tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד צעירים ליברלים תומכים בה ומעודדים את תרבות הפופ המערבית המתפתחת במדינות ערב, חוגים שמרניים ובעיקר אסלאמיים אשר סולדים מהתרבות המערבית מתנגדים לווהבי ולזמרות מסוגה, אותן הם רואים כפרובוקטיביות.
יש שמשווים אותן לזונות, בטענה שלבושן חשוף והתנהגותן אינה צנועה - כאישה ערבייה ובפרט כמוסלמית.
האתר המצרי חמאסנה דירג את והבי במקום הראשון ברשימת הזמרות הפרובוקטיביות ("הערומות" לדבריהם) וקבע כי חצתה את כל הגבולות בתחום השירה ובעיקר בלבושה החשוף.
בסקר שנערך בסוריה, התברר כי והבי אינה זוכה לפופולריות רבה במדינה זו, ככל הנראה בגלל לבושה והתנהגותה הפרובוקטיבית.
והבי ידועה כתומכת מוצהרת בארגון חזבאללה הלבנוני; במלחמת לבנון השנייה ניהלה תעמולה למען הארגון והצהירה בראיונות רבים על תמיכתה.
בנוסף לתמיכה המילולית, אף שכנעה אחד מידידיה הקרובים, איש עסקים מצרי, לייצא מתכות למען הארגון.
בתום המלחמה שיבחה הזמרת את מזכ"ל הארגון, חסן נסראללה, על "ניצחונו במלחמה".
למרות תמיכתה של והבי בחזבאללה, במהלך מלחמת לבנון השנייה היא בחרה לעזוב את לבנון, ולעבור זמנית לסוריה ומשם למצרים.
במצרים השתתפה בערב התרמה שהוקדש לתושבי לבנון בהשתתפותם של אמנים רבים.
על החלטה זו ספגה ביקורות רבות על בריחתה ממולדתה.
בשובה ללבנון, תקפה את מבקריה וטענה כי המלחמה נכפתה גם עליה.
לאחרונה הודיעה והבי כי בכוונתה להיכנס לפוליטיקה בלבנון.
ב-2 בנובמבר 2011 התפרסם סרטון ביוטיוב שבו רואים תמונה של והבי מתנשקת עם מועתסם קדאפי, בנו של שליט לוב לשעבר מועמר קדאפי, שנהרג באוקטובר 2011. בעקבות סרטון זה געשו הפורומים הערביים והושק קמפיין מחאה אגרסיבי נגד הזמרת.
והבי מכחישה כל קשר לפרשה, וטוענת כי מי שמופיעה בו היא בכלל אישה אחרת.
"זו לא אני בתמונה, לכולנו שיער שחור", אמרה לכלי התקשורת הערבי "א-נשרה".
ביולי 2013 הודיעה הזמרת על סגירת דף הפייסבוק שלה בשל השמצות בלתי פוסקות נגדה, לאחר השתתפותה בתוכנית מתיחות לרגל חודש הרמדאן בשם "ראמז ענח' אמון".
+סרטיםשנהשם במקורתרגוםהדמות הראשית2008بحر النجومים של כוכבים (בחר אלנגום)היא בעצמה2009دكان شحاتةחנות הקבצנית (דוקאן שחאתה)ביסה2014حلاوة روحמתיקות הרוח (חלאוית רוח)רוח2017خير وبركةטוב וברכה (ח'יר וברכה)אורח כבוד2022اشباح اوروباרוחות רפאים של אירופה (אשבאח אורופה)לילי2023رمسيس باريسרמסיס פריז (Ramsis Paris)חנין
+סדרותשנהשם הסדרה (במקור)תרגוםשם הדמות בסדרה2014كلام على ورقדיבורים על הנייר (קלאם עלה ורק)חביבה ביתר2015مولد وصاحبه غايبהוא נולד ובעליו נעדר (מולוד וסאחבו גאייב)נוסה2015مريمמריםמרים ומלק (תאומים)2017الحربايةזִקִית (אלחרבאיה)עסליה2018لعنة كارماקללת קארמה (לענת קארמה)קארמה2020إسود فاتحשחור בהיר (אסואד פאתח)ראניה חטאב
(tigi ezzay)האדי אלבגוריMAZIKKA2005רג'פ (ragab)האדי אלבגוריMAZIKKA2005אני הייפא (ana haifa)האדי אלבגוריmelody2006תנשק את הכאב (boos el wawa)אמיל סלייטיmelody2007אני לא יכולה לחכות (mosh adra astna)יחיא סעאדהMAZIKKA2008אל תגיד לאף אחד (matkolesh le had)לילה כנעןMAZIKKA2008אני מרגישה שיש בינינו משהו (hasa ma bina fi haga)יחיא סעאדהMAZIKKA2008נראה (sanara)אחמד אל-מהדיpepsi2008בן חלאל (eben el halal)יחיא סעאדהMAZIKKA2009איפה אבא?
& כשהשמש יורדת (papa fin?
Snoop Dogg)טארק פריתךWorld music2018תותה (TOUTA)סלים אל טורקייצור עצמי2019מעניינת את כל האנשים (shaghla kol ennas)הייפא והבי
(שידור חי + תגובות הקהל)ייצור עצמי2021אם היית עם אכרם חוסני (Law kont)חוסאם אל חוסייניייצור עצמי2022האם תבוא؟ (Tigi)סלים אל טורקייצור עצמי2022ילד (Walad)אלי פהדייצור עצמי2023שתף - סרט רמסיס פריז (Ee'mel share)אחמד חאלד מוסאAKA2023לא אחלש (ma badaa'fsh)אלי פהדייצור עצמי2024הגעתה אליה (woseltelha)אלי פהדייצור עצמי2024יא דבורה
(Ya Nahla)Lyrics videoייצור עצמי2025אחמד ואחמד
(Tawaam Hayati)ראג'ה נעמהייצור עצמי2025מגיעה מהעתיד (Gayya Men Elmostaabal)ראג'ה נעמהייצור עצמי2025אנו החבורה
(Ehna El Shella)ראג'ה נעמהייצור עצמי2025Super Womanסלים אל טורקייצור עצמי
סדרת "העמק" עלתה לראשונה בשנת 2005, החל מ-15 ביולי 2005 והסתיימה ב-30 בספטמבר 2005. הסדרה היא הגרסה הערבית של הסדרה השוודית "The Farm", ומתארת את חייהם של ידוענים בחווה מבודדת.
התוכנית אירחה את הייפא כאורחת קבועה לאורך שידורי התוכנית, ועקבה אחר חייה היומיומיים עם המשתתפים.
היא הוציאה את אחד מאלבומיה הבולטים של הייפא, שזכה לפופולריות נרחבת בעולם הערבי ועזר לה להיכנס לכל בית ערבי.
שירתה של הייפא התאפיינה בסגנון פלרטטני ובמופע תיאטרלי, שסימן שינוי איכותי במוזיקה הערבית והציג אותה כאחת מזמרות הפופ והמופע הראשונות בעולם הערבי.
האלבום לא יצא בפלטפורמות דיגיטליות רשמיות.
רשימה בכל השירים של אלבום "אל-וואדי"
שנה שם במקור תרגום 2002هو الزمن
</div> רוצה לחיות (בדי עיש)2005 الواديהעמק (אל-וואדי) 2008حبيبي أنا
</div> אהובי (חביבי אנא) 2010Baby Haifa
"הייסורים בגן" הוא שמו של ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס ג'ובאני בליני.
האיקונוגרפיה של הציור לקוחה מן הברית החדשה, ומתארת את "הייסורים בגן" - בתקופת הזמן שבין הסעודה האחרונה לבין מאסרו של ישו.
על פי המתואר בברית החדשה, כרע ישו על ברכיו בגת שמנים שבהר הזיתים והתפלל אל האלוהים-האב.
ישו השתמש בפניתו במטפורה של כוס, המסמלת את ייסוריו העתידים לבוא, וביקש להעביר אותה מעל פניו במידת האפשר.
לאחר התפילה גילה ישו כי התלמידיו שהיו עמו - פטרוס, יוחנן ויעקב בן זבדי נרדמו.
בליני מתאר את האירוע כמתרחש בשעת הזריחה, בתוך נוף כפרי פתוח.
המישור הקדמי של הציור מתאר מעין גבעה או משטח אדמה מוגבה, שסלע מזדקר בקצהו.
ישו מתואר כורע על ברכיו ומפנה את גבו בזווית כלפי הצופה.
מולו מתואר ילד-מלאך מכונף (פוטי) לבן, האוחז בידו גביע.
הוא מופיע יחף ולובש בגד טוניקה אדום ומעליו טוגה כחולה.
שלושת תלמידיו מתוארים בזוויות שונות.
האחד נשען על גבי סלע וגופו מתואר בפרופיל, השני נשען על ברכו, ואילו האחרון מתואר שוכב בהקצרה חריפה.
ברקע הנוף מופיע תיאור יהודה איש קריות הפונה אל קבוצת חיילים ובכך מוליך אל מאסרו של ישו.
ציורו של בליני דומה לציור מאת אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna), שהיה גיסו של בליני.
על פי הערכת חוקרי תולדות האמנות, שואבים שני הציורים את השראתם מרישום בנושא זה מאת יאקופו בליני (Jacopo Bellini), אביו של ג'ובאני.
היינריך שיידמן היה נגן עוגב ומלחין גרמני.
שיידמן היה מלחין העוגב הנודע ביותר בצפון גרמניה מראשית המאה ה-17 עד מחציתה, שסגנון כתיבתו ומאפייניה היו אות מבשר ליצירתם של דיטריך בוקסטהודה ויוהאן סבסטיאן באך.
אביו היה נגן עוגב הן בווהרדן והן בהמבורג וסביר להניח, שהיה מורו הראשון של היינריך.
שיידמן למד אצל סוולינק באמסטרדם בשנים 1611 עד 1614, ונראה שהיה בין התלמידים שזכו להערכתו המיוחדת, כפי שאפשר להסיק מן הקאנון שסוולינק הקדיש לו לפני שובו לגרמניה.
בשנת 1629, ואולי קודם לכן, עבד שיידמן בהמבורג כנגן עוגב בכנסיית קתרינה (קתריננקירשה), משרה שבה התמיד למשך יותר משלושים שנים, עד מותו בהמבורג בראשית 1663, במגפת הדבר שפרצה בעיר.
שיידמן עשה לו שם כנגן עוגב ומלחין, כפי שמלמדת התפוצה הנרחבת של יצירותיו; כמות המוזיקה לעוגב ששרדה מיצירותיו של שיידמן עולה על זו של כל מלחין אחר בן זמנו.
שלא כמלחינים גרמנים אחרים בראשית הבארוק, כמו פרטוריוס, שיץ, שיידט ושיין, שכולם כתבו ברוב הסוגות והסגנונות שרווחו אותם ימים, שיידמן כתב כמעט אך ורק מוזיקה לעוגב.
שירים בודדים שרדו, כמו גם כמה יצירות לצ'מבלו, אבל אלה מגומדים לנוכח עשרות היצירות לעוגב, רבות מהן מרובות פרקים.
סמואל היינריך שוואבה היה אסטרונום ובוטנאי גרמני, אשר נודע בשל עבודתו בתחום כתמי השמש.
שוואבה נולד בשנת 1789 בעיר דסאו.
בשנת 1806 סיים את לימודיו בבית הספר, והחליט כי ברצונו להיות רוקח.
למד בברלין רוקחות, כימיה, בוטניקה ופיזיקה עד שנת 1809. בשנת 1811 שב לדסאו ונטל לידו את ניהול בית המרקחת של סבו, עד שנמכר ב-1829.
כבר בשנת 1825 החל להתעניין באסטרונומיה, והפנה את מרצו לתצפיות בכתמי שמש.
חקר את מסלולו של כוכב חמה בתקווה למצוא בו את כוכב הלכת ההיפותטי "וולקן".
משימה זו הייתה לא קלה בשל הקרבה לשמש, אך שוואבה סבר כי כוכב הלכת וולקן יופיע במהלך מסלולו ככתם כהה על פני השמש.
בתקופה של שבע-עשרה שנים, בין השנים 1826–1843, ניצל שוואבה כל יום בהיר לצפות בשמש ותיעד את הכתמים שמצא, בתקווה לגלות את וולקן ביניהם.
לא עלה בידו של שוואבה לגלות את כוכב הלכת, אך הוא גילה כי כתמי שמש באים והולכים במחזור של עשר שנים, אשר ניתן לנבא את מופעיו.
בשנת 1843 פרסם את ממצאיו במאמר קצר שכותרתו "תצפיות בשמש במהלך שנת 1843".
על תגליתו זכה שוואבה בשנת 1857 במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
קבוצת הייסנס או חברת הייסנס בע"מ היא חברת אלקטרוניקה סינית רב-לאומית.
החברה נוסדה ב-1969, הכנסותיה בשנת 2008 הסתכמו מעל ל-7 מיליארד דולר.
בנוסף לסין, לחברה מפעלי ייצור בדרום אפריקה, צרפת, הונגריה והיא מייצאת ליותר מ-100 מדינות.
החברה פתחה מטות בבלגיה ובארצות הברית על-מנת להעמיק את חדירתה לשוק האירופאי והאמריקאי.
המטה הראשי של החברה ממוקם בעיר צ'ינגדאו.
הייסנס מייצרת מוצרים כגון: טלוויזיות, מקררים, מזגנים, ממירי טלוויזיה, ציוד טלוויזיה דיגיטלית, טלפונים, מודולים אלחוטיים, כרטיסי מחשב אלחוטיים ורכיבים אופטיים עבור טלקומוניקציה ותקשורת נתונים.
כמו כן מספקת החברה מגוון שירותי ניהול נכסים, שירותי טכנולוגיית מידע, תכנון ועיצוב שבלונה של המוצר, דפוס ביצוע ועיבוד שבלונת הייצור.
הייסנס היא גם יצרנית ציוד מקורי שחלק מהמוצרים שלה נמכרים במפעלים אחרים ונושאים את שם המותג שאינו קשור להייסנס כגון Carrefour's.
בנובמבר 2017 פורסם כי החברה רכשה 95% ממניות Toshiba Visual Solutions, חברה בת של טושיבה המייצרת טלוויזיות, תמורת כ-113 מיליון דולר.
הייסנס בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת במוצרי בריאות לתינוקות.
מוצר הדגל של החברה נקרא בייביסנס (Babysense) - מוניטור תנועה ונשימה המתריע בפני חשד לתסמונת מוות בעריסה.
החברה נוסדה בשנת 1991, וב-1992 פיתחה את הפטנט הראשון בעולם על מכשיר לזיהוי הפסקת נשימה אצל תינוקות.
מכשירי החברה משווקים כיום ל-35 מדינות, ומותקנים במאות בתי חולים.
החברה מייצרת גם אינטרקום לתינוקות (מכשיר המאפשר להורים לשמוע את הנעשה בחדר התינוק), סטריליזטורים לבקבוקי תינוקות, ומברשות לבקבוקים.
מכשיר הדגל של החברה הוא הבייביסנס.
המכשיר הוא משטח המונח מתחת למזרן עליו ישן התינוק, בו מותקנים חיישנים הקולטים את התזוזות הנגרמות כתוצאה מפעולת הנשימה.
במקרה בו המכשיר מפסיק לזהות תזוזות או שקצב הנשימה יורד מתחת לסף המותר, מופעלת אזעקה קולית.
המכשיר מיועד לתינוקות עד גיל שנה.
הייסורים בגן, או ליל הייסורים, הוא אירוע בתולדות ישו בלילה האחרון לחייו הארציים, החל בסעודה האחרונה ועד מעצרו.
במהלך פרק זמן זה, שהה ישו בגת שמנים (שם גם נעצר), התפלל והתעמת עם האל האב לגבי גורלו, ולבסוף השלים עם גורלו.
האירוע מתואר בכל ארבע הבשורות, ולפי התיאור, מיד לאחר הסעודה האחרונה יצא ישו והלך להתפלל.
על פי הבשורות על פי מתי ומרקוס, מקום התפילה היה גת שמנים:
הייסורים בגן מדגישים את צידו האנושי של ישו: האדם המתייסר והדואב אל מול גורלו החתום, ובנוסף את בדידותו ואת בגידת השליחים המסמלת את התכחשות העם ואת דחיית הבשורה.
כפי שכתוב, ישו לווה בפטרוס ובאחים יוחנן ויעקב בן זבדי, ואף שביקש מהם להישאר ערים ולהתפלל עמו, הם בגדו בו ונרדמו בשלוש הזדמנויות.
על פי הבשורה על-פי לוקאס ירד מלאך מן השמיים כדי לחזק את רוחו של ישו, אך כשנפלו עליו חבלי מוות, "הִתְפַּלֵּל בְּיֶתֶר חָזְקָה וְזֵעָתוֹ הָיְתָה כְּנִטְפֵי דָּם יוֹרְדִים עַל הָאָרֶץ".
האירוע מתואר במספר יצירות אמנות מפורסמות, בהן הציור "הייסורים בגן" של ג'ובאני בליני.
בחזיתה המערבית של כנסיית כל העמים שבגת שמנים, הניצבת במקום בו התרחש ליל הייסורים לפי המסורת, קבוע פסיפס ענק המתאר את האירוע.
בפסיפס נראה ישו כמתווך בין אלוהים ובני האדם, אך הוא ניצב בייסוריו ובבדידותו בין שתי קבוצות אנשים הנמצאות במרחק מה מימינו משמאלו.
עוד נראה בפסיפס המלאך הנזכר בבשורה על-פי לוקאס, ומלאך נוסף האוחז בליבו של ישו כסמל לקורבנו.
הייעוד הגלוי הוא שם להשקפת עולם שהייתה נפוצה בארצות הברית במאה ה-19 שלפיה ייעודם האלוהי של האמריקאים הוא להתפשט מערבה על-מנת להפיץ את הקדמה ואת ערכיהם שכוללים דמוקרטיה, חופש, קפיטליזם, ואף פרוטסטנטיות על חשבון הקתוליות.
נעשה שימוש באמונה הזאת כהצדקה לסיפוח רפובליקת טקסס לארצות הברית ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בנוסף לכך, האמונה התבטאה גם בהתכתשויות מרובות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עם השבטים הילידים, בעיקר בשטח שעתיד להיות צפון מערב ארצות הברית.
את המונח טבע העיתונאי ג'ון או'סאליבן בשנת 1845 (אף שהאמונה עצמה החלה הרבה קודם לכן), בכתבה שכתב במגזין תחת הכותרת "סיפוח".
המונח כוון לתוכנית של רפובליקת טקסס להצטרף לאיחוד ארצות הברית, תוכנית שהמפלגה הדמוקרטית תמכה בה, בעוד המפלגה הוויגית (ממנה עתידה לצאת ולהתפתח המפלגה הרפובליקנית) התנגדה לה, כשדוברים בולטים מהמפלגה, כדוגמת אברהם לינקולן, טענו שעדיף לשפר את הכלכלה האמריקנית בשטחים הנוכחיים במקום להפיצה על שטחים נוספים.
על אף שהייעוד הגלוי ננטש לקראת סוף המאה ה-19, נותרו קווים מנחים ממנו באידאולוגיה ובפוליטיקה האמריקנית, ובמיוחד עקרון הפצת הדמוקרטיה וההגנה עליה בעולם, כפי שבאו לידי ביטוי בהצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ובמלחמה הקרה.
רעיונות הייעוד הגלוי היו תמיד חלק מהתרבות האמריקנית ולא מדיניות ספציפית.
מקור האמונה הוא באמונות השונות של המהגרים מהתקופה הקולוניאלית, שבהן עליונות העם האנגלו-סקסי, ובמיוחד אימוץ ערכים משותפים האמריקנים, בהשפעת כתבי הקודש, ויצירת מכנה משותף פרוטסטנטי דמוקרטי רחב, וגם האמונה שלפיה זרמים קטנים בנצרות הפרוטסטנטית אמורים להוות דוגמה לשאר עמי העולם.
בעוד רבים רואים את עיקר אמונת הייעוד הגלוי כהתפשטות על פני אדמות נוספות ביבשת, ישנם רבים אחרים שטוענים שהדבר יכול להתבטא גם בתפקיד שארצות הברית ממלאת בעולם.
העיתונאי ג'ון או'סאליבן, תומך מוצהר של המפלגה הדמוקרטית ומי שטבע בהמשך את המושג "הייעוד הגלוי", כתב בכתבה בשנת 1839 על "הייעוד השמימי" של ארצות הברית בהתבסס על הערכים שאמצה, כמו שוויון, צדק מצפוני, מימוש עצמי, והייעוד "לקיים אצילות מוסרית וגאולת האדם על הארץ".
שש שנים מאוחר יותר, השתמש או'סאליבן לראשונה בביטוי "הייעוד הגלוי" בכתבה תחת הכותרת "סיפוח" ובה תמך בסיפוח רפובליקת טקסס לארצות הברית, לא רק מכיוון שטקסס חפצה בכך, אלא גם מכיוון שזה "הייעוד הגלוי שלנו (האמריקנים) להתפשט ביבשת שניתנה לנו על ידי השגחה עליונה".
עם זאת, הביטוי לא משך תשומת לב רבה באותה התקופה.
ב-27 בדצמבר אותה השנה, השתמש או'סאליבן פעם שנייה בביטוי, כשהפעם הוא משך תשומת לב רבה הרבה יותר מבפעם הראשונה.
או'סאליבן השתמש בביטוי בכתבה שלו בעיתון שלו שנקרא "חדשות הבוקר של ניו יורק", ובה עסק בסכסוך בין ארצות הברית לבריטניה בדבר השליטה על טריטוריה שכונתה "טריטוריית אורגון".
או'סאליבן תמך בשליטת ארצות הברית על כל השטח:
רעיונו של או'סליבאן היה שקיים חוק עליון לפיו על האדם לקדם את הדמוקרטיה, ומכיוון שבריטניה לא תקדם את הדמוקרטיה באורגון, על ארצות הברית לשלוט באזור.
הרעיון המקורי של או'סאליבן היה שההתפשטות לא תושג בכוח צבאי או בכוונה של ממשל ארצות הברית, אלא מושבות של אנגלו-סקסים שיוקמו במערב ושיסתפחו בהמשך לארצות הברית, כמו שקרה עם רפובליקת טקסס.
ב-1845 חזה או'סאליבן שקליפורניה תהיה הבאה בתור להסתפח לארצות הברית ולאחריה קנדה.
על אף שאו'סאליבן התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו שפרצה ב-1846, הוא האמין שבסופו של הדבר התוצאה תהיה חיובית עבור שתי המדינות.
באופן אירוני, המונח של או'סאליבן הפך לפופולרי רק לאחר שהמפלגה הוויגית ביקרה אותו.
המפלגה הוויגית האשימה את הייעוד הגלוי ואת תומכי הרעיון ב"תמיכה בתכנוני כיבוש, שיבוצעו על ידי הממשל, אשר בוגדים בחוקתנו ובהצהרת הזכויות, מעניקים סיוע ונוחות לאויבי הרפובליקניזם, בכך שהם תומכים ומטיפים לזכות הכיבוש".
ב-3 בינואר 1846, נבחר הציבור רוברט וינטרופ מהמפלגה הוויגית לעג לרעיון, באומרו "אני מניח שזכות הייעוד הגלוי לא תהיה בשום אומה קיימת למעט אומת היאנקים האוניברסלית".
ווינטרופ היה הראשון בשורה ארוכה של מבקרים שטענו שמי שתומך בייעוד הגלוי בשל השגחה אלוהית מונע למעשה על ידי לאומנות קיצונית או אינטרסים עצמיים.
כפי שנכתב לעיל, הייעוד הגלוי הוא למעשה התוצאה של האמונות איתן באו המתיישבים בעידן הקולוניאלי, וסלידה מהאמונות הרווחות באירופה באותה התקופה אותן הם עזבו.
המקור העיקרי לכך הוא המורשת הפוריטנית בארצות הברית (שכן הפוריטנים ראו עצמם כאנשים שנבחרו על ידי האל להנהיג את שאר העולם), אך בעיקר לדרשה המפורסמת של ג'ון ווינטרופ "עיר על גבעה" בשנת 1630, בה הוא קרא להקמת קהילה מוסרית שתהווה דוגמה זוהרת לעולם הישן.
בספרו המשפיע "ההגיון הישר" משנת 1776, האינטלקטואל והסופר תומאס פיין, שהיה אנטי דתי, חיזק באופן אירוני את רעיון היעוד הגלוי, באומרו שהמהפכה האמריקנית מעניקה הזדמנות ליצור חברה חדשה, טובה יותר:
אמריקנים רבים הסכימו עם פיין, והאמינו שארצות הברית החלה ניסוי מיוחד של חופש ודמוקרטיה ברמה היסטורית.
תיאורו של הנשיא אברהם לינקולן, בהודעתו לקונגרס ב-1 בדצמבר 1862, לפיו ארצות הברית היא "התקווה האחרונה והטובה ביותר על פני כדור הארץ", הוא ביטוי נודע לרעיון.
נאום גטיסברג, בו לינקולן פירש את מלחמת האזרחים האמריקנית כמאבק הבוחן את יכולת הישרדותה של אומה בעלת רעיונות דמוקרטיים, צוין על ידי ההיסטוריון רוברט ג'ונסון כ"הצהרה המתמשכת ביותר של הייעוד הגלוי של אמריקה ומשימתה".
עם זאת, לינקולן עצמו התנגד לרעיון הייעוד הגלוי, אותו הגדיר כלא צודק ולא הגיוני.
לא כל האמריקנים שהאמינו שארצות הברית בעלת ייחוד שמימי האמינו גם שעליה להתרחב.
חברי המפלגה הוויגית, ולינקולן ביניהם, האמינו שייעודה היחיד של ארצות הברית הוא להוות דוגמה לשאר העולם.
הם האמינו שאם ארצות הברית תהווה דוגמה מוצלחת לדמוקרטיה, ירצו גם אנשים במדינות אחרות להקים רפובליקות דמוקרטיות משלהם.
בתחילה, תומאס ג'פרסון לא האמין ששטחה של ארצות הברית צריך לגדול, מאחר שהוא חזה שרפובליקות דומות יוקמו בצפון אמריקה, מה שייצור "אימפריה בשביל חירות".
בכל אופן, עם עסקת לואיזיאנה בה ארצות הברית הכפילה את שטחה, ג'פרסון למעשה הכין את הקרקע להתרחבות עתידית נוספת של ארצות הברית לפי רעיון הייעוד הגלוי.
אנדרו ג'קסון תיאר את המהלך בשנת 1843 כ"התרחבות שטח החירות".
התרחבות ארצות הברית בהשראת הייעוד הגלוי
המונח "הייעוד הגלוי" נאמר לרוב בהקשר של התרחבות ארצות הברית החל ממלחמת 1812 ועד תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, התרחבות שבמהלכה ארצות הברית הגדילה את שטחה פי שלושה, והפכה ממדינה שגבולה המערבי הוא נהר המיסיסיפי למדינה שגבולה המערבי הוא האוקיינוס השקט.
פעילותו של ג'ון קווינסי אדמס
ג'ון קווינסי אדמס, נשיאה השישי של ארצות הברית ובנו של ג'ון אדמס, נשיאה השני של ארצות הברית, היה מתומכי רעיון הקונטיננטליזם לפיו ארצות הברית צריכה לשלוט על כל צפון אמריקה, כשבין היתר זכורות אמרותיו דוגמת "אמריקה לאמריקנים".
בשל כך, היווה אדמס כסנאטור דמות מפתח ברכישת לואיזיאנה ובהסכם אורגון שקבע את בעלות השטח שעתיד להיות המדינות וושינגטון ואורגון בידי ארצות הברית מהממלכה המאוחדת.
אדמס כיהן כמזכיר המדינה בממשלו של הנשיא ג'יימס מונרו בין השנים 1817 ל-1825 ובמהלך תקופה זאת ניצח על הסכם 1818 שקבע את גבולות ארצות הברית וקנדה עד אזור הרי הרוקי ועל קניית פלורידה מספרד.
בנוסף לכך, הוא קבע את דוקטרינת מונרו שהייתה מדיניות החוץ הרשמית של ארצות הברית עד אימוץ דוקטרינת טרומן בשנת 1947, ולפיה ארצות הברית לא תתערב במלחמות אירופאיות, אך עם זאת, תשתמש בכוחה הצבאי על-מנת למנוע הקמת קולוניות אירופאיות חדשות באמריקה.
דוקטרינת מונרו הייתה בעל קשר ישיר לייעוד הגלוי.
אף שלא דיברה בצורה ישירה על התרחבות השטח של ארצות הברית, היא אפשרה התרחבות עתידית של שטח ארצות הברית כצעד מונע של השתלטות אירופאית על שטחים.
הפחד האמריקני היה שככל שהנוכחות באמריקה של מעצמות אירופאיות, בדגש על הממלכה המאוחדת, תהיה גדולה יותר, כך השפעתן על האידאולוגיה האמריקנית ופגיעתן בה יהיו גדולות יותר.
הוויכוח על מה שנודע כ"טריטוריית אורגון" הוא נקודת השיא של המושג הייעוד הגלוי, כשהמושג נוצר בהקשר שלו על ידי ג'ון או'סאליבן.
הסכם 1818 קבע את הגבול בין ארצות הברית לקנדה עד הרי הרוקי כקו הרוחב 49, כשהחלק ממערב להרי הרוקי, שכונה "טריטוריית אורגון" הפך לשטח בבעלות משותפת של ארצות הברית והממלכה המאוחדת למשך 10 שנים.
השטח כלל את כל האזורים שמצפון לגבול עם מקסיקו (מה שעתיד להיות הגבול בין המדינות קליפורניה ואורגון), מערב להרי הרוקי, ומדרום לקו הרוחב 40'54 (היכן שכיום נמצא הגבול הדרומי בין אלסקה לקנדה).
במהלך 10 השנים אלו, בריטים רבים היגרו לשטחי טריטוריית אורגון, בעיקר אל השטח שצפונית לנהר קולומביה, כשמאידך אלפי אמריקנים היגרו דרך נתיב אורגון בעיקר אל השטח שדרומית לנהר קולומביה.
מתום 10 השנים, החל משא ומתן בנוגע לבעלות על טריטוריית אורגון.
במהלך המשא ומתן, טענה הממלכה המאוחדת שהיא מעוניינת בשליטה על השטח מצפון לנהר קולומביה, כשהצעות קיצוניות כללו גם שליטה על כל "טריטוריית אורגון".
מולם בארצות הברית רווחה הדעה לפיה עליה לשלוט על כל טריטוריית אורגון, כשהגדיל לעשות ג'ון או'סאליבן עם טביעת המושג "הייעוד הגלוי".
הדבר התבטא במערכת הבחירות של שנת 1844 בה הרבו הסיסמאות דוגמת "חמישים וארבע ארבעים או מלחמה", כשההבטחה המרכזית של ג'יימס פולק, מועמד המפלגה הדמוקרטית, היה לספח את כל טריטוריית אורגון.
עם זאת, ארצות הברית הציעה לקבוע את הגבול על קו הרוחב 49 כמו שאר הגבול עם קנדה, על-מנת למנוע מלחמה עם הממלכה המאוחדת, במיוחד כשברקע גברה המתיחות עם מקסיקו.
לבסוף הוחלט שאכן הגבול יהיה על קו הרוחב 49, כשהשטח שדרומית לו הפך למדינות אורגון ווושינגטון, כשהגבול ביניהן נקבע בחלקו לפי מסלול נהר קולומביה.
רעיון הייעוד הגלוי בא לידי ביטוי בצורה המשמעותית ביותר ביחסים בין ארצות הברית למקסיקו.
בשנת 1836, רפובליקת טקסס הכריזה על עצמאותה ממקסיקו במהפכה הטקסנית.
לאחר המהפכה, ביקשה רפובליקת טקסס להצטרף לאיחוד ארצות הברית.
המהלך תאם במדויק את הייעוד הגלוי בו תמכו אנשים, החל מתומאס ג'פרסון ועד ג'ון או'סאליבן, שכן לדעתם התרחבות ארצות הברית צריכה להיות על ידי הצטרפות של מדינות אחרות מרצון לאיחוד ולא על ידי כפיית השלטון של ארצות הברית על אזרחים.
למרות זאת, הצטרפות הרפובליקה של טקסס לאיחוד ארצות הברית לא עברה חלק בשל העבדות שהייתה מותרת במדינה, מה שגרר את התנגדות הנשיאים אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1844, גם המועמד מהמפלגה הוויגית הנרי קליי וגם הנשיא המכהן מרטין ואן ביורן מהמפלגה הדמוקרטית התנגדו לצירוף רפובליקת טקסס.
באופן מפתיע, ג'יימס פולק ניצח את הנשיא המכהן מרטין ואן ביורן בבחירות הפנימיות של המפלגה הדמוקרטית, ובהמשך ניצח את הנרי קליי בבחירות לנשיאות בהפרש קטן.
פולק, כמשתקף מהתנהלותו בעניין טריטוריית אורגון, תמך בהתרחבות ארצות הברית ובצירופה של הרפובליקה של טקסס לאיחוד, מה שאכן קרה בדצמבר 1845.
לאחר הצטרפות רפובליקת טקסס, נכנס צבא ארצות הברית לשטחים שנויים במחלוקת במערב רפובליקת טקסס שגם הרפובליקה וגם מקסיקו טענו לבעלות עליהן, מה שהוביל לפתיחת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו באפריל 1846, כחמישה חודשים לאחר הצטרפות רפובליקת טקסס לאיחוד.
במהלך המלחמה כבשה ארצות הברית שטחים רבים שעתידים להיות חלק ממדינות קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, ניו מקסיקו, וקולורדו.
הדבר אומנם לא תאם את הרעיון המקורי של הייעוד הגלוי, אך עדיין אמריקנים רבים תמכו בשליטה בשטחים החדשים בשל הפצת הדמוקרטיה על שטחים נרחבים נוספים.
השטחים החדשים מהווים קצת יותר מחמישית משטחה היבשתי הרצוף של ארצות הברית, וקצת יותר משישית מכל שטחה של ארצות הברית (כולל אלסקה והוואי).
בעקבות ההצלחות בשדה הקרב, נשמעו קולות, במיוחד במפלגה הדמוקרטית, שטענו לכיבוש כל מקסיקו, מכיוון שלדעתם זאת הדרך היחידה להבטיח שלום עתידי באזור.
לכיבוש כל מקסיקו הייתה התנגדות רבה בשל שתי סיבות: הראשונה היא שהכיבוש נוגד את רעיון הייעוד הגלוי, שכן משמעותו היא כפיית שלטון ארצות הברית על מיליוני מקסיקנים.
הסיבה השנייה היא מטעמים גזעניים, כפי שהראה ג'ון קלהון, סנאטור מדרום קרוליינה שתמך בצירוף רפובליקת טקסס, בנאומו בקונגרס ב-3 בינואר 1848:
ויכוח זה הציג את הסתירה בייעוד הגלוי בין הרעיון שלפיו יש צורך לפזר דמוקרטיה ו"לשפר" עמים לבין הרעיון לפיו המקסיקנים לא שייכים לגזע הלבן ולכן הם נחותים ולא מסוגלים להיות אמריקנים.
לכן, גזענות שימשה לקידום הייעוד הגלוי, אך מצד שני, גם להתנגדות לרעיון, כפי שעשה ג'ון קלהון בהתנגדותו לטוענים לסיפוח כל מקסיקו.
בסופו של דבר הרעיון לכבוש את כל מקסיקו ירד מהפרק בשל העבדות שהייתה מותרת במדינה.
ב-1898 טבעה ספינת חיל הים האמריקני "מיין" בנמל הוואנה שבקובה.
בעקבות כך פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד בה ארצות הברית התערבה לטובת המורדים הקובנים נגד האימפריה הספרדית.
בעקבות המלחמה, ארצות הברית קיבלה לרשותה את השליטה בגואם, פוארטו ריקו, קובה, והפיליפינים.
הייעוד הגלוי הוזכר בהקשר של הכיבושים, אך הפעם הכיבושים היו שונים מכיוון שלעומת הפעמים הקודמות, הפעם נכבשו קולוניות של מדינה מסוימת.
בנוסף לכך, הכיבושים לא תאמו את מהות הייעוד הגלוי שכן לא נעשו מרצון האוכלוסייה המקומית, מה שאכן הוביל לעצמאות הפיליפינים וקובה, שהמשיכו לתפקד כמדינות חסות של ארצות הברית, לעומת פוארטו ריקו וגואם שהפכו לטריטוריות של ארצות הברית.
בשל כך, ישנו ויכוח בין היסטוריונים האם כיבוש השטחים מעבר לצפון אמריקה, דוגמת הוואי שהפכה למדינה בארצות הברית, נובעים משיקולי הייעוד הגלוי או בסך-הכל משיקולים אימפריאליסטים.
הנשיא ויליאם מקינלי, הנשיא שתמך בסיפוח טריטוריית הוואי לארצות הברית בשנת 1898, טען: "אנו זקוקים להוואי ממש כמו ואף יותר משהיינו זקוקים לקליפורניה.
לעומתו, הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד, נשיא שדחה את צירוף הוואי לארצות הברית בתקופת כהונתו, טען שהדבר הוא "סטייה מייעודנו הלאומי".
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית השימוש במושג הייעוד הגלוי הלך ודעך.
פעם יוצאת דופן הייתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1892, בהן המפלגה הרפובליקנית הצהירה: "אנחנו נאשר מחדש את הסכמתנו לדוקטרינת מונרו והאמונה בהשגת הייעוד הגלוי של הרפובליקה במובן הרחב".
לא ידועה מה הייתה כוונת המפלגה, שכן היא לא זכתה במערכת הבחירות.
בתקופת הנשיא תיאודור רוזוולט הורחבה דוקטרינת מונרו בשנת 1904 במה שכונה "מסקנת רוזוולט", ולפיה ההתפשטות האמריקנית בטענת הייעוד הגלוי הוחלפה בהתערבות לטובת האינטרסים האמריקניים בחצי הכדור המערבי.
הנשיא וודרו וילסון המשיך את המדיניות, רק שהפעם הרחיב את "משימתה" ו"ייעודה" של ארצות הברית לקנה מידה עולמי.
הדבר הוביל את ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, בה וילסון הצהיר ש"העולם חייב להיהפך למקום בטוח עבור הדמוקרטיה" והציג את המלחמה כמלחמת הדמוקרטיה נגד האוטוקרטיה באירופה.
לאחר המלחמה, בהודעתו לקונגרס בשנת 1920, וילסון הצהיר:
זו הייתה הפעם היחידה (עד נאום נשיא ארצות הברית ה-47 דונלד טראמפ) בה נשיא מכהן משתמש ישירות במושג "הייעוד הגלוי" בנאומו.
גרסתו של הייעוד הגלוי בעיני וילסון היא שמשימתה של ארצות הברית היא להנהיג את הדמוקרטיה.
נקודת הראות הזאת צברה תאוצה לאחר מלחמת העולם השנייה, עם פרוץ המלחמה הקרה.
הייסטינגס ליונל איזמי, ברון איזמי הראשון היה איש צבא ודיפלומט בריטי הידוע בשל תפקידו כעוזרו הצבאי של וינסטון צ'רצ'יל בתקופת מלחמת העולם השנייה, וכמזכיר הכללי הראשון של ברית נאט"ו, בין 1952 ל-1957.
איזמי נולד בהודו ב-1887 והתחנך באנגליה, בבית הספר צ'רטרהאוס ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
לאחר שסיים את חוק לימודיו באקדמיה הצטרף כקצין לצבא הודו הבריטית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בסומלילנד הבריטית, שם סייע בדיכוי מרד "המולה המטורף", מוחמד עבדאללה חסן.
ב-1925 היה לעוזר למזכיר הוועדה להגנת האימפריה, (Committee of Imperial Defence - גוף שהיה חלק מממשלת בריטניה בין מלחמת הבורים השנייה למלחמת העולם השנייה, ועסק במחקר ותכנון אסטרטגי).
לאחר שהועלה לדרגת קולונל שירת כמזכירו הצבאי של לורד וילינגדון, המשנה למלך בהודו, ואז שב להיות לסגן מזכיר הוועדה להגנת האימפריה בשנת 1936.
ב-1 באוגוסט 1938, כשנה לפני שפרצה מלחמת העולם השנייה, התמנה איזמי למזכיר ועדת ההגנת הקיסרית, והחל בתכנון לקראת המלחמה הקרבה.
במאי 1940, כאשר התמנה וינסטון צ'רצ'יל לראש ממשלת בריטניה, התמנה איזמי לעוזרו הצבאי הראשי.
בתפקיד זה שימש איזמי כחוליה המקשרת בין צ'רצ'יל וועדת ראשי המטות, שבה ישבו ראשי הצבא הבריטי, הצי הבריטי וה-RAF.
איזמי שימש למעשה כחבר נוסף בוועדה, וכמזכיר הוועדה.
בתפקידו זה ליווה את צ'רצ'יל לוועידות רבות במהלך המלחמה, בהן דנו ראשי בעלות הברית בניהול המלחמה.
לאחר תום המלחמה נותר איזמי בשירות פעיל למשך שנה נוספת, וסייע בארגון מחדש של משרד ההגנה הבריטי.
לאחר מכן פרש משירות פעיל ושימש כראש מטהו של המשנה למלך בהודו הלורד לואי מאונטבאטן.
בתפקיד זה סייע בהענקת עצמאות להודו וחלוקתה להודו ופקיסטן.
בין 1948 ל-1951 היה יושב ראש המועצה של פסטיבל בריטניה, אירוע חד פעמי חשוב שסייע להעניק לעם הבריטי תחושת שיקום לאחר ההרס שגרמה המלחמה.
ב-1951 כאשר שב צ'רצ'יל לשלטון, מינה את איזמי לשר בממשלתו האחראי על היחסים עם מדינות חבר העמים הבריטי, אך איזמי החזיק בתפקיד זה כחצי שנה, ופרש על מנת להיות למזכיר הכללי הראשון של ברית נאט"ו.
הוא שירת בתפקיד זה עד שנת 1957 וסייע בהקמתה ובהגדרת שטחי פעולתה של הברית.
לאחר פרישתו מנאט"ו, כתב את זכרונותיו, ושירת במגוון של תפקידים ציבוריים ועסקיים.
היינריך שיף היה צ'לן ומנצח אוסטרי.
שיף למד נגינה בצ'לו אצל טוֹבּיאַס ְקֵינֶה (Tobias Kühne) ואנדרה נאווארה והופיע לראשונה כסולן בווינה ובלונדון בשנת 1971. הוא למד ניצוח אצל הנס סווארובסקי והופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה בשנת 1986.
שיף היה מנהל אמנותי של הסינפוניה המלכותית הצפונית משנת 1990 עד 1996, והקליט עמה לחברת NMC.
כמו כן היה המנצח הראשי של הפילהרמונית של קופנהגן בדנמרק מ-1996 עד 2000, ושל תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור בשווייץ.
בשנת 2004 מונה שיף למנצח התזמורת הקאמרית של וינה וכיהן במשרה זו משנת 2005 עד 2008. בשנת 2008 פרש ממשרתו עקב בעיות בריאות.
מלחינים שונים כתבו קונצ'רטי לשיף, בהם ג'ון גאסקן ופרידריך צֶרְהָא (Friedrich Cerha) בין תלמידיו רודי שפרינג.
הייפרלופ היא מערכת הסעת המונים על קולית שהציע היזם אילון מאסק ומבוססת על הרעיון התאורטי של רכבת רִיק שראשיתה בניסיונות הוויקטוריאניים לשנע נוסעים באמצעות שפופרת אוויר באמצע המאה ה-19.
תוכנית המיזם נחשפה במסמך בן 57 עמודים ב-12 באוגוסט 2013. על פי התוכנית, קרון שיכול להכיל 28 נוסעים ינוע בצינור שבו לחץ אוויר נמוך.
המנוע ישאב אוויר מחלקו הקדמי של הקרון וישחרר אותו דחוס, דרך חלקו התחתון.
כך לקרון לא יהיה חיכוך עם דפנות הצינור ומעט מאוד חיכוך-צמיגות עם האוויר.
זניחות החיכוך אמורה, לפי מאסק, לאפשר נסיעה מהירה של הקרון בלי בזבוז אנרגיה.
בדומה לרכבת, הוא לא ידרוש נהיגה בעזרת הגה, והנסיעה בצינור ייעודי תהיה חלקה ונטולת הפרעות.
על פי התכנון הראשוני, הייפרלופ יאפשר לעבור מרחק של 570 ק"מ בין לוס אנג'לס לבין סן פרנסיסקו ב-35 דקות (במהירות ממוצעת של 962 קמ"ש, ומהירות מרבית של 1,220 קמ"ש).
המסלול המוצע יוצא מצפון עמק סן פרננדו לאזור עמק קאסטרו, במקביל לכביש בין-מדינתי 5 במשך רוב אורכו.
ההצעה הראשונית מעריכה עלות של 6 מיליארד דולר לגרסת נוסעים בלבד, ואילו גרסה המאפשרת הובלה של נוסעים ומכוניות תעלה 7.5 מיליארד דולרים.
מאסק תיאר את הרעיון באופן ציורי כשילוב בין "מטוס קונקורד, רובה אלקטרומגנטי ושולחן הוקי אוויר".
ב-20 ביולי 2017 הודיע מאסק על הסכמה עקרונית למנהרת הייפרלופ טרנסאטלנטית.
הייפ מאן הוא שם כללי לזמר או ראפר, אשר עושה קולות רקע בהופעה חיה של ראפר.
תפקידו של ההייפ מאן לעזור לראפר בביצוע השיר ולנסות להעלות את התלהבות הקהל בעזרת קריאות ביניים.
כותב המוזיקה מיקי הס הרחיב את ההגדרה של הייפ מאן: "הייפ מאן הוא דמות שיש לו תפקיד מרכזי, אך הוא מהווה תפקיד תומך בתוך הקבוצה, שבעזרת התפרצויות שלו בשיר הוא מלהיב את הקהל ונותן דגש למילים של האם סי".
בספר "How to Rap" מוסבר אודות התפקיד של ההייפ מאן, רויס דה ''9'5 מסביר את החשיבות של ההייפ מאן להופעה: "הרבה מהוורסים (קטע מלל שמשמש כבית בשיר) שלי לא פוסקים עם הפלואו (הצורה בה מילותיו של האם סי מפוזרות על גבי הביט), לכן אני צריך מישהו שיעזור לי".
הראפר לטיף מוסיף: "אתה צריך מישהו שיגיד משהו במהלך הביצוע כדי שיתן לך אפשרות לקחת נשימה...
בדרך כלל זה עניין של לתת למישהו להגיד מספר שורות או מספר מילים - זה באמת מה שאתה צריך".
ההייפ מאן הראשונים היו הראפרים: רוברט קית' ויגינס (מכונה גם כקאובוי) ונתניאל גלובר הבן (מכונה גם כ-The Kidd Creole) אשר שימשו כהייפ מאן בהופעות של ההרכב גראנדמאסטר פלאש אנד דה פיוריוס פייב (הרכב שהוקם ב-1978 בדרום ברונקס שבניו יורק).
הראפר קול מו די כינה את The Kidd Creole כ"ההייפ מאן המקורי".
מעריצים רבים רואים בפלייבור פלייב (מפאבליק אנמי) כדוגמה המובהקת להייפ מאן, בעקבות הגישה הצוהלת שלו בהקלטת שירים ובעשיית קליפים.
ג'יי זי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן לג'אז-או ומאוחר יותר שימש כהייפ מאן לביג דדי קיין.
טופאק שאקור התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן להרכב דיגיטל אנדרגראונד.
בושוויק ביל מ-The Geto Boys
קראנצ'י בלאק לת'רי 6 מאפיה
ראפרים ומפיקי היפ הופ ידועים החלו את הקריירה שלהם כהייפ מאן, כמו: פאף דדי, ליל ג'ון, סוויז ביטס וג'רמיין דופרי, והפכו לאמני היפ הופ ידועים ובולטים.
היינריך שוורץ היה קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר, איש סגל מחנה אושוויץ בפולין ומחנה נאצוויילר-שטרוטהוף בשטח אלזס-לורן.
שוורץ נולד במינכן ועבד כדפס בבית דפוס.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בנובמבר 1931. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שירת בוואפן אס אס עד אוקטובר 1940, אז הוצב כמפקח במחנות ריכוז.
הוא שובץ הן במחנה מאוטהאוזן והן בזקסנהאוזן בין השנים 1940–1941.
בספטמבר 1941 נשלח שוורץ לפולין, והוצב במשרד המנהלתי במחנה אושוויץ.
תפקידו העיקרי במחנה היה לשמש שליש למפקד המחנה, רודולף הס.
כמו כן, שימש כמפקח המחנה והאחראי על עבודות הכפייה השונות.
בנובמבר 1943 הס קודם וסיים את תפקידו בתור מפקד מחנה אושוויץ.
לאחר עזיבתו, הפיקוד העליון של האס אס חילק את המחנה לשלושה אזורים מנהלתיים: אושוויץ I, אושוויץ II בירקנאו, ואושוויץ III מונוביץ, שהיה מחנה העבודה באושוויץ.
לאחר חלוקה זאת של המחנה, ניתן לשוורץ הפיקוד על המחנה השלישי של אושוויץ, מחנה אושוויץ-מונוביץ, החל מדצמבר 1943.
שוורץ שלח אסירים ממונוביץ לעבודות כפייה בבונה-ורקה, מפעל לגומי סינתטי שהיה קרוב לאושוויץ ובבעלות של התאגיד אי גה פארבן.
תאגידים גרמניים אחרים כגון סימנס או תאגיד קרופ קיבלו גם הם עובדי כפייה ממחנה מונוביץ.
תנאי העבודה האכזריים שהגיעו לשיאם תחת פיקודו של שוורץ על מחנה מונוביץ העלו את אחוז התמותה של עובדי הכפייה.
מעריכים שבין 10,000 ל-35,000 עובדי כפייה מתו במחנה העבודה עצמו או בתאי הגזים במחנה הסמוך, מחנה אושוויץ בירקנאו.
שוורץ שהיה חובב ספורט, הקים באושוויץ נבחרת מתאגרפים שהתאבקו ביניהם, וכללה 40 אסירים, שכולם יהודים, מלבד שני פולנים וצ'כי.
עקב התנאים הקשים, עד לצעדת המוות, נותרו בחיים 26 מהם.
בין חברי הקבוצה היו המתאגרף ויקטור פרץ ונח קליגר.
לאחר פינוי מחנה אושוויץ ב-18 בינואר 1945, שוורץ יועד להיות מפקד מחנה דורה-מיטלבאו והאחראי על עבודות הכפייה במפעל "מיטלוורק" שייצר טילי V-2 וחלקים לתותח הענק V-3, אך התפקיד אויש על ידי ריכרד בר.
במקום זאת, ניתן לו הפיקוד על מחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס-לורן, והוא היה אחראי על פינוי האסירים בצעדות מוות למחנה דכאו במהלך אפריל ומאי 1945.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, שוורץ הורשע בפשעי מלחמה על ידי רשויות הכיבוש הצרפתיות בעיירה הגרמנית רשטאט.
הוא נשפט למוות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד באדן-באדן ב-20 במרץ 1947.
היינריך שנפלד , המכונה גם בֶּפּוֹ (Beppo), היה כדורגלן מקצועני ומאמן כדורגל יהודי יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
שיחק באוסטריה, באיטליה ובארצות הברית.
שנפלד נולד בקלוז'-נאפוקה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה).
הוא נקרא על שמו של הצייר יוהאן היינריך שנפלד.
הוא התחיל את הקריירה שלו ככדורגלן מקצועני בתפקיד שוער וכבר בגיל 16 שיחק במועדון הווינאי SpC Rudolfshügel.
ב-1921 שינה מקום ותפקיד, עבר לאיטליה, למועדון Sportclub Merano, שם שיחק שתי עונות כחלוץ.
משם עבר כעבור שנתיים למועדון טורינו (1924-1926), שבו היה ה-Capocannoniere (מלך השערים של הליגה העליונה) עם 22 שערים.
הוא שיחק עונה אחת באינטר מילאנו ולאחר מכן עבר להכח וינה, ואיתה הגיע לטורניר בארצות הברית.
הוא היה בין שחקני הכח שהחליטו להתמקם שם והצטרפו למועדונים מקומיים.
שנפלד הצטרף ל-Brooklyn Wanderers, אך לאחר עונה אחת בלבד שב להכח וינה, אך גם כאן נשאר רק עונה אחת, אחריה שב לארצות הברית, שם סיים את הקריירה שלו ככדורגלן מקצועני עם עונה אחת בהכוח ברוקלין ועונה אחת בהכוח ניו-יורק.
בשנת 1930, שנפלד, שסיים כבר את קריירת המשחק שלו, חזר לאירופה והתחיל לאמן את טרפאני קלצ'ו, ששיחקה בליגה הרביעית (הליגה הלא מקצוענית הגבוהה ביותר באיטליה והחמישית בדירוג כללי).
הוא העלה את הקבוצה לליגה גבוהה יותר, השלישית בחשיבותה באיטליה.
אף שהתחיל בתור מאמן, ירד גם למגרש ושיחק במדי הקבוצה.
לאחר מכן, אימן את קאטאנזארו (Unione Sportiva Catanzaro), אך נאלץ לפרוש מתפקידו ולעזוב את איטליה בגלל חוקי עבודה פשיסטיים שאסרו על זרים לעבוד באיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1950, אימן את קבוצת החובבנים "הכח האליין" (Hakoah Hallein), שהורכבה מפליטים שהתקבצו בעיר האליין ובסביבתה, באוסטריה).
בשנת 1954 נסגר המועדון, לאחר התפזרות הפליטים.
הייסטינגס קאמוזו באנדה מייסדה ונשיאה הראשון של מלאווי וראש מפלגת הקונגרס של מלאווי.
כיהן כנשיא מלאווי מייסודה בשנת 1964 ובמשך שלושים שנים רצופות.
מאז 1971 שליט יחיד (דיקטטור).
בשנת 1993 הסכים לקיים משאל עם שקבע שבמדינה יתקיימו לראשונה בחירות דמוקרטיות.
בבחירות אלה, שהתקיימו שנה לאחר מכן, הודח על ידי בקילי מולוזי.
בניגוד לרוב מדינות אפריקה שחברו עם ייסודן לגוש המדינות הבלתי מזדהות, כיוון באנדה את ארצו לאוריינטנציה מערבית.
מלאווי שמרה על יחסים דיפלומטיים עם דרום אפריקה והייתה אחת המדינות הבודדות באפריקה שלא ניתקה את יחסיה עם מדינת ישראל לאחר מלחמת יום כיפור.
באנדה קידם את החינוך והתשתיות בארצו ברמה גבוהה מהמקובל באפריקה וטיפח שוויון זכויות לנשים.
עם זאת, ממשלו עסק ברדיפה ועינויים של מתנגדי משטר ובאנדה עצמו חי חיי פאר וראווה מושחתים, כאשר ארצו התדרדרה להיות אחת העניות בעולם.
בארמון הנשיאות שהקים בלילונגווה הבירה, למשל, היו 300 חדרים.
באנדה נולד בשם קאמוזו ("שורש קטן") ליד העיר קאסונגו כבן שבט צ'ווה (Chewa).
בין השנים 1915-1917 נדד ברגל ליוהנסבורג, דרום אפריקה, שם התפרנס ככורה.
מיסיונר מתודיסט נטל אותו תחת חסותו והקנה לו חינוך והשכלה בסיסיים.
בשנת 1925 נסע באנדה לניו יורק.
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת סנטרל סטייט באוהיו והמשך למד לימודי קדם-רפואה באוניברסיטת אינדיאנה וב-1937 סיים לימודי רפואה בקולג' הרפואי של טנסי בנאשוויל.
על מנת להיות רופא באימפריה הבריטית אליה השתייכה מולדתו, שנקראה דאז נייסאלנד, היה עליו להשלים את לימודיו ולקבל הסמכה.
לשם כך נסע לאדינבורו שם השלים ב-1941 את הכשרתו באוניברסיטת אדינבורו והוסמך כחבר הקולג' המלכותי לרופאים ולמנתחים.
לימודיו מומנו על ידי ממשלת נייסאלנד, בתנאי שישוב למולדתו לעבודה כרופא.
באנדה החל להתמחות במחלות טרופיות באוניברסיטת ליברפול, אך לימודיו הופסקו כאשר סירב לשרת כרופא צבאי מטעמי מצפון.
הוא הוטבל לכנסייה של סקוטלנד ונטל את השם הייסטינגס.
בין השנים 1941-1945 עבד כרופא בסביבת העיר ניוקאסל.
במקביל התקרב לתנועה הפאן אפריקאית ובמהלך הקונגרס החמישי של התנועה, שהתקיים ב-1945 במנצ'סטר, בו ייצג את הקונגרס האפריקני של נייסאלאנד, התבלט כאחד המנהיגים האפריקאים הצעירים לצד ג'ומו קניאטה וקוואמה נקרומה.
מאז הביע באנדה עניין רב בקידום מולדתו ועסק בגיוס כספים ודעת קהל לטובתה בלונדון ובפרט להתנגדות להצעת איחודה עם רודזיה הצפונית (איחוד שיצא לפועל ב-1953).
ב-1951 עבר באנדה לחוף הזהב, שם היה עד לפעילותו של נקרומה וליצירת גאנה העצמאית.
באנדה שהה באפריקה עד 1958, אז חזר לליברפול.
בליברפול חיכתה לו משלחת מארצו שהפצירה בו לשוב וליטול את הנהגת הקונגרס האפריקני של נייסאלאנד ולהוביל את המאבק לזכויות ולעצמאות.
ב-6 ביולי 1958 שב באנדה לארצו לאחר היעדרות של 42 שנה.
באנדה החל לתור את הארץ ולנאום נגד האיחוד הפדרטיבי של נייסלאנד ורודזיה הצפונית, נגד האימפריאליזם ובעד הצטרפות התושבים לתנועת הקונגרס האפריקני של נייסאלאנד.
נוכחותו סחפה המונים, אף על פי ששפת הצ'יצ'ווה שבפיו הייתה משובשת לאחר שחי חיים שלמים בעולם דובר אנגלית והוא נעזר במתורגמן.
בפברואר 1959 החלו ההמונים שהאזינו לו בהפגנות שדוכאו על ידי חיילי רודזיה הצפונית.
במרץ נאסרו באנדה ומנהיגים נוספים והושמו במאסר ברודזיה ובטריטוריה הוכרז מצב חירום.
יחד עם זאת בבריטניה החלו יותר ויותר להשמע קולות בזכות דה קולוניזציה.
בפברואר 1960 נפתח עם באנדה משא ומתן על שחרורו ממעצר וב-1 באפריל 1960 הוא שוחרר כדי לנהל שיחות עם הבריטים על החוקה של נייסאלאנד.
לבני עמו קרא לשמור על השקט ולחכות לתוצאות השיחות.
באנדה דרש ניתוק ניאסלאנד מהפדרציה עם רודזיה ושלטון עצמי של תושבי ניאסלאנד.
עם זאת, הוא הבהיר שאין לו דבר נגד לבנים שאינם מבקשים להשתלט על השחורים וכי הוא מתנגד להחרמת רכוש.
באוגוסט 1961 התקיימו בחירות בהן זכתה מפלגתו של באנדה ב-22 מתוך 33 מושבים במועצה המחוקקת ובאנדה הפך לשר לאוצרות טבע וממשל מקומי ולראש ממשלה דה פקטו של הטריטוריה, תחת המושל הבריטי.
בנובמבר 1962 הושג הסכם על מתן אוטונומיה לניאסאלנד תוך ניתוקה מהפדרציה עם רודזיה, וב-1 בפברואר 1963 היה באנדה לראש ממשלה של האוטונומיה, תוך שבריטניה הכריזה על כוונתה לתת עצמאות מלאה למדינה, בין היתר לאור תפקודה התקין של הממשלה המקומית.
היה זה באנדה עצמו שבחר בשם מלאווי, אותו ראה במפה צרפתית ישנה של האזור כשמו של אגם מלאווי והצליל מצא חן בעיניו.
ב-6 ביולי 1964, שש שנים בדיוק לאחר חזרתו, הכריז באנדה על כינון מדינת מלאווי כחברה בחבר העמים הבריטי.
תפקידו של באנדה היה ראש הממשלה, כאשר כראש המדינה המשיכה לכהן מלכת בריטניה, אליזבת השנייה.
בממשלה שהקים באנדה הוא החזיק בנוסף לתיק ראש הממשלה את תיקי ההגנה, הפנים, הפיתוח, הבריאות, המסחר והתעשייה, התחבורה והאינפורמציה.
באנדה הסביר שהוא אינו יכול למסור תיקים כלכליים רגישים לשרים שלו מכיוון שנציגים זרים ינסו לשחד אותם כדי לקבל זכויות כלכליות שונות והוא אינו יכול לסמוך על שריו שיעמדו בפיתוי.
הוא התייחס בזלזול כלפי שריו, עקץ אותם בפומבי ובביקורים בארמונו שלח אותם להשתמש בשירותי המשרתים.
באנדה נטל לעצמו סמכויות רבות, התערב בענייני המשרדים של השרים מעל ראשיהם וריכז בידו באופן אישי את כל ענייני הביטחון.
מדיניותו של באנדה כלפי פורטוגל הייתה בלתי פופולרית והרגיזה את שריו.
כך גם התעקשותו להשאיר בתפקידם יועצים אירופאים, במקום למנות אפריקאים מקומיים.
ב-26 באוגוסט 1964 הציגו השרים בפני באנדה רשימה של טענות שלטענתם מעוררות אי שקט בקרב הציבור.
אלו כללו גביית כספים עבור טיפולים בבתי חולים, הישארותם של אירופים רבים בתפקידם.
ומדיניות החוץ הפייסנית כלפי פורטוגל ודרום אפריקה.
בתחילה באנדה הסכים לדרישות השרים והבטיח שהשינויים הנדרשים יבוצעו עד תחילת אוקטובר.
אולם בהמשך הגיע באנדה למסקנה שהשרים מייצגים רק את עצמם וב-7 בספטמבר הוא פיטר שלושה שרים.
בתגובה לכך, שני שרים נוספים התפטרו.
בישיבה של הפרלמנט ב-9 בספטמבר 1964 זכה באנדה לתמיכה גורפת ובמקום השרים המודחים מונו שרים נאמנים לבאנדה.
מחוץ לפרלמנט, בקרב העם, הייתה תמיכה רבה לשרים המודחים וברחובות התפתחו מהומות.
באנדה הגיב בהנהגת תקנות לשעת חירום.
ב-6 ביולי 1966 קיבלה מלאווי חוקה חדשה שהגדירה אותה כרפובליקה בעלת משטר נשיאותי.
באנדה, שהיה מועמד יחיד, נבחר לכהן כנשיא הראשון לכהונה של חמש שנים.
לנשיא הוענקו סמכויות רחבות ומפלגת הקונגרס הוכרזה כמפלגה החוקית היחידה, דבר שהפך את משטרה של מלאווי רשמית למשטר חד-מפלגתי.
ב-1971 הכריז הקונגרס על באנדה כנשיא לכל ימי חייו.
כינויו הרשמי היה "הוד רוממותו נגוואזי דוקטור הייסטינגס קאמוזו באנדה", כאשר נגוואזי פירושו "צ'יף הצ'יפים" והוא הגדיר את עצמו כאביו של העם.
ב-1974 העביר את בירת המדינה מהעיר זומבה, ששימשה כבירה הקולוניאליסטית ללילונגווה.
על אף שהחוקה הבטיחה להלכה חירויות אישיות, המדינה התנהלה כמדינת משטרה בה בוצעו מעקבים אחר אזרחים, הונהגה צנזורה על דברי הדואר וציתות לשיחות הטלפון, שנותקו עם השמעת דברי ביקורת על המשטר.
באנדה עודד מלשנות ומעקב הדדי של האזרחים אחר מתנגדי משטר.
גורמים שנחשדו כאופוזיציה דוכאו באכזריות, נאסרו, עונו, הוגלו ונרצחו.
לדבריו של באנדה "כל עניין מענייני המדינה הוא ענייני וכל מילה שלי היא חוק..
כל אזרחי המדינה הבוגרים חויבו להיות חברי מפלגת הקונגרס וכל הצעירים, חברי תנועת הנוער המפלגתית, הפיונירים הצעירים.
משורות הפיונירים קמה מיליציה חמושה שהשליטה סדר ציבורי ואכפה את הוראות השלטון באלימות ומשורותיהם צמחו גם שומרי ראשו של הנשיא.
הצנזורה פעלה על כל דבר ספרות, עיתון או סרט.
עמודים נתלשו ממגזינים כטיים מגזין או ניוזוויק שנמכרו במדינה והפצתם של ספרים "בלתי ראויים" רבים נאסרה.
גם הפולחן הדתי עבר בקרה ממשלתית.
באנדה רדף את בני השבטים הצפוניים ואירופאים שלא נענו להנחיותיו גורשו לצמיתות.
באנדה קיים פולחן אישיות מפותח.
כל מבנה ציבור או בית מסחר חויב להציג את דיוקנו הרשמי של המנהיג באופן בולט יותר מכל קישוט אחר.
לפני כל סרט קולנוע הוקרנה דמותו ולקראת ביקוריו הרשמיים הוגדר טקס מפורט לקבלת פניו.
באנדה הופיע בציבור לבוש תמיד בחליפה שלושה חלקים אנגלית ובידו אחז שוט טקסי עשוי שיער-סוס.
הוא לא דיבר בשפתה הרשמית של המדינה, צ'יצ'ווה ונזקק תדיר למתורגמן.
באנדה הדגיש תמיד את מטרתו "די מזון, מספיק בגדים ובתים שאינם דולפים כשיורד גשם" לכל הציבור.
באנדה טיפח את זכויות הנשים וקידם את שוויון הנשים במדינה באופן יוצא דופן לאזור ולתקופה.
נשים עודדו להצטיינות בלימודים, הממשלה פתחה עבורן משרות רבות והפעילה תוכנית לעידוד נשים לקחת תפקידים מובילים בקהילה ובעסקים.
באנדה אימץ את תורתו של וולט רוסטו להנחלת כלכלה חופשית במדינות מתפתחות.
כלכלת המדינה כוונה להיות מספקת את צרכיה, ללא הסתמכות על ייבוא סחורות ושירותים ממדכאיה של אפריקה בעבר.
הממשלה מימנה ביד רחבה פרויקטים יזמיים בתחומי התשתיות, החקלאות והמסחר.
המימון התבצע על ידי גוף ריכוזי, שהפך עד מהרה למושחת ובלתי-יעיל.
תחום נוסף בו השקיע באנדה מעבר לנהוג באפריקה היה תחום החינוך.
ב-1981 הקים באנדה בית ספר פנימייתי דמוי איטון קולג' בשם אקדמיית קאמוזו, אליו הגיע מיטב הנוער.
הלימודים במקום התקיימו באנגלית ותלמידי המוסד למדו לטינית ויוונית עתיקה ונאסר עליהם לדבר זה עם זה בצ'יצ'ווה.
בוגרי ובוגרות המוסד היוו את התשתית החברתית של המדינה בתחומי הפוליטיקה, הרפואה והכלכלה והוא אחד מבתי הספר הטובים ביבשת עד היום.
על אף הצהרותיו נגד האימפריאליזם קיים קשרים דיפלומטיים עם דרום אפריקה ומשטרה הקולוניאליסטי של פורטוגל במוזמביק, שנחשבו מוקצים ביבשת.
כן קיים קשרים עם מדינת ישראל, ביקר בישראל ביוני 1968 (ראש המדינה הראשון שביקר בישראל לאחר מלחמת ששת הימים) ולא ניתק את יחסי מדינתו עם ישראל, כפי שעשו כמעט כל מדינות אפריקה לאחר מלחמת יום כיפור.
בשל היותו של באנדה נציג נאמן של המערב בפינה זו של העולם בעת המלחמה הקרה ובשל מצבה הסביר של האוכלוסייה זכה משטרו הרודני להעלמת עין של המערב וליחס סלחני כמו גם לסיוע ביטחוני וערבויות מערביות לסיוע של קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
מלאווי הייתה המדינה האפריקנית היחידה שקיימה יחסים דיפלומטיים עם דרום-אפריקה בעת האפרטהייד.
פיתוח עיר הבירה לילונגווה התבצע באמצעות קורפורציית הפיתוח של עיר הבירה (Capital City Development Corporation - CCDC) שנסמכה על ממון שגויס מדרום-אפריקה, עליה נשען באנדה יותר ויותר ככל שהכלכלה העולמית התערערה ומדינות רבות סירבו להעביר כספים למשטרו המושחת.
תמיכתו בדרום אפריקה עלתה למלאווי באיום הדחה מארגון אחדות אפריקה.
באנדה הוקיע את התנהגותם של ראשי מדינות אפריקה בנוגע לאפרטהייד כצביעות ואמר שמדיניותו תורמת יותר למיגור האפרטהייד ממדיניותם.
לאחר תום שלטון האפרטהייד, בראשית שנות ה-90, אירח באנדה את נלסון מנדלה במלאווי.
באנדה תמך בממשלה הפורטוגלית הקולוניאליסטית ששלטה במוזמביק ופעל צבאית נגד החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO; פרלימו), תנועה מרקסיסטית שביקשה להשיג עצמאות.
לאחר קבלת העצמאות של מוזמביק הורה באנדה לצבאו לתמוך בממשלתה, על מנת להגן על אינטרסים של מלאווי.
באנדה נימק את מדיניותו באמירה: "אם זה לטובת האינטרסים של מלאווי, אהיה מוכן לקבל כבן ברית אפילו את השטן." במקביל ובחשאי הפעיל באנדה את חיילי מיליציית הפיונירים על מנת לתמוך במחתרת ההתנגדות הלאומית במוזמביק, שביצעה פעולות גרילה נגד ממשלת מוזמביק בעלת הנטייה הסובייטית, בתמיכת דרום אפריקה.
פעילות זו נפסקה רשמית ב-1986 לאחר לחץ שהפעילה על באנדה משלחת בראשות רוברט מוגאבה וקנת קאונדה, אך נמשכה למעשה עוד מספר שנים.
עם סיום המלחמה הקרה וירידת חשיבותה של מלאווי כמוצב אנטי-קומוניסטי החלו מדינות המערב ללחוץ על באנדה לכיוון דמוקרטיזציה והתנו המשך סיוע בפתיחות ובמתן דין וחשבון בנושאי זכויות אדם.
במהלך 1992 החלה להתגבש אופוזיציה שהורכבה מאנשי כמורה, סטודנטים ומנהיגי איגודי עובדים שקראה לקיום משאל עם לגבי עתידו של המשטר החד-מפלגתי.
הגורמים זכו לתמיכת הקהילה הבינלאומית וב-14 ביוני 1993 נערך משאל העם, במסגרתו זכתה ההצעה לדמוקרטיזציה לכ-64% מקולות המצביעים.
המעבר למשטר דמוקרטי עבר באופן שקט ומסודר.
באנדה לא התנגד לנטילת תואר "נשיא לכל ימי חייו" ורוב סמכויותיו, אך טען שבני עמו ("ילדיו") עוד יתגעגעו לשלטון-הברזל שלו.
בדצמבר 1993 פורקה מיליציית הפיונירים ובמאי 1994 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות במלאווי, בהן הודח באנדה.
עם זאת, מפלגת הקונגרס שהנהיג המשיכה להיות כוח פוליטי מרכזי במדינה.
ב-1995 נעצר באנדה והואשם ברצח חברי הקבינט שלו לשעבר, אך זוכה מחוסר ראיות.
ב-4 בינואר 1996 פרסם באנדה מכתב התנצלות לעמו, שהתקבל בפקפוק ובחוסר אמון.
באנדה מת ב-15 בנובמבר 1997 בבית חולים בדרום אפריקה.
ב-2006 נחנך באתר קבורתו בלילונגווה מאוזולאום מפואר.
הייפא אל-מנסור היא במאית קולנוע סעודית-אמריקאית.
היא האישה יוצרת הקולנוע הראשונה בערב הסעודית, ונחשבת לאחת הבמאיות המוכרות והשנויות במחלוקות ביותר במדינתה.
הייפא אל-מנסור היא השמינית מתוך תריסר ילדיו של המשורר עבד א-רחמן מוחמד אל-מנסור .
בילדותה, משפחתה נסעה לבחריין כדי לצפות בסרטים, מכיוון שבערב הסעודית לא היו בתי קולנוע.
השחקן האהוב עליה באותה תקופה היה ג'קי צ'אן.
בעידודו של אביה, למדה הייפא ספרות השוואתית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
לאחר נישואיה לבראדלי ניימן (Bradley Neimann), דיפלומט אמריקאי, ב-2007, למדה תואר שני בקולנוע באוניברסיטת סידני, באוסטרליה.
היא החלה את הקריירה שלה כיוצרת סרטים בשלושה סרטים קצרים: "מי?", "מסע מר" ו"הדרך היחידה החוצה".
האחרון, שהוא סרט תיעודי, זכה במספר פרסים באיחוד האמירויות הערביות ובהולנד.
בשנת 2005 ביימה את הסרט הדוקומנטרי "נשים בלי צל" שעוסק בחייהן של נשים במספר מדינות במזרח התיכון והוצג ב-17 פסטיבלי סרטים בינלאומיים.
הסרט זכה בפרס פגיון הזהב לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים במסקט וצוין לשבח בפסטיבל הסרטים הערבי הרביעי ברוטרדם.
בשנת 2012, יצא סרטה העלילתי הראשון באורך מלא של אל-מנסור, "וג'דה", כתבה וביימה.
הסרט, הפקה משותפת גרמנית-סעודית, הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2012. סרט זה היה הסרט הראשון באורך-מלא שצולם כולו בערב הסעודית, כמו גם הראשון שבוים בידי במאית אישה.
וג'דה מספר את סיפורה של ילדה בת 11 הגדלה בפרוורים של ריאד, וחולמת לרכוב על אופניים ירוקים.
וג'דה נבחר לייצג את ערב הסעודית בקטגוריית הסרט הזר בטקס פרסי האוסקר ה-86.
בשנת 2017 יצא סרטה הראשון בארצות הברית "מרי שלי", העוסק באהבתה של הסופרת מרי שלי למשורר פרסי ביש שלי.
בשנת 2018 ביימה את הקומדיה הרומנטית "מתעוררת".
בשנת 2020 יצא סרטה "המועמדת המושלמת", העוסק באישה המגישה בטעות טופסי התמודדות לראשות העירייה.
אל-מנסור ביימה מספר סדרות טלוויזיה טלוויזיה, וביניהם "עולם חדש", "ציפור אלוהים שבשמים" ו"הפראיות" של פריים וידאו.
התגוררה מספר שנים בבחריין עם בעלה, ברדלי ניימן דיפלומט אמריקאי ושני ילדיהם, אדם והיילי, ובשנת 2015 עברה עם משפחתה לקליפורניה.
2001 - הדרך היחידה החוצה (أنا والآخر) - סרט תיעודי קצר
2020 - ציפור אלוהים שבשמים - במאית פרק: "Hiving the Bees"
הייסטינגס היא עיר בבריטניה השוכנת במחוז מזרח סאסקס באנגליה.
העיר ידועה עוד מהמאה ה-8. במאה ה-11 הייסטינגס הייתה עיירה קטנה; ב-1066 הביס ויליאם הראשון ביישוב זה את צבאו של הרולד השני.
לאחר ניצחונו בקרב הפך ויליאם למלך אנגליה והקים שושלת מלכי אנגליה חדשה.
בימי הביניים הייתה הייסטינגס אחת מחמשת נמלי אנגליה, אבל עם הזמן היא איבדה את מעמדה.
החל מ-1920 מתקיימת בעיר מדי שנה תחרות הייסטינגס לשחמט.
היינריך שמידטגאל הוא כדורגלן עבר גרמני-קזחי ששיחק בעמדת המגן.
שמידטגאל נולד בייסיק שבברית המועצות ובגיל שנתיים היגר עם הוריו לגרמניה המערבית (לימים גרמניה).
הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצת ילדים מקומית ממנה עבר לוארל מהליגה החמישית בגרמניה.
ב-27 באוגוסט 2003 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
בתום אותה עונה רשם 10 הופעות בקבוצה הבוגרת כאשר במקביל שיחק בקבוצת הנוער.
עונה לאחר מכן סיים את גיל הנוער והפך לשחקן הרכב מרכזי במערך של המועדון ועלה עם המועדון לליגה האזורית (צפון) (הליגה השלישית בחשיבותה באותה העת) בתום עונת .
בקיץ חתם בבוכום מהבונדסליגה, אך שיחק בה עבור קבוצת המילואים ולא זכה לדקות משחק בקבוצה הראשונה.
בקיץ חתם ברוט-וייס אוברהאוזן מהבונדסליגה השנייה.
לקראת עונת חתם בגרויטר פירט עימה העפיל לבונדסליגה לראשונה בתולדותיה.
בקיץ חתם בפורטונה דיסלדורף במדיה מיעט לשחק וביוני חתם לשנתיים בפ.ס.וו.
פרנקפורט, אך לא ערך הופעות ושוחרר מהקבוצה.
בשנת התחיל מאמן נבחרת קזחסטן ברנד סטרוק לחפש מידע על כדורגלנים גרמנים בעלי מוצא קזחי ולהביאם לנבחרת.
שמידטגאל היה מבין השחקנים הללו והוא הסכים לשחק בנבחרת קזחסטן.
ב-3 בספטמבר 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במסגרת מוקדמות יורו 2012 נגד .
אך במשחק שלאחר מיכן, שמידטגאל לא היה זכאי לשחק בנבחרת לפי כללי אופ"א מכיוון שהחזיק בדרכון זמני.
כעבור כמה זמן הבעיה נפתרה כאשר קיבל אזרחות קזחית בנוסף לאזרחות הגרמנית.
ב-26 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 4-1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
הייפונג (ב: ) היא העיר השלישית בגודלה בווייטנאם (אחרי הו צ'י מין סיטי והאנוי), אחת מערי הנמל החשובות שלה ומהווה מרכז הטכנולוגיה, הכלכלה, התרבות, הרפואה, החינוך, המדע והמסחר בחוף הצפוני של וייטנאם.
העיר נוסדה בשנת 1887 כנמל של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
העיר התפתחה מאוד למרות טייפון שהכה באזור בשנת 1881 וגרם למותם של מאות אלפי אנשים.
בשנים 1954–1975, הייתה הייפונג העיר הימית החשובה ביותר בצפון וייטנאם.
בסוף מלחמת וייטנאם הופצצה העיר פעמים רבות על ידי חיל האוויר והצי האמריקאים.
הנמל העירוני נפגע קשות בהפצצות אלו.
מבחינה כלכלית, הייפונג נודעת בשל התעשיות הרבות שלה אשר כוללות: טקסטיל וייצר סיגריות, אלכוהול, מלט, ברזל, תרופות, אופנועים וכו'.
שליש משטח העיר הוא למעשה שטח חקלאי, כאשר הגידול המרכזי הוא אורז.
ענף חקלאי מרכזי נוסף הוא הדיג.
הייפונג היא העיר השלישית בגודלה בווייטנאם, עם כ-2 מיליון תושבים.
מבחינה מגדרית, 50.4% מהתושבים הם נשים, לעומת 49.6% גברים.
תוחלת החיים נאמדת בכ-77.1 שנים בקרב נשים, 72 שנים לגברים, ו-74.5 שנים בשקלול שני המינים.
שיעור תמותת התינוקות נמדד בכ-11.8 מקרי תמותת תינוקות ל -1,000 לידות, מעל הממוצע הארצי לערים.
שיעור הגידול השנתי עומד על כ-4%.
הייפפי (בהונגרית: Hejőpapi) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הייסלונטה (בהונגרית: Hejőszalonta) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיימות מצבות של יהודים.
הייפ סייקל (מילולית: 'מחזור ההפרזה', או, בתרגום מדויק יותר – 'עקומת ההתלהמות') היא תצוגה גרפית, שפותחה על ידי חברת גרטנר (ושייכת לה), העוסקת במחקר ובייעוץ בטכנולוגית המידע, ומציגה את הבשלות ודרגת האימוץ של טכנולוגיות שונות.
ה'הייפ סייקל' מציגה באופן חזותי את מצב הבשלות של טכנולוגיות שונות דרך חמישה שלבים, ומהווה מדד לידע וכלי לניהול סיכונים שכרוכים באימוץ או בהשקעה בטכנולוגיות השונות.