tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם הוריקושי נרתם לפרויקט, הוא החליט שהמשימה אפשרית אם יצליח להוריד את משקל המטוס למינימום האפשרי, הוא וצוותו עשו שימוש בכל טכניקת הפחתת משקל אפשרית, וחלקים רבים נבנו מאלומיניום.
התכנון הסופי, עם כנף תחתית משתפלת, כן נסע רחב ומתכנס ותא טייס סגור במלואו היה בזמנו חדשני ביותר.
המטוס שנודע בכינוי זירו (="מודל אפס") או בשמו המלא A6M זירו, היה לאחד ממטוסי הקרב המעולים של תקופת מלחמת העולם השנייה ולבעל מוניטין אגדי כמעט.
עם זאת, פגמים בתכנונו וחוסר קריטי במנועים חזקים חרצו את גורלו לעומת מטוסים אמריקאיים מתקדמים דוגמת P-38 לייטנינג ו-F-6F הלקט.
למרות הקשר ההדוק של חברת מיצובישי לממסד הצבאי היפני והשתתפותו הישירה של הוריקושי במאמץ של האומה היפנית לקראת מלחמת העולם השנייה, הוא התנגד בתוקף למה שהוא ראה כמלחמה חסרת תוחלת כנגד ארצות הברית והביע זאת ביומנו האישי שפורסם לציבור בשנת 1956.
לאחר המלחמה, הוריקושי השתתף ביחד עם המהנדס קימורה הידמאסה בתכנון מטוס הנוסעים/התובלה היפני YS-11. לאחר פרויקט זה הוא החליט לעזוב את חברת מיצובישי ולהשקיע את מרצו בלימוד במוסדות חינוך ומחקר ביפן.
הוריקושי מת מדלקת ריאות בבית חולים בטוקיו ב-11 בינואר 1982, בגיל 78.
הסרט הרוח העולה של האנימטור היפני הייאו מיאזאקי מבוסס על חייו של הוריקושי.
ג'ירף דרום-אפריקני (שם מדעי: Giraffa camelopardalis giraffa) הוא תת-מין של ג'ירף דרומי מהסוג ג'ירף הנפוץ בדרום אפריקה, נמיביה, בוטסואנה, זימבבואה ומוזמביק.
לתת מין זה כתמים חומים עד חום כהה, לעיתים מזכירים צורת כוכב על גוון בהיר "שזוף".
הזכרים מגיעים לגובה של כ-5.5 מטרים (לעיתים עד 6 מטרים) ולמשקל של עד כ-1,500 ק"ג.
הנקבות נמוכות יותר – כ-4.5 מטר, וקלות יותר, עד כטון אחד.
הג'ירף צמחוני וניזון בעיקר מעלי השיטה.
נקבת הג'ירף ממליטה ולד יחיד לאחר הריון של 15 חודשים.
אף על פי היא ממליטה ולד אחד בכל פעם היא יכולה להמליט יותר משמונה צאצאים בתקופת חייה.
נקבות חוזרות כל שנה לאותה נקודה כדי להמליט.
ג'ירפות ממליטות לאורך כל השנה אך רוב הצאצאים נולדים בעונה היבשה.
כאשר הצאצא נולד הוא נופל מגובה של כשני מטרים מאחר שהנקבה ממליטה בעמידה.
הצאצאים נולדים במשקל של כ-90 קילוגרמים ובגובה של כשני מטרים.
ולד יכול לעמוד כחצי שעה לאחר שנולד ולינוק חלב מאמו הוא ימשיך לינוק חלב עד גיל שנה.
בשנת חייו הראשונה הג'ירף יכול לגבוה כ-27 סנטימטר בחודש.
לאחר מכן קצב הגדילה מאט עד ל-3 סנטימטר בשנה.
ג'ירפות הן חיות אוהבות חברה ואפילו ייתנו את צאצאיהן לטיפול ושמירה על ידי העדר.
רוב גורי ג'ירף אינם שורדים את השנה הראשונה לחייהם עקב טורפים.
ג'ירפים יכולים להגיע לגיל של כ-25 שנים, אם כי ג'ירפים בטבע לרוב לא עוברים את גיל 15–20.
כיום מספרם של הג'ירפים הדרום אפריקניים עומד על כ-12,000 (על פי הקרן לשימור הג'ירפות, giraffe conservation foundation).תאוריית המלך שלמה החכם באדם בעולם יהודי _>לך לגמל ולמד ומתן האדמה את פרותיה אל האדם וקח לך מרכבה מן אלוהי המרכבות _>
ג'ירפים אלו חיים בסוואנות של מרכז ודרום אפריקה.
באזורים אלה הם ניזונים בעיקר מעלים וענפים של עצים, אליהם הם מגיעים באמצעות צווארם הארוך.
צוואר זה מאפשר להם להימנע מתחרות על מזון עם בעלי חיים אחרים, שכן רק מעטים יכולים להגיע אל אותם ענפים שאליהם מגיעים הג'ירפים.
עיקר תזונתם של הג'ירפים הוא עלי השיטה, הנפוצה בסוואנות אפריקאיות.
לשונם הארוכה והשרירית והכמויות הגדולות של הריר הסמיך שהם מייצרים מסייעים להם להגן על פיהם בעת לעיסת הענפים הקוצניים.
אבל, למרות היעדר התחרות על המזון, הג'ירפים עדיין צריכים לעבור מרחקים גדולים כדי למצוא מספיק מזון.
הג'ירפים הבוגרים זקוקים לכ35 ק"ג של מזון כיוון שמשקלו של גירף בוגר עשוי להתקרב לשתי טונות ומשקלה של הג'ירפה הנקבה עולה גם הוא על טון אחד.
את סיוריהם אחר מזון עורכים הג'ירפים בקבוצות אשר הרכבן משתנה לעיתים קרובות.
ג'ירפות טובות בשימור מים באקלים אפריקה החם.
הן יכולים לחסוך ולשמור על טמפרטורת הגוף שלהם בחלקו, בגלל צורתן; הרגליים הדקות והארוכות שלהם מאפשרות לחום להשתחרר במהירות.
העלים שהן אוכלות הם מקור טוב של מים, והן יכולות ללכת מספר ימים בלי לשתות.
לג'ירפות יש קשיים בהורדת ראשיהן המאסיביים לקרקע ולכן הן נאלצות להתכופף.
מצב זה משאיר אותן פגיעות לטורפים.
הריון של ג'ירפה נמשך 15 חודשים ולאחריו נולד ולד אחד.
מקרה של תאומים הוא נדיר ביותר אך תועד מספר פעמים.
למרות תקופת ההיריון הארוכה ג'ירפות יכולות להמליט כשמונה צאצאים במהלך חייהן, כאשר בשבי נצפו מקרים שג'ירפה המליטה יותר מכך.
הנקבות חוזרות שנה אחר שנה לאותו מקום בשביל להמליט.
ג'ירפות ממליטות אך כ-60% מהוולדים שנולדו, בתת-המין ג'ירף דרום אפריקני נולדו בארבעת החודשים שבין דצמבר למרץ.
כאשר הג'ירף נולד הוא נופל מגובה של כשני מטרים מאחר שהאם ממליטה בעמידה.
ג'ירף שוקל כ-90 קילו בעת היוולדו וכאשר הוא עומד הוא מגיע לגובה של כמטר ושמונים סנטימטרים.
ג'ירף יכול לעמוד פחות מחצי שעה לאחר היוולדם והם יונקים מאמם בשנתם הראשונה.
בחודש הראשון לחייהם הג'ירפים גדלים כ-27 סנטימטרים וממשיכים לגדול בקצב מהיר עד גיל שנה.
לאחר מכן קצב הגדילה שלהם קטֵן ל-3 סנטימטרים לשנה.
הג'ירפות הן חיות עדריות מאוד ואפילו ייתנו את העגלים שלהן למשמר על ידי אחת מחברות הקבוצה (מעין גן ילדים) בזמן שהאחרות אוכלות.
רק כמחצית מהעגלים יגיעו לבגרות והשאר ייטרפו בידי אריות, נמרים, צבועים, תנים ותנינים.
הנקבות יגיעו לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע אך הזכרים יזכו כנראה להזדווג לראשונה רק בגיל מבוגר הרבה יותר שכן הזכרים המבוגרים והגדולים יותר ינצחו אותם בשלב זה.
כדי לזכות באפשרות להצטרף לקבוצת נקבות ולהזדווג, הזכרים נלחמים זה בזה ב"קרבות צוואר".
הקרבות נערכים על ידי שילוב הצווארים הארוכים ודחיפות הדדיות ואף מכות צוואר או מכות עם הראש החמוש בקרניים.
קרניהן של הג'ירפים הן למעשה שלוחות עצם של הגולגולת המכוסות בעור ובקצותיהן ציצית שיער ומספרן של הקרניים נע בין שתיים לחמש.
לצורך הגנה עצמית משתמשים הג'ירפים בבעיטות.
הטורף היחידי של ג'ירף בוגר הוא האריה, על אף שבעיטה עלולה להורגו.
כדי להגדיל את סיכוייהם ללכוד ג'ירפים מנסים האריות לתקוף אותם ברגע התורפה שלהם – כאשר הם שותים.
הג'ירפות תלויות במים אך הגישה למים קשה עליהם בשל המבנה הייחודי של הרגליים קדמיות הארוכות מהאחוריות.
כדי להגיע אל המים על הג'ירפים לפשק את רגליהם הקדמיות, ולהרכין את ראשיהם.
במצב זה קשה להם לבעוט או אפילו לפתוח במנוסה.
מסיבה זו, כאשר ניגשים הג'ירפים לשתות הם עושים זאת לעיתים קרובות בתורות כאשר חלק מהפרטים שותים וחלק משגיחים מסביב וכיוון שחוש הראייה הוא המפותח בחושי הג'ירפים ומשום שראשם עשוי להגיע לגובה של בין חמישה לשישה מטרים, הם מסוגלים להבחין בטורפים גם ממרחק רב.
נקודת תורפה נוספת של הג'ירפים היא בעת השינה ולכן הם ממעיטים בשינה.
ג'ירפים ישנים לכל היותר חצי שעה ביום וגם שינה זו מחולקת למספר פרקי זמן קצרים של שינה עמוקה.
מלבד האריה האויב הגדול ביותר של הג'ירף הוא האדם.
האיומים הגדולים ביותר על אוכלוסיית הג'ירפות הם ציד בלתי חוקי וצמצום שטחי מחיה.
ג'ירף אנגולי (שם מדעי: Giraffa Giraffa angolensis) הוא תת-מין של ג'ירף דרומי מהסוג ג'ירף החי בנמיביה, דרום מערב זמביה, בוטסואנה וייתכן שבמערב זימבבואה (מחקרים גנטיים מתבצעים כדי לברר זאת).
אף על פי ששמו הוא ג'ירף אנגולי, תת-מין זה כבר לא חי באנגולה.
תת מין זה מתאפיין בצבע בהיר יחסית עם כתמים גדולים, לא אחידים ומחורצים המכסים את רגליו.
משקלם הממוצע הוא כ-1270 ק"ג וגובהם מגיע ל-6 מטרים.
הנקבות שוקלות פחות מן הזכרים ונמוכות מהם בכמטר.
הג'ירף הוא בעל חיים צמחוני.
נקבת הג'ירף ממליטה צאצא יחיד לאחר הריון הנמשך כ-15 חודשים.
היא ממליטה בעמידה צאצא בגובה של כ-2 מטרים ומשקל של כ-90 קילוגרמים.
הצאצא יכול לעמוד כחצי שעה לאחר שנולד ולינוק חלב מאמו.
הוא ימשיך לינוק חלב עד גיל שנה.
ג'ירפות ממליטות במהלך כל השנה.
מספר הג'ירפים האנגולים הוא פחות מ-20,000 ומוערך כי בשבי חיים כ-20 פרטים.
ג'ירף דרומי (שם מדעי: Giraffa giraffa) הוא מין של מכפיל פרסה מהסוג ג'ירף החי באפריקה הקרוב למין ג'ירף מרושת אך חי באזורים דרומיים יותר, ופרוותו גסה וחומה יותר.
כמו הג'ירף המרושת גם הוא חי באזורי סוואנה מיוערת.
שיטת האימון המורחב ג'ירוטוניק (GYROTONIC EXPANSION SYSTEM Method) כוללת את שיטות ההתעמלות ג'ירוטוניק וג'ירוקינסיס (Gyrokinesis).
שיטת הג'ירוקינסיס שנקראה במקור "יוגה לרקדנים" (Yoga for Dancers) מתורגלת על מזרן וכיסא, בעוד ששיטת הג'ירוטוניק משתמשת בציוד מיוחד המאפשר למתאמן לנוע תוך מתן תמיכה והפעלת התנגדות.
שיעורי הג'ירוטוניק והג'ירוקינסיס מיועדים להגדיל את היכולת התפקודית של האורגניזם בשלמותו בדרך הרמונית, בעלת תיאום.
שתי השיטות כוללות בתוכן רכיבים עיקריים של אימון, המוכרים מספורט השחייה, עולם הריקוד, אימוני היוגה, הטאי צ'י וההתעמלות.
בנוסף לכך, שתי השיטות שמות דגש על זרימת תנועה רציפה, תוך שילוב דפוסי נשימה מתאימים המסונכרנים עם התנועה.
שיעורי ג'ירוטוניק וג'ירוקינסיס מועברים לרוב במסגרת שיעור פרטי בן שעה או לחלופין במסגרת שיעור קבוצתי, בסטודיו ייעודי לשיטה או באולם כושר.
מייסד הג'ירוטוניק, ג'וליו הורבאט, הונגרי במוצאו, שנולד בטימישוארה, רומניה, ב-1942, פיתח את השיטה לאחר התמודדותו האישית עם כאב כרוני בעקבות פציעה שעבר.
הורבאט התאמן בשחייה ובהתעמלות לפני הצטרפותו ללהקת הבלט של ה"אופרה של המדינה הרומנית" (הידועה כיום בשמה "האופרה הלאומית הרומנית בטימישוארה"), בשנות ה-20 המוקדמות לחייו.
הוא נמלט מהמדינה ב-1970, במהלך סיבוב הופעות באיטליה, עם להקת האופרה.
לאחר שהייה בת 6 חודשים במחנה פליטים באיטליה, קיבל הורבאט מקלט מדיני בארצות הברית.
לאחר זאת, הוא רקד באופן מקצועי בלהקת האופרה של ניו יורק ובלהקת הבלט של יוסטון ובין השאר רקד במסגרת סיבובי הופעות מיוחדים שהתקיימו בארצות הברית, לצד רקדנים ידועי שם, כגון ז'אק ד'אמבואז, מליסה היידן ומרגוט פונטיין.
הורבאט קרע את גיד אכילס שלו ועבר פריצת דיסק במהלך קריירת הריקוד שלו בלהקת הבלט של יוסטון, פציעות שקטעו לו את הקריירה הזו.
לאחר הפציעות הללו, הוא שב לזמן קצר בחזרה לניו יורק, שם הוא החל לתרגל יוגה באופן קבוע.
הורבאט עבר לגור באי סנט תומאס שבאיי הבתולה האמריקאים, ב-1977. במקום מושבו שבהרי האי, הוא בנה בקתת חדר קטנה בשטחה ובמאמץ להשתקם מפציעותיו, הוא הקדיש את 6 השנים הבאות לתרגול עצים של יוגה ומדיטציה.
במהלך תקופה זו של לימוד עצמי אינטנסיבי, הורבאט החל לגבש את מה שנקרא בתחילה "יוגה לרקדנים" שהתפתח מאוחר יותר לשיטת הג'ירוקינסיס.
כשהורבאט עזב את סנט תומאס, הוא חזר לניו יורק, שם הוא החל להעביר את שיעורי השיטה החדשה שפיתח בסטודיו "צעדים על ברודוויי".
הוא הקים את הסטודיו הייעודי לג'ירוטוניק - סטודיו הענן הלבן ב-1984. בתחילה, רוב תלמידיו של ג'וליו היו רקדנים מקצועיים.
כשהביקוש לשיעורים גדל ומעגל הלקוחות התרחב, הוא עיצב מחדש את השיטה, ביוצרו אימון המיועד כמעט לכל אדם, ללא קשר לגיל או למצב בריאותי.
הוא קרא לגרסה משודרגת זו של השיטה, ג'ירוקינסיס.
בסטודיו הענן הלבן, הורבאט המשיך לפתח ולעצב את השיטה שהגה בסנט תומאס.
זה היה במקום זה בו הוא החל לפתח את שיטת הג'ירוטוניק ובו הוא ייצר את המכשירים הראשונים הייעודיים לתרגול השיטה.
נכון ל-2013, הורבאט ממשיך ליצור תוכניות חדשות עבור שתי השיטות.
בנוסף לכך, הוא גם מעביר שיעורים בכל רחבי העולם, ממשיך לפתח ציוד חדש לתרגול ג'ירוטוניק וממשיך לשפץ ציוד קיים.
נכון ל-2016, שיטת הג'ירוטוניק מתורגלת בקרוב למעל 4000 מכונים, כשמעל 13,000 איש מתאמנים בשתי השיטות, ב-72 מדינות.
ארבעה עקרונות ראשיים של שיטת הג'ירוטוניק מובאים כדלהלן:
זוהי ראייתו של המתאמן המדריכה את תנועתו בכיוון הרצוי.
מפרקים שנדחסו יתר על המידה אינם יכולים לנוע בצורה חופשית.
ניתן לחזור למצב של אי דחיסה על ידי שימוש בעיקרון ייצוב באמצעות ניגוד, לצד הדרכת המתאמנים להזיז את מפרקיהם כמו בתנועת קפיץ מהיר, תוך שימוש נבון בעקמומיות עמוד השדרה.
באמצעות יצירת תנועת הקפיץ ובאמצעות סיבוב מעגלי של המפרקים, ניתן להשיג מרחב תנועה גדול יותר באזור המפרקים, ולמטב את איכות ויעילות תנועתם.
שיטת הג'ירוטוניק שמה את הדגש החשוב על דפוס נשימה מותאם לכל תנועה.
באופן כללי, שילוב זה מכיל בתוכו שאיפה כשהגוף נע בפשיטה, או נפתח החוצה ונשיפה כשהגוף נע בכיווץ או נסגר פנימה.
כמה מהיתרונות שניתן להפיק מתרגול בשיטות הג'ירוטוניק והג'ירוקינסיס הם: זרימת דם מוגברת; כושר לב - ריאה; שיפור בתנועת המפרקים; עוררות וחיזוק מערכת העצבים; תנועתיות טובה יותר של עמוד השדרה; שיפור בתפיסה חושית; איזון גדול יותר וזרימת אנרגיה טובה יותר; וקואורדינציה טובה יותר.
שיטת הג'ירוטוניק משתמשת בציוד מיוחד שעוצב לשם התרגול.
כל הציוד המיועד לתרגול השיטה מפותח על ידי המייסד, ג'וליו הורבאט.
הורבאט עיצב את הציוד כדי להתאימו לדפוסי התנועה הטבעיים של הגוף האנושי.
הציוד מאופיין במסגרת עץ עקמומית ובמאפיינים נוספים המאפשרים לעבוד באופן ספציפי עם כל מתאמן, בהתאם ליכולותיו הגופניות הייחודיות.
ישנם חמישה סוגי מכשירים שונים בהם המתאמנים משתמשים.
ארבעת המכשירים האחרים מסווגים כציוד מיוחד.
הציטוטים המובאים להלן, הם מאת ג'וליו הורבאט, תוך התייחסות לאיכויות התנועה בתרגול שיטת הג'ירוטוניק:
קטעי מדיה רלוונטיים מהארץ ומחו"ל
ממציא השיטה ג'וליו הורבאט מתארח בכנס הבינלאומי ה-1 לשיטת אימון זו שאורגן בארץ - חלק ראשון
ממציא השיטה ג'וליו הורבאט מתארח בכנס הבינלאומי ה-1 לשיטת אימון זו שאורגן בארץ - חלק שני
ג'ירוטוניק וריפוי בעיסוק - האם ילכו יחדיו?, מאת החברה הישראלית לריפוי בעיסוק
ג'ירו דל'אמיליה (באיטלקית: Giro dell'Emilia) הוא מרוץ אופניים חד-יומי שמתקיים באיטליה מאז 1909, במחוז אמיליה-רומאניה.
המרוץ נוסד בשנת 1909, אז ניצח בו אברארדו פאווסי האיטלקי.
המנצח הראשון שלא היה איטלקי שניצח במרוץ הגיע 63 שנים מאוחר יותר, כשאדי מרקס ניצח במרוץ ב-1972.
החל מ-2005 המרוץ הוא בסבב 1.HC, מ-2020 - עם החלפת סבב ה-HC בסבב ה-UCI ProSeries, המרוץ הוא חלק מהסבב הזה.
סיום המרוץ הוא בגבעה שעליה ניצב היכל המדונה של סן לוקה הצופה מדרום על בולוניה.
הרוכבים רוכבים במעלה שלאורכו פורטיקו ארוך הנמשך כ-3.8 קילומטרים.
המרוץ מאופיין בכך שהוא מתאים למטפסים ולפנצ'רים, הוא מתקיים כמה ימים לפני הג'ירו די לומברדיה וחלק משבוע המרוצים באיטליה בסוף העונה שמוביל אל הג'ירו די לומברדיה.
כשבועיים לפני קיום המרוץ ב-2025 ביטלו מארגני המרוץ את הזמנתה של קבוצת ישראל - פרמייר טק.
המארגנים נימקו את ההחלטה בחשש לביטחון הרוכבים, בעקבות איומים בהפגנות של פרו-פלסטיניים שאיימו לשבש את קיום המרוץ, על רקע התמשכות המלחמה בעזה.
החל מ-2014 מתקיים מרוץ נשים - ג'ירו דל'אמיליה לנשים.
המחזיקה בשיא הניצחונות היא אליסה לונגו-בורגיני שניצחה ארבע פעמים, בשנים 2015, 2016, 2022 ו-2024.
אמירטס2025 איסאק דל טורו יו.
הג'ירו רוסה (באיטלקית: Giro Rosa; שם רשמי: Giro d'Italia Femminile) הוא מרוץ אופני כביש לנשים והגרסה הנשית של מרוץ הג'ירו ד'איטליה.
המרוץ נוסד בשנת 1988 ונודע בשם ה-"Giro Donne" עד שנת 2013.
המרוץ נוסד בשנת 1988, אז ניצחה בו מריה קאנינס המקומית.
המנצחת הלא איטלקית הראשונה במרוץ הגיעה שנתיים אחרי היווסדו של המרוץ, ב-1990, כשקתרין מרסל הצרפתית ניצחה.
ב-2001, הרוכבת הבולגרית זינאדיה שטאחורסאקיה ניצחה, אך בשל פרשת אימרוץ בה הייתה מעורבת, התואר נשלל ממנה והניצחון הועבר לניקול בראנדי השווייצרית, שניצחה את המרוץ גם שנתיים לאחר מכן, ב-2003, וגם ב-2005. כיום המרוץ מאורגן על ידי חברת RCS, שהיא החברה המארגנת גם של הג'ירו ד'איטליה.
אך המרחקים והמסלולים במרוץ לא תואמים את זה של מרוץ הגברים, שכן הג'ירו רוסה הוא מרוץ קטעים של 10 או 9 ימים, בניגוד למרוץ הגברים, שכולל 21 קטעים.
אך בדומה למרוץ הגברים, צבעי החולצות דומים, כשהמובילה בג'ירו רוסה לובשת חולצת ורודה.
כיום הג'ירו רוסה נחשב למרוץ הנשים בקטעים היוקרתי והארוך ביותר בסבב, וגם נחשב לגרנד טור היחידי בענף הנשים.
מ-2013 המרוץ עבר להיות מכונה ה-"Giro Rosa" לאחר שעד שנה זו כונה ה-"Giro Donne".
שיאנית הניצחונות במרוץ היא פביאנה לופריני המקומית שניצחה חמש פעמים בשנים 1995–1998 ו-2008. שיאנית ניצחונות הקטעים היא מריאנה ווס, שניצחה 32 קטעים.
מ-2016, המרוץ הוא חלק מסבב ה-UCI World Tour לנשים.
ג'ירולמו נרלי , היה צייר איטלקי, שעבד ונסע באוסטרליה וניו זילנד בסוף המאה ה-19 והשפיע על צ'ארלס קונדר ופרנסיס הודג'קינס, ויצירת אמנות אוסטרלית וניו זילנדית בכיוונים חדשים.
נולד בסיינה באיטליה לאריסטוקרט איטלקי, מרצ'יס פרדיננדו פיירי פצ'י באלטי נרלי, שמו המלא היה ג'ירולמו פיירי פצ'י באלטי נרלי.
הרביעי מבין שישה ילדים הוא לא היה 'רוזן', אלא 'פטריציו די סיינה', הבחנה מינורית המסמנת את המסורת העתיקה הגדולה של משפחתו.
אביו התחתן עם הנרייטה מדווין, אנגלייה.
אביה תומאס מדווין היה דמות ספרותית במעגל של ביירון.
ג'ירולאמו למד אמנות בפירנצה אצל אנטוניו סיסרי וג'ובאני מוזיולי והיה חבר צעיר בבית הספר האיטלקי במאקיאיולי, 'ציירי הטלאים', תנועה איטלקית מקבילה לאימפרסיוניזם הצרפתי.
הוא נסע לאוסטרליה בשנת 1885 ובילה במלבורן ובסידני שם היה מקורבם של טום רוברטס וארתור סטריטון והשפיע על צ'ארלס קונדר בתקופת אסכולת היידלברג.
תרומתו של נרלי בתנועה זו לא ברור, אך אין להכחיש את נוכחותו והשפעתו.
הוא נסע תחילה למלבורן אך בשנת 1887 היה בסידני שם פגש את קונדר.
הוא עורר התרגשות בסוף אותה שנה בתערוכת ציוריו של אורגיות בכחנליות.
בשנת 1888 ציור דיוקנה של מיירה קמבל השחקנית, משך תשומת לב רבה בתערוכה של החברה המלכותית לאמנות של ניו סאות' ויילס בסידני.
עבודות המכחול החופשיות והמראה הלא גמור של העבודות היו מרגשים לקהל הרחב.
בשנת 1889 הוא שב למלבורן, ככל הנראה בחברתם של ציירי היידלברג.
בסוף שנת 1889 נסע לדנידין שבניו זילנד לתערוכת ניו זילנד והים הדרומי שם פגש באומן אלפרד הנרי אוקיף.
הוא חזר לאוסטרליה בשנת 1890.
באוגוסט 1892 ביקר בסמואה וצייר את דיוקנו הידוע של רוברט לואי סטיבנסון, שנמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד.
דיוקן בפסטל שנעשה במהלך אותו ביקור נקנה על ידי המוציא לאור האמריקאי, Scribner and Sons, שבסיסו בניו יורק, בשנת 1923. סטיבנסון כתב כמה פסוקים הומוריסטיים שתיעדו את המפגש שלהם.
בשנת 1893 חזר נרלי לדנידין שם קיים את עצמו כמורה פרטי לאמנות.
'סיגנור נרלי' נותר בעיר קצת יותר משלוש שנים והביא כוח חדש למעגל בראשותו של הודג'קינס וזוהר קוסמופוליטי למעגל הבוהמייני בדנידין של ציירים צעירים יותר.
הוא לימד את פרנסיס הודג'קינס, נתן השראה לאלפרד אוקיף ולפי הדיווחים ניהל רומן עם גרייס ג'ואל, אמנית צעירה שאולי הכיר גם במלבורן.
בשנת 1893 נרלי נבחר למועצה של האגודה לאמנות באוטגו ובשנת 1894 הקים את בית הספר לאמנויות, יחד עם ג'יי.די פרט ל.
בשיעורי ציור אנשים השתמשו במודל עירום מקצועי, והם היו כה מוצלחים, עד שהנהלת בית הספר לאמנות בדנידין נאלצה להעסיק את נרלי בהמשך.
נראה שזה היה הזמן בו נחנך בבית הספר ציור העירום.
בסוף 1896 עזב נרלי את דנידין לפתע, נשאר לזמן קצר בוולינגטון והמשיך לאוקלנד.
הוא פתח שם סטודיו והציג באגודת אוקלנד לאמנויות באפריל 1897. לאחר מכן פיתח יחסים עם מארי ססיליה ג'וזפין בארון, אותה נשא בכריסטצ'רץ' ניו זילנד, במרץ 1898. היא הייתה בת 23, והוא אמר שהוא רווק ואמן בן 38. הזוג הפליג לאוסטרליה והתיישב תחילה בסידני ואחר כך במלבורן.
נרלי ואשתו חזרו לאירופה בשנת 1904 שם בילה האמן את שארית חייו, ונע בין ערים באיטליה ללונדון.
הוא נפטר ללא ילדים באיטליה ב-24 ביוני 1926.
נרלי הביא איתו לאוסטרליה וניו-זלנד מההשפעות החדשות שצצו באירופה.
הוא עזר לשנות את כיוון האמנות האוסטרלית והניו זילנדית.
על צ'ארלס קונדר ופרנסיס הודג'קינס הוא השפיע במיוחד.
כמה מיצירותיו הבטיחו לו מקום ברור בתולדות האמנות של אוסטרליה וניו זילנד.
הנופים שלו מתקופת היידלברג, סצנת החוף, הסלע השחור וגני פיצרוי (1889) הראו אותו בשילוב האובייקטיביות החדשה שהחליפה את הנוף הרומנטי עם ליריקה הראויה לאימפרסיוניסטים הצרפתים.
עם זאת, הישגיו הגדולים הם כמה פורטרטים כמו זה של רוברט לואיס סטיבנסון, דיוקנו של ד"ר ד.מ.
עבודות אלה מתעדות מצבים פסיכולוגיים חמקמקים, מחלתו של סטיבנסון והתקרבותו של סטיוארט למוות.
דיוקן נערה של נרלי (1894?) באוסף הגלריה לאמנות ציבורית של דנידין הוא יצירת מופת המעוררת בצורה מבריקה את האמביוולנטיות של גיל ההתבגרות.
נרלי מיוצג בגלריה הלאומית של אוסטרליה (NGA), ברוב הגלריות הממלכתיות באוסטרליה ובאוספים הציבוריים העיקריים של ניו זילנד.
ג'ירולמו דלה רוביה (באיטלקית: Girolamo della Robbia; 1488, פירנצה – 1566, פריז) היה פסל רנסאנס איטלקי שעבד עם חומר קרמי.
ג'ירולמו דלה רוביה בנו הצעיר של אנדראה דלה רוביה ובן אחיינו של לוקה דלה רוביה ואחיו של ג'ובאני דלה רוביה.
ג'ירולמו עבר לחצרו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת
בסמוך ללקיחתו הזמנית בשבי למדריד של פרנסואה הראשון ולמות אביו אנדראה דלה רוביה, חזר ג'ירולמו לפירנצה.
גִ'ירוֹלָמוֹ רַיינַלְדִי (באיטלקית: Girolamo Rainaldi; ) היה אדריכל איטלקי שתכנן מבנים בסגנון מניירסטי שמרני, לעיתים קרובות תוך שיתוף פעולה עם אדריכלים אחרים.
הוא היה מתחרה מצליח של ברניני.
בנו, קרלו ריינלדי, הפך לאדריכל בולט עוד יותר, וסגנונו היה בארוק שלם יותר.
אביו היה צייר שהגיע לרומא מנורצ'ה .
הוא עבד כשוליה אצל האדריכל-מהנדס דומניקו פונטנה ושיתף פעולה כשותף זוטר עם ג'אקומו דלה פורטה, שאותו ירש כאדריכל הראשי של האפיפיור, בתור "officium architecti nobilis fabricae Capitolii Populi Romani" (מלטינית: "משרד האדריכל האציל של בניין הקפיטול של העם הרומי").
הוא השלים גם את שתוכנן על ידי ג'אקומו דלה פורטה.
הוא עבד כל הזמן על פרויקטים חשובים פחות כמו מזבחות וריהוט כנסיות, ועם פרויקטים מתמשכים של מעצבים אחרים, במיוחד בבזיליקת פטרוס הקדוש ובהשלמת הפרויקט של מיכלאנג'לו בגבעת הקפיטולין עם פאלאצו נואובו שעוצב בצורה דיסקרטית לשקף את פאלאצו דיי קונסרבטורי המופתי של מיכלאנג'לו.
העיצוב היחיד המשפיע ביותר של ריינלדי היה חזית כנסיית ישו ומריה ; הפרויקט החל בשנת 1642, ולא הושלם לפני מותו של ריינלדי.
בתפקידו הרשמי תכנן ריינאלדי גם את הפאלאצו כדי לשכן את הישועים בפיאצה דל ג'זו , חזית מנייריסטית ללא שמץ של בארוק בפרטיה.
כאדריכל המועדף על הקרדינל פמפילי, הוא האפיל על ברניני באופן זמני כאשר הקרדינל הזה הפך לאפיפיור אינוקנטיוס העשירי ב-1644 והוא הפך לאדריכל האפיפיורי של רומא ב-1644.
הוא גם עיצב את הקברים בסנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה ושיתף פעולה בסביבה הבארוקית של הגנים של וילה בורגזה.
ברומא, הוא מונה לנסיך האקדמיה של סן לוקא לשנת 1641.
ריינלדי האב היה בסך הכול אדריכל בית עבור משפחת פארנזה.
במעוז פארנזה של , ליד רומא, הזמין הקרדינל אודוארדו פארנזה את ריינלדי לבנות עבור המסדר הכרמליטי את כנסיית מריה אי סילבסטרו (1621–1623), כנסייה יפה ומקורית מותאמת לצורכי האתר.
הקרדינל אודוארדו הזמין גם את הפנים המועשר של סנטה מריה דלה קונסולציונה בקפרארולה (שדומה לכנסייה , שתוכננה מאוחר יותר על ידי בנו קרלו ריינלדי).
ריינלדי, שהתאים עבור משפחת פארנזה שני אגני גרניט עתיקים מונומנטליים כמזרקות תואמות בארמון פארנזה בשנת 1626, נלקח לפארמה על ידי בני משפחת פארנזה כדי לבנות שם את ארמונות העיר שלהם, ועשה גם את הקמרונות של "סנטיסימה אנונציאטה" בעיר ההיא.
ריינלדי היה פעיל גם בבולוניה, שם תכנן את הקמרון כדי לכסות את הכנסייה העצומה והשאפתנית של בזיליקת פטרוניוס הקדוש (שבוצע במקום על ידי פרנצ'סקו מרטיני), ותכנן את כנסיית סנטה לוסיה (1623).
עבור פרנצ'סקו ד'אסטה, שעם אובדן מושב משפחת אסטה של פרארה למדינת האפיפיור, ריכז את חסותו בדוכסות מודנה ורג'ו, ריינלדי תרם בנייתו של כדי להחליף את ה"קסטלו" העתיק, ובמיוחד הופקד על התכנון והידראוליקה המשוכללת של הגנים שלו, עם "" ותיאטרון ב, 1631–1634.
ג'ירולמו ריינלדי קבור בצניעות ליד אביו בכנסיית ; שתוכננה בחלקה על ידי אביו של ריינלדי, ובחלקה על ידי פייטרו דה קורטונה.
ג'ירולמו אבּוס (באיטלקית: Girolamo Abos, לפעמים Avos או d'Avossa, ד'אבוסה, 16 בנובמבר 1715 – מאי 1760) היה מלחין מלטזי-איטלקי של אופרות ושל מוזיקה כנסייתית.
אבוס נולד ב-1715 בוולטה במלטה כבנו של ג'אן תומאזו אבוס.
סבו מצד האב, ז'אן אבוס, היה צרפתי פרובנסלי מקסטלאן (כיום בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור), ואשתו המלטזית נקראה רוזה פרוג'ה (Farrugia).
בן דודו, קרלו פרוג'ה, שכיהן כמשפטן בשירות כמה מהמגיסטרים הגדולים של מסדר יוחנן הקדוש, מימן לו ב-1729 נסיעה לנאפולי לצורך לימודי מוזיקה בקונסרבטוריו דיי פוברי די ג'זו.
מוריו היו גאאטנו גרקו, ג'רולאמו פרארו, ואחר כך למד הלחנה ופיתוח קול אצל פרנצ'סקו דוראנטה.
ב-1742 הציג על במת תיאטרון נואובו בנאפולי את האופרה הראשונה שלו "שתי הצועניות הדומות" (Le due zingare simili) .בתום לימודיו לימד אבוס כ"מורה שני", לצד פרנצ'סקו פאו, בבית הספר דיי פוברי די ג'זו, שבו למד.
מ-1743 היה אבוס סגנו של איניאציו פרוטה ושל לאונרדו לאו ומאוחר יותר של דוראנטה בקונסרבטוריו די סנט אונופריו בפורטה קפואנה, שם שימש, בין היתר, כמורה ל-ג'ובאני פאיזיילו, בניניו זראפה וניקולו פיצ'יני.
אחרי מותו של פרוטה ב-1748 המשיך ללמד שם פיתוח קול, לסירוגין, עד 1759. אחד מתלמידיו בפתוח קול היה הזמר הקסטרטו ג'וזפה אפרילה.
החל מ-1754 היה אבוס מורה שני בקונסרבטוריון דלה פיאטה דיי טורקיני בנאפולי.
עם תלמידיו נמנו אנטוניו בורוני, ג'אקומו טריטו וג'אקומו אינסנגווינה.
ב-1755 התקבל אבוס לאיגוד המוזיקאים (Congregazione dei musici) של מילאנו.
ב-1756 נסע אבוס ללונדון כדי לזכות במשרת מנהל המוזיקה ונגן צ'מבלו Maestro da cembalo בתיאטרון האיטלקי של לונדון.
ב-1759 עזב את עבודתו בהוראה.
במקביל לעבודתו בהוראה כיהן אבוס החל מ-1749 כקפלמייסטר ונגן עוגב בכנסיות ובמנזרי נשים.
האופרה האהובה ביותר שלו הייתה "טיטו מנליו" שהוצגה בתיאטרון סן קרלו בנאפולי ב-1751 ומאוחר יותר בלונדון, עם הזמר הקסטרטו קפארלי (גאטאנו מאיוראנו).
אחרי 1758 הלחין אבוס הרבה יצירות של מוזיקה כנסייתית כולל שבע מיסות ואקטניות
כתב גם אורטוריות ואת האופרה "פלופידה" שפורסמה על ידי החוקר האוסטרלי ריצ'רד דיוואל.
האופרה האחרונה שלו הייתה האופרה סריה "קרזו" (קרסוס) שהוצגה בתיאטרון האיטלקי בלונדון ב-1 באפריל 1758..
באותה שנה הוא חזר לנאפולי ונפטר בה ב-1760 בגיל 44.
אבוס שאף לשלב את הקונצ'רטו ההומופוני וסגנון אופראי עם מסורות פוליפוניות.
הושפע מאוד מיצירותיהם של דוראנטה ויומלי הצטיין באלגנטיות המנגינות ובטוהר ההרמוניה אולם התקשה, לדעתו של פטיס, להיות מקורי.
כמו דוראנטה ויומלי אבוס הוא נציג של האסכולה המוזיקלית הנפוליטנית.
ב-1752 התחתן אבוס עם אנג'לה גוטייה, הצעירה ממנו בהרבה.
ידועים שניים מילדיהם:גאאטנו (יליד 1754) ומריה ז'וזפה (ילידת 1753) שנשלחו למלטה, כדי להיות תחת טיפולו של קרלו פרוג'ה.
מריה ז'וזפה נכנסה למנזר בנדיקטיני שעל יד המנזר סנטה סכולסטיקה מוויטוריוזה ומתה בגיל 40. אחיה מת לפני שמלאו לו עשרים.
אבוס כתב 16 אופרות, רובן אופרות סריה.
1754 - Morte d' Abel (מותו של הבל) - על לברית מאת פייטרו מטסטאזיו
לסופרן, שני כינורות, ויולה ובאסו
לשני סופרנים, שני כינורות, ויולה ובאסו
לסופרן, שני אבובים, שתי קרנות, שני כינורות, ויולה ובאסו
לסופרן, שני אבובים, שני כינורות, ויולה ובאסו
1745 - קנטטה לכבוד הבאת הדם של ינואריוס הקדוש ב "סדילה דל נילו"
1758 סטבט מאטר - 2 קולות סופרן, קונטראלטו, 2 כינורות ובאסו קונטינואו
1750 - מיסה א קפלה ל-4 קולות וכלי נגינה
מיסה לשתי מקהלות, קיריה וגלוריה
מיסה בסול לשתי חצוצרות, שני כינורות, צ'לו, ,תופים, מקהלה ועוגב קונטינואו
Benedictus dominus deus Israel בסול מז'ור לשני סופרן, אלטו, טנור, באס, שני אבובים\ שת קרנות, שני כינורות וקונטרבאס
Dixit dominus (תהלים ק"י) לשני אבובים, 2 קרנות, 2 כינורות, צ'לו, מקהלה ועוגב
גלוריה ב-Litaniae della Beata Vergine לסופרן, אלטו, 2 כינורות ובאסו קונטינואו
מגניפיקט - לשני כינורות, שתי קרנות, ויולה, סופאן, אלטו, טנור, באס ובאסו קונטינואו
הג'ירודיין FB-1 של חברת פייריי (Fairey FB-1 Gyrodyne) היה כלי טיס רוטורי ניסיוני מתוצרת בריטניה בו הותקן מדחף הרמה יחיד יחד עם מדחף קדמי שהורכב על קצה כנף ימין כדי לספק גם דחף וגם תגובה נגד מומנט.
זה היה הראשון מבין סוג שלישי של כלי טיס בעלי כנף סובבת.
באפריל 1946, הודיעה חברת פיירי על מיזם של מטוס בעל כנף סובבת, שייבנה על פי עיצוב שפותח על ידי ד"ר ג'יי ג'יי בנט בעת שכיהן כמנהל הטכני הראשי בחברת סיירבה אוטוגירו בשנים – 1936-1939. הג'ירודיין, הוצג בשנת 1938 למכרז לצי הבריטי המלכותי בתגובה למפרט עבור מסוק ימי.
למרות עבודות ראשוניות שהחלו הפרויקט ננטש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וחברתו של ג'יימס ג' ויר אשר מימנה את חברת סיירבה אוטוגירו, סירבה לבצע פיתוח נוסף שכן היו לה כבר ניסויים מוצלחים עם מסוקי W.5 ו־W.6 בעלי שני רוטורים צדדיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, פעילות הפיתוח חזרה וג'יי ג'יי בנט הצטרף לפיירי בסוף 1945 כראש חטיבת מטוסי הכנפיים הסובבות שהוקמה לאחרונה.
ה-FB-1 היה כלי טיס קומפקטי ויעיל שמשקלו קצת יותר מ-2,000 ק"ג שהונע על ידי מנוע של 520–540 כוח-סוס כוכבי, אשר ניתן היה להעביר את הכוח ממנו ביחסים משתנים אל רוטור הנשלט על ידי ציר הטיה ולמדחף המותקן בקצה הכנף.
לג'ירודיין הייתה יכולת ריחוף של מסוק, בעוד שהמדחף שלו סיפק את הדחף הדרוש לטיסה קדימה כדי לאפשר לרוטור שלו, המונע במומנט נמוך בטיסת שיוט, לפעול בזווית נמוכה כאשר מישור קצה הכנף מקביל לנתיב הטיסה למזער רעידות במהירות אוויר גבוהה.
הזווית הקולקטיבית הייתה פונקציה אוטומטית של הגדרת המצערת ועומס הכוח של המדחף, אשר, כדי לשמור על מהירות סיבוב הסיט את המומנט הרחק מהרוטור ככל שמהירות האוויר עלתה.
חוזה ממשלתי הוענק לשני אבות טיפוס, כאשר ה-Fairey Gyrodyne הראשון הוצג כשלדת מטוס כמעט שלמה בוייט וולת'ם ב-7 בדצמבר 1946.
ב-4 בדצמבר 1947, אחד משני אבות הטיפוס המריא משדה התעופה וייט וולת'ם שבברקשייר, ובחודש מרס 1948 לאחר שצבר שעות טיסה, פורק לבדיקה יסודית.
אב הטיפוס השני, המשיך בטיסות עד למועד הסלון האווירי בפארנבורו, של איגוד תעשיות המטוסים הבריטית בספטמבר 1948. אב הטיפוס הראשון הורכב מחדש, ולאחר טיסות ניסוי נוספות, השתתף בניסיון לקבוע שיא מהירות עולמי חדש במסוק לאורך מסלול ישר.
ב-28 ביוני 1948, בהובלת טייס הניסוי בזיל ארקל, ביצע הג'ירודיין שתי טיסות בגובה נמוך בכל כיוון לאורך מסלול של 2 מיל (3.2 קילומטרים) בוייט וולת'ם, והשיג מהירות של 124 מייל לשעה (200 קמ"ש), ובכך נקבע השיא.
באפריל 1949 היה אמור להיעשות ניסיון לקבוע שיא אחר אך בשל תקלה מכנית, יומיים לפני התאריך שנבחר, המטוס התרסק באפטון, ליד רדינג, והרגה את הטייס, פוסטר ה.
דיקסון ואת המשקיף, דרק גאראוויי.
הג'ירודיין נבחר לשימוש על ידי הצבא הבריטי במהלך מצב החירום במלאיה, כשהוא גובר על הווסטלנד S51 דרגונפליי (דגם של סיקורסקי שנבנה ברישיון) ועל הבריסטול סיקאמור 171, והוגשה הזמנה לשישה מטוסים אשר אושרה על ידי משרד האוצר.
אף על פי שביצועיו הצפויים של הג'ירודיין היו טובים משמעותית מאלה של הווסטלנד, והוא היה צפוי להיכנס לשירות מוקדם יותר מהסיקאמור, הרי שהתרסקות אב הטיפוס עיכבה את תוכנית הפיתוח, והצבא, בלית ברירה רכש את מסוקי המתחרות.
אב הטיפוס השני ביצע טיסת בכורה בינואר 1954. כיום הוא מוצג במוזיאון התעופה של ברקשייר, וודלי, רדינג.
ג'ירף מנומר או ג'ירף צפוני (שם מדעי: Giraffa camelopardalis) הוא מין מהסוג ג'ירף שבעבר סווג כמין יחידי בסוגו אך פוצל לשלושה מינים.
ג'ירף זה גדול וחי באזורים הצפוניים יחסית של אפריקה, בערבות עשב וסוואנות.
הוא ניזון בעיקר מעלים של עץ השיטה בעזרת גובהו ולשונו הארוכה.
ישנם שלושה תת-מינים לג'ירף זה:
ג'ירפיים (שם מדעי: Giraffidae) היא משפחה מקבוצת הפקוריים שבתת-סדרת מעלי גירה והיא קרובה למשפחת הקלימקוכרטיים הנכחדת.
המשפחה כוללת שני סוגים: ג'ירף ואוקאפי, הנפוצים כיום באפריקה שמדרום לסהרה.
בעבר היו מינים במשפחה שהתקיימו גם באסיה ובדרום אירופה.
הג'ירפיים הם חיות גדולות מאוד.
הראש עשוי להתנשא לגובה של חמישה מטרים וחצי.
ראשם ארוך וצר, שפתיהם דקות ולשונותיהם ארוכות.
עם זאת, צוואר האוקאפי קצר באופן משמעותי מהצוואר הארוך במיוחד של הג'ירף.
קרנם של הג'ירפיים קצרה, גרמית (בסיסה הוא עצם) והיא מכוסה בעור ובפרווה.
בלסת העליונה אין שיניים חותכות וניבים.
בלסת התחתונה השיניים החותכות והניבים (שדומים לשיניים חותכות) מופרדים משיני הלחי על ידי רווח (דיאסטמה) גדול.
הג'ירפיים הם מעלי גירה "אמיתיים", שכן בטנם מורכבת מארבעה מדורים ותהליך עיכול המזון כולל העלאת גירה.
הג'ירף והאוקאפי שונים מאוד בהתנהגות ובאקולוגיה שלהם.
בית הגידול בו חי האוקאפי הוא יערות עבותים במרכז אפריקה.
האוקאפי הוא חיה סוליטרית, ותחום המחייה שלה מצומצם יחסית.
לעומתו, הג'ירף הוא בעל חיים שחי בעדרים המונים של עד 25 פרטים, המנצלים תחום מחייה נרחב, לרוב בסוואנות רחבות ידיים.
בניגוד לאוקאפי, ראייתו של הג'ירף מעולה.
המאובן הקדום ביותר של בעל חיים ממשפחת הג'ירפיים תוארך לתחילת תקופת המיוקן, לפני 25 מיליוני שנים לערך.
מאז, ג'ירפיים שונים שוטטו באירופה ובאסיה, ונהנו משינויי האקלים שהתרחשו ושהיו אחראים לשינוי בתי הגידול מיערות לסוואנות פתוחות.
שינויי האקלים אפשרו לג'ירפיים גם להתפשט לכיוון אפריקה.
האוקאפי דומה יותר לאבות הקדומים של הג'ירפיים של ימינו, שהיו קטנים יותר ודמו בגודלם לאייל.
סוג ללא מקור Canthumeryx - נכחד
סוג ללא מקור Indratherium - נכחד
סוג ללא מקור Injanatherium - נכחד
סוג ללא מקור Progiraffa - נכחד
סוג ללא מקור Propalaeomeryx - נכחד
סוג ללא מקור שאנסיתריום (Shansitherium) - נכחד
סוג ללא מקור Umbrotherium - נכחד
סוג ללא מקור Zarafa - נכחד
סוג מיטילנותריום (Mitilanotherium) - נכחד
סוג ג'ירף (Giraffa) - בעבר הג'ירף היה יחידי בסוגו, אך עקב מחקר חדש המין התפצל ל-4 מינים:
סוג ומין יחיד אוקפי (Okapia johnstoni)
ג'לאטו (באיטלקית: Gelato, מילולית: "קפוא") הוא קינוח גלידה איטלקי.
בעל מאפיינים ייחודיים בטעם, במרקם ובמרכיבים.
באיטלקית, המונח ג'לאטו מתאר כל סוג של גלידה, אך מחוץ לאיטליה הוא מתייחס לקינוח קפוא מסוים, כזה שבניגוד לגלידה, מערכת המכונות שמכינה את הג'לאטו מכניסה לתוך הג'לאטו כמות אפסית של אוויר.
לכן הג'לאטו הוא מוצר דחוס ובעל טעם עז יותר, ודומה בטעמו לגלידת שמנת כשהוא מבוסס על חלב.
הבסיס לג'לאטו הוא מים וחלב (ולעיתים חלב סויה), בשילוב סוכר או ממתיקים מלאכותיים, מייצבים, וחומרי טעם טבעיים.
ג'לאטו ארטיזנלי איכותי מתאפיין בשימוש בפירות טריים, שבבי שוקולד, אגוזים, עוגיות או ממתקים.
כאשר הוא עשוי ממים בלבד וללא רכיבי חלב, הוא נקרא גם סורבה (sorbetto).
אחוזי השומן האופייניים לג'לאטו נעים בין 2%–8%, תלוי ברכיבים (אגוזים, חלב או שמנת יעלו את אחוזי השומן).
ג'לאטו מכיל בדרך כלל 6%–9% שומן חלב – שיעור נמוך יחסית בהשוואה לסוגי גלידה אחרים, ובייחוד לגלידה האמריקאית העשויה שמנת, שעשויה להכיל בין 10% ל־30% שומן.
בארצות הברית קינוח קפוא צריך להכיל לפחות 10% שומן כדי להיקרא "גלידה" באופן רשמי.
בנוסף, ג'לאטו מכיל כ־35% אוויר – כמות נמוכה משמעותית לעומת גלידה תעשייתית רגילה – מה שהופך אותו לצפוף יותר ובעל טעם מרוכז.
בדרך כלל מכינים ג'לאטו מתערובת של:
ק"ג פירות טריים או מוצרים אחרים.
היחס המדויק משתנה, אך עם אותה מטרה לייצר מוצר שהוא רך; לא מוצק ולא נוזלי לאחר ההקפאה.
תהליך ההכנה כולל פסטור, קירור וערבול סימולטני, המונע היווצרות גבישי קרח ומקנה לג'לאטו מרקם חלק וקרמי.
רוּמי הטיף באמצעות שיריו המלאים חמימות, אהבה, חושניות ותשוקה רוחנית מיסטית לשלמות האל, ליופיו ועוצמתו, והקנה חיבור בין הבנה אוניברסלית של הרוחניות לבין ההיבטים האישיים והאינטימיים של האהבה.
על ידי כך, קישר רומי בין היסודות ההלכתיים המוסלמים לבין מה שנתפש עבורו הממד האינהרנטי והמהותי – המיסטיקה האסלאמית.
ג'לאל א-דין רומי היה שנים רבות אהוב וידוע במיוחד בקרב קוראי שירה פרסית בעולם המזרחי, מטורקיה, דרך איראן ועד צפון הודו.
ב-20 השנים האחרונות בעקבות מסת תרגומים חדשים לשיריו, הוא התפרסם גם בארצות מערביות רבות והוכתר כמשורר הנמכר ביותר בארצות הברית.
רומי חיבר את עבודותיו בעיקר בפרסית, שהייתה שפת האם שלו, אולם הוא העלה על הכתב שירים גם בטורקית, בערבית וביוונית.
כאחד המשוררים הגדולים בעולם, רומי ניחן בכישרון יוצא דופן המתבטא ביצירתיות, עומק מחשבה, כתיבה חדשנית, ידע נרחב בשפה הפרסית ונחשב לגדול המיסטיקה האסלאמית.
ספר השירה שכתב בעל ששת הכרכים, ה"מת'נווי", מוערך כאחד הספרים המופלאים ומעוררי ההשראה בספרות הפרסית ולעיתים גם נחשב ל"קוראן של הפרסים".
במערב המשורר הפרסי הסופי ידוע בעיקר בכינויו "רומי".
שמו המלא כאמור הוא מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד בלח'י (مولانا جلال الدین محمد بلخى) או מולאנא ג'לאל א-דין מוחמד רומי (مولانا جلال الدین محمد رومی).
הסיומות "בלח'י" ו"רומי" בשמותיו מעידות על המקור ממנו הגיע, כלומר מקורו הוא בעיר בלח' וממחוז רום (אנטוליה).
פרנקלין לואיס, חוקר ומוסמך לביוגרפיה של רומי מאוניברסיטת שיקגו מסביר בספרו שחצי האי אנטוליה היה שייך לאימפריה הרומית המזרחית.
לאחר מכן האזור נכבש על ידי מוסלמים, וגם כאשר היה בשליטת טורקים מוסלמים היה ידוע תמיד לערבים, לפרסים ולטורקים שהוא חלק מהאזור הגאוגרפי של רום.
על כן, דמויות היסטוריות שונות שנולדו או שגרו באזור אנטוליה או ששמם מיוחס לו, ידועים כ'רומי', כאשר זו מילה השאולה מהשפה הערבית ומשמעותה 'רומאי'.
בהקשר הזה המילה 'רומי' מיוחסת לביזנטיים או לאזור אנטוליה ומה שקשור אליו.
השם שניתן לרומי בלידתו היה מוחמד, על שם אביו שנקרא על שם הנביא מוחמד, אולם כבר מצעירותו אביו כינה אותו ג'לאל א-דין – "פאר האמונה".
כמו כן, לפי מקורות פרסיים מוקדמים רומי היה ידוע במידה רבה גם בכינוי מאוולנא או מולנא , ובטורקית בעיקר כ'מולנא' (Mevlânâ) כאשר המשמעות בערבית היא "המורה שלנו" ("רבנו").
רומי נולד בשנת 1207 (604 להג'רה) בעיר בלח' שהייתה אז חלק ממחוז ח'וראסאן בפרס, והיום נמצאת בצפון אפגניסטן, ומת בשנת 1273 בעיר קוניה שהיום נמצאת בטורקיה.
בגיל שמונה נאלץ לעזוב את עיר מולדתו עם משפחתו, זמן קצר לפני פלישת המונגולים בהנהגת ג'ינגס ח'אן שהביאה לכיליון וחורבן העיר.
זאת בעקבות הסתכסכות אביו עם השלטונות או לפי סברה אחרת, עקב התחזקות תחושת הסכנה.
לאחר שנים של נדודים, ביניהן אל מכה, מדינה, ירושלים, בגדד ודמשק, התיישבה השיירה בשנת 1228 בעיר קוניה, בירת ממלכת רום הסלג'וקית באסיה הקטנה.
אביו של רומי, מוחמד אבן חוסיין ח'טיבי, או בכינויו בהאו א-דין ולד (בנוסח הערבי: 'בהאא א-דין' ובנוסח הטורקי: 'בהאודדין') היה איש הלכה מוסלמי ומטיף חשוב בעל נטיות מיסטיות, שהיה המורה הראשון של רומי ואחד המשפיעים עליו ביותר.
אביו הקפיד לכתוב ביומנו את מחשבותיו האישיות המבטאות את תפישת עולמו הרוחנית.
קטעי היומן מרכיבים את הפרוזה של בהאו א-דין הקרויה ה'מעארף' (Maarif-i Waladi), בה ניתן למצוא את אומץ הלב, הכנות והתשוקה שמרגשים כל כך גם בשירתו של רומי.
בדרך לאנטוליה הוא פגש את עטאר, משורר מיסטי פרסי מפורסם.
לפגישה זו הייתה השפעה גדולה על מחשבתו של רומי, שהיה בן שמונה עשרה.
כמו כן, לאחר מות אביו של רומי בשנת 1231 הפך תלמידו של האב והסנדק של רומי, בורהאן א-דין, למורה הדרך הבא של רומי והאחראי על המשך הכשרתו.
גישתו של בורהאן א-דין התמקדה בשלילת הנפש הבהמית שמהווה את היצר הרע, לעומת המורה שלו, בהאו א-דין, שדגל בהערכת היופי והקסם שבבריאת האל.
בתמיכתו של בורהאן החל רומי ללמד בקוניה ולקח את מקומו של אביו כמנהל בית הספר האסלאמי (מדרסה), הוא הטיף במסגדים, לימד בחוגים דתיים מתקדמים ואסף סביבו מספר גדול של מאמינים.
הוא הוכשר בתורות דתיות ומיסטיות בידי בורהאן א-דין, אך הייתה זו פגישתו עם הדרוויש שמס א-דין תבריז ב-1244 ששינתה את חייו לחלוטין.
אהבתו את שמס וצערו על מותו מצאו את ביטוים במוזיקה, ריקוד ושירה לירית, ב"דיוואן-י שמס-י תבריז".
אלכסנדר פייגין, שתרגם את הדיוואן, מציין, שאין לדעת עד לאן הרחיקה אהבתם של רומי ושמס ("מה היה מאחורי הפרגוד?
ב-17 בדצמבר שנת 1273 נפטר רומי, וביום הלווייתו נקראו פסוקי הקוראן היפים ביותר ותפילות המואזין קראו לתחיית המתים.
קברו של רומי הוא היום מוזוליאום בעיר קוניה בטורקיה ונמצא בתוך מוזיאון מולאנא (Mevlâna müzesi), אתר של עלייה לרגל בעיקר לטורקים מוסלמים.
שם, כל שנה ביום הזיכרון למותו מציינים חסידיו את "יום האיחוד" ומקיימים תפילה המונית לזכרו של המשורר.
שילוב הגברים והנשים יחד בתפילה ללא הפרדה הוא מחזה נדיר בעולם המוסלמי, ומהווה הוכחה חיה לערכים המבטאים שחרור, פתיחות וסובלנות, אותם שאבו מהמורה שלהם.
תשוקתו של רומי הוסיפה לבעור עד אשר פגש את מי שיהפוך להיות אביו הרוחני ובעל ההשפעה הגדולה ביותר על חייו ועל שירתו, הדרוויש המסתורי שמס תבריזי.
קיימות גרסאות שונות המתארות את המפגש הגורלי בין השניים, אך כולן מזכירות את חשיבותו הרבה ומצביעות עליו כעל התפנית המשמעותית בחייו של רומי.
עם זאת, אין כל עדות רשמית לדיאלוג חי בין רומי לשמס ויש הסוברים אפילו כי השניים לא נפגשו מעולם.
הקשר בין רומי לשמס מתואר כייחודי, טהור, אוהב ואוניברסלי.
קשר אשר היווה ביטוי לדרך הסופית, כלומר, דרכו של אדם, המוכן לקבל את האמת ולהתאחד עמה.
כך לבסוף הבין רומי כי אהבתו לשמס היא סמל לאהבה נצחית המוחקת את הגבולות בין הנשמות וקושרת את כל הנאהבים לאל.
שמס תבריזי היה דרוויש (איש דת מוסלמי סופי) נודד בן 60 כאשר פגש את רומי בן ה-38 שהיה כבר אז אדם נכבד, בעל משפחה, ראש מדרסה, תאולוג, איש דת מלומד ומיסטיקן אשר למד מהמורים הטובים בעולם.
שמס האמין כי נועד לפגוש ולהדריך את רומי, כך שיצליח לפענח את מהותו, לבטא אותה ולהפיצה בעולם.
שמס אף הצהיר: "אני עצמי לא מבין את מילותיי".
שמס היה מלא אהדה גלויה כלפי רומי, כלפי שכלו וייכולתו שלו לתפוש ולהביע את המשמעויות שבתוכו (בשמס).
הוא ראה את עצמו כשמש, שהאמת קיימת בה באופן טבעי, ואת רומי המשיל לירח, המשקף את האמת הזו.
שמס היה דמות עוצמתית ובעל התלהבות רוחנית מרהיבה שהתבססה על אמונתו העמוקה כי הוא נציג ודובר האל.
ישנם הטוענים כי הצליח לעבור את כל השלבים בדרך והגיע אל האיחוד המיסטי עם האל – השלב הנעלה והגבוה ביותר בתורה הסופית, (עליה בהמשך).
תורתו המיסטית של שמס שינתה את רומי לחלוטין והותירה בו חותם נצחי שסימל את המפגש העמוק והעוצמתי בין השניים.
התפישה הרווחת היא כי שמס האיר לרומי את האהבה הישירה והבלתי-אמצעית לאל, אהבה שעלולה להוביל את האדם אל האבדון, אולם רק היא מאפשרת את חילוץ הנשמה האלוהית מהכלא החומרי של הגוף והגעה לאיחוד עם האמת האלוהית.
בשיריו, רומי מתייחס לדרך הזו של האהבה והאיחוד עם האמת, וטוען כי היא אינה ניתנת לביטוי מילולי אלא באמצעות חוויה אקסטטית.
החוויה הזו מאפיינת את הזרם הסופי כולו,ומגיעים אליה באמצעות טקסי פולחן המתבטאים לרוב בריקוד ושירה.
לאחר שפגשו זה את זה נהגו שמס ורומי להתבודד במשך חודשים ארוכים, בהם לא חדלו מלשוחח על רזי האל ושקעו בשיחות נפש עמוקות.
רומי הקדיש את מלוא זמנו לשמס והזניח את חובותיו, דרשותיו ותלמידיו.
לאחר זמן מה נעלם שמס באופן מסתורי ביותר, ורומי מצדו כתב שירי אהבה נואשים בתקווה להחזירו אליו, שלח שליחים שיחפשו אחריו ואף נסע בעצמו לדמשק, שם לפי השמועה התגורר שמס.
לבסוף, שמס אכן נמצא בדמשק על ידי בנו של רומי, סולטאן וולד, ששכנע אותו לחזור עמו לקוניה.
ההתאחדות של שמס ורומי הייתה שמחה וטהורה, אם כי היא נקטעה באכזריות כאשר שמס נעלם בשנית ולא שב מאז.
ישנן מספר גרסאות בדבר היעלמותו של שמס, והמקובלת ביותר היא כי תלמידיו של רומי, שחשו מוזנחים מהקרבה של השניים, רצחו אותו.
לפי אחרים, בנו השני של רומי, עלא אל-דין, לא יכול היה לשאת את הקשר ביניהם והחליט להיפטר משמס.
גרסה מיסטית טוענת כי שמס נעלם מרצונו ולא נרצח, ושלאחר המפגש עם שמס ה"חיצוני" היה על רומי לגלות את שמס ה"פנימי", זה שבתוכו.
לפי המסדר ה'מוולווי', אותו ייסד רומי, הפרידה של שמס היא משל לעזיבת האלוהים את האדם, כאשר האדם משתוקק לחזור למצב האחדות עם האל.
לכאן או לכאן, היעלמותו הטראגית של שמס הותירה את רומי שקוע בעצבות עמוקה, וכן השפעתו הייתה כה גדולה על המשורר שאף הנציח את חברו הטוב בשיריו המיסטיים אשר קובצו באחד הספרים החשובים והמשפיעים- 'דיוואן שמס תבריזי'.
עם הזמן, רומי השלים עם לכתו של שמס והאהבה העזה אליו בנשמתו התעצבה ולבשה צורה של האהבה האלוהית.
הסופיות היא דרך מיסטית מגוונת בעלת ממדים רבים שהתפתחה באסלאם.
כדרך חיים, הסופיות ממזגת שתי תפישות בולטות; האחת תפישה מיסטית חווייתית, המקרבת את המאמינים אל המקור האלוהי על ידי התנסויות חווייתיות, והשנייה היא תפישה דתית-אתית, הנכרכת סביב הקוראן וההלכה המוסלמית, ורואה במוחמד אחרון הנביאים.
הזרם הסופי מאופיין בפרישות, חיי פשטות וצנע ובעל אורח חיים סגפני.
לצדו שיטה, הקרויה גם דרך ('טריקה'), שמטרתה לקרב את האדם לאלוהיו וללמדו לאהוב ולדעת אותו.
זאת באמצעות הטלת גזירות עצמיות של התנזרות וסגפנות המביאות לידי מצבי התלהבות לאל שיובילו לביטול האישיות והוויית ה'אני'.
כך האדם יגיע להיעדר כל הרגשה ביחס למצבי הגוף ויתקיים ללא דאגה וללא מחשבות על תועלת או נזק.
כמו כן, בתורה הזו ובדרך החיים של הסופי משולבות תחושות כפחד, צער, שפלות רוח, חוסר אונים והודיה לאל על כל שנתן, הן הטוב והן הרע.
הכינוי 'סופי' או 'צופי' נגזר מהמילה הערבית 'צוף' (صوف) שמשמעותה צמר.
בעבר, מי שהיה לובש את הצבע הלבן היה נחשב לסופי, אך עם הזמן הפך המושג לכינוי לאלו ההולכים אחרי האל בדרך המיסטית ובעלי נטיות סגפניות.
לפי האמונה הסופית הצמר היה לבושם של הנביאים, ומשום כך ללבישתו יש משמעות רבה, וכן היא מרמזת על סימבוליות המבדילה את הצופים מזרמים אסלאמיים אחרים.
הזרם הסופי מתבסס על מספר מאפיינים רוחניים ומיסטיים המהווים חלק בלתי נפרד מחייו של הסופי.
'תווכול' (توكل) הוא עיקרון המעיד על הביטחון המוחלט באל המביא את הסופי לידי כניעה אבסולוטית לרצון האל ולהשלמה עם הגזירה האלוהית.
עקרון נוסף הוא ה'מחבה' (محبة) המביע את אהבת האל באמצעות דימויי אהבה המתארים את יחס הסופים לאל ואת כמיהתם אליו.
כאשר הספרות הסופית מציגה את האספקט הזה היא מתארת את האהבה והערגה לאל כמצבים מיסטיים עוצמתיים, המכניעים את המאמין ומשתלטים על ההכרה העצמית שלו עד שקיעתו במושא אהבתו שהוא האל.
משוררי אהבה סופים וג'לאל א-דין רומי שהיה הגדול בהם תיארו בשיריהם אהבה עזה כמוות, המביעה את אהבת הסופי לאלוהיו.
כך כתב רומי בספר השירה המיסטי "דיוואן שמס תבריזי": "באור הזיכר [ד'כר] מתמלאת הלבנה, את כל האהובים יחזיר הוא למסילה.
השכם והערב עם התפילה, כי אין עוד מלבדו – לא אלהא אל אללה".
העיקרון השלישי הוא ה'מערפה' (معرفة), המציג את התקרבות הסופים לאל ואת בקשתם לדעת אותו בליבם ידיעת אמת.
האל הוא הנצחי ובעל האמת היחידה, והסופי על מנת להתאחד עמו צריך להתנתק מהעולם הפיסי ולהגיע לביטול מוחלט של הווייתו האישית שהיא בת חלוף אל מול הישות העליונה.
חבר במסדר הצופי נקרא 'דרוויש', ממנו נדרש להיות נאמן לעקרונות המסדר ולמנהיגיו ולהשתתף בטקסים כאשר החשובים ביותר הם הד'כר והסמאע (ذكر وسماع) .
טקס הד'כר, שפירושו הזכרה, לרוב נערך בימי שישי, בחגים ובימי ההולדת והזיכרון של הנביאים והקדושים.
החזרה וההישנות של מנטרות אלה נהגות בקול עד אשר הן נספגות באיברי המאמין ונהגות בתוכו ללא קול.
הוא אירוע מוזיקלי של שמיעה והאזנה לדברי האל בקוראן באמצעות שירים המדברים על האהבה והכמיהה אליו, או במנגינות המובילות לידי תנועות מחול ותנועות לא רצוניות.
הטקס מסמל את המפגש הראשון הקדם בריאתי בין אלוהים לנשמות בני האדם, והוא מהווה ניסיון להביא לקיום מפגש בעולם הזה.
חברי המסדר מתבקשים לעיתים להגיע לאקסטזה דתית בהשפעת המוזיקה והריקודים על מנת להתקרב אל האל.
שמס תבריזי הוא שהכיר לרומי את המנהג של טקס הסמאע, ומסופר כי רומי ושמס שהיו נאמנים לאל ואהבו אותו בכל מאודם, נראו ברחובות קוניה שרים ורוקדים, וכן כי רומי נהג להסתובב סביב עצמו שעות רבות בביתו.
המסדר המוולווי – 'הדרווישים המחוללים'
רומי הוא מייסד המסדר הסופי המוולוויה (בהגייה ערבית: Mawlawiyya, בטורקית: Mevleviyye, Mevlevilik), ששמו נגזר מכינויו "מולאנא", והוא אחד מהמסדרים הסופים הרבים בעולם המוסלמי.
אולם, המסדר המוולווי הוא ייחודי ויוצא דופן וסממניו מבדילים אותו משאר הטריקות.
לדוגמה, הלבוש הסמלי של חסידיו עם החצאיות הלבנות העגולות והתרבושים המוארכים, וכן טקסי הפולחן המיוחדים כשהבולט בהם הוא הסמאע.
המודלים העומדים בבסיס המסדר שמורים למשורר ומייסד המסדר, מולנא ג'לאל א-דין רומי, ולמדריכו הרוחני וחברו הטוב, שמס תבריזי.
המסדר הדתי צמח ושגשג בטורקיה עד שנות ה-20' של המאה העשרים, עד כינון הרפובליקה הטורקית בהנהגת מוסטפא כמאל אתאתורכ, לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית.
מטרתו של מוסטפא כמאל הייתה הקמת מדינה לאומית–חילונית, וכדי לצמצם את השפעות הדת שנתפשו כמעכבות הקדמה, אסר על כל פעילות סופית.
למרות ניסיונות המשטר לדכא את המוולווים, המסדר נשאר פופולרי, ובשנות ה-50' הממשלה הטורקית אף אישרה את החגיגות השנתיות בקוניה לכבוד רומי והגותו המיסטית שמתוכה צמחו עקרונות המסדר.
חברי המסדר המוולווי נקראים גם 'הדרווישים המחוללים' לאור טקס הפולחן בו החסיד נע סביב צירו בריקוד מיסטי מסחרר (the whirling dance), בהשתוקקות להתאחד עם הדרך האלוהית כחלק מטקס הסמאע שהוזכר לעיל.
המוולווים מאמינים שדרך טכניקת התנועה במרחב והסחרור הרוחני האדם יכול להתמסר ולשחרר את כל העכבות והמעצורים שהוא נושא בליבו, ועל ידי כך יוכל להתקרב אל האל ולחוות איחוד הרמוני עם מקור הבריאה היחיד.
כמו כן, במחול המוולווי, השלב המדיטטיבי הגבוה ביותר מאופיין במצב תודעתי אקסטטי המבטא את סערת הרגשות הדתית שחווה הדרוויש, וזו מסמלת את היכנעותו לאלוהיו.
רומי התייחס אל טקס הסמאע ברבים משיריו ובאחד כתב: "יש בנו סוד.
והעולם כלו רק בזכותו של הסחרור הזה סובב.
תועה הרגל והראש סחרחר ומסתובב, למי אכפת?
טקס הסמאע הוא אחד האלמנטים של תפילת המאמין לאלוהיו, ובו כמעט לכל פעולה יש משמעות סמלית, מאחוריה עשוי לעמוד רעיון פילוסופי מורכב.
הדרווישים נכנסים לאולם עם גלימה שחורה המזכירה את בגדי האבל שהורה רומי ללבוש לאחר מותו של חברו שמס, וזו מייצגת את קברו.
הסרתה בתחילת הטקס מסמלת את נטישת הקשר הארצי ותחילת החיבור הרוחני.
כמו כן, החצאית הלבנה נקראת 'תנורה' (تنورة) והיא מסמלת את התכריכים, מתוכם נולדים הדרווישים אל המסע המיסטי שעומד בפתח.
תרבושם הלבן הגבוה מסמל את מצבת הקבר, כרמז להיותנו בני חלוף.
הדרווישים מתיישבים על שטיחונים לבנים מעור כבש עליהם הם נושאים תפילה חרישית, כאשר השייח' שמנהיג את הטקס תופס את מקומו על שטיח מובדל בצבעו האדום כסמל לדמו השפוך של שמס מתבריז.
צליל תוף הקודום הטורקי שובר את הדממה והמוזיקה מתחילה להתנגן לצד המחוללים המצליבים ידיהם אל החזה כסמל לאחדות, ומבקשים את רשות השייח' להתחיל להסתובב.
בהדרגה, הדרוויש מתחיל להסתובב נגד כיוון השעון כסמל לרעיון המהווה את ההסתייגות מהכוחות המנהלים את עולם החומר.
עם כניעתו והתמסרותו של הדרוויש לריקוד ולאהבה המיסטית העוטפת אותו, הקצב מתגבר.
הדרווישים פורשים זרועותיהם כאשר כף היד הימנית מביטה מעלה כדי לקחת, ומאפשרת לאנרגיה לעבור דרכה אל הגוף כולו, ולאחר מכן להמשיך אל כף היד השמאלית המביטה מטה כדי להשיב, ומשם זורמת אל האדמה.
אלמנט נוסף הוא הטיית הראש כלפי הלב המסמלת את כניעתו של המוח – האינטלקט, לחוכמת הלב – האהבה.
זהו האדם האידיאלי עבור רומי, אדם האוהב במסירות את האלוהים שלו ונמצא בצלמו.
המסדר המוולווי נתפש כחלק מהלאומיות הטורקית, למרות הקשיים וניסיון הדיכוי בתחילת המאה העשרים.
כמו כן, לחברי המסדר יש גישה ליברלית כלפי נשים והם מאפשרים ומעודדים את כניסתן למסדר ואת השתתפותן בטקסי הפולחן.
למסדר יש שלוחות באזורים רבים בעולם וגם בעולם המערבי, אולם למרות המוניטין שלו הוא מסדר סופי צנוע בגודלו בהשוואה למסדרים אחרים.
בנוסף, חסידיו של רומי יכולים להימצא במסדרים סופים אחרים כמו מסדר הבקטאשיה (بكتاشية) והנקשבנדיה (نقشبندية), וכן ישנם חסידים שאינם לוקחים חלק במסדר סופי כלל.
ישנן גם טריקות שאימצו את הלימוד של רומי ואת דרכו, ועקבו אחר השושלת הרוחנית (سلسلة) שלהם עד שהגיעו אליו.
"...אהבה וחיבה הן תכונות של האלוהים.
אהבה אמיתית שייכת לאלוהים, זו בין בני אדם היא רק מטאפורה של אהבה.
במילים אחרות אהבה באה לאדם מאלוהים ורק אחר כך מופיעה בבני אדם"
הציטוט לעיל לקוח מתוך ההקדמה לכרך השני של ה"מת'נווי" אשר כתב רומי, והוא מבטא בדיוק רב את אהבתו העמוקה אל האל, וכן את תפישתו על הדרך שלנו כבני אדם החיים בעולם הזה.
כאמור, האיחוד המיסטי שהתחולל במפגש של רומי ושמס היה כהשלמה רוחנית של נפשות תואמות, והחברות הטהורה בין השניים הובילה את רומי לתוך מסע מופלא רווי בתובנות, וכן הביאה לעיצוב תפישת עולמו שממשיכה להשפיע רבות גם לאחר מותו.
רומי אהב את שמס אהבה גדולה, אולם האהבה הזו הייתה חסרה בהיותה מותנית באדם אחר החיצוני לו, ולא תלויה בחוויה פנימית גרידא.
התהליך שעבר רומי הושלם עם היפתחותו לאנשים אחרים, למורי דרך חדשים, לטוהר ויופי העולם ולאנושות כולה.
כך, אהבתו של רומי בדמותו של שמס ידיד הנפש, התפתחה וצמחה להיות אהבה אחת עמוקה ומסורה לאחד והיחיד – האל הנצחי.
בדרך שהתווה שמס הוא האיר לרומי את הנתיב לאהבת האל, אהבה כזו שעלולה לשרוף את נפש האדם, אם כי רק היא תשחרר אותו מכבליו.
הרי עבור רומי האל נמצא בכל ומהווה את כל היקום, ואף אמר: "כאשר אנו אומרים שאלוהים אינו נמצא בשמיים, איננו מתכוונים לומר שההפך הוא הנכון, אלא בפשטות שהשמים אינם מכילים אותו, בעוד הוא מכיל את השמים".
מת'נווי (مثنوى) – ה'מת'נווי' או בפרסית ה'מסנווי' היא עבודתו הגדולה והחשובה ביותר של רומי, והיא רבת משמעות בספרות ובתרבות הפרסית.
ספר השירה ה'מת'נווי' נוצר מתוך אמונה עמוקה ומחויבות לקוראן, שהוא גם המקור העיקרי שלו, ומהווה ביטוי מקיף להשקפותיו הפילוסופיות ולתורתו המיסטית, ולעיתים נקרא גם "הקוראן של הפרסים".
המתודה של ספר ה'מת'נווי' בנויה באופן דומה לקוראן, והוא כולל שישה כרכים, מעל ל-26,000 בתי שיר, רמזים וציטוטים מהקוראן, חרוזים ומשחקי מילים בשפה הפרסית ולהם ממדים שונים של משמעויות.
בעבודה מיסטית זו רומי מעוניין להדריך את בני האדם במסע שלהם אל השלם עם התמקדות בשלושה אלמנטים מרכזיים של הדת – אמונה, תרגול ומוסר.
יש התופשים את היצירה המיסטית הזו כפרשנות (תפסיר – تفسير) פואטית של הקוראן, אולם היא נבדלת מפרשנויות אחרות בהדרכה הרוחנית של רומי את האדם ובמאמץ לגלות את המשמעויות האקזיסטנציאליות הטמונות בתבונתו.
בפרשנותו רומי מעודד ערכי מוסר של ענווה, היכנעות, הסכמה והשלמה, סבלנות וסגפנות ומזהיר מפני הרגלים רעים כמו יהירות.
כמו כן, כתיבת ה'מת'נווי' הביאה להשלמת התהליך שראשיתו בפגישה של רומי עם מורהו הרוחני שמס.
רומי למד להרחיב את האהבה הגדולה שהייתה לו לשמס ולתורתו המיסטית לעבר כלל האנושות, וכן אהבתו האישית לחברו הפכה לאהבה אוניברסלית וקוסמית בדמוי ההכרה המיסטית העליונה.
דיוואן שמס תבריזי (ديوان شمس تبريزى) – יצירה זו כתב רומי על שם חברו ומדריכו הרוחני הנערץ שמס מטבריז שהיה מקור להשראתו.
היא מכילה 2500 פיוטים ומורכבת משני חלקים, כאשר הראשון נקרא 'רובאעיאת' (رباعيت) – שירים קצרים "מרובעים", וחלקה השני נקרא 'ע'זליאת' (غزليات) – שירים ארוכים יותר.
ה'דיוואן' מסמל את התאהבותו הראשונית של רומי ושורשיה העמוקים של השירה המובאת שם מצליחים לטשטש את הגבולות בן אהבה לזולת ואהבת האל.
פיהי מא פיהי (فيه ما فيه) – תרגום שם הספר לעברית: "יש בו מה שיש", והוא כפי הנראה נכתב על ידי סולטאן ולד , בנו של רומי, או על ידי אחד מתלמידיו בהשראת נאומיו של רומי ושיעורים שהעביר המכילים נושאים שונים.
הספר מורכב מרישומים שנכתבו על ידי תלמידיו של רומי אשר נכחו בשיעוריו, והוא מאפשר לקורא להתבונן מקרוב במערכת היחסים של מורה ותלמיד בבית ספר סופי.
שבע הדרשות – מג'אלס סבעה (مجالس سبعة) – כולל שבעה מפגשים בהן רומי נשא דרשות בשפה הפרסית.
הדרשות הכילו התבוננויות במשמעויות העמוקות ביותר של הקוראן והחדית' (אמירותיו ומעשיו של הנביא מוחמד).
המכתבים – מכאתיב (مكاتيب) – אוסף נרחב של התכתבויות בין רומי ותלמידי, בני משפחתו ומכובדי הממשל.
האגרות מהוות עדות להשקעה המרובה של רומי ועיסוקו הרב בניהול בית הספר, קהילתו ותלמידיו, תוך ניהול קשרים חברתיים ופוליטיים.
חשיבותו של רומי מרחיקה הרבה מעבר לאזור הגאוגרפי שבה הוא פעל.
דוברים של השפה הפרסית באיראן, אפגניסטן וטג'יקיסטן רואים בו את אחד מהמשוררים הקלאסיים החשובים ביותר, וכהשפעה על משוררים במהלך ההיסטוריה.
הייתה לו גם השפעה רבה על הספרות הטורקית.
השירה שלו מהווה בסיס למוזיקה קלאסית איראנית ואפגאנית.
עבור מערביים רבים, תורותיו הן ההקדמה הטובה ביותר לסופיות.
המשורר הלאומי הפקיסטני, מוחמד איקבל (1877–1938) גם הושפע מיצירותיו של רומי וראה בו את מורו הרוחני.
רומי אף קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טהראן.
גם הזמרת שכילא קיבלה השראה מיצירותיו של רומי.
ההארה, תרגם מאנגלית גיל רון שמע, רימון-חיים אחרים, 2001.
הדיוואן - אוסף שירי שמשי טיבריז, תרגם מפרסית אלכסנדר פייגין, הוצאת חדקרן / עולם קטן, 2005.
שיר אחד, תרגם מאנגלית גיל רון שמע, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2007.