tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוסובר פרסם מאמרים בעיתונים: וילנער טאג, ליטערארישע בלעטער, דער טאג, הדואר, יידישע שפראך ופארווערטס.
ספרו "Arabic Elements in Palestinian Yiddish" העוסק באלמנטים ערביים (454 מילים כאלו) שהשתרבבו ליידיש הארצישראלית עד שנות ה-30 של המאה ה-20, מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו וראה אור בהוצאת ראובן מס בישראל, בשנת 1966.
הרב מרדכי לֵייב צוקרמן (ה' באדר ה'תרע"ב, 23 בפברואר 1912 – כ' בחשוון ה'תשס"ד, 15 בנובמבר 2003) היה רב ותלמיד חכם ליטאי-ישראלי, שלמד בישיבת ראדין ונמנה עם תלמידיו הקרובים של החפץ חיים בימיו האחרונים.
בתקופת השואה שהה בגטו קובנה, ולאחר המלחמה עלה לישראל, התיישב בשכונת גבעת שאול בירושלים, וכיהן יותר מיובל שנים כרב בית-הכנסת "פרושים".
חיבוריו העיקריים כוללים את "פתח השער", ביאור על "שערי תשובה" לרבנו יונה, ואת סדרת "לב מרדכי" שבה נאספו שיחותיו וחידושיו.
נולד בעיירה לביידז'ייב שבפלך מינסק, אז ב (כיום בבלארוס), לר' נחמיה ולשולא.
בצעירותו למד בישיבה קטנה "אור ישראל" שבלידא אצל הרב יעקב ניימן, ולאחר מכן בישיבה בסלונים אצל הרב שבתי יגל ובישיבת רמיילס שבווילנה אצל הרב שלמה היימן.
בשנת תרצ"ב (1932) הצטרף לישיבת ראדין, שם למד שמונה שנים, מהן כשנתיים וחצי עוד בחיי החפץ חיים, ונמנה עם תלמידיו הקרובים.
עם סגירת הישיבות בליטא בראשית מלחמת העולם השנייה, עבר לקלם, שם היה מתלמידיו המובהקים של הרב דניאל מובשוביץ.
לאחר כיבוש האזור בידי הצבא הנאצי נכלא בגטו קובנה, ושם עמד לימינו של רבה של העיר, הרב אברהם דוב כהנא שפירא ("הדבר אברהם"), סייע לפליטים ונטל חלק בקבורת חללי המגפות והטבח בגטו.
בהכוונת החזון איש השתקע בשכונת גבעת שאול בירושלים, וקבע את לימודו בבית־הכנסת "פרושים".
עם השנים הפך לדמות תורנית מרכזית בשכונה, וכיהן כרב בית־הכנסת במשך למעלה מיובל שנים, אף שלא נשא בתפקיד רשמי מטעם מוסד כלשהו.
קיים קשרי לימוד וחברותות עם המשגיחים יחזקאל לוינשטיין ושלמה וולבה, ובמשך עשרות שנים נהג לעלות מדי שבת לביתו של יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ("הרב מבריסק") לתפילת מנחה ושיחה בלימוד.
בשנת תשנ"ט (1999) ייסד את קרן "זיכרון מרדכי" – מפעל מלגות להכשרת רבנים ודיינים מקרב קהילת "פרושים".
הקרן פועלת מאז גם לאחר פטירתו, ומעניקה מלגות ללומדים מצטיינים בכוללים ובבתי־מדרש בירושלים.
בנוסף לפעילותו הציבורית, נודע הרב צוקרמן בגישתו המוסרית ובהנהגותיו האישיות.
דרשותיו שילבו עיון בלימוד עם דגש מוסרי, והוא הרבה לעסוק בביטחון ובהתחזקות עצמית.
תלמידיו סיפרו כי הקפיד על עצמאות גופנית ורוחנית, ואף סירב לקבל סיוע גופני כדי שלא להתרגל לתלות באחרים.
הרב צוקרמן נפטר בכ' בחשוון תשס"ד (15 בנובמבר 2003), בשבת פרשת וירא, בביתו שבירושלים.
מסע הלווייתו יצא מבית־הכנסת "פרושים" שבגבעת שאול, והשתתפו בו אלפי אנשים, בהם תלמידים, רבנים ודמויות ציבוריות בולטות.
לאחר פטירתו יצאו לאור שיחותיו וחידושיו בסדרת "לב מרדכי", וכן הביוגרפיה הדו־כרכית "יחיד ודורו" מאת ר' יוסף־חיים אוהב־ציון.
בשנת תש"פ נקרא רחוב בשכונת גבעת שאול על שמו, ובקהילת "פרושים" ממשיכה לפעול קרן המלגות "זיכרון מרדכי" שהקים.
פתח השער – פירוש על שערי תשובה לרבנו יונה; נדפס בעילום שם (תשמ"ה) ובהסכמת הרב אלעזר מנחם שך.
לב מרדכי – סדרת קבצים ובהם שיחות מוסר, חידושי אגדה והנהגות, שנערכה בידי תלמידיו ונדפסה לאחר פטירתו (תשס"ה ואילך).
נישא לחיה בריינא; בנם היחיד ר' יצחק זאב עוסק בחינוך ובהוראה תורנית.
מרדכי (מוטי) רובינשטיין (1936 – 26 באפריל 2020) היה איש עסקים ויזם ישראלי, בן הדור השני למשפחת רובינשטיין, ומייסד חברת הדיור המוגן "בית הזהב".
רובינשטיין נולד בשנת 1936. סבו, שעל שמו הוא נקרא, מרדכי רובינשטיין, היה סוחר ובעל בית חרושת בפולין שעלה לארץ ישראל ב-1924. אביו של מוטי, אהרן, הקים בשנת 1931 יחד עם אחיו אברהם רובינשטיין את חברת הבנייה המשפחתית "רובינשטיין ושות'".
אחיו של מוטי היו פרופ' אמנון רובינשטיין, שכיהן כשר וכחבר כנסת והיה חתן פרס ישראל, וגיורא רובינשטיין.
מצעירותו, הוכשר על ידי אביו למלא תפקידי ניהול בחברה המשפחתית.
בשנות ה-70 התגורר רובינשטיין בארצות הברית.
בשנת 1976, נחשד יחד עם אביו ואחיו גיורא בהעלמת מס ובהחזקת כספים והשקעות בחו"ל.
בשנת 1979 הצטרף למועצת המנהלים של חברת עסיס.
בשנת 1980 רכש עם אביו מניות בחברת ההשקעות "לנדקו", שהחזיקה במניות "עסיס", והשניים הפכו לבעלי עניין בחברה.
משפחת רובינשטיין רכשה את השליטה ב"לנדקו" בשנת 1971 והנפיקה אותה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בשנת 1978.
בראשית שנות ה-80 התגלע סכסוך עסקי חריף בין שני ענפי המשפחה.
כחלק מהסכסוך, פרש רובינשטיין בשנת 1982 מתפקידו בחברת הבנייה המשפחתית, "רובינשטיין בע"מ", אך הותיר בידיו את חלקו במניות החברה.
הוא פנה לדרך עסקית עצמאית והתמנה ליו"ר מועצת המנהלים של חברת ההשקעות "ישפרו", בשותפות עם קבוצת ריגר-פישמן.
שנה לאחר מכן, ב-1983, הקים עם בן דודו יואב רובינשטיין את חברת "גיל הזהב בע"מ", שהתמחתה בתחום הדיור המוגן.
הסכסוך המשפחתי הגיע לסיומו בחלוקת נכסים, במסגרתה ענף משפחתו של אברהם קיבל את עסקי הבנייה, בעוד ענף משפחתו של אהרן קיבל את חברת "לנדקו".
בשנת 1984, העביר מרדכי את מניותיו בחברת "רובינשטיין בע"מ" לידי דודו אברהם וילדיו, ובתמורה קיבל מניות נוספות ב"לנדקו", שהפכו אותו למחזיק בלמעלה מ-20% מהחברה.
ב-1985, באמצעות "לנדקו", רכש את חלקו של אביו במלון אסטוריה בתל אביב והעביר את ניהולו לרשת מלונות בזל, שהייתה גם היא בבעלות "לנדקו".
כעבור שנה, לאחר שהמלון צבר הפסדים, העמיד אותו רובינשטיין למכירה.
באותה שנה, פנה רובינשטיין למבקר המדינה בתלונה נגד אחיו אמנון, שכיהן אז כשר התקשורת, בטענה כי הוא ממשיך להיות מעורב בניהול החברה המשפחתית, למרות שהעביר רשמית את מניותיו לאשתו.
בעקבות הפסדים שצבר, חיסל רובינשטיין בין השנים 1986–1988 את מרבית השקעותיו בחברות "ישפרו" ו"לנדקו" והתפטר מחברותו בדירקטוריונים של "עסיס החזקות" ו"מן תעשיות".
בשנת 1989, החליט להתמקד בתחום הדיור המוגן וניסה לגייס הון באמצעות הנפקת חברת "בית הזהב" (לשעבר "גיל הזהב") בבורסה בתל אביב.
נכסה המרכזי של החברה היה פרויקט "בית גיל הזהב" בתל אביב, שכלל כ-300 יחידות דיור לקשישים וזכה להצלחה רבה.
לאחר ההנפקה, החזיק רובינשטיין, יחד עם שותפיו חיים בר-זיק ויצחק זאוברמן, ב-88% ממניות החברה.
ב-1991, לאחר שרכש את חלקו של בר-זיק בחברה, דורג רובינשטיין במקום ה-44 ברשימת עשירי ישראל, ושנה לאחר מכן הוערך הונו בכ-7.6 מיליון דולר.
בשנת 1997, אושרו לרובינשטיין הלוואות בתנאים מועדפים מחברה-בת של "בית הזהב".
באותה עת שימש בנו, גולן, כמשנה למנכ"ל.
בשנת 2006 חתמו הוא ובנו ארנון על הסכם הצבעה משותף עם קבוצת משקיעים בראשות יונל כהן, שרכשה 27% ממניות "בית הזהב".
ב-2009 העביר לילדיו גולן ומיה את מרבית מניותיו בחברה והותיר בידיו רק 1.25% מהמניות.
רובינשטיין היה נשוי לורדה, ואב לארנון, גולן ומיה.
בנו, גולן רובינשטיין, החל לעבוד לצידו בשנת 1998, וב-2002 החליף אותו כמנכ"ל החברה המשפחתית.
בנוסף לפעילותו העסקית, היה רובינשטיין אספן אומנות חובב וחבר בחבר הנאמנים של מוזיאון תל אביב לאמנות, וכן התנדב בהמשמר האזרחי.
רובינשטיין נפטר ב-26 באפריל 2020 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
מרדכי (מוטי) ראובן קרמר (נולד ב-2 בדצמבר 1954) הוא רופא ישראלי מומחה לרפואה פנימית, למחלות ריאה ולטיפול נמרץ נשימתי.; נחשב למייסד תחום השתלות ריאה בישראל.
במשך 28 שנים, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2025, ניהל את מכון הריאות בבית חולים בילינסון ואת מערך הריאות במרכז הרפואי רבין.
מרדכי קרמר נולד להורים ניצולי שואה מרומניה, שרידים ממחנה טרנסניסטריה.
הוריו עלו ארצה באוניית המעפילים "מקס נורדאו", שוכנו במחנה עתלית ומשם עברו לירושלים שם נולד בנם מרדכי.
למד בבית הספר "לדוגמה" לבנים, ובישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים.
בשנת 1972 החל את לימודי הרפואה במסגרת העתודה האקדמית, בבית הספר לרפואה של הדסה עין-כרם והאוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודי הרפואה בשנת 1979 עבר קורס קצינים, שירת בצה"ל כרופא צבאי בשנים 1980 עד 1985 והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בתקופה זו התגורר ביישוב מחולה שבבקעת הירדן ושימש גם כרופא היישוב.
בין השנים 1983 ו-1987 התמחה ברפואה פנימית במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים תחת ניהולו של פרופ' חיים הרשקו, ששימש אז כמנהל האגף לרפואה פנימית.
ב-1987 יצא לארצות הברית להתמחות של שנתיים ברפואת ריאות ובטיפול נמרץ נשימתי בבית החולים האוניברסיטאי הר סיני שבמיאמי, המסונף לאוניברסיטת פלורידה.
ב-1989 החל השתלמות מיוחדת נוספת בהשתלות ריאה ולב-ריאה, בבית החולים האוניברסיטאי סטנפורד שבפאלו אלטו, קליפורניה, וסיים אותה ב-1990.
עם סיום התמחויותיו בחו"ל שב לישראל והחל לעבוד כרופא בכיר במכון לרפואת ריאות בבית החולים הדסה עין-כרם בירושלים.
בעבודתו שם (1990–1997) חבר למנתח החזה והלב פרופ' יוסף (ג'ו) בורמן, ועמו ייסד את תחום השתלות הריאה בישראל.
בשנת 1992 היה שותף להשתלת הריאה הראשונה בישראל, שבוצעה בהדסה ירושלים על ידי פרופ' בורמן ופרופ' דב שמעון.
ב-1997 עבר ד"ר קרמר לבית החולים בילינסון שבמרכז הרפואי רבין בפתח תקווה, כדי לנהל את המכון למחלות ריאה ואלרגיה.
פרופ' קרמר קידם מגוון תחומים לטיפול במחלות ריאה שונות.
בין השאר פיתח שיטות לטיפול ביתר לחץ דם ריאתי.
בשנות עבודתו במכון הריאות בבילינסון קידם פרופ' קרמר את נושא הברונכוסקופיה הפולשנית ופיתח גישות מתקדמות בתחום זה:
טכניקות חדשניות לפתיחת דרכי אוויר חסומות, ביניהן החדרת תומכנים (סטנטים), טיפולים בלייזר, טיפולים בהקפאה (קריותרפיה) והקרנה תוך-סמפונית (ברכיתרפיה).
טכניקה חדשנית לסגירת פיסטולות באמצעות שסתומי אמפלצר, שיטה שפותחה על ידו והפכה לרווחת בעולם כולו.
ניווט ברונכוסקופי לאיתור נגעים זעירים בריאות ולשליפת גופים זרים שנשאפו לסמפונות.
פרופ' קרמר התמחה בהקטנת ריאות דרך ברונכוסקופיה לחולי אמפיזמה (נפחת) באמצעות שימוש בדבקים ביולוגיים, אדים חמים, סלילים ושסתומים.
במהלך השנים, ביצע למעלה מ-50 אלף ברונכוסקופיות מסוגים שונים, בכלל זה הכנסה של יותר מ-1,000 סטנטים לדרכי הנשימה.
כמנהל מכון הריאות בבילינסון, פרופ' קרמר אחראי על אבחון החולים הקשים ובדיקת התאמתם לתהליך השתלת ריאה, על הכנתם לקראת השתלה מבחינה פיזית ונפשית ועל ליווי שלהם ושל בני משפחותיהם לקראת הניתוח ולאחריו, מהלך הנמשך לרוב לאורך שנים.
הוא מספק מענה לבעיות רפואיות המתעוררות עקב הניתוח המורכב, נותן פתרונות תרופתיים חדשניים, הנדרשים לעיתים למניעת פגיעה באיברים אחרים עקב צריכת תרופות ממושכת, ומלווה את המושתלים בתקופות האשפוז.
בשנת 2001 פרסם פרופ' קרמר את ספרו "השתלות איברים" (הוצאת ידיעות אחרונות), ספר המיועד לציבור הרחב וסוקר את נושא ההשתלות בשפה שווה לכל נפש.
בשנת 2009 הוציא לאור ספר ילדים פרי עטו בשם "נשמה מחפשת חברים" (הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד), העוסק בחשיבות שבהצלת נפשות באמצעות תרומת איברים.
קרמר חבר במספר איגודים מקצועיים.
ביניהם, האיגוד הישראלי לרפואת ריאות, האיגוד האמריקאי למחלות ריאה (ACCP, ATS) והאיגוד הבין-לאומי להשתלות לב-ריאה (ISHLT).
הוא חבר מערכת בכתב-העת הבינלאומי "Internal Medicine Update".
בשנים 1995–1999 שימש כמזכיר כללי של החברה הישראלית לרפואת ריאות ובשנים 1999–2003, כנשיא של גוף זה.
בשנים 1996–2003 היה חבר מועצת המנהלים המכללה האמריקנית לרופאי חזה והחל מ-2004 הוא משמש חבר מועצה בכיר שם.
בשנים 2003–2007 היה הנציג הישראלי באיגוד האירופי לרפואת ריאות.
קידום המודעות למחלת סיליקוזיס פרופ' קרמר יזם ומוביל מאבק ציבורי למען עובדי ענף השיש הסובלים מפגיעה בריאותיהם.
הוא זיהה לראשונה את מחלת הסיליקוזיס, התוקפת את העובדים כתוצאה משאיפת חלקיקי אבק הסיליקה, ומנהל מסע כנגד תופעה מסכנת חיים זו במטרה להציל את הנפגעים העתידיים, שמצבם עלול להידרדר עד לצורך בהשתלת ריאות.
בעקבות מאבק זה נסגרו לאחרונה מפעלי "אבן קיסר" בישראל.
קידום השתלת אונת ריאה מהחי לנוכח המחסור הקבוע באיברים להשתלה, פועל פרופ' קרמר הן למען תרומת איברים בכלל, והן לקידום נושא המצוי עדיין בחיתוליו בישראל – ניתוח חדשני ומציל חיים של השתלת אונת ריאה מן החי.
העלאת המודעות למניעת מחלות ריאה בהרצאותיו ובהופעותיו בתקשורת, פרופ' קרמר פועל בהתמדה להגברת המודעות למניעת מחלות ריאה, במיוחד כאלה הקשורות בעישון, כמו אמפיזמה וסרטן הריאה.
ייזום והקמת עמותות בתחום מחלות הריאה פרופ' קרמר יזם את הקמת עמותת חו"ף לחולי פיברוזיס ריאתי, את הקמת העמותה לחולי LAM (לימפאנגיוליאומיומטוזיס) – מחלה נדירה הפוגעת בנשים צעירות; והוא בין היוזמים והשותפים להקמת העמותה ליתר לחץ דם ריאתי בישראל.
במשך 30 שנים ויותר העמיד פרופ' קרמר תלמידים רבים, שהפכו לרופאים בכירים ומנהלים כיום את מרבית מחלקות הריאה בבתי החולים בארץ.
במקביל לכך, הפך מכון הריאות בבית חולים בילינסון תחת ניהולו לאבן שואבת עבור סטודנטים ומתמחים מהארץ ומחו"ל.
בשנת 1992 מונה פרופ' קרמר למרצה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית – הדסה ירושלים, ב-1993 קיבל מינוי של מרצה בכיר, וב-1998 מונה כפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
משנת 2007 הוא מכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה בתל אביב.
פרופ' קרמר התגורר שנים רבות בירושלים, ונכון ל-2025 הוא מתגורר בכפר גנים שבפתח תקווה.
הוא נשוי לחסיה, אשת חינוך.
הם הורים לארבעה ילדים וסבים לנכדים.
קרמר פרסם למעלה מ-500 מאמרים מדעיים ורפואיים בכתבי עת בינלאומיים בתחום מחלות הריאה, וכן פרקים בספרים.
מחקריו עוסקים בעיקר בתחום השתלות ריאה, יתר לחץ דם ריאתי, סרטן הריאה וברונכוסקופיה.
לאורך השנים ביצע מאות ניסויים קליניים בכל תחומי רפואת הריאות.
פרס "יקיר הקהילה" מטעם ההסתדרות הרפואית לישראל הוענק לפרופ' קרמר בשנת 2018 כהוקרה על פועלו בתחום מחלות הריאה בישראל.
מגן הוקרה של החברה הישראלית להשתלות איברים הוענק לפרופ' קרמר בכנס ה-32 של החברה שנערך בשנת 2025. על המגן נכתב: "כהוקרה על תרומתך רבת השנים להקמת ופיתוח השתלות הריאה בישראל ועל היותך דוגמה ומופת למסירות למטופלים, בהערכה עמוקה על מצוינות, מנהיגות והשראה לדורות של רופאים".
השתלות איברים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001
נשמה מחפשת חברים, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2009
הוביל את הקמתה של נצרת עילית, היה ממייסדי יד ושם וחבר בוועדה למינוי שופטים לבית המשפט העליון הראשון.
שטנר נולד בסניאטין שבגליציה המזרחית, אז חלק מן הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
בצעירותו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", ובזמן לימודיו בגימנסיה הצטרף לתנועת "החלוץ" ועבר הכשרה בגרמניה.
הוא ביקר לראשונה בארץ ישראל ב-1924, וב-1925 עלה ארצה ונמנה עם מייסדי קיבוץ עין חרוד.
בשנת 1927 יצא בשליחות "ברית הנוער העברי" לגרמניה.
בשנת 1929 נבחר כציר לקונגרס הציוני מטעם "פועלי ציון".
שטנר הצטרף למפא"י זמן קצר לאחר הקמתה.
בנובמבר 1933 נשלח על ידי ההסתדרות לגרמניה הנאצית כדי לארגן את הכשרת "החלוץ" שם.
במשך עבודתו בא במגע עם בכירים במשטר הנאצי, בהם אדולף אייכמן.
ב-1938 יצא מטעם "עליית הנוער" לווינה, ועבר לאנגליה בעקבות האנשלוס באותה שנה.
באנגליה היה אחראי על ארגון המשרד הראשי של עליית הנוער.
במהלך 1941 שב לארץ, ובראשית שנות ה-40 כיהן כיו"ר מועצה אזורית גלבוע.
בדצמבר 1944 מונה לסגן לוועד הלאומי, וביולי 1945 הצטרף כחבר המזכירות הכללית של מגבית ההתגייסות ונבחר להנהלת הוועד הלאומי.
במסגרת תפקידיו עסק בנושאי תשתית, החדרת תוצרת הארץ, בטיפול באסירי היישוב העברי ועמד בראש אגודת "לאסירינו".
שטנר נאסר על ידי הבריטים במסגרת "השבת השחורה" (29 ביוני 1946), הובל למחנה המעצר בעתלית ולאחר יומיים נשלח לרפיח, שם היה עצור במשך שלושה שבועות ושימש כראש העצורים היהודים כלפי השלטונות הבריטים במקום.
עם פירוק המחנה נשלח למעצר עם הנהגת היישוב במחנה המעצר בלטרון, עד 5 בנובמבר 1946. בהמשך שימש כראש המחלקה הכלכלית בוועד הלאומי, והיה פעיל בהפעלת השירותים האזרחיים לקראת המדינה.
עם קום המדינה היה חבר מועצת המדינה הזמנית, וכיהן כחבר ועדת השירותים הציבוריים.
באפריל 1949 התמנה לנציג משרד האוצר בירושלים לענייני פיתוחה הכלכלי של העיר (רשות הפיתוח הממשלתית לעיר) (לאחר שעברו משרד הממשלה לירושלים, כונה התפקיד "הממונה על פיתוח ירושלים").
במסגרת זו עסק בנושאי תשתית בירושלים (מים, שיכונים, מקומות תעסוקה וכו').
עם הקמת הוועדה לבניית קריית הממשלה בירושלים בסתיו 1949, הועמד שטנר בראשה.
בסוף אותה שנה התמנה בנוסף למנהל בפועל של החברה הכלכלית לירושלים, תפקיד שבו כיהן עד 1952.
בדצמבר 1951 התמנה לתפקיד האפוטרופוס על נכסי נפקדים (שנקרא "מאגר הקרקעות בישראל"; מוסד זה הפך ברבות הימים ל"מינהל מקרקעי ישראל") וכיהן בתפקיד החל בראשית 1952. בחודש מאי 1952 התפטר מתפקיד הממונה על פיתוח ירושלים, אך הוסיף לפעול החברה הכלכלית לירושלים כיו"ר הנהלתה במשך שנים, עד מותו.
באוגוסט 1953 התמנה תחת זאת לתפקיד מנהל רשות הפיתוח.
שטנר היה הדמות המובילה בהקמתה של העיר נוף הגליל והיה מששת מייסדי יד ושם.
כמו כן, היה חבר בוועדה למינוי שופטים לבית המשפט העליון הראשון.
בסוף שנת 1955 עזב את תפקידיו אלה וייסד את תפקיד הממונה על החיסכון במשרד האוצר, במטרה להוביל מסע ממשלתי לעידוד החיסכון בארץ.
כיהן בתפקיד זה עד מותו.
ב-1962 היה מהוגי הרעיון להקמת החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
מרדכי שטנר נפטר בירושלים באפריל 1964, בגיל 60. נטמן בבית העלמין בהר המנוחות.
הותיר את אשתו, ילדיו ונכדים.
על שמו נבנה "מרכז שטנר" בגבעת שאול שבירושלים, ברחוב שגם הוא קרוי על שמו.
במלאת שנתיים למותו ראה אור ביוזמת המועצה הלאומית לחיסכון הספר "החיסכון בכלכלה הלאומית", שהוקדש לזכרו.
שטנר ורעייתו היו הורים לשתי בנות, שרה להב ורחל ציון, ושני בנים, דוד שטנר (מומחה לנושאי מים וגבולות והשתתף במשלחות להסכמי השלום של ישראל עם הרשות הפלסטינית, ירדן וסוריה) ושלמה שטנר (כלכלן ויזם, היה סגן הממונה על התקציבים באוצר והיזם והמתכנן של השינוי המבני בחברת דן).
קרוב נוסף שלו הוא הגאוגרף פרופ' יצחק שטנר.
יוסף רונן (עורך), החיסכון בכלכלה הלאומית: זכרון למרדכי שטנר: ירושלים: המדפיס הממשלתי, 1966.
מרדכי רוטנברג (נולד באפריל 1932, ו' בניסן ה'תרצ"ב) הוא סוציולוג ופסיכולוג ישראלי, יהודי יליד שלזיה (אז בגרמניה), פרופסור אמריטוס לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת ה'תשס"ט, עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ספריו של רוטנברג עוסקים במגוון רחב של נושאים בתחומי הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה והעבודה הסוציאלית.
מרבית ספריו פורסמו באנגלית, ותורגמו לעברית, לצרפתית וליפנית.
רוטנברג נולד בשנת 1932 לדוד ויטי ינטע (בת ר' צבי אלימלך ב"ר אליעזר גרוסר ממשפחת ר' צבי אלימלך מדינוב) בברסלאו שבשלזיה, גרמניה, בן למשפחה מצאצאי רבי יצחק מאיר אלתר (רוטנברג), מייסד חסידות גור.
עם עליית הנאצים לשלטון נעצר אביו, ובשנת 1939, לאחר ששוחרר עלתה המשפחה לארץ ישראל.
השתתף במלחמת העצמאות בקרב נוטרדאם בירושלים, והיה שותף לידוי בקבוק מולוטוב לעבר המשוריין שהוביל טור משוריינים של הלגיון הירדני למרגלות מנזר נוטרדם, שהביא לשריפת המשוריין, לעצירת הטור ולנסיגתו.
לאחר מכן השתתף בסלילת דרך בורמה ובפעולות נוספות.
בשנת 1950 החל לשרת כלוחם בנח"ל ושירת ביחידת קדם - 101
בשנים 1954 – 1956 למד עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
פעל כעובד סוציאלי במועצה האזורית עזתה וכקצין מבחן לנוער בירושלים.
במקביל למד סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית.
קיבל תואר שני בקרימינולוגיה ובעבודה סוציאלית באוניברסיטת ניו יורק.
עם חזרתו ארצה שימש כמפקח על מוסדות סגורים לנוער עבריין.
בשנים 1966 – 1969 למד רווחה חברתית ופסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת ברקלי.
עבודת הדוקטורט שלו נערכה בבתי כלא בארצות הברית, ועסקה בנושא "האחר המשמעותי – חשיבותו של האחר לדרך שבה תופש האדם את עצמו".
בשנת 1970 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, כמרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית, וכן במכון לקרימינולוגיה ובחוג לפסיכולוגיה.
בשנת 1980 מונה לפרופסור מן המניין.
מתחילת שנות השבעים פיתח רוטנברג את הרעיון של "פסיכולוגיה יהודית-דיאלוגית", שבמסגרתו בנה תורה פסיכולוגית חדשה מתוך רעיונות יהודיים.
בשנת 2005 יצא לאור לכבודו ספר יובל בשם החיים כמדרש - עיונים בפסיכולוגיה יהודית, ובו מאמרים מאת יורם בילו, יהודה ליבס, אדמיאל קוסמן, הרב עדין שטיינזלץ, שלמה גיורא שוהם, משה אידל, אלי ויזל ואחרים.
בשנת 2009 זכה בפרס ישראל בחקר העבודה הסוציאלית.
רוטנברג הקים וייסד מודל חשיבה יצירתי, פורץ דרך המשלב תוך השלכות מרחיקות לכת את נושא הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה והדת עם תחום הרווחה והעבודה הסוציאלית.
בעשרת ספריו, שתורגמו לשפות שונות, הוא מפתח מודל המשקף חשיבה שיטתית בעלת השלכות לעולם הטיפולי ולחברה כולה.
מרדכי רוטנברג נשוי לנעמי, אחות במקצועה.
הצעיר שבהם נהרג כחייל בשנת 1988. בנו הרב עמי רוטנברג שימש כראש כולל הלכה בישיבת מרכז הרב במשך תקופה.
נכדתו היא ד"ר תהלה הרץ.
בשנות השבעים, פיתח פרופ' מרדכי רוטנברג שיטה פסיכולוגית חסידית והחל ללמדה במוסדות אקדמאיים.
שיטה זו שימשה כבסיס ל'מודל הפסיכולוגיה היהודית' אותו פיתח יחד עם בתו ד"ר מיכל פכלר ותלמידו ד"ר ברוך כהנא.
בשנת 2006 הקימו השלושה את 'מכון רוטנברג לפסיכולוגיה יהודית', הקרוי על שם בעז בנו הצעיר של פרופ' רוטנברג.
קיום בסוד הצמצום – מודל התנהגותי לפי החסידות הקבלית, הוצאת מוסד ביאליק, 1990. זכה בפרס ירושלים למחשבת ישראל.
שבעים פנים לחיים – רה-ביוגרפיה מדרשית כפסיכותרפיה אישית, הוצאת מוסד ביאליק, 1994.
פרד"ס הנפש – הגשר הפסיכו-תירפויטי בין הרציונלי למיסטי, הוצאת אקדמון, 1995.
היֵצֶר – הפסיכולוגיה הקבלית של מיניות ויצירתיות, הוצאת שוקן, 1999.
ממקדש למדרש – פונד-מנטליזם פסיכולוגי והיהדות, הוצאת שוקן, 2001.
שכול והאגדה החיה: לא המעשה עיקר אלא המעשייה, הוצאת משכל, 2005.
על החיים והאלמוות – דימויי גן עדן כמעצבי התנהגות: נצרות, אסלאם, יהדות, הוצאת ראובן מס, 2008.
מבוא לפסיכולוגיה של הצמצום: תאוריה יהודית במדעי החברה, הוצאת ראובן מס, 2010.
החיים כמסע תנ"כי: סוד היצר והיצירה המדברית, משכל, 2012.
להציל את המונותאיזם: מבוא לגיור חברתי, ראובן מס, 2015.
(יחד עם ברוך כהנא) השטיבל והסטארט־אפ: שש שיחות על חסידות, פסיכולוגיה יהודית ואתגרי השעה, ידיעות ספרים, 2018.
ספר יובל לכבודו - מדרש בנפש: עיונים בפסיכולוגיה ויהדות לכבוד מרדכי רוטנברג.
עורכים: שחר ארזי, מיכל פכלר וברוך כהנא.
מועצה מדעית: משה אידל, אבשלום אליצור, הרווי גולדברג, יהודה ליבס, אביעזר רביצקי וזאב קליין.
הרב מרדכי רוקח (ה'תרס"א, 1901 – כ"ה בחשוון ה'תש"י, 17 בנובמבר 1949), היה הרב של בילגוריי שבפולין משנת ה'תרפ"ו (1926) עד פרוץ השואה ואביו של האדמו"ר הנוכחי מבעלז.
נולד בעיר בעלז לרבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות בעלז, ולחיה דבורה נכדת רבי מרדכי גולדמן מזוויהל.
בצעירותו למד מדי יום בחברותא עם אביו.
נישא ל-שבע רבינוביץ בתו של רבי משה אהרן בן רבי דוד שלמה מקוברין (בן רבי נח נפתלי מקוברין בעל "אמרות טהורות", בן ישראל יעקב, בן האדמו"ר ר' משה מקוברין) ונולדו לו ממנה שני ילדים.
בגיל 25 הוכתר לרב העיר בילגוריי.
הקים בעיר תלמוד תורה, וכן התנהג באדמו"רות, ניהל חצר חסידית וערך שולחנות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שלח את אשתו שהייתה בעלת אזרחות רוסית וילדיו אל בית הוריה שהתגוררו ברוסיה.
הוא עצמו נדד ממקום למקום ולבסוף הצטרף אל אחיו רבי אהרן רוקח האדמו"ר מבעלזא ששהה אז כפליט בפרמישלן.
הדרשה שנשא לפני שעזבו הוא ואחיו את הונגריה עוררה פולמוס מאוחר יותר.
בט' בשבט ה'תש"ד (1944) הגיע לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
סייע לאחיו בשיקום חסידות בעלזא.
אחרי שנודע לו שאשתו וילדיו נרצחו, נישא בי' ניסן תש"ז -31 במרץ 1947, למרים בת רבי צבי גליק (ילידת 1922, נפטרה אור לי"ט טבת ה'תשע"ז) ונכדת רבי יעקב יחזקיה גרינוולד.
בח' בשבט ה'תש"ח (1948) נולד להם בנם היחיד רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלזא הנוכחי.
ייסד את החדר החסידי הראשון בתל אביב, ברחוב אחד העם (המרכז של חסידות בעלזא באותם ימים), וכיהן כנשיא מוסדות החינוך של חסידות בעלזא בתל אביב ובירושלים.
בסוף שנת ה'תש"ט, בעודו במסע בקרב יהודים באירופה, הורע מצבו והוא חזר לישראל.
נפטר בכ"ה בחשוון ה'תש"י בגיל 49. בהלווייתו הספידו אחיו האדמו"ר מבעלז, ועל פי הוראת אחיו נקבר בבית הקברות בטבריה ליד כמה מתלמידי הבעל שם טוב.
על שמו נקראים רחובות "תכלת מרדכי" בקריית בעלז בירושלים ובבית שמש.
במהלך חייו חיבר חידושי תורה רבים, אך רובם אבדו בשואה.
מן החידושים שנותרו, יצאו לאור בהוראת בנו,האדמו"ר מבעלזא שליט"א סדרת ספרי "פרשת מרדכי" על תנ"ך, הלכה וחסידות.
הסדרה עדיין לא ראתה אור בשלמותה.
קטעים ממנה מתפרסמים מדי פעם בעלון השבועי "עלים לתרופה" של מכון אור הצפון.
הרב מרדכי שטרנברג (מכונה לפעמים רֶבּ מרדכי או רֶבּ מוטי) כ"ג באייר ה'תש"ח, 1 ביוני 1948, כפר פינס – י"ב בכסלו ה'תשפ"ג, 5 בדצמבר 2022, ירושלים) היה ראש ישיבת הר המור מאז הקמתה בשנת תשנ"ח עד פטירתו.
קודם לכן שימש ר"מ בישיבת מרכז הרב.
נולד בכפר פינס לרבקה ולרב משה שטרנברג, שהיה רב היישוב.
טרם הגיעו לגיל בר-מצווה נפטר אביו, ואימו עם ארבעת ילדיה עברו לגור בירושלים.
למד בישיבת נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים, שבה למד בחברותא כשנה וחצי עם ראש הישיבה הרב אליהו מישקובסקי, וקיבל ממנו את דרך הלימוד בסגנונו של הרב שמעון שקופ.
נשא את בתו של הרב משה לוין, רבה הראשי של נתניה, ובת דודתו של הרב זלמן מלמד.
בהמשך עבר בעקבות אחיו התאום, הרב עמיאל שטרנברג, לישיבת מרכז הרב, בשל ה"כלל-ישראליות" שלה (כהגדרתו), שם למד בעיקר אצל הרב מרדכי פרום ואצל הרב אברהם שפירא.
שימש כר"מ בישיבת ניר קריית ארבע יחד עם הרב מיכאל הרשקוביץ.
בגיל 25 מונה לר"מ בישיבת מרכז הרב על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק.
במהלך השנים לימד הרב שטרנברג את השכבה המבוגרת בישיבה והתאפיין בשיעורי גמרא מעמיקים.
רבנים רבים המשמשים כר"מים בישיבות למדו בין השאר אצלו, וכן מספר ראשי ישיבות, והוא נחשב כבעל השפעה בלימוד עיון בישיבות מהזרם הדתי לאומי.
בשנת תשמ"ח הוסמך לרבנות ולדיינות באופן רשמי על ידי ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל הרב אברהם שפירא.
בשנת תשנ"ח (1997), נמנה עם קבוצת הרבנים שפרשה מישיבת מרכז הרב והקימה את ישיבת הר המור אשר עמד בראשה לצד אחיו הרב עמיאל.
עד לפרישה לימד גם במכון מרחבים בירושלים.
הרב שטרנברג לימד גם בישיבות בית אל, אור עציון, עטרת ירושלים, קדומים, מעלה אליהו, עטרת נחמיה ובבית המדרש הקהילתי בגבעת שמואל.
תלמידים מישיבת שבי חברון היו באים לשמוע שיעורים מפיו בירושלים.
בכסלו ה'תשפ"ב (דצמבר 2021) פורסם כי חלה בסרטן הריאות.
נפטר ממחלתו ביום י"ב בכסלו ה'תשפ"ג (5 בדצמבר 2022) בגיל 74.
יסוד גישתו ללימוד התורה הוא חתירה להבנת דברי הגמרא והראשונים "מבלי לאלץ את הסוגיה, אלא להקשיב לה".
בדבריו שנתפרסמו בחוברת "לעסוק בדברי תורה" הדגיש את ההתרחקות מהנחות מוקדמות בגישה לסוגיה:
"היכולת להיפתח, לבוא כדף חלק, לרצות לשמוע – בלא כל סייג וללא שום מגבלות – היסוד לה הוא הענווה...".
על פי שיטתו, לרוב יש להעדיף שכל המפרשים הסכימו להגדרות הבסיסיות היסודיות, ונחלקו רק בניואנסים ופרטים.
חינך לכך שלימודים אקדמיים אינם תחליף לישיבה ולעולם הרוחני, אלא לימוד מקצוע, ואמר: "כל בחור מהישיבה שהולך לאקדמיה הוא בסדר גמור, לכתחילה!
הוא לומד מקצוע, ובאיזה עולם הוא חי?
הוא לא עזב את הישיבה".
הרב מרדכי היה מחברי ומקימי ארגון איחוד רבני תורת הארץ הטובה, גוף המאגד רבנים מזקני תלמידי הרצי"ה ממגוון ישיבות.
חתנו, הרב משה שחור הוא מראשי "צעירי תורת הארץ הטובה".
בשנתו האחרונה, כחבר בוועדת החינוך של איחוד הרבנים, שלח מכתב למנהלים ומנהלות בחמ"ד על הזהות הציונית-דתית, ובו הסיסמה: .
היה שותף בהקמה וחבר הוועד המנהל של עמותת אבוקת אור, המסייעת לבוגרים המתמודדים עם שילוב מוגבלויות הכולל עיוורון ופגיעה מוחית, ובכללם בנו הבכור שלומי.
השתתף במחאה נגד מצעד הלהט"ב בירושלים, ואמר, ביחס לשתיקת חלק מהרבנים בסוגיה זו, כי "מתוך אהבה גדולה לעם ישראל ולמדינת ישראל חייבת להופיע הזדעזעות גדולה".
מחה בפומבי נגד עלייה להר הבית, וציטט את דברי הראי"ה קוק: .
הרב התראיין בנושא מספר פעמים לתקשורת.
ביקר את התנהלותה הלקויה של מפלגת הבית היהודי בראשות נפתלי בנט בנושאי יהדות במדינה, בהתעלמותה מדעת תורה ותלמידי חכמים.
יום לפני הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, בהן התמודדו איילת שקד ונפתלי בנט (יחד עם בצלאל סמוטריץ' והרב רפי פרץ) ברשימת ימינה, פרסם כי לא יעלה על הדעת לתמוך בהם.
בשנת ה'תשע"ו (2016) קרא לפרק את הממשלה לאור התרקמות מתווה הכותל ונתינת לגיטימציה לרפורמים.
כמו כן פסק שעל כפיית חיילים לגלח את זקנם צריך ללכת לכלא.
קרא לחזק את הרבנות הראשית כ, וחתם על מכתב רבנים בו נאמר כי , וכי יכירו אך ורק בגיורים אשר עברו תחת ידה ואישורה של הרבנות הראשית והעומדים בראשה.
בשנת תשס"ב פנה אליו אדם שחיבר ספר על מסכת כתובות, וביקש ממנו הסכמה.
הרב מרדכי סירב ואמר: .
גם כשהנ"ל ביקש את הסכמתו על ספר נוסף שחיבר לאחר מכן, נהג כך, ואף שעודד את המחבר להוציא את הספר לאור, טען שהוא אישית לא שייך לדרגת הסכמות, וכי .
גולת הכותרת של יצירתו התורנית של הרב שטרנברג היא שיעוריו העיוניים בתלמוד, אשר חלקה נדפס במסגרת סדרת "עיונים משיעורי הרב מרדכי".
עד כה יצאו לאור במסגרת הסדרה מספר כרכים:
פרק שניים אוחזין, בתורת ה' חפצו – דרכי לימוד (תשס"ט)
מסכת בבא בתרא, תורתי בקרבם (תשע"א)
מסכת שבת, דרכי לימוד (תשע"ב)
מסכת כתובות, עם שיעורים באמונה (תשע"ג)
תורת המועדים, חנוכה ופורים (תשפ"ג)
הסדרה יוצאת לאור על ידי בית המדרש הקהילתי בגבעת שמואל.
העורך הראשי הוא הרב דוד טורנר.
בשנת ה'תשפ"ד יצא לאור על-ידי הוצאת חוסן ישועות ספר ראשון במסגרת סדרת ספרים עתידית על מועדי השנה.
הסדרה נקראת "שיעורי הרב מרדכי" והספר עוסק בחג הפסח.
לעסוק בדברי תורה – הגישה לתורה ודרכי לימודה, תשס"א
תורתך אהבתי – בענייני מצוות תלמוד תורה, תשע"ג
בית נאמן בישראל – יסודות קשר הנישואין והדרכים לבנייתו, תשע"ה
כי הם חיינו: למהותה של תורה ודרכי קניינה – גבעת שמואל, תשע"ה
יתמך דברי ליבך – שיחות חיזוק בזמן התמודדות, תשע"ה
באמונתו יחיה – שיחות הדרכה לחיים של אמונה, תשע"ו
להרים את הדגל – על לימוד הגמרא בדורנו, תשע"ו
שיעורים לחנוכה – בסוגיות במסכת שבת העוסקות במצוות החג; נדפסה 3 פעמים – תשס"ו, תשע"א ותשפ"ג
התום והיושר – שיחות בענייני חינוך
תמימי דרך - שיעורים בנתיב התורה למהר"ל, תשפ"ה
הרב אריאל אדרי – ר"מ בישיבת הר המור, אב בית דין רבני בבאר שבע ורב שכונת הר חומה בירושלים
הרב ישראל וינגוט – חתנו, ראש בית המדרש לבוגרי צבא של מכינת "עצם" בנווה.
הרב דני איזק – ראש ישיבת בית אורות
הרב משה בלייכר – מייסד ישיבת שבי חברון
הרב יאיר גזבר – ראש ישיבת ירושלים לצעירים ור"מ בישיבת מרכז הרב
הרב דוד ג'יאמי – ר"מ בישיבת הר המור ונשיא הישיבה התורנית בית שאן
הרב חיים גנץ – ראש ישיבת מעלה אליהו שבתל אביב
הרב ישעיהו דורון – ראש ישיבת לנתיבות ישראל ב בירושלים
הרב פנחס הדר – ר"מ בישיבת אורות אשקלון.
בשנת תשע"ט יצא בעריכתו הספר 'שיעורי הרב מרדכי' על מסכת בבא קמא
הרב יוסף הורוביץ – ר"מ בישיבת הר המור ובישיבת מצפה רמון
הרב מאיר הילביץ – רב היישוב ברוכין בשומרון ור"מ בישיבת מעלה אליהו
הרב איתי הלוי – רב היישוב מגרון ור"מ בישיבה לבוגרי צבא בעלי
הרב מיכה הלוי – רב העיר פתח תקווה וראש ישיבת עטרת נחמיה בתל אביב
הרב מרדכי הס – רב המושב נווה שבחבל שלום וראש הכולל במקום
הרב דוד טורנר – ר"מ בישיבת מעלה אליהו תל אביב, בישיבה הגבוהה באיתמר, הכולל בגבעת שמואל ועוד.
עורך ספרי 'עיונים משיעורי הרב מרדכי', על פי שיעורי הרב שטרנברג
הרב משה יונגשטיין – ראש ישיבת דגל ירושלים
הרב חגי לונדין – ראש ישיבת ההסדר חולון ור"מ בישיבת ההסדר שדרות ובמכון מאיר
הרב יורם מושקוביץ – ר"מ בישיבות מרכז הרב ומעלה אליהו
הרב דניאל מילר – לשעבר ראש ישיבת עטרת נחמיה וכיום ר"מ בישיבת שבי חברון ובישיבת איילת השחר
הרב מנחם מנדל נוביק – רב היישוב משכיות
הרב נעם סמט – ראש ישיבת שיח יצחק
הרב אוהד קרקובר – רב היישוב כוכב השחר וראש הישיבה הגבוהה במקום
הרב יעקב ידיד – ראש ישיבת ההסדר כרמיאל
הרב אוהד תירוש – ראש הישיבה לבוגרי צבא 'בני דוד' בעלי ומקים מדרשת הרובע
הרב יאיר פינקלשטיין ר"מ בישיבת אור עציון
מרדכי רכטמן (16 במאי 1926 – 27 במאי 2023) היה מוזיקאי, נגן בסון, מעבד, מנצח ומורה למוזיקה ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
מרדכי רכטמן נולד בשנת 1926 בעיר וופרטל שבגרמניה.
בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עזבה משפחתו את גרמניה וב-1934 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
היה תלמידם של לאון שולץ (נגן בסון מהתזמורת הארצישראלית, כיום התזמורת הפילהרמונית הישראלית) ושל סול שונבאך (נגן בסון ראשון בפילהרמונית של פילדלפיה).
בשנת 1941 החל לנגן בבסון בתזמורת האופרה הארצישראלית בגיל 15, ותוך זמן קצר התמנה לתפקיד נגן הבסון הראשי של התזמורת.
בין השנים 1946–1991 ניגן כנגן הבסון הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנים אלה ניצח על תזמורות רבות ובהן התזמורת הפלהרמונית הישראלית.
ב-1963 ייסד את חמישיית כלי הנשיפה הישראלית, וב-1976 ייסד את "אנסמבל נשפני הפלהרמונית".
בין השנים 1985–1991 כיהן כמנהל המוזיקלי והמנצח של "אנסמבל נשפני התזמורת הקאמרית הישראלית".
ניצח על תזמורות בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד בבוסטון, בקונסרבטריון למוזיקה של ז'נבה ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק, וכן באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
בשנים 1969–2002 כיהן כפרופסור בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1977–1978 לימד כפרופסור אורח בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 2004 זכה רכטמן בפרס חבר הנאמנים במסגרת פרסי משרד החינוך על תרומתו המיוחדת לחיי המוזיקה בישראל.
רכטמן עיבד למעלה מ-150 עיבודים ליצירות רבות מבין יצירות העוגב של באך, ויצירות של מוצרט, היידן, בטהובן ורבים אחרים לכלי נשיפה וכלי מיתר בהרכבים שונים.
מכלי סולו ועד תשעה כלי מיתר.
רכטמן ניצח על מרבית התזמורות בארץ, ביניהן: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה ועל עוד הרכבים שונים נוספים.
מרדכי רכטמן היה בעל תואר אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות.
בין הישגיו: תיקו 4:4 עם שמואל רשבסקי.
במשך שנים רבות שיחק בליגה ב' לשחמט, בקבוצת אס"א ת"א.
את משחקו האחרון שיחק בשבת 20.5.2023, שבוע לפני מותו.
ב-8 באפריל 2016 נערך בהיכל התרבות ראשון לציון קונצרט מחווה לכבוד יום הולדתו ה-90 של מרדכי רכטמן.
בין הנוכחים בקהל היו ראש העירייה דאז דב צור והמנצח זובין מהטה (שגם בירך אותו).
חלק מנגני התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ביצעו במהלך הקונצרט יצירות מאת באך ובטהובן בעיבודיו של רכטמן.
רכטמן היה אב לבת ובן.
בנו הוא הפסנתרן והמלחין אילן רכטמן.
רכטמן נפטר ב-27 במאי 2023 בתל אביב.
מרדכי שטריגלֶר (בכתיב יידי: שטריגלער) (1921–1998) היה משורר יידיש, סופר, עיתונאי ועורך.
שטריגלר נולד בשנת 1921 בעיר זאמושץ' שבפולין.
למד לימוד דתי והמשיך את לימודיו, החל משנתו העשירית, בישיבה בליטא.
כבר בעת שהיה בן 16 הוסמך לרבנות.
בשנת 1937 השתקע בעיר ורשה, והתכונן לחיי יצירה וכתיבה.
עם הכיבוש הנאצי נכשל שטריגלר בניסיונו לברוח מפולין לרוסיה, נכלא במחנות ריכוז והשמדה ושרד את כולם.
הוא גויס לעבודת כפייה במפעלי ייצור תחמושת, של מפעלי האסאג - הוא מחנה העבודה סקרז'יסקו-קמיינה ונדד עם המפעל ממחנה עבודה למחנה עבודה.
בין המחנות ששרד היה מחנה מיידנק, בקיץ 1944 הגיע למחנה בוכנוואלד, ושרד בו עד חודש אפריל 1945, עם שחרור המחנה בידי הצבא האמריקאי.
מרדכי שטריגלר היה מקורב מאוד לקבוצת הניצולים שהקימה לימים את הקיבוץ ע"ש קדושי בוכנוואלד, קיבוץ נצר סרני.
הוא היה מנהיג תרבותי, ספרותי ורוחני, שלא נשבר במחנות הנאצים, ותרם רבות לשרידת יהודים רבים שהיו במחיצתו.
הוא לא עלה לארץ ישראל, אלא בחר בחיים של כתיבה אינטנסיבית להנצחת יהדות פולין שנשמדה, ולהנצחת ההשמדה.
בשנת 1946 השתקע בפריז, בירת צרפת, תוך כתיבה אינטנסיבית ביותר של ספרי תיעוד, רומנים, שירים ומאמרים.
בשנת 1953 עקר לארצות הברית והשתקע בעיר ניו יורק, בה התגורר עד למותו בשנת 1998. בשנות ה-60' היה העורך של 'היידישער קעמפער', ומשנת 1987 ועד מותו בשנת 1998 היה עורך עיתון היידיש המוביל בארצות הברית, "פארווערטס".
שטריגלר פרסם בעיתונות היידיש אלפי מאמרים.
דברים משל מרדכי שטריגלר התפרסמו גם בישראל, בעברית, בעיקר בעיתונות.
בין העיתונים שבהם נדפסו מאמריו: "דבר", "מאזנים", "בטרם", "הפועל הצעיר", "פנים אל פנים" ועיתונים נוספים.
בשנת 1978 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית ב-2008.
בבית הספרים הלאומי בירושלים אצורים ורשומים קרוב לחמישה עשר מספריו של מרדכי שטריגלר.
שירה, סיפורת, ודברי מסה ופולמוס.
נרות שאוכלו (תרגם: בנימין טנא), תל אביב: עם עובד, תש"ח-1948.
מרדכי ריצ'לר, CC (Mordecai Richler; 27 בינואר 1931 – 3 ביולי 2001) היה סופר ותסריטאי יהודי-קנדי, מחבר הרומן "חניכותו של דודי קרביץ" וספרים נוספים שעלילתם מתרחשת על רקע חיי הקהילה היהודית במונטריאול.
על עבודתו הספרותית זכה לפרס המושל הכללי של קנדה.
ריצ'לר נולד במונטריאול שבקנדה, להורים יהודים.
אביו, אייזק מוזס ריצ'לר היה בעל מגרש גרוטאות ואמו, לילי הייתה בתו של הרב יהודה יודל רוזנברג.
הוא גדל בשכונת מייל אנד, שכונה יהודית בעיר, אותה תיאר לאחר מכן בספריו, מנציח את החיים היהודיים בשכונה שממזרח לפארק מאונט רויאל בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
למד אנגלית בקולג' סיר ג'ורג' ויליאמס (כיום אוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול), אך לא השלים את לימודיו.
לאחר חזרה לתקופה קצרה לקנדה ב-1952, בה עבד בשירות השידור הקנדי (CBC) עבר ב-1954 להתגורר בלונדון.
רק בשנת 1972 חזר למונטריאול עיר הולדתו.
ריצ'לר היה נשוי לקתרין, קנדית-צרפתייה.
לזוג חמישה ילדים, שחלקם עוסקים בכתיבה ספרותית או עיתונאית.
פרסומו הרב של ריצ'לר נבע בעיקר מהרומן הרביעי שפרסם, רב המכר "חניכותו של דודי קרביץ" שיצא לאור ב-1959. הספר מספר על נער יהודי יליד מונטריאול ועל דרכו הבלתי מוסרית וחסרת המעצורים להתעשר.
ב-1974 יצא לאקרנים הסרט "המרוץ לצמרת של דודי קרביץ" בכיכובו של ריצ'רד דרייפוס שהתבסס על הספר.
כתב גם סיפורים קצרים ומאמרים עיתונאיים (בין היתר בניו יורקר), בהם נקט לשון חריפה ועמדות לעומתיות.
כתב את סדרת ספרי הילדים "Jacob Two-Two", שעובדה לסדרת האנימציה "קובי קובי".
חניכותו של דודי קרביץ (1959), תרגם אהרן אמיר, הוצאת עם עובד, 1976.
הפרש מסנט אורביין (1971), תרגם אהרן אמיר, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1980.
יהושע אז ועכשיו (1980), תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת זמורה-ביתן, 1987.
סולומון גורסקי היה כאן (1989), תרגם משה זינגר, הוצאת זמורה-ביתן, 1994.
הסיפור על-פי בארני (1997) - עובד בשנת 2010 לסרט בבימויו של ריצ'רד לואיס ובכיכובו של פול ג'יאמטי.
מרדכי שוורץ (שורץ) (16 בדצמבר 1913, י"ז בכסלו ה'תרע"ד – 16 באוגוסט 1938, י"ט באב ה'תרצ"ח) היה שוטר יהודי במשטרת המנדט אשר בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט רצח שוטר ערבי, כנקמה על רצח חבריו היהודים על ידי פורעים ערבים יומיים קודם לכן.
נידון למוות והוצא להורג על ידי הבריטים בגיל 23.
מרדכי שוורץ (Schwarcz) נולד בשנת 1913 בעיר קומרום , שבחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, אחר כך צ'כוסלובקיה וכיום בדרום-מערב סלובקיה.
בן למשפחה אורתודוקסית מרובת ילדים.
אביו יעקב (יֶנו) היה חוואי (כמו יהודים רבים באזור זה), ובמשפחתו דיברו רק הונגרית וגרמנית.
שוורץ למד בעיר ברטיסלאבה, ובעת לימודיו הצטרף לקיבוץ הכשרה.
לאחר מכן למד בשירני, ועם תום לימודיו עבד זמן-מה בעסק המשפחתי.
בשנת 1933, כשהיה בן 19, עלה שוורץ לארץ ישראל, למגינת לבם של הוריו.
בארץ התיישב בבני ברק ועבד שם במשק הפועלות של "הפועל המזרחי".
במקום עבודתו הכיר את חנה פינקלשטיין, עולה חדשה מגלובוקי שבפולין, בתו של אליעזר פינקלשטיין, רב ושוחט העיירה.
לאחר מכן הצטרף ל"הסתדרות הכללית" ועבד כפועל בפרדסים ובבניין.
בשנת 1935 הצטרף לארגון "ההגנה".
בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 נענה שוורץ לקריאת מנהיגי היישוב והתגייס בינואר 1937 למשטרת המנדט.
הוא שירת בתחילה בחיפה, ולאחר מכן ביקש העברה, כי התכוון להנשא לארוסתו.
הקק"ל אישרה לו גם חלקת אדמה בחדרה, להקים שם את ביתו לאחר נישואיו.
ב-31 באוגוסט 1937 הועבר לשרת במחנה הנופש של הנציב העליון, ארתור ווקופ, בעתלית יחד עם שוטר ערבי בשם מוסטפא חורי.
הימים ימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, והשוטר הערבי הקניט אותו והביע באוזניו שמחה על מקרי הרצח של יהודים בידי ערבים.
ב-30 באוגוסט 1937 רצחה כנופיה ערבית את ו מכרכור, חבריו של שוורץ, שיצאו לבדוק מכון-מים ליד היישוב.
שוורץ למד על כך יומיים לאחר מכן, ב-2 בספטמבר 1937, כשיצא לעתלית להחליף שם ספרים.
שוורץ היה המום מן הידיעות, וכששב לאוהל שבתחומי מחנה הנופש שעליו שמרו, ירה בשוטר הערבי בשנתו והרגו.
ב-16 בנובמבר 1937 החליט שופט חוקר להעמיד את שוורץ לדין באשמת רצח בכוונה תחילה.
משפטו החל בחיפה ב-19 בינואר 1938, ובדין ישב זקן השופטים המנדטוריים, השופט הארי הרברט טראסטד, כדן יחיד.
לשוורץ סייע עורך הדין אהרן חטר-ישי.
שוורץ הכחיש את המעשה, אך הוּכח כי הכדורים נורו מרובהו.
ב-29 בינואר 1938 הרשיע השופט טראסטד את שוורץ ברצח ודן אותו למוות.
שוורץ הועבר לכלא עכו כשהוא לבוש במדי אסיר אדומים, כנהוג לגבי נידונים למוות בתקופת המנדט.
שם חלק את תאו עם יצחק חנקין.
עורכי הדין חוטר-ישי, יווני-נוצרי בשם אבקריוס ביי (מטעם המוסדות), מרדכי עליאש וקייזרמן (מטעם המשפחה) הגישו ערעור על פסק הדין לבית המשפט העליון המנדטורי בירושלים.
הערעור החל להישמע ב-28 בפברואר 1938 בפני שלושה שופטים - שני אנגלים: קופלנד וגרין והיהודי גד פרומקין.
ב-1 באפריל 1938 נדחה הערעור, כאשר פרומקין, בדעת מיעוט, זיכה את הנאשם מרצח בכוונה תחילה.
בעקבות דחיית הערעור נפגשו שנים מאחיו של שוורץ יחד עם הרב הראשי של וינה בלונדון עם שר המושבות הבריטי.
נציגי המשפחה נפגשו עם מדינאי צ'כי, שנשא בתפקיד בכיר בצלב האדום הבינלאומי והעלו בפניו את עניין שוורץ.
בארצות הברית יצאו 11 איגודים יהודים ונוצרים, בהם אגודת הרבנים החרדים באמריקה, אגודת ישראל, תנועת המזרחי, ההסתדרות הציונית החדשה מיסודה של התנועה הרוויזיוניסטית וההתאחדות האמריקאית-נוצרית למען ארץ ישראל, בקריאה לשר המושבות הבריטי לחון את שוורץ, אך קריאתם לא נענתה.
הנהלת הסוכנות והמרכז העולמי של ה"מזרחי" ארגנו עצומה, שעליה חתמו למעלה 70,000 מאנשי היישוב.
העצומה דרשה לחון את שוורץ ונשלחה לנציב העליון.
אפילו משה שרתוק, אז מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שיזם את גיוס היהודים למשטרה הבריטית, פנה ב-28 ביולי במכתב אישי לנציב העליון וביקש חנינה לשוורץ.
הנציב העליון החדש, סיר הרולד מקמייקל (שנחשב עוין לתנועה הציונית), סירב.
ערעור נוסף שהגיש שוורץ למועצת המלך נדחה בראשית אוגוסט 1938 הערעור מטעמים פורמליים, והנציב העליון אישר את גזר דין המוות.
מספר ימים לפני ביצוע גזר הדין, החליט שוורץ להודות בביצוע הרצח ומסר את הודאתו בפני הרב יהושע קניאל מחיפה, שבא לשם כך לבקרו.
הרב נסע מיד לירושלים והעביר את ההודאה, בניסיון להציל את חייו של שוורץ, לרב הראשי לארץ-ישראל, יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
הרב הרצוג העביר את ההודאה למזכירות הממשלה שפנתה לנציב העליון, שעיין שוב בתיק וזימן את המועצה להתייעצות.
בסוף יולי 1938 טען הנציב בהודעתו לרב הרצוג שאין בכוחו לשנות את גזר הדין.
יום לפני המועד שנקבע להוצאתו להורג, ב-15 באוגוסט, ביקרו את שוורץ בכלא עכו ארוסתו וחבריו.
שוורץ שוחח עמם בשלווה ומתוך השלמה עם העונש שנגזר עליו.
בפגישה נכח כתב העיתון "דבר", ושוורץ אמר לו כי הוא הולך למות בגלל שגיאתו הפרטית ופונה בבקשה לכל המפלגות לא לנצל את מותו לצרכים פוליטיים ולא לעשותו "קדוש" כפי שנעשה לשלמה בן-יוסף.
בלילה האחרון שלו ביקש שיצחק חנקין יבוא לתאו וממנו ביקש שיספר לו בדיחות.
מרדכי שוורץ הוצא להורג בתלייה ב-16 באוגוסט 1938 ב-8 בבוקר, לאחר שערך וידוי בפני הרב קניאל.
הוא נקבר בבית העלמין חוף הכרמל (בית העלמין הישן) בחיפה.
לאחר הוצאתו להורג התפרסם בעיתון "דבר" מכתב שכתב מרדכי שוורץ למערכת העיתון, יום לפני תלייתו, ב-15 באוגוסט 1938. את מכתבו מסר למפקד הכלא, שהעבירו לשלטונות המנדט בירושלים, אשר אישרו את שיגורו לעיתון.
עם זאת, לפני מותו כתב שוורץ:
מרדכי שוורץ לא נמנה בדרך-כלל עם עולי הגרדום: הוא רצח כעניין אישי, ולא כנציג של מחתרת הפועֵל בשליחותה ("ההגנה" התנערה ממנו לחלוטין, גם בזמן המשפט וגם אחרי התלייה, ועד היום, מעולם לא ראתה במעשהו מעשה שלה).
גם במשפטו לא ניסה שוורץ להציג את הרצח כפעולה לאומית או כפעולה של ארגון "ההגנה", אלא טען שמדובר בתאונה (בית-המשפט קבע שהרצח היה תוצאה של נקמה), זאת בניגוד לעולי הגרדום, אשר פעלו בשליחות ארגוניהם, מעולם לא התכחשו למעשיהם, ואף הפכו את אולם המשפט עצמו לזירת מאבק מדיני.
שוורץ נשפט (מרצונו) בבית המשפט לפשעים חמורים (ולא בבית דין צבאי) כרוצח פלילי רגיל (הוא קיווה שכך יוכל לזכות להקלה בעונש).
הסופרת וחוקרת היישוב, רות בקי-קולודני, הזכירה את שוורץ בספרה "להתחיל מבראשית".
תמונתו נמצאת כיום במוזיאון אסירי המחתרות - עכו, ובמוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
מרדכי רוֹט (15 במאי 1902 – 16 בספטמבר 1986) היה זמר טנור ישראלי, שפעל בארץ מ-1935 ושר בעיקר משירי ארץ ישראל ושירים עממיים.
מרדכי רוט נולד ב-1902 בעיירה בּוּכנדאם (Buchendamm) שבלוסאטיה תחתית, ממלכת פרוסיה, גרמניה (כיום בוצ'ינה (Buczyna) בפולין).
למד ב"חדר" ובגימנסיה בלֶמבֶּרג בירת גליציה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטה המשפחה לקרפטים, על גבול הונגריה, ולבסוף התיישבו בבודפשט, שם למד בבית ספר ערב.
כששבו הוריו ללמברג, נסע רוט לווינה ללמוד בבית ספר למסחר, וב-1917 שב גם הוא ללמברג.
שם למד באקדמיה למסחר והצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
ב-1920, לאחר שסיים את לימודיו, עלה לארץ ישראל כחלוץ, עבד בסלילת כבישים ובייבוש ביצות, היה מדריך וחבר הנהגת התנועה, וממייסדי בית אלפא וקיבוץ השומר הצעיר ב'.
לרוט היה קול ערב והוא ביקש ללמוד זמרה, וב-1930 נסע ללמוד בברלין.
הוא למד שנתיים בסמינריון להשכלה מוזיקלית לנוער (Jugend- und Volksmusik) מיסודו של פריץ יֶדֶה (Jöde) (1932–1933) ולמד אצל המורה הידוע לפיתוח קול אוסקר דניאל (שב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, פוטר ממשרתו בשל היותו יהודי).
בברלין הכיר את הפסנתרנית פלה טננבאום והם נישאו ב-1932. מאז הופיע באופן תמידי בלווי אשתו בקונצרטים של זמרה.
ב-1934 הקליט לראשונה שירים עבריים והיה מהראשונים שהפיצו את שירי המלחין דוד זהבי.
ב-1935 שב ארצה, ומעת שובו הופיע בזמרה במשך עשרות שנים ברחבי הארץ.
כמו כן ביצע החל באמצע שנות ה-30 משיריו ברדיו, החל ב"קול ירושלים" בתקופת המנדט.
ב-1941 ארגן רוט את האגודה המקצועית של "אמני הבמה העברית בארץ ישראל".
מרדכי רוט הִרבה להופיע במקומות שונים ברחבי הארץ מטעם מחלקת התרבות.
שירים מפורסמים המזוהים איתו כמבצע: "שיר הספנים" של יואל ולבה למילים של נתן אלתרמן, שהיה בזמנו להיט גדול, ו"למדבר שאנו" – לחן עממי למילים של אלכסנדר פן.
מרדכי רוט נפטר בספטמבר 1986, בגיל 84. נקבר בבית העלמין בהרצליה.
הותיר את אשתו, בנו ונכדים.
מרדכי רחמים (נולד בשנת 1946) הוא איש אבטחה ישראלי, שהתפרסם בסכלו את תקיפת מטוס אל על בציריך בשנת 1969.
מרדכי (מורדוך) רחמים נולד בכורדיסטן להוריו דוד ואסמר, אחיו נסים ואחותו אביגיל.
כשהיה בן חמש עלתה המשפחה לארץ ונשלחה למעברה בעמק חפר, בה התגוררו עד שעברו לשיכון ביישוב אליכין.
למד בבית ספר יסודי דתי ובתיכון בפנימיית מקוה ישראל.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1965. שכנו מהמושב, צדוק אהרן, שהיה מפקד צוות בסיירת מטכ"ל דאג שיגיע ליחידה, עליה פיקד אז דב תמרי.
הוא עבר טירונות צנחנים, ולאחר מכן עבר תחת פיקודו של דני יתום מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
במהלך שירותו הסדיר לחם רחמים במלחמת ששת הימים.
כשנה לאחר מלחמת ששת הימים החלו ארגוני המחבלים הפלסטיניים בחטיפות מטוסים.
ב-23 ביולי 1968 נחטף מטוס אל על שהיה בדרכו מרומא לתל אביב בידי שלושה מחברי החזית העממית לשחרור פלסטין והונחת באלג'יריה.
בעקבות זאת הקים השב"כ מערך אבטחה למטוסים שכלל הצבת מאבטחים חמושים במטוסי אל על.
לאחר שחרורו מצה"ל נמנה רחמים עם ראשוני המאבטחים הללו ואומן בידי דייב בקרמן.
סיכול תקיפת מטוס אל על בציריך
ב-18 בפברואר 1969 ארבה חוליה בת ארבעה מחבלים למטוס בואינג 707 של חברת אל על, שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן.
באותה עת שהו במטוס 17 נוסעים ו-11 אנשי צוות.
המחבלים היו מצוידים ברובי AK-47 (קלשניקוב) וברימוני יד.
יריות המחבלים פגעו בתא הטייס ובגוף המטוס, וכתוצאה מכך נפצע קשה הטייס, יורם פרס, שמת מפצעיו לאחר חמישה שבועות.
מרדכי רחמים, שהיה מאבטח המטוס, רץ לתא הטייס, וירה לעבר התוקפים מחלון תא הטייס, ולאחר מכן יצא מהמטוס באמצעות מגלשת החירום שבדלת האחורית, המשיך בקרב יריות עם התוקפים.
הוא הרג את ראש החוליה, והמאבק הסתיים רק כשהגיעו למקום כוחות הביטחון השווייצרים.
בזכות פעולתו הנמרצת של רחמים ניצלו נוסעי המטוס, והוא הפך לגיבור לאומי בישראל.
העיתונים בישראל דיווחו בהרחבה על האירוע ושיבחו את תושייתו ואומץ לבו של רחמים.
האקדח ששימש את רחמים, ברטה בקוטר 0.22 אינץ', זכה לפופולריות רבה.
רחמים נעצר על ידי משטרת שווייץ, יחד עם חברי חוליית המחבלים.
בחקירתו הודה שהוא איש שירותי הביטחון של ישראל.
ישראל ניסתה לשכנע את שווייץ שלא להעמיד את רחמים לדין ולשם כך שלחה לשווייץ את היועץ המשפטי של משרד החוץ, תיאודור מירון, ואת המשנה לפרקליט המדינה, גבריאל בך.
ב-27 בנובמבר 1969, נפתח בווינטרטור שבשווייץ משפטם של רחמים ושלושת המחבלים.
רחמים הועמד לדין על רצח בנסיבות מקלות.
ב-23 בדצמבר 1969 הסתיים המשפט.
רחמים זוכה בדין, ושלושת המחבלים נידונו לשתים עשרה שנות מאסר.
לאחר כחודש במעצר שוחרר רחמים בערבות עד לתחילת משפטו, שב לישראל וזכה לקבלת פנים נלהבת בנמל התעופה לוד.
לאחר מכן מונה לשומר ראש של ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
השתתפות בפריצה למטוס סבנה החטוף בלוד
ב-8 במאי 1972, התבצע מבצע לשחרור מטוס "סבנה" שנחטף והונחת בנמל התעופה לוד, על פעולת הפריצה למטוס פיקד אהוד ברק והשתתפו בה גם דני יתום, עוזי דיין ובנימין נתניהו.
הרמטכ"ל דאז דוד אלעזר קבע שמרדכי רחמים יהיה הראשון שיפרוץ פנימה, כשמשימתו המיידית איתור מטעני חומרי הנפץ שעל המטוס.
רחמים מתגורר בכפר הנגיד, בוגר לימודי המזרח התיכון ומזרח אפריקה באוניברסיטת תל אביב.
נשוי לציפי, אב לארבעה: דוד, אלעד, עומר ואלונה.
בשנת 1972 הקים משרד פרטי לאבטחה וחקירות.
היה בעליה של חברת האבטחה "אפוד מגן" וחברת החקירות "הוק איי".
הוא עמד בראש "חברת מרדכי רחמים – ביטחון בינלאומי וחקירות", שסיפקה שירותי חקירות, ייעוץ ואבטחה לביטחון בינלאומי.
מרדכי שכטר (נולד ב-2 באוגוסט 1937) הוא מחלוצי המחקר הסביבתי בישראל ומחוקריו המובילים.
במהלך העשורים האחרונים הוא הכשיר מדענים רבים, ומחקריו תרמו לקידום היבטים כלכליים וחברתיים של איכות הסביבה.
שכטר הוא בעל תואר בוגר בהצטיינות יתרה בכלכלה חקלאית מאוניברסיטת יוסטון, טקסס, ובעל תואר דוקטור בכלכלה חקלאית מאוניברסיטת איווה, ארצות הברית.
הוא הדיקן המייסד של בית הספר לקיימות מייסודן של החברה לישראל, כימיקלים לישראל ובתי זיקוק לנפט, במרכז הבינתחומי הרצליה.
שימש בעבר בתפקיד רקטור אוניברסיטת חיפה ונשיא המכללה האקדמית תל-חי.
במהלך הפעילות האקדמית של פרופ' שכטר באוניברסיטת חיפה שימש בתפקידים אקדמיים מרכזיים ובהם: ראש החוג לכלכלה, ראש החוג לניהול משאבי טבע וסביבה, מייסד וראש המרכז לחקר משאבי טבע וסביבה וכן דיקן למחקר.
פרופ' שכטר מכהן כיום במספר תפקידים ציבוריים, בהם: יו"ר ועדת המחקרים - כלכלה, רשות המים; יו"ר פורום השכלה גבוהה, עמותת "בשער" - אקדמיה למען הקהילה; ועדת היגוי - המרכז למדיניות סביבתית, מכון ירושלים לחקר ישראל.
בעבר כיהן כיו"ר מליאת רשות הטבע והגנים; בוועד המנהל של החברה להגנת הטבע; בהנהלה ארצית של המועצה לישראל יפה; וכיו"ר דירקטוריון מוזיאוני חיפה.
הרב מרדכי שלמה ברמן (ר' שלומקע, ה'תר"ץ, 1930 – א' בטבת ה'תשס"ה, 13 בדצמבר 2004) היה ר"מ בישיבת פוניבז' ומחבר סדרת הספרים "אשר לשלמה".
נולד ברוסיה לרב יהודה יצחק ברמן ולרייזל לבית מרדכי שלמה מובשוביץ.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והיא התיישבה בתל אביב, שם כיהן אביו כרב שכונה והיה חבר לשכת הרבנות בעיר, ומלומדי ישיבת היכל התלמוד.
בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת אחי תמימים בתל אביב אצל הרב חיים שאול ברוק, והרב דוד פוברסקי.
בחורף תש"ד עבר הרב פוברסקי לכהן כראש ישיבה בישיבת פוניבז' ויחד עמו הביא את בנו הרב ברוך דב ותלמידו הרב מרדכי שלמה.
בהיותו בישיבה היה מקורב לרב מפוניבז', והוא היה מכין איתו ועם הרב ברוך דב פוברסקי את השיעור כללי.
כמו כן היה מקורב לרב שמואל רוזובסקי.
הוא נחשב לבחור המובחר בישיבה.
לאחר בואו של הרב שך לישיבת פוניבז', התקרב גם אליו, ולימים עירבו הרב שך בשליחויות ציבוריות והיה מתייעץ עמו.
לאחר שחלה, התבטא פעמים רבות שחסר לו את ר' שלמה שיעזור לו.
בנערותו היה מקורב לחזון איש וישן בביתו.
החזון איש חייבו מדי יום להגיד לו מחידושיו.
בהוראת החזון איש החל לכתוב ספר הלכה, אך לבסוף לא נשלמה מלאכתו.
הוא מובא מספר פעמים בספרי החזון איש בשמו, בניגוד להרגלו שלא להביא שמות אנשים חיים.
בהגיעו לגיל הנישואין המליץ עליו החזון איש בפני גיסו הרב יעקב ישראל קניבסקי "הסטייפלער", שלקחו כחתן לבתו אהובה.
החזון איש כתב לו מכתב ברכה ובו רשימת שבחים עליו הן בלימוד והן בחביבותו והנהגתו הטובה עם הבריות.
בהוראת החזון איש הוציא את ספרו הראשון לחתונה, ושמו ניתן לו על ידי הסטייפלער.
בגיל 24 התמנה לר"מ בישיבת פוניבז'.
מדי יום ראשון מסר שיעור בתל אביב, ביום רביעי בבית הכנסת "דברי שיר" ובליל שבת בבית הכנסת "אהבת חסד".
כמו כן היה נוסע פעם בחודש למסור שיעור ביסודות ובפתח תקווה.
הרב שך ייעדו להנהגה ציבורית, והוא מינהו לנהל את המאבק בפרשת האח והאחות.
הוא מונה על ידו להיות נציג הישיבות באגודת ישראל, לצד רבי פנחס מנחם אלתר ורבי יוחנן סופר.
בסוף שנות ה-70 חלה במחלת פרקינסון.
מצב בריאותו התדרדר עד שבשנת תשמ"ו (1986) הפסיק למסור שיעורים בישיבה.
היה נשוי לאהובה (לבית קנייבסקי).
אלישבע (נפטרה באייר ה'תשע"ה) - אשת הרב אליעזר כהנמן, נשיא ישיבת פוניבז'.
הרב אברהם ישעיהו (נפטר בי"ז בטבת ה'תשס"ג) - ראש ישיבת כנסת מאיר בראשון לציון.
דינה (נפטרה בט"ז בחשוון ה'תשס"ד) - אשת הרב אליעזר גינזבורג, משגיח בישיבת פוניבז', ונכדו של הרב יחזקאל לוינשטיין.
הרב חיים פרץ - ר"מ בישיבת פוניבז' וחתנו של הרב ברוך דב פוברסקי.
הרב משה - ר"מ בישיבת דרכי משה וחתנו של הרב שמחה קסלר.
הרב יצחק יהודה - מגיד שיעור.
הרב יוסף - ראש ישיבת דברי מרדכי, מחבר הספרים ברכת שי על הש"ס, וחתנו של הרב משה קופשיץ.
הרב חנוך (נפטר בב' בכסלו ה'תשפ"ה) - מחבר ספרי "חנוכת שלמה".
בתו - אשת הרב קלמן אדלר, מראשי ישיבת קהילות יעקב.
אחיו הוא הרב חיים ברמן - תלמיד חכם מפורסם המכונה 'המתמיד של פוניבז''.
חתנו של הרב יעקב גלינסקי.
דודו היה הרב אלימלך בר־שאול, רבה של רחובות.
סדרת אשר לשלמה - על מסכתות התלמוד
מרדכי רון (נובמבר 1923 – אפריל 1988) היה ניצב במשטרת ישראל.
רון (רובינשטיין) נולד בחיפה ולמד בבית הספר "נצח ישראל" ובבית הספר המקצועי שליד הטכניון.
היה פעיל ההגנה ובשנת 1940 עבר הכשרה של פלוגות הים והיה מדריך ימי באגודת יורדי ים זבולון.
בשנת 1941 התגייס לצי הבריטי ושירת בו שש שנים בים התיכון ובים סוף.
בעת שירותו באלכסנדריה גויס על ידי מפקד ההגנה במקום, גרשון ריטוב, לעסוק בהעברת נשק שנאסף במדבר המערבי, לאוניות ישראליות.
בשנת 1947 יצא לשליחות רכש באירופה מטעם ההגנה וכעבור שנה חזר לישראל והתגייס לחיל הים.
בשנת 1949 התגייס למשטרה והופקד על הקמת משמר החופים בכנרת ובנמל חיפה.
בשנת 1957 היה מפקד הימייה המשטרתית ומשמר החופים.
בשנת 1960 יצא לקורס קצינים בכירים במשטרה וללימודי ימאות והוסמך כחובל ראשון על ידי משרד התחבורה.
בתפקיד זה התקדם בשנות השישים לדרגת סגן ניצב.
בשנת 1969 מונה למפקד נפת חיפה שקיבלה אז אחריות על הנמל.
בהמשך הפכה הנפה למרחב ורון הועלה לדרגת ניצב משנה.
בשנת 1975 הועלה לדרגת תת-ניצב.
בסוף 1976 מונה למפקד מחוז הצפון ובתחילת 1977 הועלה לדרגת ניצב.
הוא כיהן בתפקיד כשנה וחצי.
רון נפטר בגיל 65 מהתקף לב ונקבר בחלקת השוטרים בבית העלמין הצבאי בחיפה.
מרדכי שלו (17 באוקטובר 1926 - 6 באוקטובר 2014) היה מסאי ומבקר ספרות ישראלי, מורה לספרות ואיש ספרות ומקרא.
מרדכי שלו נולד לצפורה ומאיר שלו (בסלבסקי) בירושלים, היה בוגר הגמנסיה העברית, ואף התגורר בה באחרית ימיו ועד פטירתו.
בגיל 17, בעת טיול במדבר יהודה של אגודת המשוטטים, החליק במפולת עפר ופגע בעליזה גורביץ', שהייתה אף היא בת 17, שהלכה בעקבותיו, וכך החלה ידידותם.
בשנת 1945 הצטרף ללח"י, והיה פעיל במערכת היומון ושידורי הרדיו של הארגון.
בעקבותיו הצטרפה גם עליזה ללח"י.
בהוראת לח"י עבר לתל אביב, ובעקבות געגועיו לעליזה עברה גם היא לתל אביב, והשניים התגוררו בחדר שכור ברחוב המלך ג'ורג'.
השניים נישאו בשלהי 1948, והתגרשו בהסכמה כעבור שנה.