tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום, בהפקתו של פטריק סבג, כולל 7 שירים מן המקורות היהודיים, הוא הופק לאחר שבמהלך ההכנות להפקת אלבומה הבא של דיין, תישארי את, פרצה מלחמת חרבות ברזל, בעקבותיה החלה דיין ללקט שירים מן המקורות שדיברו את ליבה והפיקה בתוך כ-3 שבועות את האלבום עם המפיק פטריק סבג.
נידאל פתחי רבאח' פרחאת (8 באפריל 1971 – 16 בפברואר 2003) ידוע כמחבל שייצר את רקטת הקסאם, נשק תוצרת בית שיוצר על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס.
לאחר האינתיפאדה הראשונה, נעצר פרחאת בעקבות מותו של בכיר החמאס, עימאד עקל.
בתחילת האינתיפאדה השנייה, בשנת 2000, הצטרף פרחאת רשמית לגדודי עז א-דין אל-קסאם והפך לחבר פעיל בארגון הטרור, תוך תכנון וביצוע פעולות רבות, כולל התקפות מרגמה על יישובים יהודיים ברצועת עזה.
פרחאת והמחבל טיטו מסעוד ייצרו את רקטת הקסאם הראשונה, עם טווח של 2,500 מטר, ביוני 2001. הרקטה נפרסה לראשונה ב-26 באוקטובר 2001, כאשר גדודי עז א-דין אל-קסאם קיבלו קרדיט על שיגור הרקטה מרצועת עזה לעיר שדרות בישראל.
התפתחות זו בייצור ופיתוח הרקטות היוותה נקודת מפנה בסכסוך בין ישראל והפלסטינים ובעיקר אל מול רצועת עזה.
ב-2001, פרחאת, לאחר מספר חודשי עבודה, ייצר את אב הטיפוס הראשון לרקטת הקסאם והציג אותו למנהיגי גדודי עז א-דין אל-קסאם סלאח שחאדה ועדנאן אל-ע'ול.
יחד עם אל-ע'ול, פיתחו השניים גרסה טובה יותר של הקסאם, "קסאם 2".
חמושי חמאס השתמשו רבות בקסאם 2 לאחר 2002 כדי לתקוף התנחלויות ועיירות ישראליות סמוכות.
עד תחילת 2005, רקטות הקסאם היו אחראיות להירצחם של 6 ישראלים, כולם פרט לאחד בעיר שדרות הסמוכה לרצועת עזה, אליה נורו כמה מאות רקטות במשך שלוש שנים.
פרחאת גם ייצר פצצות, וסיפק ללוחמי גדודי עז א-דין אל-קסאם מטעני חבלה ומשגרי רקטות תוצרת בית כמו אל-באנה אל-בתאר.
הוא גם עבד, בניהולו של סלמה חמאד, על תפיסת מזל"ט שיוכל לטוס מעל ערים וערים בישראל ולהפציץ אותן ובכך למעשה לפתח יכולות אוויריות לזרוע הצבאית של חמאס.
ב-16 בפברואר 2003, פרחאת עבד יחד עם מחבלים אחרים על מזל"ט כשאחד מהם, ממולכד, התפוצץ והרג את פרחאת ו-5 חמושים נוספים.
אחיו הצעיר של נידאל פרחאת, מוחמד, ביצע ב-7 במרץ 2002 את הפיגוע במכינה בעצמונה ורצח 5 יהודים.
פארוואד פרחאת, אח נוסף, נהרג בתקיפה אווירית של צה"ל על מכוניתו דרומית לעיר עזה בדרכו לשגר רקטות לישראל ב-2005. באשר לשלושת אחיו הנוספים, אחד בכלא מאז 1992, והשניים האחרים, ויסאם פרחאת ומואמן פרחאת, ברצועת עזה, שם הם נשאו בתפקידים רמי דרג בגדודי עז א-דין אל-קסאם.
האחרון נפצע קשה ביד בעת שנלחם נגד חיילים ישראלים במהלך מבצע בעיר עזה ב-2003.
ויסאם שהיה מפקד גדוד שג'אעייה של חטיבת עזה של גדודי עז א-דין אל-קסאם הזרוע הצבאית של חמאס חוסל ב-2 בדצמבר 2023 בראשיתה של מלחמת חרבות ברזל.
אמו של נידאל, מרים פרחאת, המכונה אום נידאל, נבחרה בפרלמנט הפלסטיני שנשלט על ידי חמאס לאחר הבחירות לפרלמנט הפלסטיני ב-26 בינואר 2006.
נידאל עלי מחמוד אבו דוח'אן הוא איש מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית בדרגת מייג'ור גנרל, כיהן כמפקד מנגנון הביטחון הלאומי הפלסטיני מ-27 בדצמבר 2011 עד 1 במרץ 2025. אז הוחלף באל-עבד אבראהים ח'ליל .
נולד באלג'יריה בשנת 1968, נשוי ואב לשני ילדים, בעל תואר ראשון במדעי הצבא מהאקדמיה הצבאית בשרשל באלג'יריה.
בעבר שימש כמפקד המבצעים המיוחדים ב.
ב-13 בספטמבר 2009 מינה אותו נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס למנהל הכללי של המודיעין הצבאי הפלסטיני, ובתפקיד זה כיהן עד 27 בדצמבר 2011, כאשר מונה לתפקיד מפקד כוחות הביטחון הלאומי הפלסטיני במקומו של האלוף ד'יאב אל-עלי.
ניגוני סִינַי או נעימות מסיני הם קבוצה של ניגונים ליטורגיים יהודיים מסורתיים, שנקראו כך כמיוחסים למסורת עתיקה שמקורה בהשראה אלוהית או בהוראה מסיני.
ניגונים אלה נחשבים לחלק מהמורשת המוזיקלית של הקהילות האשכנזיות, בעיקר בגרמניה, מזרח אירופה ומרכזה, והם משמשים בתפילות בבית הכנסת, במיוחד בימים הנוראים (ראש השנה ויום כיפור).
הם מאופיינים במבנה מלודי פשוט אך מלא עומק רגשי, והם מהווים חלק מהותי מהזהות התרבותית והדתית של היהדות האשכנזית.
המונח "מסיני" מתייחס באופן סמלי למתן תורה בהר סיני, כמטאפורה למסורת עתיקה וקדושה.
המונח נטבע על ידי חוקרים ומוזיקאים יהודיים במאה ה-19, כמו אברהם צבי אידלסון, שהגדירו אותם כניגונים "שנמסרו מדור לדור" כאילו היו חלק מהמסורת התורנית עצמה.
עם זאת, אין עדות היסטורית ישירה לכך שהניגונים באמת מקורם בהר סיני, והשם הוא יותר סמלי מאשר היסטורי.
אף שאוסף הנעימות מוכרות בכל הקהילות האשכנזיות, השם "מסיני" אינו נפוץ מחוץ לקהילות מסוימות ושדה המחקרי.
ניגוני סיני התפתחו בקהילות האשכנזיות של ימי הביניים, בעיקר באזורי גרמניה בחבל הריין, צפון צרפת ומרכז אירופה.
הם הושפעו ממסורות מוזיקליות מקומיות, כולל שירה גרגוריאנית נוצרית ומוזיקה עממית אירופאית, אך שמרו על ייחודיות יהודית.
חוקרים כמו יוהנס רויכלין (1455–1522), הומניסט גרמני, תיעדו קנטילציה מקראית אשכנזית שקשורה לניגונים אלה, בעיקר דרך תעתיקי הטעמים המקראיים.
התיעוד של רויכלין ב-De Accentibus et Orthographia Linguae Hebraicae (1518) כולל ניגונים שהיוו בסיס לשחזורים מאוחרים של מוזיקה ליטורגית אשכנזית.
הניגונים התגבשו כחלק ממסורת התפילה של ראש השנה ויום כיפור, והם נחשבים לקבועים בקהילות אשכנזיות מסוימות, במיוחד במסורת מנהגי ריינוס.
עם השנים, הם התפשטו לקהילות במזרח אירופה, אך שמרו על ייחודם לעומת ניגונים חסידיים או ספרדיים.
מאפיינים מוזיקליים - מבנה מלודי
ניגוני סיני מאופיינות בפשטות ועומק רגשי, הם לרוב מונוטוניים (חד-קוליים), עם דגש על מלודיה פשוטה שמבטאת יראת כבוד, תחינה או חגיגיות.
רבים מהניגונים מבוססים, או לוקחים השראה מטעמי המקרא, שמכתיבים את ההדגשה והמלודיה של מילות התפילה.
הם בדרך כלל עוצבו במקצב חופשי בניגוד למוזיקה מודרנית, אינם קשורים למקצב קבוע, אלא מותאמים לטקסט התפילה ולזרימה הרגשית של המתפללים.
ניגוני סיני הושפעו משירה גרגוריאנית, אך שמרו על ייחודיות יהודית דרך הטעמים המקראיים והמבנה המונופוני.
מחקריו של רויכלין מראים דמיון בין הקנטילציה האשכנזית לשירה נוצרית מוקדמת, אך עם התאמות ייחודיות לקהילה היהודית.
"כל נדרי": הניגון המפורסם ביותר בסוגה, המשמש בתפילת ערב יום כיפור.
המלודיה האשכנזית שלו נחשבת ל"מסיני" בשל עתיקותה וייחודה.
כלל ניגוני הפתיחה האשכנזיים הסטנדרטיים בתפילות החגים ובמיוחד בימים הנוראים; שיר הקדיש לסליחות ולתפילות ראש השנה ויום הכפורים.
שיר עלינו לשבח ביום כיפור, פתיחת "המלך" בתפילת השחרית ופתיחת תפילת העמידה.
ברכו ופתיחת "האל בתעצומות" לימים טובים.
לימי אבל קיימים נעימות אבל לסליחות.
בולטת במיוחד הנעימה לשיר "אלי ציון ועריה" הנאמר בסוף קריאת מגילת איכה בתשעה באב.
ניגוני סיני משמשים בעיקר בימים נוראים, ראש השנה ויום כיפור, שבהם הם מבטאים יראת כבוד וקדושה.
חלק מהניגונים, משולבים בתפילות ימי השנה.
אירועים מיוחדים, כגון תפילות זיכרון או חגיגות קהילתיות.
הניגונים הם מסמלי המורשת האשכנזית, במיוחד בקהילות גרמניה ופולין.
הם נמסרו מדור לדור דרך חזנים וקהילות, לעיתים ללא תיעוד כתוב, עד למאה ה-19, ומשמשים עד היום בסגנון דומה בכל הקהילות היהודיות ממוצא אשכנזי ומזרח אירופה.
ניגונים אלה השפיעו על מלחינים מודרניים יהודים וחזנים, כמו סלומון זולצר ויוסף רוזנבלט.
החל מהמאה ה-20, חוקרים ומוזיקאים החלו שיחזרו ניגוני מסיני, תוך שימוש בתיעוד היסטורי כמו זה של רויכלין ובמקורות אחרים (כתבי יד אשכנזיים, מחזורים).
Servir Antico – The Reuchlin Project: הקלטה משנת 2015 של קנטילציה מקראית מבוססת על תיעוד רויכלין, כולל ביצוע של בראשית א:1-7 עם ניגון אשכנזי פוליפוני.
Schola Hebraeica: מקהלה המוקדשת לשחזור מוזיקה יהודית אשכנזית, כולל ניגוני סיני, תוך שימוש בתעתיקים ממאות 15–16.
אוספים אקדמיים: מחקרים כמו Ashkenazi Pentateuchal Chant (Brill, 2012) מציגים תעתיקים וביצועים של ניגונים מבוססי רויכלין.
רוב הניגונים נמסרו בעל פה, ורק מעטים תועדו (כמו זה של רויכלין), זה מקשה על שחזור מדויק.
הניגונים מושרים בעברית, אך היו מושפעים ממבטאים מקומיים (יידיש, גרמנית), מה שמוסיף מורכבות לשחזור.
בשחזורים מודרניים לעיתים מוסיפים הרמוניה פוליפונית שאולי לא הייתה במקור, מה שיוצר ויכוחים בקרב חוקרים.
ניגוני סיני ממשיכים להיות חלק מרכזי בתפילות אשכנזיות, במיוחד בקהילות שמרניות ואורתודוקסיות.
הם גם נחקרו רבות כחלק ממוזיקולוגיה יהודית, עם דגש על שימור המורשת התרבותית.
ניגן הוא דמות בדיונית של נבל-על ומאוחר יותר אנטי-גיבור בסדרת הקומיקס "המתים המהלכים" מאת רוברט קירקמן, כמו כן בסדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו השם, ובסדרת הספין-אוף "המתים המהלכים: עיר המתים".
ניגן הוא המנהיג הכריזמטי, האכזרי, והידוע לשמצה של קבוצת השורדים "המושיעים" (The Saviors).
חמוש במחבט בייסבול העטוף בחוטי תייל חדים, ניגן שלט ביד חזקה בכל קהילות השורדים הגדולות במדינת וירג'יניה.
עם זאת, בסופו של דבר משטרו הטוטליטרי נפל במהלך מרד של אותן הקהילות תחת הנהגתו של ריק גריימס.
הדמות מגולמת על ידי השחקן האמריקאי ג'פרי דין מורגן.
בזכות תפקיד זה, מורגן היה מועמד למספר פרסים ואף זכה ב"פרס MTV לנבל הטוב ביותר בטלוויזיה" בשנת 2017, וב"פרס סאטורן על הופעת האורח הטובה ביותר בטלוויזיה" בשנת 2019.
בשתי המדיות, ניגן משמש כמנהיג "המושיעים".
לאחר שריק גריימס וקבוצתו מסכימים להתחיל יחסי מסחר עם מושבת "הילטופ", הם נתקלים במארב של המושיעים ונאלצים לציית לפקודותיו של ניגן: למסור למושיעים מחצית מאספקתם, כפי שעושות הקהילות האחרות, או למות.
ריק וקבוצתו נכנעים בתחילה לדרישותיו של ניגן לאחר מותו של גלן (ואברהם בסדרת הטלוויזיה), אך בהמשך ריק מתחיל ליצור קשרים עם קהילות אחרות באזור וושינגטון הבירה כדי למרוד במושיעים ולהשיב לעצמם את חירותם.
בסופו של דבר ניגן מובס בידי הברית של השורדים ונכלא באלכסנדריה.
עם זאת, כאשר "הלוחשים" הופכים לאיום על הקהילות, ניגן הורג את מנהיגתם, אלפא, ומשתתף בקרבות שלאחר מכן.
בסוף הוא זוכה בחנינה שמאפשרת לו לחיות לבדו בגלות.
בעיבוד הטלוויזיוני, בניגוד לקומיקס, ניגן עובר קשת גאולה והופך בהדרגה לדמות של גיבור.
הוא נישא מחדש לאישה בשם אני, ולשניים נולד בן בשם ג'ושוע.
הוא מסייע לקבוצה להדיח את פמלה מילטון מהשלטון ב"חבר העמים", ואף מתנצל בפני מגי על שרצח את בעלה, גלן.
מאוחר יותר, לאחר הפלת השלטון של פמלה, מגי מודה בפני ניגן שאינה מסוגלת לסלוח לו, אך מוכנה לאפשר לו מקום ביניהם.
בסדרת הספין-אוף "המתים המהלכים: עיר המתים", ניגן מצטרף למגי למסע למנהטן כדי להשיב את בנה, הרשל, שנחטף בידי חבר לשעבר ב"מושיעים" המכונה "הקרואטי".
ניגן עבד כמורה לחינוך גופני בתיכון, והתנסה במגוון ענפי ספורט, כולל ביליארד ופינג פונג.
בנוסף, הוא עבד כמוכר מכוניות משומשות, ככל הנראה במשרה חלקית.
בשלב מסוים ניגן נישא לאישה בשם לוסיל, והשניים חיו כזוג נשוי מן השורה.
במהלך נישואיהם, ניגן היה מעורב לפחות ברומן אחד מחוץ לנישואין.
כחבר בסגל בית הספר, ניגן שאף ללא הרף לזכות בהערצת עמיתיו.
מדי פעם הזמין חברים וקולגות לשחק מולו פינג פונג במוסך הפרטי שלו, אך לעיתים קרובות זלזל והשפיל את תלמידיו באמצעות שפה בוטה ותוקפנית.
התנהלות זו הובילה למספר תלונות מצד הורי התלמידים.
שם הסדרהעונות1234567891011המתים המהלכיםאורחראשיהמתים המהלכים: עיר המתיםראשי
בילדותו נהג להכניס לבית כלבים משוטטים, למורת רוחה של אמו.
באחד הימים הביא הביתה כלב אכזרי שהרג את יתר הכלבים שאסף, וכשאמו ניסתה להתערב הוא אף נשך חצי מאוזנה.
בתיכון התפתח ניגן לבריון שנהנה להשפיל אחרים, מה שחיזק את חיבתו לשפה גסה ומעמדי כוח.
שנים לאחר מכן עבד ניגן כמורה לחינוך גופני בתיכון, וסייע לתלמידיו להתמודד עם חולשותיהם ולעצב אותם לאנשים חזקים יותר.
בהמשך פגש אישה בשם לוסיל, אותה תיאר כ"מלאך".
השניים מאוחר יותר התאהבו ונישאו.
בין תחומי העניין המשותפים שלהם היו מוזיקת קאנטרי, מטאל כבד של להקת איירון מיידן, והזמר ג'ו קוקר.
למרות שרצו להביא ילד לעולם, הם מעולם לא הצליחו להקים משפחה נורמטיבית.
באחד הערבים ביקרו ניגן ולוסיל בבר מקומי, שבו הושמע השיר שלהם, "You Are So Beautiful" של ג'ו קוקר.
במהלך ההשמעה לקוח שיכור החל להשתולל בבר, מה שהרס עבורם את הרגע.
לוסיל ביקשה ממנו להנמיך, ואף דרשה חמישים סנט כדי להשמיע את השיר מחדש.
האיש הגיב בגסות כלפיה, וניגן התפרץ והכה אותו עד שכמעט הרג אותו.
לאחר מכן שלף דולר אחד מארנקו של האיש ודאג להשמיע את השיר פעמיים, עד שהמשטרה עצרה אותו.
בדיעבד התברר שהאיש היה אביהם של כמה ילדים שלמדו בבית הספר שבו עבד ניגן, ובעקבות האירוע הוא פוטר.
ניגן הואשם גם בתקיפה, נידון למאסר על תנאי, ואף נתבע על ידי האיש.
לוסיל נאלצה לשלם את חשבונותיו הרפואיים, אך למרות הכול עמדה לצד ניגן והגנה על מעשיו.
עם הזמן, ניגן שקע בדיכאון לאחר שאיבד את עבודתו.
בהמשך פתח ברומן עם ג'נין, חברתה הטובה ביותר של לוסיל.
הוא סירב לחזור לאוניברסיטה או לחפש עבודה אחרת, ובמקום זאת בזבז כסף על מותרות אחרים.
לעיתים קרובות ניגן הסתגר במרתף שלהם ושיחק Gears of War 2 עם ילדים ברשת.
שיא הבזבזנות שלו היה מעיל עור בשווי 600 דולר, שהוביל לריב חריף בינו לבין לוסיל.
הוא לא הצליח להחזיר את המעיל משום שזרק את הקבלה, ולכן לוסיל החביאה את המעיל.
במהלך ארוחת ערב, לוסיל ביקשה ממנו ללוות אותה למחרת לבדיקת MRI, אך הוא שיקר ואמר שהוא נפגש עם קצין משטרה, כשבפועל הוא הלך להיפגש עם ג'נין שוב.
באותו לילה חזר ניגן הביתה ללוסיל וגילה כי אובחנה עם סרטן הלבלב.
ללא ידיעתו, לוסיל הייתה מודעת גם לרומן שלו עם ג'נין.
ניגן ניתק מיד את הקשר עם ג'נין והקדיש את זמנו ללוסיל.
הרופאים המליצו על טיפול כימותרפי, בתקווה שיצליח להעלים את הסרטן.
אך למרבה הצער, בתקופה שבה התקבלה האבחנה, האפוקליפסה פרצה.
ניגן הצטייר כאדם נינוח, עליז וחסר מעצורים, שאהב אלימות וכאוס.
לצד זה הוא היה חד מחשבה ורציונלי, עם יכולת טבעית לשלוט בסיטואציות ולמשוך בחוטים מאחורי הקלעים.
הוא הרבה להשתמש בשפה בוטה ובהערות גסות, והיה לו הומור שחור בשפע.
הכריזמה והנוכחות הדומיננטית שלו אפשרו לו להטיל פחד בקלות על חברים ואויבים כאחד.
ייתכן שבשל עברו כמורה בבית ספר, היה בו גם צד פדנטי ומדויק, והוא אפילו הפיק סיפוק מעזרה לאחרים לפרוק ולבחון את המחשבות, הרגשות והרעיונות שלהם.
כשצריך, הוא הצליח להפגין רגעים של תבונה אמיתית בעצות שנתן, עם יכולת לזהות בפשטות משהו שאחרים כלל לא שמו לב אליו.
הכלי המזוהה ביותר עם ניגן היה "לוסיל", מחבט בייסבול עטוף חוטי תיל דוקרניים.
הקשר שלו אליה היה כמעט אובססיבי: הוא דיבר עליה בחיבה, ואף התייחס מדי פעם באופן פרובוקטיבי לכך שהשתמש בה לצרכים מיניים, כנראה כחלק מהבדיחות הגסות שאפיינו אותו.
הוא השתמש בלוסיל כדי להרוג מהלכים ובני אדם כאחד, וכאשר היא נהרסה הוא נשבר לגמרי, עד כדי בכי על האובדן.
בהמשך התברר שהשם "לוסיל" נבחר כמחווה לאשתו המנוחה, וכשהוא קבר את המחבט השבור זה שימש לו דרך להתמודד סוף סוף עם האבל על מותה.
על אף האכזריות שלו, הוא ידע להיות מחושב ולפעול לפי היגיון קר כשזה שירת תועלת.
כך, למשל, הוא חס על חייו של קרל כדי לשמור על יציבות מול ריק, גם אחרי שקרל הרג רבים מאנשיו.
מתחת לקליפה הקשוחה הסתתרה אצלו גם שכבה מסוימת של אמפתיה, לצד סוג של כבוד שמנע ממנו לחצות גבולות מסוימים מול חלשים, במיוחד בכל הנוגע לאונס.
בעיניו, שיטות השלטון המפחידות שלו, כמו ענישה קיצונית למפרי סדר ושימוש בפחד כדי להכניע אחרים, נועדו כביכול לשרת את "טובת הכלל", והוא נאחז בקוד מוסרי שהוא עצמו הציב.
הוא החזיק בתפיסה שהחזקים מחויבים להגן על חסרי הישע.
דוגמה בולטת לכך הייתה כשהוא רצח את דיוויד, אחד מאנשיו, לאחר שניסה לאנוס את הולי.
לטענתו, אם אנשיו יתירו לעצמם אונס, אז לא תהיה להם זכות לטעון שהם מנסים לבנות מחדש ציוויליזציה.
באותה רוח הוא נזף בדווייט על כך שהעז להרים יד על ילד חסר ישע, ואף התפרץ על מנהיג אחר שאפשר פגיעות מיניות בתוך הקבוצה שלו, ותיאר אנשים כאלה כתתי אדם, מבלי להפנים את הסתירה שבדבריו.
למרות אותה "אמפתיה מוזרה", הוא הודה שלעיתים התקשה לחוות ולהביע רגשות בצורה תקינה, בעקבות אובדן של אדם קרוב בעברו.
המאסר של ניגן הוביל לשינוי פנימי שרבים מהשורדים התקשו לקבל ככן.
גם אם הוא עדיין היה נוקשה וחסר רחמים במובנים מסוימים, הוא התחיל להראות רצון אמיתי לכפר על מעשיו.
הדבר בלט במיוחד כאשר מגי התעמתה איתו לאחר שעזב את אלכסנדריה: הוא נראה כמי שנשא חרטה כנה על הרצח של גלן, והסביר שבאותה נקודת זמן הוא האמין שזה "מה שהיה צריך לקרות".
בתקופה הזו ניכר גם שהוא המשיך לשאת אבל עמוק על מות אשתו.
ניגן הוצג כדמות כריזמטית ושחצנית, מניפולטיבית ואכזרית, עם חוש הומור סרקסטי ולעיתים לא במקום.
הוא היה אסטרטג חד ומנהיג חזק ויעיל, שהצליח לשמור על מאות אנשים בחיים, ולכן רבים העריצו אותו ובו בזמן גם פחדו ממנו.
בתקופה שבה הנהיג את המושיעים, ניכר שהשליטה שלו בקבוצה העצומה הייתה מוחלטת כמעט, והוא התנהל כדיקטטור ללא עוררין.
במובנים מסוימים הוא אף נראה כמנהיג כת.
במקביל, ניגן שידר כאילו רווחת אנשיו באמת חשובה לו.
ניגן האמין שרק הוא מסוגל "להציל" את הסובבים אותו, והיה מוכן לעשות כמעט כל דבר כדי להבטיח את הישרדותם.
עם זאת, הוא התגלה גם כמנהיג קיצוני ואלים במיוחד, שהיה מוכן לנקוט כל אמצעי כדי להשיג משאבים ואספקה לקבוצה שלו.
הוא סחט קהילות שונות, הציב להן דרישות, ואיים עליהן במוות אם לא יצייתו או אם לא יספקו את הכמות שנדרשה מהן.
הוא הוצג כרוצח קר רוח שלא הרג רק כדי לשרוד, אלא גם כדי להעביר מסר ולהעניש על מרדנות או חוסר ציות.
כך למשל, הוא רצח באכזריות את גלן לאחר שדאריל תקף אותו, גם לאחר שהבהיר מראש שכל התגרות או הפרת משמעת תוביל לתגובה קשה.
הוא גם גילה זלזול במי שתפס כחלשים: כאשר ספנסר ניסה לשכנע אותו להרוג את ריק, ניגן הרג אותו באכזריות וטען שאין לו מספיק "אומץ" (או מעיים; Guts) לעשות זאת בעצמו.
ניגן אף אמר לאב גבריאל שהוא, מבחינתו, עוזר לאנשים להתמודד עם החולשות שלהם ושבאופן הזה הוא "מחזק" את העולם.
תפיסה כזו יכולה להסביר מדוע השתמש בפחד ככלי ניהולי מרכזי לשמירה על משמעת: מבחינתו, קשיחות ועונשים נועדו להפוך אנשים לחזקים יותר ולשפר את סיכויי ההישרדות שלהם.
שנים לאחר מכן הוא סיפר למגי שהגרסה הזו של עצמו הייתה במידה רבה הצגה שאימץ כדי להגן על אנשיו, ושהוא הפך למפלצת רק ברגעים שבהם הרגיש שאין לו ברירה אחרת.
רוברט קירקמן סיפר שבשלב הראשון הוא בכלל קרא לניגן "נאגוס".
לדבריו, לפעמים הוא פשוט ממציא מילה ואז מגלה בדיעבד שזו כבר מילה קיימת.
כך השם "נאגוס" נשאר איתו לא מעט זמן, עד שהוא נזכר שדמות המנהיג של הפרנגים ב"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" נקראת "הנאגוס הגדול".
אז הוא הבין שמשם כנראה השם "נאגוס" חלחל אליו, אמר לעצמו שזה קצת יותר מדי, והחליט לשנות את השם ל"ניגן".
לפי צא'רלי אדלארד, המראה של ניגן בקומיקס עוצב בהשראת השחקן הנרי רולינס.
רולינס עצמו סיפר שבגלל החיבור הזה הוא אף הגיע לאודישן לתפקיד ניגן בסדרת הטלוויזיה, אבל בסופו של דבר התפקיד הלך לג'פרי דין מורגן.
במקור התכנון היה שניגן ימות זמן קצר אחרי הופעתו הראשונה, כבר סביב חוברת #108. עם זאת, קירקמן סיפר שבהמשך הוא התחבר לדמות "יותר מדי" ולכן ויתר על הרעיון להרוג אותו כל כך מהר.
לפי התוכנית הראשונית, ניגן היה אמור להיהרג על ידי ריק בסיום "כרך #17: משהו לפחד ממנו", והופעתו הייתה אמורה להסתכם בארבע או חמש חוברות בלבד.
הסיום שתוכנן כלל את ריק מביא למגי קופסה ובה ראשו הערוף של ניגן, ואומר לה בפשטות: "אני מצטער".
כמו כן, ניגן היה אמור להיהרג על ידי מגי בחוברת #174, אך קירקמן התחרט ושוב פעם השאיר את ניגן בחיים.
ניגן ידוע בשימוש המוגזם שלו בשפה בוטה, ובעיקר במילה "פאק" (בנוסף לגרסאות אחרות של המילה כגון "מאדרפאקר", "פאקינג", "פאקידי" ועוד), שאותה שילב שוב ושוב גם בשיחות שלו עם אחרים.
בסך הכל, ניגן השתמש במילה "פאק" ובכל הגרסאות שהוזכרו 855 פעמים לאורך סדרת הקומיקס; יותר מכל דמות אחרת.
ג'פרי דין מורגן הסביר שהמטרה שלהם הייתה לדחוף את AMC עד גבול היכולת בכל מה שקשור לשפה הבוטה של ניגן, בטענה כי זה חלק מהותי מהאופי של הדמות.
הוא אמר שניגן משתמש בשפה "צבעונית" באופן קבוע, ושגם לו עצמו זה לא זר, ולכן בעיניו חשוב לשמר את האלמנט הזה מהקומיקס ולא לעדן אותו יותר מדי בטלוויזיה.
הכוונה הייתה שניגן ירגיש כאילו הוא "קופץ מהעמוד" למסך, ויהיה כמה שיותר נאמן למקור.
הוא הוסיף שיש דמויות שבהן אפשר לקחת יותר חופש יצירתי, אבל במקרה של ניגן חשוב במיוחד להיצמד למה שהוא, וכך גם הוא רצה לשחק אותו.
בהופעת הבכורה של ניגן בטלוויזיה, בפרק "Last Day on Earth", לא נכללה המילה "פאק".
עם זאת, בגרסת ה-DVD וה-Blu-ray של העונה השישית, סצנת הבכורה של דמותו צולמה מחדש, עם דיאלוג כמעט מדויק מהקומיקס.
ניהול הוא תהליך או אוסף הפעולות של הנהגה והובלה של ארגון, או של העצמי.
בניהול נעשה שימוש במשאבים שונים, ובכלל זה משאבי אנוש, הון, נכסים חומריים ונכסים לא-מוחשיים, לצורך השגת מטרות שונות של הארגון.
תפקיד המנהל כרוך בשיתוף פעולה עם גורמים רבים, מעבר לעובדים הישירים שתחתיו בארגון, ולכן דורש כישורים בין-אישיים ויכולות תיאום.
ניהול הוא גם תחום אקדמי, אשר נלמד ונחקר באוניברסיטאות מובילות ברחבי העולם, לרוב תחת התואר מנהל עסקים.
בעבר, היה חלק מהפקולטה למדעי החברה, אך כיום ברוב האוניברסיטאות המובילות העיסוק בו נעשה בפקולטה נפרדת או כחלק מתוכנית נפרדת תחת תוכניות למנהל עסקים ומדיניות ציבורית.
בראשית המאה ה-20, נהוג היה לחשוב שהמנהלים מבצעים חמש פעולות ניהול, והן: תכנון; ארגון; תפיסת פיקוד; תיאום וביקורת.
היום, פעולות אלו רוכזו לארבע עיקריות שהן: תכנון, ארגון, הנהגה ובקרה.
ארגונים קיימים לשם השגת מטרות, לכן חייב להיות מישהו שיגדיר את אותן מטרות ואת האמצעים להשגתן.
תחום הניהול נועד לענות על דרישה זו.
פעולת התכנון (Planning) – כוללת בתוכה הגדרת מטרות הארגון, כינון אסטרטגיה להשגת המטרות הנ"ל ופיתוח היררכיית צעדים לפעולה.
פעולת הארגון (Organizing) – תכנון המבנה הארגוני, שכולל בתוכו את הגדרת התפקידים השונים וחלוקתם בין העובדים, קביעת המדרג הניהולי בארגון (מי מדווח למי) והיכן מתקבלות ההחלטות.
פעולת ההנהגה (Leading) – הנהגה ותיאום בין האנשים המועסקים בארגון.
מתן מוטיבציה לעובדים, בחירת ערוצי תקשורת יעילים ביותר, פתירת סכסוכים בין העובדים ועוד.
פעולת הבקרה (Controlling) – על מנת לוודא שהכול מתנהל כשורה, מנהלים צריכים להשגיח על ביצועי הארגון.
תנאי לקיום בקרה הוא קיום סקר סיכונים שעל פי ניתוחם, ניתן לקבוע את דרכי הבקרה.
הביצוע הממשי חייב להיות תואם למטרות שהוצבו קודם לכן.
אם קיימות סטיות למיניהן זהו תפקידו של המנהל להסדירן.
על-פי ממצאי מחקר שערך פרופ' הנרי מינצברג, למנהלים עשרה תפקידים, או דפוסי התנהגות, אשר נחשבים למהותיים לקיום עבודתם.
אלה ניתנים למיון על פי שלוש קבוצות, והן: תפקידים בינאישיים, תפקידי מידע ותפקידי החלטה.
דמות ציבור ייצוגית (Figurehead) – מבצע תפקידי שיגרה סמליים של הארגון.
לדוגמה, נשיא אוניברסיטה שמעניק תעודות לבוגרים, מנהל שעורך סיור לקבוצת מבקרים במפעל.
מנהיג (Leader) – אחראי על גיוס עובדים, הכשרתם ומתן מוטיבציה.
איש קשר (Liaison) – מנהל רשת של קשרים פנים וחוץ ארגוניים.
לדוגמה, מנהל שיווק שמגייס מהסגל בארגון שלו ומשתמש בקשריו הפנים-ארגוניים ואילו מן הצד השני, נמצא בקשר עם לקוחות חיצוניים על ידי הפעלת קשרים חוץ ארגוניים.
מפקח (Monitor) – מנהלים כל הזמן נחשפים למידע מגוון שמגיע אליהם.
לרוב, מידע זה נאסף מקריאת כתבי עת ושיחות עם אנשים, וכך הם מגלים שינויים בתפיסת הציבור, תכנון אפשרי של מתחרים ועוד.
מפיץ מידע (Disseminator) – מנהלים משמשים כצינור הפצת מידע לשאר העובדים בארגון.
דובר הארגון (Spokesperson) – כאשר נדרש לייצג את הארגון לאנשים חיצוניים, מנהל ממלא את תפקיד דובר הארגון.
לדוגמה, פגישות עם נציגים מחו"ל.
יזם (Entrepreneur) – במסגרת תפקיד זה המנהלים מקימים ומפקחים על פרויקטים חדשים שישפרו את הישגי הארגון.
מטפל בבעיות (Disturbance handler) – מנהלים יוזמים פעולות מתקנות לבעיות שלא נצפו מראש.
מקצה משאבים (Resource allocator) – מנהלים אחראים על הקצאה של משאבים כגון כוח אדם, תקציב וציוד.
מנהל משא ומתן (Negotiator) – אחד התפקידים של המנהל הוא לדון בנושאים ולהתמקח עם יחידות אחרות בארגון על מנת לשאת תועלת למחלקה שלהם.
קביעת תפקידי המנהל נעשית על ידי הגדרת היכולות הדרושות למען השגת מטרות בהצלחה.
רוברט קאץ (Robert Katz) זיהה שלוש מיומנויות ניהול הכרחיות: טכנית, חברתית, רעיונית.
מיומנות טכנית מיומנות טכנית טומנת בחובה את היכולת ליישם ידע מקצועי או מומחיות.
בעת התבוננות במיומנות של מומחה, כגון מנתח או מהנדס אזרחי, בדרך כלל מתרכזים ביכולות הטכניות שלו.
באמצעות השכלה פורמלית נרחבת מומחים לומדים את הידע הייחודי ואת המנהגים של תחומם.
מיומנות זו אינה ייחודית למומחים - כל המקצועות דורשים התמחות מקצועית כלשהי ואנשים רבים מפתחים מיומנות טכנית תוך כדי עבודה.
מיומנות חברתית מיומנות חברתית מתוארת כיכולת לעבוד עם אנשים, להבין אותם ולתת להם תמריץ הן באופן אינדיבידואלי והן כקבוצה.
אנשים רבים הם בעלי מיומנויות טכניות אך חסרי יכולת בינאישית.
כישורים חברתיים מתבטאים, בין היתר, כיכולת להיות קשוב לאחרים ולצרכיהם והיכולת ליישב קונפליקטים.
מכיוון שמנהלים לא מבצעים את העבודה בעצמם אלא באמצעות אנשים אחרים, עליהם להיות בעלי איכויות חברתיות כאלה שייסעו להם בתקשורת עם עובדים, מתן מוטיבציה והאצלת סמכויות.
מיומנות רעיונית למנהלים דרושה היכולת המנטלית לנתח ולאבחן מצבים מורכבים.
מטלות אלה דורשות מיומנות רעיונית.
למען קבלת החלטות למשל, מנהלים צריכים לאתר בעיות, לזהות אלטרנטיבות שיכולות לתקן אותן, להעריך את האלטרנטיבות הללו ולבחור במיטבית.
מנהלים יכולים להיות בעלי כישרון טכני גבוה וסגולות בינאישיות ועדיין להכשל עקב חוסר ביכולת לעבד ולפרש אינפורמציה.
לפי עיקרון אחידות הפיקוד כדאי שלכל עובד יהיה מנהל ישיר אחד, שיאציל לו סמכויות גם אם הגיעו מהניהול היותר בכיר, זאת בכדי למנוע טעויות ואי בהירות בנושא סמכויות.
לרוב מומלץ להימנע מהאצלת סמכויות ניהול, אולם במידה וקיים עומס עבודה וקושי בניהול זמן ביכולת המנהל לחלק ביעילות עבודה, קבלת החלטות ואחריות לעובדים הכפופים אליו בארגון.
האצלת סמכויות עשויה להביא ליצירת שרשרת סמכויות לא טבעיות בארגון והתנערות מלקיחת אחריות על טעויות שבאופן טבעי המנהל הוא האחראי לשאת אותן.
מנהל קשוב ידע להאציל סמכויות תוך כדי נתינת קרדיט נדרש לעובדים לאחר ביצוע משימות בהצלחה, כמו לעמוד מאחורי עובדים במקרי טעויות.
ומכאן עליו לעשות את מרב המאמצים למנוע טעויות טרם האצלת סמכויות ובתוך כך: הכוונה, הכשרה, גיבוי והאצלת כלל הסמכויות הנדרשות לביצוע המטלה, תכנון והצגת ציר השלבים הנדרש לביצוע המשימה (כניהול פרויקטים והנחיה), ובקרה סופית ותיקונים על המשימה טרם הגשתה.
להשתחרר לבצע משימות אחרות בקצב שלי.
שהאדם המוסמך ביותר יקבל את ההחלטות.
לחפש נקודת מבט של אדם מוסמך אחר בנושא.
לקדם ולפתח את היכולת של מישהו אחר להתמודד עם משימות בצורה נבונה ומוצלחת.
יעילות מול הצלחה בפעילויות ניהוליות
פרד לות'נס (Fred Lutahns) ועמיתיו בחנו את נושא עבודת המנהלים מנקודת מבט שונה.
הם שאלו את השאלה: האם עבודת המנהלים טובה?
לות'נס ועמיתיו בדקו יותר מ-450 מנהלים וגילו שאלה עסקו בארבע פעילויות ניהוליות:
ניהול מסורתי (Traditional Management) - קבלת החלטות, תכנון ובקרה
תקשורת (Communication) - חילוף מידע שגרתי ועיבוד ניירת
ניהול משאבי אנוש (Human Resource Management) - דירבון, הטלת משמעת, ניהול סכסוכים, איוש והכשרה
רישות (Networking) - פיתוח רשת קשרים עסקיים, פוליטיים וחברתיים גם עם גורמים חיצוניים
אופן חלוקת הקשב לפעילויות הניהוליות של המנהלים היה מגוון.
מנהל ממוצע נתן דגש של 32 אחוזים לפעילויות הקשורות בניהול מסורתי, 29 אחוזים לתקשורת, 20 אחוזים לניהול משאבי אנוש ו-19 אחוזים לרישות.
על פי ממצאי הניסוי מנהלים אשר הוגדרו מצליחים (על סמך מהירות התקדמותם בארגון) שמו דגש שונה מאשר מנהלים שהוגדרו יעילים (היעילות נמדדה באמצעות איכות וכמות ביצועיהם ועל-פי מידת שביעות הרצון והמסירות של עובדיהם).
מנהל מצליח שם דגש על רישות והכי פחות שם דגש על ניהול משאבי אנוש ואילו מנהל יעיל שם דגש על תקשורת והכי פחות דגש על רישות.
כלומר, הדגשים כמעט הפוכים זה לזה.
מחקר זה מוסיף תובנות חשובות לידע הקיים על עבודת מנהלים.
ממצאיו מערערים את ההנחה ההיסטורית כי קידום מבוסס על ביצועים, וממחיש בבירור את חשיבותם של כישורים חברתיים ופוליטיים עבור מנהלים לשם התקדמות בארגון.
סמכויות הניהול בארגון מופקדות בדרך-כלל בידי מנהל או מנהלים.
באופן מסורתי, ארגונים מתוארים כפירמידה, שבראשה עומד המנהל הכללי, ובתחתיתה העובדים הפשוטים, העוסקים אך ורק בביצוע ההחלטות של מנהליהם.
בארגון קטן, עשוי להיות מנהל אחד, האחראי על כלל פעולת הארגון.
בארגונים גדולים, יש בדרך-כלל מספר רב של מנהלים, במספר רמות היררכיות של כפיפות.
כל מנהל מקבל הוראות מהממונה עליו, מחליט כיצד לבצע אותן, ומדווח על הביצוע לממונה.
נידוני קהיר הם חבורת יהודים תושבי מצרים, שנלכדו והועמדו לדין בקהיר, בעקבות פעולות חבלה כושלות, שביצעו על-פי הוראות של המודיעין של צה"ל – פעולות שנודעו בשם "העסק הביש".
את החוליה הקים אברהם דר, ולדבריו מטרת הקמתה הייתה להפיל את משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, במטרה להעלות משטר שיהיה נוח יותר לישראל, מתוך מחשבה שהדבר גם ישרת את מצרים.
החוליה המשיכה לפעול גם לאחר שמשטרו של פארוק הופל על ידי קצינים מצריים.
במאי 1954 הוטלה הפעלת החוליה על אברי אלעד, שהחליף את אברהם דר.
חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, הועמדו לדין, ומרביתם נדונו לעונשים כבדים.
חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, לאחר שאחד מהם נתפס בדרכו לביצוע פיגוע, והועמדו לדין.
בכתב האישום הופיעו שלושה עשר נאשמים, כאשר שניים מתוכם (אברהם דר ואברי אלעד) נשפטו שלא בפניהם, ואחד מהם (מקס בינט, לוחם סתר שנשלח על ידי המודיעין הישראלי למשימת איסוף מידע) לא היה חבר ברשת, אך נתפס בעקבות נפילתה בגלל אי שמירה על עקרון המידור.
אברהם דר ואברי אלעד (מפעילי הרשת) ― נידונו למוות שלא בפניהם.
אברי אלעד, שנודע במשך שנים, עקב מגבלות הצנזורה הצבאית, בשם "האדם השלישי", יצא ללא פגע ממצרים לאירופה, ובשנת 1957 עלו חשדות שהוא הסגיר את הרשת למצרים; אולם בשל חוסר ראיות, הוחלט להעמיד את אלעד לדין על אישומים פחותים, שלגביהם היו ראיות מוצקות: החזקת מסמכים סודיים וקיום מגע עם האויב.
הוא נידון ל-12 שנות מאסר וערער לעליון, שדחה את הערעור אך קיצר את עונשו ל-10 שנים.
בקשותיו לניכוי שליש מעונשו סורבו.
מקס בינט ― אחרי 5 חודשי עינויים וחקירות בכלא בקהיר ― החליט לשלוח יד בנפשו ערב מתן עדותו, ב-21 בדצמבר 1954. כעבור חמש שנים הועברה גופתו לישראל והוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בטקס צבאי מלא, אך סודי, בו השתתפו ראשי מערכת הביטחון.
ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר ― נידונו למוות, והוצאו להורג ב-31 בינואר 1955. ב-24 באפריל 1977 הועברו לישראל עצמותיהם של מרזוק ועזר והובאו לקבורה בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל שבירושלים.
ויקטור לוי ופיליפ נתנזון ― נידונו למאסר עולם.
רוברט דסה ומרסל ניניו ― נידונו ל-15 שנות מאסר.
מאיר זפרן ומאיר מיוחס ― נידונו ל-7 שנות מאסר.
ציזאר כהן ואלי נעים ― זוכו.
אלי כהן, שהיה ידיד של הפעילים באחד התאים, ושכר עבורם חדר, נחקר על ידי המצרים כחלק מחקירת החוליה, אולם נוקה מחשד של ריגול נגד מצרים.
בהמשך חייו הוא ריגל בסוריה למען ישראל.
לוי, נתנזון, דסה וניניו, אחרוני חברי החוליה שישבו עדיין במאסר במצרים בשנת 1968, שוחררו במסגרת עסקת חילופי שבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.
עוד אחת מחידות הפרשה היא מדוע לא שוחררו כבר בחילופי השבויים שלאחר "מבצע קדש", למרות שבידי ישראל היו כ-5,500 שבויים מצריים, בהם הגנרל דיגאווי מושל רצועת עזה, שהיה אב בית הדין שדן את נידוני קהיר.
בשנת 1988 נמנתה מרסל ניניו, אחת מחברי החוליה, עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות.
פיליפ נתנזון נפטר בישראל בחודש מאי 2004.
אחרון נידוני קהיר, רוברט דסה, נפטר בחודש ספטמבר 2024.
רחוב "קדושי קהיר" (או "קדושי מצרים") בערים: יהוד, חולון, בת ים, פתח תקווה, כפר סבא, יבנה, עכו, אשקלון ורמת גן.
רחוב "מרזוק ועזר" באשדוד, תל אביב - יפו ובקריית אונו.
רחוב "משה מרזוק" בערים: קריית אתא, הרצליה, לוד וירושלים.
רחוב "ד"ר משה מרזוק" ברמלה.
רחוב "שמואל עזר" בקריית אתא ובירושלים.
"גן קדושי קהיר" בערים: חולון, כפר סבא, עכו ובאר שבע.
בתורה, נידה היא תקופה בת שבעה ימים שבמהלכה נחשבת האישה טמאה כתוצאה מיציאת דם הווסת.
אישה שנטמאה מדם שיצא מהרחם שלא בזמן הווסת נקראת זבה ודיניה שונים.
ההלכה קובעת דינים רבים לנידה, כשהעיקריים שבהם הם איסור על קרבה ועל קיום יחסי אישות עם איש, וכן – בדיני המקדש וקודשיו – איסור על כניסה להר הבית ועל אכילה מבשר הקורבנות, ולכוהנת איסור על אכילת תרומה או חלה.
האיסורים חלים עד להיטהרות הנידה מטומאתה על ידי טבילה במקווה.
בהלכות טומאה וטהרה, הנידה היא אב הטומאה, ומטמאה אנשים, כלים, מאכלים ומשקאות.
כמו כן, היא אחת ממטמאי משכב ומושב.
שורש המילה 'נידה' הוא נ.ד.ד, שמשמעותו ריחוק זמני.
בפרק כ' כתוב האיסור בקיום יחסי אישות עד טהרתה של הנידה.
המקיים יחסי אישות עם נדה, בין אם זו אשתו ובין רווק עם רווקה, עונשם של האיש והאישה הוא כרת:
לאחר דיני הנידה, כתוב בתורה דין הזבה:
חז"ל פירשו את דיני הנידה והזבה מן התורה כראיית דם של האישה בתקופות שונות של הווסת החודשית.
כאשר האישה רואה את דם הווסת, הרי היא נידה שבעה ימים, ואם הפסיקה לדמם ביום השביעי או לפני כן, מדין התורה יכולה היא לטבול ביום השמיני ולהיטהר.
אולם דין שונה מן התורה יש לאישה הרואה דם באחד-עשר הימים שלאחר שבעת ימי הנידות, הנקראים "אחד עשר ימי זיבות".
אישה הרואה דם יום, או יומיים רצופים, בתוך ימי הזיבות, הרי היא זבה קטנה ודינה נקרא בהלכה "שומרת יום כנגד יום", כלומר היא טמאה ביום (או ביומיים) שראתה דם, וכן עליה לשמור ולבדוק את טהרת גופה לבל יצא ממנה עוד דם, עד סוף היום שלמחרת ראייתה.
לאחר יום זה היא יכולה לטבול ולהיטהר.
אם ראתה האישה דם שלושה ימים רצופים בתוך אחד-עשר ימי הזיבות, הרי היא זבה גדולה, וצריכה למנות שבעה ימים נקיים שלא תראה בהם דם, ורק לאחריהם תוכל לטבול ולהיטהר.
אישה הרואה דם לאחר אחד-עשר ימי הזיבות (המתחילים, כאמור לעיל, מהיום שלאחר שבעת ימי הנידות), הרי דם זה הוא דם נידות, וחזר דינה להיות כנידה שבעה ימים, שלאחריהם תוכל לטבול ולהיטהר.
הדין כי ימי הזיבות הם אחד-עשר יום לאחר ימי הנידות הוא הלכה למשה מסיני לפי רבי אלעזר בן עזריה, ואילו לפי רבי עקיבא נלמד מהכתובים.
שיטת הרמב"ם בהגדרת ימי הנידות וזיבות שונה, אך היא לא התקבלה להלכה, עיין בהערה.
בתרשים ניתן לראות את הפרשנות המקובלת בקרב הראשונים לחוק המקראי, בהנחה שלאישה מחזור קבוע בן 28 ימים: שבעה ימי נידה מתחילים מרגע ראיית דם הווסת.
(באדום) לאחר מכן 11 ימי זבה, בהם אם תראה דם תצטרך לנהוג לפי דיני זבה קטנה או זבה גדולה.
(בוורוד) לאחר מכן פרק זמן בלתי מוגבל עד שתראה שוב דם, פרק בן עשרה ימים אצל אישה בעלת מחזור קבוע בן 28 ימים.
(בלבן) הקו הכחול מסמן את הזמן שבו אישה יכולה להיות טהורה ולקיים יחסי אישות מן התורה בלבד.
כאמור, לפי דיני התורה, אישה הרואה את דם המחזור החודשי נטמאת בטומאת נידה לשבעה ימים, וביום השמיני נטהרת בטבילה.
באחד-עשר ימי הזיבות שלאחר מכן, אם תראה האישה דם תיטמא כזבה קטנה או כזבה גדולה.
אישה שראתה שלושה ימים (או יותר) דם ברציפות, תספור לאחריהם שבעה ימים נקיים, כדין זבה גדולה, ולאחר מכן תטבול, בין שראתה את הדם בימי נידות או בימי זיבות.
חומרה נוספת שנתקנה בימי האמוראים היא 'חומרת בנות ישראל', או חומרא דרבי זירא (על שם האמורא רבי זירא שהיא מובאת בשמו בתלמוד).
על פי חומרא זו, כל בנות ישראל מחמירות וסופרות שבעה נקיים כדין זבה גדולה לאחר כל ראייה של דם, אפילו ראיית הדם הייתה פחות משלושה ימים רצופים.
הטעם לחומרא זו על גבי 'תקנת רבי' הוא להשוות את דיני כל טומאת האישה לדין אחד אחיד וקבוע, וכן למנוע בלבול בין זבה קטנה לזבה גדולה.
חומרא זו מוזכרת בגמרא ובראשונים כדין מוסכם ומוחלט והלכה פסוקה, "שאין לסור ממנו לעולם".
אחד מהתנאים להיטמאות האישה מן התורה הוא הרגשת האישה בזמן הדימום.
דין זה נדרש על ידי שמואל במסכת נידה: .
כלומר: בפסוק הפותח את הלכות נידה נאמר: .
מהמילה "בבשרה" למד שמואל כי דווקא אם האישה חשה בהרגשה בבשרה ביציאת הדם, היא טמאה מדאורייתא, אך אם מצאה דם ולא הרגישה ביציאתו, היא אינה טמאה מדאורייתא אלא רק מדרבנן, ודם זה נקרא "כתם".
תנאי ההרגשה מצוי גם בדבריו של רבי עקיבא במשנה האומר כי רק "דם" מטמא מן התורה, אך לא "כתם".
דיני 'כתם' קלים יותר מדין 'דם', והם אסורים רק מדרבנן, כדלקמן.
מהי ההרגשה המטמאה מן התורה
להלכה הובאו כמה דעות מהי אותה הרגשה עימה נטמאת האישה מן התורה.
בספר פתחי תשובה הביא שלושה סוגי הרגשות שהובאו בפוסקים:
רמב"ם: זעזוע בגופה של האישה.
תרומת הדשן: הרגשה של פתיחת המקור (צוואר הרחם).
נודע ביהודה: הרגשה של נזילת נוזל פנימית.
אולם החתם סופר חלק על הנודע ביהודה בסוג הרגשה זה.
בנוסף, המהר"ם שיק פסק כי הרגשות החולשה והחולי שאישה רגילה להרגיש בזמן הווסת, גם הן נחשבות הרגשה המטמאת את האישה מן התורה.
וכך גם פוסק הציץ אליעזר.
במהלך שלוש מאות השנים האחרונות מקובל בפסיקה שהנשים כבר אינן מרגישות את יציאת הדם.
יש הסוברים שכיום אצל רוב הנשים אין מצויה ההרגשה שמוזכרת בדברי התלמוד, יש המסבירים זאת בחולשה שירדה לעולם שמיעטה את יכולת הנשים להרגיש הרגשות דקות כאלו.
למרות זאת, מוסכם בקרב סיעה זו שאישה המקבלת את המחזור החודשי טמאה מן התורה, מכיוון שכאשר ישנו דימום גדול סביר להניח שהאישה אכן הרגישה, אך לא שמה לב לכך.
הרב יוסף שלום אלישיב כתב שייתכן שהתורה לא דרשה הרגשה כדי לקבוע טומאה, אלא שכאשר אישה שדרכה להרגיש ביציאת הדם מגופה אינה מרגישה זאת – הרי זו הוכחה שהדם אינו מגופה אלא ממקור אחר, וכיום שאין הוכחה זאת, האישה טמאה מהתורה גם בלי הרגשה.
לעומת זאת יש סוברים שגם בזמן הזה הנשים מרגישות, והאמירה ש'נשים אינן מרגישות' נובעת מבדיקה מדגמית לא אמינה, וכשל בהסברת המושג ההלכתי של ההרגשה לנשים.
כך, הערוך השולחן כתב שהנשים מרגישות כשיוצא דם מגופן בדומה להרגשת הגוף לפני שיוצאים ממנו מי רגליים.
גם הרב משה פיינשטיין והציץ אליעזר כתבו שנשים מרגישות לפני יציאת דם נידה מגופן, אלא שמיעוטן אינן בקיאות להבין את טיב ההרגשה, בשל הסברה לקויה.
מחקר שנערך בדק את נפוצות ההרגשות השונות בקרב נשים ומצא כי רבות מהן מדווחות על הרגשות מסוגים שונים.
כתם, כאמור, הוא דם שהאישה מצאה ללא הרגשה דלעיל, ודיני הטומאה של הכתם קלים יותר מדין דם נידה, כגון:
כתם מטמא רק אם הוא בגודל של 'גריס', שהוא שטח כעיגול בקוטר עשרים מילימטר.
הטעם לדין זה הוא שבדם פחות משיעור 'גריס' ניתן לתלות את הכתם בדם כינה שנמעכה, שהייתה מצויה בימי חז"ל בבתים ובבגדים, ולא בדימום האישה.
ואף שבימינו אין כינים מצויות בבתים ובבגדים, דעת רוב הפוסקים היא שחז"ל גזרו רק על כתם הגדול מגריס, והגזרה לא בטלה.
כתם אינו מטמא אם הוא נמצא על דבר שאינו מקבל טומאה, כגון קרקע.
כתם אינו מטמא אם הוא נמצא על בגד צבעוני.
מן התורה, רק דם בגוון של חמישה צבעים מסוימים מטמא את האישה כנידה:
אולם, כבר מימות התלמוד בטלה הבקיאות בגווני צבעים אלה בקרב חז"ל, והיו מן החכמים שהיו נמנעים מלפסוק במראות דמים.
ולכן, להלכה, כל מראה דם שיש בו מראה אדמומיות או מראה שחור הוא טמא.
צבעים בהם יש ספק אם הם בגוון אסור או מותר, יש להראות למורה הוראה אשר פוסק את דינם.
חז"ל (בספרא) למדו מן הפסוק: כי בימי הנידות אסורים האיש והאישה לא רק בקיום יחסי אישות, אלא גם כל קרבה בין איש לאשתו אסרה תורה בימים אלה, עד שתטהר האישה.
איסור מגע בין האיש לאישה, ואפילו מגע שאינו של אהבה וחיבה.
וכן איסור הושטת חפצים מיד ליד, מחשש לנגיעה.
איסור לדבר דברי צחוק וקלות ראש.
איסור לישון במיטה אחת, אפילו ללא מגע.
איסור לאכול מתוך צלחת אחת או כוס אחת.
איסור למזוג לבן הזוג כוס יין.
לפי ההלכה, הנידה היא אב הטומאה, ומטמאת אדם, כלים, מזון ומשקה במגעה ובאופנים נוספים.
טומאת הנידה שייכת לקבוצת הטומאות היוצאות מגוף האדם, קבוצה שדיניה חמורים יותר מאבות טומאה אחרים במספר פרטים:
היטמאות הסביבה: כמו בטומאת הזב, "משכב ומושב" הנידה נעשים "אב הטומאה" בעצמם, וכן הנידה מטמאת ב"היסט", כלומר הזזת חפץ גם בלא נגיעה ישירה.
נוזלי הגוף: נוזלי הגוף של נידה הנקראים "מעיינות הנידה" נחשבים אף הם ל"אב הטומאה" כ"מעיינות הזב".
הנוזלים הטמאים בנידה הם הרוק, השתן ודם הווסת.
בטומאות היוצאות מגוף האדם החמירה התורה ואסרה כניסה להר הבית כולו.
טומאות אלו לא מותרות אפילו כאשר טומאה הותרה בציבור.
גבר המקיים יחסי אישות עם נידה (דבר שאסור מהתורה) נטמא והופך גם הוא ל"אב הטומאה" למשך שבעה ימים, ונקרא "בועל נידה".
טומאתו קלה יותר מזו של הנידה עצמה: המצעים שעליהם הוא יושב אינם "אב הטומאה" אלא "ראשון לטומאה".
כמו כן בניגוד לנדה שעליה לטבול לאחר שבעת ימי טומאתה, בועל נדה טובל ביום השביעי לטומאתו ונטהר בהערב שמש.
באשר לשאר החומרות המיוחדות בנידה, קיימים חילוקי דעות בין הפרשנים בשאלה האם הם נאמרו גם על בועל נידה.
כאמור, לאחר 'חומרת בנות ישראל', נטמאת האישה לאחר כל ראיית דם כזבה גדולה, וצריכה לספור שבעה ימים נקיים.
כדי להתחיל את ספירת ה'שבעה נקיים', על האישה לבצע בדיקת 'הפסק טהרה', כלומר לוודא שפסק הדימום על ידי בדיקה פנימית ב'עד בדוק' (=בד לבן נקי).
זמן הבדיקה הוא לפני ובסמוך לשקיעת החמה, אולם לא לאחריה.
בדיקת 'הפסק טהרה' היא הבדיקה החשובה ביותר, בה האישה יוצאת מ"חזקת טומאה" ל"חזקת טהרה", ועל ידה ניתן להתחיל למחרת בספירת ה'שבעה נקיים'.
לכתחילה על האישה להניח "מוך דחוק" בזמן בין השמשות, משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים, כדי לוודא שהדימום פסק לחלוטין.
בדיקת 'מוך דחוק' היא חומרא, ולכן בדיעבד אם היא לא נעשתה – האישה יכולה להתחיל לספור שבעה נקיים.
היום בו נעשית בדיקת ההפסק טהרה אינו עולה למניין השבעה נקיים, ולאחריו צריכה האישה לספור שבעה ימים שלמים נקיים כדי לטבול.
אם בדיקת ה'הפסק טהרה' טהורה ואין בה גוון אדמומי, על האישה לספור שבעה ימים נקיים, בהם היא לא תראה דם כלל.
בשבעת ימים אלו על האישה ללבוש בגדים תחתוניים לבנים כדי לוודא שאין היא מדממת, וכן לבדוק פעמיים ביום בבדיקה פנימית שאכן פסק הדימום.
במקרים בהם יש סיבות להמעיט במספר הבדיקות בשבעה נקיים (כגון במקרה בו יש פצע, וכדומה), הדבר מצריך אישורו של פוסק-הלכה.
גזירת שיהוי קודם עשיית הפסק טהרה
נחלקו הראשונים, על פי התלמוד, בדינה של אישה שפלטה שכבת זרע בשלשת הימים הראשונים (= 72 שעות) שאחרי קיום יחסי אישות, האם יום הפליטה עולה למניין שבעה נקיים או לא.
הראב"ד פסק כי אינה סותרת ספירתה, ואילו סמ"ג ורא"ש פסקו כי הפולטת שכבת-זרע סותרת את השבעה נקיים, וכן נפסק להלכה.
לדוגמה, אישה שקיימה יחסי אישות במוצאי שבת, ונטמאה בראיית דם בבוקרו של יום ראשון, אפילו אם הפסיקה לדמם ביום שלישי, יכולה לפסוק בטהרה רק בסוף יום רביעי לפני השקיעה, ויום חמישי יהיה היום הראשון לימי ספירת ה'שבעה נקיים'.
הרמ"א החמיר כי אין לעשות הפסק טהרה ארבעה ימים (=96 שעות) לאחר קיום יחסי אישות (ובדוגמה דלעיל, תוכל האישה לפסוק בטהרה רק בסוף יום חמישי, ולהתחיל שבעה נקיים ביום שישי).
קהילות האשכנזים וכן חלק מקהילות הספרדים ועדות המזרח, נוהגים כרמ"א.
חלק מקהילות תימן וחלק מקהילות הספרדים נוהגים כשולחן ערוך.
המציאות העולה מהלכות הנידה, ובמיוחד לפי פסיקת הרמ"א, היא שהאישה טמאה חמישה ימים מיום תחילת הדימום עד יום הפסק הטהרה, ולאחריו סופרת עוד שבעה ימים נקיים, כלומר טמאה למשך שנים-עשר יום.
אצל נשים בעלות מחזור קצר, הדבר עלול לעיתים להוביל לבעיות פוריות ולעקרות הלכתית.
למציאות זו ישנם פתרונות רפואיים ואף פתרונות הלכתיים, כגון אפשרות לפוסק-ההלכה להקל בדינים מסוימים שעיקרם בחומרא.
מכון פועה התפרסם כמסייע לזוגות בבעיה זו מבחינה הלכתית ורפואית כאחת.
לאחר שספרה האישה שבעה נקיים, היא יכולה להיטהר על ידי טבילה במקווה.
הטבילה נעשית בלילה, במוצאי היום השביעי של השבעה נקיים.
על הטבילה להתקיים במקווה כשר, וללא חציצה בין הגוף למים.
מדאורייתא יכולה האישה לטבול בבוקרו של היום השביעי, ואם לא תיטמא עד הערב עלו לה השבעה נקיים לטהרה.
אולם חכמים גזרו שאין לעשות כן, והתירו את הטבילה רק במוצאי היום השביעי.
עוד גזרו חכמים ואסרו טבילה מבעוד יום אף ביום השמיני והתשיעי, משום "סרך ביתה", כלומר מחשש שמא בת הטובלת, או נשים אחרות, תחשובנה שמותר לטבול ביום השביעי.
לכן להלכה מותרת הטבילה רק בלילה.
ראשונים נחלקו בשאלה האם על האישה לבצע הכנות אלו בשעות היום, לפני הטבילה בלילה (מחשש שבשעת לילה לא תדקדק האישה לבצע את ההכנות במתינות), או בשעות הלילה דווקא, כדי לסמוך הכנות אלו לטבילה ככל שניתן.
הלכה למעשה, השולחן ערוך פסק כי על האישה לחפוף את ראשה בסמוך לטבילה.
וסת הוא הזמן בו עלולה האישה לראות דם ולהיטמא.
זמן הווסת הוא 'עונה', שהיא 12 שעות, כלומר כל היום או כל הלילה.
ההלכה מבחינה בין וסת קבוע לווסת שאינו קבוע.
אישה בעלת וסת קבוע: אישה הרואה את הווסת בקביעות באותו זמן, כגון כל 28 יום, או כל ראש חודש.
קביעת הווסת היא על ידי שלוש פעמים, כלומר אישה שראתה כל 28 יום שלוש פעמים ברציפות, הרי היא בעלת וסת קבוע.
אישה בעלת וסת שאינו קבוע: אישה שהווסת החודשית שלה אינה קבועה בהפרש קבוע או ביום קבוע, אלא משתנה כל חודש.
רב הנשים בימינו הן בעלות וסת שאינו קבוע.
בתלמוד למדו שיש לפרוש מהאישה לקראת זמן וסתה, וכך מובא בתלמוד הבבלי:
הגמרא מגדירה כי זמנו של איסור זה הוא במשך "עונה" אחת.
טעם החיוב על פרישה סמוך לווסת הוא מפני שזמן זה הוא זמן בו צפוי והאישה תראה דם, שיגרום לה להפוך להיות נידה.
על כן, מחשש שמא תראה האישה דם לפני או תוך כדי קיום יחסי האישות, חייבו חכמים את בני הזוג לפרוש האחד מן השני מעט קודם לזמן בו היא צפויה לראות דם וסת, וזאת על מנת להרחיק את האדם מן העבירה.
כמו כן, חייבו חכמים את האישה לעשות בדיקה פנימית בעונת הווסת, לוודא שהיא אכן לא נטמאה.
לאישה שיש לה וסת, זמן הפרישה והבדיקה הוא זמן הווסת הקבוע שלה.
לאישה שאין לה וסת, זמן הפרישה והבדיקה הם:
עונה בינונית: 30 יום לאחר יום התחלת המחזור הקודם.
עונת החודש: יום החודש העברי בו האישה ראתה וסתה בחודש הקודם.
עונת ההפלגה: על האישה לחשב את הפרש הימים בין שתי הווסתות הקודמות שלה.
את אותו ההפרש עליה לספור מיום הווסת האחרון שלה, ואותה העונה היא 'עונת ההפלגה'.
התנא רבי מאיר מבאר שטעם הריחוק בימי הנידות הוא לעצירת השגרה, ויצירת אהבה מחודשת ורעננה בין איש לאשתו: .
ספר החינוך, כדרכו במצוות רבות, מבאר את טעם המצווה כהרחקה מן החולי והיזק אשר חלים על הנידה בימי וסתה.
המקובלים רואים בהרחקה בימי הנידות תשקיף של היפרדות הקליפה מן 'סטרא דקדושה' בעולמות הרוחניים.
הרב חיים נבון מוצא בדברי הרב סולובייצ'יק כי בשמירת הלכות הנידה בני הזוג מקריבים קרבן אישי ומאמץ כביר, וכי דווקא עוצמת הקושי מעניקה לו אופי ומשמעות, כקורבן המבטא כפיפות עילאית לקבלת עול מלכות שמים.
לבד מן ההלכות הנוגעות לנידה, מקורות קדומים מצביעים על יחס יוצא דופן לנידה, שרובו לא נפסק להלכה.
המשנה מתארת כי הנידות היו יושבות ב"בית הטומאות" והנידה נקראת 'גלמודה'.
בין יהודי אתיופיה נהג מנהג זה עד ימינו, ומקום מיוחד לנידות נקרא מרג'ם גוד'ו – בית הטמאות.
בספרא מתואר כי זקנים ראשונים היו אומרים, שכל המנוולת עצמה בימי נידתה רוח חכמים נוחה הימנה, וכל המקשטת עצמה בימי נידתה אין רוח חכמים נוחה הימנה, עד שבא רבי עקיבא והתיר לנידה להתקשט, כדי שלא תתגנה על בעלה ויגרשנה.
טקסט קדום וחריג בשם "ברייתא דמסכת נדה" מכיל הרחקות רבות מסוג זה: "אסור לשאול בשלומה של נידה...
אפילו הדיבור היוצא מפיה הוא טמא...
אסור לאדם להלך אחר הנידה ולדרוס את עפרה...
הרמב"ן בפירושו לתורה ציטט את הברייתא, אותה ייחס לתקופת התנאים, והסיק מכאן ש"היו הנידות בימי הקדמונים מרוחקות מאד...
לא יתקרבו אל אדם ולא ידברו בו...
והיו יושבות בדד באהל לא יכנס בו אדם".
אך החוקרים נוטים לייחס את ברייתא זו למקור חיצוני ולא למסורת המקובלת.
הרמב"ן עצמו, בהלכות נידה שכתב, אינו מביא דינים אלו.
בספר חסידים אסר להסתכל על האישה בעת שהדמים מצויים בה.
הרמב"ם במורה נבוכים מביא מספר מנהגים המופיעים בברייתא דמסכת נדה כמנהג שנוהגים אנשי כת הצאבה, כגון: "הנידה תהיה לבדה בבית, ונשרפים המקומות שמהלכת עליהם, ומי שדיבר עמה נטמא, ואפילו נשבה הרוח ועברה על הנידה ועל הטהור – נטמא".
בקרב פוסקי ההלכה אין מוצאים פסיקה של חומרות מסוג זה.
החתם סופר מעיד כי חומרות אלה לא נזכרות בספרי ההלכה, ואינן נהוגות בקרב שומרי ההלכה כלל.
כיום חומרות אלה אינן נהוגות.
פוסקי הלכה קונסרבטיבים מורים להקפיד על האיסור לקיים יחסי אישות כאשר האישה נידה, אם כי ישנם חילוקי דעות בנוגע לשמירה על הרחקות נוספות כגון האיסור המוחלט על כל נגיעה בין בני זוג כאשר האישה נידה.
מספר רבנים קונסרבטיבים פסקו שאין חובה לשמור בימינו על שבעה נקיים, ונשים יכולות לטבול ולקיים יחסי אישות כעבור שבעה ימים מתחילת הווסת.
TQM (ראשי תיבות באנגלית של Total Quality Management, ניהול איכות כוללני) היא אסטרטגיית ניהול, שמטרתה הטמעת מודעות לאיכות בכל התהליכים הארגוניים, על-מנת לספק את כל הדרישות והצרכים של הלקוחות תוך כדי ביצוע שיפור מתמיד בארגון.
גישה זו מעמידה את הלקוח במוקד התעניינותה, משטיחה את המבנה הפירמידלי בארגון הבירוקרטי, מחנכת לשיפור מתמיד של תהליכי עבודה (מתוך שאיפה להגיע לבקרה מלאה של אפס ליקויים), ומחייבת את העובד לשאוף לשיפור תמידי באיכות התוצר שהוא מפיק.
TQM נמצאת בשימוש נרחב בתהליכי ייצור, ממשל, חינוך ושירותים.
שיטת TQM פותחה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי ד"ר ו.
אדוארדס דמינג, אז יועץ דגימה של לשכת המפקד האמריקאית ומי שיהיה פרופסור לסטטיסטיקה בבית הספר לניהול של אוניברסיטת ניו יורק.
בראשית דרכה לא הוכרה השיטה ורק לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הזמינו ראשי התעשייה היפנית את דמינג, תפסה היא מרכיב עיקרי בהתאוששות הכלכלה היפנית, שלאחר המלחמה.
הצלחת השיטה הקנתה לה מוניטין ברחבי העולם ומפעלים וארגונים רבים החלו ליישמה.
עם התפתחות תחומי מחקר חדשים בתחום האיכות, החלו מוסדות למצוא שילובים יעילים יותר ליישום גישת האיכות הכוללת.
אחת מהן נעשתה באופן רשמי בשנת 1984 על ידי מרכז המחקר והפיתוח של הצי האמריקאי, כאשר החל לחקור שימוש בשילובים הללו: תהליכי בקרה סטטיסטיים (SPC-Statistical Process Control) עם שיטת "השליטה הכוללת לאיכות" (TQC-Total Quality Control), של אישיקווה, ובגישות הניהול לאיכות של פיל קרוסבי, ו.
התוצאה של מחקרים אלו הייתה גישה, ששילבה את עקרונות ה-SPC עם הפילוסופיה של דמינג.
ועדת "פרס דמינג" של האיגוד היפני של המדענים והמהנדסים (JUSE) הגדירה את גישת ה-TQM כך:
"TQM היא שורה של פעילויות מערכתיות, הנעשות על ידי כלל הארגון, כדי להשיג בצורה יעילה את מטרות הארגון וכך לספק מוצרים ושירותים ברמת האיכות שתספק את הלקוחות, בזמן ובמחיר המתאימים".
TQM היא תרבות וצורת ארגון כלל-ארגונית המתמקדת בסיפוק רצונות הלקוח תוך שימוש בסטנדרטים גבוהים בהרבה משל רוב המתחרים.
עיקרון זה דורש מהארגון לשמור על תקני איכות בכל היבט של עיסוקה, תוך הקפדה על כך, שדברים יעשו נכון בפעם הראשונה ושפגמים ייעלמו מתהליך הייצור.
תהליך ה-TQM מורכב מ-4 שלבים, ששמותיהם ביפנית:
קאיזן - מתרכז בשיפור תהליכי מתמיד, כדי להפוך את התהליך לשקוף, ניתן לחזרה וניתן למדידה.
אטארימה הינשיצו - מתרכז בהשפעות לא מוחשיות על תהליכים ובדרכים למטב ולהפחית השפעות אלו.
קאנסיי - שיפור המוצר באמצעות ניתוח הדרכים בהן המשתמש עושה בו שימוש.
מיריוקוטקי הינשיו - מרחיב את עניין ההנהלה מעבר למוצר המיידי.
העקרונות, שעל פיהם פועלת השיטה:
יצירת מחויבות ההנהלה להנהגת איכות כוללת.
הנחלת תרבות האיכות בארגון בידי ההנהלה וכלל העובדים.
הדרכת העובד במקום העבודה ועידוד העובד ליזום שיפורים.
שיפור מתמיד של תהליכים בארגון.
מעורבות ספקים בתהליך השיפור, כשותפים להצלחה.
שימוש במדדים כמותיים ואיכותיים למדידת תהליך השיפור.
שימוש בכלים סטטיסטיים ואיכותיים לבקרת תהליכים.
ההבדל בין השיטה לשיטות קודמות
רמת המעורבות של העובדים בארגון – בעבר הייתה תפיסה כי כל אחד אחראי לביצוע מטלותיו.
בתפיסה החדשה כל עובד אמור לדעת מהם יעדי הארגון וכיצד הוא יכול להשפיע על השגתם.
איסוף נתונים וניתוחם – לפי השיטה החדשה נדרש שינוי בתרבות הארגון שכן ארגונים המסתפקים ברמת איכות כוללת מדגישים רק את "השורה התחתונה" של הנתונים הכמותיים – רווח ועמידה בתקציב ולא מנתחים נתונים שיכולים למנוע כישלון ושחזור הצלחות כגון עלויות סמויות ויעילות ניהול.
גיוס משאבי הארגון לתמיכה באיכות – לפי השיטה החדשה יש לאתגר את העובדים כל הזמן, לעודד אותם לחדש ולהתמודד עם הבעיות ולתגמל אותם.
בהתבסס על הנחת יסוד האומרת שתפקיד העובד הוא לא רק לעשות את עבודתו אלא לשפר את איכותה בהתמדה.
שלילת שביעות רצון עצמית – הגישה החדשה מניחה כי שביעות רצון פירושה קפיאה על השמרים.
אבטחת איכות תוך שימוש בכלים סטטיסטיים היא כלי מפתח בארגוני ייצור.
שיטת ה-TQM מתחילה בדרך כלל בדגימה מהמוצר על פי תוכנית דגימה מוגדרת.
תוכנית הדגימה באה לענות על דרישות תקניות של המוצר (למשל תקן בינלאומי) או מענה לניהול סיכונים ידועים במוצר.
בכל מקרה על הדגימה לספק וודאות מספקת לגבי איכות המוצר.
הדגימה נבחנת בפרמטרים החשובים למשתמשי המוצר, כאשר כל כישלון בבחינה זו מבודד.
מדידות משניות של תהליך הייצור נבנות, והסיבות לתקלה מתוקנות.
מתקיים מעקב אחר ההתפלגויות הסטטיסטיות של מדדים חשובים.
כאשר המדדים של חלק מסוים גולשים ל'רצועת הטעות' המוגדרת מראש, התהליך מתוקן.
נהוג להגדיר את 'רצועת הטעות' בצורה רחבה יותר מאשר 'רצועת הכשל', כך שתהליך היצור יתוקן לפני התהוות תקלות.
רישום המדדים חשוב לא רק לצורך הגדרת טווחי מדידה, אלא גם כדי לדעת אילו תקלות גרמו להגדרתם.
כך, תיקונים גדולים יותר יכולים להיות מוחלפים מאוחר יותר (בעת תכנון מחדש של המוצר, לדוגמה), ללא אובדן איכות.
לאחר פרק זמן מסוים, שבו פועלת שיטת ה-TQM, חלקים מתוכננים מחדש פעמים רבות כך שגדלים בעייתיים מפסיקים להתקיים או הופכים לפחות בעייתיים.
נידוולדן () הוא קנטון של שווייץ.
אוכלוסייתו מונה כ-43,087 (נכון ל־31 בדצמבר 2019) ובירתו היא סטאנס.
בצפון הוא גובל בימת ארבעת הקנטונים ובכיוונים האחרים ברכסי הרים.
ב-1291 הצטרפו אנשי נידוולדן לאורי ולשוויץ כדי ליצור איחוד.
באותו הזמן לא הייתה מדינה, אך לקראת סוף המאה ה-14 נוצר מבנה מוקדם של ממשל, שהכיל בתי נבחרים ובתי משפט.
במאות ה-14 וה-15 הצטרפו אנשי נידוולדן לאנשי אובוולדן כדי ליישב עניינים חשובים, אך שני הקנטונים מעולם לא היו באמת לאחד.
בסביבות שנת 1500 עבדו רבים בנידוולדן כשכירי חרב.
חלק ניכר משכירי החרב היגרו מהאזור בתקופה מאוחרת יותר, תופעה שהקלה על האוכלוסייה ההולכת וגדלה, יעד נפוץ היה חבל אלזס בצרפת.
לאחר שדחו את החוקה החדשה של נפוליאון - רעיונות המהפכה הצרפתית לא היו פופולריים באזור כה חקלאי ונידוולדן הותקף על ידי כוחות צרפתיים ב-9 בספטמבר 1798. הרס נזרע ולפחות 400 איש נהרגו.
רוב השינויים שנעשו שונו חזרה בסוף שלטונו של נפוליאון ב-1814. רק ב-1997 הציג נידוולדן חוקה חדשה.
מועצת הקנטון כוללת שבעה חברים.
הפרלמנט המקומי מכיל 60 מושבים.
נידוולדן, מהיותו חצי קנטון, שולח רק נציג אחד למועצת המדינות השווייצרית.
עד למאה ה-20 שלטה החקלאות בכלכלת נידוולדן.
בקר וגבינה יוצאו בעיקר לצפון איטליה.
מאמצע המאה ה-19 והלאה; עלה כוחם של הסחר, התעשייה והתיירות, אך עד מאה שנים מאוחר יותר, אמצע המאה ה-20, עדיין הייתה החקלאות הדומיננטית ביותר.
כיום רוב הכלכלה מבוססת על מספר רב של עסקים קטנים ובינוניים, שמתמחים בעיקר בייצור מכונות, ציוד רפואי, סחר בינלאומי, אופטיקה ואלקטרוניקה.
המעסיק הגדול באזור היא חברת פילאטיס לייצור מטוסים.
לתחומים מסורתיים כמו יערנות וחקלאות יש עדיין חשיבות רבה.
החוות מופעלות בידי משפחות פרטיות.
תיירות גאוגרפית חשובה לנידוולדן בגלל הריו הרבים.
האגם וההרים מושכים תיירים רבים, גם בקיץ וגם בחורף.
נידלבה (Nidelva; ידוע גם כ-Nidelven) הוא נהר במרכז נורווגיה, במחוז טרנדלג.
פירוש המילה "elva" בנורווגית הוא "הנהר", כך שפירוש השם הוא "הנהר ניד".
העיר טרונדהיים, שהנהר עובר בה, נקראה בימי הביניים "נידארוס" (Nidaros), שפירושו "שפת הנהר ניד".
הנהר מתחיל את דרכו בקצה המערבי של אגם סלבו וממשיך לכיוון מערב.
בקטעו האחרון חוצה הנהר את העיר טרונדהיים מצפון לדרום, ולבסוף נשפך אל תוך הפיורד הנקרא "פיורד טרונדהיים".
הנהר מהווה מקום חנייה אידיאלי לסירות, היות שהוא מוגן מפני הים הגועש והוא מאפשר נגישות לשוקי העיר.
כיום מוגבלת התחבורה בנהר לסירות קטנות בלבד.
לאורך הנהר ישנן שש תחנות כוח הידרו-אלקטריות, אשר מקורן בתוכנית הידרו-אלקטרית מתחילת המאה העשרים.
יובלו העיקרי של הנידלבה הוא הנהר נאה (Nea).
הנהר מהווה גם מקום דיג, וידוע במיוחד בשל דגי הסלמון הגדולים שבו.
מלבד זאת הנהר הוא גם מקום בילוי ופנאי לתושבי טרונדהיים.
איסמאיל ניהאט ארים (בטורקית: İsmail Nihat Erim; נולד ב-1912 – נרצח ב-19 ביולי 1980) היה משפטן, עיתונאי ומדינאי טורקי, סגן ראש ממשלת טורקיה מ-1948 עד 1950 וראש ממשלת טורקיה.