tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת המפרץ הדיוויזיה הוצבה כחלק מהעתודה הצפונית של הפיקוד הערבי המאוחד, והשתתפה במעט קרבות.
הדיוויזיה לקחה החלק נרחב במלחמת האזרחים בסוריה במסגרת הכוחות הנאמנים למשטר בשאר אל-אסד.
היא השתתפה בקרבות בנפת אידליב בין 2012–2013, במתקפה בדרום סוריה בין פברואר למרץ 2015, ובמתקפת דרעא ו א-סווידא ביוני של אותה שנה.
בין נובמבר 2017 לינואר 2018 לקחו יחידות הדיוויזיה חלק בקרבות בפאתי דמשק (קרב חרסטה) ובמהלך אוגוסט 2021 השתתפו במתקפת דרעא, שהובילה לכיבושים נרחבים ממזרח ומערב לעיר דרעא לטובת כוחות השלטון הסורי.
הגבעה הוא סרט דרמה צרפתי-ישראלי משנת 2013 אשר בוים על ידי יוסי אבירם.
בסרט מככבים נילס ארסטרופ וליאור אשכנזי.
על חופי לאנד , נמצא אדם ללא זהות או מסמכים מזהים אשר לא מדבר מילה.
מפקח מיוחד אשר נמצא בחיפוש אחר נעדרים מנסה לפתור את התעלומה.
פרס קטגוריה מקבלי הפרס תוצאהפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בכורת הבימוי הטובה ביותר יוסי אבירם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן פרנסיסקו פרס הבמאי החדש יוסי אבירם
הדיוויזיה השלישית היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום.
מטה הדיוויזיה שוכן בפורט סטיוארט, ג'ורג'יה, והיא כפופה לקורפוס המוטס ה-18.
הדיוויזיה השלישית הוקמה בנובמבר 1917 בצפון קרוליינה, שבעה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-5 שהורכבה מהרגימנטים ה-7 וה-8, ומהבריגדה ה-6 שהורכבה מהרגימנטים ה-30 וה-38. ביולי 1918 לחמה בקרב השני על המארן, ולאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון.
במהלך הלחימה, איבדה הדיוויזיה 3,177 הרוגים ו-12,940 פצועים.
במלחמת העולם השנייה הורכבה הדיוויזיה מהרגימנטים ה-7, ה-15 וה-30, והיא לחמה בכל זירות המלחמה באירופה.
הדיוויזיה השתתפה במבצע לפיד, ולאחר מכן לחמה במערכה בתוניסיה.
בקיץ 1943 השתתפה הדיוויזיה בפלישה לסיציליה ובפלישה לאיטליה, ולאחר מכן לחמה בקרב מונטה קאסינו ובקרב אנציו.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בשחרור רומא, ובקיץ 1944 היא השתתפה במבצע דרגון.
לאחר מכן היא התקדמה מעמק הרון למעלה, חצתה את הרי הווז', והגיעה אל הריין בשטרסבורג ב-27 בנובמבר.
לאחר שחרור קולמר ב-26 בינואר 1945 (כיס קולמר), הגיעה החטיבה אל קו זיגפריד.
היא הייתה מעורבת במבצע טון נמוך (15 - 24 במרץ), שבו נכבשו חלקים מחבל הסאר ומפפאלץ.
הדיוויזיה פרצה את קו זיגפריד בצווייבריקן וחצתה את הריין ב-26 במרץ.
הדיוויזיה כבשה את נירנברג בקרב קשה, והניצחון נחגג ב-20 באפריל 1945, על ידי מצעד ניצחון גדול דרך השוק העיקרי.
לאחר מכן, היא כבשה את אאוגסבורג ב-27 באפריל, ואת מינכן ב-30 באפריל.
יחידות של הדיוויזיה הגיעו לראשונה לברכטסגאדן וניקו את הברגהוף של היטלר.
בעת הכניעה הגרמנית שהתה הדיוויזיה בזלצבורג.
במהלך המלחמה איבדה הדיוויזיה 4,922 הרוגים ו-18,766 חיילים פצועים, 636 חיילים נוספים שנפצעו מתו כעבור זמן מהפציעות.
הדיוויזיה לחמה במלחמת קוריאה, שבה היא איבדה 2,160 הרוגים ו-7,939 פצועים.
בשנת 1958 הוצבה הדיוויזיה בגרמניה, שם פעלה בתחילה כחלק מהקורפוס ה-5, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-7. בשנת 1998 השתתפה הדיוויזיה במלחמת המפרץ, ובשנת 1998 היא הוצבה בכווית, כדי להגיב על תוקפנות אפשרית של עיראק, שגירשה את פקחי הנשק של האו"ם.
בשנת 2000 נשלחה הדיוויזיה לבוסניה, ובשנת 2003 היא לחמה במלחמת עיראק.
בשנים לאחר מכן נשלחו יחידות מהדיוויזיה לסבבי שירות בעיראק ובאפגניסטן, בעוד מפקדת הדיוויזיה נשארה בבסיסה בפורט סטיוארט, ג'ורג'יה.
הדיוויזיה השנייה היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום.
מטה הדיוויזיה שוכן בפורט לואיס, קוריאה הדרומית, והיא כפופה לארמייה השמינית.
הדיוויזיה הראשונה הוקמה ב-21 בספטמבר 1917, וב-26 באוקטובר 1917 היא כבר נפרסה בצרפת.
הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-3 שהורכבה מהרגימנטים ה-9 וה-23, ומבריגדת הצי ה-4 שהורכבה מרגימנטים של הנחתים ה-5 וה-6. הדיוויזיה לחמה בקרב השני על המארן, בקרב השלישי על האן, בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון, ולאחר סיום המלחמה נשארה הדיוויזיה ככוח כיבוש בגרמניה עד לאפריל 1919, וביולי אותה שנה היא חזרה לארצות הברית.
במהלך הלחימה, ספגה הדיוויזיה 4,478 הרוגים, ו-17,752 פצועים.
לאחר המלחמה הוצבה הדיוויזיה בטקסס, והייתה אחראית על כל הניסויים השונים במבנה הדיוויזיות והצבא, ובכלל זה הייתה הדיוויזיה הראשונה שעברה למבנה המשולש החדש בשנת 1940.
בשנת 1941 הדיוויזיה, שכללה את הרגימנטים ה-9, ה-23 וה-38, השתתפה בתמרוני לואיזיאנה, וב-8 באוקטובר 1943 הפליגה לאנגליה, תחת פיקודו של וולטר רוברטסון.
ב-7 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בחוף אומהה, ולחמה במערכה בנורמנדי, ובכלל זה השתתפה במבצע קוברה.
לאחר מכן היא לחמה במהלך הקרב על ברסט ובמהלך הקרב על הבליטה, ובהמשך השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.
במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 3,031 הרוגים, 12,785 פצועים ו-457 מתו מפצעיהם.
ביולי 1945 נשלחה הדיוויזיה לארצות הברית להתאמן לקראת הפלישה ליפן, שבוטלה לבסוף בעקבות כניעת יפן, ובאפריל 1946 שוחררו לוחמי הדיוויזיה.
בשנת 1950 פרצה מלחמת קוריאה, ועד מהרה נשלחה הדיוויזיה לסייע לדיוויזיה ה-24 שהייתה מוצבת בדרום קוריאה.
הדיוויזיה השתתפה בקרבות השונים במהלך המלחמה, ובכלל זה בקרב על מתחם פוסאן והקרב על הנהר צ'ונגצ'ון, ואף נכללו בה כמה אלפי חיילים דרום קוריאנים.
בשנת 1956 הועברה הדיוויזיה לאלסקה, ובשנת 1958 עברה הדיוויזיה ארגון מחדש.
בשנת 1965 התדרדר המצב בקוריאה, ובעקבות כך נשלחה לשם הדיוויזיה ה-2, לתמוך בצבא הדרום קוריאני.
בשנת 1976 חטפו שומרי גבול של צפון קוריאה שני חיילים אמריקנים בסבך, כשהם חותכים עץ לאורך קו ההפרדה כחלק מפעולה שגרתית, ובעקבות כך חצו כוחות הדיוויזיה את הגבול ותקפו כוחות צפון קוריאנים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נשלחה הדיוויזיה לכמה סבבי שירות בעיראק ובאפגניסטן, וכיום היא מוצבת בבסיסה בפורט לואיס, קוריאה הדרומית, כחלק מהארמייה השמינית.
הדיוויזיה המשוריינת השלישית הייתה יחידה של הצבא הסורי האחראית על אבטחת ציר הגישה הצפוני לדמשק.
בסיס הדיוויזיה מוקם ליד אל-קטייפה, באופן מסורתי הדיוויזיה נחשבה לאחת הדיוויזיות הנאמנות ביותר לאסד.
הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס ה-3 של הצבא הסורי, והיא כללה את החטיבה המשוריינת ה-47, החטיבה המשוריינת ה-65, החטיבה המשוריינת ה-81 והחטיבה הממוכנת ה-21, וכן רגימנט ארטילריה.
נכון לשנת 2011 הדיוויזיה הייתה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל נעים ג'אסם סולימאן, ואילו חטיבה 65 הייתה תחת פיקודו של בריגדיר גנרל ג'יהאד מוחמד סולטן.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, הוחזקה הדיוויזיה בעתודה.
הדיוויזיה, בפיקודו של תת-אלוף מוסטפא שרבה, הייתה דיוויזיית שריון שהורכבה מטנקי T-62. ב-9 באוקטובר הוכנסה הדיוויזיה לקרב והיא לחמה בגזרה הצפונית ברמת הגולן, ובכלל זה השתתפה בקרב עמק הבכא ובניסיון לבלום את המתקפה הישראלית לעבר הגולן הסורי.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה תפקידה העיקרי של הדיוויזיה היה אבטחת סוללות טילי הנ"מ בצפון בקעת הלבנון, אולם בשעות אחר הצהריים ב-10 ביוני היא החלה בתנועה דרומה לתגבור הכוח הסורי שבמגע עם צה"ל, אולם לא נכנסה ללבנון לפני יום שישי בבוקר.
יחידות מהדיוויזיה לחמו בקרב סולטאן יעקוב, וכוח שריון של הדיוויזיה, שכלל טנקי T-72, נכנס למארב של חטיבה 409 בבוקר ה-11 ביוני, ואיבד טנקים רבים.
הדיוויזיה, תחת פיקודו של גנרל שאפיק פייאד, מילאה תפקיד מרכזי בהבסת "מרד האחים המוסלמים" בשנת 1980. במהלך העימות הדיוויזיה כולה הייתה פרוסה בחלב במרץ 1980, והציבה חיל משמר בעיר במשך שנה שלמה.
פטריק סיל כתב על כך ש"טנקי הדיוויזיה היו פרוסים כמעט בכל רחוב." סיל גם כתב על תקרית בה גנרל פייאד עמד על צריח של טנק, והכריז כי "הוא מוכן להרוג אלף אנשים ביום, כדי לפטור את העיר מהשרצים של האחים המוסלמים."
הדיוויזיה גם השתתפה בטבח חמה, עם החטיבה המשוריינת ה-47 והחטיבה הממוכנת ה-21.
הדיוויזיה, תחת פייאד, גם מילאה תפקיד מרכזי בדיכוי ניסיון הפיכה ב-1984 על ידי רפעת אל-אסד.
הדיוויזיה, יחד עם כוחות מיוחדים בפיקודו של עלי חיידר, יחד עם המשמר הרפובליקני, ופלוגות ההגנה בדמשק.
ארגון זכויות האדם האשים את הדיוויזיה במעורבות בדיכוי ההפגנות בתחילת מלחמת האזרחים בסוריה.
באופן ספציפי, הדיוויזיה הייתה לכאורה מעורבת בדיכוי אלים של מחאות בדואומה ודרעא באפריל 2011. הדיוויזיה הייתה לכאורה מעורבת במעצרים שרירותיים, ביזה של בתים, ירי על מפגינים לא חמושים.
הדיוויזיה לחמה במערכת הריף במחוז דמשק.
ב-2024, עם נפילת סוריה הבעת'ית ושלטון אסד, פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה התשיעית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה בגלוגאו (כיום גלוגוב, פולין) בנובמבר 1816 כחטיבה, הפכה לדיוויזיה ה-10 ב-5 בספטמבר 1818, והפכה מחדש לדיוויזיה ה-9 ב-28 בפברואר 1820. חיילי הדיוויזיה גויסו מפרובינציית שלזיה, ובפרט מאזור גלוגאו.
גנרל-מיור ניקולאוס לודוויג פון רודולפי (30 במרץ 1832–16 במרץ 1835)
גנרל-מיור פרידריך פון ברנדנשטיין (26 באוקטובר 1843–15 בדצמבר 1848)
גנרל-לוטננט קרל אוגוסט פון ברנדנשטיין (12 ביולי 1855–7 במאי 1857)
גנרל-לוטננט יוליוס פון לוונפלד (2 ביוני 1866–16 בספטמבר 1866)
גנרל-לוטננט וילהלם פון שמידט (17 בספטמבר 1866–2 בפברואר 1867)
גנרל-לוטננט אלברט פון ריינבאבן (15 בינואר 1868–17 ביולי 1870)
גנרל-לוטננט גוסטב ולדמאר פון ראוך (21 בנובמבר 1872–31 באוקטובר 1879)
גנרל-לוטננט לודוויג אלכסנדר פון לינקר (1 בנובמבר 1879–10 ביוני 1882)
גנרל-לוטננט קרל פרידריך פון ואנגנהיים (11 ביוני 1882–31 בינואר 1885)
גנרל-לוטננט גוסטב פון ברנדנשטיין (22 בפברואר 1885–3 באוגוסט 1888)
גנרל-לוטננט אוטו וילהלם פון פאסונג (4 באוגוסט 1888–19 בנובמבר 1888)
גנרל-לוטננט ארנסט פון לייפציגר (16 ביוני 1891–17 באפריל 1893)
גנרל-לוטננט אלפרד פון האוגוויץ (10 באפריל 1906–21 במרץ 1910)
גנרל-מיור יוהנס רוגלה פון ביברשטיין (25 ביוני 1916–20 בדצמבר 1916)
הדיוויזיה השלישית של הצבא הבריטי (3rd (United Kingdom) Division) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19.
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד תומאס פיקטון.
במהלך מאה הימים לחמה הדיוויזיה כנגד צבאו של נפוליאון תחת פיקודו של צ'ארלס, רוזן אלטן, והשתתפה בקרב קאטר ברה ובקרב ווטרלו.
הדיוויזיה השתתפה במלחמת קרים, ובכלל זה במצור על סבסטופול, תחת פיקודו של ריצ'רד אנגלנד.
הדיוויזיה לחמה במלחמת הבורים השנייה תחת פיקודו של ויליאם פורבס גטאקרה, והייתה חלק מהקורפוס ה-1.
הדיוויזיה בפיקודו של הוברט המילטון הייתה אחת מהדיוויזיות הראשונות שנשלחו לצרפת במסגרת חיל המשלוח הבריטי, ולחמה בקרב מונס כחלק מהקורפוס ה-2. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים של המלחמה, ובכלל זה בקרב איפר הראשון, הקרב על הסום, קרב אראס, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים.
לאחר המלחמה הוצבה הדיוויזיה כחלק מפיקוד דרום, ובשנת 1939 מונה ברנרד מונטגומרי למפקד הדיוויזיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה הדיוויזיה לצרפת, שם לחמה בגבורה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ואף היוותה את המשמר העורפי במהלך הנסיגה מדנקרק.
לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בבריטניה על מנת להגן מפני פלישה גרמנית, ולאחר מכן התאמנה לקראת הפלישה לצרפת.
ב-6 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בפיקודו של טום רני בחוף סורד, ולאחר מכן לחמה ב, קרב פאלז ובקרבות בגרמניה עד סוף המלחמה.
בשנת 1951 הוצבה הדיוויזיה באזור תעלת סואץ, תחת פיקודו של יו צ'ארלס סטוקוול, ובשנת 1976 הפכה לדיוויזיית שריון.
בשנת 1992 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיה ממוכנת, ובשנת 1995 נשלחו חלק מיחידותיה לבוסניה והרצגובינה.
ביולי 2003 נשלחה הדיוויזיה לעיראק להחליף את כוחות הדיוויזיה המשוריינת הראשונה, ובשנת 2015 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית חי"ר כחלק מהרפורמות של צבא 2020.
צוות קרב חטיבת התקיפה וסיור העומק הראשונה
צוות קרב חטיבת השריון ה-12
צוות קרב חטיבת השריון ה-20
הדיוויזיה השלישית של הצבא הקנדי הייתה דיוויזיה קנדית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הקנדית השלישית הוקמה בצרפת בדצמבר 1915 בפיקודו של מייג'ור גנרל מלקולם מרסר, והיא לחמה בצרפת ובפלנדריה, ובכלל זה בקרב רכס וימי, קרב אראס, קרב פשנדל, קרב אמיין, קרב קאנאל דו נור וקרב קמברה (1918), עד יום שביתת הנשק.
ב-3 ביוני 1916 נהרג גנרל מרסר באיפר, והפך לקצין הבכיר ביותר בקנדה שנהרג בפעולה במלחמת העולם הראשונה.
באותו יום גם נשבה בריגדיר ויקטור ויליאמס, שפיקד על חטיבת הרגלים השמינית, והיה לקצין הקנדי הבכיר ביותר שנלכד במלחמת העולם הראשונה, אף הוא בקרב על הר סורל.
מרסר הוחלף על ידי לואי ליפסט שפיקד על הדיוויזיה עד ספטמבר 1918, זמן קצר לפני שגם הוא נהרג בפעולה ב-14 באוקטובר 1918, בזמן שמפקד הדיוויזיה הרביעית הבריטית פרדריק לומיס מונה למפקד הדיוויזיה עד סוף המלחמה.
הקמתה של הדיוויזיה הקנדית השלישית אושרה במהלך מלחמת העולם השנייה ב-17 במאי 1940, אולם חל עיכוב ניכר עד שהוקמה הדיוויזיה והמפקדה האוגדתית ב-5 בספטמבר, והמפקד הראשון מונה ב-26 באוקטובר.
בזמן שמרכיביה של החטיבה הוקמו, רגימנט הקמרון היילנדרס של אוטווה נותקו והועברו לאיסלנד כחלק מכוח Z.
הגדוד בילה שם את חורף 1940–1941, ואז עבר לבריטניה.
חטיבות הרגלים הקנדיות ה-8 וה-9 של הדיוויזיה החלו לצאת כבר ב-1 ביולי 1941 והגיעו לבריטניה בסוף אותו חודש.
חטיבת הרגלים הקנדית ה-7 יצאה באוגוסט והגיעה בתחילת ספטמבר.
לאחר הגעתה, בילתה הדיוויזיה שלוש שנים באימונים והכשרה.
ב-6 ביוני 1944 נחתו כוחות הדיוויזיה בפיקודו של רוד קלר בחוף ג'ונו, כחלק מהקורפוס הבריטי ה-1 במסגרת הארמייה הבריטית השנייה, ומאוחר יותר הצטרפה להארמייה הקנדית הראשונה.
הדיוויזיה השתתפה בקרבות החזית המערבית, ובכלל זה הקרב על קן, קרב פאלז, מבצע אנדרגו, פינוי נמלי התעלה, קרב שפך הסכלדה, והקרבות בהולנד.
במהלך קרב שפך הסכלדה ניתן לדיוויזיה הכינוי "חולדות מים" שהעניק להם פילדמרשל סר ברנרד מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה-21, מתוך הכרה בתנאי השטח הירודים דרכם נלחמו, תחילה בנחיתה בנורמנדי ואחר כך בכיס ברסקנס המוצף.
לאחר המלחמה שירתה הדיוויזיה כחיל כיבוש בגרמניה, עד שהוחלפה על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-52, וב-20 ביוני 1946 פורקה הדיוויזיה.
בשנת 1991 הוקם בקנדה כוחות היבשה של האזור המערבי, אשר הפך בשנת 2014 לדיוויזיה השלישית החדשה, אשר משמשת כדיוויזיה מרחבית וכוללת קבוצת בריגדות ממוכנות סדירות תחת פיקודה, יחד עם שתים או שלוש בריגדות מילואים.
קבוצת בריגדות ממוכנת כוללת שלושה גדודי חיל רגלים, רגימנט ממוכן, רגימנט ארטילריה ורגימנט הנדסה קרבית וכן גדוד תמיכה, פלוגת קשר ומחלקת משטרה צבאית.
הדיוויזיה השמינית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה בגלוגאו (כיום גלוגוב, פולין) בנובמבר 1816 כחטיבה בארפורט, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-8. חיילי הדיוויזיה גויסו מפרובינציית סקסוניה, ובפרט מאזור ארפורט ומאוחר יותר (1901) מאזור האלה.
בשנת 1915 נטלה הדיוויזיה חלק בקרב ארטואה השני ובקרב ארטואה השלישי, ובשנת 1916 היא לחמה במהלך הקרב על הסום.
בשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס ובקרב פשנדל, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה.
לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-31 במרץ 1919 פורקה הדיוויזיה.
ארנסט לודוויג פון טיפלסקירך (30 באוקטובר 1825–29 בינואר 1827)
גאורג אלברט פון שוורצבורג-רודולשטיין (5 באוגוסט 1880–24 בספטמבר 1880)
גאורג קרל פון ברנדנשטיין (25 בספטמבר 1880–15 בנובמבר 1882)
יוליוס היינריך פון גמינגן-שטיינג (5 באפריל 1898–24 במרץ 1899)
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (4 באפריל 1916–30 באוגוסט 1916)
הדיוויזיה ה-9 של הצבא הבריטי (הסקוטית) הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
הדיוויזיה ללחמה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה קרב לוס, הקרב על הסום, קרב אראס, קרב מסין, קרב פשנדל, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים.
בשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה ה-51 הוקמה הדיוויזיה ה-9 (היילנד).
ביוני 1940 נכנעה הדיוויזיה ה-51 לגרמנים, לאחר שכותרה בסן ואלרי-אן-קו, ובאוגוסט 1940 הפכה הדיוויזיה ה-9 (היילנד), בפיקודו של אלן קנינגהם, לדיוויזיה ה-51 החדשה.
הדיוויזיה השמינית של הצבא הבריטי היא דיוויזיה בריטית, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19.
הדיוויזיה הוקמה במהלך מלחמת הבורים השנייה והועמדה תחת פיקודו של לזלי רונדל, אולם היא פורקה עם תום המלחמה.
הדיוויזיה נשלחה בנובמבר 1914 ולחמה בחלקו האחרון של קרב איפר הראשון.
הדיוויזיה לחמה ברוב הקרבות הגדולים בחזית המערבית עד 1917, ובכלל זה קרב לוס, הקרב על הסום וקרב פשנדל.
בשנת 1918 לחמה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים, ולאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה.
בשנת 1938 הוקמה הדיוויזיה מחדש בארץ ישראל, והיא הועמדה תחת פיקודו של ברנרד מונטגומרי.
הדיוויזיה כללה רק 2 חטיבות רגלים ללא יחידות ארטילריה והנדסה, וב-28 בפברואר 1940 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה השנייה של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19.
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד רולנד היל, והיא כללה כוחות אנגלים ופורטוגזים.
הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחצי האי האיברי, ובשנת 1815 לחמה בקרב קאטר ברה ובקרב ווטרלו, תוך שהיא כוללת גם את הלגיון הגרמני של המלך.
הדיוויזיה לחמה במלחמת קרים לצד הצבא הצרפתי וצבא האימפריה העות'מאנית כנגד צבא האימפריה הרוסית, והיא נטלה חלק בקרב אינקרמן, הקרב על האלמה והמצור על סבסטופול.
הדיוויזיה לחמה במלחמת הבורים השנייה תחת פיקודו של פרנסיס קלרי, והייתה חלק מהקורפוס ה-1.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה הדיוויזיה ה-2 לצרפת תחת פיקודו של צ'ארלס לויד, כחלק מחיל המשלוח הבריטי.
בשנת 1942 נשלחה הדיוויזיה להודו, בעקבות הכרזת המלחמה של האימפריה היפנית על בעלות הברית.
הדיוויזיה לחמה במערכת ארקאן 1942–1943, ולאחר מכן לחמה בקרב קוהימה ובמהלך המצור על אימפאל.
בהמשך לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה ה-14 במהלך המערכה על בורמה, ולאחר מכן נותרה תחת פיקוד הדרום ההודי עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה אוחדה הדיוויזיה עם הדיוויזיה ה-36, והוצבה בגרמניה בפברואר 1947. בשנת 1958 היא אוחדה עם דיוויזיית השריון ה-6, ובספטמבר 1959 היא נשלחה לתוניס.
לאחר תום המלחמה הקרה התפרקה הדיוויזיה בשנת 1992.
ב-1 באפריל 1995 הוקמה שוב הדיוויזיה כדיוויזיה מחוזית - אזור צבאי - אשר כללה כוחות מסקוטלנד.
מטה הקבע שלה היה בקרייגהול.
הדיוויזיה השלישית "לאהור" (Lahore) הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שהוקמה באמצע המאה ה-19 ושולבו בה יחידות הודיות ובריטיות.
ב-1857 עמדו חיילי הדיוויזיה משני עברי המתרס במהלך המרד ההודי הגדול.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה לחמו חיילי הדיוויזיה במספר חזיתות.
לפי רישומים היסטוריים הדיוויזיה נוסדה באמצע במאה ב-19 כגוף אדמיניסטרטיבי טריטוריאלי שנועד, בעיקרו, לפקח על הבריגדות והרגימנטים שהיו פזורים בתחנות ומחנות באזור העיר לאהור אותה כבשו הבריטים ב-1849 במהלך המערכה בין האנגלים לסיקים .
ב-1857 פרץ המרד ההודי הגדול כשאחד ממרכזי המרד היה המחנה הצבאי (Lahore Cantonment) בלאהור.
חלק מהחיילים ההודים של הדיוויזיה רקמו מזימה להשתלט על המצודה של העיר אולם המזימה נתגלתה, החיילים נאסרו ונשקם נפרק.
בהמשך ניסו חיילי הרגימנט ה-26 של בנגל לפתוח במרידה, רצחו חלק מהמפקדים האנגלים וברחו מהמחנה הצבאי.
לאחר סיום המרד נערכה רוויזייה במבנה הדיוויזיה.
ב-1890 ערך הלורד פרדריק רוברטס את הרפורמה הראשונה של צבא הודו הבריטית והדיוויזיה השלישית נכללה ברפורמה זו.
ב-1903 החל הרוזן הוריישו קיצ'נר ברפורמה השנייה של צבא הודו הבריטית במהלכה ארגן את הצבא באופן בדומה למבנה של הצבא הבריטי.
במסגרת רפורמה זו שונה שמה לדיוויזיה השלישית "לאהור" והיא שויכה לפיקוד הצפוני.
כחלק מהשינוי נבנתה הדיוויזיה מבריגדת פרשים ו-3 בריגדות רגלים (הבריגדה ה-7 "פרוזפור" (Ferozepore), הבריגדה ה-8 "ג'ולונדור" (Jullundur) והבריגדה ה-9 "שירהינד" (Sirhind)).
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צורפה הדיוויזיה לכוח A של חיל המשלוח ההודי ונשלחה לתגבר את חיל המשלוח הבריטי בחזית המערבית בצרפת.
ההפלגה לחזית התעכבה בגלל ספינות גרמניות ששייטו באוקיינוס ההודי ולכן כוח החלוץ של הדיוויזיה נחת במרסיי רק בסוף ספטמבר.
ההגעה לחזית התעכבה עוד לאחר שהיה צורך לצייד את חיילי הדיוויזיה בנשק אישי משופר.
עם הגיעה לחזית פוצלה הדיוויזיה כשבריגדות הרגלים צורפו לקורפוס ההודי ובריגדת הפרשים צורפה לדיוויזיית הפרשים ההודית הראשונה.
עם הגיעה לחזית השתתפה הדיוויזיה בקרב לה-בסה (שהיה חלק מקרב המרוץ אל הים), קרב מסין וקרב ארמנטייר .
במהלך קרבות אלו הפסיקה הדיוויזיה לפעול כיחידה עצמאית לאחר שיחיותיה פוזרו לכל רוחב החזית ורק בדצמבר 1914 קובצו היחידות.
באביב 1915 השתתפה הדיוויזיה בקרב נאב צ'אפל , קרב רכס אווברדג' וקרב פסטוברט (שהיו חלק מקרב ארטואה השני).
בספטמבר 1915 השתתפה הדיוויזיה בקרב לוס (שהיה חלק מקרב ארטואה השלישי).
במהלך קרבות אלו סבלה הדיוויזיה מנפגעים רבים.
באוקטובר 1915 הורה הפיקוד הבריטי להעביר את הדיוויזיה השלישית וכן את הדיוויזיה השביעית "מירוט" למערכה במסופוטמיה.
יוזמה זו מקורה הן בבקשתו של גנרל ג'ון ניקסון (מפקד המערכה במסופוטמיה) לתגבור כוחותיו והן מרצונו של הפיקוד הבריטי למנוע מהחיילים ההודים סבל של חורף נוסף בחזית האירופאית.
בדצמבר 1915 החל פינוי הדיוויזיה ממרסיי לבצרה לשם הגיעו החיילים באפריל 1916 וצורפו ל"קורפוס חידקל".
בגלל האיחור בהגעה לא יכלה הדיוויזיה לסייע במערכה לפריצת המצור על כות והגיעה לחזית רק לאחר כניעת כות והנפילה בשבי של צ'ארלס טאונסנד והדיוויזיה השישית "פונה".
במרץ 1917 השתתפה הדיוויזיה במערכה השנייה לכיבוש בגדאד.
לאחר מערכה זו הסיט הפיקוד הבריטי של הזירה המזרח תיכונית את המאמץ המרכזי של הזירה לכוון ארץ ישראל והורה על העברת הדיוויזיות ההודיות השלישית והשביעית לארץ ישראל.
במרץ 1918 הועברה הדיוויזיה, בפיקודו של מייג'ור גנרל סר ארתור רג'ינלד הוסקינס, למצרים ומשם לארץ ישראל.
פה צורפה לחיל המשלוח המצרי במסגרת הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין.
במהלך מעבר זה חוזקו הבריגדות הקיימות.
לאחר הגעתה לארץ ישראל נערכה הדיוויזיה בקו שתי העוג'ות ובספטמבר 1918 השתתפה בקרב מגידו שם פעלה, עם הקורפוס ה-21, בגזרה המרכזית כדי להדוף את הטורקים מטולכרם ושכם.
עם התקדמות המערכה צפונה נשארה הדיוויזיה ככוח בלימה על גב ההר ולא הייתה שותפה בקרבות בצפון הארץ, סוריה ולבנון.
עם סיום המלחמה פורקה הדיוויזיה וחייליה הוחזרו לארצותיהם.
עם צאת הדיוויזיה לצרפת ב-1914 הוקמה בלאהור דיוויזיה מחוזית שנשאה את אותו השם ומילאה תפקידי ביטחון אזוריים בגזרת העיר.
הדיוויזיה השנייה של הצבא הקנדי הייתה דיוויזיה קנדית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הקנדית השנייה הוקמה בבריטניה במאי 1915 בפיקודו של מייג'ור גנרל ריצ'רד ארנסט ויליאם טרנר, לאחר הגעתם של כוחות קנדים רבים לבריטניה.
בספטמבר 1915 הועברה הדיוויזיה לצרפת, שם היא חברה לדיוויזיה הקנדית ה-1 להקמת הקורפוס הקנדי.
הדיוויזיה לחמה בצרפת ובפלנדריה, ובכלל זה בקרב רכס וימי, קרב אראס, קרב פשנדל, קרב אמיין, קרב קאנאל דו נור וקרב קמברה (1918), עד יום שביתת הנשק.
בספטמבר 1939 הוקמו מחדש הדיוויזיות הקנדיות ה-1 וה-2, ובאוגוסט 1940 נשלחה הדיוויזיה לבריטניה על פי בקשתו של וינסטון צ'רצ'יל, על מנת להגן על בריטניה מפני פלישה גרמנית.
בתחילת 1942 נחשבה הדיוויזיה לאחת מארבע הדיוויזיות הטובות ביותר בבריטניה, בשל התרגילים הרבים שהתאמנה בהם.
ב-19 באוגוסט 1942 השתתפה הדיוויזיה בפיקודו של ג'ון המילטון רוברטס במבצע יובל, במהלכו היא ספגה אבדות כבדות, כאשר מתוך כמעט 5,000 החיילים הקנדים שהשתתפו, יותר ממחצית נהרגו, נפצעו או נלכדו.
לאורך כל שנת 1943, הדיוויזיה השנייה התמקדה בבנייה מחדש של שורותיה, לאחר שאיבדה קרוב למחצית מכוחה בדייפ.
הגנרל רוברטס נשאר בפיקוד הדיוויזיה עד שהתנהלות בלתי מספקת של הדיוויזיה במסגרת תוכנית צבאית גרמה להדחתו.
בינואר 1944, מייג'ור גנרל צ'ארלס פולקס - הראשון שפיקד על הדיוויזיה שלא שירת במלחמת העולם הראשונה - החליף את אידסון לואי מילרד ברנס.
בחודש שלאחר מכן הוחלפו שלושת מפקדי החטיבות כחלק ממהלך כללי למודרניזציה של הדרגים הגבוהים של הכוחות הקנדיים; שינויים גורפים נוספים בכל רמות הפיקוד, יחד עם ההשפעות המתמשכות של הזרם הגדול של כוח אדם חדש במהלך 1943, הורידו את המורל בדיוויזיה.
עם זאת, במרץ 1944 שוב התעצמה ההכשרה, המבשרת על הפלישה הקרובה לאירופה.
ב-9 במרץ נסקרה הדיוויזיה השנייה על ידי המלך ג'ורג' השישי, ובחודש מאי מנתה הדיוויזיה קרוב ל-18,000 חיילים מאובזרים ומאומנים.
כשהגיע D-Day ב-6 ביוני 1944, התקיפה הקנדית העיקרית הובלה על ידי הדיוויזיה הקנדית השלישית, בעוד שהדיוויזיה השנייה הייתה בעתודה.
בתחילת יולי 1944 נחתו כוחות הדיוויזיה בנורמנדי, כחלק מהקורפוס הקנדי ה-2 במסגרת הארמייה הבריטית השנייה, ומאוחר יותר הצטרפה לארמייה הקנדית הראשונה.
הדיוויזיה השתתפה בקרבות החזית המערבית, ובכלל זה הקרב על קן, קרב פאלז, פינוי נמלי התעלה, קרב שפך הסכלדה, והקרבות בהולנד.
לאחר המלחמה שירתה הדיוויזיה כחיל כיבוש בהולנד, עד פירוק הדיוויזיה באוקטובר 1945, ובדצמבר 1945 הוחזרו כל חיילי הדיוויזיה לקנדה.
בשנת 1991 הוקם בקנדה כוחות היבשה של אזור קוויבק, אשר הפך בשנת 2013 לדיוויזיה השנייה החדשה, אשר משמשת כדיוויזיה מרחבית וכוללת קבוצת בריגדות ממוכנות סדירות תחת פיקודה, יחד עם שתים או שלוש בריגדות מילואים.
הדיוויזיה השישית (בנורווגית: 6. divisjon) הייתה דיוויזיה של צבא נורווגיה, אשר התפרסמה בשל חלקה בקרב נרוויק במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1916 כהרחבה של הבריגדה השישית של צבא נורווגיה.
עם תחילת המערכה על נורווגיה ב-1940, מפקד הדיוויזיה קרל גוסטב פליישר ערך במהירות את אנשיו ויצא למתקפות הגנה כנד הוורמאכט.
ב-28 במאי פתח פליישר במתקפה בשיתוף פעולה עם הבריטים, הצרפתים והפולנים וכבש מחדש את העיר נרוויק.
עם זאת, לאור התקדמות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נאלצו בעלות הברית להסיג את כוחותיהם מנרוויק ביוני, והדיוויזיה השישית נותרה לבדה בעיר.
פליישר נאלץ להורות על אנשיו להניח את נשקם ולהיכנע.
פליישר עצמו הצליח להימלט יחד עם הממשלה הנורווגית הגולה לקנדה.
עם זאת, הממשלה החליטה לשלוח אותו כנספח צבאי בארצות הברית.
עבור פליישר, תפקיד כזה נחשב להשפלה, והוא התאבד.
הדיוויזיה הוקמה מחדש מיד לאחר שחרור נורווגיה ב-1945. הדיוויזיה הוצבה בכוננות ללכל אורך המלחמה הקרה כחלק מברית נאט"ו.
לכל אורך התקופה, היא הייתה הדיוויזיה היחידה של צבא נורווגיה, ולפיכך צוידה בנשק חדשני מאוד.
ב-1954 נקבע המטה של בנרוויק, אולם ב-1971 הוא הועבר להארסטאד, וב-1991 להיגליה.
עם סיום המלחמה הקרה עברה הדיוויזיה קיצוצים בהדרגה עד שפורקה סופית ב-2009.
הדיוויזיה השנייה (ביפנית: 第2師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בטוקיו.
הדיוויזיה הוקמה ב-18 בינואר 1962 במטרה להגן על צפון-מערב הוקאידו.
כיום, הדיוויזיה כוללת 8,100 חיילים, המחולקים לשלושה רגימנטים רגליים ורגימנט שריון אחד, והיא חלק מארמיית הצפון.
בסיס הדיוויזיה נמצא במחנה אסהיקאווה שבעיר אסהיקאווה.
מדי שנה לוקחים חיילי הדיוויזיה חלק בפסטיבל חורף מקומי בעיר.
הדיוויזיה השלישית (ביפנית: 第3師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בטוקיו.
הדיוויזיה הוקמה ב-18 בינואר 1962 והיא חלק מארמיית המרכז.
הדיוויזיה אמונה על הגנת המחוזות היוגו, קיוטו, נארה, אוסקה, וקאיאמה ושיגה.
בסיס הדיוויזיה נמצא בעיר איטאמי.
פרט לתפקידים מגננתיים, חיילי הדיוויזיה מסייעים גם בטיפול באסונות טבע באזור.
הדיוויזיה השישית (ביפנית: 第6師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בהיגשין.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוגוסט 1962 במטרה להגן על המחוזות פוקושימה, מיאגי ויאמאגטה.
הדיוויזיה היא חלק מארמיית צפון-מזרח.
ב-2004 נשלחו 500 מחיילי הדיוויזיה לכוח שמירת השלום של האו"ם בעיראק (קבוצת השיקום והתמיכה היפנית בעיראק).
בסיס הדיוויזיה נמצא במחנה ג'ימאשין שבעיר היגשין.
הדיוויזיה השמינית (ביפנית: 第8師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בקוממוטו.
הדיוויזיה הוקמה ב-18 בינואר 1962 במטרה להגן על המחוזות קגושימה, קוממוטו ומיאזאקי.
הדיוויזיה היא חלק מארמיית המערב.
בסיס הדיוויזיה נמצא בעיר קוממוטו.
הדיוויזיה התשיעית (ביפנית: 第9師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת באאומורי.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוגוסט 1962 במטרה להגן על המחוזות אקיטה, איווטה ואאומורי.
בסיס הדיוויזיה נמצא בעיר אאומורי.
הדיוויזיה התשיעית הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה ומלחמת וייטנאם.
הדיוויזיה התשיעית הוקמה ב-18 ביולי 1917 במחנה שרידן, אלבמה, שלושה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-17 שהורכבה מהרגימנטים ה-45 וה-67, ומהבריגדה ה-18 שהורכבה מהרגימנטים ה-46 וה-68. הדיוויזיה לא נשלחה לאירופה, ובפברואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
ב-15 בפברואר 1919 הושבתה הדיוויזיה בשל קיצוצים תקציביים, אולם חלק מיחידותיה נשארו פעילות, ושאר היחידות השתייכו לכוחות המילואים.
ב-1 באוגוסט 1940 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והועמדה תחת פיקודו של פרנסיס הוניקאט.
הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-39, ה-47 וה-60. בנובמבר 1942 הדיוויזיה השתתפה במבצע לפיד וכוחותיה שחררו את אלג'יריה, ולאחר מכן היא לחמה ב.
באוגוסט 1943 הדיוויזיה השתתפה בפלישת בעלות הברית לסיציליה, ולאחר מכן נשלחה לאנגליה להתארגנות מחדש הדיוויזיה נחתה ב-10 ביוני 1944 בחוף יוטה והשתתפה הטיהור חצי האי קוטנטן, ולאחר מכן לחמה במבצע קוברה ובקרבות בכיס פאלז.
לאחר מכן היא לחמה במהלך הקרב על יער הירטגן, שם ספגה אבדות כבדות, ובהמשך השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.
במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 3,856 הרוגים ו-17,416 פצועים.
הדיוויזיה ה-9 הופעלה מחדש ב-15 ביולי 1947 בפורט דיקס, ניו ג'רזי ולקחה על עצמה תפקיד מוכנות ואימונים בזמן שלום.
בשנות החמישים התמקמה הדיוויזיה בגרמניה המערבית.
מאוחר יותר היא עברה לפורט קרסון, קולורדו, שם הושבתה ב-31 בינואר 1962.
הדיוויזיה ה-9 הופעלה מחדש ב-1 בפברואר 1966, והגיעה לדרום וייטנאם ב-16 בדצמבר 1966 מפורט ריילי, קנזס.
עם פריסת הדיוויזיה היא הוקצתה לאזור הטקטי של הקורפוס השלישי של וייטנאם, שם היא החלה בפעילות במחוזות דין טוונג ולונג אן (6 בינואר-31 במאי 1967) במבצע פאלם ביץ'.
אזור הפעילות שלה היה בנהרות ובתעלות של דלתת המקונג משנת 1967 עד 1972.
לאחר מלחמת וייטנאם, דיוויזיית הרגלים ה-9 הוצבה בפורט לואיס, וושינגטון עד לפירוקה ב-1992. בשנות ה-80 הוגדרה הדיוויזיה כדיוויזיה קלה והיא נועדה להילחם בדיוויזיות החי"ר הממונעות של ברית ורשה.
לאחר פירוק ברית המועצות פורקה הדיוויזיה, אם כי חלק מיחידותיה לחמו בעיראק במהלך מלחמת המפרץ.
הדיוויזיה השלישית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה בשטטין (כיום שצ'צ'ין, פולין ) במאי 1816 כחטיבה.
היא הפכה לדיוויזיה השלישית ב-5 בספטמבר 1818. מאז הקמת הקורפוסים ב-1820, הדיוויזיה הוכפפה בימי שלום לקורפוס ה-2
הדיוויזיה השלישית לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה נגד אוסטריה בשנת 1866, ואף התבלטה בקרב קניגרץ.
הדיוויזיה לחמה במלחמת צרפת–פרוסיה נגד צרפת בשנים 1870–1871. היא השתתפה בקרב גרבלוט, המצור על מץ, והמצור על פריז, ובקרבות נוספים.
במלחמת העולם הראשונה, הדיוויזיה השלישית שירתה בתחילה בחזית המערבית, כשהיא ראתה פעולה בפלישה לבלגיה, הקרב הראשון על המארן והמרוץ אל הים.
לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית ונשארה שם עד תום המלחמה עם רוסיה.
לאחר מכן שירתה בתפקיד חיל כיבוש ברוסיה עד אוקטובר 1918, אז חזרה לחזית המערבית בשבועות האחרונים של המלחמה.
הדיוויזיה ה-3 פורקה ב-1919 במהלך פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
פרידריך וילהלם קרל פון גראבוב (22 בספטמבר 1849–3 בנובמבר 1851)
רודולף פון אופלן-ברוניקובסקי (6 בדצמבר 1883–26 בינואר 1888)
לאופולד הנטשל פון גילגנהיימב (18 באוגוסט 1899–17 באפריל 1903)
פרידריך וילהלם פון זידוב (2 בפברואר 1917–11 בינואר 1919)
הדיוויזיה השנייה הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה בדנציג במרץ 1816 כחטיבה.
היא הפכה לדיוויזיה הראשונה ב-5 בספטמבר 1818. מאז הקמת הקורפוסים ב-1820, הדיוויזיה הוכפפה בימי שלום לקורפוס ה-1 בשנת 1890 הועבר מטה הדיוויזיה לקניגסברג (כיום קלינינגרד, רוסיה), אז בירת פרוסיה המזרחית.
ב-1899 הועבר המטה לאינסטבורג (כיום צ'רניאחובסק, רוסיה), יותר פנימה וקרוב יותר לגבול עם האימפריה הרוסית.
הדיוויזיה השנייה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה נגד האימפריה האוסטרית ב-1866, כולל קרב קניגרץ.
הדיוויזיה לחמה לאחר מכן במלחמת צרפת–פרוסיה נגד צרפת בשנים 1870–1871. היא לחמה בקרב נויזוויל, קרב גרבלוט, המצור על מץ, קרב אמיין, קרב הלוו וקרב סן-קנטן.
במלחמת העולם הראשונה, הדיוויזיה שירתה בעיקר בחזית המזרחית, כשהיא לחמה בקרבות גומבינן וטננברג, ובקרבות ה-1 וה-2 על האגמים המזוריים.
לאחר תבוסתה של רוסיה במלחמה, הדיוויזיה הועברה לחזית המערבית ב-1918, וסיימה את המלחמה כשהיא מחזיקה עמדות סביב אנטוורפן ולאורך המז בבלגיה.
אנדראס גאורג פרידריך פון קצלר (5 בספטמבר 1819–3 באפריל 1820)
קרל פרידריך פון הולטצנדורף (3 באפריל 1820–18 ביוני 1825)
פרידריך וילהלם קרל פון גראבוב (30 במרץ 1838–14 בספטמבר 1849)
אלכסנדר פון ויטינגהוף גנאנט פון של (29 בינואר 1863–19 ביוני 1864)
הדיוויזיה המלכותית הבווארית השנייה (בבווארית: 2. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הייתה הדיוויזיה תחת פיקוד לודוויג פון הצל.
הדיוויזיה לקחה חלק בקרב לורן, ולאחר מכן השתתפה במרוץ אל הים ובהמשך השתתפה במלחמת החפירות בפלנדריה ובארטואה.
הדיוויזיה השתתפה בקרב ורדן וב, ובשנת 1917 לחמה ב.
בשנת 1918 לחמה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים, ובכלל זה ב.
הדיוויזיה המלכותית הבווארית השלישית (בבווארית: 3. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
הדיוויזיה הוקמה ב-27 בנובמבר 1815 כדיוויזיית הרגלים של הפיקוד הכללי של וירצבורג, והיא נקראה בשמות שונים במהלך השנים.
מטה הדיוויזיה היה בנירנברג בין השנים 1815–1843, באנסבך בין השנים 1843–1848, ולאחר מכן שוב בנירנברג עד 1901, כאשר לאחר מספור הדיוויזיות, היא הפכה לדיוויזיה ה-3 בלנדאו והדיוויזיה בנירנברג הפכה לדיוויזיה ה-5.
בעתות מלחמה היו הדיוויזיות של שאר המדינות מתאחדות עם הדיוויזיות הפרוסיות ובהתאם לכך ממוספרות מחדש.
הדיוויזיות הבוואריות נותרו עצמאיות ושמרו על המספור המקורי שלהן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הייתה הדיוויזיה תחת פיקוד אוטו פון ברייטקופף.
הדיוויזיה לקחה חלק בקרב לורן, ולאחר מכן השתתפה במרוץ אל הים ואף בקרב איפר הראשון, ובהמשך השתתפה במלחמת החפירות בפלנדריה ובארטואה ונלחמה בקרב ארטואה השני ובקרב לוס.
בשנת 1916, הדיוויזיה לחמה ב.
בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב אראס ובקרב מסין, ולאחר מכן נשלחה לחפירות בוורדן ולורן כדי לנוח.
לאחר מספר חודשים בקו מצפון לנהר Ailette, השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ונלחמה בקרב הראשון על הסום (1918), הידוע גם בשם הקרב השני על הסום (להבדילו מהקרב ב-1916).
במתקפות הנגד של בעלות הברית שלאחר מכן, הידועה בשם מתקפת מאה הימים, נלחמה הדיוויזיה בקרב אמיין וב (1918), הידוע גם בשם הקרב השלישי על הסום.
לאחר מכן, היא נשארה בקו והתנגדה להתקפות שונות של מדינות ההסכמה עד תום המלחמה.
הדיוויזיה האוסטרלית התשיעית הייתה דיוויזיה של הצבא האוסטרלי ששירתה במהלך מלחמת העולם השנייה.
זו הייתה הדיוויזיה הרביעית שגויסה עבור הכוח הקיסרי האוסטרלי השני (AIF 2).
ההבחנות של הדיוויזיה כוללות את היותה:
בקרבות בקו החזית למשך זמן ארוך יותר, במצטבר, מכל דיוויזיה אוסטרלית אחרת;
אחת היחידות המעוטרות ביותר של הצבא האוסטרלי;
דיוויזיית ה-AIF היחידה שהוקמה בבריטניה, מחטיבות חי"ר ויחידות תמיכה שהוקמו באוסטרליה;
זכתה לשבחים הן על ידי הגנרלים של בעלות הברית והן של מדינות הציר, כולל ברנרד מונטגומרי וארווין רומל, וכן היסטוריונים צבאיים שאינם אוסטרלים;
כמו הדיוויזיות ה-6 וה-7, בהיותה אחת מיחידות צבא בודדות של בעלות הברית ששירתו הן בזית הים התיכון והן בזירת האוקיינוס השקט.
במהלך 1940, היחידות של הדיוויזיה ה-9 נשלחו לבריטניה כדי להגן עליה מפני פלישה גרמנית אפשרית.
לאחר שירותה במהלך 1941–1942 במערכה בצפון אפריקה, במצור על טוברוק והן בקרב הראשון והקרב השני באל עלמיין, חזרה הדיוויזיה ה-9 לאוסטרליה.
בשנים 1943–1944 שירתה במערכה בגינאה החדשה ובמהלך 1945 בקרב בורנאו.
היא פורקה, לאחר תום המלחמה, בתחילת 1946.
הדיוויזיה ה-9 הייתה דיוויזיית ה-AIF הרביעית שהוקמה בבריטניה בסוף 1940. בתחילה היא כללה רק שתי חטיבות חי"ר שהוקמו באוסטרליה ונשלחו לבריטניה על מנת להתגונן מפני פלישה אפשרית בעקבות נפילת צרפת - החטיבות ה-18 וה-25 - בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי וינטר.
בהמשך התווספה לדיוויזיה גם החטיבה ה-24.
בינואר 1941 חלה וינטר והוחלף כמפקד הדיוויזיה על ידי לזלי מורסהד.
בפברואר 1941, מפקדת הדיוויזיה ה-9 הועברה למזרח התיכון.
בערך בזמן הזה עברו הדיוויזיות של ה-AIF ארגון מחדש כאשר התקבלה ההחלטה לשלוח את החטיבות המבוססות יותר ליוון; כתוצאה מכך הועברו גם חטיבה 18 וגם חטיבה 25 מהדיוויזיה ה-9 לדיוויזיה ה-7. הם הוחלפו על ידי החטיבות ה-20 וה-26, שתיהן נחשבו כפחות מנוסות ולכן פחות מוכנות לפעולה.
לאחר שסיימו את הכשרתם הראשונית באוסטרליה, בריטניה וארץ ישראל, נשלחו יחידות הדיוויזיה ה-9 לקירנאיקה שבלוב בתחילת מרץ 1941 כדי להשלים את הכשרתן והצטיידותן כחלק מחיל המצב של אזור זה.
מחוסר ציוד כמו מקלעים, מרגמות, נ"ט ומובילים, רוב יחידות הארטילריה והפרשים של הדיוויזיה לא ליוו את חטיבות החי"ר לקירנאיקה בשלב זה.
חטיבה 20 הייתה היחידה הראשונה מהדיוויזיה שנעה, ויצאה ב-27 בפברואר, אם כי תוך זמן קצר הצטרפו אליה שתי החטיבות האחרות ובתקופה זו ספגה הדיוויזיה את אבידותיה הראשונות כאשר מפציצים גרמנים תקפו את טור התובלה שבו גדוד 2/13 נסע, הרגו שני אוסטרלים ופצעו אחד אחר.
עד 9 במרץ החליפה החטיבה ה-20 את החטיבה ה-17 מהדיוויזיה השישית, לאורך הגבול הקירנאי.
בסוף מרץ התברר כי כוחות הציר תכננו לפתוח במתקפה בקירנאיקה, וכתוצאה מכך, מפקד הדיוויזיה ה-9, לזלי מורסהד, הורה לחטיבה ה-20 לסגת מהגבול, לנוע חזרה לכיוון בנגאזי.
המתקפה החלה ב-24 במרץ, ואילצה במהירות את היחידות הבריטיות לאורך הגבול לסגת כשהתקדמה לעבר בנגאזי.
יומיים לאחר מכן תפסה החטיבה ה-26 עמדות במערב ליד החוף כדי לתמוך בחטיבה ה-20 שהחזיקה במעבר ב-Er Regima.
בשלב זה הונפקו לכוחות הנ"ט של הדיוויזיה תותחים איטלקיים שנתפסו על מנת להשלים את המחסור בנשק הבריטי.
כשהתקדמות הציר נמשכה עם ניצחונות גרמניים במארסה ברגה ובאגדביה שאיימו לעקוף את היחידות המנותקות בבנגאזי, הדיוויזיה ה-9 הצטוותה לסגת מעמדותיה לאורך החוף מזרחה לדרנה.
בהיעדר הובלה משלהם, הם נאלצו להסתמך על זו שסופקה על ידי יחידות אחרות ולכן הנסיגה הייתה צריכה להתבצע בשלבים.
על מנת להשיג זאת, גדוד 2/13 שימש כמשמר עורפי ובצהרי 4 באפריל הוא ביצע את הפעולה הראשונה של הדיוויזיה במלחמה כאשר הגרמנים תקפו את עמדותיהם במעבר אר רגימה.
בתמיכת הארטילריה הבריטית, הגדוד, שהתפרש על פני הצליח לעכב כוח גרמני של כ-3,000 איש רכובים במשאיות ולווי משוריינים וטנקים.
אולם, כשהם חמושים קלות, הם לא הצליחו למנוע מהגרמנים לאגף אותם ובהדרגה הם נאלצו לסגת לפני שבשעה 22:00 הגיע המשלוח שלהם והם יכלו לסגת בדיוק כשעמדו בפני כיתור.
בפעולה זו ספג גדוד 2/13 חמישה הרוגים ו-93 פצועים או שבויים.
יומיים לאחר הפעולה במעבר אר רגימה, הדיוויזיה ה-9 קיבלה הוראה לסגת לאורך כביש החוף לכיוון טוברוק במה שכונה מאוחר יותר "הנכה הבנגזי".
בשל מהירות התקדמות הציר והיעדר תובלה של הדיוויזיה, שרר בלבול וחלק מגדוד 2/15, כולל רוב מפקדתו והמפקד שלו, נתפסו.
הקרב הראשון נערך ב-10 באפריל כאשר כוח של הציר התקרב לנמל ממערב אך נהדף.
למחרת, טוברוק הושמה למעשה במצור כאשר כוחות גרמנים ניתקו את כביש האספקה ממזרח לה, והקיפו את חיל המצב של בעלות הברית.
ב-13 באפריל התרחשה ההתקפה הגדולה הראשונה כאשר המפקד הגרמני, ארווין רומל, פתח במתקפה נגד החטיבה ה-20 ממערב לכביש אל עדם.
מתקפה זו הוכרעה, למרות שבאותו לילה הצליח כוח של גרמנים עם מרגמות ומקלעים לפרוץ להגנות רק כדי ליהדף מתקפת נגד על ידי קבוצה קטנה של אוסטרלים, כולל ג'ון אדמונדסון, חמושים בכידונים ורימונים.
על חלקו בהתקפה זכה אדמונדסון לאחר מותו בצלב ויקטוריה, הראשון מתוך שבעה שהוענקו לחברי הדיוויזיה ה-9 במהלך המלחמה.
במהלך ששת החודשים הבאים הדיוויזיה ה-9 ושאר חיל המצב הדפו ניסיונות חוזרים ונשנים של כוחותיו של רומל לכבוש את הנמל.
ההגנה האוסטרלית על טוברוק הייתה מעוגנת בשלושה גורמים: השימוש בביצורים האיטלקיים הקיימים מסביב לנמל, סיור אגרסיבי ופשיטות על עמדות הציר וכוח האש של ארטילריה של חיל המצב.
בלחימה מעמדות קבועות, חיל הרגלים האוסטרלי הצליח להכיל ולהביס התקפות שריון וחי"ר גרמניות חוזרות ונשנות על המצודה.
לאחר כישלון הניסיונות הבריטים להקל על המבצר במאי ויוני 1941 הצליחה הדיוויזיה ה-9 בשיפור הדרגתי של ההגנות של טוברוק באמצעות פשיטה אגרסיבית על עמדות הציר.
על פי בקשת קבינט המלחמה האוסטרלי, מרבית הדיוויזיה ה-9 נסוגה מטוברוק בספטמבר ואוקטובר 1941, והיא נמסרה לידי הדיוויזיה הבריטית ה-70 כשרק גדוד 2/13 נותר במבצר באותה עת.
חיל המצב הוחלף לבסוף בדצמבר.
ההגנה על טוברוק עלתה לדיוויזיה ה-9 ב-3,164 נפגעים, כולל 650 הרוגים, 1,597 פצועים ו-917 שבויים.
לאחר נסיגתה מטוברוק, נהנתה הדיוויזיה ה-9 מתקופת מנוחה קצרה בלבד בארץ ישראל לפני שנפרסה מחדש לצפון סוריה, שם, כחלק מהארמייה הבריטית התשיעית, היא הייתה אחראית על השמירה על הגבול הטורקי-סורי.
כאן הצטרף אליהם שוב גדוד הפרשים של הדיוויזיה ה-9, שפורק ביוני 1941 כדי להשתתף במערכה בסוריה ובלבנון.
פריסה זו הייתה הפעם הראשונה שכל מרכיבי הדיוויזיה רוכזו באזור אחד, אם כי בשטח שנמתח על פני .
בנוסף לתפקידי חיל המצב שלה, הדיוויזיה ה-9 גם ערכה כמה אימונים נחוצים בלוחמה ניידת במהלך שהותה בסוריה.
בתחילת 1942 הקורפוס האוסטרלי הראשון, כולל הדיוויזיות ה-6 וה-7, נשלח לאוסטרליה בתגובה לכניסתה של יפן למלחמה.
ממשלת אוסטרליה, לעומת זאת, הסכימה לבקשות הבריטיות להשאיר את הדיוויזיה ה-9 במזרח התיכון בתמורה לכך שדיוויזיה אמריקאית נוספת תישלח לאוסטרליה.
במהלך תחילת 1942 התקדמו כוחות הציר בהתמדה דרך צפון מערב מצרים.
הוחלט שהארמייה השמינית הבריטית תעמוד בקו במרחק של קצת יותר מ- ממערב לאלכסנדריה, בצידי תחנת הרכבת של אל עלמיין, שם הצטמצם מישור החוף בין הים התיכון לשקע קטארה הבלתי עביר.
ב-26 ביוני 1942 קיבלה הדיוויזיה ה-9 הוראה להתחיל לנוע מצפון סוריה לאל-עלמיין.
ב-1 ביולי ביצעו כוחותיו של רומל מתקפה גדולה בתקווה לעקור את בעלות הברית מהאזור, לכבוש את אלכסנדריה ולפתוח את הדרך לקהיר ולתעלת סואץ.
עם זאת, הארמייה השמינית התארגנה מספיק כדי להדוף את כוחות הציר ולצאת למתקפות נגד.
ב-6 ביולי הגיעו הגורמים המובילים של הדיוויזיה ה-9 לתל אל שממה מהחזית, משם היו מחויבים ללחימה בגזרה הצפונית.
לפני עלות השחר ב-10 ביולי, כאשר רומל מיקד את מאמציו באגף הדרומי של שדה הקרב, תקפה הדיוויזיה ה-9 את האגף הצפוני של עמדות האויב וכבשה את הקרקע הגבוהה האסטרטגית סביב תל אל עיסא.
בימים שלאחר מכן הפנה רומל את כוחותיו נגדם, בסדרה של התקפות נגד אינטנסיביות, אך לא הצליח לעקור את האוסטרלים.
ב-22 ביולי תקפו החטיבות ה-24 וה-26 עמדות גרמניות ברכסים מדרום לתל עיסא, כשהן ספגו אבדות כבדות ותפסו עמדות ברכס תל אל עיסא ורכס מאך ח'ד.
השלב האחרון של קרב אל-עלמיין הראשון היה אסון עבור בעלות הברית וגדוד 2/28 בפרט: ניסיון לכבוש את סניט אל מיטיריה, המכונה "רכס החורבה", ב-27 ביולי.
המבצע היה חלק מסדרה מורכבת של התקפות לילה.
ה-2/28 ספג אבדות משמעותיות ומאבידות רכב בהתקדמותו, אך השיג את מטרתו.
אולם עד מהרה כותר הגדוד בחיל רגלים גרמני.
התקדמות מתוכננת של טנקים בריטיים נכשלה והגיעו אליהם טנקים גרמניים.
עמדות ה-2/28 עברו התקפה ממושכת ושיטתית של כוחות הציר.
עד שהם נכנעו, נהרגו 65 אוסטרלים.
למרות שרובם המכריע של ה-2/28 הפכו לשבויי מלחמה, 93 מלוחמי הגדוד נותרו מאחורי קווי בעלות הברית והוא הוקם לאחר מכן מחדש.
בעקבות הלחימה ביולי, הדיוויזיה ה-9 נשארה בעמדות קו קדמי סביב אל עלמיין, אך עסקה בעיקר בתפקידי הגנה סטטיים בשלושת החודשים הבאים.
למרות זאת, התקיימו סיורים ובוצעו פשיטות מסוימות, כולל פשיטה ב-1 בספטמבר שערך גדוד 2/15 לתפיסת נקודה באורך דרום-מערבית לתל עיסא שבה נהרגו 150 גרמנים ועוד 140 שבויים, כנגד ספגו האוסטרלים 39 הרוגים, 109 פצועים ועוד 25 נעדרים.
בסוף אוקטובר 1942 החליטה הארמייה השמינית, בפיקודו של לוטננט-גנרל ברנרד מונטגומרי, לפתוח במתקפה משלה במדבר המערבי, לצבור כוח של כ-220,000 איש הנתמך על ידי 1,100 טנקים ו-900 כלי ארטילריה.
הדיוויזיה ה-9 הוצבה בגזרה הצפונית של חזית הארמייה השמינית באל עלמיין, הקרובה לחוף, כחלק מהקורפוס הבריטי ה-30. גזרה זו הייתה אמורה להשפיע על עיקר ההתקפה של בעלות הברית.
בעוד הקורפוס ה-13 ורוב הקורפוס ה-30 לא הצליחו לעמוד ביעדים שלהם ב-25 באוקטובר, הדיוויזיה ה-9 צברה תאוצה ניכרת, תקפה הן חזיתית והן ביצעה "וו שמאלי" רחב מעמדותיהם המקוריות, בגזרה שלהם, כאשר מוצב ציר אחד אחרי השני נפל בידיהם.
יחד עם הדיוויזיה ה-51 (היילנד) והדיוויזיה הניו זילנדית השנייה, הם השמידו את דיוויזיית טרנטו האיטלקית ואת הדיוויזיה הגרמנית ה-164. עד למחרת הצליחה הדיוויזיה ה-9 לנתק עוד יותר את הדיוויזיה הגרמנית ה-164 וללכוד את רובה כנגד הים.
זה גרם לכוחות הציר להאיץ תגבורת לגזרה שלהם.
כשהאירועים התפתחו, מונטגומרי, מפקד הארמייה השמינית, תלה את תקוותו בפריצת דרך בגזרת הדיוויזיה ה-9. אולם לפני שנוסתה פריצת דרך זו, הדיוויזיה ה-9 הייתה נתונה להתקפות נגד רבות של כוחות גרמנים ורבות מיחידות הדיוויזיה סבלו כל כך הרבה אבדות עד שהן תוארו כ"שלדיות בלבד".
בלילה של 31 באוקטובר/1 בנובמבר החליט מורסהד להחליף את החטיבה הקדמית שלו, חטיבה 26, עם חטיבה 24 הטרייה יחסית, אולם למחרת תקפו שתי דיוויזיות גרמניות את החטיבה.
ב-2 בנובמבר החל מבצע סופרצ'ארד - כפי שנקרא הפריצה - והחל השלב האחרון של הקרב.
יחידות השריון הבריטיות סבלו קשות בשלבים הראשונים, לפני שביום השני הצליחה הדיוויזיה ה-51 לכפות פער דרך קווי הציר, ויצרה פער של למעלה מ- שדרכו הופנה השריון מחדש.
התוצאה של זה הייתה שהלחץ הוסר מהדיוויזיה ה-9 כאשר מוקד הלחימה עבר לדרום תל אל עיסא.
לאחר מכן הפסיקה הדיוויזיה ה-9 את הפעולה ההתקפית, למרות שהמשיכו בפעולות הסיור עד 4 בנובמבר כאשר רומל הורה על נסיגה כללית.
ארבעת החודשים שבהם הייתה מעורבת הדיוויזיה ה-9 בלחימה סביב אל-עלמיין עלו להם ב-1,225 הרוגים, 3,638 פצועים ו-946 שבויים, ובסך הכל 5,809 נפגעים.
באוקטובר 1942 ביקשה ממשלת אוסטרליה שהדיוויזיה ה-9 תשוחרר משירות במזרח התיכון ותחזור לאוסטרליה כדי לנצל אותה נגד היפנים באוקיינוס השקט.
למרות שגם ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל וגם הנשיא האמריקני פרנקלין רוזוולט יעצו נגד זה, ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון קרטין התעקש ועד אמצע דצמבר אושרה ההחלטה להחזיר את הדיוויזיה לאוסטרליה.
בסוף דצמבר התרכזה הדיוויזיה סביב עזה, שם נערך מצעד דיוויזיוני לפני תחילת ההכנות לעלייה למטוסים.
הדיוויזיה ה-9 החלה לצאת לחזרתה לאוסטרליה ב-24 בינואר 1943. הועברה בארבע ספינות צבא - קווין מרי, איל דה פראנס, ניו אמסטרדם ואקוויטניה - כחלק ממבצע פמפלט הדיוויזיה הגיעה לפרימנטל שבמערב אוסטרליה ב-18 בפברואר, ואז קיבלו כל לוחמי הדיוויזיה שלושה שבועות חופשה.
תהלוכות של ברוכים הבאים הביתה נערכו בכל עיר בירה אוסטרלית, ולאחר מכן החלה הדיוויזיה ה-9 לבצע רפורמות באפריל 1943 באזור הטרופי למחצה של Atherton Tablelands בצפון הרחוק קווינסלנד, שם החלה להתארגן מחדש ולהתאמן מחדש ללוחמה בג'ונגל.
כחלק מההסבה לדיוויזיית ג'ונגל רבות מיחידות הדיוויזיה הופרדו ממנה, אורגנו מחדש לתפקידים חדשים או פורקו.
החטיבה ה-20, כעת בפיקודו של בריגדיר ויקטור וינדייר, נבחרה כיחידת התקיפה הראשית וב-1 בספטמבר היא החלה לנחות במפרץ מילן.
ביציאה למחרת, הם הועברו לאזור בונה-מורובה, שם חברו ל-57 ספינות הנחיתה שהוקצו למבצע.
בליל 3–4 בספטמבר הם החלו את המסע לאורך אל חופי הנחיתה, על מנת להגיע מעט לפני עלות השחר.
בשעה 06:30 ב-4 בספטמבר פתחה החטיבה ה-20 את ההסתערות הראשונית בחסות ההפגזה הימית.
שני גדודים נחתו על החוף הראשי, בשם הקוד החוף האדום, בעוד שאחד נוסף הונחת מערבה בחוף הצהוב.
מכיוון שלא חוו התנגדות בחופים, נשלחו סיורים כדי ליצור קישור לאורך ראש החוף.
כעבור 35 דקות כשהחטיבה ה-26 עלתה לחוף, הם הותקפו על ידי תשעה מטוסים יפניים שגרמו לאוסטרלים מספר קורבנות ב-LCI, כאשר שמונה חיילים נהרגו, כולל מפקד גדוד 2/23, בעוד 20 נוספים נפצעו.
למחרת עברה חטיבה 26 בהיקף שהוקם על ידי חטיבה 20 והחלה להתקדם לאורך החוף לעבר לאה, תוך חציית נהר בוסו לפני רדת הלילה ב-5 בספטמבר.
באותו לילה נחתה על ראש החוף חטיבה 24, שהוחזקה כעתודה דיוויזיונית.
לאחר הקמת בסיסי האספקה שלהן, שתי הדיוויזיות האוסטרליות מיהרו יחד ללאה.
הדיוויזיה ה-7 נכנסה לעיירה מספר שעות לפני הדיוויזיה ה-9 ב-16 בספטמבר.
התקדמות הדיוויזיה ה-9 נעצרה על ידי התנגדות יפנית וקשיים בחציית הנהרות בין חופי הנחיתה ולאה.
לכידת לאה לפני לוח הזמנים פירושו שניתן היה להעביר את המוקד של פעולות בעלות הברית על התקדמות במעלה חצי האי הואן, שהיה חשוב מבחינה אסטרטגית לבעלות הברית מכיוון שהיא תאפשר להן להקים בסיסי אוויר וימיים לפעולות עתידיות.
ב-22 בספטמבר 1943, שישה ימים בלבד לאחר נפילת לאה, ביצעה החטיבה ה-20 נחיתה אמפיבית בחוף סקרלט, מצפון לפינשהפן.
בגלל החיפזון שבו הורכב המבצע, לא היה זמן לחזרות וזה, יחד עם מפות שגויות והעובדה שהנחיתה התרחשה בחושך, הביאו לכך שרוב החטיבה נחתה על חוף שגוי.
גם הערכות המודיעין של בעלות הברית לגבי הכוח היפני בסביבת פינשהפן היו שגויים, עם כוח צפוי של בין 500 ל-2,100, למרות שליפנים היו באמת כ-5,000 איש באזור.
אף על פי כן, לאחר שבוע של קרבות קשים נגד כוחות יפניים מבוצרים היטב, כבשו האוסטרלים את העיירה ואת שדה התעופה של פינשהפן, והכריזו שהיא משוחררת ב-2 באוקטובר.
עם זאת, רוב היפנים שהיו בסביבת פינשהפן הצליחו לסגת הר סביב סאטלברג.
ב-16 באוקטובר הם פתחו בהתקפת נגד משם.
בתגובה לכך, החליפה החטיבה ה-26 את החטיבה ה-20, ועד 25 באוקטובר הובסה מתקפת הנגד היפנית.
הדיוויזיה ה-9 יצאה אז למתקפה נגד סאטלברג ב-7 בנובמבר.
בסיוע אווירי לסירוגין ולפעמים כבד, פעלו הכוחות האוסטרליים לעקור את היפנים מהפסגה החשובה מבחינה אסטרטגית.
היא נפלה לידי הדיוויזיה ה-9 ב-25 בנובמבר 1943, לאחר שגדוד 2/48 הגיע לפסגה.
במהלך ההתקפה האחרונה הזו ביצע סמל טום דריק את הפעולות שהובילו לקבלת צלב ויקטוריה.
בינואר 1944 הוחלפה הדיוויזיה ה-9 על ידי הדיוויזיה ה-5 סביב סיו ובהדרגה במהלך החודשיים הבאים הם הובאו חזרה לאוסטרליה.
לאחר תקופה של חופשה שוב התגבשה הדיוויזיה ב-Atherton Tablelands.
בשל תחלופה גבוהה של כוח אדם בתקופה זו כאשר כוח אדם שוחרר או הועבר ליחידות אחרות, הרבה מיחידות החטיבה נאלצו להיבנות מחדש למעשה מאפס.
ואכן, על מנת להעלות את יחידות החי"ר של הדיוויזיה לחזק גדוד מיליציה שלם, המורכב מכמעט 400 אנשי גדוד 62, כדי לספק תגבורת.
בשל התפתחויות מהירות במלחמה ואי ודאות אסטרטגית לגבי תפקידם של הכוחות האוסטרליים באוקיינוס השקט, הדיוויזיה ה-9 נשארה באוסטרליה למעלה משנה לפני שראתה פעולה פעם נוספת.
בעוד שהקורפוס הראשון האוסטרלי (שהדיוויזיה ה-9 הייתה חלק ממנו) נועד במקור להשתתף בשחרור הפיליפינים, תוכניות אלו בוטלו, והקורפוס הוטל במקום זאת על שחרור בורנאו.
זו תהיה המעורבות הסופית של הדיוויזיה במלחמה והשתתפותה במערכה התחלקה לשני מבצעים עיקריים: נחיתה על טאראקאן ואחרת על ברוניי ולבואן.
על קבוצת החטיבה ה-26 הוטלה המשימה לכבוש את האי טאראקאן ולהשמיד את חיל המצב היפני.
הכוחות היפניים באי נאמדו בכ-2,000 איש יחד עם כ-250 אזרחים העובדים במפעלי הנפט.
ב-30 באפריל 1945 נחת כוח קטן של קומנדו מגדוד הקומנדו 2/4 יחד עם סוללת תותחי שדה 25 פאונד מגדוד שדה 2/7 הנחתו באי סדאו מול חופי טאראקאן, משם הם יספקו בעקיפין תמיכה באש במהלך הנחיתה.
למחרת, 1 במאי, בשעה 06:40 פתחה הסוללה על סדאו את ההפצצה המקדימה יחד עם שתי סיירות ושש משחתות שהוצבו מהחוף.
בשעה 06:56 החלה ההסתערות העיקרית כאשר ה-LCI הנושאים את שני הגדודים שיובילו את המתקפה - ה-23/2 ו-2/48 - חצו את קו היציאה ופנו לכיוון חוף הנחיתה בלינגקס.
למרות שבתחילה ההתנגדות היפנית לנחיתה הייתה קלה, ככל שהאוסטרלים התקדמו פנימה מחוף הנחיתה, ההתנגדות גדלה בעוצמתה והיה זה אמצע יוני עד שהכוח היפני העיקרי התפרק והחלו פעולות טיהור.
פעולות אלו נמשכו לאורך כל יולי עד שהרעב אילץ את רוב הנותרים להיכנע.
האוסטרלים איבדו 250 הרוגים ו-670 פצועים במבצע זה, בעוד היפנים איבדו כ-1,500 הרוגים ועוד 250 נפלו בשבי בניסיון להגן על האי.
שאר הדיוויזיה ה-9 נחתה באזור לבואן וברוניי ב-10 ביוני 1945. במשימה לאבטח את מפרץ ברוניי על מנת להקים בסיס ימי ואבטחת מתקני ייצור נפט וגומי חיוניים, השתתפו 14,079 אנשי הדיוויזיה, קצת פחות ממחצית מתוך סך של 30,000 שהוקצו למבצע.
בעקבות הפצצה ימית ואווירית ראשונית, נחתה החטיבה ה-24 בקצה הדרומי של האי לבואן, שנמצא כפי שהיה בכניסה למפרץ ברוניי, פיקד על הגישה לצפון בורנאו.
במקביל נחתה החטיבה ה-20 ליד ברוקטון, בחצי אי קטן בקצה הדרומי של המפרץ.
נחיתה שלישית, גם אם קטנה יותר, בוצעה על ידי אחד מגדודי החטיבה ה-20 - ה-2/15 - באי הקטן מוארה.
האי לא הוגן על ידי היפנים וכל הנחיתות האוסטרליות נכנסו ללא התנגדות.
החטיבה ה-20 אבטחה במהירות את העיר ברוניי מפני התנגדות קלה יחסית, וספגה רק 40 אבדות במערכה זו.
עם זאת, החטיבה ה-24 נתקלה בהתנגדות גדולה יותר בהשתלטות על האי לבואן, שם נסוגו המגינים למעוז פנימי, שם החזיקו מעמד לאורך רכסים מכוסי ג'ונגל צפופים וביצות בוציות.
על מנת להכניע את ההתנגדות היפנית הוטלה הפצצה ימית וארטילרית אינטנסיבית במהלך שבוע לפני שבוצעה הסתערות על ידי שתי פלוגות חי"ר הנתמכות על ידי טנקים ולהביורים.
לאחר אבטחת לבואן, נחתה החטיבה ה-24 על החוף הצפוני של מפרץ ברוניי ב-16 ביוני, בעוד שהחטיבה ה-20 המשיכה לייצב את הגזרה הדרומית בהתקדמות דרום-מערבה לאורך החוף לכיוון קוצ'ינג ואבטחה גם את העורף.
גדוד 2/32 נחת במפרץ פאדאס ותפס את העיירה ווסטון, לפני ששלח סיורים לעבר בופור, בפנים הארץ.
גדוד 2/28 אבטח את קווי הקשר מצפון לנחל.
בליל 27–28 ביוני פתחו היפנים שש התקפות נגד שהתגלגלו לקרב יד ביד.
בתנאים מחרידים, חברה אחת התבודדה ולמחרת בבוקר נשלחה אחרת לעזרתה כדי לתקוף את היפנים מאחור.
החברה נלחמה בכמה עמדות יפניות, והרגה לפחות 100 יפנים ואחד מחבריה, טוראי טום סטארצ'ביץ', זכה מאוחר יותר בצלב ויקטוריה על מאמציו.
בעקבות זאת, היפנים החלו לסגת מהבופור והאוסטרלים החלו בהתקדמות איטית וזהירה תוך שימוש באש עקיפה כדי להגביל את הנפגעים.
עד 12 ביולי הם כבשו את פאפאר, ומשם שלחו סיורים צפונה ולאורך הנהר עד להפסקת פעולות האיבה.
סך הנפגעים של הדיוויזיה במבצע זה היו 114 הרוגים ו-221 פצועים, בעוד היפנים איבדו לפחות 1,234 איש.
לאחר תום המלחמה נשארה הדיוויזיה ה-9 בבורנאו וביצעה מטלות חירום וכיבוש עד להגעת הכוחות ההודיים בינואר 1946. הדיוויזיה ה-9 החלה להתפרק בהדרגה ב-1 באוקטובר 1945 כאשר חיילים עם משפחה או שירות ארוך היו הראשונים להשתחרר.
מטה הדיוויזיה פורק ב-10 בפברואר 1946 והיחידה האחרונה של הדיוויזיה פורקה במאי 1946. בעוד שרוב אנשי הדיוויזיה חזרו לחיים אזרחיים לאחר המלחמה, חלקם המשיכו לשרת בכוח הכיבוש הבריטי של חבר העמים ביפן, והצטרפו לגדוד הרגלים ה-66.
12,096 נפגעים אלה מייצגים כרבע מכוח האדם ששירתו בדיוויזיה.
המבנה של הדיוויזיה ה-9 היה כדלקמן:
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/13, ניו סאות' ויילס (NSW)
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/15, קווינסלנד (Qld)
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/17, NSW
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/28, אוסטרליה המערבית (WA)
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/32, ויקטוריה (Vic.)
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/43, אוסטרליה הדרומית (SA)
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/23, Vic.
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/24, Vic.
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/32, Vic.
גדוד הרגלים האוסטרלי 2/48, SA
גדוד שדה 2/7, ארטילריה מלכותית אוסטרלית (RAA)
גדוד שדה 2/12, RAA (לשעבר גדוד ארטילריה בינונית 2/2)
פלוגת שדה 2/3, הנדסה מלכותית אוסטרלית, טסמניה /WA/SA (מהדיוויזיה ה-6)