tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוזן הרוויחה משכורת נאה מאוד (ואף טרחה להבהיר לג'ורג' שהיא מרוויחה יותר ממנו, כשג'ורג' ביקש ממנה לחתום על הסכם טרום נישואין), אולם בדיעבד הסתבר לג'ורג' שהוריה עשירים מאוד.
ג'ורג' שמח מאוד בתחילת מערכת היחסים עם סוזן, שסייעה לו ולג'רי לקבל אישור להפיק פרק פיילוט לסדרה קומית חדשה בכיכובו של ג'רי.
אולם אז ג'ורג' החליט שיש לו עבודה אטרקטיבית (תסריטאי), שתעזור לו למשוך נשים, ולכן רצה להיפרד מסוזן.
הוא היה לכוד במצב אירוני, שבו יש לו תשובה טובה לשאלה "במה אתה עובד?", אולם הוא נמצא בקשר רומנטי עם סוזן, ואם הוא יעזוב אותה כבר לא תהיה לו עבודה.
לבסוף ג'ורג' מנשק את סוזן מול עיני עמיתיה הבכירים ב-NBC, וסוזן מאבדת את עבודתה.
לאחר שהם נפרדו, ג'ורג' נפגש במקרה עם סוזן ומגלה שהיא יצאה מהארון כלסבית.
הדבר מושך מאוד את ג'ורג'.
לאחר זמן מה, בעקבות משבר שעבר ובעקבות תמיכתו של ג'רי, הוא משכנע את סוזן להתחתן אתו, שבינתיים חזרה בה מהיציאה מהארון.
לאחר מכן, כאשר ג'רי נסוג מרצונו להתחתן גם כן, ג'ורג עושה כל שביכולתו לצאת מהמחויבות הזו, או לפחות לדחות ככל שניתן את החתונה (הוא מנסה, בין היתר, להתחיל לעשן, ואף בוכה בפניה שהוא לחוץ).
מערכת היחסים נסתיימה במותה של סוזן לאחר שליקקה את המעטפות הזולות והרעילות שג'ורג' בחר כהזמנות לחתונה.
בכך נגאל ג'ורג' מהמחויבות ממנה כה פחד.
אף על פי שחש צער, ג'ורג' ניצל את חיי הרווקות החדשים שלו, אך גילה שהמחויבות לא הסתיימה - הוריה של סוזן מינו אותו לעמוד בראש הקרן לזכרה.
ג'ורג' גילה שמשפחתה של סוזן עשירה מאוד, ואם הם היו מתחתנים הזוג היה מקבל במתנה בית אחוזה גדול ועוד מתנות במיליוני דולרים.
לאחר מותה, כל הרכוש נתרם לצדקה, וג'ורג' לא זוכה לקבל ולו נתח קטן.
כמו יתר הדמויות בסדרה, ג'ורג' משתמש בשמות בדויים על מנת להיחלץ מסיטואציות מביכות או לזכות בהטבות שלא מגיעות לו.
השם בו ג'ורג' משתמש בתדירות הגבוהה ביותר הוא ארט ואנדליי, שהופיע לראשונה בפרק המארב בו ג'ורג' וג'רי השתמשו בשם כתירוץ להימצאותם בבניין בו ג'רי ארב לאישה בה התאהב.
בפרקים אחרים ג'ורג' הציג את עצמו כארכיטקט בשם ארט ונדליי, הצהיר בלשכת האבטלה שהוא אמור לקבל עבודה ב"תעשיות ואנדליי" וענה "ארט ונדליי" כאשר נשאל בראיון עבודה לחברת הוצאה לאור אילו סופרים הוא קרא.
באופן אירוני, בפרק סיום הסדרה, כאשר ארבעת החברים נשפטו בבית משפט, שמו של השופט היה ארתור ונדליי.
במשך תקופת האבטלה של ג'ורג', ג'רי מכנה אותו "ביף", בהתייחס לביף לומן, דמות מהמחזה מותו של סוכן מאת ארתור מילר.
באחד הפרקים ג'ורג' רצה להיקרא "טי בון", אבל חבריו לעבודה ב"תעשיות קרוגר" נתנו את הכינוי לאדם אחר.
ג'ורג' התעצבן ודרש מהעובד את הכינוי בחזרה, תוך כדי נפנופי ידיים.
שיחה זו הייתה בחדר נפרד עם מראה חד-צדדית.
כל העובדים ראו את ג'ורג' מניף את ידיו, ולכן הצמידו לו את הכינוי "קוקו", על שם הקוף הראשון שידע לדבר בשפת הסימנים.
בפרק אחר ג'ורג' התחזה לאדם בשם אובריין, במטרה לעלות על לימוזינה שהוזמנה עבור אותו אדם, ונהגה נשא רק שלט עם השם אובריין.
רק מאוחר יותר התגלה לו כי האיש עבורו הוזמנה הלימוזינה הוא איש בשם דונלד אובריין, מנהיג של הקבוצה הנאו-נאצית, הגזע הארי, שהיה בדרכו לשאת את הנאום הפומבי הראשון שלו ליד מדיסון סקוור גארדן.
ג'ורג' קיוקור היה במאי קולנוע ותיאטרון אמריקני, זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על סרטו "גברתי הנאווה".
קיוקור נולד בעיר ניו יורק לזוג מהגרים יהודים מהונגריה.
בהיותו נער הוקסם מן התיאטרון ונהג לראות הצגות רבות.
בתום לימודיו התיכוניים החל להיכנס לעולם התיאטרון.
הוא השיג עבודה כעוזר של מנהל במה בלהקת תיאטרון בשיקגו.
אחרי שצבר שלוש שנות ניסיון ייסד להקת תיאטרון משלו, במדינת ניו יורק (1920), שם שהה שבע שנים.
לאחר מכן שב לברודוויי, שם עבר כבמאי.
כשהוליווד החלה לגייס כישרונות מברודוויי לסרטים בעלי פסקול, קיוקור נענה לקריאתם ועבר להוליווד בשנת 1929. עבודתו הראשונה שם הייתה כמנהל דיאלוגים באולפני סרטי פרמאונט, בין השאר בסרט המלחמה "במערב אין כל חדש".
משם הוא שימש כבמאי שותף בשלושה סרטים, בטרם ביים את סרטו הראשון, "Tarnished Lady".
הוא עזב את פרמאונט לאחר חילוקי דעות מקצועיים, אשר גרמו לפיטוריו.
מכאן הוא הלך לעבוד עם דייוויד או.
בנוסף ביים עוד שני עיבודים קולנועיים לסופרים בני המאה ה-19: "דייוויד קופרפילד" של צ'ארלס דיקנס ו"קאמיל" של אלכסנדר דיומא הבן.
בהמשך המשיך לביים סרטים בעלי אוריינטציה נשית, דבר שקנה לו שם של במאי של נשים.
קיוקור התרעם מן הגדרה זו, אולם לא שינה את עורו, והמשיך לביים קומדיות קלילות מפס הייצור של הוליווד שבהם מוצגות נשים חזקות ואסרטיביות.
כדוגמת: "חופשה", הנשים" ו"סיפור פילדלפיה" שהביא לו מועמדות לפרס האוסקר על הבימוי.
קיוקור אהב לעבוד במיוחד עם קתרין הפבורן.
הם שיתפו פעולה יחד בעשרה סרטים במשך 47 שנים, כשהבולטים שבהם, לצד "סיפור פילדלפיה", היו הסרטים בהם הפבורן שיחקה לצד חברה לחיים, ספנסר טרייסי: ב"שומר הלהבה", "צלע האדם" ו"פאט ומייק".
לאור הצלחות סרטיו והעיסוק שלו בנשים, המפיק סלזניק שכר את קיוקור ב-1937 לביים את הגרסה הקולנועית לספרה של מרגרט מיטשל, "חלף עם הרוח", אשר רוב דמויותיו הן נשים.
קיוקור כבר החל לעבוד כבמאי בסרט "הקוסם מארץ עוץ" אך עזב לטובת "חלף עם הרוח" כאשר החלה ההפקה (בעוד שבסרט "הקוסם מארץ עוץ" החליף אותו הבמאי ויקטור פלמינג).
קיוקור עמל במשך שנתיים על ההכנות לצילומי הסרט, הנחשב בזמנו להפקה גרנדיוזית, ובין השאר גם בהדרכת שתי השחקניות הראשיות של הסרט: ויוויאן לי ואוליביה דה הבילנד.
סלזניק, שלא היה מרוצה מגישתו האומנותית העצמאית של קיוקור, פיטר אותו פחות משלושה שבועות לאחר תחילת הצילומים, ושוב היה זה ויקטור פלמינג שהחליפו כבמאי, בעוד קיוקור המשיך להדריך את לי ודה הבילנד מחוץ לסט הצילומים.
בתוצאה המוגמרת מופיעות 17 דקות בבימויו של קיוקור בפתיחת הסרט, מתוך 33 דקות שהספיק לצלם טרם פיטורו.
כשהסרט יצא לאקרנים, הוסר שמו של קיוקור מכותרות הפתיחה, וכל הקרדיט על הבימוי הלך לפלמינג.
ב-1941 ביים את סרטה האחרון של גרטה גרבו - אישה דו פרצופית.
ב-1957 ביים את "הרוח היא פראית" בכיכובם של אנתוני קווין ואנה מניאני.
ב-1960 ביים את "הבה נתאהב" בהשתתפות איב מונטאן ומרילין מונרו.
ב-1964, לאחר שורה ארוכה של קומדיות נוסחתיות, ביים קיוקור את סרטו הידוע מכל - "גברתי הנאווה", עיבוד קולנועי למחזה המצליח של ג'ורג' ברנרד שו על במות ברודוויי.
הסרט זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל פרס הבימוי, בו זכה קיוקור, לאחר ארבע מועמדויות קודמות לפרס ("נשים קטנות", "סיפור פילדלפיה", "חיים כפולים" ו"רק אתמול נולדה").
ב-1957 ביים את הסרט המוזיקלי "הנשים" בכיכובו של ג'ין קלי.
ב-1972 ביים סרט טלוויזיה בשם "Love Among the Ruins" בהשתתפות שניים מגדולי השחקנים: קתרין הפבורן ולורנס אוליבייה.
סרט זה זכה בשישה פרסי אמי, ובניהם פרס הבימוי לקיוקור ולשני שחקניו הראשיים.
בין סרטיו המאוחרים נמנים "דו"ח צ'פמן" עם שלי וינטרס וג'יין פונדה, "חיים משלה", "זה צריך לקרות לך", "מפגש בוואני", קומדיה מוזיקלית בשם "הבה נתאהב" בו מככבת מרילין מונרו, "ג'סטין", דרמה שעסקה במלחמת העולם השנייה ו"מסעותי עם דודתי", על פי ספרו של גרהם גרין.
סרטו האחרון היה הדרמה "עשירים ומפורסמים" (1981), שהיה סרט הבכורה של השחקנית מג ראיין.
המוניטין של קיוקור כבמאי של שחקנים הצדיק את עצמו כשכמה וכמה משחקניו זכו בפרס האוסקר:
ג'יימס סטיוארט - שחקן ראשי - "סיפור פילדלפיה"
אינגריד ברגמן - שחקנית ראשית - "אורות הגז"
רונלד קולמן - שחקן ראשי - "חיים כפולים"
ג'ודי הולידיי - שחקנית ראשית - "רק אתמול נולדה"
רקס האריסון - שחקן ראשי - "גברתי הנאווה"
21 שחקנים מסרטיו של קיוקור קיבלו מועמדות לפרס האוסקר, מתוך 71 מועמדויות שקיבלו סך כל סרטיו.
סרטים בבימויו של קיוקור שקיבלו מועמדות לסרט הטוב ביותר - שמונה:
ג'ורג' קיי היה כדורגלן אנגלי ומאמנן של לוטון טאון, סאות'המפטון וליברפול.
קיי נולד במנצ'סטר והצטרף לקבוצת בולטון וונדררס ב-1911. מאוחר יותר באותה השנה הצטרף לבלפסט סלטיק והפך לקפטן האנגלי הראשון של קבוצת כדורגל אירית.
לאחר ההפסקה בכדורגל האנגלי בעקבות מלחמת העולם הראשונה, חזר קיי לאנגליה לקבוצת וסטהאם יונייטד, וב-1923 הוליך אותה לזכייה בגביע ה-FA במשחק הגמר הראשון ששוחק באצטדיון ומבלי.
משרת האימון הראשונה של קיי הגיעה ב-1929 כאשר הפך למאמנה של לוטון טאון.
ב-1931 עבר קיי לאמן את סאות'המפטון, שם נשאר בתפקיד במשך 5 עונות.
ב-1936 התמנה קיי למאמן ליברפול והוביל אותם לאליפות החמישית שלהם בעונת 1946/47 וכן קטף מספר תארים מקומיים במחוז לנקשייר.
בעונת 1949/50 הגיעה ליברפול תחת קיי לגמר גביע ההתאחדות, שם הפסידה לארסנל.
קיי פרש מאימון בפברואר 1951 ונפטר בליברפול ב-1954.
ג'ורג' אברמוביץ' קובאל היה מרגל יהודי סובייטי בכיר, שפעל בארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה הצליח להסתנן לפרויקט מנהטן, התוכנית האמריקאית לייצור נשק גרעיני, וחשף לרוסים, יחד עם מרגלים נוספים, את סודות הפצצה האטומית.
בין השאר, היה אחראי על סדרי הביקורת, בעל אחריות וסמכויות רבות ורשות גישה לאתרים הקשורים בייצור הפצצה.
לאחר מותו הוענק לו אות גיבור הפדרציה הרוסית.
הצלחתו התבססה בין השאר על סיפור משפחתי יוצא דופן, שכלל הגירה מארצות הברית לרוסיה ובחזרה.
ג'ורג' קובאל נולד ב-25 בדצמבר 1913 לאברהם ואתל קובאל בסו סיטי, איווה ארצות הברית, שבה יש קהילה יהודית גדולה.
ב-1932, במהלך השפל הגדול, היגרה משפחתו לבירוביג'ן, עיר בסיביר שאותה פיתח סטלין כמולדת חילונית ליהודים.
ב-1934 שהה קובאל במוסקבה והצטיין בלימודים במכון מנדלייב ללימודי טכנולוגיה כימית.
לאחר שסיים את לימודיו, גויס והוכשר על ידי סוכנות המודיעין הצבאי הרוסית - הגר"ו, ונשלח לשוב לארצות הברית - לכמעט עשור של ריגול מדעי, בין השנים 1940 - 1948.
כבעל ידע בטכנולוגיה כימית קובאל פעל בשם הקוד "דלמר" (Delmar), ואסף מידע על רעלנים שיכולים לשמש כנשק ביולוגי.
לאחר מכן מפעיליו הרוסים הורו לו להתגייס לצבא בשמו האמיתי וכך מצא את דרכו, במקרה, אל פרויקט בניית הפצצה האטומית.
הוא נשלח מטעם הצבא האמריקני ללמוד בסיטי קולג' במנהטן.
בשנת 1944 הוא ועמיתו קראמיש נשלחו לאוק רידג' במדינת טנסי, שם התמקדו בייצור דלק גרעיני.
ביוני 1945 הורחב תפקידו של קובאל וכלל גם את המפעלים הסודיים ליד דייטון.
במפעלים אלה ייצרו פולוניום 210, החומר הרדיואקטיבי ששימש להצתת תגובת השרשרת של הפצצה.
לאחר המלחמה נמלט קובאל לברית המועצות, וב-1949 הפעילה ברית המועצות את פצצת האטום הראשונה שלה, והפתיעה את ארצות הברית במהירות שבה הדביקה אותה.
ברוסיה שב קובאל למכון מנדלייב, סיים את הדוקטורט ולימד שנים רבות.
ב-3 בנובמבר 2007, לאחר מותו, הוענק לו אות "גיבור הפדרציה הרוסית" מהנשיא ולדימיר פוטין.
בהודעה צוין קובאל בתור "סוכן המודיעין הסובייטי היחיד" שהסתנן אל המפעלים הסודיים של הפרויקט, ונאמר שפעילותו "סייעה משמעותית לקצר את הזמן שנדרש לברית המועצות לפתח פצצת אטום".
ג'ורג' קוקרופט היה סופר אמריקאי, שכתב תחת שם העט לוק ריינהרט.
ספרו המפורסם ביותר היה איש הקובייה (1971).
את לימודי התואר ראשון סיים קוקרופט באוניברסיטת קורנל, ואת לימודי התואר השני והשלישי באוניברסיטת קולומביה.
מאוניברסיטה זו אף קיבל תואר פרופסור בפסיכולוגיה.
קוקרופט לימד זן (אליה המיר את דתו) וספרות אנגלית.
במהלך תקופה זו העלה את רעיון החיים על-פי קובייה, והחל לערוך ניסיונות בחיי-קובייה (או, על-פי המונח מספרו, עבד את "אלקובים").
כאשר סיים את ספרו בשנת 1969, שהה במיורקה ולימד אנגלית להיפים מקומיים.
לאחר פרסום ספרו איש הקובייה הפך לסופר במשרה מלאה ומנהיג תרבות הקובייה, כפי שהיה גיבור ספרו ה"ביוגרפי".
ב-1971 אף הקים בניו יורק "מרכז קובייה".
קוקרופט בילה מספר שנים בהפלגות מסביב לעולם.
נפטר ב-6 בנובמבר 2020. התגורר בקאנאן, ניו יורק.
(כל הספרים יצאו לאור תחת שם העט לוק ריינהרט)
(1971) The Dice Man בעברית: איש הקובייה, הוצאת כנרת, 1987. ספרו היחיד שתורגם לעברית.
(1986) Adventures of Wim שייך לסדרת איש הקובייה.
(1976) The Book of the Est פורסם כספר אלקטרוני בשנת 2008
(2000) The Book of the Die ספר הדרכה לחיי קובייה.
ג'ורג' קולטנובסקי , היה שחמטאי וסופר יהודי-בלגי-אמריקאי יליד בלגיה.
ארבע פעמים אלוף בלגיה לשחמט.
באופן בלתי פורמלי כונה קולטי.
קולטנובסקי נולד למשפחה יהודית ממוצא פולני
ולמד שחמט תוך צפייה באביו משחק עם אחיו הבכור.
הוא החל לשחק ברצינות בגיל 14, והיה לשחקן החזק ביותר בבלגיה לאחר מותו של אדגר קול בשנת 1932, ונטש את עסוקו כמלטש יהלומים כדי להקדיש את כל זמנו למשחק השחמט.
קולטנובסקי שרת תקופה קצרה בצבא הבלגי, שם עיסוקו העקרי היה קילוף תפוחי אדמה.
תוך כדי קילוף תפוחי אדמה ניתח עמדות שחמט בראשו, וכתוצאה תפוחי האדמה היו נקלפים לקוביות קטנות יותר ויותר.
בגיל 21 קולטנובסקי ביקר בתחרות השחמט הבינלאומית במראנו, כאשר כוונתו הייתה להירשם לאחת התחרויות בדרגים הנמוכים.
עקב טעות טכנית של המארגנים לגבי זהותו שובץ לתחרות רבי האמנים, במקום שחקן שהוזמן אך לא הגיע.
קולטנובסקי הסכים בשמחה ואם כי סיים בתחתית הטבלה, זכה לניסיון חשוב וסיים בתיקו משחק עם זיגברט טאראש.
לאחר מכן השתתף בעוד 25 תחרויות בינלאומיות, הטובות בתוצאותיו היו מקום ראשון בתחרות אנטוורפן בשנת 1932, בתחרויות ברצלונה בשנים 1934 ו-1935 וכן זכייה באליפות בלגיה בשחמט בשנים 1923, 1927, 1930 ו-1936. באותה תקופה הוא היה בין השחמטאים הבלגים הבולטים לצד ארטור דונקלבלום.
בשנים אלו אליפות ארצות הברית הפתוחה הייתה בשיטת ליגה בה היו בתי מוקדמות ובית גמר.
שנה לאחר מכן קולטנובסקי חזר כמנהל התחרות, תוך שימוש בשיטה השווייצרית להגרלת זוגות השחקנים.
הוא ניהל בשיטה זו את אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1947, ולאחר מכן תר בארץ וקיים תחרויות רבות בשיטה זו.
בתוך זמן קצר אומצה השיטה השווייצרית במרבית תחרויות השחמט בארצות הברית.
בשנת 1946 ניסה להעפיל לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה אך הודח בשלב המוקדם.
במקביל לתחרויות הרבות שניהל קיים משחקים סימולטניים רבים.
לאחר כישלונו באליפות 1946 לא שיחק יותר שחמט תחרותי, למעט שני משחקים כחבר בנבחרת האולימפית של ארצות הברית באולימפיאדת 1952 בהלסינקי.
בשני המשחקים סיים בתיקו: האחד נגד רב-אמן אלכסנדר קוטוב שהיה בעת ההיא אחד מהשחקנים החזקים ביותר בעולם, והשני עם האמן הבינלאומי טיבור פלוריאן, במשחק שנראה שקולטנובסקי אמור היה לזכות.
בשנת 1950 הוענקה לקולטנובסקי דרגת אמן-בינלאומי לשחמט על ידי פיד"ה ובשנת 1988 קיבל תואר רב-אמן לשם כבוד.
קולטנובסקי נהג לשחק משחקים סימולטנים עוורים שעוררו את התפעלות הקהל.
בראשית 1935 הוא שיחק נגד 20 איש, זכה ב-10 משחקים והשיג תיקו בעוד 7. בשנת 1937 קבע קולטנובסקי שיא עולמי במשחק עיוור סימולטני כאשר שיחק בו זמנית ב-34 משחקים, אירוע שדווח בהרחבה בכל העולם.
שיאו עדיין מופיע בספר השיאים של גינס.
שנים מאוחר יותר מיגל ניידורף ויאנוש פלש הצהירו כי שברו שיא זה, אך האירוע בו שברו את השיא לא נוטר באותה דרך שבה נוטר האירוע של קולטנובסקי.
בשנת 1960 שיחק קולטנובסקי 56 משחקים עיוורים, בהגבלת זמן של 10 שניות למסע.
קולטנובסקי ניצח ב-50 משחקים וסיים 6 בתיקו.
בשנת 1950 קבע קולטנובסקי שיא במשחק סימולטני כששיחק נגד 271 איש, ניצח נגד 251 והשיג תיקו נגד 17.
קשה להגדיר את סגנון משחקו, אך נגד שחקנים חזקים דומה שנקט בפתיחת רגלי המלכה בלבן תוך שימוש תכוף בפתיחת קול.
ג'ורג' סיימון קאופמן (George Simon Kaufman; 16 בנובמבר 1889 – 2 ביוני 1961) היה מחזאי, סופר, במאי תיאטרון, סאטיריקן ומבקר תיאטרון יהודי אמריקאי.
קאופמן נולד בפיטסבורג, פנסילבניה ולאחר שסיים תיכון החל ללמוד משפטים, אולם נטש את התחום עד מהרה.
הוא החל לעבוד כעיתונאי וכמבקר תיאטרון והיה לעורך מדור הדרמה של הניו יורק טיימס (משרה בה החזיק כעשרים שנה, עד 1930).
בשנת 1918 כתב את מחזהו הראשון לברודוויי Someone in the House ("מישהו בבית").
המחזה עלה בעיצומה של מגפת השפעת הספרדית, שעה שהציבור הוזהר מלהתקהל ולא הגיע אל התיאטרון.
קאופמן התלוצץ שיש לפרסם הזמנות להצגה עם הכיתוב: "הימנע מקהל גדול - בוא ל'מישהו בבית'".
אולם התחלה גרועה זו לא סימנה את המשך הדרך.
בכל העונות בברודוויי מ-1921 ועד 1958 הוצג לפחות מחזה אחד מאת קאופמן.
בדרך כלל לא כתב לבדו אלא שיתף פעולה עם כותבים אחרים, בהם מוריס ריסקינד, עדנה פרבר, מוס הארט ועוד.
שיתוף הפעולה הפורה ביותר שלו היה עם מוס הארט עמו כתב את Once in a Lifetime ("פעם בחיים"), You Can't Take It With You ("הן לא תקחהו עמך") מ-1937, עבורו זכה בפרס פוליצר והקומדיה החברתית החריפה The Man Who Came to Dinner ("האיש שבא לסעוד").
קאופמן גם כתב עבור מחזות זמר.
המחזמר The Cocoanuts ("עצי הקוקוס") שכתב עם אירווינג ברלין איפשר לאחים מרקס לעבור משורשיהם במופעי וודוויל לתיאטרון הממוסד, במיוחד הצטיין קאופמן בכתיבה שקלעה ליכולותיו ההומוריסטיות של גרושו מרקס.
רבים ממחזותיו של קאופמן עובדו לקולנוע.
בהם המחזות "הן לא תקחהו עמך" שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1938, ו"האיש שבא לסעוד".
קאופמן גם כתב לסרטים במיוחד, למשל לסרט לילה באופרה של האחים מרקס.
הוא גם ביים סרטים והצגות בהן על עכברים ואנשים מאת ג'ון סטיינבק וכותרת ראשית ההצגה ברנשים וחתיכות עליה זכה בפרס טוני לבימוי ב-1951 ו-גרבי המשי (1957) .
קאופמן היה שחקן ברידג' מוכשר.
גם אשתו הראשונה ביאטריס הייתה שחקנית ברידג'.
העיתון הניו יורקר פרסם כתבות הומוריסטיות שלו על ברידג'..
ב-1917 נשא לאישה את ביאטריס בקרוב (Beatrice Bakrow) והיה נשוי לה עד מותה ב-1945. במהלך תקופה זו נחשף קשר רומנטי בינו ובין השחקנית מרי אסטור שהתפתח לסקנדל רכילותי ב-1936.
ב-1949 נשא לאישה את השחקנית לואיין מקגראת' ממנה התגרש ב-1957.
נכדתו הייתה השחקנית ביאטריס קולן .
ג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו היה אציל בריטי, בנו של ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו.
בין 1857 ל-1860 למד באיטון קולג', ולאחר סיום לימודיו הצטרף לצבא הבריטי וב-1863 קיבל דרגת לוטננט במסגרת שירותו במשמר הפרשים המלכותי.
ב-8 בנובמבר 1869 נישא בארמון וסטמינסטר לליידי אלברת'ה אן המילטון, בתו של הדוכס הראשון מאברקורן.
הם התגרשו ב-20 בנובמבר 1883, זמן קצר לאחר שהוא ירש תואר הדוכס ממרלבורו בעקבות מות אביו.
למרות שמבחינה טכנית הדוכסית החדשה הייתה אלברת'ה, היא העדיפה את התואר ששימש אותה לאורך רוב נישואיהם ונודעה בשם אלברת'ה, המרקיזה מבלנדפורד.
ליידי פרנסס לואיזה ספנסר-צ'רצ'יל (1870–1954): נישאה לסר רוברט גרסלי, הברונט האחד-עשר וילדה לו ילדים.
צ'ארלס ריצ'רד ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו (1871–1934)
ליידי ליליאן מוד ספנסר-צ'רצ'יל (1873–1951): נישאה לקולונל ססיל גרנפל וילדה לו ילדים.
ליידי נורה ביאטריס הנרייטה ספנסר-צ'רצ'יל (1875–1946): נישאה לפרנסיס ברדלי-בירט וילדה לו ילדים.
בתקופת נישואיו לאלברת'ה נולד לו ילד מחוץ לנישואים, גאי ברטראנד (נולד ב-1881), לאחר רומן שניהל עם אדית פירס-ויליאם (מתה ב-1897).
פירס-ויליאם הייתה אשתו של הניג פינץ', הרוזן השביעי מאיילספורד (1849–1885).
בניסיון להניא את לורד איילספורד מתביעת הגירושים שהגיש, איימו ליידי איילספורד ולורד רנדולף צ'רצ'יל (אחיו הצעיר של מרלבורו) על הנסיכה מוויילס כי הם יזמנו את נסיך ויילס, לימים המלך אדוארד השביעי, כעד במשפט הגירושים.
ב-1886 הוא גם הוזכר כאחד מארבעת האנשים שעמם ניהלה ליידי קולין קמפבל רומן, במסגרת משפט הגירושים שלה שזכה לתהודה תקשורתית רבה באותה עת.
ב-29 ביוני 1888 נישא לג'יין ליליאן וורן פרייס, אלמנתו של מיליונר נדל"ן ניו יורקי בשם לואיס קאר האמרסליי.
טקס הנישואים האזרחי נערך בבית עיריית ניו יורק בניהולו של ראש העיר אברהם סטיבנס יואיט.
הטקס דתי נערך יום אחד לאחר מכן, ב[[[כנסייה|כנסיית]] המשכן הבפטיסטית ובניהולו של הכומר המקומי דניאל פוטר.
מהנישואים הללו לא נולדו ילדים.
הוא מת ב-9 בנובמבר 1892 בארמון בלנהיים, ונקבר בו.
ג'ורג' פרידמן הוא חוקר ודוקטור למדעי המדינה, יחסים בינלאומיים, גאופוליטיקה ועתידנות יהודי אמריקאי.
ג'ורג' פרידמן נולד בהונגריה להורים יהודים, ניצולי שואה.
בהימלטו מההתפשטות של המשטר הקומוניסטי, ברחה משפחתו לאוסטריה, ושם היא שוכנה במחנה עקורים.
לאחר מכן, משפחתו היגרה לארצות הברית, ושם היא מתגוררת עד היום.
פרידמן מתאר את סיפור משפחתו כ"סיפור קלאסי של פליטים אשר מגיעים לפתוח דף חדש באמריקה."
לפני כניסתו למגזר הפרטי, פרידמן עסק בהוראה כמעט כעשרים שנה באוניברסיטת דיקינסון (Dickinson) בכך שלימד סטודנטים מדעי המדינה.
בכל אותה עת, פרידמן שימש כמתדרך של המפקדים הבכירים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
לאחר עיסוקו בהוראה, פרידמן עסק רבות בפילוסופיה פוליטית.
עבודות המחקר שלו התמקדו בעיקר במרקסיזם וביחסים בינלאומיים, עם התייחסות והרחבה רבה על המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות.
בשנת 1996, פרידמן ייסד את חברת המודיעין הפרטית הגדולה בעולם - חברת סטרטפור (STRATFOR), ומכהן כמנכ"ל החברה וכקצין המודיעין הראשי שלה מאז היווסדה.
ג'ורג' פרידמן הוא בעל תואר דוקטור במדעי המדינה מאוניברסיטת קורנל.
ג'ורג' פרידמן, אב לארבעה, נשוי למרדית פרידמן ומתגורר באוסטין שבטקסס.
שניים מילדיו משרתים בצבא ארצות הברית, אחד מהם לוחם בעיראק.
ג'ורג' צ'קיריס הוא שחקן קולנוע יווני- אמריקאי זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1961 על הופעתו בסרט "סיפור הפרברים".
צ'קיריס נולד בעיר נורווד שבאוהיו לסטיב וזואי צ'קיריס, זוג מהגרים יוונים.
למד בצעירותו ריקוד מקצועני בבית ספר לריקוד וערך את הופעתו הראשונה כנער מקהלה בסרטו של קלרנס בראון "שיר האהבה".
את תחילת דרכו כשחקן עשה בעיקר כרקדן ניצב בסרטים המוזיקליים "גברים מעדיפים בלונדיניות", "ריתמוס הדמים", "חג מולד לבן" ו"5,000 האצבעות של ד"ר טי".
צ'קיריס פרץ לקדמת הבמה בהוליווד בשנת 1961 בדרמת הפולחן המוזיקלית זוכת 10 פרסי האוסקר "סיפור הפרברים".
בסרט הופיע צ'קיריס בתפקידו הגדול הראשון בתור ברנרדו נונייז מנהיג "כנופיית הכרישים" הלטינית וזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
לאחר זכייתו באוסקר שיחק צ'קיריס בסרט המלחמה הבריטי "טייסת 633" בתפקיד לוטננט אריק ברגמן, בסרט ההרפתקאות "מלכי השמש" בתפקיד בלאם מנהיג שבט המעיין, בסרט המלחמה הצרפתי בהפקת פרנסיס פורד קופולה "האם פריז בוערת?" ובסרט המוזיקלי הצרפתי "הבנות הצעירות של רוקפור".
התפרסם בפעם האחרונה בתפקיד אורח באופרת הסבון הפופולרית "דאלאס" בתור ניקולס העוזר של אנג'ליקה נרו.
במקביל לקריירת המשחק שלו פיתח לעצמו גם קריירת מוזיקלית בתור זמר פופ ושחרר את הסינגל "Maria" שזכה להצלחה.
צ'קיריס מעולם לא נישא ושמר בקנאות על סוגיית מיניותו.
בשנים האחרונות נודע גם כמעצב תכשיטים.
פגוש אותי בלאס וגאס (1956)
ג'ורג' קדיש (נהגה "קֶיידיש"; באנגלית: George Kadish; במקור: צבי הירש קָדוּשין (ביידיש: קאדושין); 1910 / 1915, ראסיין, האימפריה הרוסית (ליטא) – 2 בספטמבר 1997, הוליווד, פלורידה) היה צלם חובב יהודי ליטאי.
לאחר שנכלא בגטו קובנה במלחמת העולם השנייה צילם באופן עצמאי ובהיחבא אלפי תצלומים, שרובם מתעדים את חיי היומיום בגטו למן הכיבוש הגרמני ביוני 1941 ועד שנאלץ לרדת למחתרת בקיץ 1944, וכן את חיסול הגטו ולבסוף את חורבותיו לאחר תום המלחמה.
צבי הירש קָדושין נולד בעיירה ראסיין שברוסיה (לאחר המלחמה בליטא העצמאית).
בהמשך עבר עם משפחתו לעיר הבירה, קובנה.
לאחר שלמד הנדסה באוניברסיטת קובנה, שימש בשנות ה-30 כמורה למתמטיקה, מדעים ואלקטרוניקה בבית ספר תיכון יהודי בעיר.
התעניין במיוחד ברדיו, ואף פרסם ספר עזר ביידיש לחובבי רדיו ("וואָס איז אזוינס ראדיאָ?: הילפֿס-בּוך פֿאָר ראדיאָליבּהאָבּער", 1934).
בנוסף החל להתעניין בצילום, ובנה מצלמות.
ב-1940 נכבשה וסופחה ליטא על ידי ברית המועצות, ובקיץ 1941 נכבשה ליטא על ידי גרמניה הנאצית, והיהודים שנותרו בקובנה גורשו לגטו קובנה שכונן בפרוור היהודי סלובודקה.
הפוגרומים האכזריים וההמוניים שביצעו הליטאים הפאשיסטים ביהודי העיר ביוני 1941 הניעו את קדיש, צלם חובב, לתעד את האירועים.
בלילה שבין 25 ו-26 ביוני 1941 התנפלו לאומנים ליטאים על בתי סלובודקה ורצחו כ-800 יהודים.
ברגעיו האחרונים כתב האיש בדמו ליד גופת בנו: "אידן – נקמה!" – 'יהודים, נִקמו!'.
קדיש מיהר לביתו, חזר עם מצלמתו וצילם את הכיתוב.
תצלום זה היה לאחד מתצלומיו המפורסמים, והפך לסמל.
זמן קצר לאחר מכן, כאשר החלו עבודות הכפייה בגטו, נשלח לעבודה כטכנאי לתיקון מכונות רנטגן בבית חולים צבאי גרמני.
כך נפתחה בפניו האפשרות להמיר מצרכים מבוקשים בסרטי צילום.
הוא בנה מצלמה חבויה, באמצעות מצלמת לייקה שעליה הרכיב עדשה קטנה שתוכל לקלוט תמונות דרך חור הכפתור.
המנגנון שבנה היה אמין ופשוט להפעלה: את תריס המצלמה הפעיל באמצעות כבל חשמלי שהגיע לכיסו הימני; לאחר שהיה מכוון את חור הכפתור, היה מושך קלות בכבל.
הוא צילם בסתר אלפי תצלומים של חיי הגטו, כשמצלמתו תחת מעילו, והוא מצלם דרך תפר הלולאה לכפתור במעילו, שהותקן למטרה זו.
מסיבה זו הלך דרך קבע כשהוא נתון במעיל – בחורף במעיל גשם כבד ובקיץ במעיל קל.
קדיש ניצל כל הזדמנות אפשרית לתעד במצלמתו את חיי היומיום בגטו קובנה.
הצילום בגטו היה אסור, ובצלמו הוא סיכן את חייו, אולם לדברי אחד מתלמידיו בקובנה, אייב רזניק, קדיש היה נחוש למדי והרגיש כי זוהי שליחותו; "מצלמתי תהיה נקמתי", קבע.
בתצלומיו נראים היהודים שרוכזו בין גדרות הגטו, יהודים עם מיטלטליהם, אנשים בעבודות הכפייה, מעשי רצח, ילדים ונשים זקנות.
בחלקם נראים המצולמים כשהם מישירים מבטם למצלמה (כלומר, קדיש שם בהם את מבטחו).
בין הצילומים האחרונים היו תמונות השילוחים למחנות העבודה בריגה ואסטוניה ולמחנות הריכוז.
קדיש פיתח חלק מהתשלילים בחדר הרנטגן בבית החולים, ולאחר מכן הבריח אותם אל הגטו בתוך קביים והסתירם בעזרתו של יהודה זופוביץ', סגן מפקד משטרת הגטו, שניצל את מעמדו במשטרה כדי לעזור לפרטיזנים ולמחתרת היהודית בגטו.
הכול נעשה בהיחבא; אפילו בני משפחתו של קדיש לא ידעו דבר על כך.
בסוף חודש מרץ 1944 נודע לאס דה ולממונה על הגטו מטעם הגסטאפו, שארפיהרר (סַמָּל) ברונו קיטֶל (Kittel), כי יש בגטו צלם בשם קדושין, ושבידו כבר אוסף גדול של תצלומים, והגסטאפו הציע פרס של עשרת אלפים רייכסמארק על ראשו.
אנשי המחתרת האנטי-נאצית גילו לקדיש שהגסטאפו מחפש אחריו ואחר מצלמתו, ובחודש יולי 1944 נמלט מהגטו וירד למחתרת.
הוא הותיר מכתב מזויף כדי להטעות את הגסטאפו, ואת המצלמה הסתיר בבור שכרה מתחת לקמין ברזל .
קציני המשטרה היהודית זופוביץ' (שנספה מאוחר יותר ב-1944 ב"אקציית השוטרים") ואיקא גרינברג לא הסגירו אותו או את מקום הימצאם של התמונות והתשלילים, על אף העינויים הקשים שעינו אותם חוקרי האס-דה.
בעת חיסול הגטו שהה קדיש בצד הארי של העיר, וממקום מסתורו צילם את שריפתו.
לאחר נסיגת הגרמנים שב לחורבות הגטו, צילם את שרידיו, וחפר את התצלומים והתשלילים שקבר בכדי חלב מתחת לביתו.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945 נסע מליטא לאזור הכיבוש האמריקני בגרמניה והגיע למחנה העקורים לנדסברג, שם שהה עד 1946. בלנדסברג הוסיף לתעד את החיים במחנה, ושם גם הציג לראשונה את אוסף תצלומיו, בפני הניצולים יושבי המחנות.
בהמשך היגר לניו יורק ועבד כמהנדס מכונות וממציא.
(את שם המשפחה "קדיש" אימץ לעצמו עוד בטרם היגר.)
לאחר מכן עבר לעיר הוליווד שבפלורידה, שם התגורר עד מותו.
ג'ורג' קדיש נפטר ב-2 בספטמבר 1997 מסיבוכים של מחלת אלצהיימר, בשנות השמונים לחייו, זמן קצר לפני פתיחת התערוכה בוושינגטון.
הותיר בת, ג'ורג'יה גירי (Georgia Geary).
קדיש צבר בסך הכול כ-6,000 תצלומים, מרביתם מגטו קובנה, שאת רובם הגדול צילם בעצמו.
בשנת 1982 תרם לארכיון בית התפוצות חלק ניכר מהאוסף שלו, ובו כ-2,000 תשלילים שצילם בגטו קובנה בין השנים (1942–1944) וכ-1,000 תצלומים ממחנה העקורים בלנדסברג (1945–1946).
ב-4 במאי 1986 נפתחה בבית התפוצות תערוכת תצלומיו "גיטו קובנה – תמונות ממצלמה נסתרת: צילומי של צבי קדושין".
בשנה שלאחר מכן נדדה התערוכה, והוצגה בין היתר במכון משואה.
באפריל 1987 הוצגה תערוכה קטנה וקצרה מתצלומיו ברוטונדה שבבניין המשרדים ע"ש ראסל בסנאט של ארצות הברית.
כעבור עשור היה אוסף תצלומיו נדבך מרכזי בתערוכה "Hidden History of the Kovno Ghetto" שהוצגה במוזיאון השואה האמריקני (שנפתח בוושינגטון ב-1993) מ-21 בנובמבר 1997 ובמשך קרוב לשנתיים.
פרט לגרמניה, ישראל וארצות הברית – בה הוצגו תצלומיו בין היתר בייִוואָ (ספטמבר 2003), במוזיאון המורשת היהודית שבמנהטן (אפריל 2007), ובמרכז לחיים יהודיים באוניברסיטת ייל (אפריל 2011) – נדדה תערוכת תצלומיו בעולם והוצגה באוסטרליה, אנגליה, יפן ומקסיקו.
התצלומים המקוריים מהאוסף של קדיש מצויים בארכיונים ברחבי העולם, מרביתם בארכיון בית התפוצות ובמרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס ומקצתם במוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון וביד ושם.
ג'ורג' הרולד קוז'אק היה שחיין אמריקאי.
אלוף אולימפי (אמסטרדם 1928) בעל שתי מדליות זהב ושיאן עולם במשחים בסגנון גב.
קוז'אק נולד בניו יורק, בנם של מהגרים מאוקראינה.
הוא למד לשחות באיסט ריבר.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ראטגרס בשנת 1931.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) שנערכו בדטרויט, שבמישיגן ב-23 ביוני 1928 קבע קוז'אק במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:09.0 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.8 דקות.
שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר גב החזיק מעמד 6 שנים.
בתחרות שחייה שנערכה בניו הייבן, שבקונטיקט ב-16 ביוני 1930 קבע קוז'אק במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:32.2 דקות.
שיא עולם זה החזיק מעמד 4 שנים.
בשנת 1932 החמיץ קוז'אק את המשחקים האולימפיים שנערכו בלוס אנג'לס, בגלל לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת קולומביה.
למרות זאת שיאו העולמי, היה היחידי שלא נשבר במשחקים אלו.
בסך הכל קבע קוז'אק 23 שיאי עולם חדשים.
בשנת 1986 זכה קוז'אק להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ורג' קוסטיגן הוא שחקן אנגלי.
קוסטיגן נולד בפורטסמות' שבהמפשייר וגדל בסאלפורד שבמחוז לנקשייר.
הוא למד בבית הספר סנט אוגוסטין בבולטון רואד שבפנדלברי, ואחר כך בבית הספר וורדלי שבפרבר וורדלי קרוב לסווינטון.
הוא התחיל להופיע בטלוויזיה בשנת 1978. ב-1984 שיחק בתפקיד פיליפ הממזר בהפקה של ה-BBC למחזה השייקספירי "המלך ג'ון" לצדו של לאונרד רוסיטר ששיחק בתפקיד הראשי.
ב-1986 זכה להכרה כששיחק בתפקיד בוב, איש עסקים הבוגד באשתו, בסרט "ריטה, סו ובוב גם הוא".
בקולנוע השתתף קוסטיגן בסרטים "נערות לוח השנה" ו"שירלי ולנטיין".
ב-2007 הופיע בתפקיד מקס קפיקורן בפרק "מסע הארורים", ספיישל חג המולד של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
בת זוגו היא הסופרת ג'וליה נורת' שאתה כתב ב-1990 פרק לסיטקום "Birds of a Feather".
בתיאטרון הופיע קוסטיגן בתפקיד מיקי ג'ונסטון במחזמר "אחים בדם" מאת וילי ראסל, בהתחלה בליברפול פלייהאוס ואחרי כן בתיאטרון ליריק שבלונדון.
בין 16 בפברואר ל-8 במרץ 2008 שיחק בתפקיד אסטרגון במחזה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט בתיאטרון מנצ'סטר לייבררי.
בנובמבר 2008 גילם את וילי לומן במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר בתיאטרון רויאל ביורק.
בדצמבר 2009 הוכרז כי קוסטיגן יצטרף לאופרת הסבון "אמרדייל" בתפקיד חבר של רודני בלקסטוק.
במרץ 2010 הופיע לראשונה בסדרה והופעתו האחרונה שודרה ב-23 ביולי 2010. באפריל 2010 כיכב בתפקיד אלן, בעלה לשעבר של כריסטין, מושא אהבתו של פרוסט בסדרה הבלשית "A Touch of Frost" ב-2014 הופיע קוסטיגן בסדרה "עמק האושר".
הוא חזר וגילם את דמותו של נוויסון גלאגר בעונה השנייה של הסדרה ב-2016.
קוסטיגן התחתן עם אהובת הילדות שלו שתמכה בו בשאיפתו להיות שחקן מקצועי.
הנישואים התפרקו, וב-1974 הוא הצטרף ללהקת התיאטרון אברימן של ליברפול, שם פגש את אשתו השנייה, ג'וליה נורת'.
לבני הזוג יש שלושה בנים.
קוסטיגן הוא אוהד נלהב של מועדון הכדורגל אברטון.
ג'ורג' מת'יו קארל הוא כדורסלן עבר ומאמן אמריקאי.
לאורך קריירת האימון רשם קארל 1,175 ניצחונות בליגת ה-NBA, נתון המציב אותו במקום החמישי בתולדות הליגה.
בנו, קובי קארל, היה בעברו כדורסלן מקצועי ששיחק בין היתר עבור לוס אנג'לס לייקרס, קליבלנד קאבלירס וגולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA.
בשנת 2016 מונה קובי בן ה-33 למאמנה הראשי של קבוצת לוס אנג'לס די-פנדרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בשנת 2022 נבחר קארל להצטרף להיכל התהילה של הכדורסל על תרומתו לכדורסל בתור מאמן מצליח.
קארל נולד וגדל בפרוור פן הילס שבקרבת פיטסבורג, פנסילבניה.
בין השנים 1970–1973 שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית תחת המאמן דין סמית', וב-1972 העפיל כרכז הקבוצה לחצי גמר אליפות המכללות.
בדראפט ה-NBA לשנת 1973 נבחר קארל בבחירה ה-66, על ידי קבוצת ניו יורק ניקס.
הניקס ויתרו על זכויות השחקן של קארל, שחתם בסן אנטוניו ספרס מליגת ה-ABA.
ב-5 העונות הבאות המשיך לשחק עבור הספרס, אשר עברו בעונת לליגת ה-NBA.
לאורך תקופתו בסן אנטוניו רשם ממוצעים של 6.5 נקודות ו-3.0 אסיסטים למשחק.
בשנת 1979, כשנה לאחר פרישתו ממשחק, החל קארל לשמש כעוזר מאמן בסן אנטוניו, וב-1980 מונה למאמן קבוצת "מונטנה גולדן נאגטס" מליגת ה-CBA.
בעונות 1980/1981 ו-1982/1983 הוביל את קבוצתו לסדרת גמר הליגה, ובסיום שתי העונות זכה בתואר מאמן העונה ב-CBA.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של קליבלנד קאבלירס, בה בלט הקלע וורלד בי.
בעונתו הראשונה של קארל בקבוצה העפילו הקאבלירס לפלייאוף ה-NBA לראשונה מזה 7 עונות, והודחו בסיבוב הראשון.
במהלך העונה הבאה, לאחר שקבוצתו העמידה מאזן ניצחונות שלילי 25–42, פוטר קארל מאימון הקבוצה.
בעונת מונה קארל למאמן גולדן סטייט ווריורס, והוביל אותה למעמד הפלייאוף מהמקום החמישי באזור המערבי.
עם סיום תפקידו בגולדן סטייט חזר קארל לליגת ה-CBA, כשמונה למאמן קבוצת "אולבני פטרונס", וב-3 העונות הבאות אימן את ריאל מדריד ואת הפטרונס לסירוגין.
בעונת 1990/1991 נבחר בפעם השלישית למאמן העונה של ה-CBA, ובעונת 1991/1992 זכה עם ריאל מדריד בגביע האירופי.
באמצע עונת החליף קארל את קיי סי ג'ונס בתפקיד מאמן סיאטל סופרסוניקס, ונשאר בתפקיד עד סוף עונת .
בתחילת הקדנציה של קארל בסיאטל הובילו את הקבוצה ריקי פירס ואדי ג'ונסון, ובהמשך כיכבו בקבוצה שון קמפ, גארי פייטון, דטלף שרמפף והרסי הוקינס.
בכל שבע עונותיו בקבוצה העפילו הסופרסוניקס לפלייאוף, ובכל שש עונותיו המלאות ניצחו לפחות 55 משחקים בעונה הסדירה.
בעונת הגיעה סיאטל לגמר המערב, בו הפסידה לפיניקס סאנס בתוצאה 3–4, ובעונת העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, לראשונה מאז עונת , והפסידה לשיקגו בולס בתוצאה 2–4. לאורך תקופתו כמאמן סיאטל רשמה הקבוצה מאזן כולל של 384 ניצחונות ו-150 הפסדים (71.9%), וקארל נבחר 3 פעמים לאמן במשחק האולסטאר (, ו-).
מילווקי באקס ונבחרת ארצות הברית
לקראת עונת המקוצרת עבר קארל לאמן את מילווקי באקס, אותה הוביל קו אחורי דומיננטי שכלל את סם קאסל, ריי אלן וגלן רובינסון.
בכל 3 עונותיו הראשונות העפילו הבאקס לפלייאוף ה-NBA, לאחר 7 עונות מחוץ לפלייאוף, ובעונת אף הגיעו לשלב גמר המזרח.
בסדרת גמר המזרח התמודדה מילווקי מול פילדלפיה 76', והפסידה לה בתוצאה 3–4. בסיום עונת פוטר קארל מאימון הבאקס, לאחר שקבוצתו הפסידה לניו ג'רזי נטס בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בקיץ 2002 החליף קארל את רודי טומג'נוביץ' כמאמן נבחרת ארצות הברית, לקראת אליפות העולם בכדורסל 2002. בטורניר רשמה ארצות הברית את ההישג הגרוע ביותר שלה אי פעם באליפות העולם, כשסיימה במקום השישי בלבד.
באמצע עונת מונה קארל למאמנה הראשי של דנוור נאגטס, ונשאר בתפקיד ב-8 וחצי העונות הבאות.
בסיום עונתו הראשונה, בה הודחו הנאגטס בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הודיע קארל כי הוא סובל מסרטן הערמונית, אך ימשיך לאמן את הקבוצה כרגיל.
בעונת , לאחר שצירפו את הרכז צ'אנסי בילאפס במקומו של אלן אייברסון, השוו הנאגטס את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות המועדון, עם 54 ניצחונות ו-28 הפסדים, והעפילו לגמר המערב, לראשונה מאז עונת .
בשני הסיבובים הראשונים גברה דנוור על ניו אורלינס הורנטס ודאלאס מאבריקס בחמישה משחקים, אך בגמר המערב נכנעה לאלופה שבדרך, לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 2–4.
בעונת אימן קארל את נבחרת המערב במשחק האולסטאר, בפעם הרביעית בקריירה, ובמסיבת עיתונאים לאחר המשחק הודיע כי הוא סובל מסרטן הגרון.
עד סיום אותה עונה החליף עוזר המאמן אדריאן דאנטלי את קארל שנעדר בשל טיפולי כימותרפיה, והקבוצה הודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון מול יוטה ג'אז.
בעונה הבאה חזר קארל לכשירות מלאה, ואימן בכל משחקי קבוצתו.
בעונת שברו הנאגטס את שיא המועדון עם 57 ניצחונות בעונה הסדירה, הודות ליכולת טובה של דנילו גלינארי, אנדרה איגודלה וטיי לוסון, וקארל זכה בתואר מאמן השנה ב-NBA.
בסיבוב הפלייאוף הראשון התמודדו הנאגטס מול המדורגת שישית, גולדן סטייט ווריורס, שהפתיעה אותם וניצחה בתוצאה 2–4.
ביוני 2013 פוטר קארל מאימון הנאגטס, לאחר שהוביל את הקבוצה ל-9 הופעות רצופות בפלייאוף ה-NBA ולמאזן כולל של 423 ניצחונות ו-257 הפסדים.
במהלך עונת חתם קארל בסקרמנטו קינגס על חוזה ל-4 עונות עבור 15 מיליון דולר, כשמונה למחליפו של טיירון קורבין בתפקיד מאמן הקבוצה.
עד סיום העונה רשמה סקרמנטו 11 ניצחונות ו-19 הפסדים, ונשארה מחוץ לפלייאוף.
בעונתו השנייה עם הקינגס רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות שלילי, 33-49, ובסיום העונה פוטר קארל מתפקידו והוחלף על ידי דייוויד ייגר.
עד פיטוריו מסקרמנטו אימן לאורך הקריירה 1,999 משחקי עונה סדירה ב-NBA.
ג'ורג' אדוארד קול OBE היה שחקן אנגלי שהקריירה שלו נמשכה יותר משבעים שנה.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ארתור דיילי בסדרת הטלוויזיה "Minder" של רשת ITV ובדמות פלאש הארי בסדרת סרטי סנט טריניאן.
קול נולד ברובע טוטינג שבלונדון.
בהיותו תינוק נמסר לאימוץ לבני הזוג ג'ורג' ופלורנס קול.
קול למד בבית ספר תיכון במורדן, ועזב את בית הספר בגיל 14 כדי לעבוד באיטליז.
שאיפתו הייתה להצטרף לצי הסוחר, אבל במקום זה הצטרף לסיור הופעות של מחזמר ובחר בקריירת משחק.
בגיל 15 לוהק קול לסרט "Cottage to Let" לצדו של השחקן הסקוטי אלסטייר סים .
סים חיבב את קול ולקח תחת חסותו אותו ואת אמו המאמצת.
סים גם שימש כמנטור של קול ועזר לו להיפטר מהמבטא הקוקני שלו.
קול נשאר לגור עם משפחתו של סים עד שהיה בן 27. מאוחר יותר ייחס לסים את ההצלחה שלו בקריירה.
השניים הופיעו יחד ב-11 סרטים, האחרון שבהם היה סרט הטלוויזיה " The Anatomist" מ-1956. קול שיחק לצדו של לורנס אוליבייה בסרט "The Demi-Paradise" מ-1943 ובעיבוד הקולנועי של אוליבייה למחזה "הנרי החמישי" מ-1944. הקריירה שלו נקטעה בשנים 1944 עד 1947 כששירת בשירות לאומי בחיל האוויר המלכותי.
כשחזר קול להופיע זכה להכרה של קהל הצופים בהופעותיו בסרטי קומדיה בריטים משנות החמישים של המאה העשרים.
ב-1951 שיחק קול לצדו של אלסטייר סים בסרט סקרוג' וגילם את סקרוג' הצעיר.
תפקידו הידוע ביותר הוא "פלאש הארי" בסדרת סרטי סנט טריניאן, בהם שני סרטים בכיכובו של סים.
ב-1959 השתתף בקומדיה "Too Many Crooks".
עוד כיכב ב-1973 בסרט "Take Me High" בכיכובם של קליף ריצ'רד ודבורה ווטלינג.
עוד היה קול מוכר מהופעותיו בקומדיה הרדיופונית "A Life of Bliss" ששודרה בשנים 1953 עד 1969. בסדרה גילם דמות של רווק חביב ומגושם בשם דייוויד אלכסנדר בליס, אותו גילם בתחילה דייוויד טומלינסון.
הסדרה שודרה במשך שש עונות וכללה 118 פרקים.
ב-1960 נוצרה סדרת טלוויזיה המבוססת על סדרת התסכיתים, ושודרה במשך שתי עונות, אבל אף פרק מהסדרה לא שרד.
ב-1963 שיחק קול במיני-סדרה בת שלושה חלקים בשם "The Scarecrow of Romney Marsh" שהיא חלק מסדרת הטלוויזיה "עולמו המופלא של דיסני".
הסדרה צולמה באנגליה ומככבים בה פטריק מקגוהן בדמות דוקטור סין וקול בתפקיד מיפס.
ב-1971 הופיע קול בתפקיד אורח בפרק "Flight Path" בסדרת הטלוויזיה "UFO" בהפקת ג'רי אנדרסון .
עוד שיחק בתפקיד אורח בדמות מר דונס, מנהל בנק, בפרק משנת 1978 של הסיטקום החיים הטובים שהוצג בנוכחות המלכה אליזבת.
התפקיד הזכור ביותר של קול הוא ארתור דיילי, סוחר מכוניות משומשות ונוכל, בסדרת הטלוויזיה המצליחה "Minder" של טלוויזיית ת'יימס.
הוא שיחק בסדרה מ-1979 עד לפרק האחרון ב-1994. לפני כן מ-1977 עד 1979 הופיע בדמות סופר בסיטקום "Don't Forget To Write" של ה-BBC.
ב-1985 שיחק בתפקיד סר ג'יילס לינצ'ווד בעיבוד של ה-BBC לרומן "Blott on the Landscape" מאת טום שארפ.
בין השנים 1954 ל-1962 היה נשוי לשחקנית איילין מור ממנה התגרש.
מ-1967 עד למותו ב-2015 היה נשוי לשחקנית פני מורל .
לקול היו ארבעה ילדים שניים מכל אישה.
בנו כריס קול הוא תסריטאי קולנוע וטלוויזיה.
ב-1992 הוענק לו תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית.
הוא התגורר יותר משבעים שנה בסטוק רו שבאוקספורדשייר.
ב-2013 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו בשם "The World Was My Lobster".
קול נפטר בגיל 90 ב-5 באוגוסט 2015 בבית החולים רויאל ברקשייר ברדינג אחרי מחלה קצרה.
טקס הלוויה התקיים ב"רדינג קרמטוריום" ב-13 באוגוסט.
בטקס נוגנה נעימת הנושא של הסדרה "Minder", והשחקן דניס ווטרמן, שכיכב לצדו, נשא דברי הספד.
ג'ורג' צ'אפי היה מהנדס יליד קנדה שפיתח יחד עם אחיו, ויליאם, אזורים נרחבים בדרום קליפורניה, כולל הקהילה לעתיד של אטיוונדה (Etiwanda), אונטריו (Ontario) ואפלנד (Upland).
האחים יזמו הקמת ופיתוח יישובים בצורה דומה באוסטרליה שמהם התפתחו העיר מילדורה (Mildura) והעיירה רנמרק (Renmark).
צ'אפי נולד בברוקוויל, אונטריו בקנדה למשפחה ממוצא סקוטי.
הוא למד בבית הספר בקינגסטון על ימת אונטריו.
אף שלא מצא עניין בלימודים בבית הספר, הוא קרא ספרי הנדסה מהספרייה המקומית.
צ'אפי עזב את בית הספר בגיל 13, ומכיוון שהוקסם מהנעשה במספנה של אביו הוא נעשה חניך מהנדס ימי במאי 1862. ב-1880 הוא כבר עשה שם לעצמו כמתכנן ספינות לשיט בימות הגדולות.
בזמן שביקר את אביו בקליפורניה באותה שנה הוא מצא עניין בצורת ההתיישבות וההשקיה בריברסייד.
עד 1886 הקימו ויליאם וג'ורג' צ'אפי את מושבות ההשקיה (irrigation colonies) אטיוונדה, אונטריו ואפלנד, שהצליחו היטב, הודות לשימוש בכלים חדשניים כדוגמת מערכות הידרואלקטריות שהשתמשו בנהרות הרריים, חברות מים משותפות שמנעו ויכוחים על זכויות מים, וקולג' שנתרם על ידי משפחת צ'אפי.
מערכת החשמל החדשנית שהקים באטיוונדה הובילה את עיריית לוס אנג'לס לשכור את שירותיו בתכנון מערכת תאורת הרחוב הראשונה של העיר.
בסופו של דבר הוא הפך לנשיא ולמהנדס של חברת החשמל של לוס אנג'לס (Los Angeles Electric Company).
ב-1886 הוזמנו ויליאם וג'ורג' צ'אפי על ידי הממשלות הקולוניאליות של המדינות ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית באוסטרליה להקים מיזמי השקיה.
השניים הקימו כמה יישובים, תחילה את רנמרק באוסטרליה הדרומית ואחר כך את מילדורה בוויקטוריה.
מיזמים אלו נכשלו כספית וג'ורג' צ'אפי שב לקליפורניה.
ויליאם, לעומת זאת, נשאר במילדורה, שבסופו של דבר הפכה לסיפור הצלחה.
מאוחר יותר הצטרף צ'אפי לחברת הפיתוח של קליפורניה כמהנדס ראשי ותכנן את תעלת אלאמו שנועדה להוביל מים מנהר הקולורדו אל האזור שאז כונה מדבר קולורדו.
על מנת על מנת לשכנע מתיישבים לעבור אל האזור המדברי הקימו צ'אפי ושותפים נוספים חברה נפרדת חברת הקרקע אימפריאל (Imperial Land Company) שהקימה יישובים באזור ושינתה את שם האזור לעמק אימפריאל ("עמק קיסרי").
צ'אפי ושותפיו האמינו כי השם החדש יבוא אנשים נוספים לדרום-מערב קליפורניה.
ב-1905 רכש צ'אפי את חוותו של ג'ון שפרד במאנזנר (Manzanar) השוכנת בעמק אוואנס (Owens Valley).
צ'אפי חילק את החווה וחוות שכנות לשטחי משנה והקים את העיירה מאנזנר ב-1910. לצורך כך הקים צ'אפי את חברת שיפור עמק אוואנס (Owens Valley Improvement Company) שבנתה מערכת השקיה ושתלה אלפי עצי פרי.
ב-1920 היו בעיירה יותר מעשרים וחמישה בתים, בית ספר ובו שני חדרים, בית עירייה, וחנות כללית.
בערך באותו הזמן גדלו באזור עצי פרי על שטח של 20,000 דונם: עצי תפוח, אגס ואפרסק, יחד עם ענבים, שזיפים, תפוחי אדמה, תירס, אלפלפה וגינות ירק ופרחים גדולות.
ב-1912, עקר צ'אפי לויטייר (Whittier) בקליפורניה, והצטרף לבנו ג'ון, שם חי מספר שנים כשהוא מטפל באן, אשתו הנכה.
מאוחר יותר פרש לסן דייגו.
הוא מת באונטריו בקליפורניה ב-1 במרץ 1932 ונקבר בפארק ההנצחה בלוויו (Bellevue Memorial Park) באונטריו.
ג'ורג' פרדריק קונז (; 29 בספטמבר 1856 - 29 ביוני 1932) היה מינרלוג אמריקאי ואספן מינרלים ידוע.
קונז נולד בניו יורק, ארצות הברית, והחל לגלות עניין במינרלים כבר בגיל צעיר.
בנערותו, צבר אוסף המונה יותר מארבעת אלפים פריטים, אותם מכר לאוניברסיטת מינסוטה תמורת 400 דולר.
הוא נרשם ללימודים ב"אגודת קופר", אך לא סיים את לימודיו בקולג'.
מכל מקום, למד מינרולוגיה באופן עצמאי מספרים וממחקרי שטח.
מומחיות זו הקנתה לו עבודה בחברת טיפאני ושות', וידענותו ונלהבותו הביאו אותו בגיל 23 לעמוד בתפקיד סגן נשיא החברה.
הוא זכה למוניטין רב עקב זיהוי וריאציית אבן חן של המינרל ספודומן, שלאחר מכן נקרא "קונזיט" לכבודו.הוא לקח חלק בתערוכות הבינלאומיות של ארצות הברית בתחומי הכרייה ומינרלוגיה בפריז (1889), שיקגו (1893), אטלנטה (1895), פריז (1900), וסנט לואיס (1904).
הוא היה המייסד של המוזיאון לאומנות שלווה בניו יורק ב-1913, וסוכן מיוחד של המכון הגאולוגי של ארצות הברית (1883–1909), אוצר וחוקר במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק, וקול בולט בקריאה להפוך את הקרט ליחידת המידה הסטנדרטית לאבני חן.
קונז זכה לתארים לשם כבוד מאוניברסיטאות בארצות הברית ואירופה.
אוניברסיטת קולומביה (תואר AM, בתאריך 8 ביוני 1898).
הפרס הוענק על ידי פרופסור ג'יימס פ.
אוניברסיטת ממבורג (תואר Ph.D, בשנת 1903) בעיקר על תרומתו לתחום המינרלוגיה באירופה ובגרמניה.
באופן מפתיע, ב-1920 נשלל התואר בהליך חריג על ידי האוניברסיטה בגין מאמציו לשקם את יערות צרפת ובשל הבעת הזדהות ותמיכתו בכוחות צרפת ואנגליה כנגד גרמניה.
בדצמבר 2012 התגלה אלבום תמונות המתוארך ל-1922 בין ספריו של קונז.
האלבום כולל 81 תמונות של אבני כתר מרוסיה לצד קטלוג רשמי של הממשלה הסובייטית.
חוקרים זיהו ארבעה יהלומים, כיהלומים המופיעים במסמכים רשמיים ב-1922 אך לא נמצאו בקטלוגים עדכניים יותר.
נכון לעכשיו, הם נחשבים לאבודים.
ג'ורג' קונורוט הוא פוליטיקאי פיג'אני, שכיהן כנשיא המדינה בין השנים 2015–2021. בעבר כיהן כמפקד הצבא וכמפקד יוניפי"ל.
קונורוט הוא הנשיא הראשון שנבחר על ידי הפרלמנט ולא על ידי מועצת צ'יפים.
קונורוט נולד ב-26 בדצמבר 1947 ברוטומה.
התגייס לכוחות המזוינים של פיג'י בשנת 1966 והתאמן ביחד עם כוחות מאוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 1978 ובשנים 1980- 1981 פיקד על פלוגת חיילים מפיג'י במסגרת כוח יוניפי"ל.
בהמשך פיקד על כל כוחות האו"ם בלבנון.
בשנת 2000 למד באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2001 פרש מצבא פיג'י בדרגת מייג'ור-גנרל.
בשנים 2001–2006 היה הנציב העליון של פיג'י באוסטרליה (דרגה שוות ערך לשגריר).
בשנת 2014 נבחר קונורוט לפרלמנט המקומי וכיהן כשר התעסוקה והתעשייה.
באוקטובר 2015 עזב את הפרלמנט לאחר הבחירות לנשיאות.
הברונט השישי, סר ג'ורג' קיילי , היה מהנדס, ממציא וחלוץ תעופה אנגלי, בנוסף להיותו בעל אחוזה, פוליטיקאי וחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הוויגית.
קיילי נחשב למעצב עקרונות האווירודינמיקה, למדען האמיתי הראשון בתחום התעופה, ויש הרואים בו אבי התעופה המודרנית ומהנדס האווירונאוטיקה הראשון.
בין השאר, קיילי נחשב לזה שהציג לראשונה את רעיון כלי הטיס הכבד מן האוויר, בעל הכנף הקבועה, וכן, זה שפיתח את הכנף בעלת הפרופיל האווירודינמי.
תגליותיו והעקרונות שגילה וניסח משמשים, כאבן יסוד, את העוסקים בתחום התעופה עד ימינו.
עם זאת, עבודתו לא הוגבלה לתעופה, והקיפה תחומים רבים ושונים, כמו אופטיקה, חשמל, אקוסטיקה, בליסטיקה, תחבורה, ניקוז, פיתוח פרוטזות ועוד.
בין היתר, קיילי הציג, כממציא או כמפתח, מתקנים ורכיבים הנדסיים שונים.
בין אלה ניתן למנות את גלגל החישורים, בעל תיילי המתכת הנמתחים, את ההינע הזחלי ועוד.
קיילי נולד בברומפטון-ביי-סאודון (Brompton-by-Sawdon), כ-13 ק"מ מסקרבורו אשר ביורקשייר, אנגליה.
כבר בגיל צעיר הראה נטייה בולטת למדע ולהנדסה, וכפי שנתגלה בשנת 2007, עת נמצאו מחברות בית הספר שלו, כבר כנער התעניין גם בתחום התעופה.
בשנת 1792, אביו, הברונט החמישי, הלך לעולמו, וג'ורג' קיילי בן ה-19, ירש, נוסף לתואר ברונט, אחוזה ונכסים ניכרים באזור מגוריו.
בשנת 1795 ג'ורג' קיילי נישא לשרה ווקר (Walker), בתו של המורה למתמטיקה שלו, וחווה עמה שנים רבות, קרוב ל-60, של נישואין מאושרים.
לזוג נולדו עשרה ילדים, שלושה מהם הלכו לעולמם בגיל צעיר מאד.
מצד אחד, מצבו הכלכלי השפיר אפשר לקיילי להתמסר לנטייתו לעסוק בפרויקטים הנדסיים שונים, אך מצד שני, אולץ מגיל צעיר להקדיש זמן לניהול האחוזה והנכסים אשר עברו לבעלותו.
כמו כן, מעמדו החברתי הרם, הביא להקדשת זמן וכוח רבים לצרכים ציבוריים שונים.
אם כי עיקר תרומתו מאריכת הימים של קיילי הייתה בנושא התעופה, תחומי ההתעניינות של קיילי היו רחבים.
בין היתר, קיילי המציא את גלגל החישור העושה שימוש בתיילי מתכת מתוחים (המשמש עד ימינו באופניים, למשל), פיתח סירת הצלה המתאזנת מעצמה, את מערכת ההינע הזחלית, המשמשת עד ימינו בטרקטורים ובטנקים.
מספר אסונות רכבת, אשר הומצאה ונכנסה לשירות הציבור במחצית הראשונה של המאה ה-19, הניעוהו להציע מערכת אוטומטית אשר תפקח על צמתי מסילות ברזל.
מערכת כזאת תוכננה על ידו, אך לא נבנתה.
קיילי הציע שיטה אופטית להערכת איכותם של מים, ואכן, שיטה זו יושמה בהמשך בנהר התמזה.
כן פיתח דגם מוקדם של מנוע בערה פנימית, המונע באמצעות אבק שרפה, אם כי עמד בעצמו על הצורך בחומר דלק חלופי.
קיילי המציא סוג של חגורת בטיחות, ועוד.
עיקר התעניינותו ומאמציו של קיילי הוקדשו לתחום התעופה.
תחום זה רשם באותה תקופה את הצלחותיו הראשונות, עת האחים הצרפתים מונגולפיה הטיסו בהצלחה כדור פורח.
שיטות עבודתו של קיילי בתחום התעופה נבדלו בכמה מרכיבים חשובים מאלה של קודמיו.
כמעט כל קודמיו של קיילי ניסו לחקות, בדרך זו או אחרת, את מעוף הציפורים.
כלומר, הניסיונות לטוס התבססו על נפנוף כנפיים.
קיילי, לעומת זאת, לאחר כמה ניסיונות ראשוניים כושלים, הגיע למסקנה כי אין תוחלת, לפחות בטכנולוגיה של זמנו, לניסיון לחיקוי הציפורים.
מכאן ואילך, קיילי התרכז בבניית כלי טיס בעלי כנף קבועה.
בנוסף, בניגוד למרבית ניסיונות התעופה הקודמים, קיילי לא ניסה לטוס בעצמו, ובכך נמנע מהתרסקויות ומפציעות אפשריות, וכן מן העיכובים הכרוכים בכל אלה.
במקום זאת, הוא ביצע את מחקריו התעופתיים באמצעות מודלים בגודל של טיסן.
את אלה ערך תוך שימוש במעין מנהרת רוח.
כדי לנצל את כלי הטיס שבנה, לצורך שימוש חוזר, קיילי התקין עבורם גלגלי נחיתה, וכיוון שניסה להקטין את משקלם ככל האפשר, המציא לשם כך את גלגל החישורים.
קיילי פירק את בעיית התעופה לשלושה מרכיבים: העילוי, הדחף והשליטה על כלי הטיס, כאשר לכל מרכיב ניסה למצוא פתרון נפרד.
בשנת 1799, קיילי הגה את הצורה הבסיסית של המטוס המודרני: זוג כנפיים ישרות, גוף מוארך וצר וזנב בצורת צלב.
קיילי זיהה וניסח את הכוחות הפועלים על כלי טיס: כוח עילוי, גרר, דחף ובנוסף, כוח המשיכה של כדור הארץ, או משקלו העצמי.
תרומה תאורטית נוספת של קיילי, הייתה העמידה על חשיבותו של הדיהדרל (נטייה קלה כלפי מעלה של הכנפיים) ליציבות כלי הטיס.
בשאיפתו לייצב את כלי הטיס שבנה, קיילי קבע את מרכז הכובד מתחת לגובה הכנפיים.
בהמשך המאה ה-19, תרמו מחקריו לפיתוח הגלישה האווירית.
באשר לטיסה ממונעת, רמת הטכנולוגיה של זמנו, ועוד עשרות שנים אחר כך, לא אפשרה מנועים חזקים מספיק כך שכוח העילוי יהיה גדול ממשקלם, וכן ממשקל כלי הטיס ומטענו.
בשנת 1804 קיילי החל לכתוב חיבור בשם "ניווט אווירי" (Aerial Navigation), אותו השלים לאחר כארבע שנים.
חיבור זה התפרסם, בשלושה חלקים, בשנים 1809–1810.
הגלשן הראשון שקיילי הטיס בהצלחה, בשנת 1804, יכול להיחשב לכלי הטיס המודרני הראשון.
כלומר, נבנה וטס על פי העקרונות ההנדסיים והפיזיקליים אותם ניסח קיילי עצמו.
בשנת 1816 קיילי העלה את רעיון ספינת האוויר.
בין היתר ציין כי צורת הכדור, אשר אפיינה את הכדורים הפורחים של ימיו, אינה יעילה לצורך תנועה אווירית מכוונת.
בשנת 1843, קיילי העלה לראשונה את הרעיון ולפיו הכנף יכולה לשנות את צורתה, בהתאם לתנאי הטיסה ולצורכי ניהוג המטוס.
ב-1849, לאחר שקרוב ל-30 שנה כמעט שלא עסק בענייני תעופה, קיילי תכנן ובנה כלי טיס דו-כנפי, וילד בן עשר, אשר זהותו אינה ידועה, טס בו.
ב-1853 קיילי תכנן גרסה מוגדלת של אותו כלי טיס, ועליו טס מבוגר: נהג כרכרתו של קיילי (קיילי עצמו היה בן 79 באותה העת), לאורך של כ-275 מ'.
הנחיתה הייתה קשה, אך הנהג יצא ללא פגע, ועל פי המסופר, ציין בפני קיילי כי נשכר כדי לנהוג בכרכרות ומוטב שיסתפק בכך.
הרעיון העקרוני של המסוק הועלה עוד לפני הספירה בצורת צעצוע סביבון סיני שנראה כמו מדחף של מטוס מוקדם, המחובר במרכזו למקל ארוך ומסוּבב באמצעות האצבעות.
לאונרדו דה וינצ'י הגה את גרסתו למסוק שהיה בעצם סוג של בורג אוויר בהשראתו של בורג ארכימדס.
התרשים צויר בשנת 1483, אך פורסם רק בסוף המאה ה-18.
בשנת 1754, פיתח מיכאיל לומונוסוב הרוסי מכשיר בעל רוטור קואקסיאלי (שני רוטורים המורכבים אחד מעל לשני) שהונע על ידי קפיץ.
בשנת 1783 פיתחו שני הצרפתים קריסטיאן דה לונואה (Christian de Launoy) יחד עם ביינוונו (Bienvenu) גרסה משלהם לצעצוע הסיני, שהיה בעצם שני רוטורים המורכבים על מוט זה לצד זה, כאשר את תפקיד הקפיץ לקחה קשת קטנה.
כאשר השתחררה הקשת, היו מסתובבים הרוטורים, שהיו עשויים מארבע נוצות תרנגול הודו, ומעלים את המכשיר גבוה באוויר.
בהשראת דגמים אלו, פרסם המתמטיקאי הצרפתי פאוקטון (A.
Paucton) מאמר מדעי בשנת 1768, המציג את אחד הרעיונות הראשונים למסוק נושא אדם.
ג'ורג' קיילי התעניין רבות בצעצוע הסיני ויצר מספר דגמים מוצלחים אשר פעלו בעזרת קפיצי שעון.
בשנת 1804 בנה קיילי את מנגנון הזרוע המסתחררת (whirling arm) שבו נעזר בחישובי עילוי וגרר.
מנגנון זה היה בין המכשירים הראשונים ששימשו למחקר אווירונאוטי.
בשנת 1843, לאחר שפרסם מספר מאמרים על עקרונות התעופה, פרסם קיילי מאמר המציג כלי טיס המשתמש בשני זוגות רוטורים המורכבים זה לצד זה.
ההנעה קדימה התאפשרה על ידי מדחף סטנדרטי שהורכב באחורי הרכב שכונה 'הכרכרה האווירית'.
בזמן טיסה קדימה, תוכננו להבי הרוטור להתיישר למצב אופקי וליצור דיסקות סיבוב מושלמות כדי להוות כנפיים עגולות.
קיילי שיער שיידרש מנוע חדש וחזק "בעל הספק כוח גדול ביחס למשקל המנוע".
לקיילי היה חלק-מה בהתפתחות הצניחה, תחום המשיק לתחום התעופה.
הוא היה נוכח בצניחה הראשונה אשר נערכה באנגליה, ב-21 בספטמבר 1802. צניחה זו, מגובה של כ-900 מ', הושלמה בהצלחה, אך המצנח, בצורת חצי כדור, היה מאוד בלתי יציב בעת שהצנחן עשה דרכו מטה.
כתוצאה, הצנחן, הצרפתי אנדרה-ז'אק גרנרן (Garnerin), היה חש ברע לעיתים קרובות, וסובל מבחילות והקאות.
כדי להתגבר על חוסר היציבות, קיילי הציע לתכנן את המצנח כך שיהיה בצורת כיפה חרוטית, במקום בצורת חצי כדור.
ב-24 ביולי 1837 ערך הצייר והמדען החובב רוברט קוקינג (Cocking) ניסיון צניחה באמצעות מצנח שכלל את השיפורים שהציע קיילי.
אלא שהמצנח, שהיה כבד מדי והותקן ברשלנות, על ידי קוקינג עצמו, התפרק בעודו באוויר.
קוקינג נהרג, והיה הקורבן הראשון בהיסטוריה של תאונת צניחה.
קיילי כיהן כחבר פרלמנט מטעם סקרבורו בין השנים 1832 ל-1835, ושוב ב-1838.
בפעילותו הציבורית, קיילי עשה מאמץ לקדם את המדע בבריטניה.
קיילי ניסה להקים מספר פעמים, ללא הצלחה, אגודה אווירונאוטית בריטית, וזאת כדי, כפי שהתבטא, שבריטניה תזכה לתהילה בזכות פעילותה החלוצית בפתיחת נתיבים באוקיינוס האווירי הפתוח לכל והאינסופי.
כן ייסד שתי אגודות מדעיות, בהן גם שימש כחבר.
ב-1831, נטל חלק בייסודה של 'האגודה הבריטית לקידום המדע' (BA) (British Association for the Advancement of Science), בה שימש גם כחבר.
ג'ורג' פרקינס מארש היה דיפלומט ופילולוג אמריקני, נחשב בעיני כמה לראשון מגיני הסביבה באמריקה וההכרה בהשפעה הבלתי הפיכה של מעשי האדם על פני האדמה.
הוא מבשר התנועות הסביבתיות הקיימות, אם כי המושג - שימור סביבתי יהיה מדויק יותר.
הפארק ההיסטורי הלאומי Marsh-Billings-Rockefeller בוורמונט נקרא על שמו.
לספרו אדם וטבע משנת 1864 הייתה השפעה רבה באזורים רבים בעולם.
ג'ורג' פרקינס מארש נולד בוודסטוק, ורמונט, למשפחה מוכרת.
אביו, צ'ארלס מארש, היה חבר בבית הנבחרים האמריקני.
ג'ורג 'מארש סיים את לימודיו באקדמיית פיליפס, אנדובר, מסצ'וסטס, בשנת 1816 וכן את מכללת דארטמות' בהצטיינות הגבוהה ביותר בשנת 1820.
הוא למד משפטים בברלינגטון, ורמונט, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1825, ועסק במשפטים בברלינגטון.
הוא גם התמסר למחקרים פילולוגיים.
בשנת 1835 מונה למועצה של ורמונט.
שימש כעורך לפרסום המחקר החשוב "מונומנטים עתיקים של עמק מיסיסיפי" שפורסם בשנת 1848.
בשנת 1849 מינה הנשיא זאכרי טיילור את מארש לשגריר ארצות הברית תושב באימפריה העות'מאנית.
הוא השפיע על הגדלת הסובלנות האזרחית והדתית באותה אימפריה.
בשנים 1852–1853 פעל במשימה ביוון בהקשר למאסרו של המיסיונר האמריקני ג'ונס קינג.
הוא ביצע משימה זו במרץ שהפתיע את הדיפלומטים של אתונה והפגין בקיאות רבה בחוקה והחקיקה היוונית, כמו גם במשפט הבינלאומי.
כמו מספר אמריקאים בולטים בדורו, הוא השופע מספריו של אלכסנדר פון הומבולדט.
בזמן כהונתו כשגריר הוא קיים מסע נרחב לחקר נהר הנילוס, דבר שהיה לו השפעה עמוקה על המשך עבודתו.