tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כולל בעיקר מוזיקת פופ ודאנס, אך לראשונה בתולדות הלהקה, נעשה בו שימוש בגיטרה חשמלית, בשיר "Ooh La La" .
האלבום היה מועמד לפרס הגראמי בקטגוריה "האלבום הדאנס\אלקטרוני הטוב ביותר" לשנת 2007 והשיר "Ooh La La" היה מועמד לפרס "הקלטת הדאנס הטובה ביותר".
בסוף 2006 החלו כתיבתו והקלטתו של האלבום "Seventh Tree" בבאת'.
הוא יצא בפברואר 2008 ומציג צליל "חם" ו"עדין" יותר, משולב במוזיקת אווירה (אמביינט).
במרץ 2010 יצא האלבום "Head First", בו ניכרת השפעה של פופ משנות ה-80. האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "האלבום הדאנס/אלקטרוני הטוב ביותר" לשנת 2010 והשיר "Rocket" היה מועמד לפרס "הקלטת הדאנס הטובה ביותר".
ב-6 בספטמבר 2013 יצא האלבום "Tales of Us".
הקלטתו החלה כבר באפריל 2011, באולפן הלהקה באזור כפרי באנגליה והמיקסים נערכו בלונדון.
ב-31 במרץ 2017 יצא האלבום השביעי, "Silver Eye", שהוקלט בין יולי 2015 לדצמבר 2016 בדאלאס ובלונדון ויצא בחברת "מיוט רקורדס" .
בגרסת הרמיקס של השיר "Ocean" מתארח סולן דפש מוד, דייב גהאן.
האלבום זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים המוזיקליים.
שירי הלהקה Annabel ו-Human משמשים כנעימת הפתיחה של שתי העונות הראשונות של הסדרה הצרפתית "הסוכנות".
גולדפילד (מאנגלית: Gold-filled, מילוי-זהב) הוא מין מבנה מתכתי המשמש לבניית תכשיטים, בו זהב המחובר בחום ובלחץ למתכת בסיס אחרת כגון פליז.
הזהב הוא השכבה החיצונית, כלומר הציפוי, בדרך כלל בין 10 ל-14 קרט.
השיטה מאפשרת להוריד משמעותית את מחיר התכשיט.
תכשיט גולדפילד מכיל לפחות 5% זהב 12 קרט ומעלה, או לחלופין לפחות 10% זהב 10 קרט, כך שהציפוי עבה מספיק כדי למנוע קילוף, התחמצנות והשחרה.
מכיוון שזהב 12 קרט מכיל כ-50% זהב טהור, תכשיט גולדפילד יכיל כ-2.5% עד 5% זהב.
לרוב משתמשים בנחושת או פליז לשכבה הפנימית, כך שמתקבלת מתכת הנראית כזהב במחיר זול בהרבה.
בעבר גם כסף סטרלינג שימש כבסיס, אך בהיותו יקר יותר השימוש לא נפוץ כיום.
תכשיט גולדפילד יכול לעמוד כ-30 שנה בשימוש יומיומי ללא שחיקה משמעותית.
גולדפינגר הוא ספר הריגול השביעי בסדרת ספרי "ג'יימס בונד" מאת איאן פלמינג.
פורסם לראשונה בבריטניה ב-23 במרץ 1959. ב-1964 יצא סרט בשם זה שהתבסס על עלילת הספר, הסרט השביעי בסדרת סרטי ג'יימס בונד הפופולרית, בכיכובו של שון קונרי.
כן התבססה על עלילה זו סדרת קומיקס יומית שיצאה בעיתון הבריטי דיילי אקספרס בשנים 1960–1961.
הספר תורגם לשפות רבות והופץ ברחבי העולם.
בעברית יצא הספר תחילה בתרגום ב.
אוריאל, בהוצאת ספיח, ב-1964, ומאז יצא בארבע מהדורות שונות בהוצאה זו.
ב-1990 תורגם על ידי עמנואל לוטם ויצא מחדש בהוצאת זמורה ביתן.
בעלילת הספר נשלח הסוכן החשאי ג'יימס בונד לעקוב אחר פעולותיו של יוריק גולדפינגר, מטורף המתעניין בזהב ומצליח להוציא זהב רב מהמדינה.
הוא רודף אחריו לשווייץ, שם הוא מגלה כי גולדפינגר מפעיל מפעל בו הוא מתיך את הזהב הגנוב ומוכר אותו להודו.
בונד מנסה להתנקש בחייו, אך הוא נתפס ועובר עינויים על ידי עוזרו האכזרי של גולדפינגר, אודג'וב.
לבסוף הוא ניצל לאחר שהוא מציע לגולדפינגר לעבוד עבורו, ונלקח לפורט נוקס כדי להיות אחד ממזכיריו.
שם הוא מגלה את מזימתו של גולדפינגר להגדיל את ערך הזהב שברשותו באמצעות הפיכת עתודות הזהב של העולם המאוחסנות בפורט נוקס לרדיואקטיביות.
בונד מצליח להעביר מסר על המזימה למפעיליו, שפותחים בקרב נגד גולדפינגר, אך הוא מצליח לתפוס את בונד ולברוח במטוס עם אודג'וב.
בונד נאבק בהם, הם נהרגים, ובונד מצליח להנחית את המטוס בשלום, סמוך לחופי קנדה.
האדריכל ארנו גולדפינגר שהתגורר בלונדון ברחוב וילו 2 בסמוך לביתו של הסופר איאן פלמינג, שימש השראה עבור פלמינג לדמות הנבל בספרו.
פלמינג שנא את ביתו של גולדפינגר שלצורך בנייתו נהרסו מבנים ויקטוריאניים שהיו במקום, ועל כן קרא על שמו את דמות אויבו של ג'יימס בונד - "יוריק גולדפינגר".
ארנו גולדפינגר התייעץ עם עורכי דינו לאחר פרסום הספר, ולאחר שפלמינג איים לשנות את שם הדמות ל"גולדפריק" (איבר מין מוזהב) במקום השם המקורי (שמשמעותו באנגלית היא אצבע מוזהבת - Gold Finger), החליט גולדפינגר שלא לתבוע את פלמינג.
המו"לים של פלמינג, במסגרת הצעת הפשרה, הסכימו לשלם את ההוצאות המשפטיות של גולדפינגר וכן לתת לו שישה עותקים של הספר.
גולדן קאדילק הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ: 40 מ"ל גליאנו, 40 מ"ל ליקר קרם דה-קקאו ו-40 מ"ל שמנת.
גולה מִירֶה (1911 - 29 באפריל 1943) הייתה חברה בתנועת "השומר הצעיר" בפולין וחברת המפלגה הקומוניסטית הפולנית.
ממנהיגות המחתרת בגטו קרקוב ומרד גטו קרקוב.
ידועה גם בשמה המחתרתי - "לידקה".
גולה מירה נולדה בגליציה בעיר ריישא (ז'שוב), למשפחה חסידית.
אביה, אף על פי שהיה דתי מאוד, הושפע מהתרבות הגרמנית והשרה רוח של הומניזם ופתיחות, לעיתים גם בניגוד למקובל בקרב החסידים.
בעקבות כך בלטה גולה באינטליגנציה שלה וביכולת ההבעה שלה בכתב ובעל פה.
בגיל 13, כשגילתה כי בעיירה פועל סניף של ארגון הנשים הציוניות "שולמית", החליטה להקים את סניף "שולמית הצעירה".
לאחר זמן קצר הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר" בעיר וסחפה אחריה את כל חברותיה לסניף "שולמית הצעירה".
גולה ויוסף, אחיה הבכור, היו מסורים מאוד לפעילות התנועה.
כשהייתה בת 15, באחד מערבי יום שישי איחרו בעקבות פעילות זו לארוחת הערב המסורתית.
בעקבות כך סטר האב על לחיה של גולה, והיא, שחוותה עלבון עמוק, ברחה יחד עם אחיה מן הבית.
ממקום מסתורה באחת מפלוגות ההכשרה של "השומר הצעיר" כתבה כך:
גולה המשיכה את פעילותה האינטנסיבית בתנועת "השומר הצעיר" ובגיל 17 כבר הפכה לחברת ההנהגה הראשית של "השומר הצעיר" בגליציה.
באותה שנה (1928), התגברה האנטישמיות בפולין והוריה של גולה החליטו לעבור לאנטוורפן אשר בבלגיה.
גולה לא הצטרפה אליהם, ועברה לעיר לבוב, בה שוכנת הנהגת התנועה בגליציה, שם הכירה את אולק האוזמן שהפך לבן זוגה ואף הוא חבר הנהגת השומר הצעיר.
בשנת 1932 החלה להשתנות השקפתם של גולה ואולק באשר לדרכה של התנועה והציונות.
בעקבות כך קראו מאיר יערי ויעקב חזן, ממנהיגי התנועה בארץ, להוציא את גולה מירה ואולק האוזמן מהתנועה.
באוגוסט 1932 פרשו שניהם מהתנועה בעקבות הדיונים והפעולות התקיפות שהפעילה עליהם ההנהגה הראשית.
בעקבות פרישתם עזבו גם רבים מן החניכים ועברו יחד עמם למפלגה הקומוניסטית הפולנית (פ.פ.ר).
כחלק מפעילותה במפלגה לקחה גולה מירה חלק בתאים מחתרתיים וניסיונות לארגון שביתה במפעלים שונים.
בשנת 1936 לקחה חלק בשביתה הגדולה במפעל "קונטקט" שבו עבדה.
יחד עם עוד 12 מנהיגים הואשמה בקומוניזם ונשפטה ל-12 שנות מאסר.
גם בכלא ארגנה גולה מירה שביתה, בה סחפה אחריה את האסירות להילחם למען קבלת הזכויות המגיעות לאסירות פוליטיות על פי חוק.
הן קיבלו את מבוקשן לאחר 8 ימים של שביתת רעב.
לאחר שביתה זו הועברה מירה לכלא טרנוב, בו נהגה לקיים חוגי לימוד לשאר האסירות.
ב-1938 הועברה לכלא פורדון, סמוך לגבול הגרמני.
עם פלישת הגרמנים לפולין ב-1 בספטמבר 1939, ברחו הסוהרות בכלא פורדון, ואחריהן נמלטו האסירות.
גולה יצאה לחפש אחר בן זוגה אולק האוזמן, הם נפגשו בביאליסטוק וחזרו ללבוב, שכבר הייתה אז בשליטת ברית המועצות.
לאחר זמן קצר התחתנו השניים, גולה חזרה לעבוד בבית החרושת "קונטקט" שבו ארגנה את השביתה הגדולה ואף מונתה לחברות במועצת העיר ולקומיסרית.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות במבצע ברברוסה (22 ביוני 1941), הצטרף אולק האוזמן לצבא האדום ומאז נעלמו עקבותיו.
גולה כבר הייתה בהריון מתקדם.
היא ילדה את בנה, יורק, לבדה ונמלטה יחד עמו מלבוב לקרקוב.
גוסטה דוידזון-דרנגר כתבה עליה ביומנה:
בקרקוב מצאה מקלט בדירת הדודים שלה יחד עם רבקה (בת דודתה) ודולק ליבסקינד, לימים חבריה למחתרת.
לאחר זמן מה, במהלך ניסיונותיה לשלב בין אמהות לפעילות המפלגה והמחתרת, איבדה את בנה.
על אובדן זה כתבה בגלויה להוריה בתאריך 10 במרץ 1942:
בגלויה אחרת מתאריך 1 במאי 1942 כתבה כך:
בקרקוב פעלו במקביל שתי קבוצות לוחמות עיקריות.
קבוצה אחת הייתה מטעם ארגון "החלוץ הלוחם" ובמרכזה חברים מתנועת "עקיבא".
השנייה מנתה בעיקר חברים מתנועת "השומר הצעיר", אשר יחד עם לוחמים יהודים נוספים הקימו את קבוצת "איסקרא" (ניצוץ).
שתי הקבוצות קיימו לעיתים מבצעים משותפים אך נותרו כשני גופים נפרדים.
קבוצת "החלוץ הלוחם" החלה ליזום שיחות בין התנועות הקיימות בקרקוב במטרה להקים ארגון יהודי לוחם שמאחד את כולם.
משנתקלו בקשיי התארגנות והכשרה ללחימה, פנו לגולה מירה שהתארחה אצל קרוביה בקרקוב והייתה ידועה בניסיון הרב שלה בלחימה מחתרתית.
גולה הייתה בעלת אישיות כובשת וכריזמה מרשימה, ובזמן שהותה בבית קרוביה החלה להפעיל קשרים עם סניף הפ.פ.ר המקומי ועם חבריה הפולנים בצד ה"ארי" של קרקוב.
היא הצליחה לשכנע את מנהיגי הארגון בגטו לפעול בשיתוף פעולה עם הפ.פ.ר, בתקווה שהקשר יניב תוצאות.
גם על כך נתנה דעתה גוסטה דוידזון ביומנה:
בעקבות כך החליטו מנהיגי החלוץ הלוחם על שיתוף פעולה מלא עם פ.פ.ר, שהתברר כעבור זמן קצר כאכזבה, מאחר שלא היה בידם של פעילי פ.פ.ר לסייע ללוחמים היהודים כנדרש.
מאוחר יותר הסתבר, שמירה גולה מצאה בקרקוב סניף מפורק ביותר ולמעשה ניסתה להפעילו ולשקמו מחדש.
עובדה זו מסבירה את חוסר היכולת של הסניף להעניק את הסיוע הנדרש, מאחר שהיה בשלבי שיקום.
גולה הקימה בסניף בית דפוס להדפסת כרוזים והייתה הרוח החיה בשיקומו מחדש.
פעילותה המחתרתית בגטו ומחוצה לו
בתחילת שנת 1942 חזר לקרקוב ראש קן "השומר הצעיר" המקומי צבי (השיק) באומינגר.
באומינגר גויס לצבא הפולני בתחילת המלחמה, עם התפרקותו עבר לשרת בצבא האדום ונפל בשבי הגרמני.
לאחר שברח מהשבי, הגיע לעיר לבוב, שם פגש לראשונה את גולה מירה, שהייתה אז חברת מועצת העיר מטעם המפלגה הקומוניסטית.
לאחר מכן חזר השיק לביתו בקרקוב והחל לפעול במלוא המרץ בקבוצת המחתרת של "השומר הצעיר", וכך פגש שוב בגולה.
מן העדויות עולה כי הסיבה לקשר ההדוק שנרקם בין גולה מירה להשיק באומינגר היא נטייתו של השיק לשמאל הקומוניסטי.
לא ברור האם מדובר על קבוצה נוספת של השומר הצעיר או של איחוד בין איסקרא לבין השומר הצעיר.
בשלב זה הלכה וגדלה מעורבותה של גולה בקבוצת "איסקרא", בין היתר בשל קרבתה להשיק באומינגר.
גולה מירה הייתה בעלת ניסיון וידע רב בפעילות מחתרתית ולחימה בשל חברותה בפ.פ.ר.
בזכות קשריה עם הצד ה"ארי" של פולין ועם המפלגה, הצליחה לספק לתנועת המחתרת בגטו כלי נשק ומידע רב ונחוץ, ואף התאפשרה תנועה חופשית אל מחוץ לגטו לבתיהם של חברי הפ.פ.ר.
ייחודה של המחתרת בקרקוב הוא בכך שהרוב המוחלט של פעילותה היה מוכוון אל מחוץ לגטו.
הגטו היה קטן מאוד מבחינה פיזית, והלוחמים ראו טעם גדול יותר לתקוף מחוץ לחומותיו.
בחירה זו של הלוחמים הייתה תוצאה של דיונים וויכוחים ארוכים, שכן פעילות מחתרתית באופן כללי, ועל אחת כמה וכמה מחוץ לגטו, מסכנת לא רק את הלוחמים, כי אם גם את שאר היהודים החיים בגטו.
התנגדותו של הציבור היהודי בגטו ללחימה זו נבע מההנחה שהמחיר על פעילות המחתרות מחוץ לחומות הוא החמרה במצבם של יהודי הגטו.
ההחלטה לפעול מחוץ לחומות הגטו הייתה נדירה ביותר בקרב המחתרות האחרות גם בשל העובדה שפעולות אלה דורשות שיתוף פעולה נרחב עם החיים שבחוץ.
הודות לקשריה ההדוקים של גולה מירה עם הפ.פ.ר, התאפשר שיתוף הפעולה שכלל עזרה באמצעים, מקומות מסתור ועוד.
בין היתר תקפו הלוחמים היהודים חיילים ובלשים גרמנים, תחנות ביקורת, פסי רכבת ובית מלאכה להכנת מדי-קרב גרמניים.
גישה זו של פעולה מחוץ לחומות הגטו אפיינה בתחילה את קבוצת "איסקרא", ובהמשך הפכה למאפיין מרכזי של 2 קבוצות המחתרת שפעלו בקרקוב, "איסקרא" ו"החלוץ הלוחם".
בשנת 1942 החלו מגעים מחודשים לאיחוד פעילותן של שתי הקבוצות בגטו לטובת התקפה מאורגנת גדולת ממדים.
במקום מטה "השומר הצעיר" הוקמה מפקדה חדשה שכללה 4 חברים: השיק באומינגר, ראש המטה ואחראי על אימון החברים, בנק היילבריך, הממונה על הדרכה ומבצעים, שלמה-סלק שיין, הממונה על השגת כספים, אפסנאות וניירות מזויפים, וגולה מירה, הממונה על קשרי החוץ עם פ.פ.ר במטרה להשיג מידע ונשק וממונה על חיבור הכרוזים.
מעדותן של הקשריות צסיה פרימר ופולה ואשבסקה:
ב-22 בדצמבר 1942 יצאה הקבוצה המאוחדת למתקפה הגדולה, היה זה ערב חג המולד ורחובות קרקוב היו עמוסים גרמנים.
כל הלוחמים משתי הקבוצות יצאו מחוץ לגטו.
תכנון הפעולה היה מדוקדק ביותר וכלל השלכת רימוני יד לבתי קפה ששימשו מקום מפגש לקצינים גרמניים, שריפת מוסכי מכוניות, חבלה בסירות פטרול גרמניות, תליית דגלי פולין וכרזות אנטי-נאציות והתנקשות בחיילים.
שמה של הפעולה ניתן לה על שם אחד מבתי הקפה שנקרא "ציגנריה" ובו נרשמה ההצלחה הגדולה ביותר- 7 גרמנים נהרגו ורבים נפצעו.
המטרה- לפגוע באויב ולזעזע את הציבור האדיש- הושגה.
לאחר ההתקפה לא חדלו הלוחמים מפעילות מחתרתית, אם כי ככל הנראה בשל בגידה, פשטו אנשי הגסטאפו על המפקדה.
תחילה נתפסו חברי "עקיבא" וקבוצת "החלוץ הלוחם".
חברי "איסקרא" מצאו מחבוא לזמן מה בצד הפולני, אך גם תפיסתם לא איחרה לבוא.
כך מתאר זאת שלמה (סלק) שיין:
גולה מירה נתפסה בעת עבודתה בבית הדפוס, ונשלחה לכלא מונטלופיך (Montelupich) בסוף מרץ 1943. היא נחקרה ועונתה אך לא גילתה דבר.
לאחר 14 יום בצינוק הובאה לכלא הנשים הלצלוב (Helzlow) הסמוך, בו פגשה את גוסטה דוידזון וחברותיה למחתרת.
כותבת פשקה וורשבסקה, אסירה בכלא הנשים הלצלוב:
ב-29 במרץ 1943 נשלחו הבנות למוות במחנה פלאשוב.
מאחר שידעו שהן נשלחות למוות, ארגנו בריחה מתוכננת, במטרה לא ללכת כצאן לטבח.
את רעיון הבריחה יזמו גולה מירה וגוסטה דוידזון.
בעת הליכתן, מלוות בשומרים גרמנים, החלו כולן יחד (30 אסירות) לברוח לכיוונים שונים.
גולה מירה נורתה ונהרגה ברחוב.
לאחר סיום המלחמה, העניקה הממשלה הפולנית לגולה מירה את אות הגבורה הגבוה ביותר- צלב גרונוולד.
את האות קיבלו גם דולק ליבסקינד והשיק באומינגר.
בתקופת המלחמה כתבה גולה שירים רבים, חלקם נמצאו ותורגמו:
גולדפרב גרוס זליגמן ושות' הוא משרד עורכי הדין השוכן בתל אביב שנוצר ממיזוג בין המשרדים "גולדפרב, לוי, ערן, מאירי, צפריר ושות'" (שהוקם ב-1972) ומשרד "מ.
זליגמן ושות'" (1930), שהתמזגו בשנת 2011 למשרד "גולדפרב זליגמן ושות' עורכי דין".
ב-2023 התמזג עם משרד "גרוס ושות' עורכי דין" (1979), כשהמשרד המשולב היה המשרד הגדול בישראל עד הדירוג של שנת 2025, עת ירד למקום השלישי, אחרי "מיתר עורכי דין" ו"הרצוג, פוקס, נאמן ושות'".
הפירמה החדשה נקראת מצירוף שמות המשפחה של מייסדי המשרדים הוותיקים; עו"ד גולדפרב, עו"ד ד"ר יוסף גרוס ועו"ד מקס זליגמן.
בראש המשרד עומדים עו"ד יודי לוי, עו"ד ד"ר עמיר צפריר ועו"ד דוד חודק, יושבי ראש הפירמה, עו"ד צבי בר-נתן, עו"ד (רו"ח) אסתר קורן ועו"ד ד"ר איל שנהב, סגני יו"ר הפירמה, עו"ד לוי אמיתי, עו"ד איה יופה ועו"ד טל עצמון, השותפים המנהלים של הפירמה.
במשרד 490 עורכי דין, מתוכם 220 שותפים ו-78 מתמחים.
המשרד נמנה עם המשרדים המובילים בישראל בתחומי המשפט השונים בהם הוא עוסק, לפי דירוגים בין-לאומיים ומקומיים דוגמת – Chambers and Partners, The Legal 500, IFLR 1000, BDIcode, Dun's 100 ואחרים.
מבין שורות המשרד יצאו שופטי בית המשפט העליון יואל זוסמן ואלפרד ויתקון.
בעשור השני של המאה ה-21, התפרסם המשרד בעקבות ייצוגו של ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד אולמרט.
גולדן ואן סנטר הוא היכל ספורט רב-תכליתי, הממוקם בסקרמנטו.
האולם מכיל 17,608 מקומות ישיבה.
עבודות הבנייה של האולם החלו ב-2014, ובנייתו הסתיימה ב-2016. עלות הבנייה אז עמדה על כ-558.2 מיליון דולר.
החל מ-2016 משחקת באולם סקרמנטו קינגס.
עד לפני כן שיחקה הקבוצה בסליפ טריין ארנה, שהכיל 17,500 מקומות ישיבה.
מלבד כדורסל, מארח האולם מספר תחרויות ספורט נוספות, כגון הוקי קרח, היאבקות, פוטבול באולמות ועוד.
גולה אלקנטרה (באיטלקית: Gole dell'Alcantara) הוא קניון בעמק הנהר אלקנטרה במזרח האי סיציליה, בין הקומונות קסטיליונה די סיצליה (Castiglione di Sicilia) ומוטה קמאסטרה (Motta Camastra).
שמותיהם של הנהר והעמק נובעים מהמילה "אל קנטרה" (القنطرة בערבית: גשר), השם שנתנו השליטים הערבים של סיציליה, שמו של גשר שנבנה על ידי הרומאים.
גובה הקניון עד 25 מטרים ורוחבו בין 2 מטרים ל-4–5 מטרים.
הנהר אלקנטרה זורם בין קירות לבה.
הקטע המרשים ביותר הוא במוטה קמאסטרה, אורכו יותר מ-6 קילומטרים, שמתוכם יש גישה קלה ל-3 קילומטרים.
קירות הקניון נוצרו מקילוחים של לבה שנפלטה מהר האטנה לפני 8,000 שנים והייתה דלה בצורן, אבל עשירה בברזל, מגנזיום, וסידן.
הלבה התקררה במהירות במפגש עם מי הנהר הקרים ויצרה עמודונים מחומשים ומשושים (בדומה לאלו של בריכת המשושים), כתלות במבנה המולקולרי של החומרים מהם הם בנויים.
העמודונים האנכיים יכולים להגיע לגובה של 30 מטרים.
הפארק הגאולוגי והבוטני גולה אלקנטרה
הקניון כלול בתחומי הפארק הגאולוגי והבוטני גולה אלקנטרה (Parco Botanico e Geologico Gole Alcantara), והכניסה אליו בתשלום.
המבקרים בפארק יכולים לראות סרט קצר בתלת־ממד על היווצרות הקניון, לרדת במעלית או במדרגות עד לקרקעית הקניון, או ללכת בשבילים.
הפארק מציע פעילויות נוספות כולל, סיור ממונע, סיור בג'יפים או היסחפות בנהר בציוד מיוחד (Body Rafting).
אפשר לבקר בערוצים הן בקיץ והן בחורף דרך שני שבילים לאורכם, יתר על כן ישנם כרזות ושולחנות לאורך הערוצים עם רבים המספקים מידע שימושי ותיאורים של האתרים.
בחורף, כאשר המים עולים במפלס, הערוצים מציעים תרחיש מרתק ובלתי נשכח של הנהר המוצף.
בקיץ ניתן לחצות את הערוצים כאשר המים נמוכים בחלקם המוארך לאורך 50 ו -200 מטרים.
מאז תחילת המסע מפלס המים מגיע עד המותניים ולעיתים קרובות יש צורך לרדת בחלקים מסוימים של השביל בשחייה.
גולה סנגם (בפרסית: گل سنگم, באנגלית: Gole Sangam; בתרגום לעברית: "פרח של אבן אני"), לעיתים נקרא גול-י סנגם או רק גולה סנג , הוא שיר אייקוני בשפה הפרסית משנות ה-70, שהולחן על ידי המלחין והפסנתרן האיראני אנושיראואן רוחאני ומילים שנכתבו על ידי המשורר והתמלילן האיראני ביז'אן סמנדר.
הלחן פופולרי באיראן, אפגניסטן וטג'יקיסטן, וזכה גם לתהילה בינלאומית.
גולה סנג משמעותו פרח האבן שהוא בעצם צמח הרקפת שנפוץ לרוב בין הסלעים וגדל בתנאים לא פשוטים בנקבים שבתוך הסלע.
השיר מדבר על אדם מאוהב, אשר מתמודד עם דחייה מהאדם שהוא/היא אוהב.
+השורה בפרסיתתעתיק לעבריתתרגום לעבריתگل سـنگم گل سنگمגולה סנגם, גולה סנגםפרח של אבן אני, פרח של אבן אניچی بـگم از دل تـنـگمצ'ה בגם אז דלה תנגםמה אומר מלבי הצרمثل آفتاب اگـه بـر منמסל אפתאב אגה בר מןכשמש אם לא תאיר עליنتابی سردم و بیرنگمנתאבי סרדם ובי רנגםקרה וחסרת צבע אני
השיר זכה לעשרות פרשנויות והקלטות ומושר בשפות רבות.
הביצוע הראשון של השיר בוצע על ידי אמל סאיין , הגרסאות המפורסמות ביותר נעשו לאחר מכן על ידי הזמרים הפרסיים חסן סתאר והיידה ושל הזמר האפגני אחמד זהיר.
הביצוע של הזמרת הישראלית ריטה גרמה לפופולריות של השיר בישראל.
גולדן סטייט ואלקיריז היא קבוצת כדורסל נשים אמריקאית מסן פרנסיסקו, קליפורניה, המשחקת בליגת ה-WNBA.
לאזור צפון קליפורניה הייתה בעבר נציגה בליגת ה-WNBA, סקרמנטו מונארכס ששיחקה בליגה בשנים 1997–2009 ואף זכתה באליפות בשנת 2005. לאחר פירוק הקבוצה נותרה הליגה יציבה עם 12 קבוצות, אם כי לעיתים קרובות דובר על הרחבתה.
ב-26 בספטמבר 2023 דווח כי בעלי הגולדן סטייט ווריורס מה-NBA, ג'ו לייקוב ופיטר גובר, מנסחים חוזה לפתיחת קבוצת התרחבות של ה-WNBA בסן פרנסיסקו.
לייקוב היה ממייסדי ליגת הכדורסל האמריקאית בשנות ה-90 של המאה ה-20 לפני הקמת ה-WNBA, ואף החזיק באחת מקבוצות הליגה, סן חוסה לייזרס.
ה-ABL פורקה ב-1998 והלייזרס היו קבוצת כדורסל הנשים האחרונה באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
ב-5 באוקטובר 2023 הוכרז רשמית על הקמת הקבוצה שתתחיל לשחק ב-2025, קבוצת ההתרחבות הראשונה ב-WNBA מאז אטלנטה דרים ב-2008, תמורת עמלת הרחבה של כ-50 מיליון דולר אמריקאי במשך 10 שנים.
בנוסף דווח כי שם הקבוצה יכלול את המילים "גולדן סטייט", כשהשם המלא, הסמליל והמדים הרשמיים יוכרזו מאוחר יותר.
כבר בשעות הראשונות לאחר ההכרזה נרכשו מעל 2,000 מינויים לעונת הבכורה של המועדון, וב-30 בינואר מונתה ג'ס סמית', חברת הנהלת קבוצת כדורגל הנשים אנג'ל סיטי FC מה-NWSL, לנשיאת המועדון.
בדצמבר 2024 מתוכנן להתקיים דראפט התרחבות, וגולדן סטייט תשתתף בדראפט ה-WNBA הראשון שלה ב-2025.
ב-7 במאי 2024 מונתה אוהמה ניאנין לג'נרל מנג'ר הראשונה של הקבוצה, ושבוע לאחר מכן נחשפו שם הקבוצה, גולדן סטייט ואלקיריז (הוולקיריות), וסמליה.
לוגו הקבוצה מציג את גשר המפרץ, המסמל את הקשר בין סן פרנסיסקו (בה תשחק הקבוצה באולם צ'ייס סנטר) לאוקלנד (בה ימוקמו משרדיה), כבליו מייצגים כנפיים והמגדל באמצע חרב.
שלושה עשר הקווים היוצאים מהחרב מייצגים את היותה של גולדן סטייט הקבוצה ה-13 בליגה, והכנפיים המחולקות לחמישה חללים מייצגות את חמש השחקניות בכל קבוצה.
צורת הלוגו החיצונית היא כצורת האות V, בה מתחיל שם הקבוצה, והצבע הסגול מייצג כוח, שאפתנות, אצילות והעצמת נשים.
בעונתה הראשונה סיימה גולדן סטייט במקום הרביעי במערב והשמיני בליגה עם מאזן 23–21, והפכה לקבוצת ההתרחבות הראשונה בתולדות הליגה שמעפילה לפלייאוף בעונת הבכורה שלה.
בסיבוב הראשון הפסידו הוואלקיריז 0–2 למינסוטה לינקס.
שחקנית הקבוצה ורוניקה ברטון נבחרה לשחקנית המשתפרת של העונה ב-NBA והמאמנת נטלי נקאסה נבחרה למאמנת השנה בליגה.
ימיקאני גולדן משאטה הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל רעננה מהליגה הלאומית, בהשאלה מגרין באפלוס, ובנבחרת זמביה.
משאטה גדל בזמביה במחלקות הנוער של FORSTER והאפי הארטס.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של גרין באפלוס במסגרת ליגת העל הזמבית.
ב-15 ביולי 2025 הושאל למשך עונת 2025/2026 להפועל רעננה מהליגה הלאומית.
ב-24 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–4 למועדון ספורט קריית ים במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-12 ביוני 2023 ערך משאטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה, בהפסד 0–3 לנבחרת כווית במשחק ידידות.
גולי אצ"ל ולח"י היו אנשי מחתרות אצ"ל ולח"י שנעצרו וגורשו בסוף תקופת המנדט הבריטי, החל משנת 1944 ועד 1948, ב-12 שילוחים, למחנות מעצר באפריקה.
מחנות המעצר שבהם הוחזקו היו , שליד אסמרה, בירת אריתריאה, קרתגו שבמדבר סודאן וגילגיל שבקניה, השוכנת צפונית לניירובי.
הגולים הושבו לארצם חודשיים לאחר קום מדינת ישראל, ביולי 1948. הרצון למנוע מהעצירים להכיר את הסביבה ולתכנן בריחה, החשש של השלטונות בארצות המחנות מפיגועים שיחוללו והקשיים הביטחוניים בארצות אפריקה עצמן, שבהן הייתה התנגדות לקולוניאליזם, עמדו בשורש ההעברות ממחנה למחנה.
ההחלטה לגרש את אנשי המחתרות לאפריקה התקבלה בידי הבריטים לאור הקצנת פעילותן של המחתרות והמלצתו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ממלא מקום הנציב העליון, סר ג'ון שאו.
במחנה המעצר בלטרון העיב על הבריטים החשש המתמיד מפני בריחת אסירים, חשש שכבר התממש יותר מפעם אחת, והיה נראה הרבה פחות סביר באפריקה.
כן סברו הבריטים שגירוש לאפריקה הוא בעל אלמנט הרתעתי חזק.
תומכי הגירוש בקרב הבריטים לא ראו בו תחליף לפתרון המדיני של חלוקת הארץ, אך סברו שבאמצעותו יחלישו את המחתרות ויאפשרו לכוחות היהודים המתונים לקדם פתרון שיש בו פשרה.
מבצע הגירוש, שכונה "כדור שלג" (Operation Snowball) בוצע ביום אחד, 19 באוקטובר 1944 במהירות ובהפתעה כמהלומת פתע.
העצורים בלטרון הועלו למטוסים ולא העלו בדעתם שמתכוונים להעבירם לחוץ לארץ.
בגל הראשוני גורשו 251 עצורים, ובסופו של דבר גורשו בסך הכול 439 איש, מחצית מעצורי המחתרות.
על-פי אומדן, 60% מהגולים היו אנשי אצ"ל, 30% אנשי לח"י והשאר נייטרליים.
המחתרות הגיבו בחריפות ואף הוקיעו את הגירוש כאקט נאצי, אולם הן לא הצליחו להוציא לפועל את המאבק השיטתי שתכננו להחזרת העצורים, זאת בשל התנקשות הלח"י בלורד מוין, שגרמה לסזון.
מוסדות היישוב, לעומת זאת, הגיבו במחאה רפה למדי, אם בכלל.
הדבר העלה בקרב העצורים חשד שהסוכנות שותפה בכוונת הגירוש.
אנשי האצ"ל פנו לבית המשפט העליון בארץ ישראל בשבתו כבג"ץ (ערכאה שיפוטית זו הייתה קיימת גם בתקופת המנדט), בית המשפט קיבל את טענות אנשי האצ"ל בחלקן וסבר כי אין סמכות לממשלת ארץ ישראל לעצור אנשים בארץ חוץ, אך סבר שהמעצר כשר בכל אופן, משום שממשלת אריתריאה אכפה אותו בצו משלה.
הפסיקה היוותה לגולים כישלון מהבחינה המעשית, אך גם ניצחון מורלי, והסתייגותו של בית המשפט מהגירוש הביאה את עיתוני היישוב לקרוא להחזרת העצירים ארצה.
המערער, אריה בן-אליעזר, ניסה לבסוף להיחלץ בדרך אחרת.
הוא ברח ממחנה המעצר יחד עם יצחק שמיר.
מרבית העצורים לא נשפטו והיו כלואים על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום), שאפשרו לעצור אותם על סמך חשד בלבד, דבר שזכה לביקורת חריפה גם בתכתובת הבריטית הפנימית.
במחנה סמבל לא נפלו התנאים בהרבה מהתנאים בלטרון, אם כי הריחוק מהמשפחות היווה עינוי לא קטן בפני עצמו.
עם זאת בשל ריחוקו של המקום היה מחסור באביזרי נוחות אלמנטריים – מספרי קריאה ועד בגדים ומברשות שיניים, מחסור שיצר מצוקה של ממש.
מטעמי דאגה למיעוט הדתי, כבוד לאומי, רצון לנגח את הבריטים וניסיון למשוך את תשומת לבו של היישוב, עמדו האסירים בתוקף על כך שלא יוגש להם בשר טרף.
לבסוף מחאתם הועילה והובא בשר כשר מקהילת ח'רטום הרחוקה.
אף מונו רבנים בחלק מן המחנות כדוגמת הרב יעקב שריבום והרב חיים דוד כהנא שפעל במחנה גילגיל.
גרוע בהרבה היה מחנה קרתגו ששכן במדבר ושאליו הועברו העצירים בתחילת 1945. בעיקר הורגש שם החום הנורא והמחסור במים.
גורמים ביישוב שניסו להתערב למען העצירים נענו בטענה שהתלונות הן "הגזמות טיפשיות ובדויות לחלוטין".
העצורים שהו שם תשעה חודשים, עד שהוחזרו לסמבל.
במחנה השלישי שעברו בו העצירים, גילגיל שבקניה, שבו הוחזקו ממרץ 1947, לא היה המצב טוב יותר.
המקום ששימש בעבר בית סוהר צבאי הכיל תאים חשוכים ומחניקים, שורצי יתושים ועמוסים בזרימת ביוב.
פעולת מרי של העצירים, שבה הרסו את הכתלים כדי לכסות את תעלות הביוב באבניהם, שכנעה לבסוף את מפקד המחנה לשפר באופן ממשי את התנאים במחנה.
בעידוד הבריטים הייתה במחנות פעילות חינוכית ענפה, התקיים חוג לשון בראשותו של העציר עוזי אורנן, ואישים כמאיר שמגר וכשמואל תמיר רכשו בהם השכלה משפטית באמצעות התכתבות עם אוניברסיטאות בריטיות ובחינות במתכונת "אוניברסיטה פתוחה".
היחסים עם סגל הפיקוד היו תקינים עד טובים מאוד, אך תקרית חמורה העיבה עליהם.
ב-17 בינואר 1946 במחנה בסמבל ירו החיילים הסודנים והרגו שני עצירים, ו.
התקרית החלה אחרי שאליהו עזרא סירב להתרחק מהגדר, על פי הוראה שניתנה לו מידי חייל סודני, כנראה שלא בצדק, והוא נורה ונפצע.
בין הפצועים היה גם ברוך מזרחי שנולד בצפת למשפחה מוסלמית, התגייר והצטרף לבית"ר.
מאחר שהחשתו לבית החולים עוכבה בידי השומרים, אם בשל אדישותם ואם משום שהמתינו להגעת כוח ליווי נוסף, פרצו העצירים את השער בכוח.
השומרים פתחו באש, הרגו שניים מהעצורים ופצעו 12 נוספים.
מסיבות שאינן ברורות כל צרכן התעקשו הבריטים שלא להעביר את הגופות לקבורה בארץ, ודבר זה התרחש רק משקמה מדינת ישראל.
היישוב הגיב בזעם, ודרש להקים ועדת חקירה שתבדוק את נסיבות האירוע, אך הצבא הבריטי התעקש למנוע זאת ועמד על כך שהמשמר התנהג כהלכה.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג נשלח לבסוף למחנה כבורר, ופעילותו השביעה את רצון הבריטים הרבה יותר מאשר את רצון העצורים.
חזרה ממחנות המעצר בתקופה שלפני קום המדינה
בריחה: במשך כל ארבע שנות המעצר, יזמו העצורים שמונה בריחות שיצאו לפועל, רובן הסתיימו בתפיסת הבורחים.
שחרור: היו מקרים של שחרור עצירים ממחנות המעצר באפריקה, על רקע רפואי.
על אף כוונתם לעזוב את הארץ, עדיין חששו הבריטים בסוף 1947 מהשבת האסירים.
הם סברו שהללו יזנבו בהם גם תוך כדי יציאתם, מתוך הנחה שללא אלימות ייסוגו הבריטים מהתחייבותם לנטוש את ארץ ישראל.
אפילו אחרי הקמת המדינה הוסיפו הבריטים לדחות את שובם של העצורים לארץ.
הללו תלו את דגל ישראל על תורן המחנה ועקרו את כל הסורגים, אך רצונם לשוב לא התממש.
הבריטים נימקו את פעולתם ברצונם לשמור על כללי ההפוגה.
לפי פרשנותם המרחיבה הכללים אסרו על כניסת גברים צעירים בגיל צבא.
קושי נוסף היה כרוך בצורך להעביר את העצורים בתעלת סואץ, דרך מדינה שלא הייתה כל סיבה שתרצה לאפשר את מעברם בתחומה, מצרים.
גורם שפעל מאחורי הקלעים היה האופי הפרו-ערבי של משרד החוץ הבריטי.
מנגד חשש מושל קניה מהתפרצויות אלימות במחנות והפעיל לחץ גדול לסלק את העצורים מארצו.
בסופו של דבר היה זה דווקא פולקה ברנדוט, באופן אירוני זה שהלח"י עתיד להתנקש בו, שהכריע כי אין ההפוגה סותרת את השבת העצורים, שהיו אזרחי ארץ ישראל.
על אף פרשת אלטלנה הביעו הרשויות היהודיות שנשאלו תמיכה חד משמעית בהחזרת העצורים, אם כי משה שרת לא שלל את האפשרות לעוצרם במדינת ישראל מיד עם הגעתם, מחשש שינסו לערער את סדרי השלטון.
ב-9 ביולי הפליגה הספינה עם הגולים לארץ ישראל והגיעה כעבור שלושה ימים.
הם לא התקבלו בטקס ממלכתי ופנו במהירות לשדות הקרב של מלחמת העצמאות.
שולמית אליאש, גולי אצ"ל ולח"י, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, 1996.
יעקב מרידור, ארוכה הדרך לחרות, הוצאת אחיאסף, ירושלים, 1956.
גוּלוֹת (נקראות לעיתים גם ג'ולות או ג'ולים, וכן "בלורות") הן צעצוע המשמש למשחקי ילדים מגוונים העשוי זכוכית פריזלנטית.
הגולות נרכשות בקיוסקים בחבילות המאופיינות במראה טיפוסי, ובהן עשרים עד כארבעים יחידות וגולה אחת גדולה יותר, המכונה "בומבילה" במלעיל.
גולות הארוזות והנמכרות בחבילה נבדלות זו מזו בעיצובן האישי המקרי.
הגולה הגדולה הייתה בעלת ערך רב משום ששטח החתך שלה להתנגשות עם גולות אחרות גדול, מצד שני – היא קלה יותר לפגיעה ופחות נוחה למשחק, ערך הגולות נקבע בעיקר על פי נדירותן ויופיין, משחקי הגולות מבוססים ברובם על התנגשות מכוונת של גולות (קליעה).
טכניקת הקליעה בגולות כוללת אחיזה של הגולה ביד יציבה בתוך האצבע המורה המקופלת סביבה, והדיפתה החוצה באמצעות האגודל ולמתקדמים יותר – החזקת הגולה בין קצה האגודל החיצוני לבין קצה האצבע הפנימי והפעלת לחץ של האגודל, עד שהגולה "נורית" בעוצמה.
כאשר המשחק בגולות מתבצע על קרקע, יש חשיבות לתוואי השטח.
המשחק נפוץ פחות באזורים הרריים (אלא אם יש אזורים שטוחים המתאימים למשחק).
שחקן המתווה בידו את המסלול בו אמורה הגולה שבידו לעבור ייחשד בהתאמת התוואי לצרכיו.
הביטוי בו ישתמשו יתר השחקנים יהיה "בלי דרכי המלך".
דרך נוספת להקלה על הקליעה היא לעשות "גבעה" (מעט חול) מתחת לגולה המיועדת לפגיעה, דרך זו הייתה תלויה בהסכמת שאר השחקנים.
המשתתפים עומדים בשורה אל מול קיר, ומטילים גולות לעבר הקיר.
המנצח הוא זה שהטיל את גולתו קרוב ביותר לקיר, והוא זוכה בגולות של יתר המשתתפים.
משחק זה במיוחד נפוץ גם תוך שימוש בגוגואים, מכיוון שלצורת החפץ המוטל אין חשיבות קריטית.
כאשר משחקים אותו ילדים במטבעות מתוך דמי החנוכה שלהם הוא מכונה מטבע.
משחק קרוב – מי קרוב לקו.
על המשתתפים לקלוע לבור שנחפר מראש.
אלה שקלעו מתחלקים בגולות של אלה שלא קלעו.
בגרסה אחרת על המשתתפים לכוון את הגולה כך שתפגע בקיר ורק אז תיכנס לבור.
(כל אחד משחק בתורו לפי התור שנקבע בהתחלה); אם שחקן מצליח להכניס את הגולה שלו לבור הוא זוכה בכל הקופה (הגולות שהונחו בתחילת המשחק)- ומתחילים משחק חדש.
גרסה נוספת – מי שנכנס אחרון לבור מקבל את כל מה שבפנים ולכן השחקן מנסה לקלוע (להרוג) או להרחיק מהבור כמה שיותר שחקנים לפני שהוא מנסה להיכנס וכך להקטין את הסיכוי ששחקן ייכנס אחריו.
ג'ורות – מטרת השחקן להכניס את הגולה לבור ומשם לפגוע בגולות היריבים.
פגיעה מזכה בנקודה או בגולה.
שוחק בחיפה בשנות החמישים, על פי יעקב וייס.
מספר גולות נקבעות מראש כמטרה: גולה שהשליך השחקן הראשון, מספר גולות שנקבעו במרחק 5 ס"מ זו מזו או במבנה אחר.
המשתתפים צריכים לפגוע בגולות הנמצאות כבר בשטח.
אם השחקן לא פגע באף גולה, הגולה שלו נשארת במגרש כמטרה, ואם פגע, מקבל השחקן גם את הגולה הנזרקת וגם את הגולה (או גולות) הנפגעות.
לאורך מסלול נחפרות שלוש גומות – "בורות" או ג'ורות.
המשתתפים עומדים בשורה חזיתית במרחק מהגומה הראשונה.
מטילים את הגולות לפי תור ומתחילים בגומה הקרובה ביותר.
השחקן קולע את הגולה שלו לתוך הגומה.
אם הצליח, ימשיך הלאה לגומה הבאה וכן הלאה – ומי שמסיים ראשון כשהגולה שלו הגיעה לבור השלישי – הוא המנצח.
מהלך לגיטימי הוא פגיעה בגולות יריבים לשם הרחקתם מן הבורות.
בגרסה אחרת, על מי שסיים את מסלול הבורות לפגוע בגולות של אלה שלא סיימו עדיין, ולהוציאם מהמשחק (חיפה, שנות החמישים).
המור הוא תחום קבוע מראש, בו מציבים המשתתפים מספר גולות התחלתיות כמטרה.
על כל שחקן להוציא גולות מתחום המור בלי שגולות תילכדנה בתחום זה, שאז יפסיד אותן.
המשחק מתחיל במתיחת קו במרחק מן המור והשלכת גולה על ידי כל שחקן מן המור לקו; מי שמגיע קרוב ביותר לקו מבלי לעבור אותו – מתחיל.
במהלך המשחק, קולעים השחקנים בתורם מן הקו לכיוון הגולות שבאזור המור.
שחקן שפגע אוסף את הגולות (הפוגעת והנפגעת) ושב לנסות מהקו.
שחקן שהחטיא משאיר את הגולה במקומה.
בתור הבא יצטרך לנסות לפגוע מן המקום אליו הגיע.
לאחר שנפגעו כל הגולות שהוצבו במור מלכתחילה, פוגעים השחקנים זה בגולתו של רעהו.
המנצח הוא זה שנותר אחרון.
ייתכן מור בצורת קשת, מעגל (מכונה גם מור "גת" או "גאץ'") אליפסה (מכונה מור בננה, הגולות מונחות על ההקף), קו (מור בננה-קו) או משולש (הגולות מונחות בקדקודים).
על פי יעקב וייס, בספרו "ילדות נשכחת – הווי ונוסטלגיה בסמטאות חיפה", במור בננה (בניגוד למור משולש) לא היה צורך לשוב לקו ההתחלה לאחר פגיעה, אלא ניתן היה להמשיך במשחק עד להוצאת כל הגולות.
אם נפגעה גולה של שחקן או נכנסה לתחומי המור, נאלץ השחקן הנפסל להחזיר את כל הגולות שצבר לתחומי המור.
במהלך המשחק נהוגות הכרזות שונות כהוראה ליריב או כהקלה למכריז.
בירושלים: "באבאליאש": מותר לנקות את השטח בין הקולע למטרה; "רג'ע": מותר להשתמש בקיר או מכשול שיחזיר את הגולה הנקלעת; "תחצה בכיוון": הוראה לקולע להעביר את הגולה לצד השני של המור; "אירי": החמצה מביכה.
בחיפה (שנות החמישים): מינט-ג'וז: המכריז מתכוון לפגוע ביותר מאשר גולה אחת.
עם/בלי מידֶה – מותר/אסור להושיט את היד מעבר לקו.
במרכז שפירא "טוש" היה האחרון – והיה הנחשב ביותר.
בקריות (שנות השמונים): קיצה: פגיעה בגולה של היריב מהאוויר.
בדרום – קצית: קליעה בגולה אחת על מנת להגיע קרוב יותר לגולה אחרת וכך לקלוע אותה בקלות
"עם הריגות": הכרזה שמשמעה היא שכל יריב הנקלע על ידי שחקן יוצא מיידית מהמשחק
"בלי פילושים" : אסור לבצע צעד בעת זריקת הגולה
כינויים לגולות על פי מראן
כינויי גולות על פי גודלן:
סופר קטינית – גולה קטנה יותר מגולה קטינית.
קטינה (או קטינית) – גולה קטנה יותר מגולה הרגילה.
בדרך כלל יש אחת בחבילה.
רגילה – ככינוי לגולות בכלל או ככינוי לגולות מנצחות, גולות מזל, או כינוי לגולות הגדולות במיוחד ("בגודל רגיל").
בוקית, בומבילית, דוגשית, גדילית – גולה גדולה יותר.
סופר גדילית או גונזילית – גולה גדולה יותר מגולה גדילית.
כינויי גולות על פי עיצובן או תכונותיהן:
חלבית – גולה בעלת גוון חלבי, דמוית חרסינה, לרוב עם 2–3 פסים בצבעים שונים.
ערך הגולה מ-2 פושטיות ומעלה, ורב יותר ככל שהכתמים עליה עדינים יותר.
גזוזית – גולה שקופה בצבעים שונים עם בועיות אוויר בתוכה.
בננית – חלבית בצבע צהוב ושחור.
ראסית – גולה חלבית שעליה פסים דקים מאוד.
פושטית/פשוטה (מיידיש – זולה, חסרת ערך), פשוטית.
פרפרית – גולה פושטית כשהדוגמה בתוכה הוא בצבע אחד בדרך כלל שווה 2 פושטיות.
חלנגית, לנגית – על פי דייוויד סלע, גולה חסרת מאפיינים ייחודיים ושיש בה 3 צבעים עיקריים.
על פי יעקב וייס, גולה בתולית, להבדיל מפצוצה, שפניה מחוספסים מפגיעות.
קובואית – גולה שקופה שבה כנפיים אפורות וכחלחלות.
אינדיאנית – גולה שקופה שבה כנפיים אדומות וצהובות.
צהובית – גולה שקופה שכל כנפיה צהובות.
צלפית – כינוי הניתן לגולה שהשחקן זוכה להצלחה גדולה עמה.
שבורית/פצוצה – גולה שבה פגמים.
ברזלית – לא גולה כי אם כדוריות מיסב שנעשה בהן שימוש כגולות.
נחשית – גולה שבתוכה כמו אטרייה ארוכה ומסולסלת.
חשמלית – גולה שבתוכה דוגמה דמוית ברק
סינית – גולה מחרסינה שחורה שעליה צבעים
שומשומית – גולה מצופה בנקודות קטנות
אמבולנסית – גולה שרובה אדומה שיש לה כתמים ירוקים וצהובים
עוד כינויים – עקרבית, חרסינה, שוקו, יפה
ימית - גולה בצבע כחול-טורקיז
מסטיקית - גולה מבריקה בצבע אחיד ומלוטשת (מרגישה קצת מחוספס).
פרחית - גולה לבנה עם כתמים בצורת פרח כך שעלי הכותרת ירוקים ובמרכז הפרח עיגול אדום.
בחיפה – ביחיד: בָּלוֹרָה ברבים: בָּלוֹרוֹת.
מערבית – בלורה במובן גביש
בתל אביב – בנדורות, ג'ולות
בפרדס חנה כרכור – רולות
גוֹלוּם או סמיאגול הוא דמות בדיונית, פרי דמיונו של ג'ון רונלד רעואל טולקין המופיעה בספרים ההוביט ושר הטבעות, ובסרטים המבוססים עליהם.
גולום הוא הוביט זקן שזכה בטבעת האחת בצעירותו והחזיק בה שנים רבות, עד שאיבד את הטבעת לידיו של בילבו בגינס.
מאוחר יותר שדד את הטבעת בחזרה מפרודו בגינס, יורשו של בילבו, אך נפל יחד איתה אל בקע הגזירה וכך גרם להשמדתה.
בסרטי הקולנוע שאותם ביים הקולנוען פיטר ג'קסון, השחקן אנדי סירקיס מגלם את דמותו של גולום באמצעות לכידת־תנועה ודיבוב קולי.
בפתיחת הסרט "שיבת המלך" ,שם מתוארת הפיכתו של סמיאגול לגולום, סירקיס גילם את סמיאגול לבדו אך עם הפיכתו לגולום, נעשה שימוש באיפור ורק לאחר מכן בלכידת תנועה.
אישיותו של גולום מפוצלת לשתי אישיויות שונות: סמיאגול, זהותו המקורית, וגולום.
סמיאגול מייצג לרוב את החלקים הטובים באישיותו, וגולום מייצג את החלקים הרעים והקשורים יותר לטבעת.
בעקבות זאת גולום נוהג לדבר על עצמו בלשון רבים, ולעיתים מנהל דו-שיח בין סמיאגול לבין גולום.
פיצול האישיות של גולום נוצר כנראה מייד כאשר ראה את הטבעת, חמד אותה והרג את בן דודו דיאגול על מנת להשיג אותה.
ככל שהחזיק בה יותר התרחק גולום יותר ויותר מזהותו ההוביטית המקורית.
בתחילה התרחק ממשפחתו ומידידיו עד שגירשו אותו מקרבתם, ולאחר מכן השתכן באגם תת-קרקעי, שם חי יחד עם הטבעת שהפכה לדבר הקרוב ביותר לליבו, וזכתה בפיו לכינוי "חמדתי" או "אוצרי".
כאשר עקב גולום אחר פרודו בגינס ומשרתו סם גמג'י בדרכם להשמיד את הטבעת בהר הגזירה, הוא הוכרח בתחילה לעזור להם, אך תכנן לבגוד בהם ברגע האחרון.
אך עם הזמן יחסו הידידותי של פרודו נגע לליבו ועורר לזמן קצר את סמיאגול, שניהל דו-שיח עם גולום וניסה לשכנע אותו לעזור לפרודו ולוותר על הטבעת.
לבסוף גבר גולום על סמיאגול, וכאשר הגיעה החבורה לבקע הגזירה גולום תקף את פרודו, כרת את אצבעו הענודה בטבעת וכך התאחד עם הטבעת בפעם האחרונה בחייו.
שמחה פראית הציפה אותו והוא החל לרקוד על שפת התהום, עד שנפל אל בקע הגזירה יחד עם הטבעת, ובכך הביא להשמדתה ולסופו הטוב של הסיפור.
דמותו של גולום מופיעה לראשונה בספר "ההוביט", אך האזכור שלה שם הוא מצומצם יחסית.
גולום מופיע שם בפרק אחד בלבד ("חידות באפלה").
בפרק זה מסופר על שוכן האגם התת־קרקעי שמתחת להר הערפל - גולום.
הוא מתואר כדמות נאלחת ואפרורית, שאושרה היחיד מרוכז בטבעת זהב פשוטה למראה.
בפרק זה הוא מאבד את הטבעת לבילבו בגינס.
בסדרת הספרים הבאה של טולקין, שר הטבעות, המחבר מטיל מעט אור על גולום המסתורי, ומספר על עברו העצוב.
גולום, שנקרא שנים רבות קודם סמיאגול, היה הוביט רגיל, עד שחברו, דיאגול, מצא בדרך מקרה את טבעת הכוח האחת של שר האופל סאורון.
הטבעת, שפיתתה את ליבו וערפלה את מוחו, הביאה אותו לרצוח את חברו הקרוב ביותר ואילצה אותו לברוח מהאזור הכפרי שבו חי אל המערות האפלות של הרי הערפל.
לאט לאט החל סמיאגול לשכוח את חייו הישנים - עד ששכח אפילו את שמו, והתרגל לאפלה ולבדידות שמתחת להר.
הטבעת, שהאריכה את חייו בצורה פלאית במשך מאות שנים, המשיכה להרעיל את מוחו עד היום שבו פגש את בילבו בגינס - היום בו איבד את הטבעת לטובת בילבו.
עלילות גולום בספרי שר הטבעות
כאשר מתעורר סאורון בשנית, הוא לוקח בשבי את גולום, מענה אותו ולומד ממנו שהטבעת נמצאת בפלך, בידי "בגינס".
בזמן שהוא שולח את הנאזגול לרדוף אחרי הטבעת, גולום בורח ממורדור - עדיין מלא תשוקה להחזיר לרשותו את הטבעת האחת שנקראת בפיו "חמדתי".
גולום מצליח לעלות על עקבות אחוות הטבעת במכרות מוריה ומתחיל לעקוב אחרי פרודו בגינס.
גנדלף, פרודו וארגורן שמים לב לכך שגולום עוקב אחריהם, אך מחליטים לא להרוג אותו.
כאשר פרודו אומר לגנדלף שחבל שבילבו בגינס לא הרג אותו כשהייתה לו ההזדמנות, גנדלף עונה לו שזו הייתה מידת הרחמים של בילבו שהצילה אותו מלהיות מושחת באופן בלתי־הפיך על ידי הטבעת.
גנדלף גם מסביר לפרודו שבני האדם קצרי ראות מידי בשביל להחליט מי ימות ומי יחיה, ושהוא מרגיש שלגולום עוד נכון תפקיד חשוב בעתיד, לטוב או לרע.
אחרי שפרודו וסאם גמג'י נפרדים מיתר חברי האחווה על גדות נהר האנדואין, הם נתקלים בגולום שמנסה לחטוף מהם את הטבעת.
הם מצליחים לגבור עליו וגורמים לו להישבע ב"חמדתו" שישמש להם כמורה דרך ויוביל אותם אל מורדור.
פרודו מאמין שגולום יכול להשתקם ואף מצליח לגרום לו לגלות את שאריות ה"סמיאגול" שבו, אך סאם חושד בגולום שהוא עדיין בוגדני ורשע מעל לכל תקנה ושכל מרצו מופנה רק לטבעת האחת, ועל כן אין לסמוך עליו.
לכן, הוא מתייחס אליו בעוינות ובגסות.
גולום מוביל את פרודו וסאם אל מינאס מורגול ומשם אל המדרגות הנסתרות.
בדרך גולום בוגד בהם ומוביל אותם אל המאורה של שילוב העכבישה במטרה שהיא תאכל אותם והוא יוכל לקחת את הטבעת לעצמו.
העכבישה מצליחה, אמנם, לשתק את פרודו, אך סאם בחושבו אותו למת, לוקח ממנו את הטבעת, ונאלץ לנטוש את פרודו כי אורקים רבים הגיעו לאזור.
סאם מגלה במהרה שפרודו אינו מת אלא רק משותק זמנית מעקיצת העכבישה, וצועד בעקבותיו עד שביו ומשחרר את פרודו מהשבי במצודת האורקים, והשניים צועדים אל עבר הר הגזירה (Mount Doom), כאשר גולום ממשיך לעקוב אחריהם - הפעם בלי ידיעתם.
בהר הגזירה, פרודו נמלך בדעתו ואחרי מאבק קשה נכנע לטבעת.
הוא עונד אתה על אצבעו ומתחמק מסאם, אבל כשהכל נראה אבוד, גולום - אשר רגיש לטבעת ועל כן הוא מצליח לנחש את מיקומו של פרודו - מתנפל על פרודו, נושך את אצבעו שעונדת את הטבעת ומצליח לקחת ממנו את הטבעת.
גולום צוהל ורוקד בשמחה על קצה הצוק שבלב הר הגזירה אך מועד ונופל אל האש.
בכך מושמדת הטבעת וסאורון מובס סופית.
דמותו של גולום הופיעה גם במשחק המחשב שוליית המכשף, בו השחקן צריך באחת המשימות לעזור לגולום למצוא את הטבעת.
בדצמבר 2015 נערך בטורקיה משפט לאדם שפרסם תמונות של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, לצידן של תמונות של גולום בצורה מגחיכה.
השופט מינה ועדה המורכבת מאנשי קולנוע, מחנכים ופסיכולוגים על מנת להכריע בשאלה האם גולום היה מרושע (והשוואתו לארדואן מייחסת לאחרון רשעות - שזה פשע בטורקיה), או שמא הוא היה דמות טרגית, בעבור שהיו עוד דמויות שענידת הטבעת גרמה להם לאבד את דעתם (פרודו בגינס ובילבו בגינס).
ביוני 2016 פסק בית המשפט שמדובר בעלבון ופסק עונש של שנת מאסר על תנאי על מפרסם התמונות.
גולווי היא העיר השלישית בגודלה באירלנד אחרי דבלין וקורק.
גולווי היא העיר היחידה במחוז גולוויי, שבמערב אירלנד ובפרובינציית קונכט.
העיר נקראת על שם הנהר הזורם בשטחה, נהר הקוריב, אשר פירושו נהר אבני.
מרכז העיר מורכב ממדרחוב (רחוב קיי ושופ), ובו ברים ומסעדות רבות, וכן הופעות של אמני רחוב.
צעירות מכל רחבי אירלנד נוהגות לחגוג את מסיבות הרווקות שלהן בגולווי.
העיר מהווה גם בסיס ליציאה לטיולים לחוף המערבי של אירלנד, כגון לאיי אראן, חבל קונמארה וצוקי מוהר.
בשנת 1124 נבנתה מצודת גולווי על ידי מלך קונכט.
בשנת 1232 נכבשה המצודה על ידי אציל ממוצא נורמני בשם דה בורג (de Burgh), שכיהן כמושל נחלאות המלוכה האנגלית באירלנד.
במקום התפתחה עיירה מוקפת חומה שנשלטה על ידי משפחת דה בורג עד לסוף המאה ה-14. במאות ה-15 וה-16 שלטו בגולוויי 14 משפחות סוחרים, רובן ממוצא נורמני, שכונו בשם "שבטי גולוויי" .
בתקופתם העיר שגשגה עקב מסחר ער עם יבשת אירופה.
בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית כבש אוליבר קרומוול את אירלנד באכזריות והעיר גולווי נפגעה קשות.
השבטים נענשו על תמיכתם באירים ורכושם הוחרם.
החל מתקופה זו החלה גולווי בהתדרדרות אשר החמירה לאחר קרב הבּוֹיין ב-1690. העיר סבלה ממכת הרעב הגדול באמצע המאה ה-19.
במהלך מלחמת העצמאות האירית בין השנים 1919–1921 שימשה גולוויי כבסיס לצבא הבריטי.
אוכלוסיית העיר התרחבה משמעותית לקראת סוף המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21, כתוצאה מהגאות הכלכלית באירלנד ("הנמר הקלטי").
כיכר אייר (Eyre Square) - אשר נקראת באופן רשמי "הפארק לזכר ג'ון קנדי".
בשנת 1965 שונה שם הפארק מכיכר אייר ל"פארק לזכר ג'ון קנדי" לזכרו של ג'ון קנדי אשר ביקר בעיר בשנת 1963 זמן קצר לפני הירצחו.
הכיכר ממוקמת במרכז העיר ולידה מרכז קניות ותחנת האוטובוסים המרכזית של גולווי.
14 דגלים של 14 השבטים ששלטו בעבר בעיר.
דלת בראון (Browne doorway) - זוהי דלת מקורית של בית משפחת בראון (שהייתה אחד מהשבטים ששלטו בעיר) מהמאה ה-17. הדלת עמדה במקור ברחוב לואר אביגט (Lower Abbeygate) והועברה בשנת 1905 לכיכר אייר.
מזרקה בצורת סירת הוקר של גולווי.
2 תותחים לזכר שירותם של חיילים איריים בצבא הבריטי במלחמת קרים.
פסל פורטרייט של ג'ון קנדי.
טירת לינץ (Lynch's Castle) - בית מהמאה ה-16 שהיה שייך למשפחת לינץ' (אחד מהשבטים ששלט בעיר).
כיום יושב בה בנק AIB.
כנסיית הקולגיום של ניקולס הקדוש (St.
Nicholas' Collegiate Church) - זוהי כנסייה מתקופת ימי הביניים שמשמשת עד היום ככנסייה פעילה.
הכנסייה הוקמה בשנת 1320 והורחבה במאתיים השנים הבאות.
שלוש מתוך ארבע פיאות הכנסייה מעוטרות בשעונים, הצד שחסר בו שעון פונה לעיר ולפי האגדה המקומית הדבר נעשה בהוראתו של הבישוף ששנא את תושבי העיר.
לפי המסורת המקומית ביקר בכנסייה כריסטופר קולומבוס בשנת 1477. בשנת 1652 החיילים של קרומוול השתמשו בכנסייה כאורווה.
קתדרלת ניקולאס הקדוש (Galway Cathedral) - הקתדרלה אשר ניצבת ממערב לנהר נבנתה בין השנים 1958 - 1965 באתר שבו עמד הכלא העירוני.
גשר הסלמון - (Salmon Weir Bridge) - גשר מעל לנהר הקוריב.
מגשר זה ניתן להבחין ביום טוב בלהקות סלמון בדרך להשרצה, ובדייגים שעומדים בתוך המים במשך שעות ומנסים להעלות בחכתם דגי סלמון.
הקשת הספרדית (Spanish Arch) נבנתה בשנת 1584 על ידי ויליאם מרטין - ראש עיריית גולווי דאז.
מטרתה הייתה להגן על הנמל.
מוזיאון העיר גולווי - המוזיאון הוקם בשנת 2006 והוא ממוקם ליד הקשת הספרדית.
מוזיאון בית נורה ברנקל (Nora Barnacle House Museum), זהו המוזיאון הקטן ביותר באירלנד והוא ממוקם בביתה של נורה ברנקל אשר הייתה אשתו של ג'יימס ג'ויס.
גולט (טורקית Gulet; מצרפתית Goélette שפירושה סקונר) הוא כלי שיט דו תרני מסורתי הנבנה בדרום מערב טורקיה.
מקור הגולט מהסקונר - ספינת מפרשים בעלת מנוע המיועדת לשייט חופים.
כיום (2010) נמצאות ספינות הגולט בשימוש בעיקר בטורקיה, יוון, קרואטיה ובקפריסין.
אורכה של הגולט נע בין 14 ל-50 מטרים (נדיר) והן משמשות לשייט בין חופים ומפרצים לקבוצות של שישה עד 24 מפליגים.
ישנם שני סוגים בולטים של ספינות גולט - האחת מכונה גולט והשנייה קטצ'.
אף שנהוג לכנות את שני הסוגים בשם גולט, אך למעשה יש הבדל מהותי בין השניים: בגולט המבנה המרכזי נמצא בירכתי הספינה, אין תא נוסעים מאחור, והירכתיים מעוגלות.
בקטצ' המבנה המרכזי נמצא באמצע כלי השיט ותאי הנוסעים ממוקמים משני צדדיו.
גם הגולט וגם הקטצ' דומות במהותן.
שתיהן נבנות מבסיס שלדי של עצי אורן המונחים בדוגמת שתי וערב.
על שלד העץ מוסיפים את לוחות העץ ולאחר שהמסגרת החיצונית מוכנה בונים את תאי הנוסעים, סלון ומטבח, חדר מכונות ואזורים נוספים.
גוליבר תיירות בע"מ היא חברת תיירות ישראלית.
החברה הוקמה בשנת 2001 במטרה לפעול בשוק השיווק התיירותי באינטרנט.
נכון ל-2010, גוליבר היא חברת בת בקבוצת ההחזקות "מרקום" שבשליטת ערד מרום.
היא משווקת טיסות, חבילות נופש, מלונות וטיולים מאורגנים, בישראל ומחוץ לה.
החברה פועלת ממרכז לוגיסטי באור יהודה.
לפי אתר האינטרנט של החברה, במהלך שנת 2014 למעלה מ-150,000 איש, באמצעות אתר האינטרנט או האפליקציה, ולמעלה מ-200,000 איש במהלך שנת 2018.
אופי פעילות השיווק של החברה באינטרנט ספג ביקורת, ובשנת 2009 הביא להרשעתה ולקניסתה של החברה ב-100,000 ש"ח בעוון הטעיה בביצוע עסקאות מכר מרחוק.
במאי 2013 השיקה גוליבר אתר לגלישה סלולרית ובאוקטובר - יישומון סלולרי.
בשנת 2016 נרכשו 49.95% מהבעלות בגוליבר על ידי איסתא תמורת 18 מיליון ש"ח.
גולו מאן , היה היסטוריון, מסאי (כותב מסות) וסופר גרמני-אמריקאי, ממוצא יהודי, אשר פעל והשפיע במחצית השנייה של המאה ה-20. חתן פרס גתה לשנת 1985.
גולו מאן היה בנם השלישי של הסופר זוכה פרס נובל לספרות תומאס מאן ושל קטיה מאן, יהודייה שהתנצרה, אחיינו של היינריך מאן ואחיהם של קלאוס מאן ואריקה מאן.
בין ספריו החשובים נמנים הביוגרפיה עצומת הממדים אודות חיי אלברכט פון ולנשטיין וכן הספר "ההיסטוריה הגרמנית במאה ה-19 וה-20" שזכה לתפוצה חסרת תקדים באירופה.
לגולו מאן היה הסבר אלטרנטיבי לתיאוריה של חנה ארדנט אודות "הבנאליות של הרוע".
מאמרו "אייכמן המעוות" (Der verdrehte Eichmann) שהתפרסם בעיתון "די צייט" ב-1964 מקדיש חלק נכבד לתגובתה של ארנדט לניתוח ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
מאן כתב "התיאורים שלך של ההתנגדות הגרמנית מכילים את ההשמצות המקוממות ביותר שהופצו אי פעם על תנועה זו.
זוהי אי-אמת שגרדלר, מולטקה, לבר ואחרים מיהרו להציל את המדינה הגרמנית רק לנוכח התבוסה הצפויה ולא פעלו מסיבות מוסריות."
גולו (Gulu), היא עיר שמהווה את המרכז המסחרי והאדמיניסטרטיבי של מחוז גולו ושל אזור צפון אוגנדה.
העיר נמצאת 320 ק"מ מצפון לבירה קמפלה.
העיר מחוברת לרשת הרכבות הארצית ונמצא בה שדה תעופה.
בתקופת השלטון הקולוניאלי הבריטי במאות ה-18- וה-19, צפון אוגנדה סבלה מפיתוח לוקה בחסר.
תושבי האזור גויסו לצבא ולמשטרה ורבים מהם לחמו במלחמות העולם.
קבלת עצמאותה של אוגנדה ב-1962 לא שיפרה את מצבם של תושבי הצפון.
האוכלוסייה המקומית הייתה יעד להתנכלות, החל מתקופת משטרו של אידי אמין ועד לשלטונו של הנשיא הנוכחי יוורי מוסווני.
ב-1986 מעשי האלימות כנגד אזרחים בוצעו ביוזמתה של ממשלתו של מוסווני על ידי צבא ההתנגדות העממי שכיום הם כוחות ההגנה העממיים של אוגנדה (צבא אוגנדה הרשמי).
כאשר המשיכו כוחותיו של מוסווני לבצע מעשי זוועה כנגד האזרחים, קמו כמה קבוצות מורדים בסוף שנת 1986 שאנשיהם באו מקרב חיילים לשעבר בצבא אוגנדה.
בשנת 1987 הצטרפו רובם של מורדים אלה לכוחותיו של מוסווני.
בראשית שנות התשעים קם צבא ההתנגדות של האל (Lord's Resistance Army – LRA).
ה-LRA החל להיות מעורב בהדרגה במעשי אלימות בגולו ובישובים סביבה.
ההאשמות על מעשי אלימות כלפי האזרחים הופנו במקביל גם כלפי צבא אוגנדה.
ב-1996 הורתה ממשלת אוגנדה לכל האזרחים להעתיק את מגוריהם למחנות עקורים.
קבוצות לחץ בינלאומיות דרשו את סגירתם של מחנות אלה שהוקמו בצפון המדינה.
מאז אביב 2007 שרר שקט יחסי באזור הודות ללחץ בינלאומי שקרא לממשלת אוגנדה להפסיק את המלחמה ולהגיע להסכם שלום עם מנהיג ה-LRA ג'וזף קוני.
בנוסף, יכולתו של ה-LRA להטיל אימה ולבצע מעשי טרור ירדה באופן משמעותי עקב החלשותו.
הארגון הפך להיות גורם משמעותי פחות כאשר בשנת 2012 ירד מספר הקורבנות שלו ל-39 ואנשיו נלכדו על ידי כוח חזק של 2500 חיילים.
בשנת 2012 החלו ארגוני הצלב האדום האמריקני והאוגנדי בביצוע תוכנית מיפוי של העיר באמצעות פרויקט OpenStreetMap.
המפה נוצרה על ידי שימוש במיקור המונים שהתבסס על תצלומי לוויין שנתרמו על ידי ממשלת ארצות הברית.
המפה תויגה והוספו בה שמות של הרחובות, בתי העסק ומבני ציבור על ידי מתנדבים מקומיים.
מטרת הפרויקט לשפר את יעילות ניהול תוכנית ההתאוששות מאסון.
בני האצ'ולי (Acholi) מהווים 80% מתושבי גולו.
קיים מגוון של שפות שמדוברות על ידי תושבי העיר, כולל לואו (Luo), סוואהילי, אנגלית ולוגנדה.
בזמן מעשי העוינות בין צבא אוגנדה לבין ה-LRA, הוקמו באזור מחנות עקורים רבים, שבנקודת זמן מסוימת חיו בהם על פי ההערכות שני מיליון איש.
נכון לאפריל 2009 כל המחנות נסגרו והותר לאנשים לשוב לבתיהם.
ביולי 2009 כ-1.452 מיליון עקורים (80.7%) מתוך 1.840 מיליון עזבו מרצונם את המחנות ושבו לבתיהם ובמחנות נותרו 388,000 איש שהיו בתהליך של התפנות או התיישבות במקום.
לפני הפסקת מעשי האלימות בין הצבא ל-LRA כ-15,000 ילדים, הידועים בכינוי "יוממי הלילה", היו נמלטים לתוך העיר מסיבות ביטחון.
מאז הפסקת האלימות בסוף שנת 2006, מספרם ירד משמעותית.
המפקד הארצי של שנת 2002 העריך את אוכלוסיית העיר ב-119,430 איש.
משרד הסטטיסטיקה של אוגנדה העריך את אוכלוסיית העיר ב-141,500 איש ב-2008. ב-2011 העריך משרד הסטטיסטיקה את אוכלוסיית העיר באמצע השנה ב-154,300 איש.
האקלים בגולו מגודר כאקלים טרופי עם עונה קרירה ושחונה.
גולו היא הבירה הכלכלית של צפון אוגנדה.
הפחתת מעשי האלימות מאז החלו שיחות השלום בין ממשלת אוגנדה לבין ה-LRA, גרמו להתחדשות של הכלכלה.
מטה המינהל האדמיניסטרטיבי של מחוז גולו ממוקם בעיר.
אוניברסיטת גולו מקיימת מגוון של תוכניות לימודים בתחומי החקלאות, הרפואה, מנהל עסקים וגישור בסכסוכים.
האוניברסיטה היא אחת משתי האוניברסיטאות הגדולות בצפון אוגנדה, כשהשנייה היא אוניברסיטת מוני (Muni University) בארואה (Arua).
אוניברסיטת גולו היא נותנת החסות האקדמית לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת גולו, אחד מתוך חמישה בתי הספר לרפואה שבאוגנדה.
המכון למינהל של אוגנדה, מוסד לימודים על תיכוני ומכון מחקר בבעלות הממשלה שממוקם בבירה קמפלה, מחזיק קמפוס בגולו.
שלושה בתי חולים מספקים שירותי בריאות לעיר.
נמל התעופה של גולו הוא השני בגודלו באוגנדה לאחר נמל התעופה הבינלאומי אנטבה.
אורך מסלול ההמראה שלו הוא 3144 מ'.
גולו ממוקמת על מסילת הברזל בין טורורו (Tororo) לפאקוואצ' (Pakwach), שמאז 1993 הפסיק לפעול.
חברת רכבות קנייתית-אוגנדית ממימנה את ניקוי תוואי המסילה מצמחייה ואת שיקום התשתית שלה, ובכך אפשרה את נסיעתה המסחרית של רכבת על הקו בפעם הראשונה בעשרים שנה ב-14 בספטמבר 2013.
האצטדיון של גולו הוא הגדול ביותר בצפון אוגנדה עם 30,000 מושבים.
לאחרונה עבר האצטדיון שיפוץ במימונה של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
בעיר פועלות כמה תחנות רדיו.
גולוב-דובז'ין (בפולנית: Golub-Dobrzyń) היא עיירה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבפולין שמשמשת כבירת מחוז גולוב-דובז'ין.
העיירה שוכנת על גדות נהר דרוונצה (Drwęca).
האזכור הראשון לגולוב הוא מהמאה ה-13, עת הוחזק היישוב בידי המסדר הטבטוני, ונבנתה בו מצודה גדולה.
כעבור זמן מה הוקם בעברו המזרחי של נהר דרוונצה הפרוור דובז'ין, אשר נקשר מנהלית לגולוב.
בראשית המאה ה-15 נפגע היישוב כתוצאה מקרבות על השליטה בו בין ממלכת פולין ובין המסדר הטבטוני, ובשנת 1466 הועבר במסגרת הסכמים לשליטת ממלכת פולין.
תקופת הפיתוח של העיירה בזמן כהונתו של מלך פולין זיגמונט השלישי ואזה, אשר העניק את העיירה כמתנה לאחותו, באה לקיצה עם פלישת האימפריה השוודית לפולין ועם פלישת הטטרים.
כמו כן, ניזוקה העיירה בשנת 1857 כתוצאה משריפה גדולה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה בשל קרבתה לחזית, ורבים מתושביה עזבו אותה.
לאחר המלחמה אוחדו גולוב ודובז'ין רשמית לכדי יישוב אחד.
בדובז'ין התקיימה קהילה יהודית עתיקה, שהיוותה אחד מהמרכזים היהודיים בפולין גדול, בעוד שבגולוב החל להתקיים יישוב יהודי רק מסוף המאה ה-18, עם סיפוח האזור לפרוסיה וביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום.
בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית בגולוב כ-700 איש, שהיוו כשליש מהיישוב, והקהילה היהודית בדובז'ין מנתה למעלה מ-1,600 איש, כשהיוו כשני שלישים מהיישוב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה זכו יהודי דובז'ין ליחס עוין מצד השלטונות הרוסיים, ורבים מהם עברו לגולוב, שהייתה בשליטת הגרמנים.
לאחר המלחמה עזבו את גולוב רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה המאוחדת קהילה אחת, אשר פרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה, ואשר קיימה מוסדות תרבות ודת יהודיים.
בתקופה זו התגברה הפעילות הציונית בעיירה, והוקמו בה תנועות נוער ציוניות.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות, ובהן הכאת עוברי אורח יהודים, ניפוץ שמשות בבתי יהודים והצבת משמרות חרם לפני חנויות היהודים.
כמו כן, הופצה בעיירה עלילת דם בידי הכומר המקומי, לפיה מספר יהודים רצחו בעיירה ילדה צוענייה כדי להכין מדמה מצות לפסח.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939 הוטלו על יהודיה גזירות שונות, וכעבור מספר שבועות גורשו כולם לגנרל גוברנמן, וגורלם היה זהה לגורל יהודי היישובים אליהם הגיעו.
גולוגורי (באוקראינית: Гологори, נהגה "הולוהורי"; בפולנית: Gołogóry) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר בכרוניקות מסוף המאה ה-11 ומראשית המאה ה-12, ובמחצית השנייה של המאה ה-15 הוענקו לו זכויות עיר.
במאות ה-17 וה-18 נודעה העיירה בשל ירידי הסוסים והבקר שהתקיימו בה.
בזכות הטירה שנבנתה במקום, עמד היישוב בפני פשיטות הטטרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסו רבים מבתי העיירה בידי הרוסים.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1470, ובראשית המאה ה-17 הוקם במקום בית כנסת.
עד שנת 1772 הייתה הקהילה במקום כפופה לקהילת לבוב.
ברבנות העיר כיהן רבי יואל משה סג"ל לנדא בן רבי נפתלי הירץ סג"ל לנדא אב"ד זוואלין.
במהלך המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, אך משנות ה-70 של המאה ה-19 חלה ירידה בגודלו, בשל הגירה.
בשנת 1895 הוקם בעיירה בית ספר מיסודו של הברון הירש.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נרצחו בעיירה למעלה ממאה יהודים בידי החיילים הרוסים, כאשר רובם הוטבעו בנהר, ורבים מבתי היהודים הועלו באש.
בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה היהודית במקום, הגם שנותרו בה רק כ-40% מאנשיה טרם המלחמה.