tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריאל ראסינג קלוב דה סנטנדר (בספרדית: Real Racing Club de Santander), הידוע כראסינג סנטנדר (בספרדית: Racing de Santander), הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר סנטנדר בקנטבריה שבספרד, המשחק בליגה הספרדית השנייה.
המועדון, שכינויו הוא "אל ראסינג", נוסד בשנת 1913. אצטדיון המועדון הוא מגרש הספורט אל סרדינרו, שנבנה בשנת 1988 ובו 22,222 מקומות ישיבה.
ראסינג סנטנדר שיחקה את משחק הראשון שלה בתאריך 23 בפברואר 1913 ובו הפסידה 1–2. היא נוסדה באופן רשמי ב-14 ביוני וניתן לה השם "Santander Racing Club"
הישג השיא שלה בשנות ה-30 היה המקום השני בעונת 1930/1931 אשר נחשב להישג הגדול בתולדותיה אז החמיצה את האליפות בגלל הפרש שערים פחות טוב מזה של ריאל מדריד.
בסיום עונת 1939/1940 ירדה ראסינג לליגה הספרדית השנייה.
בשנת 1950 חזרה לליגה הבכירה אחרי היעדרות של עשר שנים.
מאז עברה הקבוצה בין הליגה הראשונה והליגה השנייה מספר רב של פעמים.
בשנת 1991 הוכתרה לאלופת הליגה השנייה.
בעונת 1994/1995 גברה על ברצלונה בתוצאה 0–5, מה שנחשב לאחד הניצחונות הגדולים בתולדות הקבוצה.
בעונת 2000/2001 הגיעה לרבע גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת ריאל סרגוסה, באותה עונה נשרה סנטנדר לליגה השנייה לאחר שמונה עונות רצופות בליגה הראשונה, אולם שבה לליגה הבכירה כעבור עונה תחת המאמן קיקה סטיין.
בעונת 2007/2008 אומנה תחת מרסלינו גרסיה רשמה ראסינג את הישג השיא שלה בגביע המלך שעה שהגיע לחצי הגמר בה הפסידה לחטאפה וסיימה במקום השישי בליגה הבכירה בספרד ובכך השתתפה במוקדמות גביע אופ"א לעונת , בפעם הראשונה אי פעם.
בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת הונקה מפינלנד.
בשלב הבתים סיימה במקום הלפני אחרון בבית והודחה מהטורניר.
בעונת 2009/2010 הגיעה הקבוצה פעם נוספת לחצי גמר הגביע הספרדי והפסידה לקבוצת אתלטיקו מדריד.
ב-22 ינואר 2011 רכש את הקבוצה איש העסקים ההודי אחסאן עלי סעיד, מייסד ויו"ר של "Western Gulf Advisory" (חברת השקעות), ומינה באופן מיידי את המאמן מיגל אנחל פורטוגל.
בעונת 2011/2012 נשרה הקבוצה לליגה השנייה לאחר עשור שלם ששיחקה בליגה הראשונה.
בסוף עונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום ה-20 בליגה השנייה ונשרה לליגה השלישית.
למרות הירידה לליגה השלישית הקבוצה הצליחה להגיע לרבע גמר גביע המלך הספרדי בעונת 2013/2014. במשחק זה נרשמה תקרית ביזארית שבה השחקנים סירבו לשחק והציבו אולטימטום לנשיא וההנהלה.
דרישת השחקנים הייתה התפטרות לאלתר של כל הנהלת הקבוצה ובראשה הנשיא, אנחל לאבין.
הנשיא סירב להתפטר ועם שריקת הפתיחה נעמדו כל השחקנים על המעגל במרכז המגרש ולא שיחקו.
השופט, לאחר התייעצות עם קפטן הקבוצה, החליט להפסיק את המשחק.
בסיום עונת 2013/2014 חזרה הקבוצה לליגה הספרדית השנייה.
בסיום עונת 2014/2015, ירדה הקבוצה שוב לליגה השלישית.
בסוף עונת 2015/2016 סיימה הקבוצה במקום הראשון, אך הודחה במשחקי הפלייאוף על העלייה.
בעונת 2018/2019 סיימה שוב במקום הראשון ועלתה לליגה השנייה, אך שבה לאחר עונה אחת בלבד לליגה השלישית לאחר שסיימה במקום האחרון בליגה השנייה.
כיום משחקת בליגה הספרדית השנייה.
ראסטפארי היא תנועה דתית ופוליטית שמקורה בג'מייקה, בשנות ה-30 של המאה ה-20. התנועה משלבת את הנצרות הפרוטסטנטית, תפיסות מיסטיות, ותודעה פוליטית פאן אפריקאית..
מקור השם ראסטפארי הוא שילוב שמו לפני הכתרתו של קיסר אתיופיה היילה סילאסי - טפארי מקונן, והתואר ראס- נסיך.
הראסטפארי, שהייתה בראשית דרכה תנועה לשחרור השחורים מעליונות הלבנים, נולדה בג'מייקה של תחילת המאה ה-20 ועם הזמן הפכה לדרך חיים ולאמונה (להלן).
אבי תנועת הראסטפארי הוא מרקוס גארבי.
בג'מייקה, מדינה שרוב אוכלוסייתה היא צאצאי העבדים שהובאו מאפריקה על ידי האנגלים בשנות שלטונם כדי לעבוד במטעי קנה סוכר וגידול קפה.
גארבי הוא החוט המקשר בין הפאן אפריקניות לאתיופיות והפיכת האתיופיות מרעיון מופשט, מאידאולוגיה, לתנועה אקטיבית של יישום שוויון זכויות לצאצאי העבדים בג'מייקה שכונתה "גארביסטים".
ב-2 בנובמבר 1930 הוכתר קיסר אתיופיה, היילה סלאסי.
עבור צאצאי העבדים בג'מייקה האירוע היה הסימן למימוש החזון של גארבי ל-"גאולת אפריקה".
ההכתרה חיזקה הקשר של צאצאי העבדים לאתיופיה ואפריקה, חיזוק הזהות, השורשים והגאווה של מי שהיו עבדים מושפלים ומשועבדים.
הכתרת סלאסי הפכה את הגארביסטים מאוסף של קבוצות מאמינים לתנועה עם עקרונות, הראסטפארי (להבדיל מיסודות האמונה, להלן).
עד היום, זוהי מושבת הראסטפארי החשובה ביותר – שאשאמנה.
על פי מקור אחר, רעיון שיבת צאצאי עבדים לאתיופיה יושם עם שיבתו של היילה סלאסי לאתיופיה בתום מלחמת העולם השנייה, עם סיום הכיבוש האיטלקי.
בשנת 1948 הוא העניק לשחורים במערב שרצו לחזור לאפריקה שטח אדמה באזור שאשאמנה (shashamane), אם כי הרסטפארי הראשון הגיע לאזור רק בשנת 1965.
בין 1930 ל-1960 תנועת הראסטפארי הפכה ליותר פוליטית ודתית.
מחויבותה הייתה בעיקר להחזרת השחורים למולדתם אפריקה וסגידה לאלוהות של היילה סלאסי.
השלטון הקולוניאלי הבריטי בג'מייקה ראה במחויבות הראסטפארי לאפריקה ולקיסר בגידה במלוכה האנגלית, ועל כך רדף את התנועה.
שנות ה-70 גרמו לשינוי בתדמיתה של תנועת הראסטפארים.
את ההכרה העולמית לתנועה העניק בוב מארלי שהעביר את המסר של גארבי בעזרת המוזיקה שלו.
ב-1975 היילה סלאסי נפטר בנסיבות לא ברורות והיו טענות שמדובר בבדיה של התקשורת שביימה את מותו בכוונה כדי לגרום לאמונתם לגווע.
בשנות ה-80 התנועה הפכה חילונית יותר.
סמלי התנועה איבדו ממשמעותם האידאולוגית והדתית.
הראסטות בשיער הפכו מסממן של התנועה לאופנה שאומצה על ידי שחורים ולבנים בג'מייקה ובעולם.
גם אם לא הייתה חזרת צאצאי העבדים פיזית לאפריקה, הראסטפארי השפיעה על חיזוק הזהות, השורשים והגאווה של מי שהיו עבדים מושפלים ומשועבדים.
הראסטפארי החלה את דרכה כתנועת שחרור של שחורי העור מעליונות האדם הלבן עם יסודות רוחניים-דתיים משולבים מהנצרות האתיופית, מהיהדות, ומדתות מסורתיות אפריקניות.
מהתחלת דרכם, הרסטפארים רואים את שורשיהם כנטועים באתיופיה.
רעיון "האתיופיות" טמון בכך שאתיופיה היא הממלכה האפריקאית השחורה היחידה המוזכרת בתנ"ך והאתיופיות מבטאת את השאיפה של השחורים להגדרה עצמית.
אתיופיה היא ה"ציון", לעומת ה"בבילון" (להלן, סעיף 3).
כחלק מהעבר המשותף עם אתיופיה, תנועת הרסטפארי מקבלת את ה-"כברה נגסט" ("תפארת המלכים"), האתוס הלאומי האתיופי של הקשר בין מלכת שבא האתיופית לבין שלמה המלך.
חשיבות הטקסט לראסטפארים הוא החיבור בין התפיסה המונותאיסטית שהושרשה על ידי האדם הלבן, לבין האפריקאיות והשורשים הרוחניים האפריקאים - בניגוד לתנ"ך, הקוראן והברית החדשה של הלבנים שהתעלמו מההיסטוריה השחורה.
עבור הראסטפארים הכברה נגסט הוא הנצרות האותנטית האפריקאית האמיתית – טרם שהושחתה על ידי האדם הלבן.
2. אמונה בהיילה סלאסי כמשיח
הכתרת קיסר אתיופיה סלאסי ב-3 בנובמבר 1930 ביססה האמונה על אדם מצאצאי שלמה ודוד, שיוכתר להיות הקיסר ויהיה המשיח ובכך חיזקה את תנועת הראסטפארי.
מבחינת הראסטפארי, ישו הלבן הוא תרמית של מיסיונרים אירופאים כדי לשדוד מהעבדים השחורים את האמת.
אמונתם היא שקיסר אתיופיה היילה סלאסי הראשון הוא צאצא למנליק (בנם המשותף של המלך שלמה ומלכת שבא) והוא המשיח האמיתי, השחור, התגלמות האל עלי אדמות.
תקופת העבדות היא עונש של האל, והאמונה בסלאסי היא הכפרה.
מותו של סלאסי, ב-1975, לא הביא לקריסת התנועה, שהרי אל ומשיח הוא יותר מגוף חומרי ואינו יכול למות.
3. התנתקות מכל ממסד מזוהה עם האדם הלבן
מטרת הראסטפארים היא להתנתק מהנצרות הלבנה שסילפה את הנצרות המקורית.
לשיטתם, תרגום התנ"ך על ידי הלבנים (האדם הלבן) שגוי, משום שהלבנים לא הבינו את הטקסט.
למרות זאת, חשיבות התנ"ך היא ההתייחסות לברית בין אלוהים לאדם ולכן, כדי לדעת את האמת,יש לקרוא את התנ"ך דרך "עיניים שחורות".
היבט של ההתנתקות מהנצרות הלבנה המסולפת היא ההבחנה והמאבק בין "ציון"- היא אפריקה ועד יותר מכך אתיופיה ל"בבילון" (Babylon) היא "בבל" – המייצגת את השלטון והמימסד המערבי, האימפריאליזם והקפיטליזם, כל מה שממסדי ובעל כוח, שעלול להגביל את הרסטפארי באמונתו.
ברעיון הבבילון קיים שילוב של התפיסה התאולוגית ועקרונות חברתיים של התקוממות ומאבק חברתי שאינו מופנה רק לאדם הלבן אלא לכל האליטה החברתית-כלכלית.
היחס לבבילון, האדם הלבן והתרבות, אינן גזענות או שנאת האחר; מקורה בניסיון להשבת הזהות והכבוד העצמי של האדם השחור.
4. היעדר הנהגה מרכזית ומוסדות
הראסטפארי היא דרך חיים ותפיסת עולם.
לכן נמנעים הרסטפארים מיצירת מוסדות מרכזיים וספר חוקים.
היעדרה של הנהגה מרכזית מדגיש את חשיבותם של ראשיה המכונים "נביאים", המובילים את התנועה על פי המודל של מטיפיה הראשונים.
כתפיסת עולם, האמונה הרסטפארית אינה מתמקדת בעולם הבא, אלא בהווה.
נצחיות מושגת כבר בעולם הפיזי, שאינו מנותק מהרוחני.
האמונה בהיילה סלאסי וההתעוררות הרוחנית הם שכר הראסטפארי כבר בעולם הזה.
לראסטפארי מאפינים ומנהגים שונים, המבוססים על יסודות האמונה ומשתמעים ממנה:
זהו הייצוג החזותי, המאפיין הבולט ביותר של הרסטפארים.
בעברית הן מכונות "ראסטות" בהשאלה מכינויים של חברי התנועה.
הכינוי בעברית לא מעביר את המשמעות החברתית של התסרוקת הנוצרת באמצעות קשרים בשיער.
התסרוקת אינה ייחודית לראסטפארים בלבד.
עבורם היא שילוב בין תפיסות רוחניות-דתיות הקושרות בין השורשים הרסטפארים באתיופיה לרעיונות חברתיים לבין מאבק גזעי לחופש ולצדק.
בתנועה ישנם חברים ללא דרדלוקס המכונים "נקיי-פנים" (faces Clean).
גידול הראסטות לא היה נהוג לפני שנות החמישים של המאה העשרים וקיימת חוסר בהירות לגבי מקורן.
מנהג זה התפתח בקהילה הראסטפארית הראשונה בג'מייקה שחבריה נמנעו מלהסתפר, בשל אופי החיים הטבעי בקומונה.
הרצון לחיקוי של לוחמים שבטיים אתיופים או לוחמי המאו-מאו בקניה, שהרסטפארים העריצו בשל מאבקם בבריטים.
הדרדלוקס נועדו לייצר רושם מרתיע, רושם של לוחמים, והשילוב של הזקן הפרוע והשיער הייחודי משאירים רושם.
חברי התנועה רצו להבחין עצמם חיצונית מדתות אפריקאיות-נוצריות אחרות שפעלו בג'מייקה באותה תקופה.
הראסטות הן סימבוליקה לשלשלות, סימבוליות ומוחשיות, בהן נתון האדם השחור.
למרות חוסר הוודאות לסיבת התחלת התספורת, קיימת הסכמה כלפי המשמעות האידאולוגית והחברתית של הדרדלוקס.
מבחינה חברתית, מדובר בסירוב להיכנע לתכתיבי המערב כמו סירוק השיער והחלקתו, כהתנגדות לחזות האדם הלבן וחזרה לזהות האפריקאית על ידי הדגשת החזות החיצונית של השיער, בנוסף לצבע העור.
מכיוון שבתרבות הלבנה שיער חלק נתפס כנורמטיבי, הראסטות הן ההפך מכך: תסרוקת לא נורמטיבית, פראית, מורדת בנורמות והחוקים הלבנים שהוטמעו בשחורים.
לתסרוקת משמעות רוחנית המסתמכת על פסוקי התנ"ך:
מהפסוקים נראה שלבד מאיסור על שתיית יין והשתתפות בלוויות, לראסטפארי אסור לחתוך את השיער.
הראסטות מקבילות לרעמת האריה, סמל עוצמה תנ"כי ששימש את קיסרי אתיופיה.
כמי שרואים את מוצאם בשבט יהודה, בעיני הראסטפארי התסרוקת היא דימוי לרעמת האריה, סמלו של שבט יהודה וסמלו המלכותי של הקיסר.
החזות המחזקת את הדימוי של חוזק, דומיננטיות ואקטיביזם, מקבילה את המאמין לשמשון הגיבור, הנזיר שגזיזת מחלפות ראשו גרעה מכוחו.
ייצוג חזותי נוסף של הראסטפארי הוא השימוש באופן רגיל ויום יומי בשילוב צבעים עם משמעות אידאולוגית, צבעי הפאן-אפריקניזם של מרקוס גארבי, אבי הראסטפארי: אדום, שחור, ירוק, וצהוב זהוב.
האדום מסמל את הדם שנשפך בתקופת העבדות והדיכוי; השחור הוא צבעם של האפריקאים; הירוק הוא צבע השפע והפוריות של אדמת אפריקה; הצבע הצהוב מסמל את עושרם הרוחני ואמונתם של האפריקאים.
שילוב זה של צבעים הוא גם צבעי תנועתו של גארבי, וגם צבעי הדגל האתיופי; הוא השילוב המקשר את הראסטפארי עם מורשת העבר מאתיופיה- עם ההווה ועם החזון לעתיד.
השימוש בצבעים הוא יום יומי שגרתי ומופיע בצבעי הלבוש, שלטים ברחובות, צביעת בתים ועוד.
הרגאיי הוא זיהוי תרבותי מובהק נוסף של הראסטפארי.
הרגאיי אינו השירה והמוזיקה בלבד.
הרגאיי הוא תנועה חברתית, מחשבתית.
הוא הטפה נגד העוולות כלפי האדם השחור, על כך שאהבה ושלום הם שיפתרו את חוסר הצדק ויחזירו את האדם השחור למקומו האותנטי.
הרגאיי הוא הביטוי התרבותי של אתיופיניזם, פאן-אפריקניות וראסטפארי.
הסיבה שהסגנון המוזיקלי הזה הפך לגורם כה דומיננטי בחייה של החברה בג'מייקה קשורה להיסטוריה של האי ולמוצאם של תושביו.
שורשי הרגאיי מהמוזיקה האותנטית של ג'מייקה שנקראה מנטו (mento).
זו הייתה מוזיקה אפריקאית שהתפתחה אצל העבדים כדי להקל את סבלם וכאמצעי תקשורת.
מוזיקה זו שרדה למרות הניסיונות לדכאה.
בדרך זו שימרה המנטו אלמנטים של פולקלור ותרבות אפריקאית.
המנטו אופיינה בתנועות איטיות והושפעה מריקוד צרפתי שנקרא "quadrille".
בראשית המאה ה-20 השתלבו בה הקליפסו (calypso) והסוקה שבאו מטרינידד.
בראשית שנות ה-60 ג'מייקה קיבלה עצמאות מבריטניה והבעיות הכלכליות והחברתיות התעצמו.
בהשפעת מוזיקת הסול (נשמה) קצב המוזיקה הואט והטקסטים התחילו לבטא את הבעיות הכלכליות והחברתיות.
בסוף שנות ה-60 פרץ הרגאיי את גבולות האי ג'מייקה על ידי ג'ימי קליף, ומספר שנים אחר כך על ידי בוב מארלי, הדמות המזוהה ביותר עם התנועה הראסטפארית, מי שהוציא את הרגאיי ואת התנועה הראסטפארית ורעיונותיה אל מחוץ לאי, מי שההתייחסות אליו בקרב הרסטפארים היא כלנביא מקביל למרכוס גארבי.
ללא הנהגה מרכזית, ספר חוקים ומוסד כנסייה מובנה, עבור הראסטפארי ה-"גאנג'ה" הוא האמצעי לרוחניות.
גאנג'ה היא אחת המילים העתיקות והנפוצות ביותר שמתארות מריחואנה.
באנגלית המילה הייתה בשימוש עוד לפני שנת 1689. מקור השם הוא משפת הסנסקריט בהודו ולקראת סוף המאה ה-19 הגיעה גם לאוצר המילים בג'מייקה על ידי פועלים הודים שעבדו במדינה.
ראשוני העבדים בג'מייקה אימצו את הצמח כעשב מרפא נגד כאבים וגילו שהוא מרומם את הרוח בימי מכאוב ודיכוי.
כאשר קמה תנועת הראסטפארי, הם הבינו שהצמח עוזר להם להשתחרר מנטלית ממצב תודעתי של 'בבילון', ואף האמינו שהוא ירושה מקברו של שלמה המלך שהיה מוקף בצמח.
הם מגנים שימוש בו לשם ההנאה, ומעשנים לצורך התקרבות לאלוהים, למטרות רפואיות ועל מנת להתחבר לתת מודע בשילוב מדיטציה.
למרות הנוכחות הראסטפארית בג'מייקה וחשיבות הגאנג'ה בתרבותם, עד שנת 2015, הצמח נחשב בה לא חוקי.
השפה הרשמית בג'מייקה היא אנגלית.
עם זאת, רוב תושבי המדינה מדברים גם בשפה מקומית בשם "פאטואה" שהיא ניב משולב של אנגלית וקריאולית, עם מילים משפות אחרות כגון: ספרדית, סינית, צרפתית ושפות אפריקניות.
הפאטואה התפתחה בג'מייקה כתקשורת בין העבדים לאדוניהם בתקופת העבדות וההשערה כי התפתחה במקור גם כדרך ללגלג על האנגלית של סוחרי העבדים הלבנים וכן כדי שהעבדים יוכלו לדבר בינם לבין עצמם מבלי שסוחרי העבדים יבינו אותם.
בתפיסת העולם הראסטפארית לשפה היבט רוחני.
השפה מחברת בין האדם, הפרט, הגשמי, לרוחניות המטאפיזית, לאתיופיה ולקיסר היילה סלאסי.
לשפה, למילים, יכולת להשפיע על המציאות.
הרסטפארים מכנים את שפתם "אייהרית" (Iharic) – שילוב של אמהרית, השפה באתיופיה שהיא מולדת ושפת האדם השחור, ו-I, אני באנגלית, המשמשת את הראסטפארים במקום האות U .
ההחלפה בין האותיות היא חלק מהתפיסה הראסטפארית של האחדות בין ה-'אני' ל-'אתה', השילוב בין הפרטי, הקולקטיבי והאלוהי והאמהרית היא שפת הקודש.
לתנועת הראסטפארי שלושה זרמים, שלוש גישות לאמונה:
12 שיבטי ישראל - Tribes of Israel: זהו הזרם המרכזי, המתון והפופולרי של התנועה.
מכיון שאין דרישה בזרם זה לגדל דרדלוקס, הוא פונה אל אנשים מכל המעמדות החברתיים - עשירים ועניים, בני תערובת, סינים, לבנים ושחורים כאחד.
הם פחות משתמשים בטקסי ניאבינגי (להלן), אלא מוזיקה חיה וסאונד סיסטם.
ניאבינגי- Nyahbingi: משמעות המונח נייאבינגי הוא "מוות לכל המדכאים שחורים או לבנים" .
ניאבינגי הוא הראסטפארי הקלאסי ששואף להשילמעליו את הדיכוי הלבן.
הטקס המרכזי שלהם הוא הניאבינגי - טקס שמלווה בתיפוף על תופי ניאבינגי ושירת הלל לראסטפאריי, תוך כדי שימוש בגאנג'ה.
בובו שנטי Bobo Shanti: זהו הזרם, הגישה, היותר שמרנית וקנאית של התנועה.
הם מזוהים עפ"י טורבן לראשיהם וחיים אורח חיים סגפני שמושתת על טבעונות אדוקה.
הם מתפללים 5 פעמים ביום במה שמזכיר תפילה מוסלמית.
עיקר פרנסתם הוא מפעל לייצור מטאטא ומברשות , טענתם שזוהי פעולה של ייצור "יש מאין".
מבחינתם, הגזע השחור הוא הגזע העליון והם ממתינים ליום שבו יגיעו הספינות וייקחו אותם בחזרה לאפריקה, ולקבל פיצויים לכל אדם שחור על ימי העבדות.
לתפיסתם, השילוש הקדוש מורכב מהיילה סילאסי, מרקוס גארבי ופרינס עמנואל.
גם הם לא יוצרים רגאיי, אלא מזמורי ניאבינגי בנוסח שלהם.
יוניון לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Racing Fussball Club Union Lëtzebuerg) הוא מועדון כדורגל הממוקם בדרום לוקסמבורג, בעיר לוקסמבורג.
המועדון משחק בליגת העל של לוקסמבורג.
המועדון הוקם בשנת 2005 מאיחוד שלושת המועדונים העירוניים: אליאנס 01' לוקסמבורג, ספורה לוקסמבורג ויוניון לוקסמבורג.
שמו של המועדון הוא צירוף שני מועדוני עבר גדולים בכדורגל הלוקסמבורגי: ראסינג קלוב לוקסמבורג ויוניון ספורטיב לוקסמבורג, שני מועדונים בעלי מסורת ותוארי אליפות.
המועדון הוא בעצם מיזוגים ואיחודים של 8 מועדונים לאורך ההיסטוריה.
המועדון ראסינג קלוב לוקסמבורג (Racing Club Luxembourg) נוסד בשנת 1907 והפך לאלוף הרשמי הראשון של מדינת לוקסמבורג על ידי זכייה בתואר בעונת 1909/1910. ראסינג לוקסמבורג זכתה גם בגביע הראשון בשנת 1922.
יחד עם ספורטינג קלאב לוקסמבורג (Sporting Club Luxembourg) ויוניון ספורטיב הולריך (Union Sportive Hollerich), שלושת המועדונים של עיר הבירה שלטו בכדורגל הלוקסומבורגי בימיה הראשונים.
עליונותם של שחקני הכדורגל של עיר הבירה הייתה כזו שבמשחק הרשמי הראשון של נבחרת לוקסמבורג מול נבחרת צרפת ב-29 באוקטובר 1911, ההרכב הפותח הורכב כולו משחקני ראסינג, ספורט ויוניון.
המשחק הסתיים בתוצאה 4–1 לטובת צרפת.
שליטתם של מועדוני הכדורגל בעיר הבירה הגיעה לסיומה בסוף שנות ה-20 עם הופעתן של קבוצות מדרום הארץ, כמו פולה אש ורד בויז דיפרדנג'.
ירידת ההצלחה הספורטיבית הובילה אפוא לתופעה שאמורה הייתה להשפיע עמוקות על קהילת הכדורגל בקומונה, כלומר נטייתם של מועדונים לעסוק במיזוגים על מנת לאחד מקורות תקציביים ליצירת קבוצות ברמה גבוהה יותר.
המיזוג הגדול הראשון התרחש ב-1923 עם האיחוד של שני המועדונים האלופים הראשונים של לוקסמבורג: ראסינג וספורטינג.
מקורותיה של ראסינג היו בלימפרטסברג, שם המגרש שלהם היה במקום שבו נמצא היום אצטדיון ה-"Scheberfouer" לפני שעברו ל"רו ד'אש" (route d'Esch) בשנת 1912. הוא זכה בגביע לוקסמבורג הראשון, וגבר על ג'אוניס אש 2–0 בגמר.
ספורטינג, המועדון של העיר לוקסמבורג סיטי, מצא מגרש במה שהוא היום "כיכר ווינסטון צ'רצ'יל", בשנת 1910 וגם איפה שהקבוצה לקחה את האליפות שהוחזרה אליה ב-1919. ב-1923 התאחדו שני המועדונים תחת השם החדש ספורה לוקסמבורג (CA Spora Luxembourg).
השם "Spora" הגיע משלוש האותיות הראשונות של SPorting והשתיים הראשונות של RACing.
מועדון זה לא רק יהפוך לאחד המוצלחים ביותר, אלא גם לאחד ממועדוני הספורט הגדולים בארץ עם ענפים אחרים כמו אתלטיקה, סיף, טניס ועוד.
שנתיים לאחר מכן ב-1925, המועדונים המצליחים ביותר, יוניון ספורטיב אורליך / בונבואירה (Union Sportive Hollerich / Bonnevoie), התמזגו עם ג'אוניס ספורטיב (Jeunesse Sportive), מאזור וורלורנקוסט של העיר.
יוניון רצתה את המיזוג הזה כדי שתוכל לשחק במגרש האיכותי והטוב בהרבה שנמצא בוורלורנקוסט.
מרגע זה המועדון נודע בשם יוניון ספורטיב לוקסמבורג, ושיחק את המשחקים שלו בוורלורנקוסט במקום שבו נמצא היום המגרש הביתי של ראסינג FC יוניון, סטאד אצ'ילה האמרל.
שני המיזוגים הללו יוכתרו במהירות בהצלחה: יוניון, שקבוצתו הייתה מלאה בשחקנים בינלאומיים לוקסמבורגים, זכתה בתואר השישי שלה בשנת 1927. ספורה מצדה גם החלה תקופה של הצלחה אדירה, שעד מלחמת העולם השנייה תראה אותם.
זכייה בשבעה תוארי אליפות וכן שלוש זכיות בגביע.
מאז הקמת קבוצה ספורה לוקסמבורג ב-1923 ועד לכיבוש לוקסמבורג על ידי הנאצים, וכן לאחר 1945, נרשמה על שמם של ה"כחולים-צהובים".
על המגרש שלהם באמצע אזור מגורים של לוקסמבורג סיטי, בקשר קבוע עם תושביה ובעיקר עם הנוער, ספורה חוותה הצלחה גדולה.
במהלך תקופה זו היא צברה מוניטין של ארגון אירועים גדולים במגרש הביתי שלה.
משנת 1924 ואילך, ספורה ארגנה את גביע שלושת האומות במהלך סוף השבוע של חג הפסחא.
שתי קבוצות זרות הוזמנו, והתחרות הזו הפכה בסופו של דבר להרבה יותר חשובה מסיבוב רגיל של משחקי ידידות.
יותר מ-25 עונות, הקהל הלוקסמבורגי חזה בקבוצות גדולות שהגיעו כמו אוסטריה וינה עם כוכבה מתיאס סינדלר, פ.ס.וו.
איינדהובן, סלביה פראג, בירסחוט, ויצ'נצה ואפילו איי.סי באנגו הברזילאית.
המשחקים הללו נמשכו עד ליום שבו ספורה עברה למגרש חדש על כביש ד'ארלון לאצטדיון שהוא היום ביתה של נבחרת לוקסמבורג, סטאד ג'וזי בארת'ל.
תואר האליפות של 1961 יהיה האחרון עבור ספורה, לפני שנעלמה מהכדורגל הלוקסמבורגי, אולם הזכיות האחרונות של המועדון היו שתי זכיות בגביע הלוקסמבורגי ב-1965 וב-1966, בחסות המאמן-שחקן שלהם ויק נירנברג.
המקצוען לשעבר כבש שלושער מול ריאל מדריד עבור קבוצתו ניס בליגת האלופות של 1960.
יוניון ספורטיב לוקסמבורג, שכמעט נעלמו לאחר זכייתם באליפות 1927, צצו מחדש ולקחו הביתה שני תוארי אליפות בעשור זה (1962 ו-1971) וחמש זכיות בגביע (1959, 1963, 1964, 1969, 1970) תוך שתים עשרה שנים.
שחקנים כמו ג'וני לאונרד, מלך השערים שלוש פעמים בליגה הבכירה לפני שהצטרף למץ הצרפתית, וניקו בראון הפכו לסמלים של תקופה זו.
לפני תחילת הקריירה המקצועית שלו, ניקו בראון כבש 25 שערים ב-22 משחקים באליפות 1970/1971 שבה שלטה המועדון שלו מבלי להפסיד אפילו משחק אחד.
בשנות ה-60 הגיח מועדון נוסף, אריס בונבואירה.
ב-1963/1964, לאריס בונבואירה היו חגיגות ענק כאשר בעונתה החמישית של כדורגל צמרת היא זכתה בתואר.
המועדון מהאזור המאוכלס ביותר בעיר הוציא את בני הדודים שלו מוורלורנקוסט, יוניון.
זה היה הגביע הראשון בהיסטוריה שלו, שראשיתו בשנת 1922, והוא נחגג בפארק דה ספורט, שנקרא כיום Stade Camille Polfer המשמש בימים אלו כמגרש האימונים של ראסינג יוניון.
תוך שאריס זוכה בתוארי האליפות לעונת 1966 ו-1972, הצליחה הקבוצה גם לזכות בגביע ב-1967, ושוב הקצה את האיחוד מוורלורנקוסט.
עם זאת, אלו יתגלו כהצלחות האחרונות של מועדון זה.
היא לעולם לא מצאה לאחר מכן את אותה רמת הצלחה שהייתה לה בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70.
סוף שנות ה-80 ושנות ה-90 הניבו הצלחות ליוניון לוקסמבורג, אף על פי שהקבוצה התמודדה עם מאבקים בתחילת שנות ה-80 הם איבדו את הכישרון המבטיח ביותר ואת מלך השערים שלהם בליגה הלאומית עם 26 שערים בגיל 20, רובי לנגרס, ונאלצו להסתמך על השחקנים הנאמנים ביותר עבור הקבוצה שלהם.
מזלם השתנה במהרה, ועם הזכיות בגביע לוקסמבורג ב-1986, 1989 ו-1991, הם הצליחו להכניס דינמיקה חדשה לקבוצה.
זה אפשר להם לזכות באליפות שלוש שנים ברציפות בשנים 1990 ועד 1992. יוניון תהיה הקבוצה האחרונה מהבירה שתזכה בתואר במאה ה-20, עם זכייתה בגביע ב-1996. זה יהיה התואר האחרון עבור קבוצה מלוקסמבורג סיטי למעלה מ-20 שנה.
ספורה, אריס ויוניון כולן נקלעו אז לקשיים כלכליים וספורטיביים.
לאחר שחיה שנים מעל ליכולותיה, עם העברות יקרות ושכר מופרז, כמו גם הזנחת פיתוח נוער, תוך יצירת חובות גבוהים במיוחד, נאלצה אריס להתמזג יחד עם הולאריץ' (CS Hollerich) בשנת 2001 ליצירת "אליאנס 01" (CS Alliance 01).
גם יוניון וספורה נתקלו בקשיים, עם נוכחות נמוכה ביציעים שלהם וצבירת חובות גבוהים.
המיזוג שיצר את אליאנס 01 הותיר את המועדון החדש ללא כל בסיס אוהדים או משאבים.
בשנת 2005 הוחלט אפוא, בלחץ גדול של ראש העיר וחברי המועצה של העיר לוקסמבורג, למזג את אליאנס עם ספורה.
וכך כל המועדונים הללו התאחדו לכדי מועדון אחד מעיר הבירה לוקסמבורג סיטי.
יצירת ראסינג אף סי יוניון לוקסמבורג
בעונה הראשונה של הקבוצה בליגה הבכירה בלוקסמבורג, בעונת 2005/2006 סיימה הקבוצה במקום ה-7 עם מספר נקודות זהה לווילץ 71 שסיימה במקום החמישי.
בעונת 2007/2008 סיימה הקבוצה את הליגה במקום השני והעפילה בפעם הראשונה למפעלים האירופאים במסגרת גביע אופ"א בעונת .
הקבוצה הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון לקבוצת קאלמר משוודיה והודחה מהטורניר.
לאחר מכן הקבוצה דעכה עקב חוסר בספונסרים, והקבוצה נשרה לליגה השנייה.
המצב השתפר עם שובו של נשיא לוקסמבורג, בדמות נשיאת F91 דודלאנג' לשעבר, קארין רויטר, והמועדון החל להשתנות.
עם תוכנית רפורמה רחבה, הושק תהליך התחדשות עמוק.
שיא ראשוני של תהליך זה הושג כאשר ראסינג זכתה בגביע לוקסמבורג 2017/2018. לראסינג הורחקו שני שחקנים עם אדומים ושיחקו יותר מ-45 דקות עם 9 שחקנים.
לאחר הארכה, הם הביאו את הניצחון בפנדלים, כאשר ז'וליאן ג'אהיר כבש את המנצח במשחק האחרון שלו במועדון.
ראסינג אף סי יוניון לוקסמבורג
ליגת העל הלוקסמבורגית (אליפות אחת): 1909/1910
הגביע הלוקסמבורגי (זכייה אחת): 1921/1922
הגביע הלוקסמבורגי (זכייה אחת): 1966/1967
מסמר חלוד, או ראסטי נייל הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-45 מ"ל ויסקי סקוטי ו-25 מ"ל ליקר דרמבוי.
אופן ההכנה הוא מזיגת הרכיבים לכוס אולד פאשן (Old fashioned) עם קרח.
נכלל ברשימת 100 הקוקטיילים הטובים בעולם של Diffords Guide.
ראסינג קלוב (בספרדית: Racing Club de Avellaneda) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי הנחשב לאחד מחמשת המועדונים הגדולים של ארגנטינה.
הקבוצה זכתה בשמונה עשרה אליפויות וארבעה גביעים בינלאומיים.
היא מכונה בארגנטינה La Academia (האקדמיה) בזכות התארים הרבים בהם זכתה בתקופה הפרה-מקצועית.
באותה תקופה שיחק בה אורסטה קורבטה.
לאחר מכן זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות בשנת 1967. כמו כן זכתה הקבוצה באותה שנה בגביע הליברטדורס ובגביע הביניבשתי ובכך הייתה לקבוצה הארגנטינאית הראשונה שזוכה בתואר זה.
מאמנה באותה שנה היה חואן חוסה פיסוטי והקבוצה כונתה אז "אל אקיפו דה חוסה" (הקבוצה של חוסה).
בין שחקני הקבוצה הבולטים באותה תקופה היו רוברטו פרפומו ואלפיו באסילה.
הקבוצה שיחקה שנתיים בליגה השנייה בשנים 1983 עד 1985. שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1988 זכתה הקבוצה בשני גביעים - גביע הסופרקופה סוד-אמריקנה וגביע סופרקופה אינטר-אמריקנה (גביע לא רשמי אליבא ד-CONMEBOL).
בשנת 1999 ניצלה הקבוצה מפשיטת רגל, התאוששה וזכתה בשנת 2001, לאחר בצורת של 35 שנה, באליפות ארגנטינה, בהובלתו של המאמן ריינלדו מרלו.
ב-14 בדצמבר 2014 זכתה הקבוצה באליפות טורניר המעבר לאחר 13 שנה.
זכייה זו הגיעה הרבה בזכות דייגו מיליטו שחזר לקבוצת נעוריו לאחר גלות בליגות שונות באירופה.
משחקה של הקבוצה מול אינדפנדיינטה, נחשב לאחד החמים בכדורגל הארגנטינאי ומכונה "הקלאסיקו של אבז'אנדה".
זה הוא הדרבי בו נפגשות שתי קבוצות גדולות בארגנטינה ושתיהן נמצאות בשכונת עוני כך שהיריבות בין האוהדים היא קשה ומפחידה עד כדי כך שבדרבי בשנת 2003 שני אוהדי אינדפנדיינטה נהרגו מירי.
אחד ממשחקי הדרבי הזכורים היה כאשר דייגו מיליטו, אז חלוצה של ראסינג, ביקש מהשופט להרחיק את אחיו גאבי, ששיחק כבלמה של אינדפנדיינטה, במשחק בו צפתה אמם של השניים.
ראסינג משחקת באצטדיון חואן דומינגו פרון, האצטדיון השני בגודלו בארגנטינה אשר נבנה בשנת 1959 וקרוי על שמו של שליט ארגנטינה חואן פרון.
האצטדיון מכונה "אל סילינדרו" בשל צורתו העגולה.
הקבוצה משחקת בתלבושת הכוללת חולצת פסים אנכיים בצבע תכלת ומכנסיים לבנים המזכירה את מדי הנבחרת.
ראו: רשימת כדורגלני ראסינג קלוב שיש להם ערך בוויקיפדיה
ליגת העל הארגנטינאית - 18:
גביעים לאומיים - 12 (שיא)
קופה דה אונור קווסנייר - 1:
קונינקלק ראסינג קלאב גנק הידוע גם כראסינג גנק או גנק (בהולנדית: Koninklijke Racing Club Genk ; KRC Genk ולעיתים Racing Genk) הוא מועדון כדורגל בלגי הממוקם בעיר גנק (מבוטא בפלמית: חנק) שבמחוז לימבורג הפלמי.
משמעות השם בפלמית היא מועדון המרוצים המלכותי גנק.
המועדון הוקם בשנת 1988 לאחר איחודן של המועדונים ואטרסחיי תור גנק ו-KFC וינטרשלאך.
נכון להיום, המועדון נחשב לאחד מבין ארבעת המועדונים הבלגים המצליחים ביותר בבלגיה, כאשר הקבוצה מעפילה כמעט בכל שנה למפעלים אירופאים.
הקבוצה נמצאת בליגה הבכירה בבלגיה מאז עונת 1996–1997, וזכתה ארבע פעמים באליפות ליגת העל הבלגית וחמש פעמים בגביע הבלגי.
מועדון הכדורגל וינטרשלאך נוסד בשנת 1923, ונעשה באותה שנה לחבר בהתאחדות הכדורגל הבלגית, שמיספרה אותו כמועדון הבלגי מספר 322. במלאת 35 שנה למועדון, הוא שינה את שמו ל-KFC וינטרשלאך.
בשנת 1972 וינטרשלאך העפילה לליגה המשנה הבלגית.
לאחר שהעפילה לליגת העל הבלגית, הקבוצה סיימה את עונת הבכורה שלה בליגה במקום השני בסיומו של הסיבוב הסופי בליגה.
אחרי שהליגה הורחבה מ-16 קבוצות ל-20, התחרות הקשתה על הקבוצה להישאר בליגה והיא ירדה ליגה.
כבר בעונת החזרה שלה לליגת המשנה זכתה וינטרשלאך שוב בהעפלה לליגה הבכירה.
הקבוצה סיימה במקום ב-5 בשנת 1981, אך שתי עונות לאחר מכן ירדה ליגה שוב, אחרי שסיימה במקום האחרון.
באותה העונה סטנדארד ליאז' זכתה באליפות לאחר מתן שוחד במשחק נגד המועדון ווטרסחיי תור (שמאוחר יותר התמזג עם וינטרשלאך ליצירת ראסינג גנק).
אחרי ארבע עונות בליגת המשנה, וינטרשלאך מצאה עצמה מעפילה שוב לליגת העל, וזוכה בסיבוב האחרון של 1987, נקודה אחת מעל לטונגרן.
היא סיימה את העונה הכללית במקום ה-15 מתוך 18, בסיומה של העונה, המועדון התמזג עם המועדון השכן ווטרסחיי ששיחק בליגה השנייה באותה העת.
קלאב ווטרסחיי SV תור גנק
מועדון הספורט ווטרסחיי תור גנק נוסד בשנת 1919 תחת השם ווטרסחיי ספורט וריניגינג תור כאשר המילה תור היא ראשי תיבות של - Tot Herstel Onzer Rechten (עברית: "להשיב לנו את זכויותנו").
המועדון נרשם בהתאחדות הכדורגל הבלגית רק בשנת 1925, כמועדון הבלגי מספר 533. המועדון זכה לתקופת משחק ארוכה בליגת העל הבלגית בסוף שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60, ושוב משנת 1978 עד 1986. ווטרסחיי זכתה בגביע הבלגי פעמיים (1980 ו-1982).
ההצלחה של הזכייה בגביע המשיכה עם המועדון בשנה שלאחר מכן, כאשר המועדון הגיע עד לשלב חצי הגמר של גביע אירופה למחזיקות גביע, בעונת 1982–1983. אחרי שהמועדון עבר את פריז סן-ז'רמן מצרפת ברבע הגמר, הוא הובס 1–5 בחצי הגמר על ידי אברדין הסקוטית, שלאחר מכן המשיכה עד לזכייה בגביע.
בשנת 1988, לאחר שתי עונות בליגת המשנה, המועדון התמזג עם KFC וינטרשלאך גנק.
המועדון המאוחד שנקרא בקיצור ראסינג גנק שמר על מסורתו של וינטרשלאך, והחל לשחק בליגה הבכירה אך סיים במקום האחרון.
בשנה שלאחר מכן, גנק הצליחה לנצח בסיבוב האחרון בליגת המשנה ומאז שיחקה 4 עונות רצופות בליגת העל הבלגית.
בשנת 1995, ההנהלה שכרה את אימה אנטואניס כמאמן הקבוצה, והתוצאות הגיעו כבר בסיומה של העונה, כאשר ראסינג סיימה במקום השני ודילגה מעל השלב האחרון לאחר ששתי קבוצות ליגת העל התאחדו ונתנו לה מקום בטוח בעליית ליגה (סירינג וסטנדארד ליאז').
אחרי מקום שמיני בשנת 1997, המועדון נהנה מעונת 1997–1998 לטובה, כאשר זכה בגביע הבלגי ובמקום השני בליגה.
בעונתה הראשונה של גנק באירופה, הקבוצה עברה בהצלחה את אפולוניה טירנה האלבנית ואת דואיסבורג מגרמניה, לפני שנעצרה והודחה על ידי מיורקה הספרדית בשלב 1/16 של גביע אירופה למחזיקות גביע.
העונה הסתיימה בצורה יותר טובה עבור המועדון, לאחר שגנק זכתה באליפות הראשונה שלה בהיסטוריה המאוחדת שלה, במאי אותה השנה.
לאחר ההצלחה בגנק, מאמנה אימה אנטואניס עזב לטובת אנדרלכט.
גנק שיחקה בשלבי המוקדמות לליגת האלופות בעונת 1999–2000, אבל הודחה על ידי מריבור הסלובנית בסיבוב ההעפלה השני.
בסיום העונה, גנק זכתה בגביע הבלגי לאחר ניצחון על סטנדרד ליאז', ואת הליגה סיימה במקום ה-9. בעונה שלאחר מכן, גנק הדרדרה עד למקום ה-11 בסיום העונה, והודחה בסיבוב השני של גביע אופ"א על ידי ורדר ברמן הגרמנית, אחרי שעברה בסיבוב הראשון את פ.צ ציריך משווייץ.
אחרי מספר עונות לא טובות, גנק הצליחה להשיב לעצמה את תואר האליפות בעונת 2001–2002. בעונת 2002–2003, הקבוצה הגיעה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לראשונה בהיסטורית הקבוצה.
היא סיימה במקום הרביעי האחרון, אבל הצליחה לסחוט תוצאות תיקו מרשימות מול ריאל מדריד, רומא וא.א.ק.
בעונת , גנק סיימה במקום השני אחרי אנדרלכט.
המועדון מלימבורג, הוביל כמעט לאורך כל העונה את הטבלה, אבל הפסיד את ההולכה לאנדרלכט בתום המחזור ה-28, אחרי הפסד לג'רמינל בירסחוט.
עונת , הייתה לאסון עבור הקבוצה, לאחר שלא הצליחה לסיים בחלק העליון של הטבלה, וסיימה במקום ה-10 המאכזב מבחינתה.
מאוחר יותר הצטרף לקבוצה החלוץ הישראלי אליניב ברדה ובהדרגה נהפך לאחד משחקניה הבולטים.
בעונת 2010/2011 זכתה גנק באליפות שלישית בתולדותיה ובתחילת עונת 2011/2012 הדיחה את מכבי חיפה בשלב הפלייאוף על הכרטיס לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונת זכתה בפעם הרביעית בגביע הבלגי, לאחר ניצחון 0–2 על סרקל ברוז' במשחק הגמר.
בעונת זכתה הקבוצה באליפות בפעם הרביעית בתולדותיה.
בעונת 2024/2025 הובילה הקבוצה את טבלת הליגה הבלגית לאורך כל העונה, אך בשל שיטת הקיזוז ובשל פלייאוף חלש סיימה רק במקום השלישי.
ראסינג באפוסם היא קבוצת כדורגל מהעיר באפוסם שבמרכז קמרון.
ראסינג באפוסם זכתה ארבע פעמים באליפות קמרון ופעם אחת בגביע הקמרוני.
הקבוצה הודחה מהליגה הקמרונית הבכירה בעונת 2006.
גביע אפריקה לאלופות: 4 הופעות
גביע אפריקה למחזיקות גביע: הופעה אחת
1997 - הודחה מהסיבוב הראשון
ראסל אדוארד בראנד הוא קומיקאי, שחקן, זמר ומנחה תוכניות רדיו וטלוויזיה אנגלי.
בראנד התפרסם בבריטניה כשהחל להגיש את סדרת הבת של "האח הגדול" הבריטית "Big Brother's Big Mouth" (הפה הגדול של האח הגדול), וגם באמצעות תוכנית הרדיו שלו, סדרות טלוויזיה שונות והגשת טקסי פרסים.
הוא אף שיחק ודיבב במספר סרטים.
בספטמבר 2023, בעקבות חקירה משותפת של "הטיימס", "הסאנדיי טיימס" והסדרה התיעודית של ערוץ 4, "Dispatches", חמש נשים האשימו בפומבי את בראנד באונס ובהתעללות מינית ורגשית.
ההאשמות נוגעות לתקריות בין השנים 2006 ל-2013 והוצגו בפרק "Russell Brand: In Plain Sight".
בעקבות ההאשמות, הוגש דיווח נוסף על תקיפה מינית נגד בראנד למשטרת המטרופולין, משנת 2003. בראנד הכחיש את ההאשמות ואמר שמערכות היחסים שלו תמיד היו בהסכמה.
ראסל בראנד נולד בגרייס , אסקס, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
בן יחיד לברברה אליזבת' ורונלד הנרי בראנד.
הוריו נפרדו כשהיה בן חצי שנה, כך שראסל גודל על ידי אימו.
בראנד שיחק לראשונה בגיל 15 במחזה "באגסי מלון", בתפקיד פאט סם, שגרם לו לרצות להיות שחקן.
הוא החל לעבוד כניצב והתקבל ללימודים באקדמיית איטליה קונטי , אליה הצטרף בשנת 1991. באותה תקופה החל בראנד להתדרדר, בעקבות זאת סולק בראנד מהאקדמיה.
לאחר מכן, קיבל בראנד מספר תפקידי משחק קטנים בסדרות לילדים ונוער.
בשנת 1995 התקבל לדרמה סנטר לונדון.
בתקופה זו הוא כבר היה מכור להרואין ואלכוהול.
הוא סולק בשנתו האחרונה, לאחר שניפץ זכוכית על ראשו והחל לפגוע בעצמו כתגובה קשה לאחת מהופעותיו הגרועות.
לאחר שעזב את הדרמה סנטר, החליט בראנד להתמקד בקומדיה והחל לכתוב חומרים עם קארל תיאובלד, שאותו הכיר בדרמה סנטר.
הם החלו להופיע עם מופע קצר בשם "תיאובלד ובראנד על הקרח".
מופע הסטנד-אפ המשמעותי הראשון של ראסל היה כאשר הופיע ב"מופע החדש" בשנת 2000 בהאקני אמפייר .
אף על פי שסיים במקום הרביעי בתחרות, הופעתו משכה את תשומת לבו של האמרגן נייג'ל קלרפלד.
באותה שנה הופיע בפעם הראשונה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו, כצלע אחת ממופע הסטנד-אפ של פבלו דיאבולו.
בראנד שיחק במערכונים והופיע עם קטע סטנד-אפ ב-"SECRET POLICEMAN'S BALL" בשנת 2006.
במרץ 2007 הנחה ערב למען קרן שפועלת בשביל בני נוער חולי סרטן ביחד עם נואל פילדינג.
בדצמבר 2007, הופיע בראנד מול המלכה אליזבת השנייה ופיליפ, דוכס אדינבורו ב-"ROYAL VARIETY PERFORMANCE" של אותה שנה.
אל מסע ההופעות הארצי הגדול הראשון שלו, "בושה", יצא בראנד בשנת 2006. במופע, דיבר בראנד על מקרים מביכים בחייו ועל הדרך שבה התקשורת מתייחסת אליו מאז שהפך למפורסם.
את מסע ההופעות הארצי הבא שלו קיים בראנד ב-2007, ואף הוא שוחרר ב-DVD בשם "Russell Brand: Doin' Life".
ראסל החל להופיע בארצות הברית עם מופע הסטנד-אפ שלו והקליט תוכנית מיוחדת עבור קומדי סנטרל שנקראת "Russell Brand in NYC", אשר שודרה במרץ 2009.
בראנד החל להופיע עם מסע ההופעות החדש שלו "Scandalous" ברחבי אמריקה, בריטניה ואוסטרליה מינואר עד אפריל 2009.
תפקידו הראשון של בראנד בהנחיה היה בשנת 2000, כמנחה בערוץ MTV.
הוא הנחה את מצעד המסיבות, וביקר במועדוני לילה בבריטניה ואיביזה.
עם זאת, בראנד פוטר מעבודתו כיוון שהגיע לבוש כאוסאמה בן לאדן ביום שלאחר פיגועי 11 בספטמבר והביא עמו את סוחר הסמים שלו לאולפני הערוץ.
אחרי שעזב את MTV, כיכב בראנד בתוכנית "רי:בראנד", תוכנית דוקומנטרית שמטרתה הייתה לאתגר כל מיני סוגים של טאבו חברתי.
התוכנית נכתבה, נוצרה והוגשה על ידי בראנד בשיתוף עם שותפו הקומי מאט מורגן.
בשנת 2004 הגיש בראנד תוכנית-בת של העונה החמישית של התוכנית "האח הגדול" הבריטית.
בתוכנית התארחו ידוענים וקהל וניתנה להם הזדמנות לדבר על הקורה בתוך בית האח הגדול.
כשהחלה העונה השישית של התוכנית, שמה של תוכנית-הבת שונה ל'הפה הגדול של האח הגדול'.
בראנד עזב את התוכנית בתום העונה השביעית, ושחרר הצהרה שבה הודה למפיקי התוכנית על שלקחו את הסיכון בהעסקת מכור לסמים לשעבר.
בראנד חזר לשדר פרק ספיישל חד-פעמי בו דיבר על הצדדים היותר מוזרים של האח הגדול לאורך העונות.
בשנת 2006 בראנד חזר ל-MTV והנחה את התוכנית 1 לסיסטר סקוור.
חלק מהאורחים שהשתתפו בתוכנית היו טום קרוז, אומה תורמן, המייטי בוש ובוי ג'ורג'.
עונה שנייה של התוכנית עלתה בספטמבר 2006. לאחר שהסתיימה העונה השביעית של "האח הגדול", בראנד הגיש תוכנית דיונים שנקראה "Russell Brand's Got Issues" בערוץ E4. התוכנית לא זכתה להצלחה, והרייטינג הנמוך גרם לשינוי בתוכנית.
הוא הושקה מחדש כתוכנית אחרת – "The Russell Brand Show" – ועברה לשדר בערוץ 4. התוכנית רצה 5 שבועות בלבד.
ב-2006 הנחה בראנד את טקס פרסי ה-NME.
בשנת 2007 הוא הנחה את טקס פרסי הבריטס, והגיש את פרס התרומה היוצאת דופן למוזיקה ללהקת אואזיס.
בראנד אף הגיש את שעת הקומיק רליף בבריטניה.
ב-12 בדצמבר 2007 שידר ערוץ ה-BBC את הסרט הדוקומנטרי 'ראסל בראנד בדרכים', סרט שצילם את מסעם של ראסל וחברו מאט מורגן באמריקה, בעקבות ספרו של ג'ק קרואק, בדרכים.
בראנד חזר לערוץ 4 להגשת הסדרה 'פונדרלנד', בה דיבר על נושאים שונים כמו ילדות, מדע, טכנולוגיה ואהבה דרך פורמט של סטנד-אפ.
הסדרה זכתה להצלחה וצולמו לה שתי עונות וספיישל חג מולד.
בראנד הנחה את טקס פרסי הווידאו של MTV בשנת 2008, דבר שמשך חשדנות מצד התקשורת האמריקאית מכיוון שבראנד לא היה מוכר באמריקה באותו זמן.
גם בהגשת טקס זה הצליח לעורר בראנד פרובוקציות כשדיבר על נשיא ארצות הברית ברק אובמה ולאחר מכן קרא לנשיא לשעבר ג'ורג' בוש 'קאובוי מפגר שבאנגליה לא היו סומכים עליו שידע להשתמש במספריים'.
הוא גם אזכר את טבעות הטוהר של האחים ג'ונאס, אך התנצל על הערותיו לאחר התוכנית.
בשנת 2002, הופיע בראנד בסדרה "Cruise of the Gods" (אך פוטר במהלך הצילומים) ו-"White Teeth".
ב-2005 שיחק את טומי בסיטקום ב-"Blessed" של ה-BBC.
בשנת 2007 שיחק בראנד בפרק פיילוט לסדרה בשם "The Abbey" את טרי, בחור שמשתקם משימוש בקראק.
צילומי הסדרה היו אמורים להתחיל בינואר 2008, אך הסדרה בוטלה לפני שהחלו.
בשנת 2008 בראנד הופיע בסדרה "Cold Blood", בתפקיד אלי.
לבראנד היה תפקיד קצר בשנת 2006 בסרט "פנולופה", אך תפקידו הגדול הראשון בסרט היה כפלאש הארי בשנת 2007 בסרט "סט.
בראנד שיחק לצידו של אדם סנדלר בסרט של דיסני "סיפורים לפני השינה", שהופץ בחג המולד של 2008.
התפקיד שפרץ את דרכו היה כאלדוס סנואו, בסרט משנת 2008 – "קח את זה כמו גבר".
בראנד קיבל תשבחות על תפקידו בסרט, ואף חשף שהדמות שונתה למענו מדמות של סופר לדמות של כוכב רוק בגלל האודישן המוצלח שלו לסרט.
ב-2010 הוא שב לשחק את דמותו של אלדוס סנואו בסרט "תביא אותו כמו גבר", סרט-אח של "קח את זה כמו גבר", שם שיחק לצידו של ג'ונה היל.
בשנת 2010 הופיע בראנד בגרסתה של ג'ולי טיימור למחזה של ויליאם שייקספיר "הסערה" כטרינקולו.
בשנת 2011 גילם את דמותו של ארתור בעיבוד מחודש לסרט "ארתור" מ-1981.
בשנת 2012 השתתף בראנד בסרט "רוק לנצח", בתפקיד לוני, עובדו וחברו הטוב של מנהל הבר (אלק בולדווין).
בשנת 2016 שיחק בקומדיה "צבא של איש אחד" לצידם של ניקולס קייג' ודניס או'הר.
באותה שנה דיבב את קריק בסרט המצויר "טרולים".
ב-2017 דיבב את דמותו של ד"ר נפריו בסרט "גנוב על העולם".
בשנת 2018 גילם את לאנס בעונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "בולרז" ב־HBO, בכיכובו של דוויין ג'ונסון.
בשנת 2022 שיחק בראנד בסרטו הבלשי עטור הכוכבים של קנת בראנה "מוות על הנילוס", אשר מבוסס על ספר באותו השם מאת אגאתה כריסטי.
בראנד תרם את קולו לסרט "המיניונים: עלייתו של גרו", גם הוא מ-2022.
בראנד החל את הקריירה שלו ברדיו בשנת 2002, כשהנחה תוכנית ביום ראשון אחר הצהריים ביחד עם מאט מורגן בתחנת רדיו שנקראת "London's Indie Rock station Xfm".
הוא פוטר מהנחיית התוכנית לאחר שקרא לקהל חומרים פורנוגרפיים בזמן השידור.
בראנד הנחה ביחד עם מאט מורגן את "The Russell Brand Show" שהחלה לשדר באפריל 2006 בתחנה 6Music של BBC.
בנובמבר 2006 עברה לרדיו 2 של BBC בעקבות הפופולריות שצברה.
בתוכנית ששודרה ב-18 באוקטובר 2008, ראסל הנחה את התוכנית ביחד עם ג'ונתן רוס.
השניים התקשרו לשחקן אנדרו סאקס (שגילם את דמותו של מנואל בסדרה "המלון של פולטי"), עמו נקבעה שיחה טלפונית, אך הגיעו למשיבון.
הם השאירו ארבע הודעות, בהן התבדחו על חשבונו של סאקס ודיברו על יחסי מין בין בראנד לנכדתו של סאקס, ג'ורג'ינה ביילי.
שני המגישים הושעו מ-BBC לאחר המקרה שעורר סערה, ובראנד למעשה התפטר מהתוכנית.
בראנד חזר לרדיו באופן חד-פעמי כאשר שידר ביחד עם נואל גלאגר תוכנית על כדורגל, ב-19 באפריל 2009 עבור talkSPORT.
מאז מאי 2006, בראנד כותב טור עבור העיתון הגרדיאן, שעוסק באהבתו לקבוצת וסטהאם יונייטד ולכדורגל אנגלי בכלליות.
אוסף של הטורים פורסם ב-15 בנובמבר 2007 בספר שנקרא "Irons in the Fire".
אוסף שני של הטורים פורסם ב-16 באוקטובר 2008 ונקרא "Articles of Faith".
הספר גם כלל ראיונות שעשה בראנד עם נואל גלאגר, ג'יימס קורדן ודייוויד באדיל על כדורגל.
האוטוביוגרפיה של בראנד, "My Booky Wook" פורסמה ב-15 בנובמבר 2007 והפכה לפופולרית וזכתה לשבחים מצד מבקרים.
בשנים 2010–2012 היה נשוי לזמרת האמריקאית, קייטי פרי.
ב-2017 נישא לבלוגרית הסקוטית והמסעדנית לשעבר, לורה גלאגר.
לאחר כשנתיים של זוגיות, נולדה לזוג בת ב-2016 ובת נוספת ב-2018.
בסוף שנת 2011 הפך לטבעוני.
הוא אוהד של קבוצת הכדורגל האנגלית וסטהאם יונייטד, ואף כתב טור לעיתון "הגרדיאן" אודותיה ואודות נבחרת אנגליה.
בראנד ידוע בסגנון לבוש מוחצן.
בנוסף, הוא ידוע במגוון שערוריות שיצר ונכתבו עליו בתקשורת הבריטית.
ב-2010 סיפר שהוא עושה מדיטציה טרנסצנדנטלית.
בנוסף, הוא נמשך לרוחניות נוצרית, ומדי יום אומר את "תפילת האדון" כדי לחוות התעלות שמיימית עם ישו.
באפריל 2024 נטבל רשמית לכנסייה הקתולית
החל משנת 2014 החל להעלות בערוץ היוטיוב שלו סרטונים פוליטיים בהם הוא בין השאר גם מדבר על החרמת ישראל ועל החרמת חברות ובנקים בעולם שנותנים שירותים לחברות ישראליות, "הכוח והכסף של ישראל גורמים לכך שהיא מסרבת לסיים את הכיבוש הלא-חוקי".
ב-2009 בראנד לקח חלק במכתב מפורסמים שנשלח לעיתון "אינדפנדנט", ובו הוא מגנה את ההתקפות של ישראל וצה"ל ברצועת עזה, וקורא להפסיק את ה"קטל האכזרי והמאסיבי שמתרחש נגד משפחות בעזה, כשלרבים ממשפחות הפליטים הללו יש גם ילדים".
אילון מאסק הגן על בראנד מפני ביקורת תקשורתית בטוויטר, ואמר: "צפיתי בכמה מהסרטונים שלו.
למרבה האירוניה, הוא נראה מאוזן יותר מאלה שמגנים אותו!
החשיבה הקבוצתית בקרב חברות התקשורת הגדולות מטרידה יותר.
בזמן מגפת הקורונה החל להעלות בערוץ היוטיוב שלו סרטונים המתנגדים למדיניות הממשלה להתמודדות עם המגפה ולחיסוני ה-mRNA.
ב-4 באפריל 2025 בראנד הואשם רשמית על ידי משטרת המטרופולין של לונדון בעבירות מין חמורות, כולל אונס, מעשה מגונה, אונס אוראלי ושני סעיפים של תקיפה מינית.
ההאשמות מתייחסות לאירועים שהתרחשו בין השנים 1999 ל-2005, וכוללות ארבע נשים שונות.
החקירה החלה בעקבות דיווחים בתקשורת הבריטית בספטמבר 2023, כאשר מספר נשים האשימו את בראנד בתקיפות מיניות, כולל אונס, בין השנים 2006 ל-2013. בראנד הכחיש את כל ההאשמות, וטען שכל מערכות היחסים שלו היו בהסכמה.
ראסל אלן הוא סולן להקת הפרוגרסיב מטאל האמריקאית סימפוני אקס.
ראסל אלן נולד בלונג ביץ', קליפורניה.
בתחילת דרכו נהג לעבוד בתור פרש בתחרויות הפלה ברומח בדיינר מקומי.
ב-1995 הצטרף ללהקת הפרוגרסיב מטאל סימפוני אקס איתה הוא הקליט 6 אלבומי סטודיו ואלבום הופעה חיה אחד.
אלבום הסולו הראשון שלו, Atomic Soul, יצא לאור ב-25 באפריל 2005. בנוסף לשירה באלבום הוא גם תיפקד בתור נגן הבאס בזמן הופעות חיות.
ראסל אלן עונה גם לתואר "סר ראסל אלן" בחוגים מסוימים, ובשם זה הוא מופיע באלבומים של Star One.
עם ג'ניוס - "אה רוק אופרה"
ראסינג פריז הייתה קבוצת כדורסל צרפתית שבשנתה האחרונה, 2007, שיחקה בליגה העליונה בצרפת.
בעקבות קשיים כלכליים היא התאחדה עם לבלואה ספורט קלאב ויצרה את קבוצת פריז לבלואה.
קבוצת הכדורסל של ראסינג נוסדה במושב של ארגון ראסינג צרפת בשנת 1922 תחת השם RC France.
בשנת 1989 השתנה שם קבוצת הגברים לראסינג פריז ובשנת 1992 לפס"ז ראסינג ובשנת 2000 בחזרה לראסינג פריז.
קבוצת הגברים נפרדה מארגון ראסינג צרפת בשנת 1992 וקבוצת הנשים שייכת לראסינג צרפת עד היום.
בשנת 2007 הקבוצה התמזגה עם קבוצת לבלואה ספורט קלאב ויצרה את קבוצת פריז לבלואה שמופיע בליגה העליונה בצרפת משנת 2007/2008.
ראסל בנקס היה סופר ומשורר אמריקאי אשר כתב רומנים, סיפורים קצרים וספרי שירה.
ספריו תורגמו לעשרות שפות, וספרו המתיקות שאחרי אף עובד לסרט קולנוע מצליח.
בנקס נולד בעיר ניוטון (מסצ'וסטס) אשר במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית ב-1940. הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
היה נשוי למשוררת האמריקאית צ'ייס טווויצ'ייל.
הנושאים בהם עוסקים ספריו נעים בין התמכרות לסמים, חוויות התבגרות, ניצול מיני של ילדים ואלימות.
רוב גיבורי ספריו הם בני מעמד הפועלים.
בנקס הרבה לתאר את חייהם של קבוצות שוליים בחברה האמריקאית.
בנקס היה חבר האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות.
הוא זכה בפרסים ספרותיים, בהם פרס אניספילד-וולף (בשנת 1999, עבור ספרו Cloudsplitter), פרס ג'ון דוס פסוס ופרס או הנרי (פרס לסיפורים קצרים אמריקאים).
במאי 2024 הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן הסרט "הו, קנדה" שביים וכתב פול שריידר המבוסס על ספרו של בנקס "Foregone" משנת 2021.
נפטר לאחר מאבק במחלת הסרטן ב-7 בינואר 2023.
המתיקות שאחרי, ידיעות ספרים, תרגום מאנגלית: מולי מלצר.
חוק העצם, הוצאת כתר, תרגום מאנגלית: שרון פרמינגר, 1997
אוסמון היה ראש הסוכנות המשולבת לאיסוף מודיעין של ארצות הברית במזרח התיכון בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שילב דעות קדומות משלו בהשפעה בריטית ניכרת.
על פגישתו עם בן-גוריון ומשה שרת ב-1943 שבו ניסו השניים לגייס את תמיכתו להצלה מן השואה ולעניין הציוני, כתב: "הם בחורים קשוחים...
אילו נולדו בשיקגו, בוודאי היו מצטרפים לאספסוף של אל קפונה".
בדיווחים מארץ ישראל במהלך השואה שחקרו אוסמון ורייט את הפסיכולוגיה היהודית הגיעו למסקנה שבשיא השואה "הציונות בפלשתינה...
מאחר שהיהודים מתבוננים במציאות מנקודת מבט מעוותת שנובעת מפחדים, אמתיים ומדומים: "הם מתחילים לשכנע את עצמם...
שרודפים אותם שוב, כמו בימי התנ"ך.
שכנוע זה משווה למעשיהם גוון של מאטיריות מיסטית ומסביר את התרבות הרוחנית שמצמיחה פנטיות ואלימות".
בפיתוח נוסף להכללה זו אמר ש" היהודים מגלים דחפים אמוציונליים ודחפים אטוויסטיים עזים, שיוצרים פרנויה לאומית".
לאחר המרד הערבי הגדול של 1936-1939 ועם סגירת שערי ארץ ישראל לכניסת יהודים על ידי הבריטים בלחץ ערבי לנוכח פעילות המופתי בברלין ומעל הכל- בשל השואה עצמה, שאף אחד מאלו לא נזכרו בדו"חות.
אבחנו המומחים של אגף המודיעין בוושינגטון בציונים "תסביך רדיפה..
שמוליד מחדש את התחושה שהעם היהודי הוא קורבן נצחי של העוולות שנעשו לו".
אנשי המודיעין ייחסו את הפסיכולוגיה הזו לכל היישוב ולכל הציונים בדרך שנועדה ליצור את הרושם שהציונות היא תנועה פשיסטית.
ב-30 בספטמבר 1946 פרש מצבא ארצות הברית, בדרגת בריגדיר גנרל.
אוסמון נפטר ב-9 באוגוסט 1954 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ראסייניאי (; ביידיש: ראסינאי, ראסיין) היא עיר במערב ליטא, השוכנת 76 קילומטרים צפונית-מערבית לקובנה וכחמישה קילומטרים צפונה לכביש המהיר A-1, קובנה–קלייפדה .
העיר משמשת כמרכז מנהלי של הרשות המקומית ראסייניאי.
ראסייניאי קיבלה זכויות עיר בשלבים, בין השנים 1492 ל-1506, והייתה חלק מדוכסות ליטא.
במשך קרוב למאתיים שנים היו ממלכת פולין ודוכסות ליטא מדינות נפרדות תחת הנהגה של מלך אחד מהשושלת היגלונית.
בשנת 1569 אוחדה המדינה, והעיירה ראסייניאי בה, לרפובליקת שני העמים (האיחוד הפולני-ליטאי).
רפובליקה זו הייתה מהמדינות הגדולות והמאוכלסות באירופה.
האיחוד הפולני-ליטאי הגיע לקיצו בחלוקה השלישית של פולין (1795), אשר בעקבותיה נכלל רוב שטח האיחוד, כולל העיירה ראסייניאי, בתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1812 הגיע נפוליאון בראש צבאו לאזור, עם תחילת מלחמת רוסיה–צרפת.
הוא התקבל בשמחה על ידי הליטאים, שקיוו לסיום הכיבוש הרוסי, אך בתום אותה שנה נסוגו כוחותיו עם תבוסתו במלחמה.
הליטאים במחוז קובנה, בו נמצאת העיירה, התקוממו פעמיים נגד הממשל הרוסי בהתקוממות נובמבר (1830–1831) ובהתקוממות ינואר (1863–1864), ללא הצלחה.
בשנת 1831 הפכו הרוסים את העיר הסמוכה קובנה, שהייתה הגדולה והחשובה באזור, לבירת הממשל הרוסי במחוז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הובילו הכיבוש הגרמני של ליטא וקריסתה של האימפריה הרוסית להכרזת העצמאות של ליטא ב-16 בפברואר 1918. ליטא חידשה את עצמאותה בשטח מוגבל, וקובנה, העיר הסמוכה הגדולה במחוז הסמוכה לראסייניאי, שימשה כמושב הממשלה והוגדרה כבירה זמנית.
באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, שקבע בין השאר את חלוקת המדינות הבלטיות בין שני הצדדים, והיא סופחה לברית המועצות, שלא בהסכמה, עם כיבוש המדינות הבלטיות ביוני 1940. בעקבות זאת הפכה ליטא לרפובליקה סובייטית סוציאליסטית וצורפה, על פי בקשת השלטון החדש לברית המועצות.
בעקבות הכיבוש הסובייטי החל גל מעצרים נרחב – אנטי קומוניסטים, האליטה הצבאית והאקדמית, רבנים וראשי ישיבות, בורגנים וציונים נעצרו, נאסרו ואף נרצחו.
אלפים (בעיקר זקנים, נשים וילדים) נשלחו למחנות בסיביר.
ב-1941, לאחר פרוץ מלחמה בין גרמניה הנאצית וברית המועצות, נכבשה ליטא בידי הגרמנים בתוך שבוע, וליד העיר התרחש קרב ראסייניאי, שבו הוכו כוחות השריון הסובייטים.
רבים מבני העם הליטאי קיבלו אותם בשמחה.
באותה שנה חיו בליטא כולה כ-250,000 יהודים.
באוגוסט 1941 נחנך גטו קובנה ויהודי האזור רוכזו בו.
כ-94 אחוז מהאוכלוסייה היהודית בליטא הושמדה על ידי הנאצים בזמן הכיבוש, כולל יהודי העיירה ראסייניאי.
שוטרים ליטאים וכן תושבים מקומיים לקחו חלק פעיל בהשמדת היהודים.
בסתיו 1944 כבש הצבא האדום את ליטא מידי הצבא הגרמני הנסוג וליטא שבה להיות רפובליקה סובייטית סוציאליסטית בברית המועצות עד עצמאותה 1990.
קהילת יהודי ראסיין היא מהקהילות היהודיות הראשונות בליטא, היא כונתה "ירושלים דזאמוט" (Žemaitija, מילולית: הארץ התחתית, ליטא התחתית).
ההתיישבות היהודי בראסיין החלה כבר במאה ה-17, ובהמשך הפכו היהודים לרוב תושבי העיר.
לקראת סוף המאה ה-19 היו 90% מתושבי העיירה יהודים.
רוב המסחר המקומי היה בידיהם, והעיירה הייתה מבחינה תרבותית אחת מהעיירות היהודיות באזור.
במקום היה בית ספר יסודי, גימנסיה וישיבה, ששפתם הייתה יידיש (ובחלקם עברית), ומוסדות תרבות יהודיים רבים, חלקם ציוניים, הרב חיים זונדל מכבי הקים בעיר אגודה של חובבי ציון.
ב-1897 היה מניין יהודי העיר 9,000 נפש, שהיוו 90% מאוכלוסיית ראסיין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הידלדלה האוכלוסייה, וערב מלחמת העולם השנייה היו היהודים רק כ-30% מכלל תושבי העיר, כ-2,000 איש.
בעיר פעלו אישים מרכזיים בתנועת ההשכלה היהודית כאברהם מאפו ושניאור זקש.
בעיר התקיימו מוסדות ציבור יהודיים רבים: "בנק עממי יהודי" ובו מאות חברים, בית ספר יסודי של "יבנה", וגימנסיה של "תרבות".
בתקופת ליטא העצמאית (עד 1940) שהתה בראסיין ישיבת כנסת בית יצחק, תחת הנהגתו הזמנית של הרב ראובן גרוזובסקי.
הרב אברהם ליסקר, מחבר "באר אברהם" על המשנה (נפטר ה'תמ"ד 1684)
הרב אברהם שמואל רבינוביץ (נפטר תרכ"ט 1869)
הרב אהרן שמואל כץ (נספה בשואה)
ראסייני נכבשה בידי הצבא הגרמני ב-24 ביוני 1941. הליטאים המקומיים החלו מעסיקים את היהודים בעבודות כפייה מזדמנות, ובזזו את רכושם.
דווחו מקרי חטיפת נשים ואינוסן.
זמן מה לאחר כיבוש העיר, נכפו תושביה היהודיים לענוד על דש בגדיהם טלאי לבן כאות קלון.
ב-29 באוגוסט 1941, הובלו אחרוני השורדים מגטו קובנה, ונרצחו באחד מיערות הסביבה.
רק בודדים שרדו והצליחו להסתתר אצל איכרים מקומיים.
ראסייניאי (בליטאית: Raseinių rajono savivaldybė, ; ביידיש ובעברית: ראסיין) היא אחת מ-60 הרשויות המקומיות של ליטא.
רשות מקומית ראסייניאי משתרעת על פני 1,573 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2014, למעלה מ-35,000 תושבים.
היישוב הגדול ביותר ברשות הוא ראסייניאי, המשמש כמרכז המנהלי שלה.
ראסל הורנסבי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
מוכר בעיקר מתפקידו בתור הבלש האנק גריפין בסדרת הטלוויזיה "גרים" של רשת NBC.
הורנסבי נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הוא שיחק פוטבול בבית הספר התיכון ע"ש סנט מרי בברקלי והוא נחשב לכוכב עולה.
הוא נבחן למחזמר בית ספרי וקיבל את תפקיד הדחליל במחזה "הקוסם מארץ עוץ".
לאחר מכן, הוא החל להתעניין מאוד בתיאטרון ובמשחק והיה מעורב מאוד בשאר הפקות התיאטרון של בית הספר.
לאחר שסיים את לימודיו, למד תיאטרון באוניברסיטת בוסטון, ממנה סיים תואר ראשון ב-1996. לאחר סיום הלימודים, המשיך הורנסבי את לימודיו באקדמיה הבריטית האמריקאית לדרמה (אנ') בלונדון.
לאחר שסיים את לימודיו באוקספורד, עבר הורנסבי לניו יורק ולוהק בתיאטרון למספר תפקידים ראשיים ביניהם ב"אל תיגע בזמיר" (בתפקיד אטיקוס פינץ'), ובמחזה "שש דרגות של הפרדה" (בתפקיד פול).
בשנת 2000, גילם את הדמות הראשית, ג'ים בקר, במחזה אוף ברודוויי, "Jitne" מאת המחזאי האפרו-אמריקאי הפופולרי אוגוסט וילסון (אנ').
על תפקידו זכה הורנסבי יחד עם שאר חברי הקאסט בפרס דרמה דסק (אנ') ובפרס אובי.
לאחר תקופה קצרה עבר הורנסבי ללוס אנג'לס שם מתגורר עד היום, הורנסבי הופיע בהפקות טלוויזיה שונות, ביניהם "האנטומיה של גריי", "חוק וסדר", " חסרי בושה", וב"אי צדק".
הורנסבי הופיע גם במספר סרטים ביניהם "רישיון לגנוב", "שקרן בריבוע", "פגוש את ההורים" ועוד.
בשנת 2005 גילם את שיל במותחן הפשע "אדמונד" (אנ') על פי תסריט מאת דייוויד מאמט המבוסס על מחזהו באותו שם.
בהמשך, שיחק גם בדרמת הפשע של ג'ים שרידן, "תתעשר או תמות בדרך" (אנ') בתור אודל.
בשנים 2007–2009 כיכב במשך ארבע עונות בסדרת הדרמה והמשטרה "לינקולן הייטס" (אנ') ברשת ABC Family, בתור אדוארד "אדי" סאטון, שוטר שמעביר את משפחתו חזרה לשכונתו הישנה, לינקולן הייטס בעיר לוס אנג'לס, קליפורניה, כדי להתחיל חיים חדשים ולעזור לשכונה הישנה שלו.
בשנת 2009 גילם את לוק בסדרת הדרמה האמריקאית "בטיפול" ברשת HBO, אשר מבוססת על סדרת ישראלית באותו שם מאת חגי לוי.
בין השנים 2011–2017 שיחק הורנסבי בשש עונותיה של סדרת הדרמה המשטרתית של NBC, "גרים" בתור האנק גריפין - בלש במשטרת פורטלנד ושותפו של ניק.
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה "גדרות" בתור ליונס מקסון, בנו של טרוי, אותו גילם דנזל וושינגטון שאף ביים את הסרט המבוסס על המחזה באותו שם (אנ') מאת אוגוסט וילסון (אנ') משנת 1985.
בשנת 2018 גילם את אייזיאה באטלר בסדרת דרמת הפשע "שבע שניות" של נטפליקס, אודות שוטר לבן שמטייח את הריגתו של נער אפרו-אמריקאי בן 15 כאשר ברקע פורצת מתיחות בין הגזעים של העיר.
שיחק גם בתפקיד חוזר בעונה הרביעית והחמישית של סדרת הדרמה "הרומן" פרי יצירתו של חגי לוי עבור רשת הכבלים "שואוטיים".
עוד באותה שנה גילם את מאווריק, אב המשפחה בדרמת הגזענות "השנאה שנתתם" (אנ') על פי תסריט מאת אודרי ולס המבוסס על הרומן באותו שם (אנ') מאת אנג'י תומאס (אנ') משנת 2017. שיחק גם בסרט "קריד 2" בתור באדי מארסל.
בשנת 2019, שיחק בסדרת הדרמה המשפטית "Proven Innocent" ברשת Fox, שם גילם את דמותו של אזקיאל "איזי" בודרו, עורך דין בכיר במשרדה של מדליין.
בשנת 2020 שיחק את התפקיד הראשי של לינקולן ריים בסדרה "אספן העצמות: לינקולן" (אנ') ברשת NBC, המבוססת על הרומן "אספן העצמות" (אנ') מאת הסופר ג'פרי דיבר (אנ').
בשנת 2021 גילם את גרנט קלי בעונה השלישית של סדרת המדע-בדיוני של נטפליקס, "אבודים בחלל" המהווה עיבוד מחודש לסדרה באותו השם ששודרה בין השנים 1965–1968. באותה שנה החל לככב בסדרת דרמת הפשע "BMF: Black Mafia Family" בערוץ הטלוויזיה Starz.
בסדרה הוא מגלם את צ'ארלס פלנורי, אביהם של מיץ', טרי וניקול ובעלה של לוסיל.
נכון ל-2025, מתוכננת עונה רביעית.
בשנת 2022 גילם את מאמן האגרוף דון קינג (אנ') במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "מייק" של רשת הולו; אודות חייו של המתאגרף מייק טייסון.
בהמשך השנה, שיחק הורנסבי בתור בלש בסרט מותחן הפעולה "נראתה לאחרונה בחיים" (אנ') לצד ג'רארד באטלר.