tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וולטר ביקש ממנו להעלות על הכתב את רעיונותיו בדבר ההבדל בין המחזאים ז'אן רסין ופייר קורניי, והיכרותו זו עם וולטר הפכה לידידות.
ב-1745 המרקיז דה וובנארג הגיע לפריז, שם עמד בקשרים עם אנשים מועטים בלבד ובהם וולטר.
ב-1746 פרסם את יצירתו "מבוא להכרה האנושית" בתוספת נספח שבו רשם את הרהוריו ואת אמרותיו.
המרקיז דה וובנארג מת בפריז ב-1747.
גיום פרנסואה אנטואן, המרקיז דה לוֹפּיטָל היה מתמטיקאי צרפתי.
זכה לפרסום בזכות כלל לופיטל, כלל בחדו"א שעוסק בחישוב גבולות שצורתם אינה מוגדרת.
דה לופיטל נולד בפריז בירת צרפת.
התחתן עם מארי שרלוט דה רומילי.
בתחילת חייו הוא תכנן קריירה צבאית, אבל ראייה חלושה גרמה לו לשנות כיוון וללמוד מתמטיקה.
הוא פתר את בעיית הברכיסטוכרון, במקביל ובאופן בלתי תלוי פתרו אותה מתמטיקאים נוספים כמו אייזק ניוטון ומורהו של דה לופיטל- יוהאן ברנולי.
דה לופיטל מת בפריז והוא בן 43.
דה לופיטל היה גם הראשון שפרסם ספר לימוד על חשבון דיפרנציאלי.
הספר, שפורסם בשנת 1696, כולל הרצאות מפי יוהאן ברנולי על הביטוי חסר המשמעות 0/0. הספר הוא למעשה פרסומו הראשון של כלל לופיטל, והסיבה שבגינה הוא נושא את שמו של המרקיז ולא את שמו של ממציאו.
בשנת 1694 לופיטל וברנולי עשו עסקה לפיה לופיטל ישלם לברנולי 300 פרנקים לשנה בתמורה לבלעדיות על תגליותיו של האחרון, אותן הוא פרסם בספר הלימוד שלו.
ב-1704, לאחר מות דה לופיטל, פרסם ברנולי את דבר העסקה, וטען להכרה בכך שהוא גילה את כלל לופיטל.
ב-1922 נמצאו מסמכים המאשרים את גרסת ברנולי.
בכל מקרה, הסיפור לפיו דה לופיטל ניסה לבצע פלגיאט על תגליותיו של ברנולי איננו נכון: ספר הלימוד פורסם תחת מעטה אנונימיות, ובהקדמתו מוזכרת עזרת ברנולי, כמו כן, דה לופיטל מעולם לא טען לאחריות על הכלל.
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן הם סוכנות של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית שתפקידה שמירה על בריאות הציבור ועל בטיחותו על ידי מתן מידע לשיפור יכולת קבלת ההחלטות בתחום הבריאות, וקידום בריאות הציבור באמצעות שיתוף פעולה עם מחלקות הבריאות של מדינות וארגונים אחרים.
ה-CDC ממקד את תשומת הלב הלאומית בבקרת מחלות ובמניעתן (בייחוד מחלות מידבקות), בריאות סביבתית, בטיחות ובריאות תעסוקתית, מניעת פציעות, ופעילויות חינוכיות שנועדות לשפר את בריאות תושבי ארצות הברית.
מטה ה-CDC נמצא בקמפוס אוניברסיטת אמורי, באטלנטה שבג'ורג'יה.
המרכזים הוקמו ב-1 ביולי 1946 תחת השם המרכז למחלות מידבקות, וטיפל בעיקר במאבק במלריה בארצות הברית.
בשנת 1957 הורחב תחום הפעולה של המרכז לכלול גם מחלות מין.
בשנת 1960 קיבל המרכז אחריות לטיפול בשחפת ובשנת 1963 ייסד המרכז תוכנית לחיסון.
בשנת 1967 שונה שם המרכז ל"המרכז הלאומי למחלות מידבקות" ובשנת 1970 שונה השם שוב, הפעם ל"המרכז לבקרת מחלות".
בשנת 1980 שונה השם ל"המרכזים לבקרת מחלות" ובשנת 1992 נוסף גם המילה ומניעתן.
במהלך השנים הורחבה הפעילות של המרכז לכלול גם מחלות כרוניות, נכויות, פציעות, תאונות עבודה, סיכוני בריאות סביבתיים וטרור ביולוגי.
ה-CDC מתמקד במגוון תחומים שנועדו להבטיח את בריאות הציבור בארצות הברית ובעולם:
זיהוי מוקדם, ניטור ושליטה במגפות מקומיות ובינלאומיות.
שיתופי פעולה עם מדינות אחרות וארגונים עולמיים כגון ארגון הבריאות העולמי (WHO).
פיתוח מדיניות בריאות ציבור מבוססת נתונים.
מחקר ומניעה של מחלות כרוניות כגון סוכרת, השמנת יתר ומחלות לב.
קידום אורח חיים בריא באמצעות תוכניות חינוך והסברה.
התמודדות עם איומים ביולוגיים, כימיים ורדיולוגיים.
ניהול משברים כמו מגפות או אסונות טבע המשפיעים על הבריאות הציבורית.
קידום בטיחות במקום העבודה, בדרכים ובבית.
מעקב אחר השפעת גורמים סביבתיים על הבריאות.
ה-CDC ממוקם באטלנטה, ג'ורג'יה, ומעסיק אלפי עובדים ברחבי ארצות הברית והעולם.
הסוכנות כוללת מחלקות שונות המתמקדות בנושאים ייעודיים, כגון מחלות זיהומיות, בריאות סביבתית, בטיחות עבודה ובריאות גלובלית.
המרכז הלאומי למחלות זיהומיות (NCEZID)- אחראי על מניעת מחלות כמו שפעת, שחפת ואיידס.
המרכז הלאומי למניעת מחלות כרוניות וקידום בריאות (NCCDPHP)- מתמקד במחלות כרוניות, תזונה, פעילות גופנית ובריאות הנפש.
המרכז הלאומי לבריאות סביבתית (NCEH)- מתמודד עם איומים סביבתיים על בריאות הציבור, כולל חשיפה לרעלים.
המרכז הלאומי לבריאות גלובלית (CGH)- משתף פעולה עם ארגונים בינלאומיים למניעת התפרצויות מחלות במדינות אחרות.
המרצת פתיחה היא סדר דין מיוחד שבאמצעותו ניתן לפתוח בהליך משפטי.
תובענה בדרך של המרצת פתיחה מתבררת באופן מהיר ומקוצר על יסוד תצהירים בלבד וללא כתבי טענות או שלב הוכחות.
הדבר מתאים בעיקר לדיונים שאינם מורכבים מבחינה עובדתית ומוגבל לאנשים מסוימים שיכולים לעשות בו שימוש.
ישנם סדרי דין מיוחדים נוספים המאפשרים לקיים הליך באופן יעיל יותר, דוגמת: סדר דין מהיר, סדר דין מקוצר, וסדר דין מיוחד בתובענה לפינוי מושכר בלתי מוגן.
המרצת פתיחה הייתה מעוגנת בדין הישראלי בסעיפים 258-248 לתקנות סדר הדין האזרחי, אולם עם חקיקת התקנות החדשות הוסרו הסעיפים מהמשפט הישראלי, וכעת לא ניתן להשתמש בסדר דין זה.
האנשים והנושאים הרלוונטיים להמרצת פתיחה
הזכאים לעשות שימוש בהמרצת פתיחה הם מנהל עזבון, נאמן, נושה, או יורש על פי שטר קניין או מסמך, ואפוטרופוסים שנתמנו לפסול דין או הורים כשפסול הדין הוא קטין.
אין רשימה סגורה של שאלות אותן ניתן להגיש לבית המשפט בדרך של המרצת פתיחה על ידי הזכאים אך מכח תקנות סדר הדין האזרחי ישנה חובה להגיש תובענה בדרך של המרצת פתיחה כאשר מדובר בשאלות:
הנוגעות לזכויות או טובות הנאה של נושה, יורש או נהנה.
קביעת סוג של נושים, יורשים או אנשים אחרים.
מתן הוראות למנהלי עזבון או נאמנים בכלל והגשת חשבונות ותשלום כספים לקופת בית המשפט בפרט
אישור מכירה, קנייה, פשרה או עסקה אחרת
הכרעה בכל שאלה הנובעת במישרין לניהול עזבון ונאמנות או הנוגעות לפסול דין.
כאשר אין הכוונה למינוי של מנהל עזבון, נאמן או אפוטרופוס בדרך זו.
נושאים נוספים שיש להגיש (ואינם מוגבלים לאוכלוסיית הזכאים) בדרך זו הם:
בקשה למתן תוקף של פסק דין להסדר גישור.
בקשה מטעם מוכר או קונה מקרקעין להכרעה בשאלות הנובעות מחוזה המכר.
בקשת שותף לפרק או לחסל שותפות (כשאין מחלוקת שהשותפות קיימת, מתפרקת או שיש לו זכות לשותפות).
בקשת מעוניין על פי שטר קניין, צוואה או מסמך אחר לפרש את המסמך להצהיר על הזכויות הנובעות ממנו.
ניתן (אך לא חובה) להגיש בדרך של המרצת פתיחה גם בקשה לסעד הצהרתי.
בקשה לביטול תוצאות של בחירות לרוב מתבררת בדרך המרצת פתיחה מפאת חשיבות בירור הטענות באופן מזורז.
את ההמרצה מגישים בבקשה בכתב עם הכותרת "המרצת פתיחה" לה מצרפים תצהיר המאמת את העובדות הנזכרות בבקשה.
המשיב אינו חייב להגיש תשובה להמרצת הפתיחה.
אם הגיש, יעשה זאת בתוך 45 יום ממועד המצאת המרצת הפתיחה או עד 14 יום לפני הדיון – המוקדם מביניהם.
מאחר שההליך נועד להתברר בדרך של תצהירים פרקטיקות משפטיות דוגמת תשובת המבקש לתשובת המשיב, הבאת ראיות והשמעת עדים דורשות קבלת רשות מבית המשפט.
כמו כן, לא ניתן להגיש תביעה שכנגד.
בית המשפט ביוזמתו או לבקשת הנתבע (בכתב ההגנה) רשאי לבטל את המרצת הפתיחה ולהפנות את בעלי הדין לתובענה בדרך הרגילה או פשוט לדון בה בעצמו בסדר הדין הרגיל ולהורות על הגשת כתבי טענות.
עקב המגבלות על המקרים בהם ניתן להגיש הליך המרצת פתיחה, אין בנמצא מספר רב של תקדימים.
מקרים בהם הוגשה המרצת פתיחה
שותפות גבעות עולם הגישה לאחרונה תביעה כנגד טוביה לוסקין ומנהלים נוספים בחברה.
עדאלה -המרכז לזכויות המיעוט הערבי בישראל הגיש המרצת פתיחה נגד אוניברסיטת חיפה בטענות לאפליה.
בשנת 2003 הוגשה המרצת פתיחה לבית המשפט המחוזי בעניין ביטול הבחירות המקומיות ביישוב פקיעין.
בשנת 2015 הוגשה המרצת פתיחה לבית המשפט המחוזי בעניין ביטול תוצאות הבחירות לעיריית בת ים.
המועצה האזורית עמק חפר הגישה המרצת פתיחה כנגד מינהל מקרקעי ישראל בעניין השלמת הפיתוח בהרחבת בחן.
האגודה לזכויות האזרח הגישה תובענה על דרך המרצת פתיחה כנגד אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בהמרצת פתיחה מיר נ' מירון (ה"פ 52806-03-18), בית המשפט המחוזי דחה את דרישת התובע להליך מהיר.
בית המשפט העליון דחה פה אחד את ערעורו של מיר על דחיית דרישת ההמרצה (ע"א 5400/18).
במשפטים, המונח הַמְרָצָה מתייחס לצורת דיון משפטי, שהייתה נהוגה בעיקר בעבר, ובה התקיימו הדיונים בעל פה.
המבקש היה מגיש בקשה כתובה, ובה הודעה על כוונתו להתייצב בפני בית המשפט ולטעון בפניו את טענותיו.
בדרך כלל צורף לבקשה זו תצהיר.
במועד שנקבע היה המבקש מתייצב בפני בית המשפט וטוען בעל פה את טיעוניו ותביעתו מהצד הנתבע.
מקורה של שיטת ההמרצה במשפט האנגלי, שממשיכו החוקתי הוא המשפט הישראלי.
בשנת 1938 הותקנה "תקנה 240", הקובעת שאם לא נקבע סדר דין אחר, יהיו הדיונים בדרך המרצה.
שיטה זו גרמה לעיתים לתקלות משפטיות, ולמתן פסקי דין בהסתמך על הבקשה המצורפת ללא שמיעת המבקש בעל פה.
בשנת 1997 שונה שם ההליך מ"בקשה בדרך המרצה" ל"בקשה בכתב", וכן תוקנו סדרי הדין של ההליך.
הבקשה מוגשת כך שהטיעונים המשפטיים מפורטים בה בכתב ולא בעל פה, ובית המשפט יכול להחליט בבקשה אף מבלי לשמוע את הצדדים.
במסגרת השינוי שבוצע בשנת 1997, נותר הליך משפטי בשם "המרצת פתיחה", המתייחס לפתיחת הליך משפטי בו מתבקש בית המשפט לחוות דעתו על נושא משפטי שאינו טעון בירור על פי ראיות, כגון פירוש של חוזה וכדומה.
גם בהוצאה לפועל משתמשים עדיין בבקשה בדרך המרצה.
המרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן עוסק בהיבטים מחקריים ויישומיים של דיפלומטיה ציבורית וכיסוי תקשורתי של יחסים בינלאומיים.
בראש המרכז עומד פרופ' איתן גלבוע.
המרכז לתקשורת בינלאומית מסונף לבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת בר-אילן, אשר בראשו עומד פרופ' שמואל ליימן-וילציג.
המרכז לתקשורת בינלאומית הוא היחידי בישראל ואחד מהיחידים בעולם העוסק בשלל ההיבטים של דיפלומטיה ציבורית ותקשורת, כולל טרור ומלחמה, דיפלומטיה ושלום, יחסי מסחר וכלכלה, תרבות וספורט, ארגונים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים, ערכים, נורמות ומשפט בינלאומי.
המרכז עוסק בתקשורת המסורתית כולל עיתונות, רדיו וטלוויזיה וכן בתקשורת החדשה הכוללת אתרי אינטרנט, בלוגים ורשתות חברתיות.
פעילות המרכז כוללת מחקר בסיסי ויישומי, כנסים ארציים ובינלאומיים, פרסומים כלליים ומכווני מדיניות וקורסי הדרכה בסיסיים ומתקדמים.
מטרת המרכז היא ליצור מודעות בקרב מנהיגים ומקבלי החלטות, במשרדי הממשלה, בכנסת ובקרב ארגונים ציבוריים לגבי החשיבות המתעצמת של תקשורת ודיפלומטיה ציבורית לביטחונה של המדינה ולתדמיתה בעולם.
המרכז מגבש הצעות לאסטרטגיה וטקטיקה תקשורתית וכן תוכניות פרטניות בתחומי הדיפלומטיה הציבורית.
התוכניות מבוססות על שימוש מושכל בכלים המודרניים של דיפלומטיה ציבורית כולל רשתות חברתיות, מיתוג, יחסי ציבור, תרבות, חילופי סטודנטים ומדענים, סיוע הומניטרי, עסקים, תיירות, שימוש בעמותות ובארגונים לא ממשלתיים, גיוס תפוצות, מעקב אחרי כיסוי תקשורתי וביצוע סקרי דעת קהל.
חלק ניכר מפעילות המרכז מוקדש לאתגרים שעומדים בפני הדיפלומטיה הציבורית הישראלית ולדרכים שבהן ניתן להתמודד אתם.
סדנת הדגל של המרכז היא הסדנה לדיפלומטיה ציבורית, תוכנית של 8 שבועות, המכוונת להכשרת סטודנטים ובוגרים מצטיינים לייצג את מדינת ישראל בזירה הבינלאומית.
סדנה נוספת היא סדנת ליליאן וילדר למצוינות בתקשורת, שמטרתה להכשיר דיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי מקצוע, אנשי תקשורת וכן סטודנטים ומנהיגים צעירים, לעמידה בפני קהל ומצלמה.
כמו כן, המרכז לתקשורת בינלאומית מקיים קשרים עם בתי ספר תיכוניים בארץ, על מנת להנחיל את עולם הדיפלומטיה לנוער.
סדנה נוספת היא סדנת ליליאן וילדר למצוינות בתקשורת, בהובלת אווה רוזנשטיין, שמטרתה להכשיר דיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי מקצוע, אנשי תקשורת.
המרכז מקיים קשרים מקצועיים ומדעיים עם המרכז לדיפלומטיה ציבורית באוניברסיטה של דרום קליפורניה, ובשיתוף אתו הוא קיים את הכנס הראשון על היבטים של דיפלומטיה ציבורית.
המרפסת הלאומית של המדינה על שם דונלד טראמפ הוא מצפור הממוקם על כתף גבעה בצמוד לגדר היישוב פדואל שבשומרון.
ניתן להשקיף ממנו על גוש דן, השרון, מישור החוף והשפלה, ובהתקיים תנאי מזג אוויר מתאימים וזיהום אוויר מופחת ניתן לראות אף את תחנות הכוח של אשקלון ואשדוד בדרום ועד לאוניברסיטת חיפה שעל הר הכרמל.
בפברואר 2025 הוחלט לשנות את שם המצפה ל"המרפסת הלאומית – ע"ש דונלד טראמפ", כהוקרה לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
המצפור מתנשא כ-350 מטר מעל פני הים.
המרחק בינו ובין הים התיכון הוא כ-25 ק"מ בקו אווירי, המרחק לגוש דן הוא כ-12 ק"מ בקו אווירי והמרחק לנמל התעופה בן-גוריון הוא כ-13 ק"מ בקו אווירי.
מהמקום ניתן לזהות בקלות רבה תשתיות ביטחוניות ואזרחיות חיוניות לישראל, כגון נמל התעופה בן-גוריון, הקריה, אוניברסיטאות, מסילות ותחנות רכבת, כביש 6, תחנות כוח, אזורי תעשייה ומסחר ובתי חרושת.
את השם "המרפסת של המדינה" טבע ראש הממשלה, אריאל שרון, ברצונו לבטא בכך את פגיעות מישור החוף, השרון והשפלה בפני עליונותו הטופוגרפית של מי ששולט בשדרת ההר.
מנהגו של אריאל שרון להביא למקום אישים שונים, מתייחס לתביעה הישראלית ארוכת השנים לגבולות בני הגנה כערובה לשלום בר קיימא וממחיש שהתייצבות על גבולות הקו הירוק – ירידה של ישראל משדרת ההר – אינה עולה בקנה אחד עם תביעה זו.
כאשר הביא את ג'ורג' ווקר בוש בעת שהיה מושל טקסס, התבטא שרון באומרו: "אתה רואה את הבתים ממול?
אלה הבתים של תל אביב.
ושם זה חוף הים של תל אביב, ויותר שמאלה זה נמל התעופה בן-גוריון ושם ימינה זה הבתים של ראש העין.
אדוני המושל, אם חלילה נצא מכאן, נישאר עם מותניים צרים של כמה קילומטרים בלבד שיפרידו ממזרח עד הים".
בוש השיב לו: "אני יכול להבין את זה.
תנועת "ישראל שלי" הפיקה פרויקט הנקרא "פרויקט הפנורמה", שמטרתו להראות את חשיבות המקום מבחינה ביטחונית-אסטרטגית, על ידי תצפית וירטואלית מהמקום אל גוש דן ועוד.
באוגוסט 2014 הוקם באתר מצפור, אותו חנך השר לענייני גמלאים, ח"כ אורי אורבך.
באפריל 2016 הותקנו באתר משקפות נוף ארוכות טווח, על מנת לאפשר למבקרים להשקיף על הנוף מהמצפור.
החל מאפריל 2015 מתקיים במקום פסטיבל המרפסת של המדינה פעמיים בשנה - בחול המועד סוכות ובחול המועד פסח - בהשתתפות אלפי מבקרים.
"המרצה" היא מיני-סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר דרמת הריגול, בהפקת ערוץ רוסיה-1. שודרה לראשונה ב-26 במרץ 2012.
נעימת הנושא לסדרה והשיר "במקום" (На прицеле) בוצע על ידי סרגיי אשיחמין ונכתב על ידי דמיטרי דנקוב ורבים רואים בו מין פלגיאט של השיר "Extreme Ways" שנכתב עבור הטרילוגיה: זהות כפולה, זהות במלכודת וזהות אבודה.
מקסים מקסימוביץ' הוא פרופסור בפקולטה למדעי המדינה של אוניברסיטת מוסקבה.
לפני כמה שנים הוא עבד בשירות הביטחון הפדרלי והתפטר בנסיבות טרגיות.
באחת מההרצאות מופיע באוניברסיטה בכיר משירות הביטחון הפדרלי, ומציע למקסים לחזור לשירות ולזהות חפרפרת שעשוי להדליף מידע סודי ביותר לסוכנות הביון האמריקאית, ה-CIA.
זמן קצר לאחר מכן פונה אליו לעזרה עמיתו לשעבר, ולדימיר: החפרפרת בכוונה מנסה לחשוף אותו כבוגד.
כאשר על כף המאזניים מוטלים לא רק ביטחון המדינה, אלא גם חיי חברו הוותיק, מקסים מבין שהוא לא יכול להישאר עוד הרחק משירות ביטחון המדינה.
מקסים הוא אדם לגמרי יוצא דופן.
לפני כמה שנים הוא פיתח והציג את "תאוריית החובבנים." על פי התאוריה, אפשר להפקיד כל משימה בידי כל אדם רגיל, מאחר שלאדם יש היכולת לפעול אחרת מכפי שהיה פועל איש מקצוע – מעשיו לא מחושבים והוא פועל אחרת מההיגיון של אנשי מקצוע.
על מנת לחשוף את הסוכן הכפול וכדי להציל חבר ותיק ולאתר את האשמים לאירועים שהתרחשו לפני שנתיים, מקסים שוב צולל חזרה לתוך זרם פעילות המודיעין.
יחד עם שירות הביטחון הפדרלי הוא פועל כדי למנוע מבצעי ריגול של סוכנויות זרות, כמו ה-CIA, MI6 והמוסד.
בין איומי טרור לירי הרקטות מקסים סוף סוף לומד להכיר אהבה אמיתית, הציירת קירה.
העימות בין סוכנויות המודיעין הופך להיות אפילו מתוח יותר, כאשר אדוניו של "החפרפרת" ב-CIA הופכים להיות מודעים יותר לכך שמקסים חזר למשחק.
ככל שהוא מתקרב אל המטרה שלו, הוא מבין ש"החובבנים" הם אנשים קרובים אליו, אולי אפילו הוא עצמו.
המרכזים הקוריאניים לבקרת מחלות ומניעתן (בראשי תיבות: KCDC; בקוריאנית: 질병관리본부) הוא ארגון תחת משרד הרווחה והבריאות של קוריאה הדרומית האחראי על השתלת איברים וקידום בריאות הציבור באמצעות ניהול מניעה, הסגר, ניסוי ומחקר על מחלות זיהומיות, מחלות ופגיעות כרוניות ונדירות.
יולי 1949: מרכז הבריאות המרכזי הוקם תחת משרד הבריאות
ינואר 1960: שמם למכון הבריאות המרכזי
אוגוסט 1960: שם שונה למכון הלאומי לבריאות
דצמבר 1963: התמזגה עם המעבדות הכימיות הלאומיות, המעבדה הלאומית לרפואת עשבים והמכון הלאומי להכשרה לבריאות הציבור
פברואר 1967: שם שמו למכון הלאומי להכשרה בבריאות הציבור
נובמבר 1981: שם שמו למכון הלאומי לבריאות
דצמבר 1994: אורגן מחדש תחת משרד הבריאות והרווחה
דצמבר 2003: שונה ל-KCDC הנוכחי
דצמבר 2010: העביר את המטה שלה לאוסונג
המרכז למוכנות ותגובת חירום לבריאות הציבור
המרכז לבקרת מעבדה במחלות זיהומיות
המרפאה המלכותית של אדינבורו היא בית חולים ציבורי בעיר אדינבורו, בירת סקוטלנד.
הוא מבתי החולים הבולטים ביותר בסקוטלנד ובית החולים הציבורי הוותיק בה.
בית החולים נוסד בשנת 1729 כמוסד רפואי של צדקה ביוזמת רופאי אדינבורו.
הוא הוקם כתוצאה של מאמצים שהחלו עוד ב-1712 ובמימונם של אישים וגופים פרטיים רבים, לרבות קהילות נוצריות.
בגלגולו הראשון הוא הוקם בבית קטן בעיר ונודע בשם "הבית הקטן" (Little House).
היו בו ארבע מיטות אשפוז, שירתה בו אם בית קבועה ורופאים ורוקחים מהעיר טיפלו בחולים בו ללא תשלום.
בשנה הראשונה לקיומו אושפזו בו 35 אנשים.
בשנת 1736 הוענק למוסד צ'ארטר מלכותי והוא קיבל את שמו הנוכחי.
באותה עת החלה הקמת משכן חדש עבורו לא הרחק ממקומו המקורי, שמומנה גם היא מתרומות פרטיות.
בית החולים עבר ב-1745 למשכנו החדש, שכלל 228 מיטות.
הוא נבנה ברחוב הנקרא כיום Infirmary Street.
עם השנים נוספו למוסד מבנים נוספים.
ב-1869 החל לעבוד בו הרופא ג'וזף ליסטר, שנודע בתרומתו הרבה להנחלת השימוש בחיטוי ברפואה.
סמוך לאחר מכן עבר שירות האחיות בו מודרניזציה ונוסד במסגרתו בית הספר הראשון לסיעוד בסקוטלנד.
בית החולים נותר במקומו עד שנת 1879 ואז עבר למיקום חדש ב-Lauriston Place, שנמצא אז בשולי העיר.
במקום זה גדל והתרחב ובו נשאר יותר ממאה ועשרים שנה.
בשנת 1948 מוזג בית החולים לתוך שירות הבריאות הלאומי הבריטי החדש.
בשנת 2003 נחנך משכנו החדש והמודרני של בית החולים, שנבנה בשיטת PFI בשטח פתוח ברובע "צרפת הקטנה" שמדרום מזרח למרכז העיר.
מיקום זה נבחר מתוך הבנה שעל בית החולים לשרת גם את האזורים הסמוכים לאדינבורו מדרום.
בניית הקמפוס החדש ארכה שש שנים בעלות של 184 מיליון לירות.
הוא משתרע על פני שטח של 120 אלף מטר רבוע וכולל 24 חדרי ניתוח.
בית החולים היה חלוץ בהכנסת טיפולים רפואיים מתקדמים לשימוש בסקוטלנד.
בשנת 1960 נערך בו ניתוח השתלת הכליה הראשון בבריטניה וב-1964 נפתחה בו היחידה הראשונה בעולם לטיפול נמרץ בחולי לב.
הוא היה חלוץ בעריכת ניתוחי השתלות מורכבים בסקוטלנד ובשנת 2012 החלו בו השתלות של מסתם לבבי אאורטלי בצנתור (TAVI).
ב-2012 טיפלה מחלקת המיון של בית החולים ב-113 אלף מטופלים, המספר הגבוה ביותר למחלקת מיון בסקוטלנד.
בשנת 2016 הוא הוכר אחד מארבעה מרכזי הטראומה הראשיים בסקוטלנד.
בית החולים הוא מוסד אוניברסיטאי המסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אדינבורו, אשר הקים בתחומו את המבנה החדש שלו.
בצמוד לבית החולים עומד בבניינו משכנו החדש של בית חולים ידוע אחר באדינבורו - בית החולים המלכותי לילדים חולים.
המרכז לתקשורת חלל רחוקה הוא כינויו של המערך הנפרד לפיקוד ומדידה ה-40 כחלק מהמרכז הראשי לניסויי חלל על שם טיטוב של כוחות האוויר והחלל, הממוקם בכפר ויטינו, ליד יבפטוריה (שבקרים).
המרכז הורם לראשונה כמרכז הבקרה הזמני לתחנות בין-פלנטריות אוטומטיות שהוצב בשנת 1958 במדרון הדרומי של הר קושקה ליד סימייזה.
ב-2 בינואר 1959, התחנה קיבלה ועיבדה כבר מידע מתחנת "Luna" והחלה לפעול.
בדצמבר 1959, על פי הצעתם של האקדמאים סרגיי פבלוביץ' קורוליוב ומסטיסלב וסבולודוביץ' קלדיש, החליטה הממשלה להקים את המרכז לתקשורת חלל רחוקה (CDC) ביבפטוריה.
ביוני 1960, באזור מישור החוף בקרים ליד יבפטוריה, נבנה והוקם המרכז הרדיו-טכני ה-85 לתקשורת למרחקים ארוכים (שם הצופן NIP-16 היחידה הצבאית 34436).
מבנה המרכז כלל שני אתרים: הראשון - באזור הכפר ויטינו, השני - באזור הכפר זאוזורנויה.
נדרש מרחק גדול בין האתרים של 10 ק"מ כדי להפריד בין ציוד הקליטה הרגיש לבין הקרינה המשדרת העוצמתית.
באתר הראשון (ויטינו) נמצאים בנייני המרכז, שתי אנטנות המקבלות רגישות יתר ADU-1000 ממתחם פלוטון, טלסקופ כפול AZT-28 של המערכת האופטית Sazhen וטלסקופ AZT-8. באתר השני של המתחם (היישוב זאוזרנויה) נמצאו האנטנות המשדרות ADU-1000 של מתחם פלוטון, טלסקופ הרדיו מדגם RT-32 (שנחשב לגדול ביותר ברוסיה וידוע השם P-400P) ובנייני שירות.
האובייקט העיקרי באתר הוא ממשדר מספר 2 הכולל את האנטנה החזקה ביותר ADU-1000, עם 8 מראות פרבוליות בקוטר 16 מטר.
כדי להתקין את האנטנה, נדרשו הקבלנים לבנות את היסוד ואת העמוד שעליו הותקנה האנטנה ברמת הדיוק הגבוהה ביותר.
ב-12 בפברואר 1961 החל המרכז לנטר את טיסת התחנה הבין-פלנטרית האוטומטית הראשונה בעולם, Venera-1. בשנת 1965 הושקו כלי הרכב Venera-2 ו-Venera-3. עם הזמן הושקו מספר חלליות מסדרות אקו, ונוס ומאדים, בעזרתן הועמדו סוגיות הנושא של דינמיקת טיסה ונחיתה על כוכבי הלכת של מערכת השמש, חקר אטמוספירת כוכבי הלכת והעברת מידע.
בשנת 1963 ביקר במרכז אסטרונום הרדיו ברנרד לובל, שהתרשם מעוצמת ציוד המרכז.
ב-2009 דיווח ברנרד לובל על ניסוי שערך בביקור זה - הוא טען כי הקג"ב ניסה לכאורה להרוג אותו בהקרנת אות חזקה עם אחת האנטנות של המרכז.
לאוול כתב דוח מלא על האירוע, שהתפרסם רק לאחר מותו.
לאחר קריסת ברית המועצות הפך המרכז לתקשורת חלל, כמו קרים כולה, לחלק מאוקראינה.
בשנת 1993 פורקה היחידה הצבאית 34436. המרכז הועבר לאחריות סוכנות החלל הממלכתית של אוקראינה.
יתר המחלקות הצבאיות שהיו חלק ממנו בשטח אוקראינה פורקו.
בשנת 1996, בהתאם לצו נשיא אוקראינה הוקם כטן המרכז הלאומי לניהול ובדיקת עזרי חלל (NTSUIKS) על בסיס המרכז לתקשורת חלל רחוקה, כשהוא כפוף לסוכנות החלל הלאומית.
למעשה, המרכז הפך ממתקן צבאי למצפה אזרחי המדווח לאקדמיה למדעים באוקראינה, אך נוכחות הצבא הייתה הכרחית כדי לשמור ולהבטיח את פעילותם של טלסקופי רדיו צבאיים.
נוסח הצו קבע פירוז הדרגתי של המתקן עד שנת 2000.
בחודשים מאי-יולי 1999, אוגוסט-ספטמבר 2001, יולי 2003 ואוקטובר 2008, בעזרת טלסקופ RT-70, נשלחו הודעות לתרבויות חוצניות כחלק ממחקר למציאת צורות חיים בחלל החיצון.
במשך 10 שנים (1998–2008) נערכו ניסויים שונים עם הטלסקופRT-70. במסגרת תוכנית PulCON, שיתוף הפעולה נמשך לפחות ארבע שנים: משנת 2006 עד 2009.
בשנת 2011 תוכנן לבצע עבודת בקרה משותפת עם סוכנות החלל הרוסית על החללית פובוס-גרונט.
בנובמבר 2013 פורקה ונחרטה אנטנה לתקשורת חלל ייחודית לטווחים ארוכים של מתחם השידור פלוטון באתר מס 2 בזאוזרנויה.
עד 2014 המכון לאסטרונומיה ורדיו של האקדמיה הלאומית למדעים באוקראינה היה אחראית על הטיפול המדעי של כלי המרכז.
בשנת 2014 הונף מעל המרכז דגלה של רוסיה ודגל חיל האוויר והחלל של הפדרציה הרוסית.
במרץ 2014, לדברי ארתור אגאסייב, איש המרכז, קצינים - תומכי קרים רוסיים ובני משפחותיהם ספגו איומים ברצח וגירוש.
כמו כן, אחד מקציני הכוחות המזוינים האוקראינים לקח לקייב את כל התיעוד של פעולות המרכז בשנים שהיה תחת אוקראינה.
למעלה מ-90% מאנשי המרכז הלכו לשרת בצבא הרוסי ועברו הסבה מקצועית באוניברסיטאות הצבאיות של רוסיה.
בתחילת 2015, המרכז אורגן מחדש כמערך נפרד לפיקוד ומדידה ה-40 של כוחות האוויר והחלל של הפדרציה הרוסית.
היחידה הצבאית 81415 הוקמה מחדש על בסיס המרכז המדעי, דגל היחידה נמסר בחגיגיות ב-22 בפברואר 2015 בכיכר התיאטרון ביפבטוריה, על ידי מפקד חיל האוויר והחלל, סגן אלוף אלכסנדר גולובקו, למפקד היחידה, אלוף-משנה רומן וינוקורוב.
ממשרד ההגנה הרוסי נמסר כי בעת סיפוח קרים לרוסיה, המתחם היה במצב גרוע - מבין כל המבנים, הייתה רק אנטנה אחת עם יכולת בקרה, שעדיין פועלת כיום.
במהלך שנותיו תחת השלטון האוקראיני, לא נמצא יישום מבצעי והאתרים הייחודיים של המתחם נבזזו.
במטה חיל האוויר והחלל אמרו כי כמעט מייד החלו לצייד את המתחם במערכות מדידת פיקוד חדשות לשליטה בחלליות ובמערכת בקרת חלל.
מכיוון שמערכות האנטנה עצמן למעשה אינן מתיישנות, ציוד קליטה והשידור מיושן הוחלפו בציוד חדיש.
המרכז הפך לחלק מהמרכז הראשי לניסויי חלל על שם טיטוב.
המרכז עובר מודרניזציה; משרד ההגנה של רוסיה אישר תוכנית לפיתוח המתחם עד 2020. הונחו אמצעים למודרניזציה, לבניית ציוד חדש ולהדרכת כוח אדם.
באביב 2017 הוכרז כי המרכז קיבל 3 מתחמים מודרניים בשלוש שנות מודרניזציה כדי להחליף ציוד סובייטי מיושן.
המרכז הפך לחלק ממערכת GLONASS הרוסית.
המרכז מצויד במערכת הפיקוד והמדידה הרוסית "Pheasant MTS", בעל יכולת קליטה של 100 עד 40,000 ק"מ.
מערכת זו פותרת את בעיות ניהול כל קבוצת הלוויינים ורכיבי החלל של רוסיה.
בהתאם לתוכנית הרכש הציבורי, עד 2030 המרכז ישופץ במלואו, כולל טלסקופ הרדיו RT-70 על מנת לנטר את החללית המאוישת פדרציה לטיסה לירח.
עלות השיפוץ מוערכת בכ-1.8 מיליארד רובל.
המרמים במשחק הקלפים (באיטלקית: I bari) היא יצירה בצבעי שמן של הצייר האיטלקי קאראווג'ו מסביבות שנת 1594. העותק המקורי של היצירה נרכש על ידי מוזיאון האמנות קימבל שבטקסס ב-1987, אולם ייתכן כי קיימים מספר העתקים ליצירה.
יצירה זו מהווה אבן דרך עבור קאראווג'ו.
זוהי אחת מהיצירות הראשונות של הצייר כעצמאי לאחר שהוא הפסיק לעבוד אצל גיסופה סאסרי (Giuseppe Cesari).
קאראווג'ו עזב את הסדנה של סאסרי בינואר 1594, והחל למכור יצירות דרך הסוכנים פרוספרו אורסי (Prospero Orsi) וקוסטנטינו (Costantino).
אורסי עזר לצייר למכור את עבודותיו בזכות קשריו הרבים.
היצירה מציגה שני נערים ומבוגר.
מלבושו של הנער מצד שמאל ניכר כי הוא עשיר.
מנגד, הנער הימני הוא המרמה בקלפים, וזאת ניכר מהקלף העודף התחוב לחגורתו וכן מהפגיון הקשור לחגורתו.
הקלף מחוץ לראייתו של הנער השמאלי, אך לא מחוץ לראייתו של הצופה בתמונה.
המבוגר משחק תפקיד כפול; מחד, הוא כביכול עוזר לנער השמאלי, ומאידך הוא מסמן לנער הימני מתי לבצע מהלך.
המרמים במשחק הקלפים הוא יצירתו השנייה של קאראווג'ו לאחר "מגדת העתידות" שבו הצייר עסק בסצנות ריאליסטיות מחיי היומיום.
הסצנה מאופיינת בתשומת לב לפרטים הקטנים; אצבעותיו של המבוגר, מבטו הנרגש של הצעיר שמנסה לרמות וכדומה.
ההיבט הפסיכולוגי גם ניכר בסצנה.
בעוד הצעיר השמאלי לא מודע להתרחשות האמיתית בסצנה, הצעיר השני מגלם תמימות שהושחתה על ידי המבוגר.
היצירה הייתה חדשנית לזמנה, וציירים רבים חיקו את סגנונו של קאראווג'ו.
הצייר יצר יותר מגרסה אחת לציור, וציירים נוספים כמו ז'ורז' דה לה טור ציירו את הסצנה.
אספן האמנות פרנסקו מריה דל מונטה (Francesco Maria del Monte) רכש את היצירה ונהיה הפטרון של קאראווג'ו.
הוא סיפק לו מגורים בסמוך לפיאצה נאבונה שברומא.
היצירה גם הועברה להחזקתו של אנתוני בארביני (Antonio Barberini), אחיינו של האפיפיור אורבנוס השמיני.
היצירה נעלמה בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-19, והתגלתה בשנת 1987 באוסף פרטי בציריך.
היצירה נמכרה למוזיאון קימבל לאמנות ומוחזקת שם עד היום.
ההיסטוריון דניס מאון רכש העתק של היצירה מסותבי'ס ב-2006. אף על פי שההעתק נמכר לא תחת שמו של קאראווג'ו, ההיסטוריון סבר שזוהי יצירתו.
בעקבות כך, החלו הליכים משפטיים בנוגע לאמיתות יוצר ההעתק.
רבים סברו כי בדומה ליצירות נוספות של קאראווג'ו הצייר יצר מספר העתקים של יצירה.
ב-2011 מאון נפטר והיצירה הולוותה למוזיאון בלונדון.
ב-2015, בית המשפט בווילס פסק לטובת סותבי'ס וקבע כי ההעתק אינו פרי יצירתו של קאראווג'ו.
המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו היה ארגון צרפתי עצמאי, שנוסד על ידי יצחק שניאורסון בגרנובל, צרפת, בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לשמר את העדויות על פשעי המלחמה הנאציים לדורות הבאים.
בשנת 1944, לאחר השחרור, הועבר המרכז לפריז.
מטרת ה-CDJC היא לערוך מחקרים, לפרסם תיעוד, לרדוף אחר פושעי מלחמה נאצים, לבקש השבת רכוש לקורבנות הנאצים ולתחזק ארכיון מסמכים בנוגע לשואה, במיוחד בנוגע לאירועים הנוגעים ליהדות צרפת.
פעילות ה-CDJC כוללת אספקת חומרים חינוכיים לתלמידים ומורים, ביקורי מוזיאון מודרכים וטיולי שטח, השתתפות בכנסים בינלאומיים, פעילויות והנצחה, תחזוקת אנדרטאות ואתרים כמו Mémorial de la Shoah והאנדרטה בדראנסי, ואיסוף והפצת תיעוד אודות השואה מארכיוניו.
מאמצע מלחמת העולם השנייה ואילך גיבשו הנאצים תוכנית להשמדת רשומות גרמניות במקרה תבוסה - השמדת רשומות הנוגעות לרצח ההמוני של מיליוני קורבנות, בהתאם להצהרתו של היינריך הימלר בפני אנשי האס-אס בפוזנן, כי ההיסטוריה של הפתרון הסופי תהיה "עמוד מפואר שלעולם לא ייכתב".
בצרפת היו רשומות מלחמה רבות שלא נחשפו, בין היתר כתוצאה מכללי סודיות שנקבעו עוד לפני המלחמה, כללים שנועדו להגן על ממשלת צרפת והמדינה מפני גילויים מביכים, ובחלקם נועדו להגן על רשויות צרפת מהאשמה בשיתוף פעולה עם הגרמנים ברדיפת היהודים.
לדוגמה, עם השחרור, חלק מיחידות המשטרה הצרפתיות השמידו חלקים רבים מהארכיון המסיבי בו תועדו מעצר יהודים וגירושם, פעולות שבחלקן הגדול התבצעו על ידי שוטרים צרפתיים.
עד שנות החמישים היה גודל האוכלוסייה היהודית בצרפת מחצית מכפי שהיה לפני המלחמה, רובה ממזרח אירופה.
בעקבות ההלם וטראומת המלחמה, יהודים רבים התנצרו, הפכו את שמם מיהודי לצרפתי, ומספר הטקסים היהודיים שנערכו (כולל ברית מילה שיכולה לזהות גברים כיהודים) צנח באופן ניכר.
רבים רצו להיטמע בחברה הצרפתית.
מחקר ותיעוד תולדות השואה לא היו בראש סדר העדיפויות.
על רקע זה, יהודים מעטים לקחו על עצמם את משימת תיעוד אירועי השואה.
בדראנסי נשמרו רישומי המחנות בקפידה והועברו למשרד ותיקי המלחמה וקורבנות המלחמה (Office national des anciens combattants et victimes de guerre) .
עם זאת, בהמשך הסתיר המשרד את הרישומים וסירב לשחרר עותקים ל-CDJC.
עוד בעת המלחמה אסף יצחק שניאורסון , שצפה את הצורך במרכז לתיעוד ושימור זכר הרדיפה מטעמי מחקר היסטורי ומטעמי הוכחת הרדיפות לאחר המלחמה, 40 נציגים מארגונים יהודיים ברחוב ביזנט (Bizanet) בגרנובל שהיה אז תחת כיבוש איטלקי ל מנת ליצור מרכז תיעוד.
קשיי המלחמה ומציאות הכיבוש לא אפשרו הרחבת הפעילות לפני השחרור.
היקף הפעילות התרחב לאחר שהמרכז עבר לפריז בסוף 1944, לאחר השחרור, ושם המרכז שונה למרכז לתיעוד יהודי בן זמננו (Centre de Documentation Juive Contemporaine, CDJC).
מטרתו המוצהרת של המרכז הייתה לתעד את רדיפתם ורציחתם של יהודי צרפת על ידי איסוף תיעוד, חקר חוקים מפלים, תמיכה בניסיונות להשבת רכוש יהודי שהוחרם, תיעוד הסבל והגבורה של היהודים וכן עמדתן של ממשלות ודעת הקהל במגזרים שונים באוכלוסייה.
פעולה מוקדמת זו זכתה להכרה מועטה מכמה סיבות.
ראשית, היה זה מאמץ ראשוני לשימור זיכרון השואה, מאמץ שהונע על ידי אנשים שרובם לא היו חלק מהאקדמיה ולא הוכשרו כהיסטוריונים, ועל כן זכו להתעלמות מצד אנשי מקצוע.
שנית, חלק גדול מההיסטוריוגרפיה המוקדמת התמקדה במבצעי הרציחות, תוך מאמץ מועט לתעד את חוויות הקורבנות.
חוויות אלה נחשבו "זיכרונות" ולא "היסטוריה".
שלישית, מחקר מוקדם זה כלל איסוף ופרסום מקורות ראשוניים ועדויות ניצולים, ולעיתים רחוקות ניתוח ופרשנות - תחומים שהיו עיקר עיסוקה של האקדמיה.
רביעית, שניאורסון רצה ש-CDJC יהיה מאגר שיכנס את כל ההיסטוריוגרפיה של השואה בצרפת, וכאשר פרסם לאון פוליאקוב מחוץ ל-CDJC בשנת 1951, התנגד לכך שניאורסון.
עם זאת, הפעילות המוקדמת באיסוף, תיעוד ושמירה על מידע הניחה את היסודות עבור היסטוריוגרפיית השואה בצרפת.
במשפטי נירנברג הופיע המרכז לתיעוד באופן ציבורי בפעם הראשונה על הבמה העולמית.
לאחר השחרור ב-1944 עבר ה-CDJC לפריז.
בשנת 1956 עברה למארה, ברובע הרביעי, וחלק חלל במבנה בו שכנה האנדרטה לחלל היהודי האלמוני.
בשנת 2004 בוצעו שיפוצים כדי לאפשר הרחבה ולאפשר אירוח כנסים ויצירת חלל תצוגה.
משנת 1951 החלו יצירות כמו Bréviaire de la haine (קציר השנאה) של פוליאקוב, בנושא רצח העם היהודי, להגיע לקהל רחב ולקבל ביקורות וחשיפה.
בכך הייתה סתירה ראשונה לדעה שרווחה באותה תקופה, לפיה רצח עם של שישה מיליון יהודים היה בלתי אפשרי מבחינה לוגיסטית ולכן לא קרה.
מרבית הפרסומים של CDJC לא היו זמינים בחנויות ספרים.
האינטרס הציבורי בצרפת בנוגע לשואה היה דל, וההכנסות הכספיות מפעילות ומפרסומים בנושא היו מינימליות.
תגובה לפרסומים מוקדמים של CJDC בצרפת לאחר המלחמה
עד 1955 היו מרבית הפרסומים תלויים בארכיונים גרמניים ששימרו תיעוד של רדיפות אנטי-יהודיות בצרפת, עוד מתקופת דרייפוס, ארכיונים ששירתו גם את פקידי משטר וישי וגם את הנאצים.
כל מלגה או מימון למחקר שביקש להציג את אשמת הצרפתים, היה מנוגד לתחושה הציבורית בצרפת באותה תקופה, לפיה הגרמנים היו אחראים לכל רדיפת היהודים, וכי הצרפתים היו קורבנות ללא אשמה, או חברי תנועת ההתנגדות.
תקופת משטר וישי והמשטר עצמו נחשבו לסטייה לא נעימה מההיסטוריה, והסנטימנט הציבורי התנגד לדיון בנושא כדי להימנע מפתיחת פצעים ישנים.
שלושה הכרכים של "הנציבות הכללית לטיפול בבעיה היהודית" (Le commissariat General aux Question Juives) מאת ז'וזף ביליג שפורסמו בשנים 1955-60 הראו שתגובת הצרפתים לאיסוף היהודים ולריכוזם במחנות, גם אם לא הרוויחו באופן פעיל מביזת רכוש היהודים, הייתה אדישה במקרה הטוב.
הספר זכה להתעלמות בגלל תחושת ההתעלמות הכללית שרווחה באותה תקופה, אך מאז נחשב ליצירה מכוננת.
בגלל גורמים אלה ובגלל האווירה הכללית באותה תקופה, ה-CDJC פעל כמעט באופן מחתרתי.
פוליאקוב כתב בזיכרונותיו כי אפילו הביטוי רצח עם נחשב כבלתי ראוי לפרסום בשנת 1951, כאשר פורסמה עבודתו לראשונה.
ה-CDJC החל לפרסם עלון תקופתי בשנת 1945. העלון המשיך להופיע תחת שמות שונים, אל תוך המאה ה-21. באפריל 1945 פורסם "עלון המרכז לתיעוד יהודי עכשווי" שהדפיס שמונה גיליונות עד ינואר 1946. אלה לא נמכרו בגלוי.
בספטמבר 1945 פנה שניאורסון לשר המידע הצרפתי בבקשה לקבל אישור לפרסום, בשם החדש Revue du Centre de Documentation Juive Contemporaine (כתב העת של המרכז לתיעוד יהודי עכשווי).
שם כתב העת השתנה ל-Le Monde Juif (העולם היהודי) ביולי 1946, וכתב העת פורסם כמגזין חודשי בן 24 עמודים עם כ-1500 מנויים בתשלום.
המהדורה הראשונה פורסמה באוגוסט 1946. בשנת 1995 שונה השם לRevue d'histoire de la Shoah - Le Monde Juif (כתב העת לתולדות השואה - העולם היהודי) וב-2005 שונה ל"כתב העת לתולדות השואה" (Revue d'histoire de la Shoah).
ראשי התיבות של CDJC נעלמו מהעטיפה ושולבו במקום זאת כחלק מהלוגו החדש שאומץ על ידי מוזיאון השואה בפריז .
אחת ממשימות הליבה של ה-CDJC היא להביא למשפטיהם של מבצעי פשעי מלחמה.
CDJC מילא תפקיד בנירנברג ובכמה פעולות משפטיות כגון משפט אייכמן ומשפטיהם של קלאוס ברבי ומוריס פאפון.
משפטי נירנברג החלו בנובמבר 1945. שניאורסון שלח לנירנברג כחוקר מומחה את לאון פוליאקוב, שהצטרף זה לא מכבר ל-CJDC, עם עוזרו ז'וזף ביליג.
הם החלו במפעל היסטוריוגרפיה יהודית של מלחמת העולם השנייה.
עדויות רבות שהובאו כעדויות בנירנברג הועברו למרכז והפכו לליבת ארכיוני התצלומים והמסמכים במרכז.
לאחר מכן שימשו בצרפת במשפטי פשעי מלחמה רבים, כמו אלה של קלאוס בארבי, מוריס פאפון ואחרים.
המרכז היה אחראי להצגת מסמך מפתח - המסמך המקורי שבו ההוראה על מעצרם של ילדי איזיו, שגורשו לאושוויץ ונרצחו עם בואם.
ה-CDJC היה פעיל בשנות הארבעים והחמישים, אף על פי שההיסטוריונים כמעט שלא היו מוכרים לציבור.
משפט אייכמן בשנת 1961 שינה זאת, וההחלטה לשדר אותו בטלוויזיה הכניסה את המשפט ואת תולדות השואה למיליוני בתים ולתודעה הציבורית העולמית.
משפט בארבי בליון בשנת 1987 שב והעלה לתודעה הציבורית את ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה.
שוב צולמו ההליכים, בשל חשיבותם ההיסטורית יוצאת הדופן.
בשני המשפטים מילאו תפקיד הארכיונים של ה-CDJC.
משפטו של אדולף אייכמן בגין פשעים נגד האנושות החל בירושלים ב-11 באפריל 1961. המנהל המדעי של CDJC, ז'ורז' ולרס, היה עד במשפט.
המשפט אפשר הפצת מידע על השואה לציבור, ועבור רבים שנחשפו למידע במשפט, היה המשפט העימות הראשון שלהם עם נושא השואה.
המשפט עורר עניין גם באירועי המלחמה, וגדל המקום שהוקדש למלחמה בחינוך הציבורי, בזכרונות שפורסמו ובלימודים אקדמיים בנושא.
קלאוס ברבי היה איש גסטאפו שנודע בשם "הקצב מליון" מפני שעינה באופן סדיסטי אסירים בליון.
הוא היה אחראי על מעצרו של חבר ההתנגדות הצרפתית ז'אן מולן, ועל חתימה על צו הגירוש לילדים מבית היתומים באיזיו.
הוא היה מבוקש בגין פשעים שבוצעו בליון בין 1942 ל-1944. לאחר מעקב התגלה בארבי בשנת 1971 על ידי בני הזוג ביאטה וסרג' קלארספלד.
הוא חי בבוליביה והוסגר לצרפת בשנת 1983. משפטו החל ב-11 במאי 1987 בליון.
כמו במשפט אייכמן, בית המשפט הכיר בחשיבותו ההיסטורית של המשפט, ובאופן חריג אפשר לצלם אותו.
ברשות ה-CDJC היה מסמך מפתח הנוגע לגירוש הילדים מאיזיו.
המוסד סיפק עותק לבתי המשפט בצרפת, וכך התאפשרה העמדתו לדין של בארבי בגין פשעים נגד האנושות.
ברבי הועמד לדין בהיעדרו בשנים 1952 ו--1954. החוק הצרפתי אסר האשמה כפולה אולם ההאשמות שהועלו במשפטים הקודמים לא כללו את אירועי איזיו, ולכן התאפשרו האישום החדש, מגובה בראיות שבמברק שסופק על ידי ה-CDJC, העמדתו של בארבי לדין והרשעתו.
מברקו של בארבי הוקרא בפני חבר השופטים בנירנברג, אך בארבי לא צוין בשמו כי לא עמד שם לדין.
המברק צוטט רק כדרך לתאר את אופיו המנהלי השגרתי של ההרג שביצעו הנאצים.
רק במשפט בארבי נקשר שמו של בארבי למברק.
בארבי נידון למאסר עולם ומת בכלא בשנת 1991.
עד שנות השבעים, כמעט כל מחקרי השואה בצרפת נבעו מ-CDJC ומההיסטוריונים שלה.
בשנות השבעים והשמונים, מחקרים שפורסמו מחוץ ל-CDJC הגיעו בעיקר מארצות הברית, קנדה וגרמניה, בהם מחקרו של רוברט פקסטון , Vichy France: Old Old and New Order, 1940-1944 שפרסומו בצרפת חולל סערה.
תחילה תקפו אותו הממסד הצרפתי והיסטוריונים צרפתיים, אך בשנת 2009 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
לפני 1982 נערכה בצרפת רק ועידה אחת בנושא השואה, והיא אורגנה בשנת 1947 על ידי ה-CDJC.
שניאורסון רצה להפוך את פריז למרכז עולמי עיקרי לזכר השואה, אולם הקמת יד ושם ב-1953 הביאה לריכוז רוב תחומי המחקר והתיעוד ביד ושם בישראל.
חלק ממשימת ה-CDJC היא להקים ולתחזק אנדרטאות ולקיים אזכרות לשואה.
אנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני
מסורת של הנצחת החייל האלמוני התקיימה בצרפת מאז התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
כדרך למאבק בהשכחת השואה, הוסיף שניאורסון קבר זיכרון סמלי למרכז CDJC שנחנך באוקטובר 1956. האנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמני (Mémorial du martyr juif inconnu) הוקמה ב-CDJC והפכה לאנדרטה ולסמל מרכזי לזיכרון השואה בצרפת.
היא מקום מרכזי לאזכרות לזכר השואה.
בשנת 2005 התמזגו ה-CDJC והאנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני, ושם הארגון המאוחד שונה ל"ממוריאל דה לה שואה" (Mémorial de la Shoah) .
הישות החדשה פתחה את שעריה ב-27 בינואר 2005.
במהלך הכיבוש עברו 90% מהיהודים והאחרים שגורשו למחנות הריכוז, במחנה המעצר דראנסי.
אדמות לאנדרטה בדראנסי נתרמו על ידי בית העירייה של דראנסי, ובמימון הקרן לזכר השואה .
האנדרטה הייתה דרך להכיר לציבור את מחנה המעצר לשעבר כמקום אתר היסטורי ואתר הנצחה.
אנדרטת שואה נחנכה ב-21 בספטמבר 2012 בדראנסי על ידי פרנסואה הולנד, נשיא הרפובליקה.
המרכז פרסם מסמכים רבים, בהם מסמכי הגסטאפו הצרפתי, מסמכי השגרירות הגרמנית בפריס, מסמכי הפיקוד הצבאי העליון הגרמני בצרפת ומסמכי הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים.
אוסף מסמכים ותמונות התקבל מבעלות הברית לאחר משפטי נירנברג.
מבחר מסמכים ופרסומים פרטניים בעלי עניין היסטורי:
1880 - יצחק שניאורסון נולד במערב אוקראינה.
1920 - שניאורסון עובר לצרפת ומקבל אזרחות צרפתית.
נישא, נולדים לו שלושה בנים, מתגורר בפריס.
1940, 22 ביוני - שביתת נשק נחתמה עם גרמניה; הקמת צרפת הכבושה, משטר וישי, והאזור האיטלקי.
1940, 16 ביולי - חוק שלילת האזרחות מיהודים, הראשון בסדרה של חוקים אנטי-יהודיים שהונהגו על ידי משטר וישי.
בשנים 44–1942 גורשו 75,000 יהודים, רובם דרך מחנה המעצר דראנסי, מעטים מהם שרדו.
1944, 6 באפריל - גירוש ילדי איזיו
1944, 10 ביוני - טבח בטול ובאורדור-סור-גלאן
1943, 28 באפריל - הקמת CDJC במפגש בביתו של שניאורסון בגרנובל תחת הכיבוש האיטלקי, בו השתתפו 40 יהודים מראשי הקהילה והמחקר.
1944, 6 ביוני - נחיתת בעלות הברית בנורמנדי.
1944, אוגוסט - שניאורסון ופוליאקוב חוזרים לפריס משיגים חמישה מאגרי מסמכים, ויוצרים את הגרעין לארכיוני CDJC.
הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים (CGQJ)
1944, אוקטובר - CDJC מועבר לפריז.
1945, 8 במאי, יום הניצחון באירופה
1945, אוקטובר - תחילת משפטי נירנברג
המרכז הוציא 3–5 ספרים בשנה, בשש השנים הבאות.
1946, 14 באוקטובר - הרפובליקה הרביעית הכריזה על חוקה חדשה.
1947 - כנס ראשון נערך בנושא השואה בצרפת, בארגונו של CDJC.
הכנס הבא הנושא יהיה ב-1982.
1951 - ליאון פוליאקוב מפרסם את קציר השנאה.
1953 הסכם שניאורסון עם יד ושם על חלוקת האחריות.
1953 - הנחת אבן פינה לאנדרטה לזכרו של הנספה היהודי הלא ידוע ב-CDJC פריז.
1955-60 - מחקריו של ז'וזף ביליג, שפורסמו בשלושה כרכים במשך שש שנים.
1956 - CDJC עובר לפריס, לבניין ברובע המארה, בניין שבו גם האנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני.
1961 - משפט אייכמן בירושלים
1969, 25 ביוני - שניאורסון נפטר בפריס.
1972 - עבודתו של רוברט פקסטון "הסדר הישן והסדר החדש, 1940-1944" מהווה את ראשיתה של "המהפכה הפקסטונית" בהיסטוריוגרפיה של השואה הצרפתית.
1987 - קלאוס בארבי נשפט בליון.
2005 - ה-CDJC והאנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני מתמזגים.
2012 - אנדרטה לזכר השואה בדרנסי נחנכת על ידי נשיא צרפת.
המרכזים ההיסטוריים של בראט ושל ג'ירוקסטרה (באלבנית: Qendrat historike të Beratit dhe Gjirokastrës) הם אתר מורשת עולמית בדרום אלבניה.
ג'ירוקסטרה נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-2005, ובראט נוספה כהרחבה ב-2008. הם רשומים כדוגמאות נדירות לערים עות'מאניות עם ארכיטקטורה האופיינית לתקופה העות'מאנית.
בראט מכונה לעיתים קרובות "עיר אלף החלונות", ונחשבת אחד מהאוצרות הארכיטקטוניים של אלבניה.
עקבות של אילירים, יוונים, רומאים, ביזנטים ועות'מאנים עדיין ניכרים ושמורים היטב בעיר, עם טירות, אחוזות, כנסיות, מסגדים, איקונינים וציורי קיר.
במשך מאות שנים הייתה בראט מקום שבו דתות וקהילות שונות התקיימו יחד בשלום.
ג'ירוקסטרה, המכונה עיר האבן, משתרעת על צדו התלול של הנהר דרינו , ומשקיפה על הנוף ההיסטורי עם ארכיטקטורת אבן ציורית הממוסגרת על ידי הרים מכל עבר.
כמו רוב הערים האחרות באלבניה, ג'ירוקסטרה נושאת אוצרות ארכיטקטוניים של תרבויות שונות ששלטו בעבר באזור.
המרעה המערבי היא סדרת דרמה ומסתורין אמריקאית במסורת המערבונים, שנוצרה על ידי בריאן ווטקינס, בכיכובם של ג'וש ברולין ואימוג'ן פוטס.
היא עלתה בפריים וידאו ב-15 באפריל 2022, ובוטלה בתום העונה השנייה.
רויאל אבוט (ג'וש ברולין) הוא בעל חווה משפחתית קטנה בויומינג, הנלחם על אדמתו מול ניסיונות משפחת טילרסון השכנה שמבקשת להשתלט על נכסיו.
בעוד משפחת אבוט מתמודדת עם היעלמותה של רבקה (קריסטן קונולי), רויאל מגלה חלל שחור מסתורי בחווה.
באותו זמן מגיעה אישה צעירה בשם אוטום (אימוג'ן פוטס).
רויאל נותן לה רשות לחנות בשטחי המרעה שלו.
רויאל אבוט (ג'וש ברולין) – בעלה של ססיליה אבוט ואביהם של רט ופרי
אוטום (אימוג'ן פוטס) – אישה צעירה ומסתורית שמגיעה לחווה וחיה שם
ססיליה אבוט (לילי טיילור) – הבעלים של החווה ואמם של רט ופרי
פרי אבוט (טום פלפרי) – הבן הבכור של רויאל וססיליה ואביה של איימי
ג'וי הוק (תמרה פודמסקי) – השריף של העיר
רט אבוט (לואיס פולמן) – בנם הצעיר של רויאל וססיליה
בילי טילרסון (נואה ריד) – הבן הצעיר של משפחת טילרסון
לוק טילרסון (שון סיפוס) – הבן הבכור של משפחת טילרסון
ויין טילרסון (ויל פטון) – אביהם של בילי ולוק וראש המשפחה
מריה אוליברס (איזבל ארייזה) – מושא אהבתו של רט
איימי אבוט (אוליב אברקומבי) – בתו בת ה-9 של פרי
פטרישיה טילרסון (דיירדרה או'קונל) – אמם של בילי ולוק ואשתו לשעבר של ויין
רבקה אבוט (קריסטן קונולי) – אשתו של פרי שנעלמה
בפברואר 2020, פורסם שג'וש ברולין לוהק לתפקיד הראשי בסדרה.
הסדרה מופקת על ידי ברולין, בריאן ווטקינס, זב בורו, הת'ר ריי, רובין סוויט, לורנס טרילינג, איימי סיימץ, טוני קרנץ ובראד פיט באמצעות חברת ההפקות "Plan B Entertainment".
בדצמבר 2020, הוכרז שלואיס פולמן, נואה ריד, שון סיפוס ואיזבל ארייזה הצטרפו לצוות השחקנים, לצד ברולין, אימוג'ן פוטס, לילי טיילור, תמרה פודמסקי וטום פלפרי.
הסדרה מציינת את תפקידו הראשון בסדרת הטלוויזיה של ברולין מזה כמעט 20 שנה.
העונה הראשונה צולמה במהלך שמונה חודשים בלאס וגאס, ניו מקסיקו.
ב-6 באוקטובר 2022, אמזון חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
ביולי 2024, הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
דני בנסי וסאנדר ג'וריאנס הלחינו את המוזיקה של הסדרה.
מילאן רקורדס הוציאה את הפסקול.
הטריילר יצא לאור ב-9 במרץ 2022. שני הפרקים הראשונים של העונה הראשונה בת שמונה הפרקים עלו בפריים וידאו ב-15 באפריל 2022, עם שני פרקים חדשים שעלו בכל שבוע.
המרץ2 הוא מרכז תרבות אלטרנטיבי, תיאטרון עצמאי וחלל הופעות הפועל משנת 2021 ברחוב המרץ 2 שבקריית המלאכה בדרום תל אביב.
המרכז פועל ביוזמת ובניהול עמותת זיגוטה לאמנויות במה (ע"ר 580453710), ומשמש זירה ליצירה עצמאית ועכשווית בתחומי התיאטרון, המוזיקה, השירה, הדראג, הספרות והאמנות החיה.
המרכז נוסד באוקטובר 2021 על ידי אסף המאירי, במאי תיאטרון ובוגר מוסדות אמנות בגרמניה ובאוסטריה.
המרכז פועל במסגרת עמותת זיגוטה לאמנויות במה, שהוקמה בשנת 2006 על ידי מרינה בלטוב במטרה לעודד יצירה ניסיונית בתחומי אמנויות הבמה בישראל.
מאז הקמת המרץ2, ממקדת העמותה את עיקר פעילותה בהפעלתו.
המרץ2 מקיים למעלה מ־12 אירועים מדי שבוע, בהם מופעי מוזיקה חיה, הצגות מקור, מסיבות, ערבי שירה, מופעי דראג, השקות ספרים ותערוכות אמנות.
המרכז מושך אליו כ־100,000 מבקרים בשנה, מרביתם צעירים, ומהווה מוקד ליצירה ניסיונית ובלתי ממסדית.
בין תחומי התוכן המרכזיים במרכז:
קולנוע "לימבו" – אוצרות: יונתן גוטליב.
הופעות לייב – באוצרות של רנן סול ושל הלייבל מונוקרייב.
מסיבות והפקות מקור – בתכנים משתנים.
פעילותם הקבועה של יוצרי תיאטרון כמו בנימין יום טוב ואריאל-ניל לוי בתחום הסדנאות והמופעים.
"תיאטרון בהילוך גבוה" – פרויקט תיאטרון ניסיוני המתקיים פעמיים בשנה, ובו חמישה צוותים מעלים חמש הצגות מקוריות שנכתבו, עובדו והועלו תוך 24 שעות.
יוזמה של אסף המאירי ושי לוי.
הפרויקט זכה לסיקור נרחב בהארץ וב־TimeOut.
"ממשלה – במה פתוחה" – אירוע חודשי לבמות פרפורמנס, שירה וטקסטים מגיבים למציאות, בו משתתפים יוצרים צעירים ועצמאיים.
סדנאות עומק וכיתות אמן – בשיתוף בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים.
המרכז מארח סדנאות שנתיות, בהן סדנת משחק של אריאל-ניל לוי ובנימין יום-טוב.
"לנדסקייפ" מיזם בשיתוף משרד התרבות ומפעל הפיס לאירוח הצגות של קבוצות תיאטרון ויוזמות תיאטרון מכל הארץ בדרום תל אביב.
"דראנק שייקספיר" – מופע תיאטרון שבו שחקנים מציגים סצנות משייקספיר תוך כדי שתייה של אלכוהול עם הקהל, בפורמט קומי ואינטראקטיבי.
המרכז מקיים שיתופי פעולה עם מוסדות ציבוריים:
מפעל הפיס – תומך בפרויקט "לנדסקייפ" ובפרויקטים שונים.
משרד התרבות והספורט – תמך בפעילות המרכז בשנת 2024.
סמינר הקיבוצים – שיתוף פעולה שוטף בתחום ההכשרה האמנותית.
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה - שיתוף פעולה שנתי עם קולנוע לימבו
המרכז פועל לצד אתגרים רגולטוריים מצד עיריית תל אביב.
בריאיון שפורסם בעיתון הארץ, טען אסף המאירי כי העירייה מקשה על פעילות המרכז באמצעות דרישות ביורוקרטיות, על אף התמיכה מצד גופים ממשלתיים ופרטיים: "העירייה פועלת לעיתים בניגוד לאינטרס התרבותי".
עמותת זיגוטה פועלת ללא מטרות רווח, ומקדישה את כלל הכנסותיה לקידום תרבות חיה ובלתי תלויה.
בין חברי הוועד המנהל נמנים רויטל בן אשר פרץ ויאיר ורדי ז"ל, מבכירי התחום בישראל.
העמותה פועלת לפי עקרונות של כלכלת פעולה (Revenue for Relevance) – מודל מימון שבו הפעילות התרבותית עצמה מהווה מקור הכנסה עיקרי, מתוך שאיפה לעצמאות כלכלית וצמצום התלות במענקים ציבוריים או פרטיים.
זיגוטה מהווה אחת הדוגמאות הראשונות בישראל לפיתוח מקומי ולמימוש שיטתי של מודל זה בפועל.
גישה זו מתיישבת עם המלצות של מדיניות ציבורית שגובשה בישראל בשנים האחרונות לחיזוק הקיימות הכלכלית של עמותות באמצעות מיקוד בפעולה, שירותים קהילתיים ויצירת ערך ישיר.
"המרץ2 – בית תל אביבי לתרבות בועטת", באתר יובל אראל (2025)
המרפאה של גרוס הוא ציור שמן מאת הצייר האמריקאי תומאס אייקינס, שהושלם בשנת 1875. גובה הציור 243.8 ס"מ ורוחבו 198.1 ס"מ, והוא נוצר עבור התערוכה העולמית בפילדלפיה בשנת 1876, כמחווה להישגי המדע בעיר ולכישוריו של האמן עצמו.
נושא היצירה הוא ד"ר סמואל דייוויד גרוס , רופא מנתח ומרצה בכיר, המופיע בעת ביצוע ניתוח בירך של מטופל, מול קהל סטודנטים במכללת ג'פרסון לרפואה.
כיום הציור שמור באוסף משותף של מוזיאון פילדלפיה לאמנות ושל האקדמיה לאמנויות של פנסילבניה.
הציור מתאר סצנה רפואית דרמטית באמפיתיאטרון הניתוחים של מכללת ג'פרסון לרפואה בפילדלפיה.
במרכז הקומפוזיציה ניצב ד"ר סמואל דייוויד גרוס, רופא מנתח, מלומד ומרצה בכיר, בשיא הרצאתו בפני קבוצת סטודנטים.
גרוס עומד זקוף מעט מאחורי שולחן הניתוחים, לבוש במעיל כהה שהוכתם בדם.
הוא מואר באור חד שמדגיש את שערו הלבן, את תווי פניו ואת ידו הימנית, שבה הוא אוחז בסכין מנתחים מוכתמת - אחיזה שזכתה להשוואה לצייר האוחז במכחול.
סביבו פועלים חמישה עוזרים רפואיים בביצוע הניתוח עצמו, הנראה כטיפול בזיהום בעצם הירך של החולה.
המטופל שרוע במרכז הבמה, ראשו מוסתר בבד ספוג אתר, וגופו מעוות בזווית שקשה לפענוח, באופן המעורר בלבול ואף דחייה מצד הצופה.
לצדו של החולה מופיעה אישה לבושה שחורים, שפניה קבורות בכף ידה השמאלית בתנוחה של סערת רגשות.
היא זוהתה בדרך כלל כאמו של המטופל.
תנוחתה החבוקה, ידה הקפוצה והמבוכה הרגשית המשתמעת ממנה משמשים ניגוד חזותי ורגשי לידיו המגואלות של גרוס, ולביטחון המקצועי שהוא מקרין.
אייקינס כלל ביצירה גם את דיוקנו שלו: דמותו נראית בקצה הימני של הקומפוזיציה, יושב בצל מאחורי מעקה, מתבונן בניתוח ורושם או כותב בעיפרון - מקבילה חזותית לסכין של גרוס.
הקומפוזיציה סגורה וצפופה, האור ממוקד ומלאכותי, והצבע האדום בולט במיוחד על הידיים, הסכין והחתך הפתוח.
אייקינס שיבץ את הדמויות כך שהצופה חש כנוכח פיזית באירוע.
הסצנה משדרת תחושת תיעוד מדוקדק של רגע לימודי ממשי, עם אפקט תיאטרלי מובהק.
לצד הדמויות המרכזיות מופיעים גם סטודנטים, עוזרים, רושם פרוטוקול, ואייקינס עצמו - כולם משתתפים במרחב רפואי המופיע כמעט כבימת תיאטרון.
הציור נוצר ביוזמת אייקינס עבור תערוכת המאה בפילדלפיה, מתוך כוונה להציגו בביתן האמנות של ארצות הברית.
אולם הוועדה דחתה את היצירה, ככל הנראה עקב תוכנה המדמם והמציאותי.
במקום זאת, הוצגה המרפאה של גרוס באגף שדה של בית חולים צבאי בתערוכה.
למרות הביקורת החריפה שספג הציור בזמן אמת, נרשמו גם תגובות אוהדות, ובהן מאמר בעיתון Philadelphia Evening Telegraph שטען כי מדובר ביצירה הטובה ביותר במחלקה האמריקאית בתערוכה.
המרפאה של גרוס נחשבת לא רק לאחד ההישגים הטכניים הבולטים של תומאס אייקינס, אלא גם להצהרה אמנותית עזה על מקומה של האמנות בזמנה.
אף שהציור מתאר הליך רפואי מדויק, הוא מתפקד כייצוג מורכב של ידע, סמכות, סבל וכוח ההתבוננות.
אייקינס, שהתמחה בדיוקנאות, כלל בסצנה דמויות רבות - עוזרי רפואה, סטודנטים, דמות נשית, רושם פרוטוקול ואף את דיוקנו שלו - והציב במרכזה את ד"ר גרוס, הניצב כאיקונה של רציונליות וגבורת מדע.
האור הבוהק ממקד את תשומת הלב בדמותו, בעוד תיאורי הדם, הסכין, הבעות הפנים והמנח הדרמטי של הדמויות מטעינים את הסצנה באינטנסיביות פסיכולוגית.
אייקינס שאף לתעד את המציאות הרפואית לא כמשל אלא כפועל ישיר של הקדמה.
לשם כך נעזר בתצלומים, תצפיות ישירות, רישומים מוקדמים ותכנון קומפוזיציה מדוקדק, מתוך זיקה לדיוק פיזי וגאומטרי.
סגנונו, שכונה "ריאליזם מדעי", שילב בין מיומנות ציור אקדמית לבין מחויבות לחשיפת מציאות בלתי מצונזרת.
הוא לא היסס להציג את גופו של המנותח בתנוחה מעוותת, את הסכין מוכתמת הדם, את הידיים הקפוצות של האישה הצופה, ואת עצמו כאדם הרושם את כל זה, באופן סימבולי כמעט, כשווה ערך למנתח.
כפי שכתב מייקל קימלמן, גיבורי אייקינס - בין אם שחקני בייסבול או מנתחים - ניצבים ברגעים של ריכוז אינטנסיבי, תוך גילוי של סבלנות, משמעת ודיוק.
גישה זו חלה גם על האמן עצמו, שראה בציור מעשה של חקירה עמוקה ב"אמת האמריקאית".
פאראגו, בביקורתו, הדגיש את ההקבלה בין העיפרון של אייקינס לסכין של גרוס - שניהם כלים חדים של תבונה.
לדעתו, הציור עוסק לא רק בניתוח, אלא בעצם האקט של התבוננות חסרת רחמים במציאות - גם במחיר של דחייה ציבורית או אובדן משרה.
התגובות לציור בזמן הצגתו הראשונית היו קשות.
המבקרים גינו את תכניו המדממים ואת סגנונו הישיר, ואחד מבקרי New York Times אף כתב כי מדובר ביצירה כה מזעזעת עד שהציבור יכול "להימנע ממנה בזעזוע".
עם זאת, היו גם קולות שתמכו באומץ של אייקינס.
מאוחר יותר נכתב בעיתון Philadelphia Evening Telegraph כי מדובר ביצירה המרשימה ביותר באגף האמריקאי של התערוכה.
לאורך השנים, היצירה הפכה לסמל של נאמנות לאמת, ומעמדה התחזק הן בזירה המקומית והן בהיסטוריה של האמנות האמריקאית.
המרפאה של גרוס ניצבת במסורת של ציורי ניתוח ואנטומיה, שבה נודעת חשיבות לדיוק מדעי ולייצוג של ידע מקצועי.
אחת ההשפעות הישירות על היצירה היא ציורו של רמברנדט משנת 1632, שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ, המתאר מנתח הולנדי בכיר אוחז בשריר של גופת אדם במהלך הרצאה רפואית.
כשם שרמברנדט העמיד את המנתח כדמות מרכזית המעבירה ידע אל תלמידיה, כך הציב אייקינס את גרוס כמודל של סמכות רפואית וחכמה.
בשני המקרים, ההתרחשות אינה רק ניתוח אלא מעמד של הוראה והפצה של מדע.
עם זאת, בניגוד לרמברנדט, אייקינס תיאר גוף חי ודם אמיתי, תוך התמודדות עם כאב ממשי, מה שהופך את יצירתו לחשופה ומטרידה יותר בעיני בני התקופה.
אייקינס שב לעסוק בנושא הרפואי גם בשנת 1889, כעבור ארבע־עשרה שנה, עם ציורו המרפאה של אגניו (The Agnew Clinic), שבו תיאר את המנתח דייוויד הייז אגניו בעת ניתוח דומה באולם הרצאות.
גם ביצירה זו מופיעה קומפוזיציה דחוסה הכוללת את הרופא, צוות העזר, סטודנטים, דמות נשית הצופה מן הצד, ואייקינס עצמו.
שתי היצירות חולקות מבנה חזותי וסגנון דומה, אך בולט בהן מעבר מהתיאור הדרמטי והכהה של המרפאה של גרוס לעבר בהירות, מודרניזציה וסטריליזציה רבה יותר בהמרפאה של אגניו.
המעבר הזה משקף את השינויים שחלו ברפואה של סוף המאה התשע־עשרה, כולל שימוש בגלימות לבנות, אור טבעי ונהלים אסתטיים שונים.
שתי היצירות עוררו מחלוקות בזמנן, אך כיום נחשבות לנקודות שיא בקריירה של אייקינס ולביטוי ייחודי של המתח שבין אמנות, מדע וחברה.
לאחר שנדחתה מהצגה בביתן האמנות של התערוכה העולמית בפילדלפיה בשנת 1876, הוצגה המרפאה של גרוס באגף בית החולים של צבא ארצות הברית, שבו נחשפו המבקרים לציוד רפואי מודרני.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1878, רכשו בוגרי מכללת תומאס ג'פרסון את הציור בסכום של 200 דולר, והעבירו אותו לבעלות האוניברסיטה.
במשך יותר ממאה שנה נשמר הציור באוספי המכללה, ועותק שלו הוצב בהמשך בקמפוס לצורכי תצוגה.
ביום 10 בנובמבר 2006 הודיעה הנהלת האוניברסיטה על כוונתה למכור את הציור לשני מוזיאונים - הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
ומוזיאון קריסטל ברידג'ס בארקנסו, שהוקם ביוזמתה של אליס וולטון, יורשת רשת וולמארט.
סכום הרכישה עמד על 68 מיליון דולר, ונחשב באותה עת למחיר שיא עבור יצירה אמריקאית שנוצרה לפני מלחמת העולם השנייה.
מתוך התחשבות בקשר ההיסטורי בין היצירה לעיר פילדלפיה, העניקה האוניברסיטה למוזיאונים ולרשויות המקומיות חלון זמן של 45 יום להשוות את ההצעה.
בעקבות לחץ ציבורי רחב, גיוס תרומות מסיבי ושיתוף פעולה בין מוזיאון האמנות של פילדלפיה לבין האקדמיה לאמנויות של פנסילבניה, נאסף הסכום הנדרש לרכישת היצירה.
בשנת 2007 נרכש הציור באופן רשמי על ידי שני הגופים, והוא נשמר כיום באוסף משותף.
המרכזים הארמוניים המינואיים הם אתר מורשת עולמית סדרתי של אונסק"ו ביוון, שהוכרז ב-2025, והכולל שישה אתרים ארכאולוגיים בכרתים המתוארכים בין השנים 1900 ל-1100 לפני הספירה.
הארמונות המינואיים היו מתחמי בנייה גדולים שנבנו בכרתים במהלך תקופת הברונזה.
הם נחשבים לסמל של התרבות המינואית ומהווים כיום אתרי תיירות.
הארכאולוגים ואונסק"ו מזהים בדרך כלל שישה מבנים כארמונות: קנוסוס, פאיסטוס, מליה, זקרוס, זומינתוס, וקידוניה.
הארמונות המינואיים הורכבו מאגפים מרובי קומות, שהקיפו חצר מרכזית מלבנית ופתוחה.
הם חלקו אדריכלות וארגון משותף, שכלל סוגי חדרים ייחודיים כמו אגן היטהרות וקריפטת עמודים.
עם זאת, כל ארמון היה ייחודי, ומראם השתנה באופן דרמטי ככל שעברו שיפוצים תכופים לאורך תקופת קיומם.
תפקיד הארמונות הוא נושא לוויכוח מתמשך בארכאולוגיה המינואית.