tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה לאחד השחורים הראשונים שהתפרסמו ברמה הארצית והגיעו למעמד של סלבריטי בשנים בהן אפליה גזעית הייתה עדיין טבועה בחלקים נרחבים של החברה האמריקנית.
נודע בקשריו עם ידוענים רבים ושמו נקשר ברומנים עם כמה מהנשים הנחשקות בעולם באותה עת ובהן לופה ולז ומיי וסט, שנחשבה לסמל מין באותה תקופה.
כל אלו העצימו את תחושת האיבה אליו מצד גורמים גזעניים בחברה האמריקאית.
ג'ונסון ניהל אורח חיים ראוותני שכלל בין היתר גידול נמר כחיית מחמד והליכה בפומבי עם מקל מוזהב.
ג'ק ג'ונסון היה לאחד הספורטאים השחורים הראשונים שפרץ את מחסום הצבע, וזכה להכרה לאומית בארצות הברית הן כספורטאי והן כידוען.
על רקע זה נכתב עליו רבות, ובין היתר גם המחזה "התקווה הלבנה" שעובד לסרט קולנוע בשם זה בשנת 1970. המוזיקאי הנודע מיילס דייוויס הקליט בשנת 1971 אלבום בשם "מחווה לג'ק ג'ונסון".
פעמים רבות הוא מוזכר ברשימת האפרו-אמריקאים המשפיעים.
נבחר להיכל התהילה של האגרוף.
ב-1913 הורשע ג'ונסון בעבירה של סרסרות באישה לבנה במסגרת החוק הגזעני "Mann Act" (שאסר על העברת נשים מעבר לגבולות מדינה בארצות הברית למטרות "לא מוסריות") ונגזרה עליו שנת מאסר.
הוא נמלט לקנדה ומשם נדד למדינות אחרות עד שב-1920 שב לארצות הברית, הסגיר עצמו וריצה את עונשו.
ג'ונסון נהרג בתאונת דרכים בקרוליינה הצפונית ב-10 ביוני 1946.
במאי 2018 העניק לו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חנינה נשיאותית.
ב-1 בנובמבר 1897 החל את הקריירה המקצוענית שלו כשהתמודד מול צ'ארלי ברוקס על תואר אלוף טקסס במשקל בינוני.
ג'ונסון ניצח בנוקאאוט בסיבוב השני.
בהמשך סלל את דרכו לפסגת האגרוף כשניצח בשנת 1902 את פרנק צ'יילדז בנוק אאוט טכני, וב-3 בפברואר 1903, את דנבר אד מרטין, אלוף העולם באגרוף לשחורים.
(באותן שנים הייתה הפרדה בין שחורים ללבנים בעולם האגרוף).
לאחר זכייתו בתואר אלוף העולם לשחורים ניסה להתמודד על אליפות העולם, אולם האלוף באותה עת, האמריקאי ג'ים ג'פריס סירב להתמודד מול מתאגרף שחור.
בשנת 1905 פרש ג'פריס מאגרוף ללא הפסד.
בשנת 1907 התמודד ג'ונסון מול הבריטי בוב פיצימונס, אלוף העולם לשעבר, וניצח אותו בנוק אאוט בסיבוב השני.
בסוף שנת 1908 קיבל ג'ונסון את ההזדמנות לה ייחל, וב-26 בדצמבר התמודד בסידני, אוסטרליה, מול אלוף העולם הקנדי טומי ברנז.
ג'ונסון ניצח בקרב והוכתר בתואר אלוף העולם.
בשנת 1910 הודיע ג'פריס על חזרה מפרישה לטובת התמודדות מול ג'ונסון.
ג'פריס לא השתתף בקרבות קרוב לשש שנים וככל הנראה הסכים להילחם אחרי שהוצע לו סכום שיא למתאגרף באותם ימים, 120,000$ (שווה ערך לכ-3.5 מיליון דולר בקירוב ב-2025).
מארגני הקרב דאגו לקדם את האירוע ובתקשורת הוא זכה לכינוי "קרב המאה".
הקרב נערך ביום העצמאות האמריקאי, 4 ביולי 1910 במדינת נבדה מול קהל של כ-20,000 צופים.
ג'ונסון הפיל את ג'פריס לקרשים בסיבוב ה-14 אך אנשי הפינה של ג'פריס זרקו את המגבת כדי שההפסד לא יירשם לחובתו כנוקאאוט.
בעקבות תוצאות הקרב פרצו במהלך הלילה מהומות ברחבי ארצות הברית, שבהם נהרגו 13 בני אדם (8 שחורים, 5 לבנים).
בהמשך צוטט ג'פריס, בהתייחסו לקרב ולג'ונסון:
בשנת 1915 (בגיל 37) הפסיד ג'ונסון את התואר למתאגרף הלבן ג'ס ווילארד לאחר שהפסיד בקרב שנערך בהוואנה קובה, מול קהל של כ-25,000 צופים.
ג'ונסון הופל בנוקאאוט בסיבוב ה-26, בקרב שהוגבל מראש ל-45 סיבובים, (קרבות האגרוף המקצועני כיום מוגבלים בדרך כלל ל-12 סיבובים).
ג'ונסון המשיך להתחרות באופן פעיל כמקצוען עד לשנת 1932. בשנת 1938 חזר באופן חד פעמי לקרב נוסף (לאחר שש שנות היעדרות) ובשנת 1945 בגיל 67, נלחם בשני קרבות ראווה.
ג'ק גליסון הוא שחקן אירי, אשר ידוע בעיקר תודות לתפקיד בתור ג'ופרי באראתיאון בסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
גליסון נולד בעיר קורק שבאירלנד.
וגדל בשכונת רנלה בעיר הבירה דבלין.
יש לו שתי אחיות גדולות, רייצ'ל ואמה, שגם הן מעורבות בתיאטרון האירי.
הוא השתתף איתם בשיעורי דרמה כשהיה צעיר, וגם הופיע בתיאטרון נוער.
בין השנים 2010 ל-2015, למד גליסון בטריניטי קולג', דבלין, שם הוא למד פילוסופיה ותאולוגיה.
הוא החל לשחק בגיל שבע בסדנת התיאטרון העצמאית.
את תפקידיו הראשונים עשה בקולנוע, כמו בסרט "באטמן מתחיל" (2005) או "זריחה של קשתות" (2009) שם היו לו תפקידים משניים.
בשנת 2010 קיבל תפקיד מוביל בסרטה של אלישיה דאפי, "כל הילדים הטובים".
בביקורות לסרט זה, גליסון תואר כ"תגלית הגדולה של הסרט".
החל משנת 2011 גילם גליסון בסדרת הטלוויזיה של רשת HBO "משחקי הכס" את דמותו של ג'ופרי באראתיאון.
גליסון היה אחד מראשוני השחקנים שלוהקו לסדרה והמשיך בתפקידו זה גם בעונה השנייה והשלישית ותחילת העונה הרביעית.
הוא ציין כי הוא שואב השראה לדמותו מהשחקן חואקין פיניקס, בתפקידו כקומודוס בסרט "גלדיאטור".
ב-2013, גליסון למד באוניברסיטת דבלין, כששנה קודם לכן אף קיבל מלגה מהמכללה להמשך לימודיו.
גליסון אמר כי הוא מעדיף קריירה אקדמאית על פני קריירת משחק מקצועית, לאחר שיסיים את תפקידו בסדרת "משחקי הכס".
מיד לאחר שידורו של הפרק השני בעונה הרביעית של הסדרה, "The Lion and the Rose" באפריל 2014, אימת גליסון את הידיעה אודות פרישתו הזמנית מקריירת המשחק.
ואולם ב-2020 חזר ולוהק לקומדיה "Out of Her Mind" של רשת BBC Two.
בשנת 2023 הוא התחיל לשחק בסדרה "החמישייה הסודית".
בשנת 2025 שיחק את רובין גודפלו/פק בעונה השנייה בסדרה The Sandman של נטפליקס
גליסון מתגורר בדבלין, אירלנד; הוא גר בעבר בלונדון, אנגליה.
במאי 2018, גליסון תמך בפומבי בקמפיין לביטול התיקון השמיני של אירלנד.
באוגוסט 2022 התחתן גליסון עם רוזין אומהוני.
החתונה התקיימה במחוז קרי באירלנד.
+שנהסרטתפקידהערות2002שלטון האשילד2005באטמן מתחילילד קטן במרפסת2007Shrooms תאום בודד2009A Shine of Rainbowsסימוס2010All Good Childrenדארה2021Rebecca's Boyfriendרורי2024ארץ החטאים (אנ')קווין
+שנהסדרהתפקידהערות2006 - 2008Killinaskullyפה קונורס ג'וניור4 פרקים2011 - 2014משחקי הכסג'ופרי באראתיאון תפקיד ראשי (עונות 4-1); 26 פרקים2020Out of Her Mindקספר2 פרקים2025בית גינסביירון יוז6 פרקיםTBASafe Harborפארל
ג'ון סיימון אשר "ג'ק" ברוס היה מוזיקאי סקוטי.
נודע בעיקר ככותב השירים, זמר ונגן הבס של להקת קרים (עם ג'ינג'ר בייקר ואריק קלפטון), אך ניגן גם במפוחית פה, צ'לו, קונטרבס ופסנתר הן כסולן והן כחבר בהרכבי רוק, ג'אז, בלוז ומוזיקה קלאסית.
בשנת 2011 נבחר על ידי קוראי העיתון רולינג סטון למקום השמיני ברשימת "הבסיסטים הגדולים בכל הזמנים".
למד באקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ולדרמה ובמהלך לימודיו ניגן בהרכב ג'אז, בניגוד לקו הקלאסי של הלימודים במוסד.
ברוס אמנם לא סיים את חוק לימודיו אך זקף לזכות חינוכו הקלאסי, בעיקר היכרותו עם יצירות למיתרים של שוברט והסוויטות לצ'לו סולו מאת באך את השגי הקריירה שלו לאחר מכן.
ב-1966, לאחר ויכוח על הבמה עם ג'ינג'ר בייקר, הצטרף ברוס ללהקת הבלוזברייקרס של ג'ון מאייל, שם ניגן יחד עם אריק קלפטון.
שהותו בהרכב זה הייתה קצרת ימים ולאחר זמן קצר חבר ללהקת מנפרד מן, גם שם לא האריך ימים ולאחר פרישתו של קלפטון מהבלוזברייקרס הקימו השניים את ההרכב קצר הימים Powerhouse, שהפך לאחר הצטרפותו של ג'ינג'ר בייקר ללהקת קרים.
להקת קרים הגדירה תת-סוגה חדשה: הפאואר־טריו, הרכב של גיטריסט, בסיסט ומתופף, ללא גיטריסט קצב או קלידן.
בהרכב כזה ניתן לבסיסט תפקיד מפתח בשמירת הקצב, ברוס שימש באופן יוצא דופן לגבי בסיסט גם כזמר הלהקה.
ברוס כתב (יחד עם פיט בראון) וכיכב כזמר רבים משירי הלהקה, בהם להיטיה Sunshine of Your Love, White Room, I Feel Free ועוד.
להקת קרים התפרקה בסוף 1968, לאחר שהיחסים בין ברוס לבייקר הפכו לבלתי נסבלים.
ברוס המשיך בקריירה מגוונת והוציא מספר תקליטים בסגנונות שונים, ברבים מהם כתב פיט בראון את המילים.
בסוף 1968 הקליט תקליט ג'אז חופשי עם ג'ון מקלפלין ובאותו זמן הקליט תקליט סולו בסגנון פיוז'ן בשם Things We Like, גם בו נעזר בשירותיו של מקלפלין כנגן.
התקליט ראה אור רק ב-1970, כאשר תקליט הסולו שהקליט ב-1969, Songs for a Tailor יצא לפניו.
ב-1970 הצטרף ללהקת הפיוז'ן Lifetime יחד עם המתופף טוני ויליאמס והגיטריסט ג'ון מקלפלין והקליט עמם שני תקליטים.
במהלך שנות השבעים שיתף פעולה עם אמנים רבים, בהם ג'וני מיטשל, פרנק זאפה (באלבום Apostrophe), לו ריד (ב"Berlin"), קרלה בליי (באלבום Escalator over the Hill ובמסע ההופעות של הביג בנד שלה יחד עם גיטריסט הרולינג סטונז מיק טיילור) ועוד.
ב-1977 הקים שלישייה בשם Jack Bruce Band יחד עם המתופף סיימון פיליפס ונגן הקלידים טוני היימס.
השלישייה הקליטה תקליט יחיד, How's Tricks.
ב-1979 הצטרף להופעות להקת "מהווישנו אורקסטרה" של מקלפלין עם המתופף בילי קובהם ועוד.
ב-1979 הגיעה התמכרותו לסמים (הרואין בעיקר) לרמה שפגעה באופן ממשי בתפקודו ולהפסד רוב כספו.
עם ראשית שנות השמונים החל בסיוע חברים לשוב לפעילות.
הוא הקים הרכב בשם Jack Bruce & Friends עם המתופף בילי קובהם, הגיטריסט קלם קלמפסון והקלידן דייוויד סנצ'ז.
ההרכב הקליט תקליט יחיד ויצא למסע הופעות ארוך בארצות הברית ואירופה.
באותה עת השתתף ברוס גם במופעי ההוקרה לאבי הבלוז הבריטי, אלכסיס קורנר והשתתף במספר הקלטות בברלין.
בהמשך שנות ה-80 הקים עוד מספר שלישיות בהרכבים משתנים, במידה מצומצמת יחסית של הצלחה.
ב-1989 הקליט עם ג'ינג'ר בייקר את התקליט A Question of Time והופיע בפסטיבל הג'אז במונטרה.
ב-1993 הקליט עם גארי מור את התקליט Cities of the Heart, שהוביל ליצירת שלישיית Bruce-Baker-Moore (BBM), עם ג'ינג'ר בייקר וגארי מור.
השלישייה הקליטה תקליט יחיד, Around the Next Dream שהפך לרב-מכר, לפני שהתפרקה כעבור שנה.
ב-1993 התקיים גם איחוד חד-פעמי של "קרים" לרגל הכללת הלהקה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ב-1997 הופיע עם "להקת הכוכבים" של רינגו סטאר יחד עם קלרנס קלמונס ונילס לופגרן מהאי סטריט בנד, גארי ברוקר מפרוקול הארום ואחרים.
בשנת 2003 התגלה בגופו של ברוס סרטן הכבד.
במאי 2005, לאחר שמצבו הרפואי התייצב בעקבות השתלת כבד, נערכה לכבודו סדרת הופעות איחוד של "קרים" ברויאל אלברט הול בלונדון שתועדה בתקליט Royal Albert Hall London May 2–3–5–6 2005 וסדרה דומה במדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
על אף שמבחינה אמנותית וטכנית לא התעלתה ההופעה לרמות של "קרים" ההיסטורית, הרי שהכרטיסים להופעות אזלו מיד עם הצעתם למכירה ועבור הקהל הייתה זו חוויה רגשית עמוקה.
בהמשך העשור הראשון של המאה ה-21 הופיע ברוס בעיקר עם הרכבי ג'אז בארצות הברית ואירופה.
ב-4 ביוני 2011 הופיע בקונצרט במסגרת יובל ה-60 של הרויאל פסטיבל הול בלונדון, שחגג גם את יובל ה-50 לבלוז הבריטי עם ג'ו בונמסה.
במרץ 2014 הקליט את תקליטו האחרון, Silver Rails באולפני אבי רוד, תקליט הסולו הראשון שהקליט באולפן מזה עשור.
הקלטת התקליט צולמה על ידי ה-BBC לסרט התיעודי "The Making of Silver Rails, בבימויה של בתו, קיילה סיימון ברוס (בתו השנייה, הזמרת ארובה רד (Aruba Red), שרה קולות רקע בתקליט).
ברוס נפטר בביתו בסאפוק ממחלת הכבד ממנה סבל ב-25 באוקטובר 2014. כעבור שלושה שבועות שודר הסרט בערוץ 4 של ה-BBC.
ב-1964 נשא לאישה את ג'נט גודפרי (Janet Godfrey), שהייתה מזכירת מועדון המעריצים של להקת גרהם בונד אורגניזיישן.
יחד חיברו שני שירים של הלהקה.
נולדו להם שני בנים, ג'ונאס (ג'ו), שהיה לקלידן והקים להקה בשם אפרוקלטס (AfroCelts), ג'ו נפטר ב-1997 (בגיל 28) מסיבוכים במערכת הנשימה ומלקולם, שניגן גיטרה עם אביו ועם בנו של ג'ינג'ר בייקר, קופי.
השניים התגרשו ב-1980. ב-1982 נשא לאישה את מרגריט שייפר (Margrit Seyffer), מעצבת גרפית שפגש בגרמניה בהיותו במצב כלכלי ונפשי ירוד.
שייפר סייעה לברוס להגמל מהשימוש בהרואין והפכה למנהלת שלו.
יחד נולדו להם שתי בנות, קיילה, במאית קולנוע ונטשה, זמרת טריפ הופ שנודעת בשם הבמה Aruba Red ובן, קורין.
ג'ק גוסלינג הוא כדורגלן גיברלטרי המשחק בעמדת הקשר ברושל אולימפיק.
גוסלינג, יליד העיר אוקספורד, הממלכה המאוחדת, החל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של סווינדון טאון ולאחר מכן שיחק בפלימות' ארגייל.
בגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של אקסטר סיטי.
במשחקי טרום-עונה של עונת הבקיע שער מרהיב במשחק ידידות נגד דורצ'סטר טאון והצוות המקצועי של המועדון התרשם מביצועיו ובספטמבר הושאל למועדון לחודש אחד, אך לאחר שהציג יכולת טובה תקופת השאלתו הוארכה עד ינואר .
ב-12 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור אקסטר בניצחון 0-3 נגד סאות'אנד יונייטד.
ב-2 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-3 נגד נורת'המפטון יונייטד.
ב-13 במרץ 2014 הושאל שוב הפעם לגלוססטר סיטי עד לסיום העונה.
כעבור 3 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון.
ב-17 במאי 2014 סיים את חוזהו במועדון ובחר שלא לחדש אותו ובכך הפך לשחקן חופשי בתום העונה.
ב-24 ביוני 2014 גוסלינג חתם בבריסטול רוברס מהליגה החמישית באנגליה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-9 באוגוסט בתיקו 0-0 נגד גרימסבי טאון.
ב-16 בספטמבר הוא הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון.
בסיום העונה העפיל עם קבוצתו לליגה הרביעית.
ב-26 בפברואר 2016 גוסלינג הושאל לניופורט קאונטי לתקופה של חודש.
במדי ניופורט רשם 6 הופעות ובסיום תקופת ההשאלה חזר לבריסטול עימה העפיל להפוטבול ליג הראשונה.
ב-16 בינואר 2017 הושאל לפורסט גרין רוברס עד לסיום העונה.
ביוני 2017 חתם בטורקי יונייטד.
בינואר פורסם כי גוסלינג ייצג את נבחרת גיברלטר.
הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת משחקי הידידות נגד ו שנערכו ב-26 במאי וב-4 ביוני 2014 בהתאמה.
גוסלינג ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו במשחק נגד אסטוניה בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת והמשחק נגמר בתוצאה 1-1. שער זה היה גם השער הראשון של הנבחרת מאז הצטרפותה לאופ"א.
ב-7 בספטמבר 2015 הבקיע בהפסד 1-8 ל ובכך הפך לשחקן הראשון שכובש יותר משער אחד במדי הנבחרת מאז שהצטרפה לאופ"א ונכון ל-24 במרץ 2016 הוא מלך השערים שלה עם שני שערים.
ג'ון סטיוארט "ג'ק" דאלרימפל הוא פוליטיקאי אמריקאי, איש עסקים שכיהן כמושל דקוטה הצפונית החל מ-7 בדצמבר 2010 עד 15 בדצמבר 2016.
ג'ק דאלרימפל נולד ב-16 באוקטובר 1948 במיניאפוליס, מינסוטה.
הוא בילה בילדותו הרבה זמן בעבודות חקלאיות עם משפחתו באדמות דקוטה הצפונית, ומכאן הקשר שלו למדינה צפון דקוטה.
בבית הנבחרים של דקוטה הצפונית
בשנת 1984 נבחר לבית המחוקקים של דקוטה הצפונית.
בכך חתם דאלרימפל כהונה בת 15 שנים בבית הנבחרים.
בשנת 2000 נבחר על ידי מושל דקוטה הצפונית ג'ון הובן לתפקיד סגן המושל.
הוא נבחר מחדש לתפקיד בשנים 2004 וב-2008.
דאלרימפל נבחר לתפקיד לאחר התפטרותו של המושל ג'ון הובן עקב בחירתו לסנאט של ארצות הברית כנציג דקוטה הצפונית.
בשנת 2012, ניצח דאלרימפל את המתמודד הדמוקרטי ראיין טיילור בבחירות הכלליות לכהונה מלאה כמושל.
ב-24 באוגוסט 2015, הודיע דאלרימפל כי הוא לא יתמודד מחדש בבחירות לתפקיד מושל דקוטה הצפונית 2016.
ב-15 בדצמבר 2016 סיים את תפקידו כמושל דקוטה הצפונית.
דאג בורגום החליף אותו בתפקיד.
ג'ק בניאל (נולד ב-1956) הוא פרופסור לאורולוגיה, מנהל האגף האורולוגי וסגן מנהל מרכז דוידוף לטיפול בסרטן בבית החולים בילינסון, מהמנתחים בישראל באמצעות רובוטיקה רפואית, על ידי מערכת כירורגית דה וינצ'י, וניתוחים זעירים פולשניים של הערמונית בטכנולוגית -ננו נייף
ב-1974 החל לימודי רפואה בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, במסגרת העתודה האקדמית.
את הסטאז' עשה בבית החולים בילינסון.
שירת בצה"ל כרופא צבאי בחטיבת הצנחנים ובמחקר ופיתוח רפואי.
לאחר סיום השירות הצבאי ב-1985 התמחה באורולוגיה בבית חולים בילינסון.
באמצע ההתמחות יצא לשנה וחצי מההתמחות באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג.
עם סיום ההתמחות בישראל נסע שוב לאוניברסיטת אינדיאנה, שם השתלם בכירורגיה אורו-אונקולוגית מתקדמת לסרטן בדרכי השתן עם דגש מיוחד לכירורגיה של סרטן האשכים ושיחזור דרכי השתן.
ב-1994 שב כמומחה והקים את היחידה לאורו-אונקולוגיה בבית החולים בילינסון.
ב-1997 מונה למנהל האגף האורולוגי בבילינסון.
בשנת 2001 התמנה לפרופסור חבר קליני בכירורגיה אורולוגית באוניברסיטת תל אביב ובהמשך לפרופסור מן המנין.
מתלמידיו: פרופ' עופר יוספוביץ, פרופ' דוד מרגל
בניאל נשוי ואב לארבעה ילדים.
בניאל מעורב בטיפול ניסיוני לסרטן הערמונית, אשר פותח במכון ויצמן למדע על ידי הפרופסורים אביגדור שרץ ויורם סלומון.
באמצעות סיבים אופטיים ניתן להאיר את אזור הגידול הסרטני, זאת לאחר שמזריקים לווריד של החולה חומר שנקרא "טוקד", חומר שאינו רעיל לרקמות שסביב הנגע, אך חושף אותו לאור של הסיבים האופטיים.
ההארה המדויקת הזו עשויה לעורר תגובת שרשרת שבסופה מחוסל כליל הגידול כולו בלי שום פגיעה בסביבה שלו.
היה מעורב בפרסום יותר מ-100 מאמרים בספרות הרפואית, כולל בעיתונים המובילים בעולם בתחומם ופרקים בספרי אורולוגיה.
משמש כסוקר ברוב העיתונים המובילים באורולוגיה בעולם.
שותף במספר מחקרים במדע בסיסי באוניברסיטת תל אביב ובמכון ויצמן למדע.
חבר באגודות מחקר וועדות בינלאומיות למחקר קליני באורולוגיה אונקולוגית.
בניאל ערך לטענתו מאות ניתוחי כריתה של שלפוחית השתן ושיחזור על ידי מעי.
בניאל מטפל בכריתה של גידולים מורכבים בכליה, בטיפול בסרטן האשכים, כולל כריתה של בלוטות הלימפה בבטן ובאגן בכריתה רדיקלית של הערמונית.
בנאל עוסק גם בניתוחי שיחזור דרכי השתן אחרי ניתוחים קודמים או מומים מולדים במבוגרים.
ג'ון וורן ברגמן הוא קצין מרינס בדימוס, טייס ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית.
מאז ינואר 2017 מכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת מישיגן.
ב-1969 השלים לימודי תואר ראשון במכללת גאסטייבוס אדולפוס שבמינסוטה, וב-1975 השלים תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מערב פלורידה.
ב-1969 התגייס לכוחות המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא עבר קורס קצינים וקורס טיס והוכשר כטייס מסוקי סער.
הטיס מסוקי בואינג ורטול CH-46 אביר הים ושירת במלחמת וייטנאם.
ב-1975 השתחרר, עבד כטייס אזרחי בחברת נורת'ווסט איירליינס והקים עסק עצמאי בתחום המיכשור הרפואי.
בשירות המילואים שימש טייס מסוקי בל UH-1 במשמר הלאומי של רוד איילנד, כטייס מטוסים קלים וכטייס לוקהיד C-130 הרקולס בכנף הנחתים הרביעית.
בהמשך שירת במטה כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים, כסגן מפקד כנף הנחתים הרביעית.
בשנת 2000 מונה למפקד כנף הנחתים הרביעית ובשנת 2002 מונה למפקד קבוצת הלוגיסטיקה הרביעית של חיל הנחתים.
שימש ראש הוועדה המייעצת לענייני מילואים של מזכיר הצי של ארצות הברית.
ב-2003 גויס לשירות קבע, שירת כראש תחום מילואים במטה מפקדת חיל הנחתים, כמפקד בכוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים במהלך מלחמת עיראק וביוני 2005 מונה למפקד כוח המילואים של חיל הנחתים/כוח הנחתים צפון, הכוח הגדול ביותר בחיל.
סיים את שירותו ב-2009 בדרגת לוטננט גנרל.
במהלך שירותו עוטר בין השאר במדליית השירות המצוין של הצי ובמדליית האוויר עם סימון V למשימות קרביות תוך סיכון אישי.
בנובמבר 2016 התמודד וניצח בבחירות לנציגות המחוז הראשון של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית כשגבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוב של 55%.
ג'ון פטריק "ג'אק" דאגלס (נולד ב-30 ביוני 1988), הידוע בכינויו האינטרנטי jacksfilms, הוא יוטיובר אמריקאי, קומיקאי ומוזיקאי.
דאגלס גם כיכב בסיטקום MyMusic כ"מתמחה 2" של האחים פיין (נודע בהמשך כ-Flowchart).
בנוסף, הוא דיבב את הדמות של ג'ימי בסדרת האינטרנט של סמוש - 16-Bit High.
דאגלס נולד בקולומביה, מרילנד ב-30 ביוני 1988, מוצאו העיקרי הוא אירי.
יש לו שתי אחיות המבוגרות ממנו.
דאגלס למד בבית הספר היסודי וחטיבת הביניים המקומיים במרילנד.
במהלך התיכון, הוא התחיל לפתח את אהבתו למוזיקה, והחל לנגן בקרן יער, זאת בנוסף לפסנתר.
במאי 2006, במהלך שנתו האחרונה בתיכון, הוא קיבל מטלה הכוללת הכנת סרטון וידאו על הספרים אותם קרא במהלך שנת הלימודים.
הוא וחבריו החליטו לצלם סדרה של מערכונים שהציגו באופן הומוריסטי ספרים כגון "בייוולף" ואת "כל אנשי המלך".
לאחר הפקת סרטונים אלו, דאגלס החליט שהוא רוצה ליצור לעשות סרטים בתדירות גבוהה יותר.
בחודש לאחר מכן הוא החל להשתמש באתר YouTube להעלאת קטעי וידאו שלו תחת הערוץ jacksfilms.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, (Atholton High School), דאגלס החל ללמוד באמריקן יוניברסיטי, שם למד קולנוע והתמחה בתאוריה מוזיקלית.
דגלאס פתח את ערוץ היוטיוב הראשי שלו, "Jacksilms", ב-26 ביוני 2006. סרטונו הראשון היה פרסומת בדיונות עבור מכשיר מומצא, Handypen.
בסרטון השתתפו הוא ובני משפחתו.
מאוחר יותר, הוא העלה את הסרטון The WTF Blanket (פארודיה לSnuggie) ב-23 בינואר 2009, אשר הפך לסרטון הכי פופולרי שלו עם למעלה מ-25 מיליון צפיות (נכון ליולי 2021).
רבים מסרטוניו הראשונים של דאגלאס היו פרודיות, לעיתים קרובות על פרסומות ומוצרי טכנולוגיה מבית יצרנית הטכנולוגיה [[אפל
ב-1 ביולי 2012, jackfilms הגיע ל-100 מיליון צפיות בערוץ היוטיוב שלו.
ב-16 בדצמבר באותה שנה האחים פיין הוציאו סרטון ששמו "בני נוער מגיבים ל-Jacksfilms".
ערוצו של דאגלס ראה עלייה מהירה בכמות המנויים, והוא עלה בכמעט 100,000 בשבוע שלאחר מכן.
ב-27 ביוני 2013, הערוץ jackfilms הגיע למיליון רשומים.
בשנת 2014, הערוץ Jacksfilms דורג במגזין האינטרנטי New Media Rockstars כאחד מ-100 ערוצי היוטיוב המובילים, כאשר הוא מדורג במקום 54. ב-20 בנובמבר 2015, ביום בו יצא הסרטון ה-100 לסדרת הרשת בערוץ שלו YGS, דאגלס הגיע ל-2 מיליון מנויים.
דאגלס הופיע ב-2016 ו-2017 ב-YouTube Rewind.
ב-29 ביוני 2017, דגלאס חגג את יום השנה ה-11שלו ב-YouTube עם סרטון באורך 16 דקות המקבץ פרודיות, מוזיקה, קטעי וידאו ומערכונים שאסף במשך השנים.
ב-27 ביולי 2017, יום לפני שחרורו של סרטון ביקורת ה-Emoji Movie, הוא הגיע ל-3 מיליון מנויים.
ב-1 באפריל 2018, הוא הגיע 4 מיליון מנויים.
ב-15 באפריל 2018, דאגלס זכה בפרס יוטיובר השנה 2018 של Shorty Awards.
באפריל 2021, דאגלס החל להעלות "פרקים עיוורים" של YIAY, YGS ו-JackAsk בהם התגובות אותן הוא קורא בסרטון נבחרו עבורו על ידי צוות הערוץ והוא רואה אותן לראשונה תוך כדי צילום הסרטון.
נכון לספטמבר 2021, דאגלס ממשיך למשתמש בפורמט זה בסרטוניו.
הסדרה הכי פופולרית בערוץ של דאגלס היא (Your Grammar Sucks YGS) .הפרק הראשון של הסדרה יצא ב-20 ביוני 2011, זאת לאחר בקשה מאחד מן המעריצים לג'ק, שייצור "סרטונים שעושים צחוק מהתגובות ביוטיוב".
על הסדרה נכתב בעיתון האינטרנטי Huffington Post.
בסדרה ג'ק צוחק על דקדוק שגוי, איות לא נכון ופיסוק מתגובות ביוטיוב ובטוויטר שהוא מקבל.
בשנת 2014, דאגלס החל להעלות בתדירות גבוהה יותר סרטונים, דבר שהיווה נקודת מפנה בערוץ.
לשיר הפתיחה של פרקי YGS, דאגלס בחר להלחין תגובות קצרות שמתחרזות עם עצמן ותגובות ארוכות שמהן הכין שירי ראפ.
לפרק ה-100 של YGS דגלאס החל לאסוף תגובות כבר ב-2013, החל לעבוד על שירים בפברואר, והתחיל לצלם בחודש יולי.
הפרק נועד לעלות במקור ליוטיוב בסוף שנת 2014, אך לבסוף הפרק הועלה ב-20 בנובמבר 2015, כסרטון באורך של כשעה בהשתתפות של למעלה מ-50 יוטיוברים שונים.
הפרק כולל מעל 60 מערכונים, 7 שירים ו-5 סרטים מצוירים.
דגלאס קרא לפרק "huuuge hodgepodge" של פרודיות, מוזיקה, קטעי וידאו ומערכונים.
נכון ליולי 2021 בסדרה יש 138 פרקים.
הסדרה YGS טומנת בחובה את המקור לסלנג שבאמצעותו דגלאס פונה למעריצים שלו כ-biches, שגיאת איות של bitches שהופיעה בפרק הראשון של Your Grammar Sucks.
ב-8 בינואר 2014, דגלאס יצר סדרה חדשה בשם "JackAsk", שבה הוא עונה על שאלות הצופים בדרך סאטירית.
הפתיח והלוגו עבור הסדרה מהווים כמעין קריצה לסדרת טלוויזיה בעלת שם דומה, ג'קאס.
נכון ליולי 2021, בסדרה ישנם 117 פרקים.
בפברואר 2015, דגלאס החל סדרה בערוץ המשני שלו jackisanerd, ששמה "Yesterday I Asked You" (YIAY), שבה הוא מבקש מן הצופים לענות על שאלה, ואת התגובות האהובות עליו דאגלס מעלה ומשתף בסרטון הבא.
אחרי 15 ימים מאז העלאת הפרק הראשון לערוץ המשני, הוא העביר את הסדרה לערוץ הראשי jacksfilms, אך ב-30 באוגוסט 2023 דאלגס החזיר את הסדרה לערוץ המשני שלו jackisanerd, לסדרה בכללי יש כ-700 פרקים ביוטיוב (נכון לאוקטובר 2025).
באוגוסט 21, 2017 דאגלס פרסם "שרשרת מחמאות" עבור הסרטון ה-351 של YIAY כתגובה לדיס טראק.
באוקטובר 2022, דגלאס פתח ערוץ חדש שבהתחלה שלו הוא עשה סרטונים שמגיבים לSSSniperWolf, ובגלל זה SSSniperWolf השאימה אותו בסקסיזם וגניבת התוכן.
ב-14 באוקטובר 2023 דגלאס האשים את SSSniperWolf בסטוקינג ובדוקסינג לאחר שהיא פרסמה את כתובת המגורים של דגלאס באינטרנט, וגם הקלטות שלה בבית שלו באינסטגרם.
כשבוע לאחר מכן יוטיוב עשו דה-מונטיזציה זמנית לערוץ של SSSniperWolf והיא אחרי זה כתבה בטוויטר "פעולות מחוץ לפלטפורמה שמסכנות את ביטחונם האישי של אחרים פוגעות בקהילה שלנו וההתנהגות משני הצדדים אינה מה שאנחנו רוצים ב-YouTube.
מקווים שכולם יעזרו להעביר את השיחה הזו למקום טוב יותר." וב-20 באוקטובר 2023 כתבה SSSniperWolf בטוויטר התנצלות רשמית לדגלאס, למעריצים שלה ובפני קהילת יוטיוב.
ב-3 בנובמבר 2023 דגלאס פרסם סרטון על המצב של יוטיוב והוא חשף באותו סרטון שהוא ואשתו התמודדו עם "בלשון המעטה עם מצב קשה למדי" ואמרו שפחדו לעזוב את ביתם לאחר תקרית הדוקסינג, והם שוקלים לעבור דירה.
הוא גם הודה למעריצים שלו על התמיכה לאחר תקרית הדוקסינג וחשף את תוכניותיו לשנות את ייעודו של ערוץ JJJacksfilms עם סדרה חדשה בשם Creator Bingo.
הוא הצהיר שצופים יכולים לשלוח לו תוכן דרך טופס גוגל, ושהוא יגיב אליו, ייתן ביקורת בונה ועצות על מנת לשפר את התוכן שלהם, יחד עם סימון לוח בינגו המבוסס על מה שקרה בסרטון.
הוא המשיך להדגיש את החשיבות של מתן קרדיט ליוצרים, מתן קישורים לסרטונים שהוגשו ותגובה רק לסרטונים שהייתה לו אישור להגיב אליהם.
חברת Nine Four Entertainment נוסדה יחד עם דגלאס כדי ליצור ניוזלטר בשם "קרדיט ליוצרים".
הניוזלטר הוא ניוזלטר שבועי המעניק קרדיט ליוצרי תוכן עם קהל עוקבים נמוך יותר.
ב-21 במרץ 2016, דגלאס העלה סרטון פארודיה ל-iPhone SE שבו הוא לועג לטלפון על גודל המסך הקטן.
במרץ 2017, דגלאס העלה סרטון שכותרתו Galaxy S8 מבט ראשון (פרודיה) אשר צבר יותר ממיליון צפיות.
בספטמבר, דאגלס עשה ל-iPhone X סרטון פרודיה שלו יש מעל 3 מיליון צפיות דגלאס גם עשה מספר רפרנסים למשחקי הכס בסרטונים שלו.
ב-24 באוקטובר 2016, יצר דאגלס פארודיה ויראלית למחזה הזמר המילטון.
ב-1 במאי 2017, דאגלס העלה סרטון בשם ההתנצלות שלי, שבו הוא עושה צחוק מDaddyOFive.
דאגלס עשה צחוק מיוטיוברים אחרים הכוללים מביניהם את Leafyishere ומייקל סטיבנס.
ב-30 בינואר 2017, דגלאס התייחס ל-Emoji הסרט בפעם הראשונה בסרטון שלו "איך ניתן לתקן את YouTube?
דגלאס התייחס לסרט זה לעיתים קרובות ב-2017, הוא עשה פארודיה על הטריילר והתחיל למכור מרצ'נדייז של הסרט שהוא ייצר, בהתמקדות על תאריך השקתו, 28 ביולי.
בחבילה צורפה הזמנה לבכורה העולמית של הסרט ב-23 ביולי, החבילה לוותה באביזרים נלום מקוריים של הסרט הכוללים מביניהם ספינרים מעוצבים, מסכות סקי בצורת הדמויות, ובובות ממולאות של הדמויות.
הסרטון בו דגלאס פותח את החבילה ומספר על ההזמנה קיבל מעל 2 מיליון צפיות.
ב-28 ביולי, דגלאס העלה סקירה של הסרט, רומז על כמויות גדולות של פרסומות סמויות, אבל בעיקר סיפר (בצורה צינית) שהוא נהנה מהסרט.
הביקורת קיבלה מעל 6 מיליון צפיות.
לערוץ בכללי יש כ-95 מיליון צפיות (נכון לנובמבר 2025) .
הוא השיג מעל ל-30 מיליון צפיות וידאו ושוב 371,000 מנויים נכון ל-14 בדצמבר 2016. על פני כל ארבעת הערוצים שלו, יש לו מעל ל-1,000 סרטונים עד פברואר 2017. featuredfridays הייתה במקור סדרה של דאגלאס בערוץ הראשי לפני שקיבלה את הערוץ משלה לתקופה קצרה.
הערוץ אניו פעיל מאז 11 במרץ 2011. הערוץ SHUTUPDENNIS גם נחשב כלא פעיל.
ב-20 בנובמבר 2015, דגלאס התחיל סדרה חדשה בערוץ היוטיוב Regal Cinemas הנקראת Jack Talks Trailers, בסדרה הוא נותן סיכום קצר של טריילרים של סרטים שיצאו לאקרנים במהלך השבוע האחרון.
בסוף של כל פרק דגלאס קורא דעות של אנשים ומחשבות אודות הטריילר שמוצג בפרק.
בשנת 2012 הוא העלה סרטון בו היו שותפים יוטיוברים נוספים לרבות סטיב קרדינל.
ביוני 2011, דגלאס ביקר בכנס E3 (Electronic Entertainment Expo 2011) כדי לעזור לטובי טרנר לצלם קטע וידאו עבור סרטון.
ב-2012, דגלאס השתתף ב-E3, זאת כדי לקדם את GREE, חברה המפתחת משחקי סלולר.
מאוחר יותר באותו חודש, במהלך VidCon 2012, דגלאס ביצע בשידור חי את הסדרה שלו Your Grammar Sucks.
כמו כן, דאגלס, לצד טובי טרנר ושון קליטצנר, ביצע בשידור חי את השיר שלהם Sideburns ב-VidCon 2012, בנוסף.
דגלאס ידוע על חלקו בסרט מתמחה 2 ב-MyMusic,.
תוכנית שהתפרקה אשר מומנה על ידי YouTube במהלך השיווקי של גוגל- $1000000 דולר במאבק על הבאת תוכן מקורי ליוטיוב.ל- MyMusic יש מעל 436,000 מנויים ומעל 48.1 מיליון צפיות וידאו (נכון ל-22 במרץ 2018).
בשנת 2014 דגלאס החל לדבב את ג ' ימי, דמות מ16-bit high, סדרה מצוירת מונפשת שהושקה על ידי Smosh משחקים.
באוקטובר 2015, דגלאס שיחק את "פיפן" בסרט בוב רעם: מתנקש אינטרנטי.
ב-1 בינואר 2017, דגלאס התארס לבת זוגו ארין אליזבת' ברסלין.
הזוג התחתן ב-21 באפריל 2018. לדגלאס שלושה כלבים מגזע אסקימו אמריקאי בשמות קלונדייק, סאנדיי וצ'יפוויץ' (קינוחים).
ג'ק באטלנד הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת השוער בגלאזגו ריינג'רס.
באטלנד התחיל את הקריירה שלו בברמינגהאם סיטי ב-2010, ממנה הושאל לשנתיים לצ'לטנהאם טאון מהליגה השנייה עד אשר עבר לקבוצת סטוק סיטי ב-2013. בשנתיים הראשונות שלו בסטוק סיטי הושאל לברמינגהאם סיטי, ברנסלי, לידס יונייטד ודרבי קאונטי.
באטלנד זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של אנגליה ביורו 2012 בעקבות פציעתו של השוער ג'ון רודי אך לא שיחק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-15 באוגוסט 2012 במשחק ידידות בין אנגליה לאיטליה, ובכך הפך לשוער הצעיר ביותר שעורך הופעת בכורה בנבחרת כשהוא בן 19 ו-158 ימים.
באטלנד הצטרף לאקדמיה של ברמינגהאם סיטי כאשר היה בן 14, בגיל 16 קודם לקבוצת המילואים וחתם לשנתיים וחצי בברמינגהאם סיטי, באטלנד ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-17 במרץ 2010.
באטלנד הושאל בסטטמבר 2011 לצ'לטנהאם טאון וערך את הופעת הבכורה שלו ב-10 בספטמבר 2011 בה צ'לטנהאם טאון ניצחה 0–2 את מקלספילד טאון.
בפברואר 2012 הושאל שוב מבברמינגהאם סיטי לצ'לטנהאם טאון עד סוף העונה.
ב-31 בינואר 2013 חתם באטלנד על חוזה לארבע וחצי שנים בעלות של 3.5 מיליון פאונד עם סטוק סיטי וכחלק מהעסקה עם ברמינגהאם סיטי ממנה הגיע הוא הושאל אליה עד לסוף העונה.
לאחר חזרתו לסטוק סיטי מצא את עצמו כשוער שלישי לאחר אסמיר בגוביץ' ותומאס סורנסן וב-26 בספטמבר 2013 הושאל לברנסלי לשלושה חודשים.
הוא ערך במדי ברנסלי 13 הופעות עד שנקרא חזרה ב-26 בדצמבר 2013 בעקבות פציעתו של אסמיר בגוביץ'.
ב-1 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג כאשר החליף את השוער הפצוע תומאס סורנסן במחצית המשחק בין סטוק סיטי לאברטון, שהסתיים בתוצאה 1-1. הוא פתח לראשונה בהרכב ב-12 בינואר 2014 מול ליברפול, שהסתיים שהסתיים בתבוסה בתוצאה 3–5.
ב-20 בפברואר 2014 הושאל עד לסוף העונה ללידס יונייטד מההצ'מפיונשיפ וערך את הבכורה שלו שם כבר במשחק הראשון מול מידלסברו, שהסתיים בתוצאה 0-0. ב-20 באוקטובר הושאל לדרבי קאונטי מהצ'מפיונשיפ לחודש, והספיק לערוך שם שש הופעות לפני שחזר לסטוק סיטי.
ב-2015 חתם על הארכת חוזה עם סטוק סיטי עד לסוף עונת 2019.
ב-16 באוקטובר 2020, לאחר שבע שנים בסטוק סיטי, חתם לשלוש שנים בקריסטל פאלאס.
ב-6 בינואר 2023 הושאל למנצ'סטר יונייטד עד לסיום העונה.
ב-6 ביוני 2023 חתם לארבע שנים בגלאזגו ריינג'רס.
באטלנד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה עד גיל 16 ב-3 באוקטובר 2008 במשחק בה אנגליה הביסה 0–6 את צפון אירלנד.
באטלנד זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של אנגליה ביורו 2012 בעקבות שבר באצבעו של השוער ג'ון רודי אך לא שיחק אבל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-15 באוגוסט 2012 במשחק ידידות בין אנגליה לאיטליה.
באטלנד זומן למונדיאל 2018 בה אנגליה הגיעה עד לחצי גמר שם הודחה בפנדלים 3–4 על ידי קרואטיה.
ג'ק בני היה קומיקאי יהודי-אמריקאי, איש וודוויל, רדיו, טלוויזיה וסרטים, וכן כנר.
היה אחד הבדרנים המובילים של המאה ה-20 בארצות הברית.
הופיע לרוב כקמצן, כנגן כינור גרוע, ונהג לטעון שהוא בן 39 ללא קשר לגילו האמיתי.
היה ידוע בתזמון הקומי שלו וביכולתו לעורר צחוק על ידי ביטוי יחיד או על ידי השהיה רוויית מתח.
לתוכניות הרדיו והטלוויזיה שלו מ-1932 עד 1974 הייתה השפעה רבה על ז'אנר הסיטקום.
ג'ק בני נולד בשיקגו בשם בנג'מין קובלסקי (Benjamin Kubelsky).
הוריו היו מהגרים יהודים, מאיר קובלסקי ואמה סאכס קובלסקי.
האב היגר מפולין, האם מליטא.
בני התחיל ללמוד כינור בגיל 6, ולימים היה הכינור לסימן המסחרי שלו.
הוריו אף רצו שיהא כנר מקצועי.
בגיל 14 ניגן בני בלהקת ריקוד ובתזמורת בית הספר.
אחר כך הורחק מבית הספר משום שהיה תלמיד גרוע.
יותר מאוחר כשל גם בבית ספר למסחר וגם בניסיון להצטרף לעסק של אביו.
ב-1911 החל לנגן בכינור בתיאטרון וודויל מקומי עבור 7.50 דולרים לשבוע.
באותה שנה ניגן באותו תיאטרון בו הופיעו האחים מרקס הצעירים.
האם מרקס נהנתה מניגונו והזמינה אותו ללוות את ילדיה - האחים מרקס - בהופעתם.
אף שהוריו של בני לא הרשו לו לצאת לדרכים בגיל 17 הייתה זו ראשיתה של ידידות ארוכה עם האחים מרקס, במיוחד עם זפו מרקס.
שנה אחר כך יצר בני וודויל מוזיקלי עם הפסנתרנית קורה סאליסבורי אך הדבר עורר את הכנר יאן קובליק שחשש שהנגן הצעיר עם השם הדומה (קובלסקי) יפגע בשמו הטוב.
תחת לחץ משפטי הסכים בנג'מין קובלסקי לשנות את שמו לבן ק.
אחר כך כאשר סאליסבורי עזבה את המופע מצא בני פסנתרן חדש בשם לימן וודס ועימו הופיע במשך חמש שנים שבמהלכן הכניס אלמנטים קומיים למופע.
הם הגיעו אפילו לתיאטרון ה"ארמון" בניו יורק (Palace Theater) שהיה "המכה של וודויל", אך המופע שם לא צלח כל כך.
ב-1917 עזב בני את עסקי השעשועים והתגייס לצי האמריקאי במלחמת העולם הראשונה.
לעיתים ניגן בכינור לפני החיילים.
ערב אחד נתקלה הופעתו בקריאות בוז אך בני אילתר והצליח להביא את הקהל לצחוק.
בהמשך צבר שם של קומיקאי ומוזיקאי גם יחד.
זמן קצר אחרי המלחמה פיתח מופע יחיד של שעשועים בכינור תחת השם בן ק.
אך מיד הופעל עליו לחץ על ידי כנר אחר בשם בן ברני שחשש מהשם הדומה וכתוצאה שינה בני את שמו הפרטי לג'ק.
מכאן ואילך היה שמו ג'ק בני.
ב-1921 נהיה הכינור לכלי עזר כאשר הצד הקומי הפך לעיקרי.
לבני היו כמה פרשיות רומנטיות.
אחת מהן הייתה עם הרקדנית מרי קלי אותה הכיר באמצעות גרייסי אלן (לימים אשתו של ג'ורג' ברנס).
משפחתה הקתולית של קלי התנגדה לקשר משום שבני היה יהודי והקשר הסתיים.
ב-1921 ליווה בני את זפו מרקס לסדר פסח בוונקובר במקום בו פגש את סיידי מרקס בת ה-14. המפגש לא עלה יפה ובני ניסה לעזוב בזמן שסיידי ניגנה בכינור.
הם נפגשו שוב ב-1926. בני לא זכר את פגישתם הראשונה והתאהב בה מיד.
הם התחתנו ב-1927. סיידי הופיעה מדי פעם כ"נערה הטפשה" בהופעה של בני והתגלתה כקומיקאית טבעית.
תחת שם הבמה מרי ליווינגסטון עבדה בשיתוף פעולה עם בני במשך רוב שנות הקריירה שלו.
מאוחר יותר אימצו בת בשם ג'ואן.
בשנת 1929, שכנע הסוכן של בני את אירווינג תאלברג (Irving Thalberg), מפיק הסרטים האמריקני במטרו-גולדווין-מאייר, לצפות בבני בתיאטרון אורפיאום בלוס אנג'לס.
כתוצאה חתם בני על חוזה לחמש שנים עם MGM, שם היה תפקידו הראשון בסרט " The Hollywood Revue of 1929".
הסרט הבא, Chasing Rainbows, לא הצליח, ואחרי כמה חודשים הותר החוזה של בני, אשר חזר להופיע בברודוויי.
אף שפקפק תחילה ביכולת של הרדיו להצליח, החליט בני לפרוץ למדיום חדש זה.
ב-1932 אכן הוזמן לתוכנית הרדיו של אד סאליבן, והשמיע שם את הפתיח "זהו ג'ק בני מדבר, תהיה הפסקה קלה בזמן שאתם אומרים 'למי אכפת?'
אחת מהופעותיו האחרונות של בני בטלוויזיה הייתה ב-20 ביולי 1973 בתוכניתו של ג'וני קרסון.
בני התכונן גם לככב בגרסה הקולנועית של מחזהו של ניל סיימון "The Sunshine Boys", אך בריאותו הדרדרה ב-1974. בסופו של דבר נאלץ ג'ורג' ברנס להחליף את בני בסרט, ואף זכה בפרס האוסקר על הופעתו.
למרות בריאותו הכושלת, בני הופיע מספר פעמים בשנה וחצי האחרונים לחייו בתוכניתו של דין מרטין "צליית סלבריטאים", ו"צלה" את רונלד רייגן, ג'וני קרסון, בוב הופ ולוסיל בול, ואף אותו עצמו.
הופעתו הציבורית האחרונה שודרה ב-7 בפברואר 1975 מספר שבועות לאחר מותו.
באוקטובר 1974 ביטל בני הופעה בדאלאס לאחר שסבל סחרחורת, יחד עם קהות בזרועותיו.
למרות סדרת בדיקות, לא ניתן היה לקבוע את מחלתו של בני.
כאשר התלונן על כאבי בטן בתחילת דצמבר, בדיקה ראשונה לא הראתה דבר, אך לאחר מכן התברר כי לקה בסרטן הלבלב.
בני שקע בתרדמת בביתו ב-22 בדצמבר 1974. בהיותו בתרדמת ביקרו אצלו חברים קרובים, ביניהם ג'ורג' ברנס, בוב הופ, פרנק סינטרה וג'וני קרסון.
הוא מת ב-26 בדצמבר 1974, בגיל 80. בהלוויה החל ג'ורג' ברנס, חברו הטוב ביותר של בני במשך יותר מחמישים שנה, להספידו אך נשבר לאחר זמן קצר ולא היה מסוגל להמשיך.
בוב הופ נשא גם הוא הספד ובו אמר: "עבור אדם שהיה המאסטר הבלתי מעורער של תזמון הקומדיה, אתה חייב לומר שזו הפעם היחידה שבה התזמון של ג'ק בני היה לא בסדר, הוא עזב אותנו מוקדם מדי."
בני נקבר בבית הקברות הילסייד ממוריאל פארק בקלבר סיטי, קליפורניה.
בצוואתו הורה לשלוח וורד אדום ארוך לאלמנתו, מרי ליווינגסטון, כל יום עד סוף ימי חייה.
ליווינגסטון מתה תשע שנים מאוחר יותר, ב-30 ביוני 1983.
בניסיון להסביר את הצלחותיו לארך חייו סיכם בני באומרו: "כל מה שקרה לי קרה במקרה, לא הייתי מלא שאיפות ולא כוונתי לעבר מטרה ברורה, מעולם לא ידעתי בדיוק היכן אני הולך".
עם מותו, תרמה משפחתו ל-UCLA את ניירותיו האישיים, המקצועיים והעסקיים, וכן אוסף של תוכניות הטלוויזיה שלו.
האוניברסיטה ייסדה לכבודו את פרס ג'ק בני בשנת 1977, אשר נועד למצטיינים בתחום הקומדיה.
ג'וני קרסון היה הזוכה הראשון של הפרס.
בני תרם גם כינור סטרדיוואריוס (שנרכש ב-1957) לתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
ג'ק בני היה שחקן וודוויל לא בולט לפני שהפך לדמות לאומית בתוכנית "ג'ק בני", תוכנית רדיו שבועית שפעלה בין השנים 1932 ל-1948 ב-NBC ובין השנים 1949–1955 ב-CBS.
קריירת הרדיו הארוכה של בני החלה ב-6 באפריל 1932, כאשר המחלקה המסחרית של NBC בחנה אותו עבור סוכנות NW Ayer & Son והלקוח שלהם Canada Dry.
לאחר המבחן אמרה בראטה בריינרד, ראש האגף, "אנחנו חושבים שמר בני מצוין לרדיו, ובעוד האודישן היה ללא סיוע בכל הנוגע לתזמורת, אנחנו מאמינים שהוא יהיה הימור מצוין לתוכנית רדיו".
יותר מאוחר קישר זאת בני להופעתו בתוכנית של אד סאליבן ב-1932. הסוכנות של ג'ינג'ר אייל Canada Dry שמעה אותו והציעה לו עבודה.
מ-1932 ועד 1955 הגיש בני תוכניות רדיו בחסות מספר חברות ידועות.
דמותו הקומית של בני השתנתה במהלך הקריירה שלו.
בשלב מסוים הוא פיתח דמות של קמצן.
אופי זה היה כל מה שג'ק בני לא היה: זול, קטנוני, ושחצן.
המשחק בתכונות אלה היה הציר להצלחה של ההצגה שלו.
בני הגדיר עצמו כוכחן המאפשר לדמויות התומכות שלו לצחוק על חשבון הפגמים שלו.
עם ההומניזם והפגיעות שלו בעידן שבו רק מעט דמויות גברים הורשו תכונות אופי כזה, בני עשה מה שיכול היה להיות בלתי אפשרי לאיש מן השורה.
בני אמר: "לא אכפת לי מי צוחק על ההצגה שלי, כל עוד ההצגה מצחיקה".
בני הרגיש שהוא מקבל את האשראי או את האשמה בכל מקרה, לא השחקן שאומר את השורות, כך שהדגש הוא על השורה התחתונה המוצלחת.
גישה זו הגיעה לשיאה בשידור שנערך כסיור אוטובוס הוליוודי בין בתי כוכבים.
כל "עצירה" בסיור הייתה בבית ששייך לאחד משחקני ההצגה, ובסצנה היו בדיחות על ג'ק בני הנעדר.
רק ברגעים האחרונים של התוכנית הגיע האוטובוס לביתו של ג'ק בני, ונשמע קולו של בני: "נהג, הנה אני יורד".
לא הרבה כוכבים היו עם שילוב כזה של תעוזה, ענווה ועיתוי קומי.
רוצ'סטר היה מופע בו אדי אנדרסון שיחק את המשרת והנהג של בני בשם "רוצ'סטר ואן ג'ונס".
אישיותו הקומית של רוצ'סטר הייתה תמיד פיקחית מאדונה היהיר.
רוצ'סטר ידע איך להערים על הבוס שלו מבלי ללכת רחוק מדי.
עם עקיצות של שורה אחת (מה שקרוי One-liner), והדווחים השנונים שלו, שבר רוצ'סטר מחסומים גזעיים קומיים.
שלא כמו דמויות רבות שחורות תומכות באותה תקופה, רוצ'סטר היה חבר קבוע בבני, הבדיוני, והיה שווה מבחינה תפקודית.
בני כתב את הדמות ככזו שמתגברת על הסטריאוטיפ הגזעני של התקופה, והפופולריות של רוצ'סטר כמעט התחרתה בו עצמו.
אפיזודה של ערב של ראש השנה האזרחי, בפרט, מראה את אהבתם וכבודם ההדדי, כשהם מברכים זה את זה בהרמת כוסיות שמפניה.
לאחר המלחמה, עשה בני מאמץ מודע להסיר היבטים סטריאוטיפיים מן האופי של רוצ'סטר.
ב-1948 נעשה שימוש חוזר בתמליל של 1941 שבו נכללו כמה סטריאוטיפים אפרו-אמריקאיים.
זה הניע כמה המאזינים שלא היו מודעים לכך שהתסריט היה שידור חוזר, לשלוח מכתבים זועמים במחאה על הסטריאוטיפים.
לאחר מכן, בני התעקש כי כותביו יימנעו מכל בדיחות גזעיות שליליות.
מרי ליווינגסטון (אשתו של בני) הופיעה בדמות משנה, כמזכירתו הסרקסטית.
היא לא הופיעה כבת זוגו, כי בני היה לעיתים קרובות "מנסה" לצאת לדייט עם כוכבות קולנוע, כמו ברברה סטנוויק, ולפעמים היו לו בנות זוג על הבמה, כגון "גלדיס זיביסקו".
מספר אמנים נוספים היו אורחי קבע בתוכנית, בהם מל בלאנק, מדבב מפורסם, שבאחד מתפקידיו אצל בני שימש ככרוז בתחנת הרכבת וככזה הודיע על הרכבת לקוקמונגה.
הכריזה הזו כה התפרסמה עד כי הוצב פסל של ג'ק בני בעיר ראנצ'ו קוקמונגה.
בלאנק זכור במיוחד כפרופסור לבלאנק, המורה המתוסכל לכינור של בני, שהיה תוקף את תלמידיו מתוך כעס מטורף, עד כי היה אמור לקפוץ מהחלון לפני שיצא מהדלת.
"תוכניתו של ג'ק בני" התפתחה מתוך מגוון של סקצ'ים קומיים וקטעי ביניים מוזיקליים לתוך קומדיית מצבים טיפוסית שאנו מכירים עכשיו.
מצבים נפוצים כללו אירוח, זמן מס הכנסה, לילות בעיר, אינטראקציות "מאחורי הקלעים" בין ג'ק לבין השחקנים שלו באולפן הרדיו במהלך חזרות, משא ומתן על חוזים, או נסיעה ברכבת או במטוס להופעות אישיות רבות של ג'ק ברחבי הארץ.
הכותבים והכוכבים היו משלבים קטעים מוזיקליים של פיל האריס ודניס דיי.
האחרון היה שר את השיר שתוכנן לאותו שבוע.
אחד התסריטים הפופולריים שהפכו למסורת בתוכנית ג'ק בני היה האירוע השנתי של "קניות חג המולד", שבו בני נכנס לחנות כלבו מקומית לערוך קניות.
מדי שנה היה בני קונה לדון וילסון, שהיה הכרוז הפותח את התוכנית, מתנה חגיגית זולה עד כדי גיחוך.
הוא היה ניגש לפקיד חנות מוטרד ששיחק מל בלאנק, והיה אז מביא את בלאנק עד כדי שיגעון על ידי החלפת המתנה אינספור פעמים במהלך הפרק.
ב-1936, אחרי כמה שנים של שידור מניו יורק, בני העביר את המופע ללוס אנג'לס, מה שאפשר לו להביא אורחים כמו פרנק סינטרה, ג'יימס סטיוארט, ג'ודי גרלנד, ברברה סטנוויק, בינג קרוסבי, ג'ורג' ברנס וגרייסי אלן (ג'ורג' ברנס היה ידידו הקרוב ביותר של בני), ועוד רבים אחרים.
ברנס, אלן ואורסון וולס ארחו מספר פרקים במרץ ובאפריל 1943 כאשר בני היה חולה בדלקת ריאות.
רונלד קולמן ואשתו בניטה היום הופיעו לעיתים קרובות בשנות הארבעים כשכניו הסובלים של בני.
בימים הראשונים של הרדיו ובתקופת הטלוויזיה המוקדמת, זמן השידור היה בבעלות נותני החסות.
לפעמים נסבו הבדיחות על נותני החסות עצמם, אולם בני לא נהג כך לעיתים תכופות, וזאת בניגוד לבדרנים מפורסמים אחרים.
במשך שנים, התעקש בני במשא ומתן על החוזה, שכותביו ישלבו את הפרסומת של החסות באמצע התוכנית, והמודעות שהתקבלו שולבו בצורה חכמה ושנונה בסיפור המופע .
למעשה, תוכנית הרדיו לא פורסמה בדרך כלל בתור התוכנית של ג'ק בני.
במקום זאת, השם הראשי של המופע נקשר לנותן החסות.
לתוכנית היו נותני חסות רבים במרוצת השנים.
החסות הארוכה ביותר (1944–1955) הייתה של חברת הטבק לאקי סטרייק (Lucky Strike) והתוכנית נקראה The Lucky Strike Program starring Jack Benny.
בני העסיק קבוצה קטנה של כותבים, שרובם נשארו איתו שנים רבות.
זה היה בניגוד לקומיקאים ברדיו או בטלוויזיה, כמו בוב הופ, שהיו משנים כותבים לעיתים קרובות.
אחד הכותבים של בני, ג'ורג' בלזר, ציין: "אחד הצדדים היפים של ג'ק בני היה שהוא מעולם לא הכחיש את קיומך, להפך, הוא פרסם אותך - לא רק בשיחות אלא בראיונות ובשידור".
מהכותב מילט יוספסברג ואחרים ידוע שבני היה למעשה הכותב ראשי ומנהל תוכניות הרדיו שלו, אף שלא הופיע ברשימת הקרדיטים.
בניגוד לפרד אלן, שכתב לראשונה את תסריטי הרדיו שלו (ושיכתב בהרחבה תסריטים שהופקו בשנים מאוחרות יותר על ידי צוות כתיבה), ג'ק בני תואר לעיתים קרובות על ידי כותביו כעורך קומדיה מושלם ולא ככותב כשלעצמו.
ג'ורג' ברנס תיאר את בני כ"עורך הגדול ביותר של החומר בעסק, יש לו את הכישרון להוציא את כל הרפש החלש ולשמור רק על השורות המוצלחות".
לג'ק בני היה מוניטין של אמן העיתוי.
מאז ימיו ברדיו הוא בחן את גבולות התזמון למטרות קומיות, כמו השהיה של זמן לא פרופורציונלי לפני שהשיב על שאלה.
בלזר תיאר את הכתיבה לבני כדומה להלחנת מוזיקה, כשקצב הדיבור מושווה לטמפו מוזיקלי.
בפרק ששודרה ב-28 במרץ 1948, שאל בני את האוסקר של השכן רונלד קולמן וחזר הביתה כששודד עצר אותו וביקש גפרור להדליק סיגריה, ואחר כך דרש: "אל תעשה צעד, זהו שוד.
עכשיו, קדימה, הכסף או החיים." בני השתהה, וקהל האולפן - שהכיר את דמותו הקמצנית - צחק.
לאחר מכן חזר השודד על דרישתו: "תראה, חבר, אמרתי הכסף שלך או החיים שלך!" בני ירה בחזרה: "אני חושב על זה!" הפעם הקהל צחק בקול רם יותר מאשר בזמן ההפסקה.
הפאנצ'ליין הגיע לכותבים של בני, ג'ון טאקברי ומילט יוספסברג, כמעט במקרה.
הסופר ג'ורג 'בלזר תיאר את הסצנה לסופר ג'ורדן ר.
יאנג, עבור "Laugh Crafters", ספר משנת 1999 של ראיונות עם כותבי רדיו וטלוויזיה ותיקים:
הם הגיעו לנקודה שבה הייתה להם השורה, "הכסף שלך או החיים שלך." וזה עצר אותם ...
מילט פוסע הלוך ושוב, מנסה למצוא המשך...
והוא כועס קצת על טאק, והוא אומר, "בשם אלוהים, טאק, תגיד משהו".
טאק שכבר ישן למחצה - אומר בהגנה על עצמו, "אני חושב על זה".
וזו השורה שנכתבה בתסריט ...
זה לא היה הצחוק הכי גדול שג'ק קיבל בקריירה שלו אבל יש לה מוניטין של השורה המצחיקה ביותר.
היא הפכה ל"בדיחה של ג'ק בני", זו שמדגימה באופן המוצלח ביותר את דמות "הקמצן" של בני.
השורה "אני חושב על זה" לא הייתה עובדת עם כל קומיקאי אחר.
בשנת 1937 התחיל סכסוך הרדיו המפורסם בין בני לקולגה פרד אלן.
אלן התחיל את המריבה בהופעה שלו ב-30 בדצמבר 1936, אחרי שילד ניגן בכינור את היצירה "דבורה" של פרנסואה שוברט.
כשסיים הזכיר אלן בלגלוג "כנר כביכול" שצריך להתבייש בעצמו מההשוואה.
בני, שהקשיב למופע אלן, ענה בסוף המופע שלו ב-3 בינואר 1937. ומכאן ואילך ההתכתשות נמשכה.
במשך עשור, השניים המשיכו בזה שוב ושוב באופן כה משכנע עד כי אוהדים של שתי ההצגות יכלו להאמין שהם הפכו אויבים בדם.
למעשה, שני האנשים היו חברים קרובים ומעריצים הדדיים.
בני ואלן הופיעו לעיתים קרובות בתוכניתו של זה במהלך "הסכסוך" המתמשך.
ב-1956 מת אלן באפן פתאומי מהתקף לב.
בני היה מזועזע ובהצהרה שפורסמה ביום שאחרי מותו של אלן אמר בני: "אנשים שואלים אותי לעיתים קרובות אם פרד אלן ואני באמת חברים בחיים האמיתיים.
אני עונה תמיד אותו דבר: לא יכול היה להיות "ריב" ארוך ומוצלח כשלנו, בלי שתהיה לנו מתחתיו ידידות עמוקה וכנה".
אלן עצמו כתב: "במשך שנים אנשים שואלים אותי אם ג'ק ואני ידידים, אני לא חושב שלג'ק בני יש אויב בעולם...
הוא הקומיקאי האהוב עלי ואני מקווה להיות חבר שלו עד שיהיה בן ארבעים, זה יהיה לנצח".
(בני הציג עצמו תמיד כבן 39).
לאחר הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה ב-1949 בתחנת לוס אנג'לס המקומית שהייתה קשורה ל-CBS, שודרה גרסת הטלוויזיה של "התוכנית של ג'ק בני" מה-28 באוקטובר 1950 ועד ל-1965. פרט לעונה האחרונה היו כל השידורים תחת CBS.
בתחילה הוצגה סדרה של חמש תוכניות אך בהדרגה התכיפות עלתה.
מסתיו 1954 ועד 1960 שודרה התוכנית בכל שבוע שני, ומ-1960 ועד 1965 הייתה זו תוכנית שבועית.
כשעבר בני לטלוויזיה, התברר שהכישרון המילולי שלו אינו נופל מן הרפרטואר שלו של הבעות ומחוות פנים.
התוכנית הייתה דומה לתוכנית הרדיו אבל עם תוספת של קטעים קומיים חזותיים.
חברת Lucky Strike הייתה נותן החסות.
בני נהג לפתוח את המונולוגים הפותחים והמסיימים בפני קהל חי, משום שחשב זאת לחיוני לתזמון החומר.
אמנם, כמו במופעי טלוויזיה אחרים, צחוק מוקלט נוסף לפעמים לפסקול, למשל כאשר הקהל באולפן החמיץ כמה מומנטים קומיים מסיבה זו או אחרת.
הצופים בטלוויזיה למדו לחיות בלי מרי ליווינגסטון שסבלה מפחד במה מצמית.
ליווינגסטון הופיעה כך רק לעיתים רחוקות, אם בכלל, בתוכנית הטלוויזיה.
למעשה, במשך השנים האחרונות של תוכנית הרדיו, היא הקליטה מראש את השורות שלה, ובתם של ג'ק ומרי, ג'ואן, החליפה אותה בהקלטה החיה.
שורותיה של מרי הוכנסו מאוחר יותר לתוך הקלטת והחליפו את ג'ואן לפני השידור.
מרי ליווינגסטון פרשה לבסוף מעסקי ההופעות לצמיתות ב-1958, כפי שעשתה חברתה גרייסי אלן.
בני הצליח למשוך אורחים שרק לעיתים רחוקות, אם בכלל, הופיעו בטלוויזיה.
בשנת 1953 ערכו מרילין מונרו והאמפרי בוגרט את הופעת הבכורה שלהם בטלוויזיה בתוכנית של בני.
כוכב אורח אחר במופע של ג'ק בני היה רוד סרלינג שכיכב בזיוף של תוכניתו "אזור הדמדומים".
בתוכנית בני נראה הולך לביתו שלו...
ומוצא שאף אחד לא יודע מי הוא!
הזמרת הקנדית ג'יזל מק'קנזי, שסיירה עם בני בתחילת שנות החמישים, כיכבה שבע פעמים בתוכנית של ג'ק בני.
בני התרשם כל כך מכישרונה של מקנזי, ששימש כמפיק בפועל וכאורח במופע שלה ברשת NBC בשנים 1957–1958.
בשנת 1964 היה וולט דיסני אורח בתוכנית, בעיקר כדי לקדם את ההפקה של הסרט "מרי פופינס".
בני שכנע את דיסני לתת לו יותר מ-110 כרטיסי כניסה חינם לדיסנילנד עבור חבריו ואחד לאשתו, אבל מאוחר יותר בהופעה שילח דיסני את נמר המחמד שלו אחרי בני כנקמה, ובנקודה זו פתח בני את המטרייה שלו והמריא מעל הבמה כמו מרי פופינס.
עם השנים הגיעה גם עת הסיום לתוכנית של בני.
CBS הפסיקה את המופע ב-1964, בנימוק של חוסר העניין של הקהל הצעיר.
בני הלך אפוא לרשת NBC, הרשת המקורית שלו, אך גם כאן החזיקה התוכנית מעמד רק עונה אחת.
הוא המשיך לעשות מדי פעם אירועים מיוחדים מזדמנים במשך שנות ה-70, כשהאחרון היה בינואר 1974.
לאחר כשלושה עשורים ברדיו ובטלוויזיה בתוכנית שבועית, ג'ק בני פרש.
בני היה אמביוולנטי לגבי הטלוויזיה.
באחת ההזדמנויות אמר: "בשנה השנייה שלי בטלוויזיה, ראיתי שהמצלמה היא מפלצת אוכלת אדם...
חשפה מקרוב את מי שהופיע, שבוע אחר שבוע, ואיימה על קיומו כמישהו מעניין".
בני הופיע גם בסרטים, ביניהם כאמור הסרט "הוליווד רוויו של 1929".
הוא וליווינגסטון הופיעו גם ב"מר ברודוויי" (1933) של אד סאליבן בדמות עצמם.
כמו כן הופיע בני במספר סרטים מצוירים של האחים וורנר.
ייתכן גם שג'ק בני היה בעל תפקיד קטן ללא זיהוי בסרט "קזבלנקה".
זאת לטענת מאמר בעיתון ופרסום בספר העיתונות של הסרט.
כשנשאל על כך, השיב מבקר הקולנוע רוג'ר איברט, "זה נראה כמוהו, זה כל מה שאני יכול להגיד".
הוא כתב בטור מאוחר יותר, "אני חושב שאתה צודק".
בני הופיע כאורח גם בסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם".
כאשר חלק מהדמויות מתווכחות בצד הדרך, בני מתרומם במכוניתו ושואל: "יש בעיה?", ואתל מרמן עונה, "כן, ולא צריך עזרה ממך!
"בני בחיוך דועך ממלמל, "טוב!", ונוסע.
בשנת 1960, עוטר בני בשלושה כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-1988 נכלל בהיכל התהילה של הטלוויזיה וב-1989 באולם התהילה הלאומי של הרדיו.
כן הוכתר בפרסים שונים של מדינת אילינוי.
כאשר המחיר של חותמת דואר סטנדרטית מדרגה ראשונה בארצות הברית הוגדל ל-39 סנט ב-2006, דרשו האוהדים בול עם שמו של ג'ק בני כהוקרה לתרומתו רבת השנים.
שירות הדואר של ארצות הברית הוציא חותמת המתארת את ג'ק בני בשנת 1991, כחלק מחוברת של בולים לכבוד קומיקאים; עם זאת, החותמת הונפקה לפי שער של 29 סנט.
בית הספר התיכון ג'ק בני בווקגן, אילינוי, נקרא על שמו של הקומיקאי המפורסם.
המוטו של בית הספר תואם את ההצהרה המפורסמת של בני, "הבית של בני ה-39".
פסל של ג'ק בני עם הכינור שלו הוצב ברחוב ג'נסי במרכז העיר ווקגן.
סר ג'ון ארתור ברבהאם היה נהג מרוצים אוסטרלי שזכה שלוש פעמים באליפות פורמולה 1 בעונות 1959, 1960 ו-1966. הוא היה מייסדה של קבוצת המרוצים ויצרן המכוניות ברבהאם שנשאו את שמו.
הוא היחיד שזכה באליפות פורמולה 1 בעודו נוהג במכונית שיוצרה על ידי החברה שייסד.
ג'ון (ג'ק) ארתור ברבהאם נולד ב-1926 בניו סאות' ויילס, אוסטרליה בעיירה סמוכה לסידני.
הוא עסק בנהיגה ומכונאות מגיל צעיר, כשסייע לאביו בעסקי המזון ונהג במשאיות כבר בגיל 12. הוא למד בבית ספר טכני נגרות, נפחות ושרטוט טכני.
בגיל 15 הוא עזב את בית הספר כדי לעבוד במוסך וללמוד מכונאות בלימודי ערב.
זמן קצר אחר כך הקים עסק משלו לשיפוץ ומכירה של אופנועים.
כשהגיע לגיל 18, במאי 1944 התגייס לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
הוא רצה להפוך לטייס אך החיל סבל ממחסור במכונאים והפנה אותו לשרת כמכונאי מטוסים.
הוא שירת בטייסת מטוסי קרב מסוג בריסטול בופייטר.
ביום הולדתו ה-20 הוא השתחרר משירות והקים עסק לטיפול ושיפוץ מכונות בסדנה שהקים דודו בסמוך לבית סבו.
ברבהאם החל להתחרות לאחר שחבר אמריקני שכנע אותו לצפות במרוץ מכוניות בדרכי עפר.
הוא לא התכוון להתחרות אלא להשתתף בבניית מכונית, ולתת לחברו להתחרות.
אך כשחברו פרש, הוא החל למלא את מקומו ולנצח באופן מיידי.
הוא המשיך להתחרות באליפויות לאומיות והיה אלוף אוסטרליה במרוצים אלו מ-1948 עד 1951. מ-1953 החל לגלות עניין במרוצי אספלט במסלולים סגורים.
הוא התחרה במכונית מרוץ של חברת קופר הבריטית וניצח במרוצים רבים באוסטרליה.
שערו השחור ואופי הנהיגה שלו הקנו לו את הכינוי "בלק ג'ק".
בתחילת 1955 שוכנע ברבהאם על ידי דין דילמונט, שהיה מנהל המרוצים של RAC בבריטניה, לנסות להשתתף בעונת מרוצים בבריטניה.
ברבהאם הגיע לבריטניה וקנה מכונית קופר נוספת.
סגנון הנהיגה שלו רמז על מקורותיו במרוצי דרכי עפר וקנה לו אוהדים רבים בקרב הקהל, כיוון שהתבסס על פנייה באמצעות היגוי חריף ומצערת פתוחה לרווחה.
ביקור במפעל קופר לשם קניית חלקים הוביל להיכרות עם צ'רלי וג'ון קופר, שהלכה והתחזקה כשברבהאם החל לסייע באופן יומיומי בבניית מכוניות המרוץ של קופר שיועדה לפורמולה 1, אף שלא היה עובד המקום.
ברבהאם הפציר בקופר שיאפשרו לו להתחרות במכונית שהיה שותף לפיתוחה והוא זכה להזדמנות הזו בגיל 29, בגרנד פרי הבריטי של עונת 1955. המנוע שאיתו התחרה היה חלש והוא סבל מתקלה במצמד שגרמה לפרישתו מהמרוץ.
בהמשך השנה הוא התחרה במרוץ גרנד פרי באנגליה, מחוץ לסבב, והצליח להתמודד ברמה שווה עם סגן אלוף הסבב, סטירלינג מוס.
בהמשך ציין זאת ברבהאם כנקודת מפנה ששכנעה אותו שהוא ראוי להתחרות ברמה הגבוהה ביותר.
בסוף השנה הוא העביר את מכונית הקופר לאוסטרליה והתחרה שם במרוץ גרנד פרי נוסף מחוץ לסבב, שבו הוא ניצח.
לאחר הניצחון הוא מכר את המכונית כדי להתכונן למעבר קבוע לבריטניה עם אשתו ובנו.
ב-1956 החל ברבהאם להתחרות בפורמולה 2 הבריטית עבור קופר ובמקביל השתתף שוב בגרנד פרי בריטניה עם מזראטי משומשת, ופרש.
בעונת 1957 הוא התחרה בשלושה מרוצי פורמולה 1 עם קופר, וסיים שישי במונקו.
בעונת 1958 הוא החל להתחרות באופן סדיר עבור קופר בפורמולה 1. הישגו הטוב ביותר היה מקום רביעי במונקו.
במקביל הוא הפך לאלוף עונת 1958 בסדרת פורמולה 2 הבריטית.
בשנים אלו הוא חזר והתעניין בלימוד טיסה והשיג רישיון טיס.
הוא החל להתנייד בין מסלולי המרוץ של העונה באמצעות מטוס קל שהוא הטיס.
בעונת 1959 החלה קופר להשתמש במנועי 2.5 ליטר במקום שני ליטר, שעזרו לשפר את ביצועיו של ברבהאם.
הוא זכה בניצחון הראשון שלו בפורמולה 1, בגרנד פרי של מונקו, לאחר שמתחריו סבלו מתקלות.
גם במרוצים הבאים הוא הגיע לפודיום, והשיג ניצחון בגרנד פרי הבריטי.
בשלב זה הוא הוביל ביתרון של 13 נקודות, ארבעה מרוצים לקראת סיום העונה.
בגרנד פרי פורטוגל מכוניתו עפה מהמסלול בעוד שיריבו, מוס, ניצח.
לקראת גרנד פרי ארצות הברית עמדו ברבהאם, מוס וטוני ברוקס בעמדת זכייה באליפות.
אף שטיפל במכוניות המרוץ של קופר עד אחת בלילה, למחרת הוא הוביל במשך מרבית המרוץ בעוד מוס סבל מתקלת תיבת הילוכים.
בהקפה האחרונה נגמר הדלק במכוניתו והוא דחף אותה עד לקו הסיום כדי לסיים רביעי.
עם זאת, כיוון שברוקס סיים רק במקום השלישי, יתרונו של ברבהאם הובטח, והוא זכה באליפות הפורמולה הראשונה שלו.
בסוף 1959 הזמין ברבהאם את חברו מאוסטרליה, רון טאורנק, להצטרף אליו לעסק המכוניות שלו באנגליה, על מנת לפתח קיטים לשיפור מכוניות, כדוגמת טריומף הראלד.
עם זאת, מטרתם העתידית הייתה להתקדם בפיתוח מכוניות מרוץ.
אף שברבהאם זכה עם מכונית של קופר באליפות, הוא הבין שהחברה לא יוזמת פיתוח משמעותי נוסף שלה.
בסיוע טאורנק, הוא קידם את פיתוח הדגם T53, וחנך אותו בגרנד פרי מונקו של עונת 1960. אף שהוא לא סיים את המרוץ במונקו, הוא זכה לרצף של חמישה ניצחונות במרוצים הבאים.
סטירלינג מוס, שנפצע בגרנד פרי הבלגי, נעדר למשך חודשיים ויצא מהמרוץ לאליפות.
במרוץ בבריטניה התקדם ברבהאם מהמקום השמיני לשני וניצח במרוץ לאחר שג'ון סורטיס התרסק.
בהמשך, כשהקבוצות הבריטיות החליטו לא להופיע לגרנד פרי איטליה מסיבות בטיחותיות, הובטח ניצחונו באליפות שנייה ברציפות.
שינוי הכללים בעונת 1961 שחייבו שימוש במנוע 1.5 ליטר, הותירו את קופר בפיגור וכתוצאה מכך פגעו בביצועיו של ברבהאם.