tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנין בית החולים, מודרני בתפיסתו ובצורתו הפונקציונלית, מצטיין בקווים ישרים בהם שילב מנדלסון אלמנטים קישוטיים במטרה להדגיש חשיבות של חלקים מסוימים וסייע בשילוב הקמפוס בנוף ההר.
קווים אופקיים ומדורגים מסייעים בהשתלבות המבנים בטופוגרפיה.
מרפסות, חלונות גדולים ונקודות תצפית אל נוף ההרים ממזרח ואל העיר ממערב מנצלים את מיקום המבנה כנקודת תצפית על נוף קדומים עוצר נשימה.
הכניסה הראשית לבנין קושטה והובלטה על ידי מבנה ועליו שלוש כיפות שמטרתן היחידה היא אסתטית וממקמת את המבנה המודרני באופיו בתוך המרחב האוריינטלי ובדיאלוג עם האלמנטים התכנוניים של העיר.
באגף המזרחי של הבניין נבנתה מרפסת רחבת ידיים בצורת חצי עיגול התלוי מעל המצוק ופונה לנוף של הרי ומדבר יהודה.
אלמנטים תכנוניים דומים - מבנים חצי עגולים שימשו את מנדלסון בבנין בית הספר לאחיות, על מנת לרכך את השפעת הקווים הישרים של המבנה.
אלמנט העיגול מופיע בחלקים שונים של בית החולים: בחצר הפנימית נקבעה בריכת נוי עגולה, בדלתות נקרע חלון עגול, חלונות עגולים דקורטיביים נקרעו בקירות הבניין, ושקעים עגולים שמטרתם קישוטית בלבד הותקנו בתקרות.
הבניין מצופה באבן ירושלמית מנוסרת המונחת בקווים אנכיים ולא מאוזנים כמקובל, באופן שמדגיש את היות האבן ציפוי בלבד.
בשנת 1938 נפתח בית החולים ובו 300 מיטות, בית ספר לאחיות, מכוני מחקר ומחלקות אשפוז מודרניות.
בית החולים היה שונה מכל מוסד רפואי שפעל עד אז בעיר והיה קפיצת דרך משמעותית - בצעד אחד זכתה העיר לבית חולים "אמיתי" במקום מוסדות קטנים חסרי יכולת להתמודד עם דרישות כרך מודרני, ועם קשר למחקר רפואי ובית ספר המכשיר את כוח האדם הנדרש להפעלת בית החולים.
עובדות אלו, יחד עם המוניטין של מתכנן בית החולים, ציודו החדיש והצוות הגדול הוסיפו ליוקרת בית החולים, שעם פתיחתו הוכתר למתקדם במזרח התיכון.
תחילת המאורעות בירושלים הביאה לניתוק הר הצופים, הניצב במזרח העיר ומוקף בשכונות ערביות, משאר העיר המערבית.
לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 הייתה התחבורה העברית בין הר הצופים לירושלים מטרה להתקפות הערבים.
בתחילת מרץ איים מנהיג הכוחות הפלסטיניים בירושלים, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, לפוצץ את בית החולים.
במקביל החלו הערבים לתקוף את השיירות המובילות לבית החולים.
ב־13 באפריל 1948 יצאה לדרך שיירה, ובה מנהל "הדסה" ד"ר חיים יסקי, אנשי ההגנה, רופאים, סטודנטים לרפואה, אחיות, חולים, מבקרים ואנשי סגל האוניברסיטה העברית, וכן מזון ואספקה רפואית.
בשכונת שיח' ג'ראח, בשעה 9:45 עלה הרכב המוביל על מוקש והשיירה הותקפה על ידי כנופיות ערביות.
ההתקפה נמשכה כ־6 שעות והסתיימה רק ב־15:30 כאשר הורה הפיקוד הבריטי לאנשיו לשים קץ לטבח.
חלק מהנרצחים נקברו בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה.
אחרי ההתקפה נמנע משיירות נוספות מלהגיע להר הצופים.
מצב בית החולים התדרדר ולבסוף הוחלט לפנותו בתחילת מאי, תוך השארת צוות קטן שיכול לטפל רק ב־50 חולים.
בסוף מאי הוא נסגר עקב מחסור באספקה, ורק מספר קטן של רופאים ומתמחים נשאר.
ב־7 ביולי 1948 הושג הסכם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים הערבים על פירוזו של הר הצופים.
הסכם זה נשאר בתוקפו ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו עם ירדן ב־3 באפריל 1949.
הר הצופים הפך למובלעת בחסות האו"ם, שבה הוצבו לפי ההסכם 85 שוטרים מצוידים בנק"ל (אקדח אישי) ו-35 אזרחים ישראלים לשמירה ולתחזוקה אך בפועל היו שם צנחנים מאומנים במדי שוטרים, למקום הוברחו אמצעי לחימה רבים כך שבמלחמת ששת הימים היו במקום שני ג'יפים עם תותחים מורכבים עליהם.
במלחמה המקום שימש כמוקד צבאי שסייע רבות להגנה על ירושלים.
במשך שנים שבהן עמד בית החולים בשיממונו נגרמו למבנה ולתכולתו נזקים כבדים.
בשנת 1961 הוקם בית החולים החדש: "המרכז הרפואי - הדסה עין כרם" בקצה המערבי של העיר.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים הותקפו העמדות הירדניות הסמוכות להר הצופים.
המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרת ירושלים הופנה לחבירה אל ההר, וכוחות צה"ל הצליחו לחבור אליו לאחר כיבוש גבעת התחמושת ושכונת שייח' ג'ראח.
באוגוסט 1967 עלה רעיון להשתמש במבנה בית החולים לצורך, מתוך הנחה שירושלים אינה זקוקה לעוד בית חולים ובאם יהיה צורך ניתן להרחיב את בית החולים בעין כרם.
אולם לאחר התגבשות המצב הפוליטי-מדיני הוחלט לשפץ ולשקם את מכלול המבנים על הר הצופים ולהשיבם לתפקידם המקורי.
האדריכל יעקב רכטר נבחר לנהל את מלאכת השיפוץ של קומפלקס בית החולים.
מלבד הנזק שנגרם למבנה במהלך 19 השנים בהן היה נטוש, התברר כי בחלוף הזמן השתנו התפיסות לגבי תכנון בתי חולים וההתקדמות הטכנולוגית הפכה את המבנה הקיים למיושן.
במבט רציונלי ייתכן והיה עדיף להרוס את המבנה הישן ולבנות עליו בית חולים חדש, אך הלכה למעשה היה שיקום המבנה החלטה שמקורה רגשי גם מבחינה לאומית וגם עבור ארגון "הדסה" - סגירת מעגל היסטורי והערך הארכיטקטוני של המבנה בתכנון אריך מנדלסון הכריעו את הכף בעבור שימור המבנה והתאמתו לצורכי הזמן.
בתהליך ארוך ומורכב יחסית הושארה המעטפת החיצונית של הבניינים, אך החללים הפנימיים ותוכנית הקומות שונו לחלוטין.
כן נוספו מערכות מודרניות שלא היו כלל במבנה ההיסטורי כגון מערכות מיזוג אוויר, מערכות אחרות כגון חשמל ואינסטלציה הותאמו מחדש לפי מפרטים מודרניים.
כמו כן נוספו מבנים חדשים ששולבו במבנה ההיסטורי.
הבולט שבהם הוא מבנה כניסת הולכי רגל חדש שצורתו מעוגלת, נחפרו שטחים תת-קרקעיים שקושרו לקומת הקרקע, והוכשרו מגרשי חניה.
על גג אחד ממגרשי החניה המקורים הוצב פסל ברונזה "עץ החיים".
פסל זה מעיזבונו של הפסל היהודי הידוע ז'אק ליפשיץ נוצק לאחר מותו משרטוטים שהותיר אחריו.
המנהל הראשון של בית החולים לאחר "החזרה להר הצופים", בשנים 1968–1982, היה ד"ר אורי חסיס.
בתקופה זו סייע חסיס לתכנון מחדש של בית החולים בהיבטים הארכיטקטוני, הרפואי והניהולי, ולאחר שנשלמו עבודות השיקום הוא קודם מתפקיד סגן מנהל הדסה עין כרם למנהל בית החולים הדסה הר הצופים.
נכון לשנת 2023 בית החולים מכיל כ-300 מיטות אשפוז ומעל 30 מחלקות ומרפאות, ביניהן מרכז שיקום ומרכז לטיפול תומך (הוספיס).
בית החולים משרת אוכלוסייה רחבה כולל ערביי מזרח ירושלים ומחנות הפליטים הסמוכים.
בבית החולים מתקיימת הוראה אקדמית מטעם בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2017 נפתח בבית החולים מרכז חדש לבריאות האישה בניהולה של פרופ' נורית הילר.
בינואר 2024 ועל רקע מלחמת חרבות ברזל נפתח בבית החולים מרכז שיקומי המיועד להכיל כ-140 מיטות אשפוז ו-250 עמדות לאשפוז יום בשלוש מחלקות, שיקום נוירולוגי, שיקום אורתופדי ושיקום גריאטרי.
במרכז הרפואי שוקדים על תוכנית להגדלת מספר המיטות עד לכ-1,300, וזאת באמצעות הקמת מגדל אשפוז בן 16 קומות ומבני אשפוז נוספים, לצד שימור המבנים ההיסטוריים, בניית חדר מיון חדש, מנחת מסוקים מחודש, ושטחים מסחריים.
מנהלי בית החולים מאז שיקומו
בית החולים הדסה עין כרם הוא מרכז רפואי אוניברסיטאי בירושלים, המשמש כבית החולים המרכזי של העיר ושל סביבותיה.
קריית בית החולים ממוקמת בדרום מערב ירושלים, בסמוך לשכונת עין כרם.
בבית החולים, שהוא חלק מן המרכז הרפואי הדסה, 1,189 מיטות אשפוז והוא נחשב לאחד מבתי החולים המתקדמים ביותר בישראל.
מנהל בית החולים הוא פרופ' יניב שרר.
לאחר מלחמת העצמאות נחסמה הגישה ממערב ירושלים אל בית החולים הדסה בהר הצופים, ויחידות בית החולים נאלצו לפעול מאתרים שונים ומפוזרים במערב העיר.
בנסיבות אלו עלתה הדרישה להקים משכן חדש לבית החולים של הדסה.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון התנגד בתחילה לרעיון מחשש שהקמת בית חולים חדש תערער את צדקת הדרישה של ישראל לפתוח את הדרך אל בית החולים בהר הצופים ולהפעילו, אך נעתר בהמשך לדרישה.
לאחר בחינת מספר אתרים אפשריים ועיכוב שנבע מכוונה שלא מומשה להקים קמפוס משותף לבית החולים הדסה ולאוניברסיטה העברית נבחר ב-1951 האתר להקמת בית החולים.
היה זה שטח של 1,200 דונמים של הקרן הקיימת, שהיה מרוחק אז משכונות העיר, ליד הכפר עין כרם.
המצדדים בבחירת מקום זה ראו בו פוטנציאל לגידול ולהקמת "עיר רפואית" עם שיכונים למאות עובדים, בעוד המתנגדים בקשו להקים את בית החולים בתוך ירושלים.
הממשלה בקשה להקים במקום גם את קריית האוניברסיטה, אך לבסוף ויתרה ואישרה לאוניברסיטה להקים את מוסדותיה בגבעת רם.
ביוני 1952 הונח אבן פינה למרכז הרפואי.
תכנון הקריה הרפואית נמסר לאדריכל יוסף נויפלד ובנובמבר 1954 נחתם הסכם עם סולל בונה על בניית בית הספר לאחיות, כשלב ראשון לבניין הקריה.
עוד בראשית 1953 החלה מע"ץ בהכנת השטח ובסלילת דרכי גישה.
בסוף 1955 פורסם מכרז לבניית בית הספר לרפואה.
בשנת 1956 החלה בניית בית החולים (בהיקף מצומצם מזה שתכנן נויפלד) והיא נסתיימה ארבע שנים לאחר מכן.
בניית בית החולים נעשתה על ידי חברת סולל בונה והקבלנים יוסף והלל פפרמן.
הבנייה הייתה קשה ומסובכת לאור היקפו הגדול של הפרויקט, מורכבותו והמחסור בכוח אדם מקצועי ובחומרי בנייה בישראל באותן שנים.
ביוני 1958 נחנך בית הספר לאחיות ובית החולים נפתח ביוני 1961. בעת פתיחתו עמדו בו על תילם בניין בית החולים כולל אגף האשפוז המרכזי, בניין מחלקת היולדות, בניין בית הספר לסיעוד ובניין בית הספר לרפואה.
מבנים אלו נבנו במתכונת שהייתה אופנתית בשנות ה-50 - "מבני מסגרת", כלומר שלד בטון עם קירות מילוי מאבנים אדומות ולבנות ואלמנטים טרומיים מסוגננים יצוקים מבטון.
סגנון בנייה זה נשמר בבניינים בודדים נוספים שנבנו בבית החולים בשנים שלאחר מכן ואז ננטש לטובת סגנונות בנייה אחרים.
אגף האשפוז המרכזי תוכנן כמבנה רדיאלי חצי עגול ובו מסדרונות קמורים - צורת תכנון שהתגלתה לימים ככרוכה בקשיים תפעוליים.
מאז הקמתו גדל מתחם בית החולים והתרחב באופן משמעותי ביותר:
בניין בית הכנסת נפתח בשנת 1962, ומצויים בו ויטראז'ים (חלונות שאגאל) שנוצרו על ידי האמן מארק שאגאל.
חדרי הניתוח - הוקמו בסוף שנות ה-70 בבנין האשפוז המרכזי.
בשנת 2016 עברו חדרי הניתוח המרכזיים לבניין דוידסון.
בניין מכון שרת - הבניין משמש כמרכז לטיפול בסרטן, ומאכלס את המחלקות והמרפאות לאונקולוגיה והמטולוגיה ומחלקת מח עצם, הוקם בסוף שנות ה-70 והורחב במהלך שנות ה-90.
בניין אם וילד - בתחילת שנות ה-90 נהרס בניין מחלקת היולדות ובמקומו הוקם בניין רב קומות זה, המכיל את מחלקות הילדים של בית החולים - כללית, כירורגית, פסיכיאטרית והמטואונקולוגית, וכן את מחלקות היולדות שלו.
בניין המרפאות - מאכלס את המרפאות ואשפוזי היום בבית החולים.
בניין המיון החדש - הוקם במקומו של בניין קנדי, שנבנה ליד בנין האשפוז, ונפתח בשנת 2007. הבניין החדש מאכלס בנוסף לחדר המיון יחידות רבות נוספות של בית החולים ועל גגו נמצא מנחת המסוקים של בית החולים.
מבואת בית החולים - נפתחה ב-2012, עם חנוכת מגדל האשפוז ע"ש דוידסון .
היא מהווה כעת את הכניסה הראשית לקמפוס בית החולים ומקשרת בין בניין דוידסון, בניין אם וילד, בניין המיון החדש ובניין האשפוז הישן.
היא מוארת באור טבעי ולאורכה מוצבת צמחייה טבעית.
בנוסף לבניינים הרפואיים הוקמו בקמפוס בית החולים מספר בניינים לצורכי הוראה ומחקר:
בניין הספרייה הרפואית על שם ברמן.
בניין בית הספר לרפואת שיניים.
בניינים נוספים - אודיטוריום מגיד, מרכז הסטודנט פורשהיימר, הבניין הבינלאומי, בניין גודלסקי, בניין לפארק ביו-טכנולוגי.
בקמפוס הוקמו גם מספר בנייני מעונות לסטודנטים ובניין מעונות לאחיות.
בקמפוס בית החולים הוקמו גם מבנים לשירות קהל המבקרים בו:
באמצע שנות ה-90 הוכשרו חניוני רכב רחבי ידיים במורדות המערביים של הגבעה עליה ניצב בית החולים.
שירות אוטובוסים פנימי מקשר בין החניונים לבין בנייני בית החולים.
בשנת 2010 נסתיימה הקמת בנין חניה נוסף בסמוך למגדל האשפוז ע"ש דוידסון .
בשנת 2006 נסתיימה בנייתם של מרכז קניות מסחרי ובית מלון על מגרש ששימש בעבר כמנחת המסוקים של בית החולים.
בבית החולים פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעות ובנפגעי תקיפה מינית.
בחודש מרץ 2012 נפתח בבית החולים מגדל האשפוז החדש ע"ש שרה ווסטמן דוידסון.
זהו בניין ששטחו 86 אלף מטרים מרובעים - הגדול ביותר שהוקם בבית החולים מאז ומעולם.
בבניין 19 קומות, מהן חמש קומות תת-קרקעיות מוקשחות, ו-20 מעליות.
הוא החליף בהדרגה את בניין האשפוז המקורי וכיום משמש כבניין האשפוז המרכזי של בית החולים.
בבניין 248 חדרי אשפוז ובהם 530 מיטות.
שליש מחדרי האשפוז הם חדרים ליחיד, שני שלישים מיועדים לשני מטופלים.
בבניין גם ארבעה "גני מרפא" ובהם פינות ישיבה וצמחייה טבעית.
המגדל מכיל תשתית ל-20 חדרי ניתוח, שמוקמה בקומת המסד של המבנה.
13 מהם החלו לפעול בו בראשית שנת 2016. היתר יופעלו בהמשך על פי הצרכים והתקציב שיעמוד לרשות המרכז הרפואי.
על בניית המגדל הוחלט בשנת 2003. הבנייה החלה בסוף שנת 2007, לאחר תהליך תכנון וגיוס כספים ממושך, על מגרש שעליו ניצבו קודם לכן בניין בית הספר לסיעוד וגינה.
עלות הבנייה הסתכמה בכמיליארד ש"ח.
מרבית המימון להקמת הבניין הועמד על ידי ארגון הדסה.
משרד האוצר מימן מתקציב המדינה 10% עד 15% מעלות הבנייה.
ביל דוידסון תרם 75 מיליון דולר להקמת המגדל, אשר נושא את שמה של אמו.
משפחת דוידסון תרמה סכום נוסף של 12 מיליון דולר לבניית המעבר מן הבניין הישן למגדל החדש.
החל ממרץ 2025, קו הרכבת הקלה של ירושלים החל להגיע לפתחו של המגדל.
בשנת 2018 החלה הדסה לשפץ את מגדל האשפוז הישן (הבניין העגול) וכן להוסיף עליו עוד 2 קומות, לאחר סיום השיפוץ יועברו המחלקות הפנימיות לבניין זה בעוד שמגדל דוידסון יכיל את המחלקות הכירורגיות.
השירותים הרפואיים בבית החולים הם מן החדישים ביותר בישראל וקיימות בו יחידות העורכות בדיקות וטיפולים בכל תחומי הרפואה וציוד רפואי והדמייתי מתקדם.
בית החולים מתמקד ברפואה שלישונית ורבים מרופאיו השתלמו מחוץ לישראל בהתמחויות-על בתחומי המומחיות שלהם.
בקמפוס בית החולים שוכנים מספר בתי ספר למקצועות הרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה:
בית הספר לבריאות הציבור ורפואה קהילתית
הספרייה הלאומית לרפואה, השוכנת בקמפוס, משרתת את התלמידים והסגל של בתי הספר השונים למקצועות הרפואה וכן את סגל בית החולים.
בית החולים מסונף לבית הספר לרפואה ומשמש להוראת סטודנטים.
בכל היחידות הרפואיות של בית החולים נערך מחקר רפואי, ובבית החולים הוקמו ופועלים מספר מרכזי מחקר רב-תחומיים.
חברת הדסית, השייכת להדסה, עוסקת בניצול מסחרי של פירות המחקר הנערך בבית החולים.
בית החולים הגרמני של האחיות הדיאקוניסיות היה מוסד רפואי שפעל בירושלים בעיר העתיקה החל מאמצע המאה ה-19, ולאחר מכן במבנה בפינת הרחובות הנביאים ורחוב שטראוס בירושלים ב-1894. נכון לתחילת המאה ה-21 משמש המבנה כאגף של בית החולים "ביקור חולים".
בימי המדינה הראשונים נקרא "בית חולים זיו" ואירח בית חולים צבאי (מספר 11) וכמה ממחלקות בית החולים הדסה.
בית החולים של מסדר האחיות הדיאקוניסות, החל את פעילותו, בדומה לבתי חולים אחרים בירושלים, בתוך חומות העיר העתיקה.
בשנת 1851 ייסד המסדר הגרמני של האחיות הדיאקוניסות בית חולים בתוך העיר העתיקה בתוך מבנה קיים ששכן מול מצודת מגדל דוד וששימש לפני כן כביתו של הקונסול הבריטי ויליאם טנר יאנג ונכון לתחילת ה אה ה 21 משמש הבית כאכסניה המרונית ברחוב מנזר המרונים.
בית החולים שימש גם כבית הארחה לתיירים- צליינים פרוסיים חסרי אמצעים, שיכלו ללון במקום ולקבל ארוחות למשך 14 יום.
ארבע נזירות מהמסדר הקדישו את זמנן לטיפול ביתומים ולצרכיהם של החולים.
במבנה פעל גם בית ספר מיסיונרי לבנות.
למרות הצפיפות הרבה טיפל בית החולים בכ-650 חולים בשנה.
תנאי המחיה בעיר העתיקה הלכו והתדרדרו עם הגידול באוכלוסייה, ובית החולים לא עמד בדרישות קהל מבקריו.
בשנת 1891 הגיש המסדר בקשה לשליט הטורקי להקמת מבנה מחוץ לחומות העיר.
בבקשה נרשם: "המיקום והמצב של בית החולים הנוכחי של הדיאקוניסות דורשים שינוי באופן דחוף ביותר"
על מנת לממן את הקמת בית החולים מכר המסדר את המבנה שבבעלותו לפטריארכיה המרונית ורכש מגרש בשטח שמונה וחצי דונם במרכז רחוב הנביאים.
את בניין בית החולים החדש תכננו אדריכלים גרמניים - ארנסט שוורצקופף והיינריך תייזינג, ועל הבניה הופקדו האדריכלים תיאודור זנדל וקונרד שיק שתכננו בניינים נוספים בירושלים, ביניהם מבנה בית החולים שערי צדק הישן ברחוב יפו ( בית רשות השידור), בית הספר למל ועוד.
המבנה ישב על קצה המגרש בפינת הרחובות שטראוס והנביאים.
אורכו הכולל 45 מטר, רוחבו 15 מטר וגובהו 12 מטר.
במקום המפגש של שני אגפי הבניין נמצאת הכניסה הראשית למבנה.
חזיתות בית החולים נבנו מאבן בסיתות עדין, ותשומת לב ניתנה לעיטור המבנה בעמודים, כותרות וסורגים דקורטיביים.
חזית הכניסה הראשית תוכננה כבניין ציבורי גרמני טיפוסי, מעל הקפלה מעל חלון מעוגל נבנה מגדל פעמונים קטן וגגו עוצב כפירמידה מנחושת הנחה על ארבעה עמודים מעוגלים.
באגף הכניסה נבנתה ארקדה שבה הקשתות נתמכות על ידי עמודים בעלי כותרות מרובעות מסוגננות במוטיב גאומטרי - צמחי, המאפיין את העמודים הרבים המעטרים את הבניין.
בקצה העליון של הארקדה נבנתה מרפסת עם מעקה העשוי מעשה שבכה מאבן.
בקשת המרכזית חקוקה יונת השלום הנושאת בפיה ענף עץ זית - סמל מסדר האחיות הדיאקוניסות.
בכניסה המשנית לבניין מרחוב שטראוס, ובמשקוף פתח הכניסה המקושת נחקקה דמות יונת השלום והשנה בה הונחה אבן הפינה לבית החולים (1892), ומשני הצדדים נחקק הפסוק מספר שמות: "כִּי אֲנִי יְהוָה, רֹפְאֶךָ" (שמות טו', כו').
מהכניסה הראשית מוביל מסדרון ארוך ובצדדיו שורת חדרים.
לבית החולים מרתף שחלקו העליון נמצא מעל פני הקרקע, ומשמש בעיקר לצורכי אחסון ותחזוקה, ומעליו שתי קומות, בקומה הראשונה היו חדרים לאשפוז החולים, ובקומה העליונה חדרים למנהלה, קפלה וחדר אוכל.
בחצר המבנה הוקמו מספר מבני עזר ששימשו כחדרי בידוד ומרפאות חוץ.
כן נבנתה אורווה ובסמוך מחסנים.
מתחם בית החולים הוקף גדר אבן גבוהה ובה פתחים עם שערי ברזל.
בקווים וסגנון מזכיר מבנה בית החולים מבנים גרמניים אחרים שנבנו בסוף המאה ה-19 בירושלים, ובעיקר את מבנה בית היתומים שנלר.
מבנה נוסף ששימש את מנהלת בית החולים שכן ברחוב הנביאים ממזרח לבניין הראשי בסמוך לאכסניית בנימין, מבנה זה נהרס עם השנים וכל שנותר ממנו הוא השער ועליו אבן ראשה עם חריטה של סמל המסדר.
לא נותר כל מידע על המבנה כגון תוכניתו ותכלית שימושו, כמו כן לא ידוע מתי ומדוע נהרס המבנה האמור.
בית החולים הגרמני הצטרף עם סיום בנייתו למספר בתי חולים שפעלו כבר ברחוב הנביאים, ונתנו לו את כינויו באותה תקופה - רחוב בתי החולים.
עם הקמתו קיבל בית החולים את חסותה של הקונסוליה הגרמנית ששאפה לקחת תחת חסותה מפעלים גרמניים בירושלים, על מנת להאדיר ולקדם אינטרסים גרמניים בכלל.
פעילותן של אחיות המסדר הייתה ידועה ביעילותה, ועליה פיקחה האחות הראשית שרלוטה פילץ, שניהלה את מוסדות המנזר, ובזכות פעילותה נודע כל אזור מרכז העיר ובו בית היתומות טליתא קומי בשם "שרלוטה".
בבית החולים החדש טופלו חולים רבים, ולמעשה טופלו בו כל יום יותר חולים מאשר בשנה אחת בזמן פעילותו של בית החולים בעיר העתיקה.
עם התבססות פעולת בית החולים הוא נודע בשמו הערבי "מוסתאשפה מג'ידה", על שם המטבע הטורקי בן 25 הגרוש, דמי הטיפול שנגבו מכל מטופל.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה נקודת מפנה בחיי העיר ירושלים ומוסדות שונים בה, ועם כיבוש העיר על ידי הצבא הבריטי בשנת 1918 הופסקה פעילות בית החולים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 חל שינוי ב"נוף הפוליטי" בארץ, כמו בשאר חלקי אירופה.
שינויים משמעותיים במפה הגאו-פוליטית של העיר ירושלים וגידול האוכלוסייה היהודית במערב העיר, הביאו לניסיונות השתלטות מצד ארגונים יהודיים על מוסדות גרמניים שפעולתם קפאה.
בין השנים 1932–1940 ניהל את המרפאה הדרמטולוגית של בית החולים הפרופ' יצחק קצנלנבוגן במקביל לעבודתו בבית החולים ביקור חולים.
במהלך שנת 1936 פנה מנהיג המפלגה הנאצית בארץ ישראל במכתב אל מוסדות המפלגה הנאצית בגרמניה תוך תיאור המצב הקיים, ושאלה אם ניתנת רשות לבניית בית חולים חדש מחוץ לאזור היהודי של ירושלים, והאם ניתן למכור את המבנה ליהודים, הקונים הפוטנציאליים היחידים.
מלחמת העצמאות והקרבות בתוך השטח העירוני בירושלים הביאו מציאות חדשה, ובה גם ניתוק הר הצופים מהעיר המערבית, ושיתוק פעילות בית החולים הדסה הר הצופים.
בית החולים פונה וננטש, ומחלקותיו פוזרו במבנים שונים באזור מרכז ירושלים, עד לשנת 1961 בה נבנה המרכז הרפואי בעין כרם.
מנהל בית החולים בתקופת המלחמה היה שאול זימן.
חלק ממחלקות בית החולים הדסה הועברו למבנה בית החולים הגרמני, וניתן לו השם "בית החולים הדסה זיו" על שם מקימו הרופא דוקטור רודי ורט זיו.
באחד האגפים פעל בית חולים צבאי זמני ("בית חולים 11").
עם המעבר וכינוס מחלקות בית החולים הדסה למרכז הרפואי בעין כרם, הועבר רוב המבנה לשימוש בית החולים ביקור חולים הנמצא מעברו השני של רחוב שטראוס.
בית החולים במאה ה 21
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 משמש הבניין את אגף הנשים והיולדות ואת מחלקת הילודים והפגים של בית החולים "ביקור חולים".
עד היום נמצאת במקום יחידת נפרולוגיה ודיאליזה של בית החולים הדסה.
בעקבות השינויים בהסדרי התחבורה בירושלים, הפכה הגישה לבית החולים לבעייתית.
זאת לאחר שרחוב יפו הפך לנתיב עבור הרכבת הקלה בלבד ותנועת כלי הרכב ממרכז העיר הופנתה לרחוב הנביאים, שהפך לעורק תחבורה ראשי.
לפי עדויות רבות, בהן של ברטה ספפורד-וסטר () מן המושבה האמריקאית והרופאה הלנה כגן, המבנה הוקם על ידי משפחה ערבית נוצרית בסביבות 1881 עבור זוג שעמד להינשא, אך החתן נפטר ערב החתונה.
ביום החתונה המיועד (הוא יום הלוויה) ערכה אם החתן מוכת היגון חתונה בין הכלה בבגדי כלולותיה, לחתן - שגופתו הולבשה בבגדי החתונה.
ה"חתונה" המזעזעת נותרה חקוקה בלב רבים מאנשי ירושלים.
הבית ננטש קרוב להשלמתו, ואיש לא הסכים להתיישב במקום ולשקמו.
כך עמד המבנה נטוש כעשר שנים, ואז הוקם במקום בית החולים העירוני ביוזמת ראש עיריית ירושלים חג' סלים אל-חוסייני, שרכש את הקרקע עם המבנה שעליה לצורך זה.
בית החולים היה המוסד הציבורי הראשון והיחיד שהקימה הממשלה העות'מאנית לטובת תושבי ירושלים.
המבנה הוא בניין אבן מאסיבי בן שתי קומות ומרתף, עשוי בתבנית האות ח', כאשר חזיתו פונה לרחוב יפו.
בין שני אגפיו נמצאת חצר פנימית צרה ומאחוריה חצר רחבה.
במקור היו בחצר זו שני בורות מים, שנסתמו ברבות השנים.
כן הוקמו בחצר מבנים שונים במהלך הזמן: חדר מתים, מגורי סגל, חדר לחולים במחלות מידבקות, מעבדת חיסונים, ועוד.
המבנה מוקף חומה ובה שער אבן מפואר להולכי רגל הבאים מרחוב יפו.
משני צידי שער הכניסה חקוקים באבן יצורים דמויי דולפין - סמלים האופייניים לבנייה נוצרית ויכולים להעיד על כך שהשער ועיטוריו הם פריט מקורי מן המבנה שתוכנן לזוג הצעיר.
מעל בית השער, המכיל גומחות עבור השומרים, הייתה מרפסת אליה הובילו שני גרמי מדרגות מעוגלים.
מרפסת זו מונצחת בתצלומי מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ממסע וילהלם השני לארץ ישראל (נובמבר 1898), כאחד מאתרי הצפייה על תהלוכת הקיסר.
כיום המרפסת אינה קיימת עוד, אך גרמי המדרגות נשמרו.
בנוסף לשער האבן קיימים בחומה עוד שני שערים, ששימשו לכניסת עגלות.
בראש חזית הבניין, מעל השער הראשי, מותקנת טבלת שיש ובה חקוק סמל האימפריה העות'מאנית: הסמל מכיל את חתימת הסולטאן (הטורה, או הטוגרה) בתוך עיגול השמש ומתחתיו כתר ושני דגלים, אחד מכל צד.
בצדו הימני של הסמל חקוקים רובים ותותח (סמלי הכוח), ובצד השמאלי - מאזני צדק (סמל המשפט).
משני צידי הסמל, בתוך אליפסות, חקוקות שנת תחילת הבניה של בית החולים ושנת חנוכתו: 1306 ו-1308 ללוח ההיג'רי, 1888 ו-1890, בהתאמה.
בית החולים נחנך באפריל 1891 (לפי דיווחי ההיסטוריונים עארף אל-עארף ואברהם משה לונץ ומודעה בעיתון הצבי) במטרה לשרת את כלל האוכלוסייה, ללא הבדל דת ובלא תשלום.
רוב המתרפאים היו ערבים מוסלמים עניים מירושלים ומכפרי הסביבה, בעוד שחולים יהודים, נוצרים ומוסלמים אמידים פנו לבתי החולים שברחוב הנביאים, איש-איש לפי השתייכותו.
מימון בית החולים הגיע ממיסי הדרך (ג'פר) שניגבו על ידי העירייה מהעגלות שעברו ברחוב יפו.
הפעלת קו הרכבת יפו-ירושלים ב-1892 הביאה לירידה בהכנסות ולאחר שבוטל מס הדרך נותר בית החולים ללא אמצעי מימון, והתעורר חשש שייסגר.
בבית החולים היו בין 32 ל-40 מיטות אשפוז, בחלוקה שווה לגברים ולנשים.
לפי דו"ח על המינהל, הכלכלה ומוסדות החינוך והבריאות בלבנט מ-1896, עבדו בו מנהל כללי רפואי, אקונום (מנהל אדמיניסטרטיבי), רופא במשרה מלאה, מנתח, רוקח, לבלר (פקיד), שלוש נזירות (אחיות רחמניות), שבעה אחים ועוד אחות אחת.
אל בית החולים הועבר בית המרקחת העירוני המרכזי ששכן לפני כן ברחבת שער יפו.
כמו כן פעלה בבית החולים קליניקה ("מרפאת חוץ") לשירות יומי ומחלקה לרפואה משפטית (נתיחה שלאחר המוות למטרות פורנזיות חקירה משטרתית).
מנהלו הראשון של בית החולים היה ד"ר פוטיוס אפקלידס (1864–1916; בשל הקושי לביטוי שמו, כונה על ידי תושבי ירושלים ד"ר פוטי), יווני יליד העיר בורסה שבטורקיה.
הוא הגיע לירושלים לאחר שסיים לימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול והיה מקורב לבני כל העדות בעיר.
בנוסף למשרתו כמנהל בית החולים העירוני והרופא הראשי בבית החולים, כיהן גם במשרת "רופא העירייה", וכנושא בתפקיד ממלכתי לבש גלימת שרד רקומה, עמה הופיע באירועים רשמיים, עוטה מדליות ציון לשבח על תפקודו.
אף שלחם במגפות הרבות שפקדו את העיר, נפטר בעצמו מהתפרצות של מחלת טיפוס הבהרות.
הוא נקבר בבית הקברות היווני-אורתודוקסי שבהר ציון.
ד"ר כגן, לימים חלוצת רפואת הילדים בירושלים, התקבלה לעבודה בבית החולים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. מהיותה אשה לא יכלה לקבל רישיון לעבוד ברפואה, והתקבלה תחילה כאחות וכמדריכה ראשית לאחיות, לאחר שהאחיות הנוצריות-צרפתיות (ממנזר סן ונסן דה פול) גורשו מן הארץ כנתינות ארץ אויב.
בהמשך טיפלה בשבויי מלחמה ואסירים, ששוכנו בחצר בית החולים.
לאחר פטירת הרופא הראשי קיבלה על עצמה את תפקידו של ד"ר פוטיוס אפקלידס, כממלאת מקומו.
קבלת רופאה יהודיה לתפקיד מנהלת ה"בלדייה" הייתה מקרה נדיר באותה תקופה.
ייתכן שבאותה תקופה שירת בבית החולים גם ד"ר מנחם שטיין.
כעבור כמה חודשים הגיע לנהל את בית החולים ד"ר מוניר ביי (ערבי נוצרי מלבנון, שהתאסלם).
הוא גילה כי כגן תלתה סדין לבן לצד מיטתו של האסיר ישראל שוחט, מראשי ארגון השומר, שהיה מאושפז בביתן האסירים בתנאים קשים ביותר.
מוניר ביי קבל בפני הנציב העליון הטורקי גמ'אל פאשא על היחס המועדף אותו העניקה כגן לאסיר והיא נאלצה להתפטר.
ב-1915, בהיותו בן 60 גויס ד"ר שטיין (מנהל בית החולים שער ציון ביפו) אל הצבא העות'מאני ונשלח לבית החולים "למחלות מידבקות" בירושלים, ככל הנראה מדובר בבית החולים העירוני.
בשנת 1916, שנה מאוחר יותר, נדבק שטיין בטיפוס הבהרות מאחד מחוליו ונפטר בחג הראשון של פסח.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
מלחמת העולם הראשונה הזרימה לבית החולים פצועים, אסירים וחולים במגפת טיפוס הבהרות.
ובית החולים הוגדר כבית חולים לטיפוס הבהרות ולאסירים.
לשם כך אושפזו חולים גם בביתנים בחצר, ביתן לאסירים ושבויי מלחמה וביתן לחולים במחלות מידבקות.
מדיווחי הלנה כגן וחיילי חיל המשלוח הבריטי שאושפזו כשבויים פצועים בבית החולים עולה כי בבית החולים פעלו בעת המלחמה 60 מיטות רעועות, ללא תנאים היגייניים מינימליים, ללא מעבדה, ללא חדר טיפולים, כמעט ללא תרופות וציוד רפואי בסיסי.
מזון ומים (שנשאבו מבורות) ניתנו לחולים במשורה.
הצוות הרפואי התעלל בחולים ולא הקפיד על כל הפרדה בין חולים במחלות שונות, וכאשר הם רחצו באמבט המשותף הם הדביקו אלה את אלה.
עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים נמסר בית החולים לצלב האדום האמריקאי.
בפברואר 1919 התמקם בו המשרד הראשי של מחלקת הבריאות המנדטורית.
במקום פעלה בין השאר מעבדה לרפואה משפטית של מחלקת הבריאות המנדטורית בה התקיימה חקירת גופותיהם של קרבנות פרעות תרפ"ט בחברון.
כן פעלה במקום מעבדה לייצור חיסון לאבעבועות שחורות ומעבדה כימית ובקטריולוגית ובמקום טופלו נשוכי כלבים בטיפול מונע למחלת הכלבת.
בית חולים עירוני/ממשלתי בריטי נפתח בבניין אביחיל שבמגרש הרוסים.
עם קום מדינת ישראל השתכנה במקום לשכת הבריאות המחוזית של מחוז ירושלים, הפועלת למתן שירותים לציבור כ"טיפת חלב", מרכז חיסון, מרכז מידע, ביצוע בדיקות גילוי נשאות לטאי זקס וכדומה.
בית החולים הירקון היה בית חולים ממשלתי קטן, שפעל בצפון תל אביב.
הוא הוקם כבית חולים לשעת חירום בסוף 1940, והפך לבית חולים כללי בתחילת 1944. ביוני 1953 אוחד עם בית החולים תל-השומר.
בנייני בית החולים הוקמו ב-1937 על מגרש בשטח שבעה וחצי דונם, כיום במרובע הרחובות שטריקר, לואי מרשל, ברנדייס ויהודה המכבי, מכספי עזבונו של אריך סלומון מדרום אפריקה, כבית עולים חדש שנועד להחליף את בית העולים הקיים ברחוב העלייה.
בעקבות הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, בספטמבר 1940, נדרשה הקמת בית חולים רזרבי לשעת חירום.
המתקן אורגן תחילה בבית הספר "הכרמל" שהלימודים בו הושבתו, ובדצמבר הועבר לבית העולים החדש.
בתחילת 1941 כלל בית החולים 135 מיטות, מהן 30 מיטות פעילות.
מנהל בית החולים הרזרבי היה ד"ר מטולסקי.
על רקע מצוקת אשפוז קשה, דרשה עיריית תל אביב מממשלת המנדט לפתוח במקום בית חולים קבוע.
אישור ממשרד המושבות בלונדון התקבל רק באוגוסט 1943. בינואר 1944 נפתח בית החולים הירקון כבית חולים ממשלתי קבוע, ויועד לחולי המושבות.
תחילה כלל 80 מיטות בשתי מחלקות, פנימית וכירורגית, ובהמשך נוספה מחלקת ילדים ובה 10 מיטות.
מנהלו היה ד"ר שמעון בטיש, לימים מנכ"ל משרד הבריאות, והמנהל האדמיניסטרטיבי היה אליהו לרמן.
במהלך מלחמת העצמאות עבר בית החולים מידי מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט לרשות מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי, והוגדל כדי לאפשר קליטת פצועים.
בבית החולים בוצעו מאות ניתוחי ברית מילה לעולים חדשים בוגרים.
ליד בית החולים פעל בית ספר לאחיות.
בית הספר המשיך את פעילותו בתקופת מלחמת העצמאות, וב-1951 העניק תעודות לבוגרות של תשעה בתי ספר ממשלתיים לאחיות, שנסגרו בתקופת המעבר.
ב-1953 הועבר בית החולים הצבאי בתל-השומר לרשות משרד הבריאות, והוחלט למזג לתוכו את בית החולים הירקון ואת בית החולים הממשלתי בפרדס כ"ץ (לשעבר, בית החולים למחלות מידבקות).
בנייני בית החולים הועברו לוועד למען החייל, שקיים בהם אכסניה לחיילים.
חלקו הצפוני של השטח הופרד, והוקם בו בית הספר תיכון עירוני י"א.
ב-1981 החל לפעול במקום הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
הבניין ששימש את הקונסרבטוריון נהרס ב-2008, ובמקומו נבנה בניין חדש.
בית החולים הממשלתי ביפו היה בית חולים כללי שפעל ביפו משנת 1949 ועד 1980.
בית החולים דונולו ובית החולים דג'אני
ראשיתו של בית החולים הייתה בשני בתי חולים שהקים משרד הבריאות ביפו לאחר מלחמת העצמאות.
באותה עת השתכנו ביפו עשרות אלפי עולים חדשים, חלקם במצב בריאותי רעוע, אשר נזקקו לשירותי בריאות.
לשירותים אלו נזקקו גם תושבי חולון ובת ים, ובתי החולים של תל אביב היו קטנים מלספקם.
הקמת שני המוסדות ביפו נועדה לענות על צורך זה.
בית החולים האחד שהוקם היה בית החולים דג'אני שלימים הפך ל"בית החולים צהלון", כבית החולים גריאטרי, ונקרא על שם הרופא היהודי בן המאה ה-18 יעקב צהלון.
הוא הוקם ב-1949 במקומו של בית חולים צבאי, ששכן במלחמת העצמאות במבנה ששיכן עד אז בית חולים פרטי בבעלות משפחת דג'אני הערבית מיפו.
בבית החולים האזרחי הוקמו מחלקת יולדות ומחלקת ילדים, שהועסקה מיד בטיפול בילדי עולים שהגיעו לארץ במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
בית החולים האחר שהוקם ביפו היה בית החולים דונולו הרופא (שהיה ידוע בשמו כ"דונולו"), שנקרא על שמו של הרופא היהודי בן המאה העשירית שבתי דונולו.
הוא הוקם ב-1950 בשכונת גבעת עלייה ביפו, בשני אתרים, שנקראו דונולו א' ודונולו ב': הראשון היה בניין בסמוך לחוף הים, ששימש בימי המנדט הבריטי כ- בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות ביפו.
האתר השני, שנפתח שנה לאחר הראשון, שכן כחצי קילומטר דרומה ממנו, במבנה ששימש במקורו כתחנת הסגר.
במתחם דונולו ב' שוכנו שתי המחלקות הפנימיות של בית החולים (בניהולם של דניאל ברונר וחיים הלל פריד) וכן בית ספר לסיעוד.
המחלקה הכירורגית שכנה תחילה במתחם דונולו א' ולאחר מספר שנים עברה למתחם דונולו ב', שם נבנו עבורה חדרי ניתוח חדשים, והתרחבה לשתי מחלקות.
ייסוד בתי החולים היה כרוך בקשיים רבים ובהם מחסור בידיים עובדות, בכוח אדם מקצועי ובציוד מכל הסוגים (שהובא מבתי חולים אחרים באזור המרכז) ואף במים זורמים.
אף על פי כן הלכו שני המוסדות והתבססו.
בשנת 1958 אוחדו בתי החולים דונולו ודג'אני תחת הנהלה אחת ונקראו מאז ואילך בית החולים הממשלתי ביפו.
מנהל בית החולים (עד 1970) היה ד"ר יוחנן פרידנטל, ולאחר פרישתו לגמלאות החליפו ד"ר מרדכי רביד.
מיזוג ההנהלות איפשר לאחד שירותים שונים בבית החולים, אך הפיצול הפיזי לשלושה מתחמים כפה הותרת שירותים מפוצלים מסוימים, ובהם מכון הרנטגן של בית החולים, המעבדות והמטבחים.
לאחר הקמת בית החולים המאוחד נוספו לו מבנים, שירותים וציוד רפואי חדש.
בשנת 1960 הוקם בו מרכז למחקר וגילוי מוקדם של סרטן ליד המחלקות הכירורגיות.
בשנת 1966 נפתחה מחלקה אורתופדית, ב-1973 – מחלקה אורולוגית ומחלקת אף, אוזן, גרון, וב-1974 – מכון נפרולוגי.
כמו כן נפתחו בו מחלקת עיניים, מחלקה לכירורגיה פלסטית, מכון המטולוגי ויחידה לטיפול נמרץ קרדיולוגי (במסגרת מחלקה פנימית ב').
בשנת 1974 פעלו בבית החולים חמישה חדרי ניתוח.
בית החולים השתתף בתורנויות בתי החולים באזור תל אביב.
הוא היה מסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ולמדו בו סטודנטים לרפואה, עבדו בו סטאז'רים ומתמחים והתקיימה בו פעילות מחקר רפואי, שפורסמה בכתבי עת רפואיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתף בית החולים באשפוז פצועי צה"ל מחזיתות המלחמה.
באותה שנה עבדו בבית החולים 484 אנשי צוות - 78 רופאים, 215 אחיות ו-191 עובדים אחרים.
בשנת 1977 היה מספרם 600. בשלהי ימי פעילותו של בית החולים הוא שירת אוכלוסייה בת 250 אלף איש.
מייסודו ועד שנת 1974 סיפק בית החולים 2.5 מיליון ימי אשפוז והתרחשו בו 80 אלף לידות.
למרות ההתפתחות הרבה, סבל בית החולים במשך כל שנות פעולתו מעובדת היותו מפוזר בין שלושה מתחמים ומן המבנים הצפופים והרעועים בחלקם שבהם פעל.
כך, עד סוף פעילותו אושפזו בו 8 עד 10 חולים בחדר אחד.
בראשית שנות השישים החל משרד הבריאות בהכנות להקמת בית חולים חדש בתל גיבורים שבחולון, אשר יחליף את בית החולים שביפו – לימים בית החולים וולפסון.
תחילת הבנייה התעכבה עד לשנת 1970 והסתיימה רק ב-1980.
ב-1971, במקביל לתחילת בניית בית החולים בתל גיבורים, תרם איש העסקים שאול אייזנברג סכום כסף גדול לשם בניית בית חולים חדש ביפו, שיחליף את בית החולים הממשלתי.
לאחר שנבנה באתר שיועד לו שלד פלדה בן שלוש קומות החליט משרד הבריאות לעצור את הבנייה ולהפנות את כל המימון הממשלתי להקמת בית החולים בחולון.
במרץ 1980 החלה העברת מחלקות מכל אגפי בית החולים הממשלתי ביפו לבית החולים וולפסון.
לפי הסכם שהושג לפני כן עברו עובדי בית החולים למוסד החדש מבלי שתנאיהם הורעו ומבלי שפוטר מי מהם.
לאחר ההעברה הוסב בית החולים צהלון לבית חולים גריאטרי תחת ניהול עמותה פרטית, ואילו שני אגפי בית החולים בדונולו א' ודונולו ב' נסגרו, ובית החולים הממשלתי חדל להתקיים.
על חלק משטח מתחם דונולו ב' הוקמו פארק קידרון ובניין מרכז פרס לשלום.
שלד בית החולים אייזנברג עמד שומם שנים רבות.
בסופו של דבר פורק השלד בתחילת שנות האלפיים ובמקומו הוקמו המבנים של מכללת תל אביב-יפו.
בית החולים הדסה לנגב על שם ד"ר חיים יסקי היה בית חולים כללי, שפעל בעיר באר שבע משנת 1949 ועד 1960.
בימי מלחמת העולם הראשונה הוקמה בעיירה באר שבע מרפאה של הצבא הטורקי והגרמני, שהתמקמה בה במספר מבנים בחלק הידוע היום כעיר העתיקה של באר שבע.
לאחר כיבוש העיר על ידי הבריטים הוסיפה המרפאה לשרת את תושבי העיירה.
במלחמת העולם השנייה היא שימשה כמרפאה צבאית בריטית.
לאחר כיבוש באר שבע על ידי צה"ל באוקטובר 1948 שימשה המרפאה כבית חולים צבאי.
זמן קצר לאחר כיבוש באר שבע פנתה ממשלת ישראל להסתדרות הציונית הדסה בבקשה שתקים בה בית חולים, ומנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ד"ר עלי דייויס, שכיהן באותה תקופה גם כמנכל בית החולים הדסה, נענה להצעה ופעל במלוא מרצו להקמת בית החולים.
המוסד הוקם באתר שבו שכן בית החולים הצבאי (אשר העביר לידי המוסד האזרחי את כל תכולת בית החולים).
באמצעות חסימת מעברים בין בניינים בלבנים הוקם עבור בית החולים מתחם גדול שבו נכללו מספר מבנים.
המתחם כלל גם חצר ובה עצים ובריכת מים משושה קטנה.
בית החולים החל לפעול ב-19 בדצמבר 1949, ונחנך בטקס רשמי ב-13 באפריל 1950. בית החולים נקרא על שמו של ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה הר הצופים, שנהרג בהתקפה על שיירת הדסה באפריל 1948.
בעת פתיחת בית החולים היו בו 48 מיטות והוא הפעיל חדר מיון, חדר ניתוח, חדר לידה ומכון רנטגן.
צוותו מנה ארבעה רופאים, 17 אחיות ו-17 עובדים אחרים.
למנהל בית החולים התמנה ד"ר אליהו להמן.
בשנת 1952 היו בבית החולים 100 מיטות וב-1955 עלה מספרן ל-120. באותה עת נולדו בבית החולים בממוצע 200 ילדים בחודש, ועד אז התאשפזו בו 26 אלף איש.
נפתחו בו מחלקת יולדות (ב-1951) ומחלקת ילדים.
בית החולים השתתף בטיפול בפצועי צה"ל במלחמת סיני.
בבית החולים ביקרו נשיא המדינה יצחק בן-צבי ואלינור רוזוולט, אלמנת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
במהלך שנות קיומו טופלו בבית החולים 150 אלף איש ונולדו בו 15 אלף ילדים.
הגם שבית החולים התרחב במהלך שנותיו גדלו אוכלוסיות באר שבע והנגב במהירות רבה יותר.
בסוף שנות ה-50 הגיע מספר תושבי העיר והנגב ל-150 אלף.
ב-1953 גיבש ראש מועצת באר שבע דוד טוביהו תוכנית להקמת קומה שנייה בבנייני בית החולים, כדי להגדיל את תכולתו ל-200 מיטות.
הוא פנה אל ארגון הדסה בבקשה לממן את הבנייה.
הארגון הביע נכונות לעשות זאת – אך רק 10 שנים לאחר מכן, לאור ההוצאה הכבדה שהתחייב לה במסגרת הקמת בית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
באמצע העשור פנתה הממשלה אל קופת חולים של ההסתדרות הכללית על מנת שתקבל על עצמה את הקמתו של בית חולים חדש בבאר שבע.
לאחר התלבטות אישרה קופת חולים את התוכנית ב-1956, תוך הסכמה עם הממשלה כי היא תקים בית חולים באשקלון (לימים בית החולים ברזילי).
ב-1959 נפתח בית החולים המרכזי לנגב (לימים המרכז הרפואי סורוקה), ובאביב 1960, לאחר הפעלתו המלאה, נסגר בית החולים הדסה.
לקראת הסגירה נחתם הסכם בין ועד עובדי בית החולים הישן לבין הנהלת קופת החולים של ההסתדרות והנהלת בית החולים החדש בנוגע למתן עדיפות לראשונים בקבלה לעבודה בבית החולים החדש.
ד"ר להמן מונה למנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים החדש.
לאחר סגירתו של בית החולים התמקם משרד קצין העיר באר שבע בחלק ממבני המתחם ששימש אותו, ולבסוף פינה גם הוא אותו.
תוכנית בניין עיר שאושרה בבאר שבע ב-1985 לא ייעדה אף אחד ממבני המתחם לשימור.
בשנות ה-90 נהרסו חלק מהמבנים במתחם ואחרים נמכרו ליזמים פרטיים.
לאחר מאבק אושרה תב"ע אחרת מ-2006. זו ייעדה שלושה מבנים לשימור ואת הנותרים להריסה, כדי להקים תחתיהם מבנים חדשים.
מבנים אלו נהרסו במהירות אף ללא הוצאת היתר בנייה למבנים החדשים.
ב-2011 החליטה העירייה לשמר את כל המבנים שנותרו במתחם בית החולים, במטרה להקים בהם מוזיאון לתולדות הצילום בבאר שבע.
שלט הכניסה המקורי למתחם בית החולים כלול באוסף דוד טוביהו, הנשמר באוניברסיטת בן-גוריון.
במאי 2012 התקיים במתחם בית החולים מפגש בין אנשי צוות שעבדו בו לבין אמהות שילדו בבית החולים וילדים שנולדו ושטופלו בו.
בית החולים המשפחה הקדושה (באיטלקית: Ospedale Sacra Famiglia; בערבית: مستشفى العائلة المقدسة) או בית החולים האיטלקי, הוא בית חולים השוכן בשכונת נמסאווי בצפון-מזרחה של נצרת.
בית החולים נוסד ב-1882 על ידי הפלג האוסטרי של מסדר האחים ההוספיטלרים של יוחנן הקדוש של האל , מסדר קתולי בינלאומי שהוקם על ידי הקדוש הנוצרי יוחנן של האלוהים (1495-1550).
המסדר מפעיל כיום כ-250 בתי חולים ב-52 מדינות.
בשל כך זכתה שכונת נמסאווי, שבה שוכן בית החולים, בשמה ("נמסה" היא אוסטריה בערבית).
בתחילה פעלה במקום מרפאה, וב-1884 נחנכה מחלקת אשפוז שבה ארבע מיטות, והוקמו במקום מנזר וכנסייה.
ב-1893 נסגר בית-החולים בשל מחסור במשאבים ועקב מחלת הנזירים, אך הוא שב ונפתח מחדש, וב-1899 כבר היו בו שלושים מיטות אשפוז.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שימש המקום כבית חולים צבאי גרמני, וכחמישים חיילים גרמנים שנפטרו בו נקברו בקרבתו, דבר שהיווה את תחילתו של בית הקברות לחיילים הגרמנים בנצרת הנמצא בחצר בית החולים.
המקום שב לתפקד כמוסד אזרחי ב-1918, אך ללא מחלקת אשפוז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצרו הנזירים האוסטרים בידי שלטונות המנדט הבריטי, ובית החולים נתפס על ידי כוחות צבא.
הנזירים שבו אל בית החולים רק ב-1952 ושיקמו את המבנה, וב-1963 היו בו חמישים מיטות אשפוז.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נבנו במקום מבנים חדשים ונחנך חדר מיון חדש, והמבנים הישנים נהרסו.
בשנת 2000 הסתיים פרויקט הרחבה נוסף, ובבית החולים ישנן כיום 120 מיטות אשפוז.
המנזר נמצא כיום ברשות נזירות איטלקיות המשרתות בבית החולים, לצד הנזירים.
בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי הוא בית חולים וטרינרי השייך לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בית החולים שוכן במרכז וולקני, לצדו של כביש 412, בשטחה המוניציפלי של ראשון לציון, והוא היחיד מסוגו במזרח התיכון.
בית החולים הווטרינרי מכשיר סטודנטים למקצועות הוטרינריה הלומדים בבית הספר לרפואה וטרינרית ע"ש קורט הממוקם בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בית החולים הוא מוסד ללימוד וטיפול בבעלי חיים הפועל ללא כוונת רווח.
הוא הוקם בשנת 1988 כשלוחה של בית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית הנמצא בסמוך אליו, ובו עוברים הסטודנטים לוטרינריה את הכשרתם הקלינית.
צוות העובדים במקום מונה יותר מ-150 איש, ובהם יותר מ-40 רופאים.
בית החולים הווטרינרי מטפל בחיות מחמד, בחיות בר, סוסים, ציפורים, זוחלים ויונקים קטנים.
בבית החולים מרפאות מומחים בתחומים רפואיים רבים, ובהם אופתלמולוגיה, אונקולוגיה, נוירולוגיה, דרמטולוגיה, קרדיולוגיה, רפואת שיניים, רפואה פנימית, כירורגיה, פוריות, הדמיה ועוד.
בית החולים מספק שירותי חרום וטיפול נמרץ בכל שעות היממה ובכל ימות השנה, ופועל בו בנק דם שהוקם בשנת 2004.
בית החולים הכללי של וינה הוא בית חולים אוניברסיטאי בעיר וינה, בירת אוסטריה.
זהו בית החולים הגדול בעיר ובארץ כולה.
ראשיתו של בית החולים בשנת 1693. אז הורה הקיסר לאופולד הראשון על הקמת בית חולים, שהיה למעשה מעון לוותיקי מלחמה נכים.
תוך ארבע שנים גרו בו יותר מאלף מהם.
במאה ה-18 הוקם בבית החולים ה"נארנטורם" - "מגדל השוטים" (Narrenturm), המבנה הייעודי הראשון בעולם לשיכונם של חולי נפש.
בית הכנסת הושחת במהלך ליל הבדולח ב-1938. בשנת 2005 הוא שוחזר ומשמש כיום כאנדרטה.
בבית חולים זה ערכו איגנץ זמלווייס וקרל לנדשטיינר במאות ה-19 וה-20 את מחקריהם אודות מניעת זיהומים אצל יולדות ואודות קבוצות הדם בבני אדם, בהתאמה.
בית החולים הוא מרכז רפואי שלישוני ובו שירותים בכל תחומי הרפואה.
כיום הוא המרכז הגדול באירופה להשתלות ריאה והשני בגודלו בעולם בתחום זה (אחרי המרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג).
הקמפוס החדש של בית החולים
בשנת 1957 התקבלה החלטה להקים לבית החולים קמפוס חדש במערבה של וינה, ובנייתו החלה ב-1964, במימון ממשלת אוסטריה ועיריית וינה.
לב הקמפוס הוא בניין מסד רחב בגובה של 11 קומות, שעליו נבנו שני מגדלי אשפוז גדולים בגובה של 14 קומות נוספות.
בגובה כולל של 85 מטרים הם ממבני בתי החולים הגבוהים בעולם.
אחד מהמגדלים משכן בעיקר מחלקות כירורגיות והאחר - בעיקר מחלקות בענפי הרפואה הפנימית.
חדרי האשפוז בו משכנים עד שלושה חולים.
המבנה המרכזי והמגדלים הופעלו חלקית ב-1991 ונחנכו ב-1994. שטח בנייני הקמפוס מגיע ל-240 אלף מטר רבוע.
הקמפוס מחובר באמצעות תחנה משלו לרכבת התחתית של וינה.
בקמפוס שוכנת גם האוניברסיטה הרפואית של וינה, אשר הוקמה על בסיס בית הספר לרפואה של אוניברסיטת וינה.
בית החולים מסונף אליה ורופאיו מכהנים כמרצים בה.
הקמפוס הישן של בית החולים משמש כיום את אוניברסיטת וינה.
להלן נתוני פעילות של בית החולים לשנת 2015:
מיטות בבית החולים: 2,048, מהן 1,834 מיטות אשפוז ו-214 מיטות באשפוז יום.
מיטות האשפוז כוללות 1,560 מיטות רגילות, 130 מיטות טיפול נמרץ ו-144 מיטות טיפול ביניים.
חדרי ניתוח: 48 חדרי ניתוח כלליים, 11 חדרי ניתוח אמבולטוריים, 8 יחידות התאוששות.
ניתוחים: 41,782 בחדרי הניתוח, 11,392 ניתוחים אמבולטוריים
בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות ביפו הוקם ב-1922 ונסגר ב-1948 לאחר סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ארץ-ישראל המנדטורית חולקה לארבעה מחוזות: ירושלים, חיפה, השומרון והגליל.
במרכז הארץ ובדרומה היו קיימים ארבעה בתי חולים ציבוריים: הדסה תל אביב, בית חולים למחלות מידבקות ביפו, בית חולים בשכם ובית חולים בעזה.
בית החולים הדסה שירת יותר ממחצית תושבי פלשתינה ולכן הפיקוח הרפואי הבריטי של השלטונות היה הדוק ויסודי.
בית החולים רמב"ם בחיפה נוסד ב-1938 והדסה הר-הצופים בירושלים ב-1939. עם פתיחתו ובמשך שנים רבות היה בית חולים הדסה תל אביב היחידי במחוז.
כל המקרים הקשים והנדירים התרכזו בבית החולים זה, ברחוב בלפור, כי הוא היה היחידי במחוז.
דרישות להקמת בית חולים נוסף באזור יהודי עלו מתחילת שנות ה-30. הן גברו כאשר פרצו מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, ואשפוז יהודים ביפו הערבית הפך למסובך ואף מסוכן.
מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי ראתה את תפקידה להעניק טיפול רפואי מלא לעובדיה ולאסירים שבאחריותה.
בנוסף, ראתה הממשלה שמתפקידה לתת טיפול רפואי במחלות מידבקות לכלל הציבור בארץ-ישראל.
בהתאם לכך, נפתח בשנת 1922 בשכונת גבעת עלייה שנמצאת על חוף עלייה של היום, ממערב לרחוב קדם ומדרום למדרון יפו, בית חולים למחלות מידבקות.
ב-1922 פעלה עיריית תל אביב להעסיק בו אחיות יהודיות ולהסדיר ביקורים של רופא עירוני, כדי שהמאושפזים היהודים לא ינותקו לחלוטין מסביבתם וממשפחותיהם..
בשנת 1926, בית החולים כלל כ-50 מיטות שהיו באחריות רופא אחד אשר מיעט להגיע כדי לראות את החולים.
עיקר הטיפול היה בידי 12 אחיות, 8 מהן יהודיות.
האוכל תואר על ידי היהודים כגרוע ומתאים רק להרגלי ערביי ארץ-ישראל.
בבית החולים לא הייתה מעבדה ובדיקות דם נשלחו לירושלים ונדרשו כשישה ימים עד קבלת תשובות.
בנוסף, עלו תלונות על רמת הניקיון בבית-החולים.
על פי הסדרי בית-החולים -נאסרו ביקורים של רופאים שלא היו שייכים לצוות הרפואי של בית-החולים, והייתה בו מחלקת פרימיום לחולים ששילמו תוספת של 35–50 גרוש ליום.
בשנת 1927 החלו בהכנות להפעלת מטבח כשר..
בשנת 1931 הוסכם על הקמת מחלקה יהודית עם 20 מיטות שתלווה על ידי רופא יהודי ומטבח כשר, וד"ר שטרנברג נכנס לעבודה.
מאוקטובר 1931 הופקד על המחלקה למחלות מידבקות ד"ר רודולף רייטלר והוקמה מעבדה באחריותו.
למרות זאת, משפחות רבות נמנעו מאשפוז מקורביהן ביפו חברי קופת חולים כללית המששיכו להתלונן מעל דפי העיתונות על הסכנה של אשפוז בבית חולים זה..
בעיתונות המשיכו להתפרסם תלונות על האוכל, הניקיון והשירות בבית-החולים.
בשנת 1934 הוקם מבנה חדש.
בתחילת 1935 נכנסה לעבוד בו טבחית יהודייה.
ב-17 באוגוסט 1936, אירע ליד בית-החולים רצח האחיות היהודיות.
חמישה חולים יהודים שהיו מאושפזים בבית-החולים הועברו למחרת לבית החולים בפרדס כ"ץ שהוקם בסוף יולי 1936. באופן זמני טופלו חולים יהודים במעון של ויצו ברחוב המלך ג'ורג', ולאחר מכן הועבר הטיפול לבית-החולים בפרדס כץ.
בינואר 1942 התפרסמה הידיעה על תרומה של ערבי מיפו להקמת אגף יולדות בבית-החולים..
בשנות ה-40 בית-החולים טיפל בעצורים שרבים מהם היו אנשי המחתרות.
כאשר דב גרונר אושפז לאחר ההתקפה על משטרת רמת-גן בבית החולים הדסה בתל אביב, הוא הועבר לאחר כעשרה ימים לבית החולים הממשלתי ביפו למרות מחאות רופאיו המטפלים..
כך נהגו גם לגבי אסירים פצועים אחרים..
במספר מקרים הצליחו עצורי הממשל הבריטי להימלט מבית-החולים בעת אשפוזם.
באוגוסט 1946 נעשה ניסיון לחלץ פצועים שהשתיכו למחתרת האצ"ל.
בהתקפה זו נפצעו שניים מהתוקפים ואחד מהם מת מפצעיו.
במלחמת השחרור, במהלך מבצע חמץ ובעקבות הנטישה ההמונית של ערבים מיפו דווח על סגירת בית-החולים .
לאחר הקמת המדינה, הפך המוסד לבית החולים הממשלתי ע"ש דונולו.
בשנת 1950, בשטח ששימש את בית-החולים למחלות מידבקות נפתח בית החולים "דונולו א'", ובשנת 1951 נפתח בית- החולים "דונולו ב'" במבנה ששכן כחצי קילומטר דרומית למבנה הראשון.
המקום שימש במקור כתחנת הסגר ובמקומו נמצא היום מרכז פרס לשלום.
בית החולים היהודי בברוקלין היה בית חולים ברובע ברוקלין בעיר ניו יורק שבארצות הברית, אשר פעל בשנים 1906–1982, אז התאחד בשל קשיים כלכליים עם בית החולים סנט ג'ון .
שורשיו של בית החולים מצויים באגודת בית החולים העברי בברוקלין (Brooklyn Hebrew Hospital Society), שהקימה מרפאה ברובע בשנת 1895. כעבור שנים אחדות ביקשו מנהיגי הקהילה היהודית המקומית להרחיב את המרפאה.
לשם כך הם רכשו לשיפוץ ב-1903 בניין של בית חולים לשעבר (Memorial Hospital for Women and Children) בשדרת קלאסון (Classon Avenue).
המבנה היה ממוקם בין שכונת קראון הייטס לבין שכונת פרוספקט הייטס (Prospect Heights).
פתיחת ביית החולים התעכבה עד לדצמבר 1906 על מנת לגייס כספים להרחבת קמפוס בית החולים מעבר לתוכנית המקורית.
השטח שנוסף לו שימש לשיכון בית ספר לסיעוד, מעונות לסטודנטיות ומשרדים.
בשנות העשרים גייס נתן ג'ונאס (Nathan Jonas), אחד המייסדים, ממון ששימש להקמת אגף אשפוז נוסף, שנפתח ב-1928. ממועד זה הכיל בית החולים 650 מיטות אשפוז.
אחד התורמים הגדולים להקמת האגף היה אברהם אברהם, מבעלי חנות הכלבו הידועה "אברהם ושטראוס" בברוקלין.
בית החולים פרח עד מחצית המאה ה-20 ואף התרחב.
בין החולים שטופלו בו היה אלברט איינשטיין, שנותח שם בדצמבר 1948.
משנות החמישים ואילך החלו תושבים אמידים רבים לעזוב את שכונת קראון הייטס ובמקומם הגיעו תושבים מעוטי אמצעים, שהסתמכו יותר על תוכניות ביטוח רפואי ממשלתיות.
עקב כך התמעטו הכנסות בית החולים.
הוא נקלע למצוקה ובשנת 1979 הגיע עד סף פשיטת רגל.
הוא שרד בעזרת סיוע כספי פדרלי שניתן לבתי חולים קהילתיים בשכונות עניות.
לאחר ארגון מחדש התאחד בית החולים בשנת 1982 עם בית החולים האפיסקופלי סנט ג'ון (St.
John's Episcopal Hospital), שסבל גם הוא מקשיים כלכליים.
המוסד המאוחד נקרא מאז המרכז הרפואי הבין-אמונתי (Interfaith Medical Center).
יחידות בית החולים המאוחד התמקמו באתרים אחדים בברוקלין.
הקמפוס הראשי שוכן כקילומטר ממזרח לקמפוס הישן של בית החולים היהודי.
בית החולים המאוחד, שגם הוא נקלע לקשיים כלכליים, כולל כיום (2019) 287 מיטות אשפוז.
רוב מבני בית החולים היהודי לשעבר נמכרו והוסבו למגורים.
מעל חזית המבנה הראשי לשעבר של בית החולים, בשדרת קלאסון 713, קבועה עדיין הכתובת "בית החולים היהודי" ומתחתיה המילים Non Sectarian, שמשמעה שבית החולים לשעבר העניק את שירותיו לכל דורש ללא אפליה.
אחד המבנים של בית החולים היהודי משמש עד היום כמרפאה של בית החולים המאוחד.
בית החולים המרכזי של ווהאן (בסינית: 武汉 市中心 医院) הוא בית חולים שלישוני הממוקם במחוז ג'יאנג'אן בווהאן, סין.
בית החולים הוקם בשנת 1880 כמרפאה על ידי הכנסייה הקתולית של האנקו (העיירה שקדמה לעיר המודרנית של ווהאן).
בית החולים התפרסם בעולם בתור המקום הראשון שדיווח על מחלת נגיף קורונה 2019.
דיווח על מחלת נגיף קורונה 2019
רופא עיניים בבית החולים, ד"ר לי ונליאנג הזהיר את חבריו לעבודה כי מחלה הדומה לסארס מתפרצת בקרב חולים בבית החולים (מה שמאוחר יותר היה למחלת נגיף קורונה 2019).
הוא פרסם זאת ב-30 בדצמבר 2019. האזהרה הגיע לרשתות החברתיות והוא נחקר על ידי המשטרה כמפיץ "פייק ניוז" באינטרנט.
הוא נדבק בנגיף מחולה שנחשד בחולה בגלוקומה ולאחר מכן נפטר בבית החולים ב-7 בפברואר 2020. בעקבות האירוע המפלגה הקומוניסטית של סין הוציאה באופן חריג התנצלות רשמית כלפי משפחתו וביטלה את האשמות נגדו.
בית החולים העירוני מספר 40 של סנקט פטרבורג, רוסיה הוא אחד ממוסדות הרפואה הגדולים ביותר בצפון מערב רוסיה.
השם הרשמי הוא "מכון הבריאות הממלכתי של סנקט פטרבורג, בית החולים העירוני מספר 40 של נפת הנופש".
בית החולים ממוקם בתחומי העיר ססטרורצק.
בית החולים התחיל את דרכו ב-14 בנובמבר 1748, עם פתיחת בית החולים הראשון במפעל הנשק בססטרורצק ובו 50 מיטות.
זה היה אחד מבתי החולים הראשונים ברוסיה.
במהלך המאות ה־18 וה־19, רק מספר המיטות, השם והמיקום של המוסד הרפואי השתנו.
מבחינת תפקודו, בית החולים היה יורשם של המוסדות הרפואיים הקודמים ונשאר בית החולים היחיד עבור תושבי ססטרורצק.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1923) עמד בראש בית החולים סרגיי יולביץ' מלבסקי (1869—1934).
הוא היה מנתח רוסי מוכשר שניתח אינטנסיבי, שהה עם חולים קשים אחרי חצות, השקיע את אמצעיו המועטים ברכישת מכשירים כירורגיים, תרופות ואוכל.
כמעט כל תושבי ססטרורצק התכנסו כדי לחלוק את מחוותם האחרונות לסרגיי יולביץ' עם מותו.
שיפוץ בית החולים לאחר הרס מלחמת העולם השנייה נערך ביוזמת הרופא הראשי ניקולאי יבגנייביץ' סלופסקי (1899–1964).
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נפגעה קשות.
היו כמה פגיעות ישירות בבניין בית החולים.
בתקופה הראשונה של המלחמה, כאשר התנהלו קרבות עזים סמוך לעיר, לפני פריסת בתי החולים לפינוי בססטרורצק, כל זרם הפצועים נשלח לבית החולים אוליצקי.
תוך פחות מחודש, חובשי בית החולים העניקו טיפול רפואי ל־223 אנשי צבא.
מאמצע שנות השישים החל בית החולים להתרחב.
נבנו מבנים חדשים לשירותי ילדים, מטופלי ריאה, כירורגיה ורפואה פנימית .
היחידה הפרוקטולוגית המתמחה הראשונה נפתחה בלנינגרד בבית חולים זה.
תכולת בית החולים הוגדלה עד 680 מיטות.
ב-11 במאי 1974, במקום בית החולים, נפתח המרכז השיקומי ובו 520 מיטות בברית המועצות.
בתוך 35 שנים לקיומו של מרכז זה, למעלה מ-250,000 חולים קיבלו בו טיפול שיקומי.
באוקטובר 2005 מונה פרופסור סרגיי גריגורייביץ' שצ'רבק לרופא הראשי של בית החולים.
לפני מינויו, פעילות בית החולים הייתה קשורה לאקדמיה הרפואית הצבאית והמחלקה לטיפול שדה צבאי.
עם בואו של שצ'רבק החל שיפוץ רחב היקף של כל בית החולים ובפרט, מרכז השיקום.
בבית החולים יש יחידות המתמחות בהרדמה והחייאה (2), טיפול נמרץ (3), ניתוחי כלי דם, נוירולוגיה (3), אורתופדיה (2), טראומטולוגיה, גינקולוגיה, קולופרוקטולוגיה, שיקום (4), שיטות טיפול פיזיות (2), וחלקן אחרות.
מדי שנה 20,000 חולים מקבלים טיפול בבית החולים.
בבית החולים קיימים שיטות אבחון וטיפול מודרניות, כולל טומוגרפיה ממוחשבת רנטגן ותהודה מגנטית, וסדרת מכשירים שנקלטו מתעשיית ההיי-טק לרבות רובוט המסייע לשיקום חולים לאחר שבץ מוחי או פגיעה בחוט שדרה, טיפול בגלי הלם לב לטיפול עמיד בפני אנגינה, גירוי מגנטי גולגולתי ולטיפול בחולים עם שבץ ובפגיעות ראש.
מאז שנת 2010 מפרסם בית החולים את ספר השנה שלו שכולל את העבודות המדעיות של רופאי בית החולים לאותה שנה.
תוכן העניינים ותמצית הפרקים ברוסית ובאנגלית זמינים באופן חופשי באתר האינטרנט של בית החולים (https://www.gb40.ru).
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, בשנת 2020 הוסב בית החולים לבית חולים עבור חולים בנגיף הקורונה.
המרכז הרפואי הדסה בית שמש הוא מרכז רפואי בעיר בית שמש.
הפועל תחת מרכז רפואי הדסה.
בית החולים צפוי לשרת את 360 אלף תושבי העיר בית שמש והמועצה אזורית מטה יהודה.
שיתוף הפעולה בין המרכז הרפואי לבית שמש החל בשנת 2016, עם חתימת הסכם שהגביר את ההסעות בין העיר לבית החולים, וכן הנגיש את בדיקות ה-MRI לתושבי העיר.
בהסכם זה נשקלה לראשונה האפשרות להקמת מרפאות של הדסה בבית שמש.
ב-2 באוגוסט 2019 פרסמה ראש העיר עליזה בלוך את בחינת האפשרות להקים מרכז רפואי בעיר, וכי נפגשה עם מנהל הדסה זאב רוטשטיין על מנת לדון בנושא.
במפגש זה הוכרז כי הבנייה אמורה להתחיל בפברואר 2021. בנוסף על כך, פורסם כי המרכז ימוקם ברמת בית שמש ויכלול מוקד לרפואה דחופה, חדרי ניתוח, יחידת דיאליזה, מרפאות מומחים ומרכז לאשפוז יום.
המרכז והמרפאות הראשונות נחנכו בקניון נעימי ב-7 ביוני 2023. המרפאות והמחלקות הראשונות שהחלו לפעול הן מרפאות קרדיולוגיה, גסטרו, כירורגית נשים, המטולוגיה ילדים, מרפאת האכלה ומרפאת כאב.
בעתיד עתידות להיפתח מחלקות לפסיכיאטריה, אשפוז יום, ריאות, נפרולוגיה, מרפאות עיניים, נשים, אלרגיה, פלסטיקה ואופטומטריה.
בנוסף על כך, יופעלו במערך שני חדרי ניתוח.
ב-26 ביוני 2023, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה החליטה להפקיד התוכנית להקמת בית החולים בעיר.
על פי התכנון, בית החולים יכיל כ-5 מבנים בני 7 קומות ויכלול בין היתר מעבדות, מחלקות אשפוז, מכונים רפואיים, מלונית, מנחת מסוקים, שטחי מסחר ומרכז הכשרה למתמחים.
מלבד זאת, בבית החולים יהיו כ-770 מיטות.
בית החולים הכללי מסצ'וסטס הוא בית חולים, הממוקם בבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
בית החולים נוסד ב-1811 ופועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת הרווארד.
הוא נמנה עם בתי החולים הטובים בעולם.
החלטה על הקמת בית החולים התקבלה ב-1811, כאשר רק שני בתי חולים נוספים פעלו בארצות הברית: האחד בפנסילבניה והשני בניו יורק.
מייסדיו היו ד"ר ג'ון קולינס וורן וד"ר ג'יימס ג'קסון, שקיבלו תמיכה ממחוקקי מסצ'וסטס.
ב-1821 פתח בית החולים את שעריו לקבלת חולים.
מתחילת פעילותו היה לבית החולים הלימודי הראשון של בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
פריצות דרך רפואיות שהתבצעו בבית החולים היו הניתוח הראשון תחת הרדמה שהתקיים ב-1846 על ידי ויליאם מורטון וג'ון קולינס וורן, זיהוי דלקת התוספתן על ידי רג'ינלד פיץ ב-1886, וחיבור מחדש של יד שנקטעה בניתוח שבוצע על ידי רונלד מאלט ב-1962.
Rigshospitalet (בית החולים המלכותי) הוא אחד מבתי החולים הגדולים ביותר בדנמרק ובית החולים הטוב ביותר בקופנהגן.