tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשטר הנאצי יצר מערך נרחב של משתפי פעולה, ובתוכו גם יהודים שמילאו תפקידים שונים במנגנון השליטה, בהם חברי יודנראט, אנשי שירות הסדר היהודי שפעל בגטאות, וקאפואים, אסירים יהודים שמונו לתפקידי פיקוח במחנות.
בעלי תפקידים אלו שימשו "מתווכים" בין הכובשים הגרמנים לבין הקורבנות היהודים.
מעשיהם נעו על רצף מוסרי מורכב.
מצד אחד, חלקם נדרשו לבצע הוראות שגרמו לעוול קשה כמו הפעלת אלימות, הלשנות או סיוע לגירוש יהודים.
מנגד, אחרים ניסו לנצל את מעמדם להצלת עצמם, בני משפחותיהם ולעיתים אף להצלת אחרים, או לפחות למנוע צעדים גרמניים חמורים יותר.
ניצולי שואה והוגים כמו לורנס לנגר תיארו את עולמם של הקורבנות כמציאות שבה התקיימה "בחירה בעולם נטול בחירות".
כלומר לא בין טוב לרע, אלא בין רע לרע יותר.
תנאי הרעב, הטרור, והיעדר השליטה המוחלט, אילצו אנשים רגילים להתמודד עם מצבים שאין לשפוט אותם בקטגוריות מוסריות מקובלות.
במחנות הריכוז וההשמדה פעלה המערכת הנאצית להרס מתמשך של האנושיות, תוך יצירת מאבק הישרדות תמידי בין האסירים.
פרימו לוי טבע את המונח "האזור האפור" כדי לתאר את אותה מציאות שבה היטשטשו הגבולות בין טוב לרע, בין קורבן למבצע.
מעמדו של קאפו העניק יתרונות חומריים ופיזיים שיכלו להכריע בין חיים למוות, אך באותו זמן גם העמיד את נושאי התפקיד בפני דילמות מוסריות קיצוניות ובלתי אפשריות.
האזור האפור הוא מרחב מוסרי־אנושי של דו־משמעות שנוצר ומעורר על ידי הדיכוי במחנות הריכוז.
מרחב זה מאופיין בקווי תיחום לא מוגדרים המפרידים בין הקורבנות לנוגשים.
האזור האפור הוא תוצר של הדינמיקה הטוטליטרית במחנה, אשר הועתקה בו בקנה מידה מוקטן.
פרימו לוי טוען כי השררה יצרה אותו על מנת להתקיים.
הוא מייצג את המרחב שבו האסירים, לרבות משתפי הפעולה, עמדו בתנאי דוחק קיצוניים, אשר הביאו אותם למצב של הישרדות ודירדרו את מרחב הבחירה המוסרית שלהם עד כדי לא־כלום.
האזור מוגדר על ידי האסירים־הפונקציונרים ומשתפי הפעולה עם השררה, אשר מהווים את חוט השדרה המטריד ביותר של המחנה.
אלו הם משתפי פעולה שנהנים מזכויות יתר, ופועלים על פי המטרות והיעדים של האדונים.
המחקר המשפטי והיסטורי של משפטי משתפי הפעולה היהודים בשואה מעלה את המתח המוסרי והמשפטי שבין מעמד הקורבן לבין אחריות אישית.
תהליכי השיפוט של הקאפואים הציבו אתגרים אתיים רבים.
רבים מהם פעלו בתנאי דיכוי קשים ונאלצו לשמור על חיי עצמם, אך במקרים מסוימים השתמשו באלימות כלפי אסירים אחרים.
המתח בין חוסר היכולת האנושי לשפוט, לבין ההכרח להפעיל אחריות משפטית, הובלט על ידי פרימו לוי במונח "האזור האפור", מצב שבו קורבנות עצמם נושאים במידה מסוימת של אשמה, אם כי השיפוט האנושי מוגבל ביכולתו להעריך אותה.
לפיכך, קאפואים נתפסים כ"משתפי פעולה" שנושאים באחריות מסוימת למעשיהם, אך ההבנה ההיסטורית והאתית של מעשיהם דורשת איזון בין הכרה בתנאי החיים הקיצוניים לבין הערכת ההשפעה המעשית של פעולותיהם על אסירים אחרים.
קוד ההתנהגות באזור זה שונה מהמוסר המוכר, ודבר זה מקשה על כל מי שבא לשפוט.
לוי מציג את "הפלוגות המיוחדות" (זונדרקומנדו) כמקרה קיצון של שיתוף פעולה באזור זה.
אולם הוא מבהיר כי אין לבלבל בין הקורבן לתליין ("זו תהיה מחלה מוסרית הגובלת עם הכחשת האמת"), ומזהיר מפני שיפוט מהיר.
לוי קובע כי אדם אינו יכול לחזות את התנהגותו במצבים קיצוניים, ואין הוא מכיר בית דין אנושי המוסמך לקבוע את מידת האשמה במצב של כפייה.
לוי אינו רואה בנסיבות את הגורם היחיד בהתנהגות האסירים, אך קורא לחקירת המרחב המפריד בין הקורבנות לנוגשים, מרחב שבו זרויות "דמויות מנוונות, או מעוררות חמלה, ואין מנוס מהכרתן".
למשל, הקאפו, אשר נאלצו להכות אסירים אחרים כדי להימנע מלהיכנס בעצמם לסכנת מוות מיידי.
מקרה זה מעלה את שאלת השיפוט המוסרי.
דילמה קשה לא פחות התקיימה בגטאות, שם שוטרים יהודים נאלצו לבחור בין גירוש אחרים לבין הצלת חייהם שלהם ושל משפחתם, והתמודדו עם בחירה בלתי אפשרית של "מי ימות ומי יחיה".
במסגרת הדיון המוסרי הרחב, חנה ארנדט, במהלך משפט אייכמן, ביקרה את ראשי היודנראטים על שיתוף הפעולה שלהם עם הנאצים.
לעומתה, דן פורת טוען כי ארנדט התעלמה מהאלמנט המרכזי של הכפייה שהייתה כרוכה בתפקידם.
המשפטים שעסקו בשיתוף פעולה לא נועדו רק לקבוע אשמה או חפות, אלא הפכו לזירה שבה עוצבה הזהות הישראלית והוחזר אל מרכז השיח אותו "אזור אפור" מוסרי שתיאר פרימו לוי.
השאלה אם משתפי פעולה יהודים היו "רשעים" או "קורבנות נסיבתיים" אינה ניתנת לפתרון חד־משמעי, והיא עומדת בלב הדיון על המציאות המוסרית הבלתי־אפשרית שנכפתה במחנות ובגטאות.
במסורת היהודית, העיקרון של פיקוח נפש קובע שחיי אדם דוחים כמעט כל איסור, אך גם שם יש גבולות.
הרצח, למשל, אינו מותר אפילו להצלת החיים.
הרמב"ם קבע שאדם אינו רשאי להציל את עצמו במעשה שפוגע בחיי אדם אחר.
אלא שבשואה, הגבולות שההלכה מציבה הניחו תנאים של בחירה חופשית, תנאי שלא התקיימו.
מחנות ההשמדה היו מציאות שבה הבחירה ניטלה כמעט לחלוטין.
יובל נח הררי מדגיש שהשואה שיבשה את כללי המוסר האנושי.
מעשים שנעשו מתוך אינסטינקט בסיסי של הישרדות קיבלו צורה של פשע, לא משום שהמבצעים היו רעים, אלא משום שהמערכת הנאצית יצרה מצבי קיצון שבהם כל בחירה הייתה מושחתת מראש.
האדם הושלך לסביבה שבה עצם רצונו להישאר בחיים הותנה בשיתוף פעולה עם מנגנון הרצח, מצב שמבטל את האפשרות לפעול.
לכן במחקר מדגישים שהדילמות לא ניתנות להכללה מוסרית פשוטה.
משתפי הפעולה היו בעת ובעונה אחת אנשים שהמערכת דחפה לתפקידים בלתי־אנושיים, ולעיתים גם פעלו באופן שפגע באחרים.
אין לראות בהם "רשעים" במובן הרגיל, אך גם לא למחוק את מורכבות מעשיהם.
הם היו בני אדם שנלכדו באזור שבו האחריות, החירות והמוסריות עצמן נשחקו עד כמעט היעלמות.
היקף התופעה של שיתוף פעולה שהגיע לידי הכרעה משפטית היה קטן יחסית.
מספר המקרים שנידונו בישראל היה זעיר במיוחד, בפרט בהשוואה למדינות אירופה, כדוגמת צרפת, שבה נדונו למעלה מ-120,000 מקרים של שיתוף פעולה .
ניכר כי המספרים הנמוכים הללו אינם משקפים את מלוא התופעה, והם מוסברים על ידי כמה גורמים מרכזיים.
ליהודים מלכתחילה לא היה רצון לשתף פעולה, ומקרים אלה התרחשו בנסיבות של חוסר ברירה קיצוני.
בנוסף, הגרמנים עצמם פעלו לטשטוש עקבותיהם, ובמסגרת זו רצחו חלק ניכר מהיהודים ששיתפו עמם פעולה.
מקרב אלו ששרדו את השואה, חלק נהרגו עם שחרור המחנות על ידי בעלות הברית, או על ידי אסירים אחרים שביקשו לנקום.
לבסוף, רבים מאותם משתפי פעולה, שהיה להם עבר להסתיר, בחרו להימנע מעלייה לישראל לאחר הקמת המדינה, כיוון שבישראל היה סיכוי גבוה יותר שיזוהו, ובעקבות כך יועמדו לדין.
בחינה פסיכולוגית של התופעה מוצאת חיזוק בניסוי הכלא של סטנפורד משנת 1971, בו סטודנטים חולקו באופן אקראי לתפקידי "אסירים" ו"סוהרים".
הניסוי הופסק תוך שישה ימים בלבד, בשל התנהגותם האלימה של ה"סוהרים" ואיבוד הזהות שהפגינו ה"אסירים".
ניסוי זה הוכיח כי גם אנשים הגונים, שאינם נתונים ללחץ קיומי, יכולים להפגין במהירות יחס אטום ואלים כלפי הכפופים לסמכותם, במיוחד כאשר מעשיהם מקבלים לגיטימציה אידאולוגית או מערכתית.
נוכח ממצאים אלו, המדגימים את השפעת הכוח המוחלט על הנפש, מפליא כי רוב בעלי התפקידים היהודים במחנות הריכוז לא הפגינו התנהגות קשה ואלימה באופן גורף במצבי קיצון אמיתיים, מה שמעיד על שמירה חלקית של צלם אנוש גם בנסיבות בלתי אפשריות.
בתי הדין הקהילתיים במחנות העקורים
עם תום המלחמה חיפשו חלק מהניצולים נקמה.
הם פנו לא רק נגד הגרמנים אלא גם נגד יהודים שפעלו בעבר בתפקידי פונקציונרים בגטאות ובמחנות, כמו שוטרים בגטו או קאפואים, שביצעו מעשי התעללות, הסגרה או פגיעה באסירים אחרים, ובחלק מהמקרים אף הותקפו או נחטפו על ידי ניצולים משוחררים.
מיד לאחר השחרור, ונוכח זיהויים של בעלי תפקידים יהודיים לשעבר על ידי ניצולים אחרים, התעוררה סערת רגשות עצומה שהובילה כמעט למעשי לינץ'.
כדי למנוע אלימות פיזית, הוחלט להעביר את הדיון מהספרה החברתית אל הספרה המשפטית.
כבר ביולי 1945 הוקם בית הדין הראשון במחנה העקורים פלדאפינג.
בתי הדין הללו פעלו כמשפט קהילתי פנים-יהודי, שבו התובע היה "העם היהודי – הקורבן", והפשע נתפס כפגיעה ברקמה המוסרית של העם היהודי, ולאו דווקא באדם פרטי.
בניגוד לשיח הציבורי שראה בהם בוגדים באופן גורף, בתי הדין השקיעו מאמץ בבחינה מעודנת של המעשים.
הם בדקו את המניע, האם הפעולה נועדה להצלה עצמית או למניעת פגיעה גדולה יותר.
רק בודדים מתוך הנשפטים, שנחשבו לסאדיסטים ואכזרים בצורה יוצאת דופן, הוכרזו כ"בוגדים בעם היהודי".
רוב בעלי התפקידים היו "אנשים בינוניים, רגילים, שנקלעו לנסיבות בלתי רגילות", ואיתם התמודד המשפט בדרך מורכבת הרבה יותר.
העונשים היו חברתיים בלבד, אך בעלי השפעה עמוקה.
מערכת המשפט הקהילתית של היהודים העקורים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה החלה להתגבש בעקבות כינוסים שהתקיימו החל מיולי 1945 במחנה פלדאפינג סמוך למינכן.
מטרת כינוסים אלה הייתה להקים התאגדות יהודית מסודרת, אשר הובילה ליצירת מערכת ועדות נרחבת שהייתה כפופה ל"וועד המרכזי של היהודים המשוחררים", גוף ששימש כרשות מחוקקת תחת הנהגתו של ד"ר שמואל הרצון.
השאיפה המרכזית הייתה להשיג הכרה אוטונומית למערכת הפנימית מצד הרשויות האמריקאיות, ומעבר לכך, לבסס מערכת משפטית יהודית על אדמת גרמניה במקביל למערכת המשפט הגרמנית המתהווה שלאחר המלחמה.
מסורת זו של משפט קהילתי הייתה נטועה עמוק בהיסטוריה של קהילות יהודי מזרח אירופה, כפי שבאה לידי ביטוי ב"תקנות הקהילה".
מערכת השיפוט והאכיפה של העקורים נוהלה על ידי המחלקה המשפטית של העקורים, שפעלה ממינכן החל מאוגוסט 1945. מחלקה זו ארגנה את המסגרת המשפטית בכלל המחנות ברחבי גרמניה, וניהלה את חיי הקהילה הן פנימה, והן כלפי גורמי חוץ כגון רשויות התביעה האמריקאיות או הפולניות.
בכל מחנה הוקם בית דין יהודי לטיפול בבעיות פנימיות, אשר זכה להכרה שבשתיקה מצד סוכנות אונרר"א.
בנוסף לבתי הדין המקומיים, הקימו העקורים במינכן שני בתי דין מרכזיים נוספים:
בית דין מרכזי של כבוד: עסק בסכסוכים הנוגעים לבעלי תפקידים במוסדות ובארגוני העקורים, בעיקר במקרים של ניצול לרעה של סמכות.
תחתיו פעלו חמישה בתי דין אזוריים, וכן רשת של בתי דין של כבוד במחנות, שסמכותם הייתה חברתית.
בית הדין לרהביליטציה): גוף זה דן באירועים חמורים של שוחד ושיתוף פעולה עם השלטון הנאצי.
בית דין זה עסק במקרים שהובאו בפניו, בין אם בדרישת ניצול שואה שניצל וזיהה גורם משתף פעולה, ובין אם בדרישת בעל תפקיד לטהר את שמו.
במסגרת המשפטית הזו, נשמרו כללי טקסיות, עקרונות וכללים שנקבעו מראש, על מנת ליצור תחושת סדר וביטחון בחיי המחנה.
לצד מערכת המשפט הפנימית פעלה גם משטרה יהודית, אשר סמכותה כוונה פנימה בלבד, ונתפסה לרוב באופן חיובי על ידי דיירי המחנות.
אף שלא עוגנה בחוקים סטטוטוריים רשמיים של המדינה, המערכת הזו יצרה קוד מחייב והייתה בעלת משמעות מכוננת.
בתי משפט אלה במחנות העקורים החלו למעשה לייצר מחדש את גבולות הקהילה, וקבעו עמדה מוסרית לגבי מי שייך אליה ומי בגד בה, כחלק מתהליך בניית המדינה שבדרך.
זאת במיוחד על רקע התבססות נרטיב הגבורה והלחימה בארץ ישראל לאחר המלחמה, אשר הדגיש את הלחימה ופחות את אלה ש"נאחזו בחיים מתוך גבורה".
בשלב זה, כחמישה עשר חודשים לאחר טבח יהודי הונגריה, המושג "שואה" עדיין לא היה בשיח הציבורי, והיה קושי לעכל את ממדי האירועים בבירקנאו.
מטרת המסגרת המשפטית הייתה גם להתמודד עם זיכרון השואה וסבל העם היהודי, שלא באו לידי ביטוי במשפטי נירנברג.
פרק היסטורי קצר זה הגיע לסיומו עם פירוק מחנות העקורים ועלייתם של מרבית העקורים לארץ ישראל.
בתי כבוד קהילתיים (1945-1950) שפטו מוסרית, ללא עונשים פליליים.
הם זיכו רבים, מתוך הבנה שהשיתוף היה "ללא אלטרנטיבה".
בישראל, המעבר לפלילי שיקף רצון במשפט ממלכתי, אך גרם למתח מוסרי.
מחקרים היסטוריים, כדוגמת זה של גבריאל פיינדר, מראים כי בתי המשפט שלאחר המלחמה התמודדו עם אתגר שיפוטי מוסרי כאשר בחנו מקרים אלו: האם הפעולה של המשתפים נבעה מיצר הישרדות טהור, או שמא ממניעים בלתי מוסריים.
אולם היו גם לא מעט הרשעות.
למשל, מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, דוד ניימן, שהיה אחד השוטרים היהודים הראשונים שפעלו באוסטרובייץ שבפולין, נשפט ב"בית הדין לרהביליטציה" תחת העבירה "מעשים מזיקים נגד היהדות".
ההכרעה הראשונית קבעה כי ניימן נושא באחריות למותם של עשרים יהודים כתוצאה מהתנהלותו במהלך אקציית ינואר 1943. בעקבות ראיות שהוגשו על ידי פרקליטו של ניימן, התיק נפתח לעיון מחודש.
אף על פי שבית הדין השתכנע כי ניימן לא היה הגורם הישיר לחשיפת המחבוא שבו שהו הקורבנות, הוא קבע כי הייתה לו אחריות עקיפה לגילוי הבונקר ולטרגדיה שהתחוללה בעקבותיו.
בית הדין הותיר על כנו את העונש המקורי, אשר שלל מניימן את הזכות למלא תפקידים במוסדות יהודיים או להשתלב בחיים החברתיים הקהילתיים.
בפסיקה, הדגישו השופטים את אחריותו המוגברת של ניימן, כאיש משטרה, בקביעה כי "היה עליו לדעת" את ההשלכות הקריטיות של מעשיו על אנשים שהסתתרו ברגע המכריע, ולפיכך חובה עליו לשאת בתוצאות אותה התנהלות.
לאחר השואה, רצון הנקמה של הניצולים הופנה, בין השאר, כלפי פנים.
כלפי יהודים שמילאו תפקידי פיקוח, שיטור ומינהל בשואה, כמו יודנראטים ו"קאפו".
משטרת ישראל הוצפה בתלונות רבות של אזרחים שזיהו, לטענתם, משתפי פעולה עם הנאצים ודרשו לעצור אותם.
עם העלייה המאסיבית של ניצולי השואה ("שארית הפליטה") לארץ בשנים הראשונות לקום המדינה, החלו להצטבר במשטרה תלונות רבות כנגד עולים אחרים ששיתפו פעולה עם הנאצים.
אישי הציבור קראו להקמת ועדה ציבורית שתבחן מקרים של שיתוף פעולה עם הנאצים ותנקוט עונשים חברתיים, אך הנהגת הקהילה ביישוב המנדטורי סירבה לכך, מתוך ראייה שעונשים חברתיים אינם מספיקים כלפי המעורבים בשיתוף פעולה עם המשימה הנאצית להשמדת היהודים.
לאחר המלחמה, נעשה ניסיון לבוא חשבון עם אותם משתפי פעולה ששרדו.
בישראל הוגשו תלונות נגד כ-160 איש ונערכו כמה עשרות משפטים, המהווים פסיפס משקף של התופעה.
ברובם, האשמה הייתה דומה, שיתוף פעולה עם הנאצים, הסגרת יהודים למותם ולעיתים אף הריגתם במו ידיהם.
החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם
שאלת שיתוף הפעולה של יהודים עם הנאצים, במטרה להציל את חייהם שלהם על חשבון יהודים אחרים, נחשבת לאחת הרגישות ביותר הקשורות לשואה.
הדיון המשפטי בישראל התמקד בהבחנה בין בעלי תפקידים שסיכנו את חייהם למען האסירים האחרים ועשו כל שביכולתם להגן עליהם, לבין אלו ששיתפו פעולה עם הנאצים בהתלהבות יתרה, השפילו, הכו, ולעיתים אף גרמו למותם של אסירים יהודים.
כאשר גל ניצולי השואה הגיע לישראל, התעוררה בעיה רגישה ומורכבת: בקרב הניצולים זוהו קאפואים ושוטרים יהודיים לשעבר ששיתפו פעולה עם הנאצים.
מדינת ישראל הצעירה נדרשה להתמודד עם סוגיה קשה זו, ובעקבות זאת חוקקה את החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, התש"י-1950. חוק זה נועד, בהיקפו הרחב, להעמיד לדין את מבצעי פשעי השואה.
אף על פי שהחוק אפשר את משפטם של אישים מרכזיים כמו אדולף אייכמן, שהיה נאצי, ואיוון דמיאניוק, משתף פעולה לא-יהודי.
למעשה, רוב המשפטים שהתנהלו מכוחו (יותר מ-40 במספר) התמקדו בהעמדה לדין של בעלי תפקידים יהודיים שהיו מעורבים במנגנוני הדיכוי והסיוע לנאצים.
חקיקת החוק התקבלה על רקע קשיים בהחלת חוקים קודמים.
חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת-עם, תש"י-1950, אשר אימץ את האמנה הבינלאומית בנושא, לא אפשר להעמיד לדין משתפי פעולה יהודים, כיוון שלא ניתן היה לייחס להם את "הכוונה להשמיד" הנדרשת בחוק זה.
לפיכך, החוק לעשיית דין, אשר התקבל באווירה של אדישות מסוימת בקרב הציבור, בא לתת מענה משפטי ייחודי למציאות זו.
החוק החדש שם משתפי פעולה יהודים "על אותו משבצת" עם נאצים, ללא התחשבות בהיותם קורבנות בפני עצמם.
אופיו המהותי של החוק מתבטא בכך שהוא צופה פני עבר (רטרואקטיבי), קובע עונש מוות, סוטה מעקרונות משפטיים מקובלים כמו עקרון אי-ההתיישנות ואי-התייחסות לכוונת מבצע העבירה, ומאפשר להעניש על פשעים שנעשו מחוץ לגבולות המדינה.
הדיונים בהצעת החוק היו סוערים וגלשו לסוגיות היסטוריות-מוסריות.
חלק מחברי הכנסת הביעו עמדה חריפה כנגד היהודים משתפי הפעולה, כגון חבר הכנסת אליעזר פרמינגר, שטען כי שיתוף הפעולה הוא שסייע לנאצים.
לעומת זאת, חברי כנסת ניצולי שואה בעצמם, יוסף לם וזרח ורהפטיג, סברו שיש לראות סוגיה זו ביתר סלחנות, מתוך הבנה למורכבות המצב.
ויכוח זה הדגיש את הקונפליקט בין הצורך המשפטי להעניש, לבין המורכבות המוסרית והחברתית הייחודית של קורבנות שפעלו כעוזרים.
תוך זמן קצר התברר הפער העמוק בין ציפיות הניצולים לבין אופיו המוגבל של המשפט הפלילי, ובעיקר הקושי הבלתי־אפשרי לתרגם את חוויית השואה לעדות משפטית מדויקת.
אף שהחוק היה פלילי במהותו, הוא כלל חריגים רחבים: תחולה רטרואקטיבית על מעשים שבוצעו לפני חקיקתו, תחולה אקסטרה־טריטוריאלית על מעשים שנעשו מחוץ לישראל ואף לפני הקמתה, וכן קבלה של סוגי עדויות שאינן מקובלות בדרך כלל, ובהן עדות מפי השמועה.
החוק שילב ממד סמלי – העמדה לדין של פושעים נאצים על פשעים נגד האנושות והעם היהודי – לצד ממד יישומי שנועד להתמודד עם משתפי פעולה יהודים.
במסגרת זו שולבו בו עבירות פליליות מוכרות מפקודת העונשין, ובהן אונס, גזילת ילד, הריגה, רצח, חבלה ותקיפה.
ביישום החוק בשנות ה-50, ארבעים תלונות התממשו לכדי הגשת כתבי אישום ב"משפטי קאפו".
לאורך עשור זה, הועמד למשפט מתוקף חוק זה רק אדם אחד שאינו יהודי, ועל פי רוב גילו בתי המשפט הישראליים חוסר אמפתיה כלפי הנאשמים היהודים.
משפט אייכמן בשנת 1961 חולל שינוי מהותי בתודעה הציבורית והמשפטית בישראל.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקש לחשוף את הציבור לסיפורי השואה ולהגביר את האמפתיה כלפי ניצולי השואה ויהדות הגולה.
לאחר המשפט, השתנה הסנטימנט של השופטים במשפטי הקאפו.
בזמן המשפט היו ניצולי השואה כחצי מיליון מתוך כשני מיליון תושבי המדינה – כרבע מאוכלוסיית ישראל.
שיעור דמוגרפי גבוה זה הפך כל דיון משפטי בנושאי השואה, ועל אחת כמה וכמה משפטים נגד יהודים, לנושא לאומי רגיש ובעל הד ציבורי עצום, שחרג בהרבה מגבולות הדיון הפלילי הרגיל.
ההליכים המשפטיים נגד יהודים הפכו לזירה רגשית פומבית שבה הרגשות העזים והשליליים (כעס, כאב, תסכול) של הניצולים שנפגעו התנגשו חזיתית עם הקטגוריות המשפטיות היבשות של החוק.
החוק השתמש בקטגוריות פליליות "רגילות" שלא נועדו לענות על המצבים המורכבים והייחודיים שזימנה השואה, וכתוצאה מכך נוצרה אי-התאמה מובנית בין השפה המשפטית לבין מציאות החיים והטראומה של הניצולים.
המערכת המשפטית נקלעה לפרדוקס: היא נדרשה לשפוט מוסרית באמצעות כלים פליליים שאינם מתאימים מטבעם לשפוט מצבי כורח קיומי.
כשל מובנה זה הוביל לכך שהמשפט לא יכול היה להציע תיקון מוסרי או הבנה אמיתית של המורכבות הקיומית, אלא רק להסתפק במתן עונש או זיכוי.
בכך, המשפט הפלילי נכשל מבחינה נרטיבית להכיל את מלוא המטען המוסרי של השואה.
עם זאת, המערכת המשפטית הפגינה הבנה פרגמטית בצורך לאזן בין הצורך בצדק לבין המציאות.
איזון זה בא לידי ביטוי בשימוש בסעיפי המתקת עונש (סעיף 11) במקום בזיכוי מוחלט (סעיף 10).
שימוש זה שיקף קבלה של פשרה דוקטרינרית: המדינה שמרה על הקביעה העקרונית כי מעשים אלימים בתוך הקהילה היהודית ראויים לענישה, אך הכירה בכך שהכורח הקיצוני שבו פעלו הנאשמים מצדיק התחשבות מיוחדת בהקלה בעונש.
הזהות האמיתית הייתה מורכבת בהרבה – קורבן שהפך למבצע עבירה.
זה העלה את שאלת ה"בוגד" הקהילתי.
האם אדם שנאלץ לשתף פעולה כדי לשרוד את השואה, נחשב לבוגד בעיני הקהילה?
שיפוט זה נגע לשאלת לכידות החברה היהודית והאחריות ההדדית בנסיבות בלתי-אנושיות.
מאידך המשפט שירת מטרה לאומית-מדינית חיונית, כינון ריבונות ואכיפת חוק במדינה הצעירה.
העמדה לדין הדגישה את יכולתה של ישראל לשפוט מעשי עוולה שנעשו נגד יהודים, בניגוד לחוסר האונים ההיסטורי של העם היהודי.
החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם יצר קטגוריות פשע חדשניות, המפורטות בסעיף 1. סעיף זה מחלק את הפשעים לשלוש קטגוריות עיקריות: "פשע כלפי העם היהודי," "פשע כלפי האנושות" ו"פשע מלחמה".
"פשע כלפי העם היהודי" הוגדר כמעשה שנעשה "בכוונה להשמיד את העם היהודי, השמדה גמורה או חלקית".
מעשים אלה כללו הריגת יהודים, גרימת נזק חמור לגוף או לנפש, העמדת יהודים בתנאי חיים שיש בהם כדי להביא להשמדתם הגופנית, ומעשים נוספים.
הדרישה ל"כוונה להשמיד" יצרה מתח משפטי חמור ביותר כאשר יושמה על יהודים שהואשמו בסיוע.
קשה היה להוכיח כי קאפו או מפקד יודנראט החזיקו בכוונת-על ג'נוסיידית להשמיד את עמם.
מעשיהם נבעו משיקולי הישרדות אישיים או קהילתיים, או כתוצאה מלחץ נאצי ישיר.
כתוצאה מכך, המדינה נאלצה להתפשר על הוכחת כוונת ההשמדה, או לעשות שימוש תדיר יותר בסעיפים אחרים של החוק.
בפועל, רוב ההעמדות לדין של יהודים התבססו על סעיפי המשנה בחוק, אשר אינם דורשים כוונה להשמדה אלא מתייחסים לעבירות פליליות רגילות שבוצעו בנסיבות מחמירות:
סעיף 2 – פשעים כלפי בני אדם נרדפים: עוסק בעשיית מעשה שאילו בוצע בשטח ישראל היה נחשב לעבירה לפי החוק הפלילי הרגיל.
זהו הסעיף העיקרי ששימש להרשעות בפועל של קאפואים, בגין אלימות, שוד, או שימוש בכוח שחרג מהסמכות שניתנה להם על ידי הנאצים.
סעיף 4 – עבירות במקומות הסגר: רלוונטי במיוחד לבעלי תפקידים בתוך גטאות ומחנות, ועסק בהפרת חוקים במקומות אלו.
סעיף 5 – מסירת אדם נרדף לשלטון עוין: רלוונטי למקרים של הלשנה או הסגרה יזומה.
סעיף 6 – סחיטה מבני אדם נרדפים: שימש במקרים של ניצול כוח לרכישת נכסים או כסף.
המעבר לשימוש בסעיפים אלו, שהם פחות חמורים מ"פשע כלפי העם היהודי," סימן פשרה משפטית.
פשרה זו אפשרה למדינה לנקוט בהליך ענישתי נגד אותם "עוזרים", אך היא הפחיתה את חומרת האישום מסיוע למעשה ג'נוסיידי לכדי עבירה פלילית רגילה שבוצעה בנסיבות מחמירות.
עובדה זו משקפת את הקושי המובנה ביישום החוק על יהודים.
הקושי המשפטי העיקרי ביישום החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם כנגד משתפי פעולה יהודים נסב סביב הוכחת מחשבה פלילית והיסוד הנפשי הנדרש בעבירות השונות, וכן מציאת איזון בין האשמה הפלילית לבין תנאי הכורח והצורך שהיו קיימים במקומות ההסגר.
המשפט הפלילי המסורתי נשען על העיקרון שלפיו אין עונש ללא יסוד נפשי, כלומר הוכחת כוונה או מודעות מצד הנאשם למהות מעשיו ולתוצאותיהם.
במשפטי ה"עוזרים" היהודים, סוגיית היסוד הנפשי הייתה מאתגרת במיוחד.
החוק דרש הוכחת כוונה או מטרה בעבירות החמורות, אך הנאשמים פעלו תחת לחץ קיומי בלתי נתפס, תחת איום מיידי על חייהם או חיי קרוביהם.
בית המשפט נדרש לשאול האם יהודי שהכה יהודי אחר כדי להימנע ממוות מיידי על ידי שומר נאצי, פעל מתוך כוונה פלילית רגילה?
הדיון סבב סביב "האזור האפור", אותו מרחב קיומי שבו קורבנות הפכו בכפייה למבצעי עבירה, כאשר בחירותיהם הוגבלו לבחירה בין רע לרע מוחלט.
בחינת הדוקטרינה המשפטית על האזור האפור הכירה בכך ששיתוף הפעולה היהודי לא נבע מבחירה חופשית ומוחלטת, אלא ממציאות מעוותת של הישרדות.
בית המשפט הבין כי הוכחת יסוד נפשי ג'נוסיידי נגד יהודים אינה אפשרית ואינה הולמת, ולכן הדיונים התמקדו בדרך כלל בהוכחת פזיזות או כוונה רגילה (בסעיף 2), ובמקביל, בהתמודדות עם טענות הכורח.
סעיף 1(א)(1) – פשע כלפי העם היהודי (השמדה): סעיף זה דורש כוונה להשמדה מלאה או חלקית של העם היהודי.
דרישה זו, שהיא היסוד הנפשי החמור ביותר בחוק, יצרה קושי כמעט בלתי ניתן לגישור בהרשעת יהודים כדוגמת קאפואים או חברי יודנראט, שכן קשה עד בלתי אפשרי להוכיח כי פעלו מתוך כוונה להשמדת עמם.
במקום זאת, סעיף זה שימש בעיקר כ"עבירת-מסגרת" המגדירה את המסגרת האידאולוגית של השואה, אך לא ככלי מרכזי להרשעות בפועל כנגד יהודים.
סעיף 2 – פשעים כלפי בני אדם נרדפים: עבירה זו יושמה באופן המעשי ביותר כנגד "העוזרים" היהודים.
היא מאפשרת הרשעה על מעשים פליליים רגילים (כגון אלימות, שוד או ניצול כוח) שבוצעו כלפי קורבנות אחרים בנסיבות הרדיפה, והיא דורשת יסוד נפשי פלילי רגיל (כוונה או פזיזות).
בכך, בית המשפט יכול היה להתמקד במעשים הקונקרטיים שבוצעו על ידי הנאשם, כמו מכות או גניבה, מבלי להידרש להוכחת כוונת ההשמדה הגדולה.
סעיף 4 – עבירות במקומות הסגר: סעיף זה מציג קושי משפטי בהיותו רלוונטי לאחריות קולקטיבית של בעלי תפקידים בתוך גטאות ומחנות.
הוא מאפשר הטלת אחריות על פעולות שבוצעו במסגרת התפקיד במקומות אלה, כשהיסוד הנפשי נקבע בהתאם לעבירה הפלילית הרגילה.
המערכת המשפטית התמודדה עם המורכבות של הרשעת נאשמים שהיו בעצמם קורבנות על ידי הפעלת שני סעיפי חוק מרכזיים, סעיף 10 וסעיף 11. סעיף 10, העוסק בשחרור מאחריות פלילית (הגנות), אפשר בחינה של טענות כגון כורח וצורך, המתייחסות, לדוגמה, לאיום ממשי ומיידי על חיי הנאשם או בני משפחתו.
עם זאת, בתי המשפט יישמו סעיף זה במשורה ובמקרים נדירים יחסית, בשל הקושי המהותי לקבל הגנה כזו במעשים חמורים.
כדי לזכות באופן מוחלט מכוח סעיף זה, הוטל על הנאשם נטל כבד להוכיח כי לא עמדה לרשותו כל ברירה אחרת מלבד ביצוע המעשה העברייני.
אם כן, המנגנון המשפטי העיקרי ששימש ליצירת האיזון הנדרש היה סעיף 11, הדן בנסיבות מקלות.
סעיף זה אינו מוביל לזיכוי, אלא מאפשר לבית המשפט להקל באופן משמעותי בעונשם של המורשעים.
השימוש בסעיף 11 איפשר למערכת המשפטית להכיר באשמה הפלילית הנובעת מהמעשה שבוצע בפועל, ובו בזמן להכיר בכורח הקיומי ובנסיבות הבלתי-אנושיות שבהן פעל הנאשם.
בכך, הובעה מידה של חמלה והבנה לנסיבות חייו המיוחדות.
השילוב בין יישום סעיף 2, אשר אפשר הרשעה על מעשים קונקרטיים תוך דרישה ליסוד נפשי נמוך יחסית, לבין סעיף 11, המאפשר הקלה בעונש נוכח נסיבות הרקע, יצר יחד את התשתית להרשעה בפועל של "העוזרים" היהודים.
מנגנון משפטי משולב זה אפשר למערכת המשפטית לנסות ולהתמודד עם המורכבות המוסרית והמשפטית הכרוכה במצב ייחודי זה.
חוק 1950 היווה אבן יסוד בהקמת ריבונותה השיפוטית של מדינת ישראל.
באמצעות חקיקה זו, המדינה הטילה סמכות שיפוט אוניברסלית על אירועים שהתרחשו מחוץ לגבולותיה על ידי אנשים שלא היו אזרחיה בזמן המעשה.
הצורך להעמיד לדין יהודים לפי חוק זה, אף שהיה כרוך בקושי משפטי עצום, שיקף החלטה אסטרטגית עמוקה: המדינה הריבונית החדשה לא יכלה להתעלם מפשעים שבוצעו על ידי יהודים כנגד יהודים, גם אם נעשו בנסיבות קיצון.
על ידי שימוש במסגרת המשפט הפלילי, ישראל ביססה את עקרון ריבונותה על ענייני העם היהודי וקבעה את הגבולות הנורמטיביים החדשים של החברה, במקום שבו הנורמות קרסו לחלוטין.
החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, שאומץ על ידי הכנסת בשנת 1950, מהווה אבן יסוד בכינון ריבונותה השיפוטית של מדינת ישראל.
חקיקה זו יישמה לראשונה את עקרון סמכות השיפוט האוניברסלית בהקשר הישראלי, ובכך העניקה לבתי המשפט בישראל סמכות ייחודית וחסרת תקדים לשפוט על פשעים בינלאומיים חמורים, פשעים נגד העם היהודי, פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה שאירעו מחוץ לגבולותיה, ובוצעו על ידי אנשים שלא היו אזרחי המדינה בזמן המעשה.
הפעלת החוק לוותה בקושי משפטי ניכר, שהשתקף בשני מישורים עיקריים:
רטרואקטיביות: החוק חל על מעשים שבוצעו בתקופת השואה, עוד לפני הקמת המדינה ולפני חקיקת החוק עצמו.
זוהי סטייה חריגה מעקרון איסור החוק הפלילי הרטרואקטיבי, שהוא גם הסעיף הראשון לחוק העונשין, לפיו "אין ענישה אלא לפי חוק" , שהוא יסוד מוסד במשפט הפלילי המודרני ובמדינה דמוקרטית.
הצדקת הרטרואקטיביות נבעה מן הצורך להעמיד לדין פשעי ליבה שהיו בניגוד לנורמות המשפט הטבעי והאנושי, גם ללא הוראת חוק פוזיטיבי באותה עת.
העמדה לדין של משתפי פעולה יהודים: החוק נועד במקור להתמודד עם הנאצים ועוזריהם הלא-יהודים.
עם זאת, החלת החוק על יהודים שהיו מעורבים בפשעים נגד יהודים אחרים בנסיבות הקיצון של השואה (כגון חברי היודנראט או קאפואים) הציבה אתגר מוסרי-משפטי ייחודי.
הקושי המשפטי נגע לשאלות כגון כפייה, מידת הבחירה החופשית שנותרה לנאשם תחת הטרור הנאצי, וכן לשאלת ההכרה בפשעים אלה כפשעים "רגילים" המצדיקים ענישה לאחר שנים רבות.
הדיון הפלילי היה כרוך בהערכה מחודשת של האחריות הפלילית והמשקל שיש לתת לנסיבות הקיצון הקורבניות שבהן בוצעו המעשים.
על אף הקשיים המשפטיים, הצורך להעמיד לדין את כלל האחראים, הצורך להעמיד לדין יהודים לפי חוק זה, אף שהיה כרוך בקושי משפטי עצום, שיקף החלטה אסטרטגית עמוקה.
המדינה הריבונית החדשה לא יכלה להשלים עם ההתמוטטות הנורמטיבית שאפיינה את השואה, ולא יכלה להתעלם מפשעים שבוצעו על ידי יהודים כנגד יהודים, גם אם נעשו בנסיבות קיצון.
באמצעות השימוש במסגרת המשפט הפלילי הפורמלי, ישראל ביססה את עקרון ריבונותה על ענייני העם היהודי, וקבעה בכך את הגבולות הנורמטיביים החדשים של החברה, במקום שבו הנורמות האנושיות קרסו לחלוטין.
בכך, החוק לא רק עשה צדק, אלא גם פעל ככלי רב עוצמה לשיקום המוסרי והמשפטי של החברה.
באמצעות חקיקה זו, המדינה הטילה לראשונה את עקרון סמכות השיפוט האוניברסלית על פשעים שהתרחשו מחוץ לגבולותיה, על ידי אנשים שלא היו אזרחיה בשעת המעשה.
בכך העניקה לבתי המשפט הישראליים סמכות ייחודית וחסרת תקדים לשפוט על פשעים בינלאומיים חמורים, פשעים נגד העם היהודי, פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה שאירעו מחוץ לגבולותיה, ובוצעו על ידי אנשים שלא היו אזרחי המדינה בזמן המעשה.
ההתמודדות עם משפטים אלה הציבה אתגר משפטי ומוסרי עצום בפני מדינת היהודים.
המערכת המשפטית הישראלית, כמערכת במדינה מתוקנת, הרואה עצמה כמייצגת העם היהודי, נדרשה לשפוט מעשים שבוצעו בנסיבות קיצון, במציאות של השואה שבה "אבדה כל משמעות למושגים של טוב ורע".
השאלה המרכזית שניצבה בפני המשפט הייתה כיצד יכולה מערכת משפט רציונלית להכריע במקרים שהתרחשו ב"אזור האפור", מצבים שבהם הבחירות המוסריות היו בלתי אפשריות כמעט, וגבולות המעשה הפלילי הטבעי מיטשטשים תחת איום מיידי על החיים.
בתי המשפט, ובמיוחד בית המשפט העליון, התחבטו בשאלה אם ניתן בכלל לדון משפטית במצבים כה אכזריים, שבהם הבחירה הייתה למעשה בין הרע לרע יותר.
על אף זאת, נקבע כי יש לדרוש התנהגות אנושית גם מאנשים הנמצאים במצבים לא אנושיים, מתוך חובה לשמירה על המוסר הבסיסי.
הקושי המרכזי שבהעמדה לדין של יהודים נבע מהעובדה שהם נחשבו קורבנות של הרדיפה הנאצית, ועדיין נשאו בתפקיד "עוזריהם".
השאלה המשפטית נגעה לפרשנות המונח "עוזר" שאינו מוגדר בחוק, והאם מעמדו מקביל ל"מסייע", אשר בעל אשמה מוסרית מופחתת, או ל"שותף", המחייב החלטה ועשייה משותפת, אלמנט שאינו מתקיים כאשר המצב נכפה עליהם.
השופט יוסף מיכאל לם בדעת מיעוט בפרשת יחזקאל אינגסטר עמד על הבחנה זו, וטען כי אינגסטר נשאר "עוזר" גרידא ולא "שותף" של הנאצים, שכן כוונותיהם היו שונות בתכלית.
עם זאת, ביהמ"ש המחוזי הרשיע את אינגסטר ב"פשע כלפי האנושות", בקבעו כי הוא נתן עצמו להיות מכשיר בידי השלטון הנאצי, אף אם היה נרדף בעצמו.
עונשו הומתק רק על ידי ביהמ"ש העליון, מעונש מוות לשנתיים מאסר, בין היתר של מצבו הבריאותי הסופני.
קו ההגנה המרכזי של הנאשמים היה שתפקידם נכפה עליהם, וכי הם פעלו כמיטב יכולתם לטובת הכפופים להם, כשהשימוש בכוח היה אך ורק לצורך מילוי התפקיד ומחוסר ברירה.
במהלך המשפטים שנערכו, טענתם של הנאשמים הייתה כמעט תמיד כי תפקידם נכפה עליהם וכי הם עשו את המקסימום שיכלו לטובת האסירים ש"תחתיהם".
אליעזר גרינבוים, אחד הקאפואים המפורסמים, שהוצג בכתב הגנה מנומק, תיאר את המציאות כ"אנייה טובעת", בה הרצון להישאר בחיים דוחק את כושר המחשבה ומוביל לבחירות קשות מתוך חוסר ברירה.
טענה נפוצה נוספת הייתה ששימוש בכוח נעשה רק לצורך מילוי התפקיד ומחוסר ברירה, בסיטואציות של בהלת מוות ודחף קיומי בלתי נשלט.
מאידך, התביעה התבססה על עדויות שתיארו שיתוף פעולה חמור, הסגרת יהודים למותם ולעיתים אלימות ישירה וקטלנית.
משפטים אלו יצרו פסיפס משקף של הדילמות והזוועות היומיומיות במחנות, כאשר מדינת ישראל ניסתה לגשר בין הצורך לעשות צדק לבין המורכבות הבלתי נתפסת של תנאי החיים תחת המשטר הנאצי.
היו מי שידעו להבחין במורכבות המצב של שיתוף הפעולה ולא נסחפו אחר הדי הגינוי שהתגבש בליבותיהם של גורמים שונים בחברה הישראלית.
כך למשל כתב השופט בנימין כהן בפסק דינו של ד"ר פנחס פשטיצקי, שעבד כרופא במחנה העבודה וולנוב בפולין, כדי להדגים את הקושי להכריע בבינאריות מוסרית פשוטה.
הקטגוריה במשפט שקדה לשכנע כי הנאשם פעל מיוזמתו כמשתף פעולה מִדַּעַת, אכזר וצמא דם; ואילו הסניגוריה שקדה לשכנע כי מדובר באישיות מוסרית של רופא נעלה אשר מילא את תפקידו המסוכן לטובת הכלל.
השופט כהן דחה את שתי הדמויות הקיצוניות הללו בקביעתו כי "זו כן זו אינן דמות הנאשם".
קביעה זו מבטאת הכרה מפורשת בגוון האפור של המציאות בשואה ובמעשיהם של חלק ממשתפי הפעולה.
במקום לקבל אחת משתי התפיסות הדיכוטומיות, בחר השופט כהן להכיר בכך שדמותו, מניעיו והתנהלותו של הנאשם היו מלאי סתירות ומורכבות מוסרית, וכי המציאות אינה ניתנת לצמצום לשתי קטגוריות מנוגדות בלבד של טוב מול רוע מוחלט.
בין 1950-1972, 40-60 משפטים התקיימו בבתי משפט מחוזיים בתל אביב, ירושלים וחיפה.
לפי פרופ' דן פורת, במהלך שני עשורים בהם התנהלו, עברו "משפטי הקאפואים" ארבעה שלבים עיקריים.
מתפיסה ראשונית של פונקציונרים יהודים בגטאות ובמחנות כמבצעי פשע השקולים לנאצים, ועד להבנתם הסופית כקורבנות.
במהלך השלב הראשון (אוגוסט 1950 – ינואר 1952), הואשמו באופן בלתי מתפשר.
המחוקקים ניסחו את החוק באופן שהשווה בין נאצים לבין נושאי התפקידים היהודים, מבלי לקחת בחשבון את העולם שבו חיו.
רק בשלב גזר הדין התחשב החוק במעמדם של הפונקציונרים כקורבנות בעצמם, ואפשר מידה מסוימת של הקלה, אך במקרים מוגבלים מאוד.
בתקופה זו בתי המשפט המחוזיים גזרו על שישה קאפואים לשעבר מאסר ממוצע של כחמש שנים, ובמקרה של יחזקאל אינגסטר אף גזרו עונש מוות.
בשלב השני (פברואר 1952 – 1957), הפונקציונרים לא נתפסו כנאצים אלא כמשתפי פעולה יהודים של הנאצים.
שלב זה החל כדי למנוע פסקי דין נוספים כמו עונש המוות שהוטל על יחזקאל אינגסטר, ואף גזר דינו בוטל בערעור לבית המשפט העליון.
הקו החדש שהתווה הבדיל בין נאצים לפונקציונרים יהודים: הראשונים יכלו לעמוד בפני אישומים בגין פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, אך האחרונים לא.
מכל בחינה אחרת, מערכת המשפט המשיכה לראות בפונקציונרים שווים לנאצים.
מחוץ לאולמות בתי המשפט, לעומת זאת, החלו להתעורר ספקות אם בכלל יש להעמיד לדין את הפונקציונרים.
בשלב השלישי (1958 – 1962), המערכת המשפטית ראתה ברוב הפונקציונרים גברים ונשים שביצעו עוולות, אך עשו זאת בכוונות טובות.
מנקודה זו ואילך, תובעים הגישו כתבי אישום רק נגד פונקציונרים שלדעתם יישרו קו עם מטרות הנאצים.
משפט אייכמן ב-1961, ומשפט הירש ברנבלט שנערך שנתיים לאחר מכן, סימנו את המעבר לשלב הרביעי והאחרון של משפטי הקאפואים (1963 – 1972).
בשלב זה המערכת המשפטית ראתה בפונקציונרים קורבנות רגילים, היפוך מלא מהתפיסה הראשונית.
התובע של אייכמן הבדיל באופן חד בין יהודים חפים מפשע, כולל פונקציונרים, לבין נאצים מרושעים.
הדימוי השלילי שלהם כמעט ונעלם.
במשפטים שעסקו בשיתוף פעולה בשואה, ההסתמכות העיקרית הייתה על עדויות ניצולים, משום שרוב המסמכים הרשמיים הקשורים לפעולות המואשמים נהרסו או לא היו זמינים.
גישה זו הציבה אתגרים משפטיים ומוסריים ניכרים כמו זיכרונות טראומטיים שגויים.
החוויות הקשות עלולים היו לעוות את הזיכרונות של העדים, מה שהקשה על קביעת דיוק העובדות.
בנוסף, היה קיים חשש כי עדויות מסוימות נבעו ממניעים של נקמה אישית כלפי המואשמים, ולא בהכרח מרצון להעיד אמת אובייקטיבית.
למרות הקשיים הראייתיים הללו, נרשם שיעור הרשעות גבוה, וכשני שלישים מהנאשמים הורשעו.
העונשים שהוטלו היו קלים יחסית, ונעו בין 10 ימים ועד 6.5 שנים מאסר.
מבחינה משפטית, אף יהודי שהועמד לדין לא הואשם בסעיף הראשון בחוק, "פשעים נגד העם היהודי".
ההרשעות נגעו רק בעבירות של סיוע, או עבירות חמורות פחות הקשורות למעשי אלימות או רכוש.
מקרה העמדתה לדין של ריה האנס בבית הדין המחוזי בתל אביב, החל בנובמבר 1950, מהווה אבן בוחן משפטית וחברתית להתמודדות מדינת ישראל הצעירה עם פשעי השואה שבוצעו על ידי בעלי תפקידים יהודים.
האנס, ילידת סלובקיה וניצולת שואה, הואשמה בעבירות שביצעה כששימשה כלאגר קאפו בתת-מחנה B3 בבירקנאו.
הקושי המרכזי היה הניסיון ליישם את עקרונות המשפט הפלילי הליברלי והבינארי (אשם/זכאי) על המציאות הכאוטית, הבלתי אנושית והמורכבת של המחנות.
החוק, על אף שכלל עבירות פליליות "רגילות" כמו תקיפה, הריגה וחבלה, נדרש להתמודד עם מעשים שנעשו בנסיבות של "האזור האפור", בו התפקידים היהודיים כפו התנהגות אכזרית כביכול כדי למנוע ענישה נאצית חמורה יותר.
פער זה יצר מתח בלתי אפשרי לגישור בין חוויית הניצולים, שביקשו צדק, נקמה וביטוי לעלבון, לבין הדרישות המשפטיות לעדות דייקנית ודווקנית.
בפסק דינו, השופט זאב צלטנר גילה הבנה למציאות המורכבת של המחנה, אך יחד עם זאת התקשה לקבל את המורכבות של דמות שהיא קורבן ומבצעת עבירה בה בעת.
צלטנר קיבל את עדויות ההגנה, אשר תיארו את האנס כמי שסיכנה את חייה על מנת להציל אסירות אחרות, בין היתר כששימשה אחות וכשסירבה בתחילה לתפקיד הקאפו, וראה סתירה לוגית בין מעשי גבורה אלו לבין מעשי רצח או סאדיזם.
הוא הפחית מחשיבותן של עדויות התביעה, וזיכה את האנס מכל חמש ההאשמות, ואף קבע במפורש כי היא "חפה מכל פשע" כדי למנוע ספק עתידי לגבי ילדיה.
הזיכוי של האנס, שהיה אחד מחמישה משפטי נשים שהועמדו לדין על פי החוק, מדגים את הקושי להרשיע נשים בתפקידים אקטיביים אלו, שעמדו לדין לא רק על הרובד המשפטי והלאומי, אלא גם על חריגה מהנורמה המגדרית שציפתה מנשים להיות קורבנות.
האנס עזבה את ישראל לבסוף, ב-1957, למרות הזיכוי הפורמלי.
משפט קסטנר היה אירוע מכונן, צומת משפטי ומוסרי שחרג בהרבה מגבולות המשפט הפלילי, והפך לזירה פומבית של התחשבנות לאומית עם שאלת אחריות מנהיגי יהדות אירופה.
קסטנר, שהיה דמות מפתח בוועד ההצלה בבודפשט, הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים ובסיוע להם, במיוחד בהקשר לעסקת "רכבת קסטנר" ונטען שהסתיר מידע על ההשמדה.
המשפט נגע בנקודות הכואבות ביותר של המוסר הציבורי בישראל: מידת האחריות של מי שהיה לו כוח מיקוח או יכולת להציל, והגבול הדק בין פעולת הצלה לבין סיוע לאויב.
פסק הדין בבית המשפט המחוזי, בראשות השופט בנימין הלוי, היה חמור ביותר וקבע כי קסטנר "מכר את נשמתו לשטן".
קביעה זו נבעה מפרשנות מחמירה של אחריות מנהיגותית בנסיבות קיצון, והיא שיקפה את הדרישה הציבורית והמוסרית לצדק חד-משמעי.
ואולם, הדיון המשפטי העיקרי התנהל בבית המשפט העליון, בהרכב של חמישה שופטים (אולשין, חשין, אגרנט, זילברג וגויטיין).
פסק הדין של בית המשפט העליון ניקה את קסטנר מרוב ההאשמות המרכזיות הקשורות למעשיו בזמן המלחמה.
הפסיקה בעליון העידה על גישה שיפוטית זהירה ורגישה יותר למורכבות מנהיגותית תחת איום מיידי.
בית המשפט רמז בכך, כי אף אם כוונותיו היו מעורפלות או מעשיו כרוכים בפשרות קשות, מערכת המשפט המאוחרת לא תוכל לשפוט החלטות קיומיות שהתקבלו תחת איום מוות מתמיד.
בכך, הציב בית המשפט גבול ברור לשאלה מהי "בגידה" שניתנת להרשעה, והעניק משקל מכריע לקונטקסט ההיסטורי של השואה.
האשמה היחידה שנותרה כנגד קסטנר, ואשר עליה אושרה ההרשעה, הייתה סיוע לפושעי מלחמה נאצים לאחר המלחמה.
ניתוח זה הדגיש אבחנה משפטית קריטית: בית המשפט העליון היה מוכן להכיר בכך שמעשים שנעשו בלחץ קיצוני במהלך המלחמה עשויים ליהנות מהגנות או מהקלה בעונש, אך מעשים שנעשו בחופש פעולה יחסי לאחר המלחמה, כגון סיוע לקציני SS להימלט, הם מעשים פליליים שאינם נהנים מאותה הגנה.
רצח קסטנר בפתח ביתו התרחש במהלך הדיונים על הערעור.
הרצח העצים את הממד הציבורי והטראגי של המשפט, והמחיש את עומק השסע בחברה הישראלית סביב שאלת האחריות המנהיגותית.
פסק דין קסטנר הפך לטקסט מכונן בתרבות המשפטית הישראלית.
ההחלטה לנקות את קסטנר מרוב האישומים סימנה כי בית המשפט יגלה זהירות קיצונית בשיפוט מנהיגים יהודים שפעלו תחת כיבוש.
צעד זה סייע לממסד הישראלי להגן על דמויות מפתח שהיו מעורבות בפשרות הישרדותיות, ובכך הפחית את הסיכון ל"ציד מכשפות" פוליטי או משפטי, שעלול היה לערער את יציבות המערכת הפוליטית הצעירה.
בפסק הדין המפורסם של משפט קסטנר ביוני 1955, שהיה למעשה נגד מלכיאל גרינוולד, קבע השופט בנימין הלוי לגבי ישראל קסטנר, מראשי ועד העזרה וההצלה בבודפשט, את הציטוט המטלטל "מכר את נפשו לשטן".
קביעה חריפה זו הציתה סערה ציבורית עזה בישראל סביב סוגיות שיתוף הפעולה עם הנאצים והמחיר המוסרי של מבצעי הצלה במהלך השואה.
האמירה התייחסה להסכמתו של קסטנר לקבל הטבות אישיות מהרמן קרומיי, שאפשרו לו להכליל ברכבת ההצלה ("רכבת קסטנר") אנשים מקורבים אליו.
השופט הלוי ראה בקבלת "מתנה" זו משום מחיר מוסרי בלתי נסבל שנלקח בתמורה לחיי אותם ניצולים.
אולם בערעור שהתקיים בבית המשפט העליון ב-1958, מרבית קביעותיו של השופט הלוי נהפכו.
נותרה על כנה רק ההרשעה בנוגע למתן עדות שקר של קסטנר לטובת פושע המלחמה הנאצי קורט בֵּכֶר.
המורכבות הגלומה בהתמודדות החברה הישראלית עם השואה בזירה המשפטית מומחשת בניגוד שבין משפט אייכמן לבין המשפטים נגד משתפי הפעולה שקדמו לו.
משפט אייכמן נתפס כאירוע מכונן של בינאריות מוסרית ברורה, בו מוקמו "אנחנו הקורבנות" מול "הם", הרוע המובהק, המגולם בדמותו של אייכמן.
תפיסה זו איפשרה לחברה הישראלית לראות במשפט הזדמנות מובהקת לגנות את הרוע ולהרחיקו באופן מוחלט מהחברה והקהילה היהודית על ידי שיוכו הבלעדי ל"אחר".
בניגוד לתמונת הראי הפשוטה שאייכמן הציג, המשפטים נגד משתפי הפעולה הציבו בפני החברה הישראלית מורכבות פנימית מטרידה.
במשפטים אלו אומצה אסטרטגיה של "היפוך תפקידים" שכללה השוואה בין משתפי הפעולה לבין הגרמנים, וזאת במטרה ליצור הזרה של משתפי הפעולה ובכך להרחיקם מהחברה היהודית.
אסטרטגיה זו שיקפה את הקושי להכיל את הרוע ככזה שצמח מתוך הקהילה עצמה.
נרטיב "הראש המורכן" של ניצולי השואה בתקופה שקדמה למשפט אייכמן, ומקשר אותו באופן ישיר לתופעת משתפי הפעולה.
לפי ניתוח זה, "הראש המורכן" אינו רק תוצר של ההיררכיה החברתית בין הקורבנות לבין "גיבורי המרי", אלא מבטא גם תחושה עמוקה של אובדן המוסר היהודי המאחד את הקהילה.
אובדן מוסרי זה, שהיה כרוך בתופעת משתפי הפעולה, הוא שהקשה על החברה להתמודד באופן ישיר עם המשפטים הללו, ובסופו של דבר תרם לדחיקתם לשולי הזיכרון הקולקטיבי לטובת הנרטיב המטהר והנוח יותר של משפט אייכמן.
משפט אייכמן שרד בהיסטוריוגרפיה הישראלית בעוד סיפור המשפטים נגד משתפי הפעולה נדחק לשולי הזיכרון הקולקטיבי.
הסיבה המרכזית לכך היא שמשפט אייכמן איפשר לחברה הישראלית לעבור "הזדככות" (קתרזיס) ו"לזקוף את הגו" אל מול רוע חיצוני מובהק.
לעומת זאת, משפטי משתפי הפעולה עוררו שאלה מוסרית קשה ומערערת: "כיצד ניתן לזקוף את הגו...
אם 'ההם' הם גם אנחנו?".
המורכבות של משתפי הפעולה מנעה את הניתוק המוחלט של הרוע מ"הצד שלנו" והקשתה על החברה לראות את עצמה כקורבן מוסרי טהור, ולכן היא העדיפה את הנרטיב הפשוט והמנחם יותר של משפט אייכמן.
משפטו של הירש ברנבלט, שהיה מפקד המשטרה היהודית בגטו בנדין, מהווה מקרה אבן בוחן חיונית המתח המוסרי-משפטי הכרוך בשפיטת יהודים שפעלו במסגרות היודנראט.
המקרה ממחיש בצורה חדה את הניגוד המוסדי שהתגלע בין בית המשפט המחוזי לבית המשפט העליון, שהפך לנקודה אנליטית מרכזית בדיון אודות סוגיית הכורח והאחריות תחת אימה.
בבית המשפט המחוזי, ברנבלט הואשם והורשע בחמש עבירות לפי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, ונידון לחמש שנות מאסר.
ההרשעה התמקדה בסעיפים חמורים, ובהם מתן יד למסירת יהודים לשלטון עוין במהלך סלקציה.
פסק הדין המרשיע של המחוזי הדגיש את ההיבט המוסרי בפעולותיו של ברנבלט, ושיקף צורך לאומי לגמול מוסרי כלפי יהודים שהואשמו בסיוע לאויב, תוך ציון העובדה כי ברנבלט "לא מאס במלאכה הזו".
אולם, תפנית דרמטית התרחשה במאי 1964, כאשר בית המשפט העליון, בהרכב השופטים יצחק אולשן, משה לנדוי וחיים כהן, זיכה פה-אחד את ברנבלט מכל האישומים.
הוא ביטל את פסק הדין המחוזי וציווה על שחרורו המיידי.
בית המשפט העליון, במשפט שהתקיים לאחר משפט אייכמן, חוללו מפנה ביחס לשפיטת היהודים בעלי התפקידים.
אירוע זה ממחיש את המתיחות המוסדית.
בעוד בית המשפט המחוזי שיקף צורך לאומי לגמול מוסרי, בית המשפט העליון פעל כשומר על עקרון שלטון החוק, תוך דרישה לרף הוכחה גבוה יותר ליסוד נפשי פלילי, ומתוך הכרה בנסיבות הייחודיות של כורח בזמן השואה.
הדיון המשפטי חייב את הפירוש המצמצם של המונח "עוזר לנאצים", והעליון היה רגיש יותר לשאלת הכורח.
בין נימוקי הזיכוי שסיפק בית המשפט העליון, קבע בית המשפט כי "אין להסתמך על עדות יחידה" בנסיבות מחמירות אלו, וכי אלמנט ה"מסירה" לא התקיים, מכיוון שיהודי הגטו היו כבר נתונים תחת שליטת הנאצים.
השופט לנדוי התייחס בהרחבה לקושי המוסרי לשפוט את מעשיהם של אותם אנשים, וקבע כי תהיה זו "התנשאות והתחסדות מצדנו" לשפוט "אנשים קטנים" שלא התעלו לרמת מוסר עילאית לנוכח שלטון שפעל למחות את צלם האדם מעל פניהם.
פסק דין זה סימן את סיום ההתמודדות המשפטית העיקרית של מדינת ישראל עם הנושא, כאשר הנשיא אולשן הגדיר את שאלת תפקידם ומוסריותם של היודנראט והמשטרה היהודית כ"שאלה להיסטוריה ולא לבית המשפט".
קביעה זו סימנה את שינוי הגישה לעבר מבט מרוחק וחומל יותר כלפי אותם "עוזרים" במרוצת השנים.
לאחר הקמת המדינה, דעת הקהל הצברית נטתה ליצור דיכוטומיה חדה.
מצד אחד, "מורדי הגטאות" והשורדים האקטיביים שהפכו לסמל לגבורה.
ומצד שני, הרוב הדומם שנתפס במידה רבה כמי שהלך "כצאן לטבח".
תפיסה זו הובילה גישה שיפוטית נוקשה, לעיתים חסרת רגישות.
הדעה הנוקשית ביותר הייתה כנגד הפונקציונרים היהודים.
כלפי מי שנדרש למלא תפקיד ציבורי, תחת איום מיידי על חייו וחיי קהילתו.
התבטאות מוקדמת וחשובה שהציפה את המורכבות הזו הגיעה מכיוונו של נתן אלתרמן.
בשנת 1953, ששינה את השיח, ניסח אלתרמן עמדה מאזנת במאמרו "על חובת הציבור".
הוא קרא לציבור הישראלי להבחין בין מי שפעל מתוך כורח והישרדות לבין מי שבחר באכזריות ובניצול כוח.
עמדתו ביטאה קריאה להכרה באנוסות הגורל היהודי בשואה, תוך שמירה על שיפוט מוסרי כלפי מי שחצה קווים אדומים:"חלילה לנו לחשוב כי הקאפו היהודי, איש היודנראט, השוטר היהודי (אם לא היה אכזרי ונבל) לא היו חלק מהציבור האנוס.
אולם את האכזרים והנבלים שבהם יש לשפוט, אם לא בדין, אז בהוקעה מן האבל הלאומי".סיפור זה נשאר בגדר טאבו, שכן הוא לא התאים לאידאולוגיה הציונית של גבורה והושתק.
"דור הפלמ"ח" מאופיין בארצישראליות שלו, הלעומתית לגלותיות.
דור זקוף קומה, מתריס, לוחם, משוחרר מתסביכי הגלות.
האנטיתזה לתדמית של מקביליו, בני דורו בשואה, אלו שהודבק להם הכינוי "סבונים".
דור הפלמ"ח והמחתרות בא"י, העריץ את מורדי הגטאות וראה בהם שותפים לדרך, והתייחס בהסתייגות רבה להמון היהודים בשואה.
היחס ליודנראט, מועצת הגטו, היה יחס שלילי ביותר, כאל התגלמות השלילה בגלותיות – ההתרפסות, החולשה, חוסר הכבוד הלאומי.
בשלב מסוים החל שינוי בתפיסת השואה.
בית המשפט ככלי לעיצוב הזיכרון הלאומי
המשפטים נגד יהודים בשנות ה-50 התרחשו בתקופה שבה המפגש בין החברה הלאומית החדשה לבין ניצולי השואה היה לעיתים מתוח ומורכב.
הנתון הדמוגרפי כי רבע מאוכלוסיית המדינה היו ניצולים בשנת 1961 מסביר מדוע המשפטים היו כה נפיצים, הם נגעו בקבוצה חברתית גדולה ומשפיעה שדרשה הכרה וצדק.
החברה הישראלית הצעירה, שהעריכה את דמות "הצבר" הלוחם, התקשתה לעיתים לעכל את המורכבות של הניצול הגלותי, ובמיוחד את דמות ה"קאפו" או ה"יודנראט" שנתפסו לא רק כמי שלא נלחמו, אלא מי שאף שיתפו פעולה.
המשפטים סיפקו דרך ציבורית לעבד את המורכבות הזו, ולנסות להגדיר מי היה ראוי לגינוי ומי היה קורבן של נסיבות.
אלמלא שיעור הניצולים היה כה גבוה, ייתכן שהמשפטים היו נותרים אירועים משפטיים צרים.
המשפטים נגד היהודים היוו פלטפורמה רשמית ופומבית עבור הניצולים לשתף את סיפוריהם האישיים.
בכך, המשפטים תרמו לעיצוב הנרטיב הלאומי של השואה.
על אף השימוש בשפה משפטית זרה, עדויות הניצולים בפרוטוקולים נותרו תעודות היסטוריות חשובות ששולבו בזיכרון הקולקטיבי.
הקונפליקט המרכזי היה בין אופי הדיון המשפטי לבין מטרת הניצולים.
הדיון המשפטי הוא אינדיבידואלי – שיפוט אדם אחד על מעשיו.
לעומת זאת, הניצולים השתמשו בו כדי לדון בשאלות קהילתיות, כגון נורמות ההתנהגות בגטו והמחנה, והטראומה המשותפת של הפקדת כוח בידי יהודים.
למרות שהשפה המשפטית הפורמלית לא הצליחה לגעת במלואה במציאות הטראומה ובחוסר הצדק המוחלט, עצם קיום ההליך תחת חסות המדינה הריבונית העניק לגיטימציה לזעם ולכאב של הניצולים.
בכך, המשפטים אפשרו להם תהליך שיקומי של השתלבות בחברה על ידי הכרה רשמית בכך שמעשיהם הפוגעניים של ה"עוזרים" אינם נסלחים לחלוטין.
השפעת משפטי השואה על החברה הישראלית ניכרת עשרות שנים לאחר מכן.
טרמינולוגיית השואה חדרה לשפה המדוברת והפכה לקנה מידה להשוואה כמעט בכל תחום ציבורי – כלכלה, פוליטיקה, ואף בריאות (למשל, "שואה כלכלית" או שימוש בכינוי "יודונאצים").
חדירה זו מעידה על כך שהשואה, ועימה הדילמות המוסריות שעלו במשפטי ה"עוזרים", נותרה מרכיב מרכזי וחיוני בהוויה הישראלית.
הפחד משפיטה בדיעבד של מנהיגות בנסיבות קיצון, כפי שבא לידי ביטוי חריף ברצח קסטנר, ממשיך להשפיע על האופן שבו נתפסת מנהיגות בישראל, ומחזק את הצורך בהכרה במורכבות קבלת ההחלטות תחת לחץ.
בתום מלחמת העולם השנייה, ד"ר מיכאל וייכרט, שהיה מנהל ארגון הסעד העצמי היהודי, הועמד לדין על ידי ממשלת פולין בבית משפט בקרקוב, זאת בעקבות האשמות על קשר עם הנאצים.
לאחר שבעה חודשי חקירה, ומשפט שנמשך כחודש, שבו העידו נגדו אישים כגון יצחק צוקרמן ואברהם ברמן, מראשי מרד הגטאות, בית המשפט זיכה את וייכרט מכל אשמה.
נפסק כי "לא התגלתה שום עובדה שיש בה כדי לפסול את הנאשם מבחינה אתית או מוסרית", וכי אינו התכוון לשתף פעולה עם הכובש הנאצי.
ערעור שהגישה התביעה נדחה, כיוון שבית המשפט לא השתכנע ממקור סמכותם של ארגוני המחתרת, שדרשו מווייכרט להשבית את ארגונו.
למרות הזיכוי המוחלט, חברי הוועד המרכזי של יהודי פולין לא קיבלו את ההחלטה, ופרסמו בעיתונים היהודיים כתבות שהשחירו את פניו, תוך התעלמות מוחלטת מהזיכוי.
הוועד החליט להקים בית דין יהודי נוסף, אך בהיעדר סמכות חוקית, סירב וייכרט לשתף עמו פעולה.
לבסוף, לאחר משא ומתן, הוא הסכים לעמוד בפני בית דין שהורכב משבעה אישי ציבור יהודים פולנים – הסכמה שעליה הביע לימים חרטה.
בדצמבר 1948 פסק בית הדין היהודי נגד וייכרט, וקבע כי הוא "אשם בשיתוף פעולה עם השלטונות ההיטלראיים".
בית הדין גזר עליו "לשאת אות קלון" וגינה את דרכו.
לדעת בית הדין היהודי, עצם העובדה שכוונת הנאצים בייסוד ארגון העזרה הייתה לשמש כלי להטעיית היהודים וגורמים חיצוניים, די בכך כדי להאשים את וייכרט בשיתוף פעולה.
פסק הדין השיג את מטרתו; וייכרט הוחרם ולא יכול היה לקבל כל משרה ציבורית יהודית.
העמותה הישראלית למען הילד בגיל הרך היא ארגון מקצועי-חברתי ועמותה רשומה, הפועלת בישראל מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לקידום זכויותיהם, חינוכם ורווחתם של ילדים מגיל לידה ועד גיל 8. העמותה מהווה את הסניף הישראלי הרשמי של הארגון העולמי לחינוך לגיל הרך (OMEP - Organisation Mondiale pour l'Education Préscolaire).
העמותה משמשת כגוף ידע המקשר בין המחקר האקדמי לבין העשייה החינוכית בשטח, ופועלת בזירה הציבורית והפרלמנטרית לשיפור התקינה, הפיקוח ואיכות כוח האדם במסגרות הגיל הרך.
הארגון העולמי OMEP נוסד ב-1948 בחסות אונסק"ו (UNESCO), ולו מעמד של גוף מייעץ לאו"ם בנושאי חינוך וזכויות ילדים.
הסניף הישראלי התמסד כגוף משפטי רשמי בשנת 1979 בשנת 1988 אירחה בירושלים את הכנס הבינלאומי של OMEP.
העמותה הייתה ממובילי "מחאת הסרדינים".
ד"ר יעל דיין, שכיהנה אז כיו"ר העמותה הזהירה כי הצפיפות מובילה לעלייה במקרי אלימות בקרב ילדים בגיל הרך.
העמותה הובילה קו תקיף הדורש את העברת האחריות על מעונות היום (לידה עד 3) ממשרד העבודה והרווחה למשרד החינוך.
ב-2018 טענו נציגי העמותה כי הפיצול בין המשרדים פוגע ברצף החינוכי ומונע סטנדרטיזציה של הטיפול.
במקביל, ניהלה העמותה מאבק ליישום "חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות".
בשנת 2019, הקימה העמותה אוהל מחאה מול הכנסת במחאה על הזנחת התחום ואי-יישום החוק.
גם לאחר כניסת החוק לתוקף, התריעה העמותה על היעדר אכיפה, חוסר בשקיפות לגבי ליקויים בטיחותיים ועל כך שמספר המפקחות זעום ביחס למספר המעונות (מפקחת אחת על כ-600 גנים).
עם העברת המעונות למשרד החינוך ב-2021, הזהירה העמותה כי ללא שיפור דרמטי בשכר המטפלות, המעבר ייכשל.
מור דקל, יו"ר העמותה, הגדירה את המצב כ"קריסה" והתריעה כי כוח האדם האיכותי נוטש את המקצוע, וכי משרדי הממשלה לא נערכו כראוי למעבר הסמכויות.
בשנת 2022, המשיכה העמותה להציף את סוגיית המסגרות הפיראטיות, והתריעה כי התחום נותר פרוץ וכי "כל אחת יכולה לפתוח גן" ללא הכשרה מתאימה.
בשנת 2023, הגישה העמותה נייר עמדה לכנסת הדורש לחייב בחוק הצגת אישור היעדר עבר פלילי לכל מועמד לעבודה במוסד חינוכי, כתנאי סף להעסקה.
בעקבות אירועי 7 באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, נרתמה העמותה לסיוע למשפחות מפונות ולמסגרות חינוך בדרום ובצפון.
בינואר 2024, יצאה העמותה נגד החמרת התנאים לקבלת סבסוד למעונות יום, בטענה שהדבר פוגע אנושות במשפחות מילואים ובמפונים.
ביולי 2024, יזמה העמותה את השקת "השדולה למען הילד בגיל הרך" בכנסת.
השדולה הוקדשה לזכרה של מיה גורן, גננת מקיבוץ ניר עוז שנחטפה ונרצחה בשבי חמאס, כסמל למחויבות לחינוך ולדאגה לדור העתיד.
העננים או העננות היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס, והוצגה לראשונה בשנת 423 לפנה"ס.
מחזה זה לועג לסופיסטים והזרמים הפילוסופיים השונים של אתונה במאה החמישית לפנה"ס.
מחזה זה הוא אחד הידועים במחזות אריסטופאנס מאחר שהוא מציג את סוקרטס בצורה לא אופיינית.
המחזה נחשב לכישלון בעת שהוצג לראשונה, ולאחר מכן (בין השנים 417 לפנה"ס ל-420 לפנה"ס) שיכתב אותו אריסטופאנס, על ידי הוספת קטע בו הוא עצמו מופיע על הבמה ומבקר את הקהל על היעדר חוש ההומור שלו.
המחזה עוסק בחינוך האתונאים בתקופת הפריחה של אתונה.
בתקופה זו גדלו מוסדות החינוך הפרטיים לעשירים.
אלו התמחו ברטוריקה שהייתה כלי חשוב בחברה האתונאית, הן בבית המשפט והן באסיפות העם.
עשירי אתונה נרדפו בידי תובעים.
בשלב מסוים הרווח הכלכלי מהעניין גדל עד כדי שהסיפוקנטנים תבעו עשירים בתביעות לא ממשיות מאחר שהעשירים העדיפו להגיע להסדר מאשר לפנות למשפט ארוך.
הסופיסטים זכו לנתח רחב בחינוך זה והם טענו כי ביכולתם להפוך טיעון מפסיד לטיעון מנצח.
מבחינה מוסרית גישה זו מעודדת כוח ולא מוסר.
במקביל, התפתחה באתונה הפילוסופיה אשר בראשה עמד סוקרטס שפיתח את השיטה הסוקרטית, שכל הוראתה נעשתה בעל פה והיא הופצה באמצעות אפלטון וקסנופון.
הוא לא תבע כסף על הוראתו להבדיל מהסופיסטים.
עם זאת, בעיני הציבור הרחב לא היה הבדל בין סופיסטים לפילוסופים, כך למשל דיאלוגים רבים של סוקרטס על הפילוסופיה של המוסר מסתיימים באפוריה, תוצאה שנתפסה כערעור המוסר.
אם מחנכים אדם כי לא ניתן לדעת מה הוא "צדק", למעשה נרמז כי ניתן לעשות כל שעולה על הדעת.
בנוסף, חלק גדול מבני האליטה שנמשכו אל סוקרטס היו פוליטיקאים גרועים וחלקם לקחו חלק בשלטון שלושים הטיראנים.
בשנת 399 לפנה"ס עמד סוקרטס למשפט, הואשם בהשחתת הנוער וחינוך לכפירה באלים.
בתום המשפט הוא הוצא להורג.
מבחינת אריסטופאנס ההבדל בין פילוסוף לסופיסט אינו חשוב מאחר שיש קשר בעייתי בין פילוסופיה לבין חתרנות וכפירה באלים.
למשל, כאשר מניחים שברק הוא תופעה טבעית ולא ברק שנזרק בידי האל, מדובר בכפירה.
בנוסף, אריסטופאנס טוען כי מחקר זה הוא מטומטם שאינו ממנו רווח ממשי, ובוחר להציג שאלות ביולוגיות באופן ציני וסרקסטי.
המחזה מציג את הבעתיות של חינוך האב.
האב מנסה להתחמק מחובותיו ולכן שולח את בנו להתחנך אצל סוקרטס.
הבן לומד להפוך את הטיעון החלש לחזק אך לא משנה את התנהגותו ובמקום זאת שובר את מרותו של האב.
כלומר, בגלל החינוך הסוקרטי יש שבירה של המשפחה, התשתית החברתית של אתונה.
בנוסף, מצטייר קשר בין חוסר יכולת של האב ללמוד את החינוך הסוקרטי לבין היותו אדם מוסרי.
בתחילת המחזה מתלונן גיבורו, סטרפסיאדס, אזרח אתונאי על התמכרותו של בנו, פאידיפידס, למרוצי סוסים - התמכרות שגרמה לו להיכנס לחובות.
סטרפסיאדס מציין כי הוא עצמו גדל בחווה קטנה, ומקלל את נישואיו לאשתו האריסטוקרטית, ילידת העיר אתונה ובעלת הממון הרב, ומקלל את ממונה שהביא להתמכרות בנו.
פאידיפידס מסרב למצוא עבודה, ועל כן סטרפסיאדס מחליט ללכת לסוקרטס וללמוד ממנו רטוריקה על מנת שיוכל לשכנע את בנו למצוא עבודה על מנת לשלם את חובותיו.
סטרפסיאדס מגיע אל הפרונטיסטריון, בית ספרו של סוקרטס בו מצויים תלמידיו של סוקרטס.
סוקרטס מספר לסטרפסיאדס על "תגליותיו", האבסורדיות בעליל, ובהם - אורך צעדו של פרעוש, והסיבה מדוע זבובים נופחים, ובהמשך מספר לו כי האל "מערבולת" החליף את זאוס וכי העננים (המגולמים במחזה על ידי המקהלה) הם מקור החוכמה האמיתי.
סטרפסיאדס בא לביתו של סוקרטס ומגלה כי סוקרטס נאלץ לגנוב אוכל מבית הספר ללחימה הסמוך כדי להאכיל את תלמידיו, ואף גונב את כל בגדיו של סטרפסיאדס לאחר שהתייאש מהניסיון ללמד אותו.
בשובו לביתו מספר סטרפסיאדס לבנו את כל מה שלמד, ושולח אותו ללמוד אצל סוקרטס.
כאשר פאידיפידס מגיע לבית הספר הוא רואה ריב בין "קרייטון ("הנכון", "החזק") לבין "אטון" ("שאינו נכון" - וגם "החלש"), אלגוריה לפרוטגורס שטען כי רטוריקן טוב יכול להפוך טיעון חלש לחזק וצודק - קביעה ששימשה בסיס לדעותיהם של הסופיסטים.
קרייטון מסביר לפאידיפידס מדוע הוא צריך ללמוד את הלוגיקה הקלאסית ולא את שיטות הלימוד החדשות, ואילו אטון מנסה לשכנע אותו ללמוד בשיטות הלימוד החדשות (ובדרך מעליב את הקהל).