tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
28 שנים לאחר בנייתה, נפלה חומת ברלין ב-1989, וב-22 בדצמבר, כחודש וחצי לאחר נפילתה, נפתח השער מחדש.
ב-21 בדצמבר 2000, בעלות של קרוב ל-3 מיליון דולר, שופץ ושומר השער.
בנוסף, כאחד מסמליה של גרמניה, מוטבע השער על מטבעות אירו גרמנים בסך 10 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-50 אירו-סנט וכיום הוא פתוח לתנועה ומשמש כאתר תיירות וכאחד מסמליה החשובים ביותר של העיר ברלין.
ב-9 בינואר 2017 הואר השער בדגלי ישראל כמחוה לפיגוע הטרור שאירע יום קודם לכן בירושלים, בו מחבל פלשתינאי נהוג במשאית זיהה קבוצה של חיילים יורדת מאוטובוס סמוך לטיילת בארמון הנציב, ורצח 4 חיילים.
שער ברנדנבורג במהלך מלחמת חרבות ברזל
ב-7 באוקטובר 2023, בעקבות מתקפת הטרור של חמאס על ישראל בה אלפי מחבלים טבחו וביצעו פשעים נגד האנושות בכ- ישראלים וחטפו בני אדם נוספים - בהם קשישים, נשים וילדים - הואר השער בצבעי דגל ישראל.
ב-7 באוקטובר 2024 וב-7 באוקטובר 2025 ,שנה ושנתיים לאחר מתקפת הטרור של חמאס על ישראל, הואר שוב השער בצבעי דגל ישראל כאות הזדהות.
במשחקי ספורט שונים ובעיקר במשחקי כדור השער הוא מסגרת המוצבת במגרש המשחק ומטרת המשחק לנסות לגרום לכדור לעבור בעדה, כשניסיון מוצלח נקרא גם הבקעה (בעבר נעשה שימוש רב גם בתקיעת גול) או כיבוש.
במגרש מוצבים שני שערים, כאשר כל קבוצה מגינה על השער שלה.
ההצלחה של קבוצה יריבה להכניס את הכדור נקראת גם היא שער או גּוֹל (מאנגלית: Goal, מילולית: יעד, מטרה).
שלושער הוא מונח עברי שגור במשחקי כדורגל המציין הישג בו אחד מהשחקנים מבקיע שלושה שערים במשחק אחד.
המונח הוא מקביל למונחים בשפות אחרות בעלי משמעות דומה בהתייחס לכדורגל או למשחקי ספורט אחרים.
צמד הוא מונח עברי שגור במשחקי כדורגל המציין הישג בו אחד מהשחקנים מבקיע שני שערים במשחק אחד.
בכדורגל גודל השער נקבע ביחידות בריטיות: אורכו בין הקורות וגובהו .
בין הקורות מסומן קו בצבע לבן, ואם כדור המשחק יעבור אותו במלוא היקפו, ייפסק שער לזכות הקבוצה שמתקיפה לשער הזה.
כאשר שחקן מכניס את הכדור (אפילו בשוגג) לשער קבוצתו, נחשב הדבר כשער לחובת הקבוצה.
לשער כזה קוראים "שער עצמי" והוא לא נספר לזכות השחקן.
בחלק האחורי של השער בדרך כלל מותקנת רשת חזקה שתפקידה לעצור את הכדור אחרי שחדר לשער, ומקלה בכך על ניהול המשחק.
במספר משחקים, בהם גמר מונדיאל 1966 באנגליה ומשחק חשוב במונדיאל 2010, הובקעו שערים שלגביהם התעוררה מחלוקת האם הכדור עבר את קו השער במלוא היקפו.
ב-2012 אישרה פיפ"א להכניס לשימוש את טכנולוגיית קו השער שמאפשרת לקבוע האם הכדור אכן חצה את הקו במלוא היקפו.
בכדורגל ישנו תפקיד מיוחד הנקרא "שוער": זהו שחקן כדורגל המוצב כשומר על השער ורק לו מותר לגעת בכדור בידו וזאת רק בתחום 'רחבת העונשין' ("רחבת השישה-עשר", שמסומנת במרחק 16.46 מטרים מהשער - 18 יארד במידות אנגליות) הסמוכה לשערו.
חלק מהמיומנויות והתכונות הנדרשות לשוער ייחודיים לעמדה זו ושונים משאר שחקני השדה.
בכדורגל, הבקעת שלושה שערים במשחק אחד על ידי שחקן נחשבת להישג ראוי לציון, אף שאיננו נדיר.
סביב הישג זה, המכונה בעברית שלושער (הלחם בסיסים של שלוש ושער, באנגלית: hat-trick), התפתח פולקלור שכולל איסוף סטטיסטיקות רלוונטיות ושיאים, ומנהגים שונים (לרוב השחקן שכבש שלושער זוכה לשמור את כדור המשחק).
קיים גם המונח המפורט יותר שנקרא השלושער המושלם בכדורגל, כששחקן כובש בנגיחת ראש, ובבעיטה ברגל ימין וברגל שמאל.
בגרמניה ובאוסטריה, המונח המפורט יותר שלושער ללא-רבב הוא כאשר שחקן כובש שלושה שערים ברצף במחצית אחת ללא-הפסקת המחצית או הבקעת שער של שחקן אחר שקוטעת את הרצף.
לכן במשך שנים רבות, על פי התיעוד של פיפ"א, השלושער הראשון בתולדות המונדיאל היה זה של הכדורגלן הארגנטינאי גיז'רמו סטאבילה שהובקע נגד נבחרת מקסיקו, שלושה ימים בלבד לאחר המשחק בין ארצות הברית ופרגוואי.
רק ב-10 בנובמבר 2006, שינתה פיפ"א את דעתה וקבעה סופית שפייטנוד אכן היה האדם הראשון שכבש שלושער במשחקי הגביע העולמי.
רק ארבעה שחקנים כבשו שלושער פעמיים במסגרת המונדיאל והם שנדור קוצ'יש, ז'יסט פונטיין, גרד מילר וגבריאל בטיסטוטה.
ההישג של בטיסטוטה נחשב למרשים במיוחד, מכיוון שהוא כבש שלושער בשני מונדיאלים שונים (במונדיאל של 1994 ושל 1998).
השחקן הצעיר ביותר שכבש שלושער במסגרת המונדיאל היה פלה, בשנת 1958 כאשר היה בן 17 שנים בלבד, שלושער שהתחיל את הקריירה המרשימה של מי שנחשב לאחד השחקנים הגדולים בתולדות המשחק.
השחקן המבוגר ביותר שכבש שלושער במסגרת המונדיאל הוא כריסטיאנו רונאלדו, שכבש במונדיאל 2018, כאשר היה בן 33 ו-100 ימים.
רק שני שחקנים כבשו שלושער במשחק גמר של מונדיאל.
הראשון היה ג'ף הרסט לטובת נבחרת אנגליה נגד נבחרת מערב גרמניה בגמר מונדיאל 1966, כשאחד מהשערים היה שער ומבלי השנוי במחלוקת, והשני, קיליאן אמבפה, מצרפת בגמר מונדיאל 2022.
השלושער הראשון בתולדות גביע אירופה לאלופות נכבש על ידי פטר פאלוטש במסגרת משחק בין מ.ט.ק.
הונגריה לאנדרלכט בשנת 1955 בו ניצחו ההונגרים 3:6.
השלושער המהיר בהיסטוריה נכבש במסגרת "ליגת יום ראשון" (Sunday league football) בשנת 2013, כאשר אלכס טור כבש שלושה שערים ב-70 שניות.
השיא הקודם נכבש במסגרת משחק בליגה הסקוטית בשנת 1964, כאשר טומי רוס כבש שלושה שערים ב-90 שניות.
בכדורגל, הבקעת שני-שערים במשחק אחד על ידי שחקן נחשבת גם היא להישג ראוי לציון, אף שאיננו נדיר ובפרט מתרחש לעיתים יותר תכופת לעומת שלושער.
סביב הישג זה, המכונה בעברית הבקעת/כיבוש צמד , התפתח גם כן פולקלור שמתבסס על איסוף סטטיסטיקות רלוונטיות.
בכדוריד גובה השער 2 מטרים, ורוחבו 3 מטר.
במקרה שהכדור עובר את קו השער בעקבות זריקה של אחד משחקני הקבוצה השנייה, הקבוצה שזרקה מקבלת נקודה.
סביב לשער נמצאת רחבת השש שמסומנת במרחק של 6 מטרים מהשער, ורק לשוער מותר לדרוך בה (לשחקנים מותר לקפוץ אליה תוך כדי זריקה).
בכדורמים גודל השער הוא שלושה מטר רוחב ומטר גובה.
כמו בכדורגל, גם בכדורמים יש שוער השומר על השער שהוא היחידי שמותר לו לגעת בכדור בשתי ידיו.
בהוקי קרח רוחב השער הוא 1.83 מטר (6 רגל במידות אנגליות) וגובהו 1.22 מטר (4 רגל במידות אנגליות).
כמו במשחקים אחרים, לכל קבוצה יש שוער שתפקידו להגן על השער, והחוקים מאפשרים לו ציוד מיוחד עבורו - מחליקיים, מקל הוקי וציוד הגנה - השונה מהציוד של השחקנים האחרים.
בניגוד למשחקים אחרים, בהוקי קרח השער לא מוצב בקצה זירת הקרח אלא במרחק של 4 מטר ממנו (בליגת ה-NHL המרחק הוא 3.35 מטר - 11 רגל במידות אנגליות), כך שהמשחק יכול להימשך ברציפות גם מאחורי השער.
המונח "שלושער" (hat-trick) הידוע מכדורגל, עבור שחקן המבקיע שלושה שערים במשחק, מקובל גם בהוקי קרח, ובליגת ה-NHL נוהגים האוהדים לזרוק אל זירת הקרח כובעים כאשר שחקן מבקיע שלושער.
בהוקי קרח קיים גם המונח "שלושער טבעי" (natural hat-trick) כאשר שחקן מבקיע שלושה שערים רצופים במשחק, ללא שער של שחקן אחר ביניהם, או לחלופין כאשר השחקן מבקיע שלושה שערים שכולם הובקעו נגד שוער ולא מול שער ריק.
בנוסף קיים "השלושער של גורדי האו", המתאר מצב בו שחקן רשם באותו המשחק גם שער, גם אסיסט וגם קטטה מול שחקן יריב (למרות שההישג קרוי על שמו, גורדי האו השיג את "השלושער של גורדי האו" פעמיים בלבד לאורך הקריירה שלו).
בפולו השער מורכב משני מוטות אנכיים במרחק 7.32 מטר (8 יארד במידות אנגליות) זה מזה.
השער לגן עדן הייתה כת אמריקאית שפעלה בין שנות ה-70 ל-1997 והונהגה על ידי מרשל אפלווייט ובוני נטלס.
הכת שילבה אלמנטים של נצרות, תיאוסופיה, ניו-אייג' ואמונה בחוצנים, והאמינה שחברי הכת יכולים "להתעלות" לרמה אבולוציונית עליונה באמצעות ויתור על טבע האדם.
לאורך שנות פעילותה, הכת שמרה על אורח חיים מבודד ודרשה כניעה לסמכותם של מנהיגיה.
סופה של הכת, ביחד עם הופעת שביט הייל-בופ (שכונה כוכב-השביט הגדול של 1997) זעזעה את ארצות הברית ב-1997 והחזירה את נושא הכתות לבמה הציבורית.
מרשל אפלווייט, בנו של כומר פרסביטריאני וחייל לשעבר, החל את דרכו בעולם התאולוגיה והאסטרולוגיה בתחילת שנות ה-70. במרץ 1972 פגש אפלוויט את בוני נטלס, אחות נשואה בת 44 שהתעניינה בתיאוסופיה ובנבואה מקראית.
השניים הכירו והחלו להתיידד לאחר שנטלס עבדה כאחות בבית חולים בו אפלוויט ביקר חבר מאושפז.
אפלווייט פוטר באותם ימים מתפקידו כמנהל מוזיקלי באוניברסיטת סנט תומאס ביוסטון עקב רומן שניהל עם אחד מתלמידיו, במקביל אשתו עזבה אותו בעבר עקב הרומנים המרובים שהיו לו עם תלמידיו.
המכשולים האישיים והמקצועיים הללו הותירו את אפלוויט בדיכאון תוך חיפוש אחר משמעות.
נטלס החלה לכתב טור בנושא אסטרולוגיה לעיתון ביוסטון, תוך שהיא שואבת תובנות שלדבריה הגיעו מ"האח פרנסיס", נזיר פרנציסקני מהמאה ה-19 שתיקשר איתה באמצעות סיאנס.
אלפלוויט טען לאורך השנים כי השניים נפגשו כבר ב"גלגול קודם" ונטלס הסבירה לאפלוויט כי פגישתם נובאה על ידי חוצנים.
אפלווייט ונטלס החלו להתעניין בחייו וכתביו של פרנציסקוס הקדוש וקראו את ספריהם של הלנה בלוואצקי וריצ'רד באך.
השניים החלו ללמוד קטעים מהברית החדשה שהתמקדו בעיקר בכריסטולוגיה ואסכטולוגיה.
בנוסף לכל, השניים הסיקו כי הם שני העדים מספר חזון יוחנן וביקרו בכנסיות רבות כדי לדבר על "זהותם".
לעיתים קרובות הם התייחסו אל עצמם כ"שניים" והאמינו שייהרגו בקרוב ולאחר מכן יקומו לתחייה תוך עלייה על חללית.
רעיונות אלה התקבלו בלעג על ידי מרבית האנשים בהם נתקלו.
השניים צברו את חסידיהם הראשונים במאי 1974. המצטרפת הראשונה הייתה שרון מורגן, שעזבה את ילדיה כדי להצטרף אליהם, אך כחודש לאחר מכן חזרה למשפחתה.
בעקבות עזיבתה נעצרו נטלס ואפלווייט והואשמו בהונאת כרטיסי אשראי, לאחר שנטען כי השתמשו בכרטיסי האשראי של מורגן אך האישומים בוטלו בסופו של דבר לאחר שהתברר כי מורגן אישרה לשניים להשתמש בכרטיסיה.
עם זאת, מספר שבועות לאחר מכן התברר כי אפלוויט החזיק ברכב שכור שנגנב מסנט לואיס תשעה חודשים קודם לכן.
הוא נדון לשישה חודשי מאסר ושוחרר בתחילת 1975. לאחר שחרורו חידש אפלוויט את הקשר עם נטלס.
עם שחרור של אפלוויט מהכלא, החלו לחפש השניים חסידים פוטנציאליים.
הם פרסמו מספר מודעות לפגישות, בהם גייסו מאמינים להם קראו "הצוות".
בפגישות, השניים טענו כי הם מייצגים יצורים מכוכב אחר שהגיעו ל"שלב הבא של האבולוציה" והסבירו כי כל אדם שיסכים להצטרף אליהם יגיע לשלב זה.
באפריל 1975, במהלך מפגש עם כ-80 משתתפים בלוס אנג'לס סיפרו השניים למשתתפים על כך שהם "שני העדים" מחזון יוחנן.
המפגש נחשב למפגש מכונן בהיסוודות הכת ובעקבותיו הצטרפו אליה כ-25 משתתפים חדשים.
בספטמבר 1975 נשאו אפלוויט ונטלס דרשה באולם בוולדפורט שבאורגון, ובה הצהירו כי מכרו את כל רכושם הגשמי.
בעקבות הדרשה הצטרפו אליהם עשרות מתושבי העיירה, אשר ניתקו את קשריהם עם משפחותיהם ועם חבריהם.
השניים הובילו כ־100 מחברי הכת במסע ברחבי ארצות הברית, שהתאפיין באורח חיים נוודי שכלל לינה באוהלים וקיבוץ נדבות.
דפוס חיים זה, לצד הימנעות מחשיפה ציבורית נרחבת, אפשר לאפלוויט ולנטלס להתמקד בגיבוש הכת ובהפצת האמונה שלפיה הם מסייעים לחבריה להגיע ל"רמה אבולוציונית גבוהה יותר".
אפלווייט ונטלס השתמשו במגוון כינויים לאורך השנים, בעיקר "בו ופיפ" ו"דו וטי".
לכת היו גם מספר שמות לפני אימוץ השם "שער גן עדן", לאורך תקופה ארוכה, הייתה ידועה הכת בשם "מטמורפוזה אינדיבידואלית אנושית".
כתביו של אפלוויט, ששילבו היבטים של מילניאליזם, גנוסטיות ומדע בדיוני, מצביעים על כך שהוא עודד את מאמיניו לראות בו "יורשו של ישו" ונציגו על פני כדור הארץ.
באפריל 1976, הכת הפסיקה לגייס אנשים והפכה למבודדת יותר ויותר ואפלוויט ונטלס החלו להפעיל מערכת נוקשה של הנחיות התנהגותיות, כולל איסור על פעילות מינית ושימוש בסמים.
אפלווייט ונטלס ביססו את סמכותם הזמנית והדתית על הכת.
סוציולוגים מסוימים מסכימים כי הפופולוריות של חוויה דתית אלטרנטיבית ואינדיבידואליזם שהיו נפוצות באותה תקופה תרמו לצמיחתה של "שער גן עדן".
הכת, שכינתה את עצמה בציבור תחת הכינוי המסחרי "Higher Source", השתמשה באתר האינטרנט שלה כדי להמר ולגייס עוקבים החל מתחילת שנות ה-90. שמועות החלו להתפשט בקרב הכת בשנים שלאחר מכן, לפיהן השביט הייל-בופ הקרוב מכיל את סוד גאולתם הסופית ועלייתם ל"שלב הבא של האבולוציה".
נטלס נפטרה ממחלת הסרטן בביוני 1985.
באוקטובר 1996 שכרו אנשי הכת אחוזה גודל אותה כינו "המנזר".
האחוזה הייתה בשטח של כ-850 מ"ר והייתה ממוקמת בראנצ'ו סנטה פה, קליפורניה.
במהלך מרץ 1997 אפלווייט הקליט את עצמו בסרטון שכותרתו "יציאתו הסופית של דו", בו דיבר על התאבדות המונית לאחר שטען כי שביט הייל-בופ היה הסימן שחיפשה הקבוצה להגיע לשלב הבא של האבולוציה.
אפלווייט ו-38 חסידיו התכוננו להתאבדות פולחנית בעת הופעת השביט מעל שמי קליפורניה.
ההתאבדות ההמונית החלה ב-22 במרץ.
בין ההרוגים היה תומאס ניקולס, אחיה של השחקנית נישל ניקולס, הידועה בעיקר בזכות תפקידה כאוהורה בסדרת הטלוויזיה המקורית של "מסע בין כוכבים".
בטרם ההתאבדות, חבילות דואר נשלחו לאנשים רבים הקשורים ל"שער גן עדן" (או שהיו קשורים בעבר) שהכילו שתי קלטות וידאו שהכילו את הנאומים האחרונים של אפלוויט בטרם הכת התאבדה.
במשך מספר חודשים לפני מותם, שלושה חברים בכת, ת'רסטון-אודי (Thurston-ody), סילבי-אודי (Sylvie-ody) ואליין-אודי (Elane-ody) עבדו בשביל חברה בשם Advanced Development Group Inc.
(קבוצת פיתוח מתקדם), חברה קטנה שממוקמת בסן דייגו, שפיתחו הוראות מבוססות-מחשב בשביל צבא ארצות הברית.
למרות שהיו מנומסים וחברתיים, הם נהגו להתבודד.
כאשר התפטרו מהחברה, הם אמרו לממונה עליהם שהצליחו במשימתם.
שבועות מספר לאחר-מכן הם כבר היו מתים.
ההתאבדות ההמונית של חברי "שער גן עדן" זכתה לפרסום נרחב ומקיף מאוד בתקושרת האמריקאית.
כאשר נודע הקשר לשביט הייל-בופ, מגלה השביט, אלן הייל קיבל עשרות ומאות שיחות טלפון מדי יום.
בנאום שנשא ב־24 ביולי 1998 בכנס הספקנים העולמי השני, שנערך בהיידלברג שבגרמניה, דן הייל במשמעות המדעית של שביטים ובמיתוסים העממיים שנקשרים אליהם.
בהמשך תקף בחריפות את השילוב של בורות מדעית, אשליות מכוונות, הפצת מידע כוזב בתוכנית רדיו על חללית דמיונית הנעה בעקבות השביט ואת שאיפתה החריגה של כת להגיע ל"רמה גבוהה יותר של קיום", שילוב שלדבריו תרם ישירות להתאבדות ההמונית של חברי הכת.
ב-22 במרץ, אותו יום בו אירעה ההתאבדות ההמונית של חברי "שער גן עדן", חמישה מחברי כת מסדר מקדש השמש מתו גם הם בהתאבדות המונית הכת הייתה גם בעלת אמונה לפיה התאבדות תאפשר להעביר את נשמותיהם לחלל.
הדמיון בין המקרים הוביל חשד בציבור כי קיים קשר בין הכתות, אך המשטרה דחתה את הטענות ומצאה כי מקרי ההתאבדות של כת מקדש השמש תוזמנו ליום נקודת השוויון ב-20 במרץ ולא להופעת שביט, אך עקב מספר ניסיונות כושלים זה קרה רק יומיים לאחר מכן.
פרסום דבר ההתאבדות ההמונית הוביל להתאבדות חקיינית של גבר בן 58, תושב אזור מריסוויל שבקליפורניה.
האיש הותיר מכתב התאבדות המתוארך ל־27 במרץ, שבו כתב:"אני עולה על החללית עם שביט הייל–בופ כדי להיות עם אלה שהקדימו אותי" וחיקה עוד כמה מפרטי ההתאבדות של חברי כת שער גן עדן, כפי שדווחו באותה עת.
גופתו נמצאה ב־31 במרץ על ידי חבר, ולא היה ידוע על קשר כלשהו בינו לבין הכת.
בנוסף, לפחות שלושה מחברי הכת לשעבר שמו קץ לחייהם בחודשים שלאחר ההתאבדות ההמונית.
ב־6 במאי 1997 ניסו ויין קוק וג'ק האמפרי להתאבד בבית מלון, באופן דומה לזה שבו פעלה הקבוצה.
קוק נפטר אך חייו של האמפרי ניצלו לאחר שכוחות הביטחון מצאו אותו.
חבר לשעבר נוסף, ג'יימס פירקי הבן, מת בהתאבדות ב־11 במאי.
בפברואר 1998 התאבד האמפרי באריזונה, גופתו נמצאה כשבכיסו שטר של 5 דולרים ברבעי-דולרים.
חוקרים חלוקים בדעתם בשאלה האם התאולוגיה של כת שער גן עדן היא במהותה תוצר של תנועת הניו־אייג' או שמא שורשיה נוצריים.
בנג'מין זלר טען כי התאולוגיה של הקבוצה נשענה בעיקר על אוונגליזם, אך כללה גם מרכיבים של ניו־אייג'.
חוקרים אחרים תיארו את משנתה של שער גן עדן כשילוב של מילנריזם נוצרי, ניו־אייג' ואופולוגיה.
אפלוויט ונטלס טענו בפני מאמינהם כי חוצנים "זרעו את זרעי האנושות המודרנית לפני מיליוני שנים, וכי עליהם לשוב כדי לקצור את פירות עבודתם בדמות בני אדם שהתפתחו רוחנית ויצטרפו לצוותי החלליות".
לטענתם, "רק מיעוט נבחר מבין האנושות יזכה להתקדם למצב על־אנושי זה, בעוד היתר יוותרו שקועים באטמוספירה רוחנית מורעלת של עולם מושחת".
רק מי שהצטרף לכת שער גן עדן, אימץ את אמונותיהם של אפלוויט ונטלס והיה מוכן להקריב את הנדרש כחלק מחברות בכת, הורשה "להימלט המסבל האנושי".
בשנות הראשונות של הכת נאמר למאמינים כי הם יעברו שינוי ביולוגי וכימי שיהפוך אותם לישויות חוצניות וכי לאחר מכן יילקחו על סיפון חללית שתגיע לכדור הארץ ותעבירם לגן עדן ול"רמה הבאה של האבולוציה".
אולם כאשר נטלס מתה מסרטן ב-1985, עמדה תורת הקבוצה בפני סתירה פנימית: נטלס נחשבה כמי שנבחרה בידי אנשי "הרמה הבאה של האבולוציה" לשמש כשליחה על פני כדור הארץ, אך גופה מת במקום לעזוב פיזית לחלל החיצון.
בעקבות זאת עודכנה הדוקטרינה כך שעזיבת התודעה את הגוף נחשבה לשוות־ערך לעלייה על החללית.
חברי שער גן עדן האמינו בקיומם של חוצנים מרושעים אותם כינו "לוציפריאנים", לטענת אפלוויט ונטלס החוצונים הציגו עצמם בפני בני האדם כ"אלוהים" וקשרו קשר למנוע מהאנושות להתפתח "לשלב הבא של האבולוציה".
לדבריהם, החוצונים המדוברים היו דמויות אדם אלו היו בעלות טכנולוגיה מתקדמת והיו מסוגלות לתקשר בטלפתיה, לחיות זמן רב במיוחד ולנוע בחופשיות במרחב הזמן.
לטענתם, כל הדתות הקיימות על פני כדור הארץ הושחתו על ידיה החוצונים הללו.
הכת הייתה פתוחה רק למבוגרים מעל גיל 18. חברי הקבוצה ויתרו על רכושם וחייו כדי "לחיות חיים נטולי סיפוקים חומריים".
הקבוצה הייתה מלוכדת מאוד וכל ההכנסות והמשאבים חולקו באופן קהילתי ושווה.
אפלוויט ושבעה מחברי הקבוצה בחרו לעבור סירוס כירורגי.
בתחילה ניסתה הקבוצה לבצע את הסירוס באמצעות אחת מחברותיה לשעבר, שהייתה אחות, אך ניסיון זה כמעט גרם למותו של המטופל והוביל לעזיבתו של אחד מחברי הכת.
בעקבות כישלון זה, כל הסירוסים שבוצעו לאחר מכן נעשו בבית חולים.
בפרק הלייב הראשון של סאטרדיי נייט לייב ששודר לאחר ההתאבדות ההמונית של חברי הכת, שודר מערכון שבו נראו חברי "שער גן עדן" כשהם מגיעים לחלל.
באוקטובר 2016 גילם השחקן אוון פיטרס את דמותו של מרשל אפלוויט בסדרה "אימה אמריקאית: הכת" לצד ראשי כתות נוספים, בהם דייוויד כורש, ג'ים ג'ונס וצ'ארלס מנסון.
ב-2018, הראפר ליל עוזי ורט פרסם עטיפת אלבום לאלבומו החדש, Eternal Atake שהכילה סמל הדומה מאוד לסמל של כת "שער גן עדן".
זמן קצר לאחר מכן, קיבל הראפר מכתב המכיל איום בתביעה משפטית מצד מארק ושרה קינג, הזוג האחראי על תחזוקת אתר האינטרנט והקניין הרוחני של כת "שער גן עדן".
עם זאת, התביעה בוטלה ועם הוצאת האלבום, שונתה מהותית עטיפה האלבום.
"שער גן העדן" (באיטלקית: Porta del Paradiso) הוא הכינוי לדלתות המזרחיות של הבפטיסטריום של פירנצה, הניצב לצד הקתדרלה הידועה בכינויה "סנטה מריה דל פיורה".
את הדלתות, המעוטרות בתבליטי ברונזה מוזהבת, יצר הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי ב-1452 והן נחשבות לאחת היצירות הידועות של תקופת הרנסאנס.
נושא התבליטים נבחר, כנראה, בהנחייתו של תאולוג פלורנטיני, אמברוג'יו טרוארסארי (Ambrogio Traversari), שנועץ בפילוסופים יהודיים.
התבליטים המקוריים הוצגו במוזיאון הדואומו.
שם הם עברו שחזור, לאחר שסבלו מפגעי הזמן ומזיהום האוויר.
עבודת השחזור המורכבת ארכה כמעט 22 שנים, ובספטמבר 2012 חלקם החזרו לתצוגה
הכינוי "שער גן העדן" דבק ביצירה בעקבות התפעלותו של מיכלאנג'לו בואונרוטי מן היצירה, אשר קשר בין הדלתות אל אזור ה"פרדיסו" (Paradiso) שבמבנה בית הטבילה.
נושאי התבליטים וסידורם במערך ומתארים את סיפור הבריאה, סיפור קין, נח, אברהם, יצחק, יוסף, משה, יהושע בן נון, דוד ושלמה ומלכת שבא.
גודל רוב התבליטים הוא כ-82 ס"מ.
הדמויות התנ"כיות שימשו כ"רמז מקדים" (פרה פיגורציה) לסיפורי הברית החדשה והמערך כולו מסמל את ניצחונו של ישו על המוות.
כל תבליט מכיל כמה אירועים הקשורים לנושא או, כמו בתבליט "שלמה ומלכת שבא", מערך המכיל דמויות רבות.
בתיאור חללים ארכיטקטוניים בולט השימוש בפרספקטיבה קווית לשם יצירת עומק תיאורי.
אלמנט נוסף המאחד את הדמויות הוא השימוש בצבע זהב לכיסוי התבליט, שימוש אשר יוצר האחדה של החלל.
משני עברי הדלתות ניצבים שלני עמודים עשויים אבן פורפיר אשר נבזזו על ידי כוחות פיזה במיורקה.
העמודים ניתנו בשנת 1114 כמתנה לעיר פירנצה, על עזרתה במאבק של פיזה בעיר לוקה (Lucca).
מעל הדלתות הוצבה קבוצת פסלים המתארת את הטבלתו של ישו על ידי יוחנן.
את הפיסול החל הפסל אנדראה סנסווינו (Andrea Sansovino) אשר נטש את העבודה.
בשנת 1569 המשיך את הפיסול וינצ'נצו דנטי (Vincenzo Danti), אשר המשיך בעבודה עד למותו בשנת 1576. את העבודה סיים הפסל אינוצ'נזו ספינאצי (Innocenzo Spinazzi) אשר השלים את הפיסול על ידי הוספת דמותו של מלאך, לצד דמויות ישו ויוחנן.
השער היווה מקור השראה לאוגוסט רודן בעצבו את פסלו "שערי הגיהנום" אשר בראשו יושבת דמותו הידועה של "האדם החושב".
שער הבורסקאים (או פשפש הבורסקאים) הוא שמו של שער צלבני קדום בחומות ירושלים, ששכן בסמוך לשער האשפות של ימינו, בדרום-מזרח העיר העתיקה.
שער הבורסקאים שכן בנקודה הנמוכה ביותר בירושלים, במקום בו מתנקז הגיא המרכזי אל מחוץ לעיר, ומתחבר לנחל קדרון.
לאורך השנים היה זה האזור המוזנח והעני ביותר בעיר, ששימש כנראה כבר בימי בית המקדש השני כמקום בעלי מלאכה ומגדלי צאן.
באזור זה שכן בתקופה הצלבנית שוק בשר, ולצדו פעלו הבורסקאים - מעבדי העורות.
ייתכן שהסיבה למושבם דווקא כאן הוא בשל העובדה שמי הגשמים, שזרמו בטירופיאון, סייעו לקצבים ולבורסקאים לשטוף את הלכלוך הרב שנגרם כתוצאה מהעיסוק בבשר ובעורות.
שער הבורסקאים עצמו שימש כמוצא מי הניקוי אל מחוץ לעיר.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו על ידי בנימין מזר ומאיר בן דב לאחר מלחמת ששת הימים, נחשף מגדל שמירה מן התקופה האיובית, המאוחרת בכמאה שנה לתקופה הצלבנית.
למרות זאת, זיהה בן דב את השער למגדל כשער הבורסקאים הצלבני, והשם דבק בו, ואף מופיע במפות העיר העתיקה.
המתנגדים לזיהוי זה (הארכאולוג דן בהט למשל), טוענים כי יש לחפש את שער הבורסקאים הצלבני במרחק של כ-50–100 מטרים צפונה למגדל האיובי הקיים.
שען הוא אומן מומחה לתיקון ובניית שעונים מכניים.
כיום, כאשר רוב השעונים מיוצרים ביצור תעשייתי מדובר במקצוע הולך ונעלם, במיוחד בתחום הייצור.
השעון המכני מורכב מעשרות גלגלי שיניים וקפיצים זעירים.
על מנת שהשעון יתפקד בדיוק לאורך זמן על הגלגלים לנוע בתיאום מושלם.
לפיכך, כדי לטפל בגלגלי השיניים, עונד השען על עינו זכוכית מגדלת ייחודית, ומטפל בגלגלי השיניים באמצעות מלקטת (פינצטה) ומברגים זעירים ייחודיים.
עבודתו דורשת ריכוז, סדר והקפדה רבה על הפרטים.
השענות נחשבה מתקופת הרנסאנס (המאה ה-15) ועד ראשית המאה ה-20 למקצוע מתוחכם, הדורש תשומת לב רבה לפרטים, יצירתיות ויכולת טכנית ברמה הגבוהה ביותר.
ניתן להשוות את תדמית המקצוע דאז לתכנות מחשבים במחצית השנייה של המאה ה-20. שענים ידועים נדדו בין ערי העולם, בנו שעונים על מגדלים מרכזיים וזכו לכבוד ולתהילה.
למשל השען שבנה את השעון האסטרונומי בפראג, הצרפתי אברהם לואי ברגה, האחים רושט השווייצרים או ר' משה שפירא, שהתקין את השעונים בבית הכנסת זהרי חמה בירושלים.
שענים אלה התחרו זה בזה ביצירתיות ובתחכום על ידי הוספת בובות מכניות או הוספת חוגות מדידה (למשל - תצוגה אסטרונומית של מצב כוכבים שונים וכדומה).
בתי-מלוכה הזמינו שעונים מיוחדים משובצי יהלומים או בנויים באופן מיוחד, במאה ה-19 נפוצה אופנה החושפת את מנגנון השעון ומפארת את עבודתו של השען.
מאידך טרחו שענים על המצאת שעונים קלים ונוחים לאדם הפשוט.
כך הומצאו שעון הכיס ושעון היד.
נוסף על השימוש בשעונים למדידת הזמן, נעשה שימוש בכרונומטר (שעון בעל דיוק רב) לצורכי ניווט ימי, לאחר שכרונומטר מדויק מספיק פותח על ידי בונה השעונים האנגלי ג'ון הריסון.
לאחר שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר ייצור שעונים עבר לייצור תעשייתי ובמיוחד לאחר שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר עלות הייצור של שעונים הוזלה מאוד ונכנסו שעונים דיגיטליים זולים יחסית, הפכו ייצור שעונים מכניים באופן ידני ותיקון שעונים לבלתי כדאיים כלכלית.
כתוצאה מכך שענים רבים הפסיקו לייצר שעונים מחוסר ביקוש ומגמות ללימוד שענות נסגרו.
פעילות תיקון שעונים נעשית בימינו במעבדות משוכללות של מותגי השעונים המובילים.
מעבדות אלה מצוידות בציוד ייעודי לשעוני המותג.
שענים צריכים להיות בעלי יכולת גופניות ורוחניות מסוימות.
היכולות הגופניות כוללות מיומנות של האצבעות - היכולת לבצע תנועות מתואמות במדויק של אצבעות היד או אחת משתי הידיים כדי לתפוס, לתפעל או להרכיב עצמים קטנים מאוד.
דרושים גם יציבות היד והזרוע, היכולת לשמור על היד והזרוע יציבים תוך כדי הזזת היד או תוך החזקת היד במצב סטטי.
בתחום היכולות הרוחניות צריכים תשומת לב לפרטים תוך ירידה לפרטי פרטים.
דרושה גם חשיבה אנליטית, ניתוח מידע ושימוש בהיגיון כדי לטפל בבעיות.
תכונות אלה מבוקשות גם בתחומים אחרים, למשל קליעה, לכן יש תופעות כמו הנרי הרשקוביץ, קלע ישראלי, חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ומשלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), שלאחר פרישתו מהספורט עבד כשען, כמו אביו וסבו לפניו.
אנלוגיית השען במאות ה-18 וה-19 היה נפוץ הדימוי של העולם ושל גוף האדם לשעון ושל אלוהים לשען.
כיוון שהשעון היה המערכת המורכבת והמתוחכמת ביותר שבנמצא, עצם קיומן של מערכות כה מורכבות מעיד על קיום האל.
השען העיוור ספר של פילוסוף תורת האבולוציה, ריצ'רד דוקינס הממשיך את דימוי השען וטוען שאכן גוף האדם והעולם הם שעונים מורכבים מאין כמותם אך הם נוצרו כביכול על ידי "שען עיוור" - יד המקרה והברירה הטבעית.
שעלי תורה היא רשת גרעינים תורניים ומוסדות חינוך אשר הוקמה בשנת 1988 ופועלת בעיקר באזורי הפריפריה.
נכון לשנת 2019, לרשת 30 גרעינים עם כ-500 משפחות ומאות מתנדבים.
הרשת משלבת פעילות חינוכית-תורנית ("שעלי תורה") ופעילות רווחה ומפעלי חסד ("שעלי תקווה").
מקים הרשת והעומד בראשה הוא הרב רחמים נסימי.
הגרעין הראשון של הרשת הוקם בעיר בית שמש בשנת תשמ"ח (1988), על ידי משפחות בוגרות ישיבת ההסדר שעלבים (אשר משמה נגזר שמו של הארגון).
בעיר זו הקים הגרעין גנים ובתי ספר, ישיבה תיכונית "שעלי תורה", "אולפנת גילה", כולל רבנות עם כ-20 אברכים, ישיבה גבוהה לבוגרי צבא, כפר סטודנטים וכן בית חם של 5 מועדוניות לילדים בסיכון ולילדים בעלי צרכים מיוחדים.
מקומות נוספים בישראל שבהם גרעינים או כפרי סטודנטים של "שעלי תורה":
קצרין, גדרה, קדימה, רמת גן, ירושלים,בית שמש, ערד, קריית יובל, דימונה, שדרות, אור יהודה, קטמונים, בית שאן, אשדוד, גבעת אולגה, שכונת הדר הכרמל, עכו, צפת ועוד.
גרעיני הרשת מחזקים בתי ספר ותיכונים ומקימים גני ילדים ו"בתים חמים" לילדים מאוכלוסיות נצרכות.
הבתים מטפלים בכ-1000 ילדים בגילאי 6–14 המוגדרים כילדים בסיכון על ידי הוועדות המקצועיות במקומות היישוב.
כל גרעין מארגן פעילויות תרבות וחסד.
שעלת המכלאות (בלועזית: Kennel Cough/ Infectious Tracheobronchitis) היא מחלה נגיפית, או חיידקית, הפוגעת בדרכי הנשימה העליונות של הכלבים, ונגרמת בעיקר על ידי חיידק Bordetella bronchiseptica.
המחלה פוגעת בריסים הממוקמים בקנה הנשימה שתפקידם לסנן את האוויר הנכנס לריאות, כתוצאה מכך מתאפשרת כניסה גם לזיהום החיידקי.
התוצאה הסופית היא כלב משתעל.
המחלה מידבקת ביותר לכלבים והיא מתפשטת במהירות מכלב לכלב במקומות בהם ישנם ריכוזים גדולים של כלבים כגון בכלביות, פנסיונים, תחנות הסגר, גינות כלבים ותערוכות כלבים, ומכאן שמה.
זמן הדגירה של המחלה נע בין יומיים לשבוע.
כלבים שחלו במחלה יכולים להמשיך להדביק גם שלושה חודשים לאחר ההחלמה.
עם אבחון המחלה יש לטפל באנטיביוטיקה מתאימה לתקופה של כעשרה ימים, או באמצעות מדכאי שיעול, בנוסף למנוחה.
במקרים מסוימים קיים צורך לבצע צילום ריאות.
יש להימנע מלעשן בקרבת הכלב או לגרום לו ללחץ.
קיים חיסון למחלה והוא ניתן בהזלפה לאף - יש לחסן כשבועיים לפני החשיפה למקומות בעלי סיכון גבוה (למשל לפני שליחת הכלב לפנסיון).
את החיסון ניתן לתת מגיל שלושה שבועות והוא מגן על הכלב מפני המחלה למשך 10-12 חודשים בלבד.
במקרים מסוימים הכלבים עלולים לפתח דלקת ריאות אם המחלה לא טופלה כראוי בשלביה הראשונים.
שער אלקלה (בספרדית: Puerta de Alcalá) הוא אנדרטה הבנויה בסגנון נאו-קלאסי הנמצאת בכיכר העצמאות (Plaza de la Independencia) במדריד, בירת ספרד.
השער ממוקם סמוך למרכז העיר ומטרים ספורים מהכניסה הראשית לפארק בואן רטירו, על צירו של רחוב אלקלה.
שמו של השער נגזר מהדרך הישנה ממדריד לעיר הסמוכה אלקלה דה אנרס.
השער נבנה בשנת 1778 בהוראתו של המלך קרלוס השלישי, והחליף שער קטן יותר שעמד במקום לפניו.
בשנת 1823 נפגע השער מרסיסי פגזים במסגרת מעורבות צרפתית בספרד.
סימני הפגיעה נראים על השער עד היום.
שער אירופה (בספרדית: Puerta de Europa) או מגדלי KIO הם צמד גורדי שחקים במדריד, בירת ספרד.
שער אירופה הם מגדלי התאומים השניים בגובהם בספרד אחרי מגדלי סנטה קרוס בסנטה קרוס דה טנריפה.
הם ממוקמים ליד תחנת הרכבת מדריד-צ'מרטין-קלרה קמפומור, בצידי תחנת האוטובוסים פלאסה דה קסטייה, צפונית לשדרות קסטיאנה וליד אזור העסקים 'ארבעת המגדלים' (CTBA).
המגדלים ממוקמים בכיכר קסטייה ומהווים מעין שער ממרכז העיר לרובעיה החדשים והצפוניים של מדריד.
ייחודם של המגדלים הוא בנטייתם בזווית של 15° זה כלפי זה מעל שדרת קסטיאנה.
המגדלים מתנשאים לגובה של 114 מטר ב-26 קומות והם המבנים העשירי והאחד-עשר בגובהם במדריד.
המגדלים תוכננו על ידי האדריכלים האמריקאים פיליפ ג'ונסון וג'ון בורג'י ובנייתם הושלמה בשנת 1996 באמצעות מימון של רשות ההשקעות של כווית (KIO) ומכאן שמם.
לאחר כינוס נכסים של טוראס גרופ, KIO נאלצה למכור את הבניינים, שכיום הם בבעלות בנק קאחה מדריד וחברת ריאליה (Realia) הספרדית.
במגדל המערבי יש מנחת מסוקים על הגג המסומן בכחול, ובמגדל המזרחי יש מנחת אדום.
שער הוא פתח בקיר של מבנה, חומה או גדר המקיפים שטח תחום.
הדלת שבפתח או המסגרת שסביבו נקראות גם הן "שער".
השער עשוי לשמש למניעת מעבר דרכו או לביקורת על העוברים בו, והוא עשוי להיות פריט דקורטיבי בלבד.
גודלו של השער עשוי לנוע מפתח פשוט שדי בו כדי לאפשר מעבר, דרך מבנה שער (פורטיקו) או מבנה שכל כולו הוא למעשה שער (לדוגמה שער ניצחון).
השער עשוי לשמש מבנה מכל סוג או שטחים בעלי גודל וייעוד משתנים.
דוגמה אופיינית של שער בעל חשיבות היסטורית ואדריכלית היא "שער העיר".
מקורו של שער בענפי ספורט שונים היא בצורתו המזכירה שער, ושמו של עמוד שער בספר נובע מעקרון הכניסה לחלל.
בתורת האינפורמציה הקוונטית שער אדמר הוא שער קוונטי המממש טרנספורמציה על קיוביט יחיד, הקרויה על שם המתמטיקאי הצרפתי-יהודי ז'אק אדמר.
השער מעביר מבסיס לבסיס אדמר
הטרנספורמציה ניתנת לרישום בתור המטריצה .
הפעלת שער אדמר על אוגר קוונטי של קיוביט בודד במצב יגרום לשינוי מצב האוגר ל .
הפעלת השער על אוגר בעל n קיוביטים, שקולה להפעלת H על כל אחד מהקיוביטים בנפרד.
נסמן ב את השער עבור n קיוביטים.
הפעלת השער על אוגר קוונטי במצב כאשר משנה את ערך האוגר לפי הנוסחא שלהלן
כאשר היא המכפלה הסקאלרית של ייצוג x ו i כמחרוזות בינאריות.
במילים אחרות, אם נייצג את x כמחרוזת באורך n, וכנ"ל לגבי i,
שיעמום הוא רגש שלילי שקיים אצל מרבית היונקים ונובע מחוסר עניין בגירויים הפיזיים והרגשיים באותו רגע.
זהו רגש לא נעים, אשר מתעורר באדם כאשר אין לו עניין בעולמו הפנימי והחיצוני.
בהתאם לכך, השיעמום הוא מצב של אדישות או אפתיה החודר לתודעה כאשר האדם חש כי אין שום דבר מעניין או משמעותי לעשות.
הביטוי החיצוני לשיעמום הוא בדרך כלל ירידה בתנועתיות ולעיתים בהייה בעצם מסוים.
השיעמום מלווה לעיתים קרובות בתחושת דיכאון ובחוסר אנרגיה ויוזמה.
השיעמום פחות מושפע מגורמים חיצוניים כמו מידת ההיכרות עם גירוי מסוים, הוא תלוי יותר באיכות האינטראקציה בין האדם לסביבה.
שיעמום מתרחש במצב שבו יכולת האדם עולה על דרישת הפעילות שבה הוא עוסק.
נפילות קשב קצרות יכולות להוביל לשיעמום
והוא יכול להיווצר גם מחדגוניות בפעילות ובגירויים.
נראה שקיימים גם הבדלים בין אישיים בנוגע לנטייה לשיעמום.
עד גיל ההתבגרות ילדים מסוימים מפתחים מבנים של קשב ופעילות המאפשרים להם להיות נרגשים ומעורבים בפעילויותיהם, בעוד שאחרים מפתחים הרגלים של חוסר מעורבות המובילים לדפוסים של חשיבה והתנהגות המאופיינים על ידי שיעמום ואפתיה.
השערה מקובלת היא שתפקידה האבולוציוני של תחושת השיעמום היא יצירת דחף להכרת הסביבה, לשיפור התנאים המאפשרים הישרדות ולמניעת סטגנציה.
פסיכולוגים וחוקרים טוענים כי שיעמום מאפשר לאדם לחפש ולגלות מה מעניין אותו ומהנה עבורו, ובכך מתאפשר גם פיתוח של דמיון ויצירתיות, תחושת אוטונומיה, ויכולת להסתמכות עצמית.
הנאה יכולה להפוך לשיעמום אם האדם לא יחפש אתגרים חדשים.
מכאן שכדי לשמור על ההנאה ולהימנע משיעמום האדם מוכרח להתפתח.
השיעמום נחשב לאחד המצבים הפחות רצויים עבור חיי היום יום.
שיעמום קיצוני וממושך מהווה איום על שפיות הדעת.
הפסיכיאטר ויקטור פראנקל טוען שהאדם המודרני שיש בידו את האמצעים, אך איבד את התכלית, סובל מתחושת עקרות וחוסר משמעות שהוא מכנה בשם "ריק קיומי", שהסימפטום הראשי שלה הוא השיעמום.
אנשים משועממים נוטים לחוש חוסר סיפוק, פסיביות, בדידות, עצבות והערכה עצמית נמוכה.
הסבירות להיווצרות של שיעמום פוחתת ככל שלאדם יש יותר אפשרויות לעבד מחשבות, רגשות וזיכרונות באופן פעיל ותכליתי.
בהתאם לכך, חינוך לפנאי יכול לעזור לאדם לנצל את זמנו כך שיוכל להימנע מתחושת שיעמום במסגרת חייו האישיים.
שרבוט למשל, יכול לשמש להפגת שיעמום.
שיעמום מסווג לרוב לאחד מארבעה סוגים, אם כי לאחרונה חוקרים טוענים כי הצליחו להגדיר סוג חמישי של סיווג:
עוררות גבוהה במקצת ורגשות שליליים
חיפוש אקטיבי לסיום השיעמום ורגשות שליליים
אי שקט משמעותי ורגשות שליליים עד אגרסיביים
תחושה כללית של אפאתיה, היכולה להופיע גם תוך כדי ביצוע פעולה הדורשת תשומת לב, ואינה כרוכה בנטייה לאלימות או בעוררות גופנית
שער ברקלי (Barclay) הוא מעבר חסום בכותל המערבי של הר הבית.
הוא נמצא בקצה הדרומי של רחבת התפילה של הכותל המערבי כיום, בתחום עזרת הנשים, מתחת לשער המוגרבים.
משקוף השער נמצא בגובה של כ-3 נדבכים מעל לרצפת רחבת הכותל ומוסתר בחלקו על ידי המבנה שנמצא בפינה הדרום מזרחית של עזרת הנשים.
ניתן לראות עוד חלק ממשקוף השער מתוך המבנה עצמו, מבנה שפתוח לציבור המתפללות.
מתוך שטח הר הבית נמצאת כיום הגישה למעבר בתוך מסגד תת-קרקעי הנקרא "מסגד אל-בוראק" (مسجد البراق) ("אל-בוראק" הוא שמו של הכותל המערבי בפי המוסלמים).
לפי פרופ' דן בהט, מקטע תפילה מתוך הגניזה הקהירית מהמאה ה-10 או ה-11 נודע שהשער נקרא בעבר "שער שלמה" אצל היהודים, ו"שער המחילה" אצל המוסלמים.
לדעת משה גיל, בתוך החלל של שער ברקלי שכנה 'המערה', ששימשה בית הכנסת המרכזי של יהודי ירושלים במאה ה-11, עד הכיבוש הצלבני.
השער התגלה ב-1852 על ידי ג'יימס טרנר ברקלי, במסגרת סקר ארכאולוגי שערך על הר הבית ושבו חקר חללים תת-קרקעיים שנחשפו בעבודות שיפוץ.
הוא גילה מעבר תת-קרקעי במתחם הר הבית, הנמשך מבור מים, וצעד במעבר כ-32 מטרים (105 רגל) עד שהגיע לקיר חסום.
ב-1870 חפר צ'ארלס וורן פירים לאורך הכותל (מצדו החיצוני של הר הבית) ובמסגרת זו גילה את פתח היציאה ואת משקוף השער.
המשקוף עשוי אבן יחידה שמשקלה בין 30 ל-40 טון.
ב-1968 הציע בנימין מזר לסלק את תלולית העפר שמתחת לשער המוגרבים, לחקור את שער ברקלי ואולי אף לאפשר גישת יהודים אל הר הבית דרכו; ההצעה נתקלה בהתנגדות כל הגורמים, מן הרבנות הראשית ועד לשלטונות הווקף ולהתנגדות הדרג המדיני, ולפיכך השער לא נחקר מאז.
כיוון שהשער לא נחקר באופן מדעי בתקופה המודרנית, זיהויו אינו ודאי, למרות שמקובל שהוא חלק מחומת בית המקדש שהוקם על ידי הורדוס.
הארכאולוג מאיר בן דב זיהה את השער עם שער קיפונוס המוזכר במשנה, מסכת מידות א, ג: .
רוחב השער 5.60 מטר וגובהו מן המשקוף לסף 7.80 מטרים, אולם בן-דב משער שהסף אינו מקורי ושגובה השער ביחס למפלס הרחוב כ-11 מטרים, דבר המתאים למסכת מידות ב, ג: .
אזור התעשייה שער בנימין הוקם בשנת 1998 כאזור מסחר ושירותים במזרח בנימין, בשטח שיפוט המועצה האזורית מטה בנימין.
כק"מ צפונית ליישוב אדם על כביש 60, במרחק של כ-7 דקות נסיעה מירושלים, ושטחו כ-600 דונם.
במתחם שוכנים במקום משכן המועצה האזורית מטה בנימין והחברה לפיתוח מטה בנימין, משרדי החטיבה להתיישבות של הסוכנות היהודית, יקב פסגות, לשכה של רשות האוכלוסין וההגירה, תחנת משטרת בנימין ומרכז רפואת חירום אזורי.
אזור המסחר נועד לספק את צורכיהם של תושבי אזור מזרח בנימין, ומשרת יהודים ופלסטינים.
אזור התעשייה הוקם על ידי המועצה האזורית "מִנְהֶלֶת אזורי תעשייה", והחברה לפיתוח מטה בנימין אשר מקדמות הבאת מפעלים ופיתוח של אזור התעשייה.
משרד התמ"ס השקיע בפיתוח האזור כ-20 מיליון ש"ח.
המקום מוגדר כאזור עדיפות לאומית א' וקיימות בו הטבות מס נרחבות, במטרה ליצור מקומות תעסוקה לתושבי היישובים היהודים והערבים באזור.
אזור התעשייה משרת ערבים ויהודים כאחד, הן כמקום תעסוקה והן כמרכז קניות ושירותים, והוא צוין לחיוב כדוגמה לדו-קיום.
שטח אזור התעשייה ממוקם במעלה אגן הניקוז של שמורת הטבע נחל פרת, ולכן ישנם נהלים מחמירים ביותר בנושא זיהום קרקע.
כמו כן הוקם בסמיכות מכון מתקדם לטיהור מים, ולא מתאפשרת הקמת מפעלי תעשייה מזהמים באזור זה.
בשער בנימין נמצא משכנה של תחנת משטרת ישראל בנימין.
בשנת 2013 הועברו למקום משרדיה של מחלקת הרווחה של המועצה.
בחורף 2015–2016 אירעו בשער בנימין שני אירועי דקירה שונים, באחד האירועים מחבל פלסטיני דקר למוות את סמ"ר ינאי ויסמן, לוחם בסדיר שהיה בדרכו לחופשה בביתו.
בדצמבר 2020 נחנך בניין המועצה בקצהו המערבי של אזור התעשייה.
ב-2022 הוקם גן שעשועים פלסטיני בלתי חוקי על אדמות מדינה בסמוך לשער בנימין, על ידי הרשות הפלסטינית והאיחוד האירופי, ונסלל כביש המחבר את הכפר מוח'מאס אל הגן.
בדצמבר 2025 הועברו יחידות השירות של המנהל האזרחי ממחנה בית אל לשער בנימין.
שער ה-Fix הוא שער חליפין למסחר בינלאומי בזהב, הנקבע בלונדון על ידי חמישה בנקים החברים ב-London Gold Market Fixing Ltd.
ה-Fix נוסד בשנת 1919 על ידי חברת ההשקעות נ.מ רוטשילד ובניו, כדי לקבוע שער הוגן למסחר בשוק מטילי הזהב בלונדון.
כיום משמש שער זה כקנה מידה לתמחור מוצרי זהב, בלונדון ובמרבית שווקי העולם.
המטבעות בהם נקבע השער הם דולר ארצות הברית, לירה שטרלינג, ואירו.
השער נקבע פעמיים בכל יום עסקים, בשעה 10:30 בבוקר ובשעה 15:00 אחה"צ לפי שעון לונדון, ומתבצע באמצעות שיחת ועידה טלפונית מאובטחת.
זמן קצר לאחר שהסתיימה מלחמת העולם הראשונה החליט סר בריין קוקיין , נגיד הבנק המרכזי של אנגליה, לשקם את מעמדו של הבנק כמרכז פיננסי עולמי.
לשם מימוש מטרתו בחר להפוך את שוק הזהב לשוק פתוח שמרכזו בלונדון, שבו גם מוכרים וגם קונים יוכלו להשיג את המחיר ההוגן ביותר.
הוא פנה לנתן מאיר רוטשילד, אשר בבוקרו של ה-12 בספטמבר 1919 כינס במשרדו שבלונדון מספר סוחרי זהב חשובים: נציג מחלקת מטילי הזהב בבנק המרכזי של נובה סקוטיה, נציג חברת סמואל מונטגו אנד קו, נציג חברת פיקסלי אנד אבֶּל (Pixley & Abell) ונציג חברת שארפס ווילקינס).
בשעה 11:00 העמיד רוטשילד את השער על ארבע לירות שטרלינג, שמונה עשר שילינג ותשעה פני לאונקיית-טרוי אחת של זהב, סכום שהיה שווה ערך באותה עת ל-20.67 דולר אמריקני.
הנוכחים הביעו את רצונם לרכוש את כל הזהב שהוצע למכירה וכדי לשקף את הביקוש עלה השער ב-2 פני לאונקיה.
בימים הבאים נקבע השער על ידי המשתתפים בשיחת טלפון, אך בהמשך נפגשו החברים לקביעת השער באופן קבוע במשרדיו של נתן מאיר רוטשילד.
שער ברנדנבורג הוא שער ניצחון בלואיזנפלאץ שבפוטסדאם.
את השער תכננו בשנים 1770–1771 קארל פון גונטרד וגאורג כריסטיאן אונגר במצוות פרידריך השני, מלך פרוסיה.
השער נמצא בקצהו המערבי של רחוב ברנדנבורג.
טרם בניית השער, ב-1733, שכן באותו מקום שער אחר, פשוט יותר, שהיה שער העיר של פוטסדאם.
יחד עם חומת העיר, יצר השער מערכת שמטרתה מניעת הברחות ועריקות.
לקראת סיום מלחמת שבע השנים החליף פרידריך הגדול את השער הפשוט בשער ברנדנבורג, שנבנה לאות ניצחון.
מסיבה זו נבנה בצורת שערי ניצחון רומיים.
כמקור ההשראה שימשה קשת קונסטנטינוס ברומא.
ההשפעה הרומית בסגנון הבנייה האדריכלי ניכרת גם בטור הכפול הקורינתי ובעיצוב האנטבלטורה.
שני צדדיו של השער הם שונים לחלוטין, ונבנו על ידי שני אדריכלים שונים: קארל פון גונטרד תכנן את צדו האחד, שנקרא "צד העיר" (Stadtseite), ותלמידו, גאורג כריסטיאן אונגר, תכנן את הצד השני, ששמו "צד השדות" (Feldseite).
גונטרד תכנן את הצד שניתן לו כבעל חזית טיח, עם רצועות תבליט בסגנון קורינתי.
אונגר תכנן את צד השדות בסגנון קשת קונסטנטינוס, עם טור כפול בסגנון קורינתי וקישוטים בדוגמאות של חצוצרות מוזהבות.
הכניסה לשני הצדדים עבור הולכי רגל הוקמה רק ב-1843, במצוות פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, כדי להתמודד עם תנועת הולכי הרגל במקום.
באותו זמן עברו ההולכים לעיר ברנדנבורג דרך השער, ומכאן שמו.
מאז נהרסה חומת העיר בסביבות 1900, השער הוא מבנה העומד בפני עצמו.
שער 7 (בספרדית: Puerta 7) היא סדרת טלוויזיה ארגנטינאית שנוצרה על ידי מרטין זימרמן, אשר עלתה לשידור לראשונה ב-21 בפברואר 2020 בנטפליקס.
אישה נחושה פועלת לטהר מועדון כדורגל ארגנטינאי מהאלימות ומהשחיתות האופפות את קהל אוהדיו הלהוט.
חואן מנואל חיל נבארו בתור סנטיאגו
קרלוס בלוסו בתור הקטור "לומיטו" בלדיני
דניאל ולנסואלה בתור אבא של מריו
מרסלו רודריגז בתור "אל גיטאנו"
לאוטרו רודריגז בתור גבריאל "אל טוקו" פואנטס
מליסה גיוסטרה בתור פאולה בלדיני
בהוקי קרח, שער מובקע כאשר הדסקית חוצה כולה את קו השער בין שני עמודי השער ומתחת למשקוף השער.
שער מעניק נקודה אחת לקבוצה שתוקפת את השער שעליו נכבש, ללא קשר לאיזו קבוצה שייך השחקן שהסיט את הדסקית לשער .
בדרך כלל, שחקן בקבוצה שמנסה להבקיע חובט במקלו לעבר פתח רשת השער, ושחקן בקבוצה היריבה הנקרא שוער, מנסה לחסום את החבטה כדי למנוע מהבקעת שער נגד קבוצתו.
המונח שער עשוי להתייחס גם למבנה בו מבקיעים שערים.
שער הוקי קרח בנוי בצורה מלבנית; המסגרת הקדמית של השער עשויה מצינור פלדה צבוע באדום ומורכבת משני מוטות שער אנכיים ומוט צולב אופקי.
לחלק האחורי של המסגרת מחוברת רשת לתפיסת דסקיות שנכנסות לשער וגם למנוע כניסת דסקיות אליה מאחור.
השער כולו נחשב לאזור הכניסות של משטח המשחק, והדבר חוקי לשחק עם הדסקית מאחורי השער.
מטרת המשחק בהוקי קרח היא להבקיע יותר שערים מהקבוצה היריבה.
שוערים ומגינים עוסקים בעיקר בשמירה על הקבוצה השנייה מלכבוש שער, בעוד שהחלוצים עוסקים בעיקר בהבקעת שערים על הקבוצה השנייה.
החלוצים צריכים גם להיות אחראיים מבחינה הגנתית בעוד המגינים צריכים ללחוץ התקפית.
לעומת זאת, נדיר ששוער ינסה להגיב בהתקפת נגד, אך לעיתים רחוקות ינסה לחבוט לכיוון שער ריק.
כדי להבקיע שער, הדסקית בדרך ככל חייבת לחצות לחלוטין את קו השער בין העמודים ומתחת למשקוף של מסגרת השער.
שער לא יחשב באחד מהתנאים הבאים:
הדסקית נכנסה לשער ממקל שהורם מעל גובה המשקוף.
דסקית שנבעטה בכוונה, נחבטה או נזרקה לרשת על ידי שחקן יריב.
(דסקית עשויה לסטות אל השער באמצעות מחליקו או גופו של שחקן תוקף ותיחשב כשער, בתנאי שהשחקן לא ניסה בכוונה תחילה לבעוט או לנתב מחדש את הדסקית באמצעות גופו.)
הדסקית נכנסת לרשת ישירות לאחר שהוסטה על ידי שופט.
השוער מנוע מלהגן על השער על ידי שחקן יריב.
הקבוצה היריבה הייתה במצב נבדל, שהתברר למפרע לאחר הבקעת השער.
לקבוצה המבקיעה היו יותר מדי אנשים על הקרח בזמן הבקעת השער.
השער הובקע עם מקל שבור
הרשת נעקרה ממקומה לפני שהדסקית נכנסה אליה.
השוער חובט בדסקית לאחר חציית קו האמצע (עם זאת, מותר להחליף את השוער בתוקף נוסף).
הדסקית נקרעת לחתיכות (2 ומעלה) לפני שכל חלק ממנו נכנס לשער.
בנוסף, בליגות רבות, שער לא נחשב אם לשחקן מהקבוצה התוקפת יש מחליק או מקל בקפל השער לפני הדסקית.
ליגת ההוקי הלאומית ביטלה את הכלל הזה החל מעונת 1999-2000 לאחר שער ההארכה המשולש השנוי במחלוקת בגמר גביע סטנלי ב-1999. ברט האל מהדאלאס סטארס כבש את השער של הסדרה מול הבאפלו סייברס.
יש כאלה שמאמינים שסרטון חוזר מראה את ההחלקה של האל בקמט לפני הדסקית.
ניתן להעניק שער אם שחקן יקבל בדרך כלל חבטת עונשין, אך הקבוצה היריבה החליפה מחליק בשוער.
במקרים נדירים כאלה, מוענק שער במקום לאפשר ניסיון חבטת עונשין על שער ריק.
זקיפת זכות על שערים ואסיסטים
בדרך כלל, השחקן האחרון בקבוצה שהבקיע את השער שנגע בדסקית לפני שהיא נכנסה לרשת זוכה להבקיע את השער הזה.
אפס, אחד או שני שחקנים אחרים בקבוצה המבקיעה עשויים גם לקבל לזכותם אסיסט על שעזרו לחברם לקבוצה להבקיע את השער.
אם שחקן אחר בקבוצה המבקיעה נגע בדסקית כדי לעזור להבקיע את השער לפני שהשחקן שכבש את השער נגע בו מבלי ששחקן יריב יתערב (נוגע בדסקית בין לבין), אם כן שחקן זה ירוויח אסיסט.
אם עוד שחקן נוסף בקבוצה המבקיעה נגע בדסקית לפני כן מבלי ששחקן יריב התערב, אז שחקן זה גם כן ירוויח אסיסט.
עבור שחקן הוקי, גם שער או אסיסט שנזקפו לזכותו נחשבים כנקודה; לפיכך, מספר השערים שכבש אותו שחקן בתוספת מספר האסיסטים עבורו שווה למספר הנקודות עבור אותו שחקן.
עם זאת, הכלל קובע שניתן לזכות רק בנקודה אחת לכל שחקן על שער שהובקע.
המשמעות היא שלא ניתן לזכות שחקן אחד עם שער ואסיסט עבור אותו שער שהובקע; במקום זאת, השחקן יקבל קרדיט רק על שער ושחקן אחר עשוי שייזקף לזכותו אסיסט, אם זה רלוונטי.
זה אף אומר שלא ניתן לזכות שחקן אחד בשני אסיסטים עבור אותו שער שהובקע; במקום זאת, השחקן יקבל קרדיט רק על אסיסט אחד ושחקן אחר עשוי לקבל קרדיט על האסיסט השני, אם רלוונטי.
בדרך כלל בקבוצת הוקי, חלוצים מבקיעים הכי הרבה שערים ומשיגים הכי הרבה נקודות, אם כי מגנים יכולים להבקיע שערים ולעיתים קרובות לצבור אסיסטים.
במשחק מקצועני, שוערים מקבלים אסיסט רק מדי פעם, ורק לעיתים רחוקות מאוד מבקיעים שער כאשר הרשת הנגדית ריקה (ללא שוער).
מספר השערים שמובקעים הוא נתון שנשמר מקרוב.
בכל שנה מגישים את גביע מוריס "רוקט" רישאר לשחקן ה-NHL שהבקיע הכי הרבה שערים (מלך השערים).
הגביע נקרא על שמו של מוריס רישאר, השחקן הראשון שכבש 50 שערים בעונה, בתקופה שבה העונה הסדירה של ה-NHL הייתה רק 50 משחקים (לעומת 82 כיום).
השחקן שכבש הכי הרבה שערים בעונת NHL הוא ויין גרצקי.
גרצקי הוא גם המהיר ביותר שהבקיע 50 שערים; במהלך עונת השיא שלו 1981-82, בה סיים עם 92 שערים, הוא כבש את שערו ה-50 במשחק ה-39 של אדמונטון אוילרס באותה עונה.
גם הכמות הכוללת של כיבוש שערים נראית מקרוב.
בשנים האחרונות ירדה כמות השערים.
רבים מאמינים שהמשחק פחות משעשע בגלל זה, ומאשימים את השינוי בגודל הגובר של ציוד השוער והופעת מערכות הגנה כמו מלכודת האזור הנייטרלי.
אוהדים של דלפק הוקי הגנתי באומרם שהניקוד הגבוה של שנות ה-80 היה חריג, והשינוי הזה מייצג חזרה לנורמה.
בעונת ליגת ההוקי האמריקאית 2004-05, בוצעו ארבעה שינוים כלליים גדולים שנועדו להגדיל את הניקוד במשחקים ולהפוך אותו לפופולרי יותר בקרב אוהדים מזדמנים:
הגדלת גודל אזורי ההתקפה על ידי צמצום האזור הנייטרלי לשני מטרים מכל צד ובכך הזזת קו השער שני מטרים אחורה
הגבלות על השוער לשחק בדסקית
לאפשר לשחקנים נבדלים לשלול את העונש על ידי "תיוג" עם הקו הכחול
שינוי חוק הנבדל על ידי התרת מסירות שחוצות את קו המרכז וקו כחול אחד (אך לא בין שני הקווים הכחולים בהגבלות מסוימות).
חוקי ה-AHL שונו מעט ואומצו ב-NHL וב-ECHL לעונת 2005-06, כאשר ה-NHL חזרה לאחר עונת הנעילה של 2004.
ישנם מספר סוגים שונים של שערים שעבורם נשמרים נתונים סטטיסטיים נפרדים, אך כולם נחשבים באותה מידה:
שער שווה כוח הוא שער שהובקע כאשר לשתי הקבוצות יש את אותו מספר שחקנים על הקרח.
שער משחק כוח הוא שער שהבקיעה קבוצה במשחק כוח, כלומר עם יתרון מספרי בשחקנים עקב עונש שהוגש על ידי אחד או יותר משחקני הקבוצה השנייה.
שער קצר-יד הוא שער שהובקע על ידי קבוצה שנמצאת בהריגת עונשין, כלומר, בחסרון מספרי עקב עונש שניתן על ידי אחד או יותר משחקניה.
שער ריק הוא שער שהובקע כאשר אין שוער שומר על הרשת כי הוא נמשך עבור תוקף נוסף.
שער חבטת עונשין הוא שער שנכבש בחבטת עונשין, כלומר, עימות אחד על אחד בין שחקן התקפה בודד לשוער כתוצאה מעונש.
שער מוענק הוא שער המוענק אוטומטית כאשר שוער הוחלף בשחקן והקבוצה שלו מבצעת עבירה שאחרת הייתה גורמת לחבטת עונשין.
שער עצמי הוא כאשר שחקן מכניס את הדסקית לרשת קבוצתו, מבקיע עבור הקבוצה השנייה, נותן קרדיט לשער לשחקן האחרון בקבוצה השנייה שנגע בדסקית.
שער הארכה הוא שער שהובקע בהארכה של מוות פתאומי.
שער פתיחה הוא השער שמעלה קבוצה אחת לפני קבוצה לאחר שוויון המשחק.
שער שוויון במשחק או שער שוויון הוא שער שגורם למשחק להיות שוויון, שהובקע על ידי קבוצה שירדה בשער אחד (לפני עונת 1984-85, ה-NHL זיכה את שערי השוויון במשחק למבקיעים הסופיים עבור שתי הקבוצות במשחקי תיקו).
שער מנצח במשחק הוא שער שהובקע כדי להעלות את הקבוצה המנצחת מעל התוצאה הסופית של הקבוצה המפסידה, למשל, אם התוצאה היא 4–2, השער המנצח במשחק יהיה השער השלישי שיובקע עבור הקבוצה המנצחת.
שופט השער הוא שופט שממוקם מחוץ לקרח מאחורי כל שער במטרה ספציפית לציין מתי הדסקית חצתה את קו השער ונכנסה לשער.
עבור זירות מצוידות כל כך, שופט השער מדליק נורה אדומה מאחורי השער כאשר הם רואים את הדסקית חוצה את קו השער.
עם זאת, כמו בכל עניין, השופט שומר על הסמכות הסופית ויכול לעקוף את דעת שופט השער.
שני חבריו לקבוצה של המבקיע שנגעו בפעם האחרונה בדסקית לפניהם, בתנאי שאף יריב לא נגע בו בין לבין, זוכים כל אחד באסיסט.
אסיסטים ושערים נחשבים במידה שווה כדי להוות את סך הניקוד הסטטיסטי של שחקן.
אם שחקן הוקי גורם לדסקית להיכנס לרשת של הקבוצה שלו - שבכדורגל נקרא שער עצמי - הקרדיט על השער מגיע לשחקן האחרון בקבוצה המבקיעה שנגע בדסקית ולא יוענקו אסיסטים.
אם חבטה מוסטת ממגן וחודרת לרשת, היא לא נחשבת לשער עצמי.
ביטויים אחרים כוללים שער זבל, עבור שער שהובקע כתוצאה ממזל יותר מאשר מיומנות, ושער מתפרץ לשער שהובקע כאשר שחקן נכנס מאחורי המגנים כדי להתמודד לבדו מול השוער.
כאשר שחקן מבקיע שלושה שערים במשחק הדבר ידוע בתור שלושער.
שלושער טבעי מתרחש כאשר שחקן מבקיע שלושה שערים רצופים, ללא הפרעה של כל שחקן אחר שמבקיע עבור כל אחת מהקבוצות.
שלושער של גורדי האו מתרחש כאשר שחקן מבקיע שער, מקבל אסיסט ונכנס לקרב.
כל דסקית המתקדמת לרשת נחשבת כחבטה.
כאשר השוער מונע מהחבטה להיכנס לרשת, הוא זוכה להצלה.
חבטות שגרמו להצלות על ידי השוער או שערים שהובקעו נחשבות לחבטות לשער.
חבטה שנחסמת על ידי שחקן יריב לפני שהגיעה לשוער לא נחשבת כחבטה לשער.
כמו כן, אם הדסקית מודחת לרוחב הרשת על ידי שחקן אחר (ללא קשר לקבוצה) זה לא נחשב כחבטה לשער.
אם שוער לוכד את הדסקית שעמדה לכיוון השער, אבל ברחבה, לרוב זה לא נחשב כחבטה; גם לא חבטות שמקפצות מהמשקוף או העמודים.
המגמה להשמיע צפירה כאשר הקבוצה הביתית מבקיעה שער מקורה בגמר גביע סטנלי ב-1973 בין מונטריאול קנדיאנס לשיקגו בלאק הוקס.
הבעלים של הבלאק הוקס, ביל ווירץ, התקינה את הצופר של היאכטה שלו בזירה הביתית של הקבוצה, אצטדיון שיקגו, והיא נשמעה לאחר שערי בלאק הוקס.
מנהג זה הפך לנפוץ בהוקי מקצועני.
בשנת 2022, כל צפירות השער פועלות במקביל עם שיר.
שער האמונה הוא פסל מאת האמן דניאל כפרי, הממוקם בפארק אברשה ביפו העתיקה.
הפסל, שנחנך בשנת 1977, עשוי מאבן גלילית ומתאר שלושה אירועים מקראיים מרכזיים: עקדת יצחק, חלום יעקב וכיבוש יריחו.
עיצובו כשער מסמל את הכניסה לארץ ישראל ואת הגשמת הבטחת הארץ לאבות האומה.
הפסל הפך עם השנים לאטרקציה תיירותית ביפו ומבטא את חזרתו של כפרי אל הדת לאחר מלחמת יום הכיפורים.
הפסל "שער האמונה" מורכב משני עמודים בגובה ארבעה מטרים, עליהם מונחת קורה עליונה שאורכה זהה.
השער משמש כמייצג סמלי להבטחת הארץ לאבות האומה ולמימושה.
המזוזה הימנית מתארת את עקדת יצחק, כאשר בניגוד לתיאורים הקלאסיים, אברהם נראה כורע מעל האייל ומניף את יצחק כלפי מעלה.
לצד זאת, חקוקה על העמוד הבטחת הזרע שניתנה לאברהם:
המזוזה השמאלית מציגה את חלום יעקב עם סולם ומלאכים העולים ויורדים בו, בליווי הפסוק המתאר את ההבטחה שניתנה לו:
הקורה העליונה מסמלת את מימוש ההבטחה באמצעות כיבוש יריחו, כאשר בצד אחד נראים בני ישראל תוקעים בשופרות להפלת חומות העיר, ובצד השני הם נושאים את ארון הברית.
הפסל "שער האמונה" ממוקם בפארק אברשה שביפו העתיקה, בראש גבעה המשקיפה על נמל יפו.
הפארק תוכנן על ידי האדריכל אברהם קרוון, והוא כולל שטחי צמחייה מגוונים, מדשאות, עצי תמר ותאנה, אמפיתיאטרון פתוח להופעות וממצאים ארכאולוגיים שהתגלו במקום.
הפסל נבנה בעקבות חזרתו של דניאל כפרי בתשובה לאחר מלחמת יום הכיפורים, והוא היה היצירה הראשונה שפיסל לאחר מכן.
כפרי, יליד צ'כוסלובקיה, עלה לישראל בשנת 1949, למד ב"בצלאל" וזכה בפרסים רבים, בהם פרס ירושלים לפיסול ופרס בתחרות בינלאומית במונקו.
לאחר תקופה שבה חזר בשאלה, שב כפרי לחיים דתיים ומחלק את זמנו בין ביתו בביתר עילית לבין הסטודיו והגלריה שלו בירושלים.
יצירותיו מוצגות במקומות רבים בישראל, ובהם המרכז הרפואי שיבא, מכון ויצמן, נמל התעופה בן-גוריון ויפו העתיקה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו מדרום לפסל בשטח שכונה בעבר "השטח הגדול", נחשפו שרידי שער מתקופת השלטון המצרי בארץ ישראל, המתוארך למאה ה-13 לפנה"ס – תקופתו של רעמסס השני, שעל פי המסורת היה פרעה של יציאת מצרים.
הכיבוש המצרי של ארץ ישראל החל במאה ה-15 לפנה"ס, בתקופת תחותמס השלישי, ונמשך כ-300 שנה.
השער שנמצא בחפירות שוחזר באתר, והוא דומה בצורה מרשימה לפסל "שער האמונה".
כתובות הירוגליפיות שהתגלו במקום מציינות את שמו ותוארו של רעמסס השני, ונראה כי השער שייך לארמונו של נציג המלך המצרי.
שער אשמדאי הוא פתח ניקוז צר בקיר הדרום-מזרחי של המכתש הקטן (מכתש חצרה), הממוקם ברכס חצרה בנגב המזרחי, ישראל.
הפתח משמש כיציאתו של נחל חצרה מהמכתש אל נחל צין והערבה, והוא ידוע בנופו הדרמטי ובסלע גדול החוסם חלק ניכר ממנו, המכונה "סלע אשמדאי".
השם "שער אשמדאי" ניתן לו על ידי סיירי הפלמ"ח ותנועות הנוער בשנות ה-40 של המאה ה-20, בהשראת אגדת אשמדאי השד מספרות חז"ל.
הפתח מהווה נקודת גישה מרכזית למסלולי טיול במכתש הקטן, והוא חלק משמורת טבע המכתשים.
שער אשמדאי הוא חלק ממבנה גאולוגי ייחודי של מכתש אירוזי, שנוצר להערכת חוקרים לפני כ-30 מיליון שנה כתוצאה משחיקה של אנטיקליינז (קמט אנטי-קלינלי) אסימטרי.
המכתש עצמו בעל צורה כמעט עגולה, באורך מקסימלי של כ-8 ק"מ, רוחב של כ-6 ק"מ ועומק של כ-400 מטר.
קירותיו עשויים מסלעי גיר קשים ודולומיט, בעוד תחתיתו מכוסה באבן חול צבעונית עשירה בגוונים של אפור, חום, צהוב, אדום, סגול ולבן, הנובעים מחלודה של תחמוצות ברזל.
הפתח עצמו נוצר כתוצאה משחיקת נחל חצרה, שחצה את קירות המכתש ויצר מעבר צר וגבוה.
הסלע הגדול החוסם את הפתח הוא שארית של שכבה קשה יותר, ששימשה כ"תקרה" טבעית למכתש במהלך תהליך ההתפשטות.
מבנה זה מאפיין את מכתשי הנגב, הכוללים את מכתש רמון, המכתש הגדול ומכתשי עריף.
השם "שער אשמדאי" ניתן לפתח על ידי סיירי הפלמ"ח וחברי תנועות הנוער היהודיות בשנות ה-40 של המאה ה-20, בעת גילוי המכתש הקטן על ידי בני הנוער בשנת 1942. השם משלב בין המראה המאיים והצר של הפתח לבין אגדת אשמדאי השד, המופיעה במדרשים וכן בתלמוד הבבלי (מסכת גיטין, דף ס"ח).
אשמדאי מתואר כשד מלך השדים, ששלמה המלך כבל אותו בעזרת טבעת חקוקה בשם האל כדי לבנות את בית המקדש, אך אשמדאי הצליח להשתלט זמנית על כס המלכות.
הקישור בין האגדה למקום נובע מהסלע הגדול החוסם את הפתח, שנתפס כ"סלע אשמדאי" – סמל לחסימה דמונית.
שמות חלופיים כוללים "שער השטן" או "שער השטן", המשקפים את האווירה המיסטית של המקום.
אגדה מקומית פופולרית מספרת כי כאשר שלמה המלך חיפש אבן ייחודית לבניית בית המקדש, אשמדאי חסם את הדרך בסלע ענק.
שלמה השתמש בכוחו הרוחני כדי להכניע את השד, אך זה האחרון הצליח להימלט ולהשאיר את הסלע כעדות.
האגדה משמשת לסיפורי לילה במסלולי טיול במכתש, ומדגישה את הקשר בין הנוף הדרמטי למסורת היהודית.
שער אשמדאי נגיש בעיקר דרך כביש עפר המוביל מחניון לילה בשם "חניון שער אשמדאי", הממוקם סמוך לפתח.
הכביש פתוח לכלי רכב רגילים ברוב עונות השנה, אך דורש זהירות לאחר גשמים.
הפתח מהווה נקודת סיום או התחלה למסלולים רבים במכתש הקטן, כולל:
חציית המכתש הקטן: מסלול של כ-12 ק"מ ממעלה עלי (בצפון-מערב) לשער אשמדאי, העובר דרך תחתית המכתש וחושף את צבעי האבן החול.
שביל ישראל: קטע של כ-13 ק"מ ממצד תמר לשער אשמדאי, חלק ממסלול ארוך יותר של 20 ק"מ מנחל תמר.
סובב מכתש קטן: טרק מעגלי של כמה ימים, עם אופציות ליום אחד, כולל ירידה דרך מעלה חצרה ומעבר דרך הפתח.
המסלולים מיועדים למיטיבי לכת, עם עליות תלולות וחשיפה לשמש.
החניון כולל מתקנים בסיסיים, אך אין מים זורמים – יש להביא אספקה עצמית.
בדצמבר 1958 נסלל כביש גישה של 13 ק"מ מחיבור לכביש באר שבע-סדום, במקור לצורכי חיפושי נפט.
שער אשמדאי והמכתש הקטן הוכרזו כשמורת טבע ביוני 2019, תחת שמורת טבע המכתשים.
האזור עשיר בצמחייה מדברית ובחיות בר כגון יעלים, שועלים וציפורי שיר.
רשות הטבע והגנים מבצעת שיקום ושימור, כולל מניעת שחיקה.
המקום צולם מתחנת החלל הבינלאומית, ומשמש כאתר תיירותי פופולרי לטיולי שטח, ריצות וצילום נופים.
שער הזהב (נקרא גם: מוות פתאומי) הוא כינוי לשיטת הכרעה שהייתה נהוגה במשחקי כדורגל.