tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנושא החשוב ביותר של התעמולה הנאצית היה פולחן המנהיג שכאמור הציג את היטלר כמנהיג כריזמטי שהציל את גרמניה.
מיתוס הפיהרר החל להיסדק לאחר שהיטלר החל לפתוח במבצע ברברוסה והפלישה לברית במועצות שלדבריו תימשך קצת יותר משישה שבועות אך בפועל נמשכה עוד ועוד והגיעה למצב בו הצבא הגרמני החל לספוג תבוסות עקביות לאחר קרב סטלינגרד שבעקבותיהן "נוטרלה" הטענה כי היטלר היה גאון צבאי לאור ניצחונותיו בשאר החזיתות.
על אף שהיטלר האשים את הגנרלים בתבוסות אלו, לראשונה נשמעו בגרמניה קולות שטענו כי היטלר עצמו אשם.
היטלר לאט לאט הסתגר והחל לדבר לעיתים נדירות יותר עם העם הגרמני.
גבלס ניסה להציג את היטלר כמקבילו של פרידריך השני, מלך פרוסיה שבסופו של דבר ינצח למרות כל הכישלונות והתבוסות.
חרף ניסיון זה, רוב הגרמנים כבר הרגישו שהם הולכים להפסיד את המלחמה.
מיתוס הפיהרר נותר חזק כמעט ורק בקרב הנוער הגרמני (ובפרט בקרב חברי הנוער ההיטלראי) וזאת מכיוון שלאורך מרבית שנות חייהם הקצרים הם היו מושפעים אך ורק מהתעמולה הנאצית.
האידאולוגיה שעומדת מאחורי עקרון הפיהרר או כל ארגון היררכי, גורסת שלכל מנהיג יש אחריות מוחלטת בתחומו והוא דורש צייתנות מוחלטת מכל הכפופים לו ונענה רק לממונים עליו.
ה"מנהיג העליון", הפיהרר, אדולף היטלר, נענה רק לאלוהים ולעם הגרמני.
הפילוסוף האיטלקי ג'ורג'ו אגמבן טען שהיטלר ראה את עצמו כהתממשות הרשות השלטת, וכן כחוק חי או החוק הגבוה ביותר, ושילב תפישות אלה להפיכתו לרשות המחוקקת, הרשות השופטת והרשות המבצעת בעת ובעונה אחת.
עקרון הפיהרר מקביל לשרשרת הפיקוד בארגונים צבאיים, בראשם עומד מפקד אחד שהכל כפופים לו (ראש מטה, גנרל וכדומה).
ההצדקה לשימוש בעקרון המנהיג בעולם האזרחי הייתה שצייתנות לא עוררין על הממונים תוביל לסדר ולשגשוג אותו יקצרו "הראויים להנהיג".
במקרה של הנאצים, עקרון הפיהרר נהפך לחלק אינטגרלי של המפלגה הנאצית ביולי 1921, כאשר היטלר כפה על עימות עם מנהיגי המפלגה הראשונים לאחר שהבין כי בכוונתם למזג את המפלגה לתוך מפלגה סוציאלית כל-גרמנית גדולה.
היטלר הציב אולטימטום אחד: על כולם להכיר בו כמנהיג היחידי של המפלגה ולתת לו שליטה מוחלטת עליה.
הביטוי "לוּ ידע זאת הפיהרר" מתאר את אמונתם של גרמנים בתקופת גרמניה הנאצית לפיה ידיעות שליליות הוסתרו בכוונה מפני הפיהרר אדולף היטלר על ידי נציגי המפלגה הנאצית ופקידות הרייך (בדומה, למשל, לאמונה "הצאר הוא טוב, הבויארים רעים").
על פי סברה זו, לו רק יוּדע הפיהרר אודות אותם אירועים שליליים, ודאי היה פועל במהירות לתקנם.
עדות ראשונה לצורת חשיבה זו ניתן למצוא בראשית תקופת הרייך השלישי, בעקבות ליל הסכינים הארוכות שאירע בקיץ 1934. הברוטליות בה פעל היטלר שימשה כהוכחה טאוטולוגית לכך שמידע הוסתר ממנו, ועם היוודעו אליו פעל בנחרצות לתיקון המצב.
הלך רוח זה המשיך להתגבש לאחר מכן.
השימוש הרווח באמרה מבטא את האמונה הנאצית בצדקתו המוחלטת של הפיהרר.
בציבור שררה הבחנה ברורה בין דמותו המיתית של היטלר המורם מעם, לבין נציגי ופקידי המפלגה הנאצית, שנתפסו כבלתי מוכשרים ורדיקליים.
פולחן האישיות של יוסיף סטלין הפך למאפיין בולט בתרבות הסובייטית החל מדצמבר 1929, כאשר נערכה חגיגה מפוארת של יום הולדתו ה-50 של סטלין (בפועל, סטלין היה אז בן 51, כי הוא יליד דצמבר 1878).
במשך שנות שלטונו של סטלין, העיתונות הסובייטית הציגה את סטלין כמנהיג אומניפוטנטי ויודע-כל.
בנוסף לכך, שמו ותמונתו של סטלין הופיעו בכמעט כל מקום ברחבי ברית המועצות.
פולחן האישיות נמשך עד מותו של סטלין והסתיים באופן סופי לאחר חשיפת הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב.
הדימוי של סטלין בתעמולה ובתקשורת ההמונים
מנהיגה הראשון של ברית המועצות ומנהיג המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין, לא רצה שחבר המפלגה, יוסיף סטלין יירש אותו.
לנין אף כתב בצוואתו ביקורת חריפה על סטלין, הוא סבר כי "סטלין הוא גס מדי, וחסרון זה הוא ללא נשוא אצל אדם המכהן כמזכיר כללי...
לכן, מציע אני לחברים שימצאו דרך לסלק את סטלין מתפקיד זה וימנו תחתיו אדם אחר – סובלני, נאמן ומנומס יותר, שייתן את דעתו על צורכי החברים ויהיה פחות קפריזי".
חרף ההתנגדות החריפה של לנין, לאחר מותו הופצו ברחבי ברית המועצות כ-500,000 עותקים של תמונה בה נראים סטלין ולנין משוחחים על ספסל ונראים מנהלים שיחה כמו זוג חברים.
סטלין אימץ את הרעיון והחליט להתרברב במהלך נאומים בפני הפרולטריון כי הוא היה אחד מתלמידיו הקרובים ביותר של לנין.
בסופו של דבר, שתי הדמויות התמזגו בעיתונות הסובייטית וסטלין הפך להתגלמותו של לנין.
בתחילה, העיתונות ייחסה הצלחה כלשהי לדברים מסוימים בברית המועצות להצלחות של סטלין ולנין, אך עם חלוף הזמן סטלין הפך בעצמו לסיבה הרשמית לרווחת תושבי ברית המועצות.
חגיגות יום הולדתו ה-50 של סטלין, בדצמבר 1929 סימנו את הסנונית הראשונה והאמיתית בהליך הבנייה של "הכת סביב סטלין" וטיפוח פולחן האישיות שלו.
באופן פומבי, סטלין היה נחשב בחור צנוע ודחה כל טענה שאמרה שהוא שווה ללנין אך בפועל איפשר את המשך האדרתו.
כבר ב-1933, היו במרכז מוסקבה יותר תמונות של סטלין מאשר של לנין.
העיתונות הסובייטית שיבחה ללא הרף את סטלין ותיארה אותו כ"גדול", "אהוב", "נועז" ו"גאון".
היא גם הציגה אותו כדמות אב אכפתית אך חזקה שרואה את כל אזרחי ברית המועצות כ"ילדיו".
מ-1936, העיתונות הסובייטית החלה להתייחס לסטלין כאבי האומה.
יחסי הגומלין בין סטלין לילדים הפכו למרכיב מרכזי בפולחן האישות סביבו.
סטלין עסק לעיתים קרובות בשליחת מתנות באופן מתוקשר לילדים סובייטים ממגוון רקעים אתניים שונים.
החל משנת 1935 הביטוי "תודה לחבר החביב סטלין על ילדות מאושרת!" הופיע בשערי פעוטונים, בתי יתומים ובתי ספר.
ילדים השתמשו בסיסמה הזו גם בפסטיבלים שאורגנו על ידי הרשויות.
הדימוי של סטלין כאב נתפס כניסיון של התעמולה לשלב את התעמולה הסובייטית עם סמלים וסממנים דתיים בפולחן האישיות של סטלין.
התואר "אבא" היה שייך קודם כל לסטלין ורק אז יוחס לכמרי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
העיתונות החלה להפסיק את המסירות שלה לכנסייה והתמסרה גם בנושא הזה לסטלין.
העיתונות הציגה לעיתים קרובות קשר ישיר בין סטלין לפשוטי העם, לעיתים קרובות פורסמו מכתבים מחקלאים או תעשיינים המהללים את סטלין ומשבחים את פועלו.
במלחמת העולם השנייה במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ובזמן שהכוחות הנאציים חדרו עמוק לשטח ברית המועצות והצבא הסובייטי ספג תבוסות נוראות, פולחן האישיות של סטלין, שעד אז הוכתב מלמעלה, הפך לאותנטי.
סממנים נוספים של פולחן האישיות
תמונות ופסלים רבים של סטלין קישטו מקומות ציבוריים ברחבי כל ברית המועצות.
ב-1955 הוקמה בפראג אנדרטה ענקית שהוקדשה לסטלין והיא עמדה שם עד 1962. הפסל היה מתנה ליום הולדתו ה-69 של סטלין מאנשי פראג.
לאחר כ-5 וחצי שנים הסתיימו העבודות עליו והוא נחשף לציבור הרחב.
האנדרטה עצומה שקלה כ-17,000 טון.
הפסלים בדמותו של סטלין תיארו אותו כאדם גבוה, אך מתמונות נראה כי סטלין היה בערך 165–168 ס"מ בלבד.
מלבד זאת, בראשית שנות השלושים החלו אנשים רבים להקים בבתיהם "חדר סטלין", חדר המוקדש למנהיג ומלא בדיוקנאות שלו.
"תוך זמן קצר," כתבה דניס יאנגבלד, "נותרו רק שלושה סוגי גיבורים בקולנוע: המתים, הנכים וסטלין.".
אחד מהסרטים הבולטים בז'אנר התעמולה הסובייטית היה הסרט נפילת ברלין, הסרט תוכנן כמתנה ליום ההולדת ה-70 של המנהיג מטעם מוספילם.
אדוורד רדזינסקי טען כי אביו שמע מפבלנקו שלברנטי בריה הורה לו לעצב את סטלין בסרט כדמות משיחית ואלוהית, עם מוטיבים חזקים השאובים מדמותו של ישו.
הפולחן ו"הכת" שטיפחה אותו הובילה להתנהגות שונה של הציבור, בסוף שנות השלושים, אנשים היו קופצים וקמים בכל פעם ששמעו את שמו סטלין.
הפולחן הביאה גם לשינוי מסיבי של ערים, עיירות וכפרים רבים שנקראו על שמו של סטלין, פרס המדינה על שם סטלין ופרס סטלין לשלום.
הופעתה של הכת גם הובילה לשיגעון של שינוי שם: עיירות, כפרים וערים רבים נקראו על שם המנהיג הסובייטי, בכל כיכר בעיר סובייטית הוצבו פסלים שלו לצד לנין וקרל מרקס.
פרס סטלין ופרס סטלין לשלום נקראו גם לכבודו, והוא קיבל כמה תארים מפוארים (למשל, "אבי האומות", "בונה הסוציאליזם", "אדריכל הקומוניזם", "מנהיג האנושות המתקדמת" ואחרים).
הפולחן הגיע לרמות חדשות במהלך מלחמת העולם השנייה, כששמו של סטלין נכלל בהמנון הלאומי הסובייטי החדש.
בדצמבר 1949 חגג סטלין את יום ההולדת ה-70 שלו לכאורה (בפועל סטלין נולד בדצמבר 1878).
יום ההולדת של סטלין נחגג ברחבי ברית המועצות בחגיגיות רבה, פסלים ומוסדות שונים על שמו סטלין נחנכו באותו יום.
ב-2 בדצמבר 1949 הוציאה נשיאות הסובייט העליון צו להקמת ועדת ממשלתית שתעסוק בחגיגות יום ההולדת של סטלין.
18 ימים לאחר מכן העניק הסובייט העליון לסטלין את עיטור לנין.
ב-21 בדצמבר, יום לאחר הענקת הפרס התקיים בתיאטרון בולשוי מפגש חגיגי שהוקדש ליום ההולדת של סטלין.
מנהיגים בולטים מהעולם נכחו באירוע, בהם המנהיג העליון של סין, מאו דזה-דונג, סגן ראש ממשלת גרמניה המזרחית, ולטר אולבריכט והמזכיר הכללי של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה, יומג'אגין טסדנבאל.
עבור מאו, החגיגות היו הביקור הממלכתי.
שמות ערים שנקראו על שם סטלין
אלו הערים המרכזיות, עם שמן המקורי או שמן לאחר מותו של סטלין:
הדה-סטליניזציה היה תהליך הרפורמה הפוליטית שהתרחש לאחר מותו של סטלין, במסגרתו גונו מרבית פעולותיו של סטלין, בפברואר 1956 התקיימה הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שבה נשא חרושצ'וב את הנאום הסודי, שבו האשים את סטלין במדיניות של דיכוי.
מדיניות זו הגיעה לשיאה בשנת 1961, כאשר גופתו של סטלין הוצאה מהמאוזוליאום של לנין והוטמנה בבית הקברות של חומת הקרמלין ושמה של העיר סטלינגרד שונה לוולגוגרד..
ברחבי ברית המועצות פורקו פסלים של סטלין שהיו מוצבים בכיכרות הערים, ושונו שמותיהם של מפעלים ורחובות רבים.
פולחן האישיות הצפון קוריאני סובב את משפחת השלטון, משפחת קים, הפולחן קיים בקוריאה הצפונית כבר עשרות שנים וניתן למצוא אותו בדוגמאות רבות בתרבות הצפון קוריאנית .
אף על פי שממשלת קוריאה הצפונית לא הכריזה זאת באופן רשמי, עריקים צפון קוריאנים ותיירים רבים מצהירים כי לעיתים קרובות יש עונשים נוקשים למי שמבקר את המשטר או לא מכבד אותו.
פולחן האישיות החל זמן קצר לאחר שקים איל-סונג עלה לשלטון ב-1948, והורחבה מאוד לאחר מותו ב-1994.
בעוד שבמדינות אחרות היו פולחני אישיות בדרגות שונות, התפשטותה ואופייה הקיצוני של פולחן האישיות של קוריאה הצפונית עולים על זו של אפילו יוסיף סטלין או של מאו דזה דונג.
פולחן האישיות הצפון קוריאני לוקח חלק גדול במימוש אידאולוגיית ג'וצ'ה ושימור המשטר הטוטליטרי במדינה.
על פי סוה דיי סוק, פולחן האישיות סביב משפחת קים, דורש נאמנות מוחלטת למשפחת קים, הפולחן לדבריו מבסס את המדינה כדיקטטורה של איש אחד שמעביר את השלטון לבנו, שמעביר בעצמו את השלטון לבנו.
חוקת קוריאה הצפונית מקדמת את הרעיונות של המנהיג הראשון של המדינה, קים איל-סונג כעקרון המנחה היחיד של המדינה.
לטענת הניו פוקוס אינטרנשיונל, פולחן האישיות שהיה מסביב לקים איל-סונג, תרם ללגיטימציה של העברת השלטון התורשתית לבני משפחת קים, בזה אחר זה.
בוועידת הרביעית של מפלגת הפועלים של קוריאה שהתקיימה באפריל 2012 הגדיר המנהיג קים ג'ונג-און את אידאולוגיית ג'וצ'ה כרעיון פוליטי מקיף של קים איל-סונג ששוכללה על ידי קים ג'ונג-איל, ובשל כך כינה את אידאולוגיית ג'וצ'ה כ"קימילסונגיזם-קימג'ונגיליזם" וטען כי האידאולוגיה היא הדבר היחיד המנחה את המדינה.
על פי דוח של הניו פוקס אינטרנשיונל, שתי חברות החדשות הגדולות ביותר בקוריאה הצפונית (סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית ורודונג סינמון) מפרסמות כ-300 אייטמים בחודש בנושא פולחן האישיות של קוריאה הצפונית.
בדו"ח נטען כי לאחר מותו של קים ג'ונג-איל, האזרח הצפון קוריאני הממוצע מתעייף מכוח התעמולה העצומה סביב משפחת קים.
גם בדיווח אחר, מ-2015 נטען כי הדור הצעיר בקוריאה הצפונית מתעניין יותר בעולם החיצון והממשלה מתקשה להבטיח את נאמנותו של הדור הצעיר.
ממשלת קוריאה הצפונית טוענת כי אין פולחן אישיות, אלא תמיכה אמיתית לא רק בהנהגת אומתם, אלא גם בפילוסופיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה.
פולחן האישיות סביב קים איל-סונג הוא הנפוץ ביותר בקרב העם הצפון קוריאני.
פולחן האישיות של קים איל-סונג החל את דרכו כבר ב-1949, אז הוצבו ברחבי המדינה הצעירה הפסלים הראשונים של קים איל-סונג.
ההערצה של קים איל-סונג נכנסה לתוקף במלואה לאחר טיהור פוליטי שערך קים ב-1953. ב-1967 מונה בנו של קים איל-סונג, קים ג'ונג-איל לראש מחלקת התעמולה והמידע הממלכתית של המדינה, שם התמקד בפיתוח ההערצה של אביו.
נכון ל-2021, הואנג ג'אנג יופ הוא העריק הבכיר ביותר שנמלט מקוריאה הצפונית.
הואנג טען כי המדינה נשלטת לחלוטין על ידי אידאולוגיית ג'וצ'ה, הוא הסיף כי במהלך תקופת הדה-סטליניזציה בברית המועצות, בו הוקע פולחן האישיות של יוסיף סטלין ופורקו כל סממניו, היו כמה סטודנטים צפון קוריאנים שלמדו בברית המועצות והחלו למתוח ביקורת על פולחן האישיות.
הואנג אמר כי הצעירים נחקרו באופן אינטנסיבי במשך חודשים ואלה שנמצאו חשודים נרצחו בחשאי.
על פי ביוגרפיות רשמיות בקוריאה הצפונית, קים איל-סונג הגיע משושלת ארוכה של מנהיגים, ההיסטוריה הרשמית של קוריאה הצפונית המודרנית מתמקדת בחייו ובפעילותו.
הוא קיבל בקוריאה הצפונית יחס בו נטען כי הוא היה מהלוחמים הכמעט יחידים במלחמה נגד יפן, במהלך הכיבוש היפני בקוריאה (וזאת תוך התעלמות מהמאמצים הרבים של הסובייטים והאמריקאים להילחם ביפנים) והיה האחראי על בנייתה מחדש של האומה הצפון קוריאנית לאחר מלחמת קוריאה.
במהלך חייו, הוענקו לו תארים רבים, בהם "מנהיג שמימי", "יו"ר נהדר" ועוד, למרבה האבסורד, התארים והפרסים האלו ואחרים שקיבל הוענקו לו בדרך כלל על ידי עצמו, נוהג שחזר על עצמו במהלך שלטונו של בנו קים ג'ונג-איל.
סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית דיווחה ללא הרף על התארים ושהוענקו לקים איל-סונג ממנהיגי העולם, החל ממאו דזה-דונג הסיני ופידל קסטרו מקובה ועד ג'ימי קרטר האמריקאי.
כל העיתונים וספרי הלימוד אמורים לכלול "מילות הוראה" מאת קים איל-סונג.
בנוסף לכך, את הילדים הצפון קוריאנים לימדו שהם מקבלים את מזונם ובגדם בזכות חסדיו של "היו"ר".
בבתי הספר היסודיים הגדולים במדינה, יש אזור ייעודי בו ניתן להרצאות או לשוחח על קים איל-סונג, חדרים אלו היו לעיתים העתק של מקום הולדתו של קים איל-סונג, מנגיונדה.
גודל התמונות שעיטרו מבני ציבור צריכים להיות בגודל פרופורציונלי לגודל הבניין עליו הם תלויים.
כאשר קים איל-סונג נפטר בשנת 1994, הכריז בנו ויורשו, קים ג'ונג-איל על תקופת אבל לאומית במשך שלוש שנים.
אלה שנמצאו מפרים את כללי האבל (שותים או אוכלים) קיבלו עונש.
לאחר מותו הוא כונה "הנשיא הנצחי של הרפובליקה".
בשנת 1998 שונתה חוקת המדינה כדי להדגיש זאת.
כשאביו נפטר, קים ג'ונג-איל הרחיב מאוד את פולחן האישיות של המשפחה.
ב-1997 הכריז קים ג'ונג-איל על לוח השנה הצפון קוריאני ומבוסס על תאריך לידתו של קים איל-סונג: 15 באפריל 1912. שנה זו נספרת כג'וצ'ה 1 והשנים נספרות מכאן ואילך.
בהתאם למיתולוגיות המודרניות החולשות על גרסת קוריאה הצפונית.
נטען כי קים ג'ונג-איל נולד בהר פאקטו בבסיסו הסודי של אביו ב-1942 (לידתו האמיתית הייתה בכלל ב-1941 בברית המועצות) וכי לידתו גרמה לכך שהחורף התחלף לאביב, כוכב האיר את השמיים וקשת כפולה הופיעה באופן ספונטני.
טענות אלה, כמו הטענות בנוגע לאביו, נמשכו ופורסמו לאורך כל שנות חייו.
כבר בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 החל קים איל-סונג להתעסק בשאלת הירושה, אך בתחילה עשה זאת בחשאי.
ב-1977 יצא האישור הראשון לכך שקים ג'ונג-איל הוא יורשו של אביו, אז פורסמה חוברת שהגדירה את קים הצעיר כיורשו היחיד של קים איל-סונג ואמרה שהוא משרת נאמן של אביו ואף ירש את כל מעלותיו.
בחוברת הייתה הוראה בה כל חברי המפלגה חויבו להיות נאמנים גם לקים ג'ונג-איל ולציית לו ללא תנאי.
לפני 1996, קים ג'ונג-איל אסר על הקמת פסלים בדמותו ונרתע מדיוקנאות שלו.
עם זאת, ב-1996 נדרשו בתי הספר להקים חדר נפרד להרצאות העוסקות בקים ג'ונג-איל, הם היו מודל של מקום הולדתו של ג'ונג-איל.
בין 1973 לבין 2012, צבר קים ג'ונג-איל לא פחות מ-54 תארים, התואר הנפוץ ביותר שקיבל היה תואר "המנהיג היקר".
במהלך חייו פרסמה הממשלה דיווחי תעמולה רבים על ההישגים הגדולים שהשיג קים ג'ונג-איל, הממשלה טענה כי הוא יכול ללכת ולדבר לפני גיל חצי שנה.
העיתון הצפון קוריאני, רודונג סינמון, דיווח כי "מומחה אופנה צרפתי לא מזוהה" אמר שאופנתו של קים "מתפשטת במהירות ברחבי העולם ושזה דבר חסר תקדים בתולדות העולם".
לאחר מותו של קים ג'ונג-איל
לאחר מותו ב־17 בדצמבר 2011, סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית אמרה כי שכבות קרח נפרצו באגם צ'ון בהר פאיקטו וסופת שלג עם רוחות עזות פגעה באזור.
מאמר פוליטי של בנו, קים ג'ונג-און, ביקש לבסס את אביו כ"מזכיר הכללי הנצחי של מפלגתנו".
רבים נראו בוכים במהלך 100 ימי האבל, אנליסט דרום קוריאני טען כי הצער הגדול בציבור בימי האבל היה ביטוי אמיתי של צער.
עם זאת, עיתונאי מהמערב הטיל ספק בכנותם של האבלים.
בדומה לתקופת האבל של קים איל-סונג, אנשים שלא מילאו אחר תקנות תקופת האבל של 100 יום היו נתונים לעונש ובמקרים מסוימים אף נטען כי מספר אנשים הוצאו להורג אך רבים במערב ומחוץ לקוריאה הצפונית הטילו ספק בשמועות על מותם של אנשים בגלל זה.
כמה פסלי ארד בקנה מידה גדול הוקמו לצד הפסלים של קים איל-סונג, הגדול בהם הוא פסל בו נראים קים ג'ונג-איל וקים איל-סונג, כאשר כל אחד מהם רוכב על סוס (האנדרטה הגדולה הראשונה שנבנתה לאחר מותו של קים ג'ונג-איל).
הממשלה גם החליפה פסלים של קים איל-סונג בגרסאות מעודכנות יחד עם הפסלים החדשים של קים ג'ונג-איל בכל אחת מבירות המחוז ואתרים אחרים.
קים ג'ונג-און, נכדו של מייסד קוריאה הצפונית, נעדר במידה רבה מהשירות הציבורי והממשלתי עד אמצע שנות האלפיים.
ב-2010 החלו להתייחס אליו כאל "הגנרל הצעיר" ובסוף 2011 גם החל השימוש בכינוי "אלוף מכובד".
כאשר היה שליט טרי, התפתחות פולחן האישיות שלו הייתה בעיצומה, כאשר החלו להתפרסם ברחבי המדינה כרזות, שלטים ותמונות ברחבי קוריאה הצפונית.
עיתונאי יפני אמר כי העובדה שקים ג'ונג-און דומה במראהו לסבו ומקים המדינה, קים איל-סונג, סייעה לו להציג את עצמו כשליט הבלתי מעורער בעיני העם.
קים ג'ונג-און מסמן את הדור השלישי למנהיגות שושלת משפחת קים.
אנשים שמתחו ביקורת על הירושה נשלחו למחנות חינוך מחדש או נענשו בדרך אחרת.
דודו של קים ג'ונג-און, צ'אנג סונג-טק, הוצא להורג ב־12 בדצמבר 2013. מותו יוחס, בין השאר, לערעור פולחן האישיות של משפחת קים.
בשנת 2015, בתום תקופת האבל הרשמית בת שלוש השנים על מותו של קים ג'ונג-איל, הורה קים ג'ונג-און לבנות אנדרטאות חדשות בכל מחוז בקוריאה הצפונית.
כמו כן החלו שיפוצים בארמון קומסוסאן.
על פי הדיילי טלגרף ההוראה להקים פסלים נוספים למשפחת קים הייתה "נטל כספי כבד על כלכלה שכבר נאבקת בשל שנים של ניהול כושל כרוני וסנקציות בינלאומיות".
האנדרטה הראשונה שהוקדשה לפחות חלקית לקים ג'ונג-און הוצגה בינואר 2017. בנוסף, מתוכננים בערים הגדולות בכל פרובינציה "ציורי קיר" של קים ג'ונג-און לבדו.
בשנת 1992, על פי ויקטור צ'ה, הוקמו ברחבי קוריאה הצפונית קרוב ל-40,000 פסלים של קים איל-סונג ועם מותו בשנת 1994 החלה הממשלה להקים 3,200 אובליסקים בכל עיר במדינה.
אזרחים (ותיירים) נדרשים להציב זר פרחים בצמוד לפסלים במהלך ביקורם באזור.
ישנן מגבלות חוקיות הקשורות לצילום הפסלים של משפחת קים, אמנם מותר לצלם אותם, אך זה בתנאי והמבקרים מצלמים את הפסל כולו, ולא רק את הראש או חלק אחר.
לאחר מותו של קים ג'ונג-איל הממשלה החלה לרשום את שמו על כל אחד מהאובליסקים ולבנות פסלים חדשים בדמותו.
תמונות של קים איל-סונג וקים ג'ונג-איל בולטות במקומות הקשורים לתחבורה ציבורית, תלויות בכל תחנת רכבת בקוריאה הצפונית.
כל משק בית בקוריאה הצפונית נדרש להציב תמונה של קים איל-סונג וקים ג'ונג און על קיר.
חברי מפלגת הפועלים של קוריאה בשכונות הערים מוקצים לבדוק האם הדיוקנאות שבבתים מאובקים.
אם נמצא אבק, יש לשלם קנס, סכומו תלוי בעובי השכבה של האבק.
יש לתלות את הדיוקנאות גבוה, כך שאנשים בחדר לא יעמדו גבוה מהם.
ארמון קומסוסאן נבנה כמעונו הרשמי של קים איל-סונג ב-1976. לאחר מותו הוא הוסב למאוזוליאום שלו ובהמשך גם של בנו.
לפי אומדנים שונים עלות השיפוצים והפיכתו למאוזוליאום נעה בין 100 מיליון דולר ל-900 מיליון דולר.
בשנת 2013 הוכרז על חג חדש שייחגג ב־14 בפברואר, המנציח את התאריך בו קים ג'ונג-איל קיבל את התואר "גנרליסימו של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה".
בניגוד לחגיגות סביב דמויות חשובות אחרות ברחבי העולם, החגיגות הן חובה, עם אירועים רבים המתוכננים (כגון ריקודים, אירועי ספורט ומצעדים) והאזרחים צריכים להניח זרי פרחים למרגלות אנדרטאות.
במוזיאון הידידות הבינלאומית אשר ממוקם מצפון לפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית מוצגים אוסף של מתנות אשר הוענקו במרוצת השנים לשני המנהיגים העליונים של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג ובנו קים ג'ונג-איל, מטעם נכבדים זרים אשר ביקרו במדינה.
בין 60,000 ל-200,000 מתנות שונות שהוענקו לפקידים ולמנהיגים צפון-קוריאנים לאורך השנים.
ביוני 1971 ביקר נשיא הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה, ניקולאה צ'אושסקו בקוריאה הצפונית, במהלך הביקור קיבל צ'אושסקו השראה מפולחן האישיות של קים איל-סונג.
פולטוסט (בנורווגית: Pultost) היא גבינת חלב מוחמץ נורווגית רכה ובוגרת בטעם זרעי קימל.
כמו גמלוסט, לפולטוסט יש היסטוריה ארוכה בנורווגיה.
הגבינה עשויה מחלב דל שומן שהוחמץ, בדומה לריוויון, בטעם קימל ונשמרת במלח.
פולטוסט היא גבינה בעלת חומציות, ודלה מאוד בשומן.
פולטוסט נמכרת בשתי גרסאות, למריחה וגרגרית.
לגרסה למריחה יש טעם חזק יותר.
פולטוסט נהוג למרוח על לחם, לפסה (פיתה נורווגית) או לחם שטוח או להגיש עם תפוחי אדמה מבושלים.
חברת מוצרי החלב הנורווגית Tine מייצרת פולטוסט במחלבה שלה ב-Nybergsund בטריסיל.
ב-Tine מייצרים שלוש איכויות: סוג למריחה סוג רך, הנקרא Løiten, סוג עם מרקם יבש וגרגירי, הנקרא Hedemark וסוג גרגירי נוסף, בעל טעם חזק יותר, הנקרא לילהאמר (כמו העיר).
Synnøve Finden היא יצרנית נוספת של פולטוסט בנורווגיה.
פולחן האישיות של ניקולאה צ'אושסקו (ברומנית: Cultul personalității lui Nicolae Ceaușescu) היה בתקופת המלחמה הקרה פולחן האישיות המובהק ביותר בגוש המזרחי.
בעקבות ביקור של ניקולאה צ'אושסקו בארצות הקומוניסטיות במזרח הרחוק, שם התרשם צ'אושסקו עמוקות מהמשטרים הסיני והקוריאני ולאחר חזרתו לרומניה פרסם את התזות של יולי.
התזות האלה ייסדו שינוי משטרי לכיוון נוקשה יותר, התרחקות מהפתיחות, שאפיינה את תחילת שלטונו של צ'אושסקו.
מניחים שראשית פולחן האישיות של צ'אושסקו גלומה בהתלהבות בה התקבל הנאום שלו, שבו גינה את פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה, פלישה שנועדה לדכא את האביב של פרג.
הנאום יצר לו, לצ'אושסקו, פופולריות רבה בין בני עמו ומשך את תשומת ליבן של מעצמות המערב.
בתחילה הפולחן היה מרוכז בו, אך בהמשך הוא כלל גם את רעייתו, אלנה צ'אושסקו ואת הבן ניקו צ'אושסקו, שהוכן לרשת את אביו בשלטון.
פולחן האישיות הופעל באמצעות כל כלי התקשורת ברומניה, ההוצאות לאור של ספרים, סרטים והצגות, טקסים באירועים ממלכתיים, חנוכת מפעלים ועוד ועוד.
חרף אינטנסיביות התעמולה, חודש ימים בלבד לאחר שנבחר מחדש, פה אחד, להיות מנהיג המפלגה הקומוניסטית הרומנית, נשפטו בני הזוג צ'אושסקו, הורשעו והוצאו להורג בהליך מזורז.
לאחר מותם חוקק חוק האוסר את פולחן האישיות של צ'אושסקו.
בתקופת המלחמה הקרה נקט צ'אושסקו בקו מתבדל משותפיו בגוש הקומוניסטי בקשרי החוץ של רומניה, אחרי מלחמת ששת הימים, שלא כמו יתר המדינות הקומוניסטיות, הוא לא ניתק את קשריו עם ישראל וגינה את הפלישה לצ'כוסלוסקיה.
המערב ניסה לעודד את התרחקות רומניה מיתר המדינות הקומוניסטיות ושה זאת על ידי חימום היחסים עם רומניה, מתן מעמד מועדף, ביקורים הדדיים וחלוקת מחמאות לצ'אושסקו.
נשיאי ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד ונשיא צרפת, שארל דה גול ביקרו ברומניה.
צ'אושסקו ביקר בארצות הברית ובצרפת והתקבל בחמימות על ידי ג'ימי קרטר וג'ורג' פומפידו.
ב-1973 נבחרה רעייתו של ניקולאה צ'אושסקו, אלנה צ'אושסקו, להיות חברה בוועד הפועל העליון של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ולמעשה הפכה להיות מספר שתיים בהיררכיה הרומנית, אחרי בעלה.
אלנה יצרה חיץ בין בעלה ובין יתר הנהגת רומניה, שהזדקקו לה כדי להגיע אליו.
בצעדים קטנים, אך מתמידים, ניקולאה צ'אושסקו ריכז יותר ויותר כוח בידיו ובהמשך גם בידי בני משפחתו ובעיקר בידי רעייתו.
ב-1974 נבחר לתפקיד נשיא רומניה, בנוסף ליתר תפקידיו ככמזכיר כללי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, כנשיא מועצת המדינה (מקביל לראשות ממשלה) ונשיא מועצת ההגנה הלאומית.
לשם מינויו של צ'אושסקו לנשיא נדרש שינוי בחוקת רומניה והוא בוצע.
בטקס בו התמנה לנשיא רומניה, קיבל לידיו שרביט מוזהב.
הטקס פורסם בעולם והצייר סלבדור דאלי הגיב במברק בו בירך את צ'אושסקו על ייסוד השרביט הנשיאותי (להבדיל משרביט מלכותי).
המחווה היה אירוני, אך צ'אושסקו ומקורביו לא הבינו זאת, לכן המברק פורסם בהרחבה במדיה הרומנית.
טיפוח פולחן האישיות כלל גם כינויים, שבאו לספר בשבחו ולאדיר את דמותו.
לעומת כינויים אלה, היו כינויים עממיים, ביטאו את רחשי ליבם של האזרחים הרומנים.
כינוי שנגע ישירות לטיפוח פולחן האישיות היה Mao-Cescu (מאו-צ'סקו), שדימה את צ'אושסקו למנהיג הסיני הידוע בפולחן האישיות שלו, מאו טסה טונג.
הפולחן השתלם מאוד להרבה סופרים ומלחינים, מפיקי טלוויזיה וציירים, משוררים ועיתונאים, כל אלה כתבו, יצרו, הלחינו והפיקו את מופע פולחן האישיות וזכו לתמורה נאותה.
מי שצייר את צ'אושסקו או כתב עליו סיפור או הפיק תוכנית טלוויזיה עליו קיבל תמורה לעבודתו, תמורה משתלמת מאוד.
יום הולדתו של צ'אושסקו היה לחג לאומי והמתנות זרמו אליו, כמובן, במימון המדינה.
ציורים רבים נוצרו על פי תצלומים של צ'אושסקו וכל ציור כזה הכניס לצייר בין 40,000 ל-60,000 לאי, כשמחירה של מכונית דאצ'יה היה 70,000 לאי.
חסידי צ'אושסקו היו נלהבים יותר ממנו, בכינוס ה-11 של המפלגה הקומוניסטית הרומנית אחד הצירים הציע לבחור את צ'אושסקו כמנהיג לכל ימי חייו, אך צ'אושסקו סירב לכך.
פולט נרדל הייתה סופרת צרפתייה ממרטיניק, עיתונאית, ואחת מחלוצות התודעה השחורה באמצעות פעילותה הספרותית.
היא הייתה אחת המחברים המעורבים ביצירת ז'אנר ה-Négritude והנגישה לאינטלקטואלים צרפתים את יצירותיהם של חברי הרנסאנס של הארלם באמצעות תרגומן.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת פריז 2024 צוינה נרדל כאחת מעשר גיבורות ההיסטוריה הצרפתית.
פולט נרדל נולדה ב-12 באוקטובר 1896 בלה פרנסואה, מרטיניק, ללואיז לבית אשיל ולפול נרדל, הבכורה מבין שבע אחיות.
אביה היה מהנדס בניין שעבר הכשרה בצרפת ואמה הייתה מורה לפסנתר.
בבגרותה עבדה נרדל כמורה, ונסעה לפריז כדי להשלים את השכלתה.
ב-1920 נרשמה לאוניברסיטת סורבון כדי ללמוד אנגלית, והייתה לאדם השחור הראשון שלמד בסורבון.
בתום לימודיה חזרה נרדל למרטיניק לתקופה קצרה ועבדה שם כמורה, אך תוך זמן קצר חזרה לפריז והחלה לעבוד כעיתונאית במספר כתבי עת, בין היתר ב-Le Soir.
בפרסומיה העיתונאים סקרה נרדל את החיים בפריז מנקודת המבט של אדם שחור ממרטיניק.
כתביה מתקופה זו כוללים את "En Exile" (בגלות; 1929) ו"Une femme sculpteur noir" (אישה שחורה פסלת; 1930).
"En Exile" הוא סיפור קצר על חייה של אישה מהקריביים שגולה בצרפת.
דרך הדמות הראשית, ממחישה נרדל את חוויית הבדידות של נשים גולות רבות באותה התקופה.
"Une femme sculpteur noir" היא יצירה על הפסלת האמריקאית אוגוסטה סאבאג'.
במאמר הזה סוקרת נרדל את הישגיה של סאבאג', ודנה בקשיים שחוותה כאישה שחורה.
בכתביה של נרדל רווחה הצגת הסולידריות השחורה, וכן ביקורת על המוסר כפול של דחיקת נשים לשוליים.
נרדל השתלבה בחוגי האליטה האינטלקטואלית הצרפתית, והחלה להיות מושפעת מסופרי הרנסאנס של הארלם.
יחד עם אחיותיה הקימה סלון ספרותי פופולרי, Le Salon de Clamart, שבו התקיימו דיונים על קורותיה של הפזורה האפריקאית.
בסלון היו מתאספים אנשים מכל המינים, הגזעים והדתות כדי לדון בפוליטיקה, בתרבות ובאמנות, ולהתמקד בסולידריות שחורה בינלאומית.
הסלון אירח אישים מרכזיים ממקימי תנועת ה-Negritude, כמו אמה סזר ולאופולד סדאר סנגור.
כעיתונאית וסופרת, פרסמה נרדל יצירות שקידמו מודעות פאן-אפריקאית והשוותה בין האתגרים העומדים בפני אנשים עקב גזענות ובין אלו שחווים אנשים בהשפעת סקסיזם.
היא הפגישה אינטלקטואלים שחורים מאפריקה, מהאיים הקריביים ומארצות הברית כדי לדון בחוויותיהם של השחורים בפזורה.
על אף שהייתה פמיניסטית נלהבת, היא לא הייתה רדיקלית, ועודדה נשים להשתלב בתוך המבנים החברתיים הקיימים כדי להשיג השפעה פוליטית.
באוקטובר 1931 ייסדה יחד עם אחיותיה ועם סופרים ומתרגמים נוספים כתב עת בשם La Revue du Monde Noir ("כתב העת של העולם השחור").
נרדל שימשה כעורכת וכמתרגמת של כתב העת, ואף הייתה אמונה על התאמתו לקהל פאן-אפריקאי.
כתב העת נועד להיות מרחב שבו אמנים ואנשי רוח שחורים יכלו לפרסם את יצירותיהם וליצור קשרים עם אנשים שחורים אחרים.
העיתון עודד סולידריות בינלאומית בין אנשים שחורים ושילב אמנות שחורה ודיונים מכל רחבי העולם.
על אף שלא תמיד נזקפה לזכותה תרומתה לתנועת ה-Négritude, פעילותה זו מילאה תפקיד מפתח בהשפעה על הגברים שהקימו את התנועה.
המונח Négritude המתייחס לתנועה לא היה קיים לפני 1935, אך עבודתה שיקפה ועודדה את סולידריות וגאווה שחורה בינלאומית עוד לפני כן.
עבודתה ב"ביקורת על העולם השחור", כמו גם הדיונים שהתקיימו בסלון, היוו השראה לשלושת מייסדי Négritude להקמת העיתון l'Étudiant Noir, שם נעשה לראשונה השימוש במונח Négritude.
בגיליון האחרון של "ביקורת על העולם השחור" פרסמה חיבור שנקרא "Eveil de la conscience de race" (התעוררות תודעת הגזע).
המנהיגים של תנועת ה-Négritude הושפעו באופן משמעותי ברעיונותיהם מהמאמר הזה, שבו דיברה נרדל על גאווה אפריקאית ועל הכרה בהיסטוריה המשותפת של העבדות.
השקפתה של נרדל דגלה בשילוב הזהות הצרפתית עם הזהות האפרו-קריבית, והיא לא תמכה בהפסקת השלטון הצרפתי במושבות.
כתב העת הוצג במקור כא-פוליטי ולפיכך קיבל מימון חלקי, אולם עצם הסקירה הרב-גזעית בפריז של שנות ה-30 נחשבה לפרובוקטיבית.
מכיוון שכתב העת לא נמנע לגמרי מהצגת פרשנות פוליטית, הופסק מימונו, מה שגרם גם להפסקת הפצתו ב-1932, לאחר שפורסמו שישה גליונות בלבד.
לאחר סגירת כתב העת, החלה נרדל לעבוד כמזכירתו של גלנדו דיוף , הנציג הסנגלי באספה הלאומית הצרפתית.
היא הייתה מעורבת באופן פעיל בהפגנות שהתקיימו בעקבות הפלישה האיטלקית לאתיופיה ב-1935, ונסעה לסנגל ב-1937 כדי לנסות לגייס אחרים למחאה נגד הפלישה.
בשנות ה-30 הייתה נרדל פעילה בארגונים הפמיניסטיים Ad Lucem Per Caritatem ("אל האור דרך צדקה") ו-Union Féminine Civique et Sociale ("איגוד נשים אזרחי וחברתי").
בתחילת מלחמת העולם השנייה, נמלטה נרדל מצרפת, ועלתה על ספינה של הצלב האדום.
הספינה טורפדה מול החוף האנגלי.
כאשר קפצה לסירת ההצלה, שברה נרדל את שתי ברכיה ונאלצה להתאשפז באנגליה.
היא מעולם לא החלימה לחלוטין מפציעותיה, ונותרה נכה לשארית חייה.
כשהחלימה במידה מסוימת מפציעתה, שבה למרטיניק.
היא התיישבה בפור-דה-פראנס ובתחילה עבדה כמורה לאנגלית למגויסים שתמכו בשארל דה גול.
מכיוון שהמגויסים מהאיים הקאריביים אומנו באיי הודו המערבית הבריטיים, היה הכרחי שילמדו אנגלית בטרם קבלת ההכשרה הצבאית.
עם הגיעה למרטיניק המשיכה נרדל בפעילותה החברתית, ובפרט עסקה בקידום מתן זכות הבחירה לנשים.
ב-1944 ייסדה את הארגון הפמיניסטי Le Rassemblement féminin (מפגש הנשים) כדי לעודד נשים להשתמש בזכות הבחירה החדשה שקיבלו בבחירות של 1945. כמו כן, היא הקימה כתב עת בשם La Femme dans la Cité (אישה בעיר), שבו הדגישה את החשיבות של מעורבות נשים בפעילות פוליטיקה ובפעילות חברתית, ועודדה אותן להיות אקטיביות.
כתב העת היה העיתון היחיד באזור ונרדל השתמש גם בו כדי לנסות לגרום לנשים להצביע בבחירות של 1945. נרדל השתמשה בכתב העת לפרסום מאמרי דעה שהדגישו בפני נשים את החשיבות של הבנה של הסוגיות הפוליטיות ושל ההצבעה.
היא תמכה בשוויון של נשים ושאפה לקדם אותו באמצעות חינוך נשים.
לשם כך גם מימנה הכשרה לנשים עניות לעבודה בכלכלת בית, וייסדה גני ילדים.
נרדל סברה כי השינוי צריך לקרות בהדרגה ולא תמכה בהפלת משטרים קיימים.
היא הסבירה במאמריה כי פעילות פוליטית וחברתית של נשים היא המפתח לשיפור חברתי אפשרי, וכי נשים יכולות להילחם בפטריארכיה באמצעות השתתפות בפוליטיקה.
היא המשיכה לפרסם את כתב העת עד לשנת 1951.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1946, הייתה נרדל מועמדת להיבחר כציר באומות המאוחדות.
בשל היכרותה עם הנושאים המעסיקים את אוכלוסיות האיים הקריביים, נשכרה נרדל באותה השנה לעבוד כמומחית בסוגיות האזור.
נרדל הגיעה לניו יורק, והייתה לאישה השחורה הראשונה שכיהנה בתפקיד רשמי במחלקה העוסקת בשטחים שאינם תחת שלטון עצמאי באו"ם .
היא כיהנה בתפקיד במשך 18 חודשים.
בתקופת כהונתה באו"ם עבדה גם עם ועדת האו"ם לקידום מעמד האישה.
הוועדה התאימה במיוחד לאמונותיה של נרדל מכיוון שמטרתה הייתה להבטיח כי זכויות הנשים יינתנו ברחבי העולם, ועבודתה אפשרה לה לעבוד עם נציגים ממדינות שונות וללמוד מהם.
בשנת 1948, לאחר סיום תפקידה באו"ם, שבה נרדל למרטיניק, והחלה לפעול לשימור המסורת המוזיקלית של המדינה.
באותן השנים, ירדה הפופולריות של המוזיקה המסורתית והיא פינתה את מקומה לג'אז.
לנרדל היה חשוב לחנך לשימור המסורת.
לרגל ציון מאה שנים לביטול העבדות באי, היא כתבה אודות ההיסטוריה של סגנונות מוזיקה מסורתיים, ויסדה מקהלה ששרה שירים המזוהים עם השורשים האפריקאים של המוזיקה של מרטיניק .
בשנות ה-50 וה-60 תמכה בקמפיין של מרטין לותר קינג למען זכויות האדם בארצות הברית.
על אף שבתקופת שהותה בפריז התמקדה בעיקר בעידוד סולידריות בינלאומית עם הקהילה השחורה, לאחר שחזרה למרטיניק העבירה נרדל את המיקוד שלה לעיסוק בנשים.
למרות המעבר מעיסוק בגזע לעיסוק במגדר, המשיכה נרדל לעודד דיונים בינלאומיים על עניינים פוליטיים וחברתיים.
נקודות המבט הפמיניסטיות הטרנס-לאומיות שלה אפשרו לה להתחבר לארגוני נשים ממדינות שונות ולעסוק בדיונים על זכויות נשים מנקודת מבט גלובלית.
נרדל, שמעולם לא התחתנה, נפטרה בפור-דה-פרנס ב-16 בפברואר 1985 בגיל 88. לאחר מותה של נרדל, בשנת 2004, יצרה ז'יל סרוואנט סרט ביוגרפי בשיתוף עם הטלוויזיה הצרפתית-אנטילית בשם Paulette Nardal, la fierté d'être négresse (פולט נרדל, גאה להיות אישה שחורה), על חייה של נרדל.
ב-2009 תורגם ויצא לאור אוסף מחיבוריה שהודפס ב"אישה בעיר".
נרדל הייתה קתולית וערכיה הנוצריים באו לרוב לידי ביטוי באמונותיה הפמיניסטיות.
היא האמינה שהשוני בין נשים לגברים נובע מהמהות הנשית שלהן שניתנה להן על ידי אלוהים.
היא חשה שטבען השלו והמרגיע של נשים יכול להפוך אותן לדמויות מפתח מוצלחות בעניינים חברתיים ופוליטיים.
על אף אמונתה הקתולית של נרדל, ארגוני הנשים שהקימה הוצגו כארגונים לא-דתיים והיא טענה שארגונים אלה מקבלים אנשים מדתות לא-קתוליות ואנשים לא מאמינים.
ב-12 באוקטובר 2021 חגגה גוגל את יום הולדתה ה-125 של פולט נרדל עם דודל.
פולט (פנינה) קומאר פנחסי (21 בינואר 1928 – 2 ביולי 2025) הייתה האישה הראשונה והיחידה ששירתה כלוחמת בשייטת בישראל (שלאחר מכן הפכה לשייטת 13), האישה היחידה שעברה בהצלחה הכשרה מלאה בקומנדו הימי.
פולט קומאר נולדה בינואר 1928 בפולין.
בילדותה היגרה משפחתה לצרפת שם התגוררה בעיר ליל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה עם אחותה הגדולה ואחיה הקטן למסתור במוסד קתולי לילדים חולי שחפת.
בתום המלחמה שבו לביתם וגילו שאימם נרצחה באושוויץ אך אביהם שרד.
בגיל 18 היא חברה לאנשי הפלי"ם והחלה לסייע בתפעול מחנות העקורים שהוקמו בעיר מרסיי.
אזרחותה הצרפתית סייעה לה לנוע בחופשיות בין מחנות העקורים, בהם שהתה במשך תשעה חודשים.
ב-1946, טרם קום המדינה, עלתה על אוניית המעפילים "ביריה" בדרך לארץ ישראל.
עם הגעת הספינה לנמל חיפה, נעצרה על ידי הבריטים ונשלחה למחנה המעצר בעתלית.
היא שוחררה לאחר חודש וחצי והגיעה לקיבוץ שדות ים.
בקיץ 1947 הצטרפה לפלי"ם, הזרוע הצבאית הימית של הפלמ"ח, לקורס משיטי סירות.
הקורס הסתיים בטרם עת עם פרוץ מלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת העצמאות עברה קורס חובשות בצריפין ואז עברה למחנה בת גלים בו שירתה כחובשת.
במחנה זה פגשה במקרה את יוסף דרור אשר באותה תקופה הקים את יחידת הצוללים, שהייתה אז כפופה למוסד ומטרתה הייתה פגיעה ברכישת נשק של מדינות ערב.
דרור הזמין אותה להצטרף לקורס שהחל בסתיו 1948 והיא הייתה האישה היחידה בין 40 לוחמים גברים.
פנחסי הייתה חלק מקורס החבלה הימית הראשון, שבו הוכשרה בחבלה, מודיעין, ימאות, ניווט, קרבות פנים אל פנים ועוד.
הצטרפותה ליחידת הצוללים נתקבלה בדחיה על ידי חלק מהגברים.
בראיון סיפרה כי העובדה שהגברים בקורס לא אהבו את נוכחותה רק דרבנה אותה להצליח עוד יותר.
ראובן פנחסי, שעבר גם הוא את הקורס, הפך לבן זוגה לצלילה.
את הקורס סיימו בסתיו 1949 20 בוגרים והיא ביניהם.
היא עזבה את היחידה בסוף 1949 ועברה להתגורר במושב מכמורת יחד עם בעלה שכבר גר במקום.
הם התגוררו במחנה הזמני על החוף במקום שנמצא היום המעגן של מבואות ים ובשנת 1951 עברו לבתי הקבע.
ביחידת הצוללים הכירה את בעלה, ראובן פנחסי, שהיה רב-חובל של הספינה "מבואות ים", ספינת האימונים של בית הספר מבואות ים.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ששירתו כולם בחיל הים.
גם נכדיה לוחמים בשייטת 13. נכדה, סרן במיל' תום, הוא מייסד ארגון "דור במילואים", ממובילי המאבק לחוק גיוס שוויוני.
פנינה פנחסי הלכה לעולמה ביולי 2025 בגיל 97, והובאה למנוחות בבית העלמין במושב מכמורת.
מועדון ספורט פולטבה (באוקראינית: спортивний клуб Полтава) הוא מועדון כדורגל מהעיר פולטבה שבאוקראינה, המשחק בליגת העל האוקראינית.
המועדון נוסד בשנת 2011 אך הפסיק את פעילותו בשנת 2014 ושב לפעילות בשנת 2019. אצטדיון הבית של פולטבה הוא אצטדיון מולודיז'ני בעיר המכיל 680 מקומות.
שנים ראשונות, אליפות מחוזית והפסקת פעילות (2011–2014)
הקבוצה נוסדה בשנת 2011 בעיר פולטבה שבאוקראינה על ידי עיתונאי מקומי, בשם סטניסלב מייזוס ושחקן העבר של וורסקלה פולטבה, ולודימיר סיסנקו שמשמש גם כמאמן הקבוצה מאז הקמתה.
והיא התבססה בתחילה על תלמידים מבתי ספר משכונת לבדה בפולטבה.
עד שנת 2014, שיחקה הקבוצה בליגה המחוזית של מחוז פולטבה, והייתה בצילן של שתי הקבוצות האחרות של העיר, וורסלקה פולטבה ששיחקה בליגת העל ופולטבה FC שיחקה בליגה האוקראינית השנייה.
בשנת 2014 זכתה פולטבה באליפות מחוז פולטבה.
שהייתה אליפות המחוז הראשונה בה זכתה קבוצה מהעיר פולטבה מזה 19 שנים.
אך לאחר הזכייה המועדון נאצלץ להפסיק את פעילותו בשל מחסור במימון.
חזרה לפעילות ועלייה לליגת העל (2019–הווה)
בשנת 2019, גייסו סיסנקו ומייזוס משקיע, סרהיי איבשצ'נקו, בעל חברת בנייה שהפך לנשיא המועדון, וסיפק את המימון הדרוש.
פולטבה החלה להתחרות בעונת 2019/2020 בגביע האוקראני למועדונים חובבנים.
ובעונת 2020/2021 עברה להתחרות בליגה האוקראינית החובבנית שהיא הליגה הרביעית בחשיבותה באוקראינה.
פולטבה סיימה את העונה במקום ה-5, התקבלה לליגת הכדורגל המקצוענית של אוקראינה והעפילה לליגה האוקראינית השנייה (הליגה האוקראינית השלישית בחשיבותה), פולטבה סיימה את עונת 2021/2022 בליגה האוקראינית השנייה במקום השלישי והעפילה לליגת המשנה האוקראינית.
ובכך השלימה שלוש עליות ליגה בשלוש שנים.
בליגת המשנה האוקראינית שיחקה פולטבה שלוש שנים, ובסיום עונת 2024/2025 העפילה לליגת העל האוקראינית לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה את העונה במקום השני.
פוליאמוריה היא גישה לקיום מערכות יחסים רומנטיות ואינטימיות מבוססות אהבה (רומנטית) עם יותר מבן זוג אחד או בת זוג אחת.
אין המדובר בריבוי פרטנרים קבועים ליחסי מין בלבד, אלא בריבוי מערכות יחסים אוהבות.
ההזדהות של אדם כפוליאמורי מבוססת על המוכנות או הרצון להיות בריבוי מערכות יחסים, ולאו דווקא קיומן בכל רגע נתון.
חשוב להבדיל בין פוליאמוריה לבין מושגים כמו "זוגיות פתוחה" או "נישואים מרובים", שכל אחד מהם מתאר צורות יחסים שונות ומובנות אחרת, היא שמה דגש על בניית מערכות יחסים אמיתיות ועמוקות עם כל השותפים, ולא רק על מיניות חופשית.
בשימוש הכללי, פוליאמוריה מתייחסת לכל הצורות האחרות של מערכות יחסים מלבד מונואמוריה ובפרט מונוגמיה.
בניגוד לפוליגמיה, הפוליאמוריה מתארת כל מערכת יחסים שכזאת בלי תלות בחוזה נישואין בין השותפים במערכת היחסים.
המונח הוא הלחם בסיסים של המילים פולי ו-אמור ; ובתרגום חופשי, "ריבוי אהבות".
מקובל להתייחס למאמרה של הסופרת מורנינג גלורי זל-רוונהרט "A Bouquet of Lovers" (1990), שפורסם במגזין "Green Egg", כמאמר הראשון שהתייחס לתופעה זו, אם כי המילה "פוליאמוריה" במשמעות זו לא מופיעה בו.
ב-1993 יצרה ג'ניפר ווספ את קבוצת הדיון "alt.polyamory", ועל פי מילון אוקספורד זהו האזכור הראשון של המילה.
אנשים הנמצאים ביחסים פוליאמורים לאו דווקא מקיימים את היחסים כיחידה משפחתית או כמערכת סגורה, אך ישנם גם אנשים פוליאמורים המקימים משפחות פוליאמוריות, שבהן מספר מבוגרים הגדול משניים.
כך למשל ישנן משפחות שבהן שניים-שלושה גברים ואישה, או שתיים-שלוש נשים ושני גברים ואפשרויות רבות נוספות כולל תאים משפחתיים שבהם כל הפריטים הם מאותו מין (רק גברים, או רק נשים).
ישנן מערכות שבהן זוג או יותר גרים ביחד כמשפחה גרעינית, ועם זאת "מותר" לחברים במשפחה זו ליצור קשרים רומנטיים או מיניים מחוץ לגבולות המשפחה, עם או בלי לערב את שאר המשתתפים.
תיתכן משפחה חלקית שבה בן/בת זוג אחד/ת הם מונואמורים, ולא מעוניינים ליצור מערכת יחסים עם יותר מבנאדם אחד בזמן נתון, אולם אין זה מפריע להם שבן/בת זוגם ייטול גם חלק במערכות יחסים אחרות באותו הזמן.
תופעת הפוליאמוריה שונה מתופעת הסווינגינג (חילופי זוגות), כיוון שסווינגינג מתרכז בהיבט המיני ואילו הפוליאמוריה משמעה קיום של מערכת יחסים רומנטית בעלת מעורבות רגשית גבוהה.
אין לתופעת הפוליאמוריה כל תלות בנטייה מינית.
חוקר ג'נדרקוויר שכתב על פוליאמוריה הוא הפסיכולוג המיני והזוגי הבריטי מג-ג'ון בארקר.
אף על פי שהמילה פוליאמוריה באה לתאר כל תופעה של מעורבות רגשית רומנטית במערכת יחסים של יותר מהזוגיות הנורמטיבית ישנם כמה מודלים כלליים המקושרים לפוליאמוריה.
הרשימה כוללת כמה מהאפשרויות לניהול חיים פוליאמוריים.
קשר כפול - פוליאמורים המנהלים קשר עם שני בני או בנות זוג והקשר דומה זה לזה במידת המעורבות הרגשית והקרבה הנוצרת בו.
פוליאמוריה היררכית - במודל זה, יש מערכת יחסים ראשית ("פריימריז") ויחסים משניים ("סֶקֶנְדריז").
היחסים הראשוניים הם בדרך כלל חזקים יותר ודורשים יותר זמן ומחויבות.
היחסים המשניים הם בדרך כלל פחות "רשמיים" ויכולים להיות פחות אינטנסיביים.
רבים מהפוליאמורים בונים מערכת יחסים שבה לכל פרטנר יש בן או בת זוג ראשיים והשאר משניים לו, במיוחד בקרב אלו שהתחילו ממונוגמיה.
לפי הגדרה אחת, בני זוג ראשיים הם בני זוג שביניהם יש את הקשר החזק ביותר מבחינה רגשית (מכונה לעיתים גם "בן זוג עיקרי").
לרוב מדובר בבני הזוג שהקשר ביניהם נמתח על פני משך הזמן הרב ביותר ולעיתים מדובר גם בקשר נישואים חוקי.
לכל אחד מבני הזוג הראשוניים יכולים להיות בני זוג שניוניים.
לפי הגדרה אחרת, הכוונה היא לאו דווקא לקשר הרגשי החזק יותר, אלא לאלו שהחיים שלהם קשורים יותר זה לזה: בני זוג עם ילדים וכיוצא בזה.
בני זוג שניוניים הם בני זוג אליהם יש התקשרות פחותה מאשר לבן הזוג הראשוני.
לעיתים בא הדבר לציין את בן הזוג אליו אין קשר חוקי.
לעיתים, הכוונה היא לקשר שאין בו מחויבות גדולה כמו בקשר הראשוני - אין ילדים, לא מחליטים יחד על מקום מגורים וכדומה, גם אם מבחינה רגשית, הקשר יכול להיות קרוב יותר מזה שקיים בין בני הזוג הראשוניים.
פוליאמוריה לא היררכית: במודל זה, אין היררכיה בין הקשרים.
כל מערכת יחסים היא ייחודית ומיוחדת, ומעוצבת בהתאם לרצונות ולצרכים של השותפים בה.
V - מערכת יחסים שבה לשני משתתפים יש קשר רגשי (ולעיתים מיני) חזק למשתתף השלישי אבל קשר יותר חלש בינם לבין עצמם.
טריאד - נקראת גם משולש שווה-צלעות.
מערכת יחסים בה כל אחד מהמשתתפים קשור לשני האחרים וכולם במערכת יחסים משותפת.
קווד - מרובע שבו יש קשר רגשי בין כל המשתתפים.
זהו גם השם לצורה בה מעורבים שני זוגות ראשוניים כשכל אחד מהם מחשיב את הזוג השני כבני זוג שניוניים.
סולו-פולי (Solopoly) - אנשים שבוחרים לחיות כ"יחידה עצמאית", ללא תלות בפרטנר/ית "ראשי/ת" או בהיררכיה בין מערכות היחסים.
הם נהנים ממערכות יחסים מרובות, אבל שומרים על עצמאותם, על המרחב האישי שלהם ועל חופש הבחירה שלהם.
מודל מונו/פולי: במודל זה, אחד מבני הזוג הוא פוליאמורי והשני/ה מעדיף/ה מונוגמיה.
זה אחד המודלים המורכבים ביותר, כי הוא דורש מהזוג לגשר בין שתי גישות שונות לאהבה וזוגיות.
הוא יכול לעבוד אם יש הרבה תקשורת, גמישות ונכונות להתפשר.
קיימים מספר סמלים וסימנים המזוהים עם הפוליאמוריה כאשר הנפוץ מביניהם הוא "לב האינסוף" .
כמו כן קיים גם סמל נוסף - משולש מביוס של הפוליאמוריה, סמל המשמש אנשים רבים הנמצאים במערכת יחסים הכוללת שתי נשים וגבר, או שני גברים ואישה.
הסמל מורכב מטבעת מביוס והוא משמש גם כסמל אנטי-מונוגמי, וגם כסמל הפוליאמוריה.
"לב האינסוף" וסמלים נוספים נוצרו על ידי ג'ים אוונס, וכמוהם גם דגל הגאווה הפוליאמורי.
הצבע הכחול בדגל מסמל פתיחות וכנות בין הפרטנרים, האדום מסמל אהבה ותשוקה, והשחור מסמל סולידריות עם פוליאמורים ופוליאמוריות שבארון.
מקור הפאי הזהוב שבמרכז מגיע מהמילה היוונית פולי, שמתחילה באות פאי.
הצבע הזהוב של האות מסמל את הערך הגבוה שנותנים לחיבורים הרגשיים.
יחסן של הדתות המונותאיסטיות המשפיעות לפוליאמוריה מעורב.
היהדות עד חרם דרבנו גרשום (סביב שנת 1000 לספירה) והאסלאם של ימינו אמנם מתירים פוליגמיה, אך אוסרים פוליאמוריה, כשהיהדות האורתודוקסית והנצרות אינן מקבלות אף את הפוליגמיה.
עם זאת, רבות מהכתות שיצאו מתוך הדתות הגדולות אינן מתנגדות לפוליאמוריה כלל, או לצורות מסוימות שלה.
פילוסופיות מסוימות מגלות סובלנות כלפי התופעה.
אחת מהן, 'כנסיית כל העולמות', שמבוססת על ספרו של רוברט היינליין "גר בארץ נוכריה", אף מחשיבה את הפוליאמוריה כאחד מיסודות השקפת עולמה.
פוליאנה הוא ספר ילדים מאת הסופרת האמריקאית אלינור ה.
פורטר, שיצא לאור בשנת 1913 והפך לאחד מספרי הקלאסיקה בספרות הילדים.
סדרת המשך לפוליאנה נכתבה מאוחר יותר על ידי אליזבת בורטון.
הספר תורגם לעברית פעמים אחדות.
הספר מספר את ספורה של הילדה הפיקחית פוליאנה שאומצה לאחר מות אביה על ידי דודתה האמידה, פולי הרינגטון.
עם בואה של פוליאנה הופכת באורח פלא העיר המדכאת בה חיה דודתה למאושרת ונעימה בגלל השמחה שהביאה הילדה.
הצלחתו של הספר הביאה לכך שהמונח "Pollyanna" נכנס לשפה האנגלית כתיאור לאדם עליז ואופטימי (בעברית: עקרון פוליאנה); בהמשך הפך המונח במידה מסוימת (בניגוד לרוח הדברים הנושבת מן הספר) למונח מבזה המתאר אדם ילדותי ונאיבי שתמיד מצפה מאנשים לנהוג בהגינות, למרות קיומן של הוכחות סותרות.
המוטיב המרכזי האמיתי של הספר הוא היכולת לשמור על רוח של נדיבות כלפי כולם והיכולת למצוא שמחה במה שיש, יהיה אשר יהיה.
פוליאנה הוא גם משחק לוח של האחים פרקר המבוסס על הספר, על הדמות, ועל מוטיב השמחה.
המשחק יוצר ונמכר בין 1915 ל-1967 תחת גרסאות שונות שכוללות את הכותרים: "פוליאנה - משחק השמחה", "פוליאנה - משחק הבית הגדול", ו-"פוליאנה".
מאוחר יותר החזיקה חברת מילטון ברדלי ברישיון למשחק.
פוליאנה היה ספר נמכר ביותר, ועדיין זמין במהדורות נוספות.
הספר הפך את משחק השמחה לפופולרי ופוליאנה הייתה ידועה כ"ילדת השמחה".
דווח שיש אוספים של דואר מעריצים שנשלח לאלינור ה.
מיקומם של מכתבי המעריצים אינו ידוע כיום.
בנוסף לספרים היה גם דיווח על מועדוני שמחה (Glad Club) שהיו פופולריים לתקופה מסוימת.
עם זאת, ספק אם הם לא היו רק גימיק פרסומי.
מועדוני השמחה מעוררים עניין בגלל כוונתם להפיץ את השימוש במשחק השמחה כשיטה לחיקוי במקרים של אובדן, אכזבה ומצוקה.
פוליאנה היא בתו של כומר עני במערב ארצות הברית אשר נשלחת לביתה של דודתה במזרח לאחר מות הוריה, בהיותה כבת 11.
דודתה של פוליאנה, אחות אמה - העלמה פולי הרינגטון, היא אשה מבוגרת, בודדה, מרירה ונרגנת ובעלת הון רב אותו ירשה מהוריה.
היא חיה בעירה הקטנה בלדינגסוויל במזרח ארצות הברית.
הדודה פולי, אשר התנגדה מאוד לנישואי אחותה עם הכומר הצעיר והעני והעדיפה שתינשא לאחד מתושביה האמידים של העיירה, מקבלת את פוליאנה בת אחותה בקרירות ומתייחסת אליה בקפדנות.
היא מנסה לחנך את פוליאנה לציות למילת המפתח שלה 'חובה', אך נכשלת בכך פעמים רבות עקב אישיותה הצוהלת והשובבה של פוליאנה.
בניגוד לדודתה, הרי מילת המפתח של פוליאנה היא שמחה.
את חייה מלווה משחק המכונה בפיה משחק השמחה.
את ה"משחק" המציא אביה, אשר ניסה לעודד אותה ולרומם את רוחה בתנאי חייהם הקשים.
כללי המשחק הם קלים ופשוטים ביותר בתאוריה, אך קשים לביצוע - בכל מצב, יהיה איזה שיהיה, רע או קשה, יש למצוא נקודה חיובית כלשהי בה ניתן לשמוח.
המשחק התחיל כאשר פוליאנה הקטנה רצתה בובה אך בחבילת הסיוע שקיבל הכומר מן הכנסייה היו רק זוג קביים קטנים אשר "אולי יהיו שימושיים".
הילדה בכתה ואביה ניסה לשכנע אותה כי אף על פי שלא קיבלה בובה גם בקביים ניתן לשמוח שהרי "לא צריך אותם".
בהגיעה לבלדינגסוויל יוצרת פוליאנה קשרים ידידותיים ביותר עם אנשי המקום.
היא מספרת לכל מי שרק מוכן לשמוע על המשחק ומנסה לגרום לו לשחק בו גם הוא.
כך משתנים חייהם של רבים מן התושבים אשר בהשפעת פוליאנה מתחילים לשמוח גם הם במה שיש להם.
רק האדם הקרוב ביותר אליה - הדודה פולי - אינה מודעת לקיומו של המשחק כיוון שאסרה עליה להזכיר את אביה והמשחק הרי הוא 'המשחק של אבא'.
בין ידידיה הרבים של פוליאנה ניתן למנות את ננסי - המשרתת בביתה של הדודה פולי, את ג'ון פנדלטון (פנדרגאסט בסרט) הערירי, אהובה לשעבר של אמה, את ג'ימי בין - הילד היתום שברח מבית היתומים כי "אין להם מקום בשבילי, ובכלל, אני לא חושב שצריכים אותי שם.
גם גברת סנואו הנכה אשר מיררה את חייהם של כל הסובבים אותה משתנה לטובה בהשפעת פוליאנה וכן דוקטור צ'ילטון, רופא העיירה החביב, המבכה את אובדן אהבת נעוריו.
מספר חודשים לאחר בואה לעיירה נפצעת פוליאנה בתאונת מכונית (נפילה מהגג בסרט) אשר גורמת לה לשיתוק בפלג גופה התחתון.
פוליאנה סבורה בתחילה כי רגלה שבורה וגם בזה מוצאת מקום לשמוח כי "רגליים שבורות נרפאות, ומחלה לכל החיים אי אפשר לרפא", כהגדרתה.
כשמגלה פוליאנה את האמת כי לעולם לא תוכל ללכת יותר, היא אומרת בבכי כי אינה מסוגלת יותר לשחק במשחק וכי אי אפשר למצוא משהו משמח במצב בו היא נתונה.
אנשי העיירה שהתרגלו לראות את פניה הצוהלים של פוליאנה שומעים על התאונה ומתחילים לפקוד את בית הרינגטון.
הם מבקשים מהדודה פולי למסור לפוליאנה כי התחילו גם הם לשחק במשחק.
הדבר מתמיה את הדודה פולי שעדיין אינה יודעת מהו המשחק.
לאחר מספר הודעות כאלו היא פונה לננסי המשרתת ותובעת הסבר.
ננסי מספרת לה על המשחק ומסבירה כי אנשי העיירה אשר שמעו שפוליאנה איבדה את היכולת לשחק את משחק השמחה מנסים כעת לשמח אותה באומרם כי גם הם התחילו לשחק במשחק כפי שביקשה מהם.
וכך מצטרפת גם הדודה פולי לאלו המשחקים במשחק השמחה.
דוקטור צ'ילטון טוען כי אחד מידידיו עורך מחקר על מקרים כמו הפציעה של פוליאנה והוא סבור שהפתרון לסבלה של פוליאנה נמצא בהישג יד.
אך הוא אינו יכול לבדוק את פוליאנה בעצמו כי העלמה פולי, אהובתו לשעבר, אשר נפרד ממנה לפני 25 שנה עקב מריבה שפרצה ביניהם - הודיעה כי לא יוכל להיכנס לביתה אלא אם תזמין אותו.
ג'ימי בין, היתום, שאומץ על ידי מר פנדלטון בעידודה של פוליאנה, לוקח על עצמו את המשימה להגיד לדודה פולי את מה שאמר דוקטור צ'ילטון וכך מוזמן הרופא לביתה של הדודה, דבר שמביא לפיוס ביניהם.
פוליאנה נשלחת לבית החולים שהקים ידידו של דוקטור צ'ילטון שם היא חוזרת להשתמש ברגליה, ושם גם נערכת חתונתם של הדודה פולי ודוקטור צ'ילטון.
לספר נכתב ספר המשך בשם פוליאנה וג'ימי, בו מתגלה דודתו של ג'ימי בין שחיפשה אותו במשך שנים רבות ומתוארת התבגרותה של פוליאנה ואהבתם של פוליאנה וג'ימי.
סיפורה של פוליאנה הוסרט מספר פעמים.
כשהבולטים ביניהם הם סרט אילם ב-1920 בכיכובה של מרי פיקפורד, ופוליאנה, סרט של דיסני מ-1960 בכיכובה של השחקנית הבריטית היילי מילס, לצידם של ג'יין ויימן וריצ'רד איגן.
הסרט צולם במעון מקדונלד בשדירת מקדונלד שהייתה אז בעיר קטנה בסנטה רוזה, קליפורניה.
הסרט, להבדיל מהספר, מסתיים באופן יחסית פתוח, כשפוליאנה ודודתה נוסעות ברכבת לבית־החולים על־מנת שפוליאנה תנותח ברגליה, וכל העיר מלווה אותן.
משתמע שהניתוח כן יצלח מכך שד"ר צ'ילטון הביע את דאגתו שהשיקום תלוי במצב רוחה של פוליאנה, ששרתה אז בדיכאון, אך מיד לאחר מכן באו אנשי העיר לעודדה, והפיחו בה תקווה.
לספר נעשו גם כמה עיבודים טלוויזיוניים ואף סדרת אנימה מבית היוצר של ניפון אולפני אנימציה.
האחרון שודר ב-2003 ב-ITV בכיכובה של ג'ורג'ינה טרי כפוליאנה ואמנדה בורטון כדודה פולי.
ב־2012 הופקה הצגה בתיאטרון הארצי לנוער "פוליאנה וג'ימי" על פי הספר "פוליאנה" בעיבוד של שירילי דשא ובבימוי של רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
אלינור ה' פורטר, פוליאנה: ספור; תרגמה אפרת כרמון, ירושלים: הוצאת ש.
וולט דיסני, לפי ספרה של פורטר, פוליאנה; עברית: שולמית לפיד, תל אביב: יבנה, תשל"ז.
פורטר, פוליאנה; מאנגלית: יואב לביא, תל אביב: זמורה-ביתן (מרגנית), תשמ"ד 1983.
אלנור הודג'מן פורטר, פוליאנה; נוסח עברי: בינה אופק, תל אביב: עופרים, תשנ"ה 1995.
פורטר, פוליאנה; תרגם ועיבד עמיחי הדרי, קריית גת: קוראים (ספרי מופת), תשס"ז 2006.
אלינור ה' פורטר, פוליאנה, תרגמה יעל אכמון, סדרת מרגנית, כנרת זמורה, 2014
אלינור ה' פורטר, פוליאנה, תרגמה עטרה אופק, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, מודן ואוקיינוס, 2014
פוליאדנילציה (רב-אדנול, באנגלית: Polyadenylation) היא תהליך בגנטיקה שבו נוסף "זנב" המכיל כ-200–250 נוקלאוטידים מטיפוס אדנין לקצה 3' של מולקולת ה-mRNA.
התהליך מתרחש בתאים איקריוטיים ומתבצע לרוב מיד לאחר סיום תהליך השעתוק.
כך, בתאים איקריוטיים, RNA בוגר מכיל זנב ארוך של פוליאדנין בקצה 3' שלו.
בחלק מהגנים עשוי להתווסף זנב פוליאדנין באחד מתוך מספר אתרים בגן, בתופעה הידועה כפוליאדנילציה אלטרנטיבית (alternative polyadenylation) ולפיכך הפוליאדנילציה עשויה ליצור יותר מאפשרות אחת לתעתיק של גן מסוים, בדומה לשחבור חליפי.
לזנב הפוליאדנין חשיבות ליציבות ה-mRNA.
הזנב מתקצר לאורך הזמן, וכשהוא קצר דיו ה-mRNA מפורק על ידי אנזימים.
פוליאדנילציה עשויה להתרחש גם בחיידקים, אולם שם היא פועלת באופן הפוך בכך שהיא מעודדת (ולא מעכבת) את פירוק ה-RNA.
כיום סבורים שחשיבות התהליך היא בכך שהוא תורם ליציבות ה-mRNA, ומגביר את ביטוי ה-mRNA, וזאת במקרים שאותו mRNA נושא פוליאדנין במצב נורמלי.
מולקולות RNA הן מולקולות ביולוגיות גדולות המורכבות מיחידות בניין של נוקלאוטידים: אדנין (A), ציטוזין (C), גואנין (G) ואורציל (U).
מולקולות RNA נבנות (משועתקות על בסיס תבנית DNA.
גדיל ה-RNA מסונתז, כמקובל בכתיב הגנטי, מקצה ה-'5 ועד לקצה ה-'3. ב-RNA שעובר פוליאדנילציה, נוסף זנב ה-poly(A) לקצה ה-3'.
RNA שליח (mRNA), הוא RNA שבו יש את האזור המקודד שמשמש כתבנית לתרגום לחלבון, ויתר ה-RNA בו הוא אזור לא מתורגם (untranslated regions; UTR).
בנוסף קיימים RNA שאינם מתורגמים (non-coding RNAs), שבדומה לאזורים לא מתורגמים, לרבים מהם עשויים להיות תפקידים בקרתיים.
בפוליאדנילציה בגרעין התא זנב poly(A) נוסף ל-RNA בסוף השעתוק.
במולקולות mRNA זנב ה-poly(A) מגן על המולקולה מפירוק אנזימטי בציטופלזמה ועוזר בסיום השעתוק, ייצוא ה-mRNA מהגרעין ובתרגום.
כמעט כל ה-mRNA האוקריוטיים עוברים תהליך של פוליאדנילציה.
יוצא מן הכלל הוא mRNA של היסטונים, שבו אין זנב poly(A) ובמקום זאת הוא מסתיים במבנה של stem-loop ורצף עשיר בפורינים.
הקומפלקס האחראי על פוליאדנילציה בגרעין של אוקריוטיים עובד על תוצרי RNA פולימראז II, כדוגמת pre-mRNA.
קומפלקס החלבונים מבקע את מולקולת ה-RNA בקצה ה-3' ומוסיף זנב poly(A) בסופה.
הביקוע מתבצע בעזרת אנזים CPSF (Cleavage and polyadenylation specificity factor) ומתבצע בפועל 10–30 בסיסים במורד הזרם ביחס לאתר הקשירה.
בדרך כלל באתר הקשירה מופיע מוטיב פוליאדנילציה AAUAAA, אך קיימים גם מוטיבים אחרים.
שני חלבונים נוספים המעורבים בתהליך ומוסיפים ספציפיות לאתר הקשירה הם CstF ו-CFI:
CstF נקשר לאזורים עשירים ב-GU במורד הזרם לאתר הקשירה של CPSF
CFI מזהה אתרי UGUA ועשוי לגייס את CPSF גם באתרים ללא AAUAAA.
באדם רבים מאתרי הפוליאדנילציה מכילים מוטיב AAUAAA, אולם מוטיב זה פחות נפוץ בצמחים ובפטריות.
ה-RNA מבוקע לרוב לפני סוף השעתוק, כאשר CstF קשור לרנ"א פולימראז II.
בתהליך הפירוק מעורב גם פקטור CFII.
כאשר ה-RNA נחתך מתחילה פוליאדנילציה המזורזת על ידי פולימראז פוליאדנילציה או פולינוקלאוטיד אדנילטרנפרז.
חלבון זה מרכיב את זנב ה-poly(A) באמצעות הוספה של יחידות של אדנוזין מונופוספט מאדנוזין טריפוספט ל-RNA תוך שבירה של פירופוספט.
חלבון נוסף PAB2 נקשר לזנב ה-poly(A) הקצר שנוצר, ומגביר את הזיקה של פולימראז הפוליאדנילציה ל-RNA.
כאשר אורך הזנב מגיע לכדי כ-250 בסיסים האנזים לא יכול להיקשר עוד ל-CPSF והפוליאדנילציה מסתיימת.
פולטרגייסט הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1982, שבוים על ידי טובי הופר ונכתב במשותף והופק על ידי סטיבן ספילברג.