tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה ערכו האוקראינים המקומיים, אשר עבדו עד אז במשקי היהודים בכפר, פוגרום ביהודיו, בו רצחו 6 בני משפחה אחת, ובהם תינוק.
ב-22 בנובמבר 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכנסו לכפר אנשי גסטאפו, והורו ליהודיו לעזוב את המקום בתוך חצי שעה.
יהודים אלו גורשו בהמשך לגטו הרוביישוב, ושם חלקו את גורל יתר יהודי העיר.
לאחר הגירוש הקימו הגרמנים ביישוב ארבעה מחנות עבודה, בהם הועסקו בעבודות פרך מאות יהודים מגטו הרוביישוב.
יהודים בודדים שעוד נותרו ביישוב נרצחו עד ספטמבר 1942.
סקריה הייתה אוניית מעפילים שפעלה במסגרת עליית אף על פי של התנועה הרוויזיוניסטית.
היא הביאה מעפילים רק פעם אחת אך ידועה בשל מורכבות ההכנות להפלגתה והתלאות שעברו נוסעיה לפני ההפלגה ובמהלכה.
בין יוזמי ומנהלי ההפלגה היו שלמה יעקבי וחבריו יוסף כצנלסון, אברהם סטבסקי, הלל קוק, אליהו גלעזר, נפתלי פלטין נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, ויצחק ז'רז'בסקי, נציג האצ"ל.
על סיפון האונייה היו 2,176 פליטים.
נפתלי פלטין, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, חיפש פתרון לקבוצת פעילי בית"ר, כ-400 איש, שהחלה להתארגן עוד במרץ 1939, אולם נתקעה בצ'כיה עקב פלישת הנאצים למדינה.
הפליטים שהו במחנה זמני והכספים להחזקתו הלכו ואזלו.
פלטין יצר קשר עם משרד ההגירה שהקים הגסטפו וזה הסכים לסייע בהעברת הפליטים לרומניה, בתנאי ששם תחכה להם ספינה שתיקח אותם לארץ ישראל.
הפליטים יצאו בשתי ספינות נהר מברטיסלבה לכיוון רומניה, שם חיכתה להם בנמל על הדנובה רפסודה רומנית בשם "ספירולה", ששכר פלטין.
500 הנוסעים של ספינות הנהר עברו לרפסודה.
בראש הקבוצה עמדו פלטין וגלעזר.
במקביל, יצאה מווינה ב-1 בנובמבר קבוצה בת 200 איש מאוסטריה בספינת נהר גרמנית מפוארת, "סטורנוס", ששכר ד"ר וילי פרל.
בראש הקבוצה עמד גרהרד גליזינגר, יצרן בירה וזמר.
בברטיסלבה הצטרפו עוד 600 איש שהתארגנו בפראג.
סטורנוס הגיעה כעבור 12 יום לנמל הרומני סולינה, שם אמורים היו הפליטים לעבור לאוניית ים אולם, משהגיעו התברר שסוכן יווני, שאמור היה לשגר את אניית הים התחרט והאוניה לא חיכתה בנמל.
מאוחר יותר התברר שממשלת בריטניה לחצה על הממשלה היוונית לאסור כל סיוע לצורך הבאת עולים לארץ-ישראל.
ממשלת רומניה מנעה את ירידת הפליטים לשטחה וקברניט הספינה לחץ לחזור לווינה בטרם הדנובה תקפא.
פרל עשה מאמצים גדולים למצוא אוניית ים ולבסוף הצליח מיכאל גורן לאתר את ה"סקריה".
אוניית הקיטור סקריה נבנתה ב-1888, הייתה בבעלות טורקית ושימשה להובלת פחם מיוון לטורקיה.
בהסכם החכירה לא הובהר לבעליה שמדובר בהעברת עולים לארץ-ישראל.
כאשר גילו בעלי הספינה את מטרת ההפלגה דרשו ראשית לבטל את החוזה.
לאחר דין ודברים השתכנעו תחת שני תנאים: הגדלת התשלום וההבטחה שהמעפילים יורדו לחוף מחוץ למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל.
בנושא התשלום נעזרו המארגנים במימון מצד ראובן הכט, שפעל משווייץ וכן הוחלט על הגדלת כמות הנוסעים.
בנושא הורדת המעפילים, התחייב ערי ז'בוטינסקי, שהיה אז אחראי על משרד העלייה ברומניה, לערב את האצ"ל בהעברת העולים מה"סקריה" לסירות ומשם לחוף.
האונייה לא כללה תאורה, חימום והכילה שני חדרי שירותים ותאי מגורים רק ל-30 איש, לכל היותר.
ערי ז'בוטינסקי שלח לנמל סולינה מאה פעילי בית"ר ובזמן הקצר שנותר טרם היציאה, הם התקינו תאי שינה, שלושה מטבחים, 20 בתי שימוש, שתי מרפאות ומחסן מזון גדול.
בנוסף, התקינו מיטות וניקו את המחסנים הגדולים משרידי הפחם.
בעת שיפוץ הסקריה והכנתה לקליטת המעפילים קפאה הדנובה ו"ספירולה" נתקעה בקרח.
כיוון שעל סיפונה לא היו מִתקני חימום, מצבם של הנוסעים היה קריטי.
לאחר מאמצים דחופים הצליח משרד העלייה בבוקרשט לאתר ספינה מתאימה, ה"סטפנו" ואליה הועברו נוסעי ה"ספירולה".
עקב קפיאת הדנובה הכריז קברניט ה"סטורנוס" שברצונו לשוב מיידית לווינה ועל כן, היה הכרח לפנות את הנוסעים מיידית ל"סקריה", עוד בטרם נשלמו עבודות השיפוץ.
בזמן שהמעפילים המתינו בסולינה נפוצו שמועות בקרב היהודית על כך שספינה עומד לצאת לארץ ישראל.
בעקבות השמועות יצאו כ-450 יהודים מרחבי רומניה בכוחות עצמם לסולינה כדי לעלות לאנייה.
אלה שוכנו בבתי מלון ובבתים פרטיים שם, המתינו עד לגמר עבודות השיפוץ ועלו גם הם על סיפון האוניה.
ה"סקריה" הפליגה מסולינה ב-1 בפברואר 1940 כשעל סיפונה 2,385 מעפילים חניכי בית"ר, ובראשם ערי ז'בוטינסקי, בנו של זאב ז'בוטינסקי יחד עם גלעזר, פלטין ואחרים.
עם יציאת הספינה ממצר הדרדנלים היא נעצרה על ידי אוניות הצי הבריטי על פי מידע מודיעיני שהיה ברשותו.
הבריטים שיפצו את מנועי האונייה, פעולה שאפשרה שיט מהיר לארץ ישראל.
וב-13 בפברואר 1940 הובלה לנמל חיפה לאחר שהניפה דגל עברי.
הנשים והילדים, 300 במספר, הורשו להיכנס מיידית לארץ ישראל.
הגברים הושמו במעצר זמני: 400 במחנה סרפנד ו-1,600 בעתלית.
לאחר שריצו את עונשם על כניסה בלתי-חוקית לארץ ישראל (חצי שנה), הונפקו להם אשרות עלייה, שנוכו ממכסת האשרות השנתית ליהודים של ממשלת המנדט לאותה שנה.
קברניט האוניה הועמד למשפט, וטען שהאוניה נעצרה במים בינלאומיים, בניגוד לחוק הבינלאומי, והלין על שנכפה עליו להפליג לחיפה, למרות שיעדו היה דרום אמריקה.
השופט קיבל את טענות הקברניט ושחרר אותו ואת האוניה.
סְקַרְזִ'יסְקוֹ-קָמְיֶינָה (בפולנית: Skarżysko-Kamienna) היא עיר בצפון פרובינציית שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקְיֶה שבפולין.
העיר ידועה בשל מחנה הכפייה הידוע לשמצה שהוקם בה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הקונצרן הגרמני "האסאג" (Hasag).
היהודים הראשונים התיישבו בעיר בשלהי המאה ה-19, וישבו בה עד לחיסול הגטו ב-1942. לאחר השואה, חמישה מהניצולים ששבו לעיר נהרגו על ידי לאומנים פולניים, ובעקבות זאת עזבו שארית הניצולים את המקום.
סקרז'יסקו-קמיינה היא עיר בנפת קונסקיה במחוז קיילצה בפולין.
היישוב נמצא כ-35 ק"מ צפונית מזרחית לקיילצה, 35 ק"מ דרומית מזרחית לקונסקיה, ו-37 ק"מ דרומית מערבית לעיר ראדום, סמוך לעיירה שידלוביץ (Szydlowiec).
עד מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב במחוז ראדום בפולין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הקימה פולין תעשיית נשק גדולה בסקרז'יסקו-קמיינה, וזו הובילה לפיתוח מואץ של היישוב, עד לקבלת מעמד "עיר" ב-1923.
בניגוד לקהילות יהודיות רבות בפולין, קהילת סקרז'יסקו-קמיינה התגבשה רק בראשית המאה ה-20. היהודים הראשונים התיישבו בעיר בשלהי המאה ה-19, עם הקמת תחנת רכבת בעיר.
רבים הגיעו משידלוביץ הסמוכה, שם גם נוהלו ענייני הקהילה, עד להקמת מוסדות עצמאיים החל מ-1910. בשנה זו הוקם בסקרז'יסקו-קמיינה בית המדרש הראשון.
רישומי החיים התנהלו בסקרז'יסקו-קמיינה החל מ-1911. משרדי הרישום האזרחי בעיר (USC) מחזיקים את רישומי החיים מהשנים 1911–1913, 1924-1940. ככל הנראה, רישומי החיים עד 1910 נערכו בשידלוביץ.
בשנת 1921 מנתה אוכלוסיית סקרז'יסקו-קמיינה 8,163 תושבים, מהם 1,590 יהודים.
בשנת 1939 הגיעה האוכלוסייה לכ-18,200 נפש, מהם כאלפיים יהודים (כ-600 משפחות).
בית הקברות היהודי בסקרז'יסקו-קמיינה הוקם בתקופת מלחמת העולם הראשונה, והוא סמוך לבית הקברות הנוצרי בעיר.
הכניסה אליו היא דרך בית העלמין הנוצרי.
נכון ל-2008, מקצת מהמצבות עדיין שלמות.
סקרז'יסקו-קמיינה הייתה מרכז חסידי והיו בה 15 שטיבלעך של חצרות חסידיות.
בעיר פעלו סניפים של מפלגות ציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
הציונים ארגנו ספרייה ציבורית קטנה, גן ילדים עברי שפעל זמן קצר, שיעורי עברית וחוג לדרמה.
בעיר פעלו גם תנועות נוער של הציונים ושל הבונד.
בפוגרומים שנעשו ביהודי העיר ב-1918 נרצח אחד מהם ורבים נפצעו, כמה מהם קשה.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסקרז'יסקו-קמיינה כ-2,000 יהודים, שהיו קצת יותר מעשירית אוכלוסייתה.
רובם התפרנסו ממסחר זעיר, מרוכלות וממלאכה.
קצתם היו פועלים בתעשיית המתכת המקומית.
הגרמנים כבשו את סקרז'יסקו-קמיינה ב-6 בספטמבר 1939, ומיד החלו בחטיפת יהודים לעבודת כפייה.
חמישה יהודים נרצחו בימי הכיבוש הראשונים.
כעבור שבועות אחדים הוקם בעיר יודנראט, בראשו עמד דב הירש פלדמן.
הגרמנים הטילו על היודנראט לגייס תשלומי כופר גבוהים והחרימו מהיהודים רכוש רב.
בתחילת 1940 נצטוו היהודים לשאת סרט זרוע שעליו מגן דוד.
באותו חודש החל היודנרט לגייס עובדי כפייה לפי דרישת הגרמנים.
בינואר 1940 הובאו לעיר פליטים מפשיטיק (Przytyk).
בסוף 1940 החל ארגון יס"ס בקרקוב לסייע ליודנרט בהפעלת מטבח ציבורי.
היודנרט גם הפעיל בית חולים מאולתר.
במרץ 1941 הועברו יהודי סקרז'יסקו-קמיינה והפליטים לגטו סגור.
על הגטו הופקדה שמירה של שוטרים פולנים ושל אנשי שירות הסדר היהודי, אך מפעם לפעם הצליחו יחידים להתגנב ממנו כדי להשיג מזון.
בחורף 1941/42 מתו יהודים רבים בגלל המגפות, הצפיפות הגדולה ותנאי התברואה הירודים.
בראשית 1942 הובאו לגטו פליטים יהודים מפלוצק (Plock) ומלודז', ומספר תושבי הגטו הגיע לכ-5,000. באותה תקופה הוחל בגיוס עובדי כפייה יהודים למחנה העבודה בעיר.
רבים מעובדי המחנה שמתו בגלל התנאים הקשים בו, נקברו בגטו סקרז'יסקו-קמיינה.
ימים מספר לפני חיסול הגטו הגיעו אליו פליטים משידלוביץ.
ב-28 בספטמבר 1942 הקיפו את הגטו משמרות של אנשי אס אס ויחידות של ליטאים ואוקראינים וריכזו כ-4,000 מיהודי הגטו במגרש.
מי שביקשו להסתתר, זקנים, חולים ונשים הרות – כל אלה נורו במקום.
כ-500 יהודים נלקחו ממקום הריכוז למחנה העבודה, ושאר היהודים גורשו לטרבלינקה.
עם המגורשים נמנו גם רוב חברי היודנרט (על-פי גרסה אחרת הם הועברו ערב הגירוש לבית הסוהר בקיילצה, ומשם גורשו לאושוויץ).
הגטו חוסל ב-28 בספטמבר 1942. כ-500 מתושבי העיר הועברו למחנה סקרז'יסקו-קמיינה, והאחרים נשלחו לטרבלינקה.
בקיץ 1940 הוקם בסקרז'יסקו-קמיינה מחנה עבודה גדול של הקונצרן הגרמני "האסאג" (Hasag), המחנה נועד לנצל עובדי כפייה ליצור נשק לטובת גרמניה ושולבו בו בתי החרושת לנשק ולתחמושת שכבר היו במקום מאז מלחמת העולם הראשונה.
התנאים במחנה היו קשים מנשוא.
לפי מקורות גרמניים נספו במחנה בתקופה שבין 1 באוקטובר 1942 ל-31 בינואר 1943 3,241 יהודים, בממוצע 26 ביום.
המספר הכולל של היהודים שהובאו למחנה לעבודה נאמד ב-30,000-25,000 ומספר הנספים עד לחיסול המחנה באוגוסט 1944 נאמד ב-23,000-18,000 נפש.
רוב האסירים היו מפולין ומיעוטם מאוסטריה, צ'כיה, גרמניה, הולנד וצרפת.
בהתחלה עבדו האסירים עם פועלים פולנים חופשיים והחל מ-1942 הועסקו במחנה עובדי כפייה יהודים בלבד שהוכרחו למלא מכסה שהייתה מעל לכוחם.
בכל המפעלים עבדו בשתי משמרות, כל אחת בת 12 שעות.
המחנה הוקם באוגוסט 1942 בשלושה מקומות נפרדים: מחנה מפעל Werk A) A) היה הגדול מכולם.
מחנה מפעל Werk B) B) היה כפוף מבחינה מינהלית וביטחונית למפעל A.
והאסירים משני המחנות, A ו-B, עבדו בעיקר בייצור תחמושת לחיל היבשה.
מחנה Werk C) C) היה מסונף למכון למילוי (Füllanstalt) והיה הקשה והמפורסם ביותר, בגלל העבודה בייצור מוקשים ימיים שלמילויים השתמשו בפיקרין, חומר מילוי להכנת המוקשים, שחשיפה אליו מצהיבה את העור ומאכלת תאי גוף ואיברים פנימיים בתהליך תסיסה מואץ.
רוב העובדים הצהיבו מהפיקרין, הורעלו ובתוך שלושה חודשים מתו.
תנאי התברואה היו בלתי נסבלים ועד תחילת 1944 לא הייתה במחנות שום עזרה רפואית.
האסירים עבדו בבגדיהם, וכשהתפוררו הבגדים, בייחוד במפעל C, התעטפו בשקי נייר.
בשלושת המחנות היו מגפות של דיזנטריה, טיפוס הבהרות ותסמונת התשישות הכרונית, שכונתה בפי האסירים 'האסאגובקה' (Hasagowska), על-שם החברה.
באביב 1944, נוכח מחסור חמור בידיים עובדות, שופרו במקצת תנאי החיים במחנה, בעיקר בהקצבת מזון, תרופות ובגדים.
מנת המזון כללה 200 גרם לחם ליום ופעמיים ביום חצי ליטר מרק מימי, ולפעמים כף ריבה או מנת מרגרינה.
המחנות היו מעורבים, לגברים ונשים יחדיו, אך הם שוכנו בצריפים נפרדים, על דרגשים בעלי שתי קומות, בלי שמיכות.
מחנה המגורים של האסירים היה מוקף גדרות תיל שלא היו מחושמלות.
בלילות אסור היה לצאת מהצריפים, והיוצאים נורו ללא אזהרה.
מאות פולנים מהסביבה הקרובה עבדו במפעל, הם היו מדריכים ומשגיחים על האסירים היהודים שעבדו במחלקות השונות של המפעל.
בריחות הסתיימו בדרך כלל ברצח הבורחים.
מדי פעם נערכו גם סלקציות והוצאות להורג, בידי 'יחידת המחץ' (Stosstruppe) המורכבת משומרי המפעל.
במחנות שהו, בין היתר, הרב יצחק שמואל אליהו פינקלר, הפרטיזן יוסף סרצ'וק, ויהודה קנובלר (לימים פרופ' לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית).
במחנה פעלו כמה קבוצות מחתרת.
כיומיים לפני חיסול מחנה C אורגנה בריחת כמה מאות אסירים.
כמעט כולם נהרגו בעת הבריחה ביערות הסביבה.
בסוף יולי 1944 נערכו בכול שלושת המחנות סלקציות וקרוב ל-600 יהודים הוצאו להורג במקום.
האסירים הנותרים – יותר מ-6,000 נפש – הועברו לצ'נסטוחובה, לבוכנוואלד, ללייפציג ולמחנות אחרים בגרמניה.
סקרוג' הוא סרט מוזיקלי משנת 1970, עיבוד קולנועי לספר "מזמור חג המולד" מאת צ'ארלס דיקנס.
הסרט בבימויו של רונלד נים צולם בלונדון ובתפקיד הראשי כיכב אלברט פיני.
את המוזיקה לסרט הלחין לזלי בריקוס, ואת העיבודים עשה המלחין איאן פרייז'ר.
בסרט שולבו 11 שירים וקטעים מוזיקליים ברוח המסורת הבריטית, המספרים סיפור מוזיקלי נאמן למקור.
הסרט זכה לשבחים מעטים, אך אלברט פיני זכה בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט כשחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, והוא העיבוד היחיד של הספר שהיה מועמד לאוסקר.
אבנעזר סקרוג' (אלברט פיני) הוא זקן קשה לב, חמדן וקמצן, שכל רצונו הוא לצבור ממון והוא שונא כל מה שקשור לחג המולד.
אחרי שסקרוג' מגרש חבורת ילדים השרה שירי חג המולד ליד ביתו, מגיע אחיינו פרד (מייקל מדווין), ומזמין אותו להצטרף אליו ואל אשתו לסעודת חג המולד.
אחרי שפרד עוזב, סקרוג' נותן לפקיד שלו, בוב קרצ'יט, יום חופש לכבוד החג, אך מצפה שבוב יתייצב לעבודתו מוקדם בבוקר למחרת.
בוב פוגש ברחוב שנים מילדיו, אחת מבנותיו וטים הקטן, ויחד הם קונים מזון לארוחת החג.
בינתיים ניגשים אל סקרוג' שני גברים (דרק פרנסיס ורוי קיניר) ומבקשים ממנו תרומה לעניים, סקרוג' מסרב לתרום באמרו "האין בתי סוהר?
עוד הוא מוסיף "אם הם מעדיפים למות, טוב יהיה אם יעשו זאת, בכך יקטינו את כמות האוכלוסייה העודפת".
בדרכו לביתו הוא פוגש כמה מלקוחותיו בהם את טום ג'נקינס (אנטון רוג'רס), ומזכיר להם את חובותיהם.
כמה פרחחים עוקבים אחריו ומכנים אותו "אבא חג המולד" (סנטה קלאוס).
בפתח ביתו מבחין סקרוג' שבמקוש הדלת מופיעות פניו של שותפו, ג'ייקוב מרלי (אלק גינס), המת זה שבע שנים.
בדרכו למעלה מלווה אותו עגלה הנושאת ארון מתים.
הוא יושב לאכול מעט מרק ולפתע מצלצלים כל הפעמונים בביתו, אחר כך נפתחת הדלת וסקרוג' רואה את רוחו של מרלי כבולה בשלשלאות ניצבת לפניו.
בתחילה הוא חושב שזו היא מתיחה, אך משתכנע באמיתות המראה כשמרלי מתרומם לאיטו ומנופף בשלשלאותיו.
מרלי אומר לסקרוג' שהשלשלאות של גופו הן מעשה ידיו כשהיה בחיים, וכמו כן זה יהיה גורלו של סקרוג' עצמו.
אחרי שמרלי מראה לסקרוג' רוחות נוספות הסובלות מגורל דומה, הם חוזרים לבית ומרלי אומר ששלוש רוחות יופיעו לפניו הראשונה בשעה אחת.
כפי שמרלי אמר, בדיוק בשעה אחת מופיעה הרוח הראשונה, רוח חג המולד של העבר (אדית אוונס), הנראית כאישה מהמעמד הגבוה בתקופה הוויקטוריאנית, והיא מוליכה את סקרוג' אל ילדותו.
הוא רואה את עצמו נותר בודד בבית הספר בחופשת חג המולד, עד אשר מגיעה אחותו פראן לבשר לו שיוכל לחזור הביתה.
אחר כך הם חוזים בחג מולד שמח יותר, כאשר סקרוג' עבד בבית העסק של מר פזיוויג (לורנס נייסמית'), והתאהב בבתו איזבל (סוזן נב).
סקרוג' מציע נישואים לאיזבל, אך תקופה ארוכה הוא מתייחס אליה כמובן מאליו, היא מבינה שאהבתו לעשיית רווחים גדולה מאהבתו אליה והיא מבטלת את אירוסיהם.
רוח חג המולד של ההווה (קנת' מור) ענק עליז מראה לסקרוג' את בית משפחת קרצ'יט.
סקרוג' שם לב שטים חולה מאוד, והרוח מזהירה אותו שאם הצללים בעתיד לא ישתנו הילד צפוי למות.
אחר כך הם מבקרים בביתו של אחיינו פרד ואשתו (מרי פיץ') שם הם מארחים חברים לסעודה.
פרד מרים כוסית לכבודו של סקרוג', ואחרי כן הם משחקים במשחק "The Minister's Cat".
הרוח עוזבת את סקרוג' באומרה שהחיים קצרים מאוד.
הרוח האחרונה, זו של חג המולד העתיד לבוא (פדי סטון), מראה לסקרוג' את מה שעתיד לקרות בחג המולד הבא.
הרוח וסקרוג' צופים בטום ג'נקינס ואזרחים נוספים הצוהלים לקראת הלווייתו של סקרוג', בעוד סקרוג' עצמו חושב שמריעים לו על היותו אישיות ידועה.
אחר כך מגלה סקרוג' שטים הקטן נפטר, והרוח מראה לו את הקבר העתידי שלו עצמו.
הרוח נראית כעת כשלד (המסמל את המוות או את מלאך המוות).
סקרוג' נופל בבהלה לתוך הקבר, במעמקי הגיהנום מקבל את פניו מרלי, והוא מוליך אותו אל חדרו שם שדים כובלים אותו בשלשלאות ענקיות.
סקרוג' זועק לעזרה ומתעורר בחדרו.
סקרוג' מגלה שיש לו זמן לתקן את דרכיו והופך להיות אדם נדיב.
הוא קונה תרנגול הודו וצעצועים עבור משפחת קרצ'יט, הוא מזמין את עצמו לארוחה בביתם של פרד ואשתו ואפילו מבטל את החובות של לקוחותיו לשמחתם הרבה.
סקרוג' הלבוש כאבא חג המולד מתכונן לארוחה עם משפחתו.
אלברט פיני - אבנעזר סקרוג'
אלק גינס - רוחו של מארלי
אדית אוונס - רוח חג המולד של העבר
קנת' מור - רוח חג המולד של ההווה
פדי סטון - רוח חג המולד של העתיד
דייוויד קולינס - בוב קרצ'יט
פרנסס צ'וקה - גברת קרצ'יט
ריצ'רד בומונט - טים הקטן
מייקל מדווין - אחיינו של סקרוג'
מרי פיץ' - אשתו של האחיין
גורדון ג'קסון - חבר בסעודת חג המולד של האחיין
אנטון רוג'רס - טום ג'נקינס
קיי וולש - גברת פזיוויג
ג'פרי ביילדון - בעל חנות הצעצועים
מולי וייר - אישה בעלת חוב
הלנה גלואג - אישה בעלת חוב
רג' ליביר - מפעיל תיאטרון פאנץ' וג'ודי
מריאן סטון - אורחת במסיבה
פתיחה ו-A Christmas Carol (מזמור חג המולד) בשירת מקהלה על רקע הקרדיטים על ההנאה שבשירת מזמורים.
קטע אינסטרומנטלי בין שירי חג מולד.
Christmas Children (ילדי חג המולד) - שרים בוב קרצ'יט וילדיו כשהם קונים מצרכים בשוק בדרך לביתם.
I Hate People (אני שונא אנשים) - שר סקרוג' כשהוא חוזר מעבודתו.
Father Christmas (אבא חג המולד) - אתנחתא קומית, שרים חבורה של פרחחים ההולכים בעקבות סקרוג'.
See the Phantoms (ראה את הרוחות) - שיר קצר וקודר ששר מרלי כאשר הוא וסקרוג' עפים בשמיים האפלים מוקפים רוחות רפאים.
December the 25th (ה-25 בדצמבר) - ג'יג, ריקוד עליז במסיבה של פזיוויג.
Happiness (אושר) - שרה אהובתו של סקרוג' כשהם מבלים זה בחברתו של זו.
את) - ממלמל בעצב סקרוג' המבוגר, מתבונן בדיוקן הצעיר שלו כיצד נתן לאיזבל ללכת ממנו.
I Like Life (אני אוהב את החיים) - שר רוח חג המולד של ההווה יחד עם סקרוג' שבתחילה מסרב לשתף פעולה.
The Beautiful Day (יום יפה) - טים הקטן מבצע בפני בני משפחתו.
Thank You Very Much (תודה רבה) - טום ג'נקיס ואנשים נוספים החייבים לסקרוג' כסף, שרים ורוקדים סביב העגלה הנושאת את ארון הקבורה שלו.
בשיר הם מודים לסקרוג' על כך שמת ולכן חובותיהם מבוטלים.
I'll Begin Again (אתחיל מחדש) - שיר הגאולה של סקרוג' כשהוא מתעורר ומגלה שהוא עדיין חי.
סצנת הסיום כוללת בליל עצום של ביצועים חוזרים של שירי הסרט.
בתחילה סקרוג' צועד ברחובות לצלילי השיר "I Like Life", אחר כך כשהוא לבוש בבגדי סנטה קלאוס ומלווה בחבורת הילדים השרה גרסה עליזה יותר של "Father Christmas".
בהמשך השמעה חוזרת של השיר "Thank You Very Much" בביצוע סקרוג', טום ג'נקניס וכמעט כל תושבי העיר המאושרים ואסירי תודה על השינוי העמוק שהתחולל במלווה הכספים קשה הלב.
לבסוף סקרוג' הולך לביתו ומדבר אל מרלי דרך מקוש הדלת (בו הופיעו פניו בתחילת הסרט), הוא גם עוטף את המקוש בכובע ובזקן מהתחפושת שלו.
סקרוג' מודה לשותפו לשעבר על העזרה שנתן לו, ואחר כך הולך להתכונן לארוחה החגיגית עם משפחתו.
מקהלה שרה שוב את השיר "A Christmas Carol" והסרט מסתיים בברכת חג מולד שמח.
אלבום הכולל את כל שירי הסרט יצא ב-1970 בחברת קולומביה רקורדס.
הפסקול לא יצא מעולם כתקליטור בשל סיבוכים משפטיים.
הגרסה של הסרט שיצאה בחברת Paramount Blu-Ray לא כוללת את מוזיקת הפתיחה, אך המוזיקה בשלמותה כלולה בפורמט הווידאו וה-DVD.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א בבריטניה, לפרס "Golden Laurel", לארבעה פרסי אוסקר, וחמישה פרסי גלובוס זהב בארצות הברית.
אלברט פיני זכה ב-1971 בפרס גלובוס זהב כשחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי.
פיני היה רק בן 34 כשנבחר לגלם את דמות הקמצן הזקן וגם את דמותו בצעירותו בסצנות הפלשבק, אולם זכה לשבחים על הופעתו מהקהל ומהמבקרים.
מבקרים אחדים מצאו פגם במוזיקה של בריקוס
עיצוב תפאורה (טרנס מארש, רוברט קרטרייט, פמלה קורנל)
כמה שחקנים בריטים נודעים השתתפו בסרט בהם אלק גינס כג'ייקוב מרלי, דיים אדית אוונס בתפקיד רוח חג המולד של העבר וקנת' מור כרוח חג המולד של ההווה.
סיפור הסרט נאמן לרוב לרומן אך סוטה ממנו בהיבט אחד והוא בהמשך של סצנת בית הקברות.
אחרי שרוח חג המולד של העתיד מוליכה את סקרוג' אל בית הקברות, הרוח חושפת את פניה שהם פני המוות.
סקרוג' נופל לאחור אל תוך הקבר הפתוח ודרך מנהרה שנראית שאין לה סוף עד שהוא נוחת בקרביים של הגיהנום.
הוא מתעורר במכתש בצורת ארון מתים, ופוגש את שותפו המת מרלי הבא לברכו ומודיע לו שהוא מונה להיות פקיד אישי של לוציפר.
מרלי מראה לסקרוג' את מקום עבודתו, חדר קפוא ושורץ עכברושים.
אחר כך מגיעים כמה "שדים" חסונים העוטים ברדסים ועל גבם הם נושאים שלשלאות אימתניות בהן הם עוטפים את סקרוג' המבוהל עד שאין באפשרותו לזוז.
לשווא הוא זועק ומבקש עזרה ממרלי, עד שהוא מתעורר ומוצא את עצמו בביתו כשהוא אוחז ברגלי מיטתו.
הסרט קיבל סיווג צפייה לא מוגבל, אך בהקרנות בטלוויזיה לרוב משמיטים את הסצנה הזו.
כך גם בגרסאות שונות בהפצה של וידאו ביתי.
ב-1992 הועלה בבריטניה מחזמר "Scrooge: The Musical" שהוא עיבוד לתיאטרון של הסרט.
המחזמר בכיכובו של אנתוני ניולי (Anthony Newley) הציג את השירים של בריקוס ופרייז'ר.
ב-2003 העלה הזמר והרקדן הבריטי, טומי סטיל את המופע מחדש בסיבוב הופעות ברחבי המדינה.
ב-2004 הופיע שוב הפעם בפאלאדיום בלונדון.
ב-2007 גילם את הדמות של סקרוג' שיין ריצ'י (Shane Ritchie) במנצ'סטר פאלאס.
עוד הועלה המחזמר בכיכובו של סטיל בפאלאדיום בלונדון בשנת 2012, הופעות שנמשכו עד 5 בינואר 2013.
סקרוג' הוא עיבוד קולנוע משנת 1951 לספרו של צ'ארלס דיקנס "מזמור חג המולד", בכיכובו של אלסטייר סים בבימויו של בריאן דזמונד הרסט ותסריט מאת נואל לנגלי.
בארצות הברית הופץ הסרט בשם "מזמור חג המולד".
בישראל הוקרן הסרט בשם "לא בעושר האושר".
קתלין הריסון זכתה לשבחים על הופעתה בסרט כגברת דילבר, המנקה של סקרוג'.
ג'ורג' קול מופיע בתפקיד סקרוג' הצעיר, הרמיוני באדלי כגברת קרצ'יט, מרווין ג'ונס בתפקיד בוב קרצ'יט, קליפורד מוליסון מופיע כסמואל וילקינס החייב כספים לסקרוג', ג'ק וורנר כמר ג'ורקין דמות שנוצרה במיוחד עבור הסרט, ארנסט ת'סיגר בתפקיד הקברן ופטריק מקני כג'ייקוב מארלי בצעירותו.
מייקל הורדרן משחק בדמות הרוח של מארלי וגם כמארלי המבוגר.
פיטר בול בתפקיד המספר קורא בתחילת ובסיום הסרט קטעים מתוך הספר, הוא גם נראה על המסך כאחד מאנשי העסקים המציינים את מותו של סקרוג' ומתלוצצים על ההלוויה שלו.
בתחילת הסרט נראה אבנעזר סקרוג' (אלסטייר סים) בערב חג המולד 1843, כשהוא עוזב את הבורסה של לונדון בדרכו למשרדו.
בשיחה עם שני אנשי עסקים הוא מודיע שאין בכוונתו לחגוג כלל את חג המולד.
הוא גם מקשיח את לבו בפני אחד הלקוחות החייב לו כספים.
בבית העסק שלו מסרב סקרוג' לתת תרומה כלשהי למען העניים, במקום זאת הוא תומך בבתי סוהר ובבתי מחסה, ועוד מוסיף ואומר שעדיף לעניים אם היו מתים.
אחר כך נכנס למשרד אחיינו של סקרוג', פרד (בריאן וורת'), ומזמין אותו לארוחת החג, אך סקרוג' מסרב.
נראה שהוא מתעב את אחיינו מאז שהתחתן בניגוד לדעתו.
בלילה מסכים סקרוג', בחוסר רצון בולט, לתת יום חופש לפקיד שלו בוב קרצ'יט (מרווין ג'ונס) אך מתנה זאת בכך שקרצ'יט יגיע לעבודתו מוקדם בבוקר למחרת.
סקרוג' חוזר לביתו אחרי שסעד בגפו במסעדה עלובה.
הוא מבחין כי במקוש הדלת מופיעות פניו של ג'ייקוב מארלי (מייקל הורדרן), שותפו המת זה כבר שבע שנים.
הוא יושב לאכול את הדייסה שלו וברקע נשמעים צלצולי פעמונים, לפתע מופיע לפניו מארלי עצמו כרוח רפאים.
בתחילה חושב סקרוג' שזה תעתוע שנגרם מקלקול קיבה, עד שהוא רואה שמארלי זועק בכאב.
מארלי מתרה בסקרוג' שכדאי לו לחזור בתשובה, אחרת יסבול גם הוא מגורל דומה.
מארלי כבול בשלשלאות שלדבריו "חושלו עוד בחייו" בשל החמדנות שלו.
מארלי אומר לסקרוג' שיפקדו אותו שלוש רוחות, ושיצפה לרוח הראשונה בשעה אחת.
אז מצטרף מארלי אל רוחות נוספות הסובלות כמוהו מעינויים, וסקרוג' רץ בבהלה למיטתו.
בשעה אחת לפנות בוקר מופיעה רוח חג המולד של העבר (מייקל דולן) ומראה לסקרוג' פלאשבקים מעברו.
הם מסתכלים על סקרוג' הנער נשאר לבד בבית הספר בחופשות בהיותו בלתי רצוי בביתו.
עד שמגיעה אחותו פאן (קרול מארש) וטוענת שאביהם השתנה ומחזירה אותו הביתה.
בסצנה זו מתברר שפאן היא מבוגרת מסקרוג', לדברי סקרוג' הצעיר (ג'ורג' קול) פאן כעת דומה לאימם כפי שהייתה לפני מותה.
אחר כך רואים את מסיבת חג המולד שעורך פזיוויג, מעסיקו של סקרוג'.
הוא זוכר את פזיוויג בחיבה ומשבח אותו מאוד.
עוד הם רואים את סקרוג' מציע נישואים לחברתו האהובה אליס (רונה אנדרסון).
בהמשך איש עסקים אחר, מר ג'ורקין (ג'ק וורנר), מעודד את סקרוג' הצעיר לחבור אליו והוא מבטיח לו משכורת נאה.
בהתחלה סקרוג' נשאר נאמן לפזיוויג (רודי יוז) למרות שהוא מתקשה לסרב להצעה המפתה.
כאן רואים את הסימנים הראשונים לדמותו כפי שהיא כעת.
סקרוג' המבוגר צופה באחותו על ערש דווי.
למרות בקשתה הוא עוזב אותה בלי להבטיח לדאוג לבנה, פרד.
רק כעת מבין סקרוג' שהוא התנהג באנוכיות ומבקש סליחה מאחותו.
סקרוג' הצעיר מחליט להיענות להצעתו של מר ג'ורקין ולעזוב את עבודתו אצל פזיוויג.
הוא מתידד עם צעיר אחר, ג'ייקוב מארלי (פטריק מקני), רוכשים את בית העסק של פזיוויג והופכים את המחסן למשרד שלהם.
סקרוג' מעסיק את בוב קרצ'יט תמורת 4 שילינג לשבוע.
פזיוויג שבור לב כיוון שהעסק שלו פשט את הרגל עוזב את המקום.
ארוסתו של סקרוג', אליס, מבינה שהוא השתנה ומבטלת את ארוסיהם.
אחרי שנים ג'ורקין מועל בכספי החברה, סקרוג' ומארלי מציעים לקנות את החברה ולהציל אותה בתנאי שהבעלות על החברה תעבור אליהם.
בערב חג המולד 1836, מודיעה גברת דילבר (קתלין הריסון) לבוב קרצ'יט שמארלי עומד למות, אך סקרוג' אינו מוכן לעזוב את המשרד בשעות העבודה.
מארלי מנסה להזהיר את סקרוג' לפני מותו שהוא ייענש על מעשיו, אך לשווא.
הרוח מקניטה את סקרוג' באומרה שתגובתו למותו של מארלי הייתה לקחת את ביתו ואת כספו.
רוח חג המולד של ההווה (פרנסיס דה וולף) מראה לסקרוג' כיצד חוגגים אנשים את חג המולד.
סקרוג' מתוודע למצבה העגום של משפחת קרצ'יט, הם יכולים להרשות לעצמם רק אווז קטן לארוחה.
טים הקטן הוא נכה והוא צפוי למות ממחלתו אם לא יחול שינוי בעתיד הקרוב.
אחר כך רואה סקרוג' את המסיבה בביתם של פרד ואשתו.
לפני שהוא נעלם מראה הרוח לסקרוג' שני ילדים עלובים, שמותיהם 'בערות' ו'מחסור', סקרוג' מתענה לשמוע מפי הרוח את מילותיו שלו על בתי הסוהר ובתי המחסה.
רוח חג המולד של העתיד לבוא (סי קורנסקי) מראה לסקרוג' מה טומן בחובו העתיד, אם דבר לא ישתנה.
מתברר לסקרוג' שטים נפטר ממחלתו ובני משפחתו מתאבלים עליו.
עוד הוא מגלה שהוא עצמו כבר מת, אך במקום שיחושו צער עליו, מותו משמח את האנשים.
גברת דילבר ושני אנשים נוספים מנצלים את ההזדמנות ושודדים את כל רכושו.
סקרוג' מבטיח להיטיב את דרכיו.
סקרוג' חוזר להווה ואין גבול לאושרו, הוא רוקד וצוחק וגברת דילבר צופה בו בבהלה.
הוא נותן לה גיני כמתנת חג המולד ומעלה את שכרה.
אחרי כן הוא שולח תרנגול הודו ענק לבוב ולמשפחתו והולך לסעוד עם פרד ואשתו לשמחתם הרבה.
למחרת הוא מעלה את שכרו של בוב ומבטיח לעזור לו ולמשפחתו.
בסיום הסרט סקרוג' הופך לאיש חביב ולאבא שני לטים הקטן.
בעוד שבספר המנקה של סקרוג' היא חסרת שם וגברת דילבר הוא שמה של הכובסת, בסרט ניתן השם גברת דילבר למנקה.
תפקידה בסרט הורחב באופן משמעותי עד כדי כך ששם השחקנית הופיע שני ברשימת הקרדיטים.
הסרט גם מפרט את סיפור עלייתו של סקרוג' למעמד של איש עסקים מצליח כשהוא הולך בעקבות המורה הרוחני שלו מר ג'ורקין החמדן (בגילומו של ג'ק וורנר).
ג'ורקין מפתה את סקרוג' ומרחיק אותו ממעסיקו הנדיב פזיוויג.
ג'ורקין אינו מופיע כלל בסיפור המקורי, כאן הוא מתגלה כאופורטוניסט המועל בכספי החברה שלו.
השותפות של סקרוג' ומארלי מתחילה כשהם מנצלים את ההזדמנות, מציעים לכסות את ההפסדים וכך משתלטים על החברה של ג'ורקין.
באחת הסצנות עם רוח חג המולד של ההווה רואים את אליס, ארוסתו לשעבר של סקרוג', עובדת עם חולים ונזקקים.
בספר שמה הוא בל ועיסוקה לא מוזכר.
לפי הסרט אחותו של אבנעזר מתה בלדת בנה פרד, מה שמסביר את הניכור שחש סקרוג' כלפי אחיינו.
עוד מסופר בסרט שאמו של סקרוג' מתה בלדתה אותו, וזו הסיבה לטינה שרוחש אליו אביו, בדומה ליחסו של אבנעזר לאחיינו.
בספר פאן, אחותו של סקרוג', צעירה ממנו בהרבה ולא מוזכר סיבת מותה.
סצנה מקורית נוספת בסרט היא כאשר סקרוג' מגיע לביתם של פרד ואשתו, הוא חושש שהם יידחו אותו בגלל יחסו אליהם, אבל הם מקבלים את פניו בשמחה.
הסרט יצא בבריטניה בשמו המקורי "סקרוג'".
בארצות הברית הופץ הסרט בשם "מזמור חג המולד" על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט היה אמור להיות מוקרן ב"אולם המוזיקה רדיו סיטי" שבניו יורק כחלק ממופעי חג המולד, אבל הנהלת התיאטרון חששה שהסרט קודר מדי ואינו מתאים לבידור משפחתי המקובל אצלם, בניגוד לסרט "מזמור חג המולד" משנת 1938 שהוקרן באולם המוזיקה בהקרנת בכורה.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בליל כל הקדושים של שנת 1951 באולם "Guild Theatre".
הביקורות בארצות הברית היו מעורבות, והסרט לא הצליח בקופות, עם זאת בבריטניה היה הסרט אחד הסרטים הפופולריים ביותר בשנת 1952.
עם צאת הסרט ב-1951 הוא זכה בביקורות חיוביות בניו יורק טיימס, ובביקורת פושרות בטיים מגזין עם שבחים על המשחק וביקורת על הבימוי.
ב-1989 יצאה גרסה צבעונית של הסרט והיא לרוב כלולה כתוספת ב-DVD של הסרט.
ב-1971, שני עשורים אחרי צאת הסרט לאקרנים, יצא עיבוד של הסיפור כסרט אנימציה שיצר ריצ'רד ויליאמס.
בו אלסטייר סים ומייקל הורדרן מגלמים שוב את התפקידים של סקרוג' ומארלי הפעם בדיבוב.
אלסטייר סים - אבנעזר סקרוג'
קתלין הריסון - גברת דילבר
מרווין ג'ונס - בוב קרצ'יט
הרמיוני באדלי - גברת קרצ'יט
מייקל הורדרן - ג'ייקוב מארלי / רוחו של מארלי
ג'ורג' קול - אבנעזר סקרוג' הצעיר
ג'ון צ'ארלסוורת' - פיטר קרצ'יט
מייקל דולן - רוח חג המולד של העבר
פרנסיס דה וולף - רוח חג המולד של ההווה
סי קונרסקי - רוח חג המולד של העתיד
רונה אנדרסון - אליס (בל)
מיילס מאלסון - ג'ו הזקן
גלין דירמן - טים הקטנטן
הטי ז'אק - גברת פזיוויג
פיטר בול - איש עסקים, המספר
אליוט מייקהם - מר סנדריג
יו דמפסטר - מר גרופר
ריצ'רד פירסון - מר טאפר
ג'ק וורנר - מר ג'ורקין
פטריק מקני - ג'ייקוב מארלי הצעיר
דאגלס מויר - איש עסקים
קליפורד מוליסון - סמואל וילקינס
סקרוג' הוא סרט פנטזיה בריטי משנת 1935, שביים הנרי אדוארדס ובכיכובם של סימור היקס, דונלד קלת'רופ ורוברט קוצ'רן.
היקס גילם את דמותו של אבנעזר סקרוג' הקמצן ששונא את חג המולד.
סרט זה היה העיבוד הקולנועי הראשון של מזמור חג המולד לדיקנס שהיה סרט מדבר.
לפני כן היקס שיחק פעמים רבות על הבמה בתפקיד סקרוג', וב-1913 גילם את הדמות בסרט אילם.
מה שמייחד את הגרסה של 1935 משאר העיבודים לספר הוא שכל רוחות הרפאים, פרט לרוח של ההווה, הן בלתי נראות ורק קולם נשמע.
רוחו של מארלי נראית לזמן קצר על מקוש הדלת.
אמנם רוח חג המולד של ההווה היא דמות מלאה, אולם רוח חג המולד של העבר היא צורה בלבד ללא תווי פנים מובחנים, ורוח חג המולד של העתיד היא אצבע מושטת בלבד.
סימור היקס מגלם את דמותם של סקרוג' המבוגר והצעיר גם יחד.
השחקן הנוסף היחיד שעשה זו בעיבודים השונים של הסרט היה אלברט פיני במחזמר "סקרוג'" משנת 1970.
הסיפור מקוצר מאוד, וחלקו הגדול מתרכז בתחילת הסיפור לפני הופעת הרוחות, בו מתוארת האווירה של העושר והעוני בלונדון.
מעסיקו הראשון של סקרוג' פזיוויג ואחותו פאן אינם מוזכרים כלל בגרסה זו.
בעיבוד זה רואים את טים הקטן שוכב מת במיתתו, ואביו בוב קרצ'יט מבכה את מותו.
סצנה דומה מופיעה בגרסת "מזמור חג המולד" משנת 1999 בכיכובו של פטריק סטיוארט.
השחקן מוריס אוונס מופיע בסרט לזמן קצר כמי שחייב כספים לסקרוג'.
דונלד קלת'רופ שמשחק בתפקיד בוב קרצ'יט מדהים בדמיונו לדמות כפי שאייר אותה ג'ון ליץ' במהדורה המקורית של הספר משנת 1843.
הסרט יצא בשתי גרסאות, בכל אחת מהן רשימת הקרדיטים בפתיחה שונה, ובאחת הגרסאות הושמטה לחלוטין הסצנה האחרונה.
זכויות היוצרים על הסרט פגו והוא כעת בנחלת הכלל.
סר סימור היקס - אבנעזר סקרוג'
דונלד קלת'רופ - בוב קרצ'יט
אוסקר אש - רוח חג המולד של ההווה
מארי ניי - רוח חג המולד של העבר
סי וי פרנס - רוח חג המולד של העתיד
את'נה סיילר - המנקה של סקרוג'
מוריס אוונס - איש עני
מרי לוסון - אשתו של העני
ברברה אוורסט - גברת קרצ'יט
איב גריי - אשתו של פרד
מוריס הארווי - בעל חנות העופות
פיליפ פרוסט - טים הקטן
די ג'יי ויליאמס - קברן
מרגרט יארד - הכובסת של סקרוג'
יו אי רייט - ג'ו הזקן
סקריבוס היא תוכנה חופשית וקוד פתוח להוצאה לאור שולחנית.
התוכנה פותחה באמצעות Qt, והיא יישום חוצה-פלטפורמות והיא מפורסמת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
התוכנה מאפשרת סידור, עימוד והכנה לדפוס באיכות מקצועית.
התוכנה תומכת גם בהכנת מצגות אינטראקטיביות וטפסים כקובצי PDF.
דוגמאות לשימוש בה כוללות יצירה של ספרים, עיתונים, כרזות ועוד.
סקריבוס הושקה באביב 2001, גרסתה האחרונה (1.4.7) יצאה לאור באפריל 2018.
סקריבוניוס לארגוס (Scribonius Largus; המאה ה-1 לספירה) היה רופא החצר של הקיסר הרומי קלאודיוס.
בסביבות שנת 47 לספירה, לבקשת גאיוס יוליוס קליסטוס , עבדו המשוחרר של הקיסר, הוא יצר רשימה בת 271 מרשמים, רובם שלו, למרות שהוא הכיר את תודתו למוריו, לחברים, ולכתביהם של רופאים חשובים.
תרופות מסורתיות מסוימות כלולות גם הן.
לחיבורו זה, "Compositiones" ("תרכובות") , אין יומרות מבחינה סגנונית, והוא כולל ביטויים דיבוריים רבים.
רובו הועבר ללא הכרה ביוצר המקורי לחיבורו של מרקלוס אמפיריקוס (De Medicamentis Empiricis, Physicis, et Rationabilibus, 410 לספירה לערך), שהוא בעל ערך רב בתיקונו של הטקסט של לארגוס.
חיבורו של לארגוס כולל שני אזכורים של שימוש ב"ביטומן יהודי", הוא האספלט של ים המלח: לריפוי פצעים טריים ולתיקון עצמות שבורות.
סקרטריאט ראש הממשלה (באורדו: دیوان انشا پاکستان) הוא המשרד של ראש ממשלת פקיסטן.
המבנה שוכן באסלאמאבאד בירת פקיסטן בשדרות החוקה, ציר מרכזי בו נמצאים מספר מבני שלטון חשובים.
המבנה בנוי בסגנון אדריכלות מוגולית.
שטח המבנה הוא 55.6 הקטאר.
המבנה נבנה בתחילת שנות ה-60 יחד עם שורה של מבני שלטון אחרים באיסלאמאבד.
סקרוטיפריה (שם מדעי: Scrotifera) היא קבוצת יונקי שליה בני הקבוצה לאורסיאתריה הכוללת את רוב הסדרות בקבוצה זו, למעט אוכלי החרקים.
קבוצה זו התפתחה לאחרונה לפני 73.1 עד 85.5 מיליון שנה, בסופו של הקרטיקון ואז המינים היו קטנים בהרבה מכפי שהם היום.
יונקים אלה התפתחו ליונקים גדולים ומהירים, שונים בהרבה מאבותיהם קרובי האאוארכונטוגליריים, בהם נמצאים המכרסמים, הארנבאים והפרימטים.
הזיקה בין חברי הקבוצה נובעת מבדיקות מולקולריות באנטומיה של יונקים אלה.
הקבוצה מחולקת לשתי קבוצות פנימיות: סדרת העטלפים שכוללת את היונקים היחידים היכולים לעוף והקבוצה פרונגולטה (Ferungulata).
סדרה קראודונטים (Creodonta) - נכחדה
סדרה קונדילרסים (Condylarthra) - נכחדה
סדרה דינוצרטים (Dinocerata) - נכחדה
סדרה מזוניכידים (Mesonychia) - נכחדה
סקריפייס (2010) הפוסטר הרשמי של האירוע בכיכובו של רוב ואן דאם מידע ארגון Total Nonstop Action Wrestling תאריך 16 במאי 2010 עיר אורלנדו, פלורידה אולם אימפקט זון מספר צופים 1,100סיסמה פרסומית What Sacrifice Would You?Be Willing To Make סדרת אירועי שלם וצפה של TNAלוקדאוןסקריפייס(2010)סלאמיברסרי VIII סדרת אירועי סקריפייס2009סקריפייס(2010)2011
סקריפייס (2010) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-16 במאי 2010 באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע השישי בסדרת אירועי סקריפייס.
בקרב המרכזי, רוב ואן דאם ניצח את AJ סטיילס ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של TNA.
עוד ברשימת הקרבות, סטינג ניצח את ג'ף ג'ארט בקרב שארך כ-14 שניות, וג'ף הארדי ניצח את מר אנדרסון.
סקריפייס (2011) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-15 במאי 2011 באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע השביעי בסדרת אירועי סקריפייס.
בקרב המרכזי, סטינג ניצח את רוב ואן דאם ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של TNA.
עוד ברשימת הקרבות, טומי דרימר ניצח את AJ סטיילס בקרב ללא פסילות, וצ'יינה וקורט אנגל ניצחו את ג'ף ג'ארט וקרן ג'ארט בקרב זוגות מעורב שהיה האחרון של צ'יינה כמתאבקת פעילה.
העלילה הראשית הייתה בין אלוף העולם במשקל כבד של TNA, סטינג לרוב ואן דאם על אליפות העולם במשקל כבד של TNA.
באירוע לוקדאון, סטינג ניצח את רוב ואן דאם ומר אנדרסון בקרב כלוב משולש ושמר על התואר לאחר שהצמיד את אנדרסון.
עוד במהלך הקרב, ואן דאם סירב להכות את סטינג בעזרת צינור ברזל שהאלק הוגאן מסר לו.
בתוכנית השבועית העוקבת של Impact ב-21 באפריל, סטינג בחר את רוב ואן דאם להיות יריבו באירוע סקריפייס עקב מעשיו הטובים באירוע לוקדאון.
סקריפייס (2006) הפוסטר הרשמי של האירוע מידע ארגון Total Nonstop Action Wrestling תאריך 14 במאי 2006 עיר אורלנדו, פלורידה אולם אימפקט זון מספר צופים 900סיסמה פרסומית Global Turmoil סדרת אירועי שלם וצפה של TNAלוקדאוןסקריפייס(2006)סלאמיברסרי סדרת אירועי סקריפייס2005סקריפייס(2006)2007
סקריפייס (2006) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-14 במאי 2006 באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע השני בסדרת אירועי סקריפייס.
בקרב המרכזי, כריסטיאן קייג' ניצח את אביס בקרב פול מטאל מייהם ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של NWA.
עוד ברשימת הקרבות, סטינג וסמואה ג'ו ניצחו את ג'ף ג'ארט וסקוט סטיינר, ופיטי וויליאמס זכה בגביע העולם X.
סקריפייס (2007) הפוסטר הרשמי של האירוע בכיכובם של קורט אנגל,סטינג וכריסטיאן קייג' מידע ארגון Total Nonstop Action Wrestling תאריך 13 במאי 2007 עיר אורלנדו, פלורידה אולם אימפקט זון מספר צופים 900סיסמה פרסומית Give Nothing...
but Take All סדרת אירועי שלם וצפה של TNAלוקדאוןסקריפייס(2007)סלאמיברסרי סדרת אירועי סקריפייס2006סקריפייס(2007)2008
סקריפייס (2007) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling.
האירוע נערך ב-13 במאי 2007 באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה.
האירוע היה האירוע השלישי בסדרת אירועי סקריפייס.
בקרב המרכזי, קורט אנגל ניצח את סטינג וכריסטיאן קייג' בקרב משולש והפך לאלוף העולם הראשון במשקל כבד של TNA.
עוד ברשימת הקרבות, סמואה ג'ו ניצח את AJ סטיילס, ו-Team 3D (בראדר ריי ובראדר דיבון) ניצחו את סקוט סטיינר וטומקו ואת The Latin American Xchange (הומיסייד והרננדז) בקרב זוגות משולש ושמרו על אליפות הזוגות העולמית של NWA.
יאקו סקרי סימליוס (בפינית: Jaakko Sakari Simelius; 13 בנובמבר 1900 – 18 במאי 1985) היה גנרל פיני, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1959–1965.
סימליוס נולד ב-13 בנובמבר 1900 בקואופיו שבדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
כשהיה בן 18, זכתה פינלנד בעצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים.
סמליוס התגייס למשמר הלבן ולחם כנגד המשמר האדום.
שנה לאחר מכן הוא התגייס לצבא פינלנד, ולמד בבתי ספר צבאיים.
במהלך מלחמת החורף הוא שימש כראש מטה הדיוויזיה ה-4. בתחילת מלחמת ההמשך הוא שימש כראש מטה הקורפוס ה-7, וב-1943 עבד לפקד על הרגימנט ה-4. לאחר המלחמה עבר לפקד על הרגימנט ה-7. בין 1942–1953 הוא הועסק בתפקידים שונים באקדמיה הצבאית הפינית.
ב-1953 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-3. ב-1955 הוא מונה למפקד חיל הרגלים הפיני.
ב-15 בספטמבר 1959 הוא מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-29 באוקטובר של אותה שנה, פרש קארלו הייסקנן מתפקיד ראש ההגנה, וסמליוס נכנס לתפקיד במקומו.
הוא היה הראשון בתפקיד שלא לחם במלחמת העולם הראשונה.
הוא כיהן בתפקיד עד 12 בנובמבר 1965 אז פרש מהצבא.
הוא נפטר בהלסינקי ב-18 במאי 1985.
מחלת סקרייפי (או גרד הכבשים) היא מחלה נוירולוגית ממשפחת מחלות הפריון ("חלקיק חלבוני זיהומי") אשר פוגעת במערכת העצבית גורמת לניוון וספוגיות במוח ותמותה.
המחלה חשוכת מרפא ונפוצה בעיקר בקרב כבשים.
המחלה מכונה כך (scrapie) משום שאחת מתופעות הלוואי שלה היא גירוד טורדני.
בנוסף, מתבטאת המחלה בספוגיות במוח.
המחלה עלולה להשפיע על בקר (ספגת המוח) ובני אדם (מחלת קורו, מחלת קרויצפלד-יעקב).
הסברה הייתה שסקרייפי נגרם על ידי 'וירוס איטי' שנדרשות שנים עד שיביא להופעת שינוי בהתנהגות או בתנועה.
באמצע שנות ה-60 נקבע שתאים יכולים להשתכפל רק באמצעות DNA.
רדיואקטיביות עוצרת את שכפול התא על ידי 'הרג' DNA.
בשנות החמישים של המאה ה-18 חיפשו הבריטים מקור טוב יותר לצמר מאשר הכבשים הבריטיות שלא הצטיינו בטיב צמרן.
ובעקבות גידול האוכלוסייה והדרישה ההולכת וגוברת לצמר.
מקור המחלה הוא בבריטניה של תקופה זו.
בעקבות גידול מהיר באוכלוסייה נוצר מחסור בצמר והחל ייבוא של כבשים מספרד מזן מרינו שידוע כזן משובח.
הן הוכלאו עם הכבשים האנגליות ואת הכבשים המשובחות ביותר הכליאו בינן לבין עצמן, מה שגרם להתפרצות מחלה מידבקת.
המחלה גרמה לגירוד כרוני בקרב הכבשים.
תופעה זו של הכלאה רווחה בכל רחבי בריטניה, וכך רבים מהעדרים שגודלו בצורה הזו מתו עד שלבסוף שרדו רק העדרים שבהם לא נעשו ההכלאות.
המחלה המשיכה להתפרץ עד שנות המאה העשרים המוקדמות.
בשנת 1959 ויליאם אדלו, חוקר מחלת הסקרייפי, ביקר בתערוכה שעסקה במחלת קורו שרווחה בקרב ילידים בפפואה ניו גינאה וזיהה דמיון בין המוחות של הילידים לבין המוחות של הכבשים שמתו ממחלת הסקרייפי.
הוא יצר קשר עם גאדוסק (Gajdusek), חוקר מחלת הקורו.
למרות הדמיון בין מחלת הקורו לבין מחלת הסקרייפי, לא הוכח שבני אדם הדביקו כבשים ולהפך.
תופעה זו מכונה מחסום המינים.
החוקרים ניסו לבדוק אם שימפנזים נדבקים במחלה הזו.
התגלה ששימפנזים נדבקו בסקרייפי וכך הוכח שזו מחלה מידבקת אך לא היה ברור מה מנגנון ההדבקה שלה.
הנוירולוג סטנלי פרוזינר הביא לפריצת הדרך וגילוי מנגנון ההדבקה למחלת הסקרייפי.
פרוזינר ואדלו גילו שהגורם המידבק הוא חלבון שקראו לו בשם פריון.
תקווה אלפר גילתה שקרינה לא הרגה את הגורם המדבק בסקרייפי, מה שמרמז שסביר להניח שנגיף אינו הגורם המדבק.
הגורם המדבק היה צריך להיות קטן ופשוט יותר מ-DNA ויראלי.
אלפר מצאה שהחומר נשאר פעיל תחת אור אולטרה סגול.
DNA אינו פעיל תחת אור אולטרה סגול.
במקום זאת, גורם המחלה נהרג באור באורך 237 ננומטר, אורך גל ספציפי שמשבית פוליסכרידים.
אלפר ועמיתיה דיווחו על תכונות אלו של חומר הסקרייפי - ממצא שנראה היה שהוא סותר את הדוגמה המרכזית הגורסת ששכפול זה (ומכאן צמיחת המחלה ותכונותיה המדבקות) יכול לקרות רק באמצעות DNA.
לאחר שממצאים אמפיריים אלה אוששו, התפתחו מספר תיאוריות כדי להסביר את התכונות המיוחדות של גורם מחלת הסקרייפי.
התיאוריה המקובלת ביותר כיום היא תאוריית הפריון, המציגה חלבון 'נוכל' כמקור הזיהומי.
עם זאת, אלפר לא הסכימה לכך ש'מוטציה' חלבונית היא הגורם.
ראשית, מחקרי קרינת האולטרה סגול (UV) שלה לא הצביעו על חומר חלבוני, ושנית, פריונים מבודדים לא גרמו לסקרייפי.
התיאוריות שלה לגבי הסוכן, גורם המחלה, פותחו בשנים האחרונות לחייה והציעו סיפור דינמי ומורכב יותר.
בשנות השמונים התפרצה המחלה בבריטניה בקרב פרות שהוזנו בחציר מועשר בחלבון מהחי, כתוצאה מהדבקה זו, עברה המחלה גם לבני אדם ומאות אנשים מתו כתוצאה מאכילת בשר פרות שהיו נגועות בסקרייפי.
כך עברה המחלה את מחסום המינים שהוכר עד כה ונקראה בשם מחלת הפרה המשוגעת.
סקריבנר איימס, באנגלית: Scribner Ames (1908–1993) הייתה אמנית אמריקאית הידועה בציוריה ובפסליה.
ציוריה כללו דיוקנאות, טבע דומם, נופים וציור מופשט.
מצויריה היו לעיתים קרובות ילדים או גברים ונשים ידועים באמנויות הבמה.
היא נולדה וגדלה בשיקגו, ועבדה תחילה במנהטן ולאחר מכן חזרה לעיר הולדתה.
היא גם עשתה נסיעות רבות לאירופה ופעם אחת לאי הודו המערבית.
היא העריצה את עבודתם של סזאן, בראק ומרסדן הארטלי.
המבקרים ציינו את הטיפול היעיל שלה בצבע ואחד אמר שהיא "נודעה במיוחד בעבודתה ביצירת תנועה בחלל על ידי שימוש בפרספקטיבה של צבע." בפסלי העץ המגולף שלה, המבקרים ציינו בדרך כלל את השפעתו של המורה שלה, חוסה דה קריפט.
איימס לימדה אמנות במשך שנים רבות בבית ספר פרטי ובסטודיו שלה.
היא הייתה סופרת, אם כי פרסומיה היו מועטים.
היא כתבה ואיירה ספר בשם Marsden Hartley במיין והיא כתבה מאמרים ומכתבים על חינוך לאמנות, הפשטה באמנות והנטייה המזיקה של אספנים וגלריות מסחריות לקדם אמנות גרועה.
איימס למדה בבתי ספר בשיקגו.
היא נכנסה לאוניברסיטת שיקגו בשנת 1923 וסיימה תואר ראשון בפילוסופיה בשנת 1928. לאחר שסיימה את לימודיה, היא למדה בבית הספר לאמנות של שיקגו ולאחר מכן טיילה באירופה, שם למדה פיסול במינכן אצל הנס שוגרל.
כשחזרה לארצות הברית ב-1933, היא עשתה את ביתה במנהטן ושם למדה ציור אצל הנס הופמן ופיסול אצל חוסה דה קריפט.
איימס הראתה טבע דומם בתערוכה השנתית של אגודת אמנים עצמאיים משנת 1935. אחד המבקרים ציין, שהציור שלה היה "מעניין ומבטיח", ושיבח את השימוש "הבולט במיוחד" שלה בצבע.
הביקורת לא ציינה את שם הציור.
"טבע דומם מס' 2", הוא דוגמה ליצירת טבע דומם שלה באותה תקופה.
בשנה שלאחר מכן, מבקר של ארט ניוז הפנה תשומת לב לציור שלה בשם "המתנה" ב- תערוכת Salons of America, ואמר שהיא מדורגת "כאחת התמונות היותר בולטות" באותה תערוכה מגוונת.
בנוסף לביקורת של המבקר, המגזין כלל תמונה של הציור .
את קיץ 1938 היא בילתה בנסיעות בסקנדינביה.
שנה לאחר מכן, היא זכתה בתערוכת יחיד ראשונה, תצוגה של ציורים ופסלים מגולפים בגלריה בונסטל בניו יורק.
המופע קיבל ביקורות מצוינות בארט ניוז ובניו יורק טיימס.
רות גרין האריס, מהטיימס, אמרה על איימס, "היא עובדת בקלילות.
המברשת שלה, רק מרפרפת על הבד.
אבל בסופו של דבר נאסף בתוך המסגרת " המבקרת של ארט ניוז אמרה שהמגוון של יצירותיה של איימס הראה שהיא "מחפשת באופן מודע ביטויים אינדיבידואליים לכישרונותיה הברורים." בשנים 1943 ו-1944, ערכה איימס שתי תערוכות יחיד נוספות, הראשונה בגלריית פומה והשנייה בגלריה אלינור סמית' בסנט לואיס.
בסקירה שלו, מבקר מקומי אמר שהדיוקן של זמרת האופרה הדנית-אמריקאית, היה ציור יוצא מן הכלל.
היא נסעה לאיים הקריבים, עם הפסלת ילידת הולנד, ג'קובה קוסטר, ושם הציגה תערוכת יחיד במרכז התרבות של העיר.
לאחר שובה, היא הציגה כמה מהדיוקנאות שלה בתערוכה של שני אמנים עם הפסלת, מארי טיילור, בגלריה קרול-נייט בסנט לואיס.
מבקרת מקומית ציינה במיוחד ציורים שעשתה בקורסאו של מלחין, פול נורדוף, ושל המחנך ההולנדי, רדולפוס.
בשנת 1953 עברה איימס מניו יורק לשיקגו כדי לטפל באביה המזדקן ולאחר מכן החלה להשתתף בעולם האמנות של העיר.
היא הצטרפה לחברת הרנסאנס באוניברסיטת שיקגו והשתתפה בתערוכה של האמנים שהתקיימה שם ב-1955.
במהלך שנות ה-50 המאוחרות, איימס המשיכה להשתתף בתערוכות קבוצתיות בשיקגו, כולל תערוכות במכון לאמנות (1957 ו-1959), במועדון האמנויות (1958 ו-1959) .
במהלך שנות ה-60, איימס הציגה תערוכות יחיד בגלריה של קלוסן בסינסינטי (1961), בגלריות ברסלר במילווקי (1961), התערוכה בספרייה הציבורית של שיקגו הובילה לסקירה ארוכה של מבקרת הטריבון, אדית וייגל.
היא סיכמה את הקריירה של איימס והתייחסה לסגנון שלה, וציטטה את איימס על "החיפוש החמקמק לתפוס את תנועת האור והחלל על משטח שטוח", חיפוש שלדבריה תמיד "נופל".
הסקירה לוותה בתמונה של איימס עם שלושה ציורים מופשטים גדולים.
אין דיווחים על השתתפותה של איימס בתערוכות בין 1967 ועד מותה ב-1993.
איימס נולדה בשיקגו ב-16 בפברואר 1908. שם הולדתה היה פולי סקריבנר איימס.
אביה היה אדוארד סקריבנר איימס (1870–1958), פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו.
דמריס התגוררה באזור וושינגטון הבירה, שם עבד בעלה במחלקת המדינה.
אדלייד התגוררה בקופנהגן עם בעלה האמן.
ואן מטר היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת סינסינטי.
כאשר עברה לשיקגו ב-1953, עבר אביה לדירתה והיא עזרה לטפל בו עד מותו ב-1958.
בצעירותה ובמשך הקריירה שלה, היא קראה לעצמה פולי איימס.
לקראת סוף שנות ה-30, היא החלה להשתמש בסקריבנר איימס למטרות מקצועיות ולאחר מכן נקראה לפעמים בשם זה ולפעמים בשם הולדתה המלא, פולי סקריבנר איימס.
סקרין-לייף (מושג שאול מאנגלית: Screenlife או Screen Life; בתרגום חופשי: סרטים על החיים במסך המחשב, או: סרטי מסך מחשב) הוא סגנון קולנועי חזותי שבו מוצגים אירועים והתרחשויות על צגי מחשבים (שולחניים או ניידים), סמארטפונים או טאבלטים, בדרך כלל – של הפרוטגוניסטים.
סרטי סקרין-לייף צמחו מתוך סגנון הפאונד פוטג', כתוצאה מההתפתחות הטכנולוגית המהירה בתחום הצגים הדיגיטליים הניידים ומצלמות הרשת, שלאור הפיכתם לזמינים מסחרית ושווים לכל נפש, החליפו למעשה את מצלמות הווידאו הביתיות שאפיינו את פורמט הפאונד פוטג'.
סרטים אלה משקפים את הפופולריות של המדיה החברתית והעידן שבו טכנולוגיות אלה חדרו לכל תחומי החיים המודרניים, ובני אדם, ילדים, מתבגרים ומבוגרים, מבלים שעות רבות מדי יום מול צגים ומצלמות רשת כאמצעי בידור.
את ההגדרה טבע המפיק-במאי-תסריטאי הרוסי-קזחי טימור בקממבטוב במהלך העשור השני של המאה ה-21, על בסיס המונח האנגלי שפירושו בעברית סרטון סַמָּן: הקלטה דיגיטלית של רצף פעולות על צג המחשב.
בקממבטוב רואה בסגנון זה שפה קולנועית חדשנית המספרת עלילה שלמה בתוך מסגרת של מסך מחשב.
לדבריו, הוא אמנם זיהה את השפה ונתן לה את השם "סקרין-לייף", אך איננו מייחס לעצמו זכות יוצרים או מונופול על הסגנון.
את אבן הפינה של הפורמט השלם רואה בקממבטוב בסרט "הסר חבר" (במאי: לוואן גבריאדזה, 2014) שהפיק בצוותא עם ג'ייסון בלאם, הגם שעוד קודם לכן הופקו סרטים בסגנונות דומים.
ההיסטוריונית ואוצרת האמנות אמילי ויי ריילס הציעה את ההגדרה "סיפור המסופר באמצעות מסך על מסך", משום שהצופה רואה מסך מרובד: שכבה אחת היא המסך הווירטואלי של העלילה, ושכבה שנייה היא המסך הפיזי שעליו הסרט מוקרן.
מבחינת חוויית הצפייה, הצופה רואה את הסרט מנקודת המבט של המצלמה.
ויי ריילס הגדירה את נקודת המבט הזו כ"גוף ראשון למחצה", משום שהצופה רואה את רק את המסך מהזווית של הפרוטגוניסט, אך לא את הסביבה שבשדה הראייה של הפרוטגוניסט, מעבר למחשב.
באופן כזה, הדרת הסביבה אל מחוץ לפריים מאפשרת למזג באופן מושלם שני מסכים ולטשטש את הגבולות בין העולם הדיאגטי לבין העולם המציאותי של הצופה.
בכך מתרחב המרחב הבדיוני של הסרט אל מעבר לפריים, אל העולם של הצופה, כמו בסימולטור של VR שבו מרחב מדומיין ומרחב פיזי חופפים זה-את-זה.
רוב סרטי סקרין-לייף שהופקו בשנים הראשונות של המאה ה-21 מסווגים כסרטי אימה.
לרוב, מכיוון שאפשר להפיק סרטים כאלה בזמן קצר ובתקציב נמוך ללא צורך בשחקנים מהשורה הראשונה וללא תפאורות יקרות.
שנית, סרטי סקרין-לייף בוחנים כיצד אדם יכול להציג אישיות דיגיטלית שתהיה שונה מאשר בחייו שמחוץ למרחב הווירטואלי; כיצד פוסטים באינטרנט, אווטארים ותמונות פרופיל מאפשרים את המרחק הנחוץ להפגנת רשעות, ואת הקלאוסטרופוביה הוויזואלית של מרחבים וירטואליים צפופים כגון חדרי זום וחדרי צ'אט.
עם זאת, בקממבטוב לא מזהה את סגנון הסקרין-לייף עם סוגה קולנועית מסוימת, משום שלדעתו הסגנון יתרחב לסוגות אחרות כפי שהטכנולוגיה מתפשטת באופן וירטואלי לכל היבטי החיים המודרניים.
טימור בקממבטוב הגדיר את חוקי פורמט הסקרין-לייף ברוח שלוש אחדויות הדרמה על־פי אריסטו:
העלילה מתרחשת במציאות וירטואלית, על צג מחשב השייך לדמות יחידה.
הפעילות נחשפת דרך תצוגת הגאדג'ט של הדמות, ולעולם לא יוצאת אל מחוץ לצג.
מידות הצג הן גם גבולות הפריים הקולנועי, ונשארות קבועות.
הופעת אובייקט חדש צריכה לקבל הסבר הגיוני ולהתאים לתבניות החיים במרחב הווירטואלי.
הצופה חייב לדעת בדיוק היכן מתרחשת הפעילות בכל זמן נתון, ופעולת מצלמת הקולנוע צריכה לדמות התנהגות של מצלמת רשת דיגיטלית.
כל הפעילות מתרחשת בזמן אמיתי : כאן ועכשיו.
הסרט מורכב באמצעות עריכה בתוך הפריים ללא כל מעברים נראים, כאילו צולם בטייק אחד ארוך.
כך, שלב עריכת הסרט הוא השלב החשוב ביותר בהפקה, ובא על חשבון שלב כתיבת התסריט (שהרי אין צורך לכתוב כל תנועה של הסמן) והסרט "נולד מתוך העריכה".
כל הצלילים הם דיאגטיים שנובעים מהמחשב שעליו מוצגת העלילה, ומקורו של כל צליל צריך להיות ברור.
הצופה צריך להבין בכל רגע נתון מהיכן נשמעת מוזיקה.
עלילות סקרין-לייף מתבססות על הפערים המהותיים שבין המציאות הווירטואלית המתקיימת במרחב הקיברנטי ובין המציאות הממשית שמחוצה לו, כפי שמסביר בקממבטוב.
בעוד שבתקשורת אנושית היכולת לשכוח ולסלוח היא הכרח, המרחב המקוון מתעד ומזכיר לאדם כל שגיאה, פשע וחולשה שלו, ברוח הסלוגן של "הסר חבר": .
כמו כן, בתקשורת פנים-אל-פנים המוח יכול לפרש ולתת משמעויות שונות לפעולות הזולת, מחוות והבעות.
ואילו בתקשורת מקוונת כל פעולה הופכת לבולטת וחד-ממדית, וחושים כמו מישוש וריח בלתי אפשריים.
דווקא משום כך בני אדם נמשכים למציאות וירטואלית שבה הם יכולים לתקשר מבלי לצאת מאזור הנוחות שלהם.
ברשת, אדם חדל להיות אדם במשמעות המוכרת, והופך להיות אובייקט דיגיטלי.
אף על פי כן, גם במציאות הווירטואלית הוא גדל, מתפתח ומשתדרג, מתאהב ומתאכזב, מרוויח ומפסיד, מרמה, גונב, הורג, וכדומה.
כל דבר שקורה במציאות הווירטואלית משפיע על חייו האמיתיים של המשתמש.
מציאות וירטואלית משנה את תפיסת החיים והמוות משום שהיא מנציחה את קיומו של אדם, ותוכנות מודרניות מאפשרות ליצור תכנים בשמו של אדם גם לאחר מותו.
מציאות וירטואלית פותחת מרחב חדש ושלם של שפה עם סמלים וקודים משלה: בני אדם מזהים זה את זה באמצעות תמונות פרופיל, אווטארים, צילומים ופריטים אחרים ברשתות החברתיות.
בסביבה כזו יכולים המשתמשים לייחס לעצמם תכונות אישיות וחברתיות, כגון גיל ומעמד, ולשנות בהתמדה את הפרסונה שהם מאמצים.
אתגר מרכזי בדרמות סקרין-לייף הוא הצורך לשקף לצופים את המצב הנפשי והשינויים הרגשיים של דמות שמקלידה.
בכך יש לתזוזות הסמן תפקיד מרכזי.
הקלדה מהירה או איטית, סמן שעוצר במהלך הקלדה, חזרה לאחור (Backspace) או מחיקה של טקסט (Delete) תוך כדי הקלדה, וכן שימוש ברגשונים.
פעולות כאלה, על־פי ההקשר של סצנה מסוימת, משקפות את הלך הרוח של הדמות.
כמבשר הסגנון נחשב סרט האימה "The Collingswood Story" משנת 2002, שהפקתו החלה שנתיים קודם לכן, כאשר טכנולוגיות שיחות וידאו היו בחיתוליהן, שימוש בהן לא היה נפוץ, וההתקשרות נעשתה באמצעות חיוג בקו הטלפון.
עם התמסדות הסגנון, הסרט הוגדר בדיעבד כ"סרט הסקרין-לייף האמיתי הראשון", בשל הרעיון היצירתי של עלילה המוצגת כשיחות וידאו.
בשנת 2013 יצא סרט האימה "מקום מקלט" אודות סטודנטית לסוציולוגיה המתעדת הרגלי גלישה באתר דמוי אומגל לצורך פרויקט גמר, והחשבון שלה באתר נפרץ אחרי שהיא עדה לרצח המתבצע בידי גולשים באתר.
אף על פי שהסרט עדיין לא עונה באופן מובהק לסגנון הסקרין-לייף, זה היה הסרט באורך מלא המודרני הראשון שבו נעשה שימוש בצגי מחשב כאמצעי להצגת אירועי העלילה.
ייחודו בכך שהוא מתמקד באופן שבו האינטרנט יכול להעצים חוסר אנושיות בצורת אלימות קיצונית ביותר, והוא מגלם פחדים של העידן הדיגיטלי.
בשל כך הוגדר הסרט כ"סלאשר של העידן החדש" שבו הרוצח יכול להיות כל מי שמסוגל לתקוף מחשבים מרחוק.
בשנת 2014 הפיק טימור בקממבטוב את הסרט "הסר חבר" שלנוכח תקציב צנוע של מיליון דולר נחל הצלחה ביקורתית וקופתית, עם הכנסות של כ-62.9 מיליון דולר בבתי הקולנוע.
זה היה הסרט המיינסטרימי הראשון שהוצג כולו על צג מחשב.
במרכז הסרט חבורת בני נוער שנופלים קורבן לרוח רפאים נקמנית שתוקפת את המחשבים שלהם.
כאמור, בקממבטוב ראה בסרט את המודל השלם של פורמט הסקרין-לייף, ושאף לעשות באמצעות הסרט את הפורמט לפופולרי בזרם המרכזי של הקולנוע.
בעקבות הצלחת הסרט הפיק בקממבטוב את סרט ההמשך "הסר חבר: רשת אפלה" (2018) שביים סטיבן סוסקו.
הממד העל-טבעי הוחלף באיומים מקוונים מציאותיים ואמינים יותר בדמותם של סטוקרים והאקרים, כסיפור לגיטימי.
בשנת 2016 יצא הסרט העצמאי "Face 2 Face" , סרט התבגרות רומנטי אשר לראשונה הרחיב את הסגנון אל מעבר לאימה ומסתורין.
בקממבטוב שימש לראשונה כבמאי של סרט סקרין-לייף ב"פרופיל" (2018).
את הפרויקטים הקודמים שלו בפורמט הזה הוא רק הפיק.
זהו מותחן פוליטי על אודות עיתונאית אמריקאית המתחזה בפייסבוק לאישה שהתאסלמה, במטרה לחדור לשורות דאעש.
בשלהי העשור העשור השני של המאה ה-21, סרט הסקרין-לייף המצליח ביותר היה מותחן המסתורין "חיפוש" (2018) שביים אניש צ'גנטי , ובקממבטוב הפיק, על אודות אב המחפש במדיה החברתית פתרון לתעלומת היעלמות בתו.
הסרט הרחיב את המודל של בקממבטוב לסוגות נוספות מעבר לסרטי אימה מסורתיים.
זהו סרט הסקרין-לייף הראשון שצולם עם שחקנים אמריקאיים מהשורה הראשונה: ג'ון צ'ו ודברה מסינג.
בשנת 2023 יצא "נעדרת" המהווה המשך רעיוני ל"חיפוש", עם אותו צוות הפקה, כולל בקממבטוב כמפיק, עורכי "חיפוש", ויל מריק וניק ג'ונסון שימשו כבמאים ותסריטאים.