tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטבח היהודי המסורתי, מטבח השבת הבסיסי, חלות השבת, בישול החמין או מסורת שולחן הסדר, כל אלו קיבלו משמעות חדשה במאה השנים האחרונות בחדר האוכל הקיבוצי, בצבא, ובשיכונים בערי הפיתוח.
כך נולד המטבח היהודי המסורתי החדש, מטבח של גפילטע-חריימה.
אותם שילובים של מזרח ומערב, שילובים של טכניקות חדשות למאכלים ישנים והשינוי בבסיס חומרי הגלם הביא את המטבח החדש להיות מטבח פיוז'ן חדשני.
מאכלים יהודיים המאפיינים את כל העדות הם החלה: שהיא לחם קלוע שאוכלים יהודים באופן מסורתי בשבת וחג.
הוא מופץ בעיקר בסופי השבוע לקראת שבת, באירועי שמחה במשפחות דתיות ובסעודות מצווה.
אף על פי שחלה נחשבת למאכל יהודי, היא זכתה לפופולריות גם בקרב חלק מערביי ישראל.
בנוסף יש את החמין שהוא מאכל שבת מסורתי הקיים ברוב העדות היהודיות והוא מבוסס כמעט תמיד על בשר, דגנים, קטניות וירקות המבושלים זמן רב בחום נמוך.
טשולנט - חמין על פי יהודי מרכז ומזרח אירופה.
סחינה - חמין נוסח יהודי מרוקו.
טפינה ארישה - חמין נוסח יהודי תוניסיה.
תביט - חמין עוף ואורז של יהודי עיראק.
הריס - חמין על פי יהודי תימן.
אושיסבו - חמין על פי יהודי בוכרה.
פעמים רבות החמין נעשה עם תוספת על בסיס קמח, או סולת מעורב בשמן, כגון קיגל, או "קישקע" (מעי ממולא) (אשכנזי), או קוקלה (טריפולטאי).
אלו הן המנות העדתיות שבהגיען לארץ חצו את גבולות העדה המקורית שלהן, וככאלה, מהוות חלק בלתי נפרד מהמטבח הישראלי.
העדה האשכנזית תרמה למטבח הישראלי את השניצל, את ההרינג, ואת הפירה וכן סלטים כמו סלט ביצים, כרוב כבוש, סלטי מיונז למיניהם וכבד קצוץ.
מאכלים נפוצים אחרים מעדה זו הם הגעפילטע פיש, הוורניקס, הקרעפלך, צימעס, והקוגל.
ניתן לראות את הקוגל הירושלמי המכיל קרמל, כמאכל ישראלי מקורי.
בחגים יעלו על השולחן המצה בריי והלביבות.
הקונדיטוריות הישראליות הראשונות היו שייכות לאשכנזים, ועוגות רבות האהובות בישראל מקורן במרכז אירופה, כמו רוגעלך, סברינה, עוגיות שושני קצף וסהרונים: עוגיות מבצק פריך בצורת סהר ממולאות באגוזים, בשקדים, או בפרג.
קינוחים וממתקים נוספים האופייניים לישראל הם הסופגניות הקלאסיות הנאכלות בחג החנוכה, אוזני המן הנאכלים בחג פורים וקרמבו, שהוא ממתק עממי מאירופה שהפך לפופולרי בארץ מדי שנה עם בואו של החורף.
עדות צפון אפריקה תרמו למטבח הישראלי את הקוסקוס והמפרום שצברו בישראל פופולריות רבה וכן את השקשוקה הטריפוליטאית וסלטים כמו מטבוחה, סלט פלפלים וסלט גזר תוניסאי ופלפלים קלויים.
החריימה - מנת דגים מהמטבח הטריפוליטאי, וכן מנות דומות ממטבחי צפון אפריקה, שמכונות בטעות גם הן בתור חריימה, קיבלה בשנים האחרונות מעמד כמעין מקבילה מזרחית לגעפילטע פיש.
המג'דרה, מנת האורז הפופולרית ביותר בארץ, אחרי אורז לבן רגיל - הגיעה דרך העולים היהודים מפרס, סוריה ומצרים.
רכז רימונים, שהוא סירופ רימונים הגיע אף הוא מהמטבח הטריפוליטאי (והבוכרי) והפך בישראל לפופולרי לצורכי בישול.
עוגיות הספינג' ועוגיות הפזואלוס הגיעו גם הן מהמטבחים הצפון אפריקאים.
עדות הבלקן שמוצאן מבולגריה, טורקיה,ויוון.
תרמו למטבח הישראלי את הבורק הקרוי בישראל בצורת הרבים שלו - בורקס, היוגורט, עלי גפן ממולאים והאיקרה.
מכיוון שעדות אלו נחשבו לחלק משמעותי מהישוב הישן, הייתה לו השפעה על המטבח של יהודים אלו.
העדה התימנית תרמה למטבח הישראלי מרקים וכן את מאפיה - הג'חנון, המלאווח, הפתות, הסבאיה, הכובאנה, הסלוף, הלחוח וגם את הסחוג והחילבה המלווים אותם.
העדה העיראקית תרמה למטבח הישראלי את הקובה והמרקים המלווים אותו (חמוסטה, כותלה, דלעת וסלק), את חביתת הירק (ערוק, לביבות המורכבות בין היתר מירקות), הסמבוסק, הטורשי (ירקות מוחמצים מעורבים), קיצ'רי (אורז אדום בבישול ארוך עם עדשים הנאכל עם שמנת או יוגורט מעל, בעיקר בשבועות) ועוד.
תרמה גם את העמבה ואת הסביח.
בגזרת הקינוחים את המעמול והכעכ ובנוסף לכך העדה העיראקית הביאה יחד איתה את הסילאן (דבש תמרים) אשר נפוץ בכל בית ישראלי
המטבח הישראלי-מזרח תיכוני מבוסס בעיקר על שילוב של המטבחים המזרח תיכוניים עם השפעות מכל גוני המטבח הים תיכוני והוא המטבח הפופולרי בישראל.
שיטות הבישול הנפוצות במטבח זה הן צלייה בגריל, בישול בנוזלים, אידוי בשומן, אפייה וטיגון.
הסלט הישראלי נוצר בהשפעה לבנונית/סורית.
במסעדות מזרחיות בישראל מקובל להגיש לשולחן יחד עם המנות העיקריות מהסלטים האלה, בבחינת מתאבנים.
מטבלים חריפים - סחוג, אריסה, פלפלצ'ומה וצ'או, כולם גרסאות של עדות שונות למטבל על בסיס פלפלים חריפים ושום כאשר הסחוג הוא הפופולרי ביותר והאריסה אחריו.
עמבה - מטבל על בסיס פרי המנגו הובא לארץ עם העולים מהודו ומעיראק, ונעשה פופולרי בדוכנים לממכר שווארמה ופלאפל.
חילבה- מטבל העשוי מזרעי "גרגרנית יוונית" ומשמש בעיקר לתיבול שווארמה, פלאפל, וכבסיס להכנת רוטב העמבה.
לבנה - גבינה חמצמצה מזרח-תיכונית העשויה מחלב-בקר.
סילאן - סירופ הנעשה מרכז תמרים ומשמש בדרך כלל להכנת תבשילים מלוחים, או לקינוחים.
מיוחס בדרך כלל לעדה הסורית, או העיראקית, אולם כפי הנראה היה בשימוש בארץ ישראל מימים ימימה והוא "הדבש" המופיע במקרא ובשבעת המינים.
פיצוחים - פיצוחים אף הם פופולריים במטבח הישראלי ובין השאר השתרשו גרעיני חמנייה, גרעיני אבטיח, גרעיני דלעת, פיסטוקים, אגוזי קשיו ושקדים מלוחים.
חמוצים - במטבח הישראלי מקובלים החמוצים כמתאבן (מאזט) לפני הארוחה, או כליווי לארוחה.
החמוצים הפופולריים ביותר הם זיתים ומלפפונים חמוצים, אולם גם סוגי ירקות כבושים אחרים, כמו סלקים, כרוב, צנוניות ועוד מקובלים, בעיקר כתוספת במנת הפלאפל.
משקאות - המשקאות המקובלים בישראל הם על בסיס פירות הדר סחוטים.
מיץ התפוזים פופולרי וכן מיץ אשכוליות, מיץ לימונים ממותק ("לימונדה"), שנשתה הרבה פעמים עם עשבי נענע חלוטה ("לימונענע").
עוד פופולרי מיץ רימונים ומשקה הרוזטה משקה על בסיס חלב שקדים שהגיע מהמטבח הסורי וכן משקה הסחלב בהשפעת המטבח הטורקי.
כמו כן פופולרי גם משקה תה עם נענע, או עם הל.
פיתה - הפיתה אהובה מאוד בישראל כיוון שמרקמה רך ונעים והיא מאפשרת מצד אחד לאכול סלטים בשיטת ה"ניגוב" וכן יכולה לשמש ככלי קיבול למנות שונות שחלקן ייחודיות לישראל כמו שניצל בפיתה או סטייק בפיתה.
גם הלאפה פופולרית מאוד אבל בעיקר להגשת בשרים שונים.
תבלינים - תבלינים מקובלים במטבח הישראלי הם הל, זעתר, כורכום, כמון, ציפורן, ראס אל חנות, שהגיע מהמטבח הצפון אפריקאי, קינמון, סומאק, בהרט, שומשום, קצח וכן תבלין הפפריקה, שנקלט מהמטבח ההונגרי, ותבלין הזעפרן, שנקלט מהמטבח הפרסי.
שקשוקה - תערובת ביצים, פלפלים ועגבניות מטוגנים בתבלינים.
מאכל זה הגיע ממטבח צפון אפריקה.
עם הזמן התפתחו וריאציות של המאכל הזה כגון ה"חמשוקה" שקשוקה על מצע סלט חומוס, שהומצא על ידי חומוסית תנעמי ברעננה, שאף רשמה עליו פטנט, וכן ה"שקשוקית" של מסעדת מחניודה, מנה שאף הוצגה באחת התוכניות של מרתה סטיוארט, ובה בשר טחון מחליף את הביצים.
חטיפים מטוגנים - הפופולרי ביותר הוא הפלאפל בגרסה הכלל מזרח תיכונית שלו, שהיא על בסיס גרגירי חומוס שנגרסים ומעובדים לכדורים קטנים יחד עם גרגירי שומשום, טחינה ותבלינים, אשר מטוגנים בסופו של דבר בשמן עמוק (וזאת בניגוד לגרסה מצרית הקופטית הספציפית, העשויה מפול).
בדרך כלל הפלאפל מוגש בפיתה בתוספת סלט ירקות ישראלי, שלל חמוצים, טחינה ועמבה.
חטיפים מטוגנים אחרים הם הקובה שהגיעה מהמטבח המזרח תיכוני וכן סיגרים ופסטלים שהגיעו מעדות צפון אפריקה.
מרקים - המרקים הנפוצים במטבח זה מקורם בעיקר במטבח היהודי-תימני שהביאו איתם יוצאי תימן וביניהם מרק רגל, מרק שעועית, מרק בשר וכן, מרק עצמות.
פתיתים - מכונים גם אורז בן-גוריון.
גרגרי פסטה אפויים, שהומצאו בישראל בתקופת הצנע.
הפתיתים דומים במיוחד למאכל לבנוני בשם "מאפטול", למאכל האיטלקי "אורזו", ולמאכל הסרדיני "פרגולה".
הפתיתים הומצאו בתקופת הצנע, כאשר היה מחסור באורז, על מנת לספק את צורכי העולים מארצות המזרח, שתזונתם התבססה במידה רבה על אורז וקוסקוס.
ראש הממשלה אז, דוד בן-גוריון, ביקש מאויגן פרופר, ממייסדי חברת אסם, לייצר תחליף מבוסס חיטה לאורז.
זה החליט להשתמש במאפה המזרח-אירופי פערפאלאך, ששימש כמאכל טקסי בסעודה שלישית בשבת, וכן כאחד הסימנים בראש השנה, ופיתח אותו למוצר תעשייתי, הנמכר באופן מוכן לבישול.
משום כך, זכה המוצר לכינוי "אורז בן-גוריון".
הצורה הראשונה של הפתיתים הייתה צורת אורז, ובהמשך יוצרו צורות נוספות כגון: כדורים קטנים, טבעות וכוכבים.
בעוד שבישראל הפתיתים נחשבים למזון עממי וזול, הנאכלים כיום בעיקר על ידי ילדים, בעולם הפתיתים משולבים לעיתים בארוחות גורמה.
לפי אחת הגרסאות, כניסת הפתיתים למסעדות בארצות הברית, שם הם קרויים "קוסקוס ישראלי" ("Israeli couscous") ונחשבים , התחילה כאשר השף הניו יורקי, דון פינטבונה, שילב אותם בתפריט ה"מיוחדים" ("Specials") של מסעדתו, לאחר שהתארח בביתה של השפית מיקה שרון, וראה על השולחן סיר עם פתיתים שהכינה לבתה.
כריכים - סביח, כריך עיראקי עשיר, על בסיס תפוחי אדמה וחצילים מטוגנים עם סלט ירקות, חמוצים ותבלינים שבעבר היה מוכר רק ברמת גן וכיום ניתן למצוא אותו בכל רחבי הארץ.
הסנדוויץ' התוניסאי, כריך המכיל טונה, תפוחי אדמה מבושלים, זיתים, ממרחים וסלטים בלחמנייה מטוגנת הנקראת פריקסה תוניסאי, נעשה אף הוא פופולרי במטבח הישראלי.
בשרים בגריל - הפופולריים ביותר הם קבב ושישליק.
למגוון הבשרים הוסיפו העולים מרומניה את גרסתם לקבב וכן סטייקים של בקר אותם הגישו בפיתה.
בשכונת התקווה בתל אביב המציאו שיפודי כבד אווז שכיום אינם פופולריים מסיבות הומניות וכלכליות.
מעורב ירושלמי - מאכל העשוי מנתחי בשר מטוגנים או על האסכלה.
נהוג להכינו בעיקר מאיברים פנימיים כגון כבד ולבבות וכן מחזה הודו, עם בצל ותבלינים כמו כמון, כורכום ועוד, המאכל נולד בסוף שנות ה-60 בהשראת Grillteller של יוצאי מזרח אירופה שקיבל שינוי מזרחי באחת הסטקיות שברחוב אגריפס בירושלים, סמוך לשוק מחנה יהודה (יש כמה סטקיות הטוענות לזכות הראשונים עליו).
במהלך השנים החלו להכין אותו במסעדות ברחבי הארץ, וכן לייצרו באופן תעשייתי.
שווארמה - הגיעה לישראל מהמטבח הטורקי דרך האימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ.
השווארמה הפופולרית בישראל עשויה בשר הודו והרבה אחריה נמצאות שווארמה עגל, כבש ופרגיות.
חומוס, צ'יפס, סלט - מושג זה מתאר את מגוון התוספות שמוכנסות לתוך פיתה יחד עם המנה המרכזית בין אם היא פלאפל, שווארמה או בשר צלוי.
השימוש בצ'יפס במאכלים אלה שהוא ייחודי לישראל.
קפה טורקי - או בשמו המוכר בארץ "קפה שחור".
המטבח הירושלמי התהווה כמטבח של שילובים ושל אילוצים: עדות ישראל השונות שהסתופפו זו לצד זו, השפעות מהמטבח הערבי המקומי; אילוצי מלחמות, צנע ועוני; אילוצי כשרות, וזמינותם של פירות ועשבי בר מקומיים שניתן היה ללקט בעונתם.
כל אלה הולידו מנות כגון:
קציצות חוביזה (חלמית) הן מאכל ישראלי שהיה נפוץ בתקופת הצנע, כעשב בר שניתן ללקט בשדה.
הצעת הגשה לקציצות חלמית במיץ עגבניות מופיעה בהצעת תפריטים לסעודת יום העצמאות שפרסמה המחלקה לתזונה שבמשרד החינוך והתרבות בשנת 1955. המסמך מציין כי המתכון נבחר לזכר מצור ירושלים.
המסמך מוסיף ומפרט כי צמח החלמית, אשר גדל באופן פראי בכל גינה וחצר בירושלים, שימש כירק יחידי כמעט בתקופת המצור על ירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.
אש תנור- לאפה דקיקה הנאפית בתנור.
בשונה מהקוגל המזרח אירופי הקלאסי המתוק, הקוגל הירושלמי חריף בשל שימוש נדיב בפלפל שחור כתוש.
הקוגל הירושלמי מוגש לעיתים בתוספת טחינה וסחוג
כרובית מטוגנת בבלילה ברוטב לימון חמוץ-חריף
כרוב ממולא אורז ("פראקס", או "יפרח")
מילקי - מעדן חלב עממי מגרמניה, שהפך לפופולרי בארץ בעזרת חברת שטראוס.
גרסתו העיקרית בנויה שתי שכבות: שכבת פודינג ועליה שכבת קצפת.
קרמבו - ממתק עממי מאירופה, שהפך פופולרי בישראל.
שמו העברי הוא הלחם של המילים "קרם" ו"בו" (בתוכו).
הקרמבו הראשון ככל הנראה יוצר בדנמרק במאה ה-19, אולם יש אומות אירופאיות נוספות שטוענות להמצאתו.
ביסלי - חטיף מלוח המיוצר על ידי חברת אסם.
החטיף מיוצר משנת 1975, ופותח על ידי צוות שבראשו עמד מהנדס המזון דן פרופר, לימים מנכ"ל החברה, וע"י ד"ר יאיר ויל שהיה המדען הראשי בחברה מסוף שנות ה-60 ועד 1997. ד"ר ויל סיים את לימודיו בברקלי קליפורניה בכימית מזון ולאחר פוסט דוקטורט בשיקגו חזר לאסם כמדען ראשי.
ע"פ מקור בודד, היה זה לפי רעיון של אפרים סעדון, מנהל ייצור בחברה.
בראשיתו שווק הביסלי בשלושה טעמים: בצל, גריל ופלאפל ובהמשך נוסף ברביקיו ופיצה.
במבה - חטיף בטעם בוטנים, העשוי מבוטנים ותירס המיוצר על ידי חברת אסם החל מתחילת 1964. בתחילת דרכו היה החטיף בטעם גבינה, אולם שיווקו לא נשא רווחים משמעותיים, ובאפריל 1965 שווק במבה בחמישה טעמים: בוטנים, גריל, קורן, קימל וגבינה.
ומאז 1966 משווק במבה רק בטעם הבוטנים.
ההצלחה הגדולה של החטיף הפכה את המותג "במבה" לשם גנרי לחטיף בוטנים מסוג זה.
המוצרים המתחרים נמכרו בשמות "פרפר" (תלמה), "שוש" (עלית) ועוד.
נכון לשנת 2007, כל חטיף רביעי לערך הנקנה בישראל הוא במבה, והוא החטיף המלוח הנמכר ביותר בישראל.
חלווה - ממתק ממוצא טורקי.
מאז שנות ה-90 החלווה מצאה את עצמה מככבת בקינוחים מקוריים, כמו פרפה חלווה שהמציא השף צחי בוקששתר.
המטבח הישראלי אימץ בתחילה קינוחים ממוצא צרפתי כמו מוס שוקולד וקרם בוואריה (בגרסה מקומית) אך כיום מוגשים קינוחים יותר מזרח-תיכונים כמו מלבי, כנאפה ובקלאווה שהגיעו מהמטבחים הטורקי והערבי.
קינוח נוסף שהיה פופולרי בעבר, אולם קרנו ירדה עם השנים, הוא הקומפוט, מרק פירות קר שהגיע מהמטבח של יוצאי אשכנז.
בשנות ה-50 וגם בשנות ה-60 היה נפוץ באזור תל אביב הקינוח גלידה מסטיק.
קיימים אלו המפקפקים בייחודיותו של המטבח הישראלי, והם עושים זאת במספר טענות:
רבים מהמאכלים הנחשבים ישראליים מקורם למעשה במטבח המזרח תיכוני.
מטבח יהודי הוא מטבח שמקורו במדינות הגולה השונות.
לעומתם, המצדדים בקיום מטבח ישראלי מעלים את הטענות:
ישראל מדינה יחסית חדשה, אך נהנתה מהתיישבות לפני קרוב למאה שנה, זמן מספיק כדי לפתח תרבות ייחודית למקום ששונה מארץ המוצא ממנו המתיישבים הגיעו.
המטבח היהודי אוצר בתוכו את המסורת שכביכול חסרה למטבח הישראלי.
ישראל יושבת במזרח התיכון שחולק מאפיינים רבים דומים שמשותפים לאגן הים התיכון כולו.
מטבחים רבים משפיעים זה על זה ושואלים מאכלים זה מזה.
תופעות כאלה מוכרות במטבחים האסייתים למשל.
אין תרבות אוכל חסינת השפעות לחלוטין, ישנן דוגמאות רבות למטבחים גדולים בעולם שנוצרו משילוב של תרבויות אוכל שונות ויצרו מטבח חדש עם ייחוד משלו (למשל המטבח הלטיני, המטבח הברזילאי, המטבח האמריקאי ועוד).
גם מאכלים שנחשבים "מקוריים" למדינה או תרבות מסוימת למעשה נוצרו ממפגשים תרבותיים (למשל הפסטה מקורה מאסיה ונחשבת איטלקית, שימוש בעגבניות במטבח הספרדי הובאו מאמריקה הפרה קולוניאלית, פלפלים חריפים שהובאו גם הם מאמריקה ואומצו במטבחים רבים בעולם כמו הודו, מרוקו, קוריאה ועוד דוגמאות נוספות).
כל אלה מעמידות בספק את הגישה שכל מטבח עומד בנפרד בפני עצמו.
רבים המקרים בהם מאכלים לאומיים של מדינה מסוימת מקורם במטבח אחר - למשל ההמבורגר, הנקניקיות, הפיצה והצ'יפס בארצות הברית, שמקורם בגרמניה באיטליה ובבלגיה בהתאמה.
מנות רבות הנאכלות בישראל לא נמצאות במקומות אחרים.
במיוחד מדובר בשילוב אלמנטים בין המטבח המזרח תיכוני למטבח היהודי (או מטבחים אחרים).
די בקיומן של מנות ייחודיות לישראל כמו למשל שניצל בלאפה, מלאווח-פיצה (צ'יצ'ולינה), או פיצת מצה, כדי לקבוע שאכן קיים מטבח ישראלי שאף יצר מנות שמשלבות בתוכן מאכלים מקצוות שונים של העולם.
המטבח הצ'כי הוא כינוי לסגנון הבישול המקובל בצ'כיה.
מטבח זה מושפע מאוד מסגנונות הבישול בארצות השכנות.
במשך שנים הייתה צ'כיה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, והמטבח הצ'כי ספג השפעות רבות מהמסורת הווינאית, אך גם ממאכלים וסגנון בישול שהגיע מזרחה משם, ומהשפעות מקומיות.
רבות מהעוגות ומיני המאפה הפופולריים במזרח אירופה מקורם בצ'כיה.
המטבח הצ'כי הוא מטבח כבד יחסית, הכולל שימוש רב בבשר ובשומן.
בשר חזיר הוא המאכל הבסיסי והפופולרי, ולצידו בשר עוף ובשר בקר.
אווז, ברווז וארנבת, כמו גם בשר ציד, זוכים אף הם להיות מוגשים במסגרת הבישול הצ'כי.
מכיוון שלצ'כיה אין מוצא לים, מאכלי דגים הם נדירים, פרט לקרפיון המוגש באופן מסורתי בחג המולד.
ספר הבישול הצ'כי הראשון נכתב באמצע המאה ה-19 על ידי מגדלנה דוברומילה רטיגובה (נפטרה ב-1845) מהעיירה ליטומישל, בה חי גם המלחין הלאומי הצ'כי בדז'יך סמטנה.
כופתאות - Knedlíky, הן מנה צ'כית טיפוסית, המוגשת הן כתוספת למנת בשר עיקרית, והן בלוויית רוטב מתוק, פירות יער או גבינה מתוקה לקינוח.
ניתן להכין את הכופתאות מבצק, משאריות לחם או מתפוחי אדמה.
כופתאות מתוקות עשויות לעיתים מבצק שמרים, וכוללות מילוי מתוק.
הכופתאות הן לרוב גדולות, בצורת גליל מוארך, הנחתך לפרוסות לשם הגשתו, וזאת כווריאציה על הכופתאות המוגשות במטבח האוסטרי, המוגשות לרוב קטנות יותר.
עם זאת, כופתאות מתפוחי אדמה מוגשות בגודל קטן המזכיר את המטבח האוסטרי.
הרביכה היא תערובת של שומן וקמח מטוגן, היכולה להישמר במשך זמן רב, ומוגשת אם כתוספת למרק ואם בפני עצמה.
הסופרת רות בונדי כתבה כי בטרם הוגלו בני משפחתה למחנה טרזין הצטיידו במלאי של רביכה, וניזונו ממנו חודשים רבים, וכי הצער הגדול שחשה עם כניסתה למחנה אושוויץ היה כי בהמולת הכניסה למחנה אבדה לה קופסת רביכה שעליה שמרה במשך שנה וחצי.
הרביכה הייתה מוגשת אם כמרק, בתוספת בצל ותפוח אדמה, ואם בתוספת סוכר, לקינוח.
ואנוצ'קה - לחם שנאפה לתקופת חג מולד.
חזיר צלוי עם כופתאות וכרוב הגינה (vepřová pečeně s knedlíky a se zelím) נחשבת למנת הבשר הצ'כית הפופולרית ביותר.
ישנן מספר אפשרויות להכין את הכרוב, נוסח בוהמיה ונוסח מוראביה.
הבוהמים אוהבים את הכרוב חמוץ, בנוסח המזכיר את הזאואר קראוט מן המטבח האוסטרי והגרמני.
והמורבים מעדיפים לאכול את הכרוב טרי ומתוק, וגם מוסיפים לו סוכר.
מנה פופולרית נוספת היא צלי בקר ברוטב (סביצ'קובה) העשויה מבשר צלוי המבושל ברוטב סמיך הכולל גזר, פטרוזיליה ושמנת חמוצה, ומוגש בלוויית כופתאות, לרוב עם ציפוי שמנת, כפית של רוטב חמוציות ופלח לימון.
מנה עיקרית גדולה המספיקה למספר סועדים היא "הפלאטה הצ'כית", הכוללת פרוסות בשר בקר מעושן, קציץ בשר, ופרוסות חזיר צלוי, המוגשות לצד כרוב חמוץ וכופתאות, ונצרכת לרוב בלוויית כוס בירה.
בירה מהווה חלק חשוב בתרבות האוכל הצ'כית, ומנות צ'כיות רבות נוצרו על מנת ללוות את שתיית הבירה, ונאכלות לעיתים כחטיפים בפאבים ובתי אוכל.
Bramboráky הן לביבות צ'כיות, העשויות מתפוח אדמה באופן המזכיר מאוד את המאכל היהודי המוגש בחג החנוכה.
התערובת המטוגנת מכילה בנוסף לתפוח האדמה קמח, חלב ובמקרים נדירים אף חתיכות נקניק (אך המנה נועדה להיות לרוב מנה צמחונית), ומתובלת במיורן, מלח, פלפל שחור, שום, ומוגשת לעיתים בפני עצמה ולעיתים כתוספת.
Obložené chlebíčky הם כריכים פתוחים המוגשים כמתאבן או כארוחת ביניים.
הם עשויים לרוב מלחם לבן הנפרס באלכסון לקבלת פרוסות אליפטיות.
הפרוסות נמרחות בחמאה, מרגרינה או ממרח מלוח אחר.
על הממרח מסדרים בעיצוב מעורר תיאבון מאכלים כגון בשר, נקניקים (סלמי, שינקן), פרוסות ירקות ופרוסות ביצה קשה.
בשר סרטן הפך לתוספת פופולרית בשנות ה-50 וה-60. מ-שנות ה-90 ואילך יש המוסיפים חסילונים.
Smažený Sýr היא מנה מן המטבח הצ'כי העכשווי.
פרוסה עבה, עד סנטימטר, של גבינת אדם מצופה בפירורי לחם באופן המזכיר שניצל ומטוגנת בטיגון עמוק.
מאכל זה מוגש בלוויית הנוסח הצ'כי לרוטב טרטר, המוגש כה עשיר עד שהוא זהה כמעט למיונז.
Nakládaný hermelín - גבינה רכה, בדומה לקממבר, מוגשת ברוטב פלפלים, בצל ושמן.
לעיתים המאכל מטוגן בטיגון עמוק כמתואר למעלה.
Pivní Sýr - היא גבינה רכה המוגשת בלוויית בצל חי וחרדל, ונמרחת על פרוסת לחם.
Olomoucké syrečky - היא גבינה בשלה בעלת ריח חזק, המיוצרת בעיירה לוסטיצ'ה במוראביה מאז המאה ה-15. ניתן לטגן אותה, להגישה ברוטב, או לצרפה ללביבות תפוחי אדמה.
הקינוח האהוב ביותר במטבח הצ'כי הוא כופתאות פירות (ovocné knedlíky) הכוללים לעיתים שזיפים ומוגשים כקינוח בחגים כפסחא או חג המולד.
שזיפים שלמים מצופים בתערובת תפוחי האדמה (נקראים בוחטי נפרי) ומורתחים, ואז מוגשים עם חמאה, סוכר ולעיתים פרג.
גרסאות של מאכל זה עושות שימוש בתות, דובדבן, משמש (נקרא מריל קניידל) או אפרסק.
המאכל נאכל לעיתים כמנה עיקרית, ולא רק כקינוח.
קינוחים נוספים ידועים מהמטבח הצ'כי הם:
Koláče הוא מעין מאפה צ'כי ממולא, העשוי מבצק וכולל סוגים שונים של מלית - פרג, גבינת קוטג' או שזיפים.
המאכל מכונה לעיתים "עוגת בוהמיה".
Vánočka - הוא מעין לחם צ'כי המזכיר בצורתו ובטעמו את הבריוש, מוגש בחג המולד בלוויית עוגיות, ביסקוויטים ומיני מתיקה אחרים.
פרט לסליבוביץ', בירה צ'כית ויין צ'כי, מייצרים הצ'כים שני סוגים ייחודיים של ליקר מקומי, פרנט סטוק, המיוצר מעשבי תיבול, ולעיתים מלימון, ובחרובקה, המיוצר מעשבי תיבול, אניס וקינמון.
האבסינת שאינו חוקי במדינות רבות באירופה, מיוצר ונמכר באופן חופשי בצ'כיה.
משקה קל פופולרי נקרא קופולה (Kofola), האמור להתחרות בקוקה-קולה ובפפסי קולה בשוק המקומי.
המטבח הלובי או המטבח הטריפוליטאי הוא תערובת של המטבח הערבי והמטבח הים-תיכוני, עם השפעה איטלקית חזקה.
המורשת של איטליה, מהימים שבהם הייתה לוב קולוניה של ארץ המגף, ניכרת בעיקר בפופולריות של המאכל האיטלקי פסטה, ובמיוחד מקרוני.
מנה מקומית מפורסמת בלוב היא
קוסקוס, העשוי סולת מותפחת, ומשמש כבסיס למפרום העשוי בשר ותפוחי אדמה.
מנה זו פופולרית גם בישראל.
מאכלים נפוצים נוספים הם שרבה מקארונה מרק מתובל מאוד עם פסטה בצורות שונות,ובזין, סוג של בצק מבושל בתוך רוטב העשוי משעורה, קמח ומים.
ישנם גם מספר סלטים כגון: סלט חמוצים הקרוי: מסייר.
עוד מאכל מסורתי הוא הקיקות שזה מרק חם עם חתיכות של בצק מבושל וחריף שאוכלים בימות החורף הקרים ובין ראש חודש אב לח' באב.
בנוסף בשונה מהמטבחים השכנים (דוגמת המטבח התוניסאי) למטבח הלובי, זה האחרון מאופיין בשימוש נרחב של מוצרי ירק סולת ובשר בהמה .
השבת והחגים במחזור השנה, וכן האירועים השונים במעגל החיים, העשירו את המטבח בגיוון התבשילים, המתכונים ודברי המתיקה, שבאו לידי ביטוי גם במטבח של העניים, שכלכלו את תקציבם בהתאם.
קוסקוס בשפה הטריפוליטאית "כסכסו" (קוסקוס – סולת בלולה בשמן המתבשלת על אדים, זכר למנחה בבית המקדש);
טבחה בסלק – מנת בשר המשולבת עם הקוסקוס, דבר דומה בשם פקיילה ניתן למצוא במטבח התוניסי.
מפרום (קציצות בתוך פלחי תפוחי אדמה, זכר למן, הנתון בין שתי שכבות טל);
חריימה (תבשיל חריף עם דגים, לקיים אמרת חז"ל – "כל האוכל דג ביום דג ניצל מדין גיהנום");
הטביחה (החמין), העשוי ממגוון של תבשילים, קדרות ונזידים, עם "בזארת טביחה" (תוספות שונות, כמו ביצים קשות, "מסראן מחשי" – מעי ממולא, "קוקלה" – כופתת סולת עם בשר ושומן, וכו').
לגאבי - ערק טריפוליטאי (מֵחְיָה) מתמרים
עז'א (אן עג'ה) - סוג של לביבה
צ'רשי (מוכר כתרשי) - תוספת לקוסקוס משמעות המילה היא מחית.
עריסה (תבשיל לימים קרים, המבוסס על בישול איטי של חיטה, בשר ושומן ברוטב)
שורבה (מאכל לובי) - תבשיל פסטה (או אורז) לרוב עם דג או עוף ברוטב אדום.
בחגים התבשילים עשירים ומגוונים יותר וחלק מהם היו ייחודיים לחג מסוים ולעיתים הייתה בהם סמליות, כמו:
הבזין (גבנוני בצק מבושל, המסמלים את הר סיני/הר המוריה, ועליו תבשיל עם בשר), בחג השבועות, בראש השנה ובחג הסוכות;
הברכיות, שעלו על שלחן ערב ראש השנה, שמות מרכיביהן היו בצליל הברכה;
עסבנה (מעיים הממולאים בבשר אורז ודברים נוספים, נהגו לאכול אותו בעיקר בסוכות ובפסח.
ספנז (סופגנין, מעין סופגנייה שטוחה), שהוכן ב"לילת התנור" (בליל ערב ראש השנה ובליל ערב כיפורים), וכן בליל הושענא רבה ("לילת זאת הברכה") ובחג החנוכה ובעיקר ב"ראש חודש לבנאת" (ראש חודש הבנות הוא ראש חודש טבת);
בימי החג; חלקי פנים של כבש צלויים בליל הושענא רבה ("לילת אלכבדה ולראיה");
חלאוות פורים (מגדנות פורים), דברי מתיקה רבים ומגוונים ("דבלא", "מק'רוט", "בוריק בלוז", "כעך מלבס", "מעמול" וכו');
בולו -לחם מתוק עם פרות יבשים ושקדים, נאכלם עם ביצה לאחר הפסח.
בנוסף נוהגים לאכול אותו קודם הכיפור ועם צאתו.
ספרא (מאפה), נהגו להכין באירועים מיוחדים ובחלק מהמקומות גם בפורים.
הבסיסה (תערובת של מיני תבואה ותבלינים קלויים וטחונים, סוכר ומיני פירות יבשים בלולים בשמן) בערב ראש חודש ניסן;
הלליק (החרוסת), המיוחדת ליהודי לוב;
אורז אדום עם בשר ו(פול) לפסח;
המרוזיה (תבשיל עם צימוקים ובשר כבש בדרך כלל) בימי חג הפסח;
עבמבר - עוגית שקדים לא חמצה לפסח.
עג'את אלמימונה (חביתה עם "מרגז") ובולו אלמימונה (עוגת שמרים עגולה, שבמרכזה משובצת ביצה קשה) ביום המימונה, באסרו חג של פסח;
שך אלכעך, שקאק או רק "קאק" (מחרוזת כעכים בצורות סמליות) בחג השבועות;
בזמה (קוסקוס) אדום עם (גזר) שאוכלים בתשעת הימים בזמן שאסור לאכול בשר;
נזיד העדשים והדוידה (פתיתי בצק וירקות) בתשעה באב, וכו';
רוב מגוון התבשילים והמאפים היה נהוג, בדרך כלל, בכל הקהילות היהודיות בלוב, אך, בשל תנאים שונים והשפעות סביבתיות, התפתחו גרסאות בשינויים מזעריים, בין קהילה לקהילה, שהתבטאו באופן ההכנה ובתוספות השונות למתכונים.
תושבי לוב נוהגים לאכול בבית, מלבד בימי שישי, בהם נהוג לבלות בפיקניקים על חוף הים התיכון.
רוב המסעדות ובתי הקפה מיועדים לנוכרים, שבאו מחוץ למדינה.
התפריטים יותר מתוחכמים מבעבר, וכיום ניתן למצוא גיוון רב יותר של מטבח לובי ומזרח-תיכוני.
מטבח בינלאומי זמין בבתי המלון הגדולים.
כל המשקאות האלכוהוליים אסורים בלוב, על פי חוקי האסלאם.
שיכר מקומי זמין למעוניינים, אך אינו חוקי ובדרך כלל באיכות ירודה.
ופרט ליהודים שהיו מכינים משקאות חריפים שונים מענבים (יין), דקלים (לַאגְבִּי), תאנים (בוּכא) ועוד.
המשקה הלאומי של לוב הוא הרוזטה, משקה העשוי משקדים או גלעיני משמש טחונים ומהם יוצא תרכיז שאיתו מערבבים מים ויוצא משקה מתוק וקר לימים חמים
בקבוקי מים מינרליים נפוצים מאוד, וכמוהם גם משקאות קלים מגוונים.
מיצי פירות, במיוחד תפוז, נמכרים (בעונה המתאימה) בדוכני רחוב.
התה לובי הוא משקה סמיך המוגש בכוסות קטנות, לעיתים קרובות בשילוב עם עלי נענע או בוטנים.
בקרב אוכלוסיית לוב כמו גם יהודי לוב (בפרט בשבת) נפוץ סוג קפה מקומי הנקרא קפה קורטו או (בשמו המקורי) "קפה עטרה", קפה אמריקאי ניתן אף הוא לקנייה בלוב, ובה נפוץ המותג "נסקפה" (Nescafé).
הסחלב הלובי עשוי מגרגירי דוחן והוא נקרא דרוע.
מאכלים נוספים הנפוצים במטבח הלובי הן הפשתידות (מעקודא) על שלל הסוגים, ובין היתר בהשפעת המטבח האיטלקי.
המטבח הפולני (בפולנית: Kuchnia Polska) הוא סגנון בישול המשלב מסורות קולינריות סלביות ואחרות.
הוא עשיר בתפוחי אדמה ובבשר מתובל, בירקות כמו סלק וכרוב הגינה, כמו גם בסוגים שונים של כיסונים, שהידועים ביותר הם ה"פירוגי" (pierogi).
המטבח הפולני קרוב למטבחים סלאביים אחרים (שימוש בכוסמת לדוגמה), והוא גם מושפע ממסורות קולינריות טורקיות, גרמניות, הונגריות, יהודיות וצרפתיות, וכן ממטבחים של שליטיה הקולוניאליים לשעבר (רוסיה, אוסטריה ופרוסיה) של פולין.
הפולנים מקציבים לעצמם כמות נדיבה של זמן על מנת ליהנות מארוחותיהם.
ארוחת צהריים טיפוסית, הכוללת לפחות שלוש מנות, מתחילה במרק כדוגמת חמיצת סלק (בארשץ' -barszcz) או מרק ה-ז'ורק (żurek - מחית של בשר וקמח שיפון).
במסעדות נוהגים לעיתים להגיש אחרי המרק מתאבן של סלמון או מליח (המוכנים בשמנת, שמן או חומץ).
מתאבנים פופולריים נוספים כוללים בשרים שונים, ירקות או דג במקפא.
המנה העיקרית יכולה להיות המאכל הלאומי, ביגוס (bigos - תבשיל בבישול ארוך המבוסס על כרוב כבוש ולא כבוש) או שניצל חזיר (קוטלט סכבובי, kotlet schabowy).
הארוחה מסתיימת לעיתים קרובות בקינוח כדוגמת גלידה, מקובייץ (makowiec - עוגת פרג) או דרוז'ג'ובקה (drożdżówka - סוג של עוגת שמרים).
מאכלים פולניים ייחודיים נוספים כוללים את החואודניק (chłodnik - מרק סלק קר לימים חמים), גולונקה (golonka - מפרקי חזיר מבושלים עם ירקות), קולדוני (kołduny - כיסוני בשר), ז'אזי (zrazy - חתיכות בשר בקר), סאלצסון ופלאצ'קי (salceson ו-flaczki - מעיים).
רבים מהמאכלים מכילים גבינה לבנה.
בשלהי ימי הביניים היה המטבח הפולני כבד מאוד ומתובל.
שני המרכיבים העיקריים בו היו בשר (הן בשר ציד והן בשר בקר) ודגנים.
מכיוון שאזור פולין היה מיוער בצפיפות, נעשה שימוש נרחב גם בפטריות, באגוזים ובדבש.
הודות לקשרי מסחר קרובים עם אסיה היו מחירי התבלינים (כדוגמת ערער, פלפל שחור ואגוז מוסקט) נמוכים בהרבה בהשוואה למחירם בשאר אירופה, והרטבים המתובלים נעשו פופולריים.
שני רטבים בסיסיים (יוחה צ'רבונה ויוחה שארה, jucha czerwona ו-jucha szara או "דם לבן" ו"אדום" בפולנית מודרנית) היו בשימוש נרחב לפחות עד המאה ה-18.
המשקאות הפופולריים ביותר היו בירה, כולל מי שעורה שתססו קלות, פודפיבק (podpiwek), ותמד.
עם זאת, החל מהמאה ה-16 החלו בני המעמדות הגבוהים לייבא יינות מהונגריה ושלזיה.
לאחר ששתיית אלכוהול מזוקק התפשטה באירופה, הפכה וודקה פופולרית, בייחוד בקרב המעמד הנמוך.
העדות הכתובה הראשונה לשימוש במילה "וודקה" בפולין היא ממסמך בפולנית משנת 1405.
עם הכתרתה של המלכה בונה ספורצה, אשתו השנייה של זיגמונד הראשון, מלך פולין ב-1518, הוזמנו טבחים רבים לפולין מאיטליה ומצרפת.
אף על פי שמאכלי ירקות מקומיים היו מקובלים וחלק מהותי מהמטבח הפולני, החל בתקופה זו שימוש נרחב יותר בירקות כדוגמת חסה, כרישה, סלרי וכרוב.
אפילו כיום ירקות כדוגמת כרישה, גזר וסלרי ידועים בשפה הפולנית כ"איטלקיים" (włoszczyzna).
עד חלוקת פולין הייתה פולין אחת המדינות הגדולות בעולם וכללה אזורים נרחבים בהם מסורות קולינריות ייחודיות.
על המטבח הפולני השפיעו בעיקר המטבח הליטאי, המטבח הטורקי והמטבח ההונגרי.
בעקבות שקיעת פולין ומשבר ייצור הדגנים שבא לאחר הפלישה השוודית לפולין, המכונה "המבול", החלו תפוחי אדמה להחליף את השימוש המסורתי בדגנים.
בנוסף, בהשפעת מגעים עם האימפריה העות'מאנית, הפך קפה להיות משקה נפוץ.
לאחר חלוקת פולין הושפע המטבח הפולני מאוד מהמטבחים של האימפריות שהשתלטו עליה.
ההשפעות העיקריות היו למטבח הרוסי ולמטבח הגרמני, אבל גם למסורות הקולינריות של מרבית העמים שתחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בחלק שנשלט על ידי הרוסים החליף תה את הקפה כמשקה הפופולרי.
תחת ההשפעה הגרמנית אומץ תהליך ייצור הנקניקייה הלבנה במחוז פולין גדול.
ייתכן שההשפעה הגדולה ביותר הייתה למסורת הקולינרית של האימפריה הרב־לאומית של אוסטרו-הונגריה, שהובילה להתפתחות מטבח מרכז-אירופאי בגליציה.
במאה ה-19 הופיע ספר הבישול הפולני הראשוני והוא נכתב על ידי לוצינה צ'וויירצ'אקייוויצ'ובה (Lucyna Ćwierczakiewiczowa), שביססה את עבודתה על יומנים מהמאה ה-18 של השלאכטה (האצולה הפולנית).
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הייתה פולין בשלטון הקומוניסטים.
המסעדות הולאמו תחילה ואחר־כך נסגרו ברובן על ידי השלטונות.
במקומן, תכננו הקומוניסטים רשת של חדרי אוכל עבור העובדים מהמפעלים השונים.
עבור עובדים מחברות קטנות שלא היו בהן חדרי אוכל הוקמו מסעדות עממיות המכונות "בארים חלביים" (ביחיד: "באר מלצ'ני", Bar mleczny), שבהן הגישו ארוחות חלביות זולות (מוסד הקיים עד היום ומסובסד על ידי הממשלה או העירייה המקומית).
המסעדות המעטות ששרדו את שנות ה-40 ושנות ה-50 היו שייכות למדינה, והיו בלתי נגישות למרבית אזרחי המדינה בשל מחירי הארוחות הגבוהים.
חדרי האוכל הציעו אוכל זול יחסית, כולל מרקים מגוונים.
מנה שנייה טיפוסית כללה סוג כלשהו של בשר טחון או "קוטלט סכבובי" (kotlet schabowy - סוג של שניצל) בתוספת תפוחי אדמה.
בהדרגה הובילה כלכלת המחסור (gospodarka niedoboru, כינוי לכלכלה הקומוניסטית המתוכננת של מזרח אירופה שהובילה למחסור במוצרי יסוד) למחסור כרוני בבשר, ביצים, קפה, תה, ומוצרי יסוד שבשימוש יומיומי.
מצב זה הוביל להחלפה הדרגתית של האוכל הפולני המסורתי באוכל שהוכן מכל מה שהיה זמין באותו הרגע.
בין המנות הפופולריות שהציעו המסעדות היה "קציצת ביצה", סוג של המבורגר עשוי מקמח וביצה טרופה.
המתכונים המסורתיים נשמרו עבור ארוחת ה-Wigilia, ארוחת ערב חג המולד שעבורה ניסו רוב המשפחות להכין את 12 המנות המסורתיות.
עם סיום הקומוניזם בפולין ב-1989 החלו מסעדות להיפתח מחדש ומוצרי מאכל בסיסיים היו שוב נגישים לציבור הרחב.
עובדה זו הביאה לחזרה הדרגתית למטבח הפולני המסורתי, הן במטבחים הביתיים והן במסעדות.
בשל התפתחות ענף יבוא המזון בעולם, מוטסים מוצרי מזון מארצות שונות במטוסים מהירים ומגיעים לנמלי התעופה הפולניים.
כתוצאה מכך מגיעים ירקות ופירות אקזוטיים למסעדות ולמרכולים, אלו מעודדים שימוש במוצרי מזון ממטבחים אחרים בעולם, ירקות ממשפחת הדלועים, קישואים וסוגים רבים של דגים.
בתקופה הקומוניסטית ניתן היה להשיג דגים רק באזורים הסמוכים לים.
barszcz - "בארשץ'", בורשט, מרק סלק הנפוץ בין האומות הסלאביות.
מוגש בפולין לרוב כמרק צח.
chłodnik – "חלודניק", מרק קריר עשוי מחלב חמוץ, עלי סלק צעיר, סלק, מלפפונים ושמיר טרי קצוץ.
czernina – "צ'רנינה", מרק דם ברווז
flaki או flaczki – "פלאקי" או "פלאצ'קי", צלי מעי בקר או חזיר עם מיורן
rosół – "רוסול", מרק עוף צח
zupa grzybowa – "זופה גז'יבובה", מרק פטריות, עשוי מסוגי פטריות שונים.
זופה אוגוּרקובה (zupa ogórkowa) – מרק מלפפונים חמוצים במלח, לעיתים עם בשר חזיר ("מרק מחמצים בשמיר").
zupa szczawiowa – "זופה שצ'אוויובה", מרק חומעה.
żur – "ז'וּר", מרק קמח שיפון חמוץ עם נקניקייה לבנה ו/או ביצה קשה
żurek – "ז'ורק", כמו המרק הקודם, אבל בתוספת תפוחי אדמה.
באזורים מסוימים בפולין מגישים מרק זה יחד עם פטריות.
מנה זו מכונה גם "סטארו וייסקי" (staro wiejski - "כפר ישן").
את ה"ז'ורק" (Żurek) מגישים בפני עצמו או עם תוספת של שמנת חמוצה.
grochówka – "גרוכוּבקה", מרק אפונה
kapuśniak – "קפוּשניאק", מרק כרוב כבוש.
krupnik – "קרופניק", מרק גריסי פנינה (וגם שם של ליקר פולני ידוע)
קפוסטה גרוכם - מוגש כארוחת חג מולד.
pierogi – "פיירוגי", כיסונים במילוי כרוב כבוש ו/או פטריות, בשר, תפוחי אדמה ו/או גבינה מתובלת, גבינה לבנה מתוקה בתוספת מעט תמצית וניל, או אוכמניות או פירות אחרים.
בתוספת אופציונלית של שמנת וסוכר לגרסאות המתוקות.
bigos – "ביגוס", נזיד של בשר בקר וכרוב כבוש, דומה למאכל הצרפתי שוקרוט, אך בדרך כלל פחות חמוץ וכולל כרוב שלא עבר תסיסה.
kotlet schabowy – "קוטלט סכבובי", נתח מותן בשר חזיר, מצופה פירורי לחם, דומה לשניצל, אך בדרך כלל עבה ממנו.
kasza gryczna ze skwarkami "קאשה גריצ'נה זה סקווארקאמי", כוסמת עם שומן חזיר מטוגן ובצל.
kaczka z jabłkami – "קאצ'קה ז יבלקאמי", ברווז צלוי בתפוחים.
sztuka mięsa – "שטוקה מייסה", נזיד בשר דומה לראגו הצרפתי.
golonka – "גולונקה", קרסול או מפרק חזיר מבושלים.
gołąbki – "גולומבקי", כרוב ממולא בבשר טחון ואורז או עם פטריות ואורז המוגש עם שמנת או רוטב עגבניות.
placki kartoflane/ziemniaczane – "פלאצ'קי קרטופלאנה"/"ז'יימניאצ'אנה", לביבות, מחבתיות תפוחי אדמה המוגשות בדרך כלל עם שמנת.
pyzy - "פיזי", כיסוני תפוחי אדמה המוגש בנפרד או הממולאים בבשר טחון או גבינת קוטג'.
naleśniki – "נאלשניקי", בלינצס, קרפים המקופלים למשולשים או המגולגלים כשפופרת והממולאים בדרך כלל בגבינה לבנה מתוקה עם סוכר או שמנת, בתוספת פירות בכיסוי ב-bita piana (קצפת) או ב-bite bialka (קצף ביצים).
mizeria – "מיזריה", פרוסות מלפפונים עם שמנת.
kaszanka – "קשאנקה", נקניק דם פולני עשוי מכוסמת ודם.
kutia – "קוטיה", בצק ריבועי קטן עם חיטה, פרג, אגוזים, צימוקים ודבש.
מוגש בדרך כלל בחג המולד.
makowiec – "מאקובייץ", עוגת פרג.
chałka – "חאלקה", חלה מתוקה ממקור יהודי.
pączek – "פונצ'ק" (ברבים: פונצ'קי), סופגנייה הממולאת בריבת ורדים ושימורי פירות נאכלת בימים שלפני התענית.
krówka – "קרובקה", סוכריות טופי חלב רכות.
kisiel – "קישל", ג'לי של נוזל פירות שקוף.
budyń – "בוּדין", רפרפת ביצים מתובלות, מוגשות בחג הפסחא.
pierniki – "פיירניקי", עוגת זנגביל חתוכה בצורות שונות הממולאת בריבה מפירות שונים והמכוסה בשוקולדה.
Sernik – "סרניק", עוגת גבינה, קינוח פופולרי בפולין.
העוגה עשויה בעיקר מטווארוּג (twaróg - סוג של גבינה לבנה).
faworki – "פאוורקי", בצק מטוגן קלות מכוסה באבקת סוכר.
Karpatka - "קרפטקה", פאי שמנת.
Makówki - "מקובקי" קינוח פרג, בעיקר בחג מולד
Syrop z Cebuli – "סירופ זְ צֶבוּלי" - עשוי מבצל קצוץ וסוכר ומשמש כתרופה להקלה על שיעול.
kapusta kiszona – "קפוסטה קישונה", כרוב כבוש
ogórek kiszony "אוגוּרק קישוני", מלפפון כבוש המוכן בצורה דומה לכרוב כבוש.
kielbasa – "קילבסה", נקניק פולני המגיע במגוון גרסאות.
śmietana – "שמייטאנה", סוג של שמנת חמוצה.
miód pitny – "מיוּד פיטני", תמד (יין דבש)
podpiwek – "פודפיבק", בירה בעלת אחוז אלכוהול נמוך המיוצרת מלחם כהה, בדומה לקוואס הרוסי.
wino proste – "וינו פרוסטֶה", סוג של משקה אלכוהולי עשוי מתרכיז פירות וכוהל קיימים סוגים רבים תחת שמות שונים.
משקה העשוי מפירות מבושלים, לעיתים עם סוכר ותבלינים (ציפורן או קינמון), המוגש חם או קר.
ניתן להכנה עם סוג אחד של פרי או עם תערובת של פירות, הכוללים בין השאר תפוחים, אפרסקים, אגסים, תות שדה, דובדבנים ודומדמניות.
סוג מיוחד של קומפוט עשוי מפירות יבשים.
Wódka – "ווּדקה" - וודקה.
פולין מייצרת ומייצאת כמה סוגי וודקה פרימיום, ביניהם: שופן, בלוודר, לוקסוסובה, וויברובה, זוברובה ורבים אחרים.
פבלו פיקאסו אמר פעם: "שלושת הדברים המדהימים ביותר בחצי המאה שעברה היו בלוז, קוביזם וּוודקה פולנית."
Nalewka -נאלבקה משקה מצמחים עם 40-45% אלכוכול
זפיקנקה - כריך פתוח, הדומה לטוסט גבינה צהובה.
המאכל עשוי מפרוסת בגט שעליה לרוב פטריות וגבינה מוקרמת.
המטבח הרומני משלב מספר השפעות תרבותיות, וניכר בו מיזוג התרבויות השונות שהשפיעו על תולדותיה של רומניה.
המטבח הרומני מושפע בעיקר מן המטבח הבלקני והמטבח הטורקי, אולם קיימות בו גם השפעות רחוקות יותר, למשל מן המטבח הגרמני והמטבח ההונגרי.
בניגוד למטבח הטורקי, אשר אופיו מוכתב בין היתר מחוקי האכילה באסלאם (חלאל), המטבח הרומני מרבה להשתמש בבשר חזיר, האסור על פי האסלאם.
עם זאת, חלק מהמאכלים כמו צ'ולאמה, באו מהמטבח הטורקי.
אכילה ממלאת תפקיד חשוב בתרבות ובמסורת הרומנית, וקיימים פתגמים רבים העוסקים במזון.
חלק מן המתכונים נובעים ממסורות ארוכות בשנים, עוד מימי הרומים.
כך, למשל, קיימת עוגה בשם plăcintă, אשר ככל הנראה נובעת עוד מימי הרומאים והשימוש המקורי במילה placenta (שכיום מציינת שליה).
אחד המאכלים הבולטים במטבח הרומני הוא הממליגה, דייסת קמח תירס המקבילה לפולנטה האיטלקית.
הממליגה נחשבת למנה העיקרית של בני המעמדות הנמוכים (כפי שמתבטא בפתגם – N-are nici o mămăligă pe masă - "אין לו אפילו ממליגה על השולחן"), והיא זוכה כיום לתחייה מחודשת.
נהוג לאכול ממליגה בחורף, לאחר קציר התירס.
לממליגה סגנונות הגשה שונים: שמנת עם קשקבל, גבינה מלוחה (בדומה לגבינה בולגרית), גבינה מתוקה, בשר הודו, לצד צלי עם רוטב (טוקאנה), עם ביצת עין מעל הממליגה ועוד.
כתוספת מקובלת ניתן להזכיר את הגיבץ', נזיד ירקות (המוכר בשם זה גם בארץ).
לעיתים עשויים להוסיף לו גם בשר כבש.
הבשר הנפוץ ביותר במטבח הרומני הוא בשר החזיר (כפי שמתבטא בפתגם - Peştele cel mai bun, tot porcul rămâne - "הדג הכי טוב יהיה תמיד החזיר"), אבל קיימת גם צריכה של בשר עוף (אוסטרופל), בשר בקר, בשר כבש ודגים.
בחלק מהאזורים נפוץ סלמי מסוג באביק ונקניקי חורף כדוגמת סלמי סיביו.
הקינוחים הרומנים מאופיינים במתיקות גבוהה, למשל מלאי ופפנש.
המרקים הרומנים - יש שלושה סוגי מרקים מקובלים ברומניה, צ'ורבה, מרק שהגיע לרומניה מהבולגרים ומהסרבים, סופה, מרק צח המועשר לעיתים עם שמנת ובורש, מרק ממוצא סלאבי.
בין המרקים השכיחים נמנים מרק שעועית, מרק פרישוארה (כדורי בשר), מרק דגים, מרק קיבה.
ממרחים נפוצים הם סלט חצילים רומני, יאחנייה (ממרח שעועית) ואיקרה.
סרמאלה - ממולאים משני סוגים, לפי העטיפה שלהם, כרוב ממולא ועלי גפן ממולאים.
לרגל חג המולד נהוג לשחוט חזיר שלם ולהכין ממנו מעדנים שונים, ובכללם:
נדבת החזיר - ארוחה מסורתית של השוחטים והמפרקים את החזיר.
נקניקית הקלטבושי caltaboşi העשויה מכבד וחלקים פנימיים אחרים
קרישה של חלקים קשים לבישול, כמו כפות הרגליים והאזניים
טוקיטורה tochitură תבשיל קדרה עם ממליגה, יין ("כך שהחזיר יוכל לשחות")
הארוחה מלווה בקוזונאק (עוגת שמרים).
לרגל חג הפסחא מוגשים בשר כבש צלוי ודרוב שהוא תבשיל של חלקים פנימיים עם ירקות.
המנה האחרונה היא פסקה, עוגה עשויה מגבינת קוטג'.
ליין מעמד חשוב ברומניה, שהיא יצרנית היין החמישית בגודלה בעולם.
בירה רומנית מבושלת בהשפעה גרמנית.
ברומניה מצויים מפעלים גדולים לגבינת קשקבל, המשמשת במאכלים רבים.
רומניה היא יצרנית השזיפים השנייה בכמות בעולם, כשרוב היבול מוקדש להכנת צויקה (ţuică), ליקר שזיפים, הוא הסליבוביץ הבלקני.
בוסויואקה דה בוחוטין (Busuioaca de Bohotin) הוא זן ענבי יין רומני ייחודי שגדל בכרמים רומניים (בעיקר באזור בוחוטין שבמחוז יאשי.
סלמי סיביו הוא מוצר בעל מעמד גאוגרפי מוגן.
העולים מרומניה הביאו עימם את המסורות הקולינריות, אשר בקרב משפחות שומרות כשרות הושפעו גם מן המטבח היהודי-אשכנזי, ובכלל זאת הכנת געפילטע פיש, דג מלוח ורגל קרושה.
המסעדות הרומניות בישראל היו מן המסעדות ה"אתניות" הראשונות שהופיעו במדינה, ושירתו בעיקר את בני העדה.
בין המסעדות הרומניות בישראל: מישו מלך הקבב ביפו, סמי וסוסו בשוק העירוני של באר שבע ומסעדת הניצחון לשעבר באשקלון.
המטבח הסקנדינבי הוא אוסף מטבחים עממיים מאזורים שונים בסקנדינביה: המטבח הדני, המטבח הנורווגי, המטבח השוודי, המטבח הפיני, המטבח האיסלנדי והמטבח הלאפי.
מטבחי סקנדינביה מאופיינים במאכלים שמנים יחסית, עשירים בפחמימות, בבשר ובדגים.
הדבר נובע מהגאוגרפיה של המדינות באזור ומהאקלים, הכולל חורף ארוך וקר.
המטבח הדני מאופיין במאכלים הנפוצים במדינה, שהסקטור החקלאי בה פעיל בצורה משמעותית.
הוא כולל מאכלי חלב וגבינות, דגים ומאכלי בשר.
בין המאכלים המפורסמים: הסמרגוסבורד, גריסים אדומים ומזנון כריכים מגוון.
המטבח השוודי מאופיין במאכלים פשוטים וכבדים.
בדרום המדינה קיים יותר שימוש בירקות, ובצפון המדינה קיים שימוש בבשר ציד.
המטבח השוודי זכה לתהילה יחסית, בשל חשיפתו לעולם הרחב במסעדות רשת איקאה.
המטבח הנורווגי מאופיין בריבוי השימוש במאכלי חלב וגבינות (לרבות פולטוסט) ובדגים (כגון לוטפיסק או פנאלאר ורקפיסק), עם תוספות של דגנים, מאכלי בשר (כגון פוריקול) ובשר לווייתנים.
המטבח הפיני מאופיין בשימוש במאכלים מבוססי דגנים מלאים (שיפון, שעורה, שיבולת-שועל) ופירות יער (למשל אוכמניות).
סוגי לפת שונים היו מאוד נפוצים בבישול לפני כניסת תפוחי האדמה לתפריט במאה ה-18. קויוואליהה הוא מאכל מלוח מבשר איילים.
רונברג טורט הוא קינוח נפוץ.
רינימאקארה הוא נקניק מהמטבח הפיני.
המטבח האיסלנדי מאופיין בשימוש רב בדגים, מאכלי חלב ובשר כבש.
בין המאכלים הנפוצים: Skyr, יוגורט סמיך במיוחד; ת'ורמטור Þorramatur, תערובת נקניקים, דגים מיובשים ולחמים שנחשבת למאכל הלאומי של איסלנד, לובסקוס.
המטבח הלאפי הוא מטבח של אזורים הנמצאים בין נורווגיה, שוודיה, פינלנד ורוסיה, עד לחוג הקוטב.
קיים בו שימוש מועט במאכלי חלב או בירקות, ולעומת זאת שימוש רב בבשר ציד.
המטבח המזרח-תיכוני הוא המטבח הנפוץ במדינות שונות באזור המזרח התיכון.
המטבחים העיקריים הנחשבים חלק מהמטבח המזרח-תיכוני הם המטבח היווני, המטבח הטורקי ומטבחי הלבנט: המטבח הסורי, המטבח הלבנוני, המטבח הישראלי, המטבח העיראקי והמטבח המצרי.
האקלים השורר ברוב האזורים בהם נהוג המטבח הוא אקלים ים-תיכוני.
תנאי האקלים המשפיעים על המטבח הם:
טמפרטורה – האקלים הים-תיכוני חם במרבית ימות השנה, וגם בעונה הקרה נדיר שהטמפרטורות יורדות אל מתחת לקיפאון.
מצב זה מונע שימוש במזון הדורש אקלים קר לאורך זמן כגון יישון בשר וגבינות, וכן מטה את גידול חיות משק לכאלו המתאימות יותר לאקלים כזה, קרי חיות קטנות כצאן ותרנגולות.
משקעים – המשקעים במזרח התיכון הם עונתיים, ומאפשרים גידולים חקלאיים מתאימים.
המטבח עושה שימוש בגידולים בהתאם לעונה.
המשקעים משפיעים גם על כמות המרעה וגם הם מכתיבים שימוש בצאן כיוון שבחלק מהעונות לא קיים מרעה מספיק לגידול בקר.
המזרח התיכון היה מאוכלס לכל אורך ההיסטוריה וסגנון הבישול הוא עתיק יומין.
עם זאת, הבישול הים תיכוני השפיע והושפע מהמטבחים השכנים לו – חלקם "צעירים" ממנו: המטבח הפרסי במזרח, מטבחי חצי האי ערב בדרום, מטבחי צפון אפריקה במערב והמטבח הבלקני מצפון.
הדגנים העיקריים שבהם המטבח המזרח-תיכוני עושה שימוש הם אורז, חיטה ושעורה.
דגנים אלו גדלים בעיקר באזור מסופוטמיה.
מוצר החיטה הנפוץ הוא פיתות מסוגים שונים.
תבלינים דומיננטיים במטבח המזרח-תיכוני כוללים כוסברה, זעפרן, סומק, נענע ופטרוזיליה.
גם השימוש בשום נפוץ מאוד לתיבול.
תערובת תבלינים אופייניות למטבח הן זעתר ובהרט.
הבשר הפופולרי במטבח זה הוא בעיקר בשר עוף וכבש ובמידה פחותה בשר בקר.
משום איסור על אכילת בשר חזיר באסלאם וביהדות, נדיר למצוא מאכלים הכוללים בשר חזיר במזרח התיכון, אם כי בשר זה נאכל על ידי נוצרים.
מוצרי החלב העיקריים בהם נעשה שימוש הם יוגורט וחמאה.
גבינות במטבח המזרח-תיכוני הן לבנות ורכות או רכות למחצה, בשל תנאי האקלים החם שאינם מאפשרים הבחלת גבינות.
שמן זית, דבש, זרעי שומשום.
בסלטים, עושים מטבחי המזרח התיכון שימוש עיקרי בחצילים ובעשבי תיבול, ולפיכך קיים מגוון רחב מאוד של סלטים אלו.
מרכיבים נוספים שהתווספו למטבח בשלב מאוחר יותר הם עגבניות ופלפלים.
חומרי התיבול העיקריים הם שמן זית ומיץ לימון.
כעיקרון, ההעדפה במטבח היא לסלט מחומרים טריים ככל הניתן.
ככל שהחומרים טריים יותר נהוג לתבל אותם פחות על מנת שלא להסתיר את הטעם.
ככל שחומרי הגלם פחות טריים, הסלטים עוברים עיבוד מורכב יותר ויותר: בשלב הראשון יתובלו במלח בישול ובפלפל שחור, לאחר מכן בשמן זית ובמיץ לימון.
בשלב הבא יעברו לסלטים מבושלים – חומרי הגלם יטוגנו בשמן, ולאחר מכן יתווסף בצל מטוגן, ולבסוף גם קמח לעיבוי הרוטב שנוצר.
דגנים משמשים הן למאפים והן כמרכיב במנות.
למאפים עיקר השימוש נעשה בקמח חיטה, ואילו מנות הדגנים כוללות בדרך כלל אורז.
המאפה הנפוץ במטבח הוא סוגים שונים של פיתה.
מנות האורז רבות ומגוונות, רבות מהן הן שילוב של אורז, ירקות ותבלינים (פילאף), אורז עם קטניות (מג'דרה), ירקות ממולאים באורז ("מחשי") ואורז עם בשר (מקלובה, מנסף).
למאכלי קטניות מקום חשוב מאוד במטבח המזרח-תיכוני.
הנפוצים בהם הם חומוס לרבות לבלאבי, מרק עדשים ופלאפל.
שתי השיטות הנפוצות להכנת עוף הן בתנור – בדרך כלל שלם וממולא באורז, ובבישול, בדרך כלל מפורק, ומלווה באורז ובירקות.
בשר כבש מוכן במקרים רבים בצלייה – המנות המוכרות הן שישליק ושווארמה או דונר קבב, שהמשותף להן הוא עבודה עם נתחים חתוכים לפיסות קטנות.
במאכלים רבים נעשה שימוש בבשר טחון, לעיתים תוך ערבוב של בשר כבש עם בשר בקר.
בשר טחון משמש לרוב כמלית (לחמה בעג'ין, עראייס, קובה ודומיהם) או בבישול בתבשילי סינייה למיניהם.
במשאל שערכה רשת הטלוויזיה האמריקנית CNN בשנת 2017 בקרב בעלי מסעדות, "מומחי אוכל" ועוד, המנות שזכו לפופולריות רבה היו חומוס, מנאקיש, חלומי צלויה, פול מדמס, פלאפל, טאבולה, באבא גנוש וסלט חצילים.
באותה שנה נערך סקר דומה בעמוד הפייסבוק של חדשות 2 online.
שם זכה החומוס במקום הראשון, וקיבל את התואר "המאכל המזרח-תיכוני הטעים והטוב מכולם".
מעל 40% מקולות המצביעים שהשתתפו במשאל בחרו בו.
למקום השני בדירוג בסקר זה הגיעה השווארמה ולמקום השלישי – הפלאפל.
המטבח המצרי מורכב מהמסורות הקולינריות המקומיות של מצרים.
במטבח המצרי עושים שימוש רחב בפירות וירקות, בשל היבול העשיר והאיכותי המופק בעמק הנילוס והדלתה שלו.
הבשר פחות בשימוש במטבח המצרי לעומת המטבחים האחרים של צפון אפריקה והלבנט.
ההיסטוריה של המטבח המצרי מתחילה במצרים העתיקה.
בחפירות ארכאולוגיות נמצא כי שכר הפועלים של הפירמידה הגדולה של גיזה שולם בלחם, בירה ובצלים, כנראה הדיאטה האופיינית באותה התקופה.
בדיקת השיניים של המומיות של אותם פועלים גילתה כי הלחם היה לעיס וגס, עם זאת מזין, בדומה ללחם במצרים המודרנית; כיכרות יבשים שנתגלו בקברים איששו הנחה זו ובנוסף הצביעו על שימוש בחיטת הבר (emmer wheat).
אף על פי שהבירה יצאה מכלל שימוש במצרים מאז הכיבוש המוסלמי ב-654 לספירה, הבצל נשאר מרכיב מרכזי בתזונה המצרית.
קטניות היוו גם הן מקור ראשי לחלבון עבור האוכלוסייה הרחבה במצרים, וכך נשאר עד ימינו.
כיוון שהבשר היה מצרך יקר, התפתחו במטבח המצרי מאכלי ירקות רבים כתחליף, לכן הוא מתאים במיוחד לצמחונים.
על אף שהמזון באלכסנדריה וחופי מצרים מכיל הרבה דגים ופירות ים, ברוב חלקי המדינה המטבח מתבסס על מזון שגדל על הקרקע.
המטבח המצרי מאופיין על ידי מאכלים כפול מדמס, קושארי ומלוח'יה ומכיל גם מאכלים אחרים ממזרח הים התיכון, כגון קבב ופלאפל.
הלחם הוא הבסיס של הבישול המצרי; הוא מוגש כמעט בכל ארוחה; ארוחה של מעמד הפועלים או באזורים הכפריים במצרים יכולה להכיל לא יותר מלחם וקטניות.
הלחם המקומי הוא פיתה עשירה ומלאת גלוטן ונקרא עיְש מצרי או עיְש בלאדי (בערבית מצרית: عيش).
המילה "עיש" באה מן השורש הערבי ע.א.ש, שמשמעותו "לחיות", ומרמזת על מרכזיות הלחם בחיים במצרים.
במצרים המודרנית הממשלה מסבסדת את הלחם כדי להבטיח את תזונתם של התושבים העניים.
רוב המצרים רואים בפול מדמס (מחית פולי פול) כמזון הלאומי שלהם.
הטעמיה או הפלאפל גם הם עשויים מפול, בעוד שבשאר העולם הערבי מכינים אותם מגרגרי חומוס.
במצרים העתיקה, השתמשו רבות בשום ובבצל בבישול היום-יומי.
כיום משתמשים בשום כתוש טרי עם עשבי תיבול נוספים לתיבול סלט עגבניות חריף ולמילוי חצילים.
את השום המטוגן עם הכוסברה מוסיפים למלוח'יה – מרק ירוק העשוי מעלים של צמח בשם זה.
לקושארי – תבשיל של עדשים חומות, מקרוני, אורז, גרגירי חומוס ורוטב עגבניות חריף, מוסיפים בצלים מטוגנים.
מאכלים נפוצים נוספים הם הקבב והקופתא , בשר כבש, בדרך כלל, חתוך וקצוץ וצלוי על גריל פחמים.
המצרים מפורסמים במילוי ירקות כמו פלפל ירוק, חצילים, קישואים ועגבניות באורז מתובל.
המאכל נקרא מחשי (בערבית محشي, ממולא), ומציין גם את עלי הגפן הממולאים – מחשי ורק ענב ואת הכרוב הממולא – מחשי כרנב .
השווארמה הנפוצה יותר בשאר חלקי הלבנט נמכרת גם היא במצרים ומוגשת ככריך של בשר או עוף צלויים בפיתה עם רוטב טחינה.
דקה (מטבל) או: דואה היא תערובת של שומשום, זרעי כוסברה, ובוטנים.
כל רכיב עובר קלייה נפרדת ולאחר מכן התערובת נטחנת (במקור נכתשת ומכאן השם דואה).
דואה על לחם נחשבת למאכל עניים.
בתקופת הרמדאן, המצרים משקיעים תשומת לב רבה לעושר המאכלים ולגיוונם, זאת מפני שהמשפחה כולה מתאספת סביב שולחן האוכל מייד אחרי השקיעה.
ניתן למצוא ברמאדן קינוחים ייחודיים כמו כנאפה ואטאיף .
מצרים רבים מכינים שולחן מיוחד לעניים או עוברי האורח, בדרך כלל באוהלים ברחוב הנקראים מאידת אל רחמן .
אום עלי (בערבית מצרית: أم على) הוא קינוח מסורתי הנחשב לקינוח לאומי של מצרים.
קינוח נוסף הוא פטיר משלתת.
המטבח המרוקאי הוא המטבח הנהוג במרוקו, שהוא בעל גיוון רב.
הסיבות לגיוון הן הקשרים הרבים של מרוקו עם העולם החיצון לאורך מאות שנים, הגיוון האקלימי והנופי המאפשר מגוון של גידולים חקלאיים וכן מיקומה של מרוקו בין יבשת אפריקה ליבשת אירופה על נתיבי המסחר, היבוא והייצוא של המזון.
היסטוריית המטבח המרוקאי משקפת את הגיוון התרבותי וההיסטורי של מרוקו.
המטבח פותח במהלך מאות השנים, עם השפעות רבות מצד תרבויות שונות, כמו פיניקית, רומית, ערבית, יהודית וברברית.
השפעות אלו ניכרות במרכיבי המזון, סגנונות הבישול והשימוש בתבלינים.
עם הגעת הערבים למרוקו במאה ה-7, הם הביאו עימם תבלינים כמו כמון, סוכר, קינמון וקרדמון, והשפיעו על אופי הבישול המרוקאי, במיוחד בטכניקות של בישול איטי ומרקים.
הקהילה היהודית במרוקו, שהייתה נוכחת במשך אלפי שנים, פיתחה מאכלים המשלבים את המטבח המקומי עם מאכלים כשרים, כמו הקוסקוס שהפך לחלק בלתי נפרד מהמטבח המרוקאי.
במהלך התקופה הקולוניאלית הצרפתית, במאה ה-20, המטבח המרוקאי ספג השפעות צרפתיות, במיוחד בתחום השתייה, כמו קפה וחלב, וכן בשימוש בחמאה.
למרות זאת, המטבח שמר על מאפייניו הייחודיים.
הארוחה המרכזית במטבח המרוקאי היא ארוחת הצוהריים.
בדרך כלל היא מתחילה בסדרה של סלטים חמים וקרים, תבשיל טאג'ין (נזיד בשר או עוף) ולחם, ובמיוחד חארשה.
במקרים רבים, תלוי במצב הכלכלי של הסועדים, מוגש בשר טלה או עוף, ולאחר מכן קוסקוס עם בשר וירקות.
בסיום הארוחה נהוג לשתות תה ממותק עם נענע.
בהתאם למחקר שנערך במרוקו, האזור שבו מתגוררת המשפחה, כמו גם המצב הכלכלי והחברתי, משפיעים על שיטות הבישול, תדירות הכנת הארוחות והזמן המוקדש להכנה.
בערים חלה מגמה של הפחתת השימוש בשיטות כמו בישול בקדרה (סטואינג), בעוד שבאזורים כפריים השיטה הזו נפוצה יותר.
במקביל, במגזר העירוני יש נטייה להכין ארוחות במינימום זמן, עם נתונים המצביעים על כך ש-72% מהמשפחות בילו מעל שלוש שעות ביום בהכנת אוכל.
לפי הממצאים, השיטות השונות כמו טיגון, גריל ואפייה נפוצות יותר בעיר, בעוד שבכפרים עדיין קיימת העדפה לבישול בקדרה או אידוי.
בחירת שיטת הבישול מותאמת לאורח החיים, למספר הסועדים ולזמן הזמין להכנה.
במטבח המרוקאי נעשה שימוש רחב בתבלינים, שחלקם יובאו למרוקו במשך אלפי שנים, בעוד אחרים מיוצרים בתנאי האקלים הייחודיים של המדינה.
מרוקו הייתה במשך מאות שנים צומת מרכזית למסחר בתבלינים, ומרקש, במיוחד, נחשבת למרכז תעשייתי חשוב מאז המאה ה-11.
תבלינים נפוצים במטבח המרוקאי כוללים כמון, כורכום, קינמון, ג'ינג'ר, פפריקה וראס אל חנות — תערובת תבלינים מרוקאית שעשויה להכיל עד 28 מרכיבים שונים, תלוי בחנות.
כל חנות תבלינים שומרת על המתכון הייחודי שלה, ומורכבת מתערובת שונה של תבלינים כמו כמון, קינמון, הל, כורכום ועוד.
הזעפרן המרוקאי, משתלב במגוון מנות כמו תבשילי בשר, כבש, דגים ועוף, ומוסיף טעמים עשירים, ריחות מעוררי תיאבון ומרקמים מיוחדים.
לצד התבלינים, מרוקו גם מפורסמת במרכיביה הטריים והמיוחדים, כמו הזיתים הממולאים, הלימונים המוחמצים והמרינדות, שמשדרגים את טעמי המנות ונותנים להם את האופי המרוקאי הייחודי.
בנוסף, צמחי מרפא, כמו לענת המדבר, משמשים לטיפול בבעיות עיכול וכאבי בטן, והם חלק בלתי נפרד מהתרבות הקולינרית המרוקאית.
במרוקו גדל גם עץ הארגן שממנו מפיקים את שמן הארגן הנחשב לשמן היקר בעולם בשל תהליך כתישת האגוזים הגדלים עליו, שטעמם דומה לטעם של שקדים.
החרירה היא מרק מסורתי במטבח המרוקאי, המבוסס על חומוס, עגבניות, בצל, סלרי, פטרוזיליה וכוסברה.
מרק זה משדר את הרעיון של שילוב בין מרכיבים שונים, כשכל אחד מהם שומר על ייחודו, אך יחד הם יוצרים שלם הרמוני.
החרירה נאכלת בעיקר בסוף צום הרמדאן, והיא סמלה של קהילה מאוחדת השומרת על גיוון בתוך המסגרת הכללית.
יהודים רבים נוהגים לאכול אותה גם בשבירת צום יום הכיפורים, כאזכור למנהגים מקומיים.
ביסרה (אלביסארה) הוא מרק נפוץ נוסף - המרק הראשון שמכינים עם תחילת החורף, המבוסס על שעועית או פול מצרי קלוף, לעיתים יחד עם עדשים אדומים.
הביסרה מבטא את המטבח המרוקאי שמצליח לשלב בין שונות לבין אחידות, תוך שמירה על אותנטיות לכל מרק בפני עצמו.
במטבח המרוקאי נהוג לסיים את הארוחה בפירות עונתיים המוגשים לשולחן חתוכים או שלמים ולצידם סכין חד לחיתוך.
קינוח נפוץ אחר הוא השבקייה - רצועות בצק בצורה ספירלית או בצורת בייגלה מטוגנות בשמן עמוק, ספוגות בדבש ועליהן זרעי שומשום.
בדרך כלל צורתם מזכירה פרח ורד במבט מלמעלה; השבקייה נאכל במהלך חודש הרמדאן.
ישנו גם הספינג' הנחשב לסופגנייה מרוקאית.
ריבות מאפיינות את המטבח המרוקאי.
הן מוגשות בארוחת בוקר לצד לחם או לצד תה עם נענע ועוגיות.
את הריבות המסורתיות מכינים מתפוזים מרירים, פרחי תפוז, גזר, תאנים, חבושים ומפירות עונתיים נוספים.
המטבח היהודי-מרוקאי הוא חלק חשוב מהפסיפס של המטבח המרוקאי, אבל יש לו גם אופי ייחודי משלו.
במשך יותר מאלפיים שנה של חיים משותפים במרוקו, הקהילה היהודית פיתחה מסורות בישול שמשלבות השפעות מקומיות עם חוקים דתיים, מסורות עתיקות והשפעות ממגורשי ספרד.
למשל, בשבת בישלו "דפינה" (החמין המרוקאי), ובחגים כמו חנוכה ומימונה הכינו מאכלים עם משמעות דתית או מסורתית כמו ספינג' או מופלטות.
הבישול נעשה לאט, הרבה פעמים בטאבון מסורתי (פראנה), תוך שימוש בחומרי גלם עונתיים, תבלינים חזקים ומגוון ירקות.
העובדה שיהודים חיו במלאח – רובע נפרד מהאוכלוסייה הכללית – אפשרה להם גם לשמר סגנון בישול מיוחד משלהם, אבל עדיין היה דמיון למטבח המרוקאי הרחב.
אחרי העלייה לארץ ישראל חלק מהמאכלים השתנו כי לא תמיד היה אפשר להשיג את אותם המצרכים.
האוכל המרוקאי בישראל הפך לאחד הסמלים הבולטים ביותר של הזהות התרבותית של עולי מרוקו, ודרכו ניסו לשמר את הטעמים והזיכרונות.
המטבח הסקוטי הוא מונח המתאר את תרבות האוכל והבישול של סקוטלנד.
מונח זה מתייחס הן למטבח המסורתי של סקוטלנד, והן להיותו כיום תת-מטבח של המטבח הבריטי.
למטבח הסקוטי מאפיינים רבים הדומים למאפייני המטבח הבריטי אך גם מספר מאפיינים הייחודיים לו.
מאז האיחוד בין סקוטלנד ואנגליה בשנת 1707 הייתה השפעה רבה של המטבח האנגלי על המטבח הסקוטי.
כמו כן, בדומה למטבח האנגלי, גם מטבח זה הושפע אף הוא, בדומה למטבח הבריטי, מההגירה הרבה לאנגליה מהודו, פקיסטן ודרום-מזרח אסיה בתום מלחמת העולם השנייה, ומנות סקוטיות מסורתיות מצויות במטבח זה לצד מנות הודיות, פקיסטניות ואסייתיות.
המטבח המסורתי הסקוטי מבוסס על התפוקה המקומית שכללה בשר ציד, מוצרי חלב, דגה, פירות וירקות.