tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את צבעיו המיוחדים, הכוללים ניגוד חריף בין צבע הראש והזנב לצבע הגוף, משיג העיטם רק בגיל ארבע עד חמש שנים לערך.
ניתן להבחין בינו לבין העיט הזהוב בכך שנוצותיו של העיט הזהוב מכסות חלק מרגליו, בעוד שעל רגליו של העיטם לבן-הראש לא צומחות נוצות.
בנוסף, העיטם לבן-הראש הצעיר הוא בעל נוצות בהירות יותר באזור הזרוע העליונה, ובייחוד באזור בית-השחי.
נוצותיו קלות משקל ועם זאת הן חזקות וגמישות למדי.
תפקידן לגונן על העיטם מפני חום וקור; האוויר הכלוא בין שכבות הנוצות מתפקד כמבודד.
תפקיד נוסף של הנוצות הוא בטקס החיזור.
מקורו של העיטם מכופף בקצהו, ולכן הוא מתאים לקריעת בשר מטרפו.
לסתו העליונה חופפת במעט את זו התחתונה, ובכך הן יוצרות אפקט הדומה לזה של מספריים.
מבנה זה מאפשר לעיטם לחתוך עור עבה במיוחד.
מקורו של העיטם לבן-הראש משמש אותו ככלי "נשק" חזק, אולם הוא משתמש בו גם לפעולות הדורשות עדינות – טיפוח נוצותיו של בן זוגו והעברת כמויות קטנות של מזון לגוזל, לפני שהוא מסוגל להאכיל את עצמו.
מכיוון שבין הזכרים והנקבות לא קיימים הבדלים בצבעי הנוצות, קביעת הזוויג של פרט מסוים נעשית על פי גודלו, או על פי בדיקת לפרוסקופיה.
נתונים שעובדו על ידי מארק סטולמאסטר הצביעו על כך שההבדלים הברורים ביותר בין הזכר והנקבה מתבטאים בשני מאפיינים: עומק המקור (D) ואורך הטפרים (L).
נתונים אלו עובדו לכדי נוסחה, שעל ידי הצבת הנתונים לעיל במילימטרים ניתן לקבוע את זוויג הפרט (S): .
אם התוצאה של חישוב זה חיובית, העיטם הוא ממין נקבה, ואם שלילית – זכר.
המין עיטם לבן-ראש נחלק לשני תת-מינים: H.
תפוצתו של התת-מין הראשון צפונית מזו של התת-מין השני.
הגבול בין תפוצותיהם עובר בערך בקו הרוחב 38° צפון, כלומר בסביבות קו הרוחב של סן פרנסיסקו.
עם זאת, העיטם הצפוני גולש דרומה מתחום תפוצתו, בהופיעו מעט דרומה מכף האטרס.
התת-מין הצפוני נקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון, והוא גדול יותר מהתת-מין הדרומי.
למעשה, כאשר התגלה התת-מין הצפוני על ידי חוקר הטבע ג'ון ג'יימס אודובון, הוא מצא פרט גדול יותר מאלו שקיימים כיום בארצות הברית, והוא כנראה היה דומה יותר לפרטים שחיים באלסקה.
אף על פי כן, ההבדלים ביניהם הם כנראה תוצאה של האזור הגאוגרפי שבו הם חיים, והם עוקבים אחר כלל ברגמן.
מסיבה זאת, יש המפקפקים בחלוקה המוזכרת לשני תת-מינים, ומטילים ספק בקיומו של בסיס ביולוגי לחלוקה זו.
העיטם לבן-הראש והעיטם לבן-הזנב האירואסיאתי הם מינים מונופילטיים שכנראה התפצלו מעיטמים אחרים בתחילת תקופת המיוקן לכל המאוחר.
ההבדלים המורפולוגיים ביניהם קלים – מין אחד הוא בעל ראש לבן והשני בעל ראש מעט כהה יותר.
הפיצול בין המינים התרחש כנראה בצפון האוקיינוס השקט, ומשם התפשט האחד מערבה לכיוון אירואסיה והשני מזרחה לכיוון צפון אמריקה.
בדומה למין הצפוני השלישי, העיטם הענק, שני מינים אלו הם בעלי טפרים, מקור ועיניים צהובים בבגרותם.
בסביבה טבעית, תוחלת החיים של עיטמים לבני ראש נעה בין 20 ל-25 שנים.
העיטם המבוגר ביותר שנצפה בטבע היה בן 28 שנים, בעוד שמשך החיים המרבי שנצפה בשבי היה 36 שנים.
העיטמים לרוב מצייצים, וקריאותיהם צווחניות.
חוש הראייה שלהם חזק יותר משל האדם, והם מסוגלים לראות בחדות הגדולה פי ארבעה עד שישה מהחדות שבה רואה האדם, יתרון משמעותי לעוף המחפש טרף.
טיב חוש השמיעה שלהם דומה לזה של האדם, אך חושי הטעם והריח שלהם מפותחים במידה מועטה.
בזמן תעופה רגילה, העיטם לבן-הראש מגיע למהירות הנעה בין 30 ל-90 קילומטרים בשעה.
עם זאת, בפעמים המעטות שבהן הוא צולל, הוא עשוי להגיע למהירות גבוהה יותר.
העיטמים לבני-הראש יודעים לשחות – הם מניעים את כנפיהם בתנועה הדומה לשחיית פרפר.
העיטם הוא בעל חיים טריטוריאלי, והוא יגן על הטריטוריה שלו באגרסיביות ברדיוס של שני קילומטרים לערך מהקן, במיוחד במהלך עונת הרבייה.
על מנת להגן על הטריטוריה שלו, העיטם עשוי לפצוח במספר התנהגויות, שהעיקריות שבהן הן השמעת קולות וניהול מרדף אחר העופות הפולשים לתחומו.
במקרה שהפולש הוא עיטם לבן-ראש אחר, נמצא כי הזכרים רודפים אחרי הפולשים וכי הנקבות רודפות אחרי הפולשות.
במהלך הדגירה על הביצים, אחד מההורים תמיד ידגור עליהן, והשני יהיה בקרבת האזור וישגיח כי לא נכנסים פולשים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 מספר העיטמים גדל באופן משמעותי, וכך לעיטמים קשה יותר למצוא טריטוריה שקטה משלהם.
בשל כך, נצפו קרבות אוויריים רבים יותר בין עיטמים שהתחרו על טריטוריה.
קרבות אלו מסתיימים לא פעם בפציעה של אחד העיטמים, וב-2006 נמדד גידול במספר העיטמים המגיעים פצועים למרכזי טיפול מיוחדים בעקבות קרבות בשל תחרות על טריטוריה.
עם זאת, מומחים מעריכים כי העיטמים לבני-הראש לא מיצו את הטריטוריות האפשריות לקינון ברחבי ארצות הברית, וכי כעת הם נלחמים על טריטוריות "סוג א'".
תזונתו של העיטם לבן-הראש מורכבת בעיקרה מדגים – 70 עד 90 אחוזים ממזונו הוא מינים שונים של דגים, שהוא תופס לאחר שהוא צולל לכיוון המים ולופת את הדג באמצעות טפריו.
יתר מזונו מורכב מבעלי חיים שונים, בהם עופות מים, מכרסמים ויונקים, שהוא מוצא חיים או מתים.
כך למשל, בקינים באינדיאנה נמצא כי העיטם ניזון בין היתר מקרפיונים, משפמנונים, מדגי בס, מברכיות, מסנאי שועל, מדביבונים ומצבים שונים.
בזמן האכילה, העיטם מחזיק את הדג ברגלו האחת, עומד על ענף ברגלו השנייה, וקורע את הבשר בעזרת מקורו הכפוף.
טפריו חזקים מאוד, עד כי במקרה אחד נצפה עיטם לבן-ראש שנשא בטפריו נבלת עופר של אייל פרדי שחור-זנב במשקל של 6.8 קילוגרמים.
עם זאת, זהו מקרה יוצא דופן – כוח ההרמה הממוצע של העיטם עומד על שני קילוגרמים לערך, ולרוב הוא יתקשה בהרמתו של מזון כבד יותר.
לפעמים העיטמים אוכלים בקבוצות, אולם הם משתפים פעולה בעת הציד רק לעיתים רחוקות.
שיטה נוספת שבה משיג העיטם את מזונו היא גנבה מחיות אחרות, לרוב מעופות דורסים.
התנהגות זו שכיחה יותר בקרב צעירים ונדירה יותר בקרב הבוגרים, שכן אלה מסוגלים לדאוג למזון בעצמם יותר בקלות.
על מנת לגנוב את הטרף, העיטם רודף אחרי העוף הדורס שהוא רוצה לגנוב ממנו את הטרף.
על פי רוב, מרדף זה מספיק לו על מנת שהעוף הנרדף ישמוט את טרפו מרגליו, אולם במקרה שלא, העיטם עשוי לנסות את כוחו ולהיאבק בעוף השני.
התנהגות זו שיוותה לעיטם כמה תכונות שליליות כמו עצלנות, שהיוו את אחד מנימוקיו של בנג'מין פרנקלין מדוע מוטעית הבחירה בעיטם לבן-הראש כסמל.
העיטם לבן-הראש הוא בעל זפק – כיס מיוחד בוושט לאחסון מזון.
הזפק נועד לאחסון חלקים ממזונו של העיטם שהוא אינו יכול לעכל, כמו עצמות, פרווה וקשקשים.
כך למשל, כאשר העיטם טורף ארנבון קטן, עצמותיו ופרוותו נכנסות לזפק.
אז, הן עוברות תהליך של עיכול למחצה וערבוב עם רוק.
לאחר מכן, העיטם פולט את הגוש המוצק והבלתי ניתן לעיכול דרך מקורו.
גושים אלו מסייעים לחוקרים בבדיקה של בעלי החיים שמהם ניזון העיטם.
בהיותו טורף אופורטוניסט, לזפק של העיטם יש תפקיד נוסף: הוא משמש לאגירת מזון כאשר העיטם אינו זקוק למזון.
עיטם יכול להסתמך על המזון הנמצא בזפק מלא למשך חמישה עד שבעה ימים.
בנדידתם, העיטמים לבני-הראש עפים במהירות ממוצעת של 50 קילומטרים לשעה.
על מנת לחסוך באנרגיה, הם נוהגים לחוג במעגלים באזורי אוויר חם ועל ידי כך לעוף גבוה למעלה, ואז הם דואים למרחק רב עד זרם האוויר החם הבא.
אורכה של שיירת עיטמים נודדים עשוי להגיע לאורך של 30 עד 50 קילומטרים, כאשר המרחק בין פרט לפרט עשוי להגיע ל-800 מטרים.
דפוסי הנדידה של העיטמים לבני-הראש מורכבים למדי.
הם תלויים במספר רב של גורמים, כמו גיל העיטם (צעיר לעומת בוגר), אתר הרבייה (צפוני לעומת דרומי, חופי לעומת פנים-יבשתי), חומרת האקלים באתר הרבייה (בעיקר בחורף, אולם במקרים קיצוניים גם בקיץ) וזמינות המזון במשך השנה.
הם אינם נודדים יחד עם צאצאיהם.
אלו מתחילים לנדוד מוקדם יותר, והדרך שבה הם מוצאים את דרכם אינה ברורה.
נדידתם דרומה מתרחשת בעונת הסתיו, כאשר מקורות המזון שלהם מתחילים להידלדל, ובייחוד כאשר האגמים והנהרות קופאים.
לכן, העיטם נודד למקומות שיש בהם מקור מים גדול או לאזורי החופים.
זמני הגירה דרומה אלו הם היחידים במחזור השנה שבהם מסוגל העיטם לחיות לצד עיטמים אחרים, שכן בתקופות אלו העיטמים תרים אחר מזון ומתקבצים במקומות מסוימים שבהם המזון נמצא בשפע.
הנדידה דרומה איטית יותר מהנדידה בכיוון ההפוך, והעיטמים עשויים לעצור במקום מסוים במשך הנדידה ולשהות שם למשך שבוע.
באביב, בסביבות החודשים פברואר ומרץ, העיטמים נודדים צפונה במהירות על מנת לקנן.
העיטמים לבני-הראש אינם בעלי חיים נודדים מובהקים.
כך, הם נודדים לשם מציאת המזון, ואינם מרחיקים לכת אם מצאו מקום שבו קיים מספיק מזון.
כמו כן, לא כל העיטמים נודדים.
לדוגמה, בדרך כלל העיטמים לבני-הראש שדרים בפלורידה נמצאים שם במשך כל השנה, ורק מזג אוויר קשה במיוחד גורם להם לנדוד ממקומם.
עונת הרבייה של העיטמים לבני-הראש נמשכת בין החודשים מרץ וספטמבר.
הליך החיזור כולל קריאות מיוחדות וכן כמה תצוגות אקרובטיות באוויר, כמו סיבובים באוויר ומרדפים.
מנהג החיזור המיוחד לעיטמים אלו נקרא "roller coaster", כלומר "רכבת הרים".
בתצוגה מרהיבה זו, שנועדה למשוך את הנקבה, הזכר עף לגובה רב, משלב את כנפיו זו בזו, וצולל מטה במהירות עצומה.
ממש לפני הפגיעה באדמה, העיטם עוצר, ואז ניגש לביצוע המשימה בשנית.
שמו של המנהג ניתן לו בשל כך שרצף הטיסות מעלה ומטה מזכיר את המסלול שעושה רכבת הרים במהירות גבוהה.
לאחר שחברוּ זה לזה, מבצעים הזכר והנקבה טקס נוסף ששמו "cartwheeling".
תצוגה זו מיוחדת גם כן – צמד העיטמים נוסק לגובה רב, משלב את הטפרים שלו בשלה וצולל לכיוון האדמה, בדומה להליך "רכבת ההרים".
לפני הפגיעה בקרקע, העיטמים מתנתקים זה מזה, ומבצעים את הטקס הזה שוב.
על התזמון להיות מושלם, אחרת צפויה לעיטמים פגיעה קשה.
בעבר הסברה הרווחת הייתה כי העיטמים לבני-הראש הם עופות מונוגמיים, כלומר חיים עם בן זוגם במשך כל חייהם.
עם זאת, ראיות חדשות מצביעות על כך שחלק קטן מהעיטמים נפרדים מבני זוגם, אולם עדיין ברור כי העיטמים אינם מחליפים בן זוג אלא רק בנסיבות מיוחדות.
נסיבות הפרידה משתנות, אולם ידוע בבירור כי עיטמים שאינם מצליחים להתרבות בהצלחה נוהגים להיפרד אחד מהשני.
פרטים שנפרדו מבן זוגם אינם נשארים בודדים ביתר חייהם, אלא עשויים "להינשא" מחדש לעיטמים אחרים.
באופן דומה, עיטמים שבן זוגם מת אינם ממשיכים לחיות את חייהם בגפם, אלא מחפשים בן זוג חדש לחיים.
את קיניהם בונים העיטמים לבני-הראש על ענפים, לרוב של עצים הסמוכים למקורות מים.
כאשר אין בנמצא עצים, הקן נבנה על צוקים, על סלעים או על פני האדמה.
קיני העיטמים גדולים למדי, אורכם יכול להגיע לשני מטרים וחצי, גובהם – למטר אחד, ומשקלם עשוי להגיע למשקל אדיר של 5.6 קילוגרמים.
עיטמים מזדווגים נוטים לבחור את אזור הרבייה שלהם סמוך למקום לידתם, או סמוך למקום רבייתם של עיטמים נוספים.
גודל התטולה נע בין ביצה אחת לשלוש, המוטלות בהפרש של שניים עד ארבעה ימים.
צבע הביצים הוא לבן חיוור, משקלן נע בין 120 ל-130 גרמים, אורכן הוא 6–8 סנטימטרים ורוחבן 5–6 ס"מ.
שני הזוויגים דוגרים על הביצים במשך 35 ימים, ובעוד האחד דוגר עליהן, השני מחזק את הקן או מחפש מזון.
הגוזלים גדלים במהירות: משקלם בעת הבקיעה הוא 90 גרמים לערך, ותוך תקופה של חודשיים הם מגיעים למשקל ממוצע של 4 קילוגרמים אצל הזכרים ו-5.1 קילוגרמים אצל הנקבות.
הם מתחילים להאכיל את עצמם בגיל 6–7 שבועות.
הזכרים מפתחים את יכולת התעופה שלהם בהגיעם לגיל 78 ימים בערך, והנקבות עושות כן ימים בודדים אחריהם, אולם רק לעיתים רחוקות כל שלושת הגוזלים מגיעים לשלב הפרחון.
עיטם לבן-ראש מגיע לבגרות מינית בגיל 4–5 שנים.
מחקרים שונים מיפו את אחוזי ההישרדות של העיטמים הצעירים כמו גם של הבוגרים.
באופן כללי, החלק היחסי של הגוזלים ששרדו את שנת חייהם הראשונה עומד על כ-70 אחוזים בממוצע, אולם הוא משתנה בין האוכלוסיות.
כך למשל, אחוז ההישרדות באוכלוסיית העיטמים שבאלסקה הוא כ-50 אחוזים בלבד, בעוד שבמונטנה הוא עומד על כ-91 אחוזים.
אחוז ההישרדות של פרטים בוגרים גבוה יותר, והשוואת מחקרים מצביעה על כך שהוא נמוך יותר באוכלוסיות שפרטיהן נודדים.
בית גידול, תפוצה ותנודות היסטוריות
העיטם לרוב מקנן על עץ שהוא מהגבוהים ומהגדולים בסביבתו, ואת קינו הוא בונה על ענף גדול, או בין שני ענפים גדולים.
הבסיס שהקן נבנה עליו קובע במידת מה את צורתו של הקן.
בתורו אחרי אזור מתאים לבניית קן, הגורמים העיקריים בהחלטת העיטם באשר למקום הקן הם כמות המזון באזור וצפיפות העיטמים בו.
מרחק הקן מהמים נע בין מאות בודדות של מטרים לקילומטר וחצי, ולרוב יש לעיטם ראות ברורה מהקן למקור המים.
בנוסף, גורם חשוב נוסף לעיטם לבן-הראש הוא עמדות טובות על העצים שבסביבה.
עמדות אלו משמשות את העיטמים במספר תפקידים, בהם עריכת תצפיות והסתערות על הטרף מעמדת התצפית (משום כך חשוב לעיטם שבסביבת הקן תהיה ראות טובה) וכן הגנה על הטריטוריה.
כמו כן, העיטם עשוי לנוח בעמדות אלו, להתחמם באור השמש או להתייבש.
מחקרים שונים מציגים תוצאות שונות בהתאם למקום בו נערכו.
כך למשל נמצא כי במינסוטה גודל הטריטוריה הממוצע הוא קילומטר רבוע אחד, בססקצ'ואן – ארבעה קילומטרים רבועים ובאלסקה – חמישה קילומטרים רבועים.
מדד נוסף המשמש לבדיקת צפיפות הטריטוריות של העיטמים הוא המרחק בין קן לקן.
תפוצתו הטבעית של העיטם לבן-הראש מכסה את מרבית אזורי צפון אמריקה, בהם רוב קנדה, ארצות הברית כולה וצפון מקסיקו.
כיום, ריכוזי האוכלוסייה הגדולים נמצאים באלסקה ובקנדה.
בצד זה, תפוצתו של העיטם משתנה בהתאם לעונת השנה: במדינות הדרומיות, אזורי הרבייה והחריפה של העיטמים חופפים.
עם זאת, העיטמים שאזורי הרבייה שלהם נמצאים במדינות הצפוניות, נודדים דרומה כאשר מאגרי המים קופאים, ונוהגים לחלוק עם עיטמים אחרים את אזור המחיה שלהם בזמנים אלו.
העיטם מסוגל לחיות ברוב בתי הגידול השונים הנמצאים באזורים אלו החל מזרועות נהר שבהם זרימת המים איטית, דרך מדבר סונורה וכלה ביערות הנשירים של קוויבק וניו אינגלנד.
העיטם עשוי לנדוד, אולם ייתכנו מקרים בהם הוא יבלה את החורף במקום שבו בילה את תקופת הרבייה.
בעבר היה העיטם מחזה נפוץ בכל היבשת.
גם באלסקה התרחשו תנודות ניכרות.
בין השנים 1917 ו-1953 פעלה באלסקה תוכנית שכללה מתן פרסים לציידי עיטמים.
תוכנית זו הביאה לירידה במספר העיטמים.
עם זאת, הצטרפותה של אלסקה לארצות הברית ב-1959 הביאה להחלת האמנות שהיו בתוקף דאז שהגנו על העיטם.
החלתן הביאה במשך השנים לשיפור ניכר במצבו, ומומחים מעריכים כי האוכלוסיות של ימינו באלסקה מגיעות לגודלן של האוכלוסיות ההיסטוריות.
ב-1963 עמד מספר זוגות העיטמים על 417, אולם עם חלוף הזמן הוא עלה בקצב שהלך וגדל.
כך, ב-1974 היו כ-791 זוגות, ב-1981 היו כ-1,188 זוגות, ותוך 13 שנים מספר הזוגות הגיע לכ-4,452. כיום, ניתן למצוא את העיטם לבן-הראש בריכוזים הולכים וגדלים בארצות הברית ובקנדה, ובמיוחד ליד מקורות מים גדולים.
במאי 2006 העריך שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את מספר הזוגות המקננים בכ-7,066, כלומר גידול של למעלה מ-1,500 אחוזים בתקופה של ארבעה עשורים לערך.
לפי הערכות של שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, חיים באלסקה בין 50,000 ל-70,000 עיטמים לבני ראש.
הערכות אלו אינן מדויקות, שכן אלסקה משתרעת על גבי שטח עצום, שאינו מפותח ברובו הגדול.
עם זאת, האומדנים מתבססים על גודל השטחים שבהם נצפו עיטמים לבני ראש.
לפיכך, הריכוז הגדול ביותר של עיטמים אלו נמצא באלסקה.
בעבר, הסכנות שנשקפו לעיטמים לבני-הראש כללו ירי בלתי חוקי, איסוף ביצים ואובדן בתי גידול.
הסכנה המרכזית הנשקפת כיום לעיטם לבן-הראש היא אובדן של בתי גידול מתאימים.
מחקרים מראים כי אובדן בתי הגידול משפיע על מגוון הפעילויות שמבצע העיטם, כמו קינון באזורי החופים, ישיבה על ענפים או חיפוש אחר מזון.
בנוסף, ההתפתחות האנושית עלולה להגביל את התפתחותן של אוכלוסיות העיטמים באזורים מסוימים בעתיד, בעיקר בשל צמצום אזורי המחיה.
מספר מחקרים ניסו לבדוק ולהעריך את השפעת הפעילות של האדם בסביבות העיטמים עליהם.
באופן כללי, העיטם לבן-הראש משתדל להימנע ככל הניתן מקרבה לאדם.
הוא אינו נוהג לקנן באזורים שבהם האדם נגע, ואף אינו נוהג לחפש אחר מזון או לנוח באזורים דוגמת אלו.
מחקרים אלו מצאו גם כי העיטמים עלולים לנטוש אזורים מסוימים בעקבות פעילות עקבית של האדם באזור או בשל הפרעות חוזרות ונשנות.
לעניין זה, הפרעה היא אחת ממגוון פעילויות שבהן האדם מעורב: החל בנוכחות ישירה, דרך פעילויות פנאי של האדם (ציד, הליכה, דיג, שיט, צפרות, רכבי שטח), פעילויות מחקר, רעשים ממקורות שונים, פעילויות חקלאיות וכלה בבנייה.
כאמור, הפרעות מסוג זה עשויות להשפיע על העיטמים באופנים שונים, שנעים בין עזיבה רגעית לנטישה תמידית.
כמו כן, נמצא כי מעבר של כלי תעופה במרחק של קילומטר בודד מהעיטם ולמשך זמן של דקה לערך יפריע לעיטם, מה שיתבטא בסימני חרדה, בהשמעת קולות ובעצבנות.
בד בבד, רעלנים טבעיים או מעשי ידי אדם עדיין מהווים סכנה לעיטמים לבני-הראש.
במהלך החורפים בשנים 1995–1997, חמישים וחמישה עיטמים נמצאו מתים, ונראה שפרטים נוספים מתו אך לא נמצאו.
הרעלן שהיה מעורב במקרים אלו לא זוהה במחקר שביצע בולר בשנת 2000. בנוסף, זיהומים מרעלנים כמו DDE או DDD עדיין מונעים מעיטמים להתרבות בהצלחה.
גם האסון האקולוגי בזמן הדליפה הגדולה של הנפט מהמכלית אקסון ואלדז ב-1989 השפיע על העיטמים.
לפי הערכות, באירוע זה מתו 247 עיטמים באופן ישיר, וכן התחוללו השפעות משניות, כמו ירידה בריבוי של העיטמים בשנים הראשונות לאחר האסון.
סיבות נוספות המביאות למותם של עיטמים הן התחשמלות כתוצאה ממגע וקרבה לכבלים ועמודים המוליכים חשמל, או מוות כתוצאה מהרעלת עופרת לאחר אכילת בעלי חיים שנורו בקליעי עופרת.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 התגלתה מחלה חדשה שפוגעת בעיטמים לבני-הראש, כמו גם בעופות מים אחרים.
המחלה נקראת Avian Vacuolar Myelinopathy (מחלת מיאלין של העופות), או בקיצור AVM, והיא פוגעת במיאלין (חומר שומני מבודד ששומר על הולכה עצבית תקינה) של המוח ובחוט השדרה של עופות נגועים.
המחלה גורמת נזק עצבי שמביא לקשיים תנועתיים חמורים: תעופתם של העיטמים לוקה בחוסר קואורדינציה והיא אינה יציבה; בהליכתם הם מותחים את כנפיהם ונראים כבני אדם שיכורים; בזמן השחייה, הם עלולים לגרור את אחת הכנפיים או הרגליים, ואף לשחות במהופך.
כמו כן, עיטמים נגועים נצפו עפים ומתרסקים לתוך סלעים.
המחלה אינה נפוצה מאוד, ונכון ל-2007 היא התגלתה במדינות ארקנסו, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה וטקסס בלבד.
בעיטמים פוגעות מחלות נוספות, כמו שפעת העופות וקדחת מערב הנילוס, אולם מספר העיטמים שחלו במחלות אלו קטן ביותר.
מצבם של העיטמים בסופה של המחצית הראשונה ובתחילתה של המחצית השנייה של המאה ה-20 היה בכי רע.
בשל דאגה עמוקה לציפור הלאומית, נחקקו והותקנו בארצות הברית מספר רב של חוקים ואמנות על מנת לבלום את הירידה במספר העיטמים ולשקם את אוכלוסייתם.
תחילה, ביולי 1928 נחקק חוק המספק הגנה על עופות נודדים (MBTA), ביניהם העיטם לבן-הראש.
לאחר מכן, נכנסה לתוקפה ב-1940 אמנה מיוחדת שמטרתה להגן על העיטם לבן-הראש.
כפי שנכתב בה, הסיבה לחקיקת האמנה נובעת בין היתר מחשיבותו של העיטם:
אמנה זו אסרה על מגוון פעולות שעלולות לפגוע בעיטם, בהן קנייה ומכירה של עיטמים לבני ראש וכן רדיפה, ירי, הרעלה, פציעה, הריגה, לכידה או הפרעה לעיטמים.
על מנת לתת לה תוקף, החליט הקונגרס האמריקאי על עונשים כבדים לעוברים על הקבוע בה.
האמנה תוקנה מספר פעמים בשנים 1959, 1962, 1972 ו-1978, ובאחד התיקונים הוכלל גם העיט הזהוב תחת חסותה.
ההגנה שמספקת אמנה זו חופפת בחלקה את זו של החוק להגנת העופות הנודדים.
מלבד האמנה האמורה, העיטם לבן-הראש הוכרז רשמית כמין בסכנת הכחדה על כל המשתמע מכך, כחלק מחוק שנחקק ב-1967 וקדם במעט לחקיקה נרחבת בתחום החיות הנמצאות בסכנת הכחדה (ESA), שיצאה לפועל בשנת 1973. העיטם לבן-הראש הוא אחד מהמינים שזכה להגנה מטעם חוקים אלו.
חוקים אלו הם מחמירים ביותר, והעובר עליהם במודע עלול לקבל קנס על סך 25,000 דולרים.
לאור השיפור הניכר במצבו, ב-1995 הנמיך השירות האמריקאי לדגים ולחיות בר את רמת הסיכון שיוחסה לעיטם במסגרת החוק להגנה על חיות נכחדות וחיות בסיכון, ומאז הוא מסווג כמין שמאוים בסכנת הכחדה, ולא כמין שממש נמצא בה.
בנוסף, ב-1 במאי 2007 החליט הסנאט של ארצות הברית להפוך את 20 ביוני ל"יום העיטם האמריקאי", החלטה שמעניקה דחיפה נוספת לשימור העיטמים לבני-הראש.
ה-MBTA, האמנה למען העיטם לבן-הראש, וה-ESA – משתלבים יחד ליצירת הגנה פדרלית חזקה מאוד על העיטם.
חוקים ואמנות אלו חלים על הרוב המכריע של מדינות ארצות הברית.
ביתר המדינות, מצב העיטמים טוב למדי, ולכן לא ננקטו שם אמצעי הגנה כה חמורים.
בצד האמצעים הפדרליים, מדינות רבות מחזיקות בחקיקה פנימית המגינה על העיטמים, כל אחת בהתאם למצב העיטמים שנמצאים אצלה.
בצד ההגנה החוקית החזקה, גברה המודעות לשמירה על העיטמים לבני-הראש.
כך למשל, החל מאמצע שנות ה-90 מתקיים אחת לשנה אירוע שמטרתו הגברת המודעות לצורך בשימור של העיטמים לבני-הראש.
בנוסף, בשל רגישותו הגבוהה של העיטם, במיוחד בתקופת הקינון, בסביבות הטריטוריות של העיטמים מוצבים בתקופה זו שלטים גדולים המתריעים בפני המטיילים על הנזק שהם עלולים לגרום.
מאמצי השימור וההגנה על העיטמים לבני-הראש הם מהמצליחים ביותר במאה ה-20. אוכלוסיות העיטמים השתקמו באופן יוצא מן הכלל, וחל גידול עצום במספר הפרטים המקננים ובשיעור הילודה.
בעקבות השיפור הניכר במצבו, העיטם לבן-הראש הוסר כליל מרשימת המינים המאוימים בסכנת הכחדה, ולפיכך לא חל עליו החוק שנחקק ב-1973 שסיפק לו הגנה מסיבית.
עם זאת, המומחים חלוקים בדעתם האם נכון היה להסיר את ההגנה המקיפה מעל העיטם.
הצלחתו המרשימה של העיטם בתהליך השיקום, שהתבטאה בגידול ממאות בודדות של פרטים מקננים לכדי אלפים רבים, הפכה אותו לסיפור הצלחה בקרב האורניתולוגים.
על מנת להחזיק בעיטמים לבני ראש בשבייה, יש להחזיק באישורים מיוחדים לכך.
אישורים אלו ניתנים רק למוסדות חינוכיים ציבוריים, והעיטמים המוצגים שם הם רק פרטים בעלי פציעה תמידית שאינם מסוגלים לחזור לסביבתם הטבעית.
תנאי ההחזקה של העיטמים כוללים כלובים הולמים מתאימים, וצוות מקצועי המנוסה בטיפול בעיטמים.
החזקה בעיטמים לבני ראש לצורך ספורט הבזיירות (ציד בעזרת עופות טרף, בעיקר בזים) אסורה בארצות הברית.
אם הוא מטופל כראוי, תוחלת חייו בשבייה עשויה להיות גבוהה מאוד.
עם זאת, גם בתנאים טובים הוא מתרבה אך בקושי כשאינו בסביבתו הטבעית.
העיטם לבן-הראש והעיט הזהוב הם עופות בעלי משמעות דתית ורוחנית בקרב שבטים אינדיאניים רבים.
נוצותיו של העיטם לבן-הראש, ואף איברים אחרים שלו, מרכזיים במספר טקסים שמבצעים האינדיאנים.
כמו כן משמשות נוצות העיטם להבעת כבוד והערכה להישגים נאים ותכונות טובות, כמו אומץ או מנהיגות יוצאים מן הכלל.
בנוסף, האינדיאנים רואים בעיטם לבן-הראש כשליח קדוש המקשר ביניהם לבין עולם הרוחות.
חשיבות נוצותיו כה גדולה, עד כי לעיתים הם משווים אותה לצלב ולתנ"ך בעולם המערבי.
יחסם המיוחד של האינדיאנים לעיטם לבן-הראש ולעיט הזהוב, מתבטא גם באופן בו הם מטפלים בעיטם שבו הם נתקלים.
ראשית, הם לעולם לא יפגעו בעיטם.
אם ייתקלו בעיטם, הם יבצעו טקס מיוחד על מנת להעניק לו את הכבוד הראוי לו על פי אמונתם.
אם ייאלצו לתלוש מהעיטם נוצות, הם מחויבים לעשות זאת כך שלא יפגעו בעיטם או ביכולת התעופה שלו.
מכיוון שהעיטמים נחשבים לשליחי הבורא, חלקיהם של העיטמים נמצאים בכל טקס דתי של כנסיית הילידים האמריקנים (Native American Church).
לנוצות העיטם לבן-הראש מספר משמעויות נוספות בתרבות הילידים האמריקנים.
כך למשל, כל חבר במשפחה אינדיאנית הוא בעל נוצה המייצגת אותו.
כאשר צעירי המשפחה עוזבים את הבית, ההורים משאירים את הנוצות בבית המשפחה ועל ידי כך שומרים באופן סמלי על האחדות המשפחתית.
כמו כן, לנוצות מיוחסות סגולות רפואיות, המסוגלות לרפא הן פגיעות פיזיות והן מחלות נפש.
עם זאת, העיטם זוכה להגנה מלאה מצד החוק לשמירה על עופות נודדים ומצד האמנה לשמירה על העיטם לבן-הראש ועל העיט הזהוב.
כך, השימוש של האינדיאנים בנוצות העיטם ובאיבריו מוגבל, והם מקבלים אותם בכל זאת בעקבות החלטה שהתקבלה בנושא.
עם זאת, ההחלטה נוגעת רק לשבטים אינדיאנים המוכרים על ידי הרשויות הפדרליות, ומנגנון "הקצבת" העיטמים של הממשל לוקה במספר חסרונות, שהעיקרי שבהם הוא אספקה איטית של חלקי עיטמים ושל נוצותיהם לשבטים.
חיסרון זה הוביל לכך שהשבטים שמקבלים את מבוקשם מתנגדים לצירוף שבטים נוספים למנגנון זה, מחשש שצירופם רק יגדיל את משך ההמתנה עד לקבלת החלקים הרצויים של העיטמים.
הציפור הלאומית של ארצות הברית
העיטם לבן-הראש הוא הציפור הלאומית של ארצות הברית.
הוא אחד הסמלים המוכרים של המדינה, ומופיע על מרבית החותמות הרשמיות שלה, וביניהן סמלה של ארצות הברית וחותם נשיא ארצות הברית.
חשיבותו הלאומית מקורה ב-20 ביוני 1782, כאשר הקונגרס הקונטיננטלי אימץ את העיצוב הנוכחי של החותם הגדול של ארצות הברית, הכולל עיטם לבן-ראש המחזיק חיצים וענף זית בעזרת טפריו.
מדינות אחדות עשו זאת עוד לפני כן ב-1778.
ב-1784, לאחר תום מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כתב בנג'מין פרנקלין מכתב לבתו מפריז, ובו מתח ביקורת על הבחירה בעיטם, וטען בסרקזם כי טבעו של תרנגול ההודו מתאים יותר (תרגום חופשי):
אני עצמי הייתי מעדיף שהעיט הקירח לא היה נבחר לייצג את ארצנו.
זהו עוף בעל מוסר מפוקפק.
הוא אינו מרוויח את מחייתו ביושר.
תוכל לראותו נח על עץ מת על יד הנהר, שם, עצל מכדי לדוג בעצמו, הוא צופה בעמלו של השלך; כאשר עוף חרוץ זה תופס לו לבסוף דג, ובעודו נושאו לקינו להאכלת זוגתו וילדיו, עט עליו העיט הקירח ולוקח את מזונו.
על אף כל רמאויותיו, לעולם לא יהיה במצב טוב, אלא כאותם ברנשים החיים משוד וגזל, יהיה הוא עני ולרוב עלוב במיוחד.
נוסף על כך הוא גם פחדן: הטירן, שאינו גדול מדרור, תוקפו באומץ לב ומגרשו מאזור מגוריו.
לפיכך, אין הוא מתאים בשום אופן להיות סמל לארצנו האמיצה והישרה, שגירשה את כל הטירנים משטחה.
מבחינה זו, איני מוטרד מכך שדמות העוף אינה ידועה כדמותו של עיט קירח, כי אם דומה לדמותו של תרנגול הודו.
למען האמת, תרנגול הודו הוא עוף מכובד בהרבה, ועם זאת הוא יליד אמריקה...
ומלבד זאת, על אף שהוא מעט טיפשי ויהיר בהופעתו, תרנגול הודו הוא עוף אמיץ, ולא יהסס לתקוף גרנדיר מחיל המשמר הבריטי, שהרשה לעצמו לפלוש לחוות התרנגול, לבוש במעילו האדום.
למרות התנגדותו של פרנקלין נותר העיטם לבן-הראש בסמלה של ארצות הברית.
ניתן למצוא אותו הן על חותמות לאומיות והן על גבי מספר מטבעות, כאשר ראשו נוטה לצד הרגל המחזיקה בענפי הזית.
בין השנים 1916 ו-1945 התנוסס על הדגל הנשיאותי עיטם המביט ברגלו השמאלית, שמחזיקה בחיצים.
בשילוב עם מלחמות העולם שהתרחשו בטווח שנים זה, התפתחה אגדה אורבנית לפיה העיטם מביט לכיוון ענפי הזית בעיתות שלום, ולכיוון החיצים בעיתות מלחמה.
בתוכנית הטלוויזיה "החבובות", "סם העיט" הוא עיטם לבן-ראש פטריוטי ואליטיסט הרוצה לצנזר הופעות או להפוך את המופע לתרבותי יותר.
בעונה ה-40 של הסדרה היפנית סופר סנטאי, "Doubutsu Sentai Zyuohger", העיטם לבן-הראש הוא הנושא של הריינג'ר האדום של העונה,"Zyuoh Eagle".
עיין ערך: אהבה הוא רומן מאת דויד גרוסמן שיצא לאור ב-1986. הספר זכה בשבחי הביקורת והיה לרב-מכר, וכמו כן, תורגם לשפות רבות.
הספר מטפל בנושא השואה מזוויות אישיות מאוד ולא-שגרתיות.
חלקו הראשון של הספר, "מומיק", יצא לאור מאוחר יותר בנפרד כנובלה עצמאית, ועובד גם לסרט קצר ולמחזה.
הספר נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד הרומנים החשובים ביותר שנכתבו בעברית.
הרומן מורכב מארבעה חלקים, שסדר הזמנים ביניהם אינו נהיר במבט ראשון.
בכל החלקים משתתף מומיק (שלמה) נוימן, בין אם כגיבור או כמספר.
לכל חלק לשון וסגנון מיוחדים משלו.
החלק הראשון, "מומיק", עוסק בתלמיד בית ספר יסודי בשכונת בית מזמיל בירושלים בשנות החמישים, בן לזוג ניצולי שואה המקפידים לא לספר לו דבר על השואה ועל הזוועות שעברו עליהם, מתוך רצון לגונן עליו ולדאוג לו לילדות "נורמלית" ככל האפשר.
אך בתחילת הספר מגיע לבית המשפחה אנשל, אחי סבתו המנוחה של מומיק; אנשל (שמומיק קורא לו מיד "סבא") היה מאושפז בבית חולים לחולי נפש, כפי הנראה בשל מה שעבר עליו בשואה, ועל מומיק מוטל לטפל בו.
אנשל מדבר בשברי מילים ומשפטים בלבד, ומומיק מנסה להתחיל ולהשלים משברים אלה את הסיפור שאותו, כך הוא מרגיש, מתאמץ לספר סבו, שהיה לפני המלחמה סופר ילדים מצליח בעיתון עברי בוורשה - מאמץ זה, לנסות ולספר (או "להציל") את סיפורו של הסב, עובר כחוט מקשר בין כל חלקי הספר.
כיוון שבאותה תקופה לא מקובל לדבר על השואה ומוראותיה - בעיקר לא באוזני ילדים - בונה לו מומיק, ילד רגיש ומבודד מסביבתו, נראטיב פנטסטי משלו על השואה ועל ההיסטוריה הפרטית של משפחתו.
באופן אירוני, דווקא העובדה שמנסים להסתיר ממנו בכל מחיר את המידע הזה דוחקת את מומיק לחקור ולחפש בכלים העומדים לרשותו, ולסגת יותר ויותר אל עולמו הדמיוני.
חלק זה מסופר על ידי מספר חיצוני המספר את הדברים מנקודת מבטו הילדותית של מומיק; הוא כתוב בשפה המשקפת את עולמו הנאיבי של מומיק, ומעביר את אווירת החיים בישראל בשנים הראשונות למדינה.
החלק השני, "ברונו", מסופר מנקודת מבטו של מומיק הבוגר שגדל להיות סופר ומשורר, ויוצא למסע בפולין כדי להתחקות אחר עקבותיו של ברונו שולץ, סופר יהודי-פולני שנספה בשואה.
מומיק מנסה "לגאול" את ברונו שלו על ידי כך שהוא הופך אותו לדמות אגדית שנמלטה מן הגטו והצטרפה ללהקת דגי סלמון בים הצפוני.
חלקים מסיפורו של ברונו מסופרים על ידי הים, שאצל גרוסמן הוא יצור קדמוני וחושני ממין נקבה, שכולה איד, המקיימת דיאלוג קבוע ומתגרה גם עם מומיק עצמו, הכותב את הסיפור.
במקביל מתוארת מערכת היחסים הקשה של מומיק עם אשתו רותי ועם המאהבת שלו איילה, כשכל אותה עת הוא נאבק לנסות ולכתוב על השואה, ובעיקר על סבו, אנשל, שנעלם לבלי שוב וגורלו לא ידוע.
חלק זה של הספר כתוב בשפה שירית, והמונולוגים של הים כתובים בסגנון זרם התודעה.
החלק השלישי, "וסרמן", מספר את סיפורו של אנשל וסרמן, מחבר סיפורי ילדים יהודי נודע, שהוא אותו סבא אנשל שהוצג בחלק הראשון.
בחלק זה מובא וסרמן בפני מפקד המחנה, הר נייגל, ומתברר כי מחמת פגם כלשהו הוא אינו מסוגל למות, לאחר שכמה ניסיונות להוציאו להורג לא עלו יפה.
בינו לבין נייגל נוצרת מערכת יחסים מתוחה, ונייגל מצווה עליו לכתוב עבורו סיפור ילדים בהמשכים; וסרמן, מצידו, מקווה באמצעות הסיפור "לנגע את נייגל בחיידק האנושיות", ולהחזיר לו את צלם האנוש שנייגל ויתר עליו ביודעין.
סיפור הילדים מתגלה כסיפור הזוי ומעוות, ונראה כי גם וסרמן וגם מומיק עצמו מאבדים עליו את השליטה.
דבריו של וסרמן נאמרים בעברית ארכאית ומצועצעת - הסגנון שבו כתב את סיפוריו בעיתוני הילדים של ראשית המאה ה-20. כינויו הספרותי של וסרמן, "שחרזאדה", מפורש כעת על דרך ההיפוך - לפי ההסכם בינו לבין הקצין הנאצי, בכל ערב על הקצין הנאצי לנסות ולהרוג אותו, כשכר על סיפורו.
בעת כתיבת הסיפור מתגורר מומיק בדירה שכורה בתל אביב (שממנה, הוא מעיר, ניתן לראות את הים, שהוא מתגעגע אליו - אליה - מאז סיפור המעשה בברונו), לשם הוא הוגלה מביתו על ידי אשתו והמאהבת שלו גם יחד, כדי שיוכל לשבת ולכתוב.
הוא מתחבט בניסיון למצוא את הדרך הנכונה לכתוב על השואה, ומעלה את רעיון "החדר הלבן", חדר דמיוני במוזיאון יד ושם, שבו מוצא האדם בתוך עצמו את החומרים המוכרים של נושא השואה: לא כתיבה על "הרוצחים" אלא התחברות אל הרוצח המסתתר בתוכך, וכן הלאה.
החלק הרביעי, "האנציקלופדיה המלאה של חיי קאזיק", הוא הניסיון האחרון של מומיק להתמודד עם סיפורו של וסרמן, תוך קריאת תִּגָּר על וסרמן עצמו, כמו גם על שתי הנשים בחייו.
הרעיון הוא לספר את הסיפור - סיפורו של התינוק האסופי קאזיק, שבשל מחלה נדירה עתיד לחיות 24 שעות בלבד, תוך הזדקנות מהירה - באופן אנציקלופדי, ערך אחר ערך, לכאורה ללא סדר הגיוני, ובכך לעקר את הסיפור מכוחו לגרום כאב וייסורים.
גם ניסיון זה נידון כפי הנראה לכישלון.
בסיפורו של קאזיק משתתפים לא רק מומיק ואנשל עצמם, אלא גם הר נייגל הבדוי, וחבורת הקשישים התמהונים מילדותו של מומיק, שהוא משיב אותם לחיים בסיפור והופך אותם ל"אמנים", שהתמהונות (או אף השיגעון) שלהם אינם אלא דרכם המיוחדת ללחום בנאצים ובטירוף המלחמה האנושי בכלל.
קבלתו של הספר והביקורת עליו
עיירה היא סוג של יישוב אשר מרבית תושביו אינם מתפרנסים מחקלאות אך מספר התושבים בו קטן ביחס למספר התושבים בעיר.
מספר התושבים בעיירה נע בדרך כלל בין כמה מאות לכמה עשרות אלפים.
גודל האוכלוסייה כשלעצמו איננו קובע באופן נחרץ אם מדובר בעיירה או בכפר.
באזורים שונים בעולם, למשל בהודו, מספר התושבים בכפר גדול יכול להיות גדול בהרבה מאשר בעיירה קטנה אך בדרך כלל עיירה תהיה גדולה מכפר וקטנה מעיר.
אחד ההבדלים העיקריים בין כפר לעיירה הוא אופי הכלכלה ביישוב; האנשים אשר מתגוררים בעיירות בדרך כלל מתפרנסים מתעשייה (בתי חרושת), מסחר (חנויות) ומתן שירותים, ואילו בכפר, ענף הפרנסה העיקרי הוא בדרך כלל חקלאות.
עיירה יכולה להיות פרבר של עיר גדולה ויכולה גם להיות מרוחקת מאוד מכל יישוב עירוני אחר.
מרביתן של העיירות בישראל מנוהלות על ידי מועצה מקומית.
המילה עיירה בשפה העברית כיום מזוהה בעיקר עם שלושת ההקשרים הבאים:
עיירות הפזורה הבדואית בנגב, שעבורן הוקמה "משטרת העיירות".
הגדרת "עיירה" לפי חוקי מדינת ישראל
עיטם שטלר (שם מדעי: Haliaeetus pelagicus) הוא מין עוף דורס גדול גוף בסוג עיטם שבמשפחת הנציים.
נקרא גם "עיטם ענק" או "עיטם צפוני".
הוא שוכן באזורי החוף של צפון מזרח אסיה וניזון בעיקר מדגים.
בממוצע זהו העיטם הכבד ביותר, כבד גם מכל מיני העיט, המגיע למשקל של 4.9-9 ק"ג.
הוא גדול אף יותר מההרפיה והעיט הפיליפני הקרובים לו בשאר המידות.
עיטם זה נקרא על שמו של הגאולוג גאורג שטלר וידועים 2 תת-מינים.
עיטם שטלר הוא הגדול בסוגי העיטמים ואחד מהעופות הדורסים הגדולים ביותר.
בממוצע הנקבות שוקלות 6.8-9 ק"ג ומשקל הזכרים קטן יותר 4.9-6 ק"ג.
עיטם זה נפוץ בחצי האי קמצ'טקה, בצפון מזרח רוסיה ואף בצפון יפן.
הוא ניזון בעיקר מדגים, אך גם מעופות מים, יונקים, סרטנים, דיונונים ופגרים.
הוא אף עלול לצוד כלבי ים, אך לרוב יאכל רק פגרים שלהם.
עיילבו היה יישוב יהודי בגליל בתקופת המשנה והתלמוד.
לאחר חורבן בית שני ומעבר הכהנים לגליל, התיישבה במקום משמרת כהנים בשם "משמרת הקוץ".
בתחומי עיילבו מזהים את קברו של התנא מתיא בן חרש, אותו פקדו עולי רגל לאורך הדורות.
בתקופה העות'מאנית, כנראה במאה ה-19, הוקם במקום כפר ערבי נוצרי בשם עילבון.
שמואל קליין שיער את מקור שמו של הכפר בצבעם הלבן של מי המעיין הסמוך.
הניב הגלילי המבליע אותיות גרם לעין לבן (עין לבון) להפוך לעילבו[ן].
יוסף ברסלבי בביקורו בכפר בתרצ"ג שמע מתושביו הסבר דומה על שם המקום.
לדבריו, לאחר סינונם היו מי המעיין "לבנים-עכרכרים", אך למרות זאת טעמם היה טוב למדי.
לאחר חורבן בית שני ומעבר הכהנים לגליל, התיישבה במקום משמרת כהנים בשם "משמרת הקוֹץ" המוזכרת בספר דברי הימים.
הפייטן אלעזר הקליר, שישב בארץ ישראל במאה ה-7, מתאר בקינתו "איכה ישבה חבצלת השרון" את גורלה של משמרת הקוץ בזמן החורבן ומכנה אותם על שם המקום אליו גלו: "...והוקצו והולעבו כהני עיילבו".
בתקופה זו היו בבקעת בית נטופה יישובים יהודים רבים, שבהם התגוררו משפחות כהונה נוספות.
על שמה של משמרת הקוץ קרוי הר קוץ בגליל התחתון.
קבר התנא מתיא בן חרש
יוסף ברסלבי כותב שהקבר נזכר, כנראה, רק מהמאה ה-16 ואילך, עובדה המלמדת על יישוב יהודי מאוחר במקום זה, שבלעדיו לא הייתה נולדת מסורת על קברו של התנא.
לפי ספר "יחוס הצדיקים" מהמאה ה-16 היה נתון קברו של מתיא בן חרש ב"כוך של אבן", אולם ברסלבי בביקורו במקום העיד שהקבר הקדוש הסתתר בצל עצי אלה לא עתיקים וסומן על ידי חמישה נדבכים של אבנים גדולות ומסותתות.
לדבריו, בזמנו היו עדיין רוכלים יהודים נוהגים לבקר במקום ולהדליק נרות שמן על הקבר.
ויקטור גרן שביקר במקום ציין כי הכפר יושב על גבי יישוב קדום וכי יש בו שרידים דלים של בניין עמודים, אולי בית כנסת.
בתחומי היישוב נמצאו מערות קבורה ושרידים נוספים המעידים על יישוב המקום בתקופת המשנה והתלמוד.
עיטם קולני (שם מדעי: Haliaeetus vocifer), הנקרא גם עיטם אפריקני, הוא מין עוף דורס מסוג עיטם גדול החי באפריקה שמדרום לסהרה ושם הוא מוצא טרף ליד מקווי מים והוא הציפור הלאומית של המדינות זימבבואה, זמביה ודרום אפריקה.
המין הקרוב אליו ביותר הוא עיטם מדגסקרי, אף שהוא מזכיר גם את המין האמריקאי – עיטם לבן-ראש.
כמו אצל רוב הדורסים הנקבה גדולה מעט מהזכר.
משקל הנקבות הממוצע 3.2–3.6 ק"ג ומוטת כנפיהם עד 2.4 מטר.
משקל הזכרים כ-2–2.5 ק"ג ומוטת כנפיהם עד 2 מטר.
נוצות העיטם כהות למעט בצווארו ובחזהו הלבנים ובראשו הצהוב.
עיניו כהות ומקורו המעוקל צהוב ובקצה שחור.
הכנפיים שחורות יותר משאר הגוף.
העיטם נפוץ ברחבי ביצות, אגמים ונהרות באפריקה שמדרום לסהרה, אך יוכל להימצא גם בסוואנות, ערבות, יערות גשם ואף בחוף הים.
כמו כל העיטמים, הטרף המרכזי שלו הוא דגים, וקרסי טפריו מעוקלים כדי לתפוס את הדגים, אותם הוא שולה במהירות ואז עף לענף קרוב לאכול.
הוא יכול לצוד גם דגים גדולים עד למשקל של 1.8 ק"ג, אך יתקשה מאוד לעוף עם טרף כזה.
בנוסף לדגים הוא יצוד מיני צפרדעים, זוחלים שוכני מים כמו צבים ונחשים שונים.
תנינים צעירים, פלמינגו, ברווזים, יונקים קטנים וגם מנבלות.
בנוסף הם יחטפו טרף של עופות אחרים כמו אנפות ודורסים קטנים יותר.
תפוצת העיטם נרחבת ואיננה נמצאת בסיכון.
עֵיטָם מַדַגַסְקַרִי (שם מדעי: Haliaeetus vociferoides) הוא מין של עוף דורס מהסוג עיטם, האנדמי לאי מדגסקר ונתון בסכנת הכחדה חמורה.
גופו בעל נוצות חומות-כהות עם ראש לבן וזנב לבן.
המקור שחרחר והרגליים אפורות ובעלות קשקשים גדולים.
הוא קרוב למין עיטם קולני החי על באי בניגוד אליו הראש שלו איננו לבן מובהק אלא יותר חיוור.
עיטם זה מצוי בעיקר באזור החופים המערביים בבתי גידול שונים, מביצות עד יערות גשם.
כמו רוב העיטמים הוא דייג מנוסה השולה דגים מהמים באמצעות טפריו הגדולים.
הוא אוכל אותם על ענף על החוף.
עיטם זה צד הן במים מתוקים והן במלוחים.
עיטם זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב הפגיעה ביערות הגשם, סחף הקרקע והפיכת הביצות בהן הוא נפוץ לשדות אורז.
הוא גם עלול להיפגע מדיג-יתר אנושי הפוגע בזמינות מזונו.
עֵיטָם לְבֶן-גָּחוֹן (שם מדעי: Haliaeetus leucogaster) הוא מין של עוף דורס גדול החי לחופי דרום-מזרח אסיה והודו ומדרים עד לאוסטרליה.
זהו אחד מהגדולים שבמיני המשפחה.
עיטם זה הוא לבן ובעל פנים, מקור, כנפיים וזנב שחורים בחלק העליון.
משקלו מגיע ל-5 ק"ג ומוטת כנפיו מגיעה ל-2.2 מטרים.
הוא עוף דורס פעיל יום, המצוי באזורי החופים והאגמים לאורך הודו, סרי לנקה ודרום-מזרח אסיה ומזרחה עד לגינאה החדשה, צפון אוסטרליה ואיי שלמה.
הוא מתמחה בציד דגים באזורי החופים.
הוא דואה מעל הים בחיפוש אחר דגים.
כשהוא מאתר דג הוא מנמיך עד גובה פני המים פושט את רגליו לפנים, "חורש" את המים בטפריו המעוקלים ושולה את הדג בתנועת מגרפה.
הוא ניזון גם מפגרים, נחשי ים ועופות ים קטנים וגם חוטף דגים מעופות אחרים.
העיטמים הם מינים טריטוריאליים שיתקפו כל מסיג גבול.
המאבק על הטריטוריה מתבטא בדרך ייחודית: שני הזכרים מגביהים, מעופפים זה אל זה, משלבים את הטפרים שלהם ומסתחררים באוויר כמו במופע אקרובטי תוך ירידה מהירה לכיוון הקרקע.
הראשון שעוזב את האחיזה הוא זה שמוותר על הטריטוריה.
עִיֵּי הָעֲבָרִים הוא אזור הנזכר במקרא.
אחת מתחנותיהם של העברים במהלך נדודי בני ישראל במדבר.
עיי העברים, נזכר פעמיים במקרא, שניהם בקשר לנדודי בני ישראל במדבר.
בהמשך נאמר שאחרי שנסעו מעיי העברים המשיכו העברים אל דיבון גד.
לפיכך, עיי העברים נמצאו בגבול מואב בין אובות לדיבון גד בגבול מואב.
אוסביוס מקיסריה, זיהה את האזור עם "עיי" ממזרח לאריאופוליס.
חלק מהחוקרים מזהים את המקום עם "ח'רבת עי", כ-7.5 ק"מ דרומית-מערבית מכרכ.
אכן נמצאו במקום שרידים ארכאולוגיים מתקופה זו.
עם זאת, סברה זו היא בעייתית שכן העברים לא נכנסו אל ארץ מואב אלא עקפו אותה.
יש המזהים את עיי העברים עם ח'רבת אל-מדינה.
יש הסוברים, שהאתר "עִיִּים" הנזכר ב הוא למעשה אינו עיי העברים, וכי השם "עיי העברים" ניתן כדי להבדיל בין שני המקומות.
עם זאת, אחרים סוברים שכן מדובר באותו מקום, ולדעתם עיי העברים נמצא בגבול הדרומי-מזרחי של מואב בקרבת נחל זרד.
כתובת נבטית שנמצאה באזור אכן מזכירה ערים בשם "לחיתו ועברתא".
עיטם עקוד-זנב (שם מדעי: Haliaeetus leucoryphus) הוא מין של עוף דורס גדול ממשפחת הנציים המצוי בטבע במרכז אסיה והקצה המזרחי של אירופה הנמצא בסכנת הכחדה.
העיטם בעל נוצות זקורות בצבע חום-קרם עם ראש נקי מנוצות ומקור לבן גדול, כנפיים חומות ורגליים לבנות בעלות קרסים.
העיטם מעופף בערבות ובמקווי מים סביב מרכז אסיה ממונגוליה וקזחסטן עד לצפון הודו ובנגלדש.
העיטם מעופף בסמוך לנהרות ושולה משם דגים שונים, חלקם כמו כמה מיני קרפיון יותר גדולים מהעיטם.
הוא יטרוף גם עופות מים כמו אווזים שנוחתים בנהר.
עיטם איי שלמה (שם מדעי: Haliaeetus sanfordi) הוא מין של עוף דורס מהסוג עיטם האנדמי לאיי שלמה ומצוי בסכנת הכחדה.
מבחינת גודלו הוא בין הקטנים שבסוג.
נוצותיו חומות, הראש חיוור והמקור חסון ואפור.
כפות הרגליים לבנות עם טפרים מעוקלים בעלי קרסים.
העיטם הוא צייד המחפש מזון לאורך החוף בדאייה.
הוא חוטף מהמים דגים, סרטנים, רכיכות, צבים, נחשי ים.
הוא גם חוטף עטלפי פרי ועופות ימיים קטנים ויאכל גם פגרים או יחטוף מזון מעופות אחרים.
בעבר עיטם זה סווג כתת-מין של עיטם לבן-חזה אך לשיטת כמה מדענים, הופרד ממנו למין נפרד.
עיינאתא הוא כפר לבנוני שיעי במחוז דרום לבנון, בנפת בינת ג'בייל.
הכפר שכן בשכנות (מצפון) לעיירה בינת ג'בייל, הוא נראה כחלק ממנה, אך שומר על עצמאותו.
עיינאתא שוכנת על רמה, בגבהים משתנים, בגובה ממוצע של כ-740 מ' מעל פני הים.
כקילומטר מצפון לכפר שוכן כפר כונין.
כ-6 ק"מ מדרום לכפר עובר הגבול עם ישראל.
על פי מסורת יהודית מימי הביניים, שם אביו של השופט שמגר בן ענת לא היה ענת, אלא זה היה שם עירו.
על פי המסורת עיינאתא היא "בית ענת" הנזכרת במקרא כעיר בנחלת שבט נפתלי.
ברשימת הקברים "יחס האבות והנביאים" וכן בספר "ייחוס הצדיקים" נזכרה תבנין ("חמנין") כמקום שם קבור שמגר בן ענת ועל קברו שני עמודי שיש.
בספרים "קברי אבות" ו"קבלת צדיקי א"י" נכתב "ובתמנת – (קבור) שמגר בן ענת ועליו כיפה".
כותב המאמר שכתב על אודות המסורת דיווח שקברו של שמגר ידוע בקרב המוסלמים והמתואלים המתגוררים בסביבה וכי הם קוראים לו בשם סתמי "א-נבי א־צדיק", כלומר הנביא הצדיק.
בקרבת הקבר הזה, נמצא כפר ערבי בשם "אליהודיה" – היהודית.
שם הנקרא גם על כפרים ערבים אחרים בארץ ומרמז על יישוב יהודי שהתקיים בהם.
יוחנן אהרוני הציע כי עיינתה הייתה "עין חצור" הנזכרת בגבול נחלת שבט נפתלי: וכן הייתה רשומה ברשימות הטופוגרפיות של תחותמס השלישי.
החוקר ואן דה ולדה הציע בשנת 1854 לזהות את הכפר עם בית ענת הנזכרת אף היא בגבולות נחלת שבט נפתלי.
להצעה זו הצטרפו ויליאם מקלור תומסון, בשנת 1859, ויקטור גרן, בשנת 1880, וכן הגאוגרף הגרמני בשנת 1892.
ויליאם תומסון שביקר במקום, מצא יסודות, עמודים ושרידי מקדשים, ביערות שליד הכפר וזיהה אותם עם ישוב עתיק בשם "קבריח'א".
הוא ציין ש"כל האזור עמוס באתרים עתיקים נטושים".
בשנת 1596, הופיע הכפר עיינאתא ברישומי המס של האימפריה העות'מאנית, ככפר ב (נפת) תבנין בליווא (מחוז) צפת, עם אוכלוסייה של 111 בתי אב ו-22 רווקים, כולם מוסלמים.
הם שילמו מיסים על מוצרים חקלאיים ו"הכנסות מזדמנות" בסכום של 10,560 אקצ'ה.
ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1875 ומצא בו 400 תושבים מתואלים.
בשנת 1881, במסגרת הסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) נכתב:
בשנות ה-90 החל חזבאללה להתבסס בכפר ובסביבתו.
במהלך מלחמת לבנון השנייה תקף צה"ל מטרות בכל האזור.
חלק מבתי הכפר נהרסו בתקיפות.
ב-13 בנובמבר 2024, חטיבת גולני החלה לכבוש את העיירה, על מנת להתקדם ממנה לכפרים אחרים ולהשתמש בה כבסיס במהלך הקרבות בבינת ג'בייל כחלק מהתמרון הקרקעי בלבנון.
כאשר חיילי גדוד 51 של חטיבת גולני התקדמו לכיוון עיינאתא, הם נתקלו במחבלים, וכאשר הלוחמים התמקמו בתוך מבנה נורו עליהם רקטות, הבניין נשרף ו-6 חיילים נהרגו.
יש אוכלוסייה של כ-5,000 (ירידה ל-1,300 בחורף) היא נכבשה על ידי ישראל ורוב התושבים היגרו לפרבריה הדרומיים של ביירות.
ישראל פרשה מהאזור בשנת 2000 והיא ראתה בניית דיור מאז אותה תקופה.
שטחה של עיינאתא הוא כעשרים אלף דונם.
על רוב השטח מגדלים טבק וזיתים.
משפחתו של מוחמד חוסיין פדלאללה מתגוררת בעיינאתא.
עיינות בידאן הם קבוצת מעיינות המהווים את אחד ממקורותיו המרכזיים של נחל תרצה, צפונית־מזרחית לשכם, מצפון להר כביר, קרוב לכפר אל-באד'אן שבנפת שכם.
המעיינות נובעים בשלוחה הצפונית של רכס כביר ומשתלבים אל נחל תרצה המנקז את מימי מזרח השומרון אל בקעת הירדן ומשם לנהר הירדן.
קבוצת המעיינות היא השלישית בגודלה בשומרון, אולם היות שמעיינות תרצה וסמיה נשאבים, עיינות בידאן הם קבוצת הנביעות הטבעיות הגדולה בשומרון.
מי המעיינות משמשים את העיר שכם והכפרים שבסביבתה לצורכי חקלאות.
חלק ממי המעיינות משמשים את תושבי האזור ליצירת בריכות שכשוך ושחייה.
עיינות בידאן נמצאים בשטח B המצריך תיאום ביטחוני וליווי נשק לשם הגעה לאזור.
הגישה למעיינות היא דרך חמרה או דרך אלון מורה ברכב 4X4 או רגלית בירידה תלולה של כ-700 מטרים על פני כק"מ וחצי בקו אווירי.
עיינות בידאן, כמו הכפר הסמוך אל באד'אן, מזוהים עם היישוב הקדום בדן הנזכר במשנה ובתלמוד.
עיי מערות הוא אתר ארכאולוגי שזוהו בו יישוב יהודי ושרידי בית כנסת עתיק, שממוקם על המדרון המזרחי של הר כנען וגובל בצד המערבי של חצור הגלילית.
האתר של עיי מערות קיבל את שמו בזכות מספר המערות הגדול שנמצאות באזור ונחצבו בסלע הגיר הרך.
האתר נסקר לראשונה במסגרת סקר ארץ-ישראל המערבית, שחוקריו הציע לזהותו עם היישוב העתיק "מרות", שכיום מקובל לזהותה במקום אחר, ולאחריהם על ידי גרן כבר במאה ה־19. רק לקראת סוף המאה ה־20 בוצע באזור סקר נוסף על ידי צבי אילן, ובו נתגלו שרידי יישוב יהודי ובית הכנסת.
אילן הציע את היישוב בתור מיקום אפשרי נוסף (מלבד מע'אר) למיקומו של היישוב העתיק "מעריה", מקום מושבה של משמרת בילגה.
בשנת 2002 בוצעה חפירה במדרון המזרחי של האתר, לקראת עבודות לבניית שכונה חדשה בחצור הגלילית.
לאחר מכן נערך סקר בשנת 2012 – סקר מפת ראש פינה, על ידי יוסף סטפנסקי.
חפירה ארכאולוגית ראשונה בוצעה באתר בשנת 2002, לאחר מכן בשנים 2005 ו-2006 וחפירה נוספת בוצעה בשנת 2013. בשנת 2016 בוצעה חפירת הצלה, לפני הקמתה של שכונה חדשה באזור החפירה.
האתר הארכאולוגי של עיי מערות מכסה אזור נרחב יותר מ-60 דונם וממוקם ממערב ומצפון מערב לחצור הגלילית.
האתר כולל שרידי התיישבות מתקופות שונות, החל מהתקופה ההלניסטית ועד לתקופה העות'מאנית.
האתר מתפרש על שטח נרחב ובו ריכוזים שונים של שרידי התיישבות.
כאשר המאפיין הבולט ביותר באתר זה הוא, הריכוז הגובה של מערות חצובות, ששימשו למגורים, לקבורה ובשלב מסוים, אף נחצבו בהן מערכות מסתור, המאופיינות למרד בר כוכבא.
בעת החדשה שכן באתר הכפר בשם "מֻעְ'ר אֶל-חֵ'יט", שחרב במהלך מבצע יפתח במלחמת העצמאות.
בין השרידים הרבים שנתגלו באתר של עיי מערות, התגלו בסוף המאה ה – 20 בסקר שבוצע על ידי צבי אילן, שרידי בית כנסת, מה שהעיד על יישוב יהודי במקום.
כמו כן, נתגלו שרידי מבנים נוספים.
במערות הרבות שנחצבו באזור זה נתגלו מערות ששימשו למגורים, או הוסבו למגורים בתקופות מאוחרות יותר.
מערות קבורה, חלקן עם כוכים שאופייניים לקבורה יהודית.
בחלק מהמערות נתגלו חציבות של מערכות מסתור, דבר המעיד ככל הנראה שהיישוב בעיי מערות לקח חלק במרד בר כוכבא.
על פני השטח נמצאו גיתות רבות, שרידי בתי בד, מתקנים חקלאיים שונים חצובים בסלע ומחצבות אבן.
הממצא הקרמי כולל חרסים מכל התקופות, החל מהתקופה ההלניסטית ועד לתקופה העות'מאנית.
בין כלי החרס נמצאו גם כלי חרס תוצרת כפר חנניה, שהם אופייניים ליישוב היהודי בגליל.
עֵילַבּוּן היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1973. שוכנת מערבית לכנרת, דרומית למע'אר ומזרחית לעראבה.
רוב תושביה הם ערבים-נוצרים, אך יש בה גם מיעוט ערבי-מוסלמי משמעותי.
לפי מסורת מקומית, היישוב הנוכחי נוסד במאה ה-19 על ידי תושבים ערבים-נוצרים מהיישוב הסמוך דיר חנא, אולם כיום מתגוררים עימם מיעוט משמעותי של מוסלמים.
עילבון מופיעה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל (1880).
שם הכפר משמר כנראה את שמו של היישוב היהודי הקדום עיילבו, שבתקופת המשנה והתלמוד התגוררה בה משמרת הקוץ, אחת מ-24 משמרות כהונה.
בתחומי היישוב נמצא ציונו של התנא רבי מתיא בן חרש.
ב-1879 הוקמה כנסייה קתולית בכפר ביוזמתו של הכומר בולוס אשקר.
חדר הלימוד הראשון לבנים בכפר נבנה בשנת 1899 על ידי כמרים גרמנים קתולים.
בשנת 1905 נבנה חדר לימוד דומה לבנות.
במפקד האוכלוסין שערכו הבריטים ב-1931 נמנו בכפר 85 בתים מיושבים, אשר בהם 404 תושבים, מהם 372 נוצרים והשאר מוסלמים.
לפי דו"ח של משטרת ישראל משנת 1954, ערביי עילבון לא לקחו חלק במאורעות תרפ"ט, אולם במהלך המרד הערבי הגדול אירחו בני הכפר, במיוחד אנשי חמולת זריק, את אנשי הכנופיות.
על פי הדו"ח, אנשי עילבון התייחסו אל אנשי הכנופיות באיבה, אך שיתפו איתם פעולה מתוך חשש.
בדצמבר 1937 התרחש בכפר קרב בין הצבא הבריטי וכנופיה ערבית גדולה.
בשנת 1943 הוקם בית ספר יסודי ממלכתי שמנה שני חדרים.
חדרים אלה עדיין מהווים חלק מבית הספר כיום.
במלחמת העצמאות חנו בכפר כוחות צבא ההצלה של קאוקג'י ואנשי הכפר שיתפו איתם פעולה, חפרו תעלות קשר, סיפקו מזון לחיילים והשתתפו בשמירה על הכפר.
כמרים של הכפר מסרו רשמית על כניעתו, אולם לאחר כיבוש הכפר נרצחו 14 מתושביו על ידי החיילים כנקמה על כך שראשיהם של שני חיילים ישראלים שנהרגו בקרב עם אנשי קאוקג'י נכרתו ונישאו בתהלוכה ברחובות הכפר.
על פי הנטען תושבי הכפר השתתפו בתהלוכה או הריעו לה.
לעומת זאת, תושבי הכפר טענו שהם הביעו מורת רוח אל מול התהלוכה והסתגרו בבתיהם בעת התרחשותה.
על פי מכתב ששלחו זקני הכפר לשר המיעוטים בכור-שלום שטרית, התושבים כונסו לכיכר המרכזית, ובמהלך הכינוס נהרג אחד התושבים.
לאחר מכן בחר מפקד הכוח 12 צעירים מבין תושבי הכפר והם הוצאו להורג על ידי החיילים.
שאר התושבים גורשו לכיוון גבול לבנון, ובמהלך הגירוש נהרג תושב נוסף.
בכפר נשארו רק מספר כמרים וזקנים וזמן קצר לאחר מכן, במפקד האוכלוסין בנובמבר 1948, על פיו נקבע אלו ערבים רשאים להישאר במדינת ישראל, הכפר היה ריק מאדם.
חלק מאנשי הכפר נשאר בסביבתו, וחלק אחר הפך לפליטים בלבנון.
במשך השבועות הבאים הסתננו בחזרה אל הכפר מאות מתושביו, שנמלטו לערוצים ולמערות בסביבה או לכפרים אחרים.
אנשי הכפר החלו לפנות לגורמים שונים בבקשה לחזור אליו.
ב-7 בדצמבר 1948 פנה יגאל ידין למשרד החוץ לבקש חוות דעת לגבי השבת אנשי עילבון לכפרם.
תשובת יעקב שמעוני הייתה שאין אפשרות להחזיר ערבים שברחו כל עוד המלחמה נמשכת, גם אם נגרם להם עוול.
כארבעה חודשים לאחר כיבוש הכפר שלח מוכתר הכפר ביחד עם מספר כמרים מכתב לשר לענייני מיעוטים, בכור-שלום שטרית, ובו בקשה להשיב את תושבי הכפר, מכיוון שהם לא ברחו אלא גורשו.
אל שיטרית הגיעו גם לחצים מצד גורמים כנסייתיים בינלאומיים וגורמים פוליטיים בישראל, בהם אנשי מפ"ם.
בתחילה הורשו תושבי הכפר ששהו בישראל לחזור לכפר, ובקיץ 1949 הושג הסכם בין המדינה והכנסייה היוונית קתולית, על פיו הורשו תושבי הכפר לחזור לישראל תמורת הבטחת הכנסייה לשתף פעולה עם ישראל.
עם זאת, תושבי הכפר נחשבו לנפקדים ונכסיהם נוהלו על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
בנובמבר 1954 התגוררו בכפר כ-815 תושבים, כולם נוצרים, שבאותו זמן חנכו בכפר כנסייה חדשה.
רוב תושבי הכפר, כ-700 תושבים, היו יוונים קתולים, והשאר היו אורתודוקסים.
בין הקתולים, שהפגינו יחס חיובי למדינת ישראל, לאורתודוקסים, שהיו מזוהים עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית, שררה מתיחות רבה, שהובילה למעשי אלימות.
לדוגמה, הנער סוהיל זוריק, נשרף למות לאחר שביתו של אחיו, מזכיר המפלגה הקומוניסטית בעילבון, הוצת.
באוגוסט 1953 הוגלו שבעה פעילים קומוניסטים מהכפר ליפו למשך שנה, לאחר שפקידים ממשלתיים הותקפו על ידי תושבי הכפר, ונטען שהסתה קומוניסטית הייתה הגורם לכך.
אולם, עם השנים המפלגה הקומוניסטית זכתה להשפעה רבה יותר בכפר.
ביוני 1968 התגוררו בכפר כ-1,600 תושבים, כולם נוצרים.
באותו זמן טרם חובר הכפר לרשת החשמל וטרם נסללו בו כבישים פנימיים.
במהלך השנים נוספו לכפר תושבים מוסלמים שגרו קודם לכן בכפר חיטין, ובדואים שנדדו באזור.
בשנת 1965, במסגרת מדיניות של הקמת מועצות מקומיות ביישובי המיעוטים בגליל, הוחלט להפוך את עילבון למועצה מקומית, אולם הדבר יצא אל הפועל רק בשנת 1973.
בראשית ימיו, היה מעיין קטן מקור המים היחיד של הכפר.
בשנת 1933, קטנה ספיקת המעיין, והתושבים חפרו סביבותיו כדי להשיג מים נוספים.
שנת 1950 הייתה שנה שחונה, ותושבי הכפר נאלצו להביא מים במכוניות מיישובים סמוכים.
בשנת 1959 הוחלט לחבר את הכפר לאספקת מים של חברת מקורות.
חדר לימוד ראשון, לבנים בלבד, הוקם בכפר בשנת 1899 על ידי כמרים קתוליים גרמניים.
בשנת 1905 נפתח חדר לימוד דומה לבנות.
בשנת 1943 בנו הבריטים במקום מבנה בן שני חדרים עבור בית ספר.
בשנת הלימודים תשכ"ה זכה בית הספר בעילבון בפרס החינוך.
כיום בכפר שני בתי ספר (בית הספר היסודי חט"ב, נחשב על ידי משרד החינוך לשני בתי ספר, אולם הוא נמצא באותו מתחם ויש לו מנהל יחיד):
בית ספר יסודי וחט"ב עילבון – היסודי נוסד בשנת 1970 והחטיבה בשנת 1977. בית ספר ממלכתי בו לומדים תלמידים נוצרים ומוסלמים.
זכה בפרס מחוזי בתחום החינוך הגופני בשנת 2009
גמנסיה הגליל הנוצרית – תיכון שנוסד בשנת 1966. בעבר שירת גם תלמידים מיישובי הסביבה.
נחשב לאחד מהתיכונים הטובים במדינה עם שיעור זכאות לבגרות של מעל 85%.
סמוך לכפר נמצאת מנהרת המים הראשונה של המוביל הארצי, "מנהרת עילבון" שנחנכה ב-28 במרץ 1956. העבודות על המנהרה הביאו לפריחה כלכלית לכפר, תעסוקה בעבודות וקשרי מסחר עם העובדים במנהרה.
בשנת 1993 פתחה המועצה במאבק משפטי כנגד חברת מקורות, בתביעה לתשלום ארנונה בגין השימוש בשטחה עבור המוביל הארצי.
המועצה זכתה, והחל משנת 1998, החלה לגבות ארנונה ממקורות.
בעקבות תקדים זה, גם מועצות אחרות החלו לגבות ארנונה ממקורות.
עילוט היא מועצה מקומית מוסלמית במחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1991.
עילוט שוכנת במרכז הגליל התחתון, כ-4 קילומטרים צפונית-מערבית לנצרת.
ביישוב נמצאו חרסים, המעידים על התיישבות באתר החל מתקופת הברונזה הקדומה.
ישנם המזהים את המקום עם היישוב המקראי אילון והיישוב עיתלו (מקום מושבה של משמרת שְׂעֹרִים) מתקופת המשנה והתלמוד.
בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת נצרת.
בסקר הכפרים של הרשויות המנדטוריות מ-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,130 תושבים.
לאחר מלחמת העצמאות התיישבו בכפר חלק מתושבי הכפר הערבי ספוריה, שגורשו מכפרם.
במרכז היישוב שוכן מסגד א-נבי עילוט, שבו, על-פי המסורת, מצוי קברו של לוט, אחיינו של אברהם.
בשנת 1992 הוקם ביישוב אצטדיון עילוט המשמש גם קבוצות כדורגל מיישובים סמוכים.
עיכול (או "תהליך העיכול") הוא תהליך המתבצע ביצורים הטרוטרופיים, חד-תאיים ורב-תאיים, והוא כולל פירוק אנזימטי של חומרי מזון אשר מקורם בסביבה.
בסופו של התהליך, המזון או רובו מפורק לחומרים בעלי מולקולות קטנות, מסיסות במים, המוטמעות לתוך תאי הגוף.
שם חלקן ישמשו כחומר גלם בתהליך חילוף החומרים, להפקת אנרגיה, וחלקן האחר ישמש לבניית תרכובות הדרושות לבניית התא עצמו.
ביצורים בעלי מערכת עיכול ומערכת הובלה, המולקולות הקטנות הנוצרות הן בעלות יכולת מעבר דרך דופן מערכת העיכול אל מערכת ההובלה וזו מעבירה אותן לתאים.
עיכול חוץ גופי אצל יצורים ירודים
ביצורים ספרופיטיים, כמו הפטריות, העיכול מתבצע מחוץ לגופם.
יצרים אלה מפרישים אנזימי עיכול אל מחוץ לגופם והם מעכלים מולקולות אורגניות גדולות שמקורם בגופם של יצורים מתים.
המולקולות הקטנות שנוצרות בתהליך פירוק זה, נקלטות לגוף הספרופיט.
כך המצב גם בכל החיידקים.
הפרשת אנזימי עיכול על ידי חיידקים ופרוטוזואה אל מחוץ לגופם היא פעולה שמביאה תועלת ליצורים המשמשים להם כפונדקאים.
שתי דוגמאות הן החיידקים בטרמיטים וביונקים אוכלי-צמחים.
1. הטרמיטים ניזונים מעצה של צמחים, העשויה ברובה תאית.
הטרמיטים עצמם אינם מסוגלים לעכל תאית משום שאינם מייצרים צלולאז, האנזים שמפרק תאית.
אולם, במעיהם חיים פרוטוזואה המפרישים צלולאז.
בסיום פעולתו של אנזים זה, התאית מפורקת למולקולות חד-סוכר, אשר בחלקן נספגות אל תאי הפרוטוזואה ובחלקן אל גופן של הטרמיטים.
2. אצל אוכלי עשב מעלי גירה, אחד ממדורי קיבתם, הנקרא כרס, מאוכלס בצפיפות בחיידקים מפרקי תאית.
החיידקים מפרישים את האנזים המפרק את התאית אל מחוץ לגופם, אל קיבת מעלה הגירה.
חלק מתוצרי הפירוק של התאית מנוצלים על ידי החיידקים עצמם וחלק על ידי היונק הפונדקאי.
עיכול חוץ-גופי אצל יצורים מפותחים
יש גם יצורים אשר בהם העיכול מתחיל עוד לפני שהמזון נכנס לתוך הגוף.
הוא נועץ בטרף את גפי הטרף החלולים שלו, דרכם הוא מכניס אנזימי עיכול מתוך בלוטת הארס.
האנזימים הללו מפרקים את החלקים הרכים של הטרף ואת תוצרי פירוק זה העכביש שואב לתוך מערכת העיכול שלו, שם מסתיים הפירוק.
גם אצל נחשים ארסיים הארס מכיל גם פרוטאזות, המקילות על עיכול הטרף לאחר בליעתו, כנראה על ידי התחלה של פירוק החלבונים בשרירים והקלת העיכול לאחר בליעת הטרף לתוך מערכת העיכול של הנחש.
ביצורים חד-תאיים, דוגמת אמבה וסנדלית, פירורי מזון מוצק או טיפות נוזל נקלטים מהסביבה בתהליך הנקרא אנדוציטוזה.
סביב פירור המזון נוצר קיפול של קרום התא, המוכנס כלפי פנים.
אותו מקטע נסגר ומתנתק מקרום התא.
כך נוצרת בועית מזון בתוך התא.