tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"תשמישי הנפש: הדפסת ספרים קטנים והמקום הריטואלי היהודי", דרך ספר; שי לזאב גריס.
עורכים: אבריאל בר-לבב, עודד ישראלי, יונתן מאיר, אברהם (רמי) ריינר, ירושלים: כרמל (תשפ"א), עמ' 299–314.
אבריאל בר- לבב, פנינים חולות: עיון בשלוש תמונות הקשורות בסופר ובצלם אלתר קציזנה, הארץ, 20 באפריל 2012
אבריאל בר-לבב, פותח השערים: עם מותו של חוקר האסלאם מיכאל שוורץ, הארץ: תרבות וספרות, 23 בדצמבר 2011.
אבריאל בר-לבב, עוצמת הידיעה השקטה: שמואל ורסס בן שמונים וחמש, הארץ: תרבות וספרות, 19 במאי 2000.
אבריאל בר-לבב, האומה וספרייתה, הארץ: תרבות וספרות, 3 במרץ 1996.
אבריסטווית' (בוולשית: Aberystwyth) היא עיירה לחופי מפרץ קרדיגן ובירת מחוז קרדיגיון, מערב ויילס.
אבריסטווית' שוכנת על שפך נהר האסטווית' (Ystwyth) מה שמעניק לה את שמה (בצירוף Aber – "שפך נהר").
אבריסטווית' היא בירת המחוז המנהלי קדיגיון ומרכז האוכלוסין העיקרי והגדול ביותר במחוז, היא עיר אוניברסיטאית, משכנה של הספרייה הלאומית של ויילס ומרכז תרבות ולשית עם אחוז גבוה יחסית של דוברי וולשית.
אוכלוסיית העיירה כוללת 13,040 תושבים, כאשר הסביבה האורבנית כוללת 18,093 תושבים.
בצמוד לעיירה מדרום ניצבת גבעת פן דינאס, בה נמצאו עדויות למבצר גבעה קלטי מתקופת הברזל המצביע על התיישבות במקום מסביבות 700 לפנה"ס.
בגבעה דרומית לפן דינאס נמצאו עדויות לטירת עץ מימי הביניים המזוהה עם נסט פרך ריס, ביתו של מלך דהייברת' ריס אפ טודור שמלך בסוף המאה ה-11.
בשנת 1109 הקים גילברט פיץ רישארד מבצר על גבעה דרומית לעיירה כיום, לאחר שקיבל את אדמות בקרדיגיון מהנרי הראשון, מלך אנגליה.
מבצר טן אי קסטל (Tan-Y-Castell) שוכן מדרום לשפך נהר האסטווית' מה שהכנה לעיירה את שמה, לאורך המאה ה-12 וה-13 האזור כולו שכן על הגבול בין ממלכת דהייברת' וממלכת גוויניד', כך שהביצורים ראו מספר קרבות כחלק מהעימותים בין שתי הממלכות.
ב-1208 ל'ואלין הגדול כבש את העיירה והקים טירה חדשה צפונית לביצורים ההיסטוריים, טירת אבירסטווית' שנבנתה על גבעה גבוהה יותר, הפכה למרכז החדש של העיירה סביבה כאשר הטירה הנוכחית הוקמה מחדש ב-1277 על ידי צבאו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה בכיבושו הראשון של האזור.
למשך מספר שנים במאה ה-17 שימשה הטירה להטבעת כ-10,500 ליש"ט במטבעות מטעם המטבעה המלכותית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 חוברה העיירה לרשת מסילות הברזל ונחנכה תחנת הרכבת אבריסטווית', לצד זאת נפתח מזח חדש לאורך החוף והחלה בעיירה פריחה של תיירות מכל רחבי בריטניה.
אבריסטווית' אירחה את פסטיבל האיסטד'ווד הלאומי של ויילס ארבע פעמים לאורך השנים; ב-1865, 1916, 1952 ו-1992.
אברם ברקנהיים היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי.
ברקנהיים נולד בשנת 1867 בדאוגבפילס (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בלטביה) למשפחה יהודית.
אימו הייתה בעלת שורשים מגרמניה וקרובת משפחה של קארל מרקס לאחר לידתו המשפחה עברה למוסקבה.
לאחר סיום בית ספר בשנת 1885, ברקנהיים החל לימודי כימיה באוניברסיטת מוסקבה וסיים אותו בשנת 1890 עם מדליית זהב.
עוד בתקופת הלימודים בהמלצת ולדימיר מרקובניקוב הוא התחיל ללמד באוניברסיטה.
בשנת 1891 הוא נשלח לאוניברסיטת גטינגן.
בהדרכת אוטו וולך ברקנהיים סיים עבודת תואר שלישי.
וולך הציעה לו להישאר בגטינגן, אך ברקנהיים החליט לחזור לרוסיה.
בשנת 1895, תוך זמן קצר אחרי הגעתו למוסקבה ברקנהיים שלח את עבודת הדוקטורט שלו לכמה כימאים בולטים לרבות פרופסור ליובאבין.
ליובאבין שלח את הספר בחזרה תוך ציון שהוא לא רוצה שום קשר עם מדען יהודי.
ברקנהיים נפגע מאוד מתוכן התגובה ועזב את רוסיה.
במשך מספר שנים הוא עסק בפעילות ציבורית תוך מתן עזרה לסטודנטים יהודים.
הוא ביקר בכ-30 מדינות לרבות ארץ ישראל.
בשנת 1908 ברקנהיים קיבל הזמנה לחזור לאוניברסיטת מוסקבה.
לאחר מאבק קשה הוא קיבל משרה זוטרה במעבדה.
בשנת 1910 הוא התחיל ללמד במוסד להשכלה גבוהה לנשים.
על בסיס הרצאותיו ברקנהיים פרסם ספר "יסודות תאורטיות של כימיה אנליטית" שעברה מספר מהדורות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ביחד עם אחיו בוריס ברקנהיים הוא פעל על תכנון מסכת גז.
לאחר סיום המלחמה ברקנהיים קיבל מינוי להקמת קתדרה לתעשיית תרופות באוניברסיטה במוסקבה.
בשנת 1922 הוא מונה לפרופסור.
קתדרה בהובלתו פיתחה מספר שיטות לייצור תרופות.
בשנת 1930 עם הקמת אוניברסיטה לטכנולוגיה כימית, קטדרה זו שולבה באוניברסיטה החדשה.
במקביל הוא התחיל ללמד באוניברסיטת מוסקבה ובאוניברסיטה הרוסית לטכנולוגיה כימית ע"ש מנדלייב.
בשנים 1927–1934 ברקנהיים היה חבר צוות שעבד על "אנציקלופדיה טכנית" ב-10 כרכים.
הוא כתב מספר המאמרים שקשורים לכימיה.
ברקנהיים נפטר בשנת 1938 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה
אברם דבורין היה פילוסוף סובייטי ממוצא יהודי.
אברם דבורין נולד בשנת 1881 באופינה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בליטא) למשפחה יהודית.
בשנת 1897 החל דבורין להשתתף בחוגים של מרקסיסטים.
בעקבות חקירות משטרה הוא עזב את רוסיה.
באותה תקופה הוא החליף את שם המשפחה המקורי שלו, "יופה", ל"דבורין".
בשנת 1908 סיים דבורין לימודי פילוסופיה באוניברסיטת ברן.
באותה תקופה הוא התקרב לגאורגי פלחנוב והכיר את ולדימיר לנין.
היכרות זו עם לנין עזרה לו בהמשך להתקדם בהנהגה הפילוסופיה הסובייטית.
דבורין היה שייך לקבוצת מנשביקים.
לאחר מהפכת אוקטובר היה למשך תקופה קצרה ראש המועצה בפולטבה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בהמלצת סרגו אורדז'וניקידזה.
בשנת 1921 הועלה דבורין לראש המחלקה לפילוסופיה ב"מכון לפרופסורים סובייטיים".
דבורין היה חבר מערכת של מספר כתבי עת שיצאו לאור באותה תקופה והוקדשו לחקר מרקסיזם.
היה בין המבקרים החריפים של תומכי פילוסופיה מכניסטית בראשות לובוב אקסלרוד.
בשנת 1929 הוקם "מכון לפילוסופיה" ודבורין היה מנהלו הראשון.
בינואר אותה שנה הוא ניסה להתקבל לשורות האקדמיה למדעים, אך לא נבחר, כמו יתר חברי המפלגה הקומוניסטית שהועמדו לבחירה.
בפברואר הבחירות נערכו מחדש, עם הרכב שונה, ובלחץ השלטונות הוא נבחר.
בדצמבר 1930 מתח יוסיף סטלין ביקורת על מצב הפילוסופיה בברית המועצות, ובינואר 1931 פוטר דבורין מניהול מכון לפילוסופיה.
את מקומו בתור העורך הראשי של הירחון "תחת דגל המרקסיזם" תפס מארק מיטין.
החל משנת 1935 עבד דבורין במערכת של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
עד לשנת 1949 הוא ניהל מחלקה להיסטוריה מודרנית.
הוא פוטר במהלך המאבק נגד קוסמופוליטיות ובהמשך התקבל מחדש אך לא לתפקיד ניהולי.
בשנים 1951–1953 היה דבורין עורך ראשי של ירחון האקדמיה (באופן רשמי העורך הראשי היה נשיא האקדמיה).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פעל דבורין לביטול כל האשמות נגדו, ובשנת 1956 הוא נפגש בנושא עם אנסטס מיקויאן.
בסופו של דבר האשמות בוטלו באופן חלקי בלבד ודבורין קיבל אישור לפרסם את עבודותיו.
בשנת 1945 ו-1961 הוענקו לו עיטור הדגל האדום.
דבורין נפטר בשנת 1963 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
אברם איסקוביץ' בונימוביץ' היה מדען יהודי סובייטי, שהתמחה במכניקה של גזים.
אברם בונימוביץ' נולד בשנת 1917 בקייב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר לימודי בית ספר הוא החל לימודים באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בהצטיינות בשנת 1940. הוא המשיך ללימודי תואר שלישי במכון למכניקה של האוניברסיטה.
ב-23 ביוני 1941 לאחר פלישת נאצים לברית המועצות בונימוביץ' התנדב לשורות הצבא האדום.
הוא השתתף בקרבות וסיים את המלחמה כרב-סרן במודיעין.
בתקופת שירותו הצבאי לבונימוביץ' הוענקו מספר עיטורים.
בספטמבר 1945 בונימוביץ' השתחרר מהצבא וחידש את הלימודים.
בינואר 1948 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
עד לשנת 1961 בונימוביץ' עבד במכון לחקר תעופה ועסק בחישובים שונים שקשורים לפיתוח מנוע סילון ותנועת מטוסים.
בשנת 1961 בונימוביץ' חזר לאוניברסיטת מוסקבה והחל ללמד.
בשנת 1969 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט והחל משנת 1977 כיהן בתפקיד פרופסור.
בנוסף להעברת קורסים לסטודנטים בונימוביץ' המשיך בפעילות מחקרית בתחום תנועת גזים.
עבודות אלו נוצלו בתעשיית החלל וייצור מטוסים עם מהירות על-קולית.
בסך הכול הוא פרסם כ-190 מאמרים ומספר ספרים בתחום התמחותו ובהדרכתו הוכנו 19 עבודות תואר שלישי.
בונימוביץ' היה פעיל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הוא כיהן בתפקידים ניהוליים בסניף המפלגה באוניברסיטה בה עבד.
יבגני בונימוביץ, משורר, מחבר ספרי לימוד במתמטיקה
אברם בוריסוביץ' אבדלימוב היה במאי תיאטרון, זמר ופולקלוריסט בברית המועצות.
בעל עיטור "יקיר פעילי התרבות של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית של דאגסטן" (1967).
מייסד שותף של תיאטרון ג'והורי בדאגסטן.
אבדלימוב נודע כאמן שהרים תרומה משמעותית לפיתוח התרבות של דאגסטן.
אברם אבדלימוב נולד בשנת 1929 בעיר דרבנט, למשפחה של מוזיקאים ושחקני במה.
סבו, שמאי, ניגן בוויולה, ואביו, בעז אבדלימוב, עבד בתיאטרון האמנות העממית.
במהלך ילדותו החל אברם אבדלימוב לשיר באופן מקצועי, והופיע על בימת תיאטרון ג'והורי.
הוא השתתף בפסטיבל הפולקלור בעיר מוסקבה.
בשנת 1960 החל לעבוד כשחקן בתיאטרון ג'והורי.
בשנת 1967 הוענק לו התואר "יקיר פעילי התרבות של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית של דאגסטן".
אברם אבדלימוב הוא בוגר מגמת הבימוי של בית הספר למוזיקה דרבנט על שם א.ב.
במהלך לימודיו הופיע ועבד כבמאי בתיאטרון ג'והורי.
הרפרטואר של אברם אבדלימוב כלל למעלה מעשרים הצגות.
– ליילה, העוסקת במהפכנית בשם ליילה ובמהפכה
אברם אבדלימוב היה גם מחברם של שני מחזות:
בשנת 1985, זכה אברם אבדלימוב בתעודת הוקרה על הופעתו בכנס הארצי של "יצירה אמנותית חובבנית" על במת תיאטרון בולשוי במוסקבה.
ב-2 באוגוסט 2017 נחנכה לוחית זיכרון לכבודו, ורחוב בעיר דרבנט בו התגורר נקרא על שמו.
אברם קנטור (נולד ב-19 בנובמבר 1950) הוא סופר, עורך, מתרגם ומוציא לאור ישראלי.
קנטור נולד ב-1950 בחיפה, אולם התחנך כילד חוץ בקיבוץ מזרע, שאליו עבר בגיל 14 מתוך אמונה בערכים שספג בתנועת "השומר הצעיר".
הוא נמנע ממסלול של הוראה וחיכה במשך שנים של עבודה בפרדס עד שניתן לו ללמוד ספרות כחפצו.
למד ספרות כללית ולשון עברית באוניברסיטת חיפה, ולימודים אלו הביאו אותו להשלים גם גרמנית (בה הוא עוסק לעיתים בתרגום) במכון גתה באוניברסיטת קונסטנץ ובתל אביב, וכן השתלם בהוצאה לאור בגרמניה.
ערך את כתב העת "הדים", ושימש שנים אחדות כעורך מדור הפרוזה של ספרית פועלים.
ערך ספרים רבים ותרגם אחדים מאנגלית ומגרמנית.
היה עורך ראשי ומנכ"ל הוצאת ספרית פועלים, ושימש כסמנכ"ל לענייני מערכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים.
דרך ללא מוצא, (סיפורים) ספרית פועלים, תשל"ט 1979
מסמרים בארון, (סיפורים) ספרית פועלים, תשמ"ח 1987
הסתר פנים, (רומן) ספרית פועלים, תשנ"א 1990.
אזעקת שווא, (רומן) ספרית פועלים, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תשנ"ה 1995
קללת הזר המוזר, (ילדים) תל אביב, ספרית פועלים, תשנ"ה 1995 (פרס זאב) הומחז והועלה על הבמה
עורבני חמור ועורב, (סיפורים לילדים) ספרית פועלים, תשנ"ח 1998
שני שניהם, (רומן) ספרית פועלים, תשנ"ח 1998
קול ראשון, (רומן) הספריה החדשה הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ה 2004
אל החרדונים, (רומן) הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2006
תעתועי דמיון, (רומן) הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ע 2010
שנים על אופנים, (ילדים) הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ג 2013
ואז הבליח אור, תשע"ה 2015 הוצאת הקיבוץ המאוחד
חברות טובות, (ילדים) הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, תשע"ז 2017
חברים סמויים מעין, (סיפורת) הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, תשע"ח 2018
ילד אחד מההר, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, 2021
לואיס קרול, מגפי הפלא בתוך ברבור אביר ומלך, תל אביב, ספרית פועלים, 1992 (מאנגלית)
סטפן צווייג, בלהט סוד, תל אביב, ספרית פועלים, 1997 (מגרמנית)
אביגדור דגן, שלשה משלים תל אביב, ספרית פועלים, 1997 (מאנגלית)
ארווין קולר, שיחות עם הדלאי למה, תל אביב, ספרית פועלים, 1999 (מגרמנית)
מורשץ לואיס, החפרפר חפרנסקי, תל אביב, ספרית פועלים, 2000 (ספר ילדים, מגרמנית)
זיגמונד פרויד, עתידה של אשליה, בתוך התרבות והדת, תל אביב, ספרית פועלים, 2000 (מגרמנית)
אולה ברקביץ' אולי אנחנו בכלל משתגעים, בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002 (מגרמנית)
שמואל כץ, גורלו של צייר תל אביב, ספרית פועלים, 2003 (מגרמנית)
אירינה קורשנוב, השועלון האסופי, בני ברק, ספרית פועלים 2009 (מגרמנית)
ויקטור קספק ואיב לנואה, כנופיית המכנסיים הקצרים, בני ברק, ספרית פועלים 2010 (מגרמנית)
אירינה קורשנוב, בטח יש גם ענקים קטנים, בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2012 (מגרמנית)
פיליפ פולמן, האחים גרים לצעירים ולבוגרים (מבחר), בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015 (מאנגלית)
כריסטה וולף, אוגוסט, בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016 (מגרמנית)
רוטראוט סוזנה ברנר, אחות קטנה לאודי הקיבוץ המאוחד 2018 (מגרמנית)
איסטמן פ.ד., האם את אמא שלי הקיבוץ המאוחד 2018 (מאנגלית)
שניידר טים, על הרודנות הקיבוץ המאוחד 2019 (מאנגלית)
לנה לוקס, קוקולקה, ספרית פועלים, 2019 (מגרמנית)
רודיקה דנרט, מלון אדלון, ספרית פועלים, 2021 (מגרמנית)
סטפן אאוס דם זיפן, החבל, ספרית פועלים, 2023 (מגרמנית)
אברהם (אַבּרָמֶק) קוֹפּלוֹביץ' (בפולנית: Abraham (Abramek) Koplowicz ; 18 בפברואר 1930 – 1944) היה נער יהודי-פולני שנרצח בשואה; לאחר מותו נמצאה ופורסמה מחברת שיריו.
את מחברת שיריו תרגמה מפולנית לעברית הסופרת והמשוררת עירית עמיאל (ז"ל) ניצולת שואה
את שמונת שיריו כתב אברמק בהיותו בגטו לודז'.
שירו המוכר ביותר הוא "חלום"
אברמק נולד בלודז' בפברואר 1930, בן יחיד להוריו מנדל ויוכת גיטל.
כשהיה בן תשע נדרשה המשפחה לעבור לגטו, והוא החל לעבוד כשוליה במחלקת סנדלרים - נושא שאף עליו כתב בשיריו.
את שיריו, שתארו את חוויותיו ואת חייו בגטו, כתב במחברותיו.
בשנת 1944 נשלח עם משפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אמו נשלחה היישר לתאי הגזים, ואברמק ואביו נשלחו למחנות העבודה.
באחד הימים החליט האב, מנדל קופלוביץ', להחביא את אברמק כדי לחסוך ממנו את הסבל.
בערב חזר וגילה כי בנו איננו עוד – אברמק נרצח בגיל 14. לאחר המלחמה חזר האב ללודז', שם מצא בבית המשפחה ציור ואת מחברת השירים של בנו אברמק.
מנדל התחתן בשנית עם חיה גרינפלד, אמו של אליעזר המכונה לולק.
על מחברת השירים, שמר בסוד, ולא גילה על דבר קיומה לבני משפחתו.
בשנת 1985, לאחר מותה של אמו (מנדל נפטר ב-1983), מצא לולק, אחיו החורג של אברמק, את מחברת השירים.
בשנת 1993 סיימה המתרגמת עירית עמיאל לתרגם את המחברת לעברית.
ספר השירים יצא לאור בהוצאת "יד ושם".
בהמשך תורגמו השירים ביוזמתו של אליעזר ל-23 שפות נוספות ומשמשים מחנכים ברחבי העולם להנציח את הילדים אשר נספו בשואה.
עד סוף ימיו באפריל 2020, המשיך אליעזר להפגש עם קבוצות נוער וצעירים סביב סיפורו של אחיו למחצה, ושיריו.
בפברואר 2004 מצא אורי מייזלמן את הספר בחנות ספרים ישנים בתל אביב.
אורי, יחד עם חבריו אוהד קוסקי ורועי הדס מלהקת קרח תשע, הקליטו את שיריו של אברמק קופלוביץ'.
ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה (2005) יצא הדיסק "אברמק", כפרויקט ללא כוונת רווח, בהוצאת הנוער העובד והלומד ומרכז ההדרכה 'המעורר' לחנויות.
באותה שנה הושמעו שירים מן האלבום בפתיחת העצרת הראשונה לציון יום השואה הבינלאומי באו"ם.
אמנים נוספים הלחינו משיריו של אברמק, ביניהם המשורר הפולני זביגנייב פרייזנר, כחלק מפרויקט 'יומנים של תקווה'.
אברם ינקו (ברומנית: Avram Iancu; 1824 – 10 בספטמבר 1872) היה מהפכן, מראשי מהפיכת 1848 במחוז טרנסילבניה שברומניה.
כמנהיג מיליציה של איכרים רומנים מהרי הקרפטים המערביים הוא התעמת עם "הצבא המהפכני ההונגרי" והיה לבן ברית של הכוחות האימפריאליים האוסטרים, מתוך תקווה להשיג שוויון זכויות לבני עמו הרומנים.
ינקו נולד בכפר קטן בהרי הקרפטים המערביים למשפחה של צמיתים משוחררים.
אביו היה יערן ואחר כך בעל תפקיד שיפוטי.
ינקו החל ללמוד משפטים בקלוז' בשנת 1844. מ-1846 שימש כפקיד בטרגו מורש.
בשנת 1848 עמד בהצלחה במבחנים והיה לעורך דין.
ינקו היה מראשי האינטלקטואלים בטרנסילבניה שנאבקו למען קידום חברתי ושחרור לאומי של הרומנים.
הוא היה מיוזמי ומארגני האספה של בלאז', כמנהיג חבורות חמושות של איכרים וכורים בקרפטים המערביים.
בתור שכזה הוא זכה לאהדה עממית רחבה וכונה "נסיך ההרים".
הוא נעצר לראשונה בדצמבר 1849, אך שוחרר במהרה עקב מחאות של האוכלוסייה הרומנית.
לאחר שחרורו הוגבלה פעילותו, ספרייתו הוחרמה, והוא הושם תחת פיקוח.
בפעם השנייה נעצר ב-1852, אחרי שנחשד בהסתה לפעילות לאומנית כנגד השלטונות האוסטריים.
קצת לאחר שחרורו, ביקר ינקו בווינה שם ניסה להגיש עתירה לקיסר, אך המשטרה מנעה זאת ממנו, ועקב כך הוא סבל מהתמוטטות עצבים, ממנה לא התאושש עד מותו.
ב-10 בספטמבר 1872 נמצא ינקו מת בכפר באיה קרישולוי (Baia Crișului) ונטמן כגיבור לאומי בבית הקברות בצבאה (Țebea).
בשנת 1924, במלאת מאה שנים להולדתו, שונה שם כפר הולדתו לשמו.
בעיר קלוז'-נאפוקה ברומניה הוצב פסל בדמותו.
כמו כן מוצב פסל בדמותו גם בעיר סאטו מארה שבמחוז טרנסילבניה.
שדה התעופה של קלוז'-נאפוקה נקרא על שמו.
אברמק הוא אלבום המורכב כולו משיריו של אברמק קופלוביץ', נער מגטו לודז' שנספה באושוויץ כשהיה בן 14. את האלבום הקליטו חברי הלהקה "קוסקים" (שלושה מיוצאי להקת "קרח תשע") וחברים בנוער העובד והלומד.
בפברואר 2004 חיפש אורי מייזלמן, מדריך בתנועת הנוער העובד והלומד ובעבר המתופף של "קרח תשע", שירים בנושא השואה, ומצא ספרון ובו שיריו של אברמק.
הוא פנה לחברו אוהד קוסקי (גיטריסט "קרח תשע"), וזה הלחין את כל שירי האלבום.
יחד אספו השניים את חבריהם, הנגנים רועי הדס, עידן קגן, אייל תלמודי ודייוויד סטברו, וכולם הקליטו את האלבום באולפן העוגן.
הם ערכו אותו באולפן של יזהר אשדות.
האלבום הופק בשיתוף יד ושם ומוזיקאים נוספים כאסף אמדורסקי, פיטר רוט ויעקב גלעד, ובעזרת מזכ"ל הנוער העובד והלומד, פסח האוספטר.
את הדיסק ייצרה איי.בי.סי.די מיוזיק.
הרווחים מהאלבום, שנמכר בחנויות התקליטים, מוקדשים כולם לסבסוד נסיעה של בני נוער לפולין.
עיריית לודז' בחרה בציור של אברמק לשמש כסמל הרשמי של הנצחת יהודי לודז' ושל האירועים לציון המלחמה והגטו.
בשנת 2008 יצא קליפ אנימציה של אייל סורק לשיר "חלום".
השיר תורגם ל־15 שפות, ביניהן פרסית, יפנית וערבית.
בשנת 2009 יצא מטבע מיוחד של שני זלוטי ועליו ציורו של אברמק.
בדצמבר 2009 יצאה מהדורה שלישית של הדיסק.
את כל השירים תרגמה מפולנית עירית עמיאל והלחין אוהד קוסקי אלא אם צוין אחרת.
הי במחלקה – 6:19 (ישראל/קוסקי, הדס, קגן, תלמודי)
לכבוד מר יקובוביץ' – 2:53
אורי מייזלמן – תופים וכלי הקשה, קריאה, קולות
אוהד קוסקי – שירה, גיטרה חשמלית
רועי הדס – בס, קולות, גיטרה קלאסית, הפקה מוזיקלית
עידו קגן – קלידים, כלי הקשה, קריאה
אייל תלמודי – כלי נשיפה, קולות
דייוויד סטברו – גיטרה, קולות
אברם פדורוביץ' יופה היה פיזיקאי יהודי רוסי סובייטי, יליד אוקראינה.
יופה חקר תחומים רבים, בהם: אלקטרומגנטיות, רדיולוגיה, גבישים ותכונותיהם הפוטו-אלקטריות, והיה הכוח המניע בהקמת מעבדות מחקר בנושאי רדיואקטיביות, מוליכות על ופיזיקה גרעינית בברית המועצות.
מעבדות רבות מהן הפכו ברבות הזמן למכוני מחקר עצמאיים.
עם תלמידיו נמנו אלכסנדר אלכסנדרוב, פיוטר קאפיצה, איגור קורצ'טוב, יעקב פרנקל, ניקולאי סמיונוב, לב ארצימוביץ' ואחרים.
יופה נולד למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בעיירה רומני באימפריה הרוסית, (כיום במחוז סומי, אוקראינה).
ב-1902 סיים את לימודיו במכון לטכנולוגיה בסנקט פטרבורג ועבר לעבוד כעוזרו של וילהלם רנטגן במעבדתו במינכן במשך כשנתיים.
ב-1905 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן.
יופה טען שראה שני שמות (אלברט איינשטיין ומילבה מאריץ') חתומים על ארבעת המאמרים המפורסמים שהוגשו לפרסום ב-1905, "שנת הפלאות", לשנתון הפיזיקה.
עדות זו שימשה את הטוענים כי איינשטיין עבד על המאמרים ביחד עם אשתו, למרות שרוב היסטוריוני המדע שוללים זאת.
מ-1906 עבד יופה במכון הפוליטכני של סנקט פטרבורג, שם התמנה לפרופסור.
ב-1911 המיר דתו לנצרות לותרנית ונישא לאישה לא יהודייה.
ב-1913 קיבל תואר מגיסטר לפילוסופיה ושנתיים לאחר מכן דוקטור לפיזיקה.
כעבור שנתיים היה לראש מחלקה שצמחה, מאוחר יותר, להיות המכון הפיזיקו-טכני ע"ש יופה.
יופה סירב להוביל את פרויקט פצצת האטום הסובייטית בטענה שהוא מבוגר מדי.
הוא הודיע שהוא סומך על חניכו קורצ'טוב, וב-1942 מינה אותו לראש המעבדה התרמו-גרעינית הראשונה בברית המועצות.
באקלים האנטישמי ששרר בתקופת הסטליניזם של ראשית שנות החמישים סולק יופה מתפקידו כמנהל המכון וממועצת המנהלים שלו, למרות שלהלכה כבר לא היה יהודי.
בשנת 1961 עוטר, לאחר מותו, בפרס לנין - הפרס הגבוה ביותר בברית המועצות.
מכתש יופה על הירח קרוי על שמו
מכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה בסנקט פטרבורג
אנית חקר הקטבים הרוסית "אקדמיק יופה" קרויה על שמו.
אַבֵּרַצְיָה אוֹפְּטִית היא פגם בתמונה הנוצרת במערכת אופטית, וגורם לשינוי בתמונה המתקבלת לעומת הקירוב הפראקסיאלי, שבו מניחים שזוויות קרני האור ביחס לציר, קטנות.
במערכות הדמיה, העיוות מתרחש כאשר אור היוצא מנקודה איננו מתכנס לנקודה בודדת לאחר המעבר במערכת.
עיוותים מתרחשים כיוון שהתאוריה הפראקסיאלית הפשוטה איננה מודל מדויק של מעבר אור במערכת אופטית, והם נוצרים גם כאשר אין פגמים ברכיבים האופטיים.
עיוותים גורמים לטשטוש הדמות הנוצרת במערכת ההדמיה האופטית.
מתכננים של מערכות אופטיות נדרשים לתכנן מערכת אופטית מתוקנת כך שהיא תפצה על העיוותים.
ניתן לחלק עיוותים לשתי קטגוריות: מונוכרומטי וכרומטי.
עיוותים כרומטיים (צבעיים) נגרמים כתוצאה מנפיצה, כלומר השינוי של מקדם השבירה של חומר העדשה לפי אורך הגל.
עיוותים אלו אינם קיימים בשימוש באור מונוכרומטי, ואינם קיימים באופטיקה מחזירה (כמו מראות) אלא רק באופטיקה מעבירה (כמו עדשות).
עיוותים מונוכרומטיים (צבע או אורך גל בודד) נגרמים כתוצאה מהגאומטריה של העדשות או המראות ומתרחשים גם כאשר האור נשבר וגם כאשר הוא מוחזר.
עיוותים אלו מתרחשים גם כאשר האור הוא מונוכרומטי, ומכאן שמם.
עיוות כרומטי צירי או אורכי
תמונה מעוותת (מתיחה/כיווץ של השוליים)
בהדמיה של מערכת אופטית המורכבת מעדשות או ממראות ניתן לנתב קרני אור הנפלטות מנקודות שונות, לחשב בנפרד את האברציות השונות בדמותה של כל נקודה, ולשפר את ביצועי המערכת, על ידי שינויים מתאימים שיביאו להקטנת האברציות.
באופן כללי, תיקון אברציות יכול להתבצע על ידי הוספת אלמנטים אופטיים פשוטים, כלומר עוד עדשות או מראות למערכת.
התאוריה הבסיסית של מערכות אופטיות טוענת שקרני אור המגיעות מעצם נקודתי יתאחדו לדמות נקודתית, ולכן מרחב העצם יבנה מחדש במרחב הדמות.
מונחים כגון אורך מוקד ומישור המוקד, שפותחו על ידי גאוס, מאפשרים את הקביעה של דמות עבור כל עצם בכל מערכת.
התאוריה הגאוסית, נכונה כל עוד הזוויות שיוצרות כל הקרניים עם הציר האופטי (הציר הסימטרי של המערכת) הן קטנות מאוד, כלומר רק עבור עצמים, דמויות ועדשות קטנות.
בפועל תנאים אלו אינם מציאותיים, והדמויות הנוצרות ממערכות לא מתוקנות יהיו לרוב מטושטשות, כל עוד המפתח או שדה הראיה חורג מגבולות מסוימים.
אברציה כדורית היא אברציה אופטית שמקורה בצורתן הכדורית של עדשות או מראות.
מרחק המוקד על הציר האופטי של העדשה (או המראה) הכדורית הוא שונה ממרחק המוקד של חלקי העדשה המרוחקים מהציר האופטי.
כתוצאה מכך, קרניים היוצאות מנקודה אחת בגוף אינן מתרכזות בנקודה אחת כשהן נופלות על חלקים שונים של העדשה, והתמונה המתקבלת היא מטושטשת.
האברציה הכדורית חזקה במיוחד בעדשות קצרות מוקד.
במקרים שבהם הדימות הוא של קרניים מקבילות לציר האופטי (למשל בטלסקופים), ניתן להימנע מאברציה זו על ידי שימוש במראה שצורתה פרבולית.
אברם זמיחובסקי היה שחמטאי יהודי-אוקראיני-סובייטי, אלוף אוקראינה לשנת 1931.
בוגר פקולטה לרפואה של אוניברסיטת קייב.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כרופא וכמנהל מחלקה בבית חולים צבאי.
אברציה כרומטית היא עיוות אופטי הפוגע ביכולת של מערכת אופטית למקד את כל אורכי הגל לאותה הנקודה.
העיוות נגרם מתופעה שנקראת דיספרסיה: מקדם השבירה של עדשות משתנה כתלות באורך הגל.
כיוון שמקדם השבירה של העדשה קובע את מרחק המוקד שלה, השינוי של מקדם השבירה לכל אורך גל משפיע על המיקוד של העדשה.
כך, אובייקט המורכב ממספר צבעים מתרכז בנקודה שונה עבור כל צבע דבר הגורם לקבלת תמונה מטושטשת.
אברציה זו מורכבת למעשה, משתיים.
האחת היא צירית או אורכית, והיא מתקבלת כתוצאה מהתכנסותן של קרני אור השייכות לאורכי גל שונים בנקודות שונות לאורך הציר האופטי.
השנייה היא רוחבית או צידית, והיא נובעת מהתמקדותם של אורכי גל שונים בנקודות שונות (בגובה שונה) במישור המוקד.
מיקום שונה על מישור המוקד מבטא הגדלה שונה של הדמות עבור אורכי גל שונים, מאחר שהיא מוגדרת על ידי היחס בין מרחק הדמות מהעדשה לבין מרחק העצם מהעדשה.
מאחר שמרחקים אלה קשורים ביניהם באמצעות נוסחת גאוס, , כאשר, u מציין את מרחק העצם מהעדשה, v מציין את מרחק הדמות מהעדשה, ו-f מציין את מרחק המוקד, הרי שאלו הן היבטים שונים של אותה תופעה בסיסית.
למרות השימוש הנעשה במונח תיקון, אין תיקון גמור, ומדובר בדרכים המיועדות למזער את העיוות ככל האפשר.
אחת השיטות הראשונות להקטנת האברציה הכרומטית הייתה שימוש בעדשות בעלות יחס אורכי מוקד (מספר F) גדולים, דבר שהוביל ליצירת טלסקופים ארוכים מאוד, עשרות מטרים לעיתים.
רק עם התחלת השימוש בדובלטים ולאחריהם טריפלטים התאפשר תיקון אופטי לאברציה הכרומטית.
בטלסקופ דובלט נעשה שימוש בשתי עדשות מסוגי זכוכית שונים ובעלות מקדמי שבירה שונים.
מכיוון שבין שתי העדשות ישנו משטח מגע, יש צורך ביצירת משטחים אופטיים מלוטשים בשלמות זה ביחס לזה, דבר קשה מאוד טכנית, מה שמעלה מאוד את מחירם של טלסקופים אלו.
הקטנת אברציה כרומטית באמצעות עיבוד תמונה
אופטיקה גאומטרית, עמי יברכיהו, התעשייה הצבאית (1986)
אברם ארונוביץ' סלוצקי היה קצין יהודי בכיר במודיעין הסובייטי, אשר פעל באירופה בשנות ה-30. היה אחראי על יחידות החיסול שהפעיל הנ.ק.וו.ד במערב אירופה נגד מתנגדי המשטר הסובייטי.
אברהם סלוצקי נולד במשפחה יהודית בכפר פאראפייבקה שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו היה נהג קטר ובמסגרת תפקידו נדדה המשפחה בחלקים שונים של האימפריה, עד שהתיישבה בסופו של דבר בעיר אנדיז'ן שבאסיה התיכונה.
לאחר סיום בית הספר, עבד אברהם סלוצקי במפעל כותנה בעיר.
בשנת 1916 גויס לצבא הרוסי ונשלח להילחם בחזית הרומנית.
לאחר המהפכה הבולשביקית ערק מן הצבא וחזר לאנדיז'ן, שם הצטרף לארגון הקומוניסטים המקומי.
בשנת 1918 התנדב לצבא האדום ולחם במהלך מלחמת האזרחים.
בשנת 1920 גויס לצ'ה קה, שם התקדם מהר מאוד בסולם התפקידים.
הוא שירת בהתחלה במה שנקרא "המחלקה הכלכלית" – יחידה שעסקה בריגול תעשייתי.
הוא תכנן והוציא לפועל כמה מבצעים, בהם נגנבו טכנולוגיות מתקדמות מארצות המערב והועברו לברית המועצות.
בשנת 1929 הועבר לאגף ביון חוץ ומונה לסגן מנהל האגף.
בשנים 1931 – 1933 שהה סלוצקי במערב אירופה ובארצות הברית, שם תחת כיסוי של עובד בנציגויות סובייטיות גייס סוכנים ובאופן אישי ניהל כמה מבצעיים חשאיים של הנ.ק.ו.ד..
בשנת 1935 קודם לתפקיד מנהל האגף לביון חוץ.
בתקופה בה ניהל סלוצקי את האגף הוא עסק בעיקר במעקב, איתור וחיסול מתנגדי השלטון הסובייטי (בעיקר גולים לבנים וטרוצקיסטים) במערב אירופה ובחבלה בפעילויות של ארגונים אנטי-סובייטים.
בין הפעולות שבוצעו על ידי סוכניו של סלוצקי היו:
חטיפתו והבאתו לברית המועצות של יבגני מילר, גנרל לשעבר בצבא הלבן וראש ארגון צבאי של גולים לבנים בצרפת
גנבת ארכיונו של לאון טרוצקי בפריז
התנקשות בחייו של איגנצי רייס (קצין נ.ק.ו.ד.
התנקשות בחייהם של כמה טרוצקיסטים ופעילים אנטי-סטליניסטים בספרד, במהלך מלחמת האזרחים
בנוסף לחיסולים הצליחו סוכניו של סלוצקי (ארנולד דויטץ' ותיאודור מאלי) לגייס קבוצה של אנשי מודיעין ושירות החוץ בבריטניה לפעול בשירות המודיעין הסובייטי - רשת קיימברידג' המפורסמת.
סלוצקי היה אחד החוקרים הראשיים בפרשה שהובילה למשפט מוסקבה הראשון ולהוצאתם להורג אחריו של גריגורי זינובייב ולב קמנייב באוגוסט 1936, אירוע שהיווה ציון דרך בטיהורים הגדולים של סטלין.
בספטמבר 1936 הוחלף ראש הנ.ק.ו.ד.
יחד עם יגודה הועברו מתפקידם רבים מראשי האגפים אשר מונו לתפקידם בתקופת כהונתו של יגודה.
תוך זמן קצר הם נאסרו, נשפטו ורובם הוצאו להורג.
לעומתם, סלוצקי נשאר בתפקידו, אף על פי שהיה מקורב ליגודה ולמרות שחלק מעמיתיו העידו נגדו במהלך חקירתם.
אחת הסיבות לכך הייתה חששו של יז'וב כי מעצרו של סלוצקי יכול היה לגרום לסוכניו במערב לערוק.
לפי הגרסה הרשמית, ב-17 בפברואר 1938 נפטר אברהם סלוצקי במשרדו בלוביאנקה מהתקף לב.
נערכה לו הלוויה רשמית הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קיימות שתי גרסאות לא-רשמיות באשר לנסיבות מותו:
שערק למערב, כתב בספרו "Secret History of Stalin's Crimes", כי סלוצקי מת לאחר שאכל עוגיות מורעלות במשרדו של מיכאיל פרינובסקי, סגנו של יז'וב.
לפי גרסה אחרת, מיכאיל אליוחין, ראש מחלקת ההאזנות (אשר במהלך הטיהורים הגדולים נאסר והוצא להורג), סיפר בחקירתו כי פרינובסקי הזמין את סלוצקי למשרדו, שם אחד מעוזריו הרדים אותו בכלורופורם ולאחר מכן הזריק לו רעל.
אברם (מוסיה) פינקנזון (5 בדצמבר 1930, בלצי, בסרביה, רומניה – נובמבר 1942, אוסט- לבינסקאיה, מחוז קרסנודר, ברית המועצות) היה ילד שגילה אומץ לב וגבורה בעת מלחמת העולם השנייה והשואה.
פינקנזון נולד בעיר בלצי (בימינו בשטח מולדובה), לוולף ופניה פינקנזון.
כשהיה בן חמש, העיתון המקומי כתב עליו כעל ילד-פלא, וניבא לו עתיד מוזיקלי מזהיר.
ב-1941, בעת שהגרמנים פלשו לברית המועצות, נאלצה משפחת פינקנזון לברוח לעומק המדינה, והגיעה למחוז קרסנודר, לאוסט-לבינסק.
אביו, שהיה רופא מנתח, התקבל לעבוד בבית החולים הצבאי במקום.
הוא הרשים את מוריו וחבריו לכיתה בידיעותיו ובתחומי העניין שלו.
הוא חלם להפוך למוזיקאי מצליח.
בין היתר ניגן לפצועים בביה"ח וביצע את המנגינות האהובות עליהם.
ב-1942 כבשו כוחות גרמניים את האזור.
משפחתו, כולל סבתו וסבו וקרובים נוספים, נעצרו כיהודים.
יחד עם יתר היהודים מהעיירה הם הובלו להוצאה להורג על גדת הנהר קובן.
כשהגיעו למקום ביקש מוזיקה לנגן בפעם האחרונה וקיבל את אישור הגרמנים.
הוא החל לנגן את "האינטרנציונל".
מעשהו של פינקנזון הנער, הפך לאחר מלחמת העולם השנייה לסמל ולמופת בברית המועצות, לגבורה מול הפשיזם.
שתי אנדרטאות הוקמו לזכרו וסיפורו סופר בין בתי הספר והפיונירים.
בהשראת הסיפור על פינקנזון, הציג הבמאי פדריקו פליני בסרטו זיכרונות קטע שבו גרמופון משמיע נגינת כינור של האינטרנציונל ממגדל הפעמונים, דבר שמרגיז את הפאשיסט הבכיר שהגיע לעיירה והוא יורה בגרמופון עד להשמדתו.
אברם פטרוביץ' גניבל (1696 – 14 במאי 1781) היה אציל בחצר המלוכה וקצין צבא רוסי שנולד למשפחת מלוכה אפריקאית.
הובא כמתנה לצאר פיוטר הגדול, שירת בצבא האימפריה הרוסית והגיע לדרגת מאיור גנרל, מהנדס צבאי ומושל העיר טאלין ומחוז מיכאילובסקוי.
כיום הוא ידוע גם כאבי סבו של המשורר הנודע אלכסנדר פושקין, שחיבר אודותיו נובלה (בלתי גמורה) בשם "הכושי של פיוטר הגדול".
מחקרים מוקדמים אודות גניבל מציעים שהוא נולד בשנת 1696 בעיירה בשם לוגון-בירני, הנמצאת כיום בצפון קמרון, על גדות הנהר לוגון ובסמוך לגבול עם צ'אד.
אביו של גניבל היה נסיך אפריקני מקומי, מרובה נשים ונכסים.
בשנת 1703, הטורקים העות'מאנים פלשו לטריטוריה של אביו, וזה אולץ להגן על שטחו בקרב.
הוא הפסיד בקרב, וכנהוג באותם מקרים, בני משפחות אצולה נלקחו אל השליט המוסלמי העליון, הסולטאן, כדי שניתן יהיה להורגם או למוכרם לעבדות אם אביהם ימרוד בשלטון – בנו איברהים ועוד מילדיו נלקחו לחצר הסולטאן בקונסטנטינופול במסע ימי.
אחותו לאגאן לא שרדה במסע.
בגיל שבע הובא איברהים אל חצר הסולטאן העות'מאני בקונסטנטינופול, שם הוא בילה שנה כמשרת במשק הבית של הסולטאן.
באותם הימים חיפש השגריר הרוסי בטורקיה, סאבה רגוזינסקי "עבד אפריקאי קטן ונבון", שישמש לשעשוע כמקובל בחצרות השליטים האירופיים באותם ימים.
הוא הובא לבירה הרוסית בשנת 1704, ושם אימץ אותו הצאר פיוטר הגדול וגידל אותו יחד עם שאר ילדיו.
גניבל הוטבל לנצרות בכנסיית פרסקבה הקדושה בווילנה, והצאר פיוטר עצמו שימש כסנדקו, ולפיכך גם ניתן לו שמו – אברם פטרוביץ'.
בשנת 1716, עם מסעו של הצאר לצרפת, נלקח גניבל כחלק מפמלייתו של הצאר ונשאר בעיר מץ (ולא בפריז, כפי שטוען פושקין) ללימודי הנדסה צבאית ומתמטיקה במכללה לארטילריה והנדסה.
לימודיו כללו את תורת המלחמה, מדעים ואומנויות.
שם הוא התנדב ללחום לצד כוחותיו של לואי ה-15 נגד המלך פליפה החמישי מספרד, והועלה לדרגת קפיטן.
בזמן שירותו בצרפת הוא גם אימץ לעצמו את הכינוי גניבל, כהוקרה למצביא המבריק של קרתגו, חניבעל.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1722, ועבר לפריז.
בפריז הוא נפגש והתיידד עם דמויות חשובות של תקופת ההשכלה כדני דידרו, מונטסקייה וולטייר (שכינה אותו "הכוכב השחור של ההשכלה").
הצאר רצה להשיבו לסנקט פטרבורג כבר אז, אולם גניבל נשאר בפריז בתירוצים שונים עד שנת 1725, ואז שב לרוסיה.
אחרי מותה של יקטרינה אשתו של פיוטר הגדול בשנת 1727, וכניסיון להיפטר מן המקורבים למשטר הקודם, הוא הוגלה לסיביר, 4,000 ק"מ מזרחית לסנקט פטרבורג.
עם זאת בשנת 1730 קיבל חנינה בשל כישורי ההנדסה הצבאית שלו.
כשבתו של פיוטר, יליזבטה, נתמנתה לקיסרית החדשה של רוסיה בשנת 1741, הוא הפך למקורב בחצרה, וקיבל קידום אחר קידום בקריירה הצבאית שלו.
בשנת 1742 נתנה לו הקיסרית יליזבטה את מחוז מיכאילובסקוי, על מאות הצמיתים שבו.
הוא מונה למושל העיר רבאל (כיום טאלין, בירת אסטוניה), עד שנת 1752, אז קודם לדרגת אלוף, והממונה על ההנדסה הצבאית בכל הצבא הרוסי.
בזמן כהונתו הוא הציג את כישוריו כשביצר את חוף הים הבלטי, ביצורים שתרמו אפילו להגנה מפני הפולשים הגרמנים לרוסיה בזמן מלחמת העולם השנייה, ושעומדים עד היום.
בשנת 1762 הוא פרש, במחוז מיכאילובסקוי (שנמצא ליד סנקט פטרבורג) שברשותו.
הוא חי עוד עשרים שנה לאחר מכן, ומת ב-14 במאי 1781.
אשתו הראשונה הייתה היווניה אוודוקיה דיופר.
הזוג נישא בשנת 1731 ונולדה להם בת.
דיופר תיעבה את גניבל, שהנישואים אליו נכפו עליה.
כאשר גילה גניבל שדיופר בוגדת בו, הוא הביא למעצרה ולמאסרה, שנמשך אחת עשרה שנים בתנאים קשים.
בתוך כך החל גניבל בחיים עם אישה נוספת, כריסטינה רגינה סייברג, ונשא אותה לאישה בעיר רבאל שנה לאחר לידת בנם הבכור, כאשר דיופר אשתו הראשונה עדיין נשואה לו חוקית.
הוא לא התגרש ממנה עד שנת 1753, אז הוטל עליו קנס לשם כפרה, ודיופר נשלחה למנזר לשארית חייה.
למרות זאת, נישואיו לסייברג נחשבו חוקיים לאחר הגירושין.
מצד אביה, אשתו השנייה של גניבל הייתה נצר למשפחות אצולה בסקנדינביה וגרמניה: סייברג (שוודיה), גלטונג (נורווגיה) וגרבוב (דנמרק וברנדנבורג).
אברם וכריסטינה הביאו לעולם אחד עשר ילדים (מתוכם שרדו שבעה), שהבכור שבהם הוא איוואן גניבל שהיה מצביא בולט בצי הרוסי, ייסד את מבצר קרשון (שיהפוך לימים לעיר קרשון) והגן עליו מפני הצבא הטורקי.
בין בניו של גניבל היה אוסיפ, אביה של נדז'דה, אמו של המשורר אלכסנדר פושקין.
מספר אצילים בריטיים מתייחסים על גניבל, ביניהם נטליה גרסובנור, דוכסית וסטמינסטר, ואחותה, אלכסנדרה המילטון דוכסית אייברקורן.
ג'ורג' מאונטבאטן, המרקיז הרביעי של מילפורד הייבן ובן דודה של המלכה אליזבת השנייה, גם הוא צאצא ישיר, בתור נכדהּ של נדיה מאונטבאטן, המרקיזה של מילפורד הייבן.
אברציה כוכבית, או האברציה של האור היא תופעה אסטרונומית הנובעת מתנועתו של צופה יחסית לעצם נצפה כאשר מהירות התנועה כוללת רכיב בכיוון ניצב לישר המחבר בין מיקום הצופה לבין מיקום העצם.
תנועת כדור הארץ גורמת לכך שהכוכבים בשמים נראים לצופה ארצי במיקום שונה מעט ממקומם האמיתי.
תופעת האברציה הכוכבית נתגלתה ב-1725 והוסברה לאחר מכן על ידי האסטרונום המלכותי ג'יימס בראדלי אשר הבין שמקורה ביחס שבין מהירות האור ומהירות תנועתו של כדור הארץ, בראדלי השתמש בתגלית זו על מנת למדוד את מהירות האור בדיוק טוב מקודמיו.
עיקר האברציה הכוכבית נגרם מתנועת כדור הארץ סביב השמש, אברציה זו מכונה אברציה שנתית.
האברציה הכוכבית אינה תלויה במרחק מכדור הארץ אל מקור האור, אלא בזווית שבין המהירות הניצבת של כדור הארץ לכיוון האמיתי אל מקור האור.
בניגוד לתופעת הפרלקסה בה כוכבים קרובים נראים כמשנים את מיקומם ביחס לכוכבים רחוקים, האברציה הכוכבית משפיעה על כל הכוכבים הסמוכים זה לזה באופן דומה.
האברציה הכוכבית מגיעה ל- (20.5 שניות קשת) בממוצע שנתי, אולם ישנן השפעות נוספות המסתכמות לאברציה הכוללת.
השפעות אלו קטנות יותר בגלל התלות במהירות היחסית הנוצרת.
מכיוון שמהירות האור סופית נדרש זמן מה לאור הנפלט ממקור עד להגעתו לצופה.
כוכב המרוחק כך שהפרלקסה שלו לא תורגש ישנה את מיקומו בגלל תנועתו המשיקית של כדור הארץ לפי היחס
כאשר היא זווית האברציה, הוא רכיב המהירות המשיקית של כדור הארץ ביחס לכוכב.
במצב שכזה יהיה על צופה להטות את הטלסקופ בזווית ביחס למיקומו האמיתי בשמיים.
קל לראות מהגדרה זו כי הזווית נוצרת מחיבור וקטורי המהירות של האור הנפלט מהכוכב ומהירותו המשיקית של כדור הארץ.
גודל האברציה הוא כאחוז מגודל הירח המלא, גודל הקטן מיכולת הראיה האנושית אך גדול מספיק למדידה בטלסקופים.
בשנת 1905 פרסם אלברט איינשטיין גרסה יחסותית לחישוב זווית האברציה, שבה נשמרת אינווריאנטיות מהירות האור.
מכוון שתנועתו של כדור הארץ סביב השמש אינה התנועה היחידה במרחב ישנן תרומות נוספות לאברציה הכוללת.
האברציה הכוכבית השנתית תלויה בקו הרוחב האקליפטי של הכוכב וגודלה מגיע לכ-20.5 שניות קשת לכל כיוון.
האברציה הכוכבית היומית הנגרמת מסיבוב כדור הארץ סביב צירו תלויה בקו הרוחב של הצופה ומגיעה בקו המשווה לכ-0.35 שניות קשת.
אברציה פלנטרית נוצרת בגלל התנועה היחסית שבין כדור הארץ וכוכבי הלכת.
אברציה כוכבית מוחלטת נוצרת מתנועת השמש סביב מרכז הגלקסיה, אברציה זו בעלת השפעה קטנה עד שנהוג להתייחס אליה כקבועה.
אברסוולדה היא עיר במחוז ברנים שבמדינת ברנדנבורג שבגרמניה.
העיר שוכנת 50 ק"מ מברלין.
העיר מכונה וואלדשטאט (Waldstadt, עיר היערות), בשל השטחים המיוערים המקיפים אותה.
אברסוולדה הייתה מרכז תעשייתי גדול עד לאיחוד גרמניה.
תחילתה של הנוכחות האנושית באזור הסובב את אברסוולדה היא בתקופה הפלאוליתית.
לפני הקמתה של המרגרייב של ברנדנבורג, היה המקום מכלאת כלונסאות של שבטים סלאבים.
במקום נתגלה המטמון של אברסוולדה, מטמון הזהב הגדול ביותר שנתגלה בגרמניה מהתקופה שלפני הנצרות.
כיום מוצג המטמון במוזיאון פושקין במוסקבה.
העיר אברסוולדה (פירוש השם "יער החזירים") נוסדה ב-1254. היא מוזכרת לראשונה במסמך מה-23 באפריל 1276, כמקום מגוריו של אלברכט השלישי.
ב-1300 קיבלה העיר זכות לקיים בה שוק.
החל משנת 1317 נתיב הסחר הראשי בין שצ'צ'ין לבין פרנקפורט על האודר עבר באברסוולדה.
עם בניינה מחדש של אברסוולדה, היא נעשתה לעיר התעשייתית הראשונה בברנדנבורג, עם יכולת הפקת מתכות גדולה.
חלקים שונים של העיר עדיין קרויים על שם ייעודם המקורי, כמו אזור שנקרא קופפרהאמר (Kupferhammer, "פטיש הנחושת").
בין השנים 1605-1620 נכרתה באזור תעלת פינאו (Finowkanal).
במהלך מלחמת שלושים השנים הוטל מצור על אברסוולדה והיא נכבשה מספר פעמים על ידי כמעט כל אחד מהצדדים העיקריים שהשתתפו במלחמה.
העיר הייתה מקום מגוריו של אלברכט פון ולנשטיין.
מאוחר יותר נחנטה גופתו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, שלא שרד את קרב לוצן (Lützen), בכנסיית מריה מגדלנה שבאברסוולדה.
שני הצדדים במלחמה אילצו את תושבי העיר לסייע לכוחותיהם.
עם תום המלחמה נותרו בעיר רק 20 תושבים ששרדו והיא נזקקה ליותר ממאה שנה כדי להתאושש.
בין השנים 1743-1755 עברו להתגורר באברסוולדה 120 משפחות של עובדי מתכת מתורינגיה ומחבל הריין.
הדודים של קטר הקיטור הראשון בגרמניה יוצרו כאן.
שרפת ענק הכתה את העיר ב-1799. במהלך המאה ה-19 נבנו בסביבתה של אברסוולדה מפעלים גדולים, בעיקר לאורך תעלת פינאו.
ב-23 בנובמבר 1877 נסלל כאן קו הטלפון הראשון בגרמניה.
ב-1923 בוצע שידור הרדיו הראשון בעולם מאברסוולדה.
בליל הבדולח ב-1938 נחרב בית הכנסת של אברסוולדה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל בסמוך לעיר מחנה הריכוז ראוונסבריק.
בשלבים האחרונים של המלחמה הופצץ מרכז העיר על ידי מטוסי הלופטוואפה בניסיון לעכב את התקדמותו של הצבא האדום.
ב-1970 אוחדה אברסוולדה עם פינלאו ושם העיר הוחלף לאברסוולה-פינאו (Eberswalde-Finow).
אברסוולדה הייתה ידועה בשל התעשייה הכבדה המשגשגת שלה בעבר, מאז איחוד גרמניה היא נקלעה לזמנים קשים.
עם נפילתה של ממשלת גרמניה המזרחית הופסקה התמיכה הממשלתית והמפעלים המקומיים נאלצו לעמוד בתחרות מול חברות מהמערב.
כתוצאה מכך, נסגרו בתי חרושת רבים באברסוולדה וניתן לראות את המבנים הנטושים ברחבי העיר.
כמו ערים רבות בגרמניה המזרחית לשעבר, אברסוולדה נאבקת מאז עם אבטלה ורבים מתושבי האזור עזבו אותו במטרה למצוא עבודה במקומות אחרים.
כתוצאה מכך, רבים מבנייני המגורים הענקיים, שנבנו בעיר בסגנון הבנייה הסובייטי, התרוקנו מיושביהם ואט אט החלו להיהרס.
אברם דוידסון היה סופר ועורך ספרותי יהודי אמריקאי, שכתב יותר ממאתיים סיפורי מדע בדיוני, פנטסיה ומתח ו-18 ספרים מסוגות אלה.
זכה בפרס אדגר, פרס הוגו ופרסים רבים נוספים בשל כתיבתו.
דוידסון נולד ב-1923 בשכונה היהודית הוג היל, בעיר יונקרס (ניו יורק), ארצות הברית, להורים יהודים דתיים אורתודוקסיים, הארי דוידסון וליליאן (לבית אדלר).
למד בבית ספר ציבורי בהוג היל ואחר כך הספיק ללמוד שנה אחת אנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו יורק בטרם התגייס ב-1942 לצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
שירת במארינס האמריקאי (הרגימנט החמישי, דיוויזיית המארינס הראשונה), כחובש, בקרבות כנגד היפנים בזירת האוקיינוס השקט והיה החייל היחידי בכל הדיוויזיה שקיבל אישור לגדל זקן.
לאחר המלחמה טייל בעולם ולמד, בין השאר גם בישיבה יוניברסיטי, אף כי לא השלים תואר ראשון.
ב-1948 הגיע למדינת ישראל הצעירה שקמה זה עתה והתנדב לשרת בצה"ל כחובש במלחמת הקוממיות.
נשאר בארץ כמה חודשים בלבד ואחר כך חזר לארצות הברית.
סמוך לאחר חזרתו החל לפרסם סיפורים קצרים תחת שם העט א.
דוידסון ובמהלך הקריירה הספרותית שלו השתמש בשמות עט נוספים, בהם השם אלרי קווין, שהיה שם העט המקורי של שני הסופרים דנהי ולי, אך היו גם סופרים אחרים, שהשתמשו בו כמו ג'ק ואנס, תאודור סטרג'ן ואחרים.
סיפורו הראשון The Land of Sinim התפרסם ב-1948 במגזין האמריקאי היהודי Orthodox Jewish Life ולאחר מכן התפרסמו סיפורים קצרים נוספים, כמו גם מאמרים שלו כחוקר תלמוד, בקומנטרי ובמגזינים יהודיים אמריקאים אחרים.
סיפור המדע הבדיוני הראשון שלו, My Boyfriend's Name Is Jello, התפרסם ביולי 1954 במגזין המדע הבדיוני העיקרי של אותה תקופה The Magazine of Fantasy and Science Fiction ומכאן ואילך התפרסמו סיפורי המדע הבדיוני שלו גם בבמות ספרותיות נוספות.
במקביל הוא החל לכתוב גם סיפורי מתח ובלשים, שהתפרסמו במגזינים שונים שעסקו באותה תקופה בסוגה זו, כמו Ellery Queen's Mystery Magazine ,Alfred Hitchcock's Mystery Magazine ואחרים.
ב-1957 זכה דוידסון בפרס אלרי קווין לסיפורי מתח ובלשים, בגין סיפורו The Necessity of His Condition.
שנתיים אחר כך זכה בפרס הוגו, הנחשב לפרס החשוב ביותר בשדה המדע הבדיוני, על סיפורו או כל הימים עם צדפות, שפורסם לראשונה במגזין "גלקסי" במאי 1958 וב-1961 זכה בפרס אדגר, שוב לספרות מתח ובלשים, בגין סיפורו The Affair at Lahore Cantonment.
הסיפור זוכה פרס ההוגו או כל הימים עם צדפות נתן את שמו גם לקובץ הסיפורים הראשון של דוידסון, שיצא לאור ב-1962 בהוצאת ברקלי הניו יורקית.
החל מאפריל 1962 ועד סוף 1964 כיהן דוידסון כעורכו של מגזין המדע הבדיוני (Fantasy & Science Fiction (F&SF, אשר שמונה שנים קודם לכן היה גם המגזין הראשון בו פרסם סיפור מדע בדיוני פרי עטו.
המגזין תחת עריכתו זכה ב-1963 בפרס הוגו.
בשנת 1962, בה החל לערוך את F&SF, ובה יצא לאור קובץ סיפוריו הראשון, יצא לאור גם ספר מאמרים שלו בנוגע לכמה מקרי פשע שהוא חקר, Crimes & Chaos
בהוצאת ריג'נסי, וכן ספרו הראשון באורך מלא Joyleg, שנכתב ביחד עם וורד מור ויצא לאור בהוצאת פירמיד הניו יורקית.
כשנתיים אחר כך, ב-1964 יצא לאור הספר הראשון אותו כתב ללא שותף, Mutiny in Space.
שנת 1962 הפוריה כל כך עבור דוידסון, הייתה גם השנה בה הוא נישא לגראניה קאימן (נולדה ב-1943), כיום הסופרת הידועה בזכות עצמה גראניה דייוויס.
השניים נישאו בעיירה קטנה בשם מילפורד, שבפנסילבניה, וזמן קצר אחרי נובמבר 1962 מועד לידתו של בנם איתן הם גם עברו לגור בעיירה זו.
מילפורד נודעה באותה תקופה כמקום מגוריהם של סופרי מדע בדיוני רבים, בהם דיימון נייט, קייט וילהלם, ג'ודית מריל, ג'יימס בליש ועוד.
שנה אחר כך עברה המשפחה לעיר אמקאמקה, שבמקסיקו עקב קשיים כלכליים וב-1964 בני הזוג התגרשו, אף כי נותרו ביחסים טובים.
דוידסון עבר לגור למשך שנים אחדות בבליז, בעוד אשתו לשעבר חזרה לארצות הברית.
ב-1970 חזר גם הוא לקליפורניה ותקופה מסוימת חי שם עם אשתו לשעבר ובעלה החדש סטיבן דייוויס.
ב-1975 זכה בפרס הפנטזיה העולמי בגין ספרו The Enquiries of Doctor Eszterhazy ושלוש שנים אחר כך זכה שוב בפרס זה בגין הסיפור Naples, שיצא לאור בהוצאת דבלדיי ב-1978, כחלק מהאנתולוגיה "צללים", בעריכת צ'ארלס גרנט.
במשך כל העשור של שנות השבעים עבד כמרצה, תחילה באוניברסיטת טקסס באל פאסו, אחר כך באוניברסיטת קליפורניה באירוויין ולבסוף בקולג' בויליאמסבורג (וירג'יניה).
החל מ-1982 עד אחרית ימיו גר במדינת וושינגטון בצפון מערב ארצות הברית, בדרך כלל חיי עוני, מחלה ובדידות.
ב-1986 זכה בפרס הפנטזיה העולמי, הנחשב לפרס השלישי בחשיבותו (אחרי פרס הוגו ופרס נבולה) בעולם המדע הבדיוני, בגין מפעל חייו.
ספרו ה-18, The Boss in the Wall: A Treatise on the House Devil הושלם על ידי אשתו לשעבר גראניה דייוויס, אחרי פטירתו ויצא לאור ב-1998 בהוצאת טכיון.
דייוויס גם ערכה והוציאה לאור אחרי פטירתו סיפורים קצרים רבים פרי עטו, חלקם לראשונה וחלקם בקבצים מחודשים.
אברם בוריסוביץ' (ברקוביץ') שפירא Шапиро; ) היה בלשן סובייטי ממוצא יהודי, חוקר השפה הרוסית המודרנית.
שפירא סיים בשנת 1914 את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1929–1931 עבד שם בפקולטה לפילולוגיה.
בשנות מלחמת העולם השנייה עבד כפרופסור במכון הפדגוגי במוסקבה.
קיבל את עיטור הדגל האדום לעובד ומדליה על עבודה מצטיינת בשנות המלחמה.
בשנת 1949 חזר לפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה ועבד שם בתור פרופסור עד שנת 1958.
שפירא עסק בשאלות של פיסוק וכתיב.
שימש חבר בוועדה הממשלתית של ברית המועצות לכתיב תקני (של רוסית), ויושב ראש ועדת המונחים של הוועד הבינלאומי הסלאבי.
היה חלוץ בתיאור התחביר של שפה הדיבור הרוסית.
חיבר ספרי לימוד שונים והיה אחד מהיוצרים של המדריך לכתיב הרוסי.
ביחד עם סרגיי אוז'גוב, מבכירי המילונאים של השפה הרוסית, יצר את מילון הכתיב התקני של השפה הרוסית (מוסקבה, 1958), ומדריך לפיסוק התקני (פורסם לאחר מותו ב־1974).
בנוסף לעבודה מדעית שימש עורך ספרותי של הוצאה מחודשת של כתבי אלכסנדר הרצן ומקסים גורקי.
אברם מיכאילוביץ' דרגומירוב (; 21 באפריל 1868 – 9 בדצמבר 1955) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על הארמייה החמישית במלחמת העולם הראשונה ולקח גם חלק במלחמת האזרחים ברוסיה.
דרגומירוב נולד ב-21 באפריל 1868 בעיר צ'רניהיב שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית.
העיר נמצאת כיום בתחומי אוקראינה המודרנית.
אביו היה הגנרל מיכאיל דרגומירוב, ואמו הייתה סופיה אברמובנה גריגורביץ' (1845-1912).
ב-1887 התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב בדרגת סגן משנה ברגימנט סמיונובסקי של המשמר הקיסרי.
ב-7 באוגוסט 1891 הועלה לדרגת לוטננט, וב-20 במאי 1893 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי והועלה לדרגת קפטן.
הוא הוצב במחוז הצבאי הקווקזי, וב-1895 מונה לקמ"ט למשימות מיוחדות של המחוז.
באוקטובר 1895 נכנס ללימודים בבית הספר לקציני פרשים אותו סיים באוגוסט 1896. הוא הוצב לזמן מה ברגימנט הדרגונים ה-44 (ניז'ני נובגורוד), ולאחר מכן מילא סדרה של תפקידי ניהול ומטה וטיפס בסולם הדרגות.
ב-6 בדצמבר 1902 הועלה לדרגת פולקובניק ומונה לראש המטה של דיוויזיית הפרשים ה-7. בפברואר 1903 הועבר למלא את אותו התפקיד בדיוויזיית הפרשים ה-10. ב-21 במאי 1912 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד מבצר קובנה, וב-27 בנובמבר של אותה שנה מונה למפקד בריגדת הפרשים ה-2.
ב-16 באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הועלה דרגומירוב לדרגת גנרל לייטננט.
ב-12 בדצמבר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על דיוויזיית הפרשים ה-16, וב-6 באפריל 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-9 אשר היה חלק מהארמייה השלישית.
הוא לחם בקרב גליציה, ובמהלך מתקפת גורליצה-טרנוב הצליח להדוף בהצלחה את ההתקפה של הארמייה האוסטרו-הונגרית הרביעית בפיקודו של הארכידוכס יוזף פרדיננד.
עם זאת, בשל תבוסת שאר הצבא הרוסי נאלץ גם דרגומירוב להצטרף לנסיגה הגדולה.
ב-14 באוגוסט 1916 הוא מונה למפקד הארמייה החמישית והועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-29 באפריל 1917 הוא מונה לראש מטה החזית הצפונית, אולם ב-1 ביוני סולק מתפקידו כיוון שלא היה נאמן מספיק למשטר החדש שקם לאחר מהפכת פברואר.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, דרגומירוב הצטרף לצבא הלבן.
מאוקטובר 1918 עד ספטמבר 1919 שימש כמושל העליון של דרום-רוסיה מטעם הצבא הלבן, ויחד עם אלכסנדר קולצ'ק נפגש בפריז עם מנהיגי מדינות ההסכמה בניסיון לשכנע אותן להתערב בלחימה בדרום רוסיה.
לאחר מכן שימש כמפקד העליון של אזור קייב.
בעקבות סיום המלחמה בתבוסת הצבא הלבן, הוא עבר ליוגוסלביה, וב-1931 עקר לצרפת.
הוא היה פעיל מאוד במסגרת הארגון הצבאי הכלל רוסי אשר הקים פיוטר וראנגל, ונועד לאחד את כל מתנגדי הקומוניזם הרוסים ברחבי אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא תמך בפעילותו של הגנרל אנדריי ולאסוב, וב-1945 אף התגייס לצבא השחרור הרוסי והוצב בכוחות המילואים שלו.
אַבְּרֶק אַרְקָדיֶיבִיץ' בּאַרְְשְט היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כמפקד טייסת בלהק סיור וכוונון מס' 118 בתוך ארמיית האוויר השנייה של החזית האוקראינית הראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בכפר זבורייבקה הישנה שבברית המועצות במשפחתו של פקיד.
ב-1934 המשפחה עברה לולדיווסטוק ולכן הוא סיים את בית הספר שם.
ב-1937 שילב את לימודיו בבית הספר עם האימונים במועדון לתעופה.
התגייס לצבא האדום ב-1938 ונשלח ל.
במהלך הלימודים בית הספר הועבר לבאטאיסק וגם זכה באליפויות בתי הספר הצבאיים באגרוף במשקל בינוני.
ב-1940 לאחר שסיים את בית הספר קיבל דרגת קצונה והמשיך לשרת כמדריך טיסה.
עם תחילת המלחמה נשלח ללהק מילואים ואימן בו טייסים למטוסים החדשים שהגיעו מסוגים מיג-3 והוקר הוריקן.
לאחר שביקש רבות להישלח לחזית הגיע לחזית המערבית ב-17 באפריל 1942 וצורף ללהק מס' 179 של מטוסי קרב שטס תחילה על מטוסי הוקר הוריקן ובהמשך גם על יאק-1, יאק-7 ב' ויאק-9. באותה השנה הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
הלהק היה מצורף להארמייה ה-49 ועסק בתמיכה אווירית לכוחות קרקע, ליווי מפציצים ומטוסי קרב אחרים ניהול סיור וכיוון אש.
מאפריל 1944 הועבר לחזית האוקראינית הראשונה במסגרת להק מס' 118 למרחקים ארוכים של ארמיית האוויר השביעית.
עד סוף המלחמה ביצע 369 טיסות מבצעיות.
חיסל 4 מטוסי לופטוואפה ונפצע פעמיים.
על פועלו בזמן המלחמה ב-10 באפריל 1945 קיבל עיטור "גיבור ברית המועצות", עיטור לנין וכוכב הזהב.
את העיטורים קיבל על שיפור כוונון אש התותחים והורדת כמות המטוסים הנדרשים לכך למטוס תקיפה אחד.
לאחר המלחמה המשיך את שירותו.
בהמשך שירת במחוז הצבאי צמוד קרפטים, נשלח לסין העממית, פיקד על להק של מטוסי מיג-17 במחוז הצבאי של אוקיינוס השקט וכמפקד המחלקה למוכנות צבאית במחלקת מטוסי קרב של מחלקת נ"ט באי סחלין.
בהמשך מונה להיות המפקח הבכיר במחלקה האווירית של יחידת נ"מ בלנינגרד.
עבד כמנהל מוכנות אזרחית במפעל גדול בלנינגרד והיה גם מפקד בסיס האימונים של אוניברסיטת מזג האוויר והמים.
היה סגן נשיא אגודה לחובבי טייס של רוסיה ומפקד המחלקה הצפון-מערבית של קרן "ניצחון-1945".
נפטר ב-21 במרץ 2006 בסנט פטרבורג.
נטמן בבית הקבורה "ניקולסקויה" בעיר.
ולדימיר עבד כטייס אזרחי, קונסטנטין מתמחה בחקר יצירותיהם של פיודור דוסטויבסקי ואנדריי פלטונוב.
אברנטש (בפורטוגזית: Abrantes) היא עיר ומועצה עירונית במחוז סנטרם, במרחב המשנה טז'ו האמצעי (מדיו טז'ו - Médio Tejo) שבמרחב המרכז (Centro) של פורטוגל.
בשטח שיפוטה נמצאות 13 "פרגזיות" (מועצות מקומיות) המחולקות על ידי הנהר טחו הזורם באמצע העיר.
החלק העירוני של שטחי המועצה העירונית, פרגזיית אברנטש (סאו ויסנטה וסאו ז'ואו) ואלפרארדה (Alferrarede) הממוקמת בגדה הצפונית, הימנית, של הטז'ו מונה כ-18,600 תושבים.
העיר אברנטש במובן הצר, היא עיר לבנה שופעת פרחים השוכנת על תל בגובה 800 מ'.
אברנטש השתייכה בעבר לחבל ההיסטורי ריוונטז'ו.
היא מילאה תפקיד חיוני בימי הרקונקיסטה ובתקופה המודרנית במלחמת חצי האי בין נפוליאון לכוחות האנגלו-פורטוגזים.
בשנת 1807 נכבשה העיר על ידי צבאו של נפוליאון שהתקדם אל עבר ליסבון.
נפוליאון העניק לגנרל ז'אן-אנדוש ז'ינו (Junot) את התואר "דוכס אברנטש".
ויסנטה הקדוש ("סאו ויסנטה") נחשב לקדוש הפטרון של העיר ולכן חגיגת העיר העיקרית היא יום הקדוש ויסנטה, 14 ביוני.
שם העיר בא מהשם הלטיני Aurantes, נגזרת של המילה Aurum = זהב, והמתכוון ככל הנראה למשקעי זהב לאורך נהר הטז'ו.
היישוב הראשון במקום היה יישוב גאלי-קלטי בסביבות שנת 300 לפנה"ס.
לפי השערה אחרת הוקם על ידי טורדולים בסביבות שנת 990 לפנה"ס.
בהמשך נכבש על ידי הרומיים.
היישוב הרומאי זוהה לפעמים (למשל על ידי ז'קובו מנסס וסקונסלוש, Vasconcelos) עם היישוב טובוקי אאורנאטס או טקוביס (Tubuci Aurantes או Tacubis) המוזכר בדיווחים רומאים (למשל, באיטינראריום אנטונינוס).
מאוחר יותר נמצא המקום בשליטתם של הוויזיגוטים ואחר כך של המורים המוסלמים (ערבים וברברים).
בסביבות אברנטש נתגלו פסיפסים רומיים, מטבעות ושרידי אקוודוקטים.
המורים בנו כאן מבצר שאותו כבש בשנת 1148 אפונסו אנריקש
למקום הייתה חשיבות אסטרטגית כ"שער לדרום", השולט על הנהר טז'ו והמהווה נקודת מפגש של שלושה חבלי ארץ - ריוואטז'ו, בייראש ואלנטז'ו.
נהר הטז'ו אפשר קשרי מסחר עם הערים סנטרם וליסבון, וגם סחר ישיר עם ארצות אחרות.
במאה ה-16 הפכה אברנטש לאחת הערים ומרכזי המסחר החשובים באזור.
תחילה ב-1172 העניק המלך אפונסו אנריקש את המבצר אברנטש למסדר סנטיאגו מקומפוסטלה (יעקב הקדוש מקומפוסטלה) על מנת לאכלס את המקום ולהגן עליו.
אחר כך, החל מ-1173 השתייך המבצר למסדר חדש - המסדר הדתי הצבאי "סנטיאגו של הסיף" (Santiago de Espada) שהיה כפוף תקופה ארוכה עד 1290 למגיסטר הגדול של המסדר סנטיאגו דה קומפוסטלה באוקלס.
הוא שוחרר מחסות זאת על ידי האפיפיור ניקולאוס הרביעי.
כתגמול על השתתפות תושביו בהדיפת מתקפת המורים האל-מוואחידון המרוקאים בראשות הח'ליפה אבו יעקב יוסוף, בשנת 1179 הוציא המלך אפונסו צ'ארטר מלכותי (הקרוי foral) שהעניק זכויות אוטונומיות ליישוב לפי הדגם של concelhos perfeitos .
אירוע זה נחשב לרגע הקמת העיר.
צ'רטר זה, שהיה חלק מתוכנית לאכלוס השטח על ידי נוצרים מקומיים, חודש ב-1217 על ידי אפונסו השני ואחר כך, בשנת 1237 גם על ידי המלך סנשו השני ב-24 באפריל 1281 העיר הוכרה כנכס של איזבל מפורטוגל, אשתו הקטינה (אז בת 10) של המלך דיניש.
בשנת 1327 העביר בנו של דיניש, אפונסו הרביעי את החסות הדתית של פרוכיית אברנטש למסדר האבירים ההוספיטלרים או של יוחנן הקדוש.
נכדו, המלך פרננדו הראשון, העניק בשנת 1371 את העיר עצמה, יחד עם ערים רבות אחרות לאשתו, המלכה לאונור טלש.
בשנת 1383 תושבי אברנטש היו הראשונים לתמוך את המרד של בני ליסבון ניגד העוצרת לאונור טלש ותמיכתה בטענות קסטיליה לכתר פורטוגל.
הם, בותוכם האציל המקומי מאברנטש, פרננדו אלווארש דה אלמיידה, תמכו בז'ואאו הראשון, המגיסטר של מסדר אביש.
בשנת 1385 ב-30 ביולי באברנטש נפגשו כוחותיהם של נונו אלווארש פראו ושל המלך ז'ואו הראשון לקראת הקרב המנצח שלהם נגד הקסטיליאנים באלז'ובורוטה האירוע מסופר בשירתו האפית של לואיש דה קמואש, הלוזיאדות:Joanne forte sai da fresca Abrantes.
בשנת 1471 קיבל לופו דה אלמיידה את התואר "רוזן אברנטש".
המלכים ז'ואו הראשון ו מנואל הראשון חיו תקופות ארוכות בטירה המלכותית המלך מנואל העניק בשנת 1510 צ'רטר מלכותי חדש לעיר וב-1518 אישר שוב את חסות המלך על הרוזנות אברנטש.
בניו, האינפנטים פרננדו ולואיש נולדו באברנטש
ב-1518 עשה המלך מנואל הראשון שינויים בצ'ארטר של העיר.
במאה ה-16 מנה היישוב 3436 תושבים.
נמנו בו 4 מנזרים, 13 כנסיית או קפלות.
בשנת 1581 בדרכו לטומאר עצר המלך הספרדי פיליפה הראשון של פורטוגל באברנטש לימים אחדים ובימי שלטונו שוקמו בעיר בניינים חשובים.
התיישבו בה כמה מרקיזות פורטוגזיות, כשאחת מהן נתנה חסות למדען והממציא יליד ברזיל, ברטולומאו לורנסו דה גוסמאו.
ב-1640 במלחמת הרסטורציה של פורטוגל (1668-1640) נמנה האזור אברנטש עם הראשונים שתמכו במלך ז'ואאו הרביעי מבית ברגנסה.
ז'ואאו העניק ליישוב את התואר "notavel vila de Abrantes" ("העיירה החשובה אברנטש").
בשנת 1642 מלך ספרד פליפה הרביעי העניק עדיין את התואר "דוכס אברנטס" לאלפונסו דה לנקסטר אי לנקסטר, מרקיז פוארטו סגורו.
צאצאיו, מרקיזים ספרדים, החזיקו את התואר הזה עד היום.
אולם אברנטש חזרה להיסטוריה של פורטוגל כשבמאות 17 ו18 בלטה שוב בחשיבותה הצבאית כמקום מתאים לחילות מצב או לריכוז כוחות, פורטוגזים או זרים.