tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד ב"חדר" ובבית מדרש ומ-1901 החל ללמוד בבית ספר יהודי על שם הברון הירש אותו סיים ב-1904. עם סיום לימודיו המשיך ללמוד עברית ואף עבד בספרייה עברית בעיר הולדתו.
מגיל 14 היה אברהם פעיל בתנועת הנוער הציוני ובשנת 1908 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה.
תחילה עבד כפועל בפרדסי רחובות ומשם המשיך לנס ציונה ופתח תקווה.
בגלל תנאי החיים הקשים, הרעב והמחלות מהן סבל החליט ב-1911 לחזור לקוסוב ובהמשך עבר לסטניסלבוב, שם התמסר לפעולה תרבותית ולתחיית השפה העברית.
ב-1913 השתתף כציר באספה לתחיית השפה העברית.
בשנת 1924 נבחר למועצת הקהילה היהודית במקום.
ב-1918 נשא לאשה את שרה שוואלב.
ב-1925 עלה ארצה בשנית, עם אשתו ובנו אריאל כחלק מקבוצה מגליציה שהתיישבה בקריית ענבים ושם הקימו את קבוצת שילר, שהוא היה אחד ממייסדיה.
ב-1927 התיישב במושבה כפר סבא, ומשנת 1928 היה חבר בוועד המושבה וחבר בהנהלת חבר המועצות המקומיות.
ב-1939 נערכו לראשונה בחירות למועצה המקומית בכפר סבא ובהן נבחר אברהם קרן לנשיא המועצה כנציג ההסתדרות.
לאחר מכן נבחר עוד שלוש פעמים לתפקיד זה.
בתקופתו נבנו שיכונים רבים לעולים חדשים ופועלים, נחנך מפעל המים במושבה, נבנה בית חולים לחולי שחפת (כיום נקרא מרכז רפואי מאיר), נבנה בית היולדות (שמבנהו הוסב ב-1984 למוסד גריאטרי) ובית משפט השלום.
ב-1944 נבחר קרן כציר לאספת הנבחרים הרביעית.
בשנים 1945–6 שימש כיו"ר חבר המועצות המקומיות (כיום מרכז השלטון המקומי בישראל).
ב-1951 התפטר מתפקידו כיו"ר המועצה המקומית בכפר סבא.
בין השנים 1951–1956 שימש כחבר בהנהלת מפעל הפיס ותרם להקמתו והתפתחותו.
בשנת 1990 נקרא על שמו רחוב בעיר כפר סבא.
אברהם קַרפִּינוביץ' (לעיתים קרפינוביץ'; בכתיב יידי: קארפינאוויטש; 29 במאי 1913, וילנה – 24 במרץ 2004 תל אביב) היה סופר יידי ישראלי ממוצא ליטאי, חתן פרס ראש הממשלה לספרות יידיש.
יצירתו נסבה על עירו וילנה.
אברהם קרפינוביץ' נולד ב-1913 למשה ולטרדל בעיר וילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
אביו, משה קרפינוביץ' (1892–1941), היה מנהל התיאטרון העממי בווילנה.
לאחר המלחמה הפכה וילנה חלק מפולין.
למד בתיכון יידי באותה כיתה עם בטי סגל (לימים שחקנית תיאטרון בישראל).
השניים נותרו ידידים קרובים כל חייהם.
עם פלישת הגרמנים ב-1941 נמלט קרפינוביץ' והגיע עד קזחסטן.
לאחר המלחמה חזר לווילנה, וגילה שמשפחתו נרצחה בפונאר.
באפריל 1947 עלה עם רעייתו על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל" שנתפסה על ידי הבריטים, ונשלח למעצר בקפריסין.
שם שם למד עברית אצל דב נוי והתערה בפעילות החברתית והספרותית.
במשך שלושים שנה עבד בהנהלת התזמורת הפילהרמונית.
כתב ספרות ומונוגרפיות ביידיש, ופרסם בעיתונות היידית בישראל מאמרים שדנו בעניינים פוליטיים ובגורלה של שפת יידיש ותרבותה.
בשנת 1951 הצטרף לחבורה הספרותית היידית "יונג ישראל".
בשנת 1959 פרסם את הרומן הראשון שלו, "דער וועג קיין סדום" ('הדרך לסדום').
בשנת 1976 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים לסופרי יידיש.
בשנת 1988 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש.
בעברית הופיע מבחר של שנים עשר מסיפורי וילנה שלו בקובץ "סיפורי וילנה".
המונוגרפיה הביוגרפית שפרסם על ברוניסלב הוברמן היא הספר היחידי שכתב בעברית.
קרפינוביץ היה נשוי שלוש פעמים.
רעייתו הראשונה הייתה ריבה (רבקה) לבית גורדון, ילידת וילנה.
סיימה לימודים אקדמיים בלייז' שבבלגיה.
עלתה עמו לישראל מקפריסין ה ונפטרה ב-1964. לאחר מכן היה נשוי לאנה, ילידת 1912 בפולין, עד מותה ב-1989. לבסוף היה נשוי לד"ר שרה לַפּיצקיה (Lapickaja), פילולוגית יידית (שעבודת המוסמך שלה עסקה ביצירתו), עד מותו.
קרפינוביץ' נפטר בשנת 2004. נטמן לצד רעייתו השנייה, אנה.
דער וועג קיין סדום; צייכנוגען: א' באָגען, תל אביב: י"ל פרץ ביבליאטעק, 1959. ('הדרך לסדום'; על חיי העולים החדשים)
ביים ווילנער דורכהויף; צייכענונגען: יאָסל בערגנער, תל אביב: פאראלג י"ל פרץ, תשכ"ז.
א טאָג פון מלחמה, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ג.
(סיפורים על מלחמת ששת הימים; בגינו זכה בפרס השנתי ליצירה המופיעה ב"גאלדענע קייט")
אויף ווילנער גאסן, תל אביב: די גאלדענע קייט, 1981.
צו פוס קיין ארץ ישראל, תל אביב: פארלאג י.ל.
אויף ווילנער וועגן, תל אביב: פארלאג י.ל.
די געשיכטע פון ווילנער גר צדק גראף וואלענטין פּאָטאָצקי, תל אביב: ווילנער פנקס, תש"ן 1990. (על ולנטין פוטוצקי)
ווילנע, מיין ווילנע, תל אביב: בהוצאת י"ל פרץ, 1993.
געווען, געווען אמאָל ווילנע, תל אביב: פארלאג י.ל.
ברוניסלב הוברמן: קוים לדמותו; העורך: צבי אבני, תל אביב: הספרייה המרכזית למוזיקה בישראל (בעזרת התזמורת הפילהרמונית הישראלית וקרן תל אביב לספרות ואמנות), 1973. (תורגם לספרדית)
סיפורי וילנה; ערך ותירגם: אברהם יבין, תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1995.
"כרטיס-הפיס של שיבעלה"; תרגם: יהודה גור-אריה, גשרים (כתב-עת דו-לשוני לספרות עברית ויידיש) ב (1984), 72–79.
"מסע אל הנעורים"; תרגמה: רבקה בסמן-בן-חיים, רבקול: מאסף לספרות ולאמנות (1989), 68–78.
אברהם קציר (המכונה "קצ'ול") (נולד ב-23 בדצמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
ראש "הקבוצה לפיזיקה שימושית" - קבוצת מחקר באוניברסיטת תל אביב שפיתחה מגוון טכנולוגיות.
אברהם קציר נולד בשנת 1941, בן לרינה ואהרן קציר.
עשה את כל לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר שלישי בשנת 1974, עם דיסרטציה שכותרתה "תכונות אופטיות וחשמליות של בורון ניטריד".
הוא היה פוסט-דוקטורנט בקבוצתו של פרופ' אמנון יריב במכון הטכנולוגי של קליפורניה בין השנים 1974–1977. בשנת 1977 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב, הקים בה את הקבוצה לפיזיקה שימושית, ועומד בראשה עד היום.
במהלך השנים היה מדען אורח במעבדות בל, פרופסור אורח באוניברסיטת בוסטון וכן פרופסור אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
הקבוצה לפיזיקה שימושית עוסקת במחקר ופיתוח של סיבים אופטיים העשויים מהלידי כסף, השקופים בתחום האינפרה אדום ובשימושים חדשים של סיבים אלו.
סיבים אלו יכולים להעביר קרינה של לייזרים בעצמה גדולה לצרכים רפואיים או תעשייתיים.
הקבוצה פיתחה סיבים מיוחדים הנקראים "סיבי חד-אופן" המיועדים לשימוש בתוכנית לגילוי חיים בחלל.
הקבוצה מפתחת מערכות חדשות לניטור איכות מי שתייה ומי השקיה.
במערכות דומות אפשר יהיה להשתמש כמכשיר לאבחון מוקדם של סרטן.
כמו כן מפתחת הקבוצה שיטות חדשות אשר תאפשרנה לבצע איחוי חתכים ברקמות, כאשר האיחוי מהיר ואינו גורם הצטלקות.
מסיבי הלידי כסף מפתחים אנשי הקבוצה לייזרים סיביים אשר יהיו שימושיים בשטחים רבים של מדע וטכנולוגיה.
מאותם סיבים הם מפתחים מיקרוסקופ חדשני אשר יוכל לגלות עצמים שגודלם קטן מאורך הגל של האור, אשר יאפשר ביצוע דימות באינפרה אדום של תאים ביולוגיים בודדים.
כמו כן משמשים הסיבים במערכת דוזימטרית המאפשרת לקבוע את המינון של קרני רנטגן או קרינה רדיואקטיבית אליה נחשף רופא או חולה בשעת איבחון או טיפול.
בשנות פעילותו באוניברסיטה הדריך פרופ' אברהם קציר כמאה סטודנטים לתואר שני ותואר שלישי, אשר הגישו למעלה ממאה עבודות גמר.
פירות המחקרים של הקבוצה התפרסמו בכארבע מאות מאמרים בכתבי עת שונים.
פרופ' קציר משמש כנשיא האגודה האופטית הישראלית (Israel Laser and Electro Optical Society (ILEOS וכן כנשיא הכינוסים הבינלאומיים אשר אגודה זו עורכת בישראל כל שנתיים.
פרופ' קציר שימש נשיא של עשרות סימפוזיונים וכינוסים בינלאומיים בתחום מחקריו, ומשמש כחבר בגופים בינלאומיים שונים, וכנציג ישראל באגודה האופטית הבינלאומית International Commission for Optics.
פרופ' קציר מארגן מדי שנה סדרת הרצאות בשם "בכוּר המהפכה", לזכרו של אביו, על שם ספר מדע פופולרי שכתב אביו.
בסדרה מרצים טובי המדענים בארץ ובעולם.
בשנת 2003 למשל, הרצו בסדרה זו חתן פרס נובל לכלכלה דניאל כהנמן, חתן פרס ישראל דוד הראל, והפילוסוף הנודע הילרי פטנאם.
מדי שנים אחדות נותן אברהם קציר עצמו הרצאה בסדרה זו, שבה הוא עוסק בנושא מתחום הפיזיקה (כגון "פיזיקה ומוזיקה") באמצעות מספר רב של הדגמות והמחשות.
עשרות אלפי שומעים השתתפו בהרצאות אלו במהלך קיומן.
אברהם קציר הוא בנם של אהרן ורינה קציר.
אביו, פרופ' אהרן קציר, מבכירי המדענים בישראל, נרצח בשנת 1972 על ידי טרוריסטים יפניים בשדה התעופה לוד.
דודו, פרופ' אפרים קציר, אף הוא מדען מפורסם, היה נשיאה של מדינת ישראל.
פרופ' אברהם קציר נשוי לפרופ' יעל קציר, היסטוריונית וקולנוענית, והם הורים של דן קציר, במאי סרטים, ופרופ' תמר קציר, ראש החוג ללקויות למידה באוניברסיטת חיפה.
אברהם (אברהם אהרן) קסטנבוים (קסטנבאום) (כ"ט באלול תרנ"ו, 1896, דרוהוביץ' – י"ב בניסן
תשט"ז, 24 במרץ 1956, ירושלים), הקים יישובים וישיבות רבים, ושימש בתפקידים ציבוריים רבים: ממייסדי תנועת הפועל המזרחי, גזבר הפועל המזרחי, חבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל, חבר ההנהלה המייסדת של האנציקלופדיה התלמודית ועוד.
בצעירותו קיבל חינוך תורני-חסידי ולמד בישיבתו של רבי אברהם קיטיגורודסקי
ובבית-מדרשם של אדמו"רי דרוהוביץ' (לבית שפירא), אשר תמכו בישובה המיידי של ארץ-ישראל וקיימו בבית-מדרשם אסיפות ציוניות.
בלימודיו הוכיח שקדנות וחריפות, וכן התעניין והתמצא גם בספרות והגות יהודית כללית.
ולמד בכוחות עצמו את השפות העברית והגרמנית.
הוא שירת בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה, ואמו טרחה להעביר אליו מזון כשר במאמצים מרובים, שכן בלא כך היה מסתפק בלחם ובמים.
מלחמה זו, אשר בה חיילים יהודים שפכו את דמם למען שני הצדדים, אך לא למען עם ישראל וארץ ישראל – חיזקה בו את הרעיון הציוני.
בהיותו מבאי ביתו של האדמו"ר מדרוהוביץ', דבקה גם בו החיבה לציון.
יחד עם רבי אביעזר שפירא, בנו של האדמו"ר, ייסד בווינה קואופרטיב לכריכת ספרים, כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-20, באדר תרפ"ב עלה ארצה כחלוץ עם קבוצת חלוצים דתיים מפולין שעלתה דרך וינה.
היו מספר חלוצים ממשפחת אדמו"רי דרוהוביץ', כגון המשורר ש.
יצחק שפירא (אשר ניהל במשך שנים רבות את בית הספר הריאלי בחיפה).
הוא היה ממייסדי תנועת "הפועל המזרחי", יחד עם האדמו"ר מדרוהוביץ' ר' ישעיהו שפירא ("האדמו"ר החלוץ"), ישעיהו ברנשטיין וחברים נוספים.
ובמועצה השנייה של הפועל המזרחי (ו' בכסליו תרפ"ד, פתח תקווה) נבחר כחבר הוועד-הפועל של התנועה.
לאחר הוועדה הרביעית של הפועל המזרחי, בה נתקבלה החלטת הרוב בדבר כניסה להסתדרות העובדים הכללית, היה גם הוא בין המחייבים את ההצטרפות ל"הסתדרות".
כמו כן כיהן כראש המרכז החקלאי של הפועל המזרחי.
בשנת תרצ"ב 1932 הוא חתם עם דוד בן-גוריון על הסכם שיתוף פעולה נרחב בין ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים לבין הסתדרות הפועל המזרחי, הסכם זה הניח את היסוד לשותפות אשר כונתה ברבות הימים – "הברית ההיסטורית" (בין מפא"י לבין המפד"ל).
בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא.
הוא אשר נתן את השם "בני-עקיבא" לתנועת הנוער אשר חרתה על סמלה: "תורה ועבודה".
וכן הציע את השם "אליצור", ביחד עם הרב משה צבי נריה, לאגודת הספורט הדתית.
אברהם קסטנבוים עמד בראש המרכז החקלאי של "הפועל המזרחי" והיה ממניחי היסוד הן ליישובים רבים והן לישיבות "מודרניות", כגון: מושב שדה יעקב, כפר יעבץ, קיבוץ יבנה, כפר חסידים, כפר הרא"ה, כפר אברהם, כפר פינס, כפר הנוער הדתי (ליד כפר חסידים), ישיבת ההסדר "כרם ביבנה" (ישיבת ההסדר הראשונה), הישיבה
התיכונית בכפר הרא"ה (הישיבה הראשונה של תנועת "בני-עקיבא"), הישיבה התיכונית "נתיב מאיר" (בירושלים), הישיבה הטכנולוגית "תורה ומלאכה" (בפתח תקווה).
כישוריו הארגוניים, ידיעותיו הנרחבות, מסירותו למשימותיו וקסם דיבורו הטילו עליו תפקידים רבים:
חבר המרכז העולמי של תנועת המזרחי והפועל המזרחי והגזבר של תנועה זו, חבר הדירקטוריון
של הקרן הקיימת לישראל (עד יום מותו), פעילות נמרצת בקונגרסים ציוניים רבים, חבר ההנהלה המייסדת של האנציקלופדיה התלמודית, יושב-ראש הנהלת "הצופה", חבר הנהלת בנק המזרחי, ממייסדי חברת "משכנות" להקמת שכונות דתיות בארץ ישראל ועוד.
עומס העבודה והמאבקים הקשים הכריעו את ליבו והוא הלך לעולמו ביום י"ב בניסן תשט"ז 1956. מתוך הספד לזכרו: "אברהם קסטנבוים ז"ל, אם אפשר להתבטא כך, היה חידת השקט הסוער".
קסטנבוים נקבר בבית הקברות סנהדריה.
בית אברהם, שבשכונת כפר אברהם בפתח תקווה, נקרא על שמו.
כמו כן נקרא על שמו "גן אברהם קסטנבאום" בפתח תקווה, בצומת הרחובות הרב ריינס ורמח"ל.
אברהם רובינשטיין (נולד בל' בסיוון תשי"ח, 18 ביוני 1958) הוא פוליטיקאי חרדי שכיהן כראש עיריית בני ברק.
בנוסף, מכהן כמזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד לזאב ושרה רובינשטיין וגדל בבני ברק.
למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה ולאחר מכן בישיבת פוניבז'.
נישא ליהודית אלפא, נינת הרב מאיר קרליץ.
לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש.
בשנות ה-80 היה ממקימי בית הכנסת "נחלת משה" בבני ברק.
הוא משמש כגבאי הראשי של בית הכנסת וביוזמתו הפך המקום למרכז לשיעורי תורה.
כמו כן הוא מנהל את רשת הכוללים "נחלת משה" שהסניף המרכזי שלה שוכן בבית כנסת זה ומונה מאות אברכים.
רובינשטיין חבר מזכירות מפלגת דגל התורה.
בסוף שנות ה-90 מונה למזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
במסגרת תפקיד זה ביצע שליחויות שונות והעברת מסרים בין רבני דגל התורה.
הוא גם חבר הנהלת החינוך העצמאי וחבר הנהלת קרן השביעית, המסייעת באופן כלכלי לחקלאים שומרי שביעית.
בשנת 1998 נבחר למועצת עיריית בני ברק מטעם דגל התורה.
בשנת 2004 התמנה לסגן ראש העיר ובפברואר 2013, עם התפטרותו של ראש עיריית בני ברק יעקב אשר שנבחר כחבר הכנסת ה-19 מטעם רשימת יהדות התורה, נבחר רובינשטיין על ידי מועצת העירייה לראשות העיר, עד לעריכת הבחירות לרשויות המקומיות.
בנובמבר 2013, לאחר בחירת חנוך זייברט לראש העירייה, שב רובינשטיין לכהן כסגן ראש העיר.
רובינשטיין היה מקורב לרב חיים קניבסקי.
הרב קניבסקי המליץ על רובינשטיין כמועמד להחליף את אשר, ובמכתב לרב אהרן ליב שטינמן כתב: "נראה לעניות דעתי שהאיש המתאים להיות ראש העיר הלא הוא ידידנו הרב אברהם רובינשטיין, כי הוא שואל כל דבר ועושה ככל אשר מורים לו והוא מאוד אהוב על הבריות".
ב-2010 נוצר בין השניים גם קשר משפחתי: בנו של רובינשטיין נישא לנכדת הרב קניבסקי, בת בנו הרב שלמה, ראש ישיבת קריית מלך.
בבחירות שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 קיבל רובינשטיין כ-82% מהקולות ונבחר לראשות עיריית בני ברק.
הוא נכנס לתפקידו ב-20 בנובמבר 2018.
ביולי 2021 פרסם שחלה סרטן.
לקראת בחירות לרשויות המקומיות בשנת 2023 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
אברהם רוזנטל (7 באוגוסט 1875, סובאלק, פלך סובאלק, פולין הרוסית (האימפריה הרוסית) – 14 בספטמבר 1938, רמלה) היה רופא, פסיכיאטר ופעיל ציוני, ומאבות הרפואה הממסדית העברית בארץ ישראל.
אברהם רוזנטל נולד בשנת 1875 בעיירה סובאלק שבפולין הרוסית, בנם של שרה אסתר לבית וישניַאק וזלמן (סוחר, סופר ועסקן ציבור, שהתייחס לרב צבי הירש אשכנזי).
בילדותו למד ב"חדר" ובגימנסיה, ומשם המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר שהוסמך כרופא בשנת 1898, עבד במוסדות לחולי רוח ברוסיה והשתלם בפסיכיאטריה באוניברסיטת ברלין.
רוזנטל שירת כרופא צבאי במלחמת רוסיה–יפן, ובשנת 1906 נישא לחנה קרפילוב.
לאחר המלחמה ייסד רוזנטל בית חולים פסיכיאטרי פרטי (מעין סנטוריום) במוסקבה, וניהל אותו עד שהולאם ב-1918 בעקבות המהפכה הרוסית.
בתקופה זו השתתף גם בייסוד "אגודת הפסיכיאטרים והנוירולוגים הרוסית".
ב-1920, בעקבות ההלאמה, עבר לברלין, שם ניהל את חברת "אָזע" ('אוֹזֶה'; החברה לשמירת בריאות היהודים, שעסקה ברפואה מונעת ובטיפוח ההיגיינה בקרב יהודי מזרח אירופה).
את פעילותו לטובת "אזע" המשיך רוזנטל גם לאחר עלייתו לארץ, וב-1926 יצא לארצות הברית לגיוס תרומות.
רוזנטל היה ציוני נלהב כבר מנעוריו, חבר אגודות "בני ציון", "חובבי שפת עבר" וחברת מרבי השכלה.
ב-1924 עלה רוזנטל לארץ והשתקע בירושלים, ברחוב החבשים, ליד ספריית בני ברית.
בארץ היה מ-1924 למנהל בית ההבראה ארזה (עד מותו).
מ-1925 כיהן גם כמנהל המחלקות לנוירולוגיה, פסיכיאטריה ופיזיותרפיה בבתי החולים של הדסה בירושלים (כיום, הדסה הר הצופים) ובתל אביב (עד התפטרותו ב-1929) בנוסף, פעל בתל אביב, בסנטוריום שרייבמן ומ-1929 במלון סן רמו), ומשנת 1932 בקליניקה פרטית לנוירולוגיה וריפוי בחשמל שפתח בביתו בירושלים.
רוזנטל תרגם את ספרו של אויגן בלוילר מגרמנית לרוסית, פרסם מאמרים מקצועיים ברוסית ובעברית, היה חבר ההסתדרות הרפואית בישראל ואף עמד בראשה למשך זמן-מה, וכן ערך את ביטאונה, "הרפואה".
למרות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, המשיך רוזנטל לנסוע לתל אביב מדי יום רביעי, לקבל שם חולים.
ב-14 בספטמבר 1938 (י"ח באלול תרצ"ח), בעת שעברה מכוניתו בתוככי רמלה, נפתחה עליו אש קטלנית והוא נהרג, בן 63 במותו.
רוזנטל הובא לקבורה למחרת בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת הקדושים.
רוזנטל היה אב לשתיים: מרים טל (1910–1981), מבקרת אמנות ידועה, ששימשה בין היתר כמבקרת האמנות של "ידיעות אחרונות"; ואינה פומרנץ (1914–2001), ארכאולוגית, המזכירה המדעית והאחראית על יחסי הציבור של אגף העתיקות והמוזיאונים, עורכת כתבי עת ארכאולוגיים.
במלאת מאה שנה להולדתו, קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו ("מבוא רוזנטל") בסמוך למקום מגוריו ברחוב החבשים (כיום רחוב אתיופיה).
אברהם קרוון (1902 – 23 במרץ 1968) היה גנן העיר תל אביב במשך כארבעה עשורים אשר במהלכן השפיע רבות על תפיסת הגנים הציבוריים והמרחב הפתוח בעיר תל אביב, עבודותיו וחותמו ממשיכים לקבל ביטוי עד לימינו ברחבי העיר תל אביב וגניה.
קרוון נחשב בעיני רבים כאחד מאבות אדריכלות הנוף הישראלית על אף שמעולם לא קיבל תואר של אדריכל נוף.
בנו דני קרוון (7 בדצמבר 1930 – 29 במאי 2021) היה פסל, מעצב תפאורות וצייר ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת 1977.
קרוון נולד בלבוב, אז בגליציה.
בשנת 1903 היגרה משפחתו למנצ'סטר באנגליה.
מסופר שאהבתו לטבע ולגנים החלה בילדותו במנצ'סטר שם הוא נהג לטייל עם אמו בגני העיר.
באותה עת הושפע רבות מהגן האנגלי על צורותיו השונות.
בשנת 1914 כאשר היה בן 12 חזרה משפחתו ללבוב עקב בעיות בריאותיות של אביו.
לאחר 6 שנים, בשנת 1920 כאשר קרוון היה בן 18 הוא עזב את משפחתו יחד עם אשתו לעתיד, זהבה לבית גרינר וחמישה צעירים נוספים, ועלו לארץ ישראל.
החבורה חצתה את הגבול הצ'כי בשעת לילה והמשיכו לווינה, למשרדי התנועה הציונית שם הם קיבלו דרכונים מזויפים.
משם הם עלו לספינה שעשתה את דרכה מטריאסט (כיום בצפון איטליה) לחופי יפו, משם הועברו ישירות לביתניה (כיום קיבוץ אלומות) בגליל התחתון.
את משפחתו לא ראה עוד לעולם.
גנן העיר של תל אביב
קרוון הגיע לתל אביב בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 והחל לעבוד במחלקת הנטיעות של עיריית תל אביב, אשר עיקר פעילותה בימים אלו הייתה נטיעת עצים בצידי צירי התנועה הראשיים בעיר (דוגמה שקיימת עד היום הם שדרות רוטשילד בעיר).
לאחר מספר שנים במחלקה, בעיצומן של העבודות על גן מאיר נפטר אביגדור משל שהיה ראש המחלקה.
ראש העיר דאז ישראל רוקח הציע לקרוון את התפקיד, וכך בשלהי שנות השלושים התמנה לראש מחלקת הנטיעות ולגנן הראשי של העיר תל אביב - תפקיד שהחזיק כמעט עד לסוף חייו.
קרוון האמין שיש חשיבות לשימור ערכי הטבע ו"החזרת" הטבע לעיר שכן ועבודתו התאפיינה בגנים נטולי כבישים ובניינים ומתן דגש על צמחייה בת-קיימא, השפעתו על העיר תל אביב וגניה ניכרת עד היום והוא היה מעורב בתכנון ובביצוע של גנים רבים בעיר.
בתחילת שנות החמישים יצא קרוון למסע חובק עולם אשר התחיל בקיוטו ביפן שם הוזמן לכנס של IFLA (ארגון אדריכלי הגן והנוף הבינלאומי), משם המשיך וטייל בהודו, קליפורניה, ניו יורק, לונדון ואף חזר למנצ'סטר.
קרוון נפטר בשנת 1968, בן 66 היה במותו.
קרוון מוכר כאחד מאבי אדריכלות הנוף הישראלית, כפורץ הדרך ומניח אבני היסוד שלה יחד עם אישים נוספים כליפא יהלום, הלל עומר ועוד.
כיום מוענק פרס על שמו "פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף" על ידי קרן למתן פרסים על שמו אשר הוקמה לעידוד אדריכלות הנוף בישראל.
להלן חלק מהגנים שקרוון היה מעורב בתכנון ובביצוע שלהם ברחבי העיר ת"א: גן מאיר, גן יעקב, גן לונדון, גן העצמאות, גן הפסגה, גן סעדיה שושני, גן התקווה, גן הכובשים.
אברהם קרוון נפטר בתל אביב ונטמן לבקשתו בקיבוץ שובל.
עיריית תל אביב הנציחה את שמו ב"גינת אברהם קרוון" ברחוב הרמן שפירא.
בנם של הרב חיים יוסף וליבא בית ר' יעקב מרדכי זילברמן.
אביו היה מתלמידי החכמים של שכונת שערי חסד, והיה מראשי החותמים על הכתרתו של הרב יוסף חיים זוננפלד לרבנות ירושלים.
חברו לספסל הלימודים היה הרב שמואל אוירבך, אשר עמד עמו בידידות ותיקה.
בהשפעתו התקרב לאביו הרב שלמה זלמן אוירבך ולסבו הרב חיים לייב אוירבך.
בהמשך למד בישיבת אוהל משה, בישיבת מיר ובישיבת סלבודקה.
בבחרותו השקיע בלימוד הלכה, ואף ראש ישיבת סלובודקה, הרב מרדכי שולמן, נהג להפנות אליו בחורים בשאלות הלכתיות.
נישא למרים בת הרב יצחק יוסף וולפא.
קיבל סמיכה מהרב יוסף שלום אלישיב.
תקופה קצרה לאחר נישואיו החל לכהן ברבנות יבנה.
הוא פעל בעיר בתחומי הכשרות, עירובין, שיעורי תורה ומקוואות.
כמו כן היה ממייסדי בית הספר של החינוך העצמאי בעיר.
אחיו היה הרב שמואל קרויזר.
בין גיסיו היו הרב משה אהרן שטרן והרב מאיר דב הלפרין, מחבר הספרים "אמרי כהן".
בין היתר, שימש ראש מכללת לוינסקי לחינוך, כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה וכיו"ר ועדת השלוחות של המועצה להשכלה גבוהה ואף שימש מחזיק תיק החינוך ויו"ר ועדת החינוך במועצת רמת השרון.
במסגרת פעילותו במועצה להשכלה גבוהה ובמכללת לוינסקי קידם את הנגישות להשכלה גבוהה, עמל על פיתוח המכללות בישראל ותרם לאקדמיזציה של הכשרת המורים בישראל.
נעוריו, השכלה ותפקידו כשליח הסוכנות
אברהם רוכלי נולד בחיפה בשנת 1931. בילדותו למד בבית הספר "חוגים" בהדר הכרמל והיה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר "חוגים" עבר ללמוד ולהתחנך במוסד החינוכי במשמר העמק – בית הספר התיכון של בני קיבוצי השומר הצעיר.
היה חבר קיבוץ הראל, עד שנת 1955, אז התפרק הראל לזמן מה, בגלל מחלוקת בין תומכי תנועות שונות, עבר לקיבוץ דליה.
בין השנים 1956 ו-1958 שימש כשליח של תנועת השומר הצעיר בארגנטינה, שם עסק בחינוך והכשרת עלייה לארץ ישראל.
עם שובו ארצה נשא לאשה את בת זוגו, דליה לבית אגוזי, ילידת חדרה וחברת קיבוץ מזרע, אותה הכיר בפעילויות של השומר הצעיר.
השניים התגוררו בקיבוץ דליה ועסקו בחינוך והוראה בבית הספר האזורי "הרי אפרים".
בין השנים 1968 ו- 1974 שימש שליח של הסוכנות היהודית במקסיקו, וניהל את בית הספר היהודי "הר סיני".
במקביל כתב את עבודת הדוקטורט שלו העוסקת בחקר מדיניות החינוך וקיבל תואר שלישי.
תחום ההוראה והמחקר שלו: תולדות היישוב היהודי בא"י, בעיקר בתקופת המנדט והמאבק לעצמאות.
עם החזרה לישראל, החל לעבוד כמרצה במכללת לוינסקי לחינוך (או כשמה באותה עת – סמינר לוינסקי) ובאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 1981 מונה לשמש ראש המכללה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1996, עת יציאתו לגמלאות.
בשנים שבהן ניהל את מכללת לוינסקי קידם שינויים יסודיים ומרחיקי לכת במכללה, ובעיקר – הפיכת המכללה למוסד אקדמי המעניק תארים אקדמיים מוכרים.
מכללת לוינסקי הייתה המכללה הראשונה להכשרת מורים שזכתה להכרה אקדמית של המועצה להשכלה גבוהה, ובעקבותיה הלכו גם מכללות אחרות.
התהליך שקידם במכללה הביא לשינוי באופי הלימודים, באורכם, בתנאי קבלת הסטודנטים, בסגל ההוראה, המעבדות ועוד.
בנוסף, פותחו מרכזי למידה חשובים ונערכו שיתופי פעולה עם מוסדות חינוך ורשויות מקומיות.
בתקופת ניהולו של אברהם רוכלי את לוינסקי עברה המכללה לקמפוס חדש, בקרית החינוך שבצפון תל אביב-יפו.
כיהן כיו"ר ועד ראשי המכללות האקדמיות (רמ"א) וכיו"ר ועד ראשי המכללות והסמינרים למורים.
בשנת 1997 נבחר לכהן במועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), והיה איש המכללות הראשון שכיהן בה.
במסגרת זו פעל רבות לקידום תהליך האקדמיזציה ופיתוח המכללות, ובכלל זה הובלת תהליך של הכרה בלימודי תואר שני במכללות והקמת מכללות טכנולוגיות ומכללות אזוריות בפריפריה.
עמד בראש ועדת משנה של המל"ג לאישור פעילות שלוחות של מוסדות אקדמיים זרים בישראל, היה חבר ועדת המשנה של המל"ג לענייני אוניברסיטאות ומכללות, חבר הוועדה להקמת מכללה אקדמית למגזר החרדי וחבר הוועדה הממלכתית לבדיקת מצב הכשרת המורים בישראל.
בנוסף, שימש כחבר מל"ג יו"ש, הגוף האחראי על מוסדות אקדמיים ישראליים שהוקמו בשטחי יהודה ושומרון.
בין השנים 1978 ו- 1988 כיהן כחבר המועצה המקומית רמת השרון.
כחבר המועצה החזיק בתיק החינוך וכיהן כיו"ר ועדת החינוך.
בשנים אלה נקבעה מדיניות האינטגרציה בחינוך, נפתחו בתי הספר היסודיים "קריית יערים", "אור השחר", חטיבת הביניים "נווה מגן" ובית הספר התיכון תיכון אלון ע"ש יגאל אלון.
עמותת המחנכים למלחמה בגזענות ובאנטישמיות
עמד בראש עמותת המחנכים למלחמה בגזענות ובאנטישמיות, שהקים נשיא הסתדרות המורים שלום לוין, משנת 1995 עד פירוקה ב-2018. העמותה ערכה סמינרים והשתלמויות למורים בישראל וכן סמינרים בינלאומיים בתחום פעולתה, בשיתוף עם ארגוני מורים בעיקר בגרמניה ובפולין, וכן חילקה מדי שנה את "פרס שלום לוין" על מחקרים שעסקו בחקר השואה.
אברהם רוכלי זכה באות "מחנך למופת" (תשס"ג) ובפרס "מפעל חיים בהכשרת מורים (2006).
בשנת 1992 זכה באות "יקיר רמת השרון".
בחודש מאי 2021 קיבל רוכלי מנשיא גרמניה את אות הכבוד וההצטיינות של מסדר הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (Verdienstkreuz am Bande des Verdienstordens der Bundesrepublik Deutschland), על "תרומתו יוצאת הדופן והסגולית ליחסים בין ישראלים לגרמנים".
נשיא גרמניה ציין בהודעתו: "אני מבקש להביע בזאת את הערכתי למלאכתך ארוכת השנים והבלתי נלאית למען קיום חילופי משלחות הדדיים ועקביים בין גרמניה וישראל למורים להוראת השואה".
הרב אברהם קפלן (נולד ב-1970) הוא ראש ישיבת נתיב הדעת בירושלים.
נולד בשכונת בית וגן בירושלים לרב נפתלי קפלן מוותיקי המשגיחים בעולם הישיבות, בנערותו למד בישיבת תפארת התלמוד של הרב שינקר בירושלים ובישיבה גדולה בישיבת בית מתתיהו בראשות הרב ברוך ויסבקר.
נישא לצפורה ברלין, ולאחר נישואיו התגורר בירושלים והחל ללמוד בישיבתו של הרב חזקיהו יוסף שרייבר, שנודע בדרך לימודו המקורית, והפך לאחד מתלמידיו הבולטים.
תקופה מסוימת שימש כמשיב בישיבתו של הרב שרייבר, וכיהן במקביל בראשות כולל בירושלים.
בשנת ה'תשס"ט 2009 הקים בעזרת אביו את ישיבת נתיב הדעת, המכונה על שם משפחתו "ישיבת קפלן".
הוא מכהן בראשות הישיבה יחד עם הרב ישראל בונם שרייבר, שמונה בהמלצת הרב אהרן ליב שטיינמן.
אחיו הם הרב חיים יצחק קפלן, משגיח ישיבת חברון בגבעת מרדכי, והרב ניסן שלמה קפלן ראש ישיבת דעת אהרן.
בן דודו הוא הרב יצחק יודייקין ראש כולל בתל אביב ורב בישיבת מרכז הרב.
אברהם קפטלוביץ' (1947 - 13 במאי 2025) היה ספורטאי פאראלימפי.
ב התחרה וזכה בשלושה משחים: מדליית כסף במשחה 50 מטר בסגנון חזה (1:08.7 דקות), מדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (48.7 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחים (2:48.5 דקות עם ברוך חגאי ויעקב בן-אריה).
עם נבחרת הנכים בכדורסל זכה במדליית ארד.
ב זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל ובמדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון חופשי (39.30 שניות).
במשחה 100 מטר בסגנון חופשי סיים במקום השביעי (1:32.50 דקות).
כשחקן בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים של מרכז הספורט לנכים היה קלע בולט.
לאחר אולימפיאדת הנכים בתל אביב, שיחק כדורסל בשנים 1969 - 1971, בקבוצת הנכים האמריקאית בולובה, בניו יורק.
נבחר לשחק בנבחרת החוף המזרחי, במסגרת משחק האולסטאר לנכים ב 1970, וזכה איתה.
אברהם "אייב" רוזנקרנץ היה אתלט אמריקאי-יהודי.
סיים במקום רביעי במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברלין (1936) בריצת 800 מטר ובאותה שנה דורג במקום חמישי בעולם בריצה זו.
רוזנקרנץ למד באוניברסיטת מזרח מישיגן.
בנוסף הוא סיים במקום שישי בריצת 400 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברלין (1936) שנערכו בניו יורק ב-12 ביולי 1936 סיים רוזנקרנץ במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1.51.5 דקות, עשירית השנייה איטי ממקום שלישי המאפשר להיכלל במשלחת האמריקאית למשחקים.
בשלב חצי הגמר שנערך יום קודם הוא סיים שני בשיא אישי חדש של 1:50.3 דקות, אחרי ג'ון וודרוף (1:49.9 דקות) שאף זכה במדליית הזהב האולימפית.
התוצאה שקבע הייתה התוצאה השנייה הכי טובה בכל התחרות וטובה מזו שקבע וודרוף במשחקים האולימפיים.
שיא העולם היה שייך באותה העת לטומי המפסון מבריטניה (1:49.7 דקות).
במשחקי מילרוז שנערכו בפברואר 1937 זכה רוזנקרנץ במדליית זהב בריצת 880 יארד.
בתחרות שנערכה באיסט לנסינג, מישיגן, ב-15 במאי אותה שנה הוא קבע בריצת מייל תוצאה של 4:16.0 דקות.
בתחרות שנערכה בפרינסטון, ניו ג'רזי ב-19 ביוני אותה שנה הוא קבע בריצת 800 מטר תוצאה של 1:51.6 דקות.
בתחרות שנערכה ב-11 ביולי אותה שנה הוא סיים במקום שלישי בריצת 800 מטר אחרי אלרוי רובינסון שקבע שיא עולם חדש של 1:49.6 דקות.
בשנת 1981 זכה רוזנקרנץ להיכלל בהיכל התהילה של אוניברסיטת מזרח מישיגן.
אברהם רוטנברג (3 בדצמבר 1893 – 6 בדצמבר 1982) היה המנהל השני של חברת החשמל.
נולד באימפריה הרוסית, אחיו הצעיר של פנחס רוטנברג.
היה ממניחי היסוד לבניית תחנות הכוח בנהריה, תל אביב, חיפה ואשדוד.
לאחר פטירתו של פנחס רוטנברג, בשנת 1942, ניהל את חברת החשמל במשך 15 שנה.
אברהם רוטנברג נולד באימפריה הרוסית, אחיו הצעיר של פנחס רוטנברג.
עלה לישראל בשנת 1920. הוא עבד כמודד בעבר הירדן המזרחי, אך פעילותו עוררה את חשד השלטונות והוא נכלא לתקופה קצרה.
לאחר שחרורו עבד בחברת החשמל לצד אחיו, מימיה הראשונים של החברה.
הוא מילא שורה ארוכה של תפקידים, ובין השאר היה מעורב בהקמת תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים, תוך שיתוף פעולה עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנת 1943 היה מעורב בהבאת ילדי טהראן לישראל, בתיווכו של המלך עבדאללה הראשון, איתו שמר על קשר.
האחים רוטנברג היו מקורבים לארגון "ההגנה" וסייעו ברכישת ציוד ובהעמדת מתקני חברת החשמל לרשות הארגוןּ לשם יצור נשק ותחמושת.
בתקופת מלחמת העצמאות הוביל אברהם רוטנברג מהלכים לרכישת מטוסים לחיל האוויר הישראלי, שהיה בראשית דרכו.
אברהם רוטנברג עבד בחברת החשמל מימיה הראשונים לצד אחיו, פנחס רוטנברג.
במרץ 1938 נפגשו פנחס ואברהם רוטנברג עם סר הרברט סמואל, שהגיע לחיפה ברכבת ממצרים, בדרכו מהודו לאנגליה.
הם סיירו בתחנת הכוח חיפה.
באפריל 1940 הגיע שוב סר הרברט סמואל לישראל, וסייר בלוויית אברהם רוטנברג בתחנת הכוח רדינג.
גם באפריל 1942 אירח רוטנברג את סר הרברט סמואל בביקורו בישראל, והוא אף התאכסן בביתו.
בשנת 1941 החלה להתרופף בריאותו של פנחס רוטנברג, והוא ביקש שאחיו יחליפו בתפקיד לאחר מותו.
מינויו של אברהם רוטנברג כמנהל הכללי של חברת החשמל אושר ב-27 בינואר 1942.
אברהם רוטנברג המשיך את מורשת אחיו פנחס, ובין השאר טיפח את "בית הנוער" שהוקם בבית רוטנברג לאחר מותו.
בביקור במקום בשנת 1944 השתתף בפעילויות בית הנוער עם תלמידי המקום, ואשתו חנה, שהייתה רופאה, העניקה להם סיוע רפואי.
בינואר 1945 חנך את תחנת החשמל בצפת, בנוכחות רבים מחברי הקהילה.
הרב אברהם לייב זילברמן הספיד בבית המדרש האר"י את פנחס רוטנברג "שהקדיש את חייו להארת הארץ", ובניו של אברהם רוטנברג הדליקו נרות לזכרו.
בטקס נוסף הקריא הרב משה פדהצור פסוק משירת רבי שלמה אלקבץ, אותו ייחס להארת צפת בחשמל: "התעוררי, התעוררי, כי בא אורך".
בשנת 1953 יזם רוטנברג הוספת שתי יחידות כוח חדשות בתחנת הכוח רדינג, והחל בבנייתה של תחנת כוח חדשה ורכישת ציוד עבודה.
תחנת כוח זו נקראה "אשדוד א'" והושלמה רק בשנת 1958, לאחר שרוטנברג סיים את תפקידו בחברת החשמל.
כיום היא נקראת "תחנת הכוח אשכול", על שם ראש הממשלה לוי אשכול, שנפטר בשנת 1969.
בשנת 1948, לאחר הכרזת העצמאות, החלה העלייה ההמונית למדינת ישראל.
אברהם רוטנברג הבין מיד שצפוי גידול חד בצריכת החשמל, וביקש למצוא פתרון שיספק את צורכי המשק.
הוא החל סדרת פגישות בנושא זה עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שר האוצר אליעזר קפלן ואישי ציבור נוספים.
בשנת 1951 מינה בן-גוריון ועדה בראשות הבנקאי אליעזר הופיין שיועדה לבדוק את הסיבות למשבר במשק החשמל בישראל.
באוקטובר 1952 פורסמו מסקנות הוועדה, לפיהן התייקרות הדלק, החומרים ושכר העבודה גרמו למשבר כלכלי בחברת החשמל, והיא נקלעה לגירעון תקציבי שבעקבותיו ביקשה הממשלה להעלות את מחיר החשמל ב-18%.
לטענת חברת החשמל התייקרות זו לא אמורה להשפיע על עליית מחירי המוצרים התעשייתיים.
כמו כן המליצה הוועדה להלאים את חברת החשמל כדי לעמוד בדרישות המשק עקב קשיי מימון.
הממשלה הציעה הלאמה חלקית, אך רוטנברג והרברט סמואל, יושב ראש הדירקטוריון של החברה, התנגדו בתוקף וטענו שעדיף שהממשלה תרכוש את החברה במלואה.
בסופו של דבר רכשה ממשלת ישראל 95% ממניות החברה ב-10 בינואר 1954, והיא הפכה לחברה ממשלתית.
באפריל 1954 רכשה ממשלת ישראל גם את זיכיון החשמל מ"חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים", חברה שהייתה נתונה אף היא בקשיים תקציביים, והפכה אותה לחברת בת של "חברת החשמל לארץ ישראל", הגדולה ממנה.
רק בשנת 1964 אוחדו שתי החברות לחברה אחת.
לאחר ההלאמה נענה רוטנברג לבקשתו של שר הפיתוח, דב יוסף, והמשיך לנהל את החברה.
באוקטובר 1956 התגלעו חילוקי דעות בין רוטנברג לבין שר הפיתוח, דב יוסף, והוא הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו.
במהלך אותה שנה יזמה ממשלת ישראל שינוי במבנה הארגוני של החברה.
הוקמה הנהלה מצומצמת בת 7 חברים, שבראשה עומד מנכ"ל החברה, ובנוסף לה מועצת מנהלים בת 11 איש (במקום 16 לפני כן), בהם ארבעה חברי הנהלה, נציג ממשרד הפיתוח, נציג ממשרד האוצר וחמישה אנשי ציבור הממונים על ידי שר הפיתוח.
חילוקי הדעות הם בעיקר פוליטיים.
מרבית מנהליה ועובדיה של חברת החשמל היו תומכי מפא"י, בעוד משרד הפיתוח נשלט בידי אחדות העבודה.
דוברי משרד הפיתוח טענו כי יש בהתנהלותה של החברה בזבוז רב וכי תנאי השכר של עובדי החברה גבוהים מדי - למשל, כולם מקבלים שכר והטבות "משכורת 13".
משרדי הפיתוח והאוצר דרשו תוכנית הבראה לחברה, אך נענו בשלילה.
חילוקי הדעות נמשכו גם כאשר התחלף שר הפיתוח בינואר 1957. השר הנכנס, מרדכי בנטוב, קבע שחברי מועצת המנהלים של חברת החשמל אינם יכולים להיבחר גם להנהלה המצומצמת, וכן אסר לשתף נציגי עובדים במועצת המנהלים ובהנהלת החברה.
על רקע זה הודיעו רוטנברג ובכירים נוספים בחברה על כוונתם להתפטר.
ב-1 בפברואר 1957 הודיע סופית רוטנברג על התפטרותו.
במקומו מונה יעקב פלד, שהיה מנכ"ל משרד הפיתוח בתקופת כהונתו של השר דב יוסף.
פלד עבד בחברת החשמל לארץ ישראל במשך כ-30 שנה, ולאחר מכן היה מנכ"ל משרד הפיתוח משנת 1953 עד 1955.
לאחר התפטרות רוטנברג שותפו נציגי עובדים בהנהלה אך לא נרשמו הישגים בתחומי החיסכון והייעול, ועובדי החברה שבתו לעיתים קרובות כמחאה על תנאי השכר ועל פיטוריהם של מאות מעובדי החברה.
אברהם רוטנברג היה נשוי לפיניה, רופאה, ואב לבן ובת.
פיניה ניהלה את בית יולדות אמהות בחיפה.
בנם נפל ביום ט' בתשרי תש"ט (12 באוקטובר 1948) ברוכבו על אופנוע, בעת שובו מישיבת מפקדי פלמ"ח ליד באר יעקב.
נקבר בבית הקברות היהודי חוף הכרמל.
בחיפה נקרא רחוב על שמו ועל שם אחיו, סמוך למשרדי חברת חשמל.
גם אתר תחנת הכוח רוטנברג באשקלון מנציח את שמם של פנחס ואברהם רוטנברג.
בסרט "איש החשמל" שביים אלי כהן בשנת 2003 מגלם השחקן מארק איווניר את דמותו של אברהם רוטנברג.
אברהם אהרון רוזנטל (י"ז בתשרי ה'תש"ח, 1947 – א' בכסלו ה'תשע"ט, 9 בנובמבר 2018) היה ראש המועצה המקומית קריית יערים בין השנים 1996–2018.
נולד בשכונת בתי ורשה בירושלים לחנה וחיים שמעון פנחס רוזנטל.
למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת אמשינוב, בה למד אצל הרב שמואל אוירבך.
לאחר חתונתו גר ברחובות, שם עבד כעוזרו של רב העיר שלמה קוק.
לאחר מותו של הרב קוק עבד בחשבות בחברת עתירות מדע, המסונפת לכור תעשיות.
עבד גם כחשב בתלמוד תורה המסורה, מכון ירושלים ומוסדות נוספים.
עם הקמת קריית יערים, בחצי השני של שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר להתגורר ביישוב, והיה מראשוני המתיישבים.
בשנת תשנ"ה מונה כחבר בוועד היישוב, וניהל את מחלקת החינוך.
לאחר פרישת ראש מועצת קריית יערים, דוד יפרח, הגיש רוזנטל מועמדות לראשות המועצה המקומית ועמד בראש רשימת "כן לקריה", בתמיכת רב היישוב, אריה שולמן.
מולו הגיש מועמדות לראשות המועצה יצחק מטמון, שעמד בראש רשימת "הרשימה המאוחדת".
בבוקר יום הבחירות, שנערך ב-20 באוגוסט 1996, הגיש מטמון את התפטרותו מהריצה לראשות המועצה, ומאוחר יותר גם שאר חברי רשימתו.
מאחר שרוזנטל נותר מועמד יחיד ברשימה יחידה, הוכרז על ידי מנהל הבחירות כראש המועצה המקומית.
בשנת 2013, לאחר שנים רבות שלא התקיימו בחירות ביישוב, התמודד מול רוזנטל לראשות המועצה דב בקשט, יחד עם רשימה חדשה בשם "איחוד הקהילות למען טלזסטון".
רוזנטל זכה בכ־72% מהקולות, לעומת כ־28% של בקשט.
רשימתו של בקשט זכתה בשלושה מושבים במועצה.
בשנת 2018, לקראת הבחירות למועצת היישוב, פעל הרב המקומי, אריה שולמן, בתמיכת מפלגת דגל התורה, להבאת מועמד חיצוני שיתמודד מול רוזנטל.
מפלגת דגל התורה, שתמכה עד אז ברוזנטל וברשימתו "כן לקריה", הציבה את יצחק רביץ כמועמדה לראשות המועצה.
למרות כך, הודיע רוזנטל כי יתמודד לראשות המועצה עם רשימתו.
בתום משא ומתן בין הצדדים סוכם כי רוזנטל יקבל את תמיכתה של מפלגת דגל התורה לראשות המועצה, ורביץ ימונה כסגנו; רוזנטל יתחייב לפרוש לאחר כשנה ורביץ ימונה במקומו.
בעקבות ההסכם לא התקיימו בחירות ורוזנטל הוכרז כראש המועצה, אך נפטר לפתע כעשרה ימים לאחר מועד הבחירות.
רוזנטל ראה עצמו כחסיד סדיגורה, בעקבות פגישה שנערכה בשנות ה-70 עם האדמו"ר רבי אברהם יעקב פרידמן (השלישי).
נפטר בביתו ב-9 בנובמבר 2018 מדום לב.
לאחר פטירתו הונצח בקריאת מקווה טהרה וכיכר על שמו ביישוב.
אברהם קמיני (12 באפריל 1894 – 22 במרץ 1972) היה עסקן ציוני, חבר מפא"י, חבר מועצת עיריית תל אביב, יושב ראש הוועד הארצי של הקרן הקיימת לישראל.
קמיני נולד בברסלב באוקראינה, גדל באודסה, למד בבית ספר ציוני ובישיבה האודיסאית הציונית בהנהלת הרב חיים טשרנוביץ.
החל בפעילות ציונית בצעירי ציון והיה חבר הוועד המקומי של הקרן הקיימת לישראל יחד עם יוסף ספיר וישראל גורי.
השתתף בהתארגנויות לתמיכה בפליטי פרעות פטליורה וביוזמות שקידמו חיים נחמן ביאליק ויוסף קלוזנר להקמת בתי ספר לחינוך יהודי ועברי והוצאת ספרי לימוד.
עלה לארץ ישראל ב-1919 באונייה "רוסלאן".
מאיר דיזנגוף קיבלו לעבודה כפקיד הרביעי בוועד תל אביב, ובהמשך עבד שנים רבות בעיריית תל אביב, בין השאר כמנהל מחלקת הגבייה.
היה ממייסדי ארגון עובדי העירייה וקופת הגמל של עובדי העירייה.
היה חבר מפלגת הפועל הצעיר, ובהמשך לאחר התאחדותה למפא"י היה חבר מפא"י.
היה נציג מפא"י בקונגרסים הציוניים, חבר אספת הנבחרים.
קמיני היה פעיל בקרן קיימת לישראל, ב-1920 נבחר בוועידת עסקני קק"ל השנייה ליושב ראש הוועד הארצי של קק"ל וכיהן מאז שנים רבות בתפקיד זה.
ב-1935 יזם את הקמת בית קק"ל בתל אביב, היה מעורב בהפקת כנסי קול האדמה ותערוכות עם ואדמתו.
היה חבר מרכז הסתדרות הפקידים, חבר הנהלת קופת מלוה וחסכון של העובדים בתל אביב, שופט מטעם הסתדרות העובדים במשפטי חברים, בבוררויות ממשלתיות בסכסוכי עבודה ושביתות.
כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של דבר.
ב-1930 נישא לרחל פוליציק, היו הורים לזיוה וחיותה.
קמיני נפטר ב-1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אַבְרָהָם קַסְטְרוֹ (בספרדית: Abraham de Castro; מת ב-1560) היה איש כספים יהודי עות'מאני ששימש כמנהל המטבעה של הסולטאן העות'מאני סלים הראשון ומילא תפקיד פעיל בפורים קהיר.
ייתכן שנולד בספרד, ל, ייתכן שהוא הגיע למצרים בעקבות גירוש ספרד משנת 1492. במצרים העות'מאנית עלה קסטרו לגדולה חברתית, במיוחד בחוגי הממשלה הרשמיים.
הוא חכר את המיסים על המכס והמסחר באלכסנדריה, ובשנת 1520, מינה סלים הראשון את אברהם קסטרו למנהל המטבעה.
לאחר מינוי זה, דה קסטרו השתלב בכמה פעילויות פילנתרופיות למען יחידים ומוסדות במצרים.
ב-1523 פעל קסטרו לגירושו של דוד הראובני ממצרים.
בעקבות עלייתו לשלטון של סולימאן המפואר, מונה פלוני למושל (ביילרביי) איילט מצרים.
בשנת 1523 זמם פאשה להכריז על עצמו כשליט עצמאי, וביקש מאברהם קסטרו לטבוע את המטבעות עם שמו במקום זה של הסולטאן.
קסטרו עזב בחשאי את מצרים ומיהר לאיסטנבול כדי להודיע לסולטאן על מזימתו של אחמד.
הסולטאן קיבל אותו בכבוד רב והעניק לו מתנות יקרות.
לאחר ששמע על מעשיו של קסטרו, איים אחמד פאשא לרצוח את כל היהודים בקהיר, אם כי טבח זה נמנע לאחר שאחמד פאשא נדקר למוות על ידי אחד הקצינים הזוטרים שלו, מה שהוביל לכך שהאירוע נודע מאוחר יותר כ"פורים קהיר".
עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-16 עבר קסטרו לירושלים, שם מילא תפקיד מרכזי בחברה היהודית בעיר, בעיקר בחייה הכלכליים, בעיקר בתחום הנדל"ן.
דה קסטרו כנראה נשאר בירושלים עד מותו ב-1560. קיימות עדויות על כך שסייע במימון להקמת חומות ירושלים.
בנו משה קאשטרו היה מחכמי ארץ ישראל ,והמשיך להנהיג את הקהילה היהודית בירושלים לאחר מות רבו וראש הקהל הרלב"ח.
אברהם (אברהמי) רוזנמן (כ"ז באלול ה'תרע"ח, 4 בספטמבר 1918 – י"ט בשבט ה'תשס"ז, 7 בפברואר 2007) היה איש ציבור ישראלי, ממקימי קיבוץ סעד, ראש המועצה האזורית עזתה (כיום נקראת "שדות נגב") בין 1951 ל-1980 וראש המועצה המקומית נתיבות (1956–1958).
נולד לאברנם ופאני בבאנובצה נאד בבראבו שבסלובקיה.
בצעירותו היה פעיל בבני עקיבא.
ב־1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה ארצה בהפלגה הראשונה ("פלש טרנספורט") של אוניית המעפילים "אגיוס ניקולאוס".
בהגיעה אל חופי ארץ ישראל, ספגה האגיוס ניקולאוס אש בריטית, ונסוגה לעבר כרתים.
לאחר כשלושה שבה להפליג לכיוון ארץ ישראל והגיעה לחיפה ב-2 ביולי, וכל נוסעיה נלקחו למעצר במחנה סמוך למפעל שמן תעשיות.
יתר בני משפחתו נותרו באירופה ונספו בשואה.
לאחר שחרורו מהמעצר עבד בפרדסי נס ציונה במחנה "עלומים" של בני עקיבא.
המחנה עבר לנתניה, והוא התמנה לסדרן עבודה וגזבר, ועסק בבניין.
הקבוצה עברה להרצליה ורוזנמן הפך למנהל העבודה, ועבד בבניין ובסלילת כבישים וכן התמקצע בנגרות.
בקיץ 1947 עלתה הקבוצה להתיישב בצפון הנגב והקימה את קיבוץ סעד, כאשר הנשים והילדים נותרו בהרצליה.
הוא שהה בקיבוץ במהלך ההפגזות המצריות במלחמת העצמאות.
רק ב-1950, כאשר עברה סעד למיקומה הנוכחי, סמוך למקום שבו הוקמה, התאחד עם אשתו ובנו.
ב-1951 הוקמה המועצה האזורית הנגב הצפוני שלאחר כמה חודשים נקרא שמה "עזתה", והוא נבחר לכהן כראש המועצה.
הוא היה אמון על קליטת העלייה והקמת יישובים חדשים בתחומי המועצה.
הוא הקים את קריית החינוך עזתה, שכללה בית ספר תיכון מקיף (מהראשונים בארץ), סמינר עזתה למורות ופנימייה.
לאחר שהוקמה העיירה נתיבות כמרכז אזורי לחבל עזתה, עמד בראשות המועצה המקומית למשך שנתיים (1956–1958), במקביל לכהונתו במועצה האזורית.
ב-1958 נקרא לחזור לעבודת המשק ופרש מתפקידו, אך לאחר שנתיים שב לתפקיד.
בין סגניו במהלך השנים היו אליעזר אבטבי וראובן רוזנבלט.
בשנת 1964 היה חבר בגוף הבוחר את הרבנים הראשיים לישראל.
במקביל לכהונתו כראש מועצה, כיהן קדנציה אחת כמזכיר הקיבוץ, ולפרקים עמד בראש ועדת הקליטה וועדת הבירורים של הקיבוץ.
בשנת 1980 פרש מראשות המועצה.
לאחר פרישתו היה חבר הנהלת מכללת הנגב, יו"ר ועדת הניקוז חבל הבשור, יו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה שמעונים, וכן המשיך לעבוד בנגרייה בסעד.
זכה ב"פרס שפירא" מטעם המפד"ל לשנת ה'תשמ"ט.
על שמו נקרא רחוב בנתיבות.
היה נשוי למרים, שאותה הכיר בגרעין "עלומים" ולהם נולדו שני בנים ושתי בנות.
בנם אורי, היה הילד הראשון שנולד בקבוצה.
בתם עופרה נפטרה באופן פתאומי.
אברהם קרסין (1918–1996) היה מראשוני היישוב נוה מונוסון וכיהן כראש הוועד המקומי וכראש המועצה המקומית הראשון של היישוב.
בשנות ה־50 היה קרסין מעובדי הנהלת המכס בשדה התעופה לוד (כיום נתב"ג).
הוא היה אחד מחמשת העובדים הראשונים שנבחרו על ידי הנדבן היהודי-אמריקאי פרד מונוסון כדי להקים יישוב חדש לעובדי שדה התעופה, בסיוע הקרן הקיימת לישראל.
היישוב הוקם בשנת 1953, ובתחילת 1955 אוכלס על ידי המשפחות הראשונות.
קרסין כיהן כראש הוועד המקומי של נוה מונוסון החל מייסודו בשנת 1953 ועד שנת 1964. בתקופה זו היה אחראי על בניית התשתיות הראשונות ופיתוח מוסדות חינוך וקהילה, בהם בית הספר היסודי המקומי "אורנים".
בשנת 1964 היישוב הוכרז כמועצה מקומית בעקבות פנייתו של מונוסון לראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון.
קרסין מונה לראש המועצה המקומית הראשון, וכיהן בתפקיד עד 1965, אז הוחלף על ידי גדעון אייגס.
קרסין זכור כאחד המנהיגים המרכזיים של נוה מונוסון וכמי שהניח את היסודות להתפתחות היישוב מקהילה קטנה ליישוב קהילתי מבוסס.
אברהם (אברום) רייזן (בכתיב יידי: אַבֿרהם רייזען; בבלרוסית וברוסית: Абрам Рэйзен; לעיתים גם: רייזין (Рейзин), ריזין או ריזן; 1 באפריל 1876, קוידנוב, פלך מינסק, האימפריה הרוסית – 31 במרץ 1953, ניו יורק) היה משורר יידיש, מספר, סופר ילדים ומחזאי, עורך ועיתונאי יהודי-אמריקאי ממוצא מזרח אירופי.
אברהם רייזן נולד בעיירה קוידנוב (קוידענאָוו; כיום דזרז'ינסק, Дзяржынск) שבפלך מינסק (רוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לסופר העברי והיידישאי קלמן רייזן, מחבר ספר השירים העברי "יונה הומיה" (ברדיצ'ב, 1894).
אחיו היו זלמן ושרה רייזן.
אברהם למד עברית מגיל צעיר, אצל אביו ואחר כך אצל סופר עברי אחר, ישעיה-ניסן גולדברג (יכנה"ז).
ראשית כתיבתו הייתה בשתי הלשונות.
שירו הראשון ביידיש נדפס כשהיה רק בן 15, אצל העורך י"ל פרץ.
רייזן סיים את לימודיו במינסק, וגויס לצבא הרוסי.
בתום שירותו יצא לוורשה, ושם הצטרף לחבורת סופרי היידיש הצעירים שחברו לפרץ.
רייזן נמנה עם מנהיגי הקבוצה, והיה מקורב מאוד לפרץ.
בוורשה החל את עבודתו העיתונאית, וכן ערך ספרי לימוד ביידיש, אנתולוגיות של שירה ומקראות לילדים.
שיתף פעולה עם אחיו הצעיר, זלמן רייזן, אשר נתפרסם לימים כמי שחיבר את הלקסיקון הגדול והשלם של סופרי היידיש.
בשנת 1908 השתתף רייזן באירוע המכונן של תרבות היידיש, ועידת צ'רנוביץ, שבה הוכרזה היידיש כלשון לאומית יהודית.
רייזן, ששהה עד אז תקופות קצרות בארצות הברית, היגר אליה סופית בשנת 1911, והשתקע בניו יורק עד סוף ימיו.
בניו יורק פרחה עבודתו העיתונאית, והוא הפך לאחד מראשי המדברים בספרות היידיש החדשה.
הוא הקים עיתון שבועי Dos Naye Land בו התפרסם בין היתר גם שאול רסקין.
רייזן כתב גם עבור עיתון "פֿאָרװערטס".
שיריו הולחנו והפכו לשירי עם מוכרים, שהושרו על ידי ציבורים גדולים של דוברי היידיש.
בשנת 1928 יצא רייזן לסיור גדול באירופה, וביקר בין השאר גם בברית המועצות, שבה הוצא להורג אחיו זלמן עשר שנים אחר כך (כנראה בשנת 1938) בעת משטרו של סטלין.
אברהם רייזן היה קומוניסט ובעל השקפה פוליטית קיצונית, אך הדבר לא סייע להצלת חיי אחיו ושאר הסופרים היהודים.
בין שירי העם שלו בולטים שירי המחאה והמהפכה, שהתחבבו על הקהל, וכן שורה של סיפורים קצרצרים שהיו מאוד פופולריים בין שתי המלחמות.
אחד משיריו הוא השיר היידי "א סוכה א קליינע" המתאר סוכה רעועה העומדת ליפול, אך עומדת בכל זאת.
בראשית דרכו הספרותית כתב רייזן מספר סיפורים ומערכונים בעברית.
כתב למעלה מ-100 כרכים של סיפורת, שירה, מערכונים ומאמרים.
שירים בודדים שלו, מתקופתו האמריקאית, תורגמו לעברית והובאו בכמה אנתולוגיות.
האחים: סיפור, ורשה: הוצאת תושיה, תרס"ז-1906.
איוב: קובץ סיפורים, דפוס אות, 1947.
מערכונים (תרגם: בן ציון ידידיה), המרכז לתרבות, 1947.
ציורים ורשימות (תרגם: חיים נחמן ביאליק), הוצאת מוריה, 1922.
על נהרות: תשעה מחזורי שירה מספרות יידיש (תרגם וערך: שמשון מלצר), מוסד ביאליק, 1957 – בתוכם גם שירי אברהם רייזן.
שירים, סיפורים ואחרית דבר, תרגמה, כתבה ובחרה: רבקה שיין-כחלון, הוצאת כרמל, 2024
הרב אברהם רמר (ה' בכסלו ה'תש"ו, 10 בנובמבר 1945 – ה' בטבת ה'תשנ"ג, 29 בדצמבר 1992) היה רב ומחנךציוני דתי, מפתח שיטה בלימוד התנ"ך.
נולד בקריית חיים ליחיאל, שהגיע כחלוץ לארץ ישראל, ולאהובה, שהגיעה עם הוריה למושב שדה יעקב שבעמק יזרעאל.
היה תלמידו של הרב משה צבי נריה בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ולאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב, שם התקרב לרב צבי יהודה הכהן קוק.
בשנות השבעים נעצר במהלך הפגנות גוש אמונים נגד הנרי קיסינג'ר.
לאחר המשפט החליטו הנאשמים לבחור במאסר בכלא דמון על פני תשלום קנס.
הרב רמר עסק שנים רבות בחינוך ובהוראה, ובפרט בלימוד התנ"ך, על פי השיטה שלמד מהרצי"ה קוק.
היה מורה ור"מ בישיבת ירושלים לצעירים בישיבת כפר הרואה, וכן לימד בבית הספר נעם, במכון אורה ובמכללות.
היה שותף בהנהגת היישוב בית אל.
בית הכנסת המרכזי ביישוב (שכונה ב') קרוי על שמו, "בית הכנסת אברהם אוהבי".
נישא לשולמית (אחות של הרב זלמן מלמד), ולהם שלושה בנים ושלוש בנות, ביניהם:
הרב יאיר - משמש כרב היישוב חרשה בבנימין, מלמד בישיבת חרשה ובמכללת הרצוג.
לימד בישיבה קטנה מורשה בשנותיה הראשונות.
(חתנו של הרב מנחם בן יעקב מרבני כולל מרץ ומכון מאיר).
עמיחי - מנכ"ל מכון פוע"ה ונשוי לבתו של הרב מנחם פליקס.
נחמה - נשואה לרב אייל יעקובוביץ', ראש ישיבת ההסדר צפת.
הרב ישי - מלמד בישיבה התיכונית מצפה רמון ונשוי לבתו של הרב אליעזר ולדמן.
בפתח חיבורו על התנ"ך כתב הרב רמר: "שתי הנחות יסוד עלינו להניח בבואנו ללמוד נביאים ראשונים.
הראשונה: לנבואות הכתובות, המצויות בידינו, יש משמעות לדורנו ולכל דור ודור.
והשנייה: למרות שניתן לחשוב שספרי הנביאים הראשונים מהווים קובץ תיאורי מאורעות, הרי הם דברי נבואה ומעלתם גבוהה מזו של נביאים אחרונים".
כתיבתו של הרב אברהם רמר מתאפיינת בראייה אקטואלית של מאורעות התנ"ך ובניסיון ללמוד את העומק הנבואי ואת ההדרכה לדורות הטמונה בהם.
בחייו הוציא הרב רמר רק את המהדורה הראשונה של החוברת "גדול שימושה".
לאחר פטירתו הוציאו בניו את הכתבים שהשאיר אחריו:
מהדורה מעודכנת של החוברת "גדול שימושה", ובה סיפורים על רבו, הרב צבי יהודה הכהן קוק.
האוסף "שירת אברהם", שבו קובצו הצגות שכתב ומאמרים קצרים בנושאי הלכה ואמונה.
חוברת בשם "נשמת אברהם" יצאה לאור על ידי ישיבת ירושלים לצעירים לזכרו.
מתוך עלוני היישוב בית אל קובצו אל החוברת "חדוות יצירה" – מכתבים ופרסומים
"מעבור הארץ" על ספר יהושע
"איש לשבטו" על ספר שופטים
"איש כלבבו" על ספר שמואל
אברהם רותם (29 במאי 1934 – 21 בנובמבר 2006) היה אלוף בצה"ל, ממפקדי חיל השריון הישראלי.
רותם נולד בקיבוץ גשר וגדל באשדות יעקב.
הוא התגייס לצה"ל ב-1952 ושירת בחטיבה 7 בחיל השריון.
בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קציני שריון ושימש מפקד מחלקת טנקים.
השתחרר מצה"ל ב־1955, אך חזר לשירות קבע ב-1959 כסג"ם, ושירת בפלוגת השוט הראשונה בצה"ל תחת רס"ן שמואל גונן.
לאחר מכן שימש כרמ"ד תותחנות בבית הספר לשריון וקצין אג"ם בחטיבה סדירה בפיקוד צפון.
היה מג"ד 126 בחטיבה 520 במלחמת ששת הימים.
בשנים 1967-1968 פיקד על גדוד 82, לחם עימו במבצע כראמה בו קיבל את עיטור המופת.
במלחמת ההתשה שימש רותם בתחילה כקצין אג"ם של אוגדת סיני (252) ולאחר מכן כאחראי לתורת השריון במפקדת גייסות השריון.
ב-1972 מונה למפקד חטיבה 401. במלחמת יום הכיפורים היה סגנו של האלוף משה פלד בפיקוד על אוגדה 146 (עוצבת המפץ).
לאחר המלחמה מונה לסגן מפקד אוגדה 440 ובהמשך למפקדה.
בדצמבר 1975 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש מחלקת הדרכה באגף המטה הכללי, ובמקביל פיקד על עוצבת עמוד האש.
בנובמבר 1978 סיים את תפקידו ויצא ללימודים, במקביל פיקד על גיס 441. בשנת 1984 פרש מצה"ל.
לאחר שחרורו היה רותם שותף בחברת כבל־נט שזכתה בינואר 1989 בזיכיון לשידור טלוויזיה בכבלים באזור חיפה.
במאמר שנכתב בשנת 2001 ופורסם בעיתון מערכות לאחר מותו מציג רותם את הסיוע הקרוב של חיל האוויר ואת פערי התפיסה והבעיות המערכתיות ששיבשו את שיתוף הפעולה בין חיל האוויר לכוחות היבשה במלחמת לבנון הראשונה.
חיל האוויר מתעדף קודם כל עליויות אווירית דרך השמדת המטוסים וטילי אוויר קרקע של האויב, לאחר מכן הרס מטרות אסטרטגיות מרוחקות ורק לבסוף סיוע קרוב לכוחות היבשה.
סדר העדיפויות הזה עשוי לעכב או למנוע סיוע קרוב לכוח יבשתי מסוים במקרה של משימות דחופות יותר או סיכונים מוגברים, מה שמוביל לעיתים לחוסר הבנה ואשמות הדדיות מצד מפקדי היבשה.
בעוד שחיל האוויר רשם הישגים בולטים בזירה האווירית של מלחמת לבנון הראשונה – השמדת טילי נ"מ ויירוט מטוסי אויב – תרומתו הישירה ללחימה היבשתית הייתה מוגבלת ושנויה במחלוקת.
הפער נבע גם מתפיסות שונות: חיל האוויר ראה עצמו "משתתף" עצמאי במאמץ הכולל, בעוד שכוחות היבשה ציפו ל"שיתוף פעולה" מלא ותלות הדדית.
רותם הצביע גם על חוסר ההבנה לגבי מגבלות, סדרי עדיפויות ומונחים מבצעיים שיצרו תסכול, בלבול והאשמות הדדיות.
לדוגמה רבים ממפקדי היבשה ראו בסיוע האווירי מעין "ארטילריה מעופפת", ולא הבינו שמטוסי חיל האוויר פועלים על בסיס מטרות נקודתיות מאד, ולא על פעולה בשטחים כלליים.
דוגמה לכך: מפקדים ביקשו "להשכיב שכונה" – בקשה לא מקצועית שהובילה לבזבוז גיחות ולחיכוכים.
כדי לשפר את התיאום העתידי, מציע רותם חמישה עקרונות: הבנה הדדית של דרכי הפעולה, בהירות בסדרי העדיפויות, זרימת מידע מתמדת, איזון בין יעילות לגמישות, והקמת מנגנון מוסמך להחלטות בזמן אמת — שכן בהיעדרם, שיתוף הפעולה בין הזרועות נשען על אלתורים יותר מאשר על תכנון סדור.
אברהם רותם, בדק בית בטירה, הוצאת "מערכות", 2007.
אברהם שמואל רקנאטי (כ"א בשבט תרמ"ח, 3 בפברואר 1888 – ט"ז באדר תש"ם, 3 במרץ 1980) היה ממנהיגי יהדות סלוניקי ואיש ציבור בישראל.
נשיא תנועת המזרחי ויו"ר התנועה הרוויזיוניסטית ביוון וחבר הכנסת הראשונה.
רקנאטי נולד בשנת 1888 בסלוניקי לשמואל ובייה.
למד ב"תלמוד תורה הגדול" ובתיכון כל ישראל חברים (אליאנס).
בהיותו כבן 16 התחיל לכתוב בעיתונות היהודית בלאדינו, ומאוחר יותר ב-1917 יסד (עם חברו יצחק רפאל מולכו) את השבועון רב ההשפעה בצרפתית "פרו ישראל" והיה עורכו הראשי כ-10 שנים, כל זמן יציאתו לאור.
בד בבד היה כתב בעיתונים "די ולט" ו"ג'ואיש כרוניקל".
פעילותו בקרב הקהילה החלה כאשר נתמנה בשנת 1911 כראש אגודת "מכבי" והפך אותה בהנהגתו מאגודת ספורט לתנועת נוער ובוגרים המונית, שחינכה ללאומיות יהודית גאה ולטיפוח מנהיגות קהילתית צעירה.
מאוחר יותר, בשל חילוקי דעות אידאולוגיים, פרש ממכבי והקים את תנועת ה"מזרחי" ואת תנועת הנוער ההמונית "בני מזרחי", שהיו פעילות בחינוך יהודי ועברי, שמירת ערכי היהדות ובעידוד עליה המונית לארץ ישראל.
באותו זמן הקים, במסגרת קשריו האישיים עם זאב ז'בוטינסקי, את סניף התנועה הרוויזיוניסטית ביוון ופעל לשיתוף פעולה בין שתי התנועות העולמיות.
ב-1925 נבחר כחבר ההנהלה העולמית של תנועת הציונים הרוויזיוניסטים.
במסגרת זו דרש בוועידה העולמית ב-1930 להקים גוף צבאי מחתרתי למאבק נגד השלטון הבריטי בארץ.
ב-1924 פתח במאבק ציבורי ובינלאומי נגד החוק היווני לסגירת בתי המסחר בימי א' בשבוע.
השתתף בקונגרסים הציוניים והיה מראשי העושים בפעילות הציונית בעיר במוסדות הציוניים המרכזיים.
ב-1929 נבחר לסגן ראש העיר סלוניקי, ופעל להגנת הזכויות האזרחיות של היהודים.
בעקבות התגברות האנטישמיות ביוון באותן השנים פעל במרץ להגברת העלייה לארץ ישראל וקרא להמוני העם בסלוניקי לעלות בדחיפות לארץ.
כתוצאה מפעילות "המזרחי" ויתר המפלגות הציוניות עלו כ-20,000 יהודים מסלוניקי לארץ בין השנים 1930-1937.
הוא עצמו עלה ארצה עם משפחתו ב-1933 וגם כאן לא פסקה פעילותו הציבורית.
הוא עזר להעלות בני זוג של עולים שנותרו בסלוניקי, וכן עזר בקליטת עולי סלוניקי בתל אביב.
בכך הציל יהודים רבים מתופת השואה.
הוא הקים את ועד השכונות בדרום ת"א (שהיו אז בתחום השיפוט של עיריית יפו הערבית) כשהוא משמש כסגן יו"ר והרב פרנקל כיו"ר.
עמד בראש ארגון "הספרדים הלאומיים" והיה גם סגן יו"ר הסתדרות הספרדים בארץ.
ב-1934 נבחר כחבר הוועד הפועל של המזרחי בת"א ובמקביל היה פעיל בצמרת המדינית של התנועה הלאומית (הצוהר, הצ"ח, קרן תל-חי) ויסד יחד עם הרב ליסמן, את תנועת "המזרחי המקורי".
בשנים 1949–1951 כיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם החרות וכיהן כיו"ר הוועדה לשירותים ציבוריים.
יחד עם חברים נוספים הקים את בית הכנסת "שמחה הדר קודש" בדרום ת"א ואחר כך היה מיוזמי הקמת בית הכנסת היכל יהודה בצפון תל אביב (ע"ש אחיו לאון-יהודה רקנאטי).
ב-1952 יזם ועמד בראש הוועד להוצאת ספר "זיכרון שלוניקי" כרך א' וב' – אוצר אנציקלופדי להיסטוריה ולחיים של יהדות סלוניקי, ואף כתב בו כמה מאמרים ורשימות.
רקנאטי היה מראשוני יקירי העיר תל אביב ב-1976.
נפטר ב-1980. אחיו הצעיר הוא ליאון רקנאטי, מייסד בנק דיסקונט.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות בירושלים.
הרב אברהם שאג-צוובנר (ד' באייר ה'תקס"א; אפריל 1801 - כ"ט באדר ה'תרל"ו; מרץ 1876) היה רב העיר שאטלסדורף ולאחר מכן קוברסדורף (Kobersdorf).
נולד בפריישטאט, הונגריה (כיום Hlohovec בסלובקיה).
בגיל שלוש התייתם מאביו רבי יהודה ליב שאג, ואמו מסרה אותו לידי רבה של רגינדורף, רבי יצחק פרנקל, כדי שיחנכו.
בגיל עשר ידע חלק גדול מהש"ס.
טרם הגיעו לגיל מצוות נשלח לישיבתו של החת"ם סופר בפרשבורג, שם הוסמך לרבנות.
רבו החת"ם סופר הפליג בשבחו כ"גאון וצדיק".
שם המשפחה "שאג" נוצר לאחר שהרב יחזקאל לנדא הוסיף את הפסוק: "אריה שאג מי לא יירא" לכתב סמיכה שהעניק לאביו, שנמנה עם תלמידיו.
בגיל 18 נשא לאישה את לאה, בתו של רבי אהרן הלוי שפיץ, שהיה אב בית דין בעיר פרוסטיץ שבמוראביה.
האב נפטר בגיל 48, ורבי מרדכי בנט, הרב של מדינת מוראביה, גידל את היתומים.
כשהגיעה הבת לפרקה ביקש את החת"ם סופר, שיבחר לו את התלמיד המצוין ביותר בישיבתו והוא הציע את רבי אברהם.
כיוון שגם החתן וגם הכלה היו יתומים, החת"ם סופר עמד מצד החתן ור' מרדכי בנט עמד מצד הכלה, והחתן קיבל את משרת הרבנות של חמיו.
לאחר 7 שנים, בטרם מלאו לו 25 שנה עבר לכהן כרב בשטלסדורף שבהונגריה, ופתח שם ישיבה.