tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפרעה מעוררת פעמים רבות התייחסות שלילית בקרב מטפלים, שמתארים לעיתים את המאובחנים כ"בלתי ניתנים לטיפול", "מניפולטיבים" או "תובעניים".
כינויים אלה עשויים להפוך לנבואה שמגשימה את עצמה, משום שיחס שלילי עלול להחריף התנהגויות של פגיעה עצמית בקרב המטופלים.
לאור זאת, מטפלים לעיתים מאשימים את הפונים בתוצאות לא טובות של הטיפול, ואף נרתעים מלקבל מטופלים אלה.
נטען כי בשל הסטיגמה הקיימת מצד המטפלים, זמינות הטיפול הרפואי עבור המאובחנים מוגבלת, והם מופנים אל מחוץ למערכות הטיפוליות תוך שימוש מגוון אמצעים.
ניתן להבין את הסטיגמה שנלווית לעיתים קרובות לאבחנה זו כנובעת מהתגובה השלילית המתעוררת במטפל כלפי המטופל (כמעין העברה נגדית), ולא בשל הסימפטומים והמאפיינים של המטופל.
תחושות שליליות אלה, שקורות באופן לא מודע, עשויות להביא לתגובות לא הולמות מצד המטפל, כמו חלוקה מופרזת של תרופות פסיכיאטריות או היעדר אמפתיה.
ישנם מאובחנים שמדווחים כי האבחנה "הפרעת אישיות גבולית" תורמת להם ומאפשרת להם לפתח מיומנויות התמודדות יעילות.
עם זאת, לנוכח הסטיגמה מצד מערכת בריאות הנפש ובקרב הציבור, אחרים מתארים שהאבחנה יוצרת אצלם חוויה מזיקה ומתייגת, המביאה לטיפול פוגעני וליחס שלילי מהחברה.
בקרב מאובחנים שחוו אלימות מתמשכת בילדות, היחס השלילי עשוי להוביל לחוויית רה־טראומטיזציה של ההתנהגות כלפיהם.
באופן ספציפי, נשים המאובחנות בהפרעה מבטאות הפנמת הסטיגמה החברתית בתפיסת העצמי שלהן, המתבטאת באיכות חיים נמוכה יותר, הערכה עצמית ויעילות עצמית נמוכים יותר, והחרפת הסימפטומים הפסיכיאטריים.
גישות פמיניסטיות טוענות כי ה'גבוליות', בדומה למונחים היסטוריים אחרים שיוחסו להתנהגות של נשים, כמו כישוף והיסטריה, מצהירה על פגם אישיותי המוטבע בפרט דרך הצגת התנהגותו כפתולוגית.
לדבריהן, הסימפטומים הם תגובה למיצובן של נשים בגבולות הסוציו־תרבותיים, והאבחנה משקפת את הניסיון לתאר אסטרטגיות הישרדות והתנגדות של נשים לדיכוי ולאלימות ממושכת, ומביאה לביטול כוחן או להקטנתו.
בכך האבחנה משמשת לתיוג ולדיכוי נשים שהתנהגותן סוטה מהנורמה, ולטשטוש ההקשר המגדרי שיצר התנהגויות אלה.
אף שתגובות הישרדות אלה, כגון הפגנת כעס, נתפסות לרוב כבלתי הולמות, ניתן לראות בהן מיומנויות המשמשות נשים החיות בחברה בה קיימים ואי שוויון מגדרי ואלימות.
כלומר, זוהי אחת הדרכים שמשמשות נשים שחוו דיכוי להביע את עצמן ואת מצוקתן.
קיימת טענה כי האבחנה של הפרעת אישיות גבולית מבטאת נטייה היסטורית להכחשת היקפה והשפעתה של אלימות ממושכת ושל אלימות מינית בפרט, וכן להכחשה של דיכוי נשים.
בהתאם, התיוג הפסיכיאטרי של נפגעות וההתמקדות בטיפול בסימפטומים של ההפרעה, מסתיר את הקשר בין אלימות, שהיא חוויה שכיחה בקרב נשים, לבין אי השוויון המגדרי בחברה.
חוסר הבנה מצד הסובבים להתנהגותן ולהקשר שבו היא מתקיימת, עלולה לחזק תחושות של זעם, ייאוש וריקנות בקרב מאובחנות שעברו טראומות בילדות.
הסרט העלילתי האמריקני "נערה בהפרעה" (Girl Interrupted) מביא את סיפורה של צעירה עם הפרעת אישיות גבולית.
הדמות הראשית בסדרה האקסית המטורפת מאובחנת עם הפרעת אישיות גבולית.
הסרט "אמא לא משוגעת" של מרדכי ורדי, מתאר את משפחתה של אמירה רענן, החושפת את מחלתה.
בקומיקס הקוריאני "killing stalking", אחת הדמויות הראשיות, yoonbum, סובל מההפרעה ומראה את רוב התסמינים שלה.
בסדרה הטורקית "אישה", הדמות שירין (סריי קאיה), אחותה של השחקנית הראשית, מתמודדת עם הפרעה זו.
בסרט "ברבור שחור" של דארן ארונופסקי, על אודות להקת הבלט היוקרתית של ניו יורק המעלה הפקה של "אגם הברבורים", נינה סיירס (נטלי פורטמן), שמגלמת את הברבור הלבן והשחור, נאבקת בהפרעה זאת.
בסדרה "בוג'ק הורסמן" הדמות הראשית מציגה שלל סימנים של ההפרעה.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית היא הפרעת אישיות המתבטאת בדפוס מתמשך של התנהגות חריגה המאופיינת ברגשות מוגזמים של חשיבות עצמית גרנדיוזית, צורך מוגזם בהערצה, ויכולת נמוכה לגלות אמפתיה כלפי אחרים.
היא מסווגת ב-DSM 5 באשכול B של הפרעות האישיות.
הלוקים בה משקיעים זמן רב בחשיבה ובפנטזיות על השגת כוח, או על השגת הצלחה, או על המראה שלהם, לעיתים תוך ניצול הסובבים אותם.
ההתנהגות מתחילה בדרך כלל בבגרות המוקדמת, ומשפיעה על הלוקים בה בכל תחומי החיים.
יש להבחין בין נרקיסיזם מהסוג השכיח בגיל הנעורים לבין נרקיסיזם המתאפיין ביכולת הסתגלות מוגבלת ובנוקשות מחשבתית המאפיינת בני נוער שעתידים לפתח את ההפרעה.
הטיפולים בהפרעה זו לא נחקרו היטב.
ההפרעה תוארה לראשונה בשנת 1925 על ידי רוברט ואלדר, והמונח "הפרעת אישיות נרקיסיסטית" נטבע לראשונה על ידי היינץ קוהוט בשנת 1968. הביטוי "נרקיסיסט" נתפס כמילת גנאי, והשימוש בו מתייג אנשים באופן שלילי, אף שחלקם יכולים להיות מקסימים, מוכשרים ומצליחים על פי אמות מידה חברתיות.
מקור המונח באגדה מהמיתולוגיה היוונית המספרת על נסיך יווני יפה-תואר בשם נרקיסוס, ששבר את ליבם של כל כך הרבה עלמות ועלמים, שנמסיס, אלת הנקמה, הענישה אותו בכך שהתאהב בבבואתו הנשקפת ממי הביצה ולא יכול היה להינתק ממנה עד שגווע.
על שמו מכונה אדם המאוהב בעצמו "נרקיסי", כתרגום לשם התואר הלועזי "נרקיסיסט" (בעברית מופיע לא פעם "נרקיסיזם", וכן צורות שגויות שיש להימנע מהן: "נרקסיזם", "נרקסיסט", "נרציצסט", או בכתיב שגוי שכיח נוסף: "נרציסט").
הפרעת אישיות נרקיסיסטית מאובחנת כאשר מתקיים דפוס נרחב של פנטזיות או התנהגויות גרנדיוזיות, צורך בהערצה והיעדר אמפתיה.
דפוס זה מתחיל בבגרות המוקדמת ומתקיים בהקשרים רבים.
לאנשים הסובלים מההפרעה ישנה, בדרך כלל, תחושת עליונות מעוותת, הם מבטאים יהירות רבה, ומחפשים דרכים לשלוט על הסובבים אותם.
על פי DSM-5, על מנת שתכונה מסוימת תשמש כסימפטום לאבחנה, עליה לחרוג באופן מובהק ומהותי מהנורמות החברתיות של האדם.
דפוס זה מתבטא בחמישה או יותר מהסימפטומים הבאים:
תחושת חשיבות עצמית גרנדיוזית (הערכה מוגזמת של כישורים והישגים, ציפייה להכרה מהסביבה בעליונותם למרות היעדר הישגים ההולמים ציפיות אלו).
עיסוק מוגזם בפנטזיות על הצלחה בלתי מוגבלת, כוח, "מבריקות", יופי או אהבה אידיאלית.
תחושת מיוחדות וייחודיות המלווה בתחושה עצמית כי רק אנשים ייחודיים או נעלים כמוהם יוכלו להבינם.
אמונה בזכאות לזכויות יתר ופריווילגיות מיוחדות - ציפייה בלתי ריאלית לטיפול ייחודי או שיתוף פעולה מיידי עם ציפיותיו.
נצלנות המתבטאת בפגיעה בזכויות אחרים כדי לקדם מטרות אישיות.
היעדר אמפתיה: חוסר יכולת או רצון להזדהות עם רגשותיו של אדם אחר.
תחושה עזה של קנאה באחרים לעיתים קרובות, או אמונת האדם כי הוא מושא קנאתם של אחרים.
הפגנת גישה או התנהגות יהירה.
הביקורת הקריטית ביותר על הקריטריונים הפסיכיאטריים אומרת שבהפרעת אישיות נרקיסיסטית מדגישים את המאפיינים הגרנדיוזיים הגלויים בנרקיסיזם, ומתעלמים מהפגיעוּת ומהמופעים הסמויים, הקשים יותר לאיתור.
הביקורת על הגדרות המתמקדות רק בביטויים הגלויים של הנרקיסיזם הובילה לאחרונה לניסוח חלק חדש בלקסיקון הפסיכיאטרי האמריקאי (DSM-5), שבו שונו הקריטריונים.
אף על פי שאבחון של הפרעת אישיות נרקיסיסטית אינו מתבצע באמצעות הקריטריונים הבאים, הוא הוסף ל-DSM על מנת לעודד מחקר על הדרך שבה ניתן יהיה ליישם אותם בפרקטיקה הקלינית.
להלן הניסוח המלא של הקריטריונים האלטרנטיביים להפרעת אישיות נרקיסיסטית (section III):
פגיעה מתונה או חמורה בתפקוד האישיות, שמתבטאת בקשיים לפחות בשניים מתוך ארבעת התחומים הבאים:
זהות – פנייה תכופה לאחרים לצורך הגדרה עצמית ולצורך ויסות הערכה עצמית.
ההערכה עצמית יכולה לשאת אופי של האדרה ("אני תותח") או של הפחתת ערך ("אני אפס"), או לנוע בין שני קצוות אלו.
תנודות חריפות במצבי הרוח משקפים את התנודות בהערכה העצמית.
הכוונה עצמית, בעלוּת ואחריות על התנסויות – עיסוק במטרות על מנת להשיג הערכה מאחרים (כמו מקצוע יוקרתי או ציונים גבוהים) ולא מסיבה של עניין פנימי.
הצבת סטנדרטים אישיים גבוהים ומוגזמים משרתת השגת דימוי עצמי גבוה במיוחד, ואילו הצבת סטנדרטים אישיים נמוכים מבוססת על תחושת זכות ("אני לא צריך להתאמץ כמו אחרים").
לעיתים קרובות הם אינם מודעים למניעים להתנהגותם.
פגיעה באמפתיה – יכולת לקויה לזהות או להזדהות עם צרכים ורגשות של אחרים.
רגישות מופרזת לתגובות של אחרים, אך זאת רק אם הם רלוונטיים לעצמי.
הערכת יתר או הערכת חסר של השפעת התנהגותם על אחרים.
היעדר אינטימיות – היחסים הבינאישיים לרוב שטחיים ומשמשים לוויסות ההערכה העצמית.
הדדיות מוגבלת בשל חוסר עניין אמיתי בחוויות של אחרים ובשל דומיננטיות של צורכי והישגי העצמי.
בנוסף, מתקיימות שתי תכונות אישיות פתולוגיות:
גרנדיוזיות – תחושת זכות, גלויה או סמויה, העצמי במרכז, מלווה באמונה נחרצת שהאדם טוב מאחרים ובהתנשאות כלפי אחרים.
חיפוש תשומת לב ואישור מאחרים – ניסיונות משמעותיים למשוך ולהיות במרכז תשומת הלב של אחרים, וחיפוש של הערצה.
גם היבט זה יכול להיות סמוי, ולהתבטא, למשל בחרדה חברתית (ביישנות קיצונית), בפחד מלהיות מובך בחברה או בחרדת ביצועים.
אף על פי שה-DSM-5 מתייחס להפרעת אישיות נרקיסיסטית כהפרעה הומוגנית, ישנה ספרות מקצועית עשירה התומכת בקיומם של תת-סוגים.
מאמר מדעי משנת 2015 הציע שתי וריאציות עיקריות של נרקיסיזם: תת-סוג אחד הוא "גלוי" או "גרנדיוזי", ומאופיין בגאווה, מוחצנות ואומץ.
תת-סוג שני הוא "סמוי" או "פגיע", ומאופיין בביישנות, במופנמות וברגישות גבוהה לעלבונות.
"נרקיסיזם גרנדיוזי" מתבטא בגרנדיוזיות גלויה, ברצון עז לתשומת לב, בתחושת זכאות, וברמות חרדה נמוכות.
אנשים עם תת-סוג זה יכולים להיות מקסימים מבחינה חברתית, אך הם נוטים ליצור קשרים חברתיים או אינטימיים רק אם האחר מתאים לקידום מטרותיהם או לחיזוק דימויים העצמי.
בני אדם הנמצאים איתם בקשר חשים פעמים רבות בקרירות רגשית או בהיעדר עניין הדדי.
הפסיכיאטר גלן גבארד תיאר את התת-סוג שהוא כינה "תת-מודע" כגרנדיוזי, יהיר, ועבה עור.
התת-סוג של "נרקיסיזם סמוי" כרוך ברמה מודעת של חוסר אונים, ריקנות, הערכה עצמית נמוכה ובושה.
סוג זה של נרקיסיזם יכול למשל להתבטא בהתנהגות של הימנעות ממצבים חברתיים בהם ההערצה שהם צריכים או מצפים לה אינה אפשרית, או בפחד מלהיות מובך.
הם לא ידווחו על הצדדים הגרנדיוזיים באישיותם, אך עדיין יגלו כמיהה חבויה לשליטה באובייקט.
אנשים עם תת-סוג זה הם מאופקים, לעיתים קרובות ביישנים, רגישים מאוד לעלבונות, ושומרים על תחושת גרנדיוזיות סמויה.
גבארד תיאר תת-סוג שהוא כינה "היפר-ויגילינט" כנפגע בקלות, רגיש, וביישן.
תת-סוג זה תואר לראשונה על ידי אוטו קרנברג בשנת 1984. נרקיסיזם ממאיר מאופיין בהתנהגות לא מוסרית, אלימה וסדיסטית, שמטרתה להגן על תחושת ערך עצמי מנופחת.
אדם הלוקה בסוג זה של נרקיסיזם מאופיין במניפולטיביות, חיפוש כוח ושליטה בהקשר הבין-אישי, חשיבות עצמית קיצונית, והיעדר חרטה.
הוא מתקשה לחשוב באופן אמפתי על האנשים בסביבתו, ממעיט בערכם, מזלזל בהם ויוצר להם דה-הומניזציה.
רמת העוינות שלו עלולה לעלות לאורך זמן.
אוטו קרנברג טען כי נרקיסיזם ממאיר מהווה צורה מעט פחות פתולוגית של פסיכופתיה.
נכון לשנת 2022 אין כלי אבחון או כלי לדיווח עצמי שניתן לאבחן באמצעותו נרקיסיזם ממאיר.
קיים רק גוף קטן של ידע היסטורי ותאורטי על תת-סוג זה.
אנשים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית נוטים להגזים בהערכת יכולותיהם והישגיהם, עשויים להיראות יומרנים ורברבנים ומצפים שאחרים יכירו ביכולותיהם.
תחושה זו של עליונות עלולה לגרום להם להשתלט על שיחות או להיות חסרי סבלנות, או להפגין בוז כאשר אחרים מדברים על עצמם.
כאשר יהירותם נפגעת מביקורת אמיתית או מדומה, הכעס שלהם יכול להיות חסר פרופורציות לאירוע.
הערכתם העצמית של נרקיסיסטים יכולה להיות לפעמים גבוהה, ולפעמים נמוכה, או לנוע בין שני קצוות אלה.
בעקבות כך, אנשים בעלי הפרעת אישיות נרקיסיסטית יכולים להיראות שתלטנים, מאשימים, שקועים בעצמם, לא סובלניים לצרכים של אחרים ולהשפעה של התנהגותם על אחרים, ולהתעקש שאחרים יראו אותם כרצונם.
נרקיסיסטים משתמשים באסטרטגיות שונות כדי להגן על תחושת העליונות שלהם, וזאת לעיתים קרובות על חשבון אחרים.
הם עשויים להמעיט מערכם של אחרים על מנת לווסת את ההערכה העצמית ולשמור על תחושה של עליונות, ולעיתים קרובות הם מגיבים לפידבקים שהם תופסים כאיום בכעס ובעוינות.
הם עשויים להאדיר את עצמם באמצעות התחייבות למטרות לא מציאותיות, לקחת קרדיט מוגזם על הצלחה, להפגין עיוותים ביחס לביצועים שלהם, ולהשתמש בטקטיקות שונות של הונאה עצמית על מנת לשמור על תחושת עליונות ומיוחדות.
מאחר שהאגו השביר של אנשים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית הוא בעל רגישות גבוהה לביקורת או לתבוסה מדומה, יש להם נטייה להרגיש רגשות של בושה, השפלה, וחוסר ערך באירועים מינוריים או מדומים.
הם בדרך כלל מסווים את רגשותיהם מאחרים באמצעות ענווה מזויפת, נסיגה חברתית, או שהם עשויים להגיב בהתפרצויות זעם, התרסה, או באמצעות נקמה.
בניגוד לכך, תקופות ממושכות של גרנדיוזיות עשויות לגרום אצלם למצב רוח היפומאני.
נרקיסיסטים מאופיינים לעיתים קרובות בתחושת זכאות יוצאת דופן.
הם מצפים שצורכיהם יסופקו, ומופתעים וכועסים כאשר הדבר אינו קורה.
למשל, הם עשויים להניח שאינם צריכים לחכות בתור ושאחרים צריכים לוותר על סדר העדיפות לטובתם.
תחושה זו של "מגיע לי", בשילוב עם היעדר רגישות לצורכי אחרים ולרצונותיהם, מביאים אותם לנצל את הסובבים אותם.
לעיתים קרובות הם מתעקשים רק "על הטוב ביותר" (רופא, עורך דין, מספרה, מוסדות וכדומה), ונוטים לזלזל באלה שמאכזבים אותם.
על פי ה-DSM-5: "אנשים רבים ומצליחים מאוד מפגינים תכונות אישיות שיכולות להיחשב נרקיסיסטיות, אך רק כאשר תכונות אלה אינן גמישות או הולמות, מתמשכות, וגורמות לליקוי תפקודי משמעותי או למצוקה סובייקטיבית, ולא ניתן להסבירם על ידי הפרעה אחרת, הן מהוות הפרעת אישיות נרקיסיסטית".
ביטחון יתר נוטה להפוך אנשים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית לשאפתניים מאוד, אך זה לא מוביל בהכרח להצלחה או להישגים מקצועיים גבוהים.
הסובלים מההפרעה עשויים לגלות מוטיבציה נמוכה להשתתפות בתחרויות או לסרב לקחת סיכונים כדי להימנע מכישלון.
בנוסף, אי היכולת שלהם לסבול ממכשולים, ממחלוקות או מביקורת, יחד עם חוסר אמפתיה, מקשים עליהם לעבוד בשיתוף פעולה עם אחרים או לשמור על יחסים מקצועיים יציבים וארוכי טווח עם הממונים עליהם והעמיתים שלהם.
הפרעה זו נקשרת גם לאנורקסיה נרבוזה ולשימוש לרעה בסמים, בייחוד קוקאין.
מעריכים כי הנרקיסיזם הוא מנגנון הגנה פסיכולוגי הבא להגן על ערכו ושלמותו של האגו מפני איומים מבחוץ .
קטס דה-וריז טוען כי הנרקיסיסטים חשים שהם יכולים לסמוך רק על עצמם ושאסור להם להזדקק לאהבה ולנאמנות של איש.
הם מעמידים פנים שהם מספקים את עצמם, אך בעומק ליבם חשים נחיתות וריקנות.
כדי להתמודד עם תחושות אלה ולכסות עליהן, עסוק הנרקיסיסט בביסוס כוחו, יופיו, מעמדו, יוקרתו ועליונותו.
בה בעת מצפה הנרקיסיסט מהאחרים לקבל את עליונותו ולספק את צרכיו הנרקיסיסטיים.
פרפקציוניזם עם סטנדרטים גבוהים ואידיאלים גבוהים נחשב זה זמן רב לחלק משמעותי בתפקוד של הסובלים מההפרעה.
חלקם עשויים לדבר בפתיחות על הפרפקציוניזם שלהם, ואחרים מהססים ושומרים זאת בסוד.
יואיט ופלט (1991) הציעו כי לפרפקציוניזם שלושה ממדים: (1) פרפקציוניזם המכוון כלפי העצמי (self-oriented perfectionism), המתבטא בהצבת סטנדרטים בלתי ריאליים, בבדיקה עצמית אינטנסיבית ובפחד מטעויות או מכישלונות בתחומים שונים.
(2) פרפקציוניזם המכוון כלפי האחר (other-oriented perfectionism) – גורם בין-אישי שקשור להערכת האדם את האחרים המשמעותיים בחייו באופן מחמיר.
(3) פרפקציוניזם המוכתב על ידי החברה (socially prescribed perfectionism), שמשמעותו צורך של אדם למלא אחר ציפיות גבוהות מאוד, שעל פי תפיסתו אנשים מציבים לו.
צורך זה מבוסס על אמונה לא-רציונלית שלאחרים יש ציפיות מופרזות ממנו, ושהוא חייב לעמוד בהן לצורך אישור וקבלה.
ממד נוסף של פרפקציוניזם לא-מסתגל מתואר כהצגה עצמית פרפקציוניסטית (perfectionist self-presentation) הכרוכה בקידום תדמית פומבית של שלמות והימנעות מהצגה ומחשיפה של פגמים וחוסר שלמות.
מחקר מטא-אנליזה, שבחן מידע מתוך 30 מחקרים, מצא כי פרפקציוניזם המכוון כלפי העצמי וכלפי האחר היה קשור לגרנדיוזיות נרקיסיסטית, בעוד שפרפקציוניזם המוכתב על ידי החברה היה קשור לפגיעות נרקיסיסטית.
הצגה עצמית פרפקציוניסטית הייתה משותפת גם לגרנדיוזיות וגם לפגיעות.
על פי תיאוריות מקובלות בפסיכולוגיה חברתית, כלל התכונות האישיות מסתכמות בשני ממדי-על: (1) חברתיות (communion), הכוללות תכונות הנוגעות ליחסים חברתיים, כמו חום, ידידות או הגינות; (2) יכולת (agency), הכוללת תכונות המבטאות יעילות ויכולת ביצוע, כמו אמביצה ודעתנות.
בספרות המקצועית נקראים לעיתים המושגים הללו "The Big Two".
חלק מהחוקרים מחלקים את ממד החברתיות לשניים: תכונות הקשורות ליחסי חברות וידידות, ותכונות הקשורות למוסריות ולהגינות.
על פי טענה זו הועמדו שלושה ממדי-על: חברתיות (communion), מוסריות (morality) ויכולת (agency).
למשל, במסגרת מודל הפיוס מבוסס הצרכים של נדלר ושנבל, נטען כי כאשר אחד הממדים נפגע בעת קונפליקט, המעורבים חשים צורך לשקם אותו והם פועלים כדי למלא את הצורך.
כך אדם שחש במהלך קונפליקט כי היכולת שלו נפגעה, יפעל כדי להשיב לעצמו את תחושת היכולת.
אחד הממצאים העקביים ביותר בספרות המקצועית הוא שנרקיסיסטים תופסים את עצמם כאנשים עם תכונות "יכולתיות" (agentic self-views), יותר מאשר חברותיות או מוסריות.
הם מדרגים את עצמם כאינטליגנטים יותר, מוחצנים יותר ופתוחים יותר לחוויות, אך אינם מדרגים את עצמם כמוסריים יותר, או נעימים יותר מהאדם הממוצע, ואפילו פחות.
הדבר מעיד, בין היתר, על כך שההערכה העצמית הגבוהה של נרקיסיסטים נעוצה בהישגים ובכישורים, ולא במערכות יחסים או ביכולות חברתיות או מוסריות שלהם.
ממצא זה נמצא גם ברמה הלא-מודעת (Implicit attitudes), דבר המעיד על כך כי האוריינטציה הזאת מושרשת באישיותם.
כלומר, נרקיסיסטים שמים דגש על מטרות שיקדמו אותם ("יכולתיות") לעומת מטרות מוסריות או חברתיות ("להסתדר עם אחרים").
הפרעת אישיות נרקיסיסטית נלווית לעיתים קרובות להפרעות אחרות, במיוחד הפרעות בשימוש בחומרים פסיכואקטיביים, בהפרעה דו-קוטבית, בדיכאון קליני, בהפרעות חרדה, בהפרעות אכילה, בהפרעת דחק פוסט-טראומטית, ובהפרעות אישיות אחרות.
הפרעות נלוות אלה הן שמובילות לעיתים קרובות אנשים עם ההפרעה לטיפול פסיכולוגי.
דרגת התחלואה הכפולה קשורה לחומרת ההפרעה.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית יכולה להתרחש יחד עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, הפרעת אישיות היסטריונית, הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות סכיזוטיפלית, והתנהגות פסיבית-אגרסיבית, עם שיעורים שעולים על 50%.
מחקר אחד שנערך על הקהילה מצא כי 39% מהסובלים מהפרעת אישיות גבולית סבלו גם מהפרעה זאת.
לתחלואה עם הפרעת אישיות אנטי-חברתית יש השפעה שלילית חמורה ביותר על הפרוגנוזה.
תתי הסוגים של ההפרעה, נרקיסיזם סמוי וגלוי, קשורים לדפוסים שונים של תחלואה נלווית.
חרדה ודיכאון הם הפרעות שכיחות יותר בקבוצת הנרקיסיסטים הסמויים, כמו גם פגיעה עצמית לא-אובדנית וניסיונות התאבדות.
לעומת זאת, אלו עם תת-סוג גלוי עשויים להיות חופשיים יחסית ממצוקה סובייקטיבית, אלא אם כן הם מתמודדים עם כשלים מקצועיים או בין-אישיים.
תכונות גרנדיוזיות קשורות יותר לשימוש לרעה בסמים ואלכוהוליזם, כמו גם להפרעת אישיות אנטי-חברתית והפרעת אישיות פרנואידית.
שכיחות ההפרעה נאמדת בכ-1% מהאוכלוסייה הכללית, ובין 1-15% במסגרות קליניות (למשל, מסגרות גמילה).
נכון לשנת 2018, שכיחות ההפרעה בכלל האוכלוסייה היא בין 0.8% ל-6.2%.
ההפרעה (או מאפיינים שלה) שכיחים מאוד במסגרות צבאיות, עד כדי שיעור של 20%.
מוערך כי בקרב תלמידי שנה א' לרפואה, שכיחות ההפרעה היא 17%.
ההפרעה גם שכיחה במסגרות פורנזיות, כגון בתי סוהר, ומשוערת בשיעור של כ-6%.
בשנת 2008, ההימצאות המצטברת (lifetime prevalence) של ההפרעה בארצות הברית הייתה 6.2% (כ-7.7% בקרב גברים, ו-4.8% בקרב נשים).
בשנים האחרונות נשמעו טענות שונות כי חלה עלייה משמעותית בהפרעה בקרב נשים ובני נוער, אך על פי ניתוח-על שבחן מידע מתוך 355 מחקרים, נמצא כי זה לא בא לידי ביטוי בנתונים וכי ההבדלים המגדריים והשכיחות נותרה יציבה יחסית לשני המינים לאורך זמן (מ-1990 עד 2013) ועל פני קבוצות גיל שונות.
במחקר שנערך בישראל על גברים שהתאבדו במהלך שירותם הצבאי בצה"ל נמצא כי ל-23.3% מהם הייתה הפרעת אישיות נרקיסיסטית או תכונות של ההפרעה.
במחקר נוסף שנערך בישראל נמצא כי התכונות השכיחות ביותר בקרב מתאבדים בצבא היו תכונות נרקיסיסטיות (14.1%).
הפרעת אישיות נרקיסיסטית אינה בהכרח עוברת רמיסיה בגיל מתקדם.
גיל הביניים הוא תקופה קריטית במיוחד להחמרה של הפרעת אישיות זו, והיא גם נמצאה בקרב קשישים.
הבדלים תרבותיים והתמודדות עם קשיי הסתגלות לאחר הגירה או מעבר, גם הם יכולים להסלים תגובות נרקיסיסטיות ותכונות פתולוגיות נוספות.
הגורם הספציפי שמוביל להתפתחות ההפרעה אינו ידוע.
מומחים נוטים ליישם מודל ביופסיכוסוציאלי הדוגל בגישה העקרונית כי שילוב של גורמים נוירוביולוגיים, גנטיים, פסיכולוגיים, חברתיים, וסביבתיים תורמים להתפתחותה של ההפרעה.
התיאוריה הדינמית לוויסות המיקוד של רודוולט ומורף (2001)
לפי פרויד, קוהוט וקרנברג, תהליכי הליבה של הפרעת אישיות נרקיסיסטית מייצגים מאמצים לשמור על תחושת עליונות, או להשיב אותה.
תהליך זה בדרך כלל מכונה 'מסכה'.
על פי תיאור שנוצר מתצפיות קליניות, אנשים נרקיסיסטיים שואפים לשמור על מראה חיצוני גרנדיוזי, כאשר עמוק בתוכם הם מרגישים מאוימים, נחותים ושבריריים.
מודלים אמפיריים מענף פסיכולוגיה חברתית מציעים ארגון אישיות דומה.
התיאוריה של רודוולט ומורף ממשיגה את האישיות באמצעות המאמצים האופייניים שאדם נוקט כדי לבנות, לשמור, להגן ולשפר השקפות עצמיות רצויות.
בתיאוריה 'העצמי' נתפס כרשת עיבוד קוהרנטית ומאורגנת של ייצוגים ותהליכים קוגניטיביים, רגשיים, ומוטיבציוניים הנמצאים באינטראקציה מתמדת עם הסביבה החברתית.
עם זאת, מכיוון שנרקיסיסטים מאופיינים בחוסר רגישות כלפי אחרים, ניסיונות הבנייה העצמית שלהם נפגעים לעיתים קרובות.
לפיכך, אף שבטווח הקצר אסטרטגיות נרקיסיסטיות בדרך כלל עוזרות להם לווסת את ההערכה העצמית, הם משפיעים לרעה על הקשרים הבין-אישיים שלהם בטווח הארוך, ובאופן אירוני מערערים את התפיסות שהם מתאמצים ליצור ולתחזק.
התוצאה היא איפוא, מצב כרוני של תפיסה עצמית גרנדיוזיות אך פגיעה שנמצאת תחת בנייה מתמדת.
מערכת נפשית: מרכיב זה מתייחס לייצוגים ולהתנסויות הקוגניטיביות, הרגשיות והמוטיבציוניות של הפרט הנרקיסיסטי לגבי עצמו, לגבי אחרים, ולגבי העולם שסביבו.
בשל חשיבותם המיוחדת של היבטים אלו, מודגשים שני היבטים שלהם: "הבנייה עצמית" (Self-Construals) ו"הבניית האחר" (Other-Construals).
הראשונה כוללת ייצוגים קוגניטיביים והערכות רגשיות לגבי התפיסה העצמית, אך גם של העצמי הרצוי או האידיאלי.
לפיכך, היא כוללת גם את הציפיות, המטרות, הזהות, שאיפות, מוטיבציה והערכה עצמית.
השנייה מדגישה את התפקיד שיש לדעות, לרגשות, ולהבנתם של אחרים בתהליך ויסות המיקוד, שכן היא קובעת כיצד האדם יתנהג כלפיהם.
היא קשורה מאוד למבנה העצמי של האדם, מכיוון שהיא טומנת בחובה את הדימוי והעמדות שהאדם מחזיק כלפי אחרים (ספציפיים) וכלפי העולם החברתי שבו שהוא חי.
תהליכי ויסות מיקוד: היבט זה של התיאוריה כולל את כל התהליכים, המנגנונים, הטקטיקות והאסטרטגיות שהפרט הנרקיסיסטי עוסק בהן כדי לווסת ולעצב את הדימוי העצמי שלו.
תהליכים אלו מופעלים בתגובה לאירועים (חברתיים או תוך-נפשיים) המקודדים כרלוונטיים למטרות של האדם, וצורתם תלויה בפעולה הבין-אישית שהוא נוקט.
תהליכים תוך-אישיים: כוללים מנגנוניים קוגניטיביים כמו פרשנויות מוטות של משוב חברתי וביצועים (כדי לווסת הערכה עצמית), תשומת לב סלקטיבית למאפיינים מסוימים של משימות וסביבות חברתיות, זיכרון סלקטיבי או מעוות של אירועי העבר, ותגובות רגשיות לאירועים אלו.
מנגנונים אלה עוזרים לעצב את המשמעות והדירוגים החיוביים של מידע או משוב הרלוונטיים לאדם.
בעוד שהם מתרחשים בחלקם בתוך המוח של האדם, הם גם משפיעים על הסביבה החברתית שלו, כפי שהם מתבטאים לעיתים קרובות בפומבי.
לכן הם קשורים באופן הדוק לתהליכים הבין-אישיים, אשר מורכבים מהתנהגויות שבאמצעותם הפרט הנרקיסיסטי מנסה להשפיע באופן פעיל על הדימויים החברתיים שלהם ועל הרשמים שהם עושים במפגשים בין-אישיים (למשל, תירוצים לביצועים שליליים או ניהול רושם אסטרטגי).
העולם החברתי: המערכת העצמית והוויסות שלה מוטמעים במלואם בזירה החברתית, בה מתפתחים תהליכים אלו.
יתרה מזאת, העולם החברתי מספק משוב והשוואות חברתיות אפשריות שהמערכת הנפשית צריכה כדי לעצב את דמותה.
אינטראקציות אלה יכולות להתבצע מול אנשים ספציפיים, אך גם עם קבוצות חברתיות גדולות ומפוזרות יותר.
מערכת עצמית: מערכת הנבנית באמצעות מערכות יחסים חברתיות בדרגות שונות של קרבה, החל מבני זוג (או בני משפחה), ועד זרים מוחלטים.
עם ההתנהגויות הייחודיות שלהן, מערכות אחרות מעצבות את האחרונה וכתוצאה מכך, את תהליכי הוויסות העצמי שלה.
ישנם מספר ראיות לכך שהפרעת אישיות נרקיסיסטית מקורה בגנים תורשתיים, ושסביר יותר שההפרעה תתפתח אצל אנשים שיש להם היסטוריה משפחתית של ההפרעה.
מחקר שנערך בשנת 2001 קבע כי להפרעת אישיות נרקיסיסטית יש תורשתיות גבוהה בשיעור של 66%.
מחקר תאומים נוסף מצא קשר של 43.6% בין תורשתיות להפרעת אישיות נרקיסיסטית.
עם זאת, טרם נקבעו הגנים הספציפיים והאינטראקציות הגנטיות שתורמים להתפתחות ההפרעה, וכיצד הם עשויים להשפיע על התהליכים הפיזיולוגיים וההתפתחותיים שבבסיס מצב הזה.
גורמים סביבתיים וחברתיים נחשבים גם הם כבעלי השפעה משמעותית על התפתחותה של ההפרעה.
נמצא שיש לסגנון ההורות תפקיד חשוב בהתפתחות הקוגניטיבית, הרגשית, הפיזית והחברתית של הילד.
לסגנון ההורות של האם השפעה גדולה יותר מזו של האב.
סגנון הורות סמכותני - הורים הדורשים מילדיהם צייתנות ללא שאלות.
הם עוינים מבחינה מילולית, ומשתמשים בעונשים פיזיים.
לסמכותניות של ההורים יש מתאם חיובי עם נרקיסיזם פגיע.
סגנון הורות מתירני - ההורים אינם מצליחים להשגיח על ילדיהם, או בוחרים להתעלם מהתנהגותם.
למתירנות כזאת יש מתאם חיובי עם התפתחותו של נרקיסיזם גרנדיוזי.
גלן גבארד מזהה את הגורמים הבאים בספרו "טיפול בהפרעות נפשיות" כגורמים סביבתיים שתורמים להתפתחות ההפרעה:
חוויות הורות שליליות או חשיפה בילדות לאלימות בין ההורים.
חשיפה להתנהגויות אנטי-חברתיות מצד הורים או חברים.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית כפי שהיא מתוארת על ידי DSM-5 קשורה לעמדות והתנהגויות חסרות רגישות כפי שהן לעיתים מתבטאות במניפולטיביות, בהתנהגות אנטי-חברתית, ובנצלנות.
מחקרים הראו כי הפרעת אישיות נרקיסיסטית ניתנת לזיהוי באוכלוסייה פורנזית (קרי: עבריינית-פסיכיאטרית).
שתי תיאוריות מרכזיות הוצעו במחקר על מנת להסביר את התוקפנות שעשויה לנבוע מהפרעת האישיות:
תאוריית פגיעות מבנה האגו (Threatened Egotism Theory) – לפי תאוריה זו האלימות מואצת כתוצאה מתחושת איום אנוכית (הערכה עצמית גרנדיוזית שאינה מקבלת תמיכה מאחרים בסביבה) ולא כתוצאה מהערכה עצמית נמוכה.
ככל שרמת הנרקיסיזם הפתולוגי יותר קיצונית, הרי שרמת העבריינות תקצין אף היא.
התאוריה נתמכת על ידי מחקרים שמצאו כי הערכה עצמית חיובית ומוגזמת היא משתנה מנבא לאלימות בקרב צעירים ולרצידיביזם.
ממצאים אלו תומכים בתיאוריה שפגיעות ב"מבנה האגו" יכולה להוביל להתנהגות עבריינית מפצה, כלומר, אנשים עם אגו גדול נהפכים תוקפניים כאשר צורכיהם אינם מסופקים או בעקבות פרובוקציה.
במרוצת השנים, ובניגוד לתפיסה האינטואיטיבית שהערכה עצמית נמוכה מנבאת התנהגות אגרסיבית, זכתה תיאוריה זאת לתמיכה מחקרית נרחבת.
תאוריית הדונאט (Doughnut Theory) – בדומה לתאוריית פגיעות מבנה האגו, תיאוריה זו מכירה בכך שאנשים תוקפניים מחזיקים בדרך כלל בתפיסות מנופחות, אך בנוסף, לפי התאוריה, מאחורי הצגת הגרנדיוזיות מסתתרות תחושות עמוקות של חוסר ביטחון (בדומה לדונאט (סופגניה) עם חלל ריק באמצע).
התיאוריה קובעת שאנשים שמחזיקים בשילוב של הערכה עצמית מרומזת (אימפלציטית, implicit), והערכה עצמית גבוהה-גלויה (קרי: הגנתית), נוטים יותר לאגרסיביות יוצאת דופן.
אולם תיאוריה זאת לא זכתה להתייחסות נרחבת במחקר, והממצאים לגביה נתונים במחלוקת.
הקשרים המוצעים על ידי שתי התאוריות נבחנים לעיתים קרובות על אוכלוסיות לא-קליניות (למשל, סטודנטים באוניברסיטה), ורק לעיתים רחוקות על אוכלוסיות קליניות ופורנזיות (כלומר, כאלה שאובחנו עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית ובאו במגע עם רשויות החוק).
המשמעות היא שכאשר באים לגזור מסקנות אופרטיביות מתוך תיאוריות אלה, אזי יש לנקוט משנה זהירות.
לפי קמפבל ופוסטר (2002), נרקיסיסטים מחפשים מעמד חברתי גבוה והערכה עצמית במקום אינטימיות או אכפתיות בקשרים הרומנטיים שלהם, והם נמשכים לאנשים שיכולים לענות על צרכים אלו.
קמפבל ופוסטר (2002) גם הראו בסדרה של חמישה מחקרים שנרקיסיסטים מאופיינים בסגנון אהבה שנקרא לודוס (ludus) – אהבה משחקית, שמאופיינת בשליטה עצמית, עוצמה רגשית נמוכה ומחויבות נמוכה לפרטנר יחיד, בשל תפיסה שישנן אפשרויות זמינות אחרות למערכות יחסים פוטנציאליות.
נרקיסיסטים גם מדווחים על רמה גבוהה של אוריינטציה סוציוסקסואלית – כלומר, נטייה לקיים יחסי מין מחוץ לזוגיות, או זוגיות קצרת טווח ומין מזדמן.
בנוסף, הם גם מדווחים על רצון במספר פרטנרים מיניים, והם נוטים פחות מאנשים שאינם נרקיסיסטים לקשר בין סקס ואינטימיות.
ייתכן וזאת הסיבה שבגללה נרקיסיסטים מעדיפים מערכות יחסים עם מעט קרבה ואינטימיות.
כפי שניתן לצפות ממונח עמוס קונוטציות שליליות (כלומר, " נרקיסיזם"), מרבית הספרות המקצועית בנושא זה מתמקדת בהשלכות השליליות של תכונות אלה במקום העבודה.
עם זאת, המחקר בנושא זה מוגבל מאוד.
קטס דה-וריז (1985) מציע שיש לראות ב"מידה מסוימת של התנהגות נרקיסיסטית כחשובה להצלחה ארגונית ...
מידה בינונית תורמת לביצוע אפקטיבי של הארגון ...
איכות תיאטרלית של המנהיג, ביטחון עצמי ומכוונות למטרה יכולים להיות מדבקים ...
מנהלים אלה מאפשרים לאלה שאותם שהם מנהיגים לחלוק עמם את החזון והמומחיות שלהם".
אולם במצבים שבהם יש למנהיג הפרעת אישיות נרקיסיסטית, אישיותו מתאפיינת בחשיבות עצמית גרנדיוזית, בתחושה של מיוחדות, בפנטזיות על הצלחה אינסופית שהוא חש שהוא זכאי לה, בדרישה להערצה ולתשומת לב מתמידים, בתחושת אלטעות של אומניפוטנטיות ושל חסינות, ובאדישות בתגובה לביקורת; ולחלופין בתחושת כעס, נחיתות, רגשות בושה והשפלה.
החזון, התוכניות, והמעשים של מנהיגים עם תכונות נרקיסיסטיות פתולוגיות מקבילים לצרכים הנפשיים שלהם.
למשל, בגלל הצורך שלהם בהערצה ובהכרה, מנהיגים נרקיסיסטים נוטים יותר מאחרים לקדם את עצמם, ולהשתמש בשקרים, במניפולציה, או בהפחדה על מנת לשריין לעצמם עמדות מפתח, אפילו כאלה שאינן מתאימות להם.
יתר על כן, מנהיג עם חסרים באמפתיה נוטים יותר מאחרים לקבל החלטות שמונחות על ידי חשיבה אידיוסינקרטית ותפיסה אגואיסטית של העולם, ולהתעלם מעצות וראיות המתנגשות עם עמדתו.
הם נוטים להיות שתלטנים ולהיות מעורבים יתר על המידה בעבודת עמיתיהם.
הם עשויים להתנגד להצעות של יועצים, לקחת קרדיט רב על הצלחות, ולהאשים אחרים בכישלונות ובחסרונות שלהם.
משום שנרקיסיסטים מאופיינים בגרנדיוזיות, הם עשויים לקבל את ההחלטות השגויות שלהם בוודאות ובביטחון גדול יותר, וכתוצאה מכך גם עם השפעה רבה יותר על הארגון.
על פי רונינגסטאם חלק מן דמויות עם אפיוניים נרקיסיסטיים הם ג'ו גידעון מהסרט כל הג'אז הזה ומירנדה פריסטלי מהסרט השטן לובשת פראדה.
במחקר בו נדרשו 8 סטודנטים לפסיכולוגיה לדרג 4 דמויות באמצעות שאלון תחושות אישיות בולטות הסכימו כולם כי דמותה של ניקול קידמן מהסרט פיתוי קטלני היא "נרקיסיסטית טיפוסית".
דמותה של ניקול בסרט רוצה להופיע בטלוויזיה בכל מחיר, גם אם לשם כך היא תידרש לרצוח את בעלה.
בממוצע היא ענתה על 8 מתוך 9 הקריטריונים לאבחנה של הפרעת אישיות נרקיסיסטית במחקר.
ג'יי גסטבי, מתוך הספר "גטסבי הגדול" מזוהה כדמות נרקיסיסטית.
ג'יי הוא מיליונר מסתורי וחובב מסיבות פאר, שקונה בית באחד מפרוורי היוקרה בניו יורק ומבקש להשתלב בחברה האמריקאית.
הוא מתואר כ"נרקיסיסט פתולוגי" שה"אגו האידיאלי" שלו הפך ל"מנופח והרסני", שקריו גרנדיוזיים, בוחן המציאות הלקוי, תחושת הזכאות והיחס הנצלני שלו לזולת מביאים למפלתו האישית.
הפרעות אישיות אחרות: ישנה מידה של חפיפה בין הפרעות האישיות השונות הגורמת לכך שהתמונה הקלינית אצל אדם שאובחן עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית יכולה להתאים באופן חלקי או מלא גם להפרעות אחרות.
מה שבולט בעיקר בהפרעת אישיות נרקיסיסטית הוא הצורך המתמיד בשימור הגרנדיוזיות, תחושת החשיבות העצמית, העיסוק במאפיינים הקשורים לטיפוח זהות של אדם המותיר רושם מבריק, נראה אטרקטיבי מאוד, בעל קסם אישי וכדומה.
הפרעת אישיות אנטיסוציאלית: אנטיסוציאליים ונרקיסיסטים חולקים נטיות לחלקלקות, שטחיות, ניצול, והיעדר אמפתיה.
אדם עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית אינו בהכרח אימפולסיבי, אגרסיבי או רמאי.
אדם עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית אינו זקוק להערצה ואינו מקנא באחרים באותה המידה.
לרוב, לנרקיסיסטים אין היסטוריה של הפרעת התנהגות או התנהגות עבריינית בבגרות.
הפרעת אישיות פרנואידית: חשדנות ונסיגה חברתית מפרידות בין אישיות פראנואדית לאישיות נרקיסיסטית.
כשתכונות אלה נמצאות אצל הנרקיסיסט הן נובעות מפחד התגלות של פגמים או חוסר שלמות.
הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית: הסובלים מהפרעת אישיות נרקיסיסטית והלוקים בהפרעת אישיות טורדנית-כפייתית חולקים מאפיינים כגון פרפקציוניזם, אמונה כי אחרים לא יכולים לעשות דברים כמו שהם יכולים, קרירות רגשית וצורך בשליטה.
עם זאת, אדם עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית נוטה להאמין שהמאמצים שלו באמת הגיעו לשלמות.
לרוב, התנהגותם של הסובלים מהפרעת אישיות טורדנית-כפייתית אינה כוללת זלזול באחרים, דרישה להערצה או התנהגות מתנשאת.
מצבי מאניה או היפומאניה: גרנדיוזיות יכולה להיות תוצאה של מאניה או היפומניה (במסגרת החמרה של הפרעה דו־קוטבית).
ההבדל הוא בכך שמאניה והיפומניה הם אירועים בעלי אופי אפיזודי ומובחן מבחינת זמן, והם דועכים בהדרגה.
אצל אדם עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית, הגרנדיוזיות תהיה תכונת אופי קבועה ויציבה.
שימוש בסמים יש להבחין בין תסמיני הפרעת אישיות נרקיסיסטית לבין שימוש בסמים שונים (בעיקר סמים ממריצים), העלולים גם הם בחלק מהמקרים להביא אדם לבטא גרנדיוזיות ותחושת ערך עצמי גבוה.
בין הראשונים לחקור הפרעת אישיות נרקיסיסטית היה אוטו קרנברג, שבמאמריו ובספריו משנות השמונים של המאה העשרים, תרם רבות להבניית הקונספט של הפרעת אישיות זו ואפיונה הקליני.
בין הנושאים הנחקרים כיום בהקשר הספציפי של הפרעת אישיות נרקיסיסטית: ביטויי ההפרעה בגילים שונים, הגורמים להתפתחות ההפרעה, מתאמים בין ההפרעה לבין תכונות רקע שונות (באיזו משפחה גדל האדם, איך תפקדו הוריו, משתנים כלכליים ודמוגרפיים ועוד).
נמצא כי לאנשים בעלי הפרעת אישיות נרקיסיסטית נפח קטן יותר של חומר אפור בחלקים המוח הבאים:
במערכת הפרה-לימבית (חלק מקליפת המוח הקדם-מצחית), ששולטת על עיבוד רגשות, הגדרת מטרות, ושליטה עצמית; באינסולה, הקריטית וההכרחית למודעות רגשית ולרגשות פרו-חברתיים (כגון תחושת אשם); ובפיתול החגורה, שמעורב בקבלת החלטות וביכולת לרסן התנהגויות שליליות.
עדיין לא ידוע אם לפגמים בהתפתחות המוח מקור גנטי, או שהם תוצר של השפעות סביבתיות.
כמו כן לא ידוע אם הממצאים משקפים את הסיבה או את התוצאה (כלומר, האם הא-נורמליות גורמת להפרעת האישיות או שהיא נגרמת בשל הפרעת האישיות).
מחקרים מראים כי בעוד שהאמפתיה הרגשית של נרקיסיסטים היא נמוכה, לנרקיסיסטים יש את היכולת לחוות אותה.
מחקר של אוניברסיטת סארי טוען כי נרקיסיסטים מסוגלים לחוות אותה, ושהם יכולים להגיב בצורה רגשית לסבלו של האחר, כאשר הם מנסים להזדהות עם נקודת המבט שלו.
המחקר מראה כי הליקויים באמפתיה הרגשית הם לא מתוך חוסר יכולת אלא אולי מתוך חוסר נכונות או חוסר רצון.
החוקרים שביצעו את המחקרים מצאו כי יכולתם הרגשית של נרקיסיסטים לאמפתיה עשויה להיות לקויה בשל רגשות אינטנסיביים שהם חווים כגון כעס, בושה או פחד.
הלקות הרגשית יכולה להיות מוסברת מבושה, ומניסיון להימנע מסיטואציות טעונות רגשית.
הסבר אפשרי נוסף הוא שהלקות קשורה לחוסר נכונות להזדהות עם אחרים, ניסיון מכוון להימנע מפְּגִיעוּת.
מחקרים אלה מראים כי לעיתים קרובות נרקיסיסטים אינם מודעים לליקויים שלהם ונוטים להעריך ולהגזים בכמות האמפתיה הרגשית שלהם.
ג'ורדן ואח' סברו כי בעלי הערכה עצמית גלויה גבוהה מתחלקים לשתי קבוצות, האחת היא אנשים בעלי הערכה עצמית גלויה-גבוהה והם מדווחים עליה ככזו, ואילו השנייה מורכבת מאנשים אשר מציגים או מדווחים על הערכה עצמית גבוהה, אך זוהי למעשה הגנה פסיכולוגית המחביאה תחתיה הערכה עצמית סמויה – נמוכה.
אנשים אלו מאופיינים בחוסר ביטחון, ולעיתים גם בחוסר יכולת באינטרוספקציה.
כלומר, ישנם אנשים שיכולים להחזיק בו-זמנית עמדות מנוגדות כלפי עצמם (למשל, "אני תותח", ו-"אני אפס").
קשר זה נקרא בספרות הפסיכודינמית "מסכה".
כאשר מתקיים פער כזה בין הערכה עצמית גלויה גבוהה והערכה עצמית סמויה נמוכה, למעשה זוהי הערכה עצמית גבוהה-הגנתית.
כאשר ערך עצמי כללי תלוי בהצלחה או בכישלון בתחום מסוים או במשימה מסוימת, קשר זה נקרא הערכה עצמית מותנית.
עם זאת, האם הערכה עצמית אימפלציסטית היא אינה מודעת הוא נושא שנוי במחלוקת ויחד עם כך הקשר בין סוגים שונים של הערכה עצמית לנרקיסיזם פתולוגי גם הוא נתון במחלוקת במחקר.
ממצאים ממחקרים שונים שנערכו באמצעות מבחן אסוציאציות חבויות שנועד לבחון את הקשר הזה מצאו ממצאים לא עקביים רבים.
האפקטיביות של טיפול פסיכותרפי ושל טיפולים פסיכו-פרמקולוגיים בהפרעת אישיות נרקיסיסטית לא נבדקה באופן שיטתי או אמפירי, והיא הפרעה שנחקרת באופן אמפירי לעיתים רחוקות.
הטיפול באנשים החיים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית מתמקד בעיקר סביב פסיכותרפיה או טיפול קוגניטיבי-התנהגותי, והוא קשה וממושך מאוד.
יתרה מזאת, בשל השאפתנות הגבוהה שכלולה בהפרעה, חלק מהאנשים אינם רואים באבחנה כדבר שפוגע בחייהם או מצריך שינוי.
יש הטוענים כי הפרעת אישיות היא הפרעה "אגוסינטוטנית", כלומר כזאת שתכונותיה נתפשות על ידי הסובל ממנה כחלק מעצמו, מאופיו ומאישיותו, והיא הולמת את רצונותיו, ערכיו ושאיפותיו.
אך קיימים ממצאים אמפיריים רבים החולקים על תפיסות אלה.
אנשים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית עשויים להגיע לטיפול מסיבות שונות.
כאשר אנשים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית נכנסים לטיפול, הוא מתבקש בדרך כלל בגלל קשיים בין-אישיים או בשל כשלים מקצועיים, או כדי לחפש הקלה מהפרעה אחרת, כגון דיכאון קליני חוזר ונשנה, שימוש לרעה בסמים, הפרעה דו-קוטבית, הפרעת אכילה, או כתוצאה מלחץ מבני משפחה ומחברים.
בין היתר, זה משום שלאנשים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית יש תובנה לקויה, ולרוב הם אינם מסוגלים לתפוס את ההתנהגות שלהם כלא הולמת בשל הדימוי העצמי החיובי מאוד שלהם, ולכן הם עלולים לפרש את הטיפול כניסיון לערער את ההגנות הגרנדיוזיות שלהם, או לחלופין כניסיונות לשלוט בהם.
ההמלצות הנוכחיות בנושא הטיפול מבוססות במידה רבה על ניסיון קליני ועל ניסוחים תאורטיים.
ניסוחים אלה הובילו להתפשטות גישות טיפוליות שונות ותיאורי מקרים שונים, ומומחים בתחום מדווחים כי מניסיונם הקליני טיפולים אלה יכולים להיות יעילים עבור חלק מהסובלים מההפרעה.
מאפיינים מסוימים של הפרעת האישיות נמצאו כמעכבי טיפול.
למשל, פרפקציוניזם משויך להתקדמות איטית יותר בטיפול בדיכאון, בהפרעה טורדנית-כפייתית, בבולימיה, ובברית טיפולית חלשה.
מומחים בתחום ממליצים על נקיטת גישה מעשית, הגדרת מטרות טיפוליות מכוונות מטרות, ושינוי, מאחר שלסובלים מהפרעת האישיות דפוסים תבוסתניים רבים.
ההמלצות העיקריות הם על גישת טיפול גמישה, המותאמת לתפקוד המטופל, למוטיבציה שלו, למידת המודעות העצמית שלו, וכן על יחס טיפולי מכבד, עקבי וקשוב.
בניית ברית טיפולית עם מטופל נרקיסיסט היא תהליך איטי והדרגתי.
על פי רונינגסטאם, התעלמות מהעברה נגדית, עיסוק בקשר תחרותי ושולט עם המטופל, ביקורת כלפי הגרנדיוזיות של המטופל או לחלופין עידוד שלה, התעלמות מאירועי חיים רלוונטיים לדימוי העצמי, הן טעויות נפוצות עם מטופלים נרקיסיסטים.
לטיפול ממושך ערך רב, שכן כדי לחולל שינויים בדפוסים העקשניים של ההתרכזות בעצמי, נדרשים יחסי טיפול ארוכי טווח, עם שימת דגש ייחודית על התמקדות בצרכים הבלתי מסופקים, על מנת לאפשר את ביטויים ולתת לגיטימציה תוך כדי חיזוק בוחן המציאות.
בפרט, שיטות הטיפול המומלצות עבור הסובלים מן ההפרעה הם טיפול ממוקד העברה, טיפול מבוסס מנטליזציה, וטיפול ממוקד סכמה.
טיפול דיאלקטי התנהגותי הוא אפשרות נוספת עבור אלה עם תחלואה נלווית של הפרעת אישיות גבולית ודפוסים של פגיעה עצמית.
הפרעת אכילה היא שם קיבוצי למספר הפרעות נפשיות המתבטאות בהפרעות קבועות ונרחבות בדפוסי האכילה או הפרעות בהתנהגות הקשורה לאכילה, בצריכה או בספיגה של מזון.
ההפרעות גורמות לנזקים גופניים משמעותיים, בחלק מהמקרים נזקים קצרי טווח ובחלק ארוכי טווח.
הנזקים מסכנים את בריאות האדם ולעיתים יכולים להיות מסכני חיים.
ההפרעות הללו נחשבות להפרעות של הילדות וההתבגרות בעיקר, ופחות של בוגרים ובוגרות.
ההיסטוריה של הפרעות האכילה שלובה באידיאלים של מראה שהשתנו מתקופה לתקופה ומתרבות אחת לאחרת.
הרמז הראשון לאכילה חריגה באמנות המערבית היו פסלים או ציורים של השמנת יתר אצל דמויות של נשים או גברים, למשל ביצירה הפרהיסטורית ונוס מווילדרדורף, מהעיירה וילדרדורף באוסטריה.
ביצירה זו מצוירת דמות שמנה ביותר של אישה.
דימויים כאלה שנראים לפעמים כמו אידיאליזציה של הגוף השמן הופיעו עד התקופה הפלאוליתית.
בחברות עניות בהן המזון היה פחות זמין המשיך אידיאל זה להתקיים גם להבא, ובעקבות כך דווקא בתקופות של שפע נחשבה השמנה לנחלתם של עניים.
הרומאים והיוונים לפניהם ראו השמנה באור שלילי.
היוונים היו הראשונים להשתמש בחומרים שונים על מנת לשמור על גזרה למרות אכילה.
הרעבה עצמית או הקאות יזומות כאמצעי לשמור על גזרה רזה היה אמצעי מקובל ועתיק יותר מימיהם של היוונים והרומאים.
תפיסת התופעות התרבותיות שתוארו לעיל במונחים של בעיה נפשית, החלה בתקופת הרנסאנס כאשר רופא אנגלי בשם ריצ'רד מורטון תיאר לראשונה ב-1689 את הסימפטומים של אנורקסיה.
עבודתו של מורטון נמשכה על ידי רופא אנגלי אחר בשם ויליאם גאל (Gull) שהיה זה שהגדיר את ההפרעה 181 שנים מאוחר יותר (1870).
עם זאת האנורקסיה לא הפכה מיד להפרעה עצמאית בפני עצמה.
היא הפכה לחלק ממחלה בשם "מחלת סימונד" המתאפיינת בתת-פעילות של בלוטת יותרת המוח.
רק ב-30 השנים האחרונות הוגדרה האנורקסיה כהפרעה נפשית.
תחילה היא זוהתה על ידי שני מרכיבים בלבד: ירידה במשקל מתחת לסף מסוים, והיעדר וסת.
כיום 328 שנים אחרי ימיו של ריצ'רד מורטון יש ידע רב הרבה יותר על אנורקסיה, בולמיה והפרעות אכילה אחרות שיתוארו להלן.
ידועים גם מנגנוני ההשפעה חברתיים של אידיאלים של יופי ומראה גוף רצוי על השכיחות של הפרעות אכילה שונות בקרב תרבויות שונות.
קיים ספקטרום רחב של הפרעות אכילה.
לא כולן מוכרות רשמית כהפרעות בספרי האבחנות המקובלים בעולם המערבי (DSM 5, ו-ICD 10) ובכלל זה בישראל.
עם זאת על כולן קיים בסיס ידע ומחקר מדעי.
3 ההפרעות הסוגרות את הרשימה שלהלן הן חדשות יחסית ולכן אין להן עדיין קריטריונים רשמיים ומחייבים לאיבחון.
ICD 10הערותאנורקסיה נרבוזה +F50ב-DSM ההפרעה מופיעה עם אבחנה מפורטת אך ללא קוד.בולימיה נרבוזה307.51F50.2בולמוסי אכילה (התקפי היפרפאגיה, אכילה אימפולסיבית או "כפייתית")
Binge Eating307.51F 50.8מסווגת ב-ICD כ"אכילת יתר הקשורה להפרעות פסיכולוגיות אחרות".
קוד ה-DSM זהה לזה של בולמיה נברוזה.תסמונת פיקה
Pica Syndrome +F 50.8מסווגת ב-ICD כ"הפרעות אכילה אחרות".
ב-DSM ההפרעה מופיעה עם אבחנה מפורטת אך ללא קוד.העלאת גירה בילדות
Rumination או Merycism307.3F98.21תסמונת האכילה הלילית
מסווגת ב-ICD-10 כ"הפרעות אכילה אחרות".הפרעת "טיהור" על ידי הקאות, שימוש במשלשלים ואו משתנים - ללא בולמוסי אכילה
Purging Disorder307.59F 50.8מופיע ב-DSM 5 תחת האבחנה "הפרעת אכילה או הזנה ספציפית אחרת" (Other Specified Feeding or Eating Disorder) מסווגת ב-10-ICD כ"הפרעות אכילה אחרות".הפרעת הימנעות / הגבלת אכילה
Orthorexia Nervosa - -קיימת ספרות מדעית על הפרעה זו אך עדיין אין קריטריונים רשמיים לאבחון ההפרעה ב-DSM או ב-ICD.דיאבולמיה Diabulemia - -קיימת ספרות מדעית על הפרעה זו אך עדיין אין קריטריונים רשמיים לאבחון ההפרעה ב-DSM או ב-ICD.אנורקסיה של הספורטאים
Anorexia Athleticaקיימת ספרות מדעית על הפרעה זו אך עדיין אין קריטריונים רשמיים לאבחון ההפרעה ב-DSM או ב-ICD.השמנת יתר חולנית Obesity - -לפי DSM 5 נחשב למצב רפואי אורגני לא להפרעה נפשית
להלן יינתן פירוט תמציתי על ההפרעות שתוארו בטבלה לעיל.
אנורקסיה נרבוזה היא הפרעה מסכנת חיים המופיעה בדרך כלל אצל בני נוער (סביב גילאי 14 עד 17), אם כי היא יכולה לפגוע גם במבוגרים צעירים בדרך כלל עד גיל 40. הופעת ההפרעה לפני גיל הבגרות המינית היא נדירה.
ההפרעה מופיעה בשיעור גבוה יותר (95%) אצל נערות מאשר אצל נערים (5%).
המאפיין הבולט של הפרעה זו הוא ירידה מכוונת במשקל שהאדם עם ההפרעה יזם באופן מכוון.
כמו כן בולטים פחד להיות שמן, והפרעה בדימוי הגוף.
אצל נערות מופיעה גם הפסקה של המחזור החודשי.
ללא התערבות טיפולית עלולה הפרעה זו להסתיים במוות כתוצאה מתת משקל והשלכות רפואיות חמורות של תת-תזונה.
אצל מתבגרים ומבוגרים צעירים מהלך ההפרעה נוטה להיות ממושך יותר.
שיעור המוות השנתי כתוצאה מההפרעה עומד על כ-5%.
"Anorexia Athletica" אנורקסיה של הספורטאים
אבחנה זו ניתנת ב DSM וב ICD למי שמציגות תמונה של אנורקסיה נרבוזה אך חסרות את אחד הקריטריונים הקליניים לקבלת אבחנה מלאה של ההפרעה הרגילה.
הפרעה זו מאופיינת בהתקפים של זלילה חסרת מעצורים ואחריהם התרוקנות לא טבעית.
אדם עם בולימיה לא יפסיק לזלול עד שיגיע לתחושה של כאב או בחילה שלא מאפשרים הכנסת מזון נוסף לגוף.
מבחינה רגשית המאפיין הבולט בהפרעה זו הוא הצורך לשלוט במשקל הגוף.
צורות ההתרוקנות, או ה"היטהרות", הנפוצות ביותר הן: הקאה, שימוש בחומרים משלשלים ומשתנים, חוקן, ופעילות גופנית מרובה ביותר.
יש מבין האנשים עם הפרעה זו גם כאלה שנוטים לצום, כמו בהפרעה אנורקסיה נרבוזה.
אנשים עם בולימיה בדרך-כלל נמצאים בטווח המשקל התקין.
רבים ורבות מהם מקיימים תפקוד חברתי ומקצועי תקין יחסית.
בולימיה נרבוזה נוטה להופיע בתקופת הנעורים והבגרות הצעירה.
הופעה לאחר גיל 40 וכן הופעה אצל ילדים לפני גיל הבגרות המינית - נדירות.
מהלך ההפרעה עלול להיות כרוני ומתמשך ולהתאפיין בתקופות של הטבה (Remission) לצד תקופות החמרה.
גם הפרעה זו פוגעת בנשים הרבה יותר מאשר בגברים.
הנזקים שיכולים להיגרם כתוצאה מבולימיה הם: כאבי בטן כרוניים נזק לקיבה ולכליות, בנוסף לצהבת בשיניים בעקבות החשיפה לחומצות קיבה.
שיעור התמותה מהפרעה זו מוערך בכ 2% בשנה.
אבחנה זו ניתנת ב DSM וב ICD למי שמציגות תמונה של בולימיה נרבוזה אך חסרות את אחד הקריטריונים הקליניים לקבלת אבחנה מלאה של ההפרעה הרגילה.
בולמוסי אכילה (או אכילה כפייתית או אימפולסיבית) Binge Eating
אכילה כפייתית היא הפרעה שמאופיינת בזלילה בלתי פוסקת ובהתקפים של זלילה חסרת מעצורים.
בדומה לאנשים עם בולימיה נרבוזה, התקפי הזלילה לרוב לא ייפסקו עד שהאדם ירגיש שאינו מסוגל להכניס עוד אוכל לגוף, אך אצל אנשים עם הפרעת אכילה כפייתית אין מאפיין של התרוקנות.
אנשים החיים עם הפרעה זו כמעט תמיד נמצאים מעל טווח המשקל התקין, וחלקם חי עם השמנת יתר חולנית (Obesity) שכאמור אינה נחשבת להפרעה נפשית אלא למצב רפואי פיזי.
ההפרעה מתחילה בגיל הנעורים או הבגרות הצעירה ובמקרים מסוימים גם אצל בוגרים.
לעיתים היא מתפתחת כתוצאה מניסיון לקבל שליטה על הרגלי האכילה.
אנשים עם הפרעה זו המחפשים סיוע נפשי או רפואי בדרך כללמבוגרים יותר מאשר אנשים עם אנורקסיה או בולמיה המחפשים סיוע.
ההפרעה יכולה לגרום למגוון של בעיות הקשורות למשקל עודף, לרבות השמנת יתר חולנית והשלכותיה החמורות.
הפרעה זו מתאפיינת בבליעה לא אקראית של דברים שאינם מזון ואינם בעלי ערך תזונתי, זוהי הפרעה האופיינית לילדים אך יכולה להתקיים ולהיות מאובחנת גם במתבגרים או מבוגרים.
בדרך כלל היא נלווית להפרעות הקשורות למוגבלות שכלית התפתחותית, אוטיזם ועוד.
כמו כן היא עשויה להופיע יחד עם הפרעות אכילה אחרות.
החומרים הנאכלים יכולים לכלול שיער, צבעים, בגדים, כלי מיטה, נייר, עץ, עפרונות או אבקות למיניהן ועוד.
התינוקות עם ההפרעה עשויים להתמיד באכילה של דברים שאינם מזון ואף להעדיף זאת על פני מזון רגיל, לאורך זמן רב.
מקור השם פיקה הוא משמה הלטיני של הציפור העקעק (ממשפחת העורבים) הידועה כאוכלת נבלות ומנקה שאריות הסכנה הטמונה בתסמונת זו היא בליעה של חומרים העלולים להזיק לאדם ולגרום להרעלה או פציעה.
ההפרעה יכולה לחלוף מאליה במהלך הילדות (סביב גיל 3).
אך אם אינה מטופלת היא יכולה להישאר גם לבגרות.
ההפרעה יכולה לגרום לפגיעה משמעותית בתפקוד החברתי, אם כי כיוון שהיא מופיעה לעיתים קרובות עם מגבלה שכלית התפתחותית קשה לבודד את ההשפעה הנקודתית שלה מהתמונה הכללית.
הפרעה זו מתאפיינת בלעיסה ובליעה חוזרת ונשנית של אותה כמות מזון.
תופעה זו מלווה בירידה במשקל הילד וקושי להגיע למשקל וגובה מתאימים לגיל.
זאת לאחר תקופה של התפתחות נורמלית.
הילדים עם הפרעה זו אינם סובלים מבעיות או מחלות במערכת העיכול ואינם סובלים מבחילות.
הפרעה זו מופיעה על פי רוב, בשליש השני של שנת החיים הראשונה.
העלאת גירה בילדות היא הפרעה היכולה להתפתח בתינוקות, ילדים, בני נוער ובוגרים צעירים.
ההפרעה כנראה אופיינית בעיקר לקבוצת האנשים עם מגבלה שכלית התפתחותית.
בתינוקות ההפרעה יכולה להיות ספונטנית, ולהופיע פתאום.
אצל תינוקות יותר מאשר אצל קבוצות אחרות עלולה הפרעה זו להיות קטלנית ואף לגרום למצבי חירום רפואיים ואף למוות.
אצל תינוקות עם מוגבלות שכלית התפתחותית נראה שיש להעלאת הגירה פונקציה מרגיעה.
תסמונת זו, מכונה בשם המקוצר NES (ראשי התיבות של שם התסמונת באנגלית).
האדם החי עם תסמונת זו חוה אפיזודות חוזרות ונשנות של אכילה לילית מרובה לאחר ארוחת הערב.
לעיתים האכילה מתרחשת על רקע של יקיצה בלילה.
ישנה מודעות לאכילה והאדם מסוגל להיזכר בבוקר למחרת, שאכל בלילה.
זו אינה הפרעת שינה בהגדרה הקלינית, אף כי היא יכולה תסמונת זו יכולה להתלוות להפרעות שינה ויכולה לפגוע משמעותית באיכות השינה.
תסמונת זו זכתה לתשומת לב החל משנות החמישים של המאה ה-20 ואילך.
נכון להיום אין עדיין די מידע על מהלך ההפרעה והאופן בו היא מתפתחת.
מקורות שונים שחקרו הפרעה זו העלו שכיחות גבוהה של תחלואה נפשית נלווית, בעיקר של הפרעות חרדה ודיכאון.
קיימת סברה לפיה דפוס האכילה הלילית (לאו דווקא כמות המזון הנאכל) משבש את המחזורים היומיים (Circadian Rhythms), הפרעה הגורמת לפגיעה בשינה כן לתופעות של חרדה ודיכאון.
הפרעת "טיהור" על ידי הקאות, משלשלים, משתנים וכו' Purging Disorder
הפרעה זו מתאפיינת בעיקר בהתנהגות של הקאות חוזרות ויזומות על מנת לשלוט במשקל.
כמו בהפרעת בולימיה נרבוזה לעיל, גם כאן יש שימוש בחומרים שונים ותרופות המעוררות הקאה או בחומרים משלשלים או משתנים.
עם זאת הפרעה זו אינה מלווה בבולמוסי אכילה.
מחקר מסוג מטה אנליזה שנערך ב-2017 הצביע על קווי דמיון בין הפרעה זו לאנורקסיה וכן לאכילה כפייתית (Binge Eating) אך להפרעת הקאה יש פרוגנוזה טובה יותר משתיהן.
הפרעת הקאה היא מושג חדש יחסית במחקר, והמידע המקיף אודותיה, כולל גיל הופעת ההפרעה, אופן ההתפתחות, שכיחות ההפרעה ועוד, עדיין אינם זמינים.
הפרעה זו מתאפיינת בחוסר עניין במזון או הימנעות שמקורה באיכויות החושיות של המזון, דאגות מפני תופעות בלתי נעימות הקשורות באכילה.
ההפרעה יכולה להיות קשורה באובדן משקל משמעותי או כישלון של הילד להגיע לממדים (משקל וגובה) הצפויים לגילו.
היא יכולה להיות קשורה גם בחוסרים תזונתיים שונים.
הפרעה זו מופיעה בעיקר בילדים (בפרט בעשור הראשון לחייהם), אך ויכולה להמשיך להתקיים אצל מבוגרים.
ילדים ותינוקות עם הפרעה זו עשויים להפגין עצבנות או אפתיות נוכח אוכל.
בחלק מהמקרים מופיע אובדן תיאבון, כאבי בטן ופחד מהקאות.
ההפרעה שכיחה יותר בגברים מאשר בנשים.
ובחלק מהמקרים היא עלולה להתפתח לאנורקסיה נרבוזה.
הפרעה זו נקראה בעבר "הפרעת אכילה סלקטיבית".
המאובחנים כלוקים ב-ARFID יפגינו בדרך כלל חוסר עניין באוכל ובאכילה, ימנעו ממאכלים בעלי מרקם ויביעו דאגה מההשלכות הלא נעימות שעלולות להתלוות לאכילה.
אורתורקסיה נרבוזה היא במהותה עיסוק מרובה באיכות המזון הנאכל על ידי האדם: אנשים עם אורתורקסיה יבדקו לדוגמה אם יש במזון שהם אוכלים צבעי מאכל, מרכיבים מהונדסים, חומרים משמרים, עודף מלח או סוכר, חומרי הדברה, אנטיביוטיקה ומרכיבים נוספים שהוספו בתהליך היצור ועלולים לדעתם לפגוע בבריאותם.
בסופו של דבר עשויים אנשים עם אורתורקסיה להציב לעצמם חוקי תזונה בלתי מתפשרים ובלתי הגיוניים (לא לאכול דברים שמכילים מרכיב מסוים כי הם שמעו שהוא מזיק ובכך לגרום לעצמם נזק מבחינה תזונתית ואף להביא את עצמם לתת תזונה או חוסרים תזונתיים משמעותיים) תופעת האורתורקסיה נרבוזה חדשה בספרות המחקרית העולמית.
נכון ל-2017 היא אינה מוכרת כהפרעה רשמית ואינה נזכרת ב-DSM או ב-ICD.
עם זאת מצטבר אודותיה ידע מחקרי מגוון ואף יש הצעה להגדרת התסמינים הרשמיים לאבחנה להפרעה זו.
הפרעה זו היא אחת מהפרעות האכילה החדשות המוכרות בספרות המחקרית.
היא נוצרת אצל אנשים החיים עם סוכרת מסוג 1 המונח הוא הלחם של המילים סוכרת (באנגליתDiabetes melitus) ובולמיה.
ההפרעה מתאפיינת בדפוס מכוון ומודע של הימנעות משימוש באינסולין, זאת כדי לרדת במשקל.
פרקטיקה זו יכולה להיות קטלנית, שכן ללא איזון בעזרת אינסולין יכול האדם להגיע לרמות סוכר מאוד גבוהות בדם, מה שיכול להביא למצב חירום רפואי ואף למוות אם הוא אינו מטופל בזמן.
הפרעה זו נוטה להופיע מגיל בית הספר ואילך שכן בגילאים יותר נמוכים הילד פחות עצמאי בהזרקת אינסולין לעצמו.
הפרעה זו נחשבת יותר ויותר לבעיה רצינית, בעיקר בקרב נערות.
מטופלים עם סוכרת מסוג 1 (סוכרת נעורים) נדרשים לשלוט ברמות הסוכר בדמם באמצעות הזרקת אינסולין, מצב המעמיד אותם בקבוצת סיכון להתפתחות של הפרעות אכילה שונות בכלל ובפרט דיאבולמיה.
גם הפרעה זו אינה מוכרת כיום כהפרעה רשמית ואינה נזכרת ב-DSM או ב-ICD.
השמנת יתר מוגדרת קטגורית כעודף משקל העולה על 20% מהמשקל הנורמלי בגיל זה.
מרבית הילדים והמבוגרים השמנים חיו עם הפרעה זו בילדותם, וכ-60% עד 80% מהילדים השמנים יהפכו למבוגרים שמנים.
האכילה (אכילת יתר - Overeating) בקרב קבוצה זו באה לפעמים לפצות על שעמום או חסר רגשי.
החלל ממולא על ידי אוכל והאכילה מתגברת בעיקר במצבי דחק.
שאלון עמדות בנוגע לאוכל Eating Attitudes Test (EAT-26) נועד להעריך דפוסי אכילה פתולוגיים.
EAT-26 בוחן שלושה סולמות: (1) דיאטה, הימנעות ממאכלים משמינים והופעה חיצונית, (2) בולמיה ועיסוק מחשבתי באכילה, (3) שליטה עצמית על הרגלי אכילה.
הפרעות אכילה הן חלק מהתחלואה הנלווית להפרעת קשב.
אך בעוד שהתסמינים של הפרעת קשב מקושרים להפרעות באכילה, לא נמצא קשר סיבתי בין הפרעת קשב להפרעות אכילה.
ניכר שהקשר בין הפרעת קשב להפרעות אכילה מורכב מאוד וכולל לולאות משוב הקשורות ליכולת הכללית להתמודדות עם אתגרי החיים.
בין היתר, ייתכן שתסמיני הליבה של הפרעת קשב תומכים בדפוסי אכילה פתולוגיים.
אמנוריאה (אל-וסת) מופיעה בכ-66% - 84% מהנשים עם אנורקסיה נרבוזה, ובכ-7% - 40% מהמטופלות עם בולימיה נרבוזה.
כמו כן נמצא כי 77% מתת-הקבוצה של חולות בולימיה נרבוזה שהייתה להן היסטוריה של אנורקסיה נרבוזה דיווחו על אמנוריאה.
המנבאים החזקים ביותר לאמנוריאה כוללים: BMI נמוך, צריכת קלוריות נמוכה, ורמה גבוהה של פעילות גופנית.
אחד הגורמים לאמנוריאה בנערות ונשים עם הפרעות אכילה הוא תסמונת השחלות הפוליציסטיות.
מטופלות רבות עם התסמונת סובלות מבולימיה והפרעות אכילה אחרות, ונמצא מתאם בין בולימיה לשחלות פוליציסטיות.
שחלות פוליציסטיות ידועות כקשורות לסיבוכי פוריות שונים.
ההפרעה בווסת נובעת בדרך כלל ממיעוט או העדר ביוץ, ועל רקע זה אי הפריון.
לכ-17% מהנשים עם בעיות פוריות שפנו לטיפול יש היסטוריה של הפרעות אכילה.
אצל נשים עם אנורקסיה נרבוזה נמצא כי יש ירידה של 30% בפוריות (יכולת כניסה להריון)בהשוואה לאוכלוסייה ללא אנורקסיה נרבוזה.
בנוסף בקבוצה זו קיים סיכוי מוגבר להפלה ביחס לקבוצה ללא הפרעת אכילה.
הפרעות אכילה הן קבוצת הפרעות מגוונת מאוד מבחינת גיל הופעת ההפרעה, משך ההפרעה ומהלכה, מבחינת הסיכונים הכרוכים בכל הפרעה ומבחינת התגובה לטיפול והפרוגנוזה.
ישנן הפרעות כמו פיקה, שבהן יש סיכוי טוב להצליח בטיפול אם ההפרעה מטופלת בגיל הילדות, אך אם ההפרעה אינה מטופלת היא עלולה להפוך לכרונית וללוות את האדם למשך כל חייו.
ישנן לעומת זאת הפרעות שאופיין כרוני וממושך מלכתחילה, כמו בולמיה ואנורקסיה.
אופי הטיפול באנשים עם הפרעות אלה הוא רב מערכתי הכולל צוות טיפול נפשי וצוות רפואי, ולעיתים מחייב אשפוז ביחידה רפואית ייעודית.
הפרעות אלה דורשות משאבי התמודדות גדולים ומתמשכים הן מהאדם עצמו והן ומהצוות המטפל.
בחלק מההפרעות קיימת ברקע סכנת מוות מוחשית (אנורקסיה, בולמיה, דיאבולמיה).
הצוות המטפל צריך להתייחס לכל ההיבטים בשביל ללוות את המטופל לאורך הטיפול, הצוות יכול לכלול רופא משפחה/ ילדים האחראי לשינויים הפיזיים של המטופל, דיאטנית האחראית על התפריט התזונתי של המטופל, איש בריאות הנפש האחראי להשפעות הנפשיות והחברתיות של המטופל.
בבחינת הקשר בין הפרעות אכילה וגיל ההתבגרות, ראשית, השכיחות הגבוהה ביותר של ההפרעות קיימת בקרב נערות בגיל ההתבגרות והבגרות המוקדמת.