tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגם שמספר זה אינו מדויק לחלוטין, ההבדל בין אורך השנה הטרופית הממוצע (365.242189 יום) לאורך השנה הגרגוריאנית (365.2425 יום) הוא זניח.
השפעת ההפרש לא תורגש למשך עשרות דורות, כיוון שהפער מצטבר ליום אחד רק כעבור 3,215 שנה.
לשם השוואה, בלוח השנה היוליאני מצטברת שגיאה של יום שלם אחת ל-128 שנים.
קיימות שתי הצעות לשיפור דיוקו של הלוח הגרגוריאני, כלומר להקטנת הפער בין אורך השנה הגרגוריאנית לבין אורך השנה הטרופית הממוצעת.
האסטרונום ג'ון הרשל הציע תיקון שלפיו שנים שמספרן מתחלק ב-4,000 ללא שארית לא יהיו מעוברות.
יישום הכלל הזה יביא לקביעת 969 שנים מעוברות במחזור של 4,000 שנה, לעומת 970 שנים מעוברות בלוח הגרגוריאני בימינו.
אורך השנה הממוצע לפי התיקון של הרשל הוא 365.24225 יום, ולפיכך הפער לעומת השנה הטרופית אינו עולה על יום אחד בכל 16,393 שנים.
כיוון שהכלל אינו אמור להיות מיושם עד שנת 4000, הצעתו לא עלתה לדיון רציני.
בשנת 1924 החליפה הכנסייה היוונית-אורתודוקסית את הלוח היוליאני הישן בלוח מיוחד משלה, דומה מאוד ללוח הגרגוריאני.
הוא כלל תיקון חד־פעמי שהשווה בינו לבין הלוח הגרגוריאני, ותיקון קבוע לקביעת השנים המעוברות, אולם השנים המעוברות נקבעו בו לפי מחזור של 900 שנה, ולא של 400 שנה.
מבחינה מעשית, שנת 2400, אמורה להיות מעוברת הן בלוח הגרוגוריאני והן בלוח היווני-אורתודוקסי.
שנת 2800, שהיא שנה מעוברת בלוח הגרגוריאני, אמורה להיות שנה רגילה בלוח היווני-אורתודוקסי, ואילו שנת 2900, שאינה מעוברת בלוח הגרגוריאני, אמורה להיות מעוברת בלוח היווני-אורתודוקסי.
הלוחות צפויים להיות מתואמים לחלוטין עד מרץ 2800, אז ייווצר פער של יום אחד, שיתבטל במרץ 2900. בין השנים 2800 ו־5200, הלוחות יהיו מתואמים או בפער של יום אחד, לחלופין.
משנת 5200 והלאה, הלוחות לא יהיו עוד מתואמים כלל.
אורך השנה הממוצע בלוח השנה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית הוא 365.24222 יום.
הפער בינו לבין הלוח הגרגוריאני הוא יום אחד בכל 3,600 שנה והפער בינו לבין אורך השנה הטרופית הממוצעת בימינו אינו עולה על יום אחד בכל 32,258 שנים.
אף על-פי שהכנסייה היוונית שינתה את לוח השנה, היא עדיין קובעת את מועד חג הפסחא והחגים הקשורים בו לפי טבלאות שמתבססות על הלוח היוליאני.
כתוצאה מכך, חג המולד נחגג ביוון במקביל למועדו בכנסיות הקתוליות והפרוטסטנטיות, ולעומת זאת חג הפסחא נחגג במקביל לנצרות האורתודוקסית.
לצרכים אזרחיים משתמשים ביוון בלוח הגרגוריאני.
חודשי השנה בלוח הגרגוריאני זהים לאלה שבלוח היוליאני.
הלוח הגנוז , לפי האמונה המוסלמית והדרוזית, הוא משטח כתיבה שנשמר אצל אללה ומלאכיו.
הוא נקרא גם הספר השמיימי, ועל פי האמונה המוסלמית ממנו נלקחו כל ספרי הקודש:
התורה, הברית החדשה והקוראן, שהוא הספר המשלים והמושלם.
על פי כתבי קודש המוסלמיים, מתארים אותו כפיסת עץ גדולה, מלאה תוכן הכתוב בכל השפות.
הלוח מתאר הרבה אירועים חשובים בעולם הערבי, ומתאר בפרטים כל אחד מן הנביאים באסלאם.
המוסלמים והדרוזים מתפללים באחת התפילות ומבקשים מאללה לשמור על הלוח טוב מפני מי שהם מאמינים שהוא האויב הכי גדול של האסלאם - "אל קריאידה" - שהוא, בהקבלה לשאר הדתות, השטן.
כמו כן, אומרים גם כי הלוח, שאף אחד לא ראה, היה עשוי בעצם מאש, אך אללה שרצה שהלוח ישמר והפך אותו ללוח אבן ואז לעץ, כך שיהיה קל להעבירו ממקום למקום.
הלוח מאוד חשוב לאנשי דת האסלאם, והמוסלמים לעיתים שומרים "תמונה" שלו במקום קרוב ללבם.
כיום אין תמונה של הלוח, אך יש אנשים רבים אשר יצרו מעין צורת מרובע עליה כתוב: "אשמור עלייך בליבי, גם כי לא אנשום".
הלוח האפריקאי הוא אחד מתשעת הלוחות הטקטוניים העיקריים בעולם.
לוח זה, יחד עם לוח ערב והלוח ההודי, נעו צפונה במשך מיליוני שנים והביאו להתנגשות עם הלוח האירו-אסיאתי.
התנגשות זו גרמה להיווצרות רצף של רכסי הרים מהרי הפירינאים, דרך רכסי ההרים בדרום אירופה ובמזרח התיכון ועד רכס ההימלאיה ורכסי דרום-מזרח אסיה.
חלק מהלוח האפריקאי הוא הלוח הלבנטיני.
גבולות חילוף הם אזורים שבהם הלוחות נעים (או מחליקים) אופקית לאורך העתק אנכי יחיד או קבוצה של העתקים מקבילים, כאשר תנועת הלוחות אינה לחיצתית או מתיחתית.
השחיקה עשויה להיות חזקה עד כדי יצירת אזור של סלעים מרוסקים ברוחב של 100 ק"מ.
העתקי החילוף העיקריים מסביב ללוח האפריקאי שוכנים הן בסביבה ימית, בקו המגע בינו לבין הלוח הדרום אמריקאי (לאורך הרכס המרכז אוקייני באוקיינוס האטלנטי), והן בסביבה יבשתית לאורך הבקע הסורי-אפריקני.
החוקרים משערים כי לאפריקה נודע מעמד חשוב בתהליך נדידת היבשות, משום שללוח האפריקאי גבולות חילוף עם מספר רב של לוחות טקטוניים אחרים.
הלוח האפריקאי נע צפונה בקצב של 2.15 ס"מ לשנה.
בקצב זה תגע אפריקה בקצה הדרומי של ספרד בעוד 650,000 שנה, ותגרום לחסימת הים התיכון מכיוון מצר גיברלטר.
אם אכן ייחסם המצר, צפוי הים התיכון להתייבש.
פעילות בגבולותיהם של הלוחות הטקטוניים גורמת לרעידות אדמה ולהתפרצויות געשיות.
בצידו המזרחי יוצר הלוח האפריקאי "סדק" גאולוגי פעיל לאורך השקע הסורי אפריקאי, ואזור משולש עפר פעיל במיוחד.
באזור זה מתרחקים זה מזה תת-הלוח הנובי, תת-הלוח הסומלי והלוח הערבי.
הלווייתנאים (Cetacea), סדרה של יונקים ימיים שנפוצה בכל העולם, ידועים לאנושות זה זמן רב, והקשרים בינם לבין האדם נגעו לתחומים רבים.
בערך זה יוצגו שלושה היבטים מרכזיים של קשרי האדם-לווייתנאים: החזקתם בשבייה, ציד הלווייתנאים והאיומים שאיימו ושמאיימים על אוכלוסיות מיני הלווייתנאים השונים ושימורן.
מכיוון שהם אינטליגנטיים, ידידותיים ובעלי יכולות אקרובטיות, מהווים הלווייתנאים בעלי-חיים אידיאליים למופעי-ראווה המוצגים בפני קהל.
מופעים כאלה מתקיימים במתקן דולפינריום, שהוא אקווריום פתוח גדול-ממדים בו הלווייתנאים המוחזקים בשבייה חיים, מתאמנים ומופיעים.
מרביתם של הלווייתנאים המוחזקים במתקני דולפינריום משמשים להצגות למטרות שעשוע, אך מיעוטם מוחזק שם למטרות מחקר.
לווייתנאים מוחזקים בשבייה באירופה ובצפון אמריקה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, אך המתקן הראשון שהחזיק יונקים ימיים למטרות בידוריות היה דולפינריום "מארין סטודיו" (Marine Studios) שנוסד בשנת 1938 בפלורידה.
מאז השתכללו מתקני הדולפינריום מבחינות רבות, ומאז המחצית השנייה של המאה ה-20 אף חל בחלקם שיפור בתנאי המחיה של הלווייתנאים וברווחתם.
תרפיה בעזרת דולפינים שמתקיימת במתקני דולפינריום רבים ברחבי העולם (וגם בריף הדולפינים באילת) מסייעת, כך נטען, לאנשים (ובייחוד לילדים) בעלי בעיות פסיכולוגיות או נוירולוגיות כגון אוטיזם, דיכאון, תסמונת דאון ובעיות התפתחות שונות, אולם אין לכך כל עדות מדעית מוצקה.
בדולפינריום מודרני גם על הבריכה שבה שוחים בעלי החיים לענות על דרישות רבות:
על המים לעבור סינון לעיתים תכופות כדי לשפר את צלילותם הן בעבור הדולפינים והן בעבור קהל הצופים;
על הבריכה עצמה להיות גדולה דיה כדי לאפשר לבעלי החיים לבצע את התעלולים ולאפשר להם תנאי מחיה סבירים;
על הטמפרטורה והרכב המים להיות מבוקרים כדי שיתאימו ככל שניתן לתנאי המחיה של בעלי החיים בטבע.
הדולפינים מאומנים לרוב לביצוע תרגילים שונים, אך ישנם יונקים ימיים, דוגמת אריות ים, המבצעים בדרך כלל תרגילים ספציפיים כגון סיבוב כדור משחק על החרטום.
במתקני דולפינריום מוחזקים מינים שונים של לווייתנאים.
לווייתני מזיפות אינם מוחזקים בשבייה כלל, בשל ממדיהם.
רוב לווייתני השיניים המוחזקים בשבייה הם דולפינים, אך ישנם גם יוצאי דופן כגון פוקנת המפרץ (Phocoena phocoena), לבנתן (Delphinapterus leucas) או אורקה (Orcinus orca; קטלן).
מבין הדולפינים, המין הפופולרי ביותר מבין אלה המוחזקים בשבייה הוא הדולפינן הים תיכוני (Tursiops truncatus): הוא ניתן לאימון בקלות יחסית, תוחלת חייו בשבי גבוהה והוא בעלי חזות ידידותית.
מסיבה זו, ככל הנראה, הפך הדולפינן לאחד מהלווייתנאים הפופולריים ביותר.
ארגונים הפועלים למען זכויות בעלי חיים ורווחתם מתנגדים לעיתים קרובות להחזקת לווייתנאים בשבייה, בטענה שאין להם מספיק חופש תנועה בבריכות, ללא קשר לגודלן (בטבע, גומאים הדולפינים עשרות קילומטרים מדי יום) ושהם אינם מקבלים מספיק גירויים אינטלקטואליים.
אצל חלק מהאורקות המוחזקות בשבייה התגלתה גם פגיעה ייחודית נוספת המתבטאת בהתמוטטות של הסנפיר הגבי.
מכיוון שלווייתני השיניים הם יצורים אינטליגנטיים מאוד, נעשה בהם ברבות השנים גם שימוש צבאי.
השימוש בלווייתני שיניים למטרות אלו החל על ידי ארצות הברית וברית המועצות בזמן המלחמה הקרה.
שני הצדדים אימנו לווייתני שיניים למטרות ביטחוניות שונות, כגון ניטרול מוקשים ופצצות, הצלת טובעים וצוללים, צילום מודיעין והגנה על החופים.
כיום, לאחר פירוקה של ברית המועצות, מפעילה עדיין ארצות הברית את תוכנית היונקים הימיים של הצי האמריקני, שבמהלכה מאומנים יונקים ימיים.
על פי פרסומים רשמיים, לווייתני שיניים שימשו למטרות צבאיות על ידי ארצות הברית במהלך מלחמת המפרץ ומלחמת עיראק.
ישנן גם טענות על שימוש צבאי בלווייתני שיניים למטרות צבאיות-התקפיות, אך אין להן סימוכין רשמיים.
דולפין בודד חברותי הוא דולפין (לעיתים לווייתן) אשר מסיבות לא ידועות עוזב את חברת הלהקה וחי תקופה מסוימת בחברת בני אדם.
יחסי גומלין דולפין בודד חברותי-אדם מתפתחים לאורך זמן.
תחילה, הלווייתנאי לא מאפשר מגע ורק לאחר שנוצר האמון מצידו באדם הוא מאפשר זאת.
יחסי גומלין דולפין-אדם תועדו משחר ההיסטוריה הכתובה האנושית.
סיפורי הנער והדולפין מופיעים כבר במיתולגיה היוונית.
רפרטואר ההתנהגות (האתוגרם) אותו מציגים הדולפינים והלווייתנים הבודדים בזמן קיום יחסי גומלין עם בני האדם שייך לרפרטואר ההתנהגות הטבעי שלהם בלהקה.
אתוגרם הוא מאפיין דפוסי התנהגות ייחודי של כל מין בעל חיים.
הבסיס ליחסי גומלין דולפין/לווייתן בודד-אדם מושתת על פי רוב על שחייה לא מודרכת בטבע - להבדיל משחייה מודרכת באתרי דולפינים בשביה, בה ישנו מדריך מקצועי, המלווה את השחיינים ומדריך אותם כיצד להתנהג עם הדולפינים.
שחיה לא מודרכת יכולה להיות מסוכנת הן לדולפין והן לאדם.
כיום ידוע שתקופת החברותיות דולפין-אדם יכולה להמשך ממספר שבועות ועד שלושים שנה.
עד למאה ה-21, הסכנה העיקרית שעמדה בפני הלווייתנאים הייתה ציד.
בתקופת האבן הם ניצודו בקנה מידה קטן, כאשר שיטת הציד הייתה לרוב דחיקתם לחוף באמצעות השמעת רעשים שהבהילו את בעלי החיים.
ציד בקנה מידה גדול החל לראשונה בסביבות המאה ה-10 לספירה באזור מפרץ ביסקיה.
הבסקים התרכזו בציד לווייתנים ממשפחת הבלניים (בלנה ואובלנה), וכך ערי המפרץ, שהפכו למרכזי ציד, הכלילו את דמויות הבלניים בדגליהן.
חלקם של הבסקים בציד הלווייתנאים דעך לאטו, ובמאות ה-17 וה-18 הלכו והתבלטו האנגלים וההולנדים, בשלושה מרכזים עיקריים: גרינלנד, שפיצברגן ואיסלנד.
לקראת סוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 החלו האמריקאים לתפוס את הבכורה בציד לווייתנים.
בשנת 1775 טען אדמונד ברק בפרלמנט הבריטי שתעוזתם של הציידים האמריקאים מעמידה בצל את הציידים הבריטים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, כ-600 ספינות ציד לווייתנים אמריקאיות שוטטו בימים וצדו לווייתנים, וענף הלווייתנים היווה מרכיב חשוב בכלכלת ארצות הברית.
המוצרים שהופקו מהלווייתנאים השתנו במהלך השנים בהתאם למיני הלווייתנאים שניצודו ולטכנולוגיה שהייתה זמינה באותה עת.
בתחילה, הם ניצודו בעיקר לשם אכילת בשרם .
בתחילת המאה ה-12 החל השימוש גם בשמן הלווייתנאים לצרכים רבים, כמו תאורה, ייצור סבון ועור ועוד.
שלדם שימש בבנייה וכחומר גלם לקישוטים שונים.
עד תחילת המאה ה-16, החלקים המנוצלים ביותר של הלווייתנאים היו השמן והמזיפות של לווייתני המזיפות.
גמישותן של אלו האחרונות הפכה אותן לחומר גלם במגוון של מוצרים מסחריים, כמו חישוקי מטריות ומחוכים.
תעשיית המזיפות דעכה לאטה, ואת מקומה תפס ציד הראשתנים גדולי-הראש, שכמעט כל חלק שלהם נוצל במלואו: בשרם שימש למאכל; שומנם - להכנת נרות; החלב המיוחד שבראשם - לייצור שמנים וחומרי סיכה; וגושי הענבר האפור מקיבתם שימשו להכנת תכשיטים ובשמים.
במאה ה-20 שימשו הלווייתנאים לייצור סבון ומרגרינה, כמו גם חומרי סיכה ומוצרים בתעשיית הקוסמטיקה.
נורווגים ויפנים צורכים בשר לווייתנים עד היום.
במאה ה-19 הציד התרחב, והגיע גם לאוקיינוס השקט.
שיטות הציד התקדמו אף הן, ובעניין זה בולט פיתוחו של הצייד הנורווגי סוונד פוין ב-1868 - צלצל עם ראש המכיל חומר נפץ.
המצאה זו סימנה את תחילתו של ציד הלווייתנאים המודרני.
במרוצת הזמן, ציד הלווייתנאים התפשט לכל האוקיינוסים.
יפן החלה גם היא לצוד לווייתנים בסמוך לאייה.
ההתפתחויות הבאות התרחשו עם תחילת הציד בחצי הכדור הדרומי ב-1903 והכנסת אוניות החרושת לשימוש ב-1928. אוניות החרושת היו אוניות שהציידים לא רק צדו מהן, אלא גם עיבדו בתוכן את גוף הלווייתן הניצוד.
למעשה, שימשו אוניות החרושת כבתי חרושת לציד ולעיבוד לווייתנאים, ומכאן שמן - אוניות חרושת.
תנאים אלו איפשרו את התחלתו של ציד המוני, ובייחוד של הלווייתן הכחול והלווייתן המצוי.
טכנולוגיה זו אפשרה את עיבודם של פרטים שלמים תוך שעות בודדות.
נקודת ציון משמעותית נוספת היא תחילת הציד באנטארקטיקה ב-1904, עת הוקמה תחנת ציד באיי ג'ורג'יה הדרומית.
הציד ביבשת זו התפתח במהירות: ב-1913 ניצודו שם 10,760 לווייתנאים, ופחות מ-20 שנים לאחר מכן, ב-1931, ניצודו כבר כ-31,000 לווייתנאים.
הזמינות הרבה של מוצרי הלווייתנאים במאה ה-20 הובילה לירידת ניכרת במחיריהם.
בנוסף, אוכלוסיותיהם של מרבית הלווייתנים הגדולים הידלדלו עד לרמות שהציד שלהן הפך לבלתי כלכלי וחלקן הגיעו לסף הכחדה.
ב-2 בדצמבר 1946 נחתמה האמנה הבינלאומית להסדרת ציד הלווייתנאים על ידי 42 מדינות, שנועדה להסדיר את ציד הלווייתנאים בעולם.
לצורך כך, תחת חסות האמנה הוחלט על הקמתה של הוועידה הבינלאומית לציד לווייתנאים (International Whaling Commission; IWC), שתפקידה המוצהר היה "לדאוג לשימור נאות של אוכלוסיית הלווייתנאים, וכך לאפשר פיתוח מסודר של תעשיית הציד שלהם".
מרבית המדינות החברות כיום בוועידה מתחלקות לשני צדדים יריבים.
הצד האחד תומך בחידוש ציד לווייתנאים בהיקף נרחב ובמכסות מוסדרות, בעוד האחר תומך בהפסקת הציד כליל.
שני הצדדים הביאו ועודם מביאים נימוקים רבים לעמדתם, ועל האיזון בין עמדות אלו ניטש ויכוח ארוך שנים.
כעיקרון, דרך הפעולה של הוועידה היא קביעת מכסות ספציפיות לציד, על סמך ייעוץ מדעי שתפקידו להבטיח שאוכלוסיות הלווייתנאים לא תיכחדנה או תיפגענה בצורה בלתי הפיכה.
כך, עד 1975 הציד של מספר מיני לווייתנאים נאסר כליל, בעוד שמכסות הציד של מינים אחרים הוקטנו באופן משמעותי.
גם פעולותיה של יפן נתקלו בהתנגדות, ורבים מאשימים אותה בהמשך מתחמק של הציד.
בין היתר, הם מתבססים על כך שבשר הלווייתנאים נמכר בשווקים ובמסעדות לאחר שנחקר.
בנוסף לזאת, יפן מואשמת על ידי ארגוני סביבה רבים, ובראשם גרינפיס, בשידול מדינות להצטרף למחנה המצדד בחידוש הציד, וכן בציד של מיני לווייתנאים שלא הוצהר עליהם.
יפן שהייתה חברה בוועידה הבינלאומית לציד לווייתנאים מ־1951, הודיעה ב־2018 שתפרוש מהארגון ותאפשר ציד למטרות מסחריות מיולי 2019.
עם התמעטות ציד הלווייתנאים במאה ה-21, כאשר נורווגיה, איסלנד ויפן הן האחרונות לצוד לווייתנאים, בעיות אחרות מעשה ידי-אדם תפסו את מקומו של הציד כאיום על קיומם של הלווייתנאים.
השפעת האנושות על הסביבה הימית ועל החיים בתוכה, ובמיוחד על הלווייתנאים, עלולה להיות קטלנית, ובמיוחד על הלווייתנאים שתפוצתם קטנה ובתי-הגידול שלהם מעטים.
בין הבעיות ניתן למנות את תפיסתם של הלווייתנאים כשלל לוואי (By-catch) של דייגים, את הזיהום הימי על שלל צורותיו, את הרעשים התת-מימיים שמשמיעה הטכנולוגיה החדשה, את ריבוי הספינות בימים ובאוקיינוסים, את התמעטות מזונם של הלווייתנאים בעקבות דיג יתר ואת הזיהום התרמי.
הבעיה המרכזית העומדת בפני הלווייתנאים, מלבד הציד, היא לכידתם הבלתי-מכוונת כשלל-לוואי (By-catch).
מספר סיבות מביאות אותם להילכד ברשתות דיג ובמכמורות.
העיקריות שבהן הן משיכה לדגים שנתפסים בהן ואי-ראיית הרשתות (הן קשות לאיתור, הן ויזואלית והן קולית, עבור הלווייתנאים) וכו'.
לאחר שהם נתפסים ברשת, הם נלחצים, מסתבכים ברשת ולבסוף טובעים (הם לא יכולים לעלות לנשום).
לעיתים הם גם נטרפים על ידי כרישים שעוברים במקום.
הנזקים של הדיג השולי עצומים: בארצות הברית לבדה נהרגו כ-3,029 פרטים בממוצע לשנה בין השנים 1990–1999, רובם המכריע (84 אחוזים) כתוצאה משימוש ברשתות זימים.
קשה לכמת את שלל הלוואי העולמי בשל היעדר נתונים מספיקים, אולם הערכות שחושבו בדרך של אקסטרפולציה הגיעו לממוצע של מעל 300,000 פרטים בשנה בין 1990 ל-1994. אמצעי דיג נוסף הידוע בהקשר זו הוא רשתות ההקפה שנועדו לדיג טונה.
שיטה ידועה לאיתור דגי הטונה היא מציאת דולפינים, שלעיתים קרובות שוחים מתחתיהם דגי טונה.
רשתות ההקפה במקרים אלו היו סוגרות על הטונה, אך בהעלאתן לספינה הן היו לוכדות גם את הדולפינים.
פתרון לכך הוא השקעת קטע מהחלק העליון של הרשת לפני סגירתה הסופית באמצעות הילוך אחורי של הספינה והברחת הדולפינים אל חוץ לרשת על ידי שחיינים וסירות.
נמצא שתהליך זה מקטין את שלל הלוואי באופן משמעותי.
קופסאות טונה שמכילות דגי טונה שנלכדים בדרך האחרונה או מאוכלוסיות שאינן מקיימות קשר עם דולפינים, מורשות להכיל את הסימון "Dolphin-Safe".
אורכה של שורת המזהמים הימיים שחדרו ונמצאים בימים ובאוקיינוסים רב מכדי להציגה במלואה, אולם החשובים ביניהם הם האשפה המושלכת למים, בעיקר אריזות פלסטיק למיניהן, הזרמת ביוב ושפכים, מזהמים כימיים (מתכות כבדות וקוטלי חרקים למשל), ורבים אחרים.
המזהמים הימיים, כל אחד בתורו, משפיעים על הסביבה הימית ועל הלווייתנאים, בדרכים ישירות ועקיפות רבות.
כך למשל, האשפה המושלכת למים לפעמים נתפסת בעיני הלווייתנאים כמזון.
מספר סיבות אפשריות הוצעו לכך, ביניהן מחסור במזון או בעיה בזיהוי האובייקט שמולם, אולם מכל מקום אכילת האשפה גורמת ליונקים ימיים אלו בעיות קשות.
חושי הלווייתנאים מתקשים להבדיל, לדוגמה, בין שקיות פלסטיק לבין מדוזות.
בלבול זה מוביל בדרך-כלל למות הלווייתנאי שבולע את השקית.
בישראל נותחה בעבר גופת לווייתן זיפיוס חלול-חרטום.
בנתיחה שלאחר המוות נמצאו 4.5 קילוגרמים של שקיות פלסטיק בקיבתו הראשונה .
הימצאותן מנעה כמעט לחלוטין את המעבר של המזון האמיתי ליתר מערכת העיכול, וכך הלווייתן מת בהדרגה מחוסר במזון.
כשמדובר במזהמים כימיים, הבעיה חמורה עוד יותר בעקבות מיקומם של הלווייתנאים במארג המזון.
לווייתני השיניים הם טורפי-על הנמצאים בראש מארג המזון הימי, ולחלקם אף אין טורפים מלבד האדם.
עובדה זו מביאה להתרחשותו של תהליך הגברה ביולוגית.
המזהמים הימיים שנספגים אצל יצורים קטנים, עוברים ליצורים גדולים יותר שאוכלים את היצורים הקטנים, ומשם ליצורים גדולים עוד יותר שאוכלים את היצורים הגדולים, ומשם ללווייתנאים.
זהו תיאור פשטני של מקרה אפשרי בו שרשרת מזון פשוטה גורמת להעברתם ולצבירתם של מזהמים ימיים (קיימים מקרים סבוכים יותר, כמו העברה של מזהמים כימיים בזמן ההנקה של גור).
צבירה זו חמורה יותר ככל שהיצור נמצא "גבוה" יותר במארג המזון.
לא רק זאת: ללווייתנאים אין מנגנון להיפטר מהמזהמים הללו, מה שגורם להצטברות המזהמים בגופם עם הגיל, וכך הם למעשה מושפעים רבות מהזיהום הימי.
הזיהום הימי הכימי עלול לגרום לפגיעה ברקמות ובאיברי גופם של הלווייתנאים, ואפילו להביא למותם.
איום נוסף על עתיד הלווייתנאים נגרם בשל רעש ימי.
רעש זה הוא רובו ככולו מעשה ידי אדם, והוא מופק ממגוון רחב של גורמים, בהם פעולות צבאיות, מחקר סייסמי של קרקעית הים, פעילות בנייה ימית, פרויקט עולמי למדידת טמפרטורות האוקיינוסים ("תרמומטריה אקוסטית של אקלים האוקייאנוס"; ATOC) ואף רעשים של ספינות, שמספרן עלה בעת המודרנית בצורה משמעותית.
הלווייתנאים נסמכים במידה רבה על השמעת קולות וקליטת ההדים שלהם, ולכן לרעשים אלו עלולה להיות השפעה הרסנית עליהם.
ההשפעות עשויות להיות ישירות או עקיפות, אך דעת המחקר עודנה ראשונית, גם בשל מחסור במחקרים בנושא וגם בשל הקושי בהפרדת הגורמים הפוגעים בלווייתנאים.
דוגמאות להשפעות הללו כוללות ליקויי שמיעה, פגיעה ברקמות, עלייה בכמות מקרי ההחפה ושינויים התנהגותיים בעלי השלכות שליליות בטווח הרחוק.
בעיה נוספת המאיימת על הלווייתנאים היא הידלדלות שכבת האוזון.
השפעתה עקיפה: הפלנקטון, ממנו ניזונים מיני לווייתנאים מסוימים, רגיש באופן יחסי לקרינה, והתחזקותה בעקבות הידלדלות האוזון מביאה לירידה בהיצע המזון למינים אלו ולבעלי חיים ימיים אחרים.
בעיה זו תקפה גם ללווייתני השיניים, שמושפעים ממנה באופן עקיף בהתאם למארג המזון, אולם היא משמעותית יותר עבור לווייתני המזיפות, שניזונים באופן ישיר מהפלנקטון ומהזואופלנקטון שניזון מהפלנקטון.
גם להתחממות העולמית יש השפעות שליליות על הלווייתנאים: העלייה בריכוז פחמן דו-חמצני מביאה לקליטה מוגברת שלו באוקיינוסים.
הפחמן הדו-חמצני מתרכב עם המים ליצירת חומצה פחמתית ().
המים החומציים פוגעים בבניית השלד הגירי של אלמוגים ושל מיני בעלי חיים זעירים שונים (רכיכות למשל), מה שפוגע בהיצע המזון עבור הלווייתנאים הניזונים מהם, במישרין או בעקיפין.
להתחממות העולמית השפעות נוספות, ברובן עקיפות, על הלווייתנאים, ונעשו על כך מחקרים רבים.
לפי איגוד השימור העולמי (IUCN), כ-28 מיני לווייתנאים נמצאים בסיכון נמוך להכחדה (LR; אחד ממצבי השימור של סיכוך נמוך), 5 מינים נמצאים במצב פגיע, 7 מינים מאוימים בסכנת הכחדה, 2 מינים מצויים בסכנת הכחדה חמורה, ולגבי 39 מינים לא הוחלט על מצב שימור בשל היעדר מידע מספק.
כל הלווייתנאים נמצאים תחת חסותם של הנספחים הראשון והשני של אמנת CITES, האוסרת על סחר בחלקים ובמוצרים ממינים מוגנים.
בעקבות האיומים עליהם, מין אחד כנראה נכחד בעשור האחרון (דולפין הנהרות הסיני), ונראה שהתקווה היחידה עבור מינים מאוימים אחרים היא גידולם בשבייה בגרעיני רבייה.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 עלתה התודעה הציבורית ללווייתנאים ולסכנה הנשקפת להם באופן משמעותי, וכך התרבו מאוד אגודות לשימור לווייתנאים.
חלקן אף מציעות לקהל לתרום להן באמצעות תוכניות בסגנון "אמץ לווייתן", שבהן התורם משלם סכום מסוים ובעבורו הוא מקבל עדכון שוטף על הלווייתן ש"אימץ".
שימור הלווייתנאים תפס תאוצה גם בדמות הצפייה בלווייתנאים (Whale Watching), שהיא הנישה שתפס לעצמו התחום בתיירות האקולוגית (אקו-תיירות).
תיירים רבים נרשמים לשיט בספינה באזור שידוע באוכלוסיית הלווייתנאים שחיה בו דרך קבע או שנמצאת בו בעונות מסוימות של השנה.
המטיילים לרוב נרשמים לצפייה בלווייתנאים למטרות הנאה ושעשוע.
על פי-רוב, מה שנראה בטיולים הללו הוא ההתנהגויות של הלווייתנאים המבוצעות על פני המים ואשר פורטו לעיל.
עליית קרנה של תעשיית הצפייה בלווייתנאים הביאה למחלוקת חמורה במדינות הצדות לווייתנאים באשר למהי הדרך הטובה יותר של ניצול משאב טבע זה - האם זוהי הצפייה בלווייתנאים או הציד שלהם.
בישראל עוסקת בתחום זה עמותת מחמל"י, שמרכזת את תחום חקר היונקים הימיים ושימורם בישראל.
חוקרים ומתנדבים של העמותה עוקבים אחר לווייתנאים המגיעים לחופי ישראל, מתעדים אותם, ומדי זמן קבוע עורכים סקר לבדיקת מצב הימים.
כמו כן, אנשי מחמל"י עורכים מחקרים הנוגעים לאוכלוסיות הלווייתנאים החיות באגן המזרחי של הים התיכון בו שוכנת ישראל.
הלוח ההודי הוא לוח טקטוני קטן יחסית, שהיה במקור חלק מהיבשת הקדומה גונדוונה.
לוח זה התאחד עם הלוח האוסטרלי לפני כ־50 עד 55 מיליוני שנים.
כיום הלוח מהווה חלק בלוח האוסטרלי, וכולל את תת־היבשת ההודית וחלק מהאוקיינוס ההודי.
לאחר ההתנתקות של הלוח ההודי מגונדוונה, הלוח התנתק ממדגסקר לפי כ־90 מיליוני שנים, בתקופת הקרטיקון העליון.
הלוח התחיל לנוע צפונה במהירות של 20 סנטימטרים בשנה, ולפני כ־50 עד 55 מיליוני שנים החל הלוח את התנגשותו עם אסיה, בתקופת האאוקן אשר בעידן הקנוזואיקון.
עד ימינו, הלוח ההודי עבר מרחק הנע בין 2,000 ל־3,000 קילומטרים, ובכך הוא הלוח המהיר ביותר מכל הלוחות.
גאולוגים גרמניים גילו כי הסיבה לתזוזתו המהירה של הלוח ההודי היא שעוביו הוא כחצי מעוביים של שאר הלוחות שהרכיבו בעבר את גונדוונה.
התנגשות הלוח ההודי עם הלוח האירו־אסיאתי לאורך הגבול בין הודו ונפאל עיצבה את החגורה האורוגנזית, שיצרה את הרמה הטיבטית ואת הרי ההימלאיה.
נכון להיום, הלוח ההודי נע בכיוון צפון־מזרח במהירות של 5 סנטימטרים בשנה, בעוד שהלוח האירו־אסיאתי נע צפונה במהירות של רק 2 סנטימטרים בשנה.
דבר זה גורם ללוח האירו־אסיאתי להתעוות, וללוח ההודי להידחס בקצב של 4 מילימטר בשנה.
רעידת האדמה באוקיינוס ההודי בשנת 2004
רעידת האדמה בעצמה 9.3 בסולם ריכטר באוקיינוס ההודי שאירעה ב־26 בדצמבר 2004 נגרמה עקב לחץ באזור ההפחתה בין הלוח ההודי והלוח האירו־אסיאתי באוקיינוס ההודי המזרחי.
באזור זה, בו הלוח ההודי גולש מתחת ללוח האירו־אסיאתי בקצב של 6 סנטימטר בשנה, נמצאת שקע סונדה.
רעידות אדמה באזור זה נגרמות כאשר ההעתק מחליק בזווית ישרה אל התעלה, או כאשר חומר הנמצא מזרחית להעתק מחליק לכיוון התעלה.
כמו בכל רעידות האדמה הגדולות הדומות, רעידת האדמה הזו נגרמה עקב החלקת ההעתק בזווית ישרה אל התעלה.
סדק בעומק 100 קילומטר גרם לכ־1,600 קילומטר מההעתק להחליק 15 מטרים, ולקרקעית הים להעלות מספר מטרים.
הלוח האירואסייתי הוא לוח טקטוני המכסה את השטח של אירואסיה (יבשת-על הכוללת את אסיה ואירופה), למעט הודו, המזרח התיכון וחלק במזרח סיביר.
הלוח ממשיך עד לאמצע האוקיינוס האטלנטי.
גבול בין הלוח האירו-אסייתי לבין הלוח הצפון-אמריקאי נמשך מצפון כדור הארץ עד הלוח הפיליפיני.
מדרום, הלוח גובל בין הלוח האפריקאי, מזרחה יותר לוח ערב, מזרחה יותר הלוח ההודי ואז הלוח האוסטרלי.
מהצד המערבי של הלוח נמצא הלוח הצפון-אמריקאי.
הלוח האירו-אסייתי הוא הלוח השלישי בגודלו.
הלווייתו של האנרכיסט גאלי (באיטלקית: Funerali dell'anarchico Galli) הוא ציור מאת האמן האיטלקי קרלו קארה.
הציור נוצר בתקופה בה קארה היה פעיל בתנועה הפוטוריסטית, והוא משקף את הסגנון האמנות של התנועה.
הציור מתאר את הלווייתו של אנג'לו גאלי (Angelo Galli), פעיל פוליטי ואנרכיסט איטלקי אשר נהרג בידי המשטרה האיטלקית בזמן שביתה שנערכה במילאנו בשנת 1904. המשטרה, אשר פחדה כי מסע הלוויה של גאלי יהפוך להפגנה פוליטית, סרבה לאפשר למתאבלים להיכנס אל תחומי בית הקברות עצמו, ופיזרה את מסע הלוויה בכוח ובאלימות.
קארה, אשר היה נוכח באירועים, מתאר את הכאוס ואת המתח שבאירועים.
דמויות האנשים ודמויות השוטרים על סוסים מתערבבות זו בזו והופכות לצורות גאומטריות דינמיות.
קארה משתמש בציור גם בשפה גרפית, כדי לתאר את הכוח והאלימות שבסצנה.
הוא משתמש בשרטוט של מעין קשתות או מעגלים בקו שחור, המדגישים את החלל כביטוי של העוצמה והאלימות של הגופים בחלל.
בציור אף מופיעים דגלים שחורים הנישאים בידי ההמון, אלמנט גרפי התורם לתחושת האי סדר על ידי הוספת קווים אלכסוניים לקומפוזיציה.
הלוח האנטארקטי הוא לוח טקטוני שנמצא מתחת ליבשת אנטארקטיקה וגולש צפונה כלפי האוקיינוסים השונים.
הלוח האנטארקטי גובל עם לוח נסקה, הלוח הדרום-אמריקאי, הלוח האוסטרלי, לוח סקוטיה, הלוח האפריקאי והלוח הפסיפי, כולם גובלים מצפון ללוח האנטארקטי.
הלוח האנטארקטי מתפרש על פני שטח של 16,900,000 קמ"ר מה שהופך אותו ללוח החמישי בגודלו בכדור הארץ.
הלוח זז סנטימטר אחד בשנה לכיוון האוקיינוס האטלנטי.
הלוח הדרום-אמריקאי הוא לוח טקטוני שנמצא מתחת ליבשת אמריקה הדרומית וגולש מזרחה כלפי ההרכס המרכז-אטלנטי.
הלוח הדרום-אמריקאי גובל עם לוח נסקה ממערב, בלוח הקריבי ובלוח הצפון-אמריקאי מצפון, בלוח האפריקאי ממזרח ובלוח סקוטיה ובלוח האנטארקטי מדרום.
שטח הלוח עומד על כ-43,617,000 קמ"ר, דבר שמציב אותו במקום השביעי מבחינת שטח מבין כל הלוחות הטקטונים.
הרי האנדים התרוממו בתהליך של קימוט והעתק שנוצר ברובו על ידי לוח נסקה שנכנס תחת מערב הלוח הדרום-אמריקאי.
עד היום האנדים ממשיכים להתרומם בתהליך זה, הנקרא אורוגנזה.
החום הרב שנוצר מחיכוך בין כל הלוחות (בעיקר: לוח נסקה, הלוח האנטארקטי ולוח סקוטיה) מתיך את הלוח הדרום-אמריקאי ויוצר מאגמה.
הלחץ הרב גורם למאגמה לפרוץ החוצה דרך הרי געש, חורים בלוחות שנוצרו בגלל הקימוט.
באנדים יש כ-20 הרי געש שחלקם פעילים גם היום.
הלוויית ראש ממשלת ישראל יצחק רבין התקיימה בירושלים ביום שני, 6 בנובמבר 1995, לאחר שנרצח יומיים קודם לכן בתל אביב.
למחרת הירצחו, בבוקר יום ראשון, 5 בנובמבר, הובל ארונו של יצחק רבין מתל אביב לירושלים בקומנדקר צבאי.
מאות אנשים קידמו את פני הרכב נושא הארון בכניסה לשער הגיא.
הארון, שהיה עטוף בדגל ישראל ונישא על ידי שישה אלופי צה"ל ושני ניצבי משטרת ישראל, הוצב ברחבת משכן הכנסת בירושלים.
במשך היממה שלאחר מכן הגיעו לרחבה ועברו על פניו עשרות אלפי אנשים.
רבים מהם הביאו איתם זרי פרחים, וחיילי וחיילות צה"ל שהוצבו בקרבתם קיבלו את הפרחים והניחו אותם לרגלי הארון.
לישראל הגיעו לקראת ההלוויה נציגים מטעם 78 מדינות.
23 מהן יוצגו על ידי מלכים ונשיאים.
22 מדינות יוצגו על ידי ראשי ממשלה.
עומאן וקטר היו מדינות המפרץ היחידות ששלחו נציגים להלוויה.
משלחות גדולות של אישים הגיעו גם מירדן, בריטניה וגרמניה.
הרשות הפלסטינית שלחה משלחת מטעמה להלוויה, ואליה הגיעו גם נציגי הנציבות האירופית והאינטרנציונל הסוציאליסטי.
להלוויה הגיע גם מפקד צד"ל הגנרל אנטואן לאחד.
הנציגים הזרים יצאו תחילה למשכן הנשיא בירושלים ונתקבלו שם על ידי נשיא המדינה עזר ויצמן.
רשויות המדינה נדרשו להתארגנות מיוחדת על מנת לאפשר את הגעת הנציגים הזרים לישראל ולהלוויה בירושלים בתוך פרק הזמן הקצר שעמד לרשותן.
אלפי שוטרים הוצבו לאבטחת ההלוויה ומשתתפיה.
כלי התקשורת בישראל ועיתונאים מן העולם סיקרו את ההלוויה בשידור חי.
בצהרי יום שני, 6 בנובמבר, יצא מסע האשכבה של רבין מרחבת משכן הכנסת בדרכו להר הרצל.
הארון הובל על גבי קומנדקר צבאי, שעליו נבנתה שילדה מרובעת פתוחה צבועה בשחור.
מסע האשכבה נע לאטו בדרך רופין, שדרות בן-צבי, שדרות שז"ר, הכניסה המערבית לעיר ושדרות הרצל, כשמאות אנשים עומדים בשולי הדרך בה נסע.
טקס האשכבה נערך בראש הר הרצל, ברחבה הסמוכה לקבר בנימין זאב הרצל, שבה מתקיים מדי שנה טקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות.
הארון הוצב על גבי כן מוגבה, כשמאחוריו משמר כבוד של עשרות חיילי צה"ל ולימינו דוכן הדוברים.
מולו ישבו בשורות ארוכות מאות המשתתפים בטקס, ובהם נכבדי המדינה ונציגי מדינות העולם.
הטקס נפתח בשעה 14:00, בצפירת דומייה בת שתי דקות שהושמעה במדינה כולה.
לאחר הצפירה נשמעו הספדים לרבין מפי האישים הבאים:
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון;
ראש הממשלה בפועל שמעון פרס;
מזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי;
ראש ממשלת ספרד פליפה גונסאלס;
מנכ"ל משרד ראש הממשלה שמעון שבס;
ראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין;
נועה בן-ארצי, נכדתו של רבין;
ראש לשכת ראש הממשלה איתן הבר.
מבין ההספדים בלטו במיוחד דבריה הנרגשים של נועה בן-ארצי, דברי הנשיא קלינטון, שקד לארונו של רבין וסיים את דבריו ב"שלום, חבר", ודברי המלך חוסיין.
בסיום טקס האשכבה נישא הארון אל חלקת גדולי האומה, שהייתה צרה מלהכיל את כל באי טקס האשכבה.
רבין נקבר בה בטקס צבאי.
מטח כבוד נורה על ידי משמר צבאי וזרים הונחו על הקבר.
על גבי הקבר נבנתה מצבה בעיצובו של האדריכל משה ספדיה, שבטבורה הוצבה אש תמיד.
חמש שנים לאחר מכן, בנובמבר 2000, נפטרה לאה רבין, אלמנתו של יצחק רבין.
לימים הוצבו מצלמות אבטחה באתר הקבר, המשדרות לאורך 24 שעות ביממה, בעקבות מספר ניסיונות לחלל את המצבה שעליו.
הלוח הבבלי היה לוח שנה המבוסס על שילוב של מחזור הירח ומחזור השמש.
כל שנה הכילה 12 חודשים ירחיים, המתחילים כל אחד במולד הירח, ולפי הצורך נוסף חודש מעובר אחד.
הלוח מבוסס על לוח שומרי של השושלת השלישית של אור שהתגלה כלוח אומה של שולגי מהמאה ה-21 לפנה"ס.
השנה התחילה באביב, וחולקה לעונות "התחלה" (reš šatti), "אמצעית" (mišil šatti) ו"סוף השנה" (kīt šatti).
השם למילה "חודש" היה arḫu (ובסמיכות araḫ).
במשך המאה השישית לפנה"ס, בזמן גלות בבל, אומצו שמות החודשים לתוך הלוח העברי.
השמות הערביים של חודשי לוח השנה הגרגוריאני, אף הם נגזרו מלוח זה, כמו ניסן, אייר, תמוז, אב, אלול, תשרי ואדר.
הלוח הבבליעונהשם החודשהאל השולטסימן המזלותמקבילה בלוח העברימקבילה בלוח הגריגוריאני 1'חודש הקודשים' אנו ו-בל KU (טלה)ניסןמרץ\אפריל 2'חודש השור'אֶאָהאייראפריל\מאי 3סין BI (KAŠ) (תאומים)סיווןמאי\יוני 4'חודש התמוז'תמוזתמוזיוני\יולי 5אריהאביולי\אוגוסט 6אשתראלולאוגוסט\ספטמבר 7
(הכוונה לתחילת מחצית השנה השנייה)שמש(מאזניים)תשריספטמבר\אוקטובר 8'חודש התחלת היסודות'מרדוך(עקרב)חשווןאוקטובר\נובמבר 9נרגל(קשת)כסלונובמבר\דצמבר 10'חודש בוא הגשם'פפ-סוקל 'ibex' (גדי?)טבתדצמבר\ינואר 11 (דלי?)שבטינואר\פברואר 12 ~
'חודש האדר'ארה(דגים)אדרפברואר\מרץ חודש מעובר 13 ~ אשור פרט לשנה ה-17 מתוך מחזור של 19 שנים, שאז החודש המעובר בא אחרי - .
עד המאה החמישית לפנה"ס הלוח נעקב בקפידה, אולם בערך משנת 499 לפנה"ס החלו לעקוב אחר לוח ירחי-שמשי של 19 שנים השווים ל-235 חודשים.
למרות השם "המחזור המטוני", נראה שמטון (432 לפנה"ס) למד את המחזור מהבבלים.
פרט לשלושה מקרים, עד 380 לפנה"ס עקבו חודשי השנה אחרי המחזור ללא תקלות.
במחזור של 19 שנה, נוסף חודש אדר ב', פרט לשנה ה-17 במחזור, שבה נוסף חודש אלול ב'.
במחזור זה, היום הראשון של כל חודש (הימים החלו בשקיעה) המשיך להיות היום בו אובחן מולד ירח חדש.
לא היה מספר קבוע של ימים לאף חודש.
בסופרם מכל תחילת חודש חדש, הבבלים ציינו כל יום שביעי כ"יום קדוש" הנקרא גם "יום רע" (במובן שאין לערוך בו פעילויות אסורות).
בימים אלה נאסר על פקידי הציבור לעשות פעילויות מסוימות, ומגבלות הוטלו אף על האדם הפשוט.
היום ה-28 נודע כ"יום מנוחה".
בימים אלו הוגשו מנחות לאלים ולאלות השונים, כנראה בלילה כדי לעקוף את האיסורים.
למורדוך ואשתר ביום השביעי, לנינליל ולנרגל ביום ה-14, לסין ולשמש ביום ה-21, ולאנכי ולמה ביום ה-28. לוחות מהמאה השישית, בתקופת כורש וכנבוזי השני מצביעים שהתאריכים היו לעיתים מחושבים בקירוב.
מחזור ירחי הכולל 29 או 30 יום, הכיל שלוש תקופות בנות שבעה ימים ותקופה אחרונה בת שמונה או תשעה ימים, שוברת את מחזור השבועות.
הבבלים ציינו גם את היום ה-19 בחודש כ"יום רע" מיוחד, "יום הזעם", משום שהוא היום ה-49 של החודש הקודם, ובכך משלים "שבוע של שבועות".
קורבנות הוקרבו ל-נינורתה והיום הוקדש לנינטינוגה, וייתכן שהגבלות נוספות הוטלו ביום זה.
בנוסף, משחזור לוחות אובחן היום ה-15 כ-Sapattum או Sabattum ביום הירח המלא.
מילה זו תואמת למילה העברית שבת, אך היא במחזוריות חודשית ולא שבועית.
כנראה היא נגזרת מ-sa-bat האשורית ("אמצע-מנוחה"), וכך גם באכדית um nuh libbi ("יום מחצית המנוחה").
הלוח האדריאטי הוא לוח טקטוני המורכב בעיקר מקרום יבשתי.
לוח זה הוא שבר קרומי שהתנתק מהלוח האפריקאי לאורך העתק חילוף במהלך הקרטיקון.
בתחומי הלוח שוכנים הים האדריאטי, הים היוני, חלקו המזרחי של חצי האי האיטלקי עד להרי האפנינים ודרום סיציליה.
שמות נוספים ללוח: לוח פוליה על-שמו של אזור פוליה בדרום-מזרח איטליה, ולוח אדריה.
הלוח האדריאטי מצוי במרכזו של גבול ההתנגשות בין הלוח האפריקאי והלוח האירואסייתי.
תנועתו של הלוח האפריקאי צפונה וסיבובו נגד כיוון השעון גרמו להתנתקותו של הלוח האדריאטי.
בשוליו הצפוניים והמזרחיים התרחש התעוות במהלך הקימוט האלפיני.
מדידות GPS ורעידות אדמה עכשוויות מצביעות על מאמץ לחיצה עז המתקיים בשוליו, סמוך לצפון סיציליה.
בגבולו המערבי של הלוח מתקיים אזור הפחתה בו חודר הלוח האדריאטי אל מתחת ללוח האירואסייתי.
תוצאה של הפחתה זו היא התרוממותם של הרי האפנינים.
בנוסף, נחקרת האפשרות כי האפנינים הצפוניים – שכיוונם שונה במעט מזה של האפנינים המרכזיים והדרומיים – נוצרו במהלך המיוקן כתוצאה מהתנתקות מקטע של הלוח האדריאטי המופחת, שבעקבותיה התרחשה התרוממות בשני הלוחות – התרוממות המתבטאת ברכס הצפוני.
תוצאה נוספת של התנתקות זו היא היווצרות "חלון", המזין את הגעשיות בקשת הקמפנית ובסביבתה.
תנועתו הטקטונית של הלוח וההפחתה בשוליו נמשכות גם בהווה.
כתוצאה מפעילות זו מתרחשות רעידות אדמה, בהן רעידת אדמה במגניטודה 6.0 שאירעה בעמק הפו בליל ה-20 במאי 2012, בה נהרגו לפחות 6 בני אדם.
מוקד הרעש היה בעומק של 5.1 ק"מ, 36 ק"מ צפונית-מערבית לבולוניה.
רעש נוסף במגניטודה 5.8 שאירע 9 ימים לאחר מכן באותו אזור גרם למותם של 15 בני אדם.
הלוח האמוּרי או לוח אמור הוא לוח טקטוני במזרח אסיה הכולל את קרקעית מערב ים יפן ומקטע יבשתי בשטחן של רוסיה, מונגוליה, סין, קוריאה ויפן.
הלוח נחשב בעבר כחלק מהלוח האירואסייתי, אך מחקרים שנערכו בעקבות רעידות אדמה – בהן רעידת האדמה בטאנגשאן בשנת 1976, הביאו להכרה בו כלוח נפרד.
שמו של הלוח נגזר משמו של נהר אמור החוצה אותו ממערב למזרח ונשפך לים אוחוצק.
הלוח האמורי גובל בחמישה לוחות טקטוניים ובשוליו חמישה צמתים משולשים, לפי כיוון השעון:
במזרח גובל הלוח האמורי בלוח אוחוצק.
גבול זה הוא גבול פתיחה ובו מתרחשת התרחקות בין שני הלוחות הנובעת מהתפשטות קרקעית ים יפן.
בצפונו של גבול זה, בפינה הצפונית של האי סחלין, מצוי צומת משולש במפגש בין הלוח האמורי, הלוח האירואסייתי ולוח אוחוצק.
בצומת זה מתקיימת פעילות סייסמית, האחראית בין היתר לרעידת אדמה בדרגה 7.6 בסולם מגניטודה לפי מומנט שהתרחשה בסחלין ב-27 במאי 1995 ולמותם של כ-2,000 בני אדם.
בפינה הדרום-מזרחית מסתיים הגבול עם לוח אוחוצק בצומת משולש שני, במפגש עם הלוח הפיליפיני.
מנקודה זו נוחת הלוח הפיליפיני מתחת ללוח אמור ויוצר אזור הפחתה לאורך שני שקעים אוקייניים: שקע סורוגה ושקע ננקאי.
אזור הפחתה זה מסתיים בצומת משולש שלישי, במפגש עם לוח אוקינאווה.
הגבול הדרומי של הלוח האמורי מתחלק לשני חלקים:
בחלקו המזרחי נמתח גבול פתיחה עם לוח אוקינאווה
בחלקו המערבי נמתח גבול חילוף עם לוח יאנגצה
במרכז הגבול עם שני הלוחות מצוי צומת משולש רביעי, ממנו יוצא שקע אוקינאווה המפריד בין לוח אוקינאווה ללוח יאנגצה.
בפינה המערבית של הגבול הדרומי מצוי צומת משולש חמישי המשותף ללוח האמורי, ללוח אוקינאווה וללוח האירואסייתי.
מכאן ועד לפינה הצפון-מזרחית מקיף הלוח האירואסייתי את הלוח האמורי.
המפגש בין שני הלוחות מתבטא בגבולות מעורבים: פתיחה, סגירה וחילוף.
כמי שנחשב לחלק מהלוח האירואסייתי, מהווה הלוח האמורי חלק מליתוספירה יבשתית.
עם זאת, חלקו היבשתי המזרחי לחופי ים יפן מורכב ממקטעי קרום אוקייני שחלו בו מעוותים עזים, ומרצועות של טריז משקעים.
טריזים אלה נוצרו החל מהפרם וכלה בקרטיקון עליון, והם מעידים על הפחתה בטרם פתיחתו של ים יפן במזרח הלוח.
ים יפן נפתח בין אמצע האוליגוקן ואמצע המיוקן.
העיתוי המדויק של פתיחתו אינו ידוע, וקיימות דעות שונות הנוגעות לו: חלק מהמידע רומז לתהליך ממושך שהחל לפני 12–30 מיליון שנים, וחלק אחר רומז לתהליך קצר יותר שתחילתו לפני 14–16 מיליון שנים.
הליתוספירה של הקרקעית נוצרה בעקבות העתקה והתפשטות במזרח הלוח הפיליפיני לפני 15–30 מ"ש.
בתהליך זה החלו איי יפן – שהיו עד אז קשת געשית בשוליים המזרחיים של אסיה – להיפרד מן היבשת תוך תנועה של כ-45 מעלות בכיוון השעון.
ההפחתה של הלוח הפיליפיני אל מתחת ללוח האמורי – שהחלה לפני כ-6.5 מיליון שנים ונמשכת גם כיום – תרמה ואף הגבירה את הגעשיות בחלקו הדרומי של האי הונשו ובאיים שיקוקו וקיושו, שנוצרו קודם לכן כתוצאה מהפחתת הלוח הפסיפי טרם פתיחת ים הפיליפינים.
געשיות זו יצרה גם את האי הגעשי סקורג'ימה, שהתחבר לאי קיושו בהתפרצותו בשנת 1914.
הלוח הביזנטי הוא לוח שנה שהיה בשימוש האימפריה הביזנטית.
מבנה הלוח הביזנטי דומה ללוח היוליאני, אבל השנה בו מתחילה ב-1 בספטמבר ומסתיימת ב-31 באוגוסט.
מניין השנים הוא לבריאת העולם כפי שעולה מתרגום השיבעים.
על פי המניין של לוח זה, בריאת העולם התרחשה ב-1 בספטמבר 5509 לפנה"ס, וב-1 בספטמבר 2024 החלה שנת {{#חשב תנאי:>8||}} לבריאת העולם.
השימוש בלוח בכנסיות המזרחיות החל במאה השביעית.
עד שנת 988 כבר הפך ללוח הרשמי של האימפריה הביזנטית ושל רוס של קייב.
באימפריה הרוסית, בשנת 1699 בוטל הלוח על ידי פיוטר הגדול, ובכך למעשה הופסק סופית השימוש היומיומי בלוח.
כיום, לוח השנה הביזנטי נמצא בשימוש של הכנסייה האורתודוקסית.
הלווייתן מבבל היא טרילוגיית פנטזיה ישראלי מאת הגר ינאי השואבת השראה מהמיתולוגיה היהודית, הבבלית והשומרית.
שני הספרים הראשונים בטרילוגיה, "הלווייתן מבבל" ו"המים שבין העולמות" פורסמו לראשונה בהוצאת כתר ספרים בשנים 2006 ו-2008. בשנת 2017 פורסמה הטרילוגיה במלואה כולל הספר השלישי, "המסע אל לב התהום", בהוצאה משותפת של ההוצאות אוקיינוס ומודן.
הטרילוגיה נחשבת בעיני רבים כפורצת דרך בתחום ז'אנר הפנטזיה בישראל, וכאחת הדוגמאות הראשונות לספרות פנטזיה עברית שחדרה לזרם המרכזי הספרותי בישראל.
יונתן ואלה, ילדיו של דוקטור עמנואל מרגוליס, השוקד לשים קץ לכל מכאובי הלב והנפש של האנושות, עוקבים אחר גנב החודר למעבדתו של אביהם ומגיעים לממלכת בבל המסתורית – עולם שבו כישוף ומדע, שדים ומכונות, מתערבבים זה בזה.
בבל נשלטת בידי מסדר הנלחם בנגע מחריד – מגפת הכתמים האפלים, שמקורה בתהום האורבת במים שמתחת לאדמה.
בממלכה נפוצה שמועה על הגחתו של כוח חדש ומאיים המכונה "הלווייתן".
אלה מוצאת את עצמה מעורבת בפרשת אהבה אסורה להילל בן שחר, גיבור העם, ואילו גורלו של יונתן מצטלב בגורלה של נין אורמוז, יורשת העצר המכשפה היפהפייה.
אט-אט מתבררים ליונתן ולאלה מקומם ותפקידם בסדר הדברים.
בספר השני בטרילוגיה נאלצים האחים יונתן ואלה מרגוליס להתפצל במהלך המלחמה הפורצת בבבל בין תומכי המורדים לבין האחשדרפנים בהנהגתו של נסראדור המאיים.
אלה מתלבטת בין זהותה האמיתית לבין התחפושת שתאפשר לה להישאר בקרבת אהובה הילל בן שחר, בעוד יונתן מגלה בהדרגתיות את כוחו המיוחד במינו שעלול למוטט לא רק את ממלכת בבל אלא גם את עולמנו.
בינתיים יוצא הילל, מנהיג המורדים, למסע נואש אל עבר התהום, ואילו הנסיכה היפהפייה נין-אורמוז לומדת לפלס דרך בעולם אפל ואכזרי שאינו מוכר לה.
ובמים שבין העולמות משייט לווייתן מסתורי ומטיל אימה.
בספר השלישי בטרילוגיה מתייצבים הגיבורים הצעירים לקרב האחרון והגורלי מול האויבים הרודפים אותם.
יונתן מרגוליס יורד אל התהום עם ידידו השד פזוזו בחיפוש אחר מרפא לגורלו האפל, המאלץ אותו להמיט אסון על אנשים רבים.
הנער והשד יודעים כי התהום היא היחידה שמסוגלת לתקן את המעוות, אולם הדרך למעמקים מפתיעה ורבת סכנות.
אלה, אחותו של יונתן, משלמת את המחיר על אהבתה האסורה להילל בן שחר, מנהיג המורדים, ונושאת בתוצאות.
ואילו נין-אורמוז, קיסרית בבל המודחת, נאבקת למען ממלכתה ונלחמת בנסראדור הרשע ובצבא האחשדרפנים שלו.
ינאי ציינה כי הושפעה מטרילוגיית חומריו האפלים מאת פיליפ פולמן, וטרילוגיית ברטימאוס מאת ג'ונתן סטראוד.
נלסון מנדלה, שהיה נשיא דרום אפריקה בשנים 1994–1999 וחתן פרס נובל לשלום, נפטר ב-5 בדצמבר 2013. נשיא דרום אפריקה המכהן, ג'ייקוב זומה, שהודיע על מותו של מנדלה, הכריז על עשרה ימי אבל, שבסופם הובא מנדלה לקבורה.
ביום ראשון, 8 בדצמבר, הוכרז על ידי ממשלת דרום אפריקה כיום תפילה והתבוננות.
טקס מרכזי במהלך ימי האבל היה טקס האשכבה, שנערך ב-10 בדצמבר באצטדיון סוקר סיטי.
בימים 11–13 בדצמבר הוצב ארונו של מנדלה סמוך לבנייני הממשלה בפרטוריה הבירה, וכמאה אלף אבלים עברו על פני הארון.
טקס האשכבה, נערך ב-10 בדצמבר באצטדיון סוקר סיטי הממוקם בסווטו שבשולי יוהנסבורג.
בטקס השתתפו כ-90 ראשי מדינות מרחבי העולם, ורבבות מתושבי דרום אפריקה.
בטקס נשאו דברים נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, נשיאת ברזיל דילמה רוסף ונשיא קובה ראול קסטרו.
נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה, נשא את הנאום המרכזי, אך התקבל בקריאות בוז.
ראשי מדינות נוספים השתתפו בטקס, ובהם נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, נשיא אפגניסטן, חאמיד כרזאי, נשיא ניגריה, גודלאק ג'ונתן, ראש ממשלת ספרד, מריאנו רחוי, ראש ממשלת דנמרק, הלה ת'ורנינג שמידט ורבים אחרים.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הודיע שלא ישתתף בטקס כדי לצמצם הוצאותיו, ונשיא המדינה, שמעון פרס, הודיע שעקב מחלתו לא יוכל להשתתף בטקס.
עקב כך ייצג את ישראל בטקס יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, שאליו נלוו חברי הכנסת חיליק בר, פנינה תמנו-שטה, רונן הופמן וניצן הורוביץ.
דברי הנואמים בטקס לוו בתרגום סימולטני לשפת סימנים, אך למרבה המבוכה התברר שהתנועות שעשה המתורגמן היו חסרות משמעות.
המתורגמן הסביר זאת בהתקף סכיזופרניה, שגרם לו לומר מילים ששמע בתוך מוחו, ללא קשר למה שנאמר בטקס.
אמצעי התקשורת גילו עניין רב בסלפי (צילום עצמי באמצעות סמארטפון) עליז של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ראש ממשלת דנמרק, הלה ת'ורנינג שמידט, וראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, שצולם במהלך הטקס.
בדרכו לדוכן הנואמים באצטדיון חלף אובמה על פני נשיא קובה ראול קסטרו, והשניים לחצו ידיים.
אירוע זה עורר עניין רב, משום שארצות הברית וקובה היו אז במצב של ניתוק יחסים קרוב לחמישים שנה (אירוע קודם מסוג זה התקיים בשנת 2000 בין נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ונשיא קובה, פידל קסטרו).
ב-15 בדצמבר הובא מנדלה לקבורה בכפר ילדותו קונו שבפרובינציית הכף המזרחי.
ארונו הובא אל הכפר על גבי מרכב תותח כשהוא מלווה במשמר כבוד, כאשר סוללת תותחים יורה מטח כבוד.
במקום הוקם אוהל ענק שבו נערך טקס פרידה בנוכחות כ-5,000 משתתפים ובהם ראשי מדינות.
מקהלה שרה ונישאו דברי פרידה מפי אישים שונים וביניהם נשיא דרום אפריקה זומה ואחת מנכדותיו של מנדלה.
מנדלה נקבר בטקס קטן יותר בהשתתפות כ-450 איש.
הוא נקבר בחלקת הקבר של משפחתו בכפר, לצד הוריו ושלושה מילדיו.
בשווייץ, מחוז הלוזאנאים המערביים , הוא מחוז של קנטון וו, הגובל במערב העיר לוזאן ומורכב משמונה פרוורים של עיר זו.
שמונת הפרוורים הם (מדרום לצפון וממערב למזרח) סן-סולפיס, אקובלון (Écublens), שוונה פרה-רנאן (Chavannes-près-Renens), רנאן, פרי (Prilly), בוסיניי פרה לוזאן (Bussigny-près-Lausanne), קריסייר (Crissier) ווילר סנט-קרואה (Villars-Sainte-Croix).
המחוז גובל גם בחוף אגם ז'נבה וכול רצועת החוף שלו נמצאת בשטח היישוב סאן-סולפיס.
לרוב הפרוורים האלו יש רצף של שטח בנוי עם העיר לוזאן.
סך כל שטח שמונת היישובים האלו הוא 26.35 קילומטרים רבועים ומניין כל התושבים שבכולם, נכון לדצמבר 2014, הוא 71,838 איש.
צפיפות האוכלוסייה ביישובים אלו אינה אחידה - שטח כל אחד משני היישובים הקטנים ביותר ביניהם הוא 1.65 קמ"ר אך באחד מיישובים אלו, וילר סנט-קרואה, נספרו כ-670 תושבים ובשני, שוונה פרה-רנאן, נספרו כ-7,210 תושבים.
כרבע משטח כלל המחוז משמש כשדות חקלאות וכ-15% ממנו מוקצה ליער.
מתוך שאר השטח, חלק מוקצה לפארקים ציבוריים ומתקני ספורט, או שמוכרז כקרקע לא מנוצלת.
לכול אחד מיישובים אלו מוגדר כרשות מקומית; יש לו תחנת משטרה משלו ובית עירייה משלו.
מנהלת כלל המחוז יושבת ביישוב רנאן.
לרכבת של חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית יש תחנה ברנאן, אך רק רכבות בין עירוניות, שאינן רכבות אקספקס, עוצרות בה.
תושבי המחוז, שרוצים לנסוע למרחקים ארוכים במיוחד, מגיעים בתחבורה הציבורית המקומית אל תחנת הרכבת של לוזאן.
קו M1 של הרכבת הקלה של לוזאן דרך רנאן ושוונה פרה-רנאן וגם דרך שולי אקובלון וקו LEB שלה עובר דרך היישוב פרי.
אל המחוז מגיעה גם מערכת האוטובוסים המקומית של לוזאן.
הלוויית שמעון פרס, נשיאה התשיעי של מדינת ישראל, שכיהן קודם לכן גם כראש הממשלה ובמשרות ציבוריות רבות נוספות, נערכה ביום שישי, 30 בספטמבר 2016, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים, בנוכחות קהל רב ונציגים מעשרות מדינות.
פטירתו של פרס וההכנות ללוויה
ב-13 בספטמבר 2016 חש שמעון פרס ברע והובהל למרכז הרפואי שיבא.
בשעות הערב לקה בשבץ מוחי.
לאחר שהורע מצבו, הוחלט להרדימו ולהנשימו.
עם פטירתו של פרס הורדו הדגלים ברחבת משכן הכנסת לחצי התורן.
לנוכח הגעתם הצפויה של משלחות ומנהיגים רבים מרחבי העולם נדרשה היערכות מיוחדת.
משרד החוץ הודיע על כניסה למתכונת חירום והפעלת חדר מצב במתכונת מיוחדת, כדי להיערך למבצע הלוגיסטי המורכב ולקלוט את עשרות המשלחות הרשמיות.
במקביל, החלו הכנות לקראת מבצע אבטחה רחב היקף בשם "כעת מחר" (כשם ספרו של פרס שנכתב ב-1978) בירושלים, ובמסגרת זו נעשו מעצרי מנע.
במשטרה הגדירו את ההלוויה כאירוע הגדול בתולדות ישראל (עד פורום השואה העולמי בינואר 2020), שכן מעולם לא נכחו בישראל מספר כה גדול של ראשי מדינות, נשיאים, ונציגים מכל העולם בעת ובעונה אחת.
בנמל התעופה בן-גוריון נעשו סידורים מיוחדים לשם קליטת המטוסים הרבים של האורחים שהיו צפויים להגיע ממדינות אחרות.
בהחלטת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים בראשות השרה מירי רגב נקבעו סידורי ההלוויה והאחריות על ביצועה הוטלה על מרכז ההסברה בניהולו של מושיק אביב.
יום לפני ההלוויה יצא ארונו של פרס מבית ההלוויות הצבאי בצריפין, בבסיס הרבנות הצבאית, והוצב ברחבת משכן הכנסת משעות הבוקר עד שעות הלילה המאוחרות, כדי לאפשר לציבור הרחב להיפרד ממנו.
כ-50,000 אנשים הגיעו למשכן הכנסת וחלפו על פני ארונו.
יוסף אבי יאיר אנגל היה נציג המשפחה שנשלח לבית העלמין, והמליץ למשפחה היכן לקבור את פרס.
לדבריו, היה אפשר לקבור את פרס בחלקת הנשיאים לצד זלמן שזר, חיים הרצוג ויצחק נבון או בחלקת ראשי הממשלה לצד יצחק שמיר, לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין.
לבסוף הוחלט לטמון את פרס בחלקת ראשי הממשלה.
פרס נטמן בחלקה שבין קבריהם של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין ורעייתו לאה, לבין אלו של ראש הממשלה לשעבר יצחק שמיר ורעייתו שולמית.
הלווייתו של שמעון פרס החלה ב-30 בספטמבר, בשעה 9 בבוקר, בהסעת ארונו ממשכן הכנסת להר הרצל, שם נטמן.
ההלוויה התקיימה על פי כל כללי הטקס הממלכתי, כשאנשי משמר הכנסת נושאים את ארונו של פרס.
את הטקס הנחה גלעד עדין.
הוא הועבר בשידור חי, במלואו או בחלקו, בתחנות הטלוויזיה הישראליות ובתחנות נוספות, כגון CNN, Fox News ו-France 24.
השלב הראשון בטקס כלל את ההספדים, והוא התקיים ברחבת הקבר של חוזה המדינה הרצל, והשתתפו בו כ-5,000 איש.
האישים שהספידו את פרס היו:
נשיא המדינה ראובן ריבלין: "אני מדבר אליך היום בפעם האחרונה שמעון, 'כנשיא אל נשיא', כפי שנהגת לומר בכל פעם שהתקשרת לחזק ולתת עצה טובה".
ראש הממשלה בנימין נתניהו: "אין זה סוד ששמעון ואני היינו יריבים פוליטיים, אבל במהלך השנים נעשינו ידידים, אפילו ידידים קרובים".
יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין: "אני חש היום שמשפחת אזרחי ישראל נפרדת לא רק מבן משפחה אהוב, אנחנו נפרדים בעצם מראש המשפחה".
נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון: "הוא חי במצב של תדהמה מתמשכת מהפוטנציאל הבלתי נדלה של כולנו להתעלות על הכעסים, הפחדים והשנאה, להפיק את המרב מהיום ולרתום את ההבטחה של מחר".
נשיא ארצות הברית ברק אובמה שאמר: "כשהגעתי לעבוד עם שמעון, הייתי הנשיא האמריקני העשירי מאז קנדי שישב עמו", וסיים את נאומו במילים בעברית: "תודה רבה, חבר יקר".
הסופר עמוס עוז, אשר פרס ביקש במפורש בצוואתו שיספיד אותו: "מדי פעם הוא מעד, אבל כאשר מעד, זה היה מפני שעיניו פנו אל הכוכבים".
ילדיו של פרס – בתו צביה ולדן ובניו יוני וחמי: "בשנים האחרונות, הייתה לו עדנה ותמיכה חוצת גבולות, בארץ ובעולם, וכל כך שמחתי לראותו מתמוגג מגלי האהבה, אשר גרמו לו להגיע לשיא פריחתו".
הזמר דוד ד'אור שר, בהתאם לבקשה שהותיר פרס בצוואתו, את תפילת אבינו מלכנו שהולחנה בידי מקס ינובסקי.
לאחר שלב ההספדים, נישא ארונו של פרס אל חלקת הקבר, שם נטמן בטקס מצומצם בנוכחות בני משפחה, חברים, מנהיגים ואישי ציבור.
במהלך קריאת הקדיש על ידי ילדיו, לאחר כיסוי הקבר, בתו צביה הוסיפה לשורת הקדיש: "הוּא יַעֲשֶׂה שָׁלוֹם עָלֵינוּ וְעַל כָּל יִשְׂרָאֵל ועל כל בני האדם וְאִמְרוּ אָמֵן".
בצעד השמור לאירועים נדירים, הורה נשיא ארצות הברית ברק אובמה על הורדת דגלי ארצות הברית לחצי התורן ביום האשכבה.
לאחר כיסוי הקבר הונחו 14 זרים.
האישים הבאים הניחו זרים בשם הגופים אותם הם מייצגים:
זר מדינת ישראל הונח על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין.
זר ממשלת ישראל הונח על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו.
זר הכנסת הונח על ידי יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין.
זר בית המשפט העליון הונח על ידי נשיאת בית המשפט העליון מרים נאור.
זר משרד הביטחון הונח על ידי שר הביטחון אביגדור ליברמן.
זר ראש האופוזיציה הונח על ידי ראש האופוזיציה, חבר הכנסת יצחק הרצוג.
זר ההסתדרות הציונית העולמית הונח על ידי יו"ר הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית אברהם דובדבני.
זר הסוכנות היהודית הונח על ידי יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית נתן שרנסקי.
זר צבא הגנה לישראל וכוחות הביטחון הונח על ידי הרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט.
זר משטרת ישראל הונח על ידי מפכ"ל המשטרה רב ניצב רוני אלשיך.
זר הסגל הדיפלומטי הונח על ידי ממלא מקום זקן הסגל הדיפלומטי שגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית אלכסנדר דלרוסה.
זר עיריית ירושלים הונח על ידי ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת.
זר מרכז פרס לשלום הונח על ידי סעד בהרום ורחל בש הדרי.
זר המשפחה הונח על ידי חמישה מנכדיו וניניו של שמעון פרס.
כ-5,000 אישים נוכחו בהלוויה ובהם כ-90 משלחות מ-70 מדינות.
בין המנהיגים הבולטים שבאו להלוויה היו נשיא ארצות הברית ברק אובמה, נשיא צרפת פרנסואה הולנד, נשיא גרמניה יואכים גאוק, מלך ספרד פליפה השישי ויורש העצר הבריטי הנסיך צ'ארלס.
בנוסף השתתפו בלוויה נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, שר החוץ המצרי סאמח שוכרי ויושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
בהלוויה השתתפו חברי הכנסת מכל סיעות הכנסת, למעט הרשימה המשותפת, שנמנעה מלהשתתף בנימוק שפרס היה "ביטחוניסט של הכיבוש".
הלוויית פרס נערכה במעמד הגורמים הממלכתיים של ישראל (סגל א') בהם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין.
– המושל הכללי של אוסטרליה פיטר קוסגרוב והמזכיר הראשון של אוסטרליה פול סינגר
– נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו
– נשיא ארצות הברית ברק אובמה, הנשיא ה-42 ביל קלינטון, מזכיר המדינה ג'ון קרי, היועצת לביטחון לאומי סוזן רייס, מושל ניו יורק אנדרו קואומו, שגריר ארצות הברית בישראל, דן שפירו, 50 חברי קונגרס ודיפלומטים משגרירות ארצות הברית בישראל.
– נשיא בולגריה רוסן פלבנלייב
– נשיא גרמניה יואכים גאוק, שר החוץ פרנק-ואלטר שטיינמאייר ושרת העבודה והרווחה הגרמנית אנדריאה נאלס
– ביאטריקס, מלכת הולנד לשעבר וראש הממשלה מארק רוטה
– יורש העצר הנסיך צ'ארלס, ראשי הממשלה לשעבר טוני בלייר ודייוויד קמרון, שר החוץ בוריס ג'ונסון והרב הראשי של בריטניה אפרים מירוויס.
– נשיא חוף השנהב אלאסן ואטארה ושר החוץ
– נשיא טוגו, פור ניאסנגבה
– נשיא יוון פרוקופיס פבלופולוס וראש ממשלת יוון לשעבר יורגוס פפנדראו
– אנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג
– נשיא לטביה ריימונדס ויוניס
– נשיאת ליטא, דליה גריבאוסקאיטה ושר החוץ לינאס לינקביצ'יוס
– נשיאת מלטה מארי לואיז קוליירו פרקה
– נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו ושרת החוץ קלאודיה רואיס מסיאו
– נשיא סלובניה בורוט פאחור, מנהלת משרד רפובליקת סלובניה אליה ברגלז ויועץ הפרוטוקול הסלובני קלמן הובאט
– מלך ספרד פליפה השישי ושר החוץ חוסה גרסיה-מרגלו
– נשיא סרביה טומיסלב ניקוליץ'
– נשיא פולין אנדז'יי דודה
– נשיא צרפת פרנסואה הולנד, הנשיא לשעבר ניקולא סרקוזי וראש עיריית פריז אן אידלגו
– נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס
– נשיאת קרואטיה קולינדה גרבר-קיטרוביץ'
– נשיא רומניה קלאוס יוהאניס, נשיא הסנאט הרומני קלין פופסקו-טריצ'אנו, ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ליביו דרגנאה, שר התרבות הרומני לשעבר דניאל בארבו, ראש מחלקת קשרי החוץ של הסנאט כריסטיאן בוזאה
– נשיא שווייץ יוהאן שניידר-אמאן
– ראש ממשלת איטליה מתאו רנצי וראש הסנאט האיטלקי פייטרו גראסו
– ראש הממשלה טאווי רייוואס
– ראש ממשלת אתיופיה היילמריאם דסלן
– ראש ממשלת בלגיה שארל מישל
– ראש הממשלה ויקטור אורבן
– שר המדינה סרז' טל
– ראש הממשלה אמיל דימיטרייב
– ראש הממשלה רוברט פיצו
– ראש ממשלת פינלנד יוהה סיפילה
– ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו, שר החוץ סטפן דיון, ראשי הממשלה לשעבר סטיבן הרפר וז'אק קרטיין, וראש האופוזיציה רונה אמברוז .
–ראש ממשלת שוודיה סטפן לוון
משלחות בראשות שרים ואישי פרלמנט:
– נשיאת הפרלמנט האוסטרי דוריס בורס, הנשיא לשעבר היינץ פישר ושר החוץ האוסטרי סבסטיאן קורץ
– שר החוץ צ'ארלס פלנגאן
– שר ההגנה שאו קגאת'י
– שר החוץ ז'וזה סרה
– שר החוץ מיכאיל ג'נלידזה ויו"ר הפרלמנט הגאורגי
– שר החוץ כריסטיאן ינסן
– שר ההגנה קול מניאנג ג'וק
– שר המדע והטכנולוגיה הארש ורדהאן
– שר ההגנה של זמביה דאוויס קאמה
– שר מטעם ממשלת יפן
– נאסר ג'ודה, שר החוץ הירדני ודיפלומטים מהשגרירות
– שר החוץ המצרי סאמח שוכרי ודיפלומטים מהשגרירות
– שר החוץ בורגה ברנדה
– שרת החינוך הקייה פראטה
– שליח מטעמו של נשיא סין ושר המדע והטכנולוגיה וואן גאנג
– סגן ראש הממשלה תרמאן שאנמוגאראטנאם ושר הביטחון נג הנג אן
– ממלא מקום ראש הממשלה, פהד בן מחמוד אאל סעיד
– שר החוץ הפורטוגלי אוגוסטו סאנטוס סילבה
– שר החקלאות, אדוארדו אנריקה קארלס
– שר החוץ לובומיר זאורלק
– שר החוץ, לואיס מושיקיוואבו
– יושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה, ולנטינה מטוויינקו
– שר החוץ, מר טשיבנדה ושלושה שרים נוספים
– שרת החוץ, אמינה מוחמד
– קונסול הכבוד של איי מרשל בישראל, רני רהב
– קונסול הכבוד של איסלנד בישראל, גד נשיץ
– משלחת בראשותו של דיפלומט
– קונסול הכבוד של קוריאה הדרומית בישראל, איתן הבר
– שגריר הרפובליקה הדומיניקנית בישראל וממלא מקום זקן הסגל הדיפלומטי, אלכסנדר דה לה-רוסה
– קונסול הכבוד של הונדורס בישראל, יהורם גאון
– סגן שר החוץ אחמט יילדיז
– נציג מלך מרוקו, היהודי אנדרה אזולאי
– שגריר נפאל בישראל רמסוור פאודל
– נשיא הרשות אבו מאזן, יו"ר הוועד הפועל של אש"ף, סאיב עריקאת, השר לעניינים אזרחיים, חוסיין א-שייח, ראש המודיעין הכללי, מאג'ד פרג', ויו"ר הוועד הפלסטיני לקשר עם ישראל בפת"ח מוחמד אל-מדני