tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פסק דין זה, הנחשב כאקטיביזם שיפוטי, כלומר התערבות בית המשפט בעבודת המחוקק בוטל בשנות ה-30 של המאה ה-20, מתוך הבנה שהצדדים לחוזה זה אינם שווים בכוחם ושחוזה כזה מאפשר למעסיק לנצל את העובדים.
פסק דין מילר נגד אורגון
ב-1911 נקבע בפסק דין מילר נ' אורגון Muller v Oregon כי לנשים העובדות במכבסות אסור לעבוד יותר מאשר 10 שעות עבודה ליום, בפסק דין זה בית המשפט פסק ההפך מפסיקתו בתביעת לוכנר ואישר הגבלת שעות העבודה.
במילר נגד אורגון טען בית המשפט שמקרה לוכנר לא הייתה הצדקה להתערבות בית המשפט בדיני החוזים כי מדובר בגברים.
לעומתם אצל נשים יש סיבות ביולוגיות וחברתיות הגורמות לכך שהמדינה צריכה להשתמש בכוחה להגנה על הנשים העובדות ואין כאן הפרה של חופש החוזים.
Parrish מ-1937 התייחס לנושא שכר מינימום לנשים עובדות.
במקרה זה פסק בית המשפט שהתערבות המדינה לגיטימית במטרה להגן על קבוצה הנמצאת בנחיתות במגעיה מול המעסיקים.
חלק מחוקי המגן מוסיפים באופן ישיר לעלות ההעסקה של עובדים.
עלותו הישירה של חוק חופשה שנתית, למשל, היא כעלותם של ימי החופשה שהוא מעניק לעובד.
עלותו הישירה של חוק שכר מינימום היא ההפרש בין השכר שמחייב חוק זה, ובין השכר שהיה משולם ללא קיום החוק.
עלותם של חוקי מגן אחרים פחות ברורה - קשה לייחס עלות לחוק הגנת השכר, הקובע מועד לתשלום השכר ולמסירת תלוש משכורת לעובד.
על פי התאוריה הכלכלית, חוקי המגן שיש להם עלות משמעותית ישפיעו על השכר ושיעור התעסוקה של העובדים המוגנים.
כאשר השכר הוא גמיש, יגרמו חוקי המגן לירידה בשכר העובדים המוגנים, בהתאם לתוספת העלות הנגרמת בגלל חוקי המגן.
כאשר השכר אינו גמיש, מצופה שחוקי המגן יגרמו לירידה בתעסוקה של האוכלוסייה המוגנת.
מחקר על חוקי המגן בטייואן, שהגנו במיוחד על נשים בגילאי הפוריות, מצא ירידה של כ-10% בשכרן יחסית לגברים צעירים ונשים מבוגרות, וירידה של כ-15% בתעסוקת נשים צעירות.
עם הקמתה של מדינת ישראל נחקקו בה חוקי מגן שנחשבו מתקדמים יחסית למקובל בעולם.
עם השנים חלה שחיקה בחלקם.
על יחסי עובד-מעביד חלים חוקים שונים.
חלקם מתייחסים לכל עובד באשר הוא עובד וחלקם מתייחסים לעובדים הנכללים במגזר או ענף מסוים.
הכלל אומר שזכות שהוענקה לעובד לא יכולה להתבטל על ידי הסכם המתייחס למגזר/ענף.
אגף אכיפת חוקי עבודה במשרד התעשייה המסחר והתעסוקה ממונה על אכיפת חוקי המגן.
מספר הפקחים המוקצה לכך קטן יחסית, והאכיפה חלקית.
לרשות עובד הסבור שחוק מחוקי המגן הופר לגביו עומדת הזכות לתבוע את מעבידו בבית הדין לעבודה.
חוקי המגן מגינים על עובד, כלומר מי שמתקיימים יחסי עובד-מעביד בינו ובין מעבידו.
הם אינם מגנים על הסדרי העסקה אחרים, כגון מתנדב או פרילנסר.
התייחסות מיוחדת ניתן למי שמועסק באמצעות קבלן כוח אדם.
חוקי המגן אינם מגדירים מיהו עובד ומיהו מעסיק.
מושגים אלו נדונו בהרחבה בפסקי דין של בית הדין לעבודה.
חוק שעות עבודה ומנוחה: קובע אורך מרבי ליום העבודה ולשבוע העבודה, זמני מנוחה מעבודה, וגמול בעד עבודה בשעות נוספות ובימי המנוחה.
החוק קובע את מספר שעות העבודה המקסימלי המותר, הסדרים הנוגעים למנוחה שבועית, ותשלומים עבור עבודה בשעות נוספות וביום המנוחה.
החוק נועד להגן על העובד ולמנוע העסקה רצופה, מכבידה ומפרכת העלולה לפגוע בבריאותו הגופנית וברווחתו הנפשית.
החוק מגן גם על חופש הדת של העובד בכך שהוא קובע כי המנוחה השבועית של העובד תהיה לפחות 36 שעות רצופות ותכלול אצל יהודים את יום שבת ועבור בני דתות אחרות יום שישי או ראשון.
אסור להעסיק עובד בשעות המנוחה אלא בהיתר מיוחד מטעם שר התעשייה המסחר והתעסוקה.
החוק מעניק גם זכות להפסקות לתפילה.
חוק חופשה שנתית: מסדיר את זכויות העובדים בכל הנוגע לחופשה שנתית.
החוק קובע את משך החופשה השנתית לעובד (בעיקר על-פי הוותק), את מועד ניצול זכות החופשה, ואת התשלום לעובד בעת היותו בחופשה.
כל עובד זכאי לחופשה בתשלום שתינתן לפי הוראות החוק.
חוק דמי מחלה: קובע את זכותו של העובד לתשלום כאשר הוא נעדר מעבודתו מחמת אי-כושר זמני או קבוע של העובד לבצע את עבודתו, הנובע ממצב בריאות לקוי.
חוק שכר מינימום: קובע שכר מינימום לעובד, הן לעובדים לפי שעות והן לעובדים על בסיס חודשי.
חוק הגנת השכר: קובע את מועד תשלום השכר, ומעניק פיצוי גבוה על הלנת שכר.
החוק עוסק גם בניכויים שמותר לנכות מהשכר והגבלות על עיקול שכר.
החוק קובע חובה לתת תלוש שכר לעובד ואת תוכנו של תלוש השכר.
חוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון וקבלה לעבודה): המעסיק חייב למסור לעובד, תוך 30 יום מהיום שהתחיל העובד לעבוד אצל המעסיק, הודעה כתובה המפרטת את תנאי העבודה.
מועד קצר יותר נקבע לגבי נערים עובדים.
כן מוטלת חובת הודעה על שינויים בתנאים.
בדצמבר 2014 (בתיקון מס' 6), נקבע כי חובה ליתן הודעות מסוימות גם למועמדים לעבודה.
חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות (התשס"א-2001): קובע כי על המעסיק לתת הודעה מוקדמת בכתב על פיטורי עובד.
חובה דומה חלה על העובד המתפטר.
את ההודעה יש לתת זמן מה קודם סיום יחסי עובד-מעביד.
משך הזמן הנדרש להודעה המוקדמת תלוי בוותק של העובד, והוא מגיע עד לחודש.
חוק עבודת הנוער: חוק זה שנועד להגן על עובדים שטרם הגיעו לגיל 18. החוק כולל התייחסות לגבי גיל העסקה, שעות ותנאי העסקה.
לפי החוק אסור להעסיק ילד שטרם מלאו לו 14 שנה.
חוק החניכות: חניך הוא נער (לפני גיל 18) העובד כדי לרכוש מקצוע בעבודה מעשית מודרכת ובלימוד שיעורי מקצוע מאושרים לפי חוק.
חוק פיצויי פיטורים: נועד לפצות את העובד על-פיטורים ולהקל עליו במהלך התקופה בה הוא מחפש מקום עבודה חדש.
החוק מקנה זכות פיצויים לעובד המפוטר ובמקרים מסוימים גם לעובד המתפטר.
חוק עבודת נשים: מקנה שלל הגנות לאישה העובדת, בפרט בכל הקשור להיריון ולידה.
הגברת השוויון בין המינים הביאה להענקת חלק מזכויות אלה, הקשורות בהורות, גם לגברים.
חוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, התשע"ב-2011;
חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), התשנ"ז-1997;
חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, התשנ"ו-1996;
חוק הזכות לעבודה בישיבה ובתנאים הולמים, התשס"ז-2007;
חוק זכויות לאנשים עם מוגבלות המועסקים כמשתקמים (הוראת שעה), התשס"ז-2007 (תוקף החוק פקע ב-8 באוגוסט 2017);
חוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה), התש"ט-1951;
חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998;
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988;
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998;
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, התשנ"ו-1996.
צווי הרחבה אחדים מעניקים זכויות מסוימות למרבית העובדים בישראל:
כללים שונים בדבר הוצאות נסיעה, קבועים במגזר הציבורי (ראה התקשי"ר - תקנון שירות המדינה).
דמי הבראה: דמי הבראה משולמים לפי צו הרחבה.
מכסת ימי ההבראה מתחילה ב-5 ימי הבראה עבור כל שנת עבודה ועולה על פי ותק העובד במקום העבודה.
בנושא ההבראה חלה נסיגה מנקודת המבט של חוקי המגן.
בעבר, כאשר החלו בהסדרי העבודה, היו המעסיקים מוציאים את עובדיהם להבראה בפועל בבתי הבראה ושילמו עבורם את מלוא עלות השהייה בבית ההבראה.
בשנות ה-80 הונהג כי כל עובד יכול לצאת לכל בית הבראה או בית מלון לפי בחירתו, היה עליו להביא את הקבלות למעסיק והמעסיק החזיר לעובד את סכום דמי ההבראה המגיע לו כסכום פטור ממס על סמך הקבלה.
בהמשך, כאשר העובדים התנגדו לגישה הפטרונית שקובעת מה טוב עבורם התחילו העובדים לקבל דמי הבראה במשכורת, בלי שנבדק האם יצאו להבראה או לא וחלה נסיגה בכמות היוצאים להבראה או נופש בפועל כי עובדים השתמשו בכספים שקיבלו לצרכים אחרים.
ביטוח פנסיוני: ב-1 בינואר 2008 נכנס לתוקף צו הרחבה המחייב מתן ביטוח פנסיוני לכל עובד שגילו מ-21 שנה לגברים, 20 שנה לנשים, בהתאם לתנאים המפורטים בצו.
תשלום עבור ימי חג ושבתון: עובד ששכרו משתלם על בסיס חודש, זכאי (לפי המנהג) לשכר עבודה רגיל גם עבור חודש שבו חלים ימי חג, ללא תלות במספר ימי החג שחלו באותו חודש.
עובד שאינו יהודי יכול לבחור בין מועדי ישראל ובין חגי דתו.
תשלום שכר בגין ימי אבל: על פי צו הרחבה, עובד שעבד במקום העבודה לפחות 3 חודשים והמקיים חובת אבלות (במות קרוב משפחה מדרגה ראשונה) מטעמי דת או נוהג ("שבעה"), ואינו עובד באותם ימים, יהיה זכאי לתשלום שכרו עבור ימי העבודה שנעדר בהם ולא יותר משבעה ימים (קלנדריים).
בנוסף לצווי הרחבה אלה, החלים על מרבית העובדים בישראל, מוצאים צווי הרחבה ענפיים, המעניקים זכויות לעובדים בענף מסוים, כגון ענף המתכת.
אכיפה מנהלית של חוקי המגן וצווי הרחבה
בחודש יוני 2012 נכנס לתוקף החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, התשע"ב-2011, שמקנה לפקחי משרד התמ"ת סמכות להטיל קנסות מנהליים על מעבידים שמפירים הוראות מסוימות של חוקי מגן וצווי הרחבה, ועל מקבלי שירותים מהם.
חוק זה אינו ראשון מסוגו, משום שחוק הגנת השכר, התשי"ח - 1958, בגרסתו המקורית (ס"ח 247, תשי"ח, עמ' 86), קבע בסעיף 16 כי שר העבודה ימנה ממונים על גביית שכר (הסמכות הועברה מאוחר יותר לבתי הדין לעבודה).
סמכויות אכיפה מנהליות מוקנות גם בחוקים אחרים, שהמרכזי שבהם הוא חוק ארגון הפיקוח על העבודה, התשי"ד - 1954.
יום מנוחה שבועי: שמירת שבת מעניקה לכל אדם יום מנוחה.
זכותו פועל להתפטר: "פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום" (תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף י עמ' א)
תנאי עבודה מקובלים: "מקום שנהגו שלא להשכים ולא להעריב, אינו יכול לכופן.
מקום שנהגו לזון, יזון" וכו' (משנה תורה לרמב"ם, הלכות שכירות ט, א)
תשלום לפועל ב"מילואים": "השוכר את הפועל, ונאחז לעבודת המלך - לא יאמר לו הריני לפניך, אלא נותן לו שכר מה שעשה" (משנה תורה לרמב"ם, הלכות שכירות ט, ה)
חובת קיום הסכמים עם פועל, ופיצוי הולם בהפרתם: "השוכר את הפועל לעשות מלאכה כל היום, ושלמה המלאכה בחצי היום - אם יש לו מלאכה אחרת כמותה או קלה ממנה, עושה שאר היום; ואם אין לו מה יעשה, נותן לו שכרו כפועל בטיל.
ואם היה מן החופרים עובדי אדמה, וכיוצא בהן שדרכן לטרוח הרבה, ואם לא יתעסק במלאכה, יחלה - הרי זה נותן לו כל שכרו".
(משנה תורה לרמב"ם, הלכות שכירות ט, ז)
לגבי מעמדם של חוקי המגן של המדינה על פי ההלכה נחלקו האחרונים:
יש אומרים שיש להם תוקף רק בהיותם מנהג המדינה.
יש אומרים שיש להם תוקף הלכתי, אולם, במקרה שהעובד ויתר על זכויותיו - הוויתור תקף.
יש אומרים שיש להם תוקף הלכתי כולל מניעת האפשרות של העובד לוותר על זכויותיו.
חוקי התיאטרון הקלאסי הם אסופה של כללים וחוקים שעל פיהם כתבו מחזות ושירה אמנים רבים, בתקופת התיאטרון הקלאסי, במאה ה-17. האסופה נכתבה ונערכה עבור המחזאות של העת העתיקה, ושימשה את אריסטו והורטיוס שניתחו טרגדיות, ספרות ושירה בכתביהם.
בשלהי הרנסאנס, הם תורגמו לשפות המערב ובשונה מבעבר, ישירות מלטינית; ובמיוחד נודע התרגום שכתב דניאל היינסיוס, בצורת מדריך, ושהשפיע באופן ניכר, בעיקר בצרפת.
החוקים כוללים את שְלוֹש האחדוּיוֹת, הבְּיַאן-סֵאָנְס , סבירות (vraisemblance), קישור תמונות והמֵירוּק (זיכוך).
ה"פּוֹאֶטִיקָה" של אריסטו נכתבה בשנת 335 לפנה"ס לערך.
מתוך ההערות שפוזרו במהלך היצירה, נוסחו חוקי שלוש האחדויות.
למרות שאריסטו התייחס לטרגדיה ולאפוס בלבד, מילותיו פורשו לאחר מכן לסוגות דרמאטיות אחרות.
מרחב הזמן עד לחוקי התיאטרון הקלאסי החל בגלגולו של כתב ביקורת זה בימי הבינים בשפות: סורית, ערבית ועברית, מיוונית.
כאשר הגיעו ספרי ביקורת ללטינית שכללו תרגום חלקי מהשפות הללו (Hermannus Alemannus 1481) עד לתרגום מלא מיוונית (Georgio Valla 1498).
בהמשך, תורגם כמעט במלואו לאיטלקית בשנת 1562.
עד מחצית המאה "אמנות הפיוט" של הורטיוס הייתה מקור הביקורת הספרותי הראשי לספרות בעיקר הודות לזמינותה בשפת המקור בימי הביניים, ולתרגומה לאיטלקית בשנת 1535.
לאחר שלימוד יצירות אלו כבר הגיע לבשלות, לא חסו המבקרים על טרגדיות שהפרו או לא פעלו לפי הכללים הידועים לכול (כך ביצירות: Didone, Canace, Pastor Fido).
מתוך "אמנות הפיוט", מבקרים התמקדו בשורה: "שיהא זה פשוט ואחיד", ופיתחו את הכלל או התאוריה של אחדות העלילה, כאיסור על קיומן של עלילות משנה תוך הסתמכות והשוואה עם יצירתו של אריסטו.
פואטיקה פרק ח' שורות 45-30, בתרגום חופשי:
"העלילה בהיותה חיקוי של פעולה, חייבת לחקות פעולה כך שהמכלול, המבנה האחיד של החלקים יהא כזה, אשר אם אחד מהם יועתק למקום אחר או יוסר, המכלול יתפרק או יעורער".
פואטיקה פרק כ"ב, 31-25, תרגום חופשי:
"בטרגדיה, אין לחקות מספר קווי פעולה הקורים בעת ובעונה אחת; חייבים אנו להגביל עצמנו לפעולה בבמה ולחלק המוצג על ידי השחקנים".
היינסיוס בספרו De tragoedia הגדיר זאת: פעולה הופכת להיות אחידה רק מסדרות של פעולות הקשורות אחת לשנייה, כך שאם אחת תשנה את מיקומה, העוקבת תתבטל גם כן, אם מתוך צורך או אם מסבירות.
השלם האמיתי אינו קיים ללא כל חלקיו.
ראו ציטוט קודם וכן, פואטיקה פרק ז', 4, תרגום חופשי:
"נחוץ שיעור מסוים, ושיעור שיהא קל לעטיפה במבט יחיד, אז בעלילה אורך מסוים נחוץ, ואורך שבקלות יוכל להתפס בזיכרון" בנוסף אחדות המקום היא התרחשות המוגבלת למקום אחד בלבד.
ראו ציטוט קודם וכן, פואטיקה פרק ה' 15-11:
"טרגדיות מתאמצות, במידת האפשר, לתחום עצמן לסיבוב־שמש יחיד או קצת יותר או פחות מכן".
"הפעולה בטרגדיה צריכה להיות שלם גם כן, אמנם קטן מן האֶפּוֹס ...
הפעולה בשיר אם רחבה, הראש לא יתפוס את כולה בבת־אחת, ואם קצרה מדי, אף הנאה לא תצמח מצפייה בו".
"פעולה בטרגדיה לכשלעצמה חייבת לגדול עד לנקודה שבה נולד צורך שתבוא אל סופה.
שני דברים צריך לזכור: אחד, אין לעבור מחזור שמש שלם; שנית, שיישאר מקום לשינויי נושא (digression) ואמנות.
אכן, כמו שדברי בית וריהוט הם לבית, כך שינויי נושא ואפיזודות הם לטרגדיה".
על העבודה להיות קרובה למציאות הסבירה.
אריסטו סיפק את היסודות לתאוריה הזאת:
לפי חוקים של הסתברות או צורך:
זה תפקיד האמן לספר על מה יכול להתרחש.
האמן אומר איך דמות תתנהג או תדבר.
אירועים היסטוריים הם כמובן אמינים, אך אין זה אומר שהאמן מוגבל אליהם.
האפקט הטראגי של רחמים או פחד מוטב יהיה אם יבוא בהפתעה, ההשפעה גוברת כשהיא מלווה בסיבה ותוצאה.
לבסוף, חוק הסבירות יצר דרישה שהזמן על הבמה יהא זהה לזמן בהצגה.
תוך כיבוד הסבירות ודרך הארץ, אין להצגה לזעזע את הצופה.
מעשי אלימות וקרבה פיזית אין מקומן על הבמה.
הקרבות או המוות חייבים להתרחש מחוץ לתמונה ולהיות מדווחים בצורת סיפור מפי הדמויות.
liason des scènes - פותחה בשנת 1630 ובעלת קשר חזק לאחדות הזמן והמקום.
כיצד ניתן לשמור על רצף בתמונות של אותה מערכה.
יש שני סוגים של קישור תמונות: קישור באמצעות שהות - דמות אחת נשארת על הבמה לתמונה הבאה.
וקישור באמצעות בריחה - דמות אחת שאינה חפצה להראות או להשמע תצא, בדיוק כאשר דמות אחרת תכנס לתמונה.
בגלל החוק הזה ואחרים, התפיסה היא שהזמן שעובר בין ההפסקות שבין המערכות, בהכרח אומר שזמן זהה עבר בהצגה.
פייר קורניי, בהקדמות ליצירותיו הביע את חוסר הסכמתו לנוקשות של החוקים, בהתייחסותו למקום אמר שישאיר זאת לבחירת הקורא, בהתייחסותו לזמן, תמה על ג'ודולה ב"קלאפטרה שבויה" שהחל מנהג שהזכיר מהו הזמן כדי להראות שהחוק נאכף ומבוצע.
על קישור התמונות אמר שהוא משרת את הרצף של ההצגה, אך אינו אלא קישוט ולא חוק.
באשר לאחדות העלילה הוא פיתח רעיון לפיו כל הפעולות מובילות אל הסוף, אך בנוסף לכך אפשר גם לשמר על המבנה ההירארכי הזה בתוך מערכה.
זאת אומרת, שהפעולות בתוך המערכה יובילו למערכה הבאה וישמרו על מתח לכל אורך המחזה.
על אחדות הזמן היו שטענו ששתים־עשרה שעות הן זמן מספק (Gombauld, Chapelain, Sarasin) בעוד שאחרים (כמו la Mesardière) דבקו בזמן זהה למשך ההצגה כולל הפסקות.
כותבים הסכימו שאחדות המקום מאפשר מספר מקומות בתחומי עיר קטנה או אזור כפרי, סרסין (Sarasin) הציע שאין על המקום להשתנות, עם זאת לא ברור אם הוא היה שוקל מספר חדרים באותו בית, או גינה כשינוי מקום.
מנו הוא שמו של האדם הראשון על פי האמונה ההינדית וכן הברהמין הראשון ששלט על האדמה, זה שהציל את האנושות מהמבול.
מנו היה מוכר כאדם ישר באופן מוחלט ולכן זכה לכינוי סטיאורטה "Satyavrata" – "אדם ששבועתו אמת", לאשתו קראו שרדהא Shraddha – אמונה.
על פי אחת המסורות, מנו נתן לבני האדם את חוקי מנו, הידועים כמנוסמרטי או מנוסמרוטי (मनुस्मृति, Manusmruti) או מנאוה דהרמהשאסטרה (Mānava-Dharmaśāstra).
על פי חוקרים שונים, העלאת החוקים על הכתב מתוארכת בין המאה ה-3 לפנה"ס למאה הראשונה לספירה.
המנוסמרטי הם לא רק סט חוקים אלא דרך חיים שלמה הכוללת את כל שטחי החיים עד לפרטים הקטנים ביותר.
חמש העבירות החמורות ביותר על פי מנו הם הריגת ברהמין, שתייה לשכרה, גנבה, קיום יחסי מין עם אשת הגורו, או קשר חברתי עם מי שביצע אחת מעבירות אלו.
ספר חוקי מנו מכיל 2685 פסוקים או הוראות המחולקים ל-12 ספרים או פרקים.
הספרים עוסקים בכל תחומי החיים אבל כל ספר שם דגש על נושא אחד יותר מאשר על האחרים, החלוקה לספרים היא:
ספר 1 – מקורו של העולם (119 פסוקים)
ספרים 3–4 – היחסים בין בני ארבע הוורנות השונות (286 + 260, יחד 546 פסוקים), כללי נישואין, כללי אירוח, כללי התנהגות של בעלי בתים.
ספר 5 – מאכלים אסורים, כיצד סוגדים לאלים ומהו היחס הנאות לנשים (169 פסוקים)
ספר 6 – כללי האסקטיות (97 פסוקים)
ספר 7 – משפט המלך וחובותיו (226 פסוקים)
ספר 9 – מערכות היחסים בין גברים ונשים במשפחה וחובותיהם (336 פסוקים)
ספר 10 – מהן חובות בני הוורנות השונות (131 פסוקים)
ספר 11 – אסקטיות (סיגוף עצמי) וכפרה (266 פסוקים)
ספר 12 - ארבע מטרות חייו של אדם (126 פסוקים)
חוקי מנו מכתיבים את ההתנהגות, החובות ויחסי הגומלין בין ארבע הווארנות.
מימוש חוקים אלו הביא לסדר החברתי הקיים עד ימינו של הקאסטות בהודו.
חוץ מארבע הוורנות התייחס מנו גם לאלו שאינם נכללים במערכת הקסטות, אלו הקרויים דלית או הריג'אן ובעבר כינו אותם הטמאים, האסורים למגע או מנודים.
מנו כינה אותם אוכלי כלבים, הטיל עליהם את העבודות הבזויות (כמו סילוק שפכין, עיבוד עורות) וקבע שאסור להם להיות בעלי רכוש.
מי שנוגע פיזית בדלית חייב בטהרה וכך גם מי שנוגע באישה במחזור.
בכלל נשים לפי מנו אינן ברשות עצמן ועליהן להיות בחסות גבר (אב, בעל, בן).
מנו קבע כי לאלמנה אסור להינשא מחדש ואסר על נשים לעזוב את בעלן, גם אם הוא בעל מזג רע.
בחוקים אלו מצהיר מנו כי אסור לערער על הוודות ומדגיש את נושא המחויבות החברתית והדתית (דהרמה), על פי המנוסמרטי מי שזונח את חובותיו יגורש מהקבוצה (הג'אטי שלו) ובגלגול הבא ייוולד למעמד נמוך.
ויליאם ג'ונס, ששימש כשופט בהודו מטעם השלטון הבריטי בהודו ושפט בהתאם לחוקים עתיקים אלו, פרסם ב-1789 את ספרו "מחקרים אסיאתיים" ובו, בין השאר תרגם מסנסקריט לאנגלית את חוקי מנו וכך הנגיש אותם לקורא המערבי.
פרק 1 פסוק 87 ואילך קובע את חובותיהם של בני הוורנות השונות, הברהמינים אמורים ללמוד את הוודות, להורות אותם, להקריב קרבנות עבור עצמם ועבור אחרים, הלוחמים (שהם גם בעלי השררה) חייבים להגן על נתיניהם, ללמוד את הוודות, ולהימנע מלהפריז במותרות.
המשרתים חייבים לשרת את כל שאר המעמדות ומעמד העמלים צריך לעבד את האדמה, להקריב קורבנות ולתת מתנות לברהמינים.
ספר 3 פסוק 17: אם ברהמין לוקח בת שודרה למיטתו, יהיה דינו לגיהנום אחרי מותו ואם ייוולד ילד כתוצאה מיחסים אלו יאבד האיש את מעמד הברהמין.
ספר 3 פסוק 29 מדבר על גובה המוהר
ספר 3 פסוקים 55–56: כל הגברים צריכים להוקיר את הנשים ולדאוג לרווחתן (מתייחס לאבות, אחים, בעלים, גיסים) כי אז האלים שבעי רצון.
בהמשך (פסוק 59) נאמר שעל הגברים להעניק לנשים בימי החג מתנות של קישוטים (או תכשיטים), בגדים ומזונות טעימים.
כי בבית כזה תשרור שמחה.
ספר 9 פסוק 2: יש להשגיח (לשמור) יום ולילה על הנשים, אב שומר עליה בילדותה, בעלה בנעוריה ובניה בזקנתה.
אישה לא מתאימה להיות עצמאית.
ספר 9 פסוקים 74 ואילך דן בשאלה כמה זמן על אישה להמתין לבעלה עד שישוב.
אם יצא מביתו לצורך מטרה קדושה עליה להמתין לו 8 שנים אולם אם יצא לצורך תענוגות מספיק שתמתין 3 שנים.
אבל אם היא שונאת אותו והוא נעדר שנה זה מספיק על מנת שתשתחרר מהנישואין.
ואם היא מוכיחה שהוא שיכור או חולה זמן ההמתנה מתקצר לשלושה חודשים.
ספר 3 סעיפים 84–91 מדבר על מנהגי האכילה של בעל בית, עליו להאכיל ברהמין וזה בתורו צריך להקריב לאש הקדושה ולאוויר מעט אוכל לאלים, ואז (סעיפים 92–94) להניח מעט אוכל על הרצפה לטובת הכלבים, המנודים (שאינם חברים באחת הוורנות) לציפורים וחרקים.
על בעל הבית להאכיל קודם כל את אורחיו ואז לתת צדקה לסגפנים ולתלמידים.
ספר 5 פסוקים 3–5 – מה מחליא ומקצר את חיי הברהמינים: כשאינם לומדים כראוי את הוודות, אם התנהגותם אינה נאותה, משתמטים מחובותיהם, אוכלים מאכלים אסורים כמו שום, כרישה ובצל, פטריות ומאכלים אחרים שגדלים על חומר שאינו טהור כי כל אלו אסורים באכילה על ידי בני הוורנות הנולדים פעמיים.
ספר 7 פסוקים 17 ואילך : ענישה שומרת על הסדר העולמי, ענישה הנעשית בחוכמה מגינה על האוכלוסייה, אם המלך לא מעניש את הראויים לעונש כוחו נחלש, אם לא יעניש החזקים יפגעו בחלשים.
ספר 7 פסוק 37 : על המלך להשכים קום, לשרת ביראה את הברהמינים ולהשמע לעצותיהם.
חוקי לנצ'סטר (Lanchester's Laws) הם נוסחאות מתמטיות לחישוב החוזק היחסי של זוג כוחות "טורף"/"נטרף" (לרוב בכוחות צבאיים).
משוואות דיפרנציאליות שמתארות את התלות בזמן של החוזק של שני צבאות A ו-B, כך שהפונקציה המתארת את התלות בזמן תלויה רק ב-A ו-B.
ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרדריק לנצ'סטר תיאר סדרה של משוואות דיפרנציאליות כדי להדגים את יחסי הכוחות בין כוחות המתנגדים זה לזה.
ביניהם ידועים "החוק הליניארי של לנצ'סטר" (עבור קרב עתיק) ו"החוק הריבועי של לנצ'סטר" (עבור לוחמה מודרנית עם כלי נשק ארוכי טווח כמו למשל תותחים).
עבור קרב עתיק, בין פלנקסים של חיילים עם חניתות, למשל, חייל אחד יכול להילחם מול חייל אחד בלבד בזמן נתון.
אם כל חייל הורג, או נהרג על ידי חייל אחד, אזי מספר החיילים הנשארים בסיום המערכה הוא הפרש כמות החיילים בין הצבא הגדול לצבא הקטן יותר, בהנחה שכלי הנשק שלהם זהים.
עם כלי נשק המטווחים אחד את השני באופן ישיר עם ירי מכוון ממרחק, ניתן לתקוף מטרות מרובות ולקבל אש מכיוונים מרובים.
קצב השחיקה כעת תלוי במספר כלי הנשק היורים.
לנצ'סטר קבע שהעוצמה של כח צבאי כזה פרופורציונלית לא למספר היחידות שיש לו, אלא לריבוע של מספר היחידות.
זה ידוע כחוק הריבועי של לנצ'סטר.
ניתן להסביר באופן אינטואיטיבי את החוק הריבועי של לנצ'סטר בכך שמרגע שהתרנו לצבא כולו לפעול במערכה, אז כמות הנזק שהצבא יגרום עד להשבתתו פרופרופרציונלית למספר החיילים ולמשך הזמן שצבא שורד, שגם הוא פרופורציונלי למספר החיילים, ולכן סה"כ החוזק של כח צבאי כזה פרופורציונלי למספר החיילים בריבוע.
נניח ששני צבאות, אחד אדום ואחד כחול, מתעמתים אחד עם השני במערכה.
האדום יורה מטח רציף של קליעים בכחול.
באותו הזמן, הכחול יורה מטח רציף של קליעים באדום.
נסמן ב- את מספר החיילים בצבא האדום בתחילת הקרב.
לכל חייל יש כוח אש התקפתי , שהוא מספר החיילים שהוא יכול להוציא מפעולה (לפצוע או להרוג) ליחידת זמן.
באותו אופן, לצבא הכחול יש חיילים, ולכל אחד כוח אש התקפתי .
החוק הריבועי של לנצ'סטר מחשב את מספר החיילים שאובדים לכל צד באמצעות זוג המשוואות הבאות.
פה, מסמל את הקצב שבו מספר החיילים של צבא משתנה ברגע נתון.
ערך שלילי פירושו אובדן חיילים.
באותו אופן, מייצג את קצב אובדן החיילים של צבא .
זהו זוג משוואות דיפרנציאליות מצומדות.
נסמן ב- את הפרש הגדלים בין שני הצבאות בזמן .
לפיכך הפרש הגדלים בזמן t מקיים:
כמו כן ברור שכמות הנזק שצבא גורם לצבא כתלות בזמן שווה לשטח (אינטגרל) מתחת לגרף של מוכפל ב- .
וכך קיבלנו משוואה דיפרנציאלית ב- בלבד.
הצבה במשוואה הדיפרנציאלית והתחשבות בתנאי ההתחלה , נותנת .
זה אומר שהמערכה מסתיימת כעבור זמן:
והגודל הסופי של צבא (הגדול יותר) הוא:
הווה אומר אם צבא כפול בגודלו מ- אזי יישאר ממנו בסיום המערכה.
זהו גם אישור והוכחה לחוק הריבועי של לנצ'סטר שכן הצבה חוזרת בנוסחה מראה שצבא יוכל להתמודד 4 מערכות מול צבא בגודל של לפני שיושמד.
קשר למודל של קרב מטחים (Salvo Combat Model)
המשוואות של לנצ'סטר קשורות למודל העדכני יותר של קרבות מבוססי מטחים (Salvo Combat Model), עם שני הבדלים עיקריים.
ראשית, המשוואות המקוריות של לנצ'סטר יוצרות מודל רציף בזמן, בעוד שמשוואות המטחים יוצרות מודל דיסקרטי בזמן.
בקרב רובים, קליעים או פגזים נורים באופן טיפוסי בכמויות גדולות.
בכל סיבוב יש לכלי הנשק סיכוי קטן יחסית לפגוע במטרה, וגם יוצר כמות קטנה יחסית של נזק.
לפיכך משוואות לנצ'סטר מתארות היטב את המקרה של מטחי ירי כאלה אשר זרם אש רציף שמחליש באופן רציף את האויב.
לשם השוואה, טילי שיוט נורים באופן טיפוסי בכמויות קטנות.
לכל אחד יש הסתברות גבוהה לפגוע במטרה שלו, ונושא ראש קרב עוצמתי.
לפיכך יותר הגיוני למדל אותם כפולס בדיד של כח אש (או מטח) במקום מודל רציף בזמן.
שנית, משוואות לנצ'סטר כוללות רק כח התקפתי, בעוד משוואות המטחים כוללות גם כח הגנתי.
בגלל הגודל הקטן שלהם והכמויות הגדולות שלהם, זה לא מעשי ליירט קליעים ופגזים בקרב יריות.
לעומת זאת, טילי שיוט ניתנים ליירוט בידי טילי קרקע - אוויר ונשקים נגד מטוסים.
מכאן שזה חשוב לכלול הגנה אקטיבית כזאת כשממדלים קרב מטחי טילים.
חוקי ליפית-אִשתר (או חוקי ליפית־אישתר) הם קובץ חוקים מהקדומים ביותר שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות.
הקובץ נכתב בתקופתו של ליפית-אשתר, המלך השני בשושלת האכדית הראשונה של העיר איסין במאה ה-19 לפנה"ס.
לוחות כתב היתדות שעליהם נכתב הקובץ נמצאו בחפירות בעיר ניפור בתחילת המאה ה-20, אולם זוהו כקובץ חוקים רק במחצית המאה אחר כך.
הקובץ כלל פתיחה, אחרית דבר וככל הנראה למעלה מ-100 חוקים, שרק 25 מתוכם ניתנים לקריאה.
החוקים כתובים במתכונת של "אם-אז" והם משקפים העדפה לפיצוי הקורבן על פני הענשת הפוגע.
על בסיס מאפיינים לשוניים ותוכניים חוקרים רואים בקובץ זה חוליה אמצעית בין השפעות שומריות ואכדיות על מבנה החברה והשלטון במסופוטמיה.
בסך הכל זוהו חמש תעודות כתב יתדות בהם חלקים מפרקי הפתיחה, אחרית דבר והחוקים עצמם.
חלק הארי של קובץ החוקים התגלה בחפירות המשלחת הארכאולוגית של אוניברסיטת פנסילבניה בין השנים 1889–1900 בעיר ניפור.
עם זאת, זיהויין של התעודות כקובץ חוקים אחד התבצע רק במחצית השנייה של שנות ה-40.
שלוש תעודות בכתב יתדות בשפה השומרית שנמצאו בניפור ופורסמו בשנת 1919 בידי חוקרי המוזיאון האוניברסיטאי של פילדפיה (באוניברסיטת פנסילבניה).
אלה זוהו בעת פרסומן כחלקי המנון שמקורו בתקופת מלכותו של ליפית-אשתר באיסין בתחילת האלף השני לפנה"ס.
תעודה בכתב יתדות שנמצאה במוזיאון הלובר בפריס.
אין מידע לגבי מקורה של תעודה זו, אולם תוכנה תורגם ופורסם בצרפת בשנת 1929. עם תרגום וזיהוי שאר התעודות בארצות הברית ב-1947, הבינו החוקרים שגם תעודה זו כוללת חלק מאותו טקסט ונעזרו גם בה לשחזור הטקסט המקורי.
ארבעה שברים של תעודת כתב יתדות אחת שגם הם נמצאו בחפירות אוניברסיטת פנסילבניה בניפור בתחילת המאה ה-20. במהלך מיפוי ותרגום של ממצאי החפירה בשנת 1947, הבינו החוקרים שמדובר למעשה בשברים של תעודה אחת ושהם כוללים קובץ חוקים שלם – פתיחה, רשימת חוקים ואחרית דבר.
במהלך ניתוח השברים הללו, זיהוי החוקרים זהות בטקסט הכתוב בשלוש התעודות הקודמות והתעודה שבמוזיאון הלובר וגיבשו הערכה שכל שמונת הממצאים מתייחסים לאותו טקסט.
מהשוואה של כל השברים והחלקים הזהים ביניהם מעריכים החוקרים, כי התעודה המקורית הייתה בגודל 23X28 ס"מ וכללה כ-1,200 שורות.
מתוכן הצליחו החוקרים לקרוא כ-400: 80 שורות מהפתיחה, 60 שורות מאחרית הדבר, וכ-160 שורות מסעיפים החוק עצמם – כ-25 חוקים שכיסו כשליש משטח הכתב של סעיפי החוק.
על בסיס זה מעריכים החוקרים שהקובץ כלל למעלה ממאה חוקים.
בפיענוח חמש התעודות הצליחו החוקרים לקרוא במלואן, או כמעט במלואן, 25 סעיפי חוק.
סעיפים אחרים פענחו באופן חלקי שאיננו מאפשר להבין את תוכנן המלא, אך מאפשר להבין באילו נושאים מדובר.
מניתוח זה נמצאו בתחילת הקובץ שני חוקים העוסקים בשכירה ושימוש בספינות, מספר חוקים העוסקים בנדל"ן, בדגש על גידול גנים, שני חוקים שעסקו באדמות מלך, כשישה חוקים העוסקים בעבדות, חוקים העוסקים בירושה ונישואין וחוקים העוסקים בפיצוי נזקים לשור שכור.
להלן עיקרי החוקים שהצליחו לפענח (לקט ממספר תרגומים):
חוק מס' 8: אם יתן אדם לרעהו אדמה שוממה לטעת בה גן פרי, ואותו אדם לא נטע את השדה עד תומו, בעל השדה ישלם לו את שכרו גם בחלקה שלא נטע בה.
סעיף מס' 9: אם יתפס אדם גונב מגן עצי פרי של זולתו, ישלם לו עשרה שקלי כסף.
סעיף 10: אם יכרות אדם עץ בגן רעהו, ישלם לבעל הגן חצי מינה כסף.
סעיף 11: אם בסמוך לביתו של אדם נמצאת אדמה שוממה של אדם שני והראשון ביקש את השני לחזק את השמירה על אדמה זו מכיוון שיכולים להיכנס לביתו דרכה, והשני לא חיזק אותה, הוא ישלם לבעל הבית את הנזק שיגרם אם ייגנב משהו מביתו.
סעיף 12-13: אם יברח עבד או שפחה מבעליהם למרכז העיר, ובעליהם גילה שבילו לפחות חודש אצל אדם אחר, אותו אדם אחר יפצה את בעל העבד בעבד אחר, ואם אין לאדם האחר עוד עבד, ישלם לבעל העבד 15 שקלי כסף.
סעיף 14: אם עבד פיצה את בעליו (משמעות לא ברורה) ויגלה מאוחר יותר ששילם כפליים על כך, יצא העבד לחופשי.
סעיף 15: אם עבד/משרת (מִקְתֻ) הוא רכוש המלך, אין לפדות אותו.
סעיף 16: אם עבד/משרת (מִקְתֻ) הלך אל בעליו מרצונו החופשי ויבקש לעזוב את בעליו, אין לעצור בעדו.
המשרת יוכל ללכת לאן שירצה.
סעיף 17: אם נכפׇה על אדם בעורמה לבצע מעשה בלתי חוקי, מבלי שהוא ידע על כך, אין לשפוט אותו על המעשה.
סעיף 18: אם בעל, או בעלת, נחלה, אחרו לשלם מס עליה, ואדם אחר שילם את המס במקומם, הנחלה תישאר בבעלות בעל האדמה המקורי לשלוש שנים ורק אז יוכל האדם ששילם את המס לקבל את הנחלה, ולבעליה לא תהיה עילה לתלונה.
סעיף 22: ...אם אב עדיין חי, וביתו תגור בביתו, בין היא במעמד של כהנת גדולה, כוהנת רגילה או קדושה, היא תחשב ליורשת שלו.
סעיף 24: אם ייוולד לאדם בן מאשתו השנייה, ילד זה יקבל את הרכוש עימה הגיעה האישה השנייה מבית אביה, אבל ירושתו של הבעל תתחלק כולה בין ילדי הבנים של האישה הראשונה והשנייה.
סעיף 25: אדם נשוי בעל ילדים מאשתו ונולד לו בן מ-שִפְחַה, והוא הבטיח לשחרר את השפחה ואת ילדיה, לא ירשו ילדי השפחה את נחלת האב.
סעיף 26: אלמן שלקח שפחה לאישה, יוריש את רכושו לבניו מאשתו המנוחה וילדי השפחה רק י(שבו בביתו?– מקוטע ולא ברור).
סעיף 27: אדם נשוי שאשתו לא ילדה לו בן, אולם זונה ילדה לו בן, עליו לתת לזונה תבואה ושמן ובגדים וילדיה ירשו אותו, אבל הזונה לא תגור בביתו, כל עוד אשתו חיה.
סעיף 28: אדם השונא את אשתו ולוקח לו אישה שנייה, אותה הוא אוהב, חייב להמשיך לכלכל את אשתו הראשונה.
סעיף 29: אם חתן מיועד מגיע לגור בביתו של חותנו המיועד ומגיש לו את המוהר, אבל החותן המיועד נותן את ביתו ליריבו של החתן המיועד, החותן המיועד יחזיר לחתן המיועד את המוהר והבת לא תינשא ליריבו של החתן.
סעיף 30: אם ייקח איש צעיר זונה מכיכר העיר לאישה, ובית המשפט יצווה עליו לא לבוא לביתה (באופן קבוע), והוא יזניח את אשתו, כופר הזנחתו יהיה כסף.
היורשים יחלקו את אחוזת אביהם, אבל את הרכוש הקשור לאדמה לא יחלקו, כי לא להם המשפט "לבשל את מצוות אביהם במים" (כנראה, לעשות הונאה ממצוות אביהם).
סעיף 32: אם אב חוסך מוהר לבנו הבכור וזה לוקח לו אישה עוד בחייו של האב, היורש (יפריש מהירושה והמוהר גם לאח הצעיר).
סעיף 33: אם (יורש) לא חילק את העיזבון, ישלם עונש של עשרה שקלי כסף.
סעיף 34: אם שכר אדם שור וגרם לו נזק ליד נזם האף, ישלם שליש מערך השור.
סעיף 35: אם שכר אדם שור וגרם נזק לעיניו, ישלם חצי מערך השור.
סעיף 36: אם שכר אדם שור ופצע אותו בקרניו, ישלם רבע מערך השור.
סעיף 37: אם שכר אדם שור ופצע אותו בזנבו, ישלם רבע מערך השור.
באחרית הדבר של הקובץ, מטיל כותבו עונשים כבדים על האדם שיעז לפגוע בקובץ החוקים ובהקשר זה הוזכר הקובץ כמוצב על "מעמד".
על בסיס ביטוי זה מעריכים חוקרים שכקובצי חוקים אחרים במזרח הקדום, גם קובץ זה נחרט על גבי מצבת אבן והתעודות שנמצאו בחפירות בניפור, הן רק עותקים של מצבה זאת.
חוקרים אחרים העריכו שהתעודות שנמצאו שימשו, למעשה כתרגילי כתיבה לסופרים ולא כמסמך רשמי של הממלכה.
בתעודות עצמן, לא מופיע מועד חיבורו של הקובץ.
ההקשר של כתיבתו בשמו של ליפית-אשתר מספק מסגרת כרונולוגית מקורבת לתקופת כתיבתו.
ליפית-אשתר שימש המלך השני בשושלת האכדית הראשונה של איסין.
ממלכה זו, ששלטה על שטחים נרחבים בדרום מסופוטמיה מוכרת למעשה, כיורשת של שושלת אור 3, המוכרת כשושלת השליטים השומריים האחרונה.
מוערך, כי ליפית-אשתר עצמו שלט 11 שנים באיסין, בין השנים 1868-1857 לפנה"ס ובאופן עקרוני מעריכים שקובץ החוקים חובר באמצע כהונתו, סביב 1860 לפנה"ס.
בהיבט התפתחות החוק בתרבויות המזרח הקרוב הקדום, נמצאים חוקי ליפית-אשתר מבין הראשונים בסדרה של קובצי חוקים של התרבויות באזור ומשקפים התפתחות והשפעות גומלין בתפיסת החוק בכל המרחב.
קובצי החוקים העיקריים המוכרים כיום הם.
קובצי החוק המרכזיים המרכזיים בתרבויות המזרח הקרוב הקדום הם:
חוקי אוּר-נַמּוּ במאה ה-21 לפנה"ס באור/שומר ונשתמרו גם בתקופה האכדית בדרום מסופוטמיה (ניפור, סיפר).
חוקי ליפית-אשתר במאה ה-19 לפנה"ס.
בדומה לשאר קובצי החוקים המסופוטמיים, גם קובץ זה כתוב בסגנון קזואיסטי, של תנאי "אם-אז", בניגוד למתכונת אפודיקטית של ציווי, ומהחוקים שהשתמרו, נראה שקיימת בו העדפה לפיצוי הנפגע, על פני הענשת הפוגע.
אמנם חוקי הקובץ אינם עוסקים בנושאים חוקתיים עקרוניים, אולם משתמעת מהם תפיסת המוסר והגדרת הטוב והרע, בעיקר מטקסט הפתיחה ואחרית הדבר.
לדוגמה, בהקדמה מציין ליפית-אשתר את תפקידו של השליט: "למען הקים צדק, ומשפט ישכן בארץ, להסיר עלילות, להשיב שנאה ואיבה, קשר ומרד בכוח ובזרוע, ולהביא אושר, טובה וברכה לשומרים ולאכדים...".
כמו כן, נראה שאין בקובץ כלל חוקים סוציאליים, אף שסוגיית הרווחה ליתומים, אלמנות וחלשים בחברה ניכרת בקבצים אחרים, כמו זה של אור-נמו וחמורבי.
במישור היחס לנשים מרמזים חוקים שונים בקובץ על גישת החברה השומרית/אכדית למעמדה.
לדוגמה, מתן האפשרות לבנות לרשת את אביהן, אך רק אם הן נמצאות במעמד שמונע מהן להינשא (סעיף 22); הכרה בתופעת הזנות, לצד דאגה שהדבר לא יפגע בשלמות המשפחה.
במישור ההשוואתי ציינו חוקרים מספר הבדלים מרכזיים בין קובץ חוקי ליפית-אשתר לחוקי חמורבי שמקובל לראותם כבעלי זיקה הדוקה לתרבויות המערב שמיות ולא המסופוטמיות.
מבחינה זו, חוקי ליפית-אשתר הם שילוב של השפעות, הן מהמקורות השומריים והן של התרבות הצפון שמית ממנה צמחו האכדים:
האפשרות שעבד יפדה את עצמו מופיעה בחוקי ליפית-אשתר.
אפשרות זו איננה קיימת בחוקי חמורבי.
העונש על גנבה איננו מופיע באופן ישיר בחוקים שפוענחו בקובץ ליפית-אשתר, אולם ניתן להבין את היחס לגנבה מסעיף 12, העוסק בעבד בורח שנקלט בידי אדם אחר.
במקרה זה, בניגוד לחוקי חמורבי, מתרחש פיצוי ולא ענישה, בוודאי שלא עונש מות.
קיימים הבדלים ביחסי הפיצויים במקרים של פציעת שור שכור.
במקרה זה גם ניכר הפירוט לסוגי הפציעות בקובץ ליפית-אשתר, לעומת העיסוק המקוצר בנושא בחוקי חמורבי.
מסעיף 32 לחוקי ליפית-אשתר משתמע שבן בכור ובן צעיר חולקים אותו חלק בירושת אביהם.
זאת, בניגוד להעדפה הברורה של בנים בכורים בחוקים מערב שמיים ובחוקי חמורבי.
יש חוקרים הרואים בהבדל זה דוגמה לפער התרבותי בין חברה חקלאית מיושבת, כמו האכדית, לחברה סמי-נוודית כמו המערב שמית, ומכך להשפעת המקורות השומריים על חוקי ליפית-אשתר.
בנושא תפיסת האירוסין, נראה שדווקא קיימת זהות עם חוקי חמורבי ושוני של שניהם מול חוקי אור-נמו השומריים.
בעוד שחקי חמורבי וליפית-אשתר מציגים פתרון פיצויי לביטול אירוסין ואפשרות של הכלה להינשא לאדם אחר, חוקי אור-נמו נוטים לקידוש האירוסין כמו הנישואין, ואם אירוסין מבוטלים בידי אב הארוסה, היא לא תוכל להתחתן עם אדם אחר.
באנגליה, סקוטלנד, ויילס ואירלנד נחקקו ברצף מספר חוקים לגבי כישוף, אשר גם הגדירו עונשים על עיסוק בכישוף, ומאוחר יותר, על העמדת פנים כעוסק בכישוף, או טענה לגבי צד שלישי שהוא עוסק בכישוף.
במאות ה-16 וה-17, מתחים דתיים היו בשיאם, ובמסגרת מלחמות הדת גם העלו על הכתב איסורים ועונשים חמורים על כישוף.
הנרי השמיני, מחוק משנת 1542, היה הראשון שהגדיר כישוף כפשע מדיני (לעומת פשע דתי), וקבע על עיסוק בכישוף עונש מוות, והחרמת כל רכוש המורשעים.
החוק גם ביטל זכות שהייתה ידועה כ"הטבת הכמורה", שלפיה כמרים יכלו למגר את עונשם של מורשעים בכישוף אשר מסוגלים לקרוא קטע מן התנ"ך.
בנו של הנרי, אדוארד השישי, ביטל את החוק הזה ב-1547.
החוק נגד העלאה באוב, קסמים וכישופים (An Act Against Conjurations, Enchantments and Witchcrafts) נחקק בתחילת שלטונה של אליזבת הראשונה.
חוק זה היה במובנים מסוימים רחום יותר כלפי מורשעים בכישוף מקודמו, והטיל עונש מוות רק במקרים שנגרם נזק; על עבירות פחותות נגזרו עונשי מאסר בבית הכלא.
גם חוק זה ספציפית ביטל את "הטבת הכמורה".
חוק הכישוף הסקוטי של 1563
על פי החוק הסקוטי משנת 1563, גם העיסוק בכישוף וגם התייעצות עם מי שעוסק בכישוף הם שניהם פשעים שעונשם מוות.
חוק זה נשאר בתוקף עד 1735, כשהוא בוטל על ידי בית הלורדים בעקבות חוק הכישוף של 1735.
ב-1604, שנה לאחר עלייתו של ג'יימס לכס מלכות אנגליה, הורחב החוק האליזבתני וגזר מוות על כל עוסק בכישוף, עם או בלי הוכחת נזק.
כישוף תחת חוק זה כלל כל הידברות עם רוחות או חיות לוויה.
צייד המכשפות מתיו הופקינס הסתמך על חוק זה בפעילותו.
המשמעות של החוקים של אליזבת וג'יימס הייתה הסרת תחום הכישוף מאחריותה של הכנסייה והכנסתה לחוק הפלילי תחת ריבונותם של בתי משפט ממלכתיים של המשפט המקובל.
על פניו, זה הבטיח למואשמים הליכים נאותים, ושריפה על המוקד הוצא מן החוק, למעט במקרים של הרשעה בכישוף וכן ב"בגידה קטנה", שעל פי המשפט המקובל כוללת כל בגידה באדם בעל סמכות גבוהה יותר מהבוגד.
כל מכשפה אשר הורשעה בעבירת כישוף מינורית (עבירה שעונשה שנת מאסר), והואשמה פעם שנייה - דינה מוות.
חוק הכישוף הסקוטי של 1649
במהלך שנות ה-1640, האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד וועדת הקירק שידלו למען אכיפת והרחבת חוק הכישוף משנת 1563, אשר היה בסיס למשפטי המכשפות שהתנהלו באותן שנים.
ב-1649 המשטר הפרסבטריאני ששלט בסקוטלנד באותה תקופה חוקק סדרה חוקים שנועדו לאכוף ציות דתי, והפכו לעבירות מעשי חילול השם, עבודת אלילים ועל הכאת או קללת הורים.
בכלל אלה, היה גם חוק חדש נגד כישוף שאשרר את החוק הקיים מ-1563 והרחיב אותו לכלול את מי שנועץ עם "השדים ואת רוחות מלווים", עליהם ייגזר עונש מוות.
חוק הכישוף של 1735 סימן היפוך עמדות מוחלט.
עונשים על עיסוק בכשפים, כפי שנתפש באופן מסורתי, ובתקופה זו התחיל להיחשב על ידי רבים מבעלי ההשפעה כפשע בלתי אפשרי, הוחלפו על ידי עונשים על העמדת פנים בעיסוק בכישוף.
אדם שטען שיש בידו הכוח לזמן רוחות, או לנבא את העתיד, או להטיל לחשים, דינו היה להיענש כנווד או כרמאי, ועונשו קנס או מאסר.
החוק הוחל על כל בריטניה, ובזאת ביטל גם את החוק הסקוטי משנת 1563 והחוק האנגלי מ-1604.
החוק מ-1735 נותר בתוקף בבריטניה עד אמצע המאה ה-20, ועדיין היו נשים שנשפטו והורשעו בעטיו בשנות ה-1940, ביניהן הלן דנקן.
הוא בוטל לבסוף עם חקיקת חוק המדיומים המזויפים של 1951.
חוק המדיומים בוטל ב-26 במאי 2008 במסגרת תקנות להגנת הצרכן שהוחלו בעקבות הנחיות של האיחוד האירופי שיטות סחר ושיווק לא הוגנים.
חוק דיכוי הכישוף של 1957 בדרום אפריקה, אשר עדיין בתוקף, מבוסס על חוק הכישוף האנגלי של 1735.
חוקי רכישת נשק ונשיאתו שונים ממדינה למדינה, ובמקומות שונים ישנם נהלים שונים לרכישה ונשיאה.
במדינות כגון ארצות הברית ניתן לרכוש נשק בקלות וללא בדיקת רקע.
במדינות אחרות כגון ישראל ושווייץ ניתן לרכוש נשק במידה וסיבת הרכישה היא ביטחונית הגנתית.
באוסטרליה נהוגה מדיניות לפיה כל מדינה מחליטה על אופי חוקי הנשק שלה.
הממשלה האוסטרלית עוסקת בניסוח החוקים לייבוא הנשק אך לא בחוקים הקשורים לרכישתו.
כיום, החוק האוסטרלי דורש רישיון לנשק מכל רוכש, ורוכשים נדרשים להציג סיבה לרכישת הנשק (הגנה עצמית או רכישה לשם ספורט אינן סיבות מספיקות).
בנוסף, על כל כלי נשק להיות רשום ומתועד במרכז המידע של הממשלה הפדרלית.
ההתיישבות הראשונה באוסטרליה, בשנת 1788, הביאה עמה נשקים.
רובים ואקדחים היו חלק מהותי בחיי היומיום של התושבים, מכיוון שרובם היו אסירים.
סיבה נוספת היא שהיו סכסוכים ואף טבחים רבים באבוריג'ינים הילידים.
במהלך המאה העשרים כל מדינה קיבלה את הזכות לקבוע לעצמה את חוקיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה בניו סאות' וויילס החליטו לאסור אקדחים, זאת בעקבות הרתיעה שנוצרה מכלי נשק.
למרות זאת, לאחר האולימפיאדה שהתארחה במלבורן ב-1956 נוצר עניין סביב ירי כספורט.
עקב כך, האיסור בוטל ורכישת נשק חזרה להיות חוקית.
מדיניות זו התקיימה במשך 40 שנה, עד לאירוע טבח פורט ארתור".
ב-1996 אדם בשם מרטין בריינט, פתח בירי על תיירים ומקומיים בעיר פורט ארתור שבטסמניה.
הוא ירה בשני רובים סמי-אוטומטיים, רצח שלושים וחמישה אנשים ופצע עשרים ושלושה.
האירוע זעזע את הציבור האוסטרלי והביא לשינוי מידי ומהותי בחוקי הנשק.
תוך כמה חודשים ראש הממשלה ג'ון הוורד שכנע את כל מדינות אוסטרליה לחתום על הסכם נשק לאומי שאוסר על רכישת נשק מטעמי ספורט או הגנה עצמית.
ב-1996 כל מדינות אוסטרליה חתמו על הסכם נשק לאומי.
מכיוון שהחוקה האוסטרלית אינה מאפשרת לממשלה הפדרלית לשלוט על חוקי הנשק, ראש הממשלה צריך היה לשכנע כל מדינה בנפרד על מנת להגיע להסכמה כוללת ושינוי מקיף.
הצעת החוק להסכם כללה איסור על כל הרובים הסמי-אוטומטיים, שוטגן, אקדחים, וחייבה רישום פדרלי של כל מחזיק נשק ושל הנשק עצמו.
שלב נוסף בהסכם היה להחרים את כל האקדחים ולהשמידם.
מכיוון שהחוקה האוסטרלית מחייבת פיצויים הוגנים לכל רכוש שהממשלה מחרימה, נפתחה תוכנית שפעלה על עיקרון קניה בחזרה, בה כל אדם שהחזיק אקדח מסר אותו לממשלה וקיבל תמורתו סכום כסף.
התוכנית העניקה לכל אדם זכות להיפטר מכלי נשק שאסורים על ידי ההסכם וגם הזדמנות להזדכות על כלי נשק שלא נכנסו לאיסור.
התוכנית פעלה במשך שנה, ובמהלכה הממשלה קנתה בחזרה יותר ממיליון כלי נשק.
לאחר איסופם, הושמדו כל כלי הנשק.
לאחר מכן, בעקבות המלצה של הממשלה הפדרלית כל מדינה שינתה את חוקי הנשק שלה והוסיפה שינויים לחוקים.
השינויים כללו חיוב למחסנית בעלת 10 כדורים ולא יותר, הגבלת גודל הכדורים לגודל כדור מקסימלי של 9.65 מילימטרים, ואורך קנה של לא פחות מ-120 מילימטרים.
נוהל ממשלתי נוסף שנקבע היה מתן זכות לפיצוי כספי של האנשים שעסקו בירי כספורט.
כ-25% מהאנשים העוסקים בירי תחרותי לקחו את הפיצויים וחדלו מהעיסוק בספורט, וכל השאר בחרו להמשיך לעסוק בספורט ולפעול תחת החוקים החדשים.
מקרי ירי מאז חקיקת החוק
לאחר חקיקת החוק התרחשו שני מקרי ירי משמעותיים.
האחד התרחש בשנת 2002, סטודנט הרג שני אנשים באוניברסיטת מונאש בעזרת שני אקדחים שקיבל כחבר במועדון ירי ספורטיבי.
הרוצח נמצא לא אשם במשפט מכיוון שנמצא לא כשיר נפשית.
עקב כך הוא נשלח לבית חולים לחולי נפש לעשרים וחמש שנים.
המקרה השני התרחש ב-2014, במסגרתו הוחזקו 17 אנשים כבני ערובה בבית קפה.
השובה היה אסיר משוחרר על תנאי בזמן ביצוע הפשע.
הוא ירה באישה אחת אך נהרג מאש משטרתית.
אישה נוספת נהרגה מפגיעת כדור של שוטר.
לאחר שני מקרי הרצח, חוקק חוק נוסף שקבע שהחזקת נשק גנוב תביא לארבע עשרה שנות מאסר.
מאז 1996 היו עוד מספר תוכניות הזדכות על כלי נשק כדי למנועי מקרי ירי נוספים.
מעל מאה אלף כלי נשק נקנו מחדש על ידי המדינה והושמדו.
ישנם מחקרים שטוענים שחקיקת החוק הייתה אפקטיבית בהורדת אחוזי מקרי הטבח, ההתאבדויות והפשע.
לעומת זאת מחקרים אחרים טוענים שלא היה שינוי משמעותי באוסטרליה.
הציבור האוסטרלי תומך מאוד בחוקי הנשק – 85-90% מהאוסטרלים מרוצים מהחוקים ואף רוצים חוקים יותר שמרניים.
בין 1991-2001 מספר המיתות הקשורות לכלי נשק ירדו ב-47% מתוך המיתות הקשורות בנשק, 77% מהן היו התאבדויות, 15% היו רצח, 5% היו תאונות ו-2% היו התערבות משטרתית ומקרים לא פתורים.
כמות ההתאבדויות על ידי כלי נשק הצטמצמה בחצי בין 1995-2005, אך באותו טווח זמן כמות ההתאבדויות בתליה גדל ביותר מ-52%.
כמות כלי הנשק שנגנבו בין 1994-2007 ירדו ב-66%, אך רק אחוז קטן מאוד מכלי הנשק הגנובים נמצאו.
עם זאת, רק 33% אחוזים מכלי הנשק הגנובים נקשרו לפשעים בהמשך.
השפעות חוקי הנשק באוסטרליה על מדינות אחרות
חוקי הנשק השפיעו בעיקר על שתי מדינות בפרט – ניו זילנד וארצות הברית.
בארצות הברית, מדינה הידועה בחוקי הנשק המתירנים שלה ומקרי ירי רבים, חוקי הנשק של אוסטרליה עולים בכל דיון על שינוי אפשרי של חוקי הנשק.
לאחר כל טבח (במיוחד בירי בבתי ספר) דנים באפשרות לערוך רגולציה ברכישת ורישום כלי נשק.
תומכי הרגולציה מביאים את אוסטרליה כמקרה הצלחה ומראים שתהליך הרגולציה אינו ארוך או מפר את זכויות האזרחים.
לעומתם, טוענים מתנגדי הרגולציה, שהתהליך סותר את החוקה האמריקאית, וכן שבאוסטרליה אין שינוי משמעותי שהתרחש בעקבות השינויים בחוקי הנשק.
למרות הדיונים הרבים, חוקי הנשק באוסטרליה לא השפיעו על חוקי הנשק של ארצות הברית, והם נשארו כשהיו.
בשנת 2019 התרחש בניו זילנד טבח רב הרוגים בשני מסגדים בשעות התפילה המקובלות.
הרוצח היה איש אוסטרלי שתמך בעליונות הגזע הארי ופרסם לפני הטבח מניפסט גזעני שתיאר את כוונותיו.
היורה שידר את הטבח באינטרנט בשידור חי.
במהלך הירי נרצחו 51 בני אדם מוסלמים, ו-49 נפצעו.
ראשת ממשלת ניו זילנד ג'סינדה ארדרן תיארה את הטבח כ"אחד הימים החשוכים ביותר של ההיסטוריה של ניו זילנד".
לאחר מכן התכנסה ממשלת ניו זילנד על מנת לדון בחוקי הנשק הלוקים בחסר.
בהשראה ישירה מן המדיניות האוסטרלית העבירה הממשלה תוך 26 יום, חוקי נשק מגבילים ונוקשים.
לפני המקרה כ-96% מכלי הנשק בניו זילנד לא היו רשומים, ובנוסף רובים סמי-אוטומטיים צבאיים היו חוקיים ומותרים להחזקה.
נערכו ניסיונות לשנות את חוקי הנשק ב-2005, 2012 ו-2017, אך רק לאחר המקרה המזעזע הציבור בניו זילנד הסכים באופן גורף לחוקי נשק חדשים.
החוק החדש בניו זילנד אוסר על אחזקה של כלי נשק סמי-אוטומטיים, ובנוסף הממשלה ערכה תוכנית הזדכות כפי שנערכה באוסטרליה.
החוק החדש מתרכז בעריכת בדיקות רקע מדוקדקות ולא ברישום.
למעשה, אין חובה לרשום כלי נשק שבאחזקת אזרחים.
כדי לקבל רישיון לכלי נשק על הרוכש להיות מעל גיל 16, להחזיק במקום בטוח לאחסון כלי הנשק, לעבור תוכנית ביטחון מיוחדת, לעבור מבחן ביטחון בכתב, לשלם אגרה על כלי הנשק ולהביא תמונת פספורט לרישיון.
בנוסף על כך, המשטרה מראיינת את המועמדים ומבקשת לראיין שני אנשים הקשורים למועמד – אחד קרוב משפחה ואחד לא, על מנת לקבל חוות דעת של הקרובים לו ובכך להבטיח שימוש בטוח.
אדם בעל קשרים לעולם הפשע או בעל היסטוריה של אלימות כלשהי ייתקל בסירוב ולא יקבל רישיון.
גם מועמדים בעלי היסטוריה של התמכרות לאלכוהול או סמים או בעלי בעיות פיזיות או מנטליות שיכולים למנוע מהם שימוש בטוח לא יקבלו רישיון.
ההשפעות של חוקי הנשק בניוזילנד לא ניתנים לבדיקה בשלב זה שכן החוק טרי.
עם זאת, הציבור הניו זילנדי הביע תמיכה מוחלטת בחוקי הנשק החדשים.
חוקי הפיקוח על עברייני מין , המכונים גם "חוקי מייגן", עוסקים בפיקוח על עברייני מין מורשעים המשוחררים לחברה, על ידי רישומם ואספקת אזהרה מסוימת לציבור על נוכחות של עברייני מין בקהילה.
חקיקת חוקים אלה מהווה שינוי גדול בדיני העונשין האמריקאיים.
חקיקת החוקים הביאה גם שיטות משפט מחוץ לארצות הברית לאמץ חקיקה דומה, מה שבא לידי ביטוי בחוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין בישראל וכן באנגליה, ובהמשך אף לחקיקת חוק מייגן הבינלאומי.
האירוע אשר הביא לגל חקיקות הפיקוח היה הרצח של ילדה בת 7 בשם מייגן קאנקה בשנות התשעים.
מייגן נאנסה ונרצחה על ידי שכנהּ, שגר מעבר לרחוב והורשע בעבירת מין בעבר.
לאחר הירצחה, הוריה ניהלו קמפיין ציבורי שמטרתו להביא לאימוץ חוקי פיקוח על עברייני מין במדינת ניו ג'רזי.
שבועיים אחרי הרצח, כבר הועברו דברי חקיקה (bills) באספה הכללית של מדינת ניו ג'רזי, ובסוף אוקטובר באותה שנה (שלושה חודשים לאחר המקרה), לאחר הליך חקיקתי מואץ, חוקקו חוקי פיקוח במדינה.
מדינות נוספות החלו באותה עת לחוקק חוקים דומים בהשראת ניו ג'רזי.
חוק מייגן הפדרלי נחקק כתת-סעיף של חוק רישום עבריינים ואלימים מינית של ג'ייקוב ווטרלינג משנת 1994. בטרם חוק מייגן הפדרלי מ-1996 חויבו המדינות לנהל פיקוח ורישום, אולם בעקבות החיקוק הפדרלי חלה עליית מדרגה בדרישה מהמדינות, ואלה חויבו לחוקק הסדרים חוקיים שיבטיחו את אזהרת הציבור מעברייני מין רשומים.
נכון להיום, כל מדינה מחויבת להביא לרישומם של עברייני מין, ורישום זה חייב לכלול את שמותיהם, כתובותיהם, טביעות האצבע שלהם ותמונות שלהם.
החוקים המחייבים בפיקוח משתרעים על כל עבירות המין, וכן על עבירות ספציפיות כדוגמת חטיפה כשקורבן החטיפה הוא קטין.
מכיוון שבטרם חקיקת חוק מייגן הפדרלי רק מדינות בודדות דרשו רישום (על אף שהחוק חייב את כל המדינות לעשות כן), חוקקו המדינות השונות חוקי פיקוח שונים שנגעו הן לעניין דרישת הרישום של חוק ג'ייקוב ווטרלינג והן לעניין הזהרת הקהילה (מנגנון הביוש והאזהרה).
אף חוקים אלה כולו כונו "חוקי מייגן".
חוקי הפיקוח נבדלים בין שיטות המשפט השונות, ואולם אלה לרוב מתאפיינים בחובה לרישום של עברייני מין, אשר כוללת שמות, כתובות, טביעות אצבעות ותמונות של עברייני המין.
לרוב די בביצוע עבירה בודדת על מנת להחיל את חוקי הפיקוח על עבריין מין, וכן רוב החוקים אשר מביאים לתחולת חוקי פיקוח אינם תלויים בפרופיל הקורבן, ואולם בחלק משיטות המשפט ישנה רגישות מסוימת.
החוק הבינלאומי של מייגן למניעת ניצול ילדים ופשעים מיניים אחרים באמצעות הודעה מתקדמת על עברייני מין מטיילים נחתם לחוק על ידי הנשיא אובמה ב-8 בפברואר 2016. חוק מייגן הבינלאומי מחייב הודעה לממשלות זרות כאשר אזרח ארצות הברית הרשום כעבריין מין בגין עבירות מין הכוללות קטין עומד לנסוע לארצו.
החוק מחייב הצבת "מזהה ייחודי" ויזואלי על הדרכונים של נרשמים מכוסים ומחייב עבריינים להודיע על כך לרשויות אכיפת החוק 21 יום לפני טיסה למדינה אחרת.
החוק ערער זמן קצר לאחר חקיקתו.
הכח הפוליטי העיקרי שהביא לחקיקת חוקי מייגן היה החשש מרצידיביזם מצד עברייני מין.
הלוגיקה הייתה כי מדובר בעבריינים עם שיעורי רצידיביזם גבוהים, ויש לאפשר לבני קהילתם להגן על עצמם על-ידי מתן אזהרה.
נטען כי בחינה ביקורתית של חוקי מייגן מעלה שאין מדובר בחקיקה מניעתית.
לצורך כך, נוהגים המבקרים לציין את הטווח הרחב וחסר ההבחנה של העבירות המביא לחובה ברישום, חרף קיומם של אחוזי רצידיביזם נמוכים במיוחד בסוגי עבירות מסוימים.
עוד עולה כי חוקי מייגן מספקים אמצעים בלתי יעילים מניעתית, שכן המידע שנרשם לא מהימן ולא מנוטר, ואחוז נכבד מעברייני המין אינם מפוקחים בפועל.
עוד מזכירים כי מבין אלה שאינם מפוקחים בפועל, ניתן להסיק באופן סביר כי אחוז הרצידיביסטים גבוה יותר, שכן להם המוטיבציה להימנע מפיקוח, למשל באמצעות מעבר לעיר אחרת בה הפיקוח אינו אפקטיבי עוד.
כמו כן, המבקרים מזכירים כי השימוש במידע באופן פומבי ומשפיל מפחית את שיתוף הפעולה של העבריין, בניגוד לרציונל המניעתי, וכן כי קל מאוד להיטמע בחברה אחרת אשר לא תזהה את העבריין המפוקח.
המבקרים מציינים אף כי פגיעתם של חוקי הפיקוח בחייו ובחירותו של העבריין המורשע עולה על העונש שבית המשפט גזר עליו.
רקע: אמצעי ענישה בלתי ממוסדת
סוגיית חוקי הפיקוח נועדה פעמים רבות לתמוך באמצעי ענישה לבר-חוקיים, כדוגמת ביוש (shaming), חרמות ועוד.
בשנים האחרונות ניכרת מגמה כללית של המחוקקים ובתי המשפט לפנות לאפיקים של ענישה בלתי ממוסדת.
כך, למשל, שמותיהם של סרסורים מפורסמים ברבים, מי שהורשעו בנהיגה תחת השפעת אלכוהול נאלצים לשאת סממנים מזהים בולטים ועבריינים מורשעים נאלצים ללבוש חולצות המודיעות לכל על פשעיהם.
בתי משפט אף מורים לעבריינים מורשעים להופיע בציבור ולתאר את פשעיהם, תוך התנצלות עליהם.
בספרות קיים דיון ער בשאלת הלגיטימיות של סנקציות לבר חוקיות, וכן לגבי ההיקף בהן ראוי ליישמן, במטרה להעניש עבריינים.
נושאי הדגל בקצה האחד של הדיון הם מסארו וויטמן, הטוענים כי להשית עונש שלא באמצעות מנגנוני המדינה זה בלתי יעיל במקרה הטוב ונתעב מוסרית במקרה הרע, ולכן אין להשתמש באמצעים אלה.
מנגד, ניתן למנות את עמדותיהם של דן כהן ואריק פוזנר, הטוענים כי ניתן להיבנות מסנקציות אלה ככלי יעיל וזמין, ובעקבותיהם התפתח הדיון בשאלת אופן השימוש המדויק בכלי זה.
אין ספק באשר לכובד הסנקציה המוטלת על העבריין המפוקח, אשר לא פעם פרנסתו נפגעת (באשר נאסר עליו לעבוד מול אנשים שעלולים להיות קורבנות פוטנציאלים), אולם אלה הרואים בחוקי מייגן עונשיים נוטים לציין פגיעות נוספות בעבריין אשר קשה להלום אותם עם מטרות מניעתיות.
ראשית, החשיפה הכרוכה בחוקי הפיקוח מביאה לא פעם לקוחות להימנע מלשרת בתי עסק המעסיקים עברייני מין, וכך פוגעים ביכולתם למצוא עבודה.
כמו כן, מחקרים מראים כי ישנה פגיעה קשה בבני המשפחה של עבריין המין במסגרת חוקי הפיקוח.
עוד נטען כי אופי הענישה הוא כ'הלך רוח של עליהום קבוצתי' ("lynch-mob attitude"), ההולם יותר סנקציה עונשית.
בתוך כך, עברייני המין נתונים לא פעם למתקפות אלימות, אשר קשה להלמן כ"מניעתיות".
ואולם דומה כי עיקר הביקורת נעוצה באופיים של חוקי הפיקוח, אשר לא פעם מטילים סנקציות באופן הנתפס כשרירותי, ובכך הולם יותר מטרה עונשית ולא מניעתית.
מבקרים מהתחום של משפט וכלכלה גורסים כי משרואים בחוקי הפיקוח חוקים עונשיים, יהיה קשה להצדיק אותם במתכונתם הנוכחית.
עוד נטען כי על בתי המשפט להכיר באופיים הענישתי של חוקי הפיקוח, חרף נטייתם להסתייג מכך.
הביקורת הכלכלית אינה נוטה לייחס מגבלה קטגורית לשימוש באמצעים לבר חוקיים, ואף מציינת כי ישנם יתרונות בולטים בשימוש בחוקי הפיקוח, היות שמדובר בענישה זולה באופן יחסי, במיוחד בהקשר של עבירות מין - אשר יש קונצנזוס ציבורי רחב כי אלה קשורות בבושה ותחושת קבס.
עם זאת, באמצעות ניתוח כלכלי של חוקי מייגן ניכר כי על המחוקק לעצב את המשטר של חוקי הפיקוח מתוך מחשבה ומחקר, אחרת התוצאות של חוקי הפיקוח עלולות להיות קיצוניות ועל כן בעייתיות, באותו האופן בו ענישה קונבנציונלית קיצונית היא בעייתית.
חוקי נשק בארצות הברית מבוססים על הזכות להחזיק ולשאת כלי נשק, שהוגדרה בתיקון השני לחוקת ארצות הברית.
מתיקון זה נגזרו מספר חוקים פדרליים המסדירים ייצור, סחר, החזקה, העברה, שמירת רשומות, הובלה והשמדה של כלי נשק, תחמושת ואביזרים נלווים.
החוקים נאכפים על ידי הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ וסוכנויות מדינתיות מטעמה.
בנוסף לחוקי הנשק הפדרליים, בכל אחת ממדינות ארצות הברית רשאי הממשל להוסיף חוקים ותקנות בנושא זה.
רוב חוקי הנשק נחקקו לאחר שנת 1934, עקב ריבוי מקרי ירי של ארגוני פשיעה, בהם טבח יום ולנטיין.
שורת חוקים שנחקקו לאורך השנים נחשבים לאבני היסוד של חוקי הנשק הפדרליים:
חוק הנשק הלאומי (National Firearms Act, 1934) מגדיר מיסים ורישיונות מיוחדים הנדרשים לסוגי נשק מדרגה 2 (Title II) כגון מקלע, שוטגאן, משתיק קול, לבנת חבלה ונשק כבד.
חוק הנשק הפדרלי (Federal Firearms Act, 1938) מחייב את יצרני הנשק, היבואנים והמשווקים לשאת רישיון נשק פדרלי (FFL) וכן אוסר על העברת כלי נשק לעבריינים מורשעים.
חוק לבקרת פשע ורחובות בטוחים (Omnibus Crime Control and Safe Streets Act, 1968) אוסר על סחר באקדחים בין מדינות ארצות הברית, וכן מגדיר שרק אזרח מעל גיל 21 יהיה רשאי לרכוש אקדח.
חוק פיקוח הנשק (Gun Control Act, 1968) מגביל סחר נשק בין מדינות בארצות הברית ליצרנים, סוחרים ויבואנים מורשים בלבד.
חוק הגנת בעלי נשק (Firearm Owners Protection Act, 1986) מעדכן ומבטל חלק מסעיפי חוק פיקוח הנשק (1968).
החוק אוסר מכירת נשק אוטומטי לאזרחים, ודורש אישור של ה-ATF להעברת נשק אוטומטי ממקום אחד למשנהו.
חוק הנשק המוסווה (Undetectable Firearms Act, 1988) מוציא אל מחוץ לחוק נשק שאינו ניתן לזיהוי באמצעות גלאי מתכות (למעט מספר חריגים).
הכוונה היא לכלי נשק שתכולת המתכת בו נמוכה מ-3.7 גרם.
חוק איסור נשק בבתי ספר (Gun-Free School Zones Act, 1990) אוסר על אנשים בלתי מורשים להחזיק ביודעין בנשק באזור בו נמצא בית ספר.
חוק בריידי (Brady Handgun Violence Prevention Act, 1993) מחייב בדיקת רקע ברוב המקרים של רכישת כלי נשק.
חוק איסור נשק חצי-אוטומטי (Federal Assault Weapons Ban, 1994-2004) אסר מכירת כלי נשק חצי-אוטומטיים, בהם רובי סער ומחסניות גדולות.
חוק בטיחות רשויות אכיפת החוק (Law Enforcement Officers Safety Act, 2004) מאפשר לאנשי רשויות אכיפת החוק לשאת נשק מוסווה בכל רחבי ארצות הברית, למעט מספר חריגים.
חוק להגנת סחר נשק חוקי (Protection of Lawful Commerce in Arms Act, 2005) מגן על יצרני נשק וסוחרים מורשים מפני תביעה בגין רשלנות כאשר אדם שרכש נשק באופן חוקי משתמש בו לביצוע פשע.
האנשים הבאים רשאים לרכוש ולשאת נשק בארצות הברית, אם כי חלות מגבלות נוספות:
תושב ארצות הברית הנמצא בשלבי התאזרחות
תושב ארצות הברית בעל גרין קארד
תייר בארצות הברית שברשותו ויזת תייר וקיבל מראש אישור לשאת נשק למטרת ספורט, ציד או ייצוג דיפלומטי או צבאי ממדינת המוצא שלו
בכל מדינה בארצות הברית קיימים חוקים ותקנות נוספים, בהם בדיקות רקע מגוונות.
קיימת רגולציה פדרלית לבדיקת רקע שחלה על חנויות רשמיות, אין כל מגבלה על מכירה או העברה של נשק בין שני אנשים פרטיים.
החוק קובע גם אנשים שאינם רשאים להחזיק כלי נשק או תחמושת, בהם אדם שהורשע בבית משפט בפשע וקיבל מאסר בפועל של שנה או יותר, עבריין נמלט, מהגר בלתי חוקי, אדם בעל מוגבלות שכלית התפתחותית ומי שהורשע בעבירות של אלימות במשפחה.
קיימת מחלוקת בארצות הברית בכל הנוגע לזכות לשאת נשק על ידי אנשים עם רקע אלים, או בעלי קשר לארגוני טרור.