tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך מונה לאפוטרופוס על ארץ יהודה על ידי יוליוס קיסר וכך שלט על יהודה מטעם הרומאים.
היה אביו של הורדוס הגדול מלך יהודה.
הורעל למוות בשנת 43 לפנה"ס.
האדומים היו עם שמי, אשר חי בהרי אדום בעבר הירדן, ומסוף ימי בית ראשון התפשט לצפון הנגב ולדרום הר חברון.
המקרא מייחס את מוצאם של האדומים לעשו.
כשבטים שמיים אחרים, ראו האדומים בחיוב את עלייתו של בית חשמונאי וירידת השושלת הסלאוקית, ואת השפעת ממלכת יהודה באזור .
למרות שאת רוב מי שכבשו בית חשמונאי הם גירשו מהארץ, יוחנן הורקנוס הראשון החליט לאפשר לאדומים להתגייר ולא להיות מגורשים מהארץ, ואכן רבים מהם הצטרפו לעם ישראל והיו לחלק מן הממלכה החשמונאית.
אחד מן המתגיירים האדומים היה אנטיפס, אביו של אנטיפטרוס.
מוצאו של אנטיפס ככל הנראה אדומי, אם כי סופרים המקורבים לבית הורדוס, כניקולאוס איש דמשק הפיצו את הכזב כאילו המדובר במשפחה מעולי בבל.
אנטיפטרוס נישא לקיפרוס, ערבייה נבטית.
כפי הנראה בילה את תקופת נעוריו בקרב הנבטים, וכן בעזה ובאשקלון (שם לפי חלק מהגרסאות נולד לו בנו הורדוס) וזכה לעושר ולמוניטין.
יוליוס אפריקנוס, מאבות הכנסייה, צוטט על ידי אוסביוס מקיסריה (שכינה אותו "היסטוריון בעל מוניטין") לגבי מוצאו המקורי של אנטיפטרוס.
אפריקנוס טען כי "לפי מקורות המסתמכים על מידע מדויק אודות הורדוס", אנטיפטרוס היה בנו של אדם בשם "הורדוס" מאשקלון, שהיה "עבד ששירת במקדש אפולו".
בהיותו ילד, נשבה בידי שודדים אדומים וחי איתם משום שאביו העני לא יכול היה לשלם את הכופר כדי לפדות אותו.
אי לכך, הוא גדל ביניהם וחונך במנהגיהם.
עם זאת, ההיסטוריונים קבעו כי מסורת מפוקפקת זו היא פרי פולמוס נגד הורדוס - שאין לה שום אחיזה במציאות.
בימי אלכסנדר ינאי ושלומציון הייתה הממלכה החשמונאית בשיא כוחה והיקפה הטריטוריאלי.
עם ישראל ישב על אדמתו ושלטה בו שושלת של שליטים שאין עוררין על שלטונם (אם כי אלכסנדר ינאי נאלץ לדכא מרד של הפרושים).
בתקופה זו היה אנטיפטרוס נציב אדום.
מותה של שלומציון הביא את הקץ על האידיליה ששררה בימיה.
שני בניה, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני התקוטטו על המלוכה, בריב שהיה עתיד לשים קץ לשושלת החשמונאית ולהביא את השעבוד לרומא, ולבית הורדוס.
באותה תקופה נחלשה השושלת הסלאוקית שמשלה בסוריה, ולבסוף הפכה לפרובינקיה רומית, דבר שגרם להתערבות ישירה של רומא בענייני האזור.
מלחמת הירושה בבית חשמונאי ועליית אנטיפטרוס
לשלומציון, מלכת יהודה מבית חשמונאי, היו שני בנים.
הבכור, הורקנוס השני, היה אדם בעל אופי פאסיבי ותלותי, בעוד שהצעיר, אריסטובולוס השני היה בעל אופי אקטיבי ושאפתני.
שלומציון העדיפה את הורקנוס, ומסרה לו את הכהונה הגדולה עוד בימי חייה.
בסמוך למותה החל אריסטובולוס לגייס את צבאותיו, אך שלומציון לא הספיקה לפעול כנגדו בטרם מתה.
לאחר מותה, בשנת 67 לפנה"ס קיבל הורקנוס את המלכות, אך עד מהרה הצליח אריסטובולוס לקחת מידיו את המלוכה.
השניים נפגשו, וכרתו ברית בבית המקדש לפיה ניתנה המלוכה לאריסטובולוס, והכהונה הגדולה להורקנוס.
כאן עלה לראשונה אנטיפטרוס על במת ההיסטוריה.
הוא ניצל את עושרו והשפעתו על מנת להתקרב אל הורקנוס, המלך המודח, והחל להסית אותו כנגד אריסטובולוס.
ייתכן שהורקנוס, שהיה אדם פאסיבי מטבעו, לא היה מנסה לקבל שוב את המלוכה לאחר שכרת ברית עם אחיו, אך הרעל המתמיד שטפטף באוזניו אנטיפטרוס עשה את שלו.
תחת השפעתו של אנטיפטרוס החליט הורקנוס לחזור בו מהסכמותיו עם אריסטובולוס, ולשוב ולדרוש את המלוכה.
הורקנוס ואנטיפטרוס נמלטו אל חרתת, מלך הנבטים והבטיחו לו את נחלות החשמונאים בארץ הנבטים בתמורה לסיוע כנגד אריסטובולוס.
חרתת וצבאו, ועמם הורקנוס ואנטיפטרוס, עלו על ירושלים, וצרו עליה, בשנת 64 לפנה"ס.
בימי הפסח, כאשר ביקשו הנצורים קורבנות לשם עבודת המקדש, קיבלו הורקנוס ואנשיו תשלום, ובתמורה הבטיחו לספק לכוהנים כבשים לשם הקרבת הקורבנות, אך במקום זאת העלו הורקנוס ואנשיו אל חומת הר הבית סלים ובהם חזירים.
כן תבעו אנשי הורקנוס מן התנא חוני המעגל, אשר היה ידוע בכך שתפילתו נענית, ובכך שהצליח להביא גשם בימי בצורת, כי יקלל את אריסטובולוס, ומשסירב לכך הרגוהו.
הגנרל הרומי פומפיוס אשר היה במסע מלחמה במזרח, שלח את מפקד צבאותיו סקאורוס לדמשק.
אנשי שני הצדדים הגיעו אל סקאורוס וביקשוהו כי יסייע בידם.
אריסטובולוס השכיל לשחד את סקאורוס בשוחד כספי משמעותי, וזה הגיע לירושלים ודרש מן הנבטים כי יסירו את המצור.
הנבטים נענו לדרישה, אך משחזרו לעירם התקיפם אריסטובולוס בדרך והרג רבים מהם ובכללם גם את אחיו של אנטיפטרוס, פַּלִיוֹן.
בינתיים הגיע פומפיוס עצמו לאזור.
בישבו בדמשק באו בפניו שלוש משלחות לשטוח את טענותיהן באשר לנעשה ביהודה.
משלחתו של אריסטובולוס, משלחתו של הורקנוס (בראשה עמד אנטיפטרוס), ומשלחת שלישית מאת "העם" אשר דרשה את הסרת שלטון בית חשמונאי, והחזרת שלטונם של הכהנים הגדולים.
פומפיוס, שהיה מנוע עד כה להתערב עקב הברית שכרת יהודה המכבי עם רומא, ניצל היטב את ההזדמנות.
הוא נמנע מלהכריע במריבה, וירד עם חייליו לירושלים.
פומפיוס הטיל על העיר מצור, וכבשה.
באירוע זה נהרגו שנים עשר אלף יהודים.
כניסתו של פומפיוס לירושלים בשנת 63 לפנה"ס מסמנת את סופו של שלטון בית חשמונאי, ואת תחילת השפעתם של הרומאים שהביאה בסופו של דבר לחורבן הבית.
תפקידו של אנטיפטרוס באירוע זה, כמביא והמוציא והמושך מאחורי הקלעים, היה משמעותי.
פומפיוס הכריז על הורקנוס כאתנארך ("ראש העם" תואר נחות מן התואר "מלך"), אך הכוח האמיתי בממלכה ניתן לאנטיפטרוס.
יהודה לא הפכה לפרובינקיה ולא הושם עליה נציב, אך הושת עליה מס.
הערים ההלניסטיות שנכבשו על ידי החשמונאים, מימי יונתן הופסי עד לימי אלכסנדר ינאי, כבית שאן ויפו נגרעו מן הממלכה.
בכך הייתה פגיעה חמורה מאוד בממלכה החשמונאית.
הורקנוס המשיך לשלוט כשליט בובה, הן של אנטיפטרוס, והן של אדוניו הרומאים.
בשנים שלאחר מכן, עד 62 לפנה"ס ניהל סקאורוס מלחמה בנבטים והסתייע בחיילים ששלח אנטיפטרוס.
לאחר מכן הגיע הנציב גאביניוס אל סוריה במקומו.
שנים אלו היו שנות מצב ביניים בין שעבוד לרומא ובין עצמאות חלקית, כאשר השליט בפועל, אנטיפטרוס, שנוא על העם, ומושל בשמו של הורקנוס, כשהוא משעבד את אנשי הממלכה ואת האינטרסים שלה לטובת האינטרס הרומאי.
בשנת 58 לפנה"ס נמלט אלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס, מכלאו ברומא, והגיע ליהודה.
הוא אסף אנשים חמושים, והכריז על עצמו כמלך.
הורקנוס נאלץ להימלט מירושלים, ולפנות לגאביניוס לקבלת עזרה.
גאביניוס דיכא את המרד, שבה את אלכסנדר, והחזיר את הורקנוס לירושלים.
מכל משרותיו נותרה עתה ביד הורקנוס רק משרת הכוהן הגדול.
גאביניוס חילק את הארץ לחמישה מחוזות אוטונומיים, ושם בראש כל אחד מהם "סנהדרין" המורכבת מנכבדי המקום.
פעולה זו כמעט ואיינה את כוחו של השלטון המרכזי שאמור היה להיות ביד הורקנוס.
עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון העליון ברומא נתנה הזדמנות אחרונה לאריסטובולוס ולאנשיו.
בית הורקנוס נתמך עד עתה בידי אנשיו של פומפיוס, שהיו נתונים במלחמת אזרחים עם הכוח העולה של יוליוס קיסר.
אריסטובולוס הושם בראש שני לגיונות, אך בטרם הספיק לפעול, הורעל על ידי אנשי פומפיוס ומת.
בנו אלכסנדר השני נערף במצוותו של פומפיוס.
אנטיפטרוס, שפומפיוס היה איש חסדו, אף שלח חיילים לסיוע לפומפיוס בקרב פארסלוס, אך לאחר תבוסתו של פומפיוס בקרב קפץ אנטיפטרוס על עגלתו של קיסר, ואף השפיע על יהודי מצרים להצטרף אל הלוחמים למען קיסר.
קיסר הכיר תודה לתומכו זה, והכיר בכהונתו של הורקנוס.
לאנטיפטרוס העניק קיסר את האזרחות הרומית, ופטור ממיסים לו ולבניו.
עתה ראה לנכון לחזק את מעמדו בארץ, הוא מינה את בנו הבכור פצאל למושל ירושלים ואת בנו הורדוס למושל הגליל.
הורדוס לכד את המורד חזקיהו והוציא להורג ללא משפט אותו ואת אנשיו.
הורקנוס נאלץ, בניגוד לרצונו, להורות על העמדתו של הורדוס למשפט הסנהדרין בגין רצח זה.
אל המשפט הופיע הורדוס כשהוא לבוש בבגדי ארגמן, חגור בנשק, ושומרי ראש מקיפים אותו מכל עבר.
אנשי הסנהדרין והורקנוס ביניהם נדהמו מפחד, ונראה היה כי הורדוס יצא זכאי בדינו.
אך נאום תקיף של שמאי (ויש אומרים של שמעיה), היטה את הכף לרעתו של הורדוס.
משראה הורקנוס כי הורדוס עומד לצאת חייב בדינו, הורה על דחיית המשפט למחרת, והורדוס נמלט בלילה אל דמשק.
הורדוס מונה למושל סוריה, והפך לאויבו המושבע של הורקנוס.
אנטיפטרוס יעץ להורדוס שלא לפעול עתה בגלוי כנגד הורקנוס, וזה נאלץ להמתין לבוא השעה.
אחד מרוצחיו, גאיוס קסיוס לונגינוס, הגיע אל הארץ, ודרש תשלום סכום נכבד למימון המלחמה ביורשי קיסר.
אנטיפטרוס ובניו נאלצו להתמודד עם צרה זו, ולנסות, כשם שהצליחו עד עכשיו, לנחש את המגמה אליה פני הרומאים, על מנת להתאים עצמם לשליטים שיבואו.
עתה סר חינו של אנטיפטרוס מעיני הורקנוס, והוא קירב אליו יועצים חדשים במקומו.
אחד היועצים, מליכוס, הרעיל את אנטיפטרוס בשנת 43 לפנה"ס, כפי הנראה שלא בידיעת הורקנוס.
לימים הרגו הרומאים לבקשת הורדוס את מליכוס, וכך נקם הורדוס את רצח אביו.
פועלו של אנטיפטרוס הצליח, ולימים עלה בנו הורדוס על כיסאם של מלכי יהודה.
לפועלם של אנטיפטרוס ושל בניו פצאל, פירורא, יוסף והורדוס, ואף בתו, שלומית, חלק ניכר בנפילת בית חשמונאי ובשעבוד ממלכת יהודה והפיכתה לנציבות רומית.
על שמו של אנטיפטרוס קרא הורדוס את העיר החדשה שהקים בשנת 9 לפנה"ס בשפלה, אנטיפטריס.
אנטיסתנס (יוונית: Ἀντισθένης; 444 - 365 לפנה"ס) היה מייסד זרם הפילוסופים הציניקנים בפילוסופיה היוונית.
אנטיסתנס נולד באתונה בשנת 444 לפנה"ס.
אביו היה אזרח אתונה ואמו הייתה שפחה מתרקיה.
הוא לחם בגבורה נגד ספרטה בקרב טנגרה בשנת 426 לפנה"ס.
במשך תקופה קצרה למד את תורת הנאום אצל הסופיסט גורגיאס, ואחר כך ייסד את בית ספרו.
אך, מששמע את סוקרטס משוחח, אנטיסתנס לקח את תלמידיו לשיעוריו של סוקרטס.
הוא התגורר בפיראוס והלך ברגל כל יום לאתונה כדי לשמוע את דברי סוקרטס.
אחרי מותו של סוקרטס בשנת 399 לפנה"ס, המשיך אנטיסתנס בתפקידו כמורה.
הוא בחר ללמד בגימנסיה (מבנה לתרגילי התעמלות) בשם צינוסרגס שהיה ממוקם בפרבר של אתונה, שם השתכנו אנשים עניים ואזרחים למחצה שמוצאם היה מארצות זרות, ולכן דבק בזרם הפילוסופיה של אנטיסתנס השם "צינית".
אנטיסתנס לבש גלימה בלה, והלך עם מטה ואמתחת כמו קבצן, דבר שהפך לסימן היכר של הפילוסופים הציניקנים.
הוא לא קיבל שכר עבור הוראתו והעדיף ללמד את העניים.
כל מי שלא היה מוכן להתנסות בחיי דלות נזרק מבית ספרו.
בתחילה, סירב לקבל לבית ספרו את דיוגנס, שהיה בנקאי שפשט את הרגל מן העיר סינופ שלחופי הים השחור.
אולם, דיוגנס עמד בכל העלבונות עד שנתקבל כתלמידו של אנטיסתנס.
תורת המוסר של האסכולה הצינית מיוסדת על הסתפקות במועט כדרך לשחרור הנפש מתלות בדברים חומריים, כדי שתוכל להתרכז ברכישת חוכמת חיים.
כמו סוקרטס, אנטיסתנס החשיב את המידות הטובות כדרך אל האושר.
נראה כי שיטת ההוראה של אנטיסתנס הייתה הדיאלוג, אולי בהשפעת חינוכו כסופיסט.
אנטיסתנס כתב עשרה ספרים, אולם שרדו מהם קטעים בלבד.
אומרים כי נוקשותו גרמה לכך שלא היו לו ממשיכים רבים, אולם דיוגנס נשאר איתו עד מותו בשנת 365 לפנה"ס.
אנטיפטרוס היה בנו הבכור של הורדוס הגדול מלך יהודה מאשתו הראשונה דוריס.
תחילה ישבו הבן והאם מנודים הרחק מירושלים ולא הורשו לבוא אליה אלא בימי החגים.
עם הזמן וכדי להמעיט ממעמדם של בני מרים החשמונאית, התהפך מעמדו של אנטיפטרוס.
הורדוס קידם אותו ואף ראה בו משענת מול שאר בניו, אשר חשש שהם חורשים את רעתו.
אנטיפטרוס, לדברי יוסף בן מתתיהו, היה מניפולטור וחתרן ("איש היושב במארב"), היינו ערמומי ובלתי צפוי.
הוא נהג להשמיץ את אחיו באוזני אביו הורדוס וזכה במחמאות ובהבטחות באשר לעתידו.
ואכן הורדוס דאג להנציח את מעמדו הבכיר בצוואתו, כאשר הוריש לו את מעמדו המלכותי ואת תחומי ממלכתו.
בשובו מרומא, לאחר שנפגש עם אוגוסטוס קיסר, הציג הורדוס את שלושת בניו – אנטיפטרוס, אלכסנדר ואריסטובולוס – לעיני העם והבטיח חגיגית, שהללו ירשו אותו במותו, ומי שעתיד להיות המלך העליון הרי הוא אנטיפטרוס.
ההכנסות מהקרקעות שהעביר לידו הורדוס, זיכוהו בסכום נכבד של 50 כיכר לשנה, והעובדה שערכו של כיכר אחד היה 32,000 דרכמות, ודראכמה אחת הייתה שכרו הממוצע של פועל ליום, מלמדת כי מדובר בהרבה מאוד כסף.
כדי להנציח את ירושת אנטיפטרוס ולפרסמה בציבור הנחה הורדוס את יורש העצר להפליג לרומא יחד עם מרקוס ויפסניוס אגריפה ידידו ולהביא את הבשורה החדשה לידיעת הקיסר ולאישורו.
בניה של מרים החשמונאית נדחקו איפוא הצידה מפני אנטיפטרוס.
אנטיפטרוס המשיך במעשי תככנות ושיגר להורדוס שליחים מלשינים, כדי שישחירו את כוונות האחים כלפי המלך.
בעיקר כוונו המזימות כנגד אלכסנדר, שאנטיפטרוס ביקש להחשידו שהוא מתכוון לרצוח את הורדוס, במזימה היה מעורב גם פירורא, אחיו של הורדוס.
הוא שכר את שירותיו של נוכל לאקוני אחד בשם איריקלס, שקנה את לב הורדוס, והוסיף עוד שמן למדורת המזימות וההסתות של אנטיפטרוס כנגד אחיו ועוד שבחים לדמותו ולאישיותו של אנטיפטרוס.
בסופו של דבר ובהסכמתו של הקיסר אוגוסטוס הובאו שני בני הורדוס למשפט בבריטוס ונידונו למוות.
גזר הדין בוצע בסבאסטי (שומרון) והללו נקברו במצודת אלכסנדריון (סרטבה).
במותם הפך אנטיפטרוס ליורש האחד והיחיד של ממלכת הורדוס, אלא הלה לא הסתפק בכך.
אנטיפטרוס ידע כי העם מסויג ממנו בשל מה שרקם נגד שני האחים, וכי לא היה מקובל על הצבא שהיה עיקר משענתו של הורדוס במדיניות הפנים שלו, ועל כן המשיך לרקום מזימות, והפעם כנגד צאצאי האחים המומתים, בהם ראה מתחרים מסוכנים לשלטונו הצפוי.
הורדוס ביקש, מטעמים משפחתיים ופוליטיים לשדך את צאצאי שני בניו שהומתו עם כמה מקרובי המשפחה, אלא שאנטיפטרוס דאג לשנות את הרכב השידוך כדי שמעמדו לעתיד לא ייפגע.
בתגובה רגז עליו אביו, אך אנטיפטרוס בלשונו החלקה ובכישרון השכנוע שלו הצליח לשנות את הרכבי הירושה כחפצו: הורדוס נענה לבקשתו של אנטיפטרוס להתחתן עם מרים בת אריסטובולוס, שהורדוס ייעד לבנו של אנטיפטרוס, ולהשיא לבנו את בת פירורא, אחי הורדוס.
בשלב מסוים נישא אנטיפטרוס לבתו של המלך החשמונאי האחרון, מתתיהו אנטיגונוס השני.
קלחת המזימות בארמונו של הורדוס, שבה היו מעורבות דמויות רבות, נשים וגברים כאחד, דחקה בהורדוס לשגר את אנטיפטרוס לרומא, כשבאמתחתו כסף רב (300 כיכר) כדי שייראה כבן מלך וכיורש ראוי, ונוסח צוואתו של הורדוס.
על-פי הצוואה עתיד אנטיפטרוס לרשת את כיסא אביו, ואילו יורש העצר עתיד להיות הורדוס, בנה של מרים בת הכהן הגדול.
אנטיפטרוס חיזק בהקשר לכך את קשריו עם פירורא, אחי הורדוס, דודו ואף עם פקידים רומאים במזרח.
בשעה שנחשפו מזימות אלה, בעיקר לאחר פעילותה של שלומית, אחות הורדוס, הורה הורדוס לעצור את אנטיפטרוס, ולהעמידו לדין.
אותו זמן שהה וארוס הנציב הסורי בארמונו של הורדוס, והוא הוזמן לעמוד בראש הרכב המשפט, כשאת פרטי האשמה קרא ידידו של הורדוס, ניקולאוס איש דמשק.
סעיף האשמה החמור מכל היה ניסיון להתנקש בחיי הורדוס במרקחת רעל.
קודם לפסק הדין ולגזר הדין העביר וארוס את כל פרטי המקרה לקיסר הרומי אוגוסטוס על מנת לקבל ממנו את האישור לגזור דין מוות על אנטיפטרוס.
הקיסר אישר את ביצוע גזר הדין, אלא שפתח בפני הורדוס מוצא של רחמים, אם ירצה, ויגזור עונש גלות על אנטיפטרוס, מה שבהחלט גרם להורדוס להתלבט בינו לבין עצמו.
אלא שמהלך העניינים טרף את קלפי הרחמים: לאנטיפטרוס נודע כי הורדוס בגבור עליו מחלתו ניסה להתאבד בתקיעת פגיון בלבו.
ניסיון זה שימח מאוד את לב הבן והוא הציע סכום עתק לאחד השומרים-הסוהרים אם ישלחו לחופשי.
השומר מסר מיד את פרטי הניסיון להורדוס, שציווה להוציאו להורג לאלתר (4 לפנה"ס).
גופתו של אנטיפטרוס נטמנה במצודת הורקניה, כ-17 ק"מ דרומית מזרחית לירושלים.
במקום זה נהג הורדוס לכלוא את אסירי המלכות שנידונו למאסר עולם, או למיתה.
אין ספק שבין המקדמים הבולטים למידת טירופו של הורדוס בשנותיו האחרונות היה מעללי אנטיפטרוס, ואולי דווקא הסימנים הראשונים לממדי טירופו של הורדוס הם שהנחו את אנטיפטרוס לפעול כפי שפעל.
מיד לאחר המתתו של אנטיפטרוס הוריש הורדוס, ימים ספורים לפני מותו שלו, את המלוכה לארכלאוס ואת הורדוס אנטיפס ופיליפוס מינה לנסיכים ("טטרארכוס").
אנטיפס הקדוש מפרגמון הוא קדוש נוצרי, המוזכר בחזון יוחנן כמרטיר המאמין של פרגמון.
על פי המסורת הנוצרית, יוחנן השליח מינה את אנטיפס כבישוף פרגמון בזמן כהונתנו של הקיסר דומיטיאנוס.
על פי המסורת, אנטיפס הוצא להורג בשנת 92 לערך, באמצעות מתקן דמוי שור הפליז ששימש לגירוש שדים.
יום חגו הוא ה-11 באפריל והמאמינים רואים בו את הקדוש המגן על הסובלים ממיחושי שיניים.
אנטיפרוטון () הוא האנטי-חלקיק של הפרוטון.
עם זאת, לרוב הם מתקיימים משך זמן קצר, עקב ההסתברות הגבוהה למפגש עם פרוטון, ששכיחותו בטבע גבוהה לאין שיעור, תוך איון איתו.
האנטיפרוטון התגלה ב-1955 על ידי הפיזיקאים אמיליו סגרה ואוון צ'מברלין מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי, אשר זכו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1959 על תגליתם זו.
קוארקי הערכיות (valence quarks) של האנטיפרוטון הם שני אנטיקוארקי למעלה ואנטיקוארק למטה אחד ().
אנטיפרוטון עשוי להיווצר באופן ספונטני בתנאים שווי-ערך לטמפרטורה של כ- מעלות קלווין, תנאים שהתקיימו באופן טבעי רק במפץ הגדול.
ב-CERN, למשל, משתמשים במאיץ חלקיקים מסוג סינכרוטרון של פרוטונים, כדי להאיץ פרוטונים לאנרגיה קינטית של 26 ג'יגה אלקטרון וולט ולהטיחם לעבר מוט אירידיום.
האנרגיה של הפרוטונים הניתזים מגרעיני האירידיום גבוהה דיה כדי להביא ליצירת חלקיקים שונים, כשהאנטיפרוטונים הנוצרים מופרדים באמצעות מגנטים הנתונים בריק.
אנטיפה, אנטיפא או פעולה אנטי-פשיסטית היא רשת בינלאומית של ארגונים ותנועות פוליטיות של פעילי שמאל רדיקלי אנטי-סמכותנים, ששמו לעצמם מטרה להיאבק בפשיזם בכל צורותיו.
תנועות מיליטנטיות מהשמאל הרדיקלי ברחבי אירופה, יבשת אמריקה וגם בישראל החלו לצוץ כבר בשנות ה-30 כחלק מהמאבק נגד הפשיזם, הגזענות ועליית הימין הרדיקלי.
חברי אנטיפה מתנגדים לפשיזם, גזענות, לאומנות, סקסיזם, הומופוביה וטרנספוביה.
הארגון הוכרז בארצות הברית כארגון טרור.
פעילות 'אנטיפה' כוללת בדרך כלל חלוקת פלאיירים, הפצת מידע באינטרנט, וארגון הפגנות.
במדינות אחדות כגון צרפת, אנטיפה מזוהים עם הגוש השחור, הנוהגים להשתמש באלימות נגד שוטרים ומאבטחים בטענה לאלימות משטרתית ומדינת משטרה.
קבוצות אנטיפה מנוהלות על פי עקרונות האנרכיזם, צורת קבלת ההחלטות היא על פי קונצנזוס, ואין היררכיה פורמלית.
נוסף לפעילות ברחוב, יש גם קבוצות אנטיפה במגרשי הכדורגל, ובתוך סצנת המוזיקה, בעיקר להקות פאנק רוק (Punk rock) והיפ הופ.
היא כללה חלקים רבים בשמאל בגרמניה באותו הזמן, לרבות הסוציאל-דמוקרטים, הקומוניסטים, האנרכיסטים והנוצרים הפרוגרסיביים.
התנועה קיבלה הכרה לאחר שפורסמה על ידי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בעיתון "Die Rote Fahne" (הדגל האדום), כתגובה לקטטה בין נאצי לחבר פרלמנט קומוניסטי.
עם עליית הנאצים לשלטון ב־1933, ירדה התנועה למחתרת, ועסקה בעיקר בהברחת יהודים למדינות שכנות.
היא חזרה לפעילות גלויה רק במהלך שנות ה-80. בתקופת חלוקת גרמניה, אנטי-פשיזם נהייתה האידאולוגיה הרשמית של השלטון הקומוניסטי.
בשנת 1961, וחומת ברלין שנבנתה במזרח גרמניה נקראה באופן רשמי "חומת הגנה אנטי-פשיסטית".
באוגוסט 2017 חסמו הרשויות בגרמניה את אתר האינטרנט הרשמי של התנועה בגין הסתה לאלימות נגד שוטרים.
אוהדי קבוצת זנקט פאולי מזוהים גם הם עם הארגון.
הקבוצה הבריטית "Anti-Fascist Action" החלה לפעול בבריטניה בשנת 1985 על ידי פעילי "Red Action" וקבוצות שמאל נוספות.
התנועה פעילה במאבק נגד קבוצות ומפלגות פשיסטיות וגזעניות, כמו החזית הלאומית (National Front) והמפלגה הבריטית הלאומית (British National Party).
הקבוצה שואפת לקיים מאבק נגד הפשיזם ברחובות, ובאותו הזמן מאבק נגד פשיזם בתוך תנועת מעמד הפועלים הבריטית עצמה.
AFA ידועה במאבקים פיזיים נגד פשיסטים ופעילי ימין קיצוני, ולא פעם הואשמה באלימות פיזית וביצוע לינצ'ים בפעילי ימין.
ב-1995 פעילי Red Action וחברים נוספים מ־AFA הקימו את אגודת מעמד הפועלים העצמאית (IWCA).
ב-2001 התפרק ארגון ה-AFA ומרבית פעילותו עברה ל-IWCA.
Anti-Racist Action, או ARA, היא רשת של ארגונים אנטי-גזעניים ואנטי-פשיסטיים בצפון אמריקה.
חברי הקבוצה ארגנו פעולות והפגנות על מנת להפריע ולהתנגד לקבוצות נאו-נאציות וימין קיצוני, ולאידאולוגיות פשיסטיות, גזעניות, סקסיסטיות, הומופוביות ואנטישמיות.
כמו כן ARA נצפית גם בהפגנות למען הפלות וחופש בחירה אצל נשים.
ב-2020, הנשיא דונלד טראמפ ואחרים האשימו את אנטיפה באירועים אלימים שהתרחשו במהלך מחאות ג'ורג' פלויד.
טראמפ הצהיר שאנטיפה יוגדר כארגון טרור, אף על פי שהחוק בארצות הברית לא מאפשר להגדיר ארגונים מארצות הברית כארגוני טרור.
מנגד, לפי גורמים אחרים, האחריות של פעילי השמאל הקיצוני חלקית, ולטענתם לאלימות ולהרס אחראים אנשי ימין באותה מידה.
מרק בריי, היסטוריון שכתב את הספר "אנטיפה: המדריך האנטי-פשיסטי", אמר בנושא שאין ספק שפעילים של אנטיפה מעורבים במהומות, אף על פי שקשה לדעת בכמה אנשים מדובר.
בכתבה בוושינגטון פוסט אמר בריי שלהערכתו "אין מספיק אנרכיסטים וחברי אנטיפה", כך שהוא מתקשה להאמין שהארגון יצליח לבדו להיות אחראי על הרס בקנה מידה שכזה.ב-22 בספטמבר 2025 הכריז נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ על אנטיפה כארגון טרור.
"אני שמח להודיע לפטריוטים הרבים בארצות הברית שאני מגדיר את אנטיפה, אסון שמאלני רדיקלי, חולה ומסוכן - כארגון טרור מרכזי".
בארץ קמו קבוצות אנטי-פשיסטיות מתוך שורות השמאל והשמאל הרדיקלי.
קבוצת 'אנטיפא' או 'אנטיפה' או 'פעולה אנטי-פשיסטית' קמה בארץ ישראל בשנת 1934 על מנת להיאבק בארגוני ימין בתוך היישוב היהודי.
בשנת 1936 הקבוצה ניסתה לעורר מודעות בקרב הציבור היהודי בארץ ישראל למלחמת האזרחים בספרד, וארגנה אירועים לגיוס כספים וסיוע פוליטי לתמיכה ברפובליקה.
כמה מאות פעילי שמאל אנטי-פשיסטים, מרביתם חברי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ), נסעו להילחם בספרד במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
ביוני 2014, בעקבות התגובה הציבורית לרצח שלושת הנערים וחשש מהתחזקות הגזענות בחברה הישראלית, קמה קבוצת אנטיפה 972 (972 היא קידומת הטלפון הבינלאומית של מדינת ישראל), במטרה לתעד אלימות ופשעי שנאה כלפי ערבים, פליטים ופעילי שמאל ולפעול נגד תופעות אלו.
בין הפעולות בהן השתתפה קבוצת אנטיפה 972: התפרעויות של חבריה בירושלים, הגנה על הפגנות שמאל בזמן מבצע צוק איתן, ומניעת מצעד של להב"ה בתל אביב.
ב-4 בפברואר 2021, האקרים ישראלים המזדהים עם אנטיפה פרצו לאתר של קו קלוקס קלאן, ארגון טרור בארצות הברית, והחליפו את דף הבית בבאנר עם דגל אנטיפה שעליו רשום "SHABBAT SHALOM GOODNIGHT WHITE PRIDE" (בעברית: שבת שלום ולילה טוב גאווה לבנה).
תאי אנטיפה ברחבי העולם סופגים ביקורת רבה, בעיקר בשל אופיים המיליטנטי והאלימות שרבים מהם מפעילים כנגד אזרחים ורכוש אזרחי, כחלק מהמאבק שלטענתם מכוון כנגד פשיזם.
אנטינומיזם (antinomism או antinomianism) היא ההשקפה לפיה האמונה הדתית הנכונה פוטרת את המחזיק בה מהכרח לציית לחוקים ולמסגרות חברתיות, וכי הטוב והצדק נובעים מן הנפש פנימה ולא מבחוץ.
המונח נטבע בימי הרפורמציה ככינוי גנאי לכיתות פרוטסטנטיות קיצוניות שנרדפו בשל סירובן לציית לנורמות החברתיות, והוא משמש לציון כל אסכולה דתית הדוחה את החוקים והכללים המקובלים.
בימי הבית השני, בתקופה ההלניסטית, התקיימה במצרים קבוצת יהודים, אשר בהשפעת הפילוסופיה היוונית, סברו שאת התורה יש לפרש בצורה אלגורית.
מכאן שהמובן המילולי הפשוט של דברי התורה (כולל המצוות) הוא בעל ערך מועט ולא מחייב ויש לחפש את הדברים העמוקים והחשובים שמסתתרים מאחורי הכתוב.
אנו יודעים על קיום גישה זו מכתבי פילון האלכסנדרוני שנלחם נגדה וכינה את גורסיה בשם "בני קין".
מובן מאליו שלא ניתן למצוא בקבלה גישה של אנטינומיזם גלוי אך גרשם שלום מצא בה גישות אנטינומיסטיות סמויות או פוטנציאליות:
תורת "ספר התמונה" האומרת שניתן לקרוא את התורה בצירופים שונים של אותיותיה ואף בצירוף אות נוספת, נסתרת, שתתגלה רק בעתיד.
כך, ייתכן, שמצווה מסוימת של צרוף האותיות הנוכחי, תשתנה או תתבטל בצירוף אותיות אחר.
תורת ספר "רעיא מהימנא" אומרת שהתורה, בזמן הגלות, מקורה מעץ הדעת ועל כן יש בה גם קדושה וגם טומאה.
לעומת זאת, התורה שלאחר הגאולה מקורה מעץ החיים והיא תורה רוחנית וטהורה ("תורה דאצילות").
תורת "ספר הפליאה" ו"ספר הקנה" האומרת שבהלכה היהודית אין פשט אלא רק סוד.
על כן, אין ערך רב לפשט המתגלה בקריאה "רגילה" של ההלכה.
ישו מנצרת היה יהודי מאמין ושומר מצוות.
הוא גם אמר "אל תחשבו שבאתי לבטל את התורה או את הנביאים, לא באתי לבטל כי אם לקיים" וגם "כל המפר אחת מן המצוות הקטנות האלה ומלמד כך את הבריות, קטן יקרא במלכות השמים".
למרות זאת הוא מוכן לעבור על מצוות תורה כאשר אלו התנגשו, לדעתו, במושגי מוסר.
למשל, הוא רפא חולים בשבת גם כאשר לא נשקפה סכנה לחייהם.
הוא הרשה לתלמידיו לקטוף שיבולים מהשדה בשבת באמרו "בן האדם הוא אדון השבת" וגם "מותר לעשות את הטוב בשבת".
ישו גם התנגד לגירושים למרות שהתורה מתירה זאת: "מה שחיבר אלוהים אל יפריד אדם".
לאחר מותו של ישו החלו תלמידיו להפיץ את תורתו ברבים, בקרב יהודים וגם לא יהודים.
הם היו מודעים היטב לקושי של הגויים לקבל את עול המצוות היהודיות ובייחוד את מצוות המילה.
עקב כך התעוררו ויכוחים קשים בקרב השליחים והקהילה הנוצרית הקטנה שנוצרה סביבם בירושלים.
שאול התרסי הוא פאולוס שהצטרף באותה תקופה לשליחים העלה את השאלה כיצד להתנהג עם הגויים שהחלו מסתפחים לקהיליית הנוצרים אך אינם מוכנים לקיים את כל עול מצוות התורה.
בהשפעת פאולוס הגיעו השליחים ותלמידיהם לפשרה.
הפשרה אמרה שהיהודים המצטרפים לקהיליית הנוצרים מחויבים בכל המצוות כקודם ואילו הגויים המצטרפים מחויבים רק בחלק מהמצוות ובייחוד נאסר עליהם הזבח לאלילים, הניאוף ושפיכות הדמים.
בתוך כנסייה נוצרית קדומה זו, הגויים שצורפו אליה (בניגוד להוראת ישו) נחשבו לפחותי ערך יחסית ליהודים המצטרפים.
למרות שהוא ראה עצמו כיהודי במשך כל חייו, היה פאולוס הדמות החשובה ביותר בהפרדה בין היהדות למאמיני ישו ולמעשה למייסד הנצרות.
פאולוס האמין שהתורה ניתנה מאלוהים, כולל המצוות, ועל האדם לקיים מצוות אלו.
מאידך, קיום מצוות לא יכול להביא לגאולת נפש האדם ולישועתו.
היחידי שיכול להביא ישועה לאדם הוא האל בחסדו, "החסד האלוהי".
חסד אלוהי זה מגיע לאדם רק דרך אמונתו, אמונתו באלוהים ובבנו המשיח.
קיום מצוות התורה ללא אמונה במשיח (ישו) לא הופך את האדם לצדיק ואין לו שום ערך: "האמנו גם אנחנו במשיח ישוע למען נצדק מתוך אמונה במשיח ולא בקיום מצוות התורה, שכן בקיום מצוות התורה לא יוצדק כל בשר".
בשלב הבא, טוען פאולוס שקיום המצוות יכול אפילו להביא את האדם לידי חטא: "ובמקום שאין תורה אין עבירה על התורה" דהיינו, אם אין מצוות אין עבירה על המצוות ואין חטא.
במקום אחר הוא אומר "לא הייתי יודע מהו חטא אילולא התורה".
האיסורים בתורה, לפי פאולוס רק מגבירים את הרצון לעבור על האיסור ולחטוא.
החיובי במצוות הוא שעם זה שקיומן מרבה חטא, על ידי כך גם גובר החסד האלוהי.
לאחר ישו אין עוד צורך במצוות כי עד ישו היהודים שמרו על המצוות כדי להטהר לפני ביאת המשיח.
אך מאחר שישו המשיח כבר בא והנוצרים מאמינים בו, אזי אין כבר צורך באמונה בביאת המשיח בעתיד הרחוק ובהטהרות לקראתו.
הוא ראה ביהודים, בשלב זה, עבדים הכבולים לחוקי התורה בעוד הנוצרים הם בני חורין המאמינים במשיח ומקבלם את חסדו של האל.
הקצנה נוספת בדעתו של פאולוס חלה כאשר נוכח בכישלונו הכמעט מוחלט בהטפתו ליהודים לעומת הצלחתו הרבה בקרב עובדי האלילים.
היות שפאולוס ועובדי אלילים אלו היו שייכים לתרבות ההלניסטית, הוא החל להתייחס אל התורה ומצוותיה ברוח תרבות זו, כלומר לראות במצוות התורה אלגוריות המטרימות את בואו של ישו המשיח.
היות שכך, התורה הופכת ל"ברית הישנה" המשולה להגר האמה, אם ישמעאל.
"משל לשתי הבריתות, האחת מהר סיני, היולדת לעבדות, היא הגר.
הגר מסמלת את הר סיני שבערב ומקבילה לירושלים של ימינו, כי היא בעבדות עם בניה" והוא ממשיך "אבל ירושלים של מעלה בת חורין היא, והיא אם לנו".
לאחר מותו של פאולוס, הקיסר יוסטינוס מחלק את מצוות התורה לשלושה סוגים:
מצוות מוסר שהן נצחיות ומחייבות את כל בני האדם.
מצוות שהן אלגוריות ומרמזות על בואו של ישו המשיח.
שאר המצוות, המחייבות רק את היהודים ואינן מחייבות את הנוצרים שהגיעו כבר לדרגת הישועה עקב אמונתם בישו המשיח.
לסיכום - הנצרות הפאולינית רואה בתורה ספר מוסר שיש בו מצוות מוסר נצחיות ונבואות על בואו של ישו אך יש בו גם מצוות מעשיות רבות שאינן מחייבות את הנוצרים
בתוך הרפורמציה בלטו שתי גישות עיקריות ומנוגדות:
גישה פאולינית הממשיכה להתנגד למקרא ולמצוותיה.
גישה של חזרה אל המקורות או גישה מתייהדת הדוגלת בחזרה אל כל ספרי הברית הישנה.
מרטין לותר סבר שחוקי התורה (כולל אפילו עשרת הדיברות) מחייבים רק את היהודים ואילו הנוצרים כפופים לחוקי הכנסייה ולקיסר הגרמני.
מאידך, הנוצרים חייבים להכיר את התורה כדי שדברי המוסר שבה יעוררו את מצפונם.
רפורמטור אחר, יוהנס אגריקולה, התנגד מאוד לדעה זו של לותר.
הוא טען שאין שום טעם במצוות התורה כי גם החוטא העובר עליהם יכול להיוושע היות שהחסד האלוהי הוא המביא את הגאולה ולא המעשים הטובים או הרעים של האדם שהם חסרי משמעות.
כך נוצרו שני מחנות בקרב הרפורמיסטים:
מחנה לותר שטען שיש לשמור על ספרי המקרא בהיותם ספרי מוסר חשובים, גם אם אין חובה לקיים את המצוות שבספרים אלו.
למתנגדי דעתו זו הוא קרא "אנטינומים" (ומכאן המושג "אנטינומיזם").
מחנה תומכי אגריקולה שפסלו כחסרי ערך את ספרי המקרא בטענו שהישועה תבוא על ידי חסד האל ולא בעזרת קיום מצוות ומעשים טובים.
באופן כללי ניצחה גישתו של לותר אך בכל זאת נשארו בקרב הפרוטסטנטים זרמים אנטינומיסטיים.
האנבפטיסטים גרסו שכאשר אדם בוגר נטבל, ניטלת ממנו האפשרות לחטוא ועל כן גם אין צורך במצוות.
הקלוויניסטים האמינו בגזירה הקדומה ועל כן, היות שגורלו של כל אדם נקבע מראש, אין שום ערך למעשיו כולל קיום מצוות.
הכנסייה הקתולית התנגדה התנגדות מוחלטת לאנטינומיזם באופן פרטני וגם במסגרת התנגדותה לפרוטסטנטיות.
בכינוס המועצה האקומנית של טרנטו (Trento) שהתקיימה בשנים 1545-1563, בישיבתה הששית הוחלט שהאנטינומיזם הוא מינות.
המועצה קבעה שיחשב לכופר (בנושא זה):
כל מי שיחשוב שבבשורות הברית החדשה יש רק אמונה ללא חוקים ואיסורים.
כל מי שיחשוב שעשרת הדיברות אינן מחייבות את הנוצרים.
כל מי שיחשוב שהאדם אינו כפוף לחוקי האל והכנסייה אלא רק לאמונה בישו.
כל מי שיחשוב שישו נשלח רק כדי שיאמינו בו ולא כדי לחוקק חוקים.
כל מי שיחשוב שקיים רק חטא אחד שהוא חטא אי האמונה ואילו שאר החטאים אינם משפיעים על גאולתו העתידית של האדם.
בתורות הגנוסטיות אנו מוצאים את האנטינומיזם הקיצוני ביותר.
תורות אלו דוגלות, לרוב, בדואליזם המבדיל בין האל המקראי, פחות הערך, שברא את העולם ונתן את התורה ומצוותיה ואל עליון, טוב, ששלח את ישו המושיע.
האל המקראי כפוף לאל העליון והוא אל חלש.
חלק מכתות אלו ראו באל המקראי אל רע ואף ראו בו את השטן.
מכאן שחוקי התורה שניתנה על ידי האל המקראי הם פחותי ערך לעומת דברי ישו ותלמידיו.
הקיצוני בין הגנוסטים היה מרקיון שראה בתורה היהודית גורם שלילי ביותר שאף זיהם את הברית החדשה בה הוא הכיר רק בבשורה של לוקס ובאיגרות פאולוס.
לדבריו, ישו גאל מן השאול את נשמותיהם של כל אלו שהיהודים ראו בהם רשעים כמו קין והשאיר שם את נשמותיהם של כל אלו שנחשבו לצדיקים בעיני היהודים.
כתות גנוסטיות ומינים של ימי הביניים קיבלו חלק מדעות אלו.
המניכאים האמינו שספרי התורה והנבואה ניתנו על ידי האל הרע בורא העולם.
הבוגומילים מכירים רק בספר תהילים ובספרי הנביאים ודוחים את ספרי התורה.
גם הקתרים בדרום צרפת ראו בתורה ספר "זדוני" שמקורו בשטן.
אנטיסטרפטוליזין O הוא נוגדן המיוצר בגוף כנגד אנטיגן סטרפטוליזין O - אקסוטוקסין המוליטי מסוג Oxygen-labile (רגיש לשינויים מבניים בעקבות חשיפה לחמצן) שמפרישים חיידקים רבים בסוג Streptococcus שמשתייכים לקבוצות לנספילד A, C, G.
אנטיגן זה יחד עם אקסוטוקסין דומה, סטרפטוליזין S (אקסוטוקסין המוליטי מסוג Oxygen-stable, שעמיד לשינויים מבניים בעקבות חשיפה לחמצן), גורמים להמוליזה מלאה של מרכיבי הדם השונים בגוף ושל כדוריות הדם האדומות בתרבית על מצע אגר דם.
עלייה ברמת ASLO בדם עלולה לגרום לנזקים פיזיולוגיים ברקמות השונות.
כאשר הגוף נחשף לזיהום של חיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד A, C, G חל ייצור, בפרק זמן שנע בין שבוע לחודש ימים לאחר ההדבקה, של מספר נוגדנים ובהם ASLO, כנגד האקסוטוקסין סטרפטוליזין O.
יצור נוגדני ASLO מגיע לשיאו כעבור 3-5 שבועות מרגע ההדבקה ולאחר מכן חלה ירידה הדרגתית ברמת הכיל עד לחזרתו לרמתו שקדמה לזיהום כעבור כחצי שנה עד שנה.
היות שנוגדנים אלה נוצרים בגוף המודבק כתגובת רגישות יתר מאוחרת, לא קיימים ערכי כיל ברורים; נוכחותם של הנוגדנים בדם מצביעה אמנם על חשיפה לחיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד A, C, G, ברם נוכחותם בפועל אינה מצביעה בהכרח על תחלואה פעילה כלשהי כתוצאה מחיידקים אלה.
במילים אחרות במידה ונמצא ערך מסוים של ASLO בדם, ניתן להסיק כי בהווה או בעבר הלא רחוק (עד כחצי שנה עד שנה) הייתה חשיפה לזיהום של חיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד A, C, G, אך אין זה מעיד בהכרח על מחלה מסוימת בזמן הנתון.
לכיל נוגדני ASLO קיימת משמעות קלינית רק במידה וניתן להדגים מגמת עלייה ניכרת לאורך פרק זמן נתון (על פי רוב יש לבצע שתי מדידות בהפרש של כשבועיים להערכת מגמת התנודתיות בכיל הנוגדן):
שתי מדידות עוקבות, שבהן נמצא כיל נוגדנים גבוה או כזה המעיד על מגמת עלייה, מצביעות על תוצאה חיובית.
שתי מדידות עוקבות, שבהן נמצא כיל נוגדנים גבוה אך כזה המעיד על מגמת ירידה, מצביעות על תהליך של החלמה.
שתי מדידות עוקבות, שבהן נמצא כיל נמוך או מתחת לסף המדידה של הנוגדן, מצביעות על סבירות גבוהה שלא הייתה חשיפה לחיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד המוזכרות לעיל.
הבדיקה המעבדתית מתבצעת במספר שיטות סרולוגיות: אגלוטינציה של חלקיקי לטקס על גבי זכוכית נושאת, ELISA, או מיהולים סדרתיים של הנסיוב הנבדק.
על פי רוב כיל ASLO מעל 200 יחידות נחשב חיובי במבוגרים ומעל 300 לחיובי בילדים, אך טווחי הנורמה משתנים בהתאם לקבוצות הגיל השונות.
נוגדני ASLO עלולים להגיב בתגובה צולבת בלתי ספציפית עם מרכיבי רקמות עצמיים בגוף המודבק, דבר שמוביל לפגיעה ברקמות החיבור ובאיברים השונים בגוף, דוגמת מפרקים ולב (קדחת שגרונית), כליות (Post-streptococcal glomerulonephritis), עור (שנית), ומערכת העצבים (Pediatric autoimmune neuropsychiatric disorders associated with streptococcus).
בדיקת ASLO אינה יעילה באבחון זיהום חד בחיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד A, C, G, וזאת בגלל משך הזמן שלוקח לנוגדנים להתפתח.
זיהום חד בחיידקים אלה ראוי לבדוק באמצעות תרבית בלבד, דוגמת תרבית מגרון.
אנטיפוֹן הוא מזמור נוצרי-ליטורגי לטקסט בפרוזה ששירתו נקשרת למזמור תהילים.
במזמור גרגוריאני מבוסס-תהילים, למשל, מופיע על פי רוב אנטיפון יחיד לפני ואחרי מזמורים שונים, שאיכותם המוזיקלית לוקה במקרים רבים בשלמותה ללא האנטיפון.
מיצגיהם העיקריים של אנטיפונים מסוג זה הם מזמורי השחרית, התשבחות והערבית בעבודת הפולחן.
יש גם סוגי אנטיפון אחרים, שלא כולם מבוססים על מזמורי תהילים.
שתי הסוגות המוזיקליות, האנטיפון והרספונסורה, כוללות טקסט לטיני בפרוזה ומופיעות בכל הליטורגיה המערבית והן השכיחות ביותר ברפרטואר המזמורים.
שימוש דתי-פולחני רב נעשה באנטיפונים, למשל במנזרים, לעומת הרפרטואר החילוני, שבו מספרם קטן יותר.
יש להבחין בין המונח "אנטיפון" בטקסטים קדומים לבין "אנטיפוניה" (למשל, פסלמודיה אנטיפונלית).
על אף הקשר האטימולוגי בין שני המונחים, הם מתייחסים לשני נהלים שונים: "אנטיפון" כיצירה מוזיקלית אין משמעו סגנון ביצוע של חילופין, דהיינו, "אנטיפונלי"; ו"אנטיפוניה", כשהיא מתייחסת לחלופין בין קבוצות מבצעות, אינה מרמזת בהכרח לשימוש באנטיפונים.
אנטיפטרוס היה מצביא מוקדוני, שבזמן מלחמותיו של אלכסנדר הגדול שימש כעוצר ביוון והביס את אגיס השלישי מלך ספרטה בעת היעדרותו של אלכסנדר.
הוא היה בנו של אציל מוקדוני בשם לאולוס, מעט מאוד ידוע על הקריירה המוקדמת שלו.
הוא שרת בנאמנות את פרדיקס השלישי, מלך מוקדון, והמשיך לשרת בנאמנות את אחיו פיליפוס השני.
ניתן ללמוד על ההערכה הרבה שרחש לו זה האחרון מכך שדמוסתנס מזכיר אותו בנשימה אחת עם פרמניון שהיה בכיר קציניו של פיליפוס.
בשנת 342 לפנה"ס נשלח אנטיפטרוס כנציגו של פיליפוס במשחקים האמפקטיונים בדלפי.
לאחר קרב כירונאה הוא נשלח לאתונה כדי לנהל את המשא ומתן על כניעה וכדי להחזיר את עצמות האתונאים שנהרגו בקרב.
הוא היה מיודד מאוד עם המלכה אולימפיאס אשת פיליפוס, והיו אף שמועות שהוא היה אבי בנה אלכסנדר.
גם עם אלכסנדר עצמו היו לו קשרים טובים, והלה העריך וכיבד אותו מאוד.
לאחר רציחתו של פיליפוס הוא ופרמניון סייעו לאולימפיאס לסלק את כל המתחרים בדרך לכס המלכות כדי להבטיח שאלכסנדר הצעיר יהפוך למלך החדש.
כאשר אלכסנדר יצא למסעו לכיבוש פרס, הוא הותיר את אנטיפטרוס כעוצר בממלכה ומינה אותו ל"סטרטגוס של כל ענייני אירופה".
הוא הותיר לו 30,000 חיילים לשמירה על הסדר ביוון, איליריה, ותראקיה, מה שמעיד על האמון שרחש כלפיו.
למרות המצב הכלכלי והחברתי הרעוע במוקדון, הצליח אנטיפטרוס לשלוט בממלכה, ובשנת 333 לפנה"ס שלח עם קוינוס 3,000 רגלים, 300 פרשים ממוקדון, 200 פרשים מתסאליה ו-150 מאליס לעזרת אלכסנדר החונה בגורדיון.
אולם המצב השתנה בהדרגה, במאי של אותה שנה, נתן מלך פרס דריווש השלישי למצביאו המוכשר ממנון, אישור להתחיל את תוכניתו שכללה השתלטות על איי הים האגאי ואיום ישיר על יוון ומוקדון, מה שיאלץ את אלכסנדר לסגת חזרה למולדת.
הצי שסר לפיקודו היה גדול וחזק ומנה 300 - 400 אוניות קרב ו-10,000 - 15,000 שכירי חרב ששירתו כנחתים ואפשר היה לנצל אותם להשתלטות על ערי חוף ואיים.
ואילו אלכסנדר פיזר את ציו לאחר כיבוש מילטוס ונותר ללא כוח ימי תחת פיקודו.
הייתה לו אפשרות, אמנם, להסתמך על הציים של בעלות בריתו היווניות, אך נאמנותן הייתה חלשה והם היו עורקים בקלות לצד הפרסי אילו התבוסה המוקדונית הייתה מובטחת.
יתרה מכך, ממנון קיבל ממון רב לרכישת כלי שיט נוספים, גיוס שכירי חרב ותשלום שוחד.
ממנון היה קצין נמרץ והצליח לכבוש את כיוס ועבר ללסבוס שבה כבש מספר ערים והטיל מצור על מיטילנה.
מורא הצי הפרסי החזק נפל על פולייס רבות באיים הקיקלאדיים, ואחרות נקנו בעזרת שוחד נדיב.
אלכסנדר נאלץ לשלוח כסף לאנטיפטרוס ולפולייס נאמנות ביוון כדי לגייס את ציו מחדש ולחזק את ההגנה ביוון.
אך ממנון מת ממחלה בסוף יולי או בתחילת אוגוסט.
יורשיו של ממנון פרנבזוס ואאוטופרדטס היו מוכשרים הרבה פחות, הם סיימו את כיבוש מיטילנה אולם לאחר מכן הפליגו חזרה לסוריה ופרקו את ציים.
אכעת ניצבה בפני אנטיפטרוס סכנה גדולה יותר: ספרטה, הפוליס היחידה שמעולם לא נכנעה לכובש המוקדוני ולא הצטרפה לליגה הקורינתית, החלה לחתור תחת שלטון המוקדונים.
מלך ספרטה אגיס השלישי הקים צבא חזק במימון פרסי, הוא נפגש בעצמו עם פרנבזוס ואאטופרדטס ושלח את אחיו אגסילאוס כדי לעורר בכרתים מרד נגד המוקדונים.
אותו זמן התמרדו התראקים והסקיתים נגד אנטיפטרוס, אגיס ניצל זאת והצטרף למרד כשהוא קורא לכל ערי יוון לעשות זאת.
אתונה, שנטרה טינה לספרטה על שלא סייעה לה בקרב כירונואה נותרה נייטרלית, אולם ארקאדיה, אליס, והליגה האכאית הצטרפו ברצון.
העיר מגלופוליס התנגדה ונותרה נאמנה למוקדון, אגיס בא עם 22,000 לוחמים והטיל עליה מצור.
בעזרת הכסף שקיבל מאלכסנדר מיהר אנטיפטרוס והקים צבא גדול פי שניים, ובקרב מגלופוליס הנחיל תבוסה מוחצת למורדים, אגיס עצמו נהרג בקרב.
אותו זמן התקלקלו היחסים בין אולימפיאס לאנטיפטרוס, ובשנת 330 לפנה"ס אולימפיאס עזבה את פלה, ועברה לאמבראקיה, בירת אפירוס, שמלכה היה נכדה.
אולם בתה קלאופטרה בחרה ללכת לפלה וחיה בצלו של אנטיפטרוס עם שני ילדיה, הגם שהיחסים ביניהם היו מתוחים.
אולימפיאס מצדה התלוננה בפני בנה על רודנותו כביכול של אנטיפטרוס, בתחילה התעלם אלכסנדר מדיווחים אלו, אולם בשנת 324 לפנה"ס פקעה סבלנותו והוא שלח את קרטרוס לאירופה במטרה להחליף את אנטיפטרוס בן השבעים.
בנוסף על כך פרסם אלכסנדר הודעה שכל הגולים של הערים היווניות זכאים לשוב לארצם.
אנטיפטרוס התנגד לצעד זה, ושלח את בנו קסנדרוס לבבל על מנת לשוחח עם אלכסנדר על כך, אולם זמן קצר לאחר שקסנדרוס הגיע לבבל אלכסנדר מת בנסיבות מסתוריות, והיו שטענו שאנטיפטרוס שלח למעשה את קסנדרוס כדי להרעיל את אלכסנדר.
לאחר מותו של אלכסנדר, התכנסו בבבל קציניו הבכירים וביניהם פרדיקס, תלמי, ליסימכוס, ואנטיגונוס, וחלקו ביניהם את האימפריה.
תלמי זכה במצרים, אנטיגונוס בפריגיה, ופרדיקס מונה לעוצר (אפימיליטיס).
הם לא התעלמו מאנטיפטרוס והותירו לו את יוון, אם כי הוא ויתר מרצונו על תראקיה בשביל ליסימכוס.
אולם התברר שיוון היא ירושה שקללה בצדה, האתונאים ששאפו לעצמאות החלו בחשאי לגייס צבא וכסף למלחמה באנטיפטרוס.
המצביא האתונאי לאוסתנס עבר מעיר לעיר ביוון ושכנע ערים להצטרף אל המרד.
הוא העמיד פנים שהוא פועל באופן עצמאי כדי שאנטיפטרוס יזלזל בו, בעוד שלמעשה פעל בשם אתונה.
הנואם הידוע דמוסתנס הצטרף אליו באיטוליה, והשניים שכנעו את הליגה האיטולית להעניק לאתונה 7,000 חיילים למרד.
ברגע שלמד אנטיפטרוס על תנועת האתונאים וכוונותיהם, הוא השאיר את סיפָּס כמושל מוקדון במקומו והשאיר לו חלק מהצבא ואף הורה לו לגייס לשורות הצבא את כל מי שניתן בעוד הוא עצמו לקח עמו שלוש עשרה אלף לוחמים רגליים ושש מאות פרשים והתקדם לעבר תסאליה.
בתחילה, התסאלים עמדו לצידו אך לאחר ששמעו את דבריו של לאוסתנס הם החליפו צד.
המלחמה שפרצה זכתה לכינוי מלחמת לאמיה.
אנטיפטרוס המבוהל הפציר בקרטרוס ששכן בקיליקיה לבוא לעזרתו, אולם בינתיים הביס לאוסתנס את בני בריתו הבויואטים של אנטיפטרוס בקרב ליד פלטאיה.
אנטיפטרוס עצמו הובס בקרב ליד תרמופילאי, ונסוג לעיר לאמיה והתבצר בה, לאוסתנס הטיל מצור על העיר.
במהלך המצור נהרג לאוסתנס, והאיטולים חזרו לעריהם.
אנטיפטרוס קיבל הודעה שליאונטוס המוקדוני מגיע עם 20,000 רגליים ו-2,500 פרשים, וגם קרטרוס התקרב עם 10,000 רגליים, 1,000 קלעים, וקשתים ו-1,500 פרשים, כדי להילחם בכוח המורד.
אנטיפטרוס הודה לקרטרוס ונתן לו את בתו פילה לאשה.
כעת השתנתה המלחמה מהקצה אל הקצה, היוונים ביקשו הסכם שלום, אולם אנטיפטרוס סירב להכיר בהם כגוף מדיני מלוכד ודרש שכל עיר תבקש שלום בנפרד.
האתונאים דחו את הדרישה, אולם בהדרגה נאלצו ערים רבות לבקש שלום בשם עצמן, עד שאתונה נותרה לבדה.
אנטיפטרוס הכין את כוחותיו להתקפה על אטיקה, בלית ברירה שיגרו האתונאים משלחת פיוסין שכללה את נכבדי העיר והצליחה להגיע עמו להסכם שלום.
אנטיפטרוס חשד שהמשטר הדמוקרטי של אתונה, הוא האשם בפרוץ מעשי האיבה.
לכן, משטרה הדמוקרטי של אתונה הוחלף באוליגרכיה בהוראתו.
אזרחים אתונאים רבים איבדו את זכות הצבעתם.
אתונאים רבים נאלצו לגלות מאטיקה ולהתיישב בתראקיה.
פולייס רבות אחרות מיהרו להיכנע ללא מאבק וקיבלו על עצמן את המשטרים האוליגרכיים שכוננו בהם המוקדונים.
פרדיקס מונה כעוצר הרשמי של הממלכה עד שאלכסנדר הרביעי בנם של אלכסנדר ורוקסנה יגדל, אולם שאר הדיאדוכים החלו לחשוש שפרדיקס זומם להפוך למלך.
פרדיקס מצדו חשש מאנטיפטרוס וחיפש את קרבתו, הוא היה אמור להינשא לניקיאה בתו של אנטיפטרוס, אולם אז ביטל את הנישואים כדי לשאת את קלאופטרה אחות אלכסנדר.
קלאופטרה אף עברה מפלה אל סרדיס כדי להתחמק מפיקוח אנטיפטרוס.
פרדיקס עשה זאת בחשאי, אולם אנטיגונוס סיפר הכל לאנטיפטרוס, וזה האחרון החל לארגן ברית פוליטית גדולה נגד פרדיקס, שכללה לבסוף את ליסימכוס, אנטיגונוס, דמטריוס, תלמי, וקרטרוס.
הברית חוזקה בנישואים, קרטרוס כאמור נישא לפילה בתו של אנטיפטרוס, בת אחרת של אנטיפטרוס אורידיקה ניתנה לתלמי, וניקיאה "הועברה" מפרדיקס לליסימכוס.
פרדיקס ראה את הקואליצייה האדירה שהתגבשה מולו והחליט לתקוף קודם את תלמי.
דוד גולן מעריך שהסיבה לכך הייתה שהיה לו קל יותר להציג את תלמי רודף הכבוד כמורד ופורע חוק, מאשר לעשות זאת אצל אנטיפטרוס המבוגר המנוסה ונאמנם של שלושה ממלכי מוקדון.
פרדיקס נהרג במהלך הקרבות נגד תלמי, והמנצחים התכנסו בטריפאראדיסוס שבצפון סוריה ושם חולקה מחדש הממלכה.
אנטיפטרוס מונה לעוצר עם אותן סמכויות כמו לפרדיקס, ונערך טיהור בנאמני פרדיקאס, זאת פרט לאאומנס שהמשיך בלוחמת גרילה נגד אנטיגונוס.
אנטיפטרוס מת במוקדון בגיל 80 בערך, הוא הוריש את העוצרות לקצין צעיר יחסית בשם פוליפרכון, אולם זה האחרון איבד מהר מאוד את השליטה לטובת קסנדרוס.
לא ידוע מי הייתה אשתו, אולם היו לו ילדים רבים:
קסנדרוס - היה ידיד נעורים של אלכסנדר הגדול ולאחר מות אביו השתלט על המלוכה.
לאולוס - היו שטענו שהוא הרעיל את אלכסנדר מכיוון שכעס עליו.
פילה - הייתה נשואה לבאלקרוס , ולאחר מותו של זה נישאה לקרטרוס, ולאחר מותו של זה לדמטריוס פוליורקטס.
אורידיקה - נישאה לתלמי הראשון.
פיליפוס - שרת בצבאו של אלכסנדר הגדול.
אלכסנדר - ייסד את העיר Ouranoupoli.
פליסטרכוס - שרת בצבאו של אחיו קסנדרוס.
ניקיאה - נישאה בתחילה לפרדיקס ומאוחר יותר לליסימכוס.
בת ששמה לא ידוע שנישאה לאלכסנדר מלינקסטיס.
אנטיפריסטזיס (מיוונית: άντιπερίστασὶς), בפילוסופיה, הוא מונח כללי עבור מספר תהליכים, אמתיים או מבוימים, שבהם תכונה אחת מחזקת תכונה אחרת הופכית.
היסטורית, הסבר זה יוחס למספר תופעות, החל מתגובת סיד למים קרים, למקורם של הרעם והברק.
מקור המונח ביוונית הוא ἀντί ("מתנגד") ו-περίστασις ("עומד סביב").
המונח שימש להסביר את טענת הפילוסופים שקור, במקרים רבים, מגביר את טמפרטורת הגוף, ויובש מגביר את לחותו.
לפיכך, נאמר, סיד (תחמוצת סידן) לוהט כאשר מוסיפים לו מים (תופעה שהוסברה אחר כך כתגובה אקסותרמית).
רעיון זה שימש גם כהסבר לכך מדוע מי הבארות חמים יותר בחורף מאשר בקיץ (תופעה המוסברת כהסתגלות עצבית).
גם הרעם והברק הוסברו כתגובה לקרירות הרקיע.
פילוסופים מן האסכולה הפריפטטית, כדוגמת תלמידי אריסטו, עשו שימוש נרחב ברעיון זה.
רוברט בויל בחן רעיון זה בעבודתו "New Experiments and Observations upon Cold", ומצא אותה לא תקפה מדעית.
אנטיפטרוס היה מלך מוקדון למשך תקופה קצרה.
אנטיפטרוס היה בנו של פיליפוס, ואחיינו של קסנדרוס.
הוא ככל הנראה שרת בצבאו של בן דודו, הנסיך המצרי תלמי קראונוס, שתפס את השלטון במוקדון בשנת 281 לפנה"ס.
בשנת 279 לפנה"ס, מת תלמי בקרב נגד הגאלים, ואחיו מלאגרוס נבחר כמלך החדש.
תקופת מלכותו של מלאגרוס נעה במקורות בין "כמה ימים" לבין חודשיים.
הוא ניהל את הממלכה בצורה לא טובה, ואנטיפטרוס נבחר למלך במקומו.
מלכותו של אנטיפטרוס גם היא לא ארכה ימים.
על פי עדות דיודורוס הוא מלך רק 45 יום, ניהל בצורה כושלת את המלחמה נגד הגאלים, והודח בידי המצביא סוסתיניס, אשר פיקד על הצבא המוקדוני כולו.
עם זאת, סוסתיניס סירב ליטול את הכתר, וגם נראה שאנטיפטרוס לא ויתר בקלות.
בפועל, סוסתיניס שלט במוקדון שנתיים תמימות.
לאחר מותו של סוסתיניס בשנת 277 לפנה"ס, התעוררה בלבו של אנטיפטרוס תקווה להשיג את הכתר מחדש.
המתחרה הרציני ביותר שלו היה אנטיגונוס.
אנטיגונוס גייס שכירי חרב רבים והנחיל לאנטיפטרוס תבוסה מוחצת.
גורלו לאחר מכן לא ידוע.
אנטיפטרוס הראשון היה מלך מוקדון, בנו של קסנדרוס.
אנטיפטרוס היה בנו של הדיאדוך קסנדרוס, בנו של המצביא אנטיפטרוס.
היו לו שני אחים: פיליפוס הרביעי ואלכסנדר החמישי.
הוא היה נשוי לאורידיקה, בתו של הדיאדוך ליסימכוס שהיה מלך תראקיה.
אנטיפטרוס נולד בתקופה קשה עבור מוקדון.
אלכסנדר הגדול מת ללא יורש פוטנציאלי, והגנרלים שלו קרעו לגזרים את האימפריה שלו (מלחמות הדיאדוכים).
אנטיפטרוס ביקש עזרה מליסימכוס חמיו, וליסימכוס שלח אל פירוס מכתב מזויף, שנשלח כביכול מתלמי הראשון מלך מצרים.
אנטיפטרוס נמלט עם אשתו אל חצרו של חמיו, ליסימכוס.
אולם ליסימכוס תכנן להפוך בעצמו למלך מוקדון, ועל כן הוציא להורג את אנטיפטרוס והכניס את אורידיקה למאסר.
אנטיפטרוס מכונה לעיתים "אנטיפטרוס השני", אולם הגדרה זו אינה מדויקת, שכן סבו אנטיפטרוס מעולם לא הוכתר כמלך מוקדון.
אנטינייטרון () הוא האנטי-חלקיק של הנייטרון.
חלק מתכונותיהם של אנטינייטרונים זהות לאלו של נייטרונים, לרבות המסה והמטען החשמלי.
לעומת זאת, חלק מהמספרים הקואנטיים של האנטינייטרון הם בעלי הערכים הנגדיים לאלו של הנייטרון, לרבות מספר הבאריון והאיזוספין.
האנטינייטרון התגלה ב-1956, על ידי קבוצה שכללה את הפיזיקאי ברוס קורק מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי, במאיץ החלקיקים בוואטרון (Bevatron).
קוארקי הערכיות (valence quarks) של האנטינייטרון הם שני אנטיקוארקי למטה ואנטיקוארק למעלה אחד ().
קשה יחסית לערוך ניסויים המערבים אנטינייטרונים, מכיוון שאין להם מטען חשמלי המאפשר להאיץ אותם, כמו שיש לאנטיפרוטונים.
אנטינייטרון חופשי צפוי להיות בעל אורך חיים זהה לזה של הנייטרון, דהיינו, כ-881.5 שניות.
אולם, לרוב, אנטינייטרונים מפסיקים להתקיים לאחר זמן קצר יותר, מכיוון שהם מגיבים עם נייטרון ומתאיינים.
אַנְטִיפַּטְרוֹס מצידון היה מחבר אפיגרמות יווני שנולד בעיר צור ופעל כנראה בצידון.
האפיגרמות שלו נכתבו ברובן בצורת כתובות על גבי מצבות קבורה או חפצים המוקדשים לאלים.
הן מצטיינות במשקל מדויק, וסיגנונן מושפע מן הרטוריקה של התקופה, שבה נהגו להשתמש במשפטים ארוכים ובשפה מליצית עם הרבה חידושי לשון נועזים.
האפיגרמות של אנטיפטרוס שימשו דוגמה למחברי אפיגרמות שבאו אחריו ונכללו באוסף של מֶלֶאַגְרוֹס מגַדַרָה.
כמה מהן הגיעו לידינו באמצעות האנתולוגיה היוונית.
אנטיפתיה היא התנגדות, מורת רוח, או סלידה רצונית או לא רצונית למשהו או למישהו, וההפך מסימפתיה.
בעוד שלעיתים אנטיפתיה מתפתחת בבני-אדם כתוצאה מאירועים או התנסויות שקרו בחייהם, לעיתים היא קיימת גם ללא הסבר רציונלי של סיבה-תוצאה בחייו של האינדיבידואל שחש בה.
לפיכך, המקור לקיומה של אנטיפתיה בבני-אדם נתון להסברים פילוסופיים ופסיכולוגיים שונים, הסברים אשר יש הסבורים שהם משכנעים בעוד אחרים רואים בהם ספקולציות בלבד.
ג'ון לוק, פילוסוף מודרני בן המאה ה-17 חקר את ההיבט הפילוסופי של האנטיפתיה פרסם אותו במאמר.
אנטיפתיה בין-אישית מיוחסת לרוב, באופן אי-רציונלי, לגינונים או למאפיינים גופניים מסוימים, הנתפסים כמעידים על תכונות אופי (למשל, עיניים עצומות ועמוקות כסימן לקהות-חושים או לאכזריות).
יתר על כן, התחושה השלילית מתרחשת לעיתים במהירות וללא הסבר, מתרחשת באופן מיידי, לא מודע ולא רצוני, ובכך דומה לתהליך אוטומטי או לתגובה רפלקסיבית.
הממצאים האמפיריים של צ'סטר אלכסנדר מראים כי מאפיין חשוב של אנטיפתיה הוא שהם "שוליים לתודעה רפלקטיבית".
אלכסנדר ביסס מסקנה זו על העובדה שרבים מהנבדקים במחקר דיווחו שמעולם לא חשבו הרבה על האנטיפתיות שלהם, לא ניסו לנתח אותה או לדון בה עם אחרים.
סימפתיה ואנטיפתיה משנים את ההתנהגות החברתית.
אף על פי שבדרך כלל משערים כי אנטיפתיה גורמת להימנעות, ישנם מחקרים אמפיריים שאספו ראיות לכך שתגובה אנטיפתטית לאובייקטים לא באה בעקבות מאמץ כלשהו להימנע ממפגשים עתידיים.
בפסיכולוגיה אישיותית , אנטיפתיה עשויה להיות קשורה לנעימות נמוכה.
סופי בראיינט הבחינה בהתפתחותה של פסאודו-אנטיפתיה המורכבת מ"פרשנות רשלנית ושרירותית של מעשיו וביטוייו של אדם אחר בהתאם לצד הגרוע ביותר של האדם העצמי".
במילים אחרות, אנשים נוטים להקרין על אחרים את הליקויים שלהם ולא אוהבים אותם או שונאים אותם.
פסאודו-אנטיפתיה מבוססת על הידע (המרומז) אודות הצדדים השליליים של אופיו של האדם עצמו.
בראיינט משווה את התחושה המתקבלת עם "תחושת טיהור מסוימת ושגויה".
אַנְטִישֵׁמִיּוּת או שנאת יהודים היא עוינות, אפליה או החזקה בדעות קדומות כלפי יהודים.
אדם המחזיק בדעות אנטישמיות נקרא אנטישמי.
למרות הפירוש המילולי של המונח, "נגד [העמים] השמיים", אשר ביניהם נמנים בין היתר היהודים, הערבים ועמים נוספים, המושג אנטישמיות מתייחס לשנאת יהודים בלבד.
אנטישמיות נחשבת לצורה של גזענות כאשר היא מבוססת על תפיסת היהודים כגזע בעל תכונות ביולוגיות מולדות, ואינה בהכרח נחשבת ככזו שנובעת ממניעים דתיים, תרבותיים או חברתיים.
בהיסטוריוגרפיה נהוג לחלק את האנטישמיות לאנטישמיות מסורתית ולאנטישמיות מודרנית, כך שהאנטישמיות המודרנית נבנתה כקומה נוספת מעל לאנטישמיות המסורתית, עם מאפיינים ייחודיים משלה.
האנטישמיות יכולה לנבוע ממניעים שונים: לעיתים היא מכוונת נגד היהודים כקבוצה אתנית או לאומית, ולעיתים היא נובעת מעוינות כלפי הדת היהודית ומנהגיה.
כאשר האנטישמיות מכוונת נגד היהודים כקבוצה אתנית או גזעית, היא מכונה אנטישמיות גזעית.
בסוג זה, העוינות נובעת מהאמונה שהיהודים מהווים גזע נפרד בעל תכונות מולדות הנתפסות כנחותות או מזיקות.
לפי תפיסה זו היהודים מתנהגים כפי שהם מתנהגים בגלל תכונות גזעיות שעוברות בתורשה, ושאין הם מחלישים אומות אחרות באמצעים פוליטיים וכלכליים בלבד, אלא גם באמצעות "זיהום" הדם של עמים אחרים בנישואי תערובת.
כאשר העוינות נובעת מסיבות דתיות, היא מכונה אנטישמיות דתית.
במקרה זה העוינות נובעת מתפיסות דתיות המתייחסות ליהדות כדת שהוחלפה או שצריכה להיעלם.
תפיסה זו כוללת דוקטרינות של תאולוגיית החילופין, הדורשות מהיהודים לנטוש את אמונתם ולקבל דת אחרת, והיא נפוצה בדתות האברהמיות האחרות.
האנטישמיות המודרנית, על שני סוגיה - הגזעית והדתית - צמחה והתפתחה מתוך מסורת ארוכה של עוינות דתית כלפי היהדות שהייתה קיימת במשך מאות שנים.
האנטישמיות באה לידי ביטוי במגוון רחב של צורות.
בקצה האחד נמצאים ביטויי שנאה או אפליה כלפי יהודים בודדים, שאינם כרוכים בהכרח באלימות.
בקצה השני נמצאים פוגרומים ורצח עם, שיכולים להתרחש ביוזמה ממלכתית או עממית.
על אף שהמונח "אנטישמיות" נטבע רק במאה ה-19, הוא מתאר גם תופעות אנטי-יהודיות מתקופות קודמות.
רוב האירועים האנטישמיים האלימים בהיסטוריה התרחשו באירופה, שם צמחה האנטישמיות המודרנית מתוך האנטישמיות הנוצרית של ימי הביניים.
מתחילת המאה ה-20 חלה עלייה משמעותית באנטישמיות בעולם הערבי, שהושפעה מתאוריות קונספירציה אירופיות והותאמה להקשר המקומי.
בעשורים האחרונים התפתח השיח על "אנטישמיות חדשה".
לפי גישה זו, מאחר שישראל היא מדינה יהודית, התנגדות לציונות או ביקורת חריפה על ישראל עלולות לבטא רגשות אנטישמיים ולשמש מסווה לתקיפת יהודים באשר הם.
הבידול בין ביקורת לגיטימית על מדיניות ישראל ובין אנטישמיות אינו תמיד ברור ושנוי במחלוקת.
סקרים מקיפים מראים כי בשנת 2014, אחד מתוך כל ארבעה מבוגרים בעולם החזיק בדעות אנטישמיות - למשל האמונה באשמת היהודים במלחמות העולם (מחצית מהנשאלים לא שמעו מעולם על השואה).
חוקרים מאוניברסיטת תל אביב, המחברים דו"ח שנתי על מצב האנטישמיות בעולם, תולים חלק מהגורמים לתקריות האנטישמיות של המאה ה־21 באופיין של הרשתות החברתיות, ומצביעים על עלייה בתקריות אנטישמיות בסמוך לאירועים מחוללים דוגמת מגפת הקורונה או מבצעים צבאיים בהם מעורבת ישראל.
המילה הגרמנית Antisemitismus הופיעה לראשונה בדפוס בגרמניה ב-1879 כמונח "מדעי" למושג Judenhass (שנאת יהודים).
מאז משמש המונח להתייחסות לעוינות כלפי יהודים בלבד.
המונח "שמים" נטבע לראשונה בשנות ה-1770 של המאה ה-18 על ידי חברי אסכולת גטינגן להיסטוריה, כמינוח מקראי לגזע שמקורו בשם, אחד משלושת בני נח בספר בראשית, במקביל למונחים חמיים ויפתיים.
מקור המינוח "אנטישמי" נמצא בתגובותיו של המזרחן מוריץ שטיינשניידר לדעותיו של המזרחן ארנסט רנאן.
ההיסטוריון אלכס ביין כותב: "נראה שהמונח המורכב אנטישמיות שימש לראשונה את שטיינשניידר, שתקף את רנאן על 'דעותיו הקדומות האנטי-שמיות' [כלומר, זלזולו בשמים כגזע]." הפסיכולוג אבנר פלק כותב באופן דומה: "המילה הגרמנית 'antisemitisch' שימשה לראשונה ב-1860 על ידי החוקר היהודי-אוסטרי מוריץ שטיינשניידר (1816-1907) בביטוי 'antisemitische Vorurteile' (דעות קדומות אנטישמיות).
שטיינשניידר השתמש בביטוי זה כדי לאפיין את רעיונותיו השגויים של הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנאן על כך ש'גזעים שמיים' נחותים מ'גזעים אריים'."
במחצית השנייה של המאה ה-19 התפשטו באירופה תאוריות פסאודו-מדעיות על גזע, שטענו לקשר בין מוצא גזעי לבין רמת הציוויליזציה והתקדמות החברה.
ההיסטוריון הפרוסי היינריך פון טרייצ'קה היה מהדמויות המרכזיות בהפצת רעיונות גזעניים אלה.
הוא טבע את הביטוי "היהודים הם אסוננו" - משפט שהפך לסיסמה מרכזית בתעמולה הנאצית עשרות שנים מאוחר יותר.
טרייצ'קה השתמש במונח "שמי" כמעט תמיד כשם נרדף ל"יהודי", כפי שמציין החוקר אבנר פלק.
זאת בשונה מארנסט רנאן, שהשתמש במונח "שמי" במובן הרחב יותר וכלל בו עמים רבים על בסיס השפות שדיברו (השפות השמיות).
הס, המונח שימש במקור את יוצריו כדי "להדגיש את ההבדל הרדיקלי בין ה'אנטישמיות' שלהם לבין צורות קודמות של עוינות כלפי יהודים ויהדות."
נצפה מנקודת מבט לא-דתית) שבה השתמש במילה "Semitismus" לסירוגין עם המילה "Judentum" לציון הן "יהדות" (היהודים כקולקטיב) והן "יהודיות" (האיכות של להיות יהודי, או הרוח היהודית).
הוא האשים את היהודים בקונספירציה עולמית נגד לא-יהודים, קרא להתנגדות נגד "הכוח הזר הזה", וטען ש"לא יהיה שום תפקיד ציבורי, אפילו הגבוה ביותר, שהיהודים לא ישתלטו עליו".
פרסום זה של מאר ב-1879 בא בעקבות ספרו מ-1862 "Die Judenspiegel" (מראה ליהודים) שבו טען ש"היהדות חייבת להפסיק להתקיים אם האנושות רוצה להתחיל", ודרש הן שהיהדות תתפרק כ"כת דתית-עדתית" והן שתהיה נתונה לביקורת "כגזע, כיישות אזרחית וחברתית".