tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשורר דאייביד או ברואדר (1625–1698) ביטא את הייאוש של המעמד האינטלקטואלי הגאלי הישן לאחר התבוסה הוויליאמית, ביצירה המכונה "הספינה הטרופה" (An Longbhriseadh).
יורשו הרוחני, אוגן או רהאלה (1670–1729), נחשב למעצב ז'אנר ה"אשלינג" (Aisling) – שירת חזון שבה מופיעה אירלנד כאישה יפהפייה המצפה לבואו של המושיע (לרוב הנסיך היעקוביטי מעבר לים) שיגאל אותה מייסוריה.
שירתו של או רהאלה מתאפיינת בעצב עמוק על חורבן בתי האצולה הגאליים שהיו פטרוני הספרות.
בריאן מרימן ו"בית המשפט של חצות"
אחת היצירות המקוריות והחתרניות ביותר היא "בית המשפט של חצות" (Cúirt an Mheán Oíche), שנכתבה על ידי בריאן מרימן בשנת 1780. הפואמה, הכוללת מעל 1,000 שורות, היא סאטירה נוקבת על מצב הנישואין, הכנסייה והמיניות באירלנד, והיא משתמשת במסגרת של "משפט פיות" כדי לבקר את המוסכמות החברתיות של התקופה.
במקביל לשירה הגאלית, התפתחה שירה באנגלית ששיקפה את חייהם של המתיישבים ושל המעמד הבינוני העירוני.
המאה ה-18 ראתה עלייה משמעותית בקולן של נשים בשירה האירית-אנגלית.
מרי ברבר וקונסטנטיה גרירסון היו חלק מחוגו של סוויפט וכתבו שירה שנונה שעסקה בחיי היומיום ובסוגיות חברתיות.
בסוף המאה, שרלוט ברוק פרסמה את "שרידי השירה האירית" (Reliques of Irish Poetry, 1789), תרגום ראשון מסוגו של שירה גאלית לאנגלית, ובכך גישרה בין שתי התרבויות והניחה את היסודות לתנועה הרומנטית המאוחרת יותר.
בצפון אירלנד התפתחה מסורת ייחודית של "משוררי האורגים" (Weaver Poets), שכתבו בניב "אלסטר-סקוטס".
משוררים אלו, כמו ג'יימס אור, ביטאו את חיי מעמד הפועלים ואת האידאולוגיה הרדיקלית של "האירים המאוחדים" (United Irishmen).
דבלין של המאה ה-18 הייתה עיר של תיאטראות, כשהמרכזי שבהם היה תיאטרון סמוק אליי (Smock Alley Theatre).
למרות שהמחזאים המובילים של התקופה, כמו ריצ'רד ברינסלי שרידן ואוליבר גולדסמית, זכו להצלחה אדירה בלונדון, מחזותיהם שיקפו לעיתים קרובות מוסכמות איריות של שנינות וסאטירה חברתית.
דמות ה"אירי על הבמה" (Stage Irishman) התפתחה בתקופה זו – תחילה כדמות נלעגת, אך בהמשך, אצל מחזאים כמו ג'ורג' פארקר, כדמות מורכבת וחתרנית יותר.
הספרות האירית במאה ה-18 הייתה רחוקה מלהיות "שקטה".
היא הייתה זירה של מאבק אינטלקטואלי ופוליטי, שבה עוצבו המושגים המודרניים של לאומיות, חירות וזהות.
סוף המאה, עם המרד של 1798 וחוק האיחוד של 1800, סימן את סיומה של תקופת הנאורות האירית ואת תחילתה של התנועה הרומנטית והלאומנית שתשלוט במאה ה-19.
המאה ה-19 הייתה תקופה ספרותית מורכבת וסוערת, המוגדרת לעיתים כ"שתיקה של המאה ה-19" בשל הטראומות הקולוניאליות, הרעב הגדול ודעיכת השפה האירית, אך בפועל היא התאפיינה בפעילות יצירתית ענפה בשתי השפות – אנגלית ואירית.
תקופה זו נפתחת בחוק האיחוד (1800), שהפך את אירלנד לחלק אינטגרלי מהממלכה המאוחדת אך ערער את יציבותה הפוליטית, ומסתיימת בנפילתו של צ'ארלס סטיוארט פרנל ובצמיחת ה"תחייה הספרותית" (Literary Revival) בסוף המאה.
המאה ה-19 באירלנד עמדה בסימן מעבר דרמטי משפה לשפה.
בתוך שלושה דורות בלבד, מספר דוברי האירית צנח ממיליונים בודדים ב-1800 לכמה עשרות אלפים בלבד בסוף המאה.
האמנציפציה הקתולית (1829) בהנהגת דניאל או'קונל העניקה לקתולים זכויות פוליטיות אך גם עודדה את השתלבותם במערכת האנגלית, מה שהאיץ את אימוץ השפה האנגלית כשפת המודרנה והקידום החברתי.
הרעב הגדול (1845–1851) היה אירוע קטסטרופלי שחיסל חלק ניכר מהאוכלוסייה דוברת האירית והשאיר צלקת עמוקה בזיכרון התרבותי.
פרוזה באנגלית: ריאליזם, פוליטיקה וטראומה
הפרוזה האירית באנגלית במאה ה-19 עסקה רבות בניסיון "להסביר" את אירלנד לקורא האנגלי, תוך התמודדות עם מציאות חברתית שסועה.
הדמות המרכזית ביותר בפרוזה של המחצית הראשונה של המאה היא ויליאם קרלטון (1794–1869).
קרלטון, שצמח בתוך בקתה דלה בטיירון, היה הסופר הראשון שתיאר את העם האירי "מבפנים".
יצירתו "Traits and Stories of the Irish Peasantry" (1830) הפכה לקאנון ספרותי שהציג את המורכבות, האמונות והקשיים של איכרי אירלנד.
ברומן "הנביא השחור" (The Black Prophet, 1847), תיאר קרלטון את רעב הלחם והמחלות באופן ריאליסטי ומצמרר, כשהוא מקביל בין רעב קודם שחווה בצעירותו לבין הרעב הגדול שהתרחש בזמן כתיבת הספר.
מלבד קרלטון, סופרים כמו אנתוני טרולופ עסקו ברעב ברומנים כמו "טירת ריצ'מונד" (Castle Richmond, 1860), שם הציג את הרעב כמהלך של השגחה אלוהית המביאה מודרניזציה.
לעומת זאת, ג'ון מיטשל (John Mitchel) הפך את הרעב לנרטיב של עוול פוליטי מכוון מצד בריטניה ביצירתו "יומן הכלא" (Jail Journal, 1854).
הגותיקה האירית והפסיכולוגיה של המעמד השליט
במחצית השנייה של המאה התפתחה ה"גותיקה הפרוטסטנטית" (Protestant Gothic), המבטאת את החרדות של מעמד ה"אסקנדנסי" המאבד את כוחו.
שרידן לה-פאנו (Sheridan Le Fanu) הוא הבולט בסופרים אלו, כשיצירותיו כמו "הדוד סילאס" (Uncle Silas, 1864) עוסקות בבדידות, ברדיפה וברוחות רפאים המייצגות את העבר המאיים על ההווה.
השירה האירית באנגלית ביקשה ליצור "סגנון אירי" (Irish Mode) שייחד אותה מהשירה הבריטית.
ג'יימס קלארנס מנגן (1803–1849) נחשב למשורר הלאומי של התקופה.
שירתו התאפיינה בקיצוניות טונאלית, במלנכוליה עמוקה ובשימוש ב"תרגומים" חופשיים מהשפה האירית.
שירו המפורסם "My Dark Rosaleen" הפך לאלגוריה לאומית חזקה, המשלבת את התשוקה האישית עם הגורל הפוליטי של אירלנד.
תומאס דייוויס (1814–1845) וקבוצת "אירלנד הצעירה" (Young Ireland) השתמשו בשירה ככלי לחינוך פוליטי.
דרך העיתון "The Nation", הם פרסמו בלדות לאומיות שנועדו לעורר גאווה ושאיפה לעצמאות.
עבור דייוויס, השירה הלאומית הייתה "הפריחה של הנשמה" וראיה לבריאותה התרבותית של האומה.
סמואל פרגוסון (1810–1886) ביקש לחבר בין המעמד הפרוטסטנטי לבין המקורות הגאליים העתיקים.
הוא תרגם שירה אירית עתיקה וביקש להנחיל לה משקל אנגלי המדמה את המלודיה האירית.
עבודתו הניחה את היסודות להתעניינות בסיפורי המיתולוגיה, כמו מחזור קוהוליין, שיעמדו במרכז התחייה הספרותית מאוחר יותר.
למרות הדיכוי והנסיגה, השפה האירית המשיכה להתקיים דרך מסורות בעל-פה ופעילות של סופרים ומשוררים כפריים.
המשורר הנודד אנתוני רייפטרי (Antaine Raiftearaí, 1779–1835) ייצג את קולו של העם הפשוט בקונכט.
שירתו עסקה באירועים מקומיים, באהבה ובפולקלור, אך גם בביקורת חברתית ופוליטית נוקבת.
הסופר והחוקר אמלאיב או'סוליוואן (Amhlaoibh Ó Súilleabháin, 1780–1837) השאיר יומן אישי (Cín Lae) המהווה מסמך מרתק על חיי היומיום בקאלאן, קילקני, תוך שילוב השקפת עולם מודרנית עם ידע גאלי עתיק.
במקביל, מלומדים כמו ג'ון או'דונובן ויוג'ין או'קורי פעלו במסגרת "הסקר האורדננסי" (Ordnance Survey) לתיעוד השמות וההיסטוריה של אירלנד, עבודה שהייתה קריטית לשימור התרבות האירית.
התיאטרון האירי בתקופה זו היה ברובו תיאטרון של מלודרמות פופולריות.
דיון בוקיקו (Dion Boucicault) זכה להצלחה עצומה עם מחזות כמו "The Colleen Bawn" (1860), ששילבו דמויות איריות סטריאוטיפיות עם רגש לאומי ונופים איריים רומנטיים.
הספרות האירית במאה ה-19 הייתה גשר בין העבר הגאלי לבין העתיד המודרני הדובר אנגלית.
היא הכשירה את הקרקע עבור משוררים וסופרים כמו ו"ב ייטס וג'יימס ג'ויס, שהשתמשו בחומרים הגולמיים של המאה ה-19 כדי ליצור את המודרניזם האירי.
הרנסאנס הספרותי האירי צמח מתוך ואקום פוליטי שנוצר לאחר פרשת הגירושין של פרנל ומותו המוקדם, אירוע שערער את האמונה בפתרון פוליטי פרלמנטרי ל"שאלה האירית".
ייטס טען מאוחר יותר כי המודרניות הספרותית באירלנד החלה ברגע שבו פסק השאון הפוליטי, ופינה מקום לדיון תרבותי על זהות הלאום.
במקביל, הקמת "הליגה הגאלית" (Gaelic League) בשנת 1893 בהנהגת דאגלס הייד העניקה דחיפה אדירה להחייאת השפה האירית ולשימור המורשת שבעל-פה, שהפכו לחומרי גלם מרכזיים עבור יוצרי התקופה.
ההוגה טרי איגלטון מכנה את המודרניזם האירי בתקופה זו בשם "אוונגרד ארכאי" (Archaic Avant-Garde).
אירלנד הציגה פרדוקס היסטורי: מצד אחד, יצירת מופת של מודרניזם קיצוני בשפה האנגלית (כפי שמודגם בכתיבתו של ג'יימס ג'ויס), ומצד שני, ניסיון לכונן מדינת לאום המביטה לאחור אל עבר מסורתי, כפרי ואריסטוקרטי-גאלי.
הרנסאנס הספרותי ביקש לגשר על הפער בין העבר האגדי לבין ההווה הקולוניאלי המנוון, תוך שימוש במיתוסים ככלי להבנת המציאות המודרנית.
השירה האירית באנגלית במחצית המאה ה-20 נשלטה על ידי דמותו של ויליאם בטלר ייטס (1865–1939).
ייטס ראה באירלנד "שעווה רכה" שניתן לעצב עליה חותם של זהות תרבותית חדשה.
בראשית דרכו, בשלב "הערפילית הקימרית" (Celtic Twilight), שירתו התמקדה בעולם הפיות והמיתוס (כמו ב-"The Wanderings of Oisin"), אך עם השנים עברה לסגנון ריאליסטי, פוליטי ונוקב יותר, במיוחד סביב אירועי מרידת חג הפסחא (1916).
לצדו של ייטס פעלו משוררים כגון AE (ג'ורג' ראסל), שהיה דמות רוחנית ומיסטית מרכזית, ופאדריק קולום, שהביא לשירה קול כפרי ואותנטי יותר, המחובר לאדמה ולחיי האיכרים.
הקמת תיאטרון ה"אבי" (Abbey Theatre) בדבלין בשנת 1904 הייתה מאבני היסוד של הרנסאנס.
ייטס, ליידי גרגורי וג'ון מילינגטון סינג ביקשו ליצור "תיאטרון ספרותי" שיעסוק בחיים האירים ללא המניפולציות של המלודרמה המסחרית האנגלית.
ג'יימס מילינגטון סינג: מחזהו "הגיבור של עולם המערב" (1907) עורר מהומות בדבלין בשל הצגתו הריאליסטית והביקורתית של האיכרים האירים, אך נחשב כיום לאחת מפסגות הדרמה המודרנית.
שון או'קייסי: בהמשך התקופה, או'קייסי הביא לבמה את חיי שכונות העוני של דבלין (כמו ב-"The Plough and the Stars"), ובכך הרחיב את גבולות הרנסאנס מהכפר אל העיר.
הפרוזה של הרנסאנס האירי נעה בין הניסיונות של ג'ורג' מור להכניס ריאליזם אירופי לאירלנד ("The Untilled Field") לבין הפנטזיות המיתולוגיות של ג'יימס סטיבנס.
סטיבנס, בספרו "קדרת הזהב" (1912), שילב פולקלור עם פילוסופיה מודרנית באופן ששבר את המוסכמות של הרומן המסורתי.
מעל כולם ניצבת דמותו של ג'יימס ג'ויס.
אף שג'ויס התנער מהרומנטיזציה של הרנסאנס, יצירותיו "דבלינאים", "דיוקן האמן כאיש צעיר" ו"יוליסס" הן התגובה המודרניסטית האולטימטיבית למציאות האירית, כשהן משלבות את המבנה המיתי (של הומרוס) עם ריאליזם עירוני חסר פשרות.
התחייה של השפה האירית הייתה חלק בלתי נפרד מהתנועה הלאומית.
בהשראת דאגלס הייד, החלו סופרים לכתוב פרוזה מודרנית בשפה זו.
פאדריק או קונרה: נחשב לאבי הפרוזה המודרנית באירית; הוא עסק בנושאים נועזים של ניכור וגלות, הרחק מהקלישאות הפסטורליות.
אוטוביוגרפיות מאיי בלאסקט: בשנות ה-20 וה-30 הופיעו יצירות מופת של כותבים מהקהילות המבודדות באיי בלאסקט, כמו תומאס או קרומטהאן ("The Islandman"), שהציגו קול גאלי צלול ולא מתווך.
הרנסאנס הספרותי האירי לא היה רק תנועה ספרותית, אלא תהליך של הגדרה עצמית לאומית.
הוא הצליח להפוך את המוגבלות של שפה (המעבר מאירית לאנגלית) ואת הטראומה של ההיסטוריה (הרעב והכיבוש) למקור של עוצמה יצירתית שהשפיעה על הספרות העולמית כולה.
התקופה שבין 1940–2000 הייתה תקופה של תמורות רדיקליות, המאופיינת במעבר משיח של בניית אומה וזהות לאומית קולקטיבית לעבר חקירה של זהות אינדיבידואלית, גלובליזציה ופירוק המבנים המסורתיים.
תקופה זו נפתחת בסימן השתיקה והגלות של מלחמת העולם השנייה (הידועה באירלנד כ"מצב החירום"), ומסתיימת בפריחה בינלאומית חסרת תקדים של יוצרים אירים בעידן "הנמר הקלטי".
ראשית התקופה עמדה בסימן בידוד תרבותי ופוליטי בשל הנייטרליות האירית במלחמת העולם השנייה.
הצנזורה החריפה באירלנד השתיקה קולות מרכזיים, ורבים מהסופרים האירים, כמו סמואל בקט ופרנסיס סטיוארט, חיו בגלות.
כתב העת "The Bell", בעריכת שון או'פאלון, שימש כבמה המרכזית למאבק בבידוד זה, כשהוא מקדם ריאליזם חברתי ומבקש להסיט את המבט מהזהות הלאומית הערטילאית לעבר חוויות החיים המקומיות והיומיומיות.
הפרוזה באנגלית: מהריאליזם אל הפוסט-מודרניזם
יצירתו של סמואל בקט (1906–1989) לאחר המלחמה, ובמיוחד הטרילוגיה "מולוי", "מאלון מת" ו"האל-ייאמר", מהווה את אחד השיאים של המודרניזם המאוחר והפוסט-מודרניזם המוקדם.
בקט פירק את מבנה הרומן המסורתי, כשהוא מציג דמויות מוגבלות במרחבים ריקים, המבטאות את חוסר היכולת של השפה והנרטיב לייצג את המציאות שלאחר המלחמה.
בשנות ה-60 צמח דור חדש של סופרים שקראו תיגר על המוסכמות המוסריות של המדינה האירית הקתולית.
ג'ון מקגאהרן (1934–2006) עסק בספריו, כמו "הצריף" (The Barracks) ו"החשיכה" (The Dark), בקלסטרופוביה של החיים הכפריים ובדיכוי המיני והדתי.
עדנה או'בריאן (נולדה ב-1930) חוללה מהפכה בכתיבתן של נשים עם טרילוגיית "נערות הכפר", שהציגה לראשונה את המיניות הנשית ואת הרצון לחופש אישי כנושאים מרכזיים.
פוסט-מודרניזם והיסטוריה אצל ג'ון באנוויל
ג'ון באנוויל (נולד ב-1945) נחשב לנציג המובהק של הפוסט-מודרניזם בפרוזה האירית.
בספריו, כמו "דוקטור קופרניקוס" ו"קפלר", הוא חוקר את הקשר בין המדע, הדמיון והשפה.
באנוויל מפרק את המבנים ההיסטוריים ומדגיש כי ההיסטוריה היא תמיד סוג של נרטיב בדיוני המעוצב על ידי השפה.
השירה באנגלית: בין המקומי לאוניברסלי
שירת הצפון וה"צרות" (The Troubles)
החל מסוף שנות ה-60, הפכה צפון אירלנד למרכז היצירה השירית באנגלית.
שיימוס היני (1939–2013), זוכה פרס נובל, השתמש בדימויי חפירה וארכאולוגיה כדי לחקור את השכבות ההיסטוריות והפוליטיות של האיכסוך בצפון.
לצד היני בלטו משוררים כמו דארק מהון ומייקל לונגלי, שביקשו למצוא קול שירי שיגשר על פערים עדתיים ויציע אסתטיקה של פיוס.
תקופה זו ראתה את עלייתן של נשים משוררות שדרשו את מקומן בקאנון הגברי המסורתי.
אוון בולאנד (1944–2020) תקפה את הנטייה הלאומנית להפוך את האישה לסמל ("אמא אירלנד") במקום להתייחס אליה כיוצרת.
משוררות נוספות כמו איילין ני קילהנאן ומדב מקגאקיאן שילבו בין מרחבים פנימיים וביתיים לבין טכניקות מודרניסטיות מורכבות.
ספרות ודרמה בשפה האירית (גאלית) העכשווית
הספרות בשפה האירית עברה תהליך של מודרניזציה מואצת, כשהיא מתרחקת מהאידיאליזציה של הכפר הגאלי.
מארטין או קאדין (1905–1970) נחשב לחדשן הגדול של הפרוזה באירית.
יצירת המופת שלו, "עפר בית הקברות" (Cré na Cille), היא רומן פוסט-מודרני המורכב כולו מדיאלוגים בין מתים בבית קברות, החושפים את הקנאה והקטנוניות של החיים הכפריים.
דור ה-Innti: בשנות ה-70 קם דור חדש של משוררים (כמו מייקל דאביט ונואלה ני דומנל) שהכניסו לשפה האירית את תרבות הרוק, הפסיכולוגיה המודרנית והפמיניזם.
התיאטרון האירי זכה להצלחה עולמית בשנות ה-80 וה-90.
בריאן פריל (1929–2015) עסק בספריו, כמו "תרגומים" (Translations), במתח שבין שפה, היסטוריה וזהות קולוניאלית.
מרטין מקדונה (נולד ב-1970) הציג גרסה פוסט-מודרנית ואלימה של הכפר האירי ב"טרילוגיית לינאן", כשהוא משלב בין השפעות של ג'יימס מילינגטון סינג לבין אסתטיקה של קולנוע הוליוודי.
בסוף המאה ה-20, הפכה הספרות האירית לחלק בלתי נפרד מהשוק העולמי.
יוצרה תדמית של אירלנד כ"מותג" תרבותי, שבו דמויותיהם של ג'ויס וייטס משמשות כסמלים למודרניות וקוסמופוליטיות.
הספרות האירית כיום היא רב-תרבותית, בוטה ופתוחה להשפעות גלובליות, תוך שהיא ממשיכה להתמודד עם צללי העבר והשתיקות של ההיסטוריה.
בין הסופרים והסופרות האירים הבולטים במאה ה-21 נמנים קולם טובין, ג'ון באנוויל, אן אנרייט, מייב בינצ'י, עדנה או'בריאן, מרטין מקדונה, סאלי רוני ופול מארי.
סופרים אלה מפרסמים את יצירותיהם בשפה האנגלית, אך קיימת גם תחייה של , הנכתבת על ידי סופרים אירים שאינם ידועים מחוץ לאירלנד.
תרומת השירה הנשית בספרות האירית
שירה נשית אירית היא נדבך מרכזי ורב-פעמי בתולדות הספרות של אירלנד, המתפרש על פני למעלה מאלף שנות יצירה בשתי השפות המרכזיות של האי – אירית (גאלית) ואנגלית.
אף שלאורך היסטוריוגרפיה הספרותית המסורתית נדחקו נשים משוררות לשולי הקאנון, מחקרים מודרניים חשפו מסורת עשירה הכוללת שירת קינה (caoineadh) בעל-פה, שירה דתית ימי-ביניימית, שירת טרקלין של המאה ה-18, ושירה מודרניסטית ופוסט-מודרניסטית שהציבה את החוויה הנשית במרכז השיח הלאומי.
תקופת ימי הביניים והשירה הגאלית המוקדמת (600–1600)
במבנה הכוח של אירלנד הגאלית, המשוררים (filí) תפסו מקום שני רק לצ'יף, אך המעמד המקצועי היה גברי ברובו.
עם זאת, קיימות עדויות לקיומן של "בנפילי" (banfhili) – נשים משוררות – כבר בתקופות מוקדמות.
אחת היצירות הדתיות המוקדמות ביותר המיוחסות לנשים (או עוסקות בהן) היא ההמנון "Brigit Bé Bithmaith" (בריגיט, אישה מצוינת תמיד), המיוחס לאולטאן מארדברקן (נפטר במאה ה-7), שבו מוצגת הקדושה בריגיט כ"מריה השנייה" וכעמוד תווך של הריבונות האירית.
בשירה החילונית, דמויות כגון ליאדן (Líadan) מהמאה ה-10 ביטאו את הקונפליקט שבין אהבה ארצית למחויבות דתית בטקסטים המשלבים פרוזה ושירה.
יצירה מכוננת נוספת היא קינת "האישה הזקנה מביארה" (Caillech Béirre), המבטאת תחושות חלוף זמן ואובדן נעורים מנקודת מבט נשית ייחודית.
המאה ה-18: נאורות ומסורת בעל-פה
המאה ה-18 באירלנד התאפיינה בפיצול לשוני ותרבותי עמוק.
בקרב המעמד הפרוטסטנטי הדובר אנגלית בדבלין, פרח חוג של נשים משוררות שזכו לעידודו של ג'ונתן סוויפט, בהן מרי ברבר (Mary Barber), קונסטנטיה גרירסון (Constantia Grierson) ולטיציה פילקינגטון (Laetitia Pilkington).
משוררות אלו כתבו על חיי היומיום, על אימהות ועל מעמד האישה בציניות ובשנינות.
במקביל, במסורת הגאלית שבעל-פה, נשים היו המבצעות העיקריות של ה"קינה" (caoineadh).
היצירה המונומנטלית ביותר מתקופה זו היא "קינת ארט או'לירי" (Caoineadh Airt Uí Laoghaire), שהולחנה ב-1773 על ידי אמו, אשתו, אחותו וקרובותיו, ובראשן אשתו אייבלין דוב ני קונל (Eibhlín Dubh Ní Chonaill).
הקינה היא מסמך רגשי ופוליטי עוצמתי, המשלב אהבה אישית עם התנגדות לחוקי העונשין (Penal Laws) שהפלו קתולים.
סוף המאה ראתה גם את תרומתה של שרלוט ברוק (Charlotte Brooke), שבספרה "שרידי השירה האירית" (1789) הייתה הראשונה לתרגם שירה גאלית לאנגלית, ובכך הניחה את היסודות לשירה האירית המודרנית בשפה האנגלית.
המאה ה-19: לאומיות וקולות מגוונים
השירה הנשית במאה ה-19 הייתה מגויסת ברובה למאבקים הלאומיים.
נשים משוררות רבות כתבו עבור עיתון ה"ניישן" (The Nation) תחת שמות עט, הבולטת שבהן הייתה "ספרנצה" (Speranza), היא ג'יין אלגי (Jane Elgee), אמו של אוסקר ויילד.
שיריה, כגון "הפחד" (The Famine Year), ביטאו זעם פוליטי חריף על אדישות השלטון הבריטי במהלך הרעב הגדול.
לצד השירה הלאומית, משוררות כמו אמילי לולס (Emily Lawless) וקתרין טיינן (Katharine Tynan) פיתחו סגנון לירי שעסק בנופי אירלנד ובמסורותיה בדרכים מורכבות יותר, המשלבות אמונה דתית עם רגישות מודרניסטית מוקדמת.
טיינן הייתה דמות מפתח ב"תחייה הספרותית" (Revival) והשפיעה על צעירים כמו ו"ב ייטס.
החל ממחצית המאה ה-20 חלה מהפכה של ממש בשירה הנשית האירית, עם פריצת קולות שערערו על הדימוי המסורתי של האישה כ"אמא אירלנד" הסובלת.
מאירה מהאק אן טאי (Máire Mhac an tSaoi) נחשבת למחדשת השירה המודרנית באירית.
בספרה "Margadh na Saoire" (1956) היא השתמשה בלשון גאלית קלאסית כדי לבטא תשוקה נשית וקונפליקטים מוסריים שהיו טאבו עד אז.
אחריה הגיע דור ה-Innti (שנות ה-70), ובו בלטה נואלה ני דומנל (Nuala Ní Dhomhnaill).
ני דומנל דלתה חומרים מהמיתולוגיה והפולקלור הגאלי כדי לחקור את תת-המודע הנשי, ובכך הפכה לאחת המשוררות האיריות המפורסמות בעולם.
משוררת בולטת נוספת היא בידי ג'נקינסון (Biddy Jenkinson), שסירבה לתרגם את שיריה לאנגלית כמחאה על דחיקת השפה האירית.
אוון בולאנד (Eavan Boland) הובילה את השינוי בשירה האנגלית האירית.
במאמריה ובשיריה היא תקפה את הקאנון הגברי ודרשה מקום ל"חיי היום-יום של אישה בפרבר של דבלין" כנושא ראוי לשירה גבוהה.
לצידה בלטו איילין ני קילהנאן (Eiléan Ní Chuilleanáin), המשלבת בשיריה מראות של מנזרים והיסטוריה אירופית, ומדב מקגאקיאן (Medbh McGuckian) מצפון אירלנד, שפיתחה שפה לירית חידתית וחושית העוסקת בזהות וטראומה.
השירה הנשית האירית עברה מ"שתיקה" כפויה למרכז הבמה התרבותית.
כיום, משוררות כמו פאולה מיהאן (Paula Meehan) ומאיה קאנון (Moya Cannon) ממשיכות את המסורת של חיבור בין האישי ללאומי, תוך שימוש במקורות אוראליים וכתובים כאחד.
ההכרה המאוחרת בנשים משוררות הובילה לפרויקטים מחקריים רחבי היקף, כגון שני הכרכים הנוספים של "אנתולוגיית פילד דיי" המוקדשים כולם לכתיבת נשים.
הקשר בין יהודי אירלנד (והיהדות בכלל) לספרות האירית הוא צומת תרבותי וספרותי ייחודי, המתאפיין הן בייצוגים של דמויות יהודיות בתוך הקאנון האירי (בראשם לאופולד בלום) והן בזיקות תאולוגיות והיסטוריוגרפיות עמוקות בין שני העמים, כפי שהן משתקפות בכתבים מימי הביניים ועד לספרות הפוסט-מודרנית.
זיקות מיתולוגיות והיסטוריוגרפיות: הגאלים ובני ישראל
הקשר הספרותי בין אירלנד ליהדות ראשיתו עוד בכתבי ימי הביניים, שביקשו לכונן היסטוריה לאומית אירית על בסיס מודלים תנ"כיים.
היצירה המרכזית בהקשר זה היא ה-"Lebor Gabála Érenn" ("ספר הכיבושים של אירלנד"), המהווה ניסיון מלאכותי לשלב את תולדות הגאלים בתוך הכרונולוגיה המקראית.
על פי ניתוחו של מקאליסטר, היצירה היא במידה רבה "העתק עבדותי" או מעין "פרודיה" על סיפורם של בני ישראל בספר שמות.
הכותבים האירים יצרו הקבלה מבנית בין תולדות שני העמים:
בחירת דמות אב (שם עבור היהודים, ויפת עבור הגאלים).
תקופת עבדות או דיכוי במצרים שהסתיימה בהגירה.
נדודים ממושכים במדבר או בים בדרכם אל "הארץ המובטחת" (כנען עבור בני ישראל, אירלנד עבור הגאלים).
הכרוניקה מסתיימת בכיבוש הארץ מידי תושביה הקודמים תחת נסיבות של פלא ומסתורין.
בנוסף, המקורות המדיאביסטים מייחסים לחנוך (Enoch), בנו של ירד, את המצאת עשרת השמות העבריים שבהם נקרא אלוהים לראשונה.
ייצוגים ספרותיים מודרניים: ג'יימס ג'ויס והזהות היהודית
בספרות המודרנית, הקשר היהודי-אירי הגיע לשיאו ביצירתו של ג'יימס ג'ויס.
הדמות היהודית המפורסמת ביותר בספרות האירית (ואולי העולמית) היא לאופולד בלום, גיבור הרומן "יוליסס" (1922).
בחירתו של ג'ויס ביהודי כגיבור האפוס הלאומי האירי נועדה לערער על תפיסות לאומניות צרות ולהדגיש את המורכבות של זהות מודרנית במרחב קולוניאלי.
הקשר בין סטיבן דדאלוס ללאופולד בלום ברומן מתואר לעיתים כחיפוש אחר אב רוחני חדש, מעבר למסורות הלאומיות והדתיות החנוקות של אירלנד.
החוקר דקלן קיברד מציין כי "איריות היא כמו יהודיות – היא כל מה שאנשים אומרים שהיא", ובכך מצביע על הגמישות והנזילות של זהויות אלו בספרות המאה ה-20.
סופרים יהודים באירלנד: ג'וזף אדלשטיין
פרק פחות מוכר אך משמעותי בהיסטוריה הספרותית הוא קיומה של פרוזה שנכתבה על ידי יהודים מקומיים.
דוגמה בולטת לכך היא הרומן הקצר "המלווה בריבית" (The Moneylender), שפורסם ב-1908 על ידי ג'וזף אדלשטיין (Joseph Edelstein).
הספר מתאר את חיי היהודים בסלמס של דבלין (באזור South Circular Road) כ-14 שנים לפני פרסום "יוליסס", והוא נכתב מתוך היכרות אינטימית עם חיי הקהילה שג'ויס עצמו לא החזיק בה.
עלילת הספר עוקבת אחר משה לוונשטיין, יהודי שנמלט מהאנטישמיות ברוסיה בשנת 1900 והיגר לדבלין.
הספר עוסק בצורה נוקבת בסוגיות של אנטישמיות, ניצול כלכלי ופילנתרופיה, ומציג את הקונפליקט של היהודי כמי שנמצא תחת רדיפה מתמדת.
חקר הספרות: תרומתו של ריצ'רד אלמן
במישור הביקורתי, תרומתם של חוקרים בעלי רקע יהודי לעיצוב הקאנון האירי היא מכרעת.
הבולט שבהם הוא ריצ'רד אלמן (Richard Ellmann), הומניסט אמריקאי מרקע יהודי, שנחשב לביוגרף המוביל של ו"ב ייטס, ג'יימס ג'ויס ואוסקר ויילד.
אלמן, ששירת בכוחות האמריקאיים ששחררו את אירופה וחשפו את זוועות השואה, ניגש לספרות האירית מתוך רצון לשקם את ההומניזם האירופי בצל הטראומה.
עבודתו הדגישה את האינדיבידואליות של הגאונות הספרותית האירית ואת יכולתה להתעלות מעל ההיסטוריה המקומית אל המרחב האוניברסלי.
זיקות עכשוויות: פול מולדון והמסורת העברית
גם בספרות האירית המאוחרת של המאה ה-20 ניתן למצוא זיקות ליהדות.
המשורר פול מולדון (Paul Muldoon), למשל, שילב ביצירתו אלמנטים מהמסורת העברית והיהודית, לעיתים בהשראת משפחתה של אשתו.
ביצירות כמו "Hay" ובליברית לאופרה "Bandanna", מולדון מוצא הקבלות בין גורל המהגרים היהודים לבין ההיסטוריה האירית של נדודים וגלות.
הוא משתמש במוטיבים עבריים כדרך לחקור עולמות מקבילים וזהויות שחורגות מהגבולות הלאומיים הצרים של צפון אירלנד.
ספרות אמריקאית היא ספרות שנכתבה או הופקה בארצות הברית ובמושבות הבריטיות שקדמו לה.
המסורת הספרותית האמריקאית היא חלק מהמסורת הרחבה יותר של ספרות בשפה האנגלית, אך היא כוללת גם ספרות שנוצרה בשפות שאינן אנגלית.
תקופת המהפכה האמריקאית (1775–1783) ידועה בכתבים הפוליטיים של בנג'מין פרנקלין, אלכסנדר המילטון, תומאס פיין ותומאס ג'פרסון.
רומן מתקופה זו הוא מאת , שפורסם בשנת 1791. בתחילת המאה ה-19, הסופר והמבקר סייע לקדם את אמריקה לעבר ספרות ותרבות ייחודית, בביקורת על קודמיו, כמו וושינגטון אירווינג, על כך שהם מחקים את עמיתיהם הבריטים ובהשפעה על סופרים כמו אדגר אלן פו, שלקח את השירה והסיפורת הקצרה האמריקאית לכיוונים חדשים.
ראלף וולדו אמרסון היה חלוץ בתנועת ה, ממנה הושפע גם הנרי דייוויד תורו.
מאבק התנועה לביטול העבדות היווה השראה לסופרים, כמו הארייט ביצ'ר סטואו, ופרדריק דאגלס.
(1850) של נתניאל הות'ורן חקר את ההיבטים האפלים של טבע האדם, כמו גם מובי דיק של הרמן מלוויל (1851).
משוררים אמריקאים מרכזיים במאה ה-19 כוללים את וולט ויטמן, מלוויל ואמילי דיקינסון.
מארק טוויין היה הסופר האמריקאי הגדול הראשון שנולד במערב.
הנרי ג'יימס זכה להכרה בין-לאומית עם רומנים כמו דיוקנה של גברת (1881).
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בלטו סופרים ומשוררים כמו פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ג'ון דוס פסוס, ויליאם פוקנר וארנסט המינגוויי, עם ספריו וזרח השמש והקץ לנשק.
המשוררים המודרניסטים האמריקאים כללו דמויות מגוונות כמו וולאס סטיבנס, ט.
אליוט, רוברט פרוסט, עזרא פאונד ואי.
סופרים מתקופת השפל הגדול כללו את ג'ון סטיינבק, עם יצירות כמו ענבי זעם (1939) ועל עכברים ואנשים (1937).
המעורבות של אמריקה במלחמת העולם השנייה הובילה ליצירות כמו של נורמן מיילר (1948), מלכוד 22 של ג'וזף הלר (1961) ובית מטבחיים 5 (1969) של קורט וונגוט.
מחזאים בולטים בתקופה זו היו יוג'ין או'ניל, שזכה בפרס נובל לספרות.
באמצע המאה ה-20, תחום הדרמה נשלט על ידי טנסי ויליאמס וארתור מילר, והחלה פריחת המחזמר.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, נרשמה פופולריות גם לספרות שנכתבה על ידי סופרים מהגרים, אתניים ולהט"בים, וכן לכותבים בשפות שאינן אנגלית.
דוגמאות בולטות הן הסופר הלהט"בי מייקל קנינגהם, הסופרות האסייתיות-אמריקאיות ו, וסופרים אפרו-אמריקאים כמו רלף אליסון, ג'יימס בולדווין וטוני מוריסון.
בשנת 2016, כותב השירים בוב דילן זכה בפרס נובל לספרות.
ספרות בעל פה ומיתולוגיה התקיימו בקרב השבטים הילידיים השונים, עוד לפני הגעת המתיישבים האירופאים.
השטחים המסורתיים של חלק מהשבטים חוצים גבולות לאומיים נוכחיים וספרות כזו אינה הומוגנית אלא משקפת את התרבויות השונות שהיו אז.
בשנת 1771 פורסמה היצירה הראשונה של אינדיאני באנגלית, "דרשה שנשא בהוצאתו להורג של משה פאולוס, אינדיאני", מאת שמשון אוקום משבט מוהיגן, ב-19 מהדורות.
החיים וההרפתקאות של חואקין מורייטה (1854) מאת היה הרומן הראשון של אינדיאני אמריקאי, ומלכת היער (1899) מאת היה "הרומן האינדיאני הראשון שהוקדש לנושא חיי האינדיאנים".
אירוע משמעותי בהתפתחות הספרות האינדיאנית באנגלית התרחש עם הענקת פרס פוליצר בשנת 1969 ל.
שלוש עשרה המושבות נחשבו למרכז הספרות האמריקאית המוקדמת.
הפריט הראשון שהודפס בפנסילבניה היה בגרמנית, כאשר גם לספרדית ולצרפתית הייתה מסורת ספרותית מקומית.
עם זאת, עם תחילת ההתיישבות האנגלית בצפון אמריקה, השפה האנגלית התבססה, כולל כיבוש המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם על ידי האנגלים ב-1664, שינוי שמה לניו יורק ושינוי שפת המנהל מהולנדית לאנגלית.
בין השנים 1696 ל-1700, רק כ-250 פריטים שונים הודפסו במושבות האמריקאיות, כאשר מדפיסי לונדון פרסמו חומרים שנכתבו על ידי סופרים מניו אינגלנד.
חלק מהספרות האמריקאית של אותה תקופה כלל חוברות וכתבים שהדגישו את יתרונות המושבות הן לקהל אירופי והן לקהל קולוניאלי.
קפטן ג'ון סמית' נחשב לסופר האמריקאי הראשון עם יצירותיו "קשר אמיתי של אירועים ותאונות כפי שקרה בווירג'יניה" (1608) ו"ההיסטוריה הכללית של וירג'יניה, ניו אינגלנד ואיי הקיץ" (1624).
סופרים נוספים בז'אנר זה היו , , ויליאם פן ו.
המחלוקות הדתיות שהובילו להתיישבות באמריקה היו נושא חשוב בספרות האמריקאית המוקדמת.
יומן שנכתב על ידי , 'ההיסטוריה של ניו אינגלנד', דן ביסודות הדתיים של מושבת מפרץ מסצ'וסטס.
רשם יומן על השנים הראשונות לאחר הגעת המייפלאואר.
"מודל של צדקה נוצרית" מאת וינתרופ, היה דרשה שנשא בשנת 1630, ובה הציג את החברה האידיאלית שתכנן לבנות, בניסיון לממש "אוטופיה פוריטנית".
סופרים דתיים נוספים כללו את ו.
אחרים כמו תמכו בהפרדת דת ומדינה.
ספרו של , The New English Canaan, לעג לפוריטנים והכריז שהילידים המקומיים הם אנשים טובים מהם.
כתבים מאוחרים נוספים תיארו קונפליקטים ואינטראקציה עם האינדיאנים, כפי שניתן לראות בכתבים של , ואחרים.
זה היה התנ"ך המלא הראשון שהודפס בחצי הכדור המערבי.
בדור השני של מתיישבי ניו אינגלנד, קוטון מת'ר בולט כתאולוג והיסטוריון, שכתב את ההיסטוריה של המושבות מתוך מחשבה על פעילות האל בקרבם ובכוונה לחבר את מנהיגי הפוריטנים לגיבורי הנצרות.
יצירותיו המוכרות ביותר כוללות את "מגנליה כריסטי אמריקנה" (1702), "פלאי העולם הבלתי נראה" ו"ביבליה אמריקנה".
ג'ונתן אדוארדס ו ייצגו את , תחייה דתית בתחילת המאה ה-18 שהדגישה את המחשבה הקלוויניסטית.
סופרים דתיים נוספים היו ו.
סופרים מפורסמים אחרים מאותה תקופה היו ו.
גם בדרום התפתחה ספרות באותה תקופה: יומנו של , בעל מטעים, וספרו "ההיסטוריה של קו ההפרדה" (1728) תיארו את המשלחת שנועדה לסקר את הביצה בין וירג'יניה לצפון קרוליינה.
בספר דומה, "מסעות בצפון ודרום קרוליינה, ג'ורג'יה, מזרח ומערב", תיאר את הנוף הדרומי ואת השבטים האינדיאנים שפגש.
ספרו של ברטרם היה פופולרי באירופה, ותורגם לגרמנית, צרפתית והולנדית.
דיון חשוב על התרבות והזהות האמריקאית הגיע מהמהגר הצרפתי , שספרו "מכתבים מחקלאי אמריקאי" (1782) עוסק בשאלה "מהו אמריקאי?".
תקופה זו סימנה את תחילת הספרות האפרו-אמריקאית, דרך המשוררת פיליס ויטלי וסיפור העבדות של אולאודה אקוויאנו (1789).
באותה תקופה, גם הספרות האינדיאנית האמריקאית החלה לפרוח.
פרסם את "דרשה שנשא בהוצאתו להורג של משה פאולוס" ואת ספר המזמורים הפופולרי, "אוסף מזמורים ושירים רוחניים" שהיה "רב-המכר האינדיאני הראשון".
תקופת המהפכה כללה גם כתבים פוליטיים, כולל אלו של המתיישבים סמואל אדמס, , ג'ון דיקינסון ו.
שתי דמויות מרכזיות היו בנג'מין פרנקלין ותומאס פיין.
ו נחשבות יצירות שהשפיעו על עיצובה של זהות אמריקאית מתפתחת.
החוברת של פיין, שכל ישר וכתבי נחשבים לכאלה ששיחקו תפקיד מרכזי באירועי התקופה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, שירים כמו נייתן הייל היו פופולריים, הסאטיריקנים המובילים היו ופרנסיס הופקינסון, וכמו גם המשורר .
במהלך המאה ה-18, הכתיבה עברה לרעיונות של תבונה בנוסח עידן הנאורות.
אחד הכותבים הבולטים היה קוטון מת'ר.
הספר הראשון שפורסם בצפון אמריקה וקידם תאולוגיה טבעית היה "הפילוסוף הנוצרי" (1721) של מת'ר.
ספרו של (1689–1776), 'ההיסטוריה של חמש האומות האינדיאניות', שפורסם ב-1727, היה אחד הטקסטים הראשונים שפורסמו על ההיסטוריה של האירוקוי.
קולדן גם כתב ספר על בוטניקה, שמשך את תשומת לבו של קארולוס לינאוס.
בתקופה שלאחר המלחמה, תומאס ג'פרסון ביסס את מקומו בספרות האמריקאית בזכות כתיבת הכרזת העצמאות, השפעתו על חוקת ארצות הברית, האוטוביוגרפיה שלו, הערותיו על מדינת וירג'יניה ומכתביו הרבים.
כתבי הפדרליסט מאת אלכסנדר המילטון, ג'יימס מדיסון וג'ון ג'יי הציגו דיון היסטורי משמעותי בארגון הממשל האמריקאי ובערכים רפובליקניים.
כתיבה פוליטית מפורסמת הייתה גם לפישר איימס, ופטריק הנרי.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 פורסמו הרומנים האמריקאיים הראשונים.
בין הרומנים האמריקאיים הראשונים נמצאים "הרפתקאות אלונסו" מאת תומאס אטווד דיגס, שפורסם בלונדון ב-1775 ו"כוח הסימפתיה" של ויליאם היל בראון שפורסם ב-1789. בעשור הבא, סופרות חשובות פרסמו גם רומנים.
ידועה בעיקר בזכות הרומן שלה 'שארלוט: סיפור אמיתי', שפורסם בלונדון בשנת 1791. בשנת 1794 הרומן יצא לאור מחדש בפילדלפיה תחת הכותרת 'שארלוט טמפל'.
הספר הגיע ליותר ממיליון וחצי קוראים במשך מאה וחצי, והיה הספר הנמכר ביותר במאה ה-19. גם ספרה של , The Coquette: Or, the History of Eliza Wharton פורסם בשנת 1797 והיה פופולרי מאוד.
הוא הסופר האמריקאי המוקדם ביותר שיצירותיו עדיין נקראות לעיתים קרובות.
הוא פרסם את 'וילנד' ב-1798, וב-1799 פרסם את 'אורמונד', 'אדגר האנטלי' ו'ארתור מרווין'.
הסופר הראשון שיכול היה להתפרנס רק מכתיבה היה וושינגטון אירווינג.
הוא השלים את ספרו הגדול הראשון בשנת 1809 בשם 'היסטוריה של ניו יורק מראשית העולם ועד סוף השושלת ההולנדית'.
פרסם את Modern Chivalry בשנים 1792–1815, כתבה את 'ההרפתקה המפוארת של דורקסינה שלדון' בשנת 1801 ורויאל טיילר כתב את 'השבוי האלג'יראי' בשנת 1797.
כתב את 'קלוואר' ב-1834 ואת 'ניק מהיער' ב-1837. ג'יימס פנימור קופר היה סופר בולט, הידוע בעיקר בזכות הרומן שלו המוהיקני האחרון שנכתב בשנת 1826. יצר בשנת 1824 את הסיפורת הראשונה על החיים הקולוניאליים בווירג'יניה עם 'עמק שננדואה'.
הוא המשיך ב-1827 עם אחד מספרי המדע הבדיוני הראשונים במדינה: "מסע אל הירח: עם תיאור של המנהגים, המדע והפילוסופיה, של תושבי מורוסופיה ולונאריים אחרים".
המאה ה-19: סגנון אמריקאי ייחודי
לאחר מלחמת 1812, התעורר רצון ליצור ספרות ותרבות אמריקאית ייחודית.
דמויות ספרותיות מובילות בנושא זה היו וושינגטון אירווינג, וג'יימס פנימור קופר.
אירווינג כתב יצירות הומוריסטיות, בריאנט כתב שירה רומנטית מוקדמת ובעלת השראה מהטבע, וקופר הוביל קו ספרותי מקומי.
ג'ון ניל, כמבקר ספרות, שיחק תפקיד מרכזי בפיתוח הלאומיות הספרותית האמריקאית.
ניל ביקר את אירווינג וקופר על כך שהם מסתמכים על קונבנציות בריטיות ישנות כדי למסגר תופעות אמריקאיות, וקרא ל"הכרזת עצמאות נוספת, ברפובליקה הגדולה של הספרות".
אדגר אלן פו נולד בבוסטון אך גדל בווירג'יניה וזוהה עם דרום ארצות הברית.
בשנת 1832 החל לכתוב סיפורים קצרים, כגון "מסיכת המוות האדום", ו, החוקרים עומקים נסתרים של הפסיכולוגיה האנושית.
הרציחות ברחוב מורג של פו נחשב לסיפור הבלשי הראשון.
גם סופרים הומוריסטיים זכו לפופולריות, כולל , דייווי קרוקט, ואחרים שכתבו על המערב הישן של אמריקה.
בניו אינגלנד, קבוצת סופרים בשם כללה את , ובשנים מאוחרות יותר את הנרי וודסוורת' לונגפלו ואוליבר ונדל הולמס האב.
בשנת 1836, ראלף וולדו אמרסון פרסם את מאמרו "טבע", שטען כי על בני האדם לוותר על דת מאורגנת ולהגיע למצב רוחני גבוה על ידי לימוד ואינטראקציה עם העולם הטבעי.
הוא הרחיב את השפעתו בהרצאתו "המלומד האמריקאי", שנשא בקיימברידג' בשנת 1837, שקראה לאמריקאים ליצור סגנון כתיבה ייחודי אמריקאי.
השפעתו של אמרסון טיפחה את התנועה הידועה כיום בשם טרנסצנדנטליזם.
בין מנהיגיה היה חברו של אמרסון, הנרי דייוויד תורו, נון-קונפורמיסט ומבקר של התרבות המסחרית האמריקאית.
תורו כתב את וולדן – חיים ביער (1854), זיכרונות המעודדים התנגדות לדרישות החברה.
טרנסצנדנטליסטים נוספים היו , מרגרט פולר, , ו.
הקונפליקט הפוליטי סביב ביטול העבדות היווה השראה לכתיבתו של ומאמרו The Liberator, יחד עם המשורר והארייט ביצ'ר סטואו בספרה המפורסם אוהל הדוד תום (1852).
בשנת 1837, נתניאל הות'ורן אסף כמה מסיפוריו בקובץ אחד.
הות'ורן המשיך לכתוב "רומנים באורך מלא", רומנים חצי-אלגוריים החוקרים את נושאי האשמה, הגאווה והדיכוי הרגשי.
יצירת המופת שלו, 'אות השני' (1850), היא דרמה המתרחשת במסצ'וסטס הפוריטנית, על אישה שגורשה מהקהילה שלה בשל ניאוף עם כומר שמסרב להכיר בחטאיו.
הרמן מלוויל (1819–1891) ביסס את שמו כסופר עם סיפורי ההרפתקאות 'טיפה' ו'אומו', המבוססים באופן רופף על חייו האישיים בים.
ב-1850 הפך לחבר של הות'ורן והושפע מעבודתו.
מובי דיק (1851) היה חקירה של אובססיה, טבע הרוע והמאבק האנושי נגד יסודות הטבע.
הספר נכשל ביקורתית ומסחרית, כמו גם הרומנים הבאים שלו.
הוא פנה לשירה ולא חזר לכתוב ספרות עד הרומן הקצר 'בילי באד, מלח', אותו השאיר לא גמור במותו ב-1891. יצירתו התגלתה מחדש בשנות ה-20 של המאה ה-20.
אוטוביוגרפיות נרטיביות של עבדים מתקופה זו כוללות את פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו מאת פרדריק דאגלס (1845) ואת מאת הרייט ג'ייקובס (1861).
באותו זמן התפתחה כתיבה אוטוביוגרפית של אינדיאנים אמריקאים, במיוחד בספרו של "בן היער" (1829) ובספרו של "החיים, ההיסטוריה והמסעות של קה-גה-גה-גה-בווה" (1847).
סופרים בני מיעוטים החלו גם לפרסם ספרות בדיונית, בהם , , ו, וכמו גם "חייו והרפתקאותיו של חואקין מורייטה" מאת (1854), הנחשב לרומן האינדיאני הראשון אך גם עוסק בסוגיות מקסיקניות-אמריקאיות.
סוף המאה ה-19: ספרות ריאליסטית
מארק טוויין (שם העט של סמואל לנגהורן קלמנס, 1835–1910) היה בין הסופרים האמריקאים הגדולים הראשונים שנולדו מחוץ לחוף המזרחי – במדינת הגבול מיזורי.
יצירות המופת שלו היו החיים על המיסיסיפי והרומנים הרפתקאותיו של תום סויר והרפתקאותיו של האקלברי פין (1884).
הסגנון של טוויין – שהושפע מעיתונאות, מחובר לשפה המדוברת, ישיר ופשוט אך גם מעורר השראה והומוריסטי – שינה את הדרך שבה האמריקאים כותבים את שפתם.
הדמויות שלו מדברות כמו אנשים אמיתיים ונשמעות אמריקאיות מובהקות, תוך שימוש בניבים מקומיים, מילים חדשות ומבטאים אזוריים.
סופרים נוספים שהתעניינו בהבדלים אזוריים ובדיאלקט היו , , , או.
היו גם מי שהתמקדו בחוויות של מיעוטים, כמו צ'ארלס צ'סנט, ואברהם קאהאן, שכתב עם נגיעות ביידיש.
את המסורת הריאליסטית ייצג עורך האטלנטיק שכתב גם רומנים.
הנרי ג'יימס התמודד עם הדילמה בין העולם הישן לעולם החדש.
למרות שנולד בניו יורק, ג'יימס בילה את רוב חייו הבוגרים באנגליה.
רבים מהרומנים שלו מתמקדים באמריקאים החיים או נוסעים לאירופה.
סטיבן קריין, הידוע בעיקר בזכות הרומן העוסק במלחמת האזרחים האמריקאית (1895), תיאר את חיי ניו יורק ב"מגי: נערה מהרחובות" (1893) וב'אחות קארי' (1900), תאודור דרייזר גילם נערה מהכפר שעוברת לשיקגו.
הספרות של התמקדה בז'אנר של ידיעת הטבע.
יצירותיו הבולטות כוללות את 'מקטיג: סיפור סן פרנסיסקו' (1899), 'התמנון: סיפור קליפורני' (1901) ו'הבור' (1903).
נוריס יחד עם כתבו על בעיותיהם של החקלאים האמריקאים ועל נושאים חברתיים נוספים מנקודת מבט של הטבע.
גם הרומן האוטופי של אדוארד בלאמי מבט לאחור (1888) עסק בנושאים פוליטיים וחברתיים.
בתחילת המאה ה-20, סופרים אמריקאים הרחיבו את הספרות למגוון רחב יותר של חוויות, ולעיתים קישרו אותן לאסכולה הנטורליסטית.
בסיפוריה וברומניה, אדית וורטון בחנה את החברה הגבוהה של החוף המזרחי שבה גדלה, כמו למשל ב (1920).
סוגיות חברתיות וכוחם של התאגידים היו עיסוק מרכזי אצל חלק מהכותבים באותה תקופה.
אפטון סינקלייר, היה מגורפי הבוץ, עם הרומן הג'ונגל (1906) שדגל בסוציאליזם.
ג'ק לונדון היה מחויב לצדק חברתי ולסוציאליזם בכמה מספריו כמו 'עקב הברזל' או 'אנשי התהום'.
סופרים פוליטיים נוספים באותה תקופה היו (1852–1940) ו.
גורפי בוץ נוספים היו מבקרי העיתונות, בהם ו.
גם האוטוביוגרפיה של הנרי אדמס, 'החינוך של הנרי אדמס' (1907), עסקה במערכת החינוך ובחיים המודרניים.
גזע היה נושא נפוץ גם הוא, כפי שניתן לראות בעבודותיה של , שפרסמה חמש יצירות משפיעות בין השנים 1900 ל-1903. באופן דומה, כתבה על חוויות סיניות-אמריקאיות, ו כתבה על חוויות מקסיקניות-אמריקאיות.
דמויות בולטות בקרב סופרי המערב התיכון והמערב האמריקאי היו וילה קאתר ווולאס סטגנר שעסקו בעיקר בנעשה באזורי מגוריהם.
שנות ה-20: מלחמת העולם הראשונה
שנות ה-20 הביאו שינויים חדים לספרות האמריקאית.
רבים מהסופרים חוו ישירות את מלחמת העולם הראשונה והשתמשו בה בכתביהם.
סופרים כמו הנרי ג'יימס, גרטרוד שטיין, והמשוררים עזרא פאונד, הילדה דוליטל ות"ס אליוט מדגימים את צמיחתה של פרספקטיבה בין-לאומית בספרות האמריקאית.
סופרים אמריקאים פנו זמן רב למודלים אירופיים להשראה, במקביל, סופרים יהודים (כמו אברהם קאהאן) השתמשו באנגלית כדי להגיע לקהל יהודי בין-לאומי.
בשנת 1909, גרטרוד שטיין, שהייתה אז גולה בפריז, פרסמה את 'שלוש חיים', יצירה חדשנית שהושפעה מהיכרותה עם קוביזם, ג'אז ותנועות נוספות באמנות ובמוזיקה עכשווית.
תקופת השלום וההתרחבות הכלכלית שלאחר המלחמה הייתה הרקע לסיפורים ולרומנים רבים של פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
בכתביו הוא מתעמק בקריסת האידיאלים האמריקאיים הוותיקים, כגון חירות, אחדות חברתית, ממשל טוב ושלום, בגלל הלחצים של החברה המודרנית בתחילת המאה ה-20. סינקלר לואיס ושרווד אנדרסון כתבו רומנים עם תיאורים ביקורתיים של החיים האמריקאיים.
ג'ון דוס פסוס כתב רומן אנטי-מלחמתי מפורסם, 'שלושה חיילים', וכן את 'טרילוגיית ארצות הברית' שעסקה במלחמה ונמשכה אל תוך השפל הגדול.
ארנסט המינגוויי נודע בעיקר בכתיבת סיפורים קצרים ורומנים כמו וזרח השמש והקץ לנשק.
המינגוויי העדיף לכתוב בפרוזה קצרה, תוך הימנעות משימוש בתוארי פועל ותארים ככל שניתן.
הסגנון המינימליסטי הזה הגיע כתוצאה מתקופתו כעיתונאי.
בשנת 1954 זכה המינגוויי בפרס נובל לספרות, והוא ממשיך להיות אחד הסופרים המשפיעים ביותר, הן תרבותית והן סגנונית, שיצאו מאמריקה של תחילת המאה ה-20.
ויליאם פוקנר זכה בפרס נובל בשנת 1949. פוקנר כלל מגוון רחב של דמויות אנושיות במחוז יוקנפאטופה, אזור במיסיסיפי שהמציא בעצמו.
הוא כתב את ההרהורים הלא ערוכים לכאורה של הדמויות שלו כדי לייצג את מצבם הפנימי, טכניקה שנקראת זרם התודעה.
הוא גם ערבב רצפי זמן כדי להראות כיצד העבר – במיוחד תקופת העבדים בדרום העמוק – שורד בהווה.
בין יצירותיו הגדולות ניתן למנות את , "כשאני שוכב למות", "הקול והזעם" ו"אור באוגוסט".
הספרות מתקופת השפל הגדול הביעה ביקורת חברתית ישירה.
ג'ון סטיינבק אירח רבים מסיפוריו בסלינס, קליפורניה, שם נולד.
סגנונו היה פשוט ומעורר השראה, וזיכה אותו באהדת הקוראים.
הדמויות העניות שלו ממעמד הפועלים נאבקו לחיות חיים הגונים וישרים.
ענבי זעם (1939), שנחשב ליצירת המופת שלו, הוא רומן חברתי על משפחה ענייה מאוקלהומה ומסעה לקליפורניה בחיפוש אחר חיים טובים יותר.
רומנים פופולריים נוספים שלו היו 'שטח טורטיה', על עכברים ואנשים, 'שורת השימורים' וקדמת עדן.
הוא זכה בפרס נובל לספרות בשנת 1962. נתנאל וסט כתב שני רומנים קצרים שהפכו מאוחר יותר לקלאסיקות - 'מיס לונליהארטס' ו'יום הארבה'.
בספרות העיונית, ספרו של , 'תנו לנו לשבח גברים מפורסמים' מתבונן ומתאר את חייהן של שלוש משפחות חקלאים באלבמה בשנת 1936.
הרומנים החצי-אוטוביוגרפיים של הנרי מילר, שנכתבו ופורסמו בפריז, נחשבו לפורנוגרפיים ונאסרו רשמית בארצות הברית עד 1962. עד אז, הנושאים והחידושים הסגנוניים בחוג הסרטן (1934) וב'אביב שחור' כבר היוו דוגמה שסללה את הדרך לרומנים מיניים גלויים על חוויות אישיות שהתפרסמו בשנות ה-50 וה-60.
התקופה נשלטה על ידי המודרניסטים הריאליסטיים האחרונים, ה הרומנטיים הפרועים וחקירות של נושאים אישיים, גזעיים ואתניים.
מלחמת העולם השנייה הייתה נושא למספר רומנים מרכזיים: "הערומים והמתים" של נורמן מיילר (1948), מלכוד 22 של ג'וזף הלר (1961) ובית מטבחיים 5 של קורט וונגוט (1969).
בעוד שמלחמת קוריאה הייתה מקור לטראומה עבור גיבור הסרט "צופה הקולנוע" (1962), מאת , זוכה פרס הספר הלאומי, ניסיונו לחקור את "התפרקות האדם בעידן המודרני".
סול בלו הפך לאחד הסופרים האמריקאים המשפיעים ביותר, עם יצירות כמו 'הרפתקאות אוגי מארץ' (1953) והרצוג (1964).
בלו צייר דיוקנאות חיים של החיים היהודיים באמריקה שפתחו את הדרך לאחרים.
הוא זכה בפרס נובל לספרות בשנת 1976. רומנים בולטים נוספים הם התפסן בשדה השיפון (1951) של ג'רום דייוויד סלינג'ר, פעמון הזכוכית של סילביה פלאת' (1963), ולוליטה של ולדימיר נבוקוב (1955) הרוסי-אמריקאי.
רומן פופולרי היה גם אל תיגע בזמיר (1960) של נל הרפר לי שהתמקד באי-שוויון גזעי ואחריות לבנה.
השירה והסיפורת של שנות ה-50 התפתחו תחילה מתוך מעגל אינטלקטואלים בניו יורק ויותר מאוחר בסן פרנסיסקו.
המונח ביטניקים התייחס לקצב הנגד-תרבותי של סצנת הג'אז, לתחושת מרד כלפי הלחץ השמרני של החברה שלאחר המלחמה, ולעניין בצורות חדשות של חוויה רוחנית דרך סמים, אלכוהול, פילוסופיה ודת (במיוחד זן בודהיזם).
אלן גינסברג קבע את הטון עם שירו "יללה" (1956), יצירה שמתחילה כך: "ראיתי את המוחות הטובים ביותר של דורי נהרסים על ידי טירוף".
בין ההישגים של הביטניקים אפשר למנות את בדרכים (1957) של ג'ק קרואק, כרוניקה של מסע חיפוש נפשי ביבשת, ו"ארוחת צהריים עירומה" של ויליאם ס.
בורוז (1959), יצירה המבוססת על סדרת קטעים המספרים, בין היתר, על מסעותיו וניסיונותיו של המספר עם סמים קשים.
לעומת זאת, ג'ון אפדייק ניגש לחיים האמריקאיים מפרספקטיבה רפלקטיבית יותר אך לא פחות חתרנית.
הרומן שלו משנת 1960 'ארנב, רוץ', הראשון מתוך ארבעה המתעדים את העלייה והירידה של הארי "ראביט" אנגסטרום לאורך ארבעה עשורים, על רקע אירועים מרכזיים במחצית השנייה של המאה ה-20, פרץ דרך עם יציאתו בתיאור ובפירוט של המעמד הבינוני האמריקאי ובדיון גלוי בנושאים שהיו תחת טאבו כמו ניאוף.
בין החידושים האופייניים אצל אפדייק היו השימוש שלו בסיפור בזמן הווה, שפתו העשירה והמסוגננת, ותשומת הלב שלו לפרטים חושניים.
עבודתו גם מלאה בנושאים נוצריים.
שני החלקים האחרונים בסדרת הארנב, "ארנב עשיר" (1981) ו"ארנב במנוחה" (1990), זכו בפרס פוליצר לספרות.
יצירות בולטות נוספות כוללות את רומני , "מכשפות איסטוויק" (1984), "גרסתו של רוג'ר" (1986) ו"ביופי השושנים" (1996).
פיליפ רות חקר את הזהות היהודית בחברה האמריקאית, במיוחד בעידן שלאחר המלחמה ותחילת המאה ה-21. יצירתו של רות ידועה כאוטוביוגרפים, ורבים מהדמויות הראשיות שלו, ובמיוחד הסופר היהודי נתן צוקרמן, נחשבות לאלטר אגו של רות.
באמצעות הטכניקות האלו, בסגנונו הרהוט, רות חוקר את ההבחנה בין מציאות לבדיה בספרות תוך בחינה פרובוקטיבית של התרבות האמריקאית.
עבודותיו המפורסמות ביותר כוללות את רומני צוקרמן, הספר השנוי במחלוקת "תלונתו של פורטנוי" (1969), ו"להתראות, קולומבוס" (1959).
הוא היה בין הסופרים האמריקאים המעוטרים ביותר בדורו, זכה בכל פרס ספרות אמריקאי חשוב, כולל פרס פוליצר על הרומן המרכזי שלו פסטורלה אמריקנית (1997).
בתחום הספרות האפרו-אמריקאית, הרומן של רלף אליסון משנת 1952, האדם הבלתי נראה, זכה להכרה מיידית כאחד היצירות החזקות והחשובות ביותר שלאחר המלחמה.
ריצ'רד רייט זכה לפרסום בשנים הבאות בזכות סיפורו הקצר, "האיש שהיה כמעט אדם" (1939), והרומן השנוי במחלוקת השני שלו, Native Son (1940), מורשתו התבססה עם פרסום בן כושים ב-1945, יצירה ששאבה השראה מילדותו בדרום המופרד.
בגלל הנושאים הפולמוסיים ומעורבותו של רייט במפלגה הקומוניסטית, החלק האחרון של הרומן, "הרעב האמריקאי", פורסם רק ב-1977.
רומניו של , כמו The Recognitions (1955) ו-J R (1975), מוצגים בעיקר במונחים של דיאלוג לא מיוחס שדורש השתתפות כמעט חסרת תקדים של הקורא.
הנושאים המרכזיים של גאדיס כוללים זיוף, קפיטליזם, קנאות דתית ומערכת המשפט, ומהווים ביקורת מתמשכת על החיים האמריקאיים המודרניים.
עבודתו של גאדיס השפיעה על התפתחותם של סופרים "פוסט-מודרניים" שאפתניים כמו תומאס פינצ'ון, דייוויד פוסטר וולאס, ודון דלילו.
סופר אמריקאי נוסף לאחר המלחמה, היה , שעסק בנושאים של אלימות וארוטיקה ואחת מיצירותיו החשובות ביותר היה הרומן הסיוטי הקצר 'ענף הלימון' (1961).
בתקופה שלאחר המלחמה, אמנות הסיפור הקצר פרחה שוב.
בין המובילים שלה הייתה פלאנרי או'קונור, שפיתחה אסתטיקה גותית דרומית ייחודית שבה דמויות פעלו ברמה אחת כאנשים וברמה אחרת כסמלים.
כקתולית אדוקה, או'קונור הטמיעה בסיפוריה נושאים דתיים עמוקים, המתמקדים במיוחד בחיפוש אחר אמת ובספקנות דתית על רקע עידן הגרעין.
כותבים חשובים נוספים בז'אנר הזה היו קתרין אן פורטר, יודורה ולטי, ג'ון צ'יבר, ריימונד קארבר, טוביאס וולף ודונלד ברתלמי.
המסאים האמריקאים המרכזיים במאה ה-20 כללו סופרים כמו ג'יימס בולדווין, גור וידאל, סוזן סונטג, פלאנרי או'קונור וג'ואן דידיון.
מתחילת שנות ה-90 ועד היום התנועה הספרותית הבולטת ביותר הייתה הפוסטמודרניזם.
תומאס פינצ'ון פרסם בשנת 1973 את "קשת הכבידה", יצירה מובילה בז'אנר, שזכתה בפרס הספר הלאומי והייתה מועמדת לפרס פוליצר לספרות באותה שנה.
טוני מוריסון, זוכת פרס נובל לספרות, שכתבה בסגנון פרוזה לירי ייחודי, פרסמה את רומן הבכורה השנוי במחלוקת שלה, "העין הכחולה ביותר", וזכה לשבחים ביקורתיים בשנת 1970. בעקבות חתימת חוק זכות ההצבעה (1965), הרומן, שנלמד רבות בבתי ספר אמריקאיים, חוקר את מוסכמות היופי שנקבעו בחברה גזענית היסטורית.
מאז, מוריסון ניסתה פנטזיה לירית, כמו בשני יצירותיה הידועות היותר מאוחרות, Song of Solomon (1977) וחמדת (1987), עליהם זכתה בפרס פוליצר לסיפורת.
חמדת נבחר בסקר שנערך ב-2006 על ידי הניו יורק טיימס כיצירת הפרוזה החשובה ביותר ב-25 השנים האחרונות.
קורמק מקארתי התפרסם בסדרת ספרים שזכו לשבחים.
ספרו "כל הסוסים היפים" (1992) זכה בפרס הספר הלאומי וכמה מיצירותיו עובדו לקולנוע.
דון דלילו, שהתפרסם לאחר הופעת הרומן שלו מ-1985, White Noise, החל את קריירת הכתיבה שלו ב-1971 עם Americana.
הרומן שלו משנת 1997, תת-עולם, מתעד את החיים האמריקאיים לאורך המלחמה הקרה ומיד לאחר מכן, ונחשב בדרך כלל ליצירת המופת שלו.
הוא זכה במקום השני בסקר שביקש מהסופרים לזהות את היצירה החשובה ביותר בפרוזה ב-25 השנים האחרונות.
דייוויד פוסטר וולאס החל את קריירת הכתיבה שלו עם 'מטאטא המערכת', שפורסם וזכה לשבחים מתונים ב-1987. הרומן השני שלו, מהתלה אינסופית (1996), דיוקן עתידני של אמריקה, דורג בעקביות בין היצירות החשובות ביותר של המאה ה-20, והרומן האחרון שלו, שלא הושלם בחייו, The Pale King (2011), זכה לשבחים.
הוא גם חיבר שלושה אוספי סיפורים קצרים מוערכים: ילדה עם שיער מוזר (1989), "ראיונות קצרים עם גברים מכוערים" (1999) ו"שכחה: סיפורים" (2004).
ג'ונתן פרנזן, חברו של וולאס, התפרסם ברומן השלישי שלו, The Corrections, שזכה בפרס הספר הלאומי ב-2001. הוא החל את הקריירה ב-1988 עם הרומן "העיר העשרים ושבע".
בשנת 2010 פרסם את "חירות" וזכה לשבחי המבקרים.
אוטופיקשן הוא תנועה ספרותית שזכתה לתאוצה בספרות האמריקאית לאורך המאה ה-21. הז'אנר משלב אוטוביוגרפיה וסיפורת, וכך מאפשר לסופרים לצאת מעבר למגבלות הצורה והתוכן שמטילים הז'אנרים הללו כשלעצמם.
סופרים אמריקאים בולטים בז'אנר האוטופיקשן כוללים את ברט איסטון אליס, , ועוד.
השירה הפוריטנית הייתה דתית מאוד, ואחד מספרי השירה הראשונים שפורסמו היה (1640), סדרת תרגומים של תהילים מהתנ"ך.
עם זאת, כוונת המתרגמים לא הייתה ליצור ספרות, אלא להנגיש מזמורים שישמשו בפולחן.
מבין המשוררים הליריים, הדמויות החשובות ביותר הן אן ברדסטריט, שכתבה שירים אישיים על משפחתה ועל חיי הבית, הכומר , ששיריו 'המדיטציות המקדימות' נכתבו כדי לסייע לו להתכונן לטקסים דתיים, ו, ששירו רב-המכר, 'יום האבדון' (1660), מתאר את תקופת הדין.
הדגש של משוררי המאה ה-18 היה על אמריקה עצמה כנושא מתאים למשורריה.
מגמה זו ניכרת במיוחד ביצירותיו של , שידוע גם בגישתו הסימפתית יוצאת הדופן כלפי הילידים האמריקאים, ששיקפה את ספקנותו כלפי תרבות ארצות הברית.
עם זאת, שירה זו הושפעה בדרך כלל מהשירה האירופית.
מבין משוררי התקופה, כתיבתה של עדיין רלוונטית כיום, והיא עוסקת בעיקר בסביבה ובטבע האדם.
(המוכרים גם כמשוררי בית הספר או משוררי הבית) היו בין המשוררים הראשונים הגדולים של אמריקה.
שיריהם היו קלים לשינון בשל דבקותם הכללית בצורה שירית (צורות סטנדרטיות, משקל רגיל וחריזה) ולעיתים קרובות הם הוקראו בבית (ומכאן שמם) וכן בבית הספר.
הם עבדו בדרך כלל עם נושאים אמריקאיים מובהקים, כולל נושאים פוליטיים כמו ביטול העבדות.
ביניהם היו הנרי וודסוורת' לונגפלו, , , ואוליבר ונדל הולמס האב.
לונגפלו נחשב לעיתים קרובות למשורר האמריקאי הראשון שזכה להערכה בין-לאומית, והוא המשורר האמריקאי הראשון שקיבל פסל ראש בפינת המשוררים של מנזר וסטמינסטר.
וולט ויטמן ואמילי דיקנסון נחשבו לשניים מהמשוררים הגדולים ביותר של אמריקה במאה ה-19, אך היו שונים באופי ובסגנון.
ויטמן היה איש עבודה, נוסע, אח שמינה את עצמו במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית וחדשן פיוטי.
יצירת המופת שלו הייתה , שבה הוא משתמש בחרוזים ובשורות באורך לא סדיר כדי לתאר את הדמוקרטיה האמריקאית.
לעומתו, דיקנסון חיה חיים של אישה לא נשואה ומכובדת בעיירה אמהרסט, מסצ'וסטס.
השירה שלה מבריקת, שנונה וחודרת.
עבודותיה היו לא שגרתיות בזמנה, ומעט מהן פורסמו במהלך חייה.
רבים משיריה עוסקים בנושא המוות, לעיתים עם טוויסט שובב.
והן עוסקות גם במעמדן של נשים בזמנה.
השירה האמריקאית הגיעה לשיאה ככל הנראה בתחילת עד אמצע המאה ה-20, עם סופרים ידועים כמו וולאס סטיבנס, ת"ס אליוט, עזרא פאונד, ויליאם קרלוס ויליאמס, מריאן מור, אי.
קאמינגס, עדנה סנט וינסנט מיליי ולנגסטון יוז.
שירתו של פאונד מורכבת ולעיתים מעורפלת, עם אזכורים לצורות אמנות אחרות ולמגוון רחב של ספרות מערבית ומזרחית.
הוא השפיע על משוררים רבים, במיוחד על אליוט, שהיה גם הוא מהגר.
בשנת 1948 זכה אליוט בפרס נובל לספרות.
בנוסף, באותה תקופה פרחה אסכולת שירה וידויית, שמקורו לעיתים קרובות אצל ב-1959, ונציגי דור הביט זכו להצלחה פופולרית ואקדמית, ובהם אלן גינסברג, צ'ארלס בוקובסקי, , אן סקסטון וסילביה פלאת'.
משוררים בולטים נוספים מסוף המאה ה-20 כוללים את מרי אוליבר, רוברט פינסקי ואחרים.
משוררים בולטים במאה ה-21 כוללים את אמנדה גורמן, , , , ואחרים.
למרות שהמסורת התיאטרלית האמריקאית מיוחסת עוד מאז הגעת להקתו של לואיס האלאם באמצע המאה ה-18 והייתה פעילה מאוד במאה ה-19, עם פופולריות מיוחדת למופעי מינסטרל ועיבודים ל'אוהל הדוד תום', הדרמה האמריקאית זכתה למעמד בין-לאומי רק בשנות ה-20 וה-30, עם יצירותיו של יוג'ין או'ניל, שזכה בארבעה פרסי פוליצר ובפרס נובל.
באמצע המאה ה-20, הדרמה האמריקאית נשלטה על ידי יצירותיהם של המחזאים טנסי ויליאמס וארתור מילר, וכן על ידי התבגרות המחזמר האמריקאי, שמצא דרך לשלב תסריט, מוזיקה וריקוד ביצירות כמו אוקלהומה!
מחזאים אמריקאים חשובים בשנים הללו היו אדוארד אלבי, סם שפרד, דייוויד מאמט, וטוני קושנר.
המחצית השנייה של המאה העשרים הביאה להופעתם של סופרים יהודים אמריקאים כמו סול בלו, נורמן מיילר, ג'וזף הלר, פיליפ רות', חיים פוטוק וברנרד מלמוד.
הרומנים של פוטוק על התבגרותו של ילד יהודי צעיר מניו יורק, "המיועד" ו, מילאו תפקיד מרכזי בתנועה זו.
לאחר שהייתה מוגבלת לספרי בישול ואוטוביוגרפיות במשך רוב המאה ה-20, הספרות האסייתית-אמריקאית זכתה לתשומת לב רחבה בזכות זיכרונותיה הבדיוניים של , "האישה הלוחמת" (1976), והרומנים שלה "אנשי סין" (1980) ו"קוף המלכודת".
הסופר הסיני-אמריקאי הא ג'ין זכה בשנת 1999 בפרס הספר הלאומי על הרומן השני שלו, "מחכה", ופעמיים בפרס פן, ב-2000 וב-2005. סופרים אסייתים-אמריקאים בולטים נוספים כוללים את אמי טאן, ואת הסופרת הקוריאנית-אמריקאית .
משוררים כמו ו, והמחזאי .
הסופרת ההודית-אמריקאית ג'ומפה להירי זכתה בפרס פוליצר לסיפורת על אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה, "מפרש המחלות" (1999), והמשיכה עם הרומן "השם בעל השם" (2003), שעובד בקצרה לקולנוע ב-2007.
הספרות ההיספנית פרחה גם היא, החל ברומנים מוערכים מאת , והופעת תיאטרון הצ'יקנו עם .
כתיבה לטינית התפרסמה בזכות סופרות כמו סנדרה סיסנרוס, גלוריה אנזלדואה ואחרים.
הסופר הדומיניקני-אמריקאי ג'ונו דיאס זכה בפרס פוליצר לספרות על רומן שלו משנת 2007, והסופר הקובני-אמריקאי זכה בפרס פוליצר ב-1990.
סופרים מפורסמים פורטו ריקנים שכותבים באנגלית ובספרדית כוללים את ו.
פוארטו ריקו גם ייצרה מחזאים חשובים כמו ו.
משוררים כמו ולין-מנואל מירנדה, שכתב את מחזות הזמר המילטון ושכונה על הגובה.
זוכי פרס נובל לספרות (סופרים אמריקאים)
1938: פרל בק (ביוגרפית וסופרת)
1978: יצחק בשביס-זינגר (סופר, כתב ביידיש)
1987: יוסף ברודסקי (משורר ומסאי, כתב באנגלית וברוסית)
ראו גם: קטגוריה: פרסי ספרות אמריקאיים
פרס פוליצר (פרוזה, דרמה ושירה, וכן קטגוריות שונות של עיון ועיתונות)
פרס הספר הלאומי (פרוזה, עיון, שירה וסיפורת לנוער)
ספרות זולה הוא סרט קולנוע משנת 1994 מסוגת דרמת פשע קומית שכתב וביים הבמאי האמריקאי קוונטין טרנטינו.
הסרט זכה בשבחי הביקורת ובפרס דקל הזהב לצד הצלחה קופתית מרשימה.
נחשב על ידי רבים לסרט ששינה את פני הקולנוע ההוליוודי, בכך שסייע לביסוסו של הקולנוע העצמאי בארצות הברית.
הנרטיב המקוטע של הסרט, הדיאלוג השנון השאוב ממקורות שונים, האירוניה והשילוב של הומור קליל בתוך סצנות של אלימות קשה, זוויות הצילום הבלתי שגרתיות, והמחוות והאזכורים הרבים לתרבות הפופ, הפכו לאלמנטים ששימשו מאז בסרטים רבים.
טרנטינו ושותפו לכתיבת התסריט רוג'ר אייברי זכו בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר, והסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.