tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוז גואטמלה/אסקואינטלה, שבירתו נקראה אז נואבה גואטמלה דה לה אסונסיון, (מאוחר יותר גואטמלה סיטי), היה אחד משבעת המחוזות המקוריים של מדינת גואטמלה, והוא כלל אז את הערים, אמטיטלן , אסקואינטלה , מיקסטאן , חאלפטגואה , גאסאקאפאן וקואילאפה .
חוקת מדינת גואטמלה שפורסמה ב-11 באוקטובר 1825 קבעה גם את אופן הניהול המשפטי במחוזות השונים.
ב-25 בדצמבר 1838 אישר הקונגרס של הרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה את הקמתה של מדינת לוס אלטוס, ובעקבות החלטה זו, מדינת גואטמלה אורגנה מחדש לשבעה מחוזות ושני אזורים מינהליים עצמאיים ב-12 בספטמבר 1839.
האזור המערבי של גואטמלה של היום, ניסה להשיג אוטונומיה מהשלטונות של גואטמלה, מכיוון שהקריאולים המקומיים סברו שהממשל המרכזי לא נתן להם הסכמים הוגנים.
אך ניסיון ההיפרדות הזה לא צלח, ובשנת 1840 הגנרל שילב את מדינת לוס אלטוס במדינת גואטמלה, ובכך ניצח את נשיא הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, הקצין ההונדורסי, הגנרל פרנסיסקו מורזאן שהיה נשיא הפדרציה באותה עת.
ב-21 במרץ 1847 הקים קררה רשמית את הרפובליקה של גואטמלה, והפך להיות הנשיא הראשון של המדינה.
ב-18 במאי 1892, התבצע מפקד אוכלוסין כללי במדינה, כדי לתחם את שטחי המחוזות השונים, כשמחוז גואטמלה שכלל אז 20 עיריות, ויותר מ-300 כפרים, קיבל שטח של כ-1800 קילומטר רבוע.
ב-23 באפריל 1925 קיבל המחוז את גודלו הנוכחי, בשטח של 2,126 קילומטר רבוע.
רוב התעשייה והמסחר של מדינת גואטמלה כולה מרוכזים במחוז גואטמלה.
במחוז ישנם כ-33.3% עניים, מהם 5.4% בעוני קיצוני, לפי נתוני האו"ם בשנת 2014, וזהו השיעור הנמוך ביותר בגואטמלה.
התפתחות דמוגרפית של מחוז גואטמלה
מחוז גואטמלה כוללת שבע עשרה עיריות שהן:
הדתות העיקריות במחוז גואטמלה הן: קתולית, 44%, אוונגליסטית, 37.5% חסרי דת 15.5%, ודתות אחרות 3.3%.
אגם אמטיטלן נמצא 26 ק"מ מגואטמלה סיטי, בגובה של 1188 מטר מעל גובה פני הים.
אורכו כ–12 קילומטר ורחבו כ–3 ק"מ, שטחו הכולל הוא 15.2 קילומטר רבוע, והוא האגם הרביעי בגודלו בגואטמלה.
עומקו המרבי הוא 33 מטר ועומקו הממוצע הוא 18 מטר.
האגם נמצא בין העיריות ויז'ה נואבה, ויז'ה קנאלס, סן מיגל פטפה, ואמטיטלן, ולכל אחת מהעיריות הללו יש שטח באגם.
בנוסף, אגן הניקוז של האגם מורכב מ–14 עיריות, ואוכלוסייה של מעל 2 מיליון תושבים.
סכר שנבנה בנקודה הצרה ביותר של האגם, המכונה "אל רז'נו" {בספרדית: El Relleno) שעליו עברה בעבר מסילת רכבת, מחלק אותו לחלק צפון-מערבי ולחלק דרום-מזרחי.
מי האגם נשאבים לשימוש ביתי, ובאגם מתבצע דיג וכן משמש למטרות פנאי ותיירות.
באגם מתבצע גם ספורט ימי.
והתארחו בו מספר פעמים משחקי הספורט הימי של מרכז אמריקה, הקריביים, ותחרויות בינלאומיות רבות.
באגם קיים זיהום מים כתוצאה מזרימת שפכים רבים מישובי הסביבה, והוקמה חברה ממשלתית לטפל בזה.
בשנת 2015, נערך חוזה בשווי מעל 100 מיליון דולר אמריקאי, עם חברה ישראלית, מ.
טרצ'יק הנדסה בע"מ, לטיפול בניקוי ושימור האגם, אך עקב אי סדרים, התנהלות בלתי תקינה, ולחץ פוליטי, החוזה בוטל, וחלק מהאחראים עליו נעצרו.
הפארק הלאומי של האו"ם הוכרז ב-26 במאי 1955 כאזור מוגן.
הפארק מיוער, ומשתרע על שטח של 4.91 קילומטר רבוע, וממוקם 21 ק"מ דרומית לגואטמלה סיטי, בתחום השיפוט של עיריית ויז'ה נואבה, מעט צפונית לאגם אמטיטלן במחוז גואטמלה.
זוהי אחת משמורות הטבע האחרונות והעתיקות ביותר שנותרו באזור המטרופולין של גואטמלה.
בפארק מתבצעת פעילות שוטפת לשמירה על קיימות, הגנת חיות הבר, והצומח.
מטיילים רבים מגיעים לפארק להנות מהנופים שלו, על אגם אמטיטלן, והר הגעש פקאיה.
לפי בדיקה שנערכה ב-2023 בפארק, נמצאים בו לפחות 115 מיני עצים ו-165 מינים של בעלי חיים.
הפארק מארח במשך השנה פסטיבלים מגוונים בשטחים הנרחבים המצויים בו.
טיולים רגליים: ישנם מספר מסלולים מסומנים היטב המאפשרים למבקרים להגיע לאזורים שונים בפארק, כולל שבילים לנקודות תצפית ושטחים מיוערים.
נקודות תצפית: בפארק מספר נקודות תצפית המאפשרות ליהנות מנוף פנורמי של אגם אמטיטלן והרי הגעש.
"נקודת המבט הראשית" היא אחת התצפיות הפופולריות ביותר.
גן חיות נייד: בתקופות מסוימות של השנה, הפארק מארח גני חיות ניידים קטנים, המציעים למבקרים לפגוש בבעלי חיים מקומיים וללמוד על חיות הבר באזור.
אזורי פיקניק ומשחק: ישנם מספר אזורים שהוקמו בהם שולחנות מנגל לפיקניקים, כמו גם אזורי משחק לילדים, מה שהופך את הפארק למקום נהדר לבילוי משפחתי.
ספורט בחוץ: בפארק יש גם מגרשי ספורט ושטחים פתוחים לפעילויות כמו כדורגל, כדורעף ומשחקי לוח.
כיכר גואטמלה: בו נמצאים אזורי נושא שונים, כמו העתקים של מקדשי המאיה בטיקאל, העתקי בתים קולוניאלים בסגנון של הבתים באנטיגואה וגואטמלה, ונושאים נוספים המייצגים את התרבות המקומית וההיסטורית.
הפארק פתוח בימים שלישי עד ראשון בין השעות 8:00–16:00.
אתר ארכאולוגי של תרבות המאיה
המקום נקרא קמינלחוז'ו" (בספרדית Kaminaljuyú) ומקורו בשפת המאיה "קיצ'ה" ופירושו בתרגום חופשי "גבעת המתים", זהו אתר ארכאולוגי של תרבות המאיה, שנמצא בשפלת המאיה של גואטמלה, על חופי אגם מירפלורס הנכחד, באזור גואטמלה סיטי של ימינו.
המקום הוא עיר מסו–אמריקנית חשובה, מתוארכת ל, ונחשבת לאחד האתרים הארכאולוגיים הנרחבים ביותר ב.
האתר הוא מבט על שבט המאיה מבחינת דמוגרפיה, כלכלה, חברה, אדריכלות ואומנות.
השרידים שנותרו באזור נמצאים במצב מתקדם של בלייה, הנובע הן ממיקומם באזורים עירוניים והן מהשימוש בטיט קשיח ששימש לבנייתם, זהו חומר פחות עמיד מאבן גיר, הנפוצה בשפלת המאיה.
כאשר קמינלחוז'ו מופתה מדעית לראשונה, בשנת 1926, היו בה כ-200 פירמידות פולחן בנויות, לאורך כ-חמישה קילומטרים.
שטח האתר הארכאולוגי כיום הוא כ-10 דונם, לאחר שחלק גדול מהשטח עבר תהליך עיור ושרידים רבים נהרסו, כשחלקם הועברו למוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של גואטמלה .
בסמוך לאתר נמצא מוזיאון מירפלורס המציג ממצאים של בני המאיה מהעיר קמינלחוז'ו.
המוזיאון פתוח בימים שלישי עד ראשון בין השעות 9:00–19:00.
הגן הזואולוגי בגואטמלה סיטי, הוא אחד מיעדי התיירות הפופולרים ביותר, הוקם ב-25 בדצמבר 1924 בדרום העיר, כחלק מאזור בילוי ענק, שנקרא אז "פארק רפורמה", ובו מוזיאונים שונים, פארקים ומסלול מרוצים.
מאוחר יותר, עם הסבתו של שדה תעופה קטן שהיה בסמוך לנמל התעופה הבינלאומי לה אורורה''', שטח הפארק הצטמצם מאוד, ובשנת 2007, גם מסלול המרוצים נהרס עקב הרחבה נוספת של שדה התעופה.
גן החיות מחולק לארבעה אזורים: אזור אפריקה, אזור אסיה, אמריקה ואוקיאניה.
כמו כן יש בו גם חווה, אקווריום, צפרייה, ממלכת הזוחלים ומחקר הרפטולוגי "ריינו קאן" (בספרדית: Reino Kan) בו נמצאים מינים שונים ייחודיים וחשובים בעולם, ותערוכה של בית בר קיימא.
בגן החיות חיים מעל 280 מינים שונים, וכ–2500 בעלי חיים.
בשנת 2014 הוא הוכר כאחד מ–15 גני החיות הטובים ביותר באמריקה.
בֶּרדֶה הוא מחוז במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
המחוז שוכן מערבית לשטח העיר מגדבורג, בירת מדינת סקסוניה-אנהלט.
זהו המחוז השני בשטחו במדינה.
בצפון-מזרח המחוז עובר נהר האלבה.
שם המחוז בגרמנית הוא מילה המתארת את האדמות הפוריות והשטוחות האופייניות לאזור זה.
בהתאם לכך, קיימים באזור שטחי חקלאות רבים.
בשטח המחוז פעל עד 1998 אתר הטמנה תת-קרקעי לאחסון פסולת רדיואקטיבית.
במחוז 9 ערים ועוד 4 עיריות מקומיות הכוללות יישובים כפריים בלבד.
מחוז דור הוא מחוז בוויסקונסין, שבארצות הברית.
נכון למרשם האוכלוסין של שנת 2020, האוכלוסייה במחוז מנתה 30,066 נפש.
מחוז דור הוא אתר תיירות פופולרי, במיוחד בקרב תושבי דרום-מזרח ויסקונסין וצפון אילינוי.
המחוז נקרא על שם המצר בין חצי האי דור ואי וושינגטון.
הסכנות הטמונות במעבר המסוכן, אשר כיום מלא באוניות טרופות, היו מוכרות בעבר הרחוק גם בקרב החוקרים הצרפתיים אשר עברו באזור וגם בקרב השבטים הילידים בני המקום.
בשל הסכנות הטבעיות של המצר, הם נתנו לו את הכינוי הצרפתי "Porte des Morts Passage", שמשמעו "הדלת אל המוות".
נקודות ציון היסטוריות בולטות במחוז דור
שתי כנסיות אשר נבנו קרוב לזמננו (Boynton ב 1939-47 והאי ב- Stavkirke 1991-1995).
שתי הכנסיות מיצגות את הנוכחות של ההיסטוריה הסקנדינבית במחוז.
הכנסיות נבנו בהתאם למסורת Stavkirke, סגנון אדריכלות הנחשב לפופולרי בנורווגיה בסוף המאה ה -12.
בעוד שמתיישבים סקנדינבים אכלסו את החלק הצפוני של חצי האי, מתיישבים בלגים טענו לבעלות על החלק הדרומי של המחוז וחקרו תופעות המדגישות היבטים של ההיסטוריה הבלגית במחוז דור.
היה בעבר מרכז תעשיית החלב של וושינגטון איילנד.
המבנה שימש כמחלבה מרכזית באי במשך שנים רבות.
לאחר סגירתו, המבנה שומר והוסב לשימושים אחרים, כולל אירוח אירועים ותערוכות.
Plum Island נפתח רשמית עבור המבקרים ביוני 2017 לאחר שנים של הזנחה.
בצד הצפוני של האי הוקם רציף סירות, המאפשר לאורחים לבקר במגדלור שנבנה בשנת 1896 ועובר שיפוצים מאז שנת 2013.
Pioneer Schoolhouse, רחוב מורביה 9998, Ephraim - בית הספר פיוניר, נבנה בשנת 1880. תחילה, בית הספר הכיל יחידה אחת שהייתה לכיתה לתלמידים בשכבות א' עד ח'.
מאוחר יותר, בשל עליה במספר התלמידים, בית הספר נסגר ובמקומו נבנה בית ספר חדש.
המבנה העומד כיום כפול בגודלו מהמבנה המקורי, אך הוא השתמר והפך למוזיאון בעזרת קרן Ephraim.
כל המקומות המוזכרים מהווים שימור וזכר ממשי להיסטוריה הפיזית והתרבותית של המחוז.
מחוז דבלין הוא אחד ממחוזותיה ההיסטוריים של אירלנד.
המחוז שוכן בפרובינציית לנסטר, על קשת סביב מפרץ דבלין, לחופי הים האירי שממזרח לו.
בצפון-מערב גובל המחוז במחוז מית', במערב במחוז קילדייר ובדרום במחוז ויקלו.
למרות שבשטחו הוא אחד הקטנים באי (921 קמ"ר), מחוז דבלין המאוכלס ביותר באירלנד, עם אוכלוסייה של כ-1.27 מיליון תושבים (2011).
בירת המחוז היא העיר דבלין.
נהר הליפי (Liffey) זורם דרך המחוז ומפריד אותו לצפון ולדרום.
הצפון הוא החלק העני והדרום הוא החלק העשיר.
ב-1994 פוצל המחוז ל-4 מחוזות משנה, לצרכים אדמיניסטרטיביים (אוכלוסייה על פי מפקד 2006)
העיר דבלין, שאינה מחוז אך נהנית ממעמד של מחוז אדמיניסטרטיבי (כ-506,000 תושבים).
מחוז דרום במשטרת ישראל הוא המחוז המשטרתי הגדול ביותר מבחינת השטח.
עם הקמת מדינת ישראל הוחלט על הקמת ארבעה מחוזות משטרתיים: תל אביב, חיפה, נגב וגליל.
ירושלים לא נכללה אז בגבולות החלוקה ולא היה ברור מה יהיה מעמדה.
מחוזות תל אביב וחיפה החלו לפעול באופן מיידי, אך מחוזות הנגב והגליל לא הופעלו שכן אזורי אחריותם היו בשליטת הצבא שניהל בהם קרבות.
עם שוך הקרבות התארגן מחוז הדרום של המשטרה והחל לפעול ממטה מחוז תל אביב ברחוב יונה הנביא 13 בתל אביב, תחת פיקודו של נחום זיו-אב שהיה מפקד מחוז תל אביב.
באוגוסט 1949 עבר מטה המחוז לרמלה.
המחוז כלל את נפת השפלה, בפיקוד אברהם לרמן, שהשתרע מחולון, לוד ורמלה בצפון עד רוחמה וניר עם בדרום.
ביוני 1950 התחלף מפקד נפת השפלה ולתפקיד נכנס אריה ניר.
באוגוסט 1948 צורפה משטרת ירושלים למשטרת ישראל ועם כיבוש הנגב קיבלה מחוז ירושלים את האחריות על אזור הדרום עד אילת.
בשנת 1950 הועברה נפת השפלה לאחריות מחוז ירושלים.
בשנת 1953 הוקמה נפת הנגב של המשטרה והיא הוכפפה למחוז ירושלים.
בשנת 1954 הוקם מחוז מרכז, אליו הועברה נפת השפלה.
אולם בשנת 1958 פורק המחוז והוא הוכלל ברובו במחוז ירושלים, שכונה מעתה גם "המחוז הדרומי" ועם הזמן נודע בלעדית כ"מחוז דרום".
בשנות ה-60 כלל המחוז ארבע נפות: נפת הנגב, נפת ירושלים, נפת פ"ת ונפת רמלה-לוד.
בשנת 1981 הוקם מחוז מרכז מחדש ונפותיו נגרעו ממחוז דרום.
בינואר 1971 עברה נפת עזה ממחוז תל אביב למחוז דרום.
בשנת 1991 הוקם מחוז ירושלים ואזור ירושלים נגרע מאחריות המחוז הדרומי.
ימ"ר נגב שמקום מושבה בבאר שבע.
יחידת מג"ן (מודיעין גבולות נגב) – יחידת עילית משטרתית ייעודית למאבק בנגע הברחות הסמים ואמצעי הלחימה הלא חוקיים בגבולותיה הדרומיים והמזרחיים של מדינת ישראל.
מעניקה שירות ליישובים חורה, עומר, מיתר, לקייה והפזורה הבדואית שסביבם.
מעניקה שירות ליישובים ערערה בנגב, כסייפה, וכן לפזורות כביש 25 וכביש 80.
מעניקה שירות ליישוב שגב שלום, לפזורה הבדואית, כמו גם ל-17 יישובים במועצות נאות חובב, נווה מדבר ורמת נגב.
כוללת את ימ"ר מרחב לכיש, שמקום מושבה באשדוד.
יחידת יואב היא יחידה מחוזית הפועלת במחוז דרום ומחזיקה בשני תפקידים כאשר תפקידה הראשון של היחידה עוסק בפח"ע, הפרות סדר, ומאבק בפשיעה חמורה.
תפקידה השני של היחידה הוא תיאום, הנחיה ואינטגרציה של הגופים הממשלתיים הפועלים לאכיפת דיני מקרקעין תחת ארגון וניהול משטרת ישראל.
היחידה מונה כ-200 לוחמים שבראשם עומד מפקד יחידה בדרגת ניצב משנה (נצ"מ).
חטיבת סה"ר (ראשי תיבות של סדר ציבורי, הגנה וריבונות) היא יחידה במחוז דרום של משטרת ישראל שנועדה לשמש ככוח עצמאי, ותפקידה להעניק מענה ראשוני באירועים ביטחוניים.
היחידה מונה כ-250 לוחמים שבראשם עומד מפקד יחידה בדרגת ניצב משנה (נצ"מ).
היחידה מורכבת משלוש זרועות מבצעיות של לוחמים:
זרוע מרכזית – האמונה על הפעלת בעלי תפקידים מיוחדים: מפעילי רחפנים, פרשים, כלבנים וניוד.
זרוע לכיש – צוותי לוחמים הנותנים מענה לאירועים בגזרת מרחב לכיש.
זרוע נגב – צוותי לוחמים הנותנים מענה לאירועים בגזרת מרחב נגב.
2024 פיקד והשתתף בקרב על תחנת המשטרה בשדרות בעת טבח שבעה באוקטובר.
הדליק משואה ביום העצמאות29חיים בובליל2024–מכהן
מחוז דניגול הוא מחוז באירלנד.
המחוז ממוקם בפרובינציית אלסטר, ובירתו היא ליפורד, על אף שהעיר הגדולה במחוז, בפער משמעותי, היא העיר לטרקני.
המחוז נקרא בעבר טירקונל על שם ממלכה שהייתה חלק מממלכת אירלנד.
לפי מפקד משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-158,755 תושבים, רובם משתייכים לנצרות הקתולית, אולם ישנה קהילה לא קטנה של נוצרים פרוטסטנטים.
המחוז הוא הגדול ביותר בפרובינציית אלסטר והרביעי בגודלו באירלנד כולה.
המחוז גובל ממזרח במחוזות לונדונדרי, טיירון ופרמנה הנמצאים בצפון אירלנד, מדרום הוא גובל במחוז ליטרים שברפובליקה האירית ובצפון ובמערב הוא גובל באוקיינוס האטלנטי.
בעקבות בידודו היחסי של המחוז משאר מחוזות אירלנד, פיתחו אנשיו תרבות מעט נפרדת.
המחוז הוא ברובו הררי, וההר הגבוה ביותר מתנשא לגובה של 749 מטרים מעל פני הים.
הר כרואגורם מגיע לגובה של 674 מטר.
קו המים חודר עמוק לתוך שטח היבשה במחוז דניגול, מה שיוצר בה את תופעת הלוך.
מחוז דניגול נפגע קשות מרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
אזורים שלמים נהרסו בעקבות המשבר, ואזורים שלמים אף התרוקנו מיושביהם - חלקם כתוצאה ממוות וחלקם כתוצאה מהגירה.
במפקד משנת 1841, נרשמו כ-296,000 תושבים במחוז, וכעשר שנים לאחר מכן נרשמו כ-41,000 תושבים בלבד - כעשר שנים לאחר מכן המצב החמיר אף יותר ונרשמו כ-18,000 תושבים בלבד.
ב-1951 אוכלוסיית המחוז הייתה שווה ל-44% מאוכלוסייתו שלפני הרעב, ועד היום האוכלוסייה לא הצליחה לשחזר את מספרה שלפני 1841.
המחוז הושפע מאוד מחלוקתה של אירלנד בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בה הפך דרום האי למדינה העצמאית של אירלנד וצפון האי נותר בידי השלטונות הבריטיים - מה שהפך את המחוז לצפוני ביותר ברפובליקה האירית החדשה ולכמעט מנותק משאר המחוזות בה.
כמו כן, העיר דרי, שהייתה לנמל העיקרי של תושבי המחוז הפכה לחלק ממחוז לונדונדרי ושטחים שהיו שייכים מבחינה מסורתית למחוז הועברו למחוז טיירון - שניהם כעת בצפון אירלנד.
המחוז גם נפגע קשות בתקופת הצרות - במהלכה, בעקבות קרבתו לצפון אירלנד ושייכותו לרפובליקה האירית, היו במחוז פיגועים ומקרי רצח רבים בין הצדדים הנצים.
כלכלת המחוז הצליחה להתאושש רק לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב בשנת 1998.
אזורי הגיילטאכט של מחוז דניגול הם השניים בגודלם באירלנד.
הניב של השפה האירית המדובר במחוז הוא של פרובינציית אלסטר.
אוכלוסיית הגיילטאכט במחוז מונה כ-16% מתושביו - 24,744, מתוכם כ-17,132 דוברים את השפה האירית.
שלושת האזורים העיקריים בהם מדברים את השפה במחוז הם הרוזס, קלוכנילי וגווידור, שהיא העיר בה ישנו ריכוז דוברי האירית הגדול בעולם - מעל ל-5,000.
מחוז דאון הוא אחד מששת מחוזות צפון אירלנד שבממלכה המאוחדת.
בירת המחוז היא העיר דאונפטריק, על אף שהעיר הגדולה בו היא העיר בנגור.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2011, מתגוררים במחוז כ-531,665 תושבים, רובם משתייכים לנצרות הפרוטסטנטית.
המחוז גובל במחוז ארמה ממערב, במחוז אנטרים מצפון ובתעלה הצפונית מדרום וממזרח.
פרבריהן המזרחיים של הערים בלפסט וליסבורן נמצאים במחוז דאון, אך חלק הארי שלהן נמצא במחוז אנטרים השכן.
דומה היא העיר ניורי, אשר רובה נמצא במחוז ארמה ופרבריה המזרחיים נמצאים במחוז דאון.
המחוז שוכן לחופיו הדרום-מזרחיים של לוך ניי, ובשטחיו נמצאים גם לוך בלפסט, לוך קלינגפורד ולוך סנטרנגפורד.
בשטח המחוז נמצאות הן הנקודה הדרומית ביותר בצפון אירלנד והן הנקודה המזרחית ביותר באי אירלנד כולו.
במהלך המלחמות הוויליאמיות באירלנד בין השנים 1689-1691, היה המחוז למרכז המרד הפרוטסטנטי כנגד המלך הקתולי ג'יימס השני, מלך אנגליה, ובו ניטשו קרבות משמעותיים בין היעקוביטים הקתולים לבין תומכיו הפרוטסטנטיים של ויליאם מאוראנז', אשר ניצחו לבסוף ופיזרו את הצבא היעקוביטי ממחוז דאון ומצפון אירלנד כולה.
השטחים הכפריים במחוז נפגעו מרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, הן בשל מוות מרעב או מחלות והן בשל הגירה.
אוכלוסיית המחוז צנחה בהדרגתיות מאז הרעב ועד לתחילת המאה ה-20 - אם בשנת 1841 התגוררו במחוז כ-361,446 תושבים, בתחילת המאה ה-20 התגוררו בו כ-205,889 תושבים בלבד.
עלייה החלה להרשם רק משנות ה-20 של המאה ה-20, ואוכלוסייתו חזרה למספרה המקורי של לפני הרעב רק בשנות ה-70 של המאה ה-20.
מחוז דרום טיפררי היה מחוז באירלנד שבוטל ב-3 ביוני 2014 ואוחד עם מחוז צפון טיפררי ליצירת מחוז טיפררי.
המחוז היה ממוקם בפרובינציית מנסטר, ובירת המחוז הייתה העיר קלונמל, בו היא העיר הגדולה ביותר.
המחוז נקרא על שם העיר טיפררי שהייתה בשטחו.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2011, התגוררו במחוז כ-88,433 תושבים, רובם נוצרים קתולים.
המחוז גבל במחוז ווטרפורד מדרום, במחוז קילקני ממזרח, במחוז קורק מדרום מערב, במחוז לימריק ממערב ובמחוז צפון טיפררי מצפון.
על אף שנמצא באזור המישורי של אירלנד, בשטח המחוז מספר רכסי הרים.
עד אמצע המאה ה-20 היה ניב ייחודי של השפה האירית מדובר במחוז דרום טיפררי, אך הוא נכחד עם דובריו האחרונים, וממנו נותרו הקלטות בלבד.
המחוז ההיסטורי של טיפררי פוצל בשנת 1898 לשני מחוזות - צפוני ודרומי, עד אשר הוחלט לאחדם מחדש בשנת 2014. מחוז דרום טיפררי מהווה 52% משטח מחוז טיפררי.
מחוז דן לירי-ראת'דאון הוא מחוז משנה באירלנד, חלק ממחוז דבלין.
המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר דן לירי, על שמה הוא נקרא, כמו גם על שם הברונות האירית ראת'דאון.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-217,274 תושבים.
המחוז גובל במחוז ויקלו מדרום, במחוז דרום דבלין ממערב, בעיר דבלין מצפון ובים האירי ממזרח.
בשנת 1994 פוצל מחוז דבלין לארבעה מחוזות משנה:
שטח העיר דבלין, בירת אירלנד
מחוז דרום דבלין הוא מחוז משנה באירלנד, חלק ממחוז דבלין.
המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר טלאט, בו היא העיר הגדולה ביותר.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-265,205 תושבים, והוא המחוז הרביעי בגודלו מבחינת אוכלוסייה באירלנד כולה.
המחוז גובל במחוז ויקלו מדרום, במחוז קילדייר מדרום מערב, בעיר דבלין ממזרח, במחוז דן-לירי-ראת'דאון מדרום מזרח ובמחוז פינגל מצפון מזרח (ביניהם מפריד נהר הליפי).
בשנת 1994, פוצל מחוז דבלין לארבעה מחוזות משנה:
ערים גדולות נוספות במחוז הן לוקאן וקלונדלקין.
רובו של המחוז מעויר מאוד, אך חלקים קטנים במערבו ובדרומו נשארו כפריים.
לרובע ברנט בעיר לונדון ולמחוז דרום דבלין קשרי ערים תאומות.
מחוז גרנדה (בספרדית: Provincia de Granada) הוא מחוז במזרח אנדלוסיה שבדרום ספרד, ובעבר מדינה ריבונית (טַייפֶֿה) בספרד המוסלמית, שבירתה התחלפה בין גרנדה לקורדובה הנמצאים ברמת גרנדה - מישור פורה בין שלש נהרות, למרגלות הרי סיירה נוואדה (בספרדית: הר מושלג), בצפון מזרחה של אנדלוסיה.
כיום מחוז גרנדה הוא אחד משמונת המחוזות (הפרוביציות או פרובינקיות) המרכיבים את הקהילה העצמאית אנדלוסיה, בדרום ספרד, שבעברה הייתה אל-אנדלוס, היא ספרד המוסלמית.
בירת המחוז כיום היא העיר גרנדה, ועל שמה המחוז.
הרי סיירה נוודה נספחים למחוז גם הם, והמחוז מכיל את ההר הגבוה ביותר בחצי האי האיברי, הר מולחצן Mulhacén המתנשא לגובה 3,479 מטרים.
(לשם השוואה, מצפה שלגים, שיא החרמון בישראל הוא רק 2,236 מטרים, ושיא החרמון בסוריה הוא 2,814. הר מולחצן גבוה מהחרמון הישראלי ביותר מחצי גובה החרמון).
במחוז גרנדה אתרי תיירות רבים, עם שאריות יהודיות ואחרות מתקופת השלטון המוּרי המוסלמי, בערים קורדובה וגרנדה.
ארמון אלהמברה (שיבוש מערבית: אלחמרה - האדום) נמצא באזור ההררי, כמו גם מתחמי נופש וגלישת סקי.
קוסטה טרופיקנה - לחוף הים התיכון, היא אחד החופים המבוקשים בתיירות פנים ספרדית, וגם מכל רחבי אירופה.
בתקופת תור הזהב של יהודי ספרד, מראשוני המשוררים הספרדים (כלומר מראשוני המשוררים היהודים מספרד) רבי שמואל הנגיד שחי בקורדובה (כיתוב רבני: קורטובה), כיהן כיועץ וסופר של מלך ממלכת גרנדה, ואף יצא איתו ועם הפיקוד הבכיר לקרבות נגד טייפות (מדינות עיר-ממלכה מוסלמיות) שכנות.
מחוז גָרוָוה ) הוא אחת מעשרים וארבע החטיבות ("divisions") במדינת ג'הרקהאנד שבמזרח הודו.
מחוז גרווה הוא חלק מחטיבת פאלאמו והמרכז המנהלי שלו נמצא בעיר .
מחוז גרווה הוקם ב-1 באפריל 1991. הוא מהווה חלק של "פרוזדור האדום" שכולל אזורים בהם יש השפעה חזקה של נקסליטים.
מחוז גרווה כולל שלושה אזורי משנה: העיר גרווה, ו, המחולקות ל-20 גושים לפיתוח קהילתי (Community development block).
המחוז גובל מצפון ב, במחוז Palamau (מדינת ג'הרקהאנד) ממזרח, במחוז (מדינת צ'האטיסגאר) מדרום, ובמחוז (מדינת אוטר פרדש) ממערב.
בשנת 2006 היה מחוז גרווה אחד מ-250 המחוזות הנחשלים מתוך 640 המחוזות בהודו והוא מקבל מימון במסגרת תוכנית המענקים לאזורים הנחשלים (Backward Regions Grant Fund - BRGF).
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, אוכלוסיית מחוז גרווה מונה 1,322,784 תושבים.
צפיפות האוכלוסייה במחוז היא 323 נפש לקילומטר רבוע.
יחס המינים הוא 933 נשים מול כל 1,000 גברים.
שיעור האוריינות עומד על 60.33%.
בגרווה ישנם שני מחוזות בחירה: גרווה ו־Bhawanathpur.
חבר הפרלמנט של האזור הוא Vishnu Dayal Ram ממפלגת העם ההודית - BJP .
מחוז גרין הוא מחוז הממוקם במדינת ניו יורק, ארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של 2010, אוכלוסייתו מנתה 49,221 נפש.
מושב המחוז הוא ביישוב קטסקיל ושטחו כ-1,678 קמ"ר.
שמו של המחוז ניתן לכבודו של הגנרל ממלחמת העצמאות האמריקאית, נתנאל גרין.
המחוז הוא חלק מאזור הבירה של המדינה.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח המחוז כולל כ-1,700 קמ"ר, מתוכם 1,680 קמ"ר הם יבשה ו-28 קמ"ר הם מים.
מחוז גרין ממוקם בדרום-מזרח מרכז מדינת ניו יורק, ממערב לנהר ההדסון ומדרום לאולבני.
האזורים הצפוניים והמזרחיים הם בעיקר מישורים נמוכים.
לאורך נהר ההדסון, הגובה הנמוך ביותר הוא בגובה פני הים.
האזורים הדרומיים והמערביים מתנשאים בחדות אל עבר הרי הקטסקיל.
פארק הקטסקיל תופס חלק ניכר מאזור דרום-מרכז.
הפארק מכיל כמה מהפסגות הגבוהות ביותר מדרום להרי האדירונדק.
לדוגמה, הגובה הגבוה ביותר הוא הר האנטר , בגובה של כ-1,230 מטר מעל פני הים; בנוסף, ישנם מפלים ציוריים רבים בפארק, כגון מפלי קאטסקיל .
המחוז משרת את חברת התחבורה של מחוז גרין, שבסיסה ביישוב מושב המחוז - קטסקיל.
מחוז דלאוור הוא מחוז הממוקם במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2020, אוכלוסייתו מנתה 44,308 תושבים כאשר 10 שנים קודם לכן היא מנתה 47,980 תושבים - ירידה של 7.6%.
מושב המחוז הוא ביישוב דלהי.
המחוז נקרא על שם נהר דלאוור, אשר נקרא לכבודו של תומאס ווסט, הברון דה לה וואר השלישי , שמונה למושל וירג'יניה בשנת 1609. המחוז נוסד בשנת 1797 והוא חלק מאזור הרובד הדרומי של המדינה .
המחוז משתרע על פני 3,800 קמ"ר.
על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח המחוז כולל של 3,800 קמ"ר, מתוכם 3,730 קמ"ר הם יבשה ו-65 קמ"ר (1.7%) הם מים.
זהו המחוז החמישי בגודלו בניו יורק מבחינת שטח יבשתי.
מחוז דלאוור ממוקם בחלק הדרומי של המדינה, מופרד ממדינת פנסילבניה על ידי נהר דלאוור.
הוא נמצא ממזרח לבינגהמטון ומדרום-מערב לאולבני בירת המדינה.
המחוז מכיל חלק מהרי הקטסקיל.
הוא נמצא בתוך אזור הנקרא "הרובד הדרומי" של מדינת ניו יורק.
הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת הר בירפן בגובה של כ-1,070 מטר מעל פני הים לאורך קו מחוז גרין.
הנקודה הנמוכה ביותר היא לאורך נהר דלאוור.
המחוז מנוקז על ידי מוצא נהר דלאוור.
יש לו פני שטח גִבְעִיִים, והאדמה בעמקים פורייה ביותר.
נהרות דלאוור וסוסקהאנה ניתנים לשיט בסירות.
בצפון מזרח - מחוז סקוהרי
בדרום מזרח - מחוז אלסטר
בדרום מערב - מחוז ווין, פנסילבניה
בצפון מערב - מחוז צ'נאנגו
במחוז דלאוור יש תחבורה מסוימת המופעלת על ידי Coach USA
מחוז דיתמארשן הוא מחוז במערב מדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
המחוז נמצא לחופי הים הצפוני.
בצפון המחוז נמצא שפך נהר האיידר , ובדרומו נמצא שפך נהר האלבה, בצמוד לקצה של תעלת קיל.
כמעט מחצית משטחו של המחוז נוצר במשך שנים באמצעות אחזור קרקע, דהיינו ייבוש שטחי ים.
פני השטח שטוחים ברובם כאשר הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת 78 מטרים מעל פני הים, והנמוכה ביותר, בגובה חצי מטר מתחת לפני הים.
המחוז מושפע מאוד מגאות ושפל של הים הצפוני.
אזור הכרית רחב למדי, ובקרבתו ביצות עשב וביצות כבול מרובות.
סוגים רבים של עופות מים מקננים בקיץ בשטחי המחוז, ולצורך הגנת הצומח והחי הוקם פארק לאומי ייעודי ב-1985 .
המחוז כולל גם מספר איים חוליים ולא מיושבים, שנמצאים במרחק קילומטרים ספורים בים.
החל מהמאה ה-12 נכלל השטח שמהווה כיום את המחוז, בשטחה של ארכיבישופות ברמן.
החל מהמאה ה-16 היה נתון למאבקי שליטה בין נסיכויות מקומיות של האימפריה הרומית הקדושה ובין המלוכה הדנית.
לאחר מלחמת שלזוויג השנייה, עבר האזור לשליטת ממלכת פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכלל שטח המחוז בשטח הכיבוש הבריטי.
בשנת 1946 שויך המחוז למדינת שלזוויג-הולשטיין, שהצטרפה בשנת 1949 לגרמניה המערבית.
שאר היישובים במחוז מאוגדים ב-6 נפות הנקראות בגרמנית .
מחוז המרכז הוא אחד מששת מחוזותיה של מדינת ישראל.
שטחו של המחוז כ-1,293 קמ"ר, והוא שוכן באזור מישור החוף.
בירת המחוז היא העיר רמלה, והעיר הגדולה בו היא פתח תקווה.
מחוז המרכז, ככל מחוזות ישראל, נוצר בהחלטת ממשלת ישראל בשנת 1953. הממונה על המחוז מטעם משרד הפנים, נכון לשנת 2023, היא ענת חנה לנקסנר.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2023, אוכלוסיית מחוז המרכז מונה כ-2,381,200 נפש, כך שזהו המחוז עם האוכלוסייה הגדולה ביותר מבין מחוזות ישראל.
צפיפות האוכלוסייה במחוז היא, אפוא, כ-1,842 איש לקמ"ר.
תושבי המחוז מהווים כ-24.1% מכלל הישראלים.
ערים מועצות מקומיות מועצות אזוריות אלעד
נתוני אוכלוסייה ושטח ביישובי המחוז
נתוני אוכלוסייה נכונים ליוני 2025 של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
מחוז הדרום הוא אחד מששת מחוזות ישראל, הכולל את כל שטחי הנגב, מישור החוף הדרומי והערבה.
שטחו הכולל של מחוז זה, הוא 14,185 קילומטר רבוע, ובשטחו הוא המחוז הגדול בישראל.
רוב שטחו המחוז מדברי או מדברי למחצה.
צפיפות האוכלוסייה היא הנמוכה ביותר מבין כל המחוזות בארץ – כ-90 נפש לקמ"ר.
מחוז הדרום הוא המחוז היחיד בישראל שממנו גישה לשלושה ימים – הים התיכון בחופי אשקלון ואשדוד, ים סוף שלחופי אילת, וים המלח במזרח.
בירת המחוז היא העיר באר שבע.
העיר המאוכלסת ביותר היא אשדוד והעיר הגדולה ביותר מבחינת שטח שיפוט היא דימונה.
בתחום המחוז פועלים מוסדות אקדמיים כגון המכללה האקדמית אשקלון, המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי,המכללה האקדמית להנדסה בבאר שבע ובאשדוד, אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והאוניברסיטה הפתוחה באילת.
ערים מועצות מקומיות מועצות אזוריות מועצות מקומיות תעשייתיות אופקים
אוכלוסיית המחוז מונה כ-1,330,600 נפש (למ"ס, נכון לשנת 2019), מתוכם, הלמ"ס מסווגת לפי שיוך דתי:
6,500 (כ-0.5%) מאוכלוסיית המחוז רשומים כנוצרים.
89,900 (כ-6.7%) מאוכלוסיית המחוז רשומים ללא סיווג דת.
הערה: הנתונים לערים נכונים לסוף ספטמבר 2024, מועצות מקומיות ואזוריות עדכניות לסוף ינואר 2022.
מחוז הוואי הוא מחוז שבמדינת הוואי שבארצות הברית.
במחוז רק אי אחד שנקרא הוואי ועל שמו נקרא המחוז.
במחוז 148,677 איש לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000. העיר הגדולה ביותר במחוז היא הילו שהיא גם בירת המחוז.
במחוז יש את מועצת המחוז ראש המועצה נבחר אחת ל-4 שנים.
במחוז 2 נמלי תעופה בינלאומיים האחד נקרא "נמל התעופה הבינלאומי של הילו" שמשרת את אזור הילו והשני הוא "נמל התעופה הבינלאומי קונה" שמשרת את הצד המערבי של המחוז.
מחוז הונולולו הוא מחוז במדינת הוואי שבארצות הברית.
המחוז כולל את בירת המדינה והעיר הגדולה במדינה שהיא הונולולו שעל שמה נקרא המחוז.
במחוז בנוסף לאי אוהאו יש גם עוד איים קטנים בחגורה הצפון מערבית של איי הוואי.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000 במחוז 876,156 איש מה שהופך את המחוז למחוז הגדול ביותר מכל מחוזות הוואי וה11 בגודלו במחוזות ארצות הברית.
ראש המחוז הוא מופי הננמאן.
הצפיפות במחוז היא כ-564 איש לקמ"ר ושטח המחוז כ-5,509 קמ"ר.
מחוז הוט ספרינגס הוא מחוז של מדינת ויומינג שבארצות הברית.
נכון לשנת 2000 התגוררו במחוז 4,882 תושבים.
בירת המחוז היא העיר תרמופוליס.
מחוז ואשאקי גובל במחוז הוט ספרינגס ממזרח, מחוז פרימונט גובל בו מדרום, ומחוז פארק גובל בו מצפון וממערב.
נכון לשנת 2000 מתגוררים במחוז 4,882 תושבים.
23.3% מתושבי המחוז הם ממוצא גרמני, 17% ממוצא אנגלי, 12.2% ממוצא אירי, ו-6% ממוצא נורווגי.
מחוז הגליל היה אחד מששת מחוזות המנדט הבריטי.
המחוז כלל את יחידות הנוף עמק החולה ואצבע הגליל, הגליל העליון המערבי והמזרחי, הגליל התחתון, בקעת בית הכרם ובקעת בית נטופה.
בקעת כנרות, בקעת יבנאל ועמק הירדן, עמק בית שאן, עמק חרוד, שולי עמק יזרעאל הצפוניים, מישור עכו ומישור הנעמן שבמישור החוף הצפוני.
בתוכנית החלוקה לחלוקת שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, שהתקבלה ב-29 בנובמבר 1947 שטחי הנפות צפת, טבריה וביסאן (בית שאן) היו רובם בשטח המדינה היהודית.
שטחי נפות עכו ונצרת היו רובם בשטח המדינה הערבית כולל הערים נצרת ועכו וכן המועצה המקומית נהריה.
מחוז הגליל נוצר בשנת 1921 עת חולקה ארץ ישראל לשבעה מחוזות: כנען, הגליל, שומרון, יפו, ירושלים, באר שבע ועזה.
ביולי 1922 חולקה הארץ מחדש לארבעה מחוזות ומחוזות כנען והגליל אוחדו, תוך שנפת בית שאן הועברה למחוז שומרון.
ביוני 1924 אוחדו מחוזות הגליל והשומרון ליצור את מחוז צפון.
מחוז הגליל הוקם מחדש בשנת 1937 עת פוצל מחוז הצפון למחוז הגליל ומחוז חיפה.
לואיס אנדרוס, יולי - ספטמבר 1937
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל:
מחוז הבירה (בספרדית: Distrito Capital) הוא מחוז פדרלי בוונצואלה, הכולל את שטחי בירת ונצואלה קראקס.
המחוז נמצא בצפון ונצואלה, בין המדינות מירנדה ולה גואירה.
המחוז משתרע על שטח של 433 קילומטרים רבועים, ומתגוררים בו 1,943,901 תושבים (נכון ל-2011).
ב-1864, עם הפיכתה של ונצואלה למדינה פדרלית, נוצר "המחוז הפדרלי של ונצואלה", שכלל את שטחי העיר קראקס ומדינת לה גואירה של היום.
המחוז פורק ב-1868 והפך לחלק ממדינותיו השכנות, אך ב-1872 הוקם מחדש.
ב-1998 הוחלט להפריד את מדינת ורגאס (שמה הישן של לה גואירה) מהמחוז.
בעקבות שינויים חוקתיים ב-1999 המחוז הפך ל"מחוז הבירה".
כמו כן הוחלט להעביר את מרבית הסמכויות השלטוניות של המחוז, שתפקד עד אז כעירייה של קראקס, ל"מחוז המטרופוליטני של קראקס", שכולל גם 4 רשויות מקומיות במירנדה.
ב-2009 הושבו חלק מהסמכויות למחוז, אך הוא עדיין אחראי לעיר קראקס בלבד בעוד האחריות על המטרופולין של קראקס נמצאת בידי המחוז המטרופוליטני.
מחוז הבירה רייקיאוויק (באיסלנדית: Höfuðborgarsvæðið) הוא אחד ממחוזות איסלנד המורכב מבירת איסלנד רייקיאוויק ופרבריה.
בין ערי המחוז ישנו שיתוף פעולה נרחב בתחומי תחבורה וסביבה.
המחוז מהווה את האזור העירוני הגדול במדינה, כאשר עיר הבירה לבדה מתגוררים כ-64% מתושבי איסלנד בשטח שמהווה 1% משטח איסלנד.
ערי המחוז הנוספות הן קואופווגיר, הפנרפיירדיר, גארדבאיר, מוספלסבאיר וסלטיירנרנס.
מחוז הדרום הוא הגדול שבמחוזות בחריין הממוקם בדרום המדינה.
למרות גודלו הרב של המחוז (כ־58% מהשטח המדינה), הוא בעל האוכלוסייה המעטה ביותר – כ־100,000 תושבים.
שטח המחוז כולל גם את איי חוואר.
מושל המחוז הוא ח'ליפה בן עלי אאל ח'ליפה, נכדו של ראש הממשלה הראשון של בחריין ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה.
מחוז הבירה הוא אחד ממחוזות בחריין המכיל בתוכו את בירת בחריין, מנאמה.
אמנם מחוז הבירה הוא הקטן בשטחו, אבל בעל מספר התושבים הגבוה ביותר.
המחוז הוקם בתצורתו בנוכחית ביולי 2002.
על פי מפקד שנערך בשנת 2020, ישנם 548,345 אנשים המתגוררים במחוז הבירה, 261,921 תושבים שאינם אזרחי בחריין ו-379,153 אזרחים.
מחוז המרכז הוא אחד מחמשת המחוזות ברפובליקה הטוגולזית.
אוכלוסיית המחוז מונה כ־625 אלף תושבים, מה שהופך אותו למחוז הכי פחות מאוכלס.
מחוז המרכז שוכן במרכז טוגו.
שטחו הוא 13,317 קילומטרים רבועים.
הוא גובל בצפון במחוז קארה, במזרח בבנין, בדרום במחוז מאריטים ובמערב בגאנה.
המחוז מחולק ל־4 תת־מחוזות: בליטה, סוטואובווה, טצ'מבֵה וטצ'אוג'ו.
מחוז המרכז הוא אחד משלושת המחוזות של מלאווי.
בירת המחוז היא גם בירת המדינה – לילונגווה.
מחוז המרכז הוא המחוז הגדול במדינה – שטחו 35,592 קילומטרים רבועים.
בצפון הוא גובל במחוז הצפון, במזרח באגם מלאווי, בדרום במחוז הדרום, בדרום־מערב במוזמביק ובצפון־מערב בזמביה.
נכון לשנת 2018, אוכלוסיית המחוז עומדת על מעל 7.5 מיליון תושבים.
גידול האוכלוסין במחוז, כבכל המדינה, עומד על שיעור גבוה.
71.5% מאוכלוסיית המחוז הם בני הקבוצה האתנית צ'ווה.
מחוז הדרום הוא אחד משלושת המחוזות של מלאווי.
שטחו של מחוז הדרום הוא 31,753 קילומטרים רבועים.
הוא גובל במחוז המרכז ובאגם מלאווי בצפון ובמוזמביק ממזרח, מדרום וממערב.
נכון לשנת 2018, אוכלוסיית המחוז עומדת על 7,750,629 תושבים, מה שהופך אותו למאוכלס במדינה.
הָארְץ הוא מחוז במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
בירת המחוז היא העיר הלברשטאדט.
השטח הוגדר כיחידה שלטונית בשנת 804, בעת הקמת בישופות הלברשטאדט.
לאחר מלחמת שלושים השנים ושלום וסטפאליה ב-1648, עברה השליטה באזור לשליטי הוהנצולרן של ברנדנבורג-פרוסיה והוא הוגדר כנסיכות הלברשטאדט.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, שולב השטח במחוז הפרוסי של סקסוניה הפרוסית.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה שטח המחוז, כמו סקסוניה-אנהלט כולה, בשטח גרמניה המזרחית, אך חולק על פני כמה מחוזות מנהליים, ומחוז אחד בשם הארץ לא היה קיים.
בשנת 2007 נערכה רפורמה מנהלתית בסקסוניה-אנהלט, ובמסגרתה, הוגדרו המחוזות מחדש.
אז הוקם מחוז זה, כאיחוד של כמה מחוזות.
המחוז נמצא בצפון מזרח רכס הרי ההארץ, והוא קרוי על שמם.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס ההרים – הר ברוקן, שוכנת אף היא בשטחו.
במחוז 13 ערים ועוד 7 עיריות מקומיות הכוללות יישובים כפריים בלבד.
מחוז הצפון הוא אחד מששת המחוזות אליהם מחולקת מדינת ישראל.
גודלו הוא 4,473 קמ"ר, והוא כולל בשטחו את הגליל, רמת הגולן, עמק החולה, ארץ כינרות, עמק בית שאן, עמק יזרעאל, מישור החוף הצפוני ורמות מנשה.
מרכז המחוז והעיר הגדולה ביותר בו הוא נצרת.
מחוז הצפון נוצר בהחלטת ממשלת ישראל בשנת 1953, על בסיס מחוז הגליל של המנדט הבריטי.
בתחילה הוא כלל ארבע נפות: צפת, כנרת, יזרעאל ועכו, ובשנת 1981 נוספה לו נפה חמישית – רמת הגולן, שנכבשה מסוריה במלחמת ששת הימים.
באפריל 1957 הועברה מועצה אזורית זבולון ממחוז צפון לחיפה.
מחוז הצפון הוא המחוז היחיד בישראל שרוב תושביו הם ערבים – נכון ל-2023, יש בו כ-816,100 תושבים מהמגזר הערבי (לרבות דרוזים), לעומת כ-728,200 תושבים מהמגזר היהודי (לרבות חסרי דת).
מחוז הצפון כולל 94 רשויות מקומיות:
ערים מועצות מקומיות מועצות אזוריות בית שאן
שפרעםוגם מועצה מקומית תעשייתית – מגדל תפן אל-בטוף
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2023, אוכלוסיית מחוז הצפון מונה כ-1,544,200 איש שהם אזרחי ישראל, מתוכם:
צפיפות האוכלוסייה במחוז היא, אפוא, כ-345 איש לקמ"ר.
תושבי המחוז מהווים כ-16.1% מכלל אוכלוסיית ישראל.
נתוני אוכלוסייה ושטח לפי רשות
במחוז יש 60 מועצות מקומיות:
מחוז הצפון הוא המחוז בעל מספר המועצות המקומיות הרב ביותר בישראל.
במחוז יש 15 מועצות אזוריות:
מחוז ואשאקי הוא מחוז של מדינת ויומינג שבארצות הברית.
נכון לשנת 2000 התגוררו במחוז 8,289 תושבים.
בירת המחוז היא העיר וורלנד.
המחוז הוקם בשנת 1911 והוא נקרא על שם ואשאקי - ראש שבט השושוני האינדיאני, אשר סייע למתיישבים האירופאים בבואם לאזור.
מחוז ביג הורן גובל במחוז ואשאקי מצפון, מחוז ג'ונסון גובל בו ממזרח ומחוז נאטרונה גובל בו מדרום מזרח, מחוז פרימונט מדרום, מחוז הוט ספרינג ממערב ומחוז פארק מצפון מערב.
נכון לשנת 2000 מתגוררים במחוז 8,289 תושבים.
מחוז ווטרפורד נמנה עם מחוזותיה הדרומיים של אירלנד.
המחוז הוא הקטן במחוזותיה של פרובינציית מנסטר, ובאירלנד כולה הוא ה-21 בשטחו.
המחוז שוכן לחופי הים הקלטי.
בצפון גובל המחוז במחוז טיפררי, בצפון מזרח במחוז קילקני, במזרח במחוז וקספורד, ובמערב במחוז קורק.
עיר המחוז היא דנגרוואן (Dungarvan).
מקור שמו של המחוז באנגלית לקוח משמה של העיר הגדולה בו, ווטרפורד, ששמה נגזר מ-Veðrafjǫrðr או Vedrarfjord, שמשמעותם בנורדית עתיקה הוא פיורד הרוחות או פיורד הכבשים.
אוכלוסיית המחוז נאמדת בכ-116,176 תושבים נכון ל-2016.
מחוז הצפון הוא אחד משמונת המחוזות (כולל משמר הגבול) של משטרת ישראל וכולל שלושה מרחבים.
המחוז תחום מדרום בקו התפר, השומרון ורכס הרי הגלבוע, ממזרח גבולות ממלכת ירדן וסוריה, מצפון בגבול לבנון, וממערב במישור החוף הצפוני, במחוז החוף ומדרום מערב בוואדי עארה.
עם הקמת המשטרה נוסדו בה שני מחוזות: מחוז תל אביב ומחוז חיפה.
בדרום ובצפון לא הוקמו מחוזות, מפני שאלו היו אזורי לחימה והיו באחריות צה"ל וירושלים טרם נכללה בגבולות המדינה.
לאחר שוך הקרבות הוקם מחוז צפון של המשטרה, שמטהו היה בטבריה והיא כללה את נפות כנרת, צפת ויזרעאל.
בשנת 1953 הועבר האחריות לנפת זבולון ממחוז חיפה למחוז צפון, ומטה המחוז עבר לנצרת.
בשנת 1958 בוצע ארגון מחדש במשטרה והמחוז אוחד עם מחוז חיפה.
ביולי 2011 הופרד מרחב החוף יחד עם תחנות עירון ואום אל-פחם ממרחב הגליל שבמחוז הצפון, והיו למחוז עצמאי, מחוז חוף.
במאי 2017 חולקו מחדש המרחבים במחוז הצפון.
מרחב גליל – בו 5 תחנות משטרה (שפרעם, כרמיאל, מג'ד אל כרום, טמרה ומשגב).
מרחב העמקים – בו 6 תחנות משטרה (בית שאן, נצרת, עפולה, מגדל העמק, כפר כנא ונוף הגליל).
מרחב כנרת (גליל-גולן) – ובו 6 תחנות משטרה – (תחנת קריית שמונה, תחנת גולן – קצרין, תחנת ירדן – ראש פינה, חצור הגלילית ויישובי הסביבה, תחנת צפת, תחנת טבריה ותחנת מעלות)
במחוז מתגוררים 1.2 מיליון איש – כ-42% יהודים, כ-41% מוסלמים, כ-7% דרוזים, כ-7% נוצרים וכחצי אחוז צ'רקסים.
בתחום המחוז אתרי קדושה לבני דתות שונות ואתרי תיירות.
יחידת הגבולות של מחוז צפון אשר עיסוקה הוא מניעת הברחות נשק וסמים מגבולות המדינה.
היחידה, מורכבת מלוחמי עלית והיא הכוח המיומן ביותר העומד לרשות המשטרה ברמה המחוזית.
היחידה מתמקדת בעיקר בסיכול הברחת כלי נשק מגבולות ירדן, סוריה, לבנון ושטחי הרשות הפלסטינית לתחומי מחוז צפון.
מחוז הנפין הוא מחוז במדינת מינסוטה, ארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של 2010 מנתה אוכלוסיית המחוז 1,152,425 תושבים, ועל כן הוא נחשב למחוז המאוכלס ביותר במינסוטה ול-34 בארצות הברית בכלל; יותר מחמישית מכלל תושבי מינסוטה מתגוררים במחוז זה.
מושב המחוז שוכן במיניאפוליס, העיר המאוכלסת ביותר במדינה.
המחוז נקרא על שם החוקר בן המאה השבע עשרה, לואיס הנפין .
המחוז נכלל במטרופולין הכולל את הערים סיינט פול, בלומינגטון וכן חלקים מוויסקונסין.
מבחינה פוליטית, מצביע המחוז ברוב גדול למפלגה הדמוקרטית.
במחוז כמות דומיננטית של תושבים ממוצא סקנדינבי.
מחוז וילנה (בליטאית: Vilniaus apskritis) הוא אחד מעשרת מחוזות ליטא.
בירת המחוז היא העיר וילנה בירת ליטא.
המחוז ממוקם בדרום-מזרח ליטא, הוא משתרע על פני 9,731 קמ"ר המכסים 14.9% משטח ליטא כולה.
ב-1 ביולי 2010 בוטל הממשל המחוזי במחוזות ליטא ובכללם זה של מחוז וילנה, והוא נשאר הלכה למעשה כיחידה טריטוריאלית וסטטיסטית בלבד.
מחוז וילנה הוא המחוז המאוכלס ביותר בין מחוזות ליטא; נכון לשנת 2012 התגוררו בשטחי המחוז כ-806,010 בני אדם, המהווים 27.5% מכלל תושבי ליטא.
מחוז וילנה מחולק ל-8 רשויות מקומיות:
המרחב המוניציפלי של העיר וילנה
מחוז וילנה-טרוקי (בפולנית: Powiat wileńsko-trocki, פוביאט וילנסקו-טרוצקי; בליטאית: Vilniaus-Trakų apskritis, וילניוס-טרקאי אפסקריטיס) הוא יחידה היסטורית בחלוקה המנהלית של פולין, אחד משמונה המחוזות שהרכיבו את פרובינציית וילנה ההיסטורית , בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה.
המחוז תוכנן בשנים 1923 ו-1924, והוכרז רשמית ב-22 בדצמבר 1925, ממיזוג של תתי-המחוז הישנים של פלך וילנה: וילנה וטרוקי .
המחוז נשלט ממשרדי המושל שהיו ממוקמים ברחוב סולאץ' (Sołacz) 3 בווילנה גופה, וכלל 17 גמינות, 2 ערים ו-12 עיירות.
באוקטובר 1939, עם מסירת וילנה לליטאים בידי הצבא האדום שכבש אותה קודם לכן במהלך פלישת ברית המועצות לפולין ובהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בוטל מחוז וילנה-טרוקי וחדל מלהתקיים.
כיום נכלל שטח המחוז בתחומי ליטא בחלק המזרחי של המדינה, ורובו כלול במחוז וילנה במתכונתו הנוכחית, שאינה בעלת משמעות מנהלית ממשית.
הערים המרכזיות בשטח המחוז הן: וילנה, טרוקי ונאויואי וילניה .
מחוז הקווקז היה ארגון טרור ג'יהאדיסטי סלפי ששימש כשלוחת המדינה האסלאמית באזור צפון הקווקז ברוסיה וירש את אמירות הקווקז, כארגון הטרור המרכזי באזור זה.
המדינה האסלאמית הודיעה על הקמת הקבוצה ב-23 ביוני 2015 ומינתה את רוסטאם אסלדרוב למנהיגה.
החל מנובמבר 2014 החלו מפקדי הביניים של אמירות הקווקז להחליף בפומבי את אמונם ממנהיג האמירויות עליסחאב קבקוב למנהיג המדינה האסלאמית אבו בכר אל בגדאדי, בעקבות הצהרתו של אל-בגדאדי וקבוצתו על הקמת ח'ליפות מוקדם יותר באותה השנה.
בפברואר 2015 ערקו מפקדים רבים של סניפי האמירות בצ'צ'ניה ודאגסטן.
קבקוב ונאמנים בכירים בתוך האמירויות פרסמו הצהרות בגנותם והאשימו את רוסטאם אסילדרוב, בבגידה.
התחייבויות נאמנות נוספות לאל-בגדאדי התרחשו ביוני 2015 על ידי מנהיג ארגון וליאט נחיצ'וואן, אסלן ביוטוקאייב ובהצהרת שמע שהושמעו לכאורה על ידי חמושים בדגסטן, צ'צ'ניה, אינגושטיה וקברדינו-בלקריה.
ב-23 ביוני 2015, דובר המדינה האסלאמית, אבו מוחמד אל-עדנאני, קיבל את ההתחייבויות הללו והודיע על הקמת מחוז, המכסה את אזור צפון הקווקז.
עדנאני כינה את אסילדארוב כמנהיג המדינה האסלאמית באזור זה וקרא למיליטנטים אחרים באזור לצעוד אחריו.
הקבוצה קיבלה אחריות לפיגוע הראשון שלה שבוצע בבסיס צבאי רוסי בדרום דגסטן, ב-2 בספטמבר 2015. בסרטון שפורסם גם בספטמבר קרא אסילדרוב לתומכי המדינה האסלאמית בקווקז להצטרף למאבק במקום לנסוע לעיראק וסוריה.
בתחילת 2016 הם פרסמו מספר מסמכים המפרטים את פעולותיהם בסוריה, עיראק, צ'צ'ניה ודאגסטן, לרוב התנקשויות באנשי משטרה ואנשי צבא מקומיים (דגסטאן וצ'צ'ניה) ו"פעולות צבאיות" בסוריה, בהן התפארו בהרג כמה חיילים וקצינים רוסים.
ב-4 בדצמבר 2016 דיווחו שירותי הביטחון הרוסיים כי הרגו את אסילדארוב וארבעה ממקורביו בפשיטה על בית במחצ'קלה.
ב-18 בפברואר 2018, צעיר בן 22 פתח בירי לעבר כנסייה בקיזליאר, דאגסטן, רוסיה והרג 5 ופצע 5 נוספים.
התוקף חוסל לאחר מכן על ידי כוחות הביטחון וסרטון וידאו אחר כך שהעלה התוקף ובו הביע אמונים למדינה האסלאמית, לפיו נודע כי המדינה האיסלאמית נושאת באחריות לפיגוע.
ב-20 באוגוסט 2018 תקפו מחבלים צעירים תחנת משטרה בעיר גרוזני באמצעות סכינים ופצעו לפחות 7 שוטרים.
כל המחבלים נהרגו; המדינה האיסלאמית קיבלה אחריות.
בתחילת ינואר 2019 קיבלה הקבוצה אחריות להתמוטטות בניין במגניטוגורסק 2018 ולפיגוע שאירע בעקבותיו למחרת.
מהקבוצה נמסר שהתמוטטות הבניין נגרמה על ידי הפצצות.
אולם, הטענה נדחתה על ידי כמה חוקרים רוסים, שאמרו כי הסיבה להתמוטטות הבניין הייתה ככל הנראה דליפת גז.
ב-25 בינואר 2019, קבוצת שוטרים הותקפה על ידי חמוש, ביישוב סרנובודסקויה (מחוז קורסקי), וגרם לפציעתם של שני שוטרים.
השוטרים ירו לאחור והרגו את התוקף, שגופתו נמצאה מאוחר יותר ליד רובה קלצ'ניקוב, ביער.
המדינה האסלאמית קיבלה אחר כך אחריות לפיגוע.
ב-12 באפריל 2019, בפעולה נרחבת בה השתתפו יחידת אלפא, המשטרה המקומית וחיילי המשמר הלאומי, נהרגו 2 מחבלים של הארגון שהיו חמושים בכבדות בעיר טיומן.
מחבלים אלה תכננו לתקוף מקום ציבורי בעיר.
ב-23 ביוני 2019, מחבל עם סכינים תקף שני שוטרים מחוץ למעונו של רמזן קדירוב בגרוזני.
לאחר מכן חוסל על ידי המשטרה.
על פי הדיווחים, רובה ציד נמצא במכוניתו.
קבוצת המדינה האסלאמית בקווקז קיבלה אחר כך אחריות לפיגוע.
ב-2 ביולי 2019 נהרג קצין אכיפת חוק וכמה אחרים נפצעו במחסום בפאתי העיירה באמוט, כאשר מחבל הצליח לתקוף שוטרים בסכין ורימון יד.
קבוצת המדינה האסלאמית קיבלה אחר כך אחריות לפיגוע זה.
ב-20 בינואר 2021 חוסל מנהיגה של הארגון, אסלן ביוטוקאייב יחד עם אנשיו, במבצע מיוחד של הרשויות בצ'צ'ניה ובכך חוסל המחבל האחרון ברשימת המבוקשים הפדרלית.
המדינה האסלאמית בכללותה וגרורתה, המדינה האסלאמית בקווקז בפרט, הוגדרו כארגון טרור על ידי ארצות הברית ב-29 בספטמבר 2015; אסלן אווגזארוביץ' ביוטוקאייב הוכנס לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ב-13 ביולי 2016. עוד קודם לכן, ארגון זה הוכנס לרשימת ארגוני הטרור שפעילותם אסורה בשטחי הפדרציה הרוסית, על ידי הוועדה הרוסית הלאומית למלחמה בטרור.
מחוז הצפון הוא הצפוני שבמחוזות בחריין הכולל בתוכו את העיר חמד וכפרים נוספים.
המחוז כולל את האי אום א-צבאן.
קבוצת איים נוספת, איי ג'ידה, השייכת למחוז, נמצאת גם היא בבעלות פרטית, של פוליטיקאי בחרייני.
המחוז כולל גם את איי נוראנה, איים מלאכותיים שנבנו בקרבת החוף ועליהם יוקמו בנייני מגורים.
מחוז הסאהל , הוא ארגון טרור ג'יהאדיסטי סלפי המהווה את שלוחת המדינה האסלאמית בדרום-מערב מדבר סהרה ובחלק המערבי של הסאהל.
הארגון הוקם בשנת 2015 על ידי הטרוריסט עדנאן אבו ואליד אל-סהראווי, והוכר שנה לאחר מכן על ידי ההנהגה המרכזית של המדינה האסלאמית.
הארגון מבצע פעולות טרור בשטחן של מאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו ובמידה פחותה גם בדרום אלג'יריה.
דאעש בסהרה הוא אחד משני ארגוני הטרור הקטלנים והחזקים ביותר במערב הסאהל, לצד יריבו ארגון ג'מעת נוסרת אל-אסלאם ואל-מוסלמין שנאמן לאל-קאעדה.
ארגון דאעש בסהרה הוקם על ידי עדנאן אבו ואליד אל-סהראווי וקבוצה מתומכיו.
אל-סהראווי, הוא בוגר חזית פוליסריו ואל-קאעידה במגרב האסלאמי, ושימש בתפקידים בכירים במספר ארגוני טרור עצמאיים שמזוהים חלקית עם אל-קאעדה ונטלו חלק במלחמת האזרחים במאלי, דוגמת התנועה לאחדות וג'יהאד במערב אפריקה, ואל-מוראביטון.
הארגון האחרון, נוצר בשנת 2013 ממיזוג בין התנועה לאחדות וג'יהאד לבין חטיבת רעולי הפנים של מוכתר בלמוכתר לאחר התבוסה האיסלאמיסטית מול הצבא הצרפתי במבצע סרוואל, וביצע פעולות במאלי וניז'ר.
בתפקידו האחרון באל-מוראביטון, סהראווי שימש כמפקד בכיר וכדובר הארגון.
ב-13 במאי 2015, סהראווי הכריז על נאמנותו של ארגון אל-מוראביטון לארגון המדינה האסלאמית ולאבו בכר אל-בגדאדי, ועל הקמת "המדינה האסלאמית בסהרה הגדול" .
יומיים לאחר מכן, מוכתר בלמוכתר וחלק מאל-מוראביטון התנערו מהנאמנות למדינה האסלאמית והודיעו שההכרזה לא נעשתה על דעת מועצת השורא של הארגון.
בעקבות זאת, התרחש פיצול בארגון בין נאמני בלמוכתר לנאמני סהראווי, והאחרון עזב את הארגון עם נאמניו שמספרם הוארך בכמה עשרות עד מאה לכל היותר.
במהלך ניסיון פיוס שאירע זמן קצר לאחר מכן, פרצו חילופי אש בין נאמני סהראווי לנאמני בלמוכתר צפונית לגאו, ונטען שסהראווי נפצע במהלכו ואחדים מאנשיו נהרגו.
בהמשך, נאמני בלמוכתר באל-מוראביטון, הצטרפו לאחר מכן לצד חטיבת מסינה ואנצאר א-דין ליצירת ארגון-גג משותף בשם ג'מעת נוסרת אל-אסלאם ואל-מוסלמין (JNIM), שנשבע אמונים לאל-קאעדה והפך לארגון החזק במאלי.
השלוחה החדשה של הארגון כונתה "המדינה האסלאמית בסהרה הגדול", "המדינה האסלאמית באזוואד" או "המדינה האסלאמית בסאהל", ולאחר האיחוד עם מחוז מערב אפריקה מוכרת גם בתור "הפלג הסהרי" או "הפלג הסאהלי".
בשנה הראשונה לאחר הקמתו, דאעש בסהרה היה נחשב לארגון שולי ואף לא הוכר כלל על ידי המדינה האסלאמית.
הארגון שמר על פרופיל נמוך עם פעולות טרור קטנות, והתעסק בעיקר בצבירת אהדה בקרב הקבוצות אתניות מקומיות, תוך שהוא מעצים את היחס של ארגונו לכל המוסלמים כאל כשווים ללא קשר לצבע העור ואתניות.
הדבר הקנה לו תומכים רבים בקרב אוכלוסיות שחורות ומקופחות, למשל בני קאסטות נחותות בקונפדרציות הטוארג, או בני הפולאני, הסונגהאי והז'רמה שבארגוני טרור אחרים נחשבו לנחותים ביחס ללוחמים ערבים וטוארגים בשל צבע עורם.
אזור ליפטאקו (משולש הגבולות של מאלי-ניז'ר-בורקינה פאסו) נחשב לכר פעילות נוח עבור הארגון, שכן הוא היה עם נוכחות ממשלתית מועטת, סמוך לאזורי הגבול, ולא עניין את אל-קאעדה שהתמקדה בצפון ומרכז מאלי.
מעשי הטבח ההדדיים בין הטוארג לפולאני ובין הפולאני לדוגון החמירו מאוד בעקבות תהליכי המדבור באזור, ודאע"ש בסהרה שהורכב בעיקר משתי הקבוצות הראשונות ניסה לנצל את הסכסוך האתני כדי להגדיל את כוחו ולתווך בין הקבוצות.
הדוגמה הבולטת לכך היא שבט האידקסאהק; שבט זה מזוהה עם הטוארג, וידוע במשך שנים בפשיטותיו על כפרי הפולאני; הנוכחות ההולכת וגוברת של דאעש בשטחי המחיה שלו, הובילה לפיצול בתוך השבט בין האיסלאמיסטים תומכי דאעש לבין אלו הדוגלים בלאומיות האזוואדית.
הפלג המתנגד לא רק שהפריע לפעילות דאעש באזור באמצעות סיוע לממשלות המקומיות והצטרפות למיליציות טוארגיות פרו-ממשליות ובדלניות (MSA ו-GATIA), אלא המשיך לבצע מסעי שוד, ביזה וטבח בכפרים פולאנים, עד שמנהיג דאעש בסהרה איים במעשי נקם כנגדו.
בהמשך, חוליות פולאניות של דאעש בסהרה אף יצא לפעולות תגמול ומעשי טבח בכפרים של הפלג המתנגד בתור סימן אזהרה לכל תושבי האזור.
בכך, דאעש בסהרה הפך מצד אחד למגנה של האוכלוסייה הפולאנית, ומאידך אותת לטוארגים האיסלאמיסטים שהוא יתקוף רק את מי שיהווה איום עבורו.
דוגמה נוספת היא קבוצת הדוגון הפגאנית; קבוצה אתנית זאת שחיה במרכז מאלי, הקימה מיליציות הגנה מפני ארגוני טרור שרואים בהם עובדי אלילים, ובמהרה עברה לתקוף ולבצע מעשי טבח באוכלוסייה הפולאנית שהוגדרה על ידם כתומכת טרור.
בדומה לאל-קאעדה, דאעש בסהרה איים בקביעות על בני הדוגון במעשי נקם, ועורר תקווה בקרב האוכלוסייה הפולאנית המותקפת שחשה עצמה מופקרת בידי ממשלת מאלי.
בסופו של דבר, השנים הראשונות "השקטות" של דאעש בסהרה, היו השנים שבהן נבנה בסיס התמיכה האיתן שישמש אותו מאוחר יותר.
בסוף 2016, כשנה וחצי לאחר הפיצול מאל-מוראביטון, דאעש בסהרה חדל מחיסולים ופעולות טרור קטנות ופתח במחרוזת התקפות בולטת על מטרות משטרתיות וצבאיות בבורקינה פאסו, ובכלא קוטוקאלה הסמוך לבירת ניז'ר.
ההתקפות הללו שעוררו בעיקר התעניינות מקומית בארגון החדש, תפסו את תשומת ליבה של המדינה האסלאמית (בפרט לאור ניצני קריסת הח'ליפות בעיראק וסוריה), וב-30 באוקטובר 2016, פורסם בביטאון הרשמי שלה על שבועת האמונים של הארגון לצד סרטון שבו עדנאן אל-סהראווי נשבע אמונים לאל-בגדאדי עם קבוצה של כ-30 לוחמים.
אף על פי כן, דאעש בסהרה לא קיבל מעמד רשמי של סניף או מחוז, ופעולות טרור שלו לא פורסמו בעיתוני דאעש אלא דרך סוכנות הידיעות המאוריטנית.
בשל כך, גם לאחר שפעולות הטרור של דאעש בסהרה החלו לגדול בתדירותם ובעוצמתם והובילו לכך שמחוזות טליברי וטאהואה בניז'ר הושמו במצב חירום, הארגון החדש היה מוכר בעיקר לצבאות המקומיים והזרים ולאנליסטים המתמחים בסאהל ולא מעבר לכך.
פעולותיו גדולות ככל שהיו, נבלעו עד אמצע 2017 בשלל הדיווחים על פעולות הטרור האיטנסיביות של אל-קאעדה במאלי שאף היא החלה להרחיב את פעולתה לעבר בורקינה פאסו וחוף השנהב.
העלייה בהיקף הפעילות של דאעש בסהרה לצד ההכרה בו על ידי ההנהגה המרכזית בעיראק וסוריה, עוררה התעניינות מוגברת בקרב ג'יהאדים מקבוצות שונות שהתלבטו בין הצטרפות לאל-קאעדה לבין לדאע"ש.
באמצע 2017 לדוגמה, למעלה מ-40 לוחמי חטיבת סלאח א-דין העצמאית הצטרפו לארגון, רובם טוארגים.
עד מהרה, באזור הגבול של מאלי וניז'ר צמח כוח דאע"שי גדול, חמוש ומצויד היטב.
המארב בטונגו-טונגו שהתרחש באוקטובר 2017 סימל את נקודת המפנה של הארגון; במארב זה, כוח גדול של דאעש בסהרה ארב לשיירה של צבא ניז'ר והקומנדו האמריקני שהייתה במשימה פשוטה לכאורה של איסוף מודיעין, כשהיא נמצאת מבלי ידיעתה בלב שטח עוין.
במהלך המארב, כוחות דאעש בידדו את הצוותים של השיירה בזה אחר זה, והרגו 4 חיילים אמריקנים ו-5 חיילים ניז'רים.
לולא הגעת מטוסי קרב צרפתים ברגע האחרון ממאלי, הכוח האמריקני היה מושמד כולו.
המארב עורר סערה גדולה בארצות הברית, שכן נוכחות כוחות צבאיים אמריקנים בניז'ר במשימות קרקעיות לא הייתה ידועה כלל לרוב הפוליטיקאים, וניז'ר נחשבה בכלל למדינה שקטה יחסית ביחס לשכנותיה.
הדבר בא לידי ביטוי גם בכך שהמדינה האסלאמית חרגה ממנהגה, ופרסמה את הסרטון של דאעש בסהרה בכל האתרים וערוצי התקשורת שלה, חרף היותו מוצר לא-רשמי שלא עבר דרך משרד התקשורת המרכזי.
המארב אמנם מיקד את תשומת הלב של הצבא האמריקני והצרפתי על הארגון שספג בעקבות כך אבדות רבות, אך מאידך הוביל לגידול מהיר בכוחו.
בהמשך, ארגונו של אל-סהראווי עבר לבצע פעולות טרור נועזות יותר (כולל פיגועי התאבדות) נגד צבא מאלי, צבא ניז'ר, הצבא הצרפתי ומיליציות פרו-ממשלתיות ובדלניות של הטוארג, כשבחלק מהמקרים הוא ביצע התקפות משותפות עם אל-קאעדה.
במקביל, המצב הביטחוני המדרדר בבורקינה פאסו השכנה בעקבות פעולות אנצר אל-אסלאם, הובילה את דאעש ואל-קאעדה להשתמש באזור הצפוני כבסיס עורפי לפעולות במאלי וניז'ר, ובהמשך אנצאר אל-אסלאם התפצל בין תומכי דאעש לתומכי אל-קאעדה, שהובילו יחדיו את ההתקוממות בצפון, מזרח ודרום המדינה.
הכרה רשמית וסיום החריגה הסאהלית
במרץ 2019, המדינה האסלאמית הכירה סופית בסניף הסהרה, ומיזגה אותו תחת מחוז מערב אפריקה של הארגון שפעיל באגם צ'אד בהנהגת אבו מוסעב אל-ברנאווי.
עם זאת, הפעולות של סניף הסהרה נותרו אוטונומיות לחלוטין בשל המרחק הרב ביניהם.
על פי דיווחים, אל-ברנאווי ואל-סהראווי מנסים להרחיב את אזורי הפעילות שלהם זה לעבר זה, במטרה ליצור קשר קבוע שיסייע להם במאבק.
בין 2019 ל-2021, ארגונו של אל-סהראווי ביצע מספר התקפות קטלניות ביותר על בסיסי צבא ושיירות צבאיות בניז'ר, מאלי ובורקינה פאסו, והפך למתחרה לאל-קאעדה מבחינת כוח, גודל ויכולות.
בינואר 2020, סכסוכים פנימיים בתוך חטיבת מסינה של אמאדו קופה (המזוהה עם אל-קאעדה), הובילו לעריקת לוחמים לדאע"ש בסהרה, ושיאם היה בעריקת קבוצה של 60 לוחמים בבת אחת באזור נמפלה במחוז ג'וסי שבמרכז מאלי.
העריקות הובילו להתנגשויות במהלך פברואר בין חטיבת מסינה ללוחמים החדשים של דאעש במחוז מופטי ומחוז ג'וסי במאלי, והעימותים גלשו במהירות לתוך בורקינה פאסו.
בתגובה לניסיונות גישור, עבד אלחכים אל-סהראווי שהיה אחראי על הפעילות הדאע"שית בבורקינה, דרש מאמדו קופה פיצויים בגין הרג לוחמיו.
הצעת הפיוס נדחתה על ידי ההנהגה של אל-קאעדה בסאהל, והעימותים בינה לבין דאעש התפשטו במהירות מאזור לאזור, בעקבות מחלוקת אידאולוגית וותיקה בין הארגונים על היחס לאוכלוסייה המקומית, החלת חוקי השריעה והוצאות להורג פומביות.
בין מאי ליוני, העימות הגיע לנקודת האל-חזור לאחר התנגשויות כבדות במחוז גאו, ועד אוגוסט הפך למלחמה כוללת וגלויה בה נהרגו מאות ג'יהאדים משני הצדדים.
דאעש האשים את אל-קאעדה ומנהיגיו בכפירה ובגידה באסלאם בשל העובדה שהוא מבצע תכופות משא ומתן עם ממשלת מאלי (עסקאות חילופי שבויים למשל), ואל-קאעדה מצידה האשימה את דאעש ככת של ח'וארג' שדרכיה האכזריות מנוגדות לאסלאם.
בכך הסתיימה ברית "החריגה הסאהלית", והארגונים הפכו ליריבים מרים בדומה לשאר שלוחות הארגונים ברחבי העולם.
אל-קאעדה שמרה על הדומיננטיות שלה במרבית מאלי צפון ומערב בורקינה פאסו וצפון חוף השנהב, בעוד שדאע"ש השיג דומיננטיות במערב ניז'ר, דרום-מזרח מאלי וצפון-מזרח בורקינה פאסו.
במקביל ליריבות עם אל-קאעדה, דאעש בסהרה החל להתמקד גם באוכלוסייה אזרחית שמתנגדת לפעולותיו, וביצע מספר מעשי טבח ענקיים בין 2020 ל-2021 בכפרים של בני הז'רמה בניז'ר.
בעקבות מוות טבעי וחיסול או שביה של חלק משדרת הפיקוד הבכירה על ידי הצבא הצרפתי והצבא הניז'רי, הזהות של שדרת הפיקוד הנוכחית אינה ידועה.
לג'יהאדים ערבים ממרוקו, מאוריטניה ואלג'יריה, יש מעמד מיוחד בארגון בשל ידיעת השפה הערבית, והם משמשים כמטיפים.
שדרת הפיקוד השנייה והשלישית של מפקדים אזוריים ומפקדי שטח, מורכבת ברובה מפולאנים, סונגהאים וטוארגים.
הארגון ידוע גם בכך שבחורים צעירים ואפילו נערים משתלבים במהירות בהיררכיה הפיקודית שלו, כשהם משמשים כמתווכים בין הארגון לבין הקהילות והכפרים שמהם באו ומכירים טוב יותר את הגאוגרפיה והדינמיקה המקומית.
דאעש בסהרה מגוון מאוד מבחינה אתנית, וקולט לשורותיו לוחמים מכל הקבוצות המקומיות: ערבים, ברברים (בפרט הטוארגים), פולאנים, סונגהאים, זרמה, גורמה, האוסה ועוד.
בשורותיו גם מספר לא ידוע של ג'יהאדים זרים.
שתי הקבוצות הדומיננטיות ביותר בארגון הן הטוארג והפולאני, כשלוחמי הקבוצה האחרונה מהווים לפחות כשליש מהארגון.