tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה מייסד פסטיבל המוזיקה של בייג'ינג ב-1998, והפך למנהל האמנותי הראשון שלו.
בשנת 2000, ממשלת סין הזמינה את יו לקחת על עצמו את המנהיגות של תזמורת רשות השידור הסינית (נקראת גם התזמורת הסימפונית הלאומית של סין).
יו ערך אודישנים פתוחים, והתזמורת הפכה לתזמורת הסינית הראשונה שגייסה את כל המבצעים שלה בדרך זו.
השם של הסימפונית שונה לתזמורת הפילהרמונית הסינית.
בשנת 2008, יו והפילהרמונית הסינית הופיעו עבור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בוותיקן, כחלק מיוזמה דיפלומטית מוגברת בין סין לוותיקן.
ביולי 2014, הפילהרמונית הסינית הייתה התזמורת הסינית הראשונה שהופיעה בפרומס של ה-BBC.
בשנת 2003, התזמורת הסימפונית של גואנגג'ואו מינתה את יו למנהל המוזיקלי שלה.
בשנת 2009, התזמורת הסימפונית של שאנגחאי מינתה את יו למנהל המוזיקלי שלה.
במהלך כהונתו, התזמורת החלה את פסטיבל המוזיקה MISA באוגוסט 2010, בנתה בית חדש לתזמורת (האולם הסימפוני של שאנגחאי) ב-2014, הקימה את האקדמיה לתזמורת שאנגחאי ב-2014, והקימה את האקדמיה בשאנגחאי.
התחרות הבינלאומית לכינור ע"ש אייזק שטרן ב-2016. יו חלק את תפקיד המנהל האמנותי של פסטיבל המוזיקה MISA עם צ'ארלס דוטויט מאז השקת הפסטיבל ב-2010. בינואר 2015, יו התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג, הראשון מינוי מנצח סיני ביבשת לתפקיד.
ביוני 2018 הכריזה דויטשה גרמופון על עסקת הקלטות בלעדית עם יו לונג והתזמורת הסימפונית של שאנגחאי.
יו מילר היה גאולוג וסופר סקוטי, פולקלוריסט ונוצרי אוונגליסט.
מילר נולד בקרומארטי, הראשון מבין שלושת ילדיהם של הרייט רייט ( 1780-1863) ויו מילר (1754–1807), בעל ספינת חופים.
שני ההורים היו ממשפחות מסחר ואומנות בקרומארטי.
אביו מת מטביעת הספינה בשנת 1807, והוא חונך על ידי אמו ודודיו.
הוא התחנך בבית ספר קהילתי, והראה חיבה לקריאה.
בגיל 17 הוא התחנך אצל סתת, ועבד במחצבות.
הוא ערך טיולים לאורך קו החוף המקומי, שהובילו אותו ללימודי גאולוגיה.
ב-1829 פרסם כרך שירים, וזמן קצר לאחר מכן היה מעורב במחלוקות פוליטיות ודתיות, הקשורות לפילוג בכנסייה הסקוטית ב־1843.
ב-1834 הוא הפך לרואה חשבון באחד מהבנקים המקומיים ובשנת 1837 נישא לסופרת הילדים לידיה מקנזי פלקונר פרייזר.
ב-1840 יסדה הכנסייה שלו עיתון בשם - "העד" ומילר נקרא להיות העורך באדינבורו, תפקיד אותו שמר עד סוף ימיו.
הוא היה סופר ונואם רב השפעה בכנסייה החופשית.
משנת 1846 הצטרף אליו לעיתון הכומר ג'יימס אייטקן ווילי.
בין עבודותיו הגאולוגיות שהתפרסמו ניתן למנות את הספרים "אבן החול האדומה הישנה" (1841), "עקבותיו של הבורא" (1850), "עדות הסלעים" (1857), "סקיצות לגאולוגיה פופולרית".
מבין הספרים הללו, "אבן החול האדומה הישנה" היה הספר הידוע ביותר, ועדיין משמש לתיאור השיכוב סלעי המשקע כתוצאה מהקימוט הקלדוני בסוף הסילור, הדבון והחלק הקדום ביותר של תקופה הקרבון.
מילר קבע כי כדור הארץ היה מאוכלס במינים רבים שנוצרו ונכחדו, וכי מינים אלה היו הומולוגיים.
אף שהוא האמין שרצף המינים הראה התקדמות לאורך זמן, הוא לא האמין שמינים מאוחרים יותר היו צאצאים של מינים מוקדמים יותר.
הוא הכחיש את התיאוריה לפיה מינים חדשים צצים מדי פעם מהאדמה, וכן לא האמין בתיאוריה של לאמרק על התפתחות המינים.
הוא טען שכל הממצאים מראים את פעולתו הישירה של האל, כפי שמעיד בתנ"ך - קווי הדמיון בין המינים הם ביטויים של טיפוסים שנוצרו בהשראת אלוהית.
הוא קיבל את השקפתו של תומאס צ'למרס לפיה ספר בראשית מתחיל בתיאור תקופות גאולוגיות, ואינו אומר שכל אחת מהן נמשכה יום.
כך הסביר שהמבול של נח היה למעשה שקיעה מוגבלת של אזור המזרח התיכון.
במשך רוב שנת 1856, מילר סבל מכאבי ראש עזים ומצוקה נפשית, וסביר ביותר שהיה בדיכאון פסיכוטי.
הוא חשש שהוא עלול לפגוע באשתו או בילדיו בגלל אשליית הרדיפה שלו.
מילר התאבד בביתו בליל ה-23/24 בדצמבר 1856. באותו לילה הוא סיים לבדוק את הגלופות לספרו על גאולוגיה ונצרות - עדות הסלעים.
מסע הלוויה שלו, היה בהשתתפות אלפים, מהגדולים שנערכו באדינבורו.
למרות שלא היו לו תארים אקדמיים, הוא נחשב לאחד הפליאונטולוגים הוויקטוריאניים המשפיעים ביותר בסקוטלנד.
הוא ידע להעביר ממצאים מדעיים לקהל הרחב.
מילר גילה תגליות חדשות רבות, כולל כמה עקרבי ים סילוריים ודגים דבוניים רבים, המתוארים בספריו הפופולריים.
שדה הנפט מילר המופעל על ידי BP בים הצפוני נקרא על שמו של יו מילר.
יו מילר פלייס, באדינבורו, נקרא לכבודו.
ארגון "החברים של יו מילר" הוא ארגון צדקה שהוקם כדי לקדם את מורשתו, ולעודד את הלימוד והעיסוק במדעי כדור הארץ במאה ה-21. מאז 2015 מתקיימת תחרות כתיבה דו-שנתית של יו מילר, על נושאים בהשראתו.
יו מקוויי היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, יליד קרוליינה הדרומית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה התשיעי מיולי ועד נובמבר 1837.
יו מקוויי נולד בגרינוויל שבקרוליינה הדרומית.
הוא עבר לטריטוריית מיסיסיפי ולאחר מכן ייצג את מחוז מדיסון בבית המחוקקים של טריטוריית אלבמה בשנים 1811–1818. לאחר מכן הוא עבר למחוז לאודרדייל וייצג את המחוז בוועידת החוקה של אלבמה שהתקיימה ב-1819. הוא חי ביישוב מארס היל עד יומו האחרון.
בשנים 1820–1825 כיהן מקוויי כחבר בית הנבחרים של אלבמה.
לאחר מכן ועד 1844 הוא כיהן כחבר הסנאט של אלבמה.
ב-1836 נבחר מקוויי כיושב ראש הסנאט, וב-1837, כאשר התפטר מושל אלבמה קלמנט קומר קליי מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, הושבע מקוויי במקומו.
הוא כיהן בתפקיד מיולי ועד נובמבר 1837, כאשר הושבע לכהונתו המושל הנבחר ארתור באגבי.
יו מקוויי נפטר בברמינגהאם, אלבמה ב-9 במאי 1851, בגיל 85.
יו ייטינג (בסינית מפושטת: 余依婷; נולדה ב-5 בספטמבר 2005) היא שחיינית סינית, פעמיים ברציפות זוכת מדליית ארד באליפות העולם (פוקואוקה 2023 ודוחה 2024) וסגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
סגנית אלופת עולם (בריכת 25 מטר) ושיאנית עולם לנערות
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר 2021 האי זכתה בשתי מדליות כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש לנערות של 2:04.48 דקות, אחרי סידני פיקרם מקנדה (2:04.29 דקות) ולפני קייט דאגלס מארצות הברית (2:04.68 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.74 דקות, אחרי קייט דאגלס (2:07.17 דקות) ואלכס וולש (2:07.97 דקות), שתיהן מארצות הברית.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.84 דקות ובמקום 16 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.27 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי ביחד עם פאן ג'אנלה, ואנג האויו ולי בינגג'יה בשיא אסיה חדש של 3:21.18 דקות, לפני אוסטרליה (3:21.78 דקות) וארצות הברית (3:22.28 דקות), כשחיינית רביעית היא שחתה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 53.37 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.16 דקות, כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 57.16 שניות.
היא סיימה בשלב חצי הגמר במשחה ל-50 מטר פרפר במקום רביעי בתוצאה של 25.81 שניות ופרשה מהמשך התחרות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה בשתי מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשניהם בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.49 דקות.
יו אלן מיד היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שייצג את המחוז השני של מרילנד בין השנים 1947 ל-1949.
מיד נולד ב-4 באפריל 1907 בנטקונג, מחוז מוריס, ניו ג'רזי, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
הוא עבר לבולטימור, מרילנד ב-1923 והשלים את לימודיו בתיכון לויולה ב-1925, וב-1929 סיים במכללת לויולה במרילנד.
מאוחר יותר השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת מרילנד ב-1932 וב-1933 התקבל ללשכת עורכי הדין.
מיד שימש כמזכירו של אלברט ריצ'י, מושל מרילנד, ב-1934. מאוחר יותר כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1934 עד 1936, כמפקח על הערכות העיר בולטימור מ-1936 עד 1938, וכעוזר התובע הכללי של מרילנד מ-1938 עד 1946.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת מיד בצי ארצות הברית כלוטננט בשנים 1944 ו-1945. הוא התפטר ממשרדו של התובע הכללי ב-1946 כדי להיכנס למשרד עורכי דין פרטי.
הוא נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית ב-1946 לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-80, אך נכשל להיבחר מחדש ב-1948, וכיהן קדנציה שלמה אחת מ-3 בינואר 1947 ועד 3 בינואר 1949.
לאחר כהונתו בקונגרס, מונה מיד ליועץ המשפטי הכללי של ועדת הדייג וצי הסוחר של בית הנבחרים של ארצות הברית בינואר 1949 וכיהן בתפקיד עד מותו ב-8 ביולי 1949 בוושינגטון די.
הוא נקבר בבית הקברות החדש של הקתדרלה בבולטימור.
יו ברנטון מיטשל , היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1944 עד 1946 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1949 עד 1953. הוא ייצג את מדינת וושינגטון.
מיטשל נולד ב-22 במרץ 1907 בגרייט פולס שבמונטנה.
הוא עזב את דארטמות' קולג' ב-1929 לאחר קריסת וול סטריט 1929. הוא נסע למדינת וושינגטון ועבד ככתב ספורט, אבל הכתב הפוליטי של "אוורט ניוז" הודח כדי למנוע הטיה, מכיוון שהיה מיודד עם ראש העיר.
מיטשל השתלט על הדיווח הפוליטי, ובהערכת האקלים הפוליטי המשתנה, היה בין הראשונים אם לא הראשון באזור שניבא את ניצחונו של פרנקלין רוזוולט כנשיא ב-1932.
מיטשל, חבר המפלגה הדמוקרטית, מונה ב-10 בינואר 1945, למלא את המושב שהתפנה בסנאט כתוצאה מהתפטרותו של מונרד וולגרן, שמיטשל היה עוזרו הביצועי מאז 1933. הוא הציע להרחיב את תוכנית מרשל לאסיה, ראה בפיתוח כלכלי ותשתיות קריטי לפיתוח הדמוקרטיה.
הרעיון הובס על רקע תקציבי על ידי יריבים רפובליקנים, מה שהציב את הבסיס לתלותו של טרומן בבלימה צבאית של ההתפשטות הקומוניסטית, וחזרתה מחדש של צרפת לווייטנאם לאחר מלחמת העולם השנייה כחלק מהבלימה.
הוא לא זכה בבחירות חוזרות ב-1946, והתפטר ב-25 בדצמבר 1946, כדי להעניק ליורשו ותק במשימות ועדות החשובות למדינת וושינגטון.
ב-1948 זכה מיטשל בבחירות לבית הנבחרים במחוז הקונגרס הראשון.
הוא זכה בניסיונו להיבחר מחדש ב-1950. הוא הציע תכנון משאבים משולב עבור עמק נהר קולומביה, והוסיף ניהול דגים ופרשת מים להשקיה וייצור חשמל.
תוכנית זו הובסה על ידי קואליציה של אינטרסים תעשייתיים ובירוקרטיים, כולל ארגונים פרטיים להשקיה וייצור חשמל וחיל ההנדסה והלשכה לניהול מקרקעין, שסמכותם ותקציביהם היו מאוימים.
ב-1952, מיטשל לא התמודד לבחירה מחדש, במקום זאת התמודד על משרת מושל וושינגטון כדי להמשיך בפיתוח המדינה כולל פיתוח משאבים משולב בעמק נהר קולומביה.
הוא לא הצליח בבחירות ההן, כמו גם בניסיונותיו להיבחר לבית הנבחרים ב-1954 וב-1958. מאוחר יותר מונה על ידי הנשיא קרטר כחבר הוועדה הנשיאותית למעצר יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ועדה זו סברה שהערבויות החוקתיות הופרו במעצר והמליצה על פיצוי לנפגעים.
מיטשל היה ידוע כרפורמטור בזמן שהותו בקונגרס ועזר לחשוף את השערורייה סביב מכירת הרכוש העודף במלחמת העולם השנייה.
הוא מת בביתו בסיאטל שבוושינגטון ב-10 ביוני 1996.
יו לוסון וייט היה פוליטיקאי אמריקאי.
לאחר שמילא מספר תפקידים במיוחד בבית המשפט ובבית המחוקקים של טנסי מאז 1801, ובמסגרתו כשופט בית המשפט העליון של טנסי, הוא נבחר להחליף את המועמד לשעבר לנשיאות אנדרו ג'קסון בסנאט של ארצות הברית ב-1825. הוא הפך לחבר במפלגה הדמוקרטית החדשה, ותמך במדיניותו של ג'קסון ובממשל הנשיאותי העתידי שלו.
עם זאת, הוא עזב את הדמוקרטים ב-1836 והיה מועמד ויגי בבחירות לנשיאות באותה שנה.
וייט, שהיה מבעלי בריתו המהימנים ביותר של הנשיא ג'קסון בקונגרס בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, היה דוגל זכויות מדינות נלהב ותמך בזכויות המדינות כל חייו.
וייט נלחם נגד הבנק הלאומי, התעריפים והשימוש בכספים פדרליים לשיפורים פנימיים, והוביל את המאמצים בסנאט להעביר את חוק הגירוש האינדיאני משנת 1830. ב-1833, בשיאו של משבר הביטול, ריכז וייט, כנשיא הסנאט הזמני, את המשא ומתן על התעריף של 1833.
כשהוא חשד בכוחה הגובר של הנשיאות, החל וייט להתרחק מג'קסון באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, והתיישר מחדש עם הנרי קליי והמפלגה הוויגית המתפתחת.
בסופו של דבר הוא נאלץ לעזוב את הסנאט כאשר בעלי בריתו של ג'קסון, בראשות ג'יימס ק.
פולק, השיגו שליטה בבית המחוקקים של מדינת טנסי ודרשו את התפטרותו.
וייט נולד ב-30 באוקטובר 1773 באזור שהוא כיום מחוז אירדל, קרוליינה הצפונית (אבל אז חלק ממחוז רואן), והיה בנם הבכור של ג'יימס וייט ומרי לוסון וייט.
ג'יימס, ותיק מלחמת העצמאות, העביר את משפחתו לגבול טנסי בשנות ה-80 של המאה ה-18, ומילא תפקיד פעיל במדינת פרנקלין הכושלת.
בשנת 1786, הוא בנה את מבצר וייט, שבסופו של דבר יתפתח לנוקסוויל, טנסי.
יו הצעיר היה זקיף במבצר ועזר לנהל את טחנת החרס הקטנה שלו.
בשנת 1791 נבחר מבצר וייט כבירת הטריטוריה הדרום-מערבית שזה עתה הוקמה, וידידו של ג'יימס וייט, ויליאם בלאונט, מונה למושל הטריטוריה.
יו לוסון וייט עבד כמזכירו האישי של בלאנט, וקיבל חניכה על ידי המנטור סמואל קאריק.
ראמזי זיכה את הפלוגה של יו לוסון וייט בהריגת ראש המלחמה בצ'יקמאוגה צ'ירוקי, קינג פישר, ונכדתו והביוגרפית של וייט, ננסי סקוט, הצהירה כי וייט ירה את הירייה הקטלנית.
וייט למד משפטים בלנקסטר, פנסילבניה, תחת ג'יימס הופקינס, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1796. שנתיים לאחר מכן, הוא התחתן עם אליזבת קאריק, בתו של המנטור שלו, סמואל.
מערכת המשפט ותחילת הקריירה הפוליטית
ב-1801 מונה וייט לשופט של בית המשפט העליון של טנסי.
בשנת 1807, הוא התפטר לאחר שנבחר לבית המחוקקים של המדינה.
הוא עזב את בית המחוקקים של המדינה ב-1809, לאחר מינויו לבית המשפט לערעורים של המדינה (שהחליף את בית המשפט העליון כבית המשפט העליון).
הוא התפטר מתפקיד זה בשנת 1815 כאשר הוא נבחר לסנאט של המדינה.
הוא כיהן בסנאט של המדינה עד 1817. כמחוקק מדינה, וייט עזר לערוך רפורמה בחוקי הקרקעות של המדינה, והנדס את המעבר של אמצעי נגד דו-קרב.
בשנת 1812 מונה וייט לנשיא סניף נוקסוויל של בנק טנסי.
וייט תואר כבנקאי זהיר מאוד, והבנק שלו היה אחד הבודדים במדינה ששרדו את הפאניקה של 1819.
בשנת 1821, הנשיא ג'יימס מונרו מינה את וייט לוועדה ליישוב תביעות נגד ספרד, בעקבות הסכם אדמס-אוניס שבו מכרה אותה מדינה את פלורידה לארצות הברית.
בשנת 1825, בית המחוקקים של מדינת טנסי בחר בווייט להחליף את אנדרו ג'קסון בסנאט של ארצות הברית (ג'קסון התפטר בעקבות ריצתו הכושלת לנשיאות בבחירות 1824).
וייט עמד בראש התנגדות מדינות הדרום לשליחת צירים לקונגרס פנמה ב-1826, שהיה כינוס כללי של אומות שונות בחצי הכדור המערבי, שרבות מהן הכריזו על עצמאותן מספרד וביטלו את העבדות.
וייט טען שאם ארצות הברית תשתתף בקונגרס, היא תפר את המחויבות לנייטרליות שהציג הנשיא וושינגטון עשרות שנים קודם לכן, והצהיר שהאומה לא צריכה להתערב בהסכמים זרים רק למען "סיפוק ההבל הלאומי".
לאחר בחירתו של ג'קסון לנשיאות ב-1828, הפך וייט לאחד מבעלי בריתו המרכזיים של ממשל ג'קסון בקונגרס.
וייט היה יושב ראש ועדת הסנאט לענייני האינדיאנים, אשר ניסחה את חוק הגירוש האינדיאני משנת 1830, יוזמה מרכזית של ג'קסון.
החוק קרא להעברה של השבטים האינדיאנים הנותרים בדרום מזרח ארצות הברית לשטחים ממערב לנהר המיסיסיפי ויגיע לשיאו במה שנקרא מסלול הדמעות.
בנאום משנת 1836, וייט תיאר את עצמו כ"קונסטרוקציוניסט קפדן", בטענה שהממשל הפדרלי לא יכול להעביר שום חוק מחוץ לסמכויותיו המצוינות במפורש בחוקה.
כמו ג'קסונים רבים, הוא היה תומך זכויות מדינות נחרץ.
הוא התנגד לבנק הלאומי, ודחה מימון פדרלי לשיפורים פנימיים (שהוא האמין שרק למדינות יש את הכוח לממן).
הוא גם תמך בקריאה של ג'קסון לחיסול חבר האלקטורים.
כבעל עבדים בעצמו, הוא התנגד להתערבות פדרלית בסוגיית העבדות.
כמו רוב הסנאטורים הדרומיים, וייט התנגד לתעריף של 1828, שהטיל מס גבוה על סחורות שיובאו מעבר לים כדי להגן על תעשיות צפוניות צומחות.
וייט טען שבעוד שלממשלה הפדרלית יש את הכוח להטיל מכסים, עליה לעשות זאת רק כאשר היא תועיל לאומה כולה, ולא רק לחלק אחד (כלומר, הצפון) על חשבון חלק אחר (כלומר, הדרום החקלאי, שהסתמך על סחר עם אנגליה).
במהלך משבר הביטול שנוצר בשלהי 1832 ובתחילת 1833, כנשיא הסנאט הזמני (מנהיג הסנאט בהיעדרו של סגן הנשיא), ריכז וייט את המשא ומתן בין התפטרותו של סגן הנשיא ג'ון קלהון (28 בדצמבר 1832) והשבעתו של סגן הנשיא מרטין ואן ביורן (4 במרץ 1833).
התפטרותו של סגן הנשיא קלהון הציבה את וייט במקום הראשון בתור לנשיאות אם התפקיד יתפנה.
לקראת סוף כהונתו הראשונה של ג'קסון, נוצר קרע בין וייט לג'קסון.
ב-1831, כשג'קסון ערבב מחדש את הקבינט שלו בעקבות פרשיית התחתונית, הוצע לווייט תפקיד שר המלחמה אך הוא דחה זאת.
במהלך משבר הביטול בפברואר 1833, וייט הכעיס את ג'קסון בכך שמינה את הסנאטור של דלאוור ובן בריתו של קליי, ג'ון מ.
קלייטון, לוועדה הנבחרת כדי לשקול את הפשרה של קליי.
בנאומים מאוחרים יותר הצהיר וייט שממשל ג'קסון התרחק מעקרונות הליבה של המפלגה של זכויות המדינות, וטען שהרשות המבצעת צוברת יותר מדי כוח.
בתום כהונתו השנייה של ג'קסון, בית המחוקקים של מדינת טנסי אישר את וייט כמועמד לנשיאות ב-1835. זה הכעיס את ג'קסון, שכן הוא בחר במרטין ואן ביורן כיורשו.
וייט הצהיר שאף נשיא מכהן לא יבחר יורש, וטען שכך זה דומה לקיום מונרכיה.
בבחירות לנשיאות של 1836, המפלגה הוויגית, שלא הצליחה להסכים על מועמד, התמודדה עם ארבעה מועמדים נגד ואן ביורן: וייט, ויליאם הנרי הריסון, דניאל ובסטר ווילי פרנסון מנגום.
ג'קסון פעל באופן פעיל נגד וייט בטנסי, והאשים אותו בכך שהוא פדרליסט שמתנגד לזכויות המדינות.
למרות זאת, וייט זכה בטנסי, כמו גם בג'ורג'יה, שהעניקו לו 26 קולות אלקטורים, המספר השלישי בגובהו אחרי 170 של ואן ביורן ו-73 של הריסון.
עד 1837, היחסים בין וייט וג'קסון הפכו לעוינים.
ג'קסון זעם כשנודע לו שווייט האשים את הממשל שלו בביצוע הונאה מוחלטת, והצהיר במכתב לאדם האנטסמן שלווייט יש "קוד מוסר רופף".
גם בעלי בריתו של ג'קסון כמו ג'יימס ק.
פולק, פליקס גראנדי וג'ון קאטרון, פנו נגד וייט והאשימו אותו בסכסוך עם ג'קסון.
וייט עמד בהאשמותיו ותקף את ג'קסון על ביצוע "הוצאות חסרות תועלת" של כספי ציבור, והגדלת כוחה של הנשיאות.
עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-19, בני בריתו של ג'קסון השיגו שליטה בבית המחוקקים של מדינת טנסי.
לאחר שווייט סירב לדרישתם ממנו להצביע בעד חוק תת-האוצר, הוא נאלץ להתפטר ב-13 בינואר 1840. לאחר משתה גדול בוושינגטון, חזר וייט למולדתו נוקסוויל.
כניסתו לעיר התאפיינה בירי תותחים ובצלצול פעמוני הכנסייה, כשצעד ברחובות רכוב על סוס.
זמן קצר לאחר שובו חלה וייט, והוא מת ב-10 באפריל 1840. מסע הלוויה גדול הוביל את ארונו ואת סוסו נטול הרוכבים ברחובות נוקסוויל.
הוא קבור עם משפחתו בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.
אביו של וייט, ג'יימס ווייט (1747 – 1820), היה המייסד של נוקסוויל, טנסי.
לווייט ולאשתו הראשונה, אליזבת קאריק, היו 12 ילדים, שניים מהם מתו בינקותם.
בין 1825 ל-1831, שמונה מעשרת ילדיהם ששרדו מתו משחפת.
החווה של וייט הייתה ממערב ל-Second Creek בנוקסוויל.
בסוף המאה ה-19, השטח הפך לאזור פיתוח קרקע המכונה "תוספת וייט".
האזור הוא כיום חלק מהקמפוס של אוניברסיטת טנסי ומשכונת פורט סנדרס.
סקוט, יליד וירג'יניה, החל את דרכו הציבורית כעוזר התובע המחוזי בפילדלפיה.
הוא נבחר לראשונה אל בית הנבחרים האמריקאי ב-1940, כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית (1948–1949) ועמד בראש מסע הבחירות של דווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952. בבית הנבחרים פיתח מוניטין של רפובליקני מתון ואינטרנציוליסטי.
בכהונתו בסנאט פעל לקידום חקיקה לזכויות האזרח, כולל תמיכה בחוק זכויות האזרח של 1964, התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, וחוק זכויות ההצבעה של 1965. כמנהיג הרפובליקנים בסנאט, דחף סקוט להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט.
סקוט פרש מהחיים הפוליטיים ב-1977 ונפטר ביולי 1994.
סקוט, בנם של יו דוגט וג'יין לי (לבית לואיס) סקוט, נולד באחוזה בפרדריקסברג שבווירג'יניה, שהייתה פעם בבעלותו של ג'ורג' וושינגטון.
סבו שירת בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית תחת הגנרל ג'ון האנט מורגן , וסבתא רבתא שלו הייתה אחייניתו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור.
לאחר שלמד בבתי ספר ציבוריים בפרדריקסברג, סקוט למד במכללת רנדולף-מייקון באשלנד, וירג'יניה, שם השלים את לימודיו הגבוהים ב-1919.
הבמהלך מלחמת העולם הראשונה נרשם סקוט ל"גיס אימון קציני המילואים" (ROTC) ולחיל הכשרת הסטודנטים של צבא ארצות הברית.
בשנת 1922 השלים סקוט לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל, שם היה חבר במועדוני הדיבייט והספרות ובאחוות אלפא כי רו.
העניין שלו בפוליטיקה התעורר לאחר שנכח לעיתים קרובות בדיוני ועדות בית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנת 1922 התקבל סקוט ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ולאחר מכן עבר לפילדלפיה שבפנסילבניה, שם הצטרף למשרד עורכי הדין של דודו.
שנתיים לאחר מכן הוא נישא למריאן הנטינגטון צ'ייס, לה היה נשוי עד מותה בשנת 1987. לזוג הייתה בת אחת, מריאן.
סקוט, שהפך לעובד קבוע במפלגה הרפובליקנית, מונה בשנת 1926 לעוזר התובע המחוזי של פילדלפיה ושירת בתפקיד זה עד 1941. הוא טען שטיפל ביותר מ-20 אלף תיקים במהלך תפקידו זה.
בין השנים 1938 ל-1940 שימש כחבר בוועדת המושל לרפורמה במערכת המשפט של פנסילבניה.
בשנת 1940, לאחר שחבר הקונגרס הרפובליקני הוותיק ג'ורג' פ.
דארו החליט לפרוש, נבחר סקוט לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של פנסילבניה ששכן אז בצפון-מערב פילדלפיה.
הוא ניצח את המועמד הדמוקרטי גילברט קסידי בהפרש של 3,362 קולות.
בבחירות 1942 נבחר לכהונה שנייה לאחר שניצח את הדמוקרט תומאס מיינהארט, חבר מועצת העיר פילדלפיה לשעבר ולימים גזבר המדינה, גרף כמעט 56% מהקולות.
בשנת 1940 הצטרף סקוט לכוחות המילואים של צי ארצות הברית ושירת במלחמת העולם השנייה.
הוא הוצב באיסלנד עם הצי האטלנטי ולאחר מכן באונייה ניו מקסיקו (BB-40) של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
הוא נמנה בין לוחמי הכוחות המזוינים של ארצות הברית שנכנסו ליפן ביום הראשון לכיבוש שלאחר המלחמה ושוחרר בדרגת קומנדר.
בשנת 1943 הצטרף סקוט ל"חברת סינסינטי" של וירג'יניה.
ב-1944 נאם בבית הנבחרים והאשים את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במניפולציה פסולה שהכניסה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בין השאר על ידי העברת צי הקרב מסן דייגו לפרל הארבור בניגוד לעמדת האדמירל ג'יימס א.
ריצ'רדסון , שזמן קצר לאחר מכן פוטר בידי רוזוולט, ובכך העניק לאימפריה היפנית מטרה קלה לתקיפה.
עוד טען כי רוזוולט לא סיפק לאדמירל האסבנד קימל מספיק מטוסי PBY קטלינה ולא העביר לו מידע על צי יפני המתקרב לאי, מידע שהתקבל מממשלת אוסטרליה יום לפני המתקפה על פרל הארבור.
באותה שנה, סקוט הפסיד בבחירות לכהונה נוספת לדמוקרט הרב מקגלינצ'י, בהפרש של 2,329 קולות בלבד.
בשנת 1946 שב סקוט לבית הנבחרים האמריקאי לאחר שניצח את מקגלינצ'י בהפרש של יותר מ-23 אלף קולות, תוך שהוא יוצא חוצץ נגד "הבגידה של רוזוולט ביאלטה" ונגד הקומוניסטים בוושינגטון.
הוא נבחר מחדש חמש פעמים נוספות ושירת בבית הנבחרים עד היבחרו לסנאט.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים ביסס סקוט את מעמדו כאינטרנציונליסט נלהב משהצביע בעד מתן סיוע חוץ ליוון וטורקיה ובעד תוכנית מרשל.
הוא נחשב לרפובליקני מתון בזכות תמיכתו בדיור ציבורי, פיקוח על שכר דירה וביטול מס הבחירות, וכן תמיכתו ביוזמות אחרות של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
בין 1948 ל-1949 שימש כיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית לאחר שסייע למושל ניו יורק תומאס דיואי לזכות במועמדות הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948. משנציב בפני התנגדות עזה מצד הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, סקוט שרד בקושי הצבעת אי אמון אך התפטר מתפקידו.
מאוחר יותר שימש כיו"ר מטה הבחירות של דווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952.
בשנת 1958, לאחר שהסנאטור הרפובליקני אדוארד מרטין בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת, נבחר סקוט לסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח את יריבו הדמוקרטי, מושל פנסילבניה ג'ורג' לידר, בהפרש קטן של 51% לעומת 48%.
ציטוט זכור של סקוט ניתן במהלך משבר מטוס הריגול U-2 ב-1960, כאשר אמרר: "הפרנו את הדיבר האחד עשר — לא תיתפס".
באפריל 1962 הצטרף לסנאטור קנת קיטינג מניו יורק בגינוי החלטת האו"ם שביקרה את תגובת ישראל לעמדות תותחים סוריות שירו על דייגים ישראלים בכנרת.
הם מתחו ביקורת על הפעולה של האו"ם כצדקנות המעניקה "כף יד לערבים וגיבנת לישראלים".
בשנת 1962 איים סקוט להתמודד לתפקיד מושל פנסילבניה אם המפלגה הרפובליקנית לא תתמוך במועמד המתון, חבר הקונגרס ויליאם סקרנטון, במקום השופט רוברט אי.
וודסייד, שהיה התובע הכללי של פנסילבניה והועדף על ידי האגף השמרני.
במברק נכתב כי הסירוב הוא
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968 תמך סקוט, שהשתייך ל"רפובליקנים של רוקפלר", במועמדותו של מושל ניו יורק נלסון רוקפלר לנשיאות.
הוא נבחר מחדש לסנאט בנובמבר 1970, וניצח את חבר הסנאט של פנסילבניה ויליאם ססלר עם 51% לעומת 45%.
בינואר 1969 נבחר למצליף הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית.
ב-5 בספטמבר אותה שנה מונה למנהיג המיעוט בפועל במקום אוורט דירקסן החולה, שנפטר יומיים לאחר מכן.
ב-24 בספטמבר נבחר סקוט באופן רשמי למנהיג המיעוט בסנאט, תפקיד בו כיהן עד 1977.
כמנהיג הרפובליקנים בסנאט הוא הביע תכופות אכזבה מממשל ריצ'רד ניקסון, שאותו ראה כמתנשא ומרוחק, וכעס על כך שלא ניתנה לו השפעה משמעותית במדיניות הממשל.
בשנת 1974 נמנה סקוט בין שלושת המנהיגים הרפובליקנים בקונגרס שנועדו עם ניקסון בבית הלבן כדי להודיע לו שאיבד את תמיכת המפלגה בקונגרס.
בפגישה, שהתקיימה יממה טרם נאום ההתפטרות של ריצ'רד ניקסון, נאמר לו כי רק כ-15 סנאטורים יהיו מוכנים לשקול להצביע בעד זיכויו במשפט ההדחה הקרב ובא שעמד בפניו, מתוך 34 הקולות שהיו נחוצים לו כדי להימנע מהרשעה והדחה.
ב-1976 נפתחה בסנאט חקירה אתית בנוגע להאשמות כי סקוט קיבל תשלומים משדלנים של חברת גאלף אויל.
סקוט הודה שקיבל 45 אלף דולר אך טען כי מדובר בתרומת בחירות חוקיות.
באותה שנה בחר שלא להתמודד לכהונה רביעית, ובבחירות הוחלף בידי ג'ון היינץ.
בבחירות לנשיאות ב-1976 כיהן כיושב ראש המשלחת של פנסילבניה לוועידה הרפובליקנית הלאומית.
אחרי שעזב את גבעת הקפיטול התגורר סקוט בוושינגטון הבירה ולאחר מכן בפולס צ'רץ' שבווירג'יניה, שם נפטר ב-21 ביולי 1994. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
מסמכיו שמורים בספריית האוספים המיוחדים על שם אלברט ושירלי סמול באוניברסיטת וירג'יניה.
יו צ'יזהולם היה עיתונאי בריטי, ועורך המהדורות העשירית, האחת-עשרה והשתים-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה.
צ'יזהולם נולד בלונדון, אנגליה, בנו של הנרי ויליאמס צ'יזהולם (1809–1901), ששימש כמנהל הסטנדרטים במועצת המסחר, ושל אשתו אנה לואיזה בל.
המתמטיקאית גרייס צ'יזהולם יאנג הייתה אחותו.
הוא התחנך בבית הספר פלסטד ולמד בקורפוס כריסטי קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד בשנים 1884 עד 1888, ולמד תואר ראשון בספרות הומניורית בתור מצטיין המחזור.
בשנת 1892 הוסמך כעורך דין במידל טמפל.
צ'יזהולם עבד בעיתון סנט ג'יימס גאזט כעורך משנה משנת 1892, ומונה לעורך ראשי בשנת 1897. במהלך שנים אלו תרם מאמרים רבים בנושאים פוליטיים, כספיים וספרותיים לכתבי עת שבועיים וחודשיים, ורכש מוניטין כמבקר ספרות וכפרסומאי שמרני.
בשנת 1899 עבר לעיתון איבנינג סטנדרד בתפקיד כותב המאמרים הראשיים, ובשנת 1900 הצטרף לעיתון הטיימס כעורך-שותף לצד סר דונלד מקנזי וולאס ונשיא אוניברסיטת ייל, ארתור טווינינג הדלי, בהכנת 11 הכרכים המרכיבים את המהדורה העשירית של האנציקלופדיה בריטניקה.
בשנת 1903 מונה לעורך הראשי של ההמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, שהושלמה ב-1910 ופורסמה במלואה על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-29 כרכים בשנת 1911. בהמשך תכנן וערך את ספר השנה של בריטניקה לשנת 1913.
צ'יזהולם הוצע כמחליף אפשרי לעורך הטיימס במקומו של ג'פרי דוסון.
בעל העיתון, אלפרד הרמסוורת', ויקונט נורת'קליף הראשון, שהחזיק בבעלות על הטיימס החל מ-1909, הבטיח לו את התפקיד בשנת 1911, אך לא קיים את הבטחתו, ודוסון המשיך בתפקיד זה עד 1919.
בשנת 1913, לאחר שובו מארצות הברית שם פיקח על הדפסת ספר השנה של בריטניקה, מונה צ'יזהולם לעורך היום של הטיימס.
תפקידו כלל גם כתיבה של מאמרי מערכת, אך לבסוף היה ביניהם ריב עם נורתקליף.
באוגוסט אותה שנה מונה לדירקטור בחברת העיתון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כעורך הכלכלי הראשי, והתפטר בשנת 1920 כשהחל בעריכת שלושת הכרכים שמהם הורכבה המהדורה השתים-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה, שיצאה לאור בשנת 1922.
בשנת 1893 נישא צ'יזהולם לאליזה ביאטריקס הריסון, בתו של הנרי הריסון ממחוז דאון.
בנם, ארצ'יבלד צ'יזהולם, מילא תפקיד מרכזי בפיתוח תעשיית הנפט בכווית ושימש כעורך הפייננשל טיימס בין השנים 1937 ל־1940.
יוֹאָב בֶּן צְרוּיָה הוא דמות מקראית, שר צבאו של דוד המלך.
צרויה, אימו של יואב, הייתה אחותו של דוד והוא נקרא על שמה כנראה מפני הייחוס אחרי המלך.
במסגרת תפקידו נלחם בארם, בעמון ובאדום, ומילא תפקיד חשוב בפוליטיקה הפנימית בחצר מלכותו של דוד.
יואב מוזכר בעיקר בספר שמואל.
הוא מאופיין באישיות עצמאית וחזקה, ומתואר כמקבל הכרעות אישיות וכמי שאינו מהסס לסטות מפקודותיו של דוד המלך ואף לנזוף בו כאשר הוא חושב שהדבר נדרש.
שמו של יואב הוא ככל הנראה שם תאופורי, כלומר שם שיש בו אזכור לאלוהות, ומקורו בצירוף "יהו-אב", שמשמעותו "האל הוא האב".
הוא נקרא על שם אמו, צרויה, שהייתה בתו של ישי ואחותו של דוד:
שם אביו של יואב לא נודע.
יוסף בן מתתיהו כותב ששמו היה צורי.
רב האי גאון כותב ששם אביו היה שריה, על פי הפסוק בדברי הימים א':
על פי פרשן המקרא, מלבי"ם,
קורותיו של יואב מתוארים בעיקר בספר שמואל, בחלק העוסק בשנות מלכותו של דוד.
רוב הפרקים העוסקים ביואב הם חלק מרצף סיפורי אחיד פחות או יותר, המשקף לדעת חוקרים רבים מקור ספרותי עצמאי המכונה לעיתים "סיפור ירושת כיסא דוד" (Succession Narrative) או "תולדות חצר המלוכה" (Court History).
תחומיו המדויקים של מקור זה שנויים במחלוקת; בדרך כלל כוללים בו את פרקים ט–כ בשמואל ב ופרקים א–ב במלכים א.
מעשיו האחרונים של יואב ומותו על ידי שלמה המלך במצוות אביו דוד המלך מתוארים בשני הפרקים הראשונים של ספר מלכים א, שגם אותם, כאמור, מקובל לשייך לאותו מקור.
פרטים נוספים על יואב מופיעים בספר דברי הימים.
אלה מקבילים בחלקם לתיאורים בספר שמואל ובחלקם מוסיפים מידע חדש.
יואב בן צרויה היה נאמן וחסר פניות.
עם זאת, נהג לפתור בעיות בכוח הזרוע, ודוד אמר עליו ועל אבישי אחיו , כלומר – איני מצליח להשתלט עליהם.
הוא הנהיג את צבא דוד כבר במאבקו נגד בית שאול, והתמנה לשר צבא על כל ישראל כפרס על היותו הראשון שהכה ביבוסים בקרב על ירושלים.
על פי משה גרסיאל, יואב עמד בראש יחידת הגיבורים של דוד עוד בתקופת הנדודים והבריחה משאול, ולפני כיבוש ירושלים.
את חרבו ענד לרוחב על חגורתו ולא בנדן כמקובל, מה שהפתיע אויבים בקרב.
במהלך מלחמת בית דוד נגד בית שאול הרג אבנר בן נר שר צבאו של שאול, את עשהאל אחי יואב, מה שגרם ללוחמי דוד לעצור מהמרדף אחרי לוחמי שאול.
מאוחר יותר ניסה אבנר להצטרף אל דוד ולקבל עליו את דוד כמלך.
דוד הסכים, אך כאשר יואב שמע זאת הוא התעמת עם דוד, וטען שאבנר מרגל אחריו, ומתכנן לבגוד בו.
יואב שלח שליחים שהשיבו את אבנר לחברון ללא ידיעת דוד, וכשהגיע אבנר הרג אותו יואב.
לאחר מותו של אבנר קילל דוד את יואב: , ובקינתו על אבנר כינה את בני צרויה () ובכך הביע את התנגדותו החריפה למעשהו של יואב.
בעקבות יחסיו של דוד עם בת שבע, אשת אוריה, והתעברותה, ציווה דוד על יואב להביא למותו של אוריה החתי במלחמה עם בני עמון.
ההנחיה של דוד ליואב הייתה , כלומר לשלוח את אוריה למקום שבו הלחימה עזה במיוחד, ואז להשאיר אותו לבד מול האויב כדי שייפול בקרב.
יואב מבצע את דרישתו של דוד, ובקרב נופלים חיילים נוספים.
בידיעה שדוד ימתח ביקורת על מעשיו, הוא מכין את השליח:
לאחר מעשה אמנון ותמר, נקם אבשלום את חילול כבודה של תמר אחותו ורצח את אמנון.
בעקבות צערו העמוק של דוד על רצח בנו, ברח אבשלום לגשור.
יואב, שראה כי דוד מתגעגע אל אבשלום ורוצה בחזרתו: .
כדי להביא לכך נקט יואב בתחבולה: הוא ביקש מאישה חכמה מתקוע, שתפנה אל דוד ותספר כי בנה רצח את אחיו, וכעת אנשי העיר רוצים לדון גם אותו למוות.
היא לא רוצה לאבד גם את בנה השני ומבקשת מדוד למנוע את מותו.
דוד הסכים איתה והבטיח לה להגן על בנה, אך כאשר חשפה האשה את הנמשל וביקשה את שובו של אבשלום הסכים דוד לבקשתה אך שאל:
יואב הודה למלך על הסכמתו:
לאחר חזרת אבשלום, דוד עדיין לא רצה לראות את פני בנו, ולאחר שנתיים בהן ישב אבשלום מוחרם על ידי אביו בירושלים, אבשלום ביקש מיואב לבוא אליו כדי ליזום מפגש בינו לבין דוד.
פעמיים סירב יואב להיפגש איתו.
בתסכולו, שרף אבשלום את שדה יואב, כדי שיואב יבוא אליו, ואכן כאשר נפגש עם יואב, ביקש ממנו להיפגש עם המלך או להמיתו.
כשיואב סיפר את הדברים למלך, דוד הסכים בכל זאת לפגוש את בנו ואף נישק אותו.
כאשר מרד אבשלום באביו ברח דוד מירושלים, כשבין נאמניו המלווים אותו היו גם יואב ואבישי אחיו.
דוד ביקש במפורש שלא יפגעו באבשלום במהלך המלחמה, וחילק את העם בין יואב, אבישי ואיתי הגתי.
אנשי דוד הכו את אנשי אבשלום ובמהלך הקרב נתפסו שערותיו של אבשלום בענפי עץ האלה והוא לא הצליח להשתחרר.
אחד מנערי יואב מצא אותו ודיווח ליואב, שמיהר להורגו.
כאשר שמע דוד על מות אבשלום הוא הסתגר בעליית השער והשתקע באבלו על אבשלום.
יואב הוכיח את דוד במילים קשות:
בעקבות תוכחתו ואיומו של יואב קם דוד מאבלו ויצא לדבר אל העם ואל צבאו.
מאוחר יותר, בצוואתו, האשים דוד את יואב בהרג אנשי הצבא אבנר בן נר ועמשא בן יתר, אך לא הזכיר את הריגת אבשלום, ולכן נראה שלא ראה בהריגת בנו המורד עילה לנקמה ביואב.
מרד שבע בן בכרי והריגת עמשא בן יתר
למרות שדוד קיבל את דרישתו של או איומו של יואב, ויצא אל העם, החליט דוד להדיח אותו מהפיקוד על הצבא ולמנות במקומו את עמשא בן יתר, שהיה המפקד של צבא אבשלום: מטרתו של דוד הייתה לאחד תחתיו גם את השבטיםפ שמרדו בו.
במקביל, החל מרד נוסף בשלטון דוד, מרד שבע בן בכרי.
דוד שולח את עמשא לדכא את המרד, אך לאחר שעמשא מתעכב פונה דוד את אבישי, אחיו של יואב, ולא אל יואב עצמו, ושולח אותו לרדוף אחרי שבע בן בכרי.
עם זאת, מי שיוצא בעקבות עמשא הם , ובתוכם יואב.
יואב פוגש את עמשא בגבעון והורג אותו בערמה.
לאחר שהרג את עמשא, צר יואב על העיר אבל בית מעכה אליה ברח שבע בן בכרי.
לפי המסופר אישה חכמה בת המקום, אשר שמה אינו ידוע (הרד"ק מזהה אותה עם סרח בת אשר), מחליטה להציל את העיר בטרם תיפול בידי יואב ואנשיו.
היא מנהלת משא ומתן עם יואב שבסופו השליכו תושבי העיר את ראשו הכרות של שבע בן בכרי מעבר לחומה אל יואב.
מניעיו של יואב לא היו ברורים בהרג עמשא, לאחר שדוד סלח לעמשא ומינה אותו לתפקיד הבכיר.
ייתכן שהיה זה ממניעים אישיים, שכן עמשא תפס את מקומו של יואב כראש הצבא, אך ייתכן גם שהייתה זו המשך נאמנות לדוד, אשר לדעת יואב שגה במינוי אויבו לשעבר, ושגה גם בהדחת יואב לאחר שזה הרג את אבשלום.
אפשרות נוספת היא שהאיחור של עמשא לאסוף את הצבא למלחמה בשבע בן בכרי יכול היה להתפרש כהמשך התמיכה של עמשא במתנגדיו של דוד וכסיכול רצונו של דוד להכריע אותם.
על פי שיקולים אלה הריגת עמשא הייתה מוצדקת שכן הוא היה מורד במלכות.
כאשר דוד בסוף ימיו רצה לפקוד ולמנות את ישראל יואב מנסה להניא אותו מכך בדברי כיבושין.
גם הפעם צדק יואב בהתנגדותו להחלטתו של דוד והראיה – העונש שהטיל ה' על דוד כתוצאה מהמפקד.
המפקד נועד לצורכי הטלת מיסים ומס-עובד וכן גיוס לצבא.
היה צפוי שהאוכלוסייה תתקומם ויואב הבין שמצב כזה מסוכן לשלטונו של דוד.
יואב, בניגוד לרצונו, עזר לדוד לפקוד את ישראל.
בנוסח המובא בדברי הימים נאמר כי בכוונה לא פקד בתוכם את לוי ובנימין.
כנראה היות שהלויים היו פטורים ממס ובית המקדש שכן בנחלת שבט בנימין.
יואב הצטרף לאדוניה, כשזה ביקש למלוך לאחר מות דוד.
בצוואתו הורה דוד לשלמה, בין השאר, להרוג את יואב בן צרויה כעונש על מעלליו:
כאשר זיהה שלמה ניצני מרד מצד אחיו אדניה שביקש מבת-שבע להפעיל את השפעתה על בנה שלמה כדי שיסכים לתת לו לאשה את אבישג השונמית, פילגש דוד, ואחרי שכבר ניסה להמליך את עצמו במקום שלמה, שלח שלמה את בניהו בן יהוידע להרוג את אדניה.
יואב, שהצטרף אל אדניה, ברח אל אהל ה', נאחז בקרנות המזבח וקווה שלא יהרגוהו מפאת קדושת המקום, או שביקש להחטיא את שלמה ברצח של מבקש מקלט מאת ה'.
בניהו בן יהוידע התייעץ עם שלמה והרג את יואב בכל זאת.
יואב נקבר בביתו במדבר, ובניהו בן יהוידע התמנה לשר הצבא.
יש פרשנים שרואים הצטרפות זו כהמשך לעצמאותו המחשבתית ולחוסר נאמנותו לדוד שבאה לידי ביטוי בהריגת אבשלום, אבנר ועמשא.
בעוד אחרים טוענים שיואב היה נאמן לדוד לאורך כל הדרך, והוא בחר להצטרף לאדוניה, כיוון שראה בו היורש המתאים ביותר, לפי חוקי הירושה, וסבר שאהבתו של דוד לבת שבע קלקלה את השורה וגרמה לו בטעות לבחור בשלמה.
ישנו אזכור אחד של יואב במשנה אגב דיון הלכתי, ובו נאמר כי ההורג כהן גדול וכהן גדול שהרג בשוגג דינו להישאר בעיר מקלט עד יום מותו, אפילו הוא חיוני לישראל כיואב בן צרויה (מסכת מכות ב' ז').
אזכור זה מובא להלכה ברמב"ם ().
בגמרא () מוקדשת סוגיה שלמה להצדקת מעשיו של יואב.
בין השאר מובאת דרשה על הפסוק "ויקבר בביתו במדבר": מה מדבר מופקר לכל – אף ביתו של יואב מופקר לכל.
דבר אחר, כמדבר: מה מדבר מנוקה מגזל ועריות – אף ביתו של יואב מנוקה מגזל ועריות.
רבי אבא בר כהנא זוקף את עשייתו התורנית של דוד ("ויהי דוד עושה משפט וצדקה לכל עמו") לזכותו של יואב בכך שיואב היה ממונה על הצבא, ופינה את זמנו של דוד להתעסק בענייני משפט.
על פי תשובה של רב האי גאון, שם אביו היה שריה: , על פי שיטה זו דודו של יואב היה עתניאל בן קנז.
ב כתוב שליואב היו בנים, אבל הם לא היו גדולים וחשובים כמוהו, אחד מצאצאיו נקרא עובדיה בן יחיאל, ככתוב (): מבני יואב עובדיה בן יחיאל.
יואב היה בנה של צרויה אחות דוד.
דודתו אביגיל, אחותה של צרויה, קרויה 'אביגיל בת נחש' (שמואל ב יז, כה), ולכן ייתכן שגם צרויה הייתה בת נחש ולא בת ישי.
כלומר, אחות דוד מאותה אם אבל לא מאותו אב.
חז"ל פטרו קושיה זו בכך שקבעו כי נחש הוא ישי.
אחיו של יואב היו אבישי ועשהאל ושלושתם היו קרובים ונאמנים לדוד יותר מאשר אחי דוד, הם היו ראשי הגדוד שלו כבר בתחילת הדרך והיו לצידו ובמלחמותיו כל העת.
בן-דודתו אביגיל היה עמשא בן יתר הישמעאלי, שמונה על ידי דוד להיות שר צבא יהודה.
יואב נקבר בבית המשפחה, 'במדבר', כנראה בבית לחם שבנחלת שבט יהודה, בקבר אביו כמו אחיו עשהאל (שמואל ב ב, לב).
יו אלן קורנוול הוא זמר, סופר ופזמונאי.
חבר להקת החונקים (The Stranglers) לשעבר.
קורנוול החל את דרכו כמורה לביוכימיה, ובמקרה פגש בשוודיה שני בחורים אמריקניים והחליט להקים עימם להקה, אולם השניים נטשו את הרעיון, וקורנוול פגש את ז'אן-ז'אק בורנל והקים עמו ועם דייב גרינפילד וג'ט בלאק את הסטרנגלרס.
קורנוול הוא אחד מהיוצרים המשפיעים בפאנק (Punk) ובגל החדש.
כמה ימים לפני יום הולדתו ה-41 החליט קורנוול שהלהקה לא יכולה עוד להתקדם מבחינה אמנותית ופרש.
הוא התחיל קריירת סולו שבה הוציא 12 אלבומים (בנוסף לשני אלבומי סולו בתקופת הלהקה), אף אחד מהאלבומים לא זכה להצלחה עולמית.
"מידע פנימי" (Inside Information) שנכתב ב-1980 ומספר על שהותו בכלא עקב אחזקת סמים.
"הסטרנגלרס - שיר אחרי שיר" (The Stranglers - Song by Song) שמדריך את הקוראים דרך שירי הלהקה.
"כמות של חטאים" (A Multitude of Sins) אוטוביוגרפיה שנכתבה ב-2004.
יואב אבני (נולד ב־24 בנובמבר 1969) הוא סופר, עורך, מלווה כותבים ומתרגם ישראלי.
אבני נולד בגבעתיים וגדל במושב שדי חמד.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בתקשורת מאוניברסיטת קלארק.
זוכה פרס גפן על ספריו "הרצל אמר" ו"החמישית של צ'ונג לוי".
ספרו הראשון, איזה מטומטמים האמריקאים, יצא לאור בשנת 1995 בהוצאת תמוז.
סיפורים ממנו התפרסמו גם בכתב העת מאזנים ובמגזינים האמריקניים Zeek ו-Words Without Borders.
מהדורה דיגיטלית של ספר הביכורים שלו יצאה לאור באוגוסט 2013 תחת השם "האורות שלך דולקים".
ספרו השני והרומן הראשון שלו, רב המכר שלושה דברים לאי בודד, פורסם בשנת 2006 בהוצאת כנרת זמורה־ביתן דביר.
הספר הוא אגדה מודרנית שגיבורה הוא שכיר היי־טק ישראלי היוצא לנסיעת עבודה לקו־טנ־גנט, אי בדיוני באוקיינוס ההודי.
"שלושה דברים לאי בודד" היה מועמד לפרס גפן למדע בדיוני ופנטזיה בקטגוריית ספר המקור הטוב ביותר לשנת 2007.
ספרו השלישי, החמישית של צ'ונג לוי, יצא לאור במאי 2009 בהוצאת כנרת זמורה־ביתן דביר.
גיבורו הוא צ'ונג לוי – בן לעובדת זרה מסין ולאב אוהד קבוצת בית"ר ירושלים.
הספר מתרחש בישראל, בקיץ של 2017. "החמישית של צ'ונג לוי" זכה ב"פרס גפן" למדע בדיוני ופנטזיה בקטגוריית ספר המקור הטוב ביותר לשנת 2010.
ספרו הרביעי, הרצל אמר, יצא לאור בנובמבר 2011 בהוצאת כנרת זמורה־ביתן דביר.
בבסיס הרומן ההנחה כי תוכנית אוגנדה התקבלה וישראל הוקמה במזרח אפריקה.
"הרצל אמר" זכה ב"פרס גפן" למדע בדיוני ופנטזיה בקטגוריית ספר המקור הטוב ביותר לשנת 2012.
ספרו החמישי, לחצות נהר פעמיים, יצא לאור במרץ 2016 בהוצאת כנרת זמורה־ביתן דביר.
הרומן מתרחש בחורף גשום במיוחד במהלכו מגיח בעל חיים מיתולוגי אל נחל הירקון.
ספר הנוער הראשון של אבני.
כשהעולם התהפך ראה אור במרץ 2022 בהוצאת כתר.
הספר נבחר למצעד הספרים של משרד החינוך תשפ"ג.
הספר אושר על ידי ועדת "סל תרבות ארצי".
הספר נבחר ל"רשימה הקצרה" של פרס גפן 2023.
ספרו השביעי, שעוני נוכחות, יצא לאור בדצמבר 2024 בהוצאת כתר.
באוקטובר, 2026, שעוני נוכחות יראה אור בבריטניה וארצות הברית תחת השם "Time Clocks" בהוצאת "Roundfire books" הלונדונית.
אבני השתתף בסדרת "הרפתקה" של הוצאת אוקיינוס ומודן, שבה סופרים ישראלים מתרגמים קלאסיקות ספרותיות אהובות עליהם.
במסגרת הסדרה תרגם מאנגלית בשנת 2010 את ספרו של צ'ארלס קינגסלי "ילדי המים", בשנת 2013 את ספרו של ריצ'רד אדמס "גבעת ווטרשיפ", בשנת 2014 את "משפחתי וחיות אחרות" מאת ג'רלד דארל, בשנת 2016 את ספרה של מרי נורטון "הלקחנים", ובשנת 2018 את ספרו של ג'יימס מתיו ברי "פיטר פן".
בשנת 2023 תרגם ספר נוסף של מרי נורטון, המיטה המעופפת.
יואב בן דב (נולד ב-1967) הוא אמן ישראלי רב-תחומי.
בן דב נולד למשפחת אמנים וגדל בצל אמנים ידועים בעין הוד כגון מרסל ינקו, אברהם בזק, מיכאל גרוס ואורי ליפשיץ.
את עבודתו הראשונה מכר בן דב בגיל 17 למנצח האופרה של ברלין.
לאחר שירות צבאי בחיל התותחנים נסע בן דב לאיטליה ולמד אמנות בפירנצה.
לאחר מכן, המשיך בלימודי עיצוב במכון טכנולוגי חולון ובבית הספר בצלאל בירושלים.
עבודותיו של בן דב מאופיינות במוטיבים הקשורים באדמה ובטבע, ורבות מהן עוסקות בארץ ישראל הישנה, וכוללות דימויים המשלבים בין נופים קדומים לסביבה המודרנית.
ב-2012 זכה בן דב ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", בשנה הראשונה בה הוא מחולק.
נכון לשנת 2009, בן דב חי ועובד ביפו.
1994 - "מקום", גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1996 - "אמנים שולחים שלום", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
1997 - "מיניארטורה", המרכז לאמנות ויזואלית גוביו, איטליה
1998 - "מאין באנו ולאן אנחנו הולכים", מוזיאון פתח תקווה לאמנות
1998 - "ציורים", המומחה חלל אלטרנטיבי לתערוכות, תל אביב
1999 - "חיריה במוזיאון", ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב
2001 - "חיות אבנים אדמה", מוזיאון בר-דוד, קיבוץ ברעם
2002 - "בית הבד", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2008 - ירח נגה, חלון נגה היקרה, יפו
2008 - אוהבים אמנות, מיצב ברחוב רוטשילד, (אוצרת: מורן שוב)
2008 - "נלבישך שמלת בטון ומלט", תערוכה קבוצתית, גלריה דנה
2008 - ..."וצדיק באמונתו יחיה", יריד ארט ירושלים
2012 - "דיוקנאות", גלריה אנגל, תל אביב
יואב ראובן בר (נולד ב-27 בספטמבר 1974 ברמת השרון) הוא כדורסלן ישראלי.
בר שיחק במהלך הקריירה בקבוצות שונות בליגת העל ובליגה הלאומית וכן בהונגריה.
גובהו 2.00 מטרים והוא משחק בעמדת הפורוורד.
בר החל את דרכו בקבוצת הנוער של א.ס.
רמת השרון, בה שיחק לצידו של גיא קנטור.
בעונת 1991/92 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של רמת השרון, ששיחקה אז בליגה הלאומית.
אחרי 3 עונות בקבוצה זו, ועונה אחת במכבי רחובות, הצטרף, ב-1995, להפועל תל אביב ששיחקה בליגת העל ובגביע קוראץ'.
בסיום עונתו השנייה ירדה הקבוצה ליגה, ובר נשאר בקבוצה גם בשתי העונות בהן שיחקה בליגת המשנה, וכן נשאר לעונה רביעית, בה שבה לליגת העל.
רק בעונה זו (1998/99) זכה לדקות משחק משמעותיות.
עם זאת, בסיום העונה עזב את הקבוצה, ושב לקבוצת נעוריו, רמת השרון, ששיחקה בליגה הארצית.
בשנים שלאחר מכן החליף בר קבוצה בכל שנה.
אחרי אותה עונה ברמת השרון שב למכבי רחובות (בליגה הלאומית), ולאחר מכן שוב בהפועל תל אביב, ואחר כך באליצור רמלה, עירוני רמת גן, מכבי ראשון לציון ומכבי גבעת שמואל (3 האחרונות בליגת העל).
את עונת 2004/05 פתח שוב במכבי ראשון לציון.
אף שהצטיין בניצחון הראשון אי פעם של הקבוצה על מכבי תל אביב בהיכל הספורט יד אליהו בו קלע 18 נקודות, שוחרר מהקבוצה במהלך העונה.
בר טען כי שוחרר בשל המלצה של נומרולוג למאמן הקבוצה, גיא גודס.
גודס עצמו טען כי בר שוחרר משום שפגע במרקם החברתי של הקבוצה.
לאחר שחרורו הצטרף לקבוצת אלבאקומפ מהליגה ההונגרית, עימה גם השתתף בגביע האתגר של פיב"א, והיה הישראלי הראשון ששיחק בליגה זו.
בסיום העונה שב לישראל, והצטרף להפועל גבעתיים, בשורותיה שיחק עונה אחת.
בסוף שנת 2006 עזב בר את הכדורסל המקצועני, והצטרף לקבוצת הפועל אוסישקין מהליגה החמישית, שהוקמה בידי אוהדי הפועל תל אביב.
במקביל, הוא עובד באתר האינטרנט של TheMarker.
כיום משחק בקבוצת המילואים של הפועל תל אביב-הפועל "עודפים" תל אביב.
לבר תואר ראשון בפסיכולוגיה ותקשורת מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו הצטרף לנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה, שזכתה באליפות בשנת 2004.
בשנת 2007 השתתף בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "הישרדות 10", והודח ממנה שני.
יואב הוא אחיו של הטניסאי נועם בר.
יואב אברמוביץ' (נולד בשנת 1978) הוא מפיק סרטים, תסריטאי ומבקר קולנוע ישראלי, מנכ"ל קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
סיים את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה אשר בירושלים.
בסיום לימודיו, זכה בפרס המפיק המצטיין של המחזור וכן במלגת השתלמות בחברת ההפקה "ndF" הגרמנית, והתקבל כמשתתף ל"Berlinale Talent Campus" של פסטיבל הקולנוע ברלין 2005.
אברמוביץ' החל את כתיבתו כמבקר קולנוע בשנת 1999 כמבקר הקולנוע של המקומון "כל הזמן" הירושלמי, והחל משנת 2004 התפרסמו ביקורותיו בסינדיקציה בכל רשת מקומוני מעריב.
בשנים 2008-2012 כתב ביקורות קולנוע באתר האינטרנט נענע 10. החל משנת 2005 שימש כמנהל ההפקות של חברת עדן הפקות.
במסגרת עבודתו בחברה, ניהל את הפקת הסרטים התיעודיים "מלון תשעה כוכבים", זוכה פרס וולג'ין לשנת 2006, "האולפן" ונוספים.
בשנת 2013 מונה לסמנכ"ל קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
במסגרת עבודתו בקרן, החל מ-2015 שימש אברמוביץ' גם כמנהל האמנותי בתחום סרטים עלילתיים באורך מלא, ואחראי לבחירת הסרטים הנתמכים, ולליווי וייעוץ אמנותי ליוצרים בתחום זה במהלך ההפקה.
בין הסרטים שנבחרו לתמיכה בניהולו האמנותי: סיפור על אהבה וחושך, נורמן, סופל חול, מילים נרדפות, לשחרר את שולי, אגדת חורבן, המזח, בחורים טובים והטבעת.
בשנת 2025 מונה למנכ"ל הקרן.
יו קנדי היה שחמטאי בריטי.
קנדי היה קצין בצבא הבריטי ושחמטאי מוביל בלונדון.
בשנת 1844 הפסיד בדו-קרב להווארד סטאונטון 3-8. בשנת 1845 הוא חבר להווארד סטאונטון במסגרת שני משחקים ששוחקו באמצעות הטלגרף מול קבוצת שחקני שחמט שהורכבה מהנרי תומאס באקל, ג'ורג' ווקר, ויליאם אבנס, פריגל וטוקט בלונדון.
משני המשחקים הפסידו אחד וסיימו בתיקו בשני.
קנדי הפסיד בדו-קרב לאליהו ויליאמס +2 -4 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), ולאדוארד לווה +6 -7 =1 בשנת 1849. שני הדו-קרבות התקיימו בלונדון.
קנדי השתתף בתחרות הבינלאומית הגדולה שהתקיימה בלונדון, וסיים במקום השישי.
הוא ניצח את קארל מאיה בסיבוב הראשון עם שני ניצחונות.
בסיבוב השני הפסיד למרמדיוק ויויל שסיים בסופו של דבר במקום השני בתוצאה +3 -4 =1. בסיבוב השלישי ניצח את ג'יימס מאקלו 0–4 ולבסוף הפסיד ליוז'ף סן +0 -4 =1.
בשנת 1862 הפסיד במשחק הטלגרפי הבינלאומי הראשון, נגד סרפינו דובואה.
יואב אביב (נולד ב-28 באוקטובר 1955) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי.
אביב נולד בחיפה (1955) למשפחה שעלתה לישראל בגירוש ספרד, והוא דור 16 בארץ ישראל.
שירת בצה"ל כאיש צוות אוויר ביחידת המסוקים של חיל האוויר.
לימים, בשלהי שנות ה-90, כתב ספר המתעד את פעילותה של טייסת הסופר-פרלונים הראשונה של חיל האוויר.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעסוק בתקשורת, בתחילה ככתב לענייני תחבורה במקומון "הד הקריות", ובהמשך גם כתחקירן.
בשנת 1982 פרש מהמקומון "הד הקריות" של רשת שוקן, וייסד יחד עם עיתונאים נוספים את רשת המקומונים של ידיעות אחרונות, תחילה את המקומון "כל הקריות" ובהמשך "קול חיפה" ו"קול העמק והגליל".
אחר כך עבר לשמש ככתב העיתון "על המשמר" בחיפה, ובהמשך שימש ראש מערכת העיתון בצפון.
במקביל שימש כתחקירן ב"כותרת ראשית", ועבד ב"קול ישראל" ככתב בחיפה.
אביב סיים קורס קריינים בירושלים והיה ממקימי רשת ה"גל הבטוח" בחיפה.
בראשית שנות ה-90 מונה לכתב "קול-ישראל" בצפון ובהמשך שימש גם כתב "מבט" והערוץ הראשון בצפון.
בתקופה זו עמד בראש הצוות שהקים את תחנת הרדיו "קול הכנרת" וכן היה ממקימי עיתון "אינדקס הגליל" ועורכו הראשון.
באמצע שנות ה-90 נישא אביב לאורלי גלובוס, בתו של יורם גלובוס, ועבר להתגורר בתל אביב.
בשנת 1997 מונה למנכ"ל קבוצת גלובוס שבבעלות חותנו, בתקופה בה הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים.
אביב ביצע תוכנית הבראה ופיתוח בחברות שהרכיבו את הקבוצה, ותחת ניהולו הפכה החברה לקבוצת התקשורת והבידור הגדולה בישראל.
בשיא הפעילות לקבוצה היו כ-140 אולמות קולנוע והיא הגיעה למכירת נתח של 46 אחוז מכמות כרטיסי הקולנוע שנמכרו בישראל.
אולמות הקולנוע של החברה היו האולמות הראשונים בעולם שעברו להקרנת פרסומת דיגיטלית לאחר שהחברה השקיעה ממון רב בפיתוח המערכת.
לחברות בקבוצה הייתה ספריית סרטי קולנוע הגדולה בישראל, בת כ-1,000 סרטים ויותר, והיא ייצגה בישראל זכויות קולנוע טלוויזיה ווידאו של חברות סרטים אמריקניות גדולות.
בבעלות החברה היו אולפני הקולנוע והטלוויזיה מתקדמים בנווה אילן, שהוקמו על ידי יורם גלובוס, והחברה הקימה בתקופה זו אולפנים לחברת החדשות של ערוץ 2 ערוץ 9, ערוץ הכנסת 99 וערוץ הקניות.
חברות הקבוצה הפיקו סרטי קולנוע זרים וישראלים וסדרות טלוויזיה ידועות.
בנוסף, קבוצת גלובוס הייתה שותפה לחברת "חדשות ישראל", שכשלה בניסיון לייסד את ערוץ החדשות, בשל חיכוכים עם השותפים.
הקבוצה הקימה את החברה שהפיקה את חדשות 10 בתחילת הדרך ובהמשך ששימשה בסיס להקמת חדשות 10.
בשנת 2005 פרש יואב אביב מקבוצת גלובוס, לאחר מכן התגלע סכסוך משפטי.
במקביל המשיך אביב בקריירה רדיופונית, והפך לשדרן משחקי הכדורסל המרכזי של רשת ב'.
לאורך השנים הגיש את מגזין הכדורסל "אחד על אחד", לצד העיתונאי רון קופמן, לו ניתנה במה לראשונה בתוכנית זו.
אביב נחשב למגלה כישרונות נוספים, בהם אופירה אסייג, מיכל רבינוביץ ועוד.
בהמשך הגיש אביב מדי פעם ברשת ב' עם מאיר איינשטיין את התוכנית "שירים ושערים", וכן את התוכניות "עניין אחר", יומן הכלכלה "צבע הכסף" ותוכנית הספורט היומית "זה ברשת".
בהמשך יזם והקים אביב מרכזי בילוי ופנאי.
הוא עמד בראש הצוות ששדרג את שוק הולושביצה בפראג ובהמשך הקים את מועדון ומסעדת SASAZU במקום, כמו גם פרויקטים נוספים.
עם סגירת רשות השידור החל בהפעלת רדיו פודקאסט באגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-2019 שימש מנכ"ל עמותת על"ה קריית אונו.
אביב ואורלי גלובוס נפרדו לאחר שנולדו להם שני ילדים.
יואב אלשטיין (נולד ב-27 בנובמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן, שעסק במחקר הסיפור החסידי, הוא ייסד את תחום התימטולוגיה של ספרות עם ישראל, שבמסגרתו נכתבו מחקרים רבים, והאנציקלופדיה של הסיפור היהודי, היא אחד ממפעליו.
לפני צאתו לגמלאות התחיל לעסוק בתורת הבודהיזם במגמה ליצור דיאלוג בין יהדות ובודהיזם.
נולד בירושלים, דור שלישי לילידי העיר.
את לימודיו היסודיים והתיכוניים עשה ברמת גן ובתל אביב.
עוד בהיותו חייל פרסם שירים ראשונים ב "עתידות" בעריכת אשר ברש וב"גיליונות" בעריכת יצחק למדן.
בשירו השתמש בשם העט 'א.
יואב', ותחת שם זה יצאו שניים משיריו והשלישי 'מסות ע.' יצא בשמו המלא.
עם שחרורו מצה"ל למד בישיבת "מרכז הרב" בירושלים, שהייתה בראשות הרב צבי יהודה קוק והרב דוד כהן ('הרב הנזיר') במשך חמש שנים (1953–1958) ובשנת תשט"ו כתב את כותרות המשנה לספר אורות התשובה במהדורה השלישית שהוציא הרב דרוקמן.
לאחר שנה שבה עבד כמנהל בית ספר יסודי במושב מנוחה שבחבל לכיש החל את לימודיו באוניברסיטה העברית.
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית בירושלים (1960–1964) במחלקה לפילוסופיה יהודית וקבלה ובמחלקה לפילוסופיה כללית.
בלימודיו לתואר הראשון זכה לשתי מלגות: מלגת לימודים מטעם האוניברסיטה העברית בהמלצת פרופ' גרשום שלום; מלגה מטעם שירות החילופין האקדמאי הגרמני (DAAD), שמימנה לימודי גרמנית במכון גתה, ברוטנבורג על הטאובר, גרמניה.
בשנים 1966–1967 למד באוניברסיטת ניו יורק וקיבל בשנת 1967 תואר שני M.A.
את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בספרות עברית, משם קבל תואר ד"ר בשנת 1974 על עבודתו: "סטרוקטורליזם בביקורת הספרות: מתודה ויישומה בשני סיפורים חסידיים מייצגים".
בשנים 1975–1978 עבד כמרצה בכיר לספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
משנת 1979 ועד שנת 2000 שימש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן והגיע לדרגת פרופסור מן המניין, ופרש כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1980 ייסד את מתודת המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל', ובמאמרו שהודפס ב'דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות' 10 (תש"ן-1990) הגיש במרוכז את עקרוני התימטולוגיה ומושגיה.
במשך כ-5 שנים שימש אלשטיין כבעל הקתדרה לחסידות ע"ש שניידרמן בפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
גם בתקופת הגמלאות הדריך דוקטורנטים, עסק בעריכת האנציקלופדיה של הסיפור היהודי והרצה במחלקה לספרות משווה וביחידה ללימודים רב-תחומיים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1998 התוודע אלשטיין לתורת הבודהיזם, ומאז הוא מפתח את נושא הדיאלוג בין יהדות ובודהיזם, תוך מיקוד מיוחד בהשוואת הדינמיקה של התהליך הדתי במקורות הבודהיזם ובמקורות ישראל.
בנושא זה שימש כמרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
בקיץ 2008 הרצה בנושא "הסיפור החסידי – האם ניתן לקרוא אותו כ'קואן' זן-בודהיסטי?" באוניברסיטת טוקיו ובאוניברסיטת ריוקוקו (Ryokoku) בעיר קיוטו שביפן.
יואב אלשטיין נשוי לאמנית עדנה קונפינו-אלשטיין, והם מתגוררים ביהוד.
מחקריו החלוציים של יואב אלשטיין בתחום הסיפור החסידי שראו אור משלהי שנות ה-60 ואילך מתייחדים ביישום תאורטי של כלים סטרוקטורליסטיים ופנומנולוגיים בניתוח סיפורים אלה, מה שאפשר את תיאורן השיטתי של הפואטיקה החסידית והחווייה החסידית בתוך הקשרים רחבים יותר של חקר הספרות והתרבות.
אחת מתרומותיו החשובות לחקר הסיפור החסידי היא יצירת קריטריונים ברורים להבחנת הז'אנר של הסיפור החסידי מז'אנרים סמוכים לו, תוך שימוש בכלים פואטיים, ולא רק סוציולוגיים והיסטוריים, כדרכם של קודמיו.
בשנת 1980 ייסד יואב אלשטיין את תחום המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל".
בין השנים 1985-1980 עבד במחקר זה, שקיבל חסות ממכון קורצוייל ומדיקאן הפקולטה למדעי היהדות, שבאוניברסיטת בר-אילן.
המחקר נתמך בתקציבי פנים ובין חברי מועצת המחקר הראשונה היו: ֿחיים שווארצבוים, פרופ' יהודה פרידלנדר, פרופ' בשן ואחרים.
בין השנים 1980–1985 העביר אלשטיין סמינריונים בתימטולוגיה שבכללם השתתפו 55 סטודנטים, כאשר כל אחד כתב עבודה סמינריונית על ערך תימטולוגי.
בשנים אלו, נקבעו תהליכי המחקר, נאספו תימות סיפריות לגרסאותיהן השונות ונרשמה ספרות העזר הבסיסית.
באוקטובר 1985 יצאה תוכנית מחקר בשם "מפתח תימטולוגי" שכתב אלשטיין ובו תיאור המתודה ומיבנה הערך, שעתיד לראות אור בלכסיקון תימטולוגי לספרות עם ישראל (שלאחר מכן הוחלף שמו ל 'אנציקלופדיה תימטולוגית של הסיפור היהודי').
בדצמבר 1985 הושלמה כתיבת הערך "שלמה והאשמדאי" על ידי גב' רלה קושלבסקי (היום פרופ') בהנחיית אלשטיין, והוא ראה אור בהוצאת מכון קורצוייל, אוניברסיטת בר-אילן.
הערך זכה לתגובות חיוביות מאוד ולשבח מיוחד על ידי פרופ' בן עמוס מאוניברסיטת פנסילבניה שראה בו פריט המסמן את האפשרויות הגלומות במפעל התימטולוגיה.
בשנים 1986–1987 נוהלה האנציקלופדיה על ידי הפרופ' אלשטיין ופרופ' יהודית דישון, ומשפרשה פרופ' יהודית דישון מן הפרויקט הצטרף לפרויקט פרופ' אבידב ליפסקר אשר תרם רבות יחד עם אלשטיין לקידומו ולמימושו.
המתודה התימטולוגית ממיינת וממפה את הסיפורים שסופרו בקהילות ישראל השונות ברחבי העולם, לדורותיהם, בלשונות היהודיות (עברית, ארמית, ערבית יהודית, יידיש, לדינו), באמצעות זיהוי תפקודיו הפונקציונליים של השלד הנרטיבי שלהם.