tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרליק נולד בעיר ראגאצ'וב בבלארוס לליבא ליהושע גרליק, שהיה מחסידי הרבי הרש"ב.
בשנת ה'תרנ"ז (1897), בגיל 17 נסע עם אביו ללובביץ' לחתונת אדמו"ר הריי"צ, לאחר ששמע את ההכרזה מהאדמו"ר הרש"ב על הקמת ישיבת תומכי תמימים בעת סעודת השבע ברכות של בנו אדמו"ר הריי"צ, בבואו ללובביץ סר פעמיו מיד להירשם לישיבה, וכך למעשה היה התלמיד הראשון שנרשם לישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
היה מעשרה התלמידים הראשונים שהתקבלו למחזור הראשון של ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', שם קיבל סמיכה לרבנות מהמו"ץ של ליובאוויטש, הרב דוד צבי חן ועוד.
בשנת ה'תרס"א, בגיל 21, החל לכהן כרב בעיר ברזנה שבאוקראינה.
בשנת ה'תרפ"ז עבר לכהן כרב בעיר סנובסק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נדד ללנינגרד, ומאוחר יותר לטשקנט.
בתום המלחמה ולאחר תלאות רבות הגיע עם בני משפחתו לארץ ישראל.
לקראת חג השבועות תש"ט השתקע בכפר חב"ד שהוקם באותה תקופה.
הרב גרליק החל לארגן שיעורי תורה, ואף דאג לשפץ מבנה עבור המקווה.
במוצאי ז' בסיוון אסרו חג של חג השבועות ה'תשל"ד (28 במאי 1974) כאשר שב במכונית מחתונה בירושלים, נהרג בתאונת דרכים, יחד עם שלשה אנשים נוספים, בהם כלה ערב נישואיה.
התאונה עוררה זעזוע בקרב חסידי חב"ד, והרבי מנחם מנדל שניאורסון התייחס למאורע והתבטא כי לא ניתן להסביר את סיבת המות הטראגי, אך אין לתהות על מידת הדין של הקב"ה.
לרב גרליק נולדו בן יחיד ושלשה בנות.
חתנו הרב נחום טרבניק מילא את תפקידו ברבנות לאחרי פטירתו.
הרב שניאור זלמן גוראריה (כ"ה בכסלו תרע"ב, 16 בדצמבר 1911 - א' בתשרי תשס"ד, 2004) היה חבר בהנהלות הוצאת ספרים קה"ת, ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית ואגודת חסידי חב"ד העולמית, מייסד וחבר בוועד רבני ליובאוויטש הכללי וסמנכ"ל אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה.
היה חסיד בולט של האדמו"ר הריי"צ מחסידות חב"ד ושל ממשיכו, רבי מנחם מנדל שניאורסון.
נולד לנתן ואסתר גוראריה, ממשפחה חב"דית שורשית, בעיר קרמנצ'וג,
בשנת 1919 הגיעה משפחתו לחצר האדמו"ר הרש"ב מחב"ד.
עקב המהפכה הבולשביקית נאלץ אביו להמיר את כל רכושו לכסף מזומן אך הכסף נשדד, לאחר תקופה נפטר אביו.
האדמו"ר אימצו והחל לחנכו כבנו.
כשעבר הרבי ללנינגרד מינה את החסיד מאיר שמחה חן לדאוג לחינוכו לאחר שלא נמצא לו מורה מתאים החליט חן להכניסו לישיבת תומכי תמימים בנעוול אך נתקל בהתנגדות מהנהלת הישיבה שסרבה לקבלו מפני גילו הצעיר, הרבי שלח את מזכירו יחזקאל פייגין לישיבה וזה דאג להכניסו לישיבה.
ב-1931 נשלח לישיבות ליטאיות על מנת לגרום לבחורים ללמוד חסידות ולהכניסם לחסידות חב"ד, בין השאר ביקר בישיבות מיר, פונוביץ' וקמניץ.
בשנים שלאחר מכן כיהן כר"מ בישיבת תומכי תמימים בורשא, כן עסק בהוצאת קובץ "התמים".
ב-1939 היה יחד עם האדמו"ר הריי"צ בורשא, משם נמלט לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה לניו יורק יחד עם כלתו חוה, בתו של האדמו"ר מקופישניץ רבי אברהם יהושע השיל, שם נישאו.
לאחר בואו של הרבי לניו יורק, החל לפקוד מדי יום את בית מדרשו ואת הישיבה והחל לשמש בה כר"מ ולאחר תקופה מונה למנהל הישיבה.
עקב קשיים כלכליים החל לעסוק בליטוש יהלומים, לאחר מכן החל לעסוק בתחומי מסחר שונים ועד מהרה התעשר.
גם לאחר פטירת רבי יוסף יצחק, ומינויו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, נשאר הרב גוראריה בן בית אצל הרבי, בין השאר הטיל עליו הרבי להיות אחראי על בריאותה של אשתו, הרבנית חיה מושקא שניאורסון.
כן, התעסק הרב גוראריה באכלוס שכונת קראון הייטס בחסידי חב"ד.
בשנת תשמ"ה (1985) מונה על ידי הרבי לחבר בהנהלת אגודת חסידי חב"ד העולמית.
בצוואה שכתב הרבי בשנת תשמ"ח בה הורה על מנהלי המוסדות במצב של אחר פטירתו, הוא מופיע כחבר ההנהלה הראשית של אגודת חסידי חב"ד העולמית יחד עם הרב חיים מרדכי אייזיק חודקוב והרב דוד רסקין.
על עותק הצוואה הקיים לא הופיעה חתימה, מה שעורר דיון לאחר פטירת הרבי האם הרבי אכן רצה בצורה סופית שהתפקידים יהיו בצוואה זו או שהיא הייתה טיוטה בלבד שבסופו של דבר לא אושרה.
כל ימיו סבל מכליותיו וכן ממחלות לב, בערב ראש השנה תשס"ד, עלה לאוהל חב"ד לובביץ', וקיבל שם התקף לב, נפטר למחרת בבית החולים, הוא נקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי בחלקת אגודת חסידי חב"ד על יד אוהל חב"ד לובביץ'.
בן דודו הוא הרב שמריהו גוראריה, חתנו של האדמו"ר הריי"צ.
שניאור זלמן (זיגמונט) הכהן בּיחוֹבסקי (בפולנית: Zygmunt Bychowski; כ"ו באב תרכ"ה, 18 באוגוסט 1865, קוֹרֶץ, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – ד' בתשרי תרצ"ה, 19 בספטמבר 1934, ורשה, פולין) היה נוירולוג, גנטיקאי ועסקן ציבורי וחברתי יהודי פולני, חבר מועצת העיר ורשה (1923–1934), פעיל ציוני, ציר בקונגרס הציוני הראשון.
ביחובסקי נולד בסתיו 1865 בעיירה קוֹרֶץ שבווהלין, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום נמצא היישוב בתחומי אוקראינה), הצעיר משלושת בניהם ושתי בנותיהם של שמואל הכהן ופייגה בלומה.
אביו היה קבלן מצליח שבנה מסילות ברזל ומבנים אחרים בבירה סנקט פטרבורג ובסביבתה.
על פי המסורת שעברה מדור לדור, המשפחה מתייחסת לצאצאי המהר"ל מפראג.
אביו, שהיה חסיד חב"ד אדוק, קרא לבנו על שם שניאור זלמן מלאדי.
עד גיל 17 למד אצל מלמדים טובים, תחילה בישיבת בריסק ואחר-כך בוורשה.
במקביל למד גם עברית, פולנית, רוסית וגרמנית, וכתב מאמרים לעיתון היהודי בשפה הרוסית "ווֹסחוֹד".
בנעוריו הושפע מאוד מהסופר וההיסטוריון העברי, מראשוני חובבי ציון, שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר).
כשייסד אחד העם בשנת 1889 את אגודת הסתרים "בני משה", מיהר ביחובסקי להצטרף אליה כחבר.
בהיותו בגיל 17 עזב את ורשה ללא ידיעת הוריו ונסע לווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, שם נרשם לאוניברסיטה בפקולטה למדעים ופילוסופיה.
הוריו כעסו עליו מאוד על שעזב את לימוד התורה, וניתקו עמו כל מגע.
לאחר שנתיים נתרצו והסכימו שימשיך את לימודיו באוניברסיטת ורשה.
הוא עבר בחינות אקסטרניות, קיבל תעודת בגרות ונכנס לפקולטה לרפואה.
ב-23 בפברואר 1893 הוסמך כרופא.
עם סיום לימודיו נסע לביקור בארץ ישראל, וכשחזר לפולין החל לעבוד בבית החולים ליהודים בעיר.
לאחר זמן קצר, עבר לעבוד בית החולים העירוני בעיר, בתור נוירולוג ראשי.
במשרה זו החזיק למעלה מ-20 שנה, והפך לאחד המומחים הידועים בתחום זה.
בצד עבודתו הרפואית היה גם פעיל ציוני.
עוד לפני כינוס הקונגרס הציוני הראשון בבזל ב-1897, עמד בחליפות מכתבים עם תיאודור הרצל.
הוא נסע לבזל כציר בקונגרס הראשון מטעם "חובבי ציון".
בשנת 1912 ניצחה בבחירות בפולין הקונגרסאית המפלגה הלאומית-דמוקרטית (האֶנדֶקים), מפלגה אנטישמית שדגלה באפליית היהודים.
היא התאחדה עם מפלגת "הריכוז הלאומי", ושתיהן יחד דרשו להפעיל חרם על העסקת יהודים וקניית סחורות מהם.
כתוצאה מכך אולץ ביחובסקי לעזוב את עבודתו בבית החולים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נקרא לעבוד בתור רופא ראשי בבית החולים לאנשי צבא בעיר וינּיצָה וסמוך לחזית בעיר ראדום.
בשנת 1918, בסיום המלחמה, חזרה לוורשה והחל מחדש את עבודתו המקצועית והציבורית.
הוא היה חבר בוועדת המערכת של העיתון "נוירולוגיה פולנית" (Neurologia Polska), סגן נשיא האיגוד לנוירולוגיה, חבר ועד הנאמנים של האגודה לרפואה ברפובליקה הפולנית, ומפקח על בית יתומים לילדים יהודים.
ביחובסקי חסיד של תורת האאוגניקה, וטען שהמחלה המכונה נוירופתיה פריפרית, המופיעה בתדירות גבוהה יותר אצל היהודים, איננה תורשתית אלא נגרמת על ידי תנאים חברתיים וכלכליים שאליהם הם נחשפים.
במסגרת רעיונותיו אלו, ייסד סמינריון לחקירת מצבם הגופני והנפשי של היהודים.
הוא פעל לחידוש המאמצים להגדרתה של הישות "יהודי" מבחינה גנטית, ופעל לקידום גרסה הומניסטית של הגדרה זו.
על פי ההיסטוריון של הגנטיקה רפאל פלק, לגישתו זו היו שותפים גם הציונים, שרצו לשמר עם מוגדר ומופרד גנטית.ביחובסקי נבחר לנשיא הוועדה המאוחדת של כל החברות הציוניות בווארשה, והיה הראשון שכתב מאמרים על דבר הרעיון הציוני בעיתונות הפולנית.
הוא נבחר לנשיא האגודה היהודית למלחמה בשחפת "בריאות" (Brijus-Zdrowie), שנוסדה בשנת 1908 ביוזמת ד"ר יוסף דוידזון, והפעילה מרפאה בוורשה ובית הבראה בעיר הסמוכה אוֹטְבוֹצְק.
כמן כן היה חבר הוועד של "מושב זקנים", נבחר לפרנס הציבור בקהילה, והיה חבר במועצת העיר בשנים (1923– 1934).
כאשר תכננו במועצה לאסור את השחיטה היהודית, נלחם ביחובסקי בהחלטה זו, כתב חוברת מחקר מקיפה המסבירה את הנושא והצליח לבטל את רוע הגזירה.
בשנת חייו האחרונה חלה במחלה אנושה וידע שסופו קרוב, הוא לא גלה זאת לבני משפחתו ונסע בפעם האחרונה לארץ-ישראל.
כאשר שב, נפל למשכב שממנו לא קם.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי אוקופווה בוארשה.
ביחובסקי נישא לג'יזל הורוביץ, ולזוג נולדו שלושה ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו.
בנו גוסטב ביחובסקי , פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי, ובתו מרתה אוסנוס (Marta Osnos), חוקרת סרטן, היגרו לארצות הברית.
ביחובסקי חיבר יותר ממאה מאמרים וספרים על מחלות נוירולוגיה, בשפות פולנית, רוסית, גרמנית, צרפתית ועברית.
שניאור זלמן פּוּגַצ'וֹב (שם משפחתו המעוברת: עמיאב; ביידיש: פּוגאטשאָוו; בפולנית: Sz.
Pugaczow; ה'תרל"ט, 1878 / 1879 – 19 בינואר או ה' בשבט ה'תרצ"ד, 21 בינואר 1934) היה מחנך עברי ציוני ועסקן חינוך ותרבות בוורשה, במוסקבה, בברלין ובארץ ישראל.
איש החינוך העמלני המתקדם, שעשה פרסום רב לרעיונותיו של הפדגוג הרוסי סטניסלב שאצקי.
מחלוצי בית הספר העברי המודרני בפולין, מייסד ומנהל בית ספר התיכון העברי הראשון במוסקבה, מנהל לשכת "תרבות" בברלין ולאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1924, מנהל "כפר ילדים" שבגבעת המורה.
פוגצ'וב נולד בשנת ה'תרל"ט בעיירה קוֹנוֹטוֹפּ שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בנם של דובה ויעקב, שהיה מורה בישיבה.
משפחתו, כיתר תושבי העיירה, השתייכה לחסידות חב"ד.
קיבל חינוך יהודי מסורתי וסיים את לימודיו בישיבה, וכשבגר נחשף להשכלה והחל ללמוד שפות ולימודים כלליים.
שימש מורה לעברית בעיירה זלטופול ולמד לבחינת בגרות באופן אקסטרני.
בשנת 1899 עבר לעיר ורשה שבפולין הרוסית.
בוורשה הכיר את סוניה (שֶיינה) מָטוּסוֹבסקי, בת גילו וילידת אוקראינה כמותו (בת העיר קרֶמֶנצ'וּג), שלמדה רפואת שיניים בעיר.
ב-1902 נישאו השניים, ובין השנים 1906 ל-1913 נולדו בוורשה ארבעת ילדיהם.
בשנות עיסוקו בהוראה רכש לעצמו פוגצ'וב מוניטין כמחנך.
בשנת 1904 (או אף קודם לכן, בשנת ה'תרס"ג) פתח עם עמיתו, המחנך חיים אהרן קפלן, "חדר מתוקן" בשם "התחיה" ברח' קַרמֶליצקָה (Karmelicka) 23 שבשכונת מוּרָאנוב בוורשה.
שם גם התקרב למחנך והסופר ש"ל גורדון (שניהל גם הוא חדר מתוקן), ויחד איתו היה מראשי אגודת "חובבי שפת עבר", שנוסדה בעיר בשנת 1907 (פוגצ'וב היה חבר ועד האגודה ומזכיר הוועד).
עוד היה מיודד עם רופא הילדים, הפדגוג והסופר יאנוש קורצ'אק וכן עם הרופא והבלשן אליעזר לודוויג זמנהוף.
בשנת ה'תרס"ח פרסם ספרון ביידיש בשם "וואָס איז אזוינס דער חדר מתוקן?" ('מהו החדר המתוקן?'), שבו ביקש להסביר להורים את המושג החדש.
בסביבות שנת 1909 פרש פוגצ'וב מהחדר המשותף לו ולש"ל גורדון (שלימים התפתח לבית ספר של ממש, ופעל עד מלחמת העולם השנייה), וייסד ברח' מַריאנסקה (Mariańska) 6 חדר מתוקן (או בית ספר, училище) משל עצמו.
בחדר הוצעו לימודים יהודיים מתקדמים ולצדם תוכנית לימודים כלליים רחבה, שבה נכללו לימודי רוסית, פולנית ואריתמטיקה.
הוא התחיל עם שכבת לימוד אחת או שתיים, ומדי שנה נפתחה בו שכבה חדשה.
בשנת 1913, שבה פעלו בו חמש כיתות, עבר המוסד לרשות ועד ההורים, וכעבור זמן קצר גם נכנס תחת חסותה והשגחתה הרוחנית של אגודת "חובבי שפת עבר" בוורשה.
בחדר המתוקן שניהל פוגצ'וב למדו תלמידים רבים.
בין מוריו היה המחנך והסופר הצעיר בנימין כספי.
פוגצ'וב היה מראשוני המורים שלימדו "עברית בעברית", ונחשב לאחד ממייסדי בית הספר העברי המודרני.
ליד בית הספר התקיימו שיעורי ערב בעברית לתלמידים מבתי ספר כלליים, וכן שיעורים לילדים בני חמש, שבהם נלמד הדיבור העברי דרך משחק, זמרה, סיפורים וכדומה.
ואפשר לאמר, כי גומרי המחלקה [=הכיתה] יודעים את השפה העברית ועברו בה קורס שלם ומלא".
בשבתו בוורשה הרצה בענייני חינוך יהודי מתקדם והטיף לציונות.
את ביתו ניהל כבית עברי (עם ילדיו דיבר רק עברית; עם אימם דיברו הילדים רוסית, ובהמשך עברו לעברית).
כבעל רקע חב"די, הניגון החסידי היה שגור על פיו.
הוא היה בעל קול נעים ונחשב ל"בעל מנגן", ובימים הנוראים נהג לעבור לפני התיבה באולם "חובבי שפת עבר".
באביב 1914 השתתף כציר במועצת המורים העבריים ברוסיה, שהתכנסה בעיר קייב בראשות הלל זלטופולסקי.
באותה שנה היה פוגצ'וב חלק מקבוצת מחנכים וסופרים (בהם בעל מחשבות ויוסף הפטמן) שתכננו להוציא כתב עת לילדים יהודים בעריכת קורצ'אק – תוכנית שהתבטלה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, עבר פוגצ'וב עם משפחתו מוורשה למוסקבה.
הוא התגורר עם משפחתו על יד העיר, והיה נוסע ללמד בה עברית את ילדי היהודים שישבו שם.
כמה מהמורים שלימדו בבית הספר שלו בוורשה עברו איתו.
עם פרוץ מהפכת פברואר 1917, משהותר ליהודים לשבת במוסקבה, עברה לשם המשפחה, ופוגצ'וב למד באוניברסיטת מוסקבה.
באותה תקופה עבד במחיצתו של המחנך ההומניסטי סטניסלב שאצקי והושפע מאוד מערכי החינוך הפרוגרסיבי ורעיונותיו, שהלה פעל לקדם.
לאחר המהפכה הרוסית ייסד וניהל שאצקי, שינק מהגותו של ג'ון דיואי, את 'התחנה הניסיונית להשכלת העם' הראשונה – כפר או קהילת ילדים ('מושבה'), שנוהלה בהנהלה עצמית של חניכיה, והחינוך בו הועמד על ערך העבודה.
משה אביגל (ביגל), ידידו, סיפר בזיכרונותיו כי פוגצ'וב היה ".
ב-1918, זמן לא רב לאחר המהפכה ברוסיה ותפיסת השלטון על ידי הבולשביקים, ובעקבותיה החרמת דירותיהם של בעלי ההון שברחו מרוסיה, זכה פוגצ'וב בדירה ענקית ומפוארת בת עשרה חדרים בקומה השנייה שבסמטה הקוֹזמוֹדֶמיַאנובית מס' 10, בבית מיכאל ברוידא.
בשניים–שלושה מחדרי הדירה חייתה המשפחה, וביתר החדרים פעל בית הספר שייסד – בית ספר תיכון עמלני עברי במסגרת רשת החינוך העברית הציונית "תרבות".
בבית ספר זה, הראשון מסוגו ברוסיה, נלמדו בין היתר מקצועות ריאליים כמו מתמטיקה וגאוגרפיה, ונחגגו בו חגי ישראל.
משעברו כל בתי הספר התיכוניים לפיקוח הקומיסריון העממי לחינוך (משרד החינוך הסובייטי ), הצליח פוגצ'וב לקבל רישיון לקיום בית ספר עברי, והמוסד הפך מבית ספר של "תרבות" לבית ספר עברי עמלני (трудовая школа) ממלכתי סובייטי המוכר רשמית על ידי השלטונות.
מִשֶכָּך, דאגה הממשלה לכול: לשלם את משכורות המורים, לספק לתלמידים מזון ואף להפעיל קייטנה לילדים ליד הנהר.
ליד בית הספר, שפעל בשעות הבוקר, הקים פוגצ'וב מועדון נוער עברי שפעל בשעות אחר-הצהריים.
היה זה מועדון הנוער העברי הראשון במוסקבה.
חניכיו היו ברובם תלמידי בתי ספר תיכוניים כלליים, שבבוקר למדו בגימנסיות רוסיות ואחר-הצהריים היו מבלים במועדון העברי.
בית הספר והמועדון העבריים נחלו הצלחה רבה, ותוך זמן קצר לקחו בהם חלק עשרות נערים ונערות מיהודי מוסקבה.
לצד תיאטרון "הבימה", היו אלה האיים העבריים היחידים במוסקבה בימי הקומוניזם הצבאי.
בבית הספר ובמועדון שלידו התנהלו החיים על טהרת העברית ובאמצעות הנהלה עצמית של התלמידים.
בית ספר זה, מיסודה של "תרבות" ובניהולו והדרכתו של ש"ז פוגצ'וב, היה אחד הפלאים של מוסקוה העברית: בבירת המהפכה, בלב מוסקוה, דקות ספורות הליכה מהקרמלין, שוכן לו בית-ספר עמלני סוואֶטי [=סובייטי] ושפת הלימוד בו – עברית...
עקשנותו הבלתי נרתעת של ש"ז פוגצ'וב עמדה לו לבית-ספר עברי זה...
שנות 1918–1921, הקומוניזם הצבאי בעיצומו, ובדירת פוגצ'וב [...] בחדרים הבלתי-מוסקים קיננה חמימות עברית.
הדי יריות פולחים לא פעם את שעות בין-השמשות של החורף המוסקבאי – ומהדירה של פוגצ'וב עולים קולותיהם העבריים של תלמידיו וחניכיו.
ובוקעים צלילי שירי עבודה ארצישראליים המתערבבים בניגוני חב"ד, שלימדם פוגצ'וב לילדי ישראל במוסקוה.
יהדות חב"דית, ציונות עובדת ותרבות עברית ואנושית התמזגו בו בש"ז פוגצ'וב – המחנך העברי המתקדם.
בית הספר זכה לתמיכה מצד לא-יהודים בצמרת מערכת החינוך הסובייטית, אך כנגד זאת ספג יחס עוין מצד אנשי היֶיבסֶקציה (המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, הבּוּנְדיסטים לשעבר) היידישיסטים, שיצאו נגד השפה העברית והלאומיות היהודית (ובפרט הציונות) וגרסו כי בית ספר יהודי צריך להתנהל בשפתם של המוני העם – יידיש.
בקיץ 1919 הגיש פוגצ'וב תוכנית להעביר את תלמידיו למשך הקיץ למָלָחובקה, כפר סמוך למוסקבה, במטרה להרגילם לחיי קומונה ועבודה.
התוכנית כמעט יצאה לפועל, אולם אז התעורר זעמו של שמעון (סֶמיון) דימנשטיין, הקומיסר לענייני יהודים, והוא שכנע את רשויות החינוך להתנות את המעבר לקומונה בוויתור על השפה העברית; פנייתו של פוגצ'וב לקומיסר החינוך לוּנָצַ'רסקי לא הועילה והתוכנית בוטלה.
פוגצ'וב הצליח לקיים את בית הספר במשך יותר משנתיים – זמן רב יותר מבתי ספר עבריים אחרים בברית המועצות.
אולם הניסיונות לחתור תחתיו הלכו וגברו, עד שלבסוף, ב-1920, הצליחה היבסקציה להפוך את בית הספר לבית ספר יידי, ופוגצ'וב לא היה מעוניין להמשיך לנהלו.
השלטונות הוציאו מידיו את הדירה המפוארת, ותחת זאת נתנו למשפחה דירה קטנה באותו בניין, בקומה הראשונה ממול.
פוגצ'וב עבר ללמד בבית ספר רוסי, וילדיו התפזרו בבתי ספר רוסיים.
עם זאת, גם לאחר סגירת בית הספר הוסיף פוגצ'וב לחנך את תלמידיו: הוא ייסד חוג מחתרתי-למחצה, שבו התחנכו בני הנוער "לידיעת הספרות העברית, להבנת בעיות הציונות, להבנת נתיבות העם היהודי בתוך הדרכים הסבוכות של עולם גדול ומסוער".
באפריל 1920 התכנסה בדירתו הקטנה של פוגצ'וב הוועידה הציונית הארצית (הבלתי-לגאלית).
בעקבות הכינוס נעצר פוגצ'וב על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית הסובייטית) ביחד עם יתר מאה ושבעים משתתפי הוועידה, שחלקם הובאו ללוּבּיַאנקַה וחלקם למבצר בּוּטירקָה, ולאחר תקופת מאסר קצרה, שוחררו בעזרתו של הג'וינט.
ימים ספורים לאחר שחרורו גלה עם משפחתו ממוסקבה וברית המועצות ונסע מערבה בכוונה להגיע לארץ ישראל.
המשפחה יצאה מרוסיה ברכוש דל, ובדרך סרה לוורשה, שם מצאה מגורים בדירת-מרתף ונותרה בעיר כשנה.
משם נסעו לברלין בירת גרמניה, שם נתמנה פוגצ'וב – אז עסקן חינוך ותרבות ידוע – למנהלהּ של הלשכה המרכזית של הסתדרות "תרבות" העולמית, שנוסדה אז בעיר.
בברלין התגורר כשנתיים, עד 1924.
בראשית שנת ה'תרפ"ה (סתיו 1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בארץ עִברת את שמו ל"עמיאב".
לאחר הגיעו לארץ התוודע לקיומו של מוסד חינוכי ליתומים בבלפוריה העליונה שבעמק יזרעאל, ובסוף שנת 1924 התמנה למנהלו.
לאחר הפרעות במלחמת האזרחים ברוסיה אסף ישראל בלקינד ילדים פליטים מבתי היתומים באוקראינה והביאם לבסוף, באביב ה'תרפ"ד (1924), לשטח בלפוריה העליונה שלרגלי גבעת המורה (לימים חלק מעפולה), שאותו עזבה זמן קצר קודם לכן קבוצת בלפוריה, שעברה לשטח חדש לא הרחק משם.
באתר נותרו רק צריפים אחדים ובית אבן אחד, שלא הספיקו עבור הנערים, שמנו יותר ממאה, ובמשך שמונה חודשים הם התגוררו באוהלים.
שנה וחצי לאחר העלייה על הקרקע פרשו ציוני דרום אפריקה את חסותם על הכפר, ותמיכתם הכספית אפשרה לבנות עבור הנערים מוסד שניתן לחיות בו ברווחה יחסית.
פוגצ'וב, שהיה למנהל המוסד, הביא עימו את רעיון כפר הילדים המיוסד על שיטת החינוך העמלני מתוך הנהלה עצמית של התלמידים.
הוא נתן למוסד את השם "כפר ילדים" וארגן את החיים בו במתכונת של חברת ילדים.
לדברי חוקר החינוך שבח אדן, פוגצ'וב, שדגל בשיטות חינוך ליברליות למדי בשעתו, מצא בכפר "מדריכים הנוקטים משטר נוקשה וילדים חשדנים.
תוכניתו החינוכית לא קנתה את לב כל המדריכים.
היו בהם לעיתים מעטים ולעיתים רבים - שהסתייגו מדרכו ואף סלדו ממנה.
יחס זה כבל את ידיו, שלל כל אפשרות של שיתוף מלא מצד חבר העובדים, וגרם בסופו של דבר לכישלונו הגמור של הניסיון".
דרכו החינוכית של פוגצ'וב בכפר התבססה על ארבעה יסודות: עבודה, השכלה הנרכשת בשיטת העבודה העצמית, מסורת ואוטונומיה.
הוא לא האמין כי החניכים בכפר ידרשו מיוזמתם חוקה דמוקרטית, ולכן ויתר על השימוש באנרכיה כאמצעי חינוכי לרה-אורגניזציה של המוסד (אמצעי שנקט שאצקי), ותחת זאת הציג בפניהם הצעת חוקה, שזכתה להסכמתם.
בחוקה הוגדרה מטרת ההתארגנות: להגדיל את רכושו של כפר הילדים באמצעות עבודה אינטנסיבית הנעשית מתוך הבנה והכרה של כל ענפי המשק.
עם זאת, המטרה לא הייתה תועלת חומרית פשוטה, כי אם בניינה של חברת העבודה העברית בארץ ישראל.
לדברי אדן, "העבודה לא הייתה רק אמצעי חינוכי.
לעבודת הילדים היה ערך כלכלי רב.
עובדה זו הגבירה את ביטחונם העצמי של החניכים, אך גם העמידה בצל את יתר שטחי החיים".
לאחר שנה וחצי כתב פוגצ'וב כי "יש כאן אפוא, בכפר ילדים שני עמים וקונפליקט מתמיד בין שני אלה: ...
בין הדעה, שהכל משועבד לחינוך האישיות, ובין הדעה, שהכל משועבד למשק".
ביחס להשכלה, חוקת הכפר קבעה כי "כל אזרח מחויב לרכוש לו את ההשכלה היסודית, הנחוצה לבניין החיים התרבותיים.
אזרחי הכפר חייבים ללמוד את החומר הלימודי הקשור בענפי המשק".
הלימודים לא נחשבו כבעלי ערך כשלעצמם, אלא כאמצעי המשרת את המשק.
לצד זאת, טופח בכפר הביטוי העצמי האמנותי, באמצעות בימוי, ריקוד וכדומה.
פוגצ'וב הטביע חותם מסורתי בחיי הכפר: הוא הקפיד על שמירת מצוות, קירב את החניכים לבית הכנסת שהוקם בכפר ולתפילה והעניק צביון לאומי מסורתי לחגים ולהווי הכללי.
פוגצ'וב גרס כי תפקידה העיקרי של האוטונומיה הוא "לעשות את הילד אחראי לפני מצפונו הוא".
כפר הילדים נוהל באמצעות אספה כללית, שהתכנסה אחת לחודש ובה ניתנו דו"חות הוועדות השונות, וועד פועל שנבחר מתוכה, אשר פיקח על יחסי החברה, על מילוי חובות החניכים ועל פעולות הוועדות.
המפעל החינוכי זכה לפרסום רב ולביקורים של פדגוגים רבים.
אולם משהפסיק ועד העזרה מדרום אפריקה את הסיוע למוסד, הוא עמד בפני סגירה.
מספר החניכיו הוקטן בחצי, ל-60, והוא קיבל ילדים מהארץ, ששילמו שכר לימוד ודמי מחיה.
בד בבד התערערו היחסים בתוך המוסד: המדריכים קבלו על סילוף עובדות בדו"חות החניכים, ואלה באו בטענות על פגיעה באוטונומיה שלהם מצד המדריכים.
עם החרפת הסכסוך בין חברי הסגל, ועדת בירור מטעם ההסתדרות מינתה למוסד הנהלה משותפת של שלושה, ששני החברים האחרים בה היו ממתנגדי פוגצ'וב.
פוגצ'וב, שלא הסכים לסידור החדש, התפטר, ויחד איתו פרשו חלק מהעובדים.
כך, לאחר קרוב לשבע שנים, הפסיק כפר ילדים לפעול במתכונת של חברת ילדים.
עם סיום עבודתו שם פרסם ספרון על "תולדות המפעל החנוכי: כפר ילדים (למשפט הקהל)".
לאחר שעזב את כפר ילדים, ב-1931, עבר פוגצ'וב עם משפחתו לתל אביב, שם התגוררה המשפחה בדירה שכורה ברחוב המגיד.
הוא שכר שני בתים ברמת גן, אסף אנשי צוות (בהם כמה שבאו איתו מכפר ילדים) ופתח "כפר ילדים" ברוח דומה.
במוסד פרטי זה ברמת גן התחנכו כ-35 ילדים, בהם ילדים מתל אביב שהוריהם לא יכלו לחנכם בעצמם, תלמידים מהסביבה (אשר לנו בבתי הוריהם) וכן יתומים.
בין התלמידים היו יצחק ישר (לימים אדריכל) ובתו של אביגדור המאירי אסתר (אסתי).
בנו של פוגצ'וב, המוזיקאי עמנואל עמירן, הורה מוזיקה בשני כפרי הילדים שניהל.
כעבור כשנתיים, בשנת 1933, לקה פוגצ'וב בגידול מוחי ונאלץ להפסיק את פעילותו החינוכית והציבורית; את ניהול המוסד מסר לאחד המורים.
בסוף אותה שנה נסע לעבור ניתוח בבית החולים של רובע לַיינץ בווינה (כיום רובע היצינג), אך נפטר שם בטרם נותח, בינואר 1934, כשלצידו בתו הבכורה בת-עמי.
בן 55 במותו, נקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
במשך שנים ביקשו בני משפחתו, ידידיו וחניכיו להעלותו לקבורה בארץ ישראל.
לבסוף, בראשית שנת 1950, בהשתדלותם של שליח הסוכנות היהודית בווינה, אשר בבלי, ואשתו, צופיה בבלי, נמצאו שרידיו בבית הקברות, הועלו לישראל ונטמנו בבית העלמין המשותף של הקיבוץ והמושב מרחביה, ליד השטח שבו פעל כפר ילדים.
ארכיונו – ובו יומנים והתכתבויות מעבודתו כמחנך עברי במוסקבה, ורשה ותרבות, וברלין (1909–1924), וכן עבודתו בבתי ספר עבריים בוורשה, במוסקבה, בתרבות בברלין, ייסוד וניהול כפר הילדים שעל גבעת המורה, כפר הילדים ברמת גן, פעילות ציבורית חינוכית (1909–1933) – שמור בארכיון לחינוך יהודי שבבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
פוגצ'וב הותיר את אשתו וארבעת ילדיו.
בתו בת-עמי אלישיב (1906–1986) הייתה שחקנית "הבימה" (אשתו הראשונה של השחקן שמעון פינקל).
בנו, עמנואל עמירן (1909–1993), היה מלחין קלאסי ופופולרי, מאבות הזמר העברי ומחנך מוזיקלי, שכיהן מ-1949 כמפקח הראשון על החינוך המוזיקלי במשרד החינוך.
מתתיהו עמירן (1910–1983) היה עובד משרד הביטחון.
ובנו הצעיר אביגדור פוגצ'וב (1913–1996) המשיך אף הוא את דרכו של אביו, כיהן כמנהל המחלקה לנוער וספורט של עיריית תל אביב בשנות ה-60 וה-70 והיה ממייסדי המדרשה למדריכי נוער של עיריית תל אביב.
אלמנתו של פוגצ'וב, סוניה, שבחייו לא עסקה במקצועה כרופאת שיניים, אלא עבדה לצידו כמנהלת המשק במוסדות החינוך שניהל, עבדה לאחר פטירתו לצד אחיה, שהיה רופא שיניים ברחוב שינקין בתל אביב.
נפטרה בשנת 1973, במחצית השנייה של שנות התשעים לחייה.
וואָס איז אזוינס דער חדר מתוקן?, ורשה: די יודישע ערציהונג (דפוס סטאראוואלסקי), תרס"ח.
פארוואס דארפען מיר א העברעאישע שול, ורשה: תרבות בפולניה, תרפ"ב 1922. (ספרון) (יידיש: 'לשם מה זקוקים אנו לבית ספר עברי')
המורה – בונה התרבות: הרצאה שנקראה בוועידה המכוננת להסתדרות תרבות עולמית בחדש אייר תרפ"ג בברלין: מכתב אל המורים, מאת הלשכה המרכזית של הסתדרות תרבות העולמית, ברלין: הלשכה המרכזית של תרבות העולמית, תרפ"ג.
כפר ילדים בעמק יזרעאל: חוברת לנער ולעם, תל אביב: .דפוס אמנות ארץ ישראל, תרצ"א 1930
תולדות המפעל החנוכי: כפר ילדים (למשפט הקהל), תל אביב: (דפוס הארץ), תרצ"א.
כפר ילדים רמת גן שע"י תל אביב; בהנהלת ש"ז עמיאב (פוגצ'וב); שנה ראשונה; סקירה על החיים בכפר ילדים, תל אביב: (דפוס הארץ), 1932. (ספרון)
ריאיון עם עמנואל עמירן על אודות אביו, 18 ביוני 1992.
הוז נולד בשנת 1872 בדוברונה שברוסיה למשפחת סוחרים.
בהיותו מחוגי "חובבי ציון" היה יושב ראש האגודה הציונית בדוברונה, ונאסר בגין פעילותו זו.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והיה מראשוני המתיישבים בעפולה.
בשנת 1926 נבחר לראש המועצה הראשון וכיהן בתפקידו זה עד 1928. כראש המועצה הראשון הקים את המוסדות העירוניים.
שניאור הוז נפטר בשנת 1939, בגיל 67. נטמן בעפולה.
על שמו נקרא רחוב זלמן הוז בעפולה.
שניאור הוז היה בן-דודו של דב הוז.
נכדו הוא פרופסור שמריהו הוז.
שניאור זלמן צייטלין היה היסטוריון יהודי שעסק בעיקר בתקופת בית שני ובנצרות המוקדמת.
צייטלין למד בדווינסק וסנקט פטרבורג.
הוא למד באקדמיה של הברון גינצבורג, ובאותה תקופה התיידד עם שניאור זלמן שזר, והם התגוררו באותה חדר-פנימייה.
את הדוקטורט שלו בנושא מגילת תענית כמקור לכרונולוגיה והיסטוריה בתקופות ההלניסטית והרומית כתב בבית המדרש לרבנים בפריז.
אחרי מלחמת העולם הראשונה היגר לארצות הברית וקיבל דוקטורט מדרופסי קולג' בפילדלפיה.
חיבורו, "The Rise and Fall of the Judean State" (עלייתה ונפילתה של מדינת יהודה), משמש עד היום כספר היסטוריה בסיסי על תקופת בית שני וחומר קריאה הכרחי לכל אחד שרוצה ללמוד על מקורותיה ולידתה של הנצרות.
צייטלין לימד בדרופסי קולג' מ-1917 לפני כן לימד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
ב-1919 הצטרף, יחד עם לוי גינצבורג, ישראל דוידסון, ישראל פרידלנדר ואלכסנדר מרכס לצוות המורים בבית המדרש לרבנים בניו יורק.
אחרי מותו של כורש אדלר ב-1940 היה צייטלין עורך "Jewish Quarterly Review".
הוא מילא תפקיד זה עד מותו.
בנוסף להיסטוריה הוא לימד גם תלמוד.
רבנים רבים באזור פילדלפיה היו תלמידיו.
ד"ר צייטלין עורר מחלוקת כאשר הצהיר שהוא לא מאמין שמגילות מדבר יהודה הן מתקופה קודמת לנצרות.
הוא סבר שהן מן המאה השישית או המאה השביעית.
בין נושאי מחקריו היו ראשית הנצרות, כתביו של יוספוס פלביוס, וספרות יוונית ורומית ובקשר שלהן למקורות התלמודיים.
צייטלין היה פעיל בוויכוח הספרותי עם פרופסור ארנולד טוינבי בקשר לתביעות היהודים על ארץ הקודש.
הוא כתב הרבה על שאלת מיהו יהודי.
שניאנג J-15 (בסינית: 歼-15), מכונה גם "כריש מעופף" (בסינית: 飞鲨 "פֵיישַׁה") הוא מטוס קרב סיני מתקדם, הנישא על ידי נושאת מטוסים בפיתוח תאגיד שניאנג (התעשייה האווירית הסינית) עבור חיל הים של צבא השחרור העממי.
בתחילה פורסם כי המטוס יהיה בעל יכולת חמקנות, אולם פרסומים מאוחרים יותר הצביעו על כך שהוא מבוסס על הסוחוי Su-33 ועם מכ"ם, מנועים וחימוש סיני.
ב-25 בנובמבר 2012 התקשורת הסינית הודיעה כי שני מטוסי J-15 ביצעו נחיתות מוצלחות על נושאת המטוסים ליאונינג.
בדצמבר 2013 דווח כי המטוס הושלם ומוכן לייצור המוני.
J-16 (בסינית: 歼-16, מכונה גם הנשר האדום, נהגה בסינית "גִ'יאַנְגִ'יגִ'י" – Red Eagle) הוא מטוס קרב רב-משימתי חדיש שפותח ומיוצר על ידי תאגיד התעופה שניאנג.
מטוס הקרב הרב-משימתי (מתפקד גם כמפציץ) מבוסס על המבנה של מטוס הקרב הרוסי Su30, עם טווח מוגדל ואוויוניקה משופרת, ועם תכונות דומות ל-F-15 איגל.
הצילומים הראשונים של J-16 שפורסמו היו ביוני 2012 באתרי אינטרנט סיניים.
הוא מסוגל לשאת טילי אוויר-אוויר מסוג PL-8 וכן מותקן עליו התותח הרוסי GSh-30-1.
באפריל 2014 נכנסו מטוסי J-16 לשירות פעיל בחיל האוויר של צבא השחרור העממי.
הרב שניאור זלמן סלונים (בכתיב יידי סלאנים; תרכ"ב - י"א בתמוז תרצ"ו) היה ראש ישיבת "מגן אבות" בחברון ומרבניה הראשונים של תל אביב-יפו.
שניאור זלמן נולד בחברון לרב מרדכי דובער סלונים, מבניה של הרבנית מנוחה רחל סלונים.
למד אצל ראב"ד עדת האשכנזים בחברון הרב שמעון מנשה חייקין והיה תלמידו המובהק, כן למד אצל רבי אליהו מני, אחר כך גם הוסמך על ידם לרבנות.
התחתן עם מושקא, בת דודו הרב לוי יצחק סלונים.
בשנת תרמ"ה נסע ללובביץ' לאדמו"ר שלום דובער שניאורסון, שם שהה תקופה ארוכה כ"יושב".
להיותו בן משפחה האדמו"ר קירבו מאוד.
בתקופה ההיא שימש כמלמד של יוסף יצחק שניאורסון.
בערך בשנת תרמ"ח חזר לארץ ישראל, לחברון.
בשנת תרמ"ט הקים בה את ישיבת מגן אבות יחד עם הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב והרב מענדל נאה.
עם הקמתה מונה לראש הישיבה.
בשנת תרנ"ג נפטרה רעייתו מושקא, והוא נשא אישה בזיווג שני את חנה מינה בת שניאור שלמה זלמן סלונים, גם היא נפטרה בחייו בשנת תרע"ט.
בשנת תר"ס ציווה עליו הרב שניאור זלמן פרדקין לקבל על עצמו את הרבנות של חסידי חב"ד בעיר יפו.
מינויו לרב גרם לאחת המריבות בין החסידים (משפחת שמרלינג) לפרושים (משפחת רוקח) בעיר יפו.
עם הגיעו ליפו נערכה לו קבלת פנים מפוארת בהשתתפות רבנים, אישי ציבור ובני קהילת החסידים ביפו.
בשבת שלאחר מכן, התאספו יחדיו לכבודו ראשי האגודות ונכבדי העיר יפו, ובמשך שעות חגגו לכבוד הרב החדש.
לעומת החוגגים, דעתם של הפרושים לא הייתה נוחה מהמינוי החדש, בעיקר בשל העובדה שבאותה תקופה שימש כרב הרב נפתלי הרץ הלוי, אבל ראשי היישוב החב"די ביפו תמכו בו ופרסמו בעיתונות מודעות תמיכה.
במקביל נתמך גם על ידי האדמו"ר שלום דובער שניאורסון שכתב לו אגרות עידוד.
העימות בין החסידים לפרושים לא נמשך, בגלל שהרב נפתלי הרץ הלוי נפטר בסמיכות למינוי בשנת תרס"ב, והרב החדש מטעם הפרושים היה הרב אברהם יצחק קוק שהגיע ליפו בשנת תרס"ד.
הרב קוק פישר בין הצדדים, וקיים יחסים טובים עם הקהילה החב"דית ובראשה הרב שניאור זלמן סלונים.
עבודתו הראשונה ביפו הייתה לבנות מקוה לנשים בשכונת נוה שלום, כי עד אז היו זקוקים למקוה שנמצאה רחוק מהישוב היהודי ביפו העתיקה, במעמקי האדמה, ודבר זה היה כרוך בסכנות.
הוא ארגן את השחיטה החסידית, ופתח בבניית בית הכנסת אוהל יצחק לחסידי חב"ד בשכונת נוה שלום.
ושם היה חוזר מאמרי חסידות בכל שבת לפני חסידי חב"ד.
השתתף ביסוד ועד הקהילה המאוחדת וכיהן 37 שנה כחבר הרבנות של קהילת יפו ותל אביב, עד סוף ימיו.
באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובניו מתואר הרב סלונים:
"הצטיין בייחוד במשפטי בוררות בענייני מסחר, ואנשי המסחר היו סומכים על תבונתו והכרעותיו הצודקות.
היה מחונן בחוש מיוחד להבחין בין אמת לשקר ובתפיסה מהירה ונזהר מאד להימנע מדחיות במשפטים ובבירורים לבל יגיעו לידי עינוי הדין.
אהב לסדר קידושין ושנא להשתתף בסידור גיטין.
פעמים רבות הצליח להשלים בין זוגות שבאו אל הרבנות להתגרש, וכשהיה הכרח לסדר גט נמנע מהשתתף בו".
נפטר בי"א בתמוז תרצ"ו ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בתו היא סימה סלונים, בנו הוא הרב יעקב יוסף סלונים רבה של חברון, נכדו הוא אליעזר דן סלונים מחברון, ונכדתו רבקה הייתה נשואה ליוסף בורג.
הרב שניאור זלמן רווח (נולד בל' בניסן תש"ל, 1970) הוא ראש המכון למצוות התלויות בארץ, רב אזורי במועצה אזורית גזר ורב קהילת משכן התורה באלעד.
בעבר כיהן כרב היישוב בית עוזיאל.
נולד בסווטוזרבו שביוגוסלביה (כיום, יגודינה שבסרביה) לישראל רווח ולמרגלית, בתו של הרב מסעוד ריוח.
למד את לימודיו התורניים בישראל בישיבת קול תורה, ובהמשך בישיבת בית הכרם אצל הרב ישראל קליינר.
בשנת 1990 הוא נשא את רחל לבית פרוור ולהם שבעה ילדים.
בשנת 1991 קיבל הסמכה לשחיטה מאת הרב משה מלכה, ושנה לאחר מכן הוסמך להוראה מטעם הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 1993 מונה לכהן כרב המושב בית עוזיאל שבשפלה, תפקיד שבו החזיק עד 2018. מאז 1997 מכהן גם כרב אזורי במועצה אזורית גזר.
בשנת 1994 הקים את המכון למצוות התלויות בארץ, העוסק בענייני מצוות התלויות בארץ ובכשרות המזון.
בין השנים 2004–2013 שימש כפוסק של 'המחלקה לכשרות ארצית' ברבנות הראשית לישראל, גוף האחראי על הכשרות במקומות שבהם אין רבנות מקומית כמו במגזר הערבי ובנמל התעופה בן-גוריון.
בשנת 2009 מונה מטעם ארגון הכשרות העולמי OU כרב האחראי על ההשגחה במרוקו ובתוניס.
בשנת 2016 הוקמה בעיר אלעד קהילת משכן התורה הכוללת גם כולל אברכים, בית הוראה ובית דין לממונות, והחל נבחר לכהן כרב הקהילה, כראש בית ההוראה, וכחבר בבית הדין.
פפאיה, אננס ופסיפלורה נחשבים לפרי האדמה ולא לפרי העץ.
פסיקה זו באה לאחר שהרב עובדיה יוסף שלח אותו לזרוע בעצמו את זרעי צמחים פפאיה ולבדוק האם הצמח נותן פירות בתוך שנה מהזריעה (אחד הקריטריונים ההלכתיים להבחנה בין פרי האדמה לפרי העץ), ומשראה שהפירות ניתנו תוך שמונה חודשים – הכריע שלא מדובר בפרי העץ.
הכריע לאסור אכילת דגים שבבשרם מצויה תולעת אניסאקיס.
זכוכית בורוסיליקט (פיירקס) וכיריים קרמיות נחשבות כזכוכית.
אין צורך בכשרות לפסח על חומרי ניקוי וכדומה.
דגי מוריגן הכתם, סיכן וקינג-קליפ הם כשרים.
לצורך הכשרת דגים אלו נסע למדינות שונים לערוך תצפיות ומחקרים.
זיכרון אשר – שזורי זהב – חלק א' – על חייו של סבו הרב מסעוד ריוח ודברי תורתו; חלק ב' – מאמרים מאת הרב רווח על סוגיות בש"ס.
ביכורי שדה – הלכות מעשר עני.
על ספרו זה זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת ה'תשנ"ח.
קצירת השדה – הלכות תרומות ומעשרות, שני כרכים.
ספר תבואת השדה – הלכות חלה.
ספר שביתת השדה – הלכות שביעית.
עץ השדה – הלכות ערלה ונטע רבעי.
גבולות השדה – גבולות ארץ ישראל בליווי מפה צבעונית.
תולעת שני – דיני חרקים במזון וסקירה אנטומולוגית על החרקים המצויים בחי ובצומח בליווי תמונות.
שו"ת חלקת השדה על דיני מצוות התלויות בארץ.
שו"ת שש משזר בנושאים שונים.
ישמח ישראל (על שם אביו) – דרושים וחידושים, על מצוות הארץ, פרשיות השבוע, מעגל החיים ועוד.
זמרת הארץ, מצוות התלויות בארץ לתלמידים, עם איורים.
יחד עם הרב יהודה אדרי.
שביתת הארץ – דיני שביעית לילדים.
יחד עם הרב דוד אביטן.
גידולי השדה – תמצית דיני מצוות התלויות בארץ.
סימני טהרה בדגים – אימתי יש ואימתי אין צורך בהשגחה צמודה בעיבוד דגים
שירה חדשה – פיוטים לאירועים ומועדים.
מרגלית הים (על שם אמו) – סידור לשבת כמנהג משפחת אמו בתוספת פיוטים וענייני הלכה.
מדריך כשרותי – על האופנים השונים בבדיקת דגים וצמחי ים מחרקים וטפילים – הלכות שרץ הים, הדרכה מעשית לבדיקת דגי ים ודגי אגמים ובריכות, הדרכה לרבנים ומשגיחים על אופן הפיקוח בבריכות הגידול, המדריך מלווה בתמונות צבעוניות.
על סדרת ספריו על מצוות התלויות בארץ זכה בפרס לספרות תורנית בני ברק לשנת 2017.
בנוסף, ההדיר את ספר חובת הארץ מאת הרב ניסים כדורי בתוספת מקורות והערות.
בשנת שמיטה תשפ"ב ההדיר את ביאור עיר חדשה למשניות זרעים לראשונה מכתב יד.
הרב שניאור זלמן הלוי לבקובסקי (נולד בח' בטבת תש"ו) הוא ראש ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בניו יורק.
נולד בטשקנט שבאוזבקיסטן לאיטה ולנחום לבקובסקי, כעבור שנה וחצי עברה משפחתו לברינואה שבצרפת, שם למד בישיבת תומכי תמימים המקומית.
בשנת ה'תשכ"ט (1969) נישא לשרה בתו של העסקן החב"די נתן גוראריה והחל לשמש כר"מ בישיבת תומכי תמימים המרכזית ב-770.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) מונה לחבר בהנהלת הישיבה.
בשנת תשנ"ב, לאחר פטירתו הרב ישראל יצחק פיקרסקי, מונה לבקובסקי לראש הישיבה תחתיו.
שם מסר שיעור בגמרא פעמים בשבוע, בעברית ויידיש.
מאז תשנ"ב הוא עומד בראש ראש מכון סמיכה לרבנות במסגרת הישיבה.
מאז שנת תשמ"ח מארגן לבקובסקי כינוס תורה באסרו חג של שלוש רגלים ב-770 בהשתתפות רבני חב"ד וראשי ישיבות חב"ד ואחרים.
לרב לבקובסקי שבעה בנים וחמש בנות בהם;
בנו, הרב חיים אליעזר, רב דיין ושליח חב"ד בבאפלו, ניו יורק
בנו, הרב יוסף יצחק, רב ושליח חב"ד בקייפ קורל
בנו, הרב נחום, יו"ר מכון חנה בקראון הייטס ומשפיע ורב בעת הכנסת ה"בינוני" בקראון הייטס
בנו, הרב שמריהו, ר"מ ומשפיע בישיבת ליובאוויטש בטורונטו
חתנו, הרב עקיבא גרשון וגנר, ראש ישיבת ליובאוויטש בטורונטו
חתנו, הרב קלמן וינפלד, רב בית הכנסת 'אליעזר יצחק' בקראון הייטס ומראשי ארגון OK
גיסו, הרב אליהו יוחנן גוראריה רב העיר חולון
הרב שניאור זלמן שניאורסון (ט"ו באלול ה'תרנ"ח - י"ח בתמוז ה'תש"ם) היה רב חסידי, מצאצאי אדמו"ר הצמח צדק, שהיה גם עסקן שניהל פעילות מסועפת להצלת אלפי ילדים יהודים בזמן השואה ולחינוכם בשנים שלאחריה.
בשנותיו האחרונות התגורר בניו יורק, ועמד בראש ישיבת 'שבט יהודה'.
נולד בהומל בשנת תרנ"ח לרב מנחם מענדל וליבע לאה שניאורסון שכיהן כרב ברעפקא.
מצד אביו הוא דור רביעי לאדמו"ר הצמח צדק בן אחר בן.
למד בגימנסיה עד לשנת תרע"ד אז עזב על מנת ללמוד בישיבת תומכי תמימים בליובאוויטש.
התגורר מספר שנים בפולטבה ושימש כגזבר ועד רבני רוחני.
לאחר מכן עבר לחרקוב שם התגורר במשך חצי שנה.
בתרפ"ג שימש כמזכיר זמני של האדמו"ר מחב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
בתרפ"ד עבר לרוסטוב משם ללנינגרד ומשם למוסקבה.
לאחר שהאדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון עזב את ברית המועצות, היה שולח דרכו כספי תמיכה ליהודי רוסיה.
עסק בייסוד חדרים ומקוואות ונאסר מספר פעמים בגין פעולות אלו.
בשנת תרצ"ה קיבל היתר יציאה מרוסיה ותכנן להגר לארצות הברית, כעבור זמן בהוראת אדמו"ר הריי"צ עבר לפריז שם התמנה לרב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה דאג להצלת אלפי ילדים באמצעות הסתרתם במנזרים ובבתי יתומים, כשבמקביל דאג לשמור על יהדותם.
כאשר ניצל את כל אפשרויות ההסתרה במקומות מסתור, החליט לפתוח מחנה חשאי בפרבר 'עראני' הסמוך לפריז, שם התנהלה קבוצה נוספת של נערים שנזדקקה להתחבא לעיתים קרובות ביערות הסמוכים.
באותה תקופה ניהל ישיבה במחנה פליטים בסמוך למרסיי בה למדו תלמידים שחלקם היו פליטים מישיבת "עץ חיים" שהוקמה בכפר הבלגי "היידע".
ביניהם היו האחים הרב חיים אריה זילברשטיין והרב שמואל מאיר זילברשטיין, הרב חיים מנחם טייכטל, הרב דוד משה ליברמן, הרב אהרן מרדכי זילברשטרום והרב נחום אברהם יעקובוביץ.
עם סיום המלחמה, דאג להוצאת הילדים מבתי המחסה והמנזרים ונלחם לצורך השבתם לחיק העם היהודי.
במסגרת פעולות אלו אף דאג להעניק חינם זוג תפילין חדשות לכל נער יהודי שחפץ בכך.
על מנת לדאוג לחינוך יהודי כשר לנערים ששרדו את השואה, הקים רשת מוסדות ענפה, כשבניהולם סייעו הבחורים הבוגרים שנמנו על חברי הקבוצה, הרב אהרן מרדכי זילברשטרום והרב חיים מנחם טייכטל.
כאשר הרבנית חנה שניאורסון, אמו של הרבי מליובאוויטש הצליחה לצאת את גבולות ברית המועצות ונתקעה בדרך לפריז עקב מחסור באשרת כניסה, סייע בהשתכנותה בפריז.
גם לאחר סיום פעולותיו עם ילדי השואה, נותר לכהן כרב בפריז, ובשנת ה'תש"ך היגר לניו יורק שם עמד בראשות ישיבת "שבט יהודה".
הוא נטמן בבית הקברות מונטיפיורי בניו יורק.
הרב שניאור זלמן פרדס (נולד ב-1961) הוא דיין ישראלי, ראש אבות בתי הדין בנתניה, אב בית הדין הרבני בעיר ומחבר ספרים.
ב-2025 נבחר לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
נולד בירושלים לרב חיים פרדס ולטויבא רחל בת הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש ונכדת הרב יעקב משה חרל"פ.
בהיותו כבן 3 עברה משפחתו לתל אביב יחד עם מינוי האב לאב בית הדין שם.
למד בישיבת היישוב החדש אצל הרב יהודה קולודצקי, ובישיבת חברון אצל הרב שמחה זיסל ברוידא.
לאחר נישואיו בשנת 1985 החל ללמוד בכולל "שבט מיהודה" אצל הרב שלמה דיכובסקי ובכולל שירת דבורה אצל הרב שלמה גוטפריד.
בגיל 32 נבחן וקיבל תעודות סמיכה לרבנות ולדיינות.
בגיל 35 נתמנה לכהן כראש כולל 'שיר למעלות' ללימודי דיינות ורבנות בכפר סבא, תפקיד בו כיהן כ־13 שנה.
בשנת 1999, עם פטירת אביו, מילא את מקומו ברבנות בית הכנסת "בית אל" בצפון תל אביב.
בשנת 2007 (ה'תשס"ז) נבחר לדיין, והחל משנת ה'תשע"ז החל לשמש כאב בית הדין הרבני בנתניה.
בשנת ה'תשפ"א מינה אותו הרב הראשי, הרב דוד לאו לראש אבות בתי הדין בעיר נתניה.
בשנת 2024 הועלתה מועמדותו למינוי דיינים לבית הדין הגדול כמועמד מטעם מפלגת דגל התורה, וביוני 2025 הוא אכן נבחר.
נשא לאשה את מלכה לבית הרשקוביץ.
השיר והשבח (שני כרכים) חידושים על חמישה חומשי תורה, חמש מגילות, שבת, מועדים וסידור התפילה.
פניני השבח - על פרשיות התורה, מחשבה ומוסר.
שניאור זלמן אהרן שניאורסון (המכונה הרז"א; 11 ביולי 1858 - 5 בנובמבר 1908) היה בנו הגדול של שמואל שניאורסון מחסידות חב"ד לובביץ'.
לאחר מות אביו שימש כאדמו"ר בצורה בלתי-פורמלית יחד עם אחיו הצעיר שלום דובער שניאורסון.
לאחר תקופה קצרה פרש מן האדמו"רות, פנה למסחר ואימץ אורח חיים מודרני.
שניאור זלמן אהרן נולד בעיירה לובביץ', בנם של האדמו"ר המהר"ש (שמואל שניאורסון) והרבנית רבקה.
הוא נקרא על שם סב-סבו אדמו"ר הזקן ועל שם סבו מצד אמו, הרב אהרן אלכסנדרוב משקלוב.
סבו, האדמו"ר הצמח צדק, נהג לקרוא לו בראשי תיבות "רז"א" (בארמית: סוד), שם שדבק בו בקרב החסידים.
בחודש חשוון ה'תרל"ד (1873) התחתן בלובביץ' עם בת דודתו, שטרנה, בתו של רבי ישראל נח שניאורסון (האדמו"ר מחב"ד-ניעז'ין).
עפ"י אותו מקור, זלמן ביקר מצדו אצל שרה בפרטיות, באופן שעורר רינונים והביא את רש"ב, שלא חשד באשתו אך היה מחויב לכבודה, לנזוף בו.
בעת כהונת אביו כאדמו"ר, שילב את שני בניו, זלמן אהרן ושלום דובער (הרש"ב) בהנהגת החצר.
לאחר מות אביו בשנת 1882 (תרמ"ג) קיבל על עצמו את האדמו"רות באופן חלקי ולא רשמי, במשותף עם אחיו הרש"ב.
בקרב החסידים היה מקובל שבענייני הקודש היו מתייעצים עם אחיו, ובענייני החול היו נועצים בו.
כך התנהלו הדברים למשך תקופה קצרה של בין פחות מחצי שנה לכמעט שנתיים, במהלך השנים 1882–1884.
לאחר תקופה קצרה זו, פרש הרז"א מהנהגת החסידות, החליף את לבושו החסידי בבגדים קצרים ומודרניים יותר, ובניגוד לצוואת אביו פנה למסחר.
אחיו הרש"ב קיבל עליו את הנהגת החצר, אך נמנע מלנהוג כאדמו"ר באופן מלא כל עוד אחיו הגדול התגורר בלובביץ'.
עם זאת, נשמר לו יחס של כבוד בחצר לובביץ'.
בתקופה זו קיבל הרז"א את הונו של אביו, בעקבות זאת, תבע אחיו לקבל את כתבי אביו, וזכה,
בשנת 1886 (תרמ"ו) השקיע את כספי הירושה בפיתוח מפעל סבון בעיירה לובביץ'.
המפעל נכשל מבחינה כלכלית ונסגר.
ורז"א קנה יערות ששימשו לכריית עצים ופתח מנסרה מפעל לעצים ששימשו לחומרי בנייה שפעל בין השנים 1887 (תרמ"ז) - 1890 (תר"נ), ולאחר מכן פשט את הרגל.
בעקבות פשיטת הרגל תבע שוב את חלקו בכתבי אביו, אך לא זכה.
הביוגרף חיים מאיר היילמן שהיה חסיד קאפוסט כותב בקצרה בספרו בית רבי, שנדפס בשנת תר"ס אודות תקופה זו: , וממשיך בתיאור כיצד בסוף הרש"ב קיבל רשמית התפקיד, ואינו מזכיר את תקופת כהונתו של הרז"א.
בעיתונות בת הזמן התפרסמו דיווחים על פרשיות מוסריות שיוחסו לאחים ולבני המשפחה.
בנוגע לאשתו הראשונה של הרז"א, התפשטה שמועה מתמשכת כי ניהלה רומן כביכול עם הרוקח המקומי.
מה שהוביל לפירוק נישואיהם בשנת 1887 (תרמ"ז).
לאחר הגירושין, נשא הרז"א לאישה שנייה בשם בתיה.
בתחילת שנת תרנ"ד (1893) עזב את לובביץ' ועבר להתגורר בויטבסק.
בתקופה זו התיידד עם חוגי המשכילים והציונים בעיר, והיה אהוד עליהם.
הוא גם היה פעיל בחיי הקהילה היהודית בעיר.
אחיינו הרב יוסף יצחק שניאורסון מביא ברשימותיו סיפורים שונים של ההיסטוריוגרפיה החסידית ומציין שהמקור לסיפורים אלו, הוא מכתבי הרז"א.
הרז"א כתב חידושי תורה רבים במהלך חייו, אך הורה לשרוף אותם לפני מותו ולטמון את האפר בקברו.
למרות זאת, מספר דרושי חסידות שאמר נשמרו בכתב על ידי שומעיו.
בין היתר, ידוע מאמר שנאמר על ידו בשבת פרשת בחוקותי ה'תרמ"ג, זמן קצר לאחר מות אביו.
בקיץ 1908 (תרס"ח) חלה הרז"א, ומצבו החמיר לאחר חגי תשרי ה'תרס"ט.
הוא מת ביום חמישי, 5 בנובמבר (י"א בחשוון) 1908 (תרס"ט), בגיל 50 והובא לקבורה בעיר ויטבסק.
הרב שניאור זלמן ליימן (Shnayer Zalman Leiman) הוא פרופסור אמריטוס בברוקלין קולג' ומרצה בישיבה יוניברסיטי, חוקר מדעי היהדות.
נולד ליצחק צבי (Harold Irving) ולהענטשא.
קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1970, נושא הדוקטורט היה הקאנוניזציה של כתבי הקודש.
במקביל הוא הוסמך לרבנות על ידי ישיבת מיר בברוקלין.
בתקופת לימודיו היה שותף להקמת תא הסטודנטים "יבנה", תנועה אורתודוקסית של סטונדטים באוניברסיטאות בניו יורק.
שימש כמרצה במוסדות רבים, ביניהם: ישיבה יוניברסיטי, ברוקלין קולג', אוניברסיטת טורו, אוניברסיטת העיר ניו יורק, הרווארד (1984), האוניברסיטה העברית (1990), אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוקספורד (1994) וייל, שם היה אחראי על תוכניות הלימודים היהודיים, ועל ערכית הספרים בהוצאה.
תחומי מחקרו נעים בין חקר המקרא, אתיקה רפואית יהודית, התמודדות יהודית עם המודרנה ועוד.
אפיק מחקר שלו שהתפרסם במיוחד הוא חקר שבתאות, ליימן פרסם על כך מאמרים רבים בהם חשף רבנים כשבתאים ואילו אחרים טיהר מאשמתם.
נכון ל-2025 פרסם מעל ל-150 מאמרים בכתבי עת שפיטים ושאינם שפיטים בנושאי מחקרו.
לבד ממאמרים פרסם גם ערכים באנציקלופדיה בריטניקה, אנציקלופדיה מקראית ובאנציקלופדיה יודאיקה.
במשך כ-40 שנה, הוא מקיים בביתו דרשות בשבת המושכות קהל רב.
ליימן גם מוביל מסעות לאירופה הכוללים ביקורים במחנות השמדה ובקהילות יהודיות שנכחדו.
ליימן מנהל אתר אינטרנט של ספרייתו בו מתפרסמים מחקריו, בספרייתו כ-30,000 ספרים ו-70,000 פריטים נוספים.
ליימן הוא חבר בולט בוועדה שהוקמה על ידי ראש ממשלת ליטא ב-2023 לבדיקת הטיפול בבית הקברות בוילנה .
חבר כבוד בוועד של חברת מקיצי נרדמים.
בינואר 2018 פרסם בהוצאת מגיד יחד עם מספר חוקרים את הספר Judaism's Encounter with Other Cultures: Rejection or Integration העוסק במפגש של היהדות עם דתות שונות ויחסה אליהם.
בספטמבר 2020 יצחק ברגר וחיים מיליקובסקי פרסמו ספר יובל לכבודו תחת השם "Essays in Jewish Studies in Honor of Shnayer Z.
Leiman" הספר יצא בשיתוף עם ישיבה יוניברסיטי.
שנייה היא יחידת המידה לזמן במערכת היחידות הבין-לאומית, SI.
הגדרת יחידת הזמן "שנייה" משנת 1889: שנייה היא חלק ה-1/86,400 של היממה השמשית הממוצעת.
אורך היממה, המבוסס על סיבוב כדור הארץ סביב צירו, התגלה כיחידת זמן לא מדויקת, עקב שינוי מחזורי של זמן הסיבוב של כדור הארץ סביב צירו בין עונות השנה, ואף מגמה כללית של התארכות היממה לאורך מיליוני שנים.
כדי שהגדרת ה"שנייה" תהיה חדה יותר, ניתנה בשנת 1967 לשנייה הגדרה חדשה.
להרחבה בנושא עיינו בערך שעון אטומי).
בגלל ההבדל שנוצר בין אורכם של 86,400 שניות לבין יממה, נוצר צורך בהוספת שנייה לזמן האוניברסלי המתואם כאשר ההפרש בין היממה הנמדדת בשניות ליממה האמיתית מתקרב לשנייה שלמה.
יחידת הזמן הטבעית, היממה הממוצעת, מחולקת ל-24 שעות – בחירה שמקובל לשייך למצרים הקדמונים.
המצרים והבבלים חילקו את היום ואת הלילה בצורות שונות.
היום חולק באמצעות שעון שמש ל-10 חלקים שווים ועוד חלק דימדומים בתחילת היום וחלק נוסף בסופו.
את הלילה נהוג היה לחלק רק באופן גס ל-3 חלקים או אשמורות.
כיוון שלא ניתן לחלק את הלילה עם שעון שמש.
וגם לאחר המצאת שעון המים לא היה בכך שימוש רב.
בעולם העתיק כל אחת מהשעות מחולקת ל-60 דקות, שכל אחת מהן מחולקת ל-60 שניות.
כיוון שאורך היום משתנה לאורך השנה, ושעה הייתה חלוקה שווה של היום, משך שעה היה משתנה מיום ליום.
עם התפתחות החלופות המכניות הניידות לשעוני שמש ועם התרחבות החברה הבורגנית, עלה הצורך בתיאום לוחות זמנים שדיוקו טוב יותר משעה שלמה, וכך נוצרה חלוקה נוספת, מעודנת יותר ("דקה"), של הזמן, ובה חולקה כל שעה ל-60 חלקים שווים.
מקור המספר 60 בהנחה הלא-מדויקת כי שנה (הקפה סביב השמש על ידי כדור הארץ) היא בת 360 ימים, וחלוקת שעוני השמש העונתיים לפי מעלות דומות, מנהג שדבק גם בגאומטריה (שבה המעגל מחולק ל-360 מעלות).
המספר 60 נבחר בצורה שרירותית, שכן היה מקובל בשיטות הספירה של העולם העתיק, ומקורו ככל הנראה בשיטת הספירה הבבלית, שהתבססה על בסיס 60. גם לאחר חורבן תרבות זו, השימוש המתקדם שעשו בשעוני שמש ובלוחות אסטרונומיים הביא לאימוץ השיטה על ידי עמים אחרים.
חלוקה נוספת לא איחרה לבוא, וכבר בשלהי המאה ה-16 נוצרו שעונים מתקדמים בעלי חלוקה נוספת.
חלוקה זו, שהייתה השנייה במספרה, כונתה בעברית (כמו בשפות נוספות) בקיצור פשוט – "שנייה".
עם זאת, ישנן גם חלוקות אחרות, המופיעות בברייתות שונות.
אחת מהן – חלק – משמשת עד היום לחישובי הלוח העברי.
במדידת זמנים קצרים במיוחד נהוג להשתמש בחלוקות של השנייה.
לשם כך ניתנו שמות על פי התחיליות התקניות הנהוגות במדע.
מילישנייה (ms) – אלפית שנייה (10−3 שניות) – משמשת למדידת זמני מחצית חיים של חומרי ביניים בתגובות כימיות
מיקרושנייה (µs) – מיליונית השנייה (10−6 שניות) – משמשת למדידת זמנים של מצבי מעבר בתגובות כימיות
ננושנייה (ns) – מיליארדית השנייה (10−9 שניות)
פיקושנייה (ps) – אלפית של מיליארדית השנייה (10−12 שניות)
פמטושנייה (fs) – מיליונית של מיליארדית השנייה (10−15 שניות)
אטושנייה (as) – מיליארדית של מיליארדית השנייה (10−18 שניות)
חלוקה נוספת, שהייתה מוכרת בעיקר בימי קדם, היא חלוקה של השנייה ל-60 "שלישיות" (thirds), כך ש"שלישית" אחת מהווה חלק 1/60 של השנייה (כפי שהשנייה מהווה חלק 1/60 של הדקה).
במספר שפות קיימות עדיין מילים שמתארות חלוקה זו, כגון בפולנית (tercja) ובטורקית (salise).
זמן פלאנק (tp) – זמן פלאנק זהו משך הזמן הקטן ביותר הניתן למדידה באופן תאורטי.
הוא משמש בעיקר אסטרונומים ואסטרופיזיקאים לתיאור רגעו הראשון של המפץ הגדול בעת היווצרות היקום.
זמן פלאנק שווה לכ- שניות.
שניים מקרא ואחד תרגום (בראשי תיבות: שמו"ת) היא תקנה הלכתית לקרוא מדי שבוע את פרשת השבוע פעמיים בנוסח המקרא ופעם נוספת בתרגום.
מקור דין זה בתלמוד הבבלי:
בגמרא לא נומקה תקנה זו, אך במפרשים הביאו טעמים שונים לה:
תרומת הדשן בדעת רבנו חננאל: כדי שיתכונן האדם לקריאת התורה שבתפילת שחרית של שבת.
תרומת הדשן בדעת רבנו שמחה, ולבוש: כדי שכל אחד מישראל ילמד חמישה חומשי תורה ויהיה בקי בהם, ויסיים פעם בשנה את כל התורה.
ראב"ן: כנגד הקריאות שעתידים לקרוא בבית הכנסת: קריאת הבעל קורא, קריאת העולה לתורה והתרגום (שנקרא כיום רק בקהילות מסוימות אך בעבר נקרא בכל קהילות ישראל).
לפי דבריו, מדובר דווקא בתקנה עבור מי שלא שמע את הקריאה בתורה בציבור.
חזון איש: כדי שילמד ויבין האדם את תוכנה של פרשת השבוע הקרובה.
מטה משה: זכר לנתינות התורה השונות – בסיני ובאוהל מועד בעברית ובערבות מואב בתרגום.
מהר"ל: כנגד שלושת הרבדים בתורה – נגלה, נסתר והרובד הנעלם מעיני כל אדם.
על פי הקבלה, הסביר הרמ"ק "וצריך להשלים המלכות פרשה עם הציבור שתהיה נקשרת עם התפארת, והרי זהו סוד הייחוד הנעשה והתיקון המתתקן על ידי הקריאה שאדם קורא כשהציבור קוראים, נמצא מייחד הפרשה אשר לו המלכות עם הספירות כולם שהם ציבור"
בגמרא ובפוסקים אין הגבלה על הדרך בה תעשה תקנה זו.
עם זאת, ישנן דעות הלכתיות שונות בסוגיה זו וכן מנהגים בקרב חלק מהעדות:
קריאת עניין (פרשה פתוחה או סתומה או מקום שנראה הפסק עניין) פעמיים ואז תרגומו, כמנהג הגר"א.
שולחן ערוך הרב הביא את מנהג הגר"א, והביא עוד מנהג לקרוא כל פסוק בנפרד פעמיים ולאחריו תרגום הפסוק, והכריע לטובת השיטה השנייה על פי מקורות הקבלה, וכן הוא מנהג התימנים.
ביהדות צפון אפריקה נודע היה התרגום הערבי יהודי (השרח) בעל פה: תחילה, קריאה של פסוק אחד מן המקרא, (ולעיתים רחוקות גם תרגומו הארמי), ואחריו אמירת תרגומו לפי השרח.
קריאת כל פרשת השבוע בבת אחת.
קריאת המקרא והתרגום לתקנה זו אינה צריכה להיות קריאה מיוחדת, ועל כן מלמד תינוקות המלמד במשך השבוע מקרא או בעל קורא המכין את קריאת התורה, יוצאים בקריאתם במהלך השבוע ידי חובת תקנה זו.
ישנה אפשרות לקרוא בלחש יחד עם בעל הקורא בזמן קריאת התורה בשבת ובכך לצאת ידי חובת קריאת המקרא פעם אחת.
קיימת מחלוקת בין הפוסקים אם שמיעה בלבד של הקריאה מספיקה לצורך קיום חלקי של התקנה.
במקור הדין בגמרא נאמר כי לעולם ישלים אדם פרשיותיו עם הציבור.
על כן, ההבנה המקובלת היא כי יש להסמיך תקנה זו לפרשת השבוע.
וכתבו הפוסקים, שהזמן הוא החל משעה שמתפללים הציבור מנחה בשבת וקוראים את הפרשה הבאה בתורה (ובמקום שאין מניין, החל ממוצאי שבת), ועד לסעודת בוקר שבת הבאה ולכל היותר עד תפילת מנחה שלה, בה כבר קוראים את תחילת הפרשה הבאה בסדר הפרשיות.
גם לאחר השבת ישנה אפשרות להשלים את הסדרה הקודמת עד יום רביעי בשבוע שלאחר מכן, או עד שמחת תורה בה מסיימים את המחזור השנתי של הקריאה בתורה.
אמנם בסדר רב עמרם גאון נראה שהיה המנהג בזמן הגאונים שהיו מסדרים הפרשה מיד אחרי שחרית של שבת קודם קריאת התורה, ולפי מנהג זה דברי התלמוד לעולם ישלים פרשיותיו עם הציבור הם כפשוטם קודם שקורין הציבור בתורה.
בסדר הלימוד של חוק לישראל ישנה חלוקה של הפרשה לכמה חלקים לפי ימות השבוע.
יש שנהגו להשלים את קריאת הפרשה ביום שישי, ויש שנהגו לקרוא הכל ביום שישי אחרי שחרית.
מנהג חב"ד לחלק את הקריאה לשלש זמנים: ביום חמישי בערב קטע אחד, ביום שישי אחרי חצות שוב פעם את כל הפרשה מתחילה ועד סוף, וביום שבת שוב חזרו על החלק השביעי של הפרשה.
בתקופת האמוראים הייתה שפת העם ארמית, וקריאת תרגום אונקלוס אפשרה גם לפשוטי העם להבין את הפסוקים.
בתקופות מאוחרות יותר, כאשר חדלה הארמית מלשמש כשפת העם, קריאת תרגום אונקלוס לא סייעה עוד לפשוטי העם בהבנת המקרא.
בעקבות כך החל פירוש רש"י לתורה להחליף את תרגום אונקלוס בחלק התרגום של תקנה זו, היות שמטרת חלק התרגום היא לסייע להבנת המקרא.
לפי מנהג זה, פסוק שאין בו פירוש רש"י נקרא שלוש פעמים.
עם זאת, יש המקפידים לקרוא דווקא תרגום אונקלוס, גם כאשר שפת העם אינה ארמית, ומנמקים שתרגום אונקלוס מיוחד – אם מבחינת תוכנו ואם מבחינת לשונו – הואיל וניתן בסיני.
בשולחן ערוך נפסק כי "ירא שמיים יקרא תרגום וגם פירוש רש"י".
ישנן דעות שונות בשאלה האם תרגום לשפות לעז יכול להוות תחליף לתרגום אונקלוס לארמית.
לדעת התוספות והרא"ש 'תרגום' הוא דווקא תרגום אונקלוס, אך הביאו דעה לפיה שגם תרגום לשפות לעז יכול להחשב כתרגום.
הט"ז כתב כי מי שאינו מבין עברית וארמית יקרא פירוש אותו הוא מבין, כגון צאינה וראינה שנכתב ביידיש, או פירוש דומה אחר, והובאו דבריו במשנה ברורה.
על פי זה יש שכתבו שגם פירוש בן ימינו יכול להוות תחליף לתרגום אונקלוס.
במקור הדין בגמרא נאמר: "לעולם ישלים אדם פרשיותיו...
עטרות ודיבון הן המילים הפותחות של פסוק בפרשת מטות, שכולו שמות מקומות.
ישנם פרשנויות שונות לגבי הבנת ההדגשה המצוינת במילים 'עטרות ודיבון'.
רש"י מפרש כי במקומות שאין בהם תרגום, כגון בשמות מקומות ואנשים, יש לחזור פעם שלישית, ועל כן במקרים אלו יש לקרוא את המקרא פעם שלישית.
פירוש אחר מבאר שכוונת ההדגשה היא שיש לקרוא את התרגום גם במקומות שאין הבדל משמעותי בין המקרא לתרגום, כגון בשמות אנשים ומקומות.
והתוספות פירשו שהכוונה היא שבפסוקים שבהם תרגום אונקלוס לא מוסיף דבר על לשון הפסוק, ואילו תרגום ירושלמי מוסיף – יקרא תרגום ירושלמי.
בגרסת אונקולוס ברוב החומשים הנדפסים ישנו תרגום לעטרות ודיבון אבל בתרגום לפי המסורת התימנית אין.
לפי הרב עזריאל זילבר, תרגום זה הוא מתרגום ירושלמי ולא מתרגום אונקלוס המקורי.
בחומש תורת חיים שבהוצאת מוסד הרב קוק ובמקראות גדולות הכתר שבהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, התרגום מוגה על פי מסורת התימנים, ובפסוק הזה התרגום זהה ללשון המקרא.
בגמרא ובפוסקים לא הוזכרה חובה דומה לגבי קריאת פרשיות יום טוב או ההפטרות, אך יש שנהגו לקרוא גם את ההפטרות.
יש המוסיפים גם את תרגום ההפטרה על פי תרגום יונתן בן עוזיאל.
טעם הנוהגים לקרוא גם את ההפטרות הוא 'שמא יקראוהו למחר למפטיר ויהא בקי ורגיל בה'.
על פי הקבלה, אלו הנוהגים לקרוא תרגום על נביאים וכתובים קוראים רק מקרא אחד ותרגום אחד.
שניים וחצי השבטים הוא כינוי כולל לשבטים ראובן, גד וחצי שבט המנשה, שעל פי המקרא התיישבו בעבר הירדן המזרחי.
כאשר הגיעו בני ישראל לעבר הירדן המזרחי עם משה רבנו, לפני הכניסה לארץ ישראל, בקשו בני ראובן ובני גד להישאר בעבר הירדן המזרחי כי להם היה צאן רב שהם מצאו לו מקומות מרעה רבים בצדו המזרחי של הירדן.
בתחילה כעס עליהם משה רבנו, שהרי בקשתם עלולה לגרום לבני ישראל לפחד להיכנס לארץ ישראל.
לבסוף אפשר להם משה להישאר בעבר הירדן, והתנה עם אותם שבטים שאם הם ירצו להתיישב במקום זה עליהם לעזור קודם לאחיהם, שאר השבטים, לכבוש את נחלותיהם, כאשר הם יהיו החלוצים במלחמה, ורק אז יוכלו לחזור לנחלותיהם.
השבטים הסכימו כי ישאירו את הנשים, הילדים והמרעה בצד המזרחי של הירדן והגברים יעברו עם שאר השבטים ויסיעו בידם לכבוש את ארץ ישראל.
בנוסף, משה גם מצרף אליהם חצי משבט מנשה.