tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודות הבנייה החלו ב-1910 במימון בנקים יהודיים ומועצת העיר, לפי תכנונו של האדריכל סטניסלב מיירסקי (Stanisław Majerski).
ההקמה נוהלה על ידי אגודת "בית הכנסת החדש של פשמישל".
בשנת 1918 הושלמו עבודות הגמר והעיטורים, בהשתתפות האמן היהודי אדולף ביינשטוק (Adolf Bienenstock, 1888–1937).
המתפללים היו בעיקר יהודים עשירים.
ביננשטוק, בוגר האקדמיה לאמנויות יפות על שם יאן מטייקו בקרקוב.
לימד אמנות בגימנסיה של פרמישל, למד אצל האמן הפולני הידוע יוזף מהופר.
עיצוב הפנים שיקף את השפעת תנועת "פולין הצעירה", שמהופר נמנה עם אנשיה.
"פולין הצעירה" הייתה הגרסה הפולנית של סגנון היוגנדסטיל (אר נובו).
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכו הנאצים את בית הכנסת לאורוות לסוסים – מה שמנע את הריסתו.
לאחר המלחמה, בשנת 1945, נפתח מחדש לתפילות סדירות, וב-1946 תוקן והותאם לתפילה.
בשנת 1953 הוחרם המבנה לטובת מחסן טקסטיל של מרכז הביגוד, למרות התנגדות הקהילה היהודית; ב-1958 דרשה הקהילה היהודית את החזרת המבנה, אך ב-1959 הוסב למטרות תרבותיות וחינוכיות ובשנות ה-60 הושלם שיפוצו והפך לספרייה עירונית מ-1 במרס 1967.
ב-2006 הוחזר הבניין לקהילה היהודית, תחת הבעלות של הקרן לשימור המורשת היהודית (Fundacja Ochrony Dziedzictwa Żydowskiego); אמנם עיריית פשמישל חתמה על חוזה חכירה של המבנה עד 2026, אך כבר ב-2014 הועברה הספרייה לרחוב גרודצקה 8.
ב-20–22 באוקטובר 2006 קיימה הקהילה היהודית בבית הכנסת את השבת ראשונה זה עשרות שנים, במסגרת "ימי הזיכרון ליהודי פשמישל", בהשתתפות הרב הראשי של יהדות פולין מייקל שודריך, שגריר ישראל דוד פלג ואורחים נוספים.
מבנה בית הכנסת בנוי מלבנים וחלקית מאבן, דו-קומתי, מלבני בסגנון אקלקטי־מורי, המשלב את סגנון הקשת העגולה (Rundbogenstil) מסוג האדריכלות הנאו-קלאסית, ועיטוריו כוללים גם אלמנטים מסגנון התחייה הבארוקית.
קומת הקרקע מופרדת מהקומה העליונה בגמלון ובקרניז עם פס עיטורים דמויי „פנינים", וכל החלונות והדלתות מסתיימים בקשת מלאה.
אולם התפילה הראשי, שהיה במקור חד-חללי וחצי-כיפתי, וכלל שלוש ספינות.
הספינה האמצעית הייתה רחבה יותר ובליטה רדודה וקטנה בצדו המזרחי ומעליה תקרה קמורה.
מעל הספינות הצדדיות מוקמו עזרות לנשים, אשר הקיפו את האולם הראשי משלוש חזיתות, ואליהן הובילו שתי גרמי מדרגות נפרדים, שהיו ממוקמים בצורה סימטרית משני צדי חזית המבנה.
עיטורי הקירות כללו ציורי קיר המתארים מוטיבים תנ"כיים ומוטיבים מארץ ישראל, כפי שהיה נהוג בראשית המאה ה-20 שהביעו התלהבות מהתנועה הציונית.
את ציורי הקיר והויטראז'ים ביצע האמן היהודי מפרשמישל אדולף ביננשטוק.
הגג כולו מכוסה בפח מוטבע בעל שלושה שיפועים.
במהלך השיפוצים והשינויים בתקופה הקומוניסטית נעלמו כמעט כל המאפיינים של בית הכנסת שהיו בתוכנית המקורית, באותה תקופה נוספו תקרות וחלקי קירות משניים, ונמחקו כל הויטראז'ים כמו גם העיטור החיצוני העשיר של בית הכנסת.
חלק מהקישוט החיצוני של המבנה שרד באופן חלקי.
בית הכנסת הנאולוגי בקלוז', המכונה גם "היכל הזיכרון של המוגלים" (הכוונה היא ליהודים שהוגלו ונספו בשואת יהודי צפון טרנסילבניה) (ברומנית Templul Memorial al Deportaţilor), שוכן ברחוב חוראה מס' 21.
בית הכנסת נבנה על ידי האדריכל איזידור הגנר ונחנך ב-4 בספטמבר 1887. הוא שימש את הקהילה הנאולוגית בעיר.
ב-13 בספטמבר 1927 נגרמו לו נזקים כבדים מידיהם של פורעים לגיונרים.
הנזקים שופצו בעזרת סיוע ממשלתי רומני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר המקום היה בשליטת הונגריה והיהודים נשלחו למחנות, ניזוק בית הכנסת מהפצצות שפגעו באזור.
בית הכנסת נקרא תחילה 'בית הכנסת החדש', אך לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל את הכינוי "היכל הזיכרון של המוגלים", על שם היהודים שנלקחו למחנות ההשמדה בתקופת שלטון הונגריה בצפון טרנסילבניה, שלטון שהיה שותף בשואת יהודי צפון טרנסילבניה.
בית הכנסת שופץ פעם נוספת בשנת 1951.
בין השנים 1891 - 1931 שירת בבית כנסת זה הרב הראשי הנאולוגי של העיר קלוז', ד"ר מתיאש אייסלר, שהיה ידוע גם כמומחה בשפות השמיות והיסטוריון של יהדות טרנסילבניה.
בית הכנסת הכוראלי של קראיובה (ברומנית: Templul Coral, טמפלול כוראל של קראיובה או ה"היכל הכוראלי" של קראיובה) שוכן ברחוב חורזול 15, בקראיובה שברומניה.
קיומה של קהילה ספרדית בקראיובה נרשמה במסמכים מאמצע המאה ה-17. בתחילת המאה ה-20 פעלו בקראיובה שלושה בתי כנסת.
ובשנת 1920 חיו בעיר 215 משפחות של יהודים ספרדים.
בית הכנסת הכוראלי, נבנה לראשונה בשנים 1829–1832 עבור הקהילה הספרדית, אבל נהרס בהמשך.
בשנת 1887 העדה האשכנזית (היהודים ה"לכים", כלומר פולנים) בנתה במקום בית כנסת כוראלי (מקהלתי) לפי תכנון האדריכל בירקנטל.משנת 1900 הקהילה האשכנזית כונתה "Comunitatea Israelito-Română de Rit Occidental (קהילת בני ישראל-הרומנית בעלת פולחן אשכנזי).
כדי להיבדל מ-Comunitatea Israelită de Rit Spaniol "קהילת בני ישראל בעלת פולחן ספרדי".
בית הכנסת שוחזר בשנת 1982 לאחר הנזקים שנגרמו לו ברעידת האדמה של 1977.(בית הכנסת הספרדי בקראויובה נהרס ברעידת האדמה).
בזמנו הבניין היה מצויד בשני מגדלים בסגנון התחייה המורית, שנעלמו במהלך השיפוצים.
השיפוצים החוזרים פגעו בזהות המבנה.
בשנים 1941–1944 פעל במרתף בית הכנסת בית ספר עבור מספר תלמידים יהודים שסולקו מבתי הספר התיכון בעיר.
בשנת 2016 היו רשומים בקהילת קראיובה 88 יהודים, רובם ממשפחות מעורבות.
בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט (ברומנית: Templul Coral, "טמפלול כוראל") הוקם בבוקרשט, ברומניה, כבית כנסת המייצג את האגף המודרניסטי ו"המשכילי" של הקהילה היהודית.
בית הכנסת הכוראלי בבוקרשט הפך לבית הכנסת המרכזי של יהדות רומניה.
הוא נקרא בהקמתו בית הכנסת הכוראלי של עדת אשכנז (ritul occidental).
בבית כנסת זה שירתו רבניה הראשיים של יהדות רומניה יעקב נימירובר, אלכסנדר שפרן, דוד משה רוזן, ומאוחר יותר, הרב הראשי מנחם הכהן; נכון לשנת 2021, הרב הראשי רפאל שפר.
בית הכנסת "הכוראלי" נבנה לפי תכנונם של שני אדריכלים מווינה, אנדרלה ופרייוואלד, לפי דגם בית הכנסת טמפלגאסה בווינה, שהוקם בשנים 1855–1858.
בניית בית הכנסת המפואר באה ביוזמתו של יצחק לייב ויינברג, בן למשפחה של יהודים פולנים מבוקרשט, ילידי רומניה (lehi pământeni), ואחד ממנהיגי ההתארגנות היהודית החדשה הקרויה "קהילת דת ישראל" - "Comunitatea Israelită" - בבוקרשט.
הוא הציע להקים בית כנסת גדול ומפואר כמו בבירות הגדולות של אירופה - וינה, דרזדן, או פריז.
עבודות הבנייה נמשכו כעשור, החל משנת 1857 ובמהלך השנים היו שנויות במחלוקת קשה בין הפלג השמרני בראשו הרב הראשי מלבי"ם לבין הפלג המודרני של המשכילים, ה"פרוגרסיסטים", ובראשם המשכיל יליד גליציה ד"ר יוליו באראש.
ויינברג היה מיודד עם לודוויג פיליפסון, ממנו קיבל ייעוץ בנושא הקמת בית הכנסת וגם את תמיכת עיתונו במאבקים השונים.
בבוקרשט עצמה זכו ויינברג וקבוצת המייסדים בתמיכתו של ארמן לוי ועיתונו.
לדברי הרב וההיסטוריון מאיר אברהם הלוי, עצותיו של ארמן לוי התקבלו על ידי האינטלקטואלים היהודים של בוקרשט, כפקודות מלמעלה.
חנוכת בית ה"היכל", כפי שכונה בעברית של התקופה, התעכבה עקב חבלות חמורות שנגרמו בשנת 1866 לבניין החדש על ידי פורעים לאומנים רומנים שהפגינו באלימות נגד הכוונה לתת אזרחות ליהודי רומניה במסגרת החוקה החדשה.
בעקבות הפרעות חזרו בהם השלטונות מכוונתם לאזרח את יהודי רומניה ולפיכך הענקת זכות מהותית זאת נדחתה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ה"היכל" עבר שיפוץ יסודי ונפתח לקהל בשנת 1867. עזרת הנשים ב"היכל" נבנתה כמעקה וללא פרגוד או סככה המסתירים את פני הנשים מהמתפללים.
אבן הפינה הונחה ב-21 ביולי 1865 ולכבוד אירוע זה הגיעו לא רק אגודת המייסדים, אלא כל יהודי בוקרשט, אשכנזים וספרדים, גם המסורתיים יותר וגם המודרניים יותר, וגם אורחים נוצרים רבים.
במקום נאספו תרומות נכבדות וביניהן תרומה של 10,000 לאי שנתן המדינאי הרומני מיכאיל קוגלניצ'אנו.
למרות התרומות, לשם השלמת העבודות נאלץ יעקב לבל לקחת הלוואה של 200,000 לאי.
בית הכנסת בנוי לפי המתכונת שהייתה מקובלת בבתי הכנסת הכוראליים Chor-Temple במרכז ובמערב אירופה, כולל עוגב ומקום למקהלה (מכאן השם כוראלי - "עם מקהלה").
ברחבה שלפני בית הכנסת מוצב בימינו כעת פסל מנורה לזכר קורבנות השואה.
הרבנים ואירועים בחיי בית הכנסת
מראשית הקמת בית הכנסת נקבע שסגל בית הכנסת צריך להיות ברמה גבוהה.
הכללים נקבעו בעקבות תקרית לא נעימה, שבמהלכה נסיך רומניה, אלכסנדרו יואן קוזה סירב לקבל את משלחת קהילת יהודי בוקרשט, שבאה לברכות הרשמיות המובאות לקראת השנה החדשה, יחד עם משלחות יתר הדתות.
הסירוב של קוזה נומק בכך שבראש הקהילה היהודית לא עומד רב מודרני.
מנהיגי בית הכנסת הכוראלי החליטו על שכירת הרב הליברלי לאופולד לעף מסגד (הפנייה נענתה בסירוב) והדרשן הווינאי אהרן ילינק המליץ על שני רבנים נוספים.
ראשון המועסקים היה החזן גרסון וייס מטימישוארה, שנשכר כבר ב-1865, לפני חנוכת בית הכנסת.
הרב הראשון, שנבחר לשאת את הדרשה הראשונה בבית הכנסת, היה הרב והדרשן האורתודוקסי המודרניסט אנטואן לוי, בוגר בית המדרש לרבנים בפריז.
הרב לוי נאם בחנוכת המשכן, ב-6 ביולי 1867. בקהל נכחו נציגי הממשל, דיפלומטים זרים ופוליטיקאים רומנים ותיקים, כמו ניקולאה לחובארי ויואן מרגילומן.
אנטואן לוי שימש כדרשן ורב הראשון של בית הכנסת מיום 15 באוקטובר 1867 ועד 1869. בשנת 1871 מונה הדרשן ליאופולד רוקונשטיין (Rokonstein), שנפטר בשנה שלאחר מכן.
בשנים 1872 עד 1921 כיהן הרב מאיר מוריץ בק ואחריו הרב נימירובר, שכיהן עד מותו ב-1939.
שאיפת יוזמי הקמת בית הכנסת הכוראלי לכך שתהיה מקהלה קבועה שתנעים בשירתה את עבודת הקודש בבית הכנסת, כמקובל בבתי הכנסת המודרניים של התקופה, התבטאה אפילו בשם המקום - הכוראלי משמעו מקהלה.
הרעיון של בית כנסת עם מקהלה זכה למתנגדים תקיפים, חלקם ראו בכך מותרות, חסרות תועלת וחלקם ראו בכך סממן רפורמי שיטתי ואפילו כפירה.
הרב מאיר אברהם הלוי כתב שכל הליטורגיה והמוזיקה, המסודרים והמאורגנים, עם דרשה בשפת המדינה והתנהגות מאופקת ממושמעת, כל אלה גרמו בקרב המתנגדים לשינויים לעוינות אלימה, שהופעלה בחסות המלבי"ם, בחלק הראשון של כהונתו, כשהקהילה של בוקרשט הונהגה על ידי שמרנים (conservatori) "חסרי תקנה".
עם הקמתו, ההתנגדות להפעלת מוזיקה כלית בבית הכנסת הייתה גדולה למדי וכללה אפילו חלק מחברי הנהלת הקהילה.
ב-1869, כשלצורכי חתונה שנערכה בבית הכנסת, הוגשה בקשה לשימוש באקורדיון, נשיא הקהילה, מלך נתנזון, שראה בכך פתיחת הדלת להכנסת עוגב, הגיש את התפטרותו, התפטרות שנדחתה על ידי יתר חברי ההנהלה, שהבהירו לו שחששותיו חסרי בסיס.
לבסוף לא היה שימוש באקורדיון, משום שהחזן לא הספיק לעשות חזרות עם האקורדיוניסט.
למרות זאת, ב-1887, בנישואי אחד הדירקטורים של "בנק רומניה", השירה לוותה באקורדיון.
ב-1892, כשנערכו שינויים במבנה, חברי הקהילה הצעירים תבעו התקנת עוגב.
נשיא הקהילה באותה תקופה, ישראל יעקב שנפלד (Israel Iacob Schönfeld), פנה בכתב לשורה של אישים הידועים כסמכויות רבניות במערב אירופה, כדי לשמוע מהם על יחסם להתקנת והפעלת עוגב בבית כנסת.
מכתב התשובה של צדוק כהן (קהן), שהיה הרב הראשי של צרפת, מובא ב"מונוגרפיה היסטורית של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט" שכתב הרב מאיר אברהם הלוי ובו מציין הרב הצרפתי שהעוגב הוכנס לשימוש בארבעת בתי הכנסת הקונסיסטוריאליים של פריז בטרם נכנס לכהונתו וזה לא נוגד את המסורת היהודית.
המעטים המתנגדים לעוגב, יכולים ללכת לבתי תפילה פרטיים על פי טעמם.
העוגב משמש לחתונות ולאירועים שונים, אך גם לצורכי עבודת הקודש בכל הימים, כולל חגים ושבתות, ללא יוצא מן הכלל, חוץ מיום הכיפורים.
בשבתות ובחגים מפעיל את העוגב מוזיקאי שאינו יהודי, ובמשך השבוע הוא מופעל על ידי יהודים.
שנפלד דיווח על ההתייעצויות בישיבת הוועד שנערכה ב-9 ביוני 1896, לאחר שהעניין נרגע מעט, אולם בתחילת המאה ה-20 הנושא חזר לסדר היום, וב-14 ביוני 1901, בישיבה שנוהלה על ידי סגן הנשיא, לזרוביץ', התקבלה ההצעה המשתלמת ביותר עבור עוגב וניתנו סמכויות מלאות לנתן מישונצניקי לטפל בהזמנה.
לרשות המזמינים עמדה קרן על סך 2,500 ליי שנאספה מזמן למטרה זו ואף על פי שהוגשה גם בקשה החתומה על ידי 54 חברים בקהילה, שביקשו את התקנת העוגב ללא דיחוי, עדיין נערמו התנגדויות של שמרנים.
לאחר קביעה של הוועד בהנהגת אדולף שטרן התגברו על המכשולים, אך כדי לעמוד בתביעות הנגדיות נקבע בהתחלה שהעוגב יופעל על ידי מוזיקאי לא יהודי.
המפעיל הראשון היה יוסיף פאשיל (J.
Paschill), שפעל עד 1924, אך כבר ב-1903 הצטרף אליו המוזיקאי היהודי אברהם לוי-איוולה (Abraham Levy-Ivela), כמנגן בעוגב וכמתרגל המקהלה.
על יד בית הכנסת הכוראלי הוקם במאה ה-20 מכון לתרבות יהודית, שריכז סביבו חלק גדול של האליטה האינטלקטואלית והדתית היהודית - לרבות דמויות ובהן הרבנים משה גסטר, יעקב יצחק נימירובר, מאיר אברהם הלוי, אלכסנדר שפרן, משה שוורצפלד, אדולף שטרן ואחרים.
בשנת 1932 עבר הבניין שיפוץ נוסף בידי האדריכל י.
לאוניאנו, שהוסיף לו ספרייה קהילתית בשנת 1933.
בית הכנסת נפגע קשה במאורעות מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, ושופץ לאחר מלחמת העולם השנייה בעזרת ארגוני צדקה.
ב-21 בינואר 1941, בעת התפילה, פלשו ליגיונרים מורדים לתוך בית הכנסת הכוראלי, עצרו את המתפללים, ולאחר מכן רצחו אותם ביער ז'ילאבה.
זה עשרות שנים זהו מקום מרכזי בחיי קהילת יהדות בוקרשט, וביקרו בו גם כמה דמויות רומניות חשובות.
למשל, בשנת 1946, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הרומנית, גאורגה גאורגיו-דז' - שבא חבוש כיפה לרגל עצרת מחאה של יהודי בוקרשט נגד מדיניות "הספר הלבן" הבריטית.
הוא בא פעם אחת ויחידה, לצורכי תעמולה, לפני שהשתלט על רסן השלטון, ונאם בבית הכנסת על מנת למשוך את הציבור היהודי לשורות תומכי מפלגתו.
כמו כן ביקרו לאורך השנים בבית הכנסת הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, יוסטיניאן, וראשי דתות אחרות במדינה.
ביקרו בו גם רבים מראשי יהדות העולם וביניהם משה מונטפיורי, מנחם אוסישקין, זאב ז'בוטינסקי, גולדה מאיר, משה דיין, מנחם בגין, יצחק שמיר, שמעון פרס, יצחק רבין, הרבנים שלמה גורן, ישראל מאיר לאו ועוד.
בית כנסת הכוראלי של מוסקבה הידוע גם בכינויו בית הכנסת ברחוב ארכיפובה שנבנה בסגנון הנאו-קלאסיציזם.
בשנת 1881 פנתה הקהילה המקומית לאדריכל האוסטרי סיימון איבושיץ (Simon Eibuschitz) לצורך תכנון הבניין.
הבנייה החלה ב-27 במאי 1887 אך היא הופסקה בשנת 1888. הבנייה חודשה רק בשנת 1905 תחת הנחיות של האדריכל רומן קליין (Roman Klein).
בית הכנסת נפתח בשנת 1906.
בית הכנסת תפקד גם בתקופת ברית המועצות, כהדגמה לכך שיש בברית המועצות חופש דת, למרות שבחלקו הועבר לצרכים אחרים.
בשנת 1925 התקיים בבית הכנסת אספה ציונית בהשתתפות חיים ויצמן.
בשנת 1938 נעצרו ראשי בית הכנסת והואשמו בהעלמת הכנסות.
במוסקבה עמדה גולדה מאיר בראש צירות ישראל בברית המועצות.
יהודים רבים לא נמנעו מלבקר בבית הכנסת הכוראלי במוסקבה בחגים, בזמן שבו הגיעו אליו אנשי המשלחת הדיפלומטית הישראלית.
קבלת הפנים שנערכה להם בחודש ספטמבר 1948 הייתה חגיגית ולבבית, על גבול האקסטזה.
עשרות אלפים הרעיפו אהבה אין קץ על נציגי המדינה היהודית הצעירה.
מפורסמת מאוד התמונה של גולדה מאיר עומדת בחזית בית הכנסת בראש השנה תש"י (1949 ) אומנם אחרי זמן מה כבר גבר הפחד, והיהודים היו הססניים למדי לגבי התקרבות לדיפלומטים הישראליים.
רב בית הכנסת הנוכחי הוא אדולף שייביץ'.
בשנת 1989 מיכאיל טורצקי יזם חידוש הרכב של מקהלת גברים של בית הכנסת.
בבית הכנסת קיים אולם תפילה נוסף ששימש בזמן הקומוניזם את קהילת חסידי חב"ד, ומשמש כיום את הקהילה הגדולה של יהודי גאורגיה שהיגרו למוסקבה, ובו התפילה מתנהלת בנוסח יהודי גאורגיה, בראשות הרב אברהם אלאשוילי המכהן גם כשליח חב"ד במקום.
בית הכנסת הכוראלי הגדול הוא בית כנסת הממוקם בסנקט פטרבורג שברוסיה.
בית הכנסת נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים באירופה, והשני בגודלו באירופה, לאחר בית הכנסת הגדול של בודפשט.
בית הכנסת נבנה מיוזמתם ותרומתם של הנדבנים שמואל פוליאקוב והוראצי גינצבורג, ובשנת 1893 התקיימה חנוכת הבית.
לפי תכנונם של שלושה אדריכלים - שבושניקוב (I.
אישור הבנייה הראשון ניתן ב-1869 מאת הצאר אלכסנדר השני, אך הלה אישר בית כנסת בקנה מידה צנוע יותר, לאחר עזיבתו ב-1883 אישר מחליפו אלכסנדר השלישי את התוכנית המקורית המפוארת, והבנייה החלה.
בנייתו החיצונית נמשכה עד 1888.
במידתו הראשונה הכיל בית הכנסת 1,200 מושבים, אך עם הזמן התרחב בשל הצפיפות.
בראשיתו, נבנה בית הכנסת כך, שבימת הקריאה, עמוד החזן וארון הקודש צמודים זה לזה, שלא כנהוג במסורת האשכנזית, לפיה הבימה שוכנת במרכז בית הכנסת.
הרש"ב מלובביץ' פעל לשינוי הדבר, וגינצבורג נענה לבקשתו ושינה את עיצוב הפנים.
ב-1930 נסגר בית הכנסת על ידי השלטון הבולשביקי, אך לאחר חדשים נפתח שוב והיה פעיל בכל התקופה הסובייטית.
ב-1998 עם מינויו של הרב מנחם מנדל פבזנר לרב העיר, עבר בית הכנסת שיפוץ מקיף, בתרומתו של אדמונד ספרא.
מאז רובו נקרא על שם ספרא.
הבית הכנסת מנוהל בידי קהילת חב"ד המקומית.
בשנת 2001 ביוזמת לאוניד וייסברג נערכה הופעה חגיגית לכבוד חנוכה.
בית הכנסת המשוחזר בוורצ'לי (Vercelli) הוא אחד מבתי הכנסת של יהדות פיימונטה, הראשון שהוקם לאחר שהוכרזה אמנציפציה ליהודים באיטליה.
הרישיון לבנייתו ניתן על ידי שליט פיימונטה, קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, בשנת 1848.
הוא נמצא בתהליך שיחזור שטרם הסתיים.
ארון הקודש וחלק מהריהוט כבר שוחזר.
המטרה היא להשלים את שיחזור בית הכנסת והפיכתו למרכז להפצת תרבות יהודית לבני העיר והסביבה.
תרומות לשיחזור בית הכנסת התקבלו מקרנות ממשלתיות, המעודדות את שימור המורשת היהודית וכן תרומות ממוסדות בנקאיים.
כבר היום הוא מוקד לביקורים של תלמידי בתי הספר הלא-יהודיים, אשר בעת ביקורם במקום לומדים על הדת היהודית ועל מורשת עם ישראל.
השלמת שיקום בית הכנסת נמצאת ברשימת העדיפויות לביצוע שנערכה על ידי "איגוד הקהילות היהודיות באיטליה" במסגרת מסע ההסברה לשיקום "נכסים לשימור" (Beni da salvare).
בית הכנסת היה של יהודי אשכנז.
הוא נחנך בשנת 1878. המבנה הוא אחת הדוגמאות הטיפוסיות של השאיפה למונומנטליות באדריכלות החוץ של בתי הכנסת, שאיפה שהתעוררה עם שחרור היהודים מהגטאות.
המבנה בנוי בסגנון אדריכלות מורית כמו בית הכנסת הגדול של פירנצה שנחנך ארבע שנים אחריו, בשנת 1882. אפשר להבחין זאת היטב במבנה החזיתות .
החזית מחולקת על ידי שש אומנות תמירות, המסתיימות בצריחים "דמוי בצל".
הכיפות מחודדות ומזכירות מבנים איסלמים דומים.
מעל הכניסה ומעל החלונות נבנו קשתות מאוריות "דמויות פרסה".
בחלקה העליון של החזית, יש יציע צר ועדין, המזכיר את הסגנון הרומאני של ימי הביניים.
הבניין, אף על-פי שהחזית שלו היא בעלת פרופורציה נאה ושקולה, אינו משקף את צורתו של המבנה בכללו.
האולם המרכזי, שהוא חלל מרכזי ביסודו ומעליו כיפת-תוף גדולה, אינו מתקשר באופן אורגני עם החזית.
גם הכיפה היא נסתרת, מאחורי החזית, ואינה נראית לעובר ברחוב.
האדריכל של בית הכנסת היה מרקו טְרֵוֱוס (Marco Treves), אשר תכנן לאחר מכן את בית הכנסת בפירנצה.
בית הכנסת תוכנן עבור קהילה שמנתה אז 600 נפש.
בבנינו השתתפו: גם האדריכל, ג'וזפה לוקרני, שעסק בכך בשנים 1874 - 1878, הצייר, יליד העיר, קרלו קוסטה (Carlo Costa), הפסל ארקולה וילה (Ercole Villa), הוויטראז'ים בוצעו על ידי מיקלה פורנרי (Michele Fornari) ועבודת השיש על ידי האחים בונה לווררונו (Bona lavorarono).
בצמוד לבית הכנסת יש אולם תצוגה ובו מסמכים של הקהילה מהמאה ה-16. כמו כן הוא מציג תשמישי קדושה עתיקים שנותרו ברשות יהודי העיר .
בית הכנסת הספרדי הוא בית כנסת הממוקם בגטו של ונציה באיטליה.
במקור שימש בית הכנסת את הקהילה הספרדית בוונציה, וכיום, בית הכנסת משמש את הקהילה היהודית שבעיר בתקופה שבין פסח וסוכות.
בית הכנסת נוסד בשנת 1580 על ידי הקהילה היהודית שהגיעה אל ונציה בעקבות גירוש ספרד (הקהילה עברה דרך אמסטרדם ופרארה ולבסוף הגיעה אל ונציה כ-60 שנה לאחר הגירוש).
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הוונציאני באלדסארה לונגנה (גדול אדריכל ונציה באותה עת), אשר, ככל הנראה, תכנן גם את חזית השיש של ארון הקודש.
בדומה למבנים אחרים מאותה עת - המבנה מעוטר בעיטורי עץ צבוע ומצופה זהב.
במבנה שלוש נברשות עשויות זכוכית מורנו.
בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ או ה"טמפל" (Tempel) היהודי של צ'רנוביץ (Der Israelitische Tempel in Czernowitz) היה בית כנסת מודרני בעיר צ'רנוביץ.
בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי בין השנים 1873–1879, על פי תוכניות שהכין האדריכל הפולני פרופ' יוליאן זכרייביץ' (Julian Zachariewicz).
התורמים העיקריים למימון בנייתו היו המשפחות היהודיות האמידות צוקר ווגנר.
גובה בית הכנסת, כולל הכיפה העגולה, היה 39 מטרים.
בטקס הנחת אבן היסוד בשנת 1873 השתתפו בין השאר הרב הראשי איגל, והמיטרופוליט האורתודוקסי האוקראיני יבהני האקמן, מטעם השכנים הנוצרים.
הרעיון לבנות בית כנסת מפואר בסגנון מודרני בצ'רנוביץ הוצע לקהילת יהודי צ'רנוביץ על ידי מושל בוקובינה, ברון פרנץ פון שמיק (Baron von Schmueck) ב-1857 והסכומים הראשונים גויסו באותה שנה, אך ב-1858 נזנח הרעיון וחודש רק בשנות השבעים.
הבנייה נערכה בתקופה בה צ'רנוביץ הייתה בירת דוכסות בוקובינה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה צ'רנוביץ עברה לשלטון רומניה והחזירה את שמה לשם הרומני המקורי, צ'רנאוץ.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ברית המועצות הגישה לרומניה אולטימטום בו דרשה את יציאתה מבסרביה ומצפון בוקובינה.
לאחר שהמינהל הרומני יצא נכבשו שני חבלי ארץ אלו וסופחו על ידי ברית המועצות - בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ הולאם ונסגר על ידי השלטון הקומוניסטי האנטי דתי.
הקהילות אוחדו מחדש ב-1875 ובית הכנסת הכוראלי (המקהלתי), שנחנך ב-1878, הופעל על ידי הקבוצה המודרנית, תוך שינויים מועטים בפולחן.
לא הופעל עוגב, אך הופעלה מקהלה והיה חזן.
ארון הקודש נבנה בגומחה בקיר, הבימה מוקמה בסמוך לו והדרשות ניתנו בשפה הגרמנית.
בין הרב המודרני והרב השמרן הושג הסדר על פיו הרב המודרני יהיה רב העיר והרב השמרן יהיה אב בית הדין.
הסדר זה החזיק מעמד עד מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה.
הזמר יוזף שמידט שר בצעירותו במקהלה של בית הכנסת ומאוחר יותר היה חזן בבית הכנסת.
בית הכנסת אוהל יעקב היה בית הכנסת של הקהילה האורתודוקסית במינכן בגרמניה.
הוא שכן ברחוב הרצוג-רודולף שטראסה.
בפרעות נובמבר 1938, הועלה המבנה באש על ידי הנאצים.
המבנה תוכנן על ידי אוגוסט הקסטר, בסגנון נאו-רומנסקי עם חזית ומידות צנועות יחסית לבית הכנסת המרכזי במינכן ברחוב הרצוג-מקס שטראסה (16 מטר אורך על 19 מטר גובה).
אולם התפילה הכיל 150 מקומות ישיבה.
אגודת אוהל יעקב הוקמה על ידי הקהילה החרדית במינכן, שהתפצלה מיתר הקהילה לאחר שזו החלה לאמץ סממני דת ליברליים כגון סידור תפילה מחודש שיצא בשנת 1876, ושילוב שירת מקהלות ועוגב בתפילה.
למרות הפילוג, מפאת החוק הבווארי שלא אפשר הפרדת קהילות רשמית, פעלה הקהילה כתת-קהילה במסגרת הקהילה המרכזית בעיר ולא כקהילה עצמאית.
בשנת 1887 בנתה הקהילה המרכזית בית כנסת חדש, והאורתודוקסים ביקשו לשכור את בית הכנסת הקודם שהתפנה, אך בין אם מסיבות כלכליות או מתוך חוסר רצון להעמיק את הפילוג, הבקשה נדחתה והמבנה נמכר.
לבסוף נבנה בית הכנסת ברחוב הרצוג-רודולף במימון מקורות פרטיים.
בשנת 1891 הונחה בו אבן הפינה ושנה מאוחר יותר הבניין נחנך רשמית.
בשנת 1924 הקימה הקהילה בית ספר ששימש כבית ספר דתי ציבורי, שנרכש בשנת 1933 על ידי הקהילה הכללית.
בשלהי המאה ה-19 כיהן כרב הקהילה האורתודוקסית במינכן הרב שלמה פישר.
לאחריו כיהן הרב ד"ר חנוך ארנטרוי שימש כרב הקהילה האורתודוקסית ובית הכנסת במשך כארבעים שנה, עד למותו בראשית שנת 1927.
ב-ליל 9 בנובמבר ב-1938, השתתפה צמרת השלטון הנאצי בארוחה חגיגית בבית העירייה במינכן, לציון 15 שנה לפוטש מרתף הבירה.
בין הסועדים נמנו חיילי פלוגות הסער שהשתתפו בפוטש, ושישה מהם סעדו ליד שולחנו של היטלר.
לקראת השעה 10:30 בערב הם קמו ויצאו להשתולל בעיר.
"פלוגת המחץ אדולף היטלר" (Stosstrupp) יצאה לבית הכנסת
ושרפה אותו על כליו, ספרי התורה ותשמישי הקדושה שבו, ועימו נשרפו גם בית המדרש והספרייה.
השר גבלס הבחין בלהבות שאחזו באוהל יעקב וניסה להזעיק מכבי אש (ייתכן מתוך חשש של פגיעה ברכוש לא יהודי) ללא הצלחה.
ככל הנראה רק סיבה אחת יכלה להביא לכך שבקשת השר לא בוצעה: המציתים פעלו בהוראה אישית מפורשת או מרומזת שקיבלו כמה שעות קודם לכן מהיטלר.
עלויות פינוי ההריסות הוטלו על הקהילה היהודית, ובית הספר נסגר.
כיום יש במקום שלט הנצחה בבית מס' 1 ברחוב.
ב-9 בנובמבר 2006, 68 שנים בדיוק לאחר שריפת בית הכנסת, נחנך בית הכנסת המרכזי החדש במינכן, הנושא את אותו שם.
בית הכנסת המרכזי במגדיאל (ידוע גם כבית הכנסת הגדול ובית הכנסת משכן יעקב) הוא בית כנסת אשר שוכן במרכזה של כיכר אוסישקין, הכיכר המרכזית במגדיאל שבהוד השרון.
מגדיאל הוקמה ב-12 באוגוסט 1924, ובשנת 1929 החליטו התושבים על הקמת בית כנסת ביישוב, אשר יוכל להכיל 250 מתפללים, נוסף לעזרת הנשים.
לשם כך ייסדו את "ועד בנין בית הכנסת במגדיאל" אשר החל בגיוס כספים למשימה.
הכספים להקמת המבנה, אשר עמדו על סך של 1,500 לירות ארץ ישראליות, הגיעו מתרומות, מהלוואה שניתנה לוועד על ידי הסוכנות היהודית וממכירת צריף הוועד והמגרש עליו ניצב.
המתיישבים דחו תוכנית להקמת מבנה מפואר בן שתי קומות, הן בשל עלותה והן בשל כך שזו לא הביאה בחשבון את ייעודו הביטחוני של המבנה.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-12 בפברואר 1930 בכיכר המרכזית של היישוב, ממנה יצאו חמשת רחובותיו הראשונים.
המבנה בן שתי הקומות הוקם כמבצר - קירותיו העבים עשויים מלבני בטון כהגנה מפני קליעים, במעקה הגג הוכשרו חרכי ירי, והכניסה אליו נקבעה בצידו הצפוני הפונה אל כפר סבא, ממנה לא נשקפה ליישוב סכנה.
בית הכנסת נחנך בשנת 1931 בטרם נשלמה בנייתו אשר נמשכה שנים נוספות.
ב-1933 הוטל מס מיוחד לשם גיוס כספים נוספים, שנה לאחר מכן הוקמו לידו שירותים, ב-1936 הוא חובר למערכת החשמל ורק ב-1944 הושלמה בניית המבנה.
בית הכנסת שימש לא רק כמרכז חיי הדת במגדיאל, אלא גם שיכן את הוועד המקומי, ולאחריו את המועצה המקומית.
במבנה פעלה תחנה של משטרת היישובים העבריים והגג שימש כעמדת קשר ואיתות.
המבנה ניצב כיום בלב הגן המשתרע בלב הכיכר האליפטית והסואנת.
מדרום לו שוכן "גן מגדיאל" שבו מזרקה גדולה, וחזיתו הצפונית צופה אל רחוב סוקולוב הנמתח כציר ישר ומוביל אל כביש 531 ואל כפר סבא.
אף כי חרכי הירי שעל הגג נסתמו, גם כיום שומר המבנה על חזות של מבצר.
הוא רבוע ללא עיטורים, וחלונותיו גבוהים וצרים.
הכניסה בצידו הצפוני מוליכה אל מבואה קטנה הנפתחת אל אולם התפילה.
מעל הדלת חמישה חלונות "מדחום" צרים וגבוהים, האופייניים ל, ומעליהם גמלון קטן חסר עיטורים שבראשו חנוכייה.
האלמנט הקישוטי היחיד במבנה הוא קרניז כפול המקיף את רובו של הגג.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 פרחה תנועת ההשכלה בליטא בכלל ובווילנה בפרט.
בלטו בה דמויות כמו מרדכי אהרן גינצבורג ואד"ם הכהן ומשכילים רבים אחרים.
צעירים יהודים התחילו להירשם בגימנסיה בעיר.
בשנת 1846, באירועי הלווייתו של גינצבורג, הבליע המגיד מישרים של וילנה, שנאלץ על כורחו להספיד את רמא"ג המשכיל, את ההספד עליו בהספד על שני רבנים שנפטרו באותה תקופה.
בעקבות כך, נפלה החלטה בקרב משכילים בווילנה להקים בית כנסת משלהם.
כעבור שנה הרשויות המקומיות, אז תחת השלטון הרוסי, נתנו את הסכמתם לכך.
בית הכנסת נקרא "טהרת הקודש".
בית הכנסת, שהתמקם במשך עשרות שנים בבניינים שונים בעיר שמר על נוסח תפילה מסורתי ולא הנהיג אף שינוי עקרוני מלבד בצד האסתטי; הוא כלל מקהלה, לפי דגם ה"כור שול" (כאָר שול) (כלומר "בית כנסת עם מקהלה") שקמו באותה תקופה במרכז אירופה ובמזרחה, בהשראת בתי-כנסת מקהלתיים בגרמניה.
בשנת 1899 הקהילה של שוחרי ההשכלה קנתה שטח מהסוחר ו.
אליאשברג ברחוב זאבלנוס (Zavalnos), כיום פּילימו, לצורך בניית בית כנסת חדש לפי דרישות הקהילה.
אחראי על הפרויקט היה האדריכל דויד רוזנהאוס, שבנה אותו על פי דגם של בזיליקה עם קומת גלריה, בסגנון היסטוריסטי המשלב יסודות רומנסקים עם מוטיבים של אדריכלות נאו-מורית, עם בימה מוקפת מעקה, ממול לארון הקודש, עזרת נשים יותר חשופה מאשר בבתי הכנסת המסורתיים עד אז ועם מקום למקהלה בקומה השנייה.
בית הכנסת מעוטר מבחוץ ומבפנים בעיטורים וחלונות צבעוניים.
לתקרה יש כיפה מרכזית צבועה בצבעי רקיע עם עננים.
מעל חזית הבניין הוצבו תבליטים בצורת לוחות הברית ומעל השער נחקק הפסוק "כי ביתי בית תפילה יקרא לכל העמים".
בית הכנסת נחנך בראש השנה בשנת 1903. בטקס חנוכתו נכח ההיסטוריון שמעון דובנוב שזכה לכיסא כבוד.
הטקס נוהל על ידי החזן אברהם ברנשטיין ששירתו ב"ונתנה תוקף" הרשימה את דובנוב.
דמויות חשובות בקהילת בית הכנסת
קהילת מתפללי בית הכנסת היו יהודים מודרניים.
במאה ה-19 נמנו עמם סופרים כמו אד"ם הכהן ואיזיק מאיר דיק.
הרב שלמה זלקינד מינור (1827-1900), בוגר המדרשה של וילנה, ובעבר רב של מינסק ושל מוסקבה, תרם לבית הכנסת את ספרייתו.
לפני מלחמת העולם הראשונה התפללו בבית כנסת זה רבים מהאליטה הכלכלית והתרבותית של יהודי וילנה, כמו שמואל לייב ציטרון, איש העסקים יוסף שב"ד, האחים בונימוביץ' ואחרים.
במשך עשורים רבים פעל במקום החזן והמלחין אברהם ברנשטיין.
כמו כן בין 1906–1908 שירת בבית הכנסת כמטיף ד"ר שמריהו לוין, רב, פובליציסט ופעיל ציוני, שייצג את תושבי וילנה גם בדומה הראשונה בפטרבורג.
בבית כנסת זה פרצה גם הקריירה של החזן משה קוסביצקי ששרת בו בין השנים 1920–1924.
בימי השואה בית הכנסת נשדד אך שרד מפני ששימש כמחסן של שלטונות הכיבוש הנאצים.
בזמן השלטון הסובייטי הבניין הפך לבית חרושת לעיבוד מתכות.
במהלך הזמן ניזוקו בעיקר הקירות המזרחי והמערבי וגג בית הכנסת.
עקב דליפת מים נפגעו חלק מהספסלים והעיטורים הצבעוניים.
אחרי שליטא חידשה את עצמאותה תחת משטר דמוקרטי בית הכנסת עבר שיפוץ בשנת 1994. בשנות ה-90 החזן יוסף מלובני שהוכרז כחזן של כבוד של בית הכנסת הופיע בו מספר פעמים כשליח ציבור.
בראש הקהילה היהודית המחודשת מסביב לבית הכנסת עמד ד"ר סימונאס אלפרביצ'וס.
בשנת 2006 פרץ סכסוך קשה בין הקהילה ובין חסידי חב"ד ובראשם הרב שלום בר קְרנסקי, יליד ארצות הברית, בנוגע לשליטה על בית הכנסת ומי יהיה הרב הראשי של וילנה וליטא.
בעקבות המחלוקת בית הכנסת היה סגור זמנית.
קהילת בית הכנסת הציבה במופגן על הבניין לוח זיכרון שבו מצוין כי בית הכנסת הוקם ב-1903 על ידי "מתנגדים, ממשיכי דרכו של הגאון אליהו", והחליטה לפנות לשרותיו של הרב חיים בורשטיין (יליד רוסיה) מישראל.
אחרי פתיחתו מחדש בית הכנסת היה פעיל בכל ימי השבוע, בעקבות העלייה וההגירה של חלק גדול משארית יהודי וילנה פעילותו הצטמצמה.
בין השנים 2008–2010 נעשו שיפוצים נוספים בגג, בעליית הגג, הוחלפו החלונות, הקירות סוידו ונצבעו מחדש ותוקנה הצנרת.
בשנת 2012 הושחת בית הכנסת.
באוגוסט 2019 נסגר בית הכנסת זמנית על ידי הנהלתו אחרי שהפך למטרה לאיומים מרובים מצד חוגים אנטישמיים
בית הכנסת הכוראלי של ריגה שבלטביה (בלטבית: Rīgas Horālā sinagoga) נבנה ברחוב גוגול מס' 25 בשנת 1871 ונשרף כליל במהלך הכיבוש הנאצי ביולי 1941.
תכנון המבנה החל עוד בשנת 1868 על ידי האדריכל פאול הארדנקס (Pauls Hardenaks), ובנייתו ושלמה ב-1871. ניכרת במבנה השפעה של מספר סגנונות אדריכליים, אך בעיקר נאו-רנסאנס.
בצמוד למבנה נבנה גם מקווה.
בית הכנסת היה ידוע בחזנים שהשתתפו בתפילות שהתקיימו בו.
במשך השנים שרו בה ברוך לייב רוזובסקי , הרמן ידלובקר ונוספים.
הרמן ידלובקר היה החזן הראשי במשך 10 שנים עד שעלה לארץ ישראל בשנת 1938.
בתחילת יולי 1941 כבשו הנאצים את העיר.
ב-4 ביולי 1941 בית הכנסת הוצת בהתאם להוראת השלטונות.
מכבי אש קבלו פקודה לא להתערב בנעשה ורק להשגיח שהאש לא תעבור למבנים הסמוכים.
זה היה ערב שבת ולכן היה צפוי שבבית הכנסת היו הרבה אנשים, מצד שני הגעה בשעה כה מאוחרת הייתה בניגוד להוראות השלטונות ולכן ייתכן שמספר הקורבנות היה נמוך מהתכנון הנאצי.
בהתאם למקורות מסוימים מספר הקורבנות במבנה היה כ-300, ובסך הכל באותו לילה נהרגו כ-2,000 יהודים.
הגרמנים צילמו את שריפת בית הכנסת לצורכי התעמולה הנאצית.
בשנת 1988 במקום הוקמה אנדרטה לזכר הקורבנות.
בשנת 2007 הוקמה אנדרטה בקרבת מקום לזכר יאניס ליפקה, חסיד אומות העולם הלטבי.
בית הכנסת הכוראלי הגדול של קייב (באוקראינית: Київська Велика Хоральна Синагога) ידוע גם בשם בית הכנסת בפודול, ממוקם ברחוב שצ'קביצקה Shikovitska) 29) ברובע פודיל בקייב.
בית הכנסת הכוראלי (עם מקהלה) נבנה בשנת 1895 בתכנונו של האדריכל ניקוליי גרדרינה, ובתרומת הסוחר גבריאל יעקב רוזנברג.
המבנה הורחב על ידי של אדריכל ולריאן ריקוב, במימון התעשיין ולדימיר גינזבורג בנו של הוראצי גינצבורג וחתנו של אליעזר ברודסקי.
בשנת 1929, בתקופה הסובייטית, הפך מבנה בית הכנסת לבית מלאכה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 חזר לשמש כמבנה דת.
לאורך תקופה ארוכה זה היה בית הכנסת הפעיל היחיד בקייב.
בשנת 1990, כאשר יעקב דב בליך התמנה לרב ראשי לקייב ולאוקראינה, בית הכנסת שופץ.
בית הכנסת המרכזי של חלב הידוע גם בשמות בית הכנסת הגדול של חלב ובית הכנסת אל-בנדרה, נחשב לבית הכנסת המרכזי והגדול של קהילת יהודי סוריה.
בית הכנסת נבנה במאה ה-9, עם זאת ייתכן ששימש כבית כנסת עוד במאה ה-5. על פי המסורת, בסיס בית הכנסת נבנה על ידי יואב בן צרויה קרוב ל-950 לפנה"ס, לאחר שצבאו של דוד המלך כבש את העיר.
רבים מאמינים שבית כנסת זה הוא בית הכנסת הראשון שנבנה בעולם ולכן הוא מכונה גם בית הכנסת העתיק.
בית הכנסת נבנה במאה ה-9 וניכרת בו השפעת האדריכלות האסלאמית.
במאה ה-13 נפגע כתוצאה מהכיבוש המונגולי של חלב, וב-1327 הפך למסגד.
ב-1400, בעת כיבושו של טימור לנג, חרב הבניין ונבנה שנית ב-1418.
הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה, שעבר בחלב בקיץ 1626 וביקר במקום, כתב: "בית הכנסת ידוע ביופיו ובעתיקותו, נכנסים אליו מבעד לדלת חסרת הדר הנמוכה בהרבה מהרחוב, שיורדים אליה במספר רב של מדרגות".
דלה ואלה הוסיף שהיהודים בבית הכנסת היו "מעורבבים", נשים וגברים יחד, אך היו מחולקים לפי המוצא.
"כל הצד הימני של בית הכנסת לעומת הכניסה היה צפוף ביהודים ממוצא מקומי, ואילו צד שמאל היה צפוף באירופאים, שאף שהם גרים ונישאים כאן, הרי מוצאם במערב, וכולם ספרדים ומדברים ספרדית כשפתם הטבעית".
בית הכנסת נשרף בדצמבר 1947 במהומות שאירעו נגד יהודי חלב וניזוק באופן קשה.
הקהילה היהודית בחלב, שהלכה והתמעטה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20, המשיכה להשתמש בבית הכנסת לתפילות מפעם לפעם, עד לסוף המאה העשרים.
ב-1992, שופץ בית הכנסת באופן חלקי במימון יהודי חלב שעברו לניו יורק.
ב-2016 נגרם נזק קל לבית הכנסת במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
עד המאה ה-16, כלל המבנה אגף מערבי וחצר ששימשה לתפילה בימי הקיץ.
במאה ה-16, עם הגעת הספרדים לחלב, נבנה אגף מזרחי, ששימש הן לתפילה והן כבית מדרש.
בקירות האולם המערבי נמצאו שלוש קשתות שכונו "היכלות".
שלושה היכלות נוספים נקבעו בקיר הדרומי של החצר.
היכל שביעי נבנה בקיר הדרומי של האגף המזרחי וסימן את הכיוון לירושלים.
היכל זה כונה "היכל אליהו" או "מערת אליהו", ובו נשמרו כתבי הקודש וכתר ארם צובא.
בצמוד למערת אליהו שכנה מערת הצדיקים, בה נקברו חכמי חלב ורבני קהילת ארם צובא.
בשנת 2022 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכת מציאות מדומה של בית הכנסת בחלב בעקבות סדרת צילומים של בית הכנסת שצילמה שרה שמאע בשנת 1947, ימים ספורים לפני ההחלטה במועצת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, הפרעות בקהילה והרס בית הכנסת.
המבקרים בתערוכה יכלו להרכיב משקפי VR ולצפות בסרט תלת מימד תוף שיטוט בבית הכנסת.
בית הכנסת ע"ש הליגמן, הוא אחד מראשוני בתי הכנסת בבני ברק, משכנה הראשון של ישיבת פוניבז'.
בית הכנסת שוכן ברחוב רבי עקיבא במרכז העיר.
מבנה בית הכנסת והמגרש עליו הוא ניצב נתרם בידי יהושע הליגמן (1868–1954), נשיא הכבוד של סניף הציונים הכלליים בבני ברק, לזכר אחיו מרדכי שנהרג בתאונת דרכים כשנתיים לפני הנחת אבן הפינה, את בית הכנסת בנו המתפללים עצמם כאשר כל אחד מביא את מומחיותו למען הבניין.
ישיבת פוניבז' שנוסדה בה' בכסלו ה'תש"ד (2 בדצמבר 1943) שכנה עם הקמתה בבית הכנסת "הליגמן" עד להקמת מבנה הקבע שלה.
אגודת בית הכנסת הוקמה בסוף 1953.
בית הכנסת שימש משך עשרות שנים קהל מעורב דתי לאומי וחרדי.
בעשור הראשון של המאה ה-21, נכנסו להנהלת בית הכנסת מספר גבאים צעירים, הם שיפצו והרחיבו את בית הכנסת, והוא שוקק אדם.
במקום ישנם מספר כוללים שקבעו שם את מקומם.
בשנות ה-50 מונה כרב בית הכנסת, הרב נחום מאיר קרליץ (במקור ציבולניק).
לאחר פטירתו בשנת 1959 מונה תחתיו בנו הרב שמריהו יוסף נסים קרליץ לכהן כרב בית הכנסת הליגמן, לאחר שמונה כרבה של שכונת רמת אהרן ורבו עיסוקיו, החל לשמש כרב בנו הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
ב-2014 ניטש מאבק ירושה בין נכדותיו של יהושע הליגמן לעמותת בית הכנסת, על בעלות שטח בית הכנסת.
בית המשפט העליון הציע ליורשי מבנה בית הכנסת 'הליגמן' ולנציגי המתפללים הצעת פשרה, שהתקבלה על ידי שני הצדדים, על פיה בית הכנסת ימשיך לפעול תחת אותה המתכונת ובאותו השם, והמתפללים ישלמו למשפחה סכום של בין 1 ל-3.5 מיליון שקל, כפיצוי על חלקה בבעלות על המגרש.
התקבלה גם דרישת בני המשפחה, כי ימשיכו לומר בקביעות את תפילת "מי שברך" לחיילי צבא הגנה לישראל בעת קריאת התורה בשבת.
מתפללי בית הכנסת גייסו את הסכום הנדרש שנקבע בסופו של דבר על 3 מיליון ש"ח, באמצעות מגבית מימון המונים, וזכו לתמיכת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן והרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין.
בבוקרו של יום 7/4/2025, ימים ספורים לפני חג הפסח תשפ"ה, נהרס מבנה בית הכנסת המיתולוגי לטובת בנייתו מחדש.
קיר החזית שומר וישולב בבניה החדשה.
בית הכנסת הנשיא (לשעבר: בית הכנסת "רחביה") הוא בית כנסת מרכזי בשכונת רחביה בירושלים, השוכן ברחוב אוסישקין 24.
בית הכנסת הוקם בשנת 1932, ביוזמת התעשיין הירושלמי אהרן חיות, ונקרא בית הכנסת "רחביה".
לפני הקמתו פעלו בשטח המבנה גן ילדים ובית ספר יסודי, ולצורך פתיחת בית הכנסת הורחב המבנה.
מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן.
בבית הכנסת התפללו תושבי השכונה, ובהם אישים ידועים שהתגוררו בה, בראשם נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי.
כמו כן התפלל בו חותנו של בן צבי, יונה לישנסקי, אביהן של רחל ינאית והפסלת בתיה לישנסקי.
בבית הכנסת הוצבה מנורה שפיסלה בתיה לישינסקי ונתרמה על ידי רחל ינאית.
בקומה העליונה מוצב ויטראז' של האמן דוד הילמן.
בשנותיו הראשונות שכן במקום כולל אוהל תורה בראשותו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
במשך שנים רבות כיהן חיות כיושב ראש ועד בית הכנסת והיה הרוח החיה שלו.
באחת השנים הגיע יהודי אמריקאי להתפלל בבית הכנסת בתפילות ראש השנה.
בית הכנסת היה מלא עד אפס מקום.
גבאי בית הכנסת הוליך את האורח למושב הפנוי היחיד, ובמקרה היה זה המושב שליד מושבו של הנשיא בן צבי.
היהודי התרגש מהמחווה, הוא התכבד לעלות לתורה ונדר לבית הכנסת 250,000 דולר.
כספי התרומה שימשו להשלמת בנייתו של בית הכנסת.
על הקיר תלוי שלט הוקרה לנדיב האלמוני.
לאחר מותו של הנשיא בן צבי, בשנת 1963, שונה שם בית הכנסת ל"הנשיא", לזכרו של בן צבי.
על מושבו של בן צבי בכותל המזרח של בית הכנסת חקוק שלט זיכרון.
מאז שנות ה-90, בית הכנסת נעשה מרכז לעולים מאמריקה ושאר מדינות דוברי אנגלית המתגוררים ברחביה.
בית הכנסת ידוע גם בשם ישראל הצעיר של רחביה, התפילות מנוהלות עם אופי אמריקאי, והדרשות והשיעורים המתקיימים בבית הכנסת, כמו אתר האינטרנט של בית הכנסת, הם באנגלית.
עם זאת, בנוסח התפילה עצמו, שומרים על מנהגי הפרושים כפי שנהגו בבית הכנסת מאז ומתמיד.
רבני בית הכנסת הם הרב דוב ברל ויין והרב איתיאל גולדוויכט.
בית הכנסת הכוראלי הראשי הוא בית הכנסת הראשי של הקהילה ובית הכנסת לשעבר ברוסטוב על הדון.
בניין בית הכנסת ממוקם ברחוב באומן 70. הוא נפתח בשנת 1868. כיום משמש המבנה כבית חולים ממלכתי למחלות עור ומין, לאחר שבמהפכת אוקטובר הבניין הולאם ולאחר מכן נבנה מחדש.
עם זאת, לבניין בית הכנסת יש מעמד של אתר מורשת תרבותית בעלת משמעות מחוזית.
בית הכנסת הראשון (שהיה מעץ) ברוסטוב נבנה בשנת 1855. הוא היה ממוקם בין הרחובות באומן ואוליאנובסק שליד שדרות וורושילוב.
בשנת 1863 נבנה בית כנסת מלבנים.
אבל הבניין היה חלש ובשנת 1866 נהרס.
בשנת 1868 נבנה במקום בית כנסת חדש בן שתי קומות.
יצירת פרויקט בית הכנסת מיוחסת לאדריכל סוביצקי, ואדריכל העיר הבכיר.
דנציגר השתתף גם בעבודות בנייה.
את איסוף הכספים ארגן הרב פ.
גנסין, שהיה אביו של מיכאיל גנסין, מלחין מפורסם.
בסוף נאסף סכום של 16,342 רובל.
ב-30 באוגוסט 1868 נחנך בית הכנסת.
בטקס נכחו ראש העיר א.מ.
הוא ציין בנאומו כי הוא שואף "להשוות את היהודים במונחים של מעמד חברתי עם שאר אזרחי העיר".
בשנת 1881 נבנה בבית הכנסת בית תפילה אשר יכול להכיל עד 150 אנשים.
הספרייה היהודית וחדר הקריאה נפתחו בבית הכנסת ב-1903. כמו כן, הוא שכן ליד התלמוד תורה.
כך הפך בית הכנסת הראשי למכלול דתי וחינוכי.
הרב האחרון של בית הכנסת לפני מהפכת 1917 היה ז.מ.
בשנת 1924 הפך בית הכנסת לעירוני, אבל הבניין המשיך להיות מנוהל על ידי הקהילה היהודית.
בקיץ 1935 הולאם בית הכנסת, והוקם בבנין בית חולים לדרמטולוגיה ולמחלות מין.
הבניין נבנה מחדש באופן משמעותי, והופעתו האדריכלית השתנתה.
גם מבפנים עבר שיפוץ, וכן אולם התפילה נהרס.
גם מראה חזית בית הכנסת עוות בצורה בולטת: החלונות הישנים הורחבו, והרבה מעיטורי הטיח הושמדו.
על פי צו של ראש המינהל של אזור 411 ברוסטוב מה-9 באוקטובר 1998 הבניין הראשי של בית הכנסת נמצא תחת הגנת המדינה כאתר של מורשת תרבותית בעלת משמעות אזורית.
בשנת 2016 החליטה ממשלת רוסטוב להחזיר את בית הכנסת לקהילה היהודית של רוסטוב בהליך שאמור להיות מושלם עד ינואר 2018. בפועל ממשיך לשמש את בית החולים לדרמטולוגיה של מחוז רוסטוב (Кожно-венерологический диспансер Ростовской области, אתר בית החולים: http://kvdro.ru/).
בית הכנסת הכוראלי של סמולנסק הוא בית כנסת לשעבר בסמולנסק שברוסיה.
כיום משמש הבניין כבית ספר מקצועי.
בית הכנסת הוקם בשנת 1914 על בסיס תרומות הקהילה.
מתכנן הבניין היה אדריכל עירוני ניקולאי זפוטרייב.
הוא נסע לארץ ישראל במטרה להכיר סגנון מזרחי בו נבנה הבניין בהמשך.
יחד עם זאת בבניין שולבו אלמנטים מסורתיים של בנייני בתי כנסת בפולין וגליציה.
לאחר מהפכת אוקטובר החל תהליך של סגירת מוסדות של הקהילה היהודית במדינה החדשה (במקביל לסגירת כלל מוסדות דת).
בשנת 1921 שלטונות העיר החליטו לקחת את הבניין מהקהילה היהודית ולנצל אותו כתיאטרון.
אמנם השלטון האזורי ביטל החלטה זו בניין הוחזר לקהילה.
בשנת 1928 בתמיכת פעיל יבסקציה בניין בית הכנסת הוחרם על ידי השלטונות.
בהמשך בשנת 1932 בבניין הוקם קולנוע שפעל עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הבניין ניזוק קשה ונותרו רק יסודות וחלקים של קירות.
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1954, בניין נבנה מחדש בסגנון הקלאסי ולמעשה לא נותר שום דבר מהמבנה המקורי.
כיום במבנה פועל בית ספר תקשורת כשלוחה של אוניברסיטה לתקשורת שממוקמת בסנקט פטרבורג.
בית הכנסת הכוראלי של קישינב (ברומנית: Sinagoga corală din Chișinău; ברוסית: Кишинёвская хоральная синагога) היה בשנים 1913–1940 בית הכנסת העיקרי בקישינב, בירת חבל בסרביה, תחילה בימי האימפריה הרוסית, ולאחר מכן בימי השלטון הרומני.
בית הכנסת נבנה תחת שלטון רוסיה הצארית, בשנים 1910–1913, ושכן ברחוב סינאדינו (בימינו – רחוב ולאיקו פרקלאב).
בית הכנסת נבנה במימון הקהילה היהודית בעיר.
הוא הוקם ב"עיר העילית" המודרנית, ממול ל"תלמוד תורה" ונועד תחילה להיות בית תפילה לתלמידים.
בסופו של דבר היה לבית הכנסת העיקרי והגדול שבין 77 בתי הכנסת של קישינב.
בית הכנסת נבנה עם שלוש קומות בסגנון "התחייה המורית" והוא מורכב משלושה בניינים, מכוסים בבדיל עם שטח כולל של 1,350 מ"ר.
הכיפה צוירה בתמונות של הרקיע עם כוכבים ועם סמלי המזלות.
לפני הכניסה הראשית הוצב לוח שיש לזיכרונו של אחד מממני הפרויקט, ד.
הגר (Heeger) שנפל בשנת 1910 מעל פיגום בעת שפיקח על מהלך הבנייה.
הבניין נחנך ב-8 בספטמבר 1913 בהשתתפות מקהלת גברים.
בניצוחו של החזן צ'וקלר, ביצעה המקהלה את המזמור תהילים כ"ד "שאו שערים ראשיכם".
אחרי הוצאת ספר התורה מן הארון העלה החזן יהודה לייב קילימניק את התפילה לשלומו של הצאר ומשפחתו והנוכחים שרו את המנון האימפריה "אל, נצור את הצאר!".
הראשון בדוברים היה המהנדס והתעשיין משה גוטליב, פעיל ציוני מקומי ונציג קרן קיימת לישראל.
אחר כך החזן קילימניק, בליווי המקהלה, שר את המזמור תהילים קי"ג.
קהילת בית הכנסת וגורל הבניין
בימי שלטון הרומני פעלו בבנין בית הכנסת מדרשת תלמוד תורה ובית הספר התיכון "תרבות".
בשנת 1940, אחרי סיפוח בסרביה על ידי ברית המועצות, הולאם כל המתחם על ידי השלטונות הסובייטים.
בימי מלחמת העולם השנייה, כולל בימי השלטון הרומני בשנים 1941–1944 בבסרביה, הבניין, שלא השתייך יותר לקהילה היהודית, לא ניזוק.
אחרי שבסרביה חזרה בשנת 1944 להיות החלק העיקרי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית, במסגרת ברית המועצות, ב-1945 שופץ הבניין והוחלט לאכסן בתוכו את התיאטרון הלאומי הרוסי לדרמה ע"ש אנטון צ'כוב, מוסד דגל של הקהילה הדוברת רוסית בעיר.
הוצג גם המחזה "גטו" מאת יהושע סובול תחת השם "זמן לאהבה, זמן לשנאה".
בשנת 1966 שוקם הבניין על ידי האדריכל רומן בקסביץ'.
התווספו מספר אולמות קטנים ופנים המבנה שונה לחלוטין.
השיפוץ העלים במידה רבה את קשר הבניין עם עברו כבית כנסת.
בתיאטרון הוצגו החל משנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 גם הצגות קשורות למורשת התרבותית היהודית.
למשל, בשנת 1989 הוצג בו המחזה "תפילת אשכבה" מאת גריגורי גורין המבוסס (כמו המחזמר "כנר על הגג") על הרומן של שלום עליכם "טוביה החולב".
בשנת 2013 הוצבה באופן חד פעמי חנוכייה בכיכר ליד התיאטרון.
בשנים הבאות היא הועתקה בקרבת המרכז לתרבות יהודית.
בית הכנסת הכוראלי נמצא בסמרה שבמחוז הוולגה הפדרלי ברוסיה.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל זלמן קליינרמן.
בית הכנסת נבנה בשנים 1903–1908 בסגנון נאו-עות'מאני על פי העיצוב של האדריכל המקומי זלמן קליינרמן ברחוב ניקולייבסקי (אז) 41. הפתיחה הטקסית של בית הכנסת התקיימה ב-31 באוגוסט 1908. לפני מלחמת העולם הראשונה היה בית הכנסת הגדול ביותר באירופה לאחר חרקוב.
בניית בית הכנסת נבעה מהאוכלוסייה היהודית הגדלה בסמרה, לאחר ששני בתי הכנסת הקיימים כבר לא הספיקו.
לאחר אישור הבקשה, החלה הבנייה בשנת 1903, עם מקום ל-1000 מושבים.
בחזית המבנה, לוח זיכרון מציין את אלה אשר תרמו תרומה ראויה לבניית בית הכנסת, הכוללים את האדריכל זלמן קליינרמן, את עוזרו רפאל מרגוליס ואת תומכיה הפיננסיים של הבנייה.
סיוע כספי ניתן על ידי סוחרים רוסים ובעלי מלאכה.
פתיחת בית הכנסת נחגגה בעיר.
המגזין "Gorodskoj Westnik" דיווח כי הפתיחה התקיימה בהשתתפות ראש העיר, סגן המושל, יועצים, וציבור רחב.
ב-19 באוקטובר 1928 סגרו השלטונות את בית הכנסת והקימו בית תרבות ומאוחר יותר מאפייה.
ב-20 בפברואר 1995, נרשם הבניין כמורשת תרבותית בעלת חשיבות למדינה.
בדצמבר 2007, התעניינו הרשויות של הפדרציה הרוסית של הקהילות היהודיות בשיקום המבנה משום שבמשך עשר השנים האחרונות חלה הידרדרות משמעותית במצבו של הבניין (חלק נכבד מהציוד נגנב, אף על פי שהספרייה ניצלה).
הוא מוקף בגדר והכניסה פנימה אסורה.
בצדו השני של רחוב סדוודה (מספר 52) נפתח בית הכנסת "אור ישראל" ("אוֹצֶר") בינואר 2008. ההצגה החגיגית של ספרי התורה שנתרמו על ידי בית הכנסת של הקהילה במוסקבה נעשתה ב-27 בינואר.
בית הכנסת המהרש"א הוא בית הכנסת העתיק של רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס, המהרש"א בעיר אוֹסטרוֹהְ בית הכנסת נבנה לפני 600 שנה ואילו המהרש"א הרחיב אותו לצדדיו.
הקהילה היהודית של אוסטרוה שראשיתה במאה החמש עשרה, היה אחד היישובים הוותיקים והאמידים ביותר בווהלין, אז פרובינציה של האיחוד הפולני-ליטאי, וכיום חלק מאוקראינה.
הקהילה הייתה ביתם של רבנים ומלומדים מצטיינים, עליהם נמנו: רבי ישעיה הלוי הורוביץ, רבי דוד הלוי סגל, רבי שלמה לוריא (המהרש"ל), רבי נפתלי כ"ץ ור' שמואל אליעזר הלוי איידלש - המהרש"א, שחי בין השנים 1555 ו-1631.
מסורות שונות מתארכות את בניית בית הכנסת לתאריכים שונים.
לפי גרסה אחת שנטענה על ידי חוקרים ב-1913 היה אז בית הכנסת כבן 800 שנה (משמע שנבנה סביב ראשית המאה ה-12).
לפי גרסה אחרת המהרש"א הוא שהניח את אבן הפינה לבית הכנסת, ומנגד יש הטוענים כי בתקופתו רק הורחב בית הכנסת או נוספה לו עזרת נשים.
במהלך ההתקוממות של הקוזאקים באמצע המאה ה-17, נגרם הרס לבית הכנסת כחלק ממה שזכור בהיסטוריה היהדות כ"פרעות ת"ח ות"ט".
בזמן המלחמה הרוסית-פולנית ב-1792 הצבא הרוסי הגיע לפאתי אוסטראה, בית הכנסת שעמד בכניסה לעיר נדמה לרוסים כמבצר, מאות יהודים מבוהלים הסתגרו במשך יומיים בבית הכנסת.
הרוסים ירו על הבניין ורק בנס לא ניזוק.
ביום השני חדר פגז אחד אל בית הכנסת ובדרך נס לא התפוצץ, עד שלבסוף מצאו בחור צעיר ואמיץ בשם אליעזר, אשר עזב את בית הכנסת והלך לפגוש את הרוסים.
לזכר הנס תלו בבית הכנסת את הפגז בשרשרת ליד הקיר הדרומי באולם התפילה, כיום ניתן לראות את פגז הנס במוזיאון העיר של אוסטראה.
כשלוש מאות שנה מאוחר יותר, הבניין נפגע בתקופת השואה ולאחר מכן שימש כמחסן תרופות בתקופה הסובייטית.
בית הכנסת המהרש"א נחשב לאחד היחידים בעל קדושת בית כנסת, ללא ההיתר המיוחד ללמוד בה ולסעוד בה ולשמש אף כ'בית מדרש'.
סברה אחת מספרת כי המהרש"א עצמו הניח את אבן הפינה לבית הכנסת, ולכן הוא נושא את שמו.
סיפור אחר מספר כי בית הכנסת נבנה לפני המהרש"א, ושהוא רק הוסיף את עזרת הנשים.
עם זאת לפי נרטיב אחר, שרשמה משלחת אתנוגרפיים של אנ-שמים בשנת 1913, סברו שבית הכנסת היה - כבר אז - בן 800 שנים.
אולם מה שמקובל לכל הדעות כי במקום זה ישב המהרש"א בחדרו וכתב את פירושו הנודע על הש"ס "מהרש"א".
אכן, ישיבת המהרש"א נפתחה בשנת 1931 ועמדה עד לפלישת הרוסים ב-1939 אז נמלטו בני הישיבה, כ-140 במספרם, לווילנה.
בשנות שלטון הקומוניזם הולאם המקום והפך למחסך תרופות ממשלתי.
בשנת תשע"ו החל בשיפוץ הבניין חבר מועצת העיר אוסטראה היהודי, גריגורי הרשינוב בעזרתם של הרב הלל כהן ומר אנטולי שיינגייט בפרויקט שיקום והצלת בית הכנסת ההיסטורי.
כמו כן נאספו מאות מסמכים המעידים על ההיסטוריה המרשימה של בית הכנסת, שיפוצו על ידי המהרש"א ואפילו נמצא פגז הנס בתמונות היסטוריות תלוי בבית הכנסת.
בית הכנסת נפתח לתפילה לקראת חודש אלול תשע"ט.
בית הכנסת הכוראלי של גאלאץ (ברומנית: Templul Coral) היה בית כנסת בגאלאץ.
רפאל פלאכס (Rafael Flachs), מי שהיה ראש חברה קדישא של יהדות גאלאץ, יחד עם מרדכי פינלס (Mordhe Pineles), אבל רפפורט (Abel Rapaport) ודוקטור אלנבוגן (Ellenboghen) החליטו בשנת 1863 ליזום הקמת בית כנסת מודרני.
ההחלטה התקבלה בהתלהבות בקהילה, במיוחד לאחר שבפרעות פסח 1859 הושחת בית הכנסת הגדול, שבו נהגו להתפלל ראשי הקהילה, שלאחר מכן עברו לתפילה בבית כנסת מאולתר בבית מלון צוקר.
הוקם ועד פעולה, שכלל, בנוסף ליוזמים, את י.
רוטנברג, מרקו טל, איסאק לבל, מרקו שיין וזיגמונד רוטנברג.
הוועד החל במכירה מוקדמת של מושבים בבית הכנסת וכך צבר 1,200 מטבעות זהב בהם קנו מגרש ברחוב קוזה וודה.
המגרש נרשם על שמו של אבל רפפורט.
כעבור זמן מה הצטברו עוד אלף מטבעות זהב, בהם נקנו חומרי בנייה עבור בית הכנסת.
הוכנה תוכנית הבנייה, שאושרה בבוקרשט ועל ידי מהנדס העיר, אך כשהוגשה לקבלת אישור במועצת העיר התוכנית סורבה בנימוק, שהמרחק מהכנסייה הקרובה ביותר מועט מדי והוא צריך להיות מעל 350 מטרים.
פניות העסקנים היהודים לגורמי ממשל רומנים לא הניבו פרי, לפנייה של פלאכס לראש ממשלת רומניה, לסקר קטרג'יו, ענה האחרון שאינו מוסמך לבטל החלטה של מועצת העירייה.
חומרי הבניה החלו להתקלקל, לכן הוחלט למכור אותם.
ב-1880, כשראש עיריית גאלאץ היה קוסטקה ורלאן, זימן פלאכס ישיבה לבחינת המצב.
בישיבה נבחר ועד בו השתתפו מ.
שמירר, רפאל פלאכס, איזידור רובינשטיין, י.
שוואלב, וייסנברג ופליגלמן, ועד שהוטל עליו לנסות להשיג את הרישיון המבוקש.
לאחר מאמצים רבים ניתן הרישיון והמשיכו במכירת המושבים בבית הכנסת.
מושב דרגה ראשונה עלה 1,200 לאי, דרגה שנייה 800 לאי, דרגה שלישית 450 לאי ומושב כבוד עלה 8,000 לאי.
בספטמבר 1881 אושר התקנון של חברת בית הכנסת בצו מיניסטריאלי מס' 13.753. אבל רפפורט, שעל שמו נרשמה הקרקע של בית הכנסת, הלך לעולמו, לכן פנו ליורש ולאחר שצו הירושה נכנס לתוקף העביר האחרון את הזכויות בקרקע לחברת בית הכנסת.
הבנייה התקדמה והכסף נגמר לכן נאלצו לעצור את הבנייה.
רפאל פלאכס הציע לעשות הגרלה, כדי לאסוף כספים להמשך הבנייה, אולם במשרד הממשלתי המתאים דחו את הבקשה ארבע פעמים.
איסאק לבל תרם עשרת אלפים לאי ול.
מנדל תרם חמשת אלפים לאי.
בתום הבנייה היו בבית הכנסת 390 מושבים לגברים ו-352 מושבים לנשים.
ב-11 באוגוסט 1885 מונה רפאל פלאכס לנשיא כבוד של בית הכנסת הכוראלי וכאות תודה על פועלו הוענקו לו ולרעייתו שני מושבי כבוד לכל חייהם.
ב-19 באוגוסט, יום ראשונה של ראש השנה, נערך בהיכל הטקס הראשון.
ב-25 באוגוסט נערכה חנוכת ההיכל בנוכחותו של הרב דוקטור משה גסטר, שנאם את נאום הפתיחה.
הטקס הדתי הובל על ידי חזן וחזן משנה והמקהלה לוותה בנגינת עוגב.
ברעידת האדמה בוורנצ'אה (1940) נפגע המבנה של בית הכנסת.
ב-1942 ביקשה עיריית גאלאץ אישור להרוס את מבנה ההיכל בטענה של-13,511 יהודי גאלאץ יש 24 בתי תפילה בעוד של-75,233 נוצרים יש רק 21 כנסיות.
האישור ניתן ובית הכנסת הכוראלי נהרס.
בית כנסת הכוראלי של טומסק ממוקם ברובע לנינסקי בטומסק ברחוב רוזה לוקסמבורג 38. זהו בית הכנסת העתיק ביותר בסיביר.
בניית בית הכנסת בטומסק החלה בשנת 1850, כאשר נבנה מבנה העץ הראשון.
בית הכנסת עמד במשך חצי מאה ובמקומו בשנת 1902 הוקם בית כנסת לבנים בן שתי קומות במימונם של סוחרים והקהילות היהודיות.
בשנת 1929 נסגר בית הכנסת על ידי הרשויות ועד 1999 הוא הועבר מארגון ממלכתי אחד למשנהו.
בבניין שכנו בשעות שונות שכן בית קולנוע, בית הספר הצבאי בלוצרקובסקי ובית הדין המחוזי של טומסק.
בשנת 1999, הבניין, שמעולם לא תוקן ונזנח בשבעים השנים הקודמות, הוחזר לידי הקהילה היהודית (בהחלטת הממשל הוא הועבר למשך 49 שנה לשימוש חופשי).
בניין בית הכנסת חוזק בדצמבר 2002 ועד דצמבר 2010 הסתיימו עבודות השיקום והשיפוצים.
ב-8 בדצמבר 2010 נפתח בית הכנסת מחדש.
טקס הפתיחה של בית הכנסת החל בטקס הדלקת הנרות המסורתית לכבוד חג החנוכה.
לאחר מכן הוכנס ספר התורה לבית הכנסת החדש.
בטקס נכח הרב הראשי של רוסיה ברל לזר, נשיא איגוד הקהילות היהודיות של חבר המדינות לב לבייב, הרב הראשי של מחוז טומסק, לוי קמינצקי וראש עיריית טומסק ניקולאי ניקולאיצ'וק.
בתום טקס הפתיחה הונחו בחצר בית הכנסת אבני הפינה של הגן היהודי ובית הספר היהודי.
בית הכנסת הכוראלי של ויטבסק היה בית כנסת היסטורי ב, בלארוס.
הוא נבנה לאחר הניצחון הרוסי בפלישת נפוליאון, אך עם שלטונו של ניקולאי הראשון, הוחרם על ידי רשויות העיר והוצבה בו אורווה.
הצאר אלכסנדר הראשון החזיר את זכות השימוש בבניין ליהודי ויטבסק, אך רק בשנת 1890 הסכימו שלטונות העיר לשפצו.
השיפוץ מומן ממס שקיבלו הרשויות מהאוכלוסייה היהודית בגין הזכות לסחור בבשר.
בית הכנסת נפתח רשמית רק בשנת 1899. במשך שנים כיהן בו הרב בער גיטלזון.
היסטוריון האמנות בבלארוס אליאקסנדר לוקוטקו מתארך את שנת הבנייה המשוערת של בית הכנסת ל-1630, אולם המבנה עבר הרבה שחזורים עד שאיבד את מראהו המקורי.
חזיתו הראשית של בית הכנסת בראשית המאה העשרים הייתה בניין בן שתי קומות שנבנה על הכן גבוה.
היו תוספות חד קומתיות משני הצדדים.
בית הכנסת נסגר על ידי השלטונות הבולשביקים בשנת 1929, ובמקום הופעל מועדון תרבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק קשה, ולאחריה נהרסו שרידיו.
השטח היה חלק מפארק שנבנה במקום.
בית הכנסת המרכזי של פרם ממוקם בפרם ברחוב יקטרינה ברובע לנינסקי בעיר.
הקהילה היהודית חיה בפרם שנים 1850 - 1877. כבר היה לה בית התפילה - בניין העץ שלו היה ממוקם באתר של בית כנסת מודרני.
בשנת 1912 אישרה מחלקת הבנייה במועצת העיר פרם את הפרויקט להקמת בית כנסת מאבן במקום בית תפילה מעץ.
בניין האבן של בית הכנסת הוקם בשנת 1913. בנובמבר 1929 נסגר בית הכנסת על ידי הרשויות.
כאן, במשך תקופה מסוימת, עבד תיאטרון פרם לנוער העובד, שאורגן בשנת 1927 (כיום התיאטרון האקדמי של פרם), שאורגן על ידי אנרגוסביט, ארגונים אחרים ולבסוף המרכז המדעי של פרם וסניף אוראל של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1994 בניין בית הכנסת הוחזר לקהילה היהודית.
בניין בית הכנסת הוא מבנה דו קומתי ומוארך.
החזית מורכבת מחלקים עיקריים ונמוכים.
בחלקו המזרחי התחתון של הבניין נמצא גרם מדרגות המוביל לקומה השנייה.
מעל אולם התפילה גרם מדרגות אבן רחב מעוטר במעקות ברזל יצוק.
בית הכנסת של קובנה (ליטאית: Kauno choralinė sinagoga) הוא אחד משני בתי כנסת הפועלים בעיר קובנה בליטא.
הוא ממוקם במרכז העתיק של קובנה.
בית הכנסת בסגנון הנאו-בארוקי הוקם בשנת 1872. בשנת 1902, לפני השואה בליטא, היה זה אחד מיותר מ־25 בתי כנסת ובתי תפילה יהודיים בעיר.
החלקה לבניית בית הכנסת הוענקה לקהילה היהודית בקובנה על ידי הסוחר לוין בורוך מינקובסקי, אביהם של אוסקר מינקובסקי והרמן מינקובסקי.
עד 1873 הוא גם סיבסד את החלק העיקרי בבנייתו.
בחלקו האחורי של הבניין ניתן לראות אנדרטה לכ -50,000 ילדים יהודים ליטאים שנהרגו במהלך השואה, עם 37 לוחות אבן המציגים באילו ערים וערים הם קיפחו את חייהם וכמה מהם מתו בכל אחת מהן.