tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיאה במשחה ל-800 מטר נישבר על ידי ליאור בירקאן (9:48.55 דקות).
בתחרות "שמונה האומות" שנערכה באיסלנד ביולי 1977 קבעה ארליך ביחד עם ענת פרקש, לילך אריאל ואיריס קרפ במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:22.0 שיפור לשיא שניקבע שבוע קודם לכן בקיאסו (4:24.2 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה העשירית שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה זכתה ארליך במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם נטע יוסף, אריאל וקרפ בשיא ישראלי חדש של 4:17.16 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 2:16.88 דקות.
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ישראלי חדש של 2:18.88 דקות, אך מספר דקות לאחר מכן שיפרה אותו אריאל והעמידה אותו על 2:17.40 דקות.
באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה באוגוסט אותה שנה קבעה ארליך במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 2:35.36 דקות, שיפור לשיא שקבעה מספר דקות קודם לכן נטע יוסף (2:35.43 דקות), שיא זה נישבר על ידי שוש עזרתי (2:35.17 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש ספטמבר 1977 זכתה ארליך ב-6 מדליות, מהן 4 זהב ו-2 כסף.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכתה ארליך ב-5 מדליות אישיות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
אססופט פלוישט (ברומנית: CSU Asesoft Ploiesti) הייתה קבוצת כדורסל רומנית מהעיר פלוישט, שהתמודדה בליגת העל הרומנית וביורוקאפ.
המועדון הוקם בשנת 1998. בסיום עונת 2001/02 כבר העפילה הקבוצה לליגה הבכירה ברומניה וסיימה במקום הרביעי.
הקבוצה סיימה בכל עונה בצמרת הליגה הרומנית.
מעונת 2003/04, עד עונת 2009/10, זכתה הקבוצה 6 פעמים ברציפות בדאבל (אליפות+גביע).
בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה באליפות התשיעית לאחר ניצחון 2-4 בסדרת הגמר מול קבוצת מורש באסקט.
בעונת 2013/14 זכתה הקבוצה באליפות העשירית שלה לאחר ניצחון בסדרת הגמר 2-3 מול קבוצת מוניציפל אוראדיה.
הקבוצה השתתפה באופן קבוע במפעלים האירופאים של היורוקאפ או היורוצ'לנג'.
בעונת 2004/05 זכתה הקבוצה בגביע היורוקאפ צ'לנג' לאחר ניצחון בגמר מול לוקומוטיב קובאן 74-75.
אסף אברבוך (נולד ב-14 בפברואר 1983) הוא זמר יוצר, כותב, מלחין, מפיק מוזיקלי, בעל חברת תקליטים ושחקן ישראלי, זוכה פרס אקו"ם.
אסף אברבוך נולד בתל אביב.
במהלך חייו, עבר מספר פעמים בין ישראל וארצות הברית, עקב עבודתו של אביו, ד"ר מיקי אברבוך.
בפעם השנייה חזר אברבוך לארץ כתלמיד תיכון במגמת המוזיקה של תיכון "קריית שרת" בחולון שם שימש כגיטריסט.
הוא החל לשיר רק לקראת שנתו האחרונה בתיכון.
בשנת 2001 התגייס לצה"ל והקים מחדש את להקת חיל השריון, בה שירת כזמר, גיטריסט ומעבד מוזיקלי, עד לשחרורו ב-2004. בשנת 2003 הוציאה לאור הלהקה לרדיו את השיר "האדם שבטנק ינצח" אותו אברבוך כתב, הלחין והפיק.
בשנת 2005 זכה לחשיפה טלוויזיונית ראשונה כמתמודד בעונה השלישית של התוכנית "כוכב נולד"
בין השירים שביצע בתוכנית היה השיר "ילד אסור ילד מותר" של הזמרת ריקי גל - שאף שימשה כשופטת באותה העונה – שנבחר לביצוע המצטיין של אותה העונה בסקר הגולשים בפורום "כוכב נולד" הרשמי בפורטל "תפוז".
לאחר התוכנית, הופיע ברחבי הארץ והתראיין אודות אלבום הבכורה אותו הוא מקליט.
לימים החליט לגנוז את אותו אלבום והשלים אותו רק כעבור כמה שנים, ובמקביל פנה לכיוונים שונים כמו כתיבה, הלחנה והפקה מוזיקלית לאמנים שונים בתעשיית המוזיקה הישראלית.
בשנת 2006 הלחין את השיר "לו יכולתי" למילותיה של חמוטל בן זאב, שיר שיצא כסינגל ואותו ביצע יחד עם לאה שבת, יוסי אזולאי, חני נחמיאס, טל מוסרי, דורי בן זאב, שיר ביטון, ניקי גולדשטיין ומורן אהרוני.
כל ההכנסות ממכירת הסינגל נתרמו לילדים במצוקה.
בשנת 2008 שיחק אברבוך בסרט "סוף שבוע בגליל" של הבמאי זוכה פרס אוסקר, משה מזרחי, לצד חנה מרון, עודד תאומי, שרון אלכסנדר, שירי גדני ופיני טבגר.
בשנת 2009 היה אחראי על הלחן וההפקה המוזיקלית של שיר הבחירות של "מפלגת הצעירים" שרצה בבחירות לכנסת באותה השנה, יחד עם גיא גבע, למילים של שלומי לאופר.
אברבוך אף ביצע את השיר ביחד עם בת זוגו לשעבר, הזמרת לימור דרור.
בשנת 2010 הפיק עבור הזמרת דניאלה פיק את השיר "Oh Oh" שיצא גם בגרסה עברית תחת השם "אולה".
כמו כן, לרגל עליית הסדרה "אחד העם 101" בערוץ 2 (רשת) הפיק גרסה מחודשת לשיר "חתולה שחורה" (שהופיע בסדרה האם "אחד העם 1).
את השיר ביצע הרכב הדאנס Para Doggz ביחד עם הזמרת אושר בר טוב.
בשנת 2011 הלחין עבור הזמרת ליהי עטר את השיר "קונפטי" (למילותיו של מאיר גולדברג) שיצא כסינגל הבכורה מתוך אלבומה השני וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות.
לאורך השנים הלחין ועיבד מוזיקה לכמה מחזות זמר.
ביניהם, "נמס בגשם" ו"זן נדיר" (צוותא), "סוד הגן הנעלם", "האביב מתעורר" ו"שפת התיאטרון", שהיה המחזמר הראשון שעלה במסגרת צבאית בביצוע תיאטרון צה"ל והלהקות הצבאיות.
הקשר ההדוק שלו עם הלהקות הצבאיות נמשך ומאז שחרורו מהצבא הוא משמש בשירות מילואים כבוחן ללהקות הצבאיות.
בשנת 2012 עיבד והפיק מוזיקלית ארבעה שירים לאלבומו החדש של הזמר צביקה פיק, ביניהם שיר הנושא של האלבום "אמא".
החל מתחילת שנת 2012 משחק אברבוך בתפקיד אלביס פרסלי בהצגה "ויוה לאס וגאס" לצדם של דורי בן זאב, גיל קופטש, ניקי גולדשטיין והזמרת סיון.
החל מיולי 2012 משחק אברבוך בתפקיד הראשי במחזמר "צ'ייקובסקי שואו" לצדם של מיכל אמדורסקי, אריה מוסקונה ודובי גל.
בפברואר 2012 חזר אברבוך להופיע ביחד עם להקתו "השמועה" לקראת אלבום הבכורה, אשר עתיד לצאת במהלך שנת 2012. האלבום הוקלט בשתי גרסאות – האחת בעברית והשנייה באנגלית.
בשנת 2012 תרגם שירים ועיבד מוזיקה עבור תוכנית המציאות "חי ב-LA LA לנד" שעלתה לשידור ב-yes.
בין היתר, תרגם לאנגלית את שיר הפתיחה של התוכנית, שכתב יוסי גיספן, ואת להיטו של שיר לוי, "יום אחד תבקשי".
ביולי 2012 זכה אברבוך בפרס "קרן העידוד לרווחת היוצר" של אקו"ם עבור אלבומו הראשון.
חודש אחר כך, הוציא אברבוך, ביחד עם להקתו "השמועה", את סינגל הבכורה שלהם "את ראויה לדעת".
באוקטובר 2012 הוציאו את "עשרים", הסינגל השני שלהם, בו הם מארחים את ארקדי דוכין, ובינואר 2013 יצא לרדיו הסינגל השלישי, "דניאל".
החל מתחילת שנת 2013 משמש אברבוך כמעבד ומנהל מוזיקלי של הרכב הא-קפלה הבינלאומי "ווקה פיפל".
באפריל 2013 הוזמן אברבוך לשמש כשופט אורח, נציג המוזיקאים הצעירים של התעשייה בישראל, בוועדה הבינלאומית של ה-melodifestivalen - תחרות ה"קדם-אירוויזיון" של שוודיה.
באוגוסט 2013 נבחרו אברבוך ו"השמועה" להופיע בפסטיבל גולדסטאר "עיר הבירה" בחיפה, יחד עם עברי לידר ועילי בוטנר וילדי החוץ.
בפברואר 2014 הופיע בפסטיבל סן רמו האיטלקי לצד זמר הפולק האירי דמיאן רייס ואמנים איטלקים מובילים.
בספטמבר 2014 הופיע בפירנצה במסגרת אירוע celebrity fight night שאורגן על ידי הזמר האיטלקי אנדראה בוצ'לי והמתאגרף מוחמד עלי.
בהמשך שנת 2014 ייסד ביחד עם גדי בכר ועומר זאבי את חברת אג'נדה הפקות ויזמות בה הוא משמש כמנהל אמנותי ומנהל מחלקת המוזיקה של החברה.
בתחילת שנת 2015 הוציא ביחד עם להקתו "השמועה" גרסת כיסוי לשיר עובדים עלינו (במקור של שלישיית הגשש החיוור) לכבוד בחירות 2015 לכנסת ה-20 של מדינת ישראל.
השיר לווה בקליפ מחאתי שיצרו "אסף אברבוך והשמועה" והופץ בערוצי הטלוויזיה השונים ובמדיות החברתיות.
ב-6 באוגוסט הוציא ביחד עם להקתו סינגל חדש - "אוכלת לא אוכלת" העוסק על נושא הפרעות אכילה בקרב בני נוער.
ב-13 במרץ 2016 הוציא ביחד עם להקתו את אלבום הבכורה שלהם אסף אברבוך והשמועה - "צפה להפתעות" שלווה בסיבוב הופעות בכל רחבי הארץ.
ביולי 2018 עלתה בערוץ הטלוויזיה 'כאן החינוכית' הסדרה "האוצר שלנו" בה שימש השיר של אסף אברבוך והשמועה "מה שיש עכשיו" כשיר הפתיחה.
באוגוסט 2021 נישא לבן זוגו לירן.
אברבוך מייצג בלייבל שלו AA Music למעלה מ-70 אמנים עצמאיים בפדרציה לתקליטים.
הילה מערבי – "האור בקצה המנהרה" (2010)
אסף אברבוך והשמועה - "צפה להפתעות" (2016)
"האדם שבטנק ינצח" – להקת חיל השריון (2003)
"את ראויה לדעת" – אסף אברבוך והשמועה (2012)
"עשרים" – אסף אברבוך והשמועה (עם ארקדי דוכין) (2012)
"דניאל" - אסף אברבוך והשמועה (2013)
"עובדים עלינו" - אסף אברבוך והשמועה (2015)
"אוכלת לא אוכלת" - אסף אברבוך והשמועה (2015)
"בסוף הדרך" - אסף אברבוך והשמועה (2016)
"צפה להפתעות" - אסף אברבוך והשמועה (2016)
מה שיש עכשיו - אסף אברבוך והשמועה (2018) - שיר הפתיחה לסדרה "האוצר שלנו"
אסנת נצר (נולדה ב-23 בספטמבר 1979) היא מלחינה ופסנתרנית ישראלית.
נצר נולדה בחיפה ב-1979 והחלה להלחין ולנגן בפסנתר בגיל צעיר.
היא למדה בבית ספר לאמנויות 'רעות' ובתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים אצל בת-שבע רובינשטיין ואסתר נרקיס.
שירתה בצוות הווי הנח"ל כקלידנית ומעבדת מוזיקלית.
בשנת 1999 החלה ללמוד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בסיום לימודיה נסעה לארצות הברית ושם השלימה תואר שני בקומפוזיציה ותאוריה מבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק ודוקטורט בקומפוזיציה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד.
לאחר מכן קיבלה שנת מלגה בברלין, שאותה ניצלה לכתיבת אופרה.
יצירותיה של נצר נוגנו בארצות הברית, ישראל, צרפת, גרמניה, הולנד, פולין, טורקיה וקוריאה הדרומית ובפסטיבלי בודווין, טנגלווד, צלילים במדבר וחג המוזיקה הישראלית.
נצר לימדה בקונסרבטוריון ניו אינגלנד והחל מ-2013 היא מרצה במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2015 בוצעה אופרה קאמרית פרי עטה "האשה המופלאה שבתוכנו" המבוססת על מחזהו של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי בשיתוף אנסמבל המאה ה-21.
מלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל בפסנתר ובקומפוזיציה.
אסנת לבציון-קורח (נולדה ב-22 בפברואר 1968) היא רופאה ישראלית, המשמשת מנהלת המרכז הרפואי יצחק שמיר (לשעבר, "אסף הרופא") בצריפין.
היא בתם של תרצה ונחמיה לבציון (שהיה מזרחן ונשיא האוניברסיטה הפתוחה).
סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית.
סיימה את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והתמחתה ברפואת ילדים במרכז הרפואי הדסה.
קיבלה תואר מוסמך במנהל רפואי מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 יצאה להשתלמות בבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס בבוסטון שבארצות הברית (בתחום של בטיחות המטופל) ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ושימשה יועצת לבתי חולים שם בניצול מתקנים רפואיים ושיפור תהליכי עבודה.
לאחר שובה לישראל ב-2008 מונתה לסגנית מנהל בית החולים אסף הרופא.
ב-1 ביוני 2012 נכנסה לתפקידה כמנהלת בית החולים הדסה הר הצופים.
באפריל 2017 נבחרה לתפקיד מנהלת המרכז הרפואי יצחק שמיר (לשעבר אסף הרופא).
היא נשואה לד"ר עמית קורח, מנתח לב, מנהל מחלקת כירורגית לב חזה בבית החולים הדסה עין כרם, ואם לארבעה בנים.
אסנת שירן (10 בינואר 1941 - 25 בדצמבר 2023) הייתה היסטוריונית, מחנכת וחוקרת ישראלית שהתמחתה בחקר תקופת המערכה לעצמאות וההתיישבות הביטחונית.
במהלך פעילותה היא כתבה וערכה ספרים על תולדות כוח המגן העברי, ובמשך שנים רבות היא עוסקת בייזום פרסומים מחקריים בנושאים אלה.
אסנת (קלימן) שירן נולדה בי"א בטבת תש"א, בקיבוץ עין-גב, לשולמית לבית זילבר ויוסף קלימן.
בפרוץ מלחמת העצמאות פונתה עם ילדי הקיבוץ, השוכן בחוף המזרחי של הכנרת, לחיפה.
בקרב שניהלו חברי עין-גב להדיפת הכוחות הפולשים מצבא סוריה בימים 10–11 ביוני 1948 נפל אביה בהגנה על קיבוצו.
בשנת 1954 נישאה אמה ליצחק טוכמן, אלמן המלחמה.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עברה המשפחה בפסח 1954 לקיבוץ גבעת-ברנר, שבו השלימה אסנת שירן את חוק לימודיה.
בסיום לימודיה בבית הספר יצאה עם בני כיתתה לשנת שירות לפני הגיוס לצה"ל בקיבוץ הצעיר בית-גוברין.
בשירותה בצה"ל שימשה מפקדת כיתה ולאחר מכן מפקדת מחלקה בבה"ד 12, בסיס ההדרכה של הח"ן (חיל הנשים).
לאחר שירותה הצבאי נישאה לניסן שירן והזוג הקים את הבית המשפחתי בגבעת-ברנר, שם נולדו שלושת בניהם – יוס, עמוס ושאול שירן.
לאחר שנת לימוד אחת במדרשת "אורנים" (1965) המשיכה את לימודיה לתואר "בוגר" בהיסטוריה כללית, תנ"ך, ותעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה בשנת 1971 בהצטיינות.
בה בעת היא לימדה עד שנת 1977 בחטיבה העליונה בבית הספר המקומי בגבעת-ברנר ואחר כך בבית הספר האזורי "ברנר".
בשנת 1977 עברה משפחת שירן למדרשת שדה-בוקר, ובשלוש שנותיה במקום עבדה אסנת שירן במכון למורשת בן-גוריון ולימדה בבית הספר לחינוך סביבתי.
בשנת 1980 השתקעה המשפחה ברמות-השבים בשרון.
שנתיים לימדה בבית הספר ע"ש כצנלסון בכפר-סבא והחלה לימודים לתואר "מוסמך" בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, שהסתיימו ב-1992. בשנת 1983 התחילה את עבודתה במרכז לחקר כוח המגן באפעל.
במהלך עבודתה הייתה אסנת שירן שותפה לכתיבת חומרי למידה, למחקר היסטורי, לעריכת פרסומים מחקריים במדיה הדיגיטלית ובמִרשתת, להנחיית חוקרים, לעריכת כתב העת "עלי זית וחרב", ולפעילות בצוות ההיגוי האקדמי ובצוות הדידקטי.
בשנת 2012 הייתה שותפה ליוזמת חידוש הארכיון של רמות השבים, נוסף על פעילותה במרכז גלילי לחקר כוח המגן.
בתל חי, בגליל – תר"פ : חזית מופת ומורשת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1984, (הספר נכתב עם אברהם קלוסקי)
נקודות עוז : מדיניות התיישבות בזיקה ליעדים פוליטיים וביטחוניים בטרם מדינה ובראשיתה, תל אביב: משרד הביטחון, 1998, (הספר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת תשנ"ח, 1998)
עלי זית וחרב: יהודים וערבים במאבק על ארץ ישראל, כרך ו', תל אביב: משרד הביטחון, תשס"ו (2006)
עלי זית וחרב: הזירה הימית מראשית ההעפלה עד ראשית המדינה 1934–1949, כרך ז', תל אביב: משרד הביטחון, תשס"ז (2007)
עלי זית וחרב: מלחמה בת 60 – שיח חוקרים, מחקרים ומקורות על מלחמת העצמאות, כרך ח', תל אביב: משרד הביטחון, תשס"ח (2008)
סדרת חוברות "עצמאות", אפעל: מרכז גלילי לחקר כוח המגן, בשיתוף עם "הצוות הדידקטי", סדרת חוברות לתלמידים ולמורים אודות המאבק בדרך להקמת המדינה: המאבק בבריטים ושלבי מלחמת העצמאות עד הניצחון והסכמי שביתת הנשק (עד 2015 פורסמו 29 חוברות).
ערכות הדרכה ועזרי לימוד של מרכז גלילי לחקר כוח המגן בשיתוף הצוות הדידקטי.
מיזם פורטל מורשת במִרשתת: נמצא בהכנה בשיתוף הצוות הדידקטי – מידע על קרבות מלחמת העצמאות בהקשר למקום הגאוגרפי שבו התרחשו.
"ההתיישבות כגורם ביטחוני לאחר קום המדינה", אריאל, ירושלים: אריאל, 143–144, עמ' 22–27.
"התיישבות ביטחונית: תכנונה וביצועה במלחמת העצמאות" בתוך: אמנון מגן (עורך), התיישבות חדשה במלחמת העצמאות, חוברת ג' בסדרת ימי עיון, אפעל: הוצאת המרכז לחקר כוח המגן ה'הגנה' ע"ש ישראל גלילי והחברה להיסטוריה צבאית, 1992, עמ' 7–33.
"ברית החרב והשיבולים: הפלמ"ח ותנועות ההתיישבות", בתוך: יחיעם ויץ (עורך), פלמ"ח: שתי שיבולים וחרב, תל אביב: העמותה לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי ומשרד הביטחון, תש"ם (2000), עמ' 111–152.
"חצי יובל למרכז לחקר כוח המגן מיסודו של ישראל גלילי", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: קו התלם, י"א, ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, עמ' 266–276.
אסעיד בלכלאם הוא כדורגלן עבר אלג'ירי ששיחק בעמדת הבלם.
בלכלאם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבילייה ובשנת עלה לקבוצה הבוגרת.
ב-18 ביולי 2010 הבקיע את שער הניצחון עבור קבוצתו נגד איסמעילי.
ביוני חתם בגרנדה הספרדית ל-5 שנים, אליה עבר בחינם לאחר שהחוזה שלו בקבילייה הסתיים.
ב-12 באוגוסט 2013 הושאל לווטפורד עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בתום העונה.
ב-28 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בווטפורד בניצחון 0–2 נגד בורנמות'.
ביוני ווטפורד מימשה את הזכות ורכשה את כרטיס השחקן שלו.
ב-19 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד מרסין אידמניורדו שהיה גם שער הבכורה שלו בקבוצה אירופית.
בתום העונה חזר לווטפורד שעלתה לפרמייר ליג וכעבור חודש הושאל לטרבזונספור מליגת העל הטורקית עד לסיום העונה.
ב-6 בספטמבר 2016 חתם באורליאן עד סיום העונה.
את עונת התחיל כשחקן חופשי ובינואר 2018 חזר לקבילייה.
בצעירותו, בלכלאם שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אלג'יריה.
בשנת זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד אך לא שותף בו.
ב-9 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2013. ב-31 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד .
בלכלאם נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014 והיה שותף להעפלה שלה לשמינית הגמר.
אסנת בלקינד שפס (נולדה ב-10 באוקטובר 1961) היא אמנית ישראלית.
בצה"ל שירתה בלקינד שפס בחיל האוויר, עם שחרורה נסעה לארצות הברית, שם למדה אמנות יפה באוניברסיטה מקומית בניו ג'רזי, לאחר שובה לישראל חיפשה נישה פרגמטית לביטוי אמנותי-יצירתי והצטרפה ל"הסביבה", בית הספר חדש לארכיטקטורה שהוקם על ידי הארכיטקט אליעזר פרנקל, כתשובה ללימודי הארכיטקטורה בטכניון, שהתבססו יותר על הצד הטכני של המקצוע.
בבית הספר "הסביבה" לימדו מרצים מתחומי הארכיטקטורה, העיצוב והאמנות.
בשנת 1987 נישאה לילון שפס, בנו של מנהל מוזיאון תל אביב דאז מרק שפס, והזוג עבר להתגורר בז'נבה, שווייץ, עיר הולדתו של ילון.
באותה עת החלה תודעת המיחזור להתפשט באירופה, בלקינד שפס עיצבה תכשיטים מחומרים ממוחזרים, קומפוזיציות ארכיטקטוניות - על רקע זה התקבלה לאגודת האמנים בז'נבה כחברה מן המניין בקטגוריית עיצוב תכשיטים.
תכשיטיה הוצגו ונמכרו בגלריה של אגודת האמנים בז'נבה, בגלריות בלוזאן, באמסטרדם, ובחנויות אופנה של המעצבים קנזו ויממוטו בפריז.
בישראל הציגה את תכשיטיה בגלריה טאמרו בהרצליה בניהולה של רות דיין בגלריה מילר, בחנויות גלריה לעיצוב ועבדה עם מעצבת האופנה אורנה עלמי מ"מודאדא".
בראשית שנות התשעים שבה לישראל והחלה בעיצוב כרטיסי ברכה אמנותיים, הם נמכרו בחנויות עיצוב ברחבי הארץ.
ב-2008 נבחרה בין 30 המועמדים הסופיים מרחבי העולם להשתתף בתחרות Arte Lagune שהתקיימה בטרוויסו, איטליה.
בשנת 2009 הציגה בתערוכה הקבוצתית "עולמות מקבילים" בגלריה סקלמטה בוונציה במסגרת הביאנלה ה-53 בוונציה.
בשנים 2011-2009 עבדה עם מגזין העיצוב "בית ונוי" בייעוץ אמנותי בהפקת הכנסים והתערוכות המקצועיות מטעם המגזין.
בשנת 2011 זכתה במקום השני בתחרות העיצוב "לראות את האור".
בשנת 2012 הוזמנה לזאגרב לקחת חלק במיזם אמנותי בינלאומי בחזון של שלום וסובלנות, פרי יוזמתם של Jasminka B ו-peter wises בחסות משרד השלום של האו"ם.
בשנת 2013 זכתה במקום ראשון בתחרות העוסקת בקשר בין אמנות וכלכלה, שנערכה במוזיאון תל אביב.
בלקינד שפס סבורה שבעידן של התפתחות טכנולוגית מואצת, המלווה בשטף מידע ורמות ריגוש גבוהות, בלקינד שפס יוצרת אמנות חווייתית, הפורטת על מרב החושים, מתוך כוונה לרגש ולהפתיע.
אמנות קינטית, אינטראקטיבית, בשילוב תאורה, מכניזם וסאונד, ששואפת לספק חוויה כוללת.
באמנותה היא משתמשת בחומרים מתחומי האדריכלות והתעשייה: זכוכית אקרילית שמבטאת צבעים ושיקופים; התקני אינסטלציה – תוך שינוי פרדוקסלי של הקונטקסט החומר בעבודות.
שילוב מראות, נירוסטה וחומרים בעלי דרגות שקיפות שונות, משנות ממדים בתוך היצירה עצמה ומשקפות ביצירה מבט של 360 מעלות בחלל, כאשר הצופה והחלל הופכים להיות חלק אינטגרלי ביצירות.
הקומפוזיציה ביצירה עצמה משתנה בהתאם לחלל בו היא מוצגת ולצופים העומדים מולה.
היא נוהגת ליצור אינטראקציות בין חומרים בעלי תכונות מנוגדות: רכים-קשיחים, דינמיים-צינורות, תוך יצירת קומפוזיציה דינמית והרמונית.
דפנה נאור, אוצרת גלריה היי טאצ':
2014 - "על הא ועל דאדא" - תערוכה קבוצתית בנמל תל אביב בחסות מוזיאון ינקו דאדא, לרגל מאה שנה לתנועת הדאדא הבינלאומית.
2014 - גלריה "פחות מאלף" תערוכה קבוצתית בפתיחת הגלריה בחזון של אמנות לעם במחירים של פחות מאלף שקל כחלק מהמהפכה החברתית כלכלית.
2013 - "בשנה הבאה בירושלים" - מיצג מולטימדיה משותף עם האמנית האיטלקייה מרגריטה לבו רוזנברג (Margherita Levo Rosenberg) בתערוכה קבוצתית בג'נובה איטליה בנושא השואה והשלכותיה.
תיק האמן נמצא ביד ושם, ירושלים.
2013 - מקום ראשון בתחרות הקשר בין אמנות וכלכלה; בחסות חברת רקיט בנקייזר (RECKITT BENCKISER) שנערכה במוזיאון תל אביב.
בלקינד שפס בחרה לעצב אינטרפטציה אישית על קונדומי דורקס, לקידום המודעות למאבק במחלת האיידס.
2012 - WAG, זגרב, קרואטיה - הוזמנה כנציגת ישראל למיזם אמנותי בינלאומי בחסות משרד השלום של האו"ם.
2012 - "דיוקן אישי" בטורינו, איטליה - תערוכה קבוצתית במסגרת אגודת האמנים האיטלקית Femmin Art Review.
2012 - מוזיאון הילדים חולון - שבע מעבודותיה של בלקינד שפס נבחרו לתערוכה קבוצתית בתערוכה "תזזים" בפתיחת אגף "בגובה העיניים" והוצגו בו במשך שנה.
2011 - זכייה במקום השני בתחרות העיצוב "לראות את האור" - מתגים לשימוש ביתי, בהשקת המותג האיטלקי VIMAR בישראל.
2011 - " ונילה סקס" - תערוכה קבוצתית בבית העיצוב RUGINE מונטיפיורי, ת"א.
2011 - "נשים באמנות" - תערוכה קבוצתית במוזיאון MOA, פלורידה, ארצות הברית.
2010 - עבודותיה מוצגות בגלריה היי טאצ', הרצליה פיתוח, אוצרת: דפנה נאור.
2011-2008 - תורמת מעבודותיה למכירה לוועד למלחמה באיידס - תערוכות בבנק הפועלים.
2009 - "עולמות מקבילים" (Parallel worlds) תערוכה קבוצתית במסגרת הביאנלה ה-53 לאמנות מודרנית בגלריה סקלמטה (Scalamata), וונציה, נבחרה להציג 3 מעבודותיה.
2008 - ARTE LAGUNE - נבחרה בין 30 המועמדים הסופיים מרחבי העולם להשתתף בתחרות The 3rd international art prize שהתקיימה בטרוויסו, איטליה.
2008 - LA GAZETTE DES ARTS - תערוכה קבוצתית בפריז לרגל שישים שנה למדינת ישראל, בעקבות הוצאת הספר של אמנות ישראלית מטעם בית ההוצאה לאור של מגזין האמנות והתרבות הצרפתי.
2008 - "טרנס מימד" (TRANS DIMENSION) - תערוכת יחיד בגלריה לעיצוב "חנקין" בחולון.
שיתוף פעולה עם האגודה לטרשת נפוצה, 50 אחוז ממכירת עבודותיה בתערוכה יועדו לתרומה לטרשת נפוצה.
2008 - "יהיה אולימפי" - גלריית גבו (GABO) ת"א - תערוכה קבוצתית בנושא הקשר בין ספורט ואמנות.
2008 - "ירוק" - גלריה הוראס ריכטר ביפו - תערוכה קבוצתית.
2007 - "פסל רהיט פסל" - גלריה כלבו שלום - תערוכת עיצוב קבוצתית.
2007 - עבודותיה מוצגות ונמכרות ב"בית הבאוהאוס" ת"א.
2006 - תערוכת ה"דור הבא" - תערוכה קבוצתית נסיונית לעיצוב בחלל הפתוח, שדרות בן-גוריון, ת"א.
2006 - "אינטראקציה" (INTERACTION) - תערוכת יחיד בגלריה המגדלור ביפו.
pingling cheung, כתבת פרופיל במגזין לעיצוב ואדריכלות Artec, הונג קונג, winter issue-november 2010, עמ' 9 ,10.
עומר טל (כתבת), שי לי עוזיאל (צלם), "נגעה בשוליים", כתבת פרופיל במגזין "את", גיליון מס 632, פברואר 2008.
כתבת פרופיל במגזין "כאן" לאמנות עכשווית, 2008.
מגזין "נישה" לעיצוב וארכיטקטורה, 2008.
התארחה בתוכנית הבוקר "החיים היפים", בהנחיית משה דץ וסיגל שחמון, ערוץ 2, 31 בינואר 2008.
אסנת שורר היא מפיקת סרטי הנפשה אמריקאית-ישראלית, ראש חטיבת הסרטים הקצרים של פיקסאר לשעבר.
כסמנכ"לית פיתוח, שורר תפקדה כיועצת בהפקות מקור של סרטי הנפשה ולייב אקשן, ועבדה בעיקר עם אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
בשנת 2016 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר עבור עבודתה בסרט "מואנה".
שורר נולדה בכפר סבא ב-1958, שירתה בצה"ל בחיל המודיעין.
ב-1983 סיימה לימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק NYU.
אימה הייתה מורה, ואביה ששרת כקצין בצבא הבריטי ובצה"ל וניהל את תחנות אל על באיסטנבול, ביוהנסבורג ובסטוקהולם.
אסנת למדה גם בבתי ספר בישראל וגם בחו"ל כשהמשפחה הייתה בשליחות.
אחיה הבכור זיו נהרג במלחמת יום הכיפורים.
אסנת היא אחייניתה של עוגניה שמחוני.
אסעד ע'נמא היה מצביא ירדני.
שימש כמייג'ור ומפקד גדוד 48 של צבא ירדן במהלך מלחמת ששת הימים ופעולת כראמה.
אחרי מלחמת ששת הימים, הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ונשאר בכוחות המזוינים של ירדן עד לפרישה.
הוא ידוע בזכות תפקידו בפעולת סמוע.
אסעד ע'נמא היה מפקד גדוד 48 של צבא ירדן, הכוח הירדני הראשון שהגיע לשדה הקרב במהלך פעולת סמוע.
היחידה של ע'נמא נמצאה בקרבת הגבול וחתרה למגע עם כוח צה"ל שכלל כ-11 טנקי "צנטוריון", חמישים משאיות משוריינות, וכ-500 צנחנים.
הכוח נתמך על ידי מפציץ אוראגן ושמונה תותחי שדה מהצד הישראלי של הגבול שמטרתם הייתה למנוע מעבר כלי רכב משוריינים או ארטילריה פוטנציאלית.
עם כניסת הצבא הישראלי לסמוע ולכפרים הסובבים, כוחותיו של ע'נמא חולקו לשלושה ראשים.
הם פנו ישירות לעמדות החסימה של ישראל שהיו ממוקמות מצפון מערב לסמוע.
שני ראשים ירדנים נוספים נתפסו מצפון-מזרח, אך מחלקה ירדנית אחת הצליחה להיכנס לעיירה ועסקה בלחימה קרובה עם ישראל עד שהאחרון נהרג.
15 חיילים ירדניים ושלושה אזרחים נהרגו, 54 נפצעו ורוב המבנים והתשתיות של סמוע ניזוקו או נהרסו.
בנוסף, מפקד ישראלי נהרג ועשרה חיילים נפצעו.
לאחר הקרב, אסעד ע'נמא קיבל את עיטור האומץ מהמלך חוסיין, על חלקו בקרב.
אסנת שוהם (נולדה בשנת 1953), היא שחיינית עבר ישראלית, חברת נבחרת ישראל בשחייה, שיאנית ישראל, אלופת המכביה השמינית (1969) ושיאנית המכביה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
שוהם התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי (יוז'ו).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה בספטמבר 1968 זכתה שוהם במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:00.0 דקות, אחרי שלומית ניר (2:59.1 דקות) ולפני אסתר צבירין (3:08.0 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 זכתה שוהם במדליית זהב, מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם איבונה טוביס, שלומית ניר ודורית זלץ, לפני ארצות הברית, לראשונה בתולדות המכביה, בשיא ישראלי ומכביה חדש של 4:55.1 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:25.1 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1970 זכתה שוהם במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:10.7 דקות, אחרי שלומית ניר (3:05.5 דקות) ונורית שני (3:07.9 דקות).
שייח' אסעד א-שוקיירי היה מנהיג דתי ופוליטי מוסלמי ערבי-פלסטיני מהעיר עכו.
משפחת אל-שוקיירי הייתה אחת העתיקות בעכו.
לאחר שנחקק חוק הקרקעות העות'מאני ב-1858, הצליחו בני שכבת האעיאן העירוניים (ובתוכה משפחת שוקיירי) לרשום קרקעות רחבות על שמם.
כתוצאה מכך, השיגה שכבה זו מעמד חשוב במינהל האזרחי והדתי של האימפריה, כמו גם אדמות רבות.
לא מעט מבני שכבה זו הגיעו לעמדות בכירות במינהל, מחוץ לאזוריהם, ובהם גם אסעד שוקיירי, שהיה חבר "ועדת הבירורים השרעיים במשרד "שייח' אל-אסלאם" באיסטנבול.
שוקיירי היה בוגר מדרסת אל-אזהר בקאהיר, ולדברי יעקב שמעוני, היה "מן המכובדים בין חכמי הדת המוסלמים שבארץ".
בשנת 1908 ו-1912 נבחר שוקיירי לאספה הכללית של האימפריה העות'מאנית.
הוא שימש כציר סנג'ק עכו באספה בין השנים 1912–1914. הוא התנגד למאבק למען זכויות הערבים ונותר נאמן ל עד סופה.
הוא שימש מנהל ספרייתו של הסולטאן עבדול חמיד השני, והיה ראש בית הדין השרעי של מחוז אדנה באנטוליה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה כיהן כמופתי של הצבא העות'מאני הרביעי, תחת פיקודו של ג'מאל פאשא, שלחם בחזית המצרית–ארץ-ישראלית.
הוא היה הקאדי מטעם האימפריה העות'מאנית מ-1914 עד 1918. לאחר מכן היה המופתי של עכו.
כאמל אל-חוסייני היה באותה עת המופתי החנפי ונחשב לפרו-בריטי.
שוקיירי היה פרו-עות'מאני, והעדיף שארץ ישראל תמשיך להיות חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בשנותיה האחרונות של האימפריה העות'מאנית, היה מתנגד חריף למגמת הלאומיות הערבית ותמך בשלמותה של האימפריה.
אולם בניגוד למנהיגי ציבור רבים שחשבו כמותו, הוא דבק בהשקפות הללו גם לאחר התפוררות האימפריה וכיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים.
שוקיירי לא לקח חלק בהתארגנות הערבית־פלסטינית הלאומית בסתיו 1920 ואף התנגד לה.
בשנות ה-20 היה אחד מעמודי התווך של האופוזיציה במחוז הצפון וקיים קשרי ידידות הדוקים עם המוסדות הציוניים.
לדברי הלל כהן, היחסים בין יהודים וערבים בעכו לפני פרעות תרפ"ט (1929) היו טובים, בין השאר הודות לכך שההנהגה הדתית בעיר הייתה בידי שוקיירי, שהתנגד לאלימות והיה ממתנגדיו החריפים ביותר של המופתי אמין אל-חוסייני.
כך למשל, דחה את קריאתו של המופתי לארגן אירועי מחאה בעיר בתגובה ל"השתלטות היהודים על הכותל".
מחוז הצפון היה מרכז חשוב של התנגדות לוועד הפועל הערבי ומציאותה של אישיות חשובה כמו שוקיירי הוסיפה לעוצמתה של האופוזיציה באזור הזה.
שוקיירי נותר ללא תפקיד ופעילי הוועד הפועל והאגודות המוסלמיות-נוצריות התייחסו אליו בהסתייגות ולעיתים באיבה.
בנובמבר 1923 נמנע שוקיירי מלהשתתף בהקמת "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית" האופוזיציונית, משום שבאותה תקופה ניסה הוועד הפועל לשכנעו להצטרף אליו כחבר, אך לאחר מכן תמך בה.
בינואר 1930 עמד שוקיירי בראש קבוצה של אנשי אופוזיציה מצפון הארץ שהקימה את "המפלגה הליברלית".
מצע המפלגה קרא לעצמאות מלאה לפלסטין.
במאי 1931 היא פסקה מלהתקיים.
ב-1931 עשתה ההנהגה הפלסטינית ניסיון ראשון לציין את 17 ביוני כיום השוהדאא (יום הקדושים), שבו הוצאו להורג שנה קודם לכן שלושה מרוצחי פרעות תרפ"ט.
שוקיירי היה היחיד שקרא להימנע מכך, וקבע כי אין לקדש רוצחים.
בזמן ההכנות לקונגרס האסלאמי העולמי באוקטובר 1931, אותו ארגן המופתי אמין אל חוסייני, ערך שוקיירי פגישות ברחבי הארץ, בהן השמיע את האשמותיו נגד חוסייני.
שוקיירי היה מראשי המפלגה הנשאשיבית ואיש מרכזי שלה בגליל.
ב-1937 הגיב בחריפות נגד הצעת החלוקה של ועדת פיל, ככל הנראה משום שלפי ההצעה נועדה המדינה היהודית לקום באזור הצפון, אזורו של שוקיירי.
שוקיירי עבד במספר ארגונים ערבים פרו-ציוניים מראשית המנדט הבריטי ועד מותו בשנת 1940, ודחה בפומבי את השימוש של אמין אל-חוסייני באסלאם נגד הציונות.
על פי מחקרו של ההיסטוריון קנת שטיין בנושא הקרקעות בארץ ישראל, שוקיירי מכר ליהודים קרקעות בשכונת נווה שאנן בחיפה.
עם מותו של שוקיירי, ירדה השפעתה של משפחתו.
אחד מבניו, ד"ר אנוור, נרצח בזמן המרד הערבי הגדול על ידי טרוריסטים בשליחות המופתי, ביוני 1939. בנו הבולט יותר, עורך הדין אחמד שוקיירי, התנגד לדרכו הפייסנית של אביו.
חקירה נוספת העלתה שיד אחמד שוקיירי ברצח אחיו אנוור.
ב-1964 הקים אחמד את הארגון לשחרור פלסטין ועמד בראשו עד 1967.
אסנקץ' וורקו הייתה זמרת אתיופית מפורסמת בארץ מוצאה.
אסנקץ' נולדה בשכונת סידיסט קילו באדיס אבבה וגדלה בעיר.
הוריה נפרדו זמן קצר לאחר לידתה והיא מעולם לא פגשה את אביה.
לאחר שאמה נפטרה כשהייתה בת שלוש, גודלה וורקו על ידי סנדקתה, שלא אהבה אותה כלל.
מאוחר יותר עברה אסנקץ' להתגורר עם אחותה הגדולה למחצה, אלפינש מרפיה, והשתיים נהנו ללכת להצגות והופעות בעיר.
היא קנתה את הקרר הראשון שלה ב-25 סנט בלבד, לימדה את עצמה כיצד לנגן והחלה להופיע בברים קטנים ובכבלים.
עם זאת, היא התפטרה מעבודתה בבר ברחוב צ'רצ'יל בגלל שכר נמוך והטרדות מיניות שעברה.
לאחר שנפרדה מבן זוגה בצורה לא נעימה, היא נכנסה לדיכאון, והפסיקה לאכול במשך שלושה ימים.
אסנקץ' הייתה האישה הראשונה באתיופיה שהופיעה בתיאטרון אדיס אבבה, כששיחקה בהצגה "יה פיקיר חורה" (קרני האהבה).
בתחילה היא סירבה לקחת את התפקיד, אך לבסוף הסכימה בעקבות לחץ של אביה ובעלה.
בשנת 1955 לקחה שיעורי פיתוח קול אצל הזמר פרנץ זלווק.
המחזאי טספיי ג'ססי תיאר אותה כ"פנינה של הבמה", והיא שיחקה לעיתים קרובות דמויות לא סימפתיות.
במהלך שנות החמישים הופעותיה היו שנויות במחלוקת בגלל יופייה והופעותיה בדרמות רומנטיות.
למרות הקריירה הארוכה והמכובדת שלה על הבמה, אסנקץ' ידועה בעיקר לא בגלל הקריירה שלה כשחקנית, אלא בגלל היותה זמרת ונגנית קררי.
הקריירה המוזיקלית שלה החלה באמת זמן קצר לאחר שגילמה את דסדמונה באת'לו בשנת 1963. באפריל 1974 יצא אלבומה הראשון, "שירי קרר מאת אסנקץ' וורקו" בהוצאת חברת התקליטים האתיופית פיליפס-אתיופיה.
האלבום זכה להצלחה מתונה אך נעלם מהשוק לאחר תחילת המהפכה באתיופיה.
אף על פי כן, שיריה הושמעו ברדיו בשנות השבעים והיו לפופולריים ביותר.
אסנקץ' יצאה לסיבוב הופעות בן 16 שבועות באירופה ובאמריקה בשנת 1987 כחלק מקמפיין ממשלת אתיופיה להודות למדינות שתרמו להם בזמני משבר כלכליים.
אסנקץ' עבדה בתיאטרון הלאומי 30 שנה לפני שפרשה בשנת 1989, אם כי המשיכה לפעול בשנות התשעים באופן לא רשמי.
אסנקץ' מזוהה במיוחד עם עגילי אוזניה, שעליהם מוטבע דיוקנו של הקיסר היילה סלסי.
בתחילת שנות התשעים הופיעה אסנקץ' מספר פעמים באירופה.
בשנת 1995 הקליטה את התקליטור "Ende Jerusalem" המוקדש למוזיקה אקוסטית ויצא בגרמניה.
התקליטור הכיל את ההקלטות האקוסטיות הראשונות שלה.
בשנת 1998 קיבלה פרס על מפעל חיים מטעם המועצה לאמנות האתיופית ופרס המדיה ההמונית.
בשנת 2003, פורסם דיסק המכיל הקלטות של אסנקץ' משנות השבעים.
אסנקץ' נפטרה ב־14 בספטמבר 2011 בבית החולים "בט זטה" באדיס אבבה.
הלווייתה נערכה בקתדרלת סנט טריניטי באדיס אבבה.
סרט תיעודי על חייה שכותרתו הייתה "אסנקץ': אומץ, תשוקה וזוהר באתיופיה" יצא בשנת 2013, ובו הוצגו ראיונות עמה בהם היא דנה במוזיקה ובמערכות היחסים שלה לאורך השנים.
את הסרט ביימה רחל סמואל, שכינתה את אסנקץ' "אדית פיאף של אתיופיה".
אסנת עקירב (נולדה ב-22 בינואר 1967) היא פרופסורית ישראלית למדע המדינה, ראש המכון לחקר הגליל במכללה האקדמית גליל מערבי.
נולדה בשכונה ג' בבאר שבע (1967) להורים שעלו ממרוקו ומעיראק, ולמדה בתיכון מקיף א' בעיר.
שירתה כקצינת חינוך בחטיבת הנח"ל, ובמסגרת תפקידה פיקדה על קורס חינוך וידיעת הארץ (חוי"ה) ועל קורס קציני חינוך.
עם שחרורה מצה"ל החלה ללמוד מדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, ממנה היא עברה לאוניברסיטת תל אביב, בה היא השלימה תואר ראשון ושני במקצוע.
בעבודת התזה לתואר שני שלה, שהונחתה בידי פרופסור גדעון דורון, בחנה עקירב את הפעילות הפרלמנטרית של חברי הכנסת.
את עבודת הדוקטורט עשתה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור ירון אזרחי.
עבודה זו עסקה בכמות פעילות חברי הכנסת ובאיכותה, והובילה לפיתוח שיטות לבחינת נושאים אלו במישור הארצי והמקומי.
את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם היא חקרה עם גארי ו' קוקס ומת'יו ד' מקובינס את יכולת הממשלות לקבוע את סדר היום של הפרלמנט.
עקירב היא פרופסור חברה, כהנה כראש החוג למדע המדינה במכללה האקדמית גליל מערבי.
בנוסף היא ראש המכון לחקר הגליל במכללה ויועצת נשיא המכללה להוגנות מגדרית, ומרצה מן החוץ בתוכנית לתואר שני במנהל שלטון מקומי באוניברסיטת חיפה.
מחקריה עוסקים בפרלמנטים, בקביעת סדר היום, בשיטת בחירות, בשלטון מקומי, במגדר בפוליטיקה, במיעוטים ובפוליטיקה של ישראל.
בשנת 2016 הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2018 נבחרה לסגנית נשיא האגודה הישראלית למדע המדינה ובשנת 2023 נבחרה לנשיאה (זמנית) של האגודה הישראלית למדע המדינה.
משנת 2020 היא חברה בוועד המנהל של האגודה הישראלית לחקיקה ומשנת 2023 היא חברה בוועד המנהל של האגודה ללימודי ישראל.
במהלך לימודיה האקדמיים הייתה רכזת עיונית למיזם חונכות ולחברה באייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך.
בהמשך הייתה עוזרת חבר הכנסת רפאל אלול ממפלגת העבודה.
הייתה ממקימי התנועה למלחמה בעוני בישראל בשנת 1994, וניהלה אותה עד 1996.
בשנת 1998 עברה לגור בכפר ורדים הסמוך למעלות-תרשיחא, ושנה אחר כך החלה לייצג את המשפחות הצעירות בוועד המנהל של עמותת משתכני הכפר.
בשנת 2002 נבחרה לראשות הנהגת ההורים של בית הספר הקהילתי המקומי, ושנה מאוחר יותר נבחרה למועצה, בה ישבה בראש ועדת החינוך והייתה חברת ועדת ביקורת.
הייתה חברת מועצה שתי קדנציות - עד שנת 2013. כחברת מועצה בדימוס היא חברת איגוד נבחרות ציבור.
בשנת 2009 החלה להתנדב בעמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל.
במסגרת פעילותה זו כתבה מחקרים על נשים בפוליטיקה המקומית, ואחד מהם זכה בפרס הצטיינות מהאגודה הישראלית למדע המדינה.
בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, שובצה עקירב במקום השני של המפלגה הכלכלית החדשה בראשות ירון זליכה.
המאמר המחקרי המצטיין מהאגודה הישראלית למדע המדינה – 2012 ו־2016
פרס אדמונד ספרא למצוינות ותרומה לחברה הישראלית מאייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך – 2012
פרס החלוצים החדשים של האיגוד הספרדי העולמי - 2022
אסנת מתגוררת בכפר ורדים, נשואה, אמא לארבעה בנים.
הקשר שבין שיטת הבחירות של החכי"ם לבין פעילותם בכנסת השלוש עשרה, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים 2003
"שליטה בסדר היום בכנסת בתקופת ממשלתו השנייה של אריאל שרון" (עם גארי ו' קוקס ומת'יו ד' מקובינס ), הדוקטורים הני זובידה ודוד מקלברג (עורכים), הדמוקרטיה הישראלית בת שישים: מציאות וחזון, האגודה הישראלית למדע המדינה, 2009
"הצלחה של בתי מחוקקים ופרודוקטיביות של נבחרים", הדוקטורים הני זובידה ודוד מקלברג (עורכים), דינמיקה של שינוי: הפוליטיקה הישראלית בתקופת מעבר, האגודה הישראלית למדע המדינה, 2011
מהשתתפות אזרחית להשתתפות פוליטית של נשים בפוליטיקה המקומית" (עם יעל בן־חורין–נאות), איתי בארי וערן רזין (עורכים), דמוקרטיה מקומית בישראל: ביזור, מקומיות, השתתפות ופוליטיקה מקומית ב: 164–189, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2015
"The Lioness from Peki'in", כתב העת הבינלאומי ליזמות ועסקים קטנים, 37(2): 232–249, אינדרסיינס , 2019
"Gender and Parliamentary Activity", הפורום הבינלאומי ללימודי נשים 79, אלסוויר, 2020
"Women's Leadership in Local Government", סקירת מחקרים אירופיים 13(1): 77–90, המרכז הקנדי למדע ולחינוך, 2021
אסנת זהיר-איתן (נולדה ב-28 באוגוסט 1952) היא קצינת צה"ל בדימוס, שעוטרה בצל"ש הרמטכ"ל על פעולתה במלחמת יום הכיפורים ולאחריה.
סגן אסנת זהיר נולדה וגדלה בחיפה.
למדה בממרכז חינוך ליאו באק.
ערב מלחמת יום הכיפורים היא שימשה כקצינת סעד של אוגדת סיני.
לאחר פרוץ המלחמה הייתה לקצינת הנפגעים של האוגדה.
בימים והלילות הראשונים למלחמה פעלה במשך שעות רבות בבסיס צה"ל ברפידים, לשם הובאו הרוגים ופצועים רבים, וסייעה במסירות בזיהוים למרות הקושי הנפשי הכרוך במשימה זו.
לאחר המלחמה ביקרה זהיר את חיילי המילואים של האוגדה בסיני וממערב לתעלת סואץ וטיפלה בצרכיהם.
היא הקימה נוכח קשיים ארגוניים רבים יחידה שתפקידה היה טיפול בכל פצועי האוגדה, שהיו מאושפזים באתרים שונים בישראל, והפעילה אותה כשהיא מקדישה את כל זמנה למשימה.
בין היתר ארגנה הסעות לבני משפחות הפצועים שהתקשו להגיע אל יקיריהם בבתי החולים ולפצועים שביקשו לצאת מהם לחופשה, הפעילה משרד קשר טלפוני, ניצחה על ביקורי חיילות אצל הפצועים וטיפלה בענייניהם מול הרשויות.
בהמשך היא יצרה קשר אישי עם משפחות ההרוגים והפצועים מקרב חיילי האוגדה.
היא דאגה לצרכיהן וייצגה אותן מול גורמים צבאיים ואזרחיים.
בחודש אפריל 1976 עוטרה זהיר על פעולתה בצל"ש הרמטכ"ל.
בכתב העיטור צוין כי היא גילתה במעשיה יוזמה, מסירות ויחס אנושי חם לפצועים ולמשפחות השכולות.
בהמשך חייה למדה זהיר-איתן עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, חיה במושב כרם מהר"ל ועוסקת במקצועה.
אסף אברהמי (נולד ב-1973) הוא מנהל פעילות חילן Value של חברת חילן, מנכ"ל חשבשבת לשעבר, יו"ר הוועד המנהל של המרכז הישראלי להעצמת האזרח, פרופסור חבר-אורח בטכניון ואיש ציבור המכהן כסגן ראש מועצה אזורית משגב.
אסף אברהמי נולד בירושלים ועבר עם משפחתו בגיל צעיר לקריית שמונה.
אביו היה מנהל בית ספר ואמו עקרת בית.
אברהמי הוא הבכור בין שלושה אחים.
בשנת 1991 החל את לימודיו לתואר ראשון בהנדסה מכנית במסגרת העתודה האקדמית בטכניון, וב-1995 החל את שירותו הסדיר כמהנדס פיתוח בחיל הים.
במהלך לימודיו כיהן כיושב ראש אס"ט - אגודת הסטודנטים בטכניון.
הוא בעל תואר דוקטור בהנדסת תעשייה וניהול מטעם הטכניון.
את שנת הדוקטורט האחרונה עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 2001 הצטרף לקבוצת "ידיעות תקשורת" ומונה למנכ"ל חטיבת הדפוס של הקבוצה.
בשנת 2007 מונה למנכ"ל ידיעות טכנולוגיות (YIT), חברת הטכנולוגיה ומערכות המידע של קבוצת ידיעות אחרונות, העוסקת בפיתוח כלל פעילויות הדיגיטל של החברה.
כמו כן הוביל וניהל את פיתוח פלטפורמת Evrit, מיזם הספרים האלקטרוני הראשון בעברית.
זכה בפרס וגנר לשנת 2013.
ב-2014 קודם לתפקיד סגן נשיא קבוצת ידיעות לטכנולוגיה ומבצעים וכיהן בתפקיד זה כשנה, בסופה עזב את קבוצת ידיעות.
הוא עבר לעבוד בחברת Paymaxs, חברת בת של קבוצת OMNINET, שבבעלות משפחת נזריאן קדישא.
ב-2020 מונה למנכ"ל חברת התוכנה חשבשבת – Wizsoft אשר נמכרה כשנה לאחר מכן לחברה הציבורית חילן.
ב-2025 מונה למנהל פעילות חילן Value של חברת חילן.
אברהמי הוא פרופסור חבר-אורח בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות בטכניון, אליה הצטרף בשנת 2012 כמדען אורח.
מאז 2023 אברהמי הוא יו"ר הוועד המנהל של המרכז הישראלי להעצמת האזרח, לאחר התנדבות של כעשרים שנה בגוף זה ובהן כעשור, כחבר הוועד המנהל.
אברהמי הוא כותב אורח ובעל טור דעה בגלובס וכלכליסט, וכן מתראיין תדיר בענייני פינטק ועסקים קטנים.
נשוי לקרן, מהנדסת ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
הם הורים לארבעה ולילד נוסף בהסדר אומנה.
מתגורר בגילון, ובשעות הפנאי הוא מרתוניסט ומתחרה בתחרויות איש הברזל.
לאחר שכיהן כארבע שנים כיו"ר הוועד המקומי של היישוב בו הוא מתגורר, ב, הוא מכהן כחבר ההנהלה של מועצה אזורית משגב.
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 מונה לסגן ראש מועצה אזורית משגב (בהתנדבות).
אסעד חסן א-שיבאני הוא פוליטיקאי סורי המכהן כשר החוץ והגולים בממשלת המעבר הסורית מאז 21 בדצמבר 2024 תחת ראש הממשלה מוחמד אל-בשיר, לאחר נפילת משטר אסד.
א-שיבאני נולד בשנת 1987 למשפחה ערבית השייכת לשבט באנו שיבאן מהאזור הכפרי המזרחי של אל-חסכה.
הוא עבר עם משפחתו להתגורר בדמשק וסיים את לימודיו באוניברסיטת דמשק ב-2009 בשפה וספרות אנגלית.
בשנים 2022–2024 קיבל תואר שני ודוקטורט במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה הפרטית סבהטין זעים באיסטנבול.
הוא עודו תלמיד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה אמריקאית.
א-שיבאני לקח חלק פעיל במחאות האביב הערבי בסוריה ב-2011 והצטרף לארגוני האופוזיציה.
הוא היה מוכר במסגרת פעילותו המחתרתית בכינויים שונים, ביניהם "נאסים", "אבו עאיישה", "אבו עמאר אל-שאמי", "חוסאם אל-שאפיעי", והנפוץ מביניהם "זייד אל-עטאר".
הוא היה חלק ממקימי ממשלת ההצלה הסורית ב-2015 באידליב, הקים את המשרד המדיני שלה ושימש כראשו, אז צבר ניסיון בפעילות דיפלומטית מול האו"ם, ארגונים בינלאומיים בולטים וגורמים רשמיים מהעולם.
במסגרת תפקיד זה, הוביל גם את תהליך "המיתוג מחדש" של ארגון ג'בהת אל-נוסרה המזוהה עם אל-קאעדה לתצורתו החדשה היאת תחריר א-שאם (HTS).
ב-27 בנובמבר 2024, פתחו כוחות המורדים שבאידליב במתקפת פתע על מחוז חלב.
ההתקפה הביאה תוך שעות לקריסת צבא אסד במחוז, והמורדים התקדמו במהירות לכיוון ערי המפתח חמה וחומס, לצד התעוררות תאי מורדים במקומות אחרים (בדרום ובמזרח), עד לנפילת הבירה דמשק ב-8 בדצמבר ובריחת הנשיא אסד ומשפחתו מהמדינה.
מיד עם בריחת אסד מהמדינה, הטיל מנהיג "היאת תחריר-א-שאם" אבו מוחמד אל-ג'ולאני על ראש ממשלת ההצלה, מוחמד אל-בשיר, להקים ממשלה חדשה לסוריה לתקופה של 3 חודשים.
ב-21 בדצמבר מונה א-שיבאני לשר החוץ בממשלת המעבר הסורית בראשות אל-בשיר, הנשלטת ברובה על-ידי אנשי "היאת-תחריר א-שאם".
זה היה מינוי טבעי לאור העובדה שהיה שר החוץ בפועל של "ממשלת ההצלה" באידליב.
עם כניסתו לתפקיד, פיקח אל-שיבאני על פתיחתן מחדש של שגרירויות רבות בדמשק, ביניהן של האיחוד האירופאי, טורקיה וקטר.
נסיעתו הרשמית הראשונה מחוץ למדינה הייתה לערב הסעודית ב-1 בינואר 2025. במסגרת ביקור זה התבטא לראשונה בקשר לישראל ואמר כי קיומה באזור הוא "עובדה" וכי סוריה מוכנה לנהל משא-ומתן ישיר עם ישראל כדי "להגיע להבנות", ברקע מבצע חץ הבשן.
התבטאות זו היוותה שינוי מדיניות תקדימי בהיסטוריה של שתי המדינות, שכן מאז תחילת המגעים הרשמיים ביניהן בוועידת מדריד, המגעים התקיימו באמצעות מתווכות בלבד.
אסנת זיביל (נולדה ב-1965) היא שחקנית ובמאית תיאטרון ישראלית.
זיביל נולדה בקיבוץ גבעת ברנר, בת שנייה מבין ארבעה ילדים לחוה, ניצולת שואה מהונגריה ויחיאל, יליד טורקיה.
כשהייתה בת שנה עברה המשפחה להתגורר במושב השיתופי רגבה, שם נולדו שני אחיה הצעירים.
אחותה הבכורה היא המחזאית חגית בודנקין.
במלחמת יום הכיפורים גויס אביה לסיירת צנחנים ונהרג בקרב החווה הסינית.
שנתיים לאחר מותו עברה המשפחה להתגורר ברחובות, ובגיל 14 עזבה זיביל את הבית ועברה להתגורר כילדת חוץ בגבעת ברנר.
לאחר שירותה הצבאי למדה קורס משחק אצל יורם לוינשטיין, ובשנים 1989–1991 למדה משחק ובימוי בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים.
בשנים 1992–1999 הייתה זיביל חברה ב"אנסמבל עיתים" של רנה ירושלמי, ובשנים 1998–2001 שיחקה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
מאז שנת 2000 היא מביימת הצגות תיאטרון ועורכת תוכן וטקסט למופעים ספרותיים-תיאטרליים, הכוללים שירה ושירים מולחנים.
כמו כן, היא מנחה סדנאות תיאטרון לנוער ולמבוגרים, ובשנים 2010–2018 לימדה משחק בסדנאות התיאטרון של אורנה פורת.
החל משנת 2010 מביימת בתיאטרון הנפש.
רומיאו ויוליה - בתפקיד האומנת (אנסמבל עיתים, 1992–1999)
החיוך של אלון - הצגת יחיד מאת חגית בודנקין, הקרויה על שמו של בנה, ילד עם צרכים מיוחדים שנפטר בגיל 13. הצגת הבכורה של המופעה התקיימה בפסטיבל הבינלאומי לנשים יוצרות בחולון (צוותא, 2003)
יציאת מצרים - הצגת יחיד מאת חגית בודנקין, שביימה וידי בילו, המתארת ילדה החווה את אובדן אביה במלחמת יום הכיפורים דרך עיניה.
ההצגה זכתה בציון לשבח בפסטיבל תיאטרונטו (2010).
ההצגה השתתפה גם בפסטיבל Thespis להצגות יחיד בגרמניה ב-2012.
ימים לבנים - מופע בהנחיית ריבי דרור המבוסס על סיפורן של רות ונעמי
עכשיו - קליפ לשירו של הראל סקעת (2013)
בתים - סרטה של ורוניקה ניקול, בתפקיד סגנית מנהלת (2025)
מקל המכשפות שלי - הצגת ילדים זוכת הפרסים להצגה, משחק, מחזה ותפאורה בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים (2000).
סודה של ג'ולי הרצל - הצגת יחיד בכיכובה של עדי עציון-זק בהשראת הרומן "אשתו המנודה" של אידה צורית-מגד (2009).
לקפוץ מעל העננים - מחזה המבוסס על סיפורה של עדי אלטשולר, על נערה המקימה תנועת נוער לשילוב ילדים עם צרכים מיוחדים וילדים רגילים, שנכללה בסל התרבות הארצי (תיאטרון הנפש, 2011).
מה אפשר לצפות במסע של 8,000 ק"מ - מופע ההשקה של הספר "אנציקלופדיה של הרעיונות" (צוותא, 2012).
לבד בין ארבע קירות - מאת חגית בודנקין (תיאטרון הנפש, 2014).
ההצגה הועלתה גם בשפה הערבית.
תכלית המעשים - סיפורים ומונולוגים מאת ש"י עגנון בהשתתפות כרמל קנדל, אבי אזולאי ואליאור אליהו אמסלם, במסגרת פסטיבל "אביב ישראלי" (תיאטרון הסימטה, 2016).
קול אחד - מחזה מאת חגית בודנקין, זוכה פרס אסיטז' להצגת השנה לנוער (תיאטרון הנפש, 2018).
שלכם לשעה קלה - מופע הסיום של "פסטיבל אישה" לרגל יום ההולדת ה-70 של תיקי דיין, בהשתתפות נתן סלור, מיקי קם, אורנה בנאי, דרור קרן, קרן מור, טלי אורן, ארז בן הרוש ואחרים (2019).
אמל שלי - מחזה מאת מיקי ברקן שעלה כקריאה מבוימת במהלך מגפת הקורונה (תיאטרון הנפש, 2020).
חד הורים - מחזה מאת אורית גל ליכטנשטט, בהשתתפות בני הזוג אלון לשם ואמונה צבי לשם (אספקלריא, 2021).
סַבְּרֶה - הצגת יחיד מאת נטע ישצ'ין ובכיכובה, על עולה חדשה מברית המועצות בשנות השבעים, נשואה ואמא לשלושה ילדים (תיאטרונטו, 2021).
ההצגה השתתפה בפסטיבל איזמיר ובפסטיבל United Solo Theatre בניו יורק ב-2022, בפסטיבל Cheb Theater בצ'כיה ב-7 באוקטובר 2023 ובפסטיבל הפרינג' בסידני ב-2025.
ואם כולם היו קופצים מהגג - הצגה לנוער מאת חגית בודנקין (תיאטרון הנפש, 2022).
משקולות - הצגה לנוער מאת כרמל קנדל; מוזיקה: להקת "שאזאמאט" (תיאטרון הנפש, 2023).
- קומדיה לנוער מאת כרמל קנדל (תיאטרון הנפש, 2025).
שיתופי פעולה עם נתן סלור
מאז שנת 2000 זיביל מופיעה ויוצרת עם נתן סלור, אותו פגשה בערב שירי משוררים ב"צוותא", בו היא הקריאה שירה והוא שר.
לאחר לידת בנה הראשון הציעה זיביל לסלור להעלות מופע משותף, ומאז שנת 2000 הם מעלים את המופע "פגישה לאין קץ" המבוסס על שיריו של נתן אלתרמן, סבו של סלור.
בהמשך יצרו השניים את המופע "בלדה לאשה" על תרצה אתר, אמו של סלור, שנפלה אל מותה מחלון ביתה ב־1977, כשנתן היה בן חמש, ואת המופע "ילד קטן ילד גדול" - מופע לילדים עם שיריהם של אלתרמן ואתר.
ב-2015 הקריאה זיביל קטעי שירה בסרט התיעודי "ציפור בחדר" על חייה ויצירתה של אתר, שזכה בפרס השופטים בפסטיבל הסרטים חיפה.
מאז 2019 סלור וזיביל מופיעים יחד גם במופע "אהבה אהבה אהבה" הכולל שירים מולחנים וקטעי פרוזה על אהבה.
זיביל מתגוררת בתל אביב מאז גיל 21. בשנת 2001 ילדה את בנה הבכור, אותו בחרה להביא לעולם כאם יחידנית.
ב-2007 נולדה בתה, בהורות משותפת עם נתן סלור.
אסף הרופא בן ברכיהו היה רופא יהודי, מוכר בזכות ספר הרפואה העברי הקדום ביותר, שנשתמר עד ימינו, הקרוי על שמו.
אסף בן ברכיהו, המפורסם ביותר בכינויו "אסף הרופא", נקרא בכתבי היד השונים גם בשמות "אסף הירחוני" ו"אסף היהודי".
לא ניתן לומר בוודאות באיזו תקופה הוא חי, אך הטווח המוצע במחקר לזמן פעילותו נע בין המאה ה-6 ל-9. יש הסבורים שאין המדובר בדמות היסטורית אלא בחיבור פסאודואפיגרפי והשם "אסף" רומז על אסופת המאמרים ברפואה שהחיבור מכיל.
"ספר אסף", שנקרא גם "ספר רפואות", מיוחס לאסף בן ברכיהו ועמיתיו יוחנן בן זבדא הירחוני ויהודה הירחוני.
הוא משקף את מדע הרפואה שהיה נהוג בתקופה הביזנטית וראשית התקופה הערבית בקירוב בארץ ישראל, בסוריה ובבבל.
הספר משתמש בלשון רפואית עברית (לא מושפעת מהרפואה הערבית) ואף יוצר חידושי לשון בתחום.
הוא מזכיר את הרופאים היוונים היפוקרטס, קלאודיוס גלנוס, מתאר מאות צמחים ושימושם, נותן דגש לתרופות חסכוניות שניתן להעניק גם לעניים, ומעיד על מאבקם של רופאי האמת (המאמינים באלוהים וביכולתו הבלעדית לרפא) ברופאי אליל ובמכשפים (שאין ביכולתם לרפא).
רופאי האמת עשו למען טיפוח אתיקה מקצועית גבוהה, ונהגו להשביע את תלמידיהם שבועה מיוחדת בסיום לימודיהם למען ידבקו בחוקי האתיקה הללו.
הספר מתאר גם את אקלימה של ארץ ישראל, מימיה ומחצביה.
ביצירה ניכרות בעיקר ההשפעה התלמודית (למשל – היווצרות העובר ברחם ארבעים יום אחרי ההפריה) וההשפעה היוונית (בעיקר היפוקרטס).
הספר מתייחס רבות לתורת ארבע הליחות, תאוריה רפואית שהייתה קיימת למן התקופה הרומית ועד לראשית העת החדשה, אך כללי הרפואה המונעת המופיעים בו תקפים בחלקם גם בימינו: רחצה, מים נקיים, מזון בריא וכדומה.
ספר אסף היה בין ספרי הרפואה המדעיים הבודדים שנכתבו בשפה העברית בימי הביניים והיה מוכר בקרב היהודים בדרום איטליה.
כך למשל הוא עמד לפני הרופא היהודי שבתי דונולו בן המאה העשירית, והוא כולל גם תוספות מאוחרות יותר, מן המאה ה-12.
הספר טרם זכה למהדורה מוערת עם כל עדי הנוסח.
בימינו מוכרים למעלה משלושים כתבי-יד בספריות ברחבי העולם, כאשר העותק הנמצא במינכן נחשב לשלם ביותר.
בשנת 1957 נדפסה ההקדמה, ובשנות השישים פרסם פרופסור זיסמן מונטנר את הספר בסדר פרקים בהמשכים בכתב העת "קורות" (בין תשכ"ה-תשל"ב).
הוא נפטר לפני שהשלים את מפעלו.
פרופסור זהר עמר פרסם בשנת תשפ"ב לראשונה מחקר מקיף על אסף הרופא הכולל פרקי מבוא מעודכנים ואת כל כתב יד מינכן 231 עם התמקדות במאמר על תכונות המזונות.
הערכות שונות ניתנו לתיארוך זמנו של אסף הרופא, החל משלהי המאה השנייה לסה"נ ועד למאה השתים עשרה, אם כי ברור כיום שאין לאחרו למאה העשירית שכן מאז מתחילים לצטט אותו.
לאחרונה הציע פרופסור זהר עמר לתארך את החיבור לראשית התקופה הערבית, במהלך המאה השמינית או התשיעית כנראה באזור הספר שהיה בעבר בין האימפריה הסאסאנית לביזנטית.
התיארוך מבוסס בין היתר על אזכור סממני מרפא ומזונות חדשים שמזכיר אסף ושלראשונה הגיעו למרחב של המזרח התיכון רק בעקבות כיבושי האסלאם.
הוא מציע שקובץ אסף נכתב בהשראת מוסד "בית החכמים" העבאסי בבגדד למען הקהל היהודי.
בשבועת הרופאים שחיבר אסף, ניכרת השפעתה של השבועה שחיבר היפוקרטס, אך האלילות בשבועה זו הוחלפה באמונה באלוהי ישראל:
על-שמו נקרא, עד שנת 2017, בית החולים "אסף הרופא", שליד מחנה צריפין בין ראשון לציון לבאר יעקב (כיום "המרכז הרפואי שמיר").
אסף הראל (נולד ב-9 באפריל 1972) הוא תסריטאי, במאי, מוזיקאי, שחקן ופובליציסט ישראלי, לשעבר חבר מועצת העיר תל אביב.
הראל הוא בנם של חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך אהרון הראל (במקור: אהרן גרבוז) ושל סופרת הילדים נירה הראל לבית רוטשטין.
הוא אחיינם של איש התרבות אלון גרבוז והצייר יאיר גרבוז.
עד גיל 15, עת עבר הראל לתל אביב, התגורר עם משפחתו בגבעת שמואל.
את שנות התיכון עשה בבית הספר תלמה ילין ולאחר מכן התגייס לתיאטרון צה"ל.
בעת שירותו הצבאי החל לכתוב במקומון עיריית תל אביב ולאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי כתב ב"מעריב אמריקה", והתקדם שם עד לתפקיד העורך.
בעת שהותו בארצות הברית החל להופיע במועדוני סטנד-אפ, ועם חזרתו ארצה המשיך להופיע גם בישראל.
החל ללמוד אדריכלות, אולם עזב את לימודיו.
פנה לטלוויזיה ויצר את הסדרה "שוטטות", שבה שיחק, כתב וביים בשתי העונות שלה בערוץ 2 יחד עם ארז בן הרוש ואורי גוטליב.
לאחר מכן היה אחד משלושת כותבי התסריט (יחד עם ירון ניסקי ודורון צור) והבמאי של סדרת הטלוויזיה המצוירת "מ.ק.22".
הראל גם ביים ויצר יחד עם אחיו, המפיק אמיר הראל, את התוכנית התיעודית "הפרשה" על העסק הביש, אשר שודרה בערוץ 8.
בספטמבר 2004 החל להנחות מדי לילה את תוכנית האירוח "כל לילה עם אסף הראל" (שצור וניסקי היו הכותבים הראשיים שלה) בערוץ 10. במהלך ארבע תוכניות השמיע הראל מספר התבטאויות והציג מספר קטעים על חברת הכנסת רוחמה אברהם.
אברהם טענה שמדובר בנקמה על תלונה שהגישה לרשות השנייה נגד התכנית, והגישה נגד הראל וערוץ 10 תביעת דיבה.
בעקבות התביעה נאלצו הראל וערוץ 10 לשלם לאברהם 120 אלף ש"ח.
התוכנית ירדה מהמסך במרץ 2005, לאחר עונה אחת.
בשנת 2007 שיחק הראל בסדרה "מסודרים" שיצר עם מולי שגב.
הדמות אותה שיחק היא גיא, הבחור השקול והמופנם מבין ארבעה חברים, אשר מכרו את חברת הסטארט-אפ שלהם ב-217 מיליון דולר.
בשנת 2009 עלתה עונה שנייה לסדרה.
בשנת 2010 הנחה הראל את תוכנית התרבות "דיבור חדיש" בערוץ 8 לצד מירי חנוך.
התוכנית ירדה לאחר עונה אחת.
בשנת 2012 ביים את העונה הראשונה של הסדרה "הפרלמנט" בערוץ 2 וב-2014 את העונה השנייה שזיכתה אותו בפרס הסדרה הקומית הטובה ביותר ובפרס הבימוי בטקס פרסי הטלוויזיה ה-12 של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2014, לאחר כעשור בתחום הטלוויזיה, החליט הראל לעבור לעולם הסטארטפים והקים אפליקציית וידאו בשם ג'ובי (Jovie) המאפשרת לאנשים לצלם עצמם בתוך מערכונים וקטעים מסצנות מוכרות ובכך ליצור סרטוני וידאו קצרים משולבי תוכן.
הראל כיהן כמנכ"ל החברה עד סגירתה.
בינואר 2016 שב להגיש תוכנית לייט-נייט יומית בערוץ 10 בשם "לילה טוב עם אסף הראל".
ביולי 2016 הרשות השנייה פתחה בהליך הפרה נגד ערוץ 10, בשל מערכון בתוכניתו של הראל שבו חזרו על המילים "כי יוני מת, כי יוני מת" על יוני נתניהו, במסגרת מערכון ביקורתי נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו.
הראל עצמו הבהיר למחרת כי לא התכוון כלל ללעוג ליוני נתניהו אלא רק להביע ביקורת כלפי אחיו.
ב-21 ביולי המשיך הראל בביקורת בוטה נגד נתניהו וכינה אותו "אפס" ו"מוכר אשליות".
בגין זה ובעקבות תלונות צופים נפתח הליך הפרה נוסף.
בנובמבר 2016 חזרה התוכנית לעונה שנייה למשך מספר חודשים עד שירדה סופית מן המסך בפברואר 2017.
במאי 2017 החל להגיש את פינת הסאטירה המצולמת "המונולוג" באתר "הארץ".
בינואר 2018 חשף במסגרת "המונולוג" כי הוטרד מינית על ידי המנצח מנחם נבנהויז במהלך לימודיו בתלמה ילין, וחשף סיפורים דומים של בוגרים נוספים של בית הספר.
ב-2017 שיחק ב"אלישע", קומדיית מצבים ששודרה בערוץ הילדים בכיכובו של יובל סמו.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "ברלין בלוז" ששודרה ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
בשנת 2025 שיחק בסדרה "חוליגנים" של כאן 11.
ב-7 באוגוסט 2018 הודיע הראל כי יתמודד על ראשות עיריית תל אביב.
בבחירות הגיע למקום השלישי, אחרי רון חולדאי ואסף זמיר, עם כ-12% מהקולות.
רשימתו, "אנחנו העיר", זכתה בכ-4 מנדטים בבחירות למועצת העיר.
בין השנים 2019–2021 שימש כאחד מסגניו של ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי.
הראל פוטר פוטר מתפקידו לאחר שסיעתו הצביעה נגד התקציב המוניציפלי לשנת 2021, אך נותר בקואליציה העירונית כחבר מועצה רגיל, לאחר שהצביע בעד התקציב.
בשנים 2005–2012 הראל היה בזוגיות עם העיתונאית דפנה לוסטיג, ולהם בת משותפת.
הראל בזוגיות עם מיה, ולהם שני ילדים משותפים.
אסף הול השלישי היה אסטרונום אמריקני שעיקר תהילתו באה לו מגילוי שני ירחי מאדים (פובוס ודימוס) בשנת 1877. בין הישגיו האחרים נמנים חישוב מסלוליהם של לווייני כוכבי לכת ושל כוכבים כפולים, חישוב סיבובו העצמי של צדק וחישוב מסתו של מאדים.
הול נולד באוקטובר 1829 בעיירה גושן שבקונטיקט.
אביו, אסף הול השני, היה שען, ואמו, האנה פלמר, ייצרה גבינה.
עם מות אביו, מפעל הגבינה היה מקור ההכנסה היחיד של המשפחה.
על כן, בגיל 16, נאלץ הול לעזוב את לימודיו ולעבוד כנגר במשך שש שנים.
במהלך עבודתו המשיך ללמוד מתמטיקה בלילות, ובשנת 1854 הצטרף למכללה המרכזית שבמדינת ניו יורק.
הוא פגש את אנג'לין סטיקני בסנטרל קולג'.
סטיקני למדה שנתיים מעליו והיא לימדה באותו הקולג' במהלך שנת הלימודים האחרונה שלה, כאשר קודמה לדרגת פרופסורית למתמטיקה.
היא הייתה המורה שלו בגאומטריה ובגרמנית.
הם נישאו באלקורן, ויסקונסין ב-31 במרץ 1856. באותה תקופה היה נהוג כי האישה הייתה צריכה לוותר על הקריירה האקדמית שלה עם נישואיה ולהשקיע בבית.
שלושה חודשים לאחר מכן, הם עברו לשאלרסוויל, אוהיו, ועבדו בהוראה כדי לצבור כסף להמשך לימודיו.
משם הזוג המשיך למסצ'וסטס, לאחר שזכה במשרה במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד בשכר נמוך.
במהרה הול התגלה כחשב מסלולים מעולה.