tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1931–1932, פעמיים, בילה כמה חודשים בברלין ובפרנקפורט.
בשנים 1933–1934 ערך מסע לימודי לווינה ולפריז (שם התגורר עם לאיוש ויידה).
בין השנים 1935–1937 היה נשוי עם קלרה באלינט (שהפכה לימים לאשתו של אנטאל סרב.
בשנת 1936, יחד עם בלה טאבור, כתב ופרסם את ספרו "כתב אישום נגד רוח הרפאים".
בשנת 1937 פורסמה החוברת הראשונה שלו "הגיון האמונה - ההיגיון התיאוצנטרי".
החוברת השנייה, שהושלמה בשנת 1948, הופיעה זמן רב לאחר מותו.
הוא כתב מספר מחקרים (הערות לביקורת על המרקסיזם, ביקורת על הסוציאליזם המדעי, ההיסטוריה הטבעית של ממוניזם, תוספות לשאלות של תורת הקבוצות, ניטשה), שכולם הופיעו בדפוס רק לאחר מותו, כמו גם עבודה חשובה שנערכה מהרצאתו ב-1941, "התנ"ך והרומנטיקה".
בשנת 1938 נשא את מגדה פאלוש, שמתה בשנת 1946. הוא נלקח לשירות העבודה בשנת 1940 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) אך שוחרר כעבור כמה שבועות בגלל מחלת ריאות.
ממאי 1941 בילה כמה חודשים בבית החולים סנט יאנוש החדש יחד עם לאיוש ויידה.
באביב 1944 גורש לאושוויץ, הצליח לשרוד ושוחרר בסוף ינואר 1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה סאבו לקח חלק פעיל באירועי בית הספר האירופי.
תחת הסטליניזם נוצרו קשרים הדוקים בין בית הספר המחתרתי בבודפשט לבין אמני האוונגרד שנאסרו, במיוחד חברי בית הספר האירופי.
מאמצע שנות החמישים הפך סאבו עצמו לקליגרף.
בשנת 1954 נולדו "הקליגרפיות" הראשונות שלו, "מדיטציות ציור".
בשנת 1956 ברח מהונגריה עם אשתו.
התגורר תחילה בווינה עד סוף 1957 ואז עבר לבריסל עד 1961. הוא סייר בגרמניה בשנת 1960 והקליגרפיות שלו הוצגו במינכן, דורטמונד, המבורג והאגן.
התיישב בדיסלדורף בשנת 1962. תערוכתו נפתחה בפריז בשנת 1966.
1955 – בודפשט, תערוכת סטודיו של הקליגרפיות הראשונות
1956 – בודפשט, תערוכת סטודיו
1960 – ברלין, אולם הקונגרסים
1980 – בודפשט, מועדון האמנים הצעירים, לאיוש סאבו, מצגת, בחירה 1954–1956. קליגרפיות
1997 – בודפשט, מוזיאון ארנסט, הגרפיקה הספקולטיבית של הצייר לאיוש שבו
1998 – דיסלדורף, Stadtmuseum, התמונות הגרפיות הספקולטיביות של לאיוש סאבו
לאיוש קוזמה (במקור פוכס, בהונגרית: Kozma Lajos; קישקורפאד, 8 ביוני 1884 – בודפשט, 26 בנובמבר 1948) היה אדריכל, מעצב רהיטים וגרפיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
קוזמה נולד בכפר קטן בדרום טרנסדנוביה.
בין השנים 1902–1906 למד ב"אוניברסיטה המלכותית יוז'ף" (כיום שמו: אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
המאסטר שלו היה בלה יאנסקי.
בשנים 1909–1910 למד ציור בפריז אצל אנרי מאטיס כבעל מלגה.
הוא היה חבר בחוג הרעיוני של האדריכלים הצעירים האמנותיים העממיים של האר נובו ההונגרי.
הם ניסו לממש אדריכלות מודרנית ובו זמנית לאומית.
המוטיבים הדקורטיבים של אדריכלות עממית והגילוף הפסטורלי נאספו מהנופים של מחוז שומוג' ושל טרנסילבניה.
הם עשו רישומים, תחריטים של בנייני כפר, כנסיות, שערים ושילבו תכונות סגנון כאלה בתוכניותיהם.
בין השנים 1910–1913 עמד קוזמה בראש משרד התכנון של בלה לייטה וניהל את המשרד.
בשנת 1911 הופיע בתערוכת KÉVE עם הגרפיקה, האיורים ועיצוב הרהיטים שלו.
((התאחדות האמנים ההונגרים והיישומים ההונגריים (בקיצור KÉVE) הייתה קבוצת אמנים בהונגריה (בין השנים 1907–1947)).
קוזמה ביצע את בית רוז'אוולדי, שנבנה על פי תוכניותיו של לייטה, הושלם בשנת 1912 ונהרס מאז.
אז החלה עבודתו של קוזמה באומנות שימושית.
העיטורים החיצוניים גם של בנייני לייטה הנוספים קשורים לשמו.
הוא גם ייצר את הריהוט עבור בית קפה ניו יורק ב שהיום משמש כבית מלון עם בית קפה בקומת הקרקע.
בשנת 1913 הפך קוזמה למרצה בבית הספר לעיצוב תעשייתי והקים את סדנת בודפשט שמטרתה הייתה לבצע רפורמה באמנות הדיור.
עיצובי הרהיטים שלו הפכו למושג בשנות העשרים של המאה העשרים בשם "קוזמה-בארוק", על רהיטיו הוענקה לו "מדליית הזהב הגדולה לאמנות שימושית" בשנת 1925, אך סגנונו כבר הצביע אז על כיוון האר דקו.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, קוזמה היה חבר בדירקטוריום (מנהלת) האמנות, ולאחר מכן מונה למרצה בקתדרה לאמנות עיצוב הבית שהוקמה באוניברסיטה הטכנית בשנת 1919. עם נפילת הרפובליקה הוא איבד את התפקיד הזה.
גם עבודתו הגרפית הייתה משמעותית, הוא יצר איורי ספרים בתחילת דרכו.
(החולמני האחרון, 1908, איורים של ספרי אנדרה אדי, של גזה צ'אט, עטיפות ספריו של ז'יגמונד מוריץ וכו').
הוא פיתח קשר הדוק עם דפוס קנר המפורסם בגיומנדרד, שם עיצב הדפסי ספרים בסגנון אר-נובו (Kner Classics, Monumeta Litterarum).
בשנת 1925 הוא תכנן את מעונו של אימרה קנר בגיומנדרד בסגנון אר דקו, שהוא כיום מוזיאון הדפוס.
בשנות ה-30 פנה יותר ויותר לעיצוב מבנים.
בשנת 1930 תכנן לבנות מחדש את "היכל האופנה" (Divatcsarnok), ובהמשך בנה כמה בנייני דירות להשכרה.
רוב בתי הדירות והווילות שעוצבו בקפידה, שתוכננו בקפידה, נבנו ברובע 2 של בודפשט (בבודה).
אלה כבר מראים קשר לאוונגרד (באוהאוס).
אחת העבודות הידועות ביותר שלו היא בית נופש באי לופה (על הדנובה בקרבה לסנטאנדרה), שתוכנן על פי המודל שלו.
הוא תכנן כמה מבני ביתנים ניסיוניים מודרניים לירידים הבינלאומיים של בודפשט, שהתקיימו פעמיים בשנה: הבית ההונגרי (1932) מגדל ביתן הטקסטיל, ביתן התיירות (1936), ביתן הטקסטיל (1937) ביתן תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס (1940) טונגסרם - אוריון "ביתן האור" (1941).
בשנת 1941 יצא לאור בשווייץ ספרו "Das neue Haus", בו לא רק פרסם את בנייניו שהושלמו כבר, אלא הציג מספר שרטוטים חדשים.
עבודתו המשמעותית האחרונה, בניין בית הספר היסודי הושלמה בשנת 1949 לאחר מותו.
גם על בתיו של לאיוש קוזמה לא פסח הזמן.
רובם עברו שיפוץ, נבנו עליהם קומות או נהרסו.
ספר החותם של לאיוש קוזמה, הקדמה מאת אימרה קנר, גיומה, 1925
כנסייה ובית ספר (בודפשט, 1929)
בית דירות, קולנוע ; חלל וצורה, 1936
שינויים בסגנון הכתיבה לאור האדריכלות (בודפשט, 1943)
לימודי טיפוגרפיה ואמנות ספרים מבוא: ג'רג' היימן / עריכה: לאיוש קוזמה: אינדיבידואליות 1957
לאיוש ונטיאנר (בהונגרית: Venetianer Lajos; 19 במאי 1867, קצ'קמט – 25 בנובמבר 1922, אויפשט) היה רב סופר והיסטוריון הונגרי.
לאיוש ונטיאנר היה בין השנים 1881 – 1891 תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, בתקופה זו, במשך שנה, היה תלמיד גם בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנת 1890 קיבל תואר דוקטור במדעי הרוח בבודפשט ובשנת 1892 קיבל סמיכה לרבנות.
לאחר מכן קיבל באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה תעודת הוראה לבתי ספר התיכוניים לשפות הונגרית וגרמנית ולימד את המקצועות הללו בגימנסיה של צ'ורגו בתקופת היותו רב ביישוב.
בשנת 1893 הגיע לצ'ורגו (עיירה במחוז שומוג'), ב-1896 ללוגוז' ובשנת 1897 נבחר כרב הראשי של אויפשט.
הוא היה סגן נשיא התאחדות הרבנים הלאומית ההונגרית, חבר בוועדת ההיגוי של המכון הלאומי להכשרת רבנים פרנץ יוזף משנת 1910 (שמו היום כאמור בית המדרש לרבנים בבודפשט), ומרצה לתאולוגיה בבית המדרש.
בשנים הראשונות בבית המדרש הוא לימד באופן קבוע את הדת היהודית, את התנ"ך ואת ההיסטוריה היהודית, ובשנים המתקדמות של הלימודים בבית המדרש לימד את היחסים המשפטיים של הונגריה לקהילה היהודית ואת המתודולוגיה של החינוך הדתי.
לאחר מותו של איגנץ (יהודה ישראל) גולציר לימד את הספרות של חכמי ישראל.
הוא היה עובד נמרץ ופורה של מדעי היהדות וזכה להשגי הצטיינות רבים בעבודתו כהיסטוריון.
ערך מיוחד יש למחקריו ההיסטוריים היהודים שמתייחסים למחצית השנייה של המאה ה-19. ונטיאנר השתתף בתרגום וכתיבה של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
לאיוש ונטיאנר הוא אביה של השחקנית אילונה וייאי והיה חותנו של השחקן דז'ה קרטס.
אביו היה אלברט ונטיאנר, ואמו רגינה שטרן.
הוא התגורר באויפשט, רחוב בניצקי 4, כאשר נפטר בשנת 1922.
עבודתו האתית בכתב יד של הרב שם טוב בן יוסף אבן פלקירה תוספת להיסטוריה של הפילוסופיה הערבית-יהודית במאה ה-13. סגד, 1890
ואהבת לרעך כמוך באתיקה היהודית, בודפשט, 1891
נאום כניסה לתפקיד, צ'ורגו, 1892
פיוס עם חיים ועם מוות.
תעלומות אליסיס בבית המקדש בירושלים.
תוספת להיסטוריה של הדת היהודית, בודפשט, 1895
תדפיס מיוחד משנתון 1898 של חברת IMIT, בודפשט, 1898
הספד שנשא בהלווייתו של ד"ר אלאיוש בוסקוביץ באויפשט, בודפשט, 1898
ערך עטור פרסים, בודפשט, 1901
נערך - לרגל 100 שנה להולדתו של לאיוש קושוט, מרמורש, 1902
תורות ואידיאות ביהדות, בודפשט, 1904 (מהדורה שנייה: 1913, מהדורה שלישית: 1926)
היסטוריה מקראית וחפירות מודרניות, בודפשט, 1906
מחקר היסטורי של ליטורגיה השוואתית, בודפשט, 1908
אסף הרופא, סופר הרפואה העברי העתיק ביותר.
בודפשט, 1916. (נספח לעלון בית המדרש לרבנים בבודפשט)
אסף הרופא, סופר הרפואה העברית העתיק ביותר.
אסף הרופא סופר הרפואה העברית העתיק ביותר.
בודפשט, 1917. (נספח לעלון בית המדרש לרבנים בבודפשט)
תשובה לעבודתו של פטר אגושטון : "דרך היהודים", בודפשט, 1917
תולדות יהדות הונגריה מאז ההתיישבות המדיארים במרכז אירופה ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בודפשט, 1922
ונטיאנר היה גם אחד ממחברי כרך 10 של הסדרה הספרייה היהודית הפופולרית.
כותרת ותוכן היצירה: פלוטארך יהודי.
חלק 1. ונציאני לג'וס: לאו ליפוט.
(בודפשט, שנות העשרים של המאה העשרים)
1886–1900. אוסף ספרים, מפות ואטלס הונגריים עם אינדקס מדעי ונושא שפורסם במאה ה-19. רשימה אלפביתית של ספרים, מפות ואטלס, אינדקס מחברים ; בודפשט, 1913
גזה פטריק - אימרה ברצה : 1901–1910. אוסף ספרים, כתבי עת, אטלסים ומפות הונגריות שפורסמו בשנות השלושים עם רפרטואר של כתבי עת מדעיים, בודפשט, 1917–1928
ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים (הונגריה 1906) שישה כרכים.
לאיוש לנקאי (במקור גוטמן, בהונגרית: Lenkei Lajos; פץ', 14 בנובמבר 1864 – פץ', 29 בדצמבר 1933) היה עיתונאי, סופר, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
אחיו של הנריק לנקאי ושל ז'יגמונד לנקאי.
לאיוש לנקאי נולד במשפחה יהודית.
בשנת 1885 הוא לקח על עצמו את עריכתו של ה-Fünfkirchner Zeitung, שהקים אביו.
הוא פתח את "עיתון פץ'" (Pécsi Újság) בשנת 1893, ובשנת 1894 מיזג אותו ב"יומן פץ'" (Pécsi Napló).
מכאן ואילך הוא היה גם עובד העיתון, ואז מ־1896 כאשר ה-Fünfkirchner Zeitung חדל מלהתקיים, הפך גם לעורך האחראי והראשי שלו.
בשנת 1896 השתתף בהקמתה של חברת הספרים והדפסת הספרים של פץ' (Pécsi Irodalmi és Könyvnyomdai Részvénytársaság).
הוא כתב גם העיתונים בווינה ובבודפשט.
בסתיו 1898 כתב טורים על ספרד ופורטוגל.
במשך תקופה ארוכה היה לנקאי סגן נשיא האיגוד הלאומי לעיתונאים מחוץ לבודפשט.
אשתו הייתה סרנה שטארק, בתם של מוריץ סטארק וקרולינה לנדייל, אותה נשא ב-12 ביולי 1909, בבודפשט.
על אמריקה (מחקר, 1894) Amerikáról
אביר מסדר פרנץ יוזף (1908)
לאיוש לנקאי (במקור לאוטר או ויינוורם, בהונגרית: Lenkei Lajos; בודפשט, 23 בנובמבר 1914 – מאטרהזה, 20 במרץ 1971) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
לאיוש לנקאי נולד במשפחה יהודית, בנם של דז'ה לאוטר (1889–1967) עובד מסחרי ושל אילונה ויינבורם.
הוריו התחתנו בשנת 1918 ומכאן ואילך הוא נשא את שם המשפחה לאוטר, ומאוחר יותר, כמו אביו, שינה אותו ללנקאי.
לנקאי סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לא ידוע על קורותיו בתקופת השואה, אך בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית לפעילות ברובע 6 של בודפשט.
בין השנים 1945 - 1948 עמד בראש "אגודת התרבות ההונגרית-סובייטית".
משנת 1949 עמד בראש מחלקת התרבות של מפלגת העובדים ההונגרית (MDP) בוועדת בודפשט, ואחר כך מונה למנכ"ל "המרכז לתרבות עממית בבודפשט".
בין השנים 1950–1956 היה ראש מדור התרבות של העיתונים "אור" (Világosság) ושל "בודפשט בערב" (Esti Budapest).
לאחר המרד ההונגרי (שמכונה בהונגריה מהפכת 1956) עבד במחלקת השכנוע והתעמולה של ועד המפלגה.
בהמשך היה העורך הראשי של "ארץ-עולם" (Ország-Világ), ומשנת 1957 היה העורך הראשי של המגזין רב התפוצה "קולנוע, תיאטרון, מוזיקה" (Film Színház Muzsika).
בשנים 1962 - 1971 הוא היה מנהל תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
הוא גם תרגם את יצירותיהם של סופרים רוסים להונגרית.
רעייתו הייתה ד"ר אדריאן שטובר, אותה נשא בשנת 1946 בבודפשט.
בתם היא העורכת יוליה לנקאי (1952).
מדליית הכבוד של הרפובליקה העממית דרגת זהב
מדליית מסדר העבודה דרגת כסף (1964)
לאיוש מדיאר (במקור מילהופר עד 1908 ובשמותיו הבדויים, Nemo, Hunor; בהונגרית: Magyar Lajos; אישטוואנדי, 25 בנובמבר 1891 – אתר ההוצאה להורג במוסקבה, מחנה בוטובו, 17 ביולי 1940) היה עיתונאי יהודי-הונגרי קומוניסטי, כלכלן ופוליטיקאי, בעלה של השחקנית היהודייה-הונגרייה בלנקה פצ'י.
לאיוש מדיאר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ' מילהופר ושל לואיזה בק.
בשנים 1910–1911 עבד ב"עיתון פץ'" (Pécsi Hírlap) ולאחר מכן במשך שבע שנים עבור כתב העת ה"עולם" (Világ).
בשנת 1919 היה ראש ועדת העיתונות של המועצה הלאומית לקניין רוחני.
הוא נתבע ונשפט ביוני 1919 בשל "הוצאת לשון הרע באמצעות העיתונות" בגין מאמרו בכתב העת "אדם" בשם "אישטוואן סבו הפוליציסט של מהפיכת הנגד".
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נידון לעשר שנות מאסר על תפקידו ברפובליקה, אך בשנת 1922 עזב לברית המועצות במסגרת חילופי שבויים ואסירים הסובייטי-הונגרי.
בברית המועצות הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנים 1922–1926 היה העובד של טאס"ס ושל פראבדה.
הוא פיקד על ההגנה במהלך ההתקפה החמושה על הקונסוליה הכללית הסובייטית בשנגחאי ב-7 בנובמבר 1927.
כשחזר למוסקבה, קיבל משרה כחוקר וכמרצה באוניברסיטה.
מדיאר עסק בבעיות החברתיות-כלכליות של מדינות אסיה.
מדיאר נעצר בשנת 1935 בתחילת הטיהורים הגדולים באשמת השתתפות בהתנקשות נגד סרגיי קירוב מקורבו של סטלין וראש העיר לנינגרד.
ב-2 בנובמבר 1937 נמצא אשם ונידון למוות על ידי הלשכה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות, הוא הוצא להורג ב-17 ביולי 1940. שמו טוהר והוא זוכה מכל אשמה ב-30 ביוני 1956.
רחוב בפץ' נושא את שמו.
אשתו, בלנקה פצ'י, הקימה פרס לזכרו לעיתונאים משנת 1986
"מריה נוסטרה" סדרת דיווחים על סוהרות נזירות ואסירות קומוניסטיות (ניו יורק, לפני שנת 1925)
שוורים על כלכלת סין (מוסקבה, 1930)
דיווחים מאוחרים (נערך על ידי בלנקה פצ'י 1966)
לאיוש פלאדי (במקור לזר זילברשטיין, בהונגרית: Palágyi Lajos; בצ'יי, 15 באפריל 1866 – בודפשט, 7 במרץ 1933) היה משורר יהודי-הונגרי, מורה ב"מכון להכשרת המורים הממלכתי", אחיו של מניהרט פלאדי.
לאיוש זילברשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של מור זילברשטיין, מורה (שעסק גם בפילוסופיה ובספרות וכתב כמה מאמרים פדגוגיים) ושל רוזליה זלנפרוינד.
פלאדי היה בן חמש כשאביו הפך למורה בטמשוואר, אחר כך באבאוי-ספשי, משם בקושיצה, בודפשט, ואז בסיקסו, לבסוף בשנת 1878 לצמיתות בבודפשט.
כך ילדותו של פלאדי עברה בנדידות ובאומללות.
בבירת הונגריה הוא רכש את כל הידע שלו בכוחות עצמו, כי מעולם לא למד בבית הספר; המורה היחיד שלו היה אחיו, מניהרט פלאדי.
הוא החל לכתוב שירים בגיל שלוש עשרה.
בכל ילדותו היה חולה לרוב ושיריו הראשונים משקפים את הצדדים האפלים של החיים.
בבירת הונגריה בודפשט גדל ללא חברים, גדל ברחובות והכיר את כל תלאות החיים.
בשנת 1879 (בן 16 בלבד) החל לשלוח שירים לעיתונים.
העיתון הראשון שבו הופיע שיר תחת שמו היה "חבר-עם הונגרי" (Magyar Népbarát) של המשורר אמיל אבראני.
פעם הוא שלח את כל שיריו הכתובים לשבועון "עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Ujság).
המשורר והמחזאי קארוי סאס עודד אותו במכתבו והמכתב הקנה לו אומץ.
אז שיריו כבר הופיעו לעיתים קרובות ב"עיתון יום ראשון"; אחר כך פרסמוו את שיריו בכתבי העת "הונגריה" ו"העולם הגדול", מאוחר יותר על ידי ב"ארץ-עולם" (Ország-Világ).
עורך המגזין האחרון לקח אותו כעמית בשכר בעיתון, שם עבד במשך שנתיים בעת שכתב בכמה כתבי עת ספרותיים.
עיתון משפחה בתמונות (Képes Családi Lapok) (מ-1885),
עיתון הבירה (Fővárosi Lapok) (צוות קבוע),
בשנת 1890 זכה בפרס של 100 כתרי זהב שנקבע על ידי אגודת פטפי.
בשנת 1898 מונה למורה בבית הספר חטיבת ביניים בהודמזוושרהיי, ומספטמבר 1899 הועבר למכון ההכשרה למורים הממלכתי בשארושפאטאק.
בשנת 1909 תרגם את פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה.
בתחילת יצירתו הפואטית הוא השמיע רעיונות סוציאליסטים, אך עד מהרה איבד עניין בבעיות חברתיות.
במשטר מיקלוש הורטי אחרי 1920 הותקף בשל עמדתו הסוציאליסטית הקודמת.
הוא חי בפרישה בשנים האחרונות שלו.
פלאדי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט.
אסטרגום, 1888. (ספריית כיס מבדרת)
ההיסטוריה של טמאש קוקשי, יושב הבית; 1891 (סיפורים, שירים)
(הקדמה בליווי מניהרט פלאדי) 1894
ספר דקלום הונגרי חדש לצעירים.
1896. (שירו זה ושירו "לאחותי" זכו בפרס של אגודת פטפי)
שיריו של לאיוש פלאדי; 1907 באינטרנט
לא עזבת את אלוהי הטוב.
שירים מאת לאיוש פלאדי ; 1935
לאיוש טרצאי (במקור עד 1905 טרביטש-Trebitsch, בהונגרית: Tarczai Lajos, פקש, 8 בינואר 1881 – ארצות הברית, אוגוסט 1971).
היה פוליטיקאי סוציאליסטי, מורה, סופר, עורך ועיתונאי יהודי-הונגרי.
הוא אחיו של ההרפתקן טרביטש לינקולן.
לאיוש טרביטש נולד במשפחה יהודית כבנם של נתן טרביטש, סוחר תבואות עשיר.
היו לו שני אחים, וילמוש טרביטש, פקיד בנק, ואיגנץ טרביטש (הפך בשמו לטרביטש לינקולן), הרפתקן, שהפך לכומר פרסביטריאני ולאחר מכן לנזיר בודהיסטי ולסוכן-מרגל.
המשפחה עברה לבודפשט ב-1887, שם למד לאיוש.
כסטודנט באוניברסיטה הצטרף לתנועת הסטודנטים הסוציאליסטית והרדיקלית, ב-1904 ערך את העיתון "וילאגושאג" (פירושו: האור - Világosság), ובמשך תקופה קצרה היה כתב של היומון נפסבה שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
הוא שימש גם כמזכיר "איגוד התובלה" והשתייך לאופוזיציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות ארווין סבו.
עקב השקפותיו האנרכו-סינדיקליסטיות, הוא הכיר היטב את הרוזן ארווין בטיאני (Batthyány Ervin) שהיה מפיץ של דעות אנרכיסטיות בהונגריה, שאת בית הספר שלו הוא גם ניהל בבגטה (Bögöte).
משנת 1908 היה חבר בהנהלת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, במשך שנתיים, אך בשל ההרחקה מהמפלגה של דיולה אלפארי התפטר מתפקידו.
הוא היגר בשנה שלאחר מכן לארצות הברית, שם תחילה תמך בתנועה הסוציאליסטית ההונגרית ולאחר מכן עבד בעיתונות היומית.
הוא ייסד את העיתון הסוציאליסטי בשם "אלארה" (פירושו: קדימה - Előre) בקליבלנד.
בשנת 1910 הצטרפה לשורות תא הבונים החופשיים פטפי בבודפשט.
מדברים על היסטוריה (נכתב ללא שם, 1905).
מדריך איגודי העובדים (יחד עם שאמו יאסאי)
+אילן יוחסין של לאיוש טרצאי לאיוש טרצאי( פקש, 8 בינואר 1881) ארצות הברית, אוגוסט 1971) אביו:נתן טרביטש ( פקש, 10 במאי 1841) -
יהודי סבא מצד אבא: הרמן טרביטש
יהודי סבא של סבא מצד אביו: סבתו מצד אביו של סבא: סבתא מצד אבא: פרוינד קטלין
יהודייה סבא של סבא מצד אביו: סבתו מצד אביו של סבא: אִמָא: יוליאנה פרוינד (דושנוק, 1846 בערך -)
יהודייה סבא מצד אמא: וולף פרוינד (זאב)
יהודי סבא מצד אמא: סבא מצד אמא: סבתא מצד אמא:פאני האס
יהודייה סבא מצד אמא: סבתו מצד אם:
לאיוש קרדוש (במקור קוֹהְן-הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן, בהונגרית: Kardos Lajos; ראקושפלוטה, 14 בדצמבר 1899 – לונדון, 12 ביולי 1985) היה פסיכולוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא השיג תוצאות מדעיות יוצאות דופן בתחום הכרת החושים (קביעות תפיסתית).
לאיוש קוהן (כהן) נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס אילש קוהן ושל ינקה בלאו.
הוא השלים את השכלתו הגבוהה בווינה, שם היה תלמידו של קארל ביהלר (Karl Bühler).
הוא קיבל דוקטור לרפואה ב-1925 ותואר במדעי הרוח ב-1929. אחר כך בילה במחקר חמש שנים בארצות הברית על מלגת קרן רוקפלר חלקית באוניברסית קולומביה בניו יורק.
ב-1938 נשא לאישה בבודפשט את אגנש (צלמת במקצועה) בתם של מיקשה שאאר ושל ינקה הרצפלד.
הוא לא קיבל עבודה כפסיכולוג בהונגריה עד 1945. בין 1947 ל-1971 (עד לפרישתו) היה ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
ראש המכון לפסיכולוגיה ולאחר מכן החוג לפסיכולוגיה עד פרישתו לגמלאות (1971).
קרדוש היה נשיא האגודה הפסיכולוגית ההונגרית.
(1975-1970) וכן עמד במשך שנים בראש הוועדה הפסיכולוגית של ועדת ההסמכה המדעית.
בשנות ה-50, המחלקה לפסיכולוגיה שבראשה עמד הייתה הנציגה היחידה של המשכיות הפסיכולוגיה המדעית בהשכלה הגבוהה בהונגריה.
המחלקה לפילוסופיה והיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים 1999 לרגל 100 שנה להולדתו של לאיוש קרדוש ארגנה מפגש יובל בחדר הקריאה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הרצאת ההנצחה ניתנה על ידי צ'בה פלה .
בשנת 2002, לרגל 100 שנה למכון המחקר הפסיכולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים, הוקמה עיטור מדליית הזיכרון לאיוש קרדוש.
המעבדה למדע קוגניטיבי של המכון לפסיכולוגיה של אוניברסיטת סגד נקראה על שמו ב-2008.
לייפציג, 1934. כלומר "חפץ וצל" : מחקרים בתחום המחקר הפסיכולוגי בראיית צבעים.
בעיות בסיסיות של הפסיכולוגיה ומחקר פבלובי.
בודפשט : הוצאת אקדמיה 1976.
מתפיסה לפעולה : הרצאות בפסיכולוגיה כללית.
בודפשט : הוצאת ספרי לימוד, 1978. (פסיכולוגיה למחנכים)
בודפשט : הוצאת אקדמיה, 1988.
לאיוש סמושי (בהונגרית: Szamosi Lajos; 1894, צ'נגר – 1977, וינה) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי, מורה לזמרים ולאמנים במדינות שונות, כונה "אבי פיתוח הקול".
הוא לימד זמרים רבים, אפילו רופאי אף אוזן גרון שלחו אליו מקרים לטיפול קול, דרכם למד את יסודות הדרכת השירה.
אף על פי שהישגיו בהונגריה ומחוצה לה היו ניכרים, מומחיותו הוזנחה, שלא בצדק, על ידי מקצוע השירה ההונגרית לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא כינה את שיטת הלימוד שלו בשם "ליברו קאנטו" (libero canto), שפירושו "שירה חופשית".
הלאיוש סאמושי נולד במשפחה יהודית של חקלאים-חוכרי קרקעות.
את ילדותו בילה בבית היהודי אורתודוקסי של סבו, ולאחר מכן נרשם לישיבה.
את שנות הלימודים בילה בנאג'ווארד.
הוא רצה ללמוד מוזיקה, אבל הוריו התנגדו, אז למד את יסודות המוזיקה מחזן היהודי בנאג'ווארד.
בעיר היו אז חיי תרבות תוססים, הן מבחינה ספרותית והן מבחינה מוזיקלית.
כך, בשנות חייו הראשונות, הייתה לסאמושי הזדמנות לקבל תובנה על עולם המוזיקה והתרבות.
הוא ניסה כבר אז לכתוב שירים די בהצלחה, ומאוחר יותר כתב ביקורות מוזיקה לעיתון המקומי "יומן נאג'ווארד" (Nagyváradi Napló).
,לאחר מלחמת העולם הראשונה עברו הוריו לבודפשט, לביתו של חזן יהודי מפורסם שהיה חברו של אביו.
סמושי למד שירה ומוזיקה באופן פרטי, כדי להשלים את השנים שהחמיץ בתחום זה.
הוא עבד גם עבור כמה מורים מפורסמים לזמרה, הקשיב לתלמידים, אבל חווה אותו הדבר כמו אצלו: מורים לזמרה לא יכלו לעזור בכמה וכמה פגמים שהיו בקול תלמידיהם.
הוא הגיע לזמרת לילי להמן (זמרת יצירות וגנר מפורסמת), שהחשיבה אותו לאמן אינדיבידואלי גדול.
ממנה למד את יסודות האמנות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, נפתחה לפניו ההזדמנות להשתתף בקונצרטים של המנצחים הגדולים ביותר בברלין, לרבות הזמרים המצטיינים של התקופה: ברונו ולטר, וילהלם פורטוונגלר, אריך קלייבר, אוטו קלמפרר, זיגריד אונייגין (Sigrid Onégin), מריה איבוגין (Maria Ivogün), פ.
שור (Sherr) וכן זיגפריד אוקס (Siegfried Ochs) מנצח האורטוריות המפורסם.
שם גובשו סופית הסטנדרטים האמנותיים שלו.
היה לסמושי קול טנור יפהפה, שירתו התאפיינה בכוח הבעה עמוק, אבל הוא לא הצליח לפתור את בעיית הקול שלו, לדעתו, שהיו חסרות משמעות לדעת המומחים באותה התקופה, אך בכל זאת הפריעו לו.
לאחר ברלין ניסה סמושי גם בפריז לפתור את בעיתו אצל הבריטון הפולני יאן דה רשקה והטנור הקנדי רודולף פלאמונדון (Rodolphe Plamondon), זמרים שהיו בעלי שם עולמי, אבל גם הם לא הבינו את הבעיה שלו.
הבעיה של סמושי עם השירה הייתה, לדעתו, שירה גרונית קלה, שלדברי המורים שלו לא ניתן היה לתקן, אבל עודדו אותו שגם כך יש לו קול נאה מאוד.
עם זאת, קביעה זו לא סיפקה את צרכיו הפנימיים-נפשיים של סמושי.
הוא הבין שפדגוגיית שירה המבוססת על אסתטיקה בלבד אינה מועילה להשגת המטרה.
נודע לו שיש מכון במינכן, "המכון ללימודי חינוך" (Institut für Stimm-und Sprach-heilkunde), בראשותו של מקס נאדולצני (Max Nadoleczny) השווייצרי.
שם טופלו ונרפאו זמרים, שחקנים עם "בעיות פיתוח קול פונקציונליות".
סמושי קיבל אישור לאשפוז וגם ללימוד.
לאחר מספר חודשים הופקד שם על הטיפול במקרים קלים יותר, וקולם של החולים הסתדר בפיקוח רפואי.
בתום סיום עבודתו במכון, חזר הביתה לבודפשט, השעה את תוכניות השירה שלו והחל ללמד.
בתחילה פנו אליו זמרים עם בעיות חמורות ולכן הוכר גם כמורה לחינוך מיוחד.
מאוחר יותר אמרו שהוא עושה פלאים עם קולות הזמרים ועם מקרים של מטופלים שדווחו על ידי רופאי אף אוזן גרון.
במהלך ההוראה, גם בעיית הקול שלו עצמו נפתרה באופן בלתי צפוי.
בשנת 1939 הוזמן לתת הרצאה במפגש המדעי השמיני של "האגודה ההונגרית לפונטיקה".
כותרת ההרצאה הייתה: "אימוני הפדגוגיה הקולית".
בינתיים, הוא התוודע לזיגמונד פרויד, שכן התעניין מאוד ברקע הנפשי של הדיבור ושל השירה.
הוא עצמו עבר תהליך פזיכואנליזה רב-שנתית והשיג תובנה עמוקה יותר לגבי התהליכים הפסיכולוגיים העמוקים של השירה.
סמושי קיים קונצרטים ביתיים מדי שנה עם תלמידיו המתקדמים, החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30. כל כך הרבה אנשים התעניינו בקונצרטים, שזו הייתה משימה רצינית להכיל את הקהל.
המבצעים בקונצרט הגדול הראשון שלו היו: לאסלו צ'באי וטרי ויידה.
סמושי קיבל חוזה מבית האופרה של ציריך ולאחר מכן מהמטרופוליטן אופרה של ניו יורק.
הזמרת טרי ויידה הייתה שותפה שלו לעבודה עד 1944. לאחר המלחמה היא הפכה למורה לשירה בפראג.
הזמרת אולגה שיק (במקור שיין) התחילה לבקר אצל סאמושי ב-1936, ולאחר המלחמה המשיכו לשתף פעולה.
מאוחר יותר סמושי מסר לה את הוראת השיטה שלו בבודפשט.
סמושי תכנן ליצור אנסמבל של תלמידיו כדי להראות כיצד הוא רואה בעיני רוחו שירה מודרנית עם קולות מאומנים באותה צורה ומידה.
הקונצרט כבר לא יכול היה להתקיים מכיוון שהנאצים כבשו את הונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה).
בינואר 1945 משפחתו שהייתה ממוטטת פיזית ורוחנית, אך באורח פלא, כולם ניצלו בשואה (אשתו וארבעת ילדיו).
סמושי היה אחר כך מורה לשירה בפילהרמונית של בוקרשט במשך שנה.
הוא מאוד רצה לחזור הביתה להונגריה, אבל הומלץ לו (מסיבה בלתי ברורה) על ידי משרד החינוך בבודפשט להישאר בחו"ל.
לסאמושי הייתה כמיהה ישנה לחקור את פדגוגיית השירה האיטלקית וכך באביב 1946 נסע לרומא עם חלק ממשפחתו (שני בניו הגדולים נשארו בהונגריה).
הם נאלצו להתמודד עם קשיים רבים בדרך ולבסוף הגיעו בסתיו.
כיוון שיצאו ללא אמצעים כלכליים, הם חיו במחנה פליטים בצ'ינצ'יטה במשך השבוע הראשון.
רעייתו (שהייתה תופרת בבודפשט) צברה עד מהרה מוניטין רב וטוב וקיבלה עבודות רבות.
אז סמושי, בעזרת חבר איטלקי, הצליח לשכור סטודיו בשכונת פראטי, רובע המוזיקה של רומא.
מייד לאחר הפתיחה הגיע לסטודיו חוג של זמרים איטלקים שאיתם הצליח להגיע לתוצאות מהר יותר מזמרים ממרכז אירופה, כי הייתה להם זיקה גדולה יותר למוזיקה.
כמה חודשים לאחר מכן התחיל לארגן גם שם קונצרטים ביתיים.
עד מהרה הבחינה גם העיתונות האיטלקית במורה לזמרה ההונגרי.
בשנת 1949 השתנה המצב הפוליטי בעולם והתחילה המלחמה הקרה.
לסמושי הוצע לעבוד בהוראה במוסד מוזיקלי יוקרתי איטלקי, אבל אחד התנאים היה לוותר על אזרחותו ההונגרית ולקבל אזרחות איטלקית.
מאחר ששניים מבניו וכן נכדיו נשארו בבודפשט, הוא סירב לתנאים וחזר הביתה עם אשתו, בנו ובתו.
זמן קצר לאחר מכן, הזמין אותו זולטאן ואשארהיי למקהלת "האנסמבל לאמנות הונווד" (Honvéd Együttes) כמורה לזמרה.
חברי המקהלה הורשו על ידו לשיר רק אחרי אימון ופיתוח קול אינטנסיבי של תשעה חודשים.
לאחר הקונצרט הראשון של האנסמבל כתב העיתון "העם החופשי" (Szabad Nép) ב-24 בנובמבר 1950, "אנו יכולים לקבוע שמקהלת הגברים המצוינת שלנו, כמו מקהלת האנסמבל האמנותי של הונווד, מעולם לא הייתה בנפח או באחידות צליל כזו." עם זאת, המבקרים לא הזכירו את שמו של לאיוש סמושי שהיה אחראי לתוצאה הזו.
זמן קצר לאחר מכן פוטר "בגלל אי-התאמה מקצועית".
ההתעלמות ממנו, המתקפות על עבודתו גרמו לו לתסכול, אז הוא החליט לנסוע למדינה שבה יתקבל בברכה.
אף על פי שלאיוש סמושי ומשפחתו עזבו את הונגריה, הוא הבטיח שיצירתו ושיטתו תשרוד ותתפתח עוד בהונגריה, הן בתיאוריה והן בפועל (הפקדת שיטתו בידי אולגה שיק, כאמור).
המשפחה הגיעה לווינה בספטמבר 1957, כשסמושי היה בן 63. שם פגש את ד"ר אימרה וינצה, שהפקיד אותו על הטיפול בקולותיהם של שני שחקנים בבורגתיאטר של וינה.
כתוצאה מהישגיו, ד"ר הנס סיטנר, נשיא האקדמיה למוזיקה של וינה, נתן לו מישרת הוראה.
עם זאת, ככלל באקדמיה, הוא היה צריך להקדים את קבלת המשרה במבחן הוראה.
סמושי ביקש שבהתחשב בעובדה שהוא לא מלמד בדרך הרגילה, יתנו לו כמה תלמידים שהוא ילמד בחינם ויציג את התוצאה כעבור שלושה חודשים.
בחלוף הזמן המבוקש, והצלחת תלמידיו, הוא מונה לפרופסור באקדמיה למוזיקה של וינה.
לאחר פרישתו לגמלאות היו לו תלמידים פרטיים.
מתלמידיו המתקדמים הקים אנסמבל קאמרי בשם Collegium Canticorum.
הוא ארגן עם הלהקה הזו סיורים מקומיים באוסטריה וגם בינלאומיים.
בנוסף להופעות, ארגן קורסי קיץ בתמיכת משרד החינוך האוסטרי.
1917 - יומן נאג'ווארד - מבקר מוזיקה
1930 - בודפשט - אולפן סמושי - מנהל אולפן, מורה לפיתוח קול, מורה לשירה.
1945 - בוקרשט - פילהרמונית - מורה לזמרה
1946 - רומא - סטודיו סמושי - מנהל אולפן, מורה לזמר
1949 - אנסמבל האומנות ההונגרי הונווד - מנצח מקהלה, מורה לזמרה
1952 - קונסרבטוריון בלה ברטוק למוזיקה - מורה לזמרה
1967 - עד מותו הוראה פרטית
1917 - יומן נאג'ווארד - ביקורות מוזיקה
1928 - לקסיקון מוזיקלי - הפקת קול
1932 - כתב העת תרבות המוזיקה.
1935 - תפקוד נכון של איברי הקול - מחקר
כתב עת - הפרעות פסיכיאטריות של איברי הקול
1939 - דרך השירה החופשית
1953 - יסודות פיזיולוגיים של המתודולוגיה של יצירת צליל אמנותית
לאיוש טרק (במקור טאוב, בהונגרית: Török Lajos; בודה, 3 בספטמבר 1863 – בודפשט, 25 בינואר 1945) היה דוקטור לרפואה, רופא עור, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
בעלה של השחקנית אמה דלי (קודם: דיקמן).
לאיוש טאוב נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש טרק (טאוב) ושל מריה גרינהוט.
הוא למד באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה ב-1887. בשנת 1885 הוא זכה ב"פרס הקריירה של האוניברסיטה" על עבודתו בתחום "מדע החיים והפתולוגיה".
מ-1886 עד 1888 היה מתמחה במחלקה לפתולוגיה.
מ-1888 עד 1891 חי בערים שונות באירופה לרבות וינה, קיל, לונדון, פריז והמבורג התמחה שם ועסק בעיקר מחקרים דרמטולוגיים.
בהמבורג עבד במרפאת העור של "בית החולים האוונגליסטי אונה" במשך שנתיים (1888–1890) כרופא מתמחה.
הוא נבחר כחבר נספח של "האגודה הדרמטולוגית של פריז" ב-1891, של איטליה ב-1897 ושל וינה ב-1899. בשנת 1895 קיבל מינוי באוניברסיטת בודפשט כפרופסור חבר (מרצה חיצוני ולא בסגל) לרפואת עור ופתולוגיה עבותה.
ב-15 בדצמבר 1898 התחתן עם השחקנית אמה דלי בבודפשט.
משנת 1898, הוא היה הרופא של הפלוניקליניקה (כמו מרפאות חוץ) בבית החולים רוקוש הקדוש ושל שלוחת בית החולים ברובע 11 בבודפשט, ומשנת 1908 היה פרופסור מן המניין באוניברסיטה.
ימים אחדים אחרי שחרור בודפשט במלחמת העולם השנייה הוא לא שרד ומת מדלקת ריאות.
טרק הוא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מאמריו שפורסמו בהונגרית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית, מופיעים ברשימותיו של אנדרה הג'ש - Hőgyes (שהיה רופא, מזכיר חברת הוצאת הספרים הרפואיים ההונגרית בין השנים 1883–1893, ומ-1894 נשיאה.
הוא היה חבר מועצת המנהלים של האיגוד הרפואי המלכותי של בודפשט ויושב ראש הוועדה שנשלחה לחקר הכלבת).
בודפשט, 1892. (Klinikai Füzetek - חוברות קליניות ב' 12).
בודפשט, 1893. (חוברות קליניות ג'.
1895. (כל בדיקות האבחון מבוצעות על אנטומיה פתולוגית.
בודפשט, 1897. (הדפס מיוחד מאת Pester Med.-Surgeon.
בודפשט, 1899. (הדפסה מיוחד ת מכתב העת "רפואה").
בודפשט, 1900. (הדפסה מיוחדת מ"רפואה").
על אריתרודרמה (Erythroderma - מחלת עור דלקתית עם אדמומיות וגלישה המשפיעה כמעט על כל פני העור) של אבעבועות שחורות.
בודפשט, 1900. (עלוני שבוע רפואיים).
תכולת חלבון של מי גבינה של שלפוחית העור, במיוחד בשים לב לתורת האנגיונורוזות.
בודפשט, 1901. (הדפסה מיוחד תמ"הרפואה").
טיפול במחלות עור בקרני רנטגן ובשיטת פיורן.
בודפשט, 1901. (עלוני שבוע רפואיים).
אילו שינויים בעור יכולים להיגרם כתוצאה מגירוי מוקדם של העור?
בודפשט, 1902. (עלוני שבוע רפואיים).
ממצאים קליניים על שחפת עור עוברית.
בודפשט, 1908. (הדפסה מיוחדת מתוך Pester Med.-Surgeon.
לאיוש לאייטאי (במקור מנו ליברמן, בהונגרית: Lajtai Lajos; בודפשט, 13 באפריל 1900 – בודפשט, 12 בינואר 1966) היה מלחין בכלל ומלחין אופרטות יהודי-הונגרי.
לאיוש מנו ליברמן נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר אברהם ליברמן ושל שפרינה קורנבלי (Kornblüh Sprince 1874–1939).
בסיום לימודיו היה סטודנט ב"אקדמיה לייצוא" בווינה.
הוא למד גם מוזיקה בווינה באותה עת.
התגייס לצבא במרץ 1918. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הוצג הרביו הראשון שלו בווינה.
הוא זכה להצלחה בינלאומית עם מחזהו "הקיץ הישן".
בשנת 1923, האופרטה הראשונה שלו הועלתה לראשונה בבודפשט (Az asszonok bolondja - Budai Színkör), ואחריה (Mesék az írógópezre - Városi Színház 1925); הקיץ הישן (תיאטרון בודה, 1928) וכו'.
התקדמות הנאציזם שמה קץ להצלחתו המקומית והוא היגר לשוודיה דרך פריז ב-1935. לאחר 1945 ביקר לעיתים קרובות בבודפשט.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הלחין רק יצירה אחת חדשה, ששמה "שלושה אביבים".
העבודה מבוססת על הלברית של דז'ה קלר ועיבדה מחדש את הלהיטים המצליחים ביותר של יצירותיו הקודמות.
ההצגה עלתה ב-1958 בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
אשתו הייתה רקדנית הרביו (בֶּאֶה זולטנה), איתה התחתן ב-5 בדצמבר 1933 בבודפשט.
לאיוש לייטאי מת ב-12 בינואר 1966 בבודפשט, בחדר המלון שלו.
מחכה לך בשבע בנֶמְזֶטִי (מתוך האופרטה "סיפורים ממכונת הכתיבה") (Hétre ma várom a Nemzetinél)
קטינקה מתוקה שלי...(Én édes Katinkám)
תחזור, קיץ צעיר ומתנשק (מתוך האופרטה דולי)
שוטה הנשים (1923, אופרטה ב-3 מערכות.
הרעיה הישנה (1924, פארסה זמר-מחול ב-4 מערכות.
מחברים שותפים: מתיאש פלד ואימרה הרמט)
פשט הערומה (1925, רביו זמר-מחול ב-12 תמונות, טקסט מאתמתיאש פלד.
המוזיקה נכתבה עם יוז'ף ראדו)
האלמנה התמימה (1925, אופרטה ב-3 מערכות.
נכתב על פי הרעיון של Gavault and Charvey על ידי אימרה הרמט)
סיפורים ממכונת הכתיבה (1927, אופרטה ב-3 מערכות.
הטקסט נכתב על פי הרומן מאת אישטוואן סומאהאזי אישטוואן בקפי) (בשנת 1931, אופרטה קולנועית גרמנית בשם "Die Privatsekretärin" נוצרה מאופרטה זו, בתסריט של פרנץ שולץ, אך את המוזיקה הלחין פאל אברהאם)
הקיץ הישן (1928, אופרטה גדולה ב-3 מערכות, 7 תמונות.
הטקסט נכתב על ידי אישטוואן בקפי)
אופנה פריזאית (1928, אופרטה ב-3 מערכות.
Sisters - רקדנית קטנה (אחיות) (1930, אופרטה ב-3 מערכות, 9 תמונות.
טקסט נכתב על ידי: אישטוואן בקפי)
גוף סגול, כובע צהובה (1930, אופרטה גדולה ב-3 מערכות, 6 תמונות.
נכתב מהרומן מאת אישטוואן סומאהאזי: לאסלו בקפי ואיסטוואן בקפי)
Az okos mama (1930, קומדיה מוזיקלית ב-5 תמונות, הטקסט נכתב על ידי אישטוואן בקפי על פי הרעיון של בלה סנש)
הטוקסידו של הוד מלכותו (1931, אופרטה ב-3 מערכות, עם הקדמה, שירים מאת אישטוואן בקפי)
הרוטשילדים (1932, אופרטה, טקסט מאת פרנץ מרטוס; שירים מאת איסטבן בקפי)
שלושת אביבים (1958, שירים: איבאן סנש, דז'ה קלר)
כשהילדה הופכת לנערה (אופרה ב-3 מערכות, מילים מאת אישטוואן בקפי)
לאיושמיז'ה (בהונגרית: Lajosmizse) היא עיר בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון בדרום מזרח הונגריה.
האזור מיושב מאות שנים ככל הנראה מאז תקופת הברונזה.
היישוב הפך לעיר רשמית משנת 1993.
יהודים התיישבו בעיירה במחצית השנייה של המאה ה-19. רוב היהודים עסקו במסחר זעיר ובמלאכה והקהילה התארגנה רשמית בשנת 1898 והצטרפה לזרם האורתודוקסי.
בית כנסת נבנה בעיר בשנת 1925.
בקיץ 1941 נשלחו עובדי כפייה יהודים מלאיושמיז'ה לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, אחדים מהם נפלו בשבי הרוסי.
לעיירה הובאו עובדי כפייה ממקומות אחרים והועסקו בעבודות בניין וחפירת תעלות.
בסוף אפריל 1944, לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי לאיושמיז'ה בגטו שנתחם בכמה בתים.
בסוף יוני הועברו עם יהודי היישובים הסמוכים לגטו שהוקם בבית חרושת במונור (Monor), וכעבור זמן קצר שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
יהודים מעטים חזרו לעיר אחרי המלחמה וחיי הקהילה לא התחדשו.
לאיוש פישר (בהונגרית: Fischer Lajos; בודפשט, 7 באפריל 1902 – ניו יורק, 1 בינואר 1978) היה כדורגלן יהודי-הונגרי, חבר נבחרת הונגריה, שוער ששיחק בתשעה משחקים בינלאומיים עד שהיגר לארצות הברית.
הוא שיחק גם בהכח וינה.
בין 1924 לבין 1926 היה שחקן כדורגל של מועדון סיף ואתלטיקה (VAC) היהודי.
בשנים 1926–1927 שיחק בקבוצת ברוקלין וונדררס האמריקאית.
בין 1924 לבין 1926, הוא הגן תשע פעמים על השער של נבחרת הונגריה במשחקיה הבינלאומיים.
לאיוש פישר היה שוער אמיץ במיוחד עם גמישות ומיומנות מדהימים.
הנתון האישי האחרון הזה קיזז במידת מה את קומתו הנמוכה.
למרות שלעיתים קרובות היה בעמדת נחיתות באוויר, חבטות האגרופים שלו בכדור עדיין היו מצוינות.
הוא הציל בעיטת 11 במשחק צ'כוסלובקיה-הונגריה שנערך ב-1925. הסיבה היחידה כנראה שלא נבחר יותר מתשע פעמים לנבחרת הונגריה הייתה כי עבר לארצות הברית ב-1926 כדי שיוכל להתפרנס.
לאיוש פישר (בהונגרית: Fischer Lajos; קצ'קמט, 1832 – קולוז'וואר, 15 באוגוסט 1910) היה עורך דין יהודי-הונגרי.
פישר היה פעיל מאוד הן בתחום המשפטי עם פרסום עשרות מאמרים, מחקרים והתייחסויות להצעות חוק והן בתחום הקהילה היהודית אותה ייצג בפורומים רבים ונלחם למען זכויותיה.
לאיוש פישר נולד במשפחה יהודית וסיים בית ספר תיכון בבקצ'קמט עיר הולדתו בממלכת הונגריה, בהיעדר אפשרות ללימודי תיכון יהודי באותה תקופה, למד בקולג' הקלוויניסטי.
במהפכת 1848 בהונגריה המכונה שם "מלחמת העצמאות של 1848–1849", כנער בן 16, יצא כ"מתקומם עממי" למחנה נגד החיילים האוסטרים של רוט ופיליפוביץ' בצבאו של המצביא מור פרצל.
לאחר מלחמת השחרור עבר את בחינות הבגרות שלו בפשט ובחר בקריירה משפטית.
הוא נסע לווינה, שם סיים לימודי משפטים וקיבל תואר דוקטור במשפטים לאחר התמחות.
הוא התחיל לעסוק שם בעריכת דין ולאחר מכן חזר והמשיך את פעילותו בפשט.
בסוף 1859, הצטרף למשרדו של עורך הדין נאנדור גרויס בקולוז'וואר, שם עבד עד לפירוק בתי המשפט הגרמניים שהוקמו על ידי השלטון האבסולוטי האוסטרי.
לאחר שהוחזר הארגון המשפטי החוקתי הישן עבר את בחינת עורכי הדין שוב בבית המשפט המלכותי במארושוואשארהי.
רשות החוק השיפוטי וקנצלרי של בתי המשפט בטרנסילבניה מינו אז את עורכי הדין למושב שיפוטי מסוים, כיהודי, הוא לא הורשה לעסוק בעריכת דין בעיר גדולה כקולוז'וואר, אך קיבל אישור לעיר השדה קולוז'.
לפני השיקום המוחלט של החוקה ההונגרית, החלה התנועת היהודית להשתלבות היהודים במדינה ההונגרית, ובראשה בעיר קולוז'וואר עמד לאיוש פישר.
הוא הקים אגודה הונגרית יהודית וקהילה יהודית (דתית) הונגרית נפרדת יחד אחרים בעלי דעות זהות לשלו וכן הקים בית כנסת שבה לצד העברית השתמשו בהונגרית במקום בגרמנית או ביידיש.
במקביל, בנוסף למאבק והדרישות לשוויון הזכויות ליהודים, כתב מאמרים רבים בעיתונים.
הקהילה היהודית המתקדמת שלחה אותו לפשט כנציגה בקונגרס היהודי.
לאחר שיחזורה ושיקומה המלא של החוקה ההונגרית, השתתף פישר בקולוז'וואר בעניינים הציבוריים של העיר ובמאבקי המפלגות הפוליטיות.
בהיותו שייך למפלגה שדגלה בעקרונותיו של פרנץ דיאק, הוא לקח חלק משמעותי בעריכה וביצירת התקנות שנקבעו.
כדי להביא את עקרונות מפלגתו לניצחון, פיתח פעילות עיתונאית ענפה באמצעות מספר מאמרים בנושאים פוליטיים ומוניציפליים.
כהוקרה על פעילות זו מינה אותו ראש העירייה דאז לתובע של כבוד, לימים תובע ראשי של כבוד ולאחר מכן הוא היה חבר נבחר בוועדת הסמכות המשפטית בעיר והשתתף בתנועות החברתיות העירוניות (דומה לחבר מועצת עיר).
בנוסף, פיתח פישר עבודה ספרותית גדולה ומאמריו וכתביו פורסמו בחלקם באופן עצמאי ובחלקם בכתבי עת.
בצעירותו תרגם וגם פרסם את נאומו המפורסם של תומאס בבינגטון מקולי למען מתן שוויון זכויות ליהודים.
ב-1883 – "שאלה בעניין עיתונות"
בכתב העת "החוק ההונגרי" (M.
ב-1888 – "הערות ביקורתיות על הצעת החוק של מקצוע עריכת הדין)
ב-1888 – "שר הפנים וההתאזרחות"
ב-1889 – "על הליך האזהרה, בנוגע להצעת החוק בדבר צווי תשלום"
בכתב העת "עיתון עורכי הדין" (Ügyvédek Lapja):
ב-1890 – "על כפיית עורך הדין בהליך הערעור בעל פה
נאומו של תומאס בבינגטון מקולי על מתן שוויון ליהודים, תרגום, קולוז'וואר, 1861.
מחקר על ארגון מקצוע עריכת הדין בהונגריה קולוז'וואר, 1871.
בעניין שאלת חבר המושבעים הפלילי.
לאיוש קשאק (בהונגרית: Kassák Lajos; נובה זמקי, 21 במרץ 1887 – בודפשט, 22 ביולי 1967) היה אוטודידקט זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל) סופר הונגרי, משורר, מתרגם ספרותי, אמן חזותי.
דמות מכוננת של תנועת האוונגרד ההונגרית.
לאיוש קשאק נולד כבנם של אישטוואן קשאק, טכנאי מעבדה (לבורנט) של בית מרקחת, ושל ארז'בט אישטנש, כובסת.
הוריו אמנם רצו שהוא ילמד, אך בגיל 12 עזב את לימודיו על מנת לעבוד כשוליית מסגר והשיג תעודת הסמכה.
כעובד מיומן עבר לבודפשט ב-1904, שם עבד כמסגר במפעלי אנגיאלפלד.
הוא השתתף בקרבות הפוליטיים של האיגודים המקצועיים, ואחר כך הפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
ב-1905 ארגן שביתות במספר הזדמנויות, שבגינן פוטר מספר פעמים.
ב-1909 צעד לפריז ברגל (במשך מספר חודשים), בלי כסף.
למרות הליקויים בחינוך ובאיות, הוא נלחם בעקשנות כדי לפרסם את כתביו.
שירו הראשון פורסם ב-1908, וספר הסיפורים הקצרים הראשון שלו ב-1912 בשם "קינת החיים" (Életsiratás).
באותה תקופה הוא כבר עבר את החוויה המכוננת של חייו, הצעדה הרגלית שלקחה אותו לפריז ב-1909. הוא עיבד גם את אירועי המסע הזה ואת הרשמים שצבר במהלך המסע ביצירתו האוטוביוגרפית רבת הכרכים, "חייו של אדם" (Egy ember élete) (1935–1927).
ב-1915 יצא לאור ספר השירים הראשון שלו בשם "אפוס במסכה של וגנר" ובאותה שנה השיק את כתב העת הראשון שלו, "המעשה" (A Tett) שנאסר שנה לאחר מכן בשל עמדתו האנטי-מלחמתית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה חבר ב"דיקרטוריון הסופרים", אך מחלוקותיו עם בלה קון גרמו לו להתרחק מהמגמה הלניניסטית, אך יחד עם זאת מעולם לא הכחיש את גישאתו השמאלנית, ולאורך חייו לא הפריד בין האמן.
הוא תיאר את עצמו, את השקפת עולמו ואפילו את אמנותו בשתי המילים הללו: "אדם סוציאליסט".
לאחר נפילת הרפובליקה, היגר לווינה, שם פרסם גיליונות חדשים של כתב העת שלו "מא" שפירושו "היום" (Ma).
הוא חזר הביתה להונגריה ב-1926, שם המשיך לערוך את כתבי העת העצמאיים, השמאלניים והאוונגרדיים שלו בשם "דוקומנטום" Dokumentum) (1927)) ו"עבודה" Munka) (1927–1938)).
האוטוביוגרפיה שלו בקנה מידה גדול בשם "חייו של אדם" פורסמה לראשונה בטורים של כתב העת הספרותי ואמנותי החשוב ניוגט בין השנים 1924 לבין 1933. לאחר פרסומו גם בצורת ספר1919, הוא נתבע על החלקים של השנים 1918-1919. מ-1935 כתב בקביעות עבור נפסבה ועוד עיתונים.
ב-1945, יחד עם יוז'ף פודור ערך כתב עת.
ב-1946 הצטרף ללשכת הבונים החופשיים, שאותה עזב ב-1948 בשל לוח הזמנים העמוס שלו.
מ-1947 הצטרף מחדש לחיי המפלגה, והפך ליושב ראש ועדת האמנות של SZDP.
מינואר 1948 היה חבר פרלמנט, במקום דיולה קלמן.
ב-1948 עבר למפלגת העובדים ההונגרית (MDP), אך משנת 1949 לא ניתן היה עוד לפרסם את יצירותיו.
בספטמבר 1953, בישיבת המפלגה של אגודת הסופרים, הוא מתח ביקורת על מדיניות התרבות של המפלגה ולכן הודח מהמפלגה.
רשימותיו האוטוביוגרפיות פורסמו לאחר מותו.
הוא הצליח לחזור לחיי האמנות רק ב-1956, כשנבחר לנשיאות באספה הכללית של אגודת הסופרים.
לאחר 1957 השתייך לקטגורית "נסבל" כסופר ולקטגורית "אסור" כאמן חזותי.
לאחר חריגה אחת ב-1961, לא הורשה להציג תערוכה משלו בפריז או ברומא.
משנת 1958, "הסדנה ההונגרית" בפריז שמה את עבודתו של קשאק במרכז העיתון שלהם ובעבודותיהם.
כמו כן הונפק פרס על שמו, שהעניק הוקרה למשוררים ואמנים חזותיים אוונגרדים זרים ומקומיים.
הוא עבר לבודפשט בגיל 17 ועבד כאמור כמסגר, אבל בגלל מעורבותו באיגודי העובדים ובתנועת העבודה, הוא היה ברשימה השחורה ולעיתים קרובות היה מובטל.
אז התחיל לכתוב שירים לראשונה.
בהשפעת הספרות ההונגרית המודרניסטית, במיוחד אנדרה אדי.
הוא קיבל החלטה פתאומית בגיל 22 ביחד עם חבר (יוז'ף גדרש) ויצא לדרך לפריז.
הם טיילו במחצית מאירופה ברגל, ללא כסף או ידיעת השפה, עזבו בסוף אפריל 1909 והגיעו לפריז בסוף אוקטובר.
לחוויות ולקשרים שצבר במהלך המסע הייתה השפעה רבה על התפתחות הקריירה שלו, כמו גם על הדרך שבה השתתף כמנהיג בארגון קבוצות אוונגרד הונגריות במחצית הראשונה של שנות ה-10. הוא חזר הביתה באמצע 1910.
מוזיאון קשאק פועל באובודה כסניף של המוזיאון הספרותי פטפי, והוא מארח תוכניות הנצחה ותערוכות ומפרסם פרסומים משלו.
המוסד נוהל במשך שני עשורים על ידי חוקר יצירותיו של קשאק, ד"ר פרנץ צ'אפלאר שהתאבד במאי 2007 עקב מחלתו והתמיכה ההולכת ופוחתת במוזיאון.
המאמר האחרון שלו על קשאק פורסם בטורים של כתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom), שבו הוא התווכח עם מאמרו של מיקלוש ואמוש שזלזל בקשאק בבורות ובחוסר ידע קיצוני לדעתו של צ'אפלאר.
האקדמיה הדיגיטלית לספרות (חבר לאחר מותו מאז 2009)
Kassák és a MADI (תקליט) - מחווה לזכרו של לאיוש קשאק
מוזיאון הזיכרון של לאיוש קשאק
זכרו של לאיוש קשאק בטרנסילבניה
לאיוש רונה (עד 1893 רוט, בהונגרית: Róna Lajos; גיור (גיור האי - Győrsziget), 17 באוגוסט 1869 – בודפשט, 20 ביולי 1942) היה עיתונאי, מוציא לאור, עורך ראשי, האיש שהצליח ללא השכלה פורמלית, ממשפחה עשירה שהתרוששה.
במשך חייו עסק רבות בפעילות ציבורית ומקצועית באמצעות אגודות מקצועיות שונות.
הוא אביה של העיתונאית, עורכת העיתון, היסטוריונית הספרות והמתרגמת אווה רונה (1907–1986).
לאיוש רוט נולד במשפחה יהודית כבנם של בני רוט וקטי שטרן.
הוא החל את לימודיו בגימנסיה הראשית גיור של מסדר בנדיקטוס הקדוש של פנונהלמה, אך אביו - שהיה סוחר עשיר - פשט את הרגל ולכן נאלץ לוותר על לימודיו.
הוא בילה את ארבע השנים הבאות כשוליה בבית הדפוס של גוסטב גרוס בעיר גיור.
בשנים 1887–1888 הועסק כסדר אותיות בבתי דפוס קטנים בבודפשט.
בשנים 1889–1890 עבד בחנות העתיקות של ארמין רוזיצ'קה.
ב-1891 התקבל לעבודה כפקיד-רשם בבית הנבחרים של הונגריה, שם שהה עד סוף המושב של אותה השנה.
לאחר מכן קיבל עבודה במשרד ההוצאה לאור של "יומן בודפשט" (Budapesti Hírlap}, שם בילה שתים עשרה שנים ובמהלך הזמן הזה העיתונאי המפורסם ינה ראקושי לקח אותו תחת חסותו.
ב-1896 הופקד על ארגון הקונגרס העיתונאים הבינלאומי.
ביולי 1903, לאחר מותו של ארמין שאש, קנה שלושה רבעים מזכויות ההוצאה לאור של "עיתון הקצבים ובעלי האיטליזים" רב התפוצה (Mészárosok és Hentesek Lapja), אותו ערך והוציא לאור יחד עם שמואל הבר.
ב-1905 התקבל לאיגוד הסופרים המקצועיים ההונגרים
משנת 1906 הפך לחבר ועד האגודה הלאומית של מוציאי עיתונים הונגרים.
הוא מת בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (כיום המרכז הרפואי הלאומי) כתוצאה מסרטן המעי הגס.
רונה נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (20-23-4).
אשתו הייתה גיזלה וירקמן (1871–1960), בתם שלאדולף וירקמן ושל רוזליה היידושקה, לה נישא ב-3 בפברואר 1901 בז'בליי.
(עם אלדאר שאיו [במקור עמנואל שטיינר], בודפשט, 1902)
לאיוש שטיינר (בהונגרית: Steiner Lajos; ואץ, 15 ביוני 1871 – בודהטטן, 2 באפריל 1944) היה גיאופיזיקאי יהודי-הונגרי, חוקר מגנטיות כדור הארץ, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים (1917).
אחיו של העיתונאי אלדאר שאיו.
לאיוש שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר מארטון שטיינר ושל אמה היימן.
בשנת 1892 קיבל תעודת הוראה במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת בודפשט למדעים (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובשנת 1893 קיבל את הדוקטורט.
בשנת 1907, הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) והפך לעמית ישיר של לוראנד אטווש.
בין השנים 1892–1932, הוא היה עמיתו במכון למטאורולוגיה וגיאומגנטיות ועשה עבודה חלוצית בתחום מדידות הכבידה והגיאומגנטיות הביתיות.
בשנת 1927 הפך למנהל המכון המטאורולוגי.
הוא פרסם את תוצאות המחקר שלו בכתב העת "מזג האוויר" (Az Időjárás), ב"עולם הטבע" (Természet Világa) ומחוצה לה.
לשטיינר מיוחסת הצגת שירות הפרוגנוזה המודרנית בהונגריה.
בשנת 1944, כתוצאה משנים של הרדיפות הגוברת של יהודים, הוא התאבד שבועיים לאחר הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה) של ממלכת הונגריה משתפת הפעולה של גרמניה הנאצית.
הם נישאו ב-21 באפריל 1924 בבודפשט.
מאז 1951, האגודה המטאורולוגית ההונגרית מעניקה מדי שנה מדליית הנצחה של לאיוש שטיינר.
1908: תוצאות של מדידות גיאומגנטיות באזור אגם בלטון בקיץ 1901, בודפשט
1923: תופעות מגנטיות של כדור הארץ, בודפשט
לאיוש הרנאדי (במקור היימליך, בהונגרית: Hernádi Lajos; 13 במרץ 1906 – 29 ביוני 1986) היה פסנתרן יהודי-הונגרי, מורה למוזיקה, פרופסור לפסנתר באקדמיה וזוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה שמקביל לפרס ישראל).
לאיוש היימליך נולד במשפחה יהודית למוריץ היימליך (1857–1926), חייט, וגיזלה טוֹך.
למד נגינה בפסנתר מאז ילדותו ואחר כך החל את השכלתו המוזיקלית הגבוהה ב-1924 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם למד שיעורי פסנתר בכיתתו של בלה ברטוק.
ב-1927 נסע ללמוד גם בברלין, שם היה תלמידו של ארתור שנאבל במשך שנה אקדמית אחת.
משנת 1928 המשיך בבודפשט את לימודי הנגינה בפסנתר, הפעם אצל ארנסט פון דוהנאני.
הוא קיבל את התואר אמן בפסנתר בשנת 1929 באקדמיה למוזיקה ובקונצרט הסיום שלו ניגן יצירות בנות התקופה, "סוויטת פטרושקה" של איגור סטרווינסקי ואת הסונטה לפסנתר של ברטוק.
הקריירה שלו כפסנתרן החלה ב-1929 והוא ערך קונצרטים מצליחים הן במולדתו והן ברחבי מערב אירופה.
בתחרות הבינלאומית לפסנתר על שם פרנץ ליסט בבודפשט בשנת 1933, זכה בפרס הרדיו ההונגרי.
בשל האנטישמיות שהלכה וגברה בהונגריה מסוף שנות ה-30, פחתו האפשרויות שלו להופיע ובסופו של דבר הוא יכול היה לערוך קונצרטים רק בדירתו.
מאוחר יותר נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שוחרר על ידי הצבא האדום ביער ליד העיר מונקאץ'.
הוא סיפר על כך בראיון איתו:
הקונצרט בדברצן המשוחררת בו הופיע הרנאדי בפני החיילים הסוביטיים, לאחר שחרורו ממחנה עבודת הכפייה, התקיים בנובמבר 1944. מאוחר יותר הופיע הרנאדי במדינות רבות בעולם.
הוא ערך קונצרטים רבים והשתתף בהופעות רדיו וטלוויזיה.
הוא ביצע בקביעות בקונצרטים שלו באותה תקופה יותר ממאה יצירות סולו.
בקונצרטים התזמורתיים בהם ניגן הופיע עם מנצחים מפורסמים כמו הרמן אבנדרות, דין דיקסון, ארנסט פון דוהנאני, יאנוש פרנצ'יק, אוטו קלמפרר, גאורג שולטי וקארלו צקי.
כפסנתרן מוכר ומצליח הוזמן הרנאדי לוועדות השופטים של תחרויות פסנתר בינלאומיות רבות (בודפשט, ורשה, מוסקבה, פריז, מינכן, לייפציג, לידס).
בנגינתו מיצירותיהם של בלה ברטוק, לודוויג ואן בטהובן, פרדריק שופן, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, לאו ויינר ועוד הוא הוקלט פעמים רבות.
כמה מההקלטות האלה שלו יצאו מאוחר יותר כתקליטורים.
ב-1945 נבחר למורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט ועד פרישתו ב-1975 היה פרופסור לתחום הפסנתר.
בנוסף לעריכת קונצרטים, הוא שם דגש רב גם על החינוך ומספר תלמידיו היה רב.
רבים מהם התפרסמו לאחר מכן כמו פטר פראנקל, טמאש ואשארי וג'רג' ציפרה.
גם הפסנתרנית הדי שניידר, זוכת פרס פרנץ ליסט, למדה אצלו באופן פרטי לפני מלחמת העולם השנייה.
גם עבודתו במוזיקולוגיה היא חשובה.
הוא תרם במולדתו להוצאת תווי מוזיקה של יצירות רבות, פעל לחידוש החינוך המוזיקלי בהונגריה אחרי המלחמה ובמקביל ערך לדפוס את ספרי התווים של יצירות באך, בטהובן, היידן, מוצרט, קארל צ'רני ושל מלחינים רבים אחרים.
ההנחיות והוראות הביצוע המפורטות שלו בכתב, לביצוע יצירות מוזיקליות רבות הן בעלות חשיבות (למשל: 18 הפרלודים הקטנים של באך, הסונטות לפסנתר של היידן).
ב-13 במרץ 2006, מאה שנה להולדתו, ערכו שניים מתלמידיו לשעבר, פטר פראנקל וטמאש ואשארי, "קונצרט תלמידים" לכבוד המאסטר שלהם.
הקלטות שלו שיצאו בתקליטור על ידי Hungaroton:
סגנון נגינת הפסנתר של שופן באור תולדות המוזיקה (1942)
תוספות לפסיכולוגיה של הפעילות הגופנית (1947)
הבעיה של נגינה בפסנתר פוליפוני (1948)
ברטוק, הפסנתרן, המורה, האיש (1953; בצרפתית בגיליון ברטוק של Revue Musicale, 1955)
לאיוש לוי (בהונגרית: Lévy Lajos; בודפשט, 1 באוקטובר 1875 – לונדון, 7 באפריל 1961) היה רופא יהודי הונגרי, מומחה ברפואה פנימית, אחיו של עורך הדין והסופר המשפטי בלה לוי (1873–1959), דודו של הכלכלן טמאש באלוג בהונגרית Thomas Balogh, Baron Balogh (1985–1905) באנגלית.
לאיוש לוי נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט לוי, פילולוג ומזרחן, ושל מינה קליינמן (1847–1918).
אמו הייתה אחייניתו של הרב לאופולד לעף (1811–1875), הרב הראשי של סגד, ודודו מצד אמו היה מור קרמן (1843–1915) שהיה איש חינוך ופרופסור באוניברסיטה.
הוא קיבל את התואר ואת ההסמכה כרופא ב-24 באוקטובר 1898. בתחילת דרכו עבד באמבולטוריום הנוירולוגי של בית החולים סנט רוקוש כעוזר רופא שהוקצה לד"ר בלה סקאץ' (Béla Székács), ובמקביל התמחה ברפואה פנימית.
בין 1899 לבין 1904, עבד כרופא מתמחה בבית החולים ואז הכיר את שנדור פרנצי.
את שנת 1904 בילה במינכן ובהיידלברג בסיור לימודי.
בין השנים 1904 לבין 1905 עבד בבית ההבראה של המבורג אדמונדסטל (Hamburgische Heilstätte Edmundstal).
לפני שחזר הביתה עבר את מבחן הרפואה הפנימית שלו באוניברסיטת טיבינגן.
במהלך שנות לימודיו מחוץ להונגריה הושפע בעיקר מעבודתו של הפרופסור לרפואה פנימית רודולף קרהל (1861–1937).
בסוף 1906 חזר לבודפשט ובשנה שלאחר מכן מונה לרופא ראשי של הפוליקליניקה Pest Charité מס' 1 במחלקה לרפואה פנימית.
ב-6 ביוני 1908, בבודפשט, נישא לקטה פרוינד (1883–1969), בתו של תעשיין יהודי בעל תואר אצולה.
בנם היחיד, וילמוש (1911–1995), השתקע בלונדון ב-1938, שם הפך לפסל הידוע בשם פיטר למבדה (Peter Lambda).
לאשתו הייתה הסמכה כמורה לחינוך מיוחד, אך היא לא עסקה במקצועה.
הוא המשיך את הכשרתו הפסיכואנליטיקאית אצל שנדור פרנצי ובשנת 1928 הפך לחבר באיגוד הפסיכואנליטיקאים ההונגרים.
ב-1913 מונה לרופא פנימי ראשי ב"בית החולים לעניים ארז'בט" (Erzsébet Szegénykórház) וכן הועסק בקרן הלאומית לביטוח מחלות ותאונות עובדים כרופא פנימי מומחה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביצע שירות קו ראשון (בחזית) לתקופה קצרה ולאחר מכן כרופא גדוד ניהל את המחלקה לרפואה פנימית 1 של בית החולים על שם "מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה".
בין השנים 1919 לבין 1921 עבד כרופא הראשי של בית החולים הציבורי זיטה ומשנת 1922 חזר לבית החולים לעניים ארז'בט.
ב-1917 הוא מונה לעורך הראשי של כתב העת "רפואה".
הוא ערך את העיתון עד ינואר 1929 - בו פרסם ברציפות גם לפני התפטרותו וגם אחריו.
בשנת 1929 הפסיק הן את תפקידו בכתב העת רפואה והן תפקידו בבית החולים לעניים, כי בשנת 1928 הופקד על ניהול המחלקה הפנימית ג' בבית החולים היהודי (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
בראש שתי המחלקות האחרות לרפואה פנימית (א' וב') עמדו אימרה פודור ויאנוש בידרמן.
בשנת 1936 מונה הן לרופא הראשי של בית החולים היהודי והן למנהל הכללי של המוסד.
הוא נעצר פעמיים במהלך שלטונו של מפלגת צלב החץ, אך תמיד הצליח להימלט.
לאחר המלחמה, ב-1945, בגיל 70 יצא לגמלאות.
פאל שוורצמן החליף אותו בניהול המחלקה.
בין השנים 1946–1954 עבד במוסדות יהודיים שונים בתפקידים אדמיניסטרטיביים.
משנת 1946 ועד להגירתו, כיהן בתפקיד היועץ הרפואי ב-American Joint Distribution Committee ובוועד הסיוע היהודי הלאומי (Országos Zsidó Segítő Bizottság), וכן הייתה לו פרקטיקה פרטית.
לאחר פרישתו נקלע לדיכאון חמור וטופל על ידי הפסיכואנליטיקאי אנדרה אלמשי.
באפריל 1954, לבקשתו, לאחר ש"תרם" את ספרייתו בת 6,000 הכרכים לאוניברסיטת זמלווייס, הוא ואשתו הצליחו להגר לבריטניה.
עם זאת, הוא לא יכול היה להמשיך את הקריירה הרפואית שלו שם, כי התעודה הרפואית שלו לא אושררה (לא קיבלה תוקף).
הוא סיפק ייעוץ רפואי במשפטים של אנשים שנרדפו על ידי הנאצים.
מותו נגרם מאי ספיקת לב.
לאיוש פלדש (במקור עד 1904 פליישל, בהונגרית: Földes Lajos; פשט, 3 במאי 1869 – בודפשט, 20 בפברואר 1958) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא מיילד-גינקולוג.
רופא ראשי ומנהל בית חולים "בית" של אמהות-נערות.
פלדש פעל רבות, גם ברמה לאומית להגנת אמהות-נערות.
הוא כתב לפחות חמישה ספרים שיצאו לאור.
לאיוש פליישל נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פליישל חוכר אדמות וסוחר ושל נינה שטראסר (1844–1912).
הוא השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ושל אוניברסיטת וינה.
בשנת 1892 קיבל את התואר ברפואה בבודפשט.
לאחר מכן עבד כמתמחה בסנטוריום מקנרודט (Mackenrodt) בברלין.
הוא חזר לבירת הונגריה בסתיו 1893, שם עבד בבית החולים סנט רוקוש ובבית החולים סנט אישטוואן.
ב-1905 הקים את "בית האמהות-נערות" והיה מנהלו.
בית החולים נסגר ב-1918. בשנת 1911 בחרה בו האגודה הלאומית להגנה על אמהות ותינוקות כרופא הנשים שלה.