tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצת סינופסיס הקימה על גג המרכז הרפואי בבת ים תשע קומות נוספות, שכוללות בית חולים גריאטרי שיקומי (שמושכר לחברה בת של קופת חולים מכבי), שתי קומות שבהן פועל בית אבות לתשושים, וכן דירות לעצמאים ודיירים מוגנים.
בשנת 2022 בית החולים נסגר ורישיונו הועבר לבית החולים רפאל שהוקם בפארק עתידים שבצפון העיר.
בית החולים נוסטרה סניורה דה מריצ'ל, הוא בית החולים היחיד באנדורה.
הוא נקרא על שם גבירתנו ממריצ'ל הפטרונית של אנדורה.
בית החולים נבנה בשנת 1993 על שטח תלול מאוד של 5,000 מ"ר בלבד באסקלדס-אנגורדני.
הוא בנוי על 12 מפלסים.
שלושת המפלסים הנמוכים ביותר מהווים חניון עבור 267 מכוניות.
הקומות העליונות יוצרות בלוק ליניארי בצורת S.
ישנם 192 חדרי שינה ליחיד עם חדרי רחצה.
מיצב אמנותי בכיכר בית החולים לציון 70 שנה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם נפתח על ידי שר הבריאות, קרלס אלווארז בדצמבר 2018. יחידת הקרנות החדשה תיבנה בחניון על אבנידה פיטר איי רוסל, ליד בית החולים ומחובר אליו באמצעות מעלית.
במקרים של טיפולים מיוחדים החולים עשויים להישלח לברצלונה או לטולוז במסוק.
בית החולים מוחמד יוסף א-נג'אר הוא בית חולים ציבורי בעיר רפיח, שבדרום רצועת עזה.
זהו בית החולים הגדול ביותר ברפיח.
שטחו של בית החולים הוא 4,000 מטר רבוע.
יש בו בסך הכל 65 מיטות ושני חדרי ניתוח.
במיון יש בסך הכל 9 מיטות.
בית החולים קרוי על שמו של מוחמד יוסף אל-נג'אר, שייסד את אש"ף ביחד עם יאסר ערפאת, חי בכווית בשנות ה-60 של המאה העשרים והיה מעורב בטבח 11 הספורטאים באולימפאדת מינכאן.
אל-נג'אר חוסל על ידי ישראל במבצע אביב נעורים ב-1973.
בתחילה בית החולים על שם יוסף א-נג'אר הוקדם בשכנות אל-ג'נינה שברפיח כקליניקה קטנה.
לאחר מכן, בשנת 2000, אחרי האינתיפאדה השנייה, הוא הומר לבית חולים חירום עם קיבולת של 36 מיטות ושני חדרים מרכזייים.
מאוחר יותר, בשנת 2007, נפתח בניין חדש בן שלוש קומות, נפתחו מחלקות חדשות, וקיבולת המיטות הגיעה ל-65 מיטות.
ב-1 באוגוסט 2014, בזמן מבצע צוק איתן, לאחר קריסת הפסקת האש, נפתח קרב רפיח בו הופעל נוהל חניבעל והותקף אזור בית החולים על ידי צבא הגנה לישראל, לאחר שאותרו בו מחסני לחימה נשק ותחמושת ונורו ממנו רקטות.
דווח כי הנהלת בית החולים קיבלה שלוש שיחות טלפון מהמודיעין הישראלי: הראשונה כדי לשאול מה קורה בבית החולים, השנייה כדי להודיע על סיבות ההפצצה, והשלישית כדי לאיים.
המטופלים פונו לבית החולים הכוויתי הסמוך ולבית חולים ליולדות באזור.
דווח כי בסך הכל נהרגו בסביבת בית החולים כ-140 פלסטינים באותו קרב, מה שתואר על ידי הפלסטינים כטבח רפיח.
באוגוסט 2023, בעקבות פריצת מחאות בעזה על רקע כלכלי נגד חמאס, דווח כי אנשי חמאס החלו לפתוח במבצע מעצורים כנגד המוחים, כולל ביצוע פשיטה לבית החולים כדי לעצור מספר קטן של פצועים מוחים שקיבלו טיפול בבית החולים.
במאי 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, לאחר כניסת צה"ל לרפיח, בית החולים נסגר ונפתח מחדש במקום אחר במרכז העיר רפיח.
קיבלת בית החולים היא כ-65 מיטות אשפוז, וכוח האדם שלו עומד על כ-312 עובדים.
בית החולים מספק שירותים בעזרת המחלוקות שלו, ביניהם:
ב-2020 גם נתרמו לבית החולים מכשירי דיאליזה על ידי ארגון הצדקה הבינלאומי האסלאמי (מכווית).
בית החולים נאצר בח'אן יונס הוא בית חולים בח'אן יונס.
זהו בית החולים הגדול ביותר בדרום רצועת עזה, והשני בגודלו ברצועה לאחר בית החולים שיפא.
לאחר שרצועת עזה, שנתפסה על ידי ישראל במבצע קדש, הוחזרה לידי מצרים, הקימו השלטונות המצריים בשנת 1957 את בית החולים על שם גמאל עבד אל נאצר.
הוא נבנה באתר שהיה בעבר בית חולים למחלות מידבקות מתקופת המנדט הבריטי, ונחנך בשנת 1960. בשנת 1967, לקראת מלחמת ששת הימים, פונה בית החולים מהאזרחים והוקדש לטיפול בחיילים פצועים, ולאחר המלחמה חזר לשרת את האוכלוסייה האזרחית עם 160 מיטות.
בתחילת 1972 פונה בית החולים לשיפא לצורך שיפוץ והרחבה ל-250 מיטות, וחזר לפעול בפברואר 1974 עם 210 מיטות, תחת פיקוח המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
במחלקה האורתופדית שבה היו 20 מיטות הגיעו רופאים ישראלים לביצוע ניתוחים.
בדצמבר 1984 נסגרה המחלקה האורתופדית עקב זיהום והועברה לשיפא.
בשנת 1985 היו בבית החולים 243 מיטות עם מחלקות פנימית, כירורגית, ילדים, נשים ומיילדות ובנק דם ומעבדות לבדיקות ביוכימיות, המטולוגיות, פרזיטולוגיות ובקטרולוגיות.
בשנת 1989 תוכנן הקמת חדר מיון חדש.
ב־1994 נבנה מבנה חדש בן שלוש קומות בשם "א־תחריר".
בשנת 2017 התקבלה תרומה קטרית של כ־300,000 דולר להרחבת המחלקה הקרדיולוגית, בה היו 20 מיטות.
ב־2019 פעלה בבית החולים מערכת סולרית עם קיבולת של 300 קילו-וואט שעה, בתהליך הרחבה ל־650 קילו-וואט שעה, כשהוא משרת כ־27,000 חולים בחודש.
צה"ל טען שבמהלך מלחמת חרבות ברזל חמאס פעל מבית החולים ושיגר רקטות משטחו.
במהלך המלחמה סופקו לבית החולים שלוש משאיות סיוע רפואי עד 29 באוקטובר 2023. בסוף אוקטובר דיווחו כי מעל 150 עיתונאים שהו בבית החולים, תוך נשתמשו בחשמל ובאינטרנט במתחם, במשל קשיי תשתית מחוץ לו.
ב-15 בפברואר 2024 פעלו כוחות מיוחדים של צה"ל בבית החולים, שהוגדר ברובו כמפקדת טרור.
ב-13 במאי 2025 נהרג בשטח בית החולים העיתונאי חסן אסליח, המקורב לחמאס.
ב-25 באוגוסט 2025, תקיפה ישראלית בקומה הרביעית של בית החולים הרגה 22 בני אדם, בהם כ-5 עיתונאים ו-6 מחבלים לטענת צה"ל.
לטענת ישראל, התקיפה כוונה נגד מצלמת חמאס אשר סיכנה את הכוחות.
תחקיר של AP מצא כי המצלמה הייתה שייכת לעיתונאי של רויטרס, ולא לחמאס.
ב-13 באוקטובר 2023, במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמה, שוחררו 1,700 עזתים שנעצרו במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, לצד כמה אסירים בעלי עונשי מאסר גבוהים, בשיירה של 40 אוטובוסים.
אלו הגיעו לבית החולים, בו התקיימה חגיגת שחרור במעמד קהל רב.
בית החולים נאצר הוא בית חולים לילדים בעיר עזה שני קילומטרים צפונית לבית החולים שיפא.
בית החולים נפתח בשנת 1961 ובשנת 1967 היו בו שישים מיטות במחלקות כירורגיה, נשים וילדים.
הוא פעל כבית חולים חצי פרטי.
בשנת 1973 הוחל בהפיכתו לבית חולים לילדים.
בשנת 1975 נפתח בבית החולים פגייה עם 13 אינקובטורים, ומחלקת העיניים שופרה, תוך הבאת רופאים ישראלים לסיוע.
עד שנת 1979 הועברו כל שירותי הרפואה למבוגרים שהיו בו אל שיפא.
באמצע שנות ה-80 היו בבית החולים התמחויות בכירורגית ילדים, קרדיולוגיה, אנדוקרינולוגיה וגנטיקה.
בבית החולים היו שלוש מחלקות ילדים ומחלקת נאונאטולוגיה.
בתחילת שנות ה-2000 שכן בית החולים על שטח של 4 דונם וכלל 151 מיטות אשפוז בארבע מחלקות, בנוסף ליחידה למחלות דם, (לוקמיה, המופיליה ותלסמיה), יחידת טיפול נמרץ, פגיה, מרפאת חוץ, בית מרקחת, מעבדה ומכון רנטגן.
בשנת 2019 כלל המרכז הרפואי נאסר ארבעה בתי חולים: בית החולים א-רנתיסי, בית החולים לילדים, בית חולים למחלות עיניים ובית חולים פסיכיאטרי.
ב-12 בנובמבר 2023 דווח שהמטופלים בארבעת בתי החולים של המרכז הרפואי פונו ממנו.
בית החולים ע"ש אדמונד ולילי ספרא, בתוך המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר, הוא בית חולים לילדים.
בית החולים קרוי על שם אדמונד ולילי ספרא.
בית החולים הוקם בשנת 2002, ובשנת 2022 הוכר כבית החולים הממשלתי הראשון בישראל לילדים.
בבית החולים 32 מחלקות, יחידות ומכונים ייעודיים לילדים.
מחלקת השיקום לילדים והמערך לפסיכיאטריה ילדים הם היחידים בישראל שנמצאים בבית חולים כללי.
בבית החולים ישנם למעלה מ-1,200 חברי צוות רפואי, המספקים טיפול לילדים ולמשפחות, המכסים למעלה מ-60,000 ימי אשפוז ומעל ל-125,000 ביקורי אשפוז בכל שנה.
בבית החולים מבצעים מדי שנה למעלה מ-4,000 ניתוחים, רואים יותר מ-30,000 ילדים במחלקה לרפואה דחופה (מיון) ומטפלים במעל ל-11,000 יילודים.
בית החולים ספרא הוא בית החולים לילדים הראשון בישראל (ומהראשונים בעולם) שמבוסס גנום, בית החולים משתמש בטכנולוגיות גנטיות לאיתור מחלות והתאמה מדויקת של הטיפול בהן.
ב-1 באוגוסט 1949 נוספה לבית החולים הצבאי, תוך יממה אחת, גם מחלקת ילדים.
מחלקת הילדים נפתחה בביתן 31 ובו 40 מיטות מבוגרים, כי לא היו מיטות ילדים.
ד"ר שיבא גייס לפתיחת מחלקת הילדים את ד"ר שמעון ברמן, שהיה מנהל מחלקת ילדים ב'הדסה' וזאת על מנת שיכשיר את הרופאים הצעירים.
שיבא בחר ארבעה רופאים, קצינים, דניאל כצנלסון, אליס ויור, אלינור דיובאס ועמליה קולצ'ניק.
בהמשך הצטרף פרופ' ברני (בן ציון) כהן.
ד"ר כצנלסון, פרופ' ברני כהן ופרופ' יעקב רותם התוו את הבסיס למחלקות הילדים והניחו את היסודות לבית החולים לילדים ב'תל השומר'.
החזון היה להקים מרכז רפואי מתקדם שייחד את הטיפול החריף בילדים, את האבחון המתקדם, המעקב והשיקום.
בשנת 1968 עברו מחלקות הילדים לבניין קשיח, שנבנה בתרומות נשות "מנהטן גילד" מניו יורק.
בניין הילדים היה בניין האשפוז הקשיח השני שנבנה בימיו של שיבא, זאת לאחר בית היולדות.
בשנת 1978, עם שובו של פרופ' חיים בויקיס מהשתלמות בנפרולוגיה פדיאטרית בארצות הברית, אוחדו שלוש מחלקות הילדים לאגף ילדים.
פרופ' בויקיס מונה כמנהלו הראשון של האגף.
פרופ' כצנלסון הקים מרכז לסיסטיק פיברוזיס, המטפל בחלק ניכר מהילדים החולים במחלה זו בישראל.
פרופ' ברני כהן בנה מערכת ארצית ראשונה לגילוי מוקדם של פנילקטונוריה והקים את המרכז להתפתחות הילד.
פרופ' יוסי זק בנה מערכת סקר לאבחון מוקדם של תת-תריסיות מולדת - מערכת שהפכה להיות מרכז ארצי.
נכון ל-2023, כל בדיקות הסקר לכלל התינוקות הנולדים בישראל מבוצעות בספרא, בהתבסס על התשתית שהקימו האבות המייסדים של בית החולים.
בהמשך פותחו יחידות ייחודיות נוספות: פסיכיאטריה של הילד, שיקום ילדים, נפרולוגית ילדים והפיכה של המיון במובן הצר של המילה למערכת נרחבת של רפואת ילדים דחופה בבית החולים ובקהילה.
בהמשך, הוקמה על ידי פרופ' זוהר ברזילי יחידה ראשונה בישראל לטיפול נמרץ ילדים, שהפכה להיות גם המחלקה הראשונה בארץ בתחום זה.
כך, נוספה קומה שלישית, ובה המחלקה לטיפול נמרץ, שצמחה משתי מיטות ל-16 מיטות ויחידת האשפוז בהמטו-אונקולוגיה לילדים.
הרעיון להקים בית חולים לילדים היה של פרופ' ג'סטין פסוול ושל הנהלת המרכז הרפואי.
בשנת 2000 הצטרף לשורת ההנהלה של בית החולים לילדים פרופ' צבי שפירר, רופא ילדים ומומחה ישראלי לאימונולוגיה קלינית, שטיפל בעשרות אלפי ילדים, לימד אלפי סטודנטים והעמיד דורות רבים של רופאי ילדים ומומחים.
פרופ' שפירר התמנה ליועץ בכיר ומנהל החינוך הרפואי בבית החולים ספרא לילדים.
החל משנת 2002, עם התגייסותם של אדמונד ולילי ספרא לתמיכה בבית החולים, גדל אגף הילדים והפך הלכה למעשה לבית החולים לילדים על שם אדמונד ולילי ספרא.
בתמיכתם נוספו קומות לבניין הישן, הוקם בניין נוסף המונה כיום שש קומות, הורחבו באופן משמעותי שירותי האשפוז והמרפאות, והוקמו מרכז ייחודי לטיפול במומי לב מולדים, חדרי ניתוח, וכן מחלקות ומרפאות רבות.
בית החולים לילדים ריכז לתוכו יחידות ושירותים לאומיים רבים, כגון היחידה הלאומית לכוויות בילדים, היחידה לטיפול בחולי AT, המערך הראשון לטיפול ואשפוז בהפרעות אכילה, מחלקת שיקום לילדים, היחידה שהיא חלק מבית חולים כללי, ומערך להתפתחות הילד הכולל גני ילדים ומעונות.
בשנת 2021 הוקמה מחלקת אשפוז ייחודית לפסיכיאטריה של הילד, גם היא היחידה שהיא חלק מבית חולים כללי לילדים.
בשנת 2022 הכירה מדינת ישראל בבית החולים לילדים, כבית חולים עצמאי - בית החולים לילדים ע"ש אדמונד ולילי ספרא.
בשנת 2023 הוחל בהקמת בניין חדש בבית החולים.
בית החולים ספרא לילדים חרת על דגלו את החזון לאפשר לכל ילד לממש באופן מלא את הפוטנציאל הגלום בו, ולא לתת לכל בעיה רפואית, מכאוב או סבל להפריע לילדים להגשים את חלומותיהם.
לאור זאת פועל בבית החולים מערך רחב של אנשי מקצוע ומטפלים, שתפקידם להכיל באופן הוליסטי את כל צורכי הילד ומשפחתו, בדגש גם על הצדדים הרגשיים, החינוכיים והאנושיים במקביל לרפואה.
חלק חשוב במארג זה הוא קיומו של בית ספר, מרכז חינוכי שלם ורחב, "המרכז החינוכי ע"ש ויצמן", בבית החולים, הנותן מענה לילדים בגילאי 3–21 המאושפזים במחלקות או מטופלים במסגרת אשפוז יום.
בהתאם לחוק חינוך חינם לילדים חולים משנת 2001, לכל ילד שמאושפז מעל 21 יום נבנית תוכנית למידה אישית תואמת לצרכיו, במסגרתה נשמר הקשר עם בית הספר בקהילה.
הצוות החינוכי והטיפולי מונה כ-90 אנשי חינוך ומטפלים בהבעה וביצירה, אשר נמצא בקשר עם הצוות המקצועי בבית החולים.
הצוות בונה סביבה חינוכית טיפולית תומכת וגמישה, תוך שימוש באמצעים טכנולוגיים חדשים, מתווך הליכים רפואיים, מקנה אסטרטגיות למידה, מגיש לבחינות בגרות, נותן ליווי ותמיכה רגשית לילד ולמשפחתו ומסייע בהשתלבות מחדש בקהילה עם השחרור.
על פעילותו, הוענק למרכז החינוכי "אות הנשיא לתקווה ישראלית בחינוך".
בכל שנה מועברות בספרא מעל ל-1,300 שעות לימוד, מספר רב של חוגים כגון: צילום, תכשיטנות, מוזיקה, כלבים, גינון, רובוטיקה ועוד, ומעל 60 בגרויות נערכו בשנת הלימודים תשפ"ג בספרא.
הוראה והכשרה של סטודנטים לרפואה
לבית החולים ספרא מגיעים כ-300 סטודנטים לרפואה בשנה ממספר אוניברסיטאות בישראל ובחו"ל.
רופאי ספרא מלמדים את הסטודנטים ומקנים להם ידע עיוני וקליני במגוון רב של תחומים ברפואת הילדים.
ההוראה מגוונת וכוללת שילוב של הרצאות, הוראה ליד מיטת החולה, סימולציות ותרגול מעשי.
קיימות תוכניות לימוד ייעודיות עבור הסטודנטים בשלבים שונים של הכשרתם.
במהלך שהותם בספרא הסטודנטים נחשפים לעבודה היום-יומית במחלקות האשפוז השונות, במחלקה לרפואה דחופה, במחלקת יונקים והפגייה, במרפאות החוץ, במכון להתפתחות הילד ועוד.
פעילות ההוראה מתבצעת בתמיכה ושיתוף פעולה עם רשות ההוראה בתל השומר, בראשותו של פרופ' גדי סגל.
כחלק מהמרכז הרפואי שיבא, רוטציות מחלקת ילדים מבוצעות בבית החולים אדמונד ולילי ספרא, הן רוטציות החובה והן רוטציות הבחירה (אלקטיבים), כל שנה עוברים כ-320–340 סטאז'רים בבית החולים והם מהווים חלק אינטגרלי מהצוותים הרפואיים.
הסטאז'רים משובצים לעבודה במחלקות הילדים, המטו-אונקולוגיה ילדים, מלר"ד, כירורגית ילדים, טיפול נמרץ וטיפול נמרץ לב ילדים.
בית החולים ספרא זכה ב-2023 בפרס הצטיינות מטעם רשות ההוראה של שיבא על היחס לסטאז'רים ועל תוכנית הסטאז'.
בבית החולים ספרא לילדים עובדים כ-55 מתמחים ברפואת ילדים.
משך ההתמחות הוא 4–4.5 שנים וזאת על פי הנחיות המועצה המדעית.
מסלול ההתמחות מתחיל בשנה במחלקות הילדים, שם נחשפים המתמחים למגוון העצום של המחלות ברפואת ילדים.
השנה השנייה להתמחות כוללת רוטציות בפגיה (ילודים, פגים, טיפול נמרץ פגים) למשך כחצי שנה ולאחר מכן רוטציות במחלקה לרפואה דחופה בילדים וטיפול נמרץ ילדים, רוטציה שכוללת את טיפול נמרץ לב ילדים.
במהלך השנה השנייה להתמחות רוכשים המתמחים יכולות מגוונות ומעשירים את הידע וההבנה שלהם במרכיבים המיוחדים של רפואת ילדים.
בשנה השלישית להתמחות יוצאים המתמחים לרוטציה של רפואה קהילתית המבוצעת במרפאות בפרימטר הקרוב לשיבא, שם נחשפים המתמחים למגוון אחר של מחלות, שפחות חשופים אליו בבית החולים.
עד סוף ההתמחות ישלימו המתמחים עוד חצי שנה של מדעי יסוד ומספר חודשי אלקטיב.
את חצי השנה האחרונה של ההתמחות יעשו המתמחים במחלקת האם שלהם, שם יעבדו כמתמחים ותיקים, יחנכו מתמחים צעירים וכך יסגרו את מעגל ההתמחות שלהם.
בית החולים ספרא לילדים מכשיר גם מתמחים בהתמחויות על, מדובר על תקופה של 2–3 שנים, לאחר ההתמחות בילדים, בה רוכש מתמחה העל התמחות בתחום ספציפי ברפואת ילדים.
התחומים בהם מבוצעים התמחויות על הם מגוונים וכוללים – נוירולוגיה, אנדוקרינולוגיה, ריאות, קרדיולוגיה, טיפול נמרץ, נאונטולוגיה (פגים), רפואה דחופה, שיקום, גסטרואנטרולוגיה, נפרולוגיה, פסיכיאטריה, מחלות זיהומיות והמטו-אונקולוגיה.
תוכניות התמחות העל כוללות בתוכן חשיפה למגוון רחב של מחלות, הטיפול בהן, ניהול הטיפול בחולים כרוניים ומחקר.
הצוות הסיעודי בבית החולים לילדים מונה כ-700 אחיות ואחים אקדמיים, המתמחים בתחומים קליניים שונים, בוגרות קורסים על-בסיסים מגוונים, אחיות מומחיות קליניות, מרכזי הדרכה ומתאמי טיפול קליני.
צוותים ייעודיים אלו מקבלים הכשרה מיוחדת בטיפול נמרץ ילדים, רפואה דחופה, אונקולוגיה, שיקום, פסיכיאטריה, טיפול נמרץ פגים, מניעת זיהומים והדרכה קלינית.
הם מעניקים טיפול כוללני לילדים מאושפזים, וכאלה המגיעים למרפאות חוץ השונות.
המחלקה לרפואה דחופה (מיון) ילדים ע"ש רפאל כהן - מטפלת בכל מגוון הבעיות הדחופות בתינוקות ובילדים, הנובעות ממצבי מחלה, פציעות ותאונות שונות.
במחלקה מתקיימת גם הוראה לסטודנטים לרפואה, מתמחים ברפואת ילדים וברפואה דחופה, והמחלקה משתתפת בפעילות מחקרית ואקדמית ישראלית ובינלאומית.
מערך לטיפול נמרץ ילדים - מתמחה במתן מענה רפואי וסיעודי לחולים במצבים חריפים או מורכבים, על ידי ניטור והשגחה רצופה של המטופל.
טיפול נמרץ ערוך לקליטת מטופלים עם מחלות, פגיעות רב מערכתיות ומצבים מסכני חיים.
נוסף על כך, מטפלים במאושפזים עם מחלות חריפות או כרוניות קשות, הפוגעות במערכות החיים החיוניות.
המערך מתחלק לשתי מחלקות: טיפול נמרץ ילדים וטיפול נמרץ לב ילדים.
ילדים א' - נותנת מענה רפואי וסיעודי למטופלים מגיל ינקות ועד גיל 18, וכן לחולים מבוגרים יותר, הנמצאים במעקב קבוע של המחלקה.
המחלקה מטפלת בחולים עם מגוון מחלות רחב ובדרגת מורכבות משתנה.
תחום העיסוק העיקרי של המחלקה הוא טיפול במחלות חסר חיסוני.
בתחום זה היא מחלקה מובילה בישראל ומוכרת גם ברמה בינלאומית.
המחלקה מוכרת כמרכז מצוינות קליני ומחקרי של הקרן הבינלאומית Jeffrey Modell Foundation - JMF, הממתגת מרכזי מצוינות בתחום של מחלות מולדות של מערכת החיסון.
חלק גדול מהעבודה הקלינית והמחקרית במחלקה מבוסס גנטית תוך איבחון והבנה של מחלות מוכרות וחדשות וטיפול מבוסס גנטי – אישי.
למחלקה גם תחומי ייחוד קליניים נוספים: השתלות מח עצם ומחלות המטולוגיות, מחלות ריאה כרוניות כמו סיסטיק פיברוזיס, מחלות מעי או כבד כרוניות ומחלות מעי דלקתיות מולדות.
המחלקה לטיפול בהפרעות אכילה בילדים ונוער – ילדים ג' זו המחלקה הגדולה והוותיקה מסוגה בישראל, והתמחתה לאורך השנים בטיפול בהפרעות המערבות גוף ונפש.
היום היא מתפקדת כמרכז ייעודי לטיפול ולמחקר בהפרעות אכילה במתבגרות ומתבגרים מכל רחבי ישראל.
מחלקת ילדים ד'- פסיכיאטריה - במחלקה הסגורה לפסיכיאטריה של הילד מאושפזים ילדים בני 6 עד 12 שמתמודדים עם מגוון בעיות התנהגותיות, רגשיות ופסיכיאטריות המצריכות טיפול אינטנסיבי והשגחה צמודה של צוות רפואי כגון: קשיים בוויסות ההתנהגות, פגיעות עצמיות, בעיות חברתיות, קשיים בבית הספר, מצבים פסיכוטיים, דיכאון ומצבים רפואיים המשפיעים על ההתנהגות.
כירורגיה ילדים - במחלקה מנתחים ילדים מגיל 0 עד 18. במחלקה מבצעים את כל סוגי הניתוחים (למשל כירורגיה כללית, אורתופדיה, אורתופדיה של כף יד, אורולוגיה, נוירוכירורגיה, אף אוזן גרון ופלסטיקה) וגם ניתוחים מורכבים (למשל, להסרת גידולים סרטניים, תיקון מומים מולדים, הזעת יתר בכפות ידיים, וניתוחים בריאטריים להשמנת יתר.
מחלקת פגים וילודים - במחלקה מטפלים בפגים במשקל נמוך ביותר, בתינוקות בשלים עם מגוון של מומים מולדים מורכבים (מומי מוח, מומי בית חזה וריאות, מומי לב, מומי כליות ודרכי שתן, מומי מעיים, בעיות אורתופדיות ומומי עמוד השדרה), וכן במחלות זיהומיות, במחלות מטבוליות שכיחות ונדירות.
זכתה ברציפות בחמש שנים האחרונות כפגיה מצטיינת בארץ מטעם משרד הבריאות.
מערך המטואונקולוגיה ילדים - מעניק טיפול לילדים חולי סרטן ובני משפחותיהם.
המערך מורכב מארבע זרועות עיקריות: מחלקת אשפוז לילה, יחידה להשתלות מח עצם ילדים (המחלקה פועלת כ-25 שנה, ועד 2023 בוצעו בה כ-850 השתלות), יחידה לטיפול תומך ע"ש אלי ומריון ויזל (בית ויזל) ומערך אמבולטורי.
מערך שיקום ילדים - מטפלת בילדים ובני נוער עם לקויות ומוגבלויות שנגרמו מתאונות, מחלות ופגיעות מולדות, שעברו אירוע נוסף או ניתוח, אשר זקוקים לאשפוז עקב מצבם הרפואי/ סיעודי ולטיפול שיקומי אינטנסיבי.
מערך שיקום הילדים כולל מחלקת אשפוז, אשפוז יום שיקומי וארבע מרפאות שיקומיות - מרפאה נוירו-מוסקולרית ושיתוק מוחין, מרפאת מעבר לנוער עם מוגבלויות מילדות מולדות ונרכשות, מרפאה לילדים ונוער עם פגיעה מוחית נרכשת ומרפאה פסיכוסומטית לילדים ונוער עם הפרעות נוירולוגיות פונקציונליות.
המרכז הבינלאומי למומי לב מולדים ע"ש אדמונד ספרא - הגדול ביותר במזרח התיכון, ואחד המרכזים הגדולים באירופה, לקרדיולוגיה ילדים.
המכון מתמחה בטיפול במחלות לב מולדות.
מכון הלב לילדים - מתמחה באבחון ובטיפול בעוברים, בתינוקות, בילדים ובבוגרים הסובלים ממחלות לב מולדות ונרכשות.
המכון כולל חדרי ניתוח, מחלקה לטיפול נמרץ לבבי לילדים, מחלקות אשפוז, מרפאה אמבולטורית, ושירותים רבים נוספים.
אשפוז יום ילדים - מבצע בירורים רפואיים וניתנים טיפולים שבסיומם המטופלים חוזרים לביתם ללא צורך באשפוז לילה.
יחידה לבדיקות הדמיה - במסגרת היחידה מתבצעות כל בדיקות הדימות בילדים, כולל צילומים, שיקופים, אולטרה סאונד) טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ודימות תהודה מגנטית (MRI).
המכון להתפתחות הילד ע"ש ויינברג - נוסד ב-1960. המכון, בניהולו של ד"ר עמר בר יוסף, מהווה מרכז לאבחון, טיפול, הדרכה ומחקר בילדים מגיל לידה ועד גיל 18 עם סיכון או עם אתגרים התפתחותיים.
במכון פועל מרכז מחקר, שעוסק בהבנה של מנגנונים מולקולריים של בעיות התפתחות ובפרט באוטיזם.
בוחן אפשרויות טיפוליות חדשניות כטיפול בדם טבורי בילדים עם שיתוק מוחין ואוטיזם, לצד שיטות טיפול רב-תחומיות של מקצועות הבריאות.
במכון קיים מרכז הדרכה ולמידה בנושאי התפתחות הילד לאנשי מקצוע ומשפחות, שבמסגרתו מתקיימים קורסים במפגשים ישירים או באופן מקוון, הכשרות מקצועיות, כנסים, ימי עיון והוא כולל גם מרכז מידע ברשת.
מרפאת ספורט ואורח חיים בריא לילדים - מספקת ייעוץ בנושאים אלו, וכן מבוצעות בה בדיקות מאמץ לילדים ומתבגרים.
מנהלי בית החולים לאורך השנים
2002–2006 המנהל הראשון של בית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים - פרופ' ג'סטין פסוול
בית החזה הוא חלק בגוף היונקים והעופות הממוקם בין הצוואר לבטן, ממנה הוא מופרד על ידי הסרעפת.
הבסיס הגרמי של בית החזה הוא כלוב הצלעות, המורכב, אצל האדם, מ-24 צלעות, בכל צד 12 צלעות כשבאמצע ממוקמת עצם החזה.
בתוך חלל בית החזה נמצאות הריאות וביניהן, מאחורי עצם החזה, הלב.
אצל חרקים ושאר פרוקי-רגליים מורכב בית החזה מלוחות קשים המתחברים לראש ולבטן בעזרת רצועה היכולה לשמש גם כמפרק.
רגליהם וכנפיהם צומחות מבית החזה.
בית החייל היא רשת מתקני הארחה ולינה המספקים לכל חיילי צה"ל ושוטרי משמר הגבול בשירות סדיר אפשרות מגורים ונופש פשוטה וזולה.
בתי החייל הוקמו על ידי האגודה למען החייל ופרושים בערים שונות ברחבי הארץ.
בבתי החייל לרוב מספר גדול של חדרי שינה (בדרך כלל 3-4 מיטות בחדר), שירותים ומקלחות צמודים וחדרי אוכל.
חלק מהמתקנים מציעים גם מתקני ספורט, מכונות כביסה, חדרי כושר, בריכות ואודיטוריומים.
חיילי צה"ל מכל החילות זכאים ללינה בבית החייל בשלושה מצבים:
לינת קבע - חיילים בודדים, חיילים המשרתים בבסיסים בהם אין מקומות לינה, או חיילים הגרים במרחק הגדול מ-100 ק"מ ממקום שירותם, זכאים למגורים קבועים בבית החייל על-חשבון הצבא.
לינת בודד - חייל הנשלח לביצוע משימה שלא באזור של יחידה צבאית כלשהו ולא באזור מגוריו, יכול לפנות לקצין העיר ויקבל הפניה להתארח בבית החייל ללילה אחד (לדוגמה: מש"קית ת"ש או מפקד שעשו ביקורי בית באזור רחוק).
נופש - חייל שמעוניין להתארח בבית החייל (או במתקנים אזרחיים שבהסדר עם צה"ל) בזמן חופשתו, יכול לפנות באופן פרטי ולשלם על האירוח מכספו (במחירים מסובסדים של האגודה למען החייל).
לעיתים כמות מקומות הלינה בבית החייל איננה מספיקה על מנת להלין את כל החיילים, במקרים כאלו, החיילים מקבלים שוברים ללינה במקומות לינה באזור אשר יש להם הסדר עם צה"ל.
בית החייל בקריית שמונה (1992)
בית החייל בתל אביב (1965)
בית החייל בקריית מלאכי (1984)
בית החולים של המיסיון האנגלי נוסד ונוהל על ידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים ופעל בירושלים בין השנים 1844–1948. בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 בבניינים שנבנו ברחוב הנביאים 82.
בית החולים של המיסיון נחנך בשנת 1844 בשולי הרובע היהודי, צמוד למתחם הפרוטסטנטי של כנסיית המשיח.
הוא נקרא בתחילה "בית החולים היהודי" במטרה מוצהרת לשמש חולים יהודים בלבד כדי לנצרם.
פתיחתו עוררה התנגדות עזה בקרב היישוב הישן ואף גרמה להכרזה על חרם על כל מי שיעז להיכנס אליו.
על אף החרם, היו לא מעט יהודים שביכרו את הטיפול הרפואי האיכותי שניתן בבית החולים של המיסיון על פני הרפואה הפרימיטיבית שסופקה במוסדות רפואיים (או סמי-רפואיים) אחרים בירושלים.
בתגובה לבית החולים של המיסיון הוקם עוד באותה שנה בית חולים יהודי קטן ברובע היהודי על ידי ועד הפקידים והאמרכלים בשיתוף עם משה מונטיפיורי.
גם משפחת רוטשילד התגייסה למלחמה בבית החולים של המיסיון והקימה בשנת 1854 את בית החולים רוטשילד ברובע היהודי.
קרקע המתחם ברחוב הנביאים נרכשה בשנת 1863, נבנה שם סנטוריום ואחר כך פנימייה לבנות.
בנייני בית החולים נבנו בשנים 1895–1896 על פי תכנונו של האדריכל הבריטי ברספורד פייט (Beresford Pite), ונחנכו ב-13 באפריל 1897. הבנייה היא בסגנון קולוניאלי בריטי.
במרכז: מבנה מרכזי מפואר הקרוי אגף קנוויי (Kennaway) ששימש את המינהלה, ומצידיו ארבעה ביתנים עבור מחלקות החולים, מחוברים באמצעות מעבר מקורה בצורת חצי עיגול.
שני מבנים דו קומתיים נוספים עם כיפות אבן.
האחד שימש למרפאה ולבית המרקחת והשני את בית הרופא.
בסמוך לבית החולים שכן בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני - ברחוב הנביאים פינת רחוב פינס, אשר נבנה על ידי אותה אגודה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, בתכנונו של האדריכל קונרד שיק.
בניין זה נודע לאחר מכן כ"בית הדגל".
במלחמת העצמאות, עם הפיכת הר הצופים למובלעת בשטח ממלכת ירדן, עבר בית החולים הדסה אל בנייני בית החולים האנגלי ואל בניין בית הספר לבנות הסמוך לו.
בשנת 1963 עבר בית החולים הדסה למשכנו בעין כרם, והמבנים של בית החולים הוחזרו לבעליהם המקוריים.
מאז שוכן במקום בית הספר האנגליקני (The Anglican School) שהוא בית ספר פרטי, ולומדים בו בעיקר ילדי דיפלומטים ואנשי או"ם.
בית הספר לבנות, לעומת זאת נהרס, ובמקומו הוקם מלון.
בית החולים שיפאא' היה בית החולים המרכזי של רצועת עזה, ששכן בשכונת א-רימאל במערב העיר עזה.
בית החולים הפך למוקד לחימה במהלך מלחמת חרבות ברזל וניזוק חמורות במהלכה.
בתחילת המלחמה הוסתרו בו חטופים, ובהמשך התנהלו בו קרבות בין כוחות צה"ל לכוחות חמאס, שבהם נהרגו ונעצרו מחבלים רבים.
בעקבות הקרבות נגרמו נזקים רבים למבנה ולציוד, ובית החולים יצא מכלל שימוש.
לפי צה"ל, טרם תחילת המלחמה, מפקדת החמאס שכנה בקומת המרתף של אחד ממבני בית החולים.
מחקירות מחבלים שנחקרו בידי צה"ל עולה כי הם הסתתרו בין מחלקות בית החולים, ובמרתף שבו נמצאת המפקדה.
בינואר 2024 דווח כי גם בארצות הברית קיבלו את הודעת צה"ל שבבית החולים הייתה מפקדה צבאית ושהוחזקו במקום חטופים.
בית החולים הוקם בימי המנדט הבריטי במבנה קסרקטין של הצבא הבריטי, כבית חולים שייעודו טיפול במחלות חום ובידוד החולים בהן מסביבותיהם.
בעקבות מלחמת העצמאות והכיבוש המצרי של רצועת עזה, הועברה מבית החולים היחידה לטיפול במחלות חום והתאפשרה התפתחותו לבית החולים המרכזי של הרצועה.
עד מהרה הוקמו במקום מחלקה לרפואה פנימית, אגף כירורגי וכן יחידות לרפואת ילדים ורפואת עיניים.
לאחר מבצע קדש הורחב בית החולים ושודרג בהוראת נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ובית חולים נוסף, בעל שם זהה, שקיבולתו 60 מיטות, הוקם בשכונת א-נאצר.
שירותי הבריאות ברצועה ניתנו על ידי ארגון "בנדר ע'זה" שהקים מרפאות באזורים צפופי האוכלוסין ברצועה שהופעלו בידי רופאי בית החולים שיפא שפעלו בסבבי תורנויות.
בית החולים פעל תחת ד"ר חיידר עבד א-שאפי שהיה ממונה על כל שירותי הבריאות ברצועה ומקום מושבו היה בבית החולים.
לאחר שהסתכסך עם השלטונות המצריים, החליפו בתפקיד ד"ר ח'יירי אבו רמדאן.
הממונה המצרי היה מוקַדם ד"ר עבד א-רחים ג'בר, מנתח במקצועו, שעבד ולימד בבית החולים.
מנהל בית החולים בשבע השנים שקדמו למלחמת ששת הימים, היה רופא מצרי בשם שחאדה חביב (שם מלא: שחאדה חביב טואדורוס מקדיר).
בשנות ה-50 לא היו רופאים מומחים בבית החולים, ועל כן הובאו מומחים מצרים מקהיר בסבבים.
המומחה הפלסטיני הראשון בבית החולים היה ד"ר ריאד זענון, שסיים את התמחותו ברפואה פנימית ב-1963 ונתמנה למנהל המחלקה הפנימית בבית החולים.
במרוצת שנות השישים צמחה המחלקה הפנימית בבית החולים מ-50 מיטות ל-100 מיטות.
במחלקת הילדים היו 70 מיטות, במחלקת הכירורגיה 50 מיטות, במחלקת העיניים 20 מיטות ובמחלקת היולדות והגינקולוגיה 10 מיטות.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים – 5 ביוני 1967 – טיפלו רופאי בית החולים, יחד עם יתר הרופאים הפרטיים בעזה שהתגייסו לסייע ותחת הנהגת רופא מצרי המומחה ברפואת חירום, סרן טלעת, בחיילים מצרים פצועים שהגיעו לבית החולים.
צוות בית החולים הסיק מהגעת גופות לוחמי הנ"מ המצרים כי תוכניות המלחמה המצריות השתבשו.
ב-6 ביוני, בשעה 17:30, הגיעו כוחות צה"ל אל בית החולים.
המושל הצבאי המצרי חוסייני כבר היה במקום במשך שעות אחדות, ולכן מעמד הכניעה נערך בבית החולים.
הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה הותיר את שגרת פעולת בית החולים על כנה ומינה רופא ישראלי על בית החולים כאחראי על מערכת הבריאות העזתית.
עד שנת 1969 התרחבה המחלקה הפנימית בבית החולים למספר מחלקות משנה, אך באותה השנה נאלץ מנהל המחלקה, ד"ר זענון, לימים שר הבריאות הפלסטיני, לברוח מהאזור בשל חשיפת דבר סיועו בהעברת כספים לארגוני המחבלים.
בנובמבר 1972 נחנך לצד בית החולים, בית חולים למחלות עיניים בו עבדו רופאים ישראלים ועזתים.
בשנת 1982, דליפת ביוב מצינור מעל מחלקת היולדות בקומה הראשונה של בית החולים, הביא לזיהום שגרם למותם של מספר תינוקות.
כשגורם המוות זוהה נסגרה המחלקה ועברה טיהור ושיפוץ.
בשנת 1990 נסגר בית החולים בורייג', ומטופליו הועברו לשיפא.
במהלך האינתיפאדה הראשונה טיפל בית החולים בפצועים רבים מהמהומות והיווה מוקד התעניינות של התקשורת הבינלאומית, ובמקרים מסוימים התארגן המון פלסטיני ותקף את בית החולים, שהיווה סמל של השלטון הישראלי, ביידוי אבנים.
באחד השבועות הסוערים של האינתיפאדה פשטו כוחות צה"ל על בית החולים שש פעמים וניהלו בתוכו מרדפים אחרי מחבלים ומפרי סדר.
במרוצת ימי השלטון הישראלי העבירו הממונים הרפואיים הישראלים מתפקידם רופאים פלסטינים שנחשדו בקשרים עם ארגוני הטרור ובראשם אש"ף, צעדים שנתפסו על ידי הפלסטינים כהתערבות פוליטית בניהול בית החולים.
בספטמבר 1989 הגיעו רעולי פנים לבית החולים וחיסלו במכות גרזן, במסגרת נקמת דם, פצוע שהיה בחדר הניתוח.
לאחר הסכמי אוסלו טיפל בית החולים בין היתר בקורבנות העינויים של כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית, ובהם כוח 17. בשנת 1998 הצליח רופא גרמני, לאחר מאמצים שנמשכו שבועיים בבית החולים, להציל את חייו של עדנאן אל-ע'ול, שהורעל על ידי סייען ישראלי שהצליח להערים עליו ולהשקותו בכוס קפה בביתו.
בדצמבר 2008, בעת מבצע עופרת יצוקה, ניהל את בית החולים ד"ר ח'אלד חסן.
ביולי 2014, בעת מבצע צוק איתן ניהל את בית החולים ד"ר נאסר טטאר.
מפקדת החמאס ושימוש לצורכי טרור
בינואר 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, טען ראש השב"כ, יובל דיסקין, כי אנשי חמאס מסתתרים בבית החולים, מתוך ביטחון כי צה"ל לא יתקוף את המבנה.
מנגד, טען מנהל בית החולים שיפא כי טענה זו שקרית.
לטענת גורמי שב"כ, מרתף בית החולים הופקע על ידי החמאס ומשמש כמפקדה.
ביולי 2014, בעת מבצע צוק איתן, טען כתב הוושינגטון פוסט, כי משרדי בית החולים משמשים הלכה למעשה כמפקדה הראשית של החמאס וכי ניתן לראות את ראשי החמאס מסתובבים במסדרונות ובמשרדי בית החולים.
בחקירה של פעיל חמאס שנעצר במהלך המבצע הודה הפעיל כי איסמעיל הניה ובכירי חמאס מסתתרים במרתף של בית החולים.
באותה שנה, עיתונאית פינית דיווחה שראתה מחבלים משגרים רקטות מבית החולים.
בתיעוד שפורסם על ידי צה"ל ושב"כ נראים חטופים מישראל מובלים לתוך בית החולים על ידי מחבלים חמושים בבוקר 7 באוקטובר.
השתלטות צה"ל על המבנה (2023)
ב- 15 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל השתלטו כוחות גדוד 77, גדוד 82, גדוד 12, גדוד 603 של הנדסה קרבית, יהל"ם, יחידת שלדג, חטיבת החילוץ ועוקץ תחת צק"ח 7 על מתחם בית החולים וביצע חיפושים בחלקים בתוכו.ב-19 בנובמבר 2023 כוחות צק"ח 7 חשפו מנהרת טרור מתחת לבית החולים שיפא.
אחת המנהרות הייתה בעומק 10 מטר ואורך 55 מטר שבה אחת הכניסות חסומה בידי דלת משוריינת עם חרך ירי.
באותו ערב חשף דובר צה"ל תמונות ממצלמות אבטחה מבית החולים שיפא שמראות מחבלים חמושים לוקחים לשם אזרחים שנחטפו ב-7 באוקטובר.
כמו כן חשף שמחבלי חמאס רצחו את החטופה נועה מרציאנו בתוך בית החולים שיפא.
בעקבות המקרים נעצר מנהל בית החולים, ד"ר מוחמד אבו סלמיה והועבר לחקירת שב"כ.
הוא שוחרר ללא כתב אישום ב-1 ביולי 2024. במהלך המבצע חולצו גופותהן של נועה מרציאנו ויהודית וייס.
ב-24 בנובמבר במסגרת עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (2023) נסגו כוחות צק"ח 7 מבית החולים שיפא לאחר שהשמידו את תוואי המנהרות מתחת לבית החולים.
השמדת התוואי תרמה רבות להצלחת מבצע ניתוח מקומי שבוצע במרץ 2024.
השתלטות צה"ל על המבנה (2024)
בית החולים צהלון (דג'אני), הוא מתחם רפואי בעל חשיבות היסטורית ביפו המשמש כיום מרכז גריאטרי בשמו העברי "צהלון".
עד מלחמת העצמאות היה זה בית חולים פרטי בבעלות משפחת דג'אני הערבית, ונקרא על שמה.
בית החולים נמצא בשדרות ירושלים 100 פינת רחוב ארליך ביפו ותוחם את שכונת צהלון ממערב.
בית החולים דג'אני שכן ברחוב דג'אני אשר שמו שונה לאחר קום המדינה אל "רחוב ארליך".
רוב שטח שכונת צהלון היה שייך למשפחת דג'אני, אחת המשפחות החשובות והעשירות בין ערביי יפו.
ד"ר פואד איסמעיל דג'אני, ראש המשפחה, היה רופא ידוע ומפורסם אשר בין מטופליו נמנו גם בני משפחת המלוכה הבריטית וכך זכה בתקופת המנדט הבריטי לקבל רישיון להקמת מוסד הרפואי.
המתחם נפתח בשנת 1933 במבנה לבן הבנוי בסגנון הבינלאומי אשר ניצב בתוך פרדס בבעלותו.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל יצחק רפופורט בסגנון הבינלאומי שהיה אז הבטחה אוטופיסטית לחיים חדשים תחת הקירות המגוננים של הקדמה האירופית, מה שבעיניו של ד"ר דג'אני נראה גילום הערכים ההומניסטיים כיאה לבית חולים ערבי ראשון ביפו.
רפפורט, ששלט בשפות רבות, ידע גם ערבית וככל הנראה השתלב היטב באוכלוסייה של תל אביב ויפו בשלהי שנות ה-30.
היה זה בית החולים הפרטי הראשון ביפו, הוא היה מצויד בציוד מודרני והיו בו 50 מיטות אשפוז במחלקות יולדות, עיניים וכירורגיה.
משפחת דג'אני גרה בווילה הניצבת עד היום בפינה הדרום-מזרחית של המתחם, מוקפת גינה יפה ובה מזרקת אריות בהשראת המזרקה בגרנדה.
עד מלחמת העצמאות נקרא הרחוב הצדדי (כיום רחוב ארליך) בשם "רחוב דג'אני" לכבודו של מייסד בית החולים.
בשנת 1948 ברחה משפחתו ובתוכה אלמנתו של דג'אני, סלמה, ושני ילדיהם ללונדון, סלמה סיפרה בראיון שנערך עימה לסרט תיעודי שנעשה בשנות ה-90, שתושבי יפו הערבים ברחו מבתיהם בעקבות המלחמה שעשתה את דרכה לרחובות ולבתים.
הקריאה לעזוב את ביתם הושמעה ברדיו בתחנות המקומיות, וכללה הבטחה שתוך 14 ימים לכל היותר, כולם יוכלו לחזור לבתיהם.
ומאז לא ניתן למשפחה לשוב לארץ.
צאצאיו חיים כיום בלונדון, בלבנון, בירדן, בקהיר ובדובאי.
בשנת 1948 עבר המתחם לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים ולאחר זמן קצר לידי משרד הבריאות, אשר פתח במקום בית החולים כללי שבמשך הזמן שונה שמו ל"צהלון" (על שם הרופא היהודי-איטלקי בן המאה ה-17 יעקב צהלון), שכלל גם בית יולדות ובית חולים לילדים.
פתיחת בית החולים נועדה לפתור בעיות חמורות של היעדר שירותי בריאות באזור יפו, חולון ובת ים.
בניין בית החולים המקורי שימש למחלקת הילדים.
בין השאר נשלחו לשם חולים רבים ממחנות העולים.
בשנות ה-50 שכנה במרתף בית החולים מעבדתו של נתן גולדבלום שנועדה לייצר תרכיב חיסון למיגור מגפת שיתוק הילדים שפגעה במדינה.
בשנת 1958 אוחד ניהולו של בית החולים עם זה של בית החולים דונולו, והם נקראו מאז כולם יחד כבית החולים הממשלתי ביפו.
בית החולים המאוחד פעל עד שנת 1980, כאשר מחלקת הילדים ומחלקת הנשים עברו מבית החולים צהלון אל המרכז הרפואי וולפסון, שהוקם בחולון.
בשנת 1980 עבר מתחם בית החולים צהלון לניהול עמותת "קשת" לקשיש ובמקום נפתח בית חולים סיעודי-גריאטרי המתפקד כיום כבית אבות גריאטרי, מרכז אשפוז גריאטרי, מרכז יום לקשיש ומרפאה.
בנוסף לבניינים הישנים ששופצו, יש כיום במתחם גם כמה בניינים חדשים.
הסופר אלון חילו שנולד בבית החולים בשנת 1972 כתב ספר בשם "אחוזת דג'אני".
הספר אינו עוסק בד"ר דג'אני או במשפחתו והעלילה הדמיונית מתרחשת במיקום אחר.
ד"ר דג'אני נפטר בשנת 1940 ונקבר בפינתה הדרומית של גינת בית החולים.
בפברואר 2012 החליטה עיריית תל אביב לקרוא כיכר סמוך לצהלון על שמו של ד"ר דג'אני, כהוקרה על מפעל חייו במקום רחוב ארליך הצמוד אליו שהיה נקרא על שמו עד לקום המדינה.
בית החולים רמת מרפא ברמת גן היה בית חולים שפעל בשנים 1935–2003, והיה מראשוני בתי החולים ליולדות בישראל.
במשך כ-60 שנות פעילותו התחלפו בעליו מספר פעמים, הוא התרחב, התפתח, ושירת מאות אלפי מטופלים בתחומי רפואה שונים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מוזג עם בית החולים "אסותא" שבשליטת מכבי שירותי בריאות.
בית החולים הוקם על ידי הגינקולוג היהודי ד"ר ליאו אברבך בשם "בית יולדות אברבך".
הוא הוקם במקום בית חולים "רפאל" שנוסד על ידי קורט קירשמן ופעל זמן קצר.
בהקמת בית החולים שותפה מרים יצחקי, מילדת ותיקה שפעלה כמילדת במשך 40 שנה בראשון לציון ובירושלים.
לבית החולים הגיעו יולדות מכל אזור מרכז הארץ, לרבות הרצליה, כפר סבא, כפר ויתקין וחדרה.
הוא היה בבעלותו ובניהולו של אברבך עד שנת 1947, אז הוא מכר אותו לקבוצת רופאים שהפכה את המבנה לבית חולים כללי, שנקרא "רמת מרפא", והרחיבה אותו באופן משמעותי.
ב-1963 נקנה בית החולים על ידי ד"ר צ'ורטקובר, והחל לעסוק גם בפעילות כירורגית, שהתנהלה עד תחילת שנות ה-70. בשנת 1981 קנתה חברת "סורקו" את בית החולים.
בשביתת הרופאים הגדולה ב-1983 שנמשכה ארבעה חודשים, הפעילו הרופאים מוקד רפואי תחליפי גדול ברמת מרפא.
בשנת 1984 נרכשה החברה על ידי קופת חולים מכבי.
"מכבי" פיתחה את בית החולים, שהתמחה בצנתורים וברפואת לב, והקימה לו שלוחות בבאר שבע, באשקלון, בפתח תקווה ובחיפה, וכן מכון דיאליזה ומכון הדמיה בתל אביב.
בשנת 1994 איחדה מכבי את בית החולים עם בית החולים "אסותא", אותו רכשה מידי חברת "כלל" תחת חברת אסותא מרכזים רפואיים בע"מ.
ב-2003 הועתקה פעילות בית החולים מרמת גן לפתח תקווה, אחר כך שונה שמו ל"בית החולים אסותא פתח תקווה", וב-2009 עם סיום הקמת בית החולים אסותא רמת החייל הועברה פעילותו למרכז החדש.
מבנה בית החולים ההיסטורי ברמת גן
הבניין נבנה בשנת 1934 על גבעה שהייתה מנותקת מהיישוב רמת-גן ומוקפת בפרדסים, בשטח מאדמות 'פרדס גולדברג' ההיסטורי (לימים שכונת הגפן).
הבניין, בתכנון האדריכל הרי לוריא, נבנה בסגנון הבינלאומי, בנייתו החלה בשנת 1934 והוא נחנך ב-4 בינואר 1935. לאור מיקומו, על "הכביש השחור" (ציר ז'בוטינסקי) שקישר בין יפו, תל אביב, פתח תקווה ושכם, שימש את אנשי המחתרות ואת תנועות המרי בפעילויותיהם בתקופת המנדט, ולא פעם טופלו בו פצועי המחתרות.
ברחוב ז'בוטינסקי ברמת גן, ליד סמטה המובילה לרמת מרפא, יש שלט זיכרון של לח"י על הטיפול שקיבלו פצועי מחתרת זאת ברמת מרפא (תמונה).
במהלך מלחמת העולם השנייה נוספו לו אגפים ונבנתה גם דירה ששימשה את משפחת אברבך.
הבניין שימש כבית חולים עד שנת 2003 ובמרץ 2005 הבניין נרכש על ידי חברת "אפריקה ישראל" תמורת כ-17 מיליון שקל, וזו תכננה בניית מגדל מגורים בן 40 קומות תחתיו.
על פי התוכנית שהציגה אפריקה מגורים, בלובי של הבניין החדש יוצגו תמונות שיספרו את תולדות הבניין ההיסטורי.
הרס הבניין החל במאי 2007 אבל נעצר מייד בעקבות צו מניעה של תושבי האזור שביקשו לראות בבניין כמיועד לשימור.
ב-19 בפברואר 2012 החליטה הוועדה המקומית רמת גן לשמר את המבנה, ואישרה לבנות מעליו מגדל מגורים בגובה 42 קומות.
היזמים החליטו להסתפק במגדל נמוך יותר, של 28 קומות, שאושר בעירייה.
אך ביוני 2013, הודיעה הוועדה המחוזית כי היא דוחה את תוכנית "המגדל הקטן" בגלל שהיא כללה את הריסת המבנה ההיסטורי של רמת מרפא.
בעקבות זאת, קידמו היזמים מגדל של 19 קומות ו-88 דירות.
כדי להתגבר על התנגדויות אפשריות, הופרשו שני-שלישים משטח הקרקע לשימוש הציבור, והמבנה של רמת מרפא הוגדר ל"שימור מחמיר", שמשמעותו שחזור קפדני שלו.
בנוסף קבעו היזמים כי המבנה יירשם על-שם העירייה, כך ששימושו הציבורי לא יוטל בספק.
בפברואר 2018 אישרה הוועדה המחוזית את התוכנית.
בית החיות היא קומדיה אמריקאית משנת 1978 בבימויו של ג'ון לנדיס.
הסרט עוסק בקבוצת סטודנטים אמריקאים המשתייכים לבית אחווה יוצא דופן בקולג' אמריקאי, אשר קורא תיגר על הממסד והנורמות המקובלות של החברה בקולג'.
התסריט עובד על ידי דאגלס קני, כריס מילר והארולד ראמיס על סמך סיפורים שונים שפרסם מילר במגזין הקולג'ים האמריקאי נשיונל למפון, המתבססים על חוויותיהם של היוצרים מבתי האחווה בקולג'ים השונים בהם לקחו חלק בעת לימודיהם.
מלבד ג'ון בלושי ודונלד סאת'רלנד, כל השחקנים בסרט היו אנונימיים בזמנו ובתחילת הקריירה שלהם.
כשהסרט יצא דעות המבקרים לגביו היו חלוקות.
אולם רוג'ר איברט מהמגזין "טיים" הכתיר אותו כסרט הטוב של השנה.
הסרט, שהופק בתקציב נמוך של 2.7 מיליון דולר, הפך לאחד הסרטים הרווחיים בהיסטוריה, לאחר שגרף במשך השנים יותר מ-141 מיליון דולר.
בית החיות, יחד עם "סרט מטוגן", היו חלק מרכזי בצמיחתו של ז'אנר חדש בקולנוע האמריקאי - סרטי ה"גרוס-אאוט" הפכו לחלק מרכזי בקולנוע ההוליוודי הקומי.
בשנת 2001 הכריזה ספריית הקונגרס של ארצות הברית על "בית החיות" כבעל ערך תרבותי משמעותי והוא נבחר להיכלל בארכיון הסרטים הלאומי.
הסרט זכה במקום הראשון ברשימת 100 הסרטים המצחיקים של המגזין "בראבו".
ובמקומות גבוהים ברשימות שונות של סרטי הקומדיה של המאה ה-20.
שני סטודנטים טריים במכללת פייבר, לורנס "לארי" קרוגר וקנט דורפמן, מנסים להתקבל לאחווה ב-1962. הם מבקרים במסיבה באחווה היוקרתית אומגה טטא פי אך אינם מתקבלים שם בברכה.
בהמשך הם מנסים באחוות דלתא טאו צ'י.
אחיו הגדול של קנט היה חבר באחווה זו, עובדה שהופכת אותו לבן מורשת.
כיוון שהאחווה זקוקה לחברים חדשים הם מקבלים את השניים, שמקבלים את הכינוי פינטו ופלאונדר.
דיקן המכללה, ורנון וורמר, רוצה להסיר את דלתא מהקמפוס עקב ריבוי עבירות וציונים נמוכים של חבריה.
כיוון שהאחווה כבר נמצאת "על תנאי" הוא מציב אותם בפני מצב חדש - "על תנאי כפול סודי".
הוא מצווה על ראש אחוות אומגה, גרג מרמלרד, למצוא כל דרך להפטר מהם.
דאג נידרמאיר, חבר אומגה וקאדט צבאי, מציק לפלאונדר.
חברי דלתא, בלוטו ודניאל "די-דיי" סימפסון, משכנעים אותו להכניס את הסוס של נידרמאייר בלילה אל תוך המשרד של הדיקן וורמר.
הם נותנים לו אקדח ואומרים לו לירות בסוס.
אלא שבאקדח הם שמים כדורי סרק.
פלאונדר אינו מעז לירות בסוס, והוא יורה לכיוון התקרה.
מעוצמת הרעש הסוס המבוהל חוטף דום לב ומת במקום.
יום לאחר מכן מפונה גופת הסוס ממשרדו של הדיקן לאחר שנחתכה במסור.
למחרת מנסה אריק "אוטר" סטראטון לשכנע את מנדי פפרידג' לעזוב את החבר הסנוב שלה (מרמלרד) ולצאת איתו.
בלוטו יוזם מלחמת אוכל בקפיטריה.
בלוטו ודי-דיי מחליטים לגנוב את התשובות למבחן הקרוב בפסיכולוגיה.
אולם מסתבר שאומגה השתילו תשובות לא נכונות בטופס וכל חברי דלתא נכשלים במבחן.
הציון הממוצע של האחווה יורד לרמה כה נמוכה עד שלדיקן דרושה רק עוד תקרית אחת כדי לסגור אותם ולסלק אותם מהקמפוס.
כדי לשפר את רוחם מחליטים חברי דלתא לארגן מסיבת טוגה, במהלכה, אוטיס דיי והאבירים שרים את השיר Shout.
אשתו האלכוהוליסטית של הדיקאן מגיעה למסיבה לאחר שאוטר מזמין אותה והם שוכבים במהלכה.
לארי מזמין למסיבה את הקופאית במרכול, נערה בשם קלורט.
הם משתכרים ומתמזמזים, אלא שאז לארי מגלה שהיא בתו בת ה-13 של ראש העיר.
הוא מחזיר אותה לביתה בעגלת סופר כשהיא בגילופין.
לאחר המסיבה מחליט הדיקן לסגור את האחווה וכל רכושה מוחרם.
כדי לשכוח שוב מהצרות מחליטים אוטר, בון, פלאונדר ופינטו לנסוע משם.
הם מגיעים למכללת בנות ואוטר מתחזה לחבר של סטודנטית שנהרגה בתאונת דרכים.
הם אוספים כמה מחברותיה ועוצרים בבר בו אוטיס דיי אמור להופיע, אלא שמלבדם כל יושבי הבר האחרים הם שחורים.
בשלב מסוים ובבהלה הם בורחים משם תוך כדי שהם משאירים את הבנות מאחור והורסים את הרכב של פלאונדר.
בון מגלה שחברתו קייטי מנהלת רומן עם פרופסור והוא נפרד ממנה.
מרמלרד חושב שאוטר מנהל רומן עם מנדי ולכן מזמין אותו לחדר במלון שם מחכה עם חברי אומגה אחרים והם מכים אותו.
ציוני הביניים של דלתא כל כך נמוכים שהדיקן מחליט לסלק את כולם.
הוא מודיע גם לוועדת הגיוס על כשירותם להתגייס.
כשנראה שהכל אבוד, בלוטו משכנע אותם בנאום היסטורי חסר דיוק שעליהם לנקום ולהילחם חזרה.
הם מחליטים לנקום בדיקן ובאומגה.
הם מחליטים להתפרץ אל תוך המצעד השנתי בעיר ולהפוך אותו לכאוס טוטאלי.
בסוף הסרט מופיעות כתוביות המגלות מה צופן העתיד לדמויות השונות.
ג'ון בלושי - בתפקיד ג'ון "בלוטו" בלוטרסקי.
שיכור תמידי ובור, נמצא בשנתו השביעית ללימודים.
עם ממוצע של 0.0. בסוף הסרט מצוין כי בלוטו יהפוך בשנים הקרובות לסנאטור אמריקאי.
בסרט המוקומנטרי שחקר את התפתחות חייהם של הדמויות בסרט, הופך בלוטו לנשיא ארצות הברית.
טים מאטסון - בתפקיד אריק "אוטר" סטרטון- סטודנט נאה וחלקלק שיודע לעשות שימוש במילים כדי לכבוש נשים ולשכנע את שומעיו.
החדר שלו נראה כמו מקדש מצוחצח לפיתוי נשים, בעיקר לעומת המראה הכללי המטונף של שאר בית האחווה.
אוטר הוא יושב ראש האחווה ובאופן לא רשמי גם מנהיגה.
בעתיד הוא הופך לגינקולוג בבוורלי הילס.
פיטר ריגרט - בתפקיד דונלד "בון" שונסטין.
בון הוא החבר הטוב ביותר של אוטר ובן זוגה של קייטי.
הקונפליקט שלו נע בין נאמנותו ומחויבותו לקייטי לבין נאמנותו לחברי האחווה.
בעתיד הוא וקייטי יתחתנו אך גם יתגרשו כעבור חמש שנות נישואים.
טום הולס - בתפקיד לורנס "פינטו" קרוגר.
חנון ביישן ורגיש שמתקבל יחד עם חברו דורפמן לאחווה בתחילת הסרט.
פינטו מתחיל עם הקופאית בסופר בלי לדעת שהיא בתו בת השלוש עשרה של ראש העיר.
פינטו היה כינויו של תסריטאי הסרט בימי הקולג' שלו.
בסוף הסרט מצוין כי הוא הופך לעורך מגזין הסטודנטים.
סטפן פורסט - בתפקיד קנט "פלאונדר" דורפמן.
בחור כבד משקל, מגושם וחנון.
פלאונדר הוא נצר בבית האחווה בעקבות אחיו הגדול.
בעתיד הוא יהפוך למדריך קבוצות רגישות בקליבלנד.
ברוס מק'גיל - בתפקיד דניאל "די דיי" סימפסון- רוכב אופנוע קשוח שלא סיים אף קורס ואין לו אפילו ממוצע.
ג'יימס ווידווס - בתפקיד רוברט הובר- נשיא בית האחווה.
יחסית נקי מוצלח ומסודר לעומת חברי האחווה האחרים.
הוא נאבק לשמור על מראית עין של נורמליות מול הדיקן והממסד האוניברסיטאי.
בדרך כלל נגמר המאבק הזה בהליכתו אחר רצונותיהם של חברי האחווה.
בעתיד יהפוך לסניגור ציבורי בבולטימור.
דאגלס קני - בתפקיד סטורק.
סטורק אומר רק שני משפטים במהלך הסרט.
בשנה הראשונה חשבו שהוא פגוע מוח.
הוא אכן נראה כמו מישהו שעבר פגיעה מוחית.
ג'יימס דאוטון - בתפקיד גרגורי מרמלרד, הנשיא של אומגה ובן זוגה של מנדי פפרידג'.
בעתיד יהפוך ליועץ הנשיא ניקסון בבית הלבן וייאנס בכלא ב-1974.
מארק מטקאלף - בתפקיד דאגלס נידרמאייר.
מפקד חיילי המילואים המתאמנים של הקולג'.
נצר למשפחה צבאית ושונא מושבע של דלתא.
בווייטנאם ייהרג על ידי חייליו.
קווין בייקון - בתפקיד צ'יפ דילר.
חבר אומגה המתקבל אל האחווה בתחילת הסרט ומהווה מעין היפוך לפינטו ופלאונדר.
בסוף הסרט הוא נרמס על ידי ההמון במצעד.
בעתיד ייוולד מחדש כמיסיונר נוצרי באפריקה.
ג'ון ורנון - בתפקיד הדיקן ורנון וורמר.
מטרתו היא להצליח לסלק את דלתא מהקמפוס.
ורנה בלום - בתפקיד מאריון וורמר.
היא מגיעה למסיבת הטוגה של דלתא ושוכבת עם אוטר.
דונלד סאת'רלנד - בתפקיד דייב ג'נינגס, פרופסור לאנגלית, נער פרחים מתבגר ושמאלני שמציע סמים לסטודנטים.
קארן אלן - בתפקיד קייטי, זוגתו של בון.
מנהלת רומן סודי עם פרופסור ג'נינגס אבל בסופו של דבר מתחתנת עם בון.
דווין ג'סי - בתפקיד אוטיס דיי, מנהיג הלהקה שמנגנת במסיבת הטוגה.
השם אוטיס אומץ על ידו גם בחיים האמיתיים והפך לשם הבמה שלו.
שרה הולקומב - בתפקיד קלורט דיפסטו, בתו בת השלוש עשרה של ראש העיר.
מארי לואיס וולר - בתפקיד מנדי פפרידג'.
בת זוגו של גרג, חברת אחוות בנות ונערת מעודדות.
נראה שאינה מסופקת מיחסיה עם גרג.
מרתה סמית' - בתפקיד ברברסו "באבס" ג'נסן.
נערה דרומית שרוצה את גרג לעצמה.
היא רואה את חברי דלתא כדוחים.
בעתיד תיהפך למדריכת תיירים באולפני יוניברסל.
סזאר דנובה - בתפקיד ראש העיר דיפסטו.
ראש העיר אשר מרומז על קשריו עם המאפיה.
"בית החיות" היה הסרט הראשון שהופק על ידי "נשיונל למפון", מגזין הסטודנטים ההומוריסטי הפופולרי ביותר במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20. המגזין עסק בסאטירה פוליטית וחברתית ותרבות פופולרית.
כיוון שמרבית הכותבים היו בוגרים של אוניברסיטאות שונות, הייתה להם את היכולת ליצור חיבור אל הקהל הסטודנטיאלי.
דאג קני היה העורך הראשי וכותב במגזין, הוא סיים את אוניברסיטת הרווארד ב-1969 וחווייתו הלימודית הייתה קרובה יותר לזו של אומגה דווקא.
קני אחראי לשתי הדמויות של לארי קרוגר ומנדי פפרידג' בסרט.
שתי הדמויות הופיעו בגיליון המגזין ב-1975. קני חשב שקריס מילר, כותב במגזין, יהיה מומחה לחוויית הלימודים בקולג'.
כינוייו של מילר בזמן הלימודים היה "פינטו" כאחת הדמויות הראשיות בסרט.
מילר הגיש פרק מתוך זכרונותיו על חוויות הקבלה לבתי האחווה מימי לימודיו.
הדמויות בסרט כמו שמותיהם ושם האחווה לקוחים מחוויותיו של מילר משנות לימודיו בדארטמות' קולג'.
יוצר הסרטים איוון רייטמן, שרק סיים להפיק את סרט הראשון של דייוויד קרוננברג, והציע למוציא לאור של המגזין להפיק סרט תחת מותג המגזין.
רייטמן הפיק את מופע הנשיונל למפון, שמרבית מחבריו הופיעו בעתיד בתוכנית הוותיקה "סאטרדיי נייט לייב".
כשמרבית השחקנים עזבו את התוכנית מלבד הארולד ראמיס, הציע רייטמן להשתמש בסקיצות מהתוכנית ולהפכן לסרט באורך מלא.
בעצת סימונס נפגשו קני וראמיס וכל אחד מהם תיאר את חוויות הקולג' שלו.
באותו זמן עבד על טריטמנט לסרט בשם "סטודנט שנה א'" אך עורכי המגזין לא היו מרוצים מהתסריט.
קני וראמיס החלו לעבוד יחד על טריטמנט שעסק בצ'ארלס מנסון בימי התיכון.
סימונס אהב את הרעיון אז הם שינו את הסיפור לקולג'.
קני העריץ את סיפוריי בתי האחווה של מילר והציע שישתמשו בהם כבסיס לסרט.
קני, מילר וראמיס החלו ליצור יחד רעיונות.
הם ראו את שנת 1962 כשנת התמימות האחרונה של אמריקה ולכן העבירו את זמן ההתרחשות לשם.
המצעד שמתרחש בסוף הסרט ב-21 בנובמבר 1963 היה יום לפני רצח קנדי.
שלושתם הסכימו כי יש להכניס אל הסרט את השחקן ג'ון בלושי ואת דמותו של בלוטו כתבו במיוחד בשבילו לאחר שנפגשו עמו בשיקגו.
הכותבים, שלא היו מנוסים כלל בכתיבת תסריטים, ניפקו טריטמנט של כ-110 עמודים כאשר הממוצע עמד על 15. הם הציגו את התסריט בפני מפיקים שונים בהוליווד.
סימונס נפגש עם נד טאנן, מנהל בכיר באולפני יוניברסל.
טאנן שנא את הרעיון אך בהדרגה כשהחלו להגיש דראפטים שונים לתסריט, החלו באולפנים לשתף פעולה עם הרעיון עד שבסופו של דבר ניתן אור ירוק לסרט, בתקציב של 3 מיליון דולר בלבד.
סימונס נזכר: "הם אמרו לעצמם, לעזאזל, זה סרט קטן וטיפשי ועם קצת מזל נעשה ממנו קצת כסף - שיעשו מה שהם רוצים." ראמיס מציין: "הלכנו יותר רחוק ממה שהאולפנים ציפו, אני חושב שהם היו בהלם".
תחילה חשב רייטמן שיביים את הסרט, אך הוא עשה רק סרט אחד בתקציב של 5,000 דולר.
המפיקים פנו לריצ'רד לסטר ובוב ראפלסון לפני שפנו אל ג'ון לנדיס.
בסופו של דבר קיבל לנדיס את התפקיד בזכות סרטו "סרט מטוגן".
נערת התסריט של הסרט הייתה בת זוגו של שון דניאל, עוזר המפיק מיוניברסל.
דניאל המליץ על לנדיס שנפגש מאוחר יותר גם רייטמן, מאונט וסימונס וקיבל את התפקיד.
ראמיס: "הוא התייחס באופן מיידי אל הסרט כאל הסרט שלו.
אנחנו חיינו עם הסרט כבר שנתיים לפני כן.
לפי לנדיס ההשראה שלו לסרט באה מקומדיות אמריקאיות קלאסיות ישנות עם שחקנים כמו באסטר קיטון, הארולד לויד והאחים מרקס.
בקאסט המקורי היו אמורים להופיע צ'בי צ'ייס בתפקיד אוטר, ביל מארי בתפקיד בון, בריאן דויל-מורי בתפקיד הובר ודן אקרויד כדי-דיי.
בסופו של דבר מסוללת הכוכבים רק ג'ון בלושי היה מעוניין בתפקיד.
צ'ייס כבר היה כוכב, אך הוא דחה את התפקיד כיוון שהוצע לו תפקיד בסרט "foul play".
לנדיס שרצה ללהק שחקנים דרמטיים לא ידועים, כמו בייקון ואלן (לשניהם זה היה הסרט הראשון), לוקח קרדיט על העידוד השלילי שנקט כלפי צ'ייס לגבי השתתפות בסרט.
דמותו של די-דיי נבנתה על אקרויד אך בסופו של דבר הוא דחה את ההצעה משום שהיה מחויב ל"סאטרדיי נייט לייב".
ג'ון בלושי היה מחויב גם הוא לתוכנית אך במשך שלושה ימים בשבוע השתתף בצילומי הסרט ובשאר הימים נסע לני יורק להשתתף בתוכנית.
בלושי קיבל רק 35 אלף דולר על השתתפותו בסרט ועד מעט בונוסים לאחר מכן.
לנדיס עבד רבות עם בלושי על דמותו של בלוטו שלמעשה לא היו לה כמעט דיאלוגים.
על אף נוכחותו של בלושי באולפני יוניברסל רצו כוכב נוסף.
לנדיס, שהיה מיודד עם דונלד סאת'רלנד, הצליח לגייס אותו לסרט.
סאתרלנד היה באותה תקופה אחד הכוכבים הגדולים של הוליווד.
בשביל יומיים צילומים הציעו לסאתרלנד 35 אלף דולר ו-15 אחוז מרווחי הסרט, מתוך הנחה שהסרט יישכח במהירות.
סאתרלנד רצה כסף בטוח ובסופו של דבר סגר על 50 אלף דולר.
החלטה שבדיעבד גרמה לו להפסד הכנסות של קרוב ל-20 מיליון דולר.
השלב הבא בהפקה היה למצוא קולג' שיסכים לצילומי הסרט ברחבי הקמפוס.
נשיאה של אוניברסיטת אורגון, ויליאם ביטי בויד, היה בכיר באוניברסיטה ידועה בקליפורניה כאשר נשקלה שם האפשרות לצלם את "הבוגר".
בסופו של דבר נדחתה האוניברסיטה ובויד החליט שלא יפספס את ההזדמנות הבאה.
הוא העביר משאל בקרב הנהגת הסטודנטים ומועצת האוניברסיטה.
האחראי על קשרי החוץ של האוניברסיטה טען כי על אף שהסרט פרובוקטיבי וגס הוא גם שנון ומצחיק.
בסופו של דבר בויד אף אישר לצלם את משרדו כמשרדו של הדיקן וורמר.
בית האחווה צולם בשני מקומות שונים צמודים בקמפוס.
בית נטוש שאכלס בעבר את בית האחווה פי סיגמא קאפא.
החדרים הפנימיים צולמו ברובם בסטים שנבנו במיוחד.
הבית נהרס ב-1986 והיום שוכנת עליו מעבדה לפיזיקה.
המצעד צולם ברחובה הראשי של העיר קוטג' גרוב.
לנדיס הביא את השחקנים ששיחקו את הדמויות של חברי דלתא חמישה ימים לפני תחילת הצילומים על מנת שיתגבשו יחד.
הם שהו יחד במלון, והכניסו פסנתר לחדרו של מקגיל.
החדר הפך לחדר המסיבות שלהם.
השחקן ג'יימס ווידו'ס תיאר זאת "כמו להיות בשנה הראשונה.
היינו צריכים להכיר אחד את השני ולקרוא לעצמנו בשמות הכינוי.
הטקטיקה הזו עודדה את השחקנים להפריד עצמם באופן טבעי מהשחקנים ששיחקו את הדמויות של אומגה, וכך ליצור חציצה טבעית ביניהם מול המצלמה.
בלושי ואשתו שוכנו בבית נפרד בפרפרים על מנת לשמור עליו נקי מסמים ואלכוהול.
על אף ששחקני הסרט הוזהרו לא להתערבב עם הסטודנטים, לילה אחד הוזמנו על ידי סטודנטיות למסיבה של אחד מבתי האחווה.
על אף שהוזמנו והתקבלו יפה, בסוף המסיבה ווידוס זרק כוס על קבוצת שחקני פוטבול שיכורים ופרצה קטטה שכאילו נלקחה מסצנה בסרט.
השחקנים הצליחו להימלט, אלא שמקגיל ספג פנס בעין ולווידוס נשברו כמה שיניים.
למעט שוט הפתיחה של קרב האוכל המתמקד בבלוטו, צולמה כל הסצנה בשוט אחד, כאשר עודדו את השחקנים להילחם באמת.
השוט של פלאונדר בסופר צולם גם הוא בשוט יחיד.
פורסט הצליח לתפוס את מרבית האוכל שלנדיס ומאתסון זרקו עליו.
בזמן הצילומים הכינו לנדיס ומקגיל סצנה לקבוצת עיתונאים שבאה לסקר את הצילומים.
לנדיס שיחק עמו כועס על חוסר תפקוד השחקנים ושבר זכוכית מדומה על ראשו של מקגיל.
מקגיל נפל על הרצפה והעמיד פנים כאילו איבד הכרה.
כשלנדיס ביקש לקום ממקגיל לקום, הוא סרב.
ניצבים שחורים הובאו מפורטלנד לצילום הקטע בבר המועדון של דקסטר.
המפיקים חשבו שהסצנה תיתפס כגזענית ותגרום למהומות שחורים בבתי הקולנוע.
תמיכתו של ריצ'רד פריור בסצנה הביאה בסופו של דבר להישארותה בסרט.
המפיקים הבינו שיש אפשרות שיוכלו לייצר להיט מהסרט לאחר שרייטמן הראה להם תגובות קהל מהקרנה של קטע בן עשר דקות לקהלים שונים.
ההפקה הוציאה תחילה 20 עותקים של הסרט שנשלחו למפיצים.
הקרנה מוקדמת ראשונה של הסרט הוקרנה בדנוור ארבעה חודשי לפני יציאתו והתגובות היו חיוביות ביותר.
הפסקול בסרט הוא שילוב בין רוקנרול לרית'ם אנד בלוז, יחד עם הפסקול שיצר אלמר ברנשטיין לסרט.
ברנשטיין ולנדיס היו חברי משפחה מאז ילדותו של לנדיס.
ברנשטיין טען שהסרט פתח בפניו את הדלת לעשיית סרטי קומדיה.
השיר shout שאוטיס דיי שר בסצנת המסיבה הפך ללהיט על זמני ויחד איתו גם הסצנה הפכה לאחת המפורסמות מן הסרט.
"בית החיות" יצא להקרנה בשנים עשר בתי קולנוע, ובסוף השבוע הראשון להקרנתו גרף כ-280 אלף דולר.
לאחר שבוע כבר עברו הכנסות הסרט את המיליון עד הפיכתו לסרט השני בהצלחתו ב-1978, אחד פחות מהסרט "גריז" שיצא באותה שנה.
בארצות הברית בלבד גרף הסרט יותר מ-120 מיליון דולר, והכנסותיו עד היום מסתכמות ב-141.6 מיליון דולר.
עם יציאת הסרט היו התגובות אליו מעורבות, אולם מספר מבקרים זיהו את קסמו של הסרט ובסופו של דבר הוכתר כאחד הסרטים המוצלחים של 1978. באתר ביקורות הסרטים rotten tomato מחזיק הסרט ברייטינג של 90%.
רוג'ר איברט העניק לסרט ארבעה כוכבים וכתב עליו "אנכרוניסטי, מבולגן ומלא באנרגיה.
חלק מהשפעת הסרט נובעת משכבה של אנרגיה משוגעת.
אבל הסרט הזה עשוי טוב יותר ומשוחק טוב יותר מאשר הבנו כשיצא.