tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני הזוג קלארק קבורים בבית הקברות אספן גרוב, ברלינגטון.
ג'יימס מייקל קבאנו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממינסוטה וציר מטריטוריית מונטנה.
קבאנו נולד ב-4 ביולי 1823 בספרינגפילד שבמסצ'וסטס, וקיבל השכלה אקדמית.
הוא עבד בעיתונות, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1854 והחל לעסוק בכך בדבנפורט שבאיווה.
לאחר מכן עבר לצ'טפילד במחוז פילמור שבטריטוריית מינסוטה, ב-1854 והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא חזר לקולורדו ב-1879 והתיישב בלידוויל, שם נפטר ב-30 באוקטובר 1879. הוא נקבר בבית הקברות גרינווד בניו יורק.
ב-28 במאי 1868, קבאנו הצהיר בתוך בית הנבחרים - "אני אוהב יותר אינדיאני מת מאשר אינדיאני חי.
מעולם לא ראיתי אינדיאני טוב - וראיתי אלפים - למעט כאשר הם מתים." הצהרות דומות יוחסו גם לגנרל מלחמת האזרחים והמלחמה האינדיאנית פיליפ שרידן, למרות שהוא תמיד הכחיש אותן.
ג'יימס קימברו ג'ונס היה ותיק צבא הקונפדרציה, בעל מטעים, עורך דין, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ארקנסו.
בנוסף, כיהן כיו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ג'ונס נולד ב-29 בספטמבר 1839 במחוז מרשל שבמיסיסיפי, וב-1848 עבר עם אביו למחוז דאלאס שבארקנסו.
הוא למד לימודים קלאסיים אצל מורה פרטי.
מאוחר יותר למד משפטים וב-1874 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בוושינגטון שבארקנסו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שירת ג'ונס בצבא הקונפדרציה, ולאחר מכן חזר למטע שלו בארקנסו.
מ-1873 עד 1879, היה חבר בסנאט של מדינת ארקנסו, וכיהן כנשיא הסנאט מ-1877 עד 1879. בשנים 1896 ו-1900 היה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ג'ונס נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה-47 וה-48, וכיהן מ-4 במרץ 1881 עד התפטרותו ב-19 בפברואר 1885. הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-49, אולם התפטר מכהונתו לאחר שנבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית באותה שנה.
בהיותו בסנאט, כיהן כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים (הקונגרס ה-53), הוועדה לתאגידים המאורגנים במחוז קולומביה (הקונגרסים ה-54 וה-55), והוועדה לתביעות קרקע פרטיות (הקונגרס ה-55).
לאחר כהונתו בקונגרס, חידש ג'ונס את עסקי עריכת הדין שלו בוושינגטון די.
סי., שם מת ב-1 ביוני 1908. הוא נקבר בבית הקברות של רוק קריק.
ג'יימס הנדרסון קייל היה פוליטיקאי אמריקאי.
כאחד מחברי המפלגה הפופוליסטית המצליחים ביותר, קייל כיהן במשך 10 שנים כחבר הסנאט של ארצות הברית מדקוטה הדרומית, מ-1891 ועד מותו.
העיר קייל, דקוטה הדרומית נקראה על שמו.
ג'יימס הנדרסון קייל נולד ב-24 בפברואר 1854 בחווה של משפחתו בסידרוויל שבאוהיו.
הוריו היו קפטן תומאס בוורידג' קייל ומרגרט ג'יין הנדרסון קייל והיו לו לפחות 5 אחים.
סבא וסבתא שלו היו מהגרים סקוטים ואירים.
בגיל 11 עבר עם משפחתו לעיר אורבנה שבאילינוי.
כאדם צעיר, ג'יימס קייל נתקל בקושי בבחירת קריירה, אך רכש השכלה רבה ופרנס את עצמו באמצעות חקלאות והוראה.
בשנת 1885 עבר לטריטוריית דקוטה בשל השפעתה על בריאות אשתו.
הוא המשיך לכהן ככומר עד 1891.
בשנת 1890 נכנס ג'יימס קייל לפוליטיקה בעקבות לחצם של רבים לאחר שנשא נאום פוליטי נלהב.
היה זה זמן קצר לאחר שדקוטה הדרומית הפכה למדינה.
הוא נבחר תחילה לסנאט של המדינה, ומייד לאחר מכן נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא סירב להצטרף למפלגה פוליטית והיה אחד מכמה אנשים שנכנסו לסנאט כעצמאי, אך נתמך על ידי המפלגה הדמוקרטית של המדינה.
במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, הצטרף למפלגה הפופוליסטית המתפתחת.
קייל נבחר מחדש לסנאט על ידי בית המחוקקים של המדינה בשנת 1897. זמן קצר לאחר מכן, כשהמפלגה הפופוליסטית החלה להתפרק, עבר קייל למפלגה הרפובליקנית.
קייל כיהן במספר רב של ועדות בסנאט.
בין השנים 1893 ל-1895 ובין 1897 ל-1901 כיהן כיושב ראש ועדת החינוך והעבודה, ובין השנים 1895 ל-1897 כיהן כיושב ראש ועדה שהוקמה לצורך הקמת אוניברסיטה בארצות הברית.
קייל היה אחד המקדמים העיקריים של הצעת חוק לכינון יום העבודה.
קייל תמך נחרצות במלחמת ארצות הברית–ספרד.
הוא נודע כסנאטור חרוץ שהגן על זכויות העובדים.
בין השנים 1898 ל-1901 כיהן כחבר בוועדה הלאומית לתעשייה.
קייל החל לסבול מבעיות בריאותיות חמורות בשנת 1898. הוא מת ב-1 ביולי 1901 בגיל 47 באברדין שבדקוטה הדרומית, שם חי מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עד 1891.
קייל היה נשוי לאנה אליזה דוגוט קייל ונולדו להם שני ילדים.
ג'יימס קילבי הוא קצין בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית המכהן כסגן ראש המבצעים הימיים.
קילבי נולד בפאונד ברידג' שבניו יורק.
ב-1986 סיים לימודי תואר ראשון באוקיינוגרפיה באקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי ארצות הברית.
שירת כקצין בספינות הצי, פיקד על המשחתת מסדרת ארלי ברק "USS Russell (DDG-59)" ובשנים 2009–2011 על סיירת הטילים המונחים מסדרת טיקונדרוגה "USS Monterey (CG 61)".
כקצין בדרגות אדמירל פיקד על קבוצת התקיפה הראשונה בשנים 2016–2017, שימש סגן ראש המבצעים הימיים לדרישות ויכולות לחימה ובשנת 2021 מונה לסגן מפקד פיקוד כוחות צי ארצות הברית.
בינואר 2024 מונה לסגן ראש המבצעים הימיים.
בעקבות פיטוריה של מפקדת הצי ליסה פרנקטי עם כניסתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לתפקידו, מונה קירבי כממלא מקום ראש המבצעים הימים מאז פברואר 2025 ועד אוגוסט 2025.
קירבי בעל תואר שני בניהול טכנולוגיית מידע מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
מאוקטובר 2025 נושא קילבי בתואר "Old salt" כקצין הימי בעל הוותק הרב ביותר בצי.
ג'יימס קופר היה עורך דין, חייל ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
ג'יימס קופר נולד ב־8 במאי 1810 במחוז פרדריק שבמרילנד.
בשנת 1829 נרשם לאוניברסיטת מאונט סנט מרי, אך עבר ללימודים בקולג' וושינגטון (לימים Washington & Jefferson College).
בשנת 1832 השלים את לימודיו בקולג' וושינגטון.
לאחר מכן למד משפטים ובשנת 1834 הוסמך לעריכת דין.
קופר החל לעסוק בעריכת דין בגטיסברג, פנסילבניה, במשרדו של תדיאוס סטיבנס.
הוא נבחר כנציג המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה־26 וה־27 וכיהן מ־4 במרץ 1839 ועד 3 במרץ 1843. בקונגרס ה־27 שימש כיו"ר הוועדה לענייני אינדיאנים.
בהמשך כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה בשנים 1843–1844 וכן ב־1846 וב־1848, ובשנת 1847 אף כיהן כיושב ראש הבית לכהונה אחת.
בשנת 1848 מונה לתובע הכללי של פנסילבניה.
לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ־4 במרץ 1849 ועד 3 במרץ 1855.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, גייס קופר חטיבת מתנדבים במרילנד ובמאי 1861 מונה לבריגדיר גנרל של מתנדבים.
חטיבתו שירתה בדיוויזיה של פרנץ זיגל במהלך מערכת עמק שננדואה.
בשל מצבו הבריאותי הלקוי, מונה בהמשך למפקד מחנה צ'ייס, מחנה צבאי ששימש כמרכז ריכוז, אימונים וכלא צבאי סמוך לקולומבוס שבאוהיו.
קופר נפטר ב־28 במרץ 1863 במלון אמריקן בעיר קולומבוס שבאוהיו, ונקבר בבית הקברות מאונט אוליבט בפרדריק, מרילנד.
ג'יימס קוקרן היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
אחיו היה וולטר ליווינגסטון קוקרן (1771–1857), אביו של הגנרל, חבר הקונגרס והתובע הכללי של מדינת ניו יורק, .
דודו מצד אמו היה הגנרל פיליפ סקיילר.
קוקרן סיים את לימודיו בקולומביה קולג' שבעיר ניו יורק בשנת 1788.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ומונה לדרגת מייג'ור בצבא ארצות הברית בהוראת הנשיא ג'ון אדמס.
בין השנים 1796 ל־1820 שימש כעוצר של אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
ג'יימס קוקרן נבחר כנציג המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס החמישי וכיהן מ־4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1799. הוא החליף בתפקידו את השופט ויליאם קופר, אביו של הסופר ג'יימס פנימור קופר.
בהמשך כיהן כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק בין השנים 1814 ל־1818. בשנת 1826 עבר לאוסווגו, ניו יורק, וכיהן כמנהל הדואר של העיר מ־27 בספטמבר 1841 ועד 21 ביולי 1845. במשך כמה שנים שימש גם כעורך העיתון 'Oswego Democratic Gazette'.
נישואיו הראשונים היו לאלינור פ.
ברקלי, נכדתו של ג'ון ברקלי מפילדלפיה, ב־14 ביולי 1798. היא נפטרה בגיל צעיר.
בשנת 1822 נישא קוקרן לבת דודתו מדרגה ראשונה, קתרין ואן רנסלר סקיילר (1781–1857), בתם הצעירה של פיליפ סקיילר וקתרין ואן רנסלר.
קתרין סקיילר הייתה אלמנתו של סמואל בייארד מלקולם (1776–1814), ולשניים היו שני בנים.
מלקולם היה בנו של ויליאם מלקולם ושימש כמזכירו של הנשיא ג'ון אדמס בתקופת כהונתו.
באמצעות נישואים אלו היה קוקרן גיסם (וגם בן־דודם) של אנג'ליקה סקיילר וג'ון ברקר צ'רץ'; אליזבת סקיילר ואלכסנדר המילטון; ושל מרגריטה 'פגי' סקיילר ו, הפטרון התשיעי של רנסלרסוויק.
לקתרין וג'יימס היה ילד אחד.
קוקרן נפטר באוסווגו שבניו יורק ב־7 בנובמבר 1848 ונקבר בבית הקברות ריברסייד.
גֵ'יימְס קְלֵרְק מַקְסְוֶל היה פיזיקאי סקוטי.
מקסוול פיתח את מערכת משוואות מקסוול המבטאות את חוקי החשמל והמגנטיות.
משוואות אלו כוללות גם שיפור חשוב של חוק אמפר.
חקר את האור כתופעה אלקטרומגנטית, ופיתח את התפלגות מקסוול החשובה לתאוריה הקינטית של הגזים.
תגליות אלו פתחו דרך לפיתוח עבודות בתחום תורת היחסות ומכניקה קוונטית.
מקסוול הוכיח שהשדה החשמלי והמגנטי מתפשטים בצורת גל במהירות האור.
מתייחסים אל מקסוול כאל המדען בן המאה ה-19 שהשפיע בצורה הרבה ביותר על המאה ה-20. בשנת 1931, בחגיגות המאה להולדתו של מקסוול, תיאר איינשטיין את עבודתו של מקסוול כ"עמוקה והפורה ביותר בפיזיקה מאז ימי אייזק ניוטון".
את עבודתו של מקסוול מאפיינים שימושים באלגברה בשיתוף מרכיבים מגאומטריה.
מקסוול הדגים שהכוחות החשמליים והמגנטיים הם חלקים משלימים של אלקטרומגנטיות.
הוא הראה ששדות חשמליים ומגנטיים נעים בחלל בצורה של גל אלקטרומגנטי, במהירות קבועה של 3.0 × 108 m/s.
הוא גם הציע שאור הוא צורה של קרינה אלקטרומגנטית.
על גילוייו אלו זכה במדליית רמפורד בשנת 1860.
מקסוול נולד ב-13 ביוני 1831 באדינבורו במשפחת אצולה סקוטית.
כבר בילדותו גילה כישורים למתמטיקה: עבודה שעשה בגיל 14 הוצגה בחברה המלכותית למדעים באדינבורו.
בגיל 16 התחיל ללמוד באוניברסיטת אדינבורו.
בשנת 1850, לאחר קבלת תואר במתמטיקה, נסע לאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא סיים את לימודיו בה בשנת 1854.
בתקופה זו המשיך לעבוד על מחקר בנושא הצבעים שהתחיל אותו עוד באדינבורו וסיים בשנת 1855. הוא הוכיח, בין היתר, שצבע לבן הוא תוצאה של ערבוב ירוק, אדום וכחול.
על גילוייו בתחום זה זכה במדליית רמפורד בשנת 1860.
בשנת 1865 עבר לאחוזה המשפחתית והתפטר מעבודתו בקינגס קולג' לונדון.
ב-1871 התחיל לעבוד כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קיימברידג' והיה אחראי על פיתוח מעבדת קוונדיש.
מקסוול נפטר בקיימברידג' בגיל 48 ונטמן בסקוטלנד.
מקסוול תרם גם לתחום האופטיקה וראיית הצבעים, ולזכותו נזקף הגילוי שניתן ליצור צילום צבעוני בעזרת מסננים בצבעי אדום, ירוק וכחול.
בהנחייתו צילם הצלם תומאס סקוט בשנת 1861 סרט טארטן.
האובייקט צולם שלוש פעמים, כל פעם דרך מסנן אופטי בצבע שונה שהונח לפני עדשת המצלמה: מסנן אדום, ירוק וכחול.
שלושת הדימויים פותחו ואחר כך הוקרנו דרך שלושה מקרנים שונים, על כל מקרן הושם מסנן בגוון בו צולם הדימוי אותו הקרין.
שלושת המקרנים יצרו שלוש הקרנות בצבעים שונים של אותו הדימוי, וכאשר אוחדו שלוש ההקרנות, זו על גבי זו, נוצר דימוי רב-צבעים, ששחזר את צבעי האובייקט המקורי.
היה זה תצלום הצבע הראשון בהיסטוריה.
שלושת לוחות הצילום נמצאים כיום במוזיאון קטן ברחוב אינדיה מספר 14 באדינבורו, בבית בו נולד מקסוול.
אחת התגליות החשובות של מקסוול היא בתחום פיתוח התאוריה הקינטית של הגזים.
בתחום זה תרם גם כעורך ניסויים וגם כמתמטיקאי.
בשנת 1866 בנפרד מלודביג בולצמן ניסח את התאוריה הקינטית של הגזים (הקרויה כיום על שם מקסוול-בולצמן).
הנוסחה שלו (התפלגות מקסוול) נותנת אפשרות לחשב מהו אחוז המולקולות של גז שנע במהירות מסוימת בטמפרטורה נתונה.
גישת מקסוול אפשרה להכליל חוקים ידועים של תרמודינמיקה ולהסביר בצורה טובה יותר את התצפיות והניסויים השונים.
עבודתו של מקסוול בתחום זה אפשרה לו להמציא ניסוי מחשבתי הידוע כשד של מקסוול.
עיקר מאמציו של מקסוול הוקדשו לתחום חשמל ומגנטיות (אלקטרומגנטיות).
עבודתו קשורה להרחבה וניסוח מתמטי של עבודות קודמות של מייקל פאראדיי, אנדרה אמפר ומדענים נוספים.
הוא קשר הכל ב-20 משוואות דיפרנציאליות עם 20 משתנים.
המשוואות, ידועות כמשוואות מקסוול הוצגו בחברה המלכותית בשנת 1864. הן מסבירות את הקשר בין השדה החשמלי ושדה ההשראות המגנטית.
מקסוול הוכיח את התפשטות השדות בצורת גל במהירות הניתנת לחישוב.
לפי חישוביו מהירות זו היא 310,740,000 מטר לשנייה.
באותה תקופה האמין מקסוול שלצורך התפשטות האור נדרש תווך מיוחד, אתר.
עם הזמן, התברר שקיומו של תווך זה אינו ניתן להבחנה בשום אמצעי ואינו מתיישב עם תוצאות ניסוי מייקלסון-מורלי.
קשיים אלו נתנו השראה לאלברט איינשטיין לנסח את תורת היחסות.
עבודות אלו נחשבות לאחד מההישגים הגדולים של הפיזיקה במאה ה-19.
בשנותיה הראשונות של תורת הבקרה, נחשבה עבודה זו לעבודה קלאסית.
מקסוול דורג במקום ה-24 ברשימת האנשים המשפיעים בהיסטוריה של מיכאל חארט, ובמקום ה-89 בסקר של ה-BBC על הבריטים המפורסמים.
מספר גדלים, אתרים ומונחים נושאים כיום את שמו:
יחידת מדידה של שטף מגנטי – מקסוול.
הר מקסוול - מערכת הרים בנוגה.
טלסקופ מקסוול הוא בין הרדיו-טלסקופים הגדולים בעולם - קוטרו 15 מטר.
גשר מקסוול הכולל נגדים, קבל וסליל.
בשנת 1977 נחנך בניין מקסוול באוניברסיטת אדינבורו.
מקסוול - ארכיטקטורה למעבדים גרפיים תוצרת אנבידיה.
ג'יימס קמרון הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע קנדי זוכה פרסי אוסקר, גלובוס הזהב וסאטורן על סרטיו.
קמרון ביים שלושה מארבעת הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים: אווטאר, טיטניק ואווטאר: דרכם של המים.
כמו כן ביים סרטים נוספים שהיו לשוברי קופות, ובהם שליחות קטלנית, שליחות קטלנית 2: יום הדין, מצולות, שקרים אמיתיים ושובו של הנוסע השמיני.
המוטיב המרכזי במרבית סרטיו של קמרון הוא היחסים בין האדם לטכנולוגיה.
ג'יימס קמרון נולד בקפוסקסינג שבמחוז אונטריו שבקנדה.
אביו פיליפ היה מהנדס חשמל ואימו שירלי הייתה אומנית.
הוא גדל בצ'יפאווה שבאונטריו, ובשנת 1971 עבר עם משפחתו לברי שבקליפורניה, שם למד פיזיקה באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון, אבל תשוקתו ליצירת סרטים משכה אותו למאגר הסרטים של האוניברסיטה בכל הזדמנות.
לאחר שראה את הסרט "מלחמת הכוכבים", קמרון התפטר מעבודתו כנהג משאית ועשה את דרכו לתעשיית הקולנוע.
קמרון התחיל את דרכו בתעשיית הקולנוע כתסריטאי, ורק מאוחר יותר עבר לבימוי ואפקטים בסרט "הבריחה מניו יורק".
כאשר עבד עם המפיק רוג'ר קורמן, קמרון השיג את תפקיד הבימוי הראשון שלו ב-1981 בסרט "פיראניה 2" שהוא בעצם סרט המשך לסרט קאלט "פיראנה" משנת 1978. הסרט היה בתקציב נמוך שצולם באיי קיימן לצורך צילום הסצנות התת-מימיות, וברומא שבאיטליה לצורך רוב סצנות הפנים.
הוא נשכר במקור לתפקד כבמאי האפקטים המיוחדים, ונטל את הפיקוד כאשר הבמאי המקורי עזב.
הסרט היה כישלון צורב וקיבל ביקורות קשות מאוד, קמרון עצמו התחרט שעשה את הסרט ומחשיב את 'שליחות קטלנית' כסרטו הראשון.
במהלך שהותו ברומא לקה קמרון בהרעלת מזון וחלם על מכונה שמגיחה מהעתיד כדי להרוג אותו.
הוא המחיש את הרעיון לסרט "שליחות קטלנית", כתב תסריט והחליט למכור אותו כדי שיוכל לביים את הסרט.
אך על אף שחברות ההפקה איתן יצר קשר הביעו התעניינות בפרויקט, הן לא היו מוכנות לתת לבמאי צעיר לעשות את הסרט.
לבסוף הוא מצא חברה שמוכנה לתת לו לביים.
אשתו לעתיד, גייל אן הורד, שהקימה חברת הפקות משלה, עבדה עם קמרון בעבר בסרט של רוג'ר קורמן, הסכימה לקנות את התסריט של קמרון בעבור דולר אחד בתמורה שקמרון יביים את הסרט.
הורד הוחתמה כמפיקת הסרט וקמרון זכה לבסוף להזדמנות הראשונה שלו כבמאי.
בתחילה, לדמות של המחסל, קמרון חיפש אדם לא שרירי במיוחד שיוכל להתמזג בהמון.
לאנס הנריקסן, שכיכב בסרט "פיראנה 2" נשקל כמועמד לתפקיד, אבל כאשר ארנולד שוורצנגר וקמרון נפגשו לראשונה לדון בליהוקו של שוורצנגר לדמותו של קייל ריס, הגיעו שניהם למסקנה שדמות הקיבורג הרשע יהיה תפקיד יותר משכנע לשרירן האוסטרי.
הנריקסן קיבל תפקיד יותר קטן של בלש משטרה, ואת התפקיד של קייל ריס קיבל מייקל בין.
בנוסף, הופיעה לראשונה בסרט לינדה המילטון בתפקידה המפורסם של שרה קונור.
מאוחר יותר נישאה המילטון לקמרון.
"שליחות קטלנית" היה שובר קופות וניפץ את ציפיות האולפנים לגבי קטלוגו כעוד סרט מדע בדיוני, שלא יחזיק מעמד יותר משבוע באולמות הקולנוע.
הסרט נעשה בתקציב נמוך (6.5 מיליון דולר) אבל הכניס יותר מ-38 מיליון דולר.
בשנות ה-80 המוקדמות, כתב קמרון שלושה תסריטים בו זמנית: "שליחות קטלנית", "שובו של הנוסע השמיני" ואת הטיוטה הראשונית של "רמבו 2".
בשעה שקמרון המשיך את עבודתו על שליחות קטלנית והנוסע השמיני, סילבסטר סטאלון תפס את הפיקוד על התסריט של רמבו 2 ויצר טיוטה סופית שהייתה שונה לגמרי מכוונתו המקורית של קמרון.
באשר לקמרון, ניתן לו קרדיט עבור התסריט בכתוביות הסיום של הסרט.
שובו של הנוסע השמיני (1986)
הפרויקט הבא של קמרון היה סרט ההמשך לנוסע השמיני, סרטו של רידלי סקוט משנת 1979. קמרון קרא לסרט "Aliens" וליהק שוב את סיגורני ויבר לתפקיד המפורסם של אלן ריפלי (הניצולה היחידה מהסרט הראשון).
לפי קמרון, צוות הצילום של הסרט היה עוין כלפיו, והתייחס אליו כמחליף עלוב לרידלי סקוט.
קמרון הראה להם את סרטו "שליחות קטלנית", אך רובם נשארו סקפטיים.
בעקבות ההצלחה הפנומנלית של הסרט, לקמרון היה עכשיו את החופש לעשות איזה פרויקט שרק ירצה.
הרעיון לפרויקט הבא של קמרון נבע משיעורי ביולוגיה שלו בתיכון.
סיפורם של פועלים באסדת קידוח שמגלים יצורים תת-מימיים מעולם אחר היה הבסיס לתסריט של קמרון לסרט "המצולות", שבו השתתפו אד האריס, מרי אליזבת מסטרנטוניו ומייקל בין.
הסרט שנעשה בתקציב של 41 מיליון דולר, נחשב לאחד הסרטים היקרים בזמנו והיה עתיר אפקטים חדשניים.
בגלל העובדה שרוב הסרט מתרחש מתחת למים, והטכנולוגיה לא הייתה מפותחת מספיק כדי ליצור סביבה תת-מימית דיגיטלית, קמרון בחר לצלם את הסרט בעומק 12 מטר מתחת למים.
כדי ליצור את הסט, הוסב מבנה של תחנת כוח גרעינית ושני מכלים גדולים.
"המצולות" פתח במקום השני בסרטים שוברי הקופות (9.3 מיליון דולר) והכניס סכום כולל של מעל 100 מיליון דולר, בצירוף עם ביקורות מהללות.
הסרט זכה בפרס אוסקר על האפקטים המיוחדים הטובים ביותר, בנוסף למועמדויות בקטגוריית הארט דיירקטור הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, והסאונד הטוב ביותר.
קמרון זכה בפרס סאטורן נוסף על עבודת הבימוי.
לאחר ההצלחה של "שליחות קטלנית", היו שיחות לגבי המשך סיפורה של שרה קונור ומאבקה במכונות מהעתיד.
אף על פי שלקמרון היה רעיון בסיסי ליצירת ההמשך, וארנולד שוורצנגר הביע נכונות להשתתף, היו עדיין בעיות בנוגע לזכויות ושימוש באפקטים מיוחדים.
לבסוף, בשנת 1990, נרכשו הזכויות בידי Carolco Pictures וניתן אור ירוק להפקת ההמשך.
לסרט חזרו לינדה המילטון בתפקיד שרה קונור וארנולד שוורצנגר בתפקיד המחסל (מודל T-800), אך הפעם כמגינו של ג'ון קונור, שעתיד להיות מנהיג המורדים.
כנגדו ניצב מודל T-1000, מחסל מסוג מתקדם יותר שעשוי מתכת נוזלית (השחקן רוברט פטריק), שהיווה ניגוד גמור לשוורצנגר.
קמרון הסביר, כי רצה מישהו שיהיה יותר מהיר וזריז, וש"אם מודל T-800 היה טנק פאנצר, הרי שמודל T-1000 הוא פורשה".
קמרון רצה לשלב את המודל המתקדם הזה כבר בסרט הראשון, אך האפקטים המיוחדים לא היו מפותחים מספיק בזמנו.
אולם הודות לאפקטים התת-מימיים בסרט "מצולות", קמרון השתכנע כי הדבר כעת אפשרי.
עם תקציב של למעלה מ-100 מיליון דולר, הסרט שבר את שיאי הקופות, עם הכנסות של מעל 200 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית, ומעל ל-300 מיליון דולר נוספים מחוץ לגבולות ארצות הברית.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר בקטגוריות האיפור, הסאונד, אפקטים קוליים ואפקטים חזותיים.
היה זה סרטו השלישי שזיכה את קמרון בפרס סאטורן.
לפני יציאת "שליחות קטלנית 2", שוורצנגר ניגש לקמרון עם רעיון לחידוש הקומדיה הצרפתית "La Totale".
הסרט, שנקרא "שקרים אמיתיים", עוקב אחרי מרגל שחי חיים כפולים כאיש נשוי, שאשתו חושבת שהוא סוכן מכירות.
את אשתו שיחקה ג'יימי לי קרטיס, כאשר לצד שוורצנגר שיחק טום ארנולד.
הסרט, שנעשה בתקציב של 115 מיליון דולר, הכניס סכום של למעלה מ-370 מיליון דולר.
קמרון זכה בפעם הרביעית בפרס סאטורן על עבודת הבימוי.
קמרון הביע התעניינות בטביעתה של האונייה טיטניק.
הוא החליט לכתוב ולביים את סרטו הבא, "טיטניק", בהסתמך על המאורע הזה.
הסרט עוסק ברומן בין שני צעירים ממעמדות שונים, שנפגשים על סיפון האונייה, ומסעם.
לפני תחילת הצילומים, קמרון צלל לקרקעית האוקיינוס, שם צילם תמונות מהטיטניק האמיתית ושילב אותן בסרט.
קמרון ליהק את לאונרדו דיקפריו וקייט וינסלט לתפקידים הראשיים.
תקציב הסרט עמד על 200 מיליון דולר, מה שהפך את הסרט ליקר ביותר בכל הזמנים, והכניס 28 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
הסרט שמר על מקום ראשון ברשימת שוברי הקופות למשך כמה שנים, וסכום ההכנסות הכולל נמדד על 2.1 מיליארד דולר (לאחר חידושו בגרסה התלת-ממדית), נתון אשר הציב אותו למשך 12 שנים במקום הראשון ברשימת הסרטים בעלי ההכנסות הגבוהות בכל הזמנים, (עד ינואר 2010 כאשר הסרט אווטאר תפס את מקומו).
הסרט זיכה את קמרון בפרס אוסקר ולראשונה בפרס גלובוס הזהב על עבודת הבימוי הטובה ביותר.
לאחר שניסה להציע תסריט לסרט "ספיידרמן" למנהלי Carolco Pictures, שפשטה רגל מאוחר יותר, ג'יימס קמרון ניסה מזלו בטלוויזיה.
הוא יצר את הסיפור לגיבורת על בשם מקס גוויברה.
סדרת הטלוויזיה "מלאך שחור" הושפעה מתרבות הסייברפאנק, מז'אנר הסופר-גיבורים העכשווי, וכן מהגל השלישי של הפמיניזם.
הסדרה, שרכבה על גל הפמיניזם שהותווה בידי ריפלי ושרה קונור של שנות ה-80, הציגה את מקס (השחקנית ג'סיקה אלבה), חיילת מהונדסת גנטית שנוצרה בידי תאגיד מנטיקור החשאי.
בנוסף לה, כיכבו בסדרה מייקל ותרלי כלוגן קייל וג'ון סאבאג' (צייד הצבאים, "שיער") כקולונל ליידקר, שרודף אחרי מקס.
בשעה שהסדרה זכתה להצלחה בעונתה הראשונה, הרייטינג צנח בעונתה השנייה, וגם היו בעיות תקציב לסדרה מה שהוביל לביטולה.
למרות ביטול הסדרה היא זכתה לאהדה רבה של מעריצים והפכה לסדרת קאלט, וגם ג'סיקה אלבה השחקנית הראשית אשר זכתה בפרס סטורן על תפקידה בתור מקס.
הפרויקטים האחרונים של קמרון כללו יצירת סרטים דוקומנטריים על קורות האוניות ביסמרק וטיטניק, תוך שימוש בטכנולוגיית ה-IMAX.
הוא גם שימש כמפיק בסרט סולאריס משנת 2002 ובסרט הדוקומנטרי משנת 2006, "פענוח יציאת מצרים", של ערוץ ההיסטוריה בבימויו של הבמאי הישראלי שמחה יעקובוביץ'.
הסרט שודר לראשונה ב-16 באפריל 2006 בערוץ דיסקברי הקנדי ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-26 בפברואר 2007 הודיע קמרון, יחד עם יעקובוביץ', כי תיעדו את חשיפת מערת תלפיות בסרט הדוקומנטרי "מערת הקבורה של ישו", ששודר בערוץ דיסקברי ב-4 במרץ 2007.
קמרון תומך בסרטי תלת-ממד סטריאוסקופים-דיגיטלים, והסרט הדוקומנטרי על הטיטניק, "Ghosts of the Abyss" נעשה כולו בתלת-ממד.
כך גם הפרויקטים הבאים שלו: הסרט אווטאר (והמשכו אווטאר: דרכם של המים) שמשתמש בטכניקת לכידת תנועה מתקדמת יותר מאשר זו ששימשה בסרטו של רוברט זמקיס "רכבת לקוטב".
מיועד להפצה במאי 2009, אווטאר הושק בסופו של דבר ב-18 בדצמבר 2009. עיכוב זה איפשר יותר זמן לעבודת אפקטים ופוסט-פרודקשן ההפקה והזדמנות לבתי הקולנוע להתקין מקרני תלת-ממד.
אווטאר שברה כמה שיאי קופות במהלך ההקרנה הראשונית שלה.
הסרט הכניס 749.7 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ולמעלה מ-2.74 מיליארד דולר ברחבי העולם והפך לסרט הרווחי ביותר בכל הזמנים בארצות הברית ובקנדה, העולה על טיטניק.
זה היה הסרט הראשון שאי פעם הרוויח יותר משני מיליארד דולר ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר וזכה בשלושה על עיצוב ההפקה הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר והאפקטים החזותיים הטובים ביותר.
בחודש יולי 2010, מהדורה מחודשת של הסרט הכניסה סך הכל 33.2 מיליון דולר בקופות.
בביקורת לסרט, סוקדב סנדהו מ"טלגרף" החמיא לתלת-ממד, אך סבר שקמרון "היה צריך להיות אכזרי יותר בעריכתו".
באותה שנה דיווח Vanity Fair שקמרון הרוויח 257 מיליון דולר, מה שהפך אותו לבמאי הרווחי ביותר בהוליווד.
נכון לשנת 2020, אווטאר וטיטאניק מחזיקים בהישג בהיותם שני הסרטים הראשונים מתוך חמשת הסרטים בהיסטוריה שהכניסו למעלה משני מיליארד דולר ברחבי העולם.
בשנת 2011, הוא שימש המפיק בפועל לסרט המדע בדיוני סנקטום, שעלילתו מתרחשת במערה תת-ימית.
קמרון חזר לחקור את טביעתה של הטיטאניק בסרט הטלוויזיה התיעודי משנת 2012, "Titanic: The Final Word with James Cameron", ששודר בערוץ נשיונל ג'אוגרפיק.
במרץ 2010, הודיע שהסרט "טיטאניק" יומר לסרט תלת־ממד ויוקרן מחדש בבתי הקולנוע במלאת מאה שנה לאסון.
קמרון כיכב בסרט התיעודי משנת 2017 "Atlantis Rising", בו שיתף פעולה עם שני יוצרי הטלוויזיה הישראלים שמחה יעקובוביץ' וירון ניסקי.
השלושה יצאו לחקור האם קיים רקע היסטורי לסיפור על יבשת אטלנטיס.
הסרט שודר ב-171 מדינות בערוצי נשיונל ג'יאוגרפיק ברחבי העולם.
"אליטה: מלאך קרב" שמבוסס על סדרת מאנגה, שוחרר בשנת 2019 והיה בפיתוח לצד אווטאר ונכתב על ידי קמרון עם ג'ון לנדאו ובבימויו של רוברט רודריגז.
הסרט מגולל קורותיה של סייבורג שלא זוכרת דבר מחייה הקודמים ומנסה לחשוף את האמת.
הסרט הופק בטכניקות ובטכנולוגיה דומים כמו בשימוש באווטאר, בכיכובם של רוזה סלזאר, כריסטוף ואלץ, ג'ניפר קונלי, מהרשלה עלי, אד סקריין, ג'קי ארל היילי.
הסרט הוקרן בבכורה ב-31 בינואר 2019 בלונדון וזכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים והצליח כלכלית והרוויח 404 מיליון דולר ברחבי העולם.
קמרון חזר לזיכיון המחסל כמפיק ותסריטאי לשליחות קטלנית: גורל אפל בבימויו של טים מילר.
באוגוסט 2013 הודיע קמרון על תוכניותיו לביים שלשה סרטי המשך לאווטאר, אשר צילומם הושלמו בשנת 2020.
בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי קמרון מדורג במקום השמיני ברשימת "אנשי הבידור המרוויחים ביותר" לשנת 2022 עם הכנסות של כ-95 מיליון דולר.
ג'יימס קמרון זכה לפרסים רבים, ביניהם:
פרס נבולה בשנת 1991 מטעם איגוד כותבי המדע בדיוני ופנטזיה של אמריקה.
4 פרסי סאטורן עבור עבודת הבימוי הטובה ביותר (על הסרטים "שובו של הנוסע השמיני", "מצולות", "שליחות קטלנית 2" ו"שקרים אמיתיים").
3 פרסי אוסקר עבור הסרט "טיטניק" לעריכה הטובה ביותר, הסרט הטוב ביותר, והבמאי הטוב ביותר.
עבור הישגיו בתחום הצילום התת-ימי, אוניברסיטת סאות'המפטון חילקה לו דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה.
קמרון קיבל את תואר הכבוד באופן אישי בטקס הסיום של האוניברסיטה ביולי 2004.
ב-3 ביוני 2008 נודע כי שמו של קמרון יתווסף לשדרת הכוכבים של קנדה.
ב-18 בדצמבר 2009 נוסף שמו של קמרון לשדרת הכוכבים של הוליווד.
שלושה פרסי אוסקר לסרט אווטאר בקטגוריות הצילום האמנותי, העיצוב האמנותי והאפקטים המיוחדים.
ארבעה פרסי גלובוס הזהב עבור הסרטים טיטניק ואווטאר פעמיים בקטגוריית הסרט הדרמטי הטוב ביותר ופעמיים בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
תשעה פרסי סאטורן לסרט אווטאר בקטגוריות סרט המדע בדיוני הטוב ביותר, שחקן ראשי, שחקנית ראשית, שחקן משנה, שחקנית משנה, הבימוי והכתיבה (קמרון), הפסקול והאפקטים המיוחדים.
קמרון פעיל בנושאים סביבתיים וב-2010 שיתף פעולה עם הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית בהתמודדות עם דליפת הנפט במפרץ מקסיקו..
בשנת 2012 הפכו קמרון ומשפחתו לטבעוניים..
קמרון ואשתו סוזן איימיס שניהם פעילים לקידום תזונה מהצומח מסיבות אתיות, סביבתיות ובריאותיות.
בשנת 2015 בית-ספר שאיימיס הייתה שותפה לייסודו הפך להיות בית-הספר היסודי הראשון בארצות הברית שמוגש בו מזון טבעוני בלבד.
בשנת 2016 ביים קמרון תשדיר בהשתתפות ארנולד שוורצנגר, הקורא לצמצום בצריכת הבשר כאמצעי להפחתת פליטת גזי חממה ולהתמודדות עם ההתחממות העולמית.
בשנת 2018 קמרון היה שותף להפקת הסרט "כוח טבעי", העוסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים, בהשתתפות ארנולד שוורצנגר וספורטאים טבעוניים בולטים ביניהם סקוט ג'וריק, פטריק בבומיאן ולואיס המילטון.
סר ג'יימס קלארק רוס היה קצין ים ומגלה ארצות בריטי.
הוא חקר את הקוטב הצפוני עם דודו סר ג'ון רוס ועם סר ויליאם פארי, והוביל בעצמו משלחת לחקר הקוטב הדרומי.
בהשפעת דודו הצטרף בשנת 1812 לצי המלכותי, ונלווה אליו בהפלגתו הראשונה לאוקיינוס הארקטי ב-1818 בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
בין השנים 1819 ו-1827 הוא השתתף בארבע משלחות לחקר הקוטב הצפוני בפיקודו של ויליאם פארי, ובשנים 1829-1833 הפליג שנית תחת פיקודו של דודו בהפלגתו השנייה לקוטב הצפוני.
במהלך מסע זה, ב-1 ביוני 1831, איתרו השניים את מיקומו של הקוטב הצפוני המגנטי בחצי האי בותיה, בצפונה הרחוק של קנדה.
במהלך אותה הפלגה מיפה רוס את איי בופור, שלימים הוחלף שמם על ידי דודו לאיי קלארנס.
ב-1834 הועלה רוס לדרגת קפטן.
בדצמבר 1835 הציע לאדמירליות ליטול על עצמו להוביל אספקה ל-11 אוניות לציד לווייתנים שנלכדו במפרץ באפין.
הצעתו התקבלה, והוא הפליג בינואר 1836 באה"מ "קוֹב".
המסע היה קשה, וכאשר הגיע ביוני אל המיקום הידוע האחרון של ציידות הלווייתנים, כולן להוציא אחת כבר הצליחו לשוב הביתה.
רוס לא מצא כל סימן לאונייה האחרונה, "ויליאם טור", אשר ככל הנראה נמחצה על ידי הקרח בדצמבר 1835. הוא שב להאל בספטמבר 1836 כשכל אנשיו בריאים ושלמים.
מ-1835 עד 1839, להוציא תקופת הפלגתו ב"קוב", ערך יחד עם אדוארד סאבין סקר מגנטי של בריטניה.
בשנים 1839-1843 פיקד רוס על משלחת לחקר הקוטב הדרומי שכללה את האוניות אה"מ "ארבוס" ואה"מ "טרור".
סייע למשלחת פרנסיס בופור, ההידרוגרף של הצי המלכותי הבריטי וחבר בכמה אגודות מדעיות.
במשלחת השתתף גם ג'וזף דלטון הוקר, שהוזמן לשמש עוזר רופא.
"ארבוס" ו"טרור" היו ספינות הרעשה, שהמבנה החסון שלהן התאים לתנאי ההפלגה הקשים.
ב-1841 גילה רוס את ים רוס, הנושא את שמו, את ארץ ויקטוריה, שאותה קרא על שם מלכתו, ואת הרי הגעש ארבוס וטרור, שנקראו על שם אוניות המשלחת.
הם הפליגו מרחק של 250 מייל ימיים (460 קילומטר) לאורך שפת מדף הקרח הנמוך והשטוח לו העניקו את השם מחסום ויקטוריה (Victoria Barrier), שלימים ייקרא "מדף הקרח רוס" לכבודו.
שנה לאחר מכן ניסה לחדור דרומה בנ"צ 55°W בערך, חקר את הצד המזרחי של האי שנקרא לימים בשם האי רוס, וגילה תוך כדי כך את האיים סנואו היל וסימור להם העניק את שמם.
רוס דיווח לאדמירליות כי מצר האדמירליות (Admiralty Sound), אשר הוא העניק לו את השם לשון-ים האדמירליות (Admiralty Inlet), נראה לו כחסום על ידי קרחונים בקצהו הדרומי.
ברם, אין זה ברור אם המצר היה חסום כולו בימיו של רוס; שכן לא כך היה הדבר ב-1902, כאשר המשלחת השוודית לאנטארקטיקה בהנהגת אוטו נורדנשלד גילתה כי לשון הים היא למעשה מצר.
משלחתו הגיעה לקו הרוחב 78° דרום, המקום הדרומי ביותר אליו הגיע אדם עד אז.
עם שובו הוענק לרוס תואר אבירות.
ב-1842 קיבל את "מדליית המייסדים" של החברה הגאוגרפית המלכותית.
ב-1843 העניקה לו החברה הגאוגרפית הצרפתית את מדליית הזהב של מגלי הארצות וכן עוטר באות מסדר לגיון הכבוד הצרפתי.
רוס נבחר לעמית החברה המלכותית ב-1848, ובאותה שנה ערך את מסעו האחרון כקפטן של אה"מ "אנטרפרייז", שיצאה בלוויית אה"מ אינווסטיגטור" לחיפוש המשלחת האבודה של ג'ון פרנקלין.
ג'יימס היה נשוי לליידי אן רוס.
הוא מת באיילסבורי ב-1862, חמש שנים אחרי מות אשתו.
לוח זיכרון מציין את ביתם באליוט פאלאס, בלקהית', שבלונדון.
השניים קבורים בבית הקברות הסמוך לבית האחוזה בבאקינגהמשייר, שם התגוררו.
בגני האחוזה ישנו אגם ובו שני איים, האחד קרוי "טרור" והשני "ארבוס".
חשיבותו של ג'יימס רוס כמגלה ארצות נובעת מכך שהוא היה הראשון שהחל בבחינה שיטתית של מאפייניה הטבעיים של אנטארקטיקה.
על אף העובדה שהדבר לא תרם לבריטים תועלת כלכלית ישירה, מכיוון שהתיישבות במקום לא באה בחשבון והכרייה הייתה קשה מדי, למחקריו הייתה תועלת במיפוי האזורים המרוחקים של העולם.
האימפריה הבריטית של המאה ה-19, שהחשיבה עצמה כמעצמת-על, ראתה חשיבות רבה במידע מסוג זה.
כלב ים רוס, אחד מארבעה זנים של כלבי ים החיים בקוטב הדרומי, שתואר לראשונה במהלך המשלחת של 1839-1843.
מצר ג'יימס רוס, בפרובינציית נונאבוט בקנדה
מדף הקרח רוס הוא מדף הקרח הגדול ביותר באנטארקטיקה.
אוניית המחקר המלכותית "גיימס קלארק רוס", המשמשת את מועצת מחקר הקוטב הדרומי הבריטי.
מכתש רוס על הירח, הנקרא על שם ג'יימס רוס ופרנק אלמור רוס.
שחף ורוד (באנגלית נקרא שחף רוס), שחף קטן, היחיד מבני מינו הגדל באזור הארקטי בקצה הצפוני ביותר של אמריקה הצפונית ובצפון מזרח סיביר.
ג'יימס רודולף גרפילד , פוליטיקאי אמריקני ובנו של נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד.
גרפילד נולד בעיר חירם שבמדינת אוהיו, השלישי מבין שמונת ילדיהם של בני הזוג ג'יימס ולוקרישיה גרפילד.
בטרם נבחר אביו לנשיא ארצות הברית למד בבית הספר סנט פול בקונקורד שבמדינת ניו המפשייר.
בהיותו בן 15 היה עד להתנקשות באביו בתחנת רכבת בוושינגטון על ידי צ'ארלס גיטו.
השניים היו בדרכם למכללת ויליאמס במסצ'וסטס, שאליה התקבל גרפילד הצעיר, ובה החל ללמוד לאחר מות אביו.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1885, ואז עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת קולומביה.
ב-1888 סיים את לימודיו, התקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו, ופתח בקליבלנד את משרד "גרפילד את גרפילד" עם אחיו הארי אוגוסטוס גרפילד.
משנת 1890 ועד מותה ב-1930 היה גרפילד נשוי להלן ניואל.
נכדם של השניים, ניואל גרפילד, נישא לימים לג'יין הריסון ווקר, נכדתו של הנשיא בנג'מין הריסון.
בשנים 1896-1899 כיהן גרפילד בסנאט של מדינת אוהיו.
הוא היה יועץ בכיר לנשיא תאודור רוזוולט, ושירת בנציבות שירות המדינה בשנים 1902-1903, אז התמנה לנציב החברות במשרד המסחר והעבודה, תפקיד בו שימש עד 1907. בתפקידו זה היה אחראי על חקירות בענפי הדלק, הפלדה, הרכבות ואריזת הבשר.
לאחר שסיים את כהונתו שימש במשך שנתיים כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של תיאודור רוזוולט, והטיף לחיסכון בניצול משאבי הטבע של המדינה.
במהלך הבחירות לנשיאות של שנת 1912 היה תומך נלהב למען כהונה שלישית של רוזוולט.
ב-1914 נכשל גרפילד במירוץ לתפקיד סגן המושל של מדינת אוהיו מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
עם כניסתו לבית הנבחרים ב-1945, השתייך קלהאן לאגף השמאלי של המפלגה.
בהתמדה עבר קלהאן להיות מזוהה יותר ויותר עם האגף הימני של המפלגה, אך הוא שמר על המוניטין שלו כ"שומר כובע הבד" (The Keeper of the Cloth Cap) – כלומר, הוא היה מסור לשמירת קשרים הדוקים בין מפלגת הלייבור לבין האיגודים המקצועיים.
תקופת כהונתו של קלהאן כשר האוצר התרחשה במקביל לתקופה סוערת בכלכלת בריטניה, שבמהלכה היה עליו להתמודד עם גירעון במאזן התשלומים ועם מתקפות ספקולטיביות על הלירה שטרלינג (שער החליפין שלה בהשוואה למטבעות אחרים כמעט והתייצב לחלוטין באמצעות הסכם ברטון-וודס).
ב-18 בנובמבר 1967 ביצעה הממשלה פיחות בליש"ט.
בהמשך כיהן קלהאן כשר הפנים ועל פי בקשתה של ממשלת צפון אירלנד בראשותו של טרנס או'ניל הוא שיגר את כוחות הצבא הבריטי כדי להעניק סיוע למשטרת צפון אירלנד.
לאחר תבוסת הלייבור בבחירות הכלליות של 1970, היה קלהאן בעל תפקיד מרכזי בממשלת הצללים.
בעקבות כך הגיעה התבוסה בבחירות הכלליות שנערכו במאי.
קלהאן המשיך לכהן כמנהיג הלייבור עד לנובמבר 1980, העביר רפורמה על פיה המפלגה עצמה בחרה את מנהיגה ועבר לשבת בספסלים האחוריים עד שהוענק לו תואר אצולה והוא עבר לשבת בבית הלורדים.
לאונרד ג'יימס קלהאן נולד בעיר הנמל פורטסמות' שבאנגליה.
שמו האמצעי ניתן לו על שמו של אביו, ששמו היה גם הוא ג'יימס קלהאן.
אביו של קלהאן האב היה מהגר אירי קתולי, שנמלט לאנגליה במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד ואמו הייתה יהודייה משפילד בשם אליזבת ברנסטיין.
בשנות התשעים של המאה ה-19 הוא ברח מהבית כדי להצטרף אל הצי המלכותי.
מאחר שהוא היה צעיר בשנה מגיל הגיוס, הוא זייף את תאריך לידתו ושינה את שם משפחתו מגרוגר (Garogher) לקלהאן, כדי שזהותו האמיתית לא תתגלה.
בצי הגיע קלהאן האב לדרגת מש"ק ראשי (Chief Petty Officer).
אמו של ג'יימס קלהאן הבן, שרלוט לבית קנדי, הייתה אנגליה בפטיסטית.
בשל העובדה שבאותה תקופה סירבה הכנסייה הקתולית להשיא את חבריה למאמיניהם של דתות אחרות, פרש ג'יימס קלהאן האב מהכנסייה ונשא את שרלוט לאישה בטקס שהתקיים בכנסייה בפטיסטית.
ילדתם הבכורה הייתה דורותי גרטרוד קלהאן.
בראשית חייו היה קלהאן הבן ידוע בשמו הראשון, לאונרד.
אך ב-1945, כאשר הוא נכנס לפוליטיקה, הוא החליט להזדהות בשמו האמצעי, ג'יימס, ומכאן והלאה הוא היה ידוע בשם זה או בשם ג'ים.
לאחר מות אביו ב-1921 נותרה אמו ללא מקור הכנסה, המשפחה שקעה בעוני ונאלצה להתקיים מצדקה כדי להתפרנס.
מצבם הכלכלי השתפר ב-1924 כאשר נבחרה ממשלת הלייבור הראשונה בראשותו של רמזי מקדונלד, שהנהיגה שינויים שאפשרו לאמו של קלהאן לקבל פנסיה על סמך העובדה שמותו של בעלה נבע בחלקו משירות צבאי במלחמת העולם הראשונה.
ג'יימס קלהאן הצעיר התחנך בבית הספר היסודי של צפון פורטסמות' (כיום בית הספר מייפילד).
הוא עמד בתנאי הקבלה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, אך הוא לא היה יכול להרשות לעצמו את עלות שכר הלימוד ותחת זאת הוא ניגש לבחינות לעבודה בשירות הציבורי.
בגיל 17 פרש קלהאן מלימודיו כדי לעבוד כפקיד ברשות המיסים (Inland Revenue).
בעת עבודתו שם כמפקח מיסוי הוא היה פעיל בייסוד ארגון פקידי המיסוי כאיגוד מקצועי והיה לחבר בהנהלה הארצית שלו.
ב-1931, בעת עבודתו במשרדי הרשות בקנט, הצטרף קלהאן לסניף מיידסטון של מפלגת הלייבור.
ב-1934 הוא הועבר למשרד הרשות בלונדון.
בעקבות מיזוג האיגודים ב-1936 התמנה קלהאן כעובד הארגון במשרה מלאה ושימש בתפקיד עוזר המזכיר של פדרציית עובדי רשות המיסים והתפטר מתפקידיו בשירות הציבורי.
מעמדו בארגון הקנה לקלהאן קשרים עם הרולד לסקי, יושב ראש הוועדה המנהלת הארצית של מפלגת הלייבור ואיש אקדמיה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
לסקי עודד את קלהאן להציג את מועמדותו לפרלמנט, אף על פי שמאוחר יותר הוא ביקש ממנו מספר פעמים לשמש כמרצה בבית הספר לכלכלה.
ב-1942 התגייס קלהאן לכוחות המילואים של הצי המלכותי כימאי פשוט, שם הוא שירת בצי המזרחי באפריל 1944 קודם לדרגת לוטננט.
בעת ההכנות לקידומו, התגלה בבדיקות הרפואיות שעבר שהוא סובל משחפת והוא התאשפז בבית החולים הסלר של הצי המלכותי ליד פורטסמות'.
לאחר שהחלים, הוא שוחרר וקיבל תפקיד באדמירליות.
הוא הוצב במחלקה היפנית וכתב מדריך שירות עבור הצי בשם "יפן האויבת" (The Enemy Japan).
נכון ל-2017 קלהאן הוא האחרון מבין ראשי ממשלת בריטניה ששירת שירות צבאי והיחיד מאז ומעולם ששירת בצי.
בהיותו בחופשה נבחר קלהאן להיות מועמד לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קרדיף דרום.
הוא ניצח בקושי בבחירות הפנים-מפלגתיות עם 12 קולות מול המועמד השני, ג'ורג' תומאס שזכה ב-11 קולות.
הוא זכה לעידוד להציג את שמו כמועמד למחוז בחירה זה על ידי ידידו דאי קנית', שהיה חבר ההנהלה הארצית של פדרציית עובדי רשות המיסים וידידו של המזכיר המקומי של מפלגת הלייבור, ביל הידון.
במהלך שנת 1945 הוא הוצב מחדש בצי המזרחי ושירת על סיפון אה"מ המלכה אליזבת (HMS Queen Elizabeth) באוקיינוס ההודי.
לאחר יום הניצחון באירופה, יחד עם מועמדים נוספים לפרלמנט, הוא שב לבריטניה כדי להתמודד בבחירות הכלליות.
בבחירות הכלליות בבריטניה 1945 נחלה מפלגת הלייבור ניצחון סוחף וקלמנט אטלי נבחר להיות ראש הממשלה.
קלהאן ניצח במחוז הבחירה שלו בקארדיף דרום והמשיך לשמש כחבר פרלמנט עד 1987 (בשנים 1950–1983 מטעם מחוז דרום-מזרח קארדיף ובשנים 1983–1987 מטעם מחוז קארדיף דרום ופנארת').
הוא הביס את מי שכיהן עד אז כנציג המחוז, סר ארתור אוונס ב-17,489 קולות מול 11,545. מערכת הבחירות שלו התמקדה בסוגיות כמו שחרור מהיר של הכוחות המזוינים ותוכנית בניית דיור חדשה.
קלהאן התמקם באגף השמאלי של המפלגה ועם ראשית כהונתו הוא הצביע בעד יחסים כלכליים הדוקים עם ארצות הברית.
ב-1947 מונה קלהאן להיות המזכיר הפרלמנטרי של שר התחבורה ובעצת מפקד משטרת הרטפורדשייר, סר ארתור יאנג, עמדה תקופת כהונתו בתפקיד זה בסימן שיפורים בבטיחות הדרכים, במיוחד הנהגתם של מעברי חציה בדגם "זברה" והרחבת השימוש בסימוני עיני חתול.
ב-1950 הוא עבר להיות המזכיר הפרלמנטרי והפיננסי של האדמירליות, שם הוא היה נציגה במועצת אירופה והתנגד לתוכניות להקמתו של צבא אירופאי.
קלהאן זכה לאהדה בקרב חברי הפרלמנט של מפלגתו ונבחר כל שנה כחבר בממשלת הצללים בכל התקופה בה ישבה מפלגת הלייבור באופוזיציה, 1951 עד 1964. באותה תקופה הוא היה מחסידיו של יו גייטסקל באגף הימני של המפלגה.
בין השנים 1955 – 1960 הוא היה היועץ הפרלמנטרי של פדרציית השוטרים של אנגליה וניהל אז את המשא ומתן להגדת שכר השוטרים יחד עם מי שהיה אז המזכיר הכללי של הפדרציה, ארתור צ'ארלס אוונס.
ב-1960 התמודד קלהאן על תפקיד סגן מנהיג המפלגה כמתנגד לפירוק נשק גרעיני חד-צדדי ועל אף העובדה שמועמדים אחרים מהאגף הימני של המפלגה, כמו ג'ורג' בראון, הסכימו עם מדיניותו, הוא הצליח לגרור את בראון לסיבוב הצבעה שני.
בנובמבר 1961 מונה קלהאן להיות שר האוצר בממשלת הצללים.
בינואר 1961, לאחר מותו של גייטסקל, התמודד קלהאן בבחירות לתפקיד יורשו, אך הוא הגיע רק למקום שלישי בהתמודדות ונוצח על ידי הרולד וילסון.
אף על פי כן, הוא זכה בתמיכתם של אנשי האגף הימני של המפלגה, כמו דניס הילי ואנתוני קרוסלנד, ששאפו למנוע מוילסון להיבחר כמנהיג המפלגה, אך גם לא בטחו בג'ורג' בראון.
באוקטובר 1964 הכריז ראש הממשלה מטעם המפלגה השמרנית, סר אלק דאגלס-יום, שכיהן בתפקידו 12 חודשים בלבד לאחר התפטרותו של הרולד מקמילן, על עריכת בחירות כלליות.
היו אלו בחירות קשות, אך מפלגת הלייבור זכתה ברוב דחוק ומספר מושביה בבית הנבחרים גדל ב-56 והגיע ל-317 מול 304 המושבים של השמרנים.
ממשלת הלייבור החדשה בראשותו של הרולד וילסון נאלצה להתמודד מידית עם בעיות כלכליות ובשעות הראשונות לכהונתו החליט וילסון למנות את קלהאן לתפקיד שר האוצר.
על הממשלה החדשה היה להתמודד עם גירעון במאזן התשלומים ועם מתקפות ספקולטביות על הלירה שטרלינג.
המדיניות הכלכלית נגעה לממשלה כולה וקלהאן הסכים שיש להימנע ככל האפשר מפיחות והצליח להסדיר הלוואות מבנקים מרכזיים זרים ולהעלות חלק מהמסים כדי לייצב את הכלכלה.
תקופת כהונתו של קלהאן כשר האוצר התרחשה בתקופת משבר: אינפלציה גבוהה, שיעור אבטלה גבוה, כלכלה בלתי יציבה, גירעון בתקציב, גירעון במאזן היבוא והיצוא ומאבק על ערכה של הליש"ט.
ב-11 בנובמבר הגיש קלהאן את התקציב הראשון שלו והכריז על העלאת מס ההכנסה ועל העלאת המס על הדלקים ועל הטלת מס רווח הון, צעדים שרוב הכלכלנים סברו שהם חיוניים לגרום לכלכלה ולמטבע להתאזן.
הצעת התקציב כללה גם צעדים להגדלת הקצבאות ששולמה על ידי המדינה, צעד שלא התחבב על אנשי הסיטי ועל ידי הספקולטורים וגרם להסתערות על הליש"ט.
ב-23 בנובמבר הוחלט להעלות את שיעור הריבית מ-2% ל-7%, צעד שנמתחה עליו ביקורת רחבה.
ההתמודדות עם המשבר נעשתה קשה יותר עקב גישתו של הלורד קרומר, נגיד בנק אנגליה, שטען כנגד המדיניות הפיסקלית של ממשלת הלייבור החדשה.
כאשר קלהאן ווילסון איימו להכריז על עריכת בחירות חדשות, העמיד הנגיד עד מהרה הלוואה של 3 מיליארד ליש"ט כדי לייצב את הרזרבות ואת הגירעון.
התקציב השני של קלהאן הוגש ב-6 באפריל 1965, ובו הוא הכריז על מאמצים לבצע דפלציה של הכלכלה ועל הפחתת הדרישה ליבוא ב-250 מיליון ליש"ט.
זמן קצר לאחר מכן, הופחתה הריבית מ-7% ל-6%.
לזמן קצר התייצבו הכלכלה והשוק הפיננסי הבריטיים וכך ביוני התאפשר לקלהאן לערוך ביקור בארצות הברית כדי לדון על מצב הכלכלה הבריטית עם נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ועם אנשי קרן המטבע הבינלאומית .
ביולי ספגה הליש"ט לחץ רב וקלהאן נאלץ לנקוט בצעדים קשים זמניים כדי להשיג שליטה על הכללה.
צעדים אלו כללו השעיית כל מיזמי הבנייה הממשלתיים ודחיית יישומן של תוכניות חדשות לתשלומי פנסיה.
האלטרנטיבה הייתה לאפשר לשער הליש"ט להתנודד על פי ההיצע והביקוש או לפחת אותו.
בכל אופן, היו קלהאן ווילסון נחושים בדעתם שפיחות הליש"ט ייצור בעיות חברתיות וכלכליות חדשות והם המשיכו להתנגד לכך בתקיפות.
הממשלה המשיכה להיאבק, הן בבעיות הכלכליות והן ברוב הדחוק שלה בפרלמנט, שב-1966 ירד כבר למושב אחד.
ב-28 בפברואר הכריז וילסון באופן רשמי על עריכת בחירות ב-31 במרץ 1966. ב-1 במרץ הגיש קלהאן לבית הנבחרים "תקציב קטן" והודיע על החלטה היסטורית שבריטניה תעבור לשיטת מטבע עשרונית.
אך רק ב-1971 תחת ממשלת השמרנים, עברה בריטניה משיטת מטבע של לירה שטרלינג, שילינג ופני לשיטה העשרונית על פיה כל לירה שטרלינג הכילה מאה פני.
הוא גם הודיע על תוכנית משכנתאות קצרת-טווח כדי להקל על בעלי השכר הנמוך לנוכח הקשיים הכלכליים.
זמן קצר לאחר מכן עלה מספר מושביה של הלייבור בפרלמנט ל-363 מול 252 המושבים של השמרנים וכך עלה בידה להשיג רוב של 97.
את התקציב הבא שלו הגיש קלהאן ב-4 במאי.
בנאום בו הוא הגיש את "התקציב הקטן" טרם הבחירות, הוא הודיע לחברי בית הנבחרים שהוא יגיש תקציב מלא.
הנקודה העיקרית בתקציב הייתה הנהגת מס מעסיקים סלקטיבי, שהפלה את מגזר השירותים לטובת המגזר התעשייתי.
12 יום לאחר אישור התקציב הכריז איגוד הימאים הארצי על שביתה כללית והקשיים המוניטריים הוכפלו.
שביתות נוספות גרמו לגירעון במאזן התשלומים לצמוח וההלוואה על סך 3.3 מיליארד ליש"ט הייתה כעת נחוצה מאוד.
שיעור האבטלה עלה גם הוא.
עם עליית הלייבור לשלטון עמד מספר המובטלים על 300,000 איש, אך שנתיים לאחר מכן הוא טיפס ליותר מ-500,000.
ב-14 ביולי הועלתה הריבית שוב ל-7%.
ב-20 ביולי הודיע קלהאן על תוכנית חירום של עשר נקודות, שתכלול הקפאת שכר למשך שישה חודשים.
ב-1967 החלה הכלכלה להתייצב שוב ושיעור הריבית הורד במרץ ל-6% ובמאי ל-5.5%.
במצב זה עלה בידו של קלהאן להביס את מייקל פוט בבחירות לתפקיד גזבר המפלגה.
עד מהרה נקלעה הכלכלה שוב לאנדרלמוסיה והמשבר במזרח התיכון בין ישראל למצרים גרם לעליית מחירי הנפט.
יותר מכך, באמצע ספטמבר הוכתה הכלכלה מכה קשה כאשר התחוללה שביתה בנמלים במשך שמונה שבועות.
ההסתערות על המטבע הבריטי החלה עם פרוץ מלחמת ששת הימים ועם סגירת תעלת סואץ, במקביל לשביתת הנמלים, הגיע הגירעון במאזן התשלומים לרמה קריטית.
בדוח של השוק האירופי המשותף נאמר שהליש"ט לא תוכל להתייצב והוצע שוב לבצע פיחות בערכו.
וילסון וקלהאן סירבו להצעה לקבל מענק חירום מקרן המטבע הבינלאומית בשל כמה תנאים שנלוו אליה.
ב-15 בנובמבר התקבלה ההחלטה ההיסטורית על פיחות בשיעור של 14.3%.
מצב זה גרם למחלוקת פוליטית גדולה באותה עת, כפי שציין דניס הילי באוטוביוגרפיה שלו:
לפני ביצוע הפיחות הוציא קלהאן הודעה לתקשורת ולבית הנבחרים שהוא לא יבצע פיחות, דבר שמאוחר יותר הוא אמר שהכרחי לעשותו כדי לשמור על האמון בלירה שטרלינג וכדי להימנע מיצירת עצבנות בשווקים הפיננסיים.
קלהאן הציע מייד שהוא יגיש את התפטרותו כשר האוצר וההתנגדות הפוליטית אילצה את וילסון לקבל אותה.
וילסון מינה את מי שכיהן עד אז שר הפנים, רוי ג'נקינס, כשר האוצר וקלהאן מונה ב-30 בנובמבר 1967 לתפקיד שר הפנים במקומו.
תקופת כהונתו של קלהאן כשר הפנים עמדה בסימן העימות המתגבר בצפון אירלנד והוא כשר הפנים היה זה שקיבל את ההחלטה לשגר את כוחות הצבא הבריטי לשם לאור בקשתה של הממשלה היוניוניסטית של צפון אירלנד.
קלהאן היה גם האחראי על חקיקתו של חוק ההגירה מחבר העמים שנחקק ב-1968, חקיקה שנויה במחלוקת שנבעה מטענות של השמרנים ששטף של אסיאתיים תושבי קניה יציף עד מהרה את בריטניה.
החוק עבר תוך שבוע בבית הנבחרים והגדיר אמצעי בקרה על מחזיקי דרכונים בריטיים שלא היה להם "קשר משמעותי" עם בריטניה.
בספר זיכרונותיו, "זמן והזדמנות" (Time and Chance), כתב קלהאן שהגשת הצעת החוק הזאת הייתה משימה קשה אך הוא לא מתחרט עליה.
הוא טען שהאסיאתיים "גילו פרצה" ואמר לכתב ה-BBC: "דעת הקהל במדינה זו סערה לחלוטין והשיקול שלי היה כיצד נוכל לשמור על הסדר באופן ראוי ובה בעת לעשות צדק עם האנשים הללו – היה עלי לאזן בין שני השיקולים הללו".
אחד מחברי הפרלמנט שהתנגדו לחוק, איאן גילמור, טען שהחוק "חוקק כדי להשאיר את השחורים בחוץ.
אם היה מדובר ב-5,000 מתיישבים לבנים שהיו אמורים להיכנס לבריטניה, העיתונות והפוליטיקאים, כולל קלהאן עצמו, שגרמו לכל המהומה, היו די מרוצים".
חוק משמעותי נוסף שנחקק באותה שנה היה חוק היחסים הגזעיים שעל פיו נאסר להפלות על רקע של מוצא אתני כל אדם שמבקש עבודה, דיור או חינוך.
החוק הרחיב באותה עת את סמכויותיה של מועצת היחסים הגזעיים והטיל עליה לטפל בתלונות על אפליה או יחס בלתי הוגן.
הוא גם מיסד גוף מפקח חדש, הוועדה ליחסים קהילתיים, שתפקידה היה לקדם "יחסי קהילה הרמוניים".
כאשר הציג קלהאן את הצעת החוק בפני הפרלמנט, אמר קלהאן: "לעיתים נדירות התמודד הבית עם סוגיה עם משמעות חברתית כה גבוהה עבור ארצנו ועבור ילדינו".
ב-1969, הוביל קלהאן, שהיה תומך נלהב של הקשר בין הלייבור לבין האיגודים המקצועיים, את ההתנגדות המוצלחת בקבינט שהיה חלוק על הספר הלבן של השרה ברברה קאסל, שנקרא "במקום של המחלוקת" (In Place of Strife), שמטרתו הייתה ליצור את חוק האיגודים המקצועיים.
בין ההצעות הרבות שהוגשו במסמך זה היו תוכניות לכפות על האיגודים המקצועיים לקיים הצבעה לפני הכרזה על שביתה והקמתה של מועצה ליחסי עבודה שתכפה בוררות ביחסי עבודה.
באופן אירוני, אם ההצעות היו מבשילות לחוק, רוב פעולותיהם של האיגודים המקצועיים במהלך "החורף העגום" בעת כהונתו של קלהאן כראש הממשלה עשור לאחר מכן, היו נחשבות לבלתי חוקיות.
בעקבות התבוסה הבלתי צפויה של וילסון לאדוארד הית' בבחירות הכלליות של 1970, דחה קלהאן את האפשרות שהוא יתמודד מולו בבחירות לראשות המפלגה, על אף פגיעותו של וילסון.
מהלך זה שיקם את שמו של קלהאן בעיניו של וילסון.
הוא היה האחראי על התוויית מסמך המדיניות החדש שנוסח ב-1972 ושכלל את הרעיון של הסכם חברתי בין הממשלה לבין האיגודים המקצועיים.
הוא גם פעל רבות כדי להבטיח שמפלגת הלייבור תביע את התנגדותה לשאיפת ממשלת הית' לכניסת בריטניה אל השוק האירופי המשותף.
כאשר ניצח וילסון בבחירות הכלליות הבאות ושב לכס ראש הממשלה במרץ 1974, הוא מינה את קלהאן לתפקיד שר החוץ, שבמסגרתו הוא היה האחראי על ניהול המשא ומתן על תנאי קבלתה של בריטניה כחבר בשוק האירופי המשותף.
כאשר הסתיימו השיחות, הוביל קלהאן את הכרזת הקבינט על התנאים החדשים ותמך בהצבעה חיובית במשאל העם.
פחות משנתיים לאחר שהחל וילסון את תקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה, הוא הודיע במפתיע על התפטרותו ב-13 במרץ 1976 ובאופן בלתי רשמי הכריז על קלהאן כעל יורשו.
קלהאן היה המועמד המועדף לזכייה בבחירות לראשות המפלגה.
אף על פי שהוא היה המבוגר מבין כל המועמדים, הוא גם היה המנוסה מכולם והכי פחות שנוי במחלוקת.
האהדה כלפיו מכל חלקי מפלגת הלייבור הובילה לניצחונו בבחירות לראשות המפלגה.
ב-5 באפריל 1976, בגיל 64 שנים ו-9 ימים, מונה קלהאן לתפקיד ראש ממשלת בריטניה, האדם המבוגר ביותר שמונה לתפקיד זה מאז וינסטון צ'רצ'יל.
קלהאן היה ראש הממשלה היחיד שקודם לכניסתו לתפקיד, כיהן בכל שלושת התפקידים הבכירים בקבינט – שר האוצר, שר הפנים ושר החוץ.
בשלב המוקדם של תקופת כהונתו כראש הממשלה הוא גרם למחלוקת בעקבות מינויו של פיטר ג'יי, שהיה אז חתנו, לתפקיד שגריר בריטניה בארצות הברית.
תקופת כהונתו של קלהאן כראש הממשלה התאפיינה בעיקר בקשיים בניהול הממשלה שנסמכה על מיעוט בבית הנבחרים.
הוא נאלץ לבצע עסקאות שונות עם מפלגות קטנות כדי לשרוד, כולל "ברית הליב-לייב" (Lib–Lab pact) ולהסכים לעריכתם של משאלי עם על האצלת הסמכויות של סקוטלנד וויילס.
במשאל בסקוטלנד הצביעו 51% בעד, אך לא היה בכך די כדי להגיע לרוב של 64% הדרוש.
במשאל בוויילס הצביעו כ-80% נגד ההצעה.
קלהאן כיהן גם כראש הממשלה בתקופה בה סבלה בריטניה מאינפלציה דו-ספרתית ומעלייה בשיעור האבטלה.
הוא הגיב למשבר הכלכלי באמצעות אימוץ מדיניות דפלציונית כדי להוריד את שיעור האינפלציה וכדי לקצץ בהוצאה הציבורית, צעדים שבישרו את המדיניות המוניטריסטית של הממשלה הבאה של השמרנים בראשותה של מרגרט תאצ'ר.
על אף הקשיים הכלכליים שהממשלה התמודדה מולם, במהלך קיץ 1978, זמן קצר לאחר סיומה של "ברית ליב-לייב", הובילה מפלגת הלייבור בסקרי דעת הקהל וגברו הציפיות שקלהאן יכריז על בחירות בסתיו שיאפשרו לו לכהן בקדנציה נוספת עד סתיו 1983. בתחום הכלכלי החלו להראות סימני התאוששות באותה העת.
1978 הייתה שנה של התאוששות כלכלית בבריטניה והאינפלציה ירדה לשיעור חד-ספרתי, שיעור האבטלה צנח ושיעור רמת החיים עלה ביותר מ-8%.
קלהאן התכוון להכריז שהוא לא הבטיח לקיים בחירות, אך רוב הפרשנים פירשו שלא כהלכה את הודעתו כטענה שהוא יכריז על בחירות ושהשמרנים לא יהיו ערוכים לקראתם.
דרכו של קלהאן לטפל בקשיים הכלכליים ארוכי הטווח כללו הקפאת שכר במשך ארבע שנים עם הצלחה מתקבלת על הדעת.
הוא הימר על כך שהמשך השנה החמישית של מדיניות זו תשפר אף יותר את מצב הכלכלה ותאפשר לו להיבחר מחדש ב-1979 וכך הוא ניסה לבלום את עליית השכר לשיעור של 5% או פחות.
האיגודים המקצועיים התנגדו להמשך הקפאת השכר ובשורה של שביתות בחורף 1978 – 1979, שכונה "חורף המריבה" (Winter of Discontent), הם השיגו הבטחה לעליית השכר.
אי השקט התעשייתי גרם לחוסר אהדה ציבורית כלפי הממשלה ותשובתו של קלהאן לשאלה שנשאל בראיון רק החמירה את המצב.
בשובו לבריטניה מפסגה כלכלית שנערכה בגוואדלופ בראשית 1979, נשאל קלהאן: "מהי גישתך הכללית בנוגע לכאוס ההולך וגובר במדינה כעת?" קלהאן השיב: "ובכן, זוהי פרשנות שלך.
אני מבטיח לך שאם תסתכל על כך מבחוץ, וייתכן שאתה נוקט כרגע בגישה די קרתנית, איני סבור שאנשים אחרים בעולם יהיו שותפים לדעה ששורר אצלנו כאוס הולך וגובר".
תשובה זו צוטטה בעיתון הסאן תחת הכותרת "משבר?
קלהאן הודה גם מאוחר יותר בנוגע לחורף העגום שהוא "אכזב את המדינה".
במהלך החורף העגום צנחה בחדות התמיכה בלייבור בסקרי דעת הקהל.
במובנים מסוימים הם הצליחו לשפר את המצב, אך בפברואר נראה היה לפחות על פי אחד הסקרים שהשמרנים עוקפים אותם והחל להסתמן הפסד ברור שלהם בבחירות הקרובות.
בהכנות לקראת הבחירות, תמכו הדיילי מירור והגרדיאן בלייבור, בעוד שהסאן, הדיילי מייל, הדיילי אקספרס והדיילי טלגרף הביעו את תמיכתם בשמרנים.
ב-28 במרץ 1979 עברה בבית הנבחרים הצעת אי-אמון על חודו של קול אחד וכך נאלץ קלהאן להכריז על עריכת בחירות כלליות ב-3 במאי.
השמרנים בהנהגתה של מרגרט תאצ'ר הובילו קמפיין שסיסמתו הייתה "הלייבור לא עובד" (Labour Isn't Working, משחק מילים על משמעות המילה "לייבור" שהיא "עבודה") ונצחו בבחירות.
כישלונו של קלהאן להכריז על עריכת בחירות עוד ב-1978 נתפש כחישוב מוטעה, ואכן, הוא בעצמו הודה מאוחר יותר שההחלטה על אי עריכת בחירות שנה קודם לכן הייתה טעות בשיקול.
אף על פי כן, סקרים פרטיים שנערכו על ידי הלייבור בסתיו 1978 הראו ששתי המפלגות הגדולות נהנו ממידה שווה של תמיכה ציבורית.
לאחר תבוסה זו בבחירות נותרה מפלגת הלייבור באופוזיציה במשך 18 שנה.
ההיסטוריונים אלן סקד וכריס קוק סיכמו את ההסכמה הכללית בקרב ההיסטוריונים בנוגע לכוחה של מפלגת הלייבור בשנות השבעים:
על אף ההפסד בבחירות, המשיך קלהאן לכהן כמנהיג הלייבור עד ל-15 באוקטובר 1980, זמן קצר לאחר שוועידת המפלגה הצביעה על מיסוד שיטת בחירות חדשה על ידי גוף בוחר שכלל את חברי האיגודים המקצועיים.
התפטרותו הבטיחה שיורשו ייבחר רק על ידי חברי הפרלמנט של המפלגה.
לאחר קמפיין שחשף את המחלוקות העמוקות בסיעת המפלגה בפרלמנט, ניצח מייקל פוט בקושי את דניס הילי בסיבוב בחירות שני שנערך ב-10 בנובמבר וירש את קלהאן כמנהיג המפלגה.
פוט נכנס למרוץ מאוחר יחסית והחלטתו להצטרף שמה קץ לסיכוייו של פיטר שור.
ב-1982, יחד עם ידידו, ג'רלד פורד, ייסד קלהאן את פורום AEI העולמי השנתי.
ב-1983 הוא תקף את תוכניותיה של מפלגת הלייבור לקצץ בהוצאות ההגנה.
באותה שנה הוא היה לזקן חברי בית הנבחרים (Father of the House), כמ ששירת ברציפות במשך התקופה הארוכה ביותר מבין כל חברי הבית.
ב-1987 הוענק לקלהאן תואר אביר מסדר הבירית ובבחירות שהתקיימו באותה שנה הוא פרש מהפרלמנט לאחר 42 שנות כהונה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא נכנס לבית הלורדים לאחר שהוענק לו התואר ברון קלהאן מקארדיף.
באותה שנה פורסמה האוטוביוגרפיה שלו, "זמן והזדמנות" (Time and Chance).
הוא גם שימש כדירקטור בבנק ויילס.
ב-1996 הוענק לקלהאן תואר דוקטור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה הפתוחה.
ב-3 באפריל 1997 כתב טוני בן ביומנו שבמהלך מערכת הבחירות שהתקיימו באותה שנה התקשרה לקלהאן בטלפון מתנדבת במטה הבחירות של הלייבור ושאלה אותו אם הוא יהיה מעוניין להיות פעיל יותר במפלגה.
במהלך ראיון בתוכנית רדיו של BBC 4 התברר כי קלהאן היה ראש הממשלה היחידי שהיה מורה על שיגור מתקפת נקמה במקרה של התקפה גרעינית על בריטניה:
באוקטובר 1999 אמר קלהאן בריאיון למגזין The Oldie שהוא לא יהיה מופתע אם הוא יחשב כראש הממשלה הגרוע ביותר של בריטניה מזה מאתיים שנה.
תחומי העניין של קלהאן כללו רוגבי (לפני מלחמת העולם השנייה הוא שיחק בשורות מועדון הרוגבי של סטריטהאם), טניס וחקלאות.
ביולי 1938 הוא נשא לאישה את אודרי אליזבת מולטון, שאותה הוא הכיר כאשר שניהם עבדו כמורים בבית ספר של יום ראשון, ויחד הם הביאו לעולם בן אחד ושתי בנות.
אף על פי שקיים ספק רב בנוגע למידת האמונה הדתית של קלהאן בימי חייו הבוגרים, הייתה לנצרות הבפטיסטית הנון-קונפורמית השפעה עמוקה על חיים הציבוריים והפרטיים.
בהדרגה, כאשר עבד קלהאן ברשות המיסים, הוא הפך להיות אתאיסט.