tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביי נולד כבן יחיד לכייליל.
אביו מת טרם שאביי נולד, ואמו מתה בלידתו; הוא אומץ על ידי דודו, רבה בר נחמני.
אביי נקרא פעמים רבות בפי חבריו "נחמני".
לפי סברה אחת, המובאת לראשונה ברש"י, נקרא נחמני כיוון שגדל אצל רבה בר נחמני, אך לפי סברה אחרת, שמו המקורי היה דווקא נחמני, וכדי להימנע משם הדומה לשם אביו המאמץ, קיבל את הכינוי "אביי", לפי ראשי תיבות הפסוק: – כך הסביר המהרש"א במסכת קידושין בשם "ספר יוחסין" והאר"י בשער הגלגולים.
לעומתם, יש המסבירים שנקרא אביי משום שהשם דומה למלה "אבא", היינו שרצה לומר ש"שמו כשם אבי".
סברה אחרת, מודרנית, רואה בשם 'אביי' מילה בארמית עתיקה שמשמעה 'נחמה'.
מכאן שהשם אביי הוא למעשה הנוסח הסורי של השם נחמני.
בתלמוד מובא כי אף בשמים הוא נקרא "נחמני": מובא כי הוא פגש בלילה באגרת בת מחלת (מזיקה) שפגשה אותו ברחוב ואמרה לו: לולי שמכריזים ברקיע הזהרו בנחמני ובתורתו, היית בסכנה.
נענה אביי: אם חשוב אני בשמים, גוזרני שלא תעברי במקום יישוב לעולם.
רבותיו המובהקים היו רבה בר נחמני, דודו, שאצלו גדל והתחנך, וכן רב יוסף, מגדולי האמוראים של הדור הקודם.
אביי היה עמם כל חייהם.
מסופר שכאשר חלה רב יוסף ושכח את תלמודו, היה אביי מזכיר לו.
אביי הוקיר והעריך ביותר את רבותיו, עד שאמרו עליו שכאשר היה רואה את .
אביי דאג במיוחד לשמור על קשר עם חכמי ארץ ישראל וללמוד את תורתם, וכך שולבו בתלמוד הבבלי גם פסקיו של רבי יוחנן.
כבר מצעירותו בלטו כשרונותיו וכך נכתב ב:
תרגום: אביי ורבא ישבו לפני רבה, אמר להם: למי מברכים?
רבא הצביע למעלה ואביי יצא החוצה והצביע לשמיים.
אמר להם רבה: שניכם חכמים תהיו.
כמו שאומרים אנשים: "כל דלעת ודלעת משעה שמתחיל בה השרף (כלומר, כאשר הדלעת מתחילה לגדול) יודעים (מה יצא ממנה) (כלומר, משל הוא שלפי מה שהוא בצעירותו יודעים מה יהיה בבגרותו).
כשגדל אביי, הוא נודע כאדם רודף שלום שעוסק בגמילות חסדים, והיה מקובל ומכובד על הבריות.
אביי העריך מאוד את אמו החורגת, וכמה פעמים אמר דברים בשמה, בצירוף הביטוי "אמרה לי אם".
יש המזהים את ה"אם" כאומנתו שגידלה אותו ולא כאם חורגת.
יש גם פעמים שאביי מביא ראיות לשיטת רבא או מסביר אותה, ובכשלושים מקומות אומרת הגמרא (אביי ורבא אמרו יחד…).
לבד משש מחלוקות, הלכה תמיד כרבא במחלוקות שהיו ביניהם .
למעלה מארבעת אלפים אמרות, קושיות, פירכות ותירוצים מיוחסים להם, וכמעט לא ניתן למצוא נושא בתלמוד שאותו לא העמיקו והרחיבו.
לא לחינם בא המושג הוויות אביי ורבא, המהווה שם נרדף לתלמוד כולו.
על חבריו נמנה רב שימי בר אשי.
הוא היה בן בית אצל אביי, וכך מסר כמה משמועותיו, שלא אמר בבית המדרש, אלא הסביר לבניו בעת לימודם עם זאת הוא לא נחשב לתלמידם של אביי ורבא, ולרוב הוא דן עימם בהלכה, והוא אף חלוק עליהם לפעמים
מלבד רבא, היה גם רבי זירא מחבריו של אביי, והיה אחד מגדולי הדור שבחרו באביי לראש הישיבה לאחר מותו של רב יוסף.
באותה עת התחרו ארבעה תלמידים על מִשְׂרַת ראש הישיבה, עד שהוחלט כי זה שיביא טענה שאין לסתרה – יהיה ראש הישיבה.
היה זה אביי שזכה, גובר בין היתר גם על רבא.
כמו כן מסופר, בעוד שרבא זכה לבת קול משמים רק בערב יום כיפור, אביי זכה לזאת בכל יום שישי ואבא אומנא בכל יום.
אביי הנהיג את הישיבה ואת יהדות בבל כולה במשך 14 שנה.
אביי (וגם רבה, דודו) היו כהנים מבית עלי הכהן, שעליהם נגזר שימותו בגיל צעיר, למרות זאת, אביי חי כשישים שנה כיון שעסק בתורה ובגמילות חסדים.
שימש גם כדיין ומסופר בתלמוד שזיהה זייפני שטרות על פי סגנון הכתב.
בר הדיא וחלומותיהם של אביי ורבא
בזמנם של אביי ורבא היה אדם בשם בר הדיא שעסק במקצועו כפותר חלומות והיה נהוג שמי ששילם לו עבור עבודתו - פתר לו לטובה, ומי שלא שילם לו - פתר לו לרעה.
אביי היה נוהג לשלם לו, ורבא לא היה משלם לו, ולכן היה פותר תמיד את חלומותיו של אביי לטובה, ואת אלה של רבא לרעה.
התלמוד במסכת ברכות מספר על סדרה של חלומות כאלה.
דוגמה: אביי ורבא אמרו לו: ראינו בחלומינו את הפסוק .
לרבא פתר בר הדיא שהוא יפסיד בעסקיו עד שלא יוכל לאכול מרוב עצבות, ולאביי פתר שהוא ירוויח בעסקיו ומרוב שמחה לא יוכל להכניס אוכל לפיו.
אשתו הראשונה ילדה לו בנים ובנות, אך לא ידועים עליה פרטים נוספים.
אשתו השנייה הייתה חומא, נינתו של רב יהודה, ששני בעליה הקודמים נפטרו.
במחלוקת בין חכמים, האם חזקה היא שאישה היא אישה קטלנית לאחר שמתו שני בעליה או רק לאחר שמתו שלושה בעליה, סמך אביי על רב יצחק בר יוסף, שקבע שהחזקה היא רק לאחר שלושה מקרים, ונישא לחומא, ונפטר גם הוא.
אחד מבניו של אביי הוא האמורא המפורסם רב ביבי בר אביי.
על מקום קבורתו כתב רבי חיים ויטאל בספר הגלגולים: "בכפר יבנית יש שם מערה, שבה קבורים אביי ורבא.
והנה הפתח לצד מערב, ובתוכה הרבה כוכים, הנה בכוך שבקרן מזרחית דרומית ממש, שם קבור אביי.
והכוך הסמוך לו העומד בצד דרום ממש, שם קבור רב דימי מנהרדעא.
והכוך הסמוך לו אשר בצד דרום גם כן, והוא כוך יותר רחב מכוך ר' דימי הנזכר, ושם קבור רבא, והוא בכוך האמצע שבצד דרום, ושאר הכוכין לא הגיד לי מה הם".
קיים דין האומר שאם כלי בלוע בתוך אדם או בעל חיים חי, אף על פי שהאדם או בעל החיים נמצא בתוך אוהל, אין הדבר הטמא נהיה טמא בטומאת אוהל.
האמורא רבי זירא הסתפק, האם כלי הבלוע בתוך בהמה המפרכסת נחשב כבלוע - מכיוון שהבהמה אינה מתה.
רב ששת פסק שהבהמה נחשבת כאינה בלועה, מכיוון שהיא נחשבת כ"אוכל", אך רבי זירא הקשה על כך, כיצד ניתן להחשיב אותה כ"מתה", לפי ההלכה האומרת שבהמה כזו אינה מטמאת טומאת נבילות.
רש"י מסביר, כי השאלה היא רק ביהודי שיש ברשותו כלים בבטן בהמה טמאה, או גוי שיש ברשותו כלים בבהמה טהורה.
אך כאשר ליהודי יש כלים בבטן בהמה טהורה, המותרת לו באכילה, ברור שאין הכלים נחשבים כבלועים, שהרי הבהמה מותרת לו באכילה, ודבר הבלוע בתוך אוכל אינו נחשב כבלוע.
השאלה היא רק בבהמה טמאה, שאינה מותרת לו באכילה, והשאלה היא האם יש להחשיב את הבהמה כחיה שהרי אינה מטמאת טומאת נבילות, או שמא יש להחשיבה כאוכל, שהרי מטמאת טומאת אוכלין.
אביטל דיקר (נולדה ב-29 בנובמבר 1964) היא סופרת ועורכת דין ישראלית.
בעברה הייתה שחקנית וכיכבה בסרטים כגון "החיים על פי אגפא", "הקיץ של אביה", "קשר דם" ו"ג'נאם ג'נאם".
זוכת פרס אופיר ופרס התיאטרון הישראלי.
נולדה כבת בכורה לתיאודור (תדי) ורחל דיקר, במשפחה בת שתי בנות.
אביה היה גאולוג ואמה עורכת דין.
מרים בן-פורת היא דודתה מצד אמה.
כשהייתה בת שנתיים וחצי, נהרג אביה בסיני במהלך שירותו כקצין חבלה מפגיעת פגז, במלחמת ששת הימים.
כשהייתה בת 12 נישאה האם בשנית לעורך הדין עמיהוד בן פורת ובני הזוג עסקו שניהם בעריכת דין.
עד גיל עשר גרה בשכונת רחביה בירושלים ואחרי כן גדלה בצפון תל אביב.
דיקר למדה משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
התגוררה כשלוש שנים בניו יורק ולמדה שם במכון לי שטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
שיחקה לראשונה בסרט "אחותו של הנריק" של רותי פרס (1987).
תפקידה הראשון בסרט קולנוע היה ב"פוטו רומן", סרטו של אסי דיין בשנת 1987. התפרסמה לראשונה בזכות משחקה בסרט "הקיץ של אביה", בשנת 1988. לאחר מכן קיבלה תפקידים שונים הן בקולנוע הישראלי והן בסרטים הוליוודיים כגון "טריפל בוגי" (1991), "ליל הקשת" (1994) ו"החטא ועונשו" (2002).
בשנת 1992 השתתפה דיקר בסרט "החיים על פי אגפא" וזכתה על הופעתה בו בפרס אופיר לשחקנית המשנה.
בשנת 1994 הופיעה בסרטם של איתן פוקס ועירית לינור "שירת הסירנה".
כל הסדרות שודרו בערוץ 2.
ב־2005 פצחה דיקר גם בקריירת דוגמנות, כאשר נבחרה להוביל את צילומי קולקציית קיץ 2005 של מעצבת האופנה אורלי גולן.
ב־2007, לאחר גירושיה מגבעון שניר, פרסמה דיקר שני רומנים, "מאז הלילה ההוא" ו"יומן על רומן שהיה".
סיימה לימודי משפטים וממשל במרכז הבינתחומי הרצליה ב-2015 ועובדת מאז בתחום עריכת הדין וייעוץ פיננסי.
החל מספטמבר 2023 חיה בארה"ב ועובדת כיועצת פיננסית בחברה העוסקת בניהול נכסים פיננסיים.
בגיל 24 נישאה לאמריקאי בניו יורק.
בעלה השני היה סופר ואיש עסקים.
נישאה בשלישית לבמאי ואיש העסקים גבעון שניר.
לבני הזוג נולדו שתי בנות והם התגרשו לאחר שמונה שנים.
דיקר מתגוררת במיאמי שבארצות הברית.
"יומן על רומן שהיה", הוצאת ידיעות ספרים, 2008
"מאז הלילה ההוא", הוצאת כתר, 2004
"השער האבוד", ספר לנוער, הוצאת עם עובד, 2018
אבילה (abella או abila, נקרא גם seleucia, כיום קווילבה: בערבית: قويلبة) היא יישוב קדום בעבר הירדן המזרחי, שנמנה עם ערי הדקפוליס.
האתר נמצא כ-13 ק"מ מצפון לעיר אירביד, שני קילומטר ממזרח לכפר הירדני חרתא, ממזרח לאום קיס, והוא ממוקם בין שני תילים, תל אבילה ותל חירבת אום אלעמאד (אם העמודים).
דקפוליס הייתה קבוצה של עשר ערים ששכנו בעיקר בעבר הירדן המזרחי.
ערים אלו לא היו קבוצה רשמית או גוף מדיני, אלא קובצו ביחד עקב מוצאם המשותף של תושבי הערים הללו שהיו ברובם רומאים ויוונים, בשונה ממרבית תושבי האזור שהיו שמים (יהודים, נבטים וארמיים).
לכל הערים הייתה דרגה גבוהה יחסים של אוטונומיה וחופש פעולה.
פליניוס הזקן לא כלל את אבילה ברשימת ערי הדקפוליס, אך כן כלל ברשימה את רפנה.
לעומתו, חוקרים אחרים כתלמי כללו עיר בשם אבילה והשמיטו את רפנה.
יש המזהים את רפנה כאבילה.
ברשימתו של תלמי הופיעה אבילה, אך הוא הזכיר גם את אבילה ליסניוס (Abila of Lysanios) (שבקרבת דמשק).
על פי יוסף בן מתתיהו, קיבל המלך אגריפס לשלטונו ארבע ערים: טריכיי וטבריה בגליל, אבל ויוליס שבעבר הירדן.
לפי תיאורו אבל זו היא אבל השיטים שבקרבת ים המלח ואינה בתחום הדקפוליס.
הארכאולוג אולברייט זיהה יישוב שנזכר במכתבי אל-עמארנה, יבליים
(Yablima), כאבל או אבילה, עיר הדקפוליס.
בעיר היה יישוב כבר בתקופת הברונזה, אולם היא הגיעה לשיא אוכלוסייתה בתקופה הביזנטית ובתקופת שלטון בית אומאיה.
בתקופה הרומית ישבו סמוך לעיר הלגיונות הרומיים השלישי והשנים עשר.
הראשון שהתעניין באתר מבחינה ארכאולוגית היה החוקר הגרמני אולריך יספר זצן, שהגיע מדמשק על סוסו לתל אביל בפברואר 1806. ב-1888, עם ייסודה של החברה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, הגיע לאתר החוקר גוטליב שומכר, וסייר במקום.
רק מאז 1980 מתבצעות במקום חפירות ארכאולוגיות.
הרולד מייר, פרופסור מהסמינר התאולוגי במיזורי, ארצות הברית, קיבל את אישור מחלקת העתיקות בירדן והחל לחפור במקום.
החפירות החלו ב-1982, והן מתקיימות כל שנה זוגית.
הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על כך שהאתר היה מיושב כבר בתקופת הברונזה, ולאחריה בתקופת הברזל, בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית, ובתקופת בית אומייה.
בין ממצאי החפירות: מטבעות, כדים, כלי זכוכית ומנורות.
בחפירות נמצאו תיאטרון וחמש בזיליקות מהתקופה הביזנטית, אחת מהן בנויה על מקדש לאלה ארטמיס.
אביטל ענבר (נולד ב-29 בספטמבר 1944) הוא סופר, מתרגם, עיתונאי ומבקר מסעדות ישראלי.
אביטל ענבר נולד בתל אביב.
הוריו, מרדכי (בורשטין), יליד אזור קייב ורחל לבית שילנסקי, ילידת קובנה, אנשי תרבות ודוברי שפות, חיו שנים רבות בצרפת והיו חדורים בתרבותה.
אביו כתב ותרגם להנאתו פרוזה ושירה, בעיקר בצרפתית, ברוסית ובעברית, ומחזה פרי עטו נדפס בשם בדוי במוסף הספרות של העיתון דבר.
סבו מצד אביו, לוי בורשטיין, היה אחד השותפים בספינת הסוחר העברית הראשונה, החלוץ, ששטה לאורך חופי המזרח התיכון בשנים 1919–1921, עד שטבעה מול חופי יפו, ושימשה גם "מכינה" ליורדי-ים מן היישוב.
ענבר למד בבית הספר אוליפנט (יהודה הלוי) בתל אביב.
מגיל שלוש-עשרה ועד עשרים-ושש חי בצרפת, בכלל זה שנתיים במרסיי, שם למד צרפתית, ושנתיים באלג'יריה הצרפתית, שהייתה שרויה בעיצומה של מלחמת עצמאות שכללה טרור עירוני הן ערבי-לאומני והן של הימין הקיצוני הצרפתי.
רשמים בלתי-אמצעיים עזים אלה משפיעים עד היום על השקפת עולמו בעניין הסכסוך היהודי-פלסטיני והעימות הפנים-ישראלי.
במרסיי ובעיקר בפאריס ספג את תרבות צרפת ואת רוחה, רכש את שפתה על בוריה, סיים את חוק לימודיו התיכוניים בגמנסיה של כי"ח (אליאנס) בפריז שניהל הוגה הדעות עמנואל לוינס, ושמע מפיו פילוסופיה.
אחר כך עשה תואר במכון למדעי המדינה בפריז ולמד גם בפקולטה למשפטים וכלכלה.
למחייתו עבד בשגרירות ישראל בפאריס, בתחומי הביטחון ואחר כך העיתונות, וכתב בצרפתית את עיתון השגרירות.
בשובו לישראל ב-1970 שימש כתב-חוץ של עיתונות צרפתית, בין היתר היומון קומבה, שאלבר קאמי ייסד עוד בתקופת ההתנגדות לכובש הנאצי.
לימים עבד במטה למשק בשעת חירום במשרד הביטחון, הקים וניהל בבית ברל מכינה לסטודנטים יהודים מחו"ל, וניהל את לשכת-המסחר ישראל-אפריקה.
במקביל שימש מתרגם רב-תחומי מצרפתית לעברית ומאנגלית לעברית ולצרפתית.
פעילויותיו בתחומי התרבות הצרפתית במשך עשרות שנים הן חוט השני של עשייתו, והן מבטאות יחס מורכב של אהבה ושנאה כלפי צרפת.
מ-1976 התמקד אביטל ענבר בתרגום ספרות יפה, ועד 1998 תרגם לעברית ממיטב הספרות הצרפתית, ומעט מאנגלית.
נסע תדיר לפריז, להיפגש עם מו"לים ועם סופרים ולבחור כותרים לתרגום למען מו"לים ישראלים.
התיידד עם דמויות מובילות בספרות הצרפתית, כמו מארגריט דיראס, ועם אמנים מובילים כמו איב מונטאן.
ערך ב"מסדה" סדרת תרגום מוקדשת לספרות צרפת.
יעץ לבתי הוצאה שונים בעניין ספרות צרפתית, ועיצב במידה רבה את נוף התרגום מצרפתית לעברית בשנות פעילותו.
תרגם מספר ספרי קומיקס של אסטריקס מאת רנה גוסיני ואלבר אודרזו.
פעל רבות גם מעל דפי העיתונות לשיפור מעמד המתרגם ושכרו מול הוצאות הספרים.
על פועלו הספרותי ועל הפצת התרבות הצרפתית בישראל זכה בשני עיטורי כבוד מממשלתה – קצין במסדר האמנויות והספרות וקצין מסדר כפות הדקלים האקדמיות .
במשך שנים רבות, כעיתונאי עצמאי הכותב ברוב העיתונים, לצד כתיבה פוליטית וכלכלית, תחקירים וראיונות-עומק בעיתונים כגון דבר השבוע ומגזין גלובס, בנושאים ישראליים ובינלאומיים מגוונים – התעשיות הביטחוניות, החלל, החרם הערבי, הכלכלה הפלסטינית, אם להזכיר כמה מהם - פיתח פן קבוע של כתיבה על תענוגות החיים.
התמחה בצרפת – פוליטיקה, כלכלה, תרבות, אמנות, חברה, גסטרונומיה ויין.
לצורך פעילותו כמתרגם, כעיתונאי וכסופר ביקר בצרפת עשרות פעמים.
התוודע לרוב השפים המובילים, למטבחים האזוריים והעיליים ולאזורי היין, והקדיש לנושאים אלה מאות כתבות.
עשר שנות סיוריו הראשונות היו לספרו הראשון: "התענוגות של צרפת" (1997).
במקביל הרחיב את מסעותיו העיתונאיים לדרום-אפריקה, איטליה, ספרד, ליטא, מדינות יוגוסלביה-לשעבר ועוד, וכתב עליהן משלל היבטים.
בכתיבתו העיתונאית וגם בספריו נתן לא פעם ביטוי לדעותיו כסוציאליסט והתנגד לפשיזם, לגזענות ולכפייה למיניה, וגם ליחסו הבלתי-מתפשר כלפי גרמניה "החדשה", שלא עברה דנציפיקציה, לא שילמה על פשעיה ואינה לוחמת בתופעות של נאו-נאציזם וגזענות.
ענבר גם מפריד הפרדה ברורה בין אהבתו לתרבות צרפת ותענוגותיה להתנגדותו למדיניותה העוינת כלפי ישראל ולאנטישמיות הרווחת בה, אנטישמיות שנשיא צרפת בשעתו, סרקוזי, שידידותו לישראל אישית בטיבה ואינה משקפת את המדיניות המסורתית של ארצו לדעת ענבר, הכיר בה בפומבי.
בעקבות כתיבתו נגד מדיניות צרפת בתחילת מלחמת המפרץ הראשונה, והחזרת עיטור כבוד שקיבל ממשלת צרפת, הוחרם בידי שלטונות צרפת – לרבות סירוב להעניק לו אשרה.
וזאת עד לפנייתו של שר-החוץ שמעון פרס לשר החוץ הצרפתי רולאן דימא, שאין להחרים עיתונאי בגין דעותיו.
לימים יזם, כתב וערך כתב-עת עברי רב-תחומי ועצמאי בשיקוליו העיתונאיים בשם Ici la France, "כאן צרפת" שראה אור בשנים 1997–2000 כמוסף פרטי לא-פרסומי מטעם שגרירות צרפת והופץ על ידי עיתון הארץ.
כתב עיתון עצמאי גם מטעם שגרירות דרום-אפריקה, וזאת רק אחרי ביקורו של הנשיא דה קלרק בישראל והתחייבותו לביטול האפרטהייד.
לצורך כתיבתו נסע כמה פעמים לדרום אפריקה, סקר רבות מפניה לטוב ולרע, נפגש עם כמה מראשי השלטון הלבן ועם מנהיגי הרוב השחור לפלגיו – אך לא ויתר על הפן הנהנתני, יין, שכיות-חמדה תיירותיות ועוד.
ב-1995 ייסד יחד עם איש העסקים הישראלי-צרפתי ז'אן פרידמן את בית ההוצאה מדריכי יונתן בע"מ, שהיה בעל הזיכיון מטעם מדריך המסעדות והמלונות הצרפתי גו מיו להפקת מדריך דומה בישראל, וניהלו, תחילה כמדריך מסעדות ומלונות, ובשנים האחרונות כמדריך מסעדות בלבד.
המדריך נסגר ב-2003 בעקבות האינתיפאדה השנייה והמיתון הכלכלי.
זה היה המדריך המקצועי הראשון בישראל, שהוא כתבו וערכו אגב הפעלתו של צוות בודקים אנונימי שערך מאות בדיקות סמויות בשנה.
בשנים 1997–2023 כתב עשרה ספרי מסע סיפוריים, חווייתיים, נהנתניים, שתכליתם להסב אושר לקוראים ולנוסעים, ושאחדים מהם נקראים כרומאן פיקארסקי.
הם מוקדשים לצרפת ואזוריה השונים, לדמויות ולאירועים.
פרקים מתוכם פורסמו בעיתונים ובאתרי אינטרנט רבים, והם משמשים מקורות לכתיבה על צרפת.
כתבות רבות שכתב בשנים האחרונות על סיוריו במדינות התפרסמו באתרים כגון "זמן הרפואה", גורמה, גלובס ועוד.
כמו כן כתב את "תמונות פאריסאיות", המוקדש בעיקר למפגשיו עם יוצרים בצרפת וליחסי צרפת, ישראל והיהודים.
כתיבתו, המבוססת על תחקירי-שטח מקיפים, מפגשים והתרחשויות, מעניקה לקורא נקודת-ראות אישית על צרפת, תרבותה, האמנות ושכיות החמדה שלה, ההיסטוריה, בעיות השעה ומצב היהדות.
היא מעבירה את ה-Esprit הצרפתי שהוא ספוג בו מנעוריו על שלל פניו, וכפי שנכתב על תענוגות פרובאנס, "נתקלים בכתיבה נהדרת (...) לא רק שהעברית מלוטשת, מרתקת, מענגת, אלא שגם היא לוכדת בשלמות את הרוח הצרפתית".
(נירה רוסו) – וגם, על תענוגות צרפת: "מחבר את הרוח והגשמיות באופן נפלא" (בועז כהן, חופשי-תיירות, 5.5.97).
כתב רומן בצרפתית בשם Mortel Amour.
ביולי 2019, הוענקה לענבר אזרחות צרפתית בזכות פועלו למען תרבות צרפת והיחסים הכלכליים הבינלאומיים.
ענבר הוא בעל תואר מאסטר (2014) מאוניברסיטת פריז 8 בהיסטוריה של ארץ ישראל.
אביטל ענבר היה נשוי לאיה, פסיכולוגית קלינית, ואב לשלושה.
לענבר בת בכורה, אילנה, מנישואים קודמים.
"התענוגות של פרובאנס", אביטל ענבר, ירושלים, 2000.
"התענוגות של דרום מערב צרפת", כתר, ירושלים, 2005.
"התענוגות של יינות בורדו", כתר, ירושלים, 2005.
"אווז בנוסח אשכנז - זכרונות מאלזאס", אביטל ענבר, 2011.
"תמונות פאריסאיות", ספר אלקטרוני, אביטל ענבר, מאי 2015.
"אלזאס – מדריך טיולים ליין, אוכל, תרבות ומורשת יהודית", אביטל ענבר, אוגוסט 2015 ("אלזאס" מבוסס על "אווז בנוסח אשכנז", שפרסם בפסח 2011, והוא מעודכן ל-2015).
"50 התענוגות של פרובאנס", הוצאת שטיינהרט שרב, 2017, וספר דיגיטלי באתר "עברית".
"רעבים בטוקיו", מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2019. ספר מודפס בהוצאת מודן, 2023, ספר דיגיטלי וספר קולי באתר "עברית" ,2023,
"פאריס של כולנו", ספר דיגיטלי באתר "עברית" ובאתר מנדלי מוכר ספרים ברשת.
"פרובאנס והריביירה הצרפתית", ספר דיגיטלי באתר "עברית" ובאתר מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2023
"פריז קצר ולעניין", ספר דיגיטלי באתר "עברית" ובאתר מנדלי מוכר ספרים ברשת אפריל 2024
אביב עקרוני, השפעת המהר"ל מפראג על ראשית החסידות (לצרפתית), 1973.
ז'אק מאסי , הצנחנים נגד הטרור – הקרב על אלג'יר, מערכות, 1975.
אמיל אז'אר/רומן גארי, כל החיים לפניו, עם עובד, תל אביב, 1977.
ויקטור הוגו, עלובי החיים, כתר, ירושלים, 1978.
בוריס ויאן, חרש הלבבות, ספרית פועלים, תל אביב, 1979.
בוריס ויאן, עוד אירק על קבריכן, ספרית פועלים 1979.
ה' ג' ולס, מלחמת העולמות (מאנגלית), כתר, ירושלים, 1979.
פטריק מודיאנו, רחוב החנויות האפלות, עם עובד, תל אביב, 1979.
אמיל אז'אר/רומן גארי, חרדתו של המלך סלומון, עם עובד, תל אביב, 1980.
דני דידרו, ז'אק הפטליסט ואדונו, ספרית הפועלים, תל אביב, 1980.
גוסיני ואודרזו, אסטריקס וקלאופטרה, ד' פלד, תל אביב, 1980.
אנדרה ז'יד, חסר המוסר, מסדה, ירושלים, 1980.
פטריק מודיאנו, וילה נוגה, זמורה ביתן מודן, תל אביב, 1980.
סימון סיניורה, הנוסטלגיה כבר לא מה שהייתה, עם עובד, תל אביב, 1980.
אנרי-פייר רושה, ז'יל וג'ים, כתר, ירושלים, 1980.
לאון שווארצנברג, פייר ויאנסון-פונטה, לשנות את המוות, כתר, ירושלים, 1980.
ז'ול ורן, ילדי רב החובל גרנט, ספרית פועלים, תל אביב, 1981.
בוריס ויאן, העשב האדום, ספרית פועלים, תל אביב, 1981.
גוסיני ואודרזו, אסטריקס באולימפיאדה, ד' פלד, תל אביב, 1980.
גסטון לרו, תעלומת החדר הצהוב, ספרית פועלים, תל אביב, 1981.
לו דיראן, ז'אראי, ספרית מעריב, תל אביב, 1982.
אנדרה ז'יד, הסימפוניה הפסטוראלית, כתר, ירושלים, 1982.
פייר שנדורפר, היה שלום, המלך, ספרית מעריב, תל אביב, 1982.
סבאסטיאן ז'אפריסו, קיץ קטלני, ספרית מעריב, תל אביב, 1982.
רומן גארי, עפיפונים, עם עובד, תל אביב, 1983.
רומן גארי, חייו ומותו של אמיל אז'אר, 1983.
אלבר כהן, אוכל מסמרים, ספרית פועלים, תל אביב, 1983.
בלז סנדראר, היד הקטועה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1983.
גרהם גרין, מונסיניור קיחוטה (מאנגלית), ספרית מעריב, תל אביב, 1983.
אנדרה ז'יד, מרתפי הוטיקן, עם עובד, תל אביב, 1984.
ז'ול ורן, מסע אל בטן האדמה, ספרית מעריב, תל אביב, 1984.
כריסטיאן רושפור, שיר לסופי, ספרית מעריב, תל אביב, 1984.
גי דה מופאסאן, בל-אמי, ספרית מעריב, תל אביב, 1984.
אנרי טרואיה, צ'כוב, עם עובד, תל אביב, 1984.
סטפאני, מלפפונים חמוצים עם שוקולדה, ספרית מעריב, תל אביב, 1984.
אלבר סימונן, אל תגעו בכסף, זמורה ביתן, תל אביב, 1984.
פייר מאניאן, המפקח בשדה הכמהין, 1984.
רומן גארי, לאור אישה, ספרית מעריב, תל אביב, 1985.
כריסטיאן רושפור, מנוחת הלוחם, ספרית מעריב, תל אביב, 1985.
ז'ול ורן, חמישה שבועות בכדור פורח, ספרית מעריב, תל אביב, 1985.
ז'ול ורן, מסביב לעולם בשמונים יום, ספרית מעריב, תל אביב, 1985.
רולאן דורז'לס, צלבי העץ, ספרית מעריב, תל אביב, 1985.
אליזבת באדנטר, וגם אהבה..., ספרית מעריב, תל אביב, 1985.
אנדרה ורנה נהר, קורות עם ישראל באור המקרא (חלקי), ראובן מס, ירושלים, 1985.
רומן גארי, חינוך אירופי, ספרית מעריב, תל אביב, 1986.
מארגריט דיראס, המאהב, ספרית מעריב, תל אביב, 1986.
כרים בקראדוני, השלום האבוד, מערכות, תל אביב, 1986.
וולטר, קאנדיד או האופטימיות, התם; מסדה, גבעתים, 1987.
פראנסואה טריפו, הסרטים בחיי, מסדה, גבעתים, 1987.
מארגריט דיראס, הכאב, ספרית מעריב, תל אביב, 1987.
מארסל פאניול, ז'אן דה פלורט, 1987.
מארסל פאניול, מאנון – מי הגבעות, מסדה, גבעתים, 1987.
סימון שווארץ-בארט, טי-ז'אן לוריזון, הוצאת שוקן, ירושלים, 1987.
רמון קנו, היום השביעי של החיים, עם עובד, תל אביב, 1987.
פרנסואז דולטו, שאלה של אם (עריכה מדעית איה ענבר), 1987.
ז'ול ורן, מיכאיל סטרוגוב, ספרית מעריב, תל אביב, 1987.
רומן גארי, כלב לבן, ספרית מעריב, תל אביב, 1988.
רומן גארי, ליידי ל', ספרית מעריב, תל אביב, 1988.
מארגריט יורסנאר, היצירה בשחור, זמורה ביתן, תל אביב, 1988.
מארגריט דיראס, הירושימה אהבתי, ספרית מעריב, תל אביב, 1988.
אלכסנדר דיומא, שלושת המוסקטרים, זמורה ביתן, תל אביב, 1988.
אנדרה מאלרו, הכובשים, מסדה, גבעתים, 1988.
גוסיני, סיפורי ניקולא הקטן, 1988.
ז'ול ורן, עשרים אלף מיל מתחת לפני-הים, ספרית מעריב, תל אביב, 1990.
איסמעיל קאדרה, השנה השחורה, מצעד הכלולות קפא בקרח, ספרית מעריב, תל אביב, 1991.
טיירנו מוננמבו, בכור היתומים, ספרית מעריב, תל אביב, 2005.
ז'ורז' סימנון, התלוי מסן-פוליין, חג מולד של מגרה, שבעה צלבים קטנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2007.
ז'ול ורן, מסביב לעולם בשמונים יום, כנרת זמורה ביתן, אור יהודה, 2008
גי דה מופאסאן, ימי ראשון של בורגני פאריסאי ושלושה סיפורים, 2009.
רמון ראדיגה, שטן הבשרים, נהר ספרים, 2010.
פייר לוטי, שלוש גברות בקסבה, נהר ספרים, 2010.
יורם ברונובסקי, "ילד הפלא של ההשכלה", הארץ, 23 בנובמבר 1980.
קריאל גרדוש (דוש), "הגאלים באים", מעריב, 7 במרץ 1980.
הדה בושס, "תמונות של ייאוש", "משקפי קריאה", הארץ, 6 במאי 1986.
מרדכי אבישי, "נשים, ממון, פוליטיקה", מעריב, 21 בדצמבר 1984
שלמה פפירבלט, "המאהב, הגוף שלי, הראש שלי", ידיעות אחרונות, 1986.
מיכאל הנדלזלץ, "תחת דגל צרפת", הארץ, 28 ביולי 1987.
חיים פסח, "הודו-סין אהובתי", במחנה, 11 ביוני 1986.
ירון לונדון, "מחירו של חטא", 7 בדצמבר 1982.
ז'יזל ספירו, "כפר באמצע פאריס", הארץ, ספרים, 1987.
תמר גולן, "כאבו של הזולת – נסבל", הארץ ספרים, 15 ביוני 2006.
לנה שילוני, "איך להצליח בעיתונות", הארץ, 29 במאי 2008.
עודד סברדליק, "מפגש טראגי בין שני עולמות", 1986.
מאיר שניצר, "פרחה עם ראש".
שלמה פפירבלט, "מילים יהודיות בצרפתית", ידיעות אחרונות.
מרדכי אבישי, "גיבורים יהודים בין ריאליה לגרוטסקה", מעריב, 1983.
דינה פלדות, "הכל כתוב במילון", מעריב.
עמירה שגב, "מתרגם עם תמלוגים", חדשות 8 ביוני 1988.
חנה קים, "הקשר הצרפתי – חמישה יוצרים ישראלים קיבלו השבוע את מיסדר האמנויות והספרות", תרבות וספרות, ידיעות אחרונות.
דליה קרפל, "לא למרסל פרוסט", העיר, 13 בדצמבר 1985.
אהוד בן עזר, "המתרגם הוט הפראייר של תעשיית הספר העברי – שיחה עם אביטל ענבר", גלובס, 10 בפברואר 1989.
ירון גולן, "ז'ול ורן ואביטל ענבר – אור בקצה המנהרה?", הארץ.
אמיר נוימן, "אביטל ענבר (צרפתית): להישאר בחוץ", מונולוג, דבר 19 ביוני 1987.
מני פאר, "התענוגות שלי מתענוגות צרפת", גורמה (את).
נירה רוסו, "שבחי פרובאנס", מוסף הארץ, 8 ביוני 2000.
מרדכי חיימוביץ', "שני מבטים בשאטו", מעריב ספרות וספרים, 30 ביוני 2000.
גבי לוין, "אוהבת את האוהבים", הארץ, מוסף ספרים, 11 ביוני 2003.
ענת חלפין בריאיון עם אביטל ענבר, "אביטל ענבר, תרבות, תענוגות ופוליטיקה", סיגאר, יולי-אוגוסט 2008.
ישראל אהרוני, "לאן נעלם ז'אק למלואז", 7 ימים, ידיעות אחרונות 21 במרץ 1997.
אבימי היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל, רבו המובהק של רב חסדא, שמסר עשרות מפסקיו ואמרותיו.
בעקבות מעשה מסוים, אבימי שכח את מסכת מנחות, והוא בא לפני רב חסדא שלמד את אותה מסכת עצמה בבית מדרשו, ורב חסדא הזכיר לו את ששכח.
הגמרא מבארת, כי אף על פי שיכול הוא היה לקרוא לרב חסדא, תלמידו המובהק, שיבוא לפניו, הוא העדיף לבוא לפני רב חסדא, ובכך לקיים את מאמר חז"ל .
אביטל רונאל (Avital Ronell; נולדה ב-15 באפריל 1952) היא פילוסופית והוגת דעות יהודייה-אמריקאית.
מכהנת כפרופסור לספרות גרמנית, אנגלית והשוואתית וכראש המחלקה לספרות גרמנית באוניברסיטת ניו יורק.
נולדה בפראג להורים ישראלים שהיו בשליחות דיפלומטית בעיר.
סיימה לימודים ב-Rutgers Preparatory School שבניו ג'רזי בשנת 1970, וקיבלה תואר ראשון ב-Middlebury College שבורמונט.
אחר כך למדה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
היא קיבלה דוקטורט בגרמנית מאוניברסיטת פרינסטון תחת הדרכתו של סטנלי קורנגולד בשנת 1979. אחר כך נסעה לפריז, שם למדה פילוסופיה בת זמננו.
באותה העת התחברה עם הסופרת קתי אקר.
רונאל החלה ללמד באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, וב-1995 עברה לאוניברסיטת ניו יורק, שם היא מרצה וחוקרת עד היום.
בעבודתה הושפעה רבות מרעיונות הדקונסטרוקציה של ז'אק דרידה.
במאי 2018 אוניברסיטת ניו יורק מצאה את רונאל אשמה בהטרדה מינית של הסטודנט נמרוד רייטמן שאותו הנחתה בעבודת הדוקטורט.
היא הושעתה לשנה, ונאסר עליה לקיים בעתיד פגישות עם סטודנטים ללא נוכחות אדם נוסף.
לצדה של רונאל התייצבו אנשי אקדמיה בולטים, ובהם ג'ודית באטלר, סלבוי ז'יז'ק וג'ואן וולך סקוט.
Stupidity (2001) - יצא בעברית בשם "טפשות" (2002), הוצאת רסלינג (מידע על הספר באתר ההוצאה)
אביטל פסטרנק (נולדה ב-5 בספטמבר 1968) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
אביטל פסטרנק נולדה ברמת גן ואחר-כך משפחתה עברה לתל אביב.
אמה נורית היא צברית, בת להורים ילידי פולין ואביה חיים הוא יליד ברזיל.
אביטל למדה בתיכון עירוני י"ד בתל אביב, בילדותה הייתה פעילה בהצגות בשיעורי דרמה.
בהיותה בת 15 התקבלה ללהקת צופי תל אביב, בה שרה והופיעה במשך מספר שנים.
בצבא שירתה פסטרנק בלהקת הנח"ל, אותה ביים צדי צרפתי.
בלהקה היו איתה יואב צפיר, אילה אשרוב ושרון חזיז.
ב-1989 החלה ללמוד בבית צבי וסיימה שלוש שנות לימודים בהצטיינות ב-1991. מיד בתום לימודיה נכנסה להפקת "הכבש השישה עשר" בתפקיד ענת, על פי שירים של יהונתן גפן ולחנים של יוני רכטר וקריינה בקלטת הווידאו לילדים מאת דבורה עומר "כבר לא משעמם לי".
משם המשיכה עם קבוצת צעירי הקאמרי של מיקי גורביץ' שהעלתה את "אנטיגונה" ומופע קומי בשם "מעופפי רשפון".
ב-1993 עברה לתיאטרון באר שבע שם שיחקה בהצגות "קיץ ועשן", "מחלת נעורים", "נוכלים ואוהבים" ו"המתחזה".
ב-1995 שיחקה בהצגה "אמדאוס" בתפקיד קונסטנצה (אשתו של מוצארט), כשבתפקיד מוצרט שיחק אלון אופיר - קופרודוקציה של תיאטראות הבימה וחיפה, תפקידים אותם גילמו שניהם בבית צבי, בבימויו של גדי רול, ב-1990.
פסטרנק השתתפה במחזמר "גריז" (1995) בו שיחקה בתפקיד הנשי הראשי של סנדי דאמבורסקי לצידם של אקי אבני (דני זוקו) וצביקה הדר, בבימויו של אורי פסטר והופיעה בסרט "אתה אוהב אותי?" לצדו של אייל שכטר.
היא שרה במופע "עקבות ימים: אירוע הוקרה לטוביה ריבנר" שנערך בצוותא ב-2008 בניהולו המוזיקלי של רמי הראל.
ב-1996 החלה פסטרנק להופיע עם יוני רכטר ועלי מוהר במופע "אהובתי היחידה" על כתיבתם ויצירתם המשותפת, בין השירים ששרה במופע: נגיעה אחת רכה, דג הזהב ודמעות של מלאכים.
המופע רץ במשך שלוש שנים.
לאחר מכן שיחקה בהבימה בהצגה "מריוס".
בתיאטרון לילדים ולנוער של אורנה פורת שיחקה בהצגה "שבעה במכה אחת".
באותה תקופה כתבה והלחינה שירים והופיעה עם להקתה במועדוני מוזיקה, ביניהם הבארבי בתל אביב.
ב-2000 חזרה לתיאטרון באר שבע לשחק בהצגה:"ביבר הזכוכית" של טנסי ויליאמס בתפקיד לורה.
פסטרנק שיחקה בהצגותיו הראשונות של תיאטרון אנסמבל הרצליה: "להגיד מותר הכל", "אלוהים" (של וודי אלן), "גברת קליין" (לצידן של חנה מרון ולאורה ריבלין), ו"ירח אלבאמה" - ערב שירי ברכט וקורט וייל בעריכתה של חנה מרון.
ב-2002 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "מים גנובים", בו הופיעה לצידן של אורנה פורת וחנה רוט.
במקביל המשיכה לשחק בתיאטרון הרצליה.
ב-2005 שיחקה בבית ליסין בהצגה "זהות" (לצידם של ששון גבאי ונבו קמחי).
ב-2007 יצא דיסק עם ספר של שירי ילדים שכתבה מיריק שניר והלחין מוני אמריליו ובו פסטרנק שרה.
ב-2007 שבה לתיאטרון באר שבע והופיעה בהצגות: "ילדים חורגים לאלוהים", "אפריל הקסום", "השחף" של צ'כוב ו"הביתה הביתה", מאת יהושע סובול, בו כיכבה בתפקיד הראשי של יפה קפלן.
אביטל פסטרנק שיחקה בתיאטרון באר-שבע במחזמר "קומפני" של סטיבן סונדהיים בבימויו של רפי ניב.
כיום (מאי 2012) משחקת בשלוש הצגות בבאר שבע: "הרוזן ממונטה כריסטו" ו"למה לא באת לפני המלחמה", מחזה מקורי על ניצולת שואה ובתה, בו פסטרנק משחקת את חברתה המטורללת של האם.
בשנת 2012 הופיעה פסטרנק בתפקיד הראשי של נורה במחזה "נורה" מאת אינגמר ברגמן.
הייתה מועמדת על תפקידה לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הראשית.
בקולנוע שיחקה פסטרנק בסרטים: "מלח הארץ", "סוף שבוע בתל אביב" ו"הכול מתחיל בים".
בטלוויזיה שיחקה בסדרות: "סיטון", "מיי פירסט סוני", "האמת העירומה", "גירושים נפלאים" ו"כל שבת שנייה".
הופיעה בפרסומות רבות ודיבבה כמה סרטים וסדרות, ביניהם "אנטול".
אביטל פסטרנק היא אם לשני ילדים וכיום נשואה בשנית לפסיכולוג והם מתגוררים ברמת השרון.
אביטל היא מדריכה מוסמכת לפילאטיס וOSteofit ומנחה כיום סדנאות ב"קתדרה" שברמת השרון.
סרט במאי תפקיד שנה אליס דנה גולדברג 2012 הכול מתחיל בים איתן גרין אמא של בני 2008 סוף שבוע בתל אביב דרור זהבי עדינה 2008 מלח הארץ אורי ברבש נועה 2006
סדרה/תוכנית ערוץ במאי תפקיד שנה גירושים נפלאים Yes stars עופר ויצמן ואורן שקדי האמת העירומה ערוץ 10 אורי ברבש אורנה 2009 כל שבת שנייה ערוץ הילדים אבי כהן גרושתו של יואל 2004 מיי פירסט סוני ערוץ 2 אורי ברבש סיטון ערוץ 1 אורי ברבש לאה 1995
אבייל היא עיר הבירה של מדינת צפון בחר אל-ע'זאל, אחת מעשר המדינות בדרום סודאן.
העיר אבייל נמצאת בנפת מרכז אבייל במחוז צפון בחר אל-ע'זאל שבצפון מערב דרום סודאן ובסמוך לגבול הבינלאומי עם סודאן.
העיר נמצאת 800 ק"מ צפונית לעיר הבירה, ג'ובה.
התשתיות בעיר מפותחות יחסית לשאר הערים בדרום סודאן וכוללות תחנת רכבת פעילה, בית מלון, שדה תעופה, אצטדיון כדורגל, אוניברסיטת צפון בחר אל-ע'זאל ובית חולים ציבורי.
העיר משמשת כבסיס מרכזי לצוותים שנשלחים על ידי האו"ם וארגונים פרטיים המספקים עזרה ותמיכה במדינה כולה.
בשל העובדה שהעיר ממוקמת בסמוך להתמזגות של נהר הלול (Lol River) עם נהר הפונגו (Pongo River) והטופוגרפיה המישורית שלה, היא נוטה להצפות.
גובהה הממוצע של העיר הוא 425 מטרים מעל פני הים.
כמות האוכלוסייה בעיר אבייל משתנה בהתאם לעונות השנה.
במשך עונת הקיץ עוזבים התושבים לבתיהם הסמוכים לשדות המקיפים את העיר ובחורף חוזרים אליה בגלל ההצפות.
בנובמבר 2008 העריך ארגון רופאים ללא גבולות את אוכלוסיית העיר בכ-100,000 נפש.
לעיר תחנת רכבת פעילה המחברת אותה עם העיר ואו עוד משנות השישים של המאה העשרים.
לאחר תקופת מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שופצה התחנה וחזרה לפעול בשנת 2010. לאחרונה נפתחה דרך חדשה ולא סלולה שעוברת בעיר ומקשרת בין ח'רטום לג'ובה.
בנוסף, שדה התעופה אבייל משרת את העיר.
מחוז אבים (באנגלית, בסוואהילי: Abim) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור הצפוני במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, אבים.
המחוז גובל במחוז קוטידו מצפון מזרח, במחוז נפק מדרום מזרח, במחוז אוטוק מדרום מערב, ובמחוז פאדר ממערב.
מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא אבים.
במקור נחשב המחוז לנפת לאבוור שישבה תחת מחוז קוטידו.
ב-1 ביולי 2006, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
תחת המחוז יושבות הנפות: אבים, אלרק, לוטוקיי, מורולם וניאקווי.
הכלכלה בנויה בעיקר מחקלאות וגידול בעלי חיים.
סוגי הגידולים הם: דורה, תירס, דוחן, אפונה, דלעת, אגוזי אדמה, מלפפון, שעועית, מניהוט מצוי, בטטה, חמנית, שומשום ואורז.
כ-85% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
אבילין היא עיר במרכז מדינת טקסס שבארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 התגוררו בעיר 117,063 תושבים, העיר ה-27 בגודלה מבחינת אוכלוסייה במדינת טקסס.
היא העיר המרכזית באזור המטרופולין של אבילין, על פי ההערכות משנת 2011 התגוררו באזור המטרופולין 166,416 תושבים.
במערב העיר ממוקם בסיס חיל האוויר דיאס.
אבילין ממוקמת כ-240 קילומטרים מהעיר החמישית בגודלה במדינת טקסס, פורט וורת'.
באזור העיר יש שלושה אגמים: אגם לייטל, אגם קירבי, ואגם פורט פנטום היל בצפון אבילין.
בשנת 1881 מגדלי בשר התיישבו באזור והפכו אותו לנקודת משלוח, העיר נקראה אבילין על שם העיר אבילין שבמדינת קנזס.
כמות יציאת המשלוחים מאבילין עברה את זו של העיר בופאלו גאפ, בירת המחוז באותו הזמן.
בסופו של דבר, בעל קרקעות מצפון בופאלו גאפ, בשם קלייב מרצ'נט, המוכר גם כאב אבילין, בחר את השם עבור העיירה החדשה.
על פי עיתוני דאלאס, כ-800 אנשים כבר החלו להתיישב באזור עוד לפני שמכירת הקרקעות נפתחה.
העיר החלה את דרכה בעזרת קולונל ג'.
סטודארד ג'ונסון ומכירת הקרקע החלה ב-15 במרץ 1881. בסוף היום הראשון, 139 יחידות קרקע נמכרו עבור סכום כולל של $23,810, ביום שלמחרת נמכרו עוד 178 יחידות עבור $27,550.
אבילין נוסדה זמן קצר לאחר שיושבה בשנת 1881. בשנת 1888, הוועדה הפרוגרסיבית נוצרה כדי למשוך עסקים לאזור, אשר מאוחר יותר בשנת 1890 הפכה ללשכת המסחר.
בשנת 1900 התגוררו באבילין 3,411 תושבים.
בשנת 1940, אבילין גייסה כסף כדי לרכוש אדמות עבור בסיס צבאי דרומית-מערבית לעיר בשם קאמפ בארקליי, אשר באותו הזמן היה גדול פי 2 מגודלה של אבילין.
כאשר הבסיס נסחר, רבים חששו שהעיר תתרוקן מתושבים אך בתום מלחמת העולם השנייה, אנשי צבא רבים חזרו לאבילין כדי להקים עסקים.
בשנות החמישים המוקדמות, התושבים גייסו $893,261 כדי לרכוש 14 קמ"ר של אדמה עבור בסיס חיל האוויר.
כיום בסיס חיל האוויר דיאס הוא אזור התעסוקה הגדול ביותר באבילין, עם 6,076 מועסקים.
מקומות עבודה עזרו לגדילת מספר התושבים בעיר.
עד 1960, אוכלוסיית העיר כמעט הוכפלה בתוך 10 שנים כאשר בשנת 1950 התגוררו בעיר 45,570 תושבים ועשר שנים לאחר מכן מספרם היה 90,638.
אבילין נמצאת כ-257 ק"מ מערבית מהעיר פורט וורת'.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 286.5 קמ"ר אשר מתוכם 272.3 אדמה ו-14.2 קמ"ר מים (4.95%).
על פי שיטת קפן, אבילין שוכנת בקצה של האקלים הסובטרופי הגשום.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 425.8 נפש לקמ"ר.
היו 45,618 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 167.5 יחידות דיור לקמ"ר.
כלכלת אבילין הייתה במקור מבוססת על בעלי חיים וחקלאות.
אבל מאז התפתחה וכיום מבוססת בחוזקה בממשלה, חינוך, שירותי בריאות וייצור.
תעשיית הנפט נפוצה באזור גם היא.
העיר מייצרת תמריצים כדי להביא לאזור עסקים חדשים כולל מענקי הכשרה לעבודה ומענקים לתושבים חדשים.
עשרת המעסיקים הגדולים באבילין נכון לינואר 2013 הם:
אבימי בריה דרבי אבהו היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור הרביעי, חי בסביבות שנת 323 (ד'פ"ג).
היה עשיר גדול ועסק בסחורה עם בני בבל ואנשי העיר מחוזא.
בתלמוד הבבלי מובא שנצרך לשלוח לשם כסף, גלה לבבל יחד עם אמוראים ארץ ישראלים נוספים בשל רדיפות על רקע דתי ומשערים כי לכן לא מוזכרות מימרות בשמו במקורות הארצישראלים כמו התלמוד הירושלמי ומדרשים אחרים, ומוזכרות מימרות שהשמיע בחזרתו ממחוזא.
כמו כן היה מפורסם בכיבוד אב.
אביו התפאר בו ואמר כיצד מצוות כיבוד אב כגון אבימי בני.
אביו היה רבי אבהו, שהיה עשיר גדול.
מסופר שרבי אבהו היה שוחט עגל בכל מוצאי שבת והיה אוכל ממנו רק כליה אחת, וכשגדל אבימי הציע לו במקום לשחוט עגל נוסף במוצאי שבת לשמור כליה מהעגל ששוחטים ביום שישי לכבוד שבת, וכשעשו כן בא אריה וטרף עגל מהעדר.
בתלמוד מוזכר שהיו לו חמישה בנים, אך דעת הרב אהרן היימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים כי אלו היו אחיו בני רבי אבהו ולא בניו.
אבימי בר טובי היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור הרביעי מתלמידיו של רבי אבהו.
בתלמוד הירושלמי מסופר על נכרית אחת שבאה לשאול שאלה את רבי אבהו והוא שלח את אבימי בר טובי לענות לה.
אבימי בן רחבה (נכתב גם: אבימי בר רחבא) היה אמורא בן הדור הרביעי, תלמידו של רבה, ובנם של רחבה דפומבדיתא וחומא, נינתו של רב יהודה.
הוא ואחיו עיפא מכונים בתלמוד בשם "חריפי דפומבדיתא".
אביטל שריפט היא סגן סמנכ"ל לקידום טכנולוגיות בתעשייה האווירית לישראל, וקודם לכן מנהלת מפעל טילים בחטיבת מערכות טילים וחלל של החברה.
כלת פרס ביטחון ישראל לשנת 2003, על חלקה בפיתוח מערכת טילי "חץ".
שריפט סיימה בהצטיינות יתרה תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון, במסגרת העתודה האקדמית.
היא בעלת תואר שני בהנדסת חשמל מהטכניון, ותואר דוקטור מהמחלקה למתמטיקה שימושית ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע, במעבדה של פרופסור עדי שמיר.
החלה את דרכה בשוק האזרחי ב-1991 באלתא מערכות, כמהנדסת המערכת הראשונה של מכ"ם "אורן ירוק", שהוא חלק ממערכת הטיל חץ.
על עבודתה זו זכתה ב-2003 בפרס ביטחון ישראל.
עבדה כמהנדסת המערכת של מכ"מי "אורן".
ב-2005 עמדה בראש מינהלת מערכות הגנה אווירית באלתא.
ב-2010 מונתה לסגנית מנהל מפעל משגב של אלתא, העוסק בפיתוח וייצור מערכות לגילוי, התרעה, איכון ועקיבה ליישומי יבשה וים.
בנוסף, שריפט הייתה חלק מפיתוח החימוש המשוטט "הארופ".
ניהלה פרויקטים מסווגים המשתייכים לחטיבת הטילים והחלל.
בינואר 2014 מונתה למנהלת מפעל טילים בחטיבת מערכות טילים וחלל של התעשייה האווירית.
בתחילת 2022 מונתה לסמנכ"ל לקידום טכנולוגיות בחברה.
עברה לימודי הכשרה בניהול במסגרת הכשרת עתודת נשים לתפקידי דירקטוריות באוניברסיטת תל אביב.
שריפט נשואה ואם לשני ילדים.
אבילס (בספרדית ובאסטורית: Avilés) היא עיר בקהילה האוטונומית אסטוריאס בספרד.
העיר שוכנת על גדות שפך נהר בקרבת חופה הצפוני של אסטוריאס, במרחק של 27 קילומטרים צפונית לאוביידו, בירת אסטוריאס.
מקור שמה של העיר הוא בהתיישבות הרומאית ששכנה באזור ושמה היה אביליוס.
האזכור הראשון לאבילס הוא מסמך מתחילת המאה ה-10, בו היא מתוארת כעיירה עם נמל.
במהלך ימי הביניים אבילס הייתה אחת מערי הנמל החשובות ביותר במפרץ ביסקאיה, והיא הייתה חשובה מאוד בסחר במלח.
ב-1479, לאחר שפרצה שרפה באבילס שהחריבה חלקים ממנה, הוענק לה על ידי המלכים הקתוליים רישיון לקיים שוק בימי שני כדי שתוכל להשתקם.
עם תחילת העת החדשה חשיבות הנמל ירדה והעיר החלה להסתמך על ענפים אחרים, כמו חקלאות.
במאה ה-19 אבילס החלה לעבור הליך תיעוש.
התיעוש המשיך גם במאה ה-20 והביא לעלייה בחשיבות הנמל של אבילס ולהגדלתו.
אירועי המרד באסטוריאס ב-1934 ומלחמת האזרחים בשנים שלאחר מכן הותירו שובל של הרס ומוות באבילס.
העיר הצליחה להשתקם והתיעוש המשיך בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20.
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תעשייה, כשבעיר נמצא מפעל גדול לייצור פלדה של התאגיד ארסלורמיטל (ArcelorMittal).
אבימי בר נאזי היה אמורא בבלי.
בתלמוד מוזכר כחמיו של רבינא, אך לטענת הרב אהרן היימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים אין הדבר אפשרי מבחינת סדר השנים, ולכן הוא טוען שהיה חמיו של אמורא אחר שנקרא רבנאי, ולא של רבינא.
בספר הלכות רב אלפס גורס כי שמו היה אביי בר נאזי והיה חמיו של רבינא.
אבימי מהגרוניא היה אמורא בבלי בן הדור החמישי מתלמידיו של רבא.
מוזכר פעמים רבות בתלמוד כשאומר הלכות בשם רבא, ופעם אחת מביא הלכה משמו של רב הונא.
אביליקס או אבלוקס היה אריסטוקרט היספני נאמן לקרתגו, שבמהלך המלחמה הפונית השנייה בגד בה וערק לצד הרפובליקה הרומית.
מעט מאוד ידוע על חייו המוקדמים של אביליקס, גם לגבי שמו אין ודאות גמורה, אצל טיטוס ליוויוס הוא מכונה "אבלוקס" בעוד שאצל סופרים אחרים הוא מכונה "אביליקס".
הוא חי בהיספניה במאה ה-3 לפנה"ס, פוליביוס כותב עליו "שלא היה נחות מאיש בהיספניה בכסף וברכוש, ועלה לכאורה בהרבה על כל היתר במסירותו ובנאמנותו לקרתגו".
הוא התגורר בסגונטום לאחר שנכבשה בידי חניבעל ברקה בשנת 219 לפנה"ס.
בעיר הפקיד חניבעל גם ילדים ממשפחות אצילות אותם לקח כבני ערובה, לשמירת הנאמנות של משפחותיהם.
אולם כאשר צבא רומאי גדול הגיע להיספניה בשנת 217 לפנה"ס בפיקודו של גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס, החליט אביליקס שמוטב לו להעתיק את נאמנותו לרומא.
הוא פנה אל בוסטאר מושל העיר, והציע לו להחזיר את הילדים להוריהם, בצורה זו הוא טען תגבר הערכת ההורים לקרתגו בכלל ולבוסטאר בפרט.
בוסטאר קיבל את ההצעה והורה לו לקחת את הילדים ולהחזירם להוריהם בעצמו.
בפועל הגיע אביליקס עם הילדים
למחנה הרומאי ומסר אותם לידיהם.
הרומאים החזירו את כל הילדים להוריהם, וקנו בכך את אמון המקומיים.
לאחר מכן ידוע עליו מעט מאוד, הוא המשיך לשרת בנאמנות את הרומאים ולקח חלק בקרב דרטוסה.
אביטל הלפרין שטיין (נולדה בשנת 1961) היא מנהלת ודירקטורית ישראלית.
ד"ר להוראת מדעים, ממייסדי המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, לשעבר מנכ"לית הטכניון ומנכ"לית המועצה להשכלה גבוהה.
הייתה שחקנית נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
אביטל הלפרין שטיין נולדה בחיפה.
מגיל 9 עד 24 שיחקה כדורסל בקבוצות הנשים של מכבי תל אביב, הפועל חיפה ומכבי חיפה.
הייתה שותפה לזכייה בגביע המדינה בכדורסל לנשים.
בין השנים 1976–1979 הייתה חברת נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
לאחר מכן התגייסה לצה"ל ושירתה כמדריכת ספורט בחיל הים.
עבדה בתחומי בחקר ביצועים וניתוח מערכות.
הייתה ממייסדי המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, ובין השנים 2009-1999 כיהנה כמנכ"לית וסגנית נשיא שלה.
בשנים 2009–2012 כיהנה כמנכ"לית וסגנית נשיא הטכניון והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
הייתה נציגת הטכניון במכרז שהוציא ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, לקראת הקמת מכללה טכנולוגית חדשה באי רוזוולט.
במכרז זכו הטכניון יחד עם אוניברסיטת קורנל ובכך עקפו למעלה מעשר הצעות של מוסדות אקדמיים מובילים בארצות הברית.
בין השנים 2012–2013 כיהנה כמנכ"לית המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב.
התפטרה אחרי 8 חודשים בתפקיד.
בשנת 2013 בחר בה המגזין פורבס כאחת מ-50 הנשים החזקות בישראל בכלל וכאישה החזקה ביותר בתחום החינוך בפרט.
בשנים 2016-2015 משמשת כמנטורית ב"תוכנית מנטורים" של ארגון בוגרי מנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
מתגוררת בכפר בן נון נשואה לעו"ד שוקי שטיין.
משנת 2011 מעניקים השניים מדי שנה חמש מלגות לנשים המעוניינות ללמוד בטכניון, אך אינן יכולות בשל קשיים כלכליים.
נכנסה להיכל התהילה כדורסל נשים
דירקטורית חיצונית; מנורה מבטחים, איסתא ואלרן השקעות
הטכניון - יו"ר ומנהלת קרן טכניון הזדמנויות השקעה שותפות מוגבלת; דירקטור, אמי"ת – מכון אלפרד מאן; חברת דירקטוריון מוסד הטכניון למחקר ולפיתוח
חברת האספה הכללית, מוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית
חברת חבר נאמנים, המכללה האקדמית להנדסה ירושלים
יו"ר ועדת החינוך, מועצה אזורית גזר
חברת מועצת המנהלים, תיאטרון ירושלים
חברת האספה הכללית, קרן גבריאל שרובר
חברת המועצה הציבורית לקידום ספורט הנשים בישראל
אביליאנה (באיטלקית: Avigliana) היא עיר בעלת 12,480 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2017) הנמצאת במחוז פיימונטה, במרחק של כעשרים קילומטרים ממערב לטורינו, איטליה.
כבר בימי הביניים הייתה לעיר חשיבות רבה, כאשר מלכים רבים לחמו על השליטה בטירת אביליאנה, החולשת על העיר.
שרידי היישוב הראשונים שנמצאו באביליאנה הם מהתקופה הנאוליתית, בעקבות חשיפת שרידי מתחם מגורים בסוף המאה התשע עשרה בביצות ליד האגמים הצמודים לעיר כיום.
בשל מיקומה הגאוגרפי האסטרטגי של אביליאנה, במפגש של עמקי הצפון ופיימונטה עם האלפים, ועל אם הדרך בין צרפת לאיטליה, נבנתה בעיר בשנת 574 לספירה טירה על ידי המלך קלף , מלך הלומברדים, שעלה לכס השלטון לאחר המלך אלבוין.
נזירים בנדיקטינים הקימו באביליאנה את מנזר נובלסה , על מנת שישמש בית חולים עבור הצליינים המגיעים מצרפת לאחר חציית האלפים.
פשיטות חוזרות ונשנות הובילו לחורבנה של העיר.
בשנת 1187 היינריך השישי הטיל מצור על אביליאנה, שגרם לנזק חמור הן לטירה והן לעיר.
בהמשך, לאחר שירש את כתר הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה מאביו, עברו ערי צפון איטליה תחת ריבונותו, החליט לשקם ולבנות מחדש את טירת אביליאנה.
ב-1953 כתוצאה מהמלחמות האיטלקיות הותקפה שוב העיר על ידי כוחות צרפתים.
בשנים 1946–1948 פעלה בעיר חוות הכשרה של השומר הצעיר, בשם בית הילדים אביליאנה, מסגרת הכשרה לילדים עקורים משארית הפליטה.
בית שהו ילדים ניצולי שואה בדרכם לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
כיום, אביליאנה היא יעד תיירותי למרגלות הרי האלפים.
בין האטרקציות הטבעיות בעיר, ראוי להזכיר שני אגמים קטנים: גראנדה ופיקולו, ואת ההמורנה.
המורנה הוא אזור ביצתי סביב האגמים המהווה פארק הטבעי של העיר מאז 1980 ואת ביתם של מינים רבים של ציפורים כולל אנפות, ברכיות, ותרנגולים אנגליים.
כנסיית פטרוס הקדוש של אדריכלות רומנסקית-גותית.
המגדל העגול של חומות העיר
פיאצת קונטה רוסו, הממוקמת במרכז הכיכר, שנבנתה במאה ה-14.
בשנת 1872 הקים אלפרד נובל מפעל גדול לייצור דינמיט באביליאנה.
מפעל זה היה הגדול באירופה להפקות דינמיט בשנות הארבעים של המאה העשרים.
המפעל המשיך לעבוד ולייצר חומרי נפץ ואבק שרפה גם בזמן מלחמת העולם השנייה עד לשנות השישים, ובמקביל לאחר המלחמה חלקו של המפעל הוסב לייצור צבעים.
נכון להיום, בשטח המפעל ישנן כמה פעילויות תעשייתיות, בפרט בייצור סירות שייט ונופש.
הכלכלה הוא התיירות הנמשכת על ידי הכפר מימי הביניים ואת הנוכחות של האגמים המשמשים כיעד לטיולים.
אביטל כנעני (נולדה ב-1978) היא אמנית ואשת חינוך ישראלית.
היא עוסקת בפיסול, מיצב, רישום, מגזרות נייר ותחריט.
עבודותיה עוסקות בגוף האנושי, החייתי והפראי, ביחס בין הגוף לטבע הצומח, מתוך עיסוק פורמליסטי בצורה וחומר.
שאלות של רישום, חומר ותנועה מונחות במרכז היצירה, הנוגעת בנוכחות נשית ביחס לגוף האמנית, האובייקט המפוסל ותולדות האמנות.
על עבודתה זכתה כנעני בפרס האמן הצעיר של משרד התרבות והספורט בשנת 2008.
כנעני נולדה ב-26 בספטמבר 1978 וגדלה בקיבוץ כברי.
היא נכדתו של הפסל יחיאל שמי, בתה של האמנית והכוריאוגרפית יעל כנעני, ואחות צעירה לאמנית עפרי כנעני.
בין השנים 2001 ל-2005 למדה תואר ראשון באמנות וחינוך מהמדרשה - פקולטה לאמנות, המכללה האקדמית בית ברל בהתמחות בפיסול וב־2008 סיימה תואר שני באמנות מבצלאל - אקדמיה לעיצוב ואמנות בירושלים.
היא מתגוררת בתל אביב ובברוקלין, יחד עם בן זוגה הצייר אבישי פלטק ובתם.
הרים נופלים: תערוכת רישום מוזיאלית שהוצגה במוזיאון סומה (Soma) בסיאול בשנת 2012, התערוכה כללה רישומים שנעשו בסיאול במהלך 2012. הסדרה משוחחת עם הטבע הקוריאני ומאפייניו.
הרישומים, מתארים סדרת הרים מוארכים, תלויים מראשם, חסרי קרקע ובסיס.
שם:חיה: האותיות ח.י.ה בעלות מספר משמעויות בשפה העברית.
חיה שם לאישה, שם העצם חיה (animal) ולתיאור המצב של חיים לעומת מוות (alive - live).
כנעני יצירה סביבות של פסלים העוסקים ביחס בין סביבה לפסל, בין חיה לטבע בין חי למת באמצעות הצבת פסלי עץ, פורניר וקרמיקה.
כנעני מפסלת גם בחומרים שאינם חומר פיסול מקובלים כגון קרטון, פורמיקה, פורניר ועץ מעובד דקיק.
תחזיקי בקצוות: הפרויקט תחזיק בקצוות התפרס על פני שלושה חללים שונים ומרוחקים בישראל.
גלריה מנשר בתל אביב, הגלריה בקיבוץ בארי, והגלריה בלוחמי-הגטאות.
שלושת המיצבים, המשלבים בתוכם פיסול ורישום, ומתהווים למהלך אחד שלם.
הרישום והפיסול בפרויקט זה בדקו שאלות של קנה מידה, מרחק, גאוגרפיה ופני שטח.
אחר הרוח: הוא מיצב רחב ממדים שהוצג במשכן לאמנות בעין חרוד שאצרה רונה סלע בשנת 2016. התערוכה כללה חמישה אובייקטים גדולי ממדים מפורמייקה שנקרעה ידנית על ידי כנעני ונערמה בקמרונות שונים.
האובייקטים אינם יציבים ועשויים להתפרק בכל רגע נתון.
אחר הרוח משוחח עם זכרונות ילדות של כנעני.
2005 – מלגת הצטיינות (יצירה ואקדמית), המדרשה לאמנות, מכללת בית ברל.
2008 – מלגת עידוד יצירה, בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב קרן התרבות אמריקה ישראל.
2009 – פרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
2011 – מלגת שהות במרכז תרבות ואמנות Mongin Art Center, סיאול, דרום קוריאה.
2012 – מלגת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
2012 – מלגת קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות, תל אביב.
2012 – מלגת סדנת ההדפס ירושלים.
2014 – מלגת השתתפות Asylum Arts, ניו-יורק.
2015 – מלגת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב לאמנויות, תל אביב.
2015 – מלגת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
2004 – אביטל כנעני, גלריה בכברי
2007 – אביטל כנעני, גלריה סולו בתל אביב
2008 – סף, בית האמנים בתל אביב
2010 – תאנת חנק, הארלם סטודיו, ניו יורק
2010-2014 – ריקוד ופסל, מופע מחול ופיסול, שיתוף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפית ענת שמגר
2011 – הרואיקה, מוזיאון פתח-תקווה לאמנות
2012 – הרים נופלים, מוזיאון SOMA, סיאול.
2012 – עוף החול, שיתוף פעולה עם האמן ניר אדוני.
2013 – תחזיק בקצוות, פרויקט משולש בגלריות: מנשר, בארי ולוחמי הגטאות
2015 – ציפור שחורה, RMCA, גואנג'ו, סין
2016 – אחר הרוח, משכן לאמנות עין חרוד
2018 - רגל אחת בים, לובי – מקום לאמנות, תל אביב
2025 - גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות
2025 - קפל במיים - גלריה מאיה, תל אביב יפו.
אבייטגראסו (במילאנזית: Biegrass, באיטלקית: Abbiategrasso בעבר נקראה אבייטה גראסו) היא קומונה ועיירה במטרופולין של מילאנו במחוז לומברדיה.
היא ממוקמת בעמק הפו, כ-22 קילומטרים מערבית למילאנו.
שטח העיר נכלל כולו בפארק הטבע של עמק הטיצ'ינו בלומברדיה.
העיר מתרוממת על גבי שלוחה בעמק טיצ'ינו המחלקת את עמק הפו לעמק הפו העליון ועמק הפו התחתון.
שטח העיר גובל בנהר הטיצ'ינו העובר ממערב לעיר, ונחצה על ידי שני יובליו: נוויליו גרנדה ונוויליו די ברקוארדו.
למרות שאיננה מיושבת בצפיפות, זהו היישוב העירוני הגדול ביותר במטרופולין של מילאנו אחרי מילאנו עצמה.
נראה שהיישוב היה קיים כבר מהתקופה הרומית.
שמו מעיד על כך שהוא היה חלק משטח המכונה "עמק פורה".
מסמך משנת 1304 מתייחס למקום בביטוי "Habiate qui dicitur Grasso", שהפך בהדרגה לשם Abbiategrasso.
המקום קיבל מעמד של עיר בצו מלכותי ב-31 במרץ 1932.
מצודת ויסקונטי (Castello Visconteo) - מצודה שנבנתה ב-1382 על ידי דוכס מילאנו הראשון, ג'אן גלאצו ויסקונטי, על בסיס מבצר שהיה קיים מהמאה ה-13. המצודה הורחבה על ידי בנו ויורשו, פיליפו מריה ויסקונטי אחרי שנת 1438. המצודה היא בצורת ריבוע ויש בה מגדל מבוצר בפינה הדרום-מזרחית.
בחללים הפנימיים מצויים פרסקאות וציורי קיר בסגנון רנסאנסי.
כנסיית הבזיליקה החדשה של סנטה מריה (Basilica di Santa Maria Nuova) - נבנתה בשנת 1388 כדי לחגוג את הולדתו של בנו של ג'אן גלאצו ויסקונטי, ג'ובאני מריה.
קדמה למבנה אכסדרה מרובעת מתקופת הרנסאנס.
למבנה חזית בלתי גמורה משנת 1497, ויש המייחסים את אכסדרת הכניסה אליה לאדריכל ולצייר דונאטו ברמנטה.
לאחר ועידת טרנטו ובמסגרת הקונטרה-רפורמציה, קידש ב-1578 הקרדינל קארלו בורומאו את המבנה כ"כנסייה חדשה".
כנסיית סן ברנרדינו (Chiesa di San Bernardino) - במקורה - כנסייה שנבנתה במאה ה-15 לכבוד סן ברנרדינו.
הורחבה ושופצה באופן ניכר במהלך המאה ה-17, ועוצבה בסגנון הבארוק על ידי האדריכל פרנצ'סקו מריה ריקיני .
אבימימוס (שם מדעי: Avimimus; מילולית: "מחקה עוף") הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת האובירפטורוזאוריה שחי בסוף הקרטיקון לפני 70 מיליון שנה.
הוא היה קרוב לאובירפטוריים ולקנגנתיים אך השתייך למשפחה עצמאית - אבימימיים (Avimimidae).
מאובניו של האבימימוס נמצאו במונגוליה ותוארו ב-1981 בידי החוקר הרוסי סרגיי קורזנוב שהשתייך למין Avimimus portentosus.
נמצאו מספר ממצאים מהסוג וב-2018 נתגלה מין נוסף - Avimimus nemegtensis.
דינוזאור זה היה קטן מאוד והגיע לאורך 1.5 מטרים.
הוא היה בעל גוף קל משקל ונע על שתיים עם רגליים ארוכות בעלות שלושה טפרים בקצותיהן.
היה לו צוואר ארוך ובקצהו ראש גדול בעל מקור וחלל עיניים גדול.
בעבר סברו שהיה חסר שיניים אך בהמשך התגלו שיניים זעירות בבסיס המקור.
לא ברור אם היה אוכל-כול, אוכל צמחים או אולי אוכל חרקים.
צורת הגוף והמקור שלו דמו לאלה של עוף ומכאן שמו.
ייתכן מאוד שהיה מכוסה בנוצות כמו עוף אמיתי ואולי היה מאבות העופות.
הוא חי במדבר גובי הקדום ובו ניזון ככל הנראה מטרף קטן, ונמלט במהירות מטורפים כמו הטרבוזאורוס הקטלני.
דינוזאור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
אביטל גזית (נולד ב-1943) הוא ביולוג ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
מומחה ללימנולוגיה ולאקולוגיה של נחלים ומקווי מים מתוקים, הראשון שעסק והניח את התשתית לשיקום נחלים בישראל.
גזית הוא זוכה פרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית לשנת 2010 בקטגוריית אישים בעלי הישגים יוצאי דופן.
חתן פרס ישראל לחקר מדעי הסביבה והקיימות לשנת ה'תשפ"ג (2023).
גזית (גיזלר) נולד בשנת 1943 במושבה נס ציונה, שם גדל.
הוריו גדלו בפולין ועלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. אביו של גזית עבד במשביר המרכזי בתל אביב בתקופת מלחמת העצמאות ולכן בהיותו בן 5, נאלצה המשפחה לעבור לתל אביב, משום שערביי יאזור (הנמצאת בדרך שבין נס ציונה לתל אביב) היו יורים על כלי הרכב הנוסעים בכביש.
גזית החל את לימודיו בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב אצל פרופסור היינריך מנדלסון, הנחשב לאחד ממייסדי שימור הטבע בישראל והמחקר הזואולוגי בה וזוכה פרס ישראל.
מחקרו של גזית בתואר השני עסק בקבוצת חרקי מים בלתי מוכרת בשנות ה-60 של המאה ה-20 – שעירי-כנף.
בעקבות מחקרו זה נתגלו גם מינים חדשים למדע.
גזית המשיך את לימודיו לתואר השלישי באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ארצות הברית, במרכז המוביל במחקרי לימנולוגיה (תחום מחקר האקולוגיה של מקווי מים מתוקים), בהנחיית פרופ' ארתור האסלר (Arthur D.
Hasler), לימנולוג בעל שם וראש האגודה האמריקאית לזואולוגיה לשעבר.
מאז שובו לישראל עמד גזית בראשון המכון לחקר שמירת הטבע ולאחר מכן בראש המחלקה לזואולוגיה.
מחקריו של גזית מתמקדים באקולוגיה של הכנרת, שיקום נחלים ים תיכוניים, ושיקום בריכות חורף.
גזית הוביל מהפכה חסרת תקדים של שיבת בריכות החורף לנוף הארץ.
בית גידול ייחודי זה שעובר שינויים עונתיים של הרטבה והתייבשות הוא נוף הולך ונעלם בכל אגן הים התיכון, כתוצאה מפעילות האדם.
גזית הוביל עם תלמידיו את שיקומו של נחל הירקון תוך כדי פיתוח מתודולוגיה חדשנית לבדיקת בריאות הנחל על פי חברת היצורים המאכלסת אותו.
נוסף על הירקון היה שותף בשיקומו של נחל הקישון ונחלים נוספים רבים.
פרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית לשנת 2011 בקטגוריית אישים בעלי הישגים יוצאי דופן.
פרס ישראל לחקר מדעי הסביבה והקיימות 2023 .
מנימוקי ועדת הפרס: "פרופ' אביטל גזית הוא חוקר מוביל בתחום לימינולוגיה (חקר גופי מים מתוקים) ומערכות אקולוגיות בסביבות אלה.
לצד המחקרים אלה, הוביל פרופ' גזית פעילות חלוצית לבחינת בריאות הנחלים בישראל ופעילות רחבת היקף לשיקום נחלי ארצנו.
לצד עבודתו המדעית תרם פרופ' גזית לשמירה על הכנרת ועל בריכות החורף בישראל".
בשנים האחרונות גזית הוביל שורה של מאבקים סביבתיים וביניהם: שיקומו של נחל רבה (שעיריית ראש העין הפכה אותו לתעלת ניקוז מצופה בטון ב־2013).
גזית עסוק בחינוך הציבור לאהבת הטבע ולשמירתו תוך כדי הנחלת אהבתו לבריכות החורף.
הוא עוסק רבות בפעילות מקצועית התנדבותית המסייעת לרשויות מקומיות ולארגוני סביבה מקומיים.
על כך זכה באות הוקרה מרשויות מקומיות בשרון.
כיום גזית הוא חבר סגל (גמלאי) בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראש התוכנית המחקרית לתואר השני בבית הספר פורטר ללימודי הסביבה (שהיה ממיסדיו).
גזית הוא חבר הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע, משמש כיועץ מומחה לרשות ניקוז נחל קישון ולקרן לשמירה על שטחים פתוחים של רשות מקרקעי ישראל.
אבימאל, ככל הנראה התגורר כמו שאר אחיו בערב ובעיקר באזור תימן.
פירוש שמו של אבימאל הוא, ככל הנראה, אכן אבי הוא אל.