tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משימתה של טייסת התמיכה ה-821 היא להעניק תמיכה תפעולית מקיפה לטובת פריסת כוחות, עליונות חללית ומחקר מדעי באזור הארקטי.
תחומי הפעילות כוללים הנדסה, רפואה, תקשורת, לוגיסטיקה, שירותים ותפעול שדה התעופה.
מרבית אנשי הטייסת משמשים כקציני התקשרות מטעמה (CORs) במסגרת חוזי התחזוקה של הבסיס.
סיסמתה של טייסת כוחות הביטחון ה-821 היא: "הגן, תן אמון, אתגר".
משימתה כוללת הגנה על הבסיס ועל אנשיו, פיתוח אמון הדדי המאפשר ביקורת בונה וצמיחה אישית, ואתגר מתמיד לשיפור עצמי.
תחומי אחריותה כוללים הגנה על מתקנים רגישים, שמירה על ביטחון הבסיס, וחקירת אירועים פליליים או תקלות בבסיס פיטופיק.
טייסת ההתרעה החללית ה-12 מפעילה את מערכת המכ"ם "Upgraded Early Warning Radar", הפועלת בטכנולוגיית מערך מופע מוצק (phased-array radar).
משימותיה כוללות התרעה מוקדמת מפני שיגור טילים בליסטיים בין-יבשתיים וטילים ששוגרו מצוללות, תמיכה בהגנה מפני טילים, וכן מעקב אחרי עצמים בחלל כחלק ממודעות לתחום החלל (Space Domain Awareness).
הטייסת כפופה ליחידת "Space Delta 4" הממוקמת בבסיס החלל באקלי, קולורדו.
טייסת מבצעי החלל ה-23, שלוחה 1
שלוחה 1 של טייסת מבצעי החלל ה-23 היא אחת מתוך שבע תחנות מעקב מרוחקות ברשת השליטה הלוויינית של ארצות הברית (Satellite Control Network).
היא ממוקמת כ-5.6 ק"מ צפונית-מזרחית לבסיס פיטופיק ומבצעת מעל ל-20,000 פעולות תמיכה לווייניות בשנה עבור מחלקת ההגנה, ממשלת ארצות הברית ובעלות בריתה.
היחידה כפופה לטייסת מבצעי החלל ה-23 שבתחנת חיל החלל ניו בוסטון בניו המפשייר, אשר עצמה כפופה ל"Space Delta 6" בבסיס שרייבר, קולורדו.
בסיס הכוחות הצרפתים בג'יבוטי הוא בסיס של הכוחות המזוינים של צרפת הממוקם בג'יבוטי, בסמוך לנמל התעופה הבינלאומי אמבולי.
הבסיס פועל ברציפות מאז שנת 1932, ומשמש כנקודת מפתח אסטרטגית של צרפת במזרח אפריקה ובקרן אפריקה.
הבסיס קרוי על שמו של הקולונל אמיל מסאר, אשר פיקד על יחידות צרפתיות באזור חוף סומליה הצרפתי ונהרג בתאונת מטוס במהלך אימון ירי בשנת 1968. הבסיס פועל במסגרת הסכם ההגנה בין צרפת לג'יבוטי, ומטרתו גם לחזק את שיתוף הפעולה האזורי במזרח אפריקה.
בנוסף, הבסיס משמש כמרכז לוגיסטי אווירי של הכוחות הצרפתיים באזור.
הבסיס מהווה נדבך מרכזי ביכולות התגובה המהירה של צרפת באזור.
כמו כן, הבסיס משמש לאימונים ולהכשרות עם כוחות ממדינות שכנות כגון אתיופיה, קניה ואוגנדה.
הכוחות הצרפתיים המוצבים בג'יבוטי (FFDj) פועלים מכוח אמנת שיתוף הפעולה הביטחוני בין צרפת לרפובליקת ג'יבוטי, אשר נחתמה לראשונה בשנת 2011 וחודשה ב-24 ביולי 2024 לתקופה של 20 שנים.
הבסיס משתתף בפעילות צבאית באזור מזרח אפריקה, ים סוף, האוקיינוס ההודי והמזרח התיכון, לרבות:
הגנה על שלמותה הטריטוריאלית של ג'יבוטי- תוך שמירה על ריבונותה.
ה-FFDj משתתפים בשמירה על גבולות המדינה, במעקב אחר המרחב האווירי והמימי, ובסיוע אפשרי לפעולות חילוץ והצלה בשטח ובים.
צרפת היא המדינה הזרה היחידה המעמידה אמצעים צבאיים קבועים לטובת הגנה זו, בהתאם להסכמים בין המדינות.
הכוחות מקיימים שיתוף פעולה הדוק עם כוחות הביטחון של ג'יבוטי, בין היתר באמצעות תרגילים משותפים, העברת ציוד צבאי, וסיוע אזרחי הכולל שירותים רפואיים ופעילויות קהילתיות.
שמירה על היציבות האזורית- באבטחת נתיבי שיט ואספקה אסטרטגיים בים סוף ובמפרץ עדן, ובקידום חופש השיט באזור.
אימון והכשרה צבאות אפריקה- בבסיס, הכוחות פועלים להכשרה מקצועית של כוחות במדינות שותפות בזירה, תוך שיתוף ידע וניסיון.
הכוחות הצרפתיים בג'יבוטי כוללים כ-1,500 חיילים, הפועלים ממספר מתחמים צבאיים ברחבי ג'יבוטי:
הרגימנט הבין-חילי החמישי מעבר לים (5e RIAOM)
המרכז לאימוני קרב ולהסתגלות לתנאי מדבר (CECAD)
הכוחות מאורגנים במבנה בין-זרועי וכוללים רכיבי חי"ר, הנדסה וארטילריה, ציוד כבד (כגון תותחי CAESAR, נגמ"שי VAB ו-VBL), וכן יחידות של תעופה קלה (מסוקי Puma ו-Gazelle).
בסיס הצוללות של צי ארצות הברית קינגס ביי הוא בסיס ימי של צי ארצות הברית הממוקם בסמוך לעיר סיינט מריס, במחוז קמדן שבדרום-מזרח מדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית, לאורך נהר איסט ריבר (East River), כ־61 קילומטרים צפונית לעיר ג'קסונוויל, פלורידה.
הבסיס משמש כעורף המבצעי והנמל המרכזי של צי האוקיינוס האטלנטי של ארצות הברית עבור צוללות גרעיניות בליסטיות (SSBN) של הצי האמריקאי, בעלות יכולת לשאת טילים בליסטיים מסוג טריידנט (Trident) בעלי ראשי נפץ גרעיניים.
האזור שבו ממוקם כיום בסיס הצוללות קינגס ביי היה מיושב לאורך אלפי שנים.
מחקרים ארכאולוגיים שנערכו בשלושת העשורים האחרונים מצביעים על נוכחות מתמשכת של תרבויות אינדיאניות פרה-קולומביאניות ברחבי האזור.
במהלך המאה ה־19 התפתחו בשטח זה מספר מטעים חקלאיים, בהם "צ'רי פוינט", "הרמוני הול", "מריאנה", "ניו כנען" ו"קינגס ביי".
אחד המרכזיים שבהם היה מטע "קינגס ביי" שהוקם על ידי תומאס קינג, שרכש את הקרקע בשנות ה־90 של המאה ה־18 והקים מטע בקנה מידה בינוני.
מחקרי שדה של אוניברסיטת פלורידה חשפו מידע נרחב על אורחות החיים של בעלי המטעים באותה תקופה.
מטע נוסף, גדול ומבוסס יותר, הוקם על ידי ג'ון יוסטון מקינטוש ונקרא "ניו כנען".
הוא יועד לגידול כותנה וקני סוכר.
חורבות טחנת הסוכר שבנה, העשויות חומר בנייה מסורתי בשם טבי (Tabby), שוכנות עד היום מערבית לשער סטימסון של הבסיס.
בינואר 1815 התרחש באזור פוינט פיטר הקרב האחרון של מלחמת 1812, כאשר כוחות בריטיים תקפו את המצודה האמריקאית לאחר שנחתו באי קמברלנד.
למרות ששלום כבר נחתם בדצמבר 1814, לא נודע הדבר לכוחות בשטח.
הבריטים כבשו את האזור, החריבו את המבצר ואת מבני המחנה, ולאחר מכן נסוגו במרץ 1815. תיעוד הקרב מוצג כיום במוזיאון הלאומי של אי קמברלנד בעיר סיינט מריס הסמוכה.
בשנת 1954 החלה ממשלת ארצות הברית לרכוש קרקעות באזור קינגס ביי לצורך הקמת נמל צבאי לשינוע תחמושת בעת חירום.
בנייתו של נמל התחמושת החלה ב-1956 והושלמה בשנת 1958, אך הוא לא הופעל בפועל לצרכים מבצעיים.
עם זאת, המתקן שימש למשימות אחרות לאורך השנים – בין היתר כאתר מקלט בזמן הוריקן דורה ב־1964, וכמקום פריסה של כוחות צבא אמריקאיים במהלך משבר הטילים בקובה.
בין מתקני הבסיס נבנו רציף בטון ופלדה באורך של כ־600 מטרים, רשת מסילות רכבת באורך 75 קילומטרים, ואזורי אחסון מוגנים בגבעות עפר – אלו עדיין נראות כיום בנוף הבסיס, ונועדו לצמצם נזק במקרה של פיצוץ תחמושת.
בשנת 1975, בעקבות הסכמות מדיניות עם ספרד על סגירת בסיס הצוללות רוטה (Rota), החל הצי האמריקאי לחפש אתר חדש לשייטת הצוללות הבליסטיות מס' 16. לאחר בחינה של למעלה מ־60 אתרים בחופי האטלנטי והמפרץ, נבחר בסיס קינגס ביי בג'ורג'יה כאתר המועדף בזכות תנאים גאוגרפיים, לוגיסטיים וסביבתיים.
בינואר 1978 החלו להגיע לבסיס אנשי צי ראשונים לצורך הכנה להעברת הבעלות מהצבא לצי.
ב-1 ביולי 1978 הוקם רשמית בסיס הצוללות של הצי האמריקאי קינגס ביי (Naval Submarine Support Base Kings Bay).
ביולי 1979 עגנה בו אוניית התמיכה USS Simon Lake ולאחר מכן הצטרפה הצוללת USS James Monroe – כך החל השימוש המבצעי הרציף בבסיס.
במאי 1979 נבחר הבסיס כבית הקבע העתידי לצוללות מדגם אוהיו (Ohio-class).
בשנת 1980, לאחר אישור סביבתי ואישור הקונגרס, הוכרזה הקמת המתחם לצוללות טריידנט.
עבודות הפיתוח כללו את הקמת שלושה מתקנים עיקריים:
מתקן ההכשרה לצוללני טריידנט (TTF)
מתקן השיפוץ והתחזוקה לצוללות (TRF)
מתקן הנשק האסטרטגי של האוקיינוס האטלנטי (SWFLANT)
ב-15 בינואר 1989 הגיעה הצוללת הטריידנטית הראשונה, USS Tennessee (SSBN-734).
בשנת 1997 נחתמה הגעתן של כל עשר הצוללות שתוכננו להגיע.
בעקבות סיום המלחמה הקרה וסקירה מחדש של מדיניות הגרעין, הוחלט לצמצם את מספר הצוללות מדגם אוהיו מ־18 ל־14. ארבע מהצוללות הוותיקות הוסבו לצוללות טילי שיוט (SSGN) ונשלחו לבסיסים אחרים.
קינגס ביי הפך לנמל הבית של שש צוללות בליסטיות ושתיים מונחות טילים.
בסיס הארמיות בסיני (מכונה גם: מפקדת הארמיות באום חשיבה) הוא בסיס צבאי של צבא מצרים על הר אום חשיבה בסיני, בו שוכנים מטות הפיקוד של הארמייה השנייה והארמייה השלישית, יחד עם המפקדה המשותפת שלהם, הפיקוד המאוחד לאזור שממזרח לתעלת סואץ.
הבסיס הוא הבסיס המצרי החשוב ביותר בחצי האי כולו, והוא מפקד על כל הכוחות המצריים בו.
הוא שוכן במיקום בו היה בסיס אום חשיבה של צה"ל שננטש ב-1979 בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ומבצע רמון.
במתחם הבסיס בונקר בעומק של 89 מטרים, ובנוסף בסיס צבאי אווירי צמוד.
נמצאים בו מעל 200 מבנים ומתגוררים בו אלפי חיילים ואזרחים, האחראים לתחזוקתו.
בינואר 2015 הכריז נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי על הקמת הפיקוד המאוחד לאזור שממזרח לתעלת סואץ בראשות לוטננט גנרל אוסאמה עסכר.
הפיקוד הוא פיקוד מרחבי וקבוצת ארמיות של צבא מצרים האחראי על כוחות צבא מצרים בסיני, שמרוכזות תחת הארמייה השנייה והארמייה השלישית.
ב-2016, שנה לאחר מכן, החלה מצרים בהקמת בסיס זה בו שוכנות עד היום מפקדות הארמיות והמפקדה המשותפת לשתיהן.
ספירה על בסיס הֶקְסָדֶצִימָלִי היא ספירה על בסיס 16. היא משמשת כיום בעיקר בתחום המחשבים, בזכות התאמתה לייצוג תוכנו של זיכרון המחשב – שתי ספרות הקסדצימליות מייצגות בדיוק 8 ספרות בינאריות, סיביות, כלומר בַּית אחד.
גודל זה של בית הוצג בשנות ה-50 של המאה ה-20 במחשב IBM 7030 Stretch, וזכה לפופולריות שהפכה אותו לגודל סטנדרטי עם הצגתם של מחשבי IBM System/360 באמצע שנות ה-60.
בבסיס זה יש 16 ספרות: הספרות מ-0 עד 9 זהות לספרות אלה בבסיס עשרוני, ואת 6 הספרות הבאות מסמנים באותיות מ-A, המייצגת 10 (בבסיס עשרוני), עד F המייצגת 15 (בבסיס עשרוני) ו-10 בבסיס הקסדצימלי (וכפולותיו) מייצג 16 בבסיס עשרוני (וכפולותיו).
כך לדוגמה המספר 40h מייצג 64 (4*16) בבסיס עשרוני.
שפות תכנות רבות מאפשרות כתיבה של קבועים הקסדצימליים, שמייצגים לא רק ספרות אלא תווים כלשהם, כגון תווי ASCII.
השיטות הבאות כולן שיטות תקפות לייצוג מספרים הקסדצימליים:
- רישום הבסיס 16 מתחת למספר – לדוגמה F1B816
- הוספת האות h בסוף המספר.
בשיטת ייצוג זו, כאשר המספר מתחיל באות, מוסיפים '0' מצד שמאל.
לדוגמה 0F1B8h (ניתן להוסיף אפסים מצד שמאל בכל מקרה, אבל כאשר המספר מתחיל באות – חייבים להוסיף).
- הוספת הצירוף 0x בתחילת המספר – לדוגמה 0xF1B8
המרת מספר דצימלי למספר הקסדצימלי
ההעברה ממספר דצימלי (בסיס 10) למספר הקסדצימלי (בסיס 16) נעשית בסדרה של פעולות חילוק.
הפעולה הנדרשת להעברת מספר דצימלי להקסדצימלי היא חילוק עם שארית ב-16. נחלק את המספר הדצימלי ב-16, נרשום את ספרת השארית (בבסיס הקסדצימלי).
נחזור על התהליך שוב עם תוצאת החלוקה עד שהתוצאה תהיה 0. את הספרות שקיבלנו כשאריות יש לכתוב מימין לשמאל כדי לקבל את המספר ההקסדצימלי.
נצרף את B משמאל: B8.
נצרף את F משמאל: F1B8.
קיבלנו ש-4387256 בבסיס דצימלי הוא 42F1B8 בבסיס הקסדצימלי.
המרת מספר הקסדצימלי למספר דצימלי
כדי להעביר מספר הקסדצימלי למספר דצימלי, יש להכפיל את הספרה ההקסדצימלית, המומרת לערך הדצימלי שלה (A=10 ,B=11 וכו') בחזקה המתאימה של 16, לפי מיקום הספרה במספר, האם ספרה היא אחדה, עשרה, מאה וכדומה).
דוגמה: נתון המספר ההקסדצימלי AF34BD.
בעצם נתון לנו כאן D אחדות, B עשרות, 4 מאות, 3 אלפים, F עשרות אלפים ו-A מאות אלפים.
נשאר רק לפתור את הביטוי, ולקבל את התוצאה: 11482301, שהיא AF34BD בערכים דצימליים.
המרת מספר הקסדצימלי למספר בינארי
כדי להעביר מספר הקסדצימלי למספר בינארי ניתן להפוך כל ספרה הקסדצימלית לארבע הספרות הבינאריות המתאימות לה, ולאחר מכן לכתוב אותן לפי הסדר של המספר ההקסדצימלי.
ניקח כל ספרה הקסדצימלית, ונהפוך אותה למספר בינארי בן 4 ספרות.
כעת נכתוב את כל ספרות המספרים הבינאריים לפי הסדר ההקסדצימלי: 101011110011010010111101 (אם הספרה השמאלית ביותר של התוצאה היא 0 יש להשמיטה עד שנגיע למצב בו הספרה השמאלית ביותר היא 1).
המרת מספר בינארי למספר הקסדצימלי
כדי להעביר מספר בינארי למספר הקסדצימלי ניתן לחלק את המספר הבינארי לקבוצות של 4 ספרות כל אחת (במידה, ומספר הספרות הבינאריות אינו מתחלק ב-4 כמו מספר בעל 7 ספרות יש להוסיף 0 משמאל למספר כדי להגיע למספר ספרות המתחלק ב-4).
לאחר מכן יש להפוך כל 4 ספרות בינאריות מימין לשמאל בספרה ההקסדצימלית המתאימה לה, ולבסוף לכתוב אותן לפי הסדר הבינארי.
דוגמה: נתון המספר הבינארי 110110110
המספר הבינארי בעל 9 ספרות, ולכן יש להצמיד לשמאלו שלושה אפסים כדי להביאו למצב שבו מספר הספרות יתחלק ב-4: 000110110110
כעת נכתוב את כל ספרות המספרים ההקסדצימליים לפי הסדר הבינארי: 1B6
קיבלנו שהתוצאה 1B6 היא 110110110 בערכים הקסדצימליים.
התכונה הזו, המעבר הפשוט מבינארי להקסדצימלי ולהפך, הוא מה שהופך את השיטה ההקסדצימלית לשימושית בעולם המחשבים.
במקום לזכור רצפים של אחדות ואפסים שנמצאים בזיכרון המחשב, יותר קל להכניס ערכים הקסדצימליים והסיכוי לטעות נעשה נמוך יותר.
טבלת המרה לבסיס בין בסיסי מספרים נפוצים
בסרט להציל את מארק וואטני מוזכר השימוש בבסיס ספירה הקסדצימלי, תוך כדי כתיבה בקוד ASCII לשם תקשורת עם אנשי כדור הארץ.
בסיס חיל-האוויר קוניה הוא בסיס של חיל האוויר הטורקי ונמל תעופה אזרחי השוכן בסמוך לעיר קוניה, במרכז אנטוליה, כ-250 ק"מ מדרום לאנקרה, בירת טורקיה.
הבסיס משמש בדרך כלל לאימון מתקדם של טייסי F-4 פנטום ו-F-5 טורקים.
הבסיס מארח גם את תרגיל ה"אנטוליאן איגל" לאימון בלוחמה אווירית.
סמוך לבסיס שוכן מטווח קוניה ששיטחו כ-7,600 מייל רבוע.
ספירה על בסיס ויגסימלי היא ספירה על בסיס 20. שיטה זו נוצרה עם התפתחות החקלאות והתגברות הצורך במספרים עבור כמויות הולכות וגדלות.
שיטות ספירה על בסיס 2 (בינארי) או על בסיס 3 (טרנרי) לא היו מספקות, ולכן עברו לאמצעי אשר התבסס על אצבעות הידיים והרגליים.
בשפה הבסקית, כל המספרים עד מאה נספרים בכפולות של 20.
בסיס חיל האוויר אינג'ירליק (בטורקית: İncirlik Hava Üssü) שוכן באינג'ירליק (İncirlik), כ-11 ק"מ מזרחית למרכז העיר אדנה ו-33 ק"מ מצפון-מערב לחוף הים התיכון בדרום טורקיה.
הבסיס מופעל על ידי נאט"ו, הצבא הטורקי וחיל האוויר האמריקני.
בשדה מסלול אחד מבטון באורך של 3,048 מטר ובקרבתו 57 דירים תת-קרקעים.
בבסיס מאוחסנות כ-90 פצצות אטום מדגם B61.
ב-1951 החל חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בהקמת הבסיס שנועד במקור לשמש לצורכי אימונים וכבסיס להתערבות מהירה בשעת חירום.
ב-6 בדצמבר 1954 נחתם הסכם בין צבא טורקיה לבין חיל האוויר האמריקני להפעלתו המשותפת, וב-21 בפברואר 1955 נחנך הבסיס ונקרא בסיס חיל האוויר באדנה.
יעודו של המתקן שונה לבסיס למפציצים ארוכי טווח המסוגל לתמוך בכל פעילות אווירית צבאית.
באוקטובר 1955 חובר הבסיס לצינור דלק המגיע מיומרטלק (Yumurtalık) שלחוף הים התיכון, וב-28 בפברואר 1958 שונה שמו לבסיס חיל האוויר אינג'ירליק.
הבסיס שימש במחצית השנייה של שנות החמישים כמוקד הניסויים בבלון לחיזוי מטאורולוגי שנערכו על ידי חיל האוויר האמריקאי (פרויקט L119) וכבסיס העיקרי לטיסות הסיור של מטוס הריגול לוקהיד U-2 שפעלו מאפגניסטן במזרח ועד למרחב האווירי שמעל לים השחור במערב.
ב-1 במאי 1960 הופסקה הפעלת הטיסות לאחר משבר מטוס הריגול U-2. בעקבות מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון ב-1958, הופעלו מהבסיס טיסות סיור והפגנת נוכחות של חיל האוויר האמריקני גם בשמי לבנון.
כתוצאה מכך הבסיס גדל באופן משמעותי וקלט גם מטוסי קרב ויחידות תומכות.
בשנות השבעים הסכים חיל האוויר הטורקי לאפשר לאמריקאים לעשות שימוש במטווח טילי אוויר-קרקע הנמצא במערב אנטוליה כמו גם מעל הים, ופעילות האימונים האווירית בבסיס התרחבה.
ב-1975 ולאחר האמברגו שהטילה ארצות הברית על טורקיה בעקבות פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, הכריזה ממשלת טורקיה כי כל הבסיסים האמריקנים ברחבי המדינה ייסגרו ויועברו לידי צבא טורקיה.
רק בסיס אינג'ירליק ובסיס חיל האוויר באיזמיר נותרו פעילים בשל כך שבוצעו בהם גם משימות של נאט"ו.
בספטמבר 1978 הוסר האמברגו ופעילות חיל האוויר האמריקני הושבה לאחר חתימת הסכם לשיתוף פעולה צבאי וכלכלי בין ארצות הברית וטורקיה ב-29 במרץ 1980.
במלחמת המפרץ ב-1990 נוהלה המערכה האווירית בצפון עיראק מבסיס אינג'ירליק באמצעות 140 מטוסים, ולאחריה ועד 1996 נערכו ממנו פעולות פינוי וסיוע לאוכלוסייה הכורדית בצפון עיראק.
מ-1997 ועד 2003 עסקו מטוסי חיל האוויר האמריקני בבסיס באכיפת החלטת האומות המאוחדות בדבר איסור טיסה בצפונה של עיראק (Operation Northern Watch).
התנועה האווירית בבסיס גדלה פי שישה לאחר פיגועי 11 בספטמבר והבסיס שימש כמוקד העיקרי לפעילות האווירית האמריקאית במלחמת אפגניסטן.
פעילות זו קטנה לאחר הקמת בסיסים קרובים יותר באפגניסטן ובאוזבקיסטן.
בסיס חיל האוויר אדוארדס הוא בסיס של חיל האוויר האמריקאי, השוכן כ-160 ק"מ מצפון מזרח לעיר לוס אנג'לס.
זהו הבסיס השני בגודלו בחיל האוויר האמריקאי.
שוכנות בו מספר יחידות של החיל, וכן מרכז מחקרי הטיסה דריידן של נאס"א.
בבסיס משרתים יותר מ-10,000 אנשי צבא, עובדי ממשלה, עובדי קבלן, ומשפחותיהם.
הבסיס שימש גם כמסלול נחיתה למעבורות החלל של נאס"א.
הבסיס נקרא על שם טייס הניסוי גלן אדוארדס, שנהרג בהתרסקות מטוס YB-49 פליינג ווינג ב־1948.
בבסיס 19 מסלולי נחיתה, שלושה מהם סלולים והשאר מסומנים על קרקע האגמים היבשים שבשטחו.
בבסיס אדוארדס נבדק כל מטוס וכמעט כל מערכת נשק מוטסת ששירתה בחיל האוויר האמריקאי, וכוחות אוויריים נוספים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, מאז מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, בוצעו בבסיס זה כמה מן הטיסות החשובות בהיסטוריה של התעופה, כמו הטיסה הראשונה שעברה את מהירות הקול במטוס X-1, והטיסה המאוישת המהירה ביותר, שהגיעה למהירות מאך 6.72 במטוס X-15, שיא שלא נשבר עד היום.
הפעילות בשטח הכלול היום בבסיס אדוארדס החלה ב-1933, כאשר האגמים היבשים שבשטחו שימשו כמטווחים למטוסים שהמריאו ממה שידוע היום כבסיס חיל האוויר מארץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו מתקנים בשולי האגם היבש רוג'רס (שנקרא אז אגם מיוּרוֹק) לאימון טייסי מטוסי קרב והפצצה לקראת משימותיהם מעבר לים.
ב-1942 הוקם במקום באופן רשמי "בסיס חיל האוויר של הצבא מורוק" (באותם ימים חיל האוויר עוד היה זרוע של צבא היבשה).
במהלך שנות ה-40, האזור התגלה כאידיאלי מבחינת תנאי הטיסה במשך כל השנה, ומבחינת תנאי הנחיתה הנוחים על קרקע האגם, לניסויים הראשונים במטוס הסילון הראשון שפותח בארה"ב, ה-XP-59A איירקומט.
ריחוקו של הבסיס מן הפעילות הצפופה בבסיס רייט באוהיו, ששימש עד אז לניסויים, גם כן עזרה לשמירה על סודיות הפרויקט החדש.
ב-2 באוקטובר 1942 בוצעה הטיסה הראשונה של המטוס החדש.
באופן טבעי, שיטות העבודה שהיו נהוגות בניסויי טיסה באותם ימים היו מאוד פרימיטיביות.
לא היו מטוסי מרדף, לא הייתה טלמטריה, ולא היה מרכז בקרה.
רק מכשיר רדיו דו כיווני והתחושות הסובייקטיביות של הטייס.
מאוחר יותר הותקן במטוס לוח מחוונים שהוסרט במצלמה שהופעלה על ידי הטייס.
עם זאת, המכשירים עדיין היו פרימיטיביים.
למשל, הכוח שהופעל על מוט ההיגוי נמדד על ידי מאזני דגים שהותאמו לתפקיד.
אף על פי שחיל האוויר החליט שלא להשתמש במטוס למשימות קרביות, הניסויים המוצלחים במטוס ה-XP-59, שעברו ללא תאונות, והניסויים במטוס הלוקהיד XP-80 לאחריו, קבעו את עתידו של בסיס מורוק בתולדות התעופה הסילונית באמריקה.
ב-14 באוקטובר 1947 ביצע צ'אק ייגר את הטיסה העל קולית הראשונה בהיסטוריה בבסיס מורוק, במטוס ה־X-1. המטוס פותח ונוסה על ידי צוות משותף של חיל האוויר, NACA (קודמתה של נאס"א) והיצרן.
הפעם הניסויים היו יותר מתוחכמים - נעשה שימוש במכ"ם מעקב, מכשירים עקבו אחר יותר מ-30 פרמטרים של המטוס, ואף נעשה שימוש בטלמטריה ראשונית.
בשלב זה עדיין לא נוסחו נוהלי בטיחות, והטייס החליט על דעת עצמו מה דרגת הסיכון שהוא מוכן לקחת בכל טיסה.
באותה תקופה החלו טיסות הניסוי להתחלק לשני סוגים - טיסות במטוסים ניסויים מאוד, כמו X-3, X-4, X-5 ו-XF-92A, שנעשו בשיתוף עם NACA; וטיסות ניסוי במטוסים שהוזמנו על ידי חיל האוויר מקבלנים לשימוש מבצעי, שהיוו את רוב הטיסות.
הכמות הגדולה של הטיסות שבוצעו, בשילוב עם נוהלי בטיחות רופפים עד לא קיימים, גרמה לשיעור אבדות גבוה יחסית.
בשנת 1948 לבדה נספו בבסיס לפחות 13 בני אדם.
בשנת 1949 שונה שם הבסיס מבסיס חיל האוויר של הצבא מורוק לבסיס חיל האוויר אדוארדס, על שם הטייס גלן אדוארדס שנספה בהתרסקות המטוס הנסיוני YB-49 פליינג ווינג, ב-4 ביולי 1948.
ב-25 ביוני 1951 קיבל הבסיס באופן רשמי את התואר "מרכז טיסות הניסוי של חיל האוויר".
באותה שנה עבר אליו גם בית הספר לטייסי ניסוי מבסיס חיל האוויר רייט.
שנות ה-50 עמדו בסימן פעילות הולכת וגוברת של מטוסי ניסוי וטיסות ניסוי שבוצעו בשיתוף NACA.
שיאי גובה ומהירות נשברו שוב ושוב.
אחד מן הטייסים השווה את המקום ל"אינדיאנפוליס אבל בלי חוקים".
מטוס ה־D-588-II דאגלס סקיירוקט, X-2, ואחרים נוסו כולם בבסיס זה.
ב-20 בנובמבר 1953 הגיע סקוט קרוספילד לראשונה למאך 2. ב-27 בספטמבר 1956 הגיע מל אפט לראשונה למאך 3, אך איבד שליטה על המטוס ונהרג בהתרסקות.
מטוסי ה-F-100 סופר סייבר, F-102 דלתא דאגר, F-104 סטארפייטר, F-105 ת'נדרצ'יף ו-F-106 דלתא דארט נוסו כולם באדוארדס במהלך שנות ה-50, והפכו את הטיסה העל קולית למעשה של שגרה.
בדיקת המטוסים החדישים דרשה גם התקדמות טכנולוגית במכשירי הניתוח והבדיקה.
כך החליפו האוסצילוסקופ וסרטי רישום את הברוגרף ולוחות הסרטה, כאשר מספר הפרמטרים הנמדדים עבר את המאה.
מערכות עקיבה אופטיות הוכנסו לשימוש, ונעשה שימוש גובר בטלמטריה.
המחשבים הראשונים הוכנסו לשימוש כדי לנתח מידע שהוקלט על סרטים מגנטיים.
תהליכי הניסוי התארכו, ובמקום מספר חודשים כבעבר, מטוסים נבחנו במשך ארבע שנים לפני שנכנסו לשירות מבצעי, וגם אז נתגלו בהם ליקויים שתוקנו לאחר הכניסה לשירות.
זאת כתוצאה מנוהל ניסוי מורכב שהתפתח במשך הזמן, בו חיל האוויר בדק את המטוס לראשונה רק כאשר היה מאוחר מדי מכדי לבצע במטוס שינויים משמעותיים, לעיתים כאשר המטוס כבר היה בשלבי ייצור.
הדבר גרם לעלויות גבוהות של תיקונים, ואיחורים באספקה.
כדי לתקן זאת, ב-1958 קוצר תהליך הבדיקה, וחיל האוויר שולב בכל שלבי הפיתוח.
בנוסף, כל תהליך הפיתוח רוכז בבסיס אדוארדס.
עם זאת, שלב הבחינה המבצעית עדיין היה מאוחר מכדי שאפשר יהיה לתקן ליקויים, וכך מרבית הבעיה נותרה על כנה.
בשנות ה-60 גבר הדגש על טיסות חלל.
שם בית הספר לטייסי ניסוי שונה לבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס, כאשר הוא החל לאמן אסטרונאוטים לעתיד.
סדרה של ניסויים במטוס ה-X-15 הובילו לשיאי גובה ומהירות חדשים, שבשיאם הגיעו לגובה של 107.8 ק"מ, ומהירות של מאך 6.72, שיאים שלא נשברו עד היום עבור מטוס.
גם ניסויים אלה דרשו פיתוח של אמצעי ניטור, ועבורם הוקמה שרשרת של תחנות מכ"ם לאורך 644 ק"מ, שאפשרו מעקב רציף אחר המטוס המהיר וקשר רדיו עם הטייס לאורך הטיסה.
התחנות גם אפשרו לראשונה לקבל נתונים מן המטוס בזמן אמת.
מטוסים סילוניים נוספים שנוסו בבסיס אדוארדס הגיעו להישגים חדשים.
בשנות ה-60 גם פרצה מלחמת וייטנאם, ומטוסים יותר ויותר מורכבים הגיעו לבדיקה.
אחד מהם היה ה-F-111 עמוס התקלות.
זה היה המטוס המתוחכם ביותר בזמנו, ולכן גם היה תיבת פנדורה של תקלות.
למשל, שילוב כל הקופסאות השחורות בשיטת "טוס-תקן-טוס" התגלה כמשימה מפרכת הגוזלת זמן רב.
וזו הייתה רק בעיה אחת שהתגלתה במהלך פרויקט זה.
אף על פי שטס לראשונה ב-1964, הוא נכנס לשירות מבצעי רק ב-1968, בפעולה שהדגימה באופן טראגי שהמטוס אינו מוכן לשימוש.
המטוס המשיך לעבור שלבי ניסוי עד שנת 1973, כאשר השלב האחרון בניסוי בוטל.
בסופו של דבר, מוצר בעל רמה מינימלית סופק באיחור של שבע שנים.
עקב ניסיון זה, פושט הליך הבדיקה, והתחלק לשני חלקים בלבד - בחינה והערכת פיתוח ובחינה והערכה מבצעית ראשונית, ושילוב השניים כך שבחינה והערכה בעלת משמעות תוכל להתבצע באדוארדס לפני תחילת הייצור.
אלה בוצעו בעזרת כוח הבחינה המשולב.
יתרונותיה של שיטה זו היו גדולים, כיוון שאפשרה שיתוף משאבים של שני השלבים, וכך אפשרו לשני הארגונים להגדיר דרישות ולדווח על התוצאות.
עם התפרקות תוכנית החלל הצבאית בתחילת שנות ה-70, בית הספר לטייסי מחקר אירוספייס שינה את שמו בחזרה לבית הספר לטייסי ניסוי.
בית הספר גם שינה את תוכניות הלימודים, על פי סקרים שנערכו בקרב בוגריו.
הניסיון מאירועים כמו פרויקט ה-F-111 גרם לכך שתוכנית הלימודים הקשורה לחלל הוחלפה בתוכנית לימודים בבחינת מערכות וניהול ניסויים.
המטוסים שהגיעו בשנות ה-70 - ה-F-15 איגל בעל המנועים ומערכת בקרת אש המתקדמים שלו, ה-B-1 לאנסר בעל מערכות ההגנה וההתקפה המרובות, וה-F-16 פייטינג פלקון בעל מערכת טוס על חוט, הדגישו את הצורך בבחינת מערכות ושילובן.
מורכבותם של מטוסים אלה דרשה שדרוג נוסף של מערכות הבדיקה.
מטוסי ה-F15 וה-F-16 למשל, יכלו לשדר נתוני טלמטריה בקצב 160 אלף בתים לשנייה, ולמדוד כ-300 פרמטרים שונים של המטוס.
רכיב מורכבות נוסף התווסף ב-1978, כאשר החלו לבחון את האב טיפוס שכונה לוקהיד האב בלו, שהוביל לפיתוח המטוס החמקן הראשון, ה-F-117 נייטהוק.
שנות ה-80 נפתחו כאשר מעבורת החלל קולומביה נחתה על האגם היבש רוג'רס באדוארדס ב-14 באפריל 1981, בשובה ממשימתה הראשונה.
משימה זו הייתה תוצאה של שנים רבות של פיתוח ופריצות דרך שהושגו בבסיס אדוארדס.
אך העבודה השגרתית המשיכה גם בשנים אלה, כאשר מטוסים שופרו והיה צורך לבחון אותם.
למשל, ה-F-15E סטרייק איגל שיועד לתקיפת מטרות קרקע, והראה את יכולתו במלחמת המפרץ.
גם מערכת ה-LANTIRN, המסייעת לתקיפת מטרות קרקע בלילה, וגם היא הוכיחה את עצמה באותה מלחמה, פותחה באותן שנים.
לקראת סוף העשור, הגיע אל הבסיס מטוס הכנף המעופפת הראשון מזה 40 שנה - ה-B-2 ספיריט, המטוס המורכב ביותר שנבנה אי פעם.
מטוס זה הביא את מספר הפרמטרים הנמדדים אל שיא של כ-9,000 פרמטרים שונים.
מיליוני בתים של נתונים משודרים מן המטוס בכל שנייה, ומעובדים בזמן אמיתי, לפני שהמטוס חוזר אל הקרקע.
בראשית שנות ה-90 הגיעו לאדוארדס שני אבות טיפוס שייצגו את דור העתיד של מטוסי הקרב - ה-YF-22A וה-YF-23A, שהתחרו ביניהם על תפקיד מטוס הקרב העתידי של חיל האוויר האמריקאי.
בניגוד ל-B-2 ול-F-117, שהתמקדו ביכולות חמקנות ממכ"ם, מטוסים אלה שילבו חמקנות עם יכולת תמרון גבוהה, ויכולת שיוט במהירות על קולית.
בחינת ה-YF-22 (שנבחר לבסוף, תחת השם F-22 ראפטור) הציגה אתגרים חדשים למערכות הבחינה.
מטוס זה מכיל מערכת אויוניקה מהמתקדמות ביותר שהוצגו אי פעם, עם מחשב מרכזי המסוגל לבצע 10 מיליארד פעולות עיבוד אותות בשנייה, ולנתב ולעבד מידע מכל מערכות החיישנים של המטוס אל קוקפיט זכוכית בו המידע יוצג לטייס באופן קריא.
מרכז ניסויי הטיסה של חיל האוויר
ביחידה משרתים 12,800 אנשים, בהם אנשי צבא, עובדים של הממשל הפדרלי, עובדים של קבלנים, עובדי נאס"א ועובדי מעבדת המחקר של חיל האוויר.
היא מפעילה מגוון של מטוסי תובלה, מטוסי קרב חדישים ומטוסי הפצצה מהשורה הראשונה, וכלי טיס לא מאוישים, הבודקים מגוון של מערכות אוויוניקה, חימוש, שלדות ולוחמה אלקטרונית.
כנף בסיס אוויר 95 "לוחמי המדבר" אחראית על ניהול ותחזוקת הבסיס כולו.
אנשיה מספקים שירותי תשתית, תקשורת, אבטחה, כיבוי אש, תחבורה, אספקה, שירותי כספים, שירותים משפטיים, משאבי אנוש, דיור, חינוך, דת ואיכות חיים לכל תושבי הבסיס.
1,500 מאנשי הכנף תומכים ישירות במרכז ניסויי הטיסה ובכנף ניסויים 412.
כנף 412 אחראית על הכנה, ביצוע, ניתוח ודיווח של כל ניסויי הטיסה והניסויים הקרקעיים של מערכות נשק, מטוסים, תוכנה ורכיבים אחרים, בנוסף להדמיות, עבור חיל האוויר.
הכנף מחולקת לשלוש פעילויות עיקריות: טיסה, תחזוקה והנדסה.
קבוצת התחזוקה, המונה יותר מ-5,000 איש, מתחזקת ומטיסה כ-90 מטוסים שונים, ומבצעת כ-7,400 משימות (מהן 1,900 טיסות) מדי שנה.
בית הספר לטייסי ניסוי, שהוא חלק מן הכנף, מלמד טייסי ניסוי כיצד לבצע טיסות ולייצר את הנתונים הנדרשים לצורך טיסות הניסוי.
חטיבת ההנדסה וחטיבת הלוחמה האלקטרונית מספקות כלים ורכיבים הדרושים למשימות הבחינה וההערכה, הבודקות את מבנה המטוס, מערכות ההנעה, הלוחמה האלקטרונית ואוויוניקה של מערכות הנשק המתקדמות ביותר.
הן גם כוללות את המתקנים העיקריים לניסויים אוויריים וקרקעיים, ביחד עם חטיבת המטווח ומתקני ניסוי קרקעיים אחרים.
חטיבת המיזמים וחטיבת ניהול המשאבים מסייעות בניהול מיזמי הניסוי.
היחידות בקבוצה המבצעית מחולקות לתשע טייסות המכונות "טייסות טיסות ניסוי", שבכל אחת מהן עד 20 מטוסים.
מפקדן ממלא בדרך כלל גם את תפקיד מנהל כוח הבחינה המשולב.
כוח הבחינה המשולב הוא מבנה ארגוני המשלב אנשי צבא, אזרחים עובדי הממשלה, נציגי יחידות שישתמשו בציוד הנבחן ועובדי החברות המפתחות את הציוד.
ביחד, הם מפתחים את תוכנית הניסוי, מנסחים את מדדי משימות הניסוי, מבצעים את הטיסות, מנתחים את התוצאות ומחברים את דוחות הניסוי.
מרכז מחקרי הטיסה דריידן הוא אחד ממרכזי המחקר של נאס"א, סוכנות החלל של ארצות הברית.
זהו המרכז העיקרי לביצוע מחקרי טיסה אטמוספירית של נאס"א.
המרכז משמש כבסיס נחיתה חלופי עבור מעבורת החלל, כאשר מזג האוויר לא מאפשר נחיתה במרכז החלל קנדי.
המרכז משתתף בפיתוח מערכת החילוץ של רכב החלל אוריון, ביחד עם מרכז החלל ג'ונסון ולוקהיד מרטין.
במשך השנים, השתתף המרכז בפיתוח כמה מהטכנולוגיות המתקדמות ביותר בתחום התעופה.
חיל הנחתים של ארצות הברית מחזיק בבסיס מספר יחידות מילואים.
מעבדת המחקר של חיל האוויר
מנהלת ההנעה של מעבדת המחקר של חיל האוויר האמריקאי מבצעת בבסיס אדוארדס ניסויים במנועים רקטיים.
המנהלה הוקמה ב-1947, וב-1959 הועבר אליה גם נושא מחקר הדלק הרקטי.
במנהלה עובדים כ-1,000 עובדים, העוסקים בכ-550 מחקרים שונים, החל ממחקר בסיסי ועד לפיתוח טכנולוגיות מתקדמות.
המנהלה עוסקת במגוון טכנולוגיות, החל ממנועים לחלליות ועד מנועי דלק מוצק עבור טילים בין יבשתיים.
מרכז בחינה והערכה מבצעית של חיל האוויר
מרכז הבחינה וההערכה המבצעית של חיל האוויר האמריקאי אחראי על בחינה והערכה של מערכות נשק שונות שמפעיל החיל, החל משלב הפיתוח, על מנת לקבל תמונה מהימנה של היכולות שלהן בשדה הקרב.
המרכז מחזיק בבסיס חיל האוויר אדוארדס את יחידה 5 שלו.
תפקידה של יחידה זו מוגדר כך ב אתר המרכז: "לוודא שללוחמי אוויר ולאנשי לוגיסטיקה יש את הכלים הנכונים עבור המשימה...
המאפשרים להם לבצע את משימתם ביעילות ובבטיחות".
שטח הבסיס כ-1,218 קמ"ר, והוא משתרע על מחוזות לוס אנג'לס, קרן וסן ברנרדינו בקליפורניה.
הבסיס כולל שני אגמים יבשים, רוג'רס ורוזאמונד, שקרקעיתם השטוחה מתאימה במיוחד לניסויי טיסה, שלעיתים קרובות מסתיימים בנחיתת חירום שאינה מאפשרת חזרה אל מסלול נחיתה מסודר.
מסלול הנחיתה העיקרי של הבסיס, העשוי בטון, הוא באורך כ-4.5 ק"מ, ברוחב 91.4 מטר, ויחד עם שוליים נוספים באורך 2.7 ק"מ, מהווה את אחד ממסלולי הנחיתה הארוכים והבטוחים ביותר בעולם.
אגם רוג'רס הוא הגדול מבין שני האגמים, ושימש מאז ראשית תוכנית מעבורות החלל, ב-1977, להנחתת מעבורות, אך שימש לנחיתת מטוסים שנים רבות קודם לכן.
חייהם של טייסים רבים, וערכם של מטוסים רבים, ניצלו בזכות קרקעיתו השטוחה, המאפשרת נחיתה בכל כיוון.
הוא הוכרז כאתר היסטורי לאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בזכות תרומתו לתוכנית החלל האמריקאית ולפיתוח האירוספייס בארה"ב.
אורכו של האגם כ-19 ק"מ ורוחבו כשמונה ק"מ.
זהו האגם היבש הגדול ביותר באמריקה הצפונית.
שבעה מסלולים מסומנים בצבע על שטח האגם, הארוך שבהם באורך 12 ק"מ.
אגם רוזמונד, השוכן מספר קילומטרים מדרום מערב לאגם רוג'רס, הוא בשטח 54 קמ"ר, ומשמש גם הוא לטיסות ניסוי ומחקר, ולנחיתות חירום.
קרקעיתו כה שטוחה, עד שנמדד בה עיקום של 46 ס"מ על מרחק של 9.1 ק"מ.
האגמים אוספים מי גשמים ושלגים עונתיים, הניגרים אליהם מן הגבעות הסמוכות ומהרי סן גבריאל בדרום, והרי טהצ'פי במערב.
הם מחזיקים מים רק לאחר גשמים מקומיים עזים או שלגים.
רק כשישה אחוזים משטח הבסיס בנויים, והם מרוכזים בעיקר בקצה המערבי של האגם היבש רוג'רס.
הם מחולקים לבסיס צפוני, בסיס דרומי, בסיס ראשי ומגורי משפחות.
הבסיסים משמשים למנחת מטוסים, תחזוקת מטוסים, אזורי בדיקות הנדסיות, מנהלה, שירותים אזרחיים ושירותי רפואה.
בנוסף, מעבדת המחקר של חיל האוויר, הממוקמת בקצה המזרחי של הבסיס, כוללת שטחי מנהלה, הנדסה, שטחים מסחריים קהילתיים וניסויים ברקטות.
בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב הוא בסיס של חיל האוויר הבריטי, השוכן במחוז בקינגהאמשייר שבאנגליה.
הוא משמש כמשכן מפקדת פיקוד האוויר (RAF Air Command) של החיל ואיננו בסיס טיסה.
הבסיס נוסד בשנת 1938, בשטח מיוער שליד הכפר וולטרס אש (Walters Ash), בקרבת העיירה היי ויקומב, כ-80 קילומטרים מצפון מערב למרכז לונדון.
מיניסטריון האוויר חיפש באותה עת אתר מוגן מתאים מחוץ ללונדון עבור מפקדת פיקוד ההפצצה של חיל האוויר.
האתר הוצע על ידי מפקד כנף אלן אוקשוט (Alan Oakeshott), שגדל באזור והכירו, במחשבה שהעצים בשטח יספקו הסוואה טבעית למבני הבסיס.
הבסיס הוקם בשלושה ריכוזי מבנים נפרדים, שמנהרות מקשרות ביניהם.
הוא כלל גם מרכז מבצעים מבוטן שנבנה בעומק של 17 מטרים מתחת לפני הקרקע.
לצורך הסוואה עוצבו המבנים בו כך שייראו כמבנים אזרחיים, ונעשה מאמץ לכרות עצים מעטים ככל האפשר במהלך הבנייה.
לימים הוצב בפתח הבסיס אחד ממטוסי הספיטפייר של החיל במלחמת העולם השנייה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה שכנו בבסיס גם יחידות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
בשנים 1958–1965, במהלך המלחמה הקרה, שכנה בבסיס מפקדת דיווזיית האוויר ה-7 של פיקוד האוויר האסטרטגי של חיל האוויר של ארצות הברית.
משנת 1968 שכנה בבסיס מפקדת פיקוד התקיפה של חיל האוויר המלכותי (RAF Strike Command) (איחוד של פיקוד מטוסי הקרב ופיקוד ההפצצה של החיל).
בשנת 2007 אוחד פיקוד התקיפה עם פיקוד ההדרכה של החיל, ליצירת פיקוד האוויר (הפיקוד היחיד הפעיל כיום בחיל האוויר המלכותי).
מפקדת הפיקוד שוכנת מאז בבסיס היי ויקומב.
כיום שוכנת בו גם מפקדת להק האוויר האירופי.
ב-2021 הוקם כאן פיקוד החלל של הממלכה המאוחדת.
בסיס חיל האוויר המלכותי מאונט פלזנט (RAF Mount Pleasent) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הבריטי באיי פוקלנד שבדרום האוקיינוס האטלנטי.
הוא הוקם לאחר מלחמת פוקלנד בין בריטניה לארגנטינה ב-1982 על מנת לשפר את ההגנה האווירית על האיים ולהרתיע את ארגנטינה מפני ניסיון נוסף לכבוש אותם.
עד היום זהו שדה התעופה החדש ביותר של חיל האוויר המלכותי.
הבסיס משמש גם כנמל התעופה הבינלאומי של האיים.
לאחר תום מלחמת פוקלנד וכיבוש איי פוקלנד בחזרה מידי ארגנטינה באביב 1982 נדרשה בריטניה להמשיך לקיים הגנה אווירית על האיים מחשש להתקפות אוויר ארגנטיניות נוספות עליהם.
קודם למלחמה החזיק חיל האוויר המלכותי בסיס בשדה התעופה הקטן של העיר סטנלי, בירת האיים.
לאחר כיבוש האיים על ידי ארגנטינה שימש שדה התעופה את הארגנטינים ואף הופצץ על ידי מפציצים בריטיים.
עד להכשרת שדה התעופה בסטנלי לשימושם של מטוסי קרב סילוניים נדרש הצי הבריטי להחזיק בקרבת איי פוקלנד נושאת מטוסים משלו ועליה מטוסי קרב מדגם הרייר.
שלוש נושאות המטוסים של הצי מילאו את התפקיד בתורנות, אך הדבר יצר קשיים בתחזוקתן, מאחר שהן נדרשו להפליג דרך ארוכה מאוד אל בסיסיהן בבריטניה לשם תיקונים.
בסופו של דבר שוחררו נושאות המטוסים ממשמרתן לאחר שהוארך מסלול הטיסה בשדה התעופה בסטנלי והוצבו בו ארבעה מטוסי קרב מדגם פנטום.
עם זאת התברר לממשלת בריטניה שהשדה בסטנלי מוגבל מכדי להוות בסיס קבע להגנה אווירית משמעותית על האיים.
לכן החליטה להקים בהם בסיס טיסה חדש לחיל האוויר המלכותי, אשר יאפשר גם תגבור צבאי מהיר של האיים בדרך האוויר במקרה הצורך.
כאתר להקמת הבסיס החדש נבחר שטח בדרום האי המזרחי, כ-48 קילומטרים מדרום-מערב לסטנלי.
הבסיס נבנה במהירות על ידי חברה קבלנית אזרחית, שהתמודדה עם קשיים גדולים בהבאת חומרי הבנייה הדרושים לאתר.
הוא נפתח ב-12 במאי 1985 על ידי הנסיך אנדרו, בנה של המלכה אליזבת השנייה (שלחם במלחמת פוקלנד כטייס) והפך למבצעי באופן מלא בשנה שלאחר מכן.
הבסיס משתרע על פני שטח של כחמישה קילומטרים מרובעים ויש בו שני מסלולי טיסה.
הוא מהווה יחידה מרכזית של הכוחות הבריטיים באיי דרום האוקיינוס האטלנטי (BFSAI) – מסגרת צבאית של כוחות אוויר, ים ויבשה שהוקמה בעקבות מלחמת פוקלנד כדי לתגבר את הגנת איי פוקלנד ושכניהם ולהרתיע את ארגנטינה מפני ניסיון נוסף לכובשם.
מספר המטוסים המוצבים בבסיס דרך קבע הוא קטן – כעשרים ומטה.
מטוסי פנטום הוצבו בו עד 1992 ואז הוחלפו על ידי מטוסי טורנדו, ובשנת 2009 באו במקומם מטוסי טייפון.
בנוסף למטוסי הקרב הוצבו בבסיס מטוסי תובלה ותדלוק אווירי וכן מסוקי סי קינג.
שוכנות בו גם יחידת נ"מ המצוידת בטילים נגד מטוסים ומרכז תקשורת המספק שירותי פיקוד ושליטה ולוחמה אלקטרונית עבור כל יחידות הצבא, הצי וחיל האוויר של בריטניה המוצבות באיים.
כיום מוצבים בבסיס 1,000 עד 2,000 חיילים, שלרשותם עומדים שירותי רווחה ובידור.
אחד מן המוצבים בו היה הנסיך ויליאם, ששירת בבסיס כטייס מסוק למשך שישה שבועות בראשית שנת 2012. ארגנטינה גינתה את הצבתו באיים - שהייתה גם סמוכה ליום השנה השלושים לפרוץ המלחמה באיים - והגדירה אותה כהתגרות.
בנוסף לתפקידו הצבאי משמש הבסיס גם כנמל התעופה הבינלאומי היחיד של איי פוקלנד (שדה התעופה של סטנלי משמש כיום לטיסות בין האיים בלבד).
חברות תעופה קטנות שונות מקיימות ממנו ואליו טיסות אחדות מדי שבוע לבריטניה ולצ'ילה עם חניית ביניים בארגנטינה.
בסיס חיל האוויר המלכותי קנלי הוא שדה תעופה צבאי לשעבר בגבול מטרופולין לונדון ומחוז סארי שבבריטניה.
הוא שימש את חיל האוויר המלכותי בשנים 1917 עד 1959, לרבות כבסיס מטוסי קרב במהלך מלחמת העולם השנייה.
חלק ממתחם הבסיס השתמר ומוצג כיום כדוגמה לבסיסים מסוגו.
בסיס קנלי הוקם על ידי גיס התעופה המלכותי ב-1917 ליד הכפר קנלי שבדרום לונדון (כיום ברובע קרוידון) על גבי מסלול גולף שנמצא באותו שטח.
בין הטייסים ששירתו בו בתחילת שנות השלושים היה דאגלס באדר.
מדי שנה מ-1934 ועד 1939 נערך בו יום אווירי אימפריאלי (Empire Air Day) - תצוגה אווירית, שהתקיימה גם בבסיסים אחרים, שבמהלכה נפתח הבסיס לביקור הציבור הרחב.
במהלך מלחמת העולם השנייה ובפרט במהלך הבליץ שימש השדה כאחד משלושת בסיסי חיל האוויר המלכותי שהיו אחראים על ההגנה האווירית של לונדון (האחרים היו ביגין היל וקרוידון).
טייסות רבות של חיל האוויר המלכותי הוצבו בבסיס כמו גם טייסות מארצות הברית, פולין, צ'כוסלובקיה ובלגיה.
שדה התעופה הופצץ מספר פעמים במהלך המלחמה.
בהפצצה הקשה ביותר, ב-18 באוגוסט 1940, נהרסו מוסכי מטוסים בבסיס, הושמדו מספר מטוסים על הקרקע ושני מסלולי ההמראה בו ניזוקו קשות.
חדר המבצעים של הגזרה נאלץ להעתיק את מקומו משדה התעופה אל אתר חירום חלופי.
אורכם המוגבל של המסלולים בקנלי חרץ את גורל הבסיס וב-1959 פינה אותו פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי והשימוש בו לטיסות ממונעות פסק.
השדה משמש כיום להטסת דאונים על ידי פרחי טיס של החיל.
בשנות החמישים שימש השדה כאתר לצילומים של שני סרטי קולנוע אודות הקרב על בריטניה.
מתחם שדה התעופה מוקף כיום באזורי מגורים, שחלקם נבנו על גבי שטחו המקורי, וסוגרים על שני מסלולי ההמראה המצטלבים שלו ומסלול ההסעה המקיף אותם.
רק מבנים מעטים נותרו בו.
למרות זאת נחשב השדה לאחת הדוגמאות של בסיס מטוסי קרב ממלחמת העולם השנייה שהשתמרו בצורה הטובה ביותר, שכן תצורת המסלולים המקורית שלו עדיין קיימת, כמו גם אחדים מ-12 מחסות המטוסים המקוריים שנבנו בו.
כל המחסות הוכרזו כמונומנט רשום.
אחד מהם שוחזר במלואו ובשטחו ניצבת כיום אנדרטה, שנחנכה בשנת 2000, לכבוד אנשי חיל האוויר המלכותי ויחידותיו ששירתו בבסיס.
שטח הבסיס פתוח לציבור הרחב.
ב-2006 הוכרז מתחם השדה כאזור לשימור על ידי מועצת רובע קרוידון שבלונדון ומועצת רובע טנדריג' (Tandridge) הסמוך (חלק ממחוז סארי).
בסיס חיל האוויר המלכותי נורתהולט (RAF Northolt) הוא שדה תעופה צבאי ברובע הילינגדון שבמערב מטרופולין לונדון, הפעיל ברציפות מאז שנת 1915. הוא מילא תפקיד חשוב במהלך הקרב על בריטניה.
כיום משמש הבסיס גם כנמל תעופה לטיסות של מטוסים פרטיים קטנים.
בסיס נורתהולט נפתח במאי 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשדה תעופה לשימושו של גיס התעופה המלכותי, קודמו של חיל האוויר המלכותי.
הוא פעיל ברציפות מאז וככזה הוא בעל היסטוריית הפעילות הארוכה ביותר בין בסיסי הטיסה של החיל.
הוא הוקם ליד העיירה רואיסליפ (Ruislip), אבל שמו ניתן לו על שם תחנת הרכבת הקרובה אליו, לפי הנוהג שחל באותו זמן.
הוצבו בו מטוסי קרב שפעלו להגנת לונדון מפני התקפות צפלינים גרמנים.
שעתו הגדולה ביותר של הבסיס הגיעה במלחמת העולם השנייה.
לקראת המלחמה הוא היה הבסיס הראשון שהפעיל מטוסי הוקר הוריקן.
הבסיס, שנעשו מאמצים להסוותו כאזור מגורים אזרחי, הופצץ על ידי הגרמנים במהלך המלחמה מספר פעמים בהצלחה מעטה.
הוצבו בו טייסות של חיל האוויר המלכותי (שבהן שירתו גם טייסים ניו זילנדים, בלגים וצ'כים) ושל חיל האוויר המלכותי הקנדי ומספר רב של טייסות של כוחות פולין במערב, כולן תחת פיקודו של להק 11 של פיקוד מטוסי הקרב.
הטייסות שהוצבו בבסיס מילאו תפקיד חשוב במהלך הקרב על בריטניה.
במהלך הקרב הפילו טייסים המוצבים בבסיס לפחות 148 מטוסים גרמנים.
לימים הוקמה ליד פינתו הדרום-מזרחית של הבסיס אנדרטת הטייסים הפולנים במלחמת העולם השנייה.
טייסות קרב הוסיפו לפעול מהבסיס עד פברואר 1944, ולאחריו שימש הבסיס בעיקר לטיסות לוגיסטיות.
באותו אביב החל לפעול מהבסיס מטוס דאגלס C-54 סקיימאסטר, ששימש להטסת ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ליעדים מחוץ לבריטניה.
מספר מבנים ששימשו בבסיס במהלך המלחמה הוכרזו לימים כמבנים לשימור.
נורתהולט הוא הבסיס היחיד של חיל האוויר המלכותי מימי הקרב על בריטניה המוסיף להיות פעיל כיום.
החל משנת 1946 שימש נורתהולט כנמל תעופה אזרחי, במהלך בנייתו של נמל התעופה הית'רו, הממוקם לא הרחק ממנו.
הוא שימש כבסיס פעולה מרכזי של חברת בריטיש יורופיאן איירווייז ושירת גם חברות תעופה אירופיות רבות.
במהלך 1952 היו בנורתהולט 50 אלף תנועות מטוסים, שעשו אותו לנמל התעופה העמוס באירופה באותה שנה.
במקביל נמשכה ממנו פעילות של חיל האוויר המלכותי.
ב-1954 פסקה הפעילות האזרחית בשדה עם הפעלתו המלאה של נמל הית'רו.
הקרבה להית'רו גם יצרה מגבלות פעולה אוויריות ניכרות עבור נורתהולט.
בהמשך החל הבסיס לשרת טיסות של מטוסים פרטיים.
במהלך שנות השמונים הפכו טיסות אלו לפעילות העיקרית בו והטיסות הצבאיות בו הפכו לפעילות משנית.
באוגוסט 1997 הובא בטיסה מצרפת לבסיס נורתהולט ארונה של הנסיכה דיאנה, לאחר מותה בתאונת דרכים בפריז יום לפני כן.
בשנים 2006–2010, במסגרת תוכנית התייעלות של משרד ההגנה הבריטי, נסגרו מספר בסיסים של חיל האוויר המלכותי במטרופולין לונדון והפעילות בהם הועתקה אל בסיס נורתהולט.
בשל כך נערכו בבסיס עבודות פיתוח נרחבות.
לאחר סגירת בסיס אוקסברידג' ב-2010 הופקד סגל בסיס נורתהולט על הפעלת אתר בונקר הקרב על בריטניה, השוכן בשטח הבסיס שנסגר.
במהלך אולימפיאדת לונדון בקיץ 2012 הוצבו בבסיס באופן זמני מספר מטוסי קרב לשם קיום הגנה אווירית בשמי לונדון - בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
מספר תאונות אוויריות אירעו בבסיס ובסביבתו במהלך שנות פעילותו.
בחמורה שבהן, באוגוסט 1996, החטיא מטוס לירג'ט ספרדי בשעת נחיתה את המסלול בשדה ופגע ברכב מסחרי שנסע על הכביש הצמוד לבסיס.
נוסעי המטוס ונהג הרכב נפצעו פצעים קלים.
בינואר 1952 התרסק בוויילס מטוס C-47 של חברת אייר לינגוס שהמריא מנורתהולט בדרכו לדבלין וכל 23 יושביו נספו.
בשל קרבת הבסיס למספר אולפני קולנוע וטלוויזיה צולמו בו עם השנים קטעים מסרטים ותוכניות טלוויזיה רבים, לרבות קטעים משלושה סרטים מסדרת ג'יימס בונד (גולדפינגר, כדור הרעם ואוקטופוסי) ומהסדרות ננס אדום ודוקטור הו.
כיום מוצבת בבסיס טייסת המפעילה מטוסי מנהלים, מטוסי נוסעים קלים ומסוקים קלים.
בנוסף משמש הבסיס כאכסניה למספר יחידות של צבא בריטניה.
משנת 2013 שוכנת בבסיס גם יחידת המסוקים האזרחית לפינוי רפואי מוטס של אזור לונדון.
מספר מסלולי טיסה נסללו ושופרו בבסיס במהלך שנות פעילותו.
כיום פועל בו מסלול טיסה אחד בלבד (07/25) מאספלט באורך של 1,687 מטרים.
הבסיס מוגבל כיום ל-7,000 תנועות של מטוסים אזרחיים בשנה, אך נבחנת האפשרות להגדיל תקרה זו.
בסיס חיל האוויר דובר הוא בסיס טיסה של חיל האוויר האמריקאי במדינת דלאוור שבארצות הברית.
הוא משמש בעיקר לטיסות תובלה.
נמצאים בו גם בית לוויות צבאי ומוזיאון של פיקוד הניידות האווירית האמריקאי.
הבסיס הוקם בשנת 1941 כשדה תעופה אזרחי מעט מדרום לעיר דובר, ליד חופה המערבי של דלאוור, כ-140 קילומטרים ממזרח לוושינגטון די.
זמן קצר לאחר ההתקפה על פרל הארבור בשלהי אותה שנה הוא הוסב לבסיס צבאי.
ב-1942 החלו לפעול ממנו מטוסים בסיורים נגד צוללות גרמניות באוקיינוס האטלנטי.
בהמשך המלחמה שימש השדה כבסיס אימונים למטוסי קרב ולעריכת ניסויים בפיתוח רקטות לשיגור ממטוסים.
בשנת 1946, בעקבות צמצום הפעילות הצבאית של ארצות הברית לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הועבר הבסיס למצב לא פעיל ונותר בו סגל שילדי בלבד.
ב-1950, בעקבות פרוץ המלחמה הקרה ומלחמת קוריאה, הופעל הבסיס מחדש והוצבו בו מטוסי קרב.
ב-1952 הועבר הבסיס לשימוש פיקוד התובלה של חיל האוויר האמריקאי והוא משמש לטיסות תובלה עד היום.
ב-1971 החלו לפעול מהבסיס מטוסי התובלה מדגם גלקסי, ולזמן מה היה זה הבסיס היחיד שממנו הם פעלו.
ב-1973 המריאו מהבסיס טיסות הרכבת האווירית האמריקאית לישראל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
ב-1979 הטיסו מטוסי הבסיס אמריקאים מאיראן בעקבות המהפכה האסלאמית שם.
ב-1989 הוטס מהבסיס ציוד לטיפול בדליפת הנפט באסון הנפט של אקסון ואלדז.
מטוסי הבסיס נטלו חלק בפעולות צבאיות שונות לרבות הפלישה לגרנדה, הפלישה לפנמה ו-מלחמת המפרץ.
הבסיס שימש שער מעבר ליחידות שיצאו לפעילות צבאית בסומליה וביוגוסלביה ולאחר מכן למלחמת עיראק ולמלחמת אפגניסטן.
הבסיס משתרע כיום על פני שטח של כ-1.7 קילומטר רבוע.
מצויים בו שני מסלולי טיסה מצטלבים, הארוך שבהם בכיוון
צפון-מערב - דרום-מזרח והאחר בכיוון צפון-דרום.
ב-2009 נחנך בבסיס מגדל פיקוח חדש במקום המגדל שפעל בבסיס בחמישים השנים שלפני כן.
מתגוררים בו למעלה מ-3,000 אנשי צבא ובני משפחותיהם.
בבסיס פועל מזה שנים רבות בית הלוויות הצבאי העיקרי של מחלקת ההגנה.
מובאים אליו בטיסה ארונותיהם של אנשי הכוחות המזוינים האמריקאים שנהרגו בקרב ובנסיבות אחרות מחוץ לגבולות ארצות הברית.
המתקן סייע עם השנים גם בזיהוי גופות נספים באירועים חריגים שונים, כמו טבח ג'יימסטאון, אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, פיגועי 11 בספטמבר ואסון מעבורת החלל קולומביה.
בבסיס שוכן מוזיאון פיקוד הניידות האווירית של ארצות הברית.
המוזיאון, שנוסד ב-1986, מופעל על ידי ותיקי צבא מתנדבים ולו אוסף של כ-30 כלי טיס.
מרביתם הם מטוסי תובלה ותדלוק אווירי.
בסיס הצי הרוסי בנמל טרטוס היה מתקן לוגיסטי צבאי חכור של חיל הים הרוסי בנמל טרטוס בסוריה, ששימש לתיקונים ואספקה ליחידות הצי הרוסי בים התיכון.
הבסיס הוקם בתקופת המלחמה הקרה, בהתאם להסכם שנחתם ב-1971 בין סוריה וברית המועצות, כדי לתמוך ביחידות הצי הסובייטי שנפרסו אל הים התיכון.
במהלך שנות ה-70 נבנו מתקנים דומים גם במצרים, אתיופיה, וייטנאם ומדינות נוספות.
בשנת 1991, עם נפילת ברית המועצות פורק צי הים הסובייטי, ולרוסיה לא נותרה נוכחות קבועה בים התיכון מלבד כניסה מזדמנת של אוניות וצוללות של הצי הרוסי.
בסיס טרסוס הפך להיות משויך לצי הים השחור.
בשנת 2006 דווח כי רוסיה וסוריה קיימו דיונים על אפשרות שרוסיה תפתח ותרחיב את הבסיס, במטרה לחזק את נוכחות הצי הרוסי בים התיכון.
באוגוסט 2008, לאחר שארצות הברית הודיעה על כוונתה לפרוס מערכת ההגנה מפני טילים בפולין התיר נשיא סוריה בשאר אל-אסד לאוניות מלחמה גרעיניות רוסיות לעגון באופן קבוע בטרטוס, וב-19 בספטמבר באותה שנה דיווחה סוכנות הידיעות יונייטד פרס כי עשר ספינות מלחמה רוסיות עגנו בטרטוס.
על פי הפרשן הלבנוני-סורי יוסף פראח, השייטת בטרטוס כללה את הסיירת "מוסקבה" וארבע צוללות טילים גרעיניות, אך דיווח זה לא אומת על ידי מקורות נוספים, וקרוב לוודאי שאינו מדויק היות שהבסיס אינו יכול להכיל את אוניות השייטת.
בשנת 2009 החלה רוסיה בעבודות להעמקת הנמל, כדי לאפשר לכלי שיט מלחמתיים גדולים לעגון בו, ודיווח ברשת נובוסטי RIA טען כי הבסיס בטרטוס עשוי לפעול באופן מלא נגד פירטיות, וכי יעגנו בו סיירות טילים מונחים ואף נושאות מטוסים.
ב-2012 פורסם בטלוויזיה הרוסית סרטון שצולם בבסיס, ובו נטען כי רק ארבעה אנשים מאיישים את המתקן וכי סופה גרמה נזק כבד לאחד משני המזחים הצפים בו.
בשנת 2015, כחלק ממעורבותה של רוסיה במלחמת האזרחים בסוריה, גדל היקף כח אדם בבסיס ל-1,700 איש, ואנדרי גלוק מונה למפקד הבסיס.
באוקטובר 2016 הודיע משרד ההגנה הרוסי על כוונתו להקים בסיס קבע בטרטוס.
בינואר 2017 חתמו רוסיה וסוריה על הסכם חכירה של הבסיס ל-49 שנים עם הארכה אוטומטית ל-25 שנה נוספות.
על פי ההסכם ניתן לרוסיה אישור להחזיק בבסיס עד 11 כלי שיט, ואחריות להגנת הבסיס מהאוויר ומהים, בעוד הגנת הבסיס מצד היבשה נשארה באחריות סוריה.
ביולי 2025 נחתם הסכם חדש לפיתוח נמל טרסוס בין משטרו של אלג'ולאני לבין חברת DP מאיחוד האמירויות.
בסיס הצי הרוסי בטרטוס הוא המתקן הימי היחיד של רוסיה באזור הים התיכון והיחיד מחוץ לגבולות ברית המועצות לשעבר.
מיקומו היווה גורם מניע לתמיכת רוסיה ביציבותו של ממשל אסד.
הבסיס נבנה עם שני מזחים צפים, מתקני אחסון, צריפים ומשרדים.
בסרטון משנת 2012 הוצגה חניה מקורה עבור 6 רכבי שירות, וכן הספינה Amur מדגם PM-138 המשמשת כסדנה צפה ומספקת תחזוקה טכנית לאוניות מלחמה רוסיות בים התיכון, שאותה מאיישים 12 איש, כולל המהנדס ראשי.
ב-2015 בוצעו בבסיס עבודות העמקה וחיזוק של הרציפים, שאפשרו עגינה של סיירות ומשחתות גדולות במזח החיצוני, ושתי פריגטות או נחתת גדולה אחת במזח הפנימי.
המתקן בטרטוס יכול להכיל עד ארבעה כלי שיט בינוניים שאורכם פחות מ-100 מטר, כך שאינו יכול לשמש את כלי השיט העיקריים של חיל הים הרוסי, ואלה נאלצים לעגון במעגן חיצוני ולקבל אספקה מחוץ לבסיס.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 11–12 באוקטובר, נפגעה אונית הסוחר הסובייטית "איליה מצ'ניקוב" בפתח נמל טרטוס, ובעקבות התקרית החלו הספינות הסובייטיות לעגון בנמל לטקיה, שנחשב בטוח יותר.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה כוחות של חיל הים הישראלי היו בכוננות לתקיפת נמל טרטוס לאחר שחיל האוויר הישראלי תקף והשמיד ב-9 ביוני 1982 סוללות נ"מ ומטוסים סוריים רבים, וסוריה פנתה לברית המועצות בבקשת עזרה.
כח שייטת הים התיכון של הצי הסובייטי שכלל את הסיירת "זדנוב" ואוניות נוספות והיה מוצב באזור מרסא מטרוח במערב מצרים הוזעק והתייצב להגנת הנמלים.
ב-2008 נטען בדיווח בעיתון הרוסי איזבסטיה כי אוניות של הצי הרוסי יעגנו בטרטוס בדרכן לוונצואלה, אך דובר הצי הרוסי סירב להתייחס אליו.
באוגוסט 2018 ערך הצי הרוסי תרגיל רחב היקף בגזרת החוף הסורי.
בדצמבר 2024, בעקבות נפילת משטר אסד, פינו הרוסים את מרבית הספינות שעגנו בבסיס, וביוני 2025 דווח כי פריגטה רוסית מדגם "סטיריגושי" עוגנת מחוץ לנמל, אך בשטח המים הטריטוריאליים של סוריה.
הבסיס בטרטוס לא לקח חלק פעיל במעורבות הרוסית בלחימה, אך העניק תמיכה לכוחות הלוחמים:
נובמבר 2011 - סוכנויות הידיעות מפרסמות כי שייטת של חיל הים הרוסי ובראשה נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב נמצאת בדרכה לטרטוס כדי להפגין תמיכה בממשלת בשאר אל-אסד.
פברואר 2012 - נושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב והספינה אדמירל צ'בננקו ביקרו בנמל טרטוס, שם חידשו אספקה בדרכן לנמל הבית שלהן בסברומורסק בים הצפוני.
מרץ 2012 - דיווחים בתקשורת על כוחות מיוחדים רוסים שהגיעו לנמל טרטוס.
יולי 2012 - סגן מפקד חיל הים הרוסי, אדמירל ויקטור צ'ירקוב, הצהיר כי הצי נכון לפנות את האנשים המוצבים בבסיס טרטוס אם יימצאו בסכנה ונשיא רוסיה יורה על כך.
אוגוסט 2012 -ספינות התקיפה האמפיביות "אלכסנדר אוסטרובסקי", "גיאורגי פובדונוסט" ו"קונדורוגה", שעל סיפון כל אחת מהן מאה נחתים, הגיעו לטרטוס להצטייד באספקה טרייה של מזון ומים, בדרכן אל הבוספורוס ונמל נובורוסיסק בים השחור.
מאי 2013 - רוסיה שלחה לפחות 12 ספינות מלחמה לפטרל במים ליד טרטוס.
יוני 2013 - ברשת הטלוויזיה Russia Today נטען כי סגן שר החוץ הרוסי בוגדנוב הודיע על החלטה לפנות את אנשי הצי הרוסי מטרטוס.
למחרת פרסם משרד ההגנה הרוסי הכחשה רשמית לפיה "טרטוס הוא עדיין בסיס רשמי לאוניות רוסיות בים התיכון, והצי ממשיך לבצע את משימותיו."
מרץ 2016 - ולדימיר פוטין הכריז על יציאת הכוחות הרוסים מסוריה למעט הבסיס הימי בטרטוס ושדה התעופה חמיימים ליד לטקיה, שימשיכו לפעול כרגיל.
צבי מירקין, אסטרטגית הצי הרוסי בים התיכון פרק בספר הערכה אסטרטגית ימית רבתי לישראל 2016 בהוצאת 'מרכז חיפה למחקרי מדיניות ואסטרטגיה ימית', ינואר 2017, ע' 83 -91.
בסיס חיל האוויר המלכותי סנט ג'ין , שכונה בעברית בסיס מידד ובה"ד 1 (אוויר), היה שדה תעופה צבאי בצפון ישראל, שהיה בשימוש בתקופת המנדט הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה ושימש כבסיס חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת העצמאות.
שדה התעופה נמצא כ-4 ק"מ צפונית-מזרחית לעכו.
כיום פועל במקום מנחת שמרת.
שדה התעופה היה בשימושם של חיל האוויר המלכותי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחילות האוויר של צבא ארצות הברית במסגרת המערכה בצפון אפריקה נגד מדינות הציר.
בסוף 1941 הגיע לבסיס להתארגנות ואימונים שהפעילה מטוסי הוקר הוריקן, שעזבה לצפון אפריקה במאי 1942. הטייסת חזרה לבסיס בנובמבר 1943 ועזבה לבריטניה באפריל 1944.
בינואר 1942 הגיעו לבסיס צוותי קרקע ומנהלה של , אולם מחסור במפציצי B-24 ליברייטור מנע את הפיכת הטטיסת למבצעית וצוותי הקרקע שלה טיפלו במפציצים של טייסות אחרות עד פירוקה בפברואר 1943.
ביולי 1942 עברה לבסיס עם מפציצי ליברייטור ובאוגוסט עברה לבסיס עקיר.
ב-21 באוגוסט 1942 עברו לבסיס טייסת ההפצצה (כבדה) ה-343 וטייסת ההפצצה ה-344 של להק המפציצים ה-98 בחיל האוויר התשיעי של חיל האוויר האמריקאי עם מפציצי ליברייטור.
הן עזבו לבסיס כברית במצרים ב-10 בנובמבר.
באותה שנה עברה לשדה טייסת 459 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי המצוידת במטוסי לוקהיד הדסון ללוחמה בצוללות שביצעה סיורי ים במזרח הים התיכון.
הטייסת עזבה ללוב בדצמבר 1942, חזרה לבסיס עם מפציצי מרטין בלטימור במאי 1944 וביצעה סיורי ים עד אוגוסט 1944. טייסת 451 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי פעלה מהבסיס בין נובמבר 1942 לינואר 1943 עם מטוסי קרב מדגם הריקיין, ואז עברה למרסה מטרוך שבמצרים.
ב-21 אוקטובר 1943 עברה לבסיס טייסת 454 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי עם מפציצי בלטימור ועזבה ב-3 בנובמבר ללוב.
בין השנים 1949–1951 שימש הבסיס באופן זמני כשלוחה של בית הספר לטיסה עד שעבר למשכנו הקבוע במחנה סירקין.
קורס הטיס הראשון התקיים בשדה דב, ולאחר מכן הועבר בית הספר לטיסה למחנה בריטי נטוש בכפר יונה.
הבסיס כונה בסיס הדרכה 1 (אוויר), וב־26 באפריל 1950 ניתן לו השם העברי בסיס מידד, על שם הטייסים ו (בנו של יוסף שפרינצק), חניכי בית הספר לטיסה שנהרגו ב־4 ביוני 1948 כשמטוס הפיירציילד בו טסו לתקוף ספינות של הצי המצרי נפל.
לאחר מעבר בית הספר למחנה סירקין ב-1951, הוא הפך לבסיס של יחידת מחסני חירום עד לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת ששת הימים הובאה לשדה מרבית אמצעי השלל שהובאו מרמת הגולן.
ביולי 1967 התפוצץ ערום של 3,000 טון תחמושת, בו היו רקטות 130 מ"מ ו־240- מ"מ וחומרי הדף של תחמושת תותחים.
הפיצוץ הביא להריגת שלושה אנשים בקיבוץ לוחמי הגטאות ועכו ופציעת 12. לאחר ההתפוצצות ננטש השדה, והפך לשדות חקלאיים.
המבנים נהרסו, ושרדו רק שתי דרכי גישה חקלאיות בצורת V (17/35, 10/28), המסמנות את מקומם של מסלולי ההמראה.
מסלול 17/35 משמש כיום כמנחת שמרת.
בשם "סן-ג'ין" נקרא שדה המטווחים הסמוך, שהוקם על שפת הים וששימש בעיקר את חיילי "גולני" ממחנות "בן-עמי" ו"שרגא".
ב־1990 עד 1991 פונה הבסיס והקם במקום שם אתר הקרוואנים "חצרות יָסַף".
בדצמבר 2010 נערכה חפירת בדיקה בשטח המחנה לאחר גילוי עתיקות בבדיקות מקדימות לקראת בנייה.
בחפירה, מטעם רשות העתיקות ובמימון משרד הביטחון, נחשפו שני קברים שנכרו לתוך החול ונבנו מאבני כורכר מסותתות.
הקבר הראשון נבנה בשני נדבכים מאבנים שהפגמים שבמקצתן כוסו בטיח.
החפירה הופסקה עם גילוי עצמות אדם.
הקבר השני נחפר חלקית ומידות האבנים שמהן נבנה לא הובררו.
הקברים תוארכו על פי ממצא כלי החרס לתקופה הרומית בארץ ישראל.
בסיס חיל האוויר H-3 (שם קוד 202C, 202D) הוא מתחם שכלל מספר בסיסים של חיל האוויר העיראקי במחוז אל-אנבר.
המתחם מרוחק כ-435 קילומטרים מערבית לבגדאד ונמצא באזור מדברי מבודד, קרוב לגבול עם סוריה ולדרך הראשית המחברת את ירדן עם עיראק.
בין שני שדות התעופה המרכזיים של המתחם, נמצא מחלף כבישים שבו מתפצל נתיב M40 (משריק) (בגדד-עמאן) ומתחיל נתיב M30 (משריק) שפונה לגבול הסורי וממשיך עד דמשק וביירות.
שדה H-3 הדרום-מערבי כולל 3 מסלולי המראה החותכים זה את זה ויוצרים צורת משולש.
בסיס זה היה אחד משמונת הבסיסים העיקריים של חיל האוויר העיראקי בטרם פלישת כוחות הקואליציה לעיראק בשנת 2003. כיום הבסיס נטוש ואין בו שימוש למטרות צבאיות.
הבסיס הותקף במסגרת מבצע מוקד, וכן חיל האוויר הירדני שלח אליו מטוסים כדי שימריאו ממנו בבטחה ויסייעו לחיל האוויר העיראקי בתקיפת ישראל.
מתחם H3 הוקם על ידי חברת הנפט העיראקית בשנת 1935, כתחנת שאיבה של צינור הנפט כירכוכ-חיפה.
שדה תעופה זה מעולם לא היה תחת שליטתו או בעלותו של חיל האוויר הבריטי המלכותי, אם כי בזמן מלחמת העולם השנייה חיילים בריטים הוצבו במתחם ושמרו על תחנת שאיבת הנפט וצינורות הנפט שבו יחד עם המגויסים האשורים, וכן המריאו ממנו טייסים בריטים.