tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכריה נחשב לקדוש גם באסלאם מאחר שיוחנן המטביל (יחיא אבן זכריא), הנזכר בסורת מרים, ה-19 בקוראן, נחשב אף הוא לאחד מנביאי האסלאם.
זכריה הוא זה שטיפל במרים אמו של ישו, יוחנן בישר בביאת המשיח דבר שלא מצא חן בעיני אנשי דת "חכמי דת" אשר בתגובה גרמו להריגתם של שניהם.
חכם זכריה בראשי (נטען כי נולד בשנת ה'תר"ס, אפריל 1900, ללא סימוכין רשמיים – 6 במרץ 2017, ח' באדר ה'תשע"ז) היה דרשן ירושלמי, סופר ובעל אות "יקיר ירושלים" (1980).
נודע בעיקר בשל גילו המבוגר.
זכריה בראשי נולד לשמחה ולאליהו בכפר בראשי שבכורדיסטן.
לידתו לא תועדה במסמכים רשמיים ונטען כי נולד בשנת 1900 (ה'תר"ס), ומכך נובע שהיה האדם המבוגר ביותר בישראל.
אביו, אשר עסק בין היתר באריגת שטיחים, לימד אותו את המלאכה והוא התפרנס ממנה.
בכורדיסטן למד בתלמוד תורה, שם נהג גם לדרוש בפני הציבור.
בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) ניסה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל, ובשנת 1936 (ה'תרצ"ו) הצליח לעלות במסגרת העלייה החמישית.
בישראל החל לעבוד בעבודות בניין והמשיך לשאת דרשות בבתי כנסת.
היה בין מקימי הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן בישראל, וגם היה חלק מהמוציאים לאור של כתב העת "התחדשות" – כתב עת של יהודי כורדיסטן שפורסם במספר כרכים.
משנת 1950 (ה'תש"י) עבד במחלקת החינוך של עיריית ירושלים.
שנים מאוחר יותר הכשיר עולים לעבוד כפועלים מטעם העירייה.
בשנת ה'תש"ל (1970) היה בין חברי מועצת הפועלים בירושלים, חבר מרכז העובד הדתי ופעיל במסגרת ארגון הגמלאים.
אשתו ושלושה משמונת ילדיו נפטרו במהלך ימי חייו.
הלך לעולמו ב-6 במרץ 2017 (ח' באדר ה'תשע"ז), ונקבר בהר המנוחות.
בשנת 1980 (ה'תש"ם) נבחר להיות כ"יקיר ירושלים" עקב פועלו למען העיר ולמען העדה הכורדית.
הוא קיבל את האות מידי נשיא המדינה, יצחק נבון ומראש עיריית ירושלים, טדי קולק.
תעודת "אזרח ותיק של כבוד" ניתנה לו מטעם סגנית השר לאזרחים ותיקים, לאה נס בשנת 2012.
ילקוט בראשי - סדרת ספרים הכוללים דרשות על פרשיות השבוע וספר הזוהר, 1992 (ה'תשנ"ב)
זכריה בן יהודה הלוי אגמאתי היה רב מרוקאי בתקופת הראשונים, במאה ה-12. התגורר באגמאת וכונה על שמה.
שמו נודע בעיקר בזכות חיבורו "ספר הנר" שהתגלה במאה ה-20. לפי עדות המחבר, הספר חובר בין שנת ד'תתקמ"ט (1189) לשנת ד'תתק"נ (1190), אולם נראה שבשנים אלה הכוונה להשלמת חלקו הראשון של הספר בלבד.
רבי זכריה מצוטט גם בכתב יד מתקופת הראשונים על הרמב"ם מדע וזמנים, שנמצא באוניברסיטת קולומביה (m286).
רבי זכריה חיבר ספר ליקוטים מגאונים ומראשונים שקדמו לו, בהם רב האי גאון, רב ניסים גאון, רב עמרם גאון, רבנו חננאל, רש"י, רבי יצחק אבן גיאת, הר"י מיגש, הרמב"ם ורבי ברוך הספרדי.
רבי זכריה כתב בעצמו מעט פירושי מילים והערות קצרות ולעיתים אף הכריע בין שיטות שונות.
הספר מחובר על פי סדר הלכות רב אלפס שהיה אז עיקר הלימוד בצפון אפריקה בזמנו (בנוסף לתלמוד).
"ספר הנר" נכתב כעדות המחבר לכל הלכות הרי"ף, אך רובו אבד.
ישנם שני כתבי יד השמורים בספרייה הבריטית (לשעבר ספריית המוזיאון הבריטי): האחד מכיל את החיבור על מסכתות ברכות, שבת, עירובין, והשני את מסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
קטע קטן מן החיבור למסכת ברכות השתמר גם בקטע גניזה.
לפי רשימת הספרים מהגניזה הקהירית מתברר שרבי זכריה חיבר את ספרו גם על סדר מועד וסדר נשים.
בהקדמת הספר כתב המחבר: "נר ערכתי לכל הלכות רבתי...
אתחיל להיטיב ולערוך נר ראשון", על שם זה ניתן לו שמו על ידי המדפיסים בזמננו "ספר הנר".
כמו כן קיים בספרייה הבריטית כתב יד של מסכת מועד קטן, שהודפס בשנת תשכ"ו בהוצאת נ' זק"ש בתוך "קובץ מפרשים למסכת מועד קטן" ויוחס לרבי זכריה, אך ד"ר עזרא שבט פקפק בקביעה זו והעדיף לייחסו לרב יהודה אלמדארי.
ספרו על מסכת ברכות יצא לאור בשנת תשי"ח על ידי הרב מאיר דוד בן-שם ממכון תורה שלמה.
ספריו על שלוש הבבות הופיעו בלונדון במהדורת פקסימיליה בשנת תשכ"א על ידי יעקב לוין.
כמו כן, חלק מכתביו התפרסמו בשנתון בר-אילן ו' וז'.
בשנת תשמ"ח יצא בירושלים ספרו על שלשה פרקים ראשונים של בבא בתרא בשם "שיטה מקובצת הנר" על ידי הרב יקותיאל כהן.
בשנת תשס"א יצא ספרו על בבא קמא בעריכת הלל מן.
בשנת תשס"ג יצא ספרו על בבא מציעא בעריכת יששכר קלמן ברגמן.
בשנת תשס"ה יצאו ספריו על שלוש הבבות ב"קובצי מפרשים" בהוצאת "תפארת התורה" (וינגרטן).
בשנת תש"ע יצא ספרו על מסכת שבת בידי ש' אידנסון.
בשנת תשע"ב יצא ספרו על בבא מציעא בהוצאת אוצר הפוסקים.
בשנת תשע"ו יצא לאור ספרו על מסכת עירובין על פי כתב יד הספרייה הבריטית על ידי הרב שלום קליין בהוצאת המכון התורני אור עציון.
זכריה היה אפיפיור מ-3 או 5 בדצמבר 741 עד 22 במרץ 752. הוא היה יווני מסנטה סברינה שבקלבריה והיה לאפיפיור האחרון מבין האפיפיורים הביזנטיים.
קרוב לוודאי שהיה כומר של הכנסייה הרומית וככזה חתם על הצו של המועצה הרומית בשנת 732 והיה ביחסים קרובים עם גרגוריוס השלישי, אותו ירש ב-10 בדצמבר 741.
כשהבין שהברית של קודמו בתפקיד עם הדוכס הלומברדי מספולטו לא תורמת להגנת ערי האפיפיור נגד המלך הלומברדי ליותפראנד, פנה זכריה אל המלך ישירות.
ספר האפיפיורים, ה"ליבר פונטיפיקליס" מציין את ההשפעה האדירה שהייתה לזכריה על ליותפראנד וראטכיס יורשו.
ההתמודדות עם נסיכים אלה במצבי חירום שונים תרם לשמירת האזור מהתקפות לומברדיות.
התכתבות ששרדה בין זכריה ובוניפציוס הקדוש, השליח של גרמניה, מראה עד כמה גדולה הייתה השפעתו של אפיפיור זה על האירועים בצרפת ובגרמניה.
הוא עודד את הדחתו של המלך המרובינגי האחרון של הפרנקים, כילדריך השלישי, ובברכתו הוכתר פפין הגוץ כמלך הפרנקים בסואסון בשנת 752.
זכריה מת ב-22 במרץ 752 ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
מחליפו היה סטפנוס, שמת זמן קצר לפני ההכתרה ואינו נחשב לאפיפיור.
לאחר מכן הוא הוחלף על ידי סטפנוס אחר שהפך לסטפנוס השני.
במאמץ לנצר את רומא, זכריה בנה את כנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה על מקדש עתיק למינרווה ליד הפנתיאון.
כמו כן, זכריה שיקם את ארמון הלטראנו והעביר את ראשו של גאורגיוס הקדוש לכנסיית סן ג'ורג'ו אל ולאברו.
זכריה בנאי (1934 - מרץ 2020) היה קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב.
כיהן כראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
בנאי נולד וגדל בשכונת שמעון הצדיק שבירושלים, למד בתלמוד תורה בשכונה.
שימש ראש מחלק איסוף, ראש מפלג מודיעין עיקוב ואמצעים טכניים וראש מדור מודיעין במחוז תל אביב.
כמו כן, שימש מפקד תחנת רפיח.
ב-1976 מונה לסגן מפקד היחידה המרכזית של המחוז ובספטמבר 1977 מונה למפקדה.
ב-1981 מונה לסגן ראש מחלקת המודיעין, ב-1984 נקרא לחזור ולפקד על היחידה המרכזית של מחוז תל אביב, לאחר שמפקדיה אסף חפץ ומשה פרידמן הושעו.
ב-1986 מונה לעוזר ראש אגף החקירות.
הוא היה חבר בצוות בראשות המפכ"ל דוד קראוס שחקר את פרשת קו 300. ב-1988 מונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
הרב זכריה חומרי (א' בכסלו תרס"ח 7 בנובמבר 1907 - א' באלול תשע"ד 27 באוגוסט 2014) היה מקובל ישראלי שזכה לזקנה מופלגת.
נודע בין היתר כבקי גדול בכל חלקי הש"ס, נוסף של שליטתו וידיעותיו בכל ספרי הקבלה, ברפואות עתיקות, ובעריכת קמיעים.
עלה לישראל ונמנה עם תלמידיו של הרב חיים סינואני.
עסק בתרופות וסגולות, נודע כבקי בתורת הקבלה, וכונה בקרב תלמידיו "מורי חומרי".
בין תלמידיו: הרב אברהם רובין מרחובות, הרב משה נחשוני (בנו של יהודה נחשוני), רב שכונה בראשון לציון וראש מחלקת הכשרות בעיר והרב אריה שכטר.
נותר בריא עד סוף ימיו בדעה צלולה.
נפטר בגיל 106 בראשון לציון ונקבר בבית הקברות בעיר.
הרב זכריה יוסף רוזנפלד היה רב אוקראיני-אמריקאי.
רבה של קובל ורב בסנט לואיס.
נולד בטוריסק שבווהלין, בנו של הרב משה גבריאל רוזנפלד, רבה של העיירה.
ובגיל 15 כבר קיבל סמיכה לרבנות.
התמנה כרבה של קובל, וכיהן במשרה זו בין השנים 1870–1874. מאוחר יותר ירש את מקומו של אביו ברבנות טריסק, ושם זכה למעמד של כבוד גם בין גויי העיר.
הוא נודע כרופא מומחה אף שלא הוכשר רשמית לכך; בשל היעדר הסמכה רשמית חשש לרשום מרשמים והיה רוכש את רכיבי התרופות לבדו ומכין אותן בביתו.
בשלב מסוים הסתכסך עם חצרו של המגיד מטוריסק בשל אסיפות "מתנגדים" שקיים בביתו, אך הם לא תקפו אותו אישית ומעמדו לא נפגע.
במשך שנים נהג לשחרר צעירים, בעיקר תלמידי חכמים, מגיוס לצבא הרוסי, אך בשלב מסוים הסתבך ונאלץ להימלט לארצות הברית.
בשנת 1890 היגר לארצות הברית, כיהן זמן קצר בבולטימור, ובשנת 1891 התמנה לרב בסנט לואיס.
הייתה לו מחלוקת הלכתית עם רב אחר בעיר, הרב שלום אלחנן יפה, לגבי תעתיק שם העיר בעת עריכת גט; לדעת הרב יפה, יש לכתוב: (באות ז') ולהשמיט את אותיות ה-s וה-p הכפולות משם הנהר: .
בעוד לדעת הרב רוזנפלד יש לכתוב: .
רוזנפלד נפטר בביתו ב־9 בספטמבר 1915, לאחר ששב מתפילות ראש השנה.
הלווייתו נחשבה לאחת הגדולות בתולדות סנט לואיס, ורבבות ליוו אותו בדרכו לבית הקברות חסד של אמת.
השתתפותם של אנשי ציבור ונציגי עדות דתיות שונות ביטאה את מעמדו המוביל ואת ההערכה הרבה שזכה לה בעיר.
הרב זכריה זרמתי (נולד בשנת ה'תשכ"ד, 1964) הוא פוסק הלכה וסופר, מייסד וראש "מכון תורת אמ"ת", עומד בראש בית דין לענייני ממונות בשכונת הר חומה בירושלים.
חתן פרס עמינח לשנת ה'תשע"ה.
עד שנת תשס"א שימש כמורה הוראה בשכונת ארנונה בירושלים וכר"מ בישיבת קריית חנה דוד.
נולד בפריז למשפחה ממקור יהודי-אלג'יראי שהגיעה לצרפת ב-1962. למד אצל הרב אברהם חזן, שלימים היה הרב הראשי לשב"ס ולמשטרת ישראל.
משפחת זרמתי עלתה לישראל מאוחר יותר.
בראשית שנות ה-80 למד בישיבת מרכז הרב, את שירותו הצבאי החל בחיל התותחנים, ובהמשך ברבנות הצבאית כרב וחזן צבאי.
עם שחרורו החל בלימודי רבנות ודיינות בכולל "בני דוד" שבנשיאות הרב מרדכי אליהו, הוא הוסמך כרב בידי הרב אליהו והרב יעקב יוסף.
בתקופה זו עבר הכשרה במכון פוע"ה, והשתתף בקבוצת לימוד כתיבת "אותיות סת"ם" והלכותיה מפי הרב מרדכי אליהו.
הרב שלום משאש מינה אותו כמורה צדק והרב אליהו בקשי דורון העניק לו כושר לכהן כרב שכונה.
הוא התעניין גם בפילוסופיה יהודית ובעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת פריז IX.
בילדותו בצרפת הכיר את הרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו) ובהמשך חייו שמר עמו על קשר, הוא חיבר ספר בצרפתית בשם "קבלה של אמ"ת" (une kabbale de vérité) על תורתו של רבו זה.
לאחר נישואיו למד אצל הדיין הרב דוד אבן כליפא, מחבר שו"ת דרכי דוד, וקיבל ממנו גם מתורת חמיו הרב דוד הכהן סקלי מדבדו.
בהמשך שימש כר"מ בישיבתו של הרב אבן כליפא, "קריית חנה דוד", וכמרצה בארגון "אל עמי".
בשנת תשמ"ח, 1988, יסד את מכון תורת אמ"ת והוא עומד בראשו עד היום.
המכון עוסק בחקר והפצת פסקי ותורת חכמי ארצות המגרב, שיטת לימודם, מסורת התפילה והשירה שלהם, וזיקתם לענייני גאולת ישראל, לציונות המודרנית ולמרכזיותה של ארץ ישראל בהוויה היהודית.
במסגרת המכון ראו אור עשרות ספרים ומאמרים, מאות הקלטות דידקטיות וסרטים.
המכון עורך כנסים וימי לימוד ומפעיל אתר אינטרנט במספר שפות.
בבית המדרש של המכון לומדים רבנים צעירים מתורתם של רבני "אמ"ת" - אלג'יריה, מרוקו, תוניס.
במרכז הלימודים עומדת ההכרה בתהליך שיבת ציון, היחס לציונות ולמודרנה.
כיום מלמד הרב זרמתי בכולל "מערבא" להכשרת רבנים לקהילות בישראל ובתפוצות באפרת, ובבית המדרש של בית כנסת ישורון.
הוא גם עומד בראש כולל "שימושא רבה", המשמש "להכשרת רבנים פוסקים ומורי הוראה בישראל", וכאב בית דין לממונות בשכונת הר חומה בירושלים.
דרכי פסיקת ההלכה של חכמי המגרב
הרב זרמתי רואה בעצמו ממשיך דרכם של חכמי המגרב, ובפרט של חכמי מרוקו.
את רבותיו המובהקים הוא רואה ברבנים יוסף ושלום משאש, אותם הוא מכנה בכתביו "בין השמשו"ת".
הוא תמצת את פסיקותיו של הרב יוסף משאש בספרו "הוד יוסף חי" המכיל לפי הגדרת המחבר את "אוצר פסקי הרה"ג רבי יוסף משאש זצ"ל" סדורים לפי סדר ה"שולחן ערוך".
בעיני הרב זרמתי, המסורת הספרדית המקורית היא זו של יהדות ארצות המגרב ("המערב"), והוא עסוק בהבדלתה ממסורת הפסיקה של "עדות המזרח", יהדות בבל, יהדות פרס וכו'.
לדעתו ישנה חשיבות למסורת עתיקה בפסיקה אף כשהיא עומדת בניגוד לחלק מפסקיו המקובלים של ה"שולחן ערוך", כתב על כך הרב יואל קטן: "בניגוד לדרך הפסיקה של הרב עובדיה יוסף המעמידה את פסיקת השולחן ערוך במרכז ודוחה את מנהגי העדות השונים, הרב זרמתי מעמיד במרכז פסיקתו את מנהגי עדות צפון אפריקה".
כאשר חתמו לאחרונה עשרות רבנים יוצאי מרוקו על מחויבותם לפסיקותיו של הרב הראשון לציון הרב יצחק יוסף, פרסם הרב זרמתי מאמר לעומתי תחת הכותרת "גאוני המערב בכל הדורות לא בגדו במסורת אבותיהם", ובו ערער על אמינות המכתב, וכן גולל את עיקרי תפיסתו.
הרב זרמתי פרסם שורה ארוכה של ספרים, מחקרים ומאמרים (מהם בצרפתית) בתחומי הפסיקה והמנהג, תורה ומדינה, עצמאות ישראל וענייני גאולה, קבלה ומסורת, וכן קונטרס על משנתו של הרצי"ה קוק ליוצאים למלחמה.
בהתאם לתפיסתו, הוא שם דגש על מיקומם של ערכי הקבלה והסוד במסורת הפסיקה ובתפילה ואף בלימוד סוגיות בתלמוד הבבלי בהבנה קבלית.
לדבריו, הייתה מקובלת מסורת כזו בקהילות צפון אפריקה בכלל ובערי אלג'יריה בפרט.
גישה זו קיבלה ביטוי בעיקר בספרו בצרפתית ("une kabbale de verite").
שימור החזנות והכתיבה האמנותית המסורתית במגרב
הרב זרמתי עסק גם בתחום השירה והחזנות המסורתית של יהודי המגרב.
לשם כך הקליט פרקי חזנות ושירה רבים מן המסורת של יהודי המגרב במסגרת הפונותיקה הלאומית בספרייה הלאומית.
אתר אינטרנט בשם "דקדוק" הוקם על ידי אחד מתלמידיו ומאפשר לימוד אינטראקטיבי של מסורת זו על ידי הקלטות דידקטיות שלו.
הוא גם עוסק בתחום הכתיבה והאיור על קלף, לפי מסורות עתיקות של חכמי ארצות המגרב, לכתיבה אומנותית על פי מסורות הקבלה שאותן הוא מנסה להחיות.
הוא הציג חלק מעבודותיו לציבור הרחב בתערוכה לאומנות יהודית בפריס.
מלבד מפעלו לשימור מסורת יהודי צפון אפריקה, עסק בהוראת הלכה בקרב יהודי צרפת.
עוד בשנת 2002 היה בין מקימי האתר "שאלה" (Cheela), מראשוני המשיבים לשאלות הלכתיות של יהודי צרפת בצרפתית ברשת האינטרנט, כיום מונה האתר כמעט 80,000 תשובות הלכתיות בכל תחומי החיים.
הרב זרמתי פעל במשך שנים רבות לעידוד עליית יהודי צרפת לישראל, ולשם כך הקים גרעיני עליה וקליטה בישראל בשיתוף עם הרב יהושע צוקרמן ומר שלום ואך
לאחרונה יצא במספר מאמרים ואגרות המופנות לקהילות היהודיות שם, בהם יצא נגד חלק מרבני צרפת (כולל רבנים ראשיים) המסרבים לקרוא ליהודי צרפת לעלות לארץ למרות הסכנות האורבות להם במדינתם ובכך סוטים, לדעתו, ממורשתם של רבני יוצאי צפון אפריקה.
הרב זרמתי משתייך בדעותיו לציונות הדתית, הוא רואה בתפיסות הציונות הדתית חלק מתורתם של חכמי המגרב ובמסגרת זו עסק בכמה ממאמריו בהוכחת מרכזיותה של ארץ ישראל בתפיסתם של חכמי המערב שראו לדבריו בהקמת המדינה "אתחלתא דגאולה".
ברוח זו פרסם מספר פסקים בנושא תורה ומדינה, צה"ל ויום העצמאות (בין השאר החובה להתגלח ביום העצמאות למרות שחל בימי ספירת העומר או חיזוק מנהג לומר הלל עם ברכה בתפילות של היום).
במאמר אחר כתב כי חכמי המגרב ראו בחיוב מאז ומעולם את השילוב של תורה ועבודה, לימוד תורה לצד מעורבות חברתית ועיסוק בפרנסה.
תשובות מערביות (ג' כרכים), מכון תורת אמ"ת, תשע"ד
הליכות המערב בארץ חמדה (480 עמ'): פסקי הלכות וקיום מסורות ספרדיות בא"י, מכון תורת אמ"ת, תשפ"ב
הלכות גאולה אחרונה (250 עמ') : "קץ הוא דבר הלכה", מכון תורת אמ"ת, תש"פ
המדינה מן המערב: חכמי צפון אפריקה ומדינת ישראל, מכון תורת אמ"ת, תשס"א
הוד יוסף חי: קיצור פסקי רבי יוסף משאש, הוצאת ארז, תשס"ח
הכל יוצאים למלחמה: על פי משנתו של הרצי"ה קוק, מכון תורת אמ"ת, תשע"ב
קונטרס "זמרת הארץ והמדינה" (ויום העצמאות), מכון תורת אמ"ת, תשע"א
שו"ת "הס כל בשר" (300 עמ') על הלכות שחיטה וטריפות, מכון תורת אמ"ת, תשס"ה
קבלה של אמ"ת לימוד הסוד על פי משנתו הרב יהודה ליאון אשכנזי "מניטו"
פרס מחקר מטעם קרן גאון לשימור מורשת יהדות צפון אפריקה בשנת תשע"ד.
פרס עמינֹח לספרות הלכתית ולמחקר תשובות המערב ובירורי הלכה בענייני צבא ומדינת ישראל- בשנת תשע"ה.
זכריאס פאפאנדוניו היה סופר, משורר, עיתונאי ומבקר אמנות יווני.
במחלוקת השפה ביוון צידד בשפת העם - דימוטיקי.
הוא ידוע ביוון במיוחד בגלל סיפורו לתלמידים "ההרים הגבוהים" (1917) ושירו הכתוב "בפרוזה" "מקצבי פרוזה"
(1923) שזיכה אותו בכינוי "נסיך הסגנון".
פאפאנדוניו נולד בשנת 1877 בקרפניסה ביחידה האזורית אבריטניה של ימינו, כאחד מארבעת הילדים של למברוס פאפאנדוניו, מורה במקצועו, ושל אלאני לבית איליוקפטו.
את שנות ילדותו בילה בגרניצה, בה עבד אביו כמורה.
בהתחלה נכנע ללחצי הוריו ללמוד רפואה ונרשם לפקולטה לרפואה באתונה.
בסופו של דבר עזב לטובת לימודי ציור, כתיבה עיתונאית פורייה וספרות.
הוא כתב מאמרים בעיתונים "אקרופוליס", "אפימריס טון סיזיטיסאון" ("עיתון הדיונים"), "או כרונוס" (הזמן) ו"סקריפ" (באחרון כעורך ראשי).
ב-1898 פרסם את קובץ השירים הראשון שלו - "שירי מלחמה".
בימי לימודיו כסטודנט פרסם פאפאנדוניו שירים סאטיריים בכתב העת הסאטירי "א מיכאנוראפיה" ("תחבולות") לצידם של ניקולאוס קונדוריוטיס ויואניס דליקטריניס.
בשנים 1908–1910 התגורר בפריז ככתב של העיתון "אמברוס" ("קדימה") של אריסטידיס קיריאקוס.
"מכתביו מפריז" עשו במולדת רושם רב.
בשובו ליוון המשיך לעבוד בעיתון "אמברוס" כעורך ואחר כך עורך ראשי למשך שלוש שנים, ופרסם מאמרים, ספורים קצרים, שירים, רשמי מסע, לא רק בעיתונים אלא גם במגזינים כמו "פאנאתיניאה", או "נומאס", "קאליטכניס" ("האמן"), "נאה אסטיה" (הבית החדש).
ב-1911 הציג רישומים בתערוכת זאפיון לאמנות.
בשנים 1916-1912 כיהן כפרפקט של האי זקינתוס, של האיים הקיקלאדיים, של מסניה (בקלמטה) ובלקוניה.
בשנת 1918, אחרי שובו של וניזלוס לאתונה וכששפת העם "דמוטיקי" הוכרזה כשפה רשמית על ידי הממשלה המהפכנית בסלוניקי, הטיל משרד החינוך של יוון על פאפאנדוניו לכתוב את המקראה הראשונה בשפת הדמוטיקי לבית הספר היסודי.
אז נוצר סיפורו הידוע "פסילה וונה" - "ההרים הגבוהים".
בשנת 1918 התמנה למנהל הפינאקוטק הלאומי (הגלריה הלאומית) של אתונה ובהמשך כיהן עדיום מותו כיושב ראש המועצה האמנותית הקבועה של מוזיאון זה.
בתוקף תפקיד זה תרם להעשרת האוסף שלה ביצירות של ציירים וחרטים יוונים כמו ניקולאוס גיסיס, קונסטנדינוס מאליאס, פרתניס, ליטראס ואל גרקו.
פאפאנדוניו כיהן למשך שנים רבות כמורה לאמנות קישוטית במכון "אמליה" ליתומים וכפרופסור לאסתטיקה בבית הספר הגבוה לאמנות באתונה ועד יום מותו כתב מדור קבוע כמבקר האמנות של העיתון "אלפתרו וימה".
בשנת 1938 נבחר פאפאנדוניו לחבר באקדמיה של אתונה, במחלקה לאמנויות וספרות.
בנוסף למאבקו למען בחירת ספרת הדימוטיקי כשפה ספרותית (""Προς το ελληνικό Έθνος" "אל הלאום היווני"), עשה פאפאנדוניו מאמצים למען שמירת הנוף העתיק של יוון.
פאפאנדוניו הלך לעולמו באופן פתאומי בחורף השנה 1940 עקב התקף לב בעת שנסע בחשמלית לישיבה של האקדמיה של אתונה.
1923 - הפרס הלאומי לספרות ולאמנות של יוון
1938 - חבר באקדמיה הלאומית של אתונה
1898 - Πολεμικά τραγούδια פולמיקה טרגודיה (שירי מלחמה) - בהשראת המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897)
1920 - Χελιδόνια - חלידוניה (סנוניות) - שירים לילדים
1923 - Πεζοί ρυθμοί פזי ריתמי (מקצבי פרוזה) - שירים בפרוזה
1933 - Θεία Δώρα תיה דורה (מתנות אלוהיות)
1910-1908 - Παρισινά Γράμματα" פריסינה גראמטה (מכתבים מפריז) עבור העיתון "אמברוס"
1918 - Τα ψηλά βουνά טא פסילא וונא (ההרים הגבוהים) - סיפור שנועד לבית הספר יסודי
1927 - Διηγήματα דיאיגימטה (סיפורים קצרים)
1931 - Νεοελληνικά Αναγνώσματα - נאו-אלניקא אנאגנוזמטה - מקראה יוונית חדשה -בשבית כיתה א של הגימנסיה
1936 - Βυζαντινός όρθρος (ויזנטינוס אורתרוס) שחרית ביזנטית
1947 - Σχεδιάσματα סכדיאזמטה (רישומים) - עיונים אסתטיים, מאמרי בוקרת קצרים, וינייטות (פורסם אחרי מות המחבר)
1946 - Ταξίδια - ταξιδιωτικές εντυπώσεις από την Ισπανία - טקסידיה - טקסיודיקס אנדיפוסיס אפו טין איספניה (מסעות - רשמי מסע מספרד) (פורסם אחרי מות המחבר)
1966 - Κριτικά מבחר בקורת אמנות וספרות
1933 - Όθων και η ρωμαντική δυναστεία אותון קה אי רומנטיקי דינסטיה (אותון והשושלת הרומנטית)
1934 - Άγιον Όρος אגיון אורוס (ההר הקדוש)
1945 - Παρισινά διηγήματα סיפורים קצרים מפריז - מהדורה אחרי המוות
1929 Ο Όρκος του πεθαμένου או אורקוס טו פתאמנו (שבועת המת) - בחרוזים
שיריו "הסנונית" הולחנו על ידי המלחין ממוצא שווייצרי גאורגיוס לאבלט (1945-1875)
זִכריה זכאי-רוֹנֶס (נולדה ב-25 באוקטובר 1934) היא וירולוגית ישראלית ופרופסור אמריטה במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית במכון למחקר רפואי ישראל קנדה (IMIRCֹֹֹֹֹֹֹׁׁׁׁׁׁׁׁׁׁׁׁׁׁׂׂׂ) באוניברסיטה העברית - בית הספר לרפואה בירושלים.
זכריה זכאי-רונס נולדה בתל אביב ליהודית וליואל זכאי.
עד גיל שנתיים התגוררה בגדרה לאחר מכן עברה עם משפחתה לתל אביב.
אביה היה מורה, מנהל בית ספר יהודה הלוי וחוקר לשון ואימה הייתה מורה ומחנכת.
זכאי-רונס היא אחותם של השחקנית והמדבבת שפרירה זכאי והפסיכולוג והחוקר פרופ' דן זכאי.
למדה בבית הספר היסודי תל חי ובתיכון עירוני א' בתל אביב.
זכאי-רונס סיימה מסלול ישיר לתואר שני בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בתחום המיקרוביולוגיה בהתמחות בווירולוגיה בשנת 1957 ודוקטורט בווירולוגיה בהדרכת הפרופסורים ברנקוף ורזין ב-1964. בעבודת הדוקטורט חקרה את ההשפעה הטוקסית של נגיף הוקצניה על המערכת ההמטופואטית (מערכת הדם).
מאז 1965 משמשת כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים והחל מ-1970 כמרצה בכירה.
ב-1980 מונתה לפרופסור חבר וב-1991 לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בפקולטה לרפואה.
ב-1988 כיהנה בקתדרת צאנוק לווירולוגיה עד 2003.
ב-1973 קבלה מלגה מה-WHO להשתלמות באוניברסיטת ברקלי.
ב-1974 חקרה במכון סאלק שבקליפורניה כפרופסור אורחת.
כמו כן עברה השתלמויות במכון לווירולוגיה בגיזן, גרמניה(1978 פרופ' רוט) בבית הספר לרפואה Worcester, Mass (פרופ Ennis) ובבית ספר לרפואה בבופאלו, ניו יורק ( פרופ Ogra ) בשנת 1987. אוניברסיטת Little Rock ארקנסו (פרופ ברון 1990) ובאוניברסיטת קולומביה, ניו יורק (פרופ גרשון 1991).
ניהלה את המחלקה לווירולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית לסירוגין מ-1976 וברציפות מ-1988 עד 2003 עת צאתה לגמלאות.
ב-1977 התמנתה לראש היחידה לווירולוגיה יישומית, אשר פיתחה חיסון שפעת אינאקטיבי לנתינה לאנשים דרך האף (חיסון מקומי) וכן תרכיב לנגיף הניוקאסל בעופות.
לימדה וירולוגיה לתלמידי רפואה ולתלמידים בלימודי בוגר, מוסמך, דוקטורט, תלמידי רוקחות ורפואת שיניים.
הקימה קורס לתרכיבים וחומרים ביולוגיים.
ב-1971 לימדה קורס בווירולוגיה באוניברסיטת היילה סלאסי שבאדיס אבבה בירת אתיופיה.
הדריכה כ-50 תלמידים לתואר מוסמך, דוקטורט, פוסט דוקטורנט, DMD וברפואה ציבורית (כולל קורס לתלמידי חוץ).
קיבלה את פרס הרקטור להוראה.
כתבה חוברות מעבדה לתלמידים מכל הרמות.
במקביל שימשה בתפקידים ציבוריים בכירים בישראל ומחוצה לה.
חברה באגודות רבות כמו האגודה האימונולוגית האמריקאית ובאיגוד הישראלי לביוכימיה וביוטכנולוגיה ועוד.
כמו כן שימשה יועצת בוועדות של משרד הבריאות בנושאים של פוליו, אבעבועות שחורות וחיסונים לבריאות הציבור.
ב-2002 מונתה יחד עם פרופסור וולף לאחראית מעבדה לשפעת בהדסה בירושלים.
שימשה כיועצת מדעית לחוברות בווירולוגיה של האוניברסיטה הפתוחה.
מאז הדוקטורט שלה התמקדה במחקר נגיפים בדרכי הנשימה ובראשם נגיף השפעת.
במחקריה תרגמה ממצאים מדעיים לכלל מימוש קליני.
ממצאיה הובילו לפיתוח חיסון כנגד נגיף השפעת אשר מבוסס על חיסון מקומי של נגיף בלתי אקטיבי הניתן מקומית דרך האף וכן תרכיב נגד מחלת העופות NDV.
כמו כן, חוקרת שימוש בנגיפים לצורך טיפול במחלת הסרטן.
מחקריה מתרכזים בנגיף העופות New Castle Disease Virus[דרושה הבהרה] כנגיף אונקוליטי הפוגע באופן סלקטיבי בתאי הסרטן ואינו מסכן את המטופל מחקר זה נערך בשיתוף עם פרופסור עמוס פנט.
שיתפה פעולה עם פרופסור ארליך ופרופסור הוכמן[דרושה הבהרה] מהמחלקה לשיקום הפה והלסת בבית החולים הדסה עין כרם במחקר בנושא התפתחות והתנהגות נגיפים בחללי הפה.
משתפת פעולה עם פרופסור דנה וולף בחקר נגיפים העוברים בדרכי הנשימה ונגיף הציטומגלו ואחרים.
כמו כן, משתפת פעולה עם חוקרים אחרים בישראל ובעולם.
מחקריה הוצגו בעשרות כנסים בישראל ובעולם ופורסמו בעיתונות הבינלאומית (כ-150 עבודות).
לשם ביצוע מחקריה הוענקו לה מגוון רב של מענקי מחקר מישראל וממדינות נוספות בעולם.
לאחרונה, השתתפה בהקמת חברת Virocure העוסקת בפעילות האונקוליטית של NDV ומשמשת כיועצת לה.
1956 ו-1957 – פרס הצטיינות ובקיאות - האוניברסיטה העברית
1988 – כהונה בקתדרת צאנוק לווירולוגיה
2003 – פרס קיי (Kaye) עבור חדשנות במחקר נגד הסרטן
2008 – פרס סרוב עבור הצטיינות במיקרוביולוגיה אנושית של האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה.
רשימת מאמרים של זכריה זכאי-רונס
החוג העל-פקולטאי לביוטכנולוגיה תארים מתקדמים בביוטכנולוגיה - תואר מוסמך ותואר שלישי, רשימת מחקריה במסגרת האוניברסיטה העברית.
סיכום ישיבת הוועדה המיעצת למחלות זיהומיות ולחיסונים על מתן תרופות אנטי נגיפיות לחולי שפעת ולמגעיהם ועל מתן חיסון נגד שעלת בהריון, 18 ביוני 2013, מתוך אתר משרד הבריאות.
השפעה טוקסית של תדחיפי נגיפים, ספרה של זכאי-רונס באתר גוגל ספרים
זכריה (זכר או זחר) אוריאלי (אוריליוב) (20 באפריל 1895, מליטופול - 20 במאי 1940, ליד חדרה) היה איש גדוד העבודה ופעיל מרכזי בארגון ההגנה, כולל מפקד מחוז ירושלים.
זכריה נולד למשפחה חרדית, לאב שהיה סוחר בשר.
כאשר היה בן תשע, עברה משפחתו לסימפרופול, בה למד בגימנסיה.
תוך כדי לימודיו נתן שיעורים פרטיים וחסך כסף על מנת ללמוד בפוליטכניון באודסה.
כן עסק, בנוסף, בפעילות ציונית ובפעילות במסגרת ארגון מכבי.
במלחמת העולם הראשונה גויס לשורות הצבא הרוסי.
תחילה קיבל דחייה כבן יחיד, אך לאחר מכן דחיות מסוג זה בוטלו.
הוא הוצב בחזית האוסטרו-הונגרית ונפל בשבי.
תחילה הועסק כמתורגמן במחנה שבויים בגרמניה, ואחר כך כפועל חקלאי.
לאחר זמן מה בשבי, ולאחר שהכה את מנהל העבודה, החליט להימלט, והצליח לחצות את קווי שני הצדדים ולחזור לרוסיה.
לאחר חזרתו, המשיך בלימודיו שהופסקו, וכן סייע להתארגנות הגנה עצמית של יהודים, שכן רוסיה סבלה באותה העת מזעזועים פנימיים אשר הביאו לנפילת הצאר, לעליית הבולשביקים ולמלחמת האזרחים ברוסיה, בין אלה האחרונים למתנגדיהם.
הקהילות היהודיות סבלו באותה תקופה מתגרת ידם של הניצים, ובעיקר מאלה המזוהים עם הצבא הלבן, מתנגדי המשטר החדש.
במהלך אותה תקופה יצר קשר עם יוסף טרומפלדור בעת שהאחרון שהה בקרים בקשר לארגון החלוץ.
אוריאלי הצטרף אף הוא לאותה התארגנות, אשר המתינה לעלייתה, בעוד טרומפלדור יצא לארץ ישראל מיד לאחר תום המלחמה.
בסופו של דבר, טרומפלדור נהרג בתל חי, והקבוצה החליטה לעלות לאחר שנודע על כך.
אוריאלי וחבריו הגיעו לארץ כמה שבועות לאחר שטרומפלדור נהרג וכונו 'הקבוצה הקרימאית הראשונה'.
יחד עם קבוצה מוותיקי השומר, הקימו בסתיו 1920 את גדוד העבודה, אשר סלל באותה העת (עוד טרם הקמתו הרשמית) את כביש טבריה-צמח.
הגדוד, אשר עסק גם בתחום הביטחון, נעזר בידע הצבאי ובניסיון של אוריאלי באותו תחום.
סמוך לאחר עלייתו ארצה נישא לנחמה ציפקין, יוצאת ויטבסק.
הוא היה ממפקדיה הראשונים של ההגנה אשר קמה באותם ימים.
במאורעות תרפ"א נשלח על ידי הארגון לנווה צדק.
ב-1921 עבר את קורס הקצינים הראשון של ההגנה, אשר חלקו הראשון התקיים בתל אביב, והמשכו בכפר גלעדי.
בהמשך נשלח לירושלים יחד עם קבוצה של גדוד העבודה.
לקראת יום השנה הרביעי להצהרת בלפור, הוצב כמפקד על הגנת העיר העתיקה, אולם התברר בהמשך כי אותו יום עבר בשקט יחסי.
ב-1922 הפך אוריאלי למפקד מחוז ירושלים של הארגון.
כללית, אופי הארגון בתקופה בה אוריאלי פיקד על ירושלים, ועיצב במידה רבה את אופיו, התאים יותר לארגון חשאי מצומצם ולא למיליציה עממית, אשר הייתה הצורה אשר הלך ולבש הארגון ביתר חלקי הארץ.
באמצע שנות ה-20, כמפקד מחוז ירושלים, זכריה הקים הקים יחידה בשם 'קבוצת המרכז' לפעולות מיוחדות.
'קבוצת המרכז' פעלה, בין היתר, כנגד ערבים אשר התנכלו לצעירות יהודיות בעיר העתיקה.
כן פעלה היחידה כנגד התנכלויות ערביות ליהודים בסמוך לכותל.
היחידה הציבה מארבים ולעיתים ביצעה פעולות גמול.
במקרה אחד, באוגוסט 1927, הניחה מטען בסמוך לביתו של שייח' המוגרבים, שגר לא הרחק מן הכותל.
פעולה 'מיוחדת' אחרת, בה היה מעורב, בידיעה ובאישור, אם כי לא בייזום, בתכנון ובביצוע, הייתה ההתנקשות בחייו של יעקב ישראל דה האן.
בשנת 1928, בעת שנהג באופנועו, נפצעו אוריאלי וסגנו אברהם תהומי בתאונת דרכים, ואוריאלי נאלץ לנסוע לבריטניה לשם קבלת טיפול רפואי.
לאחר כשנה בבריטניה, ועקב פעילות פוליטית בה עסק במהלכה, אשר הייתה לצנינים בעיני השלטונות, לא התירו לו הבריטים להישאר, ואף לא לחזור לארץ.
לפיכך, העתיק את מקום מגוריו לבלגיה, בה נשאר כחמש שנים, יחד עם אשתו ובתו.
בשנת 1934, לאחר שהבריטים התירו זאת, חזר לארץ.
עם חזרתו, חזר אוריאלי גם לפעילות ביטחונית במסגרת ארגון ההגנה, זו הפעם, כראש המחלקה הטכנית (מעין גרסה מוקדמת של מחלקת המבצעים).
עיקר עיסוקו באותה תקופה, בה הארגון התרכז בעיקר בשמירת הנפש והרכוש, היה תכנון הגנת יישובים, מלאכה אשר הוכיחה את עצמה בתקופת המרד הערבי.
בהמשך היה פעיל גם בהעלאת יישובים חדשים במסגרת חומה ומגדל.
בסוף העשור, עם הקמת מטכ"ל ההגנה, הורד נומינלית, מסיבות ארגוניות, לתפקיד ממלא המקום של ראש אותה מחלקה.
אוריאלי נהרג בתאונת דרכים באזור שמדרום לחדרה, בעת נסיעה לצורך תכנון מערך האבטחה של עין השופט ושל דליה.
עקב עצירה פתאומית מכוניתו התדרדרה לתעלה לצד הדרך, התהפכה, והוא נחבט בראשו ובחזהו, פגיעות שגרמו למותו.
אוריאלי נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
רבי זכריה בן ברכאל היה חכם בגדדי בבלי, גאון וראש ישיבה, ככל הנראה יליד ארם צובא (חלב).
רבי זכריה בן ברכאל היה חתנו של רבי שמואל בן עלי גאון, שהעמידו לבא כוחו בעיר חלב בשנת 1191 ובמסגרת זו הרשות להעמיד מתורגמן ומינוי לאב בית הדין.
כתב המינוי שנשלח על ידו לקהילת חלב יכול לשמש כדוגמה לתעודת סמיכה לרבנות.
בכתב המינוי נתנה הרשות "לדרוש תורה ברבים ולקבוע פרקים ולהעמיד מתורגמן ולומר קודם מדרשו שמעו מאי דסברה, ואחר מדרשו קידוש ה'".
ככל הנראה כיהן רב זכריה בן ברכאל זמן קצר כראש ישיבת "גאון יעקב" בבגדאד לאחר מות חמיו.
הוא נתמנה לראש ישיבה בשנת ד'תתק"ן (1190).
כבן דורו של הרמב"ם נמנה רבי זכריה בן ברכאל יחד עם חמיו רבי שמואל בן עלי ממתנגדי בבל לספר משנה תורה שנכתב על ידי הרמב"ם.
רבי שמואל בן עלי כתב עליו "בקי במקרא ובגמרא...
וגורס רב התלמוד על פיו".
יהודה אלחריזי בספרו תחכמוני ביקר בחריפות את שירתו של רבי זכריה בן ברכאל.
זכריה הוכשילד היה איש עסקים יהודי-גרמני.
זכריה הוכשילד נולד בשנת 1854 בביבליס שבמערב גרמניה.
הוא עבר לפרנקפורט והתחיל לעבוד אצל פיליפ אברהם כהן בעסקי מתכות.
לאחר התקדמותו לדרגות ניהול, בשנת 1878 הוא קיבל שליטה על החברה.
בשנת 1881 ביחד עם קרובי משפחה נוספים, הוכשילד ייסד Metallgesellschaft AG.
אף על פי שזה הייתה חברה ציבורית, בניהולה היו הרבה סממנים של חברה משפחתית, חברי המשפחה קודמו לתפקידי ניהול לצד מועסקים אחרים בעלי ותק רב.
בשנת 1884 זכריה הוכשילד שלח את אחיו ברטולד לארצות הברית, שם הוקמה American Metal Company.
בהמשך עסקי המשפחה הורחבו לבוליביה, בה פעל מאוריסיו הוכשילד.
זכריה הוכשילד היה פעיל בעסק עד יום מותו בשנת 1912 במינכן בגיל 58 בלבד.
מארי זכריה בן יוסף הכהן (ה'ת' – ה'תע"ה, 1640 – 1715) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-17, דיין וראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא.
מארי זכריה נולד בשנת ה'ת' (1640) בערך, בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679) יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, ולאחר שחזרו והשתכנו בקאע אל-יהוד התמנה כדיין בבית הדין של מארי שלמה מנזלי, ולאחר פטירתו בשנת ה'ת"ן (1690) התמנה לראב"ד הקבוע השני.
אגרת הבשורות – תקנות שתיקנו חכמי צנעא לאחר החזרה מגלות מוזע (פורסמו חלקים על ידי הרב יוסף צוברי).
זכריה ארטשטיין (27 במרץ 1923 – יולי 1943), מלוחמי מרד גטו ורשה, היה חבר בתנועת דרור, מפקד פלוגה בארגון היהודי הלוחם, ואחד הלוחמים האחרונים בגטו.
נפל בקרב בעת שניסה לפרוץ לצד הארי של הגטו.
בשנת 1945 זכה בעיטור צלב הגבורה מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
זכריה ("זכריה'ש") ארטשטיין נולד בשנת 1923 בפרושקוב בפולין, בן זקונים וילדם השישי של וולף, בעל מלאכה בתחום הצורפות, וזיסל.
כל אחיו ואחותו עלו לישראל בשנות ה-20' וה-30'.
מגיל צעיר היה פעיל בתנועת הנוער "דרור פרייהייט".
בתום לימודיו בפרושקוב למד בסמינר העברי למורים בוורשה.
ב-1940 עבר עם הוריו לגטו בפרושקוב ונלקח לעבודות בכפייה, תחילה יומיות, ובשלב מסוים למחנה עבודה, ממנו הצליח לברוח עם חברים אחדים.
יחד עם יתר המדריכים מתנועת הנוער העביר שיעורי לימוד לילדי הגטו שנותרו מחוסרי מסגרת מפני שכל בתי הספר היהודיים נסגרו בצו הגרמנים.
ב-1 בפברואר 1941 גורש עם הוריו ויתר יהודי העיר לגטו ורשה.
תחילה שוכן עם הוריו באחד מבתי הפליטים, אך במהרה עבר לקומונה של הנהגת "דרור" בוורשה, ברחוב דְזֶ'לנָה 34 וגר בשכנות למנהיגי התנועה צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ואחרים.
הקומונה, שפעלה כקיבוץ, השתרעה על פני ארבעה בניינים בני שלוש קומות שבמרכזם חצר סגורה.
ב-1941 הוחלט על ייסוד קיבוץ חדש בעיר אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי וארטשטיין נבחר להיות בין קומץ המייסדים.
המטרה הייתה לארגן את הצעירים בגטו העיר להקים מחתרת, אך הצוות היה קטן מדי, ובמאי 1942 הוחלט לסגור את הקבוצה, וארטשטיין שב לוורשה.
בקיץ 1942 עבד ארטשטיין בחוות ההכשרה בצ'רניאקוב.
ב־22 ביולי 1942 התחילה בגטו האקציה הגדולה.
ב-28 ביולי 1942 נפגשו ראשי ארגוני החלוץ ותנועות הנוער הציוניות והוחלט על הקמת אי"ל – "הארגון היהודי הלוחם".
ארטשטיין הצטרף לארגון ועסק בצבירת נשק.
לדברי צביה לובטקין, ארטשטיין הביא לאי"ל את הרובה הראשון של הארגון.
ב-18 בינואר 1943 חודשו במפתיע האקציות בגטו ותפסו את הארגון לא מוכן לחלוטין.
תוכניות הקרב שהוכנו מבעוד מועד לא היו ישימות משום שהיחידות השונות היו מנותקות זו מזו, וללא יכולת תיאום או הנהגה מרכזית.
ארטשטיין היה עם פלוגת חברים מתנועתו, בפיקודו של יצחק צוקרמן, כשהם חמושים באקדחים, רימונים, מוטות ברזל וחומצת גופרית, וממתינים לגרמנים שערכו חיפושים מבית לבית.
הם הצליחו להפתיע את הגרמנים שנכנסו לדירה: "זכריה ישב אותה שעה בחדר הראשון שקוע, כביכול, בקריאת ספר וע"י כך הסיח ממנו דעתם של הבאים.
אנחנו כולנו היינו מרוכזים בארבע פינות החדר השני.
הגרמנים עברו בצעדים מאוששים את החדר הראשון ונכנסו אלינו.
בין רגע זינק זכריה ממקומו, ירה בגבם והפיל שנים מהם".
ולֹא יָדַע זֹאת הַּצֹורֵר..." במשך ארבעה ימים התקיימו עוד מספר קרבות קטנים, שכונו "המרד הקטן".
את אחד מהקרבות, בבסיס של האי"ל ברחוב מילא 34, תיארה לובטקין כך: "והנה הם עולים במדרגות ונכנסים לדירתנו.
רק זכריה ארטשטיין עמד, יחידי, הרים ידיו כנכנע ויצא למסדרון.
אז הגחנו מפינותינו והתקפנו את אלה שהיו בפנים הדירה.
כדורים ניתכו על ראשי הגרמנים, הם נדהמו, ומיד חזרו על עקבם ונסו מנוסת בהלה.
אולם בהגיעם למטה קידמם צרור יריות, כי זכריה הפך פניו והתקיפם מבחוץ".
לאחר "המרד הקטן" רוח ההתנגדות גברה, יהודים רבים מצאו לעצמם מקומות מסתור וסירבו לפקודה לעזוב את הבתים, והשילוחים מהגטו נעצרו.
בדו"ח שנשלח מהגטו ללונדון כתב צוקרמן על מרד ינואר: "בעיקר הצטיינו בגבורתם ובקור רוח זכריה ארטשטיין, בנימין ולד וחנוך גוטמן"..
ארטשטיין מונה למפקד פלוגת אי"ל בגטו המרכזי, הצליח לגייס קרוב לשלושים לוחמים ולוחמות, רובם חברי "דרור" ותיקים מהקומונה בדז'לנה ומחוות צ'רניאקוב, ופלוגתו הייתה אחת הגדולות באי"ל אם לא הגדולה מכולן.
הוא פיקד על "קבוצת העונשין" של אי"ל שניסתה להשליט חוק וסדר בכאוס של הגטו (למשל להעניש שודדים ולהשיב את הכסף לנשדדים), וגם הוציאה להורג יהודים ששיתפו פעולה עם הנאצים, ביניהם אלפרד נוסיג.
בערב פסח, 19 באפריל 1943 החל השלב הסופי בחיסולו של הגטו.
כוחות רבים – כ-850 אנשי ואפן אס-אס מתוגברים במאות שוטרים גרמנים, פולנים ואוקראינים – נכנסו אל הגטו במטרה להשלים את תהליך השילוח שנקטע בינואר, אך נתקלו בהתנגדות כבדה מצד הלוחמים אשר ירו בהם מחלונות הקומות העליונות של בתי המגורים שהתרוקנו מיושביהם.
פלוגת הלוחמים תחת פיקודו של ארטשטיין פעלה בקרן הרחובות נאלבקי-גנשה והייתה מהראשונות לתקוף.
על פי ספרו של משה ארנס מ-2009, "היריות הראשונות נורו מעמדתו של ארטשטיין ברחוב נלבקי 33 כאשר הגרמנים עברו ליד בניין זה.
היו אלה היריות הראשונות של המרד.
בעקבותיהן נורו יריות של רובים ואקדחים, ורימוני יד ובקבוקי מולוטוב הושלכו מכל עבר".
הכוחות הגרמניים ספגו אבדות והתקדמותם בגטו נעצרה.
מפקד האס-אס והמשטרה של ורשה, פון סמרן-פרנקנג, פוטר על ידי גרופנפיהרר יירגן שטרופ שלקח פיקוד על דיכוי המרד.
כוחותיו של שטרופ החלו לשרוף באופן שיטתי את בתי הגטו.
ארטשטיין נאלץ לעבור מעמדה לעמדה תוך פגיעה של פלוגתו במחסני הגרמנים.
כתוצאה מהשריפות המסיביות ובהיעדר בתים להתבצר בהם וגגות לסגת דרכם שינו המורדים טקטיקה ונחלקו לחוליות קטנות המבצעות התקפות 'קטנות' מרשת הבונקרים התת-קרקעיים נגד החוליות של החיילים הגרמנים.
לדברי לובטקין, "זכריה ארטשטיין הצטיין כאחד הלוחמים האמיצים ביותר בארגון הלוחם".
ב-8 במאי 1943, הותקף הבונקר ברחוב מילא 18, שהיה המפקדה הראשית של אי"ל ורבים ממנהיגי המרד נהרגו, ביניהם גם מפקד אי"ל מרדכי אנילביץ'.
סגנו, מארק אדלמן, ועוד כמה עשרות לוחמים, כולל צביה לובטקין, הצליחו להימלט אל הצד הארי בעזרת לוחם האי"ל שמחה רותם (קאז'יק), אך הקשר עם ארטשטיין אבד והוא נותר בגטו והמשיך להילחם.
הוא הסתתר בבונקר ברחוב נאלבקי 37 שנחשף בעקבות הלשנה של אחד מדייריו.
הגרמנים איתרו את פתח הבונקר והזרימו לתוכו גז.
ארטשטיין יחד עם עשרה מאנשיו נמצאו בסוף מאי באזור, "מעולפים מגז", על ידי יורק פלונסקי מאצ"י, ונשארו עם קבוצתו עד ל-20–25 ביוני, כשבין שתי הקבוצות נקשרו "קשרי אמון הדוקים".
לדברי פלונסקי, "באחד הלילות יצא ארטשטיין עם לוחם אחר מקבוצת ואלבסקי לפעולה קרבית ולא חזר.
הוא נהרג, כנראה, בהתנגשות עם הגרמנים".
קבוצתו של ארטשטיין הייתה קבוצת אי"ל האחרונה שנלחמה, עד 3 או 4 ביולי, וככל הנראה נהרגו בעת שניסו לצאת מהגטו.
היה זה אחד העימותים המזוינים האחרונים עם כוחות גרמניים בגטו.
ב־19 באפריל 1945, יום השנה השני למרד גטו ורשה, הוענק לארטשטיין עיטור צלב הגבורה מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
רחל אוירבך, ממפעילי ארכיון "עונג שבת", שהתגוררה ברחוב נאלבקי 37, משם תיעדה את תנועת ההתנגדות, עד שהצליחה לברוח לצד הארי של העיר ב-9 במרץ 1943, ציינה את ארטשטיין בספרה "מרד גטו ורשה": "אֵלֶּה הַיּוֹצְאִים עַתָּה בַּלַּיְלָה לְחַפֵּשׂ מָזוֹן, קָשָׁה עֲלֵיהֶם מִשְׁאוֹל הָאֵימָה.
ההיסטוריונית חוי דרייפוס שחקרה את גטו ורשה בחודשיו האחרונים כתבה כי ארטשטיין "התבלט בעשייה וביכולות ההנהגה שלו, כבר בשלבים המוקדמים של הפעילות המזוינת נגד הגרמנים, והפך במהרה לאחת הדמויות האהובות והמוערכות בהובלת הארגון", וכי "הוא וקבוצתו נותרו בגטו כשארית לוחמת אחרונה".
ב-2011 הוענק לבני משפחתו של ארטשטיין אות הוקרה על מעורבותו במרד גטו ורשה מטעם מדינת ישראל.
אחיינו הוא העיתונאי עמוס רגב.
הרב זכריה הכהן (ה'תרנ"ח, 1898 – ט' באייר ה'תשכ"ז, 20 במאי 1967) היה רבו של המושב נהלל ורבה של תנועת המושבים.
נולד בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) לשלום ושרה ב שבתימן.
למד תורה מפי רבני עירו ורבני ד'מאר.
כן למד כשנתיים בצנעא, ונסמך לרבנות בידי הרב הראשי רבי יחיא יצחק הלוי.
בדרכו ארצה התעכב כשנתיים בשיך עותמאן, הסמוכה לעדן, ושימש בה ברבנות.
עלה ארצה עם משפחתו בתחילת שנות ה-20, התיישב תחילה בנס ציונה והתפרנס מעבודה בפרדסים.
בהמשך נתמנה על השחיטה במקום.
באמצע שנות ה-20 עבר הרב הכהן לכפר נהלל בשל בקשתם של הורי החלוצים, אשר שמרו על כשרות וביקשו שיהיה שוחט בכפר.
תחילה התגוררה המשפחה באוהל לצד צריף בית הכנסת במקום.
התפרנס משחיטה ומכירת בשר כשר למתיישבי הסביבה.
בהמשך היה לרב המושב והיה מקובל על מתיישבי עמק יזרעאל כולו.
לאחר הקמת המדינה, עם העלייה ההמונית, שימש כרבה של תנועת המושבים, במרכזה הקים מחלקה לסיפוק צורכי דת.
במסגרת תפקידיו הרבניים דאג לתחום החינוך הדתי, הכשרות, קבע מזוזות, ערך בריתות, הכין לבר מצווה, ערך חופות ורשם נישואין, הלוויות ועוד.
בשנת 1932 (ה'תרצ"ב) שלח מכתב אל חיים נחמן ביאליק בעניין חיזוק הדת במושבות.
כן היה חבר במועצת ההסתדרות ומזכירות תנועת המושבים.
היה ברשימת מפא"י לכנסת, במקום לא ריאלי.
במסגרת עבודתו במחלקה הדתית בתנועת המושבים עסק רבות בקליטת עולים ושימש מדריך רוחני לעולי תימן שעלו בעליית על כנפי נשרים.
בחורף 1959 (ה'תשי"ט) השיב לראש הממשלה דוד בן-גוריון, אשר פנה אליו בעניין מיהו יהודי.
בתשובתו הדגיש כי יהדותו של אדם נקבעת על פי ההלכה.
עוד הוסיף כי יש לגייר בני זוג הנשואים ליהודים העולים ארצה ומעוניינים להצטרף לעם היהודי, גם כאשר מידת שמירת המצוות שלהם צפויה להיות מינימלית.
באותה שנה, היה חבר מועצת רבני תימן הארצית עם הקמתה.
ביום 12 במאי 1967 (ב' באייר ה'תשכ"ז) נסע הרב הכהן בטרמפ עם אביבה גפן (אחותו של משה דיין ואימו של יהונתן גפן).
במהלך הנסיעה, בעקבות תקר בגלגל, התהפך הרכב.
הרב הכהן נפצע אנושות ונפטר בבית החולים שבוע לאחר מכן, בהיותו כבן 69, בליל ה-20 במאי 1967 (ט' באייר ה'תשכ"ז).
בהלווייתו שנערכה בנהלל השתתפו כ-1000 בני אדם, ביניהם בכירי ההסתדרות ומפא"י, שר הדואר ישראל ישעיהו ועוד.
מצבת קברו מעוצבת בצורת טוטפות התפילין.
כחצי שנה לאחר מכן נפטרה אביבה גפן.
הרב זכריה הכהן היה נשוי לברכה (נפטרה בשנת 1982) ולהם שבעה ילדים.
בנם הבכור משה נהרג בשנת 1941 כחייל אנגלי במלחמת העולם השנייה בטוברוק שבצפון לוב.
בנם דוד ונכדם אביתר מתגוררים בנהלל.
זכריה בן קבוטל היה תנא שעבד במקדש, חי בסוף תקופת בית המקדש השני וכנראה שהיה כהן.
הוא מוזכר במשנה במסכת יומא, בה הוא מעיד על עצמו שהיה קורא לעיתים רבות לפני הכהן הגדול בספר דניאל בליל יום הכיפורים בבית המקדש, כדי שלא ירדם ויראה קרי.
בספר יוחסין השלם ובספר סדר הדורות מצוין שהוא היה כהן, מכיוון שמסופר שהוא קרא לפני הכהן הגדול ושבגמרא במסכת ברכות מסופר על נכדו שהוא ואבותיו שימשו בבית המקדש.
אולם הרמב"ם לא מנה אותו בהקדמתו לסדר זרעים בין שאר הכהנים, ויש שמסבירים שייתכן שהוא לא בוודאות היה כהן.
כי לא מחויב שמי שהיה קורא לפני הכהן הגדול חייב להיות כהן, וייתכן שהוא שימש בבית המקדש את העבודות שמותרות בזר (כשחיטת הקורבנות, הפשט וניתוח, הולכת עצים והדלקת נרות) שייתכן שהם בוצעו על ידי תלמידי חכמים, שהיו בקיאים בהם הלכה למעשה, והיו גם מלמדים את הכהנים.
בגמרא במסכת יומא מסופר על רב חנן בר רבא שהיה גורס את המשניות לחייא בר רב לפני רב, וקרא "בר קפוטל" במקום "בר קבוטל".
(כי היה באמצע קריאת שמע) בתלמוד הירושלמי מובא ששם אביו היה "קבוטר".
בתלמוד הבבלי במסכת ברכות מסופר על בן בנו של זכריה שנשלח יחד רבי יוסי בן כיפר כדי לעצור את חנינא בן אחי רבי יהושע מלעבר שנים מחוץ לארץ ישראל.
כשהגיעו אליו, שיבח אותם חנינא שהם גדולי הדור ושהם ואבותיהם שמשו בבית המקדש.
עבדול מוגיס זאקריה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקיצוני באוד גרינלנד מליגת העל הנורווגית.
מוגיס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל דרימס מליגת העל הגנאית.
ב-8 באפריל 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0–0 נגד קרלה יונייטד.
באוגוסט הצטרף לטכימן אלבן וונדררס.
ב-25 בינואר 2020 הבקיע צמד בניצחון 0–2 נגד קרלה יונייטד.
ב-3 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 נגד עירוני קריית שמונה בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל.
ב-25 בינואר 2022 הושאל להפועל רמת גן מהליגה הלאומית עד לסיום העונה.
זכריהו בן ירבעם הוא דמות מקראית, ומלך של ממלכת ישראל.
לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך בשנים 748 עד 747 לפנה"ס.
לאחר מות ירבעם השני ב-748 לפנה"ס חזר והתערער מעמדה של ממלכת ישראל.
זכריה, בנו של ירבעם, עלה למלוכה, אך נרצח 6 חודשים לאחר מכן, ועמו נשמד בית יהוא: .
הביטוי "קָבָלְ־עָם" הוא יחידאי במקרא.
בתרגום הארמית כתוב "קָדָם עַמָא", כלומר: נגד העם, לעיני העם.
ייתכן שהכוונה למקום ציבורי, אולי בשעת התכנסות העם או נציגיו.
ייתכן שזו תוספת של עורך ספר מלכים, שרצה להדגיש כי הנבואה שניתנה ליהוא ("בני רביעים ישבו לך על כיסא ישראל") התגשמה לעיני העם.
בתרגום השבעים, לעומת זאת, כתוב "יבלעם", כלומר שם של מקום, וחוקרים רבים סבורים כי גרסה זו עדיפה.
הרב זכריה פרַנקל או רז"פ היה רבן של טפליץ ודרזדן, מייסד בית המדרש לרבנים בברסלאו וחלוץ המחקר המדעי של המשנה והתלמוד.
נחשב לאביה הרוחני של היהדות הקונסרבטיבית.
אביו יעקב קופל היה בן לאחת המשפחות העתיקות בעיר, צאצא לרבנים אהרן שמעון שפירא ומשולם זלמן מירלש, ואמו אסתר הייתה בתו של ראש הישיבה המקומית רבי ליב פישלס.
כילד למד עם אביו, ולאחר מכן קנה הוראה מפי הדיינים רבי נחמיה פייבל בונדי ורבי בצלאל רנשבורג.
אף כי רכש ידיעות בלימודי חול, לא שלחוהו הוריו לבית ספר, אך בגיל עשרים וארבע יצא לבודפשט כדי ללמוד בגימנסיה.
ב-1827 (בגיל 26) עמד בבחינות הבגרות והתקבל לאוניברסיטה העירונית, בה השתלם בשפות קלאסיות, לוגיקה, בלשנות ועוד.
הוא למד יוונית עתיקה מהפרופסור לודוויג פון שדיוס.
ב-15 בנובמבר 1831 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה, ובאותה עת ניתן לו גם היתר הוראה רבני.
לאחר השלמת לימודיו היה לרב הראשון בכל בוהמיה שהייתה לו השכלה אקדמית, והשלטונות ראוהו כמועמד המתאים ביותר לתפקיד אב"ד (אב בית דין) מחוז טפליץ.
המשרה אכן ניתנה לו ב-29 בדצמבר.
ב-24 באפריל 1832 נישא לרחל רוזה מאייר, בתו של בנקאי מקומי.
בטפליץ היה פרנקל הרב הראשון שנשא דרשות קבועות בגרמנית (בענייני מוסר), דבר שהיה חידוש גדול.
כמו כן העמיד מקהלת נערים וערך חופות בתוך מבנה בית הכנסת (ולא בחוץ כדרך המסורת).
הוא גם ייסד בית ספר חדש לילדי היהודים.
פרַנקל היה מודע לאתגרי האמנציפציה והיציאה מן הגטו.
את מענהו לאתגרים אלה ניסח במזכר מפורט שהגיש לרשויות ב-1835; המסמך הכיר בכך שחלפו ימיו של המרא דאתרא, שהיווה סמכות הלכתית בקהילה מסוגרת.
בתמורה תבע סמכויות חוקיות וחינוכיות רחבות.
חיבוריו של פרַנקל הגיע לרשויות בממלכת סקסוניה, והם התרשמו והציעו לו את תפקיד הרב הראשי במדינה, משרה חדשה שנוצרה רק אז.
הוא קיבל אותה ב-29 במאי 1836 ועבר לדרזדן.
בבירה הסקסונית הקדיש את עתותיו לקידום שוויון הזכויות של בני דתו, ויצא תדיר נגד שבועת היהודים המשפילה.
חיבורו החשוב הראשון היה Die Eidesleistung der Juden ("על ההצהרה בשבועה של היהודים") מ-1840. הוא הצליח להביא להסרת הרכיבים המוזרים יותר בטקס (אולם המנהג בוטל סופית רק ב-1879).
בסקסוניה החל לגבש את שיטתו הדתית, שהלכה והצטללה עם השנים.
זמן קצר לאחר מינויו, כתב שהוא תומך בשינוי הנוהג הדתי, אך השינוי חייב להיעשות באופן מתון כל כך עד ש"ההתקדמות כלל לא תיתפש בעין המתבונן." בדצמבר 1836 גילה לראשונה (בפומבי) עניין בחכמת ישראל, המחקר המדעי של היהדות.
הוא כתב למייסד התחום, רבי יום-טוב ליפמן צונץ, על רצונו לברר את שלבי יצירת הספרות התלמודית.
ב-1838 הציע לו ועד הקהילה של ברלין את משרת רב העיר, שהייתה פנויה מאז מות מאיר בן שמחה וייל ב-1826. פרנקל דרש תנאים מפליגים בטרם היה מוכן לשקול זאת: בין היתר, הכרה רשמית בהיותו הסמכות הדתית העליונה בעיר, שכר של 2,500 טאלר בשנה ושליטה מוחלטת במוסדות החינוך.
הפרנסים הסכימו אך הוא דחה את התפקיד (ב-1843) כשהתחוור לו שהממשל הפרוסי סירב להעניק לו הכרה רשמית.
הוא המליץ למנות לתפקיד את ידידו, שהיה גם מאוחר יותר שותף להשקפתו הדתית, מיכאל זקש.
ב-8 במאי 1840 חנך פרנקל בדרזדן את בית הכנסת הגדול החדש.
הוא המשיך להעמיק בחכמת ישראל, וב-1841 פרסם את המחקר הראשון אי-פעם אודות תרגום השבעים, Vorstudien zur Septuaginta ("מחקר מקדים אודות תרגום השבעים"), בו עסק באופן שבו התקבלו רעיונות מארץ ישראל בין היהודים ההלניסטים באלכסנדריה.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, עם התסיסה האינטלקטואלית בתקופה שקדמה לאביב העמים והתקווה הגוברת לאמנציפציה מלאה במרכז אירופה, עלתה אל פני השטח התביעה לרפורמה דתית ביהדות, ופרַנקל מצא את עצמו שוב ושוב בתווך בין העמדות השונות.
ב-1841 הוא יצא נגד סידור התפילה החדש של ההיכל בהמבורג והתנגד להוצאת רעיון המשיח ולשינויים ליטורגיים אחרים.
עם זאת הוא התנגד לעמדת רב העיר יצחק ברנייס, שניסה לאסור על השימוש בסידור החדש בטעמים הלכתיים פסולים ובכפייה שאינה במקומה.
ב-1842, כשעמדה על הפרק שאלת מינויו של אברהם גייגר הצעיר – מי שעתיד להיות הרוח החיה בתנועה הרפורמית – למשנה-לרב בברסלאו, התנגד פרנקל למינוי.
כעבור שנה ניהל פרנקל פולמוס עם הרב הצעיר שמואל הולדהיים, שספרו "האוטונומיה של הרבנים" טען לכך שההלכה כפופה למשפט העמים.
הולדהיים טען כי קידושין הם מעשה רגיל של קניין ומשתייכים לדיני ממונות, ולכן הם צריכים להתנהל לפי חוק המדינה.
פרַנקל פרסם שורה של מאמרים נגדיים, שהמקיף בהם הושלם רק חמש עשרה שנה לאחר מכן, בהם יצא נגד טענתו של הולדהיים.
בדצמבר 1843, במאמר המבוא לכתב העת Zeitschrift für die religiösen Interessen des Judenthums בעריכתו, כתב כי הפתרון למשבר היהדות, לאדישות הדתית ולהתנצרות רבים, מצוי בכך טבע את צירוף המילים "פוזיטיבי-היסטורי", שהפך למזוהה עמו ועם האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית שהוביל (היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית מגדירה את עצמה כממשיכת דרכה של אסכולה זו).
משנתו, אותה הוסיף לשכלל עם השנים, הייתה מורכבת: מחד, האמין במעמד הר סיני ובכך שהתורה הכילה את דבר האל המפורש ומאידך ראה את התפתחות התורה שבעל פה כנובעת גם מתוך נסיבות ההיסטוריה ומפעולה יצירתית של התנאים.
הוא הושפע מאוד מהמשפטן פרידריך קארל פון סאביניי, שהתנגד לביטול קובצי החקיקה של המדינות הגרמניות השונות לטובת מערכת אחידה, באמרו כי כל אחד מהם שיקף את רוחו ומזגו של העם שבארצו צמח.
פרנקל חייב את המשך קיום ההלכה והיה שמרן בנושא, אך ראה אותה כנגזרת באופן מהותי מן הסביבה בה נכתבה.
הוא היה נכון למחקר מדעי והתעניין בעיקר במשנה, אבל סירב לחלוטין לביקורת המקרא והוסיף לראות בתורה שבכתב דבר שמעבר לניתוח ביקורתי.
את יחסו לתורה שבעל פה לא הבהיר מעולם, ושאלת אמונתו בנידון היא מושא להשערות שונות בין החוקרים: מיכאל מאיר ציין כי סביר שלא התכוון לעקר כליל את הרכיב ההתגלותי בה.
פרנקל עצמו התרחק לרוב מסוגיות כאלה והתמקד בלימוד ספרות רבנית; הוא ראה את הניסיון לזקק את היהדות ולבסס אותה על עיקרי אמונה בלבד כמשגה.
יריביו משני צדי המתרס, אורתודוקסים כרפורמים, האשימו אותו רבות בעמימות תאולוגית.
ביוני 1844, על רקע הקמתן של אגודות יהודיות שקראו לרפורמה קיצונית, התכנסו עשרים וחמישה מהרבנים שוחרי התיקונים בגרמניה בעיר בראונשווייג.
המחנה הגדול בקרבם הונהג על ידי גייגר.
פרנקל לא הופיע לכינוס, שמארגניו קידמו כמענה דחוף לצורכי השעה.
כשהוועידה הייתה בשלבי הכנה, היה מוכן להשתתף במפגש להחלפת דעות, אך לא בקבלת הכרעות גלויות.
עם פרסום הפרוטוקולים מבראונשווייג, שעוררו זעזוע גדול בכל היבשת, מתח פרנקל ביקורת על המתכנסים.
הוא האשים אותם בעיוות כמה מהמקורות עליהם התבססו, בחוסר רגישות למה שהמוני העם תפשו כקדוש ויקר, בהעלאת דרישות העידן מעל המורשת ובחשיפת המסורת הדתית לרוח ביקורתית מדי.
למרות זאת, הביע נכונות להשתתף בוועידה הבאה בפרנקפורט.
בשלבי ההתארגנות כתב שי"ר לידידיו רפאל קירכהיים ויצחק מיזס וביקש להבהיר לו כי "פשרה עם גייגר ודומיו היא בלתי אפשרית...
והוא רק יבייש את עצמו ויפגע בכבודו בקרב החוגים המסורתיים." פרנקל הופיע בפרנקפורט ביום הפתיחה, 15 ביולי 1845. בתחילה תבע מיושב-הראש לאופולד שטיין להכריז שהאסיפה תומכת בעקרונות ה"פוזיטיבים-היסטוריים", דבר שהלה הסכים לו מיד.
את העילה לפרישה מצא למחרת, בעת אימוץ החלטה פשרנית לגבי מעמדה של העברית בתפילה.
רוב המתוועדים היו בעלי יחס חיובי כלפי השפה אך הסכימו לכך שייתכן ורצוי להחדיר קטעים רבים יותר בגרמנית עבור דור שלא הבין עוד את המילים.
הוא עזב את הוועידה למחרת ופרסם בהרחבה רבה את נאום הפרישה שלו.
תשבחות זרמו מגורמים שמרניים בכל רחבי אירופה; ועידת פרנקפורט הפכה, כתב מאיר, לקו השבר בין
בתגובה להכרזה על ועידה שלישית בברסלאו, נענה להצעת מקורבו, הרב צבי הירש פאסל מפרוסניץ, וקרא ב-6 במאי 1846 לערוך התכנסות-נגד בדרזדן באוקטובר אותה שנה.
הם נמנו על המנעד הרחב ששלל את אסיפות הרפורמים – כמה מהבולטים מביניהם דחו את הזמנת גייגר, שהתאמץ להביא לברסלאו דמויות מתונות, בנימוק ששתי הוועידות הקודמות דחו את סמכות התלמוד והמסורת – אך בכל זאת היה בעל גישה פתוחה למדי.
בין המיועדים להשתתף היו שי"ר, לאופולד לעף, אדולף ילינק ומיכאל זקש.
פרנקל הכריז כי סוגיה אחת שהיה נכון לבחון הייתה ביטולו האפשרי של יום טוב שני של גלויות, אם כי אמר שהדבר מצריך בחינה עמוקה והסכמה רחבה.
ההכנות קרסו אל מול מחאה מימין: "שומר ציון הנאמן" של יעקב אטלינגר התריע מפני "ועידה קוואזי-אורתודוקסית." היינריך גרץ דיווח כי הוא עצמו היה היחיד מבין המיועדים שאכן הופיע בדרדזן.
ניסיון לדחות אותה ליולי 1848 נכשל אף הוא בגלל פרוץ אביב העמים.
ב-1846 הוציא את הספר Der Gerichtliche Beweis Nach Mosaisch-Talmudischem Rechte ("ההוכחה המשפטית בחוק דת משה התלמודית"), בו ניכרה שוב השפעתו של סאביניי עליו.
כמו בחיבורו על אודות תרגום השבעים, יצא גם כאן פרנקל להוכיח כי יסודות שונים בהלכה מקורם עוד בתקופה החשמונאית, כך שזו הייתה בנמצא מימי קדם, והתפתחה אורגנית מתוך ההווייה העממית.
הוא התנגד לטיעונים כי מרבית ההלכות נשאבו על דרך הדרש בידי אליטה רבנית צרה במהלכים חדים ופתאומיים.
ב-1851 החל לפרסם את "הירחון להיסטוריה ומדעי היהדות", שהיה הבמה המרכזית והכמעט יחידה לגישתו הדתית.
הוא תמך במחקר מרוסן ובביקורתיות מתונה: גלעינה של היהדות הכיל לשיטתו אמונה בלתי מותנית בהתגלות המקורית בסיני ובתקפות החוקים שנמסרו שם.
בירחונו כתבו רבים שהזדהו עם תפישותיו, ביניהם ההיסטוריון היינריך גרץ, שי"ר ואחרים, אך הוא סירב לאפשר לגייגר ובני חוגו לפרסם אצלו מאמרים.
המוניטין שיצא לו הביאו לכך שב-1854 נבחר למנהל ופרופסור לתלמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שנועד להיות מוסד ההכשרה האקדמי והמודרני הראשון בתחום בגרמניה והיה היחיד מסוגו בארץ עד שנות ה-70. המנהל החדש, שעזב לשם כך את דרזדן, הנהיג במקום תוכנית לימודים שמרנית שהתמקדה בבקיאות רבה בספרות ההלכתית וביישומיה בפועל.
כמו כן, אסר על ביקורת המקרא: את יחסו אליה מיצה ב-1857, עם פרסום 'המקרא ותרגומיו' לגייגר, אותו כינה "כתב חרפה" (Schandbuch).
בברסלאו הוכשרו למעלה מ-120 בוגרים שבאמצעותם הופצה תפישתו בכל היבשת.
המוסד התקבל באהדה בקרב מרבית החוגים בחברה היהודית-גרמנית, אך לא בקרב קובעי ההשקפה הדתיים: גייגר התמרמר על "אווירת ימי הביניים" בסמינר, והרב שמשון רפאל הירש האורתודוקסי תבע במכתב פתוח להבהיר בדיוק מהי הפילוסופיה הדתית של פרנקל.
חשדותיו של הירש הוסיפו לגאות בשנים הבאות; כמתנגד נחרץ לכל סוג של מחקר ביקורתי במקורות הוא הוטרד מהעיסוק הנרחב מכך בברסלאו.
הקרע הסופי בין פרנקל לאורתודוקסיה התחולל עם פרסום ספרו 'דרכי המשנה, התוספתא, מכילתא, ספרא וספרי' ב-1859, המחקר המקיף הראשון אודות המשנה שבחן אותה בכלים מדעיים.
גישתו של פרנקל לשאלת עריכתה הייתה שמרנית מאוד ביחס למה שהתקבל בעתיד, והוא ראה את סידור המסכתות כמאורגן ומרוכז בידי רבי יהודה הנשיא ואת התפתחותה כמכילה מידה שולית ביותר של חדשנות.
אך לא זו עוררה סערה: בחיבור הציג את התנאים בהערכה רבה כמפרשים ומחוקקים יצירתיים, מבלי להתייחס בשום מקום למקור התורה שבעל פה.
על המושג הלכה למשה מסיני כתב – בהרחבה של דברי הרא"ש במקוואות סימן א' ומקורות מסורתיים אחרים, שהציגו חלק מאותן הלכות כחידושים מאוחרים שהשם הוחל עליהן בדיעבד – כי כל המסווגות ככאלו הן למעשה מנהגים עתיקים מאוד שהתקבלו כמחייבים: .
הרב הירש והרב עזריאל הילדסהיימר האשימו אותו בכפירה גמורה.
הרש"ר פרסם בכתב-העת שלו "ישורון" סדרת מאמרים מאת הרב ההונגרי גוטליב פישר נגד הספר, שתקפו אותו כנוגד את האמונה בתורה מן השמים.
הוא ניצל את העניין כדי לתבוע מפרַנקל להבהיר אחת ולתמיד אם הוא מאמין באלוהיותה של כולה, הן בכתב והן בעל פה, אם לאו.
הרמן כהן הצעיר, שהיה אז תלמיד בברסלאו, שלח מכתב לרש"ר בו תיאר את שמירת המצוות הקפדנית של פרַנקל.
בתשובה, הדגיש הלה כי כל אלו חסרי חשיבות אם אין בצדם אמונה נכונה.
אחרים הצטרפו לתבוע את אותו הסבר, כמו הרבנים צבי בנימין אויערבך בספרו "הצופה על דרכי המשנה" ושמואל פרנד ב"פתשגן האיגרת".
שי"ר בפראג יצא להגנת ידידו משכבר הימים באביב 1861 בחיבור "דברי שלום ואמת".
הוא כתב כי אין ספק שרז"פ יענה על שאלותיו של הירש לשביעות רצונו ויצהיר על אמונה באלוהיות התושב"ע.
שלמה זאב קליין פנה אף הוא בבקשה דחופה להבהרה בחיבורו "האמת והשלום אהבו".
פרנקל פרסם אז הבהרה סתומה למדי, בה כתב כי בכרך השני של "דרכי המשנה" יתברר כל הנושא; הוא הצהיר כי ספרו אינו עוסק בתאולוגיה אלא במחקר מדעי.
עתה התקומם נגדו אף שי"ר, שקונן על כך ש"אין זה ערקלערונג (=הבהרה), כי אם מאפליה." הירש והילדסהיימר הצליחו להוקיע את פרנקל בעיני מרבית רבני הדור.
בשנים הבאות הוסיפו לערוך נגדו מסע ציבורי רחב-היקף כדי להדגיש את הבדלי ההשקפה ביניהם: הילדסהיימר הקפיד לסתור את הדעה, שהועלתה לעיתים בדעת הקהל, כי למעשה אין פער משמעותי בין הנאו-אורתודוקסיה והאסכולה ההיסטורית ולעמוד על העקרונות האמוניים המפרידים בינן.