tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1662 שני מחזות שלו מסוג "אוטוס", "המסדרים הצבאיים" Las órdenes militares וMística y real Babilonia נחקרו על ידי האינקוויזיציה.
הראשון צונזר, עותקיו הוחרמו ונאסר לביצוע עד לשנת 1671. בשנת 1663 התמנה לקפלן לאות כבוד של המלך פליפה הרביעי בטולדו ואחר כך במדריד.
המשיך בתפקיד זה גם בזמן המלך קרלוס השני.
המלך פליפה הרביעי ביקש ממנו לחזור להיות אחראי על הצגות התיאטרון בחצר המלוכה.
בשנים 1664-1681 קלדרון פרסם את הכרכים השלישי, הרביעי והחמישי של מחזותיו.
בשנת 1680 לפי בקשת הדוכס דה ורגואס, נינו של כריסטופר קולומבוס רשם את כל כותרות מחזותיו - 111 [[סֵקוּלָרִים ]] ו-70 בעלי תוכן דתי (סקרמנטלאי).
באותה שנה כתב את מחזהו החילוני האחרון
Hado y Divisa de Leonido y Marfisa, המוקדש לחתונתם של המלך קרלוס השני עם מריה לואיסה דה אורלאן.
פדרו קלדרון דה לה ברקה נפטר במדריד ב-25 במאי 1681 בגיל 81, לפי עדויות אחדות - התמוטט בזמן שכתב מחזה דתי חדש.
למרות מעמדו בחצר המלך והפופולריות שלו בכל מדינה בשנותיו האחרונות חי בעוני יחסי.
קלדרון דה לה ברקה, פדרו.
החיים הם חלום, תרגם מאיר ויזלטיר, טקסט חזרות, תיאטרון החאן.
נדפס לראשונה בכתב העת דחק, כרך טז, 2023.
שדה משחת, נוסח עברי מעובד עדה בן-נחום.
רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1991.
פדריקו בורומאו (באיטלקית: Federico Borromeo; 18 באוגוסט 1564 - 22 בספטמבר 1631) היה מלומד קתולי ישועי, קרדינל וארכיבישוף מילאנו.
יזם וייסד את הספרייה האמברוזיאנית במילאנו.
נולד לבית בורומאו, משפחה בעלת השפעה הן בחוגים החילוניים והן בחוגים הדתיים במילאנו.
בן דודו, קארלו בורומאו, היה חשמן וארכיבישוף העיר, נקבר בקתדרלת מילאנו והוכר כקדוש.
בעקבות דוגמה זו היה גם פדריקו בורומאו לאיש כמורה הוא למד תאולוגיה באוניברסיטת פאביה ב-1585 המשיך את לימודיו ברומא ושנתיים לאחר מכן, בגיל 23 היה לקרדינל.
ב-24 באפריל 1595 הוכתר לארכיבישוף מילאנו.
פעולתו הצטיינה בהטמעת תקנות הקונטרה-רפורמציה של ועידת טרנטו ובשיפור היחסים שבין הכנסייה ושדרות הציבור מתוך תיקון הכנסייה ולוחמה בשחיתות.
הסופר אלסנדרו מנצוני, בן המאה ה-19 הנציח אותו בספרו "המאורסים" והעלה על נס את הנהגתו ותרומתו לעיר ואת התמיכה שהגיש לתושבי העיר העניים בימי הרעב והמגפות שפקדו אותה בסוף המאה ה-17.
אחת ממגמות התיקון שהחליט להחיל על הכנסייה הייתה להפנות עורף למדיניות הסתרת הידע ולתרום להרחבת הדעת, במסגרת המסדר הישועי.
פועל יוצא מכך היה מיזם הספרייה האמברוזיאנית שהקים כספרייה ציבורית פתוחה הראשונה בעולם הקתולי (שנייה רק לספריה הבודליאנית באוקספורד).
פדריקו בורומאו ראה את הספרייה בעיני רוחו כמרכז לאקדמיה קתולית שתחקור ותפיץ את הידע האנושי כחלק מעבודת האל.
לפתיחת הספרייה ב-1609 קדמו מספר שנים בהן שלח בורומאו שליחים ללקט ספרים וכתבי יד עתיקים מרחבי העולם.
לצד הקולג' הקים פדריקו בורומאו מכון טיפוגרפי להדפסת מחקרי הדוקטורים והנזירים.
פדריקו בורומאו עסק גם במפעלי בנייה.
הוא יזם את בניית ההר הקדוש של רוסאריו בווארזה, כיום אתר מורשת עולמית ואת הקמת החזית החדשה של קתדרלת מילאנו על ידי פרנצ'סקו מריה ריקיני (Francesco Maria Richini) ופאביו מנגונה (Fabio Mangone).
פדריקו בורומאו נפטר ב-1631 ונקבר בקתדרלת מילאנו.
בשנת 1685 הוקם פסל שלו בחזית הספרייה, תרומת אזרחי מילאנו.
פֶדֶרִיגוֹ גָ'אמְבֶּלִי או גָ'אנִיבֶּלִי (באיטלקית: Federigo Giambelli או Gianibelli), היה מהנדס צבאי איטלקי יליד מנטובה, שנולד באמצע המאה ה-16 לערך.
לאחר שרכש ניסיון בהנדסה צבאית באיטליה, נסע אל ספרד כדי להציע את שירותיו למלך פליפה השני.
הצעותיו לא נתקבלו בהתלהבות, ומשלא זכה בתעסוקה לה קיווה, התיישב באנטוורפן, נשא אישה, והתפרסם עד מהרה כבקי בענפי מדע שונים.
מסופר כי נשבע לנקום במלך ספרד על שדחה אותו, וכאשר הטיל אלסנדרו פארנזה, דוכס פארמה מצור על אנטוורפן ב-1584, יצר קשר עם המלכה אליזבת שהכירה את יכולותיו, והיא שדחפה אותו לסייע בעצותיו להגנת העיר.
תוכניותיו להעביר אספקה לעיר הנצורה נדחו על ידי חברי הסנאט של אנטוורפן.
עם זאת, הם הסכימו תוך הסתייגויות אחדות לתוכניתו להרוס את גשר האוניות המפורסם שחסם את הכניסה לעיר מצד הים על ידי הסבת שתי אוניות בנות 60 ו-70 טונות לספינות תופת.
בספנה של כל אחת משתי האוניות נבנה תא ובו 7,000 ליטראות (3,175 קילוגרם) של אבקת שריפה ומעליהם הוערמו אבני דרך, מצבות אבן וגרוטאות ברזל.
על הסיפון הוערמו ענפים וזרדים, שהועלו באש כדי ליצור רושם מטעה שמדובר בספינת הבערה רגילה.
מטען אבק השריפה הוצת על ידי מנגנון קפיץ-שעון מכני שהפעיל מצית חלמיש (flintlock).
אחת האוניות התפוצצה סמוך לגשר, פערה בו פרצה ברוחב של יותר מ-200 רגל וקטלה למעלה מ-1,000 חיילים; ואילמלא הססנותו של אדמירל יאקובזון אפשר שניתן היה לפרוץ את המצור ולהציל את העיר.
לאחר כניעת אנטוורפן עבר ג'אמבלי אל אנגליה, ובין השנים 1585–1602 עבד בשירות הכתר האנגלי.
הוא נחשב לאחרון בשורת מהנדסים איטלקיים שהעניקו את שירותיהם לחצר המלוכה האנגלית.
ביולי –אוגוסט 1588 עסק בביצור שפך התמזה, להגנה מפני פלישה הספרדית הצפויה.
הביצורים כללו סוללות עפר סביב מצודות העץ הבודדות (בלוקהאוס) בטילברי וגרייבזנד ומחסום שרשרת לרוחב הנהר.
השרשרת נתלתה על 120 תורני אוניות שננעצו בקרקעית ועלות המחסום כולו הגיעה ל-2,000 לירות שטרלינג.
כמו כן הוקם גשר צף כדי לאפשר לחיילי הצבא לעבור במהירות בין שתי גדותיו של הנהר.
מחסום השרשרת נהרס עם בוא הגאות מיד לאחר הקמתו.
איננו יודעים בדיוק מה היה חלקו של ג'אמבלי בהקמת הביצורים, משום ששמו אינו נזכר ברשימותיו של רוברט דאדלי, רוזן לסטר, מפקד הצבא האנגלי באסקס.
עם זאת, שמו מופיע בספרי החשבונות, בהם מצוין כי קיבל שכר של שישה שילינג ושמונה פני ליום.
כשתקפו האנגלים בספינות הבערה את אוניות הארמדה הספרדית העוגנות בקאלה בחצות ה-28 ביולי 1588, התעוררה בהלה עצומה בקרב הספרדים.
הם היו משוכנעים כי הספינות הקרבות לעברם הן "ספינות תופת" כמו אלו שבנה ג'אמבלי באנטוורפן, ולכן חתכו בחיפזון את חבלי העוגנים ונמלטו מן המקום כל עוד נפשם בם.
ב-1591 הציע ג'אמבלי לויליאם ססיל, לורד ברלי, תוכנית לטיהור הביצות המבאישות שהקיפו את הסיטי של לונדון ותוכנית נוספת לכיבוי שריפות יעיל בעיר.
ככל הידוע, אף אחת מתוכניות אלה לא הוצאה אל הפועל.
ב-1597 החל ג'אמבלי בבניית ביצורים מסוג מצד כוכב סביב טירת קריסברוק באי וייט.
העבודות נמשכו עד שנת 1600, ובניית מגדלי המצודה הושלמה רק ב-1603. ב-1602, לבקשת מועצת המלך ערך ג'אמבלי סקר לבדיקת כשירותו המבצעית של המבצר בפליימות' הוֹ .
כמו כן הגיש שלושה דוחות סקר על פלימות', והציע להקיף את העיר בחומה ובה תשע מצודות.
הוא מת בלונדון, אך שנת מותו אינה ידועה.
פדריג קולום (באנגלית ובאירית: Padraic Colum; 8 בדצמבר 1881 - 11 בינואר 1972) היה משורר, סופר, סופר ילדים, מחזאי ופולקלוריסט אירי.
נולד במחוז לונגפורד בשם Patrick Collumb, בן ראשון מבין שמונה.
בין השנים 1889 ל-1892 ניסה אביו את מזלו בארצות הברית במסגרת הבהלה לזהב בקולורדו.
עם שובו של אביו לאירלנד עברה המשפחה להתגורר ליד דבלין.
ב-1903 העלה קולום את מחזהו הראשון Broken Soil, בהמשך היה בין מייסדיו של תיאטרון אבי בדבלין שהוקדש למחזאות אירית מקורית.
קולום הצטרף לליגה הגאלית (Conradh na Gaeilge) שנועדה להחייאת וטיפוח השפה האירית וחבר לקבוצת הכותבים ויליאם בטלר ייטס, ליידי אוגוסטה גרגורי, ג'ורג' ויליאם ראסל וארתור גריפית'.
הוא אף פרסם משיריו בעיתונו של גריפית' The United Irishman.
כמבקר קבוע בספרייה הלאומית של אירלנד הכיר מבקר קבוע נוסף במקום באותה עת, את הסופר ג'יימס ג'ויס, ובין השניים נקשרה ידידות ארוכה.
כמו ייטס, נדד קולום ברחבי אירלנד ואסף שירי עם ובלדות.
הידוע בשירים שכינס הוא She Moved Through the Fair, שקולום אף חיבר מחדש חלק ממילותיו.
ב-1912 נשא לאישה את מגווייר, וב-1914 נסעו בני הזוג לארצות הברית לשהות שתוכננה להיות קצרה והתארכה לשמונה שנים.
בארצות הברית עסק קולום בעיקר בכתיבת מעשיות לילדים, המושפעות ממיתולוגיה קלטית.
ספרו הראשון לילדים היה The King of Ireland's Son ("בנו של מלך אירלנד"), שראה אור ב-1916. בהמשך כתב עלילות נוספות מהמיתולוגיה הקלטית והנורדית, מהמיתולוגיה של הוואי ומן המיתולוגיה היוונית.
ב-1922 זכה ספרו אודות גיזת הזהב ועלילות גיבורים נוספות מהמרחב היווני בציון לשבח מטעם ועדת מדליית ניוברי.
בין 1933 ל-1939 שהו בני הזוג קולום בפריז ובניס.
בעת שהותו בצרפת חודשה ידידותו הקרובה של קולום עם ג'ויס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שב קולום לניו יורק ולימד באוניברסיטת קולומביה ובסיטי קולג' של ניו יורק.
ב-1958 פורסם הספר Our Friend James Joyce ("ידידנו ג'יימס ג'ויס"), אותו חיבר יחד עם רעייתו, שנה לאחר מותה.
את המשך חייו חילק בין ביתו שבקונטיקט לאירלנד מולדתו.
פדרו פאסוש קואליו, בשמו המלא פדרו מנואל ממדה פאסוש קואליו, (בפורטוגזית: Pedro Manuel Mamede Passos Coelho; נולד ב-24 ביולי 1964) הוא פוליטיקאי פורטוגלי, שכיהן כיושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פורטוגל (בשנים 2010–2017), וכראש הממשלה ה-118 של פורטוגל.
הוא החליף בשלטון את ז'וזה סוקרטש בעקבות הניצחון בבחירות לפרלמנט מ-5 ביוני 2011. נשבע כראש ממשלה ב-21 ביוני 2011 וכיהן בתפקיד עד 26 בנובמבר 2015. הוא כלכלן ואיש עסקים בהכשרתו.
פאסוש קואליו התחיל את דרכו הפוליטית מוקדם בחייו והפך בזמנו למנהיג ארגון הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
פדרו פאסוש קואליו נולד ב-1964 בפרגזיה סה נובה בקוימברה כבנם הצעיר של הרופא אנטוניו פאסוש קואליו ושל האחות מריה רודריגש סנטוש ממדה.
יש לו אחות יותר גדולה, מריה טרזה, רופאה במקצועה, ואח מבוגר ממנו, מיגל, שנולד עם שיתוק מוחין.
פאסוש קואליו בילה את ילדותו באנגולה, בה עבד אביו כרופא.
אחרי מהפכת הציפורנים ושחרור אנגולה מהעול הקולוניאלי בשנת 1974 שבה המשפחה לאירופה והתיישבה באחוזת האב על יד וילה ריאל בצפון פורטוגל.
אחרי שלמד בבתי ספר יסודיים בסילבה פורטו ובלואנדה מרשם ללימודים בבית ספר בניהול נזירות קתוליות, אחר כך בבית ספר ציבורי ושוב בבית ספר קתולית של המסדר המריסטי.
המשיך אחר כך בפורטוגל בתיכון הלאומי "קמילו קשטלו-ברנקו" בווילה ריאל.
אחרי שלא עלה בידו להתקבל לפקולטה לרפואה למד מתמטיקה באוניברסיטת ליסבון.
בגיל 24 התחתן עם פטימה פדיניה, חברה בלהקת בנות בשם "דוסה".
באותה תקופה הפסיק את לימודי המתמטיקה ללא תואר, אם כי הספיק ללמד מתמטיקה תקופה בבית ספר תיכון.
פאסוש קואליו הקדיש את רוב מרצו בפעילות פוליטית החל מגיל 14 במסגרת תנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ואחר כך בשורות מפלגה זו.
הוא חזר ללימודים מאוחר יותר ובגיל 37 סיים תואר בכלכלה באוניברסיטה לוזיאדה.
בינתיים כבר ישב כחבר בפרלמנט בשנים 1991–1999, ועבד ביחסי ציבור וכיועץ בחברה לסחר במתכות ופיננסית.
בשנים 1996–1999 כיהן כיושב ראש סיעת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בפרלמנט.
אחרי שנת 2004 היה מנהל פיננסים בחברת "פומטינווסט", בשנים 2007–2009 עלה בהייררכיה הניהולית ועד 2009 כיהן כמנכ"ל חברות הבת "ריבטז'ו" ו HLC טז'ו".
כמו כן לימד כלכלה יישומית, סחר חוץ וכלכלה במכון הגבוה למדעי חינוך ליסבון.
בשנת 2001 יחד עם מיגל פרייטש דה קושטה, לואיש קואימברה, ושקו ראטו, טרזה קואליו ליאל וקרלוש בלנקו דה מוראיש, הקים את תנועת "פורטוגל החושבת".
בשנים 2005–2011 כיהן פאסוש קואליו כיושב ראש מועצת העיר וילה ריאל.
קודם לכן היה חבר במועצת היישוב אמדורה (1997–2001).
במפלגה הוא קידם אג'נדה נאו-ליברלית ובמאי 2009 נבחר ליושב ראש המפלגה.
הקים בהמשך עוד צוות חשיבה הקרוי "'Construir Ideias' ("פיתוח רעיונות").
בבחירות 5 ביוני 2011 כבר התוצאות הראשונות הצביעו על כך שמפלגתו של פאסוש קואליו זכתה ב-40% מהקולות.
ב-15 ביוני 2011 התמנה ראש ממשלה על ידי הנשיא אניבל קבאקו סילבה והרכיב מיד ממשלת קואליציה יחד עם המרכז הדמוקרטי וסוציאלי – המפלגה העממית CDS-PP.
ממשלתו מונה רק 11 שרים, מתוכם 4 עצמאיים – כולל שר המדינה ושר החוץ פאולו פורטאש ושר האוצר.
לממשלתו הייתה רוב מוחלט של 132 מתוך 230 חברי הפרלמנט הפורטוגלי.
בכניסתו לתפקיד העדיף פאסוש קואליו שלא לעבור לגור במשכן הרשמי של ראש ממשלת פורטוגל, אלא להישאר לגור בביתו.
ב-3 במרץ 2012 פאסוש קואליו נבחר שוב, כמועמד יחיד, ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בכניסתו לתפקיד הודיע פאסוש רואליו על צעדי צנע על מנת להוציא את פורטוגל מן המשבר הכלכלי.
על מנת ליישם את תוכנית ההצלה שהומלצה על ידי האיחוד האירופי וקרן המטבע הבין-לאומית ביצעה ממשלתו קיצוצים בתקציב הבריאות, החינוך והרווחה.
בוטלו 18 מועצות ברחבי המדינה ומספר גדול של פרגזיות (מספרן הופחת מ-4,261 ל-3,091).
בוצעו פיטורים של עובדים בשירות הציבורי וקיצוצים בשכרם.
הופרטו מוסדות, חברות וקרנות ממשלתיים.
שונו תאריכיהם של כמה חגים ציבוריים שהועברו לימי שני או ליום שישי כדי להימנע מהארכת ימי השבתון של הבנקים בסופי השבוע.
הופחתו תקופות תשלומי דמי האבטלה ושונו כללי תשלומם.
קוצצו פריבילגיות של חברת פורטוגל טלקום.
הוקם הבנק הפורטוגזי לפיתוח והופרטה חברת התעופה TAP.
הונהגו אגרות חדשות לכבישים מהירים והושהתה התוכנית לבניית קו הרכבת המהירה ליסבון–מדריד.
נערכה רפורמה של רשויות הרגולציה שהפכו לעצמאיות, כשתהליך מינוי ראשיהן נעשה בהשתתפות הממשלה, הפרלמנט והנשיא.
נערכו רפורמות בתקשורת – בסוכנות החדשות, רשות השידור וערוצי הטלוויזיה.
בשנת 2013 התקיימו במדינה הפגנות המוניות נגד תוכניות הצנע של הממשלה.
הקואליציה בראשותו איבדה את הרוב בפרלמנט בבחירות בשנת 2015 ופאסוש קואליו נאלץ להרכיב ממשלת מיעוט.
עם זאת כעבור חודש הופל על ידי האופוזיציה בהצבעת אי אמון נגד תוכנית הממשלה.
לפיכך הוא סיים את תפקידו ב-26 בנובמבר 2015.
אחרי סוף כהונתו כראש הממשלה הוא מלמד במכון הגבוה למדעי חברה ומדינה של אוניברסיטת ליסבון ובאוניברסיטת לוזיאדה.
פאסוש קואליו גר במסאמה, יישוב קהילתי במחוז סינטרה בליסבון רבתי.
היה נשוי לפטימה פדיניה (שהייתה זמרת בהרכב הבנות "דוסה") ולהם שתי בנות.
מנישואיו השניים עם לאורה פריירה, פיזיותרפיסטית בת למסטיסים מביסאו, נולדה לו בת נוספת.
אשתו השנייה נפטרה מסרטן בשנת 2020 אחרי ארבע שנות מאבק במחלה.
פאסוש קואליו יודע גם צרפתית ואנגלית.
הוא למד פיתוח קול וכבריטון שר אריות מאופרות.
פדרו פרואנסה אוליביירה אלבס גרסיה (בפורטוגזית: Pedro Proença Oliveira Alves Garcia; נולד ב-3 בנובמבר 1970) הוא שופט כדורגל פורטוגלי לשעבר.
כיום משמש כנשיא הליגה הפורטוגלית לכדורגל מקצועני.
פרואנסה שפט משחקים בפורטוגל, וכן במסגרות משחקים של אופ"א ופיפ"א.
בשנת 2012 פרואנסה היה לשופט הראשון ששפט באותה שנה הן בגמר ליגת האלופות והן בגמר יורו 2012.
פרואנסה החל לשפוט בליגת העל הפורטוגזית בשנת 1998, ובמפעלים של פיפ"א ושל אופ"א החל לשפוט בשנת 2003.
ב-10 באוגוסט 2003 פרואנסה שפט במשחק הסופר קאפ הפורטוגזי, שהיה למשחק הגמר הראשון ששפט בפורטוגל.
בשנת שלאחר מכן שפט בשלושה משחקים באליפות אירופה עד גיל 19, כולל משחק הגמר בין ספרד לטורקיה.
בדצמבר 2004 שפט פרואנסה במשחק הראשון שלו במסגרת גביע אופ"א, בו שיחקו א.א.ק.
ב-27 במאי 2007 הוא שפט במשחק גמר הגביע הפורטוגזי, בו ניצחה ספורטינג ליסבון את בלננסש.
לאחר שנתיים בהן שפט במשחקי מוקדמות ליגת האלופות, בשנת 2007 הוא שפט במשחקו הראשון בשלב הבתים של ליגת האלופות, בו פ.ס.וו.
איינדהובן ניצחה 1-2 את צסק"א מוסקבה.
ב-22 במרץ 2008 היה פרואנסה לשופט הראשון ששפט במשחק גמר גביע הליגה הפורטוגזית.
בגמר זה ויטוריה סטובאל ניצחה את ספורטינג ליסבון בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר משחק ללא שערים.
בשנת 2010 שפט בפעם השנייה בגמר הגביע הפורטוגזי, כאשר בפעם זו פורטו ניצחה 1-2 את שאבס.
בשנת 2011 שפט פרואנסה בפעם השנייה בגמר גביע הליגה הפורטוגזית.
במשחק זה בנפיקה ליסבון ניצחה 1-2 את פאסוס די פריירה.
ב-19 במאי 2012 שפט פרואנסה בגמר ליגת האלופות 2012, בו צ'לסי ניצחה את באיירן מינכן 3-4 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 1-1 ב-120 דקות.
פרואנסה נבחר לסגל השופטים ששפטו ביורו 2012. הוא שפט במשחקי שלב הבתים בין לבין , ובין לבין .
בנוסף הוא שפט במשחק רבע הגמר בין לבין .
ב-29 ביוני פרואנסה שפט במשחק גמר יורו 2012, בו ניצחה 0-4 את , ובכך הפך לשופט הפורטוגלי הראשון ששפט בגמר אליפות אירופה.
פרואנסה הפך לשופט הראשון ששפט באותה שנה גם בגמר ליגת האלופות וגם בגמר אליפות אירופה.
פרואנסה נבחר לשפוט במונדיאל 2014, שם שפט במשחקי שלב הבתים בין ו, ובין ו.
הוא שפט גם במשחק שמינית הגמר בו ניצחה את , מבעיטת עונשין שפרואנסה שרק לזכות הולנד בדקה ה-94.
ב-22 בינואר הודיע פרואנסה על פרישה משיפוט כדורגל.
שישה חודשים לאחר מכן מונה לנשיא הליגה הפורטוגלית לכדורגל מקצועני.
פדריקה מוגֶריני (באיטלקית: Federica Mogherini; נולדה ב-16 ביוני 1973) היא פוליטיקאית איטלקייה שכיהנה כנציגה העליונה לענייני חוץ וביטחון של האיחוד האירופי.
בשנת 2014 הייתה שרת החוץ של איטליה.
היא חברה במפלגה הדמוקרטית האיטלקית ובמפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
פדריקה מוגריני נולדה ברומא לפלביו מוגריני , מעצב תפאורות עבור במאי קולנוע ידועים.
היא סיימה בהצטיינות לימודים לתואר ראשון במדע המדינה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, בהתמחות בפילוסופיה פוליטית.
עבודת המחקר שלה עסקה בקשר בין דת לפוליטיקה באסלאם.
החל מ-1988 הייתה חברה בפדרציית הנוער הקומוניסטי האיטלקי .
ב-1996 הצטרפה ל"שמאל הצעיר" לאחר התפרקות המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והפיכתה למפלגה הדמוקרטית של השמאל - מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
בשנת 2001 היא הפכה לחברה במועצה הלאומית של מפלגת הדמוקרטים של השמאל (DS), ומאוחר יותר כיהנה במועצת המנהלים הלאומית ובוועדה הפוליטית שלה.
ב-2003 החלה לעבוד באגף החוץ של המפלגה.
לאחר הקמתה של המפלגה הדמוקרטית האיטלקית (PD) ב-4 בנובמבר 2007, מונתה מוגריני לחברה בצוותו של היושב-ראש המייסד של המפלגה, ולטר ולטרוני .
ב-2008 נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של איטליה מטעם מפלגה זו, כנציגת מחוז ונטו.
בכהונתה בבית המחוקקים ה-16, היא הפכה למזכירת ועדת ההגנה שלו, לחברה במשלחת הפרלמנטרית האיטלקית למועצת אירופה, ולחברה במשלחת הפרלמנטרית של איטליה לאיחוד המערב-אירופי.
ב-24 בפברואר 2009 היא מונתה לצוותו של היושב-ראש הנכנס של המפלגה הדמוקרטית, דאריו פרנצ'סקיני , כאחראית על שוויון הזדמנויות.
לאחר מכן היא בלטה כחברה בסיעתו של פרנצ'סקיני ("Area Democratica").
היא כיהנה גם כסגנית נשיא קרן איטליה-ארצות הברית .
בפברואר 2013 חזרה מוגריני לפרלמנט כנציגת מחוז אמיליה-רומאניה.
במהלך כהונתה בבית המחוקקים ה-17, היא שוב שירתה בוועדת ההגנה, בוועדה לענייני חוץ, ובמשלחת הנציגים האיטלקית לאספה הפרלמנטרית של נאט"ו .
החל מאפריל 2013 הייתה נשיאת בית הנבחרים.
ב-1 באוגוסט 2013 נבחרה לראשות המשלחת האיטלקית לאספה הפרלמנטרית של נאט"ו.
ב-9 בדצמבר 2013 מינה אותה לצוותו היושב-ראש החדש של מפלגתה, מתאו רנצי, כאחראית על היחסים עם אירופה.
ב-22 בפברואר 2014 מונתה לשרה ליחסי חוץ ושיתוף פעולה בינלאומי בממשלת המרכז-שמאל של רנצי, ובכך הפכה לאישה השלישית שכיהנה בתפקיד זה.
היא כיהנה בתפקיד עד 31 באוקטובר 2014.
הנציגה העליונה של האיחוד האירופי
ביולי 2014, בשל מספרם הגדול של חברי הפרלמנט האירופי האיטלקים שהיו שייכים לקבוצת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי 2014, שקלה המועצה האירופית את מועמדותה של מוגריני לתפקיד הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון בנציבות האירופית החדשה בנשיאותו של ז'אן-קלוד יונקר.
אולם ב-13 ביולי דווח בעיתונות שלהצעת מועמדותה הייתה התנגדות מצד המדינות הבלטיות ומספר מדינות במרכז אירופה, בכללן לטביה, אסטוניה, ליטא ופולין, שבהן עמדתה כלפי רוסיה בנוגע למשבר באוקראינה נחשבה רכה.
למרות זאת, ב-2 באוגוסט ראש ממשלת איטליה, מתאו רנצי הציע את מועמדותה באופן רשמי במכתב לנשיא הנבחר של הנציבות האירופית, יונקר, כמועמדת הרשמית של איטליה לחברת נציבות האיחוד האירופי .
ב-30 באוגוסט נפגשו ראשי הממשלות הסוציאליסטים של אירופה, ומוגריני קיבלה את תמיכת מפלגת הסוציאליסטים האירופאים במועצה האירופית.
באותו יום הודיע נשיא המועצה הרמן ואן רומפיי שהמועצה החליטה למנות את השרה האיטלקייה כנציגה העליונה החדשה שלה, החל מ-1 בנובמבר 2014. קבוצת חברי הנציבות העוסקים ביחסי חוץ - הגדלת האיחוד, מסחר, פיתוח, סיוע חירום וסיוע הומניטרי, הגירה, אנרגיה ותחבורה - התכנסה מדי חודש בראשות מוגריני.
במסיבת העיתונאים הראשונה שלה הצהירה מוגריני שמאמציה יוקדשו לקיום שיחות בין רוסיה לאוקראינה, כדי לפתור את המשבר בין שתי המדינות.
מוגריני ביקרה בישראל בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, ואף סיירה באשדוד.
היא הביעה דאגה לנוכח הפגיעה בתושבים פלסטינים בעזה, אך לא דרשה מישראל לעצור את המבצע באופן מיידי.
בינואר 2015 הצהירה כי החלטת ממשלת ישראל להקפיא את כספי המיסים הפלסטיניים, בעקבות בקשתם להתקבל למוסדות בינלאומיים, היא הפרה ישראלית של הסכמי אוסלו.
מוגריני ייצגה את האיחוד האירופי במשא ומתן לקראת קבלת הסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית בשנת 2015. באותה שנה זכתה לשבחים על תפקידה במשא ומתן על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית והיא זו שהכריזה עליו לעולם, יחד עם שר החוץ האיראני, מוחמד ג'וואד זריף.
בצהרי 22 במרץ 2016, במהלך מסיבת עיתונאים בירדן עם שר החוץ הירדני, מיד לאחר שהגיבה על הפיגועים בבריסל שהתרחשו באותו בוקר, פרצה מוגריני בבכי והפסיקה את מסיבת העיתונאים.
ב-30 בנובמבר 2019 סיימה את תפקידה.
ב-2 בדצמבר 2025, מוגריני נעצרה על-ידי משטרת בלגיה במסגרת פרשת שחיתות.
מוגריני נשואה למתאו רבזאני, והיא אם לשתי בנות.
חוסה פדרו בלמסידה פסקל (; נולד ב-2 באפריל 1975), הוא שחקן צ'יליאני-אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות תפקידו בתור חאבייר פניה בסדרה "נרקוס" מבית נטפליקס, בתור אוברין מארטל בעונתה הרביעית של הסדרה "משחקי הכס", בתור ג'ואל בסדרה "The Last Of Us", בתור מרקוס אקסיוס בסרט "גלדיאטור 2", וכן שיחק בתפקיד המרכזי בסדרה "המנדלוריאן" בשלוש עונותיה.
חוסה פדרו בלמסידה פסקל נולד בסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה, למשפחה נוצרית ממוצא ספרדי.
זמן קצר לאחר לידתו, בעת שצ'ילה הייתה תחת הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה, קיבלה משפחתו מקלט מדיני בדנמרק.
גדל גם בארצות הברית; במחוז אורנג', קליפורניה ובעיר סן אנטוניו, טקסס.
למד משחק בבית הספר לאמנויות שבמחוז אורנג', ובבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
הוא מתגורר גם בניו יורק מאז 1993.
פסקל שיחק במספר סדרות טלוויזיה, בתפקידים קטנים, כגון "באפי ציידת הערפדים", "האישה הטובה", "הומלנד", "המנטליסט" ו"גרייסלנד".
הוא הופיע כחוטף בשם רג'י בסדרת דרמת-הפשע "חוק וסדר".
ביוני 2013, הוא לוהק לעונתה הרביעית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO האמריקאית, בתור הנסיך אוברין מארטל, שמגיע ממלכת דורן שבדרום ווסטרוז למעלה המלך על מנת לנקום את נקמתו.
תפקיד זה נחשב לפריצה שלו בתחום הטלוויזיה, הוא זכה עליו בפרס השחקן האורח הטוב ביותר בסדרת דרמה של "אנטרטיינמנט ויקלי".
בשל תפקיד זה, פסקל התאמן עם מאסטר של אמנות הלחימה הסינית המסורתית וושו.
לו ניסיון במה רחב בתחום המשחק והבימוי.
הוא קיבל את פרס המבקרים Los Angeles Drama Critics Circle Award ואת פרס גרלנד על תפקידו בהצגה "יתומים" של התיאטרון International City Theater.
הוא הופיע ביצירות קלאסיות ועכשוויות.
הוא הופיע בהצגות אוף-ברודוויי "מייפל וגפן", "יופיו של האב", "חול", "קומדיה ישנה", "ישנם גברים", ובהפקת שייקספיר בפארק ב-2006, במחזה "מקבת'".
הוא חבר באגודת התיאטרון LAByrinth Theater Company של ניו יורק.
בשנת 2014 הוכרז כי ישחק דמות מרכזית בסדרת דרמת-הפשע "נרקוס" של נטפליקס, בה הוא מגלם את דמותו של חאבייר פניה, סוכן DEA העובד בקולומביה.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפנטזיה "החומה הגדולה".
החל מ-2019 הוא משחק בתפקיד ראשי בסדרת הלייב-אקשן של זיכיון מלחמת הכוכבים "המנדלוריאן", בתור דין דג'רין.
הוא גילם את הנבל מקסוול לורד בסרט "וונדר וומן 1984" מבית DC קומיקס שיצא לאקרנים ב-2020. בנוסף ב-2020 הוא שיחק בסרט לכל המשפחה "גיבורים זה אנחנו" מבית נטפליקס, בתפקיד משנה בדמות מרקוס מורנו.
בשנת 2023 שיחק את ג'ואל בסדרה הפוסט-אפוקליפטית "The Last of Us" שמשודרת ב־HBO, המבוססת על משחק וידאו באותו השם.
על תפקיד זה זכה בפרס גילדת שחקני המסך, וקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
באותה השנה הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין "טיים".
ב-2024 שיחק את אחד התפקידים הראשיים בתור גנרל אקסיוס בסרט דרמת המלחמה "גלדיאטור 2".
ב-13 ביוני 2025 עלה לאקרנים סרט קומדיה רומנטית "מאצ' מושלם", בכיכובו ולצדה של דקוטה ג'ונסון ולצדו של כריס אוונס.
פסקל דובר אנגלית, וכן ספרדית (צ'יליאנית) שוטפת מלידה.
פסקל הוא חסיד של זכויות להט"ב.
הוא תמך רבות באחותו, לוקס פסקל, כשיצאה מהארון כטרנסג'נדרית, ועליו אמרה כי "הוא היה חלק חשוב מזה.
הוא גם אמן והיה מדריך.
הוא היה אחד הראשונים לתת לי את הדברים שיצרו את הזהות [המגדרית
פסקל התייחס לעצמו כאגנוסטי וכליברלי מאד.
הוא תמך בגבריאל בוריץ' בבחירות לנשיאות צ'ילה ב-2021.
+שנהסדרהתפקידהערות1999G vs Eגרגורפרק: "Gee Your Hair Smells Evil"Downtownפדרודיבוב; פרק: "Hot Spot"לא לבושהגרג3 פרקיםבאפי ציידת הערפדיםאדיפרק: "The Freshman"2000מגע של מלאכיםריקיפרק: "Stealing Hope"2001NYPD Blueשיין מוריסייפרק: "Oh Golly Goth"Earth vs.
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לקריין הטוב ביותר (אנ') (2023)הספר של בובה פטהמנדלוריאן / דין דג'ארין3 פרקים2023סאטרדיי נייט לייבמנחה2 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח יוצא מן הכלל בסדרה קומית (אנ') (2023)2023–הווההאחרונים מבינינוג'ואל מילרתפקיד ראשי; 9 פרקים
זוכה פרס בחירת הקהל לכוכב הטלוויזיה של השנה (2024)
זוכה פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (אנ') (2024)
מועמד פרס TCA להישג אישי בדרמה (2023)
מועמד פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (2024)
מועמד פרס האקדמיה האוסטרלית הבינלאומית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקן הכי טוב בסדרה (2024)
מועמד פרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (2024)
מועמד פרס בחירת הקהל לכוכב סדרת הדרמה של השנה (2024)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לביצוע הטוב ביותר של אנסמבל בסדרת דרמה (2024)
מועמד פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה או ז'אנר (2024)
פדרו פאבלו פיצ'רדו (בספרדית: Pedro Pablo Pichardo; נולד ב-30 ביוני 1993) הוא אתלט קובני ומשנת 2017 אתלט פורטוגזי.
הוא אלוף אולימפי (טוקיו 2020), סגן אלוף אולימפי (פריז 2024), פעמיים אלוף עולם (יוג'ין 2022 וטוקיו 2025), פעמיים סגן אלוף עולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) ומדורג חמישי בכל הזמנים (18.08 מטר) בקפיצה משולשת.
פיצ'רדו נולד וגדל בסנטיאגו דה קובה.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2012 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.79 מטר.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.68 מטר, אחרי טדי טאמגו מצרפת (18.04 מטר) ולפני ויל קליי מארצות הברית (17.52 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט, פולין במרץ 2014 זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.24 מטר, אחרי ליוקמן אדמס מרוסיה (17.37 מטר) וחברו לנבחרת ארנסטו רווה (17.33 מטר).
בתחרות שנערכה בדוחא, קטר ב-15 במאי 2015 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי ושיא קובה חדש של 18.06 מטר, לפני כריסטיאן טיילור מארצות הברית שאף הוא קבע אישי חדש של 18.04 מטר.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בהוואנה קובה ב-28 במאי, הוא שיפר את שיאו ב-2 ס"מ והעמידו על 18.08 מטר, תוך כדי שקבע את תוצאת השנה בעולם ואת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים, באותה העת.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין בשנת 2015 זכה שוב במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.60 מטר, אחרי כריסטיאן טיילור שקבע את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים (18.21 מטר) ולפני נלסון אבורה מפורטוגל (17.52 מטר).
באוגוסט 2017 קיבל אזרחות פורטוגזית, ומאוגוסט 2019 הורשה להתחרות תחת דגל פורטוגל.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-29 בספטמבר 2019 סיים רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.62 מטר, 4 ס"מ ממדליית ארד.
באליפות אירופה באולם זכה במדליית זהב בתוצאה של 17.30 מטר, לפני אלקסיס קופלו מאזרבייג'ן (17.04 מטר) ומקס הס מגרמניה (17.01 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ב-5 באוגוסט 2021 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא לאומי חדש של 17.98 מטר, לפני ג'ו יאמינג מהרפובליקה העממית של סין (17.57 מטר) והוגו פבריס זנגו מבורקינה פאסו (17.47 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-23 ביולי 2022 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.95 מטר, לפני הוגו פבריס זנגו (17.55 מטר) וג'ו יאמינג (17.31 מטר).
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה ביוני הוא זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 18.04 מטר אחרי, ג'ורדן דיאס מספרד שקבע שיא אליפות חדש של 18.18 מטר ולפני תומא גוגואה מצרפת (17.38 מטר).
באולימפיאדת פריז שנערכה ב-9 באוגוסט 2024 זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.84 מטר, אחרי ג'ורדן דיאס (17.86 מטר) ולפני אנדי דיאס מאיטליה (17.64 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן ב-19 בספטמבר 2025 הוא זכה בפעם השנייה בקריירה שלו במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.91 מטר, אותה קבע בקפיצה השישית והאחרונה, לפני אנדראה דלאוואלה מאיטליה (17.64 מטר) אותה קבע בקפיצה השישית האחרונה שלו ולאסרו מרטינס מקובה (17.49 מטר).
פדריקו בלזארטי (באיטלקית: Federico Balzaretti) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
פדריקו התחיל לשחק כדורגל במועדון הנוער של טורינו כאשר היה בן 6. במהרה הוא בלט בתפקיד המגן השמאלי, והושאל למועדונים וארזה וסיינה בין השנים 1999–2002 כדי לצבור ניסיון.
פדריקו זוהה יותר מכל עם אוהדי טורינו והפך לסמלם.
בעונת 2004/2005 השתתף בלזארטי בעליית הקבוצה לליגה האיטלקית הראשונה - הסרייה A.
ב-15 באוגוסט 2005 עבר בלזארטי ליריבתה המושבעת של טורינו, יובנטוס, בהעברה חופשית.
אשתו הראשונה, ג'סיקה, הייתה בהריון כאשר החליט לעבור ליובנטוס.
בכל פעם שבלזארטי חוזר למגרש של טורינו הוא זוכה לקבלת פנים קשה מהקהל המקומי, בשל המעבר, שנתפש בעיניהם כ"בגידה".
ב-2005–2006 היה חלק מהסגל של יובנטוס תחת המאמן פאביו קאפלו, וזכה באליפות איטליה.
שנה לאחר מכן הקבוצה ירדה לליגה השנייה בעקבות פרשת הקאצ'יופולי ובאלזרטי הבקיע את שערו הראשון בבוגרים בניצחון 5-0 של יובנטוס על קורטונה.
בלזארטי נמכר לפיורנטינה ביולי 2007, אך לא הצליח להשתלב אצל הסגולים.
הוא הופיע רק בשישה משחקים במחצית העונה הראשונה של הסרייה א' ובינואר עבר לפלרמו.
בפאלרמו, בלזארטי בחר במספר 42 כמחווה לאביו שנולד בשנת 1942. בקבוצת הכדורגל מסיציליה מיד מצא בלזארטי את עצמו כבורג מרכזי בקבוצה, ובנה לעצמו שם של אחד המגנים הטובים באיטליה.
באוגוסט 2012 חתם בלזארטי על חוזה לשלוש שנים ברומא תמורת 4.5 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד קטאניה, ובמהלך הדרבי של הבירה נגד לאציו ב-22 בספטמבר 2013 הבקיע את השער הראשון בניצחון 2-0. במהלך עונתו השנייה סבל מכאבים במפשעה, פציעה שאיימה לסיים לו את הקריירה.
בעקבות הפציעה בלזארטי נאלץ לעבור מספר ניתוחים ולבסוף חזר במשחק הליגה האחרון של רומא לעונת 2014/2015 ב-31 במאי 2015.
ב-12 באוגוסט 2015 הכריז פדריקו בלזארטי על פרישה מכדורגל מקצועני.
הוא הסביר שנכשל בהחלמה מהפציעה, שאיתה התמודד במשך שנתיים, וזו הסיבה לכך שהוא פורש מכדורגל בגיל 33. את ההחלטה חשף השחקן במסיבת עיתונאים.
לצערי הפציעה לא הותירה לי ברירה אלא לתלות את הנעליים.
זו הייתה החלטה קשה בשבילי, אבל אני לא יכול להמשיך לשחק בצורה שאני רוצה ב-100 אחוז.
בשנה שעברה במסיבת העיתונאים האחרונה כאן, אמרתי שאני רוצה לחזור למגרש בשביל עוד משחק אחד במדי רומא והצלחתי לשחק עוד 90 דקות עם רומא ואני רוצה להודות לכולם במועדון הזה שהגשימו לי את החלום האחרון הזה.
אני שמח שביליתי את החודשים האחרונים של העונה בקבוצה הזו ומאושר שסיימנו במקום השני".
בלזארטי נשוי לבלרינה ידועה באיטליה בשם אלאונורה אבגנאטו, החתונה שלהם נערכה בקיץ 2011 בעיר פאלרמו.
הילדה הראשונה שלהם, ג'וליה נולדה בינואר 2012 ובנוסף לבלזארטי יש עוד שתי בנות מנישואיו הקודמים.
אחרי ששיחק בנבחרות הנוער בין השנים 2000–2002, ערך בלזארטי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת תחת המאמן צ'זרה פראנדלי ב-17 בנובמבר 2010, במשחק ידידות נגד .
הוא נכלל בסגל הנבחרת לאליפות אירופה 2012, והפך למגן השמאלי בהרכב הפותח במשחק השלישי של שלב הבתים כשאיטליה עברה לשחק במערך 4-4-2. הוא גם שיחק את כל המשחק נגד כמגן ימני בעקבות היעדרותו של כריסטיאן מאג'ו שהיה מושעה ואיניאציו אבאטה שהיה פצוע אבל ישב על הספסל.
באותו טורניר הגיע נבחרתו, נבחרת איטליה, לגמר אך הפסידה בו לספרד.
אליפות אירופה בכדורגל - סגנית 2012
פדריקו אמאדור (בספרדית: Federico Amador; נולד ב-23 באוקטובר 1975) הוא שחקן ארגנטינאי.
הוא שיחק בטלנובלות מצליחות כגון "ניני", "יורשי הנקמה", "מאחורי האהבה" ובטלנובלת הילדים והנוער המצליחה "כמעט מלאכים".
פדריקו אמאדור החל את הקריירה שלו בשנת 2002, הטלנובלה הראשונה ששיחק בה הייתה Buenaventura, el profe (פרנקו בואנהונטורה, המורה)
2003 שיחק בסדרה Malandras (ערמומי).
בטלנובלה La Cecretos De Papa (הסודות של אבא ).
2006 שיחק בטלנובלה El Tiempo No Para (הזמן לא עוצר).
2007 שיחק בטלנובלה La ley del amor (חוק של אהבה) בתפקיד וולטר, בטלנובלה המקסיקנית Amor Mio (אהבה שלי) ושיחק בתפקיד אורח בסדרה כמעט מלאכים בתפקיד אלכס ובסדרה Lalola.
2008 שיחק בטלנובלה Mujeres De Nadie (נשים של אף אחד) ובטלנובלה הארגנטינאית Los exitosos pells.
2009 שיחק בטלנובלה ניני לצד פלורנסיה ברטוטי בתפקיד תומאס.
2010 שיחק בסדרה Cecretos De Amor סודות של אהבה בתפקיד מרטין.
2011 -2012 שיחק בסדרה Herederos De Una Venganza (יורשי הנקמה) בתפקיד רפאל פררו.
2013 שיחק בHistoria De Corazon (היסטוריה של הלב) והשתתף בתוכנית Celebrity Splas.
2016 הציג את תוכנית הריאליטי "Supervivencia al desnudo: edición extrema" (הישרדות, גרסת האקסטרים), בה אנשים חיו במשך 40 ימים בלי בגדים ומים באזור מרוחק ביער באזור קולומביה.
2017 משחק אמאדור בסדרה "Amar despues de amar" לצדם של מריאנו מרטינס, איסבל מסדו ואלאנורה וקסלר.
הסדרה התחילה את שידוריה בארגנטינה ב - 23 בינואר 2017.
שנהפרסכותרת תוכנית טלוויזיה \ סרט תוצאה 2006 פרסי קלארין מצטרף חדש זכרהזמן לא עוצר (El Tiempo No para)מועמד
במשך 12 שנה היה בזוגיות עם הרקדנית לשעבר בשם מריה חוסה אך הם נפרדו.
להם שני בנים: בשנת 2006 נולד בנם הבכור ויטו ובשנת 2009 נולד בנם השני סירו.
משנת 2010 מנהל מערכת יחסים עם השחקנית פלורנסיה ברטוטי אותה הכיר ששיחק לצידה בסדרה "ניני".
פדריקו בונלי (באיטלקית: Federico Bonelli, נולד ב-1978) הוא רקדן בלט איטלקי, היה רקדן ראשי בבלט המלכותי בלונדון ומאז 2022 משמש כמנהל האמנותי של Northern Ballet.
הוא למד בלט קלאסי בטורין אקדמיה למחול לפני לימודיו בבלט ציריך- להקת בלט מקצועית של בית האופרה של ציריך.
לאחר שלוש שנים בציריך, בונלי הצטרף לבלט הלאומי של הולנד השוכן באמסטרדם.
בספטמבר 2003, הפך בונלי לרקדן ראשי בבלט המלכותי.
ב-2013 גילם את 'רומיאו' מהבלט המפורסם 'רומיאו ויוליה'.
החל מ-1 במאי 2022 בונלי משמש כמנהל האמנותי של Northern Ballet .
בונלי נשוי לסולנית ראשונה לשעבר בבלט המלכותי, הרקדנית היקארו קובאיישי.
פדרו פבלו קוצ'ינסקי (בספרדית: Pedro Pablo Kuczynski; נולד ב-3 באוקטובר 1938) הוא כלכלן ופוליטיקאי פרואני ממוצא יהודי, מנהיג מפלגת PPK, שכיהן כנשיא פרו בשנים 2016–2018. כיהן כשר בממשלות פרו וראש ממשלת פרו בשנים 2005–2006.
קוצ'ינסקי נולד בלימה שבפרו, בנם של מדלן גודאר ומקסים הנס קוצ'ינסקי.
אביו היה רופא ומומחה לבריאות הציבור שהיגר לפרו ב-1936 מגרמניה הנאצית, ממנה נמלט בעקבות שורשיו היהודיים.
אמו היגרה לפרו משווייץ ועבדה כמורה.
קוצ'ינסקי הוא בן דודו של במאי הקולנוע הצרפתי ז'אן-לוק גודאר.
קוצ'ינסקי למד בתיכון פרטי בלנקשייר שבאנגליה בשנים 1953 עד 1956. ב-1960 סיים תואר ראשון בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד וב-1961 סיים תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית.
בתום לימודיו עבד בבנק העולמי.
ב-1967 חזר לפרו ועבד בבנק המרכזי של המדינה.
בעקבות ההפיכה הצבאית שהדיחה את הנשיא פרננדו בלאונדה יצא קוצ'ינסקי לגלות.
הוא שב לעבוד בבנק העולמי ככלכלן הראשי בתחום מדינות אמריקה הלטינית הצפוניות, ובהמשך כראש תחום תכנון מדיניות.
בשנים 1973 עד 1975 שימש שותף בבנק ההשקעות Kuhn, Loeb & Co.
לאחר מכן מונה לכלכלן הראשי בתאגיד הבינלאומי למימון (IFC) של הבנק העולמי.
בשנים 1983 עד 1992 שימש יו"ר משותף בבנק ההשקעות First Boston.
ב-1992 ייסד עם מספר שותפים קרן השקעות פרטיות בשם LAEF שהתמקדה בהשקעות באמריקה הלטינית.
ב-1980, לאחר שובו של פרננדו בלאונדה לנשיאות פרו, מונה קוצ'ינסקי לשר האנרגיה והמכרות בממשלת פרו וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים.
בשנת 2000 הצטרף לקמפיין הבחירות של אלחנדרו טולדו.
לאחר היבחרו של טולדו לנשיא פרו, מונה קוצ'ינסקי ב-2001 לשר הכלכלה, וכיהן בתפקיד זה במשך שנה, ומונה שוב לתפקיד בפברואר 2004. באוגוסט 2005 מונה לראש ממשלת פרו לאחר התפטרותו של קרלוס פררו קוסטה וכיהן בתפקיד עד תום תקופת נשיאותו של טולדו ביולי 2006.
ב-2011 התמודד לנשיאות פרו בראש "החזית לשינוי הגדול" (Alianza por el Gran Cambio), זכה ל-18.5% מקולות המצביעים בסיבוב הראשון ולא העפיל לסיבוב השני.
ב-2016 התמודד פעם נוספת לנשיאות בראשות מפלגה חדשה שהקים "פרואנים למען שינוי" (Peruanos Por el Kambio), שם המפלגה נכתב בשגיאת כתיב על מנת שראשי התיבות של שמה PPK יקבילו לראשי התיבות של שם מנהיגה.
הוא זכה ב-21% מקולות המצביעים בסיבוב הראשון והעפיל לסיבוב השני בו התמודד מול קייקו פוחימורי שזכתה ב-39.7% מהקולות.
בסיבוב השני גבר על פוחימורי ברוב של 50.1% ונבחר לנשיא.
במרץ 2018 הודיע על התפטרותו מתפקיד הנשיא בעקבות חשיפת פרשת שחיתות בה נחשדים הוא ומקורביו.
קוצ'ינסקי ערך במשותף את הספרים:
הוא אב לשלושה ילדים מרעייתו הראשונה, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממסצ'וסטס ואב לבת אחת מרעייתו השנייה.
בתו היא העיתונאית האמריקאית-פרואנית אלכס קוצ'ינסקי.
פדריקה מורו (באיטלקית: Federica Moro; נולדה ב-20 בפברואר 1965) היא שחקנית ודוגמנית איטלקייה.
מורו נולדה בקרטה בריאנצה במחוז לומברדיה.
ב-1982 נבחרה למיס איטליה, ובתחרות מיס תבל 1983 עלתה לשלב חצי הגמר.
בשנת 1983 הופיעה בסרט Segni particolari: bellissimo, ושנה אחר כך, הופיעה כשחקנית ראשית בסרט College, ממנו יצאה סדרת הטלוויזיה College, בה הופיעה גם כן.
היא הופיעה בתוכנית המעגל עם דן שילון כחלק מתצוגת שמלות כלה שנערכה בתוכנית.
מורו הופיעה במספר סרטים בקולנוע ובטלוויזיה, בין היתר בסרט "המהמר" לצדם של מת'יו מודין ופיי דאנאוויי.
פדריקו נולד בנאפולי בירת ממלכת נאפולי, ב-19 באפריל 1452, והיה בנם של פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי ואיזבל מקלרמון, בתם של טריסטאן דה קלרמון וקתרינה מטרנטו, רוזנת קופרטינו.
פדריקו הוטבל כשבתור סנדקו שימש פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אשר היה בשליחות מדינית לאלפונסו החמישי, מלך אראגון.
בשנת 1458 מת סבו אלפונסו החמישי, מלך אראגון, ואביו פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי עלה לשלטון במקומו.
ב-18 במרץ 1465 נשלח פדריקו למילאנו, על מנת ללוות את איפוליטה מריה ספורצה, שנבחרה ככלה לאחיו אלפונסו, דוכס קלבריה.
בדרכו עבר פדריקו ברומא, שם התקבל בכבוד רב על ידי האפיפיור פאולוס השני, ולאחר מכן ביקר בפירנצה שם התקבל על ידי לורנצו דה מדיצ'י, וב-14 בספטמבר חזר פדריקו לנאפולי.
בין השנים 1464–1473 שימש פדריקו כמשנה למלך נאפולי בדרום הממלכה, והיה ממונה על גביית המיסים ואכיפת הסכמי הסחר עם הרפובליקה של ונציה.
בנוסף השתתף בפעילות הדיפלומטית שהוביל אביו, ועסק בגיבוש הבריתות השונות לטובת הממלכה.
באפריל 1470 הציעו לפדריקו להתחתן עם מארי, דוכסית בורגונדיה, בתו של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, ובנובמבר 1471 נחתמה ברית בין ממלכת נאפולי לדוכסות בורגונדיה.
אולם במאי 1472 התארסה מארי לניקולא הראשון, דוכס לורן, וכתוצאה מכך התפרקה הברית בין נאפולי לבורגונדיה.
בנובמבר 1473 בוטלו האירוסין בין השניים, אולם מארי התחתנה לבסוף בשנת 1477 עם מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, ופדריקו נאלץ לחפש לו אישה אחרת.
ב-11 בספטמבר 1478 התחתן פדריקו עם אנה מסבויה, בתו של אמדאו התשיעי, דוכס סבויה ויולנד מצרפת, וחי עמה בחצר דודה לואי האחד עשר, מלך צרפת.
לאחר מות אשתו בשנת 1480, חזר פדריקו לנאפולי, ובשנת 1485 קיבל את התואר נסיך סקואילצה, ונשלח על ידי אביו לכמה שליחויות דיפלומטיות.
בשנת 1486 התחתן פדריקו עם איזבלה דל באלצו, בתם של פייטרו דל באלצו ומריה דונאטה אורסיני, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 1494 מת אביו פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, ואחיו אלפונסו השני, מלך נאפולי עלה לשלטון במקומו.
עד מהרה הובסו כוחותיו של אלפונסו, ושארל השמיני כבש את נאפולי ב-22 בפברואר 1495. אלפונסו פרש למנזר בסיציליה, ובנו פרדיננדו השני, מלך נאפולי עלה לשלטון במקומו.
לאחר מאבק עז וסיוע מצד מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האפיפיור אלכסנדר השישי, הרפובליקה של ונציה, דוכסות מילאנו וספרד, הצליח פרדיננדו להשתלט מחדש על הממלכה, אולם מת במפתיע ממחלה ב-7 בספטמבר 1496, ופדריקו עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1499 פלש לואי השנים עשר, מלך צרפת לממלכה והחל בכיבושה.
על מנת להדוף את הכוחות הצרפתיים, קרא פדריקו לסיוע מדודו פרננדו השני, מלך אראגון, ואכן פרננדו שלח את כוחותיו להילחם נגד ממלכת צרפת, אולם לאחר ניצחונו סיפח את ממלכת נאפולי לכתר אראגון.
לאחר הדחתו קיבל פדריקו קיצבה שנתית של 30,000 ליברות כדוכס אנז'ו, וב-9 בנובמבר 1504 מת בשאטו דה פלסיס-לה-טור שבצרפת.
בשנת 1478 התחתן פדריקו עם אנה מסבויה, בתו של אמדאו התשיעי, דוכס סבויה ויולנד מצרפת, ממנה נולדה לו בת אחת:
בשנת 1486 התחתן פדריקו עם איזבלה דל באלצו, בתם של פייטרו דל באלצו ומריה דונאטה אורסיני, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פדרו פרידברג (בספרדית: Pedro Friedeberg, נולד ב-11 בינואר 1936) הוא אמן ומעצב יהודי-מקסיקני.
ידוע בזכות עבודתו הסוריאליסטית המאופיינת בקווים וצבעים עתיקים וסמלים דתיים.
בין יצירותיו הידועות ביותר, הפסל "יד-הכיסא" (Hand-Chair), שהוא מעין פסל/כיסא שנוצר כך שהיושבים עליו למעשה יושבים על כף יד גדולה, בעזרת האצבעות, כאשר נשענים על הזרוע.
פרידברג נולד למשפחה יהודית באיטליה הפשיסטית של שנות השלושים.
הוריו שנמלטו היגרו עמו בעודו ילד למקסיקו.
עם תחילת בגרותו החל ללמוד את מקצוע האדריכלות אך נשר ולא השלים את לימודיו.
בשנות החמישים התפרסם בציור עיצובים בצורות לא מקובלות ואף לא הגיוניות, כגון בתים עם גנות ארטישוק.
עבודתו תפסה את תשומת הלב של הצייר מתיאס גואריץ (Mathias Goeritz) שעודדו אותו להמשיך כאמן.
פרידברג הפך להיות חלק מקבוצה של אמנים סוריאליסטיים במקסיקו, קבוצה אשר כללה את לאונורה קרינגטון ואליס רהון, וחבריה דחו, ביצירותיהם את הקו החברתי והפוליטי באמנות, שהיה דומיננטי באותו זמן.
אמנותו של פרידברג ידועה כאקצנטרית, ובאמירתו כי האמנות מתה, מאחר שכבר אין מייצרים דברים חדשים.
פדרו פרידברג נולד בפירנצה, איטליה, בנם של מהגרים גרמנים-יהודים.
הוריו נמלטו מגזירות הנאצים בגרמניה לאיטליה, ומשם נמלטו למקסיקו בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הוא הגיע למקסיקו בגיל שלוש.
רוב קרובי משפחתו שנותרו באירופה לא שרדו את השואה.
ילדותו בצל השואה באירופה ובדיעבד בצל רצח המשפחה המורחבת הייתה מתוחה.
כבן למשפחה בורגנית הוא למד לנגן בכינור ולדבר בכמה שפות.
הוא לא גדל כיהודי אלא כאתאיסט.
לדבריו הוא מאמין בשבע דתות, אחת לכל יום בשבוע.
כבר כילד, הוא הביע עניין רב באמנות.
בזיכרונותיו סיפר שכבר בגיל שנתיים אהב לשבת מול כנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה, וניסה לצייר אותה.
בצעירותו נשבה על ידי קסם אדריכלות הרנסאנס של כנסיות, ועל ידי המגדל הנטוי של פיזה.
מאוחר יותר העריץ את הפרספקטיבות בציוריו של מ.
עם סיום לימודיו, ובזכות שליטתו בשפות, כולל באנגלית, החל ללמוד במשך זמן מה בבוסטון ולאחר מכן, בשנת 1957, החל ללמוד אדריכלות באוניברסיטת איברו אמריקנה שבמקסיקו סיטי, בלחץ הוריו.
במהלך לימודיו התרשם מאוד מהאמן אנטוני גאודי, ומאמנים נוספים בסגנונו.
החל לתכנן עבודות בלתי אפשריות כגון בתים עם גגות ארטישוק וגורדי שחקים מצופים באגסים, אשר זיכו אותו בציוני נכשל.
בשנה השלישית ללימודיו פרש מהלימודים.
עם זאת, בתקופת לימודיו באוניברסיטת איברו אמריקנה פגש לראשונה את האמן מתיאס גואריץ, שהעריך מאוד את עבודתו, ועודדו להמשיך עם האמנות שלו ולהתעלם מדרישות הוריו לגבי הלימודים.
דרך משפחה וחברים, הוא פגש אמנים סוריאליסטיים כגון רמדיוס וארו ואחרים, שהמליצו על עבודותיו, זכה להכרה והערכה.
עוד בתחילת לימודיו, כבר בגיל 19, הציג לראשונה בתערוכה.
בשנת 1961 התחבר לקבוצת אמנים שהתבססה על עקרונות הדאדא: יצירת אנטי-אמנות לשם אמנות, ודחיית הציור המקדם אג'נדות פוליטיות וחברתיות.
המוניטין האקסצנטרי של פרידברג נמשך במהלך חייו.
פרידברג היה נשוי ארבע פעמים, ויש לו מספר ילדים.
יצירתו של פרידברג ענפה ופוריה.
יצר ציורי קיר למוסדות במקסיקו ובחו"ל, אייר ספרים, עטיפות ספרים, יצר רהיטים והגדיר עיצובים.
את דרכו הוא החל בעיצוב רהיטים בשנות הששים, ועיצב כיסאות, שולחנות, ספות, ועוד.
אחת מיצירותיו הידועות, היא ה"יד-כיסא", כורסה דמוית יד גדולה, עליה יושבים, שיצר בשנת 1962 ומכר ב-5,000 עותקים.
הכיסא המקורי היה עשוי מעץ, מצופה בזהב.
עיצב מאות כיסאות ורהיטים נוספים.
זכה בפרסים שונים, הציג בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות.
פדריקה מונטסני מאניה (בספרדית: Federica Montseny Mañé, בקטלאנית: Federica Montseny i Mañé; 12 בפברואר 1905 – 14 בינואר 1994) הייתה פעילה אנרכיסטית ספרדייה, פמיניסטית, סופרת, משוררת, לוחמת נגד הפשיזם במסגרת מיליציה במלחמת האזרחים בספרד.
הייתה מנובמבר 1936 עד מאי 1937 שרת הבריאות בממשלת החזית העממית בראשות פרנסיסקו לרגו קבלרו (האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שר בספרד).
נולדה במדריד לשני פעילים אנרכיסטים, חואן מונטסני ותרזה מאניה מירווט , שערכו את המגזין האנרכיסטי La Revista Blanca ("המגזין הלבן").
ב-1912 שבו הוריה לקטלוניה, שם חיו בקהילה חקלאית ליד ברצלונה והפעילו הוצאה לאור של כתבים ליברטריאנים.
כשבגרה, הצטרפה מונטסני לקונפדרציית העובדים האנרכו-סינדיקליסטית CNT וכתבה בביטאונים Solidaridad Obrera ("סולידריות עובדים"), Tierra y Libertad ("אדמה וחירות") ו-Nueva Senda ("נתיב חדש").
בכתיבתה הביעה תמיכה ברעיונות שחרור האישה וקראה לנשים לשחרור עצמי וביטוי עצמי.
כאשר הוציא הרודן מיגל פרימו דה ריברה את CNT מחוץ לחוק ב-1927 והיא הפכה לתנועת מחתרת, הצטרפה מונטסני לפדרציית האנרכיסטים האיברית - FAI.
בנוסף, חיברה כ-40 נובלות עד פרוץ מלחמת האזרחים.
בראשית מלחמת האזרחים ערכה מונטסני הפרדה בין שטחים המוחזקים בידי הפשיסטים, בהם הצדיקה פעולות התנגדות אלימות ואף ייסדה מיליציה בשם Tierra y Libertad ("אדמה וחירות"), לבין שטחים באחריות הרפובליקה, בהם יש להימנע מאלימות.
בספטמבר 1936 מינה אותה פרנסיסקו לרגו קבלרו לשרת בריאות בממשלתו.
בכך הייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שר בספרד והשלישית בכל מערב אירופה.
במסגרת פעילותה כשרת בריאות החילה שינויים מהפכניים בהם החלת חינוך מיני בדגש על שימוש באמצעי מניעה גם לזוגות נשואים וביטול המגבלות החוקיות על הפלה מלאכותית.
ב-4 במאי 1937, הגיעה מונטסני לברצלונה יחד עם חואן גרסיה אוליבר על מנת לסייע לפתרון מלחמות הרחוב שפרצו בעיר בין נציגי מפלגות PSUC, UGT והמפלגה הקומוניסטית לבין נציגי CNT/FAI ו-POUM, מאבק שהיה שיאה של יריבות שפוררה את החזית העממית למלחמה בפשיזם.
השניים נכשלו ושר האוצר, חואן נגרין שכנע את ראש הממשלה קבלרו להפעיל נגד POUM והאנרכיסטים את משמרות ההסתערות.
בתגובה התפטרו מונטסני ויתר השרים האנרכיסטים מממשלת קבלרו.
עם תום המלחמה, ועלייתו של פרנקו לשלטון, נמלטה מונטסני לצרפת, שם שמשה כראש CNT בגלות עד 1942 והמשיכה לפרסם מאמרים וספרים.
היא נכלאה על ידי משטרת צרפת של וישי בפריגו ובלימוז'.
לאחר שחרורה המשיכה לפרסם ולהיות פעילה בקידום הפמיניזם וחיברה גם דיווחים היסטוריים, עדויות וניתוחים על שנות מלחמת האזרחים והתנועה האנרכיסטית בספרד.
בשנת 1977 שבה לספרד, אך המשיכה לחלק את זמנה בין ספרד לצרפת.
על שמה בית חולים במדריד.
פדריק דקרס הוא אתלט ג'מייקני.
הוא סגן אלוף העולם (דוחה 2019), אלוף חבר העמים (גולד קוסט 2018), אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (טורונטו 2015) ובעל תוצאת השנה בעולם (2019) בזריקת דיסקוס.
מדורג במקום ה-19 בזריקת דיסקוס בכל הזמנים.
באליפות העולם לנוער שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2012 זכה דקרס במדליית זהב בזריקת דיסקוס (1.75 ק"ג) בתוצאה של 62.80 מטר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בטורונטו, קנדה ביולי 2015 זכה דקרס במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.80 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג בסוף אוגוסט הוא סיים במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.22 מטר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 65.77 מטר ועלה ראשון לשלב הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום 34 והאחרון בזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.69 מטר.
בתחרות שנערכה בקינגסטון ב-15 באפריל 2017 קבע דקרס בהדיפת כדור ברזל שיא איש חדש של 20.46 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.83 מטר.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, אוסטרליה בשנת 2018 זכה דקרס במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא משחקים חדש של 68.20 מטר.
בגביע העולם הביניבשתי שנערך באוסטרבה, צ'כיה בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.97 מטר.
בתחרות שנערכה ברבאט, מרוקו במסגרת ליגת היהלום ב-16 ביוני 2019 ניצח דקרס בזריקת דיסקוס בתוצאת השנה בעולם, בשיא ליגת היהלום ובשיא ג'מייקה חדש של 70.78 מטר, לפני דניאל סטול משוודיה (69.94 מטר) ולוקס וייסהיידינגר מאוסטריה (68.14 מטר).
באליפות העולם שנערכה בדוחה בספטמבר 2019 זכה דקרס במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.94 מטר, אחרי דניאל סטול (67.59 מטר) ולפני לוקס וייסהיידינגר (66.82 מטר).
פדרו סרמיינטו דה גמבואה (Pedro Sarmiento de Gamboa; 1532 – 1592) היה חוקר, סופר, היסטוריון, מתמטיקאי, אסטרונום ומדען ספרדי.
מקום הולדתו אינו ברור וייתכן שהיה פונטבדרה, או אלקלה דה אנארס בקסטיליה, שם נודע שמו.
אביו, ברטולומה סרמיינטו, נולד בפונטבדרה ואמו מריה גמבואה נולדה בבילבאו שבחבל הבסקים.
בגיל 18 התגייס סרמיינטו דה גמבואה לצבא המלכותי בזמן המלחמות באירופה.
בשנים 1550–1555 מי שיהיה בעתיד נווט ימי, נלחם בצבאותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה גם מלך ספרד (כקרלוס הראשון).
בשנת 1555 החל את דרכו בחקירות העולם בהפלגה באוקיינוס האטלנטי.
היעד הראשון שלו היה "ספרד החדשה" (מקסיקו), שם התגורר שנתיים.
מעט ידוע על התקופה הזו בחייו, מלבד העובדה שהוא נתקל בקשיים עם האינקוויזיציה.
לאחר מכן הפליג לפרו, שם התגורר למעלה מעשרים שנה, וזכה למוניטין כנווט ימי.
בלימה הואשם על ידי האינקוויזיציה בהחזקת שתי טבעות קסם וקצת דיו קסמים ואפילו בהתיהדות.
לאחר מכן הצטרף למשלחתו של אלברו דה מנדניה שיצאה לדרום האוקיינוס השקט כדי למצוא את הטרה אוסטרליס הלא מוכרת.
אילו עקב מנדניה אחרי ההוראות של סרמיינטו היה מגיע לניו זילנד או לאוסטרליה.
במקום זאת הם גילו את איי שלמה בשנת 1568. המשלחת לא הצליחה למצוא זהב וניסיונות להקים יישוב באיי שלמה הסתיימו בכישלון.
על מנת לקחת לעצמו קרדיט על התגליות, השמיד מנדניה את המחברות והמפות שיצר פדרו סרמיינטו דה גמבואה ונטש אותו במקסיקו.
עם זאת, במשפט שנערך בלימה ניתנה ההכרה בזכויותיו של סרמיינטו בתגליות האלה.
בשנת 1572 הוזמן על ידי פרנסיסקו דה טולדו, המשנה למלך בפרו, לכתוב את תולדות האינקה.
טולדו קיווה שהיסטוריה כזו תצדיק התיישבות ספרדית על ידי חשיפת ההיסטוריה האלימה של האינקה.
סרמיינטו אסף עדויות בעל פה ממקור ראשון מאנשי האינקה וכתב את היסטוריה של האינקה, שמתעדת את כיבושם האלים של האזור.
הספר נכתב בקוסקו, בירת אימפריה האינקה, ארבעים שנה בלבד לאחר בואם של הספרדים הראשונים לעיר.
היסטוריית האינקה של סרמינטו מכילה תיאורים מפורטים במיוחד של תולדות האינקה והמיתולוגיה שלהם.
החסות המלכותית לעבודתו הבטיחה לסרמיינטו גישה ישירה לפקידים הספרדים הגבוהים ביותר בקוסקו.
הדבר אפשר לו לזמֵן ילידים בעלי השפעה, כמו גם את אלה שהיו עדים לנפילת אימפריה האינקה, כך שיוכלו לספר את סיפוריהם.
סרמיינטו דה גמבואה נסע רבות וראיין מספר מנהיגים מקומיים, בהם בני משפחות האינקה המלכותיות, ואת מעט הכובשים הספרדים שנותרו שעדיין התגוררו בקוסקו.
לאחר השלמת הטיוטה הראשונה של הספר, במאמץ חסר תקדים לבסס את האותנטיות הבלתי מעורערת של היצירה, הוא נתן את כתב היד שלו לארבעים ושניים אנשים ילידים לצורך פירושם ותיקונם.
לאחר הקריאה, שהתקיימה ב־29 בפברואר וב־1 במרץ 1572, הופקד כתב היד בידי חבר המשמר האישי של המשנה למלך.
הוא אמור היה לקחת את כתב היד לספרד ולמסור אותו לפליפה השני, מלך ספרד, יחד עם ארבעה בדים מצוירים המציגים את תולדות האינקה ומספר חפצים אחרים שטולדו אסף.
עם זאת, בשל שורה של אירועים חריגים, המסמך הנדיר הזה של תולדות האינקה נעלם במשך מאות שנים.
הוא הפך למפקד התחנה הימית באוקיינוס השקט בשנת 1578, כאשר סר פרנסיס דרייק תקף בחופי פרו ומקסיקו.
סרמיינטו דה גמבואה הפליג מנמל קייאו עם אחד עשר כלי שיט בשנת 1579 כדי לתפוס את דרייק.
הוא לא מצא אותו, ועבר מערבה דרך האוקיינוס השקט, אבל הוא חקר את חופי האוקיינוס השקט לאורך אמריקה הדרומית, ועבר את מצרי מגלן ממערב למזרח בפעם השנייה.
הוא שִרטט מפות חשובות של נקודות רבות במצר, לאחר שייט וחציית האוקיינוס האטלנטי מדרום-מערב לצפון-מזרח, הוא הגיע לספרד בסוף 1580.
לאחר שדיווח על תוצאות משלחתו למלך ספרד פיליפה השני, המלך החליט לבצר את המצר, ובשנת 1581 שלח משלחת של עשרים וארבעה כלי שיט עם 2,500 איש מקדיס, בפיקודם של סרמיינטו דה גמבואה ודייגו פלורס ואלדז .
המשלחת איבדה שמונה כלי שיט בסערה, ודה ואלדז, כתוצאה מיריבות עם סרמיינטו דה גמבואה, נטש אותו עם שנים-עשר כלי שיט בכניסת למצר וחזר לספרד.
עם ארבעה כלי שיט בלבד המשיך סרמיינטו דה גמבואה את ההפלגה והגיע בינואר 1583 לנקודה מתאימה שם הקים מצודה ומושבה שהוחזקה על ידי 300 איש, אותה כינה 'ריי דון פליפה'.
היישוב נכשל זמן קצר לאחר שהוא עזב, וכשביקר בהריסות המקום תומאס קוונדיש בשנת 1587 הוא שינה את שמו ל"נמל הרעב".
בשנת 1584 הפליג סרמיינטו דה גמבואה לאירופה, אך הוא נפל בשבי הצי האנגלי בפיקודו של סר וולטר ראלי ונלקח לאנגליה שם הוצג בפני המלכה אליזבת הראשונה.
הם ניהלו שיחה בלטינית, שהייתה שפתם היחידה המשותפת, ולמרות המדיניות הרשמית של ספרד לשמור בסוד כל מידע הקשור לניווט, הוא שיתף את מפותיו עם הקרטוגרפים האנגלים.
המלכה אליזבת נתנה לו "מכתב שלום" שיישא למלך פיליפה השני מספרד.
בדרכו חזרה לספרד, הוא נלכד על ידי הוגנוטים צרפתים והוחזק בשבי עד 1588. באותה תקופה ספרד הרכיבה את הארמדה הספרדית ותקפה את הצי האנגלי.
אילו נמסר "מכתב השלום" של המלכה אליזבת קוד לכן, ייתכן שלא הייתה פורצת מלחמה.
בינתיים המושבה של דה גמבואה התפרקה עקב רעב; אחד הניצולים חולץ על ידי צי קוונדיש בשנת 1587, ואחד אחר על ידי מריצ'ה בשנת 1589. לאחר שחרורו, הגיש סרמיינטו דה גמבואה תלונה למלך ספרד נגד דייגו פלורס דה ואלדז.
פדרו סרמיינטו דה גמבואה הקדיש את שארית חייו לכתביו וכן פעל בעריכת שירה.
במשימתו הימית האחרונה בשירות המלך הופקד כאדמירל על ארמדה בדרכה להודו.
הוא מת בעת ההפלגה, סמוך לחופי ליסבון.
פדרו גונסאלס לופס (בספרדית: Pedro González López; נולד ב-25 בנובמבר 2002), הידוע יותר בכינויו פֶּדרִי, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר המרכזי וההתקפי בברצלונה מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
פדרו גונסאלס נולד ב-25 בנובמבר 2002 בטגואסטה, טנריף שבאיים הקנריים.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של לאס פאלמאס בשנת 2018 אחרי שעבר מיובנטוד לאגונה.
פדרי חתם לארבע שנים בקבוצה הבוגרת שלה ב-15 ביולי 2019 בגיל 16, שם התאמן תחת פפה מל.
הופעת הבכורה שלו בלאס פאלמאס הגיעה ב-18 באוגוסט 2019 בהפסד 0–1 לוסקה בליגה השנייה.
חודש אחר כך כבש פדרי את שערו הרשמי הראשון בניצחון 0–1 על ספורטינג חיחון ובכך הפך לכובש הצעיר ביותר במדי לאס פאלמאס בהיסטוריה בגיל 16, תשעה חודשים ו-23 ימים.
ב-2 בספטמבר 2019 הגיעה ברצלונה להסכם עם לאס פאלמאס על העברתו של פדרי ב-1 ביולי 2020 תמורת חמישה מיליון אירו, בנוסף לבונוסים התלויים בסעייפים שונים.
פדרי חתם על חוזה לשנתיים והועלה ישירות לקבוצה הבוגרת, שם קיבל את החולצה מספר 16. הופעת הבכורה שלו הייתה ב-27 בספטמבר כשהחליף את פיליפה קוטיניו בניצחון 0–4 על ויאריאל במחזור הראשון של עונת 2020/2021. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-17 באוקטובר 2020 הוא פתח לראשונה בהרכב בהפסד 0–1 לחטאפה.