tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'רג' הפך לאישפאן (או לראש) של ב-1615. שנה לאחר מכן, הוא מונה לקפטן הטירה המלכותית באונוד.
הוא התחתן עם יורשת עשירה, ז'וז'אנה לוראנטפי.
הוא עתיד להדגיש בצוואתו האחרונה שאשתו הייתה האישה היפה והנעימה ביותר שפגש בחייו.
הם התיישבו בסרנץ', אך מאוחר יותר עברו לאחוזתה שעברה בירושה, שארושפטק.
הם היו חסידים נלהבים של .
הוא תמך בגאבור בתלן, הנסיך הקלוויניסטי של טרנסילבניה, נגד המתיימר הקתולי, ג'רג' דרוגט.
כאשר דרוגט תכנן לפרוץ לטרנסילבניה, ג'רג' ביקר את בתלן ביולי 1616.
יורשו של רודולף, מתיאס השני, העדיף את האצילים הקתולים, אף על פי שרוב האצילים ההונגרים דבקו בפרוטסטנטיות.
היורש המיועד של הקיסר חשוך הילדים, פרדיננד, היה ידוע לשמצה במחויבותו העזה לקונטרה-רפורמציה.
מתיאס היה עדיין בחיים כאשר פרדיננד הוכתר למלך הונגריה בדיאטה בפרסבורג ב-1 ביולי 1618. ג'רג' נעדר מהדיאטה.
הצעדים האנטי-פרוטסטנטיים של המלכים ההבסבורגיים קוממו עליהם את ה הפרוטסטנטים ברובם.
נציגיהם פרצו למצודת פראג והשליכו את שני הסגנים הקתולים של מתיאס מהחלון ב-22 במאי 1618, מעשה שגרם לפרוץ מלחמת שלושים השנים.
המורדים הבוהמיים שלחו שליחים למדינות הפרוטסטנטיות, וביקשו סיוע נגד ההבסבורגים.
המדיניות האנטי-פרוטסטנטית של ההבסבורגים הרגיזה את ג'רג' ראקוצי שהיה מנהיג הפרוטסטנטים ההונגרים.
הוא דחק בגאבור בתלן להתערב בסכסוך למען המורדים הבוהמיים.
הוא גם החל לשכור חיילי היידוקים בקיץ 1619. כדי למנוע את שיתוף הפעולה בין ראקוצי ובתלן, הציע אנדראש דוצי, מפקד הכוחות המלכותיים בהונגריה העליונה, את אחוזותיו של ראקוצ'י לבתלן בשם המלך.
במקום לקבל את הצעתו של דוצי, בתלן הודיע לראקוצי שהוא החליט לפלוש לממלכת הונגריה.
כדי לסייע לפלישה של בתלן, ראקוצי ניסה ללכוד את דרוגט, אך הוא לא הצליח למנוע ממנו לברוח לפולין.
ואז צעד ראקוצי לקאשה ושכנע את נכבדי העיר האוונגליסטים (או הלותרניים) להיכנע ב-5 בספטמבר.
יום לאחר מכן, החיילים ההיידוקים שלו עינו ורצחו שלושה כמרים ישועים, , ו, שלושתם הוכרזו קדושים של הכנסייה הקתולית בסוף המאה ה-20.
ראקוצי חזר לשארושפטק כדי להיפגש עם בתלן שהגיע בראש צבא טרנסילבניה ב-17 בספטמבר.
הם נסעו לקאשה שם בתלן ערכה עצרת עם סגני האצילים והעיירות של הונגריה העליונה.
הצירים בחרו בראקוצי למפקד הונגריה העליונה ב-21 בספטמבר.
הוא קבע את מושבו בקאשה.
דרוגט שכר חיילים לא סדירים (בעיקר קוזאקים) בפולין ופרץ ל ב-21 בנובמבר.
ראקוצי ניסה לעצור את פלישתם, אך הוא הובס ב ב-23 בנובמבר.
בתלן הסיר מיד את המצור על וינה ומיהר לחזור להונגריה.
הוא האשים את ראקוצי בתבוסה, ותיאר אותו כמפקד צעיר וחסר ניסיון במכתב לנכבדי העיר של קאשה.
חייליו של דרוגט בזזו את אזור קאשה, אך הם לא הצליחו לכבוש את העיירה.
ראקוצי הורה על גיוס הכוחות המקומיים.
הקוזאקים עזבו את הונגריה לפני סוף 1619, ודרוגט הלך בעקבותיהם לפולין בתחילת 1620. צבאו של פרדיננד הטיל מצור על פרסבורג באוקטובר, אך ראקוצי מיהר לעיר ואילץ את הפולשים להסיר את המצור.
עם זאת, חייליו של פרדיננד הנחילו תבוסה מכרעת לצבא הבוהמי בקרב ההר הלבן ב-8 בנובמבר.
מפקד הצבא, , פלש להונגריה העליונה, ואילץ את בתלן להסיג את חייליו עד קאשה במחצית הראשונה של 1621. רוב האצילים ההונגרים חיפשו פיוס עם פרדיננד, אך ראקוצי נשאר נאמן לבתלן.
לאחר שיריביו של בתלן השתלטו על מבצר פילק (כיום פיליאקובו בסלובקיה), ראקוצי הטיל עליו מצור באפריל, אך הוא לא הצליח להכריח את המגינים להיכנע.
בתלן פתח במתקפת נגד צבאו של פרדיננד באוגוסט.
ראקוצי הצטרף למערכה הצבאית והשתתף במצור על פרסבורג, אך הוא חזר למשפחתו לשארושפטק בסוף אוגוסט, רק כדי לחזור כעבור חודש לדרישת בתלן.
בתלן ופרדיננד חתמו על הסכם שלום בינואר 1622, , הסכם שבמסגרתו ויתר נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן על התואר "מלך הונגריה" בתנאי שפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יאשר את משנת 1606, אשר העניק עצמאות לטרנסילבניה וחופש דת להונגרים בשטחי האימפריה.
הסכם השלום גם אישר לבתלן לשלוט בשבעה מחוזות בהונגריה עד סוף ימיו.
ג'רג' נשאר בשירותו של בתלן עד שבתלן מת בשנת 1629. את בתלן ירשה לזמן קצר אלמנתו, , ולאחר מכן אחיו, .
אבל אחוזות טרנסילבניה פנו במהרה אל ג'רג' במקום זאת.
ב-1 בדצמבר 1630, בשֶגֶשְוָואר, בחרו האחוזות את ראקוצי לנסיך; הוא שלט עד מותו ב-1648.
מלחמת טרנסילבניה-האימפריה העות'מאנית של 1636
, אחיו של הנסיך לשעבר, החליט להשתלט על טרנסילבניה, ולכן בינואר 1636 הוא שכנע את הפאשא של בודה חוסיין לתמוך בהדחת ראקוצי מכס השלטון, ולהיות מוכתר כנסיך טרנסילבניה בעצמו.
לאחר מכן, המסדרים הטרנסילבניים ערכו פגישה בקולוז'וואר, שם הם הכריזו שהם צועקים על ראקוצי, ובמידת הצורך "המסדרים מוכנים להגן על הזכויות והחירויות של ארצם גם תוך סיכון חייהם ולקום כאחד עם כל המדינה עבור הנסיך שלהם".
חוסיין פאשא שלח את צ'אוש עלי בשליחות לראקוצי, עם המסר שעל ראקוצי להיכנע לסולטאן ולהתפטר.
עם זאת, ראקוצי עצר את עלי והכריז על משטר צבאי במדינה.
ראקוצי שלח את אנשיו לשלזיה ולפולין כדי לגייס שכירי חרב, הזעיק את של טרנסילבניה, הסקלרים וההיידוקים למלחמה.
בתגובה, שלח הסולטאן מוראט הרביעי 20–30 אלף חיילים טורקים נגד טרנסילבניה בראשות בקיר ביי.
עם זאת, הכוחות העות'מאניים הובסו על ידי הכוחות הטרנסילבניים ב ב-6 באוקטובר, וחוסיין פאשא כששמע זאת הבין שהוא יאלץ לעשות שלום עם ראקוצי.
על פי הסכם סאסווארוש (כיום ברומניה), הסולטאן הכיר בסמכותו המלאה של ראקוצי על טרנסילבניה, והוא העניק חנינה לבתלן.
עקב כישלון המערכה, הסולטן הורה להוציא להורג את בקיר ביי והחליף את הפאשא של בודה, חוסיין.
ג'רג' רקוצ'י זכה ליוקרה עצומה עם ניצחונו.
התערבות בסכסוך בין מולדביה לוואלכיה ב-1637
וסילה לופו, נסיך מולדובה רצה להשתלט על כס המלכות של ולאכיה עבור בנו יואן, ולכן בסתיו 1637 הוא תקף את מאתיי בסאראב, שליט ולאכיה שביקש עזרה מראקוצי.
ראקוצ'י שלח מיד את המצביא שלו יאנוש קמני עם כמה אלפי חיילי רגלים ופרשים של סקלרים, כדי לעזור למאתיי.
בנובמבר חצתה החטיבה של קמני את הרי הקרפטים המזרחיים והתאחדה עם כוחותיו של מאתיי ויחד הם דחקו את לופו חזרה למולדביה.
עם זאת, השליט המולדבי לא ויתר ותקף שוב שנתיים לאחר מכן, אך מאתיי הביס אותו שוב ליד בוקרשט בעזרת פרשים מטרנסילבניה שנשלחו על ידי ראקוצי ב-6 בדצמבר 1639. בתמורה לתמיכתו של ראקוצי, נאלץ מאתיי לשלם לו 5,000 טאלרים וסוס אחד מדי שנה.
כך הפכה ולאכיה לוואסל של טרנסילבניה.
ב-1644 ראקוצי התערב במלחמת שלושים השנה, והכריז מלחמה על פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא יצר קשר עם שגרירי שוודיה וצרפת כדי להחליש את שלטון ההבסבורגים יחד.
הוא כבש את כל הונגריה העליונה עם המתקפה שנפתחה בפברואר אותה שנה, והאנשים שם תמכו בו ורבים הצטרפו אליו.
במרץ צעד ראקוצי בניצחון לתוך קאשה, בירת האזור.
כנגדו שלח פרדיננד את הגנרלים הגרמנים גץ ופוכהיים להונגריה, ומיקלוש אסטרהאזי הצטרף לחיילים גרמניים עם הונגרים הנאמנים לקיסר.
הצבא הקיסרי כלל 25 אלף איש.
צבא זה הביס את צבא טרנסילבניה ב והרג את מפקדו, ג'רג' קפוצאי.
ראקוצי יזם נסיגה טקטית דרומה והשאיר את מצביאו ראותי אורבן עם 3,000 איש בקאשה.
צבא הבסבורג הגיע לעיר ב-6 ביוני והחל לצור עליה, אך לא הצליח לכבוש אותה.
בינתיים, הנסיך שלח לשם את יאנוש קמני עם 15,000 איש, וקמני קטע בהצלחה את קווי האספקה, והסב אבדות משמעותיות לצרים על ידי פשיטה של פרשים.
גץ נאלץ לסגת מקאשה לאחר מצור בן 11 ימים, אולם קמני דבק בעקבותיהם, ותקף את העורף שלהם בשומוש ב-26 ביוני, והביס אותו לחלוטין.
הכוחות ההונגרים צעדו וכבשו עיירות כמו סנדרה ו בקיץ.
עד סוף הסתיו כבש ראקוצי גם את רוב הונגריה התחתונה, ובחורף עצרו שני הצדדים את המלחמה.
בתחילת 1645 נמשכו הפעולות הצבאיות וראקוצ'י וצבאו השתלטו על נאג'סומבט ויצרו קשר עם הגנרל השוודי לנארט תורסטנסון במטרה לבצע מבצע נגד וינה.
עם זאת, האדון העליון הנומינלי שלו, הסולטאן העות'מאני, הורה לו לסיים את המערכה.
למרות זאת, ראקוצי המשיך במערכה שלו וביוני חצה את גבול מוראביה, הצטרף אישית לצבא השוודי במצור על ברנו לצעדה צפויה נגד וינה.
באותה תקופה פרצה מגפת דבר בהונגריה, והוא הבין שזה הרגע הנכון לעשות שלום עם היריב.
שביתת הנשק נחתמה ב-22 באוגוסט, וגיבוש נקודות השלום עם השליחים הקיסריים, וכעבור 4 חודשים הם חתמו עליהן בלינץ.
ב-16 בדצמבר 1646 נחתם שלום לינץ, שחיזק עוד יותר נקודות שלום חשובות.
7 מחוזות (הונגריה עילית) סופחו לטרנסילבניה, ולאחר מותו של ראקוצי, למעט שניים, הם חזרו להבסבורגים, ראקוצי קיבל גם את הערים טוקאי, רגץ, אצ'ד ועוד, שגם הם עברו בירושה לצאצאיו.
חוזה השלום הכיר גם בחופש הדת בממלכת הונגריה, שחל גם על צמיתים.
והכנסיות הפרוטסטנטיות שהוחרמו שם נפתחו מחדש.
ראקוצי חזר לטרנסילבניה מרוצה, כי הוא לא רק ביסס את השפעתה של טרנסילבניה אלא גם את האוטונומיה של ממלכת הונגריה נגד השלטון ההבסבורגי.
ג'רג' ראקוצי היה נשוי לז'וז'אנה לוראנטפי.
ג'רג' פרנק (בהונגרית: Frank György; קישקונפלג'האזה, 8 בפברואר 1910 – בודפשט, יוז'פווארוש, 9 בדצמבר 1959) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי כירורג, פלסטיקאי קנדידט (דוקטורט) למדעי הרפואה (CSc.
פרנק פרסם ספרים רבים על מחקריו בעיקר בנושאי כוויות אש ומים רותחים, פצעי קור וטראומטולוגיה.
הוא היה הראשון בעולם שהשתמש בהשתלות לכוויות בקנה מידה גדול.
ג'רג' פרנק נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה פרנק (1876–1954), פקיד בנק ושל היינלקה קראוס.
הוא השלים את בתי הספר היסודיים והתיכוניים שלו בעיר הולדתו והפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ב-1933.
בין 1933 לבין 1940 מתמחה ולאחר מכן רופא מומחה במרפאה הכירורגית מס' 3 של האוניברסיטה.
בשנים 1941–1943 היה מנתח בבית החולים סנט רוקוש, לא ידוע על קורותיו והישרדותו בשואה
בשנים 1944–1945 היה הרופא הראשי של בית החולים החירום המרכזי
בשנת 1945 היה הרופא הראשי של הסיוע הלאומי.
בשנת 1948 מונה לעוזר פרופסור ומרצה בכיר במרפאה לכירורגיה מס.
בשנים 1950–1952 עבד כרופא הראשי של מינהל שירות הדם הלאומי.
מ-1953 עד 1957 היה הרופא הראשי של המחלקה לפציעות כוויות בבית החולים ברחוב קון סטריט של כל בודפשט ברובע 8 כתוצאה ממחקריו הרבים הוענק לו תואר הקנדידט (דוקטורט במדעי הרפואה) ב-1957. מותו נגרם כתוצאה מזיהום חייק ה-קלוסטרידיום דיפיצילה.
אשתו הייתה מרתה רוזנברג, לה נישא ב-1943. ילדיהם הם ד"ר אגנש פרנק ויודית פרנק.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (1C-5-30)
חקר וטיפול של כוויות אש ומים רותים, כוויות קור וכוויות כימיות,
הוא השתמש לראשונה בסונדה במעי הדק.
היה הראשון בעולם שהשתמש בהשתלות לכוויות בקנה מידה גדול
הציג ניתוחים בתרדמת חורף (היברנציה)
תרופה חדשה לצהבת זיהומית (בודפשט, 1943)
ניתוח כטיפול בגירוי (בודפשט, 1945)
המצב הנוכחי של סרטן השד (בודפשט, 1949)
טיפול כירורגי רדיקלי באוסטאומייליטיס (דלקת עצם) כרונית בגפיים בעידן הפניצילין (עם שאנדור פורקה, בודפשט, 1950)
אלמנטים בסיסיים של טראומטולוגיה (עורך, בודפשט, 1953)
טיפול רפואי מודרני בכוויות אש, מים רותחים וצריבות כימיות (בודפשט, 1955)
טיפול כירורגי בכוויות (בודפשט, 1956)
טיפול רפואי בפציעות מכוויות (בודפשט, 1957)
כירורגיה פלסטית מוקדמת (בודפשט, 1957)
תיאוריה ופרקטיקה של טיפול כירורגי בכוויות (בודפשט, 1961)
אלמנטים בסיסיים של טראומטולוגיה כרך 1 – A traumatológia alapelemei I.
פרס פרנק ג'רג' הוקם על שמו לרופאים מצטיינים בנושא כויות
גָ'רג'וּע הוא כפר לבנוני בנפת א-נבטיה, מחוז א-נבטיה.
הכפר פרוס על רכס מְלִיטה (Mleeta), בגובה ממוצע 800 מטרים מעל פני הים, כ-12 קילומטרים צפונית לעיר א-נבטיה.
כ-3 קילומטרים מדרום לכפר נמצא הכפר ערבסאלים וכ-3 קילומטרים צפונה נמצא הכפר עין בוסוואר.
בלילות בהירים ניתן לראות אות אורות היישובים בקו החוף, בדרום לבנון ועד חיפה.
סביב הכפר ישנם שרידי יערות אלונים.
בעמק שממזרח לכפר נמצא מעיין - "עיין א-טאסה" (نبع الطاسة جرجوع) שממנו מתחיל נהר זהראני.
יש חוקרים המייחסים את מקור שם הכפר למילה עברית שמשמעותה "מגולח, חסר שיער או קירח".
אחרים מתחברים לזה לשילוב של שתי מילים קדומות שמשמעותן "שתייה ומחסור".
ד"ר אניס פריחה הסביר את הקשר העברי לקרבת הכפר לסוג'וד, שם נמצאו כתובות עבריות.
אין עדויות כתובות על ההיסטוריה של היישוב.
בכפר ובסביבתו ישנן מספר מערות, שחלקן נחצבו או הורחבו בחציבה בסלע.
בפאתי היישוב ישנם שרידי מבנה הנראה כמנזר וכן ממצאים ארכאולוגיים, כמו: סרקופגים שרידי טחנות קמח עתיקות שפעלו באמצעות מים.
מדרום-מזרח לכפר מתנשא צוק טבעי גבוה, המשקיף על נהר א-זהראני הנקרא "א-נקיב" ("النقيَب") ולידו עובר קטע מתעלת מים חפורה "תעלת א-זוביידה" ("قناة زبيدة"), שנחצבה ונבנתה בתקופה הרומית, כדי להעביר מים מ"עיין א-טאסה", עד לצידון.
רוב תושבי הכפר הם שיעים, אך גרים גם נוצרים.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,501 תושבים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, מהם 75.3%% שיעים ו-24.7% נוצרים.
בין סוף המאה התשע עשרה לאמצע המאה העשרים, הגרו רבים מתושבי הכפר לערים שונות בלבנון.
צפונית מזרחית לכפר הוקמו אנדרטה ומוזיאון "האטרקציה התיירותית האגדית של מליטה" (معلم مليتا السياحي الأسطوري) הבנויים מעל ומתחת לקרקע ומציינים את "ההתנגדות האסלאמית בלבנון נגד האויב הישראלי מתחילת כיבוש בירת לבנון, ביירות, ב-1982...
עלי א-שאמי (נולד בג'רג'וע ב-1945) פרופסור אמריטוס מהאוניברסיטה הלבנונית, שיעי וחבר בתנועת אמל.
כיהן בתפקיד שר החוץ והמהגרים של לבנון בין השנים 2009–2011, בממשלתו של סעד חרירי.
ג'רוזלם פוסט הוא עיתון יומי ישראלי בשפה האנגלית והצרפתית, והוא העיתון השני הוותיק ביותר בישראל (אחרי עיתון "הארץ").
הקו העריכתי של העיתון מבקר את השחיתות הפוליטית, ותומך בהפרדת דת ומדינה בישראל.
הוא גם תומך נלהב בהשקעה גדולה יותר של מדינת ישראל ביהדות התפוצות ובתוכניות חינוך עבורם.
העיתון מתפרסם מדי יום בימים ראשון עד שישי, למעט חגים דתיים, יום העצמאות ושבת.
כותבי טורי דעה קבועים כותבים על נושאים כמו דת, יחסי חוץ וכלכלה.
את העיתון "Palestine Bulletin" פרסמה הסוכנות הטלגרפית היהודית, מיזם עסקי של המוציא לאור היהודי-אמריקני ג'ייקוב לנדאו (מיזם שאינו קשור לסוכנות היהודית).
אחד מעורכי העיתון, לימים עורכו הראשי, היה גרשון אגרונסקי, עיתונאי אמריקני יליד רוסיה ולימים ראש עיריית ירושלים, אשר שינה את שמו לגרשון אגרון.
עורך אחר בעיתון היה המשפטן היהודי-אנגלי דוד גויטיין, אשר עלה לארץ בשנת 1929, לימים שופט בבית המשפט העליון הישראלי.
בשנת 1932 הקים אגרונסקי עיתון חדש כדי להתחרות ב"בולטין", אך בסופו של דבר סיכמו אגרונסקי ולנדאו על שיתוף פעולה, והיו לבעלים שותפים של עיתון אחד.
למחרת היום, ב-1 בדצמבר 1932 (א' בכסלו תרצ"ג), הופסק פרסומו של ה"בולטין" ואת מקומו תפס ה"The Palestine Post".
בגליונו הראשון שלו צוין במפורש כי הוא ממשיך את העיתון "Palestine Bulletin".
במאמר הראשי בגיליון הראשון כתב אגרונסקי: .
תחת שלטון המנדט נקט "פלסטיין פוסט" קו שתמך במאבק להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל ונקט קו גלוי ותקיף נגד הגבלות שהטיל השלטון הבריטי על הגירת יהודים לארץ ישראל.
על אף שלא היה כזה באופן רשמי, נחשב העיתון לשופרה של הסוכנות היהודית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה העיתון השני הנפוץ ביותר בא"י (אחרי "דבר" ולפני "הארץ") ותפוצתו הייתה כ-20,000 עותקים ביום.
ב-6 ביוני 1944, יום הפלישה לנורמנדי, הגיע לשיא תפוצתו עד אז - 50,000 עותקים.
המשרדים והדפוס של העיתון שכנו בירושלים ברחוב הסולל 9 (כיום רחוב החבצלת).
בראשית מלחמת העצמאות, ב-2 בפברואר 1948, התפוצצה ליד מערכת העיתון מכונית תופת שאותה הובילו, ככל הנראה, שוטרים בריטים.
ארבעה אנשים נהרגו ושלושים נפצעו, ולבניין העיתון נגרם נזק רב, אולם הוא לא התמוטט.
זאת משום שהקבלן שבנה אותו, שש שנים לאחר רעידת האדמה של שנת 1927 (תרפ"ז), שהייתה בעוצמה של 6.25 בסולם ריכטר, חיזק אותו במיוחד ביסודות ובקירות.
חרף הנזק הרב הצליח העיתון לצאת לאור למחרת, תוך הסתייעות בסדר הדפוס של דפוס "אחוה", והדפסת גיליונות בדפוס "ליפשיץ".
במאמר המערכת נכתב "שום חומר נפץ לא ימנע מאיתנו להשמיע את קולנו".
בנוסף לנזקי הפיצוץ, סבל העיתון מירידה חדה בתפוצתו, שכן הפינוי הבריטי הוריד בהרבה את מספר קוראיו.
בעיה נוספת הייתה ניתוק ירושלים, אשר פגע באפשרות להפיץ את העיתון ברחבי הארץ.
לפיכך, במשך כעשרה שבועות, החל מ-26 במאי 1948, הופץ העיתון בשתי מהדורות מקבילות, תל אביבית, שנקראה Palestine Post News, וירושלמית.
פנחס לבון סיפר שבשנת 1948, בעקבות נזקים שגרמה מלחמת העצמאות, פנה גרשון אגרון להסתדרות בבקשת סיוע לעיתון.
ההסתדרות הסכימה והשקיעה בעיתון, באמצעות סולל בונה, 25,000 לירות ארץ ישראליות, תמורתן קיבלה מניות בעיתון.
עם זאת, היא מעולם לא התערבה בהנהלת העיתון ובעריכתו.
עם קום המדינה המשיך העיתון להיות כלי הביטוי של הגישה הישראלית, כלפי דיפלומטים זרים ותיירים.
בשנת 1950 ביקש גרשום שוקן, בעליו של העיתון באותה עת, להעבירו מירושלים לתל אביב.
אגרון התנגד לכך, ובחר לשנות את שם העיתון ל"Jerusalem Post", אשר הוא שמו עד היום.
בשנת 1963 החזיקו גופים המקושרים להסתדרות, בהם ניר שיתופי, סולל בונה, בנק הפועלים, הסנה והמשביר המרכזי, 37% ממניות העיתון.
בשנות ה-70 הייתה חברת משקיעי ישראל של סם רוטברג גורם מרכזי בבעלות על העיתון.
בשנת 1987 ביקר בישראל דייוויד רדלר, שותפו של איל העיתונות קונרד בלק וסגן נשיא קבוצת "הולינג'ר", ופגש את אריה מקל, שהיה היועץ המדיני של ראש הממשלה יצחק שמיר.
רדלר ביקש לפגוש את ראש הממשלה כדי לסייע לו, והציג את עצמו כשמרן ימני.
לשאלתו כיצד יוכל לסייע לראש הממשלה, השיב מקל כי יקנה את ה"ג'רוזלם פוסט" הליברלי, שהיה ביקורתי מאוד כלפי שמיר.
אף שהעיתון לא עמד למכירה באותה עת, בראשית שנת 1989 העמיד אותו למכירה קונצרן כור תעשיות, שהיה בעל השליטה בו.
אריה מקל נזכר בביקורו של רדלר וביקש מחבר הכנסת בנימין נתניהו, שהיה בניו-יורק בסיור הרצאות וגיוס כספים למען הליכוד, ליצור קשר עם רדלר כדי לעניין אותו בהזדמנות לרכוש את העיתון.
לאחר רכישת הג'רוזלם פוסט בידי קבוצת הולינג'ר, הקו המדיני של העיתון נעשה מזוהה עם הימין הפוליטי הישראלי.
עיתונאים רבים עזבו את העיתון בעקבות זאת והקימו את השבועון המתחרה, "ג'רוזלם ריפורט" - שאותו רכשה הולינג'ר בשנת 1998, לאחר שנקלע לקשיים כספיים.
בשנת 2004, לאחר קריסת עסקי קבוצת הולינג'ר והפסד מצטבר של 15 מיליון דולר בשלוש שנים, הועמד העיתון למכירה, המו"ל טום רוז פוטר והעורך הראשי ברט סטיבנס התפטר.
בנובמבר 2004 ביקש איש העסקים אלי עזור, מבעליה של קבוצת צ'רלטון, לרכוש את העיתון תמורת 13.2 מיליון דולר, באמצעות חברת מרקעי תקשורת בשותפות עם החברה הקנדית קאנווסט, אך במהלך 2005 התגלו קשיים בהשלמת העסקה עקב מחלוקת בין עזור ושותפיו.
לבסוף, עזור רכש את השליטה בעיתון לבדו.
בבעלותו פתח העיתון בשיתוף פעולה עם ה"וול סטריט ג'ורנל", שבמסגרתו הוא מפיץ ומשווק עותקים של "וול סטריט ג'ורנל אירופה" בישראל מאז ינואר 2008.
סטיב לינדי היה העורך הראשי של העיתון משנת 2011 ועד מאי 2016, וב-2016 החליף אותו יעקב כץ.
מאז 2012 מקיים העיתון כנס שנתי בניו יורק, The Jerusalem Post Conference, בהשתתפות אישים בכירים בישראל ובעולם היהודי.
את הכנס הקים וניהל יזם התקשורת רונן לפלר, וכיום מנהלת אותו מנכ"לית קבוצת הג'רוזלם פוסט, ענבר אשכנזי.
ביולי 2018 פוטר המאייר אבי כ"ץ מהעיתון בגלל קריקטורה המציגה את נתניהו וח"כים מהליכוד כחזירים.
לעיתון יש מהדורת גרסת לייט וגם תוכנית ללימוד ושיפור האנגלית באמצעות שירות שיחות טלפוני ובזום בשם לייטוק ובנוסף IvriTalk המיועד ללימוד עברית בסיסית ומתקדמת.
ישנה גם גרסה מקוונת של העיתון המודפס, וגרסאות לילדים ולנוער (zone, street, snap, dash) שנועדו ללימוד ולשיפור רמת האנגלית.
הוא אף מוציא מהדורה צרפתית, וכן ירחון בעברית קלה ללימוד עברית (IVRIT).
העיתון מופץ באמצעות חברת בר שיווק והפצה.
ב-3 בינואר 2022, כחלק ממתקפת סייבר לרגל יום השנה השני להריגת קאסם סולימאני, אתר העיתון נפרץ, אך חזר לפעילות לאחר כשעה.
בפברואר 2024 פרסם סגן העורך הראשי באותה העת צביקה קליין כתבה שכללה לראשונה בעיתון ישראלי ראיון עם פקיד ממשל קטרי, עבדאללה בן מוחמד אל-ת'אני, שגריר קטר בגרמניה, ובה קרא קליין לשמור על דיאלוג עם קטר כמתווכת מרכזית בשחרור החטופים מעזה.
במרץ 2025 פורסם שקליין, העורך הראשי של העיתון באותה העת, נחקר באזהרה במסגרת חקירות פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
קליין חשוד במגע עם סוכן זר, ועל פי המיוחס לו הוא תיווך בין אלי פלדשטיין לאיש העסקים הישראלי גיל בירגר ולג'יי פוטליק, ששימש לוביסט של ממשלת קטר.
ישראל ("שרוליק") איינהורן, יועצו של ראש הממשלה בנימיין נתניהו, חשוד מרכזי בפרשה, מרבה לכתוב טורי דעה בעיתון.
מאז 2010, מפרסם העיתון רשימה שנתית של "50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם".
אלה האישים שדורגו במקום הראשון בכל שנה:
האי ג'רוויס הוא אי בלתי מיושב ששטחו 4.75 קמ"ר הנמצא בדרום האוקיינוס השקט, בחצי הדרך בין הוואי לאיי קוק, ליד איי קיריבטי.
האי התגלה ב-21 באוגוסט 1821 על ידי האנייה הבריטית "אליזה פרנסיס" ונקראה על שם מפקדה - רב החובל ג'רוויס בראון.
בשנת 1858 סופח האי לארצות הברית במסגרת חוק איי הגואנו וננטש בשנת 1879 לאחר שנכרה כל הגואנו מהאי.
בריטניה סיפחה את האי בשנת 1889. ארצות הברית תפסה מחדש את שטח האי ותבעה אותו כשטחה בשנת 1935.
בצדו המערבי של האי ישנה התיישבות בשם "מלירסוויל" אשר שמשה תחנת חיזוי מזג אוויר בין 1935 ועד שננטשה במלחמת העולם השנייה.
התחנה נפתחה מחדש בשנת 1957 ונסגרה שוב ב-1958.
האי מנוהל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית במשרד הפנים של ארצות הברית.
הכניסה לאי אסורה בלא אישור ממשרד הדגה והבר - וכיום מותרת הכניסה לאי רק לחוקרים הבאים לחקור את חיי הבר והצומח באי.
גובה השיא של האי מעל פני הים הוא כ-7 מטרים.
מרביתו של האי חולי והוא מוקף שונית אלמוגים.
באי גדלים עשבים ושיחים נמוכים.
האקלים באי טרופי, והוא משמש כאתר קינון לעופות ים רבים.
באי לא קיימים מים מתוקים.
באי אין נמלים ומעגנים, וניתן להגיע אליו רק בסירות.
ג'רום דייוויד סלינג'ר , הידוע כג'יי.
Salinger) היה סופר אמריקאי ממוצא יהודי.
ידוע בעיקר בזכות ספרו "התפסן בשדה השיפון" וסדרת סיפורי "משפחת גלאס".
סלינג'ר נולד ב-1 בינואר 1919 לאם קתולית ילידת מדינת איווה, ממוצא גרמני, אירי וסקוטי, ולאב יהודי.
אימו שינתה את שמה מ"מארי" ל"מרים" לאחר חתונתה על מנת לרצות את חמיה, והציגה את עצמה כיהודייה אף שלא התגיירה.
סלינג'ר עצמו גילה שאימו אינה ממוצא יהודי רק לאחר בר המצווה שלו.
סבו של סלינג'ר, שמעון סלינג'ר, נולד בליטא ושימש כרב קהילה בקנטקי שבארצות הברית.
אביו של סלינג'ר דרש מבנו שילמד מקצוע "נחשב", שיספק לו הכנסה גבוהה; ושינהל בעתיד את העסק המשפחתי.
אך סלינג'ר סולק ממספר בתי ספר מפני שלא השקיע בלימודיו.
הוריו החליטו אפוא לשלוח אותו לאקדמיה צבאית.
שם השקיע בלימודיו, ואף היה אחראי על נבחרת הסיוף של הפנימייה.
בשהותו בפנימייה גילה סלינג'ר אהבה לתחום הצבאי, אך זו תמה עם שירותו במלחמת העולם השנייה בצבא האמריקאי (ניתן להבחין בדמיון להולדן קולדפילד, הדמות הראשית בספרו התפסן בשדה השיפון, שסולק גם הוא ממספר בתי ספר והיה אחראי על נבחרת הסיוף בפנימייה שבה התגורר).
לסלינג'ר היו חלומות גדולים בצעירותו, אך רמתו בלימודים הייתה ממוצעת.
אחד ממוריו בקולג' אף כינה אותו "התלמיד הגרוע ביותר באנגלית ובכתיבת חיבורים שלמד כאן אי פעם".
ב-1936 החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק לתואר בחינוך מיוחד, אך נשר בשנה שלאחר מכן.
אז דחק בו אביו ללמוד את עסקי יבוא הבשר, והוא נסע לעבוד בתחום בווינה ובבידגושץ.
המראות שבהם נתקל בתקופה זו גרמו לו להפוך לצמחוני; והחמירו את הקרע בינו לבין אביו (שסלינג'ר, בסופו של דבר, לא השתתף בהלווייתו).
עזב את וינה חודש לפני שנכבשה על ידי הנאצים.
ב-1939 החל סלינג'ר ללמוד באוניברסיטת קולומביה.
שם השתתף בקורס כתיבה של ויט בארנט, עורך ותיק של כתב עת ספרותי נחשב.
לדברי ויט, סלינג'ר לא התבלט בסמסטר הראשון; אך בשני השלים לפתע שלושה סיפורים.
ויט התרשם מרמת הכתיבה, ופרסם בכתב העת שלו את סיפורו הראשון של סלינג'ר.
הייתה זו תחילתה של שותפות ספרותית שנמשכה מספר שנים.
חבריו של סלינג'ר לספסל הלימודים זוכרים אותו כאדם נאה במיוחד בעל הומור ציני ועוקצני; וכאחד שהעדיף לשבת בצד ולהתבודד בזמן ששאר הסטודנטים היו משׁתכרים.
סלינג'ר נהג תמיד לומר לחבריו כי יום יבוא ויהיה סופר מפורסם שיעשה מזה הון – "נבואה" שהתגשמה לבסוף.
סלינג'ר אהב לקרוא והעריץ את הסופרים קפקא, טולסטוי, ת"ס אליוט, צ'כוב, דוסטויבסקי, ופרנסיס סקוט פיצג'רלד.
בצעירותו ביקר סלינג'ר באירופה מספר פעמים.
באחת מהן פגש את אונה או'ניל, נערה בת שש עשרה, בתו של המחזאי יוג'ין או'ניל.
השניים שמרו על קשר והתכתבו במהלך המלחמה.
סלינג'ר כתב לה מכתבי אהבה רבים, שהיו יצירות אמנות בפני עצמן, בזכות סגנון כתיבתו הייחודי.
ב-1943 נודע לו שאו'ניל נישאה לשחקן הקולנוע צ'ארלי צ'פלין, שהיה מבוגר ממנה בשנים רבות; הדבר הכה אותו בתדהמה והוא שקע בדיכאון.
סלינג'ר התגייס לצבא האמריקאי במלחמה העולם השנייה, ושירת כחייל חי"ר.
נטל חלק, בין היתר, בפלישה לנורמנדי, בקרב על הבליטה ובקרב על יער הירטגן.
כמו כן היה מהראשונים שחזו בזוועות השואה.
חבריו למחלקה העידו עליו שאפילו במהלך הפגזות היה מסתתר מאחורי שולחן וממשיך לכתוב, עד שלא הייתה לו ברירה אלא להיכנס לקרב.
אולי כך הספיק סלינג'ר לכתוב מספר סיפורים קצרים במהלך שירותו.
חבריו זוכרים אותו כחייל אמיץ במידה יוצאת מן הכלל, אך המלחמה השפיעה מאוד על נפשו, ובסופו של דבר אושפז בשל לחץ נפשי.
חוויותיו בצבא משתקפות בכמה מסיפוריו: ניתן להבחין בדמיון לסימור גלאס מהסיפור "יום מושלם לדגי בננה", אדם ששירת במלחמה ויצא ממנה פגוע בגופו ושרוט בנפשו; או בסיפור "לאסמה, באהבה ובסֵאוב", שם מסופר על חייל צעיר המקיים קשר עם נערה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולבסוף מתאשפז בשל טראומה מהמלחמה.
בתום המלחמה התמסר סלינג'ר לכתיבה ונהג לשחק פוקר בקביעות עם אנשים כמוהו, ששאפו להיות סופרים.
אלה זוכרים אותו כעוקצני, בעל הומור שחור ומנצח בכל פעם.
ב-1945 נישא לרופאה צעירה בשם סילביה, והתגרש ממנה כעבור שמונה חודשים.
ב-1948 פרסם בניו יורקר את הסיפור "יום מושלם לדגי בננה", שזיכה אותו בתהילה עולמית.
המבקרים הרעיפו שבחים על הסיפור, שנחשב עד היום לאחד הסיפורים הקצרים הטובים ביותר אי פעם.
ההצלחה של הסיפור העלתה את מעמדו של סלינג'ר בניו יורקר, שם המתינו עתה בקוצר רוח לסיפורים נוספים פרי עטו.
עם פרסום הסיפור החלה תקופה ספרותית פורייה, שנמשכה כעשור, שבה כתב את כל יצירותיו המפורסמות (אם כי חלקן פורסמו לאחר מכן).
סלינג'ר סירב להיענות לתכתיבי עורכיו והתקוטט איתם לעיתים מזומנות, דבר שעיכב את פרסום ספריו וגרם לו הפסדים כספיים.
בשנת 1951 יצא לאור "התפסן בשדה השיפון", ספרו המצליח ביותר של סלינג'ר, שתורגם לשפות רבות.
דעת המבקרים הייתה מעורבת: היו שראו בו ספר מצוין והיו שראו בו ספר באיכות ירודה.
התבודדותו של סלינג'ר ואחרית ימיו
ההצלחה הרבה והפרסום הרב של "התפסן בשדה השיפון" לא היו לרוחו של סלינג'ר, והוא החל להיעלם בהדרגה מעיני הציבור.
הוא אסף את סיפוריו שפורסמו בניו יורקר והוציאם לאור כקובץ סיפורים בשם "9 סיפורים" (יצא בעברית תחת השם "לאסמה, באהבה ובסֵאוב" ב-1979, ובתרגום חדש בשם "9 סיפורים").
סלינג'ר עזב את ניו יורק ב-1953 עבר לגור לבדו בעיירה קורניש שבניו המפשיר.
סלינג'ר היה אהוב על תושבי המקום, בייחוד על בני הנוער והילדים, שאליהם התייחס בידידות ובחיבה, ואף נתן להם לערוך מסיבות בביתו.
כל זה נגמר כאשר סלינג'ר הסכים להעניק ראיון בלעדי לעיתון בית ספר, והנערים ניצלו את הסכמתו ומכרו את הראיון כסקופ בלעדי לעיתונאים שניסו במשך שנים להשיג ראיון עימו.
סלינג'ר נפגע מאוד, והסתגר מאז בביתו.
אופיו המתבודד של סלינג'ר רק הגביר את סקרנותו של הציבור כלפיו.
מאז פרסום "התפסן" ושני קובצי סיפוריו לא פרסם סלינג'ר מילה.
רבים האמינו שסלינג'ר המשיך לכתוב סיפורים, שיתפרסמו לאחר מותו.
העניין הציבורי בסלינג'ר הוליד תעשייה שלמה של סיפורים על אודות חייו, והשערות לגביהם.
בראיון ב-1974, לאחר שנגנבו סיפורים שכתב, אישר סלינג'ר שהוא עדיין כותב, אך להנאתו הפרטית בלבד ולא בשביל הציבור הרחב.
בשנת 2000 פרסמה בתו של סלינג'ר, מרגרט סלינג'ר, ביוגרפיה עליו בשם "תפסן החלומות", שם תיארה את אביה כאדם קר ומתוסבך, הנוהג לדבר עם עצמו בשפה לא ברורה.
בספרה כתבה מרגרט סלינגר שאביה לא קיים יחסי מין עם אימה, אשתו השנייה, כאשר היה נשוי לה, ואסר עליה לצאת מהבית ולהיפגש עם אנשים.
עם זאת, היות שיחסי סלינג'ר עם בתו היו רעים במיוחד (כאשר נכנסה להיריון אמר לה שהוא מאוכזב ממנה כבן אדם, אירוע שהותיר אותה מצולקת בנפשה), לא ברורה מידת האמינות של הספר.
במהלך חייו ניהל סלינג'ר מספר פרשיות אהבים עם נשים ונערות צעירות ממנו בשנים רבות.
אחת מהן הייתה ג'ויס מיינארד, אז בת 19 (כיום סופרת).
מיינארד כתבה אז מאמר במגזין, שבו פורסמה תמונתה.
סלינג'ר שלח לה מכתב שבו כתב שהוא "מעריץ גדול" שלה, והסביר לה מה עליה לעשות כדי להגשים את חלומה.
השניים התכתבו במשך תקופה, לפני שהחליטו להיפגש.
כבר בפגישה השנייה החליטה מיינארד לעבור לגור עימו.
השניים גרו יחד, עד שנפרדו בשל מספר בעיות, ביניהן (ואולי העיקרית מביניהן) רצונה של מיינארד בילד משותף, רצון שסלינג'ר לא היה שותף לו.
סלינג'ר סירב להצעות לעבד את ספריו לסרטים, המשיך להסתגר בביתו המרוחק והקפיד לא ליצור שום מגע עם התקשורת או עם מיליוני מעריציו ברחבי העולם עד יום מותו.
הקדיש עצמו להגות בפילוסופיה הודית ובזן-בודהיזם.
ככל שהתעמק בזן בודהיזם, החל סלינג'ר לפתח אובססיות מסוימות, כגון סירוב לאכול אוכל שאינו אורגני ושלא בושל בצורה מיוחדת.
ב-2002 יצא לאור הספר "Letters to J.D.
Salinger", ובו כ-80 מכתבים שנכתבו במשך השנים לסלינג'ר על ידי אנשי רוח, סופרים ומעריצים (ולא בהכרח נקראו על ידי סלינג'ר).
המכתבים פורסמו באתר ששמו כשם הספר, וקוראיו ממשיכים לפרסם שם לכבודו מכתבים גם כיום.
סלינג'ר הפך במשך השנים לדמות פולחן בקרב קוראיו, בעיקר אצל בני הנוער.
סלינג'ר נפטר ב-27 בינואר 2010 בביתו בניו המפשייר, בגיל 91.
סלינג'ר כתב בסגנון ריאליסטי וביקורתי.
כתיבתו מלאה בהומור סרקסטי ובביקורת כלפי החברה.
גיבוריו של סלינג'ר הם לרוב אנטי גיבורים שאינם מסתדרים עם החברה, והם מלאים ביקורת כלפיה וכלפי עצמם.
דמויות רבות שלו אף נוטות לחוסר יציבות נפשית במידה זו או אחרת.
עם זאת, הגיבורים שלו הם לרוב אינטליגנטיים, חריפים ורגישים במידה יוצאת דופן.
משפחת גלאס היא משפחה בדיונית שמופיעה במספר ספרים וסיפורים שונים של סלינג'ר.
קורות חייה לא מובאים לנו במלואם, אבל ניתן ללמוד עליהם דרך חלקי מידע שמצויים בספרים ובסיפורים שונים.
במשפחה שבעה אחים – חמישה בנים ושתי בנות.
כל הילדים אינטליגנטיים באופן יוצא דופן, ויש דמיון רב בין סגנון הדיבור וסגנון ההתנהגות שלהם, המוסבר על ידי סלינג'ר בהשפעה הניכרת של האחים הבוגרים יותר על הצעירים.
הבן הבכור, סימור, מתאבד לאחר שהוא שב ממלחמת העולם השנייה.
התאבדותו מתוארת ב"יום מושלם לדגי בננה".
על פי המתואר בספרים האחרים, ניכר כי חייו והתאבדותו משפיעים באופן ניכר על שאר האחים.
הספר "פראני וזואי" מספר על התמוטטות נפשית שעוברת פראני, הבת הצעירה ביותר, ועל אחיה הגדול זואי שעוזר לה להשתקם.
הספר "הגביהו את קומת הגג, נגרים" מתאר את האחים הגדולים יותר, לפני התאבדותו של סימור ואחריה.
בשנת 1951 יצא לאור התפסן בשדה השיפון, ספרו המצליח ביותר של סלינג'ר.
הספר מספר את סיפורו של הולדן קולפילד, מעין "גרסה צעירה יותר" של סימור גלאס, ושיטוטיו בניו יורק לאחר שסולק מבית הספר.
הספר זכה להצלחה מיידית ותורגם לשפות רבות.
בזכות ההומור המיוחד של סלינג'ר וסגנון כתיבתו, הפך "התפסן בשדה השיפון" לספר פולחן עולמי והפופולריות שלו לא דעכה לרגע מאז הוצאתו לאור.
הוא אחד הספרים הפופולריים ביותר בספריות בארצות הברית, אחד המוחרמים ביותר (בשל השפה והתוכן הבלתי הולמים לכאורה) ואחד הספרים שנלמדים בבתי הספר (גם בישראל).
הספר נמכר עד היום בכ-250,000 עותקים מדי שנה בארצות הברית לבדה.
רבים מאמינים שחלקים מהספר הם למעשה אוטוביוגרפיה של סלינג'ר כנער.
תחושת הזרות והבדידות של שנות ה-50 היא נושא מרכזי בסיפוריו של סלינג'ר.
לאורך השנים, מספר במאים ושחקנים מהשורה הראשונה הציעו לסלינג'ר ליצור עיבוד קולנועי של הספר.
סלינג'ר סירב לכל הבקשות, והיה נחוש בדעתו שאין ליצור עיבוד שכזה.
אימו של סלינג'ר הציגה את עצמה כיהודייה אף שלא התגיירה, והוא עצמו גילה זאת רק בהיותו בן 13. מצב זה הוליד בו קונפליקט באשר לקבוצת השתייכותו.
סלינג'ר הצעיר חשש למעמדו החברתי, מכיוון שבשנות ה-30 וה-40 אנטישמיות גלויה נגד יהודים הייתה דבר שבשגרה בארצות הברית.
הדבר הקשה על סלינג'ר, שרצה להתקבל (כנראה בלחץ אביו) לאוניברסיטת ייל, אך נדחה בשל ההגבלה על מספר היהודים הרשאים ללמוד באוניברסיטה, שהתקיימה באותם ימים.
הדחייה תסכלה את סלינג'ר, שלמד בקולג' אלמוני למדי, אך לימים התגאה בעובדה שלא למד באוניברסיטה היוקרתית, שנראתה בעיניו צבועה.
אני, ניו יורק, וכל השאר [תרגום ראשון לעברית ל"תפסן בשדה השיפון"] (תרגם: אברהם דניאלי), דפנה, 1954.
התפסן בשדה השיפון (תרגמו מאנגלית: אברהם יבין ודניאל דורון), עם עובד, תשל"ה-1975.
התפסן בשדה השיפון (תרגמה מאנגלית: גילי בר-הלל), עם עובד, תשפ"ג-2023.
הרימו את קורת הגג, נגרים (תרגמה: רחל פן), הוצאת כנרת זמורה ביתן (סדרת אתנחתא לספרות יפה), 1991.
הגביהו את קורת הגג, נגרים [תרגום שני] (תרגם: קובי מידן; ערך: אמיר צוקרמן), כנרת זמורה ביתן, 2006.
לאסמה, באהבה ובסֵאוב: תשעה סיפורים, תשל"ט-1979. (כולל "יום נפלא לדגי בננה").
תשעה סיפורים (תרגם: אסף גברון), מחברות לספרות, 2005.
פראני וזואי (תרגמה: נירה צפריר), כנרת זמורה ביתן, 1988.
פראני וזואי [תרגום שני] תרגם מאנגלית: ניר רצ'קובסקי.
ג'רו (Aka-Jeru או Jeru) היא שפה שדוברה באיי אנדמן בהודו והתמזגה לתוך שפה מעורבת המדוברת בפי צאצאי שבטים ילידיים של איי אנדמן שהתאחדו לשבט אחד וחיים בשמורתם באי סטרייט.
השפה שייכת לקבוצת שפות האנדמנים הגדולים (Great Andamanese) שדוברו בפי רוב השבטים המקוריים באיי אנדמן (Great Andamanese tribes).
שבטים אלה נכחדו במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, והשרידים האחרונים התאחדו לשבט אחד הדובר שפה מעורבת המורכבת משפות האנדמנים הגדולים השונות.
שפה זו מבוססת בין היתר על שפת אה-פוצ'יקװאר (A-Pucikwar) ולכן חלק מהחוקרים מכנים אותה כך.
עם זאת, ישנה לאחרונה נטייה להסתייג משם זה ולכנותה בשמות אלטרנטיביים, כגון "שפת האנדמנים הגדולים העכשווית" (Present Great Andamanese) או ג'רו (Jero).
ג'רו היא שפה אחרת מקבוצת שפות זו, ונראה שהשפה המודרנית המדוברת כיום מבוססת בעיקר על ג'רו ולא אה-פוצ'יקװאר המקורית, וגם דוברי השפה עצמם טוענים שהם מדברים ג'רו.
על כל פנים, מדובר בשרידים אחרונים מהדור המבוגר שמוצאם בשבטים שונים, והם משתמשים בשפת אבותיהם לעיתים נדירות, בעיקר כשפה סודית, כדי למנוע מלשתף בשיחה את האנשים הנוכחים שאינם מבינים אותה (כגון ילדים).
בני הדור הצעיר מסוגלים להבין רק משפטים או מילים בודדות משפת אבותיהם.
השפה העיקרית המדוברת בפי השבט האנדמני, המונה כ-50 איש בלבד, היא שפת ההינדי.
במחקר שנערך ב-2005 חולקו בני השבט ל-5 קבוצות לפי רמת השליטה בשפה.
רק 7 אנשים שולטים בשפה ברמה 5, כולם מעל גיל 40 והם בעיקר צאצאי שבט הג'רו, והמבוגרת בהם היא קשישה בת 80, חסרת קרובי משפחה ונחשבת לשריד האחרון לשבט בּוֹ ולכן דיבורה שונה משאר דוברי אנדמנית.
קשישה זו נפטרה בפברואר 2010. 7 אנשים נוספים דוברים את השפה ברמה 4 ("דוברים למחצה"), 9 אנשים נוספים שולטים בה ברמה 3 והשאר אינם דוברים את השפה, אלא רק מבינים אותה בקושי או כלל לא, כך שמספר הדוברים הכללי (נכון ל-2005) הוא 23 איש בלבד.
שפות האנדמנים הגדולים נחשבות, בדרך כלל, כאחת משתי הקבוצות במשפחת השפות האנדמניות הידועות, כשהקבוצה השנייה היא השפות האונגיות, הכוללות את השפות אונג וג'ראווה המדוברות בדרום איי אנדמן.
עם זאת, הדמיון בין הקבוצות מבוסס לרוב על מורפולוגיה משותפת, אך אוצר המילים המשותף קטן מאוד.
לכן הבלשנים, כגון הבלשן הבולט ג'וזף גרינברג מטילים ספק לגבי קיומה של משפחת שפות אנדמניות המאגדת את כל השפות הילידיות המדוברות באיים אלה.
לפיכך יש הרואים בשפת האנדמנים הגדולים הנוכחית כשפה מבודדת, כלומר שפה חסרת קשר גנטי בינה לשפות האחרות המדוברות בעולם.
ג'רולאמו קסאר (איטלקית Gerolamo Cassar), לעיתים ג'ירולאמו (Girolamo), או ג'לורמו קסאר (במלטית: Ġlormu Cassar), סביב 1520–1592?) היה אדריכל בן מלטה אשר תכנן את רוב מבני הציבור בבירת המדינה, ולטה.
קסאר נולד ככל הנראה בעיר בירגו, למשפחה שהיגרה למלטה מסיציליה בסביבות שנת 1440. בעת המצור הגדול על מלטה שהטילו העות'מאנים על האי בשנת 1565, הוא פעל לצידם ובהנחייתם של אדריכלים צבאיים דוגמת פרנצ'סקו לפרלי (Francesco Laparelli), שהגיעו לאי מאיטליה ומספרד, במטרה לסייע להוספיטלרים הנצורים.
בין היתר עשה קסאר בחיזוק ביצורים שנהרסו בהתקפות העות'מאניות ובנה מספר מכונות לחימה, אך היקף פעולתו המדויק אינו ידוע.
לאחר תום המצור, החליטו ההוספיטלרים להקים עיר בירה חדשה ומבוצרת בחלקו הצפון-מזרחי של חצי האי שברס.
שירותיו של קסאר נשכרו לתכנון העיר ומבניה, וב-1569, לאחר שלפרלי עזב את מלטה, היה קסאר לאדריכל העיקרי של הפרויקט.
בשלב זה, הקמתם של ביצורי העיר כמעט הסתיימה, ועיקר עבודתו של קסאר התמקד בבניית מבני הציבור.
עם זאת, בשל חוסר ניסיונו של קסאר בתכנון ובהקמת מבנים חילוניים ודתיים, החליטו האבירים לשולחו לאיטליה כדי לרכוש ידע בתחום.
אין תיעוד באשר לשאלה אם קסאר אכן עזב את האי, אך ייתכן שכך היה בשל הדמיון בין סגנונו לסגנון האדריכלי ששלט באיטליה באותה עת.
בכל אופן, גם אם אכן שהה באיטליה, ברי שיצא אליה לא לפני סופו של חודש אפריל 1569, ושב אל מלטה באותה שנה.
קסאר מת במלטה ב-1592, אך ייתכן שהדבר אירע במועד כלשהו בין השנים 1586-1592.
שני המבנים החשובים ביותר שקסאר אחראי להם הם קון-קתדרלת יוחנן הקדוש (1572-1577) וארמון הגראנד מאסטר (1571-1575) בוולטה.
בנוסף הוא תכנן את כל שבע אכסניות האבירים בני הלאומים השונים, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues).
אלה כוללות את אכסניית קסטיליה המשמשת כיום כמשרד ראש הממשלה ואת אכסניית פרובאנס, שבה שוכן המוזיאון הארכאולוגי הלאומי.
חמש האכסניות האחרות הן אכסניית אראגון ואכסניית איטליה הניצבות על תילן עד היום; אכסניית גרמניה שנהרסה ב-1839 כדי לפנות מקום להקמתה של קתדרלת פאולוס הקדוש האנגליקנית; ואכסניות אוברן וצרפת שנהרסו שתיהן בהפצצות האוויריות על העיר במלחמת העולם השנייה.
עוד תכנן קסאר בתים פרטיים, מאפייה וטחנות קמח.
מחוץ לוולטה תכנן קסאר מבני דת נוספים ואת ארמון ורדאלה בדרום-מערבו של האי מלטה, המשמש כיום כאחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא הרפובליקה.
אף כי אין תיעוד לכך, סביר כי היה זה קסאר אשר תכנן גם את בית החולים בוולטה - ה"סאקרה אינפרמריה" (Sacra Imfermeria) - המשמש כיום כמרכז כנסים הים התיכון.
סגנונו של קסאר פשוט ופונקציונלי, והושפע מהכשרתו באדריכלות צבאית, מעבודתו לצד לפרלי ומדרישות ההוספיטלרים שהיו מסדר לוחם.
ג'רום אגיינים בואטנג הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
בואטנג מזוהה בעיקר עם באיירן מינכן, בה שיחק עשר עונות וזכה בתארים רבים, לרבות שתי זכיות בליגת האלופות.
בואטנג שיחק גם בנבחרת גרמניה, במדיה ערך 76 הופעות וזכה במונדיאל 2014.
בואטנג נודע במשחקו המגוון ויכולתו לשחק גם כמגן ימני, ביכולת התיקול ובקריאת המשחק שלו.
בואטנג זכה במהלך הקריירה בתארים רבים, העיקריים שבהם הם זכיות בליגת האלופות עם באיירן מינכן בעונת 2012/13 ובעונת 2019/20, שתיהן היו חלק מטרבל, וזכייה עם נבחרת גרמניה במונדיאל 2014. בשנת 2016 נבחר בואטנג ככדורגלן השנה בגרמניה.
בואטנג נולד לאם גרמניה ולאב מגאנה, והוא אחיו למחצה (מאביו) של קווין-פרינס בואטנג ששיחק במדי נבחרת גאנה.
בואטנג החל את הקריירה שלו בטניס בורוסיה ברלין כאשר היה בן שש, ובגיל 13 עבר לקבוצת הנוער של הרטה ברלין.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של הרטה ברלין ב-31 בינואר 2007 במשחק מול הנובר 96, ועד לתום העונה ערך עשר הופעות ליגה.
בסיום אותה העונה עבר להמבורג תמורת סכום משוער של 1.1 מיליון אירו.
בהמבורג שיחק במשך שתי עונות מוצלחות, בהן היה לאחד משחקני ההגנה המרכזיים של המועדון, עמו העפיל לחצי גמר גביע אופ"א בעונת ולחצי גמר הליגה האירופית, המפעל שהחליף את גביע אופ"א, בעונת .
הצלחתו לא נעלמה ממועדונים גדולים ומעיניו של יואכים לב, מאמן נבחרת גרמניה, שהזמין אותו לסגל הגרמני למונדיאל 2010.
ב-5 ביוני 2010 הודיעה הנהלת מנצ'סטר סיטי כי החתימה את בואטנג על חוזה לחמש שנים, תמורת סכום משוער של 10.4 מיליון לירה שטרלינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק אימון מול ולנסיה, ושיתף פעולה בהגנת הקבוצה עם מיקה ריצ'רדס.
בואטנג החמיץ את תחילת עונת 2010/2011 בגין פציעה בברך שמאל, וחזר לערוך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במנצ'סטר סיטי בסוף ספטמבר 2010, בניצחון 0–1 על צ'לסי.
הוא ערך בכורה במסגרת הליגה האירופית לאותה עונה בתיקו 1-1 מול יובנטוס.
הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בסוף עונה בגביע ה-FA, על אף שלא נכלל בסגל למשחק הגמר, בו ניצחה מנצ'סטר סיטי 0–1 את סטוק סיטי.
הוא לא זכה להצלחה במדי מנצ'סטר סיטי, ובעונת הבכורה שלו במועדון ערך 16 הופעות ליגה בלבד.
בתום עונה אחת במנצ'סטר סיטי חתם בבאיירן מינכן לחמש שנים, כאשר מאמן הקבוצה היה יופ היינקס.
באיירן מינכן שילמה עבורו למנצ'סטר סיטי 13.5 מיליון אירו.
בואטנג טען כי רצה לשפר את סיכוייו לשחק באופן קבוע בנבחרת גרמניה וכי העדיף לשחק כבלם ולא כמגן ימני, ולכן העדיף לעבור לבאיירן מינכן.
הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי באיירן מינכן הייתה בהפסד הליגה 0–1 לבורוסיה מנשנגלדבך, כאשר השער הובקע על ידי איגור דה קמרגו לאחר אי הבנה בין בואטנג לשחקן הרכש הנוסף של המועדון באותו קיץ, מנואל נוייר.
הוא הציג עונת בכורה טובה מאוד, ושיתף פעולה בהגנה עם פיליפ לאם, הולגר באדשטובר, דניאל ואן בויטן ודויד אלאבה.
באיירן מינכן לא זכתה באף תואר באותה עונה וסיימה כסגנית בשלושה מפעלים.
באיירן מינכן ובואטנג הפסידו את האליפות לבורוסיה דורטמונד, וגם את הגביע הגרמני איבדו לדורטמונד לאחר תבוסה 2–5 בגמר, במשחק בו שיחק 90 דקות.
גם את גמר ליגת האלופות 2012 שנערך באצטדיון הביתי של באיירן מינכן, אליאנץ ארנה, הפסידה באיירן מינכן לצ'לסי, לאחר 1-1 בתום 120 דקות והפסד בפנדלים.
גם במשחק זה שיחק בואטנג את מלוא הדקות.
עונת 2012/2013 הייתה פיצוי הולם עבור באיירן מינכן ובואטנג על העונה הקודמת.
בעונה זו שיתף פעולה עם שני שחקני הגנה חדשים שהצטרפו, חאבי מרטינס ודאנטה, נוסף על פיליפ לאם ודויד אלאבה.
בשלב הבתים של ליגת האלופות ספג כרטיס אדום בניצחון 1–4 על באטה בוריסוב, שגרר השעיה לשני משחקים.
את שער הבכורה שלו בבונדסליגה הבקיע במרץ 2013 בנגיחה מבישול של פיליפ לאם, בניצחון 2–3 על פורטונה דיסלדורף.
בהמשך העונה הבקיע שער בבעיטת יעף בניצחון 0–5 על נירנברג.
בתום עונה זו זכתה באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה בפער שיא של 25 נקודות מהסגנית בורוסיה דורטמונד, וניצחו בגמר הגביע הגרמני 2–3 את שטוטגרט.
בנוסף, זכתה באיירן בליגת האלופות לאחר ניצחון במשחק הגמר על בורוסיה דורטמונד בתוצאה 1–2, כאשר שער הניצחון של באיירן מינכן, שהובקע בדקה ה-89, החל במסירת עומק ארוכה של בואטנג, שהגיעה לפרנק ריברי, שבישל את השער לאריין רובן.
ניצחון זה השלים עבור באיירן מינכן זכייה בשלושה תארים, הטרבל ראשון בתולדות המועדון.
בואטנג היה אחד ממצטייני העונה הזו.
בעונת 2013/2014, תחת המאמן החדש פפ גווארדיולה, הורחק בואטנג בניצחון 1–3 על מנצ'סטר סיטי בשלב הבתים של ליגת האלופות, והושעה למשחק אחד.
את שער הליגה היחיד שלו באותה עונה הבקיע בנגיחה בניצחון 0–3 על אאוגסבורג.
בדצמבר 2013 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2018, ובאותו חודש זכה עם באיירן מינכן בגביע העולם למועדונים 2013, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על רג'א קזבלנקה.
באותה עונה זכתה באיירן מינכן בדאבל בגרמניה, אך הודחה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד, לאחר הפסדים 0–1 ו-0–4, ונפרדה מתואר אלופת אירופה.
את עונת 2014/2015 פתח עם שער ניצחון בדקה ה-90 במשחק מול מנצ'סטר סיטי במחזור הראשון של ליגת האלופות.
בהמשך העונה הציג יכולת גבוהה וסייע לקבוצתו להעפיל עד לחצי גמר ליגת האלופות, שם הודחה הקבוצה על ידי ברצלונה לאחר הפסד 0–3 בקמפ נואו, הזכור בעקבות החלקה שלו שאפשרה לליאו מסי להבקיע שער.
ניצחון של באיירן מינכן 2–3 במשחק הגומלין לא הספיק.
באיירן מינכן הודחה באותה עונה בחצי גמר הגביע הגרמני על ידי בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2016/2017 מיעט לשחק עקב פציעות רבות, ואיבד את מקומו בהרכב לבלם החדש בקבוצה מאטס הומלס, וגם לחאבי מרטינס ששיחק בעיקר בתפקיד הבלם תחת המאמן החדש קרלו אנצ'לוטי.
באותה עונה זכה בואטנג באליפות עם באיירן, אך הודח עם הקבוצה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי ריאל מדריד, ובחצי גמר הגביע הגרמני על ידי בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2017/2018, שבשלב מוקדם שלה פוטר אנצ'לוטי והוחלף ביופ היינקס, חזר להרכב של באיירן כבלם קבוע, ושיתף פעולה עם מאטס הומלס ולעיתים גם עם הבלם החדש ניקלאס זולה.
הוא הציג יכולת טובה מאוד וזכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה.
במשחק הראשון של חצי גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד נפצע בדקה ה-30 והוחלף, ולמעשה לא שיחק עוד במדי ביירן עד לתום העונה.
באיירן ובואטנג הודחו על ידי ריאל מדריד באותו חצי גמר, והקבוצה הפסידה גם בגמר הגביע הגרמני 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט, במשחק ממנו נעדר בואטנג.
בעונת 2018/2019 הוא נדחק ברוטציית הבלמים של באיירן מינכן, כשבמשחקים רבים המאמן החדש ניקו קובאץ' העדיף לפתוח עם מאטס הומלס וניקלאס זולה.
הוא ערך בעונה זו 20 הופעות ליגה, והביע את חוסר שביעות רצונו מכך שאינו מרבה לשחק.
באיירן מינכן הודחה בעונה זו כבר בשמינית גמר ליגת האלופות על ידי ליברפול, אך זכתה בדאבל בגרמניה.
בואטנג ישב על הספסל ולא שותף בגמר הגביע הגרמני, בו הביסה באיירן מינכן את ר.ב.
לייפציג בתוצאה 0–3. את עונת 2019/2020 פתח בצורה לא טובה תחת המאמן ניקו קובאץ', והציג יכולת לא טובה.
בעקבות פציעתו של ניקלאס זולה והחלפתו של קובאץ' במאמן האנזי פליק, הפך לשחקן הרכב קבוע בעמדת הבלם, לצידו של דויד אלאבה.
בעקבות שינויים אלה חזר להציג יכולת משכנעת, וזכה עם באיירן בדאבל.
בגמר הגביע הגרמני, בו ניצחה באיירן 2–4 את באייר לברקוזן, נפצע והוחלף על ידי לוקא הרננדז.
בחודש אוגוסט המשיך לשחק בעמדת הבלם במסגרת חידוש עונת המשחקים בליגת האלופות, שנדחתה בעקבות מגפת הקורונה, והמשיך להציג יכולת גבוהה.
הוא ניצח עם באיירן מינכן 0–1 את פריז סן ז'רמן בגמר ליגת האלופות 2020 והשלים זכייה בטרבל שני בקריירה, אך גם בגמר זה נפצע בשלב מוקדם, והוחלף על ידי ניקלאס זולה.
עונת 2020/2021 הייתה האחרונה של בואטנג במדי באיירן מינכן.
בעונה זו זכה עם באיירן מינכן באליפות נוספת תחת המאמן האנזי פליק, והגיע עמה לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי פריז סן ז'רמן בשערי חוץ.
באפריל 2021 הודיע המנהל המקצועי חסן סליהמידז'יץ' שחוזהו של בואטנג, שאמור לפוג בתום עונת 2020/2021, לא יוארך, ובסיום העונה ישוחרר מהקבוצה.
ב-1 בספטמבר 2021 חתם לשנתיים באולימפיק ליון.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה נגד שטרסבורג.
בעונת 2021/2022 היה לו תפקיד מרכזי בליון, והוא סיים עמה במקום השמיני בליגה.
בעונת 2022/2023 ערך בואטנג שמונה הופעות בלבד, ועם תום חוזהו שוחרר מהקבוצה.
ב-2 בפברואר 2024 חתם בסלרניטנה מהסרייה א' עד לסוף עונת 2023/2024, לאחר שבמשך חצי עונה לא שיחק כדורגל.
הוא ערך שבע הופעות ליגה עד לסיום העונה, אך סבל מפציעות ולא הצליח למנוע את נשירתה של סלרניטנה לסרייה ב'.
במאי 2024 חתם על חוזה לשתי עונות בל.א.ס.ק.
בקיץ 2025 הודיעו הצדדים על סיום החוזה בהסכמה משותפת.
ב-19 בספטמבר 2025 הודיע בואטנג על פרישה ממשחק פעיל.
בואטנג שיחק בכל נבחרות גרמניה הצעירות.
בשנת 2007 השתתף באליפות אירופה עד גיל 17, ממנה הודחה גרמניה בחצי הגמר על ידי הנבחרת המקבילה של יוון.
בשנת 2009 זכה עם נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על הנבחרת המקבילה של אנגליה.
בואטנג ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת ב-10 באוקטובר 2009 נגד , אך הורחק מהמגרש לאחר שספג כרטיס צהוב שני.
במונדיאל 2010 שיחק במדי גרמניה נגד אחיו, קווין-פרינס בואטנג, שהופיע במדי .
זו הפעם הראשונה בתולדות המונדיאל שבה שני אחים מייצגים נבחרות שונות ומשחקים זה נגד זה.
הוא הציג יכולת גבוהה לאורך כל המונדיאל, והחל לפתוח בהרכב בניצחון 1–4 על נבחרת אנגליה בשמינית הגמר, בניצחון 0–4 על נבחרת ארגנטינה ברבע הגמר, ובהפסד 0–1 לנבחרת ספרד בחצי הגמר.
במשחק על המקום השלישי, בו ניצחה גרמניה 2–3 את נבחרת אורוגוואי, בישל את השער השני של גרמניה למרסל ינסן.
לאחר המונדיאל המשיך ליטול חלק בהרכב נבחרת גרמניה במוקדמות יורו 2012, ובטורניר יורו 2012 עצמו, פתח בארבעה מחמשת משחקיה של גרמניה, שהודחה בחצי הגמר על ידי נבחרת איטליה.
במוקדמות מונדיאל 2014 המשיך לשחק בקביעות, וכך גם במונדיאל 2014 עצמו, בו פגש שוב את אחיו קווין פרינס בואטנג ששיחק בנבחרת גאנה.
בואטנג וגרמניה הציגו יכולת גבוהה לאורך כל המונדיאל, והביסו 0–4 את נבחרת פורטוגל בשלב הבתים, ובהמשך ניצחו 0–1 את נבחרת צרפת ברבע הגמר, והציגו תצוגת תכלית מרשימה בניצחון 1–7 על נבחרת ברזיל המארחת, במשחק שנודע כמינייראסו, בו שיחק 90 דקות.
בגמר מונדיאל 2014 ניצחה גרמניה 0–1 את נבחרת ארגנטינה לאחר הארכה, וזכתה במונדיאל.
בואטנג נחשב לאחד המצטיינים במשחק הזה יחד עם שותפיו להגנה מאטס הומלס, פיליפ לאם ובנדיקט הובדס, לאחר שניצח 83 אחוז מהמאבקים שלו וביצע עבירה אחת בלבד.
מרבית אנשי התקשורת בחרו בו כאיש המשחק של גמר המונדיאל, אך התואר הרשמי ניתן לבסוף למריו גצה, שהבקיע את שער הניצחון לגרמניה.
בואטנג המשיך לאייש את ההרכב הגרמני גם במוקדמות יורו 2016. ביורו 2016 הציג יכולת גבוהה, והבקיע שער בבעיטת יעף בניצחון 0–3 על נבחרת סלובקיה בשמינית הגמר.
שער זה היה הראשון של בואטנג במדים הלאומיים.
במוקדמות מונדיאל 2018 נעדר מחלק מהמשחקים בגין פציעות, אך היה חלק מקמפיין מושלם של גרמניה, שלא שמטה אפילו נקודה אחת, והעפילה למונדיאל בקלות.
הוא זומן לסגל של נבחרת גרמניה למונדיאל 2018, על אף שנפצע בשלהי עונת 2017/2018 במדי באיירן מינכן.
במשחק הראשון בשלב הבתים במונדיאל, שיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לנבחרת מקסיקו.
במשחק השני, בו ניצחה גרמניה 1–2 את נבחרת שוודיה, הורחק בכרטיס אדום בדקה ה-82 במצב של 1-1, והחמיץ את המשחק השלישי, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה.
גרמניה הודחה מהמונדיאל כבר בתום שלב הבתים.
הוא המשיך לשחק מספר משחקים במדי נבחרת גרמניה לאחר האכזבה במונדיאל 2018, וב-5 במרץ 2019 התבשר על ידי המאמן יואכים לב כי במסגרת התחדשות הנבחרת לעתיד, הוא לא ילבש יותר את המדים הלאומיים, בדומה לשני שחקנים נוספים, תומאס מולר ומאטס הומלס.
בואטנג סיים קריירה בינלאומית של עשור עם 76 הופעות בינלאומיות בהן הבקיע שער אחד.
במאי 2016 התבטא אלכסנדר גולנד, פוליטיקאי ממפלגת הימין הקיצוני אלטרנטיבה לגרמניה, כלפי בואטנג בצורה גזענית, לאחר שזה נכלל בסגל נבחרת גרמניה ליורו 2016. גאולנד אמר כי "אנשים חושבים שהוא שחקן כדורגל טוב, אבל לא היו רוצים בו כשכן", ובכך רמז למוצאו הגנאי של אביו של בואטנג.
בעקבות כך התעורר בגרמניה דיון ציבורי בנושא בשל התנגדות רחבה לביטויים שכאלה.
אפילו בקרב מפלגתו של גאולנד עוררה התבטאות זו התנגדות.
בואטנג היה במערכת יחסים עם שרין סנלר, ולהם תאומות ובן.
אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013, 2020
פרס מדליית פריץ ואלטר עד גיל 19: מדליית ארד, 2007
נבחרת הטורניר של יורו 2016
קנדריק ג'רו דויס הידוע בשם הבמה ג'רו דה דמג'ה (Jeru the Damaja) הוא ראפר אמריקאי שעבד עם גורו ודי ג'יי פרמייר מגאנג סטאר, והיה חלק מ-Gang Starr Foundation.
ג'רו דה דמג'ה גדל בשכונת איסט ניו יורק שבברוקלין, שם החל לשיר ראפ במסיבות רחוב בנעוריו.
הוא הציג לראשונה את סגנון הראפ הנוקשה של ברוקלין בשיר "I'm the Man" מהאלבום של גאנג סטאר Daily Operation בשנת 1992. באותה שנה הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Come Clean", אשר הופק על ידי די ג'יי פרמייר והפך במהרה ללהיט במחתרת.
אלבומו הראשון, The Sun Rises in the East, הופץ ב-1994 והופק במלואו על ידי די ג'יי פרמייר.
The Fugees מתחו ביקורת על המילים באלבום, במיוחד בשיר "Da Bitchez".
ג'רו המשיך עם אלבומו השני Wrath of the Math שיצא ב-1996 וגם הוא הופק במלואו על ידי די ג'יי פרמייר.
לאחר הפצתו של האלבום, הסתכסך ג'רו עם די ג'יי פרמייר וגורו, ונעדר מהסצנה עד 1999, כשהקליט את אלבומו השלישי Heroz4Hire, שהופץ יחד עם Miz Marvel, שהיה אלבומו הראשון ללא הפקות של די ג'יי פרמייר.
ב-1999, ג'רו שיתף פעולה עם להקת ההיפ הופ הספרדית Violadores del Verso בשיר "Solo quedar consuelo".
האלבום הבא שלו, Divine Design, הופץ ב-2003 והיה אלבומו הראשון תחת הלייבל החדש שלו, Ashenafi Records.
האלבום לא זכה לתשומת לב רבה.
אלבומו האחרון של ג'רו, Still Rising, הופץ ב-16 באוקטובר 2007.
ג'רולד (יורם) קסל (Jerrold Kessel; 3 במרץ 1944 – 24 בפברואר 2011) היה עיתונאי ישראלי ממוצא דרום אפריקאי, אשר סיקר במשך שנים את ישראל בעבור העיתונות דוברת האנגלית, בין השאר כשליח רשת CNN, במשך 13 שנים, בין השנים 1990 ל-2003.
קסל עלה לישראל מיוהנסבורג כשהיה בן 17. למד ספרות אנגלית וספרנות באוניברסיטה העברית.
בשנות השישים החל את הקריירה בעיתונות.
הוא עבד בגופי תקשורת רבים בהם הוול סטריט ג'ורנל, האקונומיסט, הגרדיאן, הלונדון ג'ואיש כרוניקל והבי-בי-סי.
בשנת 1981 מונה לעורך הספורט בג'רוזלם פוסט ואחר כך קודם לתפקיד עורך חדשות בעיתון.
תפקידו המוכר ביותר לציבור היה בין השנים 1990 ל-2003, כאשר שימש שליח רשת CNN לישראל.
במהלכו דיווח על מלחמת המפרץ, סיקר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואת הסכמי השלום וכן את רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
לאחר שעזב את משרתו ב-CNN המשיך לעבוד בעיתונות.
הוא כתב טור בשם The Sakhnin Diaries, אשר עובד מאוחר יותר לסרט דוקומנטרי וטור ספורט - On the Couch - במהדורה האנגלית של עיתון הארץ.
נפטר בשנת 2011 כשהוא בן 66, ממחלת הסרטן והותיר אחריו אישה ובן, עמם התגורר בישראל ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
ג'רוזלם פוסט לייט (באנגלית The Jerusalem Post lite) הוא שבועון ישראלי הנכתב באנגלית קלה ומיועד לסייע לקוראיו בשיפור הקריאה, הבנת הנקרא והרחבת אוצר המילים.
הגיליון הראשון יצא ב-16 ביולי 2009 וכיום נחשף לעשרות אלפי קוראים.
קהל היעד הראשוני של העיתון הוא אנשי עסקים שעובדים עם מדינות דוברות אנגלית, סטודנטים ותלמידים.
קהל יעד נוסף מורכב מאנשים מכל הגילאים המעוניינים לשפר את האנגלית שלהם.
מטרת העיתון - לסייע בשיפור הקריאה והבנת הנקרא על ידי חשיפה לתכנים יומיומיים הכתובים באנגלית קלה וגבוהה.
הוא מרגיל את השימוש בשפה ומרחיב את אוצר המילים, משפר את הדקדוק והתחביר.
הג'רוזלם פוסט לייט מונה 32 עמודים המכילים שמונה עמודי חדשות וכלכלה, ושאר העמודים בנוים כמו מגזין המכיל תוכן בנושאי משפחה, עובדות, בריאות, טיולים, ספרים, טכנולוגיה, ספורט, ראיונות, ביקורות מוצרים ועוד.
בסוף העיתון יש תרגילים ותשחצים באנגלית.
התרגום לא מתבצע מילה במילה, אלא על פי ההקשר של אותה מילה במשפט או בסיפור.
כל עמוד מדורג על ידי כוכבים לסימון רמת האנגלית.
כוכב אחד לרמה קלה ועד שלושה כוכבים לרמה גבוהה.
כמו כן, בכל כתבה מילון עם תרגום לעברית וגם תרגום פונטי מנוקד להבנת ההגייה של המילה.
התוכן מורכב מתוכן מקורי שנכתב על ידי כתבים ועורכים של השבועון, ומתוכן ערוך במיוחד לרמה של הלייט ומגיע מהעיתון היומי הג'רוזלם פוסט.
הג'רוזלם פוסט לייט הוא חלק מקבוצת הג'רוזלם פוסט.
הצוות בנוי מאנשי תוכן ואנשי הוראת אנגלית.
העורכת הראשית משנת 2018 של קבוצת מגזיני שיפור אנגלית, הכוללת את הג'רוזלם פוסט לייט, היא יעל רגב.
ג'רוזלמה (באיטלקית: Gerusalemme - ירושלים) היא מפה של ירושלים מסוף המאה ה-16 מעשה ידי נזיר איטלקי.
בחלקה העליון הימני של המפה יש תיאור קצר בשפה האיטלקית של "העיר הקדושה ירושלים" (La santa città di Gerusalemme).
המפה נועדה להדרכת עולי רגל, ככל הנראה איטלקים.
62 אתרים במפה ממוספרים וחלק ממנה הוקצה למקרא מפורט המזהה אותם.
שולי המפה מעוטרים בציורים של עולי רגל.
ג'רו רנדל הולידיי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע, בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA ובנבחרת ארצות הברית.
הולידיי נולד בקליפורניה, הוא האח האמצעי ולשני אחיו ג'סטין וארון גם קריירה ב-NBA אך הוא היחיד ששיחק באולסטאר ובנבחרת ארצות הברית בכדורסל.
בנערותו למד בתיכון "קמפבל הול".
הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של התיכון במשך ארבע שנים, ובעונת ה שלו קלע 25.9 נקודות, קטף 11.2 ריבאונדים והוסיף 6.9 אסיסטים ו-4.8 חטיפות כדור ב למשחק.
בשנתו האחרונה בתיכון הוא הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן בו קלע 14 נקודות, הוריד חמישה ריבאונדים וחטף חמישה כדורים.
בסיום העונה הוא נבחר לשחקן השנה בתיכונים של גייטורייד ולחמישיית העונה בתיכונים מטעם המגזין "Parade".