tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפעולה נוספת בפברואר 1944, שלחה הקבוצה גזר דין מוות מזויף לשני מרגלים יהודים, שבתמורה להבטחה שלא יגורשו בעצמם, הסגירו יהודים שחיו במחתרת לגסטפו.
באוקטובר ובדצמבר 1944 נעצרו רוב חברי הקבוצה.
אף על פי כן, הרוב שרדו עד שהגיעו בעלות הברית.
רוב החברים היהודים שרדו בכלא הגסטפו בברלין, אך מספר גברים ואישה נרצחו, בהם ורנר שארף.
החברים הלא-יהודים היו אמורים להיות מובאים למשפט בפוטסדאם, אך הדבר לא התאפשר בגלל התקדמות הצבא האדום.
מתוך היהודים שהוסתרו על ידי הקבוצה, שישה שרדו.
דמותו של הנס וינקלר, המגולמת על ידי אנדראס שמידט, מופיעה בסרט הקולנוע הגרמני בבימויו של קלאוס רפלה, "הבלתי נראים" משנת 2017.
הנס ליפרסהיי או ליפרהיי (בהולנדית: Hans Lippershey או Hans Lipperhey; בערך 1570 – 29 בספטמבר 1619) היה לוטש עדשות הולנדי.
הוא נולד בווזל (כיום במערב גרמניה) ועבר למידלבורך שבהולנד, שם התחתן ב-1594 והפך לאזרח ב-1602.
מייחסים לליפרסהיי את המצאת הטלסקופ הראשון והפצת תוכניות הבנייה שלו.
נראה שהיו משקפות וטלסקופים פשוטים הרבה לפני זמנו אך סבורים כי ליפרסהיי היה הראשון שטרח וביקש פטנט על התוכניות שלו.
בכך הקדים את יאקוב מטיוס בשבועות בודדים.
ליפרסהיי נתן את רשותו לציבור להשתמש בתוכניות ב-1608. אמנם בקשת הפטנט של ליפרסהיי לא אושרה, אך ממשלת הולנד גמלה לו בעין יפה על עותקים של תוכניותיו.
תיאור המצאתו של ליפרסהיי הגיע במהרה לאוזני גלילאו גליליי, שבנה לפיו דגם מתפקד ב-1609 ובו ערך את תצפיותיו ב-1610.
על פי האגדה היו אלה ילדיו של ליפרסהיי שגילו את הטלסקופ כאשר שיחקו בכמה עדשות פגומות בסדנה של אביהם.
לא ברור עד כמה סיפור זה אמין.
בנו של זכריאס ינסן, עושה משקפיים ממידלברך, העיד לאחר שנים רבות שליפרסהיי גנב את רעיון הטלסקופ מאביו.
מכתש ליפרסהיי שעל הירח נקרא על שמו של הנס ליפרסהיי.
הנס אמיל מאייר היה אדריכל שווייצרי ומנהלו השני של בית הספר "הבאוהאוס".
מאייר, יליד בזל שבשווייץ, היה אדריכל מודרניסטי אשר השפיע רבות על התגבשות האדריכלות המודרנית באירופה של שנות ה-20 וה-30. היה ממייסדי CIAM (הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית) ב-1928 וניהל את הבאוהאוס מאותה שנה ועד 1930.
בשנת 1930 היגר לברית המועצות, שם הרצה באקדמיה לאדריכלות והנדסה אזרחית.
פיקח על תכנון מגורי פועלים במגניטוגורסק, יקטרנבורג, ופרם.
בשנת 1933 הציג תוכנית כללית לתכנון בירת החבל היהודי האוטונומי בירוביג'ן.
התוכנית נבנתה בסגנון באוהאוס, אך יושמה חלקית בלבד.
בשנת 1936 עזב את ברית המועצות, מחשש להיעצר על ידי הנקוו"ד.
שב לשווייץ, אך בשנת 1939 היגר למקסיקו.
הנס סווארובסקי היה מנצח אוסטרי.
כמו כן היה פרופסור לניצוח באוניברסיטה למוזיקה של וינה.
בית ספר זה הוציא מתוכו רבים מן המנצחים המפורסמים ביותר של ימינו אלה ושל המאה שעברה גם יחד, ביניהם קלאודיו אבאדו, אוּלְף סוֹדֶרבּלוֹם, ז'אק דלאקוט, אדם ואיוואן פישר, מאריס יאנסונס, חסוס לופז-קובוס, זובין מהטה פטר שניידר וברונו וייל.
הרצאותיו ומאמריו של סווארווסקי נאספו בקובץ הנושא את השם "Keeping Shape" המשמש כיום כפוסק עליון בשאלות ביצוע וניצוח.
הנס ליאו האסלר פון רוזנק היה מלחין ונגן עוגב גרמני בשלהי הרנסאנס וראשית הבארוק.
הוא נולד בנירנברג ומת בפרנקפורט.
כיום מניחים כי האסלר החל ללמוד מוזיקה בילדותו אצל אביו, שהיה נגן עוגב.
בשנת 1584, כמו הרבה מלחינים גרמנים בתקופתו, נסע לאיטליה להמשיך בלימודיו; הוא הגיע לוונציה בשיא הפעילות של האסכולה הוונציאנית, המלחינים שכתבו בסגנון הפוליכוראלי המפואר, שהפופולריות שלו פשטה עד מהרה בכל רחבי אירופה.
האסלר הספיק להתוודע אל המוזיקה הזו, שהופצה בתדפיסים רבים בגרמניה הודות לעניין שגילה בה לאונרד לכנר, מיודעו של אורלנדו לאסוס ממינכן.
בתקופת שהותו בוונציה התיידד האסלר עם ג'ובאני גבריאלי; השניים למדו יחד אצל אנדראה גבריאלי, דודו של ג'ובאני.
האסלר חזר לגרמניה ב-1586 וקבע את מושבו באאוגסבורג, שם שירת כנגן עוגב בחצר אוקטביאן השני פוגר, אציל מקומי.
השנים באאוגסבורג היו יצירתיות לאין שיעור עבור האסלר; נוסף לכך, יצא לו שם רב בתקופה זו כמלחין ונגן עוגב, אף כי השפעתו הייתה מוגבלת בגלל היותו פרוטסטנטי באזור שהיה אז עדיין קתולי מובהק.
בהמשך עבר לנירנברג ומשם לאולם; בערך בתקופה זו חלה בשחפת, שהתבררה כקטלנית, אף כי הספיק עוד לכהן תקופה קצרה כנגן העוגב בקאפלה בדרזדן, שם חיבר את יצירותיו האחרונות.
אחרי מותו תפסו מיכאל פרטוריוס והיינריך שיץ את מקומו.
האסלר היה בין הראשונים שהביאו את חידושי הסגנון הוונציאני אל מעבר להרי האלפים.
אף כי מוזיקאים ברמתו של לאסוס עבדו בגרמניה במשך שנים, הם ייצגו את האסכולה הישנה, ה"פרימה פראטיקה", הסגנון הפוליפוני המפותח במלואו, מזוקק ומעודן, של הרנסאנס; באיטליה צצו ועלו מגמות חדשות, שהיו עתידות להגדיר את מה שיכונה בשנים הבאות תקופת הבארוק.
מוזיקאים כמו האסלר, ואחריו שיץ, הביאו את סגנון הקונצ'רטאטו, הרעיון הפוליכוראלי והביטוי האמוציונלי החופשי של הוונציאנים אל התרבות הגרמנית ובכך יצרו את הפיתוח הבארוקי הראשון והחשוב ביותר מחוץ לאיטליה.
מוזיקת הקודש של האסלר מיועדת הן לכנסייה הקתולית והן ללותרנית.
מבחינה סגנונית, המוזיקה המוקדמת שלו מתקדמת יותר מן המאוחרת: טכניקות פוליכוראליות, ניגודי מרקם ומידה מסוימת של כרומאטיות הופיעו במוזיקה שכתב אחרי שובו מאיטליה; אבל רוב המוזיקה הדתית שלו שמרנית ומשתמשת בפוליפוניה ליניארית בדרכו של ג'ובאני פלסטרינה.
במוזיקה החילונית שלו - מדריגלים, קאנצונטות ושירים במוזיקה הווקאלית, וריצ'רקארי, קאנצונות, מזמורים וטוקטות במוזיקה האינסטרומנטלית - מופיעות הרבה מן הטכניקות המתקדמות של שני הגבריאלי באיטליה, אבל אופיין מאופק יותר, במידת מה, וניכרת בו תמיד תשומת לב קפדנית למלאכת המחשבת המוזיקלית וליפי הצליל.
Lustgarten neuer teutscher Gesäng ("גן התענוגות של השיר הגרמני החדש", נירנברג, 1601)
Sacri concentus ("קנטטות דתיות", אאוגסבורג, 1601 ו-1612)
תהילים ושירים נוצריים (נירנברג, 1607)
"הגן של ונוס" (נירנברג, 1615) (מוזיקה אינסטרומנטלית)
Litaney teütsch ("ליטניה גרמנית", נירנברג, 1619)
הנס מולר (Hans MOLLER; 12.8.1895–1 באוקטובר 1962) היה תעשיין יהודי יליד וינה וממנהלי התעשייה הבולטים של היישוב העברי ומדינת ישראל בראשיתה.
משנת 1938 ועד פטירתו שימש שותף, מנכ"ל ומעצב דרך במפעל הטקסטיל אתא בכפר אתא (לימים קריית אתא), והוביל אותו בתקופת צמיחה משמעותית שבה הפך המפעל לאחד מסמלי התעשייה המקומית.
שמו נקשר גם בוילה מולר בווינה – בית מגורים מודרניסטי שתוכנן בידי האדריכל אדולף לוס בסוף שנות ה־20 – ואשר לאחר קום המדינה ניתן במתנה למדינת ישראל ומשמש מאז כמעון הרשמי של שגרירי ישראל באוסטריה.
משפחת מולר השתייכה לרשת משפחתית יהודית־מרכז־אירופית שחלקה פעל במשך דורות בענפי מסחר ותעשייה, ובייחוד בטקסטיל ובכותנה.
בתוך המשפחה נוצרו קשרי נישואין שהעמיקו את שיתוף הפעולה העסקי והמשפחתי: הנס מולר ובן דודו אריך מולר היו בני דודים כפולים – שני אחים נשואים ל־2 אחיות – עובדה שחיזקה את הקרבה ביניהם ואת תחושת ה"חצר המשפחתית" המשותפת.
אביו של הנס, הוגו מולר, היה הדמות המרכזית בעסקי הטקסטיל של המשפחה.
תיארו אותו כבעל הבנה מעשית רחבה: איש שיווק ומסחר בכותנה, מנהל תעשייתי ובעל יכולת לפתור בעיות טכניות בתהליכי ייצור.
בתוך המשפחה נתפס הוגו כמי שהחלטותיו ואישורו היו תנאי למהלכים גדולים – ובהם היוזמה להעתיק פעילות תעשייתית לארץ ישראל.
וינה: תרבות, מוזיקה ורוח מודרנית
מולר גדל בוינה של ראשית המאה ה־20 – עיר תרבותית סוערת שבה התקיימו זה לצד זה מסורת קלאסית ותנועות מודרניסטיות חדשות.
הוא היה ידוע כחובב מוזיקה קלאסית ונגן כינור מיומן שנהג לנגן מוזיקה קאמרית לאורך חייו.
תחום המוזיקה לא היה אצלו "תחביב" בלבד אלא מרכיב בזהות תרבותית, שהתבטא גם בחיי הבית, באירוח ובחוג החברתי.
באותם מעגלים וינאיים נחשף מולר גם לרוח מודרנית באדריכלות ובעיצוב, לרשת חברתית שכללה אנשי תרבות וסופרים.
בתוך הסביבה הזו התגבש הקשר שלו עם אדולף לוס – דמות מרכזית באדריכלות מודרנית – קשר שהוביל לימים להקמת בית מגוריו הידוע.
היחסים עם אדולף לוס ובניית "וילה מולר"
בשנים 1927–1928 הוקמה בוינה וילה מודרניסטית שתוכננה עבור הנס מולר ומשפחתו בידי אדולף לוס.
הבית נבנה באזור ירוק ושקט, בין וילות נוספות, והיה חריג בנוכחותו: מבחוץ מראה מאופק ומרובע, ומבפנים תכנון עשיר ומדורג של חללים, המייצר מעבר טבעי בין אזורים ציבוריים ופרטיים.
הבית הפך במהרה למרחב תרבותי "חי": חדר מוזיקה, אירוח של מכרים ובני משפחה, וסביבה ביתית שבה האסתטיקה והפונקציה שזורים יחד.
בזיכרון המשפחתי נשמרו גם פרטים רבים על פנים הבית: שימוש בצבעים חזקים בחדרים מסוימים, בחירות טקסטיל מדויקות, וריהוט ותכנון שמטרתם הייתה לא רק "יופי" אלא איכות חיים ושגרה אלגנטית.
עלייה לארץ ישראל: הרקע והמעבר
על רקע השינויים הפוליטיים באוסטריה ועליית הנאציזם, התגבשה במשפחה ההחלטה להעתיק את מרכז החיים והפעילות לארץ ישראל.
כבר בשנות ה־30 התפתח חזון של הקמת תעשייה בארץ ישראל כמפעל חיים ציוני־מעשי: לא רק השקעה מרחוק, אלא בניית תשתית ייצור שמעניקה עבודה, יוצרת כלכלה עצמאית ומתחברת לרעיון של התיישבות.
מולר החל להגיע לארץ ישראל עוד לפני המעבר הסופי, ובהמשך, בשנת 1938, עבר להתגורר בה באופן קבוע והשתלב בהנהלת מפעל הטקסטיל המשפחתי־מתפתח בכפר אתא.
מפעל אתא: בנייה, תעשייה ומיתוס ישראלי
מפעל אתא נוסד באמצע שנות ה־30 בכפר אתא, והפך בתוך שנים לאחד המפעלים החשובים במשק.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התפתח המפעל גם בזכות הזמנות גדולות ואספקה לגופים צבאיים, ובהמשך—עם קום מדינת ישראל—היה חלק מתשתית הייצור שסיפקה ביגוד ומדים לצה"ל ולמערכת הביטחון, לצד מוצרי ביגוד לשוק האזרחי.
עם כניסתו של הנס מולר להנהלה הפעילה במדינת ישראל (1938), אתא עברה תהליך התרחבות: הגדלת קווי הייצור, חיזוק מערך השיווק, העמקת הקשר עם רשת חנויות ועם השוק הארצי, וביסוס מותג שנעשה מזוהה עם "הישראליות" של אותן שנים—בגדי עבודה, חאקי, פריטים פונקציונליים ואיכותיים, וסגנון שהתחבר לחיי חלוצים ועובדים.
השם "אתא" נטען גם במשמעות סמלית כייצור מקומי "תוצרת הארץ".
עם זאת, אתא לא הייתה רק פס ייצור.
המפעל היה גם מוקד קהילתי: סביבו צמח יישוב, הוקמו שכונות לעובדים, נוצרו מערכי רווחה ותמיכה, ונבנתה תרבות עבודה ייחודית שבה המפעל והעיר התפתחו יחד.
ההנהלה התנהלה לעיתים בסגנון שנחשב "פטרנליסטי" – דאגה לרווחת העובדים בצד דרישות משמעת ותפוקה – מודל שהיה נפוץ במפעלים גדולים באותן שנים.
השביתה הגדולה וסכסוכי העבודה – והקשר לדוד בן־גוריון
בשנות ה־50, כשאתא כבר הייתה מפעל ענק, התחדדו מתחים בין הנהלה לעובדים סביב שכר, תנאי עבודה ותהליכי התייעלות.
הסכסוך החריף עד לשביתה ארוכה ורחבת היקף, שנכנסה לזיכרון הציבורי כ"השביתה הגדולה של אתא" (1956–1957).
השביתה נמשכה תקופה ארוכה, השפיעה על היישוב ועל המשק, והפכה למבחן כוח בין הנהלת מפעל פרטי־גדול לבין ארגוני העובדים והמערכת הפוליטית.
האירוע הגיע עד צמרת המדינה: ראש הממשלה דוד בן־גוריון התערב בניסיון להביא לסיום המשבר ולהשגת פשרה.
ההתערבות הזו מעידה עד כמה נתפסה אתא כמפעל "לאומי־אסטרטגי" בתקופה שבה המשק היה קטן, מתוח וחי בתוך אתגרי קליטה וביטחון.
תרומת וילה מולר למדינת ישראל והפיכתה למעון השגריר
לאחר האנשלוס ומלחמת העולם השנייה, הבית בוינה עבר טלטלות, ובהמשך הוסדר מעמדו והועבר למדינת ישראל.
בשנת 1950 הפך המבנה למעון הרשמי של שגרירי ישראל באוסטריה – מעמד שממשיך עד היום.
בכך הפך בית מגוריו הפרטי של תעשיין יהודי־וינאי לנכס ייצוגי־מדיני של מדינת ישראל הצעירה, וסמל לקשר המורכב בין אוסטריה ליהדות ולאחר מכן למדינת ישראל.
הנס מולר היה נשוי בשנותיו הראשונות לאנני ווטיץ ומנישואין אלו נולדה הבת יהודית.
בהמשך נשא את ציפורה (שטרנבך), שעל רקעה נזכרים לימודים והוראת עברית עוד באירופה, והיא ליוותה את מעברו לארץ ישראל.
לימים ציפורה עמדה בראש "מחלקת השמלות" שיעודה היה לייצר ולשווק הלבשה אופנתית לנשות המדינה.
הנס מולר נפטר באופן פתאומי בשנת 1962, לאחר תקופת הנהגה ארוכה באתא.
מותו נתפס בזמנו כאובדן של דמות תעשייתית מרכזית: מנהל שהחזיק יחד חזון, ארגון מורכב ואחריות ציבורית – בשנים שבהן מפעלים גדולים היו חלק מהאתוס הלאומי.
לאחר פטירתו המשיכה אתא לפעול עוד שנים, אך עם הזמן התמודדה עם תחרות ותהליכים כלכליים ששינו את שוק הטקסטיל.
לבסוף נסגרה בשנות ה־80, בעוד המותג "אתא" נותר כמושג תרבותי והוחיה מחדש בעשורים מאוחרים יותר.
הערה קצרה על סיפורים פופולריים ("הנוקמים")
לעיתים מופיעים בפרסומים פופולריים סיפורים שמבקשים לקשור דמויות מתקופה זו לאירועים מחתרתיים לאחר המלחמה.
בהקשר של הנס מולר, סיפורים כאלה אינם חלק מן התמונה ההיסטורית המרכזית של פועלו התעשייתי והציבורי, ובמשפחה אין מסורת המאשרת אותם.
הנס פארני (1 באוקטובר 1874, פראג – 28 במאי 1939, אוסטרמונדיגן בקנטון ברן), היה שחמטאי שווייצרי.
בשנת 1902 הגיע פארני למקום ה-12 בתחרות הנובר, דרג ב' (ניצח: ולטר ג'ון).
בשנת 1904 ניצח בתחרות קובורג, דרג ב'.
בשנת 1905 חלק מקום 2–3 אחרי פאול לאונהרדט בתחרות המבורג.
בתחרות זו ניצח פארני את רודולף שפילמן ואת אהרון נימצוביץ'.
בשנת 1906 הגיע למקום ה-15 בתחרות אוסטנדה (ניצח: קרל שלכטר).
בתחרות זו ניצח פארני את אוסיפ ברנשטיין.
בשנת 1906 חלק מקום 14–15 בתחרות נירנברג (ניצח: פרנק מרשל).
בתחרות זו ניצח פארני את זיגברט טאראש.
בשנת 1909 ניצח פארני בתחרות מינכן והקדים את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, שמעון אלאפין ורודולף שפילמן.
בשנת 1911 ניצח פארני בתחרות סן רמו שם ניצח את ריכרד רטי
, הגיע למקום הרביעי במינכן (ניצח: שמעון אלאפין) וחלק מקום 23–26 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
בתחרות זו יצא פארני בתיקו מול אלכסנדר אלכין וניצח את עמוס ברן, את בוריסלב קוסטיץ', את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר את פיודור דוס-חוטימירסקי, את אוסקר חאייס
בשנת 1914 חלק פארני מקום 7–8 בתחרות באדן ליד וינה (ניצח: רודולף שפילמן).
בתחרות זו ניצח פארני את פאול יונר.
באותה שנה חלק מקום 13–14 בתחרות מנהיים (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בתחרות זו ניצח פארני את אולדריך דוראס.
בשנת 1916 חלק מקום 4–5 בתחרות טריברג (ניצח: איליה רבינוביץ).
בשנת 1907 הפסיד לרודולף שפילמן +3 -5 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) במינכן.
בשנת 1908 סיים בתיקו מול אלוף העולם לעתיד אלכסנדר אלכין +1 -1 =1. באותה שנה ניצח את גרז סלווה +3 -1 =1 בפראג.
פארני חיבר גם מספר בעיות שחמט ואטיודים.
פתרון: 1. מד5 מג8 2. מד4 (ניתן להגיע לזכייה גם על ידי מג4) מד8 3. מג4 מג8 4. מד5 מג7 5. מג5 לאחר מסע זה חזרנו לעמדה הבסיסית ממנה התחלנו, אלא שעכשיו תורו של השחור לנוע.
הנס וילהלם לנגסדורף היה קצין ים גרמני שנודע בשל פיקודו על אוניית מערכה זוטא אדמירל גרף שפה והטבעתה במכוון בקרב נהר לה פלטה במלחמת העולם השנייה.
לנגסדורף נולד בברגן שעל האי ריגן כבן הבכור.
ב-1898 עקרה משפחתו לדיסלדורף והיו שכניו של מקסימיליאן פון שפה, לימים אדמירל וגיבור מלחמה גרמני.
לנגסדורף הושפע משכניו והצטרף ב-1912 לצי הגרמני למרות מחאות הוריו.
שירת כלוטננט במלחמת העולם הראשונה ואף זכה בצלב הברזל דרגה שנייה על תפקודו בקרב יוטלנד ב-1916. מאוחר יותר קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
לאחר המלחמה הוצב כקצין תיאום בדרזדן וב-1930 קיבל פיקוד על שייטת טרפדות קטנות.
עם עליית הנאצים לשלטון ביקש לחזור ולשרת בים אך הוצב במשרד הפנים.
ב-1936 הוצב על הגרף שפה ובאוקטובר 1938 קיבל את הפיקוד עליה.
בחודשיים הראשונים לביצוע המשימה שלו באוקיינוס האטלנטי זכה להצלחה מסחררת והטביע 9 אוניות, בהדחק כולל של 50,000 טון, ללא אף הרוג בצוותו.
לנגסדורף היה עוצר את אוניות הסוחר ומעלה את נוסעיהן לאונייתו, לפני טיבוען.
לאחר שהבריטים הבינו את גודל הסכנה של הגרף שפה על התעבורה הימית הם דלקו אחריו והתפתח קרב נהר לה פלטה.
לאחר שהגרף שפה נפגעה היא נאלצה להיכנס לנמל במונטווידאו לתיקונים ושם גם נערך טקס הקבורה למלחים שנהרגו בקרב.
עדות מהלווית המלחים טוענת שלנגסדורף היה היחיד שהצדיע בהצדעה הימית המסורתית ולא בהינף מועל היד הנאצי.
כשהבין שאין לו סיכוי מול הכוח הימי הבריטי העדיף העומד מולו, החליט לנגסדורף להטביע את הגרף שפה ולהתאבד, על מנת למנוע טענות על פחדנות.
לנגסדורף שוכנע להימנע מהתאבדות על ידי אנשי צוותו, אך יומיים אחר כך, כאשר הבין כי הכוח הבריטי מולו הורכב מסיירות קלות, כך שהתמודדות עמו הייתה אפשרית, התאבד ביריה תוך שהוא נשען על סמל הגרף שפה, כמעשה סימבולי לטביעת אונייתו.
לנגסדורף השאיר מכתב למשפחתו ומפקדיו.
לנגסדורף נקבר בחלקה הגרמנית בבית הקברות בבואנוס איירס ובהלוויתו חלקו לו כבוד קצינים וימאים מכוחות שני הצדדים שלחמו בקרב נהר לה פלטה.
הנס יואכים מורגנטאו , פוליטולוג ומשפטן אמריקאי ממוצא יהודי-גרמני, הוגה-דעות בתחום מדע המדינה, נחשב אבי הריאליזם הבינלאומי המודרני.
במסגרת פיתוחו את פרדיגמת הריאליזם הבינלאומי תרם מורגנטאו רבות להבנת היחסים בין המדינות בזירה הבינלאומית.
לטענות שהעלה מורגנטאו נודעה חשיבות רבה, בין היתר, נוכח העובדה כי התנגד, לפני מעשה, למלחמת וייטנאם, שבה הייתה מעורבת ארצות הברית בסוף שנות ה-50 ושלבסוף נתפסה על פי רוב כטעות.
התייחסות נוספת של מורגנטאו אשר לה נודעה משמעות רבה היא תחזיתו בתום מלחמת העולם השנייה לפיה ארצות הברית וברית המועצות אשר סיימו את המלחמה באותו צד (הצד המנצח) לא יישארו אוהדות האחת כלפי השנייה.
תחזית זו התממשה עם תחילת המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, לאחר מלחמת העולם השנייה.
מורגנטאו נולד בקובורג שבגרמניה, אותה עזב בשנת 1937 לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
מורגנטאו עבר לשווייץ, לאחר מכן לספרד ולבסוף לארצות הברית, שבה נשאר והפך לפרופסור באוניברסיטת שיקגו.
מורגנטאו למד באוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת פרנקפורט ואוניברסיטת מינכן.
בתחילת חייו חווה מורגנטאו גילויי אנטישמיות אשר ייתכן כי השפיעו על תפיסתו את העולם.
באחרית חייו היה מורגנטאו עמית וחבר של אדוארד הלט קר, היסטוריון עיתונאי ותאורטיקן ריאליסט בתחום היחסים הבינלאומיים, שהיה עמיתו המקצועי בתחום הריאליזם ביחסים הבינלאומיים.
עיקר פועלו של מורגנטאו היה לאחר מלחמת העולם השנייה ובעקבות התהליכים שלדבריו הובילו אליה.
מורגנטאו הגה את רעיונותיו אל מול מה שכינה כטעויות שהיוו קרקע פורייה למלחמת העולם השנייה וגרמו, בדרך עקיפה אמנם, לפרוץ המלחמה.
כלומר, מורגנטאו האמין שהדרך בה בחרו המדינאיים לנהל את הזירה הבינלאומית לאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה שגויה ונבעה מאי הבנת הכוחות הפועלים בבסיס פעולותיה של כל מדינה בפרט ומכאן גם בזירה הבינלאומית ככלל.
תפיסתו של מורגנטאו מושתתת על הנחת היסוד לפיה טבע האדם הוא קונפליקוטואלי בבסיסו ופועל ממניעים רציונליים המונעים מהשאיפה לעוצמה.
לפיכך, תמיד יהיה מרדף אחר עוצמה ואחר מימוש אינטרסים.
אם כן, כל פעולה, לדברי מורגנטאו, צריכה להינקט תוך התחשבות בהנחת יסוד זו.
הדרך בה נקטו המדינאים לאחר מלחמת העולם הראשונה נבעה מראייה אידיאליסטית לפיה מדינות, ככלל, שוחרות טוב ויימנעו מרע וביתר שאת כאשר יוסכם כי שאר המדינות יפעלו יחדיו נגד מדינה סוררת, קרי, פותחת במלחמה או מפרה את ההסכמים שנחתמו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מורגנטאו מסביר שזו ראייה שגויה של טבעם של המניעים העומדים בבסיס כל מדינה, המניעים הללו לטענת מורגנטאו, כאמור לעיל, הם רציונליים, אובייקטיביים ומושתתים על הרצון למימוש אינטרסים והרצון להשגת והגברת עוצמה.
אלו הכוחות שמניעים כל מדינה על מנהיגיה והחלטותיהם ולכן לא ישרור שקט, כמו שהאמינו המדינאים לאחר מלחמת העולם הראשונה (אותם כינה מורגנטאו "אידיאליסטים"), אלא אם העוצמה של המדינות תאוזן, כלומר יהיה מאזן-עוצמה שימנע ממדינות אחרות לנסות לממש את האינטרסים שלהן על פני האינטרסים של מדינות אחרות.
תפיסה זו בנוגע ליחסים הבינלאומיים קרויה "ריאליזם" ומורגנטאו הוא מבולטי מייסדי הזרם המודרני של הריאליזם ביחסים הבינלאומיים.
הגותו השפיעה רבות על שינוי המגמה ביחסים הבינלאומיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
פוליטיקה בין האומות : המאבק לשלטון ולשלום / האנס י.
מורגנתאו ; תרגם והקדים מבוא: יוסף נדבה.
הנס לותר היה פוליטיקאי גרמני, קנצלר רפובליקת ויימאר בשנים 1925 – 1926 ושגריר גרמניה הנאצית בארצות הברית.
לותר נולד בברלין למשפחה לותרנית אמידה.
הוסמך כדוקטור במשפטים, וב-1906 החל לעבוד בשירות המדינה הפרוסי.
ב-1907 נבחר למועצת העיר מגדבורג.
ב-1913 התמנה למזכיר האגודה הגרמנית (Deutsche Städtetag; דויטשה שטדטטאג) – מיזם התנדבותי של המחוזות והעיריות השייכות לעריה של גרמניה, וב-1918 החל לכהן כראש עיריית אסן.
בדצמבר 1922 מינה אותו הקנצלר וילהלם קונו לשר המזון והחקלאות.
לותר כיהן כחבר בממשלת קונו ובממשלות הבאות כפוליטיקאי עצמאי, שאינו קשור לאחת המפלגות.
בממשלתו של גוסטב שטרזמן, שהחליף את קונו באוגוסט 1923 נשאר לותר בתפקידו במשך חודשיים, ובאוקטובר 1923 התמנה לשר האוצר, תפקיד שבו החזיק עד 1925. כשר אוצר סייע לותר לשטרזמן בבלימת האינפלציה הגבוהה שהשתוללה בתחילת שנות העשרים.
בינואר 1925 מינה נשיא גרמניה אברט את לותר לקנצלר, לאחר בחירות שהסתיימו ללא הכרעה ברורה בין מנהיגי המפלגות.
הקבינט שלו הורכב מנציגי כמה מפלגות שהיו שותפות בקואליציה, ולצידם שרים שכמו לותר לא השתייכו למפלגה פוליטית.
במאי 1926 חזר מרקס לכהן כקנצלר.
ב-1930 התקבל לותר לנשיאות הרייכסבנק (הבנק המרכזי של גרמניה) ושלוש שנים לאחר מכן לשגריר גרמניה בארצות הברית, משרה בה החזיק עד התפטרותו בשנת 1937. בעת ששהה בארצות הברית הרצה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק על "כוונות השלום" של היטלר כלפי שכנותיה האירופאיות של גרמניה.
ניקולס מארי באטלר, נשיא האוניברסיטה, נזף בהסטודנטים שביקשו לבטל את ההזמנה להרצאותיו, בטענה שביטול כזה ייראה כ"כניעה לתיאוריות לא-ליברליות" והוא מנוגד לצורך בחופש אקדמי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיח לותר מפרישתו במטרה להפוך ליועץ הממשלה החדשה.
הנס פאלאדה הוא שם העט של רודולף וילהלם פרידריך דיצן (Rudolf Wilhelm Friedrich Ditzen), סופר גרמני הידוע בספריו "איש קטן, לאן?" (1932) ו"לבד בברלין" (1947).
שם העט "הנס פאלאדה" מורכב משמותיהם של שניים מגיבורי סיפורי האחים גרים.
פאלאדה נולד בגרייפסוולד שבגרמניה ב-1893. אביו, וילהלם דיצן, היה תחילה עיתונאי, ולאחר מכן משפטן, שעלה בסולם הדרגות השיפוטיות והיה לשופט בית המשפט העליון בגרמניה.
הקריירה של האב הביאה את המשפחה למגורים בערים שונות, לרבות ברלין ולייפציג.
בהיותו בן 16, בשנת 1909, היה פאלאדה קורבן לתאונה בה נפגע מסוס שהיה רתום לעגלה.
התאונה, בה נפגע בפניו, הייתה הראשונה בשרשרת אירועים בנערותו של פאלאדה, לרבות מחלת הטיפוס, שהביאו לכך שהנער התמכר לתרופות ולמשככי כאבים.
הנער היה דיכאוני ונטה להתאבדות.
ב-1911 ערך ברית התאבדות עם חבר קרוב שהוסוותה כדו-קרב, והביאה לכך שפאלאדה הרג את החבר, אך נכשל בהריגת עצמו.
פאלאדה נמצא זכאי מרצח החבר, בשל אי שפיות, ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקש להתגייס, אך נדחה.
בעודו מאושפז בבית החולים הפסיכיאטרי, החל פאלאדה לעסוק בכתיבה.
בשנים 1920 ו-1922 פרסם שני ספרים אוטוביוגרפיים, "גדשל הצעיר" (Der junge Goedeschal) ו"אנטון וגרדה".
לאחר כישלון הספרים, איבד פאלאדה את יכולתו לכתוב ולהתפרנס, התמכר למורפיום, ונאלץ לגנוב על מנת לספק את התמכרותו.
את שנות ה-20 בילה בבתי סוהר ובמוסדות פסיכיאטריים.
רק בשנת 1928 הצליח להיגמל מהתמכרותו.
בשנת 1929 נישא לאנה מרגרטה איסל (Anna Issel), התיישב בהולשטיין ועבד כעיתונאי.
בשנים אלו התחיל מחדש גם בכתיבה ספרותית.
ספריו מתקופה זו זכו להכרה ולביקורות משבחות.
הם נשאו אופי פוליטי בולט, והתייחסו בביקורתיות ובציניות לנעשה ברפובליקת ויימאר, שעמדה אז על סף קריסה.
סגנונו נחשב למייצג הזרם "Neue Sachlichkeit" (התכליתיות החדשה), שמייצגים אחרים שלו הם אריך קסטנר ואריך מריה רמרק.
הספר זכה לביקורות משבחות מאת קורט טוכולסקי והרמן הסה.
בעקבות פרסום הספר זכה פאלאדה לרווחה כלכלית ולהכרה ביקורתית.
הפיכת הספר לרב-מכר בינלאומי, הביאה להסרטתו בהוליווד בשנת 1933.
העובדה שמפיקי הסרט ההוליוודי היו יהודים, הביאה את פאלאדה להיות חשוד בעיני המשטר הנאצי, שעלה לשלטון באותו זמן.
פאלאדה לא נשא חן בעיני המשטר, ונאסר על ידי הגסטפו לתקופה קצרה.
בתקופה זו עלו נישואיו על שרטון והקריירה הספרותית שלו גוועה לנוכח הגינויים שקיבל מן העיתונות הנאצית.
בספטמבר 1935 הוכרז כ"סופר בלתי רצוי", טרמינולוגיה נאצית שפירושה כי הוא נכנס ל"רשימה שחורה" של סופרים שאינם אוהדי המשטר.
ב-1937 פרסם את ספרו "זאב בין זאבים" (Wolf unter Wölfen), שכלל ביקורת קשה על רפובליקת ויימאר.
הספר זיכה אותו באהדת הממסד, ושר התעמולה הנאצי יוזף גבלס אהב אותו.
הוא הביע עניין בפאלאדה, שאף לקדמו, ואף הורה לו לכתוב רומן אנטישמי.
פאלאדה התקשה לעמוד בציפיותיו של גבלס.
בשלב זה שקל פאלאדה להגר מגרמניה, ואף עמד בקשר עם המוציא לאור שלו באנגליה, ג'ורג' פאטנם, ששלח ספינה פרטית שאמורה הייתה להבריח מגרמניה את פאלאדה ומשפחתו.
ברגע האחרון החליט פאלאדה להישאר בגרמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה המשיך פאלאדה לפרסם סיפורי ילדים וחומר שנתפס כא-פוליטי, ולתקופה קצרה זכה לעידודו של המשטר.
עם זאת, הסכסוך עם אשתו וגורמים נוספים, כגון סגירת בית ההוצאה רובוהלט שהוציא לאור את ספריו, לאחר שמייסד בית ההוצאה נמלט לחו"ל, והחשש התמידי כי יסור חינו בעיני המשטר, וייחשף עברו הפסיכיאטרי (דבר שהיווה סכנה של ממש באותם ימים, בהם נרצחו חולי נפש), הביאו אותו לשוב לשתייה ולסמים.
ב-1944 אירעה תקרית עם אשתו (שבאותה עת גירושיהם היו סופיים) בה ירה פאלאדה ירייה.
אשתו של פאלאדה לא נפגעה, וישנן גרסאות שונות באשר לזהות היורה, או אף אם אכן נורתה ירייה כלל ועיקר.
בעקבות התקרית אושפז פאלאדה ב"בית מחסה לפושעים חולי נפש", מה שהיה שקול באותם ימים לעונש מוות.
תקוותו היחידה לצאת ממצב זה הייתה להבטיח לגבלס כי ישלים את היצירה האנטישמית שהוזמנה אצלו בעבר.
הבטחה זו הביאה לכך שגם במהלך אשפוזו סופק לו נייר לכתיבה (שהיה אז בקיצוב), והוא קיבל תנאים שהבטיחו את הישרדותו.
בנייר שסופק לו השתמש פאלאדה לכתיבת שלושה ספרים, בהם ספרו "השתיין", אותם כתב בקוד, שפוענח רק לאחר מותו.
עם התמוטטות המשטר הנאצי שוחרר פאלאדה מבית המחסה.
בשנת 1945 נישא פאלאדה לאולה לוש (Ulla Losch), אלמנה עשירה וצעירה ממנו בכ-30 שנה, והשניים התיישבו בעיירה פלדברג (Feldberg) במקלנבורג.
כאשר כבש הצבא האדום את העיירה, התבקש פאלאדה, שנחשב לאישיות החשובה מבין יושבי העיירה, לשאת נאום.
הנאום כה הרשים את הכובשים הסובייטים עד שאלו מינו אותו לראש העיר, מינוי בו החזיק במשך שנה וחצי.
לאחר שסיים את תפקידו כראש העיר, ניסה פאלאדה ליצור קשרי עבודה עם המשטר החדש של גרמניה המזרחית.
הוא עבר לברלין, ובה חידש את קשריו עם המשורר יוהנס בכר, שמונה לשר התרבות בממשלה הקומוניסטית החדשה.
בכר ניסה לסייע לו בכתיבתו, בכך שנתן לו את תיק הגסטפו של משפחה בשם המפל, שבמהלך המלחמה הביעה התנגדות להיטלר בכך שהפיצה ברחבי ברלין גלויות ובהן מסרים אנטי-נאציים.
פאלאדה שקע בכתיבת הספר על חייה של משפחת המפל, והשלים את כתיבתו בתוך 24 ימים.
הספר, שתורגם לעברית בשם "לבד בברלין", נקרא בשפת המקור "Jeder stirbt für sich allein" – "כל אדם מת לבד".
הספר יצא לאור לאחר מותו, והצליח מאוד.
מדובר ברומן אנטי-נאצי חריף, אף שבימי הרייך השלישי נמנע פאלאדה מכתיבה פוליטית.
"לבד בברלין" היה לרב-מכר בגרמניה.
הספר נחשב ליצירת מופת, וזכה לכך שפרימו לוי יכתוב כי "זהו הספר הטוב ביותר שנכתב אי פעם על אודות ההתנגדות הגרמנית לנאציזם".
עם זאת הספר לא תורגם לאנגלית עם צאתו לאור, שכן הוצאת פטנם סברה שאינו איכותי כיתר יצירותיו של פאלאדה.
במשך שנים לאחר מותו נשכח פאלאדה מחוץ לגרמניה.
בגרמניה עצמה המשיכו יצירותיו להיקרא, אך הוא נחשב לסופר "בעייתי".
במערב גרמניה זוהה עם המזרח, ובמזרח גרמניה נראה כדובר הבורגנות הזעירה, וכמי שיצירתו אינה מרקסיסטית דיה.
בשנת 2009 התחדש העניין ביצירותיו מחוץ לגבולות ארצו.
"לבד בברלין" תורגם לאנגלית, והיה לרב-מכר.
בעקבות ההצלחה תורגמו אף יצירות נוספות של פאלאדה כ"איש קטן, לאן?" ו"השתיין".
העניין המחודש בפאלאדה בארצות דוברות אנגלית הביאו לתרגום הספר "לבד בברלין" גם לעברית.
בשנת 2011 התגלתה בארכיון הספרייה הלאומית בירושלים תכתובת שניהל פאלאדה עם הסופר היהודי קרל ארנשטיין, שגלה ללונדון.
מכתבים אלו, שנכתבו בין 1934 ל-1938, חשפו את בדידותו של פאלאדה, ואת חששותיו מהמתרחש בארצו.
הספרייה הלאומית פועלת לשימור המכתבים והנגשתם לציבור.
פרס הנס פאלאדה, פרס ספרותי, מוענק על שמו בידי מועצת העיר נוימינסטר.
האסטרואיד "14025 פאלאדה" נקרא על שמו.
איש קטן, לאן?, מגרמנית צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, 1987. הוצאה חדשה, 2010.
איש קטן, מה עכשיו?, מגרמנית יוספיה סימון, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2013
מי שאכל פעם אחת מצלחת פח, מגרמנית צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, 1992.
מי שאכל פעם אחת מצלחת פח, מגרמנית חנה לבנת, כנרת זב"מ, 2012.
לבד בברלין, מגרמנית יוספיה סימון, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2010.
בארצי הזרה לי - יומן מבית הסוהר, מגרמנית יוסיפיה סימון, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2012.
השתיין - מגרמנית יוספיה סימון, הוצאת פן, 2014.
גוסטב איש הברזל, מגרמנית יוספיה סימון, הוצאת פן, 2015.
השיבה לברלין, מגרמנית יוספיה סימון, הוצאת פן, 2017.
הנס מֶמְלינג היה צייר פלמי ממוצא גרמני.
הנס ממלינג נולד בזלינגשטאט הסמוכה לפרנקפורט.
נעוריו לוטים בערפל, אך כפי הנראה קיבל את הכשרתו כצייר במיינץ או בקלן.
בערך ב-1455–1460 היה תלמידו של הצייר הפלמי הנודע רוחיר ון דר ויידן, שהשפיע רבות על יצירתו.
ב-1466 עבר לברוז' והושפע גם מן הצייר דירק בוטס, כפי שניתן לראות מציור המזבח של ממלינג "חייה של מרים, אם ישו", שצויר ב-1468, ונמצא כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
עד מהרה הוא פיתח את סגנונו האישי המאופיין על ידי דמויות הנמצאות במצב של תנועה אשר צוירו בצבעים ססגוניים ועשירים.
ציורו המפורסם "יום הדין האחרון" (1466–1473) נמצא עכשיו במוזיאון הלאומי בגדנסק שבפולין.
הנס ממלינג צייר גם למעלה מ-25 ציורי דיוקן.
הטריפטיכון "מרים, אם ישו הילד עם קדושים ונדבנים" שצויר בשנות השבעים של המאה החמש עשרה הוא טיפוסי ליצירתו של ממלינג.
סר דון ג'ון, שהזמין ציור זה, בא מאנגליה לברוז' כדי להשתתף בחגיגות נישואיו של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה עם מרגרט מיורק ב- 1468. ממלינג היה קשור עם חצר דוכסות בורגונדיה.
אוסף הציורים של מרגרטה לבית הבסבורג כולל טריפטיכון בשם "אלוהי הרחמים" של רוחיר ון דר ויידן שבו צייר הנס ממלינג את המלאכים המופיעים בשני חלקיו הצדדיים של טריפטיכון זה.
ב-1477 קיבל ממלינג על עצמו לצייר תמונה של מזבח בעבור בית התפילה של אגודת מוכרי הספרים בברוז'.
תמונה זו בשם "שבעת הייסורים של מרים, אם ישו" נמצאת עכשיו בגלריה של טורינו.
ב-1479–1480 שימש ממלינג כצייר של מסדר הטמפלרים בברוז'.
באות התקופה הוא סיים ציור "בת שבע".
שמו של ממלינג מופיע ברשימת האנשים שמימנו הלוואה שניתנה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במטרה להגן על פלנדריה בפני מעשי איבה מצד צרפת ב-1480.
ציורו של ממלינג "סצנות מחייה של מרים, אם ישו" (1480) נמצא כיום במוזיאון פינקוטק הישן במינכן.
ציורו המפורסם של ממלינג "מות הקדושים של אורסולה ושל מלוויה" (1489) נמצא עכשיו במוזיאון הטמפלרים בברוז'.
בציוריו המאוחרים של ממלינג קיימים יסודות של ציורי הרנסאנס המוקדמים, כמו ציורו "המדונה והילד" בגלריית אופיצי בפירנצה.
הנס ממלינג מת בברוז' בשנת 1494.
הָנְס אָכִים לִיטֶן (Hans Achim Litten; 19 ביוני 1903 – 5 בפברואר 1938) היה עורך דין גרמני ממוצא יהודי.
ליטן ייצג קורבנות של המפלגה הנאצית בין השנים 1929 ל-1932 בסדרת משפטים פוליטיים שבהם נאבק למען הגנת זכויות עובדים בתקופת רפובליקת ויימאר.
ב-8 במאי 1931 זימן ליטן את אדולף היטלר להופיע כעד בבית המשפט בחקירה שבה נדונה החוקיות של המפלגה הנאצית שהיטלר עמד בראשה, וחוקיות האס אה (פלוגות הסער), הזרוע הצבאית של המפלגה באותה עת.
היטלר, שלקראת הבחירות הקרבות ניסה לשוות לעצמו דימוי של מדינאי מתון ועמד על כך שהמפלגה הנאצית מקפידה לקיים את לשון החוק, התקשה להתמודד עם השאלות הנוקבות שעורך הדין הטיח בו.
בחקירת שתי וערב שניהל ליטן במשך כשלוש שעות עלו סתירות רבות בתשובותיו של היטלר והוכח שהלה שידל את ה-SA להפעיל מסע אלימות שיטתי נגד אויבי המפלגה הנאצית.
החקירה הופסקה על ידי השופט שפסק שאינה רלוונטית לנושא הנדון במשפט, אולם העיתונות של אותם הימים דיווחה בפרוטרוט על תוכנה.
בהמשך, בקיץ של אותה שנה נחקר היטלר שוב בטענה שמסר עדות שקר במשפט.
חוויית החקירה בידי ליטן הכעיסה את היטלר עד כדי כך שבמשך שנים אסר להזכיר את שמו של ליטן בנוכחותו, גם לאחר מותו של ליטן.
מסופר גם שהיטלר צרח פעם על וילהלם, נסיך הכתר של פרוסיה, "כל מי שטוען לזכותו של ליטן יישלח למחנה ריכוז, וזה כולל גם אותך".
הנס ליטן נולד בעיר הגרמנית האלה, בנם הבכור של פרידריך (פריץ) ליטן , משפטן ופרופסור למשפט רומי ומשפט אזרחי, ואירמגארד ליטן לבית ווּסט , סופרת.
אביו היה בנו של יוסף ליטן, נשיא הקהילה היהודית בקניגסברג בשנים 1899–1906, ובן אחותו של הרופא היהודי-גרמני לודוויג ליכטהיים , והמיר את דתו ללותרניזם כדי לקדם את מעמדו המקצועי.
אמו הייתה בת להורים לותרניים.
ליטן הוטבל כנוצרי אך למד עברית בצעירותו.
בהשפעת אמו התפתחו בלבו גישה הומניטרית ורדיפת צדק, לצד עניין רב באמנות.
יחסיו המתוחים עם אביו, שלדעתו המיר את דתו מטעמים אופורטוניסטיים, דחפו אותו להתעניין ביהדות.
הוא הצטרף לקבוצת צעירים יהודים גרמנים שדגלו ברעיונות סוציאליסטיים מהפכניים.
עם זאת הגדיר את עצמו לעיתים כנוצרי.
עוד בנעוריו נמשך ליטן לוויכוחים פוליטיים.
התמורות המדיניות והחברתיות בתקופת עלומיו, ההפגנה בברלין ב-1 במאי 1916 נגד המלחמה (בעת מלחמת העולם הראשונה), המהפכה הגרמנית של 1918–1919, מעצרם ורציחתם של קארל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג בידי מיליציות הפרייקור בינואר 1919, כל אלה עיצבו את תודעתו החברתית והפוליטית.
על אף היותו איש שמאל בהשקפתו החשיב עצמו ליטן כעצמאי מבחינה פוליטית.
פעם אמר, "שני חברים במפלגתי הם אחד יותר מדי".
ליטן למד משפטים באוניברסיטאות ברלין ומינכן, סיים את לימודיו בהצטיינות ב-1927 אך דחה הצעות לעבוד במשרד המשפטים של הרייך וכן בחברת פרקליטים משגשגת.
למרות הצעות קוסמות אלה העדיף ליטן לפתוח משרד בשותפות עם ידידו, לודוויג ברבש, שהיה מקורב למפלגה הקומוניסטית.
את עיקר עבודתו כעורך דין הקדיש להגשת תביעות פליליות והופעות בבית המשפט כתובע בעקבות פעולות אלימות ועקובות מדם שביצעו הנאצים, חלקם בשיתוף פעיל של המשטרה, נגד אזרחים שנחשדו כאויבי המפלגה.
המשפט שבו ניהל ליטן חקירת שתי וערב אשר הבעירה את חמתו של הנחקר היטלר, נערך ב-8 במאי 1931, בעקבות ההתקפה האלימה של בריוני האס אה על כנס חברי איגוד פועלים מהגרים באולם טאנצפלאץ עדן (Tanzplatz Eden) ב-22 בנובמבר 1930. התוקפים רצחו בסכיניהם שלושה פועלים ופצעו עוד עשרים מהם.
ב-1932, בגבור החשש שהמפלגה הנאצית תתפוס את השלטון, ניסו אמו של ליטן וידידיו לדבר על לבו שיעזוב את גרמניה אך הוא סירב, באומרו "כל עוד אין למיליוני עובדים אפשרות לעזוב, גם עליי להישאר כאן".
גם לאחר שהיטלר נבחר לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933 לא שככו הזעם והשנאה שנטר היטלר לעורך הדין שחקר אותו, ובהוראתו נעצר ליטן באישון לילה, בעוד העשן מיתמר מעל שריפת הרייכסטאג (27 בפברואר 1933).
עמו נעצרו חבריו לודוויג ברבש ופרופסור פליקס הלה.
תחילה הושלך ליטן לכלא שפנדאו, שם ניסה לשלוח יד בנפשו לאחר שנשבר בעינויים שנועדו להוציא מפיו מידע הקשור לאחד המשפטים בהם השתתף כתובע (משפט Felseneck, מאבקו האחרון של ליטן נגד המפלגה הנאצית שהתקיים בקיץ 1932 והופסק על ידי השופט שפסק שטענות התביעה אינן הוגנות).
מכלא שפנדאו הועבר ליטן לבתי כלא אחרים ולמחנות ריכוז, ועבר עינויים ופגיעות גופניות קשות, שכללו פגיעות בגפיו, שבירת לסתו, עקירת שניו, ופגיעה בעיניו ובאזניו.
ייסוריו לא מנעו ממנו לשמור על רוחו ולנסות לעזור לאסירים אחרים לשמור על שפיותם.
בקיץ 1937 הועבר ליטן למחנה הריכוז בוכנוואלד וב-16 באוקטובר למחנה הריכוז דכאו שם נכלא באגף האסירים היהודים.
ב-5 בפברואר 1938, לאחר חמש שנים של עינויים וחקירות, כשתנאי כליאתו בדכאו הורעו ונשלל ממנו כל קשר עם העולם החיצון, שם ליטן קץ לחייו.
פרט לאירועי הנצחה בודדים, לאחר המלחמה ליטן נותר אלמוני יחסית, מאחר שדמותו לא תאמה את המסרים שביקשו להנחיל השלטונות משני צידי החומה - עבור גרמניה המערבית, ליטן היה מעורב בקומוניזם ועבור גרמניה המזרחית, ליטן התנגד לסטליניזם.
עם זאת, ב-1951 שונה לכבודו שם רחוב וכן נקבע לוח הנצחה.
לאחר נפילת החומה, איגוד עורכי הדין של ברלין בחר לשלב את שמו של ליטן בשם הארגון.
מדי שנתיים מוענק פרס על שמו מטעם איגוד עורכי הדין הדמוקרטיים הגרמנים והאירופאיים.
ב-2008 נכתבה הביוגרפיה הראשונה המקיפה באנגלית אודות ליטן.
הכותב, בנג'מין קרטר הט, היסטוריון ועורך דין לשעבר, עבד על ספר אחר כאשר למד אודות ליטן.
הוא העיר על הרלוונטיות של סיפורו של ליטן לתקופת פרסום הספר ובפרט למתקן המעצר בגואנטנמו וכלא אבו גרייב, בהקשר של שיטות עינויים ומניעת ייצוג על ידי עורך דין.
ב-2011 סיפורו של ליטן עובד לסרט "האיש אשר הכעיס את היטלר" שצולם על ידי ה-BBC, ואת דמותו של ליטן גילם השחקן אד סטופארד.
הסיפור, שנכתב על ידי מארק הייהורסט, עובד על ידו למחזה "נעצר בחצות" שהוצג לראשונה בספטמבר 2014. ב-30 במאי 2015 העלה תיאטרון הבימה את ההצגה בכיכובם של רן דנקר וגילה אלמגור.
הנס הוגו ברונו סלייה ; 26 בינואר 1907 – 16 באוקטובר 1982) היה ביוכימאי ואנדוקרינולוג קנדי ממוצא אוסטרי-הונגרי.
סלייה טבע את המושג "דְחַק" ("סְטְרֵס" בלעז) וחקר את התחום.
נולד ב-1907 בשם יאנוש שֶׁייֶה בווינה במשפחה בעלת מסורת אינטלקטואלית, שכללה ארבעה דורות של רופאים.
אמו, מריה פליציטס לבית לנגבאנק הייתה אוסטרית ואילו אביו, הוגו שֶׁייֶה, כירורג צבאי במקצועו, היה ממוצא הונגרי.
סלייה למד בבית הספר היסודי בעיר קומרנו, בסלובקיה של היום, שבה הוצבה יחידתו הצבאית של אביו בימי מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שסלייה לא העניק חשיבות רבה לזהותו הלאומית לאורך חייו, לדברי ידידיו, הוא היה גאה במוצאו ומורשתו ההונגריים.
בתום לימודיו בגימנסיה של הנזירים הבנדיקטינים בקומרנו, כאזרח של המדינה החדשה צ'כוסלובקיה, למד רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, וסיים ב-1929. לאחר מכן למד במשך שנה קורסים לרפואה באוניברסיטאות בפריז וברומא.
זמן קצר אחרי סיום הלימודים הועסק כמדריך אוניברסיטאי במסגרת המכון לפתולוגיה ניסויית באוניברסיטה הגרמנית בפראג.
עבד במשרה זאת עד שנת 1931, אז סיים תואר שלישי בכימיה אורגנית.
משזכה למלגת לימודים רוקפלר, נסע לארצות הברית על מנת להשתלם בביוכימיה ובהיגיינה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור.
בשנת 1932 התיישב במונטריאול שבקנדה והחל ללמד ביוכימיה באוניברסיטת מקגיל.
ב-1941 מונה לפרופסור להיסטולוגיה, והחל משנת 1945 כיהן כמנהל המכון לרפואה ולכירורגיה ניסויית של אוניברסיטת מונטריאול.
פעל בתפקיד זה עד סוף שנת 1977.
בתקופה זו ביסס סלייה את היסודות התאורטיים והיישומיים ל"תסמונת ההסתגלות הכללית" (General Adaptation Syndrome).
כמנהל המכון גיבש לעצמו קבוצות מחקר וצוותים רב-תחומיים של חוקרים, שהתמקדו בהיבטים מגוונים של השלכות הסתגלות האורגניזם לסביבה.
בשנת 1979 הקים את המכון הבינלאומי לחקר הדחק ואת הקרן הנושאת את שמו.
אשתו האחרונה הייתה החוקרת לואיז דרווה-סלייה.
סלייה ביקש לזהות הורמון מין חדש בתמציות שחלה של פרות.
על מנת לבדוק אם תמציות אלו פעילות, הזריק אותן סלייה לחולדות.
בנתיחה שלאחר המוות התגלו שינויי רקמות שדמו לאלו שהופיעו אצל קורבנות כוויות חמורות או שברי עצמות מרובים: כיבים בקיבה ובמעיים, הצטמקות של התימוס וקשרי הלימפה והגדלת בלוטות יותרת הכליה (האדרנל).
לפי סלייה, העידו תופעות אלו על הצפה של מנגנונים באמצעותם מנסה האורגניזם להגן על עצמו: מול תקיפה נפשית או פיזית המאיימת על המאזן הפנימי שלו, מופעלת תגובת נגד המנסה להחזיר את המאזן לקדמותו.
תגובה זו אינה ספציפית מאחר שאינה תלויה באופי גורם הדחק.
אצל האדם, היא זיהה אם הדחק הוא "שלילי" (dystress), למשל בעת קבלת בשורה קשה על אובדן, או "חיובי", למשל בעת מסירת הודעה משמחת.
הלחץ הגופני או הדחק הנפשי המופעל על האורגניזם נקרא על ידי סלייה "סטרס".
ההורמונים האחראים לתגובת הנגד מופרשים על ידי קליפת האדרנל ונקראים גלוקו-קורטיקואידים.
לפני סלייה, וולטר קנון תיאר את "תסמונת החירום", שבה מופעלת מערכת העצבים הסימפתטית ומח האדרנל.
מחקריהם של סלייה וקנון הוכיחו שלמצבם הרגשי של אנשים יש השלכות פיזיולוגיות; התרגשות נפשית, חיובית או שלילית, יכולה להוביל לשינויים גופניים, ואלו בתורם עלולים ליצור מנגנון פתוגני בהיווצרות מחלות גופניות ("מחלות הסתגלות" (adaptation illnesses) כלשונו של סלייה).
סלייה וקנון התמקדו במחקריהם בעיקר בבלוטות האנדוקריניות.
לעומתם, חוקרים אחרים, כדוגמת פול מקלין, התייחסו לפעילות המוח במצבי דחק.
בשנת 1936 כינה סלייה את התגובה הבלתי-ספציפית לדחק בשם "סטרס" במכתב שכתב אל עורך כתב העת "נייצ'ר".
העורך ביקש ממנו לשקול לוותר על מילה זו, מפני שהיא מחליפה את המושג "תגובת אזעקה" מיסודו של קנון.
סלייה לא היה מודע לכך שבמילה סטרס השתמשו מזה מאות שנים בפיזיקה על מנת להסביר אלסטיות.
חוק הוק משנת 1658 גרס, למשל, כי כמות של כוח חיצוני, הנקרא סטרס (stress) גורם לתזוזה פרופורציונית בקפיץ.
בדיעבד טען סלייה שאילו הידע שלו באנגלית שלו היה טוב יותר בעת ההיא, היה מעדיף להשתמש במילה strain.
בעיניו של סלייה, סטרס הוא מצב המתאפיין בדפוס תגובה אחידה לגורמי דחק "סטרסוגניים" או "סטרסורים", ללא קשר לטבעם של אותם גורמים.
בנוסף, סטרס לדידו עלול לגרום לשינויים פתולוגיים ארוכי-טווח.
סלייה הרחיב את התאוריה על מנגנון התגובה למצבי דחק שתוארה על ידי קנון, להורמונים נוספים, במיוחד בציר ההיפותאלמי-היפופיזרי-אדרנלי במוח, כמרכיבים של תגובה סטריאוטיפית משותפת לכל המצבים הסטרסוגנים.
סלייה סבר שמחלות רבות נגרמות על ידי תהליכי הסתגלות מופרזים או לקויים בעת תגובת הסטרס.
סלייה הכיר, בדומה לקנון, בהבדלים הבין-אישיים בתגובת הסטרס, למשל בשל הבדלים גנטיים והשפעת ההתנסויות השונות של כל פרט בחייו.
לגורמים אלה קרא סלייה "גורמי התניה".
בדומה לקנון, סלייה ייחס תגובות הומיאוסטטיות מאוד ספציפיות לבקרה של מערכת העצבים, והכיר בכך שהתגובות ההורמונליות הן מן ההכרח פחות ספציפיות מהתגובות הנוירונליות.
הוא ראה בסטרס תסמונת תגובתית סטראוטיפית הנגרמת על ידי כל העמסה על האורגניזם.
עם זאת, מחקרים על התגובות לסטרסורים שונים הצביעו על כך שכאשר המנגנונים ההומיאוסטטים אינם הדומיננטיים, דפוסי התגובות הבלתי ספציפיות, בייחוד ההורמונליות, שונים מסטרסור לסטרסור.
אולם, כפי שהראה סלייה, רוב מצבי הלחץ על הגוף, אם עוברים רמה קריטית, מעוררים מגוון שלם של תגובות נוירו-אנדוקריניות, בעלות פוטנציאל הרסני.
סלייה פרסם בחייו מעל 1,700 מאמרים ו-39 ספרים בנושא הדחק, כולל 15 מונוגרפיות ושבעה ספרי מדע פופולרי.
תואר דוקטור לשם כבוד מ-43 מוסדות חינוך ומחקר
חבר מסדר קנדה, האות הגבוה ביותר במדינה
חבר בחברה המלכותית של קנדה
חבר כבוד ב-68 חברות מדעיות בעולם
ב-2004 הוקמה "האוניברסיטה ע"ש יאנוש שייה" (שמו ההונגרי), אוניברסיטה בשפה ההונגרית בסלובקיה.
בית החולים בעיר קומארום בהונגריה וגימנסיה הונגרית בעיר קומרנו נקראים על שמו, "יאנוש שייה".
הונגריה הנפיקה בול דואר לזכרו
שני סרטים תיעודיים קנדיים בוימו אודותיו: הסרט הקצר "סלייה והסטרס" (1956) והסרט באורך מלא "Pour l'amour du stress".
הנס לוּדוויג (לוּץ) שטרים היה ממקימי המודיעין הגאוגרפי בצה"ל, מאדריכלי המלחמה על המים, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים.
שטרים עלה ארצה לפני מלחמת העולם השנייה והיה שותף פעיל בהתארגנות היישוב לקראת קום המדינה.
שילב לימודים אקדמיים בפיזיקה וגאולוגיה עם שירות צבאי, כסגן-אלוף בחיל המודיעין.
פרש מצה"ל בשנת 1968, לאחר 20 שנים של שירות צבאי, והצטרף לשירות המדינה כחוקר ומומחה לגאולוגיה, בוועדה לאנרגיה אטומית, ושימש כמנהל המחלקה לרישוי אתרים לכורים גרעיניים.
לאחר 17 שנים בשירות המדינה פרש לגמלאות בשנת 1985.
אביו של לוּץ שטרים, הנס, היה יליד העיירה קמניץ שבפולין (1887).
עם משפחתו עברו לברלין, שם גדל והתחנך כיהודי חילוני ועסק ברבות הימים בעסקי הוצאה לאור.
הנס שטרים כתב והוציא לאור בשנת 1930, ביחד עם אולגה גבריאלי, את הספר "מכונית הפלא" (Das Wunderauto).
הנס, ואשתו אווה, ניהלו אורח חיים ששילב מסורת וערכי יהדות עם השכלה כללית מקיפה.
הם נהגו לארח בביתם אמנים כמו הצייר והמאייר רפאלו בוזוני ואשתו, או מנגנים להנאתם על כינור ופסנתר בביתם בברלין, כשלוּץ, ואחותו הצעירה, גודולה, משחקים על הרצפה.
עם עליית הנציזם, החליטו הנס ואווה להגר עם משפחתם מגרמניה וניסו את מזלם בפריז ובשווייץ, משם עלו לארץ ישראל בשנת 1935 (העלייה החמישית) והתיישבו בתל אביב.
בגיל 15, עם הגיע המשפחה לתל אביב, למד לוּץ בגימנסיה בן יהודה, שבה למדו יוצאי גרמניה, והשלים בשנת 1938 את תעודת הבגרות שלו בהצטיינות.
לאחר שירותו בצבא הבריטי, הצטרף לשורות ההגנה ושימש כקצין בצה"ל.
בשנים אלו התגורר בגבעתיים, בשיכון צבא קבע, נישא לחווה לבית רודברג והקימו שם את ביתם.
ללוּץ וחוה שטרים שני בנים.
אחרי צאת הילדים ללימודי תיכון בפנימייה החקלאית "הכפר הירוק" החלה חוה לעבוד במשרד האוצר במחלקה לאישור פיצויים מגרמניה.
לקראת פרישתה של חוה לגמלאות, הם עקרו ממקום מגוריהם בגבעתיים לעיר רחובות כדי להתגורר בסמיכות למשפחות בניהם.
שטרים החל ללמוד הנדסה אזרחית בהתכתבות.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, ועל פי קריאת שלטונות היישוב, קטע את לימודיו כסטודנט להנדסה אזרחית והתנדב לצבא הבריטי בשנת 1942, במסגרת זו לחם ושרת ביחידה של המהנדסים המלכותיים (פלוגת המיפוי העברי מס' 524 בצבא הבריטי / יחידת המודדים, לימים הייתה לחטיבה יהודית לוחמת (חי"ל) המוכרת בשם 'הבריגדה היהודית').
בזמן שירותו במחלקת המודדים עסק בפיענוח צילומי אוויר, ובכך רכש ניסיון והכשרה חשובים אשר שימשו אותו אחר כך בהשתתפותו בהקמת שירות המודיעין של צה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
עם שחרורו בדרגת סמ"ר, ושובו מאיטליה לארץ ישראל ב-1946, המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסלול ישיר לתואר שני, כנהוג אז.
שטרים למד מדעי כדור הארץ (פיזיקה וגאולוגיה) בקמפוס הר הצופים.
עם פרוץ הפרעות, בעקבות החלטת האו"ם על הקמתה של מדינה יהודית, היה עם המגינים (מתנדבי "ההגנה") על הר הצופים הנצור.
אך לימודיו נקטעו עם התנדבותו לשורות ההגנה, כי הועבר למחלקה הטכנית שישבה במרתף ברח' דב הוז בתל אביב.
לימים הוקם "שרות מפות וצילומים" (שמו"צ).
במרץ 1948 הוקם השרות כגוף מטכ"לי עצמאי, בראשות פנחס יואלי.
תחת פיקודו שרת שטרים במשך כארבע שנים.
ביום הכרזת העצמאות היה במסדר ההשבעה עם חיילי "שרות המפות והצילומים".
שטרים היה בין מקימי המודיעין הגאוגרפי בצה"ל, חטיבת המחקר שהייתה אז אחת מ-10 יחידות הצמרת של המודיעין, כפופה לאגף המבצעים, שבראשו עמד יגאל ידין, גם לאחר הכרזת המדינה.
בראש שירות המודיעין שהוקם במהלך מלחמת העצמאות, עמד אז אריה סימון, סגן ראש המודיעין הקרבי וקצין המודיעין.
בתפקיד מרכזי זה הניח סימון את היסודות המחקריים למודיעין השדה, ניסיון שרכש אריה סימון כקמ"ן בגדוד הראשון של הבריגדה היהודית.
באופן דומה גם שטרים, וחברו מרדכי גיכרמן (בעתיד פרופ' מרדכי גיחון) הביאו עימם ניסיון וידע רבים משרותם בצבא הבריטי, כסמ"ר ביחידת המיפוי, וכסמל במודיעין שדה.
את מחלקת מודיעין השטח והמטרות הקים פרופ' אברהם רייפנברג - מומחה לתורת הקרקע (גם הוא יוצא הצבא הבריטי) שנקרא מן האוניברסיטה העברית, וכאשר שב רייפנברג לאקדמיה לאחר המלחמה, ירש אותו שטרים בתפקיד ראש ענף מודיעין השטח.
בסוף שנת 1948, בדרגת סרן, הועברו שטרים והענף שעמד בראשו לחיל המודיעין, שבסיסו היה אז ב"בית הירוק" ביפו.
בשנת 1950 היה לראש מדור מחקר בדרגת רב-סרן, ומשנת 1958 בדרגת סגן-אלוף, היה לראש ענף מחקר-1, שהיה אז הגדול והמורכב מכל ענפי המחקר במחלקת מחקר באגף המודיעין.
במסגרת שירותו הצבאי עבר ב-1951 קורס מפקדי גדודים וסיים את בית הספר לפיקוד ומטה (פו"ם) בהצטיינות במחזור 1958, ומונה לדרגת סגן-אלוף.
שטרים התמחה בפענוח תצלומי אוויר.
מדור הפענוח זכה להוקרה רבה על אמינות ומצוינות קציניו, ומסירותם למשימה הקשה והמאמצת תחת לחץ.
אחד החידושים אשר הונהג אז היה פיתוח 'מפות-תצלום' כלומר פסיפס תצלומים מורכבים אשר עליהם סומנו (ומאוחר יותר גם הודפסו) מידע נוסף כמו ביצורים, עמדות ושדות מוקשים, דרכים ונתיבים ורשת קואורדינטות.
המחלקה גם עסקה בפיתוח מפות עבירות שאפשרו תכנון תוואי תנועה וחדירה בין שורות האויב, והיו לתועלת רבה בגיבוש תוכניות למבצע סיני ומלחמת ששת הימים שהביאו להכרעה והצלחה במבצעים.
בתקופה זו (1964) התפתח מוקד מתיחות בין ישראל וארצות ערב (בעיקר סוריה) על רעיון הטיית מקורות הירדן.
על מנת לנהל את "המלחמה על המים" של מדינת ישראל באמינות, חקר שטרים את פוטנציאל המשקעים באגני הניקוז של מקורות הירדן, על פי דוחות משקעים (גשמים ושלגים) של השירות המטאורולוגי הישראלי ושירותים מטאורולוגיים באזור.
תופעות מחזוריות, טווחים וסוגי ממטרים שראה בנתונים ובתוצאות המחקרים האלו סיקרנו את שטרים להמשיך ולחקור את בסיסי הנתונים שבידו.
תובנות ורעיונות חדשים הביאו לתוצאות חדשות ופרסום מאמרים מדעיים רבים בתחום מדידה וחיזוי המשקעים בישראל .
שטרים שירת בצבא הקבע עד לשנת 1968. במהלך שירותו הצבאי השלים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך (ב-1954) ותואר דוקטור קיבל ב-1969. עבודתו המסורה והאמינה הייתה שם-דבר בצמרת צה"ל.
לא אחת נתבקש אישית להתייצב בפני ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, שביקש לשמוע את חוות דעתו באופן אישי.
בעבור אחד המחקרים שעשה הומלץ כמועמד עם חוקרים אחרים מן היחידה "ענף 1" לפרס ביטחון ישראל 1966 על ידי ראש אמ"ן האלוף אהרן יריב.
בוועדה לאנרגיה אטומית, במרכז למחקר גרעיני - שורק (ממ"ג), החל את עבודתו בשנת 1968 כראש נושא הערכות סיכונים סביבתיים של אתרי מתקנים גרעיניים, במחלקת הבטיחות של המרכז למחקר גרעיני (ממ"ג).
בשנת 1973 התמנה על ידי מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, שלהבת פריאר, למרכז ועדת הבטג"ר .
משנת 1974 התמנה על ידי שלהבת פריאר למנהל מחלקת רישוי ואישור אתרים להקמת כור גרעיני ליצירת חשמל באגף הרישוי.
בשנת 1981 ביקר כפרופסור אורח במכון לגאולוגיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בבון, גרמניה, ובשנת 1985 שהה שם לשבתון כעמית מחקר.
בשנים 1982 ו-1984 נבחר כ"עובד מצטיין" של המטה על תרומתו בגיבוש עמדות האגף בנושאי רישוי אתרים לתחנות כוח גרעיניות (תג"ר).
שטרים ליווה נושא זה מאז הקמת האגף והיה מעורב מאוד בגיבוש קריטריונים וקבילות אתרים.
בשנת 1985 פרש לגמלאות מהמרכז למחקר גרעיני כפרופסור אמריטוס.
שטרים החל את דרכו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים, כסטודנט למדעי כדור הארץ, גאולוגיה ופיזיקה.
עם פרוץ הפרעות היה עם הסטודנטים המגינים על הר הצופים הנצור.
לימודיו נקטעו כאשר הצטרף לשורות ההגנה ושרותו בצה"ל משנת 1948. במקביל למחקריו בתפקיד ראש ענף מודיעין השטח בדרגת סרן, החל את עבודת המסטר שעסקה בתנועת שרטונות לאורך חופי ישראל בים התיכון.
את התואר השני קיבל בשנת 1955, והחל את עבודת הדוקטורט .
בתאריך 25 באוגוסט 1963 מונה שטרים כיועץ לוועדת הזיפזיף על ידי שר הפיתוח והשיכון, מר יוסף אלמוגי (באישור מפורש של הרמטכ"ל).
שטרים בדק באמצעות תצלומי אוויר את השינויים בקו החוף של מדינת ישראל.
את ממצאיו (בנספח מס' 4 בדו"ח הוועדה) סיכם בקביעה שאין מקום לספק שכריית הזיפזיף גורמת באופן ישיר לתזוזת קו המים מזרחה וששעורי התזוזה תלויים בכמות הכרייה.
בשנת 1964 נושאי מחקריו קיבלו תפנית בעקבות הצורך לחקור את משטר המשקעים של מדינות המזרח התיכון בעקבות "מלחמות המים" ושמירה על חופש השימוש של מקורות המים של מדינת ישראל.
מחקרים אלו התבססו על מאגר נתונים של הממוצעים החודשיים שהתפרסמו ב-WWR.
תצפיות שיטתיות אלו של גשם, טמפרטורה ולחץ ברומטרי שנעשו בירושלים מאמצע המאה ה-19, מהוות את הסדרה הארוכה ביותר של מדידות כאלו במזרח התיכון, שימשו את שטרים כבסיס למחקרים רבים בנושאי מטאורולוגיה ומשקעים.
התפלגות סך המשקעים השנתי לאורך 118 שנים הראתה דגם של 5 קבוצות משקעים שמהווה סטייה מן ההתפלגות הנורמלית הצפויה למשתנה כמותי כמו משקעים (מאמר מס' 5 ברשימה).
תופעה זו אינה מוגבלת רק למשקעים בירושלים אלא קיימת גם בתופעות טבע שונות נוספות הקשורות במשקעים, למשל ספיקת נהרות.
התפלגות נחל השניר מציגה בצורה בולטת את ההתפלגות לחמש קבוצות.
גם התפלגות סך המשקעים השנתי בביירות (בירת לבנון, צפונית לירושלים) בעלת אפיון דומה.
הסטייה מהתפלגות נורמלית יכולה להיות מוסברת על ידי קיומם גורמים בלתי אקראיים המשפיעים סך המשקעים השנתי.
גורמים אלו מביאים לידי היווצרות "דגם אקלימי" הקובע במידה רבה אם עונת חורף מסוימת תהיה עתירת משקעים או שנת בצורת.
בין התרומות המשמעותיות ביותר של שטרים בתחום המטאורולוגיה הייתה הטבעת המושג: פרק-גשם.
מחקירת 20 שנות מדידות גשם בירושלים פרסמו בשנת 1973 שטרים ורוזנן את ממצאיהם.
'פרק-גשם' הוגדר כתקופה גשומה (של למעלה ממילימטר אחד של משקעים) בין תקופות יובש, המאופיינת בתפוקה, משך (בימים) ועוצמה יחסית (כמות/בזמן).
נמצא כי בארץ שלושה סוגים של פרקי גשם (קטנים שתפוקתם קטנה מ-50 מ"מ, בינוניים כ־70 מ"מ, וגדולים מעל 100 מ"מ גשם), ובסך הכל יש בישראל בכל שנה כשנים עשר פרקי גשם.
בישראל מספר פרקי הגשם זעירי התפוקה הוא די קבוע (כשנים עשר).
מכאן שאם אין זרימות אוויר מן המרחב הצפוני/רוסי דרך כרתים או קפריסין, תהיה שנת בצורת קשה.
שטרים פרסם עשרות מאמרים מדעיים בתחומים: גאולוגיה (חוף הים ורעידות אדמה), מטרואולוגיה (משקעים).
הנס קארל מֶזֶר היה קצין נאצי באס אס שהיה חלק מסגל מחנה נוינגמה, אושוויץ ודורה-מיטלבאו במהלך מלחמת העולם השנייה.
עד לסיום המלחמה הגיע לדרגת אובר-שטרומפירהר, נלכד והועמד לדין על ידי בית דין צבאי אמריקאי בגין פשעי מלחמה.
היה הנאשם היחידי מבין 19 הנאשמים במשפט דורה-מיטלבאו שנגזר עליו גזר דין מוות, הוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג בשנת 1948.
מזר נולד בדרמשטאדט גרמניה ועיסוקו היה סוחר, הצטרף למפלגה הנאצית באוקטובר 1929 (חבר מספר 155301) ולשורות האס אס ביולי 1931 (חבר מספר 9555).
ביולי 1940 הצטרף מזר לצוות מחנה הריכוז הינצרט שהיה ידוע לשמצה בשל אכזריות השומרים בו, ולאחר מכן הוצב במחנה נוינגמה.
מחודש מאי 1943 עד אוקטובר 1943 הוא שובץ במחנה אושוויץ III מונוביץ והיה אחראי על עבודת הכפייה במפעל בונה-ורקה של התאגיד אי גה פארבן.
עד לסוף אפריל 1944 היה אחראי גם על האסירים שעבדו במחנה הראשי של אושוויץ - אושוויץ I.
הועבר למחנה דורה-מיטלבאו ב-1 במאי 1944. תחילה שימש כסגן מפקח המחנה ובהמשך עלה בדרגתו למפקח הראשי של המחנה (בגרמנית הדרגה נקראה "שוצהפטלאגפיהרר").
במחנה זה ביצע את הזוועות שהובילו למעצרו ולהוצאתו להורג.
במהלך תלייה של אסירים למשל, הוא חתך את חבלי התלייה שלהם בעודם בחיים על מנת להאריך את סבלם.
בפברואר 1945, עם התחזקות הצבא האדום בחזית המזרחית והשמדתו מוצבים גרמנים, סגל מחנה אושוויץ פונה למחנה דורה-מיטלבאו.
מפקד מחנה אושוויץ ריכרד בר וצוותו השתלטו על מתחם המחנה ומזר חזר לתפקידו הקודם כסגן מפקח המחנה, הפעם תחת פיקודו של פרנץ הסלר.
ב-5 באפריל 1945, כאשר הדיוויזיה המשוריינת השלישית של הצבא האמריקאי התקרבה למחנה, מזר הורה על פינוי ברכבת של 3,000 אסירים למחנה נוינגמה.
בשל אילוצי המלחמה הרכבת הוסטה למחנה ראוונסבריק.
לבסוף הוצעדו האסירים בצעדת מוות מערבה לתוך שטח גרמניה.
מזר נעצר בסוף מלחמת העולם.
לאחר שנחקרו תנאי העבדות במפעל "מיטלוורק" אליו נשלחו אסירים ממחנה דורה-מיטלבאו, מזר הועמד למשפט בפני בית דין צבאי אמריקאי, אחד מבין 19 נאשמים במשפט דורה שהיה חלק ממשפטי דכאו.
המשפט נמשך מה-7 ביולי 1947 ועד ל-30 בדצמבר של אותה שנה.
במשפט עלה שמזר נכח בתליות למוות של אסירים וכן שהוציא להורג ביריות אסירים שניסו להימלט מהמחנה.
האחריות על צעדת המוות מן המחנה עם פינויו הוטלה אף היא על מזר.
בעדותו במשפט אמר: "באותו האופן, עם אותו התענוג, בו אתה יורה באייל, אני יריתי בבן אדם.
כאשר הצטרפתי לאס אס והיה עלי לירות לראשונה בשלושה אנשים, האוכל שאכלתי לא היה טעים במשך שלושה ימים, אבל היום זהו תענוג.
הוא נמצא אשם והיה היחידי מבין כל הנאשמים שנגזר עליו גזר דין מוות.
לאחר הערעורים במשפט, מזר הוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג ב-26 בנובמבר 1948.
הַנְס מַגְנוּס אֶנְצֶנְסְבֶּרְגֶר היה סופר ומשורר גרמני.
אנצנסברגר נולד בעיירה קטנה בדרום בוואריה בשם קאופבורן, הבכור מבין ארבעה בנים.
משפחתו היגרה לנירנברג, בירתה הסמלית של המפלגה הנאצית בשנת 1931. יוליוס שטרייכר, עורך העיתון "דר שטירמר", היה שכן של משפחתו בנירנברג.
בילדותו הצטרף אנצנסברגר לנוער ההיטלראי אך סולק ממנו במהירות.
אנצנסברגר למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג, אוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת המבורג ובסורבון בפריז.
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור לאחר שהשלים תזה שעסקה בשירתו של קלמנס ברנטנו.
הוא עבד כעורך רדיו בשטוטגרט עד 1957, השתתף במספר כינוסים של קבוצת 47 ונחשב לאחד היוצרים הבולטים בקבוצה.
מאז 1985 ועד למותו היה העורך של סדרת הספרים "ספריית אנדרי" ("Die Andere Bibliothek") היוצאת לאור בפרנקפורט.