tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שסירב למועמדות נוספת בשנת 1794, כיהן בקונגרס תקופת כהונה אחת בלבד, עד 3 במרץ 1795. לאחר עזיבתו את בית הנבחרים חזר מקדואל לעסוק בעריכת דין, ובנוסף עסק גם בחקלאות.
בשנת 1796 היה חבר בוועדה שקבעה את הגבול בין המדינות קרוליינה הצפונית וטנסי.
הוא נפטר ב-7 במרץ 1799 באחוזתו "Pleasant Gardens", באזור שכיום שייך למחוז מקדואל, הקרוי על שמו.
ג'וזף מקדואל הבן היה בעל מטעים, חייל ומדינאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית.
ג'וזף מקדואל הבן היה בן־דודו של חבר הקונגרס בעל אותו השם, ג'וזף מקדואל.
שניהם השתתפו בקרב קינגס מאונטיין בשנת 1780, האחד כמייג'ור בגדוד מחוז ברק של מיליציית קרוליינה הצפונית, והשני בתפקיד כפוף יותר כקפטן.
מקדואל נולד ב-15 בפברואר 1756 בווינצ'סטר שבמושבת וירג'יניה.
אביו היה ג'וזף מקדואל האב (1715–1771), מהגר סקוטי של אלסטר, פרסביטריאני ממוצא סקוטי, יליד בליקרי שבאירלנד (אזור שהפך לימים לצפון אירלנד), ואמו הייתה מרגרט או'ניל (1717–1790), קתולית ממחוז קאוואן שבאירלנד.
המשפחה עברה בשנת 1758 למחוז רואן שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
מקדואל גדל באחוזת משפחתו, "קווקר מדוז", במחוז רואן (אזור שהפך בשנת 1777 למחוז ברק).
מקדואל שירת במיליציית קרוליינה הצפונית במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והגיע לדרגת קולונל במיליציית קרוליינה הצפונית.
מקדואל היה ציר בוועידת הילסבורו בשנת 1788 ובוועידת פאייטוויל בשנת 1789, אשר אישרו את חוקת ארצות הברית עבור קרוליינה הצפונית.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס החמישי בשנים 1797–1799. לעיתים מיוחסת לו גם כהונה בקונגרס השלישי (1793–1795), אך לפי המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית, היה זה בן דודו, ג'וזף "פלזנט גארדנס" מקדואל, שכיהן בתקופה זו.
בנו, ג'וזף ג'פרסון מקדואל, שירת אף הוא כחבר קונגרס.
מקדואל נפטר ב-11 ביולי 1801 במחוז ברק, קרוליינה הצפונית, ונקבר בבית העלמין קווקר מדוז שבמורגנטון, מחוז ברק, קרוליינה הצפונית.
סנגבה פיה (ידוע יותר בשם ג'וזף סינקה; Joseph Cinqué או Cinquez; סביבות 1814 - סביבות 1879), היה אדם יליד מערב אפריקה שנחטף לעבדות ולחם לחירותו.
הוא וחבריו החטופים השתלטו על ספינת העבדים הספרדית לה אמיסטאד בה הובלו.
הוא נתפס והובל לארצות הברית שם התנהל משפט שהיה אירוע בעל חשיבות במאבק נגד העבדות.
בסופו של דבר זכו סינקה וחבריו במשפט בחירותם והוחזרו לאפריקה.
סנגבה פיה נולד בשנת 1814 בקירוב, בנו של ראש שבט מקומי במאני שבסיירה לאון.
כאשר נלכד על ידי חוטפי עבדים ספרדים בשנת 1839 הוא היה חוואי שגידל אורז, נשוי ואב לשלושה ילדים.
הספרדים העניקו לו את השם סינקה, ולקחו אותו כעבד להוואנה שבקובה, ומשם נמכר והובל באוניה "אמיסטאד" לפוארטו פרינציפה (Puerto Principe, כיום: קמגואיי), יישוב בדרומה של קובה.
ב-2 ביולי 1839 הצליח סינקה להשתחרר מכבליו, שחרר את שאר העבדים ויחד הם החלו במרד במהלכו נהרג רב החובל, והספינה "אמיסטאד" עברה לידי המורדים של סינקה.
סינקה הורה לאנשי הצוות הספרדים שהושארו בחיים לשוט לכיוון אפריקה במשך היום, כך שיהיה בטוח שלא ירמו אותו, אך בניסיון להתחכם הובילו אנשי הצוות את הספינה לעבר קובה במשך הלילה.
כך במשך 63 ימים שטה הספינה בזיגזגים, עד שנסחפה לכיוון לונג איילנד שבניו יורק שם משמר החופים השתלט על הספינה, והעבדים כולל סינקה, שניסה לקפוץ למים, נלקחו למאסר בניו הייבן.
הספרדים דרשו את החזרתם של העבדים לקובה.
מרטין ואן ביורן, נשיא ארצות הברית, נטה להסכים אך התעקש שישפטו על רצח בארצות הברית.
שיקוליו היו לרצות את הספרדים ותומכי העבדות בדרום על מנת להיבחר לכהונה נוספת.
עורכי דין הפעילים לביטול העבדות לקחו את המקרה לטיפולם, וגייסו לצידם את התקשורת ואת דעת הקהל בניו יורק.
בבית המשפט נטען כי אף שהעבדות הייתה חוקית בקובה, הבאת העבדים מאפריקה הייתה בניגוד לחוק, כך שזאת הייתה בעצם חטיפה והייתה לחטופים הזכות הטבעית להשתמש באלימות להשתחרר ולזכות בעצמאותם.
השופט הסכים לטיעון על אף שהיה ידוע כתומך נלהב ברעיון עליונות האדם הלבן, ופסק לזכות העבדים המורדים.
אולם ממשלת ארצות הברית עתרה לבית המשפט העליון.
הנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס, שאביו הנשיא ג'ון אדמס היה מחותמי הצהרת העצמאות, נטל על עצמו בגיל 73 את ההגנה בתיק מול הממשלה.
למשפט ניתן סיקור עיתונאי נרחב.
נאומו המרגש בן שמונה השעות של הנשיא לשעבר, שיש הרואים אותו כרגע התהילה שלו, הביא לשחרור העבדים המורדים.
לואיס טאפאן והאגודה אמריקאית לביטול העבדות (American Anti-Slavery Society) שגייסה כספים למימון המשפט, גייסו די כספים למימון השבת 35 העבדים המורדים ששרדו בחזרה לאפריקה.
לבסוף הם חזרו לאפריקה, בינואר 1842, יחד עם חמישה מיסיונרים, שם ייסדו מיסיון נוצרי נגד עבדות.
סינקה גילה שאשתו ושלושת בניו נהרגו בעת העדרו.
לאחר שעזב את המיסיון פנה לעסוק במסחר.
קיימות טענות שעסק בעצמו במסחר בעבדים, אולם נראה שאינן מבוססות.
הוא שימש כמפיץ דת נוצרי לאחר חזרתו.
סינקה נישא בשנית והקים משפחה, נינו סמואל פיה שימש כמאמן שפה בסרט "אמיסטאד (סרט)" משנת 1997 של הבמאי סטיבן שפילברג, המתאר את מקרה חטיפתו ושחרורו של סינקה, בסרט הוא גולם על ידי השחקן דג'ימון הונסו.
ג'וזף קארי מריק , הידוע בכינויו "איש הפיל", היה בריטי שזכה לאהדתה של בריטניה הוויקטוריאנית בשל עיוותו המורפולוגי.
מריק נולד בלסטר, ובגיל חמש החלו להיווצר עיוותים משמעותיים על פניו וגופו.
הוא הלך לבית ספר בערך עד גיל 11, אז מתה אימו.
אביו התחתן בשנית ואמו החורגת דחתה אותו.
במשך שנתיים הוא עבד בייצור סיגרים, אולם התקשה בעבודה בגלל עיוותו.
אביו ניסה לסייע לו לעבוד כרוכל, אולם אנשים נרתעו ממנו ולא קנו אצלו.
הוא הופיע במופע שוליים בקרקס.
בהמשך חייו הפך מריק לידוען בחברה הוויקטוריאנית הגבוהה, ולבסוף הפך לחביבה של המלכה ויקטוריה עצמה.
עם זאת, פעם אחת עלה החשד כי הוא "ג'ק המרטש", דבר שהופרך תוך זמן קצר.
מריק מצא נחמה בכתיבה של פרוזה ושירה ואף כתב על עצמו אוטוביוגרפיה קצרה.
מריק התיידד עם ד"ר פרדריק טרבס, רופא בבית חולים לונדון.
הוא טופל והתגורר במקום זה עד מותו.
בריאותו של מריק התערערה בעיקר משום שהעיוות בו לקה הקשה עליו לישון במאוזן.
בסופו של דבר הוא נפטר משום שנחנק בשינה כתוצאה מהתנוחה בה הונח ראשו, בשל משקל פניו.
מאמינים כי זו הייתה תאונה, שנבעה מניסיונו של מריק לחקות חיים רגילים.
טרם התאונה הוא ישן בישיבה.
על סמך סיפור חייו כתב ברנארד פומרנץ מחזה שהוצג בברודוויי בבימויו של ג'ק הופסיס ובכיכובו של דייוויד בואי וזכה בשלושה פרסי טוני ב-1979 ושלושה פרסי אובי.
ב-1980 הופק סרט קולנוע בנושא זה בכיכובם של ג'ון הרט ואנתוני הופקינס ובביומו של דייוויד לינץ'.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ב-1980. גם הסרט וגם המחזה נקראו "איש הפיל".
ב-1971, אשלי מונטגיו הציע שמריק סבל מנוירופיברומטוזיס מטיפוס 1 - מחלה גנטית הידועה גם בשם מחלת פון רקלינגהאוזן, אותה תיאר הפתולוג הגרמני פרידריך דניאל פון רקלינגהאוזן ב-1882. מחלה זו (וגם אלפנטיאזיס) עדיין מקושרת עם מריק בעיני הציבור.
ב-1979 זיהה מיכאל כהן מצב שרודולף ווידרמאן כינה ב-1983 תסמונת פרוטאוס.
ב-1986 נטען כי מריק סבל מסינדרום זה בעצם.
בניגוד לנוירופיברומטוסיס, תסמונת פרוטאוס (הקרוי על שם האל משנה הצורה פרוטאוס), פוגעת ברקמות נוספות פרט לשרירים, והיא מחלה ספורדית ולא גנטית העוברת בתורשה.
ביולי 2003, ד"ר קאריס אנג הודיעה שכתוצאה מבדיקות DNA שבוצעו על דגימות משערו ומעצמותיו של מריק, ניתן לקבוע בוודאות כי מריק אכן סבל מתסמונת פרוטאוס, וייתכן שסבל בנוסף לכך גם מנוירופיברומטוסיס מטיפוס 1. גן PTEN שלו, אשר בדרך כלל עובר מוטציה בתסמונת פרוטאוס, נראה בריא (כלומר לא עבר מוטציה).
שלדו המשומר של מריק נמצא בתצוגה קבועה בבית החולים המלכותי בלונדון.
ג'וזף פוליצר היה עיתונאי, עורך ומוציא לאור, יהודי-הונגרי-אמריקאי וכן פוליטיקאי וחבר בית הנבחרים אמריקאי.
העיתונאי אלברט פוליצר היה אחיו.
בשנת 1864 היגר לארצות הברית ושירת שם במלחמת האזרחים האמריקאית.
היה הבעלים של העיתון "St.
לאחר מכן עבר לניו יורק.
ב-1883 רכש את העיתון הניו יורקי "The World" (שנהפך לניו יורק וורלד ("New York World").
במהרה החל לרכוש עיתונים נוספים והפכם לפופולריים ובעלי השפעה.
עיתוניו של פוליצר הרבו בסנסציות ובכתיבת סיפורים אנושיים ויוצאי דופן, אך גם לחמו בשחיתות, בעוולות הציבוריות, ובניצול העניים.
התחרות העזה ששררה באותה התקופה בין עיתוניו של פוליצר לבין רשת העיתונים של ויליאם רנדולף הרסט סימנה את ראשית תקופת העיתונות הצהובה בארצות הברית.
הכן של פסל החירות בניו יורק מומן בכספי תרומות של הציבור האמריקני, שהרוח החיה בגיוסן הייתה איל העיתונות ג'וזף פוליצר, שאמר שכל מי שיתרום ייכתב בעיתונו ותרומתו תצוין, וכך נאספו מאה אלף דולר (סכום המקביל לכ-2.5–3 מיליון דולר של ימינו) שנתרמו מקוראי העיתון שלו.
פוליצר היה חבר לתקופה קצרה, בשנים 1885–1886, בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז התשיעי של מדינת ניו יורק, כחבר המפלגה הדמוקרטית.
פוליצר היה גם חבר בבית המחוקקים במיזורי והקים בית ספר לעיתונות באוניברסיטת קולומביה.
בצוואתו ייסד את פרס פוליצר לעיתונות ולספרות, הקרוי על שמו.
ג'וזף נידהם היה ביוכימאי בריטי אשר זכה להכרה עולמית בשל מחקריו בתחום ההיסטוריה של המדע והטכנולוגיה בסין.
נידהם היה בין הראשונים אשר חקרו את הנושא הזה וללא ספק זה שהעמיק בהם.
פרסומו העיקרי היה סדרת הספרים "מדע וציוויליזציה בסין" (Science and Civilisation in China – מוכר לרוב בתור SCC), סדרת ספרים גדולה המתפרסת על פני שנות עבודה רבות.
הסדרה עוסקת בהיבטים של התפתחות המדע הסיני.
ג'וזף נידהם נולד בלונדון והיה בן יחיד.
אביו היה רופא סקוטי ואמו, אליסיה אדלייד נידהם לבית מונטגומרי הייתה מלחינה ומורה למוזיקה.
הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' ממנה קיבל תואר ראשון ב-1921, תואר שני בינואר 1925 ותואר דוקטור באוקטובר באותה השנה.
לאחר תום לימודיו, עבד במעבדה על שם הופקינס שב-Gonville and Caius College שבקיימברידג', במחלקה לאמבריולוגיה ומורפוגנזה.
בשנת 1936, הצטרפו אליו שלושה חוקרים אורחים מסין: לו גווי-ג'ן (Lu Gwei-djen), וונג ינג-לאי (Wang Ying-lai) ו-צ'ן שי-שאנג (Chen Shi-chang).
לו שהייתה בתו של רוקח בעיר ננג'ינג לימדה אותו סינית קלאסית.
לימוד זה הצית את סקרנותו של נידהם כלפי העבר של הטכנולוגיה והמדע הסיניים.
תחת החברה המלכותית, התמנה נידהם למנהל המשרד לשיתוף פעולה מדעי סיני-בריטי בצ'ונגצ'ינג בין השנים 1942 ל-1946. במסגרת שהות זו בסין, שיתף נידהם פעולה עם רבים, כגון ההיסטוריון וונג-לינג (Wang Ling), הצייר וו זואורן (Wu Zuoren) ואינטלקטואלים סינים רבים.
הוא ניצל את הזמן על מנת לבקר באתרים רבים בסין וכן במוסדות לימוד ומחקר רבים בהם אסף חומר רב ששימש לו לאחר מכן כבסיס ליצירתו "מדע וציוויליזציה בסין".
בשנתיים שלאחר מכן, שימש נידהם כיושב ראש הראשון של המחלקה למדעי הטבע של ארגון אונסק"ו בפריז (הוא זה אשר שכנע את אונסק"ו לפתוח מחלקה שכזו) ואחר כך חזר לקאיוס קולג'.
מרגע זה, הוא השקיע את מרבית מרצו לחקר ההיסטוריה המדעית של סין עד לפרישתו ב-1990, אם כי היה מחויב להמשיך וללמד ביוכימיה עד לשנת 1966, אז הפך לראש הקולג'.
ב-1979 זכה בפרס דקסטר על תרומתו לחקר ההיסטוריה של הכימיה.
ב-1987, נחנך בקיימברידג' מכון נידהם למחקר (Needham Research Institute) המיועד לחקר ההתפתחות המדעית בסין.
נידהם היה נשוי רוב חייו לדורותי מויל (Dorothy Moyle) אשר נפטרה ב-1987 בגיל 91. שנתיים לאחר מכן, ב-1989 נישא שוב, ללו גווי ג'ן אותה הכיר כ-50 שנה קודם לכן (נפטרה כשנתיים לאחר מכן, ב-1991).
נידהם זכה במהלך חייו למספר פרסים בינלאומיים.
משנת 1982 סבל ממחלת פרקינסון.
נידהם נפטר בביתו שבקיימברידג' בשנת 1994.
כאשר החל נידהם לחקור את ההיסטוריה של המדע והטכנולוגיה בסין, גילה מספר רב של אמצעים ושיטות שהיו מוכרים בסין בזמנים קדומים בהרבה מאשר באירופה.
ככל שהעמיק, הבין נידהם את חשיבותו הרבה של המדע הסיני ואת תרומתו לעולם המדעי והטכני.
נידהם החל במאבק על מנת להעלות את קרנו של העבר המדעי הסיני ביחס לעולם.
עד אז, מקובלת הייתה הגישה שהעולם המדעי המתקדם התפתח כולו באירופה ולעמים נוספים היה ידע כזה או אחר, אך לא בעל משמעות אמיתית להתפתחות העולמית של המדע והטכנולוגיה.
נידהם טען שלמעשה, ההפך הוא הנכון.
במשך אלפי שנים, הקדימו הסינים את עמי אירופה בכל ההיבטים המדעים והטכניים, המציאו שיטות, וערכו תצפיות טבע.
המצפן למשל, היה ידוע בסין ככל הנראה כ-1800 שנה לפני שהחל השימוש בו באירופה, וכן תצפיות כוכבים מתקדמות, כולל תיאור מדויק במקום ובזמן של גורם אור חדש וזמני בשמיים משנת 1081 (מהסוג הידוע כיום בתור סופרנובה), כאשר מדענים אירופיים עוד דיברו כחמש מאות שנה לאחר מכן על "ספירות השמיים" הקבועות.
לטענת נידהם, העלייה הפתאומית של אירופה החל מתקופת הרנסאנס נובעת מהמהפיכות והתהפוכות הרבות אותן חוותה אירופה אשר היוו זרז גדול לעליית המדע המודרני שם.
לעומת זאת, הוא טען כי בסין, גם כאשר היו המצאות מרחיקות לכת, ידעה האדמיניסטרציה הסינית לאורך הדורות לשלב המצאות וחידושים אלו בתוך אורח החיים הרגיל מה שלא הביא לשינויים מרחיקי לכת וכך יכלו הסינים להמשיך ולהתקדם לאט אך בטוח בהתפתחות המדעית-טכנית שלהם.
נידהם כתב בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 שני ספרים בנושאי אמבריולוגיה, מורפולוגיה וביוכימיה.
אולם עבודתו הגדולה והמוכרת ביותר היא הפרויקט שיצר "מדע וציוויליזציה בסין".
תחילה, הגיע להסכמה עם ההוצאה לאור של קיימברידג' על הוצאתו של ספר.
אולם עד מהרה, גדל היקף העבודה והוחלט על שבעה כרכים.
אלא שחלקם היו גדולים מדי וחולקו למספר ספרים.
את שלושת הכרכים הראשונים כתב נידהם בעיקר לבדו, עם שיתוף פעולה של וונג לינג.
לאחר מכן, שיתף נידהם פעולה עם חוקרים רבים ממוסדות שונים המומחים בתחומים שונים.
חלק מהכרכים נכתבו ברובם על ידי חוקרים שונים ואף היום (2007) נמשכת העבודה לאחר מותו על ידי חוקרים רבים, כך שריכוז העבודה נעשה על ידי "מכון נידהם למחקר".
סדרה זו המונה כיום מעל לעשרים ספרים נחשבת לאחת מעבודות המחקר המקיפות ביותר בתחומן שנחקרו בעיקר על ידי אדם אחד.
ג'וזף סטורי היה עורך דין ושופט אמריקני, אשר כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית במשך 34 שנים.
סטורי, יליד מסצ'וסטס, למד באוניברסיטת הרווארד, וסיים שני בכיתתו.
הוא השתייך למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והתמנה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1811, על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון.
הוא השתתף בהגדרת סמכויות הממשל הפדרלי מול המדינות, תחת חסותו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל.
החל מ-1829 כיהן גם כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
סטורי ידוע, בין השאר, בשל פסק הדין שלו במקרה ארצות הברית נגד לה אמיסטאד.
המקרה תואר בסרט אמיסטאד, שביים סטיבן ספילברג.
הארי בלקמן, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, גילם את סטורי בסרט.
סטורי נולד ב-18 בספטמבר 1779 במרבלהד, מסצ'וסטס.
אביו היה חבר בבני החירות, אשר לקח חלק במסיבת התה של בוסטון בשנת 1773. בינואר 1795 התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
ב-1798 סיים את לימודיו והיה למתמחה.
בשנת 1801 הוסמך לעריכת דין בסאלם, מסצ'וסטס, והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנים 1805–1807 היה חבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס, ובין ה-23 במאי 1808 ל-3 במרץ 1809 היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של מסצ'וסטס.
לאחר פטירתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם קושינג, בספטמבר 1810 נדרש הנשיא, ג'יימס מדיסון, למנות שופט תחתיו.
סטורי, יליד ניו אינגלנד, סומן כאחד המועמדים לתפקיד; מועמדותו זכתה להתנגדות מצד תומאס ג'פרסון במכתב ששלח לנשיא.
לאחר שלוי לינקולן האב, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית, סירב לקבל את התפקיד בשל לקות ראייה מדרדרת, וג'ון קווינסי אדמס סירב לקבל את התפקיד גם כן, הציג הנשיא את סטורי כמועמד בפני הסנאט של ארצות הברית ב-15 בנובמבר 1811, ומינויו אושר ב-18 בנובמבר.
סטורי הושבע לתפקיד ב-3 בפברואר 1812, ושימש בו עד מותו.
נכון ל-2020, סטורי הוא השופט הצעיר ביותר שכיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 1829 עבר להתגורר בקיימברידג', והיה לפרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון.
חוות הדעת המשמעותית הראשונה של סטורי הוצגה בשנת 1816, במקרה Martin v.
Hunter's Lessee ; בחוות הדעת עמד על סמכותו המוחלטת של בית המשפט העליון על בתי המשפט של המדינות במשפט אזרחי הנוגע לחוק הפדרלי.
בשנת 1819, כאשר ביקשה מיזורי להתקבל כמדינה לאיחוד, הגדירה הקונגרס של ארצות הברית כמדינת עבדות, בפשרה שכונתה פשרת מיזורי.
בדצמבר של אותה השנה התבטא סטורי במרירות כנגד העבדות ממערב למיסיסיפי.
התבטאותו זו עוררה מחאה בקרב גורמים במדינות הדרום.
הייתה זו הפעם היחידה בכהונתו כשופט בה צידד בפומבי בגישה פוליטית כלשהי.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 פסקו שופטי בית המשפט העליון, ובכללם נשיא בית המשפט, ג'ון מרשל, כנגד מספר מפסיקותיו הנוגדות את העבדות.
בשנת 1825 הועבר בקונגרס חוק עונשין שכתב סטורי, שהעביר לבתי המשפט של המדינות חלק נרחב מהסמכות השיפוטית.
בשנת 1842 פסק סטורי במקרה Swift v.
Tyson , וקבע כי לבתי המשפט יש סמכות להכתיב משפט מקובל במקרים שאין חקיקה המתייחסת אליהם באופן ספציפי.
ב-10 בספטמבר 1845, לאחר שסבל ככל הנראה מהתקף לב, נפטר סטורי.
סטורי כתב מספר ספרים בנושאי משפט שונים, והרצאותיו כפרופסור בהרווארד פורסמו במספר כרכים נפרדים.
לספריו הייתה השפעה בינלאומית נרחבת.
אלכסיס דה טוקוויל הילל את סטורי בעבודתו, וציטוטים מספרו של סטורי "Commentaries on the Constitution of the United States" מופיעים מספר פעמים בעבודתו, הדמוקרטיה באמריקה; חוקרים נוספים מצאו כי כתביו השפיעו עמוקות על החקיקה והאמנות הבינלאומיות באמריקה הדרומית.
ג'וזף סמית' הבן היה איש דת אמריקאי, מייסד תנועת קדושי אחרית הימים, הידועה גם כתנועת המורמונים.
מאמיניו של סמית' הכריזו עליו כ"נביא אחרית הימים הראשון" אשר משימתו הייתה לשחזר את כנסיית ישו הנוצרי המקורית.
כמו כן, סמית' היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
סמית' נולד בשרון שבורמונט לג'וזף סמית' האב ולוסי מק סמית'.
זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לגור במערב מדינת ניו יורק שם המשיכו לעסוק בחקלאות.
לפי אמונת המורמונים, התגלו האל ובנו ישו בפני סמית' באביב של 1820, כשהיה נער בן 14, כמענה לתפילתו שבה ביקש לדעת האם הכנסייה היא כנסיית אמת.
הם ציוו עליו לא להצטרף לכנסיות הקיימות, ולאחר מופעים אלוהיים נוספים הוכרז סמית' כנביא הראשון של הכנסייה המחודשת.
מאורע זה נחשב על ידי המורמונים למחוללם של שורת מאורעות, שהובילו לחידוש הכנסייה המקורית של ישו ולחידוש "הכהונה", או הסמכות לפעול בשם האל.
באוקטובר 1825, עזב סמית' את חוות משפחתו והועסק על ידי ג'וסיה סטול אשר גר במחוז סמוך לחפש יחד עם אחרים מטמון כסף ספרדי.
בתקופה זו פגש סמית' את אשתו לעתיד, אמה הייל.
ב-1826 הואשם סמית' בהיותו "אדם פרוע" ו"מתחזה", בבית משפט בביינברידג' שבמדינת ניו יורק.
ב-18 בינואר 1827 נשא סמית' את אמה הייל לאישה.
סמית' עבר עם אשתו לגור בהרמוני שבפנסילבניה.
בהרמוני סיפר סמית' למספר משפחות חברי התנועה שתרגם חלק מלוחות הזהב משפת "מצרית מתוקנת".
בתחילת 1829 עבר סמית' ואוליבר קאודרי, לבלרו, לפאייט שבניו יורק להמשך תרגום הלוחות.
התרגום הושלם ב-1 ביולי 1829 וספר מורמון פורסם ב-26 במרץ 1830 בפלמריה שבניו יורק בעזרת מימונו של מרטין הריס.
ב-6 באפריל 1830 נוסדה רשמית כנסייה בשם כנסיית המשיח (Church of Christ).
רדיפות במזרח ארצות הברית ורציחתו
ב-1833 החלו להקים את המקדש המורמוני הראשון בעיר קירטלנד שבאוהיו.
לאחר שהתגלע סכסוך חריף בקרב המורמונים עקב כישלונה של אגודה דמוי-בנקאית בקירטלנד אותה הקים סמית, החליט סמית' לעזוב יחד עם נאמניו למדינת מיזורי.
סמית' הטיף למאמיניו שגן העדן בתנ"ך נמצא במחוז ג'קסון שבמיזורי, וששם אף יופיע ישו כשיחזור עלי אדמות.
המתיישבים המורמונים החדשים במהרה המאיסו את עצמם על האוכלוסייה המקומית ונקלעו למריבות חריפות עימם.
ב-27 באוקטובר 1838 הוציא מושל מיזורי דאז, לילברן בוגס, צו הקורא להשמיד את המורמונים.
המיליציה של מיזורי תקפה את מושבי המורמונים, וסמית ומנהיגי קהילה אחרים נאסרו והועמדו למשפט, אך ב-1839 ברח סמית' מכלאו למדינת אילינוי הסמוכה.
באילינוי הקים סמית' עיירה בשם העברי "נאוו" (Nauvoo) בהשראת הפסוק .
גם שם הסתכסכו המורמונים עם שכניהם לאחר שמנהגיהם, הלכידות של קהילותיהם, והטפותיהם הדתיות העלו את חמת השלטונות.
בתחילת 1844, אחרי שלא הצליח לשכנע את השלטונות להכריז על נאוו כעל טריטוריה עצמאית, הגיש את מועמדותו לנשיאות ארצות הברית כמועמד עצמאי.
ב-25 ביוני 1844 נאלץ סמית' להסגיר את עצמו שוב לשלטונות, הפעם בעיר קרתגו שבאילינוי, שם הוצא נגדו צו מעצר בעוון בגידה.
קודם לצו הכריז סמית' על ממשל צבאי בעיר נאוו והורה להשמיד בית דפוס בעיר שפרסם עיתון בגנותו של סמית' אשר חשף את העובדה שסמית' היה נשוי למספר נשים.
בנוסף הורה סמית' לאנשיו להשמיד את כל עותקי העיתון.
יומיים לאחר שהסגיר את עצמו, ב-27 ביוני הסתער המון בן 150 איש על המקום בו סמית' היה עצור, ורצח אותו ואת אחיו.
בעת רציחתו של סמית' מנתה הכנסייה המורמונית כ-26,000 איש.
בריגהם יאנג החליף את סמית' כראש התנועה לאחר הירצחו.
ג'וזף מרפי היה אמריקאי ממוצא אירי שהיה כומר, רוקח, פילוסוף ומחברם של ספרי הדרכה לחיים.
מרפי נולד ב-20 במאי 1898 בעיירה קטנה במחוז קורק שבאירלנד.
אביו, דניס מרפי היה כומר ופרופסור בבית הספר הלאומי של אירלנד שהיה מוסד ישועי.
אימו, אלן לבית קונלי, הייתה עקרת בית.
היו לו עוד אח ואחות קטנים ממנו.
ג'וזף גדל בבית קתולי אדוק, אביו טיפח בבנו את הרצון ללמוד ולדעת.
אירלנד סבלה באותה תקופה משפל כלכלי, אחד מני רבים באותם הזמנים, ומשפחות רבות רעבו ללחם.
אף שדניס מרפי עבד כל הזמן, הכנסתו הספיקה בקושי לפרנסת משפחתו.
ג'וזף הצעיר למד בבית הספר הלאומי והצטיין בלימודיו.
הוריו עודדו אותו ללמוד בסמינר להסמכת כמרים והוא התקבל לסמינר ישועי, אך בשנות העשרה המאוחרות החל להציב סימני שאלה על הדוקטרינה הישועית הקתולית ועזב את הסמינר.
מכיוון שהתעניין ברעיונות חדשים ושאף להתנסות בחוויות חדשות, דבר שלא יכול היה לעשות באירלנד הקתולית, ג'וזף עזב את משפחתו והיגר לאמריקה.
הוא הגיע למרכז המהגרים ב"אליס איילנד" כשבכיסו $5 בלבד.
למזלו, מצא חדר בבית דירות וחלק אותו עם רוקח שעבד בבית מרקחת מקומי.
שליטתו של מרפי בשפה האנגלית הייתה דלה מאוד משום שבביתו דיברו גאלית.
הוא החל לעבוד כפועל, ומשכורתו הספיקה לקניית אוכל ולתשלום שכר דירה בלבד.
הוא התיידד עם שותפו לדירה וכאשר התפנתה משרה בבית המרקחת בו עבד חברו, המליץ עליו חברו והוא התקבל לעבודה כעוזר לרוקח.
זמן קצר לאחר מכן החל ללמוד רוקחות.
בשל להיטותו ללמוד, עבר מרפי את הבחינות בתוך זמן קצר ונעשה לרוקח מוסמך.
לאחר מספרים שנים קנה בית מרקחת וניהל עסק מצליח.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, התגייס מרפי לצבא ושירת כרוקח ביחידת הרפואה של גדוד 88 של חיל הרגלים.
באותה תקופה גילה מחדש בדת, והרבה להרהר על אמונות רוחניות שונות.
כשהשתחרר מהצבא בחר שלא לעסוק עוד ברוקחות.
הוא הרבה לנסוע ולמד באוניברסיטאות שונות בארצות הברית ומחוצה לה.
מרפי נמשך לדתות המזרח הרחוק ונסע להודו ללמוד אותן לעומק.
הוא למד על תורות עיקריות וכיצד הן התהוו.
הוא למד גם את תורותיהם של פילוסופים שונים, מימי קדם עד זמננו.
האדם שהשפיע עליו יותר מכל היה ד"ר תומאס טראוורד, ששימש שופט והיה גם פילוסוף ורופא.
מרפי למד ממנו על פילוסופיה, תאולוגיה, משפטים ואף מיסטיקה ומסדר הבונים החופשיים.
מרפי נעשה חבר במסדר זה, ובמהלך השנים הגיע לדרגה 32 במסדר הסקוטי.
עם שובו לארצות הברית, בחר מרפי להיות כומר ולהפיץ את הידע הרחב שרכש לכלל הציבור.
הוא ייסד בלוס אנג'לס כנסייה משלו, שהתנגדה לרעיונות הקתוליים.
עד מהרה התפשטה השמועה על המסר האופטימי, מלא התקווה שהפיץ, ולכנסייה הצטרפו המוני אנשים.
מרפי תמך בתנועת "חשיבה חדשה" שפיתחו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פילוסופים והוגי דעות רבים אשר כתבו, הטיפו, ויישמו גישה חדשה לחיים.
הם גילו כי אפשר להשיג את הדברים שאנו רוצים בהם באמת בעזרת אורח חשיבה וגישה לחיים המשלבים בין המטפיזי, הרוחני והפרגמטי.
כנסייתו של ד"ר מרפי כונתה "כנסיית המדע האלוהי", ושם הועברו הרבה סמינרים ותוכניות לימוד, הכשירו גברים ונשים כמטיפים בכנסייה.
במהלך השנים, הצטרפו לכנסייתו כנסיות אחדות, ויחד הקימו את "פדרציית המדע האלוהי".
מרפי היה אחד המנהיגים שסייעו להקמת בית הספר למדע האלוהי בסנט לואיס, מיזורי.
רבים באו לשמוע את הרצאותיו של מרפי וכ-1,500 איש באו לדרשת יום ראשון בכנסייה.
עקב הצטרפות ההמונים, הכנסייה שהקים מרפי עברה פעמיים למקומות יותר גדולים ולבסוף התיישבה בלגונה הילס שבקליפורניה.
כדי להגיע אל האנשים הרבים שרצו להאזין לד"ר מרפי, הוא קיבל תוכנית שבועית ברדיו שלה האזינו יותר ממיליון בני אדם.
תוכניות הרדיו הוקלטו ונמכרו בכנסיות אחרות, חנויות ספרים ונשלחו בדואר.
יחסי העבודה של מרפי עם מזכירתו ג'ין רייט התפתחו לרומן, והם נישאו.
באתה העת, שנות ה-50, בני הזוג מרפי החלו להוציא סדרת חוברות וספרונים.
הביקוש להם היה גדול מההיצע, והייתה דרישה להפצה גדולה יותר של ספרים וקלטות, וד"ר מרפי הוזמן להרצאות בכל רחבי המדינה ואף למדינות שונות בעולם.
נהג להופיע גם בפני אסירים בבתי כלא והעניק להם השראה ומשמעות לחיים.
בהרצאותיו עסק בחשיבות התת מודע והסביר את עקרונות החיים המבוססים על האמונה באל אחד, ה"אני הנני".
מרפי חיפש תמיד דרכים פשוטות להצגת המסר שלו, ורבים העידו כי השיגו בעזרת הקלטות והספרים שלו את המטרות אליהן שאפו.
ההנחה הבסיסית של מרפי היא כי הפתרון לכל בעיה מצוי באדם עצמו.
כדי לשפר את חייכם, עליכם לשנות את המחשבות והאמונות שלכם ולא לשנות את הגורמים החיצוניים.
מרפי כתב יותר מ-30 ספרים.
ספרו הידוע ביותר, "כוחו של התת-מודע", יצא לאור לראשונה בשנת 1962. על פי האתר המוקדש למכירת כתביו, נמכרו מיליוני עותקים מהספר ברחבי העולם.
ג'וזף מרפי נפטר בדצמבר 1981. אשתו, ד"ר ג'ין מרפי, המשיכה להפיץ את תורתו לאחר מותו.
הניסים של המוח שלך (1953)
כוחו של התת-מודע (1962) [תורגם לעברית ויצא בהוצאת אור עם, תש"ן]
נס הדינמיקה של התודעה (1964)
ניחנתם ביכולת אין סופית להיות עשירים (1966)
חוקיה המופלאים של התודעה הקוסמית (1974)
האמת הזו תשנה את חייך (1979)
איך להשתמש בחוקי התודעה (1980)
הבא למקסימום את היכולת הגנוזה בך באמצעות כוחו של התת-מודע [תורגם לעברית ויצא בהוצאת אור עם, תשס"ח]
גנרל ג'וזף וורן סטילוול היה גנרל בצבא ארצות הברית וידוע בעיקר בזכות שירותו בסין ובבורמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הבוז שרחש למדי הצבא הרשמיים, דאגתו לחייל הפשוט ואישיותו הארסית הקנו לו את הכינויים "דוד ג'ו" ו"ג'ו חומץ."
סטילוול נולד בעיר פּלָאטְקָה שבפלורידה ב-19 במרץ 1883 לד"ר בנג'מין סטילוול ומרי פין.
סטילוול היה דור שמיני למתיישבים אנגלים שהגיעו לאמריקה ב-1638 ונשארו בניו יורק עד הולדתו של אביו.
סטילוול, שאת שמו קיבל מידיד המשפחה ונקרא על ידי בני משפחתו בשמו האמצעי וורן, גדל בניו יורק תחת מרותו הקפדנית של אביו, ששם דגש רב על דת.
מאוחר יותר הודה סטילוול שבצעירותו פיתח אינסטינקטים פליליים מכיוון שאולץ ללכת לכנסייה בימי ראשון, ולאחר שראה כמה מועט הטוב שמביאות הדתות בעולם החליט להתנער מהן כליל ולסמוך על השכל הישר.
אופיו המרדני גרם לסטילוול לבעיות משמעת בצעירותו, בעיקר לאחר סיום לימודיו בתיכון יונקרס.
בעת לימודיו הפגין סטילוול רמה גבוהה בכל המקצועות, שימש קוורטרבק של קבוצת הפוטבול ואף התחרה באתלטיקה.
משסיים את התיכון בגיל 16 החליט אביו כי הוא צעיר מכדי ללכת לאוניברסיטה, ועל כן המשיך סטילוול לשנה נוספת באותו תיכון.
בשנה זו הקימו סטילוול וחבריו קבוצה שנקראה "ארבעת הגדולים" (Big Four), ועיסוקם העיקרי היה משחקי קלפים.
בעת מסיבת הסיום של מחזור הבוגרים בשנת 1900 פרצו סטילוול וחבריו לאולם הנשפים וגנבו את הקינוחים, פעולה שבמהלכה נחבט מנהל בית הספר.
תקרית זו גררה את סילוקו מבית הספר, וסטילוול, שסיים את לימודיו שנה קודם, נשלח בידי אביו לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בווסט פוינט במקום להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, כפי שתכנן אביו תחילה.
על אף שאיחר את מועד הגשת המועמדות לאקדמיה, הצליח סטילוול להתקבל משום שהשתמש בקשריו המשפחתיים שהיו קרובים לנשיא ויליאם מקינלי.
באקדמיה בלט סטילוול בכישרונו לשפות, וסיים את השנה השנייה במקום הראשון בכיתתו בצרפתית.
גם באקדמיה, כמו בתיכון, היה סטילוול פעיל בתחום הספורטיבי ולזכותו נזקפה החדרת משחק הכדורסל לאקדמיה.
בנוסף שימש סטילוול קפטן של נבחרת ריצת השטח ואף היה חלק מקבוצת הפוטבול של האקדמיה.
סטילוול סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1904, במקום 32 מתוך 124 צוערים.
בהמשך לימד סטילוול בווסט פוינט, המשיך במסלול מתקדם בחיל הרגלים ואף למד במכללת הפיקוד והמטה הכללי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש סטילוול כקצין מודיעין של הגיס הרביעי וסייע לתכנן את המתקפה בסן-מייל.
עבור שירותו בצרפת הוענק לסטילוול עיטור השירות למופת של צבא ארצות הברית.
בתום המלחמה שב סטילוול לארצות הברית ונכנס לפורט בנינג - מרכז חיל הרגלים של הצבא - שם שימש ראש הענף הטקטי.
בעת שירותו שם דבק בו כינויו המפורסם "ג'ו חומץ".
סטילוול היה ידוע בביקורת הקשה שהטיח בפיקודיו בדבר ביצועיהם באימונים, ואחד מהם, שהיה מטרה לביקורת שכזו, צייר קריקטורה של סטילוול מגיח מתוך בקבוק חומץ.
לאחר שראה את הציור תלוי על לוח מודעות בבסיס התרשם סטילוול, שמר לעצמו את המקור והכין עותקים שאותם הפיץ בין חבריו.
בין שתי מלחמות העולם ערך סטילוול שלושה סבבי שירות בסין, במהלכם למד לדבר סינית באופן שוטף, ושימש נספח צבאי בצירות האמריקאית בבייג'ינג (באותה עת - בייפינג) בין השנים 1935 ו-1939. בשנים 1939 ו-1940 שירת סטילוול בדיוויזיה ה-2, וב-1940 ו-1941 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-7 בפורט אורד שבקליפורניה.
בעת שירותו בפורט אורד זכה סטילוול לכינוי "דוד ג'ו" בשל סגנון המנהיגות שלו ששם דגש על דאגתו לחייל הפשוט וסלידתו מטקסים וגינונים.
בזכות ביצועיה של הדיוויזיה השביעית קיבל סטילוול את הפיקוד על הקורפוס ה-3 ב-30 ביוני 1940.
מעט לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה התבלט סטילוול בתור מפקד הגיס הטוב ביותר בצבא ארצות הברית, ונבחר לתכנן ולפקד על הפעולה ההתקפית הראשונה של בעלות הברית בצפון אפריקה.
אך כשהכריז גנרליסימו צ'יאנג קאי שק כי סין תחתום על הסכם שלום נפרד עם יפן אם לא תזכה לסיוע אמריקאי הכירה ממשלת ארצות הברית בצורך לשלוח לשם קצין קישור בכיר.
הסיבה לכך היא שארצות הברית חששה משלום סיני-יפני משום ששלום כזה היה משחרר חיילים יפנים רבים מהלחימה בסין עצמה לטובת פעולות באזורים אחרים באסיה.
בנוסף ראתה ארצות הברית בסין בסיס חשוב לפעולות עתידיות כנגד האימפריה היפנית.
לתפקיד קצין הקישור בחרו הנשיא פרנקלין רוזוולט וראש המטה הכללי ג'ורג' מרשל בסטילוול, למורת רוחו.
התפקידים והמטלות שהוטלו על סטילוול כללו מינוי לראש המטה של צ'יאנג, פיקוד על זירת סין בורמה הודו, פיקוח על תוכנית השאל-החכר בסין, מינוי לסגן מפקד פיקוד דרום-מזרח אסיה בשלב מאוחר יותר ונציג ארצות הברית בכל מועצת מלחמה של בעלות הברית.
עם זאת, על אף מעמדו בסין, נתקל סטילוול בקשיים ונכנס לעימותים בדבר השאל-החכר ושחיתות פוליטית בסין.
הצבתו של סטילוול בזירת סין בורמה הודו הייתה דומה להצבותיהם של דווייט אייזנהאואר ודאגלס מקארתור בזירותיהם, אך שונה בכך שזירה זו לא נחשב זירה אמיתית וחסרה את מבנה הפיקוד האמריקאי שהיה קיים למשל בזירה האירופית.
מפקד זירת סין היה צ'יאנג קאי שק, מפקד הצבא הלאומני הסיני, בעוד זירות בורמה והודו הופקדו בידי הבריטים.
צבאות בעלות הברית שלקחו חלק בזירות אלה חסרו ציוד ולעיתים קרובות נחלו תבוסות מידי הצבא היפני.
צ'יאנג קאי שק הראה חוסר נכונות לשתף את חייליו בקרבות והעדיף לשמור אותם ואת הציוד שקיבל מארצות הברית במסגרת השאל-החכר למלחמת אזרחים עתידית כנגד הקומוניסטים הסינים, שניבא כי תתרחש בתום מלחמת העולם.
זהירותו של צ'יאנג גברה עוד יותר לאחר ניצחונותיהם של היפנים על בעלות הברית בבורמה.
לאחר חמש שנים בהן לחמה ביפנים החליטה ממשלת סין כי על בעלות הברית לקחת חלק גדול יותר בלחימה באזור.
עבור סטילוול, היה השלב הראשון במלחמה ארגון מחדש של הצבא הסיני, אך תוכניותיו אלה התנגשו עם האיזון הפוליטי העדין ומערכת הבריתות הפנימיות בסין שהשאירו את צ'יאנג בתפקיד הגנרליסימו.
על אף שנתן לו סמכות מנהלתית על כוחות סינים, חשש צ'יאנג שסטילוול עשוי להקים כוח צבא סיני בהנהגה אמריקאית שלא יסור תחת מרותו.
בשנת 1942 החלו אנשי מטהו של צ'יאנג למחות על השימוש בחיילים סינים בבורמה למטרת השבת המדינה תחת שלטון קולוניאלי בריטי.
על כן תמך צ'יאנג בגנרל קלייר שנו שטען כי ניתן להמשיך את הלחימה ביפנים תוך שימוש בכוחות סינים קטנים בשילוב כוח אווירי חזק.
הצעתו של שנו יצרה תחרות בינו לבין סטילוול על ציוד השאל-החכר שהגיע לסין מהודו.
בדו"ח שסקר את הזירה מ-1943 עד 1945 כתב ג'ורג' מרשל כי התפקיד שנתן לסטילוול היה התפקיד הקשה ביותר מכל מפקדי הזירות במלחמה.
סטילוול הגיע לבורמה במרץ 1942, זמן קצר לפני נפילתה לידי היפנים, שלמעשה ניתקה את סין מכל נתיבי האספקה.
הוא נאלץ להוביל את 117 אנשי מטהו דרך הג'ונגלים של בורמה בתנאים קשים לעיר ההודית אסאם בעוד היפנים דולקים אחריהם.
בהודו נודע סטילוול בהופעתו הפשוטה והתעלמותו מכללי הטקס הצבאיים.
סימני ההיכר שלו היה כובע רחב-תיתורה, נעלי צבא פשוטות ומדים ללא כל עיטור או דרגה.
המנהיגות שהפגין בעת הנסיגה מבורמה והתבטאויותיו הכנות בנושא משכו את תשומת לבו של הציבור האמריקאי.
אך הערותיו הבוטות בנוגע לחוסר יעילותם של הבריטים (אותם כינה "Limey" - כינוי גנאי לבריטים) הביאו למתיחות בינו לבין הפיקוד העליון הבריטי באסיה.
לאחר כיבוש בורמה על ידי היפנים נותרה סין מנותקת לחלוטין מכל נתיבי האספקה מלבד "הדבשת" - נתיב טיסה מסוכן שעבר מעל הרי ההימלאיה.
עוד מראשית התערבותה של ארצות הברית במלחמת העולם ניתנה לזירת סין בורמה הודו עדיפות נמוכה יותר בכוח אדם, ציוד וסיוע לוגיסטי מלזירות אחרות בהן לקחה חלק ארצות הברית.
עם נפילת בורמה וסגירת דרך בורמה נוכחו האמריקאים כי לא ניתן למלא את מקומן של האבדות הסיניות, ולכן החליטו בעלות הברית להמשיך ולקיים את ההתנגדות הסינית ליפנים תוך מתן סיוע לוגיסטי ואווירי, אך לא לשלוח כוחות.
סטילוול האמין שהחיילים הסינים אינם נופלים מכל חייל אחר בהינתן להם אימון ראוי והנהגה, ועל כן הקים בעיר ראמגר מרכז אימונים לשתי דיוויזיות סיניות אותן הרכיבו חיילים סינים שנסוגו מבורמה לאסאם.
יוזמה זו נתקלה בהתנגדות מצד הבריטים, שחששו שצבא סיני מיומן עשוי להוות השראה למורדים הודים, ומצדו של צ'יאנג, שלא שש לראות כוח צבאי סיני שאינו תחת סמכותו.
מטרותיו העיקריות של סטילוול היו סלילת דרך קרקעית חדשה מצפון בורמה לסין, שתאפשר העברת ציוד נוסף, וארגון, ציוד ואימון הצבא הסיני החדש והמתרחב שהקים בהודו, שיהיה מסוגל להילחם כנגד היפנים בזירת סין הודו בורמה.
סטילוול טען כי זירה זו היא הזירה היחידה באותה עת בה יכלו כוחות בעלות הברית להציב מספר רב של חיילים כנגד חיילי האויב.
למורת רוחו של סטילוול, טרם נסתיים ארגון הרכבת האווירית מארצות הברית להודו הבריטית, והציוד שהוטס מעל "הדבשת" הספיק בקושי לצורכי הפעילות האווירית של שנו, ולא הספיק לחימוש צבא שלם.
כתוצאה מתנאים אלה התמקדו רוב מפקדי בעלות הברית בפעולות מגננה, כשהיוצא דופן היה גנרל אורד וינגייט ולוחמיו הצ'ינדיטים.
מחלוקת עם צ'יאנג ובעלות הברית
לאחר שעזב סטילוול את הכוחות הסינים עליהם קיבל פיקוד רשמי (על אף שגנרלים סינים הודו לאחר מכן שהחשיבו את סטילוול בתור יועץ, ולעיתים קיבלו פקודות ישירות מצ'יאנג) ונמלט מבורמה ב-1942, ראה בכך צ'יאנג נטישה של הארמייה הטובה ביותר שלו ללא פקודה והטיל ספק בכושר השיפוט ויכולותיו הפיקודיות של סטילוול.
סטילוול, שהתמלא זעם על כך, החל לכנות את צ'יאנג "בוטן" בדיווחיו לוושינגטון, בעוד צ'יאנג הלין באוזני הנציגים האמריקאים בסין על פזיזותו של סטילוול, על חוסר הציות שלו, על גאוותו ועל הבוז שהפגין בפומבי.
סטילוול הפציר בצ'יאנג ובבריטים להתחיל במהלכים לכיבושה מחדש של בורמה, אך צ'יאנג דרש כמויות אדירות של אספקה בתמורה ליישום מהלך התקפי, והבריטים סירבו לספק סיוע בשל אסטרטגיית "אירופה תחילה" של וינסטון צ'רצ'יל.
בסופו של דבר התלונן סטילוול באוזני רוזוולט כי צ'יאנג אוגר את הציוד האמריקאי המגיע לסין מפני שהוא מעוניין להכשיר את הצבא הסיני הלאומני להילחם נגד הקומוניסטים של מאו דזה-דונג לאחר שתסתיים המלחמה נגד היפנים.
סטילוול אף התעמת תכופות עם פילדמרשל ארצ'יבלד וייוול, מפקד הכללי של הכוחות האמריקנים-בריטים-הולנדים-אוסטרלים בדרום-מזרח אסיה, והשתכנע כי הבריטים מעוניינים בהגנת מושבותיהם יותר מאשר הם מעוניינים בסיוע לסינים כנגד היפנים.
כתוצאה מריבים ועימותים בלתי פוסקים בין הבריטים, האמריקאים והסינים, וחוסר תכנון אסטרטגי ברור בזירת סין בורמה הודו, החליטו ראשי המטות המשולבים באוגוסט 1943 לפצל את הפיקוד על הזירה לזירות נפרדות לסין ולדרום-מזרח אסיה.
סטילוול זעם בנוסף על השחיתות שפשתה במשטרו של צ'יאנג.
ביומנו, בו כתב תכופות, תיאר סטילוול את השחיתות ואף ציין את סכום הכסף שהשקיעה ארצות הברית בצ'יאנג ובממשלתו.
בסופו של דבר התחזקה אמונתו של סטילוול בשחיתותו של צ'יאנג עד שניסה לעצור את הסיוע האמריקאי לסין לחלוטין.
עם הקמת פיקוד דרום-מזרח אסיה באוגוסט 1943 מונה סטילוול להיות סגנו של תת-אדמירל לורד לואי מאונטבאטן, תוך שהוא ממשיך להחזיק בפיקוד הכוחות האמריקאיים בזירה וכראש המטה של צ'יאנג.
הוא ניצל את תפקידיו הרבים, שהציבו כוחות של בעלות הברית ושל סין תחת פיקודו, על מנת להתחיל בהכנות לתקיפה בצפון בורמה.
סטילוול נטל שליטה ישירה על הכוחות בחזית, וב-21 בדצמבר 1943 פתח במתקפה בצפון בורמה, כשיעדו העיקרי הוא העיר מייטקיינה.
בו בזמן הורה סטילוול ליחידת הפשיטה 5307, בפיקוד גנרל פרנק מריל, להתחיל במשימות חדירה ארוכות-טווח בג'ונגלים של בורמה, אל מעבר הקווים היפנים, על בסיס פעולותיהם של הצ'ינדיטים של וינגייט.
בפברואר 1944 נכנסו שלושה גדודים של פושטים לבורמה.
סטילוול פתח בהתקפה האחרונה על מייטקיינה באפריל 1944. כסיוע למהלך זה, נדרשו הפושטים של מריל לאגף את העיר תוך מסע של 104 ק"מ בתוך הג'ונגל.
מכיוון שהחלה במשימתם בפברואר, היו בשלב זה הפושטים מותשים וסבלו מאבדות וממחלות, ובעיקרן דיזנטריה.
בשלב זה החלו הפושטים לפקפק במחויבותו של סטילוול לבריאותם, שכן על אף הקרבותיהם לא נראה שסטילוול מודאג לאבדותיהם ואף דחה הצעות להענקת עיטורים אישיים למצטיינים בקרב.
בקשות למנוחה ולהחלפה, שהובטחו תחילה, נענו בשלילה.
ב-17 במאי תקפו הפושטים את שדה התעופה של מייטקיינה בתאום עם שני רגימנטים סיניים ומספר כלי ארטילריה.
השדה נכבש במהירות, אך על העיירה, שדיווחי המודיעין של סטילוול הראו שההגנה עליה קלה, הגן חיל מצב יפני גדול ומצויד, שהמשיך לקבל תגבורות במהלך הקרב.
התקפה ראשונית של שני הרגימנטים הסינים הסתיימה בנסיגה תוך ספיגת אבדות רבות.
הפושטים חסרו כוח אדם שיאפשר להם להשתלט על העיירה, ועד שהגיעה תגבורת סינית נוספת מנו המגינים היפניים כ-3,000–4,000 חיילים.
במהלך המצור על מייטקיינה, שהתרחש בשיא עונת המונסון, המליצו סגנו של מריל וקציני הרפואה של הפושטים על פינוי דחוף של הכוח ונסוגו מהעיירה על מנת לאפשר לחיילים מנוחה והתאוששות.
על אף שביקר אישית בחזית מייטקיינה, דחה סטילוול את בקשת הנסיגה.
לאחר מכן הורה לצוות הרפואי להפסיק לשלוח לעורף את החיילים החולים, ובמקום להשתמש בתרופות על מנת להוריד את חומם ולהחזירם לקרב.
המורל בקרב הפושטים היה נמוך ביותר והם ראו בסטילוול אחראי למצבם, עד כדי כך שהיו פושטים שחשבו להתנקש בחייו.
בזמן המצור הייתה ההגנה היפנית קשוחה, ולעיתים קרובות נלחמו היפנים עד החייל האחרון.
כתוצאה מכך נפלה מייטקיינה רק ב-4 באוגוסט 1944, ורק לאחר שסטילוול נאלץ לשלוח לקרב אלפי חיילים סיניים.
מכל מקום, סטילוול היה מרוצה בסופו של דבר מהשגת המטרה.
מאוחר יותר תלה סטילוול את האשמה על התארכות המצור בכוחות הצ'ינדיטים הבריטים, שלא הגיבו לפקודותיו לנוע צפונה על מנת לסייע לכוחות הצרים, זאת על אף שהצ'ינדיטים בעצמם ספגו אבדות רבות וסבלו ממחלות ומתשישות בזמן שנלחמו ביפנים בג'ונגלים של בורמה.
סטילוול אף לא יידע את בעלי בריתו הבריטים בדבר פעילות כוחותיו ולא תיאם את המתקפה על מייטקיינה עם גנרל ויליאם סלים, מפקד "גיס בורמה" הבריטי.
אחד העימותים הבולטים ביותר בזמן המלחמה היה בין סטילוול לגנרל קלייר שנו, לשעבר מפקד טייסת הנמרים המעופפים, טייסת אמריקאית בסין, וכעת מפקד חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית.
כיועץ לחיל האוויר הסיני, הציע שנו ב-1943 מתקפה אווירית נגד היפנים מבסיסי אוויר קדמיים.
סטילוול, לעומתו, טען שמתקפה אווירית אינה אפשרית כל עוד אין בסיסי אוויר המוגנים על ידי כוח רגלים גדול.
סטילוול טען בנוסף שאת האספקה שדרש שנו לכוחות האוויר שלו יש להפנות ראשית למאמצים לכיבוש צפון בורמה.
סטילוול האמין שלאחר פתיחת נתיב יבשתי מצפון בורמה לסין באמצעות מתקפה קרקעית יעלה בידו לחמש ולאמן 30 דיוויזיות סיניות נוספות.
חלק מהכוחות הסינים יישלחו להודו, שם רצה להקים סטילוול שתיים או שלוש דיוויזיות נוספות.
באותו זמן נותרה תוכנית זו בשלב התאורטי בלבד שכן קצב העברת האספקה לסין מעל "הדבשת" נותר איטי ובקושי הספיק לפעולות האוויריות של שנו, ובוודאי שלא הספיק לחימוש ארמייה שלמה.
ב-1944 פתחו היפנים במתקפת-נגד משלהם, שנקראה מבצע איצ'י-גו.
היפנים כבשו במהירות את בסיסי האוויר הקדמיים של שנו והוכיחו כי סטילוול צדק.
אך בשלב זה עלה קצב אספקת הציוד מעל "הדבשת" מדי חודש, לכן לא ראה שנו צורך במתקפה קרקעית שתפתח נתיב אספקה יבשתי בצפון בורמה.
הפעם, מצוידים בציוד צבאי חדש ובחיילים נוספים, צידדו הבריטים בטיעוניו של סטילוול מפני שחששו מפני פריצה יפנית לתוך הודו.
בסוף 1944 החלה המתקפה המיוחלת של בעלות הברית בצפון בורמה.
כוחות סינים לאומניים בפיקודו של גנרל ווי לי-הואנג פתחו במתקפה בדרום הגזרה, בעוד שכוחות בעלות הברית בפיקודו של סטילוול תקפו בצפונה, ושני הכוחות נפגשו ב-21 בינואר 1945. האסטרטגיה שבה נקט סטילוול נותרה כשהייתה: פתיחת נתיב אספקה יבשתי מהודו לסין, שיאפשר את ציוד הדיוויזיות הסיניות בדרום סין כך שיוכלו להילחם ביפנים.
דרך זו, שעתידה להיקרא דרך לדו, תחבר בין לדו, באזור אסאם שבצפון-מזרח הודו, לבין מחוז יונאן שבדרום-מערב סין.
בסופו של דבר, תוכניתו של סטילוול לאימון וציוד הדיוויזיות הסיניות בסין והדיוויזיות הנוספות בהודו לא יצאה אל הפועל.
כפי שצפה שנו, השתוו כמויות האספקה שעברו בדרך לדו לכמויות שהוטסו על ידי המטוסים, אך חשיבותה של הדרך פחתה מאוד, ולא סייעה לשינוי מאזן הכוחות בזירה, שכן זה כבר נטה לטובת בעלות הברית.
לעומת זאת, ההתקפה שערך סטילוול בצפון בורמה איפשרה לבעלות הברית להטיס אספקה לסין דרך נתיבים מהירים ובטוחים יותר וללא חשש מפגישה עם מטוסי קרב יפניים.
כהוקרה למאמציו של סטילוול בבניית דרך לדו, שונה מאוחר יותר שמה של הדרך לדרך סטילוול על ידי צ'יאנג.
צ'יאנג ראה במברק צעד לקראת הכפפה של סין לארצות הברית, והגיב במברק רשמי בו דרש מרוזוולט להחזיר את סטילוול מסין ולהחליפו בגנרל אמריקאי אחר.
סטילוול אכן נקרא לעזוב את תפקידו ולשוב לארצות הברית על ידי רוזוולט ב-19 באוקטובר 1944. שובו של סטילוול לא לוותה בטקס רשמי כנהוג, והסיבה לכך הייתה נעוצה בעימותיו התכופים עם הפיקוד הסיני והבריטי וכמו כן מספר ההרוגים האמריקאים הגבוה בזירה.
עם הגעתו לארצות הברית, קיבלו את פניו שני גנרלים מהצבא ומסרו לו כי נאסר עליו לדבר עם התקשורת בכל הנוגע לסין ולזירה.
את סטילוול החליף גנרל אלברט וידמאייר, שקיבל הנחיות להמשיך את פעילותו של סטילוול.
כשהגיע למפקדו של סטילוול, נרעש וידמאייר לגלות שסטילוול עזב לפני הגעתו, ולא השאיר לו אף לא מסמך אחד לעדכון בדבר מצב הזירה, זאת על אף הנוהג שקצינים יוצאים מקבלים את פני מחליפיהם על מנת שיוכלו לעדכן אותם בנעשה בזירה ולהכיר להם את אנשי המטה שלהם.
וידמאייר לא מצא כל מסמך שהכיל מידע כזה מסטילוול.
עם שובו לארצות הברית מונה סטילוול למפקד כוחות הקרקע של הצבא, והוצב בוושינגטון.
ב-23 ביוני 1945 קיבל סטילוול את הפיקוד על הארמייה העשירית של הצבא, ושב לפעילות מבצעית בקרב אוקינאווה.
לאחר סיום המלחמה קיבל סטילוול את הפיקוד על הארמייה השישית, האחראית על פיקוד ההגנה במערב, בינואר 1946.
סטילוול נפטר מסרטן הקיבה ב-12 באוקטובר 1946 בביתו שבסן פרנסיסקו, בעודו בשירות פעיל.
אפרו פוזר באוקיינוס השקט, ולזכרו נבנתה אנדרטה בבית הקברות שבווסט פוינט, ניו יורק.
בין שאר העיטורים שקיבל סטילוול ניתן למצוא את לגיון ההצטיינות, כוכב הארד, עיטור השירות למופת של הצבא עם עלה אלון אחד, צלב השירות המצוין ואות החייל הקרבי (שניתן לו בעת שהיה חולה).
ביתו של סטילוול, שנבנה ב-1933-1934 בעיירה כרמל, קליפורניה, נותר בית פרטי ובחזיתו הותקנה לוחית הנצחה המזהה את הבית כביתו של סטילוול.
מספר רחובות, בניינים ואזורים בארצות הברית נקראו על שמו של סטילוול לאורך השנים.
ביתו לשעבר בעיר צ'ונגצ'ינג שעל גדות נהר יאנגצה, אליו עברה ממשלתו של צ'יאנג לאחר שנהדפה מנאנג'ינג בידי היפנים, משמש כיום מוזיאון לכבודו של סטילוול.
בספרה זוכה פרס הפוליצר "סטילוול, אמריקאי בסין" כתבה ברברה טוכמן שסטילוול הפך לקורבן פוליטי בידי ממשלת ארצות הברית בשל חוסר יכולתו להסתדר עם בעלי בריתו בזירה.
הדחתו מתפקידו הייתה לבטח תוצאה של לחץ פוליטי אדיר שהפעיל צ'יאנג קאי שק באמצעות דיפלומטיה ותוך שימוש בחברים אמריקאים בעלי השפעה שרחשו אהדה לממשלתו, ביניהם הנרי לוס, מייסד טיים מגזין.
היסטוריונים אחרים העלו תאוריות לפיהן חשש רוזוולט שצ'יאנג יחתום על הסכם שלום נפרד עם היפנים, ובכך יאפשר להם להעביר דיוויזיות רבות לאזורי לחימה אחרים ולכן ניסה רוזוולט לפייס את צ'יאנג.
מאבקי הכוח בזירה הסינית בין סטילוול, צ'יאנג ושנו יצגו את המחלוקת הפוליטית בארצות הברית באותה עת.
פרשנות נוספת לאירועים שהתרחשו היא שסטילוול, שחתר להגיע לשליטה מלאה על כל הכוחות הסינים, השיג פריצת דרך דיפלומטית עם מאו דזה-דונג, מפקד הצבא האדום הקומוניסטי הסיני.
סטילוול עקף את מפקד הזירה שלו - צ'יאנג - והשיג את הסכמתו של מאו לקבלת פיקוד אמריקאי על כוחותיו.
גישתו התוקפנית במאבקי הכוח עם צ'יאנג הובילו לבסוף לנחישותו של האחרון לגרום להדחתו של סטילוול.
אף על פי שהצליח לסלק את סטילוול מהזירה, הנזק התדמיתי שספגה מפלגת הקוומינטנג היה חסר תקנה.
מעט לפני עזיבתו של סטילוול את סין ראיין אותו כתב הניו יורק טיימס ברוקס אטקינסון בצ'ונגצ'ינג וכתב ש"ההחלטה להדיח את גנרל סטילוול מייצגת את הניצחון הפוליטי של השלטון הגוסס, האנטי-דמוקרטי, המודאג יותר משמירה על עליונותו הפוליטית מאשר מסילוק היפנים מסין.
יש צבאות טובים שהם טוענים שנלחמים לוחמת גרילה כנגד היפנים בצפון סין - למעשה הם מכינים עצמם בחשאי או אפילו בגלוי לעימות עם כוחות הממשלה של הגנרליסימו הגנרליסימו כמובן מתייחס לצבאות אלה כאיום העיקרי למדינה ולעליונותו...
לא ראה צורך בניסיונות כנים להגיע לפחות להפסקת אש איתם למשך המלחמה...
אות השירות במלחמת העולם הראשונה
אות השירות במלחמת העולם השנייה
עיטור החייל הקרבי (נכון ל-2010, סטילוול הוא החייל היחיד שקיבל את העיטור בדרגת גנרל)
ג'וזף סטפנו היה תסריטאי ובמאי אמריקאי.
סטפנו החל לכתוב תסריטי קולנוע ב-1950. לפני כן שיחק בהפקות תיאטרון מסחריות וכתב שירי פופ.
הסרטים הראשוניים להם כתב את התסריט היו סרטים אמנותיים שהופקו במקור לטלוויזיה.
ב-1959 כתב את התסריט לסרט "הסחלב השחור" בבימויו של מרטין ריט.
ב-1960 הוזמן על ידי אלפרד היצ'קוק לחבר את התסריט ל"פסיכו".
משהיה הסרט להצלחה קופתית, נתבקש על ידי היצ'קוק לחבר את התסריט לסרטו החדש "הציפורים".
בשנות השבעים, סטפנו כתב כמה פרקים לפרנסתו ב"מסע בין כוכבים".
ב-1990 נשכר על ידי אולפני יוניברסל לכתוב תסריט לסרט "פסיכו 4: ההתחלה".
סטפנו, שלא אהב את שני הסרטים הקודמים בסדרה, "פסיכו 2" ו"פסיכו 3" הפך את מערכת היחסים ההרסנית בין נורמן בייטס לאמו לנושא המרכזי של הסרט.
ב-1998 שב לכתוב לקולנוע כשחיבר את תסריט הרימייק ל"פסיכו" שבוים על ידי גאס ואן סנט, אם כי חלק על דרך הבימוי של ואן סנט.
ג'וזף אייזק סקולינג (Joseph Isaac Schooling; נולד ב-16 ביוני 1995) הוא שחיין סינגפורי, האלוף האולימפי במשחה ל-100 מטר פרפר (ריו דה ז'ניירו 2016), בעל מדליית ארד מאליפות העולם (קאזאן 2015) במשחה ל-100 מטר פרפר ו הנוכחי (2017) במשחים ל-50 מטר פרפר ול-100 מטר פרפר.
סקולינג נולד בסינגפור, אך בעקבות הישגיו בשחייה עבר להתאמן בארצות הברית כבר כנער.
בתחילה למד בבית ספר פרטי בג'קסונוויל, וכיום (2015) הוא לומד ומתאמן באוניברסיטת טקסס באוסטין, בהדרכתו של אדי ריס.
סקולינג רשם הישגים ראשונים בזירה הבינלאומית כשהיה בן 16, במשחקי דרום מזרח אסיה שנערכו בפלמבנג, אז זכה במדליות זהב במשחים ל-50 ו-200 מטר פרפר, ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר.
בעקבות הישגיו במשחקים אלו, השיג את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת לונדון (2012).
במשחקים האולימפיים לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וסיים במקום 26 במשחה ל-200 מטר פרפר ובמקום 35 במשחה ל-100 מטר פרפר.
באליפות העולם שנערכה ב-2013 בברצלונה העפיל לחצי הגמר במשחה ל-200 מטר פרפר, וסיים במקום העשירי, עם שיא לאומי חדש, 1:56.27 דקות.
הוא העפיל לחצי הגמר גם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וסיים במקום 16. בשלב המוקדמות קבע שיא לאומי חדש של 1:59.99 דקות.
במשחה ל-100 מטר פרפר סיים במקום 17, ופספס ב-4 מאיות העפלה לשלב חצי הגמר.
כן התחרה במשחה ל-200 מטר חופשי, וסיים במקום 34. בהמשך השנה השתתף גם במשחקי דרום מזרח אסיה שנערכו בנייפידאו.
הוא זכה ב-5 מדליות זהב במשחקים אלו, במשחים ל-100 ו-200 מטר פרפר, 200 מטר מעורב אישי, ועם נבחרות השליחים הסינגפוריות ל-100X4 ו-200X4 מטר חופשי.
כן זכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים הסינגפורית ל-100X4 מטר מעורב.
בשנת 2014 היה סקולינג לשחיין הסינגפורי הראשון בהיסטוריה שזכה במדליה במשחקי חבר העמים, מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר.
בנוסף, סיים במקום השביעי במשחה ל-50 מטר פרפר (בשלב המוקדמות קבע שיא לאומי חדש, 23.43 שניות) ובמקום השמיני במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחי השליחים ל-100X4 ו-200X4 מטר חופשי.
בהמשך השנה השתתף במשחקי אסיה שנערכו באינצ'ון.
במשחקים אלה זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר, במדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר.
במשחקי דרום מזרח אסיה שנערכו בסינגפור זכה סקולינג במדליות זהב בכל תשעת המשחים בהם השתתף: שלושת משחי הפרפר, במשחי החופשי ל-50 ו-100 מטר, המשחה ל-200 מטר מעורב אישי, ומשחי השליחים ל-100X4 ו-200X4 מטר חופשי ו-100X4 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן באותה שנה זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר, בשיא אסיה חדש של 50.96 שניות.
גם במשחה ל-50 מטר פרפר העפיל לשלב הגמר, בו סיים במקום שביעי, וקבע שיא אסיה חדש של 23.25 שניות.
במשחה ל-200 מטר פרפר העפיל לשלב חצי הגמר, וסיים במקום עשירי בתוצאה של 1:56.11 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה סקולינג במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 50.39 שניות, לפני מייקל פלפס מארצות הברית, צ'אד לה קלו מדרום אפריקה ולאסלו צ'ה מהונגריה שקבעו תוצאה זהה של 51.14 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.70 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 48.27 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בהונגריה ביולי 2017 זכה סקולינג במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר ביחד עם ג'יימס גאי מהממלכה המאוחדת בתוצאה של 50.83 שניות, אחרי קיילב דרסל מארצות הברית (49.86 שניות) וכרישטוף מילאק מהונגריה (50.62 שניות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 50.78 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.95 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אסיה חדש של 22.93 שניות ובמקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.86 שניות.
לאחר זאת שירת בהצטיינות בצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
סטנהאוז נולד בדאמברטון, סקוטלנד, למשפחה שעשתה חיל בבניין ספינות, ולמד באנגליה.
לאחר תקופה קצרה כפקיד זוטר באגף רישום הספינות של חברת הביטוח לויד'ס, שירת כצוער בצי הסוחר על אוניות רמות-תורן שהקיפו את כף הורן.
לאחר זאת הצטרף לחברת ספנות הקיטור של הודו הבריטית עד שנענה למינוי של הרגע האחרון כקצין ראשון ב"אורורה", שהייתה אז באוסטרליה בהמתנה לשיפוץ וציוד מחדש.
סטנהאוז הפליג לאוסטרליה על אוניית הקיטור "יוניק", ב-18 בספטמבר 1914. לפני הפלגתו, קיבל דרגת לוטננט-משנה של הצי המלכותי.
"אורורה" בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש, יצאה מהובארט לאנטארקטיקה ב-24 בדצמבר 1914 והגיעה למצר מקמרדו, עם קבוצת ים רוס, ב-14 בינואר 1915. משימתה העיקרית של הקבוצה הייתה להניח מצבורי אספקה לאורך מדף הקרח רוס לקבוצה הטראנס-קונטיננטלית המיועדת של שקלטון.
כשמקינטוש עזב את האונייה כדי לקבל פיקוד על מבצע הנחת המצבורים, קיבל עליו סטנהאוז את הפיקוד על "אורורה", ומשימתו הראשונה במעלה הייתה למצוא מעגן חורף מתאים.
סטנהאוז השיט את הספינה במשך שבועות רבים לפני שבחר לעגון בכף אוונס, אתר הבסיס של משלחת טרה נובה, משלחתו האחרונה של קפטן סקוט בשנים 1913-1910. ב-14 במרץ רותקה "אורורה" למקומה ומנועיה הושבתו לצורך תיקוני חורף.
על אף תשומת הלב הרבה לחיזוק המעגן, סערות החורף סביב כף אוונס גברו על כל המאמצים, ובליל ה-6 במאי נעקרה "אורורה" מן העוגנים ונסחפה אל הים עם הקרח.
על סיפונה היו 18 אנשים, ועמם רוב הביגוד, הציוד והמזון של הקבוצה.
על החוף, נטושים ללא מוצא, נשארו עשרה אנשים, בהם מקינטוש.
המצב שאליו הושלך ללא הכנה רב החובל הזמני, חסר הניסיון, היה מבעית במיוחד.
הספינה, מחוברת אל מצוף קרח גדול, נסחפה ברוח מתוך מצר מקמרדו ואל תוך ים רוס, ללא שליטה, מנועה מלהשתמש בקיטור למנועיה, ובתנאי מזג אוויר, שהיו צפויים להחמיר.
האנשים היו מבודדים לחלוטין, על אף מאמציו החוזרים ונשנים של האלחוטן ליונל הוק להקים קשר רדיו עם כף אוונס ועם תחנות אחרות, רחוקות יותר.
במהלך השבועות הבאים, הרי הסכנות, בעוד אורורה נגרפת בתוך גוש קרח גדול צפונה, פחות או יותר במקביל לחוף בכיוון כף אדייר, שקל סטנהאוז בשתי הזדמנויות להורות על נטישת הספינה ולהסתכן במסע מזחלות על הקרח.
מכל מקום, הספינה החזיקה מעמד והמשיכה להיסחף אל תוך האוקיינוס הדרומי.
במשך כל ימי הסחף, עשה סטנהאוז כמיטב יכולתו לשמור על מוראל אנשיו, ולמען המדע, קיים תצפיות קבועות בהתנהגות הקרח ובכיוון הסחף.
בפברואר 1916, ללא כל סימן לשחרור מן הקרח, הרהר סטנהאוז באפשרות של עוד שנה בשבי הקרח, אבל ב-12 בחודש התנפץ הקרח סביב הספינה בפתאומיות ו"אורורה" יצאה לחופשי.
סטנהאוז הורה להפעיל את המנועים וניווט בזהירות מופלגת את הספינה בין גושי הקרח הצפים ואל הים הפתוח.
אחרי מסע של 1600 ק"מ בים סוער אל ניו זילנד, ובעזרת גוררת בשלבים האחרונים, הביא את "אורורה" אל פורט צ'אלמרס ב-3 באפריל 1916.
המשימה הראשונה בסדר העדיפויות של סטנהאוז הייתה לתקן, לשפץ ולצייד את "אורורה" ולהפליג בה חזרה למצר מקמרדו, כדי לחלץ את האנשים הנטושים מזה קרוב לשנה על החוף.
הוא לא מצא אוזן קשבת לדאגתו או נכונות לפעולה מיידית מצד השלטונות.
הבעיה של אמצעי מימון זמינים עמדה על הפרק - קרנות המימון של משלחת שקלטון אזלו כליל, ועלויות הכשרתה של "אורורה" למסע וציוד משלחת הצלה נאמדו ב-20,000 ליש"ט בקירוב.
גישתו הפזיזה של שקלטון לארגון המקורי של קבוצת ים רוס הייתה עכשיו בעוכריו.
לבסוף, הסכימו ממשלות ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה לממן חלק כחלק את עלויות החילוץ, בתנאי שתינתן להן שליטה מלאה במשימה.
סטנהאוז עדיין ראה את עצמו כמפקד "אורורה" ויצא מהנחה, שהוא ינהיג את משלחת ההצלה כשהספינה תהיה מוכנה להפלגה, אבל נציגי הממשלות החליטו, שהוא חסר ניסיון מספיק למשימה.
סטנהאוז היה גם מאנשיו של שקלטון והם היו נחושים בדעתם, שלא שקלטון, שחזר והופיע באיי פוקלנד לאחר הרפתקה ממושכת שסופה חילוץ והצלה, ולא בא כוחו יובילו את החילוץ; אי לכך, בחרו למנות איש משלהם, קפטן ג'ון קינג דייוויס.
שיקולי הפוליטיקה שבשורש ההחלטה הוסתרו ברובם הגדול מסטנהאוז, שהיה המום כשנודע לו על מינויו של קינג ב-4 באוקטובר, ותחילה סירב להכיר בתוקף המינוי.
עם זאת, כששקלטון הגיע לניו זילנד ב-12 באוקטובר והשלים בצרות-עין עם מינויו של קינג, לא הייתה לסטנהאוז ברירה אלא לפרוש מן המשלחת.
בשלב זה בחר לחזור לאנגליה.
בשובו לאנגליה התייצב סטנהאוז לשירות בצי המלכותי והוצב כקצין תותחנים באוניית Q PQ61. ב-26 בספטמבר 1917 נכנסה האונייה לקרב עם צוללת בים האירי והטביעה אותה, פעולה שעליה קיבל סטנהאוז את צלב השירות המצטיין של הממלכה המאוחדת (DSC).
אחרי קידום ופרק זמן של פיקוד על מפרשית של הצי המלכותי, הצטרף אל שקלטון במשימה במורמנסק, לצייד ולאמן את הצבא הלבן של צפון רוסיה.
אחרי שביתת הנשק ב-1918 קיבל את אות השירות המצטיין (DSO) וב-1920 את תואר OBE של מסדר הממלכה הבריטית.
ב-1923 נשא סטנהאוז לאישה את גלדיס מקינטוש, אלמנתו של אניאס מקינטוש, וב-1924 נולדה בתם.
בין 1927 ל-1929 היה רב החובל של "דיסקברי" במסעות לחקר אוקיינוסים ולווייתנים בדרום האוקיינוס האטלנטי ובמימי אנטארקטיקה.
לאחר זאת ניסה את ידו בכמה מיזמים עסקיים, שנכשלו ברובם, כמו גם ניסיון למצוא אוצר באיי קוקוס.