tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשירה הפלסטינית שקדמה להקמת מדינת ישראל בלט אחוז הנושאים הלאומיים ורובה הייתה לימודית-פובלציסטית.
בניגוד לשירה ברוב הארצות הערביות, לא היו בשירה הפלסטינית הרבה שירי תהילה ותשבחות לשליטים, מאחר שהארץ לא נשלטה על ידי שליט ערבי.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הפכה השירה הפלסטינית לאמצעי פוליטי.
המשוררים הפלסטינים נוטים לכתוב על תחושת האובדן והכמיהה למולדתם האבודה.
משוררים פלסטינים בולטים כוללים בין היתר את מחמוד דרוויש, סמיח אל קאסם ותאופיק זיאד.
לפני הקמת מדינת ישראל לא זכו הלהקות והתזמורות המקומיות, ובהן זמרים וזמרות, לפרסום מעין זה של להקות מצריות.
הם מצאו את פרנסתם בתחנות רדיו ובמסיבות.
לאחר הקמת המדינה החלו השירים של האמנים הפלסטינים לעסוק לרוב בשאיפותיהם של הפלסטינים למדינה משלהם, במאבק בכיבוש הישראלי, בכמיהה לשלום ובכמיהה למולדתם האבודה.
בסוף שנות ה-90 פרחו סגנונות הראפ והיפ הופ הפלסטיניים אשר הושפעו בעיקר מסצנת הראפ וההיפ-הופ האמריקאית ושילבו מנגינות ערביות וקצב מערבי יחד עם מילים בערבית, אנגלית ואפילו עברית.
בסגנון שולב ההקשר המחאתי של סגנון הראפ וההיפ-הופ אך קיבל גוון מקומי של מחאה פוליטית.
הרכב ההיפ הופ הפלסטיני-ישראלי דאם נחשב ללהקת ההיפ הופ הפלסטינית מצליחה ומוכרת בראשית המאה ה-21.
במרץ 1919 דווח ב"חדשות הארץ" על הצגת תיאטרון בקלוב הערבי ביפו: חמש מערכות על עריצותו של ג'מאל פשה, כאשר בתמונה האחרונה הוא עומד מול גופותיהם של לוחמי מחתרת ערבים שהוציא להורג בתלייה, עטופות בסדינים לבנים ועל כל אחד מהם הכתובת "התחייה הערבית".
בסוף הסצנה, הושר ההמנון ששרו אנשיו של האמיר פייסל והשחקנים הניפו את דגלי הלאום הערבי.
בראשית שנות ה-20 הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה שחיבר עיזאת דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים.
בשנות ה-40 היו מצויות להקות תיאטרון מעטות, במסורת המסורתית המזרחית, אולם אף אחת מהן לא זכתה לפרסום בציבור הערבי בארץ.
היו בארץ שני איגודים מתחרים של אמני התיאטרון הערבים, שניהם בהנהגת סופרים מחברי מחזות: "אגודת השחקנים הערבים" בראשות ח'ליל ביידס ו"התאחדות האמנים הפלסטינים" בראשות נסרי אל-ג'וזי.
בשנת 1970 נוסד תיאטרון אל-קאסבה ברמאללה ובשנת 1977 נוסד בירושלים תיאטרון אל-חכוואתי, התיאטרון הלאומי הפלסטיני.
הקולנוע הפלסטיני הוא חדש יחסית לקולנוע הערבי בכללותו.
סרטים פלסטינים רבים מופקים בתמיכת ארגונים באיחוד האירופי, ארצות הברית ומדינת ישראל.
חלק מהסרטים מופקים באנגלית, בצרפתית ואף בעברית.
הופקו למעלה מ-800 סרטים אשר עוסקים בחייהם של הפלסטינים, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובנושאים קשורים נוספים.
סרטים פלסטינים ידועים הם: "גן עדן עכשיו" ו"ג'נין ג'נין".
הפלסגים הייתה קבוצת שבטים שלפי היוונים קדמו להלנים ביוון וסביב הים האגאי, ואשר חלק מהם המשיכו וישבו באזורים אלה במקביל להלנים ועד למאה ה-5 לפנה"ס.
מנגד, זיהו מספר חוקרים יוונים כמו סטראבון וחוקרים רומים כמו אובידיוס את הפלסגים כיוונים, וזאת למרות שגם הם הסכימו שהפלסגים דיברו "שפה ברברית" או "יוונית לא מתוחכמת".
כיום נוטים חוקרים רבים להשתמש במושג כדי לתאר ללא הבחנה את השבטים שישבו סביב הים האגאי קודם לבואם של ההלנים, וקיימת הסכמה שאין המדובר בעם בודד ומובחן אלא בקבוצות אתניות שונות שנוצרו כתוצאה מהגירה ממקורות שונים.
אחת התאוריות המקובלות היא ששבטים אלו הם המקור לפלשתים בארץ כנען.
פלסטיניאן איירליינס הייתה חברת תעופה וחברת הדגל של הרשות הפלסטינית.
החברה הוקמה ב-1 בינואר 1995 בעזה, והחלה לפעול בשנת 1997 משדה התעופה של פורט סעיד כשברשותה שני מטוסי פוקר 50 שנתרמו על ידי ממשלת הולנד, ומטוס בואינג 727 שנתרם על ידי הנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל.
בחודש ינואר 1997 הפעילה החברה שבע טיסות שכר לג'דה לרגל החג' והובילה 325 נוסעים סך הכל.
ב-23 ביולי 1997 ביצעה החברה את הטיסה הסדירה הראשונה שלה בין נמל התעופה הבין-לאומי אל-עריש לנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עליה, ובמשך השנה שלאחר מכן המשיכה והפעילה טיסות סדירות וטיסות מזדמנות למספר יעדים במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
עם פתיחתו של נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת בדרום רצועת עזה בנובמבר 1998, היה זה למרכז פעילותה של החברה, והיא החלה לטוס ממנו לעמאן ולקהיר.
במהלך שנת 1999 הפעילה החברה 1,482 טיסות סך הכל והטיסה 60,446 נוסעים, שהיוו 70% מכלל הנוסעים בשדה.
בשנה זו הצטרפה פלסטיניאן איירליינס ליאט"א ולהתאחדות חברות התעופה הערביות.
באמצע שנת 2000 הגיע היקף פעולתה של החברה לשיאו.
היא הפעילה טיסות לעמאן, נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק, לרנקה, קהיר, ג'דה, אבו דאבי, דובאי ולדוחה.
החברה חכרה מטוס איליושין Il-62 ורכשה שני מטוסי דאש 8. עוד הזמינה החברה שני מטוסים קטנים נוספים ושקלה את הזמנתם של שלושה מטוסי בואינג 737 במטרה להתחיל בשירותי טיסה לאירופה.
בנוסף הודיעה הרשות הפלסטינית כי היא מתכננת במסגרת הרחבת הפעילות האווירית גם להפריט את החברה על דיד הנפקת מניות בבורסת פלסטין, להרחיב את הפעילות של שדה התעופה עזה גם גל מטענים והפעלת שדה תעופה בגדה המערבית.
על הפעלת שדה תעופה פלסטיני בגדה המערבית הוסכם במסגרת הסכם קהיר בשנת 1994, והרשות ניסתה לגייס מימון להקמת שדה התעופה ביריחו.
אחר כך, לקראת שנת 2000 והעלייה הצפויה בביקורי צליינים, ביקשה הרשות מישראל לתת ל"פלסטיניאן איירליינס" לפעול בשדה התעופה עטרות ולהפעיל את השדה במשותף על ידי ישראל והרשות.
עם תחילת האינתיפאדה השנייה באוקטובר 2000, נאלצה החברה להפסיק את טיסותיה.
המגבלות שהטילה ישראל על פעולתו של שדה התעופה בעזה והריסתו בסוף שנת 2001, אילצו את החברה להעביר את מרכז פעילותה לנמל התעופה הבין-לאומי אל-עריש.
שני מטוסי הדאש 8 נמכרו ושניים משלושת המטוסים האחרים קורקעו.
החל מאוגוסט 2003 מטוס פוקר 50 בודד המשיך ופעל בקו אל-עריש–עמאן שלוש פעמים בשבוע ולאחר מכן פעמיים בשבוע.
באפריל 2008 הפסיקה החברה את פעילותה לחלוטין, ומטוסיה אוחסנו בעמאן ובקואלה לומפור.
במאי 2012 שבה החברה לפעול מחדש, ולהפעיל שתי טיסות שבועיות בכל כיוון בין נמל התעופה הבין-לאומי אל-עריש ונמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה.
החל משנת 2017, החברה לא ביצעה עוד טיסות כלל ומטוסיה הוחכרו חלק מהזמן לחברת התעופה ניז'ר איירליינס הפועלת במדינת ניז'ר שבמערב אפריקה.
ב-19 באוגוסט 2020, לאחר שהסתיים החוזה מול חברת התעופה האפריקנית, שלא חודש בשל משבר הקורונה והשפעתו החמורה על התעופה העולמית, הודיעה החברה על העמדה למכירה באופן מיידי של 2 מטוסי הפוקר 50 שלה.
בדצמבר 2020 הודיע משרד התחבורה והתקשורת ברשות הפלסטינית כי פלסטיניאן איירליינס תיסגר לצמיתות.
בעת הסגירה שירתו בחברה 8 עובדים בלבד.
צי המטוסים של החברה בעת סגירתה:
כלי טיסבציבהזמנההערותפוקר 502–הוחכרו לניז'ר איירליינס
פַלְסֵט (מאיטלקית: Falsetto (פלסטו), צורה מוקטנת של falso, מזויף; מכונה בקרב דוברי העברית גם "פלצט" או "פלצטו") הוא מונח המתייחס לרגיסטר (משלב) בתדירות מעט גבוהה מהרגיסטר המודאלי, וחופפת אליו באוקטבה אחת בקירוב.
פלסט מתבצע על ידי רטט של קצוות מיתרי הקול, בחלקם או כולם.
למרות שהמונח מתייחס, לרוב, להפקת קול בזמרה, הפלסט קיים גם בדיבור, ונחשב לאחד מארבעת תחומי הקול העיקריים בקלינאות תקשורת.
הקול האופייני לפלסט הוא נשימתי באופן טבעי, בדומה לחליל, עם מעט צליל הרמוני בנוסף.
גברים ונשים, שניהם, יכולים להוציא קול בתחום הפלסט.
השימוש במונח פלסט בזמרה מתייחס במקרים רבים לטכניקה קולית המאפשרת לזמר או הזמרת להפיק צלילים אשר מעבר לתחום הקול הנורמלי.
ההבדל הפיזיולוגי העיקרי בין הרגיסטר המודאלי, או הנורמלי והפלסט קשור לכמות וסוג מיתרי הקול המעורבים בהפקת הצליל: בפלסט, רק קצוות המיתרים רוטטים, כאשר חלקו
הגדול של המיתר פחות או יותר רפוי.
במעבר מקול מודאלי לפלסט, שרירי הווקאליס משתחררים ומאפשרים לשרירים הקריקוטירואידים למתוח את מיתרי הקול אפילו מעבר למצב המתיחה המקסימלי שלהם.
מתיחה זו יוצרת את אפקט הפלסט, ואף מאפשרת לקבוע את גובהו.
נושא הפלסט אצל נשים עורר בעבר מחלוקת, בעיקר אצל מורים לפיתוח קול.
ספרים רבים שעוסקים באמנות הזמרה מתעלמים לחלוטין מהנושא, נוגעים בו ברפרוף, או עומדים על כך שאין פלסט נשי.
ויכוח זה אינו קיים, עם זאת, בקהילת קלינאי התקשורת, והטיעונים כנגד קיום הפלסט הנשי אינם תקפים לאור המחקר הפיזיולוגי העכשווי.
סרטים וקטעי וידאו של הגרון בזמן דיבור מראים שנשים מסוגלות להפיק פלסט, עובדה הנתמכת גם במחקריהם של כמה קלינאי תקשורת, ומורים לפיתוח קול מובילים.
אחד ההסברים לחוסר ההכרה בקיום הפלסט הנשי הוא שההבדל בגוון הקול ובדינאמיות שלו בין הרגיסטר המודאלי לפלסט אינו תמיד מורגש בקול הנשי לעומת הקול הגברי.
זה שייך, בחלקו, להבדל באורך ובמסה של מיתרי הקול ובהבדל בטווחי התדירויות.
קיומו של רגיסטר הפלסט אצל נשים הוא עובדה מוכחת, וזמרות רבות משתמשות בפלסט במקום החלק העליון של הקול המודאלי.
מספר מורים לפיתוח קול טוענים שחוסר ההכרה בפלסט הנשי הביא לסיווג מוטעה של זמרות קונטראלטו ומצו-סופרן כסופרן, כיוון שבקולות נמוכים אלו קל לשיר סופרן על ידי שימוש בפלסט.
השימוש בפלסט במוזיקה של המערב הוא עתיק יומין.
קשה לעקוב אחרי מקורותיו בשל אי-בהירות של מונחים.
מנציני, "Pensieri e riflessioni", מ-1774, הפלסט מוגדר כ-'voce di testa' (בתרגום: קול הראש).
כנראה שסופרים בני המאה ה-13 הבחינו בין רגיסטר חזה, גרון וראש (pectoris, guttoris, capitis), וקראו לרגיסטר הראש למה שיקרא בעתיד פלסט.
עד המאה ה-16 המונח פלסט היה נפוץ באיטליה.
הרופא ג'ובאני קמיליו מאפי, כתב ב-1562 שכאשר זמר בס שר בתחום הסופרן, קולו נקרא פלסט.
זמרי טנור השתמשו בפלסט כדי לשיר בקול אלט ולעיתים בסופרן לפני שנשים שרו במקהלה.
זמרי מוזיקה עתיקה משתמשים לעיתים בפלסט כדי לשיר בקול סופרן, ובקתדרלות בבריטניה משתמשים בו באופן קבוע במקהלות גברים השרים בקול אלט.
ניתן לצבוע או לשנות את הפלסט כדי שישמע בצורות שונות.
ניתן לתת לו סגנון קלאסי, כמו זמרי טנור, או עכשווי יותר כמו במוזיקת R&B מודרנית.
ניתן להפיק את הפלסט בצליליות שונה, כמו במקרה של הרוק המתקדם (לדוגמה: רוג'ר טיילור מלהקת קווין, מת'יו בלאמי מלהקת מיוז ותום יורק מלהקת רדיוהד), ההבי מטאל (לדוגמה: קינג דאיימונד מלהקת מרסיפול פייט) ובמיוחד הפאוור מטאל (לדוגמה: שחר לוי מלהקת PTR).
הפלסט מוגבל יותר בדינמיות של הקול ואיכות הצליל מאשר הקול המודאלי.
לרוב הזמרים המקצועיים יש לפחות תחום של אוקטבה בו הם יכולים לשיר בקול מודאלי או בפלסט.
בתחום חופף זה, צליל בקול המודאלי ישמע תמיד חזק יותר מצליל באותו הגובה בפלסט.
סוג התנודה של מיתרי הקול בפלסט מגבילה את עצמת הצליל, למעט בטונים הגבוהים ברגיסטר.
גם גוון הקול מוגבל בשל הפשטות של גל התנודה הנוצר.
בקול המודאלי ניתן להפיק גלי תנודה הרבה יותר מורכבים וכמות אינסופית של גוני קול.
עם זאת, בפלסט נדרש פחות מאמץ מהזמרים לעומת הקול המודאלי, וכאשר משתמשים בו כראוי, ניתן להפיק בו אפקטים קוליים נפלאים.
ניתן למצוא שימושים רבים בפלסט בזמרה:
במקהלות גברים, כדי לאפשר לזמרי הטנור הראשונים לשמר את מרקם הצליל.
על ידי זמרי טנור ליריים, זמרי פולקלור וכו'.
בחזנות - בה הוא מוגדר בכינוי היידישאי "קאפ שטימע" - קול הראש.
על ידי פלסטיסטים (זמרי פלסט) וזמרי קונטרה-טנור.
בגבהי צליל מעבר לתחום המודאלי.
לצלילים בפיאניסימו, הקשים לביצוע ברגיסטר המודאלי.
רוב הגברים והנשים יכולים לדבר בפלסט.
עם זאת, השימוש בדיבור כזה איננו נפוץ, ובדרך כלל קשור להומור.
יוצא מן הכלל ראוי לציון, עם זאת, קשור לתרבויות בהן הדיבור בפלסט, אם במודע ואם לאו, נעשה כצורה לבידול תרבותי בקרב נשים.
דוגמה לכך היא הצרפתית הבורגנית מהאזורים האופנתיים בפאריס וערים אחרות במרכז צרפת.
אנשים מסוימים, עם זאת, מדברים באופן קבוע בפלסט.
התנהגות זאת מוגדרת על ידי קלינאי תקשורת כסוג של הפרעת הגייה (דיספוניה).
משתמשים במונח פלסט גם כדי לתאר עלייה מלאכותית בגובה הצליל, המופיעה לעיתים קרובות, להרף עין, אצל נערים בגיל ההתבגרות כאשר קולם משתנה.
דיבור בפלסט יכול לנבוע גם מדיספוריה מגדרית מצד אנשים או נשים שהוגדרו כזכרים בלידתן.
פלסטידות הוא שם כולל לקבוצה של אברונים הנמצאים בתאי צמחים או אצות, בעלי מכנה משותף הנבדלים זה מזה בהתמחותם ותפקידם.
הפלסטידות משמשות כאתר לייצור ואחסון של תרכובות כימיות חשובות שנמצאות בשימוש על ידי התא.
הממברנה (הקרום) החיצונית של האברונים היא דקה יותר ומכילה כמחצית מכמות החלבון שמכילה הממברנה הפנימית.
השוני בעובי הממברנות והשוני בהרכב הכימי שלהן גורם לכך שהחדירות של שתי הממברנות שונה לחלוטין.
אברונים אלה בעלי מערך גנטי של DNA ו-RNA, ובשל כך מסוגלים לבצע סינתזה של חלבונים ולהתחלק.
פלסטידות בתא תמיד נוצרות רק על ידי חלוקה של אברונים קיימים.
מלבד התכונות המשותפות לכל הפלסטידות, הן נבדלות זו מזו על פי תוכנן והפונקציה שהן ממלאות.
מבין כלל סוגי הפלסטידות זוכים הכלורופלסטים למרב תשומת הלב וזאת בשל תפקידם המשמעותי בביצוע תהליך הפוטוסינתזה.
פרופלסטידות הן הפלסטידות הקטנות ביותר.
קוטרן קטן בדרך כלל מ-µm 1 והן דלות (או חסרות לחלוטין) בממברנות פנימיות.
הן מצויות בתאים מריסטמתיים (תאים היכולים להתמיין לסוגים שונים של תאים) כמו רקמות עובריות וקודקודי הצמיחה.
הן מתחלקות באופן עצמאי בתאים ומסוגלות להתפתח לכל אחד מסוגי הפלסטידות האחרים.
הכלורופלסטים מבצעים את תהליך הפוטוסינתזה.
בצמחים עילאיים והם דמויי עדשה בדרך כלל.
אורכם עשוי להגיע ל-10 µm ורוחבם ל-3 µm.
בתאי האצות האיקריוטיות (קבוצה הכוללת את כל האצות פרט לכחוליות) מצויים כלורופלסטים בעלי צורות שונות בהתאם לסוג האצה - סרטים, סלילים, לוחות, כוכבים, כוסיות ועדשות.
בהתבוננות דרך מיקרוסקופ אלקטרונים, הכלורופלסט ניכר בשפע של ממברנות פנימיות, בעלות צורה המזכירה 'שקים שטוחים', המכונות "תילקואידים".
במקרים רבים מצטופפים התילקואידים יחד ויוצרים אזור צפוף של שקיקים המכונה "גראנום" (granum, ברבים –grana).
האזורים הבין ממברנליים מכונים "סטרומה".
כרומופלסטים הם פלסטידות שמתמחים ביצור פיגמנטים.
הפיגמנטים בדרך כלל הידרופוביים ומסיסים בשמן, לכן האברונים הללו עשירים מאוד בטיפות שמן.
ישנם כרומופלסטים שאינם מכילים כלל ממברנות פנימיות, אך בדרך כלל ניתן למצוא בהם ממברנות בודדות בצורת צינוריות או שלפוחיות.
הם אינם מכילים גרגרי עמילן.
כרומופלסטים נותנים את הצבע לפירות רבים, בעיקר אדומים וכתומים, המכילים קרוטנואידים (פיגמנטים אורגניים).
הכרומופלסטים יכולים להתפתח באופן ישיר מפרופלסטידות או בעקיפין מכלורופלסטים,
לאחר שהאיבר הירוק (הפרי למשל) מבשיל ומקבל צבע.
כאשר כלורופלסט הופך לכרומופלסט נהרסות בהדרגה מרבית הממברנות הפנימיות (תילקואידים).
הם נמצאים בעיקר ברקמות אגירה כגון שורשים, פקעות, זרעים ועוד.
הם מכילים כמות רבה של עמילן המאורגן בגרגר אחד או במספר גרגרים התופסים את כל נפח העמילופלסט.
כתוצאה מכך בעמילופלסט בוגר אין מבחינים בממברנות פנימיות.
רקמות אגירה מובהקות, כמו אנדוספרם של גרגירים ממשפחת הדגניים ופקעות תפוחי אדמה, מכילות עמילופלסטים פשוטים בעלי גרגר עמילן אחד.
רקמות בלתי אוגרות באופן מובהק, כמו שורשים, גבעולים, מריסטמות ועוברים, מכילות עמילופסטים מורכבים בעלי מספר גרגרי עמילן.
כאשר הצמח נזקק לפחמימות או כאשר הפקעת מלבלבת, מתפרקים גרגרי העמילן בתוך הפלסטידה והחד - סוכרים מועברים לציטופלזמה של התא ומשם מוסעים ליתר חלקי הצמח.
העמילופלסטים המצויים בתאי כיפת השורש פועלים כמעין סטטוליתים (חיישנים) ומאפשרים לצמח "לחוש" את כוח הכובד.
האטיופלסטים מתפתחים בצמחים הגדלים בחושך (צמחים אטיולנטיים).
הם מכילים אחד עד ארבעה מבנים מיוחדים דמויי גביש, המכונים גופים פרולמלריים.
הגוף הפרולמלרי עשוי מבנה תלת־ממדי צפוף של צינוריות הבנויות ממרכיבי הממברנה (חלבון וליפיד).
כאשר מאירים על צמח אטיולנטי, האטיופלסטים הופכים תוך מספר שעות לכלורופלסטים.
במקרה כזה מבחינים שמהגוף הפרולמלרי ההולך ונעלם בהדרגה נבנים תיליקואידים ומתפשטים בכל נפחו של האברון.
אטיופלסטים מתפתחים מפרופלסטידות בחושך, אך אינם נוצרים מכלורופלסטים שהוחשכו.
בכלורופלסטים מוחשכים נהרסות הממברנות הפנימיות אך לא נוצרים גופים פרולמלריים.
אברונים חסרי פיגמנטים ומצויים ברקמות בוגרות.
צורתם עגולה או דמוית ביצה ומכילי תוכן (מטריקס) מגורגר.
הם דלים מאוד בממברנות פנימיות ועל כן הם חסרי צבע ולעיתים עשויים להכיל גרגרי עמילן קטנים.
הלאוקופלסטים מכילים את האנזימים הדרושים לסינתזה של חומצות שומן.
אפשר לתאר את הפלסטידות האוגרות – אלאיופלסטים (אוגרות שומן), עמילופלסטים (אוגרות עמילן) ופרוטאינופלסטים (אוגרות חלבון) כטיפוסים שונים של לאוקופלסטים שהתמחו בתפקיד מסוים.
פַלַסְטִין היה עיתון בשפה הערבית שהיה לאחד המשפיעים ביותר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
העיתון נוסד ב-15 בינואר 1911 ביפו, על ידי עיסא אל-עיסא, אליו הצטרף בן דודו יוסף אל-עיסא, שניהם היו ערבים נוצרים, מתנגדי הציונות והממשל הבריטי.
פלסטין החל את דרכו כשבועון, אך במהרה החל לצאת פעמיים בשבוע עד לסגירתו על ידי השלטונות העות'מאניים בנובמבר 1914. הפצת פלסטין חודשה בשנת 1921 ומספטמבר 1929 הפך לעיתון יומי.
"פלסטין" היה עיתון אנטי-ציוני קיצוני.
הוא ביקר בחריפות את השלטונות ואת התנועה הציונית, בה ראה איום על האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל.
בשנת 1948 בעקבות הלחימה ביפו הועברו משרדי העיתון לירושלים המזרחית שהייתה בשליטת ירדן.
העיתון המשיך לצאת עד שנת 1967, אז מוזג עם עיתון פלסטיני אחר בשם אל-מנאר, לעיתון אחד בשם א-דוסתור היוצא לאור עד היום בעמאן בירת ירדן.
העיתון נוסד בשנת 1911 ביפו על ידי עיסא אל-עיסא ומשפחתו, נוצרים יוונים-אורתודוקסים.
פלסטין נוסד כשבועון, אך במהרה החל לצאת פעמיים בשבוע עד לסגירתו על ידי השלטונות העות'מאניים בנובמבר 1914, בעקבות הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה.
שני האחים המייסדים אל-עיסא, יוסף ועיסא דאוד, היו ממנהיגי "א-נהדה אל-אורתודוקסיה" ועיתונם הרבה לעסוק בענייני הפטריארכיה האורתודוקסית של ירושלים ונאבק נגד ההגמוניה היוונית על הכנסייה האורתודוקסית בירושלים.
בשנים הראשונות הרבה העיתון להשתמש במונח "פלסטין", אולם לא תמיד באותה משמעות: לעיתים כטריטוריה זהה לסנג'ק ירושלים, ולעיתים לארץ ישראל כולה או מרביתה.
וזאת כאשר המונח "סוריה" חל על הוילאייט של דמשק או של ביירות, אך לא על ארץ ישראל.
לדעת ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל, הגיליונות שיצאו בשנים הראשונות מלמדים שהכוונה בשם העיתון "פלסטין" היא ככל הנראה ל"אזור יפו ובנותיה ולא הארץ כולה".
שני העיתונים "אל-כרמל" ו"פלסטין" ניהלו מסע תעמולה נגד הציונות, ובכך יצרו גורם של אינטגרציה בין הסנג'קים (מחוזות מנהליים עות'מאניים) השונים של ארץ ישראל.
העיתון ניהל מסע הסברה נגד הציונות.
ביולי 1913 קרא להקים "חברה פטריוטית (וטניה) פלסטינית", שתורכב מעשירי שכם, ירושלים, יפו, חיפה ועזה, ותעסוק ברכישת קרקעות מדינה (אדמות אל-מדורה) לפני שיעשו זאת הציונים.
עם זאת, בשנים 1912–1913 היה העיתון כותב מדי פעם בהערכה על ההישגים הציוניים: על תחיית הלשון העברית ועל ההישגים החקלאיים של המושבות היהודיות, כפי שהוצגו בתערוכה חקלאית שנערכה ברחובות.
כאשר נודע בארץ ישראל על עלילת בייליס, דחה העיתון באוקטובר 1913 חד-משמעית את האפשרות שעלילת הדם אמיתית.
אך מספר ימים לאחר מכן, פרסם שיר בעל נימה אנטישמית: "כיצד נירגע כאשר העלוב שבעמי העולם והשפלה שבאומות מתחרה בנו בארצנו.
יהודים אשר אין הם גאים, אך הם עם אשר כל הממון בידו".
באוקטובר 1913 השייח' אל-טאג'י פרסם ב'פלסטין' שיר שפל בשם "הסכנה הציונית".
בשירו הוא שילב מוטיבים אסלאמיים מהקוראן והחדית' כדי לתמוך בהשקפתו הלאומנית, וכן התחבר לטרופים אנטישמיים אירופיים קלאסיים.
כמה חודשים לאחר מיכן, "פלסטין, נסגר "על ידי הטורקים בגלל הסתה לשנאת גזע".
העיתון חידש את הופעתו ב-1921. בעריכתו של עיסא אל-עיסא והופיע שלוש פעמים בשבוע.
בשנת 1929 הפך פלסטין לעיתון הערבי היומי הראשון שיצא בארץ ישראל.
הוא יצא לאור באופן עקבי מדי יום, פרט ליום ב'.
בשנים 1929–1931 עמדה תפוצת העיתון על 2,500–3,000 עותקים והוא היה העיתון הערבי הבולט בארץ ישראל, עם תפוצה כמעט כפולה ממתחריו הנפוצים ביותר.
פלסטין היה לסימן היכר מובהק של החיים הציבוריים הפלסטיניים עד 1948, עת סיום המנדט.
עם זאת, מעמדו של פלסטין עורער על ידי העיתון א-דיפאע מיפו שהוקם בשנת 1934 ותוך זמן קצר יחסית הגיע לתפוצה נרחבת יותר משל עיתון פלסטין הוותיק.
התחרות בין שני עיתונים אלה תרמה לשיפור איכות העיתונים והעבודה העיתונאית, וגם הרחיבה את תפוצתם.
פלסטין המשיך להיות בבעלות משפחת אל-עיסא לכל אורך ימי המנדט הבריטי ונחשב לעיתון נוצרי.
משנת 1933 עורכו הראשי ומחבר מאמריו הראשיים היה יוסף חנא שהיה גם הוא נוצרי אורתודוקסי.
העיתון, ביחד עם עיתונים אחרים, הושבת מספר פעמים על ידי השלטונות העות'מאנים והבריטים, במטרה להפחית הפרות סדר ואלימות כשאירעה הסלמה היחסים בין הערבים ליהודים או בין הערבים למשטר.
בין השאר הוא נסגר למשך מספר חודשים בסוף 1930 ולתקופה קצרה ביולי 1946.
ב-1933, כתב 'פלסטין' שהיטלר הוא (כביכול) "אצילי" - הצדיק את רדיפת היהודים שלו ושילב בדבריו את ה"פרוטוקולים" המזויפים.
אהדה לנאציזם גם אחרי המלחמה: לפני משפטי נירנברג ב-1945, מחה 'פלסטין' נגד המשפטים.
"אף אחד לא זכאי לשפוט פושעי מלחמה", כתב העיתון 'פלסטין'.
"אם הגרמנים היו מנצחים במלחמה, הם לא היו פועלים כך.
הכל הוגן במלחמה." המנהיגים הנאצים היו "אנשי חזון", לפי העיתון, הרואה בנאציזם "דרך חיים כמו כל אורח אחר", המתאים למיליונים ונבחר על ידם באופן חופשי.
"מאמצי בעלות הברית לשרש את הנאציזם הם פושעים [כך], לא דמוקרטיים ומנוגדים לחופש המוצהר על ידי בעלות הברית".
בתחילת שנות ה-20 הוא נחשב לביטאון של חוגי הוועד הפועל הערבי.
בשנים 1927–1928 עבר פלסטין לשרת את האופוזיציה של משפחת נשאשיבי כאשר עלה כוחה בבחירות לעיריות.
בימי מאורעות תרפ"ט (1929) היה פלסטין שופרם של הקיצונים השולטים.
בתחילת שנות ה-30 עבר העיתון שוב למחנה נשאשיבי, וביקר בחריפות את המופתי.
בשנות ה-30 היה העיתון עוין מאוד לאיטליה הפשיסטית וראה בה מדינה אימפריאליסטית, בייחוד לנוכח כיבוש אתיופיה ב-1935–1936, וזאת בעוד שהעיתון רחש אהדה לאדולף היטלר, ובכך ניצב בפני סתירה, מכיוון שהדגיש כי רדיפותיו את היהודים הביאו להגירתם לארץ ישראל.
ב-16 בספטמבר 1936 פרסם העיתון את הקריאה הפומבית הראשונה להפסיק את השביתה הכללית במרד הערבי הגדול.
אולם בזמן המרד הערבי הגדול (1936–1939), בעליו של פלסטין ברח מהארץ מפחד הכנופיות, והעיתון ביטא את דבריהם של ראשי הכנופיות.
בזמן מלחמת העולם השנייה פרסם את מה שהטילו עליו השלטונות.
החל משנת 1942–1943 שירת את חוגי מפלגת אל-איסתקלאל ו"בנק האומה", תמך בנסיונותיהם לתפוס את המנהיגות הלאומית, ושימש במה להתקפות "הנוער הבלתי מפלגתי" על המפלגות הוותיקות.
עם התחזקות החוגים של משפחת חוסייני, ביטא גם את עמדתם.
בספטמבר 1945 נכתב בעיתון "אל-וחדה": "העיתון 'פלסטין' היה והוא נטול קו מדיני קבוע, בכל המסיבות אינו משרת אלא את האינטרסים החמריים של בעליו".
העיתון השתדל להצטייר כעיתון פאן-ערבי לאומי ולא כעיתון נוצרי.
כך למשל, ציין בהרחבה חגים מוסלמיים והדגיש את מרכזיותם בעולם הערבי.
בנוסף, האשימו בעיתון את היהודים בניסיון לסכסך בין המוסלמים לנוצרים.
ואולם למרות זאת הוא נתפס באוכלוסייה כעיתון נוצרי.
מאמרי המערכת שלו הצטיינו בחריפות רבה, במיוחד בנימה אנטי-יהודית.
העיתון לא צידד באחד מן הזרמים או המפלגות הערביות.
הוא גם הציג קו של הידברות עם היהודים, דבר שהביא להתקפות עליו מצד גורמים ערביים.
אופי העיתון היה "צהוב" למדי ובעל מגמה מסחרית להגדלת התפוצה, כותרותיו נוסחו ועוצבו בשפה צעקנית, הוא רדף אחר "סקופים" ולעיתים פרסם ידיעות לא בדוקות ולא מאושרות.
העיתון היה פופולרי בקרב הצעירים העירוניים, שנהנו מחידושיו, ונחשב לבלתי מכובד בקרב הציבור המוסלמי המבוגר והכפריים.
לדברי יעקב שמעוני, לאורך שנות קיומו, שירת העיתון בעלים שונים והחליף את נטייתו מספר פעמים – "לאותו צד שנראה לו חזק אותה שעה" או לצד שהצליח "לרכוש את תמיכתו באמצעים שונים".
בין יתר הכותבים, פרסם בעיתון מאמרים בערבית חיים מרגליות קלווריסקי.
באחד ממאמריו כתב שאת הסכסוך ניתן לדמות ל"משפט שלמה", בו התינוק היא הארץ והאם האמיתית היא זו הדואגת כי הארץ תישאר שלמה בהסכם בין שתי האומות ולא זו המטיפה לחלוקת הארץ.
במהלך תקופת קיומו, הוציא העיתון מספר פעמים תוספות בשפה האנגלית.
מועדון ספורט פלסטינו (בספרדית: Club Deportivo Palestino) הוא מועדון כדורגל צ'יליאני מקצועני מהעיר סנטיאגו, בירת צ'ילה.
המועדון נוסד בשנת 1920 ומשתתף במשחקי ליגת העל הצ'יליאנית.
משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון אסטדיו מוניסיפל דה לה סיסטרנה, בעל תכולה של 12,000 מושבים.
המועדון נוסד על ידי קבוצת מהגרים פלסטינים חברי קהילת הפלסטינים-צ'ילאנים, ב-20 באוגוסט 1920. בתחילת דרכו שיחק המועדון בטורניר הכדורגל המקומי באוסורנו.
עם הקמת הליגות המקצועניות בצ'ילה על ידי התאחדות הכדורגל הצ'ילאנית, בשנת 1952, החל המועדון לשחק בליגת המשנה בצ'ילה.
כבר בשנה הראשונה של הליגה זכה המועדון בעלייה לליגה הבכירה.
בשנת 1955 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו, תחת הדרכתו של המאמן הארגנטינאי גיז'רמו קול.
בשנה זו נודע המועדון בכינוי "המיליונרים", בשל היכולת הכלכלית שלו לצרף שחקני כדורגל מהדרג הראשון.
בשנת 1978, תחת הדרכתו של הצ'ילאני אליאס פיגרואה, זכה המועדון באליפות השנייה שלו וגם בגביע הצ'ילאני, ובכך השלים זכייה בדאבל.
בשנה זו המועדון גם קבע שיא מקומי של מספר משחקים רב ללא הפסד.
בשנת 2004 המועדון הפך לחברה רשומה ונרשם למסחר בבורסה לניירות ערך של צ'ילה ושל הרשות הפלסטינית, אך השינוי לא גרם לשינוי משמעותי במצבה הפיננסי של הקבוצה.
בטורניר הקלאוסורה של 2008 הפסידה הקבוצה בגמר מול קבוצת קולו קולו האלופה.
ההגעה לגמר גרמה לעליית ערך המניות בבורסות של צ'ילה והרשות הפלסטינית.
בשנת 2012 עבר שחקן הקבוצה רוברטו קטלאן (Roberto Kettlun) לקבוצת הילאל אל-קודס ממזרח ירושלים שהייתה חלק מליגת העל הפלסטינית.
בחורף 2020, יצרנית הרכב הרוסית UAZ הפכה לספונסר הקבוצה.
מספר שנים בליגת העל הצ'יליאנית: 53
מספר שנים בליגת המשנה הצ'יליאנית: 4
מספר הפעמים שהשתתפה בקופה ליברטדורס: 3
הניצחון בהפרש השערים הגדול ביותר: 9:0 נגד דפורטיבו טמוקו (1999)
ההפסד בהפרש השערים הגדול ביותר: 1:10 נגד אוניברסידד קאתוליקה (1994)
פלסטוכרון (plastochron או plastochrone) המוכר גם כאינדקס-פלסטוכרון או אינדקס-פלסטוכרוני של עלים), היא דרך למדידת גילו של צמח כתלות בתכונות המורפולוגיות שלו, יותר מאשר גילו הכרונולוגי, ומכאן שממד הזמן פחות משחק בו תפקיד.
כך ניתן להימנע מטעויות במדידת גיל הצמח שיכולות לנבוע מגורמים שונים המשפיעים על קצב הגדילה וההתפתחות שלו.
לטענת ההנהגה הפלסטינית, הניסיון להכרה במדינה פלסטינית בקמפיין זה, בא בעקבות המבוי הסתום במשא ומתן עם ישראל, ובעקבות סירובה של ישראל לדרישות הפלסטיניות להמשיך ולהקפיא את כלל הבנייה בהתנחלויות ביהודה ושומרון כתנאי לחידוש המשא ומתן.
ההתייחסות הראשונה לקמפיין באמצעי התקשורת הייתה בסוף 2009, והוא זכה לסיקור רב, לקראת הדיון בעצרת הכללית בספטמבר 2011. ב-23 בספטמבר 2011, במהלך הפתיחה של העצרת הכללית ה-66 של האו"ם, הגיש יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס את הבקשה להכרה במדינה פלסטינית, למזכ"ל האו"ם באן קי מון.
מועצת הביטחון של האו"ם טרם קיימה הצבעה בנוגע לבקשה.
הקמפיין הדיפלומטי זכה לעידוד ולגיבוי מצד הליגה הערבית, ואושר ב-26 ביוני על ידי אש"ף.
הקמפיין גונה על ידי ממשלת ישראל, שראתה בו צעד חד-צדדי.
מספר מדינות אחרות, בהן גרמניה וקנדה, גינו אף הן את הקמפיין, וקראו לפלסטינים לחזור לאלתר למשא ומתן עם ישראל.
מדינות אחרות, בהן נורווגיה ורוסיה, אימצו את התוכנית, והמזכיר הכללי של האו"ם הצהיר ש"חברי האו"ם זכאים להצביע בעד או נגד הכרה במדינה פלסטינית באו"ם".
הקמפיין הדיפלומטי והגשת הבקשה לאו"ם
המאמצים הדיפלומטיים הפלסטיניים להשגת תמיכה להכרה במדינה פלסטינית באו"ם, תפסו תאוצה בתחילת שנת 2011, לאחר שמספר רב של מדינות בדרום אמריקה הביעו תמיכה מפורשת בכך.
במקביל, החלו הפלסטינים לקיים משלחות דיפלומטיות, שערכו ביקורים במדינות רבות.
בראשות המשלחות הדיפלומטיות עמדו בין היתר מחמוד עבאס, יאסר עבד רבו, ריאד אל מאליכי, סאיב עריקאת, נביל שעת' וריאד מנצור.
השגרירים הפלסטינים, בסיוע שגרירי מדינות ערביות אחרות, החלו לגייס תמיכה בקרב ממשלות שונות.
לקראת ספטמבר הצהירו רוסיה, ספרד והרפובליקה העממית של סין בפומבי, כי הן תומכות בהכרה במדינה פלסטינית באו"ם.
ב-16 בספטמבר הכריז עבאס כי בכוונתו להגיש בקשה לחברות מלאה באו"ם.
ב-23 בספטמבר הגיש את הבקשה למזכ"ל האו"ם באן קי מון, מיד לפני שנשא את נאומו בפני העצרת הכללית של האו"ם.
הבסיס הטריטוריאלי למדינה הפלסטינית, כפי שפירט עבאס בבקשה שהוגשה למזכ"ל האו"ם, הוא הגבולות שקדמו ל-4 ביוני 1967, כאשר "אל קודס אל שריף" (מזרח ירושלים) תהיה בירת המדינה.
הבקשה הופנתה למועצת הביטחון של האו"ם ב-28 בספטמבר.
במהלך הפגישה ה-187 של מועצת ארגון אונסק"ו של האו"ם, שהתקיימה בספטמבר 2011, הוצגה בקשה מטעם 24 מדינות, המבקשות להעניק למדינת פלסטין חברות בארגון.
לאחר התייעצויות בין נציגי 58 החברים במועצת המנהלים של הארגון, הועלתה ההצעה להצבעה ב-5 באוקטובר.
ב-5 באוקטובר 2011 החליט ארגון אונסק"ו ברוב קולות לצרף אליו את פלסטין כחברה מלאה, החברה ה-195 באונסק"ו.
מתוך 185 חברי הארגון בעלי זכות ההצבעה, היו 107 בעד, 14 נגד, 52 נמנעים ו-12 נעדרו.
קבלתה של הרשות הפלסטינית לאונסק"ו הפכה אותה לחברה השלישית בארגון שאיננה מוכרת כמדינה חברה באו"ם.
בתגובה הודיעה ארצות הברית על הפסקת העברת כספים לארגון, ולאחר מכן הכריזה קנדה אף היא על הפסקת העברת כספים לאונסק"ו.
ב-31 באוקטובר 2011, בעקבות קבלת הרשות הפלסטינית לאונסק"ו, הודיע שר הבריאות הפלסטיני פתחי אבו מוע'לי, כי הרשות הפלסטינית תנסה כעת להתקבל כחברה בארגון הבריאות העולמי.
ברצועת עזה הוחרמו כל גילויי תמיכה או גינוי בנוגע לאפשרות קבלתה לאו"ם של מדינה פלסטינית, על מנת להימנע מכל פעולה שתעמיק את המחלוקות בין הפלגים הפלסטינים.
סקר שנערך על ידי מרכז מחקר פלסטיני מצא כי 86 אחוז מתושבי עזה תומכים בקבלתה לאו"ם של מדינה פלסטינית – יותר מאשר בגדה המערבית.
בתחילת ספטמבר הביע ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין תמיכה בקבלתה לאו"ם של מדינה פלסטינית.
דובר מטעם הארגון ציין: "אנו תומכים בתוכנית של ההנהגה הפלסטינית לפנות לאו"ם, משום שזו הזכות הטבעית של הפלסטינים כחלק ממאבק פוליטי נגד הכיבוש הישראלי".
יו"ר מפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית מוסטפא ברגותי תמך בקמפיין וציין כי הוא "האופציה האחרונה עבור שתי המדינות".
כמו כן, טען ברגותי כי "הגיע הזמן לאלטרנטיבה.
אין יותר מקום לקיום שיחות", והוסיף כי הקמפיין הדיפלומטי הוא "קול צעקה אשר מופנה כלפי הקהילה הבינלאומית בבקשה למציאת פתרון של שתי מדינות".
ארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין הביע אף הוא תמיכה בקמפיין הדיפלומטי, עוד ביולי 2011, וארגן עצרת תמיכה בקמפיין במטה האו"ם בעזה.
דובר מטעם הארגון עודד את הציבור לתמוך בקמפיין, וציין כי יש להפעיל לחץ בינלאומי על ישראל.
על אף הסכם הפיוס בין חמאס לפת"ח, שהושג באפריל 2011, הביע ארגון חמאס ביקורת רבה כלפי הקמפיין הדיפלומטי הפלסטיני.
גורמים רשמיים בארגון חמאס ציינו כי הקמפיין הוא מהלך סמלי בלבד, שלא יביא לכל תוצאות.
דובר הארגון סאמי אבו זוהרי ציין כי "גם אם המהלך הזה יתבצע, הוא לא יחייב את כוחות הכיבוש לסגת מאדמות פלסטין".
הוא אף האשים את פת"ח שכך פעל באופן חד-צדדי, וציין שחששות הארגון חמאס לא נלקחו בחשבון.
ימים מספר לפני הגשת הבקשה למועצת הביטחון של האו"ם, דחה ראש הממשלה בפועל ברצועת עזה אסמאעיל הנייה באופן פומבי את הבקשה, אך הדגיש כי חמאס לא יעמוד בדרכה של הקמת מדינה פלסטינית.
כמו כן, אמר הנייה כי "לאף מנהיג פלסטיני אין זכות לפגוע בזכויות הלאומיות הפלסטיניות, וכן לכל גורם רשמי פלסטיני אין זכות לבצע ויתורים היסטוריים על אדמות פלסטיניות או על זכויותיהם של הפלסטינים, ובראשן זכות השיבה".
על אף שמספר בכירים בארגון חמאס ציינו כי יתמכו בהסכם שלום על בסיס קווי 1967, המשיכו הנייה ובכירים רבים אחרים להתנגד להסכם מסוג זה.
ממשלת ישראל התנגדה לחלוטין למהלך הפלסטיני באו"ם וטענה כי רק באמצעות משא ומתן בין ישראל לפלסטינים ללא תנאים מוקדמים תוכל לקום מדינה פלסטינית.
בעקבות המהלך הפלסטיני, דיפלומטים ישראלים ברחבי העולם החלו אף לנסות ולהפעיל לחץ על מדינות רבות על מנת שיתנגדו או שימנעו מלהצביע בעד הכרה והצטרפות של מדינה פלסטינית לאו"ם.
עם זאת, בשל ה"רוב אוטומטי" לו זוכים הפלסטינים בעצרת הכללית של האו"ם, ממשלת נתניהו הצהירה מראש כי היא אינה מצפה שתצליח למנוע מהחלטה זו לעבור במקרה בו תתקיים על כך הצבעה בעצרת הכללית של האו"ם.
באוגוסט 2011 ציין שגריר ישראל באו"ם רון פרושאור כי לישראל לא יהיה כל סיכוי לשנות את התוצאה של החלטה מסוג זה באספה הכללית של האו"ם ואמר כי "המקסימום שאנחנו יכולים לקוות הוא שנשיג קבוצה של מדינות אשר ימנעו בלהצביע או שיעדרו במהלך ההצבעה".
במקום זאת, ממשלת ישראל התמקדה בהשגת "רוב מוסרי" של המעצמות הדמוקרטיות הגדולות, בניסיון להפחית את משקל ההצבעה.
משקל רב הושם על עמדת האיחוד האירופי, אשר טרם הודיעה על עמדתה הרשמית בנושא.
שר החוץ אביגדור ליברמן הזהיר כי אם הפלסטינים יפנו באופן חד צדדי לאו"ם, הם יפרו את הסכמי אוסלו ובעקבות כך ישראל כבר לא תראה עצמה כמחויבת להסכמי אוסלו.
כמו כן, ליברמן המליץ גם להפסיק את הקשרים של ישראל עם הרשות הפלסטינית.
בארצות הברית, הקונגרס העביר הצעת חוק המגנה את היוזמה הפלסטינית וקראה לממשל אובמה הממשל להטיל וטו על כל החלטה חד צדדית להכרה במדינה פלסטינית שתתקבל מחוץ להסדר מוסכם על ידי שני הצדדים.
הצעת חוק דומה עברה בסנאט אשר גם איים להפסיק את הסיוע הכספי לגדה המערבית.
בסוף אוגוסט הועלתה הצעת חוק נוספת בקונגרס אשר הציעה לחסום מימון ממשלתי אמריקני לכל מדינה החברה באו"ם אשר תומכת בהכרה חד צדדית במדינה פלסטינית.
גורמים רשמיים בארצות הברית בהם שגרירת ארצות הברית באו"ם סוזן רייס והקונסול הכללי בירושלים דניאל רובינשטיין, הביעו עמדות דומות.
נכון לספטמבר 2011, 127 מהמדינות החברות באו"ם הכירו במדינת פלסטין.
על מנת שהמדינה הפלסטינית תהפוך לחברה בעצרת הכללית, בקשתה חייבת לזכות באישור בהצבעת מועצת הביטחון של האו"ם ולאחר מכן בתמיכת שני שלישים (129) מן המדינות החברות באו"ם.
מהלך זה יצליח רק במידה ואף אחת מחמש החברות הקבועות של מועצת הביטחון לא ישתמשו בזכות הווטו שלהן.
בשל כוונתה המוצהרת של ארצות הברית להשתמש בזכות הווטו שלה, ההנהגה הפלסטינית העלתה את האפשרות כי תנסה בשלב זה להשיג מעמד של מדינה שאינה חברה (non member state) בעצרת הכללית של האו"ם - מהלך שמועצת הביטחון אינה מעורבת בו.
ארגנטינה - בנאום שלה בפני האספה הכללית ב-21 בספטמבר 2011, הנשיאה המכהנת של ארגנטינה כריסטינה פרננדס הצהירה על תמיכתה בהכרה במדינה פלסטינית וציינה כי הכרה בינלאומית במדינה פלסטינית תתרום לעולם בטוח יותר והוגן יותר.
ברזיל - ברזיל הדגישה בתוקף את תמיכתה בהכרה במדינה פלסטינית בגבולות 1967 עם ירושלים כבירתה.
במהלך נאומה בפני האספה הכללית, חזרה נשיאת ברזיל דילמה רוסף והדגישה את התמיכה המפורשת במדינה פלסטינית באומרה: "אנו מאמינים כי הגיעה העת שפלסטין תיוצג כחברה בפורום זה".
סין - בנאומו בפני העצרת הכללית ציין שר החוץ הסיני יאנג ג'יציי כי "סין תומכת באופן עקבי בהקמת מדינה פלסטינית עצמאית ותומכת בחברותה של פלסטין באו"ם".
צרפת - הנשיא הצרפתי ניקולא סרקוזי טען כי למרות שמוקדם מדי כעת להכיר במדינה פלסטינית, הענקת מעמד של "חבר משקיף" לפלסטין יהיה לפחות "צעד חשוב קדימה".
גרמניה - באפריל 2011 אנגלה מרקל כינתה את הקמפיין הדיפלומטי הפלסטיני בתור "צעד חד צדדי", וקבעה באופן חד משמעי כי גרמניה לא תכיר במדינה פלסטינית ללא הסכמה מוקדמת לכך מצד ישראל.
יוון - שר החוץ היווני סטברוס לאמברינידיס ציין בעצרת הכללית כי "יוון תומכת באופן חד משמעי בזכותה של פלסטין למדינה.
כעת זו האחריות שלנו, האחריות של כל המדינות החברות באו"ם, לכבד את ההחלטה הפלסטינית לבקשת חברות באו"ם, וחשוב יותר מכך, להפוך צעד זה להזדמנות להניע מחדש את המשא ומתן הישיר".
איסלנד - בעקבות סיור שערך ברצועת עזה במהלך יולי 2011 הודיע שר החוץ האיסלנדי אוסור סקארפינסון כי ארצו תתמוך בהחלטה.
הודו - בנאומו בפני העצרת הכללית הביע ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג את תמיכת ארצו בהכרה בהצטרפותה של מדינה פלסטינית לאו"ם והוסיף כי "אנו מקבלים בברכה את פלסטין כחברה שווה של האומות המאוחדות".
איראן - האייתוללה עלי ח'אמנאי גינה את הבקשה באומרו "כל תוכנית, המבקשת לחלק את פלסטין תידחה באופן מוחלט." הוא הוסיף, "למותר לציין כי העם הפלסטיני, כפי שעשה ברצועת עזה, יקים מדינה על אדמות פלסטיניות משוחררות.
אף על פי כן, המטרה הסופית היא לשחרר את כל פלסטין מהים התיכון לים המלח".
שר החוץ האיראני עלי אכבר צאלחי ציין כי "לא ניתן לחלק את פלסטין, ולא ניתן יהיה לחלק אותה לשניים כפי שחלק טוענים.
עמדתה הרשמית של אירן היא שפלסטין שייכת לעם הפלסטיני.
פלסטין הייתה שייכת לפלסטינים מלכתחילה, ואנו לא נאשר את חלוקתה של פלסטין." הנשיא האירני מחמוד אחמדינז'אד ציין כי הכרה במדינה פלסטינית על ידי האו"ם תהיה רק "צעד מקדים לקראת השחרור המלא".
כמו כן, הוא ציין כי גורלה של פלסטין יקבע רק במשאל בקרב כלל הילידים הפלסטינים.
אירלנד - נאומו בעצרת הכללית הצהיר שר החוץ האירי אימון גילמור כי "ההחלטה של הנשיא עבאס להפוך את פלסטין למדינה חברה באו"ם היא החלטה לגיטימית ומובנת.
לפלסטין יש זכות זהה לחברות באו"ם כמו אירלנד או כל מדינה אחרת החברה בארגון הזה".
פלסטיק היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Firestorm Vol.
2 #7 מדצמבר 1982 ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאייר פאט ברודריק.
הדמות היא יריבתו ומושא אהבתו לעיתים של גיבור-העל קפטן אטום.
פלסטיק הוא האלטר אגו של בט סנס סוצ'י, טרוריסטית אשר הוצגה לראשונה כאשר רצתה לאלץ את ניתוקה של קוויבק מקנדה.
היא ניסתה לבצע פיגוע התאבדות במערכת העיתון הבדיונית "ניו יורק הראלד אקספרס" בעזרת פצצות המחוברות לתלבושתה.
פיירסטורם מצא אותה ופירק אותה מהפצצות על ידי המסת בגדיה מה שהותיר אותה עירומה ומבוישת בעוד הוא פוצץ את הפצצות בביטחה.
מאוחר יותר, היא השיגה את האפשרות להקרין מתוך גופה כוח פיצוץ באמצעות הנדסה גנטית.
הופעתה האחרונה בפומבי כמחבלת הייתה מעל דפי קפטן אטום, כשניסתה להשמיד את בניין הפרלמנט הקנדי באוטווה ואת פסל החירות בניו יורק סיטי וכן להתנקש בחייהם של נשיא ארצות הברית וראש ממשלת קנדה.
תוכניותיה סוכלו והיא נתפסה בידי קפטן אטום.
סנס סוצ'י הייתה חברה ביחידת המתאבדים למשך משימה אחת בלבד, לפני שניסתה לבגוד בחברי הקבוצה.
היא עברה תהליך בו זיכרונותיה נמחקו, ובסופו של דבר הפכה לשכירת חרב עד אשר החליטה לחזור למוטב וקיבלה חנינה נשיאותית על פשעיה.
היא התאהבה בנתניאל אדם – האלטר אגו של קפטן אטום – והוזמנה להצטרף לקבוצת "צדק אקסטרים", סיעה של ליגת הצדק שהביעה חוסר שביעות רצון מיחסיה של הליגה עם האומות המאוחדות.
בתקופת המשבר האחרון, בט סנס סוצ'י חזרה לדרכיה הנפשעות, נפרדה מבעלה והצטרפה ליחידת המתאבדים מחדש.
ביקום DC המחודש שלאחר אירועי פלאשפוינט, פלסטיק נראתה בחברה הסודית של נבלי-העל וניסתה להתנקש בחייה של מאדאם קסנדו.
פלסטין: שלום ולא אפרטהייד הוא ספר שנכתב על ידי נשיא ארצות הברית ה-39 וחתן פרס נובל לשלום ג'ימי קרטר.
הספר יצא לאור בהוצאת "סיימון אנד שוסטר" בנובמבר 2006, והגיע לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בתקופת נשיאותו אירח קרטר את שיחות השלום בין ישראל ומצרים, שהובילו להסכם שלום בין שתי המדינות.
בספרו טוען קרטר ששליטתה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים ומדיניות ההתנחלויות היו המכשולים העיקריים להסכם שלום כולל במזרח התיכון.
כמו כן טוען קרטר כי ממשלת ישראל נוקטת במדיניות של אפרטהייד כלפי הפלסטינים.
נקודות מבט אלו עוררו ביקורת רבה, כאשר רבים טענו כי קרטר למעשה מצדיק ומקבל פעילות טרור פלסטינית ובפרט פיגועי התאבדות.
קרטר הגן על ספרו והשיב כי התגובות לספרו "בעולם האמיתי ...
חלק מעיקרי הספר מוצגים להלן באמצעות ציטוטים מתורגמים ממנו.
"המטרה האולטימטיבית של ספר זה היא להציג עובדות על המזרח התיכון שלרוב אינן מוכרות באמריקה, כדי לעודד דיון ולעזור לחדש את שיחות השלום (שמוקפאות כבר שש שנים) שיוכלו להוביל לשלום קבע בין ישראל לשכנותיה.
תקווה נוספת היא שיהודי ארצות הברית ואמריקאים אחרים המזדהים עם מטרה זו יקבלו תמריץ להביע את דעתם, אפילו בפומבי, ואולי כעמדה משותפת.
הייתי שמח לעזור במאמץ זה."
תזה: כיצד להשיג "שלום קבע במזרח התיכון"
לפי קרטר ישנם "שני מכשולים הקשורים לשלום קבע במזרח התיכון":
חלק מהישראלים מאמין שיש לו זכות להפקיע קרקע פלסטינית ולהתיישב בה, ומנסה להצדיק את השעבוד והרדיפה המתמשכים של הפלסטינים, דבר המתבטא אצלם בזעם וייאוש.
חלק מהפלסטינים מעריץ מחבלים מתאבדים ומתייחס אליהם כאל קדושים, העתידים לקבל את גמולם בגן העדן.
הם רואים רצח של ישראלים כניצחון פלסטיני.
בפרק הסיכום של הספר קרטר קורא לחדש את תהליך השלום כדי לסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אותו הוא מכנה "טרגדיה מתמשכת", בהתבסס על שלוש "דרישות מפתח" הבאות:
ביטחונה של ישראל חייב להיות מובטח.
יש לסיים את הדיונים הפנימיים בתוך ישראל על מנת להגדיר את גבולות הקבע החוקיים של מדינת ישראל.
יש לכבד את הריבונות של כל המדינות במזרח התיכון בהתאם לגבולות הבינלאומיים שנקבעו.
מבקרים רבים מחו על ההקבלה בין מדיניות ישראל בשטחים לבין משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
קרטר התייחס לשימוש במילה "אפרטהייד" בכותרת הספר, ואמר: "הספר הוא לא על ישראל.
הספר לא קשור למה שקורה בתוך ישראל, שהיא דמוקרטיה נפלאה, אתה יודע, שבה לכולם מובטח שוויון זכויות ושיש בה, על פי החוק, את אותן אפשרויות לישראלים ערבים וליהודים.
רוב המחלוקות התעוררו מכיוון שאנשים מניחים שהספר הוא על ישראל.
בריאיון ל-CNN אמר: "מעולם לא טענתי שיש אפרטהייד בישראל, או שמה שקורה בגדה המערבית מבוסס על גזענות."
במאמר שקרטר פרסם בהבוסטון גלוב ב-20 בדצמבר 2006, הוא מסכם "כמה נקודות עיקריות בספר":
מקרי מוות רבים של אזרחים חפים מפשע התרחשו בשני הצדדים, ויש לחדול מכל האלימות והטרור.
במשך 39 שנים ישראל כבשה והחרימה אדמות פלסטיניות, והקימה מאות התנחלויות.
הפלסטינים חיים תחת דיכוי, ולעיתים קרובות מורחקים מבתיהם לשעבר, אדמותיהם ומקומות הפולחן שלהם.
קיימת מדיניות הפרדה בין מתנחלים ישראליים לפלסטינים, וכן קיימת מערכת מורכבת של היתרי כניסה לפלסטינים המעוניינים לעבור במחסומים הרבים שישראל הקימה.
גדר הפרדה עצומה ומפותלת נבנתה באזורים המאוכלסים בגדה המערבית, חלקים נרחבים ממנה על שדות ושטחים של משפחות ערביות, בתוואי שנועד בבירור לתפוס עוד שטחים ולהגן על ההתנחלויות הישראליות.
בשילוב עם גדר ההפרדה, השליטה הישראלית בבקעת הירדן משאירה לפלסטינים שטח מצומק ומפוצל.
רצועת עזה מוקפת גדר דומה שיש בה רק שני שערים, הנשלטים על ידי ישראל.
תושבי עזה חיים בצפיפות, ללא גישה חופשית לעולם החיצון דרך האוויר, הים או היבשה.
מהעם הפלסטיני נמנעים תנאי מחיה בסיסיים בגלל הגבלות כלכליות שהוטלו על ידי ישראל וארצות הברית, לאחר ש-42 אחוז מהם הצביעו בבחירות עבור מועמדי החמאס.
מורים, אחיות, שוטרים, כבאים ועובדים אחרים לא קיבלו משכורות, ועל פי האו"ם אספקת המזון לעזה לאלה דומה לזו של המשפחות העניות ביותר באפריקה שמדרום לסהרה.
כמחצית מהמשפחות מקבלות רק ארוחה אחת ביום.
מחמוד עבאס ניסה לנהל משא ומתן עם ישראל במשך שש שנים, ללא הצלחה.
מנהיגי חמאס תמכו במשא ומתן, והבטיחו שיכבדו כל תוצאה שתאושר במשאל עם בקרב הפלסטינים.
החלטות האו"ם, הסכמי קמפ דייוויד משנת 1978, הסכמי אוסלו משנת 1993, המדיניות הרשמית של ארצות הברית ומפת הדרכים הבינלאומית לשלום - כל אלה מבוססים על ההנחה שישראל תיסוג מהשטחים הכבושים.
כמו כן, הפלסטינים חייבים לקבל את אותה ההתחייבות שנוסחה על ידי 23 מדינות ערביות בשנת 2002 (יוזמת השלום הערבית): להכיר בזכותה של ישראל לחיות בשלום בתוך גבולותיה החוקיים.
אלה הם שני המפתחות לשלום.
הספר "פלסטין: שלום ולא אפרטהייד" התקבל בתגובות מעורבות.
על פי ג'ולי בוסמן, שסיקרה את הביקורות בניו יורק טיימס, השימוש במילה "אפרטהייד" בכותרת הספר גרמה להקצנה בביקורות.
חלק מהמבקרים, ובהם גם בכירים במפלגה הדמוקרטית ובארגוני יהודים אמריקאים, פירשו את הכותרת כטענה לפיה יש אפרטהייד בישראל, טענה שלדבריהם מסכסכת ובלתי מבוססת.
טוני קארון, עורך בכיר בטיים מגזין ובעברו פעיל נגד אפרטהייד, אמר: "ג'ימי קרטר היה חייב לכתוב את הספר הזה, דווקא בגלל שהחיים וההיסטוריה של הפלסטינים לא מקבלים מספיק תשומת לב בשיח האמריקאי.
השימוש במילה אפרטהייד תקף מבחינה מוסרית, ויתרה מזו, הוא חיוני משום שהוא מנער את קהות החושים המוסרית המאפשרת לליברלים רבים לתרץ את הזוועה היומיומית שניתכת על הפלסטינים בגדה המערבית וברצועה עזה".
הנשיא לשעבר ביל קלינטון כתב מכתב קצר ליו"ר הוועד היהודי-אמריקני, הודה לו על מאמרי הביקורת על הספר ושיבח את ניסיונותיו של דניס רוס ללבן את טענותיו של קרטר בספר בנושא ועידת קמפ דייוויד (2000).
חלק מהמבקרים טענו שקרטר חצה את קו האנטישמיות.
אברהם פוקסמן, ראש הליגה נגד השמצה, אמר כי קרטר אינו אנטישמי או גזען, אבל הוא "עוסק באנטישמיות" בספר.
איתן ברונר טען כי יש בספר "הגזמות" הגובלות באנטישמיות.
מבקרים אחרים שיבחו את קרטר על גישתו הכנה, לדבריהם, לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
יוסי ביילין ושולמית אלוני כתבו שביקורתו של קרטר על מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים משקפת את עמדתם של ישראלים רבים.
גם נורמן פינקלשטיין הגן על הניתוח של קרטר בספר.
תגובתו של קרטר לביקורת על הספר
קרטר הגיב לביקורות על הספר, במאמר שפורסם בלוס אנג'לס טיימס ולאחר מכן בגרדיאן ובעיתונים נוספים.
בתגובתו כתב: "הביקורות בתקשורת נכתבו בעיקר על ידי נציגים של ארגונים יהודיים שבדרך כלל לא ביקרו בשטחים הכבושים, והביקורת העיקרית שלהם היא שהספר הוא אנטי-ישראלי.
גם שני חברי קונגרס טענו כך.
למשל, ננסי פלוסי פרסמה הצהרה (לפני שהספר יצא לאור) בה אמרה שהוא "לא מייצג את גישת המפלגה הדמוקרטית לישראל." בחלק מהביקורות קראו לי "אנטישמי", ואחרים טענו שיש בספר שקרים ועיוותים.
בעולם האמיתי, לעומת זאת, התגובה הייתה חיובית באופן גורף.
חתמתי על ספריי בחמש חנויות, עם יותר מ-1,000 קונים בכל אחת מהן.
קיבלתי הערה אחת שלילית - מישהו טען כי אני בוגד.
אני מוטרד מכך שהצעתי לדבר על הספר, בחינם, באוניברסיטאות וקמפוסים, ולענות על שאלות מסטודנטים ומרצים, והצעותיי נדחו.
קיבלתי עידוד ממנהיגים יהודים וחברי קונגרס שהודו לי באופן פרטי על הצגת עובדות ורעיונות חדשים בספר."
הוא גם כתב מאמר בשם "מכתב לאזרחים היהודים באמריקה" בו הסביר את השימוש במונח "אפרטהייד" ודן בבעיית הטרור בישראל.
בתגובה לטענות של קנת ו' שטיין ושל אלן דרשוביץ על טעויות ואי-דיוקים בספר, הגן קרטר על הדרך בה מוצגים הדברים בספרו בטענה שעובדי מרכז קרטר וכן גורמים נוספים בדקו ואימתו את כל העובדות בספר.
לאחר פרסום הספר יצא קרטר למסע נאומים באוניברסיטאות וקמפוסים בארצות הברית, בהם דן על הספר וענה לשאלות.
הבמאי ג'ונתן דמי התלווה לנאומיו, והם שימשו בסיס לסרט התיעודי "האיש מהמישורים" ("Man from Plains") אותו הפיק.
בנאומיו אמר קרטר כי דיונים בנושאים הקשורים לישראל מוצנעים בתקשורת האמריקאית על ידי שתדלנים של הלובי הישראלי בארצות הברית: "נושאים שנויים במחלוקת הנוגעים לפלסטין והדרך לשלום בישראל זוכים לדיון אינטנסיבי בין ישראלים ובמדינות אחרות בעולם - אבל לא בארצות הברית.
קיים חשש ממתיחת ביקורת על מדיניות ממשלת ישראל, בגלל מאמצי שתדלנות חריגים של איפא"ק." הוא אמר כי הוא מקווה שהספר יעודד דיונים בתקשורת וימוטט את "הקיר הבלתי-חדיר" שמונע מאזרחי ארצות הברית לראות את מצוקתם של הפלסטינים.
אוניברסיטת ברנדייס, המזוהה עם הקהילה היהודית של מסצ'וסטס, הזמינה את קרטר לשאת דברים על הספר בדצמבר 2006. בתחילה תוכנן עימות בין קרטר לבין אלן דרשוביץ, אך קרטר סירב לעימות, ונשא דברים בפני חברי הסגל ב-23 בינואר 2007.
לאחר העימות נפגש גם דרשוביץ עם חברי הסגל, וטען כי הנשיא לשעבר מציג את המצב בצורה פשטנית ובטון פייסני.
ב-8 במרץ 2007 אירחה אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ביקור של קרטר שבמהלכו התקיים דיון על ספרו.
באירוע, קבוצה של סטודנטים יהודים מארגון הלל השתלטה על המיקרופונים ומנעה מסטודנטים אחרים לשאול שאלות.
הם שאלו את קרטר שאלות שהוכנו מראש על ידי דברה ליפשטדט, ובהן השאלה אם תרומות ממשפחת המלוכה הסעודית למרכז קרטר גרמו לכך שהוא נמנע מלמתוח ביקורת על הפרת זכויות האדם בערב הסעודית.
חרף תגובות הסטודנטים, נאומו של קרטר זכה לתשואות ולמחיאות כפיים ארוכות.
קרטר הגן על ספרו, ובתשובה לשאלה ענה: "אני לא מאשים את ישראל בגזענות ולא מדבר על יחסה לערביי ישראל.
אני מגדיר אפרטהייד בזהירות רבה בספר, כהפרדה שעם אחד כופה על אנשיו של עם אחר, על אדמתם."
ביקורים דומים ערך קרטר במהלך 2007 באוניברסיטאות וקמפוסים נוספים בארצות הברית, ביניהם אוניברסיטת איווה ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
פלסטינים בירדן הם בעיקר פליטים פלסטינים המתגוררים בירדן, ולצידם אזרחים ירדנים ממוצא פלסטיני שאינם פליטים.
מרבית הפלסטינים הגיעו לירדן כפליטים בין השנים 1947 ל-1967 וקיבלו אזרחות ירדנית.
ירדן היא המדינה הערבית היחידה שבה פליטים פלסטינים שמחזיקים באזרחות ירדנית, מקבלים זכויות אזרח מלאות, כאשר בין 250-300 אלף פלסטינים חיים ללא אזרחות ירדנית וללא זכויות שוות.
רובם המכריע של הפלסטינים (82%) מתגורר בצפון המדינה ובמרכזה, במיוחד בנפת עמאן, נפת זרקא ונפת אירביד.
כ-2.2 מיליון פלסטינים בירדן רשומים כפליטים באונר"א, מספר זה מופיע גם בדיווחי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
כ-400,000 מהפליטים הפלסטינים בירדן חיים ב-10 מחנות פליטים.
המחנות הגדולים בירדן הם מחנה אל-בקעה (כ-104,000 תושבים) ומחנה עמאן החדש (מחנה אל-ויחדאת) (כ-57,000 תושבים).
מחנה זה נודע בקבוצת הכדורגל שלו, "אל-ויחדאת", הזוכה לאהדת הפלסטינים בירדן.
אישים ירדנים בולטים רבים הם ממוצא פלסטיני, בהם אנוואר נוסייבה, אחמד טוקאן, סמיר א-ריפאעי, קאסם א-רימאווי, עאליה, מלכת ירדן, וראניה, מלכת ירדן.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה נמלטו פליטים רבים מסוריה לירדן .
רק חלק מזערי מ-1.4 מיליון הפליטים הסורים בירדן הם פליטים פלסטיניים.
אוכלוסיית ירדן היא מעל ל-10 מיליון איש, מתוכם בין 2 מיליון ל-3 מיליון הם ממוצא פלסטיני.
שאר התושבים הם ברובם צאצאים של שבטים בדואים, אך רק 1% מהם הם נוודים.
כמו כן חיים בירדן מיעוטים רבים, בהם ערבים נוצרים, דרוזים, צ'רקסים וצ'צ'נים.
בנוסף להם יש כ-200,000 עיראקים שנמלטו לירדן לאחר מלחמת המפרץ (1990) ומלחמת עיראק (2003).
חוקרים עצמאיים אחרים מעריכים כי אחוז הירדנים ממוצא פלסטיני הוא בין 45% ל-55%.
בין הפליטים הפלסטינים בירדן נמנים כ-250,000 עד 300,000 פליטים שהגיעו לירדן מרצועת עזה, בעיקר לאחר 1967. פליטים אלו לא קיבלו אזרחות ירדנית, אלא תעודת "תושב זמני" בלבד, ונמנעות מהם זכויות אזרחיות רבות.
ירדן היא המדינה הערבית היחידה שבה רוב הפליטים הפלסטינים מקבלים זכויות אזרח מלאות.
עם זאת, חלק ניכר מהפלסטינים לא קיבלו אזרחות, דבר הפוגע קשות באיכות החיים שלהם.
על פי חוקי ירדן, רק אזרחים רשאים להצביע לפרלמנט, לעבוד במשרדי ממשלה, להוציא רישיון נהיגה, ללמוד באוניברסיטה, לפתוח חשבון בנק ולרכוש מקרקעין.
כמו כן תושבים שאינם אזרחים מופלים לרעה במוסדות החינוך, בשירותי הבריאות ובאפשרויות תעסוקה.
במפקדי האוכלוסין הנערכים בירדן לא מצוין אחוז הפלסטינים בקרב האוכלוסייה, ככל הנראה בשל רצון בית המלוכה להראות שיש במדינה רוב ירדני, ושלא נשקפת לו סכנה מצד הפליטים הפלסטיניים הרבים.
פוליטיקאים ירדנים חוששים מרעיון ה"מולדת החלופית" לפיו כל הפלסטינים אמורים לעבור לירדן ולהוות איום דמוגרפי.
נושא זה מוזכר רבות בדיונים פוליטיים במדינה.
בשל חשיבות הנושא, דיווחים רשמיים נוטים לצמצם את הייצוג הפלסטיני באוכלוסייה ולהחליש את נוכחותו הפוליטית.
זו כנראה הסיבה שייצוגם של ירדנים ממוצא פלסטיני בסנאט הירדני ובבית הנבחרים, לאורך השנים, הוא רק בין 15 ל-20 אחוז מחברי הפרלמנט.
החל משנת 1988 נוהגת ממשלת ירדן לבטל באופן שרירותי וללא הודעה מוקדמת את האזרחות הירדנית מפלסטינים שמתגוררים בה, ומותירה אותם במצב של חוסר אזרחות.
בשנת 2010 בוטלה האזרחות הירדנית של כ-40,000 פליטים פלסטינים שגדלו בירדן.
ביטול זה שולל מהם זכויות אזרחיות רבות, המפורטות לעיל.
לדברי הרשויות בירדן, צעד זה נועד לשמר את מעמדם כפליטים ולאפשר להם לממש באופן תאורטי את זכות השיבה.
גם בשנת 2012 ביטלה ממשלת ירדן אזרחות לפלסטינים רבים המתגוררים בה.
בשנת 2018 פורסם כי בעבר ניתנה אזרחות ירדנית למנהיגים הפלסטינים מחמוד עבאס, סאיב עריקאת ואחמד קריע, אך ממשלת ירדן שוקלת לבטל את אזרחותם.
פלסטין הגדולה היא מושג אירדנטיסטי המשמש לאומנים פלסטינים המבקשים להקים מדינה פלסטינית על כל שטחי המנדט הבריטי לשעבר, שטחים שכיום נמצאות בהם ישראל והרשות הפלסטינית (הגדה המערבית ורצועת עזה).
מספר פקידים של אש"ף הרחיבו את המונח וכללו בו גם את ירדן ואת חצי האי סיני.
המונח סותר את המונחים סוריה הגדולה וארץ ישראל השלמה.
במאה ה-2 לספירה הוקמה הפרובינקיה הרומית "סוריה פלשתינה", שכללה את שטחי הגולן, צפון ירדן, הרשות הפלסטינית, ישראל ודרום לבנון.
לאחר התפרקות האימפריה הרומית פוצל השטח לשלושה מחוזות שונים: פלשתינה פרימה בשטח מישור החוף, הכרמל, השפלה ויהודה ושומרון, פלשתינה טרטיה בשטח שכיום נמצא בשליטת מצרים (חצי האי סיני), בשליטת ישראל (הנגב) ואף בשליטת ירדן (עבר הירדן הדרומי), והמחוז השלישי היה פלשתינה סקונדה בשטח עמק יזרעאל, חלק מיהודה ושומרון והגליל התחתון.
ב-1920, לאחר התפרקות האימפריה העות'מאנית והכיבוש הבריטי באזור הוקם המנדט הבריטי שחפף חלקית את השטחים שמזוהים עם "פלסטין הגדולה".
גם אמירות עבר הירדן הוקמה מתוקף המנדט הבריטי באזור אך תנאי הצהרת בלפור לא חלו עליה, בניגוד לשטחי המנדט מעבר לירדן, שם הם כן חלו.
במסיבת עיתונאים הכריז יושב הראש הראשון של אש"ף, אחמד שוקיירי, כי "ירדן היא מולדתו של הארגון לשחרור פלסטין ואנשי ירדן הם אנשיה", מלבד זאת הוא גם הצהיר כי "חזרת הגדה המזרחית לארץ האם היא צעד בסיסי בדרך להחזרת המולדת הגנובה".
במהלך מלחמת האזרחים הירדנית שפרצה בירדן בין מספר קבוצות גרילה לצבא הירדני בספטמבר 1970, הצליחו הפלסטינים להשתלט על כמה ערים במדינה, בהן אירביד וג'רש.
עם זאת באמצע 1971 הובסו כוחות אש"ף וחברי הארגון גורשו ללבנון.
הסכסוך נתפס כניסיון להשתלט על כל ירדן וזאת כצעד ראשון לשחרור שאר "פלסטין ההיסטורית" כפי שרצה אש"ף.
הוועידה השמינית של המועצה הלאומית הפלסטינית, שהתקיימה בפברואר–מרץ 1971, החליטה, בין היתר, כי:
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 המשיכו אנשי אש"ף להביע את רצונם שירדן תהיה חלק מהמדינה הפלסטינית שתוקם, אך כבר בשנות ה-70 החלו להתגבר הסטריאוטיפים על הפלסטינים בירדן.
מהנהר עד לים היא סיסמה פוליטית פופולרית שבה משתמשים לאומנים פלסטינים ומנהיגים ערבים.
היא מבטאת את התפיסה כי כל האדמה השוכנת בין נהר הירדן לים התיכון אמורה להיות תחת שלטון פלסטיני ולא תחת שלטון ישראלי.
הסיסמה נשמעת לעיתים קרובות מפיהם של מנהיגים ערבים ומפיהם של פעילים בהפגנות פרו-פלסטיניות ומחאות נגד ישראל.
פלסטינים אמריקאים הם אמריקאים ממוצא פלסטיני.
לא ברור מתי הגיעו המהגרים הפלסטינים הראשונים לארצות הברית, אך ההערכה היא שהם הגיעו בתחילת המאה ה-20.
הפלסטינים הראשונים שהיגרו לארצות הברית הגיעו לאחר 1908, כאשר האימפריה העות'מאנית העבירה חוק גיוס חדש, המחייב את הפלסטינים להתגייס לצבא.
פלסטינים אלה היו פלסטינים נוצרים באופן גורף, ורק מיעוטם היו מוסלמים.
ההגירה הפלסטינית החלה לרדת לאחר 1924, עקב חוק ההגירה של 1924, כמו גם השפל הגדול, אשר הפחית מאוד את ההגירה.
האוכלוסייה בארצות הברית החלה לגדול לאחר מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל בשנת 1948 גרמו לפלסטינים רבים לעזוב ולהגר לאחר מכן, רובם כפליטים.
במהלך שנות החמישים, נוצרים רבים מרמאללה החלו להגר לארצות הברית, ולאחר מכן הגיעו מוסלמים מהעיירות הסמוכות.
עם זאת, גל ההגירה הפלסטיני הגדול ביותר החל בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים, גל מהגרים זה הגיע לשיאו בשנות השמונים.
לאחר שנחקק חוק ההגירה והאזרחות משנת 1965, פלסטינים רבים החלו להגר שוב לארצות הברית.
רוב הפלסטינים שהיגרו לארצות הברית בתקופה זו היו משכילים יותר מהפלסטינים שהגיעו לפני 1967, והם באו ללמוד בבתי ספר בחסות האו"ם ולמספר האוניברסיטאות ההולך וגדל בתלמידים מהמזרח התיכון.
רבים מהפלסטינים התיישבו בפטרסון והסביבה.
פלסטינים רבים אחרים התיישבו במטרופולין של שיקגו, בעוד כמה אחרים התיישבו באזור מטרופולין לוס אנג'לס, דטרויט, קליבלנד, ניו אורלינס, ג'קסונוויל ומיאמי.
קבוצות אלה התמקמו לצד קהילות ים תיכוניות אחרות, דוגמת לבנונים, הסורים, יוונים, איטלקים, מצרים, ירדנים וטורקים.
בפטרסון שניו ג'רזי, המחצית הדרומית של העיר זכתה לכינוי "רמאללה הקטנה", כאשר אוכלוסייה ערבית אמריקאית בעיר מוערכת ב-20,000 תושבים נכון לשנת 2015. יש לה את השטח הפלסטיני אמריקאי המרוכז ביותר בכל ארצות הברית.