tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטיין ומור פיתחו שיטה לכמת ולהפריד חומצות אמינו באמצעות כרומטוגרפיית עמודות, תוך שימוש בעמילן תפוחי אדמה כפאזה נייחת.
הפרקציות, שנאספו במקור באופן ידני, נאספו באספן הפרקים האוטומטי שפיתחו, וכמות כל חומצת אמינו נקבעה על ידי תגובת צבע מותאמת עם נינהידרין.
הם החלו לבחון שיטות הפרדה אחרות, כגון כרומטוגרפיית חילוף יונים, כדי להפחית את זמן הניתוח, שכן ניתוח חלבון אחד באמצעות עמודות העמילן לקח שבועיים.
כרומטוגרפיית חילוף יונים הפחיתה את הזמן ל-5 ימים במהלך הניסויים הראשוניים, ובסופו של דבר שטיין ומור צמצמו את התהליך עוד יותר בעזרתו של דריל ספאקמן, מה שהוביל ליצירת מכשיר הניתוח האוטומטי הראשון של חומצות אמינו.
יחד עם עבודתם הידועה ברצפי חלבונים, מכשיר הניתוח האוטומטי הזה שימש גם במחקר של שטיין על חומצות אמינו בשתן אנושי ובפלזמת דם.
עם הצלחתם בשיפור זמן הניתוח של חומצות אמינו, שטיין ומור החלו לקבוע את המבנה של מולקולת חלבון שלמה, ובמיוחד ריבונוקלאז בקר, בתחילת שנות ה-50. הם קבעו את הרצף המלא של הריבונוקלאז עד 1960. רצף זה בשילוב עם ניתוח קרני רנטגן של הריבונוקלאז המגובש הוביל לקביעת האתר הפעיל של הנוקלאז.
שטיין זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1972 יחד עם מור וכריסטיאן בוהמר אנפינסן, על עבודתם על ריבונוקלאז ו"על תרומתם להבנת הקשר בין המבנה הכימי לפעילות הקטליטית של מולקולת הריבונוקלאז".
ויליאם סטיוארט הלסטד (23 בספטמבר 1852 - 7 בספטמבר 1922) היה רופא אמריקאי הנחשב כגדול המנתחים האמריקאים מאז ומעולם.
ויליאם הלסטד נולד בשנת 1852 בעיר ניו יורק למשפחה אמידה אשר התגוררה בשדרה החמישית בעיר.
אביו היה איש עסקים מצליח.
עד גיל 10 התחנך הלסטד בבית בעזרת מורים פרטיים ולאחר מכן נשלח לפנימייה במסצ'וסטס.
את לימודי התיכון סיים בשנת 1869, בפנימיית פיליפ אנדובר (Phillips Andover Academy) במסצ'וסטס, פנימייה ותיקה ויוקרתית בארצות הברית.
הוא החל את לימודיו ביל בשנת 1870. בעת לימודיו הצטיין באתלטיקה והיה קפטן נבחרת הפוטבול, שחקן בנבחרת הבייסבול וחבר נבחרת החתירה.
בלימודיו האקדמיים הלסטאד היה תלמיד חלש ולא נמצא כי לאורך כל לימודיו שאל ולו פעם ספר מן הספרייה.
בשנת 1874 החל הלסטד בלימודי רפואה באוניברסיטת קולומביה.
הוא הצטיין בלימודי רפואה וסיים בשנת 1877 בין התלמידים הטובים בכיתתו.
לאחר סיום לימודיו הוא החל לעבוד כרופא בית בבית החולים האוניברסיטאי בניו יורק (היום ידוע בשם בית החולים הפרסבטריאני של ניו יורק, NewYork-Presbyterian Hospital) שם יישם את גיליון החולה בו קיים מעקב מסודר אחר חום הגוף, ומדדי דופק ונשימה.
בבית חולים זה פגש במי שהיה לחברו הקרוב, הפתולוג ויליאם ה.
הלסטד נסע לאירופה כדי ללמוד מגדולי המנתחים והמדענים הרפואיים האירופים ושב לניו-יורק בשנת 1880. בתשע השנים הראשונות לאחר שובו הוא ניתח במספר בתי חולים.
הוא הפך לדמות אהודה ולמורה נערץ בתחום הכירורגיה.
כמנתח גישתו הייתה נועזת, מקורית וחסרת לאות.
בשנת 1882 הוא ביצע את אחד הניתוחים הראשונים להסרת כיס המרה בארצות הברית (הוא ניתח את אימו על שולחן המטבח בשעה 2 לפנות בוקר).
הלסטד אף ביצע את אחד מעירויי הדם הראשונים בארצות הברית.
זאת לאחר שנקרא למיטת אחותו לאחר לידתה ומצאה על סף מוות כתוצאה מאיבוד דם.
תחילה עירה לגופה דם שאותו שאב מגופו ולאחר מכן ניתח אותה והציל את חייה.
עירוי זה נעשה עוד בטרם רכש מדע הרפואה את הידע על סוגי דם.
מסלול חייו של הלסטד השתנה ב-11 באוקטובר 1884 לאחר שקרא דו"ח מאת תלמיד של זיגמונד פרויד, אשר תיאר את ההשפעה המאלחשת של קוקאין לאחר שהוא מוחדר לעין.
הלסטד הבין כי קוקאין עשוי לשמש כחומר טוב לאילחוש מקומי יעיל, אשר היה אחד האתגרים הגדולים בתחום הכירורגיה בעת ההיא.
הוא החל בניסויים בקוקאין, יחד עם עמיתים ותלמידים, במהלכם הזריקו איש לרעהו את החומר והדגימו כי ניתן להזריק קוקאין לאתר העצב כשיטת אלחוש מקומי בטוחה ויעילה.
כל המשתתפים בניסוי התמכרו לקוקאין וכולם, להוציא את הלסטד ועמיתו ד"ר ריצ'רד הול, סיימו את חייהם בגיל צעיר.
הלסטד נשלח לבית מרפא בפרובידנס, רוד איילנד, שם בניסיון לגומלו מקוקאין טופל במורפיום.
בשנת 1886, לאחר ששוחרר מטיפול הגמילה, הוא עקר לבולטימור, כדי להצטרף לידידו ויליאם וולש כחלק מצוות ההקמה של בית החולים האוניברסיטאי החדש של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בג'ונס הופקינס השתנתה התנהגותו של הלסטד באופן קיצוני.
הוא לא היה עוד האדם הנועז, נוטל הסיכונים, אלא איש מקצוע איטי, שיטתי וזהיר.
את התמכרותו למורפיום, ממנה סבל עד יום מותו, הצליח להסתיר כמעט מכל עמיתיו.
הלסטד נחשב לאחד מ"ארבעת הגדולים" - הפרופסורים המייסדים של בית החולים האוניברסיטאי של ג'ונס הופקינס.
הוא התמנה למנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים כבר מעת היווסדו בחודש מאי, 1889. בשנת 1890 מונה למנתח הראשי בבית החולים ובשנת 1892 מונה למשרת פרופסור לכירורגיה.
בג'ונס הופקינס, הלסטד יזם את התוכנית הראשונה בארצות הברית להתמחות בכירורגיה.
לאחר תקופת התמחות ראשונית כרופא מתלמד שאורכה לא היה מוגדר, התקדם תלמיד הרפואה לשלב של עוזר רופא בית (assistant resident), רק לאחר שהלסטד הגיע למסקנה כי התלמיד מוכן לשלב זה.
לאחר 6 שנים כעוזר רופא בית, המשיך התלמיד בתפקיד מנתח בית (house surgeon) במשך שנתיים.
בין תלמידיו של הלסטד בתוכנית ההתמחות נמנו הנוירוכירורגים הארווי קושינג וולטר דנדי.
שיטת ההוראה המעשית של הלסטד יושמה בהרחבה בבתי חולים אוניברסיטאיים אחרים בארצות הברית ומחוצה לה.
אמרתו: "אחת ראה, אחת עשה, ואחת לַמֵד" מצוטטת באופן נרחב עד היום.
נוסף למעלותיו כמורה לרפואה, נודע הלסטד אף בזכות הישגיו בתחום הכירורגיה ומדע הרפואה.
הוא חקר את מנגנון קרישת הדם וריפוי פצעים.
הוא היה חלוץ בישום עקרונות כירורגיים מודרניים ובהם שליטה בדימומים, חיתוך אנטומי מדויק, הקפדה על סטריליות, תפירת חתכי ניתוח באופן מדויק ללא מתיחת רקמות מיותרת, וטיפול עדין ברקמות הגוף.
ניתן לתארו כאבי שיטת הניתוח "הבטיחותי".
הלסטד היה הראשון שביצע ניתוח כריתת שד כטיפול בסרטן השד.
בין שאר פיתוחיו ניתן למנות את השימוש בכפפות ניתוח, ופיתוח ניתוחים בבלוטת התריס, דרכי המרה, בקע מפשעתי, מעיים ומפרצות בכלי דם.
על פי עדויות של קולגות מאותה התקופה, הלסטד נהג להשתמש בקוקאין כסם ממריץ, דבר שאיפשר לו לשבור שיאים ולעבור מעל 24 שעות ברצף, ללא עייפות, ושרד משמרות ארוכות ללא שינה.
תורנויות המתמחים הארוכות שאבו את הצדקתם על בסיס התנהגותו של הלסטד.
כיום, ברוב המוחלט של מדינות העולם לא עובדים במתכונות של 26 שעות.
חוק הלסטד (Halsted's law)- רקמה מושתלת תגדל אך ורק אם קיים מחסור באותה רקמה בגוף המושתל.
הניתוח הראשון של הלסטד (Halsted's operation I) - ניתוח לתיקון בקע מפשעתי.
הניתוח השני של הלסטד (Halsted's operation II) - ניתוח לכריתת שד מלאה כטיפול בסרטן השד.
סימן הלסטד (Halsted's sign) - סימן אבחוני לקרצינומה של השד.
תפר הלסטד (Halsted's suture) - שיטה לתפירת חתכי ניתוח המפחיתה הצטלקות.
ויליאם סמית היה מודד וגאולוג אנגלי נודע, בעיקר בשל מחקריו בסטרטיגרפיה, קביעת גילן של שכבות סלע והנחת הבסיס לבניית לוח הזמנים הגאולוגי.
סמית נודע בהיסטוריה של הגאולוגיה בין היתר כמי שהבדיל ורשם את סדר השכבות בסטרטיגרפיה האנגלית – ובכך ביטא את עקרון הסופרפוזיציה הגורס כי לשכבות יש סדר היווצרות, והראה כי הן עשויות להתאפיין באמצעות מאובנים.
הוא ערך מיפוי מקיף באנגליה ובסקוטלנד והכין את המפה הגאולוגית הכלל-ארצית הראשונה מסוגה.
בשל תרומותיו כינוהו רבים "אבי הגאולוגיה האנגלית", והכינוי "סטרטה" (strata – שכבה) דבק בו.
ויליאם סמית נולד בכפר צ'רצ'יל באוקספורדשייר כבכורו של הנפח ג'ון סמית, נצר למשפחת חקלאים.
בגיל 7, עם מות אביו, עבר ויליאם לבית דודו.
עוד בגיל צעיר היה אספן מאובנים נלהב, ובטרם הבין את ערכם המדעי – השתמש בהם ביחד עם חבריו כגולות משחק.
מאחר שלא חפץ בחיי-חווה, הוא החל ללמוד בעצמו מתמטיקה, שיטות מדידה וגאומטריה.
סמית היה מוכשר ברישום, ולמד להכיר את הטופוגרפיה ואת משק המים ואוצרות הטבע של דרום ומרכז אנגליה, ובעיקר את הגאולוגיה.
דודו, שלא היה מאושר מהנער שאהב לשוטט ולאסוף מאובנים, היה מרוצה כאשר סמית בן ה-18 החל לעבוד כעוזרו של מודד בגלוסטרשייר.
סמית הפך למודד מיומן בזכות עצמו ועבר להתגורר בסאמרסט, שם עסק בסקירה לצורך בניית "תעלת הפחם של סאמרסט", שהייתה עתידה להוביל פחם מהמכרות בצפון המחוז.
חפירת תעלות מסוג זה צברה תאוצה בימים הראשונים של המהפכה התעשייתית, בטרם הומצא מנוע הקיטור.
כתוצאה מעבודתו הפך סמית למה שקרוי כיום מהנדס אזרחי, והעניק ייעוץ בנושא בניית תעלות, העמסת פחם וכרייה.
במהלך הסקרים הבחין כי המסלע בנוי משכבות עמוקות וסדירות, כ"פרוסות לחם וחמאה" רבות.
הניסיון המגוון שרכש – ובעיקר במהלך חפירת התעלה – הוביל את סמית להכיר בהיבטים של הסטרטיגרפיה.
הוא הבין כי ניתן למצוא השתכבות סדירה – כמו זו הנמצאת בתוך המכרות – גם מחוץ להם.
הוא אף הבחין כי מאובנים שהופיעו בשכבות סלע מסוימות – לא הופיעו באחרות.
חפירת התעלה – שעברה דרך שני מקטעים שונים באזורים סמוכים – גילתה את היקפן של השכבות והמאובנים המצויים בהן, וסמית החל לחוש בהשתרעות המרחבית של מבנה פנימי זה ולהבין עד כמה היה צפוי.
במסגרת עבודתו יצא סמית ב-1794 לערוך סקרים בצפון אנגליה, וראה בכך הזדמנות להרחיב את תצפיותיו.
חשדו כי מבנה השכבות בסאמרסט עשוי להימשך דרך מרכז אנגליה ולהגיע עד לצפונה התאמת כאשר פגש בשכבות המוכרות שוב ושוב במהלך מסעותיו.
הוא החל להרהר על מה שממצאיו החלו לחשוף, ובשנה זו התחיל בהכנת המפה הגאולוגית הראשונית לאזור באת'.
סמית צבר מוניטין כמהנדס, כמודד וכגאולוג.
הוא המשיך להתבלט והגיע לעמדת פיקוח, וב-1795 החליט להשתקע באזור עם תחילת חפירתה של תעלה חדשה.
סמית – שבחן את החתכים החדשים – מצא כי כל אחת מן השכבות מכילה "מאובנים ייחודיים לה".
ב-1796 נבחר סמית לאגודה החקלאית של באת'.
הוא חלק את רעיונותיו עם חברים אחרים שהתעניינו בסלעים ובמאובנים והחל לערוך רשימות סטרטיגרפיות ולשרטט מפות גאולוגיות מקומיות.
סמית לא היה הראשון לשרטט מפות גאולוגיות, אך היה הראשון להשתמש במאובנים ככלי למיפוי סלעים על-פי סדרם הסטרטיגרפי, ולא בהכרח על-פי הרכבם הכימי – כפי שנעשה קודם לכן.
ב-1797 הרכיב סמית רשימה של השכבות באזור באת', "Table of the Strata near Bath" – הרשימה המוקדמת ביותר של סמית ששרדה – בציינו 28 שכבות מקירטון ועד אבן גיר מהקרבון, אך ללא אזכור מאובנים.
קיימת מחלוקת לגבי הבית שרכש סמית ב-1798. על הבית
בתמונה הימנית תלוי שלט המספר על מגוריו של סמית
במקום, אולם בית זה – הנקרא Tucking Mill, נבנה
ב-1888 על הריסותיה של טחנת קמח.
הסברה היאכי סמית התגורר בבית בתמונה השמאלית, ששמו דומה:
ב-1798 רכש סמית נכס קטן ליד באת', באזור שהתקיימו בו מאוחר יותר ניסיונות כרייה של אבני בניין – רכישה שהתבררה בדיעבד ככישלון מאחר שאיכות האבן הייתה נמוכה, והשקעה זו של סמית הביאה אותו אל סף התמוטטות כלכלית.
הייתה בכך אירוניה מרה, מאחר שניסיונו של סמית כמהנדס וכגאולוג בתחילת דרכו היו אמורים למנוע ממנו שיפוט מוטעה שכזה.
מצד שני, במסגרת קשרים שיצר באזור בדפורדשייר הוצג סמית בפני ג'וזף בנקס – נשיא החברה המלכותית באותה עת – שהעניק לו סיוע מורלי וכלכלי.
גרסה מתוקנת של הרשימה מ-1797 הוכתבה ב-1799 לשני אנשי כמורה שהיו גם חוקרי טבע, ובה נכללו 23 שכבות כולל מאובנים – מקירטון למעלה ועד פחם למטה, בציון עוביין ומיקום המחשופים.
בכל שכבה צוינו "מאובנים והתאבנות".
מיון המאובנים ברשימה זו – כפי שציין – לא היה מדויק ולא הייתה חלוקה לאלמוגים, חלזונות, צדפות, טבעות של שרכים ועוד.
בנוסף, חלק מהשכבות אופיינו בליתולוגיה שלהן או בהערה "אין מאובנים ידועים", מאחר שבאותה עת עדיין לא היה לסמית ידע מדעי מקיף עליהן.
סמית קיווה שבאמצעות הרשימה יוכל להפיץ את רעיונותיו.
הוא מסר לשניים גם מפה של באת' וסביבתה שהשלים – תוך שימוש בידע הסטרטיגרפי שצבר – על-פי הנתונים הגאולוגיים שחקר.
מפה זו היא כפי הנראה המפה הגאולוגית המוקדמת ביותר בנמצא.במפה הבדיל סמית בין ארבע שכבות של חרסיות כחולות ושני סוגים של אבן גיר אואוליטית – עובדה המדגישה שעשה שימוש בנוכחות מאובנים, שימוש שלא בא לידי ביטוי ברשימה המעודכנת.
השניים התרשמו ממעשיות גילוייו ועודדו אותו להמשיך בחקירותיו.
סמית עשה כן, ויצר מפה גאולוגית פשוטה לאנגליה ולויילס, שהראתה ייצוג ברור לתפוצה של כמה יחידות סטרטיגרפיות, בעיקר אלה שידוע היום כי נוצרו בקרבון, ביורה ובקרטיקון.
מפה זו – שהושלמה ב-1801 והוצגה לחברה הגאולוגית ב-1831– הניחה את היסוד להכללתו של סמית בין "אבות הגאולוגיה".
זמן קצר קודם-לכן הסתיימה העסקתו של סמית בתעלה – כנראה עקב מחלוקת הנדסית – וייתכן כי החל לחשוב על מציאת יישום מעשי ומשתלם לרעיונותיו החדשים.
שמו של סמית כמהנדס גאולוגי יצא לפניו, ובמהלך השנים הבאות עסק במיזמי השבחה בנורפוק ובוויילס, שיקום המעיינות החמים בבאת' ומיזמי תעלות רבים.
הוא גם נשכר כיועץ בנושאי ניקוז על ידי בעלי אחוזות עשירים.
אלה ביקשו לפתח חקלאות בשטחיהם, אך היו מעוניינים גם באוצרות הטבע שאדמותיהם עשויות לנצור.
עת הושלמה בנייתה של התעלה, החל לסקור את אזור הכפר האלטרו (Hallatrow) ביחד עם שותפו ג'רמיה קרוז (Jeremiah Cruse), שנשא בעיקר הנטל, ועסק בהנדסה בחלקים שונים של בריטניה.
הוא סייר באנגליה ובויילס במטרה להפיק מיפוי גאולוגי שלם שלהן, תוך שימוש בעקרון הנשען על רצף המאובנים, אולם התקדמותו הייתה איטית והמימון לפרסום מפות כאלה היה קשה להשגה.
בתקופה זו – בה התמעטו יערות שנכרתו לצורך בניית ספינות והתגבר הביקוש לחומרי גלם עקב התפתחות התעשייה, החקלאות ופריצת המלחמות הנפוליאוניות – גדל גם הצורך במציאת פחם.
ניסיונות חיפוש רבים נכשלו, וסמית – שהכיר את סדר השכבות – ידע שהחיפושים נערכו גבוה מדי בטור הסטרטיגרפי, אך גם הוא טעה רבות עקב מורכבויות בלתי-צפויות במבנה המסלע.
ב-1804 עסק סמית בסקר מכרות וערך סיורים במקומות מרוחקים תוך איסוף מידע.
באותה שנה עבר ללונדון, שם הציג את המפות שיצר ואת אוסף המאובנים שלו, אותם סידר במדפים משופעים, באופן שהדגיש שכבתיות וסדר היווצרות תלת-ממדי – כפי שהופיעו בסלעי אנגליה.
מאמציו להתקדם במחקריו היו דלים ולא שיטתיים בגלל תובענות עבודתו.
אף שהיה ברור כי סמית התכוון לפרסם מפה גאולוגית של אנגליה, ויילס ודרום סקוטלנד, מיזם זה לא התממש במלואו עד 1815. ענייניו של סמית לקחו אותו לכל קצווי בריטניה, והוא צבר ידע טופוגרפי וגאולוגי בכל מקום – עד לנקודה בה הדהים בידע הרב שצבר על הפרטים שאסף.
באותה תקופה הכיר סמית את ג'ון פאריי (John Farey) – גאולוג ומתמטיקאי.
השניים יצאו ביחד לסיורי-שדה, ופאריי הפך לתומך קבוע בעבודתו של סמית.
היכרות נוספת שלו – עם הקרטוגרף ג'ון קארי (John Cary) – הובילה לשיתוף פעולה כאשר סמית השתמש במפת אנגליה וויילס של קארי כבסיס למפה הגאולוגית שלו.
בשנת 1807 נוסדה החברה הגאולוגית של לונדון ונשיאה הראשון היה ג'ורג' בלס גרינאו (George Bellas Greenough).
סמית לא הצטרף לחברה, אף שנראה כי טבעי שכך יקרה, משתי סיבות: האחת – מוצאו היה נמוך מזה של מייסדי החברה, והצטרפות הייתה כרוכה בהזמנה מצדם.
הזמנה כזו לא הגיעה אל סמית.
השנייה – פטרונו – ג'וזף בנקס – היה מסוכסך עם מייסדי החברה, ואף ראה בחברה שייסדו תחרות לחברה המלכותית "שלו".
בנוסף, חברי החברה הגאולוגית בראשית דרכה התעניינו בעיקר במינרלוגיה והטילו ספק בערכה של הביוסטרטיגרפיה של סמית.
סמית נישא ב-1808 לאשה חולנית ואסף לביתו את אחיינו, ג'ון פיליפס.
באותה שנה זכה סמית לביקור של גרינאו ומנהיגים אחרים בחברה הגאולוגית, אך הם לא הביעו התרשמות מעבודתו.
שחזור המעיינות החמים בבאת' נחל כישלון בגלל הצפה והתמוטטות שאירעו ב-1810 בבור בכפר סמוך בו נערכו עבודות באותה עת.
סמית נשלח לשם כדי להשיב את זרימת המים למרחצאות.
לאחר תביעה למלא את הבור כדי להימנע מהוצאות נוספות, מצא סמית דרך לפקוק את הדליפה ולשאוב את המים.
סמית לא נרתע מקשיים כלכליים, ולבסוף, בעזרת 400 מנויים שחותמו למיזם, הסתיימה הפקת המפה ב-1812. ב-1815 פורסמה המפה בשם "A Delineation of the Strata of England and Wales with part of Scotland", והמידע הוכנס לתוכה באמצעות תחריט של ג'ון קארי.
היא לוותה ברשימות שערך סמית, כולל רשימות על סקוטלנד, ובהדפסים צבעוניים.
אלה הוגשו בארבעה חלקים בשנים 1816–1819, וסיפקו תיאורים של יחידות סטרטיגרפיות שבחר סמית ואיורים צבעוניים על נייר צבעוני של המאובנים המאפיינים בכל שכבה – מסודרים על-פי הארגון הטבעי שלהם בשכבות.
בעמוד השני של התזכיר שליווה את המפה כתב סמית:
למעשה, אף אחד מהפרסומים לא היה שלם לגמרי.
המפה הראשית פורסמה על 16 גליונות, כשאחד מהם משמש למקרא.
ייתכן והעותק של בנקס הנמצא ברשות הספרייה הבריטית הוא המקורי, אך אין בכך ודאות.
גודלה של המפה כולה – שקנה-המידה שלה הוא אינץ' ל-5 מיל: 2.6x1.8 מ'.
כ-400 עותקים של המפה הופצו, מוספרו ונחתמו על ידי סמית עצמו.
המפות הוצעו בשישה פורמטים שונים ומחירן נע בין 5 גיני ל-12 לירות שטרלינג.
כל עותק של המפה נצבע ביד על ידי אמנים ששכר קארי – לא תמיד לשביעות-רצונו של סמית, והם יצאו בחמש מהדורות בשנים 1815–1817. בדיקה של עותקי מפות הסקר של סמית הראו כי הוא הוסיף מידע למהדורות חדשות בכל עת שזה היה זמין לו.
בסופו של דבר, המפה הגאולוגית שפרסם סמית ב-1815 העניקה לו מוניטין וכבוד רב.
בספרו מ-2001, "The Map that Changed the World" – המפה ששינתה את העולם – מספר סימון וינצ'סטר את סיפורם של ויליאם סמית והמפה.
לרוע המזל, הקהילה המדעית בת-זמנו של סמית התעלמה מהמפה: מוצאו הצנוע והשכלתו המוגבלת היוו מכשול להצלחה בחברה המשכילה.
סיבה נוספת התגלמה בדמות המחלוקת בין סמית לגרינאו, שהייתה מדעית רק בחלקה.
השנים הראשונות של החברה הגאולוגית נשלטו כנראה על ידי הפילוסופיה של פרנסיס בייקון, שגרסה תצפיות אמפיריות נטולות-תאוריה.
סמית לא יכול היה ליצור מפה שאינה נשענת על תאוריה, וגם גרינאו גילה זאת בסופו של דבר.
עם זאת, גרינאו החמיא לסמית על המפה שלו בדרך מקורית: גנבה ספרותית.
הוא שכר את שירותיו של ג'ון פאריי, השיג את חומר הרקע של סמית ויצר מפה תוך טענה כי היא תשמש לעניינים פנימיים של החברה הגאולוגית.
למעשה התכוונו חברי החברה הגאולוגית למכור את המפה שלהם במחיר נמוך, וסמית מצא את עצמו ממשיך בעבודתו לבד, תוך דילול נוסף של משאביו הכלכליים.
מצבו הכלכלי של סמית המשיך להידרדר, במידה רבה בשל ניהול כושל של נכסיו: רכישת הבית ליד באת' בו התגורר לעיתים נדירות, שכירת בית בלונדון היקרה, ואחרי שזה עלה באש – שכירת בית גדול ויקר יותר.
על אף מצבו הכלכלי הקשה דחה סמית את מכירת אוסף המאובנים שלו על-מנת שיוכל לשלם את חובותיו, אולם ב-1817 נאלץ למכור אותו ואת הקטלוג המצורף למפה, "Stratigraphical System of Organized Fossils" – למוזיאון הבריטי תמורת 700 ליש"ט.
מכירה זו רק דחתה את המשבר הכלכלי אליו נקלע, וב-1819 נכלא למשך כמה שבועות בבית כלא לבעלי חוב – משם השתחרר לאחר שמכר את נכסיו ליד באת'.
באותה שנה אושפזה אשתו, שלקתה במחלת נפש.
לאחר שחרורו מהכלא פנה צפונה.
אחיינו כתב מאוחר יותר כי סמית ובכל-זאת, לא היה זה קיום דל.
סמית המשיך בעבודתו והפיק חתכים גאולוגיים לכמה ממחוזות אנגליה ב-1817, שפורסמו בשנים 1819–1824 כאטלס גאולוגי.
מפות בקנה-מידה קטן יותר – אינץ' ל-15 מיל – יצאו ב-1820 וכללו עדכונים עד למהדורה האחרונה ב-1828.
סמית פרש לסקרבורו בצפון יורקשייר וחבר לקבוצה של גאולוגים נלהבים – אחד מהם אף שכר אותו לייעוץ בנכסיו – וסייע בייסוד החברה הפילוסופית של סקרבורו ובהקמת מוזיאון רוטונדה.
המוזיאון נבנה על-פי תוכניות שסיפק סמית ומכיל אוסף מרשים של 5,500 מאובנים ו-3,000 מינרלים.
סמית התקיים מעריכת סקרים ומהרצאות בסיוע אחיינו, ג'ון פיליפס.
במהלך תקופה זו סייע סמית לגאולוגים אדם סדג'וויק ורודריק מרצ'יסון בהיכרות עם השימוש במאובנים לצרכים סטרטיגרפיים.
סיוע זה הניב פירות בקביעת תורים גאולוגיים: דבון וקמבריון (סג'וויק) וסילור (מרצ'יסון).
במהלך השנה שלאחר כליאתו – תחת השפעת המפה שפרסם – שינו חברי החברה הגאולוגית את גישתם לסמית ולעבודתו והוסיפו למפה שלהם מידע מבוסס-מאובנים של סמית.
עם זאת טען גרינאו כי השימוש במאובנים "הוערך יתר על המידה".
סמית ותומכיו טענו לזכות-ראשונים בכמה הזדמנויות, אך זו לא הוכרה עד שחלו חילופי-גברי בחברה הגאולוגית.
עבודתו נסקרה והוערכה בספר "Outlines of the Geology of England and Wales" פרי עטם של הגאולוגים ויליאם קוניבר וויליאם פיליפס, שסקר התפתחויות בסטרטיגרפיה של אנגליה.
גם חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה קיבל את תצפיותיו של סמית בעניין רב, ואף הציע כי סלעים בצרפת המכילים מאובנים דומים לסלעים בני-גילם באנגליה שהכילו אותם מאובנים.
מכאן נולד הרעיון כי סוגים מסוימים של מאובנים התקיימו במשך תקופת-מה בכדור הארץ, וכי שכבות סלע המכילות אותם מתואמות במקומות שונים בעולם – גם אלה הנמצאים מרחק רב זה מזה.
קשריו של סמית עם אדם סג'וויק ורודריק מרצ'יסון השתלמו בסופו של דבר, וב-1831 הוכרה לבסוף תרומתו של סמית למחקר הגאולוגי: החברה הגאולוגית העניקה לו את המדליה הראשונה על-שם וולאסטון, שכיהן כנשיא החברה ב-1820. סדג'וויק – שהיה באותה עת נשיא החברה – הכיר בחובו האישי לסמית וכינה אותו "אבי הגאולוגיה האנגלית".
בהעניקו את המדליה לסמית אמר סדג'וויק:
הענקת המדליה היוותה חותם רשמי על ערכה הרב של עבודתו, מה שסייע גם לשפר את מצבו הכלכלי: בשנה שלאחר מכן החל סמית לקבל קצבה ממשלתית שנתית של 100 ליש"ט, שהוענקה לו על ידי המלך ויליאם הרביעי.
ב-1835 השתתף סמית בפגישה של אגודת המדע הבריטית בדבלין, וטריניטי קולג' המקומי העניק לו תואר LL.D..
שלוש שנים אחר-כך מונה לאחד מחברי הוועדה לבחירת אבני בנייה לארמון וסטמינסטר.
בימיו האחרונים היה סמית אדם מאושר, וייתכן ולא היה מודע לכך שגאולוגים חדשים חלפו על פניו.
אחיינו של סמית, ג'ון פיליפס – שהיה לימים גאולוג מוכשר בזכות עצמו: חבר באגודה המלכותית ופרופסור באוניברסיטת אוקספורד וזוכה מדליית וולאסטון כדודו – כתב לאחר מות דודו: ועדיין, הוסיף פיליפס, אם סמית היה חי,
החוקר הנמרץ – שהיה פעיל כמעט עד יומו האחרון – לקה בהצטננות ולאחר כמה ימים הלך לעולמו.
סמית – שהיה בדרכו לוועידה מדעית בברמינגהאם – שהה אותה עת בנורת'האמפטון, שם גם נקבר.
השאלה שעמדה ביסוד מחקרו של סמית נפתרה באמצעות החתכים הסטרטיגרפיים שיצר, המראים את שכבות המסלע בדרום אנגליה בסדרם הנכון, במקום בו הן יוצרות "עוגת שכבות" סטרטיגרפית.
מומחיותו העיקרית התבטאה בסטרטיגרפיה של שכבות משקע מהמזוזואיקון, ובהחלפת החלוקה הליתולוגית הקודמת בהכרה כי לכל שכבה מאפיינים מאובנים משלה.
סמית נתקל לעיתים בבעיות זיהוי, אך כחלוץ שהיה – טעויות כשלו היו צפויות בראשית המחקר הביוסטרטיגרפי.
לאורך הקריירה שלו התעניין סמית בארגון הגאומטרי של הסלעים, בשל חשיבותו לצורכי חקלאות וכרייה ולצרכים הנדסיים.
קיומו הכלכלי של סמית היה תלוי בידיעת סדר זה.
עם זאת, אף שזה היה עניינו הראשוני, הוא שאל את עצמו מדוע קיים הארגון הזה כפי שהוא, כיצד נוצרו השכבות וכמה זמן ארכה היווצרותן.
אמונתו הדתית של סמית הייתה כנראה דומה לזו של בני-זמנו, והוא נהג לבטאה גם בכתיבתו: ב-1817 טען כי "פנים כדור הארץ...
נוצר על-פי העקרונות החכמים והטובים ביותר", וכי הנטייה של השכבות היא עדות לעיצוב כזה המאפשר שימוש אנושי בסוגי סלעים שונים.
עוד טען כי מאובנים חייבים "להדהים את מעריצי הטבע במידה של יראת כבוד והכרת תודה לבורא הכל-יכול".
קודם-לכן, בהקדמה לספר שהחל לכתוב ב-1802 ומעולם לא פורסם, תמך סמית ברעיון מהמאה ה-17 כי נטיית השכבות נוצרה כתוצאה מסיבוב כדור הארץ, כאשר החומרים היו עדיין "במצב רך או עיסתי".
אך סמית נטש רעיון זה, הרומז כי סדר סטרטיגרפי אינו מייצג סדר כרונולוגי.
עוד קודם-לכן, ב-1795 – כפי שמתבטא ברשימות שערך פיליפס ב-1844 – חשב סמית כי "כל השכבות הושקעו ברציפות על קרקעית הים, והכילו בתוכן את המינרליזציה של מיני היצורים האורגניים שהיו קיימים אז".
טיוטה של סמית מ-1806 מציעה כי סמית חשב על ההשתרעות הנרחבת של "הזמן הנחוץ להשלמה ולרקבון, וכתוצאה מכך להיווצרות התצורה, בתוך מסלע שבבירור נוצר בתוך מים עמוקים ושקטים", וכי זמן גאולוגי כזה "היה מערער את אמונתם של רבים".
הרצאותיו של סמית בלידס ב-1825 הפנו באופן מיוחד לראיות גאולוגיות על קיום המבול.
נראה שהוא התרשם מטענותיו של ויליאם בקלנד – ב"Vindiciæ Geologiæ; or the Connexion of Geology with Religion explained" שפורסם ב-1820 – על ראיות שנמצאו במערות ביורקשייר התומכות בקיום המבול.
סמית המשיך לתהות על היווצרות המסלע "מהמרה כימית של נוזלים וגזים למצב מוצק, ...
ההשתכבות היא תוצאה של עודף מרכיבים לא-מתרכבים של אחד החומרים בשכבה שנוצרה אז, והסדקים האנכיים שנוצרו בשכבה הם תוצר של התמצקות".
אולם בהמשך הרצאותיו ובעבודותיו האחרונות הוא שב לרעיונותיו המוקדמים על זיהוי סדר השכבות באמצעות המאובנים שבהן והתועלת בידע מסוג זה.
כאשר נולד סמית, אנשים עדיין תהו על טבעם של המאובנים.
בעת מותו ידעו מדענים לא רק מה היו המאובנים אלא גם – הודות למאמציו של סמית – כיצד להשתמש בהם ולקבוע מתי הושקעו הסלעים המצויים מתחת לרגליהם.
סמית היה לא רק צופה מיומן אלא בעל יכולת לשלב את תצפיותיו לתאוריה שלמה.
יכולת זו הייתה כל-כך משמעותית, שגאולוגים עדיין משתמשים בטכניקות שיצר כדי ליצור מפות גאולוגיות, השונות מאלה של סמית רק בפרטים קטנים.
גם שינויים אלה חייבים את קיומם לסמית, מאחר שהם מבוססים על עקרון רצף הפאונה שלו – אחד מעקרונות היסוד של הגאולוגיה.
המפה של 1815 – המוצגת בחברה הגאולוגית בלונדון – היוותה תרומה גאולוגית חשובה וחסרת-תקדים, שבמידה רבה הושגה על ידי סמית לבדו.
כמה מן הצבעים והשמות בהם בחר סמית לציון סוגי סלעים מסוימים משמשים גם במיפוי המודרני.
המפה הגאולוגית המודרנית של בריטניה מבוססת על עבודתו המקורית של סמית.
יתרה מכך, החתכים הסטרטיגרפיים שיצר עומדים בעינם עד היום והחלוקה הסטרטיגרפית שלו יצרה תבנית עבודה לחוקרים ברחבי העולם.
להשערותיו על זמן ועל אותם תהליכים נודעה השפעה רבה על התפתחות הגאולוגיה, וסמית נודע כאחראי למהפכה גאולוגית חשובה – קביעת גילן של שכבות סלע ויצירת היסוד לבניית לוח הזמנים הגאולוגי.
על-פי גודלם וסוגם של המאובנים הגדיר סמית 3 עידנים גאולוגיים חשובים:
עידן הפלאוזואיקון – עידן בעלי החיים הקדומים
עידן המזוזואיקון – עידן בעלי החיים התיכוניים
עידן הקנוזואיקון – עידן בעלי החיים החדשים
למעשה חינך סמית – בדרכו שלו – דור חדש של גאולוגים, שכל אחד מהם הרים תרומה חשובה לגאולוגיה המודרנית של בריטניה.
אחד מהם הוא אחיינו של סמית, שערך את רשימות דודו והוציאן לאור ב-1844. אחיין זה, ג'ון פיליפס, היה לאחד הגאולוגים והפלאונטולוגים המובילים באנגליה של המאה ה-19, ולזכותו נזקפת קביעת מרבית יחידות הזמן הגאולוגי הנמצאות בשימוש עד היום.
פיליפס כיהן כנשיא החברה הגאולוגית בשנים 1858–1860. בין הרבים הנוספים ניתן למנות את אדם סדג'וויק ורודריק מרצ'יסון – גם הם כיהנו כנשיאים של החברה הגאולוגית.
בנוסף, סמית מוכר כמי שלמעשה יסד את ענף הגאולוגיה ההנדסית בשל מומחיותו בניקוז קרקעות, ייצוב מפולות ותכנון מסלולן של תעלות, ונחשב לגאולוג ההנדסי הראשון של העולם המודרני.
לעיסוקיו של סמית נדרשה רכישת ידע מפורט על שכבות סלע.
במהלך עבודתו הבחין כי שכבות שונות – קירטון, פחם ואחרות – חזרו על עצמן באותו סדר במקומות שונים – גילוי בעל חשיבות מרובה לחיפושי פחם, אך גם לצרכים אחרים.
עוד הבחין, כי אותם מאובנים שהופיעו בשכבות סלע מסוימות – חזרו על עצמם באותו סדר במקומות אחרים, כפי שקבע בעקרון רצף הפאונה:
בכללותו דן עיקרון זה בשכבות סלעי משקע בהן מצויים מאובנים של יצורים שונים, שהתקיימו בעת היווצרות השכבות.
השימוש בעיקרון זה הוא כלי חשוב בקביעת זמן וסדר היווצרות השכבות – שימוש שהופך למורכב כאשר מדובר ברצועות-זמן צרות.
זאת מאחר שחלק מהיצורים שהתאבנו חיו במשך זמן רב ועשויים להימצא בכמה שכבות, או לחלופין להיעדר כליל מאזורים שבהם התרחשו שינויים בסביבת המחיה, שגרמו להכחדתם באותו אזור.
עם זאת, העיקרון משמש לקביעת תחילתן וסופן של תקופות גאולוגיות.
שמו והישגיו של ויליאם סמית הונצחו בכמה אופנים:
מכתש פגיעה על מאדים, שקוטרו 75.5 ק"מ, נקרא בשנת 1973 על-שם ויליאם סמית.
הרצאה שנתית לזכרו של ויליאם סמית בחברה הגאולוגית של לונדון.
הקמת "מוזיאון ויליאם סמית לגאולוגיה" במוזיאון רוטונדה.
מונולית הוצב בכפר הולדתו בשנת 1891, כאנדרטה לזכרו של ויליאם סמית.
אוסף המאובנים של סמית שרד, והוא מוצג במוזיאון הבריטי.
ויליאם סטייבלי היה קצין בכיר בצבא הבריטי בדרגת לוטננט ג'נרל.
סטייבלי כיהן כמפקד כוחות הצבא הבריטי בהונג קונג, וכן כמשנה למושל הונג קונג וכמושל בפועל של הונג קונג במרץ 1848.
סטייבלי נולד ביורק שבאנגליה והיה בנם של ויליאם סטייבלי ושל הנרייטה הנדרסון.
בשנת 1798 הצטרף סטייבלי לצבא הבריטי לגדוד קייטנס, ועזר לדכא את המרד באירלנד באותה שנה.
סטייבלי קיבל דרגת קצונה ב-4 ביולי 1804 וקיבל דרגת לוטננט ב-21 באפריל 1808. במאי 1809 הצטרף לכוחות הבריטיים בספרד ולחם כנגד צבאותיו של נפוליאון בונפרטה.
סטייבלי השתתף בקרבות טאלאוורה, פונטס דה אונורו, ויטוריה, הפירנאים, טולוז, במצור של סיאודד רודריגו ובקרב באדאחוז.
סטייבלי שירת בצרפת לאחר כיבושה, ונפצע בפריז על ידי חיילים צרפתים.
בשנת 1817 נשא סטייבלי לאישה את שרה מת'ר (Sarah Mather), וב-1818 שב לאנגליה.
בשנת 1821 עבר למאוריציוס בה כיהן במספר תפקידים ובהם מפקד פור לואי.
בשנת 1847 מונה לתפקיד מפקד הכוחות הבריטיים והמשנה למושל של הונג קונג, וכיהן כמושל בפועל בשנת 1848. סטייבלי עזב את הונג קונג בשנת 1851 ועבר למפקד על צבא בומבי.
באוגוסט 1853 קיבל דרגת קולונל ומונה לתפקיד המפקד בפועל של צבא מדרס.
סטייבלי נפטר בהרי נילג'ירי ונקבר באואוטאקאמונד.
על שמו נקרא רחוב סטייבלי שבאזור סנטרל שבאי הונג קונג.
פילדמרשל ויליאם ג'וזף סלים היה פילדמרשל בצבא הבריטי והמושל הכללי ה-13 של אוסטרליה.
סלים לחם במלחמת העולם הראשונה והשנייה, ונפצע בקרב שלוש פעמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד על הארמייה ה-14 של הצבא הבריטי, לה ניתן מאוחר יותר הכינוי הארמייה הנשכחת.
מ-1953 ועד 1959 שימש מושלהּ הכללי של אוסטרליה, שם היה לגיבור מלחמה לאחר שנלחם עם כוחות אנזא"ק בקרב גליפולי.
סלים נולד בבישופסטאון, פרבר של העיר בריסטול, לג'ון ולשרלוט סלים.
את ילדותו בילה בברמינגהאם, שם למד בבית הספר.
לאחר שסיים את לימודיו עבד סלים כמורה בבית ספר יסודי וכפקיד בחברה.
ב-1912 הצטרף סלים לתוכנית להכשרת קצינים של אוניברסיטת ברמינגהאם, וכך התמנה ללוטננט שני ברגימנט וורוויקשייר המלכותי ב-22 באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה נשלח לגליפולי, שם השתתף בקרב ואף נפצע קשה במהלכו.
עם שובו לאנגליה, קיבל סלים מינוי כלוטננט שני לרגימנט מערב הודו, ובאוקטובר 1916 יצא למסופוטמיה על מנת להצטרף לרגימנט שלו.
ב-4 במרץ 1917 קיבל סלים דרגת לוטננט, ובאותה שנה נפצע שוב.
מכיוון שבעת שירותו קיבל סלים קידום זמני לדרגת קפטן, ב-7 בפברואר 1918 הוענק לו עיטור הצלב הצבאי (Military Cross) על פעולותיו במסופוטמיה.
לאחר שפונה להודו, קיבל סלים קידום זמני נוסף, הפעם לדרגת מייג'ור ברגימנט הגורקה השישי, ב-2 בנובמבר 1918. ב-22 במאי 1919 קיבל סלים את דרגת הקפטן באופן רשמי וסופח לצבא הודו הבריטית.
סלים נישא לאיילין רוברטסון ב-1926, ולזוג נולדו בן ובת.
ב-1926 נשלח סלים למכללת הפיקוד והמטה בעיר קוטה שבהודו, וב-19 במאי 1933 קיבל דרגת מייג'ור.
הישגיו במכללת הפיקוד והמטה הביאו להצבתו ראשית במפקדת הצבא בדלהי, ולאחר מכן במכללת המטה באנגליה, שם לימד מ-1934 עד 1937. ב-1938 קודם סלים לדרגת לוטננט-קולונל וקיבל את הפיקוד על הגדוד השני של רגימנט הגורקה השביעי.
ב-8 ביוני 1939 קודם סלים לדרגת קולונל (עם קידום זמני לדרגת בריגדיר גנרל) ומונה למפקד בית הספר לקצינים בבלגאום (Belgaum), הודו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיבל סלים את הפיקוד על החטיבה העשירית של דיוויזיית הרגלים ההודית החמישית ונשלח לסודאן.
הוא השתתף במערכה במזרח אפריקה לשחרור אתיופיה מהכיבוש האיטלקי.
במהלך לחימה באריתריאה, ב-21 בינואר 1941, נפצע סלים פעם נוספת כאשר העמדה בה שהה נפגעה בהפצצה.
שמו של סלים הוזכר פעמיים בדיווחים מהקרב, שזהו אות לכבוד בצבא הבריטי, המעיד על אומץ לב ושירות מצוין במהלך קרב.
במרץ 1942, קיבל סלים את הפיקוד על גיס בורמה, שכלל את הדיוויזיה ההודית ה-17 ואת דיוויזיית בורמה הראשונה, וקיבל בפועל דרגת לוטננט-גנרל ב-8 במאי 1942. בבורמה היה הגיס תחת התקפת הצבא היפני הקיסרי ונאלץ לסגת להודו, תוך שהוא נתון במצב של נחיתות מספרית אל מול היפנים.
ב-28 באוקטובר, קיבל סלים את עיטור מסדר האימפריה הבריטית בדרגת מפקד.
לאחר מכן נטל סלים את הפיקוד על הגיס ה-15 של הארמייה המזרחית, שהיה אמון על הגנת קו החוף מבורמה להודו, מזרחית לעיר צ'יטגונג, אך בשל סכסוך שפרץ בינו לבין מפקד הארמייה, לוטננט-גנרל נואל אירווין, נטל האחרון פיקוד ישיר על הגיס בעת התקדמותה לחצי האי ארקאן.
המבצע הסתיים באסון, ובמהלכו שב סלים לפקד על הגיס, אף על פי שהיה זה מאוחר מדי בשביל להציל את המצב.
לאחר מכן הטיחו סלים ואירווין את האשמה בכישלון איש ברעהו, אך בסופו של דבר היה זה אירווין שהודח מתפקידו וסלים קיבל את הפיקוד על הארמייה ה-14, שנוצרה מאיחוד הגיס הרביעי, הגיס ה-15 והגיס ה-33. ב-14 בינואר 1943 קיבל סלים את אות מסדר השירות המצטיין עבור פעולותיו במזרח התיכון ב-1941.
במהרה החל סלים לאמן את הארמייה החדשה שבפיקודו כדי להובילה למתקפת-נגד נגד היפנים.
ההנחה שעמדה בבסיס ההכנות למתקפה הייתה שעל הארמייה לרכוש יכולות תנועה באזורים לא סלולים.
עקב כך, נזנחו כלי הרכב הכבדים ואת מקומם תפסו פרדות, שהתאימו יותר ללחימה באזור הגאוגרפי התובעני של בורמה.
הדוקטרינה החדשה גרסה שאם היפנים הצליחו לנתק את קווי התקשורת של הכוחות בחזית - היו היפנים מכותרים בעצמם.
במצב זה הורתה הדוקטרינה על יצירת "קופסאות" מגננתיות אליהן יצניחו מטוסי בעלות הברית אספקה ואף יספקו להן חיפוי אווירי.
קופסאות אלה באו לתת מענה לשיטת הסתננות על מעבר לקווי האויב, בה עשו היפנים שימוש נרחב במהלך המלחמה.
סלים אף הורה על ביצוע יותר פטרולים התקפיים על מנת להפיג את פחדם של חייליו מהג'ונגל ובשביל להפריך את דעתם שהיפנים לוחמי ג'ונגל טובים מהם.
אף שמספר האבדות בצד בעלות הברית היה גבוה יותר, נחשב הקרב להפסד יפני, שכן החיילים היפנים נכשלו בהסגת כוחות בעלות הברית, ומכיוון שלא הצליחו להשתלט על אספקה גוועו רבים מהם ברעב, שכן קווי האספקה היפניים שובשו.
בראשית 1944 הצטרף סלים למסדר האמבט בדרגת עמית.
במרץ 1944 פתחו היפנים בפלישה להודו, כשהמטרה היא העיר אימפאל.
בתגובה השיב סלים שתי דיוויזיות ממרכז בורמה ישירות לקרב באימפאל.
לחימה קשה ניטשה גם בקוהימה, שיחד עם אימפאל שימשו מוצבים של הארמייה ה-14, אך חיל האוויר המלכותי הצניח אספקה לחיילים המכותרים.
היפנים אמנם הצליחו לכתר את הכוחות הבריטים אך לא הצליחו להכניעם, ולא ויתרו אף כשהגיעה עונת המונסונים.
הגשמים הפכו את תנועת היפנים לבלתי אפשרית בתנאי שטח שקשים לתנועה לאורך כל השנה, הם ספגו אבדות רבות והמתקפה כולה החלה להתמוטט.
לבסוף נאלצו היפנים לסגת בחזרה לבורמה ביולי, תוך שהם מותירים אחריהם הרוגים רבים.
ב-8 באוגוסט 1944 קיבל סלים קידום לדרגת לוטננט-גנרל, וב-28 בספטמבר קיבל קידום לדרגת אביר מפקד במסדר האמבט.
ב-1945 שיגר סלים מתקפה נוספת אל בורמה תוך שהוא מותח את קווי האספקה כמעט עד לנקודת שבירה לאורך ג'ונגל כמעט בלתי עביר.
הוא נתקל באותה הבעיה בה נתקלו היפנים במתקפתם ההפוכה בשנה הקודמת.
אף על פי כן חצו חייליו את הנהר (על גבי גשר ביילי, אז הארוך בעולם, שרוב חלקיו שונעו על גבי פרדות) וכבשו את העיר מיקיטלה ולאחריה את מנדליי.
בעלות הברית הגיעו עד המישורים של מרכז בורמה והצליחו להבקיע את הקווים היפנים, תוך שהם מסתייעים בחיל האוויר המלכותי ובחיל האוויר האמריקאי.
בשילוב עם המתקפה הקרקעית הנרחבת, פעל בבורמה כוח 136 הבריטי, כוח חשאי שתפקידו היה לעורר מרי אזרחי כנגד היפנים, ובכך הביא המלחמה גם לעורף היפני.
בשל מתיחת קווי האספקה עד הקצה, ראו בעלות הברית בכיבוש עיר הנמל ראנגון יעד עיקרי שיש להשלימו לפני עונת המונסון, שכן בעת הגשמים לא ניתן להעביר אספקה בדרכי היבשה והאוויר.
כיבוש ראנגון הושלם לבסוף בפעולה משולבת של כוחות קרקע (הארמייה של סלים), כוחות אוויר (הצנחת כוחות מדרום לעיר) וכוחות החפה.
לכיבוש ראנגון סייעה גם ליגת החופש העממית האנטי-פשיסטית בהנהגת ת'אקין סואה ואונג סן (ראש הממשלה העתידי של בורמה).
עם סיום המערכה על בורמה נודע לסלים מלוטננט-גנרל אוליבר ליס, מפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה, כי הוא לא ימשיך כמפקד הארמייה ה-14 בפלישה המתוכננת למלאיה, אלא יטול את הפיקוד על הארמייה ה-12, עליה הוטלה משימת טיהור בורמה.
סלים קיבל קידום לדרגת גנרל ב-1 ביולי 1945 ונאמר לו כי יחליף את ליס כמפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה, אך עד שנכנס לתפקידו החדש - הסתיימה המלחמה.
בסוף שנת 1945 שב סלים לבריטניה, וב-1 בינואר 1946 הוא הוכתר לאביר הלב הגדול במסדר האימפריה הבריטית.
סלים התמנה למפקד מכללת ההגנה הקיסרית, במחזור הראשון שלה מאז 1939. ב-7 בפברואר התמנה לשלישו של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בתום שירותו בן השנתיים במכללת ההגנה, פרש סלים מתפקידו כשליש ומהצבא בכלל ב-11 במאי 1948, והתמנה לסגן היושב ראש של חברת הרכבות בריטיש ריילווייז (British Railways).
בנובמבר 1948 דחה ראש ממשלת בריטניה קלמנט אטלי את הצעתו של ויקונט מונטגומרי שאת מקומו כראש המטה הכללי הקיסרי יתפוס גנרל ג'ון קרוקר, ותחתיו קרא לסלים לשוב מפרישה ולמלא את התפקיד בדרגת פילדמרשל, ובכך היה לקצין הראשון מצבא הודו הבריטית למלא תפקיד זה.
באותה שנה העניקה מחלקת ההגנה של ארצות הברית לסלים את עיטור לגיון ההצטיינות בדרגת מפקד.
ב-2 בינואר 1950 קודם סלים לדרגת אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט, ובהמשך אותה שנה אף קודם לדרגת מפקד ראשי בלגיון ההצטיינות.
ב-1 בנובמבר 1952 פרש סלים מתפקידו כראש המטה הכללי הקיסרי.
עם מינויו למשרת המושל הכללי של אוסטרליה ב-10 בדצמבר 1952 הוכתר סלים לאביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ונכנס לתפקידו באופן רשמי ב-8 במאי 1953. ב-2 בינואר 1953 הוכתר סלים לאביר במסדר המפואר של ג'ון הקדוש.
הבחירה בסלים למושלות אוסטרליה הייתה בחירה פופולרית, שכן סלים נחשב גיבור מלחמה שלחם לצד הכוחות האוסטרלים בגליפולי ובמזרח התיכון.
ב-1954 הוא קיבל את פני המלכה אליזבת השנייה בעת הביקור הראשון של מונרך מכהן באוסטרליה.
עבור שירותיו למלכה בעת ביקורה הוענק לו תואר אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי ב-27 באפריל 1954.
סמכויותיו של סלים כמושל כללי היו בעיקר טקסיות וכהונתו עברה ללא הפרעות.
אך במהלך כהונתו פרס סלים את חסותו על חוות פיירברידג' בה חיו ילדים שעזבו את ביתם.
ב-2007 העלו שלושה דיירים-לשעבר בחווה האשמות תקיפה מינית כנגד סלים, אך האשמות אלה בוטלו על ידי כל מי ששירת תחת סלים ועל ידי בנו, ג'ון סלים.
ב-1959 פרש סלים וחזר לאנגליה, שם פרסם את ספרי זיכרונותיו "היסטוריה בלתי רשמית" (Unofficial History) ו-"מתבוסה לניצחון" (Defeat into Victory).
ב-24 באפריל 1959 הוכתר לאביר עמית במסדר הבירית.
ב-15 ביולי 1960 קיבל סלים את התואר "ויקונט סלים של יארלומלה (Yarralumla) שבטריטוריית הבירה האוסטרלית ושל בישופסטון שבעיר ובמחוז בריסטול".
בהמשך ישב סלים בדירקטוריון של מספר חברות בריטיות.
כמפקד בריטי באסיה היבשתית, סובלת דמותו של סלים מהתעלמות מצד היסטוריונים אמריקאים, אך לאמיתו של דבר היו אלה חייליו של סלים שהעסיקו את היפנים בבורמה במשך שלוש שנים, ובכך מנעו את שליחתם לאזורי לחימה אחרים כגון גינאה החדשה, הפיליפינים, איוו ג'ימה ואוקינאווה, שם לחמו האמריקאים.
פסלו של סלים בוויטהול, הניצב מחוץ לבניין משרד ההגנה הבריטי, נחנך על ידי המלכה אליזבת' ב-1990. זהו אחד משלושה פסלים של פילדמרשלים ממלחמת העולם השנייה (האחרים הם אלן ברוק ומונטגומרי).
ויליאם הוד סימפסון היה גנרל בצבא ארצות הברית, אשר התפרסם כאשר פיקד על הארמייה האמריקנית התשיעית בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
הוא למד באקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, סיים את לימודיו בה ב-1909 ושירת בחיל הרגלים.
לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה שירת בפיליפינים (1910-1912) והיה מוצב בסן פרנסיסקו וכן השתתף במסע העונשין במקסיקו נגד פנצ'ו וייה ב-1916.
ב-1917 קודם לדרגת קפטן ושירת בחזית אירופה במלחמת העולם הראשונה בשורות הדיוויזיה ה-33. הוא הגיע עד לדרגה זמנית של לוטננט קולונל ולתפקיד של ראש מטה דיוויזיה.
ב-1919 שירת כראש מטה הדיוויזיה ה-6 באילינוי.
הוא שירת במשרד המלחמה ולאחר מכן למד בבית הספר לחיל רגלים בפורט בנינג (עד 1924).
שנה אחר כך סיים את לימודיו בבית הספר לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
לאחר שנתיים בתפקיד מפקד גדוד רגלים למד במכללת למלחמה של צבא ארצות הברית (עד 1928).
בשנים 1932–1936 היה מורה ללימודי צבא במכללת פומונה (Pomona) בקליפורניה.
ב-1934 קודם לדרגת לוטננט קולונל וב-1938 היה לקולונל.
בשנים 1936–1940 היה מדריך במכללה למלחמה.
ב-1940 מונה סימפסון לפקד על חטיבת רגלים בטקסס.
באוקטובר 1941 קודם לתפקיד של מפקד הדיוויזיה ה-35 ועסק באימונה.
בקיץ 1942 פיקד סימפסון על הדיוויזיה ה-30, ובאוקטובר באותה שנה מונה לפקד על הקורפוס ה-12, שזה עתה הוקם.
באוקטובר 1943 קודם לדרגה זמנית של לוטננט גנרל והיה למפקד הארמייה הרביעית.
במאי 1944 יצא סימפסון לבריטניה על מנת להקים את מטה הארמייה האמריקנית התשיעית.
הארמייה הפכה למבצעית ב-5 בספטמבר, ופעלה במסגרת קבוצת הארמיות ה-12. משימתה הראשונה הייתה שחרור העיר הצרפתית ברסט שבברטאן, בעוד שתי הארמיות האמריקניות האחרות בצרפת (הראשונה והשלישית) מתקדמות מזרחה.
בהמשך הצטרף סימפסון עם עוצבתו לקו החזית בגבול גרמניה.
בנובמבר 1944 היא תקפה את קו זיגפריד.
במהלך קרב הארדנים הועברה העוצבה לפיקודה של קבוצת הארמיות ה-21 הבריטית.
הארמייה התשיעית השתתפה במסגרתה בצליחת נהר הריין במרץ 1945. באפריל 1945 שבה הארמייה שבפיקודו לפיקוד קבוצת הארמיות ה-12 ובאותו חודש הייתה הראשונה לחצות את נהר האלבה.
ביוני 1945, לאחר כניעת גרמניה, שב סימפסון לארצות הברית.
הוא מילא שליחות לסין, ולאחר מכן נטל את הפיקוד על הארמייה השנייה בטנסי.
בנובמבר 1946 פרש מן השירות הצבאי.
ביולי 1954 קודם על פי החלטת הקונגרס לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים).
סימפסון נודע במראהו, שהפך לסמל שלו - גבה קומה וקרח לחלוטין.
סימפסון נפטר בשנת 1980 ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
סימפסון עוטר במדליית השירות המצוין (פעמיים), בעיטור כוכב הכסף, באות לגיון ההצטיינות ובאותות מערכה אמריקניים שונים.
כמו כן הוענקו לו אות מסדר האימפריה הבריטית ואות לגיון הכבוד וצלב המלחמה הצרפתיים.
ויליאם סטייג היה מאייר, פסל וסופר ילדים יהודי-אמריקאי.
המפורסמת שביצרותיו היא הדמות "שרק", שהייתה מקור ההשראה לסדרת הסרטים של אולפני האנימציה דרימוורקס.
סטייג נולד בברוקלין, ניו יורק להורים פולנים-יהודים יוצאי אוסטריה, שניהם סוציאליסטים.
אביו היה צייר ואמו הייתה תופרת שעודדה את יצירתו האמנותית של וילאם.
כילד, עסק בציור והיה קורא ספרים נלהב.
בין היתר, סיפר כי הוקסם במיוחד מהסיפור פינוקיו.
בנוסף לעיסוקיו האמנותיים, עסק בספורט בתור חבר נבחרת כדור מים.
בגיל 15 סיים את לימודיו בתיכון טאונסנד האריס אך מעולם לא סיים לימודים אקדמאיים באף אחת משלוש המכללות בהן למד: שנתיים בסיטי קולג' של ניו יורק (CCNY), שלוש שנים באקדמיה הלאומית לעיצוב וחמישה ימים בבית הספר לאמנויות של ייל בטרם נשר מכולם.
אחיו ארווין היה עיתונאי וצייר, אחיו הנרי היה סופר נגן סקסופון וצייר ואחיו ארתור היה גם הוא סופר ומשורר, אשר על פי וילאם היה טלפת בעל יכולת "להרגיש את האומה ולצייר כמו פיקאסו או מאטיס".
כאשר משפחתו נקלעה לבעיות כלכליות במהלך השפל הגדול, החל לצייר קריקטורות כאמן עצמאי ומכר את הקריקטורה הראשונה שלו ל"ניו יורקר" בשנת 1930. בזמן מגוריו בקונטיקט הפך עד מהרה למאייר מצליח.
במשך עשרות שנים, הוא אייר יותר מ-1,600 קריקטורות למגזין, בהם 117 עמודי שער.
מגזין "ניוזוויק" הכתיר אותו כ"מלך קריקטורות".
בשנת 1968 כתב את ספר הילדים הראשון שלו שזכה גם הוא להצלחה וספרו השלישי שיצא לאור בשנת 1969, זכה במדליית קולדקוט.
סטייג המשיך וכתב יותר מ-35 ספרי ילדים עד לגיל תשעים וזכה בפרסים רבים.
בין ידועים שביצירותיו נמנה הספר "שרק!" שיצא לאור בשנת 1990 והיווה את הבסיס להנפשת הסרט.
במשך השנים היה סטייג מטופל של הפסיכיאטר וילהלם רייך.
סטייג נפטר בגיל 95 ב-3 באוקטובר 2003. הסרט "שרק 2" הוקדש לזכרו.
בשנת 2001 עובד ספרו "שרק!" לסרט באותו שם על ידי חברת דרימוורקס בבימויו של אנדרו אדמסון.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 2002 ולהצלחה אדירה ברחבי העולם, שהביאה ליצירת מספר סרטי המשך, אשר יצאו אחת לשלוש שנים.
סטייג נישא ארבע פעמים ויש לו שלושה ילדים.
משנת 1936 עד 1949, היה נשוי לאליזבת מיד (אחות האנתרופולוגית מרגרט מיד) השניים הם הוריהם של חלילן הג'אז ג'רמי סטייג ובת בשם לוסינדה.
הוא התחתן בשנית בשנת 1950 לקארי הומסטד ונולדה להם בת ששמה מרגיט לורה.
אחרי גרושיהם נישא סטייג בשלישית לסטפני הילי (1964–1966).
נישואיו האחרונים לז'אן דורון נמשכו עד סוף חייו.
ארבי על האי, תרגום: יהודה מלצר, אדם, 1980.
הגנב האמיתי, תרגום: אילנה דן, עם עובד, 1981.
דוקטור דה סוטו, תרגום: יהודה מלצר, משכל, 1994.
פיצה צחי, תרגום: אירית ארב, הד ארצי, 1999.
ירמיהו ואבן הפלאים, תרגום: רימונה די-נור, הד ארצי, 2001.
שרק!, תרגום: אפרים סידון, עם עובד, 2001.
הגדולים בטוחים שמותר להם הכל, תרגום: רימונה די-נור, הד ארצי, 2001.
ורוד וצהוב, תרגום: אברהם יבין, עם עובד, 2005.
ספינקי ברוגז, תרגום: יונתן יבין, עם עובד, 2006.
עמוס ובוריס, תרגום: יהודה מלצר, ספרי עלית גג, 2007.
ויליאם סטנלי, רוזן דרבי השישי או בקיצור "דרבי" היה אציל אנגלי וחבר במסדר הבירית (KG).
סטנלי ירש עמדה חברתית בולטת שהייתה גם מסוכנת ולא יציבה, בגלל היותה של אמו אחת מיורשי העצר המותנים לכתר האנגלי לאחר אליזבת הראשונה על פי חוק הירושה השלישי.
עמדה זו עברה ב-1596 לבת אחיו, אן, שנתיים אחרי שוויליאם ירש את תואר הרוזנות מאחיו.
לאחר תקופת נדידה באירופה בצעירותו ומאבק משפטי ארוך, ביסס את מעמדו החברתי.
עם זאת, הוא הקפיד להישאר זהיר בכל הנוגע לפוליטיקה הארצית, והקדיש את זמנו לפרויקטי ניהול ותרבות, ובכלל זה כתיבת מחזות.
יצירותיו הספרותיות אבדו או לא זוהו, אך החל משנות ה-90 של המאה ה-19 שמו עלה כאחד מהמועמדים הבולטים ביותר להיות המחבר האמיתי של יצירותיו של ויליאם שייקספיר.
ויליאם סטנלי היה בנו הצעיר של הנרי סטנלי, רוזן דרבי הרביעי, על ידי נישואיו לליידי מרגרט קליפורד.
סבו וסבתו מצד אמו היו הנרי קליפורד, רוזן קמברלנד השני, וליידי אלינור ברנדון.
אלינור הייתה הבת השלישית של צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון ושל מרי טיודור, מלכת צרפת.
מרי הייתה הבת החמישית של הנרי השביעי, מלך אנגליה ואליזבת מיורק.
אמו של סטנלי הייתה יורשת עצר מותנית של המלכה אליזבת מ-1578 ועד למותה ב-1596. לאחר מכן, אן סטנלי, בתו של אחיו הגדול פרדיננדו, הפכה ליורשת העצר המותנית.
סטנלי התחנך בסנט ג'ון קולג', אוקספורד.
בשנת 1582 הוא נסע ביבשת ללמוד בערי אוניברסיטה בצרפת ופגש את אנרי השלישי, מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת).
ב-1585 הוא חזר הביתה, אך נשלח שוב לפריז כחלק ממשלחת דיפלומטית לאנרי השלישי, מלך צרפת.
סטנלי נשאר באירופה לשלוש שנים נוספות של מסעות אישיים לפני חזרתו הביתה.
קיימת השערה כי לווה במסעותיו על ידי ג'ון דאן הצעיר.
במהלך מסעותיו, נודע ויליאם סטנלי כהרפתקן, שבשהותו באיטליה הסתובב בתחפושת נזיר והיה מעורב במספר רומנים ודו-קרבות.
לפי ההשערה הוא גם ביקר במצרים, שם נלחם והרג נמר, משם נסע לאנטוליה, שבה נטען כי ניצל בקושי מהוצאה להורג על העלבת הנביא מוחמד; הוא שוחרר על ידי אצילה מוסלמית שרצתה להינשא לו.
על פי הסיפור, הוא סירב לה, ברח למוסקבה ומשם לגרינלנד, משם חזר לאירופה בספינה לציד לווייתנים.
הרפתקאות צבעוניות אלה זכו לתיעוד בבלדה פופולרית בשם "זר סר ויליאם סטנלי", שמגזימה בתיאור שלוש השנים שלו מחוץ לאנגליה כ"עשרים ואחת שנים בהם הגיע לרוב חלקי העולם ".
בלדה זו נכתבה בשנת 1800 ותוכנה פורסם ב-1801. אין עדויות מתועדות להרפתקאות אלה, אך הסיפורים חזרו על עצמם באופן קבוע בביוגרפיות מהמאה ה-19 של ויליאם סטנלי רוזן דרבי ה-6.
ב-26 בינואר 1595 נשא לאישה את אליזבת דה ויר, בתם של אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד השבעה עשר, ואן ססיל.
הסבים של אליזבת מצד אימה היו ויליאם ססיל, יועצה הקרוב של המלכה אליזבת, ואשתו השנייה מילדרד קוק.
מילדרד הייתה בתו הבכורה של אנתוני קוק ואשתו אן פיצויליאם.
היה מי שהציע כי אירוע החתונה של דרבי ואליזבת דה ויר היה ההשראה לחלום ליל קיץ של ויליאם שייקספיר, ושההצגה הועלתה לראשונה בחגיגות החתונה של בני הזוג.
בשנים הראשונות מערכת היחסים הייתה סוערת, ובכלל זה טענות שהיו לאליזבת רומנים עם רוברט דברו, רוזן אסקס ה-2 ווולטר ראלי.
היחסים בין בני הזוג דרבי נרגעו כאשר מצבם הכספי והחברתי התייצב.
אן סטנלי, רוזנת אנקרם (מתה ב-1657)- בעלה הראשון היה הנרי פורטמן ואחרי מותו נישאה בשנית לרוברט קאר, רוזן אנקרם הראשון.
אליזבת סטנלי - מתה בגיל צעיר.
אליזבת סטנלי - נקראה על שם אחותה שמתה בגיל צעיר.
לאחר מותו של אביו בשנת 1593, אחיו הבכור של ויליאם, פרדיננדו סטנלי, רוזן דרבי החמישי, ירש את תואר הרוזנות ואחוזותיו של אביהם, אך נפטר כמה חודשים לאחר מכן באפריל 1594, והשאיר שלוש בנות ואף לא בן אחד.
בעוד ויליאם ירש את תאריו כרוזן דרבי וכברון, בנותיו של פרדיננדו ביקשו לקבל את ירושת האחוזות.
בעיה נוספת נוצרה כאשר בתו הבכורה של פרדיננדו, אן סטנלי, רוזנת קסטלהייבן, הפכה באופן רשמי ליורשת עצר (מותנית), לכס מלכותה של אליזבת עם מות סבתה ב-1596. נוצר סכסוך משפטי מורכב בין דרבי ואחייניותיו, שנגרר במשך שנים רבות.
זה הוביל לפסק דין שקבע כי האי מאן, שהיה בחזקת פרדיננדו סטנלי, רוזן דרבי החמישי, מולאם ויחשב כרכוש המלכה.
עם זאת, המלכה ויתרה על זכותה להחזיק באי כאות הוקרה למשפחת סטנלי על נאמנותה.
לוויליאם סטנלי הוענקו לת'ום הול בלנקשייר ונווסלי הול במרסיסייד יחד עם אדמות ואחוזות אחרות בלנקשייר, בקמברלנד, ביורקשייר, בצ'שייר, בוויילס ובמקומות נוספים, ואילו בנותיו של פרדיננדו קיבלו מעמדות הקשורים לברונות ואת האי מאן.
הן מכרו אותו לדודם, ויליאם סטנלי, רוזן דרבי השישי.
תואר הרוזנות שלו אושר מאוחר יותר על ידי ג'יימס הראשון, תוך שמירה על התואר הלורד של מאן.
תוך כדי שהוא שומר על תוארו זה, דרבי העביר את ניהול האי מאן לאחייניתו, אן סטנלי.
בשנת 1612 הוא העביר את התואר לאשתו, אליזבת.
משפחת סטנלי, כיורשים החוקיים לכס המלוכה של אנגליה דרך מרי טיודור, אחותו של הנרי השמיני, נחשדו באהדה לכנסייה הקתולית הרומית, כאשר ההתנגדות למלכה אליזבת הייתה בעיקר על רקע דתי.
אליזבת מיסדה את הדת הפרוטסטנטית באנגליה ודחתה את האפיפיור וההשפעה הקתולית של ספרד במדינה.
היו שמועות רבות סביב מותו בטרם עת של פרדיננדו סטנלי, שחוזר על ידי המורדים במלכה אליזבת כדי שיוביל ניסיון להפילה, אך נשאר נאמן לה.
בשל האופי הפתאומי והאלים של מחלתו האחרונה, רבים חשדו שהורעל.
אולי בגלל הפוטנציאל להיווצרות מרד צבאי בברית עם קתולים איריים, המלכה אסרה במפורש על ויליאם סטנלי לקחת חלק במלחמתו של רוברט דברו, רוזן אסקס השני באירלנד.
בגלל הגבלת מעורבותו בפוליטיקה הארצית, דרבי, הקדיש את זמנו בעיקר לניהול אחוזותיו ולתפקידו הדומיננטי בממשל המקומי בלנקשייר וצ'שייר.
בשנת 1603 הוא הפך לחבר של מועצת המלכה של אנגליה.
המלכה אליזבת העניקה בסופו של דבר לדרבי חברות במסדר הבירית, ויורשה המלך ג'יימס מינה אותו ללורד צ'מברלין של צ'סטר.
כמה שנים לאחר מותה של אשתו הוא העביר את אחוזותיו לחזקת בנו ג'יימס, והותיר לעצמו קצבה של 1,000 ליש"ט.
הוא קנה בית בסמוך לנהר די מחוץ לצ'סטר, שבו הוא חי כגמלאי, עד מותו ב-29 בספטמבר 1642.
התאוריה הדרבית של המחבר האמיתי של מחזות שייקספיר
התאוריה הדרבית של המחבר האמיתי של מחזות שייקספיר מציעה כי ויליאם סטנלי, רוזן דרבי השישי, כתב את המחזות והשירים שיוחסו באופן מסורתי לויליאם שייקספיר מסטרטפורד-שעל-איבון .
מועמדותו של דרבי הוצעה לראשונה בשנת 1891 על ידי ג'יימס גרינסטריט ולאחר מכן נתמכה על ידי אבל לה - פרנק ואחרים.
גרינסטריט גילה כי מרגל ישועי, ג'ורג פנר, דיווח ב-1599 שדרבי "עסוק בכתיבת קומדיות לשחקן המצוי".
באותה השנה דרבי נרשם כמממן של אחת מלהקות הדרמה לילדים של לונדון, "הבנים של פול".
כמו כן, הייתה לו גם להקת תיאטרון משלו, "אנשי דרבי", ששיחקה מספר פעמים בחצר המלוכה של המלכה אליזבת הראשונה ב-1600 ו-1601. גרינסטריט גם טען כי הסצנות הקומיות ב"עמל אהבה לשווא" (מחזה מוקדם של שייקספיר) הושפעו מטקס מסורתי בהשתתפות 9 נכבדים שהתקיים רק בעיר הולדתו של דרבי, צ'סטר.
ליאו דוהרטי, כותב הביוגרפיה של סטנלי עבור הביוגרפיה הלאומית של מילון אוקספורד, טען בספרו האחרון שסטנלי הוא הנער הצעיר בסונטות של שייקספיר.
שמו גם נקשר בתאוריות החבורה השונות של הכתיבה השייקספירית.
אחת מהן תוארה בספרו של גילברט סלאטר, "שבעת השייקספירים"(1931), שבו הוא טוען כי העבודות נכתבו על ידי שבעה מחברים שונים, ביניהם ויליאם סטנלי, רוזן דרבי השישי.
קישורים נוספים בין ויליאם שייקספיר לבין דרבי:
דרבי נולד שלוש שנים לפני שייקספיר ומת בשנת 1642, כך שתוחלת חייו מתאימה לתאריכים המקובלים שבהם חוברו העבודות.
ראשי התיבות שלו היו W.S, והוא נהג לחתום את שמו כ -"וויל", עובדה המתאימה לנטייה למשחקי המילים עם השם "וויל" המופיעים בסונטות של שייקספיר.
דרבי טייל בשנת 1582 ביבשת אירופה, ביקר בצרפת ואולי גם בנווארה.
"עמל אהבה לשווא" ממוקם בנווארה והמחזה אולי מבוסס על אירועים שקרו שם בין השנים 1584–1578.
דרבי נישא לאליזבת דה ויר (בתו של אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד השבעה עשר), שסבה מצד אימה היה ויליאם ססיל, שדמותו נחשבת, על ידי כמה מבקרי ספרות, כזו ששימשה כבסיס לדמותו של פולוניוס בהמלט.
דרבי היה בקשרי חברות עם ויליאם הרברט, רוזן פמברוק השלישי ואחיו פיליפ הרברט, רוזן מונטגומרי ולאחר מכן רוזן פמברוק הרביעי, "הזוג שאין דומה לו" שלהם הוקדש הפוליו הראשון של ויליאם שייקספיר.
כאשר דרבי העביר את אחוזותיו לרשות בנו ג'יימס בשנת 1629, הוא נקב בשמם של האחים פמברוק ומונטגומרי כנאמנים.
אחיו הגדול של דרבי, פרדיננדו סטנלי, רוזן דרבי ה-5, יסד קבוצה של שחקנים, "אנשי לורד סטרנג", שכמה מחבריה הצטרפו בסופו של דבר ל"אנשי המלך", אחת מלהקות התיאטרון המזוהות ביותר עם שייקספיר.
ויליאם ריביירו סוארס (בפורטוגזית: William Ribeiro Soares; נולד ב-7 בפברואר 1985) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם
סוארס שיחק עד גיל 17 בפאבלות של ברזיל, ואת הקריירה שלו החל בקבוצת הנוער של איטומביארה.
לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת סאו ז'וזה, ובשנת 2004 הצליח להרשים את הסקאוטים של המועדון הפורטוגלי ספורטינג בראגה.
באותה עת קיבל סוארס זימון לנבחרת ברזיל עד גיל 20, אך המעבר לבראגה גרם לו לוותר על הזימון לנבחרת.
בעונת 2004/2005 הושאל סוארס לאקדמיקה, אך שותף רק במשחק אחד במדיה.
בתחילת עונת 2005/2006 הושאל סוארס לקבוצת פטימה מליגת המשנה בפורטוגל, במדיה ערך 17 הופעות.
לאחר שחזר לבראגה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בעונת 2006/2007 הושאל לקבוצת ז'יל ויסנטה מליגת המשנה, במדיה ערך שתי הופעות.
בעונת 2007/2008 הגיע סוארס לישראל וחתם בקבוצת הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית.
ב-1 בספטמבר 2007 ערך סוארס את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0–0 מול הפועל עכו במסגרת גביע הטוטו.
ב-24 בספטמבר כבש סוארס את שער הבכורה שלו בישראל, בניצחון 4–1 על הפועל נצרת עילית במסגרת גביע הטוטו.
עד תום העונה ערך סוארס 27 הופעות בליגה במהלכן כבש שער אחד, וסייע להכח רמת גן להעפיל לליגת העל.
בעונת 2008/2009 חתם סוארס בקבוצת הפועל רמת גן.
ב-8 באוגוסט 2008 ערך סוארס את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0–0 מול הפועל חיפה במסגרת גביע הטוטו.
ב-5 בספטמבר כבש סוארס את שער הבכורה במועדון, שלו בניצחון 3–0 על הפועל רמת השרון במסגרת בגביע הטוטו.
בתום העונה העפיל עם הקבוצה לליגת העל, והשלים עליית ליגה שנייה ברציפות.
ב-29 באוגוסט 2009 ערך סוארס את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחקה של הפועל רמת גן מול הפועל באר שבע, שהסתיים בתיקו 2–2. ב-24 באוקטובר כבש את שערו הראשון בליגת העל, בהפסד 1–3 למכבי תל אביב.
בינואר 2010 חתם סוארס לחמש שנים בקבוצת הפועל באר שבע, אשר שילמה עבורו 2.4 מיליון שקלים, ובנוסף העבירה את פאבל פרגל להפועל רמת גן.
ב-24 בינואר ערך סוארס את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 למכבי פתח תקווה במסגרת ליגת העל.
ב-1 בינואר 2011 כבש סוארס את שער הבכורה שלו בהפועל באר שבע, בניצחון 2–1 על מכבי פתח תקווה.
בעונת 2013/2014 היה שותף לעונה מוצלחת של הקבוצה שסיימה במקום השני בליגה, ולקראת עונת 2014/2015 חתם על חוזה חדש לשלוש עונות נוספות בהפועל באר שבע.
בתחילת העונה התמודד עם הקבוצה במקודמות הליגה האירופית, ובהמשך העונה סייע לה לסיים במקום השלישי בטבלה, והגיע עמה לגמר גביע המדינה, שם פתח בהפסד קבוצתו 6-2 למכבי תל אביב.
בעונת 2015/2016 זכה סוארס עם הפועל באר שבע באליפות המדינה, ובעונה שלאחר מכן השתתף עמה במוקדמות ליגת האלופות, אך בטרם החלה הליגה הגיע עם הקבוצה להסכם על שחרורו מהמועדון.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם סוארס לבקבוצת סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.