tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלילה הבא אינמן, סווימר (ג'יי טבארי) והמחלקה שלהם נשלחים לעבר קווי האויב כדי להרוג את חיילי האיחוד ששרדו.
במהלך הפשיטה חיילים אחרים של הקונפדרציה פותחים באש והורגים מספר חיילים ואינמן עצמו נפצע.
בהיותו בבית חולים, קוראים באוזניו מכתב מאדה בו היא מפצירה בו שיפסיק להילחם יפסיק לצעוד ויחזור אליה.
אינמן מחליט לערוק ולשוב לביתו ב'קולד מאונטן'.
במסעו פוגש אינמן את המטיף ויזי (פיליפ סימור הופמן) שעומד להטביע את המאהבת ההרה שלו.
אינמן עוצר בעדו ומשאיר אותו קשור לעץ לשיפוטם של אנשי העיר.
מאוחר יותר ויזי שגורש מהעיר מצטרף לאינמן במסעו.
השניים עוזרים לג'וניור (ג'ובאני ריביסי) לשחוט את הפרה שלו ומצטרפים אליו ואל משפחתו לארוחה.
אחרי הארוחה ג'וניור יוצא מהבית, הנשים במשפחה מנסות לפתות את ויזי ואת אינמן.
ג'וניור חוזר עם אנשי משמר העורף שאוסרים את אינמן ואת ויזי.
ויזי נהרג כשאנשי משמר העורף מתחבאים מחיילי האיחוד, אינמן נפצע אבל מצליח להימלט.
אישה זקנה וכמושה (איילין אטקינס) מוצאת אותו וסועדת אותו עד להחלמתו.
בהמשך מסעו פוגש אינמן את שרה (נטלי פורטמן), אישה צעירה אבלה המגדלת לבדה את תינוקה.
הוא נשאר ללון בבקתה שלה.
למחרת בבוקר מגיעים שלושה חיילים מצבא האיחוד ודורשים לקבל מזון.
שרה דואגת להרחיק משם את אינמן (להגנתו ולהימנע מאישום בהסתרת עריקים), והוא מסתתר לא רחוק מהבית.
שניים מהחיילים מתנכלים לשרה ומניחים את התינוק בחוץ בקור, אם כי אחד מהם (קיליאן מרפי) מנסה לדאוג לחמם את התינוק.
החייל מנסה לאנוס את שרה, אבל אינמן הורג אותו ואת החייל השני.
שרה בזעמה יורה בחייל השלישי שגילה טוב לב.
במקביל להרפתקאותיו של אינמן הסרט עוקב אחרי ההתרחשויות בחייה של אדה.
אדה היא עירונית שעברה לא מכבר עם אביה לאזור הכפרי והתיישבו בחווה בשם "בלאק קוב".
ביומה הראשון בקולד מאונטן פגשה אדה את אינמן, ובלילה שלפני צאתו למלחמה היה ביניהם רומן קצר.
אחרי לכתו של אינמן נפטר אביה הכומר (דונלד סאת'רלנד) והיא נשארת לבד בלי סיכוי לקבל עזרה בחווה כיוון שכל הגברים הצעירים גויסו.
אדה אינה מוכשרת כלל לעבודת כפיים מאחר שגדלה כליידי.
היא שורדת הודות לנדיבות לבם של שכניה, ואחד מהם שולח אליה את רובי ת'יוז (רנה זלווגר) כדי שתעזור לה בחווה.
רובי, אישה צעירה שחייה היו קשים ונאלצה מילדותה לשרוד בכוחות עצמה, מיומנת מאוד בעבודות הדרושות לניהול חווה.
רובי מתגוררת עם אדה ויחד הן מצליחות להפעיל את החווה.
בינתיים אדה כותבת מכתבים לאינמן בתקווה שהם יפגשו שוב ויחדשו את אהבתם.
החברות בין שתי הנשים מתהדקת והאחת הופכת להיות אשת סודה של האחרת.
חברים נוספים שלהם הם בני הזוג סוואנגר (קתי בייקר וג'יימס גאמון), הגרים בקרבת מקום לבלאק קוב.
בבאר של משפחת סוואנגר ראתה אדה חיזיון לפיו אינמן חוזר אליה כשהוא צועד בשלג ומסביבו עורבים.
במהלך המלחמה, אדה ורובי ושאר אנשי הקהילה נתקלים במשמר העורף.
מנהיג משמר העורף הוא טיג, שבעבר חלק גדול מהשטח בקולד מאונטן היה בבעלות סבו.
טיג ואנשיו לוכדים עריקים, כשחלק מהמטרה שלו היא להשתלט על אדמותיהם.
על אף שמטרת משמר העורף הייתה להגן על אזרחי הדרום מפני ההתקפות מצבא הצפון, הם הפכו אלימים הלוכדים עריקים ולעיתים הורגים אותם.
כמו כן הם משליטים טרור על האוכלוסייה, הנחשדת במתן מחסה לעריקים.
כך הם לוכדים את הבנים של משפחת סוואנגר, כשהם מענים את האם והבנים בשומעם את צעקותיהם יוצאים ממחבואם ואז הם נורים.
אסקו סוואנגר, אבי המשפחה, אף הוא נהרג בהגינו על בניו.
סטובורד, אביה של רובי (ברנדן גליסון) שהתנכר לה, הוא גם עריק מהצבא.
סטובורד מגיע לחווה להתפייס עם ביתו, ומבקש ממנה לתפור מעיל עבור בן לווייתו, נגן הבאנג'ו, פאנגל (איתן סופלי).
רובי נמשכת לבחור אחר שמלווה את אביה, נגן המנדולינה המכונה ג'ורג'יה (ג'ק וייט).
טיג ואנשי משמר העורף מוצאים את המחנה בו שוהים סטובורד, פאנגל וג'ורג'יה.
פאנגל חושף שלא במתכוון את זהותם כעריקים מבוקשים.
ג'ורג'יה שמתחבא במרחק לא רב עד להריגתם של סטוברד ופאנגל.
הוא רץ לבלאק קוב להודיע על כך לרובי ואדה.
השתיים ממהרות למקום ומגלות שפאנגל כבר מת וסטובורד פצוע קשה.
הן מוציאות את הכדור מגבו של סטובורד, ומסתתרות בבקתה ביער כדי לחמוק מטיג ואנשיו.
בשלב זה מתלכדים סיפוריהם של אינמן ואדה.
אינמן מגיע לקולד מאונטן, אך אדה שאינה מזהה אותו כמעט הורגת אותו.
בלילה הם מתאחדים ומממשים את אהבתם.
זמן קצר אחר כך מגלים אותם אנשי משמר העורף והם נחושים להרוג את אינמן.
במאבק ביניהם אינמן יורה בבוסי (צ'ארלי האנם) והורג אותו, אך גם הוא עצמו נפגע אנושות.
אדה מתקרבת אליו ורואה שוב מה שראתה בחיזיון בבאר, אינמן חוזר אליה בשלג מוקף עורבים.
הסצנה האחרונה בסרט מתרחשת כמה שנים לאחר מכן.
אדה ורובי ובני משפחתם חוגגים את חג הפסחא.
רובי התחתנה עם ג'ורג'יה ולהם בת ותינוק.
כמו כן מתגלה שגם לאדה נולדה בת מאינמן ושמה גרייס.
אינמן, חייל שעורק מצבא הקונפדרציה וחוזר אל אהובתו אדה
ניקול קידמן – אדה מונרו, אישה צעירה החיה ב'קולד מאונטן', מושא אהבתו של אינמן
רנה זלווגר – רובי ת'יוז, אישה צעירה העוזרת לאדה לנהל את החווה, אביה נחשב למת
איילין אטקינס – מאדי, רועה זקנה המטפלת באינמן עד להחלמתו
קתי בייקר – סאלי סוואנגר, אישה מבוגרת שגרה ב'קולד מאונטן', חברתה של אדה
ג'יימס גאמון – אסקו סוואנגר, בעלה של סאלי וגם הוא חבר של אדה
ברנדן גליסון – סטוברוד ת'יוז, אביה של רובי, מזייף את מותו בזמן המלחמה
פיליפ סימור הופמן – הכומר ויזי, מטיף מושחת המתיידד עם אינמן
צ'ארלי האנם – בוסי, אחד מאנשיו של טיג במשמר העורף
קיליאן מרפי – בארדולף, חייל יאנקי המגיע לביתה של שרה
נטלי פורטמן – שרה, אלמנה צעירה החיה עם ילדה התינוק
ג'ובאני ריביסי – ג'וניור, חוטב עצים שנותן מקלט לאינמן וויזי ואחר כך בוגד בהם ומסגיר אותם לאנשי משמר העורף
דונלד סאת'רלנד – הכומר מונרו, אביה של אדה
איתן סופלי – פאנגל, שותפו למסע של סטובורד
ג'יי טבארי – סווימר, חברו הטוב של אינמן חייל בצבא הקונפדרציה
ג'ק וייט – ג'ורג'יה, עריק מצבא הקונפדרציה, אהוב לבה של רובי
ריי וינסטון – טיג, המנהיג הסאדיסט של משמר העורף
לוקאס בלאק – אוקלי, נער מקולד מאונטן שנהרג בקרב
אמילי דשנל – גברת מורגן, מתנדבת בבית החולים שם
ג'נה מאלון – נערה המעבירה את אינמן וויזי במעבורת ונהרגת במארב
מלורה וולטרס – ליילה, אשתו של ג'וניור המנסה לפתות את אינמן
טארין מנינג – שילה, אחת מאחיותיה של ליילה המפתה את ויזי
הסרט היה מועמד ליותר משבעים פרסים, בהם שבעה פרסי אוסקר.
רנה זלווגר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
השחקן הטוב ביותר (ג'וד לאו)
הצילום הטוב ביותר (ג'ון סיאל)
העריכה הטובה ביותר (וולטר מרץ')
שיר מקורי (טי בון ברנט ואלביס קוסטלו עבור השיר "The Scarlet Tide")
מקום ההתרחשות של הסרט הוא ביער הלאומי פסגה שבמחוז הייווד בקרוליינה הצפונית.
רוב הסרט צולם ברומניה וחלק מהסצנות צולמו בווירג'יניה, קרוליינה הדרומית וקרוליינה הצפונית.
הסרט הוא אחד ממספר גדל והולך של הפקות הוליוודיות שנעשו במזרח אירופה בגלל העלות הנמוכה של ההפקה באזור זה.
במיוחד עבור סרט זה טרנסילבניה התאימה יותר לצילומים, כי החיים המודרניים טבעו את חותמם פחות מאשר באזור האפלצ'ים שבארצות הברית (פחות קווי חשמל, עמודי חשמל, כבישים וכן הלאה).
קרטר'ס גרוב, חווה בויליאמסבורג שבוירג'יניה
קולג' צ'ארלסטון בעיר צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית
הסרט מהווה נקודת מפנה טכנולוגית בעריכה קולנועית.
וולטר מרץ' השתמש לעריכה בתוכנה זולה יחסית Final Cut Pro של חברת אפל ומחשב מסוג G4s.
עד אז נהגו להשתמש בסרטים עתירי תקציב במערכות עריכה יקרות של חברת "אביד".
קולה של אמא היא תוכנית רדיו של תחנת הרדיו גלי צה"ל.
במסגרת התוכנית עולות לשידור אמהות של חיילים ומספרות על בניהן או בנותיהן, על המסלול הצבאי של ילדיהן, על תחביביהם ועל המשפחה, על הקושי האישי שלהן ועל הפחדים שלהן.
מבנה התוכנית אינו מקורי לישראל ויובא מגרמניה, שם הייתה תוכנית רדיו בה קישרו אמהות עם בניהן השוטרים, הכבאים וגם החיילים דרך הרדיו.
כש"יובאה" התוכנית לישראל היא עברה שינויים נדרשים בפורמט והייתה להצלחה עוד בתקופת אלכס אנסקי ואהוד גרף.
בתחילה, דיברו בכל שבוע עם 4 אמהות ולא יצרו קשר עם החיילים בשטח, אך באמצע שנות התשעים הועלה הרעיון לשלוח בכל שבוע ניידת שידור אל החיילים בשטח אשר מהווים קהל בתוכנית, ומאז מבוצע הרעיון בהצלחה.
מגישי התוכנית מגיעים באמצעות ניידת השידור של התוכנית לכל חלקי ישראל על מנת להביא את קולות החיילים, גם מהנקודה הרחוקה ביותר בה הם נמצאים.
המגישים מאפשרים לחיילים הקרביים לספר קצת על ההווי הצבאי, ומחלקים פרסים לחיילים אותם הם מבקרים.
בתקופות של אירועים מיוחדים הפוקדים את המדינה גם מערכת התוכנית מתגייסת למען החיילים והתושבים.
בתקופת מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 קיבלה התוכנית משמעות רבה ובלטה בקרב תוכניות הרדיו.
החל מדצמבר 2010 משודרת התוכנית גם בערוץ 2, במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2005 זכתה התוכנית בפרס מפקד גלי צה"ל לרגל משדר 25 שנה לתוכנית, ובשנת 2008 זכתה בפרס שנית בקטגוריית צבא וביטחון.
את התוכנית, אשר משודרת ברציפות משנת 1979, הגישה קרוב ל-5 שנים ד"ר אורלי מיכאלי.
היא פרשה מהגשת התוכנית באוגוסט 2008. בדצמבר 2008 מונה מגיש חדש לתוכנית – עודד מנשה.
עם כניסתו של מנשה לתפקיד נעשו שינויים גדולים במבנה התוכנית ובהם: קיצוץ משך התוכנית לשעה אחת במקום שעתיים, צמצום מספרן של האמהות המשתתפות בשידור וכן הוספו פינות חדשות.
בעבר הגישו את התוכנית בין היתר: אהוד גרף, אלכס אנסקי, לאה עוז, עומר פרנקל, דני רובס וסיוון דורון.
כיום מגישה את התוכנית השדרנית והקריינית נעמי רביע.
קולואיד הוא תערובת כמעט הומוגנית (אחידה) בין שני חומרים.
קולואיד מורכב מחלקיקים זעירים של חומר אחד ("פאזה מפוזרת") המפוזרים באופן אחיד (יחסית) בחומר אחר שחלקיקיו מקיפים את חלקיקי החומר הראשון ("פאזה רציפה").
גודל החלקיקים המפוזרים במערכת קולואידית נע בין ננומטר למיקרון.
קולואיד של גז בנוזל − קצף: קצפת מאכל, קצף גילוח.
קולואיד של גז במוצק − קצף מוצק: קלקר, מספר מינרלים אווריריים בעלי בועות אוויר לכודות (פומיס, למשל).
קולואיד של נוזל בגז − תרסיס (בלועזית: אירוֹסוֹל): ערפל (קולואיד של חלקיקי מים באוויר), ספריי.
קולואיד של נוזל בנוזל − תחליב (בלועזית: אמולסיה): חלב, קרם ידיים, מיונז
קולואיד של נוזל במוצק − תקריש (בלועזית: ג'ל): ג'לי, גבינה.
קולואיד של מוצק בגז − תרסיס מוצק: עשן (קולואיד של פיח באוויר), אבק.
קולואיד של מוצק בנוזל − תרחיף (בלועזית: סוּספנסיה): צבע (לציור ולצביעה), דיו, מספר תרופות בצורת סירופ.
קולואיד של מוצק במוצק − תרחיף מוצק: סוגים מסוימים של זכוכית אשר בה מעורבים מלחים מוצקים, כמו עדשות פוטוכרומיות (מתכהות באור).
כאשר גודל החלקיקים המפוזרים בתערובת קטן מננומטר, התערובת נחשבת הומוגנית ונקראת תמיסה.
כאשר גודל החלקיקים גדול ממיקרון, התערובת נחשבת הטרוגנית.
קולואידים ותמיסות הם יציבים, בעוד תערובות הטרוגניות נוטות להיפרד למרכיביהן.
לעיתים קיים בלבול בין תחליב ותרחיף; בשניהם הפאזה המפזרת היא נוזל, אך הפאזה המפוזרת עשויה להיות מוצק (ואז היא מכונה סוספנסיה או תרחיף) או נוזל (ואז היא מכונה אמולסיה או תחליב), כאשר לא תמיד נעשית הבחנה ברורה במיון הקולואידים השונים לתרחיפים ולתחליבים.
תופעות פיזיקליות רבות המוכרות בפלזמה באות לידי ביטוי גם בתרחיפים מיוננים.
לדוגמה, עצמים הטעונים במטען חשמלי זהה עשויים להימשך זה לזה, אם הדחייה החשמלית ההדדית ביניהן מקוזזת בשיעור הולם על ידי מטענים חשמליים מנוגדים.
בתופעה זו נעשה שימוש באחד משלבי האריזה של סלילי DNA למבנה טורואידי דחוס.
קוּלָה היה כפר ערבי בגבול השפלה ולרגלי הרי יהודה כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח ללוד, בגובה 125 מטר מעל פני הים.
הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד (1945).
תושבי הכפר נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, לאחר קרבות קשים בהם עברה השליטה בכפר מצד לצד מספר פעמים.
מבני הכפר נהרסו מאוחר יותר ובמקום ניטע "יער קולה" על ידי הקרן הקיימת לישראל.
בין בני הכפר נמנו חסן סלאמה, ממנהיגי המרד הערבי הגדול נגד היהודים והבריטים, וכן בנו עלי חסן סלאמה, ממפקדי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
במקום שוכנת בריכת אגירה ביזנטית בעומק של 2.5 מטרים.
בשנת 1181 הקימו אבירים ממסדר ההוספיטלרים מרכז מנהלי בכפר שכלל מגדל ומבנה מקומר.
הכפר הוקם על חורבות השרידים הצלבניים, מסגד הכפר הוקם בסמוך לשרידי המגדל הצלבני וב-1596 מנו תושביו 380 נפשות; תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, ועסקו בעיקר בחקלאות.
רוב שטחי הכפר היו מעובדים.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1931 נמנו בכפר 697 תושבים.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה ערבית לפי החלטת החלוקה של האו"ם מ-29 בנובמבר 1947. לאחר ההחלטה יצאו מקולה לוחמים שהשתתפו במאבק האלים מול היישוב היהודי, ובהם חסן סלאמה, בן הכפר, ששימש כמפקד בכיר של הכוחות הערביים.
ב-10 ביולי 1948, לאחר סיום ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, החל צה"ל ב"מבצע דני" - מתקפה על הערים הערביות רמלה ולוד במטרה להרחיב את השטח בשליטת ישראל שבין תל אביב לירושלים על ידי כיתור רמלה ולוד וכיבוש הכפרים שמצפון וממזרח ללוד.
במסגרת המבצע נכבשו בשעות הבוקר על ידי יחידות של חטיבת אלכסנדרוני כפרי האזור רנתיה, וילהלמה, אל-יהודייה, ואילו טירה נכבשה על ידי פלוגה א' מגדוד 89 מחטיבה 8 בשעות הבוקר המוקדמות וקולה נכבשה על ידי פלוגה ב' מאותו גדוד בשעות אחר הצהריים.
על הכפר הגנו לוחמים מקומיים בלבד, ותושביו נמלטו ממנו בעקבות כישלונם להגן על היישוב.
ב-15 ביולי נכבש הכפר על ידי גדוד 1 של הלגיון הערבי (צבא עבר הירדן), בקרב שגרם לכוחות חטיבת אלכסנדרוני אבדות רבות.
בהמשך נכבש הכפר מחדש על ידי כוח ישראלי, עבר שוב לידי הלגיון ולבסוף נכבש סופית ב-18 ביולי על ידי חטיבת אלכסנדרוני מתוגברת בפלוגת טנקים מגדוד 82 של חטיבה 8.
ישנה אי התאמה במספר הנופלים בקרבות קולה.
לפי נתוני ענף היסטוריה בצה"ל נהרגו שם 32 לוחמים ואילו על מצבת הזיכרון במקום חקוקים שמותיהם של 31 נופלים.
מבני הכפר נהרסו ככל הנראה בחלקם בעקבות בקשה שהגיש ב-13 בספטמבר 1948 ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ל"ועדת השרים לענייני הרכוש הנטוש".
ב-2 ביולי 1950 הוקמה בשטח הכפר הנטוש עצמו מעברת גבעת כ"ח (לזכרם של 28 חיילי צה"ל שנפלו בקרב) שהועברה תוך זמן קצר כשני קילומטרים מערבה והפכה למושב גבעת כ"ח.
בימינו מצוי בשטח פארק קק"ל "מבצר קולה" ו"יער קולה" שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל.
ביער ניתן להבחין בשרידי הכפר – בהם שרידי בתים, בורות מים, מגדל צלבני, מסגד, מבנה מקושת, בריכת האגירה וגדרות הצבר שסימנו את גבולות השטח הבנוי של קולה.
עוד ביער חווה חקלאית, ובצידו המזרחי אנדרטת זיכרון לחללי חטיבת אלכסנדרוני הניצבת בגבעת כ"ח המתנשאת לגובה של 6.6 מטרים.
מדרום לפארק מעבר לכביש 465 נבנתה אנדרטת הזיכרון של עוצבת אגרוף ורומח לזכר חללי חטיבה 27.
קולו חביב טורה הוא כדורגלן עבר יליד חוף השנהב ששיחק בעמדת הבלם המרכזי וכיום מאמן.
טורה ידוע בקצב המשחק שלו, חוזקו הגופני, הנחישות והאתלטיות שלו.
טורה הצטרף לארסנל בשנת 2002 מהמועדון ASEC מימוסאס, תמורת 150,000£.
בתחילת דרכו בארסנל הוא שיחק כקשר התקפי.
הופעת הבכורה שלו הייתה רק בעונתו השנייה במועדון, במשחק נגד ליברפול במגן הצדקה.
בתחילת עונת החל ארסן ונגר להשתמש בטורה במרכז ההגנה לצידו של סול קמפבל.
טורה וקמפבל שיחקו היטב ביחד, כאשר המועדון זוכה באליפות מבלי להפסיד ולו משחק אחד, לראשונה מזה למעלה מ-100 שנים.
טורה זכה למוניטין של מגן התקפי, בעיקר בגלל ריצותיו לאורך המגרש ועל אף שהבקיע רק שער אחד ובישל אחד.
טורה לא שיחק באופן סדיר בארסנל במהלך עונת , ונאבק על מקומו בהרכב עם פיליפ סנדרוס ופסקל סייגן.
שערו היחיד בעונה זו הובקע בדקה ה-90 של ההפסד 1 - 3 לבאיירן מינכן בשמינית גמר ליגת האלופות.
בעונת טורה ביסס את מעמדו כאחד הבלמים המרכזיים הטובים בפרמייר ליג.
הוא שיחק בהרכב הפותח של ארסנל באופן קבוע, וזכה לתמיכת האוהדים.
בעונה זו הוא יצר שיתוף פעולה מוצלח בהגנה עם פיליפ סנדרוס.
שני הבלמים הצטיינו בליגת האלופות, וסייעו לארסנל להעפיל למשחק הגמר לאחר 10 משחקים רצופים ללא ספיגת שער (שיא תחרות).
בחצי הגמר נגד ויאריאל טורה הבקיע את שערו השני באירופה, והתוצאה בסיכום שני המשחקים הייתה 1 - 0 לטובת ארסנל.
בעונת טורה קיבל את החולצה מס' 5 של ארסנל, שלא הייתה בשימוש מאז עזיבתו של מרטין קיאון.
באוגוסט 2006 הוא חתם עם ארסנל על חוזה חדש לארבע שנים, שבו נקבע כי שכרו השבועי יהיה כ-70,000£.
למרות העונה הלא טובה של ארסנל בליגה טורה היטיב לשחק, וזכה במקום השלישי בתחרות שחקן השנה של ארסנל, לאחר ז'ילברטו סילבה וססק פברגאס.
טורה שימש בתפקיד הקפטן השלישי של ארסנל בעונה זו, לאחר קפטן המשנה ז'ילברטו סילבה והקפטן תיירי הנרי.
הוא שימש בתפקיד הקפטן ב-9 בינואר 2007, בניצחון 6 - 3 על ליברפול בגביע קארלינג, והוביל את שחקני ארסנל במשחק חצי הגמר הראשון נגד טוטנהאם הוטספר.
הוא הפך לשחקן הוותיק ביותר מבחינת משחקים בארסנל בעקבות עזיבתם של ז'רמי אליאדי, תיירי הנרי ופרדי יונגברי במהלך חלון ההעברות של קיץ 2007. טורה אף היה הקפטן של ארסנל במספר משחקים בתחילת עונת בעקבות פציעתו של ויליאם גאלאס, איתו שיתף פעולה בהצלחה לאורך העונה.
טורה נפצע במהלך טורניר גביע אפריקה לאומות, והתקשה להחלים מפציעתו.
במשחק נגד מילאן בליגת האלופות הוא נפצע שוב כאשר ניסה לעצור מסירה של אלשנדרה פאטו, והורד מהמגרש לאחר טיפול.
טורה חזר לסגל של ארסנל לקראת המשחק נגד מידלסברו, והבקיע את שער השוויון של ארסנל בסיום המשחק.
ברבע גמר ליגת האלופות נגד ליברפול הוא הוסט לעמדת הבלם הימני, ובדקה ה-86 נשרקה נגדו עבירה ברחבת העונשין, שזיכתה את ליברפול בפנדל שאותו הבקיע סטיבן ג'רארד.
המשחק הסתיים בתיקו 2 - 2, ו-4 - 2 לטובת ליברפול בסיכום שני המשחקים.
ב-1 בינואר 2009 ביקש טורה לעזוב את ארסנל לאחר שדווח כי הסתכסך עם עמיתו להגנה ויליאם גאלאס.
בדיווחים השונים נאמר גם כי היושב-ראש פיטר היל-ווד החליט לדחות את הבקשה.
בסופו של דבר החליט טורה לחזור בו מבקשתו, ולהישאר בארסנל לכל הפחות עד הקיץ.
לאחר דיווחים שונים הודיעה רשת סקיי ספורטס ב-28 ביולי 2009 כי מנצ'סטר סיטי קרוב להחתים את טורה תמורת סכום משוער של כ-16 מיליון לירות שטרלינג.
לאחר שעבר את הבדיקות הרפואיות ב-29 ביולי הוא חתם על חוזה לארבע שנים.
ב-3 במרץ, הודיעה ההתאחדות האנגלית כי טורה מושעה מכל פעילות לאחר שבדגימה שסיפק נמצאו חומרים אסורים.
ב-28 במאי 2013 הודיעה ליברפול כי טורה יצטרף לקבוצה ב-1 ביולי 2013. בין היתר, העפיל טורה עם קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2016, שם פתח בהרכב אך ליברפול נוצחה 3-1 על ידי סביליה.
ב-24 ביולי 2016 חתם בסלטיק לעונה אחת, במדי סלטיק הוא זכה בליגה הסקוטית, בגביע הסקוטי ובגביע הליגה הסקוטי.
בסיום עונת 2016/17 הוא פרש מכדורגל ומונה לחבר בצוות האימון של נבחרת חוף השנהב.
בספטמבר 2017 הוא הצטרף לצוות האימון של סלטיק.
טורה משחק עבור נבחרת חוף השנהב מאז שנת 2000, כאשר משחקו הראשון היה נגד נבחרת רואנדה.
טורה הוא הבחירה הראשונה של מאמני הנבחרת לתפקיד המגן המרכזי.
טורה היה בסגל הנבחרת של הנרי מישל לקראת מונדיאל 2006, וערך את הופעת הבכורה שלו במונדיאלים בהפסד 1 - 2 לנבחרת ארגנטינה.
ב-15 בפברואר 2015 הודיע על פרישה מהנבחרת לאחר 15 שנה, בה כבש 7 שערים ב-118 הופעות.
אחיו הצעירים הם הכדורגלן יאיא טורה ואיברהים טורה כדורגלנים אף הם.
קוּלָה (בבולגרית: Кула) היא עיירה בצפון מערב בולגריה, השלישית בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז וידין ושוכנת כ-149 ק"מ מהבירה סופיה, 30 ק"מ מבירת המחוז וידין ו-13 קילומטרים מגבול סרביה.
משמעות השם קולה היא צריח (מגדל שמירה).
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה.
העיר בנויה בסמיכות למבצר מתקופת האימפריה הרומית שנקרא קסטרה מארטיס והיה חלק ממערך מצודות דרכים שהגנו על פרובינציית מואסיה של האימפריה.
בהמשך הווה האזור זירת לחימה בין הרומים לדאקים וידע פשיטות נרחבות של שבטים גותים.
ב-408 נכבשה המצודה על ידי ההונים.
ב-586 החריבו האווארים את המצודה והיא שוקמה רק במהלך המאה ה-13, תקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1396 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית אשר כינו את המצודה בשם אָדְלִיֶה שמשמעו בטורקית עות'מאנית צריח בהתייחס לשרידי המצודה הרומית.
העות'מאנים ביצעו טרנספר אוכלוסיות בכל הבלקן וישבו במקום צ'רקסים.
הגאוגרף האוסטרו-הונגרי יהודי פליקס פיליפ קאניץ שסייר במקום באמצע המאה ה-19 תיאר עיירה בעלת צביון מוסלמי ובה 4 מסגדים.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתיישב במקום תושבים ממוצא סרבי ובולגרי.
הכפר שוחרר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפך חלק מנסיכות בולגריה.
באמצע המאה ה-20 החל תהליך תיעוש ביישוב, אך לקראת סוף המאה החל תהליך מואץ של הגירת עבודה וכמות האוכלוסין ירדה משמעותית.
בעיירה מפעל לייצור מוצרי גומי, נעליים וטקסטיל.
באזור הרשות המקומית קיימת חקלאות זעירה שעיקרה גידולי ירקות ודגן.
מראשית המאה ה-21 ממצבת העיירה את עצמה כיעד תיירותי כאשר מגוון ממצאים ארכאולוגיים מוצגים במוזיאון ההיסטורי.
כמו כן בעיירה גלריה לאמנות ותיאטרון.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעות מקצינות מכיוון הרי הבלקן.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc וערכי הקיצון נעים ממינוס 1.7oc בינואר ועד 23.1oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 750 מילימטרים וישנם 50 ימים מושלגים בממוצע בשנה.
מועדון חברה וספורט קולו-קולו (בספרדית: Club Social y Deportivo Colo-Colo) הוא מועדון כדורגל צ'יליאני מפורסם מהעיר סנטיאגו.
שם המועדון הוא על שמו של מין חתול הנפוץ באזור המרכזי של צ'ילה, בשם זה.
המועדון נוסד בשנת 1925 והצטרף לליגת העל הצ'יליאנית כשנוסדה ב-1930, ומשחק בה עד היום.
קולו-קולו הוא המועדון המצליח ביותר בכדורגל הצ'יליאני עם 31 אליפויות, ביניהן 4 אליפויות רצופות בעונות האפרטורה וקלאוסורה של 2006 ו-2007. הדרבי בין שתי הקבוצות הפופולריות ביותר במדינה, קולו-קולו ואוניברסידד דה צ'ילה, נחשב ל"קלאסיקו הצ'יליאני".
אצטדיון הקבוצה נקרא אצטדיון מונומנטל דוד ארייאנו, על שם שחקן הקבוצה (ואחד ממייסדיה), שנפטר בעקבות תיקול במשחק ידידות בשנת 1927 בספרד.
האצטדיון הוקם בשנת 1975 והוא מכיל 47,000 מקומות ישיבה.
האצטדיון אירח את גומלין גמר גביע ליברטדורס בשנת 1991, בו ניצחה קולו-קולו את קבוצת אולימפיה הפרגוואית 3-0 וזכתה בגביע.
קולו-קולו היא הקבוצה הצ'יליאנית היחידה שזכתה בגביע ליברטדורס.
סמל המועדון ומקור שמו הוא על צ'יף בן שבט המפוצ'ה בשם קולוקולו, אשר חי בתקופת מלחמת האראוקו ונחשב לסמל של אומץ וחוכמה.
הפס השחור מעל סמל המועדון נועד להנציח את דוד ארייאנו.
אולטראס המועדון מכונים הגארה בלנקה (Garra Blanca, "הכוח הלבן") ומקורם בתנועת נוער שהתנגדה לשלטון הרודן אוגוסטו פינושה ששלט בצ'ילה.
המועדון מחזיק בנוסף לקבוצת הכדורגל הראשית גם בקבוצת מילואים, קבוצת כדורגל נשים, קבוצת כדורסל וקבוצת מרוצי גלגיליות.
גביע רקופה סודאמריקנה (1): 1992
קולד הארבור , הוא ספר מאת סופר הבריטי ג'ק היגינס.
הספר יצא לאור ב-1989. עלילת הספר עוסקת במבצעי המודיעין הגרמני והבריטי, על רקע יום הפלישה לנורמנדיה.
בעוד שחלק מן הדמויות והאירועים המדויקים עשויים להיות דמיוניים, הספר מבוסס על אירועים אמיתיים.
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1944. הביון הבריטי מפעיל בקולד הארבור, מפרץ בצפון אנגליה, נמל ימי סודי.
מנמל זה יוצאים צוותי מלחים וטייסים של בעלות הברית המתחזים לחיילי הרייך, בספינות ומטוסים שנתפסו שלל מן הצבא הגרמני, למשימות ריגול וחבלה בצרפת הכבושה.
גיבור הספר, רב-סרן קרייג אוסבורן איש ה-או.אס.אס, הוא מטובי אנשי המבצעים של ארגון הביון האמריקני, אשר הוכשר בלוחמת גרילה, חבלה, קומנדו, צניחה ולוחמה זעירה, ופעל בעבר בצרפת במספר מבצעי ביון וקומנדו רבים.
על אוסבורן הוטלה המשימה להתנקש בחיי גנרל ה-אס.אס דיטריך בעת שהלה מתוודה בכנסייה.
אף שאוסבורן משלים את המשימה והורג את הגנרל, הוא בורח ונעזר בחברי תא מחתרת צרפתי בראשות אן-מארי, אהובתו משכבר, וכעת סוכנת של ה-אס.או.אי.
בעזרתם מצליח אוסבורן להגיע לספינת טורפדו גרמנית הפועלת מנמל קולד הארבור, עליה מפקד קומנדר מרטין הייר מן הצי האמריקני.
הייר ואנשיו משיבים את אוסבורן לקולד הארבור, שם הוא פוגש בממונה על מחלקה ד' ב-אס.או.אי, בריגדיר גנרל דוגאל מאנרו, ובעוזרו רב-סרן ג'ק קארטר.
מאנרו חושף בפני אוסבורן כי אן-מארי נלכדה בידי הגסטפו, נאנסה ונרצחה.
על אף שאוסבורן מתנגד לרעיון, מטיל עליו מאנרו לפגוש את אביה של אן-מארי ואת ג'נבייב, אחותה התאומה, למסור להם את החדשות המרות ולאחר מכן לגייס את ג'נבייב לשורות המודיעין הבריטי.
שאיפתו של בריגדיר מאנרו היא להכשיר את ג'נבייב כסוכנת של ה-אס.או.אי בתוך ימים ספורים כדי שתוכל לחדור לצרפת ולצלם את תוכניות ההגנה שערך הגנרל ארווין רומל על חופי דרום צרפת מפני פלישת בעלות הברית.
לשם כך מובאת ג'נבייב לנמל קולד הארבור ומתוודעת למרטין הייר ולצוותו אשר אמונים על החדרת הסוכנים לצרפת בדרך הים.
לאחר הכשרה ומבחנים מזורזים נשלחת ג'נבייב לצרפת למשימת הריגול הגורלית.
ואילו בבריטניה חושף קרייג אוסבורן את כוונותיו הסמויות של בריגדיר מאנרו, ומבין כי המשימה טומנת בחובה הרבה יותר מן הנראה לעין.
קולו (בפולנית: Koło, ביידיש: קויל) היא עיירה במרכז פולין, בפרובינציית פולין גדול, בסמוך לנהר הוורטה.
עד תקופת השואה, כמחצית מתושביה היו יהודים.
קולו נבנתה במאה ה-13 על מעבר-הנהר ורטה, וזכתה במעמד של עיר ב-1362. המקורות המהימנים הראשונים מראים כי יהודים התיישבו בעיר במאה ה-16. ב-1564 נתן המלך ליהודי קולו זכות-ישיבה בעיר, וב-1571 זכויותיהם עוגנו בחוזה, לפיו התחייבו התושבים הנוצרים, תמורת מס-שנתי לקופת-העיר, להגן על היהודים מפני תקיפה.
במפקד ב-1764/65 נמנו בקולו 65 בתי-אב יהודיים.
מקורות הפרנסה העיקריים של יהודי קולו החל מהמאה ה-16 היו מלאכה ומסחר, אך במאה ה-19 החלו רבים לעסוק בתעשייה, בפרט בתעשיית הטקסטיל.
הם הסתייעו בשלושה בנקים ובשתי קופות גמ"ח של האיגודים המקצועיים.
כמו כן פעלו בעיר חברות צדקה וסעד מסורתיות.
ילדי הקהילה למדו בשני בתי ספר עבריים, אחד מהם של רשת "יבנה", ובגני ילדים עבריים.
בתחום החינוך והתרבות פעלו בעיקר המפלגות הציוניות.
בין רבני קולו במאה ה-19 בלט רבי מאיר אוירבך (1813- 1878), שנתמנה כרבה של קולו ב-1846. עלה לירושלים ב-1859 ושימש בה רב ראשי לעדה האשכנזית.
בין שתי מלחמות העולם חיו בקולו כ-6,000 יהודים – כמעט מחצית אוכלוסייתה.
לפני מלחמת העולם עזבו את קולו כמה מאות יהודים, חלקם עלו לארץ ישראל.
הנאצים כבשו את קולו ב-18 בספטמבר 1939 וכבר למחרת הם רצחו כמה יהודים והחלו לגייס יהודים לעבודת כפייה ב-20 בספטמבר 1939 שרפו הגרמנים את בית הכנסת והטילו כופר על היהודים.
באוקטובר 1939 הצטוו כל הגברים היהודים בני 14 ומעלה לעבוד בעבודת כפייה במפעלים של הגרמנים ואצל המשטרה הגרמנית.
היהודים נצטוו בתחילה לשאת סרט צהוב על זרוע שמאל, ולאחר מכן – טלאי צהוב בצורת מגן דוד על החזה ועל הגב.
נאסר עליהם לבוא במגע עם הנוצרים ולקנות בחנויותיהם ורוב כספם הוחרם.
בנובמבר 1939 נרצחו בעיר יהודים אחדים, מאנשי האינטליגנציה ומהעשירים.
הוקם יודנרט של 11 חברים, ובראשו עמד פנחס ברנר.
ב-10 בדצמבר 1939 רוכזו 1,139 יהודים, ולאחר שהוחזקו בבידוד יותר משבוע גורשו מהעיר לאיזביצה קויאווסקה שבגנרלגוברנמן.
רבים מהמגורשים לאיזביצה מתו מרעב וממחלות.
ב-2 באוקטובר 1940 גורשו 150 משפחות יהודיות מהעיר לגטאות כפריים שהוקמו בכפרים בוגאי ונוביני ברדובסקיה.
מקצת המגורשים שולחו בנובמבר 1941 למחנה העבודה באינוברוצלב (Inowroclaw), והיתר שולחו בינואר 1942 למחנה ההשמדה חלמנו.
בראשית דצמבר 1940 הוקם הגטו בקולו, והיציאה ממנו נאסרה.
רבים מתו כתוצאה מכך ממחלות.
בין 19 ל-21 ביוני 1941 שולחו כ-500 גברים מהגטו למחנות עבודה בסביבת פוזנן.
באוגוסט 1941 שולחו כ-100 נשים יהודיות מהגטו למחנה עבודה בברסלאו.
בין 8 ל-11 בדצמבר 1941 ריכזו כוחות המשטרה הגרמניים, בפיקודם של גריין (Grein) ושטרק (Stark), את יהודי גטו קולו וגירשו אותם למחנה ההשמדה חלמנו, והיו הראשונים להגיע אליו.
לאחר המלחמה שבו לקולו כמה עשרות יהודים, שניצלו ממחנות-הריכוז ומרוסיה.
שהייתם במקום הייתה קצרה בגלל האווירה האנטישמית, והם יצאו עד מהרה לערים הגדולות בפולין.
קולד מאונטן , רומן הביכורים של הסופר האמריקאי צ'ארלס פרייזר שיצא לאור ב-1997. ב-2003 עובד הרומן לסרט קולנוע באותו שם על ידי הבמאי אנתוני מינגלה בכיכובם של ג'וד לאו וניקול קידמן.
אינמאן, חייל בצבא הקונפדרציה בשלהי מלחמת האזרחים האמריקנית, בורח מבית החולים בו הוא שוכב פצוע, ומנסה להגיע אל ביתו בקולד מאונטן ואל אהובתו אדה המחכה לו.
במהלך המסע הוא פוגש דמויות שונות, חיילים משני הצבאות, עבדים, עריקים ולוכדי עריקים.
סיפורה של אדה מסופר במקביל לתיאור מסעו של אינמאן.
אדה מונרו הגיעה לעיירה קולד מאונטן עם אביה הכומר מהעיר, היא רגילה למותרות ולחיי בטלה.
כאשר מת אביה היא נשארת בחווה לבדה ללא מקור מחיה, ונאלצת לדאוג לעצמה.
לעזרתה באה רובי, אישה צעירה ועצמאית, אשר עוזרת לאדה לשקם את החווה ומלמדת אותה לשרוד באמצעות עבודה בשדה וטיפול בחיות המשק.
הספר תורגם לעברית בשם "בחזרה אל קולד מאונטן" על ידי ליה נירגד והופיע בסדרת ספריה לעם של הוצאת עם-עובד ב-1999.
הרומן נפתח בבית חולים צבאי של צבא הקונפדרציה קרוב לראלי בקרוליינה הצפונית, שם מחלים אינמאן מפצעיו שנפצע במהלך קרב במלחמת האזרחים האמריקאית.
אינמאן עייף מלהילחם עבור מטרה שאינה שלו, בעקבות עצה שקיבל מרוכל עיוור ומות החייל ששכב במיטה לידו, הוא מחליט לצאת לילה אחד מבית החולים ולחזור לביתו ב'קולד מאונטן'.
בעיירה 'קולד מאונטן' אחרי מות אביה אדה נשארת לבדה בחווה בלאק קוב, ובהיותה עירונית חסרת כישורים חקלאיים, היא מזניחה את הטיפול בחווה.
בואה של רובי, אשה צעירה חסרת בית אך רבת תושייה, מציל את אדה ממחסור.
שתיהן מנקות את המקום ומחזירות את החווה לפעילות תקינה.
רובי מלמדת את אדה איך לשרוד בזמנים קשים אלה.
אינמאן מגלה שאנשי משמר העורף לוכדים עריקים מצבא הקונפדרציה.
הוא פוגש מטיף בשם ויזי, שמנסה להרוג את אהובתו ההרה.
אינמאן מניא אותו מלעשות זאת, מאוחר יותר ויזי מצטרף אליו במסעו.
הם מבתרים לחלקים פרה מתה, ונופלים לתוך מלכודת.
בעל הפרה, ג'וניור, מסגיר אותך למשמר העורף.
הם צועדים במשך ימים כשידיהם כבולות יחד עם אסירים נוספים, לבסוף אנשי המשמר מחליטים להוציא אותם להורג, כי הם "בעייתיים מדי".
ויזי צעד קדימה כדי לעצור אותם אך הוא נורה ונהרג.
אינמאן ניצל כי הכדור שפגע בו עבר קודם דרך כתפו של ויזי והשומרים חשבו אותו למת.
הם חופרים קבר אחים רדוד ואינמאן מחלץ את עצמו מתוכו, כשהוא נעזר בחזיר בר שהגיעו מהיער.
אינמאן אינו יכול לכרות קבר עבור ויזי והוא רק הופך אותו כשפניו כלפי מטה.
אחר כך הוא ממשיך בדרכו.
מסעו של אינמאן מלא תלאות.
הוא עומד בפני רעב ובפני שוד מזוין בבית מרזח כפרי, על אף שהוא נושא איתו רובה מסוג לה-מאט.
לעיתים אזרחים שאינם מתעניינים במלחמה עוזרים לו ונותנים לו מחסה.
הוא מצליח ברוב תושייה להחזיר לאישה צעירה חזיר, מקור המזון היחיד שלה לחורף, שלקחו ממנה חיילי האיחוד.
אישה זקנה שמגדלת עיזים מטפלת בפצעיו ונותנת לו משחת מרפא.
אביה של רובי, סטוברוד, נתפס כשהוא מנסה לגנוב תירס מהחווה של אדה.
רובי מגלה שאביה התעלל בה והזניח אותה כשהייתה ילדה קטנה.
גם הוא ערק מצבא הקונפדרציה.
רובי נגד רצונה נותנת לו מזון.
זמן מה אחר כך הוא חוזר עם בחור רפה שכל בשם פאנגל.
השניים מבדרים את החבורה בנגינה בכינור ובבאנג'ו.
משמר העורף בראשות טיג הסאדיסט מצליחים בסופו של דבר לאתר את העריקים ויורים בהם.
חבר שלישי, המכונה ג'ורג'יה, מצליח להימלט ומודיע לאדה ולרובי על מות סטוברוד.
שתי הנשים רוכבות למקום שבו הוא מוטל, הן מוצאות את סטובורד פצוע קשה אבל עדיין בחיים.
אדה ורובי מביאות אותו למחנה שבו יוכל להחלים.
כשאינמאן מגיע לבלאק קוב ולא מוצא שם את אדה, הוא יוצא בעקבותיה אל ההרים.
עד מהרה הוא נתקל באדה כשהיא צדה תרנגולי הודו.
שניהם השתנו במראם ובהתנהגותם בשנים שחלפו באופן משמעותי כל כך, שעובר זמן מה עד שהם מזהים זה את זה.
רובי מודאגת מכך שאחרי שאדה תתחתן, היא לא תרצה שתישאר איתה.
אך אדה מבטיחה לרובי שהיא זקוקה לה כידידה ותרצה להיעזר בה גם בעתיד.
רובי נותנת לזוג את ברכתה.
אדה ואינמאן מתעלסים, והם מתחילים לדמיין לעצמם את חייהם המשותפים בבלאק קוב, ומתכננים תוכניות לעתיד.
בדרכם לחווה, מגלים אותם אנשי משמר העורף.
מתנהל קרב יריות ואינמאן מצליח להרוג את כל אנשי המשמר פרט לבחור בן 17, ברץ' בן חסותו המרושע של טיג.
לבסוף אינמאן מצליח לתפוס את הנער, אך נמנע מלהרוג אותו בדם קר.
אינמאן אינו מצליח לשכנע את ברץ' להניח את נשקו, והנער יורה באינמאן והורג אותו.
אדה יולדת את בתו של אינמאן ומגדלת אותה בבלאק קוב.
היא מתגוררת במקום עם רובי וסטוברוד.
רובי התחתנה עם הבחור מג'ורג'יה ולזוג נולדו שלושה ילדים.
הספר 'קולד מאונטן' זכה בפרסים הבאים:
ב-2003 עובד הרומן לסרט קולנוע באותו שם.
בתפקידים הראשיים בסרט מופיעים ג'וד לאו בתפקיד אינמאן, ניקול קידמן בתפקיד אדה מונרו ורנה זלווגר בתפקיד רובי.
בתפקידי משנה משתתפים בסרט ברנדן גליסון, דונלד סאת'רלנד, נטלי פורטמן, ג'ובאני ריביסי ופיליפ סימור הופמן.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר כולל פרס השחקן הטוב ביותר לג'וד לאו.
רנה זלוויגר זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
הרומן עובד לאופרה בשם "קולד מאונטן" שתעלה בקיץ 2015 באופרה של סנטה פה בשיתוף האופרה של פילדלפיה והאופרה של מינסוטה.
המלחינה של האופרה היא ג'ניפר היגדון ואת הליברית כתב ג'ין שיר .
חסוס לואיס אלברס דה אאולאטה גוארגואה (בספרדית ובקטלאנית: Jesús Luis Álvarez de Eulate Güergue, נולד ב-4 בספטמבר 1970), הידוע גם בכינוי "קולדו" אלברס (Koldo" Álvarez") הוא שוער כדורגל עבר ספרדי-אנדורי, המאמן כיום את נבחרת אנדורה.
בשנת 2003 קיבל את פרס כדורגלן הזהב של אופ"א כנציג של אנדורה.
התחיל את הקריירה שלו באאורארה.
בינואר 1991 חתם באתלטיקו מדריד אך לא זכה לשחק בקבוצה הראשונה ושיחק עבור קבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 1992 חזר קולדו לליגות הנמוכות כאשר חתם בטולדו ושנה לאחר מכן בסלמנקה.
אנדורה הקבוצה האנדורית היחידה המשתתפת בליגות הנמוכות בספרד.
לאחר שהרשים במועדון, קיבל אזרחות אנדורית והפך לאחד מהשחקנים החשובים בנבחרת.
ב-3 ביוני 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–3 נגד .
ב-10 ביוני 2009 גילה יכולת טובה במשחק של הנבחרת לקראת נבחרת אנגליה, אף על פי שספג 6 שערים.
בתוספת הזמן, קולדו נפצע וכאשר הוחלף הקהל באצטדיון קם ומחא כפיים עבורו.
ב-2 בפברואר 2010 מונה למאמן נבחרת אנדורה.
בנו איקר אלברס כדורגלן מקצועי, שוער בנבחרת אנדורה.
"קולד טרקי" הוא מונח המתאר את החלטתו של אדם לוותר באופן חד ולא הדרגתי, על הרגל או התמכרות, בניגוד להפחתה הדרגתית בהרגל או שימוש בתרופות תחליף.
היתרון המיוחס לשיטה הוא, תוך הימנעות משיטות משלימות ותומכות, המכור נמנע מחשיבה על ההרגל והפיתוי הכרוך בו ובכך מרעיב את ההתמכרות באופן רדיקלי ולא הדרגתי.
חיסרון הקשור לשימוש לרעה בסמים כמו אלכוהול ובנזודיאזפינים הוא תופעות הגמילה הבלתי נסבלות, הנגרמות למכור מחוסר שימוש פתאומי בסם.
עקב מחסור הסם בגוף, יכולות לצוץ תופעות גמילה לא נעימות כגון רעידות, כאבי שרירים וראש, תשישות כרונית ובין היתר לחץ מסיבי על הלב וכלי הדם.
במקרה של גמילה מהרואין ואופיואידים, תופעות הנסיגה דומות אך כוללות תופעות לוואי נוספות, המשתנות ממכור למכור.
גמילה פתאומית מסמים כגון אלכוהול, בנזודיאזפנים וברביטורטים, יכולה להיות מסוכנת מאוד, ולגרום אף לשבץ או אירוע מוחי אחר.
לאלכוהוליסטים מזה שנים רבות, השיטה יכולה לגרום לסכנת חיים ולדליריום קשה, מה שמעמיד את ה"קולד טרקי" כשיטה לא מתאימה במיוחד לגמילה מאלכוהול.
במקרה של גמילה מסמים מסוימים אחרים, כגון אופיואידים והרואין, נקיטה בשיטת הקולד טרקי לא בהכרח מעמידה את המכור בסכנת חיים, אך תופעות הגמילה מהסם קשות בהרבה מכל יתר הסמים בגלל הכאב הקשה אותו חש המכור, עקב התרגלות הגוף לעימום קולטני הכאב שהסם גורם.
בשביל הצלחה בגמילה מהרואין, נהוג להשתמש בתרופות אופיואידיות סינתטיות כגון נלטרקסון, נרקאן, סבוקסון ומתאדון, להקלה מבוקרת ופחות מסוכנת משימוש בסם.
בשיטת הקולד טרקי, לרוב נמנעים משימוש בתרופות אלו, אשר ניתנות בתוכניות גמילה הדרגתיות.
מקרים של שימוש במונח בתרבות פופולרית כוללים:
הסרט "קולד טרקי" (1971) מאת הבמאי נורמן ליר, המתאר עיירה בה התושבים מפסיקים לעשן כדי לזכות ב-25,000$.
השיר "Cold Turkey" (1969) מאת הזמר ג'ון לנון, מתאר הפסקת שימוש בהרואין
השיר "Hitchin' A Ride" (1997) של הלהקה גרין דיי, הסולן הראשי אומר כי שיטת הקולד טרקי נעשית נדושה.
בשיר "This Place" (2013) של הראפר קייג'.
תיעוד ראשוני של המונח במדיה המיוחס לגמילה ספציפית מסמים נצפה ב-26 בפברואר 1951 במגזין "Time":
השימוש במונח נצפה גם אצל הסופר מיקי ספיליין בספרו "אני, השופט".
ישנן מספר השערות לגבי היווצרותו של המונח:
פישוט המושג מאנגלית "suddenly or without preparation", כיוון שתרנגול הודו קר היא מנה הדורשת הכנה קצרה ביותר- בשימוש עיקרי על ידי מכורים להרואין.
ישנם המאמינים כי מקורו של המונח הוא בהשוואה בין גופת הודו לגמילתו של המכור- הסיבות להשוואה הן הזיעה הקרה וה"עור ברווז".
ייחוס לתקופה אחרי חג המולד וחג ההודיה, בה שאריות הודו קר נאכלו, והקישור למנהג צריכת האלכוהול הגבוהה בסוף החג.
קולובוס (שם מדעי: Colobus) הוא סוג של קופים ממשפחת קופים בעלי זנב החיים באפריקה, הקרובים לסוג קולובוס אדום.
מקור השם "קולובוס" במילה היוונית (κολοβός) שפירושה "קטום", ונובע מהאגודל הקטום המאפיין את הקופים מסוג זה.
קופי קולובוס צמחוניים וניזונים מעלים, פירות, פרחים וזרדים.
בשל תזונתם הצמחית יש להם תפקיד חשוב בהפצת זרעים.
בתי הגידול שלהם כוללים יערות צפופים וערבות עשב מיוערות.
לקופים אלו מערכת עיכול דומה למערכת עיכול של מעלי גירה, והיא מאפשרת להם לאכלס נישות שבהן פרימטים אחרים אינם מסוגלים לחיות.
קופי הקולובוס חיים בקבוצות טריטוריאליות המונות כתשעה פרטים, זכר אחד ומספר נקבות וצאצאיהן.
הצאצאים בעלי פרווה לבנה לחלוטין.
בקרב קופים אלו נצפתה תופעה של טיפול בצאצאים על ידי פרטים בקבוצה שאינם האם הביולוגית.
קופי הקולובוס מהווים טרף עבור טורפים רבים ביער, ובנוסף נשקפת להם סכנה בשל ציד, כריתת עצים והרס בית הגידול הטבעי שלהם.
בסוג זה של קופים חמישה מינים ולפחות שמונה תת-מינים:
קולובוס אנגולי ע"ש סקלייטר (C.
קולובוס אנגולי ע"ש פאוול-קוטון (C.
קולובוס אנגולי ע"ש אדולף פרידריך או קולובוס רוונזורי (C.
קולובוס אנגולי ע"ש קורדייה (C.
קולובוס אנגולי ע"ש פריגוגין (C.
קולובוס אנגולי ע"ש פיטרס או קולובוס טנזני (C.
קולדה הוא פורמט קובץ עבור יישומי 3D אינטראקטיביים.
הפורמט מנוהל על ידי קונסורציום הטכנולוגיה, שלא למטרות רווח "קבוצת קרונוס", ואומץ על ידי ISO בתור המפרט הזמין לציבור ISO/PAS 17506.
COLLADA מגדיר תקן פתוח של סכמת XML לפתוח תקן להעברת נכסים דיגיטליים בין יישומי תוכנה גרפיים שונים שעלולים, בהיעדרו, לאחסן את הנכסים בפורמטים לא תואמים של קבצים.
מסמכי COLLADA המתארים נכסים דיגיטליים הם קובצי XML, בדרך כלל עם סיומת dae.
למרות במקור הפורמט תוכנן למנגנון העברת מידע, כיום מנוטעי משחקי מחשב רבים תומכים בו באופן אינהרנטי, כולל המנועים:
קוּלָה (בסרבית קירילית: Кула, בסרבית בכתב לטיני: Kula) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה, השוכנת במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה, לגדות תעלת מים המקשרת בין הנהרות דנובה וטיסה.
האזכור הראשון ליישוב במקום הוא מהמאה ה-16 עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
במקום בנו העות'מאנים מצודה ויישוב התפתח מסביבה.
שמו של היישוב נגזר מהמילה מצודה בטורקית עות'מאנית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 היגרו למקום משפחות מהמרחב הגרמני והם התגוררו לצד תושבים ממוצא הונגרי וסרבי.
במקום היה מיעוט קטן של רוסינים ויהודים.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה קולה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
העיירה הפכה לצומת תעבורה מרכזי וצמחה בה תעשיית מתכת, טקסטיל, עיבוד עורות לצד טחנות רוח.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה קולה לחזקת סרביה.
נוכחות יהודים ביישוב מתועדת עוד מ-1709, אך יש פרטים מעטים על קהילה זו.
לפי תיעוד שמות משפחה על גבי מצבות נפטרים כגון השם "אלבחרי", מניחים החוקרים שככל הנראה מדובר ביהודים ספרדים שרובם עזבו את המקום לאחר מספר שנים ביחד עם העות'מאנים.
במהלך המאה ה-18 היגרו למקום משפחות יהודיות מהמרחב הגרמני ומאוחר יותר מהמרחב ההונגרי.
ב-1840 מוסד שטח מגודר לבית עלמין יהודי.
קהילה ממוסדת נוסדה לקראת מחצית המאה ה-19. ב-1861 הוקם בית הכנסת הקהילתי.
ב-1852 כיהן ברבנות אברהם הוכמוט.
הוכמוט פתח בקולה בית ספר ללימודי יום בו לימדו יהדות ותכנים אוניברסליים.
ב-1859 עבר הוכמוט לסגד ובמקומו מונה דוד בן יהודה שטראסר.
ב-1866 נפתח במקום סניף של כל ישראל חברים ואליו הצטרפו כל בני הקהילה.
ב-1880 מנתה הקהילה 348 נפשות, שהיוו כ-4 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות 4 מבני הקהילה כאשר לחמו בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי.
לקהילה זו השתייך מספר מצומצם של משפחות יהודיות מכפרי הסביבה: רוּסְקִי קְרְסְטוּר, נוֹבָה צְרְוֶונְקָה, טוֹרְזָ'ה (Torža) וקוּצוּרָה,
לאחר המלחמה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה.
ב-1931 נמנו בקולה 112 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 124 נפשות.
בני הקהילה הובלו למחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה.
ב-1948 הרסו השלטונות היוגוסלביים את מבנה בית הכנסת.
בית העלמין היהודי עדיין מצוי בשטח העיירה (ברחוב Marta).
נכון ל-2017 היה בית העלמין מגודר בגדר אבן אשר חלקה שבור, הוא לא היה נעול ולא מתוחזק.
בבית העלמין אותרו כ-150 מצבות ומהן זוהו 120 שהכיתוב עליהן היה בעברית, בגרמנית, בהונגרית ובסרבו-קרואטית.
קולדה היא עיר שנמצאת בנפת קולדה שבמחוז קולדה שבסנגל.
העיר נמצאת כ-325 ק"מ מדקר, 21 ק"מ מצפון לקו המשווה.
בנוסף, העיר נמצאת ליד הנהר קאסאמנס .
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,276 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש הגשום ביותר (390 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (1 מ"מ גשם).
העיר נמצאת בסמוך לכבישים קולדה-סאקרת, קולדה-פאטה, קולדה-ולנגרה ו-N6. בנוסף, שדה התעופה קולדה צפון נמצא בסמוך לעיר.
קולדוול ג'ונס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1973–1990. ממוצעיו הכוללים לאורך 17 עונותיו בשתי הליגות הם 7.9 נקודות, 8.2 ריבאונדים, 1.8 חסימות ו-1.4 אסיסטים למשחק.
ניצב במקום השני בתולדות ה-ABA בסך חסימות בקריירה, אחרי ארטיס גילמור, עם 780 חסימות.
שלושה מאֶחָיו שיחקו אף הם כדורסל מקצועי: ויל ג'ונס שיחק ב-ABA וב-NBA בין השנים 1969–1978, מייג'ור ג'ונס שיחק ב-NBA בין השנים 1979–1985, וצ'ארלס ג'ונס שיחק ב-NBA בין השנים 1983–1998.
ג'ונס נולד בעיר מקגיהי שבארקנסו, ובין השנים 1969–1973 למד באוניברסיטת המדינה של אולבני.
ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 21.3 נקודות ו-21.1 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1973 נבחר ג'ונס בבחירה ה-32 על ידי פילדלפיה 76', אך בחר לשחק עבור קבוצת סן דייגו קונקיסטדורס מליגת ה-ABA, אותה אימן וילט צ'מברלין.
בשתי עונותיו הראשונות קלע 17.2 נקודות ואסף 14.0 ריבאונדים בממוצע למשחק, ובשתיהן הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצעים של 4.0 ו-3.2 חסימות למשחק, בהתאמה.
בעונת 1975/1976, במהלכה שיחק בסן דייגו, קנטקי קולונלס וספיריטיס אוף סנט לואיס, העמיד ממוצעים של 13.0 נקודות, 11.2 ריבאונדים ו-2.9 חסימות למשחק.
לקראת עונת , עם התמזגות ה-ABA אל ליגת ה-NBA, עבר ג'ונס לשחק בפילדלפיה 76'.
בשתי עונותיו האחרונות עם הסיקרס, ו-1982, נבחר לחמישיית ההגנה של העונה לצד חברו לקבוצה בובי ג'ונס.
בספטמבר 1982, לאחר 6 עונות בפילדלפיה, הועבר ג'ונס בטרייד ליוסטון רוקטס בתמורה למוזס מלון.
בשתי עונותיו ביוסטון שיתף פעולה עם אחיו מייג'ור, ורשם ממוצעים של 9.7 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק.
באוגוסט 1984 נשלח בטרייד לשיקגו בולס תמורת מיטשל ויגינס ושתי בחירות דראפט עתידיות.
בין השנים 1985–1989 שיחק עבור פורטלנד טרייל בלייזרס, ובעונת שיחק בסן אנטוניו ספרס.
באוגוסט 1990 שוחרר מהספרס ופרש ממשחק, בגיל 39.
ב-21 בספטמבר 2014 נפטר ג'ונס, בגיל 64, לאחר שסבל מהתקף לב במהלך נהיגה בסטוקברידג' שבג'ורג'יה.
קולדיגה (בלטבית: Kuldīga נהגה: ; בעבר בגרמנית: Goldingen; גולדינגן; ביידיש ובכתיב עברי ארכאי: גאלדינגען) היא עיר במערב לטביה, בחבל ההיסטורי של קורלנד, השוכנת על גדות הנהר במרחק של כ-150 קילומטרים מהבירה ריגה.
בקולדיגה התקיימה במשך שנים רבות קהילה יהודית חשובה עד מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי לטביה.
קולדיגה הוזכרה לראשונה בשנת 1242. היא הצטרפה לברית ערי הנזה בשנת 1368. במאה ה-17 הייתה קולדיגה (יחד עם ילגבה) אחת מבירות דוכסות קורלנד בין השנים 1596 ל-1616.
קולדיגה היא עיירה עתיקה באזור קורזמה המערבי של לטביה עם ארכיטקטורה ייחודית.
קתרינה הקדושה היא הקדושה הפטרונית של קולדיגה, והכנסייה העתיקה ביותר של העיר נקראת על שם קתרינה הקדושה.
הכנסייה הוקמה בשנת 1252 ושופצה מאז מספר פעמים.
הנחל אלקשופיטה (Alekšupīte) הקטן עובר דרך מרכז העיר העתיקה של קולדיגה לאורך קירות הבתים.
העיר העתיקה סביב הנהר הקטן עצמו היא המקבץ היחיד שנותר מהמאה ה-17–18 מסוג זה במדינות הבלטיות.
מפל בגובה 4.2 מטר על האלקשופיטה הוא הגבוה ביותר בלטביה.
אשד ונטה (Ventas rumba), אשד טבעי ברוחב 240 מטרים הם הרחבים ביותר באירופה.
לא רחוק מהאשד נמצא גשר הלבנים של קולדיגה שנבנה ב-1874, שהוא הגשר הארוך ביותר מסוג זה באירופה.
אזור העיר העתיקה של קולדיגה שמרכזו ב- הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
את מקורה של העיירה העתיקה קולדיגה ניתן להסביר על ידי מיקומה על צומת דרכים: דרכי המים של הנהר ונטה ודרכי היבשה המחברים את אדמות פרוסיה עם החלק התחתון של נהר דאוגבה.
העיירה הקדומה קולדיגה של שבט ה - תל טירה מבוצר ויישוב נמצאו 3.5 קילומטרים צפונה בגדה השמאלית במורד הנהר ונטה.
תל הטירה נראה עד היום.
הוא ממוקם על גדת הנהר ונטה בחזית בין העמק העמוק של הנהר וצ'קולדיגה (Veckuldīga) לבין העמק הקדום של הוונטה.
אתר הטירה עצמו ממוקם בשטח רחב של כמה עשרות דונמים, אך יחד עם העיר העתיקה של קולדיגה - שטח של יותר ממאה דונם.
יכול להיות שהיה נמל ליד הנהר וצ'קולדיגה.
ב-19 באפריל 1242 קיבל מסדר האבירים הליבוני את אישורו של ראש המסדר לבנות טירה על גדות הנהר ונטה.
מכיוון שזהו המסמך הכתוב העתיק ביותר שהשתמר בו מוזכרת קולדיגה, היא נחשבת לשנת ייסוד קולדיגה.
טירת מסדר האבירים הליבוני נבנתה על הגדה השמאלית של הנהר ונטה ליד הפלג, והדולומיט מאפיק הנהר שימש כחומר הבנייה.
בשנת 1263, הטירה והיישובים סביבה כבר הוזכרו כעיר גולדינגן, וזכויותיה לגבי עיירה התבססו על זכויות העיר ריגה.
ב-28 באפריל 1355, הקצה ראש המסדר, גוסווין פון הריקה (Goswin von Herike), שטחי קרקע חדשים.
במקביל הוא העניק לעיר זכויות חדשות, כמו גם שלט הרלדי עם דמותה של קתרינה הקדושה.
משנת 1439 ניתנה לקולדיגה/גולדינגן זכות לארגן שוק שבועי.
העיירה הוקמה על ידי הצטרפות לשלושת האזורים המיושבים העיקריים: העיירה, הכפר הקטן של הטירה (עיירת הקורוניאנים) והכפר על הגבעה (מה שנקרא "קלנמייסטים" בלטבית) (באזור רחוב קלנה כיום).
המפקד הצבאי של המסדר התגורר בטירת המסדר הליבוני יחד עם שנים עשר אחים מהמסדר שהיו אבירים ועם מה שנקרא אחים חורגים שדאגו לחיים הכלכליים.
המפקד עמד בראש מחוז קולדיגה של המסדר הצבאי, ששלט, בנוסף לקולדיגה, גם על , , , אייזפוטה, וסאלדוס.
לאחר הקמת דוכסות קורלנד וסמיגליה ב-1561, החלה תקופה חדשה בהיסטוריה של קולדיגה.
הדוכס הראשון בחר בטירת המסדר לשעבר להיות אחד ממקומות מגוריו.
הוא ואחר כך גם דוכסים אחרים אישרו את זכויות העיירה לשעבר של קולדיגה על ידי תמיכה בפיתוח הכלכלי שלה.
כשהדוכס גוטהרד מת, הדוכסות חולקה לשני חלקים ועד 1618 הייתה קולדיגה מקום מגוריו של בנו הצעיר ובירת קורלנד.
העיירה הרוויחה מסחר עם ריגה וילגבה באמצעות מיסים על כל הסחורות שעברו דרך הגשר על הוונטה.
בשנת 1615, הגשר נהרס בשיטפונות, וגרם לאובדן כלכלי גדול לעיר.
באותה שנה אירעה שריפה ענקית שהרסה את רוב מבני העץ בעיירה.
לאחר בנייה מחדש של העיירה, הוקם שוק חדש (כיכר מועצת העיר בימינו) ונבנה בית עירייה חדש (רחוב Baznīcas מספר 5 בימינו), שכיום הוא קרוי בית העירייה הישן.
אז מרכז העיירה הועבר מהמקום הישן ליד כנסיית קתרינה הקדושה לכיכר הנוכחית של מועצת העיר.
האזרחים והסוחרים העשירים ביותר בנו את בתיהם סביב המרכז החדש של העיירה.
בשנת 1701, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, פלש הצבא השוודי לטירת קולדיגה, ובשנת 1709 היא הפכה לבלתי ראויה למגורים, אך במאה ה-19 הועברו חורבות הטירה למקום חדש.
בחלק השני של המאה ה-19 החלו להתפתח בעיירה חברות תעשייתיות קטנות.
חלקן הפכו למפעלים עם יותר מ-100 עובדים.
המפעל הגדול ביותר בקולדיגה היה המפעל "Vulkāns" לייצור גפרורים (הוקם ב-1878 ונסגר ב-2004), ועל תווית קופסאות הגפרורים הייתה תמונה של אייל.
השני בגודלו היה המפעל של Vintelers Tuki.
יתר על כן, דברים כמו מחטים, סיגרים, סבון, וודקה, ליקרים ומים מינרליים נוצרו בקולדיגה.
ייצור בירה הייתה מסורת עם שורשים עמוקים – מבשלות בירה פעלו בטירת המסדר, באחוזות הדוכס וגם בעיירה.
בתקופה זו נבנו מבנים חדשים רבים - לא רק עבור מגורים, אלא גם מבני עירייה וציבור.
לאחר כמה מאות שנים, קולדיגה קיבלה גשר חדש מעבר לנהר ונטה (1873–74), נבנה בית עירייה חדש (1868), בית הקהילה האורתודוקסי וכנסייה ברחוב Liepājas, בית סוהר (שהוא סניף דואר בימינו), בית החברה הלטבית (שהוא המרכז לתרבות בימינו), ה"גימנסיה" הגרמנית (בית ספר תיכון) ברחוב Kalna מספר 19 ומבנים נוספים גם כן.
עד מהרה הוכפל מספר התושבים המקומיים והגיע ל-13,000 ממש לפני מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיירה תחת כיבוש סובייטי מ-1940, ולאחר מכן תחת כיבוש גרמני מ-1941 עד 1944.
קולדיגה היא עיירה קטנה ומושכת בקורזמה (קורלנד) שתמיד זכתה להערצה ולשבחים על ידי משוררים וציירים.
מרכז העיר ההיסטורי, שהתפתח במאות ה-17 וה-18, עדיין שימר את מבני העץ הישנים היוצרים רחובות קטנים וצרים.
את בניין העץ העתיק ביותר בקורזמה שהוקם בשנת 1670 ניתן למצוא ליד כיכר העיר.
בית העירייה הישן נבנה במאה ה-17. כיכר העיר, עוד מתחילת היישוב, היה מקום בו נהגו להתאסף תושבי העיר.
המסורת שרדה: הדופק של העיירה מורגש בצורה הטובה ביותר בכיכר המרכזית, מקום לתערוכות של אורגים, חגיגות מסורתיות ואירועים נוספים.
אשד ונטה (Ventas rumba) הוא האשד הרחב ביותר באירופה.
אשד זה ברוחב 240 מטר שנוצר באופן טבעי קשור למספר אגדות ואירועים היסטוריים.
באביב, אפשר לצפות בדגים מעופפים במעלה המדרגה; בשל כך, קולדיגה הייתה מפורסמת פעם כ"מקום בו הם תופסים אלתית באוויר".
גשר הלבנים העתיק מעבר לוונטה נבנה בשנת 1874 והוא הגשר הארוך ביותר מסוג זה באירופה - 164 מטרים.
הוא נבנה על פי סטנדרטים של המאה ה-19 - 164 מטרים אורך ו-8 מטרים רוחב, מה שמאפשר לשני קרונות לעבור זה בצד זה.
הוא היה מורכב משבעה מפתחים של קמרונות לבנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פוצצו שניים מהמפתחים.
"מרוץ העירומים" על הגשר הפך למסורת שנתית ללילות אמצע הקיץ.
אלקשופיטה – נחל הזורם ישירות לאורך קירות מבנים רבים וזו הסיבה שקולדיגה נקראה ונציה של לטביה.
בתחילה הבניינים של מרכז העיירה נבנו כפרבר של קולדיגה.
מרוץ שנתי מתקיים על האלקשופיטה, כאשר המתמודדים רצים ישירות לאורך קרקעית הנהר.
מפל אלקשופיטה – נבנה במאה ה-17 על מנת להשתמש בנחל כדי להפעיל את מפעל הנייר הראשון בקורזמה.
המפל נוצר באופן מלאכותי וממוקם ליד בניין הטחנה שאינו פעיל.
כנסיית קתרינה הקדושה נבנתה במקור בשנת 1252. עם זאת, היא נבנתה מחדש עם גילופי עץ בסגנון הבארוק על המזבח.
הכנסייה קיבלה את שמה של קתרינה הקדושה, הקדושה הפטרונית של קולדיגה.
אחד השליטים המצליחים ביותר של דוכסות קורלנד, הדוכס הוטבל בכנסייה זו, וכאן גם התקיימה חתונתו עם הנסיכה .
רחוב ליפאיאס (Liepājas iela) – הוא מדרחוב עם כמה מבנים מהמאות ה-17–20, דלתות מעניינות וחלונות מיוחדים.
מוזיאון הפסלים של הפסלת ליוויה רזווסקה (Līvijas Rezevskas izstāžu zāle) נוסד בשנת 2003. המבקרים עשויים לראות יותר מ-15 פסלים המאפיינים את האומה הלטבית.
מערות החול רייז'ופה (Riežupes smilšu alas) מהוות את מבוך המערות הארוך ביותר בלטביה (כ-2 קילומטרים, ניתן לסייר ב-460 מטרים).
בתקופת שלטונו של הדוכס יאקוב החול ממערות החול של רייז'ופה שונע על ידי ספינות למקומות רחוקים לייצור זכוכית.
אחד המבנים הגדולים בקולדיגה (רחוב 1905 מספר 6) הידוע בפנים המפואר שלו בשיש עם פרטים מוזהבים, הוא בית הכנסת היהודי.
מסמכים בעברית עתיקה המתארים את בניית המבנה בשנת 1875 נמצאים במוזיאון של מחוז קולדיגה.
הוא נבנה בתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר השני והיה מרכזה של קהילה יהודית תוססת.
בית הכנסת היה חלק ממתחם גדול יותר עם בית מדרש צמוד, בית טהרה ובית ספר יהודי, שניתן לראות עד היום.
הקהילה היהודית הייתה פעילה מאז ההתיישבות בדוכסות קורלנד במאה ה-16. רוב המהגרים הראשונים הגיעו משטחי צפון-מערב גרמניה, אך בסביבות אמצע המאה ה-17 התסיסה בפולין גרמה לנהירה של יהודים לאזור זה.
עד המאה ה-18, האוכלוסייה היהודית של קורזמה מילאה תפקיד פעיל בחיי הכלכלה של המחוז.
בשנת 1941 הפך בית הכנסת למלכודת כאשר כל יהודי קולדיגה נכלאו בבית הכנסת והוחזקו בו מספר ימים על ידי נאצים ומשתפי פעולה לטבים, לפני שחולקו לקבוצות קטנות יותר ונורו ביערות הסמוכים.
זמן קצר לאחר השמדת היהודים הקימו הגרמנים מחסני מזון בבית הכנסת.
מאוחר יותר במהלך השנים הראשונות של ברית המועצות הוקמה בו ממגורת דגן, ולאחר מכן ננטש לכמה שנים.
בשנת 1958 הפך בית הכנסת לקולנוע קורזמה.
הוא הכיל 450 מושבים וחדר קריאה.
הוא נשאר קולנוע עד 2003, לאחר החזרת העצמאות של לטביה.
בשנים שלאחר מכן היו בו גם בית קפה ומועדון לילה.
החל משנת 2011 הפך בית הכנסת לספרייה המרכזית של קולדיגה ולחלל הופעות.
המבנה במצבו הנוכחי משופץ, ואין סימנים חיצוניים לעברו היהודי של המבנה (כגון מגני דוד).
קישוטי הגג שניתן לראות בתצלומים ישנים של בית הכנסת עדיין חסרים: שלושה בסיסים חשופים, כמו ארובות, מסמנים את הגמלונים משני צדי המבנה.
קיים (נכון לאוגוסט 2017) שלט המסביר את ההיסטוריה של הבניין.
לערים הבאות יש הסכמי ערים תאומות עם קולדיגה:
קים הי-סו (בקוריאנית: 김희수; נולד ב-10 במאי 1994), הידוע בשם הבמה קולדה (콜드), הוא זמר-יוצר דרום קוריאני.
הוא הופיע לראשונה בשנת 2016 כחבר בצמד האינדי אוף און אוף.
קולדה השתתף בפסטיבל גרנד מינט 2020 שהתקיים בתאריכים 24–25 באוקטובר 2020 בפארק האולימפי בסיאול, דרום קוריאה.
שם פרטי האלבום מיקומי שיא מכירות קוריאהWave יצא לאור: 13 בספטמבר 2018
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית 23 קוריאה: 1,035Love Part 1 יצא לאור: 31 במאי 2019
פורמטים: CD, אריך-נגן, הורדה דיגיטלית 24 קוריאה: 2,000 Idealism (이상주의) יצא לאור: 25 בינואר 2021
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית 40
כותרת פרטי האלבום מיקומי שיא קוריאה Your Dog Loves You יצא לאור: 28 במרץ 2018
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית 49 Poem (시) יצא לאור: 29 בנובמבר 2018
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית 42Control Me (마음대로) יצא לאור: 5 בספטמבר 2019
פורמטים: CD, הורדה דיגיטלית 61
שנהפרס קטגוריהמועמדתוצאההערה 2019 פרסי ההיפ-הופ הקוריאנים אלבום ה-R&B הטוב ביותרWave 2020 שיר ה-R&B הטוב ביותר"WA-R-R" פרסי המוזיקה הקוריאנית אלבום ה-R&B והנשמה הטוב ביותרLove Part 1 שיר ה-R&B והנשמה הטוב ביותר"WA-R-R"
נִיקוֹלָה גָבְּרִינִי (באיטלקית: Nicola Gabrini), הידוע יותר כקוֹלָה דִי רְיֶנְצוֹ (Cola di Rienzo; 1313 – 8 באוקטובר 1354), או ריינצי (Rienzi), היה פוליטיקאי ומנהיג איטלקי, שהגדיר את עצמו כ"טריבון של תושבי רומי".
מאחר שדגל בביטול הכוח החילוני והפוליטי של האפיפיור ובאיחוד איטליה, צץ קולה מחדש במאה ה-19 כזיכרון רומנטי בקרב מנהיגי הלאומיות הליברלית ואומץ כמבשר של הריסורג'ימנטו (איחוד איטליה) של המאה ה-19.
קולה נולד ברומא למשפחה ממוצא צנוע.
הוא טען שהוא ילדו הטבעי של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אבל הוא נולד למעשה לכובסת ושומר בית מרזח בשם לורנצו גבריני (Lorenzo Gabrini).
שמו של אביו, לורנצו, התקצר לריינצו, ושמו הפרטי שלו - ניקולא - התקצר לקולה; מכאן קולה די ריינצו, או ריינצי, שם שבו הוא ידוע בדרך כלל.
את שנותיו הראשונות בילה באנאני, שם הקדיש חלק ניכר מזמנו לקריאת יצירותיהם של סופרים, היסטוריונים, נואמים ומשוררים לטיניים.
לאחר שהזין את רוחו בסיפורי התהילה והכוח של רומא העתיקה, הוא הפנה את מחשבותיו למשימה של שיקום עיר הולדתו.
קולה רצה להשיב את רומא, אז מושפלת ועלובה, לא רק לסדר תקין, אלא גם לגדולתה הראשונית.
הלהט שלו למשימה זו הואץ על ידי הרצון לנקום את מות אחיו שנהרג על ידי אציל.
הוא חזר אפוא לרומא והחל לפעול שם בזירה הציבורית.
הוא הפך לנוטריון ולאדם בעל מעמד בעירו, ונשלח ב-1343 בשליחות פומבית מטעם העיר לאפיפיור קלמנס השישי באביניון להזמינו לשוב לרומא.
באביניון הוא נפגש עם המשורר פרנצ'סקו פטרארקה.