tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסע הבחירות של אייזנהאואר תקף את "קוריאה, הקומוניזם והשחיתות" - כישלונות ממשל טרומן.
נושא מרכזי היה "הצפת" ממשל טרומן במרגלים קומוניסטים.
בנוסף טען שממשל טרומן הזניח את אמריקה הלטינית והוביל אותם לקראת שלטון קומוניסטי.
הרפובליקנים האשימו את הדמוקרטים בכישלון צבאי בקוריאה, בשמירה על מרגלים קומוניסטים בממשל ובמספר אנשים בכירים שהואשמו בשחיתות.
סטיבנסון קיווה לנצל את המאבק בין טאפט השמרן ואייזנהאואר המתון.
בנאום בבולטימור, טען שלפיל הרפובליקני יש שני ראשים ושאי אפשר להפקיד את אמריקה בידי מפלגה שלא יודעת מי מנהיג אותה, בידי "בית מפולג בתוך עצמו".
סטיבנסון, טרומן ודמוקרטים אחרים ביקרו את הסנאטור ג'וזף מקארתי ובכירים רפובליקנים אחרים בתור "מעוררי בהלה" שרמסו את זכויות האזרח של עובדי הממשל.
בנאום בסולט לייק סיטי טען סטיבנסון שהרפובליקנים ממהרים להאשים את מי שהם לא מסכימים איתו ופולשים אל חופש המחשבה.
סטיבנסון טען שההתקפות מצד הימין על עובדי ממשלה כג'ורג' מרשל, ששירת כמזכיר המדינה של ארצות הברית, פגעו במדינה.
הנשיא טרומן ביקר את מקארתי ודרש מאייזנהאואר לגנות אותו.
סטיבנסון לעג לרפובליקנים שצדים קומוניסטים במשרד להגנת הטבע אולם מסרבים לסייע לאנשים שנלחמים בקומוניסטים האמיתיים באסיה.
הסנאטור מקארתי בלבל בכוונה בין סטיבנסון לאלג'ר היס, שהואשם בריגול קומוניסטי.
בנוסף טען שהוא רוצה לקחת אלה ולעשות מסטיבנסון "אמריקני טוב".
סטיבנסון וספרקמן לא היו חלק מממשל טרומן והתעלמו ממנו, והעדיפו להדגיש את הישגי הניו דיל של רוזוולט לעומת השפל הגדול של הובר.
סטיבנסון לא הצליח, לטענת ההיסטוריונים, להפיג את התחושה שאמריקה המפולגת זקוקה לשינוי.
דמוקרטים רבים היו מודאגים כשאייזנהאואר סירב לנאום בוויסקונסין נאום שמגנה את מקארתי, ואף צולם לוחץ ידיים עם מקארתי.
טרומן, שהיה חבר של אייזנהאואר, אמר שאייזנהאואר "בגד בכל מה שחשבתי שהוא מסמל".
למרות זאת, תפקידו של אייזנהאואר במלחמת העולם השנייה זיכה אותו בתמיכה רבה ובקהל רב שבא לראות אותו.
הסלוגן שלו, "I Like Ike", היה אחד מהפופולריים ביותר בהיסטוריה האמריקנית.
סטיבנסון גם נאם בכל המדינה וגם לו הקשיב קהל גדול.
אף על פי שהסגנון שלו הלהיב אינטלקטואלים ואנשי אקדמיה, רבים מהמומחים תהו האם הוא מדבר "מעל ראשי" מאזיניו, לעומת אייזנהאואר העממי.
השמרנים לעגו לסטיבנסון, שנודע כרודף נשים ובעל פילגשים רבות, כנשי מדי כדי להיות נשיא.
אירוע חשוב שקרה במהלך מסע הבחירות היה כשריצ'רד ניקסון, שהיה נוהג להאשים את הדמוקרטים בשחיתות, הואשם בקבלת 18,000$ במתנות מתורמים עשירים.
אייזנהאואר ואנשי המטה שלו שקלו להסיר את מועמדותו של ניקסון, אך ניקסון הציל את הקריירה שלו בנאום טלוויזיוני בן חצי שעה שכונה "נאום צ'קרס".
בנאום הכחיש ניקסון את ההאשמות, נתן פירוט מדויק על נכסיו הפיננסיים המועטים, והילל את מועמדותו של אייזנהאואר.
שיא הנאום הגיע כשניקסון אמר שתומך נתן לבנותיו מתנה: כלב קוקר ספניאל בשם "צ'קרס", אך הוא לא יוותר עליו כי בנותיו אוהבות אותו.
הנאום גרם לכמות כזו של תגובות אוהדות, שאייזנהאואר החליט להשאיר את ניקסון כמועמד לסגן הנשיא.
למרות ההאשמות בקומוניזם, רוב מסע הבחירות נחשב למכובד וסטיבנסון נחשב לקול חדש במפלגה הדמוקרטית שמשך את הצעירים.
הוא האשים את אייזנהאואר בשתיקה מול מקארתי, וטען בפני חיילים שלא היה במעשיו של מקארתי דבר פטריוטי.
למרות זאת, היה ברור ששני המועמדים לא כיבדו אחד את השני: סטיבנסון גינה את סבלנותו של אייזנהאואר כלפי מקארתי, ואייזנהאואר ראה בסטיבנסון פוליטיקאי טיפוסי.
שני המועמדים השתמשו בטלוויזיה בפעם הראשונה במערכת הבחירות.
נאומיו של אייזנהאואר נחשבו למבולבלים מאוד, ומומחי תקשורת עבדו איתו על מיקוד נאומיו.
אייזנהאואר התקשה בהופעה בטלוויזיה, בו הוא נראה מבוגר ומצחו נצץ.
בהנחיית יועציו, אייזנהאואר אופר ועמד בצורה מסוימת, ובנוסף לא לבש משקפיים.
כיוון שלא יכול היה לקרוא את התסריט בלעדיהן, כתבו לו את המילים על שלטים גדולים.
רבים ביקרו את מסע הבחירות בטענה שהוא "מכר" את אייזנהאואר לציבור.
סטיבנסון לא היה קשור לתשדירי הטלוויזיה וטען שאייזנהאואר "מוכר את הנשיאות כמו דגני בוקר".
הוא עצמו טען שלא צפה בטלוויזיה.
תעמולה זכורה היא סרטון מצויר חסר דאגות עם שיר בשם "I Like Ike" לאייזנהאואר.
בפעם הראשונה, ההיסטוריה הרפואית של שני המועמדים שוחררה לציבור, וגם גרסאות חלקיות של ההיסטוריה הפיננסית שלהם לאחר נאומו של ניקסון.
לקראת סוף מסע הבחירות, אמר אייזנהאואר שאחרי שיבחר, ילך לקוריאה כדי לסיים את העימות.
ניסיונו הצבאי והמודעות הציבורית לנושא נתנה לו את החיזוק האחרון לקראת הניצחון.
אייזנהאואר שמר על יתרון נוח במשך כל מסע הבחירות.
כיוון שהמפלגה הרפובליקנית נשלטה בעיקר בידי תומכי טאפט, הקימו תומכי אייזנהאואר מועדונים תומכי אייזנהאואר למשיכת תומכים.
המועדונים, שכונו "אזרחים עבור אייזנהאואר", תמכו במדיניות מתונה ואינטרנציונליסטית.
התנועה לא הותירה חותם רב בקרב הרפובליקנים.
ביום הבחירות - 4 בנובמבר 1952 - ניצח אייזנהאואר באופן החלטי, כשהוא גורף 55% מהקולות וזוכה ב-39 מ-48 מדינות.
סטיבנסון לא זכה באף מדינה מצפון ארצות הברית או ממערב לארקנסו, ואילו אייזנהאואר זכה בשלוש מדינות דרומיות שלא הצביעו לרפובליקנים מאז תקופת השיקום - וירג'יניה, פלורידה וטקסס.
הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1968 שהרפובליקנים ניצחו במיזורי והפעם האחרונה בה זכו הדמוקרטים בקנטקי עד ל-1964. הייתה זאת הפעם האחרונה בה נבחר רפובליקני לנשיאות בלי קנטקי.
סטיבנסון ניצח בקנטקי בהפרש של 700 קולות, ההפרש הזעום ביותר מאז זכייתו של וודרו וילסון בניו המפשייר בהפרש של 56 קולות.
במערכת הבחירות היה שימוש במחשב כדי לחזות את התוצאות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1956 היו מערכת הבחירות ה-43 בתולדות ארצות הברית ונערכו ביום שלישי, 6 בנובמבר 1956. הנשיא המכהן האהוד, דווייט אייזנהאואר הרפובליקני, הצליח להיבחר לתקופת כהונה נוספת, כשהוא גובר על יריבו מ-1952, עדלי סטיבנסון, מושל אילינוי לשעבר.
הנשיא המכהן אייזנהאואר היה פופולרי מאוד, אך היו לו בעיות בריאותיות שהיו חלק חשוב במסע הבחירות נגדו.
סטיבנסון נשאר פופולרי בקרב בסיס הדמוקרטים הליברלים, אך לא הייתה לו בתמיכה מרכזית מן הציבור.
אייזנהאואר סיים את מלחמת קוריאה והכלכלה החלה לשגשג, כך שניצחון סוחף לאייזנהאואר הכריזמטי לא היה מוטל בספק בקרב הפרשנים.
כמה שבועות לפני מערכת הבחירות התרחשו משברים בינלאומיים במזרח התיכון ובמזרח אירופה.
בסיסו הרפובליקני של אייזנהאואר גדל, והוא זכה לתמיכה בקרב הדרומיים העירוניים והקתוליים הצפוניים.
עבור בוחריו נחשב אייזנהאואר לכן, איש משפחה ואדם אהוב.
בניגוד ל-1952, זכה אייזנהאואר גם בקנטקי, לואיזיאנה ובוירג'יניה המערבית, אולם הפסיד במיזורי.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה לפני צירוף אלסקה והוואי לארצות הברית.
המדינות הללו הצביעו לראשונה בבחירות של 1960. זאת גם הייתה מערכת הבחירות האחרונה בה אחד מהמועמדים הראשיים נולד במאה ה-19, והאחרונה בה שני המועמדים התמודדו גם במערכת הבחירות הקודמת.
הייתה זאת גם הפעם האחרונה בה זכה מועמד דמוקרטי אך ורק במדינות סמוכות.
דווייט אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית מניו יורק
כש-1956 החלה, היו שמועות שאייזנהאואר לא ירוץ לעוד תקופת כהונה בגלל בעיות בריאותיות.
ב-1955 חווה אייזנהאואר התקף לב רציני, ובתחילת 1956, עבר ניתוח נגד דלקת המעי העקום.
אך הוא החלים במהירות משני המקרים הללו ולאחר שרופאיו אישרו זאת, רץ לכהונה שנייה.
בגלל הפופולריות שלו, אייזנהאואר נבחר ללא התנגדות בוועידה הרפובליקנית הלאומית בסן פרנסיסקו.
השאלה היחידה בוועידה הייתה האם ריצ'רד ניקסון ירוץ גם הוא לכהונה נוספת.
היו ראיות שאייזנהאואר העדיף מועמד פחות מפלגתי ופחות שנוי במחלוקת, כמו מושל מסצ'וסטס כריסטיאן הרטר, אולם הרטר נולד בצרפת ולא יכול היה לכהן בתפקיד.
לפי היסטוריונים, הציע אייזנהאואר לניקסון להיות מזכיר ההגנה של ארצות הברית במקום סגן הנשיא.
אך הרולד סטאסן היה הרפובליקני היחיד שהתנגד באופן ציבורי למועמדותו של ניקסון, וניקסון עדיין היה פופולרי בקרב מצביעים רפובליקניים.
ניקסון גם עזר לכמה מועמדים רפובליקניים להיבחר לבית הנבחרים והם יצאו להגנתו.
באביב 1956, הכריז אייזנהאואר שניקסון יהיה המועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, וסטאסן נאלץ לתמוך בו בוועידה.
לא היו מחלוקות בנוגע למצע הבחירות, בניגוד ל-1952 ולאתגר מהפלג השמרני, והאירוע הבולט היחיד היה שציר אחד הצביע למועמד פיקטיבי בשם "ג'ו סמית'" כדי למחות על כך ששני המועמדים נבחרו פה אחד.
אברל הארימן, מושל ניו יורק
עדלי סטיבנסון, המועמד של המפלגה ב-1952, נלחם בקרב צמוד מול הסנאטור הפופוליסטי מטנסי, אסטס קיפאובר, על המועמדות.
קאפובר זכה בפריימריז בניו המפשייר ללא תחרות (אם כי 15% כתבו את שמו של סטיבנסון).
אחרי שקאפובר ניצח את סטיבנסון ניצחון מפתיע במינסוטה, הבין סטיבנסון שהוא בצרות, והסכים לערוך עימות מול קאפובר בפלורידה.
העימות שודר בפעם הראשונה בטלוויזיה, והתקיים ב-21 במאי.
סטיבנסון זכה ב-52% מהקולות בפלורידה.
לקראת הבחירות בקליפורניה, למטה קאפובר נגמר הכסף והוא לא היה יכול להתמודד מול סטיבנסון, שקיבל מימון גבוה.
סטיבנסון זכה ב-63% מהקולות בקליפורניה וקאפובר פרש במהירות.
כ-5,000 איש הצביעו לאלביס פרסלי.
כשהוועידה נערכה בשיקגו, מושל ניו יורק אברל הארימן, שנתמך בידי הנשיא לשעבר הארי טרומן, איתגר את סטיבנסון על המועמדות.
אך כמות הצירים של סטיבנסון הייתה גדולה מספיק כדי שייבחר בסיבוב הראשון.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון עדלי סטיבנסון 900.5 אוורל הארימן 210 לינדון ג'ונסון 80 סטיוארט סימינגטון 45.5 אלברט צ'נדלר 36.5 ג'יימס דייוויס 33 ג'ון באטל 32.5 ג'ורג' טימרמן 23.5 פרנק לאוש 5.5
הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי ממסצ'וסטס
הסנאטור אלברט גור האב מטנסי
ראש עיריית ניו יורק, רוברט פ.
השיא של הוועידה הדמוקרטית אירע כשסטיבנסון, בניסיון להכניס התלהבות למסע הבחירות, הכריז כי הצירים יבחרו במועמד לתפקיד סגן הנשיא.
כך התחיל מאבק בין כמה אנשים על התפקיד.
רוב ההתלהבות נבעה מכך שלמועמדים היה רק יום אחד לערוך מסע בחירות.
שני המובילים היו הסנאטור קאפובר, ששמר על הצירים שזכה בבחירות המקדימות, והסנאטור הצעיר ג'ון פיצג'רלד קנדי ממסצ'וסטס שהיה אנונימי באותו פרק זמן.
אף על פי שסטיבנסון העדיף את קנדי, הוא לא התערב בבחירת המועמד.
קנדי הפתיע את המומחים כשהוביל בסיבוב השני, כשחסרים לו רק חמישה עשר צירים כדי לנצח.
אך מספר מדינות החליטו לעזוב את המועמדים המקומיים שלהן ולתמוך בקאפובר, וכך הוא ניצח.
התבוסה רק חיזקה את קנדי, כשהוא נהיה מפורסם ברמה הלאומית, ובכך שלא זכה במועמדות הוא היה חף מאשמת ההפסד בבחירות.
סטיבנסון עבד קשה כדי לנצח, כשבפעם הראשונה התעמולה בטלוויזיה הייתה במה מרכזית.
רוב הפרסומות התרכזו בעקרות בית, מפני שניצחונו של אייזנהאואר ב-1952 התבסס, במידה רבה, על הקול הנשי.
כמה פרשנים טענו שהטלוויזיה הייתה גורם מרכזי בהחלטתו של אייזנהאואר בן ה-66 לרוץ לכהונה נוספת לאחר התקף הלב שחווה.
הטלוויזיה אפשרה לו להגיע לכל האזרחים ללא נסיעה ברחבי המדינה.
סטיבנסון הציע להעלות את התקציב הממשלתי למען תוכניות רווחה והסכמים עם ברית המועצות, הפחתת תקציב הביטחון וסיום דו-צדדי של ניסויים גרעיניים.
הוא גם הציע להפסיק את גיוס החיילים ולעבור לצבא של מתנדבים.
אייזנהאואר התנגד לרעיונות האלה, אף על פי שעבד גם הוא על חוק להפסקת ניסויים גרעיניים.
אייזנהאואר שמר על האהדה שהשיג במלחמת העולם השנייה, והוביל בכל הסקרים.
אייזנהאואר גם קיבל תמיכה בגלל שני משברי חוץ שקרו כמה שבועות לפני הבחירות.
אזרחי הרפובליקה העממית של הונגריה החליטו למרוד בשלטון הסובייטי, מה שהוביל לפלישה סובייטית למדינה ב-26 באוקטובר.
כעבור שלושה ימים, ובמצרים, כוחות צבא ישראלים, צרפתים ובריטים פלשו לסיני כדי למוטט את משטרו של גמאל עבד אל נאצר ולכבוש את תעלת סואץ שהולאמה זמן קצר קודם לכן.
רוב הלחץ במלחמת סיני הגיע מהאו"ם (ניקסון טען שהמדינה לא יכלה לגנות את הפלישה הסובייטית להונגריה אולם לתמוך בפלישה הישראלית באותה נקודת זמן), והמרד ההונגרי רוסק בתוך כמה ימים.
אייזנהאואר גינה את שתי הפעולות אך רק הצליח ללחוץ על כוחות המערב לסגת מסיני.
פעולות אלה חיזקו את התמיכה באייזנהאואר, אולם ממשלות זרות לא ראו זאת ככה.
ממשל אייזנהאואר גם תמך בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ב-1954, שסיים את ההפרדה הגזעית החוקית בבתי ספר ציבוריים.
כתוצאה, אייזנהאואר קיבל את תמיכתם של 40% מהמצביעים השחורים.
הוא היה הרפובליקני האחרון שקיבל כמות כזאת של תמיכה ממצביעים שחורים.
סטיבנסון, לעומת זאת, התנגד למעורבות המשפטית בנושא, בטענה שאין צורך לבצע ניסויים חברתיים.
זאת בניגוד לתמיכה הדמוקרטית המסורתית בזכויות האזרח.
אייזנהאואר הוביל בכל הסקרים בהפרשים גדולים.
בבחירות זכה אייזנהאואר ב-57% מקולות המצביעים, וב-41 מתוך 48 מדינות.
סטיבנסון זכה רק ב-6 מדינות דרומיות ובמדינת הגבול מיזורי, ונהיה המועמד המפסיד הראשון מאז ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-1900 שזכה במיזורי.
אייזנהאואר ניצח בלואיזיאנה, והיה למועמד הרפובליקני הראשון שזכה בה מאז סיום תקופת השיקום.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים השותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף דווייט אייזנהאואר רפובליקנית ניו יורק 457 ריצ'רד ניקסון קליפורניה 457 עדלי סטיבנסון דמוקרטית אילינוי 73 אסטס קיפאובר טנסי 73 ללאלא מחויבים 0ללא 0תומאס אנדרוזזכויות המדינותוירג'יניה0תומאס וורדלקליפורניה0אריק האסהעבודה הסוציאליסטיתניו יורק0ג'ורג'יה קוזיניויסקונסין0אנוק הולטוויקהאיסוראילינוי0אדווין קופרקליפורניה0פארל דובסהעובדים הסוציאליסטיםניו יורק0מיירה וייסקליפורניה0הארי פ.
בירדזכויות המדינות/עצמאיוירג'יניה0ויליאם ג'נראינדיאנה0דרלינגטון הופסהסוציאליסטיתפנסילבניה0סמואל פרידמןניו יורק0הנרי קרייבסקיהאמריקאית השלישיתניו ג'רזי0אנה יזוניו ג'רזי0ג'רלד סמית'הנוצרים הלאומיתמישיגן0צ'ארלס רוברטסוןמישיגן0 וולטר ג'ונס דמוקרטית אלבמה 1 הרמן טלמדג' ג'ורג'יה 1
מערכת הבחירות הייתה האחרונה בה היו רק 531 אלקטורים, לאחר צירוף אלסקה והוואי לארצות הברית ב-1959.
הייתה זו הפעם האחרונה בה שני המועמדים המובילים בבחירות התחרו גם בבחירות הקודמות (התמודדויות חוזרות נערכו גם ב-1800, 1828, 1840, 1892 וב-1900. רק ב-1996 התחרו שני מועמדים בפעם השנייה, כשביל קלינטון הדמוקרט התמודד מול רוס פרו.
ההצבעה על סגן הנשיא הדמוקרטי ב-1956 הייתה הפעם האחרונה שהוועידות נאלצו לערוך סיבוב שני.
מיזורי נחשבת למדינה שחוזה את תוצאות הבחירות מפני שבמשך מאה שנה, בין 1904 ל-2004, היא כמעט תמיד העניקה את האלקטורים למנצח.
1956 היא שנה חריגה כיוון שהיא הצביעה לסטיבנסון ברוב דחוק של 3,984 קולות.
ב-2008 וב-2012 היא תמכה במועמדים הרפובליקניים ולא בברק אובמה שניצח.
אייזנהאואר הגיע למקום השלישי בקרוליינה הדרומית, מאחורי סטיבנסון והאלקטורים העצמאיים, כשהוא הנשיא היוצא הראשון שעושה זאת מאז ויליאם הווארד טאפט ב-1912. זה קרה גם לג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1992 כשהגיע למקום השלישי במיין אחרי ביל קלינטון ורוס פרו.
אייזנהאואר הפך למועמד הרפובליקני הראשון שזכה פעמיים במדינות הללו: אריזונה, פלורידה, איידהו, מונטנה, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טנסי, טקסס ווירג'יניה.
אייזנהאואר היה הרפובליקני האחרון עד לרונלד רייגן ב-1984 שזכה בכל מדינה צפון-מזרחית.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה המועמד הרפובליקני ניצח בשש המדינות הבאות ביחד: מרילנד, מסצ'וסטס, מינסוטה, ניו יורק, פנסילבניה ורוד איילנד, שהפכו מאז למדינות דמוקרטיות מובהקות.
מאז 1956, הניצחונות הרפובליקניים היחידים בהן היו ב-1972 (ניקסון ניצח בכולן חוץ מבמסצ'וסטס), 1980 (רייגן ניצח במסצ'וסטס, ניו יורק ופנסילבניה), 1984 (רייגן ניצח בכולן פרט למינסוטה), 1988 (ג'ורג' הרברט ווקר בוש ניצח במרילנד ובפנסילבניה) ו-2016 (דונלד טראמפ ניצח בפנסילבניה).
הייתה זאת אחת ממערכות הבחירות האחרונות לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית בהן שלטו הדמוקרטים במדינות הדרום, שכולן הפכו למעוזים רפובליקניים כיום.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1924 שנשיא רפובליקני נבחר לכהונה נוספת.
הייתה זאת הפעם האחרונה שמסצ'וסטס תמכה ברפובליקני עד ל-1980, הפעם האחרונה שמיסיסיפי תמכה בדמוקרט עד ל-1976, האחרונה בה תמכו קונטיקט, מרילנד, מישיגן, מינסוטה, ניו יורק, פנסילבניה, רוד איילנד, טקסס ומערב וירג'יניה ברפובליקני עד ל-1972, והאחרונה בה דלאוור, אילינוי, נבאדה, ניו ג'רזי וניו מקסיקו תמכו ברפובליקני עד ל-1968.
הייתה זאת הפעם האחרונה שרפובליקני נבחר לנשיאות בלי לזכות במיזורי, קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית.
הייתה זאת הפעם האחרונה שבה בולטימור תמכה ברפובליקני, מאז היא תמכה אך ורק בדמוקרטים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960 היו הבחירות ה-44 במספרן לנשיאות ארצות הברית, שנערכו ב-8 בנובמבר 1960. הנשיא נועד להישבע אמונים ב-20 בינואר 1961, ולסיים את כהונתו ב-20 בינואר 1965. הנשיא היוצא, דווייט אייזנהאואר הרפובליקני לא יכול היה לרוץ לכהונה נוספת.
המפלגה הרפובליקנית בחרה בריצ'רד ניקסון, סגנו של אייזנהאואר, ואילו הדמוקרטים בחרו בג'ון פיצג'רלד קנדי, סנאטור ממסצ'וסטס.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה השתתפו אלסקה והוואי, שהפכו למדינות שנה קודם לכן.
קנדי נבחר בהפרש של 112,827 קולות, או 0.17% מהקולות (אם כי היה סכסוך בנוגע לספירת הקולות באלבמה), ואף על פי שניקסון זכה ביותר מדינות (26 לעומת 22), זכה קנדי ב-303 אלקטורים לעומת 219 של ניקסון.
מרוץ זה לנשיאות היה הצמוד ביותר מאז 1916. כמה גורמים יכלו לגרום למירוץ הצמוד: המיתון של 1957–1958 שפגע במפלגה הרפובליקנית ועזר לקנדי, והעובדה ש-17 מיליון אנשים יותר היו רשומים כדמוקרטים מאשר רפובליקנים.
קנדי גם הביא למפלגה קולות קתוליים שכמעט ונטרלו את הקולות הפרוטסטנטים של ניקסון.
כישרון הקמפיין של קנדי עבר את זה של ניקסון.
הדגש של ניקסון על הניסיון שלו לא עזר לו, והוא ביזבז אנרגיה כשערך מסע בחירות בכל 50 המדינות ולא התרכז במדינות המתנדנדות.
קנדי השתמש במטה הבחירות הגדול והעשיר שלו כדי לזכות במועמדות, לקבל תמיכה מהציבור ונעזר במנהיגים האחרונים של המפלגה בערים הגדולות כדי לזכות בערים הללו.
הוא השתמש בסגנו לינדון ג'ונסון כדי לזכות בדרום והשתמש בטלוויזיה באופן נכון.
במערכת הבחירות היו ארבעה עשר אלקטורים לא מחויבים ואלקטור סורר אחד.
שמונת האלקטורים ממיסיסיפי, ושישה מתוך האחד עשר מאלבמה, היו לא מחויבים ותמכו בהארי בירד לנשיאות ובסטרום ת'ורמונד כסגנו.
אלקטור סורר אחד מאוקלהומה תמך בבירד ובברי גולדווטר כסגנו.
ג'ון פיצג'רלד קנדי, סנאטור ממסצ'וסטס
לינדון ג'ונסון, סנאטור ומנהיג הרוב בסנאט מטקסס
עדלי סטיבנסון, מושל אילינוי לשעבר
פול פישר, איש עסקים מפנסילבניה
המועמדים המשמעותיים במירוץ לנשיאות היו קנדי, המושל פט בראון מקליפורניה, הסנאטור סטיוארט סימינגטון ממיזורי, הסנאטור לינדון ג'ונסון מטקסס, מושל אילנוי לשעבר, עדלי סטיבנסון, הסנאטור וויין מורס מאורגון, והסנאטור יוברט האמפרי ממינסוטה.
כמה מועמדים אחרים התמודדו במדינת מגוריהם בלי סיכוי אמיתי לזכות.
סימינגטון, סטיבנסון וג'ונסון סירבו לערוך מסע בחירות למען השגת המועמדות.
אף על פי שזה הפחית את מספר הצירים שהשיגו לקראת הוועידה הדמוקרטית הלאומית, כל אחד מהם קיווה שבמקרה של חילוקי דעות, הוא יבחר בתור מועמד פשרה.
זקני המפלגה הדמוקרטית (כמו הנשיא לשעבר הארי טרומן שתמך בסימינגטון) האמינו בהתחלה שקנדי צעיר מדי ולא מנוסה מספיק כדי להיות נשיא.
הם הציעו לו להיות הסגן של מועמד יותר מנוסה לנשיאות.
כשקנדי הבין שהאסטרטגיה הזאת נועדה כדי למנוע מהציבור לקחת אותו ברצינות, הצהיר קנדי "אני לא רץ לסגנות הנשיאות, אני רץ לנשיאות".
השלב הבא היה הבחירות המקדימות.
היו בחירות מקדימות ב-16 מדינות.
האמפרי נכנס ל-5. מורס נכנס ל-3, ואילו בראון לאחת.
הסקרים הראו שבראון הוא בלתי מנוצח בקליפורניה.
מורס איתגר את האמפרי בבחירות במחוז קולומביה ואת ג'ון קנדי בבחירות במרילנד.
אורגון רשמה את כל המועמדים מלבד בראון.
בוויסקונסין ובווירג'יניה המערבית התמודדו קנדי והאמפרי.
דתו הקתולית של קנדי יצרה עבורו בעיה.
כשהם זוכרים את מה שקרה לאל סמית', מועמד דמוקרטי קתולי ב1928, המון תהו אם דעות קדומות נגד קתולים יפגעו בקנדי ובסיכוייו לזכות בבחירות.
קנדי השתמש בכל משפחתו כדי להשפיע על הבוחרים, והאמפרי התלונן שהרגיש כמו עסק זעיר שנלחם מול רשת גדולה.
כדי להוכיח שהוא מסוגל למשוך מצביעים, אתגר קנדי את הסנאטור הליברלי ממינסוטה יוברט האמפרי בבחירות בוויסקונסין.
אף על פי שקנדי ניצח את האמפרי בוויסקונסין, העובדה שרוב ניצחונותיו באו מאזורים קתוליים השאירה את רוב מנהיגי המפלגה לא בטוחים שקנדי יוכל למשוך קולות ממצביעים שאינם קתולים.
בינתיים, במחוז קולומביה, ניצח האמפרי את הסנאטור מאורגון וויין מורס.
קנדי גם ניצח את מורס בבחירות במרילנד.
לאחר מכן, התמודד קנדי מול האמפרי בווירג'יניה המערבית, שהייתה מדינה פרוטסטנטית, עם דעות קדומות נגד קתולים.
עימות טלוויזיוני שודר, וקנדי ניצח בו בקלות.
מסע הבחירות של האמפרי היה דל תקציב ולא יוכל היה להתמודד עם מטה הבחירות המאורגן והעשיר של קנדי.
לבסוף ניצח קנדי את האמפרי עם 60% מהקולות.
האמפרי פרש מהמירוץ וקנדי קיבל את הניצחון שהיה זקוק לו כדי לשכנע את מנהיגי המפלגה שהוא מסוגל לנצח במדינה שאינה קתולית.
אף על פי שקנדי השתתף רק ב-9 בחירות מקדימות, הכישלון של ג'ונסון וסימינגטון בעשיית מסע בחירות שכנע את מנהיגי המפלגה שלא יצליחו למשוך מצביעים שלא מהמדינה שלהם.
אף על פי שסטיבנסון היה המועמד הדמוקרטי ב-1952 וב-1956, ועדיין שמר על תמיכה מצד ליברלים ואינטלקטואלים, שתי התבוסות שלו לאייזנהאואר גרמו למנהיגי המפלגה לרצות "פנים חדשות".
בחודשים לקראת הוועידה, סייר קנדי ברחבי המדינה כשהוא משכנע צירים להצביע עבורו.
אך כשהוועידה נפתחה, אף על פי שהוביל, עדיין היו חסרים לקנדי כמה קולות כדי לנצח.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית התכנסה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
שבוע לפני פתיחתה, קיבל קנדי אתגר חדש כשלינדון ג'ונסון, מנהיג הרוב העוצמתי בסנאט מטקסס, וסטיבנסון, הודיעו רשמית על מועמדותם.
אך אף אחד מהם לא יוכל היה להתמודד מול מטה הבחירות של קנדי שהונהג בידי רוברט קנדי.
ג'ונסון איתגר את קנדי לעימות טלוויזיוני לפני מפגש בין המשלחות של מסצ'וסטס וטקסס, בו קנדי ניצח וג'ונסון לא הצליח לקבל תמיכה שלא מהדרום.
ג'ונסון קיבל שלושים ושלושה קולות מג'ורג'יה במהלך הוועידה.
כיוון שסטיבנסון הכריז על מועמדותו רק שבוע לפני הוועידה, צירים ליברלים רבים שתמכו בו כבר היו מחויבים להצביע לקנדי, ולמרות תמיכתה של אלינור רוזוולט, לא יכול היה סטיבנסון לקחת אותם מקנדי, שניצח בסיבוב הראשון.
אז, במהלך מפתיע, קנדי ביקש מג'ונסון להיות סגנו.
קנדי הבין שיוכל להיבחר רק בעזרת התמיכה מהדמוקרטים הדרומיים של ג'ונסון.
הוא הציע זאת יום אחרי שנבחר להיות המועמד.
רוברט קנדי, ששנא את ג'ונסון בגלל התקפותיו על המשפחה, טען שקנדי ביקש לקחת סגן אחר, אבל הציע לג'ונסון את המועמדות ראשון בגלל השפעתו בתור מנהיג הרוב בסנאט, והופתע כשג'ונסון הסכים.
אחרים טענו שג'ונסון היה נחוץ כדי להשיג ניצחון בדרום.
קנדי החל בהליך למינוי ג'ונסון עוד כשג'ונסון ישן, ובשש וחצי ביקש מאחיו לחשב את ההערכה של האלקטורים שיזכה בהם "כולל טקסס".
רוברט קנדי הבין טוב מאוד את משמעות דבריו של אחיו: ג'ונסון יהיה סגנו כדי לנצח בטקסס.
בין תשע ועשר בבוקר, התקשר קנדי למושל פנסילבניה שתמך בג'ונסון כדי להודיע על החלטתו והלך לשוחח עם ג'ונסון.
לאחר מכן חזר אל חדרו והודיע לתומכיו על החלטתו.
למרות ברכות מחלק מתומכיו, שראו בכך חיזוק למועמדותו, אחרים הרגישו נבגדים כיוון שקנדי תיאר את ג'ונסון כמתנגד לפועלים ואנטי ליברל.
רוברט קנדי ניסה לשנות את ההחלטה.
ג'ונסון סירב לוותר שלא על דעתו של ג'ון קנדי.
קנדי היה נחוש לבחור בג'ונסון כסגנו.
הדבר הוביל ליריבות מרה בין ג'ונסון ורוברט קנדי, שהיו לה השלכות על המפלגה בשנות ה-60.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון ג'ון קנדי 806 לינדון ג'ונסון 409 סטיוארט סימינגטון 86 עדלי סטיבנסון 79.5 רוברט מאיינר 43 יוברט האמפרי 41 ג'ורג' סמאת'רס 30 רוס בארנט 23 הרשל לאבלס 2 פאט פראון 1 אורוול פאבוס 1 אלברט רוזליני 1
ריצ'רד ניקסון, סגן נשיא ארצות הברית מקליפורניה
נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק
לאחר קבלת התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית ב-1951, הנשיא דווייט אייזנהאואר לא יכול היה לרוץ לכהונה נוספת.
ב-1959, נראה כאילו סגן הנשיא ניקסון יקבל אתגר רציני מצד מושל ניו יורק נלסון רוקפלר, המנהיג של האגף הליברלי-מתון של המפלגה.
אך לאחר סיור לאומי שחשף שרוב הרפובליקנים תמכו בניקסון, רוקפלר ויתר על מועמדותו.
אחרי פרישתו של רוקפלר, ניקסון לא חווה התנגדות ממשית.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשיקגו, אילנוי, זכה ניקסון ברובם המוחלט של הצירים, כשהסנאטור השמרן ברי גולדווטר מאריזונה זוכה בעשרה צירים שמרנים.
ניקסון היה לסגן הנשיא המכהן הראשון שרץ לנשיאות מאז ג'ון ברקינרידג' מאה שנה קודם לכן.
לאחר מכן בחר ניקסון בסנאטור לשעבר ממסצ'וסטס והשגריר באו"ם, הנרי קבוט לודג' הבן, בתור סגנו.
ניקסון בחר בלודג' כיוון שניסיונו בענייני חוץ יכול היה להרשות לניקסון להתרכז יותר במדיניות חוץ ולא בענייני פנים, שבהם ניקסון האמין שהדמוקרטים מנצחים.
ניקסון חשב לתת לרוקפלר את תפקיד סגנו, אבל רוקפלר לא היה מעוניין להיות סגן נשיא.
זאת אף על פי ששירת כסגנו של ג'רלד פורד בין 1974 ל-1977.
במהלך מסע הבחירות טען קנדי כי תחת ממשל אייזנהאואר, פיגרה ארצות הברית מאחורי ברית המועצות במלחמה הקרה, מבחינה צבאית וכלכלית, והצהיר שכנשיא "יתניע את אמריקה שוב".
ממשל אייזנהאואר הקים את נאס"א ב-1958, אולם קנדי האמין שהמפלגה הרפובליקנית התעלמה מהצורך להדביק את הסובייטים במרוץ לחלל.
הוא הבטיח שהממשל הדמוקרטי יהפוך את נושא החלל לנושא בעל חשיבות לאומית.
ניקסון אמר שאם ייבחר, ימשיך את "השלום והשגשוג" שממשל אייזנהאואר הביא למדינה בשנות ה-50. ניקסון גם טען כי בגלל המלחמה עם הסובייטים, אי אפשר לבטוח באדם צעיר כמו קנדי בתור נשיא.
ניקסון היה מבוגר מקנדי בארבע שנים בלבד.
אם היה נבחר, בגיל ארבעים-ושמונה, היה הנשיא הרביעי הצעיר ביותר.
לעומתו, קנדי, בן ארבעים-ושלוש ו-236 ימים, היה הנשיא הצעיר ביותר פרט לתיאודור רוזוולט בן הארבעים-ושתיים, שמונה לתפקיד הנשיא שישים שנה קודם לכן עם הירצחו של הנשיא מקינלי.
במהלך מסע הבחירות התמקד קנדי בגילו הצעיר והבטיח להביא שינוי.
ניקסון התמקד בכישרונו הפוליטי והדגיש את העובדה שהיה מתאים לכהן כנשיא ולהיאבק בקומוניסטים.
קנדי וניקסון הצליחו למשוך קהלים גדולים לראות אותם.
באוגוסט, רוב הסקרים הראו שניקסון מוביל במקצת על קנדי, ופרשנים רבים אמרו כי ניקסון הוא המנצח.
אך לניקסון היה מזל רע במהלך כל מסע הבחירות.
במהלך מסיבת עיתונאים של אייזנהאואר ששודרה בטלוויזיה, שאל עיתונאי את אייזנהאואר האם הוא יכול לחשוב על רעיון מרכזי וטוב שניקסון הגה במהלך תפקידו, כיוון שניקסון טען שהיה יועץ טוב בממשלו של אייזנהאואר.
אייזנהאואר הגיב ב"אם תתן לי שבוע, אולי אחשוב על אחד".
אף על פי שאייזנהאואר התבדח, התגובה פגעה בניקסון, ופגעה בניסיונו להציג את עצמו כאדם שמחליט יותר טוב מקנדי.
הדמוקרטים אף הפכו את התגובה של אייזנהאואר לתשדיר תעמולה.
בוועידה הרפובליקנית, הבטיח ניקסון לערוך מסע בחירות בכל 50 המדינות.
באוגוסט שבר ניקסון את הברך שלו בקרוליינה הדרומית.
הברך הזדהמה וניקסון הפסיק את מסע הבחירות לשבועיים.
כשעזב את בית החולים, התעקש ניקסון להמשיך בתוכנית לבקר בכל המדינות, וכך בזבז זמן יקר במדינות שלא היה לו סיכוי לנצח בהן, במדינות בטוחות עבורו ובמדינות בעלות מספר אלקטורים קטן מכדי לעזור לו לזכות בבחירות.
כך לדוגמה, בסוף השבוע שלפני הבחירות, היה ניקסון באלסקה, שהייתה בעלת 3 אלקטורים, ואילו קנדי השקיע את זמנו במדינות גדולות כמו אוהיו, ניו ג'רזי, מישיגן ופנסילבניה.
ניקסון ביקר באטלנטה, ג'ורג'יה ב-26 באוגוסט וזכה לקהל נלהב.
הוא נסע בתהלוכה וקיבל ברכות מ-150,000 איש.
בנאומו טען ניקסון שבמשך עשרים וחמש שנה אף מועמד דמוקרטי לא טרח לבצע מסע בחירות בג'ורג'יה.
קנדי לא עמד לתת לניקסון לנצח במעוזים הדמוקרטיים.
הוא ביקר בכמה מדינות באופן מפתיע, וגם בג'ורג'יה, כשקהל עצום בא לראותו.
קנדי נאם בוורם ספרינגס, ג'ורג'יה ולחץ ידיים לחולי פוליו.
בנוסף ביקר בערים קטנות בג'ורג'יה ופגש במאה אלף איש בסך הכול במדינה זו.
קנדי נאם בוורם ספרינגס, המקום בו מת רוזוולט ב-1945.
בוורם ספרינגס, נאם קנדי בפני תומכיו והזכיר את רוזוולט.
הוא טען שרוזוולט תמך בחקלאים, בפועלים, בעיירות, בערים הגדולות, בעניים ובחולים.
הוא טען שרוחו של רוזוולט הייתה עוצמתית והתניעה את אמריקה." בנוסף נאם על תוכנית שש הנקודות שלו לביטוח בריאות.
הוא רצה ביטוח בריאות לגמלאים והשקעה ממשלתית בבתי ספר לרפואה ובבתי חולים.
בנוסף רצה שהממשלה תלווה כסף לסטודנטים שילמדו שם ותשפץ בתי חולים ישנים.
הוא קרא להרחבת המחקר הרפואי ולבסוף, להרחיב את ההשקעה בסיוע רפואי.
הרפובליקנים התנגדו לכך וטענו שמדובר ב"פיוס לסוציאליסטים".
הקהל עצמו תמך בקנדי והריע לו.
ראש עיריית וורם ספרינגס טען שקנדי בטח לחץ יד לכל תושב בעיר.
למרות ספקותיו של רוברט קנדי, הבחירה בג'ונסון כמועמד לסגן הנשיא עזרה לקנדי.
ג'ונסון תמך בקנדי בקולניות ועזר לדמוקרטים לזכות בכמה מדינות דרומיות שהטילו ספק בקנדי, ובמיוחד בטקסס.
מצד שני, השגריר לודג' ערך מסע בחירות מנומנם ועשה כמה טעויות שפגעו בניקסון.
בין הטעויות הייתה הבטחה שניקסון ימנה אדם שחור לקבינט שלו.
דבר זה פגע במצביעים שחורים שראו בכך ניסיון לזכות בקולותיהם וגם פגע בדרומיים שתמכו בהפרדה הגזעית ויכלו לתמוך בניקסון.
התפנית של מסע הבחירות הייתה ארבעת העימותים בין קנדי לניקסון.
אלו היו העימותים הראשונים בין מועמדי המפלגות הגדולות (עימותי לינקולן-דאגלס ב-1858 היו הראשונים עבור הסנאטורים מאילינוי), ובנוסף לכך גם היו הראשונים ששודרו בטלוויזיה וזכו ליחסי ציבור נאים.
ניקסון התעקש להמשיך במסע הבחירות עד שנותרו כמה שעות לעימות.
הוא לא החלים לחלוטין מפציעת הברך שלו ולכן נראה חיוור, חולני, רזה ועייף.
עיניו זזו בחדר במהלך העימות והזיעה הייתה ברורה על פניו.
הוא גם סירב להתאפר לפני השידור וכך הטלוויזיות בשחור-לבן ראו היטב את הזיפים על פניו.
בנוסף, צבע החליפה שלו נבלע ברקע של העימות.
לאחר העימות אמו של ניקסון התקשרה אליו כדי לשאול האם הוא חולה.
קנדי, לעומתו, נח והתכונן לעימות, ונראה שזוף (ככל הנראה בגלל מחלת אדיסון ממנה סבל), בטוח ורגוע במהלך העימות.
כ-70 מיליון אמריקאים צפו בעימות הראשון.
צופי הטלוויזיה הסיקו שקנדי ניצח, ואילו המספר המועט יותר של מאזיני הרדיו הסיק שניקסון ניצח.
לאחר העימות, החל קנדי להוביל במקצת על ניקסון.
בשלושת העימותים הבאים ניקסון החזיר לעצמו את משקלו, התאפר ונראה יותר חזק מהופעתו הראשונה.
אולם בשלושת העימותים הבאים צפו כ-20 מיליון אנשים פחות.
פרשנים אמרו כי ניקסון ניצח בעימות השני והשלישי ואילו קנדי ניצח בראשון, כשברביעי היה תיקו.
העימות השלישי בלט בשינוי בהליך הדיון.
בפעם הראשונה, השתמשו במסך מפוצל כדי ליצור קשר בין שני אנשים בקצוות שונים של המדינה.
ניקסון היה בלוס אנג'לס וקנדי היה בניו יורק, אולם הרקע הזהה נתן רושם שהיו באותו החדר.
שניהם ראו את תגובת יריבם בזמן אמת.
הנושא המרכזי היה שימוש בכוח צבאי כדי למנוע מאיים סיניים ליפול לשליטה קומוניסטית.
דבר שפגע בקנדי במהלך מסע הבחירות שלו הייתה הדעה הקדומה נגד קתולים.
כמה פרוטסטנטים, בעיקר בדרום, האמינו שאם קנדי יבחר לנשיאות, הוא יקבל פקודות מהאפיפיור ברומא.
האוונגליסטים טענו שהכנסייה הקתולית דורשת את הנאמנות הראשונה מכל חבר בה וטוענת שהדת מנצחת את המדינה.
כדי למנוע חשש בקרב מצביעים, טען קנדי כי "אני לא המועמד הקתולי לנשיאות, אני המועמד הדמוקרטי לנשיאות שהוא במקרה קתולי.
אני לא מדבר בשם הכנסייה שלי בענייני ציבור - והכנסייה שלי לא מדברת בשמי".
הוא הבטיח לכבד את הפרדת הדת מהמדינה ואמר שלא ייתן לבעלי תפקידים קתולים להכתיב לו את המדיניות.
קנדי גם שאל האם רבע מהאמריקנים הם אזרחים מדרגה שנייה רק בגלל שהם קתולים.
בנוסף ביקר את ההתמקדות בנושא במקום בנושאי חוץ.
קנדי היה הקתולי הראשון שנבחר לנשיאות, אף על פי שיש האומרים שהוא עדיין איבד כמה קולות פרוטסטנטים בגלל הקתוליות שלו.
מסע הבחירות של קנדי זכה ליתרון כשהכומר מרטין לותר קינג הבן, מנהיג המאבק לזכויות האזרח, נעצר בג'ורג'יה בצעדה למען זכויות האזרח.
ניקסון סירב להתערב בעניין, אולם קנדי לחץ על הרשויות המקומיות לשחרר את קינג מהכלא, וגם התקשר לאשתו ואביו של קינג.
כתוצאה מכך, החליט קינג לתמוך בקנדי, שנהיה פופולרי בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית.
גם מכתב למושל ג'ורג'יה בנושא העלה את קרנו של קנדי בקרב השחורים.
צוות מסע הבחירות של קנדי השווה בין חוסר התגובה של ניקסון לבין תגובתו של קנדי.
ביום הבחירות, קיבל קנדי יתרון גדול בקרב האוכלוסייה השחורה, וזה עזר לו לנצח במדינות כמו ניו ג'רזי, קרוליינה הדרומית, אילנוי ומיזורי.
קנדי השיג יותר תמיכה משחורים מאשר סטיבנסון ב-1956, ונושא זכויות האזרח היה פחות שנוי במחלוקת בקרב הלבנים.
נושא חשוב במערכת הבחירות היה המתח במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות.
ב-1957, שיגרו הסובייטים את ספוטניק, הלוויין הראשון.
האמריקנים חששו מנחיתות טכנולוגית מול המדינות הקומוניסטיות במדע ובטכנולוגיה.
בקובה, המשטר המהפכני של פידל סטרו הפך לבעל ברית קרוב של הסובייטים בשנות השישים, והצית חשש ממעורבות קומוניסטית בחצי הכדור המערבי.
הסקרים חשפו שיותר מחצי מהציבור האמריקני חשב שמלחמה מול ברית המועצות היא בלתי נמנעת.
קנדי ניצל את המתח במלחמה הקרה ותקף את פער הטילים, לכאורה, בין ארצות הברית וברית המועצות.
הוא טען שהסובייטים פיתחו יתרון גדול במספר הטילים הגרעיניים והציע חקירה דו מפלגתית בנושא ההובלה הטכנולוגית של ברית המועצות.
ב-18 באוקטובר נאם וטען שקצינים בכירים ביקרו את מדיניותו של אייזנהאואר בנושאי תקציב הביטחון.
שני המועמדים גם דיברו על כלכלה ועל דרכים להעלות את הצמיחה הכלכלית של שנות החמישים כדי להביא את השגשוג לכולם (במיוחד למיעוטים).
כמה היסטוריונים ביקרו את ניקסון, שסירב להתייחס למצב הכלכלי הטוב במהלך תקופתו של אייזנהאואר ולא ניצל את הפופולריות הגבוהה של אייזנהאואר (60-65% באותה התקופה).
במהלך השבועיים האחרונים, רוב הפרשנים והסקרים חזו ניצחון קטן לקנדי.
אך עשרה ימים לפני הבחירות, ערך אייזנהאואר מסע בחירות לניקסון.
התמיכה של אייזנהאואר חיזקה את ניקסון.
ניקסון גם ביקר את קנדי על טענתו שהאיים לחופה של סין הקומוניסטית שהיו מעוזים של הלאומנים מטאיוואן לא היו זכאים להגנה אמריקנית שארצות הברית סיפקה לסין הלאומנית.
ניקסון טען שקנדי מפגין חולשה מול הקומוניזם, וביום הבחירות הסקרים הצביעו על תיקו.
הבחירות נערכו ב-8 בנובמבר והיו מהמפורסמות והמותחות ביותר בהיסטוריה האמריקנית.
ניקסון צפה במשדרי הבחירות בחדר מלונו בלוס אנג'לס, ואילו קנדי צפה מביתו במסצ'וסטס.
תחילה הגיעו התוצאות מן הערים הגדולות בצפון ובמערב התיכון כגון בוסטון, ניו יורק סיטי, פילדלפיה, פיטסבורג, דטרויט ושיקגו, וקנדי הוביל מבחינת קולות ואלקטורים.
אך אז הגיעו התוצאות מאזורים כפריים ומערי הפרוורים, מהרי הרוקי וממדינות החוף הפסיפי, וניקסון הדביק את הפער.
לפני חצות, עיתון הניו יורק טיימס הוציא כותרת שבה הוא אומר שקנדי נבחר לנשיאות, כשראשיו מקווים להימנע מהמבוכה שנגרמה לשיקגו טריביון 12 שנים קודם לכן, כשהכריזו על תומאס דיואי בתור זוכה הבחירות במקום הארי טרומן.
ניקסון נאם ב-3 לפנות בוקר ורמז שאולי קנדי ניצח.
הכתבים היו מבולבלים ולא הבינו אם היה מדובר בנאום תבוסה.
רק באחר הצהריים של יום רביעי, 9 בנובמבר, התברר שקנדי ניצח וניקסון הודה בתבוסתו.
הבחירות היו צמודות מאוד: בקליפורניה, מדינתו של ניקסון, נראה היה שקנדי ניצח בהפרש של 37,000 קולות, אך בסוף התברר שניקסון ניצח בהפרש של 36,000 קולות.
בהוואי, נראה היה שניקסון ניצח, אולם קנדי זכה במדינה בהפרש צמוד במיוחד של 115 קולות.
באחוז הקולות, ניצח קנדי את ניקסון בפחות משתי עשיריות האחוז (0.17%)- ההפרש הכי קטן במאה ה-20. בחבר האלקטורים, זכה קנדי לניצחון גדול יותר, כשהוא זוכה ל-303 קולות לעומת 219 של ניקסון.
(269 קולות היו דרושים לניצחון בבחירות) חמישה עשר אלקטורים - שמונה ממיסיסיפי, שישה מאלבמה ואחד מאוקלהומה, הצביעו להארי בירד, דמוקרט שמרן מווירג'יניה.
קנדי זכה בשתים עשרה מדינות בהפרש של פחות מ-3 אחוזים, וניקסון זכה בשש באותו הפרש.
קנדי הפסיד רק בשלוש מדינות באזור הצפון-מזרחי המאוכלס של המדינה, וגם זכה במדינות גדולות כמו מישיגן, אילינוי ומיזורי במערב התיכון.
בעזרת לינדון ג'ונסון, הוא זכה גם ברוב הדרום, כולל במדינות גדולות כקרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה וטקסס.
ניקסון הפסיד רק בשלוש מדינות מערביות (כשהוא זוכה בקליפורניה), וניצח במדינות החקלאיות, כשהגדולה מביניהן היא אוהיו.
מומחים אמרו כי קנדי זכה ביותר קולות בגלל הקתוליות שלו מאשר הפסיד, כשהקתולים הצפוניים עברו אליו בגלל התקפות על דתו.
ניקסון איבד 28% ממצביעי אייזנהאואר וקנדי איבד רק 15% ממצביעי סטיבנסון.
כלומר, הדמוקרטים שמרו יותר טוב על המצביעים שלהם מ-1956.
קנדי טען שראה את האתגרים שלפניו ושהוא זקוק לתמיכת המדינה כדי לעבור אותם.
בנאומו טען שארבע השנים הבאות יהיו קשות ומאתגרות, ודרש מאמץ לאומי רחב כדי להעביר את המדינה בשנות השישים.
בנוסף נשבע לשרת את ערכי המדינה.
מאז, ג'ימי קרטר, ג'ורג' בוש ודונלד טראמפ ניצחו בבחירות מבלי לקחת את האלקטורים של קליפורניה.
רפובליקנים רבים האמינו שקנדי זכה בבחירות רק בזכות הונאת קולות, במיוחד בטקסס של ג'ונסון ובאילינוי.
שתי מדינות אלו היו חשובות כיוון שאם ניקסון היה זוכה בהן, הוא היה הנשיא והיה משיג 270 אלקטורים, אחד יותר מהדרוש.
סנאטורים כגולדווטר טענו שהיה זיוף במערכת הבחירות ושניקסון זכה ביותר קולות.
אף על פי שניקסון אמר כי לא יערער על תוצאות הבחירות, תומכיו ערערו עליהן.
הם לא הצליחו לשנות את ספירת הקולות באחת עשרה מדינות.
עיתונאים טענו שמאפיונרים סייעו לניצחונו של קנדי באילינוי.
בטקסס, ניצח קנדי בהפרש של שני אחוזים, או 46,000 קולות.
הרפובליקנים האשימו את ג'ונסון בגנבת קולות, לעומת הדמוקרטים שטענו שההפרש גדול מכדי להיות זיוף.
מועצת הבחירות של טקסס, שכללה רק דמוקרטים, אישרה את התוצאות.
גם ניצחון של ניקסון באילינוי לא היה מאפשר לו להפוך למנצח, שכן קנדי עדיין היה מוביל עליו בשלושים אלקטורים.
כחודש לאחר מערכת הבחירות, הפסיקו הרפובליקנים לדרוש ספירה חוזרת באילינוי.
צוות הבחירות של ניקסון ביקש ממנו לדרוש ספירה מחדש באזורים קתוליים.
למרות סירובו של ניקסון, הרפובליקנים ניסו לערער על התוצאות אך הערעור לא השפיע, חוץ ממתן האלקטורים של הוואי לניקסון.
קנדי זכה באילינוי בהפרש של פחות מ-9,000 קולות מתוך 4.75 מיליון, הפרש של 0.2%.
אולם ניקסון זכה ב-92 מחוזות מתוך 101, כשקנדי הצליח להשיג רוב בזכות תמיכה בשיקגו.
עיתונאים קראו לחקירה של הבחירות בשיקגו.
תובע מיוחד שהוסמך לנושא האשים 650 איש, שלא הורשעו.
שלושה עובדי בחירות הורשעו בהונאת בחירות ב-1962 וישבו לזמן קצר בכלא.
בנוסף נטען שמתים רבים "הצביעו" בשיקגו, ו-56 אנשים מבית אחד.
בנוסף התגלו הונאות בחירות רפובליקניות, שהיו זעומות בהשוואה להונאות הדמוקרטיות.
לאחר מכן ביקש ניקסון להפסיק את הפרסומים כדי למנוע משבר חוקתי.
השיקגו טריביון, שתמך ברפובליקנים ובניקסון, טען שגנבו מניקסון את הניצחון." ניצחון בטקסס ובאילינוי היה מביא לניקסון 270 אלקטורים ואת הנשיאות.
קשה להכריע כמה קולות קיבל קנדי באלבמה בגלל המצב החריג במדינה הזאת.
האלקטורים נבחרו באופן עצמאי ולא לפי שיוך למועמד.
המועמד מקבל את הקולות של האלקטור שקיבל הכי הרבה קולות.
כך, למשל, המועמדים שהתחייבו לניקסון קיבלו בין 230,951 קולות ל-237,981 קולות, מה שאפשר לניקסון לקבל 237,981 קולות מאלבמה.
הנושא החשוב יותר היה שהדמוקרטים בחרו אחד עשר אלקטורים, חמישה מתוכם מחויבים לקנדי ושישה זכאים לתמוך במי שיבחרו.
כל המועמדים הללו נבחרו, וכל השישה הצביעו נגד קנדי.
לכן קשה להכריע כמה קולות בדיוק קיבל קנדי.
קנדי יכול לקבל בין 318,303 קולות (האלקטור הכי אהוד שהתחייב לתמוך בו) ל-324,050 קולות (האלקטור הדמוקרטי הכי אהוד).
היה קשה גם להכריע כמה קולות קיבלו קנדי וניקסון בג'ורג'יה בגלל שהמצביעים בחרו בשנים עשר אלקטורים שונים.
קנדי השיג 458,638 קולות לעומת 274,472 לניקסון, אם בודקים את האלקטורים האהודים ביותר של שניהם.
האלקטורים הכי אהודים בשתי המפלגות היו אלקטורים עצמאיים.
דמוקרטים שמרניים ודרומיים רבים התנגדו לתמיכה של המפלגה בזכויות האזרח וזכויות הצבעה לקהילה השחורה בדרום.
תומכי ההפרדה הגזעית בחרו לתמוך בהארי בירד או במועמדים עצמאיים.
הם ניסו להשפיע על המירוץ באמצעות הצבת אלקטורים עצמאיים רבים שיוכלו לזכות לוויתורים מהמפלגות בתמורה לתמיכתם.
אלבמה העמידה שישה אלקטורים עצמאיים לעומת חמישה מחויבים.
מיסיסיפי הציבה לבחירה שתי קבוצות שונות של אלקטורים.
גם לואיזיאנה עשתה זאת, אם כי המועמדים הדמוקרטיים הרשמיים היו אלו שמחויבים לקנדי.
ג'ורג'יה אפשרה לאלקטורים שלה לא לתמוך בקנדי.
ארבעה עשר אלקטורים עצמאיים נבחרו.
בגלל שהאלקטורים שתמכו בקנדי היו רוב בקרב חבר האלקטורים, הם לא יכלו להשפיע על התוצאות, אולם סירבו לתמוך בקנדי.
הם תמכו בסנאטור מווירג'יניה, הארי בירד, דמוקרט תומך בהפרדה גזעית, אף על פי שלא היה מועמד רשמי.
בירד קיבל עוד תמיכה מאלקטור סורר אחד מאוקלהומה, והשיג חמישה עשר אלקטורים בסך הכול.
האלקטור מאוקלהומה תמך בברי גולדווטר לתפקיד סגן הנשיא.
הארבעה עשר האחרים תמכו בסטרום ת'ורמונד.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה אף מועמד לא הצליח לנצח בכל המחוזות של מדינה מסוימת.
ניקסון היה המועמד הנשיאותי הראשון שהפסיד אך זכה ביותר מחצי מהמדינות - הוא זכה ב-26 מדינות.
המועמד השני שעשה זאת היה ג'רלד פורד ב-1976, שזכה ב-27 מדינות.
אף על פי שבמערכת הבחירות התחרות באלסקה ובהוואי הייתה צמודה, היא הפגינה את שייכותם המפלגתית: אלסקה המשיכה לתמוך ברפובליקנים בכל מערכת בחירות פרט ל-1964, ואילו הוואי תמכה בדמוקרטים בכל מערכות הבחירות פרט ל-1972 ול-1984.
הייתה זאת הפעם האחרונה שג'ורג'יה, לואיזיאנה וקרוליינה הדרומית תמכו בדמוקרט עד ל-1976, והפעם האחרונה שוושינגטון ומיין תמכו ברפובליקני עד ל-1972.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה אריזונה לא תמכה במועמד המנצח.
קנדי היה הדמוקרט הראשון שנבחר ללא ניצחון באריזונה, פלורידה, וירג'יניה ואוקלהומה, האחרון שזכה באוהיו ובוויסקונסין, והראשון שנבחר ללא טנסי וקנטקי מאז 1852.
עד לבחירות 2020, קנדי היה המועמד האחרון שנבחר ללא ניצחון באוהיו, ורק ביל קלינטון ב-1992 נבחר ללא פלורידה.
מאז 1840, זאת מערכת הבחירות השנייה והאחרונה בה אלבמה ומיסיסיפי בחרו במועמד שונה (מיסיסיפי לא יכלה להצביע ב-1868 במהלך תקופת השיקום).
אולם רוב האלקטורים של אלבמה הלכו להארי בירד ולא לקנדי.
כל האלקטורים במיסיסיפי בחרו בבירד.
הייתה זאת הפעם הראשונה מאז 1936 שאחוז ההצבעה לדמוקרטים עלה.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה שני המועמדים נולדו במאה ה-20.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה שבה שני סנאטורים נבחרו לנשיא ולסגנו, תופעה שחזרה על עצמה כשברק אובמה וג'ו ביידן נבחרו ב-2008. בשני המקרים, הנשיא הנבחר היה צעיר מסגנו והיה סנאטור בכהונתו הראשונה.
קנדי היה הדמוקרט הצפוני והסנאטור המכהן האחרון שזכה בנשיאות וברוב הקולות עד לבחירתו של ברק אובמה ב-2008.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז 1860 בה סגן הנשיא המכהן התמודד על הנשיאות.
ברי גולדווטר היה האדם היחיד שהגיע למקום הרביעי בהצבעה לסגן הנשיא במאה העשרים, והראשון מאז 1872.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964 היו מערכת הבחירות הנשיאותית הארבעים וחמישה.
הן נערכו ביום שלישי, 3 בנובמבר 1964. הנשיא המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, לינדון ג'ונסון נכנס לתפקידו פחות משנה קודם לבחירות, לאחר רציחתו של קודמו בתפקיד, ג'ון פיצג'רלד קנדי.
ג'ונסון, שהצליח להשיג את האהדה של קנדי, זכה ב-61.1% מהקולות, אחוז הקולות הגבוה ביותר שזכה בו נשיא מאז 1820. מבחינת ההפרש במספר האלקטורים, הייתה זאת מערכת הבחירות שההפרש בין המועמדים שרצו בה היה העשירי בגודלו (אחרי 1864, 1936, 1972, 1980 ו-1984).
אף מועמד לנשיאות מאז לא הצליח להשיג יותר אחוזים מהקולות מאשר ג'ונסון, ומאז 1820, רק אברהם לינקולן, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ריצ'רד ניקסון ורונלד רייגן (פעמיים) זכו להפרש אלקטורים גבוה יותר.
מבחינת הפרשים באחוזי הקולות, הפרש הניצחון של ג'ונסון הוא החמישי בגודלו.
המועמד הרפובליקני, הסנאטור בארי גולדווטר מאריזונה, סבל מחוסר תמיכה בתוך מפלגתו שלו ומעמדותיו הימניות והלא אהודות.
מסע הבחירות של ג'ונסון הדביק בהצלחה לגולדווטר תדמית של קיצוני מסוכן, וקידם תוכניות רווחה שנודעו כתוכניות "החברה הגדולה".
ג'ונסון זכה בנשיאות בקלות, כשזכה ב-44 מתוך 50 המדינות ובמחוז קולומביה, שהצביע לראשונה בבחירות אלו.
גולדווטר זכה בשש מדינות נוספות, והייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה בה זכו שני מועמדים בלבד בחמישים המדינות (ב-1960 מיסיסיפי ואלבמה תמכו באלקטורים שלא תמכו במפלגות הגדולות).
מועמדותו הלא מוצלחת של גולדווטר השפיעה על המפלגה הרפובליקנית ועל התנועה השמרנית, תהליך שהסתיים כשרונלד רייגן נבחר לנשיאות ב-1980. מסע הבחירות שלו זכה לראשונה באהדה במעוזים הדמוקרטיים בדרום, והוא היה הרפובליקני הראשון שזכה בג'ורג'יה.
ג'ונסון היה המועמד הדמוקרטי היחיד שניצח באלסקה, וזכה במיין בפעם הראשונה מאז 1912 ובוורמונט לראשונה בתולדות המפלגה.
מאז 1992, תמכה ורמונט בדמוקרטים, ומיין נשארה תומכת בדמוקרטים עד ל-2016, בעוד שג'ורג'יה נותרה תומכת ברפובליקנים מאז 1996.
אף מועמד דמוקרטי לאחר ג'ונסון לא הצליח לזכות ביותר מ-486 אלקטורים (כמוהו).
רק ניקסון ב-1972 ורייגן ב-1980 ו-1984, שניהם רפובליקנים שזכו בכל המדינות פרט למדינה אחת ולמחוז קולומביה, הצליחו לעקוף אותו במספר האלקטורים.
אף מועמד דמוקרטי לאחר ג'ונסון לא זכה לשיעורי אהדה דומים במדינות ההרריות או במדינות המערב התיכון.
נכון ל-2024, הייתה זאת הפעם האחרונה שאלסקה, איידהו, קנזס, נברסקה, דקוטה הצפונית, אוקלהומה, דקוטה הדרומית, יוטה ווויומינג תמכו במועמד דמוקרטי.
הייתה זאת גם מערכת הבחירות האחרונה בה השיג המועמד הדמוקרטי יותר מ-400 אלקטורים.
הנשיא קנדי נרצח ב-22 בנובמבר 1963 בדאלאס, טקסס, במהלך נסיעתו הראשונה לקידום היבחרו מחדש.
תומכיו נדהמו ונעצבו על אובדנו של קנדי הכריזמטי, ומתנגדיו נאלצו לרוץ לנשיאות נגד מדיניות של נשיא שכבר לא היה בין החיים.
בתקופת האבל, המנהיגים הרפובליקניים דחו כל פעילות פוליטית, לכבוד הנשיא המת.
לכן, מעט מאוד פוליטיקה נעשתה בידי המתמודדים עד לינואר 1964, כשהתחילו הבחירות המקדימות.
פרשנים פוליטיים אמרו שהרצח השאיר את ארצות הברית מעורערת מבחינה פוליטית.
לינדון ג'ונסון, נשיא ארצות הברית מטקסס
מועמדותו של ג'ונסון הייתה מובטחת, אבל הוא רצה לשלוט בוועידה הדמוקרטית כדי למנוע קרב על זכויות האזרח.
במהלך הבחירות, אותגר ג'ונסון משני הצדדים בנוגע לזכויות האזרח.
תומך ההפרדה הגזעית, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, רץ בכמה מדינות צפוניות נגד ג'ונסון והצליח באופן מפתיע במרילנד, אינדיאנה, וויסקונסין מול מועמדים מקומיים שניסו לקחת קולות מג'ונסון.
אך כל המועמדים המקומיים ניצחו במדינותיהם.
בוועידה הלאומית, מפלגת החופש הדמוקרטית ממיסיסיפי טענה שהצירים אינם כשרים, מפני שהמשלחת המקורית נבחרה לפי חוקי ג'ים קרואו (בלי מצביעים מקבוצות מיעוט).
הם הציעו ששני הצדדים יתחלקו במושבים.
ג'ונסון דאג שדחיית הדמוקרטים השמרנים, אפילו אם אלו יתמכו בגולדווטר ממילא, תעלה לו בניצחונות בדרום.
לבסוף הושגה פשרה בעזרת יוברט האמפרי ומנהיגי זכויות האזרח השחורים בהנהגת מרטין לותר קינג: מפלגת החופש קיבלה שני מושבים, הצירים ממיסיסיפי הבטיחו לתמוך במפלגה בבחירות, והובטח שבעתיד לא יתקבלו משלחות שנבחרו באופן מפלה.
אף על פי שמפלגת החופש התרצתה והסכימה לתמוך בפשרה, כמה צירים לבנים ממיסיסיפי ומאלבמה נפגעו מכך ועזבו את הוועידה.
תומכי זכויות האזרח התנגדו לפשרה.
בבחירות, זכה ג'ונסון בדרום, פרט ללואיזיאנה, לאלבמה, למיסיסיפי, לג'ורג'יה ולקרוליינה הדרומית.
ג'ונסון גם התמודד מול רוברט קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא לשעבר והתובע הכללי של ארצות הברית.
עוד מימיו של קנדי בסנאט התפתחה ביניהם איבה, כשג'ונסון נהג לספר סיפור מביך על כיצד הוא והנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט זימנו את אביו של קנדי, ג'וזף קנדי, לפגישה ידידותית, פגישה בה פיטרו אותו מתפקידו כשגריר בבריטניה.
לאחר שקנדי ניסה למנוע מאחיו לבחור בג'ונסון בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא, הגיעה היריבות ביניהם לשיאה.
בתחילת 1964, אף על פי ששנא את ג'ונסון, ניסה קנדי לגרום לג'ונסון לבחור בו בתור מועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ג'ונסון הכריז שאף אחד מחברי הקבינט שלו לא יוכל להיות המועמד.
ג'ונסון דאג שקנדי ינאם בוועידה כדי להיבחר לתפקיד, ולכן קבע את הנאום של קנדי ליום האחרון, לאחר שהמועמד כבר נבחר.
לאחר הוועידה, החליט קנדי לעזוב את משרתו ונבחר לסנאט מטעם ניו יורק.
ג'ונסון בחר בסנאטור יוברט האמפרי ממינסוטה, ליברל ותומך זכויות אדם, בתור המועמד לתפקיד.
נלסון רוקפלר, מושל ומתמודד רפובליקני ב-1960 מניו יורק
הנרי קבוט לודג' הבן, סנאטור לשעבר ומועמד לסגנות הנשיאות ב-1960 ממסצ'וסטס
וולטר פאד, חבר קונגרס ממינסוטה
הרולד סטאסן, מושל מינסוטה לשעבר ומתמודד ב-1944, 1948 ו-1952 מפנסילבניה
ג'ון בירנס, חבר קונגרס מוויסקונסין
המפלגה הרפובליקנית הייתה חלוקה ב-1964 בין הפלגים המתונים-ליברלים והשמרנים שלה.
סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שנוצח בידי קנדי ב-1960 במירוץ צמוד, החליט שלא לרוץ שוב.
ניקסון, מתון עם קשרים בשני האגפים, הצליח לאחד את המפלגה ב-1960. בהיעדרו, הפלגים נלחמו במלחמה קשה על זהות המועמד.
בארי גולדווטר, סנאטור מאריזונה, היה המנהיג של האגף השמרני.
השמרנים היו מבוססים במערב התיכון, אך משנות ה-50 הם התחזקו מאוד בדרום ובמערב.
השמרנים תמכו במיסוי נמוך, ממשל פדרלי קטן שתמך בזכויות יחידים ובעסקים, והתנגדו לתוכניות רווחה.
הם זעמו על השליטה של האגף המתון, שהיה מבוסס בצפון מזרח המדינה, במפלגה.
מאז שנות ה-40, המתונים מהמזרח ניצחו את השמרנים בוועידות הלאומיות.
השמרנים האמינו שהמתונים מהמזרח היו שונים רק במעט מדמוקרטים ליברלים בהשקפת עולמם.
יריבו הגדול של גולדווטר בקרב על המועמדות היה נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק ומנהיג ותיק של האגף המתון.
בתחילת המירוץ, נחשב רוקפלר למועמד המוביל.
אך ב-1963, שנתיים לאחר הגירושין שלו מאשתו, הוא התחתן עם מרגרט מרפי, אישה שהייתה צעירה ממנו בכמעט שמונה-עשרה שנה, שלא מזמן התגרשה מבעלה ונתנה לו את ארבעת ילדיה.
העובדה שמרפי התגרשה והתחתנה במהירות הובילה לשמועות בנוגע לרומן שהיה לה עם רוקפלר.
השמרנים והנשים במפלגה כעסו על כך.
אחרי נישואיו, איבד רוקפלר 20% תמיכה בין לילה.
הסנאטור פרסקוט בוש מקונטיקט, אביו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש וסבו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, היה ממבקריו הבולטים של רוקפלר בעניין זה וטען שהוא אינו מתאים בשל כך להיבחר לנשיאות.
בבחירות בניו המפשייר, נחשבו רוקפלר וגולדווטר למועמדים מובילים, אך המצביעים נתנו ניצחון מפתיע לשגריר בדרום וייטנאם, הנרי קבוט לודג' הבן, סנאטור לשעבר ממסצ'וסטס ומועמד לסגנות הנשיאות ב-1960. לודג' לא רצה להתמודד אולם תומכיו רשמו אותו.
לודג' זכה גם במסצ'וסטס ובניו ג'רזי לפני שהחליט לפרוש עקב חוסר רצון.
למרות תבוסתו בניו המפשייר, המשיך גולדווטר המשיך להתמודד, כשהוא זוכה בבחירות באילינוי, בטקסס ובאינדיאנה בלי תחרות גדולה, ובנברסקה לאחר אתגר מתנועה תומכת ניקסון.
הוא גם זכה במספר ועידות מפלגתיות והרוויח עוד יותר צירים.
בינתיים, ניצח רוקפלר את גולדווטר בווירג'יניה המערבית ובאורגון, ואילו ויליאם סקרנטון זכה במדינת מגוריו, פנסילבניה.
סקרנטון ורוקפלר זכו גם בכמה ועידות מפלגתיות, רובן בצפון מזרח המדינה.
הקרב האחרון בין גולדווטר ורוקפלר היה בבחירות בקליפורניה.
למרות ההאשמות בנוגע לנישואיו, הוביל רוקפלר על גולדווטר בסקרים בקליפורניה, ונראה כמנצח עד שאשתו ילדה את בנו, נלסון רוקפלר הבן, רק שלושה ימים לפני הבחירות.
הלידה החזירה את נושא הניאוף לקדמת הבמה, ורוקפלר התחיל לאבד תמיכה, ולבסוף הפסיד לגולדווטר כשהוא זוכה ב-49% מהקולות לעומת 51% לגולדווטר.
לאחר כישלונו של רוקפלר, פנו המתונים אל סקרנטון בתקווה לעצור את גולדווטר, אולם כשהוועידה החלה, נראה גולדווטר כמו המועמד המוביל.
הנרי קבוט לודג' ג'וניור- 6.54
לינדון ג'ונסון (נכתב בניגוד לרצונו)- 0.40
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964, שנערכה בדאלי סיטי, קליפורניה, הייתה אחת מהיותר מרירות שהתקיימו, כשהמתונים והשמרנים מביעים את שנאתם באופן חופשי.
רוקפלר קיבל קריאות בוז כשעלה לנאום.
בנאומו, הוא ביקר את השמרנים, מה שגרם לשמרנים לצעוק עליו.
המתונים ניסו לתמוך בסקרנטון, אולם גולדווטר ניצח בקלות ונבחר בסיבוב הראשון.
הנרי קבוט לודג' הבן- 2
המועמדות לתפקיד סגן הנשיא התגלגלה לידיו של ויליאם מילר, חבר קונגרס אלמוני מניו יורק.
גולדווטר אמר שבחר במילר רק כי "הוא משגע את ג'ונסון".
בנאום קבלת המועמדות שלו, טען גולדווטר את טענתו המפורסמת ביותר (ציטוט של מרקוס טוליוס קיקרו): קיצוניות בהגנה על החופש אינה חטא, ומתינות ברדיפה אחר הצדק אינה מעלה.
המתונים במפלגה ראו את נאומו כעלבון, ורבים מהם תמכו בדמוקרטים.
אף על פי שגולדווטר הצליח לגייס מצביעים שמרנים, הוא לא הצליח להרחיב את בסיס התמיכה שלו בבחירות.
מעט לפני הוועידה הלאומית הוא עורר את זעמם של הרפובליקנים המתונים בגלל התנגדותו לחוק זכויות האזרח, שג'ונסון תמך בו וחתם עליו.
גולדווטר טען כי עניין זכויות האזרח הוא עניין למדינות ולא לממשל הפדרלי, ושהחוק עצמו הוא אינו חוקתי.
התנגדותו לחוק הובילה את השחורים לתמוך בהמוניהם בג'ונסון.
מחנה ג'ונסון השתמש במקרה זה כדי להציג את גולדווטר כגזען- אף על פי שגולדווטר תמך בחוקים דומים ב-1957 וב-1960, אליהם ג'ונסון התנגד באופן אירוני.
גולדווטר תמך בחוקים הללו רק לאחר שהציע להם תיקונים מגבילים.
גולדווטר נודע בפליטות הפה שלו, ורוב אמרותיו פורסמו בידי מטה ג'ונסון.
התנגדותו של גולדווטר לממשלו של דווייט אייזנהאואר בטענה שהיה חיקוי חיוור לניו דיל גרמה לו לאבד את מלוא תמיכתו הנשיא לשעבר.
בדצמבר 1961, אמר גולדווטר במסיבת עיתונאים שהוא חושב שהמדינה תהיה במצב יותר טוב אם "ינסרו את החוף המזרחי ויתנו לו לצוף בים", כשהוא מביע את התנגדותו למדיניות הכלכלית-חברתית הליברלית שתמך בה חלק זה.
משפט זה, וגם משפט שתמך בהפיכת הביטוח הלאומי לוולונטרי, ותמיכתו במכירת רשות עמק טנסי, פגעו בגולדווטר הודות לתשדירים דמוקרטיים.
גולדווטר גם התבדח שהצבא צריך "להכניס פצצה גרעינית אל השירותים של הקרמלין".
גולדווטר גם נפגע מחוסר התמיכה מצד המתונים במפלגתו.
רוקפלר וג'ורג' רומני סירבו לתמוך בו.
מצד שני, ניקסון וסקרנטון פעלו למען בחירת המועמדים הרפובליקנים, אף על פי שניקסון טען כי מצעו של גולדווטר צריך להתמתן.
עיתון ה-New York Herald-Tribune, עיתון רפובליקני מזרחי שאליו התנגד גולדווטר, תמך בג'ונסון במהלך מסע הבחירות.
כמה רפובליקנים מתונים אף הקימו ארגון למען ג'ונסון במערכת הבחירות, אם כי הארגון לא משך את הרפובליקנים הבולטים.
מעט לפני הוועידה הרפובליקנית, טען כתב CBS בגרמניה שגולדווטר יתחיל את מועמדותו בבוואריה, מרכז הימין הגרמני וקרש הקפיצה של היטלר להשתלטות על גרמניה.
נוצרה הקבלה בין הקיצוניים בגרמניה לקיצוניים בארצות הברית, זאת על אף שגולדווטר מעולם לא תכנן לערוך טיול לבוואריה.
מגזינים הטילו ספק בשפיותו של גולדווטר, ופסיכיאטרים רבים הסכימו שהוא "לא יציב מבחינה רגשית" ולא מתאים לתפקיד, אם כי לא פגשו אותו מעולם.
הכתבה זכתה לפרסום רב והובילה לשינוי בכללי האתיקה של איגוד הפסיכיאטרים.
גולדווטר הגיש נגדם תביעת דיבה וזכה ב-75,000 דולרים.
תמיכה מצד אייזנהאואר יכלה לחזק את גולדווטר, אולם היא הייתה חסרה.
כשנשאל ביולי 1964 בנוגע ליכולותיו של מילטון אייזנהאואר, אחיו הקטן של הנשיא, טען גולדווטר ש"אייזנהאואר אחד בדור מספיק".
אייזנהאואר לא דחה את גולדווטר לחלוטין וכן הופיע בתשדיר אחד למענו.
רונלד רייגן, אז שחקן הוליוודי מפורסם, תמך בגולדווטר באופן פעיל ונשא למענו את נאומו המפורסם זמן לבחור, הידוע גם כ'הנאום'.
יועציו של גולדווטר שידרו את הנאום בכל רחבי המדינה.
רבים מחשיבים את הנאום כנאום הכניסה של רייגן לפוליטיקה, וכעבור שנתיים הוא נבחר להיות מושל קליפורניה.
ג'ונסון מיצב את עצמו בתור אדם מתון והצליח להציג את גולדווטר כקיצוני.
גולדווטר נטה להצהיר הצהרות עמומות על כלכלה, מלחמה ונשק גרעיני שיכלו לפגוע בו.
מטה הבחירות של ג'ונסון שידר ב-7 בספטמבר תשדיר בחירות מפורסם שנקרא "תשדיר החרצית", בו תמונה של ילדה קטנה סופרת עלי כותרת של חרצית מתחלפת לספירה לאחור לקראת שיגור פצצה גרעינית, בתגובה למשפט של גולדווטר שתמך בשימוש מסוים בנשק גרעיני בווייטנאם.
התשדיר "וידויים של רפובליקני" כלל מונולוג משחקן שטען שתמך באייזנהאואר ובניקסון, אולם דאג מה"אנשים בעלי הרעיונות המוזרים", "הקבוצות המוזרות" ו"ראשי הקו קלוקס קלאן" שתמכו בגולדווטר.
הוא טען שאו שהם לא רפובליקנים או שהוא לא.
ציניקנים ענדו כפתורים עם הסיסמה "אפילו ג'ונסון עדיף על גולדווטר!".
הדאגה הכי גדולה של מטה ג'ונסון הייתה בנוגע לאחוזי הצבעה נמוכים במדינות גדולות.
לכן, כל התשדירים של ג'ונסון נגמרו במשפט "הצביעו לנשיא ג'ונסון ב-3 בנובמבר.
הסיכונים גבוהים מכדי להישאר בבית".
הדמוקרטים גם השתמשו בססמאות "קדימה עם LBJ" ו-"LBJ למען USA".