tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"תפיסת הצבע שלו דומה לשימוש שלו בצבע - חריף ומעודן; והתבוננותו בטבע מעניקה תחושה אמיתית של צורה, ללא חיקוי משועבד".
ברור שהנושא והטכניקה של דאו משכו את מרטין.
והוא מפנה את תשומת הלב למה שאחרים העריכו בעבודתו של דאו, כלומר, "היכולת שלו להציב על הבד את תמצית האיכויות המופשטות של הנושא שלו, עם סידור דקורטיבי משובח של מסות קו וצבע, ואפשרו להבליט את הנושא.
הנושא היה יכול להיות נוף אידילי או דמיוני.
דאו יצר תוצאה משביעת רצון של שילוב האידיאלי עם הממשי".
אף על פי שקבוצת אסכולת גלאזגו הייתה "גאוגרפית במהותה ולא סגנונית", כפי שמבהיר פול האריס בהקדמה שלו למהדורת 1976 לספר של מרטין, היא נועדה להשיג להם קהל רחב יותר.
תערוכות בגלריה גרוסוונור ובגלריות גרפטון בלונדון הובילו להזמנות מגלריות בווינה, מינכן, ברלין בשנות ה-90, ומאוחר יותר לתערוכות בערים בארצות הברית.
דאו גם הצטרף למועדון האמנות האנגלית החדשה (NEAC) בשנת 1887 והציג איתם עד 1891. דאו בילה את קיץ 1888 בנסיעות בשווייץ ובגרמניה בציור בהרים, חלק מהזמן בחברת ויליאם סטוט.
דאו התחתן עם פלנצ'ר פילצ'ר (לבית קוקס) בשנת 1891. היא הייתה אלמנה מפירנצה, שהיו לה ילד וילדה מנישואיה הראשונים.
בתו של דאו עצמו, מרי רוזמונד, נולדה ב-1892. שנתיים לאחר מכן, ב-1894, עברה המשפחה מגלאזגו לסנט אייבס, קורנוול, שם דאו הצטרף לחבריו ועמיתיו הציירים לואיס גריר ולואל דייר כחברים במועדון האמנות של סנט אייבס.
במשך מספר שנים משנת 1896 בילו בני הזוג דאו את חודשי החורף באיטליה.
ציוריו האיטלקיים כוללים מספר צבעי מים ופסטלים של עמקים וכפרים בהרי האפנינים וכמה מקומות ידועים בוונציה.
ביצירותיו הגדולות הוא המשיך לצייר נושאים אלגוריים: "חזון אביב" 1901, הטריפטיך "ערב" 1904, ו"סירנות הצפון" (1911).
הוא הירבה לצייר את הנמל בסנט איבס, במצבי מזג אויר מנוגדים, ובשעות היום השונות..
דאו מת ב-3 ביולי 1919 בסנט אייבס, קורנוול, אנגליה ונקבר בזנור.
תומאס נייט היה עבריין נמלט אמריקאי שהוצא להורג בפלורידה בגין רצח.
בשנת 1974 רצח נייט זוג במיאמי, לאחר שאילץ אותם למשוך 50,000 דולר מהבנק שלהם.
בזמן שהמתין למשפט, נייט ועשרה אסירים נוספים נמלטו מהכלא, ובמהלך בריחתו רצח מוכר בחנות בשוד מזוין.
הוא צורף לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI ב-12 בדצמבר 1974, ונלכד ב-31 בדצמבר 1974. הוא נידון למוות בשנת 1975, וב-1980 רצח סוהר.
לאחר ששהה שלושים ותשע שנים באגף הנידונים למוות, הוא הוצא להורג ב-7 בינואר 2014. הוא מחזיק בזמן הארוך ביותר לאסיר באגף הנידונים למוות בארצות הברית.
נייט נולד ב-4 בפברואר 1951 בפורט פירס, פלורידה.
הוא היה השני מבין תשעה ילדים, והגיע ממשפחה עם היסטוריה של מחלות נפש.
אביו היה אלכוהוליסט אלים שהכה את ילדיו באופן קבוע ואנס פעם אחת את אחותו של נייט בפניו.
כשנייט היה בן תשע, הוא נעצר מספר פעמים בשל גניבות.
בגיל חמש עשרה הוא נשלח לכלא לאחר שהורשע בפריצה.
בגיל 19 הוא אושפז בבית החולים המדינתי של צפון-מזרח פלורידה בשל מנת יתר, ואובחן עם הפרעת אישיות פרנואידית.
ב-17 ביולי 1974, נייט ניגש לבוס שלו, סידני גאנס, במגרש חניה.
גאנס שכר את נייט לעבודה עשרה ימים בלבד קודם לכן.
חמוש ברובה, נייט הכריח את גאנס להיכנס למכוניתו והורה לו לנסוע לביתו במיאמי ביץ' ולאסוף את אשתו, ליליאן גאנס.
לאחר מכן נייט הורה לבני הזוג לנסוע לבנק במרכז מיאמי ולמשוך 50,000 דולר במזומן.
בזמן שסידני הלך למשוך את הכסף, הוא סיפר על המצב לצוות הבנק, שיצר קשר עם ה-FBI ומשטרת מיאמי.
כאשר סידני חזר למכונית, נייט הכריח אותם לנסוע לאתר בנייה מבודד, ואז ירה בשניהם למוות.
משטרת מיאמי מצאה את הרכב עם דלתות פתוחות, כאשר ליליאן נמצאה מתה בתוך הרכב וסידני בסמוך אליו, שניהם עם פצעי ירי בצווארם.
ארבע שעות וחצי לאחר מכן, נייט נלכד על ידי המשטרה, כשבידיו הרובה והכסף.
ב-19 בספטמבר 1974, בעודו ממתין למשפט, נייט ועשרה אסירים נוספים נמלטו מהכלא במחוז מיאמי-דייד.
בתוך יומיים נלכדו שמונה מתוך אחד עשר הנמלטים, אך נייט ושניים נוספים לא נתפסו.
בעודו במנוסה, נייט ביצע מספר מעשי שוד חמושים.
ב-21 באוקטובר 1974, נייט ואדם נוסף שדדו חנות משקאות בקורדל, ג'ורג'יה, ויצאו עם שלל בסך 641 דולר.
המוכר ויליאם קלפפר נורה שלוש פעמים על ידי נייט במהלך השוד ומת מפצעיו, ומוכר נוסף נורה פעמיים אך שרד.
ב-12 בדצמבר 1974 צורף נייט לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, וב-31 בדצמבר 1974 הוא נלכד על ידי כוחות מיוחדים של ה-FBI בניו סמירנה ביץ', פלורידה, כשברשותו שלושה כלי נשק גנובים.
נייט היה הנמלט ה-328 שהוצב ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר של ה-FBI, ובילה כמעט שלושה שבועות ברשימה לפני שנלכד.
בסך הכל, נייט בילה קצת יותר משלושה חודשים כאסיר נמלט.
ב-21 באפריל 1975 נייט נידון למוות על רצח סידני וליליאן גאנס.
ב-12 באוקטובר 1980, בעת ששהה באגף הנידונים למוות בבית הסוהר פלורידה, נייט דקר למוות את הסוהר ריצ'רד בורק באמצעות כף שהושחזה, בעת שבורק ליווה אותו למקלחת הכלא.
על פי הדיווח, נייט דקר את בורק מפני שהנהלת הכלא לא אפשרה לו להיפגש עם אמו בלי לגלח קודם את זקנו.
ב-20 בינואר 1983 נייט נידון שוב למוות, בגין רצח בורק.
בהיותו בכלא, נייט התאסלם ושינה את שמו לאסקרי עבדאללה מוחמד.
הוצאתו להורג של נייט נדחתה פעמים רבות בגלל ערעורים שהגיש, ובכך הפך נייט לאסיר שהמתין באגף הנידונים למוות את משך הזמן הארוך ביותר, 39 שנים.
הוא הוצא להורג ב-7 בינואר 2014, באמצעות זריקת רעל.
תומאס מקיין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
מקיין היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
במהלך המהפכה האמריקאית הוא היה נציג דלאוור בקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה, שם הוא חתם על , על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ועל תקנון הקונפדרציה.
מקיין כיהן גם כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי.
בזמנים שונים היה מקיין מזוהה עם המפלגה הפדרליסטית ועם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא כיהן כנשיא דלאוור השני מספטמבר ועד אוקטובר 1777, וכמושל פנסילבניה השני בשנים 1799–1808, בנוסף לתפקידים רבים נוספים.
תומאס מקיין נולד בעיירה ניו לונדון שבפרובינציה של פנסילבניה כבנם של ויליאם מקיין ולטישה פיני.
אביו ניהל פונדק ושני הוריו היו ילידי אירלנד פרוטסטנטים שהגיעו לפנסילבניה כילדים מבולימני שבמחוז אנטרים, אירלנד.
מקיין התחנך בבית הספר בניו קאסל בניהולו של הכומר פרנסיס אליסון.
לאחר מכן הוא למד בקולג' של פילדלפיה (לימים אוניברסיטת פנסילבניה), בו הוא קיבל ב-1763 תואר מוסמך אוניברסיטה.
ב-1763 נשא מקיין לאישה את רעייתו הראשונה, מרי בורדן.
השניים חיו בניו קאסל שבדלאוור ונולדו להם שישה ילדים.
מרי נפטרה ב-1773 ונקברה בכנסייה האפיסקופלית עימנואל בניו קאסל.
ב-1774 נישא מקיין בשנית לשרה ארמיטאג'.
השניים חיו בפילדלפיה ונולדו להם ארבעה ילדים.
הם היו חברים בכנסייה הפרסביטריאנית של ניו קאסל ובכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של פילדלפיה.
ב-1755 התקבל מקיין ללשכת עורכי הדין של מושבת דלאוור, ושנה לאחר מכן ללשכת עורכי הדין של הפרובינציה של פנסילבניה.
ב-1756 הוא מונה כסגן התובע הכללי של מחוז סאסקס שבדלאוור.
בשנים 1772–1776 הוא היה חבר האספה הכללית של דלאוור, מתוכן בשנתיים הראשונות כיהן כיושב ראש הבית.
החל מיולי 1765 הוא גם כיהן כשופט בבית המשפט לפניות רגילות (Court of Common Pleas), וב-1771 החל לשמש כגובה מכס בניו קאסל.
בנובמבר 1765 היה בית המשפט שבו הוא כיהן לראשון מבין בתי משפט אלו במושבות שקבע כלל שכל דיוני בית המשפט יתועדו במסמכים בלתי מבוילים.
ב-1768 נבחר מקיין לחברה הפילוסופית האמריקאית המחודשת.
מקורה של הסיסמה המהפכנית "אין מיסוי ללא ייצוג" היה מחוקי העונשין של צפון אירלנד תחת השלטון הבריטי, ששללו מהפרסביטריאנים ומהקתולים את זכות ההצבעה לפרלמנט.
מקיין היה התגלמות הפוליטיקאי של מפלגת הכפר, והיה כמו כל אחד אחר, מנהיגה.
ככזה, הוא בדרך כלל עבד בשיתוף פעולה עם סיזר רודני ממחוז קנט, והיה יריב פוליטי של ידידו ושכנו ג'ורג' ריד.
בקונגרס חוק הבולים ב-1765, ייצגו מקיין ורודני את דלאוור.
מקיין הציע את הליך ההצבעה שמאוחר יותר אומץ על ידי הקונגרס הקונטיננטלי: כל אחת מהמושבות, ללא קשר לגודל אוכלוסייתה, תזכה לקול אחד.
החלטה זו קבעה תקדים, שאומץ על ידי קונגרס הקונפדרציה כנוהג, ועקרון השוויון בין המדינות המשיך באופן זה בסנאט של ארצות הברית.
עד מהרה היה מקיין לאחד החברים המשפיעים ביותר בקונגרס חוק הבולים.
הוא היה חבר בוועדה שניסחה את העתירה לפרלמנט, ויחד עם ג'ון ראטלדג' ופיליפ ליווינגסטון, עדכן את הליכי עבודתו.
ביום האחרון של התכנסותו, כאשר תמו הדיונים, סירבו נשיא קונגרס הבולים, טימותי ראגלס, ועוד כמה חברים מתונים, לחתום על העתירה לזכויות ולתלונות.
מקיין התעורר ופנה ליושב הראש ועמד על כך שהנשיא חייב לתת את הסיבות לסירובו.
לאחר שסירב בתחילה, העיר ראגלס ש"זה נגד את מצפונו".
מקיין חלק על השימוש במילה "מצפון" באופן כה קולני ובמשך זמן כה ממושך עד שראגלס קרא לו להתמודד מול בדו-קרב בנוכחות כל צירי הקונגרס.
על כל פנים, מוקדם בבוקר למחרת, עזב ראגלס והדו-קרב לא נערך.
על אף העובדה שמקום מגוריו המרכזי של מקיין היה בפילדלפיה, הוא נשאר מנהיג משפיע בתנועת העצמאות של דלאוור.
יחד עם ריד ועם רודני, הוא היה אחד מנציגי דאלוור בקונגרס הקונטיננטלי הראשון ב-1774 ובקונגרס הקונטיננטלי השני ב-1775 וב-1776.
כתומך גלוי של העצמאות, היה מקיין אחד מהדוברים המרכזיים בשיכנוע האחרים להצביע על היפרדות מבריטניה הגדולה.
כאשר החל הקונגרס לדון על ההחלטה להכרזת העצמאות ביוני 1776, נעדר ממנו רודני.
ריד התנגד לעצמאות, ומשמעות הדבר היה שמשלחת דלאוור הייתה מפולגת בין מקיין לבין ריד, ולפיכך לא יכלה להצביע בעד העצמאות.
מקיין ביקש שרודני הנעדר ירכב כל הלילה מדובר כדי לשבור את השוויון.
לאחר ההצבעה בעד העצמאות ב-2 ביולי, השתתף מקיין בדיון בנוגע לניסוח הכרזת העצמאות של ארצות הברית, אשר אושרה ב-4 ביולי.
ימים ספורים לאחר ההצבעה, עזב מקיין את הקונגרס כדי לשרת כקולונל בפיקוד על הגדוד הרביעי של העמיתים של פנסילבניה, יחידת מיליציה שהוקמה ב-1747 על ידי בנג'מין פרנקלין.
הם הצטרפו למערך ההגנה של הגנרל ג'ורג' וושינגטון על ניו יורק בפרת' אמבוי, ניו ג'רזי.
בהיעדרו מדיוני הקונגרס, לא נכח מקיין במקום כאשר רוב חותמי הכרזת העצמאות חתמו עליה ב-2 באוגוסט 1776. מאחר שחתימתו לא הופיעה על העותק המודפס של ההכרזה שאומת ב-17 בינואר 1777, מקובל להסיק שהוא חתם עליה לאחר תאריך זה, לכל המאוחר ב-1781.
כתגובה שמרנית נגד תומכי העצמאות האמריקאית, האספה הכללית של דלאוור של 1776–1777 לא בחרה במקיין או ברודני כנציגים לקונגרס הקונטיננטלי באוקטובר 1776. אף על פי כן, הכיבוש הבריטי לאחר טלטל את הדעות עד שמקיין הוחזר לקונגרס באוקטובר 1777. במהלך תקופה זו, הוא נרדף ללא הרף על ידי הכוחות הבריטים.
במהך השנים הבאות הוא נאלץ להחליף מקום מגורים עם משפחתו חמש פעמים.
מקיין כיהן בקונגרס ברציפות עד 1 בפברואר 1783. הוא סייע לנסח את תקנון הקונפדרציה והצביע על קבלתו ב-1 במרץ 1781. כאשר מצב בריאותו הלקוי של סמואל הנטינגטון גרם לו להתפטר מתפקידו כנשיא הקונגרס ביולי 1781, נבחר מקיין כמחליפו.
הוא שימש בתפקיד מ-10 ביולי ועד 4 בנובמבר 1781. תפקיד זה היה ברובו טקסי ללא סמכות של ממש, אך דרש ממקיין לטפל בכמות גדולה של תכתובות ולחתום על מסמכים רשמיים.
במהלך תקופת כהונתו בתפקיד זה, נכנע צבאו של צ'ארלס קורנווליס במצור על יורקטאון, מהלך שלמעשה סיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בינתיים, הוביל מקיין את המהלכים באספה הכללית של דלאוור להכריז על היפרדותה מממשלת בריטניה, והחלטה זו אכן התקבלה ב-15 ביוני 1776. באוגוסט הוא נבחר לוועידה המיוחדת לניסוח חוקת המדינה החדשה.
בשומעו על כך, הוא רכב מרחק רב מפילדלפיה לדובר ביום אחד, נכנס לחדר באכסניה, ובאותו לילה, למעשה לבדו, ניסח את החוקה.
חוקת דלאוור התקבלה ב-20 בספטמבר 1776, והייתה לחוקה הראשונה מבין כל חוקות מדינות ארצות הברית שהתקבלה לאחר הכרזת העצמאות.
מקיין נבחר לאספה הכללית הראשונה של דלאוור, וכיהן במושבי האספה של 1776–1777 ושל 1778–1779. בפברואר 1777 הוא החליף כיושב ראש האספה את ג'ון מקינלי, כאשר זה נבחר כנשיא דלאוור הראשון.
זמן קצר לאחר שמקינלי נשבה ונאסר על ידי הבריטים, כיהן מקיין כנשיא דלאוור השני במשך חודש מ-22 בספטמבר ועד 22 באוקטובר 1777. היה זה הזמן שנדרש ליורשו ג'ורג' ריד לשוב מהקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה ולקבל על עצמו את התפקיד.
מיד לאחר קרב ברנדיויין, כבש הצבא הבריטי את וילמינגטון ואת רוב חלקו הצפוני של מחוז ניו קאסל.
הצי המלכותי הבריטי גם שלט בחלקו התחתון של נהר דלאוור ובמפרץ דלאוור.
כתוצאה מכך, בירת המדינה, ניו קאסל, לא הייתה בטוחה כמקום התכנסות, ומקום מושב מחוז סאסקס, העיר לואיס, הוטרדה על ידי לויאליסטים כך שלא היה ניתן לקיים בחירות כלליות באותו סתיו.
כנשיא דלאוור, היה מקיין עסוק בעיקר בגיוס המיליציה ובשמירה על מראית עין של סדר ציבורי בחלקים של המדינה שהיו עדיין תחת שליטתו.
נשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה
ב-28 ביולי 1777 החל מקיין את תקופת כהונתו הארוכה כנשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה שנמשכה עד 1799. בתפקידו זה הוא בעיקר קבע את כללי המשפט בפנסילבניה המהפכנית.
על פי הביוגרף ג'ון קולמן, "רק קשיים היסטוריוגרפיים בצפייה בתיקי בית המשפט ובמסמכים מפוזרים אחרים מונעים הכרה בכך שמקיין, ולא ג'ון מרשל, עשה רבות יותר מכל אחד אחר כדי להקים מערכת משפט עצמאית בארצות הברית.
כנשיא בית המשפט העליון על פי חוקת פנסילבניה, הוא נחשב כמי שלא מילא את תפקידו כראוי, אך הוא הקנה לבית המשפט את הזכות לפסול צעדי חקיקה שאותם הוא ראה כנוגדים את החוקה, ובכך הקדים בעשור את מיסוד דוקטרינת הביקורת השיפוטית של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא הרחיב את זכויות הנאשמים ושאף לרפורמה בתחום הפלילי, אך מצד שני, הוא לא מיהר להכיר בהרחבת הזכויות המשפטיות של הנשים ובתהליכים שבמסגרתם ביטלה המדינה בהדרגה את העבדות".
מקיין היה חבר בוועידה של פנסיבלניה שאשררה את חוקת ארצות הברית.
בוועידת החוקה המדינתית של פנסילבניה שהתקיימה ב-1789–1790, הוא קידם את קיומה של רשות מבצעת חזקה ובעצמו היה פדרליסט.
על כל פנים, ב-1796, מתוך חוסר שביעות רצון ממדיניות הפנים של הפדרליסטים, ובשל התפשרותם עם בריטניה, הוא נעשה תומך גלוי ברפובליקנים הג'פרסונים, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
בעת כהונתו כנשיא בית המשפט העליון של פנסיבלניה, לקח מקיין חלק חשוב בטיפול במרד הוויסקי.
ב-2 באוגוסט 1794 הוא השתתף בוועידה בנוגע למרד, בה השתתפו הנשיא ג'ורג' וושינגטון, חברי הקבינט שלו, מושל פנסילבניה ופקידי ממשל אחרים.
וושינגטון פירש את המרד כאיום חמור שמשמעותו יכלה להיות "סוף לחוקה ולחוקים שלנו".
וושינגטון תמך בנקיטת "הצעדים הנמרצים והתקיפים ביותר", אך נסוג בו.
מקיין טען שהעניין צריך היה להישאר בידי בתי המשפט, לא הצבא, שיענישו את המורדים.
אלכסנדר המילטון התעקש על "שימוש מידי בכוח צבאי".
כמה שבועות לאחר מכן, כתבו מקיין והגנרל ויליאם אירווין למושל פנסילבניה תומאס מיפלין, ודנו על משימת הוועדות הפדרליות למשא ומתן עם המורדים, ותארו אותם כ"בעלי גישה חיובית".
על כל פנים, מקיין ואירווין חשו שהממשלה חייבת לדכא את ההתקוממות כדי למנוע ממנה מלהתפשט למחוזות הקרובים.
מקיין נבחר כמושל פנסילבניה וכיהן בתפקיד שלוש תקופות כהונה מ-17 בדצמבר 1799 ועד 20 בדצמבר 1808. בבחירות של 1799 הוא הביס את מועמד המפלגה הפדרליסטית ג'יימס רוס.
הוא חזר על כך בקלות רבה יותר בבחירות של 1802. בתחילה הוא הדיח את הפדרליסטים מתפקידים בממשלה וכך הוא נחשב לאבי שיטת הפטרונות הפוליטית.
אף על פי כן, כאשר התמודד על תקופת כהונה שלישית ב-1805, היה מקיין מסוכסך עם סיעות במפלגתו שלו, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והאספה הכללית של פנסילבניה בחרה במקומו את יושב ראש האספה סיימון סניידר כמושל.
בעקבות כך, כרת מקיין ברית עם הפדרליסטים והביס את סניידר.
לאחר מכן הוא העביר את הג'פרסונים מתפקידיהם בממשל המדינה.
אמונתו העמוקה של מקיין ברשות מבצעת חזקה ובסמכויות שיפוטיות הוקעה במרירות על ידי המוציא לאור של העיתון בעל ההשפעה "אורורה" (Aurora) ויליאם דואן ועל ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה מייקל לייב.
לאחר שהם הובילו מתקפות ציבוריות שקראו להליך הדחה, הגיש מקיין ב-1805 תביעת דיבה מוצלחת נגד דואן.
ב-1807 הצביע בית הנבחרים של פנסילבניה בעד הדחתו של מקיין, אך עד לתום תקופת כהונתו, מנעו ידידיו קיום משפט הדחה נגדו, והעניין ירד מעל הפרק.
כאשר תביעת הדיבה יושבה לאחר תום כהונתו של מקיין כמושל, מתח בנו ג'וזף ביקורת על פרקליטו של דואן על כך שטען שמקיין התייחס לתושבי פנסילבניה כ"מגושמים".
בין הישגיו של מקיין כמושל, נכללו הרחבת חינוך חינם לכול, ובגיל 80, הוא הוביל קבוצה של אזרחי פילדלפיה בארגון הגנת העיר במהלך מלחמת 1812. את שנות פרישתו בפילדלפיה הוא העביר בכתיבה ובדיון על נושאים פוליטיים.
בזכות השקעות במקרקעין הוא הרוויח הון רב.
תומאס מקיין נפטר בפילדלפיה ב-24 ביוני 1817. הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה שבעיר.
ב-1843 הועברה קבורתו לבית הקברות לאורל היל.
מקיין היה חבר באגודת סינסינטי של פנסילבניה ב-1785 וכיהן כסגן הנשיא שלה.
הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד במשפטים מקולג' ניו ג'רזי (לימים אוניברסיטת פרינסטון) ב-1781, מדארטמות' קולג' ב-1782, ומהאוניברסיטה שבה למד, אוניברסיטת פנסילבניה, ב-1785. יחד עם הפרופסור למשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה ג'יימס וילסון הוא פרסם ב-1792 את הספר "הערות על חוקת ארצות הברית".
על שמו של מקיין קרויים מחוז מקיין שבפנסילבניה, בית ספר תיכון במחוז ניו קאסל שבדלאוור, רחוב מקיין בפילדלפיה ומעונות הסטודנטים על שמו באוניברסיטת דלאוור.
באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה קרויים על שמו בניין מעונות ורחוב בקמפוס.
באופן מוזר, השם של רחוב קיפ (Keap Street) בברוקלין, ניו יורק, הוא ניסיון לקרוא את הרחוב על שמו.
רחובות רבים בברוקלין נקראו על שם חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ושם הרחוב הוא תוצאה של אי יכולתם של מתכנני הרחובות לקרוא באופן מדויק את חתימתו של מקיין.
בכמה מהדיווחים צוין שהאות M בשם משפחתו של מקיין נחשבה בטעות כאות הראשונה של שמו האמצעי (שלא קיים), והסלסול שעל האות N שבסוף שם משפחתו גרם לקריאה שגויה שלה כאות P.
מייד לאחר מכן נהרג קרוקס על ידי צלפי השירות החשאי של ארצות הברית.
ה-FBI עדיין חוקר את התקרית, והמניע של קרוקס עדיין לא ידוע.
קרוקס נולד ב-20 בספטמבר 2003 וגדל בעיירה בת'ל פארק שבמדינת פנסילבניה.
קרוקס למד בבית הספר התיכון בת'ל פארק, סיים את לימודיו ב-2022 ותואר כתלמיד מצטיין.
תלמידים מכיתתו והנהלת הבית ספר ציינו שהוא היה אדם שקט שנטה להתבודד, וחלק מהתלמידים מכיתתו טענו שלעיתים קרובות קרוקס היה קורבן למקרי בריונות מסיבות שונות, בין היתר משום שהוא היה אדם שקט, או משום שהוא נהג ללבוש בגדי הסוואה לבית הספר.
קרוקס אהב לשחק שחמט ומשחקי וידאו, ולמד תכנות.
קרוקס קיבל בעבר פרס מטעם בית הספר בסך 500 דולר על הצטיינות במתמטיקה.
חודשיים לפני ניסיון ההתנקשות השלים לימודי תעודה במדעי ההנדסה במכללת מחוז אלגני.
קרוקס עבד במטבח של בית אבות מקומי בעת שביצע את ניסיון ההתנקשות.
לא היה לקרוקס עבר פלילי, וה-FBI ציין שלא הייתה שום אינדיקציה לכך שהיו לו הפרעות נפשיות.
ב-12 ביולי 2024 קרוקס הלך למטווח בו הוא היה חבר במטרה להתאמן בירי.
ב-13 ביולי קרוקס רכש מעל ל-50 כדורים ואת הסולם שישמש אותו בניסיון ההתנקשות למחרת.
ב-14 ביולי 2024 ה-FBI הצהיר שקרוקס הוא האדם שניסה להתנקש בחייו של דונלד טראמפ ביום הקודם.
קרוקס הצליח לפגוע בטראמפ בחלקה העליון של אוזנו הימנית בעת שנאם בעצרת אשר התקיימה בפאתי העיר באטלר שבמדינת פנסילבניה.
מהירי נפגעו גם שלושה אנשים בקהל ואחד מהם נהרג - קורי קומפרטורה בן ה-50. שני האנשים האחרים נפצעו באורח אנוש.
גורמים רשמיים ציינו בתקשורת שקרוקס השתמש ברובה AR-15 חצי אוטומטי אותו אביו רכש באופן חוקי.
קרוקס נהרג על ידי צלפי השירות החשאי שניות לאחר שהחל לירות.
ברכבו ובביתו נמצאו חומרים לייצור פצצות.
בתמונות של גופתו ניתן היה לראות שהוא לבש חולצה של "Demolition Ranch" שהוא ערוץ יוטיוב פופולרי המוקדש לכלי ירייה.
ה-FBI עדיין חוקר את התקרית והמניע של קרוקס עדיין לא ידוע.
קרוקס היה רשום כמצביע רפובליקני החל מספטמבר 2021 - החודש בו מלאו לו 18. גורמים רשמיים ציינו שהוא הצביע רק בבחירות אמצע הקדנציה של 2022.
ב-20 בינואר 2021, כאשר הוא היה בן 17, קרוקס תרם 15 דולרים לארגון הקשור למפלגה הדמוקרטית.
התרומה הועברה ביום ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית.
אחד מהתלמידים מכיתתו ציין בתקשורת שבמהלך דיונים פוליטיים בבית הספר הובהר שלקרוקס היו עמדות שמרניות ולכן הוא תהה מדוע קרוקס בחר לנסות להתנקש במועמד השמרני.
תומאס נאסט (; 26 בספטמבר 1840 – 7 בדצמבר 1902) היה קריקטוריסט אמריקאי יליד גרמניה, שנחשב לאחד מהאבות המייסדים של הקריקטורה האמריקאית.
תומאס נאסט נולד בספטמבר 1840 בקסרקטין בלנדאו שבממלכת בוואריה, גרמניה (כיום במדינת ריינלנד-פפאלץ), למשפחה של מוזיקאים.
אביו, יוזף תומאס נאסט, היה חצוצרן בתזמורת רגימנט 9 של ממלכת בוואריה.
בשנת 1846, בשל דעותיו הפוליטיות של האב, עזב יוזף נאסט את גרמניה ונסע לארצות הברית, ואשתו והילדים הצטרפו אליו לאחר זמן קצר.
תומאס נאסט גדל בניו יורק ולמד בבית ספר מקומי מגיל שש ועד גיל 14. הוא הצטיין בציור מגיל צעיר, ובשנת 1854 החל ללמוד עם המורים אלפרד פרדריקס ותיאודור קאופמן.
לאחר מכן המשיך את לימודיו באקדמיה הלאומית לאמנויות.
בשנת 1856, הוא החל לעבוד כמאייר עבור העיתון המאויר של פרנק לסלי.
רישומיו הופיעו לראשונה בהארפר'ס ויקלי ב-19 במרץ 1859, כאשר היה בן 18 ואייר כתבה שחשפה שחיתות משטרתית
בשנת 1862 הצטרף נאסט לצוות המאיירים של הארפר'ס ויקלי וזכה להכרה בזכות יצירותיו שהעבירו מסרים פוליטיים וחברתיים.
בין יצירותיו הבולטות ניתן למנות את הקריקטורות נגד הפוליטיקאי המושחת "בוס" טוויד ואת הקריקטורות שעסקו במלחמת האזרחים האמריקאית.
נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, כינה את נאסט "המגייס הטוב ביותר שלנו", בהתייחס לקריקטורות שהניעו את הציבור לתמוך במאמץ המלחמתי.
לאחר המלחמה, נאסט התנגד בתוקף למדיניות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון, אותו תיאר בסדרה של קריקטורות נועזות הנחשבות לציון דרך ביצירתו.
סגנונו של נאסט התאפיין בשימוש בקווים חזקים ובצבעי דיו, שהבליטו את דמויותיו והדגישו את המסר הפוליטי.
נאסט היה ידוע גם בהעברת מסרים אנטי-קתוליים בקריקטורותיו, דבר שזיכה אותו בביקורת מצד קהילות קתוליות שונות.
נאסט פעל רבות לקידום זכויות השחורים בארצות הברית, ביטול העבדות והתנגדות להפרדה גזעית.
יצירותיו השפיעו על התודעה הציבורית והעניקו לו מקום חשוב בהיסטוריה של הקריקטורה והאמנות הפוליטית בארצות הברית.
השפעתו של תומאס נאסט הייתה נרחבת, והוא נחשב לאחד הקריקטוריסטים החשובים ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
הנשיא תאודור רוזוולט כינה את נאסט "המורה הטוב ביותר שלנו", בהתייחס לתפקידו בחינוך הציבור באמצעות הקריקטורות שלו.
יצירותיו ממשיכות להשפיע על קריקטוריסטים ואמנים פוליטיים עד היום.
תומאס סאמטר היה קצין צבאי, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי ששירת בצבא הקונטיננטלי כבריגדיר גנרל במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה נבחר סאמטר לבית הנבחרים ולסנאט, שם כיהן בין השנים 1801–1810, כשפרש.
סאמטר זכה לכינוי "הגיימקוק הלוחם" בשל הטקטיקות הצבאיות שלו במהלך מלחמת העצמאות.
תומאס סאמטר נולד במחוז הנובר במושבת וירג'יניה.
אביו, ויליאם סאמטר, היה טוחן ומשרת לשעבר, ואילו אמו, אליזבת, הייתה מיילדת.
אביו נולד באנגליה, וסאמטר היה ממוצא אנגלי ולשי.
רוב שנותיו הראשונות של תומאס סאמטר עברו בטיפול בהמות ועזרה לאביו במפעל, לא בבית הספר.
בהינתן רק חינוך בסיסי על הגבול, שירת סאמטר הצעיר במיליציה של וירג'יניה, עימה נכח בתבוסתו של אדוארד בראדוק.
בתום מלחמת אנגלו-צ'ירוקי, בשנת 1761, הוזמן סאמטר להצטרף למה שעתיד להיקרא "משלחת טימברלייק", שאורגנה על ידי קולונל אדם סטיבן ובראשם הנרי טימברלייק, שהתנדב למשימה.
מטרת המשלחת הייתה לבקר בעיירות אוברהיל צ'רוקי ולחדש בריתות עם הצ'רוקי בעקבות המלחמה.
מפלגת המשלחת הקטנה כללה את סאמטר (שמימן חלקית את המיזם בכסף שלווה), טימברלייק, מתורגמן בשם ג'ון מקורמק ומשרת.
לפי היומן של טימברלייק, בשלב מסוים בתחילת המסע הארוך של כמעט שנה וחצי, סאמטר שחה כמעט חצי קילומטר במים הקפואים כדי לחלץ את הקאנו שלהם, שנסחפה משם בזמן שהם חקרו מערה.
המשלחת הגיעה לעיירה אוברהיל טומוטלי ב-20 בדצמבר, שם קיבל את פניהם ראש העיר, אוסטנקו (או "Mankiller") ועד מהרה מצאו עצמם משתתפים בטקס מקטרת שלום.
בשבועות שלאחר מכן, סאמטר והקבוצה השתתפו בטקסי שלום בכמה עיירות אוברהיל, כמו צ'וטה, סיטיקו וצ'ילהווי.
המשלחת חזרה לוויליאמסבורג, וירג'יניה, מלווה במספר צ'יפים מהצ'רוקי, והגיעה לנהר ג'יימס בתחילת אפריל 1762.
בהיותו בוויליאמסבורג, אוסטנקו הצהיר על רצון לפגוש את מלך אנגליה,  ובמאי 1762 נסע סאמטר לאנגליה עם טימברלייק ושלושה מנהיגי צ'רוקי נכבדים, כולל אוסטנקו.
בהגיעם ללונדון בתחילת יוני, האינדיאנים היו אטרקציה מיידית, ומשכו המונים בכל רחבי העיר.
שלושת הצ'ירוקי ליוו אז את סאמטר בחזרה לאמריקה, ונחתו בקרוליינה הדרומית ב-25 באוגוסט 1762 או בערך.
סאמטר נתקע בקרוליינה הדרומית עקב קשיים כלכליים.
הוא עתר למושבת וירג'יניה בבקשה להחזר הוצאות הנסיעה שלו, אך נדחה.
לאחר מכן, סאמטר נכלא בגין חובות בווירג'יניה.
כאשר חברו ועמיתו החייל, ג'וזף מרטין, הגיע לסטונטון, מרטין ביקש לבלות את הלילה עם סאמטר בכלא.
מרטין נתן לסאמטר עשר גינאה וטומהוק.
סאמטר השתמש בכסף כדי לקנות את דרכו מהכלא בשנת 1766. כאשר מרטין וסאמטר התאחדו מחדש כשלושים שנה מאוחר יותר, סאמטר החזיר את הכסף.
סאמטר התיישב בסטייטבורג, קרוליינה הדרומית, במחוז קלרמונט (לימים מחוז סאמטר) בגבעות הגבוהות של סנטי.
הוא התחתן עם מרי ג'יימסון ב-1767. יחד, הם פתחו כמה עסקים קטנים ובסופו של דבר הפכו לחברים במעמד בעלי המטעים, ורכשו בעלות על מטעי עבדים.
סאמטר הקים קבוצת מיליציה מקומית בסטייטבורג.
בפברואר 1776 נבחר סאמטר ללוטננט קולונל של הרגימנט השני של קרוליינה הדרומית ולאחר מכן מונה לקולונל.
ב-1780 מונה לבריגדיר גנרל, תפקיד שמילא עד תום המלחמה.
הוא השתתף במספר קרבות בחודשים הראשונים של המלחמה, כולל המערכה למניעת פלישה לג'ורג'יה.
אולי ההישג הצבאי הגדול ביותר שלו היה המערכה הפרטיזנית שלו, שתרם להחלטתו של לורד קורנווליס לנטוש את הקרוליינות לעבר וירג'יניה.
במהלך הלחימה באוגוסט 1780, הוא הביס כוח משולב של לויאליסטים וסדירים של הצבא הבריטי בהנגינג רוק, ויירט והביס שיירת אויב.
אולם מאוחר יותר, הרגימנט שלו כמעט הושמד על ידי כוחות בראשות בנסטר טרלטון.
הוא גייס כוח חדש, הביס את מייג'ור ג'יימס ומיס בנובמבר, והדף מתקפה של טרלטון, שבה נפצע.
סאמטר נישא לבית בלקסטוק, שם המנתח שלו, ד"ר נתנאל אבני, חיפש והוציא את הכדור מתחת לכתפו השמאלית.
בשנת 1781, בתגובה למספר נמוך של מתגייסים, הכריז סאמטר בפומבי על שלל עבור מגייסי הצבא הקונטיננטלי, שקבע שכל מי שיצליח לגייס מספר מסוים של מתנדבים לקו קרוליינה הדרומית יקבל עבדים בבעלות לויאליסטים כשלל.
סאמטר רכש את הכינוי "קרוליינה גיימקוק" במהלך המהפכה האמריקאית, על טקטיקת הלחימה העזה שלו.
לאחר הקרב על חוות בלקסטוק, לוטננט קולונל בריטי בנסטר טרלטון העיר שסאמטר "נלחם כמו תרנגול", וקורנווליס תיאר את הגיימקוק כ"מגפה הגדולה ביותר שלו".
לאחר מלחמת העצמאות, נבחר סאמטר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1793 ומ-4 במרץ 1797 עד 15 בדצמבר 1801. מאוחר יותר כיהן בסנאט של ארצות הברית, לאחר שנבחר על ידי בית המחוקקים למלא את התפקיד שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של הסנאטור צ'ארלס פינקני.
סאמטר התפטר ממושבו בסנאט ב-16 בדצמבר 1810.
סאמטר מת ב-1 ביוני 1832, במטע העבדים שלו "South Mount", שהיה ממוקם ליד סטייטבורג, קרוליינה הדרומית, בגיל 97. סאמטר היה הגנרל האמריקאי האחרון ששרד ממלחמת העצמאות.
הוא נקבר בפארק הזיכרון של תומאס סאמטר במחוז סאמטר, קרוליינה הדרומית.
בנו של תומאס, תומאס סאמטר הבן, שירת בריו דה ז'ניירו בין השנים 1810 ל-1819 כשגריר ארצות הברית בבית המלוכה הפורטוגזי במהלך גלותה בברזיל.
אשתו של תומאס הבן, נטלי דה לאגה סאמטר (לבית נטלי דה לאגה דה וולודה), הייתה בת אצולה צרפתית, שנשלחה על ידי הוריה לאמריקה למען ביטחונה במהלך המהפכה הצרפתית.
היא גודלה בעיר ניו יורק בין השנים 1794 ל-1801 על ידי סגן הנשיא ארון בר כבת חסותו, לצד בתו שלו תאודוסיה.
נכדו, קולונל תומאס דה לאג' סאמטר, שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת סמינול השנייה, ולאחר מכן ייצג את קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אחיו הגדול של סאמטר, ויליאם סאמטר, היה קפטן במלחמת העצמאות.
העיר סאמטר, קרוליינה הדרומית, שהתאגדה במקור כסאמטרוויל ב-1845, נקראה על שמו של תומאס סאמטר.
העיר הקימה לכבודו אנדרטה, וזכתה לכינוי "עיר הגיימקוק" על שם הכינוי שלו.
לפני ששמו שונה למחוז סאמטר ב-1868, מחוז סאמטר נקרא בדרך כלל "מחוז הגיימקוק הישן".
השימוש בכינוי זה נמשך לאחר שינוי השם, כאשר המחוז נקרא לאחר מכן "מחוז גיימקוק הישן".
מחוזות בארבע מדינות נקראים על שם סאמטר.
אלו הן קרוליינה הדרומית, פלורידה, אלבמה וג'ורג'יה הקהילה הלא מאוגדת של סאמטרוויל, פלורידה, היא המושב לשעבר של מחוז סאמטר, פלורידה.
שניהם נקראים על שם תומאס סאמטר.
פורט סאמטר במפרץ צ'ארלסטון, מבצר שתוכנן לאחר מלחמת 1812, נקרא לכבודו.
המבצר ידוע בעיקר כאתר שעליו נורו היריות שיזמו את מלחמת האזרחים האמריקאית, בקרב פורט סאמטר.
הכינוי של סאמטר, "Fighting Gamecock", הפך לאחד מכמה כינויים מסורתיים עבור ילידי קרוליינה הדרומית.
לדוגמה, הכינוי הרשמי של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית הוא "הגיימקוק".
מאז 1903, צוותי המכללה ידועים בפשטות בשם " גמקוקס קרוליינה הדרומית".
הקמע המחופש של האוניברסיטה מכונה Cocky, קיצור של "Gamecock".
בתי ספר אחרים בקרוליינה הדרומית נקראו על שם סאמטר או משתמשים ב-Gamcock כקמע שלהם.
הקמע של תיכון סאמטר הוא "Gamecock" וקבוצות הספורט של בית הספר מתייחסות לעצמן כ"Sumter High Gamecocks" לכבוד סאמטר.
Thomas Sumter Academy, בית ספר פרטי בתוך מחוז סאמטר, נוסד בשנת 1964. הקמע שלהם מכונה "הגנרל" אך אינו דומה חזותית לתומס סאמטר והוא מתואר בדרך כלל כשהוא לבוש במדים של תקופת מלחמת האזרחים.
תומאס סאמטר ומעשיו שימשו כאחד המודלים לדמותו הבדיונית של בנג'מין מרטין בסרט "הפטריוט", סרט קולנוע שיצא בשנת 2000.
תומאס נלסון הבן היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית, מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, גנרל שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, חבר הקונגרס הקונטיננטלי ובעל חוות מטעים בווירג'יניה.
בנוסף לפעמים רבות בו הוא שירת בבית המחוקקים של וירג'יניה, הוא נבחר ב-1781 על ידי חבריו כמושל וירג'יניה הרביעי, וכיהן בתפקיד בחודשים יוני עד נובמבר.
באותה שנה הוא גם לחם כקצין בדרגת בריגדיר גנרל במצור על יורקטאון, הקרב האחרון של המלחמה.
תומאס נלסון הבן נולד ביורקטאון שבמושבת וירג'יניה כבנם של אליזבת קרטר בורוול (בתו של רוברט "קינג" קרטר שהיה המושל הקולוניאלי של וירג'יניה, ואלמנתו של נתניאל בורוול), ושל ויליאם נלסון, שהיה מנהיג המושבה, ולזמן מה שירת כמושל שלה.
סבו מצד אביו, תומאס נלסון, היגר לווירג'יניה מקמברלנד שבאנגליה, והיה מראשוני המתיישבים ביורקטאון.
סב-סבו מצד אביו היה ג'ורג' ריד, ודרכו הוא היה דודן מדרגה שלישית של ג'ורג' וושינגטון, אם כי לא ידוע אם בחייהם הם היו מודעים לקרבת המשפחה ביניהם.
כמו רבים מבני וירג'יניה ממעמד בעלי אחוזות המטעים, נשלח נלסון להתחנך באנגליה.
הוא למד בבית הספר נויקמס שבהאקני (כיום פרבר של לונדון), לאחר מכן החל ב-1758 ללמוד בכרייסט קולג' שבקיימברידג'.
ב-1760 הוא סיים את לימודיו ושב לווירג'יניה בשנה שלאחר מכן.
עם שובו לווירג'יניה, סייע נלסון לאביו בהפעלת כמה מחוותיו, שכוח האדם שלהן היה מבוסס על עבדים אפריקאים.
לאחר נישואיו לאלמנה הצעירה לוסי גרימס בורוול, הוא גם ניהל את החוות שקיבלו בניה בירושה מבעלה הראשון.
אלה כללו את קרטר'ס גרוב שקיבל נתניאל בורוול בירושה.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית רכש נלסון קרקע בשטח של 5,400 אקרים, ו-400 עבדים במחוז הנסיך ויליאם מלואיס בורוול שפשט את הרגל.
ב-1761 נבחר נלסון כנציג מחוז יורק בבית השועים של וירג'יניה .
הוא ירש בתפקיד זה את רוברט קרטר ניקולס האב וכיהן בו במשך שישה חודשים לצד דאדלי דיגס.
ויליאם דיגס, שייצג את מחוז יורק במהלך הוועידה המהפכנית האחרונה של וירג'יניה, ייצג גם את מחוז יורק לצד קורבין גריפין במושב הפוסט-קולוניאלי הראשון של בית הנבחרים של וריג'יניה, לצד ג'וזף פרנטיס.
פרנטיס ויתר על מושבו ב-1778 כדי לשרת במועצת המדינה וב-21 בספטמבר אותה שנה הוחלף בתפקיד זה על ידי נלסון.
בשנים 1779, 1780 ו-1781 כיהן נלסון לצד ויליאם ריינולדס ופרש מכהונתו בבית המחוקקים עם היבחרו למשרת מושל וירג'יניה ביוני 1781
תקופת כהונתו של נלסון בקונגרס נמשכה עד 1776 כאשר הוא חלה ונאלץ לוותר על כהונתו במושב של 1779-1778. לאחר החלמתו הוא נבחר לשנה נוספת.
במהלך תקופת כהונתו כחבר הקונגרס, הוא גם שב לווירג'יניה כדי לקחת חלק מרכזי בוועידת החוקה של המדינה שהתקיימה באביב 1776. באותו קיץ הוא שב לקונגרס כדי לחתום על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
נלסון היה אחד מ-13 חברי הוועדה שמונו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי ב-12 ביוני 1776 כדי לארגן את אופן פעולות הקונפדרציה והם ניסחו את תקנון הקונפדרציה.
נלסון היה בריגדיר גנרל של המיליציה של וירג'יניה תחתית וירש את תומאס ג'פרסון כמושל וירג'יניה, לאחר תקופת הכהונה בת תשעת הימים של ויליאם פלמינג.
הוא היה מעורב במצור על יורקטאון.
על פי סיפור שנכונותו לא ברורה, הוא הציע במהלך המצור לג'ורג' וושינגטון (או על פי גרסאות אחרות, למרקיז דה לה פאייט) לירות על ביתו שלו, בית נלסון, שבו שכן מטהו של צ'ארלס קורנווליס, והציע פרס של חמש גינאות למי שיפגע ראשון בבית.
"בית נלסון" , שנבנה בערך ב-1730 על ידי סבו של נלסון, הוכר כאתר היסטורי לאומי, והוא מוחזק כחלק מהפארק ההיסטורי הקולוניאלי הלאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
לאחר תום כהונתו כמושל, נבחר נלסון שוב לבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא ייצג את מחוז יורק לצד ג'וזף פרנטיס במושבי הבית של 1782 ו-1783, אך הוחלף על ידי נתניאל נלסון במושבים של 1784 ו-1785. בבחירות הבאות ניצחו נלסון ופרנטיס שוב ושירתו במושב של 1787-1786 ובזה של 1788-1787. לאחר מכן נבחרו במקומם רוברט שילד וויליאם נלסון.
תומאס נלסון הבן נפטר בביתו שבמחוז הנובר ב-4 בינואר 1789, תשעה ימים לאחר יום הולדתו ה-50. הוא נטמן בכנסיית גרייס שביורקטאון.
על שמו קרויים מחוז נלסון שבווירג'יניה ומחוז נלסון שבקנטקי.
ב-1967 נקרא על שמו קולג' הקהילה תומאס נלסון.
ב-2022 שונה שמו של המוסד ושמו הוסר ממנו.
במחוז נלסון שבקנטקי נפתח ב-2012 בית הספר התיכון תומאס נלסון.
תומאס מיפלין היה סוחר, חייל ופוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה.
הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית בשל תפקידיו החשובים במהלך המהפכה האמריקאית ולאחריה.
מיפלין חתם על חוקת ארצות הברית והיה המושל הראשון של פנסילבניה, תפקיד בו כיהן בין השנים 1790 ל-1799. לפני כן, הוא שימש כנשיא האחרון של המדינה, בתפקיד אותו ירש מבנג'מין פרנקלין ב-1788.
מיפלין נולד בפילדלפיה לג'ון מיפלין ואליזבת בנגל.
ב-1760 השלים תואר ראשון מהקולג' של פילדלפיה.
לאחר לימודיו הפך לסוחר, הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו באספה המחוזית של פנסילבניה ובקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שם חתם על האגודה הקונטיננטלית.
במהלך מלחמת העצמאות, שימש מיפלין כעוזרו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון ומונה לתפקיד המפקח הכללי של הצבא בדרגת אלוף.
מיפלין חזר לקונגרס ב-1782 ונבחר לנשיא הקונגרס בשנה שלאחר מכן.
הוא כיהן כיו"ר בית הנבחרים של פנסילבניה מ-1785 עד 1787 וכנשיא המועצה המבצעת העליונה של פנסילבניה מ-1788 עד 1790.
ב-1787, מיפלין היה ציר לאמנה החוקתית וחתם על חוקת ארצות הברית.
לאחר מכן, הוא עמד בראש הוועדה שכתבה את חוקת מדינת פנסילבניה.
עם אשרור החוקה ב-1790, מיפלין הפך למושל הראשון של המדינה.
הוא סיים את כהונתו כמושל ב-1799 ונפטר בשנה שלאחר מכן.
תומאס אלסוורת' מרטין היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1939–1955) וכסנאטור (1955–1961) מאיווה.
הוא היה רפובליקני, וכיהן בקונגרס במשך 22 שנים רצופות.
מרטין נולד ב-18 בינואר 1893 במלרוז שבאיווה, למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של איווה (ב-1916) ובמכללה למשפטים שלה (ב-1927).
בשנת 1938 נבחר מרטין כמועמד המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם מחוז הקונגרס הראשון של איווה.
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים שבע פעמים ברציפות, וכיהן מ-3 בינואר 1939 ועד 3 בינואר 1955.
ב-1954, במקום להתמודד שוב על מושבו בבית הנבחרים, התמודד מרטין לסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח את הסנאטור המכהן גאי מארק ג'ילט מהמפלגה הדמוקרטית, שסיים אז את כהונתו המלאה השנייה בסנאט.
לראשונה מאז 1924, שני הסנאטורים של איווה, וכל נציגיה בקונגרס, היו רפובליקנים.
מרטין כיהן מ-3 בינואר 1955 עד 3 בינואר 1961. מרטין הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960. הוא פרש לאחר קדנציה אחת, עבר לסיאטל שבוושינגטון, שם נפטר ב-27 ביוני 1971.
תומאס נביקוניס (בליטאית: Tomas Navikonis; נולד ב-12 באפריל 2003) הוא שחיין ליטאי, אלוף אירופה (בלגרד 2024) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
נביקוניס נולד וגדל בפוניבז' שבליטא.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בקאזאן שברוסיה בנובמבר סיימה במקום 25 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.82 דקות, במקום 29 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.62 שניות, ובמקום 31 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.21 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביוני-יולי סיים במקום 39 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.93 שניות, ובמקום 49 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.92 שניות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט סיים במקום 32 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.02 דקות, במקום 48 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.42 שניות, ובמקום 59 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.38 שניות.
בנוסף, סיים במקום עשירי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ליטא חדש של 7:21.04 דקות, ובמקום 11 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 7:21.04 דקות.
באוניברסיאדת צ'נגדו שנערכה באוגוסט זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.73 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בפברואר סיים במקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:11.57 דקות יחד עם דאנאס רפשיס, תומאס לוקמינאס ורוקאס יאזדאוסקאס.
בנוסף, סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.41 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד שבסרביה ביוני זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ליטא חדש של 7:08.04 דקות יחד עם דאנאס רפשיס, תומאס לוקמינאס וקריסטופאס טרפוצ'קה, לפני הונגריה (7:09.59 דקות) ויוון (7:09.73 דקות).
בשלב המוקדמות של המשחה קבע יחד עם רוקאס יאזדאוסקאס, תומאס לוקמינאס וקריסטופאס טרפוצ'קה שיא ליטא חדש של 7:09.75 דקות.
במשחה ל-200 מטר חופשי סיים במקום תשיעי בתוצאה של 1:47.62 דקות, ובמשחה ל-100 מטר חופשי סיים במקום עשירי בתוצאה של 48.62 שניות.
תומאס מיטשל קמפבל היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי, שכיהן כמושל טקסס ה-24 בשנים 1907–1911.
תומאס מיטשל קמפבל נולד בעיר ראסק שבמזרח טקסס, כבנם של תומאס דנקן ורייצ'ל (לבית מור) קמפבל.
הוא התחנך בבית בספר העיר הולדתו, וב-1873 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת טריניטי שבסן אנטוניו.
הוא לא היה מסוגל לפרנס את עצמו, ולכן פרש מהלימודים לאחר שנה.
קמפבל עבד במשרד פקיד המחוז של מחוז גרג, והמשיך ללמוד בלילות.
ב-1878 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של טקסס.
באותה שנה הוא נשא לאישה את פאני אירין ברונר משריבפורט שבלואיזיאנה.
אביה, ויליאם ברונר ממיסיסיפי, שירת כקפטן בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחר המלחמה התיישב המשפחה בשריבפורט, שם הוא היה לבעל קרקעות ונבחר כמבקר העיר.
קמפבל עסק בעריכת דין בלונגוויו שבטקסס, עד שנעשה מעורב בחברת הרכבות אינטרניישנל-גרייט נורת'רן שהייתה בקשיים, הוא עבר עם משפחתו לעיר פלסטיין .
בשנה שלאחר מכן, לאחר שחילץ את החברה מפשיטת רגל, הוא נשאר בפלסטיין כמנהל הכללי של חברת הרכבות.
לקמפבל היה חוסר אמון בעסקים מונופוליסטים גדולים והוא גילה אהדה לארגוני העובדים.
הוא חלק רבות מהשקפותיו הפוליטיות הרפורמיסטיות עם מושל טקסס לשעבר ג'ים הוג.
ב-1897 הוא התפטר מתפקידו בחברת הרכבות והחל להיות פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
בעידודו של הוג, הוא החליט להתמודד על משרת מושל טקסס.
ב-1906 נבחר קמפבל כמושל טקסס.
בשתי תקופות הכהונה שלו שנמשכו בין השנים 1907–1911, הוא יזם מספר רפורמות, כולל רגולציה בענף הרכבות, מיסוי הוגן ושוויוני, הגבלות על השדלנות, ומגוון צעדים בתחום יחסי העבודה.
בעקבות הזעזוע שלו מטבח סלוקום שהתחולל ב-29 ביולי 1910, ובו המון רב של לבנים תקף אפרו-אמריקאים בעיר סלוקום ובסביבותיה שבמחוז מגוריו, הורה קמפבל למיליציה המדינתית להגיע לאזור כדי לדכא את האלימות.
22 שחורים בלתי-חמושים תועדו כהרוגים על ידי ההמון הלבן, אך נאמר שמחיר הדמים היה כבד יותר.
משפחות שחורות רבות נמלטו מהאזור, ואיבדו את כל רכושן.
צעד החקיקה המרכזי ביותר של קמפבל נגע לרפורמה במערכת הכליאה.
ממשלו שם קץ למערכת חכירת עבודת האסירים ויישם מדיניות אנושית יותר של טיפול בכלואים.
בהובלתו של קמפבל הוקמו סוכנויות ממשל חדשות רבות במדינה, כולל מחלקת הביטוח והבנקאות, המשרד לסטטיסטיקה של העבודה, מועצת הבריאות המדינתית, והספרייה המדינתית של טקסס.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב קמפבל לעיסוקו בעריכת דין בפלסטיין, אך נותר פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1916 הוא התמודד ללא הצלחה מול עמיתו למפלגה צ'ארלס אלן קלברסון על מושב בסנאט של ארצות הברית.
תומאס מיטשל קמפבל נפטר בגלווסטון ב-1 באפריל 1923. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של פלסטיין.
תומאס מסיוליס (בליטאית: Tomas Masiulis; נולד ב-19 בספטמבר 1975) הוא כדורסלן ומאמן כדורסל ליטאי המשמש כמאמן ז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית בכדורסל והיורוליג.
גובהו של מסיוליס היה 2.05 מטרים, והוא שיחק בעיקר בעמדת הפאוור פורוורד.
הוא החל את קריירת המשחק שלו ב-1994 במדי סטאטיבה יונאבה מהליגה הליטאית השנייה בכדורסל, וכעבור שנה עבר לז'לגיריס קובנה מליגת העל, עימה זכה בחמש אליפויות, בגביע ספורטה ב- ובפיב"א יורוליג ב-.
באמצע עונת עבר מסיוליס למונטפסקי סיינה מהליגה האיטלקית, וזכה עימה בגביע ספורטה.
לאחר שסיים את העונה בסיינה עבר מסיוליס לפרוקום סופוט מהליגה הפולנית, וזכה עימה בחמש אליפויות רצופות בין 2004 ל-2008. בסיום עונת 2007/08, עם שינוי בעלות המועדון והעברתו לגדיניה, שוחרר מסיוליס ושקל לפרוש.
עם זאת, עקב פציעות רבות של שחקני ז'לגיריס קובנה הוא חזר לקבוצה ב-8 באוקטובר 2008 ושוחרר ב-16 בדצמבר עם תום חוזהו.
למחרת הוא חתם באיישיאי קובנה, בה שיחק עד סיום עונת 2008/09, ובסיומה פרש.
ב-1996 זכה מסיוליס עם נבחרת העתודה של ליטא באליפות אירופה (עד אז גיל 22), וכעבור שנה שיחק עימה באליפות העולם עד גיל 22.
במדי נבחרת ליטא הבוגרת שיחק מסיוליס ביורובאסקט 1997, יורובאסקט 1999 ואליפות העולם בכדורסל 1998. הוא זכה עם נבחרתו במדליית ארד בטורניר הכדורסל באולימפיאדת סידני (2000).
באוקטובר 2009 התחיל מסיוליס את הקריירה שלו כמאמן כדורסל, ואימן את הקבוצה עד גיל 14 של ז'לגיריס.
בינואר 2010 הוא מונה לעוזר מאמן איישיאי קובנה, וב-2011 מונה למאמן הראשי של ז'לגיריס-2, קבוצת המילואים של ז'לגיריס קובנה.
הוא שימש בתפקיד עד 2018, אז מונה לעוזרו של שארונאס יאסיקביצ'יוס בקבוצה הבוגרת.
בנוסף, ב-2013 מונה מסיוליס למאמן נבחרת הנוער של ליטא (עד גיל 18), עימה זכה במדליית ארד בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19, ובשנים 2014–2016 שימש כמאמן נבחרת ליטא בכדורסל עד גיל 20 והוביל אותה לגמר אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2016, בו הפסידה ל.
בנו של מסיוליס, גיטיס, גם הוא כדורסלן, המשחק נכון ל-2025 בריטאס וילנה.
תומאס מקדונלד פטרסון היה פוליטיקאי אמריקאי ומו"ל עיתונים, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו.
פטרסון נולד במחוז קרלו שבאירלנד, ב־4 בנובמבר 1839. בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית, ובשנת 1849 השתקעו בני המשפחה בניו יורק.
כמה שנים אחר כך הם עברו לקרופורדסוויל שבאינדיאנה, שם עבד הנער פטרסון בבית דפוס וגם כשוליה אצל שען ותכשיטן.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב־1861 התגייס פטרסון לרגימנט ה־11 של חיל הרגלים המתנדבים מאינדיאנה.
הוא שוחרר מהשירות ב־1862 וחזר ללימודים – תחילה באוניברסיטת אינדיאנה אסבורי (היום אוניברסיטת דפו), ובהמשך במכללת ואבאש.
בשנת 1867 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בעריכת דין בקרופורדסוויל.
ב־1872 עבר לדנוור, שם פתח משרד עורכי דין וכיהן כיועץ המשפטי של העיר בשנים 1873–1874.
הקריירה הפוליטית של פטרסון החלה בשנת 1874, כאשר מונה לחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (תפקיד שבו החזיק עד 1880).
ב־1875 נבחר לנציג מטעם טריטוריית קולורדו בקונגרס ה־44 של ארצות הברית.
עם קבלתה של קולורדו כמדינה ב־1876, נבחר הרפובליקני ג'יימס ב.
בלפרד כנציג הראשון של המדינה בבית הנבחרים, אולם פטרסון ערער על הבחירה, ובסופו של דבר תפס את מקומו וכיהן בקונגרס ה־45 (1877–1879).
הוא בחר שלא להתמודד מחדש בבחירות של 1878.
לאחר פרישתו מהקונגרס שב לעסוק בעריכת דין בדנוור, ובשנת 1890 רכש את העיתון Rocky Mountain News ובהמשך גם את Denver Times.
בתקופה זו התמודד פעמיים ללא הצלחה למשרת מושל קולורדו, בין השאר ב־1888, אז הפסיד לרפובליקני ג'וב אדמס קופר.
פטרסון חזר לפוליטיקה הלאומית בשנת 1900 כאשר נבחר לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן כהונה אחת בלבד (1901–1907) ולא התמודד לכהונה נוספת.
בזמן כהונתו היה חבר בוועדת הסנאט לענייני הפיליפינים, שחקרה פשעי מלחמה שנעשו לכאורה במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
לאחר שעזב את הסנאט המשיך לנהל את עיתוניו עד מותו.
פטרסון נפטר בביתו בדנוור ב־23 ביולי 1916, ונטמן בבית הקברות פיירמאונט בעיר.
תומאס מנסון נורווד היה סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
נורווד נולד ב-26 באפריל 1830 במחוז טלבוט שבג'ורג'יה.
הוא למד לימודים אקדמיים והשלים את לימודיו במכללת אמרי בשנת 1850. לאחר מכן למד משפטים אצל מושל ג'ורג'יה ג'יימס מילטון סמית', והוסמך לעריכת דין בשנת 1852, אז החל לעסוק במקצועו בעיר סוואנה.
נורווד כיהן בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1861–1862, ובשנת 1868 היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1871 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה, וכיהן בו מ־14 בנובמבר 1871 עד 3 במרץ 1877. הוא היה הדמוקרטי הראשון מהדרום שקיבל מושב בסנאט לאחר מלחמת האזרחים.
נורווד נודע כביקורתי חריף כלפי חוק זכויות האזרח של 1875. לאחר תום כהונתו שב לעסוק בעריכת דין בסוואנה, ובהמשך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרסים ה־49 וה־50, בהם כיהן מ־4 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1889.
לאחר סיום כהונתו בקונגרס חזר לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1896 מונה לשופט בבית המשפט העירוני של סוואנה, תפקיד שבו כיהן שתים עשרה שנים.
בנאומו האחרון לפני פרישתו, ב־31 בדצמבר 1907, השמיע נורווד הצהרות גזעניות קשות: הוא קרא להוציא להורג גברים שחורים שקיימו יחסים בהסכמה עם נשים לבנות, בטענה כי הם אלימים ומתעללים, להטיל מאסר עולם על הנשים הלבנות שהיו מעורבות בכך, ואף להחזיר את השחורים לעבדות מלאה.
לאחר פרישתו חזר לאחוזתו "הארוק הול" ליד סוואנה, ושם נפטר ב-19 ביוני 1913. הוא נקבר בבית העלמין לורל גרוב שבסוואנה.
לאחר מותו פורסם ספרו A True Vindication of the South ("הצדקה אמיתית לדרום"), שבו טען כי הדרום היה צודק במאבקו נגד הצפון.
תומאס קליי מקרירי היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם קנטקי בין השנים 1868 ל-1871 ושוב בין השנים 1873 ל-1879.
מק'קרי נולד ב-12 בדצמבר 1816 ביילווינגטון שבקנטקי.
בשנת 1837 השלים את לימודיו במכללת סנטר שבדנוויל, קנטקי.
לאחר שלמד משפטים והוסמך לעריכת דין, החל לעסוק במקצוע בפרנקפורט, קנטקי.
לאחר מכן חזר לאוונסבורו והתמסר לעיסוקים ספרותיים.
הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1842 (הקונגרס ה־28), ושוב בשנת 1844 (הקונגרס ה־29).
הוא שימש כאלקטור לנשיאות ברשימות הדמוקרטיות בבחירות 1852, 1856 ו־1860. לבסוף נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'יימס גתרי, וכיהן מ־19 בפברואר 1868 ועד 3 במרץ 1871.
עם זאת, בתקופה זו הוטחו בו האשמות רבות מצד מושל קנטקי ג'ון סטיבנסון, שלטענתו סייע למפקד צבא האיחוד השנוי במחלוקת, הגנרל סטיבן ג'.
ברידג', לקבל משרת גובה מיסים פדרלי.
מקרירי הפסיד לסטיבנסון בבחירות שלאחר מכן.
מקרירי נבחר שוב לסנאט בשנת 1872 וכיהן מ־4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1879, אז בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת.
לאחר פרישתו מן החיים הציבוריים חי בחוותו במחוז דייוויס שבקנטקי, ולאחר מכן חזר לאוונסבורו, שם נפטר ב-10 ביולי 1890 ונקבר בבית העלמין רוזהיל אלמווד.
תומאס סטפלס מרטין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה.
הוא ייסד ארגון פוליטי שהחזיק בכוח בווירג'יניה במשך עשרות שנים (ובהמשך נודע בשם 'ארגון בירד'), וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית כמעט רבע מאה.
במהלך כהונתו עלה לתפקידי מנהיג הרוב ומנהיג המיעוט בסנאט, עד מותו במהלך כהונתו.
ראשית חייו, השכלה ושירות בקונפדרציה
מרטין נולד ב-29 ביולי 1847 בסקוטסוויל, אז העיירה הגדולה ביותר על הנהר ג'יימס העליון בווירג'יניה, והיה בנם הבכור של מרתה אן סטפלס וג'ון סמואל מרטין.
אביו עבר מפלובאנה כדי לעבוד בחנות של תומאס סטפלס, שבה הכיר את אמו ובהמשך הפך לשותף.
בשנת 1853 עברה המשפחה לחווה 'Fairview' מחוץ לסקוטסוויל.
אביו היה שופט מקומי וניהל טחנת צמר, אך נפטר זמן קצר לאחר סיום מלחמת האזרחים.
תומאס הצעיר למד בבית ובבתי ספר פרטיים מקומיים.
במרץ 1864 החל ללמוד במכון הצבאי של וירג'יניה (VMI).
כאשר גויס מרטין לשירות בצבא הקונפדרציה לפני קרב ניו-מרקט, היה חולה ולכן לא השתתף בקרב.
לאחר שהתאושש הצטרף לחבריו הצוערים בפעולות סביב לינצ'בורג ובהגנת ריצ'מונד.
לאחר כניעת לי שב לביתו, ובסתיו החל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה.
הוא נאלץ לעזוב לאחר מות אביו, כדי לנהל את העסק המשפחתי.
בשנים הבאות למד משפטים בערבים.
מרטין התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה בשנת 1869 והקים משרד עורכי דין מצליח בסקוטסוויל (שבעבר הייתה מרכז המחוז אלבמארל) ובמחוזות הסמוכים.
הוא התפרסם בזכות מומחיותו ברישומי מקרקעין וביכולתו ליישב סכסוכים מחוץ לבית המשפט.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 הפך ליועץ המחוזי של חברת הרכבות Chesapeake and Ohio Railway, שרכשה כמה מקווי הרכבת שנהרסו במהלך מלחמת האזרחים והיו בשלבי בנייה מחדש.
מרטין הפך למקורבו של ג'ון ברבור הבן, עורך דין ותיק שכיהן לפני המלחמה כנשיא רכבת Orange and Alexandria והיה פוליטיקאי וחבר קונגרס, כמו אביו, , לפניו.
לאחר המלחמה, כשחברת C&O רכשה את רכבת Orange and Alexandria, הפך ברבור קשור אליה.
לצד הרחבת פעילות החברה, הוא, בסיועו השקט של מרטין, הוביל את התחזקות המפלגה הדמוקרטית במדינה על חשבון מפלגת המתאמים מחדש, שהייתה קואליציה של רפובליקנים ואפרו-אמריקאים.
בשנת 1885 זכה מרטין למושב בוועד המרכזי הדמוקרטי של המדינה, באותה שנה שבה ניצחו הדמוקרטים בבחירות והעלו את הגנרל לשעבר פיציו לי לתפקיד המושל.
שנתיים לאחר מכן קידם מרטין בהצלחה את מועמדותו של ג'ון דניאל מלינצ'בורג לסנאט, במקום איש מפלגת המתאמים מחדש ויליאם מהון (גם הוא גנרל בצבא הקונפדרציה לשעבר), על אף שברבור עצמו רצה בתפקיד.
בשנת 1889, כשמנהיג מפלגת המתאמים מחדש השני, הסנאטור הריסון רידלברגר, החליט שלא להתמודד שוב (ונפטר שנה לאחר מכן), זכה ברבור במושב והפך לסנאטור.
הדמוקרטים שבו לשלוט בשני מושבי הסנאט מטעם וירג'יניה וגם במשרת המושל, כפי שהיה לפני המלחמה.
כאשר ברבור מת במהלך תפקידו בשנת 1892, לאחר שלוש שנים בלבד בסנאט, הארגון שבנו מרטין וברבור איפשר תחילה לגנרל הקונפדרציה לשעבר אפה האנטון – עורך דין וחבר קונגרס מווירג'יניה – לרשת את מושבו.
אך האנטון הסתבך בשערורייה, ומשבר 1893 הכניס את המדינה למיתון.
לכן, למרות כישורי נאום מוגבלים, הפתיע מרטין את המועמד המוביל בדצמבר 1893, ובשנה שלאחר מכן זכה רשמית במושב בסנאט, בסיוע נישואיו החדשים.
מרטין נבחר מחדש מספר פעמים (בתחילה על ידי המחוקקים ובהמשך על ידי הבוחרים לאחר שהמושב עבר לבחירות ישירות), וייצג את וירג'יניה בסנאט כמעט עשרים וחמש שנה.
בשנת 1899 התמודד מול המושל ג'יימס הוג' טיילר, דמוקרטי נוסף שמרטין תמך בו בעבר כסגן מושל וכמושל, אך שמר על מושבו.
בשנת 1905 עברו הדמוקרטים מבחירות פנימיות במועצה לפריימריז, והמושל אנדרו ג'קסון מונטגיו התמודד נגד מרטין כאישיות עצמאית בעלת פלטפורמה אנטי-ממסדית.
מרטין ניצח גם אז, לאחר שהשתפר באופן משמעותי כמרצה ציבורי וחיזק את בסיס כוחו באמצעות שלילת זכות ההצבעה משחורים ומלבנים עניים במסגרת החוקה החדשה של 1902.
בשנת 1910 נפטר הסנאטור דניאל, וקלוד סוואנסון, בן בריתו של מרטין, ירש אותו.
ב-1911 התמודדו מרטין וסוואנסון מול אתגר פנימי מצד חבר הקונגרס , מנהיג הדמוקרטים הפרוגרסיביים, ומול קרטר גלאס, אך שמרו על מושביהם ביחס של שניים לאחד.
מרטין התמודד ללא מתחרים ונבחר מחדש לסנאט ב-1918.
מרטין וארגונו פעלו נגד כוחות פרוגרסיביים בתוך המפלגה הדמוקרטית, וגם נגד רפובליקנים פרוגרסיביים כמו הנשיא תאודור רוזוולט, שהחזיק מחנה בווירג'יניה וציין את זיקת משפחתו של רוזוולט לקונפדרציה.
הם פעלו גם לדיכוי זכות ההצבעה של אפרו-אמריקאים במדינה, במיוחד בוועידת החוקה של וירג'יניה ב-1902. כפי שהראו האתגרים הפנימיים החוזרים, הארגון היה פחות מלוכד מהארגון שיקים בהמשך הארי פ.
עם זאת, מרטין היה גם פרגמטי, מה שסייע לעלייתו במדרג מנהיגות הדמוקרטים בסנאט.
לפני הבחירות של 1911 נבחר למנהיג המיעוט של הסיעה הדמוקרטית.
הוא ויתר על התמודדות לתפקיד זה ב-1913, וב-1915 שהה רוב עונת הבחירות במחוז אלבמארל עקב הידרדרות מחלת השחפת של אשתו, שנפטרה בסוף אותה שנה.
מרטין התנגד בתחילה לנשיא וודרו וילסון, שהיה בן וירג'יניה לשעבר ודמוקרטי פרוגרסיבי, אך לאחר שוילסון נבחר מחדש החל לתמוך בחלקים מיוזמותיו.
לאחר מות אשתו ב-1915 הקדיש מרטין את כל זמנו לעבודתו בסנאט, הפך למנהיג הרוב בשנת 1917, וסייע בהעברת ההחלטה שתמכה בכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהרפובליקנים השתלטו על הסנאט ב-1918, חזר לתפקיד מנהיג המיעוט.
בשנה שלאחר מכן הידרדר מצבו הבריאותי; אף שניסה להמשיך בעבודה בסנאט וקיווה לחזור לוושינגטון בסתיו, לא הצליח לסייע לנשיא וילסון בתהליך הסכם השלום.
פנטון דיי, איש עסקים בולט בדרום וירג'יניה.
לוסי דיי הייתה דמות חברתית מוכרת ובעלת כישרון ספרותי, ופרסמה שירים ומאמרים רבים.
מרטין, שהיה אלמן משנת 1915, לא נישא מחדש.
ב-12 בנובמבר 1919 נפטר מרטין במהלך כהונתו בביתו בשארלוטסוויל, ונקבר לצד אשתו ובתו בבית הקברות של אוניברסיטת וירג'יניה.
הסנאטור קרטר גלאס ירש את מושבו.
ביתו של מרטין, 'Faulkner House', נכלל בשנת 1984 במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים.
תומאס ג'יימס מקינטייר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר בשנים 1962–1979.
תומאס מקינטייר נולד ב-20 בפברואר 1915 בעיר לקוניה שבניו המפשייר, לתומאס ג'יימס ולהלן גריי (לבית טראסק) מקינטייר.
את השכלתו הראשונית קיבל בבתי ספר קתוליים וציבוריים בלקוניה.
זמן קצר לאחר מות אמו בשנת 1927, התקבל לבית הספר הצבאי מנליוס במחוז אונונדגה שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1933 השלים את לימודיו במנליוס, ושב לניו המפשייר כדי ללמוד בדארטמות' קולג' שבהנובר.
בשנת 1937 קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה מדארטמות'.
בהמשך למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון במסצ'וסטס, והשלים בשנת 1940 תואר ראשון במשפטים.
במאי 1941 נישא למירטל אן קלמנט, ונשאר נשוי לה עד מותו.
לבני הזוג נולדה בת אחת, מרתה.
בשנת 1940 הוסמך מקינטייר כעורך דין והצטרף למשרדו של הסנאטור לשעבר רוברט אפטון בקונקורד.
לאחר מות אביו בשנת 1941 חזר ללקוניה ופתח שם משרד עצמאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1942–1946. תחילה הוענקה לו דרגת לוטננט משנה במילואים, והוא עבר הכשרה בקמפ קרופט שבקרוליינה הדרומית ובפורט בנינג שבג'ורג'יה.
בהמשך הוצב בדיוויזיית הרגלים ה־94, ולאחר מכן שירת בארמייה השלישית בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון, והשתתף בכל המערכות המרכזיות באירופה.
עם סיום המלחמה מונה לשופט בממשל הצבאי בבית המשפט המקומי בדיסלדורף שבגרמניה.
הוא השתחרר בדרגת מייג'ור, וזכה בארבעה כוכבי קרב, בעיטור חיל הרגלים הקרבי ובעיטור כוכב הארד.
לאחר שירותו הצבאי חזר ללקוניה והצטרף בשנת 1946 למשרדו של הרולד א.
כאשר וסטקוט מונה לשופט בבית המשפט העליון של ניו המפשייר, פתח מקינטייר משרד עצמאי.
כמו כן חבר לאחיו כשותף בחברת McIntyre Properties, שעסקה בנדל"ן להשכרה, וכיהן כנשיא חברת Community TV Corporation, שהתמחתה באנטנות טלוויזיה.