tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסמ"ג עצמו מציין שהרמב"ם בספר המצוות לא מנה לאו זה.
הרמב"ן מנה איסור שכחת ה' כמצווה, אך לא מנה את איסור הגאווה כמצווה בפני עצמה.
בדומה לשיטת הרמב"ן גם רבנו יונה מונה מצווה של איסור שכחת ה'.
בעל מגילת אסתר מסביר שהרמב"ם לא מנה מצווה זו משום שהיא מצווה כללית.
רבי שלמה הכהן מסביר שלדעת הרמב"ן היות שהגאווה נגרמת על ידי שכחת ה', לכן איסור הגאווה כלול באיסור לשכוח את ה', ודרשת הגמרא היא אסמכתא בלבד.
החפץ חיים מונה מצווה זו כלאו הששי בין הלאוים שעליהם עובר מי שמספר לשון הרע.
השמש של מוסקבה הוא גלגל ענק בגובה 140 מטר ב"פארק העתיד בשטח ודנ"ח במוסקבה.
גלגל ה"שמש של מוסקבה" הוא הגבוה ביותר באירופה, ועובר את גלגל "לונדון איי" בגובה 135 מטר, שנפתח במרץ 2000.
הגלגל הענק החדש נבנה כדי להחליף את הגלגל הישן, שנקרא "מוסקבה - 850" לציון 850 שנה למוסקבה, שפורק ב-2016. בשל קנה המידה של המבנה, אי אפשר היה לבנות אותו באותו מקום - יש הרבה קווי תקשורת וקווי מטרו.
לכן, הגלגל ממוקם משמאל לכניסה הדרומית של ודנ"ח, ליד ביתן מס' 7 ופארק השעשועים העתידי עם רכבל.
ה"שמש של מוסקבה" שונה מהגלגל הישן לא רק בגובה ובמיקום, אלא גם ברמה שונה לחלוטין של נוחות ובטיחות.
במקום מושבים פתוחים יש 30 קרונות סגורים, שכל אחד מהם יכול להכיל 15 אנשים.
הם מצוידים במיזוג אוויר, חימום, מעקב וידאו, מדריך אודיו וכפתור אזעקה לתקשורת עם המפעיל.
מסכי מידע תלויים בכל הקרונות.
ניתן לכוונן את מהירות הסיבוב של הגלגל, בממוצע, סיבוב אחד ייקח 18 דקות ו-40 שניות.
פתיחת הגלגל הענק ה"שמש של מוסקבה" התקיים ביום השנה ה-875 למוסקבה - 10 בספטמבר 2022.
השמש והכוכב הוא רומן פנטזיה-הרפתקאות מאת הסופר האמריקאי ריק ריירדן שיצא לאור ב-2023. הספר מבוסס על המיתולוגיות היוונית והרומית ומיועד בעיקר לבני נוער, ומהווה ספין-אוף לרומן המגדל של נירון מסדרת הספרים גורלו של אפולו.
העלילה סובבת אחר הרפתקאותיהם של שני מתבגרים בשם ויל סולאס וניקו די אנג'לו, ילדיהם של האדס ואפולו, במסעם אל תוך טרטרוס על מנת להציל את חברם בוב, שהוא למעשה הטיטאן יאפטוס.
הספר הפך לרב מכר כמעט מיד עם פרסומו.
מספר חודשים לאחר תבוסתם של נירון ו, רייצ'ל אליזבת דר מוסרת את הנבואה לשני החצויים ויל סולאס וניקו די אנג'לו, בני האלים אפולו והאדס, היוצאים למסע לטרטרוס כדי להציל את חברם בוב, שהוא, הלכה למעשה, הטיטאן יאפטוס.
ניקו חושש שמצבו של בוב הולך ומחמיר, והוא משכנע את כירון ואת מר ד' להעניק להם מסע חיפושים רשמי.
לפני צאתם, הם מתייעצים עם פרסי ג'קסון ואנבת' צ'ייס, שני החצויים היחידים מלבד ניקו ששרדו אי פעם בטרטרוס.
בדרכם אל השאול דרך דלת אורפאוס, שבה השתמשו בעבר ניקו ופרסי, שני החצויים מותקפים מיד על ידי שד הסיוטים , שמגלה להם כי אמו מחפשת אחרי ניקו, לפני שוויל מצליח להורגו באמצעות כוח חדש שגילה המכונה פליטת אור.
ויל וניקו מבקשים עזרה מהטרוגלודיטים, אשר מסכימים להוביל אותם לקיצור דרך אל יעדם.
תחילה הם עוברים דרך החווה של מנויטס, שמסכים שלא לספר להאדס אודות משימתם בתמורה לפרי גנוב מהגן של פרספונה.
אף שהשוד מצליח, ויל פוגש את פרספונה עצמה, שמציעה לו עצה בדבר מערכת היחסים שלו עם ניקו, וממליצה לו לחבק את החושך הפנימי שבו ולא לדחות אותו, לפני שהיא מעניקה לו את הרימונים שביקש לקחת מגינתה.
שבע רצון מהצלחתם, מנויטס מגלה כי בוב, שבשעה שהחל להתחדש לאחר מותו כתוצאה מכך שניסה לעזור לפרסי ואנבת', נשבה על ידי אלת הלילה הקדומה ניקס, השואפת להפוך אותו חזרה לטיטאן יאפטוס, חרף סירובו לשוב לעברו.
ניקו חושף בפניהם כי פגש את ניקס במהלך מסעו בטרטרוס, והיא גילתה בו עניין ואף ניסה להשתמש בבוב על מנת ללכדו.
הטרוגלודיטים מובילים אותם אל נהר אכרון, שם הנימפה גורגירה מסכימה לעזור להם בתמורה לכך שיספרו לה את סיפורם האישי.
בעזרת סירת הקאנו של גורגירה, יורדים ויל וניקו אל טרטרוס, שם כוחות הנהר מאלצים אותם להתמודד עם חולשותיהם, ביניהם חוסר הביטחון והבדלי דעות המערערים אותם, במיוחד לגבי טבעו האמיתי של השאול.
כעבור זמן מה הם נתקלים בבוב הקטן, החתול של בוב, ומגלים כי חברם הענק של פרסי ואנבת', דמסן, עדיין שקוע בתהליך התחדשות ואינו יכול לעזור להם.
לבסוף הם מגיעים לאחוזת הלילה, משכנה של ניקס, בתוכה בוב כלוא במחזור התחדשות תמידי.
באמצעות שילוב כוחותיהם, ויל וניקו מצליחים לשחררו, רגע לפני שניקס מגיעה עם נמסיס, היפנוס, אפיאלס אשר הספיק להחלים ממפגשם הקודם, וצבא מפלצות שנועד למנוע מהם לברוח.
ניקס חושפת כי הצליחה ליצור מתוך החושך הפנימי של ניקו, ומנסה לפתות אותו לקבל את החושך כחלק ממנו ולהישאר בטרטרוס, שלדבריה הוא ביתו האמיתי.
בעזרת תמיכתם של ויל ובוב מתגבר ניקו על קסמיה, בשעה שוויל משלים גם הוא עם צידו האפל ונעזר בכוחות המגפה של אפולו כדי להילחם בה.
ניקו משתלט על הקאקודימונים ומשחרר אותם, עדות לכך שבפעולה זו הוא למעשה משחרר גם את שדי עברו ומקיים את חלקו בנבואה הקובע כי עליו להותיר משהו בעל ערך מאחוריו.
נמסיס, היפנוס ואפיאלס בוגדים בניקס ומרסנים אותה מספיק זמן כדי שהחבורה תעלה לנהר האכרון, שאותו ניקס אינה יכולה לחצות.
להפתעתו של ניקו, הקאקודימונים בוחרים להצטרף אליהם מרצונם.
בשעה שהם מפליגים חזרה במעלה הנהר לעבר השאול, חולם ניקו על אביו האדס ורוחותיהם של אמו מריה ואחותו ביאנקה.
האדס מגלה כי שלח לו את הנבואה כדי שיציל את בוב, ותווה את החלום בעצמו.
מריה וביאנקה מביעות את אהבתן וגאוותן בניקו, וגם האדס מתוודה כי פעולותיו של פרסי גרמו לו לשקול מחדש את יחסו לבנו, במיוחד לאור הסיכון במסע שאיים לגזול מניקו אדם אהוב נוסף.
האדס, מריה וביאנקה מעודדים את ניקו ליהנות מהעתיד לצד ויל ולמצוא את אושרו.
חזרה במחנה החצויים, מסרב בוב להצעתם של השניים להישאר עמם במקום ובוחר לצאת מערבה כדי לגלות מה צופן לו עתידו.
ניקו מאמץ את הקקודיימונים ויוצא קשר עם פייפר ועם בת זוגה החדשה, של, כדי לשוחח על חברם המשותף ג'ייסון גרייס שנהרג.
הסיפור תם במבט אופטימי לעתיד כשניקו מהרהר לאן ימשיך כעת.
הידיעה הראשונה אודות כתיבתו של הספר הוכרזה ב-6 באוקטובר 2021. ריק ריירדן, הידוע כהטרוסקסואל, החליט לכתוב את הספר בשיתוף עם מארק אושירו, סופר נוער המתמקד בכתיבתו בדמויות להט"ב צעירות, כדי להבטיח שנקודת המבט של ניקו כאדם גאה וכן מערכת היחסים הרומנטית בין ויל וניקו יהיו אותנטיות ככל האפשר.
ריירדן ואושירו יצרו יחד את תקציר העלילה ואת כתב היד ולקחו קרדיט זהה על כל הספר.
ב-28 בספטמבר 2022 פורסמה עטיפת הספר יחד עם מועד יציאתו לאור הסופי של הפרויקט.
את האיור לעטיפה יצרה חדיג'ה חטיב, ותאריך הפרסום בצפון אמריקה ובבריטניה נקבע ל-2 במאי 2023. ריירדן הודיע גם שיקיים סבב חתימות מוגבל בצפון אמריקה יחד עם שותפו לכתיבה.
השמלה הוורודה של מרילין מונרו נלבשה על ידיה בסרט "גברים מעדיפים בלונדיניות" מ-1953.
השמלה עוצבה על ידי מעצב האופנה ויליאם טרווילה ונהפכה לסמל של אחת הסצנות המפורסמות ביותר בסרט ולאייקון פופ שקיבל אזכורים רבים לאורך השנים, המרכזי שבהם היה הקליפ של השיר "Material Girl" של מדונה.
כשמעצב התלבושות וויליאם טרווילה החל לעבוד עם מרילין מונרו, הוא כבר זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר על עבודתו בהרפתקאות דון חואן ב-1948 ביחד עם 2 מעצבות נוספות.
טרווילה עיצבה את בגדיה של מונרו בשמונה סרטים שונים ואף נטען לאורך השנים כי השניים ניהלו רומן קצר.
ב-1953 עיצב טרווילה את התלבושות לגברים מעדיפים בלונדיניות.
במקור, מרילין מונרו הייתה אמורה ללבוש שמלה עם מחשוף נרחב, מעוטרת ביהלומים בעלות של כ-4,000 דולרים ואף נתפרו תכשיטים על גרביוני הרשת והכפפות של מונרו.
עם זאת, במהלך הפקת הסרט התגלה בציבור כי מונרו הצטלמה בעירום עבור תמונות ללוח שנה ב-1949, לפני שהייתה מפורסמת, וטרווילה החליט לעצב תלבושת חדשה ופחות חושפנית כדי למנוע מבוכה נוספת למונרו.
הוא עיצב את השמלה הוורודה שבהמשך תהפוך לאייקונית רק ברגע האחרון לפני תחילת הצילומים.
מונרו לבשה את השמלה הוורודה בתפקיד הדמות הראשית של הסרט גברים מעדיפים בלונדיניות, כשהיא שרה את השיר "Diamonds Are a Girl's Best Friend" ומלווה במספר מחזרים בחליפות.
טרווילה הסביר שמונרו לבשה שתי שמלות זהות שונות בסצנה מכיוון שלקח זמן רב לצלם אותה, ובמהלך הצילום השמלה הראשונה התלכלכה מאוד ומונרו נאלצה להחליף אותה.
מרילין מונרו לבשה גרסה לבנה של השמלה בפרימיירה של הסרט ריתמוס הדמים ותמונות שלה לובשת אותה פורסמו באופן נרחב בעיתוני הרכילות.
ב-11 ביוני 2011 נמכרה השמלה הוורודה היחידה ששרדה במכירה פומבית במחיר של כ-1,200,000 דולרים.
לצד שמלות אחרות שלבשה מונרו בסרטים שונים, בהן "שמלת הרכבת התחתית" מהסרט חטא על סף ביתך.
עם השנים השמלה הוורודה הפכה לאייקון אופנה ונעשו עליה פרודיות רבות, המפורסמת מהן הייתה השמלה שלבשה מדונה בקליפ של השיר "Material Girl" ב-1985.
בפרק השלישי של העונה השנייה של האקסית המטורפת, רייצ'ל בלום שגילמה את רבקה באנץ' לבשה גרסה כחולה של השמלה של מונרו וזאת בזמן שהיא שרה את השיר "מתמטיקה של משולשי האהבה".
שיר שהוא עצמו פרודיה על הביצוע של מונרו ל"Diamonds Are a Girl's Best Friend".
בפרק השלושה עשר של העונה החמישית של אחת שיודעת, בלייק לייבלי שגילמה את סרינה ואן דר וודסן נראית חולמת שהיא לובשת את השמלה הוורודה של מונרו, רוקדת את הריקוד מהסצנה ושרה את "Diamonds Are a Girl's Best Friend".
בסרט ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת יש סצנה שמתייחסת לשיר "Diamonds Are a Girl's Best Friend", בה הדמות הראשית, הארלי קווין, נכנסת לחלום בו היא לובשת בגד ורוד הדומה מאוד לשמלה הוורודה.
בקליפ של השיר "Nxde" של הלהקה (G)I-DLE, הופיעה חברת הלהקה מיני בשמלה דומה מאוד לשל מונרו.
השמיניסטית הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2022 בבימויו של אלכס הארדקאסל עם תסריט של אנדרו קנאואר, ארתור פיילי וברנדון סקוט ג'ונס.
בסרט מככבת רבל וילסון (שגם הפיקה אותו) כאישה בת 37 שמתעוררת מתרדמת של 20 שנה ומחליטה לחזור לתיכון כדי לקבל את תעודת הבגרות שלה.
את הגרסה הצעירה שלה מגלמת אנגאורי רייס.
עוד מככבים בסרט: מרי הולנד, סם ריצ'רדסון, זואי צ'או, ג'סטין הארטלי וכריס פרנל.
הסרט שודר ב-13 במאי 2022 בנטפליקס.
בשנת 1999, לאחר מסיבת יום הולדת נוראית במקום ה"מגניב" המקומי, Rock N' Bowl, עם חבריה סת' ומרתה, האוסטרלית לשעבר, בת ה-14, סטפני קונווי, מחליטה להפוך לאחת הבנות ה"פופולריות".
היא מבלה את השנים הבאות במהפך לעצמה, הופכת לקפטנית קבוצת העידוד, יוצאת עם הבחור הפופולרי בליין, והופכת לאחת הבנות הפופולריות ביותר בשנה האחרונה לתיכון.
בשנת 2002, סטפני מתכננת להיות מלכת הנשף בתקווה להיות כמו דיאנה רוסו, בוגרת בית הספר התיכון שלה שנישאה לאחר סיום הלימודים, וכעת מתגוררת באחוזה.
היא גרה עם אביה האלמן ועדיין חברה של מרתה וסת', שבסתר מאוהב בה.
סטפני מתווכחת בקביעות על הכנות לנשף עם חברתו לשעבר של בליין טיפאני, שחוששת שסטפני עשויה לזכות בתואר מלכת הנשף.
בהופעת עידוד, טיפאני משכנעת חברים לחבל בנחיתה של סטפני, מה שמכניס אותה לתרדמת.
בשנת 2022 סטפני, כיום בת 37, מתעוררת מהתרדמת.
אביה ומרתה, כיום מנהלת בית הספר ומאמנת קבוצת המעודדות לוקחים אותה הביתה.
בדרך, היא עוצרת בביתה הישן של דיאנה רוסו, סטפני רואה את טיפאני ובליין הנשואים כעת מתגוררים שם.
עם תמיכה בעל כורחו מאביה וממרתה, סטפני חוזרת לסיים את השנה האחרונה שלה בתיכון.
שם היא מגלה שסת' הוא כעת הספרן, והתפקידים של מלך הנשף והמלכה בוטלו.
בנוסף, בתם של טיפאני ובליין ברי היא הילדה הפופולרית ביותר בבית הספר עם מספר עוקבים עצום ברשתות החברתיות.
המעודדות הן כבר לא התלמידות הפופולריות וכל מה שהתרגלה אליו בתיכון השתנה.
סטפני פועלת כדי להחזיר את הפופולריות שלה באמצעות מדיה חברתית.
היא מצליחה לאחר ריקוד של המעודדות שהיא הכוריאוגרפית שלו, שנעשה ללא רשותה של מרתה, והופך ויראלי.
למחרת, מרתה מתעמתת איתה ואומרת לה שהיא וסת' חשו נטושים כשסטפני הפכה פופולרית בתיכון.
סטפני הולכת יחד עם סת' לסרט פגיעה קטלנית, והם מתקרבים לאחר שגרמה לטיפאני להיות מסולקת מהקולנוע בגלל הפרעה.
לאחר מכן, הם שותים ב-Rock N' Bowl וסטפני מתוודה שהיא כל כך רוצה להיבחר למלכת הנשף כדי לגרום לאמה המנוחה להיות גאה.
טיפאני משתמשת בהשפעה של ברי כדי להחזיר את תחרות המלך והמלכה לנשף ומזמינה את כולם בבית הספר מלבד סטפני לאפטר פארטי לנשף בביתם.
סטפני מארחת את שלה בבית האגם של מרתה ללא ידיעתה.
סת הולך לנשף עם סטפני אך נפגע כשהוא רואה את בליין מנסה לנשק אותה, מבלי לדעת שבליין היה שיכור וניסה לכפות את עצמו.
החבר של ברי, לאנס, הופך למלך הנשף, ולמרות שטיפני מסדרת את ההצבעה כדי שברי תנצח, ברי נושרת אז סטפני היא המלכה.
כשסטפני ולאנס חולקים את ריקוד המלך ומלכת הנשף, בית הספר מצטופף סביבה.
ברי אומרת לכולם להשתתף באפטר פארטי של סטפני, שמצליח עד שטיפני סוגרת אותו.
מרתה מתעמתת בכעס עם סטפני על שהשתמשה בביתה באגם בלי רשות.
בדרך הביתה, סטפני מבינה שהנהג שלה בליפט הוא דיאנה רוסו בגיל העמידה.
דיאנה מגלה שלפני שמלאו לה 30, בעלה התגרש ממנה בגלל ילדה בת 21. מכיוון שלא הייתה לה תואר אקדמי, היא לא הייתה מסוגלת לבנות לעצמה חיים וכעת היא עובדת במספר משרות חלקיות תוך שהיא נאבקת לשלם עבור מכללה קהילתית.
דיאנה דוחקת בסטפני לא לחזור על הטעויות שלה.
ברי מגיעה הביתה, כועסת על כך שטיפני סגרה את המסיבה של סטפני, ומציינת שהיא אפילו לא שאלה אם היא בסדר.
היא מציינת ששני הוריה אומללים יחד ומאלצת אותה להתנצל בפני סטפני.
סטפני מקבלת את התנצלותה של טיפאני ומעודדת אותה להתמקד יותר בבתה במקום לשמור על מראה חיצוני.
סטפני מפרקת את לוח הפופולריות שלה ושוקלת לדלג על סיום הלימודים, אבל אביה משכנע אותה להשתתף.
היא משדרת התנצלות לעוקבים ולחברים שלה, היא מבטיחה להיות האני האמיתי שלה מעתה ואילך.
בסיום הלימודים, חבריה ומשפחתה מארגנים בסתר את שגרת העידוד של סטפני בשנה האחרונה.
היא משלימה עם מרתה, לבסוף מנשקת את סת', ומקבלת את טיפאני בברכה להצטרף אליהן על הבמה כשהיא זוכה לבצע את המהלך שלא הצליחה לעשות עשרים שנה קודם לכן.
רבל וילסון בתור סטפני "סטף" קונווי
אנגאורי רייס בתור הנערה סטפני
מרי הולנד בתור מרתה "מארת" רייזר
מולי בראון בתור מרתה המתבגרת
סם ריצ'רדסון בתור סת' נובסליק
זאיר אדמס בתור סת' העשרה
זואי צ'או בתור טיפאני "טיף" בלאנשט-בלבו
אנה יי פוייג בתור טיפאני העשרה
ג'סטין הארטלי בתור בליין באלבו
טיילר ברנהרדט בתפקיד הנער בליין
כריס פרנל בתפקיד ג'ים קונווי
אונטיקה ונדנאפו בתור ג'נט סינג
ג'ייד בנדר בתור בריטני ג'ין "ברי" באלבו"
מייקל צ'ימינו בתור לאנס הריסון
ג'רמי ריי טיילור בתור ניל
ברנדון סקוט ג'ונס בתפקיד מר טי
אליסיה סילברסטון בתור דיאנה רוסו
לוסי טיילור בתור לידיה קונווי
מריק מקארתה בתור המנהל יאנג
ביוני 2021 הצטרפה אליסיה סילברסטון לצוות השחקנים.
ביולי 2021 נוספו לצוות ג'ייד בנדר, מייקל צ'ימינו, ג'רמי ריי טיילור, אוונטיקה, ג'ושוע קולי, אנה יי פויג, מולי בראון, זייר אדמס וטיילר ברנהרדט.
הצילום העיקרי החל באטלנטה, ג'ורג'יה, ב-24 במאי 2021, במהלך מגפת הקורונה.
השמלה הייתה תופעת אינטרנט משנת 2015 שבמרכזה צילום של שמלה.
הצופים לא הסכימו אם השמלה הייתה כחולה ושחורה, או לבנה וזהובה.
התופעה חשפה הבדלים בתפיסת הצבע האנושי והפכה לנושא של מחקר מדעי במדעי המוח ובחקר הראייה.
מקור התופעה בתצלום של שמלה שפורסם ברשת החברתית פייסבוק.
השמלה הייתה אכן בצבע שחור וכחול, אך תנאי התצלום גרמו לרבים לראותה כלבנה וזהובה, מה שיצר דיון ציבורי ער ברשתות החברתיות.
בתוך כשבוע, יותר מעשרה מיליון ציוצים בטוויטר הזכירו את השמלה.
קמעונאית השמלה, "Roman Originals", דיווחה על עלייה במכירות וייצרה גרסה חד פעמית בלבן וזהב שנמכרה למטרות צדקה.
בפברואר 2015, כשבוע לפני חתונתם של גרייס וקייר ג'ונסטון מהאי קולונסיי שמסקוטלנד, אם הכלה, ססיליה בלסדייל, צילמה שמלה בחנות שמצפון לצ'סטר שבאנגליה.
בליסדייל התכוונה ללבוש את השמלה בחתונה ושלחה את התמונה לגרייס.
השמלה הייתה בצבע כחול עם תחרה שחורה.
עם זאת, גרייס אמרה לאמה שהיא חשבה שהשמלה שבתמונה היא בצבע לבן עם תחרה זהובה.
לאחר שגרייס פרסמה את התמונה בפייסבוק, גם חבריה ברשת החברתית לא הסכימו על צבעי הבגד.
כמה ימים לאחר החתונה, ב-26 בפברואר, מקניל פרסמה מחדש את התמונה לבלוג שלה ב"טאמבלר", ויצרה דיון ציבורי נוסף סביב התמונה.
קייטס הולדרנס, שניהלה את עמוד הטאמבלר עבור "BuzzFeed" במשרדי האתר בניו יורק, קיבלה הודעה ממקניל שביקשה עזרה בפתרון מחלוקת הצבע של השמלה.
היא לא התייחסה לכך, אך בסוף אותו היום ראתה שהעניין קיבל כ-5,000 אזכורים, מספר גדול יחסית לרשת חברתית זו.
טום כריסט, מנהל הנתונים של טאמבלר, אמר שבשיאו העמוד קיבל 14,000 צפיות בשנייה (או 840,000 צפיות בדקה), הרבה מעל בנתונים הרגילים הממוצעים.
הולדרנס הראה את התמונה לחברים אחרים מצוות המדיה החברתית של "BuzzFeed", שמיד החלו להתווכח על צבעי השמלה.
היא יצרה סקר פשוט למשתמשי טאמבלר.
עוד באותו היום הסקר משך מאות אלפי תגובות ומתעניינים, והיה לאחד המקרים הוויראליים ביותר ברשת החברתית עד אותו הזמן.
התמונה הפכה לתופעת אינטרנט עולמית ברחבי המדיה החברתית.
בטוויטר, משתמשים יצרו את ההאשטאגים "#whiteandgold", "#blueandblack" ו-"#dressgate" כדי לדון בדעותיהם לגבי צבע השמלה והתיאוריות סביב טיעוניהם.
הדיון עורר עשרות אלפי ציוצים תוך שעות.
התמונה גם גררה דיונים הנוגעים לטריוויאליות של העניין בכללותו; הוושינגטון פוסט תיאר את המחלוקת כ"דרמה שחילקה כוכב לכת".
כמה מאמרים העלו בהומור שהשמלה עלולה לגרום למשבר קיומי על אופי הראייה והמציאות, או שהוויכוח עלול לפגוע ביחסים בין אישיים.
אחרים בחנו מדוע אנשים מקיימים ויכוח כה גדול על עניין שלכאורה טריוויאלי.
בערב שבו פרסם "BuzzFeed" את המאמר, מדען המוח של מכללת ולסלי ביוויל קונווי התייחס לתופעה לכתב "Wired".
בבוקר שלאחר מכן, השיחה הפכה לוויראלית אף היא.
ידוענים רבים התייחסו לעניין וחלקו ביניהם על צבעי השמלה.
פוליטיקאים, סוכנויות ממשלתיות ופלטפורמות מדיה חברתית של מותגים גדולים (למשך אדובי ופיצה האט) כתבו גם הם פוסטים הומוריסטיים.
אף מגישת הטלוויזיה אלכס ג'ונס לבשה את השמלה במהדורת הלילה של "The One Show".
בסופו של דבר, השמלה הייתה הנושא של 4.4 מיליון ציוצים בטוויטר בתוך 24 שעות.
בן פישר מ-"New York Business Journal" דיווח שהעניין במאמר הראשון של "BuzzFeed" על השמלה הציג צמיחה אנכית במקום פונקציית גאוס כתופעה ויראלית, מה שהוביל את "BuzzFeed" להקצות שני צוותי עריכה ליצור מאמרים נוספים על השמלה כדי להניע פרסומות ועד 1 במרץ, המאמר המקורי של "BuzzFeed" זכה ליותר מ-37 מיליון צפיות.
השמלה צוטטה על ידי פרשן "CNN", מל רובינס, כתופעה ויראלית בעלת התכונות הנדרשות של הטיה חיובית המשלבת "יראת כבוד, צחוק ושעשוע".
השמלה אושרה ככחול מלכותי עם תחרת זהב מהקמעונאית "Roman Originals".
על אף שהייתה זמינה גם בגרסאות אחרות (אדום, ורוד ושנהב עם תחרות שחורות).
הפרסום הוביל לעלייה נוספת במכירות.
ב-28 בפברואר, הודיעו רומן אוריג'ינלס שהם ייצרו שמלה אחת לבנה וזהובה למכירה פומבית.
ב-3 במרץ הופיעו בני הזוג ג'ונסטון, בליסדייל ומקניל כאורחים במופע של אלן דג'נרס בארצות הברית, מה ששיקף והגביר את החשיפה לעניין.
עד 1 במרץ, יותר משני שלישים ממשתמשי "BuzzFeed" שנשאלו השיבו כי השמלה לבנה וזהובה.
יש אנשים שהציעו שהשמלה משנה צבעים בעצמה.
כלי תקשורת ציינו שהתמונה נחשפה יתר על המידה והייתה באיזון לבן ירוד, מה שגרם לצבעים שלה להיתפש כאחרת.
אין קונצנזוס מדוע השמלה מעוררת תפיסות כה מופרכות ושונות.
מדעני המוח ביוויל קונווי וג'יי נייץ מאמינים שהמחלוקת היא תוצאה של האופן שבו המוח האנושי תופס צבע והתאמה כרומטית.
קונווי מאמין שזה קשור לאופן בו המוח מעבד את הגוונים השונים של שמי אור יום וטען כי "מערכת הראייה מסתכלת על הדבר הזה, ומנסה להפחית את ההטיה הכרומטית של ציר אור היום...
אנשים או מפחיתים את הצד הכחול, ובמקרה זה הם רואים לבן וזהב או בסופו של דבר עם כחול ושחור."
תיאוריות דומות פורסמו על ידי פול נוקס מאוניברסיטת ליברפול, שקבע שמה שהמוח מפרש כצבע עשוי להיות מושפע מהמכשיר שבו צופים בתצלום, או מהציפיות של הצופה עצמו.
אניה הורלברט ושותפיה בחנו את הבעיה גם מנקודת המבט של תפיסת צבע.
הם ייחסו את ההבדלים בתפיסה לתפיסה אינדיבידואלית של קביעות צבע.
מדען המוח והפסיכולוג פסקל וליש קבע כי בעוד שגירויים מעורפלים מטבעם היו ידועים למדע הראייה במשך שנים רבות, אך מקרה השמלה הוא הגירוי הראשון מסוג זה בתחום הצבע שהובא לידיעת המדע על ידי המדיה החברתית.
הוא מייחס תפיסות דיפרנציאליות להבדלים בהארה ובקדימות הבד, אך גם מציין שהגירוי הוא מאוד חריג במידה שהתפיסה של רוב האנשים אינה משתנה.
אם כן, השינוי הוא רק בסקאלות זמן ארוכים מאוד, מצב חריג עבור גירויים דו-יציבים, כך שלמידה תפיסתית עשויה להתרחש במקרה כזה.
בנוסף על כך, הוא טען שהדיונים על הגירוי הזה אינם קלים, שכן הדיון יכול לשקף כיצד אנשים שונים יכולים לראות את העולם בצורה שונה.
דניאל הרדימן-מקרטני מהמכללה לאופטומטריסטים הצהיר שהתמונה הייתה מעורפלת, מה שמרמז שהאשליה נגרמה מאור צהוב חזק שמאיר על השמלה, ותפיסה אנושית של צבעי השמלה ומקור האור על ידי השוואתם לצבעים אחרים, וכן בגלל השוואה לחפצים אחרים בתמונה.
The Journal of Vision, כתב עת מדעי העוסק בחקר הראייה, הודיע במרץ 2015 כי יפורסם גיליון מיוחד על השמלה עם הכותרת "A Dress Rehearsal for Vision Science".
המחקר המדעי הראשון בקנה מידה גדול על השמלה פורסם ב-"Current Biology" שלושה חודשים לאחר פרסום התמונה.
המחקר, שכלל 1,400 נשאלים, מצא כי 57 אחוז ראו בשמלה כחולה ושחורה, 30 אחוז ראו אותה כלבנה וזהובה, 11 אחוז ראו אותה כחולה וחומה, ושניים אחוז דיווחו עליה כ"אחרת".
נשים ואנשים מבוגרים ראו באופן לא פרופורציונלי את השמלה כלבנה וזהובה.
מחקר שנערך על ידי Schlaffke ואחרים.
דיווח כי אנשים שראו את השמלה כלבנה וזהב הראו פעילות מוגברת באזורים הקדמיים והפריאטליים של המוח.
אזורים אלו נחשבים כקריטיים בפעילויות קוגניציה גבוהות בתפיסה החזותית.
השמלה נחשבה לאחת מתופעות האינטרנט הבולטות בשנת 2015. הצלמים המקוריים של התמונה, בליסדייל ובן זוגה פול ג'ינקס הביעו מאוחר יותר תסכול וחרטה על כך ש"נשארו לגמרי מחוץ לסיפור" שיצר תופעה שיצאה מכלל שליטה.
בדרום אפריקה, צבא הישע השתמש בשמלה בקמפיין של 2015 כדי להעלות את המודעות לאלימות במשפחה, עם הסיסמה: "למה כל כך קשה לראות שחור וכחול?" ביולי 2023, קייר ג'ונסטון הואשם בניסיון רצח של אשתו, גרייס, לאחר שנים של אלימות ואיומים במשפחה.
השמנת רכב היא תופעה המתארת את העלייה המתמשכת בגודל ובמשקל של כלי רכב פרטיים.
מגמה זו החלה בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-20, ומזוהה במיוחד עם הגידול בנתח השוק של רכבי SUV (רכבי פנאי-שטח), קרוסאוברים וטנדרים, והיא קורית בעיקר במדינות מפותחות.
לדוגמה, המשקל הממוצע של מכוניות שנמכרו באירופה גדל ב-21% בין 2001 ל-2022. בארצות הברית, רכבי שטח וטנדרים היוו יותר מ-75% מהמכירות החדשות בשנת 2024 לעומת 38% בשנת 2009, כאשר כלי הרכב הנמכר ביותר בצפון אמריקה בכל הזמנים, איננו רכב נוסעים, אלא טנדר (פורד סדרה F).
המונח "Autobesity" נטבע באנגלית כמשחק מילים על המילה "Obesity" (השמנת יתר), ומשמש חוקרי תחבורה, עיתונאי רכב ומתכנני ערים לציון הסתירה בין הצורך ברכבים יעילים ובטוחים ומגמת ההתעצמות הגופנית של הרכב הפרטי לבין הירידה בבטיחותם של הולכי הרגל וההשפעות העקיפות של המגמה.
עלייה במשקל ובגודל של כלי רכב יוצרת שורה של בעיות והשפעות שליליות:
ירידה בבטיחות בדרכים – לרכבים כבדים יש יותר אנרגיה קינטית בזמן פגיעה; ורכבים גבוהים יותר נוטים לפגוע בהולכי רגל באזור הראש והטורסו.
בנוסף, נהגים ברכבים גבוהים מתקשים לראות ילדים קטנים שנמצאים מתחת לשדה הראייה שלהם.
רכבים גדולים גם פוגעים בהולכי רגל לעיתים קרובות יותר בעת פניות בגלל שדה ראייה מוגבל.
מחקרים מצביעים על כך שכלי רכב עם חזית גבוהה ורחבה מגבירים ב-45% את הסיכון למוות של הולכי רגל בהשוואה למכוניות קטנות.
זיהום אוויר – אפילו ברכבים חשמליים.
רכבים כבדים דורשים יותר אנרגיה להנעה, ושחיקת הצמיגים והבלמים שלהם גדולה יותר, ולכן הם פולטים יותר חלקיקים שאינם מגיעים מצינור הפליטה (זיהום לא מפלט ) שאמנם לא תורמים להתחממות הגלובלית, אך הם מזהמים ורעילים.
צריכת יתר של שטח ציבורי – ממדי הרכב הגדולים יוצרים לחץ על הרחובות ועל המרחב העירוני, מעודדים פיתוח פרברי, ומגבירים את התלות ברכבים פרטיים ובאנרגיה.
בעיות חניה – לפעמים רכבים גדולים לא נכנסים למקומות החניה הסטנדרטיים, ולעיתים תופסים חלק ממספר מקומות במקביל – דבר שמקשה על נהגים אחרים.
פעולות ממשלתיות נגד השמנת רכב
השעה ה-25 הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ספייק לי, המבוסס על הנובלה "השעה ה-25" מאת דייוויד בניוף, שגם כתב את התסריט.
השחקן הראשי של הסרט, אדוארד נורטון, מגלם את דמותו של מונטגומרי "מונטי" ברוגן, סוחר סמים מורשע, הנשלח לכלא ל-7 שנים על אחזקה ומכירה של סמים.
למונטי נותר יום חופש אחרון לפני שליחתו לכלא, ואת אותן 25 שעות אחרונות מתאר הסרט.
הסרט עוסק באתיקה של חברות בין אנשים במעמדות שונים, ביחסים בין מורה לתלמידה ובין גבר לאהובתו.
במהלך הלילה מונטי מקבל הצעה לקבל הגנה בכלא משליחים של מאפיונר, המבקש ממונטי להעביר משלוח של סמים, אך מונטי מסרב.
בסוף הלילה מונטי מבקש מחברו הטוב להכות אותו עד זוב דם, כדי שלא יהיה "פופולרי" מדי בכלא.
כאשר אביו של מונטי בא לקחת אותו לכלא, הם מעלים אפשרות שמונטי יברח ויפתח בחיים חדשים.
מצטיירות התמונות של מה היה קורה אילו מונטי היה נמלט.
השנים היפות של גבריאל הוא אלבומו השני של גבריאל בלחסן.
האלבום יצא בשנת 2002 בחברת התקליטים העצמאית שלומציון, כתקליטור צרוב שהופץ במספר זעום של עותקים.
בשנת 2005 הוציאה התו השמיני את האלבום מחדש, בעטיפה מעט שונה.
באלבום ניגן בלחסן בגיטרה, בבס, בקלידים ובתופים.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי גבריאל בלחסן.
גבריאל בלחסן – שירה, גיטרות, תופים, בס ומנורה
אביב גדג' – קלידים, גרמושקה ותכנותים
גלי ברעם – תופים בשיר 2
השנה הגאופיזית הבין-לאומית (שג"ב) הייתה מיזם בינלאומי שנערך מ-1 ביולי 1957 ועד 31 בדצמבר 1958 והוכרז על ידי המועצה הבינלאומית של ארגוני מחקר.
במהלך המיזם נערכו מחקרים מגוונים בנושאים שונים הקשורים לכדור הארץ.
אחד עשר נושאי המחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית היו:
השדה המגנטי של כדור הארץ
קווי אורך ורוחב (תחילת המיפוי המדויק של כדור הארץ)
ארצות הברית וברית המועצות שיגרו לוויינים במהלך שנה זו, כאשר ב-4 באוקטובר 1957 ברית המועצות שיגרה את ספוטניק 1 שהיה הלוויין הראשון ששוגר לחלל.
שיגור הלוויין על ידי ברית המועצות היווה את גולת הכותרת של הפעילות המדעית-טכנולוגית במיזם.
השעון הדובר הוא שירות טלפוני המספק את השעה המדויקת ולעיתים מאפשר גם לקבל מידע על שעות וזמנים מסוימים ביום.
בישראל השירות מסופק בתשלום על ידי חברת בזק.
עלות השירות מעודכנת מדי פעם על ידי חברת בזק.
נכון לחודש מאי 2024, העלות היא 45.29 אגורות לשיחה.
שירות השעון הדובר החל את דרכו במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, עם הקריינית ראומה אלדר, ומספרו היה 15. במהלך שנות ה-80 הפך המספר ל-155. במהלך חודש פברואר 2004, הוחלף קולה של ראומה אלדר בקולו של רונן הירשלר, השירות שודרג ומספרו שונה ל-1455.
בנוסף לעברית, השירות ניתן גם באנגלית, ברוסית ובערבית.
ציון השעה המדויקת בישראל ובכל מדינות העולם.
מידע לנוסעים לחו"ל – כולל זמני הזריחה והשקיעה, חגים ואירועים.
מידע על חגי ישראל ומועדיו, זמני תפילות בישראל ובעולם, וכן זמני כניסת שבת ויציאתה – בישראל ובחו"ל.
השסע העדתי, המכונה גם "השֵד העדתי", הוא מונח רווח לתיאור הלך רוח של קיטוב בחברה היהודית בישראל.
השסע העדתי הוא תולדה של סדקים ברעיון "כור ההיתוך" שהיה שליט בשני העשורים הראשונים שלאחר קום המדינה שמטרתו הייתה להפוך את הקבוצות הרבות לעם אחד.
רעיון זה תבע מחיר כבד של מחיקת זהויות פרטיקולריות, בעיקר של יוצאי אסיה ומאפריקה.
הדבר בא לידי ביטוי במדיניות שהולידה הדרה ואפליה של העולים החדשים.
רבים הופנו למקומות יישוב מרוחקים, והריחוק הגאוגרפי והתרבותי יצר נתק ממרכז ההוויה החברתית.
בנוסף הייתה כלפיהם מדיניות פטרנליסטית ויצירת תלות בינם לבין המוסדות הפוליטיים-מפלגתיים של אותה עת.
בשנות ה-70 עם התבגרות הדור השני של עולי אסיה-אפריקה והקמת תנועת המחאה של "הפנתרים השחורים" עלתה המודעות לשסע העדתי.
התעוררות התודעה היוותה אחד מהגורמים שהובילו למהפך הפוליטי בשנת 1977. ההבדלים בין ותיקים ועולים לבין יוצאי אסיה ואפריקה ויוצאי אירופה ואמריקה הצטמצמו עם השנים.
החלוקה שהייתה קשיחה בעשורים הראשונים לקיום המדינה התעמעמה בתקופת הדור השני והשלישי.
טשטוש האבחנה העדתית הושפע מכך שבמהלך הזמן הרוב המוחלט היו ילידי הארץ (76% נכון לשנת 2018) ושהיה שיעור גבוה של זוגות מעורבים.
בעשורים האחרונים חל צמצום בפערים העדתיים בתחומי ההשכלה והשכר, עם זאת פערים מסיימים עדיין קיימים.
נתונים בנוגע לתפיסת רמת השסע
מסקרי דעת קהל עולה כי בשנת 1997 9% מהאזרחים היהודים סברו שהמחלוקת הכי חמורה בחברה היא בין אשכנזים ומזרחים.
נכון לשנת 2018 רק אחוז וחצי סברו כך.
במדידות שנערכו בשנים 1997, 1993, 2007, ו-2017 עלה כי השסע בין מזרחים לאשכנזים נתפס כנמוך ביחס לשסעים אחרים בחברה.
שלבים במדיניות הקליטה של העולים
השלב הראשון והמכריע במדיניות הקליטה החל בסוף שנות ה-40 ונמשך עד תחילת שנות ה-50, ומהרבה בחינות היה זה השלב הקשה ביותר.
סימני ההיכר שלו היו המעברות, פרויקטים או עבודות ציבוריות וראשית הקמתן של עיירות הפיתוח.
רוב העולים שוכנו במקומות יישוב שבהם ניתנו שירותים ירודים.
חלק מהם נשלח לעיירות הפיתוח החדשות שסבלו מאבטלה רבה ומתעסוקה ללא-קידום.
אלה שיועדו להקמת מושבים חדשים קיבלו אמצעים ומכסות ייצור לא-מספיקים, כך שלא היה לאל ידם להתחרות עם המושבים הוותיקים המבוססים.
לקראת סוף שנות ה-50 נעלמו כמעט לחלוטין רוב המסגרות הייחודיות לקליטת עולים.
רקע תרבותי ואידאולוגי של עולים
חלק הארי של העולים החדשים התיישבו בערים, ובהן צמחו ה"שכונות" (שהיו למעשה שכונות עוני), כגון שכונת התקווה בתל אביב ושכונת ואדי סאליב בחיפה.
באזורים רבים התקבצו יחד בני השכבות הנמוכות של קבוצות עולים, ומשך שניים-שלושה דורות עשו בהם את חייהם קבע מתחת לקו העוני.
רובם היו ממוצא מזרחי, לרוב מצפון אפריקה ומדינות המזרח התיכון.
מניעיהם של מרבית העולים מקרב שארית הפליטה והפליטים היהודים ממדינות ערב שהגיעו לאחר קום המדינה לא היו דומים למניעיהם של העולים שהגיעו ארצה בטרם קום המדינה, אשר בצד החיפוש אחר מקלט מפוגרומים היו גם חדורי רוח ציונית ליברלית או סוציאליסטית.
את מקומה של תפישה זו החליפו בקרב קבוצות מזרחיות מניעים ציוניים-לאומיים-דתיים, ומצד שני התחזקה מגמה של חיפוש אחר מקלט בטוח.
הוקמו מסגרות מיוחדות לטיפול בבעיות קליטת העלייה, והתפתח תהליך קליטה בירוקרטי ביותר, בניהולם של המרכזים המוסדיים השונים.
מגמות אלה היו בעלות חשיבות מכרעת לנוכח מספר העולים שהגיעו בגלי העלייה הראשונים, בייחוד בשנים 1949–1959. ונוכח קצב הגעתם וחלקם היחסי באוכלוסייה, חל מיעוט במשאבים הכלכליים הזמינים.
גופים ושירותים ייחודיים רבים הוקמו על ידי הממשלה, על ידי הסוכנות היהודית ובמיוחד על ידי ההסתדרות, כדי לטפל בבעיות הקליטה.
יתר על-כן, רבים מסוכני השירותים הציבוריים, הפועלים בתחומי הבריאות, החינוך והעבודה הסוציאלית, הקימו שירותים מיוחדים לעולים.
בעת ובעונה אחת, החלו עולים להיקלט גם באמצעות הערוצים הרגילים של החברה (כלומר, סוכני הסוציאליזציה) – מערכת החינוך, הצבא, וסלקציה כלכלית ותעסוקתית.
בשלב מאוחר יותר, אומצה מדיניות חדשה שלפיה יש להעדיף עולים כדי לעזור לאלה להתגבר על חולשתם היחסית במישור החברתי-כלכלי והחינוכי.
מוסדות הקליטה המיוחדים נעלמו כמעט לחלוטין, ועם היחלשות העלייה בסוף שנות ה-50 הוקמו מוסדות מיוחדים מסוג חדש – כגון מרכז הקליטה של הסוכנות היהודית או מוסדות הדרכה ממשלתיים.
כדי להתמודד עם בעיות שנבעו מתהליך הקליטה של קבוצות העולים הראשונות, שכבר השתלבו במידה כלשהי בחברה הישראלית, פותחו מדיניות וגישות טיפול מיוחדות.
אלה נועדו בעיקר לקבוצות או לשכבות "מקופחות" או "טעונות טיפוח", והן היו חלק ממדיניות חברתית-כלכלית שהתגבשה במדינת ישראל.
בשעה שהרשויות ניסו לספק לעולים את הצרכים הבסיסיים שלהם, הן גם הגבירו את תלותם בסוכנים המוסדיים העיקריים, כאמצעי לקבלת תגמולים וסיוע.
בדרך כלל היה תהליך הקליטה, שקודם על ידי הסוכנים והמסגרות הביורוקרטיות של החברה הקולטת, מבוסס על שמירת מרחק חברתי ועל פערים בין כוחם של נציגי המרכז לבין כוחן של קבוצות העולים החדשים.
האשכנזים היו מבוססים היטב כקבוצה דומיננטית כבר עם הקמת המדינה, עת היוו 77% מהאוכלוסייה היהודית.
הם היו המייסדים של היישוב החדש ועמוד השדרה של החברה על כל נדבכיה, ממעמד העובדים ועד לאליטה.
הספרדים, לעומתם, היוו קהילה קטנה, שבראשה עמדה אליטה ספרדית זעירה.
הממשלה עמדה בפני בעיות דחופות של הגדלת הצבא, תיעוש המשק ושילובו בכלכלה העולמית, יישוב מידי של השטחים שנתפסו במלחמת העצמאות כדי לבלום לחצים בינלאומיים לנסיגה מהם, והרחבה של מערכת השירותים (שיכון, חינוך, בריאות, סעד) כדי לספק את צורכי האוכלוסייה ההולכת וגדלה.
התמודדות המדינה עם בעיותיה הדחופות הללו בשנות החמישים השפיעה באופן שונה על הוותיקים, העולים האשכנזים והעולים המזרחים.
הוותיקים זכו באופן מהיר לניעות המונית.
מרביתם התקדמו תוך זמן קצר ממעמד העובדים למעמד הבינוני.
בעוד שחלק אחד מהם ניצלו את הסובסידיות ותנאי ההשקעה הנדיבים שהעמידה המדינה לרשותם והפכו ליזמים ולתעשיינים, או הרחיבו את עסקיהם הקיימים, הוותיקים ניצלו היטב את ההזדמנויות החדשות הודות ליתרונותיהם המיוחדים: ידיעת עברית, השכלה טובה יחסית, הצבר נכסים וקרבה לאליטה ולמקבלי ההחלטות.
העולים החדשים המזרחים היו חלשים מכדי שיוכלו להתנגד לתיעולם לשכבות הנמוכות ולהפלייתם לרעה בהקצאת המשאבים.
בין חולשותיהם בלטו השכלה פורמלית נמוכה, משפחות גדולות, חוסר נכסים, העדר חלופה בצורת מדינה אחרת שאפשר להגר אליה, וכן העדר רשת כלשהי של קרובים וחברים מקרב הוותיקים ובעלי עמדות הכוח.
לפגיעה החמורה של מדיניות האפליה נוסף העלבון הקשה של האידאולוגיה הפטרונית והסטריאוטיפים המשפילים.
לפיכך, האשכנזים, באורח טכני למדי, נהנו מעליונות יחסית ומכוח רב יותר, בעוד שהמזרחים (לפחות בהתחלה) היו נתונים במצב נחות יחסית.
במסגרות אלה היו העולים החדשים האלמנט הפסיבי יותר.
שכן היה עליהם להיקלט על-פי הנחות והנחיות אידאולוגיות וחברתיות בסיסיות של ה"קולקטיב", קרי הוותיקים.
מרכזיהם של הקולטים ומוסדותיהם פעלו בהתאם לגישה המושתתת על אידאולוגיה של עבודה וחלוציות, שגם בה חלו שינויים משמעותיים במציאות המתפתחת.
בתקופת היישוב לא ראו את קליטת העולים כ"בעיה", כי אם כהתגשמות החזון החלוצי ליישוב הארץ, אשר יתרחש באמצעות בניית מוסדות ויבטיח אינטגרציה מוצלחת של כל הקבוצות.
בגלל מספרם הגדל והולך של העולים והתנאים הכלכליים הקשים ששררו באותם ימים, היה נחוץ להקים מסגרות ארגוניות מיוחדות, כגון המעברות, העבודות הציבוריות המיוחדות, או הפרויקטים של עבודות החירום, כדי להתמודד עם הקושי הכלכלי הכרוך בקליטה.
אך בכל אלה ראו רע הכרחי וזמני שיוביל לאינטגרציה מלאה של כל קבוצות העולים השונות במסגרות המוסדיות המרכזיות – החינוכיות, הצבאיות, התעסוקתיות והפוליטיות – כפי שאירע במושבים.
ואולם, המציאות שהתפתחה עקב תוכניות אלה לא עלתה בקנה אחד עם הציפיות והתקוות.
תהליכי האינטגרציה והקליטה של העולים החדשים בחברה הישראלית התפתחו בכיוון שונה מהמצופה.
עם הזמן, התחזקה מודעותם של גורמים מוסדיים מרכזיים בחברה הישראלית להתפתחות הבעיה העדתית, תוך הכרה בזיקה ההדוקה של הבעיה לאוריינטציה הפוליטית והסמלית של החברה הישראלית.
מודעות זו החלה להתפתח בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, במגזרים המובילים של החברה הישראלית, לקשיים ולבעיות הנובעים מתהליך הקליטה, ואף בהגדרה הבלתי-פוסקת של טבען של בעיות אלה.
דווקא מנהיגי המגזרים הוותיקים היו אלה שהגדירו את הבעיה הזו והשתמשו במונחים עדתיים.
התגובה הראשונית כלפי העולים הייתה ראייתם כ"דור המדבר", שתרבותו תחלוף עם קליטת ילדיו לתבנית הקיימת.
בשנות ה-50 המוקדמות נוסחה בעיית הקליטה כבעיה של פיגור תרבותי או כהעדר התפתחות מספקת, בגלל השפעת המסורת ושליטתה במגזרים מסוימים של העולים.
זאת בניגוד למודרניות של הקבוצות האחרות, ובהן הקבוצות החלוציות המהפכניות הוותיקות.
לפיכך, ראו בעולים החדשים אנשים נחשלים, המאיימים על התבנית המוסדית בעיקר בשל מספרם הרב.
מתוך הרצון להעביר את העולים תהליכי סוציאליזציה נאותים, שללו את אורח חייהן המסורתי של קבוצות עולים שונות, ברוח מסורת המהפכה החלוצית שקמה נגד סגנון החיים הגלותי.
הנחות אלה גרמו לכך שהתייחסו לקבוצות העולים כאל מקשה אחת פחות או יותר, שיש לעצבה לפי החזון הציוני-חלוצי השליט בכיפה, באמצעות הערוצים המקובלים בחברה.
בעת ועונה אחת החל להתגבר השימוש במונח עדות, שתחילתו עוד בימי היישוב.
השתמשו במונח בעיקר בקשר לקבוצות מזרחיות.
השימוש התפשט די מהר גם בקרב מחנכים, מלומדים ועיתונאים.
בניגוד לקומץ משכילים שהדגיש את הצורך למצוא בכל מסורת פוטנציאל לחידוש חברתי, הרי שבקרב המנהיגות הפוליטית האוריינטציה הייתה פטרנליסטית יותר באופייה.
התפתחה מגמה שראתה את החברה הישראלית כמוגדרת באמצעות שני מונחים דיכוטומיים: "מזרחי" ו"מערבי".
מאמצע שנות ה-50 ועד לתחילת שנות ה-60 התברר שתהליך הסוציאליזציה האמור אינו פשוט כלל, והחלו להבין את הבעיות הטמונות בתהליך האינטגרציה של העולים.
עם זרימתם הגוברת של עולים חדשים למסגרות החברתיות המרכזיות התפתחה תחושה שנוכח מספרם הגדל של העולים, יהיו הוותיקים למיעוט.
אולם קודם כל, הייתה מודעות לכך שרבים מהעולים החדשים נעשו חלק ממגזר העוני ההולך וגדל.
כמו כן החלה לגבור מודעות להבדלים בהשכלתן ובתעסוקתן של קבוצות עולים שונות – בעיקר בין ה"מזרחים" (יוצאי אסיה-אפריקה, לפי המונחים שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה טבעה) לבין יוצאי אירופה-אמריקה, ובעקבותיה גבר החשש להתפתחות "שני עמים".
בעיית העדות כבעיה שאינה בת-חלוף
המודעות הגוברת לסוגיות בעייתיות אלה, העצימה את התחושה שבעיות העולים המזרחיים אינן ארעיות, אלא קבועות יותר.
אפילו האינטלקטואלים, שעל פי רוב לא נמנו על הקבוצות המזרחיות, נטו להגדיר את הקבוצות המזרחיות כבעלות תרבות מובחנת ונטייה מעטה מאוד להשתנות עצמית בכיוון החדש.
הדבר הביא להעצמת הדיכוטומיזציה הגוברת בין מזרחי למערבי, בין ספרדי לאשכנזי.
מחד גיסא, התקבלו המסורות התרבותיות השונות של מגזרי העולים החדשים כחלק מן הקולקטיביות הרחבה יותר, מאחר שהבינו כי יש לראות בהן נתון בר-קיימא.
ומאידך גיסא, הודגש בהתמדה שמסורות אלה אינן שוות באיכותן לקולקטיב הכללי הלא-עדתי.
כאשר תפיסה זו של הבעיה נקשרה לסטריאוטיפים ולדעות קדומות שרווחו בחברה הכללית, עלתה תפיסה פלגנית יותר שחילקה את החברה הישראלית לתרבות מערבית-חלוצית ולעדות מזרח.
ההדגשה שהזהויות העדתיות הן עובדה קיימת תורגמה בשנות ה-70 לתפיסה אגרסיבית שפילגה את תרבויות המזרח והמערב, העומדות האחת מול השנייה, כביכול.
תפיסה זו הולידה במגזרי האוכלוסייה המזרחית לוחמנות חזקה שכוונה כנגד מה שנקרא "המרכז האשכנזי" או "קבוצות המרכז".
סתירה משמעותית נוצרה בין שוויון הזכויות המלא והשילוב במערכת החינוך ובצבא, לבין הניסיון לכוון פעילות פוליטית באמצעים פטרנליסטיים סמי-כפייתיים ובאמצעות מנגנונים של צירוף, אשר נשענו על הקצאת משרות ומשאבים על ידי הערוצים המרכזיים של המפלגות העיקריות.
המגע החברתי שהתקיים בין בני-מוצא שונה – העולים מאירופה-אמריקה ו"הוותיקים" מחד, והעולים מאסיה-אפריקה מאידך – מגע אשר לא התנהל מתוך נקודת מוצא של שוויון וחילק את החברה הישראלית ל"מועדפים" ו"מקופחים", שימש מעין אישור לתחושת עליונות מזה, ולתערובת של מרירות ותחושת נחיתות מזה.
במגע זה היה להנציח דעות קדומות.
במקביל להתגבשות הפער התרבותי, שמשמעו הדגשת ההבדלים הבסיסיים הקיימים בין העולים המזרחיים למערביים, התפתחו דפוסי דעות קדומות בין-עדתיים.
עוצמת הסטריאוטיפים, בייחוד אלה המתייחסים למזרחים בכלל ולמרוקאים בפרט, לא נחלשו, ואף התגברו עם הזמן.
הסטריאוטיפים חדרו לאווירה החברתית הכללית והפכו נפוצים יותר ויותר.
בהתחלה השימוש בהם יוחס בעיקר למרוקאים (הביטוי "מרוקאי-סכין" היה נפוץ מאוד בשנות ה-50), ומאוחר יותר אלה התגבשו לדיכוטומיה הכללית בין "אשכנזים" ל"מזרחים".
עמדות וקונוטציות שליליות אלה ביחס למזרחים עשו דרכם אף לתחומי החינוך והמקצוע, ובהתאם לכך, מספר סקרים העלו כי מורים נוטים בלא יודעין להפלות ילדים בעלי שמות מזרחיים, וכי יועצים נוטים לכוון ילדים מזרחיים לבתי-ספר מקצועיים ולא לבתי-ספר עיוניים, ומגבירים בכך את תחושת האפליה.
לאורך השנים מחקרים סוציולוגים וכלכליים העידו על פערים בין מזרחים לאשכנזים בתחום החינוך.
כך למשל, קיימת ספרות סוציולוגית ענפה באשר להסללה של מזרחים לבתי ספר מקצועיים.
מחקרים אלו הצביעו על כך שמזרחים נותבו לבתי ספר מקצועיים על סמך מוצאם ללא קשר ליכולתם, ולא לבתי ספר עיוניים בהם יש פוטנציאל גבוה יותר להגיע לאוניברסיטה ולחזק את הסטטוס החברתי שלהם, בעוד שבקרב אשכנזים המגמה הייתה הפוכה.
לפי יוגב ושפירא (1992) העלייה מארצות המזרח בשנות החמישים הגיעה בעיצומו של תהליך תיעוש בארץ, תהליך בו הקבוצה הוותיקה, האשכנזים, "ביססה את ההסמכה ואת ההשכלה כקריטריון עיקרי להישגי תעסוקה".
אך תעודות ההשכלה התיכונית וההשכלה הגבוהה של המזרחים, לא זכו להכרה עם הגעתם לישראל כך שאחרים שהיגרו לארצות אחרות הצליחו טוב מהם במישור התעסוקתי (כהן, 1972 ושווארקי, 1975 בתוך יוגב ושפירא 1992, עמוד 33).
טענה שנייה אותם מעלים החוקרים היא, כי ההתייחסות לחינוך המזרחים הייתה שונה, משמע, היו להם קריטריוני כניסה מיוחדים לבית הספר התיכון בנוסף לתוכניות מיוחדות ל"טעוני טיפוח" והם נידונו להסללה נוקשה.
לפי יוגב ושפירא, המאמצים המרכזיים הראשונים להתמודדות עם עולי המזרח היו באמצע שנות ה-60 עם התפתחות מערכת החינוך המקצועי בתיכונים והאינטגרציה בחטיבות הביניים.
תימוכין לכך ניתן למצוא בשנתונים הסטטיסטים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס להלן), המראים כי החל מאמצע שנות השישים והלאה, למזרחים יש דומיננטיות ברורה בחינוך המקצועי.
כך למשל בשנת 1976, מבין כלל הלומדים בבתי הספר המקצועיים, הקבוצה של ילידי או שמוצא האב מאסיה אפריקה הם הקבוצה הדומיננטית, עם 63.3% מכלל הלומדים, ו-64% בבתי ספר חקלאיים.
בבתי הספר התיכוניים, לעומת זאת, ההתפלגות היא של 36.2% שמוצאם הוא מאסיה אפריקה לעומת 45.9% שמוצאם הוא מאירופה-אמריקה.
בדומה, בשנת 1979, 64.3% מלומדי החינוך המקצועי הם ילידי אסיה אפריקה, למול 18.5 מילידי אירופה-אמריקה וממצאים דומים מתגלים גם בחינוך החקלאי.
לעומת זאת, חל שיפור בלימודי התיכון העיוני, שם נמצא כי יש כמעט שוויון בין הקבוצות עם 38.7% שמוצאם מאסיה אפריקה לעומת 39.3 שמוצאם מאירופה אמריקה ו-22% ילידי ישראל.
בשנתונים מאוחרים יותר, המצב השתנה ובוטל הפער בין שיעור המזרחים והאשכנזים בבתי ספר עיוניים.
בשנת 1979 נמצא כי יש כמעט שוויון בין הקבוצות עם 38.7% שמוצאם מאסיה אפריקה לעומת 39.3 שמוצאם מאירופה אמריקה ו-22% ילידי ישראל.
בעוד שנדמה כי אי השוויון העדתי בתיכון העיוני טופל, יש מחקרים שטוענים שהפער אמנם הצטמצם אך עדיין קיים.
במחקרה של חנה איילון (2000) שבחן את שנות התשעים של המאה ה-20 שנסמך על נתוני הלמ"ס ומשרד החינוך, נמצא כי קיים העדר של מזרחים במקצועות מוגברים.
לפי המחקר ככל שיש יותר מזרחים בבית הספר, מגוון המקצועות המוגברים, משמע, אלו שנותנים פקטור לציוני הבגרות, יורדים.
מקצועות אלו לפי איילון, הם מקצועות בעלי יוקרה בחברה המאפשרים כניסה למגמות יוקרתיות באוניברסיטה (למשל, מדעי הטבע והחיים).
זה מוביל לא רק לצמצום הנגישות להשכלה גבוהה, אלא גם לצמצום החשיפה לידע בתיכון.
אחד המחקרים החשובים בנוגע לפערי השכלה בין מזרחים ואשכנזים, נעשה על ידי ינון כהן (1998).
כהן אסף נתונים מסקרי הכנסות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנים 1975, 1982, 1992 ו-1995 במטרה לבדוק האם פערי ההשכלה והשכר בין מזרחים ואשכנזים קטנו במהלך השנים, והאם ההשכלה היא עדיין ההסבר לפערי השכר בין הקבוצות.
הנתונים של כהן, מלמדים כי על אף שנראה לכאורה כי הפער נסגר כיוון שיותר מזרחים בני הדור השני הולכים ללמוד ומשיגים תארים, המצב אינו מעודד.
לפי הנתונים שאסף כהן, אם נשמור על קצב סגירת הפערים בתואר ראשון שחל בין השנים 1982–1992 הפער ייסגר תוך 94 שנים.
ואילו אם נשמור על קצב סגירת הפערים בין השנים 1992–1995 יושג שוויון בתואר הראשון בטווח של 111 שנים (1998:119).
ממצאיו של כהן מראים, כי הפער בהכנסות בקרב בעלי השכלה אקדמית הולך ומתרחב.
אם ב-1975 לא נמצאו הבדלים מהותיים בין הכנסתם של אשכנזים ומזרחים בעלי תואר ראשון, אזי שב-1995, אקדמאים מזרחים זכו בממוצע ב-78% מהכנסתם של אקדמאים אשכנזים.
עם זאת, כהן גם מצא שהפער במספר שנות הלימוד בין מזרחים לאשכנזים הצטמצם באופן משמעותי בדור הצעיר.
על פי הנתונים, בשנת 1975 מספר שנות הלימוד הממוצע של מזרחים מהדור הצעיר היה 77% מזה של אשכנזים, בעוד שבשנת 1995 היחס עלה ל-88% (1998:119).
לעומת זאת מחקרים אחרים מעידים שהפער בהשכלה נסגר במהירות רבה יותר.
אחד המחקרים הנרחבים ביותר שנערכו לגבי סוגיית הפערים העדתיים, פורסם בשנת 2002 על ידי צוות מחקר מהמחלקה ללימודי אוכלוסייה באוניברסיטה העברית בראשות פרופ' דב פרידלנדר וצבי אייזנבך.
המחקר ארך כ-5 שנים ולטובתו הלמ"ס יצרה קובץ נתונים מיוחד שאפשר את בדיקת הפערים העדתיים בחינוך לאורך זמן.
תוצאות המחקר הצביעו על כך שהפער העדתי מצטמצם במהירות ובעקביות והוא יתחסל כליל בתוך שנות דור.
בין הממצאים של המחקר ניתן לציין שבקרב בני הדור השלישי בארץ ילידי 1977–1979 הפער בשיעור הנכנסים לתיכון כמעט זניח: 92% מהמזרחים נכנסו לתיכון, לעומת 95% מהאשכנזים.
בקרב הנשים אף נוצר פער הפוך: 96% מהמזרחיות נכנסו לתיכון, לעומת 91% בלבד מהאשכנזיות.
החוקרים מציינים גם שבקרב ילידי 1965–1969, המשיכו בלימודים גבוהים 46% מזרחים בני הדור השלישי לעלייה, לעומת 55% אשכנזים בני אותו דור.
לדברי פרופ' פרידלנדר: דו"ח ביטוח לאומי (2021) מראה שפערי השכלה בין אשכנזים למזרחים בדור השני (ילידי הארץ להורים עולים) ובדור השלישי (גם הסבים ילידי הארץ) קטנו לאורך השנים, בזכות עלייה חדה בשיעור בעלי התארים בקרב מזרחים ובמיוחד אצל מזרחיות צעירות.
משמעות הדבר היא שב-2018 הדורות החדשים כמעט שווים בבעלות על תארים אקדמיים.
עם זאת עדיין יש הבדלים בגופי ההשכלה – אשכנזים נוטים ללמוד באוניברסיטאות ומזרחים יותר במכללות.
בקרב בעלי תואר ראשון נמדד הבדל בכמות שנות הלימוד: לדוגמה, המחקר מראה שב-2018 מזרחים שסיימו תואר ראשון בממוצע כ-4.7 שנים במוסדות גבוהים, ואילו אשכנזים כ-5.1 שנים.
הדו"ח מצביע על צמצום הפערים בדורות הצעירים, פערי הזכאות לבגרות הולכים ומצטמצמים וקיימת עלייה בשיעור המשכילים המזרחים הצעירים.
לאי-השוויון בתחום החינוך יש ביטוי אף בהתפלגות משלחי-היד, שלהם השלכה ישירה על הפערים במשאבים בין העדות.
בקרב עולים חדשים אשכנזים יש סיכוי גבוה יותר להיות בעלי מקצועות חופשיים, מנהלים או טכנאים, לעומת העולים המזרחים, כאשר פער זה בין העולים רק גדל בהשוואה בין צאצאיהם ילידי הארץ.
העלאת דרישות ההשכלה לעבודות בעלות סטטוס גבוה, דחפה חלק מהמזרחים לאפיקי ניידות חלופיים ומכניסים, כגון: ספורט, בידור ועסקים קטנים (קבלני משנה, נהגי מוניות, בעלי מוסכים קטנים, מסעדות עממיות וכמה תעסוקות שוליות).
על פי אייזנשטדט נכון לשנת 1993 הפערים בין אשכנזים למזרחים בתחום התעסוקה הביאו לפערים משמעותיים במשאבים, ולפיכך אלה יוצרים ריבוד עדתי.
באוכלוסייה היהודית במדינת ישראל, העניים ומעמד העובדים נמנים ברובם המכריע על עדות המזרח, בעוד ששכבת הביניים מעורבת ובעלת ייצוג-יתר מסוים לאשכנזים, ואילו הרובד הבינוני-גבוה והאליטה מורכבים מאשכנזים באופן מובהק.
מערכת זאת יציבה, סטטית ומנציחה את עצמה על ידי העברת הפער בירושה מדור ילידי חוץ-לארץ לדור ילידי הארץ.
הוא סבור כי לפער העדתי הכלכלי יש השפעה ניכרת גם על ההבדלים ברמת החיים בין המזרחים לאשכנזים, אם כי פחות מאשר בחינוך ובתעסוקה.
ההכנסה לנפש של משפחה מזרחית קטנה יותר מההכנסה לנפש של משפחה אשכנזית, אך הבדלים אלה אינם חדים במיוחד.
הפער המשמעותי בהכנסה נמצא דווקא בקצות סולם ההכנסה, כאשר ממוצע רווחיהם של המזרחים פחות משמעותית לעומת ממוצע ההכנסה של האשכנזים.
ביטוי נוסף לפערים במשאבים נמצא בתחום הדיור, כאשר האשכנזים ילידי חוץ לארץ מתגוררים בפחות צפיפות ביחס לעמיתיהם המזרחים.
ואולם, הפער החומרי המכריע ביותר בין העדות הוא בכמות ההון, כאשר האשכנזים נהנים מיתרון בולט בשל עובדת היותם ותיקים יותר בארץ, מקבלים פיצויים מגרמניה, תושבי שכונות מבוססות שבהן ערך הרכוש עולה באופן משמעותי, ובעלי משפחות קטנות יותר שבהן הצבר ההון לנפש גדול יותר במעברו בירושה.
בעקבות ההורשה העוברת מדור לדור, רוב המשפחות מצליחות להוריש את הסטטוס שלהן לצאצאיהן, באמצעות הדפוסים התרבותיים של גידול הילדים והסדרי ההורשה הכלכליים.
אלה מתקבעים גם מאחר שהזמינות של המשאבים והמשיכה ההדדית שבין בני אדם הדומים זה לזה קושרת יחד אנשים מאותו מקום בסולם החברתי.
יתרה מזאת, בעוד שהדור הצעיר הנוכחי של מזרחים גדל במשפחות גדולות ולא כל כך מבוססות, שבהן להורים אין משאבים רבים להעביר לילדיהם, הרי שההפך נכון לגבי ילידי ישראל האשכנזים הנהנים במשך כל חייהם מהמשאבים הטובים יותר של משפחות המוצא הקטנות שלהם.
כיוון שמקובל בארץ שהורים תומכים בילדיהם במשך כל תקופת החיים, הרי המזרחים נמצאים במצב קבוע של נחיתות (לפי פרופסור סמי סמוחה, גורם זה צפוי להיחלש בעתיד משום שכיום גודל משפחה בקרב ילידי הארץ מעדות שונות דומה, אך לפי שעה יש לרקע המשפחתי השפעה חזקה).
אחד הגורמים המשמעותיים המגבירים את האיבה והמתח הבין-עדתי בישראל הוא השוני והזרות בין העדות השונות.
על-אף שכל העדות היהודיות משתייכות לדת אחת, מעבר לדמיון זה קיימים הבדלים עמוקים ביניהם בכל תחומי החיים: הלשון, דפוסי הסוציאליזציה, הלבוש, מבנה המשפחה והנורמות הקובעות את טיב היחסים בין אדם לחברו, התרבות החומרית (מידת הידע הטכנולוגי) ועוד.
ובכל הגורמים הללו נבדלים בני עדות המזרח מהאשכנזים.
במפגש בין היישוב האשכנזי הוותיק עם העלייה ההמונית מארצות המזרח בלטו השוני התרבותי והזרות.
הקושי הגדול היה היעדר תרבות מערבית, כמו אצל העולים מהכפרים של תימן, מכורדיסטן או מהרי האטלס, או רכישה חלקית של תרבות מערבית בחוץ-לארץ, כמו אצל עולי מרוקו.
לעומתם, העולים מאירופה נקלטו משום שבאו עם אותו מטען תרבותי אירופאי (על פי רוב, מזרח-אירופאי) כמו של אחיהם הוותיקים.
מגע התרבויות יצר, כאמור, סטריאוטיפים ומרחק חברתי, כאשר הקליטה במסגרות ביורוקרטיות ואי הגשת סיוע מיוחד לעולים המזרחיים מעבר לקליטה ראשונה, הערימו מכשול נוסף.{{הערה|1=סמוחה, ס.
"שלוש גישות בסוציולוגיה של יחסי עדות בישראל".
ההבדל התרבותי המכריע בין שתי העדות – המזרחית והאשכנזית – הוא שמירת הדת.
למזרחים, המיוצגים פחות בקרב החרדים מחד והחילונים מאידך, יש מנהגים דתיים משלהם והם מפרשים ומקיימים את המצוות באופן פשרני ומעשי יותר.
משפחותיהם גדולות ומלוכדות יותר והיחסים בין המינים בתוכן פחות שוויוניים.
העברית שבפיהם יותר אותנטית וקרובה יותר לערבית ופחות פורמלית ואף קרבה לשונית-תרבותית זו של בני עדות המזרח לבני העם הערבי הובילה לרתיעה מסוימת מאותה תרבות, והיה בה להשפיע על מעמדם של בני עדות המזרח לרעה.
מאחר שחלק גדול יותר מהמזרחים הם עניים ופועלים, הם פיתחו דפוסי הסתגלות האופייניים לשכבות אלה, ובכך הם מובחנים מהאשכנזים הנוטים יותר לתרבות-המשנה של המעמד הבינוני והגבוה.
הבדלים אלו בין תרבויות-המשנה העדתיות יצרו ועודם נוטים ליצור מתחים בחברה הישראלית.
לפחות עד אמצע שנות השישים היה היחס למזרחים כאל נחותים ומאיימים מבחינה תרבותית, והופעל עליהם לחץ להיטמע.
מאוחר יותר, ובתגובה לשינוי התרבותי שהמזרחים עברו, לנוכח מחאתם הגוברת והודות להשפעת הפלורליזם האתני בארצות הברית, התמתנו במידת-מה עמדות האשכנזים.
ביטוי לכך ניתן למצוא בתוכנית שהנהיג משרד החינוך והתרבות, תוכנית מורשת יהדות המזרח, המיועדת להעשיר את תוכנית הלימודים בהיסטוריה, ספרות ופולקלור בתכנים מתרבות יהדות המזרח.
אף ברדיו ובטלוויזיה הממלכתיים נפתחו לתרבות עממית מזרחית, שבעבר ראו אותה כנחותה ומנעו ממנה ביטוי רשמי.
המעבר שחל בקרב האשכנזים מעליונות וסגירות תרבותית לעבר פתיחות חלקית, יצר עמימות מובנית לגבי שאלת התרבות.
במקום שינוי אינהרנטי, נעשתה העמדה האשכנזית יותר מעודנת, מתוחכמת, מוסווית וגמישה, כאשר המזרחים עדיין נתפסים כיהודים שטרם הצליחו להשתחרר מדרכי חשיבה והתנהגות ערבית "מפגרת", אשר יכולתם נחשבת כמוגבלת והם מוגדרים כ"טעוני טיפוח".
לדידו של סמי סמוחה, האשכנזים ממשיכים להחזיק בדימוי העצמי של מערביים, עליונים בתרבותם, ולדמות את המזרחים למעין ערבים נחותים.
לפיו, הם מאפשרים כיום ביטוי למורשת יהדות המזרח כיוון שזוהי תרבות היסטורית מתה ולא-מזיקה.
בשנת 2013 פרסם פרופסור מומי דהן מחקר לפיו הפער בהכנסות בין המזרחים והאשכנזים הצטמצם באופן ניכר מ-1996. את צמצום הפערים הוא מייחס לעלייה ברמת ההשכלה ובמעמד האישה בקרב הציבור המזרחי.
בעוד שבשנות ה-90 פער ההכנסות בין משפחות מזרחיות לאשכנזיות עמד על כ-40%, בשנת 2011 הוא עמד על כ-25%.
לדבריו של פרופ' דהן פערי ההכנסה גבוהים, אך ירדו משמעותית.
בשנת 2018 פורסם במחקר של מרכז אדוה כי לפיו ממוצע השכר החודשי של אשכנזים דור שני בישראל עמד על 10.4 אלף שקל לעומת מזרחים דור שני בישראל שעמד על 9,231 שקל בחודש.
עם זאת, המוצא הוגדר באופן שרירותי לפי ארץ הלידה של האב.
ב-10 באוגוסט 1929 הלין הציר מארץ ישראל, זאב ז'בוטינסקי, בקונגרס ה-16 להסתדרות הציונית, על דיספרופורציה בבחירתם של מתיישבים חדשים לרעתם של יהודים ספרדים, תימנים ויהודי מזרח אחרים.
במושבים הציונים אשר מנו כעשרת אלפים איש, נמנו רק 78 ספרדים, תושבי כפר-ברוך, למרות שיהודי המזרח היוו שליש מהאוכלוסייה היהודית.
פערי הייצוג במרבית המוסדות הפוליטיים המכריעים (הממשלה, המוסדות הציוניים, הסתדרות העובדים הכללית והמפלגות הפוליטיות) היו בראשית שנות ה-50 כה גבוהים, עד שניתן לומר כי ציבור עדות המזרח – הן העולים החדשים והן הוותיקים שבהם – היו כמעט חסרי כוח פוליטי.
מצב זה השתנה מיסודו, וניתן לדבר על נטייה כללית לצמצום הפער בייצוג הפוליטי במשך השנים.
עם החלת מדיניות המיתון בשנת 1966 משפחות רבות נפגעו מאי-יציבות כלכלית, ורובן נמנו על השכבות החלשות בקרב עדות המזרח.
על-מנת לשכך את ההתמרמרות בעקבות הנסיגה הכלכלית, נצפתה עלייה ניכרת בייצוג כדי לשמור על קולות בני עדות המזרח.
אך לאחר מלחמת ששת הימים החלה תקופה של תעסוקה מלאה, ובנסיבות אלה השתנה מאזן הלחצים ונוצרו תנאים להקפאת הייצוג של עדות המזרח.
תחושות הקיפוח והריחוק החברתי קשורות בתנאים של שינוי חברתי: בחיי המשפחה והקהילה, בדפוסי מנהיגות, במסורות ובסמלים חברתיים ותרבותיים בחיי היום-יום.
גורמים אלה השפיעו במידה רבה על התהוותן של התאגדויות עדתיות שונות והתגבשותה של זהות עדתית.
בית הכנסת והמנהיגות המסורתית היו, לעיתים קרובות, מוקדי ארגון קהילתי חשובים, לא אחת כתגובה להתפוררות החברתית הקשורה בתהליך הקליטה.
עקב התבדלות סוציולוגית וריחוק חברתי מהמרכז, נמשכו פעילויות אלה לא פעם גם בדור השני והשלישי, ויש להוסיף דגש מיוחד על מסורת משפחתית ודתית.
תופעה זו שימשה מאוחר יותר רקע למערכות בעלות אוריינטציה פוליטית יותר.
אולם ההיבט החדש המכריע מבחינת הזהות הדתית היה התגבשותה מחדש של הסמליות העדתית בקרב הקבוצות המזרחיות.
המנהיגות העולה של מספר קבוצות מזרחיות ניסחה ומימשה בשנות ה-70 אידאולוגיזציה ופוליטיזציה של הממד העדתי.
אלה שולבו באותה עת בסמלים מפלגים ואגרסיביים, שהציגו את המזרחים כמנוגדים לאשכנזים ולקבוצות אחרות.
הימשכות הבעיה העדתית והאידאולוגיזציה שלה הייתה קשורה קשר הדוק בהתפתחות המחאה העדתית, אשר נדרש זמן רב להתפתחותה.
בעשרים שנותיה הראשונות של המדינה הייתה המחאה לטנטית, כאשר התפתחו סימני אזהרה שכל אחד מהם החריף את הבעיה והביא לידי פיתוחן של גישות חדשות.
יציבות הפערים הבין-עדתיים הפחיתה את סובלנותם של בני עדות המזרח לאי-השוויון העדתי, ועם ירידת מד-הסובלנות שלהם, עלו תגובות אישיות ופוליטיות הולכות ומחריפות.
בעקבות הוותק העולה של עדות המזרח והתגברות משקל ילידי הארץ בתוכם, הקטינו המזרחים את השוני בינם לבין האשכנזים.
דמיון בתרבות ובאורח החיים, ובמיוחד השירות המשותף בצה"ל (גורם סוציאליזטורי משמעותי בתהליך היטמעות העולים), היוו בסיס לתביעת שוויון והקצאת משאבים.
אחד המדדים להסתגלותן של עדות המזרח לחיים מודרניים היה שיעור התגבשותה של תודעה פוליטית, ובהדרגה החל מצבם להתפרש במונחים כלליים יותר: ממצוקה אישית ומשפחתית – לתחושת קיפוח עדתית.
בו-בזמן למדו להכיר את כללי-המשחק הפוליטיים בחברה דמוקרטית, שהייתה עד כה זרה להם.
גישת הממסד הקולט לא נתקבלה עוד כגזירה משמים, אלא ראו בה עמדה פוליטית שניתן לשנותה באמצעות מאבק.
אלימות על רקע הקיפוח העדתי
על רקע הרגשת הקיפוח הממסדי, שנשלט על ידי האשכנזים שהגיעו מאירופה מחו העולים ממדינות צפון אפריקה וארצות הים התיכון וצאצאיהם על יחס מפלה, פער כלכלי, גישה מוגבלת למשאבים של המדינה ואפליה בכל תחומי החיים.
הביטוי הדרמטי הראשון להתפרצות שסע זה התרחש במהומות ואדי סאליב בחיפה בשנת 1959. המהומות שהתחילו בחיפה התפשטו עד מהרה לעכו, תל חנן, מגדל העמק ובאר שבע ועוד ערים בארץ.