tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית שמידט הוא מוזיאון של יהדות איטליה שהוקם בין השנים 1880–1920 בירושלים.
המוזיאון נפתח כדי לשמר את המורשת היהודית של איטליה.
המוזיאון הוקם בבניין ששימש בעבר בית ספר קתולי, ותוכנן על ידי של האדריכל הטמפלרי תיאדור זנדל.
במגרש יש בניינים נוספים ששימשו בעבר בית חולים ואכסניה לצליינים.
בניינים אלה משמשים כיום את קצין העיר של ירושלים ואת בית הכנסת האיטלקי "קונליאנו ויניטו" (בית הכנסת האיטלקי (ירושלים)).
בית המוזיאון נקרא בית שמידט על שם האב הקתולי הוינצנטיני פרידריך וילהלם שמידט שהיה בלשן מומחה לשפות שמיות ופעיל מאוד בבית הספר.
לדיסלאוס שניידר היה פעיל חשוב של הקתולים הגרמנים ודרש שגם הם יפעלו בעיר ירושלים.
בשנת 1877, הוא רכש מגרש בירושלים במטרה להקים מרכז גרמני קתולי ראשון בירושלים.
ביוזמתה של האגודה הפלשתינאית של הקתולים בגרמניה הוקם המרכז הקתולי.
המרכז שימש כאכסניה לצליינים וכמקום למתיישבים חוקרים ולאנשי מדע ורוח.
לאחר מספר שנים, בשנת 1886 הוקמו על המגרש שני בניינים גדולים: בית הספר ובית החולים.
לשני הבניינים התקבלו אנשים משכילים ובעלי המלצות.
את הבניין תכנן האדריכל הגרמני טמפלרי תיאודור זנדל בעזרת בנאים גרמנים.
כל תהליך הבנייה התקיים בין 1880 ל-1920. במבנה המערבי הייתה אכסניה ובה 25 מיטות.
בשנת 1925 נבנתה קומה נוספת בבניין זה.
את הבניין השני ניהלו נזירות ממסדר גרמני והוא שימש כבית-ספר לבנות, שלמדו בו בתחילה 21 נערות.
המבנה עצמו בן שלוש קומות.
שתיים מקומותיו שימשו קפלה מעוצבת בסימטריה נאו-רנסאנסית.
בית הספר נמצא ברחוב הלל 27 והוא משמש היום מוזיאון יהדות איטליה.
בין שני הבניינים הייתה גינה מוקפת חומת אבן ובה שער בחזית רחוב הלל.
בגלל המרחק של המבנים ממרכז העיר והרצון להרחיב את המקום ולהקים בו גם בית ספר לנערים, החליטו להעביר את המתחם אל מול שער שכם, שם הוקמה אכסניית פאולוס הקדוש ובית ספר שמידט המחודש.
בחזית המבנה של בית הספר מצוי דגם חוזר של קשתות גותיות המהווה דוגמה לסגנון נאו-גותי.
בקומה השלישית של הבניין סגנון הבנייה פשוט יותר.
הקומה תוכננה על ידי האדריכל היינריך רנרד.
בכניסה לקומה השלישית יש קפלה ששימשה כחדר אוכל לצוות.
התקרה בה מקושטת בציורי קיר מפוארים.
לבית הספר הגיע האב הקתולי שמידט שהיה בלשן ומומחה לשפות שמיות.
מאחר שפעל רבות בבית הספר, המוסד נקרא על שמו.
בית הספר שמידט נבנה בין השנים 1885–1887 כבית ספר קתולי.
בית הספר והאכסניה הקתולית נועדו לצליינים גרמנים, והם המפעל הקתולי הגרמני הראשון בירושלים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נסגר בית הספר ותלמידיו הועברו למתחם בסמוך לשער שכם.
בית הספר והאכסניה נשארו סגורים והיו באחריות הקונסול הספרדי בירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות הועברו למבנה מספר כיתות מבית הספר "מעלה" עד סיום הקמת המבנה החדש הסמוך למתחם ברחוב הלל 30.
כיום, בבניין המזרחי יושב קצין העיר של ירושלים.
בבניין המערבי נמצא בית הכנסת האיטלקי "קונילאו ויניטו" ולידו נמצא מוזיאון יהדות איטליה.
המוזיאון נפתח לשם שימור מורשת יהדות איטליה על אדמת ישראל.
ייחודו של המוזיאון מתבטא בכך שהוא מיועד לנכסי התרבות של הקהילה האיטלקית.
במוזיאון מוצגים תשמישי קדושה, חפצי בית, מסמכים ותעודות היסטוריות מתקופת הרנסאנס והבארוק.
בנוסף לכך נמצאים בו 1423 חפצים שהועלו מאיטליה בשנות ה-60.
בית שניאורסון הוא מבנה מגורים ישן הממוקם בלב היישוב היהודי בחברון, שנבנה במאה ה-19 כ-10 מטרים דרומית לבית הדסה.
בעבר היה הבית אחד המבנים ששימשו את קהילת חב"ד בחברון, הוא שימש כבית ועד קהילתי, בית מדרש, בית הכנסת אורחים ובית מגורים.
בבית שניאורסון התגוררה הרבנית מנוחה רחל סלונים מחב"ד, הנחשבת "אם היישוב היהודי בחברון" ורבים שחרו לפתחה ובאו לבקש את ברכותיה בלשכתה שבבית זה.
עם חידוש היישוב היהודי נוספו לבניין 2 קומות ולחזיתו הצפוני של הבניין הוצמד בניין חדש הנקרא בית השישה על שם ששת המתנחלים שנרצחו במאי 1980 בפיגוע בבית הדסה.
בצדו האחורי של בית שניאורסון נבנה בניין נוסף הנקרא בית פינק (ע"ש התורמים).
כיום מתגוררות בבניין 6 משפחות גדולות ובקומת הכניסה נפתח פעוטון.
מספר פעמים אירעו תקריות אלימות של תושבים ערבים כלפי תושבי הבניין, והוגברה בו האבטחה.
ב־2009 תבע תושב העיר בשם ארבע משפחות פלסטיניות את תושבי הבניין על פלישה לנכס נטוש סמוך והרחבת המבנה ללא אישור.
ב־2017 פסקה שופטת בית המשפט השלום בירושלים כי על הנתבעים להסיר את הפלישה בתוך 60 יום.
בית שפרינצק היה בית הבראה של מבטחים על שם יוסף שפרינצק בנצרת.
בית ההבראה תוכנן על ידי משרד האדריכלים רכטר-זרחי-רכטר-פרי בסוף שנות ה-50, נבנה על ידי סולל בונה, נחנך ביולי 1961 ונוהל על ידי קופת חולים כללית.
הבניין נבנה בסמוך לעיר הערבית, נצרת, כחלק מהמגמה לחזק את האחיזה היהודית באזור.
עם הקמתו נחשב בית שפרינצק מפואר וחדשני.
היה זה בית ההבראה הראשון אשר הציע חדרים זוגיים עם חדר רחצה צמוד, ויציאה מהחדר אל הגינה או אל מרפסת.
הוא השתרע על שטח של 120 דונם, וכלל גני נוי, בריכת שחייה ומגרשי ספורט.
לנופשים בבית ההבראה הוצעו גם הרצאות, למשל בנושאי פעילות ההסתדרות.
בשנות ה-60 הציע בית ההבראה לאורחיו "פרס הבראה" - על כל חמישה ימי הבראה בתשלום יקבלו יום נוסף חינם.
בית ההבראה אירח במהלך השנים, עד שנות ה-90, גם כנסים מקצועיים ופוליטיים.
אגף המגורים תוכנן כך שישתלב בנוף חורשות האורנים, מרחף מעל קומת עמודים מפולשת, שתחתיה גן מוצל.
לתחושת ההשתלבות בנוף תרמו גם חצרות פאטיו, בריכות נוי, צמחייה מקומית ושבילים שהובילו אל הטבע שסביב.
הבטון והאבן, חומרי הגמר העיקריים, מייצגים את האדריכלות הברוטליסטית שדגלה באמת החומרית של הבניין, תוך חשיפתם של חומרי הבנייה לעין.
פרופסור רן שחורי ציין כי המבנה עוצב בהתאם לעקרונות הפאזה השנייה של הסגנון הבינלאומי והשפעות של האדריכלים לה קורבוזיה ואוסקר נימאייר, .
היסטוריון האמנות, צבי אלחייני, רואה בפרויקט זה שלב משמעותי בהתפתחות התכנון הישראלי, מעבר ממבנים המונחים על גבי הנוף למבנים המתחפרים בו.
גם חומר הגמר של הפרויקט, אבן לקט מקומית, מציג את המבנה כמוסווה בסביבתו בניסיון להציב עמדה של בעלות על המקום.
האדריכל משה זרחי ציין כי הפרויקט היה אמנם ברוח הזמן, אך הפך לפרויקט שהתווה דרך והשפיע על פרויקטים רבים אחריו.
המתחם בו שוכן בית שפרינצק, הכולל גם את מצודת הטאגראט ששימשה כמחנה פיקוד העורף ושטח בבעלות הכנסייה היוונית הקתולית, מהווה מובלעת של נוף הגליל בתוך נצרת.
ב-1976 הועבר המתחם מהעיר נצרת לתחום שיפוט נצרת עילית.
ב-1982 וב-1992 מונו ועדות שדחו את בקשתה של עיריית נצרת להעברת המתחם לשיפוטה.
ב-2004 ועדת חקירה של משרד הפנים המליצה לדחות את בקשת נצרת להעברת המתחם לתחום שיפוטה של
בשנת 2017 כתב האדריכל גיורא סולר ב"תוכנית מתאר כוללנית נצרת עילית" כי מתחם שפרינצק .
בשנות ה-90 נסגר בית שפרינצק וננטש.
בשנת 2012 נפתח מחדש בבעלות משפחת זעבי מנצרת, בשם "מלון גרדניה", לאחר שיפוץ נרחב, והשתרע על שטח של 70 דונם (50 דונם נמכרו ליזם אחר).
בשנת 2019 דווח כי המלון כבר לא פועל, והמשקיעים מבקשים לחסל את רוב בית ההבראה כדי להקים על חורבותיו מאות דירות, שטחי מסחר ומשרדים.
לדברי האדריכל אמנון רכטר (נכדו של זאב רכטר ובנו של יעקב רכטר, מתכנני הפרויקט),
בית תוכנה הוא ארגון שעיסוקו העיקרי הוא פיתוח והפצה של תוכנה.
בית תוכנה פועל בדרך כלל כחברה עצמאית שזה עיסוקה, אך בארגונים גדולים יש לעיתים יחידה הפועלת כבית התוכנה של הארגון (דוגמה: יחידת מצפ"ן ויחידת שחר הן בתי תוכנה של צה"ל).
מודלים לפעילות של בית תוכנה
בתי תוכנה פועלים במספר מודלים:
ייצור של תוכנת מדף, לאחר איתור שוק פוטנציאלי להפצתה.
במודל זה פועלים בתי תוכנה מבוססים (כגון החברות מיקרוסופט ו-SAP) וגם חברות הזנק המוקמות לשם פיתוח תוכנה מסוימת (כגון חברת "Waze Mobile", מפתחת יישומון הניווט Waze).
תוכנת מדף פשוטה, כגון מיקרוסופט אופיס, מופצת כמות שהיא למשתמש הקצה.
תוכנת מדף מורכבת, כגון תוכנת ERP, מצריכה גם התאמה לצרכים של הלקוח הספציפי, כך שבמסירתה למשתמש הקצה מעורבים שני בתי תוכנה: זה שיצר את תוכנת המדף, והאינטגרטור שהתאים אותה ללקוח הספציפי.
דוגמה לפרויקט רחב היקף מסוג זה היא פרויקט מרכב"ה להטמעת מערכת ERP של חברת SAP בכל משרדי ממשלת ישראל, עם חברת נס טכנולוגיות כאינטגרטור ראשי.
פיתוח תוכנה לפי דרישה ספציפית של צרכן תוכנה, המחפש מענה ממוחשב לצרכיו, ויוצא במכרז לקבלת התוכנה הנדרשת.
הפנייה לבית התוכנה יכולה להיעשות בשלב ראשוני של איתור הצורך, כך שבית התוכנה מספק את ניתוח המערכת ואת התכנות וההטמעה שלה, או בשלב מתקדם יותר, לאחר ניתוח המערכת, שבו בית התוכנה נדרש רק למשימת התכנות.
עם בתי התוכנה הגדולים הפועלים בישראל במודל זה נמנות החברות מטריקס ונס א.ט.
לצד חברות קטנות ובינוניות דוגמת גלובלביט, אלעד מערכות תוכנה ומלם תים.
תמחור פרויקט כזה נעשה בשתי דרכים:
מחיר קבוע: לאחר הגדרת תכולת הפרויקט, נקבע בין בית התוכנה ללקוח המחיר של פרויקט זה.
מחיר לפי הזמן המושקע: בית התוכנה מעמיד לרשות הפרויקט את הצוות הנדרש לביצועו, ולקוח משלם לפי זמן העבודה שהושקע בפרויקט.
צורת התקשרות זו מתאימה לפרויקט שקשה להעריך את היקפו.
פיתוח ומכירה של תוכנה במודל תוכנה כשירות, שבו המוצר הנמכר לצרכן אינו התוכנה אלא השירות, הניתן באמצעות תוכנה זו והחומרה שעליה היא מותקנת.
התוכנה מותקנת רק באתר הספק, וקבלת שירותיה היא דרך רשת תקשורת, בדרך כלל האינטרנט, כסוג של מחשוב ענן.
דוגמה לכך היא מערכת ניהול קשרי לקוחות של חברת Salesforce.com.
פיתוח של רכיבי תוכנה, שאינם נמכרים לצרכן הסופי, אלא למפתחי תוכנה המשלבים רכיבים אלה בתוכנה שהם מפתחים.
שירותי ייעוץ: מומחי בית התוכנה מספקים שירותי ייעוץ בתחום התמחותם, לגופי פיתוח תוכנה הזקוקים למומחיות זו.
הרחבה של פעילות זו היא אספקה של כוח אדם בתחום המחשוב לארגונים שונים, פעילות שבה בית התוכנה פועל במידה רבה כקבלן כוח אדם.
מחריג פעילות זו מחלק מהוראותיו של חוק זה.
חברת תוכנה עוסקת בדרך כלל בפיתוח ובמכירה של תוכנה בלבד, להתקנה על חומרה קיימת של המשתמש או על חומרה ייעודית (שרת) לתוכנה זו, שאותה מספק יצרן חומרה.
יצרני חומרה משלבים לפעמים בפעילותם גם ייצור תוכנה.
חברת IBM למשל, מלווה את ייצור מחשבי המיינפריים שלה בפיתוח תוכנה (מערכות הפעלה ויישומים) למחשבים אלה.
בייצור מחשבי IBM PC, לעומת זאת, הסתפקה החברה בייצור החומרה בלבד.
לעיתים יצרני תוכנה עוברים גם לייצור חומרה ייעודית לתוכנה שלהם.
דומה לכך היא מכונת אקסאדאטה של חברת התוכנה אורקל, שמשמשת להרצה אופטימלית של מסד הנתונים אורקל.
מרכיבים מקצועיים של בית תוכנה
בית תוכנה כולל את המרכיבים המקצועיים הבאים:
מנתחי מערכות מידע: עוסקים בקביעת המאפיינים של התוכנה שמפתח בית התוכנה.
מתכנתים: עוסקים בפיתוח ובתחזוקה של התוכנה.
למתכנתים התמחויות שונות, בהתאם לשפת התכנות שהם כותבים בה, מערכת ההפעלה שהם בקיאים בה ואופי היישומים שהם מתמחים בהם.
בודקי תוכנה: מבקרים את איכותה של תוכנה ועמידתה בדרישות שהוצבו לה.
מעצבי חוויית משתמש: עוסקים בעיצוב האינטראקציה בין המשתמש לתוכנה.
מומחי הדרכה והטמעה: עוסקים בהטמעתה של התוכנה אצל הלקוחות.
אנשי תמיכה טכנית: עוסקים בפתרון בעיות המתעוררות בעת השימוש בתוכנה.
אנשי כתיבה טכנית: עוסקים ביצירה ובתחזוקה של מדריכי התקנה ושימוש בתוכנה.
בית תוכנה גדול יכיל את כל המרכיבים הללו, ואילו בית תוכנה קטן יממש פונקציות מסוימות באמצעות מיקור חוץ
עבודה מרחוק וצוותים היברידיים בבתי תוכנה
בשנים האחרונות, במיוחד לאחר מגפת הקורונה, התרחבה בבתי תוכנה רבים מגמת ההעסקה של עובדים מרחוק, הנמצאים במדינות שונות.
גישה זו מאפשרת לבתי התוכנה גמישות תפעולית רבה יותר וגישה נוחה יותר לכוח אדם מיומן, לעיתים תוך הפחתה משמעותית בעלויות.
להעסקת עובדים מרחוק ישנם יתרונות ברורים, כגון חסכון בעלויות תפעול, גמישות מוגברת בגיוס ובניהול כוח אדם, ואפשרות לעבודה רציפה סביב השעון הודות לפיזור גאוגרפי.
עם זאת, שיטה זו מציבה אתגרים כמו הבדלי תרבות ושפה, קשיי ניהול ופיקוח מרחוק, ולעיתים אף ירידה באיכות התקשורת וביצירת התרבות הארגונית הרצויה.
כדי להתמודד עם אתגרים אלה, בתי תוכנה רבים אימצו מודל העסקה היברידי, המשלב צוות מקומי עם עובדים המועסקים מרחוק.
מודל זה מאפשר לנצל את יתרונות שני העולמות - שמירת הליבה המקצועית ויכולות הניהול, ההכשרה והתקשורת הישירה בתוך הצוות המקומי, לצד ניצול הגמישות הכלכלית והתפעולית שמספקים העובדים המרוחקים.
הגישה ההיברידית נחשבת כיום לאחד המודלים היעילים ביותר בתעשיית התוכנה.
בית שמש בלו סוקס הייתה קבוצת בייסבול ישראלית מבית שמש.
בלו סוקס הייתה אחת מהקבוצות המייסדות של ליגת הבייסבול בישראל והאלופה הראשונה, כשזכתה ב-19 באוגוסט 2007 באליפות במשחק גמר שנערך בפתח תקווה, נגד קבוצת מודיעין מיראקל 3:0. יש קבוצה צעירה (Juvenile) בשם זהה.
ב-26 בפברואר 2007 הוכרז כי שחקן MLB לשעבר, רון בלומברג, יהיה מאמן הקבוצה.
צבעי הקבוצה משקפים גם את זיהויו של בלומברג עם היאנקיז כאשר בכירי הליגה קיוו ליצור יריבות בין מודיעין (שצבעים דומים למטס) לבין הכחולים.
השחקן הראשון שנבחר על ידי הבלו סוקס בדראפט הבכורה היה המגיש הימני הקנדי ג'ייסון בנסון.
אצטדיון הקבוצה ממוקם בקיבוץ גזר, מגרש גזר ששימש המגרש הבית של הכחולים כמו גם של מודיעין, מכיוון שבאף עיר אין אצטדיון בייסבול בישראל.
הלוגו של בלו סוקס הוא תערובת של הלוגואים של שיקגו וייט סוקס ושל היאנקיז, ובו ראשי התיבות של העיר בית שמש, שנכתבו באלכסון מימין לשמאל, בניגוד לווייט סוקס שהוא משמאל לימין.
הסוקס הצליחו מאוד בתחילת דרכם כאשר בתחילת עונת הבכורה של 2007 ניצחה 9 משחקים רצופים לפני שהפסידה לקבוצת לייטנינג תל אביב.
הקבוצה שיחקה טוב בהמשך העונה, תפסה את המקום הראשון בעונה הסדירה, וכן ניצחה במשחק האליפות ב-19 באוגוסט 2007, מול 2,610 אוהדים.
בית תיקון היה סוג של מוסד, שנבנה לאחר שהחוק להקלת העניים 1601 הועבר בפרלמנט הבריטי.
חוק זה אמר כי מקומות שבהם מי ש"לא היו מוכנים לעבוד", כולל נוודים וקבצנים, הוצאו לעבודה וללמידת נימוסים בבתי התיקון.
בניית בתי התיקון באה לאחר העברתו של תיקון לחוק להקלת עניים 1601. עם זאת, בתי התיקון לא נחשבו כחלק ממערכת החוק, מפני שהחוק הבחין בין מיושבים עניים לנוודים עניים.
בית התיקון הלונדוני הראשון היה ארמון בריידוול, בתחילת המאה ה-16. בתי מידלסקס ווסטמינסטר נפתחו בתחילת המאה ה-17.
עקב הרפורמה הראשונה במסע הנימוסים, היה גידול במספר בתי התיקון לקראת סוף המאה ה-17. בתי התיקון נקבעו ועל ידי חוקים רבים שעברוו בפרלמנט הבריטי, והם נועדו יותר כדרך ענישה על עבירות קלות ספציפיות.
עבריינים היו, בדרך כלל, מחויבים לבתי תיקון על ידי שופטי בית המשפט השלום, שהשתמשו בסמכויותיהם השיפוטיות, ביחס לעבירות קלות.
בבתי התיקון של מידלסקס ווסטמינסטר, בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, האישומים הנפוצים ביותר נגד הנידונים היו זנות, גניבות קטנות ו"התנהלות רופפת, בטלה וחסרת סדר" (עבירה שהוגדרה באופן רופף שיכולה לכלול מגוון רחב של התנהגויות לא נכונות).
למעלה משני שלישים מהנידונים היו נשים.
יותר ממחצית הנידונים שוחררו תוך שבוע, ושני שלישים מהם בתוך שבועיים.
בנוסף למאסר בבתי תיקון, למעלה ממחציתם קיבלו מלקות, במיוחד אלו שנמצאו אשמים בגניבה, שוטטות, והתנהלות זימה והליכה לילית (זנות).
כמעט כל הנידונים נדרשו לעבוד בעבודה קשה, בדרך כלל בלהכות בקנבוס.
ב-1720, חוקק חוק שהתיר, למעשה, להשתמש בבתי התיקון למעצר לפני משפט של "נוודים, ופושעים אחרים, עבריינים ואנשים המואשמים בעבירות קטנות".
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-18, הנידונים שהמתינו למשפט היוו, למעשה, יותר משלושה רבעים מהמחויבים לבתי מידלסקס ווסטמינסטר.
בחבר העמים של מסצ'וסטס, המונח "בית תיקון" נותר שם נרדף לכלא המדינה.
הדבר נכון גם לגבי מדינת מרילנד.
במחוז מילווקי , ויסקונסין, קיים בית תיקון פעיל, שאינו נכלל כחלק ממתקן הכלא במרכז המחוז.
בית שמואל שנקראה גם "שכונת הקווקזים" הייתה שכונה זעירה בירושלים ליד שער שכם, שנועדה ליהודי ההרים (קווקזים), כחלק ממכלול השכונות המכונה "בתי ניסן ב"ק".
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 רכש ניסן ב"ק שטחים מחוץ לחומות העיר העתיקה מצפון לשער שכם על דרך שכם, וייעד להקים בהם שכונה חסידית בשם "אהלי משה ויהודית" על שם משה מונטיפיורי ורעייתו יהודית.
מחסור ברוכשי דירות ובכסף הוביל את ב"ק להפסיק את בניית השכונה באמצע, ולמכור חלקים מהשטח לעדות אחרות שבנו בהן שכונות קטנות עבור חבריהן.
כך נבנתה שכונת אשל אברהם (הגורג'ים) עבור העדה הגאורגית, שכונת "עיר הצדק" לעדה העיראקית והסורית ושכונת "בית שמואל" עבור יהודי ההרים הקווקזים.
היהודים ההרריים, ובראשם האחים בצלאל ועשהאל מישאלי (מושאילוב), קנו את השטח בשנת 1875. בשנת 1882 כללה השכונה עשרים וארבעה מבנים.
ב-1884 הונחה אבן הפינה לבית כנסת "בית שמואל וזכריה" לעדה הקווקזית.
בראשית המאה ה-20 התיישבה קבוצת יהודים קווקזים בבית ישראל וייסדה שם בית כנסת (שקיים עד היום), ומעמדה של שכונת בית שמואל בקרב העדה ירד.
במהלך פרעות תרפ"ט, שבהן נרצחו 19 מתושבי שכונות ניסן ב"ק, ננטשה השכונה יחד עם שאר בתי ניסן ב"ק.
תושבי בית שמואל הצטרפו ברובם לקהילה הקווקזית בבית ישראל.
כיום שטח השכונה כלול בחלקה הערבי של שכונת מוסררה.
ככל הנראה, החנות לקרמיקה ארמנית של מרי בליאן שוכנת במקום.
בשנים האחרונות חודשה ההתיישבות היהודית בשכונות ניסן ב"ק.
בית שמש אקספרס היא חברה המספקת שירותי תחבורה ציבורית באשכול בית שמש.
החברה נוסדה בראשית שנת 2021 והחלה להפעיל את הקווים שבאחריותה ב-17 ביוני באותה שנה.
בית שמש אקספרס היא חברת בת של חברת ההסעות נתיב אקספרס ונמצאת בבעלות מלאה של קבוצת עפיפי, אשר בבעלותה מפעילות תחבורה ציבורית אחרות כגון חברת הנסיעות והתיירות נצרת, ש.א.מ.
נצרת וכבל אקספרס, שמפעילה את הרכבלית בחיפה.
החברה מפעילה את התחבורה הציבורית העירונית בעיר בית שמש, ומספר קווים מבית שמש לגוש דן, קריית גת, פתח תקווה, רחובות ולוד.
החברה מפעילה אוטובוסים עירונים ובינעירונים מדגמי גולדן דרגון עירוני וחשמלי, הייגר חשמלי, מרצדס-בנץ בינעירוני, אוטוקר וסולאריס עירוני ומפרקי שמייבאת קבוצת עפיפי, ווולוו בינעירוני.
בית שפרן הוא בניין שנמצא בכיכר המלך אלברט בתל אביב, בפינת הרחובות מלצ'ט ונחמני.
בית שפרן נחנך ב-1925. שימש לראשונה כבית מגורים עבור משפחת פרידמן.
הוכרז כמבנה לשימור ועבר שיפוץ מקיף, בתכנונו של האדריכל יואב מסר.
בית שפרן בנוי בסגנון האקלקטי, כינוי לסגנון אדריכלי המשלב קישוטים ממקורות שונים מסביב לעולם.
הבניין מושפע גם מאדריכלות הרנסאנס.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל משה צ'רנר, שתכנן גם את בית העיר תל אביב-יפו.
בית שנקר הוא בית שעמד ברחוב ביאליק 26 בתל אביב, ליד בניין העירייה הישן.
הבית נתרם לעיריית תל אביב לצורך הקמת בית תרבות עירוני, ושימש כמוזיאון וכספרייה למוזיקה, עד שנהרס בשנת 1994 ועל מקומו הוקם מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה.
בית שנקר נתרם לעירית תל באביב, על ידי אריה שנקר, בשנת 1951, לצורך הקמת בית תרבות.
בתחילה היה רצון להציג בו את אוספיו של מוזיאון הארץ.
בשנת 1955 נשקל להקים בו ספרייה ציבורית.
עד אז פונו רוב הדיירים שהתגוררו בבניין.
בשנת 1958 הוחלט להקים במבנה תצוגה לתולדות תל אביב, לקראת יובל החמישים של העיר.
בשנת 1967 התקיים בבניין תערוכה לכבוד 50 שנה להצהרת בלפור.
בסוף שנות ה-60 הוחל בהעברת המוזיאון בבניין אל בית העיר תל אביב-יפו הסמוך.
בשנת 1959 הוקצה הקומה העליונה של הבניין למוזיאון גנזא.
מוזיאון גנזא עבר בשנת 1963 לקריית המוזיאונים של מוזיאון הארץ.
ב-27 באפריל 1965 נפתח מוזיאון הכתב בבית שנקר, כמוזיאון-משנה של מוזיאון הארץ.
בשנת 1972 הועבר מוזיאון הכתב ל-'קריית המוזיאונים' ברמת אביב
בשנת 1974 עברה הספרייה הספרייה המוזיקלית לבית שנקר.
בית שמעון פרס (או בניין 22) הוא בניין משרדים השוכן בקריה בתל אביב ואשר שימש כמקום משכנם של משרד הביטחון ושל לשכות שרי הביטחון והרמטכ"לים של ישראל מאז שנות ה-50 ועד 2005. הבניין שימש כמוקד לקבלת החלטות ביטחוניות ומדיניות משמעותיות.
כיום משמש הבניין את מנהל ההרכשה והייצור של משרד הביטחון ואת לשכת ראש הממשלה בקריה.
בניית בניין 22 החלה בראשית שנות ה-50. הוא נחנך בשנת 1954 או בפברואר 1955 והיה מבנה המשרדים הגדול והמפואר בישראל באותה העת.
את הבניין תכנן אריה שרון והוא היה בעל 6 קומות.
הרמטכ"ל הראשון שאכלס את הבניין היה מרדכי מקלף, שעבר אליו מבסיס השלישות ברמת גן (לימים נקרא מחנה מקלף), ושר הביטחון הראשון שישב בו היה פנחס לבון.
הבניין חולק לשניים: החלק המערבי שימש את המטה הכללי של צה"ל, והחלק המזרחי את צמרת משרד הביטחון.
בשנות ה-60 נוספו לבניין שתי קומות, והוקמה חוות אנטנות על גג הבניין.
לפי שלמה חייט, ראש אגף אמרכלות במשרד הביטחון .
בניין 22 היה מרכז העצבים של מערכת הביטחון הישראלית.
במשך כחמישה עשורים התקבלו החלטות רבות ומשמעותיות בקומה השנייה של הבניין, כולל החלטות על מבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מבצע אנטבה והמאבק באינתיפאדות.
בנוסף, התקבלו בו ההחלטות על חיסולים ממוקדים.
הקומה הזו גם אירחה ביקורים חשאיים של שליחים ממדינות ערב, ביניהם המלך עבדאללה השני, שהיה אז יורש העצר.
במהלך שנות פעילותה שימשה הלשכה חמישה עשר שרי ביטחון.
עם השנים התדרדר מצבו הפיזי של הבניין, הצנרת החלידה, המרצפות והמשקופים התיישנו והוא נראה מוזנח ובלוי.
נטען שהוא כבר לא מתאים לאירוח מבקרים רשמיים ובכירים ממדינות זרות.
בפברואר 2005 עברו לשכות המטכ"ל ושר הביטחון מהבניין למגדל המטכ"ל.
ב־6 באוקטובר 2005 עברה לשכת ראש הממשלה אריאל שרון מבית וילהלם אברלה לבניין 22.
בספטמבר 2017 שונה שם הבניין ל"בית שמעון פרס" (פרס עבד בבניין כמנכ"ל משרד הביטחון).
באמצע 2025 החלו בבניין שיפוצים שעתידים להימשך מספר חודשים.
העובדים בבניין פונו, כולל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בית תַּלְמַי היה שושלת מלוכה הלניסטית ששלטה על מצרים.
תקופת שלטונם מוכרת בספרות בשם תקופת מצרים התלמיית.
השושלת שלטה במצרים במשך כ-300 שנה, מ-323 לפנה"ס עד 30 לפנה"ס.
תלמי הראשון, מייסד השושלת, היה אחד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול ומקדוני במוצאו.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול בשנת 323 לפנה"ס, הוא מונה לנציב (סטראפ) מצרים, ובשנת 305 לפנה"ס הכריז על עצמו כמלך מצרים ונטל את השם "סוֹטֵר" (מילולית, מושיע).
המלכה האחרונה לבית תלמי הייתה קלאופטרה השביעית, שנודעה כמאהבתו של יוליוס קיסר ומאוחר יותר גם של מרקוס אנטוניוס.
קלאופטרה הצליחה לשמור על עצמאותה של מצרים, אך התאבדה לאחר תבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) וניצחונו של אוגוסטוס.
לאחר מותה הסתיים שלטונו של בית תלמי, ומצרים הפכה לפרובינקיה רומית.
חלק מבנות המשפחה נישאו למלכים מבית סלאוקוס, שושלת מלוכה הלניסטית נוספת ששלטה בסוריה והפכו לחלק מבית מלוכה זה.
בנים נוספים מבני המשפחה שלטו בקפריסין ובקירינה.
זיהוים של בני תלמי השונים על פי מספר הוא המצאה מודרנית שנועדה להקל על ההבחנה בין בני המלוכה השונים של שושלת זאת, שבחרו במספר שמות קבועים כמו תלמי, קלאופטרה, ברניקי וארסינואי.
במקורות היוונים העתיקים הבחינו בין התלמיים השונים תוך שימוש בכינוי שניתן להם.
המספור בטבלה זו הוא על פי המקובל כעת.
בית תלמי שם המלך כינוי תקופת חיים (לפנה"ס) שנות שלטון (לפנה"ס) הערותתלמי הראשון סוטר 367 - 283 323 - 283 מייסד השושלת.
אשתו הייתה ברניקי הראשונהתלמי השני פילדלפוס 309 - 246 284 - 246 החל את שלטונו בשיתוף עם אביו.
חיזק את השליטה של השושלת במצרים.
אשתו הראשונה הייתה ארסינואי הראשונה.
לאחר מכן נישא לאחותו ארסינואי השנייהתלמי השלישי אורגטס 284 - 221 246 - 222 אשתו הייתה ברניקי השנייהתלמי הרביעי פילופטור 244 - 204 222 - 204 בתקופתו החלה השקיעה של בית תלמי הדף את התקפתו של אנטיוכוס הגדול.
ייתכן ששלטה עם אחותה קלאופטרה השישית; עם זאת, יש אפשרות שקלאופטרה השישית וקלאופטרה החמישית (אשתו של תלמי השנים עשר) הן אותה אישה ולמעשה מדובר באשתו של תלמי ולא בבתו.
כך שייתכן ששלטה ביחד עם אמה, ולא עם אחותה.
כמו כן, אין ודאות לגבי ארכלאוס אם כי סביר להניח שכן שלט ביחד איתה.קלאופטרה השביעית תיאה פילופטור 70 - 30 51 - 30 בתחילה שלטה יחד עם אחיה, תחילה עם תלמי השלושה עשר ולאחר מכן עם תלמי הארבעה עשר.
הייתה המאהבת של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס.
אורידיקה אשתו השלישית של תלמי הראשון, אמו של תלמי קראונוס
תלמי קראונוס, מת בשנת 279 לפנה"ס, היה בנו של תלמי הראשון ומלך מוקדון
ליסנדרה, בתם של תלמי הראשון ואורידיקה, אחותן של צלמי קראונוס
מלאגרוס, בנם של תלמי הראשון ואורידיקה, אח של תלמי קרונוס וליסנדרה
ברניקי סירה - בתו של תלמי השני, מתה בשנת 246 לפנה"ס.
הייתה אשתו של אנטיוכוס השני
ליסימכוס, בנם של תלמי השני וארסינואי הראשונה חי במאה ה-3 לפנה"ס
תלמי אפיגונוס - בנם של ארסינואי השנייה וליסימכוס, ותובע לכתר מוקדון.
קלאופטרה תאה, מתה בשנת 121 לפנה"ס.
הייתה בתו של תלמי השישי מלכה בבית סלאוקוס
תלמי אפיון, מת בשנת 96 לפנה"ס, היה בנו של תלמי השמיני, היה מלך קירינה
קלאופטרה סלנה הראשונה, מתה בשנת 69 לפנה"ס.
הייתה בתו של תלמי השמיני נישאה לאנטיוכוס השמיני מבית סלאוקוס
תלמי (מלך קפריסין) - מת בשנת 57 לפנה"ס.
היה בנו הבלתי חוקי של תלמי התשיעי ומלך קפריסין
ארסינואי הרביעית נולדה בשנת 67/68 לפנה"ס, הייתה אופוזיציה לקלאופטרה השביעית שהייתה אחותה.
קלאופטרה סלנה השנייה - בתה של קלאופטרה השביעית ומרקוס אנטוניוס.
אלכסנדר הליוס - בנה של קלאופטרה השביעית ומרקוס אנטוניוס.
תלמי פילדלפוס בנה של קלאופטרה השביעית ומרקוס אנטוניוס.
בִּיתַן אַהֲרֹן הוא מושב באזור השרון בין הערים נתניה וחדרה, השייך למועצה אזורית עמק חפר, ומשתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
ארגון "אל הכפר" נוסד כארגון התיישבותי של פקידים, שרצו להתיישב במושבות הדרים.
אל המשפחות המייסדות הצטרפו מאוחר יותר עולים מפולין וממשוחררי הבריגדה היהודית.
במסגרת התנועה "אל הכפר", הוחלט על הקמתו של היישוב ב-1932. ביוני 1933 הוחל בחריש העמוק ובקידוח הבאר, וב 1934 הוחל בנטיעת הפרדסים.
ב-8 בפברואר 1933 הוקם היישוב על ידי חמש המשפחות הראשונות: גורדין, חייקין, רוזנברג, שוסטקובסקי ושטיינהוז.
בתחילה שם היישוב היה ביתן.
בשנת 1946 שונה ל'ביתן אהרן', על שם אהרן (ארצ'יבלד ג'ייקוב) פריימן, שעמד בראש ההסתדרות הציונית בקנדה ושסייע ליהושע חנקין ברכישת אדמות האזור.
באר המים הראשונה של הכפר נחפרה בשנת 1933 בעבודת ידיים.
במהלך חפירת הבאר קיפחו את חייהם שני עוברים עבריים.
הבאר סיפקה את צריכת המים לשתייה וחקלאות במשך עשרות שנים.
בעשורים שלאחר מכן הצטרפו משפחות נוספות בכמה גלי התיישבות במושב בהתאם להקצאת קרקעות ומשקים שבוצעו על ידי הנהלת היישוב היהודי וקק"ל.
היישוב הסמוך, חבצלת השרון, נקרא על שמה של אשתו של אהרון פריימן, לילי ('לילי' היא חבצלת באנגלית) אך גם על שם הפרח שנפוץ באזור.
שם זה גם מופיע בספר משלי, לצד הביטוי "שושנת העמקים" - שם היישוב שסמוך לחבצלת השרון.
בחורף 1936 הצטרפו למושב עולים מפולין ולאחר מלחמת העולם השנייה עברו למקום חיילים משוחררים מהבריגדה היהודית.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ביישוב נערכו קורסים שונים של ההגנה.
ענפי החקלאות העיקריים במושב הם הפרדס (בעיקר קלמנטינות מסוג מיכל) והלול.
הרחבת הכפר הופרדה, והפכה ליישוב בת חן.
סמוך למושב נמצאת שמורת ביתן אהרן.
מדרום לשמורה מצוי בית יערי ששימש בעבר כבית הבראה לעובדי מדינה.
ממערב לביתן אהרון, סמוך לכביש 2 מתקיימת פריחת נרקיסים מדי שנה בחודש דצמבר.
בשטח האחו השתמרה אוכלוסייה מרוכזת וגדולה יחסית, של נרקיס מצוי שמושכת מטיילים חובבי פריחה.
נרקיסים אלו הם שריד חשוב לאוכלוסיות גדולות של נרקיסים, שפרחו בעבר בחורף באדמות השרון הכבדות ורוויות המים.
ליד אחו הנרקיסים, כ-100 מטרים מצפון לו, מתקיימת שלולית חורף קטנה שמתמלאת מים בחורף לאחר הגשמים.
בֵּ֫יתַא הוא כפר פלסטיני בנפת שכם שבמרכז השומרון, 13 ק"מ מדרום-מזרח לשכם.
הכפר מורכב מחמש חמולות, הכוללות שלושים משפחות.
בית הספר הראשון נפתח בכפר בשנת 1952 (לפני כן, הילדים למדו במסגדים), והוא שימש גם את הכפרים מסביב.
בשנת 1954 נפתח בכפר גם בית ספר לבנות.
היישוב נחשב למוקד כוח של תנועת הפת"ח, אך ראש העירייה הקודם, ערב א-שורפא, היה איש חמאס.
ראש העירייה הנוכחי הוא מחמוד ברהם.
בכפר נמצאו שרידים מהתקופה העות'מאנית הקדומה והוא מוזכר ברישומי המס מ-1596 כמאכלס 50 משפחות ששילמו מיסים בסך 8,000 אקצ'ה על יבולי דגנים, זיתים, צאן וכוורות דבורים.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מתואר ביתא ככפר גדול עם פרוור דרומי, המקבל מים מבארות, מוקף במטעי זיתים ומשמש כבירת המחוז.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 883 תושבים.
הכפר מחולק לשני מתארים גאוגרפיים: ביתא אל-פוקא (עליון) וביתא א-תחתא (תחתון), ולכן לעיתים הוא מכונה: "הביתות".
בינואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, עצר כוח של חטיבת גבעתי 12 מתושבי ביתא וחווארה שנחשדו כפעילי טרור על ידי שירות הביטחון הכללי.
בהוראת המג"ד, הכו החיילים את הפלסטינים הכפותים.
לאחר חשיפת הפרשה לציבור במאי 1989 נקבע שזו הייתה פקודה בלתי חוקית בעליל.
בעקבות בג"ץ יהודה מאיר הועמד המג"ד לדין צבאי ובשנת 1991 הורד לדרגת טוראי.
ב-6 באפריל 1988, חול המועד פסח תשמ"ח, יצאה קבוצה של כ־20 נערות ונערים מאלון מורה בליווי של שני מבוגרים לטיול באזור, כשפניהם למבצר החשמונאי תל ארומה.
אחד מהם היה רומם אלדובי, צעיר שהורחק משכם בעקבות ניסיונותיו החוזרים לפרוץ למתחם קבר יוסף, ומאוחר יותר טען חבר הכנסת חיים רמון שאלדובי ביצע בשכם ירי ללא אזהרה.
אלדובי הוא שהקים את ישיבת 'עוד יוסף חי' בקבר יוסף.
לדברי המטיילים, בעת שאכלו ארוחת בוקר ליד מעיין קטן בשדות הכפר ביתא, החלו ערביי הכפרים ליידות בהם אבנים.
בתגובה, המאבטח רומם אלדובי ירה בהם, ומהירי נהרג מוסא סאלח, תושב הכפר.
כתוצאה מכך אימאם הכפר הודיע ברמקולים על התקפת המטיילים.
בעקבות זאת הקיפו מאות תושבי הכפרים באזור ותקפו באבנים את קבוצת המטיילים, שישבה אותה עת בגיא הסמוך.
אלדובי ירה בתת-מקלע עוזי שבידו לעבר התושבים.
לאחר ויכוח קצר עם המדריך השני החליפו השניים כלי נשק.
אלדובי ירה לעבר קבוצת פלסטינים והרג אחד מהם.
אחד התושבים ניסה לפרוק את אלדובי מנשקו אך אלדובי ירה, הרג אותו ופצע תושבים אחרים.
לאחר זמן מה הושגה הסכמה, שלפיה ייפסק יידוי האבנים וכך גם היריות.
המטיילים הובלו לכפר כשהם מוקפים בתושבי המקום, והמדריכים מכוונים את נשקם כלפי מעלה.
בהגיעם לפאתי הכפר, אישה, אחותו של ההרוג הראשון שהיא גם אשת הפצוע שניסה לפרוק מאלדובי את נשקו הטיחה לבנה בראשו של אלדובי.
בעקבות זאת נורה צרור מרובהו של אלדובי (יש הטוענים שירה באוויר אך רובהו נתפס והוטה) וכתוצאה מהירי נהרגה נערה יהודייה בת 14 בשם תרצה פורת, והחלה התקפה נמרצת על המטיילים.
במהלך האירוע נפצעו רוב המטיילים היהודים וכן חלק מתושבי הכפר, אחד מהם מת מפצעיו מאוחר יותר.
מדריך ומארגן הטיול מנחם אילן איבד את הכרתו.
רומם אלדובי נפצע באופן קשה.
סיפורי הנערות והנערים שודרו באותו ערב בשידורי החדשות של הטלוויזיה הישראלית.
בתגובה לאירוע פוצצו חבלני צה"ל 16 מבנים בכפר, אחד מהם עקב פעולות בעלי בתים אלו בעת האירוע, ובאישור הפרקליטות הצבאית.
בין הבתים שנפגעו היו גם שני בתים שלא אושרו להריסה, וכן בתים של תושבים שהגנו על הנערות והנערים.
בעקבות האירועים נערך דיון בכנסת, אשר פירט את דו"ח צה"ל ולפיו התברר שהיו שלושה הרוגים מתושבי הכפר, בני 17, 18 ו-22.
האגודה לזכויות האזרח התלוננה על פעולות צה"ל באירוע.
מאוחר יותר תושבי הכפר פוצו בידי צה"ל על הנזקים לבתיהם.
החל ממאי 2021 ערכו תושבי הכפר הפגנות ואירועי מחאה נגד הקמת המאחז אביתר בסמוך לכפר.
ההפגנות פוזרו על ידי חיילי צה"ל בכדורי ספוג ובנשק חם.
לפי עיתון הארץ, באירועים אלה, שלגרסת דובר צה"ל כללו התפרעויות אלימות של תושבי הכפר, נהרגו שבעה מתושבי הכפר, ורבים אחרים נפגעו.
לטענת גדעון לוי גרסת דובר צה"ל אינה נתמכת בחלק מהראיות המצולמות לאירועי המחאה.
באירוע נוסף נהרג מאש צה"ל שרברב שלגרסת הפלסטינים היה בדרכו לעבודה.
באף אחד מהמקרים הללו לא הוחלט להעמיד את החיילים לדין.
באירוע נוסף נהרגה מאש צה"ל עאישה נור עזגי איגי, אזרחית אמריקאית-טורקית בת 26, בעת שהשתתפה בהפגנה בכפר.
בית תפילה הוא מבנה המיועד לתפילות ולטקסים דתיים שונים.
לדתות בדרך כלל יש בית תפילה המיוחד להן.
היהודים מתפללים בבתי כנסת (בעבר גם בבית המקדש), הנוצרים מתפללים בכנסייה, המוסלמים במסגד, וכך למרבית שאר הדתות בתי-תפילה משלהן.
ישנם טקסים שנערכים במקומות ייחודיים בטבע, כגון טקסים הינדואיסטים על נהר הגנגס שבהודו.
בעבר, עובדי האלילים נהגו לשים פסל של אלוהיהם בבית התפילה, כגון המקדשים ביוון העתיקה.
בחפירות שנערכו התגלו פסלים ודמויות בבתי הכנסת השונים המעידים על עבודה זרה שנעשתה במקום.
דוגמה לכך היא הצבת הפסל במרכז הבמה בכיוון התפילה.
בית התפילה הוא מקום שהשתנה באופן ניכר במהלך ההיסטוריה, והותאם לזמן ולתרבות.
דוגמה להתפתחות היא נושא כיוון התפילה.
ליהדות בתחילה לא היה כל כיוון מיוחד, אך עם הזמן השתרש הנוהג להתפלל לכיוון ירושלים ובית המקדש.
בתחילה התפללו גם המוסלמים לכיוון ירושלים, אך לאחר בידול האסלאם מהיהדות שונה הכיוון ופנה למכה.
ביהדות ישנה הלכה האוסרת על יהודי להיכנס לבתי עבודה זרה, כך גם לכנסייה, אך לעומת זאת מותר להיכנס למסגד.
זאת משום שהמוסלמים מאמינים באל אחד כמו היהודים, ואילו אמונת הנוצרים נחשבת לרוב הפוסקים כעבודה זרה.
בית תמחוי הוא מוסד המספק ארוחות, בחינם או במחיר סמלי, לנזקקים שאין ידם משגת לרכוש מזון לעצמם.
בלשון חז"ל המילה תמחוי מתארת קערה גדולה עבור תבשילים שונים שהכניסו נדבנים לתוך הקערה עבור העניים, וכבר הם השאילו אותה לכינוייה את מגבית המצרכים הקהילתית.
שימוש שנעשה במגשיות מסוג זה לחלוקת אוכל לנזקקים, היה ביסוד השם "בית תמחוי".
בתי התמחוי מנוהלים על בסיס התנדבותי והפעלתם מבוססת על תרומות כספיות ותרומות של עודפי מצרכים ותבשילים (ממסעדות, מאולמי חתונות וכדומה).
הניהול אינו אחיד וגם השיטה אינה זהה בכל המקומות.
התלות בתרומות ספורדיות גורמת לכך שפעילות בתי התמחוי אינה מובטחת ועלולה להקטע בגלל חוסר באמצעים.
בארץ-ישראל העות'מאנית, באמצע המאה ה-16, ייסדה רוקסלנה, אשת הסלטאן סלימאן את עמארת ח'אצכי סלטאן, בית תמחוי שנועד לספק מזון לנזקקים מוסלמים.
בתי תמחוי הפכו נפוצים בעיקר מאז התמורות הגדולות שהביאה המהפכה התעשייתית, שמבחינה חברתית יצרה תהליכי עיור והגירה, במהלכם איבדו רבים את מקור פרנסתם, או נאלצו לעבור תקופה של התאקלמות לזירה החדשה, ובתי תמחוי היוו פתרון מינימלי למניעת רעב.
בשנת 1800 בערך, המציא היזם והמדען הבריטי בנג'מין תומפסון, את 'מרק רמפורד', מרק מתוכנן כך שיספק את התזונה המינימלית הנחוצה לכל אדם.
פילנתרופים רבים הלכו בדרכו של תומפסון והקימו בתי תמחוי מתוך תפיסה שמדובר בצעד יעיל שערכו הישיר רב, וכל זה בעלות יחסית נמוכה.
ארגונים ותנועות חברתיות-פוליטיות לעומת זאת, ראו בעצם קיומם של בתי תמחוי ביטוי לעיוות החברתי שנוצר דווקא במציאות של גידול כללי בשפע, אך באופן שלא התחלק באופן שוויוני מספיק.
ביתיניה היא חבל ארץ גאוגרפי והיסטורי בצפון-מערב אסיה הקטנה (כיום בטורקיה).
ביתיניה הייתה ממלכה עצמאית החל משנת 297 לפנה"ס ועד שנת 74 לפנה"ס, עת ניקומדס הרביעי, מלכה האחרון, מסרה מרצונו לידי הרפובליקה הרומית שעשתה אותה לפרובינקיה.
גבולותיה של ביתיניה השתנו פעמים רבות לאורך ההיסטוריה, אולם בדרך כלל גבלה בים השחור מצפון ובים השיש ומצר הבוספורוס ממערב.
בדרום ובמזרח גבולותיה של ביתיניה היו מוגדרים פחות.
לפי סטראבון עבר גבולה המזרחי לאורך נהר סקריה, אולם נראה כי הגדרה זו מצמצמת ביותר, ובדרך כלל הגיעה ביתיניה לפחות עד פפלגוניה.
בתקופה הרומית השתרעה עד אזור נהר קיזילאירמאק (בעת העתיקה - "האליס") שסימן את גבולה עם פונטוס.
למעט שפלת החוף הצרה שלאורך הים השחור ומצר היבשה שבין ים השיש והים השחור, האזור הררי והר אולודא (Uludağ) חולש עליו מדרום.
לפי הרודוטוס וסטראבון יישבו הביתינים, שבט ממוצא תראקי, בביתיניה לאחר שגרשו משם או שיעבדו את המיסינים שקדמו להם.
בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיוויטיס (Zιβoιτης) את התואר "מלך", וביתיניה הייתה לממלכה.
בנו ניקומדס הראשון מלך בשנת 278 לפנה"ס.
עם תחילת מלכותו הוא הוציא להורג שניים משלושת אחיו, והשלישי שנקרא גם הוא זיפיטיס, הצליח לשמר חלק ניכר מהממלכה תחת שליטתו לזמן מה.
לנגד איומיו של אנטיוכוס הראשון, מלכה של הממלכה הסלאוקית, כרת ניקומדס הראשון ברית עם העיר השכנה הראקליאה ועם אנטיגונוס השני גונטס בשנת 275 לפנה"ס, אך הכוחות הסלאוקים לא הסבו נזק של ממש לממלכה ונסוגו זמן קצר לאחר מכן.
בעזרתם של הגאלים ניצח ניקומדס את אחיו זיפיטיס, הוציא גם אותו להורג ואיחד את ביתיניה כולה תחת שליטתו.
בשנת 264 לפנה"ס ייסד ניקומדס הראשון את בירתו בניקומדיה שלחופי ים השיש (כיום איזמיט בטורקיה), וקרא לה על שמו.
העיר נטלה את הבכורה משכנתה ניקאה (כיום איזניק) והייתה לאחת הערים החשובות בצפון-מערב אסיה הקטנה עד שחרבה בשנת 358 ברעידת אדמה.
במשך כמעט מאתיים שנה הייתה ביתיניה ממלכה משנית משגשגת באסיה הקטנה ושמרה על עצמאותה, אולם מצב זה השתנה בזמנו של מלכה האחרון, ניקומדס הרביעי פילופטור.
בשנת 90 לפנה"ס ובסיוע אחיו של ניקומדס הרביעי, פלש מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לביתיניה ובכך החל את מלחמת מיתרידטס הראשונה בינו לבין הרומאים.
ניקומדס הרביעי נמלט לאיטליה ושב אל ממלכתו רק לאחר שלבקשת הרומאים נסוג מיתרידטס מביתיניה.
ואולם הסכסוך לא הגיע לסיומו ושנתיים לאחר מכן תקף ניקומדס את פונטוס בעידודם של הרומאים והובס.
הסנאט הרומי שלח את הקונסול לוקיוס קורנליוס סולה, אשר הביס לבסוף את מיתרידטס ושחרר את ביתיניה סמוך לשנת 85 לפנה"ס.
שוב שב ניקומדס לביתינה בשנת 84 לפנה"ס, אך מעורבותה של רומא בענייני ממלכתו הייתה רבה וספק אם היה עצמאי לנהלה כרצונו.
בשנת 74 לפנה"ס ויתר ניקומדס הרביעי על השלטון ומסר את ממלכתו לידי הרומאים אשר הכריזו עליה כפרובינקיה רומית.
בכך העניק ניקומדס למיתרידטס השישי את העילה לפתיחת מלחמת מיתרידטס השלישית.
הרומאים הכריעו את מיתרידטס תוך מספר שנים, והפרובינקיה של ביתיניה אוחדה במשך חלק משלטונם עם זו של פונטוס.
בתקופת האימפריה הביזנטית שוב פוצלה ביתיניה הגדולה לשתי יחידות מנהליות נפרדות.
האזור שמר על חשיבותו הן בשל קרבתו לבירה קונסטנטינופול והן בשל כך שהדרכים מאסיה ומאסיה הקטנה אל תראקיה ואירופה עברו דרכו.
שתי הערים העיקריות בביתיניה, ניקאה וניקומדיה, נהנו ממעמד מרכזי לאורך השנים.
בניקאה התקיימו שתיים מהוועידות האקומניות הנוצריות, ואילו ניקומדיה שמשה כבירתה של האימפריה הביזנטית עד שזו הועברה לקונסטנטינופול בשנת 330. ערים חשובות נוספות היו הראקליאה וכלקדון שלחופי הבוספורוס.
מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש את ביתיניה ב-1075. שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מליק שח (Melikşah), סולטאן האימפריה הסלג'וקית.
הוא הקים את סולטנות רום, הכריז על עצמו סולטאן וקבע את בירתו בניקאה.
עם זאת, מסע הצלב הראשון דחק את רום מביתיניה ב-1097, והצלבנים השתלטו עליה בדרכם לירושלים.
ביתיניה עברה שוב לידי האימפריה הביזנטית עד נסיכות אוסמנאואולו (Osmanoğlu - "בני עות'מאן") שנקראה על שם ביי עות'מאן הראשון (Osman Gazi) החלה מתפתחת סמוך לאזור זה של אסיה הקטנה.
נסיכות זו הייתה לימים לאימפריה העות'מאנית.
בית תרבויות העולם הוא מוסד תרבות במרכז ברלין, בירת גרמניה, המשמש להצגת תערוכות, לכנסים, לפסטיבלים בינלאומיים ולמופעי תיאטרון וקונצרטים המציגים בין השאר פרויקטים חוץ-אירופאיים.
זהו אחד ממוסדות התרבות החשובים ביותר בברלין ובגרמניה בכלל.
האירועים במבנה ממומנים על ידי הממשל הפדרלי של גרמניה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל האמריקאי יו סטאבינס, וניתן לגרמניה כמתנה מארצות הברית ב-1957. בשל צורתו הייחודית הבניין מכונה בגרמניה "הצדפה ההרה" .
המבנה ממוקם בפארק הטירגארטן, בסמוך לקנצלריה הגרמנית למול מגדל הפעמונים של ברלין.
קנדי במהלך ביקורו במערב ברלין.
ב-21 במאי 1980 קרס גג המבנה, והאירוע גרר הרוג אחד וכמה פצועים.
האולם נבנה מחדש בסגנונו המקורי ונפתח מחדש ב-1987 בחגיגות 750 שנה לברלין.
מחוץ למבנה ניצב פסל הארד הכבד ביותר של הנרי מור, "אובל חצוי גדול: פרפר" (1985-86), במרכז אגם מלאכותי.
הפסל, שהיה עבודתו הגדולה האחרונה של מור, אותו סיים קצת לפני מותו, שוקל כמעט 9 טון.
זהו אחד משלושה פסליו של מור בברלין, שהושאל למערב ברלין ב-1986, אך מועצת העיר רצתה שהפסל יישאר בעיר, ועל כן ביקשה ממור שיתרום לה אותו.
המכתב ששלחה למור הגיע לידיו קצת לפני מותו והוא לא הספיק לכתוב את תשובתו.
ב-1988 רכשה ברלין את הפסל מקרן הנרי מור תמורת 4.5 מיליון מארק גרמני (בערך 2.58 מיליון דולר בשער של היום), סכום גבוה מאוד לפסל ציבורי באותה תקופה.
בסופו של דבר סבל הפסל משחיקה, הן בשל זיהום סביבתי והן בשל ונדליזם, והוא שוחזר ב-2010.
מתחם בית תרבויות העולם שימש כאתר צילומים בסרט הבדיוני-עתידני משנת 2005 "אאון פלוקס".
החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס סייר ביישובי ביתא ישראל לאורך שנת 1770, במסגרת מסעו לגילוי מקור נהר הנילוס.
הוא ציין כי הכינוי "ביתא ישראל" הוצמד ליהודים שסירבו להתנצר מהמאה הרביעית ואילך, כאשר אזנה, מלך אקסום הפך את ממלכת אקסום לממלכה נוצרית.
כינוי הגנאי פלאשה, שמשמעו באמהרית "חסרי קרקע", הוצמד ליהודים בפי שכניהם הנוצרים לזכר גזירה מן המאה ה-15 המתירה למוטבלים לנצרות בלבד להוריש קרקעות לצאצאיהם.
מקורו של כינוי נוסף, כּאילא או קאיילה, אינו ברור.
יש הטוענים כי מקורו בשפה הפלאשית, ניב של שפת האגאו בו השתמשו יהודי אזור קווארה עד המאה ה-19. הכינוי אטאנקון (attenkuñ), שפירושו "אל תיגע בי", נגזר מחומרה הלכתית שנהגו חכמי הקהילה בדיני טהרה – חבר קהילת ביתא ישראל שבא במגע עם נוכרים חייב להיטהר בטבילה בנהר לפני שובו אל הקהילה.
הגאוגרף תלמי מהמאה ה-1 מזכיר עם בשם "סוברידה" שחי מדרום לאקסומים באזור שבו חיו ביתא ישראל.
בתבליט מונומנטום אדוליטנום מוזכר עם בשם "סמנוי" שחי באזור הררי ומושלג שמדרום לאקסום ולתכזה.
ההרים הללו שנקראים כיום "סימן" נקראו בכתבי הגאוגרפיים מהתקופה הרומית בשם היווני "פיילה"/"פיילאי" ולפיהם השם המקומי היה "פסאבו".
המשורר הרומאי קלאודיאנוס בן המאה ה-4 כותב על יהודי חבש ומכנה אותם "ג'ודסי", אלדד הדני מזכיר אותם בשלהי המאה ה-9 ובמאה ה-10 נזכרת יהודית המלכה כ"דין אל-יהודייה", במאה ה-12 מופיעים מכתבי הכומר יוחנן המזכרים יהודים, באותה המאה בנימין מטודלה כותב עליהם ובמאה-13 מרקו פולו מזכיר אותם.
במאה ה-14 הצבא האתיופי לוחם כנגד ה'איהוד'.
השם הרשמי של הקהילה ופירושו בית ישראל.
המסורת החבשית מספרת שלפני הגעת הנצרות .{{הערה|אשכלי, ספר הפלשים, עמ' 147}} הקיסר האקסומי אזנה הוא זה שהכריז על הנצרות כדת האימפריה, היהודים סירבו לעזוב את דתם ומרדו בקיסר:
בצורה מטפורית הקיסר האקסומי ראה את מדינתו כממלכת ישראל המאוחדת ואת הפילוג בעם כפילוג ממלכת ישראל המאוחדת, הוא השווה את עצמו לרחבעם ואת מדינתו לממלכת יהודה בעוד שאת המורדים היהודים הוא ראה כממלכת ישראל שפרשו ולכן כינה אותם בית ישראל.
למרות שהכוונה בשם הוא לחבורת מורדים לכינוי לא יוחסה משמעות שלילית והעדה השתמשה בו כשם רשמי שלאחר מכאן היווה מונח מנוגד ל"ביתא קריסטיאן" היא הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, זהו גם השם המקובל בספרות המדעית, החל משנות השמונים של המאה העשרים.
אַגַאוּ (געז: አገው) שמו של העם שיישב בחבש לפני הכיבוש האקסומי-אתיופי דרומית לתכזה, עד לתקופה מאוחרת היו האגאו בעיקר פגנים אך עם הזמן שטחיהם נכבשו על ידי האימפריה האתיופית ורבים מהם נטמעו בתוך החבשים הנוצרים.
הכינוי אגאו הוא ההפך הגמור מביתא ישראל, שם זה סימל פגניות ושלל מהיהודים את ההגדרה העצמית שלהם וכן הזכיר ליהודים שהם אלו שגרמו לירידתה של אקסום ולתקופת החושך בה ידם הייתה על העליונה:
סיבה טעונה פחות לשימוש בכינוי "אגאו" נובע מהניבים השגורים בפי חלק מבני ביתא ישראל שחיו באזורי האגאו - כיילה וקווארית , שפות יהודיות מקבוצת השפות הכושיות המרכזיות.
כינוי הגנאי הנפוץ ביותר באתיופיה כלפי העדה.
הכינוי נגזר כפי הנראה מן השורש פ-ל-ס, בשפת געז, שאחד מפירושיו הוא "מהגר" או "גולה בארץ לא לו", עמדה בה מחזיק גם אהרן זאב אשכולי.
יוסף הלוי שיער שמקור הכינוי בתרגום השם "אהל אל-גולה", ששימש בהתייחסות ליהודי חצי האי ערב.
השערה נפוצה נוספת היא שמשמעותו "אלה שבאו מפלשתינה".
השערה אחרת, בה מחזיק הבלשן וולף לסלאו, היא משמעותו "מאבד שורשים", "נודד" ו"מהגר".
אזכור כתוב ראשון לכינוי מצוי בצו מן המאה ה-15, שהוציא הקיסר יסחק.
צו זה יצא אחר דיכוי מרד הנציב היהודי שמונה על ידי החבשים באזור וגרה, דמביה ובית אגור, על ידי צבא הקיסר וסיפוח האזור לשליטה ישירה של האימפריה האתיופית.
בצו, שהתגלה במאה ה-20, פונה הקיסר לתושבים שנכבשו בלשון זו:
סיפוח האזור לשליטת האימפריה האתיופית הרע מאוד את מצב הקהילה היהודית.
חלק ניכר מאזור ההתיישבות היהודי נכבש והותיר יהודים רבים ללא אדמותיהם.
כמו כן, אחר הסיפוח הקיסר יסחק .
בהיעדר אדמות הפכו חלק מיהודי האזור לצמיתים ואחרים פנו לעסוק במקצעות האומנות והייצור, שנחשבו אף הם לבזויים בקרב החבשים, ולכן הורידו את מעמד היהודים לתחתית הסולם החברתי.
מקצועות אלו תרמו מאוחר יותר, בתקופת התחייה האתיופית, לעליית מעמדם לראש הסולם.
כַּיְילָה כַּיְילָה (ካይላ) הוא אחד מהכינויים הנפוצים לביתא ישראל.
מוסכם כי מקור הכינוי הוא בשפת אגאו.
הכינוי הופיע לראשונה בכרוניקה של הקיסר סוסניוס והתייחס ל, לאחר זאת הופיע הכינוי בפקודת הסגרגציה של הקיסר יוהנס הראשון .
למרות שהכינוי נחשב לגנאי הוא היה בשימוש אצל מידענים יוצאי לסתה ווגרה בהתייחסות אל עצמם במחקרה של סלמון.
משמעות הכינוי אינה ידועה ועל כך ישנם מספר השערות:
מידענים יהודים מאזור בלסה טענו שמשמעות הכינוי בפשטות הוא "יהודי, לא נוצרי".
אטימולוגיה עממית קושרת את הכינוי למילה העברית "קהילה".
יונה בוגלה טען כי מקור הכינוי הוא בשפה התגרית ומשמש לציון אומנים ובהרחבה מנודים.
כינוי לכלי מעץ בצורת V המשמש להפרדת המוץ מגרעיני התבואה ולעקירת קוצים בשדה.
סלמון מעלה כי ייתכן והכלי מסמל את צלב העץ שאליו חובר ישו.
על פי מידען של החוקר אנטואן תומסון ד'אבדי לכינוי משמעות של לוחם.
משמעות זו קשורה, ככל הנראה לכך שבמהלך המאות ה-16 וה-17 הכינוי ניתן לגדודים יהודים בצבא האתיופי.
ד'אבדי הציע שהכינוי הוא שמו של עם קדום שישב באזור כיילה מדה.
במונומנטום אדוליטנום מוזכר עם הנקרא "כלה" אשר חי ככל הנראה באזור שמדרום לסמין.
הכהן אבא יצחק טען בפני ד'אבדי שמשמעות הכינוי הוא: "אלה שלא עברו את הנהר", משמעות זו אומתה על ידי חוקרים שפעלו בקרב דוברי שפות האגאו, לרבות הכמנתים, שנאמר להם כי פירוש הכינוי הוא "אחד שלא חצה את הנהר" או "הוא או הם לא חצו".
לדברי החוקר קרל ראתיינס הכוונה היא "אל תחצה את נהר התכזה".
כיילה הוא גם שמה של אחת משפות האגאו שהיו שגורות בפי ביתא ישראל באזורי בגמדר (לא כולל קווארה) ותיגראי.
היהודים נתפסו בתור מזיקים, ובמיוחד הואשמו על ידי הנוצרים כצולבי ישו הרוצים לפגוע במאמינים הנוצריים.
ביתא ישראל היו מקריבים קורבנות באופן תמידי ובייחוד כבש.
הנוצרים ראו את הכבש כישו הנידון לצליבה, את הכהנים כצולביו, ואת הנפחים היהודים כמכיני המסמרים שאיתם צלבו את ישו.
הייתה גם נפוצה האמונה כי היהודים היו מוציאים גופות מקברי הנוצרים וכן הורגים ילדים על מנת להשתמש בדמם.
לא פעם קרה כי הנוצרים שלחו קלגסים לכפרים היהודים וטבחו בהם כמשתקף מהכרוניקה של הקיסר באדה מריאם במלחמת שבע השנים באמצע המאה ה-15:
יחס דומה ניתן לראות בכרוניקה של הקיסר סרצה דנגל מהמאה ה-16 שהעדיף להילחם כנגד היהודים מאשר באורומו הפגנים בגלל שהללו רצחו את ישו:
בודה בודה (ቡዳ) כינוי הנקשר בכחות מאגים המקושרים כביכול ליהודים, בחברה החבשית קיימת האמונה כי עבודת הכפיים כדוגמת נפחות קשורה לשטן וכחות אופל אחרים ולכן הם בעלי "עין הרע" המסוגלים להעביר אותם אנשים אלו נקראו בודה.
אותו בודה מסוגל לאכול את נשמותיהם של קורבנותיו וכן הם הגורמים למחלות בלתי מפוענחות, כמו כן הבודה נתפס בתור ג'יב (צבוע) השותה את דם אנוש בתחפושת אדם ובלילה הוא חוזר לצורתו המקורית מכאן הם כונו גם ג'ירתאם ("בעל זנב") שהללו מחביאים את זנבם בשעות האור.
האגדה מספרת שאבותיהם של הבודה הם 15 ילדיה של חוה שהחביאה אותם בגן העדן כאשר זו גורשה, משגילה אותם האל הפך אותם לחיות.
הנוסע הבריטי ג'יימס ברוס מדווח:
ההשלכות של התפיסה הזו היו קשות, השכנים הלא-יהודים היו נמנעים מקשרים עם יהודים, ולכסות את פניהם כאשר פוגשים אחד ולהסתיר את ילדיהם שנחשבו כקורבן המועדף נוסף על כך היו גם שיטות לריפוי מחלות הנגרמות מבודה וגם הדלקת מדורות המבריחה אותו:
במאי 2009 תועד מקרה של צעירה עולה מהפלאסמורה שטענה כי יהודים כישפו אותה, בני משפחתה הטילו נאצות באדם שלכאורה "אכל את נשמתה":
כינוי שפירושו "אל תגעונו" וביחיד "אל תנגְעוני" ("אַטּאִנְקוּני").
הכינוי משקף את ההחלטה המחמירה של המלקוסה אבא צברה בתקופת הקיסר זרע יעקב האומר שאין לגעת בגוי מטרתו הייתה הפרדה מוחלטת בין היהודים לאוכלוסייה הנוצרית.
עם הזמן הפך למושג המדגיש את הבדלנות של העדה.
אוריתאווי אוריתאווי (ኦሪታዊ) מונח שמשמעותו "שומרי מצוות התורה" ואשר מקביל למונח ביתא ישראל.
בעת האחרונה הפך להיות מונח קוטבי למונח פלאשמורה.
עברווי עברווי (ዕብራዊ, עברי) מונח המתייחס לצ'ווה (בן חורין) שהוא מביתא ישראל בניגוד לברייה (עבד).
נוספים טביב (ጠቢብ) או טביבן - כינוי נוסף שמשמעותו "חכם" כמו בערבית ("רופא", "חכים"), "בעל ידע" משמעות שנייה היא "נפח" הכינוי מתייחס בעיקר למשלוח ידם של היהודים בייחוד מלאכות יד שנקשרו עם הכינוי "בודה".
כינויים נוספים ופחות נפוצים הם:
"נפורה" ("נפח") בקרב הגורגים .
ד'אבדי הציע שהכינוי מורכב משתי מילים "כיילה" ו-"שה" (שמשמעותה עם) ומשמעותו "עם הכיילה".
קוורין סבור כי הכינוי הוא הלחם של הכינויים "כיילה" ו-"פלאשה" שאלו מופיעים תכופות יחדיו.
"דמננזה" בגוג'אם, משמעותו "שדמו יהיה עליהם" ומתייחס לדמו של ישו, שנצלב בידי היהודים.
יש המחשיבים את הכינוי "אתיופים", להבדיל מ"יוצאי אתיופיה" או "יהודים ממוצא אתיופי" כביטוי שאינו מדויק, מאחר שכשליש מבני קהילת ביתא ישראל הם ילידי ישראל.
חבשים חבשים (געז: ሐበሻ; געז ותגרית: חבשה; אמהרית: אבשה) מונח המכוון לעמים דוברי השפות האתיו-שמיות ולקבוצות הקשורות אליהם אתנית ותרבותית.
ביתא ישראל עצמם נמנים עם הקבוצות הללו.
בחברה החבשית ישנה טרמינולוגיה אחרת המשמשת לסיווג צבע העור.
ביתא ישראל כיתר עמי צפון אתיופיה, לרבות החבשים, מחשבים עצמם כבעלי צבע עור "קיי" (ቀይ - אדום) אשר נחשב כצבע הרצוי.
כדי לתאר אדם כהה יותר משתמשים במונח "קיי דאמה" שאותו ניתן לפרש כחום-אדמדם, הצבע הכהה יותר הוא "טעים" שמשמעו שחום.
בחברה החבשית כמעט ולא יעשה שימוש במילה "טקור" (ጥቑር - שחור) כדי לתאר צבע עור מכיוון שהוא מזוהה עם עבדות ועם קבוצות המכונות ברייה ושנקלה.
במקרים רבים באתיופיה שבהם אדם היה מכנה אדם אחר בכינוי שחור ובמונחים הנלווים לו היה מסתכן בתקיפה ואף בהרג.
בשפה העברית הכינוי כושי (הבא מן התנ"ך ומשמעותו תושב ארץ כוש) ניתן לבעל עור שחור ונוצרה הזדהות מסוימת בינו לבין המונח באנגלית "Nigger" (שהיה שנים רבות כינוי גנאי).
מכיוון שהמונח כושי מתקשר לצבע שחור הוא מהווה מקבילה למונחים החבשים שנקלה (ሻንቅላ) וברייה (ባርያ).
משמעות המונח שנקלה הוא "עבד שחור" וניתן לעמים שחורי עור השונים פיזית מהצפון-אתיופים והחיים בעיקר בגבול עם סודאן.
פעמים רבות המונח שנקלה מתורגם כמקביל למונח Negro ולמונח הגזעי Negroid , כיום המונח נחשב לכינוי גנאי.
המונח השני ברייה הוא במקורו כינוי ההיסטורי שניתן לקבוצה האתנית נארה שבה השתמשו הצפון-אתיופים כמקור לעבדים, עם הזמן קיבלה המילה את המשמעות "עבד" ויותר מאוחר למקבילה למונח שנקלה.
כיום המילה מהווה כינוי לשחורים באופן כולל.
ביתא ישראל (בגעז: ቤተ እስራኤል – "בֵּתֶה אְסרָאֵל"; תרגום: "בית ישראל", כלומר "קהילת ישראל") היא קהילה היסטורית יהודית עם קשרים לתרבות ישראל ועדות יהודיות ומכונה גם יהודי אתיופיה.
הקהילה התקיימה באזור חבש ההיסטורי, שהיווה חלק מהאימפריה החבשית והאימפריה האתיופית ומחולק בין המדינות האתיופיות אמהרה ותיגראי.
ביתא ישראל קיימו מנהגים ופולחן המכונים "היימנות", השונים בחלקם מהמנהגים וההלכות של היהדות בימינו.
באמצע המאה ה-4 קם מרכז יהודי עצמאי בשם ממלכת הגדעונים שליבו בהרי סימן, כתוצאה מקבלת הנצרות באימפריה החבשית ועל בסיס שטחיו ההיסטוריים של גדעון.
שטחי הממלכה ומידת עצמאותה המדינית בצל האימפריה החבשית השתנו במרוצת הדורות, עד שעלה בידי יהודית המלכה להדוף פלישה חבשית לממלכה ולכבוש את עיר הבירה החבשית אקסום.
עליית השושלת הסולומונית בשלהי המאה ה-13 הביאה לחידוש העימות המזוין עם צבאות האימפריה האתיופית, עד אשר בתחילת המאה ה-17 סופחה הממלכה לאתיופיה.
במהלך תקופת התחייה השתלבו בני ביתא ישראל רבים בממשל ובצבא הקיסרי, אולם רבים אחרים דבקו בכלל ההלכתי של הימנעות ממגע עם גויים (אטאנקון), גם במחיר נידוי חברתי ועוני גובר.
תקופת השופטים והזעזועים הקשים שבעקבותיה, הביאו לשחיקה מתמדת בחופש הפולחן של קהילה זו.
אלפים מבני הקהילה נספו בניסיון עלייה כושל לארץ ישראל בשנת 1862, ורבבות גוועו בתקופת הזמן הרע ("כְּפוּ קֵן") – שבע שנים רצופות של בצורת, מלחמות ומגפות.
טרם קבלת העצמאות של אריתראה מממשלת המעבר האתיופית, בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעה עליית ביתא ישראל להיקפים משמעותיים, ובמסגרתה עלו לישראל רוב יהודי אתיופיה.
במהלך תולדותיה כונתה הקהילה במספר כינויים נוספים.
שמה המסורתי והרשמי של הקהילה הוא 'ביתא ישראל' ("בֵּתא אִשׂרַאֶל"), שמשמעותו (באמהרית וגעז) "קהילת ישראל".
מקור הכינוי במאה ה-4 והוא נועד לציון השתייכות לקהילה ישראל, להבדיל מ"ביתא כריסטיאן", המציין השתייכות לכנסייה הנוצרית.
בניגוד לכינויים אחרים, כגון פֶלַאשַה (שמשמעותו 'גולים', 'זרים', המונח הוא קדום ביחסו ליהודים וכנראה בתחילה לא היה פוגעני.
הוא שימש גם לכינוי אויבי הקיסרות ששיתפו פעולה עם המורדים היהודים למן המאה ה-14).
לשם 'ביתא ישראל' לא יוחסו משמעויות שליליות והקהילה השתמשה בו לפני יצירת הקשר עם קהילות יהודיות חיצוניות לאתיופיה.
בחלק מהספרות המחקרית נעשה שימוש בכינוי זה החל משנות השמונים של המאה העשרים.
להתייחסות לחברים בקהילה, השתמשו ביתא ישראל בכינוי אִשׂרַאֶלווי ("ישראלי"); הכינוי יהודים ("אייהוד"), כמעט ולא היה בשימוש הקהילה כיוון ששימש ככינוי גנאי בסביבה הנוצרית-אתיופית.
רק עם התחזקות הקשר עם הקהילות היהודיות במאה ה-20 נפוץ השימוש גם בכינוי זה בקרב הקהילה עצמה.
על פי המקרא קהילות יהודיות באזור שמעבר לכוש היו קיימות עוד במאה ה-8 לפנה"ס.
בין חוקרי אתיופיה קיימת הסכמה כללית כי היהודים והיהדות היו קיימים באתיופיה הקדומה, אך מקורם ותולדותיהם אינם ידועים ועל כך קיימות השערות מגוונות.
המחלוקת העיקרית במחקר היא על טיב הקשר האתנו-דתי בין אותם יהודים קדומים לבין היהודים שהופיעו לראשונה על הכתב במאה ה-9 אצל אלדד הדני ובמאה ה-14 במקורות האתיופים.
בשאלה זו קיימות שתי אסכולות מרכזיות בקרב ציבור החוקרים – אסכולת "הגולה הנידחת" ואסכולת "הסיעה האתיופית".
אסכולת "הגולה הנידחת" סבורה כי ביתא ישראל הם קבוצה יהודית שגלתה בעבר הרחוק לאתיופיה ושמרה על זהות יהודית מובחנת ומובדלת מסביבתה הנוכרית במשך כל שנות קיומה.
כך התייחסו הנוצרים האתיופים לביתא ישראל וכך סברו ראשוני השליחים והחוקרים שפגשו את בני העדה בכפריהם, לרבות יוסף הלוי, יעקב פייטלוביץ, קרלו אלברטו ויטרבו, וולף לסלאו, שמואל בארי, חזי עובדיה ומנחם ולדמן.
הזיקות הרבות בין ההלכה היהודית הקדומה והלכות ביתא ישראל מחזקות סברה זו.
בטיבן של הלכות ביתא ישראל ובזיקתן להלכה הקדומה המוכרת לנו מספרות בית שני עסקו בין היתר החוקרים אהרן זאב אשכולי, ג'יימס קווירין, מרדכי וורמברנד, דניאל שפרבר, יואל בן נון, מאיר בר-אילן, יוסי זיו ושרון שלום.
בנוסף עמד יצחק גרינפלד על הזיקות הלשוניות בין לשונותיהן של ביתא ישראל למגוון שפות שמיות.
1–12|כיוון=שמאל}} היוו בסיס לחומרות שמהן התעצבה הלכת ביתא ישראל.
כמו כן, הביטויים "יהודים", "ישראלים" ו"גולים" המתארים את ביתא ישראל בכתבים נוצריים אינם אלא כינויי גנאי ששימשו להצדקת רדיפתם.
סברה זו מתיישבת עם העובדה כי כתבי הקודש של ביתא ישראל, המצחף קדוס, כתובים געז ובחלקם ניכר כי נוכשו מהם אזכורים של ישו.
כוהני ביתא ישראל העידו אומנם כי נאלצו לגייר את ספרי הקודש הנוצריים לאחר שספריהם העבריים הוסתרו או הושמדו בתקופת האינקוויזיציה האתיופית, אולם ספרים כאלה טרם אותרו.
עם אסכולה זו נמנים החוקרים סטיבן קפלן, קיי קאופמן שלמיי והגר סלמון.
בעוד חסידי "הגולה הנידחת" בקיאים לרוב בהלכה היהודית לדורותיה וחסידי "הסיעה האתיופית" בקיאים לרוב בתולדות אתיופיה, אין (נכון ל-2019) חוקרים פעילים המשלבים בקיאות בתולדות ההלכה היהודית עם בקיאות בתולדות האמונה הנוצרית באתיופיה.
לביתא ישראל ישנן מספר מסורות על מוצאה, אשר ברובן מודגש כי היהודים הגיעו גלים-גלים לאתיופיה, בעיקר דרך הנילוס ויובליו.
חלק ממסורות אלו קושרות את הגעת היהודים לאתיופיה לסיפור פמליית מנליק המובא בכבר נגשת, בין היתר בכמה גרסאות יהודיות, כאשר חלקן מוסיפות לו הגירה מחצי האי ערב.
מסורות אחרות, מורכבות יותר, גורסות כי גלי ההגירה של רבים משבטי ישראל, בעקבות כיבוש ארץ ישראל על ידי האשורים במאה ה-8 לפנה"ס ועל ידי הבבלים במאה ה-7 לפנה"ס, הם שיצרו את קהילת יהודי מצרים, שחלקים ממנה היגרו מאוחר יותר לאזור שמדרום לכוש.