tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל עוד היו בשליטה ממשלתית, הם יהיו סמל לכוח צפוני, אולם תקיפה דרומית עליהם תגרום לתגובה בצפון שתוביל למלחמת אזרחים.
הצד שירה ראשון יחשב לתוקף וישלם מחיר בנוגע למדינות הגבול, ודרומיים רבים קיוו שביוקנן יוותר על המוצבים בשקט.
מעט לאחר היבחרו של לינקולן, ציווה מזכיר המלחמה פלויד על רוברט אנדרסון לפקד על פורט סאמטר ועל המבנים הממשלתיים באזור.
ביוקנן ציווה להחזיק במוצבים ולהימנע מכל פעולה תוקפנית.
ב-28 בדצמבר, פינה אנדרסון את פורט מולטרי, הפגיע יותר.
בפגישה עם מנהיגים דרומיים, הכיר ביוקנן בכך שפעולותיו של אנדרסון היו נגד פקודותיו, אולם סירב לפטר את אנדרסון או לוותר על המוצבים.
מזכיר המלחמה פלויד, שהיה מווירג'יניה, התפטר.
ביוקנן שקל לצוות על אנדרסון לחזור לפורט מולטרי, אולם חברי הקבינט הצפוניים שלו, שהיו רוב הקבינט עכשיו, איימו להתפטר.
ביוקנן הודיע שיעשה כל שביכולתו על מנת להגן על פורט סאמטר.
ב-5 בינואר 1861, החליט לתגבר את פורט סאמטר, ושלח לשם את ספינת "כוכב המערב" עם 250 אנשי צוות ואספקה.
ביוקנן לא ביקש מאנדרסון אש לחיפוי, והיא חזרה צפונה ללא פריקה של מטענה.
לאחר מכן, התפטר האחרון מחברי הקבינט הדרומיים של ביוקנן.
ממשל ביוקנן התעמת בנוגע לתגבורת לאזור, אולם אנדרסון לא ביקש תגבורת וביוקנן היה נחוש שלינקולן יצטרך לטפל במצב.
בפברואר, הפכה קרוליינה הדרומית לחלק מקונפדרציית המדינות של אמריקה, ומדינות הקונפדרציה אישרו לנשיא דייוויס לקחת את המוצבים בכל דרך אפשרית.
רק לאחר כהונת ביוקנן תקף הדרום.
ב-3 במרץ, הגיעה הודעה מאנדרסון אל ביוקנן, בטענה שהאספקה מתחילה להיגמר.
למחרת היום, נכנס לינקולן לתפקיד, והתמודד עם המשבר שהפך למלחמת האזרחים האמריקנית.
שלוש מדינות חדשות צורפו לאיחוד במהלך כהונתו של ביוקנן:
ביוקנן תמך בריסון הממשל העצמי.
הוא טען שהחוקה מלאה בריסון, שהאזרחים שמו על עצמם ועל נציגיהם.
אחד מהנושאים הגדולים באותם הימים היה מכס המגן.
ביוקנן התנגד לסחר חופשי ולמכסים גבוהים, בטענה שכל אחד מהם יפגע בצד אחד במדינה לטובת הצד האחר.
כסנאטור טען שהוא נחשב לתומך הפרוטקציוניזם במדינות אחרות, אולם שנחשב לאויב הפרוטקציוניזם בפנסילבניה.
ביוקנן, כמו רבים בתקופתו, נקרע בין רצונו להרחיב את המדינה ובין התעקשותו להבטיח למתיישבים את זכויותיהם, כולל זכותם להחזיק בעבדים.
הוא טען שיעודה של ארצות הברית הוא להתרחב, ולמרות זאת טען שצירוף טקסס, למשל, אמור להגביל את העבדות.
למרות זאת, תמך בבעלי העבדים.
בהודעתו לקונגרס טען שהאדונים מטפלים באדיבות ובאנושיות בעבדיהם.
לאחר היבחרו, הבטיח לסנאטור דרומי שמטרתו היא למנוע ניסיון התערבות בנושא העבדות ולחסל את המתיחות האזורית.
ביוקנן נחשב בעיני הצפוניים לצפוני בעל עקרונות דרומיים.
ביוקנן התעקש ששאלת העבדות היא נקודת התורפה של המדינה, ושהאיחוד יפגע בגללה.
בתור תושב פנסילבניה התנגד לעבדות, אולם טען שאין בסמכותו להכריע בשאר המדינות, שזכויותיהן מקודשות.
ביוקנן טען שמתנגדי העבדות מנעו פתרון לבעיית העבדות.
לטענתו, החלה להתפתח בדרום המדינה תמיכה בשחרור הדרגתי של העבדות, אולם מתנגדי העבדות גרמו לתסיסה שמנעה מהתנועה להתפתח.
מלחמת האזרחים פרצה חודשיים לאחר פרישתו של ביוקנן.
הוא תמך בארצות הברית, בטענה שהמתקפה על פורט סאמטר הייתה הכרזת מלחמה שהותירה את המדינה ללא ברירה אלא לפעול.
הוא דרש מהדמוקרטים מפנסילבניה להצטרף לצבא.
את שארית ימיו השקיע בניסיון להגן על עצמו מפני האשמה במלחמת האזרחים, שנחשבה ל"מלחמת ביוקנן".
כל יום קיבל מכתבים כועסים ומאיימים, וחנויות הציגו את בני דמותו עם עיניים אדומות, פלצור מסביב לצווארו והמילה "בוגד" על מצחו.
הסנאט הציע לגנות אותו, הצעה שלא עברה, והעיתונים טענו שתמך בקונפדרציה.
חמישה מחברי הקבינט שלו, שעבדו גם בממשל לינקולן, סירבו להגן עליו.
ביוקנן נפגע מההתקפות ובריאותו הידרדרה, אולם באוקטובר 1862 החל להגן על עצמו בחלופת מכתבים עם וינפילד סקוט, שפורסמה בעיתונות.
הוא פרסם ביוגרפיה ב-1866, שעיקרה היה להגן על עצמו מפני האשמות במלחמה.
ביוקנן הצטנן במאי 1868, וגילו המתקדם החמיר את מצבו.
הוא מת ב-1 ביוני 1868, בגיל שבעים ושבע, ונקבר בבית הקברות בלנקסטר.
ביוקנן היה הנשיא הרווק היחיד, והתעורר עניין רב בחייו האישיים.
ב-1818, פגש באן קרוליין קולמן בפונדק, והחל לצאת איתה.
אן הייתה בתו של תעשיין עשיר מפילדלפיה.
ב-1819 התארסו השניים, אולם השניים בילו זמן מועט מאוד יחד, בשל מעורבותו הפוליטית של ביוקנן.
נפוצו שמועות שהוא רוצה לשאתה לאישה רק בזכות עושרה של משפחתה או שבגד בה.
לאחר שביוקנן ביקר את אשתו של חברו, החליטה ארוסתו לבטל את הנישואין, וזמן קצר אחר כך היא חלתה ומתה.
ביוקנן נדר שלא לשאת אישה אחרת וטען כי רגשותיו נטמנו בקבר.
השמועות רמזו שלביוקנן היה רומן עם אלמנתו של ג'יימס פולק, שרה צ'יילדרס פולק, אולם הן היו לא מבוססות.
אחרים טענו שמותה של אן מנע שאלות מביכות על מיניותו של ביוקנן.
אף על פי שהיו שטענו שביוקנן היה א-מיני או צליבט, היו שטענו שהוא הומוסקסואל או ביסקסואל.
המקור לכך הייתה חברותו הקרובה עם ויליאם רופוס קינג, סגנו של פרנקלין פירס.
במשך 15 שנים טרם נבחר לנשיא, חלק ביוקנן מקום מגורים בוושינגטון עם קינג.
אנדרו ג'קסון כינה אותם זוג.
הם נחשבו לקרובים מאוד, וקרוביו של הנשיא טענו שמשהו לא בריא בגישתו.
ביוקנן אימץ את השקפותיו של קינג בנוגע לדרום.
שניהם רצו להיות הנשיא וסגן הנשיא ב-1844.
קינג חלה ב-1853 ומת מעט לאחר תחילת כהונתו של פירס, ארבע שנים לפני היבחרו של ביוקנן.
נטען שאחייניותיו של קינג השמידו מכתבים שלו ושל ביוקנן.
במהלך נשיאותו של ביוקנן, אחייניתו היתומה, הארייט ליין, הייתה המארחת הרשמית בבית הלבן.
לפני מותו, טען ביוקנן שההיסטוריה תשפוט אותו לכף זכות.
אולם כיום הוא נחשב לאחד מהנשיאים הגרועים ביותר, אם לא הגרוע ביניהם, בשל חוסר יכולתו לפעול בנוגע לפרישת מדינות הדרום.
ההיסטוריונים מציינים לרעה את יכולתו להגשים חזון, מנהיגותו, מדיניות הפנים שלו, מדיניות החוץ שלו ואת מורשתו.
הוא נחשב לאדם חלש, עוד הרבה לפני שנבחר לנשיאות.
כותב הביוגרפיה של ביוקנן טען שביוקנן נבחר לנשיאות במהלך תקופה מתוחה בחיי האומה, והעובדה שמנע את התפרצות המתח נחשבת לטובה.
למרות זאת, המתיחות בין הצפון לדרום גרמה לכך שכישרונותיו, שבתקופה שקטה יותר היו גורמים לו להיזכר כנשיא מוצלח, נעלמו בגלל אירועי מלחמת האזרחים וכהונתו של לינקולן.
כותב ביוגרפיה אחר טען שביוקנן לא היה בלתי החלטי, כמו שרבים טוענים, אלא החליט לטובת הדרום ולעיתים הפגין חוסר נאמנות, כנדרש מעובד ציבור שהיה אמור להגן על כל המדינה.
הוא החשיב אותו למסוכן ביותר מבין הנשיאים, שלא היה מוכן להתפשר.
ביוקנן זכור יותר בשל ההזדמנויות שהחמיץ ולא בשל המעשים שעשה.
ג'יימס בונד הוא זיכיון מדיה בריטי פופולרי המתמקד בהרפתקאותיו של הסוכן החשאי הבריטי ג'יימס בונד אשר עובד עבור שירות הריגול הבריטי MI-6. הזיכיון נוצר במקור על ידי הסופר הבריטי איאן פלמינג.
זהו אחד מהזיכיונות הוותיקים והמצליחים ביותר והוא כולל רומנים, סרטים, סדרות טלוויזיה, משחקי וידאו, וסדרות קומיקס.
הדמות הראשית, ג'יימס בונד, אשר נודע בשנינותו ובתושייתו, הפכה עם השנים לאייקון תרבות.
פלמינג שירת במודיעין הצי הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, ומשירותו זה דלה רעיונות לכתיבת שנים עשר ספרים ושני קובצי סיפורים קצרים.
בעקבות הספרים הופקה סדרת סרטים פופולרית ביותר שגיבורה הוא המרגל הבריטי, סוכן הוד מלכותה, ג'יימס בונד.
הדמות, מככבת גם במשחקי וידאו, חוברות קומיקס ותסכיתי רדיו.
הספרים והסרטים אודות ג'יימס בונד נעים בין ריאליזם לבין מדע בדיוני.
זיכיון הסרטים מדורג במקום השישי ברשימת הזיכיונות שוברי הקופות הגדולים בכל הזמנים, לפי Box Office Mojo.
בעת פרסום "קזינו רויאל" (Casino Royal) בשנת 1953, היה פלמינג כבן 45, ומאז ועד 1964 נהג לפרוש ל"גולדן איי" (Golden Eye), בית הקיץ שלו בג'מייקה, לכתיבת ספר בונד חדש.
פלמינג היה חובב צפרות והיה ברשותו עותק של מגדיר לעופות קאריביים שנכתב על ידי האורניתולוג האמריקאי ג'יימס בונד, שהתמחה בעופות באיים הקאריביים.
פלמינג קרא לגיבור ספריו ג'יימס בונד על פי שמו.
פלמינג עצמו הסביר לאשתו של בונד (האמיתי) את המניע לבחירת שם זה: "שם זה - קצר, לא רומנטי, אנגלו-סקסי ועם זאת גברי - הוא בדיוק השם שהיה נחוץ לי".
ביוגרפים רבים של פלמינג מסכימים כי הדמות מבוססת באופן חלקי על פלמינג עצמו, שהיה לו רקע בעולם הביון והיה ידוע בסגנון החיים הראוותני שלו.
לאחר מותו של פלמינג, המשיכו כחצי תריסר סופרים לכתוב ספרים ותסריטים בהם מככב בונד.
בונד נולד לאב סקוטי ולאם שווייצרית באחוזת סקייפול (Skyfall) שבסקוטלנד.
כיוון שפלמינג שינה מספר אירועים במהלך הכתיבה, לא ברור תאריך לידתו המדויק, אך חוקרים הסיקו כי נולד בשנת 1917, 1920, 1921 או 1924. גילו אינו ברור, אם כי מוערך כי הוא בן 37, לפי דבריו בספר "מונרייקר".
בונד הוא נצר למשפחת אצולה, אך לא ברור כיצד.
המוטו המשפחתי הוא "Orbis non sufficit ", "העולם אינו מספיק", בלטינית.
אביו היה סוחר נשק לאחר מלחמת העולם הראשונה ובעקבות זאת מרבית ילדותו שהה במדינות רבות ורכש שפות.
הוריו נהרגו במפולת שלגים במהלך טיפוס כשהיה בן 11. בונד למד בפנימיית איטון המפורסמת ולאחר לימודיו הצטרף ל-MI6 ב-1938 (לפי הספר "גולדפינגר").
את שרותו הצבאי עשה כקצין מודיעין בצי הבריטי והגיע לדרגת קומנדר.
בספר "Win, lose or die" הוא הועלה זמנית לדרגת קפיטן וחזר לשירות מילואים בצי מודרני (שנת 1989).
במהלך מלחמת העולם השנייה, כך נרמז מספר פעמים בספרי הסדרה, שירת בונד ביחידת "הקומנדו ה-30" או בשמה האחר כוח תקיפה 30 , אשר הקים פלמינג.
פלמינג כינה את לוחמי היחידה "אינדיאנים אדומים" ו"אינדיאנים".
יחידת "הקומנדו ה-30" מנתה מתנדבים מן הצי, מהנחתים ומהצבא הבריטי.
רבים ממבצעי היחידה מסווגים כסודיים ביותר עד לימים אלו.
מספרו של בונד, אותו קיבל ב-1952, מורכב מהקידומת "00", המסמנת רישיון להרוג תוך כדי עבודה.
ומהספרה 7, שנלקחה ממספר קו האוטובוס שהוביל למשרדו של פלמינג.
לפי הספר (ובהמשך הסרט) "קזינו רויאל", בונד קיבל את הקידומת עקב חיסול שני סוכני אויב בדם קר: מפענח צפנים יפני במרכז רוקפלר בניו יורק וסוכן כפול נורווגי שעבד בעבור הביון הגרמני.
במספר סרטים חובר בונד לסוכני "00" אחרים, כגון: 002, 003, 006, 009. בונד משרת בשירות האזרחי של הוד מלכותה במשרד ההגנה ולו שתי מזכירות, אך באופן מסורתי הן אינן מופיעות בסרטים, ושורותיהן מועברות למזכירתה של M, גברת מאניפני.
לבונד הוענקה חברות במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והוא משרת בחיל המילואים של הצי המלכותי.
בונד משתף פעולה לעיתים קרובות עם סוכן ה-CIA פליקס לייטר אך ממעט באופן עקרוני בעבודה עם שותפים.
הוא התחתן פעם אחת, בסרט "בשרות הוד מלכותה", והתאלמן בסופו, ובנוסף נישא פיקטיבית בסרט "אתה חי רק פעמיים".
כמו כן הציע נישואין לאחר משימתו הראשונה כסוכן, בספר "קזינו רויאל", אך מתברר לבסוף כי האישה, ווספר לינד, הייתה סוכנת כפולה.
כיוון שלמד בחו"ל טרם מות הוריו, הוא שולט בגרמנית וצרפתית.
בסרט "העולם אינו מספיק" הוא דובר גם רוסית, בסרט "אתה חי רק פעמיים" הוא שולט גם ביפנית.
בונד היה מצטיין בלימודי שפות המזרח באוניברסיטת קיימברידג' ואוקספורד ובסרט "קוונטום של נחמה" הוא שולט אף בספרדית.
מקטע הפתיחה של הסרט "למות ביום אחר" נראה שהוא יודע מעט קוריאנית.
בדרך כלל סיפור הכיסוי שלו הוא שבונד סוכן של חברת יוניברסל, ייצוא, אם כי לפעמים הוא מתחזה לסוכן ביטוח.
בסרט "אתה חי רק פעמיים" מופיעים על מדי חיל הים של בונד אותות מערכה ממלחמת העולם השנייה ואות "מסדר מייקל וג'ורג'".
בסוף הספר "האיש בעל אקדח הזהב" הוא מקבל תואר אבירות במסדר זה.
בסרט "רצח בעיניים" הוא מקבל את מדליית "מסדר לנין" אבל לא מורשה לענוד אותה.
בסרט "המרגל שאהב אותי" הוא עונד את צלב השירות המצוין ואת אות מלחמת רודזיה.
בסרט "מחר לנצח" מופיעים על מדיו אותות מערכה ממלחמת יוגוסלביה ואות מסדר האימפריה הבריטית.
בספר Death is forever הוא הופך לאביר גם במסדר זה וזוכה בעיטור "Croix de Guerre" הצרפתי על הצלת חיי מנהיגי העולם.
בספר "high time to kill" הוא מומלץ לקבלת צל"ש של משרד ההגנה על הצלת פרויקט סודי של חיל האוויר המלכותי אולם מסרב לקבלו.
בנוסף על כך בספר "For special service" בונד עוטה מדי גנרל אמריקאי עם אות מלחמת וייטנאם.
בהערות לספר "Win, lose or die" מצוין שכנראה עשה שירות חשאי במלחמת פוקלנד.
הסדרה התפרסמה בעקבות ריאיון עם נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, שכאשר נשאל מה הוא אוהב לעשות בשעות הפנאי, השיב כי הוא אוהב לקרוא את איאן פלמינג.
הצהרה זו החלה גל של התעניינות בסדרת הספרים שנחשבה למצליחה מאוד.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ראו אור בעברית מספר ספרי "ג'יימס בונד" בהוצאת מ.
מזרחי ובהם "ד"ר נו", "המרגלת שאהבה אותי" ו"יהלומי הפשע" - שמו העברי של "יהלומים לנצח".
בשנת 1985 הוציאה הוצאת מודן את "לעיניך בלבד", אסופה של חמישה סיפורים קצרים.
בשנת 1988 הוציאה הוצאת מודן את "גולדפינגר" ואת "סהרון" - שמו העברי של "מונרייקר".
בשנת 1988 קיבל סופר ספרי המתח והריגול ג'ון גארדנר את ההיתר להקים לתחייה את דמותו של ג'יימס בונד, ובעקבות כך יצא הספר "סקורפיון" (בעברית נקרא הספר "סקורפיוס").
בשנת 2005 החל הסופר צ'ארלי היגסון בכתיבת ספרים על ג'יימס הנער, כתלמיד בפנימיית איטון בשנות ה-30. עד עתה יצאו חמישה ספרים, מתוכם תורגמו לעברית שני ספרים: "סנפיר הכסף", ו"קדחת דם".
בשנת 2007 הוציאה ידיעות ספרים שלושה ספרים בהוצאה מחודשת: "מרוסיה באהבה", "ד"ר נו", ו"קזינו רויאל".
בשנת 2011 הוציא הסופר האמריקאי ג'פרי דיבר ספר חדש הממקם את בונד במאה ה-21 בשם "קארט בלאנש", הספר תורגם לעברית באותה שנה על ידי צפריר גרוסמן בהוצאת אופוס.
מרבית סרטי "ג'יימס בונד" הופקו על ידי חברת EON Productions והמפיקים אלברט ברוקולי והארי זלצמן.
סרטים אלו נחשבים רשמיים כיוון ש-EON היא בעלת הזכויות על הזיכיון של "ג'יימס בונד".
סדרת הסרטים הפכה פס ייצור ל"שוברי קופות" ומוקד משיכה לכוכבניות המתחרות על תפקיד "נערת בונד" המתחלפת מדי סרט.
מרבית סרטי ג'יימס בונד היו בהפקה בריטית בלבד בתקופה של קונרי, לייזנבי ומור.
אולם אלה החדשים יותר עם דלטון, ברוסנן וקרייג הם בעיקר הפקות בריטיות-אמריקאיות.
שםשנהבתפקיד ג'יימס בונדהכנסות בארצות הבריתהכנסות כוללותהכנסות מכרטיסים ($)קזינו רויאל — פרק טלוויזיה1954בארי נלסוןלא מצויןלא מצויןלא מצויןקזינו רויאל — פרודיה1967דייוויד ניבן$25,000,000$44,000,00036.1 מיליוןלעולם אל תאמר לעולם לא1983שון קונרי$55,400,000$160,000,00050.8 מיליון
בסרטי "ג'יימס בונד" הרשמיים שישה שחקנים שונים גילמו את בונד:
שון קונרי, ג'ורג' לייזנבי, רוג'ר מור, טימותי דלטון, פירס ברוסנן, ודניאל קרייג.
בהפקות לא רשמיות גולם בונד על ידי שחקנים נוספים, בהם פיטר סלרס ודייוויד ניבן שגילמו את תפקידו בסרטי פרודיה על הדמות.
סדרת הסרטים משופעת במוטיבים החוזרים במרבית סרטי הסדרה.
המשפט החוזר בכמעט כל הסרטים הוא "השם הוא בונד, ג'יימס בונד", והפך לאחד מהמשפטים הידועים בקולנוע.
אמרה ידועה נוספת היא הדרך בה הוא מזמין את הוודקה-מרטיני שלו: "מנוער, לא מעורבב" (Shaken, not stirred).
מוטיבים נוספים בסרטי בונד כוללים פלירטוט עם המזכירה הקבועה של M מנהל/ת סוכנות הביון, היא גברת מאניפני, ותצוגת העזרים המיוחדים שבהם מצייד את בונד האחראי על מחלקת הפיתוח בסוכנות הביון, מר Q.
הצגה זו משמשת בסרטי בונד רבים כאתנחתא קומית ובסרטים "העולם אינו מספיק" ו"למות ביום אחר", אף צורף הקומיקאי הנודע ג'ון קליז בתור עוזרו של מר Q.
הרשע ארנסט סטאברו בלופלד מופיע ברבים מסרטי "ג'יימס בונד".
שלושת הסרטים, "קזינו רויאל", "קוונטום של נחמה" ו"סקייפול" מסבירים כיצד הפך בונד לסוכן, וכיצד צבר את המוניטין שלו, סגנונו והרגליו.
נעימת הנושא לסרטי "ג'יימס בונד" ("The James Bond Theme") נכתבה על ידי מונטי נורמן והופיעה לראשונה ב"ד"ר נו" ב-1962 בביצוע התזמורת של ג'ון בארי.
הנעימה "007" שהופיעה לחלופין בחלק מהסרטים, ו-"On Her Majesty's Secret Service" נכתבו על ידי ג'ון בארי.
נעימת הנושא ו-"On Her Majesty's Secret Service" זכו למספר ביצועים מאוחרים יותר בידי מבצעים פופולריים כמובי, פול אוקנפלד וארט אוף נויז.
שירי הנושא לסרטי "ג'יימס בונד" המושמעים בפתיחי הסרטים, לרוב נכתבים במיוחד ומבוצעים על ידי מבצעים בולטים בעולם המוזיקה, והופכים ללהיטים דרך קבע.
בסרטי "ג'יימס בונד" נעשה שימוש נרחב באביזרים.
אביזרים אלה, שלרוב מוצגים בתחילת הסרט, באים לידי שימוש מאוחר יותר, בעיקר ברגעים קריטיים בעלילה.
מפעם לפעם נעשה שימוש באביזרים עתידניים כתרמיל ריחוף וכדומה.
בתחילת דרכו השתמש בונד בברטה 418. לאחר תקלה מבצעית בספר "מרוסיה באהבה", בה נתקע אקדחו בג'קט שלו, פקד עליו M להחליף את אקדחו.
בונד החליף את אקדחו לוולתר PPK, אקדח גרמני.
החל מסוף הסרט "מחר לנצח" הוא עושה שימוש בוולתר P99. בסרט "קוונטום של נחמה", החליט הבמאי לחזור לנשקו הקודם, ה-PPK.
שעונו של בונד הכיל בתוכו מספר רב של אופציות, החל מלייזר רב עוצמה, בחצים המחוברים לכבל שישא את משקלו, וכלה בשעון בעל שדה מגנטי להסטת קליעים.
פעמים רבות השעון משמש כפרסומת סמויה.
השחקנים אשר שיחקו בתפקידי ג'יימס בונד משמשים פעמים רבות כדוגמנים לחברות שעונים מפורסמות.
ארבעת שחקני בונד הראשונים השתמשו בשעוני רולקס.
רוג'ר מור עשה גם שימוש בשעוני סייקו ופולסר.
שני האחרונים עושים שימוש בשעוני אומגה.
אף על פי שבספריו של פלמינג מתואר בונד כבעל מכונית בנטלי אפורה, בסרטים נעשה שימוש רב במכוניות ספורט מהירות כדוגמת אסטון מרטין מסוג אסטון מרטין DB5 ו-BMW.
בשנת 1964 דגם של אסטון מרטין DB5 כיכב בסרט גולדפינגר, נהוגה על ידי השחקן שון קונרי.
בשנת 1987 דגם של אסטון מרטין V8 כיכב בסרט 007 באזור המסוכן.
על סדרת "ג'יימס בונד" נעשו מספר פרודיות, בהן הסרטים "האיש שלנו פלינט" בכיכובם של ג'יימס קובורן וגילה גולן משנת 1966 וסרט ההמשך "אני אוהב את פלינט" מ-1967, סדרת סרטי "אוסטין פאוורס" בכיכובו של מייק מאיירס, וסדרת סרטי "ג'וני אינגליש" בכיכובו של רואן אטקינסון.
בשנת 1991 יצאה סדרת בת של ג'יימס בונד בשם "ג'יימס בונד הצעיר" העוסקת באחיינו של בונד.
ומבוססת על רומן שיצא בשנת 1967 בשם "הרפתקאותיו של ג'יימס בונד הצעיר 003 וחצי" שכתב ר.ד.
בסדרה השתתפו רבים מאויביו של בונד כגון: מלתעות וניק-נק.
ג'יימס סקוט ביטי הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
ביטי הצטרף לבלקברן רוברס בגיל 15 וכיכב בקבוצות הנערים והנוער של הרוברס.
עוד לפני שהפך למקצוען בגיל 17 התבלט ביכולתו לכבוש שערים ובמשחקו הפיזי והחזק.
לאחר שהטביע חותמו במספר טורנירים בינלאומיים במדי הקבוצה הצעירה ככובש מצטיין, ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בעונת מול ארסנל.
ביטי כמעט ולא זכה לראות את המגרש במדי בלקבורן ואחרי שבע הופעות במדי הקבוצה, עבר בעונת לסאות'האמפטון, בעסקה של מיליון פאונד שכללה את העברתו של קווין דייוויס לרוברס.
הקבוצה הייתה במהלך העונה בתחתית הטבלה.
ביטי הבקיע חמישה שערים ושבעה בישולים והקבוצה נשארה בפרמייר ליג.
הוא הוכרז שחקן העונה של סאות'המפטון, וכיקיר האוהדים.
על רקע הצלחתו בקבוצה, ערך ביטי את הופעת הבכורה בנבחרת אנגליה, בה שיחק תשעה משחקים.
העונה שלאחריה, עונת , הייתה קשה עבורו.
הוא החמיץ את תחילתה עקב פציעה במפשעה והתקשה לחזור לכושר משחק.
כאשר חזר לשחק, נפצע שוב, הפעם בקרסול במשחק מול ארסנל וחזר לספסל.
בעונת ביטי לא שיחק היטב.
בתחילת העונה הנהלת הקבוצה רצתה למכור אותו לקריסטל פאלאס מהליגה הראשונה, אך ביטי סירב.
עם עוד שנתיים נוספות שנותרו לו עד תום חוזהו בסאות'המפטון, נאבק ביטי על מקומו בהרכב.
במשחק המחזור השישי מול ניוקאסל יונייטד, עת הייתה הקבוצה בתחתית הליגה ללא אף ניצחון, ביטי עלה בהרכב והקבוצה ניצחה והתרחקה מהתחתית.
בהמשך העונה הוא ביסס את מקומו, כשהוא כובש 10 שערים ב-10 משחקים רצופים, 12 שערים סך הכול ומוביל את רשימת המבקיעים בקבוצה.
בעונה זו סאות'המפטון סיימה במקום העשירי, מבלי להיאבק על ירידה, לראשונה מזה מספר עונות.
במועדון הבטיחו את השארתו של הכוכב החדש-ישן עם חוזה עד 2005.
את עונת פתח ביטי טוב, היה יציב לאורך העונה ואף היה אמור להופיע לראשונה בסגל נבחרת אנגליה, אך הוא נפצע במשחק מול מנצ'סטר יונייטד, אחרי שכבש את שער הפתיחה במשחק, והושבת לשלושה חודשים.
גם ההשבתה הזו לא מנעה ממנו לסיים את העונה עם 12 שערים ב-24 משחקים.
עונת הייתה המוצלחת ביותר בתולדות סאות'המפטון בפרמייר ליג.
הקבוצה סיימה במקום השמיני ואף הגיעה לגמר הגביע האנגלי, בו הפסידה לארסנל.
ביטי כבש 20 שערים ב-21 משחקים, שמר על עצמו הרחק מפציעות וסיים את העונה עם 23 שערים, שלישי בטבלת המבקיעים באנגליה אחרי רוד ואן ניסטלרוי ותיירי הנרי.
בחתך אירופאי, ביטי סיים במקום השביעי בתחרות על נעל הזהב, אשר הגיעה לרוי מקאיי.
את המקום השביעי חלק ביטי עם רונאלדו וניהאט.
בסיום העונה חוזהו הוארך עד לשנת 2006.
הוא זומן שוב לנבחרת ומשחק הבכורה שלו היה משחק ידידות מול אוסטרליה, בו ביטי פתח בהרכב.
הוא הספיק להופיע שוב במדים הלאומיים גם כמחליף מול סרביה ומונטנגרו ומול קרואטיה, ופתח במשחק הרשמי מול ליכטנשטיין במוקדמות יורו 2008.
בתחילת עונת עבר ביטי לקבוצת הכדורגל אברטון מהעיר ליברפול.
העברתו תמורת 6 מיליון פאונד היא ההעברה הגדולה ביותר שהמועדון שילם עד אז על שחקן, והיא שברה את השיא שהמועדון שילם על ניק בארמבי ב-1996. ב-2011 הושאל למועדון בלקפול בו ערך 9 הופעות בלבד.
ב-נובמבר 2011 חזר לשפילד יונייטד.
לאחר שנה בנובמבר 2012 חתם באקרינגטון סטנלי.
בשנת 2013 מונה למאמן קבוצת אקרינגטון סטנלי ועזב אותה בספטמבר 2014.
ג'יימס אדיסון בייקר השלישי הוא מדינאי אמריקני רפובליקני אשר שימש במספר תפקידים בכירים בממשל האמריקאי בתקופת שלטונם של רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בייקר סיים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון, התגייס לחיל הנחתים והגיע לדרגת לוטננט, לאחר שחרורו סיים תואר שני במשפטים מאוניברסיטת טקסס באוסטין ב-1957.
בייקר כיהן כראש הסגל של הבית הלבן בין שנים 1981 ועד 1985, וכמזכיר מחלקת האוצר האמריקאית בין השנים 1985–1988.
בייקר ניהל את מערכת הבחירות של בוש האב לנשיאות ארצות הברית, ולאחר שהלה נבחר שימש כמזכיר המדינה בממשלתו.
בתוקף תפקיד זה נטל בייקר חלק חשוב במערכת הדיפלומטית והמדינית האמריקאית שקדמה למלחמת המפרץ וגיבושה של הקואליציה הרב לאומית נגד עיראק.
כמו כן הוא תרם להידוק יחסי ארצות הברית עם ברית המועצות ולניסיונות התיווך האמריקאים בין מדינת ישראל לשכנותיה הערביות, על פעילותו המדינית הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית ב-1991.
ב-1991, בזמן שכיהן כמזכיר המדינה, נטען כי אמר את המשפט הידוע לשמצה "fuck the Jews, they didn't vote for us anyway" ("שיזדיינו היהודים, הרי הם במילא לא הצביעו לנו") ההערה צוטטה במרבית כלי התקשורת בישראל ובעולם ועוררה את זעמם של יהודי ארצות הברית.
בייקר הידוע בשפתו הססגונית גם בנושאים אחרים הכחיש את הציטוט.
נטען כי בין בייקר לראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק שמיר הייתה ידידות קרובה.
יחד עם זאת, הייתה למר בייקר ביקורת קשה על ההתנהלות הישראלית בעניין תהליך השלום.
באחת מהפעמים הוא הביע ביקורת קשה זו באומרו: "מספר הטלפון הוא: (וכאן ציין את מספר הטלפון של הבית הלבן).
כשתהיו רציניים (והתכוון לישראל), תתקשרו אלינו".
ג'יימס הילייר בלאנט הוא זמר-יוצר בריטי.
בלאנט נולד בבית חולים צבאי בווילטשיר שבאנגליה.
בילדותו גר בלאנט באנגליה, בקפריסין ובגרמניה, מאחר שאביו היה טייס בצבא הבריטי.
אביו של בלאנט החדיר לו את האהבה לטיסה, ובגיל 16 הוא הוציא רישיון טיס.
הוא למד באוניברסיטת בריסטול, וב-1996 סיים את התואר בסוציולוגיה.
בנוסף, הוא שימש כקצין ברגימנט משמר החיים בצבא הבריטי.
בשנת 1999 התנדב בלאנט לשרת במלחמת קוסובו כחלק מכוח סיור של רגימנט הכחולים והמלכותיים.
כחלק ממשימות הייצוג המלכותיות של יחידות משמר הפרשים בלאנט שימש כשומר ארון הקבורה בתהלוכת הלוויה של המלכה אליזבת בווס-ליון ב-2002.
כילד, לקח בלאנט שיעורי פסנתר וכינור, אך החשיפה הראשונה שלו למוזיקה פופולרית הייתה בבית הספר "Harrow".
הוא החל לנגן בגיטרה ולכתוב שירים בגיל 14.
ג'יימס בלאנט מערב בסגנונו פופ ורוק.
מעבר ליכולתו הקולית המרשימה ויכולתו להגיע לצלילים גבוהים, מנגן בלאנט במגוון כלי נגינה, ובהם פסנתר, גיטרה, אורגן חשמלי, ומרימבה.
ב-2002, עזב בלאנט את הצבא, וחתם בחברת התקליטים "EMI".
לאחר מכן נחתם ב-"Custard Records" והקליט את אלבומו הראשון "Back to Bedlam" בלוס אנג'לס.
האלבום יצא באוקטובר 2004 והסינגל הראשון מתוכו היה "High".
אף על פי שהיה מוכר בבריטניה עוד קודם, הגיע פרסומו העולמי עם הסינגל השלישי, "You're Beautiful" ("את יפה"), שכבש את פסגת מצעדי הפזמונים באירופה ובארצות הברית בשנת 2005. הסינגל הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 בארצות הברית ובלאנט היה למוזיקאי הבריטי הראשון שמגיע להישג זה מאז אלטון ג'ון בשנת 1997.
בדצמבר 2009, ארבע שנים לאחר צאתו, קיבל האלבום מעמד של פי עשרה מאלבום פלטינה רגיל לאחר שמכר מעל לשלושה מיליון עותקים והיה לאלבום הנמכר ביותר של שנות האלפיים בבריטניה, ונכון להיום הוא מדורג במקום ה-16 בטבלת המכירות של כל האלבומים שיצאו אי פעם בבריטניה.
הסינגל השני של בלאנט מאלבום זה היה "Goodbye My Lover" שזכה להצלחה מסחררת בכל רחבי העולם.
השיר צולם בחדרה של השחקנית קארי פישר, שגם הייתה התרפיסטית שלו.
האלבום מכר למעלה מ-11 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הוא קיבל את התואר אלבום זהב או פלטינה ב-25 מדינות.
אלבום זה היה האלבום הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-2000 (2000-2010).
בשנת 2006 זכה בלאנט בשני טקס פרסי המוזיקה הבריטית (Brit Awards) והיה מועמד לחמישה פרסי גראמי.
ב-7 ביולי 2007 השתתף בלאנט בלייב ארת' והופיע באצטדיון ומבלי בלונדון.
האלבום השני של בלאנט, "All the Lost Souls", יצא ב-18 בספטמבר 2007. האלבום מכר 650,000 בשבוע הראשון ליציאתו.
הסינגל הראשון מהאלבום היה "1973", והוא הפך ללהיט והגיע למקום הראשון במצעדים ב-7 מדינות.
למרות היחס המעורב שקיבל מהקהל, האלבום הגיע למקום הראשון בכ־20 מדינות שונות.
האלבום מכר מעל ארבעה מיליון עותקים ברחבי העולם וקיבל מעמד מכובד של פלטינה וזהב במדינות רבות.
בנובמבר 2010 יצא לאור אלבומו השלישי של בלאנט, "Some Kind of Trouble".
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Stay The Night", יצא לאור ב-25 באוקטובר 2010. האלבום הוקלט בין החודשים ינואר-ספטמבר 2010 בסטודיו הפרטי של בלאנט בלוס אנג'לס.
בדומה לקודמו האלבום קיבל תגובות מעורבות, אך עם צאתו דורג במקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי.
במצעד הבילבורד 200 האמריקאי הגיעי למקום ה-11. האלבום הפיק חמישה סינגלים, כשהסינגל הראשי "Stay The Night" הצליח ברחבי העולם והגיע בין היתר למקום ראשון בשווייץ ולעשרת הגדולים באוסטרליה, בבלגיה, בגרמניה, בהולנד ובאיטליה.
האלבום הצליח בעיקר באירופה ובשנה לאחר צאתו עדיין כיכב במצעדי האלבומים בגרמניה (מקום 28), בשווייץ (מקום 24), בבלגיה (מקום 32) ובאוסטריה (מקום 58).
אלבום האולפן הרביעי של בלאנט יצא לאור באוקטובר 2013, באלבום זה חזר לשתף פעולה עם המפיק של שני אלבומיו הראשונים – טום רות'רוק.
הסינגל הראשון מתוך האלבום "Bonfire Heart" הביא לנקודת פתיחה מוצלחת, הוא זכה להצלחה עולמית והגיע למקומות גבוהים במצעדי הלהיטים בבריטניה, בארצות הברית, בגרמניה, בשווייץ, באוסטריה ועוד.
גם הסינגל השני "Heart To Heart" מתוך האלבום זכה להשמעות רבות ולהצלחה במצעדי הלהיטים.
האלבום מכר מאות אלפי עותקים ברחבי העולם והגיע למעמד פלטינה וזהב בשמונה מדינות שונות, בהן אוסטרליה, אוסטריה, קנדה, גרמניה, ניו זילנד, גרמניה ועוד.
ב-19 בספטמבר 2014 התחתן בלאנט עם סופיה ולסלי.
בנובמבר 2014 הוציא בלאנט אלבום השלמה לאלבום "Moon Landing", שנקרא "Moon Landing Apollo Edition", שכולל 5 שירים חדשים וגם אלבום הופעה DVD.
ב-7 בפברואר 2015 הופיע בלאנט בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב, בפני 10,000 צופים.
ביוני 2015 השתתף בלאנט בתוכנית "X-פקטור אוסטרליה".
ב-23 בינואר 2017 פרסם בלאנט בחשבון הפייסבוק שלו כי אלבומו החדש ייצא בתאריך 24 במרץ 2017. האלבום נקרא: "The afterlove".
ב-28 באוגוסט 2019 הוציא בלאנט סינגל ראשון מתוך אלבום חדש.
הסינגל נקרא "cold" והאלבום החדש, שנקרא "once upon a mind".
האלבום יצא בתאריך 25 באוקטובר 2019.
בהמשך, ב-19 ביוני 2020, הוציא בלאנט את המהדורה המורחבת של האלבום בשם Once Upon a Mind (Time Suspended Edition), שכללה רצועות חדשות וגרסאות אקוסטיות לשירים קיימים.
ב-2021, הוציא בלאנט את אלבום האוסף הראשון שלו, The Stars Beneath My Feet (2004–2021), שכלל 30 רצועות – להיטים מכל הקריירה שלו לצד שירים חדשים.
ב-27 באוקטובר 2023 יצא אלבום האולפן השביעי שלו, Who We Used to Be, שבו בלאנט חוזר לסגנון הפופ המלודי המוכר שלו, עם שירים חדשים כמו "Beside You" ו-"The Girl That Never Was".
2005: Live from London/הופעה חיה בלונדון
Q Awards - תגלית השנה.
Digital Music Awards - ביצוע הפופ הטוב ביותר.
BRIT Awards/פרסי המוזיקה הבריטית - אומן השנה וביצוע הפופ הטוב ביותר.
ECHO Awards (גרמניה) - תגלית השנה הבינלאומית.
NME Awards - האלבום הגרוע של השנה.
MTV Video Music Awards - סינמטוגרפיה הטובה של השנה וקליפ השנה בקטגוריית גברים.
World Music Awards - תגלית השנה בעולם והזמר הבריטי הנמכר של השנה בעולם.
Teen Choice Awards (ארצות הברית) - בחירת אומן השנה.
ג'יימס בונד היה אורניתולוג אמריקאי שהתמחה בעופות מהאיים הקאריביים.
הסופר איאן פלמינג קרא לגיבור סדרת ספריו המפורסמת, "ג'יימס בונד", על-פי שמו.
החל להתעניין בגיל 11 בהיסטוריה של הטבע, במהלך שליחות של אביו לאזור נהר האורינוקו בדרום אמריקה.
התחנך בקונקורד (ניו המפשייר), ולאחר מות אמו עבר עם אביו לאנגליה, ב-1914. שם למד בבית הספר הארו, ולאחר מכן סיים תואר ראשון ב-1922 באוניברסיטת קיימברידג'.
בהמשך חזר לפילדלפיה ועבד שלוש שנים בחברת בנקאות, אך בשל התעניינותו בטבע התפטר והצטרף למשלחת לנהר האמזונאס מטעם האקדמיה למדעי הטבע של אוניברסיטת דרקסל בעירו.
עם השנים הפך למומחה נודע בפילדלפיה בתחום העופות, במיוחד באזור האיים הקריביים.
כתב ספר בשם "עופות האיים הקריביים" (Birds of the West Indies), שהופיע לראשונה בשנת 1936, ועדיין מודפס ונמכר עד היום.
בונד קיבל מדליות ועיטורים ממוסדות אקדמאיים שונים, כהוקרה על עבודתו.
קריאת ספרי "ג'יימס בונד" על שמו
הסופר איאן פלמינג התגורר בג'מייקה לאחר מלחמת העולם השנייה, עסק גם בצפרות, וכך הכיר את ספרו של ג'יימס בונד.
בשנת 1952 החל פלמינג לכתוב את הספר "קזינו רויאל" והחליט לקרוא לגיבור ספרו על פי שמו של ג'יימס בונד, כי חיפש שם "רגיל ככל האפשר".
פלמינג כתב לאשתו של בונד מדוע בחר בשם זה: "שם זה - קצר, לא רומנטי, אנגלו-סקסי, ועם זאת גברי - הוא בדיוק השם שהיה נחוץ לי".
בתחילת הסרט ה-20 בסדרת ג'יימס בונד, "למות ביום אחר", נראה השחקן פירס ברוסנן, המגלם את דמותו של הסוכן ג'יימס בונד, מעיין בספר "עופות האיים הקריביים" שנכתב על ידי ג'יימס בונד האמיתי.
ג'יימס ג'ילספי בליין היה מזכיר המדינה של ארצות הברית, חבר הקונגרס וסנאטור.
היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1884, אך הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית גרובר קליבלנד.
הקריירה הפוליטית שלו החלה כתומך של אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בתקופת השיקום תמך במתן זכות הצבעה לשחורים, אולם התנגד לרעיונותיהם הקיצוניים של הרפובליקנים הרדיקלים.
במקור הוא דגל בפרוטקציוניזם, אולם מאוחר יותר תמך בהורדת מכסים ובהגדלת סחר החוץ עם מדינות זרות.
בגלל תמיכתו באיגודי הרכבות, הוא הואשם בחלוקה מושחתת של אישורים לאיגודי רכבות.
ההאשמות פגעו בו במהלך ניסיונו להיבחר לנשיאות.
כמזכיר המדינה סימן עידן חדש, שסיים את הבדלנות והחל את "המאה האמריקאית", ממלחמת ארצות הברית–ספרד ואילך.
ניסיונותיו להרחיב את סחר החוץ גרמו למעבר למדיניות חוץ פעילה.
בליין דרש למשל התערבות בענייניה של אמריקה הלטינית.
הוא תמך בהרחבת המדינה, והוביל לרכישת קולוניות בחוף האוקיינוס השקט ולשליטה בקריבים.
ג'יימס ג'ילספי בליין נולד ב-31 בינואר 1830 בווסט בראונסויל, פנסילבניה.
הוא היה הילד השלישי של אפרים בליין ואשתו מריה ג'ילספי בליין.
אביו של בליין היה איש עסקים ובעל אדמות, והמשפחה חייה בעושר יחסי.
מצד אביו, בליין היה צאצא למתיישבים סקוטים-אירים שהיגרו לפנסילבניה ב-1745. אבי סבו היה גנרל ששירת תחת ג'ורג' וושינגטון במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
אמו של בליין ואבותיה היו מהגרים קתולים ממוצא אירי שהיגרו לפנסילבניה בשנות השמונים של המאה השמונה-עשרה.
הוריו התחתנו ב-1820 בטקס קתולי, למרות שאביו של בליין נשאר פרסביטריאני.
המשפחה הסכימה שהבנות יגדלו כקתוליות, ואילו הבנים יגדלו כפרסביטריאנים.
בפוליטיקה, אביו של בליין תמך במפלגה הוויגית.
ילדותו של בליין הייתה רגועה, והוא התעניין בהיסטוריה ובספרות.
בגיל שלוש עשרה, נרשם אל האלמה מאטר של אביו, קולג' וושינגטון (קולג' וושינגטון וג'פרסון כיום).
שם למד ספרות ותורת הנאום.
הוא נחשב לתלמיד מצטיין, ועבר בהצטיינות ב-1847. לאחר סיום לימודיו, שקל ללמוד משפטים, אולם החליט לבסוף לעבור מערבה ולמצוא עבודה.
ב-1848, החל בליין לעבוד כמורה למתמטיקה ולשפות עתיקות ב־"Western Military Institute" בקנטקי.
למרות שהיה בן שמונה-עשרה בלבד, וצעיר מרוב תלמידיו, בליין הצטיין במקצועו.
הוא החל להעריץ את הסנאטור של המדינה, הנרי קליי.
בנוסף, פגש את הארייט סטנווד, מורה בקולג' הסמוך וילידת מיין.
הוא נישא אליה ב-30 ביוני 1850. בליין שוב שקל ללמוד משפטים, אולם במקום זאת החליט לקחת את אשתו החדשה לפנסילבניה, לבקר את משפחתו.
לאחר מכן חי באוגוסטה כמה חודשים, שם נולד בנו הראשון, סטנווד, ב-1851. המשפחה הצעירה עברה שוב, הפעם לפילדלפיה, שם החל ללמד במכון פנסילבניה לעיוורים, כמורה למדע ולספרות.
בליין שקל ללמוד משפטים בפילדלפיה, אולם ב-1853 קיבל הצעה מפתה: להפוך לעורך העיתון "Kennebec Journal".
בליין התיידד עם עורכי העיתון, וכשמייסד העיתון פרש, הוזמן בליין לרכוש את כתב העת.
הוא הלווה כסף מאחיה של אשתו ורכש את העיתון.
העיתון היה עיתון וויגי, מה שתאם את דעותיו של בליין.
החלטתו להיות עיתונאי גרמה לתחילת הקריירה הפוליטית שלו.
כשבליין רכש את העיתון, המפלגה הוויגית קרסה והמפלגה הרפובליקנית החליפה אותה, ובליין החליט לקדם את המפלגה החדשה בעיתונו.
העיתון הצליח מבחינה פיננסית, ובליין השקיע את הרווחים במכרות פחם בפנסילבניה ובוירג'יניה, מהם התעשר.
הקריירה של בליין כעיתונאי רפובליקני הובילה למעורבותו בפוליטיקה.
ב-1856 נבחר להיות ציר בוועידה הרפובליקנית הלאומית הראשונה.
החל מימיה הראשונים של המפלגה, הזדהה בליין עם האגף השמרני בתוכה, ותמך בשופט בית המשפט העליון ג'ון מקלין בתור מועמד נשיאותי, על פני ג'ון פרימונט הרדיקלי שנבחר לבסוף.
כעבור שנה, הוצע לבליין לשמש כעורך "Portland Advertiser", ולשם כך הוא מכר את מניותיו בעיתון שלו.
למרות שבנו הראשון מת בילדותו, נולדו לו עוד שני בנים: ווקר, ב-1855, ואמונס, ב-1857. נולדו להם עוד ארבעה ילדים: אליס, ג'יימס, מרגרט והארייט.
ב-1858, נבחר לכהן בבית הנבחרים של מיין.
האחריות הגדולה גרמה לבליין להפחית את מעורבותו בעיתון, וב-1860 פרש מעריכת העיתון.
הוא נבחר לשמש כראש המפלגה הרפובליקנית המקומית ב-1859. הוא לא נבחר לשמש כציר בוועידה הלאומית של 1860, אולם נכח שם כדי להביע תמיכה באברהם לינקולן.
לאחר מכן חזר למיין ונבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של מיין ב-1861 ושוב ב-1862. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861, תמך בלינקולן והעביר בבית הנבחרים חקיקה שתשלח יחידות צבא ממיין אל צבא האיחוד.
בליין שקל לנסות לרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזו במיין ב-1860, אולם הסכים לוותר על כך כדי לתת למושל המדינה לשעבר להתמודד בהצלחה.
לאחר שינוי במחוזות, בליין הסכים להתמודד מטעם מחוזו החדש ב-1862. במסע הבחירות הדגיש את תמיכתו במלחמה, ונבחר ברוב מוחלט למרות הפסדים רפובליקניים בשאר המדינה.
חברי הקונגרס, שנבחרו בנובמבר 1862, לא התחילו לעבוד עד דצמבר 1863. כשבליין התחיל את תפקידו החדש, האיחוד כבר ניצח בקרב גטיסברג.
הוא לא התבלט בכהונתו הראשונה, ותמך במאמץ המלחמתי.
בתפקידו התעמת מול מנהיג הרפובליקנים הרדיקליים, תדיאוס סטיבנס מפנסילבניה, על נושא תשלום החובות למדינות בשל המלחמה ולגבי נושא השטרות שלא היו מגובים במתכת.
בליין גם תמך בגיוס הכללי ב-1863 ודרש לתקן את החוקה כך שיהיה אפשר להטיל מס על יצוא.
בליין נבחר שוב ב-1864, וכשהחל את כהונתו בדצמבר 1865, העניין המרכזי היה השיקום של מדינות הקונפדרציה המובסות.
למרות שלא היה חבר בוועדה שהגישה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, תמך בליין בתיקון ובכך ששלושה-רבעים מהמדינות שלא פרשו, ולא שלושה-רבעים מכלל המדינות, יאלצו לאשרר אותו.
עמדתו לא התקבלה, ומעורבותו בנושא גרמה לו להתקרב למחנה הרדיקלי.
הקונגרס הרפובליקני גם טיפל בממשלות בדרום הכבוש, ופירק את הממשלות שהנשיא אנדרו ג'ונסון הסמיך לטובת ממשל צבאי תחת שליטת הקונגרס.
בליין תמך בצעדים הנוקשים הללו, אולם לעיתים תמך בגישה מתונה יותר כנגד המורדים, והתנגד לחוק שימנע מדרומיים ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בליין תמך בניסיון ההדחה של אנדרו ג'ונסון, למרות שלאחר מכן טען שהאישומים כנגדו לא היו נכונים בהכרח.
בהמשך למאבקו מול סטיבנס, הוביל בליין את הקרב בקונגרס למען חיזוק הדולר.
לאחר שהוכנסו למחזור 150 מיליון דולרים בשטרות - שלא היו מגובים בזהב - ערך הדולר היה נמוך.
קבוצה דו-מפלגתית של תומכי אינפלציה, שהובלה בידי בנג'מין באטלר הרפובליקני וג'ורג' פנדלטון הדמוקרטי, דרשה לשמור על המצב ולאשר לאוצר להכניס שטרות למחזור, ואף להשתמש בהם לתשלום הריבית על איגרות החוב מלפני המלחמה.
בליין טען שדבר זה יפגע במשקיעים, שקנו את האגרות בזמן שהדולר היה צמוד לזהב.
בליין טען שהשטרות היו אמצעי חירום כדי למנוע פשיטת רגל במהלך המלחמה.
בליין ותומכי הכסף היציב הצליחו בכך, אולם העניין נותר בעינו עד 1879, כשהקונגרס העביר חוק שהתיר המרת שטרות בזהב.
כשיושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, נבחר להיות סגן הנשיא ב-1868, משרת יו"ר הבית הפכה לפנויה.
בליין היה חבר קונגרס מאז 1863, אולם הצליח להשיג מוניטין של פרלמנטר טוב, והיה אהוד בקרב הרפובליקנים.
הוא נבחר פה אחד בידי הרפובליקנים במרץ 1869 להיות יושב הראש.
גרנט העריך את כישוריו של בליין בהובלת בית הנבחרים.
הוא נהנה מהעבודה ואף רכש בית בוושינגטון כדי להישאר קרוב לאזור.
משפחתו עברה באותה תקופה לאחוזה באוגוסטה, שנתרמה בידי בתו למדינת מיין ב-1919, וכיום גרים בה מושלי מיין.
הרפובליקנים המשיכו לשלוט בקונגרס עד 1874, ובליין נבחר להיות יושב ראש הבית במשך שש שנים.
האהדה כלפיו המשיכה לגדול, והרפובליקנים שהתנגדו לגרנט סימנו את בליין כמועמד במהלך הבחירות לנשיאות ב-1872. בליין החליט לתמוך בגרנט, והצליח.
האהדה של בליין זכתה להתנגדות מצד הדמוקרטים, והוא הואשם בקבלת שוחד מאיגודי הרכבות כדי להעניק להם חוזים מנופחים.
בליין הכחיש כל מעורבות בנושא, ואיש לא הצליח להוכיח שהוא היה מעורב בכך.
רפובליקנים אחרים כן נחשפו כמעורבים בעניין, כולל סגן הנשיא קולפקס.
למרות שתמך בחנינה כללית לתומכי הקונפדרציה, התנגד בליין למתן החנינה לג'פרסון דייוויס, ועזר לגרנט להעביר את חוק זכויות האזרח של 1875, בתגובה לאלימות ונישול שחורים דרומיים מזכותם להצביע.
הוא נמנע מלתמוך בחוק שמנע כהונה שלישית כנשיא ועבר בבית הנבחרים באותה השנה, באמונה שאם יתמוך בחוק ייתפס כמי שמנסה לסלק את גרנט מהשלטון.
בליין היה נאמן לגרנט, אולם השערוריות בממשלו של גרנט לא פגעו באהדת הציבור כלפיו.
הרפובליקנים הליברליים ראו בו כחלופה לשחיתות הרפובליקנית, ורבים הפצירו בו ליצור מפלגה חדשה.
למרות שנותר במפלגה, הרפובליקנים המתונים שתמכו ברפורמות החלו לתמוך בו, ונודעו כסיעת "בני התערובת".
בבחירות לבית הנבחרים ב-1874, הדמוקרטים זכו לרוב, ובליין סיים את תפקידו כיושב ראש הבית.
הוא החליט לנסות להתמקד בניסיונו להפוך לנשיא, ולחדד את מדיניותו.
בסוף 1875, נאם גרנט בתמיכה בהפרדת הדת מהמדינה, ובזכות המדינות לספק חינוך ציבורי בחינם.
בליין זיהה את נושא זה כנושא שיסיח את דעת הציבור מהשחיתות של ממשל גרנט ויאפשר למפלגה לצבור שוב תאוצה.
בדצמבר 1875, פרסם את "תיקון בליין", מסמך משותף עם גרנט.
המסמך טען שאסור לאף מדינה באיחוד לחוקק חוקים לגבי דת, או לאסור על חופש מדת.
שום כסף שמדינה תגייס לצורך חינוך ציבורי או מהציבור יוכל להיות מופנה לדת.
התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית כבר הטיל את המגבלות הללו על הממשל הפדרלי, אולם לא על המדינות.
התוצאה הייתה שמשאבים ציבוריים לא יכלו להינתן לבתי ספר דתיים, אולם גרנט לא הצליח לגרום למדינות לספק חינוך ציבורי.
החוק עבר בבית הנבחרים ונכשל בסנאט.
למרות שהחוק לא עבר את הקונגרס, והשאיר את בליין להגיב לאישומים שהיה אנטי-קתולי, התיקון הצליח להביא את הפרוטסטנטים אל המפלגה הרפובליקנית וחיזק את מעמדו של בליין כמנהיג המפלגה.
בליין נכנס אל הבחירות ב-1876 כמועמד המוביל, אולם סיכוייו חוסלו לחלוטין בשל שערורייה.
בפברואר, החלו שמועות לפיהן חברת יוניון פסיפיק שילמה לבליין 64,000 דולרים (שווה ערך למיליון וחצי דולרים היום) תמורת איגרות חוב, למרות שהאגרות לא היו שוות הרבה.
בליין והחברה הכחישו את האישומים, ובליין טען שרכש איגרות חוב אך ורק במחיר השוק.
הדמוקרטים בבית הנבחרים דרשו חקירה.
העדויות תמכו בבליין עד ל-31 במאי, כשג'יימס מוליגן, רשם מבוסטון שעבד אצל גיסו של בליין בעברו, העיד כנגד בליין, וטען שארגן את ההעברה ושהיו לו מכתבים שיוכיחו זאת.
המכתבים הסתיימו בשורה "אנא שרוף את המכתב".
כשהוועדה החוקרת יצאה להפסקה, בליין נפגש עם מוליגן בחדר המלון שלו, ולאחר מכן עזב עם המכתבים וסירב להחזיר אותם לוועדה.
בליין טען לחפותו בבית הנבחרים וטען שהדמוקרטים הדרומיים מנסים לחסל אותו כיוון שהתנגד לחון את ג'פרסון דייוויס.
האישומים השפיעו על בריאותו של בליין, והמחסור בראיות כלפיו הוביל לאהדה מצד הרפובליקנים, שהתכנסו בסינסינטי לבחור את מועמדם לבחירות.
למרות שנפגע מהמכתבים, בליין נחשב למועמד המוביל בוועידה.
חמישה אנשים אחרים נחשבו למועמדים מובילים: בנג'מין בריסטו, שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית מקנטקי; רוסקו קונקלינג, שהיה מתנגד חריף לבליין וסנאטור מניו יורק; הסנאטור אוליבר מורטון מאינדיאנה; המושל רתרפורד הייז מאוהיו; והמושל ג'ון הארטראנפט מפנסילבניה.
תומכיו כינו אותו "אביר הנוצות", בטענה שהוא נלחם מול הדמוקרטים שהתנגדו אליו בקונגרס.
השם דבק בבליין במשך שנים.
בסיבוב הראשון, אף מועמד לא הצליח להשיג 378 קולות, אולם בליין הוביל עם 285 קולות, ולאף מועמד אחר לא היו יותר מ-125. כמה צירים שינו את הצבעותיהם בחמשת הסיבובים הבאים, ובליין הצליח להשיג 308 קולות, כשהמתחרה הכי קרוב אליו מצליח להשיג רק 111 קולות.
בסיבוב השביעי, הצירים שהתנגדו לבליין החליטו להתאחד מאחורי הייז.
בסוף הסיבוב, בליין השיג 351 קולות, אולם הייז הצליח להשיג 384 קולות ולהיבחר.
בליין קיבל את החדשות בביתו בוושינגטון, ושלח מברק להייז שבו בירך אותו.
במהלך הבחירות, הייז נבחר לאחר שהצליח להגיע לפשרה בנוגע לקולות אלקטורים שהיו שנויים במחלוקת.
התוצאות של הוועידה השפיעו על הקריירה הפוליטית של בליין.
בריסטו, שלא הצליח להיבחר, התפטר מתפקידו כמזכיר האוצר.
הנשיא גרנט מינה את הסנאטור ממיין, לוט מיריק מוריל, במקומו, ומושל מיין החליט למנות את בליין להיות הסנאטור החדש.
כשהמועצה המחוקקת של מיין התכנסה בסתיו, היא אישרה את מינויו של בליין ובחרה בו לכהונה של שש שנים בסנאט, שתתחיל ב-4 במרץ 1877.
בליין מונה לסנאטור ב-10 ביולי 1876, ונכנס לתפקידו בדצמבר.
כשכיהן בסנאט, היה חבר בוועדת ההקצבות ובוועדה לרפורמה בשירות הציבורי, אולם לא הצליח להפוך למנהיג בסנאט כפי שהיה בבית הנבחרים.
הסנאט נשלט בידי רוב רפובליקני דחוק, שהיה מפולג כנגד עצמו וכנגד ממשל הייז.
בליין לא היה מתומכי הממשל, אולם לא הצטרף לרפובליקנים של קונקלינג - סיעת ה"איתנים" - שהתנגדו להייז, בגלל שנאתו לקונקלינג.
הוא התנגד לסיום תקופת השיקום כשהייז הסיג את כוחות הצבא מהדרום, אולם לא הצליח להשפיע בנושא זה.
בליין המשיך להיות יריב של הדמוקרטים הדרומיים, והתנגד לחוקים שעברו בבית הנבחרים - בו שלטו הדמוקרטים - שהיו אמורים להקטין את ההקצבות בנושאי ביטחון וימנעו את אכיפת זכויות ההצבעה לשחורים.
ב-1879, רק 1,155 חיילים היו באזורי הקונפדרציה, ובליין האמין שהכוח הקטן הזה לעולם לא יוכל להבטיח את זכויות האזרח וההצבעה של השחורים בדרום, מה שיחסל את המפלגה הרפובליקנית בדרום.
החוקים עברו בקונגרס אולם הייז הטיל עליהם וטו.
לבסוף, המשאבים למימון אכיפת הזכויות של השחורים הוקטנו.
בעניינים מוניטריים, המשיך בליין לתמוך בדולר יציב.
העניין הפך מוויכוח על שטרות שלא מגובים בזהב לוויכוח על המתכת שאליה יוצמד הדולר: זהב וכסף יחדיו, או זהב בלבד.
חוק המטבעות של 1873 מנע הטבעת מטבעות כסף, ובאופן מעשי הצמיד את הדולר לזהב.
כתוצאה מכך, מחזור הכסף קטן, וההשפעות של המיתון ב-1873 הוחמרו, כך שלווים התקשו לשלם את חובותיהם.
החקלאים והפועלים דרשו חזרה להטבעת מטבעות כסף, באמונה שהעלאת כמות הכסף תעלה את השכר ואת המחירים.
הדמוקרטים הציעו חוק, שעבר בבית הנבחרים, ודרש שארצות הברית תטביע מטבעות כסף לפי כמות הכסף שהכורים ימכרו לממשלה, וכך תעלה את מחזור הכסף ותקל על הלווים.
בסנאט, הרפובליקנים הציעו להגביל את הטבעת הכסף בין שניים לארבעה מיליוני דולרים בכל חודש.
בליין גינה את החוק, אולם החוק עבר בסנאט ברוב של 48 מול 21. הייז הטיל וטו על החוק, אולם הקונגרס גייס רוב של שני שלישים והעביר את החוק בכל זאת.
למרות זאת, בליין המשיך להתנגד לחוק ונאם נגדו במהלך הבחירות לקונגרס ב-1878.
זמנו בסנאט אפשר לו לפתח את מדיניות החוץ שלו.
הוא תמך בהרחבת הצי וצי הסוחר, שהתכווצו מאז מלחמת האזרחים.
בליין גם התנגד לתוצאות של הסכם בוררות עם בריטניה בנוגע לזכויות דייגים אמריקנים במים קנדיים, שהובילו לתשלום 5.5 מיליון דולרים לבריטניה.
התמיכה של בליין במכסים גבוהים והתנגדותו לבריטניה גרמה לשינוי דעתו בנוגע להסכם איחוד מכסים עם קנדה, שבו תמך בתחילה אולם לאחר מכן החליט להתנגד לו.
הייז הכריז כבר בתחילת נשיאותו שלא ירוץ לעוד כהונה, והמשמעות הייתה שהמועמדות הרפובליקנית ב-1880 הייתה פתוחה גם לבליין.
בליין נחשב למועמד המוביל, כמו גם הנשיא לשעבר גרנט, מזכיר האוצר ג'ון שרמן מאוהיו, והסנאטור ג'ורג' אדמונדס מורמונט.
אף על פי שגרנט לא קידם את מועמדותו, כניסתו אל המירוץ עודדה את סיעת "האיתנים" וכשהוועידה התכנסה בשיקגו ביוני 1880, מועמדותו המחודשת של גרנט הובילה למחלוקת במפלגה.
מתנגדי גרנט העדיפו את בליין.
בסיבוב הראשון, גרנט הוביל עם 304 קולות לעומת 284 לבליין.
אף מועמד אחר לא השיג יותר מ-93 הקולות של שרמן, ואף אחד מהם לא הצליח להשיג 379 קולות, המספר הדרוש של קולות כדי להיבחר.
צירי שרמן יכלו לבחור בגרנט או בבליין, אולם הוא סירב לוותר על מועמדותו במשך עשרים-ושמונה סיבובים, בתקווה שמתנגדי גרנט יתמכו בו ולא בבליין.
לבסוף, הצירים נטשו את בליין, אולם במקום שרמן, הם תמכו בחבר הקונגרס מאוהיו, ג'יימס גרפילד, ובסיבוב השלושים-ושישה, הוא השיג 399 קולות, מספיק כדי לנצח.
גרפילד ריצה את ה"איתנים" בכך שמינה את צ'סטר ארתור מניו יורק, תומך של קונקלינג, כסגנו, אולם גרפילד היה חייב את מועמדותו לתומכי בליין.
כשגרפילד ניצח בבחירות את המועמד הדמוקרטי, וינפילד סקוט הנקוק, הוא פנה לבליין כדי שיעזור לו בבחירת הקבינט שלו, והציע לו לשמש כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
בליין הסכים, והתפטר מהסנאט ב-4 במרץ 1881.
בליין הרגיש שהרכבת הקבינט היא סיכוי להתערבב בחברה הגבוהה של וושינגטון, והוא הקים לעצמו בית גדול יותר באזור.
למרות שניסיונו במדיניות חוץ היה קטן, בליין התרגל מהר לתפקידו החדש.
ב-1881, הוא נטש לחלוטין את תמיכתו בפרוטקציוניזם והשתמש בתפקידו כמזכיר המדינה כדי להוריד מכסים, בעיקר בחצי הכדור המערבי.
היו לו שתי סיבות: ראשית, הוא המשיך לחשוש מהתערבות בריטית ביבשת אמריקה, וראה בהעלאת הסחר עם אמריקה הלטינית דרך למנוע מהבריטים להשיג דריסת רגל באזור.
שנית, הוא האמין שעידוד הייצוא יעלה את השגשוג האמריקני, וכך יעזור למפלגה הרפובליקנית לנצח.
גרפילד הסכים עם חזונו של בליין ובליין קבע ועידה כלל-אמריקנית ב-1882 כדי לפתור סכסוכים בין מדינות אמריקה הלטינית ולדון בהעלאת הסחר.
באותה תקופה, קיווה בליין להוביל להסכם שלום במלחמת האוקיינוס השקט, שהתרחשה באותה התקופה בין בוליביה, צ'ילה ופרו.
בליין תמך בהסכם שימנע מפרו לוותר על טריטוריה, אולם צ'ילה, שב-1881 כבשה את עיר הבירה של פרו, התנגדה לסכם בו לא תשיג כלום.
בליין רצה להגדיל את ההשפעה האמריקנית באזורים אחרות, וקרא לפתוח הסכם קודם שמנע מארצות הברית לכרות תעלות באמריקה, כדי לכרות תעלה בפנמה בלי מעורבות בריטית, וגם להקטין את ההשפעה הבריטית בממלכת הוואי.
תוכניותיו להשפעה אמריקנית חרגו מחצי הכדור המערבי, והוא רצה להגיע להסכמי סחר עם קוריאה ומדגסקר.
ב-2 ביולי 1881, ליווה בליין את גרפילד בתחנת הרכבת בוושינגטון בדרכו לחופשה, כשגרפילד נורה בידי מתנקש, צ'ארלס גיטו.
גיטו, שהיה מעורער בנפשו וביקש להתמנות לתפקיד כשגריר, האמין שברצח הנשיא יוכל להתחבב על סגן הנשיא ארתור ולקבל מינוי לתפקיד.
גיטו נלכד מיד ונתלה כעבור שנה.
הוא שרד יותר מגרפילד, שנלחם על חייו במשך חודשיים וחצי, ומת ב-19 בספטמבר 1881. מותו של גרפילד גם סימן את סוף שליטתו של בליין בקבינט ואת סוף מטרותיו ביחסי החוץ.
לאחר שארתור הפך לנשיא, סיעת ה"איתנים" התחזקה וימיו של בליין כמזכיר המדינה היו ספורים.
ארתור ביקש מכל חברי הקבינט לא להתפטר עד שהקונגרס יתכנס שוב בדצמבר.
בליין התפטר באוקטובר, אולם הסכים להישאר בתפקידו עד שימונה לו מחליף.
מחליפו היה נציג סיעת ה"איתנים" מניו ג'רזי, פרדריק פרלינגהויסן.
ארתור ופרלינגהויסן ביטלו את רוב היוזמות של בליין, כולל את הוועידה הכלל-אמריקנית ואת הניסיונות לסיים את מלחמת האוקיינוס השקט, למרות שהם חתמו על הסכם איחוד מכסים עם מקסיקו ב-1882.
בליין החל את 1882 כשהוא ללא תפקיד פוליטי, בפעם הראשונה מאז 1859. בעיות בריאות העיקו עליו (רבים האמינו שהיה היפוכונדר) והוא החליט לא למצוא עבודה אלא לכתוב את החלק הראשון בביוגרפיה שלו.
חבריו במיין ביקשו ממנו לנסות להיבחר לבית הנבחרים ב-1882, אולם הוא ויתר על כך והעדיף להמשיך בכיתבה.
הכנסותיו מהמכרות וממסילות הרכבת אפשרו לו לשפץ את ביתו.
בליין הופיע בקונגרס ב-1882, והעיד לטובת מאמציו לסיים את המלחמה באוקיינוס השקט, כשהוא מכחיש את ההאשמות שהייתה לו מניה בארגונים שייצאו גואנו בפרו ונכבשו בידי צ'ילה.
ב-1884 פרסם את החלק הראשון בביוגרפיה שלו, הרוויח עוד כסף והצליח לחזור למרכז הבמה הפוליטית.
לקראת הבחירות של 1884, שוב עלה שמו כמועמד פוטנציאלי, והוא מצא את עצמו שוב רודף אחר הנשיאות.
בחודשים לקראת הוועידה של 1884, נחשב בליין למועמד המוביל, אולם הנשיא ארתור ניסה להיבחר בזכות עצמו.
המועמד העדיף בקרב תומכי הרפורמה היה ג'ורג' אדמונדס, וגם ג'ון שרמן הצליח להשיג צירים, אולם אף אחד מהם לא היה צפוי להשיג תמיכה רחבה יותר בוועידה.
ג'ון לוגן מאילינוי קיווה להיות המועמד מטעם ה"איתנים".
בליין לא היה בטוח בנוגע לניסיונו להיבחר בפעם השלישית, ואפילו ניסה לעודד את הגנרל ויליאם טקומסה שרמן (אחיו הגדול של ג'ון) לנסות להתמודד, אולם לבסוף הסכים בליין לנסות לרוץ שוב.
לאחר הסיבוב הראשון, בליין הוביל עם 334.5 קולות.
הוא עדיין לא השיג את 417 הצירים הנחוצים, אולם הוביל בהרבה על ארתור, שהגיע למקום השני עם 278 קולות.
צירי ארתור לא רצו את בליין כמועמד, ולכן השניים התחרו על הצירים הנותרים.
בליין הצליח להשיג תמיכה כשלוגן ושרמן פרשו לטובתו וחלק מהצירים של אדמונדס עברו אליו גם כן.
בניגוד לוועידות הקודמות, הפעם התנופה שצבר בליין לא עצרה.
בסיבוב הרביעי, הוא קיבל 541 קולות וקיבל את מועמדות המפלגה.
הדמוקרטים כינסו את הוועידה שלהם בשיקגו כעבור חודש ובחרו במושל גרובר קליבלנד מניו יורק.
קליבלנד לא היה מוכר מדי בפוליטיקה הלאומית, אולם הדמוקרטים קיוו שהמוניטין שלו כתומך ברפורמה ומתנגד לשחיתות תמשוך רפובליקנים שהתנגדו לבליין ושזיהו אותו עם שערוריות.
הם צדקו, ורפובליקנים שתמכו ברפורמה (וכונו "Mugwumps") גינו את בליין ותמכו בקליבלנד.
ה-Mugwumps תמכו במוסריות ולא במפלגתיות, והרגישו שקליבלנד יוכל לקדם רפורמה בשירות הציבורי וממשלה יעילה.
אולם אפילו שהדמוקרטים הצליחו להשיג את תמיכתם, הם איבדו את תמיכת הפועלים לטובת "מפלגת השטרות" של בנג'מין באטלר, מתנגדו של בליין מימיו בבית הנבחרים.
מסע הבחירות התמקד באישיותם של המועמדים, ותומכיו של כל מועמד הטילו רפש בשני.
תומכי קליבלנד המשיכו להאשים את בליין במכתבי מוליגן וטענו שהיה עושה דברם של ארגוני הרכבת, ושהרוויח ממכירת איגרות חוב שהיו לו בארגונים.
למרות שהשמועות לא עוררו הדים שמונה שנים קודם לכן, הפעם התגלו יותר ראיות.
בליין הכיר במכתבים ששלח, אולם טען שהם לא מראים שנהג בחוסר הגינות.
למרות זאת, תיאורו של בליין כמושחת השפיע על הציבור.
במכתבים המפלילים יותר, כתב בליין "שרוף את המכתב", והדמוקרטים הפכו זאת לסיסמה: "בליין, בליין, ג'יימס ג'י.
בליין, השקרן ממדינת מיין, שרוף את המכתב!".
כדי להתנגד למוסריותו של קליבלנד, הרפובליקנים חשפו שמועות שלקליבלנד היה בן מחוץ לנישואין בזמנו כעורך דין בבאפלו, ניו יורק, וצעקו "אמא, איפה אבא?" (לכך הגיבו הדמוקרטים, אחרי היבחרו של קליבלנד, ב"הלך לבית הלבן, חה חה חה!").
קליבלנד הודה ששילם מזונות החל מ-1874 לאימו של הילד, מריה האלפין.
האלפין עצמה קיימה יחסים עם כמה גברים, כולל אוסקר פולסום, ידידו של קליבלנד, שעל שמו נקרא הילד.
קליבלנד היה הרווק היחיד מבין האישים שיכלו להיות האב, ולכן לקח אחריות על כך.
הדמוקרטים האשימו את בליין ואשתו בכך שלא היו נשואים כשבנם נולד ב-1851. השמועה הייתה לא נכונה ולא השפיעה על מסע הבחירות.
שני המועמדים האמינו שמדינות ניו יורק, ניו ג'רזי, אינדיאנה וקונטיקט יכריעו את הבחירות.
בניו יורק, בליין קיבל תמיכה פחותה ממה שציפה לה כשארתור וקונקלינג, שעדיין שלטו במפלגה בניו יורק, לא ניהלו עבורו מסע בחירות.
בליין קיווה שישיג יותר תמיכה מצד הקהילה האירית מאשר רפובליקנים אחרים: האירים תמכו בדרך כלל בדמוקרטים, אולם אימו של בליין הייתה אירית קתולית, והוא האמין שהתנגדותו לבריטים תמשוך את האירים.
אולם תקוותיו התנפצו לקראת סוף מסע הבחירות, כשאחד מתומכיו נאם נאום בו גינה את המפלגה הדמוקרטית כמפלגת "רום, רומאיות ומרד".
הדמוקרטים הפיצו את האמרה האנטי-קתולית לפני הבחירות, וקליבלנד זכה ברוב דחוק בכל ארבע המדינות, כולל בניו יורק, בהפרש של מעט יותר מאלף קולות.
התחרות הייתה צמודה, וקליבלנד ניצח בהפרש של רבע אחוז, בעוד שבחבר האלקטורים הוא השיג 219 אלקטורים לעומת 182 לבליין.
בליין קיבל את תבוסתו, ובמשך רוב השנה לאחר מכן עבד על החלק השני של הביוגרפיה שלו.
הספר הרוויח לו מספיק כסף כדי שיוכל לשלם את חובותיו.
למרות שחשב על פרישה מפוליטיקה, הוא עדיין דיבר על ממשל קליבלנד.
בבחירות לקונגרס ב-1886, הוא נאם לטובת המועמדים הרפובליקנים, בעיקר במיין.
הרפובליקנים הצליחו במיין, ולאחר הבחירות במיין בספטמבר, בליין נאם מפנסילבניה עד טנסי, כדי לחזק את הרפובליקנים.
הרפובליקנים הצליחו פחות בבחירות, ואמנם השיגו יותר מושבים בבית הנבחרים אולם איבדו מושבים בסנאט.
למרות זאת, נאומיו של בליין שמרו עליו במרכז העניינים.
בליין ואשתו נסעו עם בנותיהם לאירופה ביוני 1887, כשהם מבקרים באנגליה, אירלנד, גרמניה, צרפת, אוסטרו-הונגריה וסקוטלנד, בה נשארו בקיץ.
כשהיה בצרפת, כתב בליין מכתב לעיתון הניו יורק טריביון שבו ביקר את תוכניות קליבלנד להוריד את מכסי המגן, וטען שסחר חופשי עם אירופה יפגע בחקלאים ובפועלים האמריקנים.
המשפחה חזרה לארצות הברית באוגוסט.
המכתב של בליין חיזק את מעמדו עוד יותר, וב-1888, תיאודור רוזוולט והנרי קאבוט לודג', שהיו יריבים שלו בעברם, ביקשו ממנו לנסות להתמודד שוב מול קליבלנד.
כשהוועידה התקרבה, הכריז בליין שלא יהיה מועמדיו.
תומכיו פקפקו בכך והמשיכו לעודד אותו לרוץ, אולם הוא סירב.
הוא החליט להבהיר את עצמו, לעזוב את המדינה ולהישאר בסקוטלנד כשהוועידה הרפובליקנית התכנסה בשיקגו.
חבריו ביקשו ממנו להסכים לרוץ אם הוועידה תבחר בו, אולם הצירים קיבלו את סירובו.
ג'ן שרמן נחשב למועמד הבולט שיכול היה להחליף את בליין, אולם תומכי בליין העדיפו את הסנאטור לשעבר בנג'מין הריסון מאינדיאנה לאחר שמברק חשף שבליין תומך בו.
בליין חזר לארצות הברית באוגוסט, וביקר את הריסון בביתו באוקטובר, כש-25,000 תושבים צעדו לכבודו.
הריסון ניצח את קליבלנד בבחירות צמודות, והציע לבליין לחזור לתפקיד מזכיר המדינה.
הריסון פיתח את מדיניות החוץ שלו לפי בליין, ובתחילת כהונתו, היו להם השקפות דומות בנוגע למקומה של ארצות הברית בעולם.
למרות זאת, הם הסתכסכו ככל שכהונתם נמשכה.
הריסון חשד שבליין היה אהוד יותר ממנו, ובעוד שהעריך את כישוריו הדיפלומטיים של בליין, הוא כעס מהיעדרויותיו של בליין בעקבות מחלה, וחשד שבליין מנסה להיבחר להיות המועמד ב-1892. הריסון ניסה להגביל את מספר תומכי בליין במחלקת המדינה.
למרות הבעיות האישיות, השניים המשיכו לשתף פעולה בנושאי חוץ.
בליין והריסון רצו לראות את כוחה של אמריקה ואת הסחר האמריקני גדלים באוקיינוס השקט ורצו להקים נמלים בפרל הארבור, הוואי וסמואה.
כשבליין נכנס לתפקידו, ארצות הברית, בריטניה והקיסרות הגרמנית נאבקו על זכויותיהן בסמואה.
תומאס בייארד, קודמו של בליין בתפקיד, הסכים להגיע לברלין לוועידה משולשת כדי לפתור את הסכסוך, ובליין מינה נציגים אמריקנים.