tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בו אלי היה הבמאי, היוצר ומעצב התפאורה ותלבושות ואליס רקדנית ושחקנית יוצרת ושותפה לעשייה.
ב-2007 הקימה את קבוצת המחול 'ממה', במסגרתה יצרה והעלתה מופע מדי שנה.
ב-1999 סיימה תואר ראשון במחול וקיבלה תעודת הוראה מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ב-2002 קיבלה תואר שני אקוויוולנטי ממשרד החינוך במחול.
ב-2009 קיבלה תואר שני במחשבת התנועה והמחול – תיאוריה מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
עבודת התזה עסקה ביחסים בין מחווה למילה בחיי היום-יום.
דור-כהן שימשה כחברת המדור למחול של המועצה הישראלית לתרבות ואמנות וכן כשופטת בתחרות לרקדן המצטיין במסגרת המדור.
מלמדת מחול וכוריאוגרפיה ומעבירה סדנאות בבתי ספר ובמסגרות שונות
לימדה מחול מודרני במגמת מחול וכוריאוגרפיה במכללת אורות ישראל באלקנה
בשנים 2002–2007 הקימה מגמת מחול בתיכון שרת בנתניה.
בשנים 2007–2018 הייתה מחנכת, רכזת חברתית ומעורבות חברתית בתיכון ויצו קנדה בנתניה.
משנת 2007 חברת עמותת הכוריאוגרפים, רבים ממופעיה נתמכו על ידי סל תרבות ארצי, מפעל הפיס והמדור למחול במשרד התרבות והספורט.
ב-2015 החלה לעבור קורסי וסדנאות משחק ולשחק בסרטים, סדרות, הצגות ופרסומות.
אליס דור-כהן היא אם לשני בנים, מתגוררת ברמת-גן.
1983 - הפרס ראשון בתחרות לכוריאוגרפים על שם גרטרוד קראוס מטעם האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ליצירה "ספק חלום".
1987 - הפרס ראשון בתחרות לכוריאוגרפים על שם גרטרוד קראוס ליצירה "נקמה מתוקה".
1985 – היצירה "מיתה ורודה" זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו.
1986 – פרס יאיר שפירא עבור תרומתה ללהקת בת-שבע.
כוריאוגרפיה וביצוע במסגרת להקת מחול 'בת שבע'
על פי "בעל זבוב", ספרו של ויליאם גולדינג.
מוזיקה מאת שוש רייזמן .
אליקים ירון, מעריב: "יצירה השואבת את השראתה מעולם-הילדות ושעיקרה הוא בתרגום המצוין של משחקי-ילדים לשפת תנועה עשירה ומקורית."
1983 – השמים האלה, האדמה הזאת.
היצירה הוזמנה על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות כחלק מקונצרט זיכרון לאלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
מחול אותו רקדו בתוך וסביב אדמת חמרה אדומה, שהוצבה על הבימה העגולה.
הרקדנים התפלשו באדמה והעיפו אותה.
דור-כהן רקדה עם יוסי תמים לצלילי מוזיקה של ג'רג' ליגטי ודמיטרי שוסטקוביץ'.
גיורא מנור כתב בעל המשמר: "קטע משחקי משעשע ודינמי, המתאר בצורה קולעת את היחסים...
יש משהו ילדותי ותמים, המצדיק את אווירת החלום והחולמניות שבדואט."
המחול השתתף בתחרות הכוריאוגרפיה ה-15 של אקדמית הקיץ של קלן לריקוד וזכה בה בציון לשבח.
במגזין "בלט אינטרנשיונל" נכתב עליו: ש"היא היצירה המבטיחה והמקורית ביותר בתחרות".
1984 – היום הראשון בשארית חיי.
אליקים ירון כתב על העבודה במעריב: "הכוריאוגרפיה...
צמחה מתוך אישיותם של הרקדנים.
גישתה של הכוריאוגרפית אליס דור-כהן, מקרבת את המחול אל גבול המיצג ויצירתה המקורית עושה שימוש מעניין בתנועות "טבעיות" על רקע של מוזיקה אלקטרונית, המלווה בקטעי הברות".
שני זוגות חיים חיי שיגרה זה לצד זה, עד שצומח ביניהם פרח המפר את שלוותם ומוביל לסכסוך דמים.
מופע המשלב מחול, מיצג ופנטומימה.
אליקים ירון כתב על העבודה במעריב: "פנינה של מחול...
תרגום חיי היום יום לשפת המחול הוא מלאכת-מחשבת של תנועה מסוגננת, שבה מבטאת הצורה, על תנועותיה המיכניות והאוטומטיות, עולם פנימי מאובן."
ניהול אומנותי כוריאוגרפיה וביצוע של מופעי מחול בכל הארץ
סולו, הוזמן על ידי האקדמיה למחול בירושלים.
הועלה תחת כיפת השמיים כחלק מפסטיבל עכו, בחצר שהייתה חלק מכלא עכו בתקופת המנדט הבריטי ואחר-כך שכן בה בית חולים לחולי נפש.
הועלה במסגרת פסטיבל עכו, מחוץ לתחרות.
בייעוצו המקצועי של אמיר אוריין.
מונודרמה על רקדנית מזדקנת שפוטרה מלהקתה וחלומה להיות רקדנית ראשית בלהקה קלאסית נגוז.
1990 - בואי בואי מותק בואי בואי.
אליס דור-כהן יצרה יחד עם דניאלה מיכאלי, על פי טקסטים אישיים ושירי לאה אילון.
דור-כהן ומיכאלי שרו ורקדו, המופע עוסק ביחסים בין נשים, מהילדות לבגרות.
אליקים ירון כתב על העבודה במעריב:
"...במקרה של דניאלה מיכאלי ואליס דור-כהן, הגבול בין שחקניות ורקדניות מאוד נזיל כאן, וזה כוחן העיקרי ...מופע תיאטרוני, שהרקדניות המבצעות אותו מעניקות לו איכויות נוספות...
במנטליות, בחן, בגעגועים, בקשיים, באווירה, בנוכחותו של הגבר.
וזה גם סוד הקסם שלהן...
פרק בפני עצמו הוא ההומור שלהן: ישיר, גלוי, פשוט וכובש."
מופע אוטוביוגרפי הנפתח בטקס אשכבה שהיוצרת כתבה לעצמה ובו זכרונות מחייה לקול זמרתו של המוזיקאי איתי בכרך שגם הלחין את המוזיקה: החבר הראשון שנטש אותה, הקצין הבכיר בצבא שהטריד אותה, בן זוגה האלים שכמעט הרג אותה ואת תינוקה.
שתי רקדניות צעירות הציגו את דמותה של דור-כהן בצעירותה.
תיאטרון מחול אותו יצרה בגיל 55, אחרי 14 שנות היעדרות מהבמה.
נעשה במסגרת קבוצת 'ממה' של אליס דור-כהן ונתמך בידי אמנות לעם.
הועלה לראשונה במסגרת פרויקט "ניסוי כלים" במרכז ביכורי העתים והציג בישראל במשך שלוש שנים.
דור-כהן רקדה עם אמנון דמתי, במופע העוסק בתקשורת בזוגיות; משולב בה טקסט בהשראת סרטו של ז'אן-לוק גודאר "לחיות את חייה.
החלק הראשון והשני בביצוע דור-כהן ודמתי ובחלק המרכזי רקדה טליה פז את "סולו לשניים: מאת מאטס אק.
'דבר איתי' הועלה בפסטיבל 'מחול לוהט', מרכז סוזן דלל
נעשה במסגרת קבוצת 'ממה' של אליס דור-כהן.
נתמכה על ידי מפעל הפיס.
זוהי גרסה חדשה של "קצת אחרי האמצע", אותו הפכה דור-כהן למופע סולו אישי שלה בשיתוף ובליווי איתי בכרך.
המופע המתמקד בנושא אחד: אלימות פיזית ונפשית והדרכים לצאת מהן.
בוצע בימי עיון בנושא אלימות במשפחה.
נעשה במסגרת קבוצת 'ממה' של אליס דור-כהן, רץ בישראל כשלוש שנים.
המופע נבחר להשתתף ב'מעבדה' בירושלים.
במסגרת פסטיבל "מחול ברוח", ביוזמת בית אבי חי והמעבדה יחד עם עמותת הכוריאוגרפים ונתמך על ידם.
רות אשל כתבה בעיתון הארץ: "אחד" של אליס דור-כהן הוא עבודה מרשימה שעוסקת בשאיפה המשותפת של שלוש הדתות המונותאיסטיות לטפס ולהגיע לרוחניות." במופע רוקדים שלושה רקדנים, כל אחד ריקוד סולו בתנועות המדמות תפילה, כל אחד מהם מייצג דת.
על הבמה בנוי קיר, עליו ניתן לטפס, כל אחד מהרקדנים מטפס על הקיר בצורה שונה וקופץ ממנו.
הרקדנים נאבקים ביניהם ובחלקו האחרון של המופע לומדים לחיות בשלום זה לצד זה.
מלחין המוזיקה הוא פיליפ גלאס.
נעשה במסגרת קבוצת 'ממה' של אליס דור-כהן והתקבל לסל תרבות ארצי.
סולו של אליס בהשתתפות הפרפורמרית גוצ'י לאו.
נעשה במסגרת קבוצת 'ממה' של אליס דור-כהן.השתתף בפסטיל "אינטימידנס" בתיאטרון תמונע.
מופע סולו, בכורה בפסטיבל יערות מנשה.
2013 – כמו שאני.מופע סולו עם הרקדן הנפלא לירון עוזרי שרקד עם נעליים בעלי עקב גבוה.
מחווה לכל מי שיצא או יוצא מ "הארון".
דימוייים מרתקים של כמו ברבור מכוער שאטהאט הופך חברבור מלא ביטחטן ויפיפה.הופיע כשרות פעמים בכל ריבי הארץ ום בסוזן דלל בחשיפה בינלאומי בשנת 2013.
מחול בביצוע הרקדניות יוצאת בת שבע, בהשראת סיפורה ששרה מהמקורות.: סאלי אן פרידלנד,
גליה ליוור ונועה רוזנטל; היצירה מתייחסת לפרשת חיי שרה ובוחנת את מקומה של אישה מבוגרת בעולם.
הועלתה במסגרת פסטיבל 'בין שמיים לארץ' במחסן 2, יפו.
על ליאור, ילד היפראקטיבי בעל לקויות למידה, המתקשה בלימודים ומצליח בעזרת אימו ואחותו להתגבר על מכשוליו.
המופע מומלץ סל תרבות ארצי.
מופע מחווה להרוגי אסון נחל צפית בליווי רביעיית כרמל.
שותפה יוצרת ומבצעת בתיאטרון "הפירמידה"
הועלה גם במרכז התיאטרוני בנווה צדק ועל דשא חצר המצודה בעכו.
1983 – אליס ואלי דור-כהן בהופעה מקורית לפני מגדל דוד.
עיבוד של אלי דור-כהן לרומן "העלם" מאת יצחק אוורבוך-אורפז,
על נער בן 17, שבעקבות מות אחיו בצבא, החליט להתאבד ביחד עם החתול שלו, במקום לשרת בצה"ל.
ביצירה לקחו חלק אליס דור-כהן, משה מלכא ונטע מורן וחתולם של הזוג דור-כהן.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו, רצה ברחבי הארץ והוצגה ביוהנסבורג.
פסטיבל ישראל למוזיקה, לפני מגדל דוד, תחת כיפת השמיים.
מופע אירוטי בו השתתפו עשרים תרנגולים, שבא להמחיש את היחסים בין המינים ובין השולט לנשלט.
1986 – עליזה בארץ הבלהות.
דור-כהן שותפה יוצרת ומבצעת בתפקיד הראשי של עליסה, לצד שתי שחקניות נוספות.
הופיעה בכל הארץ, ההצגה לקחה חלק בפסטיבל עכו.
ההצגה בהשתתפות הקהל, הועלתה לראשונה בפסטיבל ערד, בהשתתפות שמונה שחקנים, רקדנים ולוליינים, הופיעה בכל הארץ.
כוריאוגרפיה ללהקת "תיאטרון מחול ירושלים" (1989-1987)
ארבע נשים המערערות על סמכותו של גבר אותו הן משרתות.
דור-כהן עורכת מבחן בד לשלוש רקדניות הנאבקות על תפקיד.
עיצוב תנועה וביצוע במחול ובהצגות
1988 - בטבעת החנק – האופרה הישראלית החדשה.
1990 – אצבעות קטנות – הצגת ילדים בבימוי אבישי גרינפלד.
1992 – עלי באבא – הצגת ילדים בתיאטרון חיפה.
1993 – מכחול, אמן ואיש סקרן במוזיאון תל אביב לאמנות.
2014 – פילגש בגבעה – מופע משותף עם מתי סרי בבית היוצר.
הועלה כחלק מאירועים על אלימות וניצול מיני.
המופע הורכב מ-3 יצירות: 1. אבני דרך – סיפור חייה של דור-כהן, 2. פילגש בגבעה, 3. סיפור – שיר של מיה לוי-ירון.
1992 – "רוקד על החוף", סרט עלילתי בבימויו של שמואל בנית ובכיכובם של אלון אבוטבול וברוריה אלבק.
1992 – סרט תיעודי על המשוררת לאה איילון, דור-כהן היא שחקנית ויוצרת הכוריאוגרפיה יחד עם דניאלה מיכאלי - בימוי יהודה קווה.
1994 – שחור, סרט עלילתי בבימויו של שמואל הספרי ובכיכובם של רונית אלקבץ ועמוס לביא.
אליס המילטון הייתה רופאה, מדענית וסופרת אמריקאית.
היא הייתה מומחית מובילה בתחום הבריאות התעסוקתית וחלוצה בתחום הרעילות התעשייתית.
בנוסף לעבודתה המדעית, המילטון הייתה רפורמיסטית רווחה חברתית, הומניטרית ופעילה לשלום ולמען זכויות נשים.
היא זכתה במספר כבוד ופרסים, כולל פרס אלברט לסקר לשירות הציבורי.
המילטון, בתם השנייה של מונטגומרי המילטון (1843–1909) וגרטרוד המילטון (1840–1917), נולדה ב-27 בפברואר 1869 במנהטן, ניו יורק, ניו יורק.
היא בילתה ילדות את ילדותה עם משפחתה המורחבת בפורט וויין, אינדיאנה, שם התיישב סבה, אלן המילטון, מהגר אירי, ב-1823. הוא התחתן עם אמרין הולמן, בתו של שופט בית המשפט העליון של אינדיאנה, ג'סי לינץ' הולמן, בשנת 1828 והפך לאיש עסקים מצליח בפורט וויין.
חלק גדול מהעיר פורט וויין נבנה על אדמה שהייתה בבעלותו פעם.
אליס גדלה באחוזה גדולה של משפחת המילטון שהקיפה אזור בן שלושה בלוקים במרכז העיר פורט ווין.
משפחת המילטון גם בילתה קיצים רבים באי מקינאק, מישיגן.
החלק הגדול מהדור השני והשלישי של משפחת המילטון המורחבת, שכללה את משפחתה של אליס, כמו גם את דודיה, דודותיה ובני דודיה, חיו על עושר בירושה.
מונטגומרי המילטון, אביה של אליס, למד באוניברסיטת פרינסטון ובבית הספר למשפטים של הרווארד.
הוא גם למד בגרמניה, שם הכיר את גרטרוד פונד, בתו של יבואן סוכר עשיר.
הם נישאו בשנת 1866. אביה של אליס הפך לשותף בעסקי מכולת סיטונאיים בפורט וויין, אך השותפות התפרקה ב-1885 והוא פרש מהחיים הציבוריים.
למרות שהכשל העסקי גרם להפסד כספי למשפחה, אמה של אליס, גרטרוד, נשארה פעילה חברתית בקהילת פורט וויין.
אליס הייתה הבת השנייה מבין חמישה ילדים, כאשר היו לה שלוש אחיות (עדית, מרגרט ונורה) ואח (ארתור "קווינט"), שכולם היו מצוינים בתחומם.
הבנות נשארו קרובות במיוחד לאורך ילדותן ולתוך הקריירה המקצועית שלהן.
עדית (1867–1963), מחנכת ומנהלת בבית הספר Bryn Mawr בבולטימור, הפכה לקלאסיקה ולסופרת מפורסמת בזכות מאמריה וספרי רבי המכר שלה על תרבויות יוון ורומא עתיקות.
מרגרט (1871–1969), כמו אחותה הגדולה עדית, הפכה למחנכת ומנהלת בבית הספר Bryn Mawr.
ארתור (1886–1967), האח הצעיר ביותר של המילטון, הפך לסופר, פרופסור לספרדית ועוזר דיקן לסטודנטים זרים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ארתור היה האח היחיד שהתחתן; לו ולאשתו, מרי (ניל) המילטון, לא היו ילדים.
הוריה של המילטון חינכו את ילדיהם בבית מגיל צעיר.
בעקבות מסורת משפחתית בקרב נשות המילטון, אליס השלימה את השכלתה המוקדמת בבית הספר המשלים של מיס פורטר לנשים צעירות בפארמינגטון, קונטיקט, בין השנים 1886 ו-1888. בנוסף לאליס, שלוש מדודותיה, שלושה בני דודים וכל שלוש אחיותיה היו בוגרי בית הספר.
המילטון שאפה לספק שירות שימושי כלשהו לעולם ובחרה ברפואה כדרך לפרנס את עצמה כלכלית.
לאחר שובה לאינדיאנה מבית הספר בקונטיקט, למדה המילטון מדעים אצל מורה בתיכון בפורט ווין ואנטומיה במכללת פורט וויין לרפואה במשך שנה לפני שנרשמה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן ב-1892. במהלך שנת לימודיה האחרונה שירתה בצוות של ד"ר דוק, לקחה ממטופלים היסטוריות רפואיות ועשתה עבודת מעבדה קלינית.
המילטון קיבלה תואר רפואי מהאוניברסיטה בשנת 1893.
בשנים 1893-1894, לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר לרפואה, השלימה המילטון התמחות בבית החולים נורת'ווסטרן לנשים וילדים במיניאפוליס ובבית החולים של ניו אינגלנד לנשים וילדים ברוקסברי, שכונת פרברים של בוסטון, מסצ'וסטס, כדי לצבור קצת ניסיון קליני.
המילטון כבר החליטה שהיא לא מעוניינת להקים מרפאה פרטית וחזרה לאוניברסיטת מישיגן בפברואר 1895 כדי להתמחות בקטריולוגיה וכעוזרת מעבדה של פרדריק ג'ורג' נובי.
היא גם החלה לפתח עניין בבריאות הציבור.
בסתיו 1895, אליס ואחותה הגדולה, עדית, נסעו לגרמניה.
אליס תכננה ללמוד בקטריולוגיה ופתולוגיה בעצת הפרופסורים שלה במישיגן, ואילו עדית התכוונה ללמוד לימודים קלאסיים ולהשתתף בהרצאות.
האחיות המילטון התמודדו עם התנגדות למאמציהן ללמוד בחו"ל.
למרות שאליס התקבלה בברכה בפרנקפורט, בקשותיה ללמוד בברלין נדחו והיא חוותה כמה דעות קדומות כלפי נשים כאשר שתי האחיות למדו באוניברסיטאות במינכן ולייפציג.
כאשר אליס חזרה לארצות הברית בספטמבר 1896, היא המשיכה למשך שנה נוספת בלימודי תואר שני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
שם היא עבדה עם סיימון פלקסנר על אנטומיה פתולוגית.
הייתה לה גם הזדמנות ללמוד מוויליאם אוסלר ומוויליאם הנרי וולץ'.
בשנת 1897 קיבלה המילטון הצעה להיות פרופסור לפתולוגיה בבית הספר לרפואה לאישה של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
זמן קצר לאחר מעברה לשיקגו, אילינוי, הגשימה המילטון שאיפה ותיקה להיות חברה ותושבת האל האוס, בית ההתיישבות שנוסד על ידי הרפורמטורית החברתית ג'יין אדמס ואלן גייטס סטאר.
בעוד המילטון לימדה וערכה מחקר בבית הספר לרפואה במהלך היום, היא שמרה על חיים פעילים בהאל האוס, מקום מגוריה במשרה מלאה מ-1897 עד 1919. המילטון הפכה לרופאה האישית של ג'יין אדמס והתנדבה ללמד אנגלית ואמנות בהאל האוס.
היא גם ניהלה את מועדוני הסייף והספורט לגברים, הפעילה מרפאה לתינוקות וביקרה את החולים בבתיהם.
גם אחותה של אליס, נורה, וחבריה רייצ'ל וויקטור יארוס היו תושבים בהאל האוס.
למרות שהמילטון התרחקה משיקגו ב-1919 כשקיבלה תפקיד כמרצה זוטרה בבית הספר לרפואה בהרווארד, היא חזרה להאל האוס ונשארה שם בכל שנה במשך חודשי האביב עד למותה של ג'יין אדמס ב-1935.
דרך עבודתה בהאל האוס וחייה לצד התושבים העניים של הקהילה, המילטון הייתה עדה להשפעות שהיו למלאכה המסוכנת במחצרות על בריאות העובדים, בשל חשיפה לפחמן חד-חמצני והרעלת עופרת.
לכן, היא התעניינה יותר ויותר בבעיות עמן התמודדו העובדים, במיוחד פציעות ומחלות בעבודה.
הניסיון גם גרם להמילטון להתחיל לשקול כיצד למזג את תחומי העניין שלה במדע הרפואה וכפעילה חברתית על מנת לשפר את בריאותם של העובדים האמריקאים.
כאשר בית הספר לרפואה לאישה נסגר בשנת 1902, המילטון לקחה תפקיד כבקטריולוגית במכון הזיכרון למחלות זיהומיות.
המילטון חקרה מגפת טיפוס בשיקגו לפני שהתמקדה במחקריה בחקירת מחלות תעשייתיות.
חלק מהמחקרים המוקדמים של המילטון בתחום זה כללו ניסיונות לזהות גורמים לטיפוס ושחפת בקהילה הסובבת את האל האוס.
עבודתה על המחלה הזיהומית ב-1902 הובילה להחלפת המפקח הסניטרי הראשי של האזור על ידי מועצת הבריאות של שיקגו.
לימודי הרפואה התעשייתית (מחלות הקשורות לעבודה) הפכו חשובים יותר כיוון שהמהפכה התעשייתית של סוף המאה התשע-עשרה הובילה לסכנות חדשות במקום העבודה.
בשנת 1907 החלה המילטון לחקור ספרות קיימת מחו"ל ושמה לב שרפואה תעשייתית לא נחקרת כל כך באמריקה.
היא יצאה לשנות את המצב ופרסמה את מאמרה הראשון בנושא בשנת 1908.
המילטון החלה את הקריירה הארוכה שלה בבריאות הציבור ובבטיחות במקום העבודה בשנת 1910, כאשר מושל אילינוי צ'ארלס ס.
דינין מינה אותה כחוקרת רפואית בוועדה החדשה שהוקמה באילינוי למחלות תעסוקתיות.
המילטון הובילה את חקירות הוועדה, שהתמקדו ברעלים תעשייתיים כמו עופרת ורעלים אחרים.
היא גם חיברה את "סקר אילינוי", דו"ח הוועדה שתיעד את ממצאיה לגבי תהליכים תעשייתיים שחשפו עובדים להרעלת עופרת ומחלות אחרות.
מאמצי הוועדה הביאו להעברת חוקי הפיצויים הראשונים לעובדים באילינוי ב-1911, באינדיאנה ב-1915, וחוקי מחלות מקצוע במדינות אחרות.
החוקים החדשים חייבו מעסיקים לנקוט באמצעי בטיחות כדי להגן על העובדים.
עד 1916 הפכה המילטון לסמכות המובילה באמריקה בנושא הרעלת עופרת.
בעשור הבא היא חקרה מגוון נושאים עבור מגוון ועדות בריאות מדינתיות ופדרליות.
המילטון מיקדה את מחקריה ברעילות תעסוקתיות, ובחנה את ההשפעות של חומרים כמו צבעי אנילין, חד תחמוצת הפחמן, כספית, עופרת טטרה אתיל, רדיום, בנזן, גזי פחמן די - סולפיד ומימן גופרתי.
ב-1925, בכנס של שירות הבריאות הציבורי על השימוש בעופרת בבנזין, היא העידה נגד השימוש בעופרת והזהירה מפני הסכנה שהוא מהווה לאנשים ולסביבה.
אף על פי כן, הותר לבנזין עופרת.
ב-1988 הסוכנות להגנת הסביבה העריכה שבמשך 60 השנים הקודמות 68 מיליון ילדים סבלו מחשיפה רעילה גבוהה לעופרת מדלקים עופרת.
עבודתה על תעשיית ייצור עופרת לבנה ותחמוצת עופרת, כחוקרת מיוחדת עבור הלשכה האמריקאית לסטטיסטיקה של העבודה, נחשבת ל"מחקר ציון דרך".
המילטון הייתה חלוצה באפידמיולוגיה תעסוקתית והיגיינה תעשייתית.
היא גם יצרה תחום התמחות של רפואה תעשייתית בארצות הברית.
הממצאים שלה היו משכנעים מבחינה מדעית והשפיעו על רפורמות בריאות גורפות ששינו את החוקים והפרקטיקה הכללית כדי לשפר את בריאות העובדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא ארצות הברית הטיל עליה לפתור מחלה מסתורית שפוגעת בעובדים במפעל תחמושת בניו ג'רזי.
היא הובילה צוות שכלל את ג'ורג' מינו, פרופסור בבית הספר לרפואה בהרווארד.
היא הסיקה שהעובדים סובלים ממגע עם חומר הנפץ טריניטרוטולואן (TNT).
על מנת לפתור את הבעיה, היא המליצה לעובדים ללבוש ביגוד מגן שיוסרו ויכובסו בסוף כל משמרת.
אחד המחקרים המוכרים ביותר של המילטון היה עבודתה על הרעלת פחמן חד-חמצני בקרב פועלים במפעלי פלדה אמריקאים והרעלת כספית של כובענים.
לבקשת משרד העבודה האמריקני, היא גם חקרה תעשיות המעורבות בפיתוח חומרי נפץ מרסקים.
המילטון הייתה גם חברה בוועדה לחקירה מדעית של תמותה משחפת במקצועות מאובקים, שמאמציה "הניחו את הבסיס למחקרים נוספים ובסופו של דבר לרפורמה נרחבת בתעשייה".
במהלך שנותיה בהאל האוס, המילטון הייתה פעילה בתנועות זכויות נשים ושלום.
היא נסעה עם ג'יין אדמס ואמילי גרין באלך לקונגרס הבינלאומי של נשים בהאג ב-1915, שם פגשו את אלטה ג'ייקובס, פציפיסטית, פמיניסטית וסופרג'יסטית הולנדית.
קטעים היסטוריים שהתגלו מחדש מציגים את אדמס, המילטון וג'ייקובס לפני שער ברנדנבורג בברלין ב-24 במאי 1915, במהלך ביקור בגרמניה כדי לפגוש את מנהיגי הממשלה.
לאחר פרישתה מהרווארד ב-1935, המילטון הפכה ליועצת רפואית של לשכת התקנים של ארצות הברית.
סקר השטח האחרון שלה, שנערך בשנים 1937-1938, חקר את תעשיית הויסקוזה.
בנוסף, המילטון כיהנה כנשיאת ליגת הצרכנים הלאומית מ-1944 עד 1949.
את שנות הפרישה שלה המילטון בילתה בהדליים, קונטיקט, בבית שרכשה ב-1916 עם אחותה, מרגרט.
המילטון נשארה סופרת פעילה בפנסיה.
האוטוביוגרפיה שלה, Exploring the Dangerous Trades, פורסמה ב-1943. המילטון נהנתה גם מפעילויות פנאי כמו קריאה, רישום וכתיבה, וכן בילויים עם משפחתה וחבריה.
המילטון נפטרה משבץ מוחי בביתה בהדליים, קונטיקט, ב-22 בספטמבר 1970, בגיל 101. היא נקברה בבית הקברות קוב בהדליים.
כעבור שלושה חודשים לאחר מותה בשנת 1970, הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הבטיחות והבריאות בעבודה לשיפור הבטיחות במקום העבודה בארצות הברית.
המילטון זכתה לתוארי כבוד מאוניברסיטת מישיגן, מכללת מאונט הוליוק ומכללת סמית'.
בשנת 1935 אלינור רוזוולט העניקה להמילטון את פרס ההישג הלאומי של אחוות הנשים בצ'י אומגה.
בשנת 1947 הפכה המילטון לאישה הראשונה שקיבלה את פרס השירות הציבורי של אלברט לסקר על תרומותיה לשירות הציבורי.
בשנת 1956 זכתה המילטון בתואר "אשת השנה" של מגזין TIME ברפואה.
בשנת 1973 הוכנסה המילטון לאחר מותה להיכל התהילה הלאומי של הנשים.
ב-27 בפברואר 1987, המכון הלאומי לבטיחות ובריאות בעבודה הקדיש לזכרה את מתקן המחקר שלו וקרא לו "מעבדת אליס המילטון לבטיחות ובריאות תעסוקתית".
המכון גם החל להעניק פרס שנתי ע"ש המילטון להכרה במחקר מדעי מעולה בתחום.
בשנת 1995 כיבד שירות הדואר האמריקאי את תרומותיה של המילטון לבריאות הציבור עם בול דואר הנצחה של 55 סנט בסדרת "האמריקאים הגדולים".
בשנת 2000 הוקמו בעיר פורט ויין, אינדיאנה, פסלים של אליס, אחותה עדית ובת דודתם, אגנס, בפארק Headwaters בעיר.
ב-21 בספטמבר 2002, האגודה האמריקנית לכימיה קבעה את המילטון ואת עבודתה בטוקסיקולוגיה תעשייתית כנקודת ציון לאומית היסטורית בכימית כהכרה בתפקידה החלוצי בפיתוח הרפואה התעסוקתית.
המילטון הוכרזה כאישת סביבה חלוצית.
החטיבה לרפואה תעסוקתית וסביבתית באוניברסיטת קליפורניה, סן פרנסיסקו, מעבירה הרצאה שנתית כהקרה בהישגיה בתחומים אלה.
מאז 1997 האגודה האמריקאית להיסטוריה של הסביבה מעניקה מדי שנה את פרס אליס המילטון למאמר הטוב ביותר שפורסם מחוץ לז'ורנל Environmental History.
ב-26 בספטמבר 2018, הוצב פסל של אליס המילטון במבואה של בניין פרנסואה-קסבייר בגנוד של בית הספר לבריאות הציבור בהרווארד, ופסל נוסף, גם על ידי הפסל המקומי רוברט שור, הוצב באטריום ב- מרכז החינוך הרפואי של טוסטסון של בית הספר לרפואה בהרווארד.
מדי שנה, הוועדה לקידום הפקולטה לנשים (CAWF) של בית הספר לבריאות הציבור בהרווארד נותנת חסות להרצאה השנתית ולפרס של אליס המילטון להכרה בנשים סגל זוטר מבטיחים במיוחד.
אליס וולף (בדנית: Ellis Wolff; 20 באוקטובר 1856 - 6 במרץ 1938) היה גנרל מאיור דני, אשר שימש כראש המטה הכללי של הצבא המלכותי הדני בין 1917–1918.
וולף נולד בקופנהגן ב-20 באוקטובר 1856. אביו היה הקונסול פרדיננד וולף (1814-1893) ואמו הייתה הילדגרדה אוגוסטה הנרייטה לבית קוהל (1820-1874).
הוא התגייס לצבא המלכותי הדני וב-1881 הועלה לדרגת לוטננט משנה.
בין 1885–1887 למד בבית הספר לקצינים של הצבא המלכותי.
לאחר מכן הוצב במטה הכללי ושרת בו עד 1893. ב-1894 הוצב לתקופה קצרה בצבא צרפת, וב-1895 הועלה לדרגת קפטן.
ב-1897 שרת לזמן קצר בצבא האוסטרו-הונגרי.
בין 1900–1910 היה מורה לאסטרטגיה בבית הספר לקצינים.
ב-1905 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1908 מונה למפקד המשמר המלכותי הדני.
ב-1911 הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-3. באוגוסט 1917 מונה לראש המטה הכללי במקום פלה ברתלסן, וניהל את הצבא הדני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במאי 1918 הוא הוחלף בתפקיד באדגר קסטונייר.
אליס חתוקאי (נולדה ב-27 בינואר 2003) היא כדורסלנית צ'רקסית-ישראלית המשחקת במכבי עירוני רמת גן.
חתוקאי החלה לשחק כדורסל בכתה ב' בקבוצת כפר כמא, קט-סל בנות.
בכתה ד' יצאה בפעם הראשונה מהכפר ועברה לשחק בקבוצת כפר תבור, קט-סל בנים.
בכיתה ו' עברה לשחק בהפועל עמק יזרעאל בקבוצת ילדות ונערות, ובכיתה ח' עברה לקבוצה להפועל גלבוע מעיינות, קבוצה בת של הפועל גלבוע גליל ב-2017 זומנה לנבחרת ישראל עד גיל 14, אך פציעה ברצועה הצולבת וניתוח בעקבותיו, הביאו להפסקה בת שנתיים במשחקיה.
לאחר החלמתה, החלה את הקריירה שלה ככדורסלנית בליגה הלאומית כבר בהיותה בכתה יא' בקבוצת הפועל גלבוע/מעיינות, לצד המשך משחקיה בקבוצת הנערות של מועדון זה.
היא בלטה במספר הנקודות הרב שהשיגה במשחקיה, עד לשיא של 30 נקודות במשחק אחד בקבוצת הנערות בעונת 2020–2021, ו-23 נקודות במשחק אחד בקבוצת הבוגרות בליגה הלאומית, בשנה שלאחריה.
בעונה זו (2020–2021) הוענק לה תואר תגלית העונה בליגה הלאומית.
בשנת 2021 נבחרה להיות בנבחרת הנערות של ישראל עד גיל 18 (דרג א'), וטסה עם הנבחרת לאליפות אירופה ביוון.
שנה אחר כך, בשנת 2022, נמנתה כבר עם סגל נבחרת העתודה לאליפות אירופה דרג ב' שהתקיימה במקדוניה הצפונית ביולי 2022, שם סיימה הנבחרת במקום השלישי עם עלייה חזרה לדרג א' – לראשונה אחרי 15 שנה.
בעונת 2022-2023 הצטרפה לקבוצת מכבי עירוני רמת גן בליגת העל, ובמקביל המשיכה לשחק בקבוצת הפועל גלבוע/מעיינות מהליגה הלאומית ב"כרטיס כפול", המאפשר השתתפות בשני משחקים רשמיים בליגות הגבוהות של ישראל בכל מחזור.
חתוקאי היא הבת האמצעית במשפחה.
היא הכדורסלנית הצ'רקסית הראשונה בליגת העל מאז 2004, אחרי נילי נאתכו, שחקנית נבחרת ישראל לשעבר, אשר נהרגה בתאונת דרכים.
אליס וודס אולמן הייתה ציירת, מאיירת וסופרת אמריקאית.
אולמן נולדה בגושן, אינדיאנה, בתו של השופט הפדרלי ויליאם אלן וודס.
היא קיבלה את השכלתה המוקדמת ביותר בבית הספר הקלאסי לבנות של אינדיאנפוליס.
כאשר למדה בפריז שכרה לעצמה סטודיו גדול - בתקופה זו נפגשה והתיידדה עם מינה לויי שלמדה אף היא בפריז.
המדריכים שלה כללו את צ'ייס, טי סי סטיל וויליאם פורסיית'.
בזמן שהותה בפריז היא הכירה את מרגרט קרייבנס, גרטרוד סטיין, עזרא פאונד וחברים נוספים בקהילת האמנויות הגולה האמריקאית.
מ-1903 עד 1921 הייתה אולמן נשואה לאמן יוג'ין פול אולמן, איתו נולדו לה שני בנים, הפסל אלן והאמן פול.
בני הזוג נישאו בפריז והתגוררו באירופה, אך לאחר פרידתם היא חזרה לארצות הברית, שם הייתה פעילה מ-1917 עד 1925 בפרובינסטאון, מסצ'וסטס .
היא הציגה תערוכות רבות לאחר שובה, בעיקר באינדיאנה, והשתייכה למספר ארגונים כולל האגודה הלאומית של נשים ציירות ופסלות ומועדון האמנויות הלאומי.
אליס אולמן כתבה ואיירה שישה ספרים העוסקים בשחרור נשים בין השנים 1902 ו-1927 אחד מהם, הרומן "מחפשי התהילה" משנת 1912, התבסס על תקופתה כסטודנטית בפריז.
היא גם תרמה יצירות קצרות למגזינים.
אליס הוקינס (Alice Hawkins; 1863 – 1946) הייתה סופרג'יסטית, פעילה למען זכויות הנשים בבריטניה ובפרט זכות ההצבעה לנשים.
היא הייתה חברה באיגוד הנשים החברתי והפוליטי, ופעלה לקידום זכויותיהן של הנשים העובדות בבריטניה ובפרט של העובדות במפעל למגפיים ונעליים בלסטר, שבו עבדה בתור נערה.
אליס הוקינס נולדה בשנת 1863 בסטפורד בבריטניה להנרי והלן היליי.
אביה היה סנדלר שכיר ובשנת 1876 עברה משפחתה ללסטר כדי לסחור בנעליים.
כשהיא הייתה בת שלוש עשרה, הוקינס עזבה את בית הספר והתחילה לעבוד בחברה לייצור נעליים.
במהלך עבודתה היא הבחינה שזכויותיה בתור עובדת מועטות מאלה של העובדים הגברים.
הוקינס החליטה שתקדיש את חייה למען שוויון זכויות.
אליס החלה לפעול למען מטרתה ולהשתתף בכנסים שונים בנושא סוציולוגיה.
באחד מכנסי הסוציולוגיה המוקדמים בהם השתתפה, פגשה הוקינס את אלפרד הוקינס, שאיתו התחתנה בשנת 1884. אלפרד הוקינס תמך בפומבי בכל פעילויותיה הפוליטיות של הוקינס, ואף השתתף בכמה מהן.
נולדו להם ביחד שישה ילדים.
הוקינס נפטרה בשנת 1946 בגיל 83. היא המשיכה לפעול למען זכויות נשים ולהשתתף בקמפיינים עד מותה.
לאחר מותה, בשנת 2018, הוקם פסל בדמותה בלסטר, כדי לשמור על זכרה ומורשתה.
פעולותיה למען זכויות נשים בבריטניה
ב-1894 הצטרפה הוקינס למפלגת הלייבור העצמאית, שם החלה את עבודתה הפוליטית.
מפעל הנעליים שבו היא עבדה פיתח מדריך לשיתוף נשים בעבודה, ודרך מדריך זה הוקינס נחשפה לעבודות של סוציולוגים שונים, כמו טום מאן.
בעקבות זה, היא החלה להתעניין בזכויות נשים.
הוקינס עזבה את מפלגת הלייבור עקב יחסה השלילי לזכויות נשים ובמקום הצטרפה אל ליגת הנשים העובדות.
בשנת 1907 הוקינס הייתה בין החברות הראשונות בסניף לסטר של איגוד הנשים החברתי והפוליטי.
באותה שנה היא ארגנה צעדה מול הפרלמנט יחד עם עוד 28 נשים, צעדה שגרמה להכנסתה לכלא לראשונה.
הנשים הוכנסו לכלא הולוואי, והחלו שביתת רעב שבזכותה השתחררו כעבור ימים ספורים.
ב-18 בנובמבר 1910 התרחש "יום שישי השחור" בו 300 נשים, ביניהן אליס הוקינס, יצאו למשלחת אל הפרלמנט הבריטי כדי למחות על החלטת ראש הממשלה להקפיא את הצעת החוק שתאפשר לכמעט מיליון נשים בריטיות להצביע.
במקום התנהלו מהומות רבות, אשר בסופן נשים התלוננו כי הותקפו פיזית ומינית על ידי שוטרים שניסו לפזר את המחאה.
גם הוקינס התלוננה על תקיפות כאלה, ואמרה בעדות למשרד הפנים: "אני, בעצמי, הותקפתי באופן חמור על ידי שוטר ונחבלתי קשות בזרועות ובגוף."
בשנת 1913 איגוד הנשים החברתי והפוליטי גייס נשים עובדות רבות כדי לקיים משלחת אל דייוויד לויד ג'ורג'.
הוקינס נאמה בפניו על התנאים הנוראיים והאי שוויוניים בהם עבדה במפעל הנעליים.
היא ייצגה את עצמה ואת הנשים העובדות במפעל כאחד.
משלחת זו לא גרמה לשינוי בהצעות החוק שעמדו על השולחן, דבר שהוביל לתסכול רב באיגוד.
לאחר מאבקים רבים, בשנת 1918 עבר תיקון לחוק בבריטניה שקבע שנשים מועטות יכולות להצביע, אך הוקינס לא עמדה בתנאים לקבלת זכות הצבעה.
היא הצביעה לראשונה רק עשור לאחר מכן, בשנת 1928, כשהייתה בת 65.
במהלך עבודתה הפוליטית הוקינס נעצרה חמש פעמים על פעולות שונות.
אליס מורגן רייט הייתה פסלת אמריקאית, סופרג'יסטית, ופעילה למען זכויות נשים וזכויות בעלי חיים.
היא הייתה אחת האמנים הראשונים בארצות הברית שאימצו את הסגנון הפיוטוריזטי קוביזטי.
רייט נולדה ב-10 באוקטובר 1881, באולבני, ניו יורק, להנרי רומן רייט ואמה ג'יין מורגן.
אביה היה סוחר משגשג, ולכן רייט נשלחה ללמוד בבית הספר סנט אגנס - בית ספר קתולי פרטי (מאוחר יותר ידוע כבית הספר דואן סטיוארט).
היא הפגינה כישרון לאומנות מגיל צעיר, ועד שסיימה את התיכון ב-1898, כבר החליטה להיות פסלת.
מ-1899 ועד 1904 רייט למדה בסמית' קולג', שם בין היתר הייתה עורכת העיתון.
לאחר סיום לימודיה בסמית' קולג' רייט עברה לעיר ניו יורק, שם עבדה ב"ליגת זכות הבחירה השווה של המכללות" (CESL), ארגון שתמך בסטודנטיות ובוגרות מוסדות להשכלה גבוה, בתנועה הסופרג'יסטית.
במקביל, למדה ב"ליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק" לצד פסלים מפורסמים אחרים, כגון ג'יימס ארל פרייזר והרמון אטקינס מקניל.
במהלך לימודיה, רייט לא הורשתה להשתתף בחלק משיעורי הציור, מאחר שהמודלים היו גברים שדגמנו בעירום.
לכן החליטה רייט לצפות בקרבי אגרוף והאבקות, דרכם למדה את האנטומיה הגברית.
ב-1909 היא הציגה את עבודתה באקדמיה הלאומית לעיצוב, וזכתה בפרסים על שמם של אוגוסטוס סן-גודנס וגוצון בורגלם, מטעם ליגת הסטודנטים לאומנות בניו יורק.
מאוחר יותר עברה ללמוד בצרפת, תחילה בבית ספר לאומנויות בסן-ריו ואחר כך באקדמיית קולארוסי בפריז, לצד ז'אן אנטואן אינג'לברט.
במהלך לימודיה בסמית' קולג, רייט פגשה את עידת גוד והן נהיו שותפות לחיים.
במשך 50 שנה השתיים פעלו יחד למען זכויות נשים, רווחת בעלי החיים וצדק.
רייט האמינה שישנו קשר הדוק בין התנועה הסופרג'יסטית ורווחת בעלי החיים, בטענה שאינך יכול להתנגד לדיכוי של קבוצה אחת ללא להזדהות עם דיכוי של קבוצה אחרת.
במהלך שהותה בפריז כתבה לידידה: "אני חייבת לספר לך שהפכתי לצמחונית […] אני סופרג'יסטית, מתנגדת לניסויים בבעלי חיים, ולא מעשנת או לובשת ציפורים ופרוות".
יש לציין שעד 1944 המילה "טבעוני" לא הייתה קיימת באנגלית, ועד אז גם טבעונים כונו צמחונים.
רייט פיתחה עניין בתנועה הסופרג'יסטית עקב היחס כלפי נשים בעולם האומנות.
גברים רבים לא האמינו שהיא חזקה מספיק כדי לשלוט בחימר ואבן, ועקב כך פסלו את שאיפותיה להיות פסלת.
ב-1910 במהלך שהותה בפריז, ארגנה רייט כנס דוברים והצליחה להביא את אמלין פנקהרסט כנואמת.
השתיים נהיו קרובות, וב-1911 רייט עזרה לפנקהרסט לארגן כנס באלבני.
רייט הצטרפה לפנקהרסט באנגליה, שם נהייה חלק מאיחוד הנשים החברתי והפוליטי.
ב-4 במרץ 1912 רייט השתתפה בהפגנה לצד חברותיה הסופרג'יסטיות, במהלכה שברה חלון ביחד עם עוד שתי נשים.
הן נשלחו למאסר ועבודת פרך של חודשיים, בכלא הולוויי שבלונדון, שם היא וחברותיה האקטיביסטיות התחילו בשביתת רעב כנגד היחס שקיבלו.
רייט השתמשה באוכל כדי ליצור פסלים של חברותיה למאסר, כאשר היא משתמשת בקוביות הסוכר כבסיס .
בניגוד לשאר האסירות, היא לא הוכרחה לאכול בכוח וב-26 באפריל שוחררה מהכלא.
רייט נשארה בלונדון עד שכל חברותיה הסופרג'יסטיות שוחררו.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה היא חזרה להיות פעילה פוליטית.
היא הייתה אחת ממייסדות "ליגת הנשים המצביעות של ניו יורק" (LWV) וממארגני אונסק"ו (UNESCO) .
בנוסף היא וגוד עזרו להקים את מפלגת הנשים הלאומית (NWP), ומ 1945–1947 כיהנה כיושבת ראש.
ב-1914 רייט חזרה לניו יורק והשכירה סטודיו בניו יורק סיטי בשנים 1914–1920. ב-1921 רייט חזרה לבית משפחתה באלבני,שם היא חיה יחד עם גוד.
הקומה הרביעית של הבית שימשה כסטודיו בשבילה, עד שב-1926 מצאה סטודיו אחר בוודסטוק.
עבודותיה של רייט הושפעו רבות מאוגוסט רודן, ובהמשך היא התחילה לשלב סממנים של פוטוריזם וקוביזם.
היא עבדה לאט ונעה רבות בין הסגנון הקלאסי למודרני.
למרות שיצירותיה של רייט צברו פופולריות ברחבי העולם, היא החליטה לקחת הפסקה מפיסול, עד שתיקון מס' 19 בחוק עבר בארצות הברית, המאפשר לנשים להצביע.
אך עקב דלקת מפרקים היא התקשתה להמשיך ליצור.
"האגרוף" (ברונזה), אחת מיצירותיה המפורסמות של רייט, הוא אחד מהפסלים הראשונים בארצות הברית שנוצרו בסגנון הקוביסטי.
הפסל נוצר והוצג ב-1921, שנה לאחר מתן זכות ההצבעה לנשים בארצות הברית, ונהוג לפרשו כמייצג את המאבק המתמשך של נשים ליחס שוויוני.
ב-1912,במהלך שהותה בכלא בלונדון, רייט פיסלה פרוטומה של חברתה למאסר אמלין פנקהרסט.
היא השתמשה בפלסטלינה שהגניבה לתוך הכלא כדי ליצור את הדמות.
ב-1954 רייט כיסתה את הפסל בגבס ויצקה לתוך הגבס ברונזה.
פאן, מחזיקי ספרים (Faun Bookends), ברונזה, 1914
פאן (faun), ברונזה עם פטינה חומה, פסל קטן לגינה, 1914
שומרת החלומות (The Keeper of Dreams), ברונזה, 1915
נער וטווסים (Boy With Peacocks), ברונזה, 1915
לה סיגל (La Cigale), ברונזה עם פטינה חומה, 1916
הרוח מהחוף (The Offshore Wind), ברונזה עם פטינה חומה, 1916
פאן (Faun), ברונזה עם פטינה, פסל גדול, 1966
דמות אישה עטופה (Draped Female Figure), ברונזה
כבר מגיל צעיר רייט אהבה חיות, ולמרות הסתייגות התנועה הפמיניסטית, רייט וגוד פעלו למען זכויות בעלי חיים עד סוף חייהן.
השתיים היו ממקימי "החברה ההומאנית הלאומית של ארצות הברית" (The Humane Society of the United States).
בשנת 1948 הן עזרו להקים את "האגודה הלאומית לחינוך הומני".
שנתיים מאוחר יותר הארגון פתח ביחד עם עזרתה של רייט את המרכז לרווחת בעלי החיים הראשון.
בנוסף השתיים התנגדו פוליטית לניסויים בבעלי חיים, וב-1957 רייט כתבה לנשיא דווייט אייזנהאואר ובקשה לשים סוף לשימוש של בעלי חיים בניסויים עם פצצות אטומיות.
להצלחתה, "חוק השחיטה ההומני" נקבע שנה מאוחר יותר.
רייט נפטרה ב-8 באפריל 1975, מקריסת ריאות.
היא הייתה בת 93, ומורשתה למאבק למען זכויות בעלי חיים ממשיך עם הקרן על שם אליס מורגן רייט\עידת' גוד.
אליס רות' דנבר-נלסון מור הייתה משוררת, סופרת, מסאית, עיתונאית, מבקרת ופעילת זכויות אזרח אמריקנית מניו אורלינס.
היא הייתה בת הדור הראשון של אפרו-אמריקנים שנולדו חופשיים מעבדות בדרום ארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית והיא ידועה בעיקר כאחת מהנשים האחראיות על הפריחה האמנותית ברנסאנס של הארלם בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
אליס רות' מור נולדה ב-19 ביולי 1875 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
בת שניה לפטרישה וייט, תופרת ושפחה לשעבר וג'וזף מור, סוחר ימי קריאולי.
הוריה היו ממעמד הביניים וחלק מהקהילה הקריאולית הרב - גזעית של ניו אורלינס.
ב-1896 עברה דנבר-נלסון יחד עם אמה מניו אורלינס לפרבר של בוסטון, מסצ'וסטס, שם גרה עם אחותה וגיסה.
שנה לאחר מכן עברה לעיר ניו יורק.
באותה תקופה, התחילה דנבר-נלסון להתכתב עם הסופר והמשורר פול לורנס דנבר והזוג התחתן ב-8 במרץ 1898. בעקבות זאת, היא עברה לגור עם בן זוגה בוושינגטון די.סי.
בשנת 1902 התגרשה המשוררת מפול לורנס דנבר.
לאחר הפרידה, עברה דנבר-נלסון לווילמינגטון, דלוור.
היא התחתנה בפעם השנייה בינואר 1910 בווילמינגטון, בסודיות לגבר בשם הנרי ארתור קאליס, שהיה גם הוא מורה כמוה.
שנה לאחר מכן עזב קאליס לצורך לימודי רפואה בשיקגו.
המעבר הוביל לגירושי הזוג זמן מה לאחר מכן.
באפריל 1916 נישאה דנבר-נלסון בפעם השלישית, לפוליטיקאי ופעיל זכויות האזרח, רוברט ג.
בשנת 1932 רוברט נלסון קיבל תפקיד כחבר בוועדת האתלטיקה של פנסילבניה והזוג הנשוי עברו יחד מדלוור לפנסילבניה, במהלך התקופה הזו חלה התדרדרות במצבה הבריאותי של דנבר-נלסון, היא חלתה בתדירות וסבלה מבעיות בלב.
בספטמבר 1935 התאשפזה בבית חולים בגלל מחלת לב.
היא נפטרה בפנסילבניה ב-18 בספטמבר בגיל 60.
דנבר-נלסון למדה במשך כשנתיים בתוכנית להוראה במכללת סטרייט, ניו אורלינס.
היא סיימה את לימודיה שם בשנת 1892 בגיל 17. באותו הזמן למדה אומנות תעשייתית באוניברסיטת קורנל שבפנסילבניה.
היא המשיכה ללימודים באוניברסיטת פנסילבניה, שם התמחתה במדידה והערכה בהוראת אנגלית ובפסיכולוגיה.
בשנת 1895 סיימה את לימודיה.
עם קבלת התואר ממכללת סטרייט ומקביל ללימודיה באוניברסיטת פנסילבניה, לימדה דנבר-נלסון בבית ספר בניו אורלינס וב-1895 כשהייתה בת 20 בלבד, התחילה דנבר - נלסון את הקריירה הספרותית שלה והוציאה את ספרה הראשון Violets And Other Tales, אוסף של סיפורים, שירים ומסות.
ב-1896, בתום ארבע שנים בבית ספר ניו אורלינס, עזבה את עבודתה עקב מעבר למסצ'וסטס עם משפחתה.
שנה לאחר מכן עברה לניו יורק שם עבדה כמורה בבית ספר בברוקלין.
אחרי שנה, היא הקימה יחד עם ויולה ארל מתיוס את "The White Rose Mission", מרכז חברתי נוצרי לנשים אפרואמריקניות שהיגרו לצפון בחיפוש אחר תעסוקה בהארלם.
ב-1899 הוציאה דנבר-נלסון את ספרה השני The Goodness Of St.
Rocque And Other Stories, אוסף של סיפורים קצרים, כיצירה נלוות ל־Poems Of Cabin And Field של בן זוגה, פול לורנס דנבר.
בשנת 1902 היא התחילה ללמד בבית ספר בתיכון האוורד בווילמינגטון, היא התמנתה למנהלת בית הספר והמשיכה בעבודה זו 18 שנים.בשנת 1920 עקב השתתפותה בכנס של יום הצדק החברתי באוהיו, בית הספר מנע את כניסתה.
היא ניהלה בנוסף את קורסי הקיץ למורים במכללת סטייט (לימים דלאוור סטייט קולג') בדובר ולימדה שנתיים בקורסי קיץ במכון האמפטון.
בשנים 1913 – 1914 כתבה וערכה דנבר-נלסון ב־A.M.E church review, כתב העת של הכנסייה האפיסקלופית המתודיסטית האפריקאית וב-1914 ערכה ופרסמה את Masterpieces Of Negro Eloquence.
ב-1915 היא עבדה כרכזת שטח של קמפיין זכויות נשים במדינות מרכז אטלנטיות.
בין השנים 1916 – 1917 פרסמה כתבה בת שני חלקים תחת השם People Of Color In Louisiana בכתב העת Negro History.
דנבר-נלסון עבדה גם בשיתוף פעולה עם בעלה השלישי, נלסון.
בשנת 1920 היא ובן זוגה התחילו לערוך ולהוציא לאור יחדיו את ה־Willmington Advocate, עיתון פרוגרסיבי לאנשים שחורים.
הם המשיכו לערוך עיתון זה שנתיים נוספות בלבד, אך הקריירה שלה כעיתונאית לא עצרה שם: היא המשיכה לכתוב כתבות וביקורות לעיתונים, לכתבי עת אקדמיים ולמגזינים.
דנבר-נלסון גם כתבה בהמשך חייה סיפורים קצרים, מחזות ושירים, רבים מהם מעולם לא פורסמו.
חלק מכתביה יצאו לאור ב-The Dunbar speaker and entertainer,לקט ספרותי של המשוררת לקורא השחור וב Harlem: A Negro Forum.
בשנת 1918 סיירה דנבר-נלסון בדרום ארצות הברית כנציגת שטח של ועדת הנשים של המועצה להגנה לאומית וב-1920 הייתה לאישה האפרו-אמריקנית הראשונה ששירתה בוועדה הרפובליקנית של דלוור.
לאחר שפוטרה מעבודתה בתיכון האוורד, חוותה דנבר - נלסון קשיים כלכליים.
שנתיים לאחר מכן, היא הייתה אחראית על הקמפיין הממלכתי של הצעת החוק נגד לינץ' של דייר.
באוגוסט 1921 התחילה דנבר-נלסון לכתוב את יומנה שיצא לאור רק שנים לאחר פטירתה בשם Give Us Each Day.
בשנת 1924 היא ניהלה את הקמפיין הפוליטי הדמוקרטי בקרב נשים שחורות, ומאוחר יותר באותה שנה היא הפכה למורה וקצינת מבחן בבית הספר התעשייתי לבנות אפרו-אמריקניות, שם עבדה ארבע שנים.
בארבע השנים הבאות כתבה את המשך יומנה ובנוסף לכך גם טור נוסף בעיתון The Washington Eagle בשם As In A Looking Glass.
מ-1928 - ועד 1931 הייתה דנבר-נלסון המזכירה המבצעת של ועדת השלום הבין-גזעית, תפקיד שתבע נסיעות מרובות.
היצירות של דנבר-נלסון דנבר - נלסון דנו בסוגיות של נשים ואפרו-אמריקנים בזמנה, השנים המאוחרות של המאה ה-19, זמן בו קודים ויקטוריאניים התנגשו עם פריחה של רעיונות ועקרונות פמיניסטיים של "האישה החדשה".
היא השתמשה בספרות שלה כדי לבטא את קולה הפוליטי.
יצירותיה הספרותיות מצביעות על נטיותיה הפמיניסטיות של דנבר - נלסון, בתקופה שנשים, במיוחד נשים שחורות, היו נתונות למגבלות של הפטריארכיה הלבנה.
אף על פי שתרומתה הספרותית לרנסאנס של הארלם אינה ישירה, השפעתה על יוצרים שחורים אחרים בזמנה ניכרת.
אליס מידלטון בורינג הייתה ביולוגית והרפרטולוגית אמריקאית, שבילתה חלק גדול מחיה האקדמיים בסין.
היא הייתה פרופסור מן המניין באוניברסיטת מיין וב- וכיהנה כראש המחלקה לביולוגיה ב- שבסין.
במהלך שהותה בסין חקרה את הטקסונומיה ואת התפוצה של דו-חיים וזוחלים.
אליס מידלטון בורינג נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית בשנת 1883 למשפחה קווקרית מצד אמהּ ולנוצרית מצד אביה.
משפחתה של בורינג חיה מעל חנות סבהּ יחד עם סבה, סבתה, אביה, אמהּ, ושלושת אחיה, לידיה טרומן, קתרין ג'נטר ואדווין גאריג'ס בורינג .
למרות החיים יחדיו הוריה של אמהּ לא חיבבו את אביה ואף התנגדו בתחילה לנישואיה.
במהלך לימודי התואר הראשון שלה (B.A) היא הייתה עוזרת מחקר של חתן פרס נובל תומאס הנט מורגן, אשר ממנו למדה טכניקות מחקר בביולוגיה התפתחותית.
עד סיום התואר שלה היא פרסמה מאמר משותף עם מורגן על עוברי צפרדעים, ומאמר נוסף משלה בנושא ביולוגיה התפתחותית.
ביוני 1904 סיימה בורינג את התואר הראשון שלה באוניברסיטת .
בין השנים 1904–1905 עשתה ב-מכללת ברין מאר לנשים את התואר השני שלה בהנחיית נטי סטיבנס בנושאי פיזיולוגיה ומורפולוגיה.
כתוצאה מכך נכתבו שני פרסומים משותפים שלהן.
לאחר מכן בין השנים 1905–1906 עברה בורינג לאוניברסיטת פנסילבניה על מנת להשלים לימודי דוקטורט בהוראת אדווין גרנט קונקלין .
כתוצאה מעזיבתו של קונקלין את אוניברסיטת פנסילבניה, חזרה בורינג לברין מאר וסיימה בשנת 1910 את לימודי הדוקטורט של בהנחיית נטי סטיבנס.
בורינג עסקה במסגרת הצעת המחקר שלה במעקב אחר מהלך הזרע של קבוצות שונות של חרקים.
כתוצאה מכך הרחיבה בורינג את עבודתה של סטיבנס שעסקה בזיהוי כרומוזום Y ובקשר שלו בנוגע לקביעת המין הזכרי.
בנוסף, בורינג ללמדה וחקרה במחלקה לזואולוגיה ואף מונתה לפרופסור באוניברסיטת Maine בין השנים 1910–1918.
ב-1918 קיבלה אליס מידלטון בורינג משרה בת שנתיים בבייג'ינג בתור עוזרת בביולוגיה ב- שמומנה על ידי קרן רוקפלר.
לאחר סיום המשרה בורינג חזרה ב-1920 לארצות הברית ולימדה במכללת ולסלי עד שחזרה בשנת 1923 למשרה זמנית באוניברסיטת ינצ'ינג.
במסגרת עבודתה באוניברסיטת ינצ'ינג, בשנת 1923 מונתה לראש המחלקה לביולוגיה.
בורינג עבדה באוניברסיטה זאת עד לסגירתה בשנת 1941 על ידי היפנים, היא חקרה עד אז את האורגניזמים המצויים בסין ואף גילתה זנים חדשים.
היא גרמה להבנת עולם הדו-חיים והזוחלים הסינים, בשל פרסום 21 מאמרים שעסקו בהבנת עולם זה.
אף על פי שאוניברסיטת ינצ'ינג נסגרה רק בשנת 1941, הפלישה היפנית לסין ב-1937 הפכה את החיים באוניברסיטה לקשים ומשלוחי הדואר לאוניברסיטה הצטמצמו.
בורינג נמנתה עם חברי הסגל של האוניברסיטה אזרחי בעלות הברית, רובם אנגלים ואמריקאים, שנכלאו ב-1941 במחנה הריכוז היפני בשנדונג.
במהלך שהותה במחנה לא היה לבורינג קשר עם משפחתה.
לאחר שנתיים, בשנת 1943, חזרה בורינג לארצות הברית לאחר שהוחלפה בעסקת חילופי שבויים בעזרת שווייץ.
בשנת 1946 חזרה בורינג ללמד בינצ'ינג.
ב-1950 נאלצה לעזוב כתוצאה מכך שהשלטונות הקומוניסטים בסין לא חפצו יותר בנוכחותם של זרים.
בורינג, שנקשרה מאוד לתרבות הסינית, לא חידשה לאחר שובה לארצות הברית את מחקריה אף שקיבלה משרה במכללת סמית'.
היא נפטרה בקיימברידג', מסצ'וסטס, כתוצאה מפקקת מוחית, ב-18 בספטמבר 1955, חמש שנים אחרי שובה מסין.
אליס הנרי (21 במרץ 1857 – 14 בפברואר 1943) הייתה סופרג'יסטית אוסטרלית, עיתונאית וחברת איגוד העובדות שנהייתה חברה בולטת בתנועת איגוד העובדות האמריקאית בתור פעילה בליגת איגודי העובדות.
הנרי נולדה ב-21 במרץ 1857 בריצ'מונד, מלבורן.
היא הייתה ביתם של צ'ארלס פרגוסון הנרי ואשתו מרגרט (שם נעורים ווקר).
היה לה אח אחד, אלפרד, שנולד בשנת 1859.
לאחר שסיימה את בית-הספר התיכון, לימדה הנרי לתקופה קצרה ולבסוף הפכה לכתבת בעיתון הבוקר האוסטרלי "The Melbourne Argus" ועיתון ה-"Australian".
הכתיבה העיתונאית שלה התמקדה בעיקר בנושאים פרוגרסיביים כמו רפורמות בתחום התעסוקה, ילדים עם מוגבלויות וייצוג פרופורציונלי בבחירות.
בנוסף, היא נהייתה מעורבת בפוליטיקה האוסטרלית בשנות ה-90 של המאה ה-19, והחלה להרצות על נושאים כגון זכויות האישה, סופרג'יזם ותעסוקה.
הנרי עברה לארצות-הברית מאוסטרליה בשנת 1906, שם נעשתה מזכירת משרד ליגת איגודי העובדות בשיקגו.
בזמן שעבדה עבור ליגת איגודי העובדות, הפכה לדמות מרכזית במאבק למען זכות ההצבעה לנשים, למען ארגוני עובדים וזכויות עובדים.
היא שירתה במגוון משרות בתוך האיגוד כולל כמארגנת פעולות בשטח ומנהלת מחלקת החינוך.
הנרי המשיכה לכתוב במהלך תקופתה באמריקה.
ליגת איגודי העובדות (WTUL) נוסדה בשנת 1903 וכללה רפורמטוריות שביקשו לשלב ארגוני עובדים ופמיניזם כדי ליצור כוח חדש נגד המכשולים שעמדו בפני נשים שניסו לאגד נשים.
הרקע של הנרי בסוציאליזם פביאני, בנוסף להיכרותה עם חקיקה תעסוקתית וזכויות הצבעה לנשים באוסטרליה, משכה את תשומת ליבה של מרגרט דרייר רובינס, רפורמטורית בולטת של התקופה.
רובינס הזמינה את הנרי לעבוד עבור "ליגת איגודי העובדות הלאומית של אמריקה" בשיקגו בתור מרצה ועובדת שטח.
בתור עובדת שטח ארגנה הנרי סניפים חדשים, ובתור עיתונאית היא הפכה לדמות וקול מפתח בקמפיין לזכויות הצבעה לנשים, ארגון ועדי עובדים, חינוך מקצועי וחקיקה תעסוקתית.
בין השנים 1907 ל-1925 שימשה הנרי כעורכת, פובליציסטית ומרצה ב-WTUL.
להנרי היה תפקיד מרכזי בקידום מעמד הביניים וקידום תמיכה של ארגוני עובדים במטרות החקיקה, החינוך והארגון של הליגה.
כשהיא דיברה, הייתה להנרי היכולת לכבוש את הקהל האמריקאי תודות לאמונתה הנחרצת והאנרגיה שהיא הקרינה.
בעקבות הניסיון האישי שלה באוסטרליה, אמרה הנרי שמתן זכות ההצבעה לנשים שם הוביל לשינויים חיוביים נוספים בגישה כלפי נשים בתעשייה.
היא ציינה שהשכר והתנאים במפעלים השתפרו ושבאופן כללי תעשיות הפכו ליותר הומניות.
הנרי אמנם הודתה שלא רק נשים היוו את הגורם לשינויים אלו, אבל התעקשה שלכוחן הגדל היה תפקיד מרכזי בסיוע להם.
בשנת 1928 פרשה הנרי לסנטה ברברה.
בשנת 1933 חזרה לאוסטרליה לאחר שנפגעה קשות בתקופת השפל הגדול.
היא המשיכה בעבודתה גם בחייה המאוחרים, והרכיבה ביבליוגרפיה של כותבות אוסטרליות בשנת 1937. הנרי הלכה לעולמה ב-14 בפברואר 1943.
שני ספריה מביאים תובנות לגבי חייהן של נשות מעמד הפועלים שהיו פעילות בתנועות פרוגרסיביות בתחילת המאה העשרים.
אליס ואירימו נדריטו היא מגשרת קנייתית שכיהנה בעבר כיועצת המיוחדת של האו"ם למניעת רצח עם תחת מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש בין השנים 2020 ל-2024.
נדריטו נולדה בקניה ב-9 בינואר 1968. שימשה בארצה כמומחית לפתרון וליישוב סכסוכים אתניים רבים.
בשנת 1990 קיבלה תואר ראשון באמנויות, בספרות ובפילוסופיה, מאוניברסיטת ניירובי .
בשנת 2013 השלימה את התואר השני בלימודי מלחמה ושלום באותה אוניברסיטה.
בשנת 2020 מונתה על ידי מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש ליועצת מיוחדת למניעת רצח עם.
בשנת 2022 היא פרסמה מאמר המגדיר מהו רצח עם, ובו טענה ששימוש לרעה במושג רצח עם ביחס למעשים אחרים (כולל פשעי מלחמה) אינו נכון וגורם לזילות המושג רצח עם.
באותה שנה היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת המדינה קין בניו המפשייר שבארצות הברית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל סברה נרדיטו כי מעשיה של ישראל ברצועת עזה אינם נכללים תחת ההגדרה של רצח עם.
בעקבות חילוקי הדעות בנושא בינה לבין מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש הודיע האו"ם על סיום עבודתה בשל סיום תוקף החוזה שלה.
כלי תקשורת בישראל ובעולם הגדירו את סיום העסקתה באו"ם כהדחה מסיבות פוליטיות, מכיוון שבאו"ם מקובל להאריך את תוקפם של חוזי ההעסקה.
אליס וספארקל הוא ספר ילדים משנת 2022 מאת עמאר רשי אשר בולט בהיותו אחד הספרים הראשונים שהתפרסמו בהם הבינה המלאכותית הייתה אלמנט מרכזי בעלילת הספר והן ככלי ליצירת הספר.
רשי יצר את הספר באמצעות תוכנות הבינה המלאכותית ChatGPT ו-Midjourney במהלך סוף שבוע אחד בלבד.
הספר עורר מחלוקת בקרב אמנים וכותבים רבים בכל הנוגע לזכויות היוצרים של הספר ולאיכות האיורים והטקסטים שנוצרו באמצעות תוכנות הבינה המלאכותית.
העלילה מתמקדת בילדה הצעירה והסקרנית אליס אשר נחושה ליצור רובוט משלה, ומצליחה ליצור בהמשך את ספארקל אשר מבוסס על טכנולוגיית בינה מלאכותית ובעל יכולות למידה מתקדמות.
הסיפור מתמקד במערכת היחסים בין אליס וספארקל ובדילמות האתיות והאתגרים הטכנולוגיים השונים עימם הם מתמודדים אשר כרוכים בשימוש בבינה מלאכותית.
הרעיון לספר נהגה על ידי עמאר רשי לאחר שהוא קרא ספר ילדים לבת של חבר.
לא היה לו שום ניסיון בכתיבה יצירתית או באיור, ובשל כך הוא בחר להשתמש במקום זאת בצ'אטבוט ChatGPT על מנת לכתוב את הטקסטים של הספר וב-Midjourney על מנת ליצור את כל האיורים של הספר.
ב-4 בדצמבר 2022, 72 שעות לאחר שהגה לראשונה את הרעיון לספר, הוא פרסם לראשונה את הספר בחנות הספרים הדיגיטלית של אמזון, ויום למחרת הוא החל לפרסם גרסה של הספר בכריכה רכה.
הספר מכיל 24 עמודים, וכמחציתם מכילים איורים שנוצרו באמצעות Midjourney.
הטקסטים עצמם נוצר כולם על ידי ChatGPT.
הן העיצוב של אליס והן העיצוב של ספארקל משתנים באופן מהותי באיורים השונים בספר.
לטענת רשי הוא לא הצליח לגרום ל-Midjourney ליצור איורים מרובים בהם לדמויות יש את אותו העיצוב.
ב-9 בדצמבר 2022 רשי שיתוף את החוויה של היצירה ופרסום הספר בטוויטר ואותו השרשור הפך במהרה לוויראלי.
בעוד שחלק מהמשתמשים שהגיבו בשרשור הביעו הערכה על גישתו החדשנית, רבים מהמגיבים הביעו דאגה מכך מהאתיקה של יצירת איורים לספרים באמצעות תוכנות בינה מלאכותית.
בהמשך רשי קיבל אף איומי מוות על פרסום הספר.
בינואר 2023 הספר הוסר באופן זמני מאמזון בשל כמות גבוהה במיוחד של משתמשים שנתנו לספר דירוג של חמשה כוכבים או כוכב אחד.
אליס מילר (נולדה ב-23 בינואר 1972) היא מהנדסת אווירונאוטיקה ובעלת רישיון טיס אזרחי דרום אפריקאי, שנאבקה למען פתיחת קורס הטיס בצה"ל לנשים באמצעות עתירה לבג"ץ.
מילר נולדה ב-1972 בדרום אפריקה ועלתה לישראל ב-1979 בגיל שש.
היא גדלה בהוד השרון, אחרי ששוכנה במרכז קליטה ברעננה.
מילר למדה בכפר הנוער "מוסינזון" בהוד השרון.
בשל שאיפתה להיות אסטרונאוטית למדה הנדסת אוירונאוטיקה וחלל בטכניון, ולאחר תום לימודיה הגבוהים, אף קיבלה רישיון טיס אזרחי בדרום אפריקה.
מילר רצתה להתקבל לקורס טיס של חיל האוויר, אולם בקשתה נדחתה על הסף, עקב היותה אישה.
בשנת 1994, בעת שהייתה סטודנטית לאווירונאוטיקה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, עתרה לבג"ץ נגד משרד הביטחון ונגד צה"ל בעניין אי קבלתה למיונים לקורס טיס וזאת רק משום היותה אישה.
עתירתה נתקבלה על ידי בג"ץ, אבל היא לא הצליחה בבחינות שנערכו בשלב המיון בשל "מוטיבציית יתר".
מילר סיימה תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ושימשה כקצינה בחיל האוויר.
תפקידה האחרון בחיל היה מפקדת גף מבנה וייצור בבסיס שדה דב.
במהלך השירות הצבאי למדה גם לימודי תואר שני במינהל עסקים בפקולטה לניהול - בית הספר למוסמכים במינהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, אותו סיימה בשנת 2006.
בשנת 2005 השתחררה מצה"ל בדרגת רב-סרן על רקע הסתייגותה מתקיפות חיל האוויר.
לאחר שחרורה ניהלה מילר, יחד עם בעלה ההודי שאלב גאלוט, חברת קיאקים ורפטינג בהודו.
היא חזרה לישראל ושימשה סמנכ"ל מחקר ופיתוח בחברה המקימה בריכות שחייה בטכנולוגיה המאפשרת להפחית את כמות הכלור במים.
לאחר סירוב של משרד הבריאות להעניק רישיון לבריכות של החברה בשל שיעור נמוך מדי של כלור, פנתה לבג"ץ.
אולם היא משכה את העתירה לאחר שהשופטים המליצו לה לבצע ניסוי בבריכה הקהילתית בקיבוץ חוקוק אשר אינה חייבת ברישוי.
מילר הקימה רזורט בהימלאיה ההודית בשם שיבאנאנדי ריבר לודג' בו גם ילדה את שתי בנותיה.
עם חזרתה לארץ הייתה שותפה להקמה של קהילה ובית ספר אנתרופוסופי בחוקוק שם היא מתגוררת כיום.
מילר הקימה מספר סטארטאפים טכנולוגיים ובשנים האחרונות עבדה כסמנכ"ל חלל בחברת הליוס.
בשנת 2015 הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-67.
בשנת 2020 פרסמה מילר את ספרה "אליס מילר", בהוצאת עם עובד.
ביולי 2025, הכריזה מילר בכנס מיזם 5050 בו נאמה כי היא צפויה להתמודד לכנסת בעתיד, אך לא במערכת הבחירות הבאה.
חודש אחר כך, מילר פתחה במחאה הקוראת לסיום המלחמה בעזה, מתוך תחושה אישית ש"מספיק" כאב ומוות.
מילר הדגישה שעמדתה אינה בעלת משקל רב יותר משל אדם ממוצע.
הוסיפה כי היא רואה בהשתתפות טייסות ונווטות בלחימה כ"נורמלי החדש" שיש להפסיק להתרגש ממנו.
מילר הבהירה באותה עת כי לא תיכנס לפוליטיקה, בשל רצונה להתמקד באמהות לבתה, אך ציינה שתגיע לכך בעתיד ותפעל כרגע ליצירת תנועה אזרחית.
מילר היא מנכ"לית עמותת נתן (NATAN Worldwide Disaster Relief), ארגון הומניטרי ישראלי התנדבותי, המתמחה במתן סיוע רפואי ופסיכו-סוציאלי לנפגעי אסונות טבע, משברים הומניטריים וסכסוכים מזוינים ברחבי העולם ובישראל.
ב-10 ביולי 1994 הוגשה עתירתה של אליס מילר לבג"ץ על ידי האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים.
בעקבות עתירתה נתקלה מילר ביחס מזלזל ושוביניסטי אפילו מנשיא המדינה, עזר ויצמן, שלפי עדותה אמר לה: "תשמעי מיידלע, את ראית פעם גבר סורג גרביים?
ראית פעם אישה כירורגית או מנצחת על תזמורת?
נשים לא מסוגלות לעמוד בלחצים הדרושים מטייסי קרב".
בג"ץ קיבל ב-8 בנובמבר 1995 את העתירה והורה לצה"ל להשוות את זכויותיהן של נשים לאלו של גברים.
בעקבות העתירה נפתחו בפני נשים הכשרות שונות שהיו עד אז סגורות בפניהן, בהן קורס טיס, קורס חובלים, קורסים שונים בחיל התותחנים, מערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי ומשמר הגבול.
התיקון לחוק שירות ביטחון, מינואר 2000, השלים את פסיקת בג"ץ בעגנו את זכותה של חיילת להתנדב למקצועות לחימה, שנקבעו על ידי שר הביטחון.
מאז שנתקבלה העתירה, התקבלו נשים לקורס טיס, שדרישותיו הותאמו ליכולותיהן, ומקצתן סיימו אותו בהצלחה.
בדצמבר 1998 סיימה אישה ראשונה את הקורס - שרי רהט מרעננה, נווטת קרב, והוצבה כנווטת F16 בטייסת 109.
בשנת 2000 נוסף לחוק שירות ביטחון , שאותו יזמה ח"כ נעמי חזן בעקבות פרשת אליס מילר, והוא קובע את העיקרון לפיו לכל אישה יש זכות שווה לזכותו של גבר למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי, אלא אם כן הדבר מתחייב ממהותו ומאופיו של התפקיד.
מאז פתיחת קורס הטיס לנשים מחדש ועד דצמבר 2014 החלו את הקורס כ-400 נשים, מהן סיימו 37, ובהן ארבע טייסות קרב, הראשונה לסיים רוני צוקרמן מקיבוץ לוחמי הגטאות, ביוני 2001. בדצמבר 2017 סיימה את הקורס האישה ה-49, סגן ליאור, שהוסמכה כטייסת מסוקים.
בינואר 2018 לראשונה אישה מונתה לפקד על טייסת תעופה אחרי שהייתה טייסת תובלה.
ביוני 2021 סיימה את קורס הטיס טייסת הקרב החמישית בתולדות צה"ל, ארבע וחצי שנים לאחר שלא הוסמכה טייסת קרב.
אליס קופר הוא שם הבמה של וינסנט דיימון פרנייר (Vincent Damon Furnier), זמר רוק אמריקאי, ממובילי מהפכת גלאם רוק בשנות השבעים, אשר התפרסם במופעי האימה שלו.
וינסנט דיימון פרנייר נולד בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית.
אביו היה נוצרי-אוונגליסטי וחבר בזרם הנוצרי כנסיית ישו "ביקרטונייט" שסבו היה הנשיא שלה.
לאחר שהיה חולה מאוד בילדותו עברה משפחתו לפיניקס שבאריזונה.
השם "אליס קופר" היה שמה של אחת הלהקות שהקים, ומשם אימץ אותו כשם במה.
מופעי האימה של אליס קופר
בדומה לרבים מחלוצי הרוק הכבד, קופר השקיע רבות בגימיקים.
יותר משהיה זמר, הוא היה דמות תיאטרלית.
הוא היה ממובילי תופעת פולחן השטן ברוק הכבד: להקות רוק כבד רבות באותן שנים התפרעו והשתמשו במוטיבים "שטניים" ו"לא-חינוכיים" במלות השירים ובהופעות, אולם קופר הרחיק לכת יותר מכולם.
קופר היה מופיע על הבמה עם שיערו השחור הארוך, כאשר כל פניו מכוסים באיפור כבד, אשר הפך אותו לדמות אימתנית.
לראשו היה חובש כובע קוסמים שחור, לגופו הצנום הוא היה לובש בגדי עור שחורים, ובידו היה מחזיק שוט.
בהופעותיו, אשר נראו יותר כמו תיאטרון אימה מאשר כמו הופעה מוזיקלית, על הבמה הוצגה תפאורה מושקעת שכללה ארמונות, גופות, שלדים, גולגולות ועוד.
בזמן שהוא שר, הופיעו על הבמה יצורים מפלצתיים כמו המפלצת של פרנקנשטיין, אשר בעזרת אמצעים תיאטרליים הוצאו להורג בשלל דרכים שונות ומשונות, כגון גיליוטינה, כיסא חשמלי ועוד.
כמו כן, אליס קופר הרבה להשתמש בבובות בהופעותיו, לצורך המחשת נושאי שיריו.
הוא שר את השיר "האדם שמאחורי המסכה" עבור סרט האימה הפופולרי "יום שישי ה-13".
הקהל אהב את ה"תיאטרון" של קופר, והוא הפך לא רק לזמר מצליח, אלא גם לגיבור תרבות בעיני חובבי הרוק הכבד.
קופר לא הגביל את הופעותיו התיאטרליות לנושא האימה, והשתתף באופן קבוע בתוכנית הבידור האמריקאית "החבובות" ("The Muppet Show"), המבוססת על בובות, ואף הופיע על הבמה עם כוכבי התוכנית.