tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נטורליזם מתודולוגי מקרי גורס שמבחינת ההיסטוריה של המחקר האמפירי, לשיטות אמפיריות יש הצלחה בלתי מבוטלת לגילוי עובדות טבעיות על פני אמונות על-טבעיות, לכן רצוי לא לבזבז משאבים יקרים על היפותזות על-טבעיות, אך לא ניתן לאשר היפותזות אלה בשיטות אמפיריות גם אם הן קיימות.
כשכל זה מובן, כל נטורליסט מטאפיזי הוא או נטורליסט מתודולוגי מקרי או נטורליסט מתודולוגי אבסולוטי, אבל לא כל נטורליסט מתודולוגי הוא נטורליסט מטאפיזי.
ככל הנראה מקור הנטורליזם המטאפיזי בפילוסופיה היוונית הקדומה.
הפילוסופים הקדם-סוקרטיים הקדומים כמו למשל תאלס, אנכסגורס ובייחוד דמוקריטוס, סווגו בידי עמיתיהם וממשיכי דרכם כ"הפילוסופים הטבעיים", משום שהם שאפו להסביר הכול בהקשר לסיבות טבעיות בלבד, ושללו כל תפקיד מהאלים, רוחות וכשפים בבריאת או תפקוד העולם.
כך התפתחה מערכת אמונות שלמה כגון האפיקורסות, שביקשה להסביר את המציאות בתור תוצר של אטומים הנעים במרחב, או האריסטוטליאיניזם המתקדם של סטרטון מלמפסקוס, שחיפש להסביר את כל מה שקיים כתוצאה בלתי נמנעת של כוחות טבע או מגמות שלא נבראו.
בהגדרתם את הטבע, הפילוסופים היוונים הקדומים הבדילו בין "טבעי" לבין "מלאכותי".
כל דבר שנבע מהתכונות הטבועות בעצם נחשב כסיבה טבעית, בלי קשר אם אותן תכונות עצמן היו מסודרות באופן טבעי או לא, בעוד שכל דבר שנבע מפעולה תבונית נחשב כבעל סיבה מלאכותית, בלי קשר אם הפעולה התבונית הייתה תוצר של סיבות טבעיות.
לפיכך, סיבות טבעיות הובחנו חלקית מסיבות מלאכותיות.
ההנחה הרווחת הייתה שכמה מן הסיבות המלאכותיות היו סיבות יסודיות ולא רק תוצר של מאפיינים טבעיים, אבל לא כולם הסכימו.
בין ה"פילוסופים הטבעיים" ותלמידיהם, היו אינטלקטואלים קדומים ששללו את קיומם של גורמים תבוניים שלא היו לגמרי תוצר של סיבות טבעיות (לכן כל הגורמים התבוניים נחשבו כגורמים טבעיים), אלה ייצגו את הנטורליסטים המטאפיזיים הראשונים.
ואולם רק קומץ מהאיטלקטואלים היווניים והרומאיים אימצו גישה כזו, ובכל זאת בין הקומץ הזה נמנו אפיקורוס וסטרטון מלמפסקוס שנודעו ברבים.
נטורליזם מטאפיזי הוא ברובו רעיון מערבי, אך רעיון מקביל קיים זה זמן רב במזרח.
אף על פי שלא קיבל שם ולעולם לא התפתח למערכת פילוסופית קוהרנטית, זרם של הפילוסופיה הקונפוציאנית אימץ תפיסה שאפשר לכנותה נטורליזם מטאפיזי, עוד בימיו של הפילוסוף הסיני שחי בזמן שושלת האן (במאה ה-1 לפני הספירה אם לא מוקדם יותר) – וואנג צ'ונג.
תפיסה זו צמחה בנפרד לפילוסופיה המערבית ולכן הייתה לה השפעה מועטה על הפילוסופיה הנטורליסטית המודרנית או על התרבות המזרחית או המערבית.
עם עלייתה של הנצרות וירידת הפילוסופיה החילונית במערב, נטורליזם מטאפיזי הפך לשם נרדף לכפירה ולבסוף ללא חוקי, לכן תיעוד ההיסטוריה של הנטורליזם המטאפיזי בימי הביניים קפא על שמריו.
עד שהרנסאנס התפתח אבדו רבים מהכתבים של הפילוסופים הטבעיים היוונים והרומאים הקדומים.
רבים מן הרעיונות והקונספטים של הנטורליזם נוצרו מחדש, ואלה תרמו למהפכה המדעית שהביאה ללימוד והבנה חסרות תקדים של הטבע.
אבל עוינות חברתית וחוקית המשיכה למנוע תמיכה בנטורליזם מטאפיזי, אם בכלל הייתה כזו, עד להתפתחות הפוליטית של תקופת ההשכלה שאיפשרה חופש ביטוי מלא ואמיתי.
ואז כמה אינטלקטואלים כמו הברון ד'אולבאק במאה ה-18, חידשו פומבית את העניין בנטורליזם מטאפיזי.
בתקופתנו, נטורליזם מטאפיזי קיבל את השם מטריאליזם, שהפך לקטגוריה היחידה של מטריאליזם מטאפיזי שהוכר ונתמך ברבים עד המאה ה-20, כשהתקדמות בפיזיקה כמו גם בפילוסופיה הפכו את הנחת היסוד של המטריאליזם לכזו שלא ניתן להגן עליה.
בפיזיקה, נמצא שחומר הוא צורה של אנרגיה ולכן החומר אינו המרכיב היסודי של המציאות כפי שמטריאליסטים שיערו.
בפילוסופיה, יחס מחודש לבעיית הכוללים ומציאויות לא חומריות אחרות שלא ניתן להתכחש אליהן הציבו את המטריאליזם בסימן שאלה.
התפתחויות האלה ליטשו את הנטורליזם לשתי צורותיו הנוכחיות (פיזיקליזם ונטורליזם פלורליסטי), שתיהן מתאימות למערכת שהיסטוריונים מאמינים שהתפתחה על ידי סטרטון, בניגוד לדעה שהן התפתחו ממערכת האמונות של אפיקורס.
נכון לעכשיו, נטורליזם מטאפיזי נפוץ יותר מאי פעם, במיוחד אבל לא אקסקלוסיבית בקהילה המדעית, שבה התוודעות עם העובדות של הטבע היא מקיפה ובטוחה יותר, עם זאת נטורליזם מטאפיזי היא תפיסת עולם בעמדת מיעוט.
רוב האוכלוסייה בעולם עדיין מחויבת לאמונות על-טבעיות.
למרות זאת סביר שרוב מהמיעוט הזה או אולי אפילו רוב באוכלוסייה של ארצות אירופיות ספציפיות וארצות מפותחות אחרות יכול לאמץ את הנטורליזם המטאפיזי בקווים בסיסיים, ובמובן מסוים.
נכון להיום, שום דבר שהוא לא חומרי לא התגלה, ולכן נטורליזם מטאפיזי נותר בר תוקף בהתחשב במה שידוע לנו.
כיום, חסידים בולטים רבים מספור אך מגינים בולטים על הנטורליזם המטאפיזי כתפיסת עולם שלמה כוללים את מריו בונג', ריצ'רד קרייר, ריצ'רד דוקינס, דניאל דנט, סם האריס ודייוויד מילס.
ציון אחרון של ההיסטוריה של הנטורליזם המטאפיזי, סוגים קיצוניים של נטורליזם שקיבל אופי פוליטי פרחו במערב, במיוחד מרקסיזם במאה ה-19, אובייקטיביזם במאה ה-20. מרקסיזם הוא ביטוי לאידיאלים הקומוניסטיים-סוציאליסטיים במסגרת הנטורליזם.
בכל אופן, כיום רוב החסידים של הנטורליזם המטאפיזי במדינות המפותחות מתנגדים לצורות הקיצוניות הללו ומאמצים את הרעיונות הפוליטיים המתונים של ההומניזם החילוני.
היקום נוצר בתהליך טבעי ללא התערבות אלוהית, או שהוא נצחי: נטורליסטים מייחסים לטבע (ולא לאלוהים או ישות על-טבעית אחרת) את האחריות לכל מופעי הקיום.
תאוריית המפץ הגדול היא כיום מבוססת היטב ולפי התצפיות האסטרונומיות ליקום הייתה התחלה, והוא התפתח בכפוף לחוקי הטבע.
אולם אין התאוריה רומזת למה שקרה לפני, כי ממדי מרחב-זמן ארבע-ממדי נוצרו במפץ הגדול, וכך אינה פותרת את השאלה אם כל מה שקיים החל להתקיים או שהיה קיים מאז ומתמיד.
כך שרוב הנטורליסטים פתוחים לשתי ההיפותזות.
אף על פי שהיא לא נחוצה ולא אומצה ברוב הקהילה המדעית, תאוריית היקום המקביל פופולרית בימינו בזמן שממצאי המדע המודרני קידמו באופן משמעותי את האפשרות שהיקום הנצפה הוא חלק משלם הרבה יותר גדול, וההסברים והפשטות של הקוסמולוגים הדוגלים בתאוריית היקום המקביל קוסמת למדי.
עוד רעיון שנטורליסטים מעלים כאפשרות סבירה הוא שהחומר תמיד התקיים, כשהחוק הראשון של התרמודינמיקה תומך בכך.
נטורליסטים שמאמינים בכך מדגישים שהחומר, ולא היקום במצבו הנוכחי, הוא נצחי.
בריאה טבעית וספונטנית לחיים שאינה בהכוונה אלוהיתה: חיים הם תוצר לא מתוכנן של ברירה טבעית עיוורת.
במקרה שלנו, זה אומר צירוף של מולקולות כימיות המכונות חומצות אמינו לתבנית שהייתה יכולה להשתכפל (אולי כ-RNA אוטוקטליטי או פנ"א), בסביבה מוגנת אך עשירה באנרגיה.
האי סבירות הרבה של צירוף כזה מעידה על כך שהחיים הם מאוד נדירים.
מכל מקום, אף על פי שהחיים אולי נדירים, היקום הנצפה הוא כה גדול ועתיק שאפילו אירועים מאוד בלתי סבירים מובטחים להתרחש כמה פעמים במסגרת הזמן שהיקום קיים, והחיים עלי אדמות הוא אחת מהתוצאות הבלתי נמנעות הללו.
קיומנו אם כן נראה כתולדה של מזל ולא כתכנון או כוונה, ורוב הנטורליסטים ממליצים להעריך ולנצל את המזל שנפל בחלקנו במקום להפחית מערכו או לבזבז אותו לחינם.
כמה מהתאוריות המדעיות החשובות בנוגע למוצא החיים תומכות בבריאה ספונטנית ובפנספרמיה.
אבולוציה באמצעות ברירה טבעית: האבולוציה נתפסת כהסבר מדעי מבוסס היטב להיווצרות וגיוון החיים בכדור הארץ, שהתפתחו לאיטם בחוסר מושלמות לאורך תקופת זמן ארוכה ביותר.
אם כך, קיומנו אנו כיצורים בעלי תודעה, אינטליגנציה גבוהה ותבונה, מוסבר לא על ידי תולדה של תכנון תבוני ולא כסתם צירוף אקראי של כימיקלים (שמהם נוצרו החיים) אלא כתוצר של מערכת דינמית שיוצרת סדר ומורכבות גבוהה מתוך עצמה, ללא שום הדרכה.
עם זאת אין הדבר מוציא מפני אפשרות את קיומם של ערכים מוסריים אמיתיים שנגזרים מעובדות שהתפתחו בשטח (יצורים חברתיים וחברה אנושית מורכבת שמצריכה שיתוף פעולה וכללים מוסריים במסגרת החברה).
העצמי כהמוח: לבני אדם אין נשמה או נפש נבדלת ועצמאית אלא רק מוח חומרי שפועל ליצור תודעה עצמית.
מאחר שהתודעה שלנו והזהות שלנו כאנשים, היא תוצר מוחלט של תהליכים פיזיקליים, מכאן יש שלוש מסקנות אפשריות.
ראשית כל התכנים המנטליים (כמו רעיונות, תאוריות, רגשות, מוסר וערכים, יופי וכיעור) מתקיימים רק כמבנים חישוביים במוחנו ולא כדברים הקיימים בנפרד מאתנו.
שנית, נזק למוח (ממחלה, סמים, תת-תזונה או פציעה) פוגע לעיתים קרובות ב"עצמי" ולפיכך אמור להוות דאגה גדולה.
שלישית, מותו של מוחנו הוא מוות מוחלט ואי אפשר לשרוד אותו, ולכן כל בני האדם הם בני תמותה.
משמעות הדבר, שלנוכח הטכנולוגיה של היום, המוות הוא בלתי נמנע ומוביל להכחדה עצמית.
מפני שזה אומר שאין חיים לאחר המוות, תומכי ההשקפה גורסים שעל אנשים לקבל אתזה ולמצות את המרב מחייהם כל עוד נפשם בם.
שימוש בהיגיון: הגיון הוא שדרוג ושיפור של מנגנונים שהתפתחו באופן טבעי, באמצעות התנסות, למידה ושימוש בשיטות ותהליכים שמגדילים את התדירות של הסקת מסקנות ומידע מדויק אודותינו ואודות העולם.
נטורליסטים מאמינים שההיגיון מתעלה מעל כל שאר הכלים הנמצאים ברשותנו לברר את האמת, כך שכל אחד השואף להיות בעל אמונות שהן לרוב נכונות מאשר מוטעות צריך לתור אחר שיפור ושימוש קונסיסטנטי בהגיון שלהם בבחינה והבניית אמונות.
תוצאה אחת של העיקרון הזה הייתה הגילוי שהמתודות האמפיריות (בייחוד אלה שמשתמשים בהן במדע) עולות על שאר המתודות לגילוי האמת והעובדות על המציאות, בעוד שמתודות המסתמכות על הגיון טהור בלבד יכולות לגלות בביטחון רק אמיתות אינהרטיות בקונספטים ומערכות של רעיונות.
ערך החברה: בני אדם התפתחו כיצורים חברתיים וזו הסיבה היחידה שפיתחנו תרבות וציוויליזציה, ועכשיו למעשה תלויים בהם.
משמעות הדבר שאפילו במונחים נייטרליים של מגוון תורשתי מוצלח, כמין עתידנו תלוי בפיתוח ותחזוק תרבות וציוויליזציה בריאה ופרודוקטיבית.
כל התנהגות המנוגדת למטרה זו מאיימת על הישרדותנו ועל הישרדות שכנינו, קרובי משפחתנו וכל יוצאי חלציהם.
כמו כן זה אומר שבני אדם "עוצבו" בידי כוחות הברירה הטבעית העיוורת לצרוך חברה בריאה לשם שגשוג והרגת אושר וסיפוק.
הרדיפה אחר האושר האנושי דורשת רדיפה אחר חברה בריאה ומצליחה כך שאנשים יכולים לחיות בתוכה, איתה ולהשיג תועלת ממנה.
עליונות האושר: על פי ההשקפה, דבר לא משתווה בערכו לאושר האנושי.
לכן כל ההתנהלות וההתנהגות צריכים להיות מכוונים למטרה זו, מקסום זמניות הרגשת האושר וצמצום למינימום של סיכונים.
אף על פי שאושר הוא תוצר מקרי של התפתחות טבעית או תרבותית של תכונות האדם, הוא מתעלה מעל כל שאר בהתנסות האנושית במונחים של הנאה וחשק, ולפיכך תהיה זו סתירה עצמית לטעון שיש משהו שאנשים רוצים יותר מאשר האושר העצמי שלהם.
בכל זאת, יש הבדלים ברורים בין אושר במובן זה (כצורה של סיפוק מהנה שכל אחד היה רוצה יותר מכל דבר אחר) ובין סתם הנאה או הנאה פיזית ואינטלקטואלית.
חוץ מזה ישנן מציאויות מורכבות במרדף אחר האושר, בייחוד אלה שנוצרו בידי המורכבויות והמוגבלויות של הפסיכולוגיה האנושית והמורכבויות והמוגבלויות של לחיות (ולהיות תלויים ב) מערכת חברתית.
כשכל ההבחנות והמורכבויות הללו מובנות, מערכת התנהגותית או עקרונות יציבים יכולים להתפתח, מה שנטורליסטים מכנים כמוסריות.
זו אולי מסקנה אוניברסלית בקרב נטורליסטים שתהליך זה מביא לבסוף למחויבות כלפי הצו הקטגורי, שהרבה נטורליסטים מסיקים שעל ידי טיפוח מידות טובות כמו חמלה וכנות אנחנו מגיעים לידי הבנה מיטבית של הצו, וכתוצאה מכך, משפרים את הגישה שלנו לאושר (בתדירות, מידה, משך וסבירות).
הטענה מהתודעה החומרית: מדענים צברו שלל ראיות לכך שהתודעה האנושית תלויה במוח שכולו מורכב ממערכות חומריות שונות שיש ביניהן יחסי גומלין, ואשר התפתח עם הזמן בממלכת בעלי-החיים וכעת הוא ה"מכונה" הכי מורכבת שיצר הטבע, והתודעה האנושית מוגבלת למוח האנושי, צרכיו ויכולותיו.
עד כה לא גילנו שום עדויות מוצקות כלשהן לתודעה אחרת כלשהי, ושום ראיות מוצקות לכך שהתודעה שלנו יכולה להתקיים מחוץ למוגבלויות של המוח החומרי שלנו, ושום ראיות מוצקות לכך שמוחנו לא התפתח בהדרגתיות לאורך מיליארדי שנים באמצעות הברירה הטבעית.
הואיל ותצפיות אלה פחות סבירות אם העל-טבעי קיים, נטורליזם מטאפיזי יותר סביר כאמיתי.
הטענה הקוסמולוגית: אם האידאולוגיה הנטורליסטית-מטאפיזית נכונה, היווצרות החיים התבוניים באמצעות תהליכים טבעיים בכל פינה קטנה נתונה ביקום הצעיר – אינה סבירה.
לכן הדרך היחידה בה היינו מצפים לצפות בחיים, אם הנטורליזם נכון, הוא במצב בו היקום היה עתיק מאוד ועצום ממדים שבו גם האירועים הנדירים ביותר היו מובטחים להתקיים.
התצפיות שלנו מאשרות יקום כה עתיק ועצום וקיומם של חיים כל כך נדירים.
בנוסף היקום כמעט כולו קטלני לחיים.
מרבית היקום מלא בקרינה קטלנית מוקפת בוואקום, ורוב החומרים ביקום מצויים באזורים קטלניים כגון כוכבים או חורים שחורים.
הטענה מהאי-סבירות של האלטרנטיבות: לבסוף, בצירוף שתי הטענות הראשונות לשאר, מתקבלת טענת האי-סבירות.
ההיפותזה העל טבעית היחידה שאינה נופלת לנוכח הטענות שהועלו כאן היא ההיפותזה בה הישות העל טבעית היא כה נדירה, כה מעורפלת, כה אדישה וכה לא קשורה לחוויה האנושית, וכל כך מוזרה ומורכבת שהיא יוצרת בדיוק אותן תצפיות כשל הנטורליזם – שבעצם אין שום טענה הגיונית שאפשר להעמיד כדי להאמין בה.
התער של אוקהם צריך להתפלל לתחנונים – בהיעדרות כל טענה הגיונית להאמין בכל דבר על-טבעי או כל תופעה שמוסברת על ידו, ולנוכח טענות הגיוניות להאמין בנטורליזם שמסביר את כל התופעות ביקום, הרי שנטורליזם מטאפיזי צריך להתקבל ברבים עד אשר יופרך.
ישנן טענות הקוראות תיגר על הנחות האידאולוגיה הנטורליסטית-מטאפיזית.
טענות אלו עלו ממדיסציפלינות שונות, לרוב מן הפילוסופיה אך הן בחלקן גם פסיכולוגיות וקוגניטיביות.
קבוצה אחת של ביקורות מכוונת לבעיתיות שעולה מהתאוריה הפיזקליסטית מנקודת מבט אפיסטמולוגית.
ההשקפה האגנוסטית מעדיפה להדגיש את חוסר הידיעה אודות הפוטנציה להתקיימות נון-פיזיקליות, ולא קובעת אי-קיום או קיום של כאלה מתוקף חוסר היכולת לעשות זאת בוודאות מוחלטת, כביכול.
טיעון החדר של מרי מהווה ניסוי מחשבתי בו אנו מדמים לעצמנו מדענית מוח (בשם מרי) שחקרה ולמדה את כל הידע הפיזיקלי שניתן לדעת לגבי תהליכי תפיסת הצבעים האנושית.
את כל חייה ומחקרה עשתה מרי בחדר שכולו שחור לבן ובעזרת טלוויזיה לא צבעונית.
היא מעולם לא ראתה צבעים.
כשמרי יוצאת מהחדר לראשונה וחווה את צבע השמיים, היא לומדת משהו חדש על העולם ותפיסת הצבע האנושית, משהו שהיא לא ידעה אף על פי שהיא ידעה את כל הידע הפיזיקלי האפשרי.
הידע הפיזיקלי לא מכסה את כלל הידע הקיים, ולכן פיזיקליזם (שמקבל רק את קיומו של ידע פיזיקלי) הוא מוטעה.
טיעון הזומבי קשור ביכולת הנפשית לדמיין מצב בו מתקיים אירוע מוחי ללא האירוע הנפשי שנאמר שהוא תואם לו.
לפי טיעון זה, מה שניתן להעלות על הדעת הוא אפשרי ולכן קיים עולם אפשרי בו מצבי מוח אינם זהים למצבי נפש.
במסגרת טיעון זה נשאל האם אפשרי לוגית יצור זומבי, שמתממשים בו מצבי מוחיים בדיוק כמו בבני אדם רגילים, אך הוא יהיה נעדר כל תודעה (תחושה, חוויה או הרגשה) מכיוון שנעדרים ממנו מצבים נפשיים ובעיקר קווליה.
מי שטוען שמחשבה על זומבי לא כרוכה בסתירה לוגית, טוען כי אין ראיה חד משמעית למתאם הכרחי בין מצבי מוח למצבי נפש.
פיזיקליסט יטען שהאפשרות של זומבי כרוכה בסתירה לוגית שכן לפיה מה שזהה לעצמו הוא למעשה לא זהה לעצמו.
הביולוג (ד"ר לביוכימיה) רופרט שלדרייק גורס כי ההשקפה הפיזיקאליסטית או המטריאליסטית היא למעשה יישום אידאולוגי שגוי של השיטה המדעית לכדי פילוסופיה המתאפיינת בעשר דוגמות אשר הן כוזבות לטענתו.
בספרו "המדע יוצא לחופשי" פרס משנתו בעניין זה בפרוטרוט.
נטורה ארטיס מגיסטרה או בקיצור "ארטיס" (Artis) הוא גן חיות הממוקם במרכז אמסטרדם שבהולנד.
גן חיות זה הוא גן החיות הוותיק ביותר בהולנד.
הגן נוסד בשנת 1838 על ידי ג'רארדוס פרדריק וסטרמן.
הגן כולל פלנטריום, מוזיאון גאולוגי ומוזיאון זואולוגי.
גן החיות משמר את הסגנון שהיה בו במהלך המאה ה-19. שני פסלי נשרים מעטרים את הכניסה, ובכל רחבי הגן מפוזרים פסלים רבים.
הגן מכיל כ-700 זנים של בעלי חיים, בהם זוחלים, ציפורים, דגים, יונקים, חרקים ודו-חיים.
גן החיות כולל גן בוטני רחב ידיים המציג עצים וצמחים הולנדיים מקומיים וכן עצים וצמחים שהובאו מכל רחבי העולם.
בניינים מחוממים וחממות מאפשרים הצגת צמחים מאזורים טרופיים על אף האקלים הקר באזור אמסטרדם.
עבודות הקמת האקווריום החלו בשנת 1879. לצורך הקמת המבנה על הקרקע הבוצית הושקעו 1,740 עמודי עץ בקרקע ועליהם נבנה המבנה.
בשנת 1880 הושלמה הקמת האקווריום, והמבנה מולא בכמיליון ליטרים של מי מלח.
המבנה נפתח לציבור ב-2 בדצמבר 1882.
בשנת 1997 נערך שיפוץ נרחב באקווריום, ובמסגרתו שוחזר האולם המרכזי של האקווריום, ונבנו בו ארבעה אקווריומים נוספים המציגים מערכות אקולוגיות נפרדות: ובהם נהר ביער גשם אמזוני, שונית אלמוגים טרופית, תעלה באמסטרדם (ולמול התעלה, תצוגה של דו-חיים החיים על גדת התעלות באמסטרדם).
האולם הראשי של האקווריום מוקדש לדגי האוקיינוסים ובייחוד לאזור הים הצפוני.
האקווריום המרכזי מציג כרישים, ודגים מאזורים טרופיים.
האקווריום מציג כ-300 זנים של דגים ודו-חיים.
בקומתו הראשונה של המוזיאון הגאולוגי מוצגים אבנים יקרות ויקרות למחצה, גבישים וכן מאובנים.
כמו כן מוצגת במבנה תצוגה של התפתחות החיים על פני כדור הארץ, ותצוגת מאובני דינוזאורים.
כמו כן מוצגים במבנה הסברים לתופעות טבע כגון הרי געש, רעידות אדמה, ותזוזת לוחות טקטוניים.
המוזיאון הזואולוגי מציג תערוכות המראות את היחס בין בני האדם לבין עולם הטבע ואת ההשפעה של האדם על הטבע.
כמו כן המוזיאון כולל שלדים של בעלי חיים, וכן תצלומים רבים של בעלי חיים בטבע, ואיורים ותצלומים של בעלי חיים בהולנד.
הנטורליזם הוא זרם בתיאטרון האירופאי, ששלט בתיאטרון בין השנים 1880 עד 1920. תת-זרם של הריאליזם, ששם דגש על הצד החברתי, הדמויות לקוחות בדרך כלל ממעמד הפועלים, זרים, מיעוטים אתניים, מוגבלים וכו'.
בישראל "נציג" הנטרוליזם הוא הלל מיטלפונקט (בעיקר "בובה", "מי תהום", "מכולת" ועוד).
הממשות האמיתית נמצאת בטבע ובכל עולם הדברים החומריים שבו, כל תופעות הרוח והחברה אינן אלא תולדה של הטבע שחוקיו קובעים את העולם.
הדמויות מוצגות בהקשר החברתי שלהן.
העתקה של המציאות וצמצום העיבוד האומנותי עד למינימום.
אין דמויות ותופעות על-טבעיות, אין גיבורים אציליים
הדמויות והסביבה החברתית, בדרך כלל, שייכות לתחתית הסולם החברתי.
יש נטייה לדטרמיניזם ועיסוק בתורשה.
הוא מתנגד ל"המחזה העשוי היטב", כי המציאות אינה "עשויה היטב".
השפה המדוברת על הבמה רדודה וקטועה.
העלילה לא חשובה ולעיתים חסרה.
נטי שמיע עפר (נולדה ב-1965) היא אמנית רב תחומית ומעצבת תעשייתית ומרצה במחלקה לעיצוב תעשייתי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
נטי שמיע עפר, נולדה בתל אביב, חיה ועובדת בקיבוץ קבוצת שילר.
בוגרת האקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל במחלקה לאמנות (1990) ובמחלקה לעיצוב תעשייתי (1993) ובעלת תואר שני במחלקה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2007).
מ-1997 מרצה במחלקה לתקשורת חזותית ולעיצוב תעשייתי בבצלאל, ומרצה בכירה מ-2007. מ-2009 מרצה בכירה בתואר שני לעיצוב תעשייתי.
עבודותיה נוגעות במהויות הקושרות בין הגוף למרחב ולאובייקטים הסובבים אותו, וביחסים הנטבעים תוך כדי כך בין סטטיות לתנועה, כמו גם בין מרחב פרטי למרחב ציבורי.
1990 - B.A המחלקה לאמנות בצלאל
1993 - B.Des המחלקה לעיצוב תעשייתי בצלאל
2008 -MFA החוג לקולנוע וטלוויזיה אוניברסיטת תל אביב
1993 - פרס האמן הצעיר, מינהל התרבות
1994 - מלגת הקרן לעידוד יוצרים – התק"ם
2006 - ציון לשבח של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, למופע "טטריס" על חדשנות בעיצוב יחסי חלל קהל ומופיעים
2007 - פרס שר משרד התרבות והספורט
1991 - גלריה בוגרשוב, תל אביב
1994 - "פורטפוליו", גלריה בוגרשוב 2, תל אביב
1996 - "נגיעות בחללים ציבוריים", ארט פוקוס 96, משכנות שאננים, ירושלים (קטלוג)
1998 - "בציבור", גלריה קרן היינריך בל, תל אביב
2003 - "מגרדת חופרת", פרויקט בגלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2004 - "ארץ", מיצב במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (ספר אמן)
2008 - "בית על עץ", גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב.
2004 - "ישנה שותלת", מיצג במוזיאון הרצלייה לאמנות
2006 - "טטריס", מופע בשיתוף עם הכוראוגרפית נעה דר.
בכורה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
המופע השתתף בפסטיבלים: בשנחאי סין, סנטיאגו צילה, פרנקפורט ומינסטר, גרמניה.
נטורליזם הוא זרם ספרותי שהיה נפוץ משנות השמונים של המאה ה-19 ועד לשנות השלושים של המאה ה-20 ועיקרו היה שימוש בריאליזם מפורט כדי לטעון שהתנאים החברתיים, התורשה והסביבה הם בעלי כוח שלא ניתן להימלט ממנו על עיצוב אופי האדם.
הנטורליזם היה תנועה ספרותית בלתי מאורגנת ברובה, שביקשה לתאר סצנות אמינות מחיי היומיום, בניגוד לתנועות כמו הרומנטיקה או הסוריאליזם שבהן סובייקטים מקבלים יחס סימבולי, אידיאליסטי, או אפילו על-טבעי.
הנטורליזם הוא ענף של הריאליזם, שבלט כתנועה ספרותית באמצע המאה ה-19, בצרפת ובמקומות אחרים.
ניתן להבין טוב יותר את הנטורליזם אם מכירים קודם את הריאליזם.
כותבים נטורליסטים הושפעו מתאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין והאמינו שלתורשה ולסביבה החברתית יש השפעה מכרעת בקביעת אופי הבריות.
בעוד שהריאליזם שאף לתאר סובייקטים כפי שהם, הנטורליזם ניסה גם לקבוע באופן "מדעי" את הכוחות שמשפיעים על פעולת הסובייקטים מתחת לפני השטח.
יצירות נטורליסטיות כוללות לעיתים קרובות חומר שנחשב גס או שפל במונחי התקופה, למשל יצירותיו של אמיל זולא שהפגינו יחס עובדתי וכן למין לצד הפסימיזם שבהן.
היצירה הנטורליסטית עוסקת בקשיי החיים, בעוני, גזענות, אלימות, דעות קדומות, מחלות, שחיתות, זנות וכו'.
כתוצאה מכך, סופרים נטורליסטים ספגו ביקורת על עיסוקם הבלתי פוסק והמוגזם בחטאי האדם ואומללותו.
המונח נטורליזם, במובנו הספרותי, נטבע ככל הנראה על ידי זולא, כנראה תוך ניסיון לשכנע את הקהל ביתרונות הפרוזה שלו ובחידושים ה"מדעיים" שבה.
אחד המאפיינים הבולטים של הנטורליזם הוא פסימיזם.
הסופר וחוקר הספרות הצרפתי ברנאר בונז'אן מצטט את המשפט הבא מתוך הספר Les Soeurs Vatard של ז'וריס-קרל הויסמנס כדוגמה אופיינית לסימבוליקת המוות של הנטורליזם:
מאפיינים נוספים של הנטורליזם הם דטרמיניזם וניתוק רגשי מהסיפור, שמתבטאים בניסיון של המחבר לשמור על טון הנחווה כ"אובייקטיבי".
תחבולה נטורליסטית נפוצה היא לגרום לקורא לחשוב שגורלה של הדמות נקבע מראש ואין לה שום דבר לעשות בנידון, לעיתים בשילוב עם תפנית חדה בעלילה לקראת סוף היצירה.
כמו כן, העלילה הנטורליסטית מעבירה לעיתים תכופות את התחושה שהטבע אדיש למאבק האנושי.
הסופר החשוב ביותר בזרם הנטורליסטי הוא אמיל זולא, שכתב את "הרומן הניסיוני" הממוקד בכתיבה נטורליסטית, והשתמש בסגנון זה גם ביתר הרומנים שלו.
סופרים צרפתים נוספים שהושפעו מסגנונו של זולא הם גי דה מופסאן, ז'וריס-קרל הויסמנס והאחים גונקור.
נטויי-צוואר (שם מדעי: Chelidae) הם משפחת צבים בעלי צוואר מוארך וחיים בביצות ובאגמים של האזורים הטרופיים - בעיקר באמריקה הדרומית וכן באוסטרליה, גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה.
משפחה זו היא אחת משלוש המשפחות בתת-סדרת צבים מצדדי-צוואר (Pleurodira), השונים משאר הצבים בכך שאינם יכולים להתכנס במלואם לשריון.
חברי הקבוצה הם צבי מים בגדלים שונים וכדי להתקפל לתוך השריון השטוח יחסית שלהם, הם נאלצים לסובב את צווארם אחורה.
כולם מותאמים לחיים במים והם בעלי כפות גדולות עם קרומי שחייה ויכולת לעצור את הנשימה לפרקי זמן ממושכים.
חלקם מתמחים גדולים בהסוואה והם מאורבים לטרף מימי כמו חסילונים, חרקי מים, ראשנים או דגים.
אחרים ניזונים מצמחים, מרכיכות או מפירות.
גודל המינים במשפחה נע מאורך 15 ס"מ אצל המין צב נהר מקוורי (Emydura macquarrii) ועד ל-45 ס"מ אצל המטמטא (Chelus fimbriata) ואצל המין אלסיה אלבגולה (Elseya albagula).
במשפחה 3 תת-משפחות, 20 סוגים ו-60 מינים:
סוג צב נטוי-צוואר (Chelodina) - בו צב ארוך-צוואר מזרחי
סוג ומין יחיד צב נהר המרי (Elusor macrurus)
סוג ומין יחיד מטמטא (Chelus fimbriata)
נטי מריה סטיבנס הייתה מדענית אמריקאית, מחלוצות מדע הגנטיקה.
בשנת 1905, היא ואדמונד ביצ'ר וילסון היו החוקרים הראשונים שגילו ותיארו את הבסיס הכרומוזומלי לקביעת מין.סטיבנס הייתה הראשונה לזהות ולהגדיר את כרומוזום Y בתור הכרומוזום האחראי על קביעת המין הזכרי.
סטיבנס נולדה בקבנדיש, ורמונט, לג'וליה (אדמס) ואפרים סטיבנס.
לאחר מות אמה, אביה נישא בשנית, והמשפחה עברה לגור בווסטפורד, מסצ'וסטס.
היא סיימה את לימודיה באקדמיית ווסטפורד בשנת 1880.
סטיבנס לימדה בבית ספר תיכון והייתה ספרנית.
בין הקורסים שלימדה היו פיזיולוגיה, זואולוגיה, מתמטיקה, לטינית, ואנגלית.
לאחר כשנה וחצי של הוראה, המשיכה סטיבנס את לימודיה, וסיימה תואר ראשון ושני בסטנפורד, ודוקטורט בפיזיולוגיה במכללת ברין מאר, שם עבודתה הושפעה מראש המחלקה לביולוגיה לשעבר, אדמונד ביצ'ר וילסון, ועל ידי יורשו, תומאס הנט מורגן.
היא החלה בתקופה זו את עבודתה בחקר קביעת המין, ואף זכתה במלגות להצטיינות של נשים בתחום המדע.
סטיבנס הייתה אחת הנשים האמריקאיות הראשונות שזכתה בהכרה על תרומתה למדע.
את המחקר שלה עשתה במכללת ברין מאר.
היא גילתה שבמינים מסוימים הכרומוזומים שונים בין המינים באמצעות תצפיות על כרומוזומים של חרקים.
התגלית שלה הייתה הפעם הראשונה בה נצפו הבדלים בכרומוזומים שמשפיעים על תכונות פיזיות (כלומר, אם הוולד זכר או נקבה).
המחקר כלל תצפיות על מגוון של חרקים.
היא זיהתה את הכרומוזום Y בזחלי חיפושית טנבריו, והסיקה שהבסיס הכרומוזומלי לקביעת מין תלוי בנוכחות או היעדרות כרומוזום Y.
עבודה זו נעשתה בשנת 1905; סטיבנס התחילה את המחקר שלה רק בשנות השלושים לחייה, והשלימה את הדוקטורט שלה ב-1903. היא הרחיבה בהצלחה את תחומי הגנטיקה, ציטולוגיה ואמבריולוגיה.
אך למרות הצלחותיה, סטיבנס לא קיבלה משרה סדירה באוניברסיטה.
עם זאת, היא הייתה מבוקשת כחוקרת בתחנות ומעבדות ימיות.
38 הפרסומים, מספר שיא, כללו מספר תרומות משמעותיות אשר קידמו את ההבנה של תורשה כרומוזומלית.
המחקר של סטיבנס סיפק ראיות קריטיות לתאוריות התורשה המנדלית והכרומוזומלית.
סטיבנס עבדה קשה להתקבל כחוקרת מן המניין במכללת ברין מאר.
אך לפני שיכלה לקבל את הפרופסורה שסופסוף הוצעה לה, היא מתה ב-4 במאי 1912, מסרטן השד בבית החולים ג'ונס הופקינס.
סטיבנס הייתה הראשונה לגלות ששני הכרומוזומים הגדולים (שלימים נקראו X, השיום לא היה שלה) נמצאים אצל אורגניזמים ממין נקבה, בעוד לזכרים כרומוזום X אחד ו-Y אחד.
החוקר אדמונד וילסון גם גילה קצת יותר מאוחר באותה השנה, שקביעת מין היא כרומוזומלית, אך הוא לא גילה ספציפית את ההבדלים הכרומוזומליים בין אורגניזם הזכר ואורגניזם הנקבה, מכיוון שתצפיותיו היו על זכרים בלבד.
למרות שסטיבנס פרסמה את מחקריה קודם, ומסקנותיה רחבים ומבוססים יותר - ויתרה מכן, כנראה שווילסון קרא את פרסומיה לפני שפרסם את מחקריו שלו - היא מקבלת קרדיט על התגלית הגדולה הזו לעיתים רחוקות בלבד.
הממסד המדעי בחר לתת את הקרדיט לווילסון.
אך למעשה, גם וילסון עצמו לא קיבל את כל הקרדיט, מכיוון שבאותה תקופה עוד לא היה מקובל לחלוטין שגנטיקה היא המשפיעה על תופעות פיזיולוגיות יותר מאשר גורמים סביבתיים, והממצאים של שניהם התקבלו בתחילה בחשדנות.
תומאס האנט מורגן זכה בפרס נובל ב-1933 - כמעט שלושים שנים מאוחר יותר - עבור עבודתו בתחום תורשה כרומוזומלית, שנשענה באופן משמעותי על מחקריה של סטיבנס וכן עבודתו של וילסון.
בגיל 50, ורק 9 שנים לאחר השלמת הדוקטורט שלה, סטיבנס נפטרה מסרטן השד ב-4 במאי 1912, בבולטימור, מרילנד.
נטול נשמה הוא דרמה פסיכולוגית בבימויו של רומן פריגונוב על פי ספרו של סרגיי מינאייב באותו השם.
תחילה תוכנן שהסרט ישוחרר בסתיו 2011, אבל הבכורה התקיימה לבסוף ב-21 ביוני 2012 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-34 במוסקבה, כשהסרט נבחר לסרט הפתיחה.
הסרט יצא להקרנה מסחרית ב-4 באוקטובר 2012. ב-5 במרס 2015 יצא סרט ההמשך "נטול נשמה 2", שבכתיבת התסריט שלו השתתף סרגיי מינאייב.
הסרט מבוסס על ספרו של סרגיי מינאייב: "נטול נשמה.
סיפורו של איש מזויף" (Дyxless.
הספר מסופר מנקודת מבטו של המספר, מנהל מסחרי של הנציגות המוסקבאית של חברה צרפתית למכירת קופסאות שימורים.
הגיבור הוא איש ציני, צורך אלכוהול וסמים ומנהל חיי מותרות עד שחייו עוברים תפנית והוא מתחיל לפקפק במשמעות חייו.
גיבור הסרט הוא בן 29, מנהל בכיר בבנק בינלאומי גדול, בשם מקס.
הוא מחזיק ברשותו רכב יקר, גר בפנטהאוז ומשתתף פעיל במסיבות שונות.
מקס מבלה את חייו בלהרוויח כסף, את הכסף שהוא מרוויח, להוציא על המותגים היקרים ביותר אך עד מהרה הוא מוצא את עצמו חושב על עצמו ועל תכלית חייו ומוצא את עצמו מעריך את חייו, תוך התגברות על המשבר הפנימי שלו
דנילה קוזלובסקי — מקס אנדרייב
מריה אנדרייבה — יוליה, סטודנטית פעילה בקבוצת "הרדיקלים החופשיים"
ארטיום מיכאלקוב — ואדים, חברו של מקס
ארתור סמוליאנינוב — אוודיי, ראש קבוצת "הרדיקלים החופשיים"
מיכאיל יפרמוב — אלכסיי קונדראטוב, מנהל בנק, הבוס של מקס
מריה קוז'בניקובה — אלווירה, דוגמנית וחברתו של מקס
סרגיי בלוגולובצב — וולודיה גוליאקין, מנהל סניף הבנק בסנקט פטרבורג
סשה בורדו — אלן גארידו, סגן נשיא הבנק
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2009 בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, ברם הם לא הצליחו להשלים את הצילומים עד סוף השנה בשל פרישת חלק מהמשקיעים בפרויקט.
בשנת 2010 החומרים שצולמו הוצגו בפני פיודור בונדרצ'וק שהסכים ליטול חלק בפרויקט ובתוך 39 ימים הושלמו צילומי הסרט.
בהפסקה שבין הצילומים דנילה קוזלובסקי שבר את ידו במהלך הצגה בסנקט פטרבורג, אך השחקן המשיך להגיע לאתרי הצילומים עם גבס בידו.
פרסים פרס תאריך הטקס קטגוריה מועמדים תוצאה נשר הזהב2013 הסרט העלילתי הטוב ביותר רומן פריגונוב הבימוי הטוב ביותר רומן פריגונוב השחקן הטוב ביותר דנילה קוזלובסקי העריכה הטובה ביותר ניקולאי בוליגין הצילום הטוב ביותר פיודור ליאס
נטול נשמה 2 הוא סרט קולנוע רוסי, דרמה פסיכולוגית בבימויו של רומן פריגונוב על פי תסריט מאת אנדריי ריבקין, מיכאיל אידוב ופואד איברגימבקוב, בשיתוף פעולה עם סרגיי מינאייב.
הסרט מהווה לסרט המשך של "נטול נשמה" (2012) בכיכובו של דנילה קוזלובסקי.
לדברי מבקר הקולנוע הרוסי אנטון דולין הסרט מהווה לסרט שובר קופות הפוליטי הראשון מסוגו ברוסיה.
בעקבות אירועי הסרט הקודם, מקס נמלט לבאלי שבאינדונזיה.
הוא נהנה מהחיים העליזים באי גן העדן ונראה שאינו מתכוון לחזור למוסקבה.
אבל חייו משתנים באופן דרמטי כאשר למסיבה שבה הוא נוכח המשטרה עורכת פשיטה ומכניעה אותו במכות חשמל ובאלות לאחר שבחיפוש בביתו היא מוצאת סמים.
כדי לא ללכת לכלא, הוא מגלה שעליו למכור את הווילה היוקרתית שלו ולעלות על מטוס חזרה לרוסיה.
ברגע שבו הוא מאבד את כל מה שהיה לו, מקס טס למוסקבה.
אבל גם בבית הוא מגלה שאף אחד לא מרוצה משובו.
אנשי משטרת הפדרציה הרוסית חושפים תיקי חקירה ישנים של מקס ומציעים לו עסקה בתמורה להעלמתם.
אם מקס ימלא את כל התנאים, הוא יקבל את החופש שלו ואת דרכונו בחזרה.
מקס נשאר לבחור בין החירות לכבוד ולהחליט האם לברוח חזרה לאינדונזיה או להישאר ולהילחם על האמת.
מילוש ביקוביץ' — רומן בלקין
קריסטינה באבושקינה — אוקסנה מאסלובה
לב פריגונוב — מיכאיל איוואנוביץ'
דמיטרי פודנוזוב — ויקטור איליץ'
ליובוב סוקולינסקאיה — אירינה סימונוביץ'
הפקת הסרט יצאה לדרך זמן קצר לאחר סיום העבודה על הסרט הקודם והצילומים נערכו במוסקבה ובאינדונזיה בשנים 2013–2014. לצורך הצילומים, דנילה לקח שיעורים בגלישת גלים.
בתחילה נודע שם הסרט בשם The Downshifter, לפני שהוחלט לקרוא לו פשוט בשם "נטול נשמה 2".
נְטוֹפִית רְפוּאִית (שם מדעי: Althaea officinalis L, שם נפוץ: marsh mallow) הוא צמח עשבוני רב-שנתי אחד מתוך 31 מינים מסוג נטופית הנמנה במשפחת החלמיתיים.
בישראל גדלים רק 3 מיני בר וכולם נדירים.
נְטוֹפִית רְפוּאִית נדירה מאוד בישראל ובסכנת הכחדה חמורה, אך לא בעולם.
הפריחה בחודשי הקיץ והסתיו, מאוגוסט עד נובמבר.
היא משמשת גם בתור צמח מרפא, צמח נוי, או למאכל, בעיקר בתחום מגדנאות.
עשב רב-שנתי, שעיר-צמיר זקוף, מתנשא לגובה של 50 עד 70 ס"מ.
הלוואים קטנים, אזמלניים ונושרים עם צמיחת העלה.
העלים מסורגים, תמימים או מאונים, משוננים או מסוריים באופן בלתי אחיד, אורכם עד 7 ס"מ, ורוחבם 3 עד 4 ס"מ.
הם עבים ומכוסים בשיער צימרי משני הצדדים.
העלים התחתונים דמויי ביצה, בסיסם מעט דמוי לב, אינם מחולקים או מחולקים ל-3 עד 5 אונות רדודות; העלים העליונים בשאר הצמח מחולקים לאונות עמוקות ובסיסם קטוע (אינם דמויי לב).
הפרחים חיקיים, בעלי עוקצים עבים שקצרים מהפרחים.
הפרחים ערוכים בקבוצות של 1 עד 3 בחיק עלה ולעיתים יוצרים תפרחת צפופה למדי או דלילה בקצות הגבעולים.
הפרחים קטנים מאוד יחסית לסוגים קרובים (חוטמית, חלמית).
הגביעון מאוחה בחלקו התחתון ומסתיים 7 עד 12 אונות אזמלניות ואורכן כמחצית מאורך הגביע או מעט יותר מזה.
הגביע באורך 8 עד 10 מ"מ, פעמוני בעל 5 אונות דמויי ביצה מחודדות.
הוא נפוח במקצת בשלב הפרי.
עלי הכותרת 5, ורודים-לבנבנים, כהים במקצת לאורך העורקים בחלק התחתון ואורכם 1 עד 2 ס"מ.
עמוד האבקנים נושא אבקנים ארגמניים רבים ובקצהו מתפצלים עמודי העלי למספר זרועות לבנבנות נושאות צלקות.
זירי האבקנים מאוחים בחלקם התחתון לצינור שעוטף ומאוחה לעמוד העלי.
הפרי מסוג מפרדת מורכב מ-15 עד 20 פרודות שערכות סביב הציר המרכזי של המצעית.
הפרודות צמירות בעלות שערות כוכביות, ופניהם מעט מקומטים.
כל פרודה בת מגורה אחת (בניגוד לפרודה בת שתי מגורות במיני החוטמית).
הזרעים בצורת כליה, חומים, חלקים למדי.
מיני נטופית נפוצים, באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה, בקווקז ומזרחה עד צפון מזרח סיביר ונטופית רפואית היא המין הנפוץ ביותר ובעל תחום התפוצה הרחב ביותר בסוג.
ישראל היא השוליים הדרומיים של תפוצתו הגאוגרפית.
נטופית רפואית היא צמח נדיר מאוד בארץ.
היא גדלה במקומות לחים (גדות נחלים וביצות) במיוחד בשפלה המרכזית ועמק החולה.
כמו כן, היא הייתה מצויה בחוף הכרמל ובעמק החולה ונדירה מאוד בשרון בגליל העליון, בדרום שפלת החוף ובשומרון.
היא נעלמה מכל המקומות ובשנות ה-1990 היא נעלמה מהמקום האחרון, מאחו גונן, ונחשבה לנכחדת.
בשנת 2016 היא התגלתה מחדש במערב אחו בנימינה וב-2017 נמצאה מחדש בסקר שנערך לאחר שיקום אחו גונן.
הצמח נמצא בישראל על סף הכחדה ממשית, אך לא בעולם.
הייבוש וההידרדרות של הנחלים, הביצות ושאר בתי הגידול הלחים במישור החוף הוליכו להכחדתו מרוב האתרים באזור זה, וגם באתרים היחידים בהם קיים - קיומה של האוכלוסייה אינו מובטח.
כיום הצמח שמור רק באחו גונן.
תמצית השורש שימשה בעבר באופן מסורתי נגד גירוי בריריות ולטיפול בכיבים בגרון ובקיבה.
ברוסיה נמכר סירופ השורש ללא מרשם רפואי בבתי מרקחת, לצורך טיפול במחלות במערכת הנשימה.
נטופית רפואית שימשה מאז ימי מצרים העתיקה להכנת המרשמלו המוכר לנו היום, ולאחר מכן התפתחה להסמכה של ריבות או ממתקים.
לעומת זאת, כיום, מרשמלו בצורתו המודרנית מיוצר בעזרת תחליפים, כגון: סוכר, עמילן תירס, חלבון ביצה ליצירת מרנג, ג'לטין, גומי ערבי ביחד עם חומרי טעם אחרים.
נטורפילוסופיה הוא זרם באידיאליזם הגרמני, ששגשג במהלך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-19. עיקר פיתוחו היה בעבודותו של פרידריך וילהלם שלינג בין השנים 1797–1799 כתגובה לפילוסופיה של יוהאן גוטליב פיכטה מורו.
נטורפילוסופיה נקשרת לאידיאליזם המוחלט של הגל אשר הציע תפיסה מוניסטית של ההכרה והטבע.
ההשקפה המטאפיזית שהציע שלינג לא זכתה להצלחה רבה לאורך זמן, אולם השפעתו ניכרת במחקרים המדעיים של התקופה, כגון האלקטרומגנטיזם.
עם עליית המדע האמפירי בשנות ה-40 של המאה ה-19 הזרם הנטורפילוסופי היה נתון לביקורת הולכת וגוברת בשל המתודולוגיה האפריורית שלו, שאופיינה בספקולציות שאינן ניתנות לאימות לצד התעלמות מהשיטה הניסיונית.
שאלות היסוד של תורת ההכרה, כגון בעיית ההתאמה בין המושגים שבראשנו לעולם, מצריכות לפי שלינג חקירות מטאפיזיות שרק על בסיסן ניתן להשיב עליהן.
בפרט, הנטורפילוסופיה התפתחו כדי לפתור את בעיית הדדוקציה הטראנסצנדנטלית, קרי שאלת האופן שבו מושגים אפריוריים בשכל מיושמים עבור התפיסות החושיות האפוסטריוריות, רבות הפנים.
שאלות אלה מצריכות תאוריות מטאפיזיות בנוגע ליחס בין המנטלי והעולם הפיזיקלי, הסובייקט והאובייקט, הדבר כשהוא לעצמו או הנואומנון (noumenon) ועולם התופעות (phenomenon).
פרדריק בייזר טוען שניתן לסכם את הרלוונטיות של הנטורפילוסופיה כאפיסטמולוגיה נטורליסטית, המסבירה את סובייקט הידע ואובייקט הידע בתוך הטבע כשלם.
הנטורליזם של שלינג אינו מכניסטי.
שלינג מתנגד לתפיסה הקרטזיאנית לפיה תכונת החומרים היא התפשטות במרחב והם משפיעים זה על זה על ידי מגע מכני שניתן לתיאור מתמטי מדויק.
כמו כן הוא חולק על תפיסת הטבע המכניסטית של ניוטון ופיכטה המובילה לדואליזם בין הטבע, הוא עולם האובייקטים, הנתון לחוקים דטרמניסטיים ובין האדם התופס אותם, מנותק מהטבע ומשוחרר מהחוקים.
בהקשר זה הוא מושפע מתיאור הטבע החומרי הדינמי של קאנט במאמרו Metaphysische Anfangsgründe der Naturwissenschaften (היסודות המטאפיזיים של מדעי הטבע) מ-1786, לפיו התנהגות החומר היא איזון בין שני כוחות, משיכה ודחייה.
כפי שנראה בהמשך, שלינג יתאר את הטבע, מעבר לתיאור הקאנטיאני, כאורגניזם אחד גדול.
שלינג ובני זמנו, שראו את הפילוסופיה כמדע, חיפשו עיקרון אבסולוטי ראשוני ממנו ניתן יהיה לגזור את כל המערכת הפילוסופית.
המניע העיקרי בבסיסו של פיתוח הנטורפילוסופיה הוא מציאת השקפה כוללת המסבירה את הטבע ואת ההכרה התופסת אותו, את הסובייקט, באופן שלא יהיה נתון למתח הדיכוטומי בין חומר למחשבה כמו בפילוסופיה הקאנטיאנית.
פיכטה ושלינג חולקים על תפיסת ה"עיקרון מוחלט" שיוכל לאחד את כל הפילוסופיה.
לדעת שניהם, מושג האני הטראנסצנדנטלי הקיים כתנאי לכל הכרה בפילוסופיה של קאנט, אינו מספיק ברור.
פיכטה, ב"תורת המדע" (Wissenschaftslehre) שלו (1794) מחזיק באי-תלות הסובייקט ובתפקידו הראשוני ובכך חושב להתגבר על הדואליזם הקאנטיאני.
הוא למעשה מרחיב את הטענה של קאנט שהפעילות השכלית של הסובייקט יכולה להיות מובנת כחלק מעולם התופעות ולכן חייבת להיות חלק מהמציאות כפי שהיא לעצמה.
הפילוסופיה תלויה אליבא דפיכטה בפעולה החופשית של הסובייקט.
העיקרון המוחלט לפי זה הוא הסובייקט עצמו.
שלינג אמנם רואה בעקרון האני, או התודעה העצמית, של מורו האידיאליסט פיכטה, התקדמות לקראת ניסוח העיקרון הראשוני, אולם גם אצל פיכטה הוא מוצא ניתוק בין הטבע, הדבר כשהוא לעצמו, הנתון לחוקים דטרמניסטיים, לאדם התופס ולעולם הרוח.
הפרויקט הנטורפילוסופי של שלינג יצא לאור ב-1797 עם פרסום ה־Ideen zu einer Philosophie der Natur (רעיונות לפילוסופיה של הטבע), והתפתח מאוחר יותר בפרסום Von der Weltseele (על נפש העולם) ב-1798 ו-Erster Entwurf eines Systems der Naturphilosophie (מתאר למערכת של פילוסופית טבע) ב-1799.
את שלבי התפתחות הנטורפילוסופיה אצל שלינג ניתן לראות כשלבי של התנתקותו מתורת המדע האידיאליסטי של מורו.
בצורתו הסופית והמוגמרת, לנטורפילוסופיה הנחות הסותרות את תורת המדע, בהן (הטבע קיים ללא תלות בהכרה) ונטורליזם טרנסצנדנטלי (הכל ניתן להסבר לפי חוקי הטבע, כולל אף הרציונליות של הסובייקט הטרנסצנדנטלי).
הספר רעיונות לפילוסופיה של הטבע הוא הניסיון הראשון של שלינג לפתח את הנטורפילוסופיה, בו הוא מבקש לתפוס את הזמן בו הממשי והאידאי, האובייקטיבי והסובייקטיבי, הנאומנה והפנומנה היו מאוחדים.
זה השלב שלפני הרפלקציה, לפני ההתפלספות המדברת על עצמה.
הוא טוען ששפינוזה היה הראשון שהתמודד עם בעיית הדיכוטומיה בין הסובייקטיקבי לאובייקטיבי.
בעל נפש העולם שלינג מראה שמה שנחשב לאובייקטיבי הוא למעשה סובייקטיבי, ושניתן להגיע מהממשי לאידאי (בעוד שברעיונות לפילוסופיה של הטבע הוא הולך מהאידאי לממשי).
גם כאן, כמו בספר הקודם, שלינג מסתמך על תצפיות וניסויים מדעיים וכן על תאוריות מדעיות.
במאמר זה הוא טוען שאם מסתכלים על הטבע כשלם, הוא נתפס לא כמכני אלא כדינמי מאוד, ברמה האורגנית כמו גם באי-אורגנית, כמוהו כאורגניזם.
ישנו סוג של 'כוח חיות' בבסיס כל המציאות (מה שכינו בעבר world soul), שהנפש והשכל אינם אלא רמות שונות של התפתחותו (אין הכוונה למושג של לייבניץ).
בעולם הזה, הנתפס כאובייקטיבי, הסובייקטיביות כבר קיימת, האובייקטיבי והסובייקטיבי מאוחדים כבר בעיקרון הראשוני האבסולוטי.
מטאפורת האורגניזם החי המתארת את העולם כשלמות אחת הגדלה ומתפתחת באופן קבוע, היא מרכזית לנטורפילוסופיה, לפיה ישנו כוח חי הפועל דרך הטבע ויוצר בהתפתחותו את הצורות השונות של החומר, הצמחים, בעלי החיים, ולבסוף גם תודעה.
תפיסת האורגניזם, בשונה ממנגנון מכני בו נוצרים דברים כתוצאה מסיבות חיצוניות, היא של משהו היוצר את עצמו, ומהווה את סיבת עצמו.
יצוין שתפיסה אורגנית זו של הטבע הייתה אמנם נוכחת אצל נובאליס, שלגל והלדרלין (הרומנטיקנים של ינה) אך רק באופן מרומז ועוברי.
מחשבה זו נעשתה מפורשת וסיסטמטית רק אצל שלינג.
מחשבת הנטורפילוסופיה כוללת אפוא אותנו בתוך הטבע, כחלק משלם הבנוי מסדר עולה של פוטנציאלים שיש בהם קוטביות.
כמו מגנט, בו הקטבים הם חלק בלתי נפרד מהשלם עצמו, ובכל זאת הם הפכים.
שני כתבים ראשונים אלו של שלינג על הנטורפילוסופיה (מ-97 ו-98) עדיין מראים בבירור את תלותו בתורת המדע ובאידיאליזם.
רק בהקדמה למתאר למערכת של פילוסופית טבע מ-1799 שלינג כותב ששתי המערכות הפילוסופיות, הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, אשר מתחילה מהאגו המודע והחופשי וגוזרת ממנו את עולם הטבע וחוקיו, והפילוסופיה של הטבע, המתחילה מהטבע עצמו ומגיעה להופעתו החופשית והמודעת באגו, הן שתיהן שקולות ובלתי תלויות אחת בשנייה, ומהוות אספקטים שונים לאותה מציאות.
הנטורפילוסופיה אמורה למעשה להסביר את הכל על בסיס כוחות טבעיים בלבד (כמו מדעי הטבע), ומעמדו אינו תלוי בפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, כך שהוא מבטל את כל ההסברים האידיאליסטיים.
כמו כן הוא אינו מתיר פניות לכוחות על טבעיים או נסתרים שאינם חלק מהטבע עצמו (מכאן, למשל, ביקורתו של שלינג לתאוריות ויטאליסטיות).
שלינג למעשה מבקש להרחיב את העקרונות הנטורליסטיים לדרגות הגבוהות של התבונה, כך שגם היא תהיה לא יותר מתולדה של כוחות טבע הכרחיים.
בהמשך שלינג מרחיק לכת עוד יותר וטוען לעליונות הנטורפילוסופיה על הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, בספרו Allgemeine Deduktion des dynamischen Prozesses (היסק כללי של התהליך הדינמי) מ-1800. הוא מבקר את ההשקפה האידיאליסטית כמלאכותית ומופשטת, ההופכת את סדר הדברים, ושמה את מה שנחשב כראשון עבור הידיעה כראשון גם עבור הקיום.
גם במערכת כמו זו שהוא מציע של פילוסופיה של הטבע יש מקום לאני הטרנסצנדנטלי, אולם רק כתוצאה, רק כתוצר מתקדם של הטבע עצמו.
יש להבין את המבנה הפנימי של הטבע כולו כפעילות יצרנית, שתוצריה הם האובייקטים הפיזיקליים.
לשם כך שלינג מבקש לתפוס את הטבע בשני אספקטים אלה: מצד אחד כפעילות חופשית ויצרנית, בלתי מותנית (הטבע כסובייקט) ומצד שני כתוצר פאסיבי קבוע (הטבע כאובייקט).
קבלת התוצרים הקבועים של הטבע אפשרית כאשר היצרנות של הטבע מוגבלת, וההגבלה הזאת חייבת לנבוע מתוך הטבע עצמו.
מכאן שהטבע כתוצר הוא תוצאה של שתי נטיות הפוכות: היצרנות והגבלתה.
המציאות, שהיא אחדותית והומוגנית ביסודה, החלה להתחלק ולעשות רפלקציה על עצמה ועל ידי כך נעשתה לבסוף אובייקט של עצמה.
ההתחלקות הראשונה של המציאות מהווה בסיס להתחלקויות העוקבות, המגיעות בהמשך לניגודים הידועים מהמדע כגון המגנטיזם, המטען החשמלי, התגובות הכימיות והחומר האורגני, שהוא בעצם כהוכחה אמפירית להתנהגות הדינמית של הטבע.
יוצא אם כך שבמובן מסוים שלינג לא נפטר לגמרי מהדואליות.
אמנם הוא מאחד את מהות הסובייקט והאובייקט ובכך הולך מעבר לקאנט, אולם השניות הועברה לעיקרון הראשוני, למוחלט עצמו.
האובייקטיבי והסובייקטיבי אינן ישויות שונות אלא אספקטים או תכונות של המציאות.
ב"מערכת של אידיאליזם טראנסצנדנטלי" (1800 ,System des transcendentalen Idealismus) שלינג מסביר איך נוצר הסובייקט החושב מהטבע במונחים של האני שמפצל את עצמו ובא לידי הכרה עצמית.
הסינתזות, או התוצרים היוצאים מתהליך זה הם כאמור המהווים את עולם הטבע.
ורסיה של המודל הזה של שלינג אומץ בפנומנולוגיה של הרוח של הגל.
שלבים אלו, המביאים את עולם הטבע החומרי לקיום, הם לא מודעים, כמו גם הפעולה עצמה של האני המוחלט המציבה לו הגבלות, אינה באה עבורו לידי מודעות, ומכאן, לדעת שלינג, נובע הניגוד בין הדבר כשהוא לעצמו לידע התאורטי.
משום כך אין למעשה לפילוסופיה גישה לידע על הטבע עצמו, שלא יכול להופיע כאובייקט של ידע.
כאן שלינג מאמץ רעיון על האומנות מההוגים הרומנטיים פרדריך שלגל ונובאליס שהכיר בעיר ינה, לפיו האומנות היא הדרך להבנת מה שלא מופיע כאובייקט של ידע.
עבודת האומנות היא אמפירית, היא מופיעה כאובייקט, וחייבת עם זאת להיות שיפוט חופשי של הסובייקט.
האומנות יכולה להראות דברים שלא ניתנים להאמר.
הפילוסופיה אינה יכולה להציג באופן פוזיטיבי את המוחלט שכן החשיבה המודעת המאפיינת אותה נובעת מהעמדה בה הזהות המוחלטת בין הסובייקט לאובייקט כבר אבדה בדרך להופעת המודעות.
מחשבה זו על היחס בין הסובייקט לכוחות המניעים אותו שאינם נגישים לו בהכרה השפיעה על המחשבה של שופנהאואר, ניטשה ופרויד.
מעמד מדע הטבע לפי הנטורפילוסופיה
היחס לאינטואיציה השכלית (intellectual intuition) לעומת התפיסה החושית, יכול לשקף את המחלוקת בין קאנט, פיכטה ושלינג.
תפקיד האינטואיציה השכלית הוא לתפוס את מה שאינו ניתן בחושים, את הדבר כשהוא לעצמו.
לפי קאנט אין לנו ידע על הדבר כשהוא לעצמו וזאת מאחר שאין לנו את יכולת התפיסה הזאת.
עבור פיכטה ושלינג הדבר כשהוא לעצמו אינו קיים כלל ובכל זאת יש תפקיד לאינטואיציה השכלית.
פיכטה טוען, שכמו שיש תפיסה חושית בה הייצוגים מתייחסים לאובייקטים ונעשים ייצוגים של משהו, כך חייבת להיות אינטואיציה שכלית, דרכה הייצוגים מיוחסים לסובייקט התופס, הנתפס כפעילות ולא כאובייקט.
זו המחשבה, בה הסובייקטיביות היא הבסיס למציאות, ששלינג מכנה פילוסופיה טרנסצנדנטלית.
אולם כדי להבטיח את האפשרות של ידע מדעי אובייקטיבי, שלינג סבור שיש להניח גם את הטבע כעקרון, ולא רק את הסובייקט.
עלינו להבטיח שידע אובייקטיבי מדעי כזה הוא אפשרי ואמיתי ולא רק אוסף של אמונות, וזה יכול להיות רק אם יש בסיס אפריורי לטעון שיש עולם פיזיקלי.
אם זו אמת, אזי או שניתן לגזור אותה מהטענה ההכרחית היחידה- אני קיים (I am), או שמדובר בטענות זהות.
אם נקבל שמדובר בטענה הנגזרת מהאני הקיים, יצא שהעולם הפיזיקלי תלוי בשכל, מה ששוב אינו רצוי.
נשארת אפוא ההנחה שהעולם הפיזי צריך להיות במובן מסוים זהה עם השכל.
גם בנטורפילוסופיה, כמו בפילוסופיה הטראנסצנדנטלית, יש תפקיד לאינטואיציה השכלית.
בפילוסופיה הטראנסצנדנטלית ההסבר לסדר בעולם הפיזיקלי מתבקש על ידי עקרונות אפריוריים מתוך האני החושב, עקרונות הידע המדעי מיוחסים לשכל, ובכך למעשה מוכפף הממשי לאידאי.
שלינג בנטורפילוסופיה טוען שניתן לתפוס את הטבע עצמו כמקור לסדר הפיזיקלי, לגלות בטבע את העקרונות האלה עצמם או את מקביליהם, דהיינו להסביר את האידאי על ידי הממשי.
לפי זה המדען לא עורך חקירה פילוסופית של תנאי ההכרה העצמית כדי לגלות את העקרונות של המדע הפיזיקלי.
במובן מסוים, פילוסופיית הטבע היא ריאליסטית, היא ניסיון להבין ולהסביר את העולם הפיזיקלי בעזרת עקרונות הניתנים לגילוי על ידי העולם הפיזיקלי עצמו, ולא בשכל האנושי.
שלינג מכנה שיטה זו פיזיקה ספקולטיבית, שמטרתה לגלות את המכניזם הפנימי של הטבע, מכניזם שאינו נגיש לתפיסה החושית, אלא לאינטואיציה השכלית.
לעומת הפיזיקה הספקולטיבית, זו האמפירית, הנעזרת בתפיסה החושית, מתעסקת רק בפני השטח של הטבע.
הפיזיקה הספקולטיבית היא ניסיון לבאר את העקרונות הכלליים שמניחה הפיזיקה האמפירית.
כדי להסביר את התנהגות האובייקטים הפיזיקליים עלינו לפנות לתאוריה כללית על המבנה הפנימי של הטבע, לתאר את המקור הבלתי מותנה והבלתי תלוי של האובייקטים המותנים והמקובעים של הטבע.
במבוא לטיוטה הראשונה של ספרו מ-1799, שלינג מבחין בין שיטת הנטורפילוסופיה לפיזיקה האמפירית: במסגרת הנטורפילוסופיה שואלים על הסיבות הראשוניות של הטבע, על שורשיו העמוקים והפעילות הפנימית המתרחשת בו.
הפיזיקה האמפירית עוסקת רק בסיבות המשניות, בהופעתן החיצונית, בתוצאות של הפעילות הפנימית.
מכאן נובעת המתודולוגיה השונה של שתיהן, הראשונה מתחילה מעקרונות אפריוריים, הסיבות הראשוניות של הטבע שאינן יכולות להינתן בניסיון, ואילו הפיזיקה האמפירית מתחילה מהניסיון וגוזרת ממנו את העקרונות.
המשימה של הנטורפילוסופיה היא מטאפיזית וטראנסצנדנטלית.
המתודה האפריורית שמציע שלינג נשענת על פרדיגמת הידע כהבניה של קאנט, לפיה ידיעת אובייקט תלויה בידיעת עקרונות האפשרות שלו, ביכולת לבנות אותו במחשבה.
מכאן נובעת צורת המדע לפי הנטורפילוסופיה: אם לדעת אובייקט משמעו להבנות אותו בשכל, לתפוס את מקומו במכלול, להבין איך הוא נובע מרעיון יחיד, אז הצורה של הידע היא כמערכת.
כמו קאנט, גם לפי שלינג אידיאל המדע הוא מערכת טענות הנובעות מעיקרון יחיד.
יוצא מכאן שידיעה היא פעולה, והיא אף מתואמת עם פעולת הטבע עצמו, הנתפס כפעילות יצרנית כאמור.
העקרונות לפיהם הטבע יוצר את האובייקטים שלו דומים לאלה בהם הפילוסוף יוצר את האובייקטים של החשיבה שלו.
כדי להשיג ידע על הטבע אל לנו לתעד באופן פסיבי את פעולותיו אלא להתערב בהן באופן כזה שנעשה ניסויים המאלצים את הטבע לענות על שאלות.
השאלות שהמדען בוחר לשאול מונחות על ידי התאוריה הספקולטיבית.
לפעמים שלינג מרחיק לכת וטוען שהעובדות כשלעצמן הן כלום, והן מקבלות את משמעותן ותקפותן רק בהקשר של תאוריה.
עם כל ביקורתו כלפי האמפיריציזם, שלינג גם כן הדגיש את התפקיד החשוב של הניסיון בשיטתו.
אמנם העקרונות האפריוריים אינם יכולים להתגלות על ידי הניסיון, אבל כן יכולים להשלל על ידו.
העקרונות הראשונים איתם מגיע המדען, כל עוד אינן עמדו במבחן ההסבר של המציאות, הן רק היפותזות.
המבחן שלהן הוא האם ניתן לגזור מהן את כל העובדות.
מספר קטן בלבד של כימאים ופיזיקאים, שתרמו לפיתוח המדעים האלו, אכן ביססו את עבודתם על הפילוסופיה הגרמנית הספקולטיבית.
חלק מהמדענים של התקופה היו בעלי דעות שנחשבו אמנם לרומנטיות, בעיקר על אחדות הטבע, אך זרם הנטורפילוסופיה, שתחת השפעת שלינג והגל בזו לשיטה הניסיונית וניסו לבנות את כל מדע הטבע מספקולציות אפריוריות, היה רק כיוון אחד של רעיונות אלו.
המפגש בין הפילוסופיה הרומנטית של חוג שלגל-נובאליס שבינה למדעי הטבע, הניב כיוונים חדשים למחקר מדעי, כגון ביולוגיה רומנטיקנית, פיזיולוגיה רומנטיקנית ופיזיקה רומנטיקנית.
את הכיוון הפיזיקלי אמנם ניתן לראות באופן הכי בולט שכן אחד מחברי החוג הרומנטי בינה היה גם פיזיקאי בעצמו, יוהאן ויליאלם ריטר.
ריטר היה רוקח במקצועו, ונודע גם בשל פרסומיו על הפיזיולוגיה של הצפרדעים.
כתביו המדעיים מראים שעם היותו נסיין נלהב, נטה באופן ברור להגביר את המידע הניסיוני באופן מעין-פואטי.
הוא נחשב לסמכות בהא הידיעה של המדע אצל הרומנטיקנים.
ריטר קיבל את התזה היסודית של שלינג על הטבע כאורגניזם וניסה להוכיח את ההיפותזה הזו באופן אינדוקטיבי בעזרת ראיות אמפיריות.
שלינג הציע בשלב מסוים שהחשמל הוא עקרון החיים בטבע.
ריטר ערך בעקבות כך תוכנית ניסויית, אחריה עקב במהלך חייו, המיועדת להראות שתכונות חשמליות (או גלווניות) נמצאות בכל צורות הטבע.
ואכן ניתן היה למצוא את התכונות החשמליות בחומרים כגון קריסטלים ומתכות, בצמחים, בחיות ואף באדם.
הגלווניזם נחשב בעיניו לסוג של חשמל אורגני.
הוא עשה השוואות של הניסויים הגלווניים בין צמחים ובעלי חיים והגיע למסקנה שהם תמונות ראי אחד של השני, מה ששוב הדגים את אחדות הטבע.
בנוסף, ריטר נודע בשל מחקרו על היחס בין חשמל לתגובות כימיות (אחת הבעיות המדעיות הגדולות של התקופה).
בשדה זה הוא הציע את אחת התאוריות החשמליות הראשונות של תהליכים כימיים ולכן נקרא גם מייסד האלקטרוכימיה.
הוא גם גילה את קרני העל-סגול בספקטרום הנפלט מהשמש, וזאת כתוצאה מהנחות רומנטיות: הטבע מראה כאמור קוטביות בתופעות, אולם לתופעת קרני התת-אדום בספקטרום לא נמצא מקביל קוטבי.
בעקבות כך ריטר ערך ניסויים מתאימים וגילה את הקרניים העל-סגולות בקצה השני של הספקטרום.
אמנם בבחינת כל עבודתו של ריטר נראה שהוא היה קודם כל נסיין ולא חלק מזרם הנטורפילוסופי במובן המדוקדק של המילה, אך במעבדה הוא הסתמך לפעמים על תחושה סובייקטיבית עמוקה של תופעות הטבע אותה ביטא במשפטים המאפיינים את המחשבה הרומנטית.
הנס כריסטיאן ארסטד, היה פיזיקאי דני שההישג הראשי שלו, גילוי תופעת האלקטרומגנטיזם על ידי ניסוי פעולת הזרם החשמלי על מחט מגנט, היה תוצאה ישירה של האמונה המטאפיזית שלו באחדות הכוחות בטבע.
הוא התייחס למוליכות החשמלית כקונפליקט (Wechselkampf), ובכך הלך אחרי אסכולת שלינג שבאופן קבוע היו משתמשים במונח קונפליקט בכתביהם.
ארסטד הושפע מהפילוסופיה הביקורתית הקאנטיאנית, והיא הייתה הרקע לעבודתו המדעית, גם כאשר הוא חזר בו מהנטורפילוסופיה.
התקופה הקאנטיאנית הובילה אותו לתובנה שעל מנת שחוק טבע יהיה תקף אבסולוטית יש צורך בבסיס אפריורי.
השניים, אורסטד וריטר, נפגשו ב-1801 ועבדו ביחד למשך 3 שבועות.
רעיונותיו של ריטר על הקשר בין חשמל למגנטיות השפיעו עמוק על ארסטד, ולשנה הבאה הם נפגשו בשנית והמשיכו להתכתב עד מותו של ריטר ב-1810
ארסטד למד פילוסופיה בברלין בנוסף לכימיה ופיזיקה.
הוא שמע את הרצאות פיכטה והאחים שלגל, הכיר את פרנז קסאבר וון באדר, ולמד באינטנסיביות אך בביקורתיות את כתבי שלינג.
בשהותו בפריז ב-1802 הוא מצא את הגישה המשלימה לפילוסופיה הזו, כשפגש והתרשם משיטות הניסויים המדעיים החכמות של הצרפתים.
השפעת המחשבה הגרמנית הספקולטיבית לא הוחלפה באקספרימנטליזם הצרפתי, על אף גישתו הספקנית לגבי הנטורפילוסופיה.
נטיה ברונקהורסט היא שחקנית, במאית, תסריטאית ומפיקה גרמנית, שהתפרסמה בזכות משחקה בתפקיד הראשי בסרט הביוגרפי "אני, כריסטיאנה פ." (1981).
כשהייתה בת 13 בלבד, נבחרה ברונקהורסט באקראי על ידי הבמאי אולי אדל לגלם את הדמות הראשית, כריסטיאנה, בסרט "אני, כריסטיאנה פ.", שנעשה על תקופת נעוריה והתמכרותה להרואין של הידוענית הגרמנית כריסטיאנה פלשרינו.
הסרט הצליח מאוד והפך לסרט פולחן, גם בזכות הפסקול שכלל שירים של דייוויד בואי (בואי עצמו תרם לסרט הופעת קמע).
בשל הצלחתו הגדולה של הסרט, ובשל גילה הצעיר, היא עזבה את גרמניה ועברה ללמוד בבית ספר באנגליה.
לאחר מכן עברה לפריז, ולאחר זמן חזרה לגרמניה כדי ללמוד בבית הספר לאומנויות "Schauspielschule Bochum".
בשנת 1982 שיחקה בסרט "Querelle" של הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר.
בשנת 1998, לאחר שהחלימה ממחלת הסרטן, החלה ברונקהורסט לעבוד כתסריטאית, מפיקה ובמאית.
בשנת 2001 זכתה ב"פרס לולה" הגרמני לתסריט הטוב ביותר על סרטה הביוגרפי "Wie Feuer und Flamme".
בשנת 2000 שיחקה בסרט הגרמני "הנסיכה והלוחם".
היא שיחקה גם בסדרת הטלוויזיה " Dr.
ב-2024 כתבה וביימה את הסרט "חשבון משותף".
בין השנים 1988–1993 ניהלה נטיה ברונקהורסט מערכת יחסים זוגית עם השחקן הגרמני דומיניק ראקה.
בשנים 1994–1998 לערך הייתה חולה במחלת הסרטן, שעצרה את התפתחות קריירת המשחק שלה, אך החלימה.
נטוורק רייל היא חברה ממשלתית וזרוע של משרד התחבורה של הממלכה המאוחדת האחראית לתפעול, הפעלה וניהול הרוב הגדול של התחבורה המסילתית בבריטניה.
החברה אחראית לתשתיות מערכת הרכבות ובבעלותה כלל התשתיות ותחנות הרכבת בבריטניה, היא אינה אחראית לשינוע נוסעים ומטען ומלבד 20 תחנות רכבת מרכזיות, גם אינה מפעילה בפועל את תחנות הרכבת עצמן.
האחריות לניהול רוב התחנות, קווי הנוסעים וקווי המטען נתונים בידי מפעילות פרטיות הנקראות חברות הפעלת רכבות (בראשי תיבות TOC) אשר מנהלות קווי נוסעים ומטען ומחזיקות ציי רכבות וקרונות למטרה זו.
סך הכל אמונה החברה על ניהול ותחזוקה של למעלה ל-32,000 ק"מ של מסילות ברזל באנגליה, סקוטלנד וויילס, כ-30,000 גשרים ומנהרות, בנוסף לניהול 20 תחנות הרכבת המרכזיות והעמוסות בבריטניה.
היא עתידה להיות מוחלפת על ידי החברה הלאומית החדשה רכבת בריטניה הגדולה.
יסודות נטוורק רייל נמצאים במאמץ לאחד את המספר הרב של חברות רכבת פרטיות שהפתחתו והתנהלו בנפרד במהלך המאה ה-19. בשנת 1921 לאחר הניסיון של ממשלת בריטניה בניהול תחבורת הרכבות במהלך מלחמת העולם הראשונה, נחקק "חוק הרכבות" (או חוק הקיבוץ), אשר איחד את כ-120 חברות הרכבת הפרטיות לכדי ארבע חברות בלבד.
ארבע החברות שנודעו בתור "ארבע הגדולות" היו: הרכבת המערבית הגדולה (GWR), רכבת לונדון וצפון-מזרח (LNER), רכבת לונדון, מידלנד וסקוטלנד (LMS) והרכבת הדרומית (SR).
כל אחת מהחברות ירשה את המסילות, התחנות והתשתיות של החברות שהתמזגו לתוכה וכל אחת ניהלה אזור גאוגרפי נפרד.
לאחר מלחמת העולם השנייה עם עליית ממשלת הלייבור לשלטון, הולאמו חברות הרכבת בבריטניה לכדי החברה הממשלתית בריטיש רייל (British Rail) בחוק התחבורה של 1947. לצד בריטיש רייל הוקמה חברת ריילטרק (Railtrack) אשר קיבלה את האחריות לתחזוקה וניהול תשתיות הרכבת.
במשך כחמישים שנים, חברת בריטיש רייל הממשלתית ניהלה את כלל קווי ברכבת והתחנות כאשר חברת ריילטרק תחזקה את כלל התשתיות.
בשנת 1994 הופרטה חזרה מערכת הרכבות בבריטניה והאחריות על ניהול קווי הרכבת הועברה לחברות ניהול רכבת פרטיות על בסיס מכרזים קצובים בזמן, בעוד חברת ריילטרק המשיכה לשמש חברה פרטית לתחזוקת תשתיות הרכבת וניהול פיתוח והרחבות על בסיס צרכים לאומיים.