tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקור המילה - šwid* אינו ברור, אולם הוצע קשר למילה האכדית הפרוטו-שמית ל-7: 𒐌 (תעתיק ) או למילה ה-PIE septḿ̥*.
מבין השתיים המוצעות, האפשרות לקשר לשוני ל-PIE תיתכן עוד יותר כאשר לוקחים בחשבון כי דפוסי אַפּוֹפוֹנְיָת הצלילים ה-PIE חולקים דמיון רב לאלו של ה-PK.
מכך הוסק כי ייתכן שדוברי PK באו במגע עם דוברי PIE בזמנים מוקדמים.
עובדה נוספת שמחזקת את אפשרות המגע בין דוברי שתי המשפחות היא עצם קיומן של מילים פרוטו-כרתווליות אשר ככל הנראה שאולות מ-PIE.
לדוגמה: המילה ה-PK לחזה -mḳerd* תיתכן להיות קשורה ל-PIE ḱerd*, לב.
או למשל: המילה ה-PK -ṭep* (להתחמם, לחמם) שייתכן שנגזרה הישר מ-PIE -tep* (להיות חמים/חם).
בפינית ואסטונית שהן שפות ממשפחת השפות האורליות המילים לשבע הן seitsemän ו-seitse בהתאמה ומקורן מגיע מהמילה הפרוטו-אוראלית śäjćem* שמקורה אינו ברור.
אולם, על פי Napolskikh (1995) ייתכן שמקורה של מילה זו הוא במילה setĭmĭ* (השוו לפרוטו-סלאבית sedmь*, שבע) ממשפחת השפות בלטו-סלאביות שהן בעצמן משפחת-בת של השפות ההינדו-אירופאיות.
ההשוואה הזו נובעת בשל הדמיון בין העיצורים s* ו-t*.
אפשרות זו תיתכן הן בשל הקרבה הגאוגרפית של דוברי השפות הללו (צפון-מערב חופי הים הבלטי) והן בשל מקרים נוספים .
הטבלה הבאה מציגה את המילים ל-6 ו-7 בשפות שונות, ניתן לראות כי אף על פי השוני המאסיבי בין השפות המוצגות פה (חוץ מאנגלית, שהיא שפה הינדו-אירופאית, אך מוצגת כבסיס להשוואה למשהו ידוע) המילים דומות וחולקות קווי דמיון ניכרים ברובן:
ספרה פרוטו-הינדו אירופאית פרוטו-שמית מצרית אטרוסקית איברית פרוטו-כרתוולית חורית אנגלית 6 swéḱs* -šidṯ* sjsw huth (או śa בסבירות גבוהה) śei
כדי למצוא הסבר אפשרי לתופעה זו, הוצעו שלוש תאוריות שונות על ידי הבלשנים:
אין זה נדיר למצוא בשפות שונות ונפרדות מילים בעלות צליל דומה שאין להן שום קשר בלשני אך מייצגות את אותו דבר או כמעט אותו דבר.
לדוגמה: הסימנית "火" (huǒ; אש), השוו למילה 'חום' בעברית.
או סימנית השלילה "沒" (méi) למיליות השלילה ej ו-ei בשפות הצפון גרמאניות והאורליות שהן בעצמן משפחות נפרדות.
אפשרות כזו תיתכן סטטיסטית בהתחשב בכמות המילים שיש בכל שפות העולם, ובהתחשב במנעד הקולי המוגבל שהאדם מסוגל להפיק.
אך הסבירות פוחתת עם המקרה היוצא דופן של המילים ל-6 ו-7. שכן, מדובר בשתי מילים מקושרות בעלות קרבה נושאית הדוקה ביותר ולא אחת.
כמו כן, יש להתחשב בכך שמילים אלו מייצגות מושגים בסיסיים ביותר.
מנייה, בין אם על האצבעות או בקבוצות, היא פעולה שכל קבוצה אנושית עשתה (ועודנה עושה) וכינתה בקול.
סיבות אלו מפחיתות את ההסתברות לצירוף מקרים.
כך שהסבירות לצירוף מקרים נמוכה כשבאותו הזמן מתקיימת אוכלוסייה זעירה.
האפשרות של שפת-על או מאקרו-משפחה ממנה התפצלו כמעט כל שפות העולם נדחתה פעם כמעט על ידי כל הבלשנים, שכן משפחות השפות האפרו-אסיאתיות וההינדו-אירופאיות נחשבות בדרך כלל כלא קשורות לחלוטין.
אולם בעשורים האחרונים רווחת תיאוריה שלפיה, בתוספת מספר משפחות שפות אחרות, כגון משפחת השפות האלטאיות (שעצם קיומה בעצמו נתון למחלוקת), הכרתווליות והאורליות לשפות האפרו-אסיאתיות וההינדו-אירופאיות והשאר היה אב-קדמון משותף שדובר לפני כ-15,000–20,000 שנים.
שפת ה"אב-הקדמון" הזו מכונה בדרך כלל "נוסטרטית", ובהשאלה – שפות נוסטרטיות (מלטינית, nostrās, שפירושה "בן עמנו/ארצנו, מִשֶלָנו").
תומכי התאוריה מאמינים כי לשפת האב-הקדמון הזו היו מילים למספרים שהשתנו ברובם רבות במהלך אלפי השנים במשפחות שיצאו והתפצלו ממנה, עד שכבר לא ניתן היה לזהות את הדמיון בכל הקווים המפרידים ביניהם.
אך במקרה של "שש" ו"שבע", לעומת זאת, גורסת התיאוריה, השינויים היו קטנים והרקע המשותף נותר ברור.
השאלה האם שפה נוסטרטית הייתה קיימת אם לאו נתונה למחלוקת מתמשכת בקרב בלשנים.
אולם גם אם כן, לא ברור מדוע המילים לשש ושבע השתנו מעט מאוד בשפות הבת שלה בהשוואה למילים של מספרים אחרים.
עולה התהייה מדוע שתי המילים הללו מתנהגות בצורה שונה.
עד שתימצא לכך תשובה, אפשרות המוצא המשותף מוטלת בספק.
שפות נוטות לשאול מילים משפות אחרות כאשר מילת ההשאלה ממלאת חלל באוצר המילים שלהן.
לדוגמה, כאשר היוונים הפרה-היסטוריים למדו לשתות ולהכין יין מהעמים הכנעניים, הם לקחו את המילה הכנענית ליין (-wayn*) והפכו אותה ל-οἶνος (woînos), שהתפשטה לאחר מכן לשפות אירופיות אחרות (לדוגמה, vīnum בלטינית, вино ברוסית ו-gwin בוולשית).
אבל במקרה הנוכחי, לדוברי ה-PIE ופרוטו-שמית הראשונים כבר היו מילים למספרים.
מדוע שאחת מהקבוצות תשאל מילים ספציפיות אלו מהשנייה?
כדי לענות על שאלה זו הוצעה תאוריה, אך היא לא התקבלה היטב.
ישנו מספר קטן יחסית של שפות קיימות שבהן המילים למספרים מ-6 עד 10 הן למעשה חיבור מילים של המילים מ-1 עד חמש + סיומות.
בדיוק כפי שמילות המספרים באנגלית (ובעברית) מ-13 עד 19 הן אותן המילים ל-3 עד 9 על ידי הוספת הסיומת "teen", צורה ישנה של המילה 10 (ten).
דוגמה בולטת נוספת היא שפת הצ'וקצ'י שממשפחת השפות הצ'וקוטקו-קמצ'טקיות שבסיביר.
נראה שהסיבה לכך היא שפעם, דוברי צ'וקצ'י ספרו עד חמש בלבד, תוך שימוש באצבע המורה של יד אחת כדי למנות את האצבעות של השנייה.
(תופעה זו אינה יוצאת דופן.
עד למאה ה-20 עדיין היו מה שנקרא "שפות פרימיטיביות" שדובריהן לא ספרו עד יותר משלוש, ואחריהן לא הגיעה המילה ל'ארבע' אלא "רבים".
ראו למשל את שפת הטוקי פונה, שהיא אמנם שפה מתוכננת אך מערכת המנייה שלה בנויה על אותו העיקרון, ראו כאן) ככל הנראה כאשר דוברי צ'וקצ'י, התחילו כדי לספור על שתי הידיים, הם קראו למספרים מ-6 עד 9 על שם המספרים 1 עד 5.
כשם שזה קרה עם שפת הצ'וקצ'י, ייתכן שזה אף קרה גם עם דוברי השפה הנוסטרטית ההיפותטית.
ייתכן שלפני 15,000–20,000 שנה, לדוברי השפה היו מילים רק למספרים עד חמש, ואחרי נדידת האדם הקדמון מאפריקה והתפתחות משפחות שפות עצמאיות, הדוברים של אחת ממשפחות השפות הללו החלו לספור עד 10, והמציאו מילים חדשות למספרים החדשים.
כך ייתכן שדרך קשרי מסחר עימם, גם דוברי משפחות שפות אחרות החלו לספור עד 10.
מילינס היא גבינת חווה אירית, המיוצרת בחווה בפאתי אייריס (Eyeries), מחוז קורק, אירלנד.
מילינס היא גבינת חווה אירית העשויה מחלב של פרות פריזיות (Friesian) הרועות את שטחי המרעה של חצי האי בארה (Beara peninsula) בדרום מערב אירלנד.
לגבינת בקר שטופה רכה זו יש ניחוחות חריפים ואדמתיים, בעוד שהטעמים הם פטריות, פרחוניות, מתוקות ועשבוניות.
מילינס הומצאה במקור בשנת 1976 על ידי ורוניקה ונורמן סטיל, וכעת מיוצרת על ידי בנם.
גבינת מילינס מבשילה תוך ארבעה עד עשרה שבועות, ולאחר ייצורה נמכרת בגלגלים גדולים וקטנים בגרסאות של 1 ק"ג (הנקראת Milleens O) ו-200 גרם (הנקראת Milleens Dote).
גבינות הדוטה רכות יותר ובעלות ניחוח יותר מגבינות O.
לפני הצריכה, יש לתת למילינס להגיע לטמפרטורת החדר.
מומלץ לשלב אותה עם גווירצטרמינר וסיידר עדין.
בשנת 1997, הגבינה זכתה כ"אלוף עליון" בטקס פרסי הגבינה הבריטיים שהתקיימו ב-Chelsea Barracks.
מיליציות פרו-איראניות הוא מונח מטרייה למספר רב של מיליציות שיעיות (לעיתים גם סוניות) וארגוני טרור שפעלו או פועלים בחסות איראן ברחבי המזרח התיכון.
הם מופעלים, מאומנים, מצוידים וממומנים על ידי כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית.
הם מופעלים בפרט על-ידי איראן לבצע פעולות טרור ומלחמה באמצעות שליח - מחד, נגד אויבי "ציר ההתנגדות" – ומאידך, נגד מדינת ישראל ונגד ארצות הברית.
חטיבת האימאם חוסיין (עיראק, לבנון וסוריה)
תנועת א-נוג'בא (עיראק וסוריה) (הכריזה על התכנון להתפרק)
גדודי חזבאללה (עיראק) (הכריזה על התכנון להתפרק)
חטיבת אבו אל-פדל אל-עבאס (סוריה) (פורק ב-2024)
המונח בדרך כלל מתייחס למיליציות פרו-איראניות בעיראק ולעיתים גם בסוריה ובלבנון, אם כי לא מציינים פעמים רבות ברשימה לעיל את ארגוני הטרור של החזבאללה ושל החות'ים בשל כך ששניהם הבולטים ביותר שבמיליציות השיעיות הפרו-איראניות, כשבנוסף לכך שניהם מוכרים מספיק בזכות עצמם גם מחוץ למזרח התיכון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל רוב המיליציות פורקו או עזבו את ציר ההתנגדות והצטרפו חלקית לצבא עיראק.
מיליצה ז'אביץ' (בסרבית קירילית: Milica Žabić; נולדה ב-12 באפריל 1994) היא ג'ודוקא סרבית המתחרה בקטגוריית המשקל 78+ ק"ג.
ז'אביץ' היא אלופת אירופה לנוער לשנת 2013 בנוסף להיותה אלופת העולם לנוער לשנת 2014 בסמבו.
בשנת 2011, ז'אביץ' זכתה באליפות סרביה הראשונה שלה ועד לשנת 2019 היא הוסיפה למאזנה תשע אליפויות נוספות ברציפות.
בשנת 2013, היא הפכה לאלופת אירופה לנוער.
לאחר חוסר הצלחה בזירה הבינלאומית במשך זמן ממושך, בשנת 2019, היא הודחה בשלב שמינית הגמר הן באליפות אירופה והן באליפות העולם.
באליפות אירופה של שנת 2020, שהתקיימה בפראג, הגיעה לראשונה לשלב רבע הגמר, אך הפסידה לאירינה קינדזרסקה מאזרבייג'ן.
בגראנד סלאם באקו 2022, ז'אביץ' זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה בגמר על רושל נונס מפורטוגל.
בשנת 2023, ז'אביץ' סיימה במקום השלישי בגראנד סלאם תל אביב ובמקום השני בגראנד סלאם אנטליה, כשבגמר זה נחלה הפסד לקאירה סאייט.
באולימפיאדת פריז (2024), הגיעה לשלב רבע הגמר, כשבדרך ניצחה את אסיה טבאנו מאיטליה ואידאליס אורטיס מקובה, ובו היא הפסידה לזוכת מדליית הכסף, רז הרשקו.
לאחר שנשרה לבית הניחומים, הדיחה בקרב הראשון את האלופה האולימפית מטוקיו 2020, אקירה סונה היפנית, אך לבסוף נחלה הפסד בקרב על מדליית הארד לרומן דיקו המקומית.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2022 גראנד סלאם באקו
מילים לאהבה הוא אלבומו השמיני של הזמר ליאור נרקיס שיצא ב-2003.
האלבום כלל את השיר מילים לאהבה, אותו הגיש באירוויזיון באותה שנה.
קלידים: תמיר צור, יוג'י גבאי, אלון אולארצ'יק, נדב רובינשטיין
בס גיטרה: אבי יפרח, אלון אולארצ'יק, צור בן זאב
גיטרות: אבי סינגולדה, אלון אולארצ'יק, ברק חנוך
גיטרה סולו: יהודה קיסר, אריס נחום, ניסים עמר
דרבוקה, וכלי הקשה: יוסי גנגינה
כינור: ילמז טשצישמה, ניצן חן
קולות: דלית כהנא, עמוס בן דוד, בן יוסף, לינט גבאי, ירדינה כהן, ירון, רמאל, אופירה יוספי, לימור, אלון אולארצ'יק, מרב וולהנדר
מילכוד הוא סרט שוד משנת 1999 בבימויו של ג'ון אמיאל , בכיכובם של שון קונרי וקתרין זיטה-ג'ונס.
הסרט עוקב אחרי סיפורם של ג'ין קתרו (זיטה-ג'ונס), חוקרת ביטוח, שמנסה ללכוד את הגנב רוברט מק'דוגל (קונרי) במסגרת תוכנית מתוחכמת לגנוב יצירת אמנות יקרה.
הסרט משלב אקשן, מתח וטוויסטים עלילתיים בהם הדמויות הראשיות מנסות לתמרן זו את זו כדי להשיג את מטרותיהן.
סיימון ווסט ואנטואן פוקואה היו אמורים לביים את הסרט לפני שעמיאל זכה לכך.
הסרט יצא לאקרנים בקולנוע בארצות הברית ב-30 באפריל 1999, ובבריטניה – ב-2 ביולי 1999.
ג'ין קתרו, חוקרת ביטוח, משתפת פעולה עם גנב ותיק בשם רוברט מק'דוגל במטרה ללכוד אותו במבצע מתוחכם לגניבת יצירת אמנות.
ככל שהשניים משתפים פעולה, הם מתחילים לפתח מערכת יחסים מורכבת ומלאה בחשדות הדדיים.
הסרט עוקב אחרי התככים והמזימות בין הגיבורים, ובמהלכו מתרחשים לא מעט רגעי מתח ואקשן.
שון קונרי בתפקיד רוברט מק'דוגל
קתרין זיטה-ג'ונס בתפקיד ג'ין קתרו
מאורי צ'ייקין בתפקיד הקטור קרונברגר
מילכוד קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שההופעות של קונרי וזיטה-ג'ונס זכו לשבחים, העלילה נחשבה לעיתים צפויה מדי.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 39%, ואילו ב-Metacritic קיבל ציון של 54 מתוך 100.
מילן קוּנדֶרָה (בצ'כית: Milan Kundera; 1 באפריל 1929 – 11 ביולי 2023) היה סופר יליד צ'כיה אשר חי בצרפת משנת 1975 ועד מותו.
במהלך שנות השמונים החל לכתוב בצרפתית, לאחר שספריו הראשונים נכתבו בשפה הצ'כית.
הוא זכה להכרה בינלאומית כאחד הסופרים החשובים בני זמננו, וספריו תורגמו לשפות רבות.
יצירתו של קונדרה עוסקת רבות בפוליטיקה של צ'כיה והשפעתה על חיי האזרחים, בין היתר ביצירותיו הידועות "הבדיחה" ו"הקלות הבלתי נסבלת של הקיום".
מילן קונדרה נולד בברנו שבצ'כוסלובקיה.
אביו, לודויק קונדרה, היה פסנתרן ומוזיקולוג צ'כי חשוב, תלמידו של לאוש יאנאצ'ק.
מילן למד אף הוא לנגן בפסנתר, ואף המשיך ללימודי מוזיקולוגיה והלחנה.
הרקע המוזיקלי של קונדרה בא לידי ביטוי ביצירותיו, למשל בספרו "הבדיחה" קונדרה משתמש בתווים כדי להבהיר את אחד מרעיונותיו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1948, למד קונדרה ספרות ואסתטיקה באוניברסיטת קארל בפראג.
בהמשך עבר לפקולטה לקולנוע באקדמיה לאומנויות הבמה בפראג, שם גם החל להרצות.
בהיותו כבן 18 הצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך כעבור שנתיים הוצא ממנה.
ב-1956, לאחר הוועידה העשרים של המפלגה הסובייטית הקומוניסטית, שב והתקבל בה כחבר, אך ב-1970 שוב סולק משורותיה.
קונדרה היה אחת הדמויות הבולטות במאבק אנשי הרוח נגד המשטר הצ'כוסלובקי, יחד עם סופרים נוספים כמו ואצלב האוול.
הרומן הראשון שלו, "הבדיחה", ראה אור ב-1967 (לפני האביב של פראג), וגרם לסערת רוחות בארצו.
אחרי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 סולק ממשרתו כפרופסור במכון ללימודי הקולנוע, וכתביו נאסרו לפרסום.
בשנת 1975, כאשר גם החיים במחתרת נעשו בלתי אפשריים, היגר לצרפת, והתגורר שם מאז ועד מותו.
במהלך שנות השמונים החל לכתוב בצרפתית.
אחרי פרסום "ספר הצחוק והשכחה" בצרפת, שללה הממשלה הצ'כית הקומוניסטית את אזרחותו של קונדרה.
נושאי "ספר הצחוק והשכחה" הם הפלישה הסובייטית וה"נורמליזציה" שבאה בעקבותיה.
הרומן מורכב משבעה סיפורים נפרדים, שמבטאים מוטיבים של גלות, פרידה וגעגועים.
ב-1984 פרסם את "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום", המספר את סיפורם של זוג צ'כי המסתגל לחיים תחת הכיבוש הסובייטי.
הספר זכה לגרסה קולנועית בשנת 1988 בבימויו של פיליפ קופמן ובכיכובם של דניאל דיי-לואיס וז'ולייט בינוש..
בשנת 2014 פורסם הרומן האחרון שלו - "חגיגת אי המשמעות".
קונדרה זכה במבחר פרסים והוקרות בינלאומיים, מתוכם:
מאי 1985 פרס ירושלים לחירות האדם
בספריו נהג קונדרה לחלוק עם הקורא את מחשבותיו ואת הגותו.
ברומנים שלו הוא הרבה לסטות מהדרך הראשית שבה הוא הוליך את הקורא, ולעסוק בסוגיות פילוסופיות תוך כדי בחינה מעין חיצונית של הדמויות ושל המצבים שבהם הן נתונות.
את שלוש המסות שלו ("אמנות הרומן – מסה", "צוואות נבגדות" ו"המסך: מסה בשבעה חלקים") הקדיש בעיקר לטיפול ברומן.
קונדרה טען שלרומן היסטוריה ומאפיינים ייחודיים המבדילים בינו ובין כל שאר הסוגות הספרותיות האחרות ושאר האמנויות.
הוא טען שתפקידו של הרומן הוא לחשוף את הצורות השונות האפשריות של הקיום האנושי, ומכאן, בראש ובראשונה, נגזרת האסתטיקה שלו.
על פי דיווח המשטרה, המקור האולטימטיבי למידע על אודות עריקתו של דבוז'ק מהשירות הצבאי הייתה איווה מיליטקה.
על פי החשד דבוז'ק ברח מצ'כוסלובקיה לאחר שהורו לו להצטרף לחיל הרגלים בעקבות טיהור האקדמיה לטיסה, וחזר לצ'כוסלובקיה כסוכן של סוכנות ריגול שאורגנה על ידי גולי צ'כוסלובקיה.
דבוז'ק חזר בחשאי למעונות הסטודנטים של אהובתו לשעבר, איווה מיליטקה.
מיליטקה התחתנה מאוחר יותר עם סטודנט עמית, איוון דלאסק, שהכיר את קונדרה.
בדו"ח המשטרה נכתב כי מיליטקה סיפרה לדלאסק על נוכחותו של דבוז'ק, וכי דלאסק סיפר לקונדרה, שסיפר למשטרה.
דבוז'ק נידון ל-22 שנות מאסר..
בתגובה לדיווח הכחיש קונדרה שהסגיר את דבוז'ק למשטרה, והצהיר שהוא כלל אינו מכיר אותו, ואפילו אינו זוכר מישהי בשם מיליטקה.
ב-14 באוקטובר 2008 שלל ארכיון כוחות הביטחון הצ'כיים את האפשרות שהמסמך עלול להיות מזויף, אך סירב להגיע למסקנות מוגדרות אחרות.
ווייטק ריפקה מהמכון לחקר המשטרים הטוטליטריים אמר כי "יש שתי ראיות נסיבתיות [דו"ח המשטרה ותיק המשנה שלו], אך אנחנו כמובן איננו יכולים להיות בטוחים במאה אחוז.".
(השנים בסוגריים לקוחות מ; הן אינן תואמות את רישומי זכויות היוצרים בתרגומים לעברית.)
הבדיחה (1967), הוצאת עם עובד 1972, תרגם מצ'כית דב קוסטלר (שירי עם תרגם צבי ארד)
אהבות מגוחכות (1968), הוצאת זמורה ביתן 1987, תרגמה מצ'כית רות בונדי
החיים הם במקום אחר (1969), הוצאת זמורה ביתן 1989, תרגמה מצ'כית רות בונדי
מחול אחרון ופרידה (1976), הוצאת עם עובד 1977, תרגם מצרפתית צבי ארד
ספר הצחוק והשכחה (1979), הוצאת זמורה ביתן 1981, תרגמה מצ'כית רות בונדי
הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום (1984), הוצאת זמורה ביתן 1985, תרגמה מצ'כית רות בונדי
אמנות הרומן – מסה (1985), הוצאת זמורה ביתן 1992, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
אלמוות (1990), הוצאת זמורה ביתן 1990, תרגמה מצ'כית רות בונדי
צוואות נבגדות (1993), הוצאת זמורה ביתן 1994, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
ההנאה שבאטיות (1993), הוצאת זמורה ביתן 1995, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
זהות (1998), הוצאת זמורה ביתן 1998, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
בורות (2000), הוצאת זמורה ביתן 2001, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
המסך: מסה בשבעה חלקים (2005), הוצאת זמורה ביתן 2006, תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
פגישה (2009), הוצאת זמורה ביתן 2010 תרגמה מצרפתית חגית בת-עדה
חגיגת אי המשמעות (2014), הוצאת כנרת זמורה ביתן 2016, תרגמה מצרפתית רמה איילון
מילקשייק הוא שייק קר המבוסס לרוב על חלב או על גלידה עם תוספות של חומרי טעם שונים, כגון שוקולד, קרמל, פירות או משקאות אלכוהוליים.
המילקשייק מוכן על ידי ערבוב החומרים במערבל מזון או מכונה ייעודית.
התהליך תורם להחדרת אוויר לתערובת והפיכתה לסמיכה.
מוגש בדרך כלל בכוס זכוכית גבוהה עם קשית שתייה, ולעיתים מעוטר בקצפת, בסירופ או חתיכות פרי.
שימוש ראשון במונח "מילקשייק" הופיע בדפוס בשנת 1885. בתקופה זו נחשב מילקשייק למשקה אלכוהולי המכיל ויסקי, ותואר כמשקה בריא המבוסס על ביצים ומוגש כסוג של טוניק או ממתק.
בשנת 1900 החלו להשתמש בשם זה כדי לתאר משקאות בריאים עשויים משוקולד, תות או סירופ וניל, והוא החל להיות פופולרי במיוחד כשהוסיפו לו גלידה.
המילקשייק דמה במרקמו לליקר ביצים או לתערובת קרח כתוש וחלב שעורבבה ביד.
בשנת 1922 הומצא הבלנדר החשמלי.
לאחר המצאתו החל המילקשייק לקבל את צורתו הנוכחית, כמשקה מבוסס גלידה וחלב, קר, מוקצף ואוורירי.
בשנת 1950 הפך המילקשייק לפופולרי בדיינרים ובמסעדות מזון מהיר שונות בארצות הברית.
למשקאות ניתנו לעיתים כינויים שונים המתארים את מאפייניהם הייחודיים, כדוגמת מילקשייק שניתן לו השם "בטון" בשל סמיכותו הרבה; נהוג היה להגישו אל הלקוח כשפתח הכוס מופנה כלפי מטה ובכך להראות את סמיכותו של המשקה.
מילקי הוא מעדן חלב מגרמניה שהפך לפופולרי בישראל.
נוצר תחילה על ידי חברת Danone האירופאית, ובארץ הוא מיוצר בגרסה זהה על ידי חברת שטראוס.
מקור המעדן במעדן החלב "דני", שפיתח התאגיד האירופאי דנונה.
ב-1969 רכשה דנונה חלק משטראוס.
כחלק מהסכם החדירה לשוק הישראלי השיקה החברה ב-1972 את מעדן "דני".
בשנת 1969 החלה דנונה בשיווק מעדן חלב "דני" עם קצפת מעליו בגרמניה ששמו עד היום Dany Sahne (מגרמנית: "דני עם קצפת").
ב-1971 הרחיבה דנונה את השיווק גם לצרפת.
"דני עם קצפת" הוא אחד המעדנים האהודים ביותר בגרמניה, וקמו לו חיקויים רבים.
בישראל, חברת שטראוס החלה לייצר את מעדני מילקי, הזהים למעדן "Dany Sahne" הגרמני, רק בשנת 1979. המעדן המקורי מבוסס על מעדן חלב בטעם שוקולד בתחתית ומעליו שכבת קצפת.
הוא הפך לאחד ממוצרי הדגל של שטראוס והוא מעדן החלב המצליח ביותר בישראל.
מחלבת "טרה" החלה לייצר בשנת 2010 מעדן דמוי מילקי בשם "מו", והצליחה להגיע לנתח שוק של כ–9% בלבד ממכירות מעדני הקצפת בישראל (לעומת 90% למילקי).
בספטמבר 2013 הוגשה לבית המשפט המחוזי בחיפה תובענה ייצוגית נגד שטראוס בטענה כי "מילקי אקסטרה שוקולד" אינו מכיל שוקולד.
בפברואר 2015 נחתם הסכם פשרה במסגרתו התחייבה החברה לשנות את הכיתוב על המוצר ל"בטעם שוקולד", ולתרום לצדקה מוצרים בשווי 300 אלף ש"ח.
תמחור המילקי ומעמדו כסמל ליוקר המחיה
באוקטובר 2014 המעדן קיבל תשומת לב ציבורית, לאחר שפורסמו הבדלים בין מחיר המעדן בישראל לעומת מחיר מעדנים דומים בברלין שבגרמניה בדף הפייסבוק "עולים לברלין" שפתח נאור נרקיס, מה שהוביל לקמפיין ציבורי להוזלת מחירים בארץ.
המחאה גררה דיון ציבורי נרחב, ונודעה בכינוי "מחאת המילקי".
בעקבות המחאה, כתב הטלוויזיה והפרשן לענייני כלכלה בערוץ 10, מתן חודורוב, פרסם סדרת כתבות על הנושא תחת השם "הקרב על המילקי", אזכור לסדרת הפרסומות הידועה למעדן.
לאחר מחאת 2011 ירד מחיר המוצר מ־3.16 שקלים לגביע ל־2.7 שקלים ברשתות, ולאחר זמן-מה התייצב על כ־2.9 ש"ח.
עלות הייצור של גביע מילקי שוקולד (המוצר הנמכר ביותר מבין הסוגים השונים שלו) היא שקל אחד ואף פחות מכך.
את המעדן מוכרת שטראוס לקמעונאים ב־1.81 שקל (לפי חישוב של מחיר המחירון, 2.01 שקל, לפני מע"מ, פחות הנחה ממוצעת של 10% הניתנת לקמעונאים) — מה שמותיר לשטראוס רווחיות גולמית של 45% לפחות.
מחיר המילקי "פי שניים קצפת" גבוה אף יותר והוא נמכר לצרכן ב-3.75 ש"ח, אף שעלות ייצורו נמוכה יותר כיוון שהוא מכיל פחות חלב.
עקב שיעורי הרווחיות הגבוהים, הוגשה תובענה ייצוגית כנגד שטראוס גרופ, בית המשפט המחוזי קבע ב-2019 כי התביעה הייצוגית בגין תמחור מופרז תמשיך לשלב ההוכחות בהליך הקדם משפטי, כדי לקבוע אם להכיר בה כתובענה ייצוגית.
מילקי המקורי היה מעדן בטעם שוקולד עם קצפת בטעם וניל, אך לאורך השנים נוספו לו עשרות סוגים שונים.
מילקי קל - מילקי בטעם רגיל, אך מופחת קלוריות
מילקי פרלינים - סדרה של מילקי בשלושה טעמים: "מריר אקוודור", "תפוז ולנסיה" ו"קפה קולומביאני"
מילקי וניל - פודינג בטעם וניל ועליו קצפת וניל
מילקי קפוצ'ינו - פודינג בטעם קפה קפוצ'ינו ועליו קצפת וניל
מילקי תות - פודינג בטעם תות ועליו קצפת וניל.
ייצורו הופסק לתקופה מסוימת, אך המעדן חזר לשוק לבקשת הגולשים ב"שטראוס שלי"
מילקי אגוזים - פודינג בטעם קרם אגוזים ועליו קצפת וניל.
ייצורו הופסק לתקופה מסוימת, אך המעדן וחזר לשוק.
בשנת 2012 הייצור הופסק שוב.
מילקי קרמל - פודינג בטעם קרמל ומעליו קצפת וניל (ייצורו הופסק)
מילקי קרמל מלוח - פודינג בטעם קרמל מלוח מעט ומעליו קצפת, ששיווקו החל בשלהי 2016
מילקי קרם נוגט - פודינג בטעם נוגט ועליו קצפת וניל
מילקי Xtra - מילקי רגיל, בגודל כפול מגודלו המקורי ובו כמות גדולה יותר של פודינג, ללא שינוי בכמות הקצפת
מילקי פי 2 קצפת - מילקי רגיל בו יחס הקצפת לפודינג הוא 2:1 במקום 1:2
מילקי הפוך - פודינג בטעם שוקולד לבן וקצפת בטעם שוקולד
מילקי נשיקות שוקולד - פודינג בטעם שוקולד וקצפת בטעם שוקולד (ייצורו הופסק)
מילקי מוס - מוס שוקולד במקום פודינג ומעליו קצפת רגילה
מילקי מוקהצ'ינו - דומה למילקי קפוצ'ינו במתכון מחודש
מילקי טופ - מילקי רגיל ועליו מכל קטן של פירורי שוקולד מגולגלים
מיני מילקי - מילקי רגיל אך קטן יותר
מילקי עוגיות - מילקי רגיל ועליו מכל קטן של עוגיות שוקולד לערבוב
מילקי עדשים - מילקי רגיל ועליו מכל קטן של עדשים קטנות לערבוב
מילקי אוורירי - מילקי רגיל ובו הפודינג אוורירי באופן הדומה למוס שוקולד (ייצורו הופסק)
מילקי black בראוניס - פודינג בטעם שוקולד מריר ועליו מכל קטן של עוגיות בראוניס
מילקי black קפה - פודינג בטעם שוקולד מריר וקפה ועליו קצפת בטעם וניל
מילקי black - פודינג בטעם שוקולד מריר ועליו קצפת בטעם וניל
מילקי שוקולד לבן ואוכמניות - פודינג בטעם שוקולד לבן ועליו קצפת, ועל זה מכל קטן של סירופ אוכמניות עם חתיכות אוכמניות
מילקי שוקולטו אגוזים - פודינג בטעם שוקולד ועליו קצפת, ועל זה מכל קטן של סירופ שוקולד ואגוזים
מילקי MIX - מארז של שישיית מילקי שוקולד שנוספים אליהם 2 מכלים של עדשים, 2 מכלים של פירורי שוקולד מגולגלים ו-2 מכלים של פצפוצי שוקולד
מילקי 3: קצפת-שוקו-שוקו - שלוש שכבות בטעמים שונים: שכבה של קצפת, ו-2 שכבות של שוקו בצבעים שונים
מילקי 3: קצפת-שוקו-מוקה - שלוש שכבות בטעמים שונים: קצפת, שוקו ומוקה
מילקי 3: קצפת-שוקו-אגוזים - שלוש שכבות בטעמים שונים: קצפת, שוקו ואגוזים
מילקי שלוק - מילקי רגיל שנוספת אליו גלילית שוקולד אותה ניתן לאכול והיא גם התחליף לכפית - ניתן לשאוב איתה את המילקי לפה
מילקי שוקו-בננה - פודינג בטעם שוקו ועליו קצפת בטעם בננה
מילקי שוקו-שוקו - פודינג בטעם שוקו ועליו קצפת מוס שוקולד
הקצפת של המילקי - מילקי שבו הכל קצפת ללא פודינג, לתוספת למילקי הוסיפו כפית עשויה משוקולד אמיתי
מילקי שוקולד לבן - פודינג בטעם וניל בתוספת אבקת שוקולד לבן ועליו קצפת בטעם וניל
מילקי וופל - מילקי רגיל בתוספת ופלים קטנים באריזה
מילקישייק - מילקי בקופסה חדשה שניתן לשקשק ולשתות
מילקי נשיקות - מילקי רגיל בתוספת נשיקות קטנות לערבוב
מילקי תק - (מילקי בטעם ממתק) קצפת למעלה ושוקולד בטעם של טורטית / פסק זמן / טוויסט / כיף כף ועוד כל מיני וופלים מצופים של שטראוס.
מילקי Cake - עוגות אישיות מצוננות בעטיפה
מילקי GOLD - מילקי עם שוקולד עשיר וקצפת רגילה
מילקי מיוזיק - מארז מילקי אחד עם שמונה מילקי (4 רגילים ו-4 קצפת), הכולל עטיפה מיוחדת להצבת טלפון חכם על שולחן
מילקי קפוצינו - מילקי עשוי למעלה שכבת קצפת קפוצינו ולמטה פודינג בטעם קפוצינו
מילקי מוס - מילקי עשוי למעלה שכבת קצפת מוס ולמטה פודינג בטעם מוס
מילקי אייס קפה - עשוי למעלה שכבת קצפת בטעם אייס קפה ולמטה פודינג בטעם אייס קפה.
מילקי מוס (קטן) - מילקי מוס באריזה חדשה, יותר נמוכה.
מילקי שייק - מעדן מילקי בצורת יוגורט (או בקיצור מילקישייק), השם מילקי שייק נקראה ככה מהסיבה שמשקשקים את המילקי ושותים ממנה.
מילקי שייק מוקה - מעדן מילקי בצורת יוגורט (או בקיצור מילקשייק) אך במקום תוספת שוקו, תוספת מוקה, השם מילקי שייק נקראה ככה מהסיבה שמשקשקים את המילקי ושותים ממנה.
מילקי טופי-קרמל - קצפת רגילה עם פודינג בטעם קרמל וטופי.
מילקי פונץ בננה - קצפת רגילה עם פצפוצי אור פונץ בננה.
מילקי Ruby - קצפת רגילה עם פודינג בטעם שוקולד לבן ופירות
מילקי בלונדי - קצפת רגילה עם פודינג בטעם שוקולד לבן וקרמל (בלונדי)
מילקי פסק זמן - קצפת רגילה עם פודינג בטעם חטיף השוקולד "פסק זמן"
מילקי טורטית - קצפת רגילה עם פודינג בטעם חטיף השוקולד "טורטית"
מילקי פיסטוק- קצפת רגילה עם פודינג בטעם פיסטוק ופודינג בטעם וניל
מילקי בזוקה - קצפת רגילה עם פודינג בטעם מסטיק בזוקה.
מילקי הוא אחד מהמוצרים המפורסמים ביותר בישראל, עם תקציבי פרסום ייעודיים של מיליוני שקלים לשנה וחסויות שנתיות לאירועי ענק שונים.
בפרסומות מילקי לאורך השנים השתתפו ידוענים רבים, בהם: חלי גולדנברג, אביבה פז, אמנון פישר, מלי לוי, הילה נחשון, גיא אריאלי, בר רפאלי, אקי אבני וסנדי בר.
המוטיב החוזר בפרסומות אלו הוא שמילקי הוא מעדן מבוקש, והמשתתפים בפרסומות נאבקים על הזכות לאכול ממנו.
פרסומות אלו נקראות הקרב על המילקי.
ביוני 2010 שטראוס החלה לפרסם מוצר חדש, "מילקי 3", באמצעות סרט תלת-ממד.
הפרסומת למוצר הופצה בטלוויזיה, באינטרנט ובבתי קולנוע.
ב-10 ביוני 2016 החלה שטראוס לפרסם את המעדן מילקי מוס, בפרסומת של היוצר רועי כפרי.
שטראוס עבדה עם כפרי בפרסומת ל-"מילקי צ'ילי" ובפרסומת לגרסה חדשה של מילקי מוס בשם "בא להנמיך".
במסגרת הפרסומת יצא סינגל באותו שם.
נכון לפברואר 2024, הפרסומת צברה כ-1.9 מיליון צפיות ביוטיוב.
פרסומת נוספת שיצאה בסדרה זו, היא פרסומת ל-"מילקי שוט" בשם "לרגעים בלי כפיות".
הפרסומת מספרת על חייזר בצורת כפית ענקית, שמעלים את כל הכפיות בכדור הארץ.
בפרסומת מופיעה דליה מזור כמגישת חדשות.
נכון לפברואר 2024, הפרסומת צברה כ-1.4 מיליון צפיות ביוטיוב.
בספטמבר 2018 הושקה פרסומת נוספת בשם "הקמפייןג", אשר נוצרה על ידי רועי כפרי.
נכון ל-פברואר 2024, עומדת הפרסומת על כ-1.9 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
באוגוסט 2020 יצאה פרסומת עם הקליפ של סטטיק ובן אל תבורי, "כפית אחת של טוב", שהופק במיוחד בשביל המותג, ובוים על ידי במאי הפרסומות שחר סגל.
נכון לפברואר 2024, עומדת הפרסומת על כ-666 אלף צפיות לעומת הפרסומת בה הצמד הציג את החטיף החדש של מילקי הנקרא "מילקי Snack" הפרסומת עומדת על כ-3M צפיות ביוטיוב וכיום היא הפרסומת הנצפית ביותר ביוטיוב של מילקי.
מילנה דומינגז אגנסו (בפורטוגזית: Milene Domingues; נולדה ב-18 ביוני 1979) היא כדורגלנית עבר ודוגמנית ברזילאית.
דומינגז נולדה ביוני 1979 בעיר סאו פאולו שבדרום-מזרח ברזיל.
היא החלה את הקריירה שלה בקבוצת הנשים של קורינתיאנס, ושיחקה בה במשך ארבע שנים.
ב-1997 היא קבעה את שיא העולם לנשים בהקפצת כדור על הרגל, לאחר שהקפיצה אותו 55,197 פעמים במשך תשע שעות.
באפריל 1999 נישאה דומינגז לכדורגלן הברזילאי רונאלדו - דבר שמיד הפך אותה לאחת הכדורגלניות המפורסמות והמבוקשות בעולם.
שנה לאחר מכן, נולד במילאנו בנם היחיד - רונאלד.
ב-2001 עברה דומינגז לשחק במשך עונה אחת בליגה האיטלקית, ולאחר מכן הצטרפה לראיו ואיקאנו מהליגה הספרדית תמורת סכום שיא של 310,000 דולר.
אף על פי כן, היא לא יכלה לשחק בליגה עד 2004, מכיוון שזו הייתה סגורה לשחקניות זרות.
היא המשיכה לשחק בליגה הספרדית עד 2009, ולאחר מכן סיימה את הקריירה בעקבות פציעה ברגלה.
באותה שנה היא אף התארסה לכדורגלן בית"ר ירושלים לשעבר, דויד אגנסו.
ב-2003 ערכה דומינגז את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ברזיל, ואף זכתה להיכלל בסגל לגביע העולם שנערך בסוף השנה בארצות הברית.
בסך הכל היא שיחקה שלוש שנים בנבחרת, במהלכן כבשה תשעה שערים ב-20 משחקים.
יליץ' נולד ב-26 במרץ 1956 בכפר קופריבנה (Копривна) שליד מודריצ'ה (Модрича) בבוסניה והרצגובינה אז ביוגוסלביה.
הוא למד בתיכון בעיר דובוי (Добој) ולאחר סיום לימודיו למד בפקולטה לכלכלה בסובוטיצה (Суботица) שבסרביה.
הוא בעל תואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת בנייה לוקה.
במשך 13 שנים כיהן כמנהל בית הזיקוק במודריצ'ה.
הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית הסרבית בראשות רדובאן קרדז'יץ' ונבחר מטעמה לאספה הלאומית של סרפסקה לאחר הסכם דייטון ב-1995. ב-1998 עבר יליץ' למפלגת הסוציאל-דמוקרטים העצמאיים.
בבחירות של אוקטובר 2002 הוא התמודד על תפקיד נשיא סרפסקה וזכה ב-22.1% מהקולות, מקום שני לאחר דראגן צ'ביץ' שזכה ל-35.9% מקולות המצביעים.
ב-1 במרץ 2006 מונה לשר הכלכלה, האנרגיה והפיתוח בממשלתו החדשה של מילורד דודיק.
שירת כחבר מועצת העיר מודריצ'ה במשך 4 שנים וב-1987 מונה למאמן קבוצה שנקראת OOUR ואחר כך למנהל קבוצת Rafinerija ulja במודריצ'ה.
יליץ' כיהן גם כנשיא ההתאחדות לכדורגל של רפובליקה סרפסקה (Фудбалски Савез Репубике Српске) וגם נשיא ההתאחדות לכדורגל של בוסניה והרצגובינה.
נפטר ב-30 בספטמבר 2007 מהתקף לב במהלך כהונתו.
בעקבות מותו הוכרזו שלושה ימי אבל והדגלים הורדו לחצי התורן בכל מוסדות הרפובליקה.
שנה לאחר מותו הוענק לו על ידי מחליפו רייקו קוזמנוביץ', אות הרפובליקה על תרומתו לפיתוח הרפובליקה ושיתוף פעולה בינלאומי.
מילפורד סאונד הוא פיורד בדרום מערב האי הדרומי של ניו זילנד, בתוך הפארק הלאומי פיורדלנד ואתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו.
מילפורד סאונד הוא אחד מאתרי התיירות הבולטים בניו זילנד, ומגיעים אליו למעלה מחצי מיליון תיירים מדי שנה.
הפיורד נקרא על שם נמל Milford Haven שבוויילס, בתחילה זוהה כמצר ים (באנגלית – Sound), ולא כפיורד, ועל כן דבק בו השם מילפורד סאונד.
השם המאורי, Piopiotahi, מתייחס ככל הנראה לציפור קטנה בשם Piopio שמוצאה מאזור הפיורד ונכחדה זה מכבר.
מילפורד סאונד הוא הצפוני ביותר מבין הפיורדים בפארק הלאומי פיורדלנד.
אורכו, ממעגן הסירות שנמצא בפנים היבשת ועד לים טסמן, הוא כ-15 ק"מ, עומקו מגיע ל-450 מטרים והמצוקים וההרים המתנשאים מעליו מגיעים לגובה של מעל 1,500 מטרים.
מילפורד סאונד הוא אחד האתרים הגשומים ביותר בניו זילנד, ואף בעולם כולו.
ממוצע המשקעים באזור הוא 6,813 מ"מ בשנה ומספר ימי הגשם בשנה ממוצעת הוא 182. כמות המשקעים הגדולה מאפשרת את קיומם של יערות גשם צפופים על ההרים והצוקים התוחמים את הפיורד, ויוצרים אלפי מפלים בגדלים שונים הזורמים אל מימיו.
הזרימה הקבועה של מים מתוקים אל מימי הפיורד יוצרת שכבת מים מתוקים בעומק של כ-2.5 מטרים מעל מי המלח של הים.
בקצהו המזרחי של הפיורד, בפנים היבשת, ממוקם מרכז המבקרים של מילפורד סאונד.
במרכז המבקרים קיים נמל תעופה קטן – המשמש מטוסים קלים לצפייה בנוף, מעגן סירות – המספק שירותים למספר חברות המציעות שיט נופי במימי הפיורד, מלון, אכסניה ומסעדה לשירות התיירים הרבים שפוקדים את האתר מדי יום.
על אף המרחק הגדול מנקודות יישוב או מוקדי תיירות אחרים פוקדים את מרכז המבקרים אלפי תיירים מדי יום ומעל 550,000 תיירים בשנה.
רובם מגיעים באוטובוסים מאורגנים מקווינסטאון, אך גם העיירה טה אנאו, הקרובה יותר אל הפיורד, מהווה תחנת יציאה מרכזית.
רוב התיירים המגיעים למילפורד סאונד יוצאים לשיט נופי של מספר שעות במימיו.
שכבת המים המתוקים שמעל מי המלח של הים מסננת את רוב קרינת השמש ויוצרת במימי הפיורד סביבה תת-מימית ייחודית בה ניתן לצפות קרוב לפני המים ביצורים דוגמת ה-Black coral השוכנים בדרך כלל בעומק רב.
אטרקציות תיירותיות נוספות כוללות טיסה לצפייה בנוף ושיט בקיאק ים.
לאורך הדרך המובילה אל מילפורד סאונד פזורים מסלולי הליכה רבים ומגוונים, וכן מסלול ההליכה המפורסם ביותר בניו זילנד טרק המילפורד (Milford track) מתחיל מאגם טה אנאו ומסתיים במילפורד סאונד עצמו, מרחק הפלגה קצרה ממרכז המבקרים.
מילפיורי (באיטלקית: Millefiori - "אלף פרחים") היא טכניקת להכנת יצירות אמנות מזכוכית.
נקראת גם מורין Murrine, בהיותה בשימוש בעיקר במוראנו.
במחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס פותחה במסופוטמיה טכניקה ליצירת כלים ותכשיטים עתירי צבע מזכוכית.
טכניקה זו התפתחה מאוד במצרים העתיקה והגיעה לשיא פריחתה בסדנאות ההלניסטיות והרומיות.
ישנם שלושה שלבים ליצור דוגמאות זכוכית הפסיפס; ראשית, מצמידים כמה מוטות זכוכית בצבעים שונים לפי הדגם הרצוי ומתיכים אותם יחדיו למוט אחד בעל צבעים רבים.
שנית, מותחים את המוט המורכב בעזרת צבת עד שמתקבל חוט ארוך ודק.
צורת הדגם שעוצב קודם לכן נשמרת אך הוא הולך וקטן.
בשלב השלישי והאחרון, חותכים את המוט הצבעוני לפרוסות דקות, שעל פניהן מתקבל ציור דו-ממדי.
בעת האחרונה הועתקה הטכניקה לשימוש בחומרים רכים כמו בצק סוכר וחימר פולימרי.
החימר הפולימרי הפופולרי בשימוש אמנים ומעצבים בני זמננו רך מטבעו ועל כן את פעולת ה"התכה" והצמצום מבצעים בגלגול ובהידוק ידניים המקנים תוצאות חדות מדויקות ועשירות יותר מן הזכוכית.
במקור, הטכניקה העתיקה אומצה כדי לעקוף את האיסור שהטיל הקיסר קונסטנטינוס בשנת 313 לפני הספירה על שיבוץ עלי זהב בעבודות זכוכית.
ברבות השנים התגלגלה הטכניקה למקומות רבים ומגוונים בעולם עד לנחיתתה במאה ה-14 באי מוראנו בוונציה שבאיטליה.
בגלגולה הנוכחי שמהּ "מילפיורי" – אלף פרחים באיטלקית, על שם הדוגמה הצבעונית המפורסמת.
מילן וידמר (22 ביוני 1885 ליובליאנה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (היום סלובניה) – 9 באוקטובר 1962) היה שחמטאי יוגוסלבי-סלובני.
במקצועו שימש כמהנדס חשמל שהתמחה בשנאים.
כמו כן עסק בפילוסופיה ובכתיבה.
וידמר החל את לימודי הנדסת המכונות בשנת 1902, וסיים את לימודיו ב-1907 באוניברסיטה של וינה.
קיבל תואר דוקטור בשנת 1911 מהפקולטה של וינה.
וידמר עבר בחינות מיוחדות ביסודות הנדסת החשמל, משום שהתחום נפתח בווינה רק בשנת 1904. הוא היה פרופסור באוניברסיטת ליובליאנה, חבר באקדמיה הסלובנית של המדעים (SAZU) ומייסד הפקולטה להנדסת חשמל.
בין השנים 1928–1929 היה הנשיא ה-10 של אוניברסיטת ליובליאנה.
בשנת 1948 יסד את המכון לאלקטרוטכניקה שנושא את שמו עכשיו.
וידמר היה שחמטאי מהדרג העולמי העליון, אחד מששת השחקנים הטובים בעולם בין השנים 1911–1929, כל זאת בהיותו בסטטוס חובבן.
הוא קיבל תואר רב-אמן בשנת 1950.
הצלחותיו השחמטאיות כוללות מקומות גבוהים בכמה מתחרויות העל של זמנו:
חמישי בקרלסבד 1929. בשנת 1936 הוזמן לתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936 הנחשבת עד היום לאחת התחרויות החזקות שהתקיימו אי פעם.
איגוד השחמט הסלובני מארגן לזכרו תחרות שנתית של רבי אמנים.
וידמר הפך לשופט בתחרויות שחמט, ובשנת 1948 היה השופט הראשי באליפות העולם שהתקיימה בהאג ובמוסקבה.
וידמר כתב כמה ספרי שחמט ובהם "חצי מאה בלוח השחמט" ו"שיחות על שחמט עם מתחיל".
רוב ספריו נכתבו בסלובנית ומיעוטם בגרמנית.
בשנים 1942–1945 מילן וידמר היה יושב ראש של האקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות.
אחיו הצעיר של וידמר היה מבקר ספרותי משפיע בסלובניה.
בנו, מילן וידמר ג'וניור היה אף הוא רב-אמן.
מילן וידמר ייצג פעמיים את יוגוסלביה באולימפיאדות השחמט.
לבן: מילן וידמר שחור: עקיבא רובינשטיין סנקט פטרבורג 1909
לבן: מיכאל בוטביניק – מילן וידמר גרונינגן 1946
לבן: מילן וידמר שחור: עקיבא רובינשטיין פראג 1908
סיום משחק שהתקיים בקרלסבד, בשנת 1929 בין וידמר בלבן למקס אויבה בשחור.
הלבן מנצל את חולשת הקו האחורי של השחור במסע ראשון שקל לגלות לאור העובדה שהשחור מאיים במט מיידי.
מילק הוא סרט קולנוע ביוגרפי אמריקאי משנת 2008 המתאר את חייו ומותו של פעיל זכויות הלהט"ב והפוליטיקאי הארווי מילק, שהיה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהונה ציבורית בכירה בקליפורניה, כחבר במועצת העיר סן פרנסיסקו.
את הסרט ביים גאס ואן סנט, ומככבים בו שון פן בתפקיד מילק וג'וש ברולין בתפקיד חבר המועצה דן וייט, שהתנקש בחייו של מילק.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשניים: עבור השחקן הטוב ביותר (פן) ועבור התסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט נפתח בצילומי ארכיון של פשיטות משטרתיות על ברים של הומוסקסואלים בשנות ה-50 וה-60, ולאחר מכן נראית מסיבת עיתונאים מ-27 בנובמבר 1978, שבה מודיעה דיאן פיינסטיין (אז ממלאת מקומו של ראש עיריית סן פרנסיסקו) על הירצחם של מילק ושל ראש עיריית סן פרנסיסקו, ג'ורג' מוסקוני.
במהלך הסרט רואים את מילק מקליט את צוואתו, תשעה ימים לפני הירצחו.
לאחר מכן הסרט חוזר לאחור לניו יורק בשנת 1970, ליום הולדתו ה-40 של מילק ולמפגש הראשון שלו עם מאהבו הצעיר ממנו בהרבה, סקוט סמית' (מגולם על ידי ג'יימס פרנקו).
מילק וסמית' מחליטים לעבור לסן פרנסיסקו, בתקווה שאורח חייהם יתקבל שם בצורה טובה יותר.
הם פותחים חנות צילום בשם "קסטרו קאמרה" ברחוב קסטרו, הנמצא בלב שכונה של בני מעמד הפועלים, שהופכת בהדרגה להיות שכונה שרוב תושביה הם להט"בים ושידועה כשכונת הקסטרו.
מתוסכל מההתנגדות לה הוא וחבריו זוכים מצדם של תושבי השכונה הוותיקים, שהם בעיקר אירים-קתולים.
מילק מחליט להפוך לפעיל למען זכויות הלהט"בים.
בשלב הראשון, סמית' משמש כמנהל הקמפיין של מילק, אך בהמשך הוא אינו יכול להתמודד עם התמסרותו האובססיבית של מילק לפוליטיקה, והוא עוזב אותו.
מאוחר יותר פוגש מילק את ג'ק לירה, בחור צעיר ובלתי מאוזן נפשית (דייגו לונה), שהופך לבן זוגו.
אולם, כמו סמית' לפניו, גם לירה אינו יכול לסבול את התמסרותו של מילק לפעילותו הפוליטית, ובסופו של דבר הוא תולה את עצמו.
לאחר שני קמפיינים פוליטיים בהם ניסה ללא הצלחה להיבחר למועצת העיר סן פרנסיסקו, בשנים 1973 ו-1975, ולאחר שנכשל בניסיונו להיבחר לבית המחוקקים התחתון של מדינת קליפורניה ב-1976, מצליח מילק לבסוף להיבחר בשנת 1977 למועצת העיר סן פרנסיסקו, כנציג של המחוז החמישי.
ניצחונו הפך אותו להומוסקסואל הגלוי הראשון בתולדות קליפורניה שנבחר לכהונה ציבורית בכירה.
בתפקידו החדש פוגש מילק את עמיתו, חבר המועצה דן וייט (ג'וש ברולין) - יוצא צבא, שוטר וכבאי לשעבר.
לווייט, הנחשב לשמרן מבחינה פוליטית וחברתית, יש מערכת יחסים קשה עם מילק.
הוא מפתח טינה הולכת וגדלה כלפי מילק, בעיקר בשל תשומת הלב הרבה לה זוכה מילק הן מהתקשורת והן מעמיתיו הפוליטיקאים.
מילק ווייט מפתחים מערכת יחסי עבודה מורכבת.
מילק מוזמן ומשתתף בטקס ההטבלה של בנו הבכור של וייט, ווייט מבקש את עזרתו של מילק במניעת פתיחתו של בית חולים פסיכיאטרי בתחומי המחוז שלו, בתמורה לכך שישקול לתמוך בחקיקה שיוזם מילק למתן זכויות להומוסקסואלים.
כאשר מילק אינו תומך במאבקו של וייט, וייט מרגיש נבגד והופך לחבר המועצה היחיד שמצביע נגד הצעת החוק למען זכויות ההומוסקסואלים.
מילק גם פותח במערכה לסיכולה של "הצעה 6", יוזמת חקיקה של ג'ון בריגס, חבר שמרן בבית המחוקקים של קליפורניה, שנועדה למנוע מהומוסקסואלים ולסביות, כמו גם ממי שמביע בהם תמיכה פומבית, לעבוד בבתי הספר הציבוריים של קליפורניה.
לאחר מאבק עיקש, מצליחים מילק וחבריו למנוע מהצעת החוק הזו להתקבל.
מצבו הנפשי של חבר המועצה וייט הולך ומתערער.
לאחר שניסיונו להביא להעלאת שכרם של חברי המועצה נכשל, הוא מתפטר מתפקידו, אך חוזר בו לאחר זמן קצר.
ראש העירייה מוסקוני מסרב לקבל את חזרתו מההתפטרות ואינו מאפשר לו לחזור לתפקידו, וזאת בעצת מילק, לאור תמיכתו של וייט ב"הצעה 6".
ב-27 בנובמבר 1978 בבוקר, נכנס וייט לבניין עיריית סן פרנסיסקו דרך חלון בקומת המרתף, כדי שלא יצטרך לעבור דרך גלאי המתכות המותקן בכניסה הראשית.
כך הוא מצליח להיכנס אל הבניין כשהוא מסתיר בבגדיו אקדח.
הוא מבקש להיפגש פעם נוספת עם ראש העיר, אך זה מסרב להיפגש עמו.
בזעמו, וייט יורה מטווח קצר בראש העיר מוסקוני ולאחר מכן גם במילק, והורג את שניהם.
הסרט מצביע על כך שמילק האמין שייתכן כי וייט היה הומוסקסואל "בארון".
הסצנה האחרונה בסרט היא צילום אווירי של צעדה ספונטנית לזכרם של מילק ומוסקוני, שנערכה ברחובות העיר, והשתתפו בה עשרות אלפי אנשים נושאי נרות.
הסרט מסתיים בהצגת תמונותיהם של האנשים האמיתיים שהוצגו בסרט, ופירוט קצר של המשך חייהם לאחר 1978, כולל העובדה שעורכי דינו של וייט השתמשו ב"הגנת טווינקי" הידועה לשמצה כדי להפחית את הרשעתו של וייט מרצח להריגה.
הניסיונות להפוך את סיפור חייו של מילק לסרט קולנוע החלו כבר לאחר שבשנת 1984 הופק סרט תיעודי על חייו ומותו, בשם "הזמנים של הארווי מילק", שזכה בפרס אוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
מספר תסריטים נבחנו בראשית שנות ה-90, אבל כל הפרויקטים לא יצאו אל הפועל, מסיבות שונות, עד לשנת 2007. ב-1991 תכנן אוליבר סטון להפיק סרט על חייו של מילק, ואף כתב את התסריט לסרט.
ב-1992 החתימה חברת האחים וורנר את גאס ואן סנט לביים סרט על חייו של מילק, ואת התפקיד הראשי בו אמור היה לגלם רובין ויליאמס.
אולם ואן סנט עזב את הפרויקט, בשל חילוקי דעות אמנותיים בינו ובין חברת ההפקה.
ב-2007 חידש ואן סנט את מאמציו לביים את הסרט, והצליח לרתום לשם כך את חברת "סרטי פוקוס".
שון פן נבחר לגלם את התפקיד הראשי, ולתפקיד רוצחו, דן וייט, לוהק מאט דיימון.
לאחר שדיימון פרש מההפקה, בשל אילוצים של לוחות זמנים, לוהק לתפקיד ג'וש ברולין.
צילומי הסרט החלו בינואר 2008. חלקים רבים מהסרט צולמו ברחוב הקסטרו ובאתרים אחרים ברחבי סן פרנסיסקו.
רחוב קסטרו כולו עוצב בזמן הצילומים כך שיתאים לאווירה של שנות השבעים.
חנותו לשעבר של מילק, "קסטרו קאמרה", שהפכה בינתיים לחנות מתנות, נשכרה על ידי המפיקים למספר חודשים, ושוחזרה לצורך צילומי הסרט.
צילומי הסרט הסתיימו במרץ 2008.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית בסמוך ליום הבחירות בנובמבר 2008, במסגרתו נתבקשו תושבי קליפורניה להצביע על "הצעה מס' 8", שביקשה לאסור על נישואים חד-מיניים בקליפורניה.
מפיקי הסרט התאמצו להימנע מהפכת הסרט לחלק מהדיון הפוליטי הסוער סביב "הצעה מס' 8", וכחלק ממאמצים אלה הם נמנעו מלהקרינו בפסטיבלי קולנוע בחודש שקדם ליציאתו, וכן נמנעו מלערוך הקרנות מוקדמות לתקשורת, כמקובל.
למרות המאמצים, לא ניתן היה להימנע מההשוואה בין "הצעה מס' 6" משנת 1978, שהמאבק לסיכולה הוצג בסרט, ובין "הצעה מס' 8" משנת 2008, ומומחים ומבקרי קולנוע רבים אכן ערכו השוואות כאלו.
פעילי זכויות הלהט"ב קראו לחברת ההפקה של הסרט למנוע את הקרנתו ברשת בתי הקולנוע השלישית בגודלה בארצות הברית (סינמארק), משום שמנכ"ל הרשת תרם כספים לקמפיין בעד אישורה של "הצעה מס' 8".
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולשבחים רבים ממבקרי הקולנוע.
בהתבסס על 198 ביקורות, אתר הקולנוע האמריקאי "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון 93. איי.
סקוט מהניו יורק טיימס כתב שמדובר על "סרט פלאי, שיעור היסטוריה מרתק ורב-שכבתי".
בשבוע הראשון ליציאתו בארצות הברית הגיע הסרט למקום העשירי ברשימת שוברי הקופות, עם הכנסות של כ-1.5 מיליון דולר.
בסך הכל גרף הסרט הכנסות של כ-32 מיליון דולר מהקרנתו בארצות הברית ובקנדה.
התסריטאי והעיתונאי ריצ'רד דייוויד בויל, שתיאר את עצמו כבן ברית פוליטי לשעבר של מילק, הצהיר כי הסרט עשה מאמץ ראוי לשחזר את התקופה.
הוא גם כתב כי פן תפס את "החיוך והאנושיות" של מילק, ואת חוש ההומור שלו לגבי ההומוסקסואליות שלו.
בויל שמר ביקורת על מה שהרגיש כי חוסר יכולתו של הסרט לספר את כל סיפור בחירתו ומותו.
האיסור על הקרנת הסרט בסמואה
במרץ 2009 החליטה מועצת הצנזורה של סמואה לאסור על הפצת הסרט והקרנתו ברחבי המדינה.
הצנזור הראשי סירב לבקשת התקשורת העולמית לנמק את ההחלטה.
במקרה דומה שאירע ב-2006, החליטה מועצת הצנזורה של סמואה לאסור על הקרנתו של הסרט "צופן דה וינצ'י", בשל הדרך שבה הוא תיאר את הנצרות.
החברה הסמואית נחשבת לשמרנית במיוחד, ותושבי המדינה הם ברובם נוצרים אדוקים.
מילפורד הוא כפר בדרבישייר שבאנגליה, השוכן על גדות נהר דרוונט בין דאפילד לבלפר.
עד המאה ה-18 היה הכפר אוסף של בתי מגורים, ששכנו במרחק רבע מייל מדרך רומית שהתחילה במכרות העופרת של וירקסוורת' וחצתה את הנהר.
הדרך עדיין קיימת, והיא עוברת לאורך גבעת צ'בין ויורדת לתוך הכפר דרך האזור המכונה גבעת סאני.
ייתכן גם כי הדרך הגיעה גם עד מבצר רומי הנמצא באזור שבו שוכנת כיום העיר דרבי.
במהלך המאה ה-16 התפתחה כלכלת הכפר.
ב-1554 הקים ברצ'ארד קרניך מפעל למיצוי ברזל מעפרות, וב-1581 הקים סר ג'ון זוך מטירת קודנור מפעל לייצור תיל.
לאחר מכן הוקמו מפעלים נוספים מסוג זה בכפר הסמוך האת'רסייג', בו המציא הגרמני כריסטופר שוץ תהליך לייצור תיל, ובעקבות כך הוא הפך למרכז ייצור תיל והכנת מחטים.
ב-1568 רכשה המטבעה המלכותית את הזכויות על מפעליו של שוץ, והגבילה את שימושו לחברה למינרלים ולריקוע מתכות.
המפעלים המשיכו לשווק את תוצרתם ליצרני המסמרים של בלפר עד שנרכשו על ידי ג'דדיה סטרוט, והם כללו שתי נפחיות וטחנת חיתוך מסתובבת, שנבנו על שתי גדות הנהר.
ב-1781 קנה סטרוט חלק מאדמות הכפר, והחל בתהליך הקמה של מפעלי כותנה ומסגרות המים לפי המודל שפותח על ידי ריצ'רד ארקרייט, עמו שיתף פעולה בבניית מפעל קרומפורד.
במקביל לבניית המפעל הוקם גשר בעל שתי קשתות מקוטעות, שהורחב ב-1906. רוב הבתים מסודרים בשורות בגלל הטופוגרפיה של האזור, וחלקם היו בעבר בתי חווה שנרכשו על ידי סטרוט והפכו לבתים המיועדים לכמה משפחות.
כחלק מדאגתה לרווחת הפועלים הקימה משפחת סטרוט מספר מבני ציבור ובהם בתי ספר, פאבים וכנסיית השילוש הקדוש ב-1848.
בעקבות סגירת המפעל נסגרו מספר חנויות, והאוכלוסייה הצעירה של הכפר היגרה ממנו.
סטרוט המשיך להתגורר במילפורד האוס, המשמש כיום כבית אבות.
רוב המבנים נהרסו בשנות ה-60 של המאה ה-20, אך רוב בתי המגורים של הפועלים עדיין קיימים.
סמואל סלייטר, אחד מתושבי הכפר, עבד אצל סטרוט ולאחר מכן הקים ברוד איילנד שבארצות הברית מפעל לפי הדגם הזה, ובכך היה לאחד מהראשונים שייבאו את שיטת ארקרייט לאמריקה.
סדרת מילניום (בשוודית: Millennium-serien; באנגלית: The Millennium Trilogy) היא סדרה של שלושה רומנים רבי מכר מאת הסופר השוודי סטיג לרסון, שהמשכה בשלושה רומנים מאת דייוויד לגרקרנץ , שנכתבו לאחר מותו של לרסון.
הסדרה מציגה שני גיבורים עיקריים, עיתונאי בשם מיכאל בלומקוויסט, והאקרית מחשבים בשם ליסבת סלאנדר.
לאורך הספרים נרמז על זיקה בין הגיבורים לגיבוריה של אסטריד לינדגרן, כאשר בלומקוויסט מתייחס ל"קאלה בלומקוויסט", בלש צעיר ביצירותיה של לינדגרן, וסלאנדר מזכירה בתכונותיה ובהתנהגותה את בילבי.
בלומקוויסט, גבר בשנות הארבעים המוקדמות לחייו, מייסד מגזין עצמאי בשם "מילניום", וניחן בכישרון בלשי, אותו הוא מנצל הן כעיתונאי חוקר, והן לפתרון תעלומות.
סלאנדר היא האקרית בת 24 בעלת זיכרון צילומי, העובדת בחברה בשם "מילטון סקיוריטי" המספקת שירותי אבטחה.
הספרים מתייחסים בהומור ובביקורת גלויה לחברה השוודית בת ימינו, ומוקיעים תופעות חברתיות של שחיתות תאגידית.
סטיג לרסון כתב את הסדרה כתחביב בערבים.
זמן קצר לפני מותו ניסה לפרסם את ספרי הסדרה, אולם הם יצאו לאור רק לאחר מותו.
הספר הראשון התפרסם בשוודיה תחת השם "גברים ששונאים נשים" (בשוודית: Män som hatar kvinnor), ובעולם תחת השם "נערה עם קעקוע דרקון".
הספר הרביעי בסדרה, "הנערה ברשת העכביש" ("זה שלא הורג אותנו" במקור), יצא לאור ב-1 בספטמבר 2015 ברחבי העולם.
הוא נכתב על ידי דייוויד לגרקרנץ, הממשיך הרשמי של לרסון.
אלמנתו של לרסון, אווה גבריאלסון, הביעה ביקורת נגד פרויקט כתיבת ההמשכים, מכיוון שלא נעשה במסגרתו שימוש בחומרי טיוטה של לרסון שנותרו ברשותה.
משום שהיא אינה יורשתו החוקית של לרסון - השניים לא נישאו באופן רשמי והסופר לא כתב צוואה מפורשת - הפרויקט המשיך למרות התנגדותה.
לגרקרנץ פרסם עוד שני ספרים בסדרה, וספר שביעי, "הנערה בטופרי העיט", נכתב על ידי קרין סמירנוף, שכתבה גם ספר שמיני בסדרה.
נערה עם קעקוע דרקון, בשנת 2005
הנערה ששיחקה באש, בשנת 2006
הנערה שבעטה בקן הצרעות, בשנת 2007
הנערה ברשת העכביש, בשנת 2015 והראשון שנכתב על ידי דייוויד לגרקרנץ.
הנערה שהשיבה עין תחת עין, בשנת 2017, השני שנכתב בידי לגרקרנץ.
הנערה שחיה פעמיים, בשנת 2019, השלישי שנכתב בידי לגרקרנץ.
הנערה בטופרי העיט, בשנת 2022, הראשון שנכתב בידי קרין סמירנוף.
הנערה עם קרח בעורקיה, בשנת 2024, השני שנכתב בידי קרין סמירנוף.
הספרים תורגמו ל-45 שפות, ועד מאי 2010 נמכרו מעל 27 מיליון עותקים.
את כל ששת הספרים תרגמה לעברית רות שפירא.
חברת הסרטים השוודית "Yellow Bird" יחד עם החברה הדנית "Nordisk Film", הפיקו את גרסאות הסרטים של הטרילוגיה, בכיכובה של נומי ראפאס.
הסרט הראשון פורסם בסקנדינביה בשנת 2009, וביולי 2010 פורסמו אריזות ה-DVD.
בתחילה התכוונו המפיקים לשחרר רק סרט אחד לקולנוע, ואת היתר כסרט טלוויזיה, אולם בעקבות ההצלחה הרבה פורסמו לקולנוע כל הסרטים.
ב-2011 יצא רימייק לסרט השוודי - נערה עם קעקוע דרקון
ב-2018 יצאה גרסה קולנועית לנערה ברשת העכביש
מילָנֵסַה הוא גרסה דרום אמריקאית לשניצל הווינאי או מאכל בשרי המקובל במילאנו.
המאכל הגיע לאזור במהלך ההגירה הגדולה מאיטליה לאמריקה הלטינית ובעיקר לארגנטינה מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד הפסקת ההגירה החופשית אחרי המהפכה הצבאית בארגנטינה בספטמבר 1930. שמו של המאכל מרמז על מקורו של מאכל דומה שמקורו בעיר מילאנו.
מילנסה טיפוסית מבוססת על פרוסת בשר שטוחה הנטבלת בביצה טרופה ובפירורי לחם או קמח, מתובלת על פי טעם ומטוגנת בשמן לא עמוק.
לעיתים המילנסה תהיה אפויה בתנור מטעמים בריאותיים.
בדרך כלל הבשר הוא בשר בקר, אך מקובל להכין את המאכל גם מפרוסות של עוף, דג וחזיר.
מילנסה א לה נפוליטנה או סופר מילנסה היא מילנסה מכוסה ברוטב עגבניות, מוצרלה ושינקן.
המילנסה לרוב תוגש חמה בליווי צ'יפס או פירה, או קרה ככריך בליווי סלט ירקות.
בארגנטינה ובאורוגוואי מקובל להגיש את המנה גם עם ביצת עין מלמעלה.
מילנה יסנסקה (בצ'כית: Milena Jesenská, 19 באוגוסט 1896 – 17 במאי 1944) הייתה עיתונאית צ'כית, כתבת אופנה, עורכת ומתרגמת.
היא ידועה בשל קשר האהבה שהיה לה עם פרנץ קפקא וחליפת המכתבים שערכה עמו משנת 1920 עד 1923, אך גם בשל הסיכונים שלקחה על עצמה בעת פלישת הגרמנים לצ'כיה בשנת 1939. היא הסתירה בביתה פליטים פוליטיים מבני ארצה ויהודים רבים, וסייעה להבריח אותם לפולין.
ב-11 בנובמבר 1939, אסר הגסטפו את מילנה יסנסקה ושלח אותה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, שם היא נספתה.
ב-14 בדצמבר 1994, הכיר בה יד ושם כחסידת אומות העולם.
יש הסוברים כי משפחת יסנסקי היא מצאצאי יאן יסניוס, פרופסור לרפואה באוניברסיטת קארל בפראג שהיה אחד מ-27 מורדים פרוטסטנטים שהוצאו להורג ב-1621 כעונש על מעשיהם נגד הקיסר פרדיננד השני מבית הבסבורג.
לסברה זו, לא נמצאו תימוכין עד היום.
מילנה יסנסקה נולדה בפראג למשפחה קתולית שמרנית ומבוססת.
אביה יאן יסנסקי היה כירורג לרפואת שיניים ופרופסור באוניברסיטת קארל.
כשהייתה בת 3, נולד אחיה שנפטר זמן קצר לאחר לידתו.
אמה מילנה הייזלרובה נפטרה כשהייתה בת 16, והותירה אותה לבד עם אביה הנוקשה שהטיל את מוראו עליה.
מאז מות אמה, היא נאלצה להתמודד עם דעותיו השמרניות והאנטישמיות, שהיו מנוגדות לאופיה המרדני, לחשיבתה העצמאית ולערכי המוסר שסיגלה לעצמה עוד בימי נעוריה.
יסנסקה למדה ב"מינרווה", גימנסיה יוקרתית לנערות שהקימה האימפריה האוסטרו-הונגרית, שם התוודעה לראשונה לרעיונות פמיניסטיים וליברליים.
בתקופה זו היא עשתה כרצונה.
היא גנבה גלולות וקוקאין מהקליניקה של אביה ועשתה בכספו ככל העולה על רוחה.
לאחר סיום לימודיה, היא נרשמה ללימודי רפואה בפראג, אך נטשה אותם לאחר שני סמסטרים בלבד.
בגיל 20 התאהבה יסנסקה בארנסט פולק, אינטלקטואל יהודי שהיה מבוגר ממנה ב-10 שנים.
הוא התפרנס למחייתו כמתרגם בבנק, אך את עיקר זמנו השקיע בישיבה בבתי הקפה של פראג עם אנשי רוח, עמם שוחח על אמנות, ספרות ופוליטיקה.
יסנסקה הצטרפה לבילויים בבתי הקפה, שם הציג בפניה ארנסט את חבריו, ביניהם פרנץ קפקא, מקס ברוד ופרנץ ורפל.
שנים רבות מאוחר יותר, העידה בתה יאנה צ'רנה, כי בראשית היכרותם, טרם נישואיהם, הרתה אמה לארנסט פולק אך בעקבות החלטתה שלא לשמור על הריונה, היא ביצעה הפלה.
לאחר שנודע לאביה, כי בתו מתעתדת להינשא ליהודי, ולאחר שלא הצליח לשכנעה לעזוב אותו, הוא אשפז אותה בבית חולים לחולי נפש, שם שהתה מחודש יוני 1917 עד חודש מרץ 1918. לאחר שחרורה מבית החולים, היא נישאה לפולק.
כתוצאה מהנישואין הללו, ניתק אביה של יסנסקה את קשריו עימה ואת תמיכתו הכספית בה.
מיד לאחר הנישואין, עבר הזוג להתגורר בווינה.
החיים בעיר הזרה, ללא אנשים מוכרים וחוסר שליטתה של מילנה בשפה הגרמנית הקשו על הסתגלותה למקום החדש.
אך המשבר העיקרי שפקד את מילנה, היה בעת שגילתה, כי זמן קצר לאחר המעבר לווינה, החל בעלה להתרועע עם נשים אחרות.
בנוסף לקשיים הללו, סבלו מילנה ופולק גם מקשיי פרנסה, שנבעו מהמשבר הכלכלי העמוק שפקד את אוסטריה בעקבות התפוררותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
משכורתו של פולק נשחקה וכיוון שלא היה בה די כדי לכלכל את שניהם, נאלצה מילנה להשלים את הכנסת המשפחה.
היא החלה לעבוד כמורה לצ'כית ובמקביל מצאה עבודה נוספת ככתבת לענייני אופנה וינאית עבור עיתון מפראג.
לקראת סוף שנת 1919, לכד את תשומת לבה של מילנה, סיפור קצר שהתפרסם - 'Der Heizer' - 'המסיק' - פרי עטו של פרנץ קפקא.
במכתב ששלחה לו, היא ביקשה את רשותו לתרגם את הסיפור לשפה הצ'כית.
קפקא שלח מכתב תשובה למילנה בו הוא מביע את הסכמתו לבקשתה.
באותו מכתב הוא הזכיר גם את המפגש בבית הקפה בפראג, שם ראה אותה לראשונה עם ארנסט פולק: "אני לא זוכר שום דבר מיוחד אודותייך, אבל אני זוכר את הדרך בה הִתְנוֹעעת בין שולחנות בית הקפה".
בתחילת שנת 1920 שלחה מילנה לקפקא את הסיפור שתרגמה, שהיה הראשון מבין יצירותיו שתורגמו לשפה זרה.
כך החלה להירקם ביניהם פרשת אהבה שהתנהלה ברובה על דפי המכתבים שכתבו האחד לשנייה עד שנת 1923. קפקא העיד כי מכתביה של מילנה "היו הדבר היפה ביותר שקרה בחיי", אם כי בהמשך, מכתבים אלה גרמו לו ייסורים קשים.
מילנה האמינה, כי נוכחותה בקרבת קפקא, תוכל לרפא אותו ממחלותיו, והיא נסתה ככל יכולתה לשכנעו לפגוש בה.
במהלך ההתכתבות, נפגשו מילנה וקפקא פעמיים בלבד.
המפגש הראשון נערך בווינה במשך 4 ימים ומאוחר יותר הם נפגשו יום אחד, בעיר גמינד השוכנת בגבול שבין צ'כיה ואוסטריה.
מתוך הביוגרפיה מילנה שכתבה מרגרט בובר נוימן על מילנה יסנסקה, עולה כי הייתה זו מערכת יחסים מלאת תשוקה, שאת עיקר פרטיה, ניתן ללמוד בעיקר ממכתביו של קפקא למילנה, שכן המכתבים ששלחה מילנה לקפקא, לא נמצאו עד עצם היום הזה.
מכתביו פורסמו בספר "מכתבים אל מילנה", שיצא לאור לראשונה ב-1952, בגרמנית.
המכתבים ששלחה מילנה לקפקא נכתבו בתחילה בשפה הגרמנית, אך בהמשך התעקש קפקא כי מילנה תכתוב בשפה הצ'כית, כדי שיוכל לקלוט כל ניואנס הקשור בה.
לאחר המכתב הראשון שכתבה לו בשפת אם, הוא כתב לה כך:
"אני רואה אותך בבהירות רבה יותר, את תנועות גופך, ידייך כה מהירות, כה נחושות.
זוהי כמעט פגישה, אך כאשר אני מנסה לשאת את עיניי אל פנייך, מה שבוקע אל זרם המכתב...הוא אש, ואינני רואה דבר אלא אש".
"האהבה שלי כלפייך היא כאהבתי את כל העולם...
צודקת את באמירתך, כי אנחנו ישות אחת וכי אין בה כדי לייסר אותי.
נהפוך הוא, משמעותה עבורי היא שמחה...
או שהעולם קטן מאוד, או שאנו גדולים מדי כדי למלא אותו באופן מושלם".
לאחר מספר חודשים של התכתבות, קפקא ומילנה תכננו להיפגש בווינה.
קפקא שהיה חרד מפגישה שכזו, חיפש סיבות שונות לבטל אותה או לדחותה.
באחד ממכתביו הוא כתב לה כי פער הגילאים ביניהם גדול מדי, במכתב אחר הוא ציין כי המתח והעצבנות שהוא חש, קשים מנשוא עבורו.
"קרוב לוודאי שלא אגיע אבל אם בכל זאת אגיע לווינה ולא אתקף בהלם, לא אזדקק לארוחת בוקר או ערב, אלא לאלונקה".
"הייתי מאורס פעמיים (3 פעמים אם תרצי, כי פעמיים הייתי מאורס לאותה אשה), זו הסיבה שנפרדתי 3 פעמים מנישואין...יחסי עם האשה הראשונה הסתיימו לחלוטין...עם השנייה אין סיכוי לנישואין..."
"נישואין, הקמת משפחה, קבלת הילדים שיגיעו, התמיכה בהם בעולם לא בטוח, הדרכתם במקצת...
אני בטוח שרק אדם משכמו ומעלה, יכול להצליח לבצע זאת".
בסופו של דבר, השלים קפקא עם רעיון הפגישה:
"את לא צריכה לדאוג, ברגע שאכנס לכרכרה בדרכי לווינה, אני יותר מבטוח שהקשיים שאחווה עם הגיעי, ישקפו רק את קשיי ההגעה "
לאחר הפגישה בווינה, מילנה וקפקא המשיכו להתכתב והעלו במכתביהם את החששות מפני עתיד משותף.
הטון הלוהט שאפיין את המכתבים הראשונים, החל להשתנות בהדרגה וקיבל מפנה עם ההחמרה במחלתו של קפקא ועם ההפנמה של שניהם, כי אין די באהבתם כדי לגרום להם לחיות יחדיו.
באחד ממכתביו של קפקא שנשלחו בשנת 1921, הוא תיאר חלום שחלם אודות מילנה, המשקף את החרדות מפני האש שמכלה אותו.
את פרטי האירוע אינני זוכר במדויק, כל מה שידוע לי הוא שהתמזגנו זה בזו.
אני הייתי את, את היית אני.
בסופו של דבר עלית באש.
ביודעי כי הדרך היעילה ביותר לכיבוי אש היא באמצעות בגדים, נטלתי מעיל ישן וחבטתי בך.