tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיאודור רכש את השכלתו המוזיקלית אצל סבסטיאן אנטון שרר, נגן העוגב של קתדרלת אולם ומלחין בעל שם.ב־1678 הצטרף לתזמורת וורטמברג שבשטוטגרט, בתחילה כמתלמד.
בעקבות הצלחת יצירת הבלט שלו בעלת הסגנון הצרפתי Le rendez-vous des plaisirs נשלח להתמקצע בפריז בסביבות שנת 1684, הלחין מספר יצירות להופעות בלט דה קור עם מאסטרי ריקוד צרפתיים.
עם שובו לשטוטגרט ב־1686 מונה לסגן מנהל התזמורת.
ב-1688 מונה למלחין חצר (Hofkomponist), וב־1690 מונה רשמית לתפקיד.
בתקופת שלטונו של הדוכס פרידריך קארל מווירטמברג-שטוטגרט, הוביל יחד עם יוהאן כריסטוף פץ את קידום הסגנון המוזיקלי הצרפתי בחצר, תוך שיתוף פעולה עם הרקדן הצרפתי שארל דומנואר והמלחין יוהאן פישר (תלמידו של ז'אן-בטיסט לולי).
ב־1709, פוטר במסגרת צמצומים שנערכו עם הבטחה לשכר שנתי של 300 זהובים "עד לזמנים טובים יותר".
בין 1712–1717 רשום כחבר בתזמורת באדן-דורלאך הסמוכה.
שב לשטוטגרט בראשית 1717. ב־1725 הציע לאברהרד לודוויג, דוכס וירטמברג להקים אנסמבל טקסים קטן.
כיהן כסגנו של יוהאן קריסטוף פז , מנצח תמורת וורטמברג.
מת ב-13 במאי 1732 בלודוויגסבורג.
יצירותיו, הכוללות קנטטות, מוזיקה קאמרית ויצירות אינסטרומנטיות, משקפות השפעות בולטות של המוזיקה הצרפתית מתקופת לואי הארבעה עשר בשילוב אלמנטים איטלקים ותואמת לתקופה, עם דגש על יצירות לויולה דה גמבה.
עבודתו תועדה בלקסיקונים מוזיקליים מהמאה ה-18, בהם החיבור של יוהאן גוטפריד ולתר מ-1732 שהגדירו כ"מלחין בעל מוניטין".
תיאודור שרייר היה אדריכל אוסטרי במקצועו.
הוא ורעייתו אנה נספו בשואה.
תיאודור שרייר נולד למשפחת סוחרים יהודית.
אביו, מוריץ שרייר, היה יליד יוויצ'קו שבמוראביה ואמו רגינה לבית אלר נולדה בברטיסלאבה.
היו לו ארבעה אחים, ברטהולד, רודולף, אלויס ומקס, ואחות אחת, מרי.
הוא למד בבית ספר ריאלי גבוה ובשנים 1891–1896 למד אדריכלות באוניברסיטה הטכנולוגית של וינה.
בשנים האחרונות ללימודיו זכה למלגת ראש העיר, וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1897.
לאחר לימודיו שירת בצבא אוסטריה-הונגריה במחלקות בנייה שונות בווינה, קרקוב וסרייבו.
הוא נשא לאישה את אנה לבית טורנאו, ילידת קולין (1878), ובשנת 1901 נולד בנם, אוטו שרייר.
בשנים 1899–1906 ניהל משרד אדריכלות משותף עם ארנסט לינדנר, תחת השם "לינדנר ושרייר", והם השתתפו בתחרויות תכנון רבות.
לאחר מכן פתח משרד עצמאי וביצע פרויקטים ציבוריים רבים.
פרויקט הדגל שלו היה תכנון בית הכנסת בסנקט פלטן, שנבנה בשנים 1912–1913 יחד עם האדריכל ויקטור פוסטלברג.
השניים זכו בתחרות לתכנון המבנה בשנת 1911. העיצוב הושפע מהתוכנית שלהם לבית הכנסת בטריאסטה, שם זכו במקום השני.
לפי הלקסיקון הביוגרפי האוסטרי, המבנה משלב חזית קלאסיציסטית עם כיפה מרכזית נאו-בארוקית, ונחשב לאחד מבתי הכנסת הבולטים שנבנו באוסטריה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לתפקיד במפקדת הבינוי הצבאית.
בתקופה שבין שתי המלחמות שימש כראש המשרד הטכני של הקרדיטאנשטלט האוסטרי למסחר ותעשייה.
בנו, אוטו שרייר, למד בגימנסיה בדבלינג וסיים בהצלחה בשנת 1919. לאחר מכן למד מתמטיקה באוניברסיטת וינה, ובסיום הדוקטורט קיבל מינוי כמרצה באוניברסיטת המבורג והמשיך שם את עבודת ההבלטה שלו.
בשנת 1928 מונה לפרופסור באוניברסיטת רוסטוק.
בין עמיתיו וחבריו נמנו המתמטיקאים אמיל ארטין וקרל מנגר.
בשנת 1928 נשא לאישה את אדית לבית יעקובי, אך באותה שנה חלה ונפטר ב-2 ביוני 1929 ממחלה זיהומית קשה.
בתם המשותפת אירנה נולדה חודש לאחר מותו, ב-1 ביולי.
בינואר 1939 היגרו אדית ובתם לארצות הברית.
אדית נישאה בשנית לאוסוולד יונאס, מוזיקולוג יליד אוסטריה.
אירנה נישאה לימים למתמטיקאית האמריקאית דנה סקוט (ילידת 1932), אותה פגשה בפרינסטון, באוקטובר 1959.
בתקופת גרמניה הנאצית נאסר עליו לעסוק במקצועו בשל יהדותו.
בני הזוג שרייר גורשו מדירתם והועברו לדיור כפוי ברחוב ליכטנאואר 7/8 בלאופולדשטאדט, הרובע היהודי של וינה.
ב-10 באוקטובר 1942 גורשו לגטו טרזין, שם נרשמו במספרי טרנספורט 207 ו-208. אנה שרייר נפטרה כשבועיים לאחר הגעתה, ותיאודור נפטר ב-22 בינואר 1943, לאחר שלושה חודשים קשים של רעב, קור ותנאי תברואה ירודים.
על פי התעודות שנשתמרו, אנה נפטרה מדלקת הקיבה והמעיים ותיאודור מדלקת קרום המוח.
אחיו של תיאודור, אלויס, מקסימיליאן וברטהולד, נרצחו אף הם בתקופת השלטון הנאצי.
1899: בית חולים לכולרה בקרקוב
1904: מקום מגוריו של מפקד הקורפוס בסיביו
1905: בניין משרדים ומגורים של הקהילה היהודית בביילסקו-ביאלה
1906: בית כנסת תלמוד-תורה-שולה, מלצגאסה 16, וינה ב'.
1907: בית כפרי בהדרסדורף-ויידלינגאו, פנצינג.
1907: בית ספר יסודי ותיכון בסקוצ'וב
בית הכנסת של סנט פלטן הוכרז כמבנה לשימור בשנות ה-80 של המאה ה-20, ועבר תהליך שימור ושחזור מקיף.
עם זאת, לא ניתן היה לשחזר את ויטראז'י אר נובו המקוריים של המבנה.
ב-27 בינואר 2014 הוצבה לוחית זיכרון על בית ברחוב שטינגלגאסה 11 ברובע פנצינג של וינה.
טקס ההנצחה אורגן על ידי ארגון אסירי מחנות הריכוז (KZ-Verband), והשתתפו בו ראשת הרובע אנדראה קלכברנר, אבֵלינה מרהוט מהקרן הלאומית של רפובליקת אוסטריה לקורבנות הנאציזם, ויאן בראון.
במהלך הטקס שר מקהלת בית הספר BRG 14 שברחוב לינצר, לצד מקהלת Via Lentia.
באנליזה, ובפרט בגאומטריה דיפרנציאלית, תיאור פרמטרי של עקום הוא תיאור מפורש של משתני העקום באופן התלוי בפרמטר, במקום תיאור הנתון על ידי פונקציה סתומה.
המעבר מתיאור של עקום על ידי תיאור מילולי או על ידי משוואה יחידה לתיאור פרמטרי נקרא "פרמטריזציה".
משוואות פרמטריות של עקומים משמשות במספר ענפים במתמטיקה ובפיזיקה, לעיתים כשהן מחליפות את התיאור הסתום של העקום.
אחד הענפים בו נעשה שימוש רב בפרמטריזציה של עקומים הוא אנליזה וקטורית, למשל לצורך חישובו של אינטגרל קווי.
בקינמטיקה עושים שימוש במשוואה פרמטרית כאשר קובעים את הקואורדינטות, מהירות וכל מידע אחר הנוגע לגוף המצוי בתנועה.
המשוואה הפשוטה ביותר עבור פרבולה היא:
משוואה זו יכולה לעבור פרמטריזציה (תהליך שבו מוסף לה פרמטר כלשהו) באמצעות שימוש בפרמטר החופשי , ולפיכך ניתן לקבוע כי:
שימוש זה בפרמטר לא יעזור כלל וכלל, כיוון שהיא משאירה באותו המצב רק עם אות אחרת.
לעומת זאת, בעזרת הפונקציה הדו-ריבועית הבאה:
ניתן לפשט את המשוואה על ידי שימוש ב-:
זהו תיאור בכלים ריבועיים, שהוא פשוט הרבה יותר.
על אף שהדוגמה שלמעלה נראית טריוויאלית, יש להשוותה מול הפרמטריזציה של המעגל בעל הרדיוס :
כדי לתאר עקומות במרחבים מרובי ממדים נוח להשתמש במשוואות פרמטריות.
מתארת עקומה במרחב תלת-ממדי, שצורתה היא סליל בעל רדיוס העולה ב- יחידות עבור כל סיבוב.
ביטויים כגון אלו שלמעלה נכתבים בדרך כלל בצורה הבאה:
דרך זו לביטוי עקומות היא מעשית ויעילה; לדוגמה, ניתן לבצע אינטגרציה וגזירה של עקומות כאלה במקביל.
באופן זה, ניתן לתאר את המהירות של חלקיק בעקבות תהליך הפרמטריזציה כך:
באופן כללי, עקומה פרמטרית היא פונקציה של פרמטר עצמאי אחד.
הרעיון המקביל של שניים (או יותר) פרמטרים עצמאיים נקרא משטח פרמטרי.
המרה של שתי משוואות פרמטריות למשוואה אחת
המרה של קבוצת משוואות פרמטריות למשוואה אחת כוללת את מציאת הפתרון של אחת המשוואות (בדרך כלל הפשוטה מביניהן) עבור הפרמטר.
לאחר מכן, הפתרון של הפרמטר מוכנס למשוואה שנותרה, והתוצאה של התהליך הזה היא פישוט המשוואה שהתקבלה.
הפרמטר אף פעם לא קיים כאשר המשוואה היא יחידה (כלומר, הוא חייב "להתבטל" במהלך ההמרה), ובמילים אחרות: חובה לפתור את המשוואות הסימולטניות עבור הפרמטר, והתוצאה תהיה משוואה אחת.
במקרה שיש מגבלות על הערך שהפרמטר יכול לקבל, יש צורך לבצע פעולות נוספות.
תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי היא כתובת המיוחסת לאוגוסטוס קיסר ובה דיוקן עצמי ופירוט הישגיו של אוקטביאנוס – לימים הקיסר אוגוסטוס, הפרינקפס הראשון של רומא העתיקה, הכתובה בגוף ראשון.
הטקסט לא נכתב כאוטוביוגרפיה, אלא כתיאור תעמולתי של הפרינקפס כראשון בעם הרומי (Populus Romanus).
בתחילת הכתובת יש הקדמה קצרה, גוף הכתובת מכיל 35 פסקאות ולבסוף יש נספח.
הפסקאות מקובצות לפי נושאים וניתן לחלקן בצורה הבאה: פסקאות 2–14 מתארות את הקריירה הפוליטית של אוגוסטוס; פסקאות 15–24 מתארות את מעשיו ותרומתו למען הציבור; פסקאות 25–33 מתארות את הישגיו הצבאיים והדיפלומטיים; ופסקאות 34–35 מסכמות את יחסו של העם הרומי למעשיו של אוגוסטוס.
הנספח (שייתכן כי לא נכתב בידי אוגוסטוס) כתוב בגוף שלישי, ומונה את ההוצאה הכספית של אוגוסטוס לטובת העם הרומי, לבניית מבני ציבור ולשיקומם וכן לעזרה לקהילות שנפלו קורבן לאסונות טבע.
הטקסט פותח בתיאור השתלבותו של אוקטביאנוס בפוליטיקה של הרפובליקה הרומית המאוחרת בגיל 19 (לאחר רצח אביו המאמץ יוליוס קיסר), בה מילא תפקיד "על דעת עצמו" ו"על חשבונו".
המהלך שהתחיל אוקטביאנוס ביוזמתו בגיל 19 קיבל במהרה את ברכתו של הסנאט הרומי – אף כי הברכה ניתנה בכפייה ולא מרצון.
משם ממשיך אוגוסטוס ומפרט את כל המשרות והתפקידים שהסנאט והעם הרומי הפקידו בידיו: אף אחד לפניו לא השיג עמדה דומה במדינה הרומית, אף אחד אחר לא השיג ניצחונות רבים כל כך, או קיבל כבוד רב כל כך.
בשנה ה-76 לחייו, זמן קצר לפני מותו ולאחר שסיים להכניס את התיקונים האחרונים בטקסט של הכתובת, עדיין היה אוגוסטוס הדמות הדומיננטית ללא עוררין בזירה הפוליטית.
תחת הנהגתו של אוגוסטוס הגיעה האימפריה הרומית לשיא עוצמתה, יציבותה ויוקרתה – הן בפנים והן בחוץ.
לשטחיה הגיעו משלחות מעמים רחוקים כדי לחלוק לה כבוד, כגון משלחות מהרי הקווקז, מעבר לנהר דון ומהודו.
קיומן של מעלות אלו באוגוסטוס הן ההצדקה לדרגה הייחודית שלו במדינה, והוא אף הוכר כ"אבי האומה" (Pater Patriae).
עד סוף חייו נבחר אוגוסטוס 13 פעמים לקונסול ו-21 פעמים התקבל כאימפרטור (Imperator – מפקד מנצח).
כל שרידי הכתובת נמצאו בפרובינקיית גלטיה שבאסיה הקטנה.
חלק גדול מהטקסט החרות בכתובת היה מוכר להם: מעשיו העל־אנושיים של אוגוסטוס סופרו שוב ושוב.
פקידי הפרובינקיה העבירו בכל מקום במחוז החלטות לכבוד שליטם הרחוק והציבו את פסליו במקומות מכובדים.
ליד פסלים אלו הוקמו מזבחות, ולפניהם התכנסו תושבי המחוז מדי שנה כדי להישבע אמונים לו ולילדיו, תוך שהם מבטיחים להגן עליו ולוּ גם במחיר חייהם.
שלושת המקורות העיקריים על אודות תקופתו של אוגוסטוס הם כתביהם של קסיוס דִיוֹ (Cassius Dio), סווטוניוס (Suetonius), והכתובת הנוכחית.
מקריאה בשניים הראשונים ניכר שסווטוניוס – וייתכן שאף היסטוריונים רומאים אחרים – נעזרו בכתובת המקורית, או בעותקים ממנה בארכיונים האימפריאליים ברומא, בבואם לכתוב את כתבי ההיסטוריה שלהם.
יתרונה של הביוגרפיה שכתב סווטוניוס הוא בהצגתם של מקורות העוינים לאוגוסטוס, כגון מכתבים ו"עקיצות" שנכתבו על ידי אנטוניוס ואחרים, כמו גם ציטוטים ומובאות ממסמכיו של אוגוסטוס עצמו.
אף על פי כן, קשה מאוד להשתמש בביוגרפיה זו ליצירת רצף היסטורי.
גם לחיבורו של קסיוס דיו מהמאה ה-3 לספירה, למרות חשיבותו ביצירת רצף היסטורי לתקופתו של אוגוסטוס, מגבלות חמורות, זאת בעיקר משום שדִיוֹ מושפע מרצונו לתאר את אוגוסטוס כשליט אידיאלי, ולאור החירות הספרותית שנטל לעצמו.
בעיות אלו מונעות יצירת רצף זמנים אמין של האירועים הפוליטיים בזמנו של אוגוסטוס, כאשר אפילו באירועים מרכזיים, כמו "הקנוניה של מוּרֵנָה" רב הנסתר על הנגלה לחוקר המודרני.
הכתובת אינה פותרת בעיות אלו כיוון שאף היא אינה מדייקת בתיאור תקופתו של אוגוסטוס.
למרות זאת היא כונתה בידי החוקר הגרמני המוערך מומזן "מלכת הכתובות", והיא מאפשרת להבין טוב יותר את תקופתו של אוגוסטוס ממספר סיבות:
הכתובת מאפשרת הצצה לחשיבה הפוליטית של אוגוסטוס במילותיו הוא.
מהשוואה עם כתובות אחרות, מטבעות, שירה, אומנות וארכיטקטורה, ניתן להיווכח שהנושאים בהם התמקד אוגוסטוס בתארו את קורותיו, אכן ניכרים בחשיבותם במגוון של ספרות וממצאים בני זמנו.
אין המחקר מניח שהדבר נובע מהצלחתה של "התעמולה" של אוגוסטוס, אלא מהיווצרותה של הסכמה בנוגע לשפה חזותית ודרך ביטוי רשמית, שאומצו על ידי קבוצות רבות ושונות.
להסכמה זו שותפים מעמדות גבוהים ברומא העתיקה כגון הסנאט, מעמד הפרשים וגם שכבות נמוכות יותר בעם, בייחוד מתיישבים בפרובינקיות.
נושא חשוב אחד המבוטא בשפה דומה הן בכתובת והן בכתובות על מטבעות, בספרות, ב"צוהר לאומות" (porticus ad nationes) ובמפתו של אגריפה הוא הנושא האימפריאלי: כיבוש העולם.
נושאים אחרים הם חזרה לשלטון תקין ברומא לאחר שנים רבות של מלחמות אזרחים שהעיקו על הרפובליקה המאוחרת, חזרה למנהגי הדת הישנים ושחזורם של מבני ציבור שניזוקו.
טקיטוס על טענותיו של אוגוסטוס בכתובת
כמאה שנים לאחר "תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי" דחה ההיסטוריון טקיטוס את כל שתיאר אוגוסטוס בכתובת כדברים שטחיים.
טקיטוס טען שכל אותה רשימה ארוכה של תארים, כיבודים ומעשים אינה אלא קליפה חיצונית.
לטענתו, אלו שיעמיקו במהותם האמיתית של חיי אוגוסטוס יגיעו למסקנות שונות מאוד.
הם לא יוכלו לשכוח כיצד אוקטביאנוס, שנודע מאוחר יותר בשם אוגוסטוס, החליף צדדים ללא שום נקיפות מצפון בקרבות הפוליטיים של ימי צעירותו.
הם יזכרו כיצד - בלי שום אישור רשמי - גייס חיילים באמצעות שוחד, ובנה את ממשלתו הראשונה בכחש, כביכול למען חזרה למשטר רפובליקני.
לדבריו בין תכונות אופיו נמנו בוגדנות, צביעות כלפי יריביו הפוליטיים ואכזריות כלפי אזרחים מן השורה — בכל פעם שנקיטה באלו קידמו אותו בחתירתו הבלתי נלאית לצבירת כוח.
בסופו של דבר הביא אותו שימוש בהונאה לניצחון על כולם, כולל מרקוס אנטוניוס ומרקוס איימיליוס לפידוס, בעלי בריתו, בהפלת הרפובליקה.
למרות השלום ששרר לאחר מכן, הייתה העלות בחיי אדם גבוהה - הן מבית והן מחוץ לרומא - חיילים רומיים רבים נהרגו כמו גם יריביו הפוליטיים של אוגוסטוס.
רק חמש שנים לפני מותו של אוגוסטוס נחלו הרומאים תבוסה מבישה ואבדות נוראות כאשר שבטים גרמאניים מחצו את לגיונותיו של וארוס בקרב יער טויטובורג.
טקיטוס מתאר את אוגוסטוס כמנהיג חזק המודע לכוחו – מרחק רב מהדמות האידיאלית שצוירה בהצהרות הרשמיות — דמות שכביכול כל מטרותיה הפוליטיות היו מוכוונות רק מדאגה לרווחת העם הרומי.
אם מסתכלים מתחת לציפוי של ביטויים נשגבים, האיש הניכר מתיאורו של טקיטוס לוקה מאוד מבחינה מוסרית.
עם זאת, גם נאמניו וגם מבקריו מסכימים שאוגוסטוס היה הכוח המניע מאחורי האירועים ברומא בשלהי הרפובליקה הרומית ובתחילת תקופת הקיסרות.
מאז הירצחו של יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס, כאשר נכנס אוקטביאנוס בסערה לחיים הציבוריים מעולם לא עזב את הבמה הפוליטית.
לאחר 30 לפנה"ס כבר לא נותרו לו יריבים.
שאלת מטרתה של הכתובת, מסמך שכולו קידום עצמי ושיפורסם רק לאחר מותו, העסיקה חוקרים במשך שנים רבות.
ככל הנראה להשערה האחרונה משקל יתר לעומת קודמותיה.
זאת בהינתן העובדה שבמשך שנות שלטונו הארוכות של אוגוסטוס, שהתפרשו על יותר מחצי מאה, התפתחה שיטת ממשל חדשה שלא תוארה באופן שיטתי בשום מקום.
אוגוסטוס רצה להשאיר אחריו דין וחשבון על יצירתו המדינית ובמקומות מספר בכתובת רמז שרומא נכנסה לעת חדשה.
לכן יכולה הכתובת להיקרא כתיאורה של התקופה והממשל שנוצר בה: הפרינקיפט (Principate).
לאורך כל הכתובת ניתן הכבוד למסורת הרפובליקנית, ומנהג האבות (Mos Maiorum) הוא נקודת המוצא לרוב או אף לכל פעולותיו של אוגוסטוס.
שום תפקיד חדש לא הומצא ושום תפקיד ישן לא בוטל.
אפילו מושג הפרינקפס (Princeps) היה קיים בשיח הפוליטי הרומאי.
העם והסנאט הרומי ממלאים תפקיד חשוב בניהול המדינה ומוזכרים כמשתתפים לאורך כל המסמך.
אוגוסטוס מציג את כל המרכיבים האידאולוגיים שעומדים מאחורי המשטר שיצר: גבורה, חסד ורחמים למנוצחים במערכות הצבאיות, חוק, יושר וצדק בעניינים אזרחיים, ואדיקות בענייני הדת.
הוא מתאר לא רק כיצד תפקד הפרינקיפט בזמן שלטונו אלא גם את התבנית לתפקודו ופעולתו של משטר זה בעתיד.
אוגוסטוס דאג לא רק לעתיד הרחוק, אלא ייתכן שגם ליורשו המיידי – טיבריוס.
אוגוסטוס מונה במסמך את הפעולות הנכונות שעל הפרינקֶפְּס לבצע ונראה שטיבריוס מילא אחריהן בקפדנות, כמו בארגון מחדש של אספות העם (ה-Comitia), שמירת הגבולות הנוכחיים של האימפריה וזניחת כיבוש בריטניה.
בישיבת הסנאט הראשונה לאחר מותו של אוגוסטוס, ב-19 באוגוסט 14, הקריא דרוסוס הצעיר, בנו של טיבריוס, את צוואתו של אוגוסטוס ושלושה מסמכים אחרים שהשאיר אוגוסטוס למשמרת אצל הבתולות הווסטליות.
מסמכים אלו מתוארים על ידי סווטוניוס — כשהראשון כלל הנחיות ללוויה, השני היה צוואתו, השלישי היה "תקציר ההשגים", והרביעי כלל "דין וחשבון קצר של כל האימפריה".
אוגוסטוס ביקש שהכתובת תחרט על שני עמודי ארד ותוצב לפני המאוזוליאום שלו שבשדה מארס.
השימוש בארד העמיד את הכתובת בשורה אחת עם מסמכים משפטיים ורשמיים אחרים ברומא והעביר מסר של עמידות וקדושה.
בבחירה בארד, הציב אוגוסטוס את הדו"ח שלו במעמד גבוה, המזכיר את הסמכות המוסרית שניתנת למסמכים שנכתבו על מתכת זו, בהתאם לשאיפתו לשמש דוגמה ומופת מוסריים לחברה.
עוד בטרם הוצבה ה-Res Gestae לפני המאוזוליאום, זמן מה לאחר מותו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה, הוצב שם עותק שיש של "מגן המידות" (Clipeus Virtutis) שהוענק לאוגוסטוס בשנת 26 לפנה"ס.
כן נמצאו שרידים של עותק אבן של זר הדפנה שהיה מונח על דלת ביתו של אוגוסטוס על גבעת הפאלאטיום, מה שמרמז שהכניסה לקברו ייצגה את הכניסה לביתו – לפי האמונה הרומית הרווחת שהבית והקבר הם מקומות מגוריהם של החיים והמתים בהתאמה.
הישגיו של אוגוסטוס לא היו היחידים שהוצגו מחוץ למאוזוליאום.
סדרה שלמה של כתובות הציגה את ההישגים (res gestae) של אחרים במשפחתו, חלקם הוצבו לפני ה-Res Gestae וחלקם מאחוריו.
הללו כללו את עמודי הארד שהוצבו בהוראת הסנט בעקבות מותו בטרם עת של גרמניקוס (יורשו של טיבריוס) ב-19 לספירה, ליד עמודים דומים שהוצבו לכבוד גאיוס ולוקיוס שאף הם מתו טרם זמנם.
כל הכתובות הללו התמקדו בעיקר בהישגים צבאיים ובכיבושים בנכר, בדומה להתמקדות בנושאים אלו בכתובת, או בלווית אוגוסטוס שם נישאה דמותו, עשויה משעווה, בלבוש של מצביא מנצח ובה הוצגו דמויות העמים שנכבשו על ידי פומפיוס כך שניתן היה לערוך את ההשוואה (המחמיאה) למספר העמים שכבש אוגוסטוס.
כתובות נוספות הוצבו על קירות המאוזוליאום ותיארו את הישגיהם הצבאיים של מרקוס ויפסניוס אגריפה, דרוסוס יוליוס קיסר, לוקיוס, גאיוס וגרמניקוס.
מתקבל על הדעת שלוויות קיסריות היו אירועים שנתנו להמון הנוכח הזדמנות לרענן את זיכרונו בהישגיהם של אוגוסטוס ומשפחתו.
בנוסף, ייתכן שכתובות אלו היו באור הזרקורים אף תכופות יותר, קרי בהקרבת הקורבנות השנתית במאוזוליאום בימי השנה למותם של אישים אלו.
אי לכך, אין הכתובת של אוגוסטוס עומדת בפני עצמה, אלא היא חלק מאוסף של כתובות המציג את הישגיהם של יורשיו העתידים, וכעומדת לצידם של שני אובליסקים שהובאו כשלל וכעדות לניצחון על קלאופטרה ואנטוניוס.
הכתובת של אוגוסטוס מציגה הישגים העולים על כל האחרים, אך יחדיו מייצגות כל הכתובות את הישגיה של משפחת אוגוסטוס.
בדרך זו, אוסף הכתובות המוצגות במאוזוליאום תורם ליצירת השושלת האוגוסטיאנית בהציגו לצופה דוגמאות של אנשי מופת ומצדיק את מקומה החשוב של משפחת אוגוסטוס.
הכתובת לא השתמרה בצורה של מסמך ושום שריד לא נותר ממנה ברומא.
הכתובת הגיעה לידינו דרך שלושה עותקים, כולם מהפרובינקִיָה גלטיה שבמרכז אסיה הקטנה.
עותק ה-Res Gestae שנמצא באנקירה (Ancyra) נכתב בלטינית וביוונית, הוצב במקדש לרומי ולאוגוסטוס, וידוע בשם "האנדרטה מאנקירה" (Monumentum Ancyranum) — מלכת הכתובות לדעתו של מומזן.
עותק נוסף, בלטינית, נמצא באנטיוכיה שבפיסידיה (Pisidian Antioch), קרוב לוודאי בדרך המובילה למקדשו של אוגוסטוס, וידוע בשם "האנדרטה מאנטיוכיה" (Monumentum Antiochenum).
העותק השלישי, בגרסה יוונית, נמצא באפולוניה (Apollonia או Sozopolis ב-Pisidia, כיום אולובורלו (בטורקית: Uluborlu) בבסיסו של מקבץ פסלים של אוגוסטוס ובני משפחתו, וידוע "
העותק החשוב ביותר לשחזור הכתובת השתמר באניקרה.
אף שגם הלטינית וגם היוונית שבו ניזוקו, שני המקורות האחרים של הטקסט מאפשרים שחזור חלק ניכר מהטקסט שניזוק בדרגת אמינות גבוהה.
למרות שונוּת מעטה בטקסט בין שלוש הכתובות שהשתמרו, נראה שכולן נובעות ממקור משותף ואין סיבה לפקפק בטענה המועלית במשפט הראשון של הכתובת כי היא עותק של הכתובת שהוצבה ברומא לפי הוראותיו של אוגוסטוס.
כאשר התקבלה ההחלטה להוציא לאור את הכתובת בגלטיה, הכרח היה לייצר גרסה גם ביוונית בנוסף למקור הלטיני.
אומנם ניתן היה להציג את הכתובת בלטינית בערים החשובות ביותר, כמו אנקירה, או במקומות בעלי אוכלוסייה גדולה דוברת לטינית כמו אנטיוכיה (בה הייתה קולוניה רומאית), אך יוונית הייתה שפת הכתב ב ולכן צריך היה לתרגם את הכתובת ליוונית עבור רוב הקוראים המקומיים.
ייתכן שהתרגום הוכן ברומא לפי הוראותיו של אוגוסטוס, אך לאור אי-הדיוקים בתרגום סביר יותר שהוכן באופן מקומי.
אנקירה (אנקרה המודרנית) הייתה בירתה של פרובינקיה גלטיה, עיר חדשה שנוסדה על ידי אוגוסטוס עצמו ב-25 לפנה"ס, באתר בו הייתה מצודה חזקה בעבר.
הכתובת התגלתה לראשונה למערב על ידי אוֹזְ'יֶה חִיסְלֵן דה בוּסְבֶּקֱה (הולנדית: Ogier Ghiselin de Busbecq), מלומד הולנדי שנשלח ב-1555 על ידי פרדיננד השני לחצרו של הסולטאן סולימאן הראשון.
הכיתוב הלטיני, שהועתק מהמקור ברומא, נכתב בשני חלקים כשכל חלק כולל שלוש עמודות, כל אחת בערך ברוחב של 1.17 מטר הכוללות 43–54 שורות טקסט.
החלק הראשון כולל את הפרקים 1–18, השני את הפרקים 19–35 ולאחריהם הנספח.
הכותרת נכתבה באותיות גדולות שנפרשו על פני שלוש שורות לאורכן של שלוש העמודות הראשונות ונצבעו בצבע אדום כדי להבליטן, דבר שניכר היה עדיין ב במקומות רבים בכתובת.
הכיתוב היווני נפרש על כ-20.5 מטרים, כולל 19 עמודות כל אחת ברוחב של כ-95 סנטימטרים, הכוללות עשרים עד עשרים וחמש שורות (למעט העמודה האחרונה בת תשע שורות).
גם כאן הכותרת נכתבה באותיות גדולות לרוחב הכיתוב.
בדומה לכתובת ברומא, הוזמן הקורא להשוות את מפעלותיו של אוגוסטוס למעשיהם של נכבדים מקומיים.
בייחוד חלוקת התבואה בשנים 25–26 לספירה על ידי אמינטס בן גאיזטודיאסטס (Amyntas son of Gaizatodiastes) שניתן להשוותה לחלוקת התבואה לפלבס על ידי אוגוסטוס, בייחוד כשהכתובת היוונית השתמשה במילה הלטינית modius במקום במקבילתה היוונית μέδιμνος.
המקדש שבו הוצבה הכתובת הוסב לכנסייה ב וב נוסף לידו מסגד, שינויים שעזרו לשמר את הכתובת.
אנטיוכיה שבפיסידיה () נוסדה על ידי האימפריה הסלאוקית ב ונוסדה מחדש כקולוניה של אזרחים רומאים על ידי אוגוסטוס (קולוניה קיסריה - Colonia Caesarea) למען יוצאי הלגיונות ה-5 וה-7 בשנת 25 לפנה"ס.
אנשי הצבא המשוחררים, אשר היוו את עילית העיר, ניסו לשַמר את קשריהם עם רומא ובחרו אנשים ידועים מהעילית של רומא, כמו פובליוס סולפיקיוס קוויריניוס (Publius Sulpicius Quirinius) ודרוסוס הבוגר, לשמש מגיסטראטים בעירם.
העיר, שכמו רומא משתרעת על שבע גבעות, הציגה עצמה כרומא בזעיר אנפין, עד כדי כך ששכונות בעיר נקראו על שם מקומות ידועים ברומא.
לכן, משוער שהצגת ה-Res Gestae בעיר ביטאה את השאיפה לחקות את רומא ולחזק את הקשרים עם הבירה.
הכתובת בלטינית בלבד נכתבה על לוחות אבן גיר בעשר עמודות, כשהכותרת נכתבה בארבע שורות מעל שתי העמודות הראשונות.
הכותרת נכתבה באותיות בגובה 1.9–4 ס"מ לעומת יתר הכיתוב שנע בין 1.2–1.8 ס"מ (כאשר מצורת החציבה נראה כי הלוחות נכתבו על ידי ארבעה סתתים שונים) והאותיות נצבעו בצבע אדום.
שִׁבְרֵי הכתובת התגלו לראשונה ב-1914 על ידי ויליאם מיטשל רמזי (William Mitchell Ramsay).
לא ידוע הרבה על אפולוניה (
Apollonia או Sozopolis בפיסידיה, כיום Uluborlu) אך נראה שנוסדה על ידי יוונים ב נוספה לגלטיה תחת שלטונו של אמינטס מגלטיה (Amyntas of Galatia) ומתיישבים רומאים יוּשבו בעיר על ידי אוגוסטוס.
רק שרידים מעטים נותרו מהכתובת באפולוניה: הכתובת הוצמדה למעמד רחב (כ-4.45 מטר) שעליו הוצבו חמש דמויות מהמשפחה הקיסרית.
בראש הכתובת היו שמותיהם של הפְּסלים ומתחתיהם הכתובת הפרוסה על שבע עמודות, כאשר לא ברור האם הנספח היה חלק מהכתובת.
כיוון ששלושת העותקים ששרדו נמצאו כולם בגלטיה, נשאלה במחקר השאלה כיצד הופצה הכתובת אל מחוץ לרומא.
שונה הדבר אם ההוראה להפיץ את הכתובת ברחבי האימפריה באה מגוף רשמי, כמו הסנאט, או שההחלטה להציג לראווה את הכתובת הייתה יוזמה מקומית של האוכלוסייה בקולוניות.
אלו אינן האפשרויות היחידות: ייתכן גם שהייתה זו יזמה של נציב הפרובינקיה וכיוון שכל העותקים נמצאו בפרובינקיה אחת אפשרות אחרונה זו נראית סבירה.
הכותרות של הכתובות בלטינית: "מתחת כתובים הישגיו של אוגוסטוס האלוהי ...
כפי שנכתבו על שני עמודי ארד שהוצבו ברומא" מעידות שהכתובות לא הסתירו את עובדת היותן מבוססות על מקור ברומא.
ההנחה שרַווחה במחקר הייתה שבהוראת גוף רשמי ברומא, הופצו עותקי הכתובת בכל רחבי האימפריה.
מכאן מסקנת המחקר הקודמת שרק צירוף מקרים גרם שכל שלוש הכתובות שבידנו שרדו בפרובינקיה אחת.
אולם, הנחה זו מתבססת על הכיתוב הלטיני בלבד, כיוון שקריאה מעמיקה של הכיתוב היווני מגלה שדבריו של אוגוסטוס מותאמים באמנות לקהל המרוחק מרומא.
בייחוד נראה שהנספח נוצר במיוחד עבור הקוראים בפרובינקיות.
ניכר שהנספח לא נכתב על ידי אוגוסטוס: ראשית, הוא כתוב בגוף שלישי, להבדיל מהגוף הראשון, בו כתובה יתר הכתובת.
בנוסף, גם בתוכנו של הנספח ניכר שינוי בדגש – מהעיר רומא, כאשר אף שרוב ההוצאות המוזכרות רלוונטיות עדיין לרומא, החלק הרביעי ביוונית (אך לא בכיתוב הלטיני) מזכיר עזרה לערים בפרובינקיות שסבלו מרעידות אדמה ומשרפות.
עזרה כזו לפרובינקיות מצוינת גם במקורות אחרים.
בעיה נוספת בהנחה שהכתובת הופצה בכל רחבי האימפריה היא שככלל, מסמכים לא הופצו בדרך זו: המדינה הרומית לא הפיקה הוראות חובקות אימפריה להפיץ מסמכים בכיתוב על אנדרטאות.
אם נבנו כתובות חרותות כאלו, נעשה הדבר ביזמה של יחידים או קהילות: כאשר מסמך כוון לקהל מסוים, הוא הוצב ככתובת ביוזמה של העילית המקומית.
רק במקרים מעטים הורה הסנאט להפיץ מסמכים ככתובות חרותות.
שתי הדוגמאות הללו להפצה כללית הן חריגות ובהקשר היסטורי מיוחד: באותו הזמן (שנת 20 לספירה) ניסה הסנאט לתמוך בביסוס שלטונו של טיבריוס כיורש הקיסרי הראשון, כשבמקביל ניסה למצוא את מקומו הוא בסדר החדש של הפרינקיפט.
הסנאט הבין את החשיבות שבהפצת החלטותיו כדרך לקידום המסרים של המשפחה הקיסרית – במקביל לחיזוק מעמדו שלו כשני בחשיבות רק לה - כמורה ההתנהגות לעם הרומי.
יתרה מזאת, בפרסום החלטותיו ניכס לעצמו הסנאט סמכות החקיקה שאמורה הייתה להיות בידי אספות העם, בניגוד גמור למקובל עד אז.
בהקשר לכתובת של אוגוסטוס, ייתכן שיוזמה מקומית של הנציב הפרובינקיאלי, ולא החלטה רשמית ברומא, היא שהביאה לפרסום הכתובת ברחבי גלטיה.
שמו של נציב גלטיה באותו הזמן לא ידוע, אך ידוע על אירוע מקביל של הצבת כתובת ה-SCPP בספרד המרוחקת (היספניה בַּאֵטיקה).
אפשרות נוספת היא שהכתובת הוצבה בהוראת מועצת הפרובינקיה אשר פיקחה על הטמעת פולחן הקיסר ברמת הפרובינקיה, ייתכן בשיתוף הנציב.
מקבילה לכך ניתן למצוא בהוראות שפורסמו בכל פרובינקיה אסיה (provicia asia) להפצתו של לוח שנה חדש לכבודו של אוגוסטוס ב-9 לפנה"ס, כאשר נציב הפרובינקיה פאביוס מקסימוס (Paullus Fabius Maximus) הורה להציב את לוח השנה על לוחות שיש במקדשי רומא ואוגוסטוס ברחבי הפרובינקיה.
אף אם היוזמה להפצת הכתובת הייתה ברמת הפרובינקיה מטעם הנציב של גלטיה, או מועצת הפרובינקיה, הרי נראה שכל אחת מהכתובות הייתה מיוחדת והפכה למוצג מקומי ייחודי, כך שייתכן בהחלט והעילית המקומית בכל עיר שיחקה תפקיד בייצורה ובהצבתה בעירם.
אין הכוונה לטעון שפקידים רומיים לא היו מעורבים בשום שלב.
נהפוך הוא, נראה שהכתובות אושרו על ידי הפקידות הרומית: העובדה שהתרגום היווני באנקירה ובאפולוניה נובע ממקור משותף (עד כדי הצגה בשניהם של אותן השגיאות) רומזת שתרגום יווני רשמי נעשה ברמת הפרובינקיה.
ככלל, שפתה של הכתובת נעדרת מבנים ספרותיים מסוגננים וכראוי לכתובת חרותה היא חסכנית במילים ומשתמשת בסגנון ספרותי אלגנטי ופשוט.
סווטוניוס כותב שאוגוסטוס "השתדל במיוחד להביא את מילותיו בצורה הברורה ביותר".
סגנונה ולשונה של הכתובת מדגיש את מרכזיותו של אוגוסטוס במדינה הרומית: השימוש בגוף ראשון והשימוש החוזר והמודגש בשם התואר meus (שלי) כאשר השימוש בו נדחה לסוף המשפט כדי לתת לו משקל רב יותר, למשל בפסקה 5.2 impensa et cura mea "על חשבוני וביוזמתי שלי".
לשונה האישית של הכתובת ממסכת את החידוש המהפכני בביטוי "הצבא שלי" ו"הצי שלי".
תיאורו של אוגוסטוס את חיילי לגיונותיו כ"חיילים שלי" אינו בעייתי בהתחשב ביחס האישי הקרוב שבין חיילים ומפקדם, אך להרחיב את היחס הזה לצבא ולצי הרומי כולו מראה בבירור את שליטתו של אוגוסטוס בכוחות הלוחמים.
במהלכו של פרק יחיד רואים כיצד ההישגים הייחודיים של הצבא תחת אוגוסטוס בכיבוש אזורים חדשים של העולם משנים אותו מ"צבאו של העם הרומי" (30.1) ל"צבא שלי" (30.2).
בדומה, תיאור יחסיו האישיים של אוגוסטוס עם מלכים זרים ומשלחות לרומא עובר שינוי במשך הטקסט כאשר תחילה מתאר זאת אוגוסטוס כ"ידידות איתי ועם העם הרומאי" (26.4) אחר כך נוקט בביטוי מקובל יותר "ידידות של העם הרומי" (29.2) ולבסוף בביטוי המעורפל "הידידות שלנו" (32.2).
תפקידו המסורתי של הסנאט בטיפול במשלחות זרות מועלם לחלוטין ואפילו העם הרומי (populus Romanus) מקבל תפקיד משני לשחקן העיקרי — אוגוסטוס.
אוגוסטוס בורר את מילותיו בזהירות כדי לתאר את מקומו במערכת המדינה הרומית: הוא משתמש במדויק בביטויים מוכרים כמו
senatus consultum ultimum או טריומווירט בהתייחסו למוסדות פוליטיים ובכך משלב את הקריירה הפוליטית שלו במערכת המדינית הרומית.
בניגוד לכך, בשיא הכתובת סוטה אוגוסטוס מהדפוס המוכר של הסנאט והעם הרומי (senatus populusque Romanus) המופיע ארבע פעמים בכתובת, ומחליפו בהסנאט, מעמד הפרשים והעם הרומי (senatus et equester ordo populusque Romanus) כדי להבהיר כמה השתנתה החברה הרומית בהנהגתו של אוגוסטוס, "אבי האומה" (pater patriae).
נראה שהגרסה היוונית, שהופצה לאנקירה ולאפולוניה, נוצרה באופן מרכזי.
השימוש במילה גרסה הוא מכוון, כיוון שאין מדובר בתרגום מילולי ליוונית של המקור הלטיני.
המחקר המודרני מניח שהתרגום בוצע במזרח היווני ולא ברומא.
אף על פי שניכר שחלקים מהתרגום הושפעו מאוד מהמקור הלטיני, ייתכן שהדבר מכוון כדי לשוות לכיתוב היווני נופך לטיני.
חוקרים סוברים כי השימוש ביוונית מיומן יותר מתרגומים של החלטות סנאט, ואף משתמש באוצר מילים עשיר יותר.
לעיתים התרגום היווני מדייק יותר מהמקור הלטיני, למשל בתרגום המילה הלטינית populus כ"עם" ולא כ"אזרחים" כדי להבדיל בין ה-populus Romanus ובין עמים אחרים (26.4).
לא רק שהכיתוב היווני אינו תרגום מילה-במילה של המקור הלטיני, אלא אף נראה שהיוונית שוּנתה כדי להיות מובנת יותר לקורא הפרובינקיאלי ובמקרים מסוימים אף שונתה מהותית, כדי להתאים לציפיותיו.
כדי להקל על ציבור שאינו מכיר את הטופוגרפיה או את מוסדותיה של העיר רומא וסביבותיה, נתונים מסוימים פושטו, וניתנו הסברים שאינם במקור הלטיני, כשלעיתים הושמטו פרטים מסוימים בתרגום.
לדוגמה, במקום לתרגם את מילותיו של אוגוסטוס ולהזכיר את תיקון כל הגשרים על הוויה פלמיניה (via Flaminia) למעט המולובי והמינוקי בשמם, בַּתרגום ביוונית: כתוב "כל הגשרים על הדרך למעט שני גשרים שלא נזקקו לתיקון" (20.5).
ה-curia Iulia הפכה פשוט לְלשכת המועצה (34.2, 35.1), ובפישוט נוסף, הפונטיפקס (pontifices) הפכו לכהנים והבתולות הווסטליות לכוהנות (11, 12.2).
שמות של אלים רומאיים ניתנים במקבילותיהם היווניים או מוסברים בסוגריים (11.1, 13.1, 19.1, 19.2, 2.נספח).
משמעות חג משחקי המאה (ludi saeculare) והכבוד שניתן לאוגוסטוס במתן הכתר האזרחי (corona civica) מתורגמים ומוסברים שניהם בתרגום היווני (22.2).
בדרך זו מכַוון החלק הבולט ביותר לפירוש שונה של הכתובת כולה ומנסה שלא לפגוע ברגשותיהם של הקוראים המקומיים במקומות כמו אנקירה, שרק לאחרונה באו תחת שלטון רומאי ישיר.
המסר האימפריאליסטי ממותן גם במקום אחר.
כאשר אוגוסטוס מסביר את משמעות סגירת דלתות מקדש יאנוס, הסברו משקף את האידאולוגיה השלטת שהשלום הרומאי (pax Augusta) משמעו שלום הבא בעקבות ניצחון צבאי.
מאידך, התרגום היווני משמיט את הביטוי התוקפני parta victoriis pax (שלום שהושג על ידי ניצחונות, 13.1).
לבסוף, העובדה שבתרגום היווני נפלו מספר שגיאות בפירוש המקור הלטיני תומכת בהנחה שהתרגום נעשה במזרח ההלניסטי ולא ברומא.
למשל, בדווחו על תוצאות המפקדים – שלא מדעת מקעקע התרגום היווני את התגאותו של אוגוסטוס על כך שהגדיל את האזרחות הרומית בהתמדה מ-4,063,000 דרך 4,233,000 ועד ל-4,937,000 – בכך שתרגם בטעות את מספר האזרחים בקנסוס הראשון כ-4,603,000 (8.2–8.4).
כיוון שאחד המסרים הבולטים ביותר בכתובת הוא ייחודו של אוגוסטוס, אין זה מפתיע שהכתובת אינה מנסה ללכת בדרכה של אף כתובת קודמת.
למרות זאת, בדק המחקר מהן ההשפעות האפשריות על הכתובת.
מסורת ארוכת שנים הייתה שבהלוויות אנשי שם ברומא - בני משפחתם תיארו בנאומי קינה
(elogia) את הישגיהם והכיבודים להם זכו בחייהם.
למשל הקינה על קונסול משנת 298 לפנה"ס.
אוגוסטוס עצמו הציב קינה בדיעבד לאנשים מפורסמים בפורום החדש שלו, לדוגמה הכתובת המתארת את הקריירה של גאיוס מריוס: "גאיוס מריוס, בנו של גאיוס, קונסול שבע פעמים, פראיטור, טריבון של הפלבס, קוואיסטור, אוגור, טריבון של החיילים.
מונה במיוחד כדי לנהל מלחמה עם מלך הנומידים יוגורתה שלאחר שלכד אותו בקונסולט השני שלו הורה להובילו לפני מרכבתו במצעד הניצחון.
נבחר לקונסול בפעם השלישית בהיעדרו.
בקונסולט הרביעי שלו השמיד את הצבא של הטווטונים.
בחמישי הביס את הקימברים, ניצח אותם ואת הטווטונים בפעם השנייה.
כאשר היה קונסול בפעם השישית שחרר את הרפובליקה מטריבון של הפלבס ופראיטור שאפתניים, שאחזו בנשק ותפסו את הקפיטול.
בגיל שמעבר לשבעים, גורש ממולדתו במלחמת אזרחים, הוחזר בכח הנשק והפך לקונסול בפעם השביעית.
משלל מלחמתו שנלקח מהקימברים ומהטווטונים בנה כמנצח מקדש לכבוד הכבוד והאומץ.
בלבוש הניצחון ובמגפי סנאטור נכנס לסנאט..." ניתן לראות את הכתובת כהתפתחות של קינות כאלה: הרבה יותר מורכבת ומפורטת, אך בדיוק כמו אוגוסטוס, ההישגים המתוארים בה הם רבים וגדולים יותר.
השפעות על הכתובת ניתן למצוא הן ברומא והן מחוצה לה.
השפעה אחת שתוארה במחקר היא כיתובים על מצבות ברומא, אף שלא יהיה נכון להתייחס לכתובתו של אוגוסטוס כסתם כיתוב על מצבה, למרות מיקומה מחוץ לאחוזת הקבר של אוגוסטוס.
ההיקף והאורך של הכתובת מציבים אותה בקטגוריה נפרדת מכיתובים על מצבות, אך יש קווי דמיון בין התיאור האוטוביוגרפי שב-Res Gestae ובין כיתובים על מצבות ברומא, שאף הם בחלקם כתובים בגוף ראשון.
למשל, ה-elogia שבאחוזת הקבר של הסקיפיונים בוUיה אֵפְּיָה, בייחוד זו של גנאוס קורנליוס סקיפיו היספנוס (Gnaeus Cornelius Scipio Hispanus) מסוף המאה ה-2 לפנה"ס: הכתובת מתחילה בתיאור כל משרותיו, הן הפוליטיות והן הדתיות, ולאחריהן ארבע שורות שירה הכתובות בגוף ראשון "הוספתי סגולות טובות רבות למשפחתי, בדרך חיי.
ילדים ילדתי והלכתי בדרכי אבי.
זכיתי לתשבחות אבותי ועלזו המה שילדוני.
כבוֹדִי וכיבּוּדַי הרשמיים האצילו את משפחתי".
במקרה זה, ההישגים האובייקטיביים מופיעים בתחילה ומופרדים מהתיאור הסובייקטיבי בשירה שתחתיה.
לעומת זאת, אוגוסטוס מערבב עובדות ופרשנות לכל אורכה של הכתובת, אך בדרך כה מחוכמת כך שֶמה שהוא למעשה פרשנות מוצג כאילו הוא עובדה.
כתובת רפובליקנית אחרת המונה הישגי חיים בדומה לכתובתו של אוגוסטוס היא כתובת מצבתו של קונסול ב-42 לפנה"ס לוקיוס מונטיוס פלנקוס (Lucius Munatius Plancus) אשר אינה ארוכה כזו של אוגוסטוס ואף כתובה בגוף שלישי.
כתובת נוספת מתקופת הרפובליקה המוזכרת כתקדים לכתובתו של אוגוסטוס היא הכתובת על בנין בגוף ראשון של קונסול ב-132 לפנה"ס פובליוס פופיליוס לַאֵנַס (Popillius Publius Popillius Laenas) "אני, פובליוס פופיליוס, בנו של גאיוס, בניתי דרך זו" ומוסיף "אני הייתי הראשון שדאג שרועים יתנו זכות קדימה לחורשים בקרקעות הציבור" .
מקבילה מעניינת יותר שאוגוסטוס הכיר היא הכתובת בפילַאֶה (Philae) של הנציב הראשון של מצרים קורנליוס גאלוס, עמית קרוב שסר חינו והוכרח להתאבד.
מצבה זו מתארת את הישגיו של גאלוס בגוף ראשון בשלוש שפות: לטינית, יוונית ובכתב הירוגליפים.
גאלוס מתגאה בהיותו הראשון לחדור עמוק לתוך עמק הנילוס, בכיבוש חמש ערים, בהכנעת אזור הטבאיד (Thebaid) ובקבלת נציגים של מלך אתיופיה.
בדומה לכתובתו של אוגוסטוס, גם כתובת זו מציינת רשימות ומספרים כדי להציג פנים עובדתיות ואובייקטיביות לתיאור סובייקטיבי מעיקרו.
לא רק שיש קווי דמיון בין הכתוב בכתובתו של אוגוסטוס והתגאותו של גאלוס, אלא שיש גם דמיון רב בשימוש בלטינית בין שתי הכתובות.
בתחביר, התיאור הוא השלמה של הנשוא במשפט פועלי.
התיאור מוסיף מידע על הנשוא, כגון מתי או איפה הנשוא התרחש.
מבחינה תחבירית, זאת השלמה שאינה מוצרכת, כלומר המשפט יהיה שלם גם אם היא תימחק.
מילים אופייניות: כאן, שם, ליד, מאחורי, לפני וכו'.
מילים מאפיינות: היום, אתמול, שלשום, מחר, בשבוע שעבר, בשנה שעברה בחודש האחרון וכו'
מילים מאפיינות: הרבה, מעט, פי.., כפליים, X שעות, X ש"ח
דוגמה: איש זה תרם רבות למפעל ההתיישבות.
הבחנה בין תיאור זמן לתיאור מידה
במשפט "אני נוסע לחופשה בת שבועיים בחו"ל" הצירוף בת שבועיים הוא תיאור מידה, מכיוון שהוא מציין כמה זמן תימשך החופשה.
לעומת זאת, במשפט "אני נוסע לחו"ל בעוד שבועיים" הצירוף עוד שבועיים משמש כתיאור זמן.
מתאר אופן ביצוע של משהו.
עונה על השאלות: באיזה אופן?, כיצד?, איך?
מילים מאפיינות: בשקט, במהירות, בזריזות, ידנית, אוטומטית, ברגל, במכונית וכו'.
דוגמה: אכלנו במהירות את הדג.ניתן לבטא תיאורי אופן גם באמצעות מושא פנימי.
תיאור שמתאר מצבו של דבר, אשר ניתן להוסיף לפניו את המילה "כש"+שם גוף מתאיםעונה על השאלות: באיזה מצב?מילים מאפיינות: עייפים, מבולבלים, רעבים, צמאים וכו'.דוגמה: "חזרנו מהטיול עייפים".
תוספת "כש"+שם גוף מתאים במקרה זה תהיה: "חזרנו מהטיול כשאנו עייפים"
הבחנה בין תיאור אופן לתיאור מצב
במשפט "הילדים חזרו מבית הספר באוטובוס" המילה באוטובוס משמשת כתיאור אופן.
לעומת זאת, במשפט "הילדים חזרו מבית הספר רעבים" המילה רעבים משמשת כתיאור מצב.
תיאור סיבה עונה על השאלות: מדוע?
מאיזו סיבה?מילים מאפיינות: בגלל, עקב, בשל, משום וכו'.
דוגמה: החלונות נשברו מפאת הסערה.
תיאור תכלית עונה על השאלות: למה?
מילים מאפיינות: כדי, על־מנת, לשם, במטרה, בתקווה וכו'.דוגמה: הלכתי למשרד כדי לתרום.
הבחנה בין תיאור סיבה לתיאור תכלית
ההבדל בין תיאור סיבה לתיאור תכלית - סיבה מתאר משהו שקרה לפניהפעולה (החלונות נשברו אחרי / בזמן הסערה).
ולעומת זאת, תיאור תכלית מתאר משהו שיקרה אחרי הפעולה (הוא יתרום רק לאחר ההגעה למשרד).
תיאור תנאי עונה על השאלות: באיזה תנאי?
מילים מאפיינות: והיה ו־, במקרה ש־, אם, בלי וכו'.דוגמה : בלי קמח לא תהיה עוגה.
מתאר תנאי שהתגברו עליועונה על השאלות: מהו המכשול עליו התגברו?מילים מאפיינות: למרות, גם אם, אף על פי וכו'.דוגמה: למרות איומי ההסתדרות בשביתה, התוכנית הכלכלית יצאה לפועל.
הבחנה בין תיאור תנאי לתיאור ויתור
תיאור תנאי מציג את התנאי לקיום הפעולה.
לעומת זאת, תיאור ויתור מתאר קושי שהתגברו עליו בעת ביצוע הפעולה.
תיאופילוס השלישי מירושלים הוא הפטריארך של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים.
תוארו הרשמי הוא "פטריארך עיר הקודש ירושלים וכל ארץ ישראל, סוריה, ערב, עבר הירדן, כנא שבגליל, וציון הקדושה".
תיאופילוס נולד במסניה, בדרום מערב הפלופונסוס ביוון בשנת 1952. שם נעוריו היה איליאס ייאנופולוס (Ηλίας Γιαννόπουλος).
בשנת 1964 הוא עקר לירושלים והחל ללמוד בבית הספר של הפטריארכיה.
הוא סיים לימודיו התיכוניים בשנת 1970 ובאותה שנה מונה לנזיר בכנסייה.
שמו החדש, תיאופילוס, נקבע על ידי הפטריארך בנדיקטוס.
הוא שימש כארכידיקון לפטריארך בנדיקטוס.
בין השנים 1991–1996 הוא שימש ככומר הכנסייה בכפר כנא בגליל.
בשנת 1997 נשלח כשליח הכנסייה לקטר כדי לסייע לבני הקהילה הפלסטינים העובדים שם.
תיאופילוס למד תאולוגיה באוניברסיטת אתונה והשלים לימודי תואר שני באוניברסיטת דורהם באנגליה.
הוא אף למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף לשפת אימו, יוונית, הוא אף דובר אנגלית, ערבית ועברית.
בין השנים 2000–2003 הוא שימש כשליח הכנסייה לפטריארכיה של מוסקבה, אולם כמעט ולא נכח בעיר.
בשנת 2003 שב בשליחות הכנסייה לקטר.
בטרם התמנה לתפקיד הפטריארך, שימש תקופה קצרה בתפקיד הארכיבישוף של תבור.
ב-22 באוגוסט 2005 נבחר תיאופילוס לתפקיד הפרימאט ה-141 של הכנסייה היוונית אורתודוקסית בירושלים, על ידי הסינוד הקדוש של ירושלים, ומינויו אושר על ידי הסינוד הכללי האורתודוקסי בקונסטנטינופול.
ב-24 בספטמבר 2005 הודיעה הממלכה ההאשמית על תמיכתה במינוי, כאחת משלוש הממשלות אשר הכנסייה היוונית אורתודוקסית בתחומן כפופה למרותו.
טקס כניסתו לתפקיד נערך ב-22 בנובמבר 2005, למרות התנגדות ממשלת ישראל למינויו.
תיאופילוס מונה לתפקידו לאחר הדחת הפטריארך אירינאוס הראשון על רקע חשדות לאי-סדרים במכירת קרקעות כנסייה ליהודים.
בטקס הכתרתו לפטריארך נכחו שליחים מכל קהילות הכנסייה היוונית אורתודוקסית במזרח התיכון ומכובדים רבים, בהם נשיא יוון, ונציגי ממשלות ירדן, קטר, והרשות הפלסטינית.
ביום 16 בדצמבר 2007 החליטה ממשלת ישראל, בהחלטתה מס' 2775, להכיר בתיאופילוס השלישי כפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים.
תיאופילו חואן קוביאס אריסאגה (בספרדית: Teófilo Juan Cubillas Arizaga; נולד ב-8 במרץ 1949) הוא כדורגלן עבר פרואני הנחשב על ידי רבים ככדורגלן הפרואני הבולט בכל הזמנים.
קוביאס שיחק בתפקיד קשר התקפי.
הוא השתתף בשני טורנירי הגביע העולמי של מקסיקו 1970 וארגנטינה 1978 וכבש בכל אחד מהם חמישה שערים, נתון המציב אותו (יחד עם כדורגלנים נוספים) במקום השביעי ברשימת הכובשים בטורנירי הגביע העולמי.
ב-2004 נבחר קוביאס על ידי פלה כאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קוביאס נולד ליד פואנטה פיידרה, בלימה בירת פרו.
הוא החל לשחק בקבוצת הנערים של אליאנסה לימה ועוד בטרם מלאו לו 17 שנים עבר לקבוצה הבוגרת.
כבר בעונתו הראשונה בליגה הפרואנית הוא כבש 19 שערים ב-23 משחקים והיה למלך השערים בליגה באותה עונה.
בפברואר 1967 ערך את הופעתו הבינלאומית הראשונה במשחקה של אליאנסה לימה מול אינדפנדיינטה מארגנטינה בה ניצחו הפרואנים 1:6 וקוביאס כבש שני שערים.
גם בשנת 1970 היה קוביאס מלך השערים בליגה הפרואנית כשכבש 22 שערים ב-29 משחקים.
למרות כושרו הגבוה של קוביאס לא הצליחה אליאנסה לזכות באליפות פרו באותן שנים ואף לא הגיעה לאחד משלושת המקומות הראשונים שהבטיחו השתתפות בגביע הליברטדורס.
בגלל גילו הצעיר ומראה פניו הילדותי זכה קוביאס באותן שנים לכינוי "Nene" (תינוק), כינוי שדבק בו לאורך כל הקריירה שלו.
שנת 1972, הייתה אחת משנות השיא של קוביאס.
הוא הוכתר כמלך השערים של גביע הליברטדורס ונבחר כשחקן השנה באמריקה הדרומית.
בתום עונת 1972 עבר לשחק בשווייץ בשורות פ.צ.
בזל, אולם, קוביאס לא הסתגל לסביבה ולתרבות השווייצרית ואחרי עונה אחת, בה מיעט לשחק, עבר לפורטוגל לשורות פורטו בה זכה להצלחה וכבש בשלוש עונות 65 שערים.
למרות הצלחתו, לא זכתה פורטו בתואר משמעותי בשנים אלו.
קוביאס, שהוזמן באותן שנים למשחקים חגיגיים כאחד מהכדורגלנים הבכירים בעולם, נותר עדיין ללא כל זכייה בתואר אליפות או גביע.
קוביאס שב לפרו בשנת 1977 ושיחק שנתיים במדי קבוצתו הוותיקה, אליאנסה לימה.
בשתי שנים אלו זכתה אליאנסה באליפות פרו וקוביאס הבקיע 42 שערים ב-56 משחקים.
הניסיון שצבר בשנות משחקו באירופה ובשורות נבחרת פרו הוסיף ליכולתו ואחרי משחקי הגביע העולמי ב-1978 נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים בעולם.
ב-1979 הלך בעקבות כוכבי הכדורגל הגדולים בעולם באותה עת, דוגמת פלה, פרנץ בקנבאואר, ג'ורג' בסט ויוהאן קרויף והצטרף ל-NASL, ליגת הכדורגל האמריקאית שעוררה באותן שנים עניין בעקבות נהירת הכוכבים אליה.
הוא הצטרף לפורט לודרדייל סטרייקרס בה שיחק כבר ג'ורג' בסט ונשאר בה במשך חמש עונות, עד 1983. במשך תקופה זו כבש 65 שערים.
ימיו הגדולים של קוביאס כבר היו מאחוריו, הוא חזר ב-1984 לאליאנסה לימה לתקופה קצרה וב-1985 הצטרף לפורט לודרדיילס סאן, קבוצה מהליגה האמריקאית השנייה, שיחק במדיה שנה ופרש.
ב-8 בדצמבר 1987 אירע אסון התעופה של אליאנסה לימה בו נספתה הקבוצה כולה בעת שמטוסה התרסק באוקיינוס השקט.
בעקבות האסון, שב קוביאס מהפרישה והתגייס להקמת הקבוצה מחדש.
הוא שיחק ב-13 משחקים בהם כבש 3 שערים, אולם מטרת שיבתו הייתה בעיקרה מתן תקווה לאוהדי הקבוצה והוקרה לשחקנים ולצוות המקצועי שנספו באסון.
במאי 1988 הוחתם קוביאס בשלישית על ידי פורט לודרדייל סטרייקרס והגיע איתם למשחק הגמר של ליגת המשנה, ה-ASL, בו נוצחו על ידי וושינגטון דיפלומטס.
לאחר ההפסד שוחרר קוביאס ושיחק תקופה קצרה נוספת בקבוצת מיאמי שארקס וביולי 1989 פרש סופית מכדורגל מקצועני.
הוא המשיך לשחק בליגת חובבים בפלורידה והשתקע בקורל ספרינגס שבפלורידה בה הוא חי עד היום (נכון ל-2010) ומנהל יחד עם בניו (שניהם כדורגלנים מקצוענים בעברם) בית ספר לכדורגל.
קוביאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרו ביולי 1968 בהפסדה של פרו לברזיל 4:0. במשחקי ההעפלה לטורניר הגביע העולמי במקסיקו, 1970 שנערכו ב-1969, הדיחה פרו את ארגנטינה (שנעדרה לראשונה בתולדותיה מטורניר הגמר של הגביע העולמי) והעפילה לטורניר הגמר במקסיקו.
רק שני חלוצים כבשו יותר שערים ממנו בטורניר: גרד מילר (10 שערים) וז'אירזיניו (7 שערים) ושניהם שיחקו 6 משחקים.
פרו לא הצליחה להעפיל למשחקי גביע העולם ב-1974 בגרמניה, אך ב-1975 זכה קוביאס יחד עם נבחרת פרו בקופה אמריקה לאחר שגברו בחצי הגמר על ברזיל ובגמר על קולומביה.
נבחרת פרו הצליחה להעפיל לטורניר גביע העולם ב-1978, שנערך בארגנטינה, לאחר שגברה במשחק האחרון והקובע על בוליביה 0:5 (קוביאס כבש שני שערים במשחק).
בטורניר כבש קוביאס שני שערים בניצחונה של פרו על סקוטלנד 1:3. במשחקה השני התמודדה פרו מול הולנד, שהעפילה בהמשך הטורניר למשחק הגמר.
המשחק נסתיים בשוויון 0:0. במשחקה האחרון בבית המוקדם פגשה פרו את איראן וניצחה 1:4. קוביאס כבש במשחק שלושער (מהם שני שערים בבעיטות 11).
פרו העפילה מהבית המוקדם לבית המתקדם אך שם כשלה בכל משחקיה ואף לא כבשה שערים.
היא נוצחה על ידי ברזיל 3:0, על ידי פולין 1:0 ולשיא הגיעה במשחק השערורייתי מול ארגנטינה בו הובסה 6:0.
קוביאס סיים את הטורניר עם 5 שערים שהקנו לו את המקום השני, יחד עם ההולנדי רוב רנסנברינק, בטבלת מלך השערים בטורניר, אחרי הארגנטינאי מריו קמפס שכבש 6 שערים.
גם לטורניר הגביע העולמי ב-1982 בספרד הצליחה הנבחרת הפרואנית להעפיל.
סגל הנבחרת כלל כוכבים כססאר קואטו, חוסה ולאסקס, חוליו ססאר אוריבה וקוביאס, ורבים ניבאו לה גדולות בטורניר.
אולם, הנבחרת הפרואנית כשלה בבית המוקדם.
היא סיימה בשתי תוצאות תיקו מול קמרון ואיטליה והובסה על ידי פולין 5:1. היה זה משחקו האחרון של קוביאס בשורות נבחרתה הלאומית של פרו ממנה פרש מספר חודשים לאחר מכן.
תיאור משאב וגישה הוא תקן לקטלוג תיאורי ששוחרר לראשונה ביוני 2010. הוא מספק הוראות וקווים מנחים לביטוי נתונים ביבליוגרפיים למטרת תיאור משאב וגילוי.
הוא יועד לשימוש בספריות ומוסדות תרבות אחרים כמו מוזיאונים וארכיונים.
הספרייה הלאומית של ישראל התחילה לקטלג את משאביה בתקן משאב וגישה (RDA) באפריל 2014.
RDA הוצג בכנס הבינלאומי על עקרונות ועתיד הפיתוח של AACR (International Conference on the Principles & Future Development of AACR) שהתקיים בטורונטו ב-1997. די מהר הבינו שיש צורך בשינוי מהותי של AACR2, דבר שעודד אימוץ שם חדש למה שצפו שיהיה מהדורה שלישית של AACR.
ההבדל הראשוני בין RDA ו-AACR הוא מבני.
RDA מאורגן ומבוסס על דרישות פונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR).
עקרונות אלה מזהים גם את 'משימות המשתמש' (user tasks) שקטלוג ספרייה חייב לאפשר והיררכיה של הקשרים (relationships) בנתונים ביבליוגרפיים.
תיאורים שנוצרו תוך שימוש בהוראות של RDA מיועדות להיות תואמות לכל סכמת קידוד, כולל סביבות נתונים שמשתמשים בהן ברשומות קיימות, שנוצרו בכללי AACR2.
RDA יוצא לאור בשיתוף של איגוד הספריות האמריקאי, איגוד הספריות הקנדי והמוסד המוסמך של ספריות ומידענים (Chartered Institute of Library and Information Professionals) (CILIP) בבריטניה.
ההוראות של RDA והקווים המנחים שלו נגישים דרך ערכת הכלים של RDA – אתר למנויים ובקלסר מודפס.
הוועדה מורכבת מנציגים של איגוד הספריות האמריקאי, הוועדה האוסטרלית לקטלוג, הספרייה הבריטית, הוועדה הקנדית לקטלוג, CILIP, הספרייה הלאומית הגרמנית וספריית הקונגרס.
RDA היא חבילה של רכיבי נתונים, הנחיות והוראות ליצירת משאבים ומטא-דאטה למורשת תרבותית המנוסחות היטב בהתאם למודלים בין לאומיים עבור יישומי נתונים ממוקדי משתמש.
המודלים המושגיים הבסיסיים של RDA הם הדרישות הפונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR), דרישות פונקציונליות לנתוני זהות (FRAD) ודרישות פונקציונליות לרשומות זהות של נושאים (FRSAD) המתוחזקות על ידי IFLA ויהיו תואמים את מודל ספרית היעץ של IFLA.
RDA מתאים להצהרת עקרונות הקטלוג הבינלאומי שפורסמו על ידי IFLA בשנת 2009 ועודכנה בשנת 2016.
ועדת הניהול של RDA, הודיעה על מחויבותה לבינאום של RDA בשנת 2015. הדבר בא לידי ביטוי במבנה המיהיטב בהתא למודלים ביןנהלי החדש עם ייצוג המבוסס על קבוצות אזוריות של האו"ם, המורכבות מאפריקה, אסיה, אירופה, אמריקה הלטינית והקאריביים, צפון אמריקה ואוקיאניה.
החל במאי 2017, מתרגמים את RDA Toolkit מאנגלית לקטלאנית, סינית, פינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ערבית וספרדית.
תרגום המונחים מתורגמת לשפות אלה, כמו גם לאחרות, כולל דנית, הולנדית, יוונית, עברית, שוודית ווייטנאמית.
בארצות הברית הביעה קהילת המקטלגים הסתייגויות בקשר לתקן החדש, גם בנוגע להיגיון העסקי של RDA בזמן מיתון כלכלי וגם בקשר לערכן של המטרות המוצהרות.
מייקל גורמן, אחד ממחברי AACR2, היה קולני במיוחד בהתנגדותו לקווים המנחים החדשים, כשהוא טוען ש-RDA נכתב ומאורגן בצורה גרועה וכי התוכנית ל-RDA זנחה, ללא צורך, פרקטיקות קִטלוגיות מבוססות.
דו"ח ועדת התיאום לבדיקת RDA
בתגובה להתנגדויות שהועלו, ארגנו שלוש הספריות האמריקאיות הלאומיות (ספריית הקונגרס, הספרייה הלאומית לרפואה והספרייה הלאומית לחקלאות) בדיקה כלל ארצית של התקן החדש.
ב-13 ביוני 2012 פרסמו ספריית הקונגרס, הספרייה הלאומית לרפואה והספרייה הלאומית לחקלאות את תוצאות הבדיקה שלהן.
הבדיקה העלתה ש-RDA ענתה במידה מסוימת על רוב המטרות שוועדת ההיגוי העמידה לקוד החדש ולא הצליחה לעמוד בחלק מן המטרות.
ועדת ההיגוי הודתה שהם "נאבקו לבטא בבהירות היגיון עסקי ליישום RDA".
עם זאת הדו"ח המליץ שיש לאמץ את RDA על ידי שלוש הספריות הלאומיות אם יהיו כמה שיפורים שיש לבצע.
התאריך המוקדם ביותר ליישום הוא ינואר 2013 משום שההסכמה הכללית שעלתה מניתוח הנתונים הראתה שבעוד שיש יתרונות ברורים ליישום RDA, הרי אי אפשר לממש יתרונות אלה בלי שינויים נוספים בנוהגי הקטלוג הנוכחיים, כולל פיתוח מחליף לתקני MARC.
RDA פותח להיות תקן בינלאומי והוא תואם להצהרת עקרונות הקִטלוג הבינלאומיים (Statement of International Cataloguing Principles) שפורסמה על ידי איפל"א ב-2009. RDA גם תואם לתקנים בינלאומיים של הצגה וקידוד.
עלייתה של קבוצת האינטרס האירופית ל-RDA (EURIG) והוספתה של הספרייה הלאומית הגרמנית כחברה בוועדת ההיגוי הבינלאומית ביטאה התעניינות ב-RDA גם בקרב ספרנים שאינם דוברי אנגלית.
ב־2016 שונה מבנה ועדת ההיגוי.
במקום ספריות אירופאיות יש נציגה אחת מטעם EURIG.
הספרייה הלאומית חברה ב- EURIG מ-2016.
המילונים הראשונים של RDA פורסמו במערכת רישום פתוחה של מטא-דאטה באוגוסט 2011. יצירה ופרסום של צורות יציבות של יסודות ה-RDA ומילונים/מושגים מבוקרים גורם לנתונים שנוצרו ב-RDA להיות נגישים כנתונים מקושרים פתוחים למפתחי יישומים.
אלאן דנסקין (Alan Danskin), יושב ראש ועדת ההיגוי המשותפת ב-2011 העיר: "מילוני RDA הם המרכיב היסודי ב-RDA, המקדמים תיאור עקבי וגילוי של משאבים ביבליוגרפיים.
הוועדה מחויבת לפרסם ולתחזק את תוכן מילוני RDA המסונכרנים עם הטקסט של RDA כדי לתמוך בשימוש בהם על ידי קהילת תיאור המשאבים ומפתחי יישומי הרשת הסמנטית".
תיאון גרייג'וי הוא דמות בדיונית המופיעה בסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
תיאון הוא בנו האחרון של ביילון גרייג'וי ויורש איי הברזל.
לאחר כישלון המרד של בית גרייג'וי הוא נלקח כשבוי על ידי נד סטארק וגודל בווינטרפל.
בספר הראשון בסדרה, "משחקי הכס", תיאון היה דמות משקיפה (כלומר, לא סופרו פרקים מנקודת מבטו) אך בספר ההמשך "עימות המלכים" ו"ריקוד עם דרקונים" הפך לאחת מדמויות התצפית הראשיות.
בעיבודה הטלוויזיוני של הסדרה, הוא מגולם על ידי השחקן האנגלי אלפי אלן.
נולד כבנו השלישי והקטן של באלון גרייג'וי, ראש בית גרייג'וי ואדון איי הברזל.
בגיל 10 יצא אביו למרד (שנודע מאוחר יותר כמרד של בית גרייג'וי), שכשל והביא למות שני אחיו הגדולים, רודריק ומארון, מה שלמעשה הפך את תיאון ליורש לבית גרייג'וי ולאיי הברזל.
עם זאת, בתום המרד הוא נלקח מאביו כשבוי של לורד אדארד סטארק וגודל בווינטרפל (מושבם של בית סטארק) במשך תשע שנים הבאות עד לאירועים שפתחו את הספר הראשון בסדרה, "משחקי הכס".
בווינטרפל, גדל תיאון לצד ילדיו של אדארד סטארק, וכמוהם, קיבל חינוך פרטי על אף היותו שבוי - הוא הודרך על ידי המלומד לואין ועבר אימוני לחימה על ידי סר רודריק קאסל.
מערכת היחסים שלו עם הסטארקים הייתה קרובה ומשפחתית, והוא החשיב את רוב הן לחברו הטוב ביותר והן לאחיו הצעיר.
כשדיבר עם קייטלין סטארק אמר לה שהוא מרגיש שנד היה כמו אבא שני בשבילו, אך שלמרות זאת, לעיתים הרגיש שהוא התייחס אליו בקרירות.
כילד, הוא חשב שאדארד אולי יחתן אותו עם בתו הגדולה סאנסה ושאולי יכריז עליו באופן רשמי כעל בנו.
תיאון נוכח בהוצאה להורג של עריק ממשמר הלילה על ידי לורד אדארד סטארק שפותחת את הספר הראשון.
בקטע שנשמט מסדרת הטלוויזיה, הוא בועט בעריק לאחר ביצוע גזר הדין.
כשאדארד מקבל את ההצעה להפוך לימין המלך רוברט ורוכב דרומה לעבר מעלה המלך, תיאון נשאר עם רוב בווינטרפל.
מאוחר יותר, כשבראן סטארק נחטף על ידי קבוצה של פראים, תיאון מצליח להציל אותו כאשר מצליח לפגוע באחד מהם בחץ, אך למרות זאת הוא ננזף על ידי רוב שטוען שהיה יכול לפגוע כך בבראן.
כאשר פורצת מלחמת חמשת המלכים, תיאון הופך לאחד היועצים המרכזיים והנאמנים ביותר לרוב סטארק שמוכרז כמלך הצפון לאחר הוצאתו להורג של אביו.
רוב שולח את תיאון לאיי הברזל כדי ליצור ברית עם אביו של תיאון, באלון, חרף בקשותיה החוזרות ונשנות של אימו, קייטלין שאין לסמוך על בני איי הברזל, בתקווה שאם באלון יסכים להצעה הוא ישלח את הצי שלו לתקוף את ארצות המערב.
עם הגיעו לפייק (בירת איי הברזל), הוא מוטבל על ידי דודו אאירון בשמו של האל הטבוע (בסדרת הטלוויזיה האירוע מתרחש קצת יותר מאוחר).
בהמשך, הוא פוגש עלמה המציגה את עצמה כ"אסגרד" שמנסה לפתות אותו; תיאון נענה לחיזוריה, אך מאוחר יותר הוא מבין שמדובר באחותו אשה (יארה) שהתבגרה והשתנתה במהלך השנים ולכן לא זיהה אותה.
כשתיאון מציע לאביו את הברית עם הסטארקים, אביו מסרב ולועג שהוא לבוש כמו אישה בבגדיו הצפוניים ושהוא שכח מאין בא והפך נאמן לסטארקים.
בהמשך, מספר לו אביו על תוכניותיו לכבוש את הצפון, שכן רוב הלוחמים של רוב סטארק נמצאים דרומה בשל המלחמה.
כשתיאון שומע זאת, הוא מחליט לבגוד בבית סטארק ומתגייס לתוכנית.
אביו נותן לאשה (יארה) פיקוד על 30 ספינות בצי ושולח אותה לכבוש את דיפווד מוט, בעוד תיאון נשלח לכבוש את החוף המסולע עם מספר מצומצם של חיילים.
תיאון אשר מקנא באחותו על כך שנשלחה למשימה מורכבת יותר, מחליט לסרב לפקודת אביו ויוצא לכבוש ביחד עם חייליו את וינטרפל, בירת הצפון.
לאחר שהוא מצליח לכבוש את הטירה במהלך פלישה לילית, תיאון אוסר את בראן ואת ריקון סטארק כשבויים, ובתור השליט החדש של העיר מכריז על עצמו כעל "נסיך וינטרפל".
הוא לוקח בחורה בשם קירה (אותה הכיר מוקדם יותר) למיטתו של לורד אדארד סטארק המנוח ואונס אותה שם (עלילתם של תיאון וקירה נשמטה מסדרת הטלוויזיה).
נוסף על כן, הוא מתחיל לעטות כתר על ראשו.
בתור הנסיך של וינטרפל, מחליט תיאון לשחרר את "סרחן" (רמזי שלג בתחפושת של המשרת שלו) מהצינוק של הטירה ולוקח אותו לשירותו.
במהרה הוא הופך לאחד המשרתים הנאמנים של תיאון וכאשר בראן וריקון מצליחים לברוח מווינטרפל ולא עולה בידו של תיאון למצוא אותם, סרחן מייעץ לו להרוג שני נערים בגילם ולהציג את הגופות שלהם תלויות לראווה על החומה כדי להראות שאכן הרג אותם.
בסדרת הטלוויזיה עלילתו של סרחן הכלוא בווינטרפל נשמטה ותיאון הוא זה שמחליט בעצמו להרוג את שני הנערים.
כאשר שלושה מבני איי הברזל שסייעו לתיאון לכבוש את ווינטרפל מתים באופן מסתורי, תיאון מאשים את פארלן, מנהל המלונה של ווינטרפל בביצוע המעשה ומחליט להוציא אותו להורג.
פארלן מזכיר לתיאון שאחד העקרונות על פיהם פעל לורד אדארד סטארק היה שהאיש שקובע את גזר הדין הוא זה שצריך להניף את החרב ובכך למעשה מכריח את תיאון לבצע את גזר הדין בעצמו.
בהמשך מתברר שפארלן היה חף מפשע ושסרחן הוא זה שהרג את השלושה באישורו של תיאון כדי לשמור בסודיות את אירוע ההוצאה להורג של שני הנערים.
גם סיפור זה נשמט מסדרת הטלוויזיה.
כאשר תיאון שומע שסר רודריק קאסל עומד לחזור עם יחידת החיילים שלו כדי לכבוש את ווינטרפל בחזרה, הוא מבקש מאחותו אשה (יארה) שתסייע לו.