tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה חיות כמו ג'ירפות, אימפלות וטורפים כמו הברדלס והסרוואל מצליחים לשרוד גם ביובש אך האריות גוועים לאיטם.
4 גורים בלהקה הולכים לאיבוד ובהמשך מתים וגורה אחת שנאבדת אך חוזרת, נחלשת אך מצליחה לשרוד.
בתקופה זו הם צדים חזירי יבלות או נחים וממתינים לסוף העונה.
לקראת חזרת העדרים פורצת שרפה שמקשה על האריות יותר והר הגעש אול דויניו לנגאי מתפרץ ופולט אפר לגובה ואז חוזרים הגשמים.
האפר מדשן את האדמה ואת העשבים ומושך את עדרי הגנו חזרה, מה שמתחיל עוד עונת שגשוג לאריות ולגנו שממליטים.
בסוף העונה מתקבצת להקת שתאים גדולה והעדרים מתחילים שוב לנדוד.
הגאות הגדולה: בכף התקווה הטובה שבקצה דרום אפריקה מתקבצים מאות טורפים למרוץ הסרדינים בו מאות אלפי סרדינים נודדים צפונה לאורך חופי דרום אפריקה כדי להתרבות ואחריהם מאות דולפינים מצויים, סולות, לווייתן בריד וכרישים.
ואולם הנדידה לא מתרחשת בכל שנה, מסיבות לא ידועות.
הסולות מתרבות באי ליד חופי היבשת לקראת התחלת החורף, אז הדגים מגיעים, ואפרוחיהם נאלצים להתמודד עם רעב, גלי ענק מסוכנים ודובי ים רעבים.
הגל הגדול של הסרדינים מגיע וזורם צפונה ביחד עם דולפינים וסולות ולאט לאט מצטרפות להקות דגים גדולות יותר.
חלק מהלהקות מתקרבות למי החופים ושם מותקפים על ידי כרישי חול, כרישים עפרורים וכרישי קופר המנסים לצוד את הדגים ודוחפים אותם לעבר הים.
ליד חופי דרבן מחכים להם גם דייגים.
כשהדגים נמצאים בין החופים למים החמים שמעבר לזרמים, הם נעים צפונה לעבר מלכודת גדולה של טורפים.
ההצפה הגדולה: במדבר הקלהרי מישורים צחיחים נהפכים בהצפה שנתית לביצות בדלתת האוקוונגו ומכלכלים חיות בר רבות.
כמה חודשים לפני ההצפה תאואים, זברות ופילים נודדים אחרי הגשמים שבדרום ונאלצים לאכול קליפות עצים כדי לשרוד.
בביצה היבשה שפמנונים תקועים בבריכות ונטרפים על ידי עיטמים, חסידות מרבו ותנים רעבים.
נמר מנה לצוד דרבנים אך נדקר וטרמיטים ניזונים מעשבים מתים.
העונה החמה מביאה שרפה ורוחות חמות המקשים עוד יותר על החיות.
בתחילת העונה הגשמים יורדים לאורך האפיקים ומניסים חרקים שנאכלים בידי עופות, אלפי שפיריות מתרבות ושושנות מים פורחות ומאביקות, שתאים ניזונים מזרעים בבריכות והיפופוטמים נאבקים על שליטה בנקבות.
כשהגשמים ממשיכים לזרום האזור משתנה והופך את המדבר לביצה שוקקת בחיות כמו קובוס המשקפיים, המותאם לחיי ביצות ומגוון עופות מים.
אריות מחכים לטרפם - גורי תאואים ופילים המגיעים בהמשך.
להקת האריות מצליחה לטרוף לאור יום גור פילים שמוסח בבהלת מנוסה של עדר הפילים.
הזלילה הגדולה: הפרק האחרון מראה את הפיורדים והחופים של קולומביה הבריטית ואלסקה בהם פריחה ענקית של פלנקטון מכלכלת יצורי ים רבים.
אך בחורף אריות ים שטלר נאבקים בקור ומחכים לקיץ.
עם האביב מגיעים מליחים פסיפים להתרבות ומטילים ביצים בין הצמחייה שליד החוף, אותם אוכלי עופות מים.
אריות הים ניזונים מהמליחים אך מסתכנים במתקפה מצד אורקות.
בינתיים בהוואי, נקבת לווייתן גדול-סנפיר ממליטה גור ומטפלת בו בימים הטרופיים החמימים אך משגדל מתחילה לנדוד איתו צפונה למים פוריים יותר.
ראשית האביב מביא איתו סערות חזקות המסכנות את צעירי אריות הים אך מערבב חומרים מזינים וגורם לפריחה של פיטופלנקטון, עליו מתבססים כל יצורי הים.
בתחילת הקיץ מאות יצורי זואופלנקטון שניזונים מהפיטופלנקטון ומזינים בתורם חסרי חוליות שונים כמו בלוטי ים ולהקת מדוזות.
גם המליחים הצעירים נמשכים אחריו ואחריהם חיות ים רבות.
להקות דולפינים פסיפים, אורקות, אריות ים, שחפים ואוריות ניזונים מהדגים שמתגוננים מהם ליצירת "כדור דגים" מגונן.
אך כדורים אלה מושכים אחריהם להקה של לווייתנים גדולי סנפיר רעבים.
הלווייתנים צדים יחדיו ויוצרים בועות המבריחות את הדגים למעלה, היישר אל פיהם של הלווייתנים.
האירוויזיון למוזיקאים צעירים היא תחרות מוזיקה קלאסית דו-שנתית למוזיקאים צעירים עד גיל 18. התחרות מאורגנת על ידי איגוד השידור האירופי (EBU/UER) ומשודרת בטלוויזיה ברחבי אירופה בערוצי המדינות הנוטלות בה חלק.
תחרות זו היא אחד האירועים המשפיעים בעולם בקידום נגנים צעירים בתחום המוזיקה הקלאסית כשהצעירים הנוטלים בה חלק מתמחים במשך שנים בכלי נגינתם ובחלקם כבר נודעים בעת השתתפותם, בצד מנצחי תזמורת ושופטים בעלי שם עולמי.
בנוסף לכך זוכה התחרות לחשיפה בפני קהל של מיליוני צופי טלוויזיה ולקהל חי של אלפים ואף עשרות אלפים משנות האלפיים.
בין המשתתפים בהפקות התחרות שהם מהנודעים והמוערכים בעולם בתחום המוזיקה הקלאסית נמנים יוליה פישר ויוליאן רחלין כנציגים, פנחס שטיינברג וסימון יאנג כמנצחי תזמורת ויהודי מנוחין כנשיא צוות השיפוט.
התחרות הראשונה התקיימה במנצ'סטר, אנגליה, בריטניה ב-11 במאי 1982 ונטלו בה חלק בה 6 מדינות.
בתחרות ניצח מרקוס פוליק מגרמניה המערבית, שניגן בפסנתר.
אוסטריה היא המדינה המצליחה ביותר בתחרות, לאחר שזכתה בה חמש פעמים ב-1988, 1998, 2002, 2004, ו-2014 ואירחה את התחרות 6 פעמים.
התחרות האחרונה התקיימה בבודו נורווגיה ב 17 אוגוסט 2024 ,והמנצח בתחרות היה הכנר האוסטרי לאונרד באומגארטנר.
התחרות הראשונה של האירוויזיון למוזיקאים צעירים התקיימה במנצ'סטר, בריטניה ב-11 במאי 1982 ונטלו בה חלק 6 מדינות.
ניצח בה מרקוס פוליק כנציגה של גרמניה המערבית, כשאחריה צרפת ושווייץ במקום השני והשלישי בהתאמה.
גרמניה זכתה גם באירוויזיון 1982 כמה שבועות קודם לכן.
הרשימה מכילה רק כלים שהופיעו בשלבי הגמר של התחרויות (סיבובים מוקדמים או חצאי גמר אינם כלולים):
התחרות כוללת אירוע גמר וחצאי גמר.
הגמר משודר ברשתות טלוויזיה ורדיו במדינות משתתפות ובמדינות נוספות בעלות רשתות שידור החברות באיגוד השידור האירופי מראשית התחרות, ובשנות האלפיים הוצג מול קהל חי של אלפים ואף עשרות אלפים.
שלב חצי הגמר חשוף בשנים האחרונות גם לציבור וגם דרך רשתות השידור, לאחר שבשנים מוקדמות נערך בפני צוות שיפוט וקהל מוזמנים בלבד.
שני האירועים מבוססים על החלטה משותפת של צוות שיפוט המורכב ממומחים בתחום המוזיקה הקלאסית.
עם זאת, מסוף העשור הראשון לשנות האלפיים קיים גם פרס בחירת הקהל.
בגמר, המבוסס לרוב על שלב סינון, משתתפים בין חמישה לשמונה נציגים, העולים מבין מעל לעשרה ועד לעשרים כלל נציגי מדינות המשתתפים בשלב חצי הגמר.
זאת פרט לתחרויות בשנים 2014 ו-2016 עם מעל לעשרה מתחרים בגמר, בהן לא נעשה סינון טרום-גמר, אלא סיבוב מקדים בתורת הצגה ראשונה של כלל היצירות שנרשמו באותן שנים והתחרו כולן (והוצגו שוב) היישר באירוע הגמר.
נציג אחד מכל מדינה ורשת שידור מבצע ומוביל יצירה על כלי הנגינה שבו הוא מתמחה, כשהוא מלווה על ידי תזמורת סימפונית של המדינה המארחת.
עד לשנת 2012 השתתפו בין חמישה לשמונה נציגים, שעלו מבין כלל המשתתפים בשלב חצי-גמר.
בשנת 2014 הופיעו בגמר כלל 14 הנציגים שנרשמו לתחרות לאחר שהופיעו בשלב "סיבוב מקדים" שהחליף את שיטת סינון שלב חצי הגמר.
אותו דבר בשנת 2016, בה השתתפו בסיבוב המקדים ובגמר כלל 11 הנציגים שנרשמו.
לפני כל ביצוע, מספר מנחה המופע על המבצע ועל היצירה.
בסיום הביצועים נערך מופע אומנותי נוסף, לרוב ביצוע יצירה קלאסית נוספת, שבהפקה מסוימת למשל לוותה בשירת אופרה הכרוכה גם היא בתחום המוזיקה הקלאסית, ובהפקה אחרת הוצג ריקוד עכשווי כמפגן של התרבות הפופולרית.
בכמה הפקות היה התוסף האומנותי קטעי ראיונות עם הנציגים לאחר כלל ביצועיהם או פיזור הראיונות כקטעי מעבר לפני כל ביצוע.
בתום הביצועים המתחרים מתדיין צוות השיפוט בפרטיות לבחירה במנצח, ובמקומות שני ושלישי; שאר הנציגים נותרים ללא דירוג.
בתום המופע האמנותי מכריז צוות השיפוט על בחירתו, מהמקום השלישי למקום הראשון, ומוענקים בהתאם שלושה פרסים שהם פסלים ותעודות זכייה, מלגות לימוד, הופעה עם תזמורת סימפונית בקונצרט עתידי או גם פרס כספי.
החל בתחרות לשנת 2008, גם אנשים במדינה המארחת מצביעים באמצעות שליחת מסרונים לבחירת "פרס הקהל", בנפרד מבחירת צוות השיפוט.
שלב חצי-גמר נערך לסינון כלל המדינות ששלחו נציג, כבר מתקופת התחרויות הראשונות באמצע שנות השמונים, שמתוכם עולים לגמר בין חמישה לשמונה, פרט לשנים 2014 ו-2016. עד לשנת 2010 נערך אירוע חצי גמר אחד; משנת 2012 נערכים שניים לחלוקת כלל הנציגים לשתי קבוצות.
בשלב חצי הגמר יכול כל נציג לבצע מספר יצירות ואם יעלה לשלב הגמר, יוכל לבצע בו יצירה אחרת, שלא הייתה בין ביצועיו בחצי הגמר.
חצי הגמר מתקיים לרוב בתוך אולם לפני צוות שיפוט, אנשים המעורבים בהפקת התחרות ומוזמנים מהתקשורת.
צוות השיפוט מכריז, ללא קביעת דירוג כלשהו, על מספר הנציגים שבחר להעלות לתחרות הגמר.
תפקוד זה של צוות שיפוט הוא כאמור, פרט לתחרויות בשנים 2014 ו-2016.
תחרות בריטית בשם "מוזיקאים צעירים", שהביאה את ההשראה לתחרות בינלאומית זו, שלחה את הזוכה בה לייצג את בריטניה.
מדינות נוספות, כגון באזור סקנדינביה, מקיימות גם הן תחרויות לאומיות לבחירת נציג ותחרויות בינלאומיות קטנות משלהן, דבר שהביא בשנים 1982 ו-1984 לנציג משותף של כמה מהן בתחרות הבינלאומית.
ההשתתפות מורכבת בעיקר ממדינות פעילות באיגוד השידור האירופי, אלה הנמצאות בתחום השידור האירופי, או שהן חברות באיחוד האירופי.
לחברות פעילות מוכרח להיות ארגון שידור, ששידורו זמין ל-98% לפחות ממשקי הבית בארצם, ושמצויד לצורך קבלת שידורים כאלה.
אם חברה פעילה באיגוד השידור האירופי מבקשת להשתתף, עליה למלא את התנאים שנקבעו בכללי התחרות.
הזכאות להשתתף אינה נקבעת בהכללה גאוגרפית של המדינה בתוך יבשת אירופה, למרות ה-"אירו" ב-"אירוויזיון".
לאורך השנים התחרו מספר מדינות הנמצאות מחוץ לגבולות אירופה: ישראל, קפריסין וארמניה, מאז 1986, 1988 ו-2012 בהתאמה.
42 מדינות נטלו חלק באירוויזיון למוזיקאים צעירים משנת 1982, מתוכן, 10 זכו בתחרות.
רשימת המדינות על-פי מועד הצטרפותן לתחרות
רוב ההוצאות של אירוח התחרות מכוסות על ידי נותני חסות מסחריים ותרומות של מדינות משתתפות אחרות.
אירוח התחרות נחשב כהזדמנות ייחודית לקידום המדינה המארחת כיעד תיירותי.
הרשימה שלהלן מציגה רשימה של ערים ומדינות שאירחו את האירוויזיון למוזיקאים צעירים, פעם אחת או יותר.
עם 6 תחרויות, אוסטריה ובירתה וינה אירחה את רוב התחרויות.
שנה תאריך העיר המארחת זוכה אמן כלי נגינה יצירה מקום שני 1982 מנצ'סטר, אנגליה, בריטניה מרכוס פוליק פסנתר Piano Concerto No.1 על ידי פליקס מנדלסון-ברתולדי 1984 ז'נבה, שווייץ איסבל ואן קאולן כינור Violin concert no.
77 על ידי יוהנס ברהמס 1994 ורשה, פולין נטלי קליין צ'לו Cello Concerto in E minor, op.
85, part I על ידי אדוארד אלגר 1996 ליסבון, פורטוגל יוליה פישר כינור - 1998 וינה, אוסטריה לידיה בייץ' כינור Violin Concerto no.
by על ידי אנרי וייטאן 2000 ברגן, נורווגיה סטניסלב דרזביצקי פסנתר Piano Concerto in E minor, op.
Allegro scherzando על ידי ז'אק איבר 2012 וינה, אוסטריה איבינד הולצמרק ויולה Viola concerto, 2 & 3 mov.
על ידי בלה בארטוק 2014 קלן, גרמניה צ'יו הא כינור 2. Violinkonzert על ידי בלה בארטוק 2016 קלן, גרמניה לוקאס דיזכו סקסופון Rhapsody pour Saxophone alto על ידי אנדרה וינגנן 2018 אדינבורו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדתאיוון בסונובפסנתר3rd mvt from Piano Concerto No.
Tchaikovsky2020 זאגרב, קרואטיההתחרות בוטלה עקב התפרצות מגפת הקורונה 2022 מונפלייה, צרפתדניאל מטיצ'הכינורViolin Concerto No.
הטבלה שלהלן מציגה את שלושת המקומות הראשונים מכל תחרות, יחד עם השנים שבהן המדינה זכתה.
האירוויזיון למקהלות הייתה תחרות מוזיקה קלאסית דו-שנתית למקהלות.
התחרות אורגנה על ידי איגוד השידור האירופי (EBU/UER) ומשודרת בטלוויזיה ברחבי אירופה בערוצי המדינות הנוטלות בה חלק.
האירוויזיון למקהלות הוא האירוע האחרון שהושק על ידי איגוד השידור האירופי לאחר האירוויזיון לקרקס.
תחרות זו מבוססת על משחקי המקהלות העולמי .
האירוע הראשון, שאירחה לטביה, אושר רשמית ב-30 בנובמבר 2016. ב-21 ביולי 2017, הוכרז כי תחרות זו תהיה תחרות דו-שנתית, אלא אם כן הצפייה בנתונים תהיה גבוהה מהצפוי.
ב-28 ביוני 2021, נודע כי התחרות לא תתקיים ב-2021 בשל מגפת הקורונה.
באוקטובר 2022 כי התחרות תחזור בשנת 2023 ותתקיים בשנית בלטביה.
עם זאת, במאי 2023 הודיע איגוד השידור האירופי כי התחרות לא תתקיים גם בשנה זו.
באוקטובר 2024 הודיע איגוד השידור האירופי כי אינו מתכוון לחדש את התחרות.
האמן נקבע כמנצח לאחר הצבעת השפוטים.
למרות זאת, אף מדינה הנמצאת מחוץ לגבולות אירופה השתתפה בתחרות אירוויזיון זו.
ליטא הייתה אמורה לעשות את הופעת הבכורה שלה בשנת 2023, אך התחרות לבסוף לא התקיימה.
עד היום, השתתפו 13 מדינות, כש-2 מדינות (סלובניה ודנמרק) ניצחו בתחרות.
שנה רשימת המדינות על-פי מועד הצטרפותן לתחרות 2017 אוסטריה, בלגיה, דנמרק, אסטוניה, גרמניה, הונגריה, לטביה, סלובניה, ויילס 2019 , , , 2023
תחרויות מדינה עיר אולם שנים1 לטביה ריגה ארנה ריגה 2017 גטבורג פטילה ארנה 2019
שנה תאריך העיר המארחת זוכה מקהלה שיר/ים מקום שנימקום שלישי2017 ריגה, לטביה סלובניה כרמן מאנה "Ta na Solbici" / "Adrca" / "Aj, zelena je vsa gora" ויילס לטביה2019 גטבורג, שוודיה דנמרקVocal Line"True North""Viola" לטביה סלובניה
הטבלה שלהלן מציגה את 3 המקומות הראשונים מכל תחרות, יחד עם השנים שבהן המדינה זכתה.
האירוויזיון לרוקדים צעירים , הייתה תחרות ריקוד דו-שנתית לרקדנים לא-מקצועיים בין הגילאים 16 ל-21. התחרות אורגנה על ידי איגוד השידור האירופי (EBU/UER) ושודרה בטלוויזיה ברחבי אירופה בערוצי המדינות שנטלו בה חלק.
התחרות הראשונה של האירוויזיון לרוקדים צעירים התקיימה ב-16 ביוני 1985 בתיאטרון העירוני שברג'ו אמיליה, איטליה.
בתחרות זו נטלו 11 מדינות.
התחרות בוטלה בשנים 2007 ו-2009 בשל קיום של תחרות דומה.
התחרות בוטלה פעם נוספת ב-2019, לאחר שרק 3 מדינות אישרו את השתתפותן (פולין, מלטה וסלובניה) ולאחר שאף מדינה לא התעניינה לארח את התחרות.
לאורך השנים התחרה גם קנדה, מאז 1987. בנוסף, קוסובו השתתפה בתחרות זאת ב-2011 אף על פי שאין לה חברות באיגוד השידור האירופי כלל.
עד לביטולה השתתפו 37 מדינות בתחרות זו (כולל יוגוסלביה שהתפרקה וקוסובו המוכרת חלקית).
האירוויזיון לרוקדים הייתה תחרות ריקודים שנתית שמארגן איגוד השידור האירופי.
בתחרות השתתפו מדינות שהיו חברות באיגוד.
התחרות החלה ב-2007 עד 2008. בשנת 2009 עקב הפופולריות הנמוכה של התחרות בוטלה התחרות של אותה שנה והפסיקה להתקיים גם לאחר מכן.
התחרות כללה זוגות של רקדנים מכל מדינה משתתפת, כל זוג ביצע ריקוד אחד, ריקוד בסגנון חופשי ואפשרה להציג תרבויות אזוריות בכל אירופה.
כל זוג נשפט על ידי פאנל של מומחים לריקוד ועל ידי הקהל בבית אשר הצביע עבור הזוג האהוב עליהם.
כל המדינות המשתתפות לקחו חלק ב-2 התחרויות, פרט לגרמניה, ספרד ושווייץ שהשתתפו רק בתחרות הראשונה ופרשו בטרם קיום השנייה ולאזרבייג'ן שהצטרפה רק בתחרות השנייה.
המדינות בלארוס וקרואטיה היו אמורות להצטרף גם כן לתחרות השלישית, אך לבסוף לא השתתפו עקב ביטול התחרות כולה.
שנההעיר מארחתמקום ראשוןמקום שנימקום שלישימדינהשמות הרקדניםנקודותמדינההרקדניםנקודותמדינהשמות הרקדניםנקודות2007 לונדון, הממלכה המאוחדתקטיה קוקולה וג'וסי ואנהנאן132יוליה אוקרופרידזה ואיליה סידורנקו121ניקולה בירן ומיק דוניגן952008 גלאזגו, הממלכה המאוחדתאדיטה הרבוז ומרצ'ין מרוצ'ק154טטיאנה נבקה ואלכסנדר ליטוויננקו121ליליה פודקופייבה וסרגיי קוסטצקי119
האירי הוא סרט פשע אפי אמריקאי, שהפיק וביים מרטין סקורסזה ונכתב על ידי סטיבן זאיליאן, המבוסס על ספר הזיכרונות משנת 2004 "שמעתי שאתה צובע בתים" מאת צ'ארלס ברנדט.
בסרט מככבים רוברט דה נירו, אל פצ'ינו וג'ו פשי בתפקיד פרנק "האירי" שירן, ג'ימי הופה וראסל באפלינו בהתאמה, ועוקב אחר שיראן כשהוא מגולל את מעשיו והפשעים שביצע עבור משפחת הפשע באפלינו.
זהו שיתוף הפעולה התשיעי בין דה נירו וסקורסזה והוא הראשון שלהם מאז קזינו משנת 1995, זהו גם הסרט הרביעי שמככבים בו יחד דה נירו ופצ'ינו (אחרי "הסנדק חלק ב'", "היט" ו"רצח מוצדק"), זהו גם הסרט החמישי שמככבים בו דה נירו ופשי (אחרי "השור הזועם", "היו זמנים באמריקה", "החבר'ה הטובים" ו"קזינו").
הצילומים העיקריים החלו בספטמבר 2017 בעיר ניו יורק ובחלקים ממינולה ופארק ויליסטון בלונג איילנד, והושלמו במרץ 2018. תקציב ההפקה של הסרט היה 159 מיליון דולר ואורכו 209 דקות.
זהו הסרט הארוך והיקר ביותר של סקורסזה.
"האירי" הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע ה-57 בניו יורק, שהתקיים ב-27 בספטמבר 2019, ויצא לאקרנים בתפוצה מוגבלת ב-1 בנובמבר 2019 ולאחריו הועלה בסטרימינג דיגיטלי ב-27 בנובמבר 2019 על ידי נטפליקס.
הסרט זכה לשבחים רבים ממבקרים והקהל כאחד, כשהמבקרים והקהל הדגישו את ההיבטים הטכניים, הבימוי, התסריט, גודל ההפקה והופעותיהם של דה נירו, פצ'ינו ופשי.
בטקס פרסי האוסקר ה-92 היה הסרט מועמד ל-10 פרסים, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (עבור אל פצ'ינו ופשי) והתסריט המעובד הטוב ביותר, אך הפסיד את כולם והיה לסרט הראשון של סקורסזה שעשה זאת.
בנוסף היה הסרט מועמד לחמישה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-77 כולל הסרט הטוב ביותר בקטגוריית דרמה, וקיבל גם עשר מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-73, כולל הסרט הטוב ביותר.
בבית אבות בכיסא הגלגלים שלו, פרנק שירן, ותיק ממלחמת העולם השנייה, מספר על זמנו כמתנקש עבור סינדיקט פשע, ובעיקר שופך אור על תעלומת היעלמותו של ג'ימי הופה.
בשנות החמישים בפילדלפיה, שירן עובד כנהג משאית משלוחים ומתחיל למכור חלק מתכולת משלוחי הבשר שלו לגנגסטר המקומי "סקיני רייזור" (תער גילוח רזה), בן ממשפחת הפשע בפילדלפיה בראשותו של אנג'לו ברונו.
לאחר שחברת המשלוחים מאשימה את שירן בגניבה, מצליח עורך הדין של האיגוד לנהגי משאיות, ביל באפלינו, לבטל את התיק, משום סירובו של שירן למסור לשופט את שמות לקוחות הסחורה שבגניבתה הודה.
ביל מציג את שירן בפני בן דודו ראסל באפלינו, ראש משפחת הפשע בצפון־מזרח.
שירן מתחיל לבצע עבודות עבור ראסל, כמו גם אנשי העולם התחתון של דרום פילדלפיה, כולל "צביעת בתים", כינוי מעשי הרצח לפי "חוזים".
כשמערכת היחסים בין ראסל לשירן מתמסדת, מציג ראסל את שירן בפני ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות בארצות הברית, המקיים קשרים הדוקים עם משפחת הפשע בצפון־מזרח פנסילבניה, ועם חבריו של אנתוני, "טוני פרו" פרובנזאנו, ועומד בלחץ גובר מצד הממשל הפדרלי.
הופה מתקרב לשירן ומשפחתו, ובמיוחד לבתו פגי, ושירן ממונה בהמשך לשומר הראש של הופה.
קנדי לנשיא ב-1960 מעוררת תגובות זעם מצד הופה (שתרם חצי מיליון דולר לקרן הבחירות של ניקסון).
אחיו של הנשיא, רוברט קנדי, ממונה ליועץ המשפטי לממשלה, מגבש חוליה בשם "תפוס את הופה" במאמץ להפילו, ולבסוף אכן מביא למעצרו והרשעתו ב-1964 בגין הדחת מושבעים.
בזמן שהופה נמצא בכלא, מתחיל מחליפו כנשיא האיגוד, פרנק "פיץ" פיצסימונס, למעול בכספי קרן הפנסיה של האיגוד, ולהעמיד הלוואות ללא ריבית לראשי המאפיה.
מערכת היחסים של הופה עם טוני פרו, שנאסר בעצמו בגלל סחיטה, גם כן מתדרדרת ללא תיקון כאשר טוני פרו מנסה לממש את מיליוני הדולרים שצבר בקרן, אך נדחה מצד הופה בעת מאסרם באותו בית כלא.
עונשו של הופה מומתק על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-1971, אך נאסר עליו להשתתף בפעילות האיגוד עד 1980.
למרות מגבלות שחרורו, מנסה הופה להחזיר לעצמו את מעמדו ולחזור לתפקיד נשיא האיגוד.
חוסר הכבוד הגובר שהוא מפגין והצהרותיו כלפי ראשי האיגוד, ולגבי האינטרסים של משפחות פשע אחרות, מגיעות לראסל.
בעת ארוחת ערב לכבוד שירן באוקטובר 1973, ראסל מאיץ בשירן להתעמת עם הופה ולהזהירו שראשי משפחות הפשע אינם מרוצים מהתנהגותו.
בהקשר זה מיידע הופה את שירן, כי הוא "יודע דברים" על מנהיגי המאפיה כולל כאלו שלהם אינם מודעים בעצמם, וטוען כי לא ניתן לגעת בו, שכן אם יקרה לו משהו אי פעם הם יהיו בסופו של דבר בכלא.
בשנת 1975, כשהוא בדרכו לחתונה של בתו של ביל, ראסל מספר לשירן כי לדונים של המאפיה נמאס מהופה וכי רצחו בהוראתו את סנקזו באי-רצון.
עוד מודיע ראסל לשירן כי נבחר כטריגרמן לחיסול הופה, בהנחה שכך ימנע ממנו להזהירו מגורלו הצפוי.
השניים נוסעים לשדה תעופה קטן בו שירן עולה על מטוס לדטרויט.
הופה, שקבע פגישה במסעדה מקומית עם טוני פרו ואנתוני ג'יאלונה, מופתע לראות את שירן מגיע באיחור, ביחד עם בנו המאומץ, צ'אקי אובראיין ועם סאלי באגס.
הם מסבירים להופה שהפגישה הועברה לבית בו מחכים כבר טוני פרו וראסל.
הופה מצטרף אליהם לנסיעה, נכנס לבית, מוצא שהוא ריק, ומבין שנפל למלכודת.
בזמן שהוא מסתובב כדי לעזוב, שירן יורה בו פעמיים בטווח קצר, משאיר את האקדח על גופתו השרועה ליד דלת הכניסה במטרה להראות זאת כהתאבדות.
לאחר ששירן יוצא, שורפים שני הגנגסטרים הצעירים את הגופה, כדי לחסל את כל עקבות חיסולו.
לאחר שנכנס לחבר החמישי בחקירת חבר המושבעים הגדול אודות היעלמותו של הופה, שירן, ראסל, טוני פרו ואחרים מורשעים בסופו של דבר באשמות שונים שאינם קשורים לרצח של הופה.
אחד אחד, הגנגסטרים הקשישים מתחילים כבר למות בכלא בבוא זמנם.
שירן משוחרר בסופו של דבר אך מתקשה להסתדר לבדו ועובר לבית אבות.
הוא מנסה להתפייס עם בנותיו המנוכרות, אך פגי, החושדת במעורבותו בהיעלמותו של הופה, מסרבת לחדש עמו את הקשר.
שירן מתחיל לראות כומר קתולי שהוקצה לבית האבות שמעניק לו אבסולוציה בגין פשעים שבוצעו במהלך חייו.
כשעוזב הכומר, שירן מבקש ממנו לעזוב את הדלת מעט, תוך חיקוי אחד מההרגלים של הופה ובכך מסתיים הסרט.
מרטין סקורסזה התעניין כבר זמן רב בבימויו של "האירי" ובליהוק של דה נירו, פצ'ינו ופשי.
המפיקה ג'יין רוזנטל אמרה שהיא עבדה על הפרויקט מאז 2007. בספטמבר 2014 אישר פצ'ינו כי הסרט נמצא בפיתוח וכי זה יהיה הפרויקט הבא של סקורסזה אחרי "שתיקה" (2016).
בובי קנאבלי הצטרף לצוות השחקנים.
באוקטובר 2015 הצהיר דה נירו כי הסרט עדיין קורה ויכול להתחיל להצטלם בשנת 2016; סקורסזה אישר שסטיבן זאיליאן יכתוב את התסריט.
ביולי 2017, פשי ופצ'ינו הצטרפו רשמית לצוות השחקנים, כאשר ריי רומנו הצטרף גם הוא ובובי קנווייל והארווי קייטל היו במשא ומתן אחרון.
לפשי הוצע התפקיד 50 פעמים לפני שהסכים לקחת אותו; דה נירו מילא חלק גדול בשכנוע פשי לקחת את התפקיד ואמר לו "אנחנו חייבים לעשות את זה.
מי יודע אם יהיה משהו אחר כך?
בספטמבר 2017 הצטרפו ג'ק יוסטון, סטיבן גרהאם, דומיניק לומברדוזי, ג'רמי לוק, ג'וזף רוסו, קתרין נרדוצ'י, דני אבקאסר, ג'יי.
באוקטובר הצטרפו גארי בסאראבה, אנה פקווין, ווקר וואייט וג'סי פלמונס.
מאוחר יותר נודע על ליהוקם של קרייג די פרנסיה, אקשן ברונסון, סבסטיאן מניסקאלקו ופול בן-ויקטור.
הצילומים אמורים היו להתחיל במקור באוגוסט 2017, בעיר ניו יורק, ולהימשך עד דצמבר 2017. הצילומים החלו בפועל ב-18 בספטמבר 2017 בעיר ניו יורק, במינולה ופארק וויליסטון בלונג איילנד, והסתיימו ב-5 במרץ 2018, לאחר 108 ימי צילום בסך הכל.
מאמן יציבה הובא להפקה כדי להציע טיפים לדה נירו, פצ'ינו ופשי כיצד להציג את עצמם כגברים צעירים בהרבה.
הסרט צולם בסרט צילום 35 מ"מ מעל 117 מיקומים שונים.
האחראי על האפקטים החזותיים רוברט לגאטו מאולפני Industrial Light & Magic היה אחראי על האפקטים לסרט.
באוגוסט 2015, סקורסזה ודה נירו ביצעו שחזור של סצנה מ"החבר'ה הטובים" (1990), כדי לבדוק אם תהליך ההצערה (דה-אייג'ינג) של הדמויות יכול לעבוד.
במרץ 2018, כשדיבר על תהליך ההתיישנות, אמר פצ'ינו ל-IndieWire: "גילמתי את ג'ימי הופה בגיל 39, הם עושים את זה במחשב[...] עברנו את כל הבדיקות והדברים האלה[ ...] מישהו היה ניגש אלי ואומר 'אתה בן 39'.
[אתה זוכר] איזשהו זיכרון של 39, והגוף שלך מנסה להסתגל לזה ולחשוב כך.
הם מזכירים לך את זה" .
בחודש מאי 2016, חברת ההפקות המקסיקנית Fábrica de Cine הציעה 100 מיליון דולר כדי לממן את הסרט בעוד סרטי פרמאונט תשמור על זכויות הפצה מקומיות.
כאשר חברת STX Entertainment רכשה את זכויות ההפצה הבינלאומיות לסרט תמורת 50 מיליון דולר.
בפברואר 2017, פראמונט ויתרה על זכויות ההפצה המקומית עבור "האירי" בעקבות הודעה של Fábrica de Cine לפיה לא תממן את הסרט בגלל העלייה בתקציב.
עד חודש אוגוסט של אותה שנה, על פי הדיווחים, העלות עלתה לסכום של 175 מיליון דולר.
לאחר השלמת שלב הפוסט-פרודקשן כמה פרסומים אמרו כי התקציב עומד על כ-200 מיליון דולר.
באוגוסט 2019 דווח כי העלות הרשמית של הסרט הייתה 159 מיליון דולר.
המוזיקאי הקנדי רובי רוברטסון הלחין את פסקול הסרט, הכולל רצועות מוזיקה מקוריות וקיימות כאחד.
"האירי" הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע ה-57 בניו יורק שהתקיים ב-27 בספטמבר 2019. צאתו לאקרנים מתוזמנת ל-1 בנובמבר 2019 ויכלול הפצה מוגבלת שלאחרי יועלה לשידור סטרימינג דיגיטלי ב-27 בנובמבר 2019 בשרתי נטפליקס.
הסרט לא יוקרן בבתי הקולנוע שבבעלות AMC, סינמרק, ריגאל או סינפלקס, בשל חוסר יכולתן של רשתות אלה להתחרות בפורמט "וידאו על פי דרישה" בעבר דווח בפברואר 2019 שנטפליקס אולי תאפשר הפצה נרחבת של הסרט, לבקשת סקורסזה.
ראשי כמה רשתות קולנוע, כולל אדם ארון מ-AMC, שסירבו להקרין את "רומא" בנובמבר קודם, אמרו שהם יהיו פתוחים לאפשרות להקרין את האירי, רק אם נטפליקס תכבד את האפשרות להקרין את הסרט כמה חודשים ורק לאחר מכן תעלה אותו לשרתיה.
הבכורה הבינלאומית של הסרט תעלה בגאלה של הלילה האחרון בפסטיבל הסרטים בלונדון BFI ב-13 באוקטובר 2019. מנהלת הפסטיבל, טרישיה טאטל, אמרה שזה יהיה "ריגוש קולנועי עצום" לסגור את האירוע עם "אפוס בקנה מידה מורכב, נועז ועוצר נשימה" מתוך "אחד הגדולים האמיתיים של הקולנוע".
טריילר ראשון לסרט הוקרן בבכורה בטקס פרסי אוסקר ה-91 ב-24 בפברואר 2019. בזמן שהטריילר הרשמי עלה לראשונה בתוכנית "The Tonight Show" בכיכובו של ג'ימי פאלון ב-25 בספטמבר 2019.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט גרף 96% אחוזי תמיכה בהתבסס על 235 סקירות, עם דירוג ממוצע של 8.8/10. בקונצנזוס של מבקרי האתר נכתב: "דרמת מאפיה אפית שמרוויחה את זמן הריצה הארוך שלה".
"האירי" מוצא את מרטין סקורסזה חוזר על נושאים מוכרים להשפעה נוקבת, מצחיקה ועמוקה." האתר Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, הקצה לסרט ציון של 92 מתוך 100 על סמך 24 מבקרים, מה שמעיד על "שבחים עולמיים".
בכתיבתה עבור טיים, סטפני זכארק העניקה לסרט את הניקוד המושלם וכינתה את הסרט "פיקח ומבדר, עד כדי כך שאתה עשוי לחשוב שזה כל מה שהוא הולך להיות" וכי "חצי השעה האחרונה שלו מרגשת בצורה עמוקה באופן שמתגנב אליך, ואז אתה רואה על מה סקורסזה עבד כל הזמן".
באופן דומה, אוון גלייברמן מ-"Variety" כינה את הסרט "נוק-אאוט מרתק וקר-צורה - אפוס מאפיונרי מלכותי עם קרח בעורקיו", הוא הילל במיוחד את ביצועיו של פצ'ינו בתור "החלק המיוחד ביותר של הסרט".
מאט צולר סייץ מאתר RogerEbert.com נתן לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה ותיאר את סקורסזה כ"אחד הגדולים ביותר, אם כי עדיין במידה רבה לא מוערך כבמאי קומדיה" וגם שיבח את העריכה של תלמה סקונמייקר, ששימשה כעורכת הסרט.
בנג'מין לי מה"הגרדיאן" כתב כי בסרט "יש בגרות כמעט לא אמיתית, כאילו סקורסזה גם מסתכל אחורה על הקריירה שלו עצמו.
הסרט מותיר אותנו עם תזכורת רודפת לא להאדיר גברים אלימים ואת ההריסות שהם משאירים אחריהם".
מייק ראיין מאתר Uproxx כינה אותו "סרט פנומנלי", וקבע כי עבודת הדה-אייג'ינג (הצערת הגיבורים) היא "די טובה" ו"הטוב ביותר שראיתי עד כה", אך ציין כי" אם אתה בוהה בזה, כן, אתה יכול לראות את הפגמים [...] אבל מתרגלים לזה".
ג'וני אולקסינסקי מהניו יורק פוסט כתב כי לסרט יש "נימה שונה מסרט הגנגסטר הממוצע" וכי "סקורסזה נמצא בראש של המשחק שלו [...] הסרט שלו אף פעם לא משעמם והוא בוחן כמה נושאים עמוקים ומפתיעים עבור המאפיונרים".
דייוויד רוני מהוליווד ריפורטר נתן ביקורת חיובית אך ביקר את האורך המופרז (כ-3 וחצי שעות) וטען שבסופו של דבר זו חולשה וכי ניתן היה להשתמש בחומר טוב יותר על ידי הורדה של שעה או יותר.
לעומת זאת, קארן האן מאתר "פוליגון" הצהירה כי "סקורסזה כל כך מיומן בלסור סיפורים, והקאסט שלו כל כך לא ייאמן, עד ש[...] בקושי מרגישים את אורכו".
פרס תאריך הטקס קטגוריה מקבל הפרס תוצאה פרס טריילר הזהב29 במאי 2019 הגרפיקה הטובה ביותרנטפליקס הגרפיקה הטובה ביותר ב-TV ספוט (לסרט קולנוע)
האירוע המרכזי הוא סרט קומדיה אמריקאי של נטפליקס.
הוא עלה לשירות ההזרמה של החברה ב-10 באפריל 2020.
ליאו תומפסון בן ה-11 מגלה מסכת היאבקות קסומה שמעניקה לו כוחות-על, והוא נעזר בה כדי להירשם לתחרות WWE.
בעזרתה של סבתו, ליאו עושה את כל מה שביכולתו כדי להגשים את חלומו ולזכות בתואר אלוף ה-WWE.
ביוני 2019 הודיעה נטפליקס כי תחל את צילום הסרט בוונקובר, וכי בסרט ישתתפו כוכבי WWE אמיתיים, ביניהם המיז, שיימוס, קית' לי, אוטיס ורנה יאנג.
הסרט עלה לשירות ההזרמה של נטפליקס ב-10 באפריל 2020.
ג'ני אגאטר גילמה את פילגשו של לואי הארבעה עשר, לואיז דה לוואליר, ויויאן מרצ'נט מופיעה בתפקיד המלכה מארי-תרזה.
את הסרט ביים מייק ניואל.
פיליפ הוא המלך הבכור והצדק, שהורחק מהלידה וגדל ללא ידיעה באשר לזהותו האמיתית במזימה של הקרדינל מאזארן לתמרן את לואי לפני מותו שלו.
קולבר וד'ארטניאן מתכוונים להחליף את לואי (שהוא מלך לא יעיל שמעוניין בריקוד והנאה מאשר ברווחת צרפת) בפיליפ, ותוך כדי כך להפיל את שר האוצר המושחת פוקה, שמעל באוצר הלאומי.
לואי נהדף על ידי אשתו שלו ודוחה שוב ושוב ללואיז, שבתורה מתאהבת בפיליפ.
ריצ'רד צ'מברלין כמלך לואי הארבעה עשר / פיליפ
ג'ני אגאטר בתפקיד לואיז דה לה ואליאר, פילגשו של לואי ה-14
פטריק מקגוהן בתפקיד ניקולה פוקה
ראלף ריצ'רדסון בתפקיד ז'אן-בטיסט קולבר
איאן הולם בתפקיד שבלייה דובל
ברנדה ברוס כמלכת אן מאוסטריה
אף על פי שהיה סרט טלוויזיה, נעשה שימוש במיקומים בפועל בצרפת לצילומים, כולל שאטו דה פונטנבלו והטירה האמיתית של פוקה: וו-לה-ויקומטה לסצנת הנשף.
האיש במסכת הברזל הוא סרט דרמת אקשן אמריקאי משנת 1998 שביים, הפיק וכתב רנדל וואלאס, בכיכובו של לאונרדו דיקפריו בתפקיד כפול כדמות הגיבור והנבל, ג'רמי איירונס בתפקיד אראמיס, ג'ון מלקוביץ' בתפקיד אתוס, ז'ראר דפארדיה כפורתוס וגבריאל ביירן בתפקיד ד'ארטניאן.
הסרט מבוסס על דמויות מאת אלכסנדר דיומא והוא מהווה עיבוד רופף מאוד לקווי עלילה של הרומן שלו מהשנים 1847–1850, "הוויקונט דה בראז'לון".
הסרט מתמקד בארבעת המוסקטרים המזדקנים, אתוס, פורטוס, אראמיס וד'ארטניאן, בתקופת שלטונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומנסה להסביר את המסתורין סביב האיש במסכת הברזל, תוך שימוש בעלילה הקשורה יותר לגרסה הקולנועית משנת 1929 בכיכובו של דאגלס פיירבנקס והסרט משנת 1939 בבימויו של ג'יימס לוויתן, מאשר לספרו המקורי של דיומא.
הסרט הופק על ידי חברת יונייטד ארטיסטס.
בשנת 1662, צרפת עומדת בפני פשיטת רגל ממלחמותיו של המלך לואי הארבעה עשר נגד הרפובליקה ההולנדית, שהובילו לרעב נרחב.
אף על פי שהמדינה נמצאת על סף מהפכה, לואי ממשיך לבזבז כסף על המלחמה ועל בידור ופיתוי נשים.
שלושת המוסקטרים הלכו לדרכם; אראמיס הפך לכומר, פורתוס לבעל בית בושת ובית מרזח ואתוס לכנר שחי עם בנו הבוגר ראול, השואף להצטרף למוסקטרים.
רק ד'ארטניאן נותר לשרת את חיל המוסקטרים וכעת משמש כמפקדם.
אראמיס מודיע ללואי כי המסדר הישועי הכריז על מלחמותיו של לואי כבלתי צודקות ומאשים אותו ברעב ובזעם הציבורי שעלול להביא למהפכה.
לואי מורה לאראמיס לצוד ולהרוג את מנהיג הישועים.
במקום אחר, ראול מתכונן להציע נישואין לארוסתו כריסטין בלפור.
לואי מיד שם את מבטו על כריסטין, אך כאשר היא מתנגדת לחיבתו, הוא מתכנן לפתות אותה בכך שראול יישלח לחזית הקרב.
ד'ארטניאן מבקר אצל אתוס כדי להזהירו מפני הסכנה, אך ראול מגיע ומודיע לאביו שהוא הוחזר לחזית.
אתוס זועם, אך ראול מחליט ללכת מיד בכל מקרה.
אתוס מזהיר את ד'ארטניאן שאם ראול ייפגע, אז לואי יהפוך לאויב שלו.
ד'ארטניאן מבטיח להתערב בשמו של ראול.
פריזאים זועמים תוקפים את המוסקטרים כשהם מוזנים במזון רקוב, אך ד'ארטניאן מרגיע את הקהל ומבטיח לדבר עם לואי על הרעב.
לואי מבטיח לד'ארטניאן שהוא יטפל בעניין, וכי ראול יחזור בקרוב מהמלחמה.
במקום זאת, לואי מורה להוציא את יועצו הראשי להורג בגין חלוקת האוכל הרקוב (מה שהוא עשה בהוראתו של לואי), ומורה על ירי בפורעים.
ראול ממוקם בחזית ונפגע בקרב מירי תותחים.
עם היוודע דבר מותו של בנו, אתוס מנסה להרוג את לואי אך נעצר על ידי ד'ארטניאן ויוצא לגלות.
לואי מזמין את כריסטין לארמון ומנצל את מצוקתה עקב מחלתן הקשה של אמה ושל אחותה על מנת להפכה לפילגשו.
אראמיס מזמן את פורתוס, אתוס וד'ארטניאן לפגישה חשאית בה הוא חושף שהוא המנהיג הישועי ויש לו תוכנית להדיח את לואי.
אתוס ופורתוס מסכימים, אך ד'ארטניאן מסרב לבגוד במלך.
אתוס נשבע בכעס להרוג אותו אם ייפגשו שוב.
שלושת המוסקטרים נכנסים לכלא האי איל-סן מרגרט הקודר ומבריחים אסיר הנעול במסכת ברזל ומביאים אותו לאזור הכפרי, שם אראמיס מציג אותו כפיליפ, אחיו התאום הזהה של לואי.
בלילה בו נולדו לואי ופיליפ, הורה המלך לואי ה-13 לאראמיס להבריח את פיליפ לגדול באזורים הכפריים, ללא ידיעה על זהותו האמיתית, בתקווה להימנע ממלחמת ירושה ביניהם.
לאם המלכה אן נאמר שפיליפ נפטר בלידה, אך ברגע שבעלה חשף את קיומו של פיליפ לה וללואי על ערש דווי, היא רצתה להחזיר את זכות הלידה של פיליפ.
לואי המלך מונע מאמונות טפלות מכדי שאחיו ייהרג, הביא את אראמיס לכלוא את פיליפ במסכת ברזל כדי לשמור על זהותו בסוד.
התוכנית של אראמיס כעת היא לגאול את עצמו ולהציל את צרפת על ידי החלפת לואי בפיליפ.
המוסקטרים מתחילים להכשיר את פיליפ להתנהג כמו לואי, בעוד שאתוס מפתח כלפיו רגשות אבהיים.
בנשף מסכות, המוסקטרים מפתים את לואי למגורים שלו, מחליפים אותו עם פיליפ ומנסים לברוח עם לואי.
ד'ארטניאן חושף את התחבולה לאחר שכריסטין מאשימה את פיליפ בראיות לתפקידו של לואי במותו של ראול ואינה נדחית.
הוא לוקח את פיליפ לצינוק, שם אנשיו מתעמתים עם המוסקטרים לשעבר.
הם מחליפים אסירים, אך לואי מחזיק בפיליפ כשהמוסקטרים בורחים.
ד'ארטניאן נחרד ללמוד את זהותו של פיליפ ומתחנן בפני לואי שלא יהרוג אותו, וכך גם אן, אך פיליפ מתחנן להיהרג ובלבד שלא יוחזר לעטות את מסכת הברזל.
לואי מסכים, מורה על ד'ארטניאן לצוד את אתוס, פורתוס ואראמיס, ולחזור עם ראשיהם הכרותים, ואז גוזר על אחיו מאסר עולם בבסטיליה.
בינתיים, כריסטין מבצעת התאבדות בתלייה מחוץ לחלון חדר השינה של לואי.
ד'ארטניאן יוצר קשר עם חבריו בבקשת עזרה בהצלת פיליפ, אך לואי אורב להם בכלא.
אף על פי שהוא מציע חנינה לד'ארטניאן תמורת כניעה, ד'ארטניאן מסרב ומגלה לחבריו שלואי ופיליפ הם למעשה בניו מרומן עם המלכה אן.
הם מסתערים על לואי ואנשיו ונורים עלי ידיהם; אומץ לבם גורם לחיילים לעצום עיניים לפני שהם יורים.
לואי מנסה לדקור את פיליפ אך פוצע אנושות את ד'ארטניאן שניסה להגן על פיליפ.
פיליפ תוקף את לואי אך נבלם כאשר ד'ארטניאן מזכיר לו שלואי הוא אחיו.
אתוס מבקש את סליחתו של ד'ארטניאן, כשהוא מבין שנאמנותו של ד'ארטניאן ללואי הייתה מתוך מסירות אבהית לבנו.
סגנו הבכיר של ד'ארטניאן, אנדרה, משביע את אנשיו לסודיות ולעמוד לצד פיליפ.
הוא והמוסקטרים מחליפים את מקום התאומים ושוב נועלים את לואי במסכת ברזל.
פיליפ מורה לכלוא את לואי וממנה את אתוס, פורתוס ואראמיס כיועצו המלכותי.
בהלווייתו של ד'ארטניאן, פיליפ מודה בפני אתוס שהוא התחיל לאהוב אותו כבן האוהב אב.
מאוחר יותר הוציא פיליפ חנינה מלכותית על לואי ושולח אותו לחיות בשלום באזור הכפרי וממשיך להיות אחד ממלכי צרפת הגדולים.
לאונרדו דיקפריו בתפקיד פיליפ בורבון / המלך לואי הארבעה עשר
אן פריו בתפקיד מלכת אן מאוסטריה
ג'ודית גודרש בתפקיד כריסטין בלפור
פיטר סארסגארד בתפקיד ראול, בנו של אתוס
אדוארד אטרטון בתפקיד אנדרה, סגנו של ד'ארטניאן
יו לורי בתפקיד פייר, יועצו של המלך לואי הארבעה עשר
דייוויד לואו בתפקיד יועצו של המלך לואי הארבעה עשר
בגרסה זו, "האיש במסכת הברזל" מוצג כאסיר 64389000 על סמך המספר הקשור לשם שמו שנמצא בבסטיליה.
שאטו דה וו לה ויקונט שימשה לצילומי סצנות ורסאי, אם כי בספר, המעבר בין לואי לפיליפ קורה בוו-לה-ויקונט.
בחלק מהגרסאות, ההחלפה מתרחשת ב-17 באוגוסט 1661, במסיבה מפורסמת לחשיפת הטירה החדשה.
במסיבה השתתף לואי, שהבין שארמון המלך עצמו נראה נחות מהטירה החדשה.
הסרט מתבסס באופן רופף על דמויות היסטוריות אמיתיות ששושלותיהן קשורות זו בזו באופן מורכב.
לואי הארבעה עשר (Louis XIV), הידוע גם כ'מלך השמש', היה מלך צרפת, ואכן אחד השליטים החזקים והבולטים בהיסטוריה של המדינה.
אחיו, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (Philippe I, Duke of Orléans), שמופיע אף הוא בסרט, לא היה תאומו אלא אחיו הצעיר, יליד 1640 (לואי הארבעה עשר נולד ב-1638).
בעוד שהסרט מציג את פיליפ כדמות מוחלפת, הפיליפ ההיסטורי לא מלך בעצמו, אלא היה איש חצר בעל אורח חיים ראוותני.
אמן של שני האחים הייתה אן מאוסטריה (Anne d'Autriche), מלכת צרפת ועוצרת הממלכה, שהייתה בת לשושלת הבסבורג.
למרות שמה, 'אוסטריה' בהקשר זה מתייחסת למוצאה השושלתי של משפחת הבסבורג, שמקורה באוסטריה, על אף שהיא עצמה נולדה בספרד (בתם של פליפה השלישי, מלך ספרד, ומרגריטה מאוסטריה – שניהם מבני הבסבורג).
לואי הארבעה עשר ופיליפ, בני בורבון צרפתים מצד אביהם לואי השלושה עשר, היו למעשה צאצאי שילוב של שתי שושלות אדירות באירופה – בורבון והבסבורג.
הסרט מציג דיכוטומיה ברורה בין מוסריותם של האחים: המלך לואי הארבעה עשר מתואר כרודן אכזר ואנוכי, המונע משנאה וקנאה לאחיו התאום הטוב והמיטיב.
האח התאום (שבסרט נקרא פיליפ) מוצג כנשמה טהורה, רחומה וצדיקה, המוכנה להקריב את עצמו למען עמו.
תיאור זה משרת את קונפליקט הגיבור-נבל המובהק, כאשר צופים מוזמנים לתמוך בפיליפ הצדיק ולבוז ללואי הרשע.
במציאות ההיסטורית, ההבחנה בין "טוב" ל"רע" בדמויותיהם של לואי הארבעה עשר ואחיו פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, הייתה מורכבת הרבה יותר ורחוקה מתיאור קוטבי שכזה:
לואי הארבעה עשר נחשב על ידי רבים למלך עוצמתי, כריזמטי, ובעל חזון שקידם את צרפת למעמד של מעצמה אירופית מובילה, בנה את ארמון ורסאי המפואר, וטיפח את האמנות והתרבות.
עם זאת, הוא גם נתפס כמלך דספוטי, שהשקיע במלחמות יקרות שהכבידו על העם, רדף פרוטסטנטים (הוגנוטים), וחי בבזבזנות עצומה.
לכן, ניתן לראות בו היבטים של "טוב" (למען תפארת צרפת) ו"רשע" (כפיפות העם לרצונו).
פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, היה דמות שונה לחלוטין.
הוא היה ידוע באורח חייו הראוותני, במערכות יחסים חד-מיניות שהיו מקובלות בחצר המלוכה באותה תקופה, ובחיבתו לאמנויות ולמסיבות.
הוא היה פחות מעורב בפוליטיקה הממשית בהשוואה לאחיו.
קשה לכנותו "רשע" או "טוב" במובן המוסרי הרחב, אלא יותר כדמות של אדם שעסק בתענוגות ובפיתוח תרבותי-חברתי מסוים בחצר, לצד יחסיו המורכבים עם אחיו המלך.
הסרט "האיש במסכת הברזל" (1998) זכה לקבלת פנים ביקורתית מעורבת עד שלילית ברובה.
מבקרים רבים ציינו חוסר אחידות בליהוק, דיאלוגים שאותגרו על ידי המבקרים כאנכרוניסטיים, ועלילה שלא תמיד הצליחה לתפוס את הפאתוס של המקור הספרותי של אלכסנדר דיומא.
עם זאת, רבים הסכימו שהקאסט הוותיק והמוכשר של שחקני המוסקטרים הצליח להציל חלקית את הסרט מחולשותיו.
הקונצנזוס הביקורתי באתרי סיכום ביקורות כמו Rotten Tomatoes הצביע על כך שלאונרדו דיקפריו, בתפקידו הכפול, הציג "תשואה פוחתת" ו"חסר את הברק הרומנטי" של המקור.
לאונרדו דיקפריו, שכבר היה כוכב-על עולמי בעקבות ההצלחה המטאורית של "טיטניק" שנה קודם לכן, ניסה בסרט זה לגוון את תפקידיו ולבסס את מעמדו כשחקן רציני.
למרות שהסרט לא נחשב לאחד מהישגיו האמנותיים הגדולים, הוא שימר את מעמדו ככוכב קופתי.
עם זאת, הופעתו הכפולה זיכתה אותו במועמדות לפרס פטל הזהב עבור "הזוג הגרוע ביותר על המסך", מה שהעיד על קבלת פנים שלילית מצד המבקרים כלפי ביצועיו הספציפיים.
לעומתו, ג'רמי איירונס (אראמיס), ג'ון מלקוביץ' (אתוס), ז'ראר דפארדיה (פורתוס) וגבריאל ביירן (ד'ארטניאן) הגיעו לסרט כשחקנים מוערכים ומבוססים היטב, עם קריירות ארוכות ועתירות פרסים.
תפקידיהם בסרט, שהוסיפו לרשימת תפקידיהם המרשימה, לא שינו מהותית את מסלול הקריירה שלהם, אך הם נחשבו באופן כללי לנקודות החוזק של הסרט.
המבקרים שיבחו לרוב את הופעותיהם של שחקני המוסקטרים הוותיקים, ודפארדיה אף היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע על הישג בקולנוע עולמי על תפקידו כפורתוס.
נוכחותם החזקה והכימיה ביניהם נחשבו לגורם קריטי שהציל את הסרט מכישלון מוחלט.
למרות הביקורות המעורבות, "האיש במסכת הברזל" נחשב להצלחה מסחרית בקופות ברחבי העולם.
הסרט, שהופק בתקציב של כ-35 מיליון דולר, גרף למעלה מ-180 מיליון דולר ברחבי העולם.
בארצות הברית, הסרט הכניס למעלה מ-56 מיליון דולר, תוצאה סבירה אך לא יוצאת דופן.
לעומת זאת, באירופה ובשאר העולם, הסרט זכה להצלחה גדולה יותר.
בצרפת בפרט, שם סיפורו של "האיש במסכת הברזל" והדמויות ההיסטוריות של המוסקטרים הם חלק מהמורשת התרבותית, הסרט התקבל באהדה יחסית ובביצועים קופתיים חזקים.
ההצלחה הבינלאומית, בייחוד באירופה, נבעה ככל הנראה משילוב של קאסט כוכבים מוכרים (ובמיוחד נוכחותו של ז'ראר דפארדיה הצרפתי), עלילה רומנטית-היסטורית פופולרית, וההילה של לאונרדו דיקפריו בעקבות "טיטניק", שהיה אז בשיא הפופולריות שלו ברחבי העולם.
האירוע הוא סרט תיעודי בשחור-לבן משנת 2015 של הבמאי האוקראיני סרגיי לוזניצה, שנערך מתוך דיווחי החדשות על אירועי הפוטש של אוגוסט בלנינגרד.
הקרנת הבכורה העולמית התקיימה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-72 ב-5 בספטמבר 2015.
הסרט מתאר שלושה ימים בלנינגרד באוגוסט 1991, כאשר אלפי תושבי העיר הגיעו לכיכר הארמון בתמיכה בכוחות הדמוקרטיים.
ביום הראשון, 19 באוגוסט, היו מעט אנשים, אך למחרת היה קהל עצום, כמה מאות אלפי אנשים.
המפגינים בונים בריקדות בפאתי בניין מועצת העיר לנינגרד, עלונים עם הלוגו של עיתון האופוזיציוני "שעת העומס" מופצים, אנטולי סובצ'אק מהחלון מעודד אנשים בכיכר, משוררים מדקלמים שירים מהפכניים.
סובצ'אק פונה שוב לאנשים, ולצדו עוזרו ולדימיר פוטין.
ביום השלישי הוועדה הממלכתית למצב חירום נופלת במוסקבה, ואנטולי סובצ'אק בלנינגרד מכריז על ניצחון ומכריז שדגלי ברית המועצות יוחלפו בטריקולור הרוסי.
בסוף הנאום הוא אומר: "תודה רבה על התמיכה, ועכשיו חזרו למלאכתכם." הצעיר מוריד את הכרזה האדומה, בעוד שאחרים אוטמים את הבניין של סמולני, שם שכנה הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית.
האירוסים זמרי בית אלפא היא להקת הזמר של קיבוץ בית אלפא, המתמקדת בשירים ישראלים לדורותיהם.
הלהקה הוקמה ב-1977, והיא מונה 16 חברות וחברים.
המנהל המוזיקלי והמעבד עוזי אסנר.
האירוסים, חבורת הזמר של קיבוץ בית אלפא, הוקמה בשנת 1977, לאחר פנייתם של החברים למעבד והמנצח רפי פסחזון.
הרפרטואר של הלהקה מגוון, וכולל שירים מתקופת החלוצים ועד ימינו.
לאירוסים צבע שניתן להשוותו לזמרי ריי קוניף, הרמוניה קולית עם מעט קטעי סולו.
בעיבוד יש הקפדה על הצליל הייחודי של ההרכב כך שכל שיר מקבל חתימה מוזיקלית מאפיינת.
האירוסים מרבים לשתף פעולה לאורך השנים עם יוצרים ואמנים מובילים.
הפרויקט הראשון של האירוסים היה ב-1980 כשליוו את נעמי שמר באלבום הסולו שלה, על כל אלה (על הדבש ועל העוקץ).
ב-1983 יצא לאור אלבומה הראשון של הלהקה, "האירוסים זמרי בית-אלפא", שכלל שירים חדשים, ביניהם, "פרדס חנה בשבת", שנכתב על ידי שמר, "בית אלפא ביתי", שנכתב על ידי תלמה אליגון והולחן על ידי פסחזון, ו"הביתה", אותו הלחין נחום היימן, בעברו חבר בית אלפא.
פרט לשירים החדשים הופיעו באלבום גם שירים מוכרים דוגמת "דצמבר".
תלמה אליגון גם הפיקה אם האלבום מטעם חברת CBS והעניקה ללהקה את שמה "האירוסים - זמרי בית אלפא".
האירוסים המשיכו להופיע באירועים רבים לקהל הרחב, למשל הופיעה הלהקה באירוע שהתקיים בהיכל התרבות לציון חמש שנים לתיאטרון בית ליסין.
ב-1986 זכתה הלהקה במקום הראשון עם השיר "לך אל הטבע", בתחרות הזמר "ציפורי שיר", שיר אותו כתבה אליגון.
בתחרות, שהתקיימה במסגרת פסטיבל ערד, השתתפו חבורות הזמר הטובות בארץ, שהופיעו בשירים חדשים שנכתבו להן במיוחד.
ב-1987 יצא לאור אלבומה השני של הלהקה בניהולו וניצוחו של פסחזון הכולל 13 שירים, ביניהם, "שיר קטן" ו"רוח צפונית רוח דרומית" אותם כתב אהוד מנור והלחינה נורית הירש, ושיר ישן של דוד זהבי שלא הופיע עד אז בשום תקליט, "עכשיו אפשר לומר".
בשני התקליטים הראשונים, המעבד לשירים רבים היה גיל אלדמע, עימו שיתפה הלהקה פעולה גם במופעים ובתוכניות טלוויזיה רבות, כגון: ימי כסלו (1979) – סדרת תוכניות בערוץ הראשון בהנחיית נעמי שמר.
האירוסים השתתפו בפסטיבל הזמר הישראלי 1987, עם השיר "קצה של התחלה" אותו כתבה עידית חכמוביץ'.
רפי פסחזון, מנהלה המוזיקלי והמנצח של הלהקה נפטר באופן פתאומי ב-1991. לזכרו, כתבה אליגון את השיר "שירים עד שנמות", שבוצע על ידי האירוסים בערב שנערך לזכרו יחד עם כל חבורות הזמר שאיתן עבד.
אחרי מותו של פסחזון המשיכה הלהקה לפעול עם תמי כספי, ומשנת 1994 פועל ההרכב תחת ניהולו המוזיקלי של עוזי אסנר.
בנובמבר 1995 הופיעה הלהקה בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, שבסיומה נרצח ראש הממשלה יצחק רבין.
ב-1996 הוציאה הלהקה לאור אלבום נוסף, "האירוסים שרים" בעיבודו וניצוחו של עוזי אסנר.
בשנת 2003 חגגו האירוסים 25 שנות פעילות בהופעות ברחבי הארץ ומחוצה לה (במסגרת המופע "הלב פותח שער" המוקדש לשירי החלוצים והעמק, בבימויה והפקתה של חגית לירון).
האלבום הרביעי, "סוד הגעגוע", יצא לאור בשנת 2012 והוא כולל 13 שירים ממיטב הרפרטואר של הלהקה, בהם 2 שירים מקוריים, "שרידי העצב" אותו כתבה רחל שפירא והלחין תומר הדדי, ו"מנגינה של התחלה" שכתבה והלחינה אליגון.
בנוסף, הלהקה ייצגה את המדינה במספר מסעות ברחבי העולם, ביניהן השתתפות הלהקה בפסטיבל שהוקדש לישראל במרכז האמנויות ברביקן שבלונדון.
ב-2010 הופיעו האירוסים בכנסת ישראל בטקס בו הצדיעה הכנסת לתנועה הקיבוצית שחגגה 100 שנים.
האירוסים הופיעו עם יורם טהרלב בתוכנית משותפת "תוצרת הארץ", ב-2019 בתוכניתם "אולי אהבה", שיתפו פעולה עם נתן דטנר.
האלבום החמישי, "השיר שנשאר", יצא לאור ב-2021, עם עיבודים והפקה המוזיקלית של עוזי אסנר.
באלבום 11 שירים, בהם שיר חדש, "השיר שנשאר", יחד עם עינת שרוף, למילים של עוזי אסנר ולחן של קובי אשרת.
האירוסים זמרי בית אלפא (1983)
האירוסים זמרי בית אלפא - תקליט שני (1987)
האיש האפור הוא סרט אמריקאי מסוג מותחן ואקשן בכיכובם של ראיין גוסלינג, אנה דה ארמס, רגה ז'אן פייג', ואגנר מורה וכריס אוונס.
מהווה עיבוד קולנועי לספרו של מארק גריני, "האיש האפור".
בוים על ידי האחים אנתוני רוסו וג'ו רוסו.
הסרט הופץ בפלטפורמות של נטפליקס ב-22 ביולי 2022.
קורט ג'נטרי, סוכן CIA ותיק, נבגד על ידי הסוכנות שלו, מה שמאלץ אותו להימלט.
לויד הנסן, עמיתו לשעבר בסוכנות, נשלח לצוד אותו.
ראיין גוסלינג – קורט ג'נטרי
כריס אוונס – לויד הנסן
אנה דה ארמס – דני מירנדה
ג'סיקה הנוויק - סוזן ברואר
רגה ז'אן פייג' - קר'מייקל
ואגנר מורה - לזלו סוזה
ג'וליה באטרס – קלייר פיצ'רוי
אלפרה וודארד – מוריס קאהיל
בילי בוב תורנטון – דונלד פיצ'רוי
קאלן מאלווי - סיירה 4
אמה איקווקר – מר פליקס
הסרט בהתחלה היה מיועד לחברת ההפקה "New Regency" עם ג'יימס גריי על הבימוי על פי תסריט של אדם קוזד בינואר 2011. בראד פיט היה אמור לככב בסרט אבל כבר באוקטובר 2015 הוא וג'יימס גריי כבר לא היו מעורבים בסרט.
שרליז ת'רון התכנסה גם היא בכדי לככב בסרט בגרסתה של "Sony Pictures" עם אנתוני וג'ו רוסו על כתיבת התסריט.
ביולי 2020 הוכרז כי אנתוני וג'ו רוסו יהיו על בימוי הסרט ואילו צמד התסריטאים כריסטופר מרקוס וסטיבן מק'פילי יהיו אחראים על התסריט לסרט בעבור "נטפליקס".
ראיין גוסלינג וכריס אוונס לוהקו לסרט.
בדצמבר 2020 הוכרזו ליהוקם של אנה דה ארמס, ג'סיקה הנוויק, ואגנר מורה, דהאנוש וג'וליה באטרס.
רגה ז'אן פייג', בילי בוב תורנטון, אלפרה וודארד, אמה איקווקר וסקוט הייז לוהקו לסרט במרץ 2021. במאי 2021 הוכרז על ליהוקו של דאוביה אופארי לסרט.
צילומי הסרט נועדו לקרות ב-18 בינואר 2021 אך נדחו ל-1 במרץ.
הצילומים הסתיימו ב-31 ביולי 2021.
הסרט הופץ בנטפליקס בתאריך 22 ביולי 2022. הטריילר הרשמי לסרט יצא בתאריך 24 במאי 2022.
האיש האפור הוא רומן הביכורים של מארק גריני, שיצא לאור לראשונה בשנת 2009 בהוצאת ג'וב ספרים .
זהו גם הרומן הראשון שמציג את "האיש האפור", סוכן CIA לשעבר, קורטלנד "קורט" ג'נטרי.
לאחר שהסתבך כנער עם רשויות החוק במיאמי, סייע מכר של אביו לקבלתו לסוכנות.
הוא עבר הכשרה ניכרת ושירת שנים רבות כאיש מבצעים באגף לפעולות מיוחדות של הסוכנות.
ג'נטרי לקח חלק בשורה ארוכה של מבצעים חשאיים ומבצעי לוחמה בטרור.
אירוע שנותר עמום בספר הביא להדחתו של מהסוכנות ולסימונו כבוגד.
פרס הוצב על ראשו והוא נמלט על חייו.
מאז שעזב את ה־CIA היה ג'נטרי למתנקש פרילנסר, אך תמיד קיבל על עצמו חוזים שנגען להריגתם של ראשי ארגוני פשע וטרור וכיוצא באלו.
הרומן עוקב אחר ג'נטרי במשימה ברחבי אירופה להציל את המפקד שלו, סר דונלד פיצרוי ואת משפחתו בנורמנדי, צרפת מאדם בשם לויד, חבר בתאגיד צרפתי ענק שרוצה לגבור על ג'נטרי כדי לנהל עסקה בשווי מיליארד דולר למען אינטרסים בשדות הנפט בניגריה, שם נשיאה רוצה שג'נטרי ימות בשל רצח אחיו.
הספר תורגם לעברית בשנת 2015 בהוצאת קוראים.
היו כמה ניסיונות להפוך את הרומן לסרט, בתחילה כשכריסטופר מק'קווארי הוכרז כבמאי בשנת 2016. לאחר שגרסה זו לא התקדמה להפקה ממשית, הפרויקט היה רדום עד יולי 2020, אז הודיעה נטפליקס על תוכניותיה לעבד את הספר.
ג'ו ואנתוני רוסו נשכרו לביים, כשג'ו רוסו גם יכתוב את התסריט, כריסטופר מרקוס וסטיבן מק'פילי ביצעו כתיבה מחודשת.
אנה דה ארמס, כריס אוונס, ראיין גוסלינג, ואגנר מורה, ג'סיקה הנוויק ודנוש לוהקו לככב וצילומי הסרט החלו בתחילת 2021 בתקציב של 200 מיליון דולר.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-22 ביולי 2022.
האיש הדרומי (באנגלית אוסטרלית: Southern man) הוא סטריאוטיפ ניו זילנדי לפיו 'האיש הדרומי', החי באי הדרומי והכפרי יותר, רגיל לתנאי בדידות ולמגורים בארץ הררית וטרשית, או במישורי-רעיה פתוחים.
לרוב, 'האיש הדרומי' גר רחוק מהעיר הסואנת והרועשת, בדומה לחקלאים החיים במערב התיכון בארצות הברית או לחקלאים בטריטוריות הצפוניות בקנדה.
על פי הסטראוטיפ הוא לובש בדרך כלל חולצת פועלים רפויה, תג וכובע רפוי.
תיאור זה מקושר לרוב לאנשים העוסקים בתחום רעיית הצאן וחקלאות.
סטריאוטיפ זה קשור קשר הדוק עם מטאפורה הנפוצה בסיפורת הניו זילנדית, "האיש הבודד" (Man alone) – חקלאים החיים לבדם, או עם בני משפחה מועטים ללא אמצעים טכנולוגיים מרובים.
הסטריאוטיפ מתבסס על תמונות פרופיל של חקלאים וציידים במדינה, במיוחד מאזורים כמו מרכז אוטגו ואגן מקנזי, שעובדים ברעיית צאן – כבשים במיוחד, ולעיתים קרובות משתמשים בסוסים, פרים וכלבים ולא בתחבורה ממוכנת, לרוב בעיקר בגלל תוואי השטח שהם צריכים לכסות.
אופי ניו זילנדי ארכיטיפי זה, אף על פי שהוא חזק במסורת, עומד כיום בפני איום על קיומו בעולם החיצוני, הודות לשינויים באורח החיים הכפרי המסורתי של ניו זילנד.
מאוחר יותר הופיע הסטריאוטיפ בשיר שנחשב כהמנון הלא רשמי של דנידין ומחוז אוטגו עצמו.
השיר נכתב על ידי מנהל הפרסום של סוכנות המודעות האזורית, רוי מאיירס, בהפקתו והלחנתו של מאריי גרינדליי.
שיר זה בוצע עבור מבשלות "Otago Rugby and Speight's" על ידי המוזיקאי המקומי דניס הנדרסון.
האדם הדרומי נקשר גם להפקות במה מאת ריצ'רד מרוס אשר מצדיעות ופועלות לשימור הסטריאוטיפ לאיש הדרומי.
הרומנים האוטוביוגרפיים-למחצה של בארי קראמפ, אף שהם מתרחשים באי הצפוני, תואמים מאוד את הסטריאוטיפ של האדם הדרומי.
דמותו של הדוד הק (בגילומו של סם ניל) בסרטו טאיקה ואיטיטי – "המצוד אחר אנשי הפרא" – מאת רומן קראמפ היא התגלמות במסך גדול של דמות האיש הדרומי.
האיש בעל אקדח הזהב הוא סרט ריגול משנת 1974, התשיעי בסדרת ג'יימס בונד שהופק על ידי Eon Productions והשני בכיכובו של רוג'ר מור בתור סוכן MI6 הבדיוני ג'יימס בונד.
חלק מעלילת הסרט מתרחשת גם בביירות, בירת לבנון, אך הוא לא צולם שם.
צילומי הסרט תוכננו להתקיים בקמבודיה, אך הם הם בוטלו בשל מהומות מקומיות.
נבחנה האפשרות לצלם באיראן, אך אפשרות זו נדחתה על הסף לאחר מלחמת יום הכיפורים.
לבסוף הוחלט לצלם בסביבת נמל ויקטוריה שבהונג קונג, במקאו ובתאילנד.
הצילומים החלו בהונג קונג ב-6 בנובמבר 1973. החלק המרכזי של הצילומים החל ב-18 באפריל 1974 בתאילנד.
מרבית מהצילומים בתאילנד התקיימו בבירה בנגקוק.
שיר הנושא בוצע על ידי הזמרת הסקוטית לולו והולחן על ידי ג'ון בארי.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך המבקרים שיבחו את משחקו של כריסטופר לי כנבל.
הסרט קיבל ציון של 44% בrotten tomatoes.
האיש בלא תכונות הוא רומן מודרני לא גמור בשלושה כרכים ובטיוטות שונות, מאת הסופר האוסטרי רוברט מוסיל.
הספר תורגם לעברית על ידי אברהם כרמל ויצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1989.
הרומן הוא "סיפור של רעיונות", המתרחש בימיה האחרונים של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
העלילה נוטה לעיתים קרובות לסטיות אלגוריות על מגוון רחב של נושאים קיומיים הנוגעים לאנושות ולרגשות.
הוא עוסק במיוחד בערכי האמת והדעה ובאופן שבו החברה מארגנת רעיונות על החיים והחברה.
הספר משתרע על פני למעלה מאלף עמודים במלואו, ואין נושא אחד שולט בו.
חלק א' שכותרתו "מעין מבוא", הוא מבוא לגיבור, מתמטיקאי בשם אולריך, המחפש תחושת חיים ומציאות אך אינו מצליח למצוא אותה.
האמביוולנטיות שלו כלפי מוסר ואדישותו לחיים הביאו אותו למצב של "אדם ללא תכונות", התלוי בעולם החיצוני כדי לעצב את דמותו.
סוג של פסיביות אנליטית חדה היא גישתו האופיינית ביותר.
מוסיל אמר פעם שלא קשה במיוחד לתאר את אולריך בתווי פניו העיקריים.
אולריך עצמו יודע רק שהוא אדיש באופן מוזר לכל תכונותיו.
גישתו הכללית לחיים חסרת מהות עמוקה.
דמות נוספת היא מוסברוגר, אשר נידון למאסר על רצח ואונס זונה.
גיבורים נוספים הם פילגשו של אולריך, בונאדיאה, וקלריס, אשתו הנוירוטית של חברו וולטר.
הרוזן השמרן ליינסדורף, הגנרל שטום פון בורדווהר מהצבא הקיסרי והמלכות.
חלק ג' עוסק באחותו של אולריך, אגתה (שנכנסת לרומן בסוף חלק ב').
השניים חווים התרגשות מיסטית של גילוי עריות עם פגישתם לאחר מות אביהם.
הם רואים את עצמם כנשמות תאומות, או, כפי שאומר הספר, "תאומים סיאמיים".
הרומן מסתיים בקטע גדול של טיוטות, הערות, התחלות ותיקונים שכתב מוסיל בזמן שניסה לגבש את הסוף המתאים לספרו.
במהדורה הגרמנית, יש אפילו תקליטור זמין המכיל אלפי עמודים של גרסאות וטיוטות חלופיות.
מוסיל עבד על הרומן במשך יותר מעשרים שנה.
הוא החל את כתיבתו בשנת 1921 ובילה את שארית חייו בכתיבתו.
כשהוא נפטר בשנת 1942, הרומן טרם הושלם.
חלק ג' לא כלל 20 פרקים שהוצאו מכרך 2 של 1933 בזמן שהיו בהגהות של בית הדפוס.
משנת 1933 ועד מותו, מוסיל עבד על כרך 3. בשנת 1943 בלוזאן, אלמנתו של מוסיל, מרתה, פרסמה אוסף בן 462 עמודים של חומר ספרותי, כולל 20 הפרקים שהוצאו מחלק ג', כמו גם טיוטות של הפרקים הסופיים שלא הושלמו והערות על התפתחות וכיוון הרומן.
עיסוקו הכמעט יומיומי של מוסיל בכתיבה הותיר את משפחתו במצוקה כלכלית קשה.
הספר לא הביא לו או למשפחתו תהילה ולא עושר.
זו הייתה אחת הסיבות לכך שהוא הרגיש מריר וחסר הכרה במהלך שני העשורים האחרונים לחייו.
השילוב של עוני וריבוי רעיונות הוא אחד המאפיינים הבולטים ביותר בביוגרפיה של מוסיל.
ניתן למצוא בטקסט מאפיינים אוטוביוגרפיים חזקים, שכן הרעיונות והגישות של הדמויות הראשיות נחשבים לאלה של מוסיל.
רוב ההיבטים של חייו הווינאיים ברומן מבוססים על היסטוריה וחייו של מוסיל.
העלילה והדמויות (למעט הופעתו הקצרה של הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף הראשון) הן מומצאות (אם כי חלקן קיבלו השראה מאוסטרים וגרמנים בולטים).
אלזה (ברטה) פון צובר, אותה פגש מוסיל בזמן לימודיו בברנו בין השנים 1889 ו-1901, עוררה בו השראה עם דמותה של אגתה, אחותו של אולריך.
דונת ואליס צ'רלמון, חבריו של מוסיל, היו מודלים לוולטר וקלריס, והחברה הווינאית אויגניה שוורצוולד נתנה השראה לדמותה של דיוטימה.
ייתכן שדמותו של ארנהיים התבססה על ולטר רתנאו ותומאס מאן .
"האיש בלא תכונות" כרך 1 פורסם לראשונה בתרגום לאנגלית בשנת 1953 על ידי איתנה וילקינס וארנסט קייזר.
כרך 2 יצא לאחר מכן בשנת 1955, וכרך 3 – בשנת 1961. (לונדון: סקר וורבורג, 1953, 1954, 1960, מהדורות ראשונות, ניו יורק: קאוורד-מקאן בע"מ, מהדורות ראשונות בארצות הברית).
בשנת 1996 פרסם קנופף מהדורה חדשה בת שני כרכים (1,774 עמודים) בתרגום לאנגלית מאת סופי וילקינס וברטון פייק.
חלקים א' ו-ב' נמצאים בכרך הראשון, בעוד שחלק ג', עשרים פרקי הגלריה והפרקים הלא גמורים, נמצאים בכרך השני.
התרגום זכה לציון לשבח מיוחד עבור פרס התרגום של PEN.
האיש הקטן הוא ספר ילדים מאת אריך קסטנר אשר יצא לאור בשנת 1963.
הספר תורגם לעברית בשנת 1964 על ידי אלה אמיתן ויצא בהוצאת אחיאסף.
בשנת 2006 יצאה מהדורה מחודשת בתרגומו של מיכאל דק.
הספר מספר על מקסי פיכלשטיינר, ילד שגובהו הוא 5 סנטימטרים.
הוריו של מקסי היו אקרובטים צעירים מהכפר פיכלשטיין, שכל תושביו הם קטני קומה.
הוריו החליטו לעזוב את הכפר ולחפש את מזלם בעולם הגדול, וכך הגיעו לקרקס "שטילקה" של האדון חזיז ורעם שהתרשם מאוד מיכולתם וצירף אותם לקרקס, כאשר לאחר שנים בודדות נולד להם בנם, מקסי.
מקסי היה ככל הנראה הילד הקטן ביותר והיחיד בגובהו בעולם, אך הוריו ואנשי הקרקס כולו אהבו אותו, כי היה ילד טוב, חברותי ושובב.
במיוחד התחבר אליו ואל הוריו הקוסם יוקוס פון פוקוס.
כשהיה מקסי בן שש מתו הוריו והקוסם אימץ אותו.
מקסי לא יכול ללכת לבית ספר, כי בשל גובהו הילדים האחרים הציקו לו, וגם ללמוד בבית היה קשה לו כי הספרים גדולים ממנו, וכדי להפוך דף בספר עליו לרדת בסולם ושוב לעלות כדי לקרוא ממרחק סביר.
הקוסם קנה למענו ספרי לימוד קטנטנים, מודפסים בגודל של בול.