tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי חתם בסלובן ליברץ מליגה העל הצ'כית.
כעבור שנה חתם לשלוש שנים בסלביה פראג.
בינואר הושאל לניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה.
ב-11 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–1 נגד מנצ'סטר יונייטד.
ב-30 במאי 2018 חתם בקבוצה ששילמה תמורתו חמישה מיליון אירו.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל למנצ'סטר יונייטד לעונה אחת.
ב-7 באוגוסט 2025 חתם בברנלי לעונה אחת.
ב-23 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה בניצחון 0–2 נגד .
בלילה שלאחר ההפסד ל, שאירע ב-13 באוקטובר 2018, הוא יצא עם חבריו לסגל הנבחרת עד לשעות מאוחרות.
כתוצאה מכך הדיח אותו מאמן הנבחרת יאן קוזאק מהסגל.
ב-19 באוקטובר הוא התנצל על האירועים וטען כי עבר תקופה לא קלה שהובילה להתנהגות זו.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020. במהלך המשחק נגד עצר פנדל אך הבקיע שער עצמי, ובכך הפך לשוער הראשון בתולדות אליפות אירופה שעושה זאת באותו משחק.
כדורגלן העונה של ניוקאסל יונייטד:
מרטין לותר דייווי היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-53 בשנים 1935–1939.
מרטין דייווי נולד בעיר קנט שבאוהיו.
אביו היה ג'ון דייוויד, שנודע כארבוריסט (רופא עצים) והקים חברה שהתמחתה בתחום (Davey Tree Expert Company).
אמו, ברתה ריבס, הייתה בתו של כומר.
מרטין דייווי היה אחד משבעת ילדי המשפחה, שניים מהם נפטרו לפני שהגיעו לבגרות.
המשפחה התמודדה עם בעיות כספיות, מצב שהוביל את מרטין הצעיר למכור את חזרת הגינה שגידל בעצמו, כאמצעי לסיוע למשפחה.
הוא גם סייע לאביו בחווה ובחממה שלו.
הוא היה איש מכירות מצטיין, ופיתח יחסי ידידות עם לקוחותיו.
ב-1896 נכח דייווי ביריד בו הוא שמע את נאום "צלב הזהב" המפורסם של ויליאם ג'נינגס ברייאן.
בעקבות אירוע זה גמלה בליבו ההחלטה להיות פוליטיקאי.
דייווי סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בקנט.
לאחר מכן הוא עבד לזמן מה בחברת אוליבר לייצור מכונות כתיבה בקליבלנד.
כאיש מכירות בחברה הוא הרוויח עשרה דולר לשבוע בתוספת עמלות.
הוא הצטיין בעבודתו ועד מהרה הגיע שכרו ל-200 דולר בחודש.
הוא החליט להמשיך בלימודיו ונרשם לאוברלין קולג', שם הוא השתתף בתחרויות הפוטבול ומרוצי השדה (Track and field).
הוא סיים את לימודיו כשלישי בכיתתו ולא המשיך אותם כדי לסייע בהקמת העסק המשפחתי.
לאחר מכן הוא שב ללימודיו לזמן מה, עד שהכיר את אשתו, ברני כריסמן.
הולדת ילדם הראשון שמה קץ למסכת לימודיו.
בשנים 1913–1918 כיהן דייווי כראש עיריית קנט.
ב-1918 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של אלזוורת' ברת'ריק שנפטר.
בנובמבר אותה שנה הוא נבחר לכהונה נוספת, אך בבחירות של 1920 הוא נוצח.
ב-1922 הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים וכיהן בו בשנים 1923–1929. ב-1928 התמודד דייווי בבחירות למשרת מושל אוהיו, אך נוצח.
הוא התמודד שוב ב-1934, ניצח וכיהן בשנים 1935–1939. בניסיונו להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לכהונה שלישית ב-1938 הוא נוצח על ידי צ'ארלס סוייר.
ב-1940 הוא היה מועמד הדמוקרטים למשרת המושל, אך נוצח על ידי המושל המכהן ג'ון בריקר.
מרטין דייווי נפטר בקנט ב-31 במרץ 1946. הוא נטמן בבית הקברות סטנדינג רוק שבעיר.
מרטין הרטמן היה מזרחן גרמני שהתמחה בלימודי אסלאם .
בשנת 1875 קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת לייפציג כתלמידו של היינריך לברכט פליישר.
בשנים 1876 עד 1887 שירת כדרגומן בקונסוליה הכללית הגרמנית בביירות.
מ-1887 ועד מותו ב-1918 לימד במחלקה לשפות מזרחיות בברלין.
כפרופסור בברלין השתדל מאוד לקדם את תחום לימודי האסלאם כדיסציפלינה עצמאית.
תרומותיו הרבות לתחום לימודי האסלאם התבססו על עמדתו הסוציולוגית.
רבות מיצירותיו פורסמו בכתב העת "Die Welt des Islams" ("עולם האסלאם"), פרסום של "Deutsche Gesellschaft für Islamkunde" ("החברה הגרמנית ללימודי האסלאם"), ארגון שהרטמן היה שותף להיווסדו ב-1912.
מרטין הרם (באסטונית: Martin Herem; נולד ב-17 בדצמבר 1973) הוא לוטננט גנרל אסטוני שכיהן כמפקד (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של אסטוניה בשנים 2018–2024.
הרם נולד בטאלין ב-17 בדצמבר 1973. ב-1992 הוא התגייס לצבא אסטוניה, והחל ללמוד במכללה האסטונית להגנה לאומית.
הוא סיים את לימודיו ב-1996, ולאחר מכן שרת בגדודים שונים עד2002 אז נקרא לשמש כמדריך במכללת ההגנה.
ב-2003 הוא מונה לראש מחלקת הטקטיקה במכללה.
ב-2006 הוא נשלח להשתתף במלחמת עיראק.
ב-2008 מונה למפקד פיקוד צפון-מזרח.
ב-2012 מונה לסגן מפקד מכללת ההגנה.
ב-2016 מונה לראש המטה הכללי של הצבא האסטוני.
ב-5 בדצמבר 2018 הוא מונה למפקד הצבא האסטוני (מקביל לרמטכ"ל).
מרטין כריסטופר דין הוא היסטוריון בריטי העובד במכון המחקר של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
בעברו עבד כהיסטוריון במחלקת פשעי המלחמה של הסקוטלנד יארד.
מרטין הונגלה ימה השני הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הבלם והקשר האחורי בגרנדה ובנבחרת קמרון.
הונגלה, יליד יאונדה, הצטרף לגרנדה ב-2016, מאקדמיית הספורט של בלייז נקופו.
הוא שיחק בתחילה בקבוצת המילואים של המועדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-21 באוגוסט 2016, בתיקו 1-1 ביתי מול אתלטיקו מנצ'ה ריאל.
ב-16 בינואר 2018, הושאל לחצי שנה לברצלונה ב', ששיחקה בליגה הספרדית השנייה.
ב-3 ביולי 2019, לאחר השאלה למשך שישה חודשים לקרפטי לבוב, הצטרף הונגלה לרויאל אנטוורפן מהליגה הבלגית.
ב-9 ביולי 2021, הוא הצטרף להלאס ורונה מהסרייה א' בהשאלה, ומאוחר יותר נרכש על ידי הקבוצה.
ב-31 בינואר 2023, הונגלה חזר לספרד, לאחר שהושאל לחצי עונה לריאל ואיאדוליד מהלה ליגה.
ב-12 בינואר 2024 חזר לגרנדה וחתם לשלוש וחצי שנים.
הונגלה שיחק במדי נבחרות קמרון באליפות אפריקה עד גיל 17 2015, מוקדמות גביע אפריקה עד גיל 20 2017 ובגביע אפריקה עד גיל 23 לאומות 2019.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון ב-16 בנובמבר 2020 במשחק במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021 נגד מוזמביק.
מרטין ויטיק (בצ'כית: Martin Vitík; נולד ב-21 בינואר 2003 בצ'כיה) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בולוניה.
ויטיק גדל במחלקות הנוער של קראלוב דבור, טמפו פראג וספרטה פראג.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ספרטה פראג במסגרת ליגת העל הצ'כית, ובעונת זכה עמה באליפות צ'כיה.
ב-6 ביולי 2025 חתם בבולוניה.
ויטיק היה חלק מסגל נבחרת צ'כיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנים 2021 ו-2023. ב-20 בנובמבר 2023 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת נגד במוקדמות יורו 2024.
מרטין וטקאל (באסטונית: Martin Vetkal; נולד ב-21 בפברואר 2004 בטאלין שבאסטוניה) הוא כדורגלן אסטוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בברומאפויקארנה השוודית ובנבחרת אסטוניה.
וטקאל גדל במחלקת הנוער של טאלינה קאלב, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האסטונית.
ב-27 באוגוסט 2020 חתם ברומא מהסרייה א', והחל לשחק במחלקת הנוער של המועדון.
ב-20 באוגוסט 2024 חתם בברומאפויקארנה השוודית.
ב-13 באוקטובר 2023 ערך וטקאל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אסטוניה, בהפסד 0–2 לנבחרת אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות יורו 2024. ב-21 במרץ 2024 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בהפסד 5-1 ל.
דזור נולד בעיר ליפטובסקי מיקולש במשפחה סלובקית.
לאחר סיום בית ספר תיכון עבד במנסרה.
ב-1941 גויס לצבא הרפובליקה הסלובקית (מדינת חסות של גרמניה הנאצית).
ביוני 1941, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, נשלחה היחידה, בה שירת דזור, לחזית המזרחית.
בינואר 1943, ערק דזור עם עוד כמה חיילים מיחידתו, עבר את קו החזית ונכנע לחיילי הצבא האדום.
בברית המועצות התנדב דזור לחטיבה צ'כוסלובקית בפיקודו של לודביק סבובודה, אשר לחמה בנאצים לצד הצבא האדום.
תחילה שירת דזור כחייל פשוט, אך בהמשך עבר קורס קצינים ומונה למפקד מחלקה.
הוא נטל חלק בשחרור קייב, בקרבות במעבר דוקלה ובקרבות לשחרור צ'כוסלובקיה.
את המלחמה סיים בדרגת קפטין.
הוא שירת בתפקידי מטה שונים.
בשנת 1958 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לעוזרו של שר ההגנה לענייני הלוגיסטיקה.
בשנת 1964 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ונשלח ללימודים לאקדמיה צבאית של המטה הכללי בברית המועצות.
ב-1966, לאחר סיום הלימודים מונה לסגן שר ההגנה.
באפריל 1968, מונה דזור על ידי אלכסנדר דובצ'ק לשר ההגנה.
באוגוסט 1968, במהלך הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה נתן דזור פקודה לצבא צ'כוסלובקיה להימנע מלהתעמת עם הכוחות הפולשים ולהישאר בבסיסים.
גוסטב הוסאק, אשר החליף את אלכסנדר דובצ'ק בראשות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית העריך מאוד את תפקודו של דזור במהלך הפלישה הסובייטית ולכן השאיר אותו בתפקידו.
בשנת 1972 הועלה דזור לדרגת גנרל ארמייה.
מרטין דזור מילא את תפקיד שר ההגנה עד למותו בינואר 1985.
מרטין וַאלְיֵינְט (בסלובקית: Martin Valjent; נולד ב-11 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם במיורקה מהלה ליגה ובנבחרת סלובקיה.
באוגוסט 2018, ואליינט עבר בהשאלה למיורקה כדי לחזק את ההגנה במהלך עונת 2018/19 של הליגה הספרדית השנייה.
ב-26 ביוני 2019, בעקבות עלייתה של מיורקה ללה ליגה, מימש המועדון את האופציה לרכישת הסלובקי תמורת 1.5 מיליון יורו.
ואליינט זומן לראשונה לנבחרת סלובקיה על ידי יאן קוזאק למשחקים נגד הולנד ומרוקו ב-31 במאי וב-4 ביוני בהתאמה.
הוא החליף את טומאש הובוקאן בדקה ה-79 של המשחק מול מרוקו בז'נבה, לציון הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של סלובקיה.
סלובקיה הודחה כשהתוצאה הייתה 1–2 והיא לא הצליחה להשוות את המשחק.
המשחק הרשמי הראשון שלו היה במוקדמות יורו 2020 מול קרואטיה ב-6 בספטמבר 2019 בטרנבה, כאשר ואליינט שיחק כמגן ימני.
סלובקיה הפסידה במשחק 4–0. באוקטובר חזר ואליינט לנבחרת במשחק ידידות מול פרגוואי בתפקיד המועדף עליו.
הפעם דווח על ההופעה שלו בצורה חיובית מאוד, וזכה לשבחים מהפרשנים ומהעיתונות המקומית.
ב-26 באוגוסט 2020, זומן ואליינט על ידי נבחרת סלובקיה להשתתף בשני משחקי הפתיחה של ליגת האומות נגד צ'כיה וישראל.
הקדוש מרטין והקבצן הוא ציור מאת הצייר הדומיניקני-ספרדי אל גרקו, אשר הוזמן עבור קפלת סן חוסה בטולדו על ידי מרטין רמירז, תורם לקפלה שנשא שם זהה לזה של הקדוש המתואר ביצירה.
היצירה נחשבת לחלק מאחת מהיצירות המוצלחות ביותר של האמן.
הציור מתאר את הקדוש מרטין מטור, שחי במאה הרביעית לספירה בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול.
מרטין שירת בפרשים הקיסריים שהיו מוצבים ליד העיר אמיֶין שבגאליה.
על פי המסורת, באחד מימי החורף הקרים, נתקל מרטין בקבצן רועד מקור סמוך לשערי העיר.
הוא שלף את חרבו, קרע את גלימתו לשניים, ונתן מחצית ממנה לקבצן.
מאוחר יותר, כך מסופר, נגלה ישו אל מרטין בחלום ואמר לו: "מה שעשית עבור אותו עני, עשית עבורי."
ביצירה מציג אל גרקו את הקדוש מרטין כדמות אצילית ורמה, לבוש בשריון מעוטר בזהב ורכוב על סוס ערבי לבן.
נקודת המבט הנמוכה מעניקה לדמויות מראה מונומנטלי, המתנשא מעל הנוף, שבו נראים נהר הטחו מרטין מטור והעיר טולדו.
דמות הקדוש מצוירת בפרופורציות טבעיות יחסית, בניגוד לקבצן הכמעט עירום, אשר גופו המוארך והמעוות מרמז על ממד מיסטי או על טבעו החזוני של המעמד.
מבחינה טכנית, הציור דומה מאוד ליצירה נוספת של אל גרקו, "המדונה והילד עם הקדושות מרטינה ואנייס".
הציור בוצע על גבי בד פשתן בעל אריג ייחודי בצורת יהלום.
קצות הבד המקוריים הוסרו, אך ממדיו המקוריים נשמרו.
שכבת הבסיס כוללת שכבת גבס ושתי שכבות של אימפרימטורה בגוון חום-אדמדם, אשר נותרה חשופה באזורים מסוימים, כגון ראשו וכתפיו של הקבצן ורגלו המורמת של הסוס.
בדיקות מעבדה שבוצעו על ידי מחלקות המדע והשימור של הגלריה הלאומית לאמנות בארצות הברית חשפו שימוש בטכניקות ציור מגוונות, לרבות רטוב-על-רטוב וסקומבלינג (שכבות דקות של צבע חצי-אטום).
מרקם עבה של צבע (אימפסטו) שימש להדגשת צווארון וחפתיו של מרטין.
צילומי רנטגן גילו שינויים בהרכב היצירה: האצבע המורה של ידו השמאלית של הקדוש צוירה בתחילה נמוך יותר, ורצועת צווארו של הסוס הוצבה במיקום שונה.
היצירה נותרה במצב טוב, למעט קרע קטן של כ-4 ס"מ הנמצא 15 ס"מ מהקצה התחתון ו-50 ס"מ מהקצה השמאלי.
בשנת 1942 הוסר הציור ממסגרת המתיחה המקורית שלו (האלונקה שעליה היה מתוח הבד) ועבר ריפוד מחדש (relining), תהליך שבו הוצמד לבד נוסף מאחור כדי לחזק את הבד המקורי ולשמר את הציור.
היצירה הוזמנה ב-9 בנובמבר 1597 עבור קפלת סן חוסה בטולדו.
בשנת 1906 נמכרה על ידי מנהלי הקפלה לגלריה "Boussod Valadon" בפריז, ומשם נרכשה באותה שנה על ידי פיטר א.
לאחר מותו, הציור עבר בירושה לבנו ג'וזף אי.
מרטין דרוקר (13 בספטמבר 1920 – 4 בנובמבר 2003) היה ממקימי אגודת הפועל רעננה בשנת 1938 ודמות מרכזית בתולדות הספורט בעיר במשך עשרות שנים.
הוא מוכר כיקיר העיר רעננה לשנת 1998, ורחוב בקריית הספורט בעיר נקרא על שמו מאז 2005.
מגרמניה לרעננה – חלוץ הספורט המקומי
מרטין דרוקר, שכונה בפי מכריו "היקה", עלה לארץ ישראל מגרמניה בשנת 1936, על רקע גאות האנטישמיות, כחלק מגרעין נוער שהשתקע בקיבוץ רמת דוד.
בהמשך, הצטרף לקרובי משפחתו שהתגוררו ברעננה, שהייתה באותה תקופה מושבה קטנה.
אהבתו הרבה לספורט הובילה אותו להקמת אגודת הפועל ברעננה בשנת 1938.
דרוקר ייסד את אגודת הפועל רעננה.
מתוך אמונה בכוחו החינוכי של הספורט לנוער, הוא פעל להקמת המועדון וקידם את הרעיון ש"נוער שעוסק בספורט לא מגיע לפשע ולשיטוט ברחובות".
דרוקר, שהיה איש ספורט שאהב כדורגל וענפי ספורט אחרים, התנדב במועדון במשך 43 שנים רצופות.
במסגרת פעילותו, דרוקר גייס שחקנים לקבוצת הכדורגל הראשונה של הפועל רעננה, שכללה עולים חדשים וצברים.
הוא לא רק דאג לצרכים הספורטיביים של השחקנים אלא גם סייע בפרנסתם מחוץ למגרש, באמצעות מציאת עבודות כגון עבודה בפרדס או איסוף תפוחי אדמה.
דוגמה לכך הוא החלוץ מקסי נשר (אביו של דורון נשר), שעבד באיסוף תפוחי אדמה.
בנוסף לקבוצת הכדורגל, יזם דרוקר הקמת ענפי ספורט נוספים במועדון, כגון קבוצת כדורסל נשים ואף קבוצת שחמט.
לצד פעילותו הספורטיבית, דרוקר תרם רבות לקהילת רעננה.
הוא שירת כנוטר בתקופת המנדט הבריטי.
הוא יזם את הקשרים בין רעננה לערים תאומות בגרמניה (בראמשה) ובהולנד (אופסטרלנד).
קשרים אלה, שנרקמו בשנות ה-70, כללו חילופי משלחות נוער וספורט, ותרמו להעשרתה הרב-תרבותית של העיר ולפתיחת דף חדש ביחסים בין העמים לאחר השואה.
ברית ערים תאומות עם בראמשה נחתמה בינואר 1978, במטרה לשמר ולקדם את שיתוף הפעולה בין שתי הערים.
מרטין דרוקר נפטר בשנת 2003. זכרו ותרומתו האדירה לספורט ולקהילה ברעננה זוכים להוקרה רבה.
בשנת 2005, נקרא רחוב בקריית הספורט של רעננה על שמו.
בשנת 2017, הכריזה עיריית רעננה כי מתחם מגרש הכדורגל בשכונת "לב הפארק" ייקרא אף הוא על שמו, ובטקס שנערך בספטמבר אותה שנה, נחשף גם פסל לזכרו.
בנו, מירון דרוקר, ממשיך את דרכו בפעילותו ותמיכתו במחלקת הנוער של הפועל רעננה ופועל לשימור ההיסטוריה של המועדון ולהנצחת זכר אביו.
דרוקר הבן מציין כי אביו היה אידיאליסט שפעל למען ספורט עממי, וספק אם היה מצליח במציאות הספורט המקצועני והעסקי של ימינו.
הוא אף הביע את תחושתו שהפועל רעננה של היום, שהפכה לעסק מקצועני, שונה מהמועדון שהקים אביו, שהיה לא רק כדורגל אלא מרכז קהילתי.
הארדין היה פוליטיקאי ועורך דין מקנטקי.
הוא נולד בפנסילבניה, ומשפחתו היגרה לקנטקי כשהיה עדיין ילד.
הוא למד משפטים אצל ג'ורג' ניקולס והחל לעסוק בעריכת דין בעיר ריצ'מונד שבקנטקי.
בן דודו, (שיהיה לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית), למד אצלו במשרד.
הארדין ייצג את מחוז מדיסון בבית הנבחרים של קנטקי במשך כהונה אחת.
בהמשך עבר לפרנקפורט, נבחר לבית הנבחרים של קנטקי כנציג מחוז פרנקלין, ומושל המדינה אייזק שלבי מינה אותו למזכיר המדינה זמן קצר לאחר מכן.
במקביל לכהונתו שירת במלחמת 1812, בדרגת מייג'ור ביחידתו של קולונל ג'ון אלן, לצד ג'ורג' מדיסון — שיהיה בהמשך מושל קנטקי.
לאחר תום כהונתו כמזכיר המדינה מינה אותו המושל גבריאל סלוטר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ויליאם ברי שהתפטר.
הארדין כיהן במשך כשנה, עד תום הקדנציה של ברי, ולא ביקש להיבחר מחדש.
בשנת 1819 נבחר לבית הנבחרים של קנטקי בפעם השלישית, ונבחר לשמש כיו"ר הבית.
הארדין נישא לבתו של החלוץ המפורסם מקנטקי בנג'מין לוגן.
בנם, , ייצג את אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית ונהרג בקרב בואנה ויסטה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בספרו "חיי לינקולן" (Life of Lincoln), הפיץ וורד היל למון את ההשערה כי אברהם לינקולן היה ילד בלתי־חוקי שנולד לננסי הנקס ולהארדין כאביו, אך שמועה זו הופרכה מאוחר יותר.
מרטין הארדין נולד ב־21 ביוני 1780 על גדות נהר המונונגהלה שבמערב פנסילבניה.
הוא היה בנם הבכור של קולונל ג'ון הארדין וג'יין (לבית דייוויס).
הוא נקרא על שם סבו, והוסיף את האות האמצעית "ד." כדי להבחין ביניהם.
משפחת הארדין עברה למחוז קנטקי באפריל 1786 והתיישבה סמוך לעיר ספרינגפילד שבמחוז וושינגטון (שאז היה חלק ממחוז נלסון).
הוא למד בסמינר טרנסילבניה (כיום אוניברסיטת טרנסילבניה) שבלקסינגטון, קנטקי.
לאחר מכן למד משפטים אצל ג'ורג' ניקולס, התקבל ללשכת עורכי הדין ב־1801 והחל לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד.
בין שלמדו משפטים במשרדו היו בן דודו , לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית; וצ'ארלס ויקליף, שיהיה מושל קנטקי והמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
על אף שלא היה שאפתן פוליטית במיוחד, נבחר הארדין לייצג את מחוז מדיסון בבית הנבחרים של קנטקי ב־1805 וכיהן כהונה אחת.
בשנת 1808 נבחר למזכיר בית המשפט לערעורים של קנטקי.
ב־20 בינואר 1809 נישא לאליזבת לוגן, בתו של החלוץ בנג'מין לוגן.
בנם הבכור, , נבחר מאוחר יותר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי ונהרג בקרב בואנה ויסטה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בספרו "חיי לינקולן", טען וורד היל למון כי אברהם לינקולן היה ילד בלתי חוקי של ננסי הנקס ושל הארדין.
אולם במאמר משנת 1920 טען ויליאם ברטון כי הדבר אינו סביר, שכן באותה תקופה שני הצדדים היו נשואים, ומסלול נסיעותיו הקבוע של הארדין — בין ריצ'מונד לפרנקפורט — היה בכיוון הפוך מהמקום שבו התגוררה ננסי הנקס־לינקולן.
השמועה נבעה מהיעדר רישום של רישיון הנישואים של תומאס לינקולן וננסי הנקס בבית המשפט במחוז הארדין, אך הרישיון נמצא מאוחר יותר בבית המשפט במחוז וושינגטון, וכך הופרכה הסברה לחלוטין.
במישור הפוליטי, תמך הארדין בפיתוח תשתיות ציבוריות במימון ממשלתי פדרלי ודגל בפרשנות רחבה של חוקת ארצות הברית.
לפי ה־Dictionary of American Biography משנת 1936, אף שחלק מעמיתיו בקנטקי ראו בו איש המפלגה הפדרליסטית, למעשה היה הארדין דמוקרט לאומי, וסביר שהיה מצטרף למפלגה הוויגית אילו חי דיו לראות את הקמתה.
באפריל 1812, כשהתקרבה מלחמת 1812, כתב הארדין למושל קנטקי הראשון, הגנרל אייזק שלבי, וביקש ממנו להתמודד שוב על תפקיד המושל.
שלבי אכן נבחר, והארדין, שכבר עבר באותה תקופה לפרנקפורט, נבחר לייצג את מחוז פרנקלין בבית הנבחרים של קנטקי.
באוגוסט אותה שנה, זמן קצר לאחר הבחירות, מינה אותו שלבי למזכיר המדינה.
לפי יומנו של המושל, הארדין התפטר עד או לפני 3 בפברואר 1813. ביום שלמחרת מינה שלבי את עוזרו של הארדין – המושל לשעבר כריסטופר גרינאפ – כמחליפו, אך גרינאפ התפטר לאחר חודש בלבד, ב־11 במרץ 1813, והארדין הוחזר לתפקידו עד תום כהונת המושל.
הארדין התנדב לשירות פעיל במלחמת 1812 ושימש אחד משני מייג'ורים תחת פיקודו של קולונל ג'ון אלן (המייג'ור השני היה ג'ורג' מדיסון).
יחידתו רדפה אחרי טקומסה בצפון אוהיו ומישיגן, ונטלה חלק בקרב ריבר רייזין.
ב־13 בנובמבר 1816 מינה אותו המושל גבריאל סלוטר לסנאט של ארצות הברית, במקומו של ויליאם ברי שהתפטר.
המינוי היה זמני בלבד, עד כינוס האספה הכללית של קנטקי, שבחרה בו רשמית להשלים את כהונתו של ברי.
הארדין לא ביקש להיבחר מחדש, וכהונתו נמשכה מ־13 בנובמבר 1816 עד 3 במרץ 1817.
בשנת 1818 נבחר שוב לבית הנבחרים של קנטקי, וכיהן בתפקיד עד 1820, ובשנים 1819–1820 שימש כיו"ר הבית.
בדצמבר 1820 היה מועמד לנשיאות בנק קנטקי, אך ג'ון הארווי נבחר במקומו.
בשנה שלאחר מכן כיהן כחבר בחבר האלקטורים והצביע בעד הנשיא ג'יימס מונרו.
הארדין נפטר בפרנקפורט ב-8 באוקטובר 1823, ונקבר בחוותו שבמחוז פרנקלין, קנטקי.
מאוחר יותר הועברו שרידיו לבית הקברות המדינתי בפרנקפורט.
מרטין לותר קינג הבן היה כומר בפטיסטי אפרו-אמריקאי, לוחם למען זכויות האדם של שחורים בארצות הברית, הוגה דעות מרכזי של התנועה לזכויות האזרח, ד"ר לתאולוגיה, וזוכה פרס נובל לשלום.
קינג הפך לפעיל זכויות אדם בשנת 1955, כאשר הוביל את חרם האוטובוסים של מונטגומרי, והיה נשיאו הראשון של ארגון זכויות האדם התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית.
בתפקיד זה עמד קינג החל משנת 1957 בראש פעולות מחאה לא-אלימות אך מתריסות ששיאן היה ביולי 1963 במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
במהלך המצעד נשא קינג את נאומו המפורסם "יש לי חלום", שבו ביסס את מעמדו כאחד מגדולי הנואמים האמריקאים.
בהמשך הרחיב קינג את פעילותו הציבורית ונלחם נגד עוני ונגד מלחמת וייטנאם.
מאבקו העיקש הביא את קינג לעימות עם הממשל האמריקאי וזרועות אכיפת החוק האמריקאיות ובראשן לשכת החקירות הפדרלית, שסוכניה עקבו אחריו, תיעדו את מעשיו, זימנו אותו לחקירות ואף הטרידו אותו במכתבי איום אנונימיים.
קינג לא זכה לראות את השינוי שחוללו פעולותיו, הוא נרצח במוטל בעיר ממפיס על ידי מתנקש, ג'יימס ארל ריי, ב-4 באפריל 1968. הרצח הביא להתלקחות מהומות בערים רבות בארצות הברית.
קינג היה מגדולי הדוגלים במאבק לא-אלים.
בשנת 1964 קיבל את פרס נובל לשלום על מלחמתו חסרת הפשרות בגזענות, ולאחר מותו הוענקו לו מדליית הזהב של הקונגרס ומדליית החירות הנשיאותית.
לזכרו נחוג יום מרטין לותר קינג שהוא חג לאומי על פי חקיקה פדרלית בארצות הברית.
מרטין לותר קינג נולד בשם מייקל קינג למרטין לותר קינג האב, כומר בפטיסטי וראש כנסיית אבנעזר (Ebenezer), ולאלברטה ויליאם קינג, ב-1929 באטלנטה.
אביו היה מהפעילים הראשוניים של התנועה לזכויות האזרח האפרו-אמריקאי.
באוטוביוגרפיה שלו מספר קינג על מספר אירועים שבהם אביו מחה נגד אפליה גזעית והוא הלך לצידו כילד קטן והם השפיעו רבות על משנתו.
בשנת 1934, בעקבות ביקור של האב בכנס העולמי החמישי של איחוד הכנסיות הבפטיסטיות שנערך באותה שנה בברלין, שינה האב את שמו ואת שם בנו ל"מרטין לותר" לאות כבוד לכומר ולפרופסור לתאולוגיה הגרמני, מרטין לותר, מייסד זרם הנצרות הפרוטסטנטית.
קינג היה השני במניין הילדים במשפחה, לפניו נולדה קריסטין קינג פאריס ואחריו נולד האח הצעיר אלפרד דניאל ויליאמס קינג.
סבא רבא של קינג מצד אביו היה אמריקאי ממוצא אירי, ומבדיקה גנטית שנערכה לצאצאיו עולה כי יש לו שורשים מאנשי המאנד מסיירה לאון.
אמו אלברטה נרצחה בכנסייה ב-30 ביוני 1974, בעוד היא מנגנת על העוגב, על ידי אדם שחור שהתנגד לנצרות וצעק "אתם עובדים אלי שווא".
עוד בילדותו התגלה קינג הבן כמורד ספקן ובעל חשיבה מקורית, למרות החינוך הדתי שקיבל בביתו היה היחס הראשוני של קינג לנצרות על גבול הספקנות והוא לא חשש מלהביע ספקות בטענות הדורשות אמונה עיוורת במעשי נסים והשגחה אלוהית והסתייג מהרגשנות שאפיינה את הדרשות של אביו.
בגיל שש הלך קינג בעקבות אחותו ובלהט הרגע השתתף בטקס טבילה לנצרות, צעד שלא מנע ממנו בגיל 13 להתכחש לתחיית ישו במהלך שיעור בבית ספר של יום ראשון.
לאחר מכן סיפר קינג כי "ספקות החלו לצוץ בו ללא הפסקה".
הוא למד בבית הספר התיכון על שם בוקר טי.
וושינגטון שבאטלנטה ובגיל 15, מבלי שסיים את חוק לימודיו באופן רשמי, התקבל למורהאוס קולג' בו קיבל בשנת 1948 תואר בוגר אוניברסיטה בסוציולוגיה.
הוא המשיך את לימודיו בסמינר תאולוגי קרוזר בפנסילבניה וסיים בשנת 1951 עם תואר ראשון בתאולוגיה (Bachelor of Divinity).
במהלך שנות לימודיו שינה קינג את השקפת עולמו, כאשר החל את לימודיו במורהאוס קולג' תכנן קריירה של רופא או עורך דין, אך בהשפעת בית הספר ובהכוונת מוריו הגיע למסקנה שדרך חיים המוכוונת על ידי השקפת עולם דתית יכולה להיות מכובדת מבחינה אינטלקטואלית ומספקת מבחינה רגשית.
הוא ציין מאוחר יותר כי במהלך לימודיו הגיע למסקנה כי "התנ"ך מכיל אמיתות מרובות שאדם לא יכול להתכחש להן".
שלב נוסף בהתגבשות תפיסת עולמו התרחש בעת לימודיו בסמינר קרוזר, שם עבר מהשפעת התפיסה הנוצרית הפונדמליסטית, אימץ את ההשקפה של הנצרות הליברלית והעמיק את הבנתו בכל הנוגע לדוקטרינות הנוצריות המרכזיות.
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה על דיסרטציה שכותרתה "השוואת הקונספציה של האלוהים במחשבת של פאול טיליך והנרי נלסון וימן" .
חקירה שנערכה על ידי אוניברסיטת בוסטון באוקטובר 1991 קבעה כי חלקים ניכרים מהעבודה הם העתקה מעבודות של סטודנטים אחרים וכי קינג אשם בהתנהגות לא הולמת.
עם זאת, קבעה ועדת החקירה כי העבודה עצמה היא "בעלת ערך ותורמת לידע" ועל סמך קביעה זו לא נשלל מקינג תוארו האקדמי.
במאמר שנכתב במסגרת הפרויקט החוקר את מורשתו הכתובה של קינג באוניברסיטת סטנפורד כתב מנהל הפרויקט קלייבורן קרסון: "ניתן לזהות העתקות טקסט בכתבים מוקדמים כמו גם בעבודת התזה שלו.
דפוס זה ניכר גם בנאומים ודרשות לכל אורך הקריירה שלו".
ההיסטוריון של התנועה לזכויות האזרח ראלף לוקר, ציין כי "ככל שקינג התקדם בקריירה האקדמית שלו, כך השתרשו דפוסי העתקה של טקסטים ללא מתן אסמכתאות ברורות וכך הגנבה הספרותית בעבודת התזה שלו הייתה תוצר של נוהג מבוסס".
בשנת 1954, בגיל 25, התמנה קינג לכומר של הכנסייה הבפטיסטית של שדרת דקסטר במונטגומרי, אלבמה.
כנסייה זו הייתה מזוהה זה מכבר עם פעילים למען זכויות האדם בארצות הברית, והייתה לה חשיבות סמלית בהיותה מבנה של קהילה שחורה, שממוקמת בסמוך לבניין בית המחוקקים של אלבמה, המקום בו הושבע ג'פרסון דייוויס כנשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, במטרה להמשיך את העבדות בארצות הברית.
בדצמבר 1955 בעקבות מעצרה של רוזה פארקס, שסירבה לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן, ולקראת פתיחת חרם האוטובוסים של מונטגומרי, גייס א.ד.
ניקסון, נשיא הסניף המקומי של NAACP במונטגומרי, את קינג לדובר האגודה.
במהלך החרם הושלכה פצצה על בית משפחתו של קינג, בזמן שאשתו קורטה ובתו התינוקת שהו במקום.
קינג חזר לבית וכאשר ראה שאיש לא נפגע הוא יצא החוצה.
הוא פגש קהל גדול וזועם של שחורים שנאספו במקום עם רובים והצליח להרגיע אותם להימנע מאלימות.
בהמשך עצרו הרשויות העירוניות את קינג, והדבר עורר מחאה ציבורית בארצות הברית כולה.
Gayle בבית המשפט המחוזי של אלבמה ודחיית ערעור המדינה על ידי בית המשפט העליון, בוטלה ההפרדה באוטובוסים של אלבמה ב-20 בדצמבר 1956, לאחר 381 ימי חרם.
עם זאת האלימות נגד שחורים נמשכה - למשך תקופה בתום החרם ירו לבנים על שחורים שנסעו באוטובוסים, זרקו פצצות על כנסיות שחורות ועל ביתו של פעיל לבן שתמך בזכויות לשחורים וכן נורו יריות על ביתו של קינג.
הכיסוי הרחב של החרם בתקשורת הפך את קינג לדמות פוליטית ששמה חרג מתחומי מדינת אלבמה ולמייצגה הבולט ביותר של התנועה לזכויות האזרח.
בשנת 1957 ייסדו קינג, ראלף אברנטי ומנהיגים נוספים של ארגוני זכויות אדם את ארגון "התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית" הידוע גם בראשי התיבות: SCLC.
הארגון שם לעצמו למטרה לרתום כוחם הציבורי של הכנסיות המאחדות פעילות של אפרו-אמריקאים ליצירת מרכז כובד מוסרי ולנהל מאבק ללא אלימות נגד הפרת זכויות אדם ונגד גזענות.
קינג עמד בראש הארגון עד ליום מותו.
שיא נוסף היה חקיקת חוק זכות ההצבעה (1965), שנתן לרשויות הפדרליות כלים לאכיפת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שכבר עיגן חוקתית את איסור האפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי ב-1870. החוק הוצג על ידי הנשיא לינדון ב.
ניסיון בוטה יותר נעשה מצד ה-FBI בהוראת ג'ון אדגר הובר, להשתמש במידע אישי שנאסף בשנות המעקב אחרי קינג על מנת להכפישו, כדי שהציבור האפרו-אמריקני, הרואה בו מנהיג, ימאס בו.
במהלך פעילותו של קינג באגודה לזכויות האזרח נמתחה עליו ביקורת גם מצד קבוצות מיליטנטיות של פעילים אפרו-אמריקאים, הקולנית שבהן אומת האסלאם ומלקולם אקס שדגל בהפרדה של השחורים והלבנים באמריקה, ובכך היה חלוק בדעתו עם קינג שהטיף למען אינטגרציה גזעית.
מתנגד ויריב רעיוני נוסף היה סטוקלי קרמייקל שטען כי התרבות האפריקאית אמריקאית היא ייחודית וכי רעיון האינטגרציה יפגע בכך.
ב-20 בספטמבר 1958 נדקר קינג בחזהו על ידי איזולה קארי בחנות ספרים ברובע הארלם בעיר ניו יורק, התוקפת – ככל הנראה מעורערת בנפשה – חשדה שקינג קושר כנגדה.
בעקבות הפציעה אושפז קינג בבית חולים למשך מספר שבועות.
בשנת 1959 פרסם קינג ספר קצר בשם "מידות האדם" בספר נכללה דרשתו המפורסמת "מהו אדם?" ובה דיון בצורך האנושי באהבת האלוהים וביקורת על אי צדק חברתי ואפליה בחברה המערבית.
באותה שנה זכה בפרס אניספילד-וולף על ספרו הקודם, "המצעד לעבר החירות: סיפורה של מונטגומרי" (לא תורגם לעברית).
לאחר שנה של הפגנות ומאבק ציבורי החלו ההפגנות לקבל אופי אלים, ניסיון שלו להחזיר את המאבק לקווים של אי-אלימות לא צלחו.
ומאוחר יותר ציין אודות הלקח שנלמד מהמאבק באולבני:
קינג הגדיר את העיר ברמינגהאם שבאלבמה "העיר המופרדת ביותר בארצות הברית".
בעיר שבה חיו כ-350,000 תושבים שמתוכם 60% לבנים, לא היו כל נושאי משרות ציבוריות מקרב התושבים האפרו-אמריקאים.
מנהיג התנועה לזכויות האזרח בברמינגהאם פרד שאטלסוורת' הזמין את קינג ואת פעילי SCLC להגיע לעיר כדי לסייע במאבק בהפרדה הגזעית.
ארגונים אלו החלו במתקפה מרוכזת על חוקי ההפרדה שכונתה בשם "פרויקט C" (קיצור של Confrontation – עימות).
במהלך החודשים אפריל ומאי 1963 נקטו המפגינים צעדי מחאה שכללו תהלוכות ושביתות.
נקודת המפנה לטובת המפגינים אירעה כאשר תלמידי בית ספר יצאו לרחובות במהלך שכונה "מסע הצלב של הילדים" ועורר מחלוקת אך גם הטה את הכף בדעת הקהל בארצות הברית ובעולם המערבי.
ב-8 במאי הגיעו בעלי העסקים להסכמה עם נציגות המפגינים וב-10 במאי הודיע קינג כי הושגה הסכמה עם הרשות המקומית על הפסקת ההפרדה בעיר בתוך 90 יום.
ב-11 במאי הרסה פצצה את מלון גסטון שבו שהה קינג בעת המערכה ופצצה אחרת גרמה נזק לבית אחיו.
במהלך המערכה נעצר קינג, אירוע כליאה מספר 13 מתוך 29 בסך הכל בקריירה.
בסופו של דבר קצרה המערכה הצלחה, ב-12 ביוני 1963 נשא הנשיא קנדי נאום שבו ביקש להבטיח את זכותם של כל האזרחים לקבל שירות ולהשתמש בכל התשתיות, בכלל זה בתי מלון, חנויות, תיאטראות, מסעדות ומוסדות דומים ומימוש הזכות להצביע בכל המדינות.
המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות
המצעד הגדול לוושינגטון נערך ב-28 באוגוסט 1963 ואורגן על ידי שישה ארגוני זכויות אדם, שראשיהם נקראו גם "ששת הגדולים" ("The big six").
לצידו פעל קינג כנציג ארגון ה-SCLC.
המצעד, נקודת שיא בפעילות ארגוני זכויות האדם נועד בראש וראשונה להפגין נגד גזענות, הפגנת תמיכה בממשל קנדי ובצעד פורץ-הדרך של הנשיא לקידום חוק זכויות האזרח.
לאחר התארגנות ארוכה של הקהל הרחב והמוזמנים למרגלות אנדרטת לינקולן ושם נאמו מנהיגי המצעד, "ששת הגדולים".
הנואם האחרון היה מארגן המצעד, רנדולף, ולפניו נשא קינג את נאומו "יש לי חלום".
אפרו-אמריקאים רבים שהגיעו למצעד כתוצאה מהשתייכות לכנסיות ולאיגודי עובדים, נרתעו מהאלימות המשטרתית והגזענית ומהייצוגים התקשורתיים של ההפגנות, לא הביעו מחאה ציבורית פומבית ולא היו חלק מהתארגנות כלל-ארצית קודם לכן.
נאומו של קינג הפך ליהלום בכתר המצעד וסמל למאבק עבור זכויות האדם בארצות הברית ומחוץ לה:
אחד ממנהיגי התנועה לזכויות האזרח תיאר את הנאום באומרו
ב-14 באוקטובר 1964, בגיל 35, קיבל קינג את פרס נובל לשלום "על הובלת התנגדות לא אלימה במאבק כנגד אפליה גזעית בארצות הברית".
קינג הוא הגבר הצעיר ביותר שזכה בפרס נובל לשלום.
את סכום הזכייה, כ-54,000 דולר אמריקני השווים בתחילת המאה ה-21 כ-400,000 דולר הוא תרם במלואם לתנועה למען שוויון זכויות.
בנאום קבלת הפרס חזר קינג בעוצמה על עיקרי אמונתו:
במרץ 1965 ארגן קינג וארגון ה-SCLC, בשיתוף עם ארגוני זכויות אדם מקומיים באלבמה, שלושה מצעדי מחאה מהעיר סלמה לבירת המדינה מונטגומרי.
הצועדים מחו על סירוב רשויות המדינה לתת זכות הצבעה לאפרו-אמריקאים.
החל מינואר 1965 יזם ה-SCLC מסע תעמולה להסב את תשומת לב האומה האמריקאית להפרת זכויות הצבעה באלבמה, תושבים אפרו-אמריקאים ניסו להירשם להצבעה אך נאסרו על ידי המשטרה.
במקביל נקטו השלטונות האזרחיים בצעדי ענישה כלכליים כנגד הקהילות האפרו-אמריקאיות.
במצעד הראשון, השתתפו 600 איש.
במהלכו תקפו שוטרים מאלבמה באלימות רבה את הצועדים, התמונות שפרסמה המדיה, של מפגינים מוכים עד זוב דם, ללא אלימות מצדם.
יצרו הד חיובי, שהוכיחה את האסטרטגיה של המארגנים, לצעדות ללא אלימות.
ב-25 במרץ במצעד השלישי שנערך באישור משפטי, כבר צעדו מעל 25 אלף איש, במהלכו נשא קינג, נאום המפורסם בשם "עד מתי, עוד מעט" בו הוא קרא למאזינים להתאזר בסבלנות כי המהפך בפתח.
אי היכולת לרסן את האלימות והחשש מקורבנות בנפש הובילו את קינג להפסיק את פעולות המחאה.
בין המפגינים הבולטים שהפגינו נגד קינג היו ג'ורג' לינקולן רוקוול ואנשי המפלגה הנאצית האמריקנית.
סך כל פעולות המחאה, והכישלון פוקח העיניים בשיקגו, הביא את קינג לקשור את הכוחות העיקריים במערכת הפוליטית האמריקאית למכלול אחד והוא קשר את הקפיטליזם והניצול הכלכלי עם גזענות ועם מכלול מערכת יחסי החוץ שלארצות הברית בה ראה קינג התממשות של אימפריאליזם מודרני.
הוא הגיע למסקנה כי על ארצות הברית לצאת חוצץ כנגד שלושה מרכיבים אלו במהותה הפוליטית על מנת להביא את השינוי באפליה ובחתירה למימוש דמותה הדמוקרטית.
בכך הפך קינג ממנהיג תנועת רפורמה למהפכן שקרא תיגר על החוגים הליברל-דמוקרטים בארצות הברית.
ב-4 באפריל 1967 הופיע קינג בכנסיית ריברסייד שבעיר ניו-יורק ונשא את נאומו מעבר לווייטנאם: זמן לשבור את השתיקה.
בנאום זה שטח קינג נקודת השקפה שחרגה מעבר למוסכמות התקופה והציב את עצמו כמתנגד למלחמת וייטנאם אבל גם לתפיסת העולם האמריקאית.
הוא העלה טענה כי ארצות הברית חותרת לכבוש את וייטנאם במטרה להפוך אותה לשטח חסות - מושבה אמריקאית, ועשה חיבור ישיר בין המלחמה ומדיניות של אפליה בארצות הברית.
הוא קרא לעריכת בדק-בית מוסר ושינוי.
איש הרוח האפרו-אמריקאי טרוויס סמיילי טען בתוכנית תעודה של ערוץ PBS כי הנאום היה לא רק השנוי ביותר במחלוקת מנאומיו של קינג אלא גם הנאום שכתיבתו הייתה הקשה ביותר.
נאום זה ואלו שבאו אחריו הרחיקו את קינג מתוך ההסכמה הלאומית הרחבה ושם אותו בשוליים הרדיקליים של הפוליטיקה האמריקאית, תומכיו ובני בריתו מקרב האזרחים, מנהיגי ארגוני פועלים ואנשי הרוח הלבנים שלא תמכו בעמדותיו אלו ניתקו איתו קשר ואף כתבו כנגדו באופן אישי בעיתונים ואמצעי תקשורת מרכזיים.
המגזין LIFE תיאר את הנאום "הסתה דמגוגית שנשמעת כאילו נכתבה עבור רדיו האנוי" והעיתון וושינגטון פוסט כתב כי קינג צמצם את התועלת שבו עבור המטרה שלמענה פעל, המולדת שלו ואנשיו"
פעולות המחאה נגד מלחמת וייטנאם של קינג נעשו תכופות יותר וכללו דפוסי מחאה ששימשו את המפגינים כנגד האפליה.
ב-25 במרץ 1967 הוביל קינג מצעד מחאה כנגד המלחמה בעיר שיקגו.
ב-14 באפריל נשא קינג נאום שעיקרו פוליטי, הוא יצא ממסגרת הפואטית עמוסת הסמלים של נאום "מעבר לווייטנאם" ואמר מפורשות את שעל ליבו:
למחרת היום צעדו 400,000 פעילים כנגד המלחמה ובהם קינג מסנטרל פארק למטה האומות המאוחדות בניו יורק באותו יום צעדה קורטה סקוט קינג, אשתו במצעד מקביל ובו 100,000 מפגינים בעיר סן פרנסיסקו.
ב-16 באפריל נשא קינג את נאומו המפורסם "מדוע אני מתנגד למלחמה בווייטנאם" , על נאום זה זכה קינג בשנת 1970, לאחר מותו, בפרס גראמי על ה"אלבום הטוב ביותר של המילה המדוברת" השמור לנאומים מוקלטים.
מעורבותו של קינג, חברו ג'יימס ביבל וארגון ה-SCLC הלכה והעמיקה במקביל לפעילות של קבוצות אחרות כגון הפנתרים השחורים.
המאבק הציבורי האחרון של קינג קרם עור וגידים בתחילת שנת 1968 וזכה לשם "המערכה למען העניים" או מצעד האביונים.
המחאה כוונה לאפליה וחוסר צדק על בסיס כלכלי וללא קשר לגזע או צבע עור, קינג יצא למסע גיוס תמיכה ברחבי ארצות הברית על מנת לגייס צבא רב גזעי של עניים.
קבוצה אמורפית זו לא תפסה את עצמה כבעלת מאפיינים ייחודיים ולא הוגדרה עד שהנשיא ג'ונסון הכריז בשנת 1964 על מדיניות של מלחמה בעוני, ספירת האוכלוסין שנערכה בארצות הברית בשנת 1960 קבעה כי 35 מיליון אמריקאים חיים מתחת לקו העוני.
לצורך השגת מטרות אלו יזם קינג מצעד של אמריקאים מהמעמדות הכלכליים הנמוכים אל וושינגטון על מנת ליצור לחץ פוליטי על מקבלי ההחלטות ולהציג את הצורך הדחוף בפתרון.
יוזמת המערכה למען העניים כללה נקודות יסוד בעייתיות, הרעיון של המאבק על רקע של מעמדות כלכליים ומנהיגותו של קינג היו בגדר סדין אדום עבור אזרחים אמריקאיים רבים.
גם בתוך ארגון ה־SCLC קמו מתנגדים ליוזמה, הבולט בהם ביירד רסטין ממנהיגי הציבור האפרו אמריקאי, טען כי מטרות המערכה היו מעומעמות והדרישות לא מציאותיות, על רקע קביעות אלו הוא הביע את החשש כי בסיכומו של דבר המערכה תיכשל ויגבר הלחץ על השכבות החלשות והציבור האפרו-אמריקאי.
ב-29 במרץ 1968 יצא קינג לעיר ממפיס שבמדינת טנסי להצטרף למחאת פועלי התברואה האפרו-אמריקאים של העיר ששבתו מיום 12 במרץ במטרה לשפר את תנאי העסקתם ולהשוותם לפועלי תברואה לבנים.
הוא התאכסן בחדר 306 במוטל לוריין.
ב-3 באפריל נשא קינג את נאום הייתי על פסגת ההר בכנסיית מסון טמפל של הקהילה הפנטקוסטית האפרו-אמריקאית.
בנאום שבראייה לאחור נראה נבואי הוא אמר:
ב-4 באפריל בשעה 18:01 נורה קינג בעת שעמד על מרפסת הקומה השנייה של המוטל.
הכדור פגע בו בלחי הימנית, שבר את הלסת ונע בגופו עד שנעצר בכתפו.
חברו למאבק של קינג, ראלף אברנטי , היה בחדר בעת האירוע, שמע את הירייה וכאשר יצא מהחדר מצא את קינג שכוב על הרצפה מתבוסס בדמו.
ההתנקשות יצרה מהומה רבתי במלון, ולוריין ביילי, אשתו של בעל המלון, לאחר שראתה את גופתו של קינג, התמוטטה ומתה מהתקף לב.
קינג נלקח לבית החולים סנט ג'וזף שם נקבע מותו בשעה 19:05.
מעבר לכביש ממול למוטל לוריין ובסמוך לבית הארחה בו שהה הרוצח עמדה תחנת כיבוי אש ובה הוצבו שוטרים שעקבו אחרי מעשיו של קינג.
לאחר השמע הירייה ועם הפגיעה יצאו השוטרים למקום האירוע והיו הראשונים לתת עזרה ראשונה לקינג שגסס מפצעיו.
הטקס הסתיים כאשר הזמרת מהליה ג'קסון שרה את השיר קח את ידי, אלי היקר .
לאחר מכן עבר ארונו של קינג על גבי עגלה פשוטה רתומה לפרדות בפני קהל של עשרות אלפים בתהלוכה של 3.5 מייל עד לקולג' מורהאוס ומשם נלקח הארון לבית הקברות המקומי (שבו היו קבורים בעיקר מתים ממוצא אפרו-אמריקאי), בשנת 1977 הוצא הארון והועבר לקבר מפואר ברחבה של מרכז קינג.
לאחר רציחתו, החל גל של מהומות ברחבי ארצות הברית.
המהומות הקיפו 110 ערים, והסתיימו עם 28 הרוגים ומעל אלפיים פצועים.
המהומות שככו לבסוף עד ה-8 באפריל בהתערבותם של חיילים מחיל הנחתים האמריקני וכוחות המשמר הלאומי של המדינות השונות.
חלק ממקורביו הוביל קו תקיף ומיליטנטי, בהאשמות וקריאות לתגובה ולהתחמשות.
חלק אחר ופוליטיקאים בכירים כרוברט קנדי ואחרים הובילו קו פייסני.
חקירה, מעצר ומשפטו של הרוצח
ריי הוסגר במהירות למדינת טנסי והואשם ברצח קינג.
הוא הודה ברצח ב-10 במרץ 1969, (על אף שהכחיש את ההודאה לאחר שלושה ימים), משהועמד למשפט הודה ריי כי הוא הרוצח, בעצת בא כוחו.
ההודאה הצילה את ריי מגזר דין מוות ונגזרו עליו 99 שנות מאסר.
מאז החליף ריי מספר עורכי דין במאמץ לבטל את הרשעתו, במהלך הזמן מסר ריי מספר גרסאות מעורפלות בנוגע לחלקו ברצח, הוא טען כי הוא לא ירה בקינג והוסיף כי הוא היה מעורב ברצח באופן לא ישיר, לטענתו בראש הקנוניה עמד אדם ששמו "ראול".
מעשה הרצח וסימני השאלה שנותרו - לכאורה - סביב נסיבותיו ובעיקר העוינות של ממשלת ארצות הברית וסוכנויות פדרליות שניהלו מערכה עיקשת כנגד קינג הביאו להתפתחות תאוריית קשר שעיקרה הטענה כי ריי היה שותף זוטר במזימה לרצוח את קינג שבראשה עומדים אלמונים או גופים ממשלתיים.
בשנת 1977 נפגש דקסטר סקוט קינג, בנו של מרטין לותר קינג, עם ריי ולאחר מכן הביע תמיכה פומבית בדרישתו של ריי למשפט חוזר.
שנתיים לאחר מכן תבעה קורטה סקוט קינג את ללויד ג'וארס בבית משפט אזרחי, על חלקו לכאורה ברצח קינג, על פי דברי ג'וארס הוא קיבל 100,000 דולר על מנת לתכנן ולהוציא לפועל את רציחתו של קינג.
חבר המושבעים מצא את ג'וארס ו"קונספירטורים אלמונים" וכן "סוכנויות ממשלתיות" כחלק מהמזימה לרצוח את קינג.
בשנת 2000 ניהל משרד המשפטים של ארצות הברית חקירה על טענותיו וחלקו של ג'וארס ברצח אך לא נמצאו ראיות התומכות בטענות תאוריית קשר.
בספטמבר 1976 מינה בית הנבחרים האמריקני, ועדה לחקירת מותם של קנדי וקינג בראשות חבר הקונגרס לואיס סטוקס מאוהיו, הוועדה כללה שמונה חברי בית הנבחרים.
מרכז חייו ומקור שורשיו הרעיוניים של קינג הייתה הדת הנוצרית, וככומר של הכנסייה הבפטיסטית היו כתבי הקודש הן התנ"ך והברית החדשה המקור להשקפת עולמו והמקור לדרשותיו.
הוא נהג לשלב ציטוטים מכתבי הקודש באסיפות דתיות, דרשות בכנסייה והופעות ציבוריות.
מעיון בכתביו עולה כי מצוות ואהבת לרעך כמוך ומקבילתה "אהוב את אויבך" משמשות כציר מרכזי בהגותו ואבן בוחן לפיה שפט את הסובבים אותו.
מצוות ואהבת לרעך כמוך מוזכרת פעמים מספר בברית החדשה, כך, למשל, בבשורה על-פי מתי היא בעלת משקל זהה לעשרת הדיברות ובבשורה על-פי מרקוס היא מוצגת כמצווה השנייה במעלה לצווי הנוצרי "ואהבת את ה' אלוהיך" – מצווה המוזכרת אף היא רבות בדברי קינג – כתפיסת עולם פרטית ומקור כוח פנימי.
הפרופסור אייל נווה טוען כי דמותו של קינג מייצגת לאחר מותו מורשת של רפורמה שהוגשמה באופן חלקי בלבד, כך יכולים חלקים גדולים מהציבור האמריקאי להזדהות עם מורשתו.
חוגים שמרניים יכולים להזדהות עם המסר כי העוול האחרון שרדף ופילג את החברה האמריקאית נעלם ואתו הצורך רפורמות חברתיות נוספות, חוגים ליברליים יכולים להזדהות עם דרכו ועם הצורך בשינוי דמוקרטי עליו הצביעה מורשתו.
מעל הכל המערכת הפוליטית אימצה את דמותו מאחר שהוא דגל באי-אלימות ומאחר וקרא לשלב את המיעוט המופלה אותו ייצג אל תוך החברה האמריקאית.
נווה מגדיר את קינג כ"מנהיג תנועת רפורמה" שתבע מארצות הברית לממש את האידיאלים הליברליים-דמוקרטיים לכל רוחב שדרות החברה האמריקאית.
שמו של קינג, וגרעין מפעלו נקשרו לרעיון האי-אלימות, הבסיס לפילוסופיה זו הייתה אמונתו הנוצרית וקינג הושפע וראה עצמו כממשיך דרכם של ריינהולד ניבור ופאול טיליך שפעלו בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית על מנת לקשר את האמונה הנוצרית עם הפוליטיקה, הדיפלומטיה והריאליה של המציאות המודרנית בת זמננו.
תרומה מיוחדת תרם ניבור לתיזה בדבר 'מלחמה צודקת'.
קינג קיבל את השראה והשפעה נוספת מהנרי דייוויד תורו, תורו האמין כי קיים מושג צדק טהור, המשותף לכל בני האדם.
על-פי תורו, הצדק נובע מהימנעות מתוקפנות ומכפייה, במובנם האלים.
תורו גורס, כי האדם צריך לשאוף לעשיית צדק ולהימנע ממעשי עוול וקיפוח, כגון שעבוד זולתו לעבדות, קינג קרא כסטודנט את הספר אי-ציות אזרחי מאת תורו והושפע מההטפה שלא לשתף פעולה עם מערכות הנתפסות כמבוססות על כפירה ורוע.
השפעה נוספת, מחוץ לתחומי עולמו הנוצרי והאמריקאי קיבל קינג ממהטמה גנדי – מנהיג פוליטי ורוחני הודי, שהוביל את תנועת העצמאות ההודית במאבקה נגד שלטון האימפריה הבריטית.
גנדי הפך לסמל ההתנגדות הלא-אלימה בזכות הגייתה ויישומה של הסאטיאגרהא – פילוסופיה הממוקדת בחיפוש אחר האמת ובהתנגדות לרשע באמצעות התנגדות פעילה אך לא אלימה – דבר שהוביל לעצמאות הודו ועורר השראה לתנועות שונות למען זכויות אדם ולחופש ברחבי העולם.
בשנת 1959 ערך קינג מסע של עלייה לרגל להודו ממנו חזר לארצות הברית עם השראה והבנה מעמיקה על שורשי הפילוסופיה של התנגדות ללא אלימות ומקומה במאבק האפרו אמריקאי לשוויון זכויות בארצות הברית.
בראיון רדיו ששודר בערב היום האחרון של קינג על אדמת הודו הוא אמר: "מאז שהגעתי להודו, התחזקה אמונתי – עתה יותר מתמיד – כי הדרך של התנגדות ללא אלימות היא הנשק החזק ביותר העומד לרשות המדוכאים במאבקם להשיג צדק וכבוד אנושי".
לכל אורך שנות פעילותו התרחק קינג מחסות המפלגות הפוליטיות של ארצות הברית ולא נתן פומבי לדעותיו או לתמיכתו במועמד כלשהו לנשיאות ארצות הברית, בראיון שנתן בשנת 1958 הוא אמר "אני לא חושב שהמפלגה הרפובליקנית ולא המפלגה הדמוקרטית מלאות בהוד האלוהים...
ואני לא קשור לאף אחת מהן".
בשיחות פרטיות הוא הביע תמיכה במפלגה הדמוקרטית ובאוטוביוגרפיה שלו הוא ציין כי בשנת 1960 הוא הצביע עבור ג'ון קנדי, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
לגופו של עניין הוא אמר:
בהמשך עבד קינג יחד עם הנשיא לינדון ג'ונסון על ביטול אפליית השחורים ועל קידום זכויות האזרח.
ב-1964 העביר הנשיא בבית הנבחרים ובסנאט את חוק זכויות האדם, שבחקיקתו החל הנשיא הקודם ג'ון קנדי.
קינג היה ביקורתי כלפי המדיניות הכלכלית של ארצות הברית.
קינג תמך בסוציאליזם דמוקרטי, אך נמנע לרוב מהבעת דעה זו באופן פומבי, בגלל הסלידה הציבורית מקומוניזם וסוציאליזם שהייתה נפוצה בארצות הברית באותה התקופה.
בשנותיו האחרונות, הביקורת שלו הפכה לפומבית יותר, כשהתחיל לקשר בין המדיניות הכלכלית של ארצות הברית, אותה כינה "סוציאליזם לעשירים וקפיטליזם לעניים", לבין מלחמת המעמדות בארצות הברית והאימפריאליזם שהוביל, לטענתו, למלחמת וייטנאם.
בנאומו משנת 1967, המכונה "מעבר לווייטנאם", אמר:
בנאום נוסף מ-1967, המכונה "לאן אנו ממשיכים מכאן?", אמר:
תנועת המחאה וזכויות האדם האפרו-אמריקאית נהנתה מתמיכה של ארגונים יהודים הן בלוגיסטיקה אך גם בסיוע מוסרי ותקשורתי.
אנשי רוח יהודים היו פעילים באירועי מצעדי המחאה וההפגנות בכלל וכיועצים ותומכים של קינג בדרכו, המפורסם שבהם היה הרב והפילוסוף אברהם יהושע השל שפעל למען השגת שוויון לשחורים באמריקה ורקם ידידות עמוקה עם קינג.
תמונה מפורסמת מ-1965, שבה נראה השל צועד יד ביד עם קינג בהפגנה הגדולה בסלמה, הפכה לסמל לשיתוף הפעולה האפשרי בין יהודים לשחורים בארצות הברית.
השל אמר לאחר אותה הפגנה שחש כי רגליו הצועדות "מתפללות", קינג נרצח ימים ספורים לפני שעמד לחגוג את ליל הסדר בביתו של השל.
על רקע זה היה יחסו של קינג כלפי יהדות, יהודים ומדינת ישראל חיובי ואוהד.
הוא צידד בזכות הקיום של מדינת ישראל ותמך בישראל בעת הקרבות של מלחמת ששת הימים תוך שהוא קורא לפתיחת משא ומתן על מנת לסיים את מעשי האיבה.
במספר מקרים מתועדים עמד קינג חוצץ כנגד קריאות אנטישמיות ואנטי ציוניות שהפכו לשכיחות בקרב תנועות הכוח השחור כגון אומת האסלאם ומנהיגיה.
הליגה נגד השמצה, הקונגרס היהודי האמריקאי וארגונים נוספים, יהודיים ולא-יהודיים, וכן אקדמאים רבים, רואים בו ארגון אנטישמי, בהתבסס על התבטאויות מנהיגיו ובהם לואיס פרחאן.
מקרה מיוחד הוא מכתב לידיד אנטי ציוני המיוחס לקינג ובו מובאת בשמו מסה לפיה אנטי ציונות ואנטישמיות הן גישות המשיקות אחת לשנייה וכי אנטי ציונות היא אנטישמיות במסווה.
קטעים מטקסט זה צוטטו מספר פעמים על ידי פוליטיקאים ישראלים ופרו ציונים.
מחקרים הראו כי מקורו של הציטוט איננו ברור וכי ככל הנראה מדובר בטקסט שלא נכתב ולא נאמר על ידי קינג.
ארכיון המדינה חשף מסמכים מהם עולה כי החל משנת 1962 ניסו נציגים של ממשלת ישראל ושל ההסתדרות להזמין את קינג לביקור רשמי או רשמי למחצה בישראל אך אף על פי שקינג הביע נכונות ורצון בוטל הביקור המתוכנן כל פעם.
בנובמבר 1964, משהוכרזה זכייתו של קינג בפרס נובל לשלום, ובטרם יצא לאוסלו, נפגש אבא אבן עם קינג בוושינגטון בנובמבר 1964 והזמינו לביקור בישראל.
במרץ 1965 הזמין אברהם הרמן, שגריר ישראל בוושינגטון את קינג לביקור רשמי "בכל עת שיחפוץ".
בדצמבר 1965 נפגש הכומר קינג לשיחה עם שמעון ילון, קונסול כללי של ישראל באטלנטה.
בתחילת פגישתם ציין קינג שמזה ארבע שנים יש לו "הזמנה פתוחה" לבקר בישראל והביע את תקוותו שיוכל לבקר בישראל במחצית הראשונה של 1966 אולם גם מועד זה חלף מבלי שקינג יבקר בישראל.
ככל הנראה רצה קינג לבקר בישראל כעולה רגל וחלק מקבוצה גדולה ללא זיקה או הצהרה פוליטית, הוא רצה לשאת דרשה על הר הזיתים אז חלק מירושלים תחת שלטון הממלכה הירדנית ומשם להמשיך לאתרים קדושים לנצרות בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים השתנה המצב הפוליטי וקינג חשש מהשלכות ביקור בירושלים המזרחית על חברים מהקהילה האפרו-אמריקאית שהחלו להביע בקול עמדות אנטי-ישראליות בוטות.
בספטמבר 67 ביטל קינג את נסיעתו מתוך תקווה לעלות לרגל במועד מאוחר יותר.
מותו מיריית מתנקש קטעה גם תוכניות אלו.
קינג מהווה סמל למאבק עיקש, שנשא פירות, למען זכויות האדם.
בארצות הברית, מקום הולדתו פעולתו ומותו של קינג קראו פרנסי 730 ערים רחובות על שמו, הגדיל לעשות מחוז קינג שבמדינת וושינגטון שבמקור נקרא על שם אדם אחר ובשנת 1986 "הוקדש" לזכרו של קינג ושינה את סמלו ודגלו שמאז מופיעים עליהם פניו של מרטין לותר קינג.
קינג הוכר כמרטיר בכנסייה האוונגליסטית-לותרנית של ארצות הברית ויום ה-15 בינואר הוקדש לו.
הכנסייה האפיסקופלית של ארצות הברית הכירה בו כמרטיר והקדישה לו את יום ה-4 באפריל.
האתר ההיסטורי הלאומי מרטין לותר קינג
באוקטובר 1980 הכריז משרד הפנים של ארצות הברית על מספר מבנים סביב בית ילדותו של קינג באטלנטה כאתר היסטורי לאומי.
באתר נכללת גם כנסיית אבנעזר בה פעלו קינג ואביו ככמרים.
ליד המבנים ההיסטוריים הוקם מרכז מבקרים ובו מוזיאון המתעד את ההיסטוריה של תנועת זכויות האזרח וחלקו של קינג במפעלה.
בבניין ששימש בעבר כתחנת כיבוי אש נמצא מוזיאון קטן המתעד את תהליך האינטגרציה של מכבי האש של אטלנטה וכן חנות מתנות.
בסמוך נטוע גן ורדים הקרוי על שם נאומו המפורסם של קינג "יש לי חלום" ובו אנדרטה לזכרו של מהטמה גנדי, ממוריו הרוחניים של קינג, "שדרת התהילה של לוחמי זכויות האדם" מעלה את זכרם של לוחמים למען זכויות אדם ברחבי העולם.
גולת הכותרת באתר הוא מרכז מרטין לותר קינג לשינוי חברתי ללא אלימות שהוקם במקור על ידי קורטה קינג במרתף בית הזוג שנה לאחר הרצח, בשנת 1981 הועתק המרכז למבנה מפואר בסמוך לבית הילדות של קינג.
בשנת 1977 הוקם באתר מאוזולאום למרטין לותר קינג ושרידיו הועברו לאליו ממקום קבורתו המקורי בממפיס.
המרכז הוא נכס פרטי בניהול משפחת קינג הנמצא בתוך תחומי האתר הלאומי, ומעמדו היה ועדיין נמצא במחלוקת בין צאצאיו של קינג.
באתר מתנהלים טקסים רבי משתתפים ביום מרטין לותר קינג ובהם פוליטיקאים ואנשי רוח מארצות הברית, טקסים נוספים נערכים במהלך חודש פברואר שהוכרז כ"חודש ההיסטוריה של השחורים" וביום הרצחו של קינג.
ב-2 בנובמבר 1983 חתם הנשיא רונלד רייגן על צו נשיאותי וקבע כי החל מה-20 בינואר 1986 יצוין בכל שנה יום לזכרו של קינג וייקרא על שמו.
צו נוסף נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש בשנת 1992 שקבע כי יום מרטין לותר קינג יצוין כל שנה ביום שני השלישי בחודש ינואר.
האנדרטה לזכר מרטין לותר קינג
לאחר עשרים שנה של תכנון, חילוקי דעות ועיכובים נפתחה אנדרטת מרטין לותר קינג ב-22 באוגוסט 2011 באזור הצמוד לאזור המול – השדרה המרכזית של העיר וושינגטון בארצות הברית.
האנדרטה היא ביטוי ויזואלי למשפט מתוך הנאום "יש לי חלום": "בזכות אמונה זו נוכל לחצוב מתוך הר הייאוש אבן של תקווה." פתח הכניסה למתחם האנדרטה הוא מעבר בין שני סלעי גרניט גדולים, המסמלים את הר היאוש.
מעבר להם משתרעת רחבת האנדרטה, שבמרכזה ניצב גוש גרניט לבן בגובה של 9.1 מטרים, הוא אבן התקווה.
דמותו של קינג, המשקיף כביכול לעבר האופק עומדת בסמוך.
משני עבריו של פתח הכניסה לרחבה מתמשכים שני כותלי גרניט המתקשתים כסהר, נחקקו בהם ארבע עשרה אימרות מתוך נאומים ודרשות שנשא קינג ודברים שכתב.
בשנת 1953 התחתן קינג עם קורטה סקוט קינג, .
החתונה נערכה על המדשאה של הורי הכלה ואת הטקס ניהל אבי החתן, במהלך הטקס השמיטה קורטה את השבועה לציית לבעלה מהטקסט – צעד שגם בתחילת המאה ה-21 נחשב ליוצא דופן.
קורטה המשיכה את פועלו של בעלה לאחר הירצחו, היא הפכה לפעילה מרכזית בתנועה לשוויון זכויות נשים והתנועה לזכויות להט"ב.
בשנת 1968 ייסדה קורטה את "מרכז קינג למען שינוי חברתי ללא אלימות", מרכז מחקר אקדמי לקידום זכרו ומורשתו של קינג.
היא נפטרה ב-30 בינואר 2006, במרכז רפואי אלטרנטיבי במקסיקו, סיבת המוות העיקרית נקבעה ככשל נשימתי שנבע מקריסת מערכות בגין בעיות בריאות קשות ובהן סרטן השחלות וסדרה של אירועי שבץ מוחי.
היא נקברה בטקס רב משתתפים ב-7 בפברואר 2006 בכנסיית המסיון של הלידה מחדש במדינת ג'ורג'יה.
חיי משפחת קינג היו חשופים לציבור לכל אורך הקריירה הציבורית האינטנסיבית של קינג ובני משפחתו שאף הם בחרו בקריירה ציבורית.
משהציב עצמו כלוחם בממסד ולוחם כנגד הסדר הישן הפך קינג למטרה עבור סוכנויות לאכיפת חוק, גופים אלו ובראשם ה-FBI ניהלו מערכה של מעקב, הפעלת סוכנים ואיסוף מידע כולל האזנות סתר.
הם תיעדו גם את חיי המשפחה וחייו הפרטיים של קינג.
על פי מסמכים שחלקם נחשף לציבור תועדו מקרים רבים בהם קיים קינג מערכות יחסים מחוץ לנישואים.
חברו לדרך ראלף אברנטי כתב באוטוביוגרפיה שלו "והחומות נפלו" כי לקינג הייתה חולשה לנשים וכי למרות זאת הבינו כולם כי הוא מאמין באיסור התנ"כי על ניאוף, אך הוא פשוט לא יכול היה לעמוד בפני הפיתוי.
בראיון הוא הוסיף כי אף על פי שקינג היה "רודף שמלות" היו מעשיו בגדר התקשרות רגשית ולא מינית.
קורטה קינג שפרטי היחסים מחוץ למסגרת הנישואים של בעלה הובאו לידיעתה בין היתר על ידי ה-FBI, נאלצה לפתח גישה סטואית למעשי בעלה.
קורטה מצוטטת באחת מהביוגרפיות של קינג באומרה כי למעשים אלו אין חשיבות, לאור "הרמה הגבוהה של יחסים", ששררו בין בני הזוג.
סוכנות ה-FBI שסוכניה אספו מידע על פעולותיו של קינג ניסתה למנף את ממצאי פעולות המעקב על מנת לרסן את פעילותו הציבורית ומספר מכתבי איום אנונימיים נשלחו לקינג ובהם דרישה כי יפסיק את פעילותו הציבורית או שמעשיו ייחשפו בציבור.
למרות מסע הלחצים סירב קינג להיכנע לסחיטה.
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים:
יולנדה קינג נולדה ב-17 בנובמבר 1955 ונפטרה ב-15 במאי 2007. היא הייתה פעילת זכויות אדם שלא נישאה מעולם ולא הותירה אחריה צאצאים.
מרטין לותר קינג השלישי נולד ב-23 באוקטובר 1957, עו"ד המתמחה בזכויות אדם.
בשנת 2006 הוא נישא לבת זוגו ולהם ילדה אחת.
בשנת 1997 נבחר מרטין לותר קינג השלישי לעמוד בראש התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית ארגון לזכויות אדם שנוסד על ידי אביו.
זמן קצר לאחר בחירתו לתפקיד הוא נכנס לסדרת עימותים קשים עם שאר חברי הארגון, ביוני 2001 הודח מרטין לותר קינג השלישי מתפקידו על רקע שיתוק שאחז בארגון והוחזר לתפקיד שבוע לאחר מכן.
הוא פרש מתפקידו בשנת 2004. באפריל 2006 נבחר מרטין לותר קינג השלישי לתפקיד יו"ר ונשיא מרכז קינג.
דקסטר סקוט קינג נולד ב-30 בינואר 1961. הוא פעיל זכויות אדם ובמאי סרטי תעודה.
הוא קיבל לידיו את ניהול מרכז קינג מאמו בשנת 1989 אך נאלץ לפרוש זמן קצר לאחר מכן בגין סכסוך עם בני משפחתו, בשנת 1994 הוא נטל לידיו את ניהול המרכז שהחל לדעוך ולאבד את משקלו כמרכז לזכויות אדם.
ברניס אלברטין קינג נולדה ב-28 במרץ 1963 בתו הצעירה של מרטין לותר קינג.
היא בעלת תואר שני בתאולוגיה, תואר ראשון במשפטים, וכומר בכנסייה הבפטיסטית.
החל משנת באוקטובר 2009 היא נבחרה לתפקיד נשיאת התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית.
מאבקים פנימיים בארגון מנעו ממנה מלפעול ובינואר 2011 היא פרשה מתפקיד זה.
בינואר 2012 היא מונתה ליו"ר מרכז קינג לצד אחיה מרטין לותר קינג השלישי.
בשנת 2008 הגישו האחים תביעות ותביעות שכנגד, דקסטר קינג נתבע על ידי אחותו הצעירה ברניס ואחיו הבכור מרטין לותר קינג השלישי בטענה כי הוא מעל בכספי העזבון של הוריהם, בתגובה הגיש דקסטר קינג תביעה על הפרת אמונים מצד ברניס ומרטין לותר קינג השלישי ושימוש לא ראוי בכספי המרכז.
התביעות חשפו קרעים עמוקים בקרב צאצאי מרטין לותר קינג הבן ומאבקי כוח על מורשתו וכספים.
באוקטובר 2009 הוסדרו התביעות בהסכם מחוץ לכותלי בית המשפט.
מרטין לוּתֶר היה נזיר, כומר, מלחין ותאולוג גרמני, המייסד וההוגה הראשי של הנצרות הפרוטסטנטית ויוצרו של הכוראל.
לותר חולל את הרפורמציה הפרוטסטנטית עם פרסום חיבורו "95 התזות" בו כפר בקיומו של כור המצרף וכפר ביכולתה של הכנסייה למכור שטרות מחילה עקב עקרון הפרה-דסטינציה.
בעקבות זאת נודה על ידי האפיפיור לאו העשירי.
לאחר ששרף לותר את הבולה האפיפיורית בפומבי, ונעשה לו שימוע בידי הקיסר קרל החמישי, הוטל עליו גם חרם קיסרי.
בתגובה ניסח ופרסם לותר את עיקריה הבסיסיים של הפרוטסטנטיות, ששימשו מסד לממשיכיו וגם ליריביו בתוך הזרם במאות הבאות, כולל העיקרון לפיו המקרא ניתן לפירוש עצמאי ללא מסורת הכנסייה, כי הגאולה מושגת באמצעות האמונה לבדה ועוד.
בזכות תרגומו את הברית החדשה, ולאחר מכן גם את הברית הישנה, מלטינית לגרמנית- שהייתה השפה המדוברת, הפכו כתבי הקודש לנגישים יותר לאוכלוסייה דוברת-הגרמנית.
נולד ב-10 בנובמבר 1483 באייסלֶבֶּן (Eisleben) שבגרמניה, בן למשפחת איכרים - דבר שתמיד הדגיש (על אף שככל הנראה משפחתו הייתה אמידה למדי).
אביו, הנס לותר, היה מפעיל תנורי התכת נחושת במכרות (יש הגורסים כי היה בעליו של המכרה).
ואולם, האב חפץ שבנו מרטין יגדל ויקנה השכלה.
מאותו צורך מימן את לימודיו בבית ספר יסודי ובתיכון באזור.
לותר למד במגדבורג בבית ספר שהופעל על ידי "אחי החיים השיתופיים" ("Brüder vom gemeinsamen Leben", בלטינית Fratres Vitae Communis), קבוצה מתוך הזרם של "ידידי אלוהים" שפעלו בארצות השפלה ועמק הריין, ניסו לעשות שינוי בדרך הפולחן הנוצרית, חיו חיי שיתוף ועסקו בהוראה.
מתוך הקבוצה הזו צמח תומאס א קמפיס שחיבר את "הליכה בדרכו של ישו" .
רמזים להשפעת הקבוצה ניתן למצוא בהטפותיו של לותר כשבגר.
מאחי החיים השיתופיים למד שעליו לדאוג שאלוהים יהיה לצדו.
האדם הוא קטן ואלוהים גדול, האדם רע והאלוהים טוב.
מאחר שאלוהים טוב הוא כועס על הרוע הטמון באדם, ומאחר שהוא גדול כעסו גדול מאוד.
גם ישו הוא שופט בעל אמות מידה מחמירות.
לפי פאולוס הישועה היא באמונה ולא במעשים ולכן לא יעזרו כתבי מחילה למנוע את רוע הגזירה.