tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וילקוקס, בריגדיר ג'נרל רוג'ר א.
פריור , ובריגדיר ג'נרל וינפילד ס.
הוד (הבריגדות של בריגדיר ג'נרל ג'ון ב.
לואו , מייג'ור בושרוד ו.
קמפר (הבריגדות של קולונל מונטגומרי ד.
קורס , בריגדיר ג'נרל מייקה ג'נקינס , קולונל אפה האנטון)
כפופים ישירות (בריגדיר ג'נרל נייתן ג.
ארטילריית העתודה בפיקוד ג'יימס ב.
האגף/הפיקוד השמאלי של מייג'ור ג'נרל סטונוול ג'קסון כלל את דיוויזיות החי"ר הבאות:
טליאפרו (הבריגדות של קולונל ויליאם ס.
ביילור , קולונל בראדלי ט.
ג'ונסון , קולונל אלכסנדר ג.
טליאפרו, בריגדיר ג'נרל ויליאם א.
היל (הבריגדות של בריגדיר ג'נרל לורנס או.
בראנץ' , בריגדיר ג'נרל ויליאם ד.
פנדר , קולונל אדוארד ל.
תומאס , בריגדיר ג'נרל מקסי גרג , בריגדיר ג'נרל ג'יימס ג'יי.
ארצ'ר , בריגדיר ג'נרל צ'ארלס וו.
יוול (הבריגדות של בריגדיר ג'נרל אלכסנדר ר.
לוטון , בריגדיר ג'נרל אייזק ר.
טרימבל , בריגדיר ג'נרל ג'ובאל א.
ארלי וקולונל הנרי פורנו )
דיוויזיית הפרשים בפיקוד מייג'ור ג'נרל ג'יי.
סטיוארט הייתה מסופחת לאגפו של ג'קסון.
לא ניתן לקבוע במדויק את גודל הכוחות של שני הצבאות בקרב, משום שמקורות ודיווחים שונים מציגים מספרים שונים.
גודלה הכולל של ארמיית צפון וירג'יניה, כולל פרשים וארטילריה, עמד על מעט פחות מ־55,000 איש.
אם לוקחים בחשבון רק את חיל הרגלים, נראה שגודל הכוח של הקונפדרציה עמד על כ־50,000 חיילים, ואולי אף על 47,000 בלבד.
בצד האיחוד, הכוח מנה כ־63,000 חיילים אם אין מכלילים את הקורפוס של בנקס, שכן הוא כמעט לא השתתף בקרב למעט כמה יחידות שהופרשו ממנו.
אם כוללים את כוחותיו של בנקס, אז מספר החיילים בצד האיחוד עמד על כ־70,000.
28 באוגוסט: חוות בראונר (גרובטון)
קרב בול ראן השני החל ב־28 באוגוסט, כאשר טור (חיילים) פדרלי שעמד תחת תצפיתו של ג'קסון ממש מחוץ לגיינסוויל, סמוך לחוות משפחת ג'ון בראונר, התקדם לאורך דרך וורנטון .
הטור הורכב מיחידות מהדוויזיה של בריגדיר גנרל רופוס קינג : הבריגדות של בריגדיר גנרלים ג'ון פ.
האץ' , ג'ון גיבון , אבנר דאבלדיי ומרסנה ר.
פטריק , אשר צעדו מזרחה כדי להתאחד עם שאר צבאו של פופ בסנטרוויל.
קינג עצמו לא הצטרף לדיוויזיה, כיוון שסבל מוקדם יותר באותו יום מהתקף אפילפסיה חמור.
ג'קסון, ששמח לשמוע קודם לכן כי כוחותיו של לונגסטריט בדרכם להצטרף אליו, בלט לעין בקרבת הכוחות הפדרליים כשהוא רוכב לצד החיילים ומתחזה לאיכר, למורת רוחם של עוזריו; אולם החיילים הפדרליים שלא ראו בו איום התעלמו ממנו.
מודאג מהאפשרות שפופ יסיג את צבאו מעבר לנחל בול ראן על מנת להתחבר לכוחות מקללן המגיעים, החליט ג'קסון לתקוף.
הוא שב למקומו מאחורי קו העצים, ופנה אל פקודיו במילים: "הוציאו את אנשיכם, רבותיי." בסביבות השעה 18:30 הקונפדרציה החלה לירות ארטילריה על חלקו הקדמי של הטור – בריגדת הכובעים השחורים של ג'ון גיבון (לימים "חטיבת הברזל ").
גיבון, שהיה בעברו תותחן, השיב אש באמצעות סוללת ב' של גדוד התותחנים הרביעי של צבא ארצות הברית.
חילופי האש הארטילרית עצרו את טורו של קינג.
בריגדתו של האץ' כבר חלפה על פני אזור הקרב, ואילו כוחותיו של פטריק, שהיו בעורף הטור, תפסו מחסה, כך שרק גיבון ודאבלדיי נותרו להשיב להתקפתו של ג'קסון.
גיבון הניח (על בסיס המידע המוטעה של פופ, שלפיו ג'קסון נמצא כביכול בסנטרוויל, ועל כך שכוח מסייר של הבריגדה של האץ' – רגימנט 14 ברוקלין – סרק כבר את השטח) שהקונפדרציה מפעילה שם רק תותחי פרשים מחיל הפרשים של ג'ב סטיוארט.
גיבון שלח שליחים לשאר הבריגדות בבקשת תגבורת, ושלח את קצין המטה שלו, פרנק א.
הסקל , להביא את רגימנט הרגלים 2 מוויסקונסין, בעל ניסיון קרבי, אל הגבעה כדי להבריח את התותחים המטרידים.
גיבון פגש את אנשי ה־2 בוויסקונסין ביער ואמר: "אם נצליח להעלות אתכם לשם בשקט, נוכל ללכוד את התותחים האלו."
הרגימנט ה-2 מוויסקונסין, תחת פיקודו של קולונל אדגר או'קונור, התקדם באלכסון דרך היער שבו עבר הטור הפדרלי.
כאשר 430 חיילי הגדוד יצאו מהיער שבחוות ג'ון בראונר, הם התארגנו בשקט והתקדמו במעלה הגבעה.
עם הגעתם לרמה, הם פרסו חוליית סיור , שהדפה את כוח הסיור של הקונפדרציה.
זמן קצר לאחר מכן, הם ספגו מטח כבד אל האגף הימני שלהם מידי 800 חיילים מבריגדת "סטונוול" האגדית, בפיקודו של קולונל ויליאם ס.
הרגימנט ה-2 מוויסקונסין ספג את המטח מטווח של 150 יארד (כ-140 מטרים), אך לא נסוג, אלא השיב באש הרסנית לעבר הווירג'ינאים בפרדס של בראונר.
חיילי הקונפדרציה השיבו באש כאשר הקווים היו במרחק של 80 יארד בלבד (כ-73 מטרים).
ככל שצורפו כוחות נוספים משני הצדדים, הקווים נותרו קרובים זה לזה, בקרב עמידה כמעט ללא מחסה, תוך חילופי מטחים מאסיביים שנמשכו יותר משעתיים.
ג'קסון תיאר את הקרב כ"עוצמתי ושטוף דם".
גיבון צירף לקרב את הרגימנט ה-19 מאינדיאנה .
ג'קסון, שהנחה באופן אישי את כוחותיו במקום להעביר פקודות למפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ריצ'רד ס.
יואל , שלח לתגבור שלושה רגימנטים מג'ורג'יה השייכים לבריגדה של בריגדיר גנרל אלכסנדר ר.
גיבון הגיב למהלך הזה על ידי שליחת הרגימנט ה-7 מוויסקונסין .
ג'קסון הורה גם לבריגדה של בריגדיר גנרל אייזק ר.
טרימבל לתמוך בלוטון, והיא התמודדה מול הרגימנט האחרון של גיבון – הרגימנט ה-6 מוויסקונסין .
עם הצטרפות בריגדת טרימבל לקרב, היה על גיבון למלא פער בקו שלו, בין רגימנט 6 מוויסקונסין ושאר יחידות חטיבת הברזל.
דאבלדיי שלח קדימה את רגימנט 56 פנסילבניה ואת רגימנט 76 ניו יורק , שהתקדמו דרך היער ועצרו את המתקפה החדשה של הקונפדרציה.
הם הגיעו לזירה לאחר רדת החשיכה, ולוטון וטרימבל ערכו נגדם הסתערויות חסרות תיאום.
ארטילריה רכובה בפיקוד קפטן ג'ון פלהאם התקרבה לפי פקודת ג'קסון וירתה לעבר רגימנט 19 אינדיאנה ממרחק של פחות מ־90 מטרים.
הקרב הסתיים בסביבות השעה 21:00, כאשר אנשי גיבון נסוגו אט אט לאחור תוך שהם ממשיכים לירות, וקבעו את קו ההגנה שלהם בקצה היער.
רגימנטי דאבלדיי נסוגו לעבר דרך וורנטון בסדר מופתי.
הקרב הסתיים בתיקו, אך במחיר כבד: יותר מ־1,150 נפגעים לאיחוד וכ־1,250 לקונפדרציה.
רגימנט 2 בוויסקונסין איבד 276 מתוך 430 לוחמיו.
חטיבת סטונוול איבדה 340 מתוך 800. שני רגימנטים מג'ורג'יה – 21 של טרימבל ו־26 של לוטון – איבדו כל אחד יותר מ־70% מכוחם.
בסך הכול, נפגע אחד מכל שלושה לוחמים שהשתתפו בקרב.
טליאפרו מהקונפדרציה כתב: "בקרב הזה לא היה תמרון רב ולא הרבה טקטיקה.
זו הייתה שאלה של עמידות, ושני הצדדים עמדו במשימה." טליאפרו עצמו נפצע, וכך גם יווּל, שנפגע מכדור מיני ששבר את רגלו השמאלית והיא נקטעה; הוא נאלץ לפרוש מהמערכה לעשרת החודשים הבאים.
ג'קסון לא הצליח להשיג ניצחון מכריע על אף יתרון כוחו (כ־6,200 חיילים לעומת 2,100 של גיבון), זאת בשל החשכה, ההכנסה המדורגת של כוחותיו לקרב, אובדן שניים ממפקדי הדיוויזיות שלו, וכן בשל עמידתו העיקשת של האויב.
אף על פי כן, הצליח להשיג את מטרתו האסטרטגית: למשוך את תשומת לבו של ג'ון פופ.
פופ טעה לחשוב שהקרב בחוות בראונר התרחש תוך כדי נסיגתו של ג'קסון מסנטרוויל.
הוא האמין ש"מצא" את ג'קסון והתכוון ללכוד אותו לפני שיזכה לתגבורת של לונגסטריט.
באותו ערב שלח פופ איגרת למייג'ור גנרל פיליפ קרני , ובה כתב בין היתר: "גנרל מקדאואל חסם את נסיגתו של האויב ועומד כעת מולו ...
אלא אם יצליח להימלט הלילה בדרכי עפר מצפון, הוא חייב להילכד." גיבון התייעץ עם קינג, פטריק ודאבלדיי בנוגע לצעד הבא, שכן מקדאואל "אבד ביער".
הדיוויזיה ניצבה במיקום חשוף, כאשר שתיים מבריגדותיה ספגו אבדות קשות, ועומדת מול כל כוחותיו של סטונוול ג'קסון.
אף שהגנרלים של האיחוד לא ידעו במדויק כמה חיילים ברשות ג'קסון, היה ברור שמדובר במספר גדול בהרבה מ־4,000 האנשים בדיוויזיית קינג.
מעבר לכך, שבויים שנלכדו בקרב סיפרו כי לג'קסון יש בין 60,000 ל־70,000 חיילים המוכנים לתקוף עם שחר.
ריינולדס וסיגל היו במרחק של מספר קילומטרים ולא יכלו להגיע לפני הבוקר, מועד שבו עלול היה ג'קסון למחוץ את קינג בקלות.
ריקטס היה קרוב יותר, אך לונגסטריט עוד התנהל בעקבותיו.
במצב זה, הישארות במקום בגרובטון לא באה בחשבון.
האפשרות הנוספת הייתה נסיגה – או אל צומת מנאסס, או אל סנטרוויל.
גיבון המליץ לפנות לצומת מנאסס, שכן מיקום כוחות האויב היה לא ברור, וההליכה לסנטרוויל עלולה הייתה להפוך למצעד מסוכן לרוחב החזית הקונפדרציה.
לבסוף הסכים קינג, והדיוויזיה הסתדרה בטורים ונסוגה דרומה לכיוון צומת מנאסס.
במקביל, גם ריקטס הגיע למסקנה דומה, ונסוג דרומה הרחק מג'קסון – במקרה שלו אל תחנת בריסטו.
פופ הורה למפקדיו לאגף את ג'קסון ולהתקיפו בבוקר, אך ג'קסון לא היה במקום שפופ חשב שהוא, וכך גם כוחותיו של פופ לא ניצבו היכן שדימה.
פופ האמין שמקדאואל וסיגל חוסמים את נסיגתו של ג'קסון מערבה, מעבר לרכס הרי בול ראן , בעוד שלמעשה קינג וריקטס נסוגו שניהם דרומה, ואילו סיגל וריינולדס נותרו דרומית ומזרחית לג'קסון – שבכלל לא התכוון לסגת, ואף היה מבוצר היטב בהמתנה לבואו של לונגסטריט.
פופ סירב להאמין שהצטרפותו של לונגסטריט היא אפשרות ממשית.
29 באוגוסט: ג'קסון מגן על רכס סטוני
ג'קסון פתח בקרב בחוות בראונר מתוך כוונה לעכב את פופ עד להגעתו של לונגסטריט עם יתרת ארמיית צפון וירג'יניה.
כ-25,000 חייליו של לונגסטריט החלו בצעדתם ממעבר ת'ורופר בשעה 6:00 בבוקר, ב-29 באוגוסט; ג'קסון שלח את סטיוארט להוביל את כוחותיו הראשונים של לונגסטריט לעמדות שנבחרו מראש.
בזמן שהמתין להגעתם, ג'קסון ארגן מחדש את קווי ההגנה שלו למקרה שפופ יפתח בהתקפה, ופרס 20,000 לוחמים בקו הגנה באורך 3,000 יארד (כ-2,700 מטר) דרומית לרכס סטוני.
בהבחינו בריכוז כוחות הקורפוס הראשון (של סיגל) לאורך דרך מנאסס-סאדלי, הוא הציב את בריגדותיו של א.פ.
היל מאחורי סוללת מסילת הרכבת סמוך לכנסיית סאדלי באגפו השמאלי.
ביודעו כי עמדתו חלשה גאוגרפית בשל צפיפות היער שמנעה הצבת ארטילריה יעילה, היל ארגן את כוחותיו בשתי שורות, כאשר בריגדת דרום קרוליינה של הבריגדיר-גנרל מקסי גרג ובריגדת ג'ורג'יה של הבריגדיר-גנרל אדוארד ל.
במרכז הקו, ג'קסון הציב שתי בריגדות מדיוויזיית יואל (כעת תחת פיקודו של הבריגדיר-גנרל אלכסנדר לוטון ), ובאגף הימני הציב את דיוויזיית ויליאם ב.
טליאפרו , שהייתה כעת תחת פיקודו של הבריגדיר-גנרל ויליאם א.
עמדתו של ג'קסון השתרעה לאורך סוללת מסילת רכבת שנחפרה בשנות ה-50 של המאה ה-19 על ידי חברת מסילת הרכבת של מעבר מנאסס וננטשה ערב המלחמה.
בעוד שחלקים מהסוללה היו עמדות הגנה נוחות, אחרים לא היו, ושטח היער הסבוך מנע שימוש נרחב בארטילריה, פרט לקצה הימני של הקו שפנה לכיוון שדות פתוחים.
חיילי הפרשים של פיץ לי, לצד סוללת ארטילריה רכובה, חיזקו את אגף שמאל של קו הקונפדרציה כדי למנוע אפשרות שכוחות האיחוד יחצו את מעבר סאדלי, כפי שעשה מקדואל בקרב שהתרחש באותו מקום 13 חודשים קודם לכן, וינסו לאגף את ג'קסון.
האגף הימני של הקונפדרציה היה פגיע יחסית, שכן הוחזק בידי דיוויזיית טליאפרו (כעת סטארק), הקטנה מבין שלוש הדיוויזיות של ג'קסון, שספגה גם אבדות כבדות בקרב בחוות בראונר.
כדי לחזק אגף זה, הציב ג'קסון את בריגדות ארלי ופורנו בקצה הימני של הקו – כוחות גדולים ורעננים שלא השתתפו בקרב ערב קודם לכן.
מלבד חיזוק האגף הימני, הם היו אמורים לעקוב אחר הגעתו של לונגסטריט ולדווח עליה.
עם שחר 29 באוגוסט, גילה פופ להפתעתו ולעוגמת נפשו כי גם ריקטס וגם קינג נסוגו דרומה.
ג'ון גיבון הגיע לסנטרוויל והודיע לפופ כי הנסיגה מגרובטון הייתה טעות, תוך שהוא מתעלם מהעובדה שהוא עצמו המליץ עליה.
בנוסף, הוא הודה כי אינו יודע מה עלה בגורלו של מקדואל, מה שגרם לפופ הזועם להגיב בקללה: "שילך לעזאזל מקדואל!
הוא אף פעם לא נמצא איפה שהוא אמור להיות!" גיבון המשיך לעבר מנאסס, שם פגש בכוחותיו של פורטר שנחו והתארגנו לאספקת מזון.
קינג, מותש וסובל מהתקפים אפילפטיים, העביר את הפיקוד על הדיוויזיה שלו לג'ון האץ'.
מקדואל, שבילה את רוב היום הקודם בנדודים אקראיים ברחבי מחוז פרינס ויליאם , היה גם הוא במקום, ולא שמח לגלות על פקודותיו של פופ.
בפועל, קינג היה אמור להתלוות לפורטר, בעוד ריינולדס הוצב זמנית תחת פיקודו של סיגל, וריקטס היה עדיין במרחק של מספר מיילים בתחנת בריסטו – מה שהשאיר את מקדואל ללא כוח פיקודי ישיר.
פופ המשיך לדבוק באשליה כי ג'קסון נמצא במצב נואש וכמעט לכוד, הנחה שגויה שהתבססה על תיאום בין כלל הקורפוסים והדיוויזיות שתחת פיקודו – אף אחד מהם לא היה במיקום שבו תכנן שיהיה.
התוצאה הייתה שתוכניותיו המורכבות של פופ להתקפה ב-29 באוגוסט התפרקו לכדי מתקפה חזיתית פשוטה על ידי קורפוסו של סיגל – הכוח היחיד שהיה ממוקם כהלכה באותו בוקר.
הקורפוס הראשון נחשב לאחד החוליות החלשות ביותר בצבא האיחוד, שכן הורכב ברובו ממהגרים גרמנים טריים ששלטו באנגלית ברמה נמוכה.
סיגל, אף שהיה קצין מנוסה ומוכשר, היה יליד גרמניה ונחשב ל"גנרל פוליטי" שמונה לתפקידו על ידי לינקולן בעיקר בשל יכולתו לגייס ולהניע את חיילי האיחוד דוברי הגרמנית, רבים מהם התגייסו רק כדי להילחם תחת פיקודו.
לאחר שספג תבוסות בקרבות מול ג'קסון בעמק שננדואה באביב, קורפוס זה סבל ממורל לחימה נמוך במיוחד.
יתרה מזאת, עד להגעתו של פופ עצמו לשדה הקרב, סיגל היה הקצין הבכיר ביותר במקום והחזיק בפיקוד העליון על הקרב.
פופ תכנן לתקוף את ג'קסון משני האגפים.
הוא הורה לפיץ ג'ון פורטר לנוע לכיוון גיינסוויל ולתקוף את מה שסבר כי הוא האגף הימני של הקונפדרציה, ולסיגל הורה לתקוף את אגפו השמאלי של ג'קסון עם שחר.
סיגל, שלא היה בטוח בפריסת כוחותיו של ג'קסון, בחר להתקדם בחזית רחבה, כאשר דיוויזייתו של הבריגדיר-גנרל רוברט ס.
שנק , בתמיכת דיוויזייתו של הבריגדיר-גנרל ג'ון פ.
ריינולדס (מהקורפוס השלישי של מקדואל), התקדמה משמאל, בריגדתו העצמאית של הבריגדיר-גנרל רוברט ה.
מילר התקדמה במרכז, ודיוויזייתו של הבריגדיר-גנרל קארל שורץ תקפה מימין.
שתי בריגדותיו של שורץ, שצעדו צפונה לאורך דרך מנאסס-סאדלי, נתקלו לראשונה בכוחותיו של ג'קסון בסביבות השעה 7:00 בבוקר.
התקפתו של סיגל נגד דיוויזייתו של א.פ.
היל שיקפה את אופי כל ההתקפות שהתנהלו באותו יום בסמוך לרכס סטוני.
אף כי מסילת הברזל הבלתי גמורה סיפקה עמדות הגנה טבעיות באזורים מסוימים, באופן כללי, כוחות הקונפדרציה נקטו באסטרטגיית הגנה דינמית: הם ספגו את מהלומות האיחוד ולאחר מכן יצאו למתקפות נגד עזות.
(אלו היו אותן טקטיקות שג'קסון ישתמש בהן בקרב אנטיאטם כמה שבועות לאחר מכן.)
שתי הבריגדות של שורץ (בפיקודו של הבריגדיר-גנרל אלכסנדר שימלפניג וקולונל ולודימייז' קשיז'נובסקי ) ניהלו קרבות חפוזים עם כוחותיהם של גרג ותומאס, כאשר שני הצדדים שלחו את חייליהם לקרב באופן הדרגתי וללא תיאום מלא.
קרבות פנים-אל-פנים פרצו ביער ממערב לדרך סאדלי, שם התעמתה בריגדתו של קשיז'נובסקי עם כוחותיו של גרג.
כאשר מילרוי שמע את קולות הקרב מצד ימין, הוא הורה לבריגדה שלו להתקדם: רגימנט אוהיו ה-82 והרגימנט החמישי של וירג'יניה המערבית הובילו, כאשר הרגימנטים השני והרביעי של וירג'יניה המערבית נותרו ככוח תמיכה מאחור.
שני הרגימנטים הקדמיים נתקלו מייד במטח ירי מרובי מוסקט מצד הקונפדרציה, ובעיצומה של המהומה, רגימנט אוהיו ה-82 הצליח להתגנב דרך ערוץ בלתי מוגן במרכז סוללת מסילת הברזל, שנודע בכינויו "המזבלה", ולהתמקם בעורפה של בריגדתו של אייזק טרימבל.
עם זאת, טרימבל קיבל במהירות תגבורת מחלק מבריגדת וירג'יניה של בראדלי ג'ונסון, והרגימנט נאלץ לסגת.
מפקדו, קולונל ג'יימס קנטוול, נהרג והרגימנט נמלט בבהלה, תוך שהוא גורר אחריו את הרגימנט החמישי של וירג'יניה המערבית, שנסוג אף הוא באי-סדר.
בתוך 20 דקות לחימה בלבד, ספגה בריגדתו של מילרוי 300 אבדות.
שנק וריינולדס, שהיו נתונים להפגזות ארטילריות כבדות, השיבו אש נגדית אך נמנעו מהתקדמות רחבת היקף של כוחות הרגלים שלהם.
במקום זאת, הם שלחו כוחות חיפוי שהתכתשו באש קלה עם בריגדתו של ג'ובאל ארלי .
במהלך הקרב, נתקל כוחו של מיד בפצועים שננטשו בשדה הקרב במהלך הלילה על ידי חבריהם מדיוויזיית קינג.
הצוותים הרפואיים עשו מאמצים לפנות כמה שיותר פצועים, למרות הירי המתמשך.
מילרוי, שניסה לארגן מחדש את כוחותיו המרוסקים, פגש בבריגדיר-גנרל יוליוס שטאהל, אחד ממפקדי הבריגדות של שנק, והורה לו להיערך להגנה מפני מתקפת נגד אפשרית מצד הקונפדרציה מתוך היער.
כמה עשרות חיילי קונפדרציה אכן יצאו מהיער במרדף אחר כוחותיו של מילרוי, אך הם נהדפו במהירות באש ארטילריה כבדה, ושטאהל שב לעמדתו המקורית מדרום לכביש הראשי.
בהניחו כי דיוויזיית קירני מהקורפוס השלישי ערוכה לתמוך בו, הורה שורץ על מתקפה נוספת נגד כוחותיו של היל בסביבות השעה 10:00 בבוקר, כעת עם תגבורת בריגדתו של שימלפניג והרגימנט הראשון של ניו יורק מדיוויזייתו של קירני.
הקרב ביער ממערב לדרך סאדלי התחדש והפך למאבק מתמשך עד להגעת רגימנט ג'ורג'יה ה-14 , שהוזעק לתגבר את הכוחות הדרום-קרוליניים.
ירי אינטנסיבי שלהם במטחים עזים הפיץ בהלה בקרב חייליו של קשיז'נובסקי, שנסוגו באי-סדר.
חיילי הקונפדרציה רדפו אחריהם, תוך שהם מכים בהם בקתות רובים, דוקרים אותם בכידונים ובסכינים, אך כאשר יצאו מהיער אל שטח פתוח, נתקלו באש ארטילרית עוצמתית מכיוון רכס דוגן ונאלצו לסגת.
בצפון, שלושת רגימנטיו של שימלפניג – אוהיו ה-61 , פנסילבניה ה-74 ווירג'יניה המערבית ה-8 – התמודדו מול חלק מכוחותיהם של גרג ובראנץ', אך גם הם נאלצו לסגת.
בינתיים, קירני לא התקדם קדימה.
שלוש בריגדותיו נעו במקום זאת לעבר גדות נחל בול ראן, שם בריגדתו של אורלנדו פו חצתה את הנחל.
הגעתו של כוח זה עוררה בהלה במטהו של ג'קסון, שכן נראה כי התרחיש הגרוע מכל – חדירת כוחות האיחוד לעורף קווי הקונפדרציה – עומד להתממש.
ג'קסון הורה לפנות את השיירות הלוגיסטיות מהאזור והורה לארטילריה הרכובה של מייג'ור ג'ון פלהם לתפוס עמדות ירי.
חיל הפרשים של וירג'יניה הראשונה פתח באש על כוחותיו של פו, שהתכתשו עמם במשך מספר דקות.
אף אחד מכוחות האיחוד לא היה מודע לכך שהם למעשה נמצאים בעורף קווי הקונפדרציה, והופעת חיילים אפורים במרחק גרמה לפו להסס ולהימנע מהתקדמות נוספת, והוא נסוג בחזרה אל מעבר לנחל.
סיגל, מצדו, היה מרוצה מהתקדמות הקרב עד כה, בהנחה שתפקידו היה רק להחזיק מעמד עד להגעתו של פופ.
עד השעה 13:00, גזרתו קיבלה תגבורת בדמות דיוויזייתו של מייג'ור-גנרל ג'וזף הוקר (מהקורפוס השלישי) ובריגדתו של הבריגדיר-גנרל אייזק סטיבנס (מהקורפוס התשיעי).
פופ עצמו הגיע לשדה הקרב, וסיגל העביר לו בנימוס את הפיקוד.
הוא ציפה לראות את שיאו של ניצחונו, אך במקום זאת גילה כי התקפתו של סיגל נכשלה לחלוטין: כוחותיהם של שורץ ומילרוי נורו, התפזרו, והיו בלתי כשירים לפעולה נוספת.
הדיוויזיות של ריינולדס ושנק נותרו רעננות, אך הן היו מחויבות להגן על האגף השמאלי של הצבא.
עם זאת, הקורפוס של היינצלמן ושתי הדיוויזיות של רנו היו זמינות, מה שסיפק בסך הכול שמונה בריגדות חדשות לקרב.
פופ, לעומת זאת, הניח כי גם מקדואל יהיה בשדה הקרב, וכי מקללן יבוא מוושינגטון הבירה עם הקורפוסים השני והשישי .
במקום זאת, לא היה כל סימן לנוכחותם.
לרגע שקל פופ לסגת לסנטרוויל, אך חשש מההשלכות הפוליטיות של צעד כזה, שעלול להיתפס כחוסר תוקפנות מספקת.
באותו זמן, שליח מסר לו פתק המודיע כי כוחותיו של מקדואל קרובים ויגיעו לשדה הקרב בקרוב.
בשל כך, פופ החליט לתקוף את מרכזו של ג'קסון.
בשלב זה, כוחותיו הראשונים של לונגסטריט כבר היו ערוכים באגפו הימני של ג'קסון.
דיוויזייתו של הבריגדיר-גנרל ג'ון בל הוד התפרסה לאורך הכביש הראשי, תוך שהיא מקושרת באופן רופף לאגף הימני של ג'קסון.
מימינו של הוד ניצבו דיוויזיותיהם של הבריגדיר-גנרלים ג'יימס ל.
אחרון להגיע היה הבריגדיר-גנרל קדמוס מ.
וילקוקס , אשר הוצב בעתודה.
פרשיו של סטיוארט נתקלו בכוחותיו של פורטר, האץ' ומקדואל שהתקדמו בדרך מנאסס-גיינסוויל, והתכתשות קצרה אך עזה עצרה את טור האיחוד.
אז הגיע שליח עם מסר לפורטר ולמקדואל – מסמך שנוי במחלוקת מפופ, שנודע לימים כ"פקודה המשותפת".
הנסי תיאר את הפקודה כ"יצירת מופת של סתירות ועמימות שתהפוך למוקד של עשרות שנים של מחלוקות".
הפקודה תיארה את ההתקפות על אגפו השמאלי של ג'קסון, שהיו כבר בעיצומן, אך לא הבהירה מה פורטר ומקדואל אמורים לעשות.
במקום להורות להם לנוע ישירות לעבר גיינסוויל ולתקוף את אגפו הימני של ג'קסון, שלכאורה היה בלתי מוגן, היא ניסחה זאת באופן מעורפל: "לנוע לכיוון גיינסוויל, וכאשר תיווצר תקשורת [עם שאר הדיוויזיות] על כל הכוח לעצור.
ייתכן שיהיה צורך לסגת מעבר לנחל בול ראן לעבר סנטרוויל הלילה." בשום מקום בפקודה לא צוין במפורש כי פורטר ומקדואל צריכים לתקוף, והמשפט המסיים קבע: "אם ניתן יהיה להפיק יתרונות משמעותיים מהפרת פקודה זו, היא לא תבוצע בקפדנות." ניסוח זה הפך את המסמך לחסר תועלת כמעט לחלוטין כפקודה צבאית.
בינתיים, פרשיו של סטיוארט, בפיקודו של קולונל תומאס רוסר , הונו את גנרלי האיחוד בכך שגררו ענפי עצים מאחורי רגימנט פרשים, ויצרו מראית עין של ענני אבק עצומים, כאילו צועדים במקום כוחות גדולים בהרבה.
באותה עת, מקדואל קיבל דיווח ממפקד הפרשים שלו, הבריגדיר-גנרל ג'ון ביופורד , לפיו 17 רגימנטים של רגלים, סוללת ארטילריה אחת ו-500 פרשים צועדים דרך גיינסוויל בשעה 08:15 בבוקר.
אלו היו כוחותיו של לונגסטריט שהגיעו ממעבר ת'רופייר, והדיווח היה אמור להתריע בפני שני הגנרלים של האיחוד כי לפניהם סכנה חמורה.
כתוצאה מכך, התקדמותם שוב נעצרה.
מסיבה לא ברורה, מקדואל לא העביר את הדיווח של ביופורד לפופ עד השעה 19:00, ולכן מפקד הצבא פעל תחת שתי הנחות שגויות: האחת, שלונגסטריט אינו קרוב לשדה הקרב, והשנייה, שפורטר ומקדואל צועדים כדי לתקוף את אגפו הימני של ג'קסון.
כאשר כוחותיו של לונגסטריט תפסו את עמדותיהם הסופיות, הורה גנרל רוברט אי.
לי על מתקפה נגד האגף השמאלי של האיחוד.
לונגסטריט זכר מאוחר יותר כי לי "נטה לתקוף בהקדם האפשרי, אך לא הורה על כך באופן ישיר." עם זאת, לונגסטריט הבחין כי הדיוויזיות של ריינולדס ושנק התפרסו דרומית לכביש וורנטון, וחפפו מחצית מקו ההגנה שלו.
בשל כך, הוא טען נגד ביצוע המתקפה בשלב זה.
לי התרצה לבסוף כאשר ג'ב סטיוארט דיווח כי הכוח הנמצא על הדרך בין גיינסוויל למנאסס (פורטר ומקדואל) הוא כוח משמעותי, מה שחיזק את ההחלטה להימנע מהתקפה ישירה בשלב זה.
פופ, בהניחו שהמתקפה על אגפו הימני של ג'קסון תתקיים כפי שסבר כי פקד, אישר ארבע מתקפות נפרדות על החזית של ג'קסון במטרה להסיח את דעת הקונפדרציה עד אשר פורטר יכה במכת המחץ המכריעה.
בשעה 15:00, בריגדתו של הבריגדיר-גנרל קובייה גרובר תקפה, תוך שהיא מצפה לתמיכתה של דיוויזיית קירני.
עם דיוויזייתו של אייזק סטיבנס מאחוריו כתמיכה, הוביל גרובר את בריגדתו אל תוך היער והסתער ישירות על בריגדתו של אדוארד תומאס מג'ורג'יה.
חייליו של גרובר הגיעו עד לסוללת מסילת הברזל, שם ירו מטח ירי כמעט מטווח אפס על רגימנטי ג'ורג'יה, ולאחר מכן הסתערו בכידונים.
הג'ורג'יאנים, שנתפסו בהפתעה, נסוגו, וקרב פנים-אל-פנים קשה התפתח.
כוחותיו של מקסי גרג מדרום קרוליינה הגיעו לתגבור, ואחריהם בריגדתו של דורסי פנדר מצפון קרוליינה.
פנדר פגע באגפה של בריגדתו של גרובר ושלח את חייליו לבריחה מבוהלת, כשהם סופגים מעל 350 אבדות.
לאחר מכן, הסתערה בריגדתו של פנדר מתוך היער במרדף אחר גרובר, אך שוב הארטילריה העוצמתית של האיחוד ברכס דוגן הייתה מכריעה; הפגזה כבדה אילצה את פנדר לסגת.
בינתיים, מצפון, הייתה בריגדתו של ג'וזף קאר מעורבת בחילופי אש עם כוחות הקונפדרציה, ובמהלך הקרב נפצע אייזק טרימבל, אחד המפקדים האמינים ביותר של ג'קסון מאז מסע העמק באביב הקודם.
בריגדתו של ג'יימס נייגל מהקורפוס התשיעי הסתערה קדימה, נתמכת על ידי בריגדתו של נלסון טיילור מדיוויזייתו של הוקר, והכתה בכוחותיו של טרימבל, שנותרו זמנית ללא פיקוד.
חייליו של טרימבל נסוגו בבהלה, אך כמו כל המתקפות של האיחוד במהלך היום, גם זו הייתה ללא תמיכה והסתיימה בתבוסה.
בריגדתו של הנרי פורנו מלואיזיאנה פתחה במתקפת נגד ודחקה את נייגל לאחור.
בריגדתו של בראדלי ג'ונסון והרגימנט ה-9 של לואיזיאנה , בפיקודו של קולונל לירוי סטפורד, הצטרפו להתקפה.
בדרום, דיוויזייתו של ג'ון הוד בדיוק הגיעה לשדה הקרב, אילצה את מילרוי ונייגל לסגת.
בריגדתו של מילרוי, שכבר הייתה מותשת, התפרקה לחלוטין ונסוגה בפאניקה.
כדי לעצור את מתקפת הנגד של הקונפדרציה, פופ הורה לשנק לעבור דרומית לכביש הראשי, ועם תמיכת הארטילריה הצליחו כוחות האיחוד להדוף את הקונפדרציה בחזרה אל מחסה סוללת מסילת הברזל.
במהלך כל האירועים הללו, קירני עדיין לא נכנס לפעולה.
ריינולדס קיבל הוראה לבצע מתקפת הסחה דרומית לכביש הראשי, אך נתקל בכוחותיו של לונגסטריט ונאלץ לבטל את המבצע.
פופ דחה את חששותיו של ריינולדס כזיהוי מוטעה, והתעקש כי ריינולדס למעשה נתקל בקורפוס החמישי של פורטר, שהתכונן לכאורה לתקוף את אגפו של ג'קסון.
במקביל, ג'סי רנו הורה לבריגדה של הקורפוס התשיעי, בפיקודו של קולונל ג'יימס נייגל, לתקוף שוב את מרכז קו ההגנה של ג'קסון.
הפעם, הצליחו חייליו של נייגל להדוף את בריגדתו של אייזק טרימבל מסוללת מסילת הברזל, אך מתקפות נגד של הקונפדרציה שיחזרו את הקו והניסו את כוחותיו של נייגל חזרה לשדות הפתוחים, עד שהארטילריה של האיחוד עצרה את התקדמותם.
בשעה 16:30, שלח פופ סוף סוף פקודה מפורשת לפורטר לתקוף, אך שליחו (שהיה גם אחיינו) איבד את דרכו ולא מסר את ההודעה עד השעה 18:30. בכל מקרה, מצבו של פורטר לא השתפר מאז שעות הבוקר והוא עדיין לא היה מוכן לבצע מתקפה.
מתוך ציפייה למתקפה שלא התרחשה, פופ הורה לקירני לתקוף את אגפו השמאלי של ג'קסון, מתוך כוונה להפעיל לחץ כבד על שני קצות הקו הקונפדרציה.
בשעה 17:00, קירני שלח את בריגדותיהם של רובינסון ובירני להסתער על דיוויזייתו של א.פ.
היל, שכבר הייתה מותשת לחלוטין.
עיקר ההתקפה נפל על בריגדתו של מקסי גרג, שהייתה תחת מתקפות כבדות במשך שמונה שעות רצופות, אזלה כמעט לחלוטין מהתחמושת, ואיבדה את מרבית קציניה.
כאשר נסוגו חייליו אל קצה גבעה, קטף גרג כמה פרחים פראיים בחרבו הישנה ממלחמת העצמאות האמריקאית ואמר: "בואו נמות כאן, חייליי, בואו נמות כאן."
עם התפוררות בריגדותיהם של תומאס וגרג, שלח א.פ.
היל מסר בהול לג'קסון בבקשת תגבורת.
במקביל, בריגדתו של דניאל לשור מדיוויזייתו של אייזק סטיבנס ביצעה תמרון מדרום ואילצה את בריגדת טנסי של ג'יימס ארצ'ר לסגת.
בתגובה, יצאה בריגדתו של ג'ובאל ארלי, שהחלה את היום באגף הימני הקיצוני של הקונפדרציה, יחד עם בריגדתו של לורנס אובריאן בראנץ' (שהייתה עד כה בעתודה), למתקפת נגד והדפה את דיוויזייתו של קירני.
במהלך הקרבות, אחד ממפקדי הבריגדות של היל, צ'ארלס וו.
פילד , נפצע קשה, והפיקוד על בריגדתו, שספגה גם היא אבדות כבדות במהלך היום, עבר לקולונל ג'ון מ.
ברוקנברו מהרגימנט ה-40 של וירג'יניה .
באגף הימני של כוחות הקונפדרציה, הבחין לונגסטריט בתנועת כוחותיו של מקדואל שהתרחקו מחזיתו; הקורפוס הראשון הזיז דיוויזיות לכיוון גבעת הנרי האוס כדי לתמוך בריינולדס.
הדיווח הזה גרם ללי להחיות מחדש את תוכניתו למתקפה בגזרה זאת.
לונגסטריט, עם זאת, התנגד שוב, הפעם בטענה כי נותר זמן מועט מדי לפני רדת החשכה.
הוא הציע: "כיוון שהיום כבר קרוב לסיומו, כדאי להתקדם לפני הלילה על מנת לבצע סיור כפוי, להציב את כוחותינו בעמדות המועילות ביותר ולהיות מוכנים לקרב למחרת בבוקר." לי, אם כי בחוסר רצון, הסכים, ודיוויזייתו של הוד נשלחה קדימה.
כאשר מקדואל הגיע למטהו של פופ, האחרון דחק בו להזיז את דיוויזייתו של קינג קדימה.
מקדואל עדכן את פופ כי קינג חלה והעביר את הפיקוד על הדיוויזיה לבריגדיר-גנרל ג'ון פ.
האץ' , שפופ לא חיבב במיוחד עוד מתחילת המערכה.
האץ' היה בעבר מפקד בריגדת פרשים ונכשל בביצוע פקודה של פופ לבצע פשיטה על פרברי ריצ'מונד.
בעקבות כך, העביר אותו פופ לפיקוד על חיל רגלים.
כעת הורה פופ להאץ' לנוע במעלה דרך סאדלי ולתקוף, אך האץ' מחה כי הדרך חסומה בכוחותיו של קירני, וכי לא יהיה ניתן לפנותם לפני החשכה.
פופ, מתוסכל, חזר על הפקודה להאץ' לתקוף את האגף הימני של הקונפדרציה, אך עד מהרה הוסח דעתו על ידי הקרבות המתחוללים בחלקים אחרים של הקו.
דיוויזייתו של ג'ון הוד הגיעה לאגפו הימני של ג'קסון, ומקדואל הורה להאץ' לתגבר את ריינולדס, למרות מחאותיו של האץ' ששתי הבריגדות העיקריות שלו (גיבון ודובלדיי) היו מותשות מקרב חוות בראונר יום קודם לכן.
האץ' הציב את בריגדתו של דובלדיי בקו החזית, אך דיוויזייתו של הוד אילצה את כוחותיו של האץ' ושל ריינולדס לסגת לעמדת הגנה בגבעת בולד, תוך שהיא משתלטת על רכס צ'ין בדרך.
עם רדת החשכה, נסוג הוד מעמדה זו, שהייתה חשופה מדי.
שוב, לונגסטריט ומפקדיו טענו בפני לי כי אין לתקוף כוח האיחוד, שניצב בעמדה הגנתית חזקה.
בפעם השלישית, ביטל לי את ההתקפה המתוכננת.
נסיגת כוחותיו של הוד מרכס צ'ין חיזקה את אמונתו של פופ כי כוחות הקונפדרציה נסוגים.
כאשר נודע לו ממקדואל על הדיווח של ביופורד, הוא סוף-סוף הכיר בכך שלונגסטריט נמצא בשדה הקרב, אך באופן אופטימי הניח כי הגעתו נועדה רק לתגבר את ג'קסון וכי צבאה של הקונפדרציה כולו נסוג.
למעשה, דיוויזייתו של הוד הייתה זו שהסתלקה, ולא כל הצבא.
כתוצאה מכך, הוציא פופ פקודה מפורשת לקורפוס של פורטר להצטרף מחדש לכוח המרכזי של צבאו, ותכנן מתקפה נוספת ל-30 באוגוסט.
וילסון גרין טען כי זו הייתה החלטתו הגרועה ביותר של פופ במהלך הקרב.
מכיוון שכבר לא הייתה לו עליונות מספרית על פני הקונפדרציה ולא היה לו יתרון גאוגרפי, ההחלטה ההגיונית ביותר הייתה נסיגה מעבר לנחל בול ראן והתאחדות עם צבאו של מקללן, שעמד בקרבת מקום עם 25,000 חיילים.
באותו ערב, שיגר פופ דו"ח למפקדו, האלק, בו תיאר את הקרבות של היום כ"חריפים" והעריך את אבדותיו ב-7,000–8,000 חיילים.
הוא העריך כי הקונפדרציה איבדה פי שניים מכך, אומדן שגוי מאוד בהתחשב בכך שג'קסון ניהל בעיקר קרב הגנתי.
למרות שאבדות הקונפדרציה היו נמוכות יחסית, אבדות הפיקוד היו גבוהות: מלבד אובדן שני מפקדי דיוויזיות ב-28 באוגוסט, נפצעו גם שלושה מפקדי בריגדות – טרימבל, פילד וקולונל הנרי פורנו.
לשם השוואה, רק מפקד בריגדה אחד מצבא האיחוד נפצע עד כה – קולונל דניאל לשור , ואף לא קצין בכיר אחד נוסף.
אחת המחלוקות ההיסטוריות המרכזיות בקרב נוגעת לשיתוף הפעולה בין ג'ורג' ב.
בסוף אוגוסט, שני קורפוסים של צבא הפוטומק (קורפוס 6 של ויליאם ב.
פרנקלין וקורפוס 2 של אדווין ו.
סאמנר ) הגיעו לאלכסנדריה, אך מקללן לא אישר להם לנוע לעבר מנאסס, בטענה כי אין להם מספיק ארטילריה, פרשים ותמיכה לוגיסטית.
יריביו הפוליטיים האשימו אותו בכך שהוא מחבל בכוונה בעמדתו של פופ.
הוא לא תרם לשיפור תדמיתו ההיסטורית כאשר כתב לאשתו ב-10 באוגוסט: "פופ יובס קשות בתוך יומיים...
ואז הם ישמחו מאוד להפקיד בידי את תיקון מצבם.
אני לא אקבל זאת אלא אם תהיה לי שליטה מלאה ומוחלטת."
הוא אף אמר לאברהם לינקולן ב-29 באוגוסט כי ייתכן שיהיה חכם יותר "להשאיר את פופ להתמודד עם המצוקה שלו, ולהשתמש מיד בכל האמצעים שלנו כדי להבטיח את ביטחונה המוחלט של הבירה".
30 באוגוסט: התקפת נגד של לונגסטריט, נסיגת האיחוד
האלמנט האחרון בפיקודו של לונגסטריט, הדיוויזיה של מייג'ור גנרל ריצ'רד ה.
אנדרסון , צעדה 17 מיילים (27 ק"מ) והגיעה לשדה הקרב ב-3 לפנות בוקר, ב-30 באוגוסט.
מותשים ולא מכירים את השטח, הם עצרו על רכס ממזרח לגרובטון.
עם עלות השחר, הם הבינו כי הם נמצאים בעמדה מבודדת וקרובה מדי לאויב, ולכן נסוגו.
אמונתו של פופ כי צבא הקונפדרציה נסוג התחזקה בעקבות תנועה זו, שהתרחשה לאחר נסיגת כוחותיו של הוד בליל אמש.
פופ הורה אפוא למקדואל להעביר את כל הקורפוס שלו לאורך דרך סדלי ולתקוף את האגף הימני של הקונפדרציה.
אולם מקדואל התנגד לפקודה זו, בטענה כי אין לו מושג מה מתרחש באגף השמאלי של הקונפדרציה, והוא מעדיף למקם את כוחותיו על רכס צ'ין.
הוא אף טען כי יהיה הגיוני יותר לתקוף את האגף הימני של הקונפדרציה עם כוחותיו של היינצלמן, כיוון שהם קרובים יותר לאזור זה.
פופ ויתר, אך החליט לנתק את הדיוויזיה של קינג כדי לתמוך בהיינצלמן.
בשעה 8 בבוקר, במהלך ישיבת מלחמה במטהו של פופ, ניסו פקודיו לשכנע אותו לנהוג בזהירות.
גישושים בקו ההגנה של הקונפדרציה על רכס סטוני בסביבות השעה 10 בבוקר הראו כי חייליו של סטונוול ג'קסון עדיין אוחזים בעמדותיהם ההגנתיות.
ריינולדס ציין כי כוחות הקונפדרציה נמצאים במספרים גדולים מדרום לדרך הראשית.
פיץ' ג'ון פורטר הגיע מאוחר יותר עם מידע דומה.
עם זאת, היינצלמן ומקדואל ערכו סיור אישי בשטח, אך משום מה לא איתרו את קו ההגנה של ג'קסון, ופופ שכנע עצמו כי הדרומיים אכן נסוגים.
בזמן שפורטר הביא את הקורפוס שלו קדימה, בלבול נוסף בפקודות גרם לאובדן שתי חטיבות.
החטיבה הקטנה של אברם סנדרס פיאט , אשר נותקה מהגנת וושינגטון הבירה והוצמדה זמנית לקורפוס החמישי, וחטיבתו של צ'ארלס גריפין , יצאו מהטור המרכזי של פורטר, צעדו חזרה לצומת מנהאסס ואז עלו צפונה לסנטרוויל.
מורל, בהסתמך על פקודות ישנות מיום קודם, הניח כי פופ נמצא בסנטרוויל וכי עליו להצטרף אליו שם.
פיאט לבסוף הבין שמשהו אינו כשורה ופנה חזרה לשדה הקרב, והגיע לגבעת הנרי האוס בסביבות השעה 4 אחר הצהריים.
עם זאת, גריפין ומפקד הדיוויזיה שלו, מייג'ור גנרל ג'ורג' וו.
מורל , נשארו בסנטרוויל למרות שגילו כי פופ אינו שם.
בסופו של דבר, בשעה 4 אחר הצהריים, החל גריפין להזיז את חטיבתו לכיוון הקרב, אך בשלב זה צבאו של פופ כבר היה בנסיגה מלאה, ועמוס בעגלות ואנשים שנמלטו מהחזית.
בנוסף, הגשר מעל נחל קאב ראן נהרס, מה שמנע ממנו להמשיך מערבה.
כאשר דיוויזיית ריקטס התקרבה לקווי הקונפדרציה, היה ברור כי האויב עדיין נמצא שם בכוח ואינו מראה שום סימן לנסיגה.
פופ, שהתערער בעקבות הדיווחים הללו, שקל להמתין להגעתו של מקללן עם הקורפוס השני והשישי, אך חשש כי מקללן ייקח לעצמו את הקרדיט על הניצחון בקרב, ולכן החליט לתקוף באופן מיידי במקום להמתין.
זמן קצר לאחר הצהריים, פופ הוציא פקודות לקורפוס של פורטר, שנתמך על ידי האץ' וריינולדס, להתקדם מערבה לאורך הדרך הראשית.
במקביל, ריקטס, קרני והוקר היו אמורים לתקוף את האגף השמאלי של הקונפדרציה.
תנועה כפולה זו נועדה לרסק את כוחות הקונפדרציה הנסוגים.
אך בפועל, הקונפדרציה כלל לא נסוגה – הם דווקא קיוו שיותקפו.
לי עדיין המתין להזדמנות הנכונה לבצע מתקפת נגד עם כוחותיו של לונגסטריט.
למרות שלא היה בטוח שפופ יתקוף באותו יום, לי הציב 18 תותחים בפיקודו של קולונל סטיבן ד.
לי על קרקע גבוהה מצפון-מזרח לחוות בראונר, בעמדה אידיאלית להפגזת השדות הפתוחים מול עמדתו של ג'קסון.
קורפוסו של פורטר לא היה למעשה במצב להתקדם מערבה לאורך הדרך הראשית, אלא היה ביערות שמצפון לה, סמוך לגרובטון.
לקח כשעתיים להכין את ההתקפה על קו ההגנה של ג'קסון, כאשר עשר חטיבות, שמנו כ-10,000 חיילים, נתמכו על ידי 28 תותחים שהוצבו על רכס דוגן.
בצד הימני, דיוויזיית ריקטס נועדה לתמוך בהיינצלמן, בעוד שקורפוסו של סיגל נותר בעתודה בעורף.
דיוויזיית ריינולדס הוצבה סמוך לגבעת הנרי האוס, כאשר דיוויזיית קינג הייתה מימינה.
פורטר אמור היה להכות באגפו הימני של ג'קסון עם הדיוויזיה הראשונה שלו.
מכיוון שהגנרל מורל לא היה נוכח, הפיקוד על שאר הכוחות נפל לידי בריגדיר גנרל דניאל באטרפילד , שהיה הקצין הבכיר בדיוויזיה.
הדיוויזיה של ג'ורג' סייקס, שהורכבה מחיילי הצבא הסדיר, הוחזקה כעתודה.
עם התקרבות הצהריים ועליית השמש לגובה השמיים, הטמפרטורות בשדה הקרב חצו את רף 90 מעלות פרנהייט (32°C).
עם זאת, הקונפדרציה ניסתה להכות ראשונה.
יחידות מתוך הדיוויזיות של היל ויול הסתערו מתוך היער והפתיעו חלק מאנשיו של ריקטס במטחי ירי, אך שוב, הארטילריה של האיחוד על רכס דוגן הייתה חזקה מדי עבורם.
לאחר שספגו הפגזה כבדה, נסוגו כוחות הקונפדרציה חזרה לקו מסילת הרכבת הבלתי גמורה.
חיילי האיחוד עמדו בפני משימה מאתגרת.
חייליו של באטרפילד היו צריכים לחצות 600 יארד (550 מטר) של מרעה פתוח, שטח שהיה בבעלות האלמנה לוסינדה דוגן, כאשר 150 היארדים (140 מטר) האחרונים היו במעלה תלול, כדי לתקוף עמדה מבוצרת מאחורי מסילת הרכבת הבלתי גמורה.
פורטר הורה אז לדיוויזיה של ג'ון האץ' לתמוך באגפו הימני של באטרפילד.
האץ' ארגן את ארבע חטיבותיו בקו קרב, כאשר החטיבה שבפיקודו (שכעת הובלה בידי קולונל טימותי סאליבן) הובילה את המתקפה.
לדיוויזיית האץ' הייתה מרחק קצר יותר לחצות – 300 יארד (270 מטרים) בלבד – אך היה עליה לבצע תמרון מורכב של פנייה ימינה תחת אש כדי לפגוע בעמדות הקונפדרציה חזיתית.
הם ספגו אש הרסנית מסוללותיו של סטיבן לי, ולאחר מכן מטחים קטלניים מחיילי הרגלים של הקונפדרציה.
במהלך הבלבול שנוצר, האץ' נפגע מפגז ארטילרי ונפל מסוסו מחוסר הכרה.
למרות זאת, כוחותיו הצליחו להבקיע את קו הקונפדרציה, תוך שהם גורמים למנוסתו של הרגימנט ה-48 של וירג'יניה .
חטיבת סטונוול מיהרה לשחזר את הקו, אך ספגה אבדות כבדות, כולל מפקדה, קולונל ביילור.
באחד האירועים המפורסמים ביותר של הקרב, חיילים מבריגדותיהם של קולונל ברדלי ט.
סטאפורד ירו כל כך הרבה כדורים עד שאזלה להם התחמושת, והם נאלצו להשליך סלעים גדולים על חיילי הרגימנט ה-24 של ניו יורק.
חלק מהניו יורקים ההמומים החלו להשליך את האבנים חזרה עליהם.
כדי לתמוך בהגנתו המותשת של ג'קסון, שהייתה קרובה לנקודת שבירה, הארטילריה של לונגסטריט הצטרפה למטח הירי נגד תגבורות האיחוד שניסו לנוע קדימה, תוך שהיא גורמת להם אבדות כבדות.
חטיבתו של האץ' נסוגה באי-סדר, וחייליה התנגשו עם חטיבתו של פטריק, מה שגרם גם להם לאבד שליטה.
ההמון המבוהל המשיך לכיוון חטיבתו של גיבון, שנותרה בעורף, בעוד שחטיבתו של דאבלדיי, מסיבה בלתי מוסברת, התרחקה משדה הקרב.
בינתיים, הדיוויזיה של באטרפילד, שספגה הפגזה כבדה של ארטילריה וירי מוסקטים של הקונפדרציה, החלה להתפורר.
בניסיון לייצב את מתקפתו המתמוטטת של באטרפילד, פורטר הורה לחטיבה של לוטננט קולונל רוברט ס.
ביוקנן , המורכבת מחיילים סדירים, להיכנס לקרב, אך באותו זמן, מתקפתו של לונגסטריט על האגף השמאלי של האיחוד קטעה אותו.
הנסיגה הייתה אף היא מסוכנת וקטלנית.
כמה מחיילי בריגדת סטארק של הקונפדרציה ניסו לרדוף אחרי כוחות האיחוד, אך נהדפו על ידי עתודות האיחוד שהיו מוצבות לאורך דרך גרובטון-סדלי.
באופן כללי, כוחותיו של ג'קסון היו מותשים מדי מכדי לבצע מתקפת-נגד, מה שאפשר לפורטר לייצב את המצב מצפון לדרך הראשית.
עם זאת, מתוך דאגה למצבו של פורטר, אירווין מקדואל הורה לדיוויזיית ריינולדס לעזוב את רכס צ'ין ולנוע לתמוך בפורטר.
זו אולי הייתה ההחלטה הטקטית הגרועה ביותר של היום, כיוון שהיא הותירה רק 2,200 חיילי איחוד מדרום לדרך הראשית – שם הם עמדו להתמודד מול כוח קונפדרציה גדול פי עשרה ממספרם.
לי ולונגסטריט הסכימו כי הגיע הזמן למתקפה המיוחלת, וכי היעד יהיה גבעת הנרי האוס, שהייתה נקודת מפתח בקרב הראשון על בול ראן, ואשר לכיבושה הייתה חשיבות אסטרטגית בשל שליטתה על נתיב הנסיגה הפוטנציאלי של כוחות האיחוד.
תחת פיקודו של לונגסטריט עמדו 25,000 חיילים בחמש דיוויזיות, שנפרסו על פני כמעט מייל וחצי, מחוות בראונר בצפון ועד מסילת הרכבת של מעבר מנהאסס בדרום.
כדי להגיע אל הגבעה, היה עליהם לחצות שטח של 1.5 עד 2 מיילים (3.2 ק"מ), שכלל רכסים, נחלים ואזורים מיוערים בצפיפות.
לונגסטריט הבין כי לא יוכל לשמור על קו קרב מתואם היטב בשטח מורכב זה, ולכן נאלץ להסתמך על היוזמה של מפקדי הדיוויזיות שלו.
הדיוויזיה המובילה, משמאל, הקרובה ביותר לדרך הראשית, הייתה זו של טקסניו של ג'ון בל הוד , שנתמכו על ידי בריגדיר גנרל נייתן ג'.
"שאנקס" אוונס עם חיילים מדרום קרוליינה.
לימינו של הוד הוצבו הדיוויזיות של קמפר וג'ונס, בעוד שדיוויזיית אנדרסון הוחזקה בעתודה.
רגע לפני ההתקפה, שלח לי מסר לג'קסון: "הגנרל לונגסטריט מתקדם; שמור על אגפו השמאלי והגן עליו."
כשהבין את המתרחש באגף השמאלי, הורה פורטר לביוקנן לנוע לכיוון זה כדי לבלום את הסתערות הקונפדרציה, ושלח שליח לאתר את החטיבה הסדירה השנייה, בפיקודו של קולונל צ'ארלס וו.
מגני האיחוד מדרום לדרך הראשית כללו רק שתי חטיבות, בפיקודם של קולונלים נתניאל סי.
מקלין (מדיוויזיית שנק, מקורפוס I של סיגל) וגוברנור ק.
וורן (מדיוויזיית סייקס, מקורפוס V של פורטר).
מקלין החזיק את רכס צ'ין, בעוד שוורן היה סמוך לגרובטון, כ-800 יארד (730 מטרים) ממערב.
אנשיו של הוד פתחו במתקפה בשעה 16:00, והכריעו מיד את שני הרגימנטים של וורן, הרגימנט ה-5 של ניו יורק (ה"זואבים של דורייה ") והרגימנט ה-10 של ניו יורק (ה"זואבים הלאומיים").
בתוך עשר דקות מתחילת הקרב, מתוך 500 חיילי הרגימנט ה-5 של ניו יורק, כמעט 300 נפגעו, מהם 120 הרוגים.
זו הייתה האבדה הגדולה ביותר שספג רגימנט רגלים יחיד בקרב אחד במהלך כל המלחמה.
הזואבים לבשו מדים בצבעים אדום וכחול בולטים, ואחד מקציניו של הוד כתב כי הגופות הפזורות על הגבעה הזכירו לו את שדות הבר של טקסס כאשר הפרחים פורחים.
בזמן שכל זה התרחש, פופ ישב במטהו מאחורי רכס דוגן, מנותק מהכאוס שהתפרץ מדרום.
במקום זאת, הוא היה שקוע במסר שקיבל זה עתה מהנרי האלק, אשר הודיע לו כי הקורפוסים II ו-VI, יחד עם דיוויזיית דריוס קאוץ מקורפוס IV, בדרכם לחזקו.
יתרה מכך, מקללן קיבל פקודה להישאר מאחור בוושינגטון הבירה.
חיזוקים אלו היו אמורים להעמיד לרשותו של פופ 41 חטיבות, כולן תחת פיקודו המלא, ללא כל הפרעה ממקללן.
רק כאשר קו ההגנה של וורן התמוטט ומקלין נהדף מהשדה, הבין פופ לבסוף מה מתרחש.
מקדואל הורה לדיוויזיית ריקטס לנתק מגע מהתקפתה על האגף השמאלי של הקונפדרציה, אשר גם כך נכשלה, ולנוע לתגבר את האגף השמאלי של האיחוד.
מקדואל יצא עם ריינולדס כדי לפקח על הקמת קו ההגנה החדש על רכס צ'ין, בדיוק כאשר חייליו המובסים של פורטר נמלטו מהיערות ממערב.
ריינולדס התנגד לפקודה לנוע לרכס צ'ין, בטענה כי דיוויזייתו נחוצה כדי למנוע מתקפה של הקונפדרציה מהיערות.
מקדואל, עם זאת, טען כי מתקפת הקונפדרציה אינה מגיעה מכיוון זה, אלא מדרום, והורה לריינולדס להעביר את כוחותיו לשם באופן מיידי.
עוד לפני שהפקודה יצאה לפועל, אחד ממפקדי הבריגדות של ריינולדס, קולונל מרטין הארדין (שפיקד על בריגדתו של בריגדיר גנרל קונרד פ.
ג'קסון, לאחר שזה חלה יום קודם לכן), לקח יוזמה ויצא לקרב בניסיון לבלום את הסתערות הקונפדרציה.
יחד עם סוללת G של הארטילריה הראשונה של פנסילבניה, פתחו חייליו של הארדין במטח מוסקטים שהמם את הרגימנטים ה-1 וה-4 של טקסס, אך הרגימנט ה-5 מימין המשיך בהתקדמותו, וירה במהירות על רוב התותחנים של סוללה G.
כוחותיו של נתן אוונס מדרום קרוליינה הגיעו עתה לתגבר את חיילי טקסס, ותמרנו לאגפו האחורי של הארדין.
הארדין נפצע קשה, והפיקוד על החטיבה עבר לידי קולונל ג'יימס קירק מהרגימנט ה-10 של הרזרבות מפנסילבניה.
קירק נורה תוך דקות, וסגן-אלוף נטל את הפיקוד.
שאריות החטיבה החלו להתפורר, אך חלק מהחיילים ניסו לירות חזרה על כוחות הקונפדרציה המתקדמים.
חטיבתו של נתניאל מקלין מאוהיו הגיעה לשדה הקרב, אך הותקפה משלושה כיוונים על ידי הבריגדות של לואו, וילקוקס ואוונס.
בתוך זמן קצר, חייליו של מקלין הצטרפו לשרידי חטיבתו של הארדין במנוסה חסרת סדר לעבר גבעת הנרי האוס.
שתי הבריגדות הראשונות של האיחוד שהגיעו היו מדיוויזייתו של ריקטס, בפיקודם של בריגדיר גנרל זילוס ב.
טאואר וקולונל פלצ'ר ובסטר, אשר פיקד זמנית על בריגדתו של קולונל ג'ון סטיילס.
ג'יימס ריקטס היה בשדה הקרב הזה שנה קודם לכן, בקרב הראשון על בול ראן, שם פיקד על סוללת תותחים סדירה ונשבה במהלך הלחימה על גבעת הנרי.
בריגדתו של טאואר הסתערה על אגפם של חיילי אלבמה בפיקודו של וילקוקס וגרמה להם להתמוטט, אך מיד לאחר מכן נתקלה בדיוויזיה הרעננה של דייוויד ר.
ובסטר ערך את ארבעת הרגימנטים שלו להתמודדות מול התוקפים, אך נפגע מפגז ארטילרי ומת במקום.
מותו של ובסטר הביא לירידה במורל, ואנשיו החלו לסגת.
במקביל, טאואר נורה מסוסו ונלקח מהשדה מחוסר הכרה.
רוברט שנק הורה אז לבריגדתו של קולונל ג'ון קולטס, שהייתה בעתודה במהלך מתקפתו של סיגל על האגף השמאלי של הקונפדרציה ביום הקודם, להיכנס לקרב יחד עם בריגדתו של ולודז'ימייז' קריזנובסקי, שכבר הייתה מותשת מקרבות קודמים.
עם זאת, קולונל קולטס נהרג במהרה על ידי פגז ארטילרי, והפיקוד עבר לקולונל ריצ'רד קולטור מהרגימנט ה-11 של פנסילבניה , ותיק מלחמת מקסיקו.
אף על פי שכוחותיהם של קולטס וקריזנובסקי החזיקו מעמד זמן מה, הם הוכרעו במהרה על ידי תגבורות רעננות מהבריגדות של לואיס ארמיסטד , מונטגומרי קורס ואפה האנטון, והחלו לסגת באי-סדר.
במהלך השעתיים הראשונות של מתקפת הקונפדרציה, מקדואל הקים קו הגנה חדש המורכב מהדיוויזיות של ריינולדס וסייקס.
בשלב זה, הכוחות הרעננים האחרונים של לונגסטריט, דיוויזייתו של ריצ'רד אנדרסון, יצאו להתקפה.
החיילים הסדירים של דיוויזייתו של ג'ורג' סייקס, יחד עם בריגדותיהם של מיד וסימור, וכן בריגדתו של פיאט, התארגנו בקו על גבעת הנרי האוס והצליחו להחזיק מעמד מול ההתקפה הסופית של הקונפדרציה מספיק זמן כדי לאפשר לשאר צבא האיחוד לסגת מעבר לנחל בול ראן לכיוון סנטרוויל.
סטונוול ג'קסון, שקיבל הוראות יחסית מעורפלות מלי לתמוך בלונגסטריט, פתח במתקפה מצפון לדרך הראשית בשעה 18:00, ככל הנראה ברגע שכוחותיו המותשים יכלו להתארגן.
הנסי כינה את עיכוביו של ג'קסון "אחד הפאזלים הגדולים של הקרב" ו"אחד הכשלים המשמעותיים ביותר של הקונפדרציה", אשר צמצם משמעותית את ערכה של ההתקפה.
התקפה זו חפפה את פקודתו של פופ להסגת יחידות מצפון לדרך הראשית כדי לסייע בהגנה על גבעת הנרי האוס, מה שאפשר לקונפדרציה להביס מספר יחידות ארטילריה וחי"ר במהלך המתקפה העזה.
עם זאת, עד השעה 19:00, הצליח פופ לבסס קו הגנה חזק שהתיישר עם היחידות על גבעת הנרי האוס.
בשעה 20:00, הוא הורה על נסיגה כללית לאורך הדרך הראשית לכיוון סנטרוויל.
בניגוד לנסיגה הכאוטית שהתרחשה בקרב הראשון על בול ראן, נסיגת האיחוד הפעם הייתה שקטה ומסודרת.
חיילי הקונפדרציה, שהיו מותשים מהקרב וקצרים בתחמושת, לא רדפו אחריהם בחשיכה.
למרות הניצחון הגדול של לי, הוא לא השיג את מטרתו להשמיד את צבאו של פופ.
הפעולה המשמעותית האחרונה בקרב התרחשה בסביבות השעה 19:00, כאשר לי הורה לפרשיו של ג'יי.
סטיוארט לעקוף את אגפו של האיחוד ולחסום את נסיגתם.
בריגדת הפרשים של בריגדיר גנרל בוורלי רוברטסון , יחד עם הרגימנט ה-5 של פרשי וירג'יניה בפיקודו של קולונל תומאס רוסר , נעו לעבר מעבר לואיס, חצייה בנחל בול ראן, שאם היו חוצים אותו, היו יכולים לאגף את צבא האיחוד.
עם זאת, רוברטסון ורוסר גילו שהחצייה חסומה על ידי פרשיו של ג'ון ביופורד, ולאחר קרב קצר אך עז, מספריהם העדיפים של ביופורד הכריעו את פרשי הקונפדרציה והם נסוגו.
הקרב נמשך כעשר דקות בלבד, אך הסתיים בפציעתו של קולונל תומאס מונפורד מהרגימנט ה-2 של פרשי וירג'יניה , מותו של קולונל תורנטון ברודהד מהרגימנט ה-1 של פרשי מישיגן , ופציעתו של ג'ון ביופורד.
עם זאת, נסיגת צבא האיחוד הובטחה.
הקרב השני על מנהאסס, בדומה לקרב הראשון (21 ביולי 1861), היה ניצחון טקטי משמעותי עבור כוחות הקונפדרציה והיווה מכה נוספת למורל כוחות האיחוד.
בעוד שצבא האיחוד התרכז בסנטרוויל, לי תכנן את מהלכו הבא.
הוא שלח את ג'קסון למהלך איגוף נוסף במטרה להתמקם בין כוחותיו של פופ לבין וושינגטון הבירה.
פופ ניסה לנטרל את המהלך, והכוחות התנגשו בפעם האחרונה בקרב שנטילי (המכונה גם קרב אוקס היל) ב-1 בספטמבר.
מיד לאחר מכן, ב-3 בספטמבר, פתח לי במערכה הבאה שלו כאשר כוחותיו חצו את נהר הפוטומק, צועדים לעבר העימות הגורלי עם צבא הפוטומק במערכה על מרילנד ובקרב אנטיאטם.
פופ הודח מהפיקוד ב-12 בספטמבר, וצבאו מוזג לתוך צבא הפוטומק תחת פיקודו של ג'ורג' מקללן, בזמן שהצבא צעד לתוך מרילנד.
הוא בילה את שארית המלחמה במחלקה הצפון-מערבית במינסוטה, שם עסק בדיכוי מרד הדקוטה של 1862 .
לאחר תבוסתו, פופ חיפש אשמים כדי לחלוק עמם את האחריות לכישלון.
ב-25 בנובמבר נעצר פיץ' ג'ון פורטר והועמד למשפט צבאי בשל מעשיו ב-29 באוגוסט.
ב-10 בינואר 1863 נמצא פורטר אשם באי-ציות והתנהלות בלתי הולמת, וב-21 בינואר הודח מהצבא.
את מרבית שארית חייו הקדיש פורטר למאבק על טיהור שמו.
בשנת 1878, ועדה מיוחדת בראשות גנרל ג'ון מ.
סקופילד זיכתה את פורטר, בקביעה כי היסוסו לתקוף את לונגסטריט כנראה הציל את צבאו של פופ מתבוסה חמורה אף יותר.
שמונה שנים מאוחר יותר, הנשיא צ'סטר א.
ארתור ביטל את הרשעתו של פורטר.
כיום, חלק משדה הקרב שמור בפארק הלאומי ההיסטורי של מנהאסס , הממוקם צפונית לעיר מנהאסס, במחוז פרינס ויליאם, וירג'יניה.
הפארק משמר את זירות הקרב של שני הקרבות הגדולים שהתנהלו שם במלחמת האזרחים האמריקאית: הקרב הראשון על בול ראן ב-21 ביולי 1861, והקרב השני על בול ראן שהתרחש בין 28 ל-30 באוגוסט 1862 (הקרויים גם הקרב הראשון על מנהאסס והקרב השני על מנהאסס, בהתאמה).
הנוף הכפרי השקט של וירג'יניה היה עד לעימותים עזים בין צבאות הצפון (האיחוד) והדרום (הקונפדרציה), ובשדה קרב זה קיבל גנרל תומאס ג'יי.
ג'קסון את כינויו המפורסם "סטונוול" (חומת אבן).
מאז שנת 2000, ארגון American Battlefield Trust ושותפיו רכשו ושימרו 373 אקרים (1.51 קמ"ר) משדה הקרב השני של בול ראן ביותר מעשר עסקאות שונות.
קרב בּוֹלנִיסִי (בגאורגית: ბოლნისის ბრძოლა) קרב בין התרחש בשנת 1228 ליד בולניסי ממלכת גאורגיה בראשות אָווָאג מחָרגרדזֶלִי לבין ג'לאל א-דין מנכּוברני , הסולטן האחרון של האימפריה הח'ווארזמית.
ג'לאל א-דין מנכּוברני שגורש מממלכתו על ידי האימפריה המונגולית פלש לגאורגיה וניסה לכבוש מחדש שטחים שאבדו.
המפגש הראשון של ג'לאל א-דין עם ממלכת גאורגיה התרחש בשנת 1225, כאשר צבאו הנחיל תבוסה מוחצת לגאורגים בקרב גארני, והביא לסיום תקופת הזוהר של גאורגיה בימי הביניים.
שנה לאחר מכן, ג'לאל א-דין צעד לטביליסי, ואילץ את המלכה רוסודן, מלכת גאורגיה ואת חצרה להימלט.
הכוחות הגאורגים, שנותרו להגן על הבירה, המשיכו לגלות התנגדות עיקשת, אך ב-9 במרץ 1226 כוחותיו של ג'לאל פרצו לבסוף לעיר בסיוע מוסלמים (פרסים) מקומיים שחיו בעיר ופתחו פניהם את שעיר העיר.
החיילים הח'ווארזמיים המנצחים בזזו את טביליסי וטבחו באוכלוסייה הנוצרית.
כאשר ג'לאל נכשל בכיבוש אהלט , הגאורגים כבשו מחדש את טביליסי לזמן קצר, אך עם שובו של ג'לאל בשנת 1227, בחר חיל המצב הקטן להעלות את העיר באש בעצמו.
בשנת 1228 כוחות מונגולים תקפו שוב ושוב את ג'לאל א-דין בפרס: הח'ווארזים נאלצו לסגת.
ג'לאל א-דין התחנן בפני הח'ליף של בגדד ואפילו בפני השליט הנצור של אהלט לעזרה.
הגאורגים בראשות אוואג הקימו קואליציה נגד ג'לאל א-דין שכללה גאורגים "משני צידי הרי ליחי", קיפצ'קים, אלאנים ונאחים , שהתאספו בארמון נָצַ'רמַאגֶווִי ; 40,000 איש, שלא היו מוכנים לקרב, פנו דרומה לבולניסי שם חיכו כוחותיו של ג'לאל א-דין.
כוח קיפצ'אקי גדול, שהיה חלק מהצבא הגאורגי, נצפה על ידי הפרסים כשהניפו את דגלי הקיפצ'קים.
הסולטן שלח שליח בשם קושקאר אל הקיפצ'קים עם כיכר לחם ומלח.
השליח הזכיר לקיפצ'קים אירוע מתקופת אביו של הסולטן, שבו הם היו משועבדים ומושפלים, והסולטן שחרר אותם.
הוא הציע להם בנוסף גם תמריצים אם לא יילחמו.
כתוצאה ממסר זה, הכוחות הקיפצ'קים נסוגו ונטשו את שדה הקרב.
נסיגתם הובילה ככל הנראה לתבוסה גאורגית.
כתוצאה מכך, קרב בולניסי היה אסון נוסף.
בשנת 1230, ג'לאל א-דין, לאחר הצליח להחזיר את כוחו, פנה שוב כנגד אהלט, והפעם הצית את העיר.
קרב בית חורון שנערך בשנת 166 לפנה"ס, במעלה בית חורון על אחת השלוחות הצפון-מערביות של הר יהודה, בין סירון והחיילים הסלאוקים לבין יהודה המכבי ואנשיו.
היה זה הניסיון השני של האימפריה הסלאוקית לדכא את מרד החשמונאים.
הצבא הסלאוקי נפל למארב של המורדים בדרך הררית, קשה למעבר, הובס ונרדף.
הידיעות על מפלתו של אפולוניוס מושל השומרון והמצוקה הגוברת של תושבי החקרא (מצודת ירושלים ומרכז השלטון היווני בעיר) הנצורים ביהודה, הניעו את סירון מפקד באחד הכוחות הסלאוקים, שמעמדו לא ברור ("שר צבא ארם"), להגיע ולנסות לדכא את המרד ולהעניש את המורדים.
מפקד הכוח הסלאוקי היה סירון המכונה בספר מקבים א' "שר צבא ארם".
וב"קדמוניות היהודים" תוארו הוא "סטרטגוס של קוילה סוריה".
על פי אבי-יונה הוא היה מפקד הצבא הסלאוקי וההיפרכוס (המושל) של חיל סוריה.
מיכליס מעיר כי התואר שיוספוס קבע לסירון מקורו בפרשנות מוטעית של הכתוב בספר מקבים א' ("שר חילת ארם").
וקשה להניח כי אדם רם דרג כזה הגיע ליהודה כבר בשלב זה.
על פי בצלאל בר כוכבא, קצין זה הנושא שם תראקי, היה כנראה אחד ממפקדי חילות המצב התראקים שהיו בארץ, וייתכן אף שמדובר בחיל המצב שחנה בגזר .
על פי ספר מקבים א' המיקום הוא ב"מעלה בית חורון" (ג' 16), המקביל לכביש 443 של ימינו.
המעלה נמצא על אחת השלוחות הצפון-מערביות של הר יהודה, כאשר מדרונות תלולים מלווים אותו לסירוגין משני צדדיה, מצפון ואדי ג'ורידון, ומדרום וואדי סלמן.
בתקופה העתיקה שימש המעלה כדרך מרכזית מלוד שבמערב לעבר במת ההר וירושלים.
יתרונו לכוחות הפולשים על הדרכים האחרות (דרך הגיא ובית גוברין) שהוא עובר על הרכס בעוד שהכוחות האחרים עוברים בגיאיות נשלטים וחסרונו שהמעלה הוא תלול מאוד.
לכוח החשמונאי, שהיה ממוקם במעלה ההר, היה יתרון גאוגרפי של שטח שולט.
כך שיהודה יכל בקלות לעקוב אחרי מהלכו של האויב למטה וסדר הכוחות שלו, כאשר כוחותיו נסתרים במעלה ההר מאחרי גבעה ומחכים שהכוח העולה יפול לידיהם.
לפי תנאי השטח, החוקרים מעריכים שהמקום היה במעלה בין בית חורון תחתון לבין בית חורון עליון או ממש באזור בית חורון עליון.
במקום נמצאו שרידי דרך קדומה באמצע הכפר, וליד הכביש, שרידי מדרגות קדומות.
על פי איבל מיקום הצבת המארב היה גבעה 665 שממזרח לבית חורון עליון או בגבעה שעליה בנוי עיקרו של הכפר בית חורון עליון ().
על פי בצלאל בר כוכבא המארב הוצב בשיח' אבו שושה (), התל העתיק של בית חורון עליון, שמתאים לדעתו יותר לכך.
הגבעה מתרוממת כ-20 מטרים מן הדרך, כאשר מדרון תלול משתרע מעברה.
גבעה זו נמצאת בקצה השלב הקשה של מעלה בית חורון, שבו התלילות חזקה במיוחד, והדרך מתעקלת בחריפות ימינה, כך שהכוח המעפיל לא יכול לראות מעבר לעיקול.
בר כוכבא מחזק את השערתו בכך שעל פי יוספוס באותה נקודה ריכזו המורדים את מלחמתם נגד צבאו של קסטיוס גאלוס כאשר נסוג במורד בית חורון בשנת 66 לספירה.
הצבא הסלאוקי כלל ככל הנראה בין 8,000 ל-10,000 לוחמים, בהם כמה גדודים מצבא הממלכה, שהיוו את גרעין כוחו של סירון והיתר מתיוונים ("מחנה חטאים כבד") וגייסות מחילות מצב שנאספו בדרך.
לאחר הניצחון על אפולוניוס - מושל שומרון, יצא נגד יהודה המכבי וצבאו מצביא סלאוקי בשם סירון.
מולם התייצבו מורדים במספר לא ידוע, אך מרבית צבאם לא השתתף בלוחמה בלאו הכי בגלל תנאי השטח.
המצביא של המורדים, יהודה המכבי, הפתיע את האויב ממארב ולצורך כך לא נזקק לצבא גדול.
לכן, סביר שהמספר שנמסר בספרי חשמונאים סביר בהחלט.
הפעם בחרו הסלאוקים בנתיב שונה.
במקום להסתער ישירות על מעוז המורדים בהרי גופנה בצפון הרי יהודה, בחר המצביא הסלאוקי לעבור דרך השפלה, לאסוף תגבורות ולתקוף את המורדים מכיוון מערב.
הדרך עד יהודה עברה בשטח ידידותי לשלטון הסלאוקי, אך בהתקרבו ליהודה השתנו הנסיבות.
היה על הצבא הסלאוקי לעבור במעבר הרים לא גבוה במיוחד, אך תלול מאוד (עלייה של 225 מטר בקו אווירי של 2.8 ק"מ), צר ומבותר בין בית חורון עליון לבית חורון תחתון, ובו מדרונות תלולים וגבעות שולטות.
במעבר זה יש שפע של נקודות בהן כח לא גדול במיוחד יכול לארוב לכח הגדול ממנו פי כמה, ולהביסו תוך כדי שהוא משתמש בתנאי השטח הנוחים להגנה.
הקרב עצמו היה קצר למדי.
נראה שהמורדים ארבו לשדרת המסע הסלאוקית שנעה בטור עורפי דק במעלה הדרך התלולה.
הם התנפלו עליה והסתערו מלמעלה למטה, כאשר הכוח הסלאוקי איננו יכול להסתער בחזקה במעלה, מתקשה להגן על עצמו, ונפוץ לכל עבר, תוך שנופלים ממנו 800 חללים.
יתרת הצבא הסלאוקית נסוגה משדה הקרב וברחה לכיוון דרום ודרום-מערב לאזור בו היו לסלאוקים תומכים רבים, בהם גם אדומים.
ברוך קנאל כותב שעל ידי ניצחון זה נפלה שוב כמות גדולה של נשק לידי יהודה, וגם הפעם הצטרפו אל יהודה אנשים נוספים, ויהודה הרחיב את תחום שליטתו בשטח שבין גופנא בצפון ועד מצפה (נבי סמואיל) בדרום.
"עתה היו כבר סכנה לאנשי החקרא אשר בירושלים, ובאנטיוכיה הבינו, שעניין להם עם מרד עממי רציני כנגד השלטון הסורי."
באזור הקרב, ממזרח לכפר הפלסטיני בית עור א-תחתא, הוקם בשנת ה'תשל"ח (1977) בית חורון, על ידי אחד הגרעינים הראשונים של גוש אמונים.
כיום גרים ביישוב כ-1,000 תושבים.
קרב בית זכריה הוא הקרב החמישי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שהתחולל ככל הנראה בשנת 162 לפנה"ס בקרבת היישוב בית זכריה בין כוחות המורדים בראשות יהודה המכבי, לבין צבא סלאוקי בפיקוד ליסיאס.
עילת הקרב היה המצור של יהודה על מצודת החקרא.
הקרב שהסתיים בתבוסת המורדים, היה הקרב הראשון אליו הגיעו הסלאוקים עם צבא גדול, שכלל את מיטב היחידות המלכותיות, בהן גם פילים.
הקרב זכור גם במעשה הגבורה של אלעזר החורני שהקריב את עצמו תחת הפיל שדקר למוות.
מאז פרוץ מרד החשמונאים בשנת 167 לפנה"ס ומות מתתיהו הכהן ב-166 לפנה"ס ניהל יהודה המכבי שורה של קרבות מוצלחים מול הצבא הסלאוקי, החל ממערכת בית חורון, אמאוס ובית צור וכלה במסעות בגלעד, בשומרון, בגליל המערבי, בשפלה ובאדום.
בחודש כסלו של שנת 164 לפנה"ס השתלט יהודה המכבי על ירושלים, טיהר וחנך את המקדש, חידש בו את העבודה, ואף ביצר אותו, כך שיוכל להוות מצודה.
במאבק בתרבות ההלניסטית ובהתיוונות, הוא הקיף את מצודת החקרא סמל השלטון הסלווקי ביהודה באמצעות דיק ומכונות מצור.
ובנוסף ביצר את בית צור.
ליסיאס המושל של החלק המערבי של האימפריה הסלאוקית העוצר של אנטיוכוס החמישי אאופטור, לא יכול להתעלם מפעולותיו של יהודה, שהעמידוהו במצב של כמעט שליט העושה כרצונו.
המצור על החקרא סיכן את האינטרסים של הסלווקים ואיים לנתק את יהודה מממלכת בית סלאוקוס.
בעוד שעל מסעותיו בעבר הירדן ואף לשפלה יכול השלטון לעבור בשתיקה, בנוגע למעשיו ביהודה הוא היה חייב לפעול, לכן הוחלט לשלוח כוחות בסדר גודל שלא היה לו תקדים עד אז.