tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"רק חרדת קודש, אהבה ואמביוולנטיות פנימית מאפשרות אחריות אמיתית, והיא הקרקע למוסריות ולקולו הלא נשמע של האחר, ולא אחריות בלתי מותנית בנוסח של לוינס" .
בחינוך לאחריות, תפקיד ההורים והמחנכים מתמצה במתן אפשרות לצעיר לרכוש ידע ריאלי כדי להסתגל למציאות ולהשתלב בה.
ג'ון דיואי טען שהתכלית העיקרית של החינוך היא להכשיר את הצעירים לקבלת אחריות בעתיד ולהצלחה בחיים.
ז'ידו קרישנמוּרטי מציב אהבה כנגד חובה ואחריות, וטוען כי בחובה לא יכולה להיות אהבה, ובהימצא אהבה אין צורך בחובה ובאחריות.
"כאשר אוהבים מישהו מטפלים בו ברוך ובעדינות.
לעומת זאת, כאשר מכינים אותו, מכינים אותו להיהרג למען אידיאלים.
לוּ אהבתם את ילדיכם לא היו מלחמות".
"אהבה היא הגורם היחיד שיכול לחולל מהפכה יסודית, אך היא אינה מכשיר תעמולתי.
רק כאשר הדגל, האמונה, המנהיג והרעיון כתוכנית פעולה, נושרים, תוכל להופיע האהבה".
בעקבות סארטר התפתחה פסיכולוגיה אקזיסטנציאלית שהחשיבה את האחריות כחלק מהותי בחינוכו והתפתחותו של אדם בוגר, יצרני ועצמאי.
יואב יגאל טוען כי אחריות היא אחד ממבני הנפש היסודיים ביותר של התינוק, וכאשר אין נענים לצרכיו עליו לקחת על עצמו את האחריות אף שהוא חסר אונים ואינו מסוגל להגיב ולשאת בנטל האחריות, ומכאן גם נובעות תסמונות נפשיות.
כאשר על הצעיר לקבל אחריות זו על עצמו, הוא חווה אותה כאי-קבלה של אהבה מהוריו ואי-סיפוק של צרכיו ושל הערכתו.
האחריות, טוען יגאל, מוכרחה להיכנס אל חדר הטיפולים כמבנה יסוד של הנפש.
הצירוף של חוסר אונים ואחריות הוא צירוף פתולוגי.
רפאלה בילסקי, כוללת באהבה גם דאגה וגם אחריות.
אֵם שאינה דואגת אינה אוהבת, ו"אין דאגה ללא תחושת אחריות פנימית שנחווית כעניין רצוני לחלוטין, ולא כחובה".
אימוץ של תפיסה דטרמיניסטית מובילה על פי האקזיסטנציאליזם להונאה עצמית ולהכחשת האחריות.
האמונה בגורל כתוב מראש מפחיתה את שיקול הדעת ומצמצמת את האחריות.
דבקות בערכי החברה ובדרישה לנאמנות לה מוצבים פעמים רבות אל מול האחריות האישית.
הקיום המוסדי והנאמנות לו מעודדים חיים נטולי אחריות, והפרט הופך לאמצעי בשרות החברה.
ב"החופש מהידוע" כותב ז'ידו קרישנמורטי: "כל הצורות החיצוניות של שינוי שהביאו מלחמות ומהפכות לא שינו את הטבע הבסיסי של האדם החי בעולם מכוער עד מאוד.
והשינוי אפשרי רק אם נבין לעומק ובאופן קונקרטי שאנו אחראים ללא עוררין למצב העולם.
לכל מלחמה, לכל עוני ואומללות, בשל האלימות והתחרות, בשל הלאומנות, האנוכיות והאלוהים שלנו, בשל דעותינו הקדומות והאידיאלים שלנו ובשל היותנו חלק מחברה זוועתית ידועת מלחמות."
אחריות חברתית היא תאוריה מוסרית לפיה לכל אדם או ארגון יש מחויבות להיטיב עם החברה והסביבה בכללותה.
האחריות החברתית עוסקת לרוב בשמירה על איזון בין התפתחות כלכלית במובנה החומרי, לבין רווחת החברה והסביבה.
אחריות זו יכולה להיות סבילה, על ידי הימנעות מפעולות המזיקות לחברה, או פעילה, על ידי התנהגויות שמקדמות מטרות חברתיות באופן ישיר.
מקרה פרטי של אחריות חברתית הוא אחריות תאגידית, העוסקת באחריות החברתית של תאגידים.
אחריות חברתית של מדענים ומהנדסים
מקובל לראות במדענים ומהנדסים אחראים חברתית להשלכות החיוביות והשליליות של יישומי הידע וההמצאות שלהם.
ועדות של מדענים ומהנדסים מעורבות לעיתים קרובות בתוכניות מחקר ממשלתיות ותאגידיות, כולל כאלה המיועדות לפיתוח נשק וטכנולוגיה צבאית.
איגודים מקצועיים, מוסדות להשכלה גבוהה וגופים ממשלתיים רבים מקיימים קווים-מנחים אתיים שנועדו לשמור על האחריות החברתית של המדענים והמהנדסים שעליהם הם מפקחים.
יש לפיכך הכרה ברורה שלמדענים ולמהנדסים, כיחידים ובאופן קולקטיבי, יש אחריות חברתית מיוחדת וגדולה יותר מלאדם הממוצע, באשר ליצירה ולשימוש בידע מדעי.
כבר צוין בעבר שהמצב לא כה פשוט, ושמדענים ומהנדסים לא יכולים להיות אחראים לכל הנזקים הנוצרים על ידי ידע מדעי חדש וחידושים טכנולוגיים.
ראשית, קיימת הבעיה השכיחה של פיזור וערפול אחריות.
לנוכח חלוקת העבודה האינטלקטואלית והפיזית, פיזור הידע הנובע מכך, דרגת ההתמחות הגבוהה, תהליכי קבלת ההחלטות המורכבים וההיררכיה בתאגידים ומעבדות מחקר הממשלתיות, קשה במיוחד למדענים ומהנדסים יחידים לשלוט ביישום המצאותיהם.
פיזור זה של העבודה ושל קבלת ההחלטות מביא לפיזור באחריות, עד כדי כך שניתן לעיתים לומר "כל המעורבים היו אחראים, אך אף אחד לא יכול לשאת באחריות".
מדענים ומהנדסים לא יכולים לצפות איך הידע החדש והחידושים הטכנולוגיים שלהם עלול להיות מנוצל למטרות הרסניות בעתיד.
בעוד שתירוץ הבורות מתקבל במידת מה עבור מדענים העוסקים במחקר בסיסי מאוד, בו לא ניתן אפילו לדמיין שימושים אפשריים, התירוץ חלש הרבה יותר עבור מדענים ומהנדסים המעורבים ביישום מחקר מדעי וחידושים טכנולוגיים, כיוון שאז מטרות העבודה ידועות היטב.
לדוגמה, רוב התאגידים מבצעים מחקר על מוצרים או שירותים מסוימים המבטיחים תשואה מיטבית למחזיקי המניות.
באופן דומה, רוב המחקר הממומן ממשלתית הוא מוכוון-משימה, כמו הגנה על הסביבה, פיתוח תרופות חדשות או תכנון נשקים קטלניים יותר.
בכל המקרים בהם יישום ידע מדעי וחידושים טכנולוגיים ידוע היטב מראש, מדען או מהנדס לא יכול לחמוק מאחריות על מחקר ועל חידוש טכנולוגי מפוקפק מבחינה מוסרית.
לפי השקפה נוספת, האחריות נופלת על מי שמממן את המחקר והפיתוחים הטכנולוגיים - ברוב המקרים תאגידים וסוכנויות ממשל.
יתרה מכך, היות שמשלמי המיסים מספקים באופן עקיף את המימון למחקרים בחסות ממשלתית, עליהם ועל הפוליטיקאים המייצגים אותם, כלומר על החברה בכללותה, לשאת באחריות על השימוש או הניצול של המדע.
בהשוואה לתקופות בעבר בהן מדענים היו יכולים לעיתים קרובות לבצע את מחקריהם באופן עצמאי, המחקר כיום דורש מעבדות וציוד יקרים, מה שהופך את המדענים לתלויים במימון חיצוני.
אחרי עשרים שנה או ארבעת המוסקטרים הוא רומן היסטורי מאת אלכסנדר דיומא האב, שהופיע לראשונה כרומן בהמשכים מינואר ועד אוגוסט 1845. ספר זה, הנקרא גם מקץ עשרים שנה והמהווה חלק מרומנסות ד'ארטניאן, הוא המשכו של שלושת המוסקטרים וקודם להוויקונט דה בראז'לון (הכולל את תת-העלילה, האיש במסכת הברזל).
הרומן עוקב אחר אירועים בצרפת במהלך הפרונד, בתקופת שלטונו המוקדמת של לואי הארבעה עשר, שעלה לכס המלכות בגיל חמש, ובאנגליה לקראת סוף מלחמת האזרחים האנגלית עד ניצחונו של אוליבר קרומוול והוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון.
באמצעות מילותיהן של הדמויות הראשיות, במיוחד אתוס, מובעת צידודו של דיומא במלוכה באופן כללי, כאשר הטקסט לעיתים קרובות משבח את הרעיון של טוב לב של המלוכה.
המוסקטרים שלו הם נועזים וצודקים במאמציהם להגן על לואי הארבעה עשר הצעיר וצ'ארלס הראשון מתוקפיהם.
עלילת הספר פותחת בתקופת שלטונם של מלכת צרפת, אן מאוסטריה אשר שמשה כעוצרת בעת ילדותו של לואי ה-14, ושל החשמן מזראן.
ד'ארטניאן שנראה היה בסיום שלושת המוסקטרים, כי לפניו קריירה מבטיחה, אחרי עשרים שנה הוא עדיין משמש בתפקיד לוטננט במוסקטרים ללא אופק לקידום, על אף שאיפתו והחוב שהמלכה חייבת לו.
עם זאת, במקרה הוא מזומן על ידי מזראן, כדי שישמש כבן לווייתו, מאחר שהעם הצרפתי מתעב את מזראן, ונמצא על סף מרד (הפרונד).
ד'ארטניאן נשלח לבסטיליה כדי להביא אסיר, שבהמשך מתברר שהוא לא אחר מאשר יריבו לשעבר, הרוזן דה רושפור (שליחו של רישלייה).
לאחר חידוש היכרותו עם ד'ארטניאן והסכמתו לקיים את הבטחתו לסייע לקידומו של האחרון, רושפור מובא על ידי ד'ארטניאן למזראן ומתברר כי הסיבה למאסרו הייתה סירובו לשרת את מזראן בשלב מוקדם יותר.
רושפור מסכים לשרת את מזראן אך מסרב להשגיח ולעקוב אחרי דוכס ביופורט שגם היה אסיר בבסטיליה באותו הזמן.
אף על פי כן, הוא לא נמנע מלהזכיר למזראן את מעלליהם של ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים.
לאחר שקבע כי ד'ארטניאן היה האיש שחיפש, מזראן נכנס לתאים של המלכה כדי להודיע לה שהוא גייס את האיש ששירת אותה כל כך טוב עשרים שנה קודם לכן.
המלכה, מתוך רגשות אשם על ששכחה את ד'ארטניאן, נותנת למזראן טבעת יהלום (כמתנה לד'ארטניאן) שהיא נתנה בעבר לד'ארטניאן ושנמכרה על ידיו עבורה.
מזראן רודף הבצע, לעומת זאת, משתמש בטבעת להראות לד'ארטניאן שהוא יכול לשוב לשירות המלכה.
הוא מבקש מד'ארטניאן לחפש אחר חבריו.
מטבעות זיכרון בלארוסיים לאתוס, פורתוס ואראמיס עשויי כסף
ד'ארטניאן מרגיש אבוד, הוא איבד לחלוטין קשר עם חבריו, שחידשו את תאריהם ומעמדם האמיתיים.
אתוס, הרוזן דה לה פר (de la Fère), חזר לאחוזתו ליד בלואה, פורתוס, מסייה דה ואלון, נישא לאלמנתו של עורך דין ואראמיס הפך לכומר, אב מנזר הרבליי.
המזל מתערב, כאשר פלנשה (Planchet), משרתו הוותיק, נכנס לחדרו של ד'ארטניאן, בניסיון להימלט ממעצר על סיוע לבריחה של רושפור.
דרך פלנשה, הוא מאתר את באזין, המשרת הזקן של אראמיס, העובד כעת בנוטרדאם.
על אף שבאזין אינו מוכן לעזור, ד'ארטניאן מגלה באמצעות נער מזבח, שבאזין מבקר לעיתים קרובות בנויסי.
ד'ארטניאן ופלנשה מגיעים למקום, אך נתפסים מחוץ לביתה של מאדאם דה לוז'נוויל על ידי קבוצה שחושבת שהם פרונדרים.
כאשר קבוצה זו המשתכנעת כי ד'ארטניאן הוא לא האיש שהם מחפשים, אראמיס מפתיע את פלנשה על ידי נחיתה עם סוסו מהעץ שבו הסתתר.
למרות הצעת ד'ארטניאן, אראמיס לא מוכן לשרת תחת מזראן.
כאשר הזמן להפרד מגיע, ד'ארטניאן מחכה במחבוא, בחשד שאראמיס הוא הפרונדר המבוקש מקודם לכן, המאהב של מאדאם דה לוז'נוויל – חשדו מתברר כנכון.
עם זאת, הביקור אצל אראמיס לא היה לשווא, שכן הניב את הכתובת של פורתוס.
כאשר ד'ארטניאן מגיע לאחוזה של פורתוס הוא מוצא את מאוסקאטון, משרתו של פורתוס, שמאושר לפגוש את ד'ארטניאן ופלנשה.
הוא מגלה כי פורתוס, למרות עושרו וחיי רדיפת התענוגות שלו, לא מאושר.
פורתוס מעוניין להפוך לברון, וכך ד'ארטניאן מפתה אותו לשירות תחת מזראן.
ד'ארטניאן לאחר מכן ממשיך בחיפושיו, אחר אתוס, ומוצא שהוא השתנה כמעט לחלוטין, על מנת לשמש דוגמה טובה לבן חסותו, ראול.
אתוס מסרב לחזור לשירות תחת מזראן ואף מגלה שדעתו נוטה נגד מזראן והשניים קובעים להיפגש שוב בפריז: אתוס רוצה להביא את ראול כדי להפוך אותו לג'נטלמן, וגם כדי להפריד אותו מלואיז דה לוואלייר (מי שברבות השנים הפכה לאחת מפילגשיו של המלך לואי ה-14), אהובתו.
בפריז, אתוס מבקר את מאדאם דה שברוס, פילגשו לשעבר של אראמיס, שאיתה, בשם מרי מייקון, היה אראמיס בקשר כמוזכר בשלושת המוסקטרים.
אתוס מגלה, בדיסקרטיות, שראול הוא בנו שנולד ממפגש מקרי שהיה לו איתה, והוא מקבל ממנה מכתב הסכמה לגיוס ראול לצבא.
הסצנה משתנה ושבה להתמקד בדוכס ביופורט האסיר של מזראן בווינסנס, שנמצא לו סוהר חדש, משרתו של אתוס, גרימו האילם.
גרימו נוהג בפוגעניות כלפי הדוכס, כחלק ממזימת בריחה.
תוך שימוש בהודעות שהועברו לרושפור באמצעות כדורי טניס, הם מארגנים סעודה בחג השבועות הנוצרי, שאליה מוזמן גם לה רמה, המשנה למפקד הכלא.
הם מנצלים את האירוע כדי להבריח בהצלחה את הדוכס, אבל ד'ארטניאן ופורתוס פותחים במרדף.
לאחר זמן, ולאחר שהביסו כמה יריבים לאורך הדרך, פורתוס וד'ארטניאן מוצאים את עצמם בחושך, מוקפים, עם חרבות מוצלבות נגד יריבים שווים להם, המתבררים להיות אתוס ואראמיס.
שני הצדדים חוששים להיכנס לקרב ובמקום זאת שבים ומחדשים את נדרי ידידותם.
הארבעה קובעים להיפגש בפריז בכיכר המלכותית (Place Royale).
בהמשך, ראול נוסע להתגייס לצבא.
באמצע הדרך הוא רואה ג'נטלמן בגילו ומנסה להצטרף אליו.
האדון האחר מגיע למעבורת לפניו, אך נופל לתוך הנהר.
ראול, שרגיל לצלוח נהרות, מציל את הג'נטלמן, הרוזן דה גויסה, והשניים מתיידדים.
בהמשך הדרך, החוב נפרע כאשר הרוזן מציל את ראול כאשר הם מותקפים על ידי חיילים ספרדיים.
אחרי הקרב, הם מוצאים אדם גוסס שמבקש להתוודות.
הם מביאים אותו לפונדק סמוך ומוצאים נזיר נודד.
הנזיר מסרב לבצע את השירות, ולכן הם מכריחים אותו ללכת לפונדק.
הגוסס מגלה כי הוא היה תליין ומתוודה על חלקו בהוצאתה להורג של מיליידי דה וינטר.
הנזיר מגלה את זהותו כבנה, ג'ון פרנסיס דה וינטר, שקורא לעצמו מורדאונט לאחר שצ'ארלס הראשון נישל אותו מכל תאריו.
גרימו, שמגיע להצטרף לראול, מגיע אל הפונדק מאוחר מדי כדי לעצור את הנזיר.
אחרי שהוא שומע מראול מה קרה לגוסס, הוא יוצא להזהיר את אתוס מבנה של מיליידי.
לאחר עזיבתו, ראול וגויסה מצטרפים לצבא של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה ויוצאים לקרב בספרדים.
בינתיים, ד'ארטניאן ופורתוס מסייעים למלכה אן מאוסטריה, לבנה הצעיר, לואי הארבעה עשר ולחשמן מזראן לברוח מפריז אחרי שאזרחיה החלו מרד באמצעות קלעים (frondes – מכאן שם המרד – הפרונד) שאותם ניצלו כדי להשליך אבנים על חלונות הארמון.
לאחר מכן, מזראן שולח את ד'ארטניאן ופורתוס לאנגליה עם מסר לקרומוול ומורה להם להישאר שם במשך זמן מה תחת פיקודו של קרומוול.
שוב שני זוגות המוסקטרים מוצאים את עצמם משני צדי מתרס.
אתוס ואראמיס, עם צאתם, מזוהים על ידי מורדאונט, שעקב אחרי לורד דה וינטר בתקווה למצוא את חבריו.
בנה של מיליידי, מורדאונט, מעוניין לנקום את מותה של אמו.
הוא רוצה לנקום לא רק בלורד דה וינטר, אלא גם בארבעת הקושרים האחרים שלקחו חלק ב"משפט החשאי" של אמו והוצאתה להורג.
הוא רוצח את דודו, לורד דה וינטר, באותו קרב שבו המלך צ'ארלס הראשון נתפס.
אתוס ואראמיס נשבים על ידי ד'ארטניאן ופורתוס שנלחמים לצד מורדאונט וחייליו של קרומוול.
אתוס משכנע את ד'ארטניאן ופורתוס להציל את צ'ארלס הראשון והם משחררים את חבריהם ומתחילים בהכנות כדי לנסות להציל את המלך.
בסופו של דבר, תוכניתם נכשלת ומורדאונט מתנדב להוציא להורג את המלך צ'ארלס הראשון, לאחר שד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים לשעבר חוטפים את התליין כדי למנוע זאת.
ד'ארטניאן וחבריו מתעמתים עם מורדאונט במעונו של קרומוול בלונדון, אבל הוא מצליח להימלט דרך מעבר סודי.
הצרפתים ומשרתיהם עומדים לעזוב את אנגליה דרך הים, אבל מורדאונט עולה על הסיפון ומאיים לפוצץ את הספינה.
לרוע מזלו, משרתי המוסקטרים גילו את חומרי הנפץ על הסיפון, הודיעו לאדוניהם, והם נמלטים בסירת הצלה לפני שהספינה עומדת להתפוצץ, כאשר הם מותירים את מורדאונט על הסיפון.
מורדאונט שורד את הפיצוץ ומתחנן בפני המוסקטרים להעלותו לסירתם.
למעט אתוס, כולם דוחים אותו בבוז.
אתוס מתעקש להצילו, אך תוך כדי שהוא מסייע לו לעלות לסירה, מורדאונט גורר אותו במכוון מתחת למים, שם הם נאבקים ומורדונט נהרג.
אתוס חובר לאחרים באומרו: "..
בכך מאושר חשדו של ד'ארטניאן כי הסיבה לדמיון במראה החיצוני בין אתוס לבין ראול בנו המאומץ, היא כיוון שראול הוא בנו הביולוגי של אתוס.
אתוס עוד קובע כי "זה לא הייתי אני שהרג אותו.
לאחר חזרתם לצרפת, ארבעת החברים הולכים בדרכים נפרדות.
ד'ארטניאן ופורתוס שמים פניהם לפריז דרך מסלול שונה מזה של שני האחרים, בידיעה שמזראן לא יסלח על אי הציות שלהם.
אתוס ואראמיס מגיעים לפריז ולא מוצאים את חבריהם.
הם מגלים על מאסרם על ידי מזראן ברואיל.
אתוס מנסה לשכנע את המלכה אן לשחרר את חבריו, אך הוא נכלא גם כן.
בהמשך, ד'ארטניאן מצליח להימלט יחד עם פורתוס ולשבות את החשמן מזראן.
מזראן נלקח לאחד מטירותיו של פורתוס והוא מוכן לקבל את תנאיהם של ארבעת החברים בתמורה לחופש שלו.
פורתוס יקבל את תואר הברון.
אראמיס וחבריו בפרונד יקבלו חנינה.
תנאים אלה מתקבלים מאוחר יותר גם על ידי המלכה אן שבסופו של דבר מבינה שהיא נהגה בכפיות טובה כלפי ד'ארטניאן וחבריו.
בסופו של הרומן, הפרונד הראשון (שנמשך עד 1649) מגיע לסיומו ומזראן, המלכה אן, ולואי הארבעה עשר שבים לחצר המלכות בפריז.
במהלך המהומות ד'ארטניאן הורג בטעות את רושפור ופורתוס הורג את בונסייה (שברומן הקודם היה בעל הבית של ד'ארטניאן וסוכן של רישלייה ועכשיו הוא קבצן ופרונדר).
ארבעת החברים שבים ללכת בדרכים נפרדות: ד'ארטניאן נשאר בפריז עם מזראן והמלכה אן, אתוס חוזר ללה פירי, אראמיס חוזר למנזר שלו בנויסי ופורתוס חוזר לטירתו כברון.
אחרי סטונוול הוא סרט דוקומנטרי משנת 1999 בבימויו של ג'ון סקגליוטי.
הסרט מתעד שלושים שנה של אקטיביזם להט"בי, התנועה שנולדה מתוך מהומות סטונוול ב-1969. הוא סרט המשך לסרט לפני סטונוול מ-1986, בהפקתו של סקגליוטי.
את הסרט קריינה הזמרת הלסבית האקטיביסטית מליסה אתרידג'.
בסרט השתתפו דורותי אליסון, ג'ול גומז, ריטה מיי בראון, ברברה גיטינגס, ברני פרנק, ודמויות להט"ביות מובילות נוספות.
ב-1999 זכה הסרט בפרס הקהל לסרט תיעודי מצטיין בפסטיבל Outfest, פסטיבל סרטים גאה בלוס אנג'לס.
ב-2000 היה הסרט מועמד לפרס GLAAD.
אחרי עשרים שנה הוא סיפור קצר שנכתב בידי הסופר האמריקאי או.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1973 ויצא לאור בהוצאת עם עובד.
הסיפור מתאר פגישה בין ג'ימי ולס, שוטר במשטרת ניו יורק לבין בוב "החמקמק", פושע מבוקש משיקגו.
השניים היו חברי ילדות עד שבוב החליט לנסות את מזלו במערב ולעזוב את ניו יורק.
לפני שבוב עזב החליטו השניים שמוטב יהיה להם להיפגש בעוד כעשרים שנה בדיוק מיום המפגש מבלי להתחשב בנסיבות או במרחק שיאלצו לעבור כדי להגיע לשם.
הם החליטו שמקום המפגש יהיה מסעדה ישנה בה נהגו לסעוד בעבר.
במהלך השנים התמנה ג'ימי לשוטר במשטרת ניו יורק והחליט להגיע לפגישה כחלק מסיור הערב שלו.
החלק הראשון של הסיפור מספר על דרכו של ג'ימי אל מקום המפגש בעוד החלק השני הוא תמלול השיחה ביניהם.
ג'ימי פוגש את בוב מבלי לדעת שהוא הפושע הידוע לשמצה משיקגו.
בוב שכנראה נלחץ מהשוטר החל להסביר את פרטי האירוע לשוטר כדי להראות לו שהמקרה כולו תקין.
ג'ימי הבין שמדובר בבוב איתו החליט להיפגש והמשיך להוציא ממנו פרטים על עסקיו במערב ועוד.
ג'ימי הבין שמדובר בפושע אך ורק כשהוא הדליק סיגריה ואור הלהבה הראה בבירור את פניו.
לאחר מספר דקות הלך משם ג'ימי אך לא לפני ששאל עוד כמה זמן יחכה שם בוב, כדי לשלוח אליו שוטר אחר בזמן.
לאחר כעשרים דקות הגיע אל המקום שוטר אחר והציג את עצמו כג'ימי.
בוב שכבר לא ראה את ג'ימי יותר מכעשרים שנה האמין לו והתלווה איתו לסיור קצר.
כאשר הם הגיעו לאזור מואר ראה בוב את פניו של השוטר והבין כי לא מדובר בג'ימי.
ברגע שאמר זאת לשוטר, הוא עצר אותו והעביר לו פתק שנכתב בידי ג'ימי ולס.
הפתק היה קצר ובו היה כתוב שג'ימי זיהה את בוב "החמקמק" כפושע המבוקש משיקגו, אך מסיבה מסוימת הוא לא היה יכול לעצור אותו בעצמו.
לכן הוא החליט לשלוח שוטר אחר למקום לעשות את העבודה.
בוב – עבריין מבוקש ביותר בשיקגו, הוא מאוד אוהב את ג'ימי ומעריך אותו.
בוב מספר שג'ימי הוא הבחור הכי כן ונאמן שהוא פגש בחייו.
ג'ימי – ג'ימי הוא שומר חוק ושוטר הגון במיוחד.
ג'ימי אהב בצעירותו את בוב אך כאשר גילה שבוב הוא העבריין המבוקש, החליט לא לגלות לו את זהותו האמיתית ולשלוח שוטר חרש לבצע את המהלך ולעצור את בוב (להסגיר את בוב למשטרה).
בתחום ניהול פסולת, אחריות יצרנית מורחבת היא אסטרטגיה שנועדה לקדם שילוב של עלויות סביבתיות הקשורות למוצרים לאורך כל מחזור החיים שלהם, למחיר השוק של אותם מוצרים.
חקיקה המבוססת על אחריות יצרן מורחבת מתמקדת בטיפול במוצר לאחר גמר השימוש בו כשהמטרה העקרית שלה היא הגדלת כמות המוצרים שיטופלו בסוף חייהם ברמה גבוהה ככל שניתן על פי מדרג הפסולת והקטנת ההשפעה הסביבתית של אותם מוצרים כשהם נהפכים לפסולת.
לרוב היא הכוח המניע מאחורי אימוץ יוזמות לשינוי בצורת הייצור של המוצרים שכן שינוי צורת הייצור תחסוך עלויות מסוימות עבור היצרנים.
העיקרון גורס כי חברות המייצרות מוצרים אחראיות על המוצר לאורך כל מחזור החיים שלו ולא רק מעבר לשלב המכירה (מכן הביטוי "מורחבת").
המושג הוצג לראשונה בשוודיה על ידי תומאס לינדקוויסט בדו"ח מ-1990 למשרד החקלאות השוודי.
בדיווחים מאוחרים יותר שהוכנו עבור המשרד, באה לידי ביטוי ההגדרה הבאה: "אחריות יצרן מורחבת היא אסטרטגיה להגנת הסביבה, שמטרתה להגיע למטרה סביבתית של הפחתת ההשפעה הסביבתית הכוללת של מוצר, על ידי הפיכת היצרן של המוצר לאחראי עליו לאורך כל מחזור החיים שלו ובמיוחד בשלב האיסוף בחזרה, העברה למיחזור והסילוק הסופי".
חוקים המבוססים על עקרון אחריות יצרן מורחבת הם חוק הפיקדון על מכלי משקה, החוק לסילוק ולמיחזור צמיגים, החוק להסדרת הטיפול באריזות, והחוק לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות.
אחרייך הוא סרט תיעודי ישראלי בבימויה של רנא אבו פריחה (סרטה הראשון באורך מלא) ובהפקתה של אבתיסאם מראענה (באמצעות חברת ההפקות "אבתיסאם פילמס"), שיצא לאקרנים ביולי 2017.
סרטה הראשון באורך מלא, "אחרייך", אותו ביימה וצילמה, יצא לאקרנים ב-2017. הסרט מתעד את סיפורה של המשפחה, ומלווה את האם שחלתה בסרטן השד ונפטרה, ולא מתאפשר לה להיקבר, כרצונה בעומר, היישוב בו התגוררה במשך כ-20 שנה, לאחר שעברה אליו מתל שבע, על מנת לאפשר למשפחתה חיים טובים יותר.
הסרט צולם במשך שש שנים.
הסרט זכה לתמיכה, בין היתר, מ-yes דוקו ומהקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, וזכה בשני פרסי בימוי ולביקורות אוהדות.
הוא הציג בכ-300 מקומות ברחבי ישראל, ונכון ל-2020 עדיין מוצג.
הסרט מתעד את סיפור משפחתה של הבמאית, רנא אבו פריחה.
הסרט נפתח ומסתיים לאחר מותה של האם, רודיינא.
בסרט משוחזרים אירועים מחייה של המשפחה מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, כשהאם הייתה נערה צעירה מהכפר ג'ת, במרכז הארץ, והתאהבה בצעיר בדואי מהדרום והחליטה לקשור את חייה איתו, בניגוד לרצון משפחתה.
רודיינא, שחיפשה חיים אחרים, עברה יחד עם בעלה ליישוב שלו, תל שבע, שהפך במהרה לכלא בשבילה - כאשר, כפי שהיא מספרת, נשים אינן יכולות לצאת לקניות ללא ליווי, אפילו במכולת השכונתית.
בעקבות רצונה של רודיינא, עזבו השניים עם חמשת ילדיהם הקטנים את ביתם בתל שבע ליישוב היהודי עומר הסמוך (הנמצא בדירוג הגבוה ביותר במדד הכלכלי-החברתי של יישובים שמפרסמת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, לעומת תל-שבע, שנמצאת בדירוג הנמוך ביותר במדד), במטרה לאפשר לילדיה עתיד טוב יותר, ובמיוחד לתת חינוך טוב יותר לבנותיה.
ילדי המשפחה גדלו כישראלים לכל דבר, דיברו עברית, והיו מוקפים בחברים יהודיים, רחוקים מהתרבות הערבית שבה גדלו הוריהם.
הכל השתנה כשהאם, עמוד התווך של הבית, חלתה בסרטן השד.
על ערש הדווי, מבקשת האם להיקבר בעומר, היישוב שבו היא גרה במשך כ־20 שנה, ונתקלת בביורוקרטיה הדתית שאינה מאפשרת ללא־יהודים להיקבר בבית העלמין המקומי.
ילדיה מעדיפים לקבור אותה בבוא היום בג'ת, מקום הולדתה, ואילו בעלה, עודה, רוצה לקבור אותה בתל שבע, מקום הולדתו.
לאחר מותה של האם, שאספה סביבה את בני המשפחה, כל דמות פונה לדרכה.
פרס ון-ליר לבימוי לסרט תיעודי בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2017
פרס הבימוי בפסטיבל הסרטים היהודיים בברלין וברנדנבורג 2018
פרס שולמית אלוני ליצירה ערבית-עברית 2018
מועמד לפרס אופיר לשנת 2018 בקטגוריית סרטים תיעודיים.
"אחרי ש..." הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי משנת 2019 אשר בוים על ידי ג'ני גייג', לפי תסריט שכתבו סוזן מקמרטין, תמרה צ'סטנה וג'ני גייג'.
את הדמויות הראשיות מגלמים הירו פיינס-טיפין וג'וזפין לנגפורד.
הסרט מבוסס על הרומן After, אותו כתבה אנה טוד .
סדר הסרטים של "אחרי ש.." הוא
4. אחרי שהגענו לסוף הטוב
הסרט יצא לאקרנים ב-12 באפריל 2019, בהפצת "סרטי אווירון".
במאי 2019 נמסר על המשכון, שנקרא "אחרי שהתנגשנו".
טסה יאנג עוברת לחדר המעונות שלה עם עזרה מהחבר שלה נואה, ואמא שלה, קרול.
היא פוגשת את השותפה לחדר שלה, סטף, ואת החברה שלה, טריסטן.
קרול לא מרוצה מהשתיים והיא אומרת לטסה שהן ישפיעו עליה לרעה.
טסה מבטיחה שלא תתפתה אחריהן.
למחרת, ביום הראשון של טסה בקולג' היא פוגשת בלנדון גיבסון וחוברת אליו.
בהמשך, היא פוגשת את הרדין סקוט בחדרה, כשרק מגבת עוטפת את גופה, לאחר שיצאה מהמקלחת.
סטף מגיעה, ומציעה לה לבוא למסיבה עם חבריה, אך טסה מסרבת.
ביום שלאחר מכן, טסה רואה את הרדין בבית הקפה יחד עם מולי וזד.
היא פוגשת בסטף שוב בספרייה והיא משכנעת אותה לבוא למסיבה שנמצאת בבית האחווה, שם היא פוגשת את החברים שלה: זד, מולי, ג'ייס והרדין.
תוך שכולם עושים היכרות, ג'ייס משכנע אותה לשתות מעט ומיד מתחיל משחק של "אמת או חובה", בו טסה מתגלה כבתולה ומתבקשת להתנשק עם הרדין.
היא מסרבת, ועוזבת את המקום.
טסה מתקשרת לנואה, אבל הוא שופט אותה על כך שהיא שותה וחוגגת בשעות מאוחרות במקום ללמוד.
תוך שהיא בסערת רגשות, היא מנתקת את השיחה, מסתובבת בבית האחווה ומגיעה בטעות אל חדרו של הרדין מבלי לדעת זאת.
תוך כדי שהיא מתהלכת בחדר, טסה מוצאת את הספר "אנקת גבהים" ונתקלת בהרדין שמביט בה מהצד.
הרדין מפתח עמה שיחה, והם כמעט מתנשקים, אך היא במהירות הולכת.
בשיעור ספרות שהתקיים למחרת, טסה יושבת ליד לנדון ונכנסת לעימות עם הרדין על הספר "גאווה ודעה קדומה".
בהמשך, מספר לה לנדון כי הוא והרדין הולכים להיות קרובי משפחה בשל אירוסיהם של אמו ואביו של הרדין.
הרדין פונה אל טסה ומתעקש שיתחילו מחדש, מזמין אותה להצטרף אליו לסיבוב על שפת הנהר.
טסה נענית להצעה, והשניים נכנסים בבגדים מינימליים אל הנהר, ומיד מתחילים להתנשק ולהתגפף.
לאחר מכן, הם הולכים לארוחה אליה מצטרפים מולי וזד, שמכעיסים את הרדין ומבקשים מטסה לחכות ליד הבר.
טסה מספרת להרדין שהיא מתכננת לספר לנואה, חבר שלה, על כל הסיפור ביניהם, אבל הרדין מצהיר בפניה שהוא מסוגל לאהוב כמה נשים בו זמנית ולא יוצא עם אחת מסוימת אז אין טעם שתעשה זאת.
טסה נפגעת, יוצאת מן המקום ולמחרת מגלה כי נואה הגיע לבקר אותה בהפתעה.
לאחר מכן, נודע לטסה כי הרדין גרם לאנדרלמוסיה שלמה בביתו וכי הוא שבר ופירק חפצים.
זאת ממהרת לסור לשם ומתעמתת איתו.
ביום שלמחרת, טסה הולכת חזרה לחדר המעונות שלה, ובדרך נתקלת בנואה שמגלה על מערכת היחסים שלה עם הרדין ופוצח איתה בריב.
לקראת סיום הריב, מחליט נואה לעזוב את המקום תוך שהוא מתעלם מטסה ומודיע לאמא שלה על כל מה שקרה.
זאת ממהרת לבוא אל הקולג' ומזהירה את טסה כי אם תבחר בהרדין היא תפסיק לממן אותה.
טסה בוחרת בהרדין ואמה עוזבת את המקום.
בהמשך הסרט, הרדין מוצא דירה חדשה בשביל שניהם ושניהם נוכחים בחתונה של אבא של הרדין ואמו של לנדון.
הרדין מגלה לטסה שכשהוא היה ילד אביו היה שיכור ואמו הותקפה על ידי חבריו השיכורים של אביו.
טסה מנחמת אותו ושניהם חוזרים לדירתם במטרה לקיים יחסי מין.
בסצנה הבאה, בזמן שהם באמבטיה ביחד, הרדין כותב על הגב של טסה "אני אוהב אותך".
השניים חושבים שהם הגיעו לשקט הנפשי שלהם, אך בדיוק מקבל הרדין מסרון ממולי שקוראת לו לבוא למקום מפגש מסוים.
טסה קוראת את המסרון ומוטרדת ממנו מאוד.
היא מתחילה לריב עם הרדין ושואלת אותו מדוע מולי רוצה להיפגש איתו.
הוא בתגובה אומר לה שהיא צריכה לסמוך עליו ולהישאר בבית.
לאחר כמה דקות היא מחליטה ללכת אל מקום המפגש, שם נודע לה כי הרדין היה איתה אך ורק בגלל משחק ה"אמת או חובה".
היא מתחילה לבכות והרדין מצהיר בפניה שהוא באמת אהב אותה מעבר למשחק.
טסה, המומה ושבורת לב, בורחת מהרדין.
הוא עוקב אחריה ומנסה להסביר שזה היה לפני שהוא ידע מי היא ושהוא באמת אוהב אותה אבל היא לא מאמינה לו.
טסה מחליטה להשלים עם אמה ועם נואה בסצנה שלאחר מכן.
בסוף הסרט, במהלך שיעור ספרות, פרופסור סוטו נותנת לטסה עבודה שהוגשה על ידי הרדין, תוך שהיא אומרת לה שהעבודה הייתה צריכה להיות מוגשת אליה.
כאשר טסה קוראת את העבודה, היא הולכת בחזרה לנהר בו היא התנשקה לראשונה עם הרדין.
הרדין מקריא ברקע את העבודה ואומר "פעם שאלת אותי את מי אני הכי אוהב בעולם.
היום אני יכול להגיד שזאת את".
ג'וזפין לנגפורד – טסה יאנג
הירו פיינס-טיפין – הרדין סקוט
קאדיג'ה רד טאנדר – סטף ג'ונס
שיין פול מקגי – לנדון גיבסון
סמואל לארסן – זד אוונס
איננה סרקיס – מולי סמואלס
דילן ארנולד – נואה פורטר
מידו ווילאמס – פרופסור סוטו
סלמה בלייר – קרול יאנג
פיטר גלאגר – קן סקוט
ג'ניפר בילס – קארן סקוט
הסרט "אחרי ש..." יצא לאקרנים ב-12 באפריל 2019, בהפצתם של סרטי אווירון.
תקציב הסרט הוא 14 מיליון דולר.
בארצות הברית הצליח הסרט לגרוף 6,002,349 דולר בשבוע צאתו ובכך דורג כסרט ה-8 הרווחי ביותר לאותו השבוע.
נכון לסוף אפריל 2019, הרוויח הסרט בכל העולם 44 מיליון דולר בסך הכל.
בסך הכל, הרוויח הסרט בשבוע צאתו בעולם כ-12 מיליון דולר.
אחרי שהתנגשנו הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי בכיכובם של ג'וזפין לנגפורד והירו פיינס-טיפין, בבימויו של רוג'ר קמבל.
הסרט נכתב על ידי אנה טוד ומריו סלאיה, והוא מבוסס על הרומן הבדיוני משנת 2014 באותו שם שנכתב על ידי אנה טוד.
זהו סרט ההמשך של הסרט "אחרי ש...".
חודש לאחר הפרידה מטסה, פוגש הארדין אדם אלמוני שהוא דוחה כאשר הוא מנסה לשוחח עמו.
בינתיים, ביומה הראשון כמתמחה בהוצאת ואנס, נקלעת טסה למפגש מביך עם טרבור מתיוס, עמית לעבודה.
קימברלי לוקחת אותה למשרדה, שם היא עובדת כל הלילה.
למחרת בבוקר, כריסטיאן ואנס, שהתרשם מעבודתה של טסה, לוקח אותה לכנס בסיאטל עם קימברלי וטרבור.
לאחר שעשה קעקוע, שב הארדין לבית האחווה שלו, שם הוא נפגש עם חבריו אך עוזב לאחר שמולי מנסה לפתות אותו לשכוח מטסה.
טסה הולכת למועדון לילה עם טרבור וקימברלי כדי לחגוג את התרחבותה של הוצאת ואנס.
היא רוקדת עם כמה בחורים ומתנשקת עם אחד מהם.
טסה מתקשרת להרדין כשהיא שיכורה, ואך שמגיע לראות את טסה בסיאטל רואה את טרבור לבוש למחצה בגלל שטסה ניסתה לנקות את החליפה שלו, ושפכה עליו בטעות יין.
טרבור עוזב, וטסה רבה עם הארדין לפני שהשניים מקיימים יחסי מין.
בבוקר שאחרי, טסה והארדין מתווכחים על הלילה הקודם, מה שמוביל לכך שאמרה לו שזה היה טעות ושהיא התנשקה עם בחור לוהט במועדון.
הארדין נוקם בכך שהוא משקר שקיים יחסי מין עם מולי.
טרבור נותן לטסה רכב משומש עם ביטוח בתשלום החברה, והיא מנשקת אותו מרוב שמחה.
היא חוזרת לדירה שבה התגוררו היא והארדין בעבר כדי לארוז את שאר חפציה ורואה קינדל שנתן לה על ידי הארדין לכבוד יום הולדתה.
כשהיא עדיין בתוך הבית, טסה רואה שהארדין מגיע יחד עם אימו טריש, והזוג נאלץ להעמיד פנים שהם עדיין ביחד מכיוון שהרדין לא הודיע לאמו על פרידתם.
הרדין נבהל כשאמא שלו כמעט מגלה את פרידתם, אז הוא ממשיך את המעשה שהוא מסתדר עם טסה מולה.
למחרת, טסה עוזבת לפגוש את אמה, קרול ואת החבר שלה לשעבר נואה.
טסה מגיעה מול בית אמה ומבינה מנואה שאביה בא לבקר אותה, אך קרול שלחה אותו משם, השיחה מתרחבת כאשר קרול אומרת שטסה עדיין לא הסתיימה משברון הלב שלה מהארדין ומזכירה לה שהארדין לא טוב לה ובסופו של דבר ייפגע באותו אופן שאביה פגע בה.
כועסת על כך טסה מנתקת את הטלפון, משאירה את נואה בביתה של קרול ומתאחדת עם הארדין.
הארדין וטסה מבלים את היום יחד ומקיימים יחסי מין פעמיים, אך נקטעים באמצע, וקימברלי שואלת אם הזוג יכול לשמור על בנו של ואנס, סמית '.
לאחר מכן, הארדין נותן לטסה צמיד קסם, והזוג מתוודה על אהבתם בזמן קיום יחסי מין במשרדה של טסה.
ביום חג המולד, הארדין, טסה וטריש הולכים לקן וקארן לחגוג.
הארדין מקנא במשפחתו החדשה של קן, ומשתכר ומכה את קן באגרופים לאחר ויכוח על לילה תקיפת אמו.
טריש רבה עם הארדין ויוצאת לשדה התעופה.
כשטסה עוזבת, הארדין נכנס לזעם ומשתכר לפני שהוא מתפרק.
טסה מתוודה על האירוע בפני טרבור, המזהיר אותה כי יחסיה עם הארדין לא יסתיימו בטוב.
בערב ראש השנה, טסה מצטרפת להארדין למסיבה בבית האחווה.
הארדין מדבר עם ג'יימי, עליה הימר בעבר, כדי לבקש את סליחתה.
טסה ומולי נכנסים למאבק פיזי, אותו הארדין פורק.
הוא לוקח את טסה לחדרו הישן, שם הם מקיימים יחסי מין.
הרדין קורא, את הודעה בטלפון של טסה מטרבור על כך שעוברת לסיאטל עם חברת ההוצאה לאור.
הארדין זועם ועוזב את החדר ונתקל בג'יימי, מבקש ממנה להמשיך את שיחתם ביניהם.
וטסה חושבת שהארדין בוגד בה וכתוצאה מכך ומנשקת בפניו זר, למרות ניסיונותיו להסביר.
השניים נלחמים ובתוכם טסה בוכה מודה בגלל חוסר ההבנה, היא לא יכולה לסמוך עליו והארדין מגיב לדבריה שהיא מתנהגת כאילו היא חפה מפשע ואז מסתערת, והארדין מתעלם ממנה שוב ושוב; כשהוא מתקשר אליה למחרת, היא מפריעה לנהיגה כשהיא גורמת לתאונת דרכים.
לאחר התאונה לנדון מגיע לדירה של טסה והארדין במטרה לריב עם הארדין, הארדין מתקשר לטסה כדי לתקן את המצב, אך טרבור עונה לטלפון ואומר להארדין להתרחק ממנה.
כדי לגרום להרדין לקנא הרדין כותב מכתב לטסה המסביר את עברו עם ג'יימי ומסיים את מערכת היחסים ביניהם.
טריש משכנעת אותו אחרת, והוא הולך למסיבת הפרידה של ואנס.
במסיבה של ואנס מציע לקימברלי נישואין שהיא מקבלת.
טרבור מגלה לטסה שהוא אמר להרדין להתרחק ממנה.
הרדין מופיע במסיבה ומרגיז את טסה.
הרדין עושה קעקוע חדש, מבטיח לעצמו ולטסה שהוא לעולם לא יעזוב אותה.
כשהם הולכים, האיש האלמוני שהרדן פגש לפניו מתגלה כאביו של טסה.
וטרבור מתרגל במראה לבקש מטסה לצאת לדייט.
ג'ון ג'קסון האנטר – הרדין הצעיר
דילן ספראוס – טרבור מתיוס
קנדיס קינג – קימברלי ואנס
צ'ארלי ובר – כריסטיאן ואנס
מקס רוגונה – סמית' ואנס
לואיז לומברד – טריש דניאלס
רוב אסטס – קן סקוט
קרימה ווסטברוק – קארן סקוט
סמואל לרסן – זד אוונס
אינאנה סרקיס – מולי סמואלס
במאי 2019 אושר כי מתוכנן סרט המשך עם ג'וזפין לנגפורד והירו פיינס-טיפין אשר ימשיכו בתפקידם בתור טסה יאנג והרדין סקוט.
ב-4 באוגוסט הוכרז כי רוג'ר קמבל יביים את סרט ההמשך.
ב-5 באוגוסט הוכרז כי דילן ספראוס לוהק לתפקיד טרבור, עמיתה לעבודה של טסה.
ב-14 באוגוסט לוהק ג'ון ג'קסון האנטר כהרדין הצעיר.
ב-15 באוגוסט הודיעו צ'רלי ובר, רוב אסטס, לואיז לומברד, קנדיס קינג, קרימה ווסטברוק ומקס ראגונה כי לוהקו לתפקידים כריסטיאן ואנס, קן סקוט, טריש, קים, קארן וסמית' בהתאמה.
אסטס ווסטברוק החליפו את פיטר גלגר וג'ניפר ביילס בתפקיד קן וקארן סקוט.
הצילומים החלו באוגוסט 2019 באטלנטה, ג'ורג'יה והסתיימו ב-16 בספטמבר.
לאחר שהתנגשנו יצא לאקרנים באיטליה, באירלנד, בפורטוגל ובבריטניה ב-2 בספטמבר 2020. ב-3 בספטמבר 2020 הופץ הסרט באוסטריה, קפריסין, צ'כיה, גרמניה, יוון, הונגריה, סלובקיה, ספרד, שווייץ ואוקראינה.
לאחר מכן הופץ בשוודיה ב-9 בספטמבר, באוסטרליה, דנמרק, המזרח התיכון וניו זילנד ב-10 בספטמבר, ובקנדה, אסטוניה, לטביה, ליטא, נורווגיה, פולין ורומניה ב-11 בספטמבר.
ב-23 באוקטובר הופץ הסרט בבתי הקולנוע ולפי דרישה בארצות הברית על ידי חברת "Open Road Films".
בספטמבר 2020 פורסם כי צפויים לצאת שני סרטי המשך לסדרת הסרטים: "אחרי שנפלנו" ו"אחרי שהגענו לסוף הטוב".
"אחרי שאהב" הוא סינגל שני מתוך האלבום רמזים של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור באוקטובר 2007. השיר נכתב על ידי יהונתן גפן, הולחן על ידי רמי קליינשטיין ועובד על ידי עברי לידר, עמיר רוסיאנו, יונתן פריג', גלעד שמואלי, אייל שחר, עדיאל גולדשטיין ועילי בוטנר.
האחריות לשואה היא נושא לדיון היסטורי מתמשך שנמשך מספר עשורים.
הוויכוח על מקורות השואה מכונה פונקציונליזם לעומת אינטליציונאליזם.
חוקרים כמו לוסי דווידוביץ' טוענים כי אדולף היטלר תכנן את השמדת העם היהודי כבר בשנת 1918, ופיקח באופן אישי על ביצוע ההשמדה.
עם זאת, פונקציונליסטים כמו ראול הילברג טוענים שתוכניות ההשמדה התפתחו בשלבים, כתוצאה מיוזמות שביצעו הפקידות בתגובה לכישלונות של מדיניות השלטון.
האחריות העיקרית לשואה מוטלת על היטלר והנהגת המפלגה הנאצית, אך פעולות לרדיפת יהודים, צוענים, ואחרים בוצעו גם על ידי האס אס, הוורמאכט, אזרחים גרמנים, וכן על ידי משתפי פעולה בשאר אירופה.
שורה של גורמים תרמו לאירועי השואה ברחבי היבשת, החל מגזענות כללית (כולל אנטישמיות), שנאה דתית, ציות עיוור, אדישות, אופורטוניזם פוליטי, כפייה, רווחים ושנאת זרים.
עצמת ההשמדה בשואה עוררה ניתוח רב.
השואה התאפיינה כפרויקט של השמדה תעשייתית.
מחברים כמו אנזו טרוורסו טענו ב"מקורות האלימות הנאצית" כי אושוויץ הייתה במפורש תוצר של הציוויליזציה המערבית שמקורה ברדיפה דתית וגזעית מימי הביניים, שהביאה יחד" סוג מסוים של סטיגמטיזציה ..."
אחרים כמו ראסל יעקובי טענו כי השואה היא תוצר של ההיסטוריה הגרמנית עם שורשים עמוקים בחברה הגרמנית - "סמכותיות נוקשה, הליברליזם הרפה, לאומנות ואנטישמיות ארסית".
בעבודתו השנויה במחלוקת של דניאל גולדהגן, "התליינים המוכנים של היטלר", נטען כי הנאציזם מובן כתוצאה מהיסטוריה ארוכה של תכונות גרמניות ייחודיות".
ההיסטוריון ג'ורג' מוסה טען כי הצורה הקיצונית של גזענות אירופית, שהובילה לשואה, החלה עוד במאה ה-18.
אחריות מגדרית עניינה מחויבות ופעילות לקידום גיוון, הוגנות והכללה מגדריים (Gender Diversity, Equity & Inclusion) .
אחריות מגדרית מבטאת מחויבות לערכים של כבוד האדם, צדק ושוויון לעקרונות של מיצוי ההון האנושי ולקידומם של אינטרסים חברתיים וכלכליים.
אימוצה מייצר תועלות חברתיות, ארגוניות וכלכליות.
אחריות מגדרית היא שם כולל לעקרונות המדיניות, ההחלטות, החקיקה, התהליכים והפרקטיקות שתכליתם לייצר גיוון, הוגנות והכללה מגדריים בפעילות ממשל, ארגון או תאגיד.
האחריות המגדרית היא מקרה פרטי של אחריות התאגידית (Corporate social responsibility - CSR) וממשל תאגידי (Corporate Governance) .
היא ביטוי מקובץ למכלול נורמות משפטיות מתחום זכויות האדם זכויות עובדים הנוגעות למגדר ומניעת הטרדה מינית החלות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי ולעקרונות של מיצוי הון אנושי.
אימוץ האחריות המגדרית עולה בקנה אחד עם המטרות העיקריות של ארגונים מתחומים פעילות שונים, בכלל זה ארגונים עסקיים שמטרתם העיקרית השאת רווחים.
האחריות המגדרית נוגעת למספר תחומים באחריות התאגידית ביניהם ערכים של אחריות חברתית (שוויון הזדמנויות לנשים וגברים, יצירת סביבת עבודה הוגנת, פילנתרופיה, התנדבות) וערכים של ממשל תאגידי.
לאימוץ האחריות המגדרית ומימושה תועלות רבות לארגונים ותאגידים:
טיוב החלטות הארגון ותהליכי קבלתן, במיוחד בתנאי אי ודאות ומשברים;
הגדלה משמעותית של הסיכויים לתוצאות עסקיות טובות יותר לאורך זמן;
הגדלה משמעותית של היכולת להפגין חשיבה יצירתית וחדשנות ולפתור בעיות מורכבות;
מיצוי מיטבי של ההון האנושי לצד צמצום עלויות גיוס, הכשרה ואובדן ניסיון ומיומנות;
הקטנת החשיפה לתביעות על רקע מגדרי;
חיזוק המיצוב האחראי והממשל התאגידי של הארגון;
שביעות רצון גדולה יותר של עובדים ולקוחות ושדרוג רוח הצוות.
חברות הייעוץ המובילות בעולם(The Big Four) הגדירו בשנים האחרונות את מדיניות הגיוון, ההגינות וההכללה, בתוך כך את האחריות המגדרית, כיעד עסקי אסטרטגי וממליצות לאמצו.
החזר גבוה על השקעה באחריות מגדרית
לאימוץ המחויבות לאחריות המגדרית השפעה חיובית כפולה על הארגון.
בתוך הארגון היא פועלת לשיפור תהליכים ותוצרים וכלפי חוץ לשיפור תדמיתו כארגון אחראי.
לפיכך, ההחזר על השקעה בתחום האחריות המגדרית צפוי להיות גבוה יותר מהשקעה בכל תחום אחר הקשור לאחריות תאגידית.
האחריות המגדרית ניתנת למימוש בתוך ומחוץ הגורם או הארגון המאמץ אותה.
פעילות פנימית למימוש האחריות המגדרית יכולה וצריכה לכלול:
ייצוג הולם של נשים בכל תחומי הפעילות ושדרות הניהול (דירקטוריונים ופועלות בניין) או הצבת יעדים קונקרטיים, ברורים ומדידים בהקשר זה (גיוון);
הבטחת נגישות שווה לנשים וגברים למשאבים והזדמנויות ארגוניים, מדיניות אקטיבית למניעת פערי שכר מגדריים (הוגנות);
הטמעת תרבות ארגונית המקבלת ומעריכה את השונות בין גברים ונשים ומכירה בערך הנוצר מייצוג הולם של נשים וגברים בפעילות התאגיד, מניעה וטיפול בהטרדות מיניות (הכלה או הכללה).
הצגת נתונים אודות הנושא המגדרי בדו"חות, ובסיכומי הפעילות של הארגון מעידה אף היא על מחויבותו למימוש.
המימוש החיצוני של האחריות המגדרית יכול להתבטא במחויבות לשרשרת אספקה אחראית מגדרית.
השקעה ותמיכה בחינוך לאוריינות מגדרית יכולים להיות מימוש פנימי וחיצוני של אחריות מגדרית.
אחריי המבול או בצורת רבים אחרינו המבול הוא מטבע לשון שמקורו בצרפתית.
הביטוי מביע את אדישותו של אדם לגבי מה יקרה בעתיד, כאשר הוא מניח שאירועי העתיד לא ישפיעו עליו מכיוון שהגיע לסוף דרכו.
הביטוי מתייחס למבול המקראי וניתן לפרשו בשני אופניםː אחרי לכתי לא אכפת לי אם יבוא המבול והכל ייהרס.
או לחליפין, אחרי לכתי עלול להגיע המבול ולכן דאגה לגבי העתיד היא לחינם.
מקובל גם להשתמש בביטוי כהבעת ביקורת על אדישות לגבי השלכות עתידיות של מעשים או התרחשויות בהווה.
הביטוי מיוחס ללואי החמישה עשר, מלך צרפת או, בצורה אחרינו המבול, לפילגשו מאדאם דה פומפדור.
ישנן גרסאות שונות לגבי ההקשר שבו נאמר הביטוי.
על פי הגרסה הנפוצה הביטוי נאמר לאחר קרב רוסבאך, שנערך בשנת 1757, בו הובס הצבא הצרפתי על ידי הצבא הפרוסי.
האמרה באה להביע אדישות המלך למשמעות התבוסה בקרב או אולי כדברי נחמה שהשמיעה מאדאם דה פומפדור באוזני המלך.
המקור לייחוס הזה הוא מכתב שכתבה זמרת האופרה מרי פֶל בו סיפרה שמאהבה הצייר מוריס קוונטין דה לה טור סיפר לה שהדברים נאמרו בזמן שצייר את מאדאם דה פומפדור.
ישנם היסטוריונים המפקפקים בייחוס הזה וסבורים שהביטוי היה בשימוש בשפה הצרפתית טרם ימיו של לואי החמישה עשר.
הסופר וחוקר השפה הצרפתי קלוד דונטון טוען שהביטוי הפך לשגור בעקבות חיבור של המתמטיקאי הצרפתי פייר לואי מאופרטויס בו העלה את האפשרות שהשביט האלי יכול להביא כליה על העולם.
על פי תחזיתו של אדמונד האלי השביט היה צפוי לשוב ולהופיע ב-1758. האלי עצמו העלה תאוריה שהמבול המקראי נגרם על ידי כוכב שביט שחלף קרוב מאוד לכדור הארץ.
הבלשן הצרפתי אלן ריי מצא שהאזכור המוקדם ביותר בכתב של הביטוי הוא רק מ-1789.
קרל מרקס בספרו הקפיטל משתמש בביטוי בפרק הדן בהגבלת אורכו של יום העבודה כדי לתאר את יחסו של הקפיטליסט לבריאותו של העובד.
בשנת 1989 הוציאה לאור הזמרת נורית גלרון את שיר המחאה הפוליטי "אחרינו המבול".
את מילות השיר כתבה גלרון והוא הולחן על ידי ארקדי דוכין ונכלל באלבום בעל אותו שם.
השיר מבקר את המשך שיגרת החיים והבילויים בתל אביב בימי האינתיפאדה הראשונה, תוך הפגנת אדישות למתרחש בשטחים ולסבל של הפלסטינים.
השיר עורר כעס בקרב חלקים בציבור הישראלי והוועד המנהל של רשות השידור הישראלית החליט לאסור את השמעתו בתחנות הרדיו ובטלוויזיה, וגם בגלי צה"ל נאסרה השמעתו.
אחרי עשרים שנה הוא אלבום הסולו השלישי של המוזיקאי שמוליק קראוס, שיצא בשנת 1988 בהוצאת הד ארצי.
האלבום, כקודמו "גלגל מסתובב", הוא תוצר של שיתוף פעולה בין קראוס למוזיקאי אילן וירצברג.
קראוס הלחין 9 מתוך עשרת שירי האלבום, למילותיו של הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט, בעוד וירצברג עיבד את השירים וניגן בכולם.
חריג היה השיר "מונה" שנכתב על ידי שמוליק צ'יזיק, ומוקדש לזכרה של מונה זילברשטיין שהייתה מיודדת הן עם צ'יזיק והן עם קראוס.
מבין שירי האלבום הצליח במיוחד שיר הנושא, שנהפך לאחד השירים האהובים בתולדות המוזיקה הישראלית וזכה לגרסאות כיסוי רבות, בין היתר מפי אתי אנקרי, עמיר בניון ורוקפור.
כן הצליחו השירים "השיר החי", אם", "באמצע הרומן" (ששימש שיר הנושא של הסרט "נישואים פיקטיביים") ו"רואים רחוק רואים שקוף", שיצא כסינגל עוד בשנת 1982 ונכלל לראשונה באלבום זה.
לעטיפת האלבום, וכן לצילום של קראוס המלווה אותה, אחראי האמן יגאל תומרקין.
אילן וירצברג – גיטרות, קלידים, סינתיסייזר
אלון נדל – גיטרה בס
מיקי שביב – גיטרה בס
אחרי שנפלנו הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאית משנת 2021 בבימויה של קסטיליה לנדון, מתסריט מאת שרון סובויל, המבוסס על הרומן מ-2014 באותו שם מאת אנה טוד .
בסרט מככבים ג'וזפין לנגפורד והירו פיינס-טיפין, חוזרים לתפקידיהם כטסה יאנג והרדין סקוט, ועוקב אחר טסה כשהיא מתכוננת לעזוב לעבודתה בסיאטל, הגעתו של אביה של טסה וגילויים על משפחתה של הרדין, כל אלה.
המאיימים על מערכת היחסים הזוגית בין טסה להרדין.
לואיז לומברד, רוב אסטס, אריאל קבל, צ'אנס פרדומו, פרנסס טרנר, קיאנה מדיירה, קרטר ג'נקינס ומירה סורבינו מופיעים בתפקידי משנה.
הצילומים התקיימו בסופיה, בולגריה בסוף 2020. עקב התנגשויות תזמון והגבלות במהלך מגפת הקורונה, מספר דמויות תוסרטו מחדש.
הסרט יצא לאקרנים במספר מדינות באירופה ב-1 בספטמבר 2021 ובארצות הברית ב-30 בספטמבר.
כמו קודמיו, הוא זכה לביקורות שליליות, עם ביקורות על תסריט הסרט.
+שחקן/שחקניתדמותג'וזפין לנגפורדטסה יאנגראשיתהירו פיינס-טיפיןהרדין סקוטראשיתקרטר ג'נקינס רוברטמשניתלואיז לומברדטריש דניאלסמשניתאריאל קבלקימברלימשניתסטיבן מויירכריסטיאן ואנסמשניתמירה סורבינוקרול יאנגמשניתצ'אנס פרדומולאנדון גיבסוןמשניתפרנסס טרנרקארן סקוטמשניתרוב אסטסקן סקוטמשניתקיאנה מדיירה נורהמשנית
אחרים ויש אומרים הם כינויים במשנה לתנאים אנונימיים, במקרים רבים הכינוי הוא לרבי מאיר ורבי נתן (בהתאמה).
במחקר המודרני יש המפקפקים בקיומו של מרד זה, בשל מונחים ומוטיבים מאוחרים.
ביצוע הקנס כמעט ולא התקיים בפועל שכן רבי מאיר מוזכר במשנה מאות פעמים ואילו צורת הביטוי "אחרים אומרים" לא נזכרת ולו פעם אחת, יש ששיערו שהכלל סתם משנה רבי מאיר הוא הביצוע של הקנס, שדעתו היא המכריעה בכל משנה אבל ללא אזכור שמו.
לעיתים בברייתא מובאים רבי מאיר או רבי נתן ביחד עם הכינוי יש אומרים או אחרים, מה שמראה שלכאורה הכינוי לא משויך לאחד מהשניים, מספר תירוצים ניתנו על כך במפרשים.
התוספות במספר מקומות כותבים שזה אדם נוסף שהוזכר בצורה אנונימית, תוספות במסכת סוטה סובר שזה שתי דעות של רבי מאיר, בצעירותו, שנקרא רבי מאיר ובזקנותו שהוסב שמו לאחרים, עוד כתבו בתוספות ש"אחרים" זה שמועות של רבי מאיר בשם אלישע בן אבויה שכונה "אחר", תוספות דחו את דבריו.
הרבי מליובאוויטש בשיחה בשנת תשל"ב ביאר את המחלוקת כדלהלן: סגנונו של רבי מאיר היה "עוקר הרים" (עיון) וסגנונו של רשב"ג היה "סיני" (בקיאות).
הסוגיה שלפני הסיפור עוסקת בנושא זה.
רבי מאיר שהיה עוקר הרים באופיו ובתלמודו, סבר שנשיא ישראל צריך להיות עוקר הרים - איש של "איכות" ולא סיני – איש של כמות, ולכן רצה להדיח את רשב"ג הוא עשה זאת באמצעות קביעת הלימוד במסכת עוקצין שהיא בעלת אופי עיוני.
הקנס שקנסו את ר"מ הוא על סברה זו שהאיכות חשובה יותר ומכרעת את הכמות מכיוון שבסברה זו ביקש להדיח את רשב"ג.
ולכן, בכל מקום בש"ס בו מופיעה דעת "אחרים" הוא מפני ששם אמר דין שהסברה העומדת בבסיסו היא שהאיכות מכרעת את הכמות.
הרב אליהו מאיר אליטוב ביאר 59 סוגיות לפי הנחה זו.
אחריות למוצר היא התחייבות של יצרן או נותן שירות שהמוצר אותו הוא מספק יפעל כראוי במשך זמן מסוים, ואם לא, יתוקן או יוחלף בחדש.
למוצרים מיובאים ניתנת האחריות בדרך כלל על ידי היבואן, אך לעיתים היא ניתנת על ידי היצרן, למימוש ברחבי העולם.
מתן אחריות מחויב לעיתים בחוק, ולעיתים ניתן על ידי היצרן מרצונו.
אחריות ניתנת בדרך כלל באמצעות תעודת אחריות, שבה מפורטים היקף האחריות והדרכים למימושה בשעת הצורך.
חוקים אחדים בישראל מחייבים מתן אחריות למוצרים שונים, לפי הפירוט להלן.
בנוסף יש יצרנים ונותני שירות הנותנים אחריות מרצונם או על פי הנוהג בענף פעילותם.
אחריות למוצרי חשמל, אלקטרוניקה וגז חדשים
לחוק הגנת הצרכן מסמיך את שר התעשייה, המסחר והתיירות להתקין תקנות העוסקות במתן אחריות.
התקנות העוסקות בכך הן תקנות הגנת הצרכן (אחריות ושירות לאחר מכירה), התשס"ו–2006 והן קובעות שיצרן של מוצרי חשמל, אלקטרוניקה וגז חדשים, לרבות מנגנונים מכניים וחשמליים ברהיטים, שמחירם לצרכן גבוה מ־150 ש"ח (בערכי 2006) חייב בתקופת אחריות של שנה מיום מסירת המוצר לצרכן או מיום ההתקנה (כאשר קיימת חובת התקנה).
בתקופת האחריות על היצרן לתקן, בעצמו או באמצעות אחר מטעמו, כל קלקול שנתגלה במוצר, בלא תמורה; נדרשה במסגרת התיקון החלפה של המוצר, כולו או חלקים ממנו, תבוצע ההחלפה על ידי היצרן בלא תמורה.
מוצרים מסוימים (מקרר, מקפיא, כיריים לבישול, מכונת כביסה, מזגן אוויר, תנור הסקה דירתי, תנור בישול ואפיה, מקלט טלוויזיה שגודלו עולה על 20 אינץ', מדיח כלים, מייבש כביסה) יתוקנו במענו של הצרכן; נדרשה מעבדה לשם ביצוע התיקון, יעביר היצרן את המוצר למעבדה ויחזירו למעונו של הצרכן, בלא תמורה.
מוצרים אחרים יובאו לתחנת שירות לשם תיקונם.
יצרן חייב לקיים תחנת שירות אחת לפחות בכל אחת מן הערים: ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה ובאר שבע, או בסביבתן הקרובה.
יצרן רשאי לדרוש תמורה בעד תיקון שביצע לפי דרישת הצרכן, אם הוכיח, לפני ביצוע התיקון, שהקלקול נגרם כתוצאה מאחת הסיבות שלהלן:
(1) כוח עליון שהתרחש במועד מאוחר ממועד מסירת המוצר לצרכן;
(2) זדון או רשלנות של הצרכן, לרבות שימוש במוצר בניגוד להוראות השימוש ובלבד שהוראות השימוש סבירות בנסיבות העניין;
(3) תיקון שנעשה בידי מי שלא הורשה לכך מטעם היצרן, בנסיבות שאינן נובעות מהפרת חיובי היצרן לפי תקנות אלה.
יצרן יצרף למוצר הנמכר לצרכן תעודת אחריות בעברית ואם דרש הצרכן, יצרף היצרן תעודת אחריות בערבית.
עוסק המוכר מוצר לצרכן חייב למסור לו תעודת אחריות מאת היצרן במעמד מסירת המוצר וכן לציין על גבי התעודה את פרטיו ואת תאריך הרכישה.
(1) שם המוצר, תיאורו, מספרו הסידורי, אם קיים, שם הדגם ושנת הייצור;
(2) תאריך רכישת המוצר ופרטי העוסק שמכר את המוצר לצרכן;
(3) פרטיו המלאים של היצרן: שמו, כתובתו, מספר זהות/מספר תאגיד שלו, שמו המסחרי, מספר טלפון ופקסימילה וכן כל פרט אחר המאפשר לצרכן לפנות ליצרן לשם קבלת שירות;
(4) הכתובות ומספרי הטלפון של תחנות השירות.
בתעודת אחריות יפורטו, כמו כן, חיובי היצרן והסייגים לחיוביו.
לדוד חימום חשמלי ולדוד שמש נקבעה בתקנות תקופת אחריות מוגדלת של ארבע שנים.
אחריות לכלי רכב ומוצרי תעבורה
חוק רישוי שירותים ומקצועות בענף הרכב, תשע"ו-2016, מחייב יבואן רכב לתת את האחריות שנתן יצרן הרכב לכל רכב שהוא מייבא ().
את האחריות יש ללוות במתן תעודת אחריות ().
בעל רישיון לייצור מוצר תעבורה ייתן למוצר תעבורה שהוא מייצר אחריות שלא תפחת משלושה חודשים או לנסיעה של 6,000 קילומטרים, מיום התקנת המוצר ברכב, ואם לא נדרשת התקנה כאמור – מיום מסירתו ללקוח, והכול לפי המוקדם מביניהם ().
חובה דומה חלה על בעל רישיון לסחר במוצרי תעבורה.
האחריות כוללת מתן שירות, בלא תשלום, לאחר מכירת רכב או מוצר תעבורה, הכולל תיקון, טיפול או החלפה של הרכב או של מוצר תעבורה, כדי להבטיח את תקינותם.
חוק המכר (דירות), תשל"ג-1973 מסדיר האחריות של מוכר דירה חדשה לדירה שמכר.
אחריות זו היא בשתי תקופות: תקופת הבדק, שאורכה שנה עד שבע שנים, בהתאם לרכיב הדירה שנפגם, ותקופת אחריות, שהיא תקופה של שלוש שנים שתחילתה בתום תקופת הבדק.
צו הפיקוח על מצרכים ושירותים (התקנת מעליות ומתן שירות למעליות), תשמ"ד-1984 קובע כי מתקין מעליות בבית מגורים ישא באחריות לפעולתה התקינה של המעלית למשך שנה; האחריות תכסה תיקונים וחלפים ותינתן ללא תשלום מאת דיירי הבית.
חוק החוזים האחידים, התשמ"ג–1982 מסמיך את בית המשפט ואת בית הדין לחוזים אחידים לבטל או לשנות תנאי בחוזה אחיד שיש בו – בשים לב למכלול תנאי החוזה ולנסיבות אחרות – משום קיפוח לקוחות או משום יתרון בלתי הוגן של הספק העלול להביא לידי קיפוח לקוחות.
החוק קובע חזקה שתנאי הפוטר את הספק, באופן מלא או חלקי, מאחריות שהייתה מוטלת עליו על פי דין אילולא אותו תנאי, או המסייג באופן בלתי סביר את האחריות שהייתה מוטלת עליו מכוח החוזה אילולא אותו תנאי, הוא תנאי מקפח, וכך גם תנאי המקנה לספק זכות להעביר את אחריותו לצד שלישי.
בארצות הברית החוק אינו מחייב מוכר לתת אחריות ללקוח, אבל אם המוכר החליט לתת אחריות ללקוח, חוק האחריות של מגנוסון-מוס משנת 1975 מסדיר את תוכנה של אחריות זו.
אחריות ציבורית הנה עקרון לפיו אדם הנמצא בתפקיד ציבורי צריך לתת דין וחשבון לציבור, ולהפגין אחריות באופן מילוי תפקידו.
ממלא תפקיד ציבורי אחראי כלפי הציבור על התחומים שבאחריותו.
הוא אחראי באופן אישי על מה שעשה או לא עשה במילוי תפקידו.
הרעיון בבסיסה של האחריות הציבורית הוא של נאמנות ציבורית.
נבחר הציבור הוא הנאמן של הציבור, שאחת מחובותיו היא האחריות הציבורית.
האחריות הציבורית היא אמצעי להשגת מטרה של התנהגות נאותה של אנשי ציבור.
לחובת האחריות הציבורית שלושה עקרונות – שקיפות, דיווחיות-מסירת דין וחשבון, ונשיאה באחריות.
ללא האחריות הציבורית עשוי משטר דמוקרטי להפוך למשטר אוטוקרטי, להתנהל בצורה שרירותית, ולהמעיט בזכויות האדם.
האחריות הציבורית כוללת הן את הצלחת איש הציבור בתפקידו והן התנהגות מכובדת וראויה עליה חייב איש הציבור להקפיד.
ההתנהגות נמדדת בשלושה מישורים – ראשית היא צריכה להיות על פי חוק, שנית היא צריכה להיות מתוך שיקול דעת – אסור לאיש הציבור לשרת אינטרס אישי, לפעול במצב של ניגוד עניינים ולהפעיל את סמכותו כדי לשרת אינטרסים של מקורבים לו באופן אישי או אינטרסים של מגזר צר שהוא מקורב אליו.
עליו לשקול רק שיקולים ענייניים, לא לחרוג ממתחם הסבירות ולפעול באופן מידתי.
ושלישית על איש הציבור לפעול באופן ראוי, כלומר ביושר, הגינות וצדק ומתוך שאיפה שהתנהגותו תוכל לשמש מודל לחיקוי.
אחריות איש הציבור מובילה מדיווח שלו לציבור, אל הביקורת מטעם הציבור וממנה היא עשויה להביא לנקיטת פעולות נגדו.
מטרת פעילות אלו להעניש בגין ההתנהגות הפסולה כדי להתריע ממנה וכן לתקן את הדורש תיקון.
המפתח לאחריות ציבורית הוא הציבור.
ממשל אחראי הוא תוצר פעילותם ומעורבותם של אזרחים אחראיים אשר לוקחים את חיי הציבור ברצינות, דואגים להתעדכן בסוגיות החשובות לחייהם, דנים בסוגיות אלה בפומבי ומהווים בקר של פעולות הממשל.
הדוגמה המובהקת ביותר של אחריות ציבורית היא אחריות מיניסטריאלית.
אחריות מיניסטריאלית היא האחריות של חבר ממשלה (שר או ראש ממשלה) לכל הנעשה בתחום שתחת אחריותו.
אחריות מיניסטריאלית היא נדבך חשוב במשטר דמוקרטי.
היא מסמלת את חובת הדיווח והאחריות של החבר הממשלה בפני הפרלמנט ובפני הציבור.
במדינות בהן מוטמעת תרבות של אחריות מיניסטריאלית נהוג שראש הממשלה או השר מתפטרים במקרה של מחדל חמור בתחום לו הם אחראים.
זאת אפילו כשהתוצאות אינן חמורות, על מנת לשמור על אמון הציבור בממשלה.
ישנה אחריות מיניסטריאלית אישית (ישירה או עקיפה) ואחריות מיניסטריאלית כוללת:
מתייחסת למעשה, משגה או מחדל של שר או של ראש הממשלה.
במקרה זה השר/ראש הממשלה אחראי למעשים ולהחלטות שלו באופן אישי, כלומר הוא נושא באחריות אישית לאופן שבו קיבל החלטות, הפעיל שיקול דעת ופעל או הורה לפעול.
במקרה של מחדל נתפס חבר ממשלה כנושא באשמה.
בדרך כלל, הביטוי של נטילת אחריות מיניסטריאלית אישית היא התפטרות מהתפקיד הציבור.
האחריות האישית יכולה להיות אחריות אישית ישירה הקשורה למחדל של חבר הממשלה עצמו, או עקיפה כלומר מחדל שנעשה על ידי הכפופים לו.
משמעות האחריות האישית העקיפה היא קיום אחריות על תפקוד הכפופים לחבר הממשלה – כחלק מתפקידו עליו לעקוב, לפקח על הכפופים לו ולוודא שהם ממלאים את הוראותיו.
האחריות האישית מתייחסת בראש ובראשונה שאלה האם נושא התפקיד פעל לפי החוק.
מעבר לכך נבחנת האחריות האישית באופן שבו בעל תפקיד, נבחר או ממונה, פועל ומתפקד בשלושה מישורים:
1. המישור הניהולי-המוסדי (פרסום הנחיות, דאגה לקיום מנגנוני פיקוח ובקרה, מינויים ראויים).
2. מישור קבלת ההחלטות (תהליכי קבלת החלטות ראויים וסדירים)
3. המישור הערכי על פיו על נושא המשרה חובת נאמנות לאינטרס הציבורי וחובת הזהירות.
בנוגע לדרג הממונה ישנו גם היבט של מישור מקצוע – האם לאדם יש הכשרה וניסיון שמתאימים למילוי התפקיד.
מתייחסת לאחריותו של ראש ממשלה/שר לכל מעשה או מחדל הקשור לתחום עליו הוא ממונה, גם אם נעשו שלא בידיעתו ושלא בהסכמתו.
במסגרתה על חבר הממשלה לתת דין וחשבון על התנהלות הגוף או המוסד עליו הוא ממונה.
משמעותה של אחריות זו היא שראש ממשלה ושרים אחראים כגוף אחד על כל ההחלטות והפעולות שמבצעת הממשלה וכן על פעולותיו של כל אחד מהשרים בה.
השרים מקבלים עליהם את החלטות הממשלה, ואין באפשרותם לחלוק עליהן אם אושרו על ידי הממשלה בהצבעה.
חבר ממשלה שאינו מסכים עם דרכה יכול להתנגד להחלטה בתוך הישיבות אך לא בפומבי, או לחלופין לפרוש מהממשלה
אחריות ציבורית של ראש ממשלה
ראש ממשלה אחראי למעשיה של הממשלה ולמחדליה, הרבה מעבר לאחריות המשותפת המוטלת על כל אחד מחברי הממשלה.
הוא מרכיב את הממשלה, קובע את סדר יומה ויוזם את החלטותיה העיקריות.
המידע הנמסר לו רחב, מפורט ויסודי יותר מהמידע הנמסר לשרים, לכן אחריותו רחבה וחלה גם על מעשי ממשל שלא היו לרצונו ואף על מעשים שנעשו שלא בידיעתו.
בישראל, אחריות ציבורית אינה מעוגנת בחוק או במשפט אך קיים חוזה בין השלטון לציבור לפיו על ממלא תפקיד ציבורי להשתמש בסמכויותיו באופן האחראי, השקול והשקוף ביותר לטובת הציבור.
מדובר בהיבט הנורטיבי של אחריות ציבורית, על פיו מי שממלא תפקיד ציבורי צריך להפגין אחריות לציבור (responsibility) באופן מילוי תפקידו, והוא גם אחראי בפני הציבור (accountable) על התחומים שתחת אחריותו.
בישראל אין תרבות של לקיחת אחריות ציבורית על מחדל ואין בדרך כלל התפטרות בעקבותיו.
נטילת האחריות הפוליטית מצומצמת לשאלת האחריות החוקית והפלילית, ללא התייחסות רחבה יותר לשאלת הדבר האחראי והראוי לעשותו.
קיימת נסיגה לאחור בנוגע ללקיחת אחריות ציבורית בישראל, כאשר בעבר נבחרי הציבור כיבדו את זכותם של מנגנוני הפיקוח הדמוקרטיים (רשויות החוק, מבקר המדינה, ועדות חקירה ועוד) לתבוע מהם לשלם במשֹרתם על כישלון.
שחיקת האחריות הציבורית בישראל באה לידי ביטוי גם בהתכחשות לה, בהתחמקות ממנה ובניסיון לכפור בעצם חשיבותה, כשההתכחשות לה הפכה מכזו המופיעה במקרים נקודתיים לתופעה רחבה יותר.
יש הטוענים כי הציפייה ללקיחת אחריות ציבורית מוצגת על ידי שוחרי טובתו של מי שכשל כטהרנות וצדקנות
כאמור, האחריות המיניסטריאלית אינה מעוגנת בחוק.
חוק יסוד: הממשלה אינו קובע במפורש את קיומה של אחריות מיניסטריאלית של השר בפני הכנסת.
החוק מציין את קיומה של אחריות משותפת של הממשלה בפני הכנסת, ואת אחריותו של השר בפני ראש הממשלה לתפקידים שעליהם הוא ממונה.
ועדות החקירה בישראל תרמו לעיצוב הנורמה של אחריות מיניסטריאלית.
תרומתן גם בהליך הפומבי שהן מקיימות.
במהלכן נדרשים נבחרי הציבור להסביר באופן פומבי את שיקול הדעת שלהם ואת הפעולות שהם עשו או לא עשו.
ועדות החקירה בישראל לא התייחסו בדרך כלל במסקנותיהן לאחריות מיניסטריאלית כוללת אלא לאחריות מיניסטריאלית אישית.
המלצותיהן מתחלקות להמלצות אישיות ולהמלצות מערכתיות.
קיימת בישראל מסורת על פיה מסקנות ועדות החקירה, ובעיקר מסקנותיה האישיות מיושמות על ידי הממשלה, עם זאת בשנים האחרונות ההמלצות אינן מיושמות.