tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סעיף 8 הוא כינוי לקטגוריית סעיפים של שחרור מן הכוחות המזוינים של ארצות הברית, כאשר חייל אינו מתאים לשירות בגלל הפרעות נפשיות.
כאשר חייל משוחרר מן הכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית מסיבות נפשיות, או שהוא מתנהג כמי שיש לו הפרעות נפשיות, אומרים עליו כי "הוא בסעיף 8".
המונח מגיע מתקנות מספר 615-360 של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם סעיף 8 פקד על שחרור אלו שאינם כשירים נפשית לשירות צבאי.
בשנת 1950 שחרור בעזרת סעיף 8 ניתן לכל חייל או חיילת שנתגלה כי הם הומוסקסואלים.
בנוסף לקלון המתלווה לשחרור על ידי סעיף 8, בוטלו לחיילים הללו הטבות ותיקי מלחמת העולם השנייה.
בצבא האמריקני פסקו מלעשות שימוש בשחרור על פי סעיף 8 כדי לשחרר חיילים מסיבות פסיכולוגיות או פסיכיאטריות ובמקום משתמשים בתקנות ההפרדה 635-200 של השירות הפעיל.
בפרק 5, פסקה 13 נכתב כי יש לשחרר את החיילים שאובחנו בצורה רפואית הסובלים מהפרעת אישיות.
המונח נעשה נפוץ בעקבות סדרת הטלוויזיה "מ.א.ש", שם רב-טוראי קלינגר ניסה לקבל שחרור בעזרת סעיף 8 אך לבסוף זנח את מאמציו.
גם בסרט "מטאל ג'אקט", המגויס לאונרד לורנס הידוע בכינוי "גומר פייל" הופך לבלתי יציב בעליל כתוצאה מההתעללות של מדריך האימונים.
סעידי נטיבזונקיזה הוא כדורגלן עבר בורונדי ששיחק בעמדת קשר הכנף.
הוא החל לשחק בויטאל'או המקומית, ובשנת 2005 הגיע להולנד כמבקש מקלט.
עם הגעתו להולנד החל להתאמן בקבוצת ניימכן, שהחתימה אותו לאחר שראתה את הפוטנציאל העצום הקיים בו.
ב-18 בנובמבר 2006 ערך נטיבזונקיזה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית במשחק נגד ספרטה רוטרדם.
ב-9 ביולי 2010 חתם בקרקוביה קרקוב מליגת העל הפולנית, בה שיחק במשך 4 עונות, עד שעבר לאחאיסר בלדייספור מליגת העל הטורקית.
הוא שוחרר מהמועדון לאחר חצי עונה, ולאחר חצי עונה נוספת ללא קבוצה חתם בקן.
ב-10 בפברואר 2017 חתם בקייסר מליגת העל הקזחית.
ב-9 באוקטובר 2010 ערך נטיבזונקיזה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורונדי, כששיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לנבחרת חוף השנהב במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012.
סעיד עזת-אללהי אפאק (בפרסית: سعید عزتاللهی آفاق; נולד ב-1 באוקטובר 1996 בבנדר אנזלי שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקשר המרכזי בשבאב אל אהלי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איראן.
עזת-אללהי התחיל באקדמיה של מלאבאן.
ב-26 באוקטובר 2012 הוא ערך הופעת בכורה בסגל הבוגר במשחק ליגה נגד ראה אהאן כאשר היה בן 16 שנים ו-25 ימים בלבד.
באוגוסט 2014 הוא נרכש על ידי אתלטיקו מדריד, שם ערך 5 הופעות במדי אתלטיקו מדריד ג' בטרסרה (הליגה הרביעית בספרד).
ב-21 ביולי 2015 עזת-אללהי חתם ברוסטוב, אך בשל בעיות ויזה הוא לא קיבל אישור לשחק בליגה הרוסית עד החורף.
ב-12 במאי 2016 הוא הופיע לראשונה במדי רוסטוב במשחק ליגה מול דינמו מוסקבה.
ב-26 ביולי 2016 במשחק שלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות מול אנדרלכט עזת-אללהי הבקיע את שערו הראשון בקבוצה.
עזת-אללהי שיחק בנבחרות עד גיל 17 ו-20. בנבחרת הבוגרת הוא הופיע לראשונה ב-11 ביוני 2015 במשחק ידידות מול נבחרת אוזבקיסטן.
השחקן הצעיר של השנה בליגת העל האיראנית: 2012/13
סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני בדבר שימוש בסמלים של ארגונים בלתי חוקיים הוא סעיף בחוק הגרמני המעגן את האיסור הפלילי הנהוג בגרמניה באשר לשימוש בהקשר גזעני בסמלים של ארגונים אשר הוצאו מחוץ לחוק.
הסעיף מהווה חלק בולט במאמצים לדה-נאציפיקציה אשר הוחלו בגרמניה עם נפילת הרייך השלישי, וכן חלק במאבק בגרמניה נגד תנועות נאו-נאציות.
עקב החוק נפגעו עסקי מכירה של חפצים ומסמכים עבור אספנים שונים.
בנוסף, כמה סרטי קולנוע ומשחקי מחשב, לרבות הסרט "הנפילה" והמשחק "Wolfenstein 3D", נאלצו להסיר סמלים נאציים שהופיעו בכריכת הכותר שלהם בגרמניה.
סעיף 86a: שימוש בסמלים של ארגונים בלתי חוקיים:
סעיף 86: הפצת חומר תעמולה של ארגונים בלתי חוקיים:
סמלים אשר החוק חל עליהם
סמלים אשר החוק חל עליהם ברמות שונות:
סמלי ארגונים נאו-נאציים ורדיקליים אחרים (מהימין ומהשמאל)
סעיף 197 לחוק התכנון והבניה קובע את חובת ועדה מקומית לתכנון ולבנייה לפצות בעלי מקרקעין הנמצאים בתחום תוכנית העוברת שינוי או גובלים עמה, בגלל השינוי בתוכנית.
מימון הפיצויים מגיע בעיקרו מהיטל השבחה הנגבה מבעלי מקרקעין שערך המקרקעין שלהם עולה בגלל השינוי בתוכנית.
במשך שנים, נהגה בישראל פרקטיקה על פיה יזמים נדרשו לתת לוועדה המקומית כתב שיפוי כתנאי לאישור שינוי תוכנית שהם הציעו.
בסופו של דבר נוהל זו עוגן בחוק ב-2017 בסעיף 197א לחוק התכנון והבניה.
סעיף 197 קובע: "נפגעו על ידי תוכנית, שלא בדרך הפקעה, מקרקעין הנמצאים בתחום התוכנית או גובלים עמה, מי שביום תחילתה של התוכנית היה בעל המקרקעין או בעל זכות בהם, זכאי לפיצויים מהוועדה המקומית, בכפוף לאמור בסעיף 200."
"לא יראו קרקע כנפגעת אם נפגעה על ידי הוראה שבתוכנית הנמנית עם אחת ההוראות המפורטות להלן ובלבד שהפגיעה אינה עוברת את תחום הסביר בנסיבות העניין ואין זה מן הצדק לשלם לנפגע פיצויים:
(1) שינוי בתחום אזורים ובתנאי השימוש בקרקע שבהם;
(2) קביעת המירווח מסביב לבנינים וביניהם;
(3) הגבלת מספר הבנינים בשטח מסוים;
(4) הסדרת אתריהם של בניינים, גדלם, גובהם, תכנון צורתם או מראם החיצוני;
(5) איסור הבניה או הגבלתה, לצמיתות או לשעה, במקום שהקמת בניינים על הקרקע עלולה, בגלל מקומה או טיבה, להביא לידי סכנת שיטפון, סחף קרקע, סכנה לבריאות או סכנת נפשות או לידי הוצאה יתירה של כספי ציבור להתקנת דרכים או ביבים, להספקת מים או לשירותים ציבוריים אחרים;
(6) איסור השימוש בקרקע או הגבלתו שלא בדרך איסור בניה או הגבלתה, כשהשימוש עלול להביא לידי סכנה לבריאות, סכנת נפשות או פגיעה רצינית אחרת לרעת הסביבה;
(7) הגבלת דרכי השימוש בבנינים;
(8) קביעת קו במקביל לדרך, שמעבר לו לא יבלוט שום בנין;
(9) חיוב להתקין על יד בנין המיועד לעסק, למלאכה או לתעשייה מקום לטעינת כלי רכב, פריקתם וציודם בדלק, הכל כדי למנוע חסימת דרך לתעבורה;
(10) חיוב להתקין בבנין המיועד לעסק, למלאכה או לתעשייה, למגורים, לבית לינה או לשימוש על ידי הציבור, או על יד בנין כאמור, מקום לחניית כלי רכב, למקלט או למחסה בפני התקפה אווירית;
(11) הוראה בתוכנית שחל עליה סעיף 81."
חובת הפיצוי חלה על הוועדה המקומית גם לגבי תוכניות שאושרו על ידי הוועדה המחוזית או הוועדה הארצית, בניגוד לעמדתה של הוועדה המקומית, בגלל שהכנסות היטל השבחה מגיעות לידיה.
עם זאת, סעיף 119ב(1) לחוק התכנון והבניה קובע מקרים מסוימים בהם היזם צריך לשפות את הוועדה המקומית ב-70% מהפיצויים.
סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות (1945) מתייחס לשמירת זכויותיהם של מדינות ועמים כאשר טריטוריה מסוימת מועברת לניהול ופיקוח של מערכת הנאמנות של האומות המאוחדות.
הסעיף הוא חלק מהפרק העוסק במערכות נאמנות בינלאומיות (International Trusteeship System), שבין השאר, באה להחליף את שיטת המנדטים של חבר הלאומים.
הסעיף קובע כי, עד לחתימת הסכמי נאמנות, אין לפרש דבר בפרק זה של האמנה כמשנה את זכויותיהם הקיימות של מדינות או עמים.
ולאחר חתימת הסכמי הנאמנות, שינוי הזכויות יהיה רק ביחס לנושאים שהוסכם עליהם בהסכמים אלו.
ועידת סן פרנסיסקו 1945 התכנסה לקראת כניסת האו"ם לנעליו של חבר הלאומים ששבק בתחילת מלחמת העולם השנייה, לשם ניסוח מגילת האומות המאוחדות – המסמך המכונן אשר מהווה את חוקת הארגון.
המאבק הדיפלומטי סביב סעיף 80 פרק 12 למגילה, בין המשלחות הציוניות והמשלחות הערביות, מסמל את תחילת המאבק הציוני, במסגרת מוסדות האו"ם, "בהגנה על זכויות העם היהודי והבית הלאומי, שהיו כלולות במנדט שבידי בריטניה על ארץ ישראל", אל מול הסכנות למפעל הציוני שהציבו האינטרסים שיוצגו על ידי המשלחות הערביות לוועידה.
הנוסח המוסכם של מגילת האומות המאוחדות, המסמך החוקתי המחייב את ארגון האו"ם, כולל סעיף 80 לפרק 12, נחתם ב-26 ביוני 1945 על ידי כל החברות בארגון.
שניות הנוסח של סעיף 80, שאינו מזכיר את ארץ ישראל, יהודים או ערבים אל מול התשומות היהודיות במאבק המדיני להשפיע על הנוסח הסופי,
יעדה הסופי של התנועה הציונית נוסח כבר בתוכנית בילטמור (1942) בהשראת דוד בן-גוריון יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית – הקמת מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל לאלתר שתשתלב במערך הדמוקרטי שיכון בעולם עם תום המלחמה.
בדיוני המעצמות הגדולות ב-1944 לקראת הקמתו של האו"ם הוערך כי בוועדה הייסוד של הארגון יצקו את דפוסי המנגנון שינהל ויעביר את פלשתינה-א"י – מנדט חבר הלאומים האחרון מסוג A לאחר שסוריה ולבנון זכו בעצמאות, משיטת המנדטים לשיטת משטר נאמנות.
ברוח זו הגישה הסוכנות היהודית לכל המשלחות בוועידה תזכיר בחתימתו של חיים ויצמן שכלל גם את חזון המדינה היהודית על פי תוכנית בילטמור בהיבט של יחסה לאוכלוסייה הערבית שבתחומה העתידי.
תחבולת הערבים ותכסיסם נועדה לצבוע את המהלך כנובע מתוך דאגה ונימוקים עקרוניים מתקדמים ודמוקרטיים למשטר הנאמנות בכללותו.
התקבצו ובאו לוועידת סן פרנסיסקו נציגים של לא פחות מ-20 מוסדות וארגונים יהודיים מארצות הברית ומחוצה לה, ובהם הסוכנות היהודית, הקונגרס היהודי האמריקאי, אגודת ישראל בארץ ישראל, ועד שליחי הקהילות של בריטניה, הקונגרס היהודי הקנדי ונציגי מוסדות יהודיים מאמריקה הלטינית, שהפיצו תוכן עם הצעות ודרישות בעניינים בעלי ערך כללי ויהודי.
לאף אחד מהארגונים היהודיים לא היה מעמד רשמי ומוכר בוועידה.
במסגרת המשלחת האמריקאית היו נציגים של ארגונים יהודיים, כיועצים, והם ידעו לנצל מעמדם לפעולה בקרב משלחות אחרות בוועידה.
למרות התהוות גוש מרכזי של ארגונים יהודיים סביב התביעה הציונית לראות בארץ ישראל את הפתרון לשאלת הלאום היהודי תוך התחשבות בזכויותיו ההיסטוריות בארץ אבותיו הרי הייתה גם דעת מיעוט שהקשתה על תומכי הציונות מקרב האומות לתמוך בתביעה ואף סייעו לעוינים את העניין הציוני כמו מחלקת המדינה לנסות ולקעקע אותה.
את מדינות ערב יצגו בוועידה כחברות בעלות זכויות מלאות מצרים, עיראק, ערב הסעודית, סוריה ולבנון שהיו מאוחדות במסגרת הליגה הערבית זה מקרוב קמה.
מלבד מטרת הערבים כהגדרתה בפרק הקודם לא שררה אחדות בקרב חברות הליגה.
ב-17 באפריל 1946 חוקק חבר הלאומים את החלטתו האחרונה לפיה יש להמשיך לדאוג ולפעול למען זכויות המדינות החדשות שטרם קיבלו את עצמאותן.
חוות דעת מייעצת של בית הדין הבינלאומי לצדק מ-21 ביוני 1971 קובעת:
"החלטתה האחרונה של אספת חבר–הלאומים וסעיף 80, פסקה 1, בכתב ההקמה של האומות המאוחדות שימרו את מחויבויותיהם של המנדטורים.
בית הדין הבינלאומי לצדק הכיר בעקביות בכך שהמנדט שרד גם לאחר קצו של חבר–הלאומים".
דו"ח אדמונד לוי מ-2012 מתייחס לסעיף ככזה הקובע את "העיקרון של ההכרה בהמשך תוקפן של זכויות קיימות של מדינות ועמים שנרכשו מכוח המנדטים למיניהם, כולל אותן הזכויות של היהודים מכוח המסמכים המפורטים לעיל (הצהרת בלפור וכתב המנדט) להתיישב בשטחי ארץ ישראל" ובהתייחסויות של משפטנים בינלאומיים אחרים ברוח דומה.
אסכולה של מומחים במשפט בין לאומי רואה בסעיף 80 המתקף את החלטות ועידת סן רמו (1920) ואת מנדט חבר הלאומים כלגיטימציה, מבחינת משפט העמים, לכינונה של מדינת ישראל ולאו דווקא החלטה 181, שלא הגיעה לידי מימוש, ועל כן פקעה ולא קנתה אחיזה במשפט הבינלאומי.
באופן דומה, אסכולה זו גורסת שהסיפוח הירדני של יהודה ושומרון ב־1950 פקע בשנת 1988 עם ניתוק הזיקה, ועל כן עדיין עומדת בתוקפה הצהרת בלפור מ־1917 שיעדה את שטחי יהודה ושומרון למדינה יהודית.
עם זאת, הדעה הרווחת בקרב משפטנים היא שתוכנית החלוקה והחלטה 181 של האו"ם, החליפו החלטות קודמות בעניין ארץ ישראל, והיא מה שנותן תוקף משפטי להקמתה של מדינת ישראל.
לפי טענה זו, החלטה אשר מתקבלת באו"ם אינה הופכת בלתי-תקפה, גם אם הצדדים הנוגעים להחלטה אינם מוכנים לקבל אותה.
מאידך, מצדדי דוקטרינת ה-uti possidetis juris פוסלים את הלגיטימיות של החלטת החלוקה בטענה שהיא נטולת תוקף חוקי על פי החוק הבין-לאומי ולכן בגדר 'אות מתה'.
ומכאן, החלטת החלוקה שחלקה את השטח שלא על פי הגבולות הפנימיים, שהכתיב כתב המנדט, איננה חוקית.
סעידו בראהינו הוא כדורגלן בורונדי, המשחק בעמדת החלוץ בראג'סטאן יונייטד.
בראהינו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וסט ברומיץ' אלביון, אליה הצטרף בגיל 12. בשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-20 באוקטובר 2011 בראהינו הושאל לחודש לנורת'האמפטון טאון.
יומיים לאחר מכן, בראהינו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 לברטפורד סיטי.
ב-25 באוקטובר, בראהינו הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 1–3 נגד הארפורד יונייטד.
בהמשך, הוארכה תקופת השאלתו לינואר.
ב-9 בפברואר 2012 הושאל לברנטפורד.
ב-14 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לקולצ'סטר יונייטד.
ב-28 באוגוסט 2012, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–4 נגד יאוביל טאון במסגרת גביע הליגה האנגלי.
ב-1 באוקטובר, הושאל לפיטרבורו יונייטד בה שיחק עד ינואר 2013. למחרת, בראהינו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד ברנסלי.
ב-27 באוקטובר, בראהינו כבש צמד בניצחון 0–3 נגד דרבי קאונטי.
ב-2 בדצמבר 2012, בראהינו חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בווסט ברומיץ'.
ב-3 בינואר 2015 כבש רביעייה בניצחון 0–7 נגד גייטסהד במסגרת הסיבוב שלישי של גביע ה-FA.
ב-20 בינואר 2017 חתם בסטוק סיטי לחמש עונות וחצי תמורת 12 מיליון פאונד.
ב-1 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אברטון.
את עונת הבכורה שלו בקבוצה סיים ללא שערים, ב-13 משחקי ליגה.
ב-28 באוגוסט 2018, בראהינו כבש את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד האדרספילד טאון במסגרת גביע הליגה האנגלי, ובכך שבר בצורת של שנתיים וחצי ללא שער.
בפברואר נעצר בחשד לנהיגה בשכרות.
בעקבות מעצרו, הושעה הקבוצה עד לסיום העונה, ובהמשך שוחרר.
ב-9 באוגוסט 2019, חתם בזולטה ורכם מליגת העל הבלגית.
יום למחרת, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד ראסינג גנק, בה גם כבש את שער הבכורה שלו.
ב-5 באוקטובר 2020, בראהינו הושאל לשרלרואה.
ב-18 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 2-1 על גנק, בה גם כבש את שערו הראשון.
ב-31 באוגוסט 2021 חזר בראהינו לאנגליה וחתם בשפילד ונסדיי מהליגה השלישית באנגליה.
ב-23 באוגוסט 2024 חתם בראג'סטאן יונייטד מה-I-League ההודי.
בצעירותו, באריהנו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה ונכלל בסגל הנבחרת הצעירה לקראת אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015, אך נפצע ושוחרר מהסגל.
בנובמבר זומן לראשונה לסגל נבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד , אך לא זכה לדקות משחק.
במרץ בראיהנו קיבל פניה ראשונה לייצג את בורונדי מולדתו, אך דחה אותה.
באוגוסט , קיבל אישור מפיפ"א לייצג את בורונדי, לאחר שלא זומן לסגל נבחרת אנגליה במשך שלוש שנים.
ב-8 בספטמבר 2018, בראהינו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
בראהינו נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2019.
בראהינו נולד בבוג'ומבורה, בירת בורונדי.
כשהיה בן 4, נהרג אביו במהלך מלחמת האזרחים בבורונדי.
כשהיה בן 10 היגר לממלכה המאוחדת, והצטרף לאימו ואחיו שהגרו לפני כן.
סעיף 1782 בפרק (המכונה "title") 28 של החוק הפדרלי בארצות הברית הוא חוק פדרלי המאפשר לבעל דין בהליך משפטי המתנהל מחוץ לארצות הברית להגיש בקשה לבית המשפט האמריקאי במטרה לקבל ראיות שישמשו בהליך משפטי המתקיים מחוץ לארצות הברית.
למעשה, המבקש להשתמש בסעיף 1782 צריך להוכיח 3 תנאים בלבד:
הבקשה הוגשה על ידי צד בעל אינטרס ("interested person") בהליך משפטי זר - הליך משפטי שאינו אמריקאי.
ההליך מתנהל בפני בית דין ("tribunal") זר.
האדם שממנו הראיות מבוקשות נמצא במחוז בית המשפט שבו הוגשה הבקשה.
סוג הראיות שניתן לקבל בהתאם לסעיף 1782 כוללים הן גילוי מסמכים והן מתן עדויות.
במשך שנים רבות נחלקו בדעתם בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט לערעורים באשר למספר סוגיות הקשורות לסעיף 1782:
ההיקף המותר של גביית הראיות ("discovery") בהתאם לשימוש בסעיף.
מי רשאי לבקש גילוי ראיות בהתאם לסעיף .
באיזה שלב בהליך משפטי המתקיים מחוץ לארצות הברית מותר להיענות לבקשה בהתאם לסעיף.
משמעות המונח "tribunal" (בית הדין) בסעיף בחוק.
האם המבקש בהתאם לסעיף 1782 צריך להראות שהראיה המבוקשת תהיה ניתנת לגילוי ("discoverable") בהליכים בבתי המשפט במדינה הזרה?
הפסיקה המתייחסת לסעיף 1782 נידונה רבות בשנת 2004, כאשר בית המשפט העליון של ארצות הברית פרסם את החלטתו בפסק הדין Intel Corp.
גילוי הראיות בהתאם לסעיף יכול להתבקש על ידי כל צד בעל אינטרס (interested person).
גילוי הראיות במקרים מסוימים יכול להתבקש עוד לפני שהתחילו לנקוט הליכים פורמליים מחוץ לארצות הברית.
בית המשפט העליון דחה במידה רבה דרישה לפיה על המבקש להוכיח שהראיות הן "discoverable" (שגילוין אפשרי) בהליכים בפני בית המשפט הזר.
למעשה ב-Intel, קבע בית המשפט העליון שגביית ראיות בהתאם לסעיף 1782 זמינה לכל בעל דין שאינו אמריקאי כמעט באותה מידה שגביית הראיות זמינה בתיק המתנהל כולו בבית המשפט בארצות הברית.
בעקבות החלטת Intel, בשנים האחרונות זוכה סעיף 1782 לתשומת לב רבה יותר מאשר בשנים עברו.
שימוש בסעיף 1782 כנגד למול שימוש באמנת האג 1970 (גביית ראיות)
נושא סעיף 1782 -- גביית הראיות בארצות הברית לשימוש בהליכים המתנהלים מחוץ לארצות הברית -- חופף, במידה מסוימת, עם נושא מסוים של אמנת האג 1970 (גביית ראיות), שעליה חתומות ארצות הברית ועוד כשישים מדינות אחרות, וביניהן מדינת ישראל.
לפחות בשני היבטים, ישנו יתרון לבעל דין בתיק שמתנהל מחוץ לארצות הברית הבוחר להשתמש בסעיף 1782 לקבלת ראיות בארצות הברית על פני בחירה בשימוש באמנת הראיות של האג:
אין צורך בהגשת בקשה לגילוי ראיות לבית הדין במדינה הזרה (מחוץ לארצות הברית).
לעיתים בית המשפט האמריקאי ייעתר לבקשת גילוי ראיות עוד לפני שהתובענה החלה מחוץ לארצות הברית.
זהות המגישים בקשות בהתאם לסעיף 1782
בעידן שלאחר מתן ההחלטה בעניין Intel, רוב הבקשות לשימוש בסעיף 1782 הוגשו על ידי חברות מהממלכה המאוחדת, גרמניה ומדינות אירופאיות נוספות.
בשנים האחרונות חל גידול בכמות הבקשות שהוגשו (בהתאם לסעיף) ממדינות המזרח התיכון.
בשנים האחרונות, מלבד יפן, מעט בעלי-דין אסיאתיים הגישו בקשות בהתאם לסעיף 1782.
בשנת 2010 לאחר שנתבעו על ידי הרפובליקה של אקוודור, הגישה חברת שברון (Chevron) מספר בקשות בהתאם לסעיף 1782, במטרה להשיג ראיות הנוגעות להגנה מתביעות שהוגשו כנגדה באקוודור, בגין אחריות למוצרים פגומים.
רבים העוסקים בנושא הסעיף סוברים ששיקולים כלכליים מהווים את אחת מהסיבות בגינן לא בוצעו שימושים נרחבים יותר בסעיף 1782.
מחלוקות ביחס לסעיף 1782 גביית הראיות
ישנה מחלוקת בקרב עורכי דין ואנשי העסקים אמריקאים בדבר חיוביות סעיף 1782.
לשכת המסחר של ארצות הברית הביעה חשש באשר לנטל על עסקים האמריקאים שנדרשים להיענות לצווים לגילוי ראיות שניתנו בהתאם לסעיף 1782. חשש זה הובע על ידי השופט סטיבן ברייר כדעת מיעוט בפסיקת בית המשפט העליון בהחלטת Intel.
השופט סטיבן ברייר קבע כי:
"הליכי שיפוט לגילוי ראיות והליכים הקשורים לגילוי ראיות הם יקרים, וכרוכים בעליות דחייה ואיומי עיכוב ובכך יכולים לכפות על הצדדים ליישב סכסוכים בבסיס המחלוקת."
רוב משרדי עורכי הדין העוסקים בליטיגציה בינלאומית, אם כי לא כולם, מאמינים שזמינותו ושימושו של סעיף 1782 הוא דבר חיובי.
בכותבם בפרקטיקום הבינלאומי של לשכת עורכי הדין במדינת ניו יורק International Practicum of the New York State Bar Association (1999) התייחסו היאו ל.
סאמי (שניהם מניו יורק) לסעיף 1782 כאל "כלי הנשק הנבחר" עבור גילוי ראיות לבעל דין בסכסוך בינלאומי.
בפירושם לדו"ח הבוררות הבינלאומי של חברת מיילי (Mealey's International Arbitration Report) דנים בארי גרפינקל וטימותי נלסון (שניהם מניו יורק) בהחלטת בית המשפט הפדרלי בג'ורג'יה שאפשר גילוי ראיות על פי סעיף 1782 בקשר לבוררות חוץ אמריקאית.
גרפינקל ונלסון קראו לפירושם "Sweet Georgia" (ג'ורג'יה המתוקה) ותיארו את ההחלטה הג'ורג'ית כ"פורצת דרך".
בכותבם בכתב העת המשפטי של ניו יורק (New York Law Journal) במאי 2007, אריק שוורץ ואלן הווארד (שניהם מניו יורק) הגיבו על אותה החלטה מג'ורג'יה אך הביעו עמדה ביקורתית הן על החלטת בית המשפט והן על המגמה שהיא מייצגת.
שוורץ והווארד חזו כי תוצאות ההחלטה המאפשרות גילוי ראיות מג'ורג'יה יכולה להיות ש:
שוורץ והווארד טענו בנוסף שאפשרות זו צריכה להיות "סיבה לדאגה" עבור קהילת העסקים האמריקאית.
בכותבו בליטיגציה הבינלאומית הרבעונית של לשכת עורכי הדין האמריקאית (International Litigation Quarterly of the American Bar Association) במרץ 2008, דוחה אריק שרבי (ישראל) את הטענה כי סעיף 1782 מטיל עול כבד מדי על קהילת העסקים האמריקאית.
שרבי התמקד בחמישה פסקי דין מהתקופה שבין אמצע שנות התשעים לבין שנת 2006, וטוען שהאפשרות לעשות שימוש בסעיף 1782 לגילוי הראיות גורמת לכך שבמקרים רבים, בית המשפט האמריקאי ימחק תובענה על בסיס "forum non conveniens" (פורום לא נאות), [כלומר דחייה לתביעות רבות המופנות] כנגד נתבעים אמריקאים.
שרבי גם טוען כי כתוצאה מכך, סעיף 1782 הוא ברכה במסווה לאותם חברות אמריקאיות המעורבות במסחר בינלאומי אך אינן רוצות להיתבע בבתי משפט אמריקאים בקשר לפעילויות אלו.
בכותבם בעלון של ועדת הליכים מקדמיים ללשכת עורכי הדין של ארצות הברית העוסקת בפיתוח משפטי וגילוי משפטי, העירו ג'ונתן י.
יחד עם זאת, הנדלר וטניסון מציינים שהחשש לאי צדק זה יכול להתקזז על ידי שיקול הדעת הרחב של בית המשפט המחוזי בשאלה האם ובאיזה מידה להעניק בקשות על פי סעיף 1782.
ההתדיינות בסעיף 1782 אשר קיבלה את מרב תשומת הלב הייתה ההתדיינות של חברת Chevron, שהגישה מספר בקשות על פי סעיף 1782 במגוון בתי משפט ברחבי ארצות הברית בהקשר לטענת נזיקין עצומה שהובאה נגד חברת Chevron באקוודור.
סוגיות בנושא סעיף 1782 שנשארו בחוסר בהירות
בתי המשפט לערעורים חלוקים באשר לשאלה האם בוררות מהווה tribunal לצורך גילוי ראיות בהתאם לסעיף 1782. ה-Circuit השני וה- Circuit החמישי קבעו שהליך הבוררות אינו מהווה בהגדרתו בית דין לצורך גילוי ראיות בהתאם לסעיף 1782. מנגד, ה-Circuit ה-11 דחה את טענת Circuits אלו וקבע שבוררות היא tribunal זר.
הפסיקה עד כה חלוקה באשר לשאלה האם סעיף 1782 עלול לאלץ אדם הנמצא בארצות הברית להפיק מסמכים הנמצאים מחוץ לארצות הברית.
שרבי טוען שמרבית הפסיקות אשר התייחסו לנושא אינן קובעות במפורש שקיימת הגבלה גאוגרפית כלשהי באשר לסעיף 1782. בנוסף לכך, שרבי טוען שבדיון בשאלה האם יש להחיל את סעיף 1782 על מסמכים הנמצאים מחוץ לארצות הברית, הנושא העיקרי שבתי המשפט שקלו הוא האם הראיה מצביעה על כך ש:
המבקש לשימוש בסעיף מנסה לעקוף מגבלה של בית הדין הזר.
צו שכזה יפריע להליכי חוץ.
ישנן רשויות הסוברות שסעיף 1782 מסמיך אדם שאינו צד בהליך לספק מסמכים ולמסור עדות בעל פה אך לא לענות על תשאול רשום.
עם זאת, ישנו לפחות מקרה אחד משנת 2007 שבו נדרש אדם שאינו צד להליך לענות על תשאול רשום.
באוגוסט 2008, בית משפט בניו יורק קבע כי רשות המס הגרמנית היא Tribunal לצורך מטרות של סעיף 1782 - גילוי ראיות.
סעיף 377 של חוק העונשין של האימפריה הבריטית הפליל את כל המעשים המיניים שהם "נגד סדר הטבע".
החוק שימש להעמדה לדין בקרב אנשים העוסקים ביחסי מין הומוסקסואליים.
הסעיף שימש גם להפללת אנשים בעלי מגדר שלישי, למשל אפווינט במיאנמר.
הסעיף נשאר בתוקף במושבות לשעבר רבות, בעוד שאחרות ביטלו אותו.
אף על פי שסעיף 377 לא כלל במפורש את המילה הומוסקסואליות, היא שימשה לדין על פעילות מינית הומוסקסואלית ופעילויות מיניות אחרות, כדוגמת זואופיליה.
הסעיף הוצג על ידי הרשויות של הראג' הבריטי ב-1860, והיא הפלילה את כל מה ברחבי המושבות הבריטיות השונות.
אף על פי שמרבית המושבות מאז קיבלו עצמאות מאז יישום סעיף 377, היא נותרה בחוקי העונשין של מלזיה, סינגפור, פקיסטן, בנגלדש, מיאנמר וג'מייקה.
סעיף 377 היה בחוק העונשין של הודו, עד להחלטת בית המשפט העליון של הודו ב-2018, שהוחלט כי תהיה אי-הפללה לגבי פעילות הומוסקסואלית פרטית.
סעיף 365 לחוק העונשין של סרי לנקה מפליל "יחסי גומלין בניגוד לסדר הטבע", כאשר הכוונה לפעילות מינית לא "טבעית", וקובע עונש של עד עשר שנות מאסר.
סעיף זה לקוח מתוך החוק הבריטי הישן, שבו הפלילו יחסי מין הומוסקסואליים.
עם זאת, החוק אינו נאכף בפועל.
מחלקת המשפטים של ארצות הברית כתב כי , וכי הדיווחים שאנשים לא הורשעו עד היום למרות .
הסעיף, כפי שהוא קיים כיום, תואר כסעיף מפלה, ולא נאכף בפועל, והוא נחשב כבלתי ניתן לאכיפה במערכת המשפט.
בית המשפט העליון חלק על דעה זאת, שאף על פי שהחוק אכן דן במין הומוסקסואלי, יחסי מין בהסכמה אינם מצדיקים עונש.
שלא כמו בהודו או בארצות הברית, לבית המשפט העליון של סרי לנקה אין הכוח לתקן את החוק, הוא יכול רק לפרש את החוק.
לכן, לא ייתכן שבית המשפט העליון יכול היה לבטל את החוק, אף שמספר פעילים קבעו כי על בית המשפט להשתמש בכוחות הקיימים בצורה יעילה יותר, בשביל להגן על אנשים שקיימו יחסי מין הומוסקסואליים.
בית המשפט העליון של סרי לנקה פסק כי לא ניתן לאכוף את הסעיף, וגם הממשלה הסוציאליסטית של ראג'פקסה וגם הממשלה השמרנית של סיריסנה הצהירו כי: .
אף על פי שהסעיף בפועל לא נאכף, שכן מאבק באפליה בבתי משפט מחייב את הנפגעים להצהיר בגלוי על ההומוסקסואליות שלהם (או לקשר את עצמם לנטיות מיניות אחרות), הקורבנות, לעיתים קרובות, לא נלחמים על הטרדות המשטרה שהם עשויים להתמודד איתם בחייהם האישיים כתוצאה מאאוטינג עצמי.
סעיף 365א לחוק העונשין של סרי לנקה מתוארך לחוק העונשין הקולוניאלי שהוטמע בתקופת ציילון הבריטית.
חוק העונשין של סרי לנקה נחקק ב-1883 באמצעות פקודה מס' 2 של 1883. הסעיף כלל רק יחסי מין הומוסקסואליים עד ל-1995. באותה שנה, הסעיף כלל גם יחסי מין לסביים.
פייריס , ניסה לבטל את הסעיף ב-1995, אך ללא כל הצלחה מפני שמספר מחוקקים טענו כי יחסי מין לסביים אינם מופללים על ידי הסעיף הקיים.
כתוצאה מכך, הסעיף קבע כי העונש המקסימלי ליחסי מין לסביים הוא 12 שנים.
פסקי דין של בית המשפט העליון
החוקה של סרי לנקה אוסרת על בית המשפט העליון למחוק כל סעיף מחוקיה מאחר שהחוקה אינה מעניקה לבית המשפט העליון את סמכות הביקורת השיפוטית.
בנוסף, החוקה קובעת כי: .
סעידי יאנקו הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת המגן הימני ביאנג בויז ברן.
יאנקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פ.צ.
ציריך ובקיץ יאנקו הצטרף לאקדמיה של מנצ'סטר יונייטד.
ב-26 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק במסגרת גביע הליגה האנגלי בו הפסידה יונייטד 4-0 למילטון קינס דונס.
ב-2 בפברואר 2015, יאנקו הושאל לבולטון וונדררס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לסיום העונה.
8 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 1-3 נגד פולהאם, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה.
ב-1 ביולי 2015, יאנקו חתם לארבע שנים בסלטיק מליגת העל הסקוטית.
חודש לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–0 נגד רוס קאנטרי.
ב-31 באוגוסט 2016, הושאל לשנה לבארנסלי.
ב-13 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד וולברהמפטון וונדררס.
ב-7 ביולי 2017, חתם לארבע שנים בסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
כעבור שנה חתם לחמש שנים בפורטו, אך זמן קצר לאחר מכן הושאל לנוטניגהאם פורסט.
ב-1 ביולי 2019, יאנקו חתם ביאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית, עמה זכה בדאבל בסיום העונה.
ב-1 באוקטובר 2020, הצטרף לארבע שנים לריאל ויאדוליד מליגת העל הספרדית.
בקיץ יאנקו הושאל לבוכום מהבונדסליגה.
ב-30 ביוני 2023 יאנקו חזר ליאנג בויז ברן.
יאנקו היה זכאי לייצג 3 מדינות: שווייץ מולדתו, איטליה מולדת אימו וגמביה מולדת אביו.
בין השנים עד שיחק בנבחרות הצעירות של שווייץ.
בשנת החליט לייצג את גמביה.
ב-9 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד .
השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2021.
כדורגלן השנה באקדמיה של מנצ'סטר יונייטד:
"סעידה סולטנה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל, מתוך אלבום הבכורה שלה, דנה אינטרנשיונל (1993).
הוא יצא לאור בינואר 1992, בהוצאת חברות התקליטים קוברה רקורדס ו-IMP דאנס בע"מ, כסינגל הבכורה של אינטרנשיונל.
הוא נכתב על ידה לצד עופר ניסים, שהפיק אותו.
בסוף 2014 חידשה אינטרנשיונל את השיר עם ליין המסיבות אריסה בגרסה שפורסמה בשם "סעידה סולטנה 2015".
אינטרנשיונל חשפה לראשונה את השיר בהופעה במועדון "התיאטרון" בתל אביב-יפו במסגרת מופע דראג שארגן עופר ניסים בינואר 1992. הוא הציע לדנה להשתתף במופע למרות היותה אלמונית שטרם הוציאה שיר באופן מסחרי, וגם בהיותה עדיין זכר.
היא נענתה לבקשתו, וביצעה במהלך הקטעים שלה במופע חיקויים של עפרה חזה, ריטה וזהבה בן.
נתי נתן אחד ממלכות הדראג שהיו אמורות להופיע במופע, לא הגיע עקב מזג האוויר הסוער באותה עת, ולכן מילא ניסים את החלל הריק בסדר ההופעות עם אינטרנשיונל בביצוע השיר "סעידה סולטנה" שהיה פרודיה לשיר "My Name Is Not Susan" של ויטני יוסטון.
בריאיון למאקו ב-2021 הסבירה אינטרנשיונל כי "סעידה סולטנה" יועד תחילה לנתי נתן, שלא הגיע באותו הערב.
היא הוסיפה שההתארגנות על השיר ועל המופע שילווה אותו הייתה מהירה מאוד: במהלך ההופעה לבשה דנה בגדים שהביאה מביתה ופאה ישנה שמצאה במרתף.
לאחר מכן ציינה כי "סעידה סולטנה" התקבל במחיאות כפיים ותרועות מצד הרוקדים במועדון.
הקהל במועדון אהב את השיר מאוד עד כדי כך שאינטרנשיונל הגיעה בקביעות בערבי יום שישי להופיע עמו.
באחת מהופעותיה נכחו בקהל מגישי הרדיו עופר נחשון ודידי הררי, שלאחר האזנה לשיר החליטו להשמיע אותו בתוכנית הרדיו הקבוע שלהם, אז זו הייתה ההשמעה הראשונה של "סעידה סולטנה" ברשת ג', ועד מהרה גיששו מגישי רדיו נוספים בניסיון למצוא אחר עותק מוקלט שלו.
ניסים הציע לדנה להקליט את השיר ולהפיצו באופן מסחרי.
כל השיר נכתב על ידי ניסים ואינטרנשיונל למעט בית אחד שהופיע בשיר המקורי של יוסטון.
באותה שנה הופיעה אינטרנשיונל עם ניסים בתוכנית "עד פופ" ושם היא ביצעה לראשונה בשידור חי את השיר.
עם יציאתו לרדיו הפך במהירות ללהיט, ובאוגוסט 1992 התראיינה אינטרנשיונל לעיתון מקומי של תל אביב-יפו וחשפה כי היא הזמרת שמבצעת את השיר "סעידה סולטנה".
בריאיון זה היא גם סיפרה כי השדרנים הציגו אותה בתור "סעידה", ועל-כן חששה שמא זה יהיה שם הבמה שלה, ולכן היא בחרה את השם "דנה".
"סעידה סולטנה" הצליח באופן יוצא דופן מבחינה מסחרית בישראל, בעיקר בתחום הדיסקוטקים והמועדונים.
הוא גם הצליח באופן מידתי בארצות ערב, כשעותקיו הפיזיים נמכרו באופן פיראטי.
כתבה ב"ידיעות אחרונות", שפורסמה בינואר 1995 דיווחה על הדרך בה ניתן להשיג את העותקים של "סעידה סולטנה" במצרים, שם זה שמה של דנה אינטרנשיונל.
על פי הכתבה עותקי השיר הוברחו בגבול ישראל־מצרים דרך רפיח.
על הקונה היה לומר מילת קוד לרוכל בחנות, להזדהות באמצעות תעודת זהות או דרכון ולשלם מראש על העותק כדי לקבלו.
בעקבות הצלחת השיר הגיע ארתור בראון, המלחין של "סעידה סולטנה", לישראל כדי לפגוש את אינטרנשיונל וניסים.
הוא שב לארץ מולדתו, ארצות הברית, עם עותק של "סעידה סולטנה", והפיץ אותו דרך חברת התקליטים קוברה רקורדס.
בהתאם לציפיותיו של בראון נחל "סעידה סולטנה" הצלחה רבה, ואף הביא את דנה להופעותיה הראשונות מחוץ למדינת ישראל.
ב-9 בדצמבר 2014 הוציאה אינטרנשיונל לאור גרסה חדשה ל"סעידה סולטנה" בהשתתפות חברת ההפקות "אריסה" תחת הכותרת "סעידה סולטנה 2015".
"סעידה סולטנה 2015" הופקה לרגל מופע בסגנון ערבי בכיכובה של אינטרנשיונל במועדון של "אריסה".
הוא לווה בווידאו קליפ, בבימויו של עומר טובי, בו אינטרנשיונל לא השתתפה.
מילות השיר נותרו דומות מלבד השמטת חלק מהבתים והוספת בית חדש בערבית.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםינואר 1992תקליט 12 אינץ'קוברה • IMP דאנס9 בדצמבר 2014הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית • תקליטורדנה
סעיף 809 של הקוד האזרחי הקוריאני (בקוריאנית : 민법 제809조) היה קודיפיקציה של חוק מסורתי האוסר על נישואים בין גברים ונשים שיש להם אותו שם משפחה הנובע מהשתייכות לאותו שבט ולאותו בית אב, כלומר הם צאצאים של אב קדמון משותף (חברים באילן יוחסין משותף מצד האב).
ב-16 ביולי 1997, בית המשפט החוקתי של קוריאה קבע שסעיף זה אינו חוקתי.
האספה הלאומית של דרום קוריאה העבירה תיקון לסעיף במרץ 2002, שנכנס לתוקף ב-31 במרץ 2005, ואסרה נישואים רק בין גברים ונשים הקשורים בקשר הדוק.
בקוריאה, כמו שאר העולם, ילד יורש את שם המשפחה של אביו.
באופן מסורתי, גברים ונשים בעלי אותם שמות משפחה ו"בתי אבות", כשבט, הנקראים דונגסונג דונגבון (Hangul : 동성동본, Hanja : 同姓同本), אינם מורשים להינשא.
החוק, הנקרא הונאינבופ (האנגול: 혼인법, Hanja: 婚姻法), מגיע במקור מסין.
הוא מתייחס לפחות עד לשושלת ג'וסון המאוחרת בקוריאה.
בהקשר של קונפוציאניזם, החוק היה מנגנון לשמירה על זהויות משפחתיות ולהבטחת שלמות המשפחה כמוסד סוציו-פוליטי.
כלל הנישואין קודם כסעיף 809 ב-1957. נכתב כך:חוק סעיף 809 [איסור נישואין בין צדדים ששמם ובית אבותם משותפים] (1): אין להתיר נישואין בין קרובי דם, גם אם שם המשפחה ומקורו משותפים לצדדים.
אנשים אשר שם משפחה שלהם הוא קים (Hangul: 김, Hanja: 金), לדוגמה, ניתן לחלק בין 282 אבות קשר-דם שונים, שכל אחד מהם מזוהה עם בית אבות אחר.
שני הענפים המאוכלסים ביותר של שבט קים הם Gimhae (עם 4 מיליון אנשים) ו-Gyeongju (1.5 מיליון אנשים).
מכיוון ששתי ה"משפחות" של קים יורדות מבני אבות שונים, לדוגמה, ג'ימה קים וג'יונגג'ו קים יכולים להתחתן.
אולם לפני החלטת בית המשפט החוקתי ב-1997, שני חברים מ-4 מיליון ג'ימה קים לא יכלו להתחתן, ללא קשר למרחק היחסים ביניהם.
בגלל גידול אוכלוסין, ניידות גדולה יותר והעיור הגובר בדרום קוריאה, הסיכוי לפגוש ולהתאהב במישהו ממוצא אבותיו היה הרבה יותר גדול.
זאת הייתה בעיה במיוחד עבור שלוש ה"משפחות" הקוריאניות הגדולות ביותר שהם: ה-קים, ה-פארק וה-אי (לי).
למרות סעיף 809, גברים ונשים רבים החולקים את אותו "בית-אבות" בחרו לחיות יחד כבעל ואישה.
איסור הנישואין הנפוץ של שם המשפחה הוסר באופן זמני על ידי הרשאות מיוחדות שלוש פעמים, כל אחד לתקופה של שנה אחת: ב-1977,1987, ו-1995. המקרה הראשון שקרה היה ב-1997 כאשר 4577 זוגות עם אותו שם זהה/אבות משותפים נישאו כדין.
הילדים שנולדו מנישואים כאלה היו, מבחינה חוקית, מחוץ לנישואים, כלומר ממזרים.
הם לא היו זכאים לביטוח בריאות לאומי והופלו לרעה בענייני ירושה וזכויות קניין.
מרכז הסיוע המשפטי הקוריאני ליחסי משפחה הקים דו"ח מיוחד ומתקן ייעוץ לזוגות בכפוף לסעיף 809.
סעיף 809 זכה לביקורת רבה על ידי עורכי דין לענייני משפחה ואיגוד המשפטים הקוריאני בטענה שהוא פוגע בחופש הבחירה בנישואין, וכי הוא מחזק את הפטרנליזם המסורתי.
ב-20 במאי 1995 בית המשפט לענייני משפחה של סיאול הפנה תיק לבית המשפט לחוקה.
במקרה הנדון, שמונה זוגות ביקשו מבית המשפט להעריך את החוקתיות של סעיף 809. הם טענו כי הקוד מפר את "הזכות לרדיפה אחר האושר" ואת "הזכות לחיי משפחה" המובטחות בסעיפים 10 ו-36, בהתאמה, ב"פרק 2: זכויות וחובות של אזרחים" של חוקת הרפובליקה של קוריאה.
שנתיים לאחר מכן, בית המשפט החוקתי פסק ברוב של 7 קולות נגד 2 כי סעיף 809 מבוטל למעשה.
בהתאם להכרזה זו, בית המשפט העליון של קוריאה הכריז על הליכי רישום משפחה חדשים לבקשות שהוגשו על ידי זוגות החולקים שם משפחה ובית אבות לפני התיקון.
כמו כן, בוטלו חלקים מכללי בית המשפט העליון לעניין רישום שם משפחה שאסרו על רישום נישואין בין זוגות אלו (תקנה מס' 172) ואשר עניינו רישום בטעות (תקנה מס' 176).
הדעה החולקת הראשונה הדגישה כי יש להכיר בנישואים בפומבי באמצעות נורמות חברתיות כמו מנהגים, מוסר ודת.
הם דחו את חופש הפרט כחסר חשיבות יחסית והדגישו את רצף התרבות המסורתית שנקבע בסעיף 9 של החוקה.
משרד המשפטים הציג בפני האספה הלאומית הצעת חוק רפורמה ב-13 בנובמבר 1998, כולל ביטול סעיף 809. לנוכח התנגדות עזה של קבוצות קונפוציאניות, סעיף 809 הוחרג מהצעת החוק על ידי ועדת המשנה לחוק של האספה הלאומית, למרות המועד האחרון שהטיל בית המשפט לחוקה ב-31 בדצמבר 1998.
ב-17 בדצמבר 1999, הודיעה ועדת המשנה כי:לאור הרגישות הלאומית המעניקה חשיבות רבה לקו הדם, ביטול החוק האוסר על נישואים בין אנשים בעלי אותם שמות משפחה ואותם מושב אבות מוקדם מדי.
כאשר כהונתה של האספה הלאומית ה-15 הסתיימה במאי 2000, הצעת החוק הרפורמית הסתיימה אוטומטית.
לאחר הבחירות באפריל 2004, משרד המשפטים הציג מחדש את הצעת החוק הרפורמית שלו.
ב-2 במרץ 2005 העבירה האספה הלאומית את הצעת החוק לרפורמה בחוק המשפחה הקוריאני, שנכנסה לתוקף ב-31 במרץ של אותה שנה.
בין התיקונים לדיני המשפחה הקוריאני כללו גרסה מתוקנת של סעיף 809:אסור לאפשר נישואים בין צדדים שיחסיהם של קרוב משפחה ביניהם מתקיימים בדרגה השמינית (כולל קרובי הדם של הילד המאומץ אמיתי שנשמר לפני האימוץ האמיתי).
אין להתיר נישואים בין צדדים אם אחד מהם הוא או היא היה בן זוג או בת זוג של קרוב משפחה בדרגה השישית של מערכת היחסים, או אם אחד מהם הוא או היא היו קרובי הדם בדרגה השישית של מערכת היחסים של בן הזוג, או אם אחד מהם.
הם או היו בני זוג של קרובי דם לפי זיקה בדרגה רביעית של מערכת היחסים של בן הזוג.
אין להתיר נישואים בין צדדים שיחסי קרוב משפחתם התקיימו בדרגה השישית של שושלת ההורים המאמצים ובתוך הדרגה הרביעית של זיקת ההורים המאמצים.בהקשר של החוק הנ"ל, המונח תואר, הנקרא צ'ון (האנגול: 촌, Hanja: 寸) בקוריאנית, מתייחס למרחק הקרבה בין שני אנשים.
אחים נחשבים כמופרדים על ידי שני צ'ונים, בעוד ילדים והורים מופרדים על ידי חון אחד.
בהתאם לכך, מערכת יחסים בין בני דודים ראשונים יופרדו על ידי ארבעה צ'ונים, ובין דודנים בשישה צ'ונים.
סעיף 48 לחוקת רפובליקת ויימאר איפשר לנשיא, בנסיבות מסוימות, לנקוט באמצעי חירום ללא הסכמה מראש של הרייכסטאג.
סמכות זו הובנה ככוללת תיקון "צווי חירום".
סעיף זה איפשר לקנצלר אדולף היטלר, עם צווי חירום שהוציא הנשיא פול פון הינדנבורג, ליצור דיקטטורה טוטליטרית במהלך עליית המפלגה הנאצית לשלטון בתחילת שנות ה-30.
במקרה שמדינה לא תמלא את החובות המוטלות עליה על פי חוקת הרייך או על פי חוקי הרייך, נשיא הרייך רשאי לעשות שימוש בכוחות המזוינים כדי לכפות עליה לעשות זאת.
אם הביטחון והסדר הציבורי נמצאים בסכנה או מופרעים קשות בתוך הרייך הגרמני, נשיא הרייך רשאי לנקוט באמצעים הדרושים להשבתם, להתערב במידת הצורך בסיוע הכוחות המזוינים.
על נשיא הרייך להודיע לרייכסטאג ללא דיחוי על כל האמצעים שננקטו בהתאם לפסקאות 1 או 2 של סעיף זה.
יש לבטל צעדים אלה על פי דרישת הרייכסטאג.
אם סכנה קרבה, מדינה רשאית לנקוט באמצעים זמניים בשטחה כמפורט בפסקה 2. יש לבטל צעדים אלה על פי דרישתו של נשיא הרייך או של הרייכסטאג.
עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, הכריז פיליפ שיידמן, מדינאי סוציאל-דמוקרט, על הקמת רפובליקה גרמנית סוציאליסטית, וראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית פרידריך אברט נבחר להיות נשיאה הראשון.
הצעד הבא שננקט על מנת לייצב ולבסס את השלטון היה כינון חוקה, היא חוקת ויימאר.
הממשלה אימצה את הנוסח של פרופסור הוגו פרויס, והחוקה נחתמה והתקבלה ב-11 באוגוסט 1919.
בתקופת שלטונו של אברט שרר תוהו ובוהו פוליטי כלכלי וחברתי.
והענקת מרחב פעולה ניכר לקנצלר וילהלם קונו על מנת להתמודד עם האינפלציה ועם עניינים הקשורים לרייכסמארק.
גם יורשו של אברט בנשיאות, פול פון הינדנבורג השתמש רבות בסעיף 48. במהלך הקיץ של שנת 1930, מצא הקנצלר היינריך ברונינג שממשלתו אינה מסוגלת להשיג רוב פרלמנטרי להעברת הרפורמה הפיננסית שלה, שנדחתה על ידי הרייכסטאג.
אך הממשלה לא ניסתה ברצינות לנהל משא ומתן עם הפרלמנט ולמצוא מודוס ויוונדי.
אלא במקום זאת, ברונינג ביקש מהידנבורג להכריז על מצב חירום ולהפעיל את סעיף 48 על מנת להעביר את הצעת החוק כצו חירום ובכך לתת לממשלת ברונינג את הסמכות לפעול ללא הסכמת הרייכסטאג.
כאשר הינדנבורג נתן את סמכותו והוציא את הצו, דחה אותו הרייכסטאג, ברוב קטן, ולפי סעיף 48, הצבעה זו ברוב של חברי הרייכסטאג פסלה את הצו הנשיאותי.
בשל התמוטטות השלטון הפרלמנטרי בזמן שהמשבר הכלכלי דרש פעולה, ביקש ברונינג מהינדנבורג לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות.
הרייכסטאג פוזר בהתאם ב-18 ביולי ובחירות חדשות נקבעו ל-14 בספטמבר 1930.
הבחירות הביאו לגדילה משמעותית בכוחן של המפלגות הקיצוניות, הן של הקומוניסטים והן, באופן דרמטי ביותר,של הנאצים, על חשבון מפלגות המרכז המתונות.
וכך, גיבוש רוב פרלמנטרי הפך לקשה אף יותר עבור ברונינג.
הפניות החוזרות ונשנות של ממשלות הרפובליקה לסעיף 48 במקום החקיקות המוסדרות דרך הפרלמנט סייעה לחתום את גורלה של רפובליקת ויימאר.
בעוד שהבקשה הראשונה של ברונינג לצו חירום הייתה אולי עם כוונות טובות, השימוש בסעיף הפך יותר ויותר לשימוש לא בתגובה לשעת חירום ספציפית אלא כתחליף למנהיגות פרלמנטרית נעדרת.
השימוש המופרז בצווי החירום הנשיאותיים והעובדה שהקנצלרים כבר לא היו אחראים בפני הרייכסטאג אלא בפני הנשיא, נטל כנראה חלק משמעותי באובדן אמון הציבור בדמוקרטיה החוקתית, שהוביל בתורו לעליית המפלגות הקיצוניות האנטי-דמוקרטיות.
ב-30 בינואר 1933, אדולף היטלר מונה לקנצלר.
בהיעדר רוב ברייכסטאג, היטלר הקים קואליציה עם מפלגת העם הלאומית הגרמנית.
זמן לא רב לאחר מכן, הוא הכריז על יציאה לבחירות ב-5 במרץ.
כשבוע לפני מועד הבחירות, ב-27 בפברואר, שריפת הרייכסטאג פגעה בבית הפרלמנט בברלין.
בטענה שהשריפה היא הצעד הראשון במהפכה קומוניסטית, הנאצים גרמו לנשיא הינדנבורג לחתום על צו שרפת הרייכסטאג.
על פי הצו, שהוצא על בסיס סעיף 48, ניתנה לממשלה סמכות לצמצם זכויות חוקתיות, לרבות חופש הביטוי, חופש העיתונות, הביאס קורפוס וחופש ההתאגדות.
גם בוטלו הגבלות חוקתיות על חיפושים והחרמת רכוש.
צו האש של הרייכסטאג היה אחד הצעדים הראשונים שהנאצים נקטו לקראת הקמת דיקטטורה חד-מפלגתית בגרמניה.
עם כמה תפקידי ממשלה מרכזיים בידיהם ועם השעיית ההגנות החוקתיות על חירויות האזרח, הנאצים להפחיד ולעצור את התנגדותם, בפרט את הקומוניסטים.
עקב השימוש בסעיף 48, לדיכוי זה הייתה חותמת של חוקיות.
הבחירות שהתקיימו לאחר מכן ב-5 במרץ העניקו לקואליציית הנאצים והDNVP רוב דחוק ברייכסטאג.
אף על פי כן, הנאצים הצליחו לתמרן ולהעביר חוק ההסמכה ברוב של שני שלישים מהפרלמנט ב-23 במרץ 1933, ובכך למעשה ביטלו את סמכות הרייכסטאג והפקידו את סמכותו בידי הקבינט (למעשה, הקנצלר).
במהלך השנים השתמש היטלר בסעיף 48 כדי להעניק לדיקטטורה שלו חותמת של לגיטימיות חוקית.
אלפי גזירותיו התבססו במפורש על צו האש של הרייכסטאג, ומכאן על סעיף 48. זו הייתה הסיבה העיקרית לכך שהיטלר מעולם לא ביטל רשמית את חוקת ויימאר, למרות שלמעשה היא הפכה לאות מתה עם העברת חוק ההסמכה.
השימוש לרעה בסעיף 48 היה טרי בתודעתם של מנסחי חוקת גרמניה.
לכן הם החליטו לרסן באופן משמעותי את סמכויותיו של הנשיא, עד כדי כך שהוא, בניגוד לקודמו בוויימאר, נחשב בעיקר תפקיד ייצוגי ולא ביצועי.
כמו כן, כדי למנוע מממשלה להיאלץ להסתמך על צווי חירום נשיאותיים כדי להתנהל הם קבעו כי ניתן להדיח קנצלר מתפקידו רק באמצעות הצבעת אי אמון קונסטרוקטיבית.
כלומר, ניתן להדיח קנצלר רק אם יורשו הפוטנציאלי כבר מקבל רוב.
סעיף 48 של חוקת ויימאר השפיע גם על מנסחי החוקה הצרפתית של הרפובליקה הצרפתית החמישית שסעיף 16 שלה מאפשר באופן דומה לנשיא צרפת לשלוט במצבי חירום באמצעות צווי חירום נשיאותיים.
מה שמונע שימוש בהם כתחליף לאמון הפרלמנטרי.
סעיף 16 אוסר על פירוק האספה הלאומית, בעוד שהפרלמנט שומר על הזכות להגיש צווי חירום למועצה החוקתית, שבסמכותה לפסול אותם אם לא קיימים עוד התנאים הדרושים להפעלת הסעיף.
הניסוח של סעיף 48 לא הגדיר במדויק את סוג החירום שיצדיק את השימוש בו ולא העניק במפורש לנשיא את הסמכות לחוקק.
עם זאת, סמכות חקיקה נשיאותית השתמעה בבירור, שכן הסעיף נתן במפורש לרייכסטאג את הסמכות לבטל את צו החירום ברוב רגיל.
הסמכות הזו של הפרלמנט רמזה שצו יכול, בין אם בנוסחו המפורש ובין אם בהפעלתו, לפגוע בתפקודו החוקתי של הרייכסטאג.
סעיף 48 חייב את הנשיא להודיע מיד לרייכסטאג על הוצאת צו החירום ונתן לרייכסטאג סמכות לבטל את צו החירום.
הרייכסראט, הבית העליון של הפרלמנט בו ישבו נציגי המדינות, כלל לא היה מעורב בתהליך.
לפי סעיף 25 של החוקה במקרה ואכן הרייכסטאג מבטל את הצו, הנשיא יש יכולת להגיב בפיזור הרייכסטאג וקריאה לבחירות חדשות בתוך 60 יום.
בתעודת הזהות הישראלית נרשם, החל מהקמת המדינה ועד לשנת 2002, הלאום של כל אזרח ותושב קבע הגר בישראל במעמד חוקי.
הנושא עורר מחלוקות רבות, שנקשרו בסוגיית מיהו יהודי, במעמדם של מתגיירים, ובשאלת קיומו של לאום ישראלי.
בתעודת הזהות הביומטרית סעיף הלאום אינו נמצא.
גם בתעודות שאינן ביומטריות שהונפקו החל משנת 2002, סעיף הלאום אינו מקבל ערך: בחלק מן התעודות הסעיף מופיע, אך הערך המופיע בו הוא שורת כוכביות, ובחלק מן התעודות הסעיף אינו מופיע כלל.
עם זאת, כל אזרח ישראל זכאי לקבל בחינם תדפיס של תמצית המרשם שלו, שבו מצוין גם הלאום.
בסך הכל טבלת הלאומים של משרד הפנים כוללת כ-135 ערכים, ללא לאום "ישראלי" או "פלסטיני".
בתעודת הזהות בתקופת המנדט הבריטי, שהונהגה החל מסוף שנות השלושים, לא נרשם הלאום.
ברם, על מנת להבדיל בין יהודים לערבים צוין בתעודה גם "הגזע" (Race), כשהכוונה ללאום.
הנושא עלה לראשונה בשנת 1958 בעניין הנוהל לרישום הדת על פי הצהרת הורים.
מפלגת מפד"ל הביאה למשבר קואליציוני, בעקבות הנוהל של משרד הפנים לפיו: "במקרה שהורים הם בני דתות שונות — נשואי תערובת — יש לרשום פרט זה על יסוד הצהרה בכתב החתומה בידי שני ההורים.
בה יביעו את רצונם באיזה דת לרשום את ילדם".
ובסעיף "הלאום"- הדברים האמורים לגבי סעיף הדת אמורים גם לגבי סעיף הלאום".
כלומר רישום לאומיותו של ילד נקבע על פי הצהרת הוריו ולא על פי דיני ההלכה, כפי שתבעה המפד"ל.
הרבנות הראשית לא הכירה מאז קום המדינה ברישום הדת והלאום של משרד הפנים מסיבות אלו.
בעיה נוספת הייתה "רישום בתום לב", כלומר רישום של אדם כיהודי על פי הצהרתו בלבד.
פתרון אחד שהוצע היה למחוק את סעיף הלאום מהרישום.
פתרון נוסף שביקשו הדתיים ליישם היה הצהרה של ההורים שהילד יגויר כהלכה, אם יש ספק.
לאחר שנה של דיונים הוצעה פשרה, רישום דת האב ודת האם בטופס מרשם התושבים של קטין.
הרבנות הראשית ושר הדתות הסכימו לפשרה.
הנושא עלה שוב בשנת 1970 בעקבות משבר "מיהו יהודי" ובג"ץ שליט.
שליט ביקש לרשום את ילדיו כחסרי דת אבל בעלי לאום יהודי.
פקידי משרד הפנים סירבו לעשות זאת, לכן שליט עתר לבג"ץ נגד שר הפנים.
בג"ץ קיבל את העתירה ברוב של חמישה שופטים לעומת ארבעה.
כתוצאה מכך, ב-10 במרץ 1970 אישרה הכנסת תיקון לחוק השבות וחוק מרשם האוכלוסין, במסגרתו נוסף לחוק השבות סעיף 4ב הקובע: ""יהודי" - מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת", ללא הגדרה באיזה גיור מדובר.
לאחר תיקון החוק ביקשו מספר אנשים למחוק את סעיף הלאום לחלוטין.
חבר הכנסת דוד בן-גוריון (הרשימה הממלכתית) הודיע באופן חד משמעי שהוא נגד מחיקת סעיף הלאום.
עניין נוסף שגרם למחלוקת היה עניין הגיור.
המפד"ל סירבה להכיר באנשים כיהודים אם עברו גיור קונסרבטיבי או רפורמי, וביקשה לא לרשם אותם כיהודים בתעודת הזהות.
בשנת 1986 נדרש בית המשפט העליון לדון בשאלת התוקף של גיור לא-אורתודוקסי.
שר הפנים יצחק חיים פרץ (ש"ס) סירב לרשום כיהודייה את שושנה (סוזן) מילר שהתגיירה בארצות הברית בגיור רפורמי.
אך לאחר שהבין שלא יוכל להימנע מרישום בסעיף הלאום בתעודת הזהות שלה, החליט שבסעיף הלאום, תירשם המילה "נתגיירה" בצד המילה "יהודייה".
פרץ התפטר מתפקידו כשר הפנים בינואר 1987 על רקע "משבר הגיור".
ראש הממשלה יצחק שמיר וגם מפלגת העבודה הציעו פתרון של מחיקת הלאום מהתעודה, אך שימור הרישום ברשומות משרד הפנים.
בבחירות לכנסת ב-1988 הגדילה ש"ס את כוחה לשישה מנדטים.
אריה דרעי, שלא היה חבר הכנסת, מונה לשר הפנים.
ביוני 1989, בעקבות פסיקת בג"ץ בנושא הגיור, החליט דרעי להוסיף מדבקה מתחת לתמונה בתעודת הזהות ועליה כתוב:.
את המדבקה יזם בעקבות הוראת בג"ץ למשרד הפנים לרשום כיהודים תשעה גרים, בהם רפורמים וקונסרבטיבים, עקב כך הציע דרעי להסיר את חתימתו מתעודות הזהות ולהוסיף את המדבקה, כדי שלא יאלץ להתפטר כמו השר פרץ לפניו, ומועצת חכמי התורה אישרה את ההצעה.
המדבקה הביאה לסערה במערכת הפוליטית.
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, הודיע לדרעי שהניסוח על המדבקה אינו חוקי, והוסכם על ניסוח אחר:, בנוסף, במקום מדבקה המשפט הודפס כחלק מהתעודה עצמה.
החל מ-25 באפריל 2002 מונפקות תעודות זהות חדשות ללא סעיף הלאום (במקומו מודפסת שורת כוכביות).
הסיבה להשמטת סעיף הלאום הייתה פסיקת בג"ץ ב־2002 שהורתה לרשום כיהודים מתגיירים שעברו גיור רפורמי.
שר הפנים אלי ישי (ש"ס) החליט להשמיט את סעיף הלאום, על מנת להימנע מלרשום במסמך רשמי את יהדותו של אדם לפי קביעת בג"ץ.
בנובמבר 2004 דחה בג"ץ עתירה של ליאורה גולדמן שביקשה להשיב את סעיף הלאום לתעודת הזהות, בנימוק שחוק מרשם האוכלוסין אינו אלא חוק סטטיסטי-רישומי ולא חוק הצהרתי על יהדותם של אזרחים.
הלאום נרשם עדיין במרשם האוכלוסין, וכל תושב ישראלי זכאי לקבל בחינם תדפיס של תמצית המרשם שלו, שבו מצוין גם הלאום.
בשנת 2011 הורה השר אלי ישי להחזיר את סעיף הלאום, לדבריו בעקבות פנייה של ניצולי השואה שאמרו שהם גאים להיות יהודים ואינם רוצים להחליף את תעודותיהם הישנות בכאלו שלא יכתב בהן הלאום.
בשנת 1970 מרצה באוניברסיטת תל אביב, גיאורגי רפאל טמרין, הגיש בקשה להירשם בסעיף הלאום כ"ישראלי".
טמרין טען שהתיקון לחוק השבות מהווה "מבחן גזעי דתי", לטענתו, בעקבות התיקון אדם שהוא אתאיסט אינו יכול להיות יהודי על־פי החוק החדש.
לכן הוא מבקש להמיר את הרישום הקיים לגביו במרשם התושבים בסעיף הלאום מ"יהודי" ל"ישראלי".
טמרין פנה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אך בקשתו נדחתה בנימוק ש"אין אדם יכול ליצור בהבל פיו לאום חדש ולומר אני משתייך אליו".
גם בערעור בבית המשפט העליון שללו השופטים פה אחד את קיומו של "לאום ישראלי" בקבעם, "כי אין משמעות למבחן ההרגשה הסובייקטיבית של אדם פלוני בדבר השתייכותו ללאום אלמוני בלי שניתן לקבוע, על-פי קריטריונים כלשהם שאותו לאום הוא בנמצא".
עם זאת, באותה עת נענה משרד הפנים לבקשתו יונתן רטוש, מייסד תנועת העברים הצעירים, לרשום "עברי" תחת סעיף הלאום בתעודת הזהות שלו (הלאום "עברי" נרשם בתעודה עם הקמת המדינה ב-1948, אך אחר כך סירבו לחדש לו את התעודה עם רישום זה).
גם אמו ביקשה לשנות את הרישום כ"עברי".
בשנת 2000 פנה עוזי אורנן (מייסד עמותת "אני ישראלי" ואחיו של יונתן רטוש שנרשם כ"עברי") למשרד הפנים וביקש להירשם תחת הלאום "ישראלי", אך בקשתו נדחתה.
בסוף 2003 פתח אורנן במאבק משפטי לשינוי רישום סעיף הלאום בעניינו.
תחילה הגיש, בצירוף עותרים נוספים, עתירה לבג"ץ שנמחקה בעקבות המלצת השופטים.
בשנת 2007 הגיש אורנן עתירה חדשה לבית המשפט המחוזי בירושלים, יחד עם אורי אבנרי, שולמית אלוני, איתמר אבן-זהר, יוסף אגסי ורעייתו יהודית בובר אגסי, אלון אולארצ'יק, יהושע סובול ואזרחים נוספים שחלקם אינם רשומים כיהודים.
השופט נעם סולברג הכריע שהסוגיה אינה שפיטה.
בערעור שהגישו טענו כי הלאום הישראלי נוצר עם הקמת המדינה וכי שלילת קיומו של הלאום הישראלי כמוהו כשלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה ריבונית דמוקרטית.
בית המשפט העליון הכריע שהנושא שפיט.
אך השופטים הבהירו כי הם דוחים את העתירה מהסיבה של היעדר הוכחת קיומו של לאום ישראלי (ראה: פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים).
ב-16 בספטמבר 2014 אפשר שר הפנים גדעון סער (הליכוד) רישום של לאום ארמי במרשם האוכלוסין.
בפברואר 2017 העלו חברי כנסת אחדים הצעת חוק לקבוע הוראת שעה לחמש שנים, לפיה אדם המנהל הליך לקבלת פסק דין הצהרתי המעיד על היותו ארמי, יהא זכאי לסיוע משפטי ולפטור מאגרת בית משפט.
בין 135 ערכי טבלת הלאומים של משרד הפנים נמצאים הלאומים "אבחזי", "גויאני", "אשורי" ו"שומרוני".
סעיף היהודים (בנורווגית: ) הוא השם הלא רשמי של הסעיף השני שהיה קיים במקור בחוקת נורווגיה בין השנים 1814 עד 1851 ואסר במפורש על יהודים להיכנס לתחומי נורווגיה.
הסעיף אסר גם על ישועים ומסדרים נזיריים להיכנס לתחומי נורווגיה.
ניתן לראות בסעיף היהודים כהמשך לחוק הנורווגי (Norske Lov) משנת 1687 שהוביל המלך כריסטיאן החמישי אשר קבע שיהודים לא יוכלו לגור בנורווגיה אלא אם כן קיבלו לכך אישור מהמלך.
במקומות אחרים ברחבי אירופה החלו בעידן נפוליאון להדגיש את החשיבות של זכויות האזרח.
בין השנים 1782 ל-1814 מדינות כמו שוודיה, דנמרק, פרוסיה, אוסטריה והולנד ביצעו כולן שינויים להגבלות והתקנות המיוחדות שהיו קיימות נגד התיישבות של אוכלוסייה יהודית.
באזורים מסוימים באירופה האוכלוסייה היהודית קיבלה מעמד של אורחים כאשר החוק לא איפשר להעניק להם מעמד של תושבים או אזרחים מן המניין.
עם זאת, חוקת נורווגיה, אשר הייתה נחשבת לחוקה הפרוגרסיבית ביותר באירופה באותה העת, הייתה המחמירה ביותר כלפי האוכלוסייה היהודית.
אנשים שהפרו את הסעיף השני הסתכנו בקנסות שיכלו להגיע עד לאלף ריקסדאלר, בעוד שלאדם שהיה מלשין לממשל על קיומם של יהודים בתחומי נורווגיה היה זוכה ב-50 ריקסדאלר.
ליהודים שהתנצרו היה מותר לגור בתחומי נורווגיה.
הסעיף נכלל בחוקה הנורווגית ב-4 במאי 1814, בעיקר בהשפעת כריסטיאן מגנוס פאלסן, גיאורג סברדרופ והכומר ניקולאי ורגלנד.
האישים הללו, אשר היו מבין האינטלקטואלים המשכילים ביותר בנורווגיה באותה העת, תמכו בהכללתו של הסעיף השני מסיבות שונות, כולל חששות לגבי ההשפעה הכלכלית הפוטנציאלית של הסוחרים היהודים על המקומיים וחששות מופרכים שמכך שהיהודים עלולים להקים "מדינה בתוך מדינה".
רבים מהמחוקקים של החוקה הנורווגית, כולל כריסטיאן מגנוס פאלסן וניקולאי ורגלנד, הצדיקו את הכללתו של הסעיף על בסיס הטענה שהאוכלוסייה היהודית היא "בלתי מתאימה" כאזרחי נורווגיה משום שלטענתם יהיו לחוקי היהדות עדיפות עבור היהודים על פני נאמנותם למדינה הנורווגית.
סעיף היהודים נכנס לתוקף כמעט באופן מיידי.
ב-1814 גורשו מברגן ארבעה גברים יהודים בלחץ הסוחרים המקומיים אשר חששו מתחרות כלכלית.
לאורך השנים הסעיף נאכף באופן ספורדי כאשר סוחרים ומטיילים יהודים גורשו או נקנסו.
לאורך השנים היו מאמצים מרובים לנסות לבטל את סעיף היהודים מהחוקה הנורווגית.
בשנת 1837 הנריק ורגלנד, בנו של ניקולאי ורגלנד, החל לראשונה לפעול להסרתו של סעיף היהודים מהחוקה הנורווגית.
הנריק ורגלנד פרסם את אוסף השירים "היהודי" ("Jøden") אשר קרא לתמוך בהענקת זכויות אזרח ליהודים.
מאמציו הובילו לבסוף לארבע הצבעות פרלמנטריות שונות בין השנים 1842 ל-1851. לבסוף, בשנת 1851, הוחלט להסיר את הסעיף מחוקת נורווגיה והדבר איפשר ליהודים להתיישב בנורווגיה לראשונה מזה כמעט ארבעה עשורים.
החזרת הסעיף במהלך הכיבוש הנאצי
הסעיף הוחזר לחוקת נורווגיה בשנת 1942 בעקבות הכיבוש הנאצי של נורווגיה, במסגרת המדיניות האנטישמית של גרמניה הנאצית, והוא נשאר בתוקף עד סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945.
סעיד תאג'ודין (במלאית: Syed Thajudeen Shaik Abu Talib; ) הוא צייר מלזי.
הוא ידוע בציורי הקיר בקנה מידה גדול שלו בעלי פרופורציות אפיות שנקבעו בנופים תקופתיים.
סגנון ייחודי, טיפול רומנטי לנושא ולצבעים העשירים כמו בציורי מערות אג'אנטה שבמדינת מהאראשטרה בהודו ושל (המועשר משפע המיתולוגיה ההודית) ניכרים ביצירותיו.
זה, יחד עם הקשר האינטגרלי של האמנות הפלסטית המסורתית עם ספרות, מוזיקה, מחול, פיסול ופילוסופיה, סייעו לעצב את היצירות המוקדמות של תאג'ודין.
יצירותיו, אינדיבידואליסטיות ככל שיהיו, מנסות לעורר מצב של , או מצב רוח מרומם, השייך למארג גדול יותר ולרגישות של מסורות אמנותיות אסייתיות.
במקרים רבים שבהם הנושאים האהובים עליו עוסקים בנשים ובאהבה, הם חולקים אותם סמלים ומטפורות אבטיפוסים.
הוא נולד בשנת 1943 בכפר בדרום הודו.
את שנותיו המכוננות בילה כסטודנט בפננג במלזיה.
הוא המשיך את השכלתו לאמנות במכללה הממשלתית לאמנויות ואומנות, מדרס בהודו, וסיים את לימודיו עם תעודה באמנויות ב-1974.
כשחזר למלזיה, הצטרף ל- כמרצה לאמנויות יפות מ-1974 עד 1976. ב-1977 סעיד תאג'ודין הצטרף לבנק האסייתי המאוחד (United Asian Bank) כאמן תושב.
השליטה שלו באמנות הפיגורטיבית באה לידי ביטוי בבירור ביצירות האמנות המיניאטוריות שלו ליצירות המופת שלו בגודל ציור הקיר.
אף על פי שהסגנון של סעיד תאג'ודין מושפע מאמנות הבאוהאוס של פאול קלה ומרקע ההשכלה ההודית שלו, נושאי עבודתו מבוססים בעיקר על התרבות והספרות המלאית שניתן לראות בסדרת הקבאיה שלו ובסדרה האפית של סולטנות מלאקה.
סעיד תאג'ודין הציג תערוכות רבות ברחבי העולם, כולל ארצות הברית, בלגיה, בריטניה וסין עם 10 תערוכות יחיד.
עבודותיו מקשטות את קירות , , המוזיאון האולימפי של בייג'ינג, , מבני חברות ובתים פרטיים רבים במלזיה ומחוצה לה.
בשנת 2015, הוא זכה לכבוד על ידי ממשלת מדינת פננג על ידי הוזמן לקיים את הרטרוספקטיבה שלו ב.
הוא גם שימש כחבר במועצה הלאומית לפיתוח אמנויות חזותיות של מלזיה.
סעידה בר-לב (נולדה ב-5 במאי 1969) היא כנרת ונגנית ויולה ישראלית.
בר-לב נולדה באנגליה למשפחת מוזיקאים וגדלה בשווייץ.
אביה, אסף בר-לב, יליד חיפה, היה פסנתרן ונגן בסון.
אימה, מרגריט, הייתה ילידת קופנהגן.
בר-לב למדה בבית ספר אנתרופוסופי בלוזאן שאימה הייתה בין מקימיו.
היא החלה ללמוד נגינה בכינור בגיל 7–8 אצל מרגריטה קרפילובה.
בהיותה בת 14 התקבלה לקונסרבטוריון של לוזאן, שם למדה עם קריסטין סרנסן.
שנה לאחר מכן הצטרפה לכיתתו של פרופ' והופיעה עמו בקונצרטים של מוזיקה קאמרית בפסטיבל הקיץ שלו בשווייץ.
בזמן לימודיה בשווייץ זכתה שלוש פעמים ברציפות בתחרות "ז`נס מוזיקל".