tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המסילה לא הייתה רווחית כיוון שבזמן פתיחתה חל פיחות בנפח התחבורה לאורך תעלת קרומפורד.
ב-1855 נחקק חוק בפרלמנט שלפיו ניתן יהיה להוביל על המסילה גם נוסעים.
אף על פי שהעברת נוסעים הפכה לחשובה יותר עבור המסילה, מצבה המשיך להתדרדר והיא נסגרה ב-21 באפריל 1967.
עמק דרוונט נחשב למקום שבו הוקמה מערכת המפעלים הראשונה.
המכונות שפותחו בעמק אפשרו את הייצור הרציף.
מפעל קרומפורד ומגורי העובדים, שנבנו על ידי ריצ'רד ארקרייט, היו בסיס לקהילות תעשייתיות ברחבי העולם.
הסיבה לבניית היישוב במקביל לבנייתו של מפעל קרומפורד הייתה על מנת לספק מגורים לפועלים, כיוון שזו הייתה אחת הדרכים היחידות להבטיח כי העובדים ירצו לעבוד במקום.
הצלחת הדגם של ארקרייט הובילה לכך שתעשיינים אחרים העתיקו אותו.
יזמים כגון פיטר נייטינגייל, ג'דדיה סטרוט ותומאס אוואנס הקימו מספר יישובים מסוג זה ברחבי העמק.
התעשיינים הללו דאגו לעובדיהם ולמשפחות שלהם, ובכך פעלו מנקודת מבט כלכלית שאפשרה להם מאגר יציב של עובדים.
חידושיו של ארקרייט לא הוגבלו רק לפיתוח יישובי עובדים; הוא המציא פטנטים רבים הקשורים לטכנולוגיית טווייה המבוססת על מים.
תוקף הפטנטים שלו פג ב-1785, וכעבור שלוש שנים היו למעלה מ-200 מפעלים כאלה בבריטניה.
ניו לנארק נרכש על ידי רוברט אוון ב-1799 והלה הרחיב במידה רבה את הפעילות החברתית בהשוואה לעמק.
סלטייר - אף הוא אתר מורשת עולמית - הוקם ב-1853 והיה מאופיין במגורי עובדים ומתקניהם ואף במאפיינים אחרים של מערכת המפעלים שפותחה על ידי ארקרייט.
ב-1774 העבירה ממשלת בריטניה חוק שלפיו חל איסור על ייצוא "כלים או מכשירים" ששימשו בתעשיות הכותנה והפשתן.
כתוצאה מכך הדרך היחידה להפיץ את הטכנולוגיות החדשות שפותחו בבריטניה למדינות אחרות הייתה באמצעות ריגול תעשייתי.
קארל דליוס עבר באנגליה והעביר את התוכניות של חלק מהמצאותיו של ארקרייט לאדם בשם יוהאן גוטפריד ברוגלמאן; ברוגלמאן ניצל את המידע על מנת להקים מפעל ברטינגן שליד דיסלדורף שבגרמניה, וזה החל לפעול ב-1784. הוא קרא ליישוב הסמוך למפעל בשם קרומפורד.
היה זה מפעל ארקרייט הראשון ביבשת אירופה.
השיטות לטוויית כותנה שפותחו בעמק דרוונט הגיעו גם לאמריקה.
ב-1790 היו בארצות הברית פחות מ-2,000 פלכים שהונעו על ידי גלגלים המכונים Spinning jenny, ובאותה תקופה היו בבריטניה 2.4 מיליון פלכים כאלה.
הדגם של מפעל ארקרייט הובא לאמריקה על ידי מהגרים כגון סמיואל סלייטר, שהיה במקור מעמק דרוונט, והקים את מפעל סלייטר.
טכנולוגיות רבות שפותחו בעמק דרוונט אומצו בתעשיות טקסטיל אחרות; עד אמצע המאה ה-20 בוצע הטיפול במכונות ניפוץ שהומצאו על ידי ארקרייט.
בזכות מערכת המפעלים ניתן היה לייצר בזול מוצרי טקסטיל וביגוד.
ב-1971 נערך בעמק פסטיבל לזכרו של ארקרייט, וזמן קצר לאחר מכן הוקמה אגודת ארקרייט לשימור המונומנטים התעשייתיים בדרבישייר.
המתחם של מפעל קרומפורד נרכש על ידי האגודה ב-1979, ובכך היא מנעה את הריסת המבנים הקשורים למפעל.
מלבד מניעת הרס האתר שאפה האגודה להתחיל בשיקומו.
המפעלים היו מזוהמים היות ששימשו לאחסון חומרים תעשייתיים שונים לאחר הפסקת ייצור הכותנה, וביוזמת האגודה המפעלים נוקו ושוקמו בעלוּת חמישה מיליון לירות שטרלינג ובסיוע המועצות המקומיות, סוכנות הפיתוח של מזרח המידלנדס, קרן המורשת האנגלית וקרן הלוטו למורשת.
מפעל קרומפורד מאוכלס על ידי מספר עסקים קטנים ומשמש גם לחינוך.
מפעלים רבים בעמק שרדו לאורך השנים למרות דעיכת תעשיית הכותנה המקומית, וחלקם שימשו עבור מטרות אחרות.
רוב בתי הפועלים עדיין קיימים כמקומות מגורים.
בשנות ה-70 וה-80 ניסו הרשויות המקומיות וקרן המורשת האנגלית למנוע את ההידרדרות במצב הבתים והמפעלים באמצעות ייעוץ לבעליהם ומענקים לעבודות השימור.
כאשר הוגשה המועמדות להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, היו 26 מתוך 838 הבניינים הרשומים באזור במצב שימור גרוע וברשימת המבנים בסיכון של קרן המורשת האנגלית.
המפעלים בעמק דרוונט הועמדו להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. האתר הוצע להכללה ברשימה (יחד עם הנוף התעשייתי בבלנאבון, ניו לנארק וסלטייר) על מנת להגדיל את ייצוגם של אתרים תעשייתיים היסטוריים.
ההצעה התקבלה והמפעלים הוכרזו בשנת 2001, לפי הקריטריון השני והקריטריון הרביעי להכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית, כאתר מורשת עולמית תרבותי.
"שותפות מפעלי עמק דרוונט" אחראית, בשם הממשלה הבריטית, לניהול האתר.
ביוני 2009 נפגע מפעל באת' סטריט שבדרבי עקב שרפה.
הבניין היה חלק מאתר המורשת העולמית ותוארך למאה ה-18.
מוזיאון עבודת הטקסטיל שבמפעל מסון היל מציג את אוסף האשוות (Bobbin) הגדול ביותר בעולם.
בבניין הצפוני של מפעל בלפר שוכן מרכז המבקרים של העמק.
במרכז זה יש תצוגה של מכונות ופריטים נוספים הקשורים להיסטוריה של תעשיית הטקסטיל המקומית.
במפעל לום, השוכן בקצה הדרומי של האתר, נמצא המוזיאון התעשייתי של דרבי.
המפעלים בעמק דרוונט הם נקודת עוגן (Anchor point) במסלול האירופי למורשת תעשייתית (European Route of Industrial Heritage).
מפציץ טורפדו הוא סוג של מפציץ המיועד לתקיפת אוניות באמצעות טורפדו, המסוגל לשאת גם פצצות.
מפציצי הטורפדו פעלו בעיקר בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ובמהלכה, בה שימשו מרכיב עיקרי בקרבות רבים ומפורסמים כגון קרב טרנטו בשרות הבריטים ובמתקפה היפנית על פרל הארבור.
הופעתם של מערכות נשק משופרות הנישאות על ידי מפציצים קונבנציונליים, בעיקר טילים נגד ספינות, השיפורים בהגנות נ"מ ופגיעותם הרבה של מפציצי הטורפדו בזמן תקיפה, הביאו להפסקת השימוש במפציצים מסוג זה זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
מפציצי הטורפדו הראשונים החלו להופיע במהלך מלחמת העולם הראשונה כנגזרת של התפתחותם הטכנולוגית של המטוסים והטורפדו.
הרעיון למטוסים נושאי טורפדו התפתח כבר בסביבות שנת 1910 ונבע מהרצון לספק מעין "ספינת טורפדו מעופפת" המסוגלת לחמוק מבעד להגנות ולתקוף אף את האוניות הגדולות ביותר.
את הרעיונות הפרקטיים הראשוניים שרטטו הקצינים הבריטיים לוטננט דאגלס הייד-תומפסון (Douglas Hyde-Thompson) וקומנדר מוריי סואטר (Murray Sueter) ב-1912. מספר הטלות טורפדו סטטיות בוצעו ב-1913 וב-28 ביולי 1914 בוצעה הטלת הטורפדו המוצלחת הראשונה בטיסה ממטוס ימי מדגם שורט 184 של הצי המלכותי הבריטי.
בעקבות ההצלחה לחץ סואטר על האדמירליות הבריטית לסייע ללחימה וגף של מטוסי שורט 184 צורף ב-1915 למערכה בדרדנלים על גבי נושאת מטוסים מאולתרת.
במהלך המערכה הפך השורט 184 למטוס הראשון שהצליח להטביע אוניית אויב באמצעות טורפדו, ובסך הכול טובעו על ידו שלוש ספינות, אך השורט היה מסוגל לשאת רק טורפדו קטן יחסית בקוטר 14 אינץ', שחסר עוצמה לגרימת נזק משמעותי לספינות גדולות.
משום כך נבנה מטוס ימי גדול יותר, השורט 320, שנשא טורפדו בקוטר 18 אינץ' וטס במהירות 72 מייל לשעה (כ-115 קמ"ש) לטווח של 100 מיילים (כ-160 קילומטר).
המטוס נכנס לייצור במהלך 1917 לאחר שנבחן בהצלחה בשנה שלפני כן.
סואטר ביקש ליצור כוח מפציצים הפועל מבסיס יבשתי שיוכל במקביל לפעול מעל גבי נושאות מטוסים, ובשיתוף עם תומאס סופווית' (Thomas Sopwith) יצר את הסופווית' קוקו, מפציץ טורפדו חד-מושבי בעל מנוע של 200 כוחות סוס וטווח פעולה של 160 מייל (כ-257 ק"מ) ומהירות של 103 מייל לשעה (כ-165 קמ"ש).
הקוקו נחשב כמפציץ הטורפדו הראשון שתוכנן לפעול מעל גבי נושאות מטוסים, אך לא הספיק להיכנס לפעילות מבצעית במהלך המלחמה.
בארצות הברית בוצעה הטלת טורפדו דמה ממטוס ימי בסוף 1917, במהלכה ניתז הטורפדו מן הגלים בחזרה וכמעט פגע במטוס.
מכיוון שמטוסי אותה תקופה יכלו לשאת רק משקל מוגבל, עדיין לא הבשילה כניסתו של מפציץ הטורפדו לשירות מבצעי יעיל.
כללית, טורפדו המוטל ממטוס תוכנן להיות קטן וקל יותר מטורפדות הנישאים על גבי צוללות וספינות מלחמה אחרות.
אך במפציץ חד מנועי עדיין היה צורך בהתקנתו של מנוע חזק יותר, בתא פצצות מוגדל וכתוצאה מכך גם שגוף המפציץ יהיה ארוך יותר ולכך נדרש עיצוב ותכנון מיוחד עבור סוג כזה של מפציץ.
טורפדו המסוגל לגרום נזק משמעותי לאוניה גדולה צריך מסה של כמעט טון אחד, משקל בעייתי למטוסים חד מנועיים, ומטוס הנושא טורפדו כזה היה למעשה מסורבל מאוד.
גם העובדה כי הטלת הטורפדו חייבה טיסה מתונה בגובה נמוך ושחרורו בטווח קצר גרמה לכך שגם מפציצי הטורפדו המתקדמים של שלהי מלחמת העולם השנייה היו פגיעים מאוד במהלך התקרבותם למטרה.
הצדדים הלוחמים במלחמת העולם השנייה עשו שימוש נרחב בדגמים רבים של מפציצי טורפדו, שהיו בחלקם מטוסים שתוכננו במיוחד למשימה (כגון הבריסטול בופורט) ובחלקם עברו הסבות מדגמי מטוסי קרב (כגון הבריסטול בופייטר), מפציצים (כגון ההיינקל He 111) ומטוסים ימיים.
מפציצי הטורפדו הייעודיים החלו לצאת משרות זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והוחלפו על ידי מטוסים רב תכליתיים שצוידו מאוחר יותר גם בטילים.
לעומת זאת, הותאמו בסוף שנות ה-40 ותחילת ה-50 מספר מטוסי סילון, כגון האיליושין Il-28T, לנשיאת טורפדו במסגרת פעילותם המבצעית.
התקפת הטורפדו הידועה האחרונה בוצעה על ידי דאגלס A-1 סקייריידר של צי ארצות הברית כנגד סכר הואצ'יאון (Hwacheon Dam) במהלך מלחמת קוריאה.
מפציצי הטורפדו המבצעיים האחרונים שירתו, ככל הנראה, בחיל האוויר הצפון קוריאני בשנות ה-80.
במקביל לירידתו מהבמה של מפציץ הטורפדו, הותאמו מספר מטוסי סיור ימיים (כגון ה-P-3 אוריון האמריקני) ומסוקים הפועלים מספינות (כגון הווסטלנד לינקס הבריטי) כפלטפורמת שיגור עבור טורפדות מתבייתים כנגד צוללות, אך שיטת הפעולה הנהוגה שונה משמעותית.
אחד מחסרונותיו העיקריים של המפציץ היה הצורך לטוס בנתיב ארוך וישר בגובה נמוך וקבוע של כ-30 מטרים לעבר המטרה, ולשחרר את הטורפדו מטווח קצר.
הטורפדות היו כלי נשק מורכבים, מתוחכמים וכתוצאה מכך גם מועדים לתקלות תפעול וגם לנזקים כאשר נחתו במים, במיוחד אם פגעו בראש גל.
ההטלה האידיאלית כוונה לבסיס הגל אך הייתה קשה לביצוע.
במהלך ההתקרבות למטרה, היווה המפציץ מטרה קלה לסיור הקרב האווירי (Combat Air Patrol) של המטוסים שהגנו על הספינות.
בנוסף, היו מפציצי הטורפדו מטרות קלות לאש נ"מ, כאשר אחת משיטות ההתגוננות כנגדם כללה ירי ארטילריה כבדה אל תוך המים במטרה לגרום לנתזים הנוצרים לפגוע במטוס.
להשגת יעילות מרבית בתקיפה, נורו הטורפדות על ידי קבוצה בת מספר מטוסים בו זמנית, בתצורת מניפה (בדומה לשיטת ההתקפה הנהוגה בספינות טורפדו ובצוללות).
חשיבות רבה הייתה לגורם ההפתעה ולחיפוי של מטוסי קרב על המפציצים, להשגת עליונות אווירית ולמשיכת אש הנ"מ.
בשנות ה-30 פיתח הצי הקיסרי היפני את שיטת הפעולה הטובה ביותר שנועדה להשיג פגיעה.
היפנים עשו שימוש ב"שיטת הסדן" שכללה שימוש בשתי קבוצות מפציצים שהתקרבו אל ירכתי הספינה בזווית של 45 מעלות משני צידיה.
הטלת הטורפדו בוצעה במרחק שווה מצד שתי הקבוצות, מה שיבטיח פגיעה ללא קשר לכיוון אליו תנסה הספינה לתמרן.
מעשית, הייתה שיטה זו קשה לתיאום ולכן נעשה בה שימוש רק לעיתים נדירות.
בדרך כלל, פוזרו מבני המפציצים הקרבים במהירות עקב המטוסים המגינים ואש הנ"מ, מה שהותיר כל מטוס לתקוף לבדו.
במהלך ההתקפה היפנית בפרל הארבור, היו הספינות המותקפות מסודרות בשורה ונייחות, מה שאפשר ל-40 מפציצי הצי הקיסרי היפני החמושים בטורפדו סוג 91 (מתוך 183 המטוסים התוקפים) לפגוע בקלות בדופן הספינות בעוד המגינים הופתעו לחלוטין.
השימוש היעיל ביותר במפציצי טורפדו נעשה בשיתוף עם סוגי מטוסים אחרים.
אחת התקיפות המוצלחות בהתאם לטקטיקה זו בוצעה ב-7 בדצמבר 1942, במהלך היום הראשון של קרב ים האלמוגים ובה הוטבעה נושאת המטוסים היפנית שוהו על ידי נושאות המטוסים האמריקניות לקסינגטון ויורקטאון, אשר הזניקו מולה כ-100 מטוסים, ביניהם גם מפציצי טורפדו, שתקפו במספר גלים.
במהלך ההתקפה על אוניית המערכה יאמטו סיפקו מטוסי קרב חיפוי עבור מפציצי הצלילה שגרמו נזק רב לסיפונים העליונים, לתותחים ולצוותים שאיישו אותם ושיתקו בכך את הגנות הנ"מ שלה, מה שאפשר למפציצי הטורפדו להתקרב ללא הפרעה ולתקוף.
לעומת זאת, במקרים בהם נכשלו התוקפים בניסיונות להשיג עליונות אווירית או לתקוף בהפתעה, סבלו מפציצי הטורפדו מאבדות כבדות, ללא קשר למידת חדשנותו של דגם המטוס.
המחשה לכך ניתנה במהלך קרב מידווי בו החמיצו מפציצי הצלילה האמריקניים את מטרותיהם, נושאות המטוסים היפניות.
עקב כך, תקפו שלוש טייסות מפציצי טורפדו את היפנים לבדם, ללא תיאום וחיפוי מטוסי קרב, ומרביתם הופלו ללא גרימת נזק לספינות האויב.
בקרב איי סנטה קרוז היה למפציצי הטורפדו היפניים מדגם נקג'ימה B5N, שנחשבו כמיושנים, חלק חשוב בנזק הכבד שנגרם לשתי נושאות מטוסים, האנטרפרייז וההורנט, שהסתיים בטביעתה של האחרונה.
לעומתם, נכשלו מטוסי ה-TBF אוונג'ר האמריקנים החדישים בגרימת נזק לכוח נושאות המטוסים היפני.
תקיפה בטורפדו הייתה יעילה פחות כאשר המטרה הייתה מסוגלת לתמרן במהירות, מלבד במקרים שצוות המפציץ היה מיומן ובעל רמת אימון גבוהה.
המחיר הגבוה של האבדות במפציצים היה כדאי מכיוון שאפילו פגיעת טורפדו בודד באוניית מלחמה הייתה מסוגלת לשתק אותה בצורה משמעותית, במיוחד בכלי שיט ללא חגורת הגנה משוריינת (לנושאות מטוסים ולסיירות היו אמנם "בליטות טורפדו", אך הן לא היו נרחבות כמו באוניות מערכה).
גם אוניית מערכה לא הייתה ממוגנת לחלוטין כנגד פגיעה, וחור שנוצר כתוצאה מכך עלול להתרחב בשל לחץ המים המנסים לחדור לגוף הספינה.
כמו כן לא ניתן להגן על מדחפי הספינה ועל ההגה שלה, כפי שהומחש בטיבועי הביסמרק וכוח המשימה של הפרינס אוף ויילס.
מפעלי פלדה מגניטוגורסק היא חברה רוסית לייצור יצקת, פלדה ומוצריה.
המפעל הוקם במהלך תחילת שנות ה-30 ביחד עם עיר מגניטוגורסק במסגרת תוכנית החומש הראשונה.
שמות הקודמים היו "מפעלי פלדה מגניטוגורסק על שם סטלין" ו"מפעלי פלדה מגניטוגורסק על שם לנין".
קיום מרבצי ברזל באזור ההר "מגניטקה" היה ידוע עוד מהמאה ה-18 אך הם לא נוצלו.
הסיבות לכך היו העדר יערות באזור וחוסר תשתית תחבורתית.
תכנון המפעל החל במאי 1925 וכבר במרץ 1929 החלה בניית המפעל הענק ועיר חדשה לידו.
לקראת מחצית 1929 הסתיימה בניית מסילת רכבת לאזור.
בהקמה השתתפו מומחים רבים מחוץ לגבולות ברית המועצות והורכב ציוד שנרכש בארצות הברית וגרמניה.
בסך הכול בהקמת המפעל השתתפו מעל ל-800 מומחים זרים.
ב-31 בינואר הופעל כבשן ראשון ותוך כשנה עבדו 4 כבשנים ו-4 תנורים לייצור פלדה.
באוגוסט 1934 החל ייצור מוצרי פלדה.
עד לתחילת מלחמת העולם השנייה המפעל התמחה בייצור פלדה לצרכים אזרחיים.
עם תחילת המלחמה המפעל אורגן מחדש תוך ניצול ציוד שהובא ממפעל פלדה מאוקראינה והחל ייצור המוני של פלדה לשריון.
המפעל המשיך להתפתח גם בהמשך.
לקראת מחצית שנות ה-70 הוא היה מייצר 15 מיליון טון פלדה ו-12 מיליון טון מוצרי פלדה בשנה.
עם התפרקות ברית המועצות המפעל הופרט אך ייצור פלדה ירד ל-5.8 מיליון טון בשנת 1996. בתקופה זו רוב מוצריו נשלח למדינות שונות ולא לשוק הרוסי.
עם הזמן המפעל השתקם ובשנת 2008 ייצור פלדה חזר לרמה של 12 מיליון טון.
המפעל משתרע עתה על שטח של כ-100 אלף דונמים ומועסקים בו כ-55 אלף עובדים (מהם כמחצית בחברות נותנות שירותים למפעל האם).
ההר "מגניטקה" שהייתה הבסיס העיקרי של מרבצי ברזל כבר לא קיים (במקור הוא היה בגובה של כ-600 מ') ויש צורך להביא ברזל ממרבצים אחרים בעיקר ממרבצים הנמצאים בדרום מחוז צ'ליאבינסק.
בבעלות המפעל נמצאים מרבצי ברזל גדולים באזור בלגורוד.
לאור המשבר הכלכלי פיתוח המרבצים טרם החל.
מעל ל-80% ממניות המפעל נמצאים בבעלות של ויקטור רשניקוב שהיה מנכ"ל המפעל במשך שנים רבות.
בשנת 2007 החברה רכשה לעצמה שליטה בחברה לכריית פחם שבבעלותה מכרות פחם במחוז קמרובו.
החברה פועלת בהקמת מפעל לייצור פלדה בטורקיה ומפעל לייצור מוצרי פלדה בסנקט פטרבורג.
מפצל קרניים הוא רכיב אופטי המפצל קרן אור לשתי אלומות אור, או יותר.
מפצל קרניים מתבסס על חוק השבירה, ובנוי כך שיש אפשרות לשלוט בכיווני השבירה וההחזרה.
קיימים סוגים שונים של מפצלי קרניים, כך שבכל מערכת ניתן להטמיע את המפצל אשר עונה בצורה הטובה ביותר על דרישותיה.
מראות דיאלקטריות - בחברות שונות מייצרים מראות אשר מעבירות חלק מהאור הפוגע בהן, ומחזירות חלק אחר.
מראות אלו מתפקדות כמפצלי קרניים.
מפצלי קרניים קובייתיים - למפצלי קרניים רבים צורת קובייה המורכבת משני משולשים, בהם נעשה פיצול הקרן בתפר שבין המשולשים.
חיבור שני חלקי הקובייה נעשה בדרכים שונות, אשר משפיעות על הפרמטרים של הפיצול.
משתמשים במפצל הקרניים לפעמים כדי לחבר שתי קרני אור לאחת כמו ב - אינטרפרומטר מאך-זנדר.
במקרה הזה יש שתי קרני אור שנכנסות ושתיים שיוצאות.
מפציץ צלילה הוא מטוס מפציץ הצולל לעבר מטרתו ובכך מגביר את דיוק הפגיעה.
שיטת הפצצה זו מאפשרת לטייס לשמור על קשר עין עם המטרה ולכוון את מטוסו לכדי דיוק מרבי, מה שחשוב במיוחד כאשר מדובר במטרות נעות כגון אוניה או כלי רכב.
שחרור הפצצה או החימוש מתרחש בקרבה רבה יותר למטרה מה שמגביר את הסכוי לפגיעה, זאת לעומת מפציצים אשר משחררים את חימושם לרוב בגבהים רמים יותר.
מפציץ צלילה צולל בזווית תלולה (בדרך כלל בין 45 ל-70 מעלות), מה שדורש משיכה מהירה כלפי מעלה לאחר שחרור הפצצה.
שינוי מיידי זה בזווית הטיסה מייצר מאמץ רב על המטוס ועל הטייס, מה שדרש פיתוח של מפציצי צלילה בעלי גוף מטוס חזק יותר מהנהוג, זאת בנוסף להכשרת הטייסים להתמודדות עם הצלילה והמשיכה כלפי מעלה.
באחד ממפציצי הצלילה הנפוצים והמוכרים במלחמת העולם השנייה, היונקרס Ju 87 "שטוקה", אף נבנה מנגנון המושך את המטוס כלפי מעלה באופן אוטומטי במקרה והטייס איבד הכרה במהלך הצלילה.
מפציצי צלילה היו נפוצים במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר רוב הצבאות פיתחו מפציצים מסוג זה.
עם הופעת פצצות גדולות יותר וחימושים מדויקים יותר בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ירד הצורך במפציצי צלילה באופן משמעותי.
גורם נוסף שתרם משמעותית לדעיכת מפציצי הצלילה היה התגברות הדיוק ועוצמת האש של נשק נגד מטוסים, אליו היו מפציצי הצלילה פגיעים במיוחד.
מפציצי צלילה של מלחמת העולם השנייה
באלקטרוניקה ספרתית, מפענח בינארי הוא רכיב חומרה לוגי שממיר מספר בינארי לפלט מתאים, כגון הפעלת יציאה שזה מספרה (לדוגמה, אם הקלט 101, היציאה הפעילה תהיה יציאה מס' 5).
שימושים נפוצים במפענח הם בתצוגת שבעה מקטעים ובמערכות זיכרון אלקטרוניות.
במפענח עם כניסות יהיו עד יציאות.
כאשר למפענח עם כניסות יש פחות מ- יציאות, בהכרח יש לפחות שני מצבי קלט שונים שנותנים אותו פלט.
המשמעות של היציאה הפעילה משתנה בין שני הסוגים העיקריים של המפענחים.
ברוב המפענחים, המשמעות היא שהיציאה הנבחרת ערכה 1 וכל שאר היציאות ערכן 0 והסוג השני הוא ההפך, כל היציאות ערכן 1 והיציאה הנבחרת ערכה 0.
מפענח בינארי מיושם כמעגל משולב עצמאי או כחלק ממעגל משולב מורכב יותר.
מפענח 3 ל-8 מקבל כקלט 3 ביטים המייצגים מספר בינארי, ומפעיל אחת מ-8 יציאות המתאימה למספר זה.
באופן דומה מפענח 4 ל-16 מקבל כקלט 4 ביטים המייצגים מספר בינארי, ומפעיל אחת מ-16 יציאות המתאימה למספר זה.
מפענח בינארי לעשרוני מקבל כקלט 4 ביטים המייצגים ספרה עשרונית בקידוד בינארי, ומפעיל אחת מעשר יציאות המייצגות את הספרות 0–9 שמתאימות לקלט.
מפעלים פטרוכימיים בישראל בע"מ היא חברת החזקות ישראלית.
החזקה עיקרית שלה היא בחברת בתי זיקוק לנפט (בז"ן).
קודם לכן פעלה החברה כחברה תעשייתית בתחום הפטרוכימיה.
ניירות הערך של החברה רשומים למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נוסדה בשנת 1961, כמפעל תעשייתי בתחום הפטרוכימיה, ששכן במפרץ חיפה ועסק בייצור אתילן, פוליאתילן, חומרי גלם לתעשיית הדטרגנטים ופיח לתעשיית הגומי.
למנכ"ל החברה מונה אביגדור ברתל, ומתקני הייצור שלה החלו לפעול ב-1964. עם הקמתה הייתה החברה בשליטת משקיעים מצפון אמריקה ומדרום אמריקה, וכן בתי זיקוק לנפט (בז"ן, שהיו באותה עת בבעלות הממשלה) ו"פז".
בסוף 1968 מכרו "פז" והמשקיעים מצפון אמריקה את חלקם לבז"ן, שחלקה גדל ל-74% מהבעלות, והיתרה נותרה בידי משקיעים מדרום אמריקה.
בדצמבר 1972 מכרו בתי הזיקוק את חלקם בחברה, והבעלות עליה נחלקה שווה בשווה בין המשקיעים מדרום אמריקה ו"החברה לישראל".
בשנת 1989 הוכרזה החברה כמונופול בתחומי פוליאתילן בצפיפות נמוכה ופוליסטירן.
בשנת 1991 מוזגו מתקנים ונכסים, שהיו בבעלות נפרדת של בתי הזיקוק מצד אחד והמפעלים הפטרוכימיים מצד שני, לחברה בת משותפת בחלקים שווים בשם "כרמל אולפינים".
מתחילת המאה ה-21 הפך דייוויד פדרמן לבעל השליטה בחברה.
ביוני 2008 נחתם הסכם בין החברה לבין בתי זיקוק לנפט (בז"ן), לפיו תעביר החברה לבז"ן מניותיה בחברת "כרמל אולפינים", בתמורה להקצאת 20.53% ממניות בתי הזיקוק למפעלים הפטרוכימיים.
הסכם זה היה אמור להיכנס לתוקף עד ליום 31.12.2008, אולם ביצועו נדחה לשלהי 2009. עם השלמת העסקה הגיעו האחזקות של מפעלים פטרוכימיים בבז"ן לכ-30%.
נכון לינואר 2024 מחזיקה החברה ב-24.52% ממניות בז"ן.
בשנת 2006 רכשה החברה 20% ממניות אבגול - יצרנית של בד לא ארוג תמורת כ-18 מיליון דולר, עם אופציה להגדלת חלקה בבעלות.
בשנת 2012 מכרה החברה את השליטה ביצרנית הבדים אבגול לקרן ההשקעות הבריטית את'מבה קפיטל תמורת כ-107 מיליון דולר.
נכון ליום 31 במרץ 2015 היה לחברה גירעון בהון בסך של כ-633 מיליון ש"ח, ויתרת הפסדים צבורים בסך של כ-581 מיליון ש"ח.
ביוני 2015 הושלם הסדר חוב, במסגרתו הפכה חברת אלורסטון לבעלת השליטה במפעלים פטרוכימיים בישראל.
השליטה של החברה בחברת בתי זיקוק לנפט, שהיא אינטרס חיוני למדינה, הופכת גם את מפעלים פטרוכימיים לישראל לחברה ששינוי השליטה בה מצריך אישור של המדינה.
בינואר 2024 הודיעה רשות החברות הממשלתיות שהיא מתנגדת לתת היתר שליטה בחברה לחברת גרין אויל, עקב התנגדות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים והשב"כ בגלל חשש לקשרים עם מדינות עוינות.
מפצח האגוזים וארבע הממלכות הוא סרט פנטזיה אמריקאי לכל המשפחה המבוסס על יצירתו של א.ת.א.
הופמן, "מפצח האגוזים ומלך העכברים", ועל סוויטת הבלט של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, "מפצח האגוזים".
הסרט מבוים על ידי הבמאי לאסה הלסטרם ומככבים בו מקנזי פוי, קירה נייטלי, הלן מירן ומורגן פרימן.
הסרט הופק ומופץ על ידי חברת וולט דיסני, והוא יצא לאקרנים ב-2 בנובמבר 2018.
בלונדון, אנגליה, ערב חג המולד, מר שטאלבאום נותן לילדיו מתנות לחג המולד על מנת למלא את משאלתה האחרונה שאשתו הביעה על ערש דווי.
האחות הצעירה, קלרה, מקבלת קופסה בצורת ביצה, אותה היא לא מסוגלת לפתוח.
יחד עם הביצה, קלרה מקבלת פתק מאמה המציין שבתוך הביצה נמצא כל מה שהיא הייתה צריכה אי פעם.
לאחר מכן, משפחת שטלבאום נוסעים אל נשף חג המולד, אותו מארח סנדקם של ילדי שטאלבאום והמהנדס הגאון, דרוסלמאייר.
כשהיא מסרבת לרקוד עם אביה, קלרה ממהרת אל הסדנה של דרוסלמאייר ולבקש ממנו עזרה בפתיחת הביצה שקיבלה, ודרוסלמאייר חושף בפניה שהביצה הייתה יצירתו שאותה הוא העניק לאמה של קלרה כשהייתה צעירה יותר, וכי משאלתה של אמה הייתה להעניק את המתנה לבתה.
כשהיא חוזרת לאולם הנשפים, קלרה ננזפת על ידי אביה על התנהגותה, ולאחר מכן דרוסלמאייר מודיע כי הגיע הזמן עבור הילדים לקבל את מתנותיהם.
קלרה מוצאת את החוט עם השם שלה שיוביל אותה למתנה שלה, ועוקבת אחריו אל תוך יער בעולם מקביל שבו היא רואה את המפתח.
לפני שהיא יכולה להשיג את המפתח, עכבר חוטף אותו.
כשהיא לא מצליחה להשיג את העכבר, שבורח על גבי האגם הקפוא, קלרה מוצאת את קפטן פיליפ הופמן, שמוביל אותה לגשר שמוביל אל הממלכה הרביעית, אך הם נכשלים בהשגת המפתח מן העכברים.
קפטן פיליפ מדריך את קלרה לארמון, שם היא פוגשת את שלושת יורשי העצר של שלוש הממלכות, שמספרים לה שהם נלחמים עם ארץ השעשועים, אותה הם מכנים "הממלכה הרביעית".
במהלך צפייה במופע בלט המספר את סיפור הבריאה של עולמם, פיית שזיף הסוכר, יורשת העצר של ארץ המתוקים, מסבירה לקלרה שאמה יצרה את העולם הזה כילדה צעירה.
מאוחר יותר, היא אף מספרת לה שאמה הנפישה את תושבי העולם עם מכונה שיכולה להפוך צעצועים אל אנשים בשר ודם.
פיית שזיף הסוכר טוענת שהיא יכולה להשתמש במכונה הזאת כדי להגן על שלושת העולמות האחרים נגד מאמא ג'ינג'ר, שליטת הממלכה הרביעית, אך שהיא זקוקה למפתח על מנת להפעיל את המכונה.
קלרה שמה לב שחור המנעול של המכונה תואם לזה של הביצה שלה.
במהלך נועז, קלרה והחיילים שלה מתגנבים אל ממלכתה של מאמא ג'ינג'ר וגונבים את המפתח.
עם זאת, קלרה מאוכזבת לגלות שהביצה היא למעשה רק תיבת נגינה.
ברגע שפיית שזיף הסוכר מקבלת את המפתח, היא משתמשת במכונה כדי להפוך חיילי צעצוע לחיילים בגודל טבעי שמצייתים לכל פקודה שלה, כולל לפקודה לתקוף את הממלכה הרביעית.
פיית שזיף הסוכר מגלה שהמכונה יכולה לפעול באופן ההפוך ולהפוך אנשים בשר ודם לצעצועים גם כן, ושהיא מתכוונת להשתמש במכונה על יורשי העצר האחרים וחושפת שהיא שיקרה לגבי מאמא ג'ינג'ר שהתנגדה לתוכניתה של פיית שזיף הסוכר.
קלרה מתנגדת לה, ופיית שזיף הסוכר אוסרת את קלרה, קפטן פיליפ, שיבר והאוות'ורן.
כשקלרה פותחת שוב את הביצה שלה, היא מגלה שהמכסה העליון חושף מראה, וממחיש את הגילוי שכל מה שהיא צריכה זה את עצמה.
היא ושאר האסירים נמלטים, והיא וקפטן פיליפ מתקבלים בברכה על ידי אחד העכברים של אמא ג'ינג'ר, שמראה לקלרה דרך אחרת אל חדר המכונות ומוביל את קפטן פיליפ למאמא ג'ינג'ר כדי לשכנע אותה לעזור לקלרה להביס את פיית שזיף הסוכר.
קלרה נכנסת לחדר המכונות ומכבה את המכונה תוך כדי לחימה בחייליה של פיית שזיף הסוכר.
מאמא ג'ינג'ר באה לעזרתה ומסייעת לה להיאבק בחיילים.
בסופו של דבר, פיית שזיף הסוכר טומנת למאמא ג'ינג'ר מלכודות ומנסה להפוך אותה בחזרה לצעצוע בעזרת המכונה.
עם זאת, קלרה משטה בה וגורמת לה להפעיל את המכונה, שהופכת אותה לבובת חרסינה כעונש על בגידתה בממלכות, ומצילה את מאמא ג'ינג'ר.
לאחר שהיא משיבה השלום בין העולמות על כנו, קלרה מבטיחה לבקר את הממלכות בעתיד וחוזרת ללונדון, שם היא מגלה שהזמן כמעט לא זז מאז שעזבה, ואז היא ניגשת אל אביה, מתנצלת על התנהגותה, ומבקשת ממנו לרקוד.
אביה מסכים לכך, וקלרה פותחת את תיבת הנגינה שלה ואביה מתרגש לשמוע את השיר הראשון שהוא ואמה של קלרה רקדו לצליליו אי פעם.
הסרט מסתיים כשהשניים רוקדים אל תוך הלילה.
קירה נייטלי - פיית שזיף הסוכר.
הלן מירן - מאמא ג'ינג'ר, המלכה האם.
מורגן פרימן - דרוסלמאייר, הסנדק המסתורי.
יוג'יניו דרבז - שליט ממלכת הפרחים.
מירנדה הארט - פיית טיפת הטל.
ליל באק - מלך העכברים.
כחלק מתוכניתם לעבד מחדש את סרטיהם הקלאסיים לעיבודי לייב-אקשן וכן לעבד אגדות קלאסיות שלא עיבדו בעבר, חברת וולט דיסני הכריזו על הפרויקט ב-4 במרץ 2016, תחת השם "מפצח האגוזים וארבע הממלכות", והכריזו בנוסף כי מי שיביים את הסרט יהיה הבמאי לאסה הלסטרם.
התסריט עבור הסרט נכתב על ידי אשלי פאוול ולקח השראה רבה מהיצירה "מפצח האגוזים ומלך העכברים" מאת א.ת.א.
הופמן, וכן מסוויטת הבלט "מפצח האגוזים" מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שמבוססת בעצמה על יצירתו של הופמן.
ב-27 ביולי 2016, דווח כי השחקנית מקנזי פוי לוהקה לדמותה של קלרה, הדמות הראשית.
באמצעות חשבון האינסטגרם שלה, הבלרינה מיסטי קופלנד הודיעה כי היא תגלם את דמות הבלרינה הראשית בסצנת ריקוד הסולו המפורסמת של "מפצח האגוזים".
ב-29 ביולי 2016 "וראייטי" דיווחו כי מורגן פרימן הצטרף לצוות השחקנים.
בתאריכים 16 באוגוסט ו-25 באוגוסט 2016 ו-21 במרץ 2017, קירה נייטלי, הלן מירן ויוג'יני דרבז לוהקו לדמויותיהם של פיית שזיף הסוכר, מאמא ג'ינג'ר ושליט ממלכת הפרחים, בהתאמה.
הצילומים החלו במהלך אוקטובר 2016 בדרום קנסינגטון ובאולמי פיינווד שבאנגליה, והסתיימו בסוף ינואר 2017. ב-12 בדצמבר 2017, "הוליווד ריפורטר" דיווחו כי יצולמו צילומי השלמה לסרט במשך 32 ימים, בפיקוחו של ג'ו ג'ונסון, וזאת מפאת חוסר זמינותו של הלסטרם.
עם זאת, דווח כי למרות זאת, הלסטרם עדיין יפקח על תהליך גמר ההפקה.
הסרט יצא לאקרנים ב-2 בנובמבר 2018, בתאריך המקורי שנועד עבור "מולאן", עיבוד הלייב-אקשן של דיסני עבור סרט האנימציה "מולאן".
הטיזר טריילר עבור הסרט הוקרן לראשונה ב-19 בדצמבר 2017, לפני הקרנת הסרט "האמן הגדול מכולם".
מפעלי רכב אשדוד היה מפעל להרכבת משאיות ואוטובוסים באשדוד.
החברה נוסדה בשם "ליילנד אשדוד" כשותפות של חברת ליילנד מוטורס הבריטית (Leyland Motors) שהחזיקה 52%, ו"החברה המאוחדת למזרח הקרוב" שהחזיקה 48%, במטרה להקים מפעל להרכבת משאיות ואוטובוסים באשדוד.
המפעל יועד להרכבת משאיות ואוטובוסים בהיקף של 500 כלי רכב בשנה כולל ליצוא (עם הקמת המפעל נחתם חוזה יצוא לאתיופיה).
ביולי 1961 פורסם המכרז להקמת המפעל והוא הושלם ביולי 1962.
במאי 1962, ייצרו שלדות ראשונות של ליילנד במפעל.
קו הרכבת כלי הרכב החל לפעול בפברואר 1963, ועד סוף שנת 1963 ייצרו במפעל 515 כלי רכב, מהם 250 אוטובוסים, 12 משאיות מדגם "צייפטיין", 76 מדגם "קלימסדייל", 40 מדגם "ביבר" ו-36 מדגם "פופד־היפו".
במפעל היו מעוסקים 220 עובדים.
בשנת 1965 גדלה התפוקה במפעל ל-900 כלי רכב בשנה ועבדו בו 350 עובדים.
המפעל יצא משאיות לפרו והונדורס וחלקי רכב למפעלי "ליילנד" באנגליה.
המפעל יצא גם שלדות של אוטובוסים ליוון ורומניה (אוטובוסים מוגמרים שהורכבו ב-הארגז ומרכבים).
בשנת 1965 דונלד סטוקס, מנכ"ל חברת "ליילנד מוטורס" הבריטית, הגיע לקונגרס התחבורה שנערך בישראל.
בשנת 1966 החל המפעל לספק משאיות לצה"ל.
בסוף שנת 1967 מוזגו "ליילנד אשדוד" וחברת "אוטוקרס" לחברה אחת שהבעלות מתחלקת בין ליילנד מוטורס שהחזיקה 23%, יצחק שובינסקי 26%, כור תעשיות 25% ו"החברה המרכזית להשקעות" 25%.
יצחק שובינסקי מונה למנכ"ל הקבוצה הממוזגת.
מספר חודשים אחר כך מוזגה ליילנד מוטורס עצמה עם חברה בריטית אחרת בשם "בריטיש מוטורס" לחברה חדשה בשם "בריטיש ליילנד" (British Leyland) .
בשנת 1970 פרץ סכסוך בין יצחק שובינסקי וכור תעשיות והוחלט על פירוק השותפות, כאשר כור ו"החברה המרכזית להשקעות" קיבלו את הבעלות על המפעל באשדוד.
כך שבאותה עת החזיקה כור תעשיות במקביל גם "מפעלי רכב אשדוד" ומפעל מרכבים.
באפריל 1970, ועדת החרם הערבי החליטה להטיל חרם על חברת "ליילנד", עקב קשריה המסחריים עם ישראל ועל סירובה להיענות לדרישה לסגור את המפעל באשדוד.
בשנת 1973 רכשה חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות וחברת "האחים אלקון", שבבעלות האחים אהוד ואליעזר אלקון, את המפעל באשדוד ושמו שונה ל"מפעלי רכב אשדוד".
אביהם של האחים, אריה אלקון הקים בשנת 1933 סוכנות ליבוא "משאיות מק" (Mack Trucks) האמריקניות .
המפעל באשדוד הוסב להרכבת "משאיות מק" בנוסף ל"ליילנד", וסיפק באותו שנים את אחוז ניכר של המשאיות והאוטובוסים בישראל.
בין השאר, ייצר את גוררי הטנקים ומתדלקות עבור צה"ל.
ב-1977 יצאה ליילנד מפעילותה בישראל, לאחר שנכנעה לחרם הערבי, "מפעלי רכב אשדוד" החלה בפיתוח וייצור משאית ואוטובוס מתוצרת עצמית.
המשאית "אשדוד" שהייצור שלה הופסק, לאחר שחברת מק סברה שהייצור המקומי יתחרה בייבוא מתוצרתה ודרשה להפסיקו.
במקביל ייצרה החברה אוטובוס בשם "חץ", שגם הוא לא זכה להצלחה.
ב-1981 עברה מלוא הבעלות במפעל ל"אחים אלקון".
קו הרכבת המשאיות נסגר ב-1984. עסקי יבוא המשאיות של "האחים אלקון" נסגרו בהליך של פירוק מרצון בשנת 1999.
מַפְצֵחַ אֱגוֹזִים הוא כלי שנועד לשבירת ופיצוח קליפת האגוז על מנת להגיע אל תוכנו.
קיימים מפצחי אגוזים בעיצובים שונים, הכוללים מנופים, ברגים ומנגנונים שונים.
קיימים גם מפצחים המעוצבים בצורה המדמה אדם אשר שיניו הן אלו המשמשות לפיצוח האגוז, אך מרביתם מיועדים לקישוט.
אגוזים פוצחו לאורך ההיסטוריה, באמצעות פטיש וסדן, שלעיתים קרובות היה עשוי מאבן.
אגוזים מסוימים, כמו למשל אגוזי מלך, פוצחו על ידי החזקת האגוז בכף היד והפעלת לחץ עם כף היד או האגודל, או באמצעות אגוז נוסף.
הכלים הראשונים ששימשו לפיצוח אגוזים הופיעו במאה הרביעית והשלישית לפני הספירה, והיו פרימיטיביים בהרבה מהמפצחים המודרניים.
מפצחי האגוזים העתיקים פעלו בצורות שונות, וכללו גם מפצחי בורג, אשר עקרון פעולתם הוא לחץ המופעל על האגוז על ידי סיבוב הבורג.
מפצח האגוזים המודרני, הוא בדרך כלל דומה לצבת, אך נקודת הציר נמצאת בקצהו מעבר לאגוז, ולא באמצע.
ייצור מפצחים הפועלים על עקרון של לחץ דרך ציר, החל ככל הנראה ביוון העתיקה.
החומרים ששימשו לייצור נעו בין כסף, ברזל יצוק, ברונזה, ועץ (בעיקר בצרפת ואיטליה).
לעיתים רחוקות יותר, יוצרו גם מפצחים מפורצלן.
פעמים רבות מפצחים אלו עוצבו בצורות בני אדם ובעלי חיים.
בסיפורי קנטרברי מהמאה ה-14, מוזכרים מפצחי האגוזים.
בשנת 1913 רשם איש העסקים הנרי קוואקנבוש פטנט על מפצח אגוזים המבקע את הקליפה בצורה שאינה יכולה לגרום נזק לאגוז עצמו.
שימוש נוסף שנעשה בכלי, הוא פיצוח שריונם של סרטנים ולובסטרים על מנת להוציא את בשרם לחוץ.
לפחות מאז המאה ה-15, קיימים מפצחי אגוזים מעץ המגולפים בצורת חייל, אביר, מלך או בני אדם בעלי תפקידים דומים.
בגרמניה, מפצח אגוזים נחשב כסמל לסימן טוב.
אגדת עם מספרת כי יצרנית בובות ניצחה אתגר פיצוח אגוזים, על ידי יצירת בובת מפצח אגוזים, אשר פיה שימש לפצח את האגוזים.
מפצלי האגוזים האלה מעוצבים בצורת אדם עם פה גדול, אשר נפתח על ידי הרמת מנוף בחלקו האחורי של הפסלון.
האגוז מוכנס לפיו של הפסלון ועל ידי הלחץ המופעל מהורדת המנוף, מתפצחת קליפת האגוז.
מפצח אגוזים דומה היה בדמות אריה, שהאגוז הוכנס לפיו וזנבו שימש כמנוף לפיצוח.
מפצח האגוזים המודרני בסגנון זה משמש לקישוט, בעיקר בחג המולד, כהוא משמש כחלק מסמלי החג.
הבלט מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי, קיבל את שמו על שם סמלי החג.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מפצחי נוי דקורטיביים הפכו פופולריים בארצות הברית, בעקבות ההפקה הראשונה של הבלט " מפצח האגוזים" ב -1940 וחשיפת חיילים אמריקאים לבובות בזמן המלחמה.
כמה אמנים ביניהם מייק אולדפילד, השתמשו בצלילים שהושמעו על ידי מפצח אגוזים, כחלק מיצירותיהם.
אליעזר בן-יהודה היציע את המילה "מַפְצֵעַ" במקום "מפצח אגוזים", אבל המילה לא נקלטה בשפה.
מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר) היא חברה ישראלית העוסקת בתחזוקה, שיפוץ והרכבה של ציוד נייד רכבתי ובייצור מכלולים וחלקי חילוף לציוד נייד רכבתי.
לחברה שני מפעלים, אחד בבאר שבע ואחד בדימונה.
"מ.ת.ר." (מפעלי תעשיות רכבת) הוקמה בשנת 1991 כשותפות בין חברת "מפעלי תובלה" (שהייתה בבעלות כימיקלים לישראל) (26%), חברת "התכוף" (48%) וחברת "עמית" (26%) מקבוצת אלול של דוד קוליץ.
המפעל נפתח בבאר שבע ב-1992. הפרויקט הראשון בו זכתה החברה היה להרכבת 80 קרונות משא עבור רכבת ישראל בשיתוף חברה סלובקית.
ב-2003, זכתה החברה במכרז להקצאת קרקע למפעל שני סמוך לתחנת הרכבת דימונה.
המפעל החל לפעול ב-2009 ועסק בעיקר בתחזקת צי של כ-500 קרונות משא וקרונות שטוחים להובלת מכולות שבבעלות חברת כימיקלים לישראל וחברת עמית הובלות מטענים.
בפברואר 2018 פורסם שחברת רכבות סטדלר תייצר קטרים במפעל מ.ת.ר בדימונה בהיקף של 70 מיליון שקל במהלך חמש שנים במסגרת רכש גומלין, בעקבות הזמנות קודמות מאת סטדלר של מכלולים שונים לקרונות רכבת אצל מ.ת.ר.
נביל הצטרף לבאביזם בסביבות שנת 1847. בזמן שהיה באבי נסע ברחבי איראן וקידם את התנועה על ידי פגישות עם מנהיגים מקומיים והפצת ספרות באבית.
לאחר מות הבאב, היה אחד מהטוענים להגשמת נבואותיו המשיחיות של הבאב, אך לבסוף ויתר על כך והצטרף לבהאא אללה בבגדאד בשנת 1858. לאחר מכן נסע ברחבי המזרח התיכון כדי להפיץ את האמונה הבהאית, וכתב את "מפציעי השחר" בעכו, שם גם נפטר בשנת 1892.
הספר מסתמך בעיקר על זכרונותיהם של אנשים מראשוני הבאבים, וגם על זכרונתיו של נביל עצמו, אשר השתתף באירועים רבים אותם הוא מתאר.
חלקו של הספר אשר ראה אור באנגלית מספר על ראשית ההיסטוריה הבהאית באיראן של המאה ה-19, עד שנת 1853 בערך, עם גירושו של בהאא אללה לבגדאד.
לספר שני חלקים: קודם לתחילת הבאביזם, ואחריה.
בחלק הראשון מסופר על שייח' אחמד אחסאי, תאולוג שיעי אשר קדם לבאב, אשר הקים תנועה משלו בתוך האסלאם השיעי, אשר רבים מחבריה הצטרפו לבאביזם ולבהאיזם.
לאחר מכן מסופר על יורשו סייד כזים רשתי, איתו הבאב נפגש ולמד אולי חלק מתורתו.
נביל מקשר אותם ישירות לתנועה הבאבית ומספר כי סייד כזים חזה את בואו של הבאב ואמר: "אתם רואים אותו בעיניכם ועדיין אינכם מזהים אותו!" בחלק השני מסופר על חיי הבאב ואותיות הח"י (שמונה-עשר המאמינים הראשונים בבאב) וביניהם מולא חוסיין, טאהרה, ובהאא אללה עצמו.
משם, לאחר מות סייד כאט'ים, הכריז הבאב על עצמו כ'מובטח', אסף אליו את אותיות הח"י ושלח אותם להפיץ את בשורתו ברחבי איראן, מה שגרם למהומות וסכסוכים עם השלטונות, שלא ראו בעין יפה את מה שנדמה היה להם כבגידה באסלאם האורתודוקסי הקיים.
בעקבות זאת, באביים רבים נהרגו על דתם, ובסופו של דבר אף הבאב בעצמו נכלא במצודת מאקו והוצא להורג בתבריז.
על פי פיטר סמית' ב A Concise Encyclopedia of the Bahá'í Faith, לספר הייתה השפעה גדולה על הבנתם של בהאים מערביים את דתם ואת קשריה לבאביזם.
הספר נערך, תורגם בחלקו לאנגלית, והודפס לראשונה בשנת 1932 על ידי שוגי אפנדי, נינו של בהאא אללה ומנהיג הדת הבהאית.התרגום מכסה בערך את חציו הראשון של הספר.
הטקסט המקורי עוד לא יצא לאור בשלמותו, על אף שקיימים תרגומים לפרסית ולטורקית מתרגומו האנגלי של שוגי אפנדי.
הספר תורגם גם לכמה שפות אחרות, ביניהן צרפתית וערבית.
כתב היד המקורי נשמר בארכיון הבהאי הבינלאומי בחיפה.
מפציץ אמריקה היה פרויקט שמעולם לא יצא לפועל של משרד התעופה של הרייך לייצור של מפציץ אסטרטגי ארוך טווח עבור הלופטוואפה שיוכל לפגוע בארצות הברית (ובמיוחד בעיר ניו יורק) מגרמניה הנאצית (מרחק הלוך ושוב של כ-11,600 קילומטרים).
על פי ספרו של אלברט שפר "Spandau: The Secret Diaries" קנצלר גרמניה, אדולף היטלר היה מוקסם מתסריט בו העיר ניו יורק תעלה בלהבות.
ב-1937 קיווה מהנדס אווירונאוטיקה הגרמני, וילי מסרשמיט לקבל חוזה משתלם על ידי הצגת להיטלר אב טיפוס של מסרשמיט Me 264 שתוכנן להגיע מאירופה לאמריקה הצפונית.
ב-8 ביולי 1938, רק שנתיים לאחר מותו של ראש מטה הלופטוואפה הראשון של הוורמאכט, וולטר וובר, ושמונה חודשים לאחר שמשרד האוויר של הרייך העניק את החוזה היינקל לתכנון למטוס ההיינקל He 177 (שהיה המפציץ הכבד היחיד בשירות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה).
מפקד הלופטוואפה, הרמן גרינג, נשא נאום והצהיר במהלכו כי "חסרים לי לחלוטין המפציצים המסוגלים לטיסות הלוך ושוב לניו יורק עם פצצות במשקל של כ־4.5 טון.
הייתי שמח מאוד להחזיק מפציץ כזה, שידחס סוף סוף את פי היוהרה מפני הים".
הרוויג טוען כי התוכנית לייצר מפציץ שיתקיף את אמריקה הצפונית התחילה כתוצאה מדיונים של היטלר בנובמבר 1940 ובמאי 1941 כאשר הצהיר על הצורך שלו "לפרוס מפציצים ארוכי טווח נגד ערים אמריקאיות מהאיים האזוריים", אותם הגרמנים תכננו לכבוש כחלק ממבצע איזבלה.
בשל מיקומם, חשב היטלר שהאיים הפורטוגזים הם האפשרות היחידה של גרמניה לבצע התקפות אוויריות מבסיס יבשתי גרמני נגד ארצות הברית.
בזמנו, ראש ממשלת פורטוגל, אנטוניו דה אוליביירה סלזאר איפשר לצוללות גרמניות מהקריגסמרינה לתדלק בבסיסים באיים האזורים, באוגוסט 1943 חתמו פורטוגל ובריטניה על הסכם שבמסגרתו הם השכירו בסיסים באיים האזוריים לבריטים ואיפשרו לבעלות הברית לספק כיסוי אווירי באמצע האוקיינוס האטלנטי, דבר שצמצם משמעותית את שיתוף הפעולה בין הפורטוגזים לגרמנים.
הגרמנים הגישו מכרזים ובקשות לעיצובים ואבות טיפוס בשלבים שונים במהלך המלחמה ליצרניות המטוסים הגרמניות הגדולות (מסרשמיט, יונקרס, פוקה-וולף והאחים הורטן) אך בקשות אלו מעולם לא קודמו מעבר לתכנון ראשוני.
עבודות התכנון על "מפציץ אמריקה" הושלמו ב-27 באפריל 1942 והוגשה לרייכסמרשל ושר התעופה, הרמן גרינג ב-12 במאי 1942. התוכנית בת 33 העמודים נמצאה בפוטסדאם על ידי אולף גרולר, היסטוריון גרמני.
עשרה עותקים של התוכנית נוצרו, כאשר שישה עברו למשרדי הלופטוואפה וארבעה הוחזקו בבסיס של פיקוד המילואים של הצבא הגרמני.
התוכנית מזכירה במפורש שימוש באיים האזוריים כתחנת עצירה לתדלוק כדי להגיע לארצות הברית.
אם הדבר אכן היה יוצא לפועל, יוכלו להגיע המפציצים ליעדים אמריקאים עם מטענים של חומר בנפץ במשקל של כ-3 טון ,5 טון ו-6.5 טון ולהפיל אותם בערים האמריקאיות.
הנאצים ציפו שכתוצאה מהתקיפה, האמריקאים ייאלצו להתקמד בהגנה אווירית של ארצות הברית עצמה ולא על הממלכה המאוחדת, ובכך לאפשר ללופטוואפה לתקוף את הבריטים בקלות יותר, דבר שיקל על התוכנית הגרמנית לכבוש את האיים הבריטים.
התוכנית כללה רשימה של 21 מטרות בעלות חשיבות צבאית בצפון אמריקה.
מרבית המטרות לא היו ריאליות עבור מפציצים קונבנציונליים של מלחמת העולם השנייה, הפועלים מבסיסים באירופה.
מתוך יעדים אלה כ-19 היו ממוקמים בארצות הברית; אחד בוונקובר שבקנדה ואחד בגרינלנד.
כמעט כל המטרות היו מפעלים, משרדים ומוסכים של חברות שייצרו חלקים למטוסים, כך שההפצצות היו אמורות לפגוע בכושר ייצור המטוסים של האמריקאים.
מפעלי רנה ניימאן הייתה חברה משפחתית לייצור מצות, שבסיסה בעיר ווסלון שבחבל אלזס, מחוז ריין תחתון, צרפת, בקרבת גבול גרמניה–צרפת.
החברה הוקמה בקומונה אודרזהיים שבחבל אלזס, מחוז ריין תחתון על ידי סלומון ניימאן.
בשנת 1870, לאחר שהחברה הצליחה מאוד מבחינה מסחרית, היא הועברה על ידי סלומון ניימאן ובנו בנוא לעיר ווסלון.
בשנת 1919, נכדו של סלומון ניימאן, רנה, שינה את שם החברה ל - Établissements René Neymann והתחיל לשווק את המצות גם לציבור הלא יהודי.
ייצור המצות הופסק במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר בעלי המפעל הוגלו, המפעל נסגר והמכונות נגנבו.
הייצור התחדש בשנת 1948. בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, רוברט ניימאן, בנו של רנה ניימאן, הרחיב את קווי הייצור והכניס מכונות חדשות ומודרניות.
החברה התחילה לייצר מצות מקמחים שונים, והקימה קו למוצרים אורגניים.
המצות הכשרות לפסח יוצרו בהשגחת הרב הראשי של שטרסבורג.
ב-1 בינואר 1976, הוקמה החברה Société d'Exploitation des Établissements René Neymann, SARL,בניהולו של ז'אן קלוד ניימן, נינו של המייסד, סלומון ניימן שהופקדה על ניהול מפעלי רנה ניימאן.
כ-62% מייצור החברה נועד לייצוא לאיחוד האירופי, בעיקר לאיטליה, גרמניה, הולנד ושווייץ, אך גם לרוסיה וליפן.
מנכ"ל החברה, ז'אן קלוד ניימאן, הסביר כי " הצרכן היפני נראה לנו סקרן לגלות מוצרים חדשים, אבל נשאר תובעני מאוד, רגיש לבריאות ולאקולוגיה" בשנת 2008, החברה השתתפה בדוכן אלזס ביריד האוכל הבינלאומי בשאנגחאי.
בשנת 2017, בית המשפט המחוזי בעיר סברנה (Saverne), צרפת, החליט על פירוק החברה.
מפער מים הוא פער טופוגרפי, שמים זורמים חצבו ברכס הרים מקומט, ושעדיין נושא מים כיום.
פערים כאלה שאינם נושאים עוד זרמי מים נקראים מפערי רוח.
מתכננים ומהנדסים מנצלים מפערי מים ומפערי רוח לסלילת נתיבי תחבורה כמו כבישים ומסילות ברזל, במטרה לחצות את המחסום הטופוגרפי של ההר.
פער מים הוא בדרך כלל אינדיקציה לנהר עתיק יותר מהטופוגרפיה הנוכחית.
ההתרחשות השכיחה היא שנהר ביסס את מסלולו כאשר פני השטח היו בגובה נמוך, או על ידי קרע בחלק מקרום כדור הארץ בעל שיפוע נחל נמוך מאוד, ושכבה עבה של סלעי משקע לא מלוכדים.
לאחר מכן, בתקופה מאוחרת יותר, מתרחש אירוע טקטוני (אורוגנזה), שגורם להתרוממות פני השטח, אך במקרים מסוימים גם לשחיקה מוגברת בראש הרכס, אם כתוצאה מסידוק שהנהר מנצל אותו כדי לחתור בתוך הרכס, או שקצב החתירה של הנהר גדול יותר מקצב ההתרוממות של האורוגן, או שניהם גם יחד.
לאורך אפיק הנהר, יחשפו שכבות הסלע הבסיסיות.
ככל שההתרוממות תימשך, והנהר, בהיותו גדול דיו, הוא ימשיך לכרסם את המסלע העולה, תוך כדי היווצרותו.
דוגמה מרכסי האפאלצ'ים במזרח ארצות הברית ונהר ססקואנה
נהר ססקואנה זורם דרך מדינות ניו יורק, פנסילבניה ומרילנד אל מפרץ צ'ספיק.
הוא אחד מהנהרות העתיקים בעולם.
גילו מתוארך לעידן הפלאוזואי, שהחל לפני 543 מיליון שנים.
על כן, הוא עתיק מהאירוע הגאולוגי שהרים את רכסי האפאלצ'ים באזור זרימת הססקואנה, ואשר מתוארך לתקופת הקרבון - פרם: 250 - 300 מיליון שנה לפני ההווה.
התרוממות זו התרחשה כתוצאה מהתנגשות של אפריקה עם צפון אמריקה.
באותה עת, יבשות אלו לא היו קיימות בצורותיהן הנוכחיות.
צפון אמריקה הייתה חלק מיבשת-העל של אירו-אמריקה, בעוד שאפריקה הייתה חלק מגונדוונה.
התנגשות זו יצרה את יבשת-העל פנגיאה, שהכילה את כל הגוש היבשתי העיקרי של כדור הארץ לעת ההיא.
ההתנגשות הפעילה לחץ עצום על מה שהוא היום החוף המזרחי של צפון אמריקה, ויצרה שרשרת הרים רחבה וגבוהה - היא שרשרת האפלאצים.
התרוממות זו לא התרחשה בו זמנית לאורך כל שרשרת ההרים דהיום.
היא התחילה עם האורוגן הטאקוני בצפון שגילו 450--480 מיליון שנה, המשיכה עם האורוגן האכאדי שגילו 350 - 407 מיליון שנים, והסתיימה בדרום האפלאצ'ים דהיום, עם האורוגן האלגני בתקופת הקרבון-פרם (250 - 300 מיליון שנה לפני ההווה).
התרוממות אחרונה זו הייתה איטית.
קצב התחתרות הנהר בתוך נתיבו גבר על קצב התרוממות הרכסים, וכך נהר הססקואנה חותך את הרכסים הללו שוב ושוב בדרכו דרומה למישור החוף המזרחי.
בכל חיתוך כזה, נוצר מפער מים רחב.
בנוסף, מחקרים הראו שיש ריכוז של סדקים עתיקים באזורי פערי המים, אשר היוו יעד לשחיקה מוגברת לעת התרוממות האפלאצ'ים.
חוקרים רבים תומכים ברעיון שהשחיקה הזו, בראשי הרכסים, ניתבה את דרכו של נהר הססקואנה, דרך מפערי המים הללו, לכיוון בסיס הסחיפה הסופי שלו - מפרץ צ'ספיק.
בסך הכל הנהר יצר חמישה מפערי מים בחמישה רכסים של שרשרת האפלאצים, כולם בתחום מדינת פנסילבניה.
דוגמה מגבעות Horse Heaven במערב ארצות הברית ונהר קולומביה (Wallula Gap)
זרמי הבזלת הנראים בפער וואלולה הונחו בתקופת המיוקן, לפני כ-17 מיליון שנה.
הם חלק מהבזלת המסיבית של שטפי הלבה שיצאו מסדקים ומשוייכים ל"חבורת בזלת נהר קולומביה".
במהלך התפרצויות הבזלת, החלה להתקמט דרום ומערב רמת קולומביה, שכללה את מיקומו הנוכחי של פער וואלולה.
הכיפוף (או הגזירה) של זרמי הלבה העתיקים נראה בבירור בשכבות הבזלת המקופלות שנחשפו בקירות התלולים של הפער.
בתחילת ההיסטוריה של הקימוט, פסגת הרכס במפרץ וואלולה הייתה הנמוכה ביותר לאורך הרכס.
נהר הסלמון-Clearwater העתיק החל לזרום על פני הרכס, תוך ניצול הנקודה הנמוכה הזו, והחל לחתוך את הרכס וליצור את הערוץ.
כשהרכס המשיך להתקפל כלפי מעלה, חתכה השחיקה את הרכס ונוצר פער המים.
נחל שחורת - תחילתו של הנחל בערוצים אשר יורדים מקו פרשת המים של הרי אילת לכיוון הר שחורת.
באזור זה יורדים ערוציו העשויים סלע גיר מהר חזקיה לכיוון הערבה.
בהמשכו של הנחל, יובליו מתלכדים לנחל אחד.
נחל שחורת זורם לכיוון מזרח, עד שהוא נשפך דרומית למרגלותיו של הר שחורת.
הנחל חוצה במפער מים בין סלעי ומצוקי גיר.
נחל חתירה - מ-עין ירקעם מתחתר נחל חתירה בתוך סלעי גיר קשים מהם עשוי קמר חצרה, ויוצר קניון שעומקו נע בין 300 ל-400 מטרים.
בראשיתו של הקניון, מפל המתנשא לגובה של כ-60 מ'.
קניון חתירה מגיע לשיא גובהו במקום בו הוא חוצה את קמר חצרה, תוך שהוא יוצר מפער מים, ובקרקעיתו אבן חול מתקופת הקרטיקון התחתון.
הנחל זורם אל נחל צין.
נחל הבשור - היובלים הרבים של נחל הבשור מתנקזים אליו בתופעה ייחודית.
כמעט כולם נשפכים אליו מצפון מזרח, ורק באזור רכסי הכורכר נשפכים אליו ערוצים מעטים מדרום.
יובליו העליונים יורדים מקו בפרשת המים הארצית ברמת עבדת ממערב למדרשת בן-גוריון.
מכאן הוא יורד צפונה דרך קער המפריד בין קמר חלוקים לקמר בוקר, עד מפגשו עם נחל הרועה ונחל בוקר.
אחר מפגש זה, פונה הנחל חדות מערבה, וחוצה את קמר בוקר ואת כתף שיבטה בשני מפערי מים (דייקה) מרשימים.
בכל מפערי המים הללו, אין מים זורמים, כך שעל פי ההגדרה המקובלת, אלה מפערי רוח ולא מפערי מים.
מפציץ אסטרטגי הוא מפציץ כבד שמיועד לחדור למרחב האווירי של האויב ולבצע תקיפה כנגד מטרות קרקעיות במטרה לפגוע ביכולת האויב לנהל מלחמה.
בשונה ממטוסי תקיפה ומפציצים טקטיים שמיועדים לאמנעה אווירית כנגד מטרות צבאיות של האויב ברמה הטקטית, מפציצים אסטרטגיים מיועדים לפגוע במטרות אסטרטגיות של האויב, בהם מטרות תשתית, לוגיסטיקה, תעשייה צבאית ובסיסי צבא בעומק מדינת האויב.
עקרון ההפצצה האסטרטגית התפתח במהלך מלחמת העולם הראשונה והיה בשימוש נפוץ גם במהלך מלחמת העולם השנייה, במלחמה הקרה כוח ההפצצה האסטרטגית שולב במספר מדינות כחלק מההרתעה הגרעינית.
כיום רק ארצות הברית, רוסיה וסין כוללות ציים של מפציצים אסטרטגיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גרמניה הייתה המדינה הראשונה שהפעילה הפצצות אסטרטגיות נגד מטרות אזרחיות בבריטניה.
בתחילה נעשה שימוש בצפלינים מסוג צפלין, ובהמשך הוכנסו לשירות מטוסי Gotha G.IV – מפציצים דו-מנועיים שתוכננו במיוחד לטיסות ארוכות טווח.
ב-13 ביוני 1917, ביצעו מטוסי גותה את ההפצצה האווירית הראשונה על לונדון, שגרמה לאבדות בנפש ולנזק מוראלי משמעותי.
מטוסי הגותה היו מצוידים במנועים חזקים ובמכשירי כיוון מתקדמים לתקופתם, אך סבלו ממגבלות טכנולוגיות כמו טווח טיסה מוגבל ודיוק נמוך.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הפכה ההפצצה האסטרטגית לרכיב מרכזי בדוקטרינת הלחימה של בעלות הברית.
חיל האוויר המלכותי הבריטי הפעיל את מפציצי האוורו לנקסטר, שהיו מסוגלים לשאת מטעני חימוש כבדים, כולל פצצות מיוחדות כמו הגרנד סלאם.
במקביל, חיל האוויר של צבא ארצות הברית הפעיל את מפציצי בואינג B-17 מבצר מעופף, שהיו ידועים בעמידותם וביכולתם לבצע הפצצות מדויקות באור יום.
המפציצים האמריקאיים פעלו בעיקר מבסיסים באנגליה והשתתפו במבצע ההפצצה המשולבת ונרחב נגד גרמניה.
בזירה הפסיפית, מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס שימשו להפצצות אסטרטגיות על יפן.
המפציץ "אנולה גיי" היה הראשון שהטיל פצצת אטום על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, ואחריו המטוס "בוקסקאר" שהטיל את הפצצה השנייה על נגסאקי ב-9 באוגוסט.
בעידן המלחמה הקרה, הפכו המפציצים האסטרטגיים לחלק בלתי נפרד ממערך ההרתעה הגרעינית.
ארצות הברית הפעילה מפציצי B-52 סטרטופורטרס, שהיו מסוגלים לשאת נשק גרעיני ולבצע טיסות בין יבשתיות.
במקביל, ברית המועצות הפעילה את מטוסי טופולב Tu-95, שהיו בעלי טווח ארוך ויכולת לשאת חימוש גרעיני.
בעשורים האחרונים, פותחו מפציצים חמקניים כמו ה-B-2 ספיריט, המסוגל לחדור מערכות הגנה מתקדמות ולבצע תקיפות מדויקות בעומק האויב.
הנורת'רופ-גראמן B-21 ריידר, נמצא בפיתוח ועתיד להחליף את הדגמים הקודמים כחלק מהתחדשות מערך ההפצצה האסטרטגית של ארצות הברית.
מפציץ כבד הוא מטוס מפציץ שמסוגל לשאת את המטען הגדול ביותר של חימוש אוויר-קרקע (לרוב פצצות) ולטוס לטווח הארוך ביותר (מהמראה לנחיתה) יחסית לתקופתו.
מפציצים כבדים היו לרוב בין המטוסים הצבאיים הגדולים והחזקים ביותר בכל נקודת זמן.
במחצית השנייה של המאה ה-20, הוחלפו המפציצים הכבדים במידה רבה על ידי מפציצים אסטרטגיים, שהיו לרוב גדולים אף יותר, בעלי טווחים ארוכים הרבה יותר ומסוגלים לשאת נשק גרעיני.
בשל התקדמות בתכנון והנדסת מטוסים, במיוחד במנועים ובאווירודינמיקה, גודל המטען שנשאו מפציצים כבדים גדל בקצב מהיר יותר מהגידול בממדי גוף המטוס עצמו.
עד סוף שנות ה-50, הB-52 סטרטופורטרס המונע בסילון, שטס במהירויות של עד 1,050 קמ"ש (יותר מפי שניים ממהירות הלנקסטר), יכול היה לשאת מטען של 32 טון בטווח קרבי של 7,210 ק"מ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, טכניקות ייצור המוני אפשרו זמינות של מפציצים כבדים גדולים וארוכי-טווח בכמויות שאפשרו לפתח ולהפעיל מערכות הפצצה אסטרטגיות.
שיא התהליך היה באוגוסט 1945, כאשר מטוסי B-29 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית הטילו פצצות אטום על הירושימה ונגסאקי ביפן.
הופעתם של נשק גרעיני וטילים מונחים שינו לצמיתות את אופי התעופה הצבאית והאסטרטגיה הצבאית.
לאחר שנות ה-50, טילים בליסטיים בין-יבשתיים וצוללות טילים בליסטיים החלו להחליף את המפציצים הכבדים בתפקיד הגרעיני האסטרטגי.
מפציצים כבדים מופעלים רק על ידי חילות האוויר של ארצות הברית, רוסיה וסין.
הם משמשים הן לתפקידי הפצצה אסטרטגית והן להפצצה טקטית.
המפציץ הכבד הראשון תוכנן במקור כמטוס נוסעים.
איגור סיקורסקי, מהנדס שהתחנך בסנט פטרסבורג אך נולד בקייב למשפחה ממוצא פולני-רוסי, תכנן את האיליה מורומץ כדי לטוס בין עיר הולדתו לביתו החדש.
המטוס עשה זאת לזמן קצר עד אוגוסט 1914, אז מפעל הקרונות הרוסי-בלטי הסב אותו לגרסת מפציץ, עם מנועי V8 בריטיים מסוג סאנבים קרוסיידר במקום המנועים הגרמניים שהיו במטוס הנוסעים.
עד דצמבר 1914, טייסת של 10 מטוסים הפציצה עמדות גרמניות בחזית המזרחית, ועד קיץ 1916 היו עשרים מטוסים.
המטוס היה חמוש היטב בתשעה מקלעים, כולל מקלע זנב, ובתחילה היה חסין בפני התקפות אוויריות גרמניות ואוסטרו-הונגריות.
למפציץ של סיקורסקי הייתה מוטת כנפיים קצרה בשיעור קל בלבד מזו של אוורו לנקסטר ממלחמת העולם השנייה, אך הוא יכול היה לשאת מטען פצצות של 3% בלבד מזה של המטוס המאוחר יותר.
ההנדלי פייג' טיפוס O/100 היה חייב רבות לרעיונותיו של סיקורסקי; בגודל דומה, הוא השתמש בשני מנועי רולס-רויס איגל בלבד ויכול היה לשאת עד 910 ק"ג פצצות.
ה-O/100 תוכנן בתחילת המלחמה עבור הצי המלכותי במטרה ספציפית להטביע את צי הים הפתוח הגרמני בקיל: הצי דרש "משתק ארור של מטוס" ("a bloody paralyser of an aircraft").
המטוס נכנס לשירות בסוף 1916 והוצב ליד דנקרק בצרפת, שם שימש לפשיטות יום על מטרות ימיות, ופגע במשחתת גרמנית.
אך לאחר שמטוס אחד אבד, ה-O/100 עבר להתקפות לילה.
הדגם המשופר, הנדלי פייג' טיפוס O/400, יכול היה לשאת פצצה של 750 ק"ג, וכנפות של עד 40 מטוסים שימשו את חיל האוויר המלכותי שזה עתה הוקם מאפריל 1918 לביצוע פשיטות אסטרטגיות על מסילות ברזל ומטרות תעשייה גרמניות.
מטוס O/400 בודד שימש לתמיכה במערכה על סיני וארץ ישראל של לורנס איש ערב.
שירות האוויר הגרמני הפעיל את המפציץ גותה, שפיתח סדרת דגמים.
הגותה G.IV פעל מבלגיה הכבושה החל מאביב 1917. הוא ביצע מספר פשיטות על לונדון החל ממאי 1917. חלקן הגיעו לא רחוק יותר מפולקסטון או שירנס בחוף קנט.
אך ב-13 ביוני, מטוסי גותה הרגו 162 אזרחים, כולל 18 ילדים בבית ספר יסודי, ופצעו 432 במזרח לונדון.
בתחילה, ההגנה מפני התקפות אוויריות הייתה דלה, אך עד 19 במאי 1918, כאשר 38 מטוסי גותה תקפו את לונדון, שישה הופלו ועוד אחד התרסק בנחיתה.
חברות מטוסים גרמניות בנו גם מספר מפציצי ענק, המכונים יחד ריזנפלוגצויג.
הרוב יוצרו במספרים קטנים מאוד מ-1917 ואילך וחלקם מעולם לא נכנסו לשירות.
הנפוצים ביותר היו הצפלין-שטאקן R.VI, שמתוכם 13 ראו שירות בהפצצת רוסיה ולונדון: ארבעה הופלו ושישה אבדו בנחיתה.
ה-R.VI היו גדולים יותר מהמפציצים הסטנדרטיים של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ויקרס וימי, מפציץ כבד ארוך-טווח המונע על ידי שני מנועי רולס-רויס איגל, נמסר לחיל האוויר המלכותי החדש מאוחר מכדי לראות פעילות מבצעית (רק אחד היה בצרפת בזמן שביתת הנשק עם גרמניה).
השימוש המיועד של הווימי היה להפציץ מטרות תעשייה ומסילות ברזל במערב גרמניה, אליהן יכול היה להגיע עם טווח של 1,400 ק"מ ומטען פצצות של קצת מעל טון.
הוויקרס וימי ידוע בעיקר כמטוס שביצע את החצייה הראשונה של האוקיינוס האטלנטי מסנט ג'ונס, ניופאונדלנד לקליפדן באירלנד, מוטס על ידי האנגלי ג'ון אלקוק והנווט הסקוטי ארתור בראון ב-14 ביוני 1919.
בין המלחמות, הדעה הרווחת בתעופה התמקדה בשני עקרונות.
הראשון היה ש"המפציץ תמיד יחדור".
יתרון המהירות של מטוסי קרב דו-כנפיים על פני מפציצים נחשב זניח, והאמינו שהם לעולם לא ישיגו אותם.
יתרה מכך, לא הייתה שיטה יעילה לגלות מפציצים מתקרבים בטווח רחוק מספיק כדי להזניק מטוסי קרב למסלול יירוט.
בפועל, שילוב של טכנולוגיית מכ"ם חדשה והתקדמות בתכנון מטוסי קרב חד-כנפיים שחקו את החיסרון הזה.
לאורך המלחמה, מפציצים הצליחו שוב ושוב לפגוע במטרותיהם, אך ספגו אבדות בלתי מתקבלות על הדעת בהיעדר תכנון קפדני ומטוסי ליווי.
רק המפציץ הקל המאוחר יותר, דה הבילנד מוסקיטו, היה מהיר מספיק כדי לחמוק ממטוסי קרב.
מפציצים כבדים נזקקו לחימוש הגנתי להגנה, מה שהפחית את מטען הפצצות היעיל שלהם.
העיקרון השני היה שהפצצה אסטרטגית של יכולת תעשייתית, ייצור חשמל, בתי זיקוק לנפט ומכרות פחם יכולה לנצח מלחמה.
זה בהחלט הוכח כנכון בהפצצות התבערה על ערי יפן ובשתי פצצות האטום שהוטלו על הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945, שכן הדיור השברירי והתעשייה הביתית של יפן היו פגיעים בקלות להתקפה, ובכך השמידו כליל את הייצור התעשייתי היפני.
היה פחות ברור שזה נכון לגבי הפצצת גרמניה.
במהלך המלחמה, הייצור התעשייתי הגרמני למעשה גדל, למרות מערכת הפצצות מתמשכת של בעלות הברית.
מכיוון שהמשימה העיקרית של הלופטוואפה של גרמניה הנאצית הייתה לתמוך בצבא, הוא מעולם לא פיתח מפציץ כבד מוצלח.
התומך הראשי בהפצצה אסטרטגית, ראש מטה הלופטוואפה גנרל ולטר ויבר, נהרג בתאונת מטוס ב-1936 באותו יום שבו פורסם המפרט עבור מפציץ אורל (בו זכה מאוחר יותר ההיינקל He 177, שראה שימוש מוגבל בלבד נגד ברית המועצות והממלכה המאוחדת).
לאחר מותו של ובר, ארנסט אודט, מנהל הפיתוח במשרד האווירייה, ניווט את הלופטוואפה לעבר מפציצי צלילה במקום.
כשבריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה בספטמבר 1939, לחיל האוויר המלכותי לא היה עדיין מפציץ כבד בשירות; תכנוני מפציצים כבדים החלו ב-1936 והוזמנו ב-1938.
ההנדלי פייג' הליפקס והאוורו לנקסטר שניהם החלו כמפציצים "בינוניים" דו-מנועיים, אך תוכננו מחדש במהירות לארבעה מנועי רולס-רויס מרלין והוכנסו בבהילות לשירות ברגע שהתגלו הבעיות הטכניות של מנוע הרולס-רויס וולצ'ר הגדול יותר באוורו מנצ'סטר.
ההליפקס הצטרף לטייסות בנובמבר 1940 וביצע את הפשיטה הראשונה שלו נגד לה האבר בליל ה-11–12 במרץ 1941. תכנוני מפציצים כבדים בריטיים כללו לרוב שלושה צריחי מקלעים עם סך של 8 מקלעים.
בינואר 1941, השורט סטרלינג הגיע למבצעיות ומשימות קרב ראשונות בוצעו בפברואר.
הוא התבסס על השורט סנדרלנד המוצלח, סירה מעופפת, וחלק עמו את מנועי הבריסטול הרקולס הרדיאליים, הכנף ותא הטייס עם גוף חדש.
הוא נשא עד 6.4 טון פצצות, כמעט כפול מהמטען של בואינג B-17 מבצר מעופף, אך ברדיוס של 480 ק"ג בלבד.