tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים ממוריה ותלמידיה של הגימנסיה עלו לארץ ישראל לפני המלחמה, כמו המורים נתן גרינבלאט (גורן) ומרדכי אלישיב-פרידמן ומנהל המדור לבנות וסגן המנהל יהושע פרידמן, או התלמיד דניאל בן-נחום.
מהם סופרים, מורים, עסקנים, עורכי דין ורופאים.
תלמידים ומורים רבים, בהם המנהל ד"ר צמח פלדשטיין, סגנו ד"ר אברהם קיסין והמורה ד"ר חיים נחמן שפירא, נספו בשואת יהודי ליטא – רובם בגטו קובנה או במחנות ריכוז.
היו תלמידים שנלחמו בשורות הפרטיזנים והמחתרת היהודית (כמו חיים ילין, מפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה), ואחרים ששרדו את השואה (כמו אחיו, הסופר מאיר ילין, והמורה סוניה ורשבסקי-סגל), ועלו לישראל, היגרו למדינות אחרות או נותרו בליטא.
מנהלה לשעבר של הגימנסיה, ד"ר צמח פלדשטיין, נכלא בתקופת השואה בגטו וילנה, שם שימש כסגן מנהל מחלקת התרבות של היודנראט תחת המנהל ד"ר ליאו ברנשטיין.
כמו כן ערך את הביטאון הרשמי של גטו וילנה, "ידיעות הגטו", וכתב מסות ספרותיות בעברית וביידיש על ח"נ ביאליק, י"ל פרץ, אחד העם ואחרים.
ב-15 במאי 2002 נערך במועדון איגוד יוצאי ליטא בישראל מפגש של תלמידי הגימנסיה, שבו השתתפו כ-50 תלמידים וכן כמה צאצאים וקרובים של המורים.
את המפגש הנחתה רחל לוין לבית רוזנצויג, בוגרת הגימנסיה (ובת אחיו של המורה לעברית צבי רוזנצויג), ואת התוכנית האמנותית הכינו צאצאיו המוזיקאים של המורה למוזיקה שאול בלכרוביץ' - בנו מישה, בתו עליזה בלכרוביץ', ונכדו שחר בלכרוביץ'.
כיום משמש בניין הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה את הגימנסיה למוזיקה המחוזית של מחוז קובנה ע"ש יוזס נאויאליס (ליט').
שנים שם הערות תמונה 1915–1919 הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך (1942-1883), מייסד הגימנסיה, מחנך, חוקר טבע, רב גרמני, רבה הראשי של ליבק, אלטונה והמבורג, ודודו של העיתונאי הנודע ד"ר עזריאל קרליבך.
אביו היה בנו של הרב אליקים געטשליק שלזינגר, תלמידו של הרב יעקב אטלינגר (ה"ערוך לנר").
כיהן כמורה ראשי בבתי הספר התיכוניים הממשלתיים בהמבורג.
באייר תרס"ט נשלח מטעם "המזרחי" בפרנקפורט לנהל את בית הספר תחכמוני בתל אביב.
יחד איתו נשלח ד"ר יעקב אנגל, כמורה ראשי (ב-1911 נישא אנגל לאחותו חנה).
כעבור שנתיים התפטר על רקע אי-שיתוף פעולה בינו ובין הוועד.
הוא שב לגרמניה, ואנגל התמנה תחתיו.
אשתו קטה לבית באואר (1898–1942) ותשעת ילדיהם באו בעקבותיו, וב-9 בדצמבר נשלחו כולם לאושוויץ, ושם נספו.
דודנו הרב יחיאל מיכל שלזינגר היה מייסד ישיבת קול תורה בירושלים וראשה (בנו, הרב משה יהודה שלזינגר, הוא כיום ראש הישיבה וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה).
1921–1922 ד"ר שלום יונה טשרנא (1932-1878), מחנך עברי, כימאי והיסטוריון, קיבל את הנהלת הגימנסיה כאשר למדו בה כאלף תלמידים.
ניהל את הגימנסיה כשנה וחצי.
למצוא את שביל הזהב בין עקבות הגרמנים והדי המהפכה הרוסית ולהרגיע את הרוחות והדעות הנגדיות".
1922–1940 ד"ר צמח פֶלדשטיין (1884–1944), מחנך ופעיל ציוני ועברי, שימש כמנהל הגימנסיה במשך מרבית שנות פעילותה.
הרצה על נושאים מן הספרות העולמית (בתרגום עברי) וההיסטוריה הכללית.
היה פוליגלוט שדיבר באופן שוטף עברית, יידיש, גרמנית, רוסית, אנגלית וליטאית, ויכול היה לשוחח גם בצרפתית ופולנית.
היה נואם מבריק והשתתף בעיתונות היהודית.
1924–1931 ד"ר יהושע פרידמן (מנהל המדור לבנות; מ-1931 סגן המנהל) (1934-1885), מלומד, מחנך עברי, עסקן תרבות יהודי ליטאי, משורר ומתרגם עברי.
לימד בגימנסיה לטינית וספרות עברית.
ב-1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
סגל המורים (לפי סדר א"ב) שם מקצועות הלימוד הערותתמונה יעקב אישלונדסקי לאה אלוני-בוברובסקי אשתו של דב אלוני, מחנך (אף הוא מורה בגימנסיה).
לאה אלוני לבית בוברובסקי (1899–1969) כיהנה קודם כמורה ומנהלת בבית ספר עברי בעירה קמניץ וכמורה בברסט ליטובסק.
בשנת תרפ"ג-1923 עלו בני הזוג לארץ ישראל ולבסוף (1936) התיישבו בתל אביב.
עבדה כמורה בגימנסיה הפרטית "עתיד" בעיר, ובהמשך, לאחר הפסקה ארוכה, בבית הספר ביאליק עד פרישתה לגמלאות.
בתה גלילה רוזנצוייג (נולדה ב-1929) הייתה גם היא מחנכת במשך עשרות שנים.
החל ב-1955 לימדה במשך 25 שנה בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
נכדתה בילי מלמן (בתה של גלילה) היא פרופסור מן המניין להיסטוריה, מופקדת הקתדרה ללימודי אירופה וראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
דב אלוני (דובין) בן-זוגה של לאה אלוני.
דב אלוני (1892–1974), יליד מחוז אליטא, למד בישיבת שדובה ובישיבת לידא והוסמך כרב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נדד לסיביר, שם ייסד וניהל בית ספר עברי ע"ש הרצל, ייסד וניהל גימנסיה עברית ראשונה, הקים סניף של ארגון המורים העבריים "המורה", ייסד וניהל את הקורסים הפדגוגיים למורים עבריים מיסודו של מרכז "תרבות" והיה ציר לוועידה הציונית במערב סיביר.
אחרי המלחמה שב לליטא, היה חבר הוועד המרכזי של "תרבות" וייסד סניפי "תרבות" בערים שונות.
בשנת 1921 היה חבר המשלחת הסיבירית לקונגרס הציוני ה-12. בשנת תרפ"ג-1923 עלה לארץ עם אשתו.
בארץ המשיך בעבודתו החינוכית והציבורית.
עבד כמורה בחיפה ובצפת ומשנת 1929 בראשון לציון.
היה פעיל בולט בהסתדרות המורים ובמועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 1936 עברה המשפחה לתל אביב, והוא היה למורה, לסגן מנהל ולמ"מ המנהל בבית ספר ביאליק.
(על בתו ונכדתו ראו לעיל.) ד"ר אליהו אלטמן מתמטיקה עלה לארץ ישראל.
מרדכי אלישיב (פרידמן) טבע וכימיה (בשנים 1925–1930) (1977-1898), אגרונום, ביולוג, מחנך עברי בליטא ובארץ ישראל, ומנהלו הראשון של תיכון קוגל בחולון.
הורה בגימנסיה ביולוגיה וכימיה, ומתודיקה של מדעי הטבע וגאוגרפיה בבית המדרש למורים העברי של "תרבות" בקובנה.
בסתיו 1930 עלה לארץ ישראל.
פרסם ספרי לימוד וחוברות לימוד בכימיה ובמקצועות נוספים, תרגם ספרים ומאמרים מדעיים לעברית ופרסם מאמרים בעיתונות העברית בארץ.
אליהו בילס (נכתב גם: ביליס, בייליס) ציור ושרטוט (1966-1903), מהנדס חשמל, מחנך עברי, מורה לציור בליטא ובישראל, מנהל בית החינוך ע"ש א"ד גורדון במשך עשרים שנה וממעצבי הוראת הציור בישראל.
לימד גם בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
ב-1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.משה יצחק בלוך ציור ושרטוט (1942-1893), מהנדס, אדריכל, מחנך ופעיל ציוני.
הורה גם בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
שאול בּלֶכָרוביץ' זמרה מוזיקאי, מלחין, מעבד ומנצח מקהלות.
בן למשפחת חזנים (אחיו אברהם בלכרוביץ היה חזן נודע בארגנטינה).
ניצח בקובנה על המקהלה ע"ש יואל אנגל, שמנתה 40 זמרים וזמרות וביצעה אורטוריות, קנטטות ושירי עם בעברית ויידיש (הסולנית הייתה יונה (אנה) ורשבסקי).
בעת המלחמה נדדה המשפחה בברית המועצות, והוא הועסק על ידי מקהלות הצבא האדום.
אחריה שבו לווילנה, כעת בירת ליטא הסובייטית.
ב-1956 היה ממייסדי מקהלת הפולקלור היהודי בווילנה "אנחנו כאן", בעזרת בתו עליזה, והיה מנצחה הראשון (חברי הלהקה עלו לארץ ב-1971).
המקהלה התפרסמה ב-1970 עם שירם "כחול ולבן" ("כחול ולבן זה צבע שלי").
השיר, שחיבר ישראל רשל (שבעצמו עלה ב-1971), היה להמנון מחאה של "יהודי הדממה" – יהודי ברית המועצות שביקשו לעלות לישראל.
שני ילדיו, שעלו לישראל בראשית שנות ה-70, גם הם מוזיקאים.
בתו עליזה בלכרוביץ-גולדברג היא מנצחת מקהלות וזמרת, ניצחה על מקהלת "אנחנו כאן".
בנו מישה בלכרוביץ' הוא מלחין, מעבד מוזיקלי, מנהל מוזיקלי, מנצח ופסנתרן, הפעיל בעיקר בתחום המוזיקה לתיאטרון.
בניו של מישה אף הם מוזיקאים: שחר בלכרוביץ' הוא נגן סקסופון וטל בלכרוביץ' הוא זמר-יוצר.
בן-מנחם (מנדלסון) אן פִישֶלֶביץ-בּרוּצקוּס (ברוצקיינה) גרמנית נולדה ב-1896 ונישאה ב-1927. לימדה בגימנסיה מסוף שנות ה-20. אשתו של ד"ר יואל ברוצקוס (1885–1951), מחנך עברי, מנהל הגימנסיה העברית ע"ש "שוואבה" בקובנה בשנים 1928–1940. עמיתה מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותה כ"אדם חביב, שקט ומקובל על החברים ועל התלמידים כאחד".
הוגלתה עם בעלה לסיביר, שם הוא נפטר.
ישעיהו-אהרן גָדוֹן עברית ולימודי יהדות ישעיהו (שעיה) גדון (1877–1954) נולד בעיירה איישישוק שבפלך וילנה.
היה ממקימי בית הספר העברי העממי בווילקובישק וממוריו.
ב-1922 עבר עם משפחתו לקובנה, והיה למורה בגימנסיה הריאלית.
כן לימד היסטוריה של עם ישראל בבית הספר המקצועי "אורט" ובבית הספר העממי היהודי.
היה נשוי לפרידה (פריידל) לבית זקה"ם (מצאצאי ר' ישראל מרוז'ינוי, שמת על קידוש השם ב-1659) ואב לשלושה.
בשנת 1936 עלה עם אשתו לארץ ישראל.
אלמנתו נפטרה ב-1959. שני בניו ובתו עלו גם הם לארץ.
בנו שלום גדון (1908–1989) היה חבר קיבוץ גבעת ברנר.
בתו איָלה (הינדה) כהן (נולדה ב-1913) התיישבה בירושלים.
בנו הצעיר, שמואל גדון (1914–1982), היה חבר קיבוץ נצר סרני, מפקח, מרצה, סופר ועורך (בין היתר ערך את "ניב הקבוצה", ביטאון איחוד הקבוצות והקיבוצים) ופעיל בתנועת העבודה ובמפעלי החינוך של ההסתדרות.
משה (מוזס) גולדמן אנגלית נולד ב-1886. לימד גם בגימנסיה המסחרית היידית.
תלמידו אהרון וילנצ'וק מספר: "בבית הספר כינינו אותו ה"טיצ'ר".
מראהו היה כשל אנגלי אמיתי: גבוה וצנום, לחיים נפולות ותמיד סיגריה בין אצבעותיו הארוכות".
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה, ונספה.
נתן גרינבלאט (גורן) עברית, ספרות עברית, יהדות, היסטוריה, גאוגרפיה ופיזיקה (1956-1887), סופר, עיתונאי, מסאי ומבקר יידי ועברי, מחנך עברי ופעיל ציוני בליטא וביישוב, איש תנועת העבודה.
כבש לעצמו מקום מרכזי בחינוך היהודי ובספרות העברית והיידית בליטא.
מעמודי התווך של התנועה העברית והחינוך העברי בליטא.
העמיד אלפי תלמידים ואלפי קוראים.
טיפח כישרונות ספרותיים צעירים והיה עורכם של כתבי עת עבריים שונים: "הצופה", "הד ליטא" ו"נתיבות".
השתתף בעיתונים ובכתבי העת "די אידישע שטימע", "אונזער וועג" ו"די צייט", והיה עורכו הראשי של "דאָס וואָרט".
פרט לגימנסיה הריאלית, לימד בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה ובבית המדרש העברי למורים של רשת "תרבות" בקובנה, כיהן כיו"ר הסתדרות המורים העבריים בליטא והיה חבר מרכז "תרבות", וכיהן כבוחן הראשי למורים עבריים מטעם משרד החינוך הליטאי.
פעיל בחברה ההיסטורית-אתנוגרפית, חיבר ערכים על הספרות העברית והיידית באנציקלופדיה הליטאית, כתב בעיתונות הליטאית הכללית והרצה ברדיו הליטאי על ארץ ישראל ועל היצירה היהודית.
בעל תואר מוסמך בהיסטוריה מאוניברסיטת קובנה, על עבודה בנושא הציונות והספרות העברית.
ב-1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
אפרים גרינברג ספרות עברית ומקצועות עבריים אחרים; מעמודי התווך של המדור לבנות בגימנסיה (1895–1942?), נולד בליובאווה (ליט') שבפלך סובאלק (ליטא הרוסית).
קיבל חינוך מסורתי עברי, ולמד בבית ספר בעיירה ניישטוט שאקי .
במלחמת העולם הראשונה הוגלה עם משפחתו לאלכסנדרובסק (אוקראינה; נקראת כיום זפוריז'יה), שם למד בבית ספר ריאלי.
היה פעיל בתנועה הציונית מגיל 15, ובימים שלפני המהפכה הרוסית (1917) נרדף על ידי המשטרה והסתתר מפניה.
לאחר המהפכה היה פעיל בכמה מסגרות ציוניות "צעירי ציון", "החלוץ", "השחר", "מכבי" ועוד.
בשנת 1920 חזר לליטא, והחל בעבודה חינוכית בבתי ספר בקלווריה, בניישטוט שאקי ולבסוף בגימנסיה הריאלית.
היה חבר מרכז צ"ס בליטא, ומשנת 1937 כיהן כעורך ביטאונה, היומון היידי "דאָס וואָרט".
כמו כן פרסם מאמרים בעיתונות המקומית.
ביוני 1941, עם פלישת הנאצים לליטא הסובייטית, ברח לפנים רוסיה, ולבסוף הגיע עם אשתו רוחמה ובתו לטשקנט שבאוזבקיסטן הסובייטית.
נפטר ממחלה קשה בברית המועצות בימי המלחמה בשרתו בצבא האדום.
הרב ד"ר שמואל (ליאו) דויטשלנדר (נכתב גם דייטשלנדר) (1935-1879), הורה בגימנסיה בתקופת קרליבך.
היה פדגוג יהודי, עסקן חרדי פעיל ביהדות החרדית לפני השואה.
בשנות ה-20 הביא לביסוסה של רשת החינוך החרדית לבנות "בית יעקב".
כן כיהן כיו"ר קרן התורה, שפעלה לסייע למוסדות תורניים ברחבי העולם.
יעקב דוּמְבּליאנסקי (נכתב גם: דומבלינסקי, דומבלאנסקי, דומבלנסקי) עברית ולימודי יהדות (1941-1876), מורה עברי יהודי ליטאי.
מן המורים הוותיקים בגימנסיה, הורה בה עברית במשך עשרים שנה.
במקביל לימד בסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות".
כתב פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך, וכן סיפורים לילדים.
חיבר ספרי לימוד עבריים: ספר לימוד דקדוק עברי למתחילים בשם "פסיעות ראשונות", בשני כרכים (תרצ"ה–תרצ"ו), ומקראות לכיתות הראשונות בשם "שחר", בארבעה כרכים, בהשתתפות ישראל קפלן (תרצ"ח).
אידה דֶקטוֹר (דֶקטוֹרַיטֶה) ליטאית וספרות ליטאית נולדה ב-15 בדצמבר 1903 בעיירה הליטאית רוקישקיס (רוקישוק).
זמן קצר לפני הפלישה הנאצית נסעה למוסקבה להשתתף בסמינר למורים לילדים בעלי קשיי דיבור, וכך ניצלה.
עלתה לישראל בשנות ה-70, ונפטרה בשיבה טובה ב-1993. צ' הס ד"ר זיגברט הַלברשטאט מתמטיקה הורה בתקופת קרליבך.
בהמשך לימד בבית הספר התיכון של קהילת 'עדת ישראל' בברלין.
סוניה ורשבסקי-סגל עברית לימדה עברית בהברה ספרדית בכיתות הראשונות.
בן-זוגה, ד"ר אליהו סגל, היה רופא ומחנך עברי, מורה בסמינר העברי למורים בקובנה, פעיל בציונות הרוויזיוניסטית (בעיקר בקרב הנוער) ומראשי "מכבי" בליטא.
בתקופת השואה נכלאו בגטו קובנה.
הוא כיהן כראש מחלקת הסעד (השירותים הרפואיים והסוציאליים) בגטו, והיא ייסדה וניהלה גן ילדים עברי – מוסד חיוני ביותר בגטו.
בתם היחידה, הנערה נחמה, נספתה בשואה.
בני הזוג נשלחו למחנות ריכוז, שרדו את המלחמה, ואחריה עלו לארץ ישראל.
אליהו עבד כרופא בבתי הספר בתל אביב ופרסם מאמרים פופולריים בנושאי רפואה ביומונים "חרות" ו"מעריב".
הוא נפטר ב-1963, והיא שנה וחצי אחריו, ב-1965. שמעון ז"ק היסטוריה הורה קודם בגימנסיה העברית בווילקובישק.
עלה לארץ ישראל בראשית שנות ה-30 והורה בתל אביב.
יששכר חמילבסקי (חמיליבסקי) ביולוגיה וכימיה מהמורים הצעירים בגימנסיה.
לדברי עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן), היה "איש נעים, בעל אופי טוב, מסור לעבודתו החינוכית ולמקצועו".
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה.
זמן קצר לאחר האקציות בסתיו 1941 היה בין קרוב לחמש מאות יהודים שהוגלו לריגה.
מצא את מותו במחנות ההסגר.
ד"ר אנטנס טמושייטיס (ליט') לשון וספרות ליטאית (1940-1894), פדגוג, משפטן, פעיל ציבורי ופוליטי, חבר הסיים (הפרלמנט) המכונן הליטאי, מרצה באוניברסיטת ויטאוטאס הגדול בקובנה, דוצנט (מרצה/חוקר בכיר בדרגה מתחת לפרופסור) ושר המשפטים בממשלת ליטא בתקופה 1939–1940. נספה בעקבות הכיבוש הסובייטי של ליטא.
שלמה יעבץ התעמלות שמואל כפכפי (שוקסטליסקי) תנ"ך היה מראשוני המורים בגימנסיה, בתקופת קרליבך.
שמואל כפכפי (1874–1939) נולד באוטיאן (ליט') שבפלך קובנה (ליטא הרוסית).
בשלהי המאה ה-19 עבר לקובנה ושם נישא לפרל (פנינה) קידנסקי (1875–1959).
לזוג נולדו שבעה ילדים במשך 21 שנה: יוסף, משה, חביבה, ברוך, יצחק, שלום וירוחם.
כפכפי היה ממייסדי החדר המתוקן בקובנה, בו לימדו תנ"ך, ספרות עברית חדשה ודקדוק, בנוסף ללימודים המקובלים בחדר הישן.
כשנוסדה בקובנה הגימנסיה הריאלית, נבחר ללמד בה תנ"ך.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם אשתו וילדיו הצעירים, והצטרפו לשני בניו הגדולים, יוסף ומשה, שעלו ב-1921 עם קבוצת אחווה.
בארץ היה כפכפי מורה בתל אביב, בישיבת היישוב החדש, חלוצת הישיבות התיכוניות ביישוב החדש.
בנו הבכור, יוסף אחאי (1898–1988), היה חלוץ איש העלייה השלישית, מחנך, סופר, עורך ומתרגם, ממייסדי קיבוץ נצר סרני.
בנו יצחק כפכפי (1911–1998) היה ממייסדי תנועת הנוער "המחנות העולים", מתרגם ועורך.
לפני מלחמת העולם הראשונה פעל בתנועה לייסוד בתי ספר יידיים בווילנה.
בתקופת המלחמה כיהן כמפקח על בתי הספר של "אוֹרט" ברוסיה.
לאחר המלחמה שב לעיר הולדתו קובנה והיה למורה בגימנסיה הריאלית.
חיבר ספר לימוד בפיזיקה בעברית: "קֹבץ שאלות לפיזיקה" (שאוולי תרפ"ט?).
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה, נלקח באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 ונספה.
יוסף לויטן לטינית עבר אחר כך להורות בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה.
חיבר ספרי לימוד לטיניים בעברית, הראשונים בתולדות עם ישראל.
נח לידסקי עברית לימד גם בגימנסיון "שוואבה".
עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותו כך: "לכאורה איש יבש, עוסק רק בדקדוק, אך הדקדוק העברי הפך בפיו לשירה".
מ' ליוושין (ליבשין) ניהל את הפרו-גימנסיה היידית בקובנה.
יוסף ליוושין (ליבשין) גאוגרפיה מורה וסופר.
חיבר את ספרי הלימוד "קורות הליטאים" ו"גיאוגרפיה של ליטא".
נפטר בליטא ב-1937. יוסף ליפשיץ נולד ב-1878. בשנת 1900 סיים את לימודיו בסמינר היהודי למורים בווילנה.
ליפמן לייקין מתמטיקה לֶייקין, יליד 1881 בטָטַרסק שבפלך מוהילב, היה מורה ותיק בגימנסיה.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש לגטו קובנה, נלקח באקציה של 26 בספטמבר 1941 ונספה.
יעקב מסנבלום אמנות 1933-1894, יליד וילנה, למד אמנות בווילנה ובמוסקבה.
מבין תלמידיו: האמן היהודי הנודע, יליד קובנה, נחמיה ארביט בלאטאס.
יצחק מֶריאָש (מאריאש) מתמטיקה (1882–1939), לדברי עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן), "למד ושנה הרבה.
מתמטיקאי מזהיר, אך מפוזר מאוד.
היה אהוב על תלמידיו ואוהב כל אדם.
אשתו נפטרה ב-1936, וב-1939 נפטר גם הוא בקובנה ממחלת לב.
בתו חביבה (חיה) ליברמן עלתה לארץ ישראל.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 נמלטו שני בניו לברית המועצות.
בנו שלמה (מוֹנְיה) התגייס לצבא האדום, ועם התקדמות הצבא מערבה ב-1944 ערק והיגר לארצות הברית, שם נפטר.
בנו נחום (נוֹנְיה) נרדף על ידי הקומוניסטים, ולבסוף מצא את מותו בהרי הקרפטים.
מרדכי סיסיצקי (ססיצקי) מתמטיקה חיבר ספרי לימוד במתמטיקה.
עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן) כתב עליו: "ממניחי היסוד – עוד עם חברו ש[מואל].
קפיט – ללימוד המתמטיקה בעברית; קבע מונחים, פרסם ספרי לימוד.
בתקופת השואה גורש לגטו קובנה.
גורש לאסטוניה באקציה ב-26 באוקטובר 1943 ונספה במחנות.
בני משפחתו נספו אף הם.
פובלייטיס (Pobleitis) בוחן ליטאי מטעם משרד החינוך ליטאי.
אֶרנה פישל גרמנית (ואנגלית) ילידת 1887. יוצאת גרמניה, ילידת העיירה טִילזִיט שבפרוסיה המזרחית (כיום סובטסק, במחוז קלינינגרד שברוסיה).
מ-1929 הורתה גרמנית וגם אנגלית במדור לבנות.
עמיתה מרדכי אלישיב (פרידמן) תיאר אותה כ"מורה מסורה.
בתקופת השואה גורשה לגטו קובנה.
נלקחה באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 ונספתה.
אהרן שלום פינצ'וק (פינטשוק) טבע חיבר עם אברהם קיסין ספרי לימוד עבריים לזואולוגיה ובוטניקה בשם "הטבע" (קובנה תרצ"ח).
מראשי "המורה", אגודת המורים העבריים בליטא.
בשנת הלימודים 1925/6 כיהן כמנהל הגימנסיה העברית בווילקומיר (החליף את דב ליפץ, והוחלף על ידי ד"ר זלמן לובובסקי-ליבאי).
מנהל גימנסיון "שוואבה", אהרן ברמן, תיאר אותו כך: "בעל הטמפראמנט הסוער והקול המנסר, החדור אהבה לספרות העברית וכל ישראל, השולט בשפה במיתודיקה ובביצוע המעשי".
בתקופת השואה גורשה המשפחה לגטו קובנה.
נרצח על ידי הליטאים בטבח בפורט השביעי של קובנה ביולי 1941 עם אשתו אידה ובנם כבן החמש אמנון.
פרידה פֶּלֶר-לצמן (פלריטה; Peleryte) ליטאית הורתה גם בבית הספר "אורט".
פרידה לצמן לבית פלר (1915–1944) הייתה אשתו השנייה של המורה והמשורר היידי יהושע לצמן (לאַצמאַן), שאותו הכירה בגימנסיה הריאלית.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורשה לגטו קובנה.
אחרי חיסול הגטו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף ונספתה שם או במחנה הריכוז דכאו.
בן-זוגה נמלט לפנים ברית המועצות ושרד; לאחר המלחמה שב לליטא עם אשתו השלישית ובנם, וב-1971 עלה לישראל.
בתה, רות פאר, שרדה את השואה אצל משפחה מאמצת, ולימים עלתה לישראל.
אפרים-נחום פרוכובניק (פרחיהו) תנ"ך, תלמוד, ספרות והיסטוריה (1959-1885), נולד בפלך מינסק, בנו של רב חסידי.
קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבות.
כשהיה כבן 15 עזב עם חבר נעוריו נטע שפירא את בית הוריו ועיירת הולדתו החסידית ונסעו לעיירה פּאריטש שליד בוברויסק ללמוד אצל רבהּ חנוך הנדל פרידלנד ("העילוי מסמילוביץ", תלמידו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מישיבת וולוז'ין), מתנגד וחובב ציון, ונסמכו לרבנות על ידו.
בשנים 1903–1914 שימש כמורה לעברית ותלמוד בקובנה, והחל בפעילותו הציונית.
ב-1916 היה מורה בישיבת לידא ומורה בגימנסיה העברית מיסודו של ש"י טשרנא.
במקביל התחיל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת חארקוב.
ב-1921 שב לקובנה והיה למורה בגימנסיה הריאלית ומורה בסמינר למורים עבריים בעיר.
כיהן מטעם הממשלה כבוחן למורים חסרי תעודות מספקות.
היה חבר הוועד המרכזי של "תרבות" בליטא ופעיל ציוני, ונשלח כציר לקונגרס הציוני ה-7. בשנת תרצ"ג-1933 עלה להארץ ישראל.
היה מורה בגימנסיה ע"ש אחד העם בפתח תקווה ואחר-כך בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בנו דניאל בן-נחום היה סופר, משורר, מסאי, עורך ומבקר ספרות.
היה פעיל בהנהגת "השומר הצעיר" ובמרכז "החלוץ" בליטא, והצטרף לקיבוץ בית זרע.
נכדיו: יונתן בן נחום הוא סופר, ואחיו הצעיר יזהר בן נחום הוא היסטוריון של תקופת היישוב וחבר קיבוץ בית קמה.
ד"ר אהרון (אלתר) פרוּמקין היסטוריה ומתמטיקה (1882–1941?), יוצא אוקראינה, היה בנעוריו מפעילי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס).
לימד בסמינר העברי למורים בקובנה.
היה מידידי הנפש של המלומד זליק קלמנוביץ', ממייסדי יִיוואָ (המכון המדעי היהודי) וראשיו.
לדברי עמיתו מרדכי אלישיב (פרידמן), פרומקין היה "מלא וגדוש, בעל אופי נעים ואיש ההומור...
היה מעמודי התוך של הגמנסיון העברי לבנות".
אשתו, ד"ר אֶטל פרומקין, הייתה רופאת הגימנסיה.
בעת הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 שהה בחופשה בעיירת המרפא דרוסקינינקאי (דרוסגניק) שבדרום ליטא.
נרצח על ידי הליטאים בטבח בפורט השביעי של קובנה ביולי 1941. אשתו, בתו אֶדיה וחתנו שמואל סגל שרדו את השואה ועלו לארץ ישראל.
שמריהו פרידמן בהמשך היגר לסקנדינביה, היה מנהל בית ספר עברי בקופנהגן ואחר-כך בשוודיה.ד"ר אהרן פרנק (1945-1889), התחנך בסמינר ("הקורסים הפדגוגיים") של ד"ר אהרן כהנשטם וד"ר שלום יונה טשרנא בגרודנה.
התקבל לעבודה בגימנסיה בתקופת קרליבך.
אחר כך, עבר לעבוד בגימנסיה של וירבאלן (ייסד יחד עם הד"ר יעקב רובינסון את הגימנסיה העברית בווירבאלן ב-1919), ומשם ב-1923 עבר לברלין שם עבד בהוצאת שטיבל בסניף המקומי ותרגם כמה יצירות.
נחשב לטובי המחנכים העברים (שימש כמורה לספרות עברית ולהיסטוריה ישראלית).
בין היתר היה משתתף קבוע ביומון היידי הציוני "די אידישע שטימע".
בימי השואה נכלא בגטו שאוולי, אחר כך הועבר לדכאו שם מת.
Kesiūnas) לשון וספרות ליטאית הורה בכיתות הגבוהות.
ד"ר אברהם קיסין מדעים; סגן המנהל היה מורה לטבע בגימנסיה במשך כעשרים שנה.
משנת 1933 כיהן כסגן מנהל הגימנסיה.
חיבר עם א"ש פינצ'וק ספרי לימוד עבריים לזואולוגיה ובוטניקה בשם "הטבע" (קובנה תרצ"ח).
התחנך בגימנסיה רוסית ולמד באוניברסיטה הליטאית בקובנה, וקיבל בה תואר דוקטור בביולוגיה; הדיסרטציה שלו עסקה באקולוגיה של הפלורה בחופי ליטא (Augalų asociacijos ir asociacijų kompleksai lietuvos pajūryje (be Klaipėdos krašto); התפרסמה ב-1934).
היה פעיל בחיי הציבור בליטא, חבר מרכז צ"ס בליטא, חבר מערכת ביטאונה, היומון היידי "דאָס וואָרט", חבר מרכז "תרבות", יו"ר אגודת המורים העבריים בליטא "המורה" ועורך ביטאונה "במשעולי החינוך" (שהופיע מ-1936), וממייסדי תנועת הנוער "גורדוניה" בליטא.
במלחמה גורש עם אשתו ושתי בנותיהם לגטו קובנה.
נשלח למחנה דכאו, ושם נספה זמן קצר לפני השחרור.
אשתו, ד"ר פסיה קיסין לבית בלומברג, הייתה רופאת ילדים.
במלחמה פעלה להסתיר נערות יהודיות בבתי איכרים ליטאים.
נשלחה עם ילדתה הקטנה למחנה הריכוז שטוטהוף, שם שימשה כרופאה וכך ניצלה.
לאחר המלחמה הצטרפה עם בתה לילדי סלבינו ושימשה כמדריכה בבית הילדים.
עלתה לישראל עם בתה אביבית ב-1948. בתה הבכורה, מירה מלמד (בוז), הייתה חברה בהנהגת קן "השומר הצעיר" בגטו וחברת המחתרת האנטי-נאצית בגטו.
לאחר שברחה מהגטו הסתתרה אצל ליטאים עד לשחרור.
בתום המלחמה, ב-1945, זכתה באחד מאלף הסרטיפיקטים שהוקצו לעליית הנוער, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בקיבוץ להבות הבשן.
שמואל קָפִּיט (קאפיט) מתמטיקה ופיזיקה לימד בגימנסיה משנת 1918 עד שבשנת 1920 עבר ללמד בגימנסיון "שוואבה".
חיבר ספרי לימוד במקצועות שונים במתמטיקה.
מנהל הגימנסיון, אהרן ברמן, תיאר אותו כך: "המתמטיקן, הישר והפשוט בהליכותיו, המסור להוראה בכל ליבו, נוח לכעוס אבל גם נוח לפיוס".
בשנותיה האחרונות של הגימנסיה כיהן עם יואל בּרוּצקוּס בהנהלתה.
בתקופת השואה נכלא עם אשתו ושני ילדיהם בגטו קובנה.
הוא המשיך ללמד מתמטיקה בגטו.
נספה בשואה עם אשתו קוּניה ובנם יוסף (לדברי ברמן, נורה על ידי הליטאים; לדברי ישראל קפלן, נרצח על ידי הגרמנים בעת חיסול הגטו).
בנו הבכור, בן-ציון קפיט, היה חבר במחתרת האנטי-פאשיסטית בגטו קובנה, שרד את השואה ועלה לישראל.
נישא למאיה, בת אחותה של מינה קרנו (אף היא מורה בגימנסיה הריאלית שנספתה בשואה).
שלמה קַפֶּלוּשניק (קפליושניק) התעמלות מורה ותיק להתעמלות, פעיל בארגוני ספורט.
נרצח על ידי הליטאים בטבח בפורט השביעי של קובנה ביולי 1941. דוד קרליבך מינה קַרנוֹ אמנות מינה קרנו לבית לוין (1885–1943?), ילידת וילנה.
הייתה נשואה ליעקב ואם לבן ובת: בֶּרל ואסיה.
בתקופת השואה גורשה לגטו קובנה עם בעלה ובנם, והם נספו.
בתה אסיה נישאה לפני המלחמה והיגרה לאוסטרליה.
הרב ישראל רוֹזֶנסון עברית היה מראשוני המורים בגימנסיה, בתקופת קרליבך.
אביו, הרב ניסן עובדיה, היה רב העיירה הקטנה ונדזיגולה שבפלך קובנה (כ-30 ק"מ מצפון לקובנה).
לאחר מלחמת העולם הראשונה כיהן כאביו כרב בוונדזיגולה.
מהמחצית השנייה של שנות ה-20 כיהן כדיין ופוסק בקובנה.
היה פעיל בתנועה הציונית: היה ציר בקונגרסים ציוניים, ותקופה מסוימת שימש כמנהל הלשכה הראשית של הקק"ל בליטא.
היה חבר המזרחי, ובהשפעתו הוקם בעיר סניף של "צעירי מזרחי".
בשנות ה-30 היה מראשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים.
פרסם מאמרים על בעיות דת, חברה, חינוך וציונות ביומון היידי הציוני "די אידישע שטימע".
היה נשוי למרים, בתו של הרב ישראל ניסן קרק, ראש תנועת "המזרחי" בליטא, ואב לילדים.
נכדו, פרופ' ישראל רוזנסון, הוא מחנך וחוקר תנ"ך, ראש מכללת אפרתה.
אחיו הגדול, אברהם מרדכי רזיאל (רוזנסון), היה מחנך עברי בארץ ישראל, ממורי בית הספר תחכמוני, בית הספר הדתי הראשון בתל אביב, ואביהם של דוד רזיאל, מפקד האצ"ל הרביעי וממייסדיו ונציב בית"ר, ואסתר רזיאל-נאור, פעילה באצ"ל וחברת הכנסות הראשונה עד השביעית מטעם תנועת החרות וגח"ל.
צבי רזיאל-רוזנסון עברית היה מראשוני המורים בגימנסיה, בתקופת קרליבך.
אלכסנדר רוזנפלד היסטוריה, גרמנית ופסיכולוגיה הורה גם בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
צבי רוזנצווייג (רוזנצויג) עברית וספרות עברית (1943-1903), מחנך עברי ופעיל ציוני.
צבי הירש רוזנצווייג נולד ב-15 בספטמבר 1903 בעיירה סרהיי .
סיים גימנסיה עברית בשאוולי, וכבר במהלך לימודיו לימד בכיתות הנמוכות.
סיים לימודי סמיטולוגיה באוניברסיטת קובנה.
היה מורה בעיירה שְקוּד, אחר-כך היה במשך שנים רבות מורה לעברית בגימנסיה העברית בווילקובישק, ולבסוף עבר לגימנסיה הריאלית בקובנה.
היה חבר מרכז הסתדרות המורים העבריים בליטא "המורה", חבר מרכז התאחדות ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון – צ"ס, פעיל בקרן היסוד וממייסדי "גורדוניה" בליטא.
חיבר עם יונה סְטְרֶליץ ומאיר קנטורוביץ (אליועיני) את "ניצנים: ספר למוד ומקרא לשנות הלמודים החמישית והששית" (קובנה ת"ש).
כמה שנים לפני המלחמה נישא לצפורה קליין.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 נסע עם אשתו מזרחה לבירת ברית המועצות מוסקבה, שם ישב אחיה, שהיה קצין בכיר בצבא האדום.
רוזנצווייג התגייס לדיוויזיית חיל רגלים ה-16 של ברית המועצות ("הדיוויזיה הליטאית").
מפאת גילו שירת בתפקיד משרדי, אך לבסוף נשלח לחזית, נפצע קשה, רגלו נקטעה וב-20 בדצמבר 1943 הוא מת מפצעיו.
אחיו הצעיר תנחום רוזנצווייג היה מורה עברי בווילקומיר, ונספה בשואה.
אשתו נותרה בברית המועצות; לזוג לא היו ילדים.
בידיעה על מותו ב"על המשמר" נכתב כי רוזנצווייג היה "אנציקלופדיה חיה של יהדות ליטא...
מורה, שחיבב את הספרות העברית על תלמידיו".
אחיו, אליעזר רוזן (רוזנצווייג), היה פעיל ציוני בליטא ובישראל.
הלן רחמילביץ גרמנית עלתה לארץ ישראל.
שלום צבי רַצ'קובסקי (לעיתים מופיע כ-י' רצ'קובסקי) תנ"ך ולימודי יהדות שלום צבי (שלמה הירש) רצ'קובסקי נולד ב-1905 בכפר קָמוֹרוּנאי (Kamorūnai) שליד העיירה לֶייפּוּן , בנם של פֶשֶה פריידה לבית פַּרגַמֶנט ואריה לייב רצ'קובסקי.
למד בגימנסיה העברית במריאמפולה ולאחר מכן למד באוניברסיטת קובנה, וקיבל ממנה תואר במדעי הרוקחות.
בעת לימודיו באוניברסיטה היה ממייסדי ארגון הסטודנטים היהודים האורתודוקסיים "מוריה".
בשנת 1932 נישא לפרוּמה אֶנָה (תמימה) לבית מוּריק ממירוסלב (ליט'), ובני הזוג היו הורים לבת, חיה פייגה (לימים פֶיי ברגר).
עם פרוץ המלחמה נמצאו אשתו ובתו בשיקגו, לשם נסעו בקיץ 1939 לבקר את הוריה.
רצ'קובסקי נסע לעיירה לייפון, להוריו, ונספה באתר ההריגה שם ב-11 בספטמבר 1941 עם הוריו ואחותו, חנה מינה רצ'קובסקי.
יהודה לייב שוחטמן (1943-1886), מורה ותיק בגימנסיה ומפעילי התנועה העברית והציונית בליטא.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורשו הוא ואשתו לגטו קובנה.
הוא גורש לאסטוניה באקציה ב-26 באוקטובר 1943 ונספה במחנות.
יצחק שמואלוביץ (לעיתים נכתב: שמואלביץ, שמולביץ) לימד בגימנסיה מ-1918. הרב יצחק שמואלוביץ (1893–1941) היה עסקן, מחנך, הוגה דעות וסופר.
התחנך בישיבות, במיוחד בישיבת לידא.
בשנת 1916 ייסד בווילנה את אגודת "צעירי מזרח", שמתוכה התגבש בהנהגתו ארגון "צעירי ישראל".
ממייסדי רשת החינוך הציונית-דתית "יבנה" בליטא.
כיהן כסגן מנהל בקורסים למורים של "צעירי ישראל".
לימד בסמינר למורים של "יבנה" בטלז, בשנת 1928 ייסד את הגימנסיה ההחרדית ("האוניברסלית") "יבנה" בקובנה וניהל אותה עד הכיבוש הסובייטי ב-1940. ייסד וערך את הירחון החרדי "הנאמן" (תרפ"ח-תרצ"א).
היה ממייסדי "אידישער לעבן", ביטאון היהדות החרדית בליטא.
אשתו אלה (אלקה) לבית שוורץ הייתה אף היא מחנכת ועסקנית בשדה החינוך החרדי, עמדה בראש "בית יעקב" בקובנה.
בתקופת השואה גורשו בני הזוג וילדיהם לגטו קובנה.
הם נלקחו באקציה של 26 בספטמבר 1941, ונספו.
פרופ' חיים נחמן שפירא ספרות עברית (1943-1895), מראשוני המורים בגימנסיה בתקופת קרליבך, מחנך, מרצה באוניברסיטת קובנה, חוקר הספרות והפילוסופיה העברית, חוקר מדעי המזרח, מחבר ספרי עיון, מתרגם יהודי ופעיל ציוני.
שימש כחבר הוועד המרכזי של רשת "תרבות" בליטא.
אחיו הצעיר של חיים נחמן שפירא.
כיהן כמרצה לכימיה באוניברסיטת קובנה, והיה מנהל הגימנסיה העברית במריאמפולה.
ב-1935 עלה לארץ ישראל ובה המשיך בעבודה החינוכית בהוראת כימיה בבתי ספר גבוהים וניהול בתי ספר תיכוניים.
פרידה שפירא מחנכת ומורה לעברית לימדה בכיתות הנמוכות.
פרידה שלומית שפירא לבית רבינוביץ נולדה ב-1883 בסלובודקה.
הייתה מורה ותיקה בגימנסיה, ופעילה בתנועה הציונית הרוויזיוניסטית.
אחרי חיסול הגטו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף, שם נספתה.
בעלה, יצחק נחום שפירא, היה מורה וסופר, מראשוני המורים העבריים בקובנה, פרסם סיפורים ושירים בעברית.
נרצח על ידי ליטאים בעת המאסרים ההמוניים בימים הראשונים למלחמה.
בתם, נעמי ונד, עלתה לארץ ישראל.
מירה לאה שפירא-אוֹקוּן עלתה לארץ ישראל.
בין תלמידי הגימנסיה (לפי סדר שנת הלידה):
יוסף אחאי (1898–1988), ממייסדי תנועת "החלוץ" בליטא, חלוץ איש העלייה השלישית, מחנך עברי, סופר, עורך ומתרגם, עיתונאי ומשורר ילדים, ממייסדי קיבוץ נצר סרני (אביו, שמואל כפכפי (שוקסטליסקי), היה מורה לתנ"ך בגימנסיה בתקופת קרליבך);
פרופ' משה זילברג (1900–1975), פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית וראש המכון לחקר המשפט העברי שם, שופט בבית המשפט העליון וממלא מקום נשיאו בשנים 1950–1970;
מנהל בתי ספר של "אורט" בליטא משנת 1927. ארגן בית ספר מקצועי בגטו קובנה, ולאחר ששרד את המלחמה ארגן בית ספר מקצועי במחנה העקורים לנדסברג ורשת מוסדות הכשרה מקצועית של "אורט" לשארית הפליטה.
אליהו בילס (1966-1903), מורה לציור ולשרטוט בגימנסיה הריאלית העברית ובגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה ובישראל; מנהל בית החינוך לילדי עובדים צפון (1945–1966), מייסד ומנהל המדרשה למורים לציור (1946–1966), ממעצבי הוראת הציור בישראל; למד בגימנסיה הריאלית בתקופת קרליבך עד 1918;
דוד בית אריה (אינטריליגטור; 1989-1903), אגרונום ופעיל ציוני, מיוזמי וממקימי "כפר הנוער הדתי" ותנועת הקיבוץ הדתי, ממייסדי ברית חלוצים דתיים בגרמניה ובאנגליה, ציר בקונגרסים ציונים וחבר הנהלת הסוכנות;
דוד שלקובסקי (1973-1906), מנהל ועורך דין בקבוצת שאול אייזנברג, נחושתן, בכיר בענף היהלומים וממקימי השומר הצעיר בליטא;
יחזקאל שטרייכמן (1993-1906), צייר ישראלי, מן הבולטים שבאמני ההפשטה בציור הישראלי.
למד בגימנסיה ביחד עם פרופ' נח פלר;
פרופ' חיים לייב פקריס (1908–1993), מתמטיקאי וגאופיזיקאי, מחלוצי המחשוב בישראל, מייסד המחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע ומנהלה, חתן פרס ישראל בפיזיקה;
ארביט בלאטאס (נחמיה ארביט בלאט; 1908–1999), אמן נודע;
פרופ' נח פלר (1908–1986), מנתח ישראלי, ממייסדי בית חולים השרון (כיום חלק מהמרכז הרפואי רבין) ומנהלו;
פרופ' מלך (אלימלך) פרק (1999-1908), וטרינר, מדען, הקים מחלקה להיגיינה של בעלי חיים ומדע העופות בפקולטה לחקלאות ברחובות;
פרופ' אהרן פרץ (פֶּרְציקוביץ) (1910–1989), גינקולוג, מנהל מחלקת הנשים והיולדות בבית החולים רמב"ם בחיפה;
דניאל בן-נחום (1910–1992) סופר, משורר, עורך ומתרגם ישראלי, איש קיבוץ בית זרע;
מאיר טוביאנסקי (1948-1910), איש צבא ומהנדס אשר הוצא להורג בתש"ח בנסיבות טרגיות בפרשת טוביאנסקי;
חיים ילין (1913–1944), בוגר הגימנסיה בשנת 1932, מפקד ארגון המאבק האנטי-פשיסטי בגטו קובנה (אחיו הצעיר של מאיר ילין);
ד"ר ג'ושוע פלדסטין (Joshua Feldstein; יהושע פלדשטיין; נולד ב-1921), נשיא דלאוור ואלי קולג' בפנסילבניה (בנו הצעיר של המנהל ד"ר צמח פלדשטיין);
ד"ר יצחק קשיב (איזקה קופצ'ובסקי; 1922–2007), ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות ומזכירו, כלכלן, מבכירי הנהלת בנק לאומי לישראל, סמנכ"ל בכיר בבנק ומנכ"ל החברה-הבת בשווייץ;
פרופ' שלמה סטרֶליץ (1923–1999), מתמטיקאי, פרופסור באוניברסיטת וילנה ולאחר עלייתו ב-1973 פרופסור באוניברסיטת חיפה, ממייסדי המחלקה למתמטיקה באוניברסיטה (אביו, יונה סטרליץ, היה מורה עברי בקובנה);
זאב בירגר (1926–2011), ממקימי אגף המכס והבלו במשרד האוצר, בכיר במשרד המסחר והתעשייה, מנהל חברת האמרגנות icm, מפתח התרבות, הכלכלה והתיירות בירושלים ומנהל יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, ממפתחי תעשיית הקולנוע בישראל;
פרופ' אליהו סטופל (1929–2022), קרדיולוג, מומחה עולמי בתחום של הקוסמוביולוגיה הקלינית, פרופסור חבר אמריטוס באיגוד הקרדיולוגי האירופי (ESC);
דוד שיין (נפטר ב-2011), סמנכ"ל אל על ומנכ"ל החברה בניו יורק.
הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה (בשמה העברי הרשמי: הגימנסיון העברי בקובנה; בליטאית: Kauno žydų gimnazija או Švabės hebrajų gimnazija, ומאוחר יותר – Kauno žydų II gimnazija; ביידיש: שוואבעס גימנאזיע) הייתה הגימנסיה העברית השנייה בגודלה אחרי הגימנסיה הריאלית העברית במערכת החינוך היהודי של העיר קאוּנָס (קובנה), ברפובליקה הליטאית הראשונה.
הגימנסיה נוסדה בשנת 1920 ופעלה עד לסיפוחה של ליטא לברית המועצות בקיץ 1940. מנהליה הראשונים היו ד"ר משה שוובה וקופל וולוצקי.
אחריהם התמנו לתפקיד ד"ר אהרון ברמן, לימים מנהל תיכון חדש בתל אביב, שמואל קאפִּיט וד"ר יואל ברוצקוס.
המוסד טיפח ערכים חינוכיים, תרבותיים יהודיים וציוניים בקהילת ליטא בין שתי מלחמות העולם.
בין היתר, למדו בגימנסיה המשוררת לאה גולדברג והפילוסוף עמנואל לוינס.
הגימנסיה נוסדה ב-27 באוגוסט 1920 על הריסות בית-הספר הרוסי למסחר (שחידש את פעילותו ב-1919 אך נקלע ל"מלחמת תרבות" שבה הפסיד לרוח העברית-הלאומית), וזכתה להכרה רשמית על ידי המיניסטריון הליטאי לענייני השכלה.
אחרי שפוטרו כל מורי המוסד הרוסי התארגן ועד ההורים החדש - בראשותו של הד"ר בנימין ברגר - ובא בדברים עם הד"ר משה שוובה, איש החינוך הנערץ מגרמניה, ומנהל מחלקת בתי-הספר בלשכת השר לענייני היהודים בליטא (ולימים רקטור האוניברסיטה העברית בירושלים), והלה הזמין כוחות חינוך עבריים לבית הספר החדש.
מאלה שנותרו בעיר מימי הכיבוש הגרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה וממורים מחוץ-לארץ הורכבה מועצה פדגוגית, שהייתה חדורה שאיפה להקים מוסד חינוכי-מודרני ולאומי-עברי.
בראש המוסד הוזמנו לעמוד קופל וולוצקי, לשעבר מנהל בית-ספר ממשלתי ליהודים (בשפה הרוסית) שנתמנה למלא תפקיד של המנהל האדמיניסטרטיבי, וד"ר משה שוואבה שנבחר למשרת המנהל הפדגוגי.
ברוב מרץ ומתוך הכרת החשיבות ההיסטורית של השעה ניגשו המורים הצעירים, ביוזמתו של הד"ר שוובה, ליצור בגולה טיפוס מודרני של משכיל עברי-לאומי היונק משורשי התרבות העברית וממקורות ההשכלה הכללית והקשור לעם ישראל ולמולדתו.
אבל לא בנקל עלה בידיהם הדבר: רבים מבין תלמידי בית הספר הרוסי התנגדו בתוקף למהפכה הלאומית-הלשונית, ובהמשיכם את דרכי המהפכה הרוסית, שממנה אך זה באו, נתכנסו לאסיפות והביעו את מחאתם.
אך ההכרה הלאומית ניצחה והתלמידים שלא רצו לקבל עליהם את ההסדר החדש, נאלצו לעזוב את המוסד.
בראשית שנת הלימודים 1920/21 נתקבצו ובאו אל בית הספר החדש 377 בנים ובנות החל מן הכיתה הראשונה וכלה בכיתה השמינית.
כמו כן, כשלב ראשון נפתחה בשנת הלימודים הראשונה רק מכינה א' שבה היו רשומים 39 תלמידים, כך שבסך הכל למדו בגימנסיה בראשיתה 416 התלמידים.
המועצה הפדגוגית וועד ההורים החליטו להנהיג בשלוש הכיתות הנמוכות את העברית כשפת הוראה בכל המקצועות, להשאיר מהכיתה החמישית ומעלה את הרוסית כלשון ההוראה ולקבוע בהן מקום נכבד ללימודי השפה העברית וספרותה.
סלע המחלוקת הייתה בעיית שפת ההוראה בכיתה הרביעית.
הטעמים הפדגוגיים דיברו בזכות שפת ההוראה הרוסית, שהייתה שגורה בפי התלמידים.
ואולם הכמיהה לבית-ספר עבר-לאומי גברה על ההכרה הפדגוגית.
בזמן הראשון עוד הייתה אמנם השפעת הרוסית חזקה בבית הספר, אך משנה לשנה ירדה השפעתה כיוון שמדי שנה נסגרה כיתת רוסית ובמקומה באה כיתה בשפת ההוראה העברית.
בשנת 1924/25 הייתה, אפוא, הגימנסיה על טהרת העברית בכל הכיתות.
האמונה החזקה בעצם הרעיון של חינוך עברי לאומי בגולה ובהחייאת הדיבור העברי החי בפיות התלמידים סייעה להצלחתה של המהפכה הלשונית.
סך הכל התלמידים הלומדים במוסד עלה בשנת לימודים זו ל-576, מזה 144 במכינות א', ב' וג'.
בנוסף, הגימנסיה סבלה ממחסור חמור בספרי לימוד שכן הממשלה הליטאית לא התירה להביא ספרי לימוד מארץ ישראל ואילו ספרי לימוד מקומיים עדיין לא היו מוכנים (רק מאוחר יותר הוציא בית הדפוס של אברהם פּטָשֶק ספרי לימוד רבים, בעיקר של המורה שמואל קאפיט בנושאי המתמטיקה.
המורה לעברית נח לידסקי חיבר ספרי דקדוק וסינטקסיס עברי, המורה ללטינית יוסף לויטן - ספרי לימוד לטיניים בעברית, ולויטן ואלתר שניידר חיברו יחדיו ספרי לימוד בבעיות הנדסה לכיתה ד' ועוד).
כמו כן, לא נעשו בבניין השיפוצים הדרושים כיוון שלא הייתה כוונה להשתקע בו לאורך ימים.
משהתרחבה הגימנסיה והמקום היה צר מלהכיל את כל התלמידים החליטה ההנהלה וועד ההורים להקים בניין חדש.
בשנת 1925 נרכש מגרש גדול למדי לגדת נהר הניימן ברחוב פרייפלאוקוס קראנטו (Prieplaukos Kranto) 25 ובשנה שלאחריה החלו העבודות להקמת הבניין.
המימון תחילה נעשה על ידי תרומות ההורים ואחר כך הגיע מסניף הג'וינט הברלינאי (5,000 דולר) ובעיקר מהלוואה (ממשלתית) לטווח ארוך (כ-20,000 דולר או 200,000 ליטאס).
הבניין החדש נחנך בשנת 1927 (כיום שד' קרליאוס מינדאוגו 11) - הכיתות בו היו רבות ומרווחות, צבועות בצבעי שמן שונים ומלאות אור, לאורך מסדרונות רחבים ומקושטים.
הוא הכיל בין השאר מעבדות לפיזיקה ולכימיה, אולם התעמלות, תרבות וחדרי לוואי.
כמו כן, הוקם גן ילדים הצמוד לגימנסיה עם כניסה נפרדת.
חנוכת המשכן החדש קיבלה את ברכתו של פרופ' חיים ויצמן, נשיאה דאז של ההסתדרות הציונית העולמית בלונדון.
הוא ראה בהקמת המוסד, דווקא בזמן החמרת חוק החינוך ומצב כלכלי ירוד בליטא, סימן לאופטימיות כי "נֵצַח יִשְׂרָאֵל לֹא יְשַׁקֵּר".
תלמידת הגימנסיה לאה ביאלובלוצקי מספרת:
סגל המורים (לפי סדר א"ב) שם מקצועות הלימוד הערותתמונה א.
בוכוב רוסית אליהו בילס מתמטיקה ופיזיקה משה יצחק בלוך ציור ושרטוט הורה גם בגימנסיה הריאלית העברית בקובנהי.
גרבר זמרה נתן גרינבלאט (גורן) ספרות עברית, היסטוריה כללית הורה גם בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה; עלה לארץ ישראל ב-1935. מ.
דובקיביץ ליטאית קופל וולוצקי מתמטיקה שימש כמנהלה האדמיניסטרטיבי של הגימנסיה מראשיתה ועד לפטירתו ב-1927. אברהם וטרין עברית, תנ"ך והיסטוריה הורה בכיתות הנמוכות.
וינשטוק התעמלות מרת סוניה ורשבסקי-סגל עברית, גרמנית, משחקים לימדה גם בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
בתקופת השואה נכלאה ביחד עם בעלה אליהו סגל בגטו קובנה.
הוא כיהן כראש מחלקת הסעד בגטו, והיא ייסדה וניהלה גן ילדים עברי בגטו.
אהרון זיגרניק גאוגרפיה, דמוגרפיה, כימיה, מלאכת-יד ישראל יבלוקובסקי עברית, טבע ותנ"ך הגיע לליטא מארץ ישראל אחרי שהתחנך בגימנסיה העברית "הרצליה".
יעקובסון גרמנית יעקב לובמן-חביב תנ"ך, חשבון ומלאכת-יד ש.
לוי לטינית ומתמטיקה יוסף לויטן לטינית לכל הכיתות ומתמטיקה לכיתות הבינוניות חיבר ספרי לימוד לטיניים בעברית, הראשונים בתולדות עם ישראל.
נח לידסקי תנ"ך, עברית מחבר הסינטקסיס הראשון לשפה העברית; הורה גם בגימנסיה הריאלית וחבר ועד מנהל של החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא.
מיצקון (Mickuniene) גרמנית לייב מירסקי התעמלות יעקב מסנבלום ציור הורה גם בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ד"ר ב.
נסלשטראוס (Nesselstrauss) גרמנית אהרון שלום פינצ'יוק טבע חיבר עם ד"ר אברהם קיסין ספרי לימוד עבריים לזואולוגיה ובוטניקה בשם "הטבע" (קובנה תרצ"ח); הורה גם בגימנסיה הריאלית.
משה פרנק (דרורי) תנ"ך והיסטוריה עברית המורה האהוב על המשוררת לאה גולדברג.
שמואל קאפיט מתמטיקה בשנים 1918–1920 לימד בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה; חיבר ספרי לימוד רבים בכל שטחי המתמטיקה שהיו מקובלים על כל בתי-הספר העבריים בליטא.
אחרי עלייתו לארץ ישראל של הד"ר אהרון ברמן ב-1936, עבד בהנהלת הגימנסיה לצדו של הד"ר יואל ברוצקוס.
Kvederaitė) ליטאית מאיר קנטורוביץ מומחה לעברית ולתולדות ישראל חיבר עם יונה סטרליץ וצבי רוזנצווייג את "ניצנים: ספר לימוד ומקרא לשנות הלימודים החמישית והשישית" (קובנה ת"ש).
רודי גאוגרפיה ד"ר אלכסנדר רוזנפלד היסטוריה, גרמנית, פסיכולוגיה הורה גם בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
ד"ר משה שוובה גרמנית והיסטוריה שימש כמנהלה הפדגוגי הראשון של הגימנסיה מראשיתה ועד לעלייתו לארץ ישראל ב-1925. שיינזון אנגלית אלתר שניידר עברית ותנ"ך מזכיר המועצה הפדגוגית, חיבר ספרי לימוד שונים יחד עם לויטן ומרדכי סיסיצקי.
תלמידים (לפי סדר א"ב) שם הערותתמונה פרופ' יואל אלקס (1913-) רופא ומדען; התרכז במדע ובמחקר הפרמקולוגיה, פסיכיאטריה ופסיכופרמקולוגיה ובתחומים אלה התפרסם כמדען בעל מוניטין בינלאומי.
יואל הוא בנו של אלחנן אלקס, רופא ויו"ר האלטסטנראט בגטו קובנה.
לאה ביאלובלוצקי מרצה לצרפתית באוניברסיטת בר-אילן אליהו בילס (1903–1966) מורה לציור ולשרטוט בגימנסיה הריאלית בקובנה שבליטא ובישראל; מנהל בית החינוך לילדי עובדים צפון (1945–1966), מייסד ומנהל המדרשה למורים לציור (1946–1966), ממעצבי הוראת הציור בישראל.
פרופ' לאה גולדברג (1911–1970) מהמשוררות העבריות המפורסמות ביותר בעת החדשה; למדה בגימנסיה בשנים 1920–1928. שמואל גולדשמידט עורך הלילה בראשית שנות ה-30 של העיתון היידי הציוני בליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ועורכה של מהדורת הצהריים שלו "היינטיקע נייס" ('חדשות היום').
דינה גלעין (גכטל-מורביץ) (נולדה ב-1925) פרופ' דב לוין (נולד ב-1925) היסטוריון השואה בעל שם, מומחה בתחום יהדות מזרח אירופה ובמיוחד יהודי המדינות הבלטיות.
עמנואל לוינס (1906–1995) פילוסוף יהודי-צרפתי נודע.
ד"ר עמנואל לפין (1906–1993), כלכלן והיסטוריון; מומחה בעל שם בנושאי יודאיקה ובנו של אחד מראשי הקהילה בקובנה ד"ר אבא לפין; למד בגימנסיה בשנים 1920–1924. אליהו רחמילביץ (אליק) (1924–2003) למד בגימנסיה בשנים 1931–1940. נכדו של ד"ר אבא לפין.
דר' יהודית סגל שטולצר למדה בגימנסיה בשנים 1921–1924. אדריכלית ישראלית מהמפורסמות בארץ בשנות ה-30. בין שאר עבודותיה, השתתפה וזכתה בתחרות תכנון בית הכנסת בחדרה למרות ההתנגדויות לתכנון בית כנסת בידי אישה.גיטה לנגלבן-קליבנסקי (1923–2015)למדה בגימנסיה בשנים 1931–1940. גורשה לחוג הקוטב הארקטי בסיביר.
לאחר שחרורה עסקה בפעילות ציונית בברית המועצות.
בעלותה לישראל ב-1969 עבדה במחלקת תשתיות ופיתוח במשרד הבינוי והשיכון, ופעלה לקליטת העלייה מברית המועצות.
ד"ר שלמה שפיר (1924–2013) עיתונאי והיסטוריון; עורך הביטאון המחתרתי "ניצוץ" בגטו קובנה ולאחר-מכן במחנה קאופרינג-דכאו; עובד העיתון "דבר" ועורך "גשר", כתב עת העוסק בעם היהודי בהוצאת הקונגרס היהודי העולמי.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשמדת רוב יהדות ליטא, הקימו בוגרי הגימנסיה בארץ ישראל את "ארגון בוגרי הגימנסיון העברי בקובנה".
מטרתו הייתה לשמר את מורשת המוסד, להנציח את זכר המורים והתלמידים שנספו, ולאגד את הבוגרים ששרדו ועלה בידם להקים חיים חדשים בישראל ובתפוצות.
הארגון פעל משלהי שנות ה-40 ועד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, ובערוב ימיו פעילותו נטמעה באיגוד יוצאי ליטא בישראל.
איסוף זיכרונות, עדויות ותצלומים ממוסד הגימנסיון.
הוצאה לאור של ספר הנצחה וזיכרון בשם "היכל ששקע" (1962), ובו מאמרים, ביוגרפיות, מסמכים ותיעוד מקיף של פעילות הגימנסיון העברי בקובנה.
מפגשים של יוצאי המוסד בארץ, ושיתוף פעולה עם גופים כמו יד ושם והספרייה הלאומית.
פעילות הארגון הייתה נדבך חשוב בתיעוד חינוכי-תרבותי של יהדות ליטא ותרומתה לתרבות העברית המודרנית.
"היכל ששקע" נחשב מקור עיקרי להבנת מערכת החינוך היהודית בליטא ולזיכרון הדור שנכחד בשואה.
הגיע הזמן היא סדרת קומיקס ציונית-דתית בדיונית שכתב הזוג נתנאל ובת-אל אפשטיין, ויצאה לאור בהוצאת עמותת ראש יהודי.
הסדרה מתארת את עלילותיה של משפחת יום טוב, משפחה דתית לאומית, המתגוררת ביישוב מעלה גרא, יישוב בדיוני בהר חברון (פרודיה על מעלה חבר), שחווה לעיתים קפיצות בזמן באמצעות כבש מְדבר בשם עזריאל.
המשפחה עוברת בתקופות שונות בהיסטוריה של עם ישראל, מהמבול ויציאת מצרים, דרך שלמה המלך, גלות בבל ובית שני, ועד משפט דרייפוס, עליית תלמידי הגר"א ומלחמת ששת הימים.
מתוך המסע בזמן לומדת המשפחה תובנות סביב נושא מרכזי אחד, כמו חירות ושעבוד, אהבת תורה, מעלת התפילה, מדינת ישראל כהתגשמות אתחלתא דגאולה ועוד, הלקוחות בעיקר מתורת הראי"ה קוק ותורת החסידות.
1. ניצחון האמונה: משפחת יום-טוב עוברת ליישוב "מעלה גרא" בערב חנוכה, ובמהלך פריקת הארגזים מתגלה בביתם כבש מְדבר.
בלילה הוא נרדם ועובר בזמן לתקופה שבה אירע נס חנוכה, כאשר יחד עימו עוברים שרי, חובב, ואדוה.
הם מסתבכים עם היוונים ומועמדים למשפט, אך בסוף בורחים וחוברים לכוחות יהודה המכבי.
שאר בני המשפחה עוברים בזמן גם הם על מנת להציל אותם, ויחד הם מנצחים את היוונים ומטהרים את בית המקדש.
הם חוזרים לדורנו יחד עם חייל מתייוון חוזר בתשובה בשם בולמוס, והפיל שלו פומבדיתא.
הספר קיבל שם משלו רק במהדורה השנייה, לאחר צאת הספר השני.
2. אהבת תורה: חובב עומד לחגוג בר מצווה, אבל לא מבין את חשיבות התורה והמצוות, ובמקום זאת חולם על המתנות שיקבל.
ניסיון של בולמוס להשיג חשמל להכנת תה על ידי כבל מאריך נכשל, וגורם לעזריאל להעביר את כל המשפחה לתקופת מתן תורה, מלבד חגי ושרי הנאלצים לעבוד בשדהו של יהודי פרושי בתקופת בית שני, ואדווה ובולמוס שנשארים בהווה ונאלצים לערוך את ההכנות לבר מצווה בעצמם.
המסע מלמד את המשפחה על חשיבות התורה והמצוות ומעלת קיומם.
3. הקרב על המקדש: ילדי המשפחה חוזרים בזמן לשושן הבירה על מנת לשכנע את אסתר המלכה לאחד את העם.
מחציתם מגיעים ליעדם אל המאורעות ממגילת אסתר, ומחציתם אל עליית עזרא לירושלים, לזמן בו בניית בית המקדש מופסקת.
אסתר משתכנעת ומגיעה לדורם, אך נאלצת לחזור בחזרה בטרם עשתה דבר מה, ויחד עימה עוברים גם ההורים בזמן.
שם הם לומדים על אהבת ישראל ועוד.
4. רגע האמת: בולמוס מנסה להתפלל ומתעלף מרוב פחד, בזמן שאדוה קופצת לים הסוער מספינתו של יונה הנביא.
המשפחה עוברת בזמן על מנת להצילה, מחצית מגיעים ליעדה ולומדים בספינה ובנינווה על מעלת התפילה, ומחציתם נוחתים אצל בני ישראל במדבר בזמן מלחמת מדין, ולומדים על כוחה של התפילה.
5. יוצאים לחופש: באמצע ליל הסדר, המשפחה עוברת בטעות על ידי עזריאל לתקופת השעבוד במצרים.
המשפחה מצטרפת לשעבוד, עד הגיעה למצב של חוסר אונים.
עזריאל נלקח לארמון, בתור אליל כבש.
בולמוס עובר לתקופת יוון ופוגש את ידידיו מהעבר פולמוס וקולמוס, הם חוזרים עימו למצרים, ומכירים יחד באמת האלוקית במכת בכורות.
6. המסע המופלא הביתה: במהלך טקס סיום קורס קציני זרוע היבשה שבו שי מצטיין, עזריאל מעביר בטעות את שאר המשפחה יחד עם 24 אורחים נוספים וכתב צבאי אחד לנקודות ציון בציונות: עליית תלמידי הגר"א במאה ה-18, משפט דרייפוס בסיקור הרצל, ומלחמת המחתרות בבריטים, בזמן שבולמוס ושרי מתכננים את חתונתם.
בסיום הספר המשפחה נפגשת יחד בטקס הקמת המדינה.
הספר מסתיים בחתונתם של בולמוס ושרי.
7. עיר הזהב: עזריאל נחטף על ידי במאי שרוצה לעשות סרט ממסעותיו בזמן.
הם עוברים בזמן אל ירושלים בתפארתה בימי שלמה המלך וביקור מלכת שבא, ושחרור ירושלים במלחמת ששת הימים כאשר אודי שנשארת בהווה משעשעת את הפלגה של שי בהיעדרו בסיפורים ממסעותיה בזמן.
בסיום הספר הבמאי משתכנע כי הוא יכול לעשות סרט טוב מהמהפיכה הרוחנית בתל אביב בהווה.
8. השלב הבא: שי נענש על שחינך את פקודיו לזהות יהודית, והמשפחה עוברת בזמן למסע של אמונה ומעלת ארץ ישראל בזמן חטא המרגלים, דוד וגוליית, יריחו טרם כיבושה, ועוד.
בסיום הספר שי ואודי מתחתנים.
9. אורות גבוהים: המשפחה עוזבת את החיים המוגנים והשלווים במעלה גרא ועוברת ללב תל אביב כדי לעסוק בקירוב עם ישראל למורשתו, ונפגשת מקרוב עם האתגרים, האכזבות וההצלחות.
במהלך הספר הם מבקרים בדור המבול, אצל אברהם ושרה, ועוד.
10. יחד ננצח: מספר ימים לפני טבח שבעה באוקטובר, כשהקרע בעם ישראל בשיאו, משפחת יומטוב נזרקים למקבילה התנ"כית של התקופה, חווים את עזה המקראית ואת אליהו הנביא ואיזבל המלכה, וחוזרים להווה מלחמת חרבות ברזל, עם מבט חדש על מה שקורה עכשיו בישראל.
חגי – אב המשפחה, איש עסקים.
חגית – אם המשפחה, עקרת בית.
שי – בייניש המשרת בגדוד 400.5 של חיל התותחנים במסגרת הסדר, מצטרף לקורס קצינים ונהיה מ"כ.
נוהג לשלב בדבריו ציטוטים, מקראיים בעיקר.
בספר השמיני נישא לאודי שמע.
שרי – אולפניסטית לחוצת מבחנים.
חובב – נער אנרגטי ושובב, רודף הרפתקאות.
תמה – ילדה רגשנית ותמימה.
אדוה – פעוטה בעלת אומץ.
שומרת באדיקות על שור הצעצוע שלה, המכונה חומוס (או סומכוס).
בולמוס – חייל מתייוון בתקופת החשמונאים, שבטעות עבר בזמן להווה.
הוא חוזר בתשובה, ונשאר בהווה יחד עם פומבדיתא, הפיל שלו, עקב התלהבותו מתקופת 'אתחלתא דגאולה'.
עזריאל – כבש מְדבר העובר בזמן כאשר הוא ישן, ומעביר יחד עימו את כל מי שנוגע בו.
פומבדיתא – הפיל של בולמוס.
קרוי על שם העיר פומבדיתא.
מתושלח – כלבם הזקן של משפחת יום טוב, פרודיה על מתושלח.
אודיה "אודי" שמע/יום טוב – בחורה פטפטנית וחסרת טקט, חברתה של שרי מהאולפנה.
אחיחפר – דמות נאיבית ופטפטנית מהעבר, שהמשפחה פוגשת בכל תקופה בה נוחתים (גם בהווה).
כמו שאר ספרי נתנאל ובת-אל אפשטיין, הסדרה יונקת את עקרונות היסוד שלה מתורת ישראל.
הסדרה משובצת בפסוקים רבים מתוך המקרא וציטוטים מהתלמוד, תורת החסידות (בפרט תורת רבי נחמן מברסלב ובעל התניא) ומשנתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הסדרה קורצת לתרבות המערב: בספר "הקרב על המקדש" - המן הרשע מצויר בדמות מחמוד אחמדינז'אד, ועשרת בניו דומים לשבעת הגמדים של שלגיה; דתן ואבירם מופיעים כמה פעמים כמפריעים לעם; ומרדכי היהודי מצויר בדומה לרב מרדכי אליהו.
בספר הראשון מופיע מתיוון שדומה לג'ינג'י הרשע מהיה היה.
דמויות בדיוניות שונות מהתרבות הפופולרית מופיעות בספרים: אובליקס בספינה של יונה הנביא, מופאסה, סקאר והחיה במכת ערוב.
כשמלכת שבא מופיעה בירושלים אדוה שואלת אם לשיר את השיר "הנסיך עלי".
בולמוס עצמו נותן זפטות בסגנון אובליקס וכשעמדו להילחם במדין הוא אמר "יופי טופי" כמו אובליקס כשעמד להילחם ברומאים.
הכשפים שמטיל בלעם נלקחו מהארי פוטר: "וינגרדיום לביוסה" להרמת צבא מדין באוויר ו"אציו" לזימון.
בספר העשירי מופיעים מספר ציטוטים מספרי הארי פוטר, וכשהנחש שמוזכר במדרש מכיש את חיאל בית האלי הוא נשמע כמו הנחש מהארי פוטר ואבן החכמים.
גם דמותו של דובי, גמדון הבית, מופיעה בספר החמישי, וגם ציטוטים כמו: "דובי רע"
בני הזוג פתחו חנות אונליין למוצרי "הגיע הזמן" הכוללים חולצות, קלמרים, קופסאות אוכל ועוד.
ב-2025, הושק המשחק המשפחתי הראשון "אבודים בזמן", בשיתוף רשת דברי שיר, ובהפקת חברת "קליק טויס".
הגימנסיון העברי במארימפול היה הגימנסיה הראשונה שהוקמה בליטא, שבה שפת ההוראה בכל המקצועות הייתה עברית.
הגימנסיה נוסדה בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היא הייתה בית הספר התיכון הראשון מחוץ לארץ ישראל, ששפת ההוראה בו בכל המקצועות היא עברית.
הגימנסיון העברי במריאמפולה הלך בעקבות גימנסיה הרצליה, שבה הייתה עברית שפת ההוראה היחידה.
מטרה נוספת הייתה חינוך יהודי ולאומי והכנת התלמידים לעליה לישראל.
הגימנסיון העברי במריאמפולה שימש כמודל לבתי ספר יהודיים אחרים בליטא ומחוץ לליטא.
הגימנסיון נסגר בשנת 1940, לאחר שהרוסים כבשו את ליטא.
ביוזמתם של ציונים כלליים וצעירי ציון הוקם ועד מכונן להקמת בית הספר.
בין יוזמי הקמת הגימנסיון בלטו משה דוד היימן, שבביתו הוחלט על הקמת בית ספר והיה הגזבר הראשון, הרב אברהם דב פופל, הרב הראשי של מריאמפולה, שהיה יו"ר מועצת ההורים ויצחק קפלן, שבביתו התקיימו ישיבות יוזמי הגימנסיון.
שנים עשר חברי הוועד המכונן, התחלקו שווה בשווה בין שתי מפלגות אלה.
תפקידו של הוועד המכונן היה להכין תשתית להקמת בית ספר, כלומר: הכנת צוות מחנכים וכלים להקמת בית ספר.
בשנת 1918 הסמיך הוועד את שמואל גן, יליד מריאמפולה, שלמד במדינה אחרת, לחפש צוות חינוכי.
גן נפגש בברלין בדצמבר 2018 עם ד"ר מקס מאיר, עורך העיתון "יידישע רונדשאו" וביקש ממנו לחפש מועמד לניהול בית הספר ומורים למקצועות הכלליים.
לאחר שכמה מועמדים, שהוצעו על ידי ד"ר מאיר סרבו, הוצע לו לנהל את בית הספר והוא השיב בחיוב.
ד"ר מאיר פגש את ד"ר אברהם לוינהרץ במשרדי ההסתדרות הציונית בברלין וצרף אותו.
שניהם נסעו ביחד עם שמואל גן למריאמפולה בינואר 1919 ובעזרת הוועד המכונן, יסדו את בית הספר.
ב-10 בספטמבר 1919 קיבל הגימנסיון אישור רשמי ממיניסטריון ההשכלה הליטאי.
על פי האישור, נכלל הגימנסיון ברשימת בתי הספר התיכוניים, הנתונים לפיקוחו של המיניסטריון.
בחודשיים הראשונים לאחר קבלת האישור, קיבל הגימנסיון תמיכה כספית מהממשלה הליטאית.
בגלל האישור על פיקוח ממשלתי תעודת הבגרות, שקיבלו הבוגרים, הייתה תעודה מוכרת, שאפשרה להם להתקבל לאוניברסיטאות בליטא ובמדינות אחרות באירופה.
ב-15 השנים הראשונות התקיימו הלימודים בבניין שהיה מועדון קצינים בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
הבניין שופץ לצורך התאמתו לבית ספר.
הכיבוש הסובייטי וסופו של הגימנסיון
בשנת 1934 עבר הגימנסיון לבניין חדש, שנבנה עבור מושב זקנים.
בבניין זה התקיימו הלימודים עד לסגירת בית הספר.
בשנת 1935 עבר הגימנסיון למבנה חדש ברחוב קסטוצ'ו (Kęstučio).
ב-15 ביוני 1940 פלשו הרוסים לליטא וסגרו את הגימנסיון.
זה אירע בדיוק לאחר סיום בחינות סוף השנה.
חלק מהמורים נשלחו ללמד בבתי ספר ליטאים.
מורים אחרים נשלחו לעבוד בחנויות.
עד סגירת בית הספר למדו בו 19 מחזורים ובהם יותר מ-400 בוגרים.
התפיסה החינוכית של בית הספר שילבה בין יהדות, ציונות, חינוך הומני וחינוך למדעים.
בהודעה שנשלחה למיניסטריון להשכלה הליטאי על יסוד בית הספר נאמר כי "מטרת בית הספר זה היא לתת לתלמידיו השכלה הומניסטית כללית, תוך שימת לב להקניית יסודות התרבות העברית".
בית הספר לימד את כל המקצועות בעברית, בעקבות המודל של גימנסיה הרצליה.
בבית הספר הייתה ספריה בה היו ספרים בעברית.
בהיעדר ספרי הוראה בעברית, הכינו המורים בעצמם ספרי לימוד במקצועות אותם לימדו.
לאחר הקמת בית הספר הועתק המודל שיושם בו לבתי ספר תיכון דומים בערים ועיירות אחרות בליטא במקומות אחרים, כגון: וירבלים, וילקובישקי, שבלי, פוניבז', קובנה, וילקומיר.
כעבור שנתיים הוכר הגימנסיון רשמית כראשון מסוגו על ידי משרד החינוך של ליטא.
בוגרים רבים היגרו לארץ ישראל בעקבות החינוך הלאומי-ציוני שקיבלו בבית הספר.
לאחר פרסום הצהרת בלפור, החליטה קבוצה של 16 תלמידים לעזוב את הלימודים לפני סיומם, לעבור להכשרה חלוצית בחקלאות ולעלות לארץ ישראל.
ד"ר זאב לובובסקי-ליבאי, ניהל בשנים: 1931–1933
טבחוביץ, ניהל בשנים: 1935–1940. נספה בזמן הכיבוש הנאצי.
הרכב תלמידי הגימנסיון היה מגוון.
רוב התלמידים הגיעו מבתי תלמוד תורה ורוב התלמידות מבתי ספר עממיים.
כ-40% מהתלמידים בשנת תרע"ט הגיעו מחוץ למריאמפולה.
ביניהם תלמידים שהגיעו מעבר לגבול בין פולין לליטא.
בשנת הלימודים תרע"ט (1919) למדו בבית הספר 362 תלמידים.
רק 315 מביניהם קיבלו תעודות שנתיות בסוף השנה.
הסיבה לכך שלא כל התלמידים סיימו, הייתה הקושי לעמוד בדרישות הגבוהות.
בין תלמידי הגימנסיון לפי סדר א"ב:
הגַיִס האווירי של צבא ארצות הברית היה הזרוע הצבאית האווירית של ארצות הברית בין 1926 ל-1941. מבחינה סטטוטורית היה הגיס מבשרו המינהלי של חיל האוויר של ארצות הברית, וקדם לו שירות האוויר של צבא ארצות הברית (United States Army Air Service).
הגיס האווירי של צבא ארצות הברית הוקם ב-2 ביולי 1926 והיה חלק מצבא ארצות הברית; ב-20 ביוני 1941 הוקם ממשיכו, חילות האוויר של צבא ארצות הברית.