הכלה נלקחה למקווה, וביום שני התבצע טקס ה"ק'וש-צ'ינון", סידור הגבות של הכלה בפעם הראשונה.
ביום שלישי נכתבה הכתובה (ה-"כתובו").
ביום רביעי התבצע טקס הנישואין עצמו, על ידי רב, תחת החופה (ה-"חופו").
מיד לאחר מכן התקיימה ה-"טוי", מסיבת החתונה.
במרכז אסיה מסיבת החתונה הייתה נפתחת ב"אלאנגא" - מדורה לא גבוהה - לקראת כניסתה הראשונה של הכלה לבית החתן.
בשבת שלאחר החתונה חגגו את "שבת חתן", באירוח אצל משפחת החתן.
בעלי השמחה ומקורביהם לבשו בדרך-כלל את הג'ומה, ז'קט מרשים ועשיר העשוי לרוב בעבודת יד, עשוי מבד קטיפה בצבע בוהק וחזק ועליו רקום עיטורי זהב.
יחס הקהילה לנישואים בין עדתיים: מכובדי, זקני ורוב בני הקהילה הבוכרית רואים בנישואים בין עדתיים ומחוץ לעדה הבוכרית כדבר שלילי שאינו מתקבל בקהילה, ולרוב זוכה להתנגדות וביטול מצד ההורים.
בנוסף, כיום נישואים בין בני-דודים בקהילה עדיין נחשבים לדבר מקובל.
נישואים בין-עדתיים הם נישואים בין בני קבוצות אתניות שונות.
בישראל המונח מתייחס לנישואים בין בני עדות שונות בחברה היהודית, לרוב מזרחים ואשכנזים, או לנישואים בין צברים (ילידי הארץ) לבין עולים חדשים.
כיוון שישראל היא ארץ של מהגרים, נישואים מעורבים בין קבוצות מקור שונות נחשבו מאז ומתמיד לסימן של כור היתוך אידאולוגי.
החברה הישראלית מתאפיינת בריבוי שסעים על רקע דתי, חברתי-כלכלי ועדתי.
רוב המחקרים על נישואים בין-עדתיים מבחינים בין שתי קבוצות אתניות: "מזרחים" (יוצאי אסיה-אפריקה) ו"אשכנזים" (יוצאי אירופה-אמריקה).
ההבדלים בין הקבוצות מתבטאים בצורות שונות: מאפיינים תרבותיים, היסטוריית ההגירה לארץ, היבטים דמוגרפיים ועוד.
מאז הקמת המדינה היהודית, שיעור הנישואים בין יהודים אשכנזים ובין יהודים ספרדים-מזרחים הגיע ל-9% בשנות ה-50 ול-25% בסוף שנות ה-80 ומאז המצב יציב וללא שינוי.
המחקר של גשור ואוקן (2003) הראה כי שיעור הנישואים הבין-עדתיים עולה ככל שחולף הזמן.
בהתאם לכך, ילידי ישראל נטו יותר להתחתן מחוץ לקבוצתם האתנית, מאשר אלו שנולדו מחוץ לישראל.
ככל שנישואים בין-עדתיים הפכו נפוצים יותר, תהליך ה"המרה" הפך פחות דומיננטי, ודפוסי הנישואים הראו נטייה של משכילים להינשא אלו לאלו וכי נישואים בין-עדתיים נפוצים יותר בקרב המשכילים יותר.
במחקרה של ברברה אוקן (2004) נטען כי צאצאי הנישואים הבין-עדתיים אינם מייצרים זהות אתנית לאומית חדשה, אינם מייסדים קבוצה מלוכדת, ואף אינם חולקים זהות משותפת.
אוקן מוצאת הסבר חלקי בכך שצאצאי נישואים בין-עדתיים מהווים קבוצה ללא גבולות אתניים ברורים בחברה היהודית בישראל.
מתוך כך קיים הצורך להתייחס לנישואים מעורבים בין יהודים ללא יהודים ו/או לכאלה שאינם נחשבים כיהודים.
כיוון שההנחה היא כי אנשים מעדיפים להינשא לבני קבוצות חברתיות דומות לשל עצמם מבחינה תרבותית ואתנית, שיעור הנישואים בין שתי הקבוצות מהווה בעקיפין מדד למידת הקרבה התרבותית ביניהן.
אפשר לומר כי עלייה בשיעור הנישואים הבין-עדתיים מעידה על ירידת החשיבות של הזהות העדתית בישראל.
נכון ל-2021, 18% מנישואי האתיופים בישראל (16% מהגברים ו-19% מהנשים) היו לבני-זוג שאינם אתיופים.
נישואים בין-עדתיים מושפעים לעיתים קרובות מגורמים חיצוניים היכולים ליצור דיסוננס וחוסר הסכמה במערכות היחסים.
צבן (2007) טוענת כי ישראלי יהודי שמתחתן עם זר מפר את נורמת האנדוגמיה האתנית והדתית.
מצב זה מעמיד אותו על מעין אזור גבול ומייצר עבורו חוויה של "להיות על הגבול".
הזוגיות שלו מחייבת אותו לבחון ולהגדיר מחדש באופן רפלקטיבי את השייכות שלו למערכות השונות – משפחה, חברים, קהילה, מדינה, חברה, תרבות, דת.
מנגד, המערכות שהוא משתייך אליהן נדרשות לבחון מחדש את איכות השייכות שלו אליהן בעקבות המצב החדש.
נושאים בעייתיים המתעוררים בהמשך כוללים את אופן הגידול והחינוך של הילדים, מנהגים דתיים שונים ועוד.
התמודדות עם גזענות ממקורות חיצוניים גם היא נושא נפוץ ומהווה פוטנציאל לקונפליקט.
הבעייתיות במחקרים היא כפולה, הן עקב מיעוט המחקרים והן עקב מיעוט הנתונים.
לכך מצטרפת מדיניות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שהציבה אתגר בחקר נישואים בין-עדתיים ובדפוסים סוציולוגים של צאצאיהם.
מאחר שבלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נבדק אך ורק מוצא האב ולא הסב, נוצרת בעייתיות לחוקרים בבואם לחקור את סיווג השנתונים שנולדו בעשורים האחרונים, שבהם רבים נולדו להורים שנולדו בארץ.
נישואים בין-דתיים הם נישואים בין בני זוג המשתייכים לדתות שונות.
במדינות שונות התקיימו ועדיין מתקיימות הגבלות בחוק על נישואים בין-דתיים.
פעמים רבות משמש לתיאור נישואים בין-דתיים המושג "נישואי תערובת", אך למושג זה גם משמעויות נוספות, כגון נישואים בין בני אדם מקבוצות אתניות שונות.
בנישואים בין-דתיים אפשר שכל אחד מבני הזוג יישאר בדתו, ואפשר שאחד מבני הזוג ימיר את דתו לזו של האחר.
ביהדות נישואים של יהודי וגוי אסורים לגמרי, ונחשבים לגורם מרכזי להתבוללות.
בתנ"ך מופיעים מקורות רבים לחשיבות האיסור.
עם זאת, במקרה שאישה יהודיה נישאת לגוי, צאצאיהם יחשבו על פי היהדות ליהודים.
רוב הזרמים בנצרות אינם אוסרים על נישואים בין-דתיים.
הכנסייה הקתולית נוהגת על פי המשפט הקאנוני, בו קיימים חוקים ספציפיים העוסקים במקרים של נישואים בין-דתיים.
חלק מהזרמים בנצרות מתנגדים לנישואים בין-דתיים, על סמך מספר פסוקים מתוך האיגרת השנייה אל הקורינתים.
התנגדות זו אוסרת על נוצרים להתחתן עם בני דתות אחרות, ובמקרים מסוימים אף אוסרת על נישואים בין אנשים השייכים לזרמים שונים בנצרות.
באסלאם אישה מוסלמית אינה יכולה להינשא לגבר שאינו מוסלמי.
לגבר מוסלמי מותר לשאת אישה שאינה מוסלמית, אך רק אם היא נמנית עם אנשי הספר: (יהודים ונוצרים).
חכמי האסלאם קבעו שנישואים כאלה אינם רצויים כאשר הזוג מתגורר במדינה שאינה מוסלמית.
הח'ליפה עומר שלל במהלך שלטונו נישואים בין-דתיים.
במקרה של נישואי מוסלמי עם בן דת אחרת, הצאצא נחשב מוסלמי כאשר אביו הוא מוסלמי.
נישואים בין מוסלמים ליהודים בישראל
נישואים בין מוסלמים ויהודים הם נישואים בין בני זוג אשר אחד מהם הוא יהודי והאחר מוסלמי.
נישואים מעורבים מסוג זה אינם תקפים על פי הדת היהודית, אך כאשר הנישואים הם הטרוסקסואליים והגבר הוא מוסלמי, הנישואים תקפים על פי הדת המוסלמית.
החוק בישראל אינו מאפשר נישואים בישראל בין בני דתות שונות, משום שסמכויות החיתון נתונות בידי בתי הדין הדתיים, הפועלים על פי זרמים הלכתיים, שאינם מכירים בנישואים מסוג זה.
זוגות אלו יכולים להיחשב כידועים בציבור ולזכות בדרך זו בזכויות רבות המוקנות לבני-זוג נשואים.
מעמד זה הוא נזיל יותר וקשה יותר להגדרה ולהוכחה מנישואים; הן משום שמעמד זה פחות מוכר על ידי גופים שונים, ומחייב לא פעם מאבקים משפטיים לצורך קבלת הזכויות המוענקות לנשואים על דרך השגרה; והן משום שהוא מקנה לבעליו רק חלק מהזכויות המוענקות לזוגות נשואים.
זוגות בהם האישה היא מוסלמית והגבר יהודי מעטים מאוד במדינת ישראל כיוון שלפי הדת המוסלמית אין על האישה להינשא לגבר מדת אחרת, חתונה כזו לפי האסלאם מבוטלת ונחשבת לחטא וזינה.
הדת המוסלמית על פי אנשי דת האסלאם, נקבעת על פי אב המשפחה כך שצאצאי אישה מוסלמית וגבר יהודי אינם מוסלמים.
התרבות המוסלמית מגנה בשל כך נישואי מוסלמיות עם יהודים.
כמו כן, מוסדות הדת היהודיים מגנים כל קשר זוגי בין יהודי ללא-יהודי ועל כן מגנים נישואי מוסלמים ויהודים מבלי העדפה מסוימת לדת הגבר ולדת האישה.
שונה מכך יחס הדת המוסלמית לגבר מוסלמי הנשוי לאישה יהודיה.
מתוקף מצוות הרבייה של צאצאי האסלאם בעולם ישנה מצווה להוליד ילדים עם נשים צנועות מעמי הספר (אסלאם נצרות ויהדות), לאחר שהנשים היהודיות והנוצריות מתאסלמות.
על פי הקוראן סורה 5 פרק 5 פסוק 7 (תרגום רקנדורף):
בנוסף, על פי אותו פסוק, על המאמין המוסלמי חל איסור נאיפה ומשגל מחוץ לנישואין.
החברה הישראלית מאופיינת בריבוי שסעים על רקע דתי ואתני.
נישואי התערובת מהווים גורם חשוב בהגדרת המבנה החברתי של קבוצה מסוימת, ובאמצעותם ניתן לחשוף את הגמישות של גבולות החברה הנוגעים לגזע ולדת.
מחקרה של מהא כרכבי סבאח (2019) על נישואי תערובת בין נשים פלסטיניות אזרחיות ישראל לגברים יהודים אזרחי ישראל מעיד כי הנשים המשתתפות במחקר סבורות שמוצא אתני או דתי שונה אינו אמור להשפיע על בחירת בן זוגן.
עם זאת, ההפרדה הגאוגרפית הטבעית בין ערבים ליהודים בארץ משפיעה על תפיסות בני שתי האוכלוסיות בנוגע לשאלת בני הזוג הפוטנציאליים.
בנוסף המחקר מעיד כך:המרואיינות במחקר – נשים נוצריות ומוסלמיות – ניהלו משא ומתן עם בני משפחותיהן על ההחלטה להינשא לבן זוג שאיננו משתייך לקבוצה האתנית שלהן.
הן תיארו סנקציות חברתיות שונות המוטלות על פלסטיניות ישראליות הנישאות ליהודי, ובהן דחייה, כעס, ובמקרים מסוימים ניתוק כל קשר (המרואיינות שחוו סנקציות כאלה העירו כי עוצמת הסנקציות התרופפה בחלוף הזמן).
מאחר שהחברה הפלסטינית היא בעלת אופי קולקטיבי, נשים בנישואי תערובת מחויבות להתחשב בתגובות הן מצד משפחתן הגרעינית והן מצד משפחתן המורחבת.
עם זאת, נסיבות מסוימות משפיעות על התגובות מצד משפחתה של האישה, כגון היעדר אב-משפחה, גדילה בסביבה חילונית ורצון של המשפחה שבתם לא תישאר רווקה."
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של עצרת האומות המאוחדות שוללת הגבלות על נישואים בין-דתיים:
נישואים שנערכו בישראל מוכרים על ידי המדינה רק כשהם נישואים דתיים, על פי דתם של בני הזוג: יהדות, נצרות, אסלאם והעדה הדרוזית.
היהדות בישראל מיוצגת על ידי הרבנות הראשית לישראל הפועלת בהתאם להלכה, לפיה אין נישואים בין יהודי לגוי, ובדת הדרוזית אין נישואים בין דרוזים לשאינם דרוזים.
ממילא נישואים בין-דתיים בהם אחד מבני הזוג יהודי או דרוזי, אינם מוכרים על ידי המדינה.
הקאדים המוסלמים מקיימים לעיתים טקסי נישואים של מוסלמי עם יהודייה או נוצרייה, והכמרים הנוצרים מקיימים במקרים מיוחדים טקסי נישואים של נוצרי או נוצרייה עם מי שאינו נוצרי, ובמקרים נוספים מכירים בהם בדיעבד, וממילא המדינה מכירה בנישואים אלו בהתייחס לבן הזוג המוסלמי או הנוצרי.
נישואי בני זוג שאינם משתייכים לעדות הדתיות המוכרות רשמית אינם מוכרים, אך הם יכולים לזכות למעמד מקביל לפי חוק ברית הזוגיות לחסרי דת, לרבות במקרה של נישואים בין-דתיים.
נישואים שנרשמו בשאר מדינות העולם (לרבות נישואי פרגוואי) מוכרים בישראל בהתאם לבג"ץ הנריט אנה קטרינה פונק שלזינגר נגד שר הפנים, לרבות נישואים בין-דתיים.
נכון לדצמבר 2022, 5% מהזוגות הנשואים הם בני דתות שונות, מרביתם זוגות יהודים וחסרי דת או יהודים ונוצרים.
נישואים של יהודים עם לא-יהודיים מעוררים התנגדות בחלק מהחוגים היהודיים הדתיים בישראל.
ארגון "יד לאחים" פועל להעביר לקהילות יהודיות נשים יהודיות שנישאו לגברים לא-יהודים, חיות בסביבה לא-יהודית ופנו לארגון בבקשת עזרה.
עובדת נישואיה של ח"כ עינת וילף לגרמני שאינו יהודי עוררה מורת רוח בחוגים דתיים בישראל, והרב ישראל רוזן קרא להחרמת פעולותיה הציבוריות בתחום החינוך וקליטת העלייה.
נישואים של יהודי עם גויה או של יהודייה עם גוי, המכונים נישואי תערובת, נחשבו במשך הדורות לטאבו בקרב יהודים ונתפסים לרוב כאיום משמעותי בשל החשש מהתבוללות.
לפי ההלכה התלמודית, נישואים בין יהודים לגויים אינם תקפים וקיים איסור על יהודים לקיים יחסי מין עם גויים.
מי שאיננו יהודי יכול לפי ההלכה להפוך ליהודי על ידי גיור.
לכן גיור מוצע לעיתים קרובות כפתרון לזוגות מעורבים, וכהסבר למקרים של נישואי תערובת על ידי גיבורי המקרא.
המקור הראשוני להתנגדות ביהדות לנישואי תערובת הוא בספר שמות:
כלומר התורה רואה בנישואים עם הגויים יושבי הארץ סכנה להובלת בני ישראל לעבודת אליליהם, ומטעם זה אוסרת אפילו לכרות ברית עם גויים אלו.
קריאה נוספת להימנעות מנישואי עם בני שבעת העממים יושבי הארץ, המנוסחת באופן דומה, ניתן למצוא בספר דברים:
חכמי התלמוד נחלקו בשאלה האם האיסור המקראי חל רק על שבעת העממים, או שהטעם שניתן לאיסור, "כי-יסיר את בנך מאחרי", מרחיב את 'איסור החתנות' לכל הגויים, ושבעת העממים התייחדו בכך שאסור לבן ישראל להתחתן עימם אפילו לאחר גיור.
לפי הדעה הראשונה, האיסור ליהודים להתחתן עם כלל הגויים הוא איסור דרבנן מבית דינו של חשמונאי.
סוגיית נישואי התערובת היא אחת מהסוגיות המרכזית גם בספרים עזרא ונחמיה.
הדברים הכתובים בספר עזרא מתאפיינים בניסוח היוצא נגד התופעה באופן חד-משמעי:
בספר נחמיה מסופר על פרשת גירוש הנשים הנוכריות ברטרוספקטיבה ותוך אזכור תקדים שלמה כמלך שחרף צדקותו הוחטא בידי נשיו:
לפי חוקרי מקרא שונים אשר עסקו ביחסו לנישואים בין-דתיים, עמדתו החד-משמעית נגד נישואים בין-דתיים התגבשה רק לאחר גלות בבל ושיבת ציון.
לפיהם, הדוגמאות הרבות המובאות מעלה בהן נישואים אלו נתפסים כחטא, מייצגות גישה מחמירה אשר לא אפיינה את החברה הישראלית הקדומה מראשיתה אלא בתקופה מאוחרת יחסית, מקורה בהתמודדות עם חשש ההתבוללות, והיא שהולידה את הגיור כהליך פורמלי.
לפי חנן בירנבוים, למשל, גלות בבל היא שהולידה בחוגים מסוימים של שבי ציון בדלנות לאומית ואף עוינות כלפי נכרים, שהתבטאה, בין היתר, באיסור נישואי התערובת.
לדברי משה ויינפלד, בתקופה זו הועמק הפער בין בני ישראל לבני הנכר כתוצאה מהתפתחותה של התנועה הבדלנית, ממנה יצאו עזרא הסופר וסיעתו.
לפי ויינפלד תנועה זו פיתחה אידאולוגיה דתית-לאומית קיצונית המבוססת על מדרש הכתובים יותר מאשר על הכתובים עצמם, בסתירה לסובלנותה של היהדות כלפי הנכרים, הבאה לידי ביטוי, לדבריו, בספר ישעיהו:
לפי יאירה אמית, נישואים בין-דתיים וקשרים עם נוכרים היו חלק מחיי היום-יום בתקופות מסוימות, בהן, ככל הנראה, התקיימה סימביוזה בין עם ישראל לעמים הסובבים אותו.
כך, למשל, תופעה זו נתפשה כמאפיינת את תקופת ההתנחלות, כפי שניתן ללמוד מן הנאמר בספר שופטים:
אמית מביאה מספר דוגמאות לתקופות נוספות בהן לא הקפידו על איסור נישואי תערובת.
הבדלים אלה בהתייחסות המקורות לסוגיית הנכרים בכלל ולנישואי התערובת בפרט, זכו להכרה מרכזית כל כך בשדה המחקרי, עד שהפכו לאחד מן הטיעונים המגויסים לצורך הבחנה רעיונית בין מקורותיהם השונים של כמה מהספרים.
גם לפי מחקרה של אמית, חוקי התורה האוסרים על קשרי חיתון עם מי שאינו יהודי, כמו גם הביקורות על נישואים לנוכריות בספר מלכים במקריהם של שלמה () ואחאב ( לט-לג), מקורם בתקופתם של עזרא ונחמיה.
תקופה זו הייתה הפעם הראשונה בה הפכה סוגיית איסור נישואי התערובת לעיקרון שיש לאכוף אותו על החברה היהודית וקיבלה ממדים חדשים של עימות גלוי, כפי שמתואר בספר עזרא.
אחד המקרים המשקפים תופעה זו יותר מכל הוא מקרה גירוש הנשים הנוכריות, בו מתואר כיצד ביקש עזרא לגרש מהארץ את כל הנשים הקשורות לגברי ישראל דרך נישואי תערובת.
ממצאים ארכאולוגיים על נישואי תערובת בבבל
במוזיאון הבריטי נמצאים כמה שטרי נישואין כתובים בכתב היתדות בין יהודאי/ יהודאית לבין בבלי/בבלית.
קריאה בהם מציגה חוזי נישואין בין אישה יהודאית ממשפחה עשירה לגבר בבלי מהאליטה המקומית.
לדוגמה חוזה נישואין בין כשאיה, בתו של יהודי בשם עמושה בן אריה לחתן בבלי בשם גוזאנו, בן קיריבטו, ממשפחת האליטה העירונית .
זאנו, בן קיריבטו, צאצא של ארארו, דיבר אל בל-אובאליט, בן אמושה ואל גודדאדיטו, אמו, כדלקמן: "אנא תן לי את כשאיה, בתך הנערה, לאישה.
בל-אובאליט וגודדדאדיטו, אמו, הקשיבו לו (ונתנו לו את קששאיה, בתם, הנערה, לאישה.
אם תימצא כשאיה עם גבר אחר, היא תמות בפגיון ברזל.
אם גוזאנו ישחרר את כשאיה וייקח אישה אחרת על פניה, הוא ישלם לה שש מונות כסף, והיא תוכל לחזור לבית אביה.
הטקסט מציג איש יהודי ששמו היה אומש, ניסוח של המילה הושע, ושמו הבבלי הוא בל-אובאליט שמשמעותו "האל מחייה".
שם הכלה כשאיה הוא כמו שמה של אחת מבנות מלך בבל.
כמה ממנהיגיה החילוניים של התנועה הציונית התבטאו בשאלת הנישואים המעורבים.
כך, למשל, כתב משה לייב ליליינבלום, מראשי תנועת חובבי ציון ברוסיה, לגבי "עם בריא", ש, וראה בשלילת נישואי תערובת ביהדות חלק מחוליי העם היהודי.
במכתב למקס נורדאו, שנישא לגויה, הביע אף בנימין זאב הרצל את עמדתו בעניין זה:
ליאור טל שדה טוען שיש להפריד בין התבוללות לנישואי תערובת.
התבוללות היא מצב בו אדם מאבד כל קשר לעמו ולזהותו, אך בנישואי תערובת ניתן, תאורטית, לשמור על קשר לעם ולזהות.
בישראל פועלים מספר ארגונים נגד נישואי תערובת וממקדים את עיקר פעילותם נגד נישואים בין ערבים ליהודים, כדוגמת הארגונים להב"ה ויד לאחים.
נישואים ברשות הפלסטינית נערכים על פי חוקי הדת של בני הזוג, ועל פי אזור המגורים.
פלסטינים בכל שטחי הרשות, כולל רצועת עזה, כפופים לחוקי הרשות הפלסטינית.
דיני משפחה ברשות הפלסטינית נקבעים באופן הבא:
על הפלסטינים בשטחי B ו-A ביהודה והשומרון חלים דיני המשפחה של החוק הירדני מ-1976.
ברצועת עזה חלים דיני המשפחה המצריים שחוקקו בתקופת הממשל הצבאי המצרי ברצועת עזה.
קהילות נוצריות בשטחים הפלסטיניים נוהגות על פי דיני המשפחה של הכנסייה הנוצרית, האוסרים על פוליגמיה.
לכל עדה נוצרית יש בית דין המוסמך לדון בענייני נישואים וגירושים.
בכל דיני המשפחה לעיל לא קיימת אפשרות לערוך נישואים אזרחיים או נישואים בין-דתיים שיהיו מוכרים על ידי החוק.
חוקי הנישואים למוסלמים ברשות הפלסטינית נקבעו על פי האסכולה החנפית, המתירה במפורש פוליגיניה (נישואים של גבר למספר נשים).
עם זאת, אישה יכולה לציין בחוזה הנישואים שהיא איננה מתירה לבעלה לשאת נשים נוספות במהלך נישואיהם.
אם הבעל נושא אישה נוספת בניגוד לחוזה הנישואים, האישה רשאית לעתור לגירושים.
על פי חוקי האסלאם, גבר הנשוי למספר נשים חייב לשתף את כל נשותיו באופן שוויוני, ולספק לכל אישה מגורים בנפרד.
כמו כן, גבר חייב להכריז על מצבו המשפחתי במעמד הנישואים.
פוליאנדריה (נישואים של אישה למספר גברים) אסורה על פי חוקי האסלאם.
ברצועת עזה, החוק המצרי שחוקק בתקופת הממשל הצבאי התיר נישואים לנשים מגיל 9 ולגברים מגיל 12. הקאדי הפלסטיני הראשי הוציא ב-1995 החלטה מנהלית עדכנית, לפיה מותר לנשים להינשא מגיל 15 ולגברים מגיל 16, כמו בחוק הירדני.
כל הגילאים מחושבים על פי לוח השנה המוסלמי.
הרשות הפלסטינית מנסה בשנים האחרונות לגבש חוקי מעמד אישי עדכניים.
מוסד הנישואים ביוון העתיקה, עוצב בשלהי המאה השביעית לפנה"ס עם הופעת חוקי דראקו באתונה וחוקי ליקורגוס בספרטה.
בתקופה זו, משפחה הורכבה מבעל ואישה ומילדיהם החוקיים שנולדו כדין.
חוקיהם של השניים הגדירו את המסגרת בה צריך להתקיים תהליך זה ותרמו לעיצוב תפיסת האישה ביוון העתיקה.
במיתולוגיה היוונית (ובעקבותיה המיתולוגיה הרומית), נחשב קדמוס הפיניקי לראשון שערך טקס חתונה.
מעמד הנשים ומוסד המשפחה ביוון העתיקה התעצבו רבות עם תחילת עידן הפולייס, ערי-המדינה היווניות, החל מהמאה החמישית לפנה"ס.
למוסד המשפחה באתונה העתיקה הייתה חשיבות רבה.
משפחה גרעינית מורכבת מבעל, אישה וילדים ותפקידה החברתי המרכזי הוא יצירת אזרחים חדשים לפוליס.
תפקיד נוסף של התא המשפחתי הוא לספק הגנה לנשות המשפחה ולשמור עליהן בתוך הבית.
החוקים הראשונים שחוקקו בערים היווניות הראשונות עסקו בהסדרה של ההתנהגות המינית הנשית ובפיקוח עליה, דבר המעיד על עומק התפיסה לפיה האישה מסתורית ומסוכנת, ובמטרה להבטיח כי הילודה של דור העתיד של אזרחי הפוליס תתבצע במסגרת המוסדרת של מוסד המשפחה, שכן זהו תנאי הכרחי לכך שהצאצא יחשב אזרח.
מעמד המשפטי והפוליטי של נשות אתונה היה קרוב לזה של העבדים ואינן נחשבו "אזרחיות מן השורה".
הן אמנם הורשו להשתתף במרבית הטקסים הדתיים והפסטיבלים אך היו מודרות מהחיים הציבוריים.
לנשים לא הייתה יכולת לצבור בעלות על רכוש ותמיד היה גבר שהן היו תחת חסותו; אב, בעל, בן או קרוב משפחה, בהתאם למצבן האישי.
הנשים באתונה לא רכשו השכלה ועל כן לא יכלו לחנך את בניהן.
אם כן, התפקיד המרכזי של נשים כרעיות באתונה היה ברור.
החובה הראשית שלהן הייתה ללדת בנים חוקיים שימשיכו את השושלת המשפחתית.
הנשים היחידות שיכלו להינשא הן בנות המעמד הגבוה, ה"מהוגנות", שעפ"י מחקרים שהו בתחומים מוגדרים בבית, באגף נשי שנקרא "גינקאון" , מדור הנשים.
ייתכן כי הגבלת הנשים למתחם זה נבעה מהחשש שיתרחשו הריונות לא רצויים.
הנשים ביוון נחשבו להוטות אחר שתיית יין וקיום יחסי מין, נטייה שיש לבלום ולהגביל לתחומי המשפחה החוקית בלבד.
בכתבים ההיפוקרטיים נכתב כי האישה מגיעה לבגרות מינית מלאה מיד עם הופעת המחזור הראשון, בערך בגיל 14–15. המחזור החודשי נתפס בעיניהם כמעמיד את האישה בסיכון לחלות במחלות, כאשר הריון ולידה עשויים למנוע תחלואה זו.
הסברה הרווחת באותה תקופה הייתה כי הגעה לבגרות מינית ותחילת המחזור מביאות עימן דחף מיני בלתי נשלט ולכן יש לחתן את האישה מיד עם הופעת המחזור ולוודא כניסה חוזרת ונשנית להיריון, דבר שאמור לתרום גם לריסון הדחף המיני של האישה.
ארוטיקה והנאה ממין לא נחשבו למטרות שאמורות להתממש באמצעות הנישואים.
אם כן, בגיל 15 היו משיאים את הנערה לגבר מבוגר ממנה המנוסה במין עם זונות ועם נערים (פדרסטיה), כאשר לא נדרשה הסכמתה לנישואים אלו.
בניה של האישה גרו עמה באגף הנשים עד גיל 6–7 ואז עברו למרותו של מחנך.
תפיסת ההיריון וחלקה של האישה ביצירת הוולד
כליאת הנשים בגינקאון התייחסות אל הנשים ככלי קיבול שכל מטרתו הוא נשיאת הריונות והולדת ילדים חוקיים נבעה מתפיסת היוונים את האישה כמי שכלל לא תורמת ליצירת העובר.
לדברי אריסטו, האישה היא מעין "תנור" המחמם את זרע הבעל ומאפשר לו להתפתח.
כך כתב: "נראה שכולם נוצרים מהזרע ואילן מן הזרע מולידים" וגם: "גלוי לעין שהנקבה אינה תורמת זרע להיווצרות".
עבור אריסטו, תפקיד האישה היה "להבשיל" את הזרע לכדי לידתו של אזרח יווני.
גם אפלטון ופילוסופים אחרים היו שותפים לתפיסה זו.
תפיסת הגבר כיוצרו הבלעדי של הוולד והקטנת חלקה של האישה בתהליך זה רווחה בתרבות היוונית עד כדי כך שהופיע גם ביצירות ספרותיות, כמו בסיפור לידתה של אתנה מתוך ראשו של זאוס, ללא אם, המופיע ביצירתו של אייסכילוס.
ליקורגוס, המחוקק האמון על כתיבת החוקה הספרטנית כולה ועל ציות האזרחים לחוקיה, ראה את החינוך כמשימה המשמעותית ביותר של המחוקק ומתוך כך עסק רבות בהסדרת עניין הנישואין והילודה.
ליקורגוס אימץ לרוב תפיסות וחוקים השונים מאלה שהיו נהוגים בערים אחרות, שהציות להם הביא לשגשוג מולדתו.
בשונה מערים יווניות אחרות שהמעיטו בחשיבות תרומתה של האם ביצירת הילד והאכילו את הנערות והנשים מעט, ליקורגוס האמין כי נשים חזקות יולדות צאצאים חזקים יותר ואף מסוגלות לעמוד ביתר שאת בקשיי הלידה, על כן, ביקש להשקיע בחיזוק גופן של הנשים באותה מידה כשל הגברים.
הוא שאף לשחרר את הנשים מרכות, נשיות ועדינות ולכן הרגיל אותן בענפי ספורט כגון הטלת כידון וזריקת דיסקוס, ריצות והיאבקות.