tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2005 : חדר ערפל-ריגה #26422, לשיחות עם שלג וקרח, המוזיאון לתולדות הטבע של לטביה, ריגה
2010 : Cloud Forest, מיצב ערפל, אור וקול בשיתוף Shiro Takatani, בהזמנת מרכז Yamaguchi לאמנויות ומדיה [YCAM]
2013 : גשר ערפל #72494, אקספלורטוריום, סן פרנסיסקו
2015 : "גשר ערפל", מיצב ערפל ותערוכה במרכז ארנולפיני לאמנויות עכשוויות, שהוזמן לפסטיבל הבינלאומי IBT15 בריסטול, אנגליה
2018 : "Fog x FLO" כולל חמישה מתקנים מגיבים לאתר לאורך שרשרת האזמרגד של פרדריק לאו אולמסטד לרגל חגיגות 20 שנה לשמירת שרשראות האזמרגד
1983 : פיינליסט, תחרות פיסול המים הבינלאומית הראשונה - מופע ערפל "Louisiana Dump"
1990 : לייזר ד'אור, פסטיבל הווידאו של לוקרנו - תרומה של SCAN
1993 : הפרס המיוחד של יושידה איסויה - "יער ערפל"
2001 : פרס שר התקשורת - תרומה אמנותית לתכנות HDTV
2006 : פרס דקארט לתקשורת מדע, מועמד, נציבות האיחוד האירופי - אצור תערוכת מדע ואמנות "שיחות עם שלג וקרח" בלטביה
2008 : פסטיבל אמנויות המדיה, פרס הישג מיוחד - תרומה לאמנויות המדיה
2018 : פרס פרמיום אימפריאלי בפיסול, האגודה לאמנות ביפן
2023 : פרס וולף באמנויות
1979-1998 : מרצה באוניברסיטת ניהון עבור החוג לקולנוע, המכללה לאמנויות
2017: הסופר דן בראון, ברומן Origin (רומן חום), מתייחס לעבודתו של נאקאיה כאשר דמותו רוברט לנגדון מבקרת בגוגנהיים בבילבאו, ספרד בחיפוש אחר הסטודנט לשעבר אדמונד קירש.
כשהוא מציין כי פסל הערפל משנה צורה ללא הרף, בראון משתמש בתפאורה כדי ליצור סצנה ערכית ודרמטית כאשר לנגדון נכנס למוזיאון גוגנהיים.
פוגאצ'ה (בהונגרית: Pogácsa) היא סוג של עוגייה קטנה, עגולה, בדרך כלל לא מתוקה, אבל יש גם גרסה מתוקה.
הפוגאצ'ה הוא מוצר טיפוסי של המישור הפאנוני, כלומר של אגן הקרפטים, של מטבחי חבל הבלקן ושל המטבח הטורקי.
הגרסאות הפופולריות שלו הן של תפוחי אדמה, חמאה, פיסות קטנות של גלדי שומן, גבינת כבשים וכרוב.
הפוגאצ'ה איננו ממולא, אלא החומרים הנ"ל מוטמעים בתוך הבצק.
הוא ידוע בשמות דומים בקרב עמי אגן הקרפטים והבלקן (בסלובקית pagáč, בגרמנית אוסטרית Pogatsche, בסלובנית ובקרואטית, Pogača בסרבית, погача), בטורקיה הוא נקרא גם כן (בטורקית poğaça).
השם בא מהמילה הלטינית focus (אש), focacea (פסטה מטוגנת) עם תיווך מהשפה האיטלקית.
עד היום קיים באיטליה לחם שטוח בשם פוקצ'ה (Focaccia).
סוג לחם דומה אך מעט שונה הוא הפוגאס (Fougasse) בצרפת והוגזה (Hogaza) בספרד.
המילה הגיעה להונגרית מהשפות סלאביות דרומיות (סרבית, קרואטית, סלובנית - pogača).
ספר הבישול של הנזיר הפיאריסטי קרישטוף שימאי שנכתב בשלמצבאניה בין 1795 לבין 1799 מכיל סוגים רבים של פוגאצ'ה: פוגאצ'ה דבש, פוגאצ'ה חמאה, פוגאצ'ה מתובלת חריפה, פוגאצ'ה שוקולד ועוד.
הגרסאות הנפוצות ביותר היום הן תפוחי אדמה, גבינה צהובה, גלדי שומן, שמנת חמוצה, גבינת כבשים וכרוב.
הוא מוגש בדרך כלל לאחר הארוחה או עם מרקים משמעותיים יותר (למשל גולאש) במקום לחם.
את מאכלי הגיבור הנודד בסיפורי העם ההונגריים אופה לו בדרך כלל אמו.
גם התלמידים של פעם קיבלו פוגאצ'ה לדרך כשיצאו מבית הספר ומכאן המנהג ההונגרי לשים פוגאצ'ה בתרמילי בוגרי בתי הספר בטקס הפרידה של הכיתה האחרונה.
כיום זהו למעשה תפוח אדמה שנאפה בקליפתו מעל גחלי אש.
במטבח הצרפתי, פוגאס הוא סוג של לחם המזוהה בדרך כלל עם פרובאנס, אך נמצא (עם וריאציות) גם באזורים אחרים בצרפת.
גרסאות מסוימות מפוסלות או חתוכות לתבנית הדומה לשיבולת חיטה.
ברומא העתיקה, panis focacius היה לחם שטוח שנאפה באפר האח ( בלטינית).
זה הפך בסופו של דבר למגוון סוגי לחמים הכוללים פוקאצ'ות במטבח האיטלקי, חוגאסה בספרד, פוֹגאסה בקטלוניה, פוּגאסה (fugàssa) בליגורית, פוגאצ'ה בבלקן, פוגאצ'ה בהונגריה, פוגאס בפרובאנס (במקור כתבו וביטאו fogatza) ו-fouace או fouée באזורים אחרים בצרפת ובאיי התעלה.
סביר שלגרסת פרובאנס יהיו תוספות כמו זיתים, גבינה, שום או אנשובי.
פורטוגל היא גם ביתה של fogaça, לחם מתוק.
בברזיל, pão sovado הוא פוגאס גדול טיפוסי, בעוד שמתכון בשם pão suíço נפוץ במדינות ריו דה ז'ניירו, אספיריטו סנטו והאזורים הסובבים אותו.
ניתן להתייחס ל-Pão suíço כנקודת האמצע בין פוגאס לבין בוליו (Bolillo), הדומה מעט לבריוש קטן ומלוח.
הם אולי המתכונים המתוקים ביותר של לחם כפרי בעבודת יד ומלוח שנעשה בדרך כלל בברזיל.
המונח "פוגאס" משמש גם להתייחסות לסוג מאפה ממונקו שמעליו שקדים ואגוזים.
פוגאס שימש באופן מסורתי להערכת הטמפרטורה בתנור עצים.
זמן האפייה של הפוגאס נותן מושג לגבי טמפרטורת התנור והאם ניתן להעמיס את שאר הלחמים (ומכאן הביטוי הצרפתי "" כלומר "אסור לשרוף את הפוגאס").
ניתן להשתמש בפוגאס להכנת הגרסה הצרפתית של קלצונה, בדרך כלל ממולאת בגבינה וברצועות בייקון קטנות בתוך הכיס שנוצרו על ידי קיפול הלחם.
וריאציות אחרות כוללות פירות יבשים, רוקפור ואגוזים, או זיתים וגבינת עיזים.
פוגיצ'ניה היא מחלקה אתולוגית (בטקסונומיה של תיעוד המאובנים) של מאובני עקבות המאופיינת כ"מחילות בריחה" שנוצרו כתוצאה מניסיונות של אורגניזמים להימלט מקבורה באירועים פתאומיים של השקעת משקעים, למשל זרמי עכירות.
המאורות, או המחילות, מסומנות לעיתים קרובות בדפוסי שברון (chevron) המציגים את כיוון התנועה של האורגניזמים שפנו כלפי מעלה בנסותם לברוח.
פודגוריצה (במונטנגרית: Подгорица ,Podgorica) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת מונטנגרו שקיבלה עצמאות בשנת 2006. נכון לשנת 2011 מנתה העיר 204,877 תושבים.
העיר נוסדה בימי הביניים, ומאז השתנה שמה כמה פעמים.
העיר שוכנת בדרום-מזרח מונטנגרו, במחוז פודגוריצה, ומשמשת גם כבירת המחוז.
היא שימשה כקריית הממשלה המשנית של סרביה ומונטנגרו, כאשר הבירה הרשמית הייתה בלגרד.
פירושו של השם "פוֹדְגוֹרִיצה" הוא "מתחת לְגוריצה", הגבעה המשקיפה למרכז העיר.
פירוש השם "גוריצה" בסרבית הוא "הר קטן".
שמה של פודגוריצה השתנה פעמים אחדות במשך שנותיה הרבות.
בשנותיה הראשונות, לפני המאה ה-11, נקראה העיר בירזימיניאום.
בימי הביניים, הייתה ידועה העיר בשם ריבניצה, על שם הנהר ריבניצה העובר דרך העיר.
שם זה שימש את פודגוריצה עד 1326, אז קיבלה את השם פודגוריצה.
ב-1946 החליף נשיא יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את שמה של העיר, וקרא לה על שמו - טיטוגרד.
השם הוחזר לפודגוריצה ב-1992 וממשיך לשמשה עד היום.
בפודגוריצה נמצאו שרידים המעידים על התיישבות מתקופת האבן המאוחרת.
העיר היא מקום הולדתו של הנסיך הסרבי סטפן נמניה (שנת 1132).
ב-1136 נתנו לה את השם "פודגוריצה" והיא נהפכה לחלק מסרביה וונציה.
מ-1466 עד 1878 היא הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1874 הרגו הטורקים 22 מונטנגרים בעיר, דבר שכמעט הביא לפרוץ מלחמה בין מונטנגרו לעות'מאנים.
אחר כך, בעקבות קונגרס ברלין נכללה במונטנגרו.
עם גבור המתיחות בין האימפריה העות'מאנית ומדינות הבלקן, דווח על גיוס המיליציה של פודגוריצה ביולי 1911, ידיעה שהוכחשה על ידי מונטנגרו.
באוגוסט 1911 דווח שהמיליציות עוזבות את העיר.
במלחמת הבלקן הראשונה התקיימו קרבות קשים בסביבות העיר ובית החולים בעיר טיפל בפצועים רבים מהמלחמה.
ב-1918 האספה הלאומית הסרבית הגדולה שהתאספה בפודגוריצה החליטה כי מונטנגרו תהווה חלק מסרביה.
אולם המתנגדים להחלטה קראו לאספה "כוזבת" והתנגדו לשלטון הסרבי.
בתחילת 1920 התקיימו קרבות בסביבות העיר בין כוחות סרביים לבין מורדים מונטנגרים.
באוגוסט 1920 כבשו האלבנים את העיר.
בדרישות של אלבניה מחבר הלאומים שהוגשו ביוני 1921 נכללה גם פודגוריצה.
בשנת 1941 פלשו אליה הפשיסטים וב-1943 הנאצים וגרמו להרס רב בתוכה.
בדצמבר 1944 נכבשה העיר על ידי כוחותיו של טיטו.
במהלך המלחמה נהרס 90% מהעיר ונותרו בה רק כ-3000-4000 תושבים.
לאחר המלחמה השקיעו שלטונות יוגוסלביה סכומים גדולים בשיקום העיר.
מבני הציבור נבנו מחדש, הוקמו בה שיכונים רבים וכן גשר רחב נבנה על הנהר מוראקה העובר בעיר.
הקומוניסטים שינו את שמה לטיטוגרד, על שם נשיא יוגוסלביה טיטו והפכו אותה לעיר הבירה של מונטנגרו.
בשנת 1958 היא תוארה בעל המשמר:
"טיטוגראד הנה עיר חדישה ובעיקר מפתיע מרכז העיר בבנייניו הגדולים והיפים.
אמנם נשארו עוד שכונות ישנות, המזכירות את העוני, ששרר כאן לפני המלחמה, אך החדש מתפתח, מתרחב ומחסל במהירות את זכר העבר.
אתה נתקל כאן בקונטראסט בין העבר והחדש בכל מקום: הנך רואה עוד, בשוק, את הצ'רנוגורצים (בעיקר הנשים) בלבושם הלאומי הססגוני, אך תושבי העיר לובשים כבר לרוב חליפות ושמלות מודרניות."
בשנת 2006 הוכרזה העיר כבירת המדינה החדשה מונטנגרו.
באוקטובר 2015 נערכו הפגנות רחבות היקף של אנשי אופוזיציה סמוך לבניין הפרלמנט בדרישה להתפטרות ראש-הממשלה מילו ג'וקאנוביץ' עקב האשמתו בשחיתות, האשמות אותן דחה בתוקף.
פודגוריצה שוכנת במרכז מחוז פודגוריצה, בדרום-מזרח מונטנגרו.
היא ממוקמת בין מישור זטה לעמק הנהר ביילופבליצ'י.
את פודגוריצה מאפיין עירוב של סגנונות אדריכליים מתקופות שונות.
כחלק מהאימפריה העות'מאנית עד שנת 1878, יש בעיר דוגמאות רבות של ארכיטקטורה טורקית.
בעיר העתיקה (Stara Varos), למשל, יש שני מסגדים, מגדל שעון גבוה ורחובות צרים ומתפתלים.
כאשר העיר הפכה לחלק ממונטנגרו, בסוף המאה ה-19, המרכז העירוני עבר לגדה השנייה של נהר ריבינצה, והוא היה בעל אופי אירופאי יותר עם רחובות רחבים יותר הבנויים בקווים ישרים.
חלק זה של העיר משמש היום כמרכז העיר, והוא נקרא "העיר החדשה" (Nova Varos).
באזור פודגוריצה מצויים מקורות מים רבים.
דרך פודגוריצה עוברים הנהרות מורכה וריבניצה, ובסביבתה של העיר נמצאים הנהרות זייט, סיג'בנה, סינטיכה ומרזה.
כמו כן 15 ק"מ מהעיר נמצא אגם שקודרה, שחציה האחד נמצא במונטנגרו וחציה השני באלבניה.
גשר המיליניום - אורכו 140 מטרים.
נבנה בשנת 2005. הפך במהרה לאחד מסמלי העיר ונראה למרחוק.
הקתדרלה של פודגוריצה - נחנכה בשנת 2014 לאחר 11 שנות בנייה.
מגדל השעון - נבנה בסוף המאה ה-17 בסגנון עות'מאני.
כיכר הרפובליקה - כיכר מרכזית בעיר הבירה.
לידה נמצאת הספרייה העירונית וגלריית אמנות.
הפרלמנט של מונטנגרו - בית המחוקקים של המדינה החדשה.
נמצא ליד פארק ירוק וגדול.
פודגוריצה היא אחת הערים העיקריות בספורט המונטנגרי.
ענפי הספורט הפופולריים ביותר הם כדורגל וכדורסל.
לכדורגל במונטנגרו יש מסורת ארוכת-ימים.
קבוצת הכדורגל המקומית זהה בשמה לקבוצת הכדורסל- בודוצ'נוסט פודגוריצה ומקיימת את משחקיה הביתיים באצטדיון פודגוריצה סיטי.
שחקנים מפורסמים בכל העולם התחילו את דרכם בבודוצ'נוסט.
בנוסף, הנציגה השנייה של העיר בליגת העל של מונטנגרו היא קבוצת הכדורגל זטה אשר זכתה באליפות מונטנגרו לעונת 2006/2007.
בפודגוריצה משחקת אחת מקבוצות הכדורסל הטובות במונטנגרו, בודוצ'נוסט פודגוריצה.
ענף הכדורסל הפך פופולרי במיוחד בעיר עם הצלחת הקבוצה בליגה הראשונה של יוגוסלביה בשנות התשעים, וייצוגה ביורוליג.
כיום שומרת בודוצ'נוסט על המקום הראשון ומשחקת באירופה בעיקר בגביע היורוקאפ.
כיאה לעיר בירה והעיר הגדולה ביותר במדינה משמשת פודגוריצה כמרכז התחבורתי העיקרי של המדינה.
לידה נמצא נמל התעופה פודגוריצה כ-15 קילומטר ממרכז העיר, ופועלים בה קווי רכבת לערים הבאות:
אלבניה (קו רכבת שנפתח לאחרונה)
פוגרום קְיֶילְצֶה היה פוגרום שאירע בשרידי יהודי פולין ב-ה' בתמוז ה'תש"ו, 4 ביולי 1946, בעיר קיילצה שבפולין, לאחר שנפוצה בעיר עלילת דם נגד יהודים שכביכול השתמשו בדם ילד נוצרי לצורך טקס דתי.
בפוגרום נרצחו 47 מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר וכ-80 נפצעו.
ב-1 ביולי 1946 נעלם בקיילצה הנריק בלשצ'יק, ילד בן שמונה.
לאחר שהוריו לא מצאו אותו, הם הודיעו על דבר העדרו למשטרה.
כעבור יומיים חזר הנריק לביתו וסיפר שיהודים חטפו והחזיקו אותו באחד הבתים בעיר וכי הצליח להימלט בסופו של דבר דרך חלון הבית.
בבוקר 4 ביולי 1946 הלכו הנריק ואביו למסור עדות בתחנת המשטרה.
בדרך הצטרף אליהם מכר, וכשחלפו השלושה על פני הבית ברחוב פלנטי 7, הצביע אותו מכר על הבית והורה להנריק לומר שבמרתף הבית הזה הוחזק בניגוד לרצונו.
כשנשאל הילד אם יזהה את האיש שנעל אותו במרתף, הצביע הנריק על איש נמוך קומה, שחבש כובע ירוק ועמד באותה שעה ליד הבית.
בתחנת המשטרה, כמאתיים מטר מהבית ברחוב פלנטי, התקבל דיווחו של הילד באמון, ומפקד התחנה הורה לעצור את האיש בעל הכובע הירוק.
שישה שוטרים, בלוויית הנריק ואביו, הלכו לחפש את "החשוד".
הם עצרו את קלמן זינגר, בחור דתי ניצול מחנות הריכוז, הביאו אותו לתחנת המשטרה והכו אותו.
בד בבד החלו השוטרים להפיץ שמועות שיהודים חטפו את הילד וכלאו אותו במרתף.
בהמשך אותו בוקר החל להתאסף בקרבת הבית המון פולני מוסת, שהאמין כי בבניין מוחזקים ילדים נוצרים, שלפי המסורת העתיקה דמם משמש לאפיית מצות, ולפי הגרסה החדשה – לעירויי דם לחיילים רוסים פצועים.
לעלילה נוספה שמועה שהילדים הנוצרים המוחזקים בבניין כבר אינם בחיים.
בשעה 11:00 לערך עצרו ליד הבית שני כלי רכב צבאיים, ומתוכם קפצו כמה חיילים מצוידים ברובים אוטומטיים.
החיילים ירו על חלונות הבניין.
למקום הגיעו גם כוחות משטרה, והם פרצו לבניין.
חלק מחברי "הקיבוץ" של תנועת הבריחה, שהכינו עצמם לעזוב את פולין, נגררו החוצה ואחדים נרצחו מיד באכזריות.
קציני צבא אחדים, שהצטרפו לאספסוף, הורו ליהודים למסור לידיהם את הנשק, שבו החזיקו לצורכי הגנה והבטיחו לשמור עליהם.
כאשר הם עזבו את הבניין החלו שוטרים להרוס את הדירות וההמון ששהה בחוץ פרץ אל הבניין.
התנהגותם של השוטרים שלהבה את ההמון, שהשליך אבנים לעבר המבנה וצעק שהיהודים רוצחים ילדים פולנים.
היהודים שנלכדו בבניין הוכו בקרשים ובמוטות ברזל.
אלה שהוצאו מהבניין נגררו לכיכר סמוכה, ושם נרצחו.
למשך זמן קצר עוד הצליחו כוחות המשטרה והצבא להדוף את ההמון מהבניין ולהעביר את ההרוגים והפצועים לבית החולים העירוני.
עם זאת המהומות התפשטו לנקודות נוספות בעיר.
סמוך לבית היהודים שכן המפעל ליציקת פלדה "לודביקוב".
בסביבות 12:30, השעה שבה יצאו העובדים להפסקת הצוהריים, פרצו כ-500 פועלים את שערי המפעל ויצאו כאיש אחד לכיוון רחוב פלנטי.
הפועלים, שהיו מצוידים בסכינים, במקלות עץ, במוטות ברזל, במפתחות ובאומים, הבקיעו מעבר בקלות ופרצו גם הם לבניין.
באותו יום התנפלו פורעים גם על רכבת שהגיעה לעיר מצ'נסטוחובה; נהג הקטר האט בכוונה, וכל היהודים הוצאו בכוח מהקרונות ונרצחו.
הפורעים שדדו מהקורבנות שעונים, בגדים, נעליים וכסף.
בשעות אחר הצוהריים הגיעו לקיילצה יחידות צבא מוורשה ופיזרו את האספסוף.
ההרוגים והפצועים היהודים הועברו לבית החולים "אלכסנדרה הקדושה", והניצולים נלקחו לאצטדיון המקומי ולמשרדיו של שירות הביטחון.
במוצאי יום הפוגרום נערכה בעיר פגישת הבנה, שבה השתתפו הפלגים הפוליטיים השונים וסגן ראש המחוז.
זה גינה את הלשכה הכנסייתית של הבישופים על אדישותה בעת ההתרחשויות.
בפגישה הוסכם על נוסח של כרוז שהיה אמור להתפרסם כדי להרגיע את הרוחות.
"הוועד המרכזי של יהודי פולין" בוורשה שלח לקיילצה את הד"ר אברהם ברמן ואת יצחק צוקרמן, והם הביאו ליהודי העיר מזון ובגדים.
בשעות הערב הכריזו השלטונות על עוצר והמשטרה הכריזה על מצב חירום.
ב-1998 התראיין הנריק בלשצ'יק לכלי תקשורת פולני והודה שלא נחטף, אלא שהה בכפר סמוך אצל "משפחה אלמונית" שטיפלה בו היטב.
לדבריו, היעלמותו תוכננה על ידי השירות החשאי הקומוניסטי בידיעת אביו, שלאחר מכן התרה בו שלא לספר דבר על שאירע בפועל ורק לאשר את סיפור החטיפה בידי היהודים.
בלשצ'יק סיפר כי במשך שנים רבות אוים שלא לדבר על כך, וכי רק לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין העז לספר את האמת.
בפוגרום נרצחו 47 מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר, וכ-80 נפצעו.
מבין ההרוגים, 33 גופות זוהו על ידי מכרים או על פי תעודות שנמצאו בבגדיהם.
8 גופות לא זוהו ונקברו בעילום שם.
לגבי אחת מהן צוינה הכתובת B 2969 שקועקעה על זרועה.
שישה נוספים מתו מפצעיהם בבית החולים בקילצה, כשבוע לאחר הלוויה.
כמו כן נהרגו שניים מהתוקפים.
יהודי העיר שניצלו מהפוגרום, ובכללם הפצועים שאושפזו בבית החולים בעיר, הועברו מקלצה ללודז' ברכבת מיוחדת של הצלב האדום.
ב-8 ביולי 1946, נערכו ההלוויות להרוגי הפוגרום, שנקברו בבית הקברות היהודי הישן בעיר.
תושבי העיר עמדו משני צדי הרחובות שבהם עבר מסע ההלוויה, ואת המתים ליוו כעשרת אלפים איש, בהם פולנים רבים שהצטוו ליטול חלק בהלוויה בהוראת השלטונות.
בראש המלווים צעדה משלחת מטעם מפעל "לודביקוב", ואת מסע ההלוויה הובילה יחידה מיוחדת של הצבא, שהייתה ממונה על הלוויות ממלכתיות וטקסים.
בקבר אחים, שאורכו כ-60 מטרים, נטמנו זה בצד זה יותר מארבעים ארונות קבורה.
ב-9 ביולי 1946, החל בבית משפט צבאי שהוקם בעיר, משפטם של הנאשמים ברצח.
מבין 12 הפולנים שהועמדו למשפט, נידונו תשעה למוות והוצאו להורג ב-12 ביולי 1946. בין ספטמבר לדצמבר 1946 נערכו משפטי המשך, שבהם הועמדו לדין 30 נאשמים, שוטרים וחיילים, ובנוסף נעצרו גם בכירים מקומיים בדרגים שונים.
לפוגרום נודעה השפעה טראומטית על היהודים בפולין ובעולם כולו, והוא עורר הדים נרחבים.
פוגרום זה, יחד עם הפוגרום בקרקוב בסוף שנת 1945 ואירועים אנטישמים נוספים שהתרחשו בפולין, הובילו להתפכחות ניצולי השואה מהחלום להשתלב שוב בחברה הפולנית והוביל להגירה של עשרות אלפי יהודים פולנים במסגרת תנועת הבריחה.
בבית הקברות היהודי בעיר הוקמה על קבר הנרצחים מצבה מאבן חול אדומה, בצורת אובליסק, שעליה נכתב בעברית ובפולנית: "מ"ב קדושים שנרצחו ביום ה' תמוז, תש"ו, בקלצה, ד' ינקום דמם".
בשנת 1996, במהלך טקס זיכרון בקיילצה, ביקש ראש העיר בוגוסלב צ'שלסקי את סליחת היהודים.
בנאום שנשא במעמד קהל רב, ובו גם אורחים מישראל, בהם ניצולים מהפוגרום, אמר צ'שלסקי שאין להתכחש לעובדה כי היו בקלצה אנשים שלקחו לידיהם מוט ברזל, אבן או קרש, ורצחו יהודים.
לדעת צ'שלסקי, בקשת הסליחה היא מחווה בסיסית ומתבקשת כלפי הקורבנות.
ב-4 ביולי 2006, לציון 60 שנה לפוגרום, התנצלה ממשלת פולין באופן רשמי על האירוע, שהוגדר על ידיה כ"מעשה זוועה, בושה גדולה, טרגדיה ליהודים וטרגדיה גם עבור הפולנים".
לזכר הקורבנות הוצב בעיר פסל וניטע עץ אלון.
פוד (מאנגלית: pod – תרמיל זרעים) הוא מכל נתיק שניתן לחברו למטוס, לכלי רכב או שייט לשם נשיאת מטען בעל תכלית מסוימת.
כך, קיימים פוד תותחים, פוד לוחמה אלקטרונית, פוד ניווט ועוד.
הפוד מחובר לנושא המטען בהתאם למשימה.
הפודים נישאים מחוץ לגוף המטוס או הרכב, והם ניתנים לניתוק והחלפה מהירה.
פוד המיועד להתקנה במטוס מעוצב בצורה אווירודינמית, כדי לצמצם ככל האפשר הגרר שהוא יוצר, הפוגע במהירות המטוס.
בפודי תותחים נעשה שימוש כבר במהלך מלחמת העולם השנייה.
במטוס קרב, פוד תותח יעיל פחות מתותח המותקן בגוף המטוס, אך לעיתים נוצר הצורך בפוד לאחר שבתכנון המקורי של המטוס לא נכלל תותח, אך הצורך בתותח התגלה במהלך השימוש המבצעי במטוס.
פודאי סייבאנה סנקו (Foday Saybana Sankoh, 17 באוקטובר 1937 - 29 ביולי 2003), היה מנהיג ומייסד החזית המהפכנית המאוחדת (RUF), קבוצת המורדים בסיירה לאון, שפעלה במלחמת האזרחים בסיירה לאון (1991-2002).
הוא נודע באכזריותו הרבה כלפי קורבנותיו.
סנקו הועמד לדין במסגרת בית הדין המיוחד לסיירה לאון והואשם ב-17 סעיפי אישום בגין פשעי מלחמה שונים, כולל שימוש בילדים חיילים ופשעים נגד האנושות, כולל רצח עם, שעבוד, אונס ועבדות מינית.
סנקו נולד בכפר המרוחק מאסאנג מאיוסו במחוז טונקולילי בצפון סיירה לאון, לאב חוואי שמוצאו מהקבוצה האתנית טמנה, ואם מהקבוצה האתנית לוקו.
סנקו למד בבתי ספר יסודי ותיכון ועבד במספר משרות בעיר מגבורקה.
התגייס לצבא סיירה לאון ב-1956, ועבר את הכשרתו הצבאית בניגריה ובבריטניה.
בשנת 1971, בהיותו טוראי, הודח מתפקידו בחיל הקשר, ונכלא למשך שבע שנים על מעורבותו במרד.
כשהשתחרר סנקו מהכלא, עבד כצלם נודד בדרום ובמזרח סיירה לאון, שם יצר קשר עם קיצוניים צעירים, ועבר עמם ללוב, שם ערך ב-1988 אימונים לקראת התקוממות.
כששבו לסיירה לאון, סנקו ובני בריתו ראשיד מנסאריי ואבו קאנו הסיתו למאבק מזוין נגד ממשלת APC.
הם נסעו לליבריה וחברו עם צ'ארלס טיילור, שעמד בראש החזית הפטריוטית הלאומית של ליבריה (NPFL).
ב-23 במרץ 1991 תקפו לראשונה אנשי החזית המהפכנית המאוחדת בראשות סנקו, מגובים בטיילור, בכפרים במחוז קאילהון שבמזרח סיירה לאון, אזור עשיר ביהלומים.
אנשי החזית המהפכנית המאוחדת היו ידועים לשמצה בשיטות פעולה אכזריות כמו אונס וקטיעת איברים במהלך מלחמת האזרחים.
סנקו בעצמו ביצע מספר פעולות כאלו, והתפרסם בעיקר בגלל "מבצע שלם את עצמך", שעודד חיילים לבצע ביזה ככל יכולתם.
קאנו ומנסאריי התנגדו לשיטה זו, ולכן הוצאו להורג.
במרץ 1997 נמלט סנקו לניגריה והוטל עליו מעצר בית, ולאחריו נכלא.
עד לשחרורו של סנקו מהכלא הניגרי, מילא את משימותיו סם בוקארי.
במהלך המלחמה הפר סנקו מספר פעמים את הבטחותיו להפסקת הלחימה, כולל הסכמי השלום שנחתמו באביג'אן ובלומה ב-1999. בסופו של דבר, קבוצת המעקב של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOMOG) ובריטניה התערבו באמצעות כוחות קטנים אך מתוחכמים, וכך הופלה החזית המהפכנית המאוחדת.
סנקו נעצר שוב בשנת 2000, לאחר שחייליו טבחו במפגינים שמחו מחוץ לביתו בפריטאון.
מעצרו הוביל לחגיגות המוניות בכל רחבי סיירה לאון.
סנקו הוסגר לידי הבריטים, ובבית המשפט לפשעי מלחמה של האו"ם הואשם ב-17 סעיפים של פשעי מלחמה, כגון שימוש בילדים כחיילים, ופשעים נגד האנושות כמו השמדה, שעבוד, אונס ועבדות מינית.
סנקו מת בזמן שהמתין למשפטו, מסיבוכים של שבץ.
בהצהרת בית המשפט אמר התובע הראשי דייוויד קראיין, שמותו של סנקו זיכה אותו בסוף שלו לחייו, סוף שהוא מנע בעצמו מרבים אחרים.
פוגרום פּשיטיק התרחש ב־9 במרץ 1936 נגד הקהילה היהודית בעיירה פשיטיק (Przytyk) בפולין.
אירוע זה של אלימות אנטישמית היה אחד מסדרה של פוגרומים שהתרחשו בה החל ממותו של המרשל יוזף פילסודסקי (שהיה שליט פולין וריסן את האנטישמיות) במאי 1935 והלכו וגברו במהלך השנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הפוגרום עורר תשומת לב רבה ברחבי העולם, בפרט עקב הניסיון היהודי להתגוננות עצמית ודיכויו על ידי השלטונות הרשמיים.
בבוקר 9 במרץ פרצו איכרים מוסתים לכיכר השוק, הרסו דוכנים של יהודים ופגעו בסחורותיהם.
היהודים, שהיו כ־87% מכ־2,500 תושבי העיירה, הגנו על עצמם בנשק והצליחו להניס את הפורעים.
במהלך ניסיון היהודים להגן על עצמם נפצעו כמה איכרים פולנים ואחד נהרג מירי אקדח.
בתגובה פרצו הפולנים לבתי היהודים.
בדיווח הראשון שהגיע דווח על 11 יהודים הפצועים אנושות.
למוחרת דווח על 2 הרוגים ו־50 פצועים.
דיווח נוסף מסר על 65 יהודים פצועים, מתוכם 25 שנפצעו אנושות, וכן על 100 בתים וחנויות שניזוקו או נשדדו.
המשטרה, שהגיעה לאחר מעשה, ערכה חיפוש נשק בבתי היהודים.
בעיתונות דווח שהשלטונות בוורשה הדיחו את מושל מחוז קיילצה בעקבות הפוגרום.
למוחרת האירוע הובאו לבית המשפט 44 פולנים ו־14 יהודים.
השופטים דנו את היהודים לתקופות מאסר בין חצי שנה עד 14 שנים וחצי (ליהודי שירה באקדח), הפורעים יצאו בעונשים קלים בלבד.
ב־17 במרץ ארגן הוועד המרכזי של הבונד שביתה כללית של יהודים בקריאה להגן על זכות ההתגוננות העצמית של היהודים, אליה הצטרפו רבים.
שליח ההסתדרות בפולין, א"ש יוריס, קבע: "פשיטיק – לא רק פרעות, אלא גם התקוממות והגנה עצמית.
במובן זה אין מצב יהודי פולין דומה לזה שבגרמניה.
בפולין אפשר לארגן התנגדות של 4 מיליון יהודים".
הפוגרום גרם לעלייה משמעותית של יהודים מפולין לארץ ישראל.
השיר העיירה בוערת של מרדכי גבירטיג נכתב בשנת 1938 על רקע פוגרום זה.
פרעות אודסה או הפוגרומים באודסה היו סדרה של פוגרומים כנגד יהודים בעיר אודסה שהייתה שייכת לאימפריה הרוסית (מאז קבלת העצמאות באוקראינה).
אודסה היא עיר נמל על חוף הים השחור ואוכלוסייתה האתנית כללה יוונים, יהודים, רוסים, אוקראינים ובני לאומים נוספים.
פרעות מוקדמות - הפוגרומים הראשונים
בשנת 1821 ושוב בשנת 1859 הותקפו יהודי העיר בידי המון נוצרי אורתודוקסי יווני בעקבות מתח בין שתי הקהילות המשמעותיות בעיר.
יש חוקרים הטוענים שהייתה קיימת גם יריבות כלכלית בנוסף לעוינות הדתית.
בשנת 1821 (ה'תקפ"א) הקהילה היוונית, צאצאי מייסדי העיר, תמכו בהפיכה ביוון שלחמה באותה תקופה על עצמאותה.
באיסטנבול (קונסטנינופול) פרצו פרעות בידי המוסלמים נגד הנוצרים היוונים.
פטריארך הכנסייה נתלה ביום הפסחא, ויוונים רבים נרצחו בטבח קונסטנטינופול של 1821. יהודי אודסה והיהודים בכלל הואשמו בתמיכה ונאמנות לשלטון הטורקי עות'מאני כחלק מעוינותם כביכול לנצרות ופולחן הפסח הכולל כביכול פגיעה בנוצרים, ובכלל זה הואשמו ברצח הפטריארך.
14 יהודים נהרגו ובתי עסק ניזוקו יחד עם רכוש פרטי רב.
בעקבות מלחמת קרים שהסתיימה בשנת 1856, השתנו תנאי המסחר ונתיביו, וסוחרים יוונים רבים ששלטו עד אז ביצוא הדגן מהנמל ירדו מנכסיהם, וסוחרים יהודים החליפו אותם.
הצאר אלכסנדר השני שעלה לשלטון בשנת 1855 התיר ליהודים לגור מחוץ לתחום המושב ושחרר אותם מחטיפות הילדים לצבא, יחד עם חיובם ללמוד רוסית וניסיונות לבולל אותם כנאמנים לממלכתו.
בתגובה, ועם החרפת המשבר הכלכלי, העוינות ליהודים הלכה וגברה, ובמהלך הפסחא בשנת 1859 הושמעה עלילת דם בכנסייה היוונית, ושוב הותקפה האוכלוסייה היהודית באשמת פולחן הכולל רצח נוצרים.
העיתונות המקומית כינתה זאת קטטה בלבד וטענה שמקורה במלחים יוונים שיכורים שהגיעו לנמל אחרי מסע ימי ארוך.
אין מידע לגבי מספר הנפגעים והיקף המהומות.
פרעות תרל"א הפוגרום בשנת 1871
הפרעות באודסה בשנת תרל"א - 1871 הן הראשונות שקיבלו את הכינוי פוגרום - שמשמעותו ברוסית השמדה.
ההתקפה החלה לאחר שמועה שיהודים השחיתו את הכנסייה היוונית או את בית הקברות היווני בחג הפסח.
התקפה זו נערכה כנראה בחסות השלטון המקומי ואולי גם בחסות השלטון המרכזי.
הפרעות ביהודים תועדו בשנים-עשר ציורים בידי הצייר ואסילי וכרינוב.
נהרגו שישה יהודים, עשרים ואחד נפצעו ויותר מאלף עסקים ובתי יהודים ניזוקו.
בעקבות מתקפה זו משכילים רבים וביניהם יהודה לייב פינסקר ופרץ סמולנסקין שינו את דעתם ועברו מתמיכה בהתבוללות ואזרחות כלל-עולמית בלא הזדהות לאומית, לתמיכה בציונות.
נטען שהפוגרום היה בחסות השלטון הרוסי המקומי בעיר ובעידודו, בחשדם שהיהודים אינם נאמנים לרוסיה.
באחת התמונות שצוירו, נראה מושל העיר על מרפסת ארמונו וכן פרש צבאי וקהל אזרחים לבושים חגיגית הצופים כולם מהצד ביוונים התוקפים סוחרים יהודים ומשליכים את חפציהם וכובעיהם לכל עבר.
בהתבוננות מחודשת בתמונות בידי החוקר רוברט וינברג הוא מסיק שהשוטרים היו עסוקים דווקא בפיזור המהומות והגנה על האוכלוסייה היהודית.
עם השנים הפך הדיווח על פוגרום זה, מהאשמת השלטונות בהשתתפות או בעידוד המהומות והטבח, להקטנת חלקם של היוונים עצמם, וטענות לגבי השתתפות רוסים ואוקראינים רבים בהתקפה.
לאחר הפרעות, החל גל הגירה ועזיבת יהודים לערים וארצות אחרות ובראשם לארצות הברית ולארץ ישראל.
גל זה התגבר במיוחד לאחר רצח הצר ופרעות שנערכו בדרום רוסיה בשנת 1882 אך לא הגיעו לאודסה.
עם זאת, בשנים שלאחר מכן גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, בעיקר בעקבות חוקי מאי 1882 שאסרו מגורי יהודים בכפרים.
פרעות אודסה תרמ"ו - הפוגרום בשנת 1886
בשנת 1881 (תרמ"א) בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני, תפיסת יהודים שהיו מעורבים ברצח ובראשם חסיה הלפמן, וכן נאום אנטי יהודי של יורשו, בנו אלכסנדר השלישי ומינוי שר פנים עוין ליהודים, ניקוליי איגנטייב, פרצו מהומות ותקיפת יהודים בכל רחבי דרום הממלכה, אך אלו לא הגיעו לאודסה.
מתוך למעלה ממאה (יש הסופרים אף יותר מ-250) מקרים של מהומות בערים השונות, נרצחו לפחות חמישים יהודים במהלך ארבעה ימים באפריל ושלושה ימים במאי.
בדצמבר אותה שנה היו פרעות מאורגנות יחד עם חיילים בעיר ורשה.
במאי 1882 נחקקו חוקים נגד יהודים בידי שר הפנים שאסרו עליהם מגורים בכפר, הפקיעו את חוקיות שטרות החכירה שבידיהם, ואסרו עליהם את המסחר ביום ראשון, היום בו הגיעו האיכרים לשוק.
בקייב היה פוגרום בשנת 1885, ובשנת 1886 הגיעו המהומות לאודסה, אך אין מידע לגבי התקפה זו.
בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי נמצא תיעוד מקורי במסמכי השלטונות של אודסה לגבי פוגרום זה ופרעות נוספות שנערכו ביהודים.
ייתכן שהיה קשר בין הפרעות הללו למשפט מתוקשר במהלך השנה הקודמת, בו הואשם איש שסייע ליהודים להתחמק מן השירות הצבאי.
פרעות המאות השחורות - פוגרום 1905
בעקבות מהפכת 1905, שבה נאלץ הצאר ניקולאי השני להעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם (מניפסט הצאר), התנקמו אנשי הריאקציה ביהודים וערכו פוגרומים בערים ועיירות רבות, לרוב בעידוד הממשל, במה שכונה בשם פרעות המאות השחורות.
הפוגרום באודסה ב-1905 (ב'–ו' בחשוון ה'תרס"ו) היה החמור ביותר בהיסטוריה של אודסה וברחבי האימפריה הרוסית כולה.
המשטרה דיווחה כי לפחות 400 יהודים ו-100 לא יהודים, נהרגו בפוגרום וכ-300 איש, רובם יהודים, נפצעו.
יותר מ-1,600 בתי יהודים, דירות וחנויות ניזוקו.
נתונים רשמיים אלו המעיטו ללא ספק בהיקף האמיתי של הנזק, ומקורות אחרים העידו על מספרים גבוהים משמעותית של הרוגים ופצועים.
למשל, העיתון היהודי Voskhod דיווח כי יותר מ-800 יהודים נהרגו וכאלף נפצעו.
לא הייתה עיר אחרת באימפריה הרוסית באותה העת שבה נראו רמות הרס ואלימות כה גבוהות.
מאז 1871, נטען שהפוגרומים בוצעו לעיתים קרובות תוך שתיקה, בתמיכה או בעידוד מצד רשויות הצאר.
במהלך הפוגרום של 1905 נמצאה עדות המורה על כך שהצבא תמך בהמון הפורע באופן פעיל, ושאנשי השלטון אף היו בין הפורעים.
הבולשביק אוזיפ פיטניצקי היה עד ראייה ותיאר זאת כך:עד נוסף הוא הסופר היידי מנשה הלפרן שהגיע לאודסה בזמן הפוגרום כדי לחלץ את אשתו ובנו, ונחלץ בעצמו מניסיון של נהג העגלה בה נסע להטותו לכיוון הפורעים.
הוא פגש שם את חברו, הסופר יהודה שטיינברג.
הלפרן תיאר את מה שהוא ושטיינברג ראו כך:
הפוגה בסול מינור (30.K ברשימת ראלף קירקפטריק, 499.L ברשימת אלסנדרו לונגו) מאת דומניקו סקרלטי היא סונאטה לצ'מבלו בפרק אחד, המוכרת בכינויה הפופולרי "פוגת החתול" (באיטלקית: "Fuga del gatto").
מקור הכינוי, שלא שימש מעולם את המלחין עצמו אלא הוכנס לשימוש רק בראשית המאה ה-19, הוא בסיפור על הדרך בה חיבר סקרלטי את המוטיב המדהים במוזרותו, שעליו בנויה הפוגה.
הסיפור הוא, שלסקרלטי הייתה חתולת מחמד בשם "פולצ'ינלה", שנהגה, לדברי המלחין, לפסוע הלוך ושוב על מנענעי הצ'מבלו, סקרנית למקור צליליו.
בהזדמנות אחת, לפי הסיפור, העלה סקרלטי על הכתב פסוק אחד מ"אירועי האלתור" הללו, והשתמש בו כמוטיב הראשי בפוגה:
הכינוי הופיע בתוכניות קונצרטים במאה ה-19 , וכן עשו בו שימוש המו"לים מוציו קלמנטי, קארל צ'רני ואלסנדרו לונגו.
הפוגה נפתחת באקספוזיציה המציגה את הנושא הראשי שלה:
אחרי הצגת הנושא בפעם הראשונה נכנס הנושא קוורטה נמוך יותר בסולם הדומיננטה (רה מינור) ומוצג במקביל הנושא הנגדי:
לאחר מכן חוזר הנושא הראשי שוב בטוניקה, אוקטבה נמוך יותר ביחס לפעם הראשונה ביחד עם הנושא הנגדי והאקספוזיציה מסתיימת בכניסת הנושאים הראשי והנגדי פעם נוספת בדומיננטה, קוורטה נמוך יותר.
לאחר האקספוזיציה, קטע מעבר קצר המורכב מווריאציה על הנושאים, מוביל למודולציה אל הסולם המז'ורי המקביל לטוניקה, והנושאים הראשי והמשני מנוגנים בסולם סי במול מז'ור:
מודולציה נוספת מעבירה את הפוגה שוב לדומיננטה והנושאים מנוגנים שוב בסולם זה.
לאחר מכן, לראשונה, מנוגנים בו זמנית ארבעת הקולות כאשר הם יוצרים וריאציה על הנושא הנגדי ובסופה הסולם עובר לסולם דו מינור ובו מנוגנת וריאציה על הנושא הראשי ולאחריו סדרת סקוונצות יורדות המחזירה את הפוגה לטוניקה, ומתחיל שוב הנושא הראשי בבס, כאילו לקראת סיום היצירה.
באמצע החזרה על הנושאים, נכנס קול נוסף והקולות משתנים ומשתלבים זה בזה ויוצרים סדרה נוספת של וריאציות על שני הנושאים של הפוגה שבסופה חזרה אל הנושא הראשי בסולם הדומיננטה כאשר הוא מנוגן בשני קולות בהפרש של אוקטבה, אבל במקום להסתיים כרגיל הוא ממשיך להתפתח לווריאציה נוספת, ארוכה ומורכבת מהקודמות:
לבסוף חוזרת הפוגה לטוניקה ומתחיל שוב הנושא הראשי רק כדי להקטע באמצעו ולהתחלף בסדרה של סקוונצות עולות על הנושא הנגדי ואחריה סדרת סקוונצות יורדות המסתיימות בדומיננטה.
הקולות הנמוכים מנגנים סדרה של סולמות עולים כאשר הקולות הגבוהים מנגנים קאנון על הנושא הנגדי:
לאחר מכן חוזרת הפוגה לטוניקה ובחזרה אחרונה על הנושאים מגיעה אל סופה.
היצירה יצאה לאור בלונדון בשנת 1739. גאורג פרידריך הנדל, שנודע בשימוש חוזר במוזיקה שלו וב"שאילות" מיצירות של זולתו, כתב את הקונצ'רטי גרוסי אופוס 6 שלו בין סוף ספטמבר לסוף אוקטובר 1739 והמרווחים היורדים המוזרים של הפרק השני בקונצ'רטו מס' 3 מזכירים את היצירה של סקרלטי.
אנטון רייכה, תאורטיקאי מוזיקה ומלחין בראשית המאה ה-19, הכיר את היצירה וכתב פוגה על אותו נושא לקובץ 36 הפוגות שלו משנת 1803.
הנס פון בילוב כתב עיבוד לביצוע קונצרטי.
"פוגת החתול" הייתה יצירה פופולרית לפחות מאז המאה ה-19. פרנץ ליסט - שהתוודע אל היצירה באמצעות אספן כתבי היד הרומאי פורטונאטו סאנטיני - כלל אותה בתוכניותיו בברלין בראשית שנות ה-40' של המאה ה-19; גם איגנץ מושלס ביצע אותה; שניהם כללו אותה בתוכניתם בשם "פוגת החתול".
פוגרום ליסבון, הידוע גם כטבח של ליסבון או טבח חג הפסחא, התרחש בין 19 ל-21 באפריל 1506, בליסבון שבפורטוגל.
באירוע אלים זה נרדפו ונהרגו בין 2,000 ל-4,000 יהודים אנוסים, שנקראו "נוצרים חדשים", לאחר שהואשמו בכפירה.
אספסוף של קתולים מקומיים יחד עם סוחרים ומלחים זרים, שספינותיהם עגנו באותו זמן בנמל, רדפו ורצחו במשך שלושה ימים "נוצרים חדשים", שהסתובבו ברחובות או הסתגרו בבתיהם או בבתי כנסת.
רבים מהם נשרפו בכיכר רוּסִיוּ או על גדות נהר טחו.
המלך מנואל הראשון נחרד ממעשי הטבח והורה להעניש את האשמים.
כ־500 מהפורעים הוצאו להורג בהוראת המלך, ומנזר שהיה אחראי להסתה נגד הנוצרים החדשים נסגר לשמונה שנים.
הסוחרים והמלחים הזרים הצליחו לחמוק ללא עונש לאחר שברחו עם הביזה בספינותיהם זמן קצר לאחר הטבח.
תקרית זו התרחשה שלושים שנה לפני הקמת האינקוויזיציה הפורטוגזית ותשע שנים לאחר הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות הקתולית ב-1497.
ב-2006 הוקמה בליסבון אנדרטה ליד כיכר רוסיו, לזכר הקורבנות היהודים.
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492, עברו יהודים רבים ממנה אל פורטוגל.
בשנת 1497 אולצו כל היהודים בפורטוגל להתנצר או לעזוב את המדינה.
כלפי הנוצרים החדשים, דהיינו היהודים שאולצו להמיר את דתם בכפייה, הייתה קיימת בקרב תושבי פורטוגל, אווירה של עוינות, מתח ושנאה.
בין השאר, הם הואשמו באחריות לבצורת ממושכת באותן שנים, וכן להתפרצות מחלת הדבר במדינה.
הטבח עצמו החל בעקבות ויכוח, במנזר סאו דומינגוס דה ליסבואה ביום ראשון, 19 באפריל 1506. בדרשת יום א' הסמוכה לחג הפסחא, התפללו מאמינים קתולים רבים לסיום הבצורת ומחלת הדבר, שסחפו את המדינה.
אחד מהנוכחים טען כי ראה את פניו המוארות של ישו על המזבח בכנסייה, והכריז כי נעשה נס.
אחד מ"הנוצרים החדשים" (מהיהודים לשעבר) חשב אחרת, והביע את דעתו שזו רק השתקפותו של נר על הצלב.
הנוכחים במקום, כששמעו זאת, תפסו את האיש בשערו וגררו אותו אל מחוץ לכנסייה, ושם הוכה למוות על ידי ההמון וגופתו נשרפה בכיכר רוסיו, אחת הכיכרות המרכזיות במרכז ליסבון.
תקרית זו הביאה לגל של אלימות קשה כלפי הנוצרים החדשים, שהפכו בבת אחת לשעיר לעזאזל.
הנזירים הדומיניקנים הבטיחו מחילה בגין חטאים שבוצעו במהלך מאה הימים הקודמים, לאלה שיהרגו את "הכופרים".
במשך שלושה ימים, המוני פורעים, שמנו יותר מ־500 איש (רבים מהם סוחרים ומלחים מארצות הולנד ופרוסיה) יצאו לרחוב, חמושים בחרבות וסכינים, ושיספו למוות "נוצרים חדשים" שהסתובבו ברחובות.
גופותיהם הובלו לכיכר רוסיו, ושם נשרפו.
ביום הראשון לפרעות נרצחו באלימות יותר מ-500 איש.
לא היה מי שיעצור את ההמון הזועם.
עקב מגפת הדבר, עזבו המלך, שריו ופקידי בית המשפט את ליסבון עוד קודם לכן, ועברו לאברנטש, ובשלב הראשון של הטבח הם לא ידעו על קיומו.
כאשר נודע למלך מנואל הראשון על האירוע בליסבון, הוא שלח שומרים ושופטים כדי לנסות לשים קץ למרחץ הדמים.
בינתיים בליסבון הקבוצה הקטנה של הרשויות שנכחה במקום לא הצליחה להתערב, ככל שהקהל גדל והאלימות התפשטה.
עד יום שני, 20 באפריל 1506, הצטרפו עוד רבים מהמקומיים להמון, שהמשיכו בטבח באלימות רבה עוד יותר.
הנוצרים החדשים, שכבר לא נמצאו ברחובות, נגררו מבתיהם ומהכנסיות, ויחד עם נשותיהם, בניהם ובנותיהם, נשרפו בכיכרות הציבוריות חיים או מתים.
אפילו התינוקות לא ניצלו, שכן הפורעים קרעו אותם לגזרים או השליכו אותם על הקירות.
הפורעים בזזו את בתי הנרצחים וגנבו מהם חפצים בעלי ערך, כגון זהב, כסף ומצעים ככל שיכלו למצוא.
יותר מאלף בני אדם מ"הנוצרים החדשים" נהרגו ביום השני לפרעות.
פוגת מוות (במקור: Todesfuge) היא פואמה שכתב המשורר פאול צלאן לפני סוף מלחמת העולם השנייה, בסוף 1944 או בתחילת 1945. פוגת מוות היא היצירה המפורסמת ביותר של צלאן, וזכתה לתרגומים לשפות רבות.
לא במקרה בחר צלאן המשכיל בשני שמות אלה – השמות מסמלים את התרבויות: כך מרגרטה, הגיבורה של גתה בפאוסט, וכך שולמית, אהובתו של שלמה המלך ועל פי פרשנים מסוימים הדמות המתוארת בשיר השירים.
פוגת מוות היא היצירה המפורסמת ביותר של צלאן, וזכתה לתרגומים לשפות רבות.
השיר תורגם לעברית בידי שמעון זנדבנק והודפס בקובץ "סורג-שפה" (1994).
צלאן היה מיודד עם המשורר היהודי האלזסי איוואן גול, ואף תרגם את שיריו.
גול הלך לעולמו בפברואר 1950, ולאחר הפרסום והשבחים להם זכה השיר "פוגת מוות", יצאה ב-1953 אלמנתו של גול, העיתונאית והמשוררת קלייר גול, בהאשמה כלפי צלאן, בכך שהדימוי "חלב שחור" היה דימוי של בעלה, וצלאן ביצע גנבה ספרותית, כשעשה בו שימוש.
היא פרסמה את התקפותיה במשך שנים, בכל אמצעי תקשורת שהיה מוכן לקבלם.
צלאן נמנע ממתן תשובה ישירה להאשמה, וטען שרק האמת חשובה לו.
תשובה זו, אניגמטית כמו שירתו, הביאה למיני פרשנויות: לדוגמה, ג'ון פלסטינר, שכתב ביוגרפיה של צלאן, העלה השערה שהדימוי "חלב שחור" אינו מטפורה, אלא נלקח מתוך ז'רגון של שוכני המחנות, ז'רגון משותף לצלאן ולגול.
זו לא הייתה "השאלת" הדימוי היחידה שנקשרה ל"פוגת מוות" – ז'אן אמרי ברומן ופרימו לוי בשיר עשו שימוש בדימוי ה"קבר באוויר".
כשנשאל פרימו לוי על "השאלת" הדימוי, טען כי לא מדובר בגנבה ספרותית, אלא במחוות כבוד.
הפואמה השפיעה על אמנים חזותיים; כך המיצג על החלב השחור בתערוכת "עשן ואפר" שהציג בלו סימיון פיינרו וכך סדרת ציוריו של אנסלם קיפר, שקיבלו את השראתם מדמויותיהן של מרגרטה ושולמית.
ב-2011, כחלק מפרויקט של רשת ג' ליום השואה, הקליט המוזיקאי הישראלי דן תורן גרסה בה מקריא את הפואמה בתרגומו של זנדבנק על רקע מוזיקה אינסטרומנטלית.
ב-2023, הוציא המוזיקאי הישראלי ליעד עיני את "חלב שחור".
השיר הוא לחן של עיני לפואמה בתרגומו של זנדנבק.
פוגרום קרקוב מתייחס לאירועים האלימים שהתרחשו ב-11 באוגוסט 1945, בקרקוב שבפולין הכבושה בידי הסובייטים, אירועים שהביאו למותה של רוזה ברגר מירי כוחות הביטחון ופציעתם של חמישה אחרים.
דיווחים אחרים תיארו יותר מתים.
לפני הפלישה הגרמנית לפולין בספטמבר 1939 התגוררו בקרקוב 68,000–80,000 יהודים.
עקב השואה והגירה מהעיר בעקבות הגעתו של הצבא האדום הסובייטי נותרו בעיר לאחר ינואר 1945 רק 2,000 מהיהודים שהיו בה לפני המלחמה.
פליטים יהודים רבים חזרו לקרקוב מברית המועצות, ואחרים חזרו מהכפרים והעיירות הסמוכות.
עד מאי 1945 הגיע מספר היהודים בעיר ל-6,637. חזרת היהודים לא תמיד התקבלה בברכה, במיוחד מצד הגורמים האנטישמיים באוכלוסייה.
בטיחות הקהילה היהודית בקרקוב הפכה לבעיה על פי דיווחי השלטון הסובייטי בעיר, אף על פי ש"שום אירוע אנטישמי רציני לא נרשם באזורי הכפר והעיירות".
בדו"ח לימים 1–10 באוגוסט ציין מנהל העיר קרקוב (starosta grodzki) שאין מספיק מזון.
ביוני 1945, הוויווד הקומוניסט של קרקוב תיאר בדו"ח שלו לממונים עליו מתיחות גוברת.
ב-27 ביוני 1945 הובאה אישה יהודייה לתחנת משטרה מקומית והואשמה בניסיון לחטוף ילד.
מהחקירה עלה כי האם השאירה את ילדה בטיפול החשודה, אך שמועות התפשטו כי יהודייה חטפה ילד כדי להרוג אותו.
המון שצעק סיסמאות אנטי-יהודיות התאסף בכיכר קלפרסקי, אולם מיליציה מקומית השתלטה על המצב.
שמועות על עלילת דם המשיכו להתפשט.
נפוצו טענות כוזבות כי התגלו 13 גופות של ילדים נוצרים.
עד 11 באוגוסט מספר ה"קורבנות" לפי השמועות עלה לשמונים.
קבוצות של חוליגנים שהתאספו בכיכר קלפרסקי יידו אבנים לעבר בית הכנסת קופה מדי שבוע.
ב-11 באוגוסט נעשה ניסיון לתפוס ילד בן שלוש-עשרה שיידה אבנים לבית הכנסת, אך הוא הצליח להימלט ומיהר לשוק הסמוך בצרחות "עזרו לי, היהודים ניסו להרוג אותי".
קהל פרץ לתוך בית הכנסת "קופה" והחל להכות יהודים, שהתפללו בו בתפילת בוקר שבת וספרי התורה נשרפו.
ההוסטל היהודי הותקף אף הוא.
גברים, נשים וילדים יהודים הוכו ברחובות.
כמה יהודים שנפצעו במהלך הפוגרום אושפזו ובהמשך הוכו שוב בבתי החולים.
אחד מקורבנות הפוגרום היה עד:
במהלך הפוגרום הותקפו גם כמה פולנים שזוהו בטעות כיהודים.
מרכז האירועים הללו היה רחובות מיודובה, סטארוביסלנה, פשמישקה ויוזפה ברובע קז'ימייז'.
המהומות היו אינטנסיביות ביותר בין 11:00 ו-1:00, ונרגעו סביב 2:00 בצהריים, אך התחדשו בשעות אחר הצהריים המאוחרות, כאשר בית הכנסת "קופה" הוצת.
שוטרים וחיילים פולנים השתתפו באירועים אלה.
מבין עשרים וחמישה מהנאשמים בהסתה לשנאה גזעית, שוד ואלימות כלפי יהודים, שנים עשר היו קצינים.
פי הדו"ח שהוכן עבור סטלין על ידי הנ.ק.ו.ד.
בקרקוב, היו אלה אנשי מיליציה פולנים אשר אישרו את הפעולות האלימות.
בנוסף דיווח על מעצרם של כ-300 איש החשודים שהשתתפו בפוגרום.
"המשקיף" דיווח ב-26 באוקטובר 1945 כי שישה מיוזמי הפוגרום הועמדו לדין
בנוסף למספר פצועים, בארכיונים של המחלקה לרפואה משפטית בקרקוב שמור תיעוד אחד של מוות הנוגע לאירועי קרקוב.
הקורבן היה ניצולת אושוויץ בת 56, רוזה ברגר, שנורתה.עם זאת, בספר השנה היהודי האמריקני (American Jewish Year Book) משנת 1946 נטען כי אדם בשם אנשל צוקר נהרג במהלך הפוגרום ותצלומי לוויה מספר ימים לאחר מכן לקרבנות הפוגרום מראים חמישה ארונות קבורה, אם כי אין מידע על אותם אנשים.
פודאן NC (באנגלית : Foden NC) הוא אוטובוס דו קומתי מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Foden Trucks אשר יוצר בין השנים 1978–1975 בבריטניה.
"פודאן" הייתה בעיקר יצרנית משאיות, אם כי בנתה גם שלדת אוטובוס בעבר.
בעוד שבמחוזות הצפון הייתה יצרנית גופי אוטובוס, ובנתה עבודות גוף על גבי שלדה שיוצרו על ידי חברות אחרות
1 דלת כניסה - קדמית, כניסה באמצעות מדרגה
חברות תחבורה שרכשו "פודאן NC"
פרננאן אורבֶּן דומיניק לקלרק היה זמר, סופר אקורדיניסט ופסנתרן בלגי.
לקלרק היה הפסנתרן של הזמרת הצרפתייה, ז'ולייט גרקו.
בשנת 1956 נבחר לקלרק על ידי רשות השידור הבלגית (RTBF) לייצג בלגיה באירוויזיון 1956 ביחד עם הזמרת הבלגית, מוני מארק.
ב-24 במאי 1956, לקלרק הופיע על בימת האירוויזיון עם השיר "Messieurs les noyés de la Seine".
מיקומו הסופי של לקלרק לא ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
בשנת 1958 ניצח לקלרק בקדם הבלגי וזכה לייצג את ארצו בשנית באירוויזיון 1958 עם השיר "Ma petite chatte".
לקלרק זכה במקום החמישי עם שמונה נקודות.
בשנת 1960, לקלרק ניצח בקדם הבלגי לאירוויזיון 1960. לקלרק נבחר לייצג את בלגיה בפעם השלישית עם השיר "Mon amour pour toi".
לקלרק זכה במקום השישי עם תשע נקודות.
לקלרק ייצג את בלגיה באירוויזיון פעם נוספת בשנת 1962 עם השיר "Tom nom" וסיים במקום האחרון עם אפס נקודות.
לקלרק נפטר בבריסל, בירת בלגיה, בגיל 86.
פוגרום פרוסקורוב היה פוגרום שהתרחש בשבת, ב-15 בפברואר 1919 (ט"ו באדר א', שבת פרשת תצוה) בעיר פרוסקורוב (כיום חמלניצקי), כחלק מ"פרעות פטליורה" במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתוך שלוש שעות וחצי, נרצחו כ-1,800 יהודים ונפצעו מעל 1,000 יהודים, ביניהם נשים וילדים.
הפוגרום בוצע על ידי חיילי צבא הרפובליקה העממית של אוקראינה.
הפוגרום בוצע רק בכידונים, משום שפקדו על החיילים לא להשתמש בתחמושת.
אחד העדים שראה את המתרחש אמר: "אי אפשר לדמיין את מה שקרה כאן ביום שבת, 15 בפברואר 1919. זה לא היה פוגרום, זה היה כמו רצח העם הארמני".
על פי ההיסטוריונים וקנת מאיירס, החיילים צעדו למרכז העיר בליווי להקה צבאית ופגעו ביהודים תחת הסיסמה: "הרוג את היהודים, והצל את אוקראינה."
פוגרום מישקולץ היה פוגרום שהתרחש ב-30 ביולי וב-1 באוגוסט 1946 בעיר מישקולץ שבהונגריה.
בפוגרום נהרג סוחר יהודי, נפצע אדם נוסף ונהרג השוטר היהודי מישקולץ.
הפוגרום התרחש על רקע משבר כלכלי ואנטישמיות.
האירוע התחיל אחרי שהגיע למשטרה מידע שנעצרו שלושה סוחרים בשוק השחור, מתוכם שניים יהודים.
כאשר הועברו לכלא, אנשים רבים המתינו להם, והניפו שלטים בהם נכתב "מוות ליהודים" ו"מוות לסוחרים השחורים".
לאחר מספר דקות, הסתער ההמון על הסוחרים, ועקב כך נהרג אחד הסוחרים היהודים.
הסוחר היהודי השני הוכה בצורה קשה והסוחר השלישי נמלט.
באותו יום אחר הצהריים, המשטרה עצרה 16 חשודים במעשה.
בעקבות זאת, ההמון תקף את תחנת המשטרה, כבש אותה והרג שוטר יהודי.
לוטננט גנרל לסלו פירוס השתתף במהומות.
לאחר קיץ 1946 לא אירעו עוד התפרצויות אלימות כנגד היהודים, ויש המסבירים זאת כתוצאה של חינוך מחדש וכרזות ממשלתיות נגד האנטישמיות שפורסמו לאחר האירוע.
אחרים סבורים שהאלימות פסקה בשל שינוי לטובה במצב הכלכלי וסיומה של האינפלציה הדוהרת בהונגריה.
פודגוז'ה (בפולנית: Podgórze) היא מחוז של קרקוב, פולין, על הגדה הימנית (הדרומית) של נהר הוויסלה, למרגלות גבעת לאסוטה.
המחוז חולק בשנת 1990 לשישה מחוזות חדשים.
השם פודגוז'ה משמעותו, בקירוב, "למרגלות הגבעה".
בתחילה היה זה יישוב קטן.
בשנים שלאחר חלוקתה הראשונה של פולין ב-1772 קידם את פיתוח העיירה קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית יוזף השני, אשר בשנת 1784 העניק לה מעמד של עיר, כעיר המלכותית החופשית פודגוז'ה.
בשנים שלאחר מכן הייתה זו יחידה מנהלית בשלטון עצמי.
לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 והשתלטות האימפריה על העיר כולה, איבדה פודגוז'ה את תפקידה הפוליטי כפרבר עצמאי של העיר העתיקה של קרקוב מעבר לנהר.
הרפורמה האדמיניסטרטיבית של 1810 שבאה בעקבות הרחבת דוכסות ורשה איחדה את פודגוז'ה עם שאר חלקי העיר ההיסטורית.
עם זאת, לאחר שקונגרס וינה הפך את קרקוב לעיר חופשית ב-1815, פודגוז'ה שבה לשלטון האוסטרי למשך יתר המאה ה-19. לפי אנציקלופדיה בריטניקה, בשנת 1910 הייתה פודגוז'ה העיר ה-13 בגודלה בגליציה האוסטרית (אוכלוסייה של 18,142 נפש בשנת 1900).
בשנים שהובילו להחזרת העצמאות הפולנית, בעקבות דיוני מועצת העיר מיולי 1915, שבה פודגוז'ה להיות חלק מקרקוב הגדולה (Wielki Kraków) ונשיאה היה סגן הנשיא של היחידה המנהלית המאוחדת.
המבנה העתיק ביותר מעשה ידי אדם בפודגוז'ה הוא תל קראקוס (Kopiec Krakusa) בגבעת לאסוטה.
על פי האמונה, זה קברו של הנסיך האגדי קראק.
זהו התל הפרהיסטורי הגדול ביותר בפולין ואחת מנקודות התצפית הטובות ביותר בעיר.
גשר אוסטרי בשם גשר קרל (Karls Brücke), המקשר את פודגוז'ה עם קרקוב שמעבר לוויסלה, נבנה ב-1802. מבנה עץ זה, בין הרחובות מוסטובה וברודז'ינסקייגו של היום, נהרס בשיטפון ב-1813.
לקראת סוף השלטון האוסטרי, בשנת 1915, הגיע גודלה של פודגוז'ה לחמישית מגודלה של קרקוב.
מאז החזרת עצמאותה של פולין בין מלחמות העולם, היא נותרה משולבת בעיר.
היא כוללת את החלק ההיסטורי של פודגוז'ה עם כיכר השוק המשולשת וכנסיית סנט יוזף, את הגבעות הירוקות של קשמיונקי (Krzemionki), מחצבה ממלחמת העולם השנייה בשם Liban, אתר גטו קרקוב, מפעל של אוסקר שינדלר שהציל כמעט 1,200 יהודים מהמחנות, וכן את הכפרים הישנים (כיום פרברים) פלשוב, ריביטבי (Rybitwy) ופשבוז' (Przewóz).
אדוארד דמבובסקי, פילוסוף, עיתונאי ופעיל עצמאות פולני, מת בפודגוז'ה
ארטור דונקלבלום, אמן שחמט בלגי יהודי, נולד בפודגוז'ה
סלומון בוכנר, מתמטיקאי אמריקאי יהודי, נולד בפודגוז'ה
איגנסי פרידמן (פרוידמן), פסנתרן, מלחין יהודי, ילידת בפודגוז'ה
ברנרד אופן, ניצול שואה, סופר, התגורר בפודגוז'ה
פולדק פפרברג, ניצול שואה, לימד בגימנסיה קושצ'יושקו כפרופסור
אוסקר שינדלר, איש עסקים גרמני שנחשב להצלת חייהם של 1,200 יהודים בפולין
אלבין פרנסיסקו שופף, נולד בפודגוז'ה
מייק סטנר, ניצול שואה, סופר, נולד בפודגוז'ה
רומן פולנסקי, במאי קולנוע פולני, ניצול שואה, חי בפודגוז'ה במהלך מלחמת העולם השנייה
פודה באלו-טורה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת מץ ובנבחרת סנגל.
באלו-טורה גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
ב-1 ביולי 2017 חתם באלו-טורה בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על נאנט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2017/2018. בסך הכל ערך 45 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-10 בינואר 2019 חתם במונקו מליגת העל הצרפתית.
ב-13 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, בתיקו 1-1 נגד אולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2018/2019. בסך הכל ערך 63 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-18 ביולי 2021 חתם באלו-טורה על חוזה לארבע עונות במילאן מהסרייה א'.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על לאציו במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2021/2022. ב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–2 לאתלטיקו מדריד במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022. ב-1 באוקטובר 2022 כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 3-1 על אמפולי.
ב-1 בספטמבר הושאל באלו-טורה לפולהאם מהפרמייר ליג.
בסיום העונה חזר אל מילאן אך לא נכלל בסגל הקבוצה לעונת 2024/2025 ועבר לשחק בקבוצת המילואים של מילאן בסרייה ג'.
ב-21 בינואר 2025 שוחרר מהמועדון.
ב-25 בינואר 2025 חתם בלה האבר מהליג 1. ב-2 בפברואר ערך הופעת בכורה נגד אנז'ה, אך נפצע והוחלף במהלך המחצית הראשונה.
באלו-טורה היה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 21.
ב-26 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הרפובליקה של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
פוגרום ביאליסטוק התרחש בשנת ה'תרס"ו (1906) בין התאריכים כ"א–כ"ג בסיוון (14–16 ביוני) בעיר ביאליסטוק, פולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית).
הפוגרום בוצע על ידי חיילי צבא האימפריה הרוסית וארגון הימין הקיצוני המאות השחורות, ובו נהרגו בין 81 ל-88 יהודים ועוד כ-80 נפצעו.
פוגרום ביאליסטוק היה אחד מסדרה של התפרצויות אלימות נגד יהודים בין השנים 1903–1908, כולל פרעות קישינב, פוגרומי אודסה ופוגרום קייב.
זיפרשטיין גם חושף את הדמות שעמדה ככל הנראה מאחורי כתיבתם של הפרוטוקולים של זקני ציון בגרסת המקור, פאבל קרושבאנו, אנטישמי שהשפיע גם על פרעות קישינב באופן משמעותי, ומנתח את ההשפעות ארוכות הטווח של הפוגרום.
הפרק הראשון מנתח באופן ספרותי ותרבותי את ההשפעה של אירועי קישינב ביצירת המושג 'פוגרום' בהתייחס דווקא לפרעות ביהודים וחדירתו לתרבות, לתיאטרון ולספרות בתחילת המאה ה-20, כולל השוואות עתידיות לפעולות של צה"ל במלחמת העצמאות.
הוא מנתח את הסיבות שהובילו לסיקור חסר הפרופורציות של אירועי קישינב ביחס לאירועים דומים אחרים, וקובע כי הדבר נובע משילוב של קרבתה לגבול הרומני החדיר, מפעילותם המהירה של נציגים בקהילה מול התקשורת העולמית ומיעילותם של כמה עיתונאים, וכמו גם תמונת הזוועה שהציגה את עשרות הגופות ופרצה לתודעה העולמית.
כך הוא קובע:"העובדה שהיה אפשר לתפוס כעת את כל הנשחטים בתצלום אחד שהודפס שוב ושוב - כש45 מהיהודים המתים והעטופים בתכריכים מונחים על רצפת בית החולים היהודי בעיר - תרמה מאוד לביסוס הפוגרום כטרגדיה שאין דוגמתה".
בפרק השני מספק זיפרשטיין הצצה לקישינב של אותם ימים, מנתח את הרכבו האנושי של אזור בסרביה - שהיה נתון במחלוקת וכמה מדינות לטשו אליו את עיניהן - ואת מצבם הכלכלי של תושביו, וקובע כי הקבוצות האתניות המרובות שחיו בו "חיו במידה רבה של הפרדה זו מזו, אך גם בשלום ידידותי".
הוא מנסה להבין בכל זאת את שרשי המתיחות ששררו מתחת לפני השטח ואת הכוחות החברתיים שהובילו לבסוף לפרוץ הפרעות, כולל השפעתם ונוכחותם הבולטת של יהודים רבים בעיר, אל מול קיומו של קן אנטישמי פעיל גם הוא ודעות קדומות שהאמינו עדיין בעלילת הדם העתיקה של שחיטת ילד נוצרי לצורכי פולחן יהודי.
הפרק השלישי מתאר את התפתחות אירועי הפוגרום צעד אחר צעד, החל מתפילות חג הפסחא בכנסייה המקומית ב-6 באפריל 1903, שאחריהן החל הגל הראשון של הפרעות, שכללו בעיקר מעשי שוד והרס, אל תוך החמרת האירועים באותו לילה וביום שלמחרת, עם מעשי אונס ורצח רבים ושיטתיים.
זיפרשטיין מפריך את הטענות לפיהן הייתה יד מארגנת של הממשלה הרוסית מאחורי הפרעות, ומצביע על כך שהעובדות מוכיחות רק את קיומן של כנופיות אנטישמיות מקומיות ואת אזלת ידם של השלטונות, שהפעילו את הצבא באיחור ובאופן מגושם וחסר יעילות.
עם זאת, הוא מציף גם את הטענות המצביעות על כך שלפחות חלק מהפורעים הגיעו מצוידים בידע מוקדם, כמו מקומות מגוריהם וזהותם של יהודים רבים ושל חנויותיהם, לצד טענות על קבוצות של תלמידים ופעילים שדחפו את האספסוף קדימה במהלך הפוגרום.
הוא גם חושף שורה של מקרים בהם ניסו יהודים להתגונן ולהיאבק בפורעים, על אף הסיכוי המספרי שהיה נגדם וההתנהלות המשטרתית שנתנה גב לפורעים.
הוא מספר למשל:"כשפרצו הפורעים לחנותו של מרדכי בן אהרון ליטבק, הוא ובני משפחתו הכריזו שיירו בכולם אם לא יעזבו את המקום לאלתר, וכך עשו.
במקומות אחרים נלחמו היהודים בסכיני מטבח ובאלות, עד שלעיתים קרובות הכריע אותם מספרם של הפורעים או כוחם הפיזי הרב...
נתקל בדרכו חזרה הביתה בקבוצה גדולה של יהודים - לדבריו, הם היו מאתיים לפחות - שהתאספו בחצר היין, חמושים ומוכנים אלי קרב.
עם זאת, הוא מכיר בערכו של המכתב שסייע להפנות את האצבע המאשימה לעבר הממשל הרוסי, בעניין העולמי שעוררו הפרעות.
בפרק הרביעי עורך זיפרשטיין השוואה בין שיטת העבודה ותוצרי הסיקור של שניים שנשלחו לקישינב מיד לאחר המאורעות ואת השפעתם העולמית.
מחד, חיים נחמן ביאליק שכתב על האירועים את על השחיטה ואת בעיר ההרגה, והבליט את מיתוס חולשתם של היהודים (שהיה, כאמור, לא מדויק בעליל) והשפיע על התנועה הציונית, על פיתוח נושא ההגנה העצמית בקהילות יהודיות, ובהמשך גם על הקמת ארגוני המחתרות וצה"ל.
ומאידך, דיווחיו של מייקל דוויט, עיתונאי אירי ב"ניו יורק אמריקן" בבעלותו של ויליאם רנדולף הרסט, עם דעות אישיות הנוטות לאנטישמיות אבל הגינות עיתונאית, חריצות ודיוק בפרטים, שהובילו אותו לסקר את הקהילה היהודית באהדה ולמצב את קישינב כאירוע שמחייב את העולם להתייחס לגורלם של יהודי רוסיה.
הפרק החמישי עוקב אחרי דמותו המפוקפקת של פאבל קרושבאנו, עיתונאי רוסי אנטישמי מובהק שהעיתון בבעלותו הוביל וליבה את שנאת היהודים בקישינב, ומי שלאחר המאורעות היה למעשה המנסח והמפרסם של הגרסה הראשונה של הפרוטוקולים של זקני ציון.
זיפרשטיין מצביע על הסיבות בגללן מחקרים קודמים על זהות מחברי הפרוטוקולים החמיצו את זהותו של קרושבאנו, ומראה שהפרוטוקולים בגרסתם המקורית לא היו יכולים להיכתב קודם לכן.
הוא מפרט גם את סיפורו האישי של קרושבאנו, כולל הטענות על כך שהייתה לו אמא חורגת יהודייה, על כך שהכיר צעירה יהודייה שסירבה להינשא לו ועל יחסיו עם אחותו, שברחה מרוסיה עם בן זוג יהודי, התגיירה והתגוררה בבולטימור.
זיפרשטיין מצביע על יחסי הגומלין בין הפוגרום ובין הפרוטוקולים, והעובדה שפעילותו הנמרצת של מנהיג הקהילה, יעקב ברנשטיין-כהן, ביצירת קשר עם כלי התקשורת בעולם בעקבות הפוגרום, סיפקה לקרושבאנו את ההשראה לדמותו של 'זקן ציון' יהודי שמנהל את העולם.
בניו יורק טיימס נכתב כי הספר הוא "עבודת מופת ספרותית".
הבמאי והסופר היהודי אמר כי כתב ספר משלו בהשראת ספרו של זיפרשטיין.
בביקורת ספרים באתר "טאבלט" נטען כי הספר ניתץ מיתוסים רבים שצמחו בעקבות אירועי קישינב.
פוגרום ברסט (1937) מתייחס למהומות האנטישמיות שהתרחשו ב-13 במאי 1937 בברסט, פולין.
באירועים אלה נפצעו עשרות בני אדם.
באותה תקופה חיו בעיר בעיקר פולנים יהודים ונוצרים.
בשנות ה־30 ניכרה בפולין עלייה חדה ברמות האנטישמיות ובאלימות כלפי יהודים.
בין השנים 1935–1937 לבדן התרחשו למעלה ממאה תקריות אנטישמיות גדולות, שבהן נרצחו 14 בני אדם ויותר מ־2,000 נפצעו.
הגורם הישיר לפרוץ הפוגרום בברסט היה עימות בין שוטר פולני בשם סטפן קנדז'יורה ובין נער יהודי בן 18, סוחר בשר בשם וואל שצ'רבובסקי, שהתרחש ב־13 במאי 1937 בשוק הקטן בעיר (Mały Rynek).
נטען כי האירוע על רקע העובדה כי נושא ההשחיטה הכשרה שימש לעיתים קרובות אמתלה לפגיעה ביהודים.
במהלך הוויכוח תקף שצ'רבובסקי את השוטר שהטיל ספק בחוקיות הסחורה שלו, ופצע אותו אנושות.
קנדז'יורה מת זמן קצר לאחר מכן מפצעיו.
מאחר ששצ'רבובסקי היה יהודי, פירשו רבים מהקתולים המקומיים את התקרית כעימות בין נוצרים ליהודים.
כבר באותו בוקר תקפה המון פולני סוחרים יהודים בשוק, ובהמשך יצא למסע הרס נגד חנויות יהודיות בסביבה.
לאחר ניסיונות ראשונים לפיזור ההמון, נמשכו המתקפות באזורים אחרים בעיר, והמשטרה פעלה באדישות ואף במקרים מסוימים לא התערבה כלל.
שמועות שווא על קבוצות יהודיות חמושות ליבו עוד יותר את האלימות.
רבים מהיהודים עזבו את העיר מחשש להסלמה ולפגיעה, אולם למרות זאת המהומות גברו.
רק לקראת ערב הצליחה המשטרה, שפעלה על פי הוראת הוויווד, להשיב את הסדר.
בבתי החולים נמנו באותו יום 54 פצועים – ארבעה נוצרים ו־50 יהודים.
מתוך 1,450 בתי העסק היהודיים בעיר, 1,150 נפגעו (בעיקר בשבירת חלונות וויטרינות), ו־216 נבזזו.
גם חנויות אחדות בבעלות נוצרית נפגעו בטעות.
במהלך הפוגרום החלו להופיע במהירות מפתיעה כרטיסיות מודפסות שסימנו עסקים שאינם יהודיים, אם כי לא נמצאו ראיות לקיומה של תוכנית מאורגנת.
התקפות כוונו גם נגד בתי מלאכה יהודיים ודירות מגורים, בעוד תושבים נוצרים סימנו את בתיהם בתמונות דתיות כדי למנוע פגיעה.