tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האגם והפארק הצמוד אליו הם יעד פופולרי לטיולים ולפעילויות ספורט מים ומחנאות.
על גדת האגם מצוי אף גן בוטני גדול.
דאלאס שוכנת בקצהו של אזור סופות טורנדו המצויות בערבות המערב התיכון.
באביב, חזיתות קרות הנעות מקנדה מתנגשות עם אוויר חם ולח המגיע מאזור המפרץ.
כאשר מפגש זה מתרחש מעל דאלאס, מתרחשות סערות היוצרות מראות מרהיבים של ברקים, גשמים עזים, ולעיתים סופות טורנדו.
בדאלאס יורדים כ-762 מ"מ של גשם מדי שנה, רובם באביב.
האקלים בדאלאס מסווג כאקלים סובטרופי גשום, אך עם זאת, חלק זה של טקסס נוטה לרוחות חמות ויבשות מן הצפון ומן המערב בקיץ.
בחורף הרוחות קרות, ולעיתים הטמפרטורה יורדת מתחת לאפס.
כ-2.5 מ"מ של שלג ליום יורדים במשך כיום או יומיים מדי חורף, ואחת לכמה שנים יורד ברד כבד, המשתק את העיר.
החורפים הם מתונים בהשוואה לשאר "ידית" טקסס והמדינות שלצפונה.
החורפים בדאלאס מלווים לעיתים בקיץ אינדיאני.
האביב והסתיו נעימים אך קצרים, ומעלות החום מתונות.
בעונות אלו ישנה פריחה של פרחי בר, ופרחים הנשתלים על ידי עיריית דאלאס לצידי הכבישים.
באביב מזג האוויר יכול להשתנות באופן קיצוני תוך מספר דקות.
הקלישה המקובלת על התושבים באשר למזג האוויר בעונה זו היא "אם אינך אוהב את מזג האוויר - חכה כמה דקות".
הסתיו, בחודשים ספטמבר ואוקטובר, נחשב לזמן הטוב ביותר לבקר בעיר.
ביוני 1980 נקבע שיא הטמפרטורות בעיר המכונה "גל החום של 1980" ובו נמדדו ב-27 בחודש כ-45 מעלות.
בינואר 1930 נמדדה בעיר הטמפרטורה הנמוכה ביותר- מינוס 19 מעלות.
אזור דאלאס ופורט וורת' נקרא "עמק הסיליקון של טקסס".
ישנם יותר 40,000 אנשים המועסקים בתעשיית הטלקומוניקציה ב"מסדרון הטלקום" בו מצויות חברות מהמובילות בעולם בתעשייה זו.
מרכז דאלאס הוא בעל תשתית של למעלה מ-160 ק"מ של סיבים אופטיים.
על פי אגודת הנשים בדאלאס, יותר מ-81,000 מהעסקים בדאלאס הם בבעלות נשים.
אף על פי שתעשיית הטלקומוניקציה נפגעה קשה במיתון לאחרונה, הקהילה העסקית בדאלאס תיפקדה יותר טוב בממוצע מכלכלות מקומיות אחרות.
חברות בינלאומיות וחברות ענק רבות קבעו את המטה שלהן בדאלאס ובפרבריה, ובהן רשת המרכולים "Eleven-7", "פיצה האט", חברת המוליכים למחצה "טקסס אינסטרומנטס", רשת "בלוקבאסטר וידאו", חברת המחשבים EDS וחברות רבות נוספות.
את דאלאס משרתים שני נמלי תעופה מסחריים: נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' (הידוע בכינוי DFW), ונמל התעופה דאלאס לאב.
בנוסף לכך ישנו שדה התעופה למנהלים (הידוע בשמו הקודם רדבירד), שהוא נמל תעופה לטיסות למיניהן המצוי בתחומי העיר, ושדה התעופה אדיסון שמצוי בפרבר אדיסון.
שני נמלי תעופה נוספים מצויים בפרבר מק'קיני המצוי מחוץ לתחומי העיר.
כמו כן בעיר פורט וורת' ישנו נמל תעופה נוסף.
נמל התעופה DFW ממוקם בפרברים הצפונים של דאלאס והוא במרחק שווה ממרכזה של דאלאס וממרכזה של פורט וורת'.
במונחים של גודל המדובר בנמל התעופה הגדול בטקסס, השני בגודלו בארצות הברית, והשלישי בגודלו בעולם.
מבחינת תעבורה DFW הוא העמוס במדינה, הרביעי מבחינת עומס בארצות הברית, והשישי מבחינת עומס בעולם.
DFW הוא נמל הבית של חברת אמריקן איירליינס, אחת מחברות התעופה הגדולות בעולם.
מכיוון שכך, חברת סאות'ווסט וחברת קונטיננטל אקספרס הן היחידות המשתמשות בנמל תעופה זה.
מאמצים להקל בתקנות אלו נכשלו.
חברת Dallas Area Rapid Transit) DART) היא חברת התחבורה הציבורית של אזור דאלאס, המספקת קווי אוטובוסים ורכבות.
DART החלה להפעיל את מערכת הרכבות הקלות הראשונה בטקסס (ובדרום-מערב ארצות הברית) בשנת 1996 וממשיכה להרחיב את הכיסוי התעבורתי של האזור.
מערכת זו נותרה היחידה באזור עד שיוסטון פתחה מערכת משלה בשנת 2004. מערכת התחבורה הציבורית הקטנה יותר של פורט וורת' קשורה לזו של דאלאס במסילה המקשרת בין מרכז העיר דאלאס ומרכז העיר פורט וורת'.
עם כל זאת, רוב האנשים במטרופולין מעדיפים את השימוש ברכבם הפרטי על פני השימוש בתחבורה הציבורית.
בדאלאס שוכנים מוסדות ההשכלה הבאים: מכון האומנות של דאלאס, האוניברסיטה הבפטיסטית של דאלאס, הקולג' הנוצרי של דאלאס, הסמינר התאולוגי של דאלאס, אוניברסיטת דה-וריי (DeVry), קולג' אל סנטרו, קולג' מאונטיין ויו, קולג' ריצ'לנד, אוניברסיטת המתודיסטים הדרומיים, האוניברסיטה של דאלאס, אוניברסיטת טקסס שבדאלאס והמרכז האוניברסיטאי הדרום-מערבי לרפואה של טקסס בדאלאס.
הפעילות התרבותית בדאלאס כוללת את המרכז הסימפוני על שם מורטון ה.
מיירסון, מוזיאון האומנות של דאלאס, שלושה קולנועי IMAX תלת־ממדיים, המוזיאון האפרו-אמריקני, המרכז התרבותי הלטינו-אמריקני, ומרכזים רבים נוספים.
בדאלאס גם שוכנת התזמורת הסימפונית של דאלאס.
עם הסרטים והסדרות שצולמו בדאלאס, נמנים "בוני וקלייד", "דאלאס", "רובוקופ", "נולד בארבעה ביולי", "JFK תיק פתוח", "ווקר - טקסס ריינג'ר" ו"באטמן ורובין".
ההכנסה הממוצעת למשק בית, נכון ל-2018 היא 52,210 דולר.
מקסיקנים רבים מגיעים לעיר דרך לרדו וסן אנטוניו.
המפקד של שנת 2000 היה הראשון בו עברה האוכלוסייה ההיספנית של העיר במספרה את האוכלוסייה האפרו אמריקנית, וההיספנים כיום הם המיעוט הגדול ביותר בדאלאס.
ב-2019 נבחר אריק ג'ונסון הדמוקרטי לראשות העיר.
בעיר 14 חברי מועצה המייצגים 14 מחוזות בעיר.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית העיר נוטה באופן גורף לדמוקרטים.
66% מהעיר תמכו בהילרי קלינטון לנשיאות, בפרברי העיר ובצפון העיר הרפובליקנים מקבלים יותר קולות בניגוד למרכז העיר.
ב-2004 כ־57% תמכו בג'ון קרי ולא בנשיא הנבחר ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2008 וב-2012 57% תמכו בנשיא הדמוקרטי הנבחר ברק אובמה.
דאלאס היא מרכזה של "רצועת התנ"ך", וישנה בה השפעה של הנוצרים הפרוטסטנטים.
מקומות רבים אינם מגישים משקאות חריפים, וישנן כנסיות בפטיסטיות רבות.
סימני דגים (סימן נוצרי מובהק) נראים על סטיקרים על מכוניות, ותחנות רדיו וטלוויזיה נוצריות רבות פועלות בתחומי העיר.
תושבים החפצים לשתות אלכוהול צריכים להצטייד ב"יוניקארד".
למרות כל אלו, שיעור הגירושין בעיר הוא למעלה מ 50%, גבוה מהממוצע בארצות הברית.
כבכל עיר גדולה בארצות הברית, יימצאו בדאלאס קתולים, יהודים, מוסלמים, וקבוצות דתיות נוספות.
מטרופולין דאלאס- פורט וורת' מוכר כמי שיש בה את אחת מריכוזי הלהט"ב הגדולים בארצות הברית, לאורך השנה מתקיימים בעיר אירועים רבים המשויכים לקהילה הגאה, מצעד הגאווה בחודש יוני בעיר מונה לפחות 50,000 משתתפים מדי שנה.
מצעד הגאווה הרשמי הראשון התקיים בעיר ב-1980. בעיר ישנם אפילו מצעדים ואירועים מיוחדים ללטינים מהקהילה, שחורים וקהילת הדובים.
בעיר ישנו מרכז של הקהילה שנבנה ב-2016 בעלות של 8.7 מיליון דולר והוא אחד המרכזים הגדולים במדינה.
ליד מרכז דאלאס מתקיים מדי שבוע ביוזמת אוניברסיטת קליפורניה תוכנית לבדיקות ומודעות ל- HIV מפגשים המיועדים בעיקר לקהילה הגאה השחורה בעיר, המפגשים כוללים בדיקות מחלות מין בחינם, מפגשי קפה ומוזיקה, פיקניקים ותצוגות אופנה וזאת בשל ריבוי מקרי ההדבקה בעיר בעיקר בקרב גברים שחורים.
בשנת 2004 נבחרה לראשונה אישה לסבית לטינית, לופה ואלדז, לתפקיד מושל העיר.
ב-2008 היא נבחרה לכהונה נוספת.
בעיר אף יוצא עיתון בשם "קול דאלאס" המיועד לקהילה, פורסם לראשונה ב-1984. ב-2011 עלתה תוכנית ריאליטי של הומואים שבסיסה בדאלאס ושמה The A-List.
דאלאס היא ביתן של מספר קבוצות ספורט.
הדאלאס דספרדוס - קבוצת פוטבול מליגת "Arena Football League", דאלאס מאבריקס - קבוצת כדורסל מליגת ה-NBA ודאלאס סטארס - קבוצת הוקי קרח מליגת "National Hockey League".
קבוצות אלו משחקות באצטדיונים ב"אמריקן איירליינס סנט"".
מועדון כדורגל דאלאס (לשעבר דאלאס ברן (Burn)) - קבוצת כדורגל מליגת "Major League Soccer" וכן דאלאס סיידקיקס - קבוצת כדורגל מליגת הכדורגל לאולמות.
כמו כן, משויכות לדאלאס הקבוצות הבאות: קבוצת "דאלאס קאובויס" היא קבוצת פוטבול מליגת "National Football League" אך היא אינה משחקת בדאלאס אלא בעיר השכנה ארלינגטון.
קבוצת "דאלאס דיאמונדס" משחקת בליגת הפוטבול לנשים ומרכזה בשכונת ריצ'מונד הילס הסמוכה לדאלאס וקבוצת "דאלאס רבולושן" היא קבוצת פוטבול מליגת הפוטבול העצמאית לנשים ומשחקת בפרבר מק'קיני הסמוך לדאלאס.
בדאלאס שוכנים 232 מגרשי משחקים, 173 מגרשי כדורסל, 112 מגרשי כדורעף, 258 מגרשי טניס, 258 אזורי פיקניק, 6 מגרשי גולף של 18 גומחות, שני מסלולי מרוצים למכוניות, גן חיות ענק, ו 477 מגרשי אתלטיקה קלה.
19 באוקטובר 1917 - ייסודו של נמל התעופה "לאב פילד".
1927 - נמל התעופה לאב פילד נפתח לשימוש מסחרי.
1927 - חנות המרכול (Convenience Store) הראשונה בעולם נפתחת בדאלאס על ידי חברת "סאות'לנד אייס קומפני" אשר תהפוך לאחר מכן לתאגיד הענק "סבן אילבן".
ג'ויינר מוצא נפט 160 ק"מ צפונית מזרחית לדאלאס, והופך את דאלאס למרכזה של תעשיית הנפט.
1930 - השודדים הרומנטיים המפורסמים בוני פארקר וקלייד בארו נפגשים בשכונת אוק קליף, ומתחילים את מסע הפשע שלהם.
השניים הונצחו בסרט בוני וקלייד של הבמאי ארתור פן בכיכובם של וורן בייטי ופיי דאנאוויי.
1934 - בוני וקלייד נקברים בדאלאס לאחר שנהרגו על ידי המשטרה בלואיזיאנה.
1958 - בעת שעבד עבור חברת טקסס אינסטרומנטס, ג'ק קילבי יצר את המעגל המשולב הראשון ובכך יצר מהפכה אלקטרונית ששינתה את העולם, ובסיס לשוק גלובלי חדש.
22 בנובמבר 1963 - הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי נרצח בעת שנסע בשיירת מכוניות בדאלאס.
האירוע מונצח בדאלאס ב"מרכז קנדי" הסמוך למקום הרצח, ובמוזיאון "הקומה השישית" בבניין ששימש את הרוצח לי הארווי אוסוואלד, ובעבר היה מחסן הספרים של עיריית דאלאס.
1974 - פתיחת נמל התעופה טקסס/פורט וורת'.
1976 - מושלמת בניית "כיכר ההודיה" במרכז העיר דאלאס.
1996 - חברת DART מפעילה את קו הרכבת הקלה הראשון בטקסס.
2000 - חברת DART פותחת את תחנת הרכבת התחתית הראשונה בטקסס.
תיאטרון קליטה המפריז אשר תוכנן על ידי הארכיטקט פרנק לויד רייט הוא ביתה של קבוצת התיאטרון "דאלאס תיאטר סנטר" שהיא קבוצת התיאטרון הוותיקה ביותר בארצות הברית הפועלת כיום.
לדאלאס יש את מספר מרכזי הקניות לנפש הגדול ביותר בארצות הברית, וקניון "יוניברסיטי פארק" מרוויח למטר מרובע יותר מכל מרכז מסחרי אחר בארצות הברית.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי הדרום-מערבי של טקסס בדאלאס הוא בית ספר לרפואה ומרכז למחקר המסונף לבית החולים פארקלנד, משמש כביתם של שלושה זוכי פרס נובל - שלושה ברפואה (פסיכולוגיה) ואחד בכימיה.
האומנות בדאלאס תורמת 500 מיליון דולר לשנה לכלכלה המקומית, והתקציב הממוצע לצורכי אומנות לנפש עומד על 7.23$.
תוכנית לטווח ארוך מבטיחה את צריכת המים השוטפת לדאלאס עד לשנת 2050.
רעיון כרטיס האשראי נוצר מהתקשרות בין שלושה מרכזי קניות בדאלאס שחיפשו דרך לאפשר ללקוחות לרכוש מוצרים באמצעות כרטיס שיהיה משותף לשלושתם.
דאלאס היא משכנו של פסל הקאובוי הגדול בעולם, שגובהו 17 מטר לערך.
הספרייה העירונית של דאלאס היא בעלת האוסף הגדול בארצות הברית של ספרי ילדים.
מרכז "דאלאס מרקט סנטר" הוא המרכז הקמעונאי הגדול בעולם.
רשת החנויות "ניימן מרכוס" החלה מחנות אחת בפינת רח' אלם ומרפי במרכז העיר דאלאס.
מלון אדולפוס בדאלאס היה הראשון בעולם שהפעיל בחדריו מיזוג אוויר.
דֶאִיזְם היא השקפה פילוסופית על אודות רעיון האלוהות הדוגלת בדת טבעית.
היא שמה דגש על התנהגות מוסרית, והחל מהמאה ה-18, מאמינה בקיומו של בורא, אבל טוענת כי בורא זה יצר את חוקי הטבע ואינו מתערב יותר בטבע.
היא דוגלת בקיומה של מציאות מטאפיזית ראשונית-נצחית, הקודמת לכל מציאות טבעית אשר בראה (ללא סיבה ידועה) את היקום.
על פי השקפה זו, מאז הבריאה או המפץ הגדול, ממשיך היקום לפעול על-פי חוקי הטבע, ללא התערבות אלוהית.
לחלופין, התערבותו נסתרת ומעטה בהשוואה עם תפיסות אחרות של מושג האלוהות, במיוחד בתפיסות דתיות-תאיסטיות.
דאיזם מדגיש את המושג של תאולוגיה טבעית, הרעיון כי קיומו של האל מתגלה באמצעות הטבע.
הדאיסטים דגלו בטיעונים רצאיונליים ודחו בדרך כלל את ההתגלות כמקור לידע על אלוהים, בטענה כי ידע אמפירי והתבוננות בעולם הטבע מספיקות כדי לקבוע את קיומה של ישות עליונה שבראה את היקום.
מבחינה אידאולוגית, נהוג לחלק את הדאיזם לקלאסי ומודרני.
הדאיזם הקלאסי נטה לגישה אינטואיטיבית כדי לבסס את טענתו בדבר קיומה של מציאות מטאפיזית האחראית לקיום המוכר.
לפי גישה זו, מציאות זו בראה את הקיום המוכר בצורתו האופיינית כמערכת טבעית.
אותה "מציאות מטפיזית" אינה מתערבת בו, או בגורל האדם, באופן המפר את חוקי הפיזיקה, כמו למשל דרך "נס גלוי", אף שקיימת עדיין אפשרות של התערבות "נסתרת".
הדאיזם המודרני ניסה להתבסס על ראיות, או אישושים לוגיים וידע כבסיס לטענה לקיום מניע ראשוני, תוך שימוש בטיעונים פילוסופיים מחוץ לגבולות הפרדיגמה הנטורליסטית בכל מה שקשור במקורה ואופייה של המציאות.
גישה זו נקטה עמדה של אגנוסטיות (חוסר ודאות), ולעיתים איגנוסטיות (חוסר משמעות) בנוגע לטענה לאפשרות של התערבות מצד גורם ראשוני כזה במציאות.
המניע הראשון, או המקור הראשון, אפשר שיכונה "אלוהים" (God).
יחד עם זאת, דאיסטים שסלדו מכינוי זה טענו שהוא מטה (או מטעה לחשוב) שמדובר באחד מאלוהי הדתות, במיוחד אלה האברהמיות.
משום שהם שוללים את קיומם של אלה.
בעוד שבדאיזם הקלסי ההגדרה קשיחה יחסית, הנחות היסוד המהותיות של הדאיזם המודרני גמישות יותר.
ערך זה מתייחס לדאיזם המודרני אם לא צוין אחרת.
מקור המונח דאיזם הוא במונח הלטיני לאלוהים, Deus.
המונח דאיסט (deist) הופיע לראשונה ב-1564 בחיבור של התאולוג הקלוויניסט פייר וירט משנת 1564. וירט תייג את ההשקפה כצורה של "כפירה איטלקית".
המונח הופיע גם בעבודתו של הבלשן האנגלי רוברט ברטון "האנטומיה של המלנכוליה" מ-1621. המונח האנגלי דאיזם (Deism) הופיע לראשונה במילון בשנת 1675.
הדאיסט למעשה מסיק, או, לפי גישה אחרת, מבנה באופן פרסונאלי את הגורם הראשוני כמציאות נשגבת.
כלומר, מציאות שאינה חלק מהעולם הטבעי.
במקרים רבים היא כוללת אמונה פוזיטיבית בקיומה של ההוויה הזו.
ייתכנו גם גרסאות אגנוסטיות .
דאיסטים נוטים לייחס לאותו גורם ראשוני "מהות" או "מורכבות" שאינה תפישה כלל בתודעה האנושית, וכן מדגישים את פסיביות הכללית כביכול, לגבי הנעשה בעולם על ידי בני האדם; זה בהתבסס על טיעונים פילוסופיים שונים וידע שנצבר על תפיסות כוזבות לרעיון האלוהות ועל הפרכת רעיונותיהן של דתות מסוימות (בעיקר תאיסטיות).
כמו כן, הם סולדים מכל טענה בדבר התגלות אלוהית לחיים תבונתיים על ידי שליחים, או נביאים, ומגדירים טענות אלה כשקריות, ואת הטוענים להן כשרלטנים
אמנם, ייתכנו מקרים של אמונה או אגנוסטיות גם כלפי גילום מסוים של שכר ועונש, שאופיו פרו-הומאני ולא דתי, ואף דעות על תפילה כפעולה מדיטטיבית לגיטימית.
הדאיזם השפיע על מנהיגי המהפכה האמריקנית והצרפתית.
דאיזם מהווה לעיתים כינוי אחר ל"דת הטבעית" או ל"דת התבונה" כפי שהיא מוצגת בכתבים מעידן הנאורות במאה ה-18.
דאיסטים מכנים את הקונספט האלוהי בכינויים שונים, זאת לצד הימנעות מהאנשתו.
כינויים אלה אינם "שמות" אלוהיים כמו אלו הנפוצים בדתות השונות לאלוהים אלא כינויים מטאפוריים-פרקטיים.
להלן כמה מכינויים נפוצים כאלה:
אלוהי הטבע (Nature's god) – מונח המופיע בהצהרת העצמאות של ארצות הברית.
"אב האורות" (Father of lights) – מונח שהציע בנג'מין פרנקלין (שהגדיר עצמו דאיסט) לתיאור האלוהות שבקיומה האמין.
מבחינה קלאסית או תאולוגית טבעית, לדאיזם אין היסטוריה ממשית שכן הוא נתפש כמעין ארכיטיפ, אם כי יש שמחו נמרצות על הצגתו ככזה.
מחשבה דאיסטית הייתה נפוצה כבר בעת העתיקה, למשל ברעיון הדמיאורגוס (ביוונית, δημιουργός), של אפלטון, או בעקרון הלוגוס (λόγος) של הרקליטוס.
חוקרי תרבות סין מסוימים הציעו שהמונח הטאואיסטי "דאו", (הקונספט המרכזי בספרו של הפילוסוף הסיני לאו דזה) מהווה התייחסות למושג האלוהות, כזה הדומה, למשל, לאלוהים כיסוד האחד, או ללוגוס ההרקליטי.
בעוד שהדאיזם נתפס כהיסק פרסונלי, או, אסכולת חשיבה קלאסית, הרי שהתפיסה קיבלה גם ביטויים קולקטיביים: הדאיזם התגבש כתנועה בצרפת של הרנסאנס (סביבות המאה ה-17), ובמהלך המאה ה-18 הוא צבר פופולריות באמריקה כתנועה מודרנית המכירה בלגיטימיות של המתודולוגיה המדעית הפיזיקאליסטית ומושפעת מהצלחותיה.
הדאיזם הקלאסי נוסד על פי הרעיון שהיקום נוצר על ידי סוג מסוים של אלוהות, שבהמשך לא התערבה בנעשה בו, לפחות באופן שחולל את חוקי הפיזיקה.
בין הגורמים שפתחו צֹהַר לדעה זו:
תפוצתם הגוברת של כתבי הפילוסופים היוונים שתובנותיהם הדיאולוגיות אתגרו את הנצרות, הדת השלטת באירופה הקלאסית.
פילוג דתי ביבשת זו (Secterianism) בכלל, והרפורמציה הפרוטסטנטית בפרט, תמורות שהביאו רבים לפקפק באותנטיות של הנצרות.
ביקורת המקרא בעולם הנוצרי – מספר הולך וגדל של מלומדים הסיקו שהברית החדשה היא חיבור אנושי הנכתב ברוח הזמן והמקום של יהודה הכבושה, וכי אין אינדיקציה להניח שמדובר בספר אוניברסלי ממקור אלוהי.
הכרה (Cognition) כלפי מגוון דתות (כאבן-דרך אנושית); קיימת סברה לפיה ייבוא רעיונותיו של הפילוסוף הסיני קונפוציוס לאירופה על ידי מסדר הישועים והניסיונות לשבצם במוסר הנוצרי תרם לפתיחות לדאיזם שבכל מקרה התפשט בקרב אינטלקטואלים.
קדמה מדעית (בעיקר בדיסציפלינות של מדעי הטבע המדויקים-מאד), כמו למשל, המהפכה הקופרניקאית, והמכניקה הניוטונית, לפיה הטבע, לפחות ברמת הכלל, הוא דטרמיניסטי, ומתנהג באופן התואם תחזיות מתמטיות בכפוף לחוקים טבעיים, היה חלק חשוב בהתפתחות הרעיון המרכזי של התנועה ובפרט בהמשלת אלוהים כ"ארכיטקט" המתכנן בקפידה את היקום המכני במידה רבה, לכאורה.
אקסיומות הדאיזם גובשו בעיקר בעת המהפכה המדעית באירופה של המאה ה-17, ונעשו פופולריות עם ניצני החילון וההארה האנושית בפתח המאה ה-18.
הדאיזם נפל בין הפטיש לסדן במאבק בין דוגמטיות דתית לספקנות המדעית שהתהוותה דאז.
על-אף שהדאיסטים דחו את הפן האדאיסטי של האתאיזם הם כונו "אתאיסטים", על ידי המחנה התאיסטי-נוצרי.
במאות ה-17 וה-18, יחס הדאיזם לנצרות לא היה חד-גוני, ובעוד דאיסטים מסוימים רק סלדו ממנה, אחרים הפגינו אנטגוניזם גלוי אליה, ופעלו כאנטי-תאיסטיים כלפי דת זו.
ביקורת בולטת הוטחה בדתות המונותאיסטיות האברהמיות המספקות שלוש צורות שונות של התגלות בה ה-"אל" כאילו מוסר את "תורתו" לשליח או נביא המהווה מדיום בינו לבני האדם (למשל, משה ומעמד הר סיני, ישו והשליחים, ומוחמד).
הווה אומר, כל הדתות המונותאיסטיות (ובנוסף לזה, גם כל הכתות שהתפצלו מהן, כמו למשל מנדעים, מורמונים, ודרוזים) טוענות שאלוהים התגלה בפני מייסד הדת או הכת שלהן, אבל המסר והאירוע שונים זה מזה.
לטענתם אין סיבה להניח שאחת מדתות\כתות אלה משקפת צדק היסטורי, ומבחינת הדאיסטים, הן דוגמאות לתהליכים סוציו-אבולוציוניים, ואינן תוצר של מאורעות על-טבעיים.
הדאיסטים הקלאסיים ראו את מוסדות הדת של יומם כמושחתים, ואת הכהונה כגוף אינטרסנטי.
חלקם האמינו שהדתות הן עיוות של "דת טבעית" (Natural religion) שהייתה פשוטה במהותה וחינכה לחשיבה נטורליסטית והובילה להומניזם.
נטען למשל שלחברות פרהיסטוריות הייתה גרסה של "דת" כזו, והחשיבה האנושית דאז הייתה "טבעית" יותר, (במובן הפרקטי של המונח), ולא כללה צורות-חשיבה דתיות שהתנגשו עם המציאות ושבאופן פרדוקסאלי הופיעו רק מאוחר יותר בציר הזמן האנושי.
לורד אדוארד הרברט, ברון צ'רברי הראשון , (1583–1648), נחשב לאבי הדאיזם האנגלי.
ספרו "De Veritate" (1624), נחשב למסה הדאיסטית הראשונה אשר הטרימה את שגשוגו הזמני של הדאיזם באנגליה בין השנים 1690–1740. באותו זמן פורסם חיבור משפיע נוסף מאת הוגה-הדעות הדאיסטי מת'יו טינדאל, בשם "הנצרות העתיקה כבריאה" (Christianity as Old as the Creation) בשנת 1730, שתרם לחיזוק הדאיזם באנגליה הדתית של אז.
ספרו של טינדאל כונה "הביבליה הדאיסטי" משום שכלל אסופה של דעות ועמדות שזכו ללגיטימיות בקבוצתו.
אחריכן הדאיזם התפשט לצרפת ומשם לגרמניה וליבשת אמריקה, בעיקר בזכות כתביו של וולטייר, שהסכים עם התפיסה.
ז'אן-ז'אק רוסו ומקסימיליאן רובספייר הפיצו ההשקפה בצרפת.
רובספייר אף ניסה ליישמה לפוליטיקה .
האבות המייסדים של ארצות הברית
האבות המייסדים של ארצות הברית דחו ברובם המוחלט את האורתודוקסיה הנוצרית.
חלקם הגדירו עצמם דאיסטים ואחרים אחרת, אך השקפותיהם, לכאורה, היו פחות או יותר הומוגניות.
קיימת הסכמה שהשקפתם הייתה המפתח לליברליות האמריקנית.
עמדותיהם ניכרו בנאומיהם הפוליטיים, ולדוגמה נמנה את תומאס ג'פרסון, בנג'מין פרנקלין, ג'ורג' וושינגטון, ג'יימס מדיסון, אך גם רבים אחרים.
ג'פרסון נחשב לעיתים לאחד מן האבות המייסדים עם הנטיות הדאיסטיות החזקות ביותר.
ג'פרסון היה אוניטרי אך נראה שנטה לדאיזם, והתנער מהתיאורים העל טבעיים של ישו והברית החדשה בכלל.
ג'פרסון אף הגיש שכתוב נטורליסטי (ורציונליסטי) של הברית החדשה (The Jefferson Bible), שהיה משולל מכל הדיווחים הנסיים והעל-טבעיים ואף את אלו העוסקים בתחייתו ואלוהיותו של ישו.
בין האבות המייסדים בלט תומאס פיין, אשר היה דאיסט מוצהר ופרסם את הספר הקצר עידן התבונה, בו שטח את משנתו הדאיסטית והמטא-פיזית הפרסונאלית.
בספר זה תקף פיין את הדתות המונותאיסטיות כולן, והוחרם על ידי רבים, והיה לו תפקיד משמעותי בדעיכת מעמדו של פיין בפרט בקרב צמרת השלטון האמריקנית, שלא דגלה באג'נדה דאיסטית מוצהרת כי אם בנצרות מתוקנת ורציונליסטית.
בתקופה זו הדאיסטים נחשבו לאתאיסטים בעיני הדתיים והם גונו ככאלה.
פיין כונה בין היתר – יהודה איש קריות, שרץ, כלב משוגע, שקרן, כופר ועוד.
היו גם הוגים מתנועת ההשכלה היהודית אשר הושפעו מעקרונות הדאיזם, כמו דוד פרידלנדר, שהאמין בדאיזם ובעקרונות הדת הטבעית והאוניברסלית.
פרידלנדר טען, כי יש להסיר מן היהדות את התוספות והפסיקות שנוספו לה ברבות השנים על ידי רבנים ופוסקים, מכיוון שהרחיקו אותה, לדעתו, מצורתה המקורית, אשר לטענתו, קרובה יותר לדת הטבעית והמוסרית.
מהיותו גמיש יחסית, הקונספט הדאיסטי מכיל מגוון עמדות פוטנציאליות (יסודיות יותר או פחות) בנושאים הנחשבים או מתפרשים בקלות, או באופן סטריאוטיפי, כ"דתיים", ואשר שבעים פנים להם:
לרוב קשורים בסלידה מן הדת ואנטיתאיזם.
דחיית כל הטענות הדתיות המבוססות על כתבי קודש בדבר התגלויות אלוהיות וראייה בהם כאסופה של הונאות, דמיונות, וטעויות שהצטברו זו על גבי זו.
וכן, סקפטיות כלפי דיווחים בעלי אוריינטציה דתית על נבואות, נסים, ותרחישים "מסתוריים" ושלילתם.
דחייה של צורת מחשבה דתית שנתפסת כדוגמטית ודמגוגית באופן תמידי.
הכרה בלגיטימיות של חשיבה טרנסצנדנטאלית-מטאפיזית, והיסק על גורמים כאלה רק בעזרת ניסיון פילוסופי הגיוני אשר לעיתים נעזר בידע מדעי.
(הגישה הנייטיביסטית או האינטואיטיבית ננטשה במידה רבה למען גישת הניסיון הפילוסופי כפי הנזכר לעיל), ותמיד תכלול את הנחת היסוד המשותפת לכלל הדאיסטים על קיום צורה מסוימת של אלוהות אבסטרקטית על פי אותם קווים כלליים המיוחסים לה בהגדרות דאיסטיות נפוצות.
ההיסטוריון פיטר גיי נתן דעתו על מאפייני התנועה:
הפילוסוף צ'ארלס טיילור, כותב בספרו "העידן החילוני" (A Secular Age), שמטרת הדאיזם הייתה לבסס מוסר הומניסטי אקסקלוסיבי (כלומר, ייחודי לאדם), אונטיקאלי, ללא עגינה מטאפיזיקאלית כל שהיא.
לדעתו, היתרון במוסר כזה (כפי שכיבכול ניסו לכונן הדאיסטים) הוא טוהרו מכל אנתרופוצנטריות, והישענותו על כללים אוניברסליים, מסגרת בה בני אדם מונעים ומחוזקים לנועם ורווח משותף.
כאסכולת חשיבה, הדאיזם הקלאסי נתפס כזרם שדעך בסביבות המאה ה-19. חוקר הדאיזם פיטר גיי כותב:
היסטוריונים הסבירו את הדעיכה במספר סיבות:
תפוצת הנטורליזם המטאפיזי או המטריאליזם (צורתו הראשונית שלימים נקראה "פיזיקליזם"), שהוא אדאיסטי (ואנטי מטא-פיזיקאלי באופן מוחלט).
כתביהם של דייוויד יום, ועמנואל קאנט, שאתגרו את הטיעון האריסטוטאלי בדבר "המניע הראשון" (Primum movens), וכן, מאוחר יותר, צ'ארלס דרווין אשר תרומתו בדבר תהליך האבולוציה, ערערה את הביטחון בטיעון מן התכנון (Argument from Design), בו דגלו חלק מהדאיסטים הקלאסיים, ותמורות אלה הניעו מקצתם להזדהות עם האגנוסטיות או האתאיזם.
הדאיזם, כהשקפה חילונית הקרובה לפנתאיזם, ואתאיזם, וכדוגלת בחשיבה חופשית, ספגה גם היא יותר ביקורות דתיות; קמו קמפיינים תוקפניים כנגדה, מצד גורמים נוצריים שביקשו להכפישה, למשל בניצוחו של הפילוסוף הנוצרי יוהאן גיאורג האמאן, וכן, לידתם של זרמים נוצריים שהציעו פרשנויות רעננות יותר למוטיב האל האישי, כמו פייטיזם ומתודיזם.
הארגוניות, והקולקטיביות של תנועת היוניטריאניזם הביאו רבים להזדהות עימה.
תנועה זו, שדמתה לדאיזם, הייתה פתוחה יותר למסורת, לרומנטיקה ולאתיקה הנוצרית, ולכן גם פופוליסטית, על אף אופייה הרפורמי המובהק.
אחרי 1800 המונח "דאיסט" כמעט ולא רווח בשימוש, אמנם, תפיסותיה של האסכולה, לרבדיהן, הוטמעו אל קבוצות ליברליות אחרות, כמו למשל, זרמי התאולוגיה הבריטיים (המאוחרים, והביקורתיים יחסית), וכן, תרמו לעיצוב היוניטריאניזם.
אף שכשל להפוך לתנועה מאורגנת בעת שגשוג השקפותיו העמיתות, ואף שאיבד מכוחו, נשאר הדאיזם על תקן פילוסופיה פרטית, בקרב הוגים ובכלל.
ניתן לומר שהדאיזם הקלאסי התפתח אל, או תרם לפיתוחן של השקפות אחרות (ביניהן הדאיזם המודרני עצמו, ונגזרותיו).
במאה ה-20 אף קמו מספר ארגונים דאיסטיים.
הדאיזם העכשווי (המודרני) מתיימר לאחד את הדאיזם של הרנסאנס עם מוסכמות נוכחיות של הפילוסופיה המערבית, ומצבור הידע המדעי באופן הרמוני.
ניסיון זה הביא להיווצרותה של קשת העמדות והאמונות הרחבה, תחת הסיווג הדאיסטי.
ולכך שלרבים מאינדיבידואלים אלה מגוון של תפיסות משניות הנשענות על הנחת היסוד שלהם (שסיבותיה עומדות בפני עצמן).
משום שהדאיזם מדגיש שתאוסופיה ודת אינם קשורים בהכרח, ושולל טענות דתיות, התעניינו בו אנשים מקצוות הספקטרום התאולוגי או הדתי, וחלקם אף ראו לנכון לאמצו, למשל, הפילוסוף של הדת אנטוני פלו, הגדיר עצמו אתאיסט אך בשלב מסוים החל להגדיר עצמו דאיסט.
לדבריו, הוא בנה מסקנתו מהחוקיות הפיזיקאלית שלפי תפיסתו הסובייקטיבית, היא פרי תכנונה ויצירתה של מהות נשגבת, שאינה מתאפיינת ביקום עצמו.
שכר ועונש ותפילה בראי הדאיזם המודרני
הדאיזם הקלאסי הניח שיחס האדם עם (מה שכונה אז) "אלוהים" היה לא-אישי (Impersonal), מלבד תכנון היקום המוכר במצבו ההתחלתי, ולפחות מאפיינים בסיסיים שלו, כגון הכוונה מסוימת לכך שהאדם (כיחידת חיים תבונית), ייווצר.
אחד העקרונות המנחה דאיסטים מדורינו הוא שבניגוד לתיאור הדתי של רעיון האלוהות (שכביכול מכיל סתירות וחוסר עקביות בבחינה אנושית), הרי שהניתוח הדאיסטי אחר במהותו וראוי לטוהר מוחלט מחוסרי עקביות כאלה.
(אך לא תקבע אם מתרחשת או לא מתרחשת התערבות כזו, ומה אופייה).
עמדה זו קרובה לקודמתה, הגורסת העדר-התערבות אלוהית בטבע בכל צורה או דרך, אך לא שוללת אותה באופן מוחלט ואף נזהרת מכך, מטעמים אפיסטמולוגיים.
אינדיבידואלים אחרים כן יראו טעם להתפלסף על טיבה הפוטנציאלי של התערבות, וכן ינסו לשער עליו ולהציב תפיסות בהקשר זה.
דוגמה למקרים כאלה הן תפיסות ספציפיות אודות "החיים שאחרי החיים" (או נוירותאולוגיות בכלל), המובעת במגוון צורות, ויכולות ללבוש צורה נטורליסטית לכאורה, או מיסטית, גם כזו שכלל אינה עולה בקנה אחד עם התפיסה הדתית (אברהמית או אחרת), ותמיד לא כזאת שמתנגשת עם ידע מדעי קונקרטי או הניסיון האנושי בכלל.
יש שינקטו גישה סינתטית (בין-רעיונית).
רעיונות אלה הם בדרך כלל לא יותר מפרשנויות סובייקטיביות שדאיסט מסוים רק יכול לשער או להאמין בנכונותן מסיבותיו שלו, אם בכלל.
הדאיזם הקלאסי סלד באופן כללי, מתפילות, ואפשר לומר שמסורת זו נמשכת גם כיום בהסתמך על הנחות כגון שהיקום נוצר בצורה ייעודית (בהקשר החוקיות הפיזיקלית), או, מושלמת, ובקשות או תחנונים אינן ברות השפעה על אופן פעילותו האלמנטרי, ולכן מיותרות.
כמו כן, לא ראוי או חסר טעם, לנסות להתקרב או לתקשר עם המהות הנשגבת שכביכול הביאה להמצאות את הקיום המוכר, בדרך של תפילות, כי הוא נוצר במטרה שלא יהיה שיח בין האלוהות לצורות חיים פיזיות ובעלות תודעה תבונית כמו זו האנושית.
הסייג להנחות אלה הוא הטענה שתפילות ייתכנו כלגיטימיות אך ורק כתפילות הודיה (Affirmative prayer) משום שהן נתפסות כאמצעי תכליתי לזיכוך הנפש, או כסוג של מדיטציה.
לתפילות בקשה המזוהות עם הדתות התאיסטיות לעומת זאת, אופי נסי, ולעיתים גם ניסוח קבעני (אלוהים יתן לי!), במקרים רבים לא רציונלי (כמו למשל טכנאי המתפלל תפילה לפרנסה, דבר הכרוך בגרימת נזק למטלטלין ללקוחו הפוטנציאלי), והדבר נתפס כלא-הגיוני, וזוכה לתיעוב בדאיזם.
סקר ההזדהות הדתית בארצות הברית משנת 2001 (ARIS), בהשתתפות 50,000 משתתפים, דיווח שמספר המשתתפים שהגדירו עצמם "דאיסטים" גדל בשיעור של 717%, בין 1990 ל-2001. אם להכליל זאת לכלל תושבי ארצות הברית, ל "דת הגדלה בקצב המהיר ביותר" (התיוג הדתי ניתן מטעמים טכניים ולא נהוג לראות בדאיזם דת).
רבבות המשתתפים הם 0.2% לערך, מהציבור האמריקני.
הגדרות כלליות רבות מבקשות להדגיש גם נייטרליות מגדרית שכן דאיסטים לרוב יימנעו מלהציג אלוהות באופן מסוים מהבחינה המגדרית (כגון אלוהים "גברי" או אלוהות "נשית"), וייתכן והדבר יקרה מסיבה לשונית-תחבירית, יתרה מכך, בקרב דאיסטים דוברי אנגלית יש המייחסים למונחים שמימיים את התואר הנייטרלי It, להבדיל מ-He/She, המייחסים לו זהות מגדרית.
חלק מהטיעונים לא קבילים על חלק מהדאיסטים עצמם, קל וחומר על פילוסופים של האלוהות בכלל:
תומאס הובס, דאיסט בן המאה ה-17 השתמש בטיעון הקוסמולוגי להצדקת עמדתו, בטענה שלכל תוצאה יש סיבה שקדמה לה, מלבד מה שהוא כינה "אלוהים" אשר יוצא מן הכלל הזה, וממנו יכולות לנבוע מערכות של סיבה ותוצאה שכביכול אינן מסוגלות לרגרסיה אין-סופית.
הובס מוסיף לכנותו "סיבת הסיבות" דוגמאות נוספת הן הטיעון הטלאולוגי, או הטיעון ממורכבות שאינה ניתנת לפישוט בו צידד הדאיסט הידוע אנטוני פלו .
הפיזיקאי האתאיסט לורנס קראוס (Lawrence M.
Krauss), טען בעת דיון עם הפילוסוף הנוצרי ויליאם ליין קרייג את דעתו על הפילוסופיה הדאיסטית ביחס לידע שהצטבר בקרב מדע הפיזיקה (הערות בסוגריים אינן חלק מהציטוט המקורי):
ביקורת נפוצה כלפי דאיסטים היא שהטיעון המרכזי של דאיזם פוזיטיביסטי (דאיזם אמוני, להבדיל מאגנוסטי) היא שטענה זו משקפת את בעיית "אלוהי הפערים" (אלוהי הגאפים, God of the Gaps).
דאיסטים פוזיטיביסטיים טוענים לביקורת זו כי סיבה ראשונית שאינה תוצאה היא הכרחית בכל מערכת של סיבה ותוצאה, ולא במערכת ספציפית, ולכן לגיטימי לטעון שבכל תרחיש יקומי בו מתקיימים חיים תבונתיים, תתקיים אמונה כי ישנו מקור ראשוני בלתי-מותנה כזה.
עצמו, אם כי ההשקפה הדאיסטית נמנעת מלדון ב"אופי" האלוהות, ומדגישה את חוסר היעילות הכללית שבניסיונות האדם לנסות לתאר אותה.
דאיזם קלאסי מניח נטורליזם כדרך-הכלל בה מתנהל היקום (מתוקף גריסתו שמהות בוראת אינה מתערבת בהתנהלותו הטבעית).
ככלל, נכון המבט גם לדאיזם המודרני התובע אגנוסטיות ו\או אי-עיסוק בעניין ההתערבות המתוארת מסיבות אפיסטמולוגיות כאמור.
תנועת הברייטס האוגדת אינטלקטואלים שהשקפת עולמם נטורליסטית, מקבלת אליה אנשים בעלי השקפה כזו המגדירים עצמם דאיסטים.
אדם המגדיר עצמו דאיסט אך טוען לאמונה או ל"ידיעה" חד משמעית וכוללת לגבי התערבות אלוהית במציאות (טענה שאינה מאוד נפוצה בשיח הדאיסטי המודרני), הרי שאינו משקף את אג'נדת הברייטס, בדומה למקרה בו אדם מגדיר עצמו אתאיסט אך מאמין כי באופן תדיר מתקיימות בעולמינו תופעות על-טבעיות (מופרכות, או בלתי ניתנות להפרכה).
הדאיזם שימש כמצע להשקפות שונות, ונעשו ניסיונות לשלבו במספר מסגרות שסטו ממנו; האבות המייסדים נתפשים כמי שניסו לכונן סוג של דאיזם נוצרי.
עוד מונחים נטבעו בניסיון לתאר את הגישור הפוטנציאלי כביכול בין הדאיזם לתפיסות אחרות; בין היתר, דובר גם על פולידאיזם, דאיזם תהליכי, דאיזם מדעי, ודאיזם הומאני.
בעיקר מתוקף שאיפתם של דאיסטים לביקורת עצמית, ובדומה לתאיזם אגנוסטי או אתאיזם אגנוסטי, גם הדאיזם יכול ללבוש צורה אגנוסטית, נון-פוזיטיבית (לא-אבסולוטית ו\או רדיקאלית ברמת העמדה), הדוגלת בהיעדר אמונה פונדמנטאלית, או קביעה קוטבית בדבר נכונות התפיסה, אלא, טענה בדבר חוסר וודאות, או, קבלה מובחנת אך מידתית\סיפית, של הניתוח הדאיסטי לרעיון האלוהות.
יש מי שלא יגדירו עצמם כך, וישתמשו בהגדרה אחרת, או ינקטו עמדה הסולדת מהגדרות .
הפנדאיזם משלב דאיזם קלאסי בתפיסתו הפנתאיסטית-קלאסית של שפינוזה.
לפי דעה זו, יש להבין את המקור הבורא (המופשט והבלתי-תפיס במהותו) כעצמאי, כל עוד לא ברא יקום זה (או יקום אחר), אך משנוצר, יש להכיר בו כמתנהל על פי חוקים פיזיקליים וכי הייצוג האלוהי בו הוא לפחות ככלל, נטורליסטי לחלוטין – והוא הטבע למעשה.
הפילוסוף של הדת, והפנתאיסט צ'ארלס הרטשורן דקדק באחד מפרסומיו בהבדלים בין פנתאיזם לפנדאיזם, שבא בעקבותיו.
זהו שם כולל לניסיונות קבוצתיים לרוב, ברוח התנועה החדשה, לשבץ לדאיזם אלמנטים רוחניים או דתיים באופן עדין וסינתטי.
הפלורליזם הדתי הזה של מה שמכונה דאיזם רוחני מהווה סטייה משמעותית מההשקפה הכללית חסרת הדת בכלל, והאנטי-תאיסטי בפרט, המגנה בפיקנטיות כל פסבדו מדע ונטיות אסוטריות.
הצגת אלוהים כארכיטקט האחראי לאפיון לכאורה הצפוי ביקום קשרה את הדאיסטים הקלאסיים עם ארגון הבונים החופשיים, גוף שפרח גם כן בעידן הנאורות, ואשר חלק בלתי מבוטל מהמשתייכים אליו אכן היו ליברליים, דאיסטים, ואוניטרים.
הדאיזם ספג ביקורת בעיקר מהוגים תאיסטים ואתאיסטים.
ההוגים ג'וזף דה מאייסטר ואדמונד ברק קראו תיגר על התפיסה הנפוצה בקרב דאיסטים (ובני השקפות נטורליסטיות אחרות) לפיה רק הרציונליות וההיגיון אוגדים את התשובות לבעיות הקיומיות.
ההיסטוריון הצרפתי פאול הזארד תיאר הדאיסטים של יומו כ "רציונליסטים עם נוסטלגיה לדת, שנתנו לרוח התקופה להפרידם מהאורתודוקסיה אך רצו להאמין שהמדרון עליו דרכו לא היה חלקלק מספיק כדי להובילם לאתאיזם".
בספרו "יש אלוהים?" טוען המדען, והאתאיסט-אגנוסטיקן ריצ'רד דוקינס:
באותה פסקה מציע דוקינס שהיפותזת האלוהים מיותרת לכל צורותיה, תוך שהוא מצטט את פתגמו המפורסם של לפלס בהקשר זה.
לעומת זאת, בדיון מאוחר יותר עם המתמטיקאי הנוצרי ג'ון לנוקס, כנשאל "האם המדע קבר את אלוהים?" השיב דוקינס שתלוי על איזה אלוהים מדובר, ובחלק מתשובתו, שדנה בין היתר בפנתאיזם הפואטי של איינשטיין, התייחס גם לפרשנות הדאיסטית בדברים להלן:
הטיעון העקרוני של דוקינס נגד אל תאיסטי או דאיסטי הוא שאל כזה נועד להסביר כיצד התפתחו מערכות מורכבות מאד כמו החיים או האדם.
לפי "טיעון השען" אי אפשר לייצר סדר באופן מקרי, כשם שאם נמצא שעון בדרך, נדע בוודאות גבוה כי קיים שען כלשהו שיצר את השעון הזה, שהרי לא הגיוני כי השעון נוצר בכוחות עצמו.
בספר השען העיוור דוקינס טוען כי טיעון זה, אף שהוא נראה הגיוני הוא למעשה שגוי.
אבולוציה, שאינה תהליך מקרי לגמרי, כן מאפשרת יצירת סדר ומורכבות.
בכך אבולוציה היא דוגמה ל"עגורן שמגביה את עצמו" במקום "וו שמימי" שכיבכול מייצר את הסדר והמורכבות "מלמעלה".
דוקינס טוען עוד כי קיום של בורא כדי להסביר את המורכבות בעולם, לא פותרת דבר בניסיון להסביר כיצד מתקיימת מורכבות בעולם.
שכן אם מניחים כי קיומו של ישות מורכבת הכרחית כדי ליצור סדר ומורכבות, נתקלים באותה בעיה אם מנסים להסביר כיצד ישות מורכבת זו באה לידי קיום.
הסופר כריסטופר היצ'נס החשיב את התפיסה הדאיסטית כמיושנת, וכלגיטימית רק לראשית זמנה.
דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ (ביפנית 第五福龍丸; מלילות: דרקון בר-מזל מספר חמש) הייתה ספינת דיג טונה יפנית שהזדהמה בקרינה רדיואקטיבית בשל חשיפה לקרינה מניסוי שערכה ארצות הברית בפצצת מימן באטול ביקיני ב-1 במרץ 1954.
האלחוטן הראשי של הספינה, קוּבּוֹיאמה איקיצ'י, מת ב-23 בספטמבר 1954, חצי שנה אחרי שפוצצה פצצת המימן הניסיונית, כשהוא סובל ממחלת קרינה חריפה.
ספינת הדיג הושקה ב-1947 במספנות קוֹזה שבמחוז וקאיאמה באי הונשו כדאינאנה קוֹטוֹשירוֹ מארוּ (第七事代丸, קוטושירו מארו מס' 7).
מאוחר יותר הוסבה הספינה לדיג טונה בעיר יאיזוּ במחוז שיזוּאוֹקה שבאי הונשו ושמה שונה לדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ.
בזמן שנערך הניסוי בפצצה הגרעינית ב-1 במרץ 1954, הייתה דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ באזור האטול ביקיני שבאיי מרשל.
הספינה, 23 אנשי ציוותה והדגים שנלכדו על ידיהם הזדהמו מהנשורת הרדיואקטיבית שנבעה מהפיצוץ.
הספינה חזרה ליאיזו ביפן ב-14 בספטמבר.
כשנערך הניסוי עסקה הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ בדיג מחוץ לאזור שהוכרז מראש על ידי ממשלת ארצות הברית כאזור מסוכן.
הדייגים חשו בסכנה וניסו להימלט מהאזור, אך הם השתהו בשל הצורך לשלות את מערך החכות מהים, דבר שגרם להם להיחשף לנשורת רדיואקטיבית במשך כמה שעות.
מאוחר יותר הרחיבה ארצות הברית את גודלו של האזור המסוכן, ואז נתגלה כי ספינות דיג רבות היו באזור פרט לדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ.
הערכה כיום היא שכמאה ספינות דיג הזדהמו מקרינה בניסוי זה.
הטרגדיה של הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ גרמה להתעוררות התנועה לפירוק נשק גרעיני ביפן.
ממשלת ארצות הברית חששה שתנועה זו תגרום לרגשות אנטי־אמריקניים וניסתה להחיש משא ומתן על פיצויים עם ממשלת יפן בראשותו של יושידה שיגרו, שנחשב פוליטיקאי פרו־אמריקני.
ממשלת ארצות הברית שלמה 2,000,000 דולר לקורבנות.
הממשלה היפנית אף הודיעה כי היא לא תדרוש פיצויים נוספים מממשלת ארצות הברית.
הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ מצויה כיום בתצוגה בטוקיו.
חמש שנים לאחר התאונה הסריט במאי הסרטים היפני שינדו קנטו את הסיפור בשם "דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ".
השחקן אונו ג'וקיצ'י שיחק את תפקידו של קובויאמה איקיצ'י.
התקרית שימשה השראה לסרטים אחרים כדוגמת גודזילה, בהם מסופר על מפלצת שנוצרה כתוצאה ממוטציה עקב קרינה רדיואקטיבית, המחפשת לנקום באנושות.
דאייה היא טיסה בכלי טיס הכבד מהאוויר, אך ללא שימוש במנוע.
אף על פי שמטוסים רבים יכולים לדאות, הדבר נעשה בדרך-כלל בעתות חירום בלבד (תקלה במנועים או מחסור בדלק כמו שאירע לדאון גימלי); השימוש הנפוץ במונח מתייחס לדאייה בעזרת כלי טיס ייעודיים המכונים דאונים.
בדומה לסקי למשל, דאייה נפוצה הן כתרבות פנאי והן כספורט.
תחרויות דאייה בוחנות את יכולתם של הטייסים לזהות ולנצל את תנאי מזג-האוויר השונים.
כדי לצבור גובה הטייס מנצל תופעות מזג-אוויר שונות כגון תרמיקות (אוויר חם עולה), זרמי אוויר עולים בניצב למצוקים בדומה לעננות אורוגרפית (Ridge Soaring) וגלים (Wave Soaring).
מהבחינה הפיזיקלית גרידא, ניתן להגדיר דאיה, וזאת בדומה לצניחה, ואפילו להליכה, ריצה או קפיצה - כסוג של פעולה, שהיא למעשה מעין "נפילה מבוקרת".
מרבית הפיתוחים הראשונים בנושא הטיס היו למעשה מכשירי דאייה , אולם ספורט הדאייה התפתח רק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אחת הסיבות לפיתוחו היא אמנת ורסאי, שהציבה מגבלות חמורות על פיתוח כלי-טיס חד-מושביים ממונעים בגרמניה.
כך, בשנות העשרים ושנות השלושים של המאה ה-20, בעוד שטייסים ויצרני מטוסים בכל רחבי העולם עסקו בשיפורם של מטוסים ממונעים, הרי שהגרמנים עסקו בפיתוח דאונים ושיפור אמנות הדאייה, וגילוי דרכים חדשות לשימוש בכוחות האטמוספירה כדי לדאות רחוק יותר ומהר יותר.
תחרות הדאייה הראשונה בגרמניה אורגנה בידי אוסקר אורסינוס בווסרקופה בשנת 1920. עשר שנים מאוחר יותר הפכה תחרות זו לאירוע בינלאומי.
מאז הצטרפו ספורטאים ממדינות רבות לספורט הדאייה, אולם גרמניה נותרה מרכז עולם הדאייה, ומרבית יצרני הדאונים המובילים הם עדיין חברות גרמניות.
גם לישראל חלק בהיסטוריה של הדאייה
בעוד שקל להבין כיצד מאבד הדאון גובה במהלך הדאייה, הרי שניתן גם לנסוק במהלך הדאייה, כלומר, לצבור גובה.
הנסיקה מתרחשת בדרך-כלל כאשר הדאון טס דרך גוש אוויר שעולה למעלה במהירות הגבוהה מזו שבה יורד הדאון למטה.
שלושה סוגים של זרמי אוויר משמשים לנסיקה: זרמי אוויר חם, מקומות בהם הרוח נושבת אל מול פני גבעה או הר, וגלים עומדים באטמוספירה (בדומה לאדוות על-פני זרם מים).
במקרים נדירים הצליחו טייסי דאונים להשתמש בשיטה בה משתמשים עופות מסוימים (כגון האלבטרוס) כדי לצבור מהירות, המאפשרת גם צבירת גובה: חצייה חוזרת ונשנית של הגבול בין גושי אוויר הנעים במהירות אופקית שונה.
שיטה זו מכונה "נסיקה דינאמית".
היות שמרבית הדאונים אינם מצוידים במנוע, אין ביכולתם להמריא בכוחות עצמם.
קיימות מספר שיטות שונות המשמשות לשיגור דאונים.
"גרירה אווירית" או "גרירת מטוס" היא גרירה של הדאון בעזרת כבל על ידי מטוס ממונע, ושחרורו בגובה הרצוי.
לאחרונה נעשה שימוש גם בדאונים ממונעים (שהם למעשה מטוסים קלים) ובמטוסי "מיקרולייט" כדי לגרור דאונים.
שיטה אחרת היא גרירת הדאון בעזרת מגליל (winch) שהוא למעשה מנוע על הקרקע המוצב בקצה המסלול ומושך אליו כבל מתכת, או כבל מסיב סינתטי, באורך 1,000 עד 1,600 מטרים; כתוצאה מהגלילה צובר הדאון מהירות ואז ממריא.
טייס הדאון מנתק את הכבל בגובה של 400 עד 500 מטרים.
שיטה זו זולה בהרבה מגרירה אווירית (מחירה כמה עשרות שקלים לכל המראה) ולכן פופולרית מאוד.
באופן דומה, ניתן גם לגרור את הדאון בעזרת כבל המחובר לרכב נוסע (ממש כמו גרירת עפיפון תוך-כדי ריצה כדי שיצבור גובה).
ניתן גם לשגר דאונים מעל גבעה בעזרת רצועת גומי מתוחה אל-מול רוח מתאימה ("מקלעת" או "בנג'י").
מספר אנשים מותחים את הגומי, המחובר לוו המצוי בדאון ומשמש בדרך-כלל לגרירתו; כשהגומי מתוח דיו משחררים אותו, והדאון צובר מספיק מהירות כדי להתרומם מעל לגבעה.
בישראל השיטה המקובלת ביותר היא גרירת מטוס.
במועדון הדאייה במגידו נעשה בעבר שימוש גם בגרירת מכונית (בעיקר לגרירת דאוני הדרכה).
המראות באמצעות מגליל (winch) או בנג'י אינן מיושמות בארץ אף על פי שבעבר היו ניסיונות כאלה.
ישנם דאונים המצוידים במנועי מדחף או מנועי סילון המתקפלים לתוך גוף הדאון, דאונים אלה יכולים להמריא בעצמם ואף נעזרים במנוע בטיסות ארוכות במיוחד.
הדאימיו (יפנית: 大名, ) היו השליטים הפיאודליים החזקים ביותר מהמאה ה-12 עד המאה ה-19 ביפן.
למעמד היסטוריה ארוכה מגוונת, מתקופת קמקורה דרך תקופת סנגוקו ועד תקופת אדו.
המונח דאימיו לעיתים התייחס למנהיגים של השבטים, שנקראו גם שרי מלחמה.
לרוב, גם אם לא תמיד, משרי המלחמה האלו קם השוגון או שנבחר עוצר.
ביפנית, 'דאי' (大) משמעותו גדול ו-'מיו' הוא קיצור של 'מְיוֹדֶן' (名田) – קרקע פרטית (מילולית: קרקע של שם).
הדאימיו לבשו לרוב צבעים בהירים או כהים של סגול, בהתאם למעמדם.
סגול כהה או בהיר קדם לירוק כהה או בהיר, אדום כהה ובהיר ולבסוף שחור.
הדאימיו החזקים ביותר נחשבו לאצילים.
אחרי קרב סקיגהארה בשנת 1600 שסימן את תחילת תקופת אדו, ארגן השוגון טוקוגאווה איאיאסו מחדש את הקלאנים ואת שטחיהם לפי תפוקת האורז.
איאיאסו גם חילק את הדאימיו לשלוש קבוצות, לפי מידת הקרבה שלהם אל משפחת טוקוגאווה: שינפן אשר היו קרובים לטוגוקאווה, פיודאי שהיו וסאלים או בעלי ברית של טוקוגאווה וטוזמה אשר התנגדו לטוקוגאווה והובסו.
בשנת 1869, לאחר הרסטורציה של מייג'י, יצרו הדאימיו מעמד אריסטוקרטי חדש, הקאזוקו.
הדאכשטיין (גרמנית Dachstein - "אבן גג") או רכס הדאכשטיין (Dachsteingebirge) הוא מסיב הרים באוסטריה המגיע לפסגתו בהוהר דאכשטיין (Hoher Dachstein - "אבן הגג הגבוה") שגובהה 2,995 מטר.
האזור שוכן בתחומן של מדינות אוסטריה עילית, שטיריה וזלצבורג, עובדה שהעניקה לו את הכינוי "הר שלוש המדינות" (Drei-Länder-Berg).
פסגת המסיב היא השנייה בגובהה ברכס האלפים הגיריים הצפוני החוצה את אוסטריה במרכזה ממזרח למערב.
אורכו של המסיב הוא 30 ק"מ ורוחבו 20 ק"מ, והוא מגיע לשיא גובהו בצידו הדרומי והדרום-מערבי.
בעוד שחלקו הצפוני של המסיב משתפל בהדרגה לכיוון הזאלצקמרגוט ורכס טוטס, צידו הדרומי תלול ומסתיים בקיר מאונך הצולל אל קרקעית עמק נהר אנס, בהפרש גבהים של 2,136 מטר, המדורג שמיני בהרי האלפים.
הדאכשטיין עשוי אבן גיר הקרויה על שמו (Dachsteinkalk) והוא נוצר בטריאס.
מאז התעצב המסיב בתהליכים קרסטיים מתמשכים, והוא עשיר במערות הידועות שבהן הן מערת הממוטה (Mammuthhöhle), מערת הירלץ (Hirlatzhöhle) ומערת אייסריזן (Eisriesenhöhle).
עוד ידוע המסיב במאובנים שנמצאו בו.
קרחונים אינם נפוצים ברכס האלפים הגיריים הצפוני, אך בדאכשטיין שלושה קרחונים גדולים - קרחון האלשטאט (Hallstätter Gletscher), קרחון גרוסר גוזאו (Großer Gosaugletscher - "קרחון גוזאו הגדול") וקרחון שלאדמינג (Schladming glacier).
שלושה אלה הם הקרחונים הגדולים ברכס, והצפוניים והמזרחיים ביותר ברכס האלפים כולו.
קיימים מספר קרחונים קטנים יותר כמו קרחון קליינה גוזאו (Kleine Gosaugletscher - "קרחון גוזאו הקטן") וקרחון שניילוך (Schneelochgletscher - "קרחון חור השלג"), ואלה כמו גם הקרחונים הגדולים נסוגים במהירות ועתידים להיעלם לחלוטין בקצב הנוכחי בתוך 80 שנים.
פסגת הדאכשטיין נכבשה לראשונה ב-1832 על ידי פטר גאפמאיר, ושנתיים לאחר מכן הוצב צלב עץ על הפסגה.
ב-14 בינואר 1847 הגיע פרידריך סימוני אל הפסגה לראשונה בחורף.
שתי ההעפלות נעשו מכיוון צפון, בעוד שההעפלה הראשונה אל ההר מדרום נעשתה רק ב-22 בספטמבר 1909. מאז הפך הטיפוס אל ההר לפופולרי.
דאל (בהינדי: दाल; בבנגלית: ডাল או দাল) הוא מאכל הודי המבוסס על קטניות, בדרך כלל עדשים, שעועית או אפונים ולעיתים גם גרגירי חומוס או מש.
הדאל הוא מאכל מקובל בהודו, פקיסטן ובנגלדש.
בדרום הודו, מהווה הדאל גם את אחד ממרכיבי הסמבאר.
מקור שמו של המאכל במילה בשפת הסנסקריט שפירושה "לחלק".
בדרך כלל הוא נאכל לצד אורז וירקות או רוטי.
דאירון רובלס (בספרדית: Dayron Robles; נולד ב-19 בנובמבר 1986 בגואנטנמו) הוא אתלט קובני, האלוף האולימפי מבייג'ינג 2008, ושיאן עולם בריצת 110 מטר משוכות.
שיאו האישי בריצה זו מדרג אותו רביעי בכל הזמנים.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בגרוסטו, איטליה בשנת 2004 זכה רובלס במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.77 שניות, אחרי ארייס מריט מארצות הברית (13.56 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיים רובלס במקום 24 בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.16 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה הרביעית בשלב זה (13.83 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה במרץ 2006 זכה רובלס במדליית כסף בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.46 שניות, אחרי טרנס טראמל מארצות הברית (7.43 שניות) ולפני דומיניק ארנולדס אף הוא מארצות הברית (7.52 שניות).
במשחקים של מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בקרטחנה, קולומביה ביולי אותה שנה זכה רובלס במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.12 שניות
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל ביולי 2007 זכה רובלס במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.25 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן, באוגוסט אותה שנה סיים רובלס רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.15 שניות, המנצח היה הסיני ליו שיאנג (12.95 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה ב-2008 בוולנסיה, ספרד, הוא איחר בזינוק במוקדמות ריצת 60 מטר משוכות ולא העפיל לגמר.
ב-12 ביוני 2008 בתחרות גרנד-פרי שנערכה באוסטרבה, צ'כיה קבע רובלס בריצת 110 מטר משוכות שיא עולם חדש של 12.87 שניות.
הוא שיפר את שיאו של ליו שיאנג במאית-השנייה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה רובלס במדליית זהב בתוצאה של 12.93 שניות, לפני דייוויד פיין (13.17 שניות) ודייוויד אוליבר (13.18 שניות) שניהם מארצות הברית.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 מתח שריר במהלך ריצת חצי הגמר ונאלץ לפרוש מהתחרות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ 2010 זכה רובלס במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.34 שניות, לפני טראמל שקבע שיא אמריקאי חדש 7.36 שניות ואוליבר (7.44 שניות).
ריצת 50 מטר משוכות: 6.39 שניות
ריצת 60 מטר משוכות: 7.33 שניות
ריצת 110 מטר משוכות: 12.87 שניות שיא עולם לשעבר
ממלכת דאל ריאטה או דאל ריאדה (Dál Riata או Dalriada) הייתה ממלכה גאלית במערב סקוטלנד ובצפון מזרח אירלנד בין המאה השישית והמאה השביעית.
הממלכה הייתה מורכבת משלושה שבטים: קנל לואיירן (שבט לואיירן) שהיה ממוקם בצפון ומרכז ארגייל; קנל נאואנגוסה (שבט אואנגוסה) שהיה ממוקם באיזליי; וקנל נגבריין (שבט גבריין) שהיה ממוקם בקינטייר.
בשלהי המאה השביעית התפצל קנל קומגייל (שבט קומגייל) והפך לשבט עצמאי שישב במזרח ארגייל.
ה"דואן אלבאנאך" מתאר כיצד שלושת בניו של ארק (Erc): פרגוס מור (Fergus Mór), לוארן מק ארק (Loarn mac Eirc) ואואנגוס (Óengus) כבשו את ממלכת "אלבה" (היא סקוטלנד) בשנת 500 לערך.
בדה מציע תיאור שונה של ראשיתה של דאל ריאטה (ככל הנראה בהסתמכות על מקורות קדומים יותר) - לפיו מדובר בהתיישבות ממושכת של מתיישבים מאירלנד ולא כיבוש.
האזכורים ההיסטוריים הראשונים של מלכי דאל ריאטה הם אזכורי מותם של קומגאל מק דומאנגארט בשנת 540 לערך ושל אחיו גאבראן מק דומאנגארט בשנת 560 לערך, המופיעים ב"דברי ימי אלסטר".
אף שה"דואן אלבאנאך" מתחיל באזכור מיתוסים אגדיים - כגון כיבוש בריטניה על ידי ברוטוס מטרויה, היסטוריונים רואים בחלקיו האחרונים של הדואן תיעוד היסטורי של הממלכה.
ככל הנראה התיאור המופיע בכתביו של בדה הוא המדויק, ומדובר ביישוב ממושך שנובע מהגירה מאירלנד לעבר מערב סקוטלנד, ואובדן שטחים של ממלכת אולייד לשבטים שהתיישבו באזור ארגייל.
ההיסטוריה של שיאה של ממלכת דאל ריאטה מתועדת בצורה טובה יחסית (בניגוד לתולדות ראשית הממלכה ושלהי הממלכה השרויים בערפל בשל היעדר מקורות היסטוריים).
אף הקשרים בין ממלכת דאל ריאטה בסקוטלנד לבין אירלנד אינם ברורים.
ידוע כי ראשיתה של הממלכה באירלנד כממלכה ואסלית של ממלכת אולייד, הממוקמת באזור אלסטר.
בשנת 575 יזם קולומבה הקדוש נחתם הסכם בין אאדאן מק גאבראן (Áedán mac Gabráin) לבין אייד מק אינמוירך (Áed mac Ainmuirech) מקנל קונייל (שבט קונייל) בדרוים קט (Druim Cett).
ברית זו אפשרה לדאל ריאטה להתגונן מפני צבאות באטאן מק קייריל, מלך אירלנד, אשר ניסה לכבוש את אזור מערב סקוטלנד והאי מאן.
לאחר מותו של באטאן בשנת 581, המשיכו מלכי אירלנד לנסות ולשלוט במערב סקוטלנד ובאזור דאל ריאטה.
הממלכה הגיעה לשיא שטחה בתקופת אידאן מק גאבראן אשר הוכתר על ידי קולומבה הקדוש - אירוע ההכתרה הראשון המתועד באיים הבריטיים.
בעקבות ניצחונו של אידאן על באטאן מק קייריל, יצא אידאן במסעות כיבוש באזור סקוטלנד והגיע עד אורקני והנהר פורת'.
אידאן זכה לניצחונות רבים עד תבוסתו בקרב מול אאת'לפירת' מנורת'מבריה בקרב דגסאסטן שנערך בשנת 603 לערך.
אאת'לפירת' נהרג בקרב, אולם צבאותיו של אידאן נחלו תבוסה והתקדמותם דרומה נעצרה.
דאל ריאטה התפשטה צפונה לאזור סקאי בתקופת בנו של אידאן - גרטנייט.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי ממלכת דאל ריאטה הייתה תת-ממלכה של ממלכת אלסטר גם בתקופה זו ולא ממלכה עצמאית.
אין מחלוקת כי דאל ריאטה הייתה בברית עם אוי נייל עד תקופת שלטונו של דומנל ברק אשר הפר את הברית עם אוי נייל וכרת ברית עם קונגל קאך מדאל נאראידי.
דומנל נלחם יחד עם קונגל נגד דומנל מק אאדו מקנל קונייל, בקרב מאג ראת' (Mag Rath) אולם הובס בקרב זה.
מאג ראת' ועד הכיבוש הפיקטי
בעקבות התבוסה בקרב מאג ראת' נחלשה ממלכת דאל ריאטה, וחלקים מהממלכה נפלו לידי קנל נ'אאוגיין (שבט אאוגיין).
ישנה סברה כי חלק מהמלכים המפורטים ב"דברי ימי אלסטר" ובהם פינאנאמייל ודונכוירכה שלטו למעשה רק בדאל ריאטה האירית לאחר שאיבדו את השליטה במערב סקוטלנד.
אידברהט מנורת'מבריה (Eadberht) ניסה לרכוש שליטה בשטחי דאל ריאטה בתקופת אואנגוס מק פרגוסה, מלך הפיקטים, אשר הובס בשנת 740, אולם לא ברור אם מדובר בניסיון כיבוש מחדש של דאל ריאטה על ידי נורת'מבריה או למעשה עצירת הפיקטים מהתקדמות לעבר ממלכת נורת'מבריה לאחר שהם כבר כבשו את דאל ריאטה.
ההיסטוריונים מעריכים כי בתקופה זו הייתה למעשה דאל ריאטה חלק מממלכת הפיקטים אשר הפכה לימים לממלכת אלבה, אולם לא ברור מה הייתה מידת עצמאותה.
הכרוניקות מציינות כי שבט גבריין איבד את השליטה בדאל ריאטה בשלהי המאה השביעית או ראשית המאה השמינית עת עלו לשלטון מלך מקנל לוריין - פרכאר פוטה, ובנו סלבאך מק פרכאר ונכדיו דונגל מק סלבאך ומוירדאך מק איינבכלייך המשיכו להיאבק על השליטה בממלכה מאת שבט גבריין.
ייתכן כי מאבקים פנימיים אלה הם שאפשרו את כיבוש הממלכה על ידי אואנגוס מק פרגוסה בשנת 741.
הוצעו מספר תאוריות להסביר את הפערים בין המלכים אולם אין עדויות היסטוריות לתמוך בתאוריות אלה.
האזכורים ב"דואן אלבאנאך" לתקופה זו אף הם אינם ברורים דיים כדי לקבוע את סדר המלכים - וככל הנראה מדובר בתקופה בה הייתה הממלכה תחת שלטון הפיקטים, כאשר לא היה מדובר בשלטון ישיר - כך לדוגמה דומנל, בנו של קאוסטנטין, מלך הפיקטים היה מלך דאל ריאטה בין השנים 811–835.
מלך דאל ריאטה ששלט לאחר דומנל - אייד מק בואנטה נהרג על ידי הויקינגים בקרב בו אלה הביסו את הפיקטים בשנת 839. לחימה משותפת זו מעידה אף היא על היות ממלכת דאל ריאטה בשליטת ממלכת הפיקטים.
בתקופת שיאה של ממלכת דאל ריאטה, מרבית האוכלוסייה הייתה אוכלוסייה כפרית של עובדי אדמה.
פני השטח השתנו במהלך השנים עקב סחיפה ושקיעת קרקע, ולכן אזורים מיושבים בסמוך לחוף הים אינם קיימים כיום.
כלכלת האזור התבססה על גידול דגנים מסוג שבולת שועל ושעורה, מדיג וכן מרעיית צאן.
בשל המבנה הטופוגרפי של הממלכה, והיות מרבית שטחיה אזורי איים - מרבית הסחר והמעבר ממקום למקום נעשה באמצעות שיט בסירות בנהרות ובסמוך לחופי האיים.
השליטה באזורי הים שבין סקוטלנד ואירלנד אפשרו את פיתוח הסחר באזור ואת גדילת הממלכה.
המרכז העירוני המרכזי של דאל ריאטה היה היישוב בדונאד בו התגורר בית המלוכה.
במקום התגלו שריד מצודה, מחצבות אבן וכלי נשק, ואף תבניות ליצור תכשיטים המעדים על עושר כלכלי.
כמו כן התגלו באתר כלי זכוכית וכדי יין שיובאו מגאליה - דבר המעיד על מסחר ענף עם אירופה.
הכדים שהתגלו באתר היו הגדולים ביותר שהתגלו באיים הבריטיים בתקופה זו, דבר המעיד על עושרה של הממלכה בשיאה.
ישובים נוספים כללו את טירת דונולי - מקום מושב המלכים משבט לואיירן ודונאוורטי בדרום קינטייר - מקום מרכז שבט גבריין.
"דברי ימי אנשי אלבה" (ה"סנכוס פר נ-אלבן") מציין כי בדאל ריאטה התגוררו שלושה שבטים, כאשר שבט רביעי הצטרף בשלב מאוחר יותר:
קנל נגבריין (שבט גבריין) - התגורר באזור קינטייר וטען להיותו צאצא של גאבראן מק דומאנגארט;
קנל נ'אואנגוסה (שבט אואנגוסה) - התגורר באי איילה טען להיותו צאצא אואנגוס מור מק ארק;
קנל לואיירן (שבט לואיירן) - התגורר באזור לורן, האי מאל וארדנאמורכאן, וטען להיותו צאצא של לוארן מק ארק.
קנל קומגייל (שבט קומגייל) - התגורר באזור קואל והאי ביוט - הצטרף מאוחר יותר לממלכה וטען להיותו צאצא של קומגאל מק דומאנגארט.
ככל הנראה שבט זה נפרד משבט גבריין בשנת 700 לערך.
הסנכוס אינו מציין קשר בין השבטים לשבטים המצויים בסקוטלנד, אולם מזכיר שבט נוסף המכונה קנל כונכרייד (הטוען להיותו צאצא של פרגוס בק, בנו של ארק).
קנל באטיין ממורוורן (לימים שבט מקלין) התפצל אף הוא מקנל לואיירן (בדומה לשבט קומגייל שהתפצל משבט גבריין), בשנת 700 לערך.
ככל הנראה שבט לואיירן היה הגדול מבין השבטים, שכן הסנכוס מציין כי השבט מחולק מספר שבטים: קנל סאלייך (Cenel Shalaig), קנל קת'בת' (Cenel Cathbath), קנל נ'אכדאך (Cenel nEchdach) וקנל מוררדייך (Cenel Murerdaig).
אין תיעוד היסטורי בדבר דת תושבי דאל ריאטה קודם להתנצרותם.
הכרוניקות עצמן נכתבו במנזרים (בהם המנזר באיונה ומנזרים באירלנד) מנקודת מבטם של נזירים נוצריים.
תיעוד היסטורי נוסף הוא ספרו של אדומנאן - "חייו של קולומבה הקדוש" ממנו עולה כי הממלכה הייתה ממלכה נוצרית, אולם המדובר בספר שנועד לתאר ולהעצים את חייו של הקדוש ולא להוות ספר היסטוריה, ואין מקורות היסטוריים אחרים התומכים בסברה זו.
יחד עם זאת, המדובר בספר בן התקופה השופך אור על חיי הנוצרים בדאל ריאטה בשיאה של הממלכה.
כך לדוגמה, מהעובדה שקולומבה היה זקוק למתורגמן ניתן ללמוד שתושבי סקאי דיברו שפה שאינה גאלית.
ייסוד מנזר איונה בשטחי הממלכה הפך אותה למרכז נוצרי עיקרי בצפון האיים הבריטיים (מרכז נוצרי לא רק של ממלכת דאל ריאטה אלא גם של ממלכת הפיקטים (פורטריו) ושל הממלכות נורת'מבריה ומרסיה.
אף שהמנזר היה בשטח קנל קונייל, היה המנזר מקושר לקנל נגבריין - דבר העולה מהכרוניקות הכתובות בו לרוב מנקודת המבט של שבט זה.
איונה לא הייתה המרכז הנוצרי היחיד בממלכה.
גם בליסמור שבשטח קנל לוריין היה מנזר בעל חשיבות, וכן באפלקרוס (שהיווה חלק מממלכת הפיקטים במרבית הזמן) ובקינגארת' היו מנזרים.
למנזרים הייתה חשיבות רוחנית ותרבותית אך גם חשיבות פוליטית, בעיקר למנזר איונה אשר נוסד על ידי קדוש נוצרי.
המנזרים היוו מקור עושר וכבוד ותמיכה במנזרים שימשה סימן להצגת העושר.
כמו כן המנזרים היוו מרכז לימוד ומרכז של יודעי קרוא וכתוב להם נזקקו המלכים בניהול ממלכתם.
הספר של קלס, אשר נכתב ככל הנראה באיונה (אולם לא על ידי קולומבה, כפי שמספרת האגדה) מהווה דוגמה ליכולת הטכנית בכתיבה ובאיור ספרים שהייתה בממלכה באותה עת.
פסלים דתיים רבים מהתקופה מעידים על יכולת פיסול גבוהה - כך לדוגמה צלב מרטין הקדוש באיונה הוא הצלב החופשי היפה ביותר שהשתמר מהתקופה (באירלנד ובנורת'מבריה נותרו צלבים קטנים יותר).
כמו כן התגלו בחפירות ארכאולוגיות שרידי כנסיות רבים ברחבי הממלכה.
דאלאס היא עיירה במחוז גרגורי בדקוטה הדרומית שבארצות הברית.
אוכלוסיית העיירה מונה 120 נפשות על פי המפקד הכללי בארצות הברית משנת 2010. שטחה של העיירה 1.3 קילומטרים רבועים.
דרך מספר 18 מקשרת אותה לערים אחרות בדקוטה הדרומית.
העיר קרויה על שם דאלאס שבטקסס.
בדאלאס הוקם בית דואר ב-1904 שהמשיך לפעול עד 1973. ב-1908 התאגדה כמקום יישוב.
דאלאס התפרסמה בשל התמונה המפורסמת של ציוד חקלאי הקבור בחול מתקופת השפל הגדול.
בשנים 1930 עד 1936 פקדו את המישורים הגדולים סדרות של סופות חול, שנקראו קערת האבק, שגרמו לאסונות חקלאיים, אקולוגיים ואקונומיים נרחבים.
התופעה נוצרה בעקבות מזג אוויר יבש במיוחד ועיבוד של עשרות שנים את האדמה באותם גידולים.