tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתרגום לעברית, כדי לשמר את האנגרמה המקורית, החליפה המתרגמת גילי בר-הלל את שמה האמצעי של הדמות ל"ואנדרולו".
בעוד שהתרגום העברי נחשב לקרוב למדי למקור, בחלק מהתרגומים נאלצו המתרגמים לשנות את שמו האמיתי של וולדמורט בצורה הרחוקה מאוד מהשם המקורי על מנת לשמר את האנגרמה.
כך למשל בצרפתית השתנה שמו לטום אלביס ג'דוסור (Tom Elvis Jedusor, אנגרמה של Je suis Voldemort - "אני הוא וולדמורט") ובהולנדית למרטן אסמודום ויליין (Marten Asmodom Vilijn, אנגרמה של Mijn naam is Voldemort - "השם שלי הוא וולדמורט").
בראיון שנערך עמה בשנת 1999, אמרה רולינג שדמותו של וולדמורט הומצאה בתור האויב המושבע של הארי פוטר, הגיבור הראשי של הסדרה, וכי לא חשפה את סיפור הרקע שלו כבר בתחילת הסדרה במכוון: "הרעיון הבסיסי [היה שהארי] לא ידע שהוא קוסם...
כך שאני בערך הלכתי אחורה מהנקודה הזאת על מנת למצוא כיצד הוא היה יכול להיות, שהוא לא ידע מה הוא באמת...
כשהוא היה בן שנה, הקוסם המרושע ביותר מזה מאות שנים ניסה לרצוח אותו.
הוא רצח את הוריו של הארי, ואז ניסה לרצוח אותו – הוא ניסה לקלל אותו...
הארי היה צריך לגלות, לפני שאנחנו מגלים.
ומסיבה מסתורית הקללה לא עבדה על הארי.
כך שהוא שרד עם הצלקת הזו בצורת ברק על מצחו, והקללה חזרה אל הקוסם המרושע, שנאלץ להתחבא מאז".
בספר השני, חשפה רולינג את הפרדוקס, שוולדמורט תיעב קוסמים שאינם טהורי דם, אף שהוא עצמו חצוי דם.
באותה שנה היא חידדה את אמירותיה לגבי וולדמורט.
היא החלה לקשור בינו לבין עריצים אמיתיים, ותיארה אותו בתור "פסיכופת משתולל, שמגלה אדישות מוחלטת בתגובה לסבלם של אחרים".
אולם, בשנת 2004 היא הכחישה כי וולדמורט מבוסס על דמות היסטורית כלשהי.
בשנת 2006 היא הוסיפה וגילתה כי לוולדמורט יש פחד מהותי אנושי: פחד מפני המוות.
רולינג אמרה "הפחד של וולדמורט הוא מהמוות, מוות משפיל.
אני מתכוונת, הוא מחשיב את המוות להשפלה.
הוא חושב שזו חולשה אנושית מבישה, כפי שאתה יודע.
הפחד הגדול ביותר שלו הוא מהמוות".
לאורך כל הסדרה הדגישה רולינג שהשם "וולדמורט" גורם לפחד כה גדול בעולם הקוסמים, עד כדי שאמירתו נחשבת למסוכנת, ורוב הדמויות מסרבות להתייחס אליו בשמו המפורש.
בספר השביעי מוטל טאבו על השם, כך שוולדמורט ותומכיו יוכלו, בעזרת קסם, לאתר כל מי שאומר אותו.
הופעתו הראשונה של וולדמורט היא בספר הראשון.
בספר זה הוא מוצג בתור אדון האופל שרצח את ג'יימס ולילי פוטר (הוריו של הארי), אך מסיבה בלתי ידועה תינוקם הארי שרד את הקללה הממיתה שוולדמורט הטיל עליו.
וולדמורט איבד את גופו הגשמי ונמלט לאלבניה.
הארי נושא על מצחו צלקת מסתורית בצורת ברק כתוצאה מהקללה.
לאורך כל הספר כושל וולדמורט בניסיון לחזור לגופו באמצעות גנבת אבן החכמים.
על מנת להגשים זאת הוא משתלט על גופו של קוויריניוס קווירל, המורה להתגוננות מפני כוחות האופל בהוגוורטס, ובשיא העלילה מצליח הארי למנוע מוולדמורט להשיג את האבן.
בספר השני מוצגת דמותו של טום ואנדרולו רידל, וולדמורט בצעירותו, שהוא כשיקוף דמותו הנמצאת כזיכרון ביומן קסום שהגיע לרשותה של ג'יני ויזלי.
בספר זה מתוארת ג'יני כנערה ביישנית המאוהבת בהארי פוטר.
היא חשה בדידות ונואשות, מתחילה לכתוב וחולקת את סודותיה ופחדיה הכמוסים ביותר עם טום הסימפתי.
בשיא העלילה גורם טום רידל לאותיות השם שלו לארגן את עצמן מחדש ליצירת האנגרמה "אני לורד וולדמורט", ובכך נחשף טבעו האמיתי של הזיכרון והיומן.
רידל טען כי הוא התחזק בזכות פחדיה של ג'יני, ולבסוף הצליח להשתלט עליה.
הוא השתמש בה על מנת לפתוח את חדר הסודות, לשחרר את הבסיליסק הכלוא שם ולאבן תלמידים אחדים בהוגוורטס.
הארי מצליח לגבור הן על רידל מהיומן והן על הבסיליסק.
בספר השישי מספר דמבלדור להארי כי היומן היה אחד מההורקרוקסים של וולדמורט (כלי חיצוני המכיל חלק מהנשמה של וולדמורט).
דמותו של וולדמורט לא מופיעה בספר השלישי, בין אם בעצמו או בייצוג קסום כלשהו.
אולם, כן ניתן לשמוע את הקול שלו כאשר הארי חווה את השפעתם של הסוהרסנים (השדים השומרים על כלא הקוסמים אזקבאן).
לקראת סוף הספר מנבאת סיביל טרלוני (המורה לגילוי עתידות) נבואה: "אדון האופל שוכן לבדו, ללא אח ורע, כל חסידיו נטשוהו.
משרתו כבול זה תריסר שנים.
הלילה, לפני חצות, ינתץ המשרת את כבליו ויצטרף לאדוניו.
אדון האופל יעלה ויבוא שנית בעזרת משרתו, גדול ונורא משהיה אי־פעם בעבר.
אף על פי שבעמודים שלאחר תיאור הנבואה מתואר כי היא מיוחסת ככל הנראה לסיריוס בלק, הממלא את תפקיד האנטגוניסט בספר, מתברר לבסוף כי המשרת הוא פיטר פטיגרו, שמאז נפילתו של וולדמורט הסווה את עצמו בתור סקאברס, עכברוש המחמד של רון ויזלי.
הספר הרביעי עד הספר השישי
וולדמורט מופיע כבר בעמודים הראשונים של הספר הרביעי, ומבצע את הרצח הראשון בסדרה.
מתברר כי ברטמיוס קראוץ' הבן, משרתו של וולדמורט, התחזה למורה אלאסטור מודי ותמרן את אירועי טורניר הקוסמים המשולש.
הוא הצליח בהיחבא לצרף את הארי לטורניר ולגרום לו להשתתף בעל כורחו.
בכך, שירת את מטרתו של וולדמורט, להביא את הארי לבית הקברות של העיירה הנגלטון הקטנה, בו קבורה משפחת רידל.
שם הוא מצליח להשלים את הטקס האפל, באמצעות דמו של הארי, המחזיר אותו לגופו הגשמי ולמלוא כוחותיו.
בדיעבד מתברר כי לאחר מכן מסופר כי פיטר פטיגרו ביקר באלבניה ולכד את המכשפה ברטה ג'ורקינס ממשרד הקסמים.
ג'ורקינס עונתה על מנת להשיג מידע על המשרד ולבסוף נרצחה.
וולדמורט מגלה שאוכל המוות הנאמן שלו, ברטמיוס קראוץ' הבן, עדיין בחיים וכלוא בבית אביו ברטמיוס קראוץ'.
בסיועו של פטיגרו יצר וולדמורט גוף קטן וחלש, שהספיק לו על מנת לעזוב את אלבניה ולבצע קסמים.
לאחר שוולדמורט חוזר לגופו הוא מזמן את אוכלי המוות לבית הקברות, על מנת לצפות במותו של הארי בדו־קרב ביניהם.
אולם, כאשר וולדמורט מנסה לרצוח את הארי, השרביטים שלהם מתחברים באופן קסום כיוון שמקור ליבות הקסם של שניהם הוא מאותו עוף חול.
בספר החמישי מופיע וולדמורט רק בשיאו של הספר, לאחר שפעל מאחורי הקלעים נגד הארי.
והארי, לפיכך, היה חייב להגיע כמעט עד לנקודת השבירה".
בספר זה מנצל וולדמורט בחופשיות את סירובו של משרד הקסמים להכיר בשובו.
הוא הגה תוכנית לשחרר את בלטריקס לסטריינג' ואוכלי מוות בולטים נוספים מאזקבאן, וניסה בכל כוחו להשיג תיעוד מלא של הנבואה שניתנה על ידי סיביל טרלוני ומתייחסת אליו ואל הארי.
וולדמורט שלח קבוצה של אוכלי מוות להשיג את תיעוד הנבואה, אך הם נתקלו בכמה מאנשי מסדר עוף החול שהוקם מחדש על ידי דמבלדור.
למעט בלטריקס כולם נלכדים, ואילו וולדמורט עצמו החל בקרב עז עם דמבלדור.
הוא ניסה להשתלט על גופו של הארי, אך גילה כי הוא אינו יכול לעשות זאת כיוון שלדברי דמבלדור הארי מלא באהבה כה רבה שוולדמורט לא מסוגל להתקרב אליו.
וולדמורט הרגיש כי דמבלדור קרוב לגבור עליו, ונעלם ממשרד הקסמים לא לפני ששר הקסמים קורנליוס פאדג' הספיק לראות אותו, ובכך חשף לעולם הקוסמים כולו את עובדת חזרתו לגופו הגשמי.
וולדמורט הכריז מלחמה על משרד הקוסמים בתחילת הספר השישי, והחל לצבור כוח בפעם השנייה.
הוא רצח את אמליה בונז שעמדה בראשות המחלקה לאכיפת חוקי הקסם, ולאחר מכן פנה כנגד חברי מסדר עוף החול.
רולינג השתמשה בחלק מהפרקים על מנת לחשוף את סיפור הרקע של וולדמורט.
בסדרה של זכרונות, המוצגים באמצעות כלי המכונה "הגיגית", היא מספרת כיצד וולדמורט נולד למכשפה מרופי גונט ולמוגל טום רידל האב.
בהמשך מסופר כיצד רידל האב נטש את אשתו לפני שילדה את בנם, וכיצד היא מתה זמן קצר לאחר הלידה.
לדברי רולינג טום רידל האב מעולם לא ניסה לאתר את בנו.
טום רידל הבן התגורר מאז ילדותו בבית יתומים, ואלבוס דמבלדור היה זה שסיפר לו על עובדת היותו קוסם, וגם ארגן עבורו את הגעתו להוגוורטס.
רידל היה תלמיד למופת במבט ראשון, אך למעשה התברר כי היה סדיסט שנהנה לנצל את כוחותיו על מנת לפגוע ולשלוט באנשים.
בסופו של דבר הוא רצח את אביו ואת הורי אביו כנקמה על נטישתו.
בספר ישנו תיאור של שנאתו של רידל כלפי המוגלגים, שנובעת משנאתו לאביו המוגל, האובססיה שלו להשגת הורקרוקסים, והתשוקה שלו לפצל את נשמתו על מנת להיות בן אלמוות.
מטרתו העיקרית של וולדמורט בספר זה הייתה לבצע התנקשות על אדמות הוגוורטס, ולתקוף את דמבלדור עצמו.
הוא הטיל את המשימה על דראקו מאלפוי, שבגלל היותו תלמיד בהוגוורטס יכול להגיע קרוב לדמבלדור ולהרגו.
דראקו הצליח למצוא דרך לעקוף את ההגנות הקסומות המוגברות שהופעלו מסביב לאדמות הטירה.
אוכלי המוות הצליחו לחדור להוגוורטס, פצחו בקרב עם אנשי מסדר עוף החול וכיתרו את דמבלדור.
אולם מאלפוי לא הצליח לאזור את האומץ לעשות זאת ועל כן סוורוס סנייפ המורה (והסוכן הכפול) השתמש בקללה ההורגת נגד דמבלדור והרגו.
גופתו של דמבלדור נפלה מהמגדל וצנחה למרגלות הטירה.
בספר השביעי וולדמורט מרחיב את החיפוש שלו אחר מקור כוח גדול יותר.
הוא משלים בהצלחה את משימת חיסולו של שר הקסמים רופוס סקרימג'ר, ומחליף אותו בפיוס ת'יקנס הנתון לשליטתו באמצעות קללת אימפריוס.
הוא מקים מדינת משטרה טוטליטרית, ומתחיל ברדיפתם של בני המוגלגים באשמה שהם "גנבו קסם" מקוסמים "טהורי דם".
אולם שאיפותיו הגדולות ביותר של וולדמורט הן לחיות לנצח ולהרוג את הארי פוטר ועל כן הוא ממשיך בחיפושו אחר אוצרות המוות, שעל פי האגדה, זה שמחזיק בהם מתגבר על המוות ובעיקר אחר שרביט הבכור, השרביט החזק ביותר בעולם הקוסמים.
וולדמורט מעוניין להשתמש בשרביט זה על מנת להרוג את הארי לאחר שלא הצליח לרצוח את הארי באמצעות שרביטו (בסוף הספר הרביעי) ולאחר מכן גם באמצעות שרביטו השאול של לוציוס מאלפוי (בתחילת הספר השביעי) ומסע החיפוש שלו הוא מסע רצחני שנועד להפוך את וולדמורט לבלתי מנוצח.
בתחילת מסעו הוא יוצא לראשונה מאז שחזר לגופו הגשמי מגבולות הממלכה המאוחדת, ומגיע עד לבולגריה שם הוא רוצח את יצרן השרביטים גרגורוביץ'.
בהמשך המסע שלו הוא מגיע לכלא הקוסמים נירמנגרד, שם הוא רוצח את הקוסם הרשע לשעבר גלרט גרינדלוולד כיוון שהאמין שיש לו מידע הנוגע לשרביט.
כתוצאה מביקורו בנירמנגרד הוא מסיק כי האחרון שהחזיק בשרביט היה אלבוס דמבלדור, ולפיכך הוא מגיע להוגוורטס (שם נקבר דמבלדור בסוף הספר השישי) וגונב את השרביט תוך כדי חילול קברו של דמבלדור.
לקראת סוף הספר גילה וולדמורט כי הארי וחבריו הצליחו לגנוב וככל הנראה להשמיד חלק מההורקרוקסים שלו, ותוך זמן קצר גילה גם את אובדנם של שלושה מתוכם (התליון של סלאזר סלית'רין, הטבעת של ואנדרולו גונט והספל של הלגה הפלפאף).
הוא הגיע לגבולות הוגוורטס, והציע ליושבי הטירה לחוס על חייהם אם יסגירו לידיו את הארי פוטר.
וולדמורט גייס את אנשיו על מנת לפלוש להוגוורטס, שם חיפש הארי את אחד מההורקרוקסים (העטרת של רוונה רייבנקלו).
בשלב מסוים במהלך הקרב ציווה וולדמורט על הנחשית שלו נגיני להרוג את סוורוס סנייפ, כיוון שהאמין שבכך הוא יהפוך לאדונו של שרביט הבכור לאחר שהרג את מי שניצח את דמבלדור בדו־קרב.
לאחר מותו של סנייפ הכריז וולדמורט על הפסקת אש של שעה אחת, והודיע כי אם הארי לא יסגיר את עצמו הוא עצמו ייכנס לטירה ויהרוג את כל מי שינסה להגן עליו.
הוא פוגע בהארי בקללה ההורגת כשזה מגיע למחנה של וולדמורט ביער האסור ומסגיר את עצמו.
אולם, מה שוולדמורט לא ידע זה שכאשר ניסה להרוג את הארי התינוק, חלקיק מנשמתו שלו נדבקה בהארי, וכניעתו של הארי נועדה להשמדת החלקיק האחרון, באמצעות הריגתו של הארי עצמו.
רק כך ניתן יהיה בסופו של דבר להרוג את וולדמורט.
הוא מאלץ את רובאוס האגריד לשאת את גופתו חסרת החיים, לכאורה, של הארי אל הכניסה לטירה כאות ניצחון, שם מתחיל החלק השני של הקרב.
בחלק השני של הקרב התמודד וולדמורט מול מינרווה מקגונגל, קינגסלי שאקלבולט והוראס סלגהורן, והצליח להדוף את המתקפה שלהם.
וולדמורט פונה לתקוף את מולי ויזלי שחיסלה מוקדם יותר את בלטריקס לסטריינג', סגניתו הנאמנה, אך ההתקפה לא יוצאת אל הפועל עקב לחש מגן שהוטל על ידי הארי פוטר, שחושף את עובדת היותו חי.
לפני שהארי וולדמורט מתעמתים בדו־קרב, הארי אומר לוולדמורט כי הוא אינו הבעלים האמיתיים של השרביט.
הארי מגלה לוולדמורט שלמעשה דראקו מאלפוי הוא הבעלים האמיתי של שרביט הבכור, כיוון שפרק את דמבלדור משרביטו לפני שסנייפ הרג אותו; הארי, בתורו, הצליח לזכות בנאמנות של השרביט כיוון שגבר על מאלפוי וזכה בשרביט שלו מספר שבועות קודם לכן.
וולדמורט מתעלם מדבריו של הארי, ומטיל עליו פעם נוספת את הקללה ההורגת בזמן שהארי מטיל את כישוף הפריקה מנשק בשרביטו של מאלפוי.
על פי הספר, שרביט הבכור סירב לפגוע בבעלים שלו, והקללה של וולדמורט חזרה אליו, ובהיעדר הורקרוקסים לאחר הריגתה של נגיני בידי נוויל לונגבוטום, קללתו גורמת למותו הסופי.
בסרט לעומת זאת, הארי חושף את עצמו הישר מכתפיו של האגריד וניגש מיד להילחם בוולדמורט לאחר שנוויל משתחרר מקללת נעילת הגוף שהוטלה עליו.
בכך הוא גורם למנוסה המונית של רוב אוכלי המוות שהשתכנעו שהארי מת.
בניגוד לספר, הדו-קרב בין הארי לוולדמורט ארוך וממושך יותר ומערב מקומות רבים בהוגוורטס, תוך כדי זה הארי מגלה לוולדמורט כי למעשה הוא אינו הבעלים האמיתיים של השרביט.
(את ההסבר מקבלים הצופים רק בסצנות האחרונות של הסרט, כאשר הארי מספר לרון ולהרמיוני כי דראקו מאלפוי היה הבעלים האמיתי של שרביט הבכור).
ברגעים האחרונים של הקרב שמתרחשים ברחבת הכניסה, וולדמורט מטיל את קללת ההרג בזמן שהארי מטיל את כישוף הפריקה מנשק בשרביטו של מאלפוי.
לאחר שהקרן של הארי גוברת על זו של וולדמורט, רואים את השרביט עף באוויר לכיוונו של הארי, בעוד וולדמורט מתפרק לאלפי רסיסים, מה שמסמן את תבוסתו הסופית.
רולינג אמרה כי אחריתו של וולדמורט היא שיתקיים לאחר מותו בצורת התינוק המעוות שהארי ראה במצב הלימבו (הנראה להארי כמו תחנת קינגס קרוס) שאליו נכנס לאחר שספג את הקללה ההורגת ביער האסור.
הסיבה לכך היא שהוא אינו יכול להפוך לרוח רפאים בדומה לקוסמים אחרים, או לעבור הלאה, כיוון שחילל את נשמתו בצורה קשה מדי.
במחזה מתגלה שבלטריקס לסטריינג' לא הייתה רק הסגנית האהובה על וולדמורט, אלא גם המאהבת שלו ונולדה להם בת לחשננית בשם דלפי.
במציאות אלטרנטיבית בה סדריק דיגורי רוצח את נוויל לונגבוטום, וולדמורט רוצח את הארי בדו-קרב ביניהם והעולם נשלט על ידי אוכלי המוות וסוהרסנים.
דמותו של וולדמורט הופיעה ברוב הסרטים (פרט לסרט השלישי), ושישה שחקנים שונים גילמו אותו בצורות השונות שבהן הופיע.
בסרט הראשון הוא הופיע בתור פנים על הצד האחורי של ראשו של קוויריניוס קווירל, כאשר אפקט זה מבוצע באמצעות מחשב.
איאן הרט, השחקן שגילם את קווירל באותו סרט, דיבב את וולדמורט והפנים שלו היו הבסיס לאנימציה.
הוא הופיע גם בסצנה ביער האסור שליד הוגוורטס, בה הוא נראה מוצץ דם של חד־קרן.
על מנת למנוע בלבול בין שני התפקידים בוצעו שינויים ממוחשבים בקולו ובפניו המוקלטים של הרט.
בסרט זה הוא הופיע גם בפלשבק כאשר הוא הגיע לביתם של ג'יימס ולילי פוטר על מנת לרצוח אותם.
בסצנה זו הוא גולם על ידי ריצ'רד ברמר, אך לא ניתן היה לראות את פניו.
הופעתו הבאה הייתה בסרט השני בדמותו של טום ואנדרולו רידל בן ה־16, שגולם על ידי כריסטיאן קולסון.
בתחילת הסרט הרביעי ניתן היה לשמוע רק את קולו של וולדמורט.
אולם, בשיאו של הסרט הוא הופיע בגופו הגשמי לראשונה, וגולם על ידי רייף פיינס.
פיינס לבש גלימה שחורה בסצנה זו, ומראהו היה גבוה ומרושע, ללא שיער ועם שיניים צהובות; שרביטו היה בגוון לבן ונראה כי הידית הייתה עשויה מעצם; הציפורניים היו ארוכות ובצבע כחול חיוור, ואילו ציפורני הרגליים נראו כאילו יש בהן דלקת.
עיניו היו כחולות ואישוניו לא בצורת נחש, בניגוד לנאמר בספר.
המפיק דייוויד היימן הסביר זאת בכך שהאמין כי באופן זה הרשעות של וולדמורט תבלוט יותר.
בדומה לספר לא ניתן היה להבחין באף שלו.
אפו של פיינס לא נצבע באיפור בסצנה זו, כי אם הוסר באמצעות עריכה ממוחשבת.
לדמותו של וולדמורט בסרט זה הייתה גם לשון בצורת מזלג.
פיינס חזר וגילם את וולדמורט גם בסרט החמישי.
הירו פיינס טיפין, אחיינו של רלף פיינס, גילם את הילד טום רידל בסרט השישי.
השחקן פרנק דיליין החליף את כריסטיאן קולסון בתפקיד רידל הנער.
רולינג תיארה את וולדמורט כ"הקוסם המרושע ביותר מזה מאות שנים".
וולדמורט לא היה זקוק לחמלה או ידידות אנושית, ולא היה מסוגל לתפוס מהי חיבה או אהבה כלפי מישהו אחר.
וולדמורט האמין כי הוא נעלה בהשוואה לכל מי שמסביבו, עד כי לעיתים הוא מתייחס אל עצמו בגוף שלישי.
רולינג התייחסה לכך ואמרה כי וולדמורט הוא "ממש תאב כוח.
רולינג אמרה שלו היה וולדמורט מביט בראי של ינפתא הוא היה רואה "את עצמו, בעל כוח עצום ונצחי.
רולינג אמרה גם כי העובדה שוולדמורט נולד תחת השפעתו של שיקוי אהבה (שניתן על ידי אימו לאביו) קשורה לחוסר היכולת שלו להבין אהבה; לדבריה זו "דרך סימבולית להראות שהוא הגיע מאיחוד חסר אהבה - אך, הכול היה משתנה אם מרופי הייתה שורדת, מגדלת אותו בעצמה ואוהבת אותו.
הכישוף שתחתיו טום רידל הפך לאביו של וולדמורט חשוב כיוון שהוא מראה כפייה, ואין יותר מדי דרכים גרועות מזו להיוולד מאשר כתוצאה של איחוד כזה".
שחצנותו של וולדמורט מובילה בסופו של דבר לנפילתו, בדומה לדמויות אחרות מסוגו.
הוא סובל מפחד פתולוגי מפני המוות, ומתייחס אליו כחולשה אנושית מבישה.
לפי רולינג הבוגארט שלו הוא הגופה שלו.
היא אמרה גם כי ההבדל בין הארי לוולדמורט הוא שהארי מקבל את האפשרות שימות, ובכך הופך לחזק יותר מאויבו המר.
לאורך כל הסדרה מדגישה רולינג כי וולדמורט הוא קוסם אופל חזק מאוד, חכם וחסר רחמים.
אחת מתכונותיו הידועות היא יכולת גבוהה בביאור ובהלטת הכרה, כך שהוא מסוגל לקרוא מחשבות ולהגן על מוחו מפני חדירה באמצעי קסם.
אולם, בספר השביעי הוא מאבד חלק מיכולתו, ומדי פעם מתואר כיצד הארי מצליח לראות את מחשבותיו.
כמו כן, לא הצליח לקרוא את מחשבותיו של סוורוס סנייפ, ששימש כסוכן כפול ונאמנותו האמיתית מתגלה רק בסוף הספר השביעי.
וולדמורט היה אחד הקוסמים היחידים המסוגלים לעוף ללא תמיכה כלשהי, ועשה זאת לראשונה במרדף אחרי הארי בתחילת הספר השביעי.
כמו כן, הוא היה בעל יכולת לדבר בשפת הנחשים (לחשננית), אותה ירש מאבי אבותיו סלזאר סלית'רין.
כאשר וולדמורט ניסה לרצוח את הארי בינקותו הוא הפך אותו בטעות להורקרוקס, ולפיכך העניק לו בטעות את היכולת לדבר גם כן בלחשננית.
לאחר השמדת חלק הנשמה של וולדמורט ששכן בהארי, איבד האחרון את היכולת לדבר בשפה זו.
רולינג כתבה בספרים כי וולדמורט טען שהוא ניסה ודחף את גבולות הקסם מעבר לכל הניסיונות שנעשו בעבר.
בספר הראשון אמר דמבלדור כי הידע של וולדמורט בקסמים רחב בהרבה מזה של כל קוסם חי, וכי אפילו הכשפים המגנים החזקים ביותר שלו לא יספיקו ככל הנראה במקרה שוולדמורט יחזור למלוא כוחותיו.
דמבלדור אמר גם שוולדמורט היה ככל הנראה התלמיד המבריק ביותר שאי פעם למד בהוגוורטס.
אולם, וולדמורט מודה בפני אוכלי המוות שלו שהוא לא הצליח לחזות את הקסם העתיק שלילי פוטר הטילה על בנה כיוון שאהבה אותו ובכך ביצע שגיאה חמורה.
רולינג כתבה באתר האינטרנט שלה כי שרביטו של וולדמורט עשוי מעץ טקסוס, שהמוהל שלו רעיל ומסמל מוות.
לפי רולינג שרביט זה מנוגד לשרביטו של הארי, העשוי מעץ צינית.
לדברי רולינג היא החליטה על סוג עץ זה כיוון שלצינית מיוחסת תכונה של הדיפת רשע.
רולינג ביססה לאורך הספרים כי וולדמורט מחובר באופן קסום להארי באמצעות הצלקת בצורת הברק.
הוא איבד את גופו הגשמי כשהקללה ההורגת שהטיל על הארי חזרה אליו והותירה אחריה רק צלקת.
הצלקת של הארי משמשת בספרים כאמצעי התרעה מפני נוכחותו של וולדמורט: היא כואבת כאשר וולדמורט קרוב להארי או כאשר הוא חש רגשות עזים.
לפי רולינג התקיפה של וולדמורט נתנה להארי "כלים שאף קוסם מעולם לא החזיק ברשותו - הצלקת והיכולת שהיא נותנת, החלון הקסום לתודעה של וולדמורט".
בשנים הראשונות לחייו, כפי שנראה בפלשבקים בספר השני ובספר השישי, טום רידל היה אדם יפה תואר.
הוא היה גבוה ובעל עור חיוור, שיער שחור חלק, ועיניים כהות.
לרידל היה קסם אישי רב שהשפיע כמעט על כל מי שפגש בו, למעט אלבוס דמבלדור.
השינוי למראה שלו כפי שמתואר בספר הראשון נבע ככל הנראה מיצירת ההורקרוקסים, שהפכו אותו לפחות אנושי ככל שהמשיך לפצל את הנשמה שלו.
דמבלדור שיער כי מראהו של וולדמורט השתנה כתוצאה מתהפוכות קסומות כלשהן, אך בספרים לא ניתן פירוט לכך.
בסרטים (למעט הראשון) עיניו של וולדמורט כחולות ולא אדומות.
המראה החיצוני המלא שלו מתואר בפעם הראשונה בסדרה בספר הרביעי: "גבוה ודק כשלד", עם צבע פנים "לבן יותר מגולגולת, עם עיניים רחבות ובוערות בצבע השני, ואף שהיה פחוס כאפו של נחש, בעל חריצים במקום נחיריים...".
בהמשך הספר נאמר כי "כפות־ידיו היו כמו עכבישים גדולים ובהירים; אצבעותיו הארוכות ליטפו את חזהו, את זרועותיו, את פניו; העיניים האדומות, בעלות אישונים מחורצים כאישוני חתול, בהקו עוד יותר באפלה".
בהארי פוטר והנסיך חצוי הדם, מסופר כי הלורד וולדמורט שמר חלקים מהנשמה שלו בשישה הורקרוקסים שונים באמצעות קסם עתיק, מה שמזכיר את הליץ'.
בהארי פוטר ואוצרות המוות מתגלה שהלורד וולדמורט יצר בטעות הורקרוקס שביעי: הארי פוטר, מה שאומר שבשביל מותו של וולדמורט נדרש גם מותו של הארי, שכן וולדמורט לא יכול למות כל עוד אפילו אחד מההורקרוקסים שלו ממשיך להתקיים.
חלק מההורקרוקסים כבר הושמדו בעבר (היומן של טום רידל בספר השני והטבעת בספר השישי), והיתרה מושמדים בספר האחרון.
רק לאחר השמדת כל שבעת ההורקרוקסים ניתן להרוג את הלורד וולדמורט.
את הפרטים על יצירת ההורקרוקסים סיפרה רולינג בשיחה עם קוראי הסדרה.
1981מכתש גודריקאלבוס דמבלדורלורד וולדמורט1998הושמד על ידי קללת אבדה קדברההיער האסורהנחשית נגיניברטה ג'ורקינסיולי 1994אצל וולדמורטאלבוס דמבלדורנוויל לונגבוטום1998עריפת הראש באמצעות חרבו של גודריק גריפינדורלפני דלת הכניסה להוגוורטס
משפחת רידל הורכבה תומאס ומארי רידל ומבנם, טום רידל (האב).
המשפחה החזיקה בבעלותה מחצית מהעמק שבו שכנה העיירה הנגלטון הקטנה, היכן שתומאס היה התושב הבולט ביותר.
המשפחה התגוררה בבית גדול מוקף גנים, והייתה מאוד לא פופולרית בקרב שכניה בגלל התנהגותה היהירה.
ככל הנראה טום היה הצאצא היחיד של תומאס ומארי, והיה דומה להוריו מבחינת התנהגותו ורצונו להתרועע במעמד הגבוה המקומי.
רולינג תיארה בספר השישי כיצד מרופי גונט, סקיבית צעירה, ניסתה להתקרב לטום.
אחיה הגדול, מורפין, הבחין בחיבתה לטום והטיל עליו קללה.
הפרה זו של חוקי הקסם גרמה, ביחד עם מאבקו האלים בחוקר של משרד הקסמים, הוביל לכליאתם באזקבאן של ואנדרולו (אבי המשפחה) ושל מורפין.
לאחר כליאתם, מרופי התקרבה לטום ונתנה לו שיקוי אהבה.
טום פיתח אובססיה למרופי מיד, והשניים ברחו.
שלושה חודשים לאחר חתונתם היא נכנסה להריון, והחליטה להפסיק לתת לבעלה את שיקוי האהבה כיוון שהאמינה כי הוא אוהב אותה בזכות עצמה.
תוך זמן קצר התברר כי היא טעתה, כיוון שטום נטש אותה ואת בנם המשותף, וחזר להוריו.
מרופי מתה זמן קצר לאחר הלידה.
התינוק, טום ואנדרולו רידל, לימים הלורד וולדמורט, נולד ב־31 בדצמבר והושאר לגדול בבית יתומים בלונדון.
הקוראים לומדים על גורלה של משפחת רידל בתחילת הספר הרביעי.
טום רידל האב והוריו נרצחו על ידי טום ואנדרולו רידל עצמו; אולם, פרנק ברייס (הגנן של המשפחה) הואשם ברצח על ידי רשויות המוגלגים ובעולם הקוסמים מורפין גונט הורשע ברצח.
רוב הרקע של משפחת גונט נכתב בספר השישי באמצעות הצגת זיכרונותיו של דמבלדור.
משפחת גונט הייתה אחת החזקות והמשפיעות בעולם הקוסמים, והיא כללה את הצאצאים הידועים האחרונים של סלאזר סלית'רין.
אולם, במהלך השנים היא התדרדרה למצב של עוני חמור.
בדומה לסלאזר סלית'רין גם בני משפחת גונט יכלו לדבר לחשננית, שפת הנחשים.
ואנדרולו גונט היה הצאצא הפטריארכלי האחרון של המשפחה.
הוא נדון למאסר קצר של כשישה חודשים באזקבאן בשל תקיפה ביחד עם בנו (שנידון לשלוש שנים) של נציג משרד הקסמים, ובזמן שהיה כלוא סבל מפגיעה משמעותית בבריאותו שבגללה מת זמן קצר לאחר שחרורו.
הוא העביר בירושה טבעת עתיקה (שהייתה שייכת לאחים פברל המוזכרים בספר השביעי) לבנו מורפין, שמאוחר יותר מת באזקבאן לאחר שהופלל ברצח משפחת רידל.
בסופו של דבר אלבוס דמבלדור חשף את האמת, אך לא הצליח להביא לשחרורו בזמן.
כיוון שמורפין היה הזכר האחרון במשפחה היא נכחדה לאחר מותו.
מרופי גונט הייתה בתו של ואנדרולו ואחותו של מורפין.
בפעם הראשונה שהארי ראה אותה בזיכרון של דמבלדור הוא חשב כי "אף פעם בחייו לא ראה אדם שמקרין כזאת תבוסה".
לאחר שבעלה טום נטש אותה, היא נדדה בסמטאות לונדון, ולבסוף מכרה תמורת סכום זעום את התליון המשפחתי יקר הערך שלה, שבעבר היה שייך לסלאזר סלית'רין.
לפני מותה בבית היתומים היא ציוותה לקרוא לבנה על שם אביו טום וכן וואנדרולו על שם אביה.
למשפחת גונט קשר דם עם הארי פוטר דרך האחים פברל.
מספר אנשים השוו בין וולדמורט לבין פוליטיקאים מסוימים.
אלפונסו קוארון, שביים את הסרט השלישי, השווה אותו לנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש וטען כי "לשניהם יש אינטרסים אנוכיים והם מאוד מאוהבים בכוח.
כמו כן, חוסר אכפתיות לסביבה.
ג'וליה טרנר מהמגזין סלייט ציינה כי יש קווי דמיון בין אירועי הספר השישי לבין המלחמה בטרור.
היא טענה שוולדמורט נוקט בטרור באמצעות השמדת גשרים, רציחת חפים מפשע, וכפייה על ילדים (כגון דראקו מאלפוי) לרצוח את המבוגרים.
רולינג עצמה אמרה בעבר כי וולדמורט דומה במידה מסוימת לאדולף היטלר, וכי יש דמיון מסוים בין המתואר בספרים לבין הנאציזם.
היא אף השוותה בין וולדמורט לבין יוסיף סטלין.
הסופר כריסטופר היטצ'נס כתב בניו יורק טיימס ב-12 באוגוסט 2007 כי בספר האחרון של הסדרה וולדמורט "הופך ליותר מעייף מהנבלים של איאן פלמינג".
לפי האתר האמריקני Moviefone וולדמורט הוא הדמות המרושעת ביותר בסרטים, ושמו נכלל ברשימה שבה נמצאים גם חניבעל לקטר (שתיקת הכבשים), דארת' ויידר (מלחמת הכוכבים), וקרואלה דה ויל (על כלבים וגנבים).
דמותו של וולדמורט היוותה השראת לסדרות ולמערכונים רבים.
אתר אינטרנט "" המבקר את רשת וולמארט, משתמש בפרודיות על הארי פוטר על מנת להשוות את הרשת לוולדמורט, ומכנה אותה "אדון האופל וולדמארט".
דמותו של וולדמורט משמשת רבות בשיריהן של להקות המבססות את עצמן על מוטיבים מסדרת הספרים.
בסדרה "משפחת סימפסון", בפרק הבכורה של עונה 13 () דמותו של מונטגומרי ברנז מופיעה בתור "לורד מונטימורט".
בסדרה "ההרפתקאות של בילי ומנדי" הופיעה דמות פרודית על וולדמורט בשם "לורד מולדיבוט", יריבו של נייג'ל פלאנטר המהווה פרודיה על הארי עצמו.
בכל פעם שמישהו בסדרה אומר את שמו של מולדיבוט קורה לו משהו חסר מזל.
במגזין "טיים" תוארו בעבר ספרים שעלילתם מתרחשת לאחר עלילת הספר השביעי.
באחד מהם, "Dark Lord of the Dance" (אדון האופל של הריקוד), וולדמורט והארי משתפים פעולה על הבמות של ברודוויי.
דמותו של וולדמורט מופיעה בסדרת המערכונים "The Potter Puppet Pals" מאת ניל סיסרגה.
במערכון "The Mysterious Ticking Noise" מוצגים סנייפ, הארי, רון, הרמיוני ודמבלדור כשהם נהרגים מפצצה שהונחה על ידי וולדמורט.
מערכון זה זכה בפרס "המערכון הקומי הטוב ביותר" לשנת 2007 ביוטיוב, וכעבור שנה דורג במקום ה־17 במספר הצפיות באתר.
בפרודיה על הסרטים שהופיעה במד מגזין מופיעה דמות בשם "לורד דראקרמורט", המתייחסת לאחד מהקריקטוריסטים לשעבר, מורט דראקר.
בתוכנית המערכונים הבריטית "The Big Impression" הוצג מערכות בשם "Louis Potter and the Philosopher's Scone" (לואיס פוטר וביסקוויט החכמים), שבו שולבה דמותו של וולדמורט בחיקוי של הכדורגלן גארי ליניקר.
בסדרת המערכונים Harry Bladder (הארי בלאדר) של התוכנית All That הופך אחד מהחצ'קונים של המנהל פימפל לראשו של "לורד מולדישורטס".
במחזמר הפרודי מחזמר מאוד פוטרי וולדמורט מגולם על ידי ג'ו ווקר.
הוא דמות טובה-רעה שרק מנסה להיות שמחה.
במהלך תקופתו על הראש של קווירל הם מתחברים רבות, הופכים לחברים טובים ולכן כשתוכניתו המקורית של וולדמורט נחשפת לקווירל, להרוג את הארי פוטר וסדריק דיגורי ולהפליל אותו בפשע, החברות מתפרקת ובעקבות הרצון שלו לחזור לקווירל, גם הזוגיות שלו עם בלטריקס מתפרקת.
בסוף המחזמר, וולדמורט מת, חוזר לחיים ומתאחד עם קווירל, ובסוף הם גם מתחתנים.
ביוטיוב ישנה סדרה מצוירת בשם "villain's pub" של הערוץ "how it should have ended" המהווה פרודיה לסדרה "חופשי על הבר".
לצידו של וולדמורט ישנם לוקי והג'וקר מהסרט "האביר האפל" בתור לקוחות, הברמן הוא פלפטין והשרת הוא תאנוס.
בסדרה גור ואוח, גור ואוח מאתגרים את וולדרמורט להפוך לכפכף כדי לשלוח אותו כמתנה לטלי הוד שאוהבת את סדרת הספרים הארי פוטר.
ג'ורג' גורדון ביירון, הברון השישי מביירון, שנודע כלורד ביירון היה מגדולי המשוררים הרומנטיים האנגלים.
ביירון היה בנם של סרן ג'ון "מד ג'ק" ביירון ושל אשתו השנייה קתרין לבית גורדון.
האם הייתה צאצאית של הקרדינל ביטון ויורשת אחוזת גייט באברדינשייר בסקוטלנד.
אביו מת כשהיה בן שנתיים.
בגיל עשר ירש ביירון מדודו-רבו חשוך הילדים את תואר הברון ביירון מרוצ'דייל.
ביירון הוכר לאחר מותו כמשורר שמצטיין ביופי ובדקות של ההבעה.
למרות חייו ושירתו, שנטען עליהם כי הם בלתי מוסריים, הייתה לשירתו השפעה על התנועה הרומנטית באנגליה ומחוצה לה.
ביוגרפיות רבות נכתבו עליו ועל אישיותו.
את ספר שיריו הראשון "שעות עצלות" פרסם כשהיה סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', אך ספג ביקורת קשה על ספר ביכורים זה והגיב עליה בסאטירה "משוררים אנגלים ומבקרים סקוטים" שפרסם ב-1809.
ב-1811 נעשה חבר בבית הלורדים לאחר מסע בארצות אירופה הקלאסיות.
ב-1812 פרסם את החלקים הראשונים של יצירתו הלירית "העלייה לרגל של האביר הרולד", שיר שמתאר את מה שעובר על אדם הולל ושבע תענוגות.
בשנת 1815 נשא אישה עשירה בשם אן איזבלה מילבנק (Anne Isabella Milbanke), והיא ילדה לו את בתו החוקית היחידה עדה לאבלייס.
מילבנק נטשה אותו כעבור זמן קצר על רקע יחסיו השערורייתיים עם אחותו למחצה.
על רקע חיי ההוללות שלו כתב את היצירה "דון ז'ואן" על דמותו של דון ז'ואן – הדמות האגדית שהפכה לסמל הוללות ושעימה הזדהה.
בחברה האנגלית השמרנית לא ראו בעין יפה את אורח חייו ההולל ואת הרומנים הרבים שהיו לו עם נשים ועם גברים.
הביקורת הקשה על אורח חייו וחוסר הפתיחות של החברה האנגלית באותם הימים הניעו את ביירון לעזוב את אנגליה ולעבור לאיטליה, שם הכיר את זוג המשוררים מרי שלי ובעלה פרסי ביש שלי.
לביירון הייתה זיקה למוטיבים יהודיים.
בשנת 1815, זמן קצר לפני שעזב את אנגליה לבלי שוב, חיבר עם המלחין היהודי האנגלי יצחק נתן אסופה של שלושים שירים שכונתה 'מנגינות עבריות'.
בשירים אלו אפשר למצוא רמיזות ציוניות ראשונות לזכותו של העם היהודי שגלה מארצו החרבה לחזור אליה.
ב-1821 כתב את המחזה "קין" – יצירה פואטית טרגית, המתארת את העימות של קין, הרוצח הראשון, עם אלוהים.
יצירה זו נחשבה לנועזת וקוממה קוראים רבים.
ביירון אהד את תנועת השחרור היוונית והיה ממובילי התנועה הפילהלניסטית שהתפשטה באירופה ותמכה במאבק היוונים לעצמאות.
בסוף 1823 הוא הצטרף באופן פעיל למאבק היוונים במלחמת העצמאות היוונית נגד הטורקים.
כעבור כ-4 חודשים, ב־19 באפריל 1824, הוא מת במיסולונגי שביוון ממחלת המלריה שבה לקה כאשר השתתף במלחמת העצמאות של יוון.
היוונים, המעריצים את זכרו, קברו את ליבו מתחת לעץ בעיר מיסולונגי ביוון, וגופתו נשלחה לאנגליה.
כנסיית וסטמינסטר סירבה לקבור אותו בשטחה, והוא נקבר בכנסיית מריה מגדלנה בעיירה האקנל במחוז נוטינגהאם.
דמותו ויצירתו של ביירון השפיעו על יוצרים רבים – מאנדרה מורואה, שכתב את הספר "לבו של ביירון", ועד ברטראנד ראסל, שטבע את המונח "אומללות ביירונית" – מושג שמופיע בספרו "כיבוש האושר".
אמן הקרמיקה הישראלי סמי די ביסס את עבודותיו בתערוכה HETOME על שירו של ביירון Child Harold's pilgrimage.
כמו כן חיבר ביירון את יצירת הפרוזה 'מקטע של רומן' (Fragment of a Novel) בעקבות תחרות כתיבת סיפורי אימה שערך עם המשורר פרסי ביש שלי ב-1816 (תחרות שהולידה בסופו של דבר דווקא את יצירתה הידועה של מרי שלי, אשתו של פרסי, 'פרנקנשטיין').
ב-1819 פורסמה היצירה לראשונה תחת הכותרת A Fragment בקובץ Mazeppa.
ל'מקטע של רומן' – אף על פי שאינו תופס מקום מרכזי בגוף היצירה של ביירון – נודעה ברבות הימים השפעה מרובה על התפתחות ספרות הערפדים האנגלית, ובין היתר נכתבה בהשראתו הנובלה 'הוומפיר' (The Vampyre, 1819) מאת ג'ון ויליאם פולידורי (Polidori).
'מקטע של רומן' תורגם בידי שירלי פינצי לב והופיע בכרך ד של 'דחק' – כתב עת לספרות טובה, 2014.
ספר השירים מנגינות עבריות (Hebrew Melodies) הוא יצירה משותפת של ביירון ושל המלחין הבריטי היהודי יצחק נתן.
בשנת 1815 התפרסם קונטרס המכיל תריסר שירים בלוויית תווים.
בדף השער נאמר: "מבחר של מנגינות עבריות (Hebrew Melodies), עתיקות וחדשות, עם עיבוד וליווי מתאים, מאת ג'והן בראהאם ויצחק נתן.
השירים נכתבו במיוחד ליצירה זו בידי כבוד הלורד ביירון.
מתפרסם ונמכר בידי יצחק נתן".
אחר כך נוספו עוד שירים ובסך הכול יש בחיבור "מנגינות העבריות" שלושים שירים.
שלושה עשר שירים הם שירים רומנטיים בסגנונו של ביירון, ואין להם כל רקע עברי, אבל למרבית השירים יש רקע מקראי.
הדמויות והאירועים ההיסטוריים המופיעים בשירים הם שאול, בת יפתח, איוב, קהלת, סנחריב, בלשצר, הורדוס, מרים וטיטוס.
תרגומים של מאיר הלוי לטריס, בקובץ, "עפרות זהב: שירים מגדולי משוררי העמים, עשויים בדמותם ונעתקו ללשון עבר", וינה 1852– כולל כמה שירים מתוך "מנגינות עבריות" והשיר Darkness
נעימות עבר – תרגום של "מנגינות עבריות" ושל השיר Darkness מאת מתתיהו שמחה רבנר, 1862, צ'רנוביץ) עם מבוא מאת הרב אליעזר אליהו איגל
תרגומים מאת יהודה ליב גורדון של שבע מתוך המנגינות העבריות – פורסמו ב-1884
"שירי ישורון" בתרגום שלמה מנדלקרן ל"מנגינות העבריות" (1890)
תרגומי "קין" ו"מנפרד" מאת דוד פרישמן (1900).
דון חואן, מאנגלית בן-ציון בן-משה.
קין – מליצה בת שלוש מערכות.
העתקה חופשית במשקול התנועות ומלעיל: יאקב צבי ברבי אברהם הלוי לאֶוו.
לורד הוא תואר אצולה בריטי.
כיום, תואר לורד הוא רק תואר כבוד ולא מקנה זכויות מיוחדות.
לורד הוא שם כולל למספר תארים: ברון, ויקונט, רוזן, מרקיז ודוכס.
המילה המקבילה בעברית ללורד היא גְּבִיר או אדון.
הפירוש המקורי של המילה הוא "שומר כיכר הלחם".
מקורה בתקופות רעב בהן היה צורך באדם בעל סמכות שישמור על המזון.
בעבר, לורדים היו שליטים של אדמות בממלכה והיו בעלי כוח כמעט בלתי מוגבל בתחום שלטונם.
הלורדים היוו את הגוף המחוקק, השופט, והמבצע בשטחם.
ללורדים היה שטח או לחלופין תפקיד רם מעלה, כמו לורד צ'נסלור או לורד האוצר.
אלפרד תומפסון "טום" דנינג, הברון דנינג היה משפטן, עו"ד ושופט אנגלי.
הוא שירת כשופט במשך 38 שנים עד לפרישתו ב-1982.
דנינג היה שופט חדשני, שלא היסס לסטות מהעיקרון של תקדים מחייב.
דנינג, אשר התמחה במשפט אזרחי, שירת במשך 5 שנים כ Law Lord בבית הלורדים לפני שחזר לבית המשפט לערעורים לפי בקשתו, מכיוון שהוא העדיף את הערכאה הנמוכה יותר.
על המעבר מבית הלורדים, דנינג אמר "לרוב עוה"ד, בית הלורדים הוא כמו גן עדן - אתה רוצה להגיע לשם מתישהו, אבל לא כל עוד יש בך חיים".
ב-1963, ראש ממשלת בריטניה דאז הרולד מקמילן מינה את דנינג לחקור את פרשת פרופיומו.
למרות שדנינג לא היה כפוף לחוקי הפרישה האנגליים, הוא פרש ב-1982, בעקבות הערות שהתפרשו כגזעניות אשר הופיעו בספרו "החוק לאן" (What's Next In the Law).
ג'ון אמריך אדוארד דאלברג-אקטון, הברון הראשון מאקטון , הידוע כלורד אקטון, היה היסטוריון ופוליטיקאי בריטי.
הלורד אקטון נודע ככל הנראה יותר מכל בשל המימרה שטבע במכתב לבישוף האנגליקני מנדל קרייטון: "כוח נוטה להשחית, וכוח מוחלט משחית באופן מוחלט.
בשל היותו קתולי לא יכול היה להתקבל ללימודים באוניברסיטת קיימברידג', לכן למד היסטוריה במינכן.
בשנים 1859–1866 כיהן אקטון כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הליברלית והיה מקורבו של ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון, שהעניק לו תואר אצולה.
אקטון היה חסיד נלהב של החירות הפוליטית במדינה המודרנית.
בשנת 1895 התמנה לפרופסור להיסטוריה בקיימברידג', מינוי שהתאפשר הודות לביטול המבחנים הדתיים באוניברסיטאות בשנת 1871. אף שכתביו מעטים למדי (חיבורו השאפתני ההיסטוריה של החירות לא הושלם מעולם), השפיעו השקפותיו הליברליות השפעה רבה על בני זמנו ועל חקר ההיסטוריה באנגליה.
לורד אוף דה דאנס (Lord of the Dance) הוא מופע מחול ומחזמר בעל יסודות איריים מסורתיים.
מייקל פלטלי הוא היוצר, הכוריאוגרף והמפיק של המופע, ורונאן הארדימן הלחין את המוזיקה.
מייקל פלטלי זכה להכרה בעקבות השתתפותו במופע ריברדאנס, אך עזב בשנת 1995 בשל חילוקי דעות מקצועיים והחליט להפיק מופע משלו: "לורד אוף דה דאנס".
פלטלי עבד על המופע במשך כשישה חודשים.
בין 28 ביוני ל-1 ביולי 1996 נערכו מספר הופעות שאפשרו הצצה מוקדמת לקטעי המופע, והופעת הבכורה הרשמית הייתה ב-2 ביולי.
המופע הוצג במשך 11 שנים בלמעלה מ-67 מדינות בהשתתפותם של למעלה מ-100 מיליון צופים.
עלילת המופע עוסקת בלורד אוף דה דאנס, הנלחם ביריבו האפל "דון דורצ'ה" כדי למנוע ממנו להשתלט על "כוכב הלכת אירלנד".
הלורד אוף דה דאנס מביס את הלורד האפל.
במקביל נלחמת עלמה אירית צעירה על ליבו של לורד אוף דה דאנס כנגד מוריאן המפתה, קרב המסמל את המאבק בין אהבה לתשוקה.
העלילה מבוססת בעיקרה על פולקלור אירי.
קטעים מן המופע הוצגו בטקס חלוקת פרסי אוסקר בשנת 1997 ולאחר מכן באפקוט בשנים 1999 ו-2000 ובדיסנילנד פריז ב-2002 ו-2003. כיום יש שתי להקות המבצעות את המופע במקביל במקומות שונים בעולם: האחת עורכת מסע הופעות באירופה ובאסיה, והשנייה באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
מייקל פלטלי הוא עדיין הבמאי והמפיק, אך אינו משתתף במופע (הוא הפסיק את השתתפותו בעקבות העבודה על המופע "סלטיק טייגר").
המופע הוצג מספר פעמים בישראל, בשנת 1999 ובשנת 2010, וכלל מעל ל-20 הופעות ברחבי הארץ.
בינואר 2012 יצא לורד אוף דה דאנס הסרט בתלת מימד.
לורד סות' (הידוע גם כאביר הוורד השחור) הוא דמות מעולמות הפנטזיה רומח הדרקון ורייבנלופט.
הוא מופיע לראשונה בספר דרקונים של שחר האביב כבן-בריתה הנאמן של שרת הדרקונים קיטיארה אות-מאטר.
לורד סות' הוא אביר מוות אשר קולל להיות אל-מת בשל מעשיו הנפשעים.
הוא מתואר כדמות טרגית, שניתנה לו הזדמנות מאת האלים להציל את עולם קרין מאירועי החורבן הגדול; אולם קנאותו וחימתו ששולהבו גרמו לו להפנות עורף למשימה נאצלת זו.
הוא צפה באשתו ובנו נשרפים למוות ולא ניסה לעזור להם ובשל כך קולל לקום לתחייה כאביר מוות.
לאחר ששירת לצידה של קיטיארה, עובר לורד סות' גם אל עולם רייבנלופט ומתעמת עם כוחות הזדון בממלכה זו בספרים: אביר הוורד השחור ורוח הוורד השחור.
לבסוף, מוחזרת הדמות אל עולם רומח הדרקון לעימות נוסף במהלך האירועים המתוארים בטרילוגיית מלחמת הנשמות.
טרייסי היקמן, אחד מיוצרי סדרת ספרי רומח הדרקון ציין כי הגה את דמותו של לורד סות', כאשר היה זקוק לדמות זדונית וחזקה, בה יילחמו גיבורי הרומח בצריח הכהונה הראשי.
הייתה זו דמותו של לורד סות' שסללה את המתווה ליצירת אבירי מוות לסופרי מבוכים ודרקונים במשך השנים.
דמותו של לורד סות' נחשבת לאחת הנבלים הגדולים בכלל ההיסטוריה של מבוכים ודרקונים על פי סקר שנערך בגיליון האחרון של "דראגון" , הירחון האמריקאי למשחקי תפקידים.
חייו של לורד סות' משתרעים בסוף עידן העוצמה עד לחורבן הגדול.
כאל-מת, עלילותיו של לורד סות' מתפרשים על פני 420 השנים שלאחר החורבן, בעידן הייאוש ובעידן בני-התמותה.
בין סוף מלחמת הגבירה הכחולה ומלחמת הנשמות, שהה לורד סות' בעולם רייבנלופט ואחז בחלק מהזמן, בממלכת סית'יקוס שם.
לורן סות' החל את הקריירה שלו כזקיף בשירותו של האביר הוֹלְגֶר צליל-רוח בחודש העשירי בשנת 40 לפני החורבן הגדול.
בשירותו לחם סות' ביצורי זדון והרג בהם בשם אבירי סולאמניה.
סות' נעשה לחבר מסדר אבירי החרב, אולם היה צריך להוכיח עצמו כדי להתקבל למסדר הוורד.
הוא הוביל משימה בדרום ארגות כדי להציל שני אבירים שנישבו בידי עוגים - משימה, בה עמד בהצלחה.
סות' אף הצליח להציל משלחת של צליינים דתיים לאיסטר אשר הותקפו על ידי שודדים עוגים ומינוטאורים.
באביב של שנת 5 לפנה"ח, הציל סות' את חייו של ילד קטן מבקתה בוערת כאשר נסע לתְרוֹטִיל.
הוא נשא עמו את הילד למבצרו בדארגארד כדי לרפאו.
מבחנו האחרון כדי להתקבל למסדר הוורד היה הגנה על כבודה של ליידי ווֹנְדְרָה כאשר מחזר מעברה הטיל ספק בהגינותה.
בחלוף שנה, הוענקה לסות' דרגת אביר הורד.
לורד סות' נשא לאישה את קוֹרִין גְלַאדְרִיָה, גבירה מפלאנתאס מיד לאחר מכן.
תחילה, חיי הנישואין היו תקינים.
לורד סות' משל על ארץ-ליל וניסה להתמסד, אך החל לחוש געגועים להרפתקאות בדרכים והעדיף חיים כאלו על פני חיי שליטה על נציבות שלווה מתוך מבצרו.
שנה לאחר מכן, זומן לורד סות' יחד עם אביריו הנאמנים לפלנתאס לפגישה השנתית של אבירי סולאמניה.
בדרך, נפגשו האבירים במשלחת של אלפי סילבאנסטי אשר הותקפו בידי עוגים.
סות' ואנשיו טבחו את העוגים והצילו את האלפים.
שם, נחו עיניו של סות' על עלמה אלפית בשם אִיזוׁלְדֶה דֶנִיסה, אשר יופייה הכה אותו בסנוורים.
הוא לקח אותו עימה לטירתו, כדי שהמרפא שלו יוכל לטפל בפציעותיה.
כעבור מספר חודשים החל לורד סות' לבגוד באשתו עם איזולדה.
אפילו כאשר אשתו, קורין, הרתה הודות לאמצעי קסם, סות' המשיך ברומן.
סיבוכים החלו כאשר איזולדה נכנסה להיריון רק חודש לפני לידת בנם של סות' וקורין.
כאשר נולד בנו, הוא עוות בשל הקסם.
לורד סות' האשים את קורין במראהו של בנו, והרג את שניהם, תוך שהוא טוען כי היא הלכה לעולמה בזמן הלידה.
לאחר תקופת אבל שנמשכה חצי שנה, הוא נישא לאיזולדה בסוף שנת 2 לפנה"ח.
איזולדה ילדה תינוק אשר נקרא על שם סב סבו של סות', פֶּרַאדוּר סות'.
חודש לאחר מכן, סות' נקרא לפלאנתאס על ידי מועצת הצדק העליונה, שם בהרכב של אבירים הואשם לורד סות' בהריגת אשתו הראשונה.
הוא נמצא אשם וגזר דינו היה הוצאה להורג.
קבוצה של אביריו הנאמנים הצילה אותו מהגרדום והללו נמלטו לטירת דארגארד.
הסולאמנים לא ששו להתקיף את הטירה המבוצרת והיגלו את סות' לארץ ליל.
סות' הפך מדוכא בשל מצבו ואשתו החלה מתפללת לאלה מישאקאל כדי שתציל את בעלה.
האלה הורתה לה לבקש מסות' לרכוב לעבר איסטר כדי למנוע מן המלך הכוהן לקרוא תיגר על האלים, דבר שיביא על הארץ את חורבנה.
הובטח לו, כי אם ייהרג בעת הניסיון לעצור את המלך הכוהן, פלאדין ומישאקאל יקימוהו לתחייה כדי להבטיח את הצלחת משימתו.
כך, למרות שייהרג בסופו של דבר, הוא ימות בשלווה, כאשר כבודו מושב לו.
לאחר שהירהר במסר האלוהי שניתן לו, סות' הסכים לצאת למסע.
יחד עם שלושה מן האבירים הנאמנים לו ביותר, וּוֶרְסְטֶן קֶרְן, קַרָאדוֹק וקוֹלְם פַארוֹלְד אשר ישמשו לו מלווים, סות' רכב לעבר איסטר לעצור את המלך הכוהן.
אולם, בדרכו נתקל באותה משלחת של עלמות אלפיות, אשר נהגו לנסוע במחיצת איזולדה.
העלמות (אשר היו למעשה רוחות) שנשלחו על ידי מלכת האופל סיפרו לו כי איזולדה לא הייתה נאמנה לו וכי הילד שנולד להם אינו שלו.
בזעמו, "הרג" סות' את האלפיות והסתובב על עקביו לעבר טירת דארגארד במטרה אחת - רצח.
כאשר הגיע לטירתו, מצא סות' את איזולדה אוחזת בתינוקם שאך נולד והתעמת עימה על השקרים שנלחשו באוזנו.
בעודם מתווכחים באולם המבואה, החורבן הגדול, אותו היה אמור סות' למנוע הכה בקרין, וגרם לנברשת התקרה שעמדה מעל איזולדה ופרודאר לקרוס עליהם ולמחוץ אותם למוות.
בעודה גוססת מתחת לנברשת, ניסתה אשתו למסור את בנם לידי סות' כדי שיצילו, אולם האביר, בגאוותו, סירב.
ברגעיה האחרונים, קיללה איזולדה את סות' קללה נוראית בכך ש"יחיה תקופות חיים עבור כל חיי אדם שנספו בחורבן".
לורד סות' נספה מן הלהבות שאחזו במבצרו, אולם הקללה שהטילה עליו איזולדה נשמעה באוזני האלים, וכאשר סות' התעורר, הוא מצא כי בשרו נשרף ועורו התקלף ממנו.
עד מהרה כל שנשאר הוא שלד עטוי שריון מפוייח, עם עיניים שבערו בלהבה כתומה.
אביריו הנאמנים, אף הם נספו בחורבן, אך בדומה לסות', אבירי סולאמניה הללו לא מתו.
הם נידונו לשרת את סות' כשלדים לוחמים.
שלוש עלמות האלפים שהסיתו את סות' חזרו כבאנשי כדי להזכיר לו ערב אחר ערב את ההרס והחורבן שנגרמו בשל מעשיו.
מאות שנים לאחר מכן, טאקיזיס פתחה במלחמת הרומח כדי לכבוש את קרין והייתה צריכה את עזרתו של לורד סות' עבור צבאה.
לורד סות' הודיע לה כי יסכים לשרת את שר הדרקונים (תואר, אשר היה שייך למנהיגי צבאות הדרקונים של טאקיזיס) אשר ישהה לילה בטירתו.
רק שרת הדרקונים הכחולה, קיטיארה, קיבלה את האתגר ואכן שרדה את הלילה המחריד בטירתו.
בתמורה, הוא נשבע לה אמונים, והוכיח במהירות את ערכו.
נוכחותו מנעה את הוצאתה להורג של קיטיארה בידי אריאקס, הוא עזר לה בעת שביהּ של לאורנה, המצביאה הזהובה של צבאות הטוב.
הוא עשה זאת תמורת קבלת נשמתה של לאורנה, לאחר שזו תוצא להורג בזמן ההכרזה על ניצחון צבאות הזדון במקדשה האפל של מלכת האופל.
לאורנה הזכירה לו את מראהּ של אשתו השנייה, איזולדה, ועל כן חמד את לאורנה לעצמו.
אולם כאשר קרס המקדש, הצליחו לאורנה ותניס חצי-אלף להימלט מזרועותיו.
בתחילה לעג סות' לקיטיארה על שאפשרה לתניס (שהיה מאהבהּ של קיטיארה) ולאורנה להימלט, אולם היא הבטיחה לסות' כי כך יזכרו אותה תניס ולאורנה תמיד בשל מחווה זו, אשר תעיב על שניהם לתמיד.
סות' קיבל זאת, ולאחר מכן, עזר סות' לקיטיארה לחסל את יריביה ולהשתלט על צבאות הדרקונים, ולהגיש לה את כתר העוצמה ואת השליטה הבלעדית על צבאות הדרקונים.
לפני פרוץ המלחמה, סייע סות' לקיטיארה בניסיון ההתנקשות בחייה של קריסניה כדי למנוע מרייסטלין מאז'ר לקרוא תיגר על טאקיזיס ולהפוך לאל, אולם, למרות שסות' כישף אותה בכישוף מוות, קריסניה ניצלה בזכות פלאדין שגרם לה להיכנס לתרדמת ולקח את נשמתה מגופה.
סות' לא היה מודע לכך, ודיווח לקיטיארה כי משימתו צלחה.
בשבועות לאחר מכן, סות' זימן את לוחמי השלד והרוחות שלו לסייע לקיטיארה במצור שהטילה על פלאנתאס על מנת להפריע לרייסטלין בתוכניותיו.
לסות' היו מניעים אישיים לכך - הוא פיתח אובססיה לקיטיארה והחליט כי הוא רוצה אותה כבת לווייתו לנצח.
סות' וכוחותיו נכנסו לעיר וטבחו את מי שנתקלו בו.
כשהגיע אל צריח הכישוף הנעלה, מצא אותה גוססת מפגיעת פגיונו של דאלאמר האפל, ותבע את גופה לעצמו.
ברגע זה, הוא וצבאו נסוגו מפלאנתאס, דבר שסלל את הדרך לתבוסות כוחותיה של קיטיארה.
אולם, בשל בגידתו של אחד ממשרתיו, קראדוק, נמנעה ממנו נשמתה של קיטיארה.
ערפילי רייבנלופט תלשו את סות' וקראדוק מקרין בעודם נלחמים זה בזה.
נשמתו הובאה אל תחומי ממלכת בארוביה.
סות' תר אחר סטראד פון זרוביץ', שליט הממלכה, כדי שיעזור לו למצוא דרך לשוב לקרין.
סטראד ניסה להשתמש בסות', דבר שעלה לו בחייו של דרקון אדום אשר היה אחד משומרי טירתו.
לאחר שעבר תלאות רבות עם מַגְדָה, נערה משבט הויסטני וגירית-אדם (בדומה למזדאב, מדובר באדם המשנה צורתו לגירית) בשם עַזְרָאֵל דַאק, סות' גילה כי סטראד מחביא את קראדוק ממנו.
סות' התקיף את סטראד ללא הרף, ובסופו של דבר נאלץ סטראד לשחרר את קראדוק לחסדי סות' כדי לשמור על ממלכתו.
סות' רדף אחר קראדוק עד תחומי הערפילים, שם נמלט ממנו משרתו לשעבר.
לסות' ניתנה הזדמנות לכפרה ולחיות בממלכה בו הוא בן אנוש ומשימתו מאת אלי קרין צלחה, אך הוא חשב כי מהתלים בו והוא נידון להגיע אל ממלכת סית'יקוס ("ארץ הרוחות" בלשון האלפים) כפיצוי מאת הערפילים על שמנעו ממנו את נקמתו בקראדוק.
טירתו החדשה, מבצר נֶדְרַאגַארְד (בסולאמנית, "זו אינה דארגארד)", אשר הייתה חיקוי נלעג לטירת דארגארד בקרין אשר שינתה תמידית את צורתה, כדי שסות' לא יוכל לשמור על סדר צבאי מבצעי לו היה רגיל.
תקופת שהותו בסיתיקוס לא שינתה את אישיותו אף לא במעט.
הוא מצא את עצמו עובר לממלכות צללים, אשר הכילו חלק מעברו.
הוא סירב להכיר בחטאי העבר ולא היה מוכן לסבול את קללתו - דבר שבסופו של דבר, גרם לשחרורו מערפילי רייבנלופט וחזרתו לקרין.
סות' מוזכר בקרין שנית, בזמן מלחמת הנשמות.
מינה, נבחרתה של האלה האחת, ניסתה לגייס את לורד סות' לצבאותיה של מלכתה.
אולם, סות' בילה זמן רב כלוא בטירתו (דבר שנגרם על ידי מלכת האופל), ובזמן זה הרהר רבות בחטאיו ועל העוול שגרם לעולם, לאשתו ולבנו.
הוא סירב להזמנתה של טאקיזיס, והיא כתגמול, השיבה לו את חייו כבן תמותה.
בעשותה זאת, וביהירותה, העניקה לסות' ברכה אחת אחרונה.
היא השמידה את מצודתו כשהוא נמצא בתוכה, והוא קרס תחת השברים.
כבודו של האביר הגוסס הושב לו, וברגעיו האחרונים נשבע לחפש את אשתו ובנו ב"עולם הבא" ובחיפוש זה תבוא לו כפרתו.
בחייו, לורד סות' היה גבר בנוי לתלפיות, בעל לסת מרובעת, גבות בולטות מעט ועצמות לחיים גבוהות.
עיניו בעלות גוון אפור-פלדה ושיער שחור סמיך המקבל אופי תלתלי ביורדו לכתפיים.
בהיותו אביר סולאמני, הוא טיפח שפם ארוך טיפוסי.
קומתו של סות' היא כמעט שני מטרים.
הוא לבוש שריון לוחות סולאמני, שעליו ניתן לראות את סמל מסדר הוורד, אשר כמש והתעוות והפך לסמלו - הורד השחור.
גלימה סגולה ארוכה תלויה על כתפיו ומגיעה כמעט עד ברכיו.
ציצית של שיער שחור קשורה לקסדתו, אותה הוא חובש תמיד.
הוא אוחז בחרב שחורה הנמצאת בנדן שעל ירכו.
גוף השד של סות' הוא שקוף וניתן לראות רק זוג נקודות להבה אדומות כדם מרצדות מבין חריצי הראייה של קסדתו.
קולו נשמע כהד ממעמקי מאורה חסרת-תחתית.
בקרבתו ניתן לחוש בהילה של כפור זדונית שלא מן העולם אשר מצליחה אף להמיט אימה על קנדרים.
סות' הוא יריב עוצמתי ומסוכן ולא ידוע על דרך בה ניתן להשמידו.
באגדות רומח הדרקון נאמר כי יבוא יום בו קדושי הכוהנים של פלדין יאמרו מילות עוצמה מסוימות נגד סות' שיכחידו אותו, אך אין תיעוד שמישהו אכן יודע כיצד יש לבצע את הטקס הזה.
גם ללא קסמים, סות' הוא סייף מיומן מאוד בעל מאות שנות ניסיון בסיף כאשר עוד בחייו השתייך למסדר הוורד - דבר המעיד על מיומנות רבה.
סות' שולט ב-12 לוחמי שלד קטלניים, שהיו בעבר אביריו הנאמנים.
יכולת טבעית להמיט אימה על כל אויביו.
בעל יכולת להטיל קסמים במילה אחת - על פי עלילת המקור של רומח הדרקון, להרוג.
על פי עלילת רייבנלופט, גם להקים קירות קרח, להכות באגרוף רפאים ענקי או לגרום לעצמים להתפוצץ.
לורד פרוטקטור היה תוארו של העוצר בממלכת אנגליה, מיום ביטול המלוכה נעשה בפועל שימוש בתואר על ידי שליט הרפובליקה.
במקרה שהמלך הוא קטין היה נהוג למנות עוצר שהחזיק בתואר הלורד פרוטקטור של הממלכה.
בהיסטוריה האנגלית היו חמישה עוצרים שנשאו בתואר הלורד פרוטקטור: ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, המפרי, דוכס גלוסטר וריצ'רד, דוכס יורק כיהנו במשרה בזמן שלטונו של הנרי השישי.
ריצ'רד, דוכס גלוסטר שימש במשרה בזמן שלטונו של אחיינו אדוארד החמישי, אותו הדיח מהשלטון לאחר מספר חודשים והמליך את עצמו.
אדוארד סימור, דוכס סומרסט שימש במשרה בזמן שלטונו של אדוארד השישי, לאחר הדחתו, יורשו ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד נשא בתואר הלורד נשיא המועצה.
עם סיום מלחמת האזרחים האנגלית בתבוסת המלוכנים, הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון וביטול המלוכה ב-1649, אנגליה נשלטה על ידי הפרלמנט האנגלי עד 1653. בשנה זאת אוליבר קרומוול פיזר את הפרלמנט והכריז על עצמו כשליט הרפובליקה ונשא בתואר "הלורד פרוטקטור" של חבר העמים של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
באופן מעשי סמכויותיו היו כשל מלך ואף טקס מינויו למשרה היה זהה כמעט לטקס ההכתרה של מלכי אנגליה.
עם מותו ב-1658 ירש אותו בנו ריצ'רד במשרה, אולם הוא חסר את יכולותיו הפוליטיות והצבאיות של אביו והיה חסר בסיס כוח משלו.
שלטונו התמוטט לאחר מספר חודשים, וב-1659 הכריז שהוא מוותר על משרתו.
כעבור שנה המלוכה הוחזרה וצ'ארלס השני עלה לשלטון.
לאחר הרסטורציה הפרלמנט פסק שצ'ארלס השני היה מלך מזמן הוצאתו להורג של אביו ב-1649. במקרה היחיד בו היה צורך בעוצר מאז, בזמן שלטונו של ג'ורג' השלישי, ג'ורג', נסיך וויילס נשא בתואר הנסיך-העוצר.
הלורד הים הראשון וראש המטה הימי הוא תפקיד סטטוטורי ב, אותו ממלא בדרך כלל אדמירל (בעל ארבעה כוכבים).
לורד הים הראשון הוא הקצין הבכיר ב, והוא היועץ הצבאי העיקרי בנושאים הנוגעים לצי ומשמש כסגן מזכיר ההגנה.
לורד הים הראשון חבר בוועדת ראשי המטות, ומתוקף תפקיד זה הוא יועץ צבאי ל, לראש ממשלת הממלכה המאוחדת ולמלך.
לורד הים הראשון הוא בדרך כלל הקצין הבכיר ביותר בצי הבריטי המשמש בתפקיד פעיל, אלא אם כן ראש מטה ההגנה הוא קצין ימי.
אדמירל בן קיי מונה לתפקיד לורד הים הראשון בנובמבר 2021. תפקידו של לורד הים הראשון הוא מקצועי, לעומת הלורד הראשון של האדמירליות, שהיה תפקיד מיניסטריאלי ופוליטי, והתקיים עד למיזוג התפקיד עם משרד ההגנה ב-1964.
התפקיד נוצר ב-1689 ונקרא "לורד הצי הבכיר למועצת האדמירליות" (Senior Naval Lord to the Board of Admiralty).
בשנת 1771 חודש שמו של התפקיד ונקרא "לורד הצי הראשון" (First Naval Lord).
תואר המשרה שונה ל"לורד הים הראשון" עם מינויו של סר ג'ון פישר לתפקיד, ב-1904. מאז 1923 חבר לורד הים הראשון בוועדת ראשי המטות; נכון ל-2023 חבר לורד הים הראשון במועצת ההגנה ובמועצת האדמירליות.
לורד הים הראשון הוא הסמכות המקצועית הגבוהה ביותר ב.
מתוקף תפקידו הוא חבר במועצת ההגנה של הממלכה המאוחדת , ואחראי כלפי מזכיר ההגנה על מוכנות הצי המלכותי ללחימה, על יעילותו ועל המורל.
כחבר במועצת ההגנה מסייע לורד הים הראשון למזכיר ההגנה בניהול הכוחות המזוינים באמצעות סמכויות פררוגטטיביות וסטטוטוריות.
כחבר בוועדת ראשי המטות מייעץ לורד הים הראשון בנושאי אסטרטגיה ומדיניות ימית.
לורד הים הראשון נושא באחריות הקולקטיבית על הובלת הכיוון האסטרטגי, ניהול הביצועים והבטחה שההגנה מספקת את התפוקות הנדרשות.
החל מהמאה ה-15 מונה לצי לורד אדמירל (Lord Admiral), שהיה הראש הטקסי של הצי.
מאוחר יותר שונה השם ל"הלורד אדמירל הגבוה" (Lord High Admiral) .
תואר זה נותר עד המאה ה-18, אך ב הוקמה גם מועצת האדמירליות (Board of Admiralty) .
חבריה היו הלורדים הממונים על האדמירליות (Lords Commissioners of the Admiralty) ותפקידם היה לנהל את הצי המלכותי, האנגלי ואחר כך הבריטי.
מעמדם של כל הלורדים היה זהה, בעיקרון, אך הלורד הראשון נתפס כבכיר מעמיתיו.
ב-8 במרץ 1689 נוסדה משרתו של לורד הצי הבכיר למועצת האדמירליות.
הקצין הראשון שמילא תפקיד זה היה אדמירל ארתור הרברט, הרוזן הראשון מטורינגטון, שהיה גם הלורד הראשון של האדמירליות.
ב-22 במאי 1702 הפסיקה מועצת האדמירליות את השליטה בענייני הצי והוחלפה בגוף שכונה "מועצת הלורד אדמירל".
תפקידו של לורד הצי הבכיר הוחלף בתפקיד שכונה "חבר בכיר במועצת הלורד אדמירל".
קצין זה היה בדרך כלל קצין ימי בשירות פעיל בדרגת אדמירל והיה היועץ הימי הראשי של הלורד אדמירל.
מבנה ארגוני זה התקיים עד 8 בנובמבר 1709, ואז חזרה מועצת האדמירליות לשלוט על ענייני הצי ותפקיד לורד הצי הבכיר חודש.
ב-2 בפברואר 1771 שונה שם תפקידו של לורד הצי הבכיר ל"לורד הצי הראשון".
הקצין הראשון שמילא את התפקיד היה תת-אדמירל אוגוסטוס הרווי.
בשנת 1805 הוגדרו, בפעם הראשונה, תפקידים ספציפיים לכל אחד מהלורדים הימיים, שתוארו כלורדים "מקצועיים", להבדיל מהלורדים ה"אזרחיים" את התפקידים הביורוקרטיים.
ב-2 במאי 1827 הפסיקה שוב מועצת האדמירליות את השליטה בענייני חיל הים והוחלפה, עד 1828, במועצת הלורד אדמירל הגבוה.
התואר של לורד הצי הראשון שונה ללורד הים הראשון עם מינויו של סר ג'קי פישר לתפקיד, בשנת 1904. ב-1917 שונה מחדש שמו של התפקיד מ"לורד הים הראשון" ל"לורד הים הראשון וראש מטה הצי".
משנת 1923 ואילך היה לורד הים הראשון חבר בוועדת ראשי המטות, ומ-1923 עד 1959 שימש, ברוטציה עם נציגי השירותים האחרים (ראש המטה הכללי הקיסרי וראש המטה האווירי), כיושב ראש הוועדה זו וראש כל הכוחות המזוינים הבריטיים.
התואר נשמר גם כאשר בוטלה מועצת האדמירליות, ב-1964, ותפקידיה שולבו במשרד ההגנה.
במבנה הארגוני בשנת 2023 חבר לורד הים הראשון במועצת ההגנה, במועצת האדמירליות ובמועצת הצי.
החל מ-2012, אוניית הדגל של לורד הים הראשון היא, נומינלית, אה"מ ויקטורי, שהייתה בשעתו אוניית הדגל של הלורד נלסון בקרב טרפלגר.
לורד פינס הוא שם הבמה של רוברט הול (Robert Hall), ראפר ומפיק מהברונקס, ניו יורק , ארצות הברית.
ידוע כהמנהיג וכמייסד של ההרכב D.I.T.C, והפיק שירים לראפרים ידועים כמו: ד"ר דרה והנוטוריוס בי.
בשנת 1989 הוא והשותף שלו לשעבר DJ Mike Smooth הוחתמו בלייבל Wild Pitch Records, שהוא הבית לעוד אמני היפ הופ מצליחים כמו:או.סי.
בשנת 1990 הצמד הוציא לאור את האלבום הראשון שלהם Funky Technician.
האלבום הופק על ידי המפיקים DJ Premier, Diamond D ו-Showbiz שמאוחר יותר הפכו לבין המפיקים המובילים בתעשייה.
תקופה קצרה אחרי זה פינס הרכיב את ההרכב שלו D.I.T.C, ביחד עם
הם גייסו מספר חברים חדשים להרכב: Buckwild, ביג אל, או.סי.
בשנת 1992 פינס חזר עם אלבום סולו Return of the Funky Man.
האלבום אירח את Percee P ו-A.G והסינגל הראשון Return of the Funky Man זכה להצלחה גדולה בניו יורק.
האלבום כלל מספר ביטים שפינס הכין בעצמו וזאת הייתה ההתחלה של קריירה מוצלחת ומכובדת כמפיק.
בשנת 1994 פינס הפיק באלבומו הקלאסי של הנוטוריוס בי.
בשנת 1995 פינס הפיק חלק גדול מאלבומו הראשון של Big L ששמו Lifestylez Ov Da Poor & Dangerous, כולל את הסינגל M.V.P.
בשנת 1996 הוא חזר לראפ והוציא לאור סינגל על ווניל בשם Check The Method שהיה דיס על Lords Of The Underground.
תקופה קצרה אחרי זה הוא הוציא לאור את The Awakening אלבומו השלישי שהפיק את כולו בעצמו.
הסינגל המחתרתי Actual Facts שאירח את Sadat X, Grand Puba ו-Large Professor היה שיר בונוס ניסתר באלבום.
מאז פינס לא הוציא עוד אלבומי סטודיו אבל המשיך בקריירת המפיק שלו.
בשנת 1997 הוא הפיק את השיר Jewelz בשביל הראפר או.סי.
בשנת 1999 הוא הפיק את השיר The Message לאלבום 2001 של ד"ר דרה.
בשנות ה-2000 פינס הוציא לאור הרבה וונילים של חומרים לא משוחררים שלו, רמיקסים וגרסאות נדירות ואוריגינליות לשירים שכבר שוחררו.
הבולט מכל הפרויקטים היה From The Crates To The Files ששוחרר על דיסקים ולא רק וונילים.
הוא המשיך גם לעבוד על מספר אלבומים של D.I.T.C שגם כללו הרבה חומרים שלא הושמעו בעבר וגרסאות שונות.