tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן המחנך ישקף ויסביר את כל המקרה ואת תפיסת המקרה בעיני הילדים השונים.
בכך הוא יגביר את יכולת הילדים לתפוס את ה"אחר", את השונות שלו, הרגשות, הצרכים וההעדפות שלו.
לבסוף המחנך יזמין את כל הילדים להציע פתרונות שיועילו ויטיבו עם השותפים בסיטואציה.
הערכה בגישה הדיאלוגית תצא מנקודת הסתכלות המעריכה, ביחד עם הילד, את מעשיו, תוצאות מעשיו ואת הדרכים לשפר אותם, ותימנע משיפוט והשוואת הישגים.
ההערכה תכלול את התהליך והעשייה שהילד בחר לעשות ואת התוצר כפועל יוצא מהם, ולא את התוצר כעיקר שאותו שופטים.
בהערכה הדיאלוגית לא יינתן דגש מיוחד על הישגיו ותוצריו של הילד אלא יושם דגש על מידת ההשקעה, המאמץ, הנחישות, ההַתמדה, יכולת ההתמודדוּת, ההתאוששוּת והפקת לקחים מכישלוֹנוֹת.
תיבדק מידת ההתקדמוּת יחסית לעצמוֹ, כלומר מידת ההתפתחות האִישִית שלו, בלא תלוּת במדדים אבסולוטיים ובלי קשר להישגיהם של אחרים.
נוסף לכך, מעצם ההסתכלות ההוליסטית, יינתן דגש להערכה עניינית של תהליכים מנקודת ראות תהליכית ורחבה.
למשל, בהתנהגות האנושית, יושם דגש על יחסי התחשבות, הדדיות ושיתוף פעולה הנדרשים כדי לבצע דבר מה ולהגיע לתוצר מסוים.
בהסתכלות על הטבע, ידגישו המחנכים את הקשרים בין המרכיבים השונים והתופעות השונות ותינתן לילדים אפשרות לחקור, לשער ולבדוק את השערותיהם.
בהתאם לכך, גם בהתנהגות הילדים בגן, יערכו שיחות של הסתכלות רפלקטיבית על ההתנהלות החברתית עם הילדים ויישאלו שאלות כגון: כיצד בפעולה מסוימת כל אחד חשוב ומשפיע, כיצד כל אחד יכול לתרום להצלחה המשותפת, כיצד אנחנו קשורים זה לזה ומה נדרש מאיתנו כדי להצליח?
בהתאם לכך, המחנכים לא יזמו פעילויות שבהן יש רק מנצח אחד כדי לא להוביל את הילדים לתחרות בין-אישית, אחד "נגד" השני, ולחוויית תחושות של תסכול וכעס.
את יצר התחרות של הילדים המחנכים ירתמו עבור טובת הקבוצה, כאשר הם יזמו מצבים של אתגרים קבוצתיים שבהם הקבוצה חותרת להשגת מטרה מסוימת ופועלת "כנגד" הזמן או כנגד הישגה הקודם של הקבוצה, אך לא כנגד אדם או קבוצה אחרת.
פעולות הילדים מוערכות באופן ענייני על ידי המחנכים ויש התייחסות לתרומה של כל ילד להצלחה הקבוצתית וכן נערך עם הילדים דיון רפלקטיבי על ביצוע המשימה ועל התחושות שנלוות לה.
מזעור התחרות הבין-אישית, מאפשר לילדים להיות פנויים מרגשות של תסכול, המובילות לוויתור על מאמץ ומסייעות לבניית היחסים והגיבוש הקבוצתי.
על מנת לייצר דיאלוגים משמעותיים בגן נדרשת יצירת סביבה כוללת המקדמת דיאלוג,
הילד קולט תדיר מהסביבה מודלים שונים של התנהגויות, בין אם מהתנהלות הסביבה האנושית שמקיפה אותו (ילדי הגן והצוות החינוכי) ובין אם מעולמות התוכן אליהם הוא חשוף (ספרים, סרטים, משחקים, מוזיקה וכדומה).
הצוות החינוכי השואפים ליצור סביבה דיאלוגית, ליצור לילד עולם של דוגמאות הראויות לחיקוי, שכן החיקוי היא אחת הצורות המרכזיות בהתפתחותם של ילדים כפי שמובא בתאוריית הלמידה החברתית.
החיקוי מקנה לילדים ידיעות ומושגים חדשים .
בתהליך החיקוי הילד מעצב דפוסי התנהגות וערכים על פי הנורמות בסביבה בה הוא חי.
הסביבה האנושית של ילדי הגן שכוללת את הצוות, ילדי הגן וההורים מהווה את הדוגמאות המשמעותיות ביותר לחיקוי עבור הילד.
גם לסביבות הפיזיות השונות בגן ישנה השפעה רבה על היווצרותם של דיאלוגים.
קשיים ואתגרים ביישום הגישה הדיאלוגית בגן הילדים
בהסתכלות על התפתחות גישות חינוכיות בעשרות השנים האחרונות ניתן לראות שהגישה הדיאלוגית נחשבת לגישה חדשנית שמקבלת בהדרגה תוקף במקומות שונים בעולם, נראה שהשינוי הגדול שמביאה איתה הגישה הדיאלוגית מקשה על קליטתה ואימוצה בידי מוסדות ואנשי חינוך רבים והתפשטותה מתקדמת אט אט.
רק בשנת 1991 ניתנה בישראל הכרה רשמית לדעותיהם של ילדים, אותה הכרה רשמית התבטאה בהכנסת סעיף באמנה הבינלאומית לזכויות הילד.
יוצא מכך שהתנהלות דיאלוגית אינה טבעית בהכרח ומצריכה לימוד ותרגול תדיר של אנשי צוות כדי להכשירם להתנהלות מסוג זה.
על אנשי הצוות מוטלים אתגרים לא פשוטים, עליהם לאמץ את עקרונות הגישה הדיאלוגית לא רק אל מול הילדים אלא גם בקבוצת השווים שלהם (ביחסים הבין צוותיים), עליהם ליצור דוגמה ממשית ליחס ושיח דיאלוגי עם הזולת.
קושי נוסף במימוש הגישה הדיאלוגית הוא יצירת שפה משותפת בין כל המבוגרים הרלוונטיים לגן הילדים (הורים וצוות).
למימוש מיטבי של הגישה הדיאלוגית נדרשת המשכיות בין הבית לגן, נדרש סנכרון ונדרשת התאמה מסוימת בהתנהלות המבוגרים מול ילדיהם ובעולמות התוכן אליהם הם חושפים את ילדיהם.
המנטליות, התרבות וההרגלים השונים של משפחות הגן עלולות להקשות על יצירת האחידות המקווה ומצריכות תהליכי הדרכה וליווי גם להורי הגן, לרוב ההדרכות להורים מצריכות מההורים זמן ונכונות ללמוד, דבר שגם כן עלול להערים קשיים.
את הצורך באחידות ניתן לראות גם בתלות ההדדית שבין המשפחות השונות בגן, ילד אחד שהוריו חושפים אותו לתכני מדיה אלימים ולא הולמים, יכול במהירות "להדביק" את כל הילדים בדיבורו ובמשחקי הדמיון שלו המושפעים מהתכנים אליהם הוא חשוף, מצב זה עלול להעלות את תחושת המתיחות בין ההורים.
כל אלו דורשים משאבים של זמן, כסף ומוטיבציה שלא תמיד קיימים וזמינים בגני הילדים.
גירסא דינקותא הוא ביטוי ארמי שמקורו בתלמוד הבבלי, שמשמעותו היא השינון שנלמד בגיל הינקות.
לפי הקשרו, הלימוד שאדם לומד בהיותו קטן וצעיר נחקק בו חזק יותר מאשר לימודים שלמד בגיל מאוחר יותר.
הביטוי נפוץ בספרות התורנית ונעשה בו שימוש גם בעברית בת ימינו.
מובא בתלמוד שאביי שמע הסבר להלכה מסוימת בעניין הדלקת נרות חנוכה בשם רבי ירמיה ולא קיבל אותו, ולאחר מכן שמע את אותו ההסבר בשם רבי יוחנן וקיבל אותו.
רעיון דומה נמצא במשנה במסכת אבות:
רש"י מפרש שהגרסה שאדם לומד בקטנותו מתקיימת יותר ואינה נשכחת ממנו מזו שלמד בזקנותו.
רבנו מנחם המאירי מסיק מכך מסקנה לגבי לימוד התורה לילדים: "לעולם יהא אדם זהיר לחנך את בנו בלמוד בילדותו, שלמודה שבזמן הילדות היא העומדת לדורות, כמאמר החכם שאמר: למוד החכמה בימי הנעורים כפתוח על האבן, והוא שאמרו גירסא דינקותא מעלי".
גישה לאינטרנט היא היכולת של אנשים וארגונים להתחבר לאינטרנט באמצעות מסופי מחשב, מחשבים והתקנים אחרים (כגון טלפונים סלולריים), ובפרט מאפשרת להשיג גישה לשירותים בסיסיים כגון דואר אלקטרוני וה-World Wide Web.
את הגישה לאינטרנט מספקים כיום ספקי שירותי האינטרנט המאפשרים תמורת תשלום להתחבר לאינטרנט בקצבי העברת נתונים שונים, אשר מסתמכות בין היתר על טכנולוגיות שונות.
ארגונים רבים, כולל מספר גדל והולך של גורמים עירוניים, מספקים כיום גם גישה אלחוטית לאינטרנט מבלי שהמשתמשים בגישה האלחוטית יידרשו לתשלום.
במהלך השנים גדלה במידה ניכרת הזמינות של הגישה לאינטרנט.
לדוגמה, בשנת 1995 רק ל-0.04% מאוכלוסיית העולם הייתה גישה לאינטרנט באותה העת, בעוד שכמחצית מאותם האנשים שהיו מחוברים אז לאינטרנט חיו בארצות הברית, ועשו שימוש בחיבור Dial-up על מנת להתחבר לאינטרנט.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 כמות גדולה במיוחד של משתמשי אינטרנט במדינות המפותחות החלו להשתמש בטכנולוגיית פס רחב ומהיר דיו על מנת להתחבר לאינטרנט, ולפי ההערכות עד שנת 2014 לכ-41% מכלל אוכלוסיית העולם הייתה גישה לאינטרנט כאשר חיבור לאינטרנט בטכנולוגיית הפס הרחב הייתה קיימת כמעט בכל מדינה בעולם.
אמיליה "מילי" טומיי (נולדה ב-6 בדצמבר 1997), הידועה באופן מקצועי בשם גירלי (Girli; מסוגנן באותיות גדולות), היא זמרת-יוצרת וראפרית בריטית.
גירלי הוציאה אלבום אולפן אחד, ארבעה מיני-אלבומים ומספר סינגלים.
ב"הגרדיאן", תואר הסאונד המוזיקלי שלה "בין מוזיקת PC, באבלגאם פופ, פופ פאנק וראפ".
חלק גדול מהמוזיקה שלה עוסק בפמיניזם, מיניות, תרבות קווירית ובריאות הנפש.
באפריל 2019, הוציאה גירלי את אלבום האולפן הראשון שלה, Odd One Out, דרך PMR רקורדס.
לאחר שעזבה את חברת התקליטים שלה, ומאוחר יותר נאלצה לבטל את סיבוב ההופעות שלה לשנת 2020 עקב מגפת הקורונה, הכריזה גירלי על החזרה שלה ב-2021, עם יציאת המיני-אלבום החדש, Ex Talk.
בהמשך, היא הוחתמה בחברת התקליטים העצמאית AllPoints.
אמיליה טומיי נולדה ב-6 בדצמבר 1997 וגדלה בלונדון.
הוריה הם שחקנים, והיא חצי אוסטרלית.
יש לה אחות צעירה אחת.
בילדותה היא רצתה להיות שחקנית, אך ויתרה על כך לאחר שנכשלה בשני אודישנים.
היא כתבה את השיר הראשון שלה בגיל 8, על ילד בכיתתה בבית הספר שמצא חן בעיניה.
היא למדה בבית הספר המפסטד, בית ספר תיכון מקיף בקריקלווד.
גירלי תיארה את החוויה שלה בבית הספר התיכון כ"חמש השנים הגרועות בחיי, זה היה כל כך רע", שכן חוותה בריונות שהפכה אותה לאדם חרדתי.
היא בכל זאת השתתפה בפעילויות מחוץ לבית הספר, ואף נבחרה כסגנית פרלמנט צעירה ברובע קמדן ב-2012, והעבירה את שעות הצהריים בחדר המוזיקה, בנגינה בכלים.
גירלי הבינה שהיא רוצה להיות מוזיקאית בגיל 14, לאחר שקיבלה השראה בהופעה של צמד הפופ הקנדי טגן ושרה.
היא החלה את הקריירה שלה בערבי במה פתוחה והשתמשה בשמה האמיתי, מילי טומי.
מאוחר יותר, היא הקימה להקת אינדי רוק עם מספר בנות שפגשה באינטרנט.
לאחר שחברותיה ללהקה החלו ללמוד באוניברסיטה, גירלי פתחה בקריירת סולו.
היא למדה בקולג' לאמנויות ומוזיקה במזרח לונדון בסטרטפורד מ-2014 עד 2016. במהלך אותה תקופה היא גילתה עניין ביצירת ביטים, ראפ ודראם נ' בייס, והחלה להשתמש בשם הבמה "גירלי".
בשנת 2015, בהיותה בת 17, היא הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "".
באוקטובר 2015, היא הוחתמה בחברת התקליטים PMR Records.
בשנת 2016 הופיעה גירלי כמופע חימום בבריטניה כחלק מסיבוב ההופעות של המוזיקאי אוסקר.
בשנת 2017 הוציאה את המיני-אלבום Feel OK, והופיעה כמופע חימום בסיבוב ההופעות של דקלן מקנה בבריטניה, ובפסטיבל לטיטיוד.
מאוחר יותר, היא החלה את סיבוב ההופעות שלה בבריטניה, לקידום המיני-אלבום השני שלה, "Hot Mess", שיצא באוקטובר 2017. בשנת 2018 הופיעה גירלי בפסטיבל המוזיקה של MTV בגיברלטר.
ב-2019, היא הוציאה את הסינגל "Deal With It", ולאחריו את אלבום הבכורה שלה, Odd One Out, ארבע שנים אחרי סינגל הבכורה שלה.
ביולי 2019 פרסמה גירלי את הסינגל "Up & Down".
מאוחר יותר ב-2019, נזרקה גירלי מחברת התקליטים שלה.
היא כתבה את הסינגל הבא שלה, "Has Been", כתגובה, והסבירה באינסטגרם, "השיר הזה מיועד לחברת התקליטים שלי לשעבר שלא חשבה שאני מושלמת או מספיק כוכבת פופ כדי למכור תקליטים".
במרץ 2020 תכננה גירלי לצאת לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה, אך נאלצה לבטלו בעקבות מגפת הקורונה.
המיני-אלבום הראשון שלה בחברת התקליטים העצמאית AllPoints, ששמו Ex Talk, יצא בפברואר 2021.
גירלי ציינה מגוון רחב של השפעות מוזיקליות, בהם נמנים טובה לו, ארקטיק מאנקיז, לילי אלן, The Slits, , ספייס גירלז, מוזיקת PC וקיארי פאמיו פאמיו.
כשנשאלה על ההשראה מאחורי שם הבמה שלה, היא הזכירה את להקת הרוק בלונדי, ואמרה שהיא רוצה "שם שמייצג כוכבת פופ נשית".
היא אף הזכירה את עיר הולדתה לונדון, ובמיוחד את חיי הלילה שלה, כהשפעה גדולה על הסאונד והמילים שלה.
במוזיקה שלה, גירלי עושה שימוש בדגימות ממקורות שונים, בהם משחקי וידאו ומשדרי חדשות.
גירלי הצהירה ששיריה הם כולם אוטוביוגרפיים.
בהתייחסה למיני-אלבום האחרון שלה, Ex Talk, הסבירה, "אני חושבת שבתקופה הזו, הסגנון שלי בהחלט מושפע יותר מהגראנג' של שנות ה-90 והפאנק של שנות ה-70, כאשר הם מעורבבים יחדיו בצורה מודרנית".
בזמן שהופיעה כחלק מלהקת האינדי Ask Martin בתור מילי טומי באמצע שנות העשרה לחייה, היה לה שיער חום קצר.
בתור גירלי, יש לה אסתטיקה ויזואלית הכוללת שיער הצבוע בוורוד ניאון.
גירלי ציינה את הקשר ההדוק בין המוזיקה שלה לסגנון האופנתי שלה.
היא הסבירה על המעבר לאסתטיקה ורודה, "הייתי מאוד בעניין של אינדי, ואז התחלתי להאזין למוזיקה נשית יותר, והסגנון שלי התפתח על סמך מה שהאזנתי לו".
גירלי אף ציינה את אופנת הרחוב של הרג'וקו, תנועת הריוט גירל של שנות ה-90 ולהקות בנות שונות כהשפעות האופנתיות שלה.
חלק מרכזי בתדמית הציבורית של גירלי הוא דעותיה הפמיניסטיות.
לדבריה, מוזיקה היא דרך לחולל שינוי פוליטי, באופן שבו היא רואה כיעיל יותר מפוליטיקה פרלמנטרית.
ב-2016, היא הכריזה על שותפות עם Girls Against, ארגון הפועל נגד הטרדות מיניות באולמות הופעות חיות.
היא יצאה מהארון כביסקסואלית בגיל 15, בהופעה של טגן ושרה.
בעבר, היא תיארה עצמה גם כפאנסקסואלית.
בראיון מ-2017, בהתייחסה לזהותה המגדרית, היא אמרה: "כרגע אני מזדהה כאישה, אבל מה זה אומר בכלל?
כרגע אני מרגישה כמו אישה, אבל זה עשוי להשתנות.
יש ימים שאני אומרת, 'לעזאזל, אני לא מרגישה כמו אישה או גבר'".
היא הצהירה שהיא סובלת מהפרעה טורדנית-כפייתית ונוטלת תרופות נוגדות דיכאון.
הסינגל שלה, "Up & Down", עוסק במאבקה למען בריאות הנפש.
היא גולשת על סקייטבורד כתחביב.
גישות אבולוציוניות לדיכאון לאחר הלידה בוחנות את התופעה של דיכאון לאחר הלידה לאור התיאוריה האבולוציונית, המניחה כי מדובר במנגנון שהתפתח מסיבה שאינה נפשית, אלא על מנת להשיג תוצאות מסוימות עבור המין האנושי.
התופעה של דיכאון לאחר הלידה מתייחסת לאפיזודות קצרות או ארוכות של דיכאון המתרחשות בתקופה של 12 חודשים מיום הלידה.
דיכאון במהלך ההיריון נחשב לדיכאון קדם-לידתי.
דיכאון אחרי לידה אינו מופיע כאבחנה עצמאית בDSM-5 וגם לא ב-ICD 10. כדי לאבחן דיכאון אחרי לידה לפי DSM-5 ישתמש הפסיכיאטר באבחנה של דיכאון (דיכאון מז'ורי, או דיכאון מתמשך) תוך קביעת מאפיין ייחודי של הופעה בזמן לידה (Peripartum Onset Specifier).
אין לבלבל את האבחנה של דיכאון לאחר לידה עם פסיכוזה לאחר לידה, אשר היא תופעה שונה לחלוטין.
הסימפטומים של דיכאון לאחר לידה כוללים: עצב, מצב רוח דיכאוני, דאגנות, חרדות, תחושות אשמה, תחושות חוסר ערך, נדודי שינה, עודף שינה, חוסר יכולת להתרכז, חוסר יכולת להנות, כאב כרוני, שינויים בתיאבון, עלייה או ירידה במשקל, מצב רוח עגמומי, עצבנות יתר, חוסר מנוחה ועייפות.
בנוסף, נשים מסוימות חוות קשיים בטיפול בתינוק, חוסר אמונה ביכולתן לדאוג לתינוק, קושי ליצור קשרים עם התינוק, ולעיתים אף מחשבות על פגיעה בתינוק, מחשבות אשר כמעט לעולם לא מגיעות לידי ביצוע.
לפי נתוני משרד הבריאות שכיחות ההפרעה בישראל בקרב נשים נעה בן 10% ל-15% מהנשים ההרות והנשים לאחר לידה.
האומדנים מהעולם גבוהים במקצת ונעים בין 13% ל-19% מכלל הנשים ההרות והנשים לאחר לידה.
ההפרעה קיימת גם בקרב גברים (בני הזוג של הנשים שילדו), אף כי בשיעורים נמוכים יותר משמעותית מאשר בקרב נשים.
מחקרים רבים בדקו את התופעה של דיכאון לאחר הלידה.
אף על פי שהתוצאות לעיתים סותרות, ישנם מספר גורמים שנמצאו קשורים עם התופעה.
הגורמים שנמצאו עם קשרים הכי גבוהים לתופעה קשורים לאירועי חיים מלחיצים, היסטוריה קודמת של דיכאון, חרדה במהלך ההריון, תמיכה חברתית מועטה ומעמד סוציו אקונומי נמוך.
מחקר אחד מצא קשר בין ההורמון CRH (הורמון משחרר קורטיקוטרופין, הורמון שקשור ללחץ) לבין משפחה תומכת של ההורים ופחות דיכאון אחרי לידה.
מחקרים נוספים מצאו כי קיים קשר בין בעיות בריאות של התינוק, לידה מוקדמת, משקל לידה נמוך, וסיבוכים במהלך הלידה של האם ושל התינוק.
גורמים נוספים קשורים למצב הנישואים, הקשר בין בני הזוג, המזג של התינוק וערך עצמי של ההורה.
מחקרים מסוימים חקרו את הקשר בין תזונה לדיכאון לאחר הלידה וגילו כי תזונה מערבית הגורמת למחסור בחומצה פולית, ויטמין B, ברזל וסידן יכולה להגביר את התופעה.
בנוסף נמצא קשר הפוך בין הנקה לבין דיכאון לאחר לידה.
עוד נמצא כי ישנם גורמים תרבותיים היכולים לגרום לתופעת הדיכאון לאחר לידה, כמו תרבויות עם העדפת ג'נדר מסוימת.
עבור חוקרים אבולוציוניים, חקירת התופעה של דיכאון סב לידתי מעוררת עניין רב בגלל האחוזים הגבוהים של התופעה, וכן משום שעושה רושם שמדובר בתופעה אוניברסלית, מה שיכול לתת עדות לפונקציונליות שלה.
בנוסף התופעה משפיעה רבות על אמהות, על תינוקותיהן ועל שוק העבודה כך שהמחקרים בתחום רבים.
שינויים בין תרבותיים בדיכאון לאחר לידה
קשה להצביע על שינויים בין תרבותיים בשכיחות התופעה של דיכאון לפני ואחרי לידה.
מכיוון שבתרבויות שונות תופעת הדיכאון באה לידי ביטוי באופן שונה, ולעיתים קשה לאבחנה באותם כלים.
רוב הכלים להערכה של דיכאון קליני נוצרו בעולם המערבי ומתייחסים לסימפטומים המאפיינים את העולם המערבי.
מחקרים מצאו שנשים אסיאתיות נוטות לדווח על סימפטומים סומטיים יותר באפיזודות של דיכאון, כגון כאבי ראש.
לעומת זאת סימפטומים כמו תחושת עצב ורגשות אשם מאפיינות יותר נשים מערביות מאשר נשים היספניות, אסיאתיות ואפריקאיות.
אחד הכלים הנפוצים ביותר לאיבחון דיכאון אחרי לידה הוא סולם אדינבורו, והוא לא מסוגל לדוגמה לאבחן דיכאון אצל נשים יפניות.
באופן כללי, מחקרים מראים תוצאות שונות לגבי דיכאון לאחר לידה בתרבויות שונות.
במחקר מטא-אנליסטי שבדק 143 מחקרים בנושא מכל רחבי העולם, נמצא שהאחוזים של דיכאון אחרי לידה נעו מ־0% ל-60%.
מחקרים שהשתמשו בשאלונים מצאו דיכאון לאחר לידה שנע בין 1.9% ל־82.1% במדינות מתפתחות ו-5.2% עד 74% במדינות מפותחות.
כאשר היה שימוש בשאלונים באמצעות ראיונות אישיים האחוזים ירדו, אך עדיין נעו בין 0.1% בפינלנד ל־26.3% בהודו.
מספרים אלו מרמזים על היקפים הרבה יותר רחבים במקומות מסוימים.
הפערים הללו לא עד הסוף מובנים עדיין, אך סביר שהאחוזים המדווחים של 15% לא משקפים את האחוזים האמיתיים של היקף התופעה מסביב לעולם.
הפערים יכולים להיות מוסברים בכלי האיבחון, משתנים סוציו אקונומיים, ומשתנים תרבותיים הקשורים להריון וללידה.
גישות אבולוציוניות לדיכאון אחרי לידה מציעות מדדים אינפורמטיביים לשינויים הבינתרבותיים הללו, מכיוון שהן בוחנות את הנושא מפרספקטיבה של ביולוגיה ופסיכולוגיה במקביל, הגישות הללו יכולות לעזור במציאת הגורמים ובמתן טיפול מתאים.
על פי תאוריות מתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית, מכיוון שתינוקות אנושיים זקוקים לטיפול מתמיד, ובהיעדר תמיכה מספקת מהאב או חברי משפחה אחרים, אמהות קדמוניות לא יכלו לדאוג לילד בצורה טובה מבלי להזניח צאצאים אחרים או לפגוע בבריאותן (ולכן להפחית את הסיכוי להעמיד צאצאים בריאים בעתיד).
תופעה זו מתועדת היטב במגוון רחב של בעלי חיים הנוטשים ולדים בתקופות בהן סיכויי ההישרדות של הולד נמוכים, בין אם כתוצאה ממחסור במזון או העדר תמיכה חברתית מספקת, על מנת לאגור כוחות לוולדים עתידיים להם יהיה סיכוי גבוה יותר לשרוד.
לפי גישה זו, אמהות אחרי לידה אינן סובלות מהפרעה נפשית, אלא אינן יכולות לטפל בתינוק בצורה טובה ללא תמיכה חברתית רבה יותר או משאבים אחרים.
תיאוריה זו אינה מסבירה את התופעה בצורה מספקת, מכיוון שמספר ההורים הנוטשים את ילדם הוא נמוך מאוד, גם בקרב הורים הלוקים בדיכאון לאחר לידה.
לכן האנתרופולוג והביולוג האבולוציוני אדווארד ה.
האגן מאוניברסיטת וושינגטון הציע שמטרת הדיכאון לסמן להורה השני ולחברי המשפחה המורחבת והקהילה שהתמיכה המתקבלת אינה מספיקה לגידול הילד.
לפי גישות אלה, הגורם הטיפולי והמניעתי החשוב ביותר להפרעה זו הוא תמיכה חברתית בהורים, בין אם מההורה השני, מהמשפחה המורחבת, או ממוסדות הרווחה.
הגברת התמיכה החברתית הוכחה כאחד מהגורמים הטובים ביותר להקלה בדיכאון לאחר לידה.
המכניזם של הפסיכולוגיה האנושית נוצר בצורה אדפטיבית במשך מיליוני שנים על מנת להתאים את האדם לסביבתו, הפסיכולוגיה האנושית התפתחה באמצעות הסתגלות אבולוציונית והופכת את בני האדם לאדפטיביים לסביבתם ובכך מעלה את סיכויי ההישרדות שלהם וסיכויי העמדת צאצאים.
החברה המודרנית שונה בצורה משמעותית מחברת הציידים-לקטים הפרה-היסטורית שיצרה את אותם מנגנונים פסיכולוגיים.
שינויים אילו בחברה גורמים לשינויים פסיכולוגיים המשפיעים על בני האדם בצורות שונות.
אחת התיאוריות הנפוצות של אי ההתאמה האבולוציונית קושרת בין השינויים בטיפול בתינוק לבין דיכאון לאחר לידה.
משפחות של ציידים-לקטים גרו לרוב בשבט יחד עם בני משפחה נוספים וחלקו את מטלות הטיפול בתינוק החדש, בעוד בעולם המערבי משפחות גרות רחוק מאוד אחת מהשניה, מה שגורם להורים לטפל בתינוקות לבד.
דבר זה יכול לגרום למתח ולחרדה אצל הורים אשר לא גרים קרוב לבני משפחתם, תוך תחושת סכנה ודאגה כי הצאצא לא יוכל לשרוד ללא תמיכה משפחתית.
תיאוריה זו קשה מאוד לבדיקה, אך נמצא קשר ישיר בין תמיכה משפחתית לבין דיכאון לאחר לידה.
השערה אבולוציונית נוספת המתייחסת לדיכאון לאחר הלידה מייחסת את התופעה לשינויים באורח החיים של האדם המודרני.
האהן-הולברוק והאסלטון מציינים מספר שינויים באורח החיים אשר השפיעו על האדם מאז המהפכה החקלאית.
אחד מהם מתייחס לתזונה ולעובדה שבעולם המודרני, רוב בני האדם צורכים בעלי חיים מבויתים בניגוד לציד בעבר.
בניגוד לציד, בעלי חיים מבויתים הם בעלי רמה נמוכה יותר של אומגה 3 אשר חיונית לבריאות ולמח.
כתמיכה לתיאוריה שתזונה מודרנית תורמת לדיכאון לאחר לידה טוענים החוקרים כי במדינות בהן אוכלים כמות גדולה של דגים ומאכלי ים המכילים כמויות גדולות של אומגה 3 אחוזי הדיכאון אחרי לידה הרבה יותר נמוכים.
אך מחקר שבדק השפעה של נטילת אומגה 3 אצל נשים על דיכאון לאחר לידה לא מצא השפעה כזו, ובנוסף מחקר שבדק דיכאון לאחר לידה אצל נשים ביפן, שם אין צריכה מוגברת של אומגה 3, לא מצא את התופעה בכלל, אך הטענה היא כי היא לא נצפתה עקב שינויים תרבותיים.
שינויים נוספים באורך החיים המודרני מתייחסים לקשר בין הנקה לבין דיכאון לאחר לידה.
נמצא כי נשים שמניקות סובלות פחות מדיכאון אחרי לידה.
אך הקשר לא מובהק ונטען כי נשים עם דיכאון לאחר לידה נוטות פחות להניק.
לבסוף נבדקה התיאוריה שפחות פעילות גופנית ומעט חשיפה לשמש אשר מאפיינים נשים בעולם המודרני, גורמים לדיכאון לאחר לידה.
העדויות לכך סותרות ולא חד משמעיות.
דיכאון לאחר הלידה אשר משפיע על 10-15% מהאוכלוסייה של אמהות חדשות, יכול היה להתפתחת כאסטרטגית תגובה לחוסר בתמיכה חברתית מכיוון שזה עזר להעברת גנים בצורה מוצלחת.
רופאים רבים סבורים שדיכאון אחרי לידה נובע משינויים הורמונליים אצל האם מיד לאחר הלידה, אבל מחקרים רבים לא מצאו את הקשר בין שינויים הורמונליים לדיכאון לאחר הלידה.
העובדה שגם אבות, אשר אינם חווים שינויים הורמונליים יכולים לסבול מדיכאון לאחר הלידה מפריחה את הטענה הזו.
העובדה שדיכאון לאחר הלידה מופיע לרוב אצל הורים אשר יש להם בעיות בחיי הנישואין, וכן מעט או בכלל ללא תמיכה חברתית ומשפחתית בטיפול בתינוק, הביאו את הביולוגים רנדי תורנהיל ובריאנט פורלוא, מאוניברסיטת ניו מקסיקו וכן את החוקר האנתרופולוג אדוארד האגן, להציע שדיכאון לאחר הלידה התפתח כמנגנון פונקציונלי.
בעלי חיים רבים משפרים את סיכוייהם להעביר גנים אם הם נוטשים את צאצאיהם כאשר אין מספיק אוכל או כאשר אין או לא קיימת עזרה חיצונית ומשקיעים יותר אנרגיה בצאצאים שסיכויי ההישרדות שלהם גבוהים יותר.
ה"תיאוריה של השקעה הורים" יכולה להתאים במיוחד לבני אדם.
ילדים של בני אדם הם מאוד "יקרים" מבחינת כמות ההשקעה שהם זקוקים לה מהוריהם, הם דורשים שנים ארוכות של השקעה הורית בה הם חסרי אונים וזקוקים לטיפול, לפני שהן גדולים מספיק על מנת לשרוד בעצמם.
כאשר לאם חסרה תמיכה מהאב או מבני משפחה אחרים היא יכולה באופן בלתי מודע להסיק שהיא לא מסוגלת לגדל את צאצאיה בצורה האידיאלית.
הכאב הרגשי שנובע מהדיכאון לאחר הלידה משמש כמנגנון הגנה הדומה לכאב פיזי בפציעה, וגורם לאם להפסיק לעשות את מה שהיא עושה, כלומר טיפול בתינוק, מכיוון שטיפול כזה פוגע בסיכויים של האם להביא צאצאים נוספים לעולם ולהמשיך להפיץ את הגנים שלה.
מחקרים מראים שאמהות עם דיכאון אחרי לידה מורידות משמעותית את כמות הזמן שהן מטפלות בתינוק, והן אף סובלות ממחשבות על פגיעה בתינוק.
תאוריית התשישות הנפשית הזו אינה יכולה להסביר את כל הסיפור מכיוון שמעטים ההורים הסובלים מדיכאון ולמעשה נוטשים את תינוקם בפועל.
האגן הציע שדיכאון לאחר הלידה משמש כאסטרטגית מיקוח בה הורים אשר אינם מקבלים תמיכה מספקת מבני זוגם מורידים את כמות ההשקעה בצאצאים כדרך להפיק יותר תמיכה.
כתמיכה לתיאוריה הזו מצא האגן שבמקרים של דיכאון אחרי לידה בן הזוג העלה את כמות ההשקעה.
למעשה מתרחש מצב בו האם למעשה "שובתת" מעבודתה ובכך דורשת מהסביבה להגביר את ההשקעה בתינוק.
ואכן מחקרים מראים שכאשר נשים סובלות מדיכאון אחרי לידה, האבות מעלים את כמות ההשקעה בתינוק, דבר שמוריד את רמת הדיכאון לאחר הלידה של האם.
האם דיכאון לאחר לידה הוא למעשה אדפטיבי והאם הוא קשור לירידה בפוריות
חוקרים מסוימים כגון מאיירס, האגן ותורנהיל בחנו את תיאוריה אשר טוענת כי דיכאון אחרי לידה קשור לשינוי בהחלטות הרבייה של בני האדם, אשר יש לה שתי פנים.
מצד אחד בעבר אנרגיה רבה הייתה מושקעת בכל צאצא מה שגרם לרווחים גדולים בין לידות על מנת שההורים יוכלו להשקיע את כל האנרגיה שלהם בצאצא החדש על חשבון הצאצאים הקודמים.
צד שני הוא שקיים קשר בין כמות ואיכות הצאצאים מכיוון שהרבייה הנשית מוגבלת יותר מזו הגברים בגלל מוגבלות באמצעים אנרגטיים, נשים הן אילו שמחליטות האם להשקיע או לא להשקיע בצאצא.
משכך קיים מכניזם אשר סימן לנשים שעומדת בפניהם השקעה לא טובה, מכניזם כזה הוא הסתגלות אבולוציונית.
לדוגמה בעולם המודרני חברות מתועשות אשר אחוזים של מוות מוקדם נמוכים ישקיעו יותר בכל צאצא כי סיכויי ההישרדות שלו גבוהים יותר.
אין ספק שקיים מחיר גופני לדיכאון אחרי לידה, שיכול להשפיע על אסטרטגיות רבייה עתידיות ורווח בין הצאצאים.
מאיירס ואחרים מצאו שנשים שחוו דיכאון אחרי לידה עם הילד הראשון שלהן פחות נטו להתקדם לכיוון ילד שלישי, והראו ירידה בכמות הלידות באופן כללי.
תיאוריות אדפטיביות יכולות להסביר דיכאון אחרי לידה כמנגנון שנועד להגביל ילודה על מנת להשקיע פחות אנרגיה בילדים כאשר קיימים מעט אמצעים לגידול אותם ילדים.
האגן ותורנהיל מצאו עדויות שנשים שחוו בעיות בריאות קשות במהלך הלידה נטו ללדת פחות כך שאולי ההסבר הביולוגי הוא כזה.
למעשה התיאוריה טוענת שאמהות שעלולות לסבול מנזקים שונים יסבלו מדיכאון לאחר הלידה כמכניזם שנועד למנוע מהן ללדת ילדים נוספים.
ברגנזי ואחרים מצאו כי בהונגריה נשים עם תינוקות במשקל נמוך הראו רווח קצר יותר בין לידות של ילדים, מה שהעלה את תקופת הפוריות שלהן בעוד 2–4 שנים.
לנשים אילו היו יותר ילדים באופן משמעותי מלנשים שילדיהן נולדו במשקל תקין, מה שמרמז על קשר הפוך בין כמות ואיכות הצאצאים.
גישות אבולוציוניות מסתכלות אחרת על התופעה של דיכאון לאחר הלידה, הן מסבירות אותו לא כמחלה נפשית של האם אלא כדרך של בני האדם להתגונן ולהגן על עצמם ועל צאצאיהם.
גישות אבולוציוניות לדיכאון הן ניסיונות של פסיכולוגים אבולוציוניים להשתמש בתורת האבולוציה כדי לשפוך אור על בעיית הפרעות במצב הרוח מנקודת מבט של הפסיכיאטריה האבולוציונית.
דיכאון נחשב בדרך כלל כחוסר תפקוד או הפרעה נפשית, אך השכיחות שלו אינה עולה עם הגיל כפי שקורה בדמנציה והפרעות אורגניות אחרות.
מספר חוקרים שיערו שלהפרעה עשויים להיות שורשים אבולוציוניים, בדומה להשערות שעלו לגבי סכיזופרניה, אנמיה חרמשית, פסיכופתיה והפרעות אחרות.
הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה אינן מאמצות בדרך כלל הסברים אבולוציוניים להתנהגויות, וההסברים המוצעים לאבולוציה של דיכאון שנויים במחלוקת.
דיכאון מז'ורי (נקרא גם "הפרעת דיכאון מז'ורי", "דיכאון קליני" או לעיתים קרובות פשוט "דיכאון") הוא הגורם המוביל לנכות ברחבי העולם, ובשנת 2000 היה התורם הרביעי המוביל לנטל המחלות העולמי (נמדד ב-DALYs); הוא גם גורם מרכזי בהגדלת הסיכון להתאבדות.
אפשר להבין, אם כן, שדיכאון קליני נחשב לפתולוגיה - חוסר תפקוד משמעותי של המוח.
ברוב המקרים, שיעורי הפרעות בתפקוד האיברים עולים עם הגיל, עם שיעורים נמוכים בקרב מתבגרים ומבוגרים צעירים, והשיעורים הגבוהים ביותר בקשישים.
דפוסים אלה עולים בקנה אחד עם תיאוריות אבולוציוניות של הזדקנות, אשר טוענות כי הברירה נגד תכונות לא תפקודיות יורדת עם הגיל (מכיוון שיש ירידה בסבירות לשרוד בגיל מאוחר יותר).
בניגוד לדפוסים אלו, השכיחות של דיכאון קליני גבוהה בכל קטגוריות הגיל, כולל מתבגרים ומבוגרים צעירים.
במחקר אחד על אוכלוסיית ארצות הברית, למשל, השכיחות של דיכאון מג'ורי במהלך 12 חודשים הייתה הגבוהה ביותר בקטגוריית הגיל הצעיר ביותר (בני 15 עד 24).
גם השכיחות הגבוהה של דיכאון חד-קוטבי (בשונה מדיכאון אשר קשור להפרעה דו-קוטבית) היא חריגה בהשוואה לשכיחות של הפרעות נפשיות אחרות כגון: מוגבלות אינטלקטואלית, אוטיזם, סכיזופרניה ואפילו ההפרעה הדו-קוטבית שהוזכרה לעיל, כולן עם שכיחות קטנה פי 10 מזו של דיכאון, או פחות.
נכון ל-2017, ההפרעות הנפשיות היחידות עם שכיחות גבוהה יותר מדיכאון הן הפרעות חרדה.
קשה להסביר את השכיחות והעקביות של הופעת דיכאון קליני עם השפעות שליליות כאלה בשלב מוקדם בחיים (שיעורי מחלות זיהומיות גבוהים אצל צעירים, אבל דיכאון קליני אינו נחשב כנגרם מזיהום).
פסיכולוגיה אבולוציונית ויישומה ברפואה אבולוציונית מרמזים כיצד התנהגות ומצבים נפשיים, כולל מצבים מזיקים לכאורה כמו דיכאון, עשויים היו להיות תוצר של הסתגלות של אבותינו האנושיים ששיפר את הכשירות שלהם ושל צאצאיהם.
נטען, למשל, שהדיכאון לאורך חייו של אברהם לינקולן היה מקור לתובנה וכוח.
חלקם אפילו טוענים ש"לא נועדנו להיות מאושרים כברירת המחדל הטבעית שלנו" ולכן מצב של דיכאון הוא הנורמה האבולוציונית.
ההשערות הבאות מנסות לתאר את התועלת בדיכאון, אשר גוברת על החסרונות הברורים שלו.
השערות כאלה אינן בהכרח עומדות בקנה אחד זו עם זו ועשויות להסביר היבטים, גורמים ותסמינים שונים של דיכאון.
אחת הסיבות לכך שדיכאון נחשב לפתולוגיה היא שהוא גורם לכאב ומצוקה נפשית רבים כל כך.
אולם אף על פי שכאב פיזי יכול להיות מעיק ביותר, יש לו תפקיד חשוב: ליידע את האורגניזם שהוא ניזוק, להניע אותו לסגת ממקור הנזק, וללמד אותו להימנע בעתיד מנסיבות שגורמות נזק מסוג זה.
גם עצב הוא מעיק, אך לפי האמונה הרווחת הוא תוצאה של הסתגלות.
למעשה, אולי ההשקפה האבולוציונית המשפיעה ביותר היא שרוב המקרים של דיכאון הם פשוט מקרים פרטיים חזקים במיוחד של עצב בתגובה למצוקה, למשל: אובדן של אדם אהוב.
על פי השערת הכאב הנפשי, דיכאון מקביל לכאב פיזי בכך שהוא מודיע לאדם שהנסיבות הנוכחיות, כמו אובדן של חבר, מטילות איום על הכשירות שלו.
הדבר מניע אותו להפסיק פעילויות שהובילו למצב המסוכן, אם אפשר, וגורם לו ללמוד להימנע מנסיבות דומות בעתיד.
תומכי תפיסה זו נוטים להתמקד במצב רוח ירוד, ולהתייחס לדיכאון קליני כאל מצב קיצוני של מצב רוח ירוד ולא כמערכת ייחודית של מאפיינים השונים מבחינה פיזיולוגית ממצב רוח דיכאוני רגיל.
לצד מחסור בהנאה, שינויים בולטים נוספים כוללים פיגור פסיכומוטורי, שיבושים בדפוסי שינה והאכלה, אובדן החשק המיני ומוטיבציה - כולם מאפיינים גם את תגובת הגוף לכאב פיזי ממשי.
אצל אנשים מדוכאים יש פעילות מוגברת באזורים של קליפת המוח המעורבים בתפיסת הכאב, כגון קליפת המוח הקדמית והקליפה הקדמית השמאלית.
פעילות זו מאפשרת לקליפת המוח לתרגם מחשבה שלילית מופשטת לגורם לחץ פיזי אמיתי לשאר חלקי המוח.
מודל הכיבוי ההתנהגותי קובע שאם אורגניזם עומד בפני סיכון או הפסד יותר מאשר תגמול מפעילויות, האסטרטגיה האבולוציונית הטובה ביותר עשויה להיות לסגת מהן.
מודל זה גורס שכאב רגשי, כמו כאב פיזי, משרת מטרה הסתגלותית שימושית.
רגשות שליליים כמו אכזבה, עצב, אבל, פחד, חרדה, כעס ואשמה מתוארים כ"אסטרטגיות מפותחות המאפשרות זיהוי והימנעות מבעיות ספציפיות, במיוחד בתחום החברתי".
דיכאון מקושר באופן אופייני לאנהדוניה וחוסר אנרגיה, ואלו שחווים אותו שונאים סיכונים ותופסים תוצאות כשליליות ופסימיות יותר מכיוון שהם מתמקדים במניעת אובדן נוסף.
אף על פי שהמודל רואה בדיכאון תגובה הסתגלותית, הוא אינו מצביע על כך שהדיכאון מועיל בסטנדרטים של החברה הנוכחית; אבל הוא בהחלט מצביע על כך שגישות רבות לדיכאון מטפלות בסימפטומים ולא בגורמים, ויש לטפל בבעיות החברתיות שעומדות מאחורי הדיכאון.
תופעה הקשורה למודל ההשבתה ההתנהגותית היא חוסר אונים נרכש.
במחקרים על בעלי חיים, אובדן שליטה או יכולת חיזוי גורמת לנבדק למצב הדומה לדיכאון קליני בבני אדם.
כלומר, אם גורמי לחץ בלתי נשלטים ובלתי ניתנים לעצירה יחזרו על עצמם מספיק זמן, חולדה תפתח חוסר אונים נרכש, שיש לו מספר מאפיינים התנהגותיים ופסיכולוגיים אשר קיימים גם בדיכאון אנושי.
הנבדק לא ינסה להתמודד עם בעיות, גם כאשר הוא ממוקם בסביבה חדשה נטולת מתחים.
אם ניסיונות ההתמודדות הנדירים שלו יתבררו כמוצלחים בסביבה חדשה, חסימה קוגניטיבית מתמשכת מונעת ממנו לתפוס את פעולתם כמועילה ואסטרטגיית ההתמודדות שלו אינה נשמרת לאורך זמן.
מנקודת מבט אבולוציונית, חוסר אונים נרכש מאפשר גם שימור אנרגיה לפרק זמן ממושך, במקרה שאנשים ימצאו את עצמם במצוקה שאינה בשליטתם, כגון מחלה או בצורת.
עם זאת, עבור בני האדם בימינו, שדיכאון אצלם דומה לחוסר אונים נרכש, תופעה זו מתבטאת בדרך כלל כאובדן מוטיבציה ותפיסה מעוותת של היבט אחד בלתי נשלט בחייו של אדם, הנתפס כאילו הוא מייצג את כל ההיבטים בחייו - מה שמצביע על חוסר התאמה בין הסיבה המהותית והביטוי המודרני שלה.
השערה זו מציעה כי דיכאון הוא הסתגלות הגורמת לאדם המושפע לרכז את תשומת הלב שלו ולהתמקד בבעיה מורכבת על מנת לנתח ולפתור אותה.
אחת הדרכים שבהן דיכאון מגביר את המיקוד של האדם בבעיה היא על ידי גרימת הרהורים.
דיכאון מפעיל את קליפת המוח הפרה-מצחית השמאלית, מה שמגביר את בקרת הקשב ושומר על מידע הקשור לבעיה ב"מצב פעיל, נגיש" המכונה " זיכרון עבודה ", או WM.
כתוצאה מכך, הוכח שאנשים מדוכאים מהרהרים ומבצעים רפלקציה על הסיבות לבעיותיהם הנוכחיות.
רגשות חרטה הקשורים לדיכאון גם גורמות לאנשים לשקף ולנתח אירועי עבר על מנת לקבוע מדוע הם קרו וכיצד ניתן היה למנוע אותם.
השערת ההרהור ספגה ביקורת, משום שהכשירות האבולוציונית מוגברת על ידי הרהור לפני, ולא אחרי תוצאות רעות.
מצב שהביא לכך שילד נמצא בסכנה אך יצא ללא פגע אמור להוביל את ההורה להרהר כיצד להימנע מהמצב המסוכן בעתיד.
לחכות עד שהילד ימות ורק אז להרהר בכך במצב של דיכאון יהיה מאוחר מדי.
מספר פסיכולוגים קוגניטיביים טוענים, שעצם הנטייה להרהר מגדילה את הסבירות להופעת דיכאון.
דרך נוספת שדיכאון מגביר את יכולתו של אדם להתרכז בבעיה היא על ידי הפחתת הסחת הדעת מהבעיה.
לדוגמה, אנהדוניה, אשר קשורה לעיתים קרובות לדיכאון, מפחיתה את הרצון של הפרט להשתתף בפעילויות המספקות תגמולים לטווח קצר, ובמקום זאת, מאפשרת לאדם להתרכז ביעדים ארוכי טווח.
בנוסף, "שינויים פסיכומוטוריים", כמו בדידות, ירידה בתיאבון ונדודי שינה מפחיתים גם הם הסחות דעת.
לדוגמה, נדודי שינה מאפשרים ניתוח מודע של הבעיה על ידי מניעת שינה המשבשת תהליכים אלה.
כמו כן, בדידות, חוסר פעילות גופנית וחוסר תיאבון, כולם מבטלים מקורות להסחת דעת, כגון אינטראקציות חברתיות, ניווט בסביבה, ו"פעילות אוראלית", אשר משבשים עיבוד של גירויים אחרים.
דיכאון, במיוחד בהקשר המודרני, אינו בהכרח הסתגלות.
היכולת לחוש כאב ולחוות דיכאון, הם מנגנוני הגנה אדפטיביים, אך כאשר הם מופעלים "בקלות מדי, אינטנסיביים מדי או מתמשכים לאורך זמן", הם עלולים להפוך ל"חוסר ויסות".
במקרה כזה, גם מנגנוני הגנה עלולים להפוך למחלות, כמו "כאב כרוני או התייבשות משלשולים".
דיכאון, שעשוי להיות סוג דומה של מנגנון הגנה, עשוי להיות בעל וויסות לקוי.
לפיכך, בניגוד לתיאוריות אבולוציוניות אחרות, תאוריה זו רואה בדיכאון הסתגלות קיצונית של משהו שמועיל בכמויות קטנות יותר.
בפרט, תיאוריה אחת מתמקדת בתכונת האישיות נוירוטיות.
כמויות נמוכות של נוירוטיות עשויות להגביר את הכשירות של האדם באמצעות תהליכים שונים, אך יותר מדי עשוי להפחית את הכשירות על ידי, למשל, דיכאון חוזר.
לפיכך, האבולוציה תבחר במינון האופטימלי ולרוב האנשים תהיה נוירוטיות במינון כזה.
עם זאת, שונות גנטית מתרחשת ללא הרף, ולחלק מהאנשים תהיה נוירוטיות גבוהה יותר אשר מגבירה את הסיכון לדיכאון.
תאוריית הדירוג היא ההשערה שאם אדם מעורב במאבק ממושך על דומיננטיות בקבוצה חברתית וברור שהוא מפסיד, אזי הדיכאון גורם לפרט לסגת ולקבל את התפקיד הכנוע.
בכך, הפרט מוגן מפני פגיעה מיותרת.
בדרך זו, דיכאון עוזר לשמור על היררכיה חברתית.
תיאוריה זו היא מקרה מיוחד של תיאוריה כללית יותר הנגזרת מהשערת הכאב הנפשי: שהתגובה הקוגניטיבית שמייצרת דיכאון מודרני התפתחה כמנגנון המאפשר לאנשים להעריך אם הם במרדף אחר מטרה בלתי ניתנת להשגה, ואם כך, לגרום להם להפסיק.
השערה זו דומה לתאוריית מדרג החברתי אך מתמקדת יותר בחשיבות הימנעות מהדרה מקבוצות חברתיות, במקום בתחרויות שליטה ישירות.
ההשפעה החיובית של יצירת קשרים שיתופיים עם אחרים על הכשירות ידועה כבר - בתקופת הפלייסטוקן, למשל, קשרים חברתיים היו חיוניים לחיפוש מזון ולמציאת הגנה מפני טורפים.
לאור זאת, דיכאון נתפס כמייצג תגובה אדפטיבית, מונעת סיכונים, לאיום של הדרה ממערכות יחסים חברתיות שיש לה השפעה קריטית על ההישרדות והצלחת הרבייה של אבותינו.
לפי תפיסה זו, המקרים החמורים של דיכאון שנתפסו על ידי אבחנות קליניות משקפים את חוסר הוויסות של מנגנון התסגלות זה, אשר עשוי לנבוע בחלקו מחוסר הוודאות והתחרותיות של העולם המודרני והגלובליזציה.
סיבה נוספת שדיכאון נחשב לפתולוגיה היא שתסמיני מפתח, כגון אובדן עניין כמעט בכל הפעילויות, מזיקים מאוד.
ביולוגים וכלכלנים הציעו, עם זאת, שאיתות בעל נזק ידוע מראש יכולים לאותת באופן אמין מידע כאשר יש ניגודי אינטרסים.
בעקבות אירוע חיים שלילי חמור, כגון אלה שמקושרים לדיכאון (למשל, מוות, גירושין), ייתכן שלא יאמינו לאיתותים "זולים" של צורך לעזרה, כגון בכי, כאשר לשותפים חברתיים יש ניגוד עניינים.
הסימפטומים של דיכאון מג'ורי, כגון אובדן עניין כמעט בכל הפעילויות ואובדנות, גובים מחיר יקר מטבעם, אבל, כפי שתאוריית האיתות מרמזת, המחיר שונה עבור אנשים במדינות שונות.
עבור אנשים שאינם במצוקה באמת, המחיר של ירידת הכשירות בשל דיכאון מג'ורי הוא גבוה מאוד מכיוון שהוא מאיים על היתרונות שמתקבלים מהכשירות.
עם זאת, עבור אנשים במצוקה אמיתית, מחיר אובדן הכשירות בגלל דיכאון מז'ורי נמוך, מכיוון שהם לא מפיקים הרבה מהכשירות שלהם.
לפיכך, רק אדם במצוקה אמיתית יכול להרשות לעצמו ללקות בדיכאון מג'ורי.
דיכאון מג'ורי משמש אפוא כסימן כנה, או אמין, לצורך אמיתי.
לדוגמה, אנשים הסובלים מאובדן חמור כגון מוות של בן/בת זוג זקוקים לרוב לעזרה וסיוע מאחרים.
אנשים כאלה שאין להם קונפליקטים רבים עם השותפים החברתיים שלהם צפויים לחוות אבל - שהוא, בין השאר, דרך לאותת לאחרים על צורך שלהם.
אנשים כאלה שיש להם קונפליקטים רבים עם השותפים החברתיים שלהם, לעומת זאת, צפויים לחוות דיכאון - שהוא, בין השאר, דרך לאותת "באופן אמין" על הצורך שלהם, כלפי אנשים אחרים שעשויים להיות סקפטיים שהצורך הוא אמיתי.
דיכאון לא גובה מחיר יקר רק מהאדם הפגוע, הוא גם מטיל עומס משמעותי על המשפחה, החברים והחברה בכללה.
זו סיבה נוספת שהוא נחשבת כפתולוגי.
עם זאת, אם לאנשים עם דיכאון יש צרכים אמיתיים שאינם מסופקים, ייתכן שהם יצטרכו לספק תמריץ לאחרים לתת מענה לצרכים הללו.
תאוריית המיקוח של דיכאון דומה לתיאוריות האיתות הכנה, ולתאוריות שינוי הנישה והניווט החברתי של דיכאון המתוארות בהמשך.
היא מסתמכת על תיאוריות לגבי שביתות עובדים שפותחו על ידי כלכלנים ומוסיפה אלמנט נוסף לתאוריית האיתות הכנה: כשירותם של שותפים חברתיים בדרך כלל מתואמת.
כאשר אישה סובלת מדיכאון ומפחיתה את ההשקעה בצאצאים, למשל, גם כשירותו של הבעל נמצאת בסיכון.
לפיכך, לא רק שהסימפטומים של דיכאון מג'ורי משמשים כאיתותים יקרים ולכן כנים, הם גם מאלצים שותפים חברתיים סרבנים להגיב לצורך זה כדי למנוע ירידה בכשירותם שלהם.
ההסבר הזה לדיכאון ניתן לוויכוח: דיכאון מקטין את התוצר המשותף של המשפחה או הקבוצה שכן הבעל או העוזר מפצים רק באופן חלקי על אובדן התפוקה של האדם המדוכא.
במקום להיות מדוכא, האדם יכול לשבור את רגלו ולזכות בעזרה מהקבוצה החברתית, אבל זו אסטרטגיה לא מועילה.
וחוסר היצר המיני בהחלט לא משפר את היחסים הזוגיים או הכשירות.
ניווט חברתי או תאוריית שינוי נישה
תאוריית הניווט החברתי או שינוי הנישה טוענת שדיכאון הוא טקטיקה חברתית בלית ברירה שנועדה לעזור לאנשים להתגבר על מגבלות גדולות ומורכבות שקיימות בנישה החברתית שלהם.
התיאוריה משלבת את תאוריית ההרהור ותאוריית המיקוח וטוענת שדיכאון, המוגדר מבחינה תפעולית כשילוב של אנהדוניה ממושכת ופיגור פסיכומוטורי או סערת נפש, מספק נקודת מבט מפוכחת ממוקדת על אילוצים חברתיים המונעים את העיסוק בפרויקטים גדולים לשיפור הכשירות.
במקביל, סימפטומים המוצגים בפומבי, המפחיתים את יכולתו של הדיכאוני לנהל פעילויות חיים בסיסיות, משמשים אות חברתי לצורך; עלות האיתות עבור הדיכאוני מאשרת את האמינות של האיתות.
לבסוף, עבור שותפים חברתיים שלדעתם זה לא משתלם להגיב בצורה חיובית לאות כנה של צורך, לאותם תסמיני דיכאון יש גם פוטנציאל לסחוט ויתורים ופשרות רלוונטיים.
כוחו הסחטני של הדיכאון נובע מהעובדה שהוא מאט את מתן השירותים ששותפים כאלה מצפים להם מהדיכאוני תחת הסדרים סוציו-אקונומיים בסטטוס קוו.
לפיכך, דיכאון עשוי להיות הסתגלות חברתית שימושית במיוחד בהנעת מגוון שותפים חברתיים, בבת אחת, לעזור לדיכאוני ליזום שינויים גדולים לשיפור הכשירות בחייו החברתיים-כלכליים.
ישנן נסיבות מגוונות שבהן זה עשוי להיות הכרחי בחיים החברתיים האנושיים: החל מאובדן דרג או אובדן בעל ברית חברתי אשר הופכים את הנישה החברתית הנוכחית ללא משתלמת ועד לרעיונות יצירתיים חדשים לגבי איך להתפרנס אשר דורשים נישה חברתית חדשה.
השערת הניווט החברתי מדגישה שאדם יכול להיות כבול ברשת של חוזי חליפין חברתיים, ומצב זה מצריך לפעמים מהפך חוזי רדיקלי שהוא מעבר לשיטות המשא ומתן המקובלות.
לגבי הטיפול בדיכאון, השערה זו מעמידה בספק הנחות רפואיות לפיהן הגורם הטיפוסי לדיכאון קשור לתהליכי חשיבה מעוותים ולא מסתגלים או למקורות אנדוגניים גרידא.
השערת הניווט החברתי קוראת במקום זאת לניתוח הכישרונות והחלומות של הדיכאוני, זיהוי אילוצים חברתיים רלוונטיים (במיוחד אלו עם מקור לא נקודתי מפוזר יחסית ברשת החברתית של הדיכאוני), וטיפול מעשי בפתרון בעיות חברתיות שנועד להחליש את האילציום הללו בצורה מספקת כדי לאפשר לדיכאוני להתקדם בחייו תחת מערכת משופרת של חוזים חברתיים.
גישה זו טוענת כי להיות במצב דיכאון אינו פעולה אדפטיבית, אולם הסכנה של דיכאון לגרום לתוצאות שליליות והסיכוי ליהנות מתוצאות טובות מעודדים התנהגות אדפטיבית מכיוון שהם מניעים את הפרט לביצוע מאמץ שמגביר את הכשירות.
הנאה לבדה אינה נחשבת לתמריץ מספק משום שהאושר גובה מחיר יקר במונחים של כשירות כאשר האדם אינו נוהג בזהירות.
קל לראות זאת אצל אדם שהוא מאני ומבצע התנהגות מסוכנת מאוד.
הביטוי הפיזיולוגי של התמריצים בולט ביותר כאשר אדם הוא דו קוטבי עם התקפי התרוממות רוח קיצוניים ודיכאון קיצוני, שכן חרדה העוסקת בעתיד (אולי המיידי) נמצאת בקורלציה גבוהה עם היותו דו קוטבי.
כפי שצוין קודם לכן, הפרעה דו קוטבית ודיכאון קליני, בניגוד לדיכאון עקב אירועי חיים, נתפסים כחוסר ויסות בדיוק כפי שלחץ דם גבוה (או נמוך) מתמשך נתפס כחוסר ויסות אף על פי שלעיתים לחץ דם גבוה או נמוך משפר את הכשירות.
עלתה השערה שדיכאון הוא הסתגלות אבולוציונית מכיוון שהוא מסייע במניעת זיהום הן באדם הפגוע והן אצל בני משפחתו.
ראשית, התסמינים הקשורים לדיכאון, כגון חוסר פעילות ותרדמה, מעודדים את הפרט המושפע לנוח.
אנרגיה שנשמרת באמצעות שיטות כאלה היא חיונית ביותר, שכן הפעלה חיסונית נגד זיהומים היא יקרה יחסית; חייבת להיות, למשל, עלייה של 10% בפעילות המטבולית אפילו לשינוי של 1°C בטמפרטורת הגוף.
לכן, דיכאון מאפשר לשמר ולהקצות אנרגיה למערכת החיסון בצורה יעילה יותר.
בנוסף, דיכאון מונע זיהום על ידי מניעת אינטראקציות חברתיות ופעילויות שעלולות לגרום לחילופי זיהומים.
לדוגמה, אובדן העניין מרתיע אדם מלעסוק בפעילות מינית וזה מונע חילופי מחלות המועברות במגע מיני.
באופן דומה, אמהות מדוכאות עשויות ליצור פחות אינטראקציה עם ילדיהן, מה שמפחית את ההסתברות שהאם תדביק את צאצאיה.
לבסוף, חוסר התיאבון הקשור לדיכאון עשוי גם להפחית את החשיפה לטפילים הנישאים במזון.
עם זאת, גם שמחלה כרונית עצמה עשויה להיות מעורבת בגרימת דיכאון.
במודלים של בעלי חיים, תגובת היתר הממושכת של מערכת החיסון בתגובה למחלה כרונית, גורמת לייצור מוגבר של ציטוקינים (קבוצה מגוונת של מווסתים הורמונליים ומולקולות איתות).
ציטוקינים מקיימים אינטראקציה עם מערכות נוירוטרנסמיטורים - בעיקר נוראדרנלין, דופמין וסרוטונין, ומעוררים מאפיינים דיכאוניים.
תחילתו של דיכאון עשויה לסייע לאדם להתאושש ממחלתו בכך שהיא מאפשרת לו אורח חיים מתון, בטוח ויעיל יותר מבחינה אנרגטית.
ייצור יתר של ציטוקינים אלו מעבר לרמות אופטימליות, עקב הדרישות החוזרות ונשנות של התמודדות עם מחלה כרונית, עלול לגרום לדיכאון קליני ולביטויים ההתנהגותיים הנלווים אליו המקדמים שמירת אנרגיה קיצונית.
השערת החדר השלישי של דיכאון מציעה כי מקבץ ההתנהגויות הקשורות לדיכאון (יציבה כפופה, הימנעות ממגע עין, הפחתת התיאבון לאוכל ולמין בתוספת נסיגה חברתית והפרעות שינה) משמש להפחתת גירויים מעודדי תוקפנות של הפרט בתוך סביבה חברתית שהיא עוינת באופן כרוני.
ההשערה טוענת שתגובה זו מתווכת על ידי שחרור חריף של גורם דלקתי לא ידוע (כנראה ציטוקין ) לחלל החדר השלישי.
לתמיכה בהצעה זו, מחקרי הדמיה מגלים שהחדר השלישי מוגדל במצבי דיכאון.
הפסיכולוגיה הקלינית והפסיכיאטריה היו באופן היסטורי מבודדות יחסית מתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית.
חלק מהפסיכיאטרים מעלים את החשש שפסיכולוגים אבולוציוניים מבקשים להסביר יתרונות סמויים של הסתגלות מבלי לבצע את הבדיקות האמפיריות הקפדניות הנדרשות כדי לגבות טענות כאלה.
בעוד שקיימים מחקרים רבים המצביעים על גורמים גנטיים להפרעה דו קוטבית וסכיזופרניה, קיים ויכוח משמעותי בתוך הפסיכולוגיה הקלינית על ההשפעה והתפקיד המתווך של גורמים תרבותיים או סביבתיים.
לדוגמה, מחקר אפידמיולוגי מצביע על כך שקיימים הבדלים בין קבוצות תרבותיות שונות מבחינת שיעורי אבחון, סימפטומטולוגיה וביטוי של מחלות נפש שונות.
ישנה גם הכרה גוברת בהפרעות הקשורות לתרבות, שניתן לראות בהן ראיה להסתגלות פסיכולוגית סביבתית לעומת גנטית.
אף על פי שלהפרעות נפשיות מסוימות יש מאפיינים פסיכולוגיים שניתן להסבירם כ'הסתגלות' בקנה מידה אבולוציוני, הפרעות אלו גורמות לאנשים למצוקה רגשית ופסיכולוגית משמעותית ומשפיעות לרעה על יציבות היחסים הבין אישיים והתפקוד ההסתגלותי היומיומי.
גירעון קלורי מתרחש כאשר כמות הקלוריות שאדם צורך קטנה מכמות הקלוריות שהוא שורף כתוצאה מקצב חילוף החומרים הבסיסי (BMR), הפעילות הגופנית, וכתוצאה מתהליכים אחרים שמתרחשים בגוף במהלך היום.
זהו מושג בסיסי המשמש לרוב אנשים שמעוניינים להיות בשליטה רבה יותר במשקל הגוף שלהם, ובמיוחד בקרב אנשים שמנסים לרדת במשקל.
כאשר הגוף נמצא בגירעון קלורי הוא נאלץ להשתמש במצבורי האנרגיה שכבר קיימים על הגוף (שומן הגוף אשר מאוחסן ברקמות השומן) משום שהוא לא מקבל את כמות האנרגיה הנחוצה לו מצריכת המזון לבדה.
תהליך זה מבוצע בהתאם לעקרונות החוק הראשון של התרמודינמיקה הקובע שהכמות הכוללת של אנרגיה הנכנסת למערכת סגורה חייבת להיות שווה לכמות הכללית שיוצאת ממנה או נאגרת בה.
ההמלצה המקובלת בדרך כלל היא לחתור לגירעון קלורי מתון, כ-500 קלוריות ביום, על מנת לרדת במשקל בסביבות חצי קילו מדי שבוע.
בעוד שגירעון קלורי גדול יותר יגרום לירידה מהירה יותר במשקל, חשוב לקחת בחשבון שכאשר הגירעון הקלורי גבוה מדיי הוא יגרום בטווח הארוך נזק לבריאות הכללית, יגרום לחסרים תזונתיים, לרמות אנרגיה מופחתות ואובדן שרירים משמעותי.
האנשים שמקפדים לפעול בהתאם לתוכנית מותאמת אישית בכדי לגרום לגוף שלהם להיות בגירעון קלורי צורכים מדי יום כמות מופחתת של קלוריות.
לרוב הדבר נעשה בפועל על ידי אכילת מנות קטנות יותר, ושינוי מהותי בתזונה באופן בו הם אוכלים בעיקר אוכל עתיר ברכיבים תזונתיים ודלי קלוריות.
בנוסף, הגברת הפעילות הגופנית, אפילו באמצעות הרגלים פשוטים כמו הליכות יומיות, היא אסטרטגיה יעילה נוספת להעלאת כמות הקלוריות ששורפים מדי יום.
לרוב השילוב של הקפדה על תקציב קלורי מותאם אישית ופעילות גופנית המבוצעת באופן תדיר מניב בדרך כלל את התוצאות הטובות ביותר בטווח הארוך, וכמו גם מסייע לגרום לכך שלא מאבדים כמות גדולה מדיי של שרירים במהלך תהליך הירידה במשקל.
כמו כן, אסטרטגיות אחרות כמו צום לסירוגין והדיאטה הקטוגנית, מסוגלות גם לסייע רבות להישאר בגירעון קלורי בטווח הארוך, והשילוב של שתי האסטרטגיות הללו לרוב אפקטיבי יותר.
המעקב אחר כמות הקלוריות שצורכים ושורפים מדי יום הוא חיוני במיוחד לכל מי שמעוניין לגרום לגוף להישאר בגירעון קלורי בטווח הארוך.
כלי מעקב מודרניים, כמו בין היתר משקלים דיגיטליים, אפליקציות מיוחדות עבור הטלפון החכם וצמידי כושר, מאפשרים לאנשים לעקוב אחר ההתקדמות שלהם ולהגדיר באופן מדויק יותר את התקציב הקלורי היומיומי.
עם זאת, לא כל אחד מסוגל לגרום לגוף להיות בגירעון קלורי בבטחה או ביעילות בכוחות עצמו.
בנוסף לכך, הדבר עלול להיות קשה במיוחד לאנשים שנוטים להתמודד עם אכילת יתר, עבור אנשים שסובלים מהפרעות אכילה, ועבור אנשים להם יש צרכים תזונתיים ספציפיים.
בשל כך מומלץ להסתייע בהדרכה מקצועית על מנת ליצור תוכנית אישית מותאמת אישית ובטוחה אשר תאפשר להשיג תוצאות טובות והרגלי חיים בריאים שיישארו לכל החיים.
על מנת לגלות מהו הגירעון הקלורי האידיאלי לאדם מסוים צריך קודם לגלות את כמות הקלוריות שהגוף של אותו האדם זקוק לה על מנת שהוא ימשיך להיות במשקל הנוכחי שלו.
על מנת לעשות זאת יש לחשב את קצב חילוף החומרים הבסיסי (BMR) של אותו האדם, אשר הוא מספר הקלוריות שהגוף שלו צורך בימים בהם הוא לא פעיל בכלל ואשר בהם רק הפונקציות הבסיסיות ביותר של הגוף אחראיות לצריכת הקלוריות לאורך היום.
על מנת לחשב את ה-BMR של אותו האדם יש להשתמש בנוסחה שלוקחת בחשבון את הגיל, המשקל, הגובה והמגדר של אותו האדם.
חישוב ה-BMR לפי משוואת מיפלין-סיינט ג'ור:
ברגע שיודעים את ה-BMR של אותו האדם יש להעריך את סך הקלוריות להן זקוק הגוף של אותו האדם כאשר לוקחים בחשבון את רמת הפעילות הגופנית של אותו האדם.
נתון זה, אשר מכונה "סה"כ הוצאות אנרגיה יומיות" (Total Daily Energy Expenditure), או בקיצור TDEE, לוקח בחשבון את כמות הקלוריות ששורפים במסגרת פעילות גופנית, וכמו גם את כמות הקלוריות ששורפים במסגרת הפעילויות היומיומיות.
על מנת לחשב את ה-TDEE יש להכפיל את ה-BMR בנתון המיוחס לרמת הפעילות של אותו האדם:
במקרה בו לאדם יש אורח חיים יושבני - TDEE = BMR × 1.2
במקרה בו האדם מקפיד על פעילות גופנית בתדירות נמוכה (1–3 ימים בשבוע) - TDEE = BMR × 1.375
במקרה בו האדם מקפיד על פעילות גופנית בתדירות בינונית (3–5 ימים בשבוע) - TDEE = BMR × 1.55
במקרה בו האדם מקפיד על פעילות גופנית בתדירות גבוהה (6–7 ימים בשבוע) - TDEE = BMR × 1.725
במקרה בו האדם מקפיד על פעילות גופנית בתדירות גבוהה מאוד (מדי יום) - TDEE = BMR × 1.9
מספר כלים מקוונים, כגון אתרי ה-"BMI Calculator" ו-"TDEE Calculator", קיימים ומאפשרים לפשט את תהליכי החישובים הללו.
על מנת ליצור גירעון קלורי יש לוודא שצורכים פחות קלוריות מה-TDEE.
לדוגמה, אם ה-TDEE של אדם מסוים הוא 2,000 קלוריות ביום, צריכת 1,500 קלוריות ביום תגרום לגוף של אותו האדם להיות בגירעון קלורי של 500 קלוריות, ותסייע לו לרדת בסביבות חצי קילו בשבוע.
כאשר יורדים במשקל לאורך תקופה מסוימת חשוב מדי כמה חודשים לחשב מחדש את הגירעון הקלורי הרצוי, אחרת התוכנית תפסיק להיות אפקטיבית ובשלב מסוים הגוף מפסיק לרדת במשקל.
גישות או עמדות דוקססטיות הן עמדות אפיסטמיות שאדם יכול להחזיק כלפי טענה.
הגישה הדוקססטית הנפוצה ביותר היא אמונה (החשיבה על משהו כאמת).
עמדות דוקססטיות אחרות כוללות חוסר אמונה (החשיבה על משהו כשקרי) והשעיית שיפוט (הימנעות מהסכמה עם טענה, אך מבלי לשפוט אותה כאמיתית או כשקרית).
המונח דוקססטי נגזר מהמילה היוונית העתיקה δόξα (ובתעתיק לטיני doxa), שמשמעותה "אמונה".
לפיכך, עמדות דוקססטיות כוללות אמונות ועמדות פסיכולוגיות אחרות הדומות לאמונות.
עמדות דוקססטיות דומות במובנים רבים לעמדות משפטיות, אם כי שני המושגים שונים זה מזה.
מונחים אחרים המשמשים בדרך כלל להתייחס לאמונות, כגון "שיפוט " ו"דעה", יכולים גם הם להיות מסווגים כגישות דוקססטיות.
באופן רחב יותר, המונח "גישה דוקססטית" יכול להתייחס גם למצבים הדומים מספיק לאמונות, כגון ודאות (בפסיכולוגיה) והסתברות.
גירלסקול (Girlschool) היא להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1978, בתקופת הגל החדש של סצנת ההבי מטאל הבריטית.
היא להקת הרוק הנשית הוותיקה ביותר, שעדיין פעילות לאחר יותר מ-40 שנה.
גירלסקול נהנתה מחשיפה תקשורתית רבה והצלחה מסחרית בבריטניה בתחילת שנות ה-80, אז הוציאה לאור שלושה אלבומי "מטאל בגוון פאנק" וכמה סינגלים, אך איבדו את המומנטום שלהן בשנים שלאחר מכן.
בשנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21, הלהקה התמקדה בהופעות והוציאה מספר קטן של אלבומי אולפן.
במהלך הקריירה שלהן חברות הלהקה סיירו ברחבי העולם, ניגנו בפסטיבלי רוק ומטאל רבים והופיעו יחד עם להקות הארד רוק והבי מטאל מובילות.
הן שומרות על קהל מעריצים עולמי, והן מקור השראה עבור מוזיקאיות רוק רבות.
למרות שינויים תכופים בהרכב, כל החברות המקוריות שעדיין בחיים - קים מק'אוליף, אניד וויליאמס ודניס דופורט - היו בלהקה עד 2019, אז ויליאמס פרשה.
הגיטריסטית והזמרת המקורית קלי ג'ונסון נפטרה מסרטן בשנת 2007.
הלהקה הופיעה בישראל בקולנוע דן בתל אביב במרץ 1983, ושוב בספטמבר אותה שנה ערכה ארבע הופעות במועדון.
בפיזיקה, גל הוא התפשטות (או התקדמות) של הפרעה (סטיה משיווי משקל) בתווך כלשהו או בשדה.
לדוגמה, גל במים הוא הפרעה בגובה המים, גל קול הוא הפרעה בצפיפות האוויר, וגל אלקטרומגנטי הוא הפרעה בשדה החשמלי והמגנטי.
מאופי השדה, ניתן לראות שיש גלים שיכולים להתפשט רק בחומר, כמו גלי קול או גלים במים, משום שגלים אלו הם הפרעה בשדות הקשורים לתווך עצמו, כמו צפיפותו או גובהו.
לעומת זאת, קיימים גלים שיכולים להתפשט גם בריק, למשל גלים אלקטרומגנטיים.
בדרך כלל, המונח "גל" מתאר הפרעה מחזורית בזמן.
הפרעה שאיננה מחזורית בזמן נקראת פולס.
לגלים תכונות שונות מאוד משל חלקיקים, והם מראים תופעות מיוחדות כמו התאבכות, עקיפה ושבירה.
במשך שנים רבות עסק המדע בשאלה האם אור הוא גל או חלקיק, אך כיום הבעיה נפתרה בעזרתה של מכניקת הקוונטים.
על פי תורה זו, לכל חלקיק יש גם אופי גלי, תופעה הנקראת דואליות גל-חלקיק, ולכן תופעות גליות לוקחות חלק מכריע בתיאור העולם הקוונטי.
קיימים מספר מאפיינים או פרמטרים פיזיקליים המגדירים את הגל ואת התנהגותו.
משרעת (או אמפליטודה בלעז) – גודל ההפרעה המקסימלי, מסומנת באיור ב-, ולפעמים מסומנת ב-.
אורך גל – המרחק בין שתי פסגות סמוכות של הגל.
תדירות – מספר המחזורים ליחידת זמן, מסומנת לרוב באות f או באות .
תדירות זוויתית – מאחר שבדרך כלל מתארים גלים על ידי פונקציות טריגונומטריות, נהוג לנרמל את התדירות, כך שהארגומנט יהיה כפולה של .
מספר הגל (וקטור הגל) – מספר הגל, המסומן לרוב ב-, הוא המקביל המרחבי לתדירות הזוויתית.
כשם שהתדירות הזוויתית מתקשרת לזמן המחזור על ידי , מספר הגל מתקשר לאורך הגל על ידי .
בגלים במרחב רב ממדי, מוגדר וקטור גל, המציין את כיוון התקדמות ההפרעה, והנורמה שלו נתונה על ידי .
כוון ההפרעה ביחס לכוון התנועה: גל אורכי הוא גל המורכב מהפרעה מתקדמת שכיוונה ככיוון התפשטות הגל, לדוגמה גל קול.
לעומתו, גל רוחבי הוא גל שבו ההפרעה המתקדמת מאונכת לכיוון התקדמות הגל, לדוגמה גלים אלקטרומגנטיים.
(הערה: יש הסבורים כי גלי מים הם גלים רוחביים אך צריך לשים לב כי גלי מים אינם רוחביים ואינם אורכיים)
מהירות פאזה – מהירות ההתפשטות של חזית הגל.
מהירות חבורה – מהירות התקדמות האנרגיה (ריבוע אמפליטודת המעטפת) בחבורת גלים, מוגדרת על ידי יחס נפיצה כ-.
כאשר , כמו בגלי סינוס למשל, הקשר בין שלושת הגדלים האחרונים ניתן באמצעות משוואת הגלים – .
מאפיין נוסף לקבוצת גלים הוא הפרש המופע (פאזה) או זווית המופע.
גודל זה, המסומן לרוב ב-, מתאר את ההפרש בין הארגומנטים של שני גלים.
קיטוב – קיטוב הוא תופעה המתרחשת בגלי רוחב.
קיטוב הגל הוא הכיוון ההפרעה (שהוא, בגל רוחבי, ניצב לכיוון התקדמות הגל).
לרוב, משתמשים במושג קיטוב בהקשר של גלים אלקטרומגנטיים.
קיטוב עשוי להיות ליניארי, מעגלי (כיוון המשרעת מסתובב באופן מחזורי), אליפטי (המקרה הכללי יותר) או אקראי (לא מקוטב).
כשמנסים למצוא את הדינמיקה של מספר סוגי גלים בסיטואציות שונות, בפעמים רבות מגיעים למשוואה משותפת.
לכן, משוואה זו זכתה להקרא משוואת הגלים:
זוהי משוואה דיפרנציאלית חלקית, שבה:
הפונקציה היא השדה הרלוונטי שמשתנה במרחב ובזמן (לדוגמה, שדה חשמלי בגלים אלקטרומגנטיים ושדה לחץ האוויר בגלי קול).
v היא מהירות התקדמות ההפרעה.
היא נקבעת על פי התכונות של התווך הפיזיקלי.
אופרטורי גזירה: לפלסיאן ונגזרת שנייה לפי הזמן.
באופן כללי, לרוב, המשוואה הזו מתקבלת רק אחרי שעושים מספר קירובים כגון הזנחות של חיכוך, מקדמים שגורמים לנפיצה, תופעות לא ליניאריות וכדומה.
הפתרון הבסיסי של משוואת הגלים שנקרא "גל מישורי" הוא
פתרון זה ניתן להצגה גם כצירוף של סינוסים וקוסינוסים.
בנושא זה כדאי לראות את הערך הדן באוסצילטור הרמוני.
הגודל הוא התדירות הזוויתית של הגל.
הווקטור הוא וקטור הגל, כיוונו הוא כיוון ההתקדמות של הגל וגודלו עומד ביחס הפוך לאורך הגל, .
הקשר בין התדירות הזוויתית למספר הגל במקרה זה הוא .
במקרה הכללי (כמו בתווך דיאלקטרי, שבו מהירות התקדמות הגל c עשויה להיות תלויה באורך הגל) הקשר הוא לא-ליניארי והפונקציה נקראת יחס נפיצה.
הפתרון הכללי ביותר של משוואת הגלים הוא סופרפוזיציה של גלים מישוריים עם יחס הנפיצה , כאשר האמפליטודה נקבעת על פי תנאי השפה של הבעיה.