tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל מבחן זה מועבר לנבדק כחלק מסדרת מבחני אישיות ואינטליגנציה, כמו מבחן רורשאך, מבחן TAT (או מבחן CAT לילדים צעירים), מבחן בנדר ומבחן וכסלר.
הבודק עורך אינטגרציה של הממצאים העולים ממספר מבחנים, וזו מהווה בסיס להערכת אישיותו של הנבדק מבחינה קוגניטיבית, רגשית, תוך-אישית ובין-אישית.
המבחן ושיטת הניתוח שלו ספגו ביקורת בשל בעיות משמעותיות בתוקף שלו.
בשנת 1926 פרסמה הפסיכולוגית האמריקאית פלורנס גודינאף (Florence Goodenough) את מבחן ציור איש (DAP) ככלי להערכה קלינית בספרה "הערכת אינטליגנציה בציור" (Measurement of Intelligence by Drawings).
המבחן פותח תחילה במטרה להעריך אינטליגנציה של ילדים.
גודינאף פרסמה בספרה הוראות העברה ומתן ציונים (ציינון) קפדניות למבחן לצד דוגמאות.
פיתוח המבחן נחשב פריצת דרך בתקופה בה היו מבחני האינטליגנציה הבלתי-מילוליים בעלי מהימנות ותוקף נמוכים.
מחקרים שנעשו בתקופתה על מבחן ציור איש מצאו מתאם גבוה בינו לבין ציוני מבחני אינטליגנציה כתובים אחרים.
הפסיכולוגית קארן מחובר (Karen Machover) הייתה הראשונה שהשתמשה בציור דמויות אנוש כשיטה לאבחון האישיות.
קלינאים אחרים השתמשו גם בציורי עץ ובית ככלי הערכה.
אך איחוד שלושת היסודות הללו למבחן בית-עץ-אדם נזקף בדרך כלל לפסיכולוג ג'ון באק (John Buck), שפירט במאמרו משנת 1948 את השיטה, את הוראות ההעברה ואת אופן מתן הציונים.
במקור, פיתח באק את הכלי כמבחן אינטליגנציה, אולם בהמשך פותחו מבחני אינטליגנציה מדויקים יותר, ולכן השימוש בו למטרה זו הופסק.
מבחן בית-עץ-אדם הוא כלי המסייע לפסיכולוג להשיג מידע אודות מידת הרגישות, הבגרות והגמישות של האישיות, על מידת האינטגרציה שלה וכן על האינטראקציה של האדם עם סביבתו.
השימוש במבחן נפוץ בקרב פסיכולוגים קליניים, חינוכיים ותעסוקתיים, כדי לאבחן מטופלים, או לצורך מיון והתאמה בתהליכי השמה, קבלה לעבודה, לימודים וכדומה.
למבוגרים רבים ישנם מנגנוני הגנה מתוחכמים יותר, ונדרשת משימה השלכתית כדי להביא אותם לבטא את הדפוסים המגבילים או התוקפניים באישיותם.
מבחן בית-עץ-אדם מציג גירוי המוכר לכלל האוכלוסייה – האדם נחשף במהלך חייו לאינספור בתים, עצים ואנשים, וההנחה היא כי רק את אלו שעמם הוא מזדהה וחש אליהם קרבה, הוא יבחר כאובייקט לציור וישליך עליהם באופן לא מודע את עולמו הפנימי.
מבחנים קבוצתיים על מנת לזהות חוסר הסתגלות.
הערכת מידת התאמה טרם כניסה לבית הספר (אבחון בשלות של ילדי גן לקראת כיתה א').
הערכת מידת האינטגרציה של האישיות לפני העסקת עובד או לפני כניסתו לתוכנית הכשרה.
כלי מחקר לסיוע בזיהוי גורמים באישיות המשותפים לקבוצת נבדקים מסוימת.
בתחילת טיפול פסיכולוגי ובמהלכו, כמשוב להתקדמות המטופל בטיפול.
מחקרים רבים איששו את הטענות בדבר המשמעות האישית והפוטנציאל הסימבולי של המושגים "בית", "עץ" ו"אדם".
מושגים אלו נבחרו בשל היותם מוכרים לכולם, כולל לילדים צעירים, קל לקבלם כנושאים לציור, הם מעוררים התבטאות כנה וחופשית, והם בעלי משמעות סימבולית בלתי מודעת.
בשנת 1969 מצאו באק והאמר כי ציורים של בית ועץ מופיעים כאסוציאציות שכיחות המתקשרות לאדם.
שלושתם נחשבים כעצמים מוכרים, והם מזמנים יותר אסוציאציות מאשר עצמים אחרים.
לטענתם, היתרון של מבחן בית-עץ-אדם לעומת מבחן ציור איש, הוא שמבחן זה מזמן מרחב גדול יותר של פרשנות.
הם מנו את היתרונות בצירופן יחד של שלוש המטלות של ציור בית, ציור עץ וציור אדם:
מטרת המבחן הפכה לפחות מפורשת וכך הנבדקים הפכו לפחות חשדניים
המטלות נתפסו כמעניינות לילדים ולמבוגרים
ציור הבית יכול לספק מידע על חיי המשפחה של הנבדק
ציור העץ, הנחשב לייצוג סמלי של העצמי, עשוי לחשוף רבדים עמוקים של העצמי וכך לגלות סוגיות בלתי מודעות החבויות מתחת לפני השטח
הפסיכולוג קארל קוך (Karl Koch) טען שלנבדק קל יותר לייחס תכונות שליליות לעץ מאשר לאדם, משום שהעץ נתפס כפחות קרוב אליו.
בנוסף, נמצא כי בניגוד לציור אדם, ציור העץ אינו נוטה להשתנות במבחנים חוזרים, גם לא לאחר פסיכותרפיה ממושכת.
רצף הציורים מאפשר לנבדק להתחיל מהציור הנייטרלי יחסית (הבית), ולעלות באופן הדרגתי אל הציור הטעון ביותר מבחינה רגשית (האדם).
בגרסאות מסוימות של המבחן מקובל לבקש מהנבדקים לצייר ציורים נוספים, כגון, ציור משפחה, ציור משפחה בתנועה וציור חיה.
במבחן בית-עץ-אדם, לצד הביטוי החופשי, ישנן מספר הגבלות לצורך סטנדרטיזציה: בהעברת המבחן, יש להקפיד על הנחיות, כלים ותנאים אחידים לכל הנבחנים, כדי לשמור על מהימנות ותוקף המבחן.
לפי המקובל, הנבדק מקבל עיפרון מספר 2 ומחק, ארבעה דפים של נייר לבן, כל דף באורך ורוחב של 17–21 ס"מ.
ההנחיה היא קצרה ואחידה: "צייר בית, עץ ואדם (לפי סדר זה) באופן הטוב ביותר שביכולתך".
את הבית הוא מתבקש לצייר במאונך לצלע הארוכה של הדף.
כשהנבדק מסיים את ציור האדם הוא מתבקש לצייר דמות נוספת, הפעם מהמין השני.
לאחר שלב הציורים ניתנת לנבדק הזדמנות לתאר, להגדיר ולפרש את הציורים שלו ולהעלות אסוציאציות לגביהם.
במהלך הציור הנבדק יכול למחוק כרצונו, אין מגבלת זמן והוא אינו מורשה להיעזר בכלים נוספים, כגון סרגל.
אם הנבדק טוען שאינו יודע לצייר או כי אינו יצירתי, נאמר לו שהמבחן אינו בודק כישורים אמנותיים, וכי אין דרך אחת שהיא "הנכונה".
קיימות גרסאות שונות להעברת המבחן.
ישנם בוחנים המעבירים את המבחן בשני שלבים: בשלב הראשון הנבדק מתבקש לצייר את כל ארבעת הציורים עם צבעים, ובשלב השני עם עיפרון.
בגרסה אחרת יש המבקשים מהנבדק בסיום הציורים לספר סיפור על כל אחד מהציורים.
יש המבקשים בסיום להוסיף ציור משפחה.
בניתוח הציורים, הבודק מייחס חשיבות לפרטים רבים ולאינטגרציה ביניהם.
הניתוח הוא שיטתי ונעשה כתהליך אנליזה וסינתזה של הממצאים.
לצד ההתייחסות להיבטים המבניים, כמו איכות הקו, מיקום הציור על הדף, הפרופורציות, מידת הפירוט והדיוק והשלמות, ישנה התייחסות גם להיבטים ההבעתיים, כלומר הבעות הפנים ותנוחות, של כל ציור בפני עצמו וביחס לאחרים.
הגיל הכרונולוגי לא משנה את אופן הניתוח, אך נבדקת שכיחות הופעת תווים שונים בציורי הנבדק בהשוואה לבני גילו, כדי לבחון אם אלו סימנים נורמטיביים לשלב התפתחותו.
הניקוד ניתן באופן כמותי אובייקטיבי וכן באופן איכותני וסובייקטיבי.
הניתוח הכמותי מערב ניתוח של פרטי הציור, על מנת להגיע להערכה כללית של יכולות הנבדק בעזרת שיטת ניקוד שנכתבה על ידי יוצרי המבחן.
עם זאת, השימוש העיקרי למבחן הזה נקשר לסכמה האיכותנית, שבה הבודק מנתח באופן סובייקטיבי את הציורים ואת התגובות לשאלות, באופן שמעריך את אישיות הנבדק.
בכל אחד מהציורים (בית, עץ ואדם) נבדקים פרמטרים ספציפיים.
עם זאת קיימים מאפיינים יסודיים המשותפים לכולם:
סדר: הסדר שבו הנבדק מצייר את הפרטים מצביע על סדר החשיבות שלהם אצל הנבדק ועל היררכיית הקונפליקטים שעולים מול כל אובייקט.
מיקום: במחקר של אלטשולר והטוויק (Altschuler & Hattwick) משנת 1947, נמצא כי ציור במרכז הדף מעיד על התנהגות רגשית יותר מונחית–עצמי, ואילו ציור מחוץ למרכז מעיד על איכויות לא נשלטות ותלותיות.
הציור במרכז נמצא כמצביע על "ביטחון גבוה".
באק הציע שככל שנקודת האמצע של הציור נמצאת לימין נקודת האמצע של הדף, כך סביר שהנבחן מציג התנהגות יציבה ונשלטת, מוכן לדחות סיפוקים ומעדיף סיפוקים אינטלקטואליים רגשיים.
לעומת זאת, כשנבדק מצייר משמאל לנקודת האמצע של הדף, גדלה הסבירות שהוא נוטה להתנהג באימפולסיביות ומחפש סיפוק מיידי לצרכיו.
גודל (ניתן להתייחס גם לפרופורציות): הציור מספק רמזים לרמת אנרגיה, להערכה העצמית הריאליסטית של הנבחן, ההרחבה העצמית המאפיינת אותו והנפח העצמי הפנטזיוני שלו.
בכל אובייקט הגודל מתפרש באופן אחר.
למשל: אדם גדול מצביע על שתלטנות או תוקפנות, ואדם קטן – על קטנוּת, חוסר מוּתאמוּת או ערך עצמי ירוד.
לחץ: לחץ העיפרון על הנייר, כמו גודל, הוא אינדיקציה לרמת האנרגיה של הנבחן.
הדגשות והשמטות: כאשר ישנה הדגשה של פרט מסוים בציור, הדבר יכול להוות אינדיקטור לקונפליקט.
מחיקות נחשבות לביטוי של חוסר שביעות רצון וחרדה ומייצגות ניסיון להביא לשלמות.
הצללה מבטאת חרדה ונתפסת גם כביטוי של פריקת אגרסיות תוך הסוואת הקונפליקט.
פירוט: ציור עשיר בפרטים עשוי להיות אינדיקציה לאינטליגנציה ועושר פנימי.
פירוט יתר המאפיין אנשים הסובלים מהפרעה טורדנית-כפייתית נובע במקרים רבים מצורך לחפש הגנה מפני כאוס פנימי או חיצוני על ידי יצירת עולם מובנה מאוד ובנוקשות.
היעדר פירוט מותאם מעביר תחושה של ריקנות ואנרגיה מופחתת, המאפיין אנשים המשתמשים בהגנות של הימנעות, ולעיתים דיכאון.
ציור הבית מייצג את המקום שבו גר האדם, ומעורר בנבדק אסוציאציות הקשורות לחיי הבית וליחסים בתוך המשפחה.
ציור הבית יכול לשקף את יחס הנבדק לבני המשפחה ואת חוויית המשפחה שלו.
ראשית מתייחס המאבחן לרושם הכללי שהציור יוצר, ולאחר מכן לפרטים: הגג מייצג את עולם הדמיון, קירות הבית מייצגים את חוזק האגו, הדלת והחלונות מייצגים את הפתחים דרכם נעשה הקשר עם הסביבה.
הפסיכולוג רוברט ברנס (Robert C.
Burns) הציע אלטרנטיבה וקרא להתייחס לבית כמייצג את אמו של המטופל.
ציור העץ מייצג את מיקומו ותפקידו של האדם בחיים, ומשקף רגש עמוק ולא מודע לגבי עצמו, וכן את יחס הנבדק אל סביבתו.
התייחסות לפרטים בציור העץ: הגזע ככוח פנימי וכדימוי עצמי – צלקות העץ מייצגות התנסות טראומטית, והגיל שבו אירעה הטראומה יכול להיות מאובחן על ידי הגובה שבו ממוקמת הצלקת על הגזע.
הענפים משקפים את ארגון האישיות ואת היכולת לקבל סיפוק מהסביבה.
השורשים מצביעים עד כמה הנבדק מיושב, מחובר למציאות אך גם עד כמה הוא מקושר לעברו.
הצמרת מתקשרת לעולם הפנטזיה, העלים לקשרים חברתיים, והפירות לפריון ולבשלות.
ציור אדם יכול לשקף דימוי עצמי או דימוי אידיאלי (כאשר הנבדק מצייר מה שהיה רוצה להיות ולא מה שמרגיש), או אחר משמעותי (כאשר על הציור מושלכת דמות נוכחית, או מן העבר, שהייתה לה השפעה על הנבדק).
בציור אדם ניתן פירוש לכל רכיב ספציפי: לראש אשר מתקשר לשליטה ולאינטלקט; לגוף אשר מתקשר לרגשות, לעשייה, למיניות וליצרים; ואילו הפנים כמשמשות מקור לסיפוק תחושתי ולייצוג ערנות וקשר עם הסביבה.
ישנה חשיבות גם לפירוש סימנים נוספים: גודל הדמות, איכות הקו, מחיקות מופרזות, תנועת הדמות, בחירת המגדר של הדמות הראשונה (בדרך כלל כל אדם בוחר לצייר תחילה את בן מינו) ותשומת לב לעיוותים והשמטות, היכולים להעיד על קונפליקט עם אותו חלק.
באופן זה עשויה להתקבל תמונה מלאה של הקונפליקטים וההגנות כפי שהן מסודרות באופן היררכי במבנה האישיות של הנבדק.
המבחן מורכב מחלקים שאינם מילוליים, הציורים, היעילים בעיקר עבור אנשים שאינם מילוליים במיוחד, וכן מחלקים מילוליים, ההתייחסות המילולית לציור, דבר המעניק הזדמנות להביא לידי ביטוי בצורה ישירה או סמלית את התחושות של הנבדק ולהצביע על תפיסת המציאות שלו.
צורת הביטוי של הציור מאפשרת לנבדקים הנמצאים במצב רגרסיבי להביא לידי ביטוי את הפוטנציאל שלהם, יותר מאשר בשיטות אחרות.
יתרון נוסף קשור לכך שבמהלך המבחן הנבדק יכול לשים לב כי פרט כלשהו בציור הוא משמעותי במיוחד עבורו.
טרם אוששה תקפות סטטיסטית של נקודות הניתוח האיכותניות והכמותיות.
כמו כן, נמצא כי ניתוח המבחן עלול לגרום לזיהוי-יתר של פתולוגיות, ונראה כי הכלי אינו מותאם לעבודה עם אוכלוסיות מגוונות מבחינה אתנית או תרבותית.
בנוסף לבעיות התוקף, מבוגרים מסרבים לעיתים לצייר, ונבדקים רבים מתארים את ההיבחנות במבחן הזה כלא נעימה, ולטענתם המבחן ארוך ומייגע.
Knoff) העלה שאלה בנוגע לשיקולי עלות מול תועלת, שכן עריכת מבחן השלכתי שכזה וניתוחו אורכים זמן, עלותו הכלכלית גבוהה ולעיתים השימוש בו מצריך הערכה נוספת.
עקב הביקורת הנרחבת על הכלי ועל תקפותו, לא נכלל יותר המבחן כחלק מלימודי הליבה בפסיכולוגיה קלינית, ופסיכולוגים אינם נדרשים יותר להעבירו כחלק מתהליך ההכשרה הפורמלי.
למרות חסרונות אלו, הדעה הרווחת בקרב המשתמשים בו היא כי למבחן זה יש ערך רב בזכות יכולתו להעריך את האישיות השלמה, כפי שהודגם במספר מחקרים בעשורים האחרונים.
אף על פי שישנה ביקורת נרחבת לגבי תקפות ומהימנות המבחן, כלי זה נמצא בשימוש נפוץ בקרב פסיכולוגים קליניים בעבודתם עם מבוגרים וילדים.
נמצא שהמשמעות המתקבלת מניתוח הציורים תלויה במידה רבה בגישתו ובניסיונו של הקלינאי.
הוורת' מרי ציין שבמשך תקופה ארוכה פחת העניין בכלי זה בקרב חוקרים בשל הבעייתיות בתוקפו ובמהימנותו, והוא תולה בכך את היקפו הקטן של מחקר מקיף בנושא.
מאמר סקירה שפורסם בשנת 2012 סיכם את ממצאיהם של 23 מחקרים שהשתמשו במבחנים השלכתיים של ציור אצל ילדים שחוו התעללות פיזית או מינית, ומסקנתו היא שאין למבחן תימוך מדעי ככלי תקף לאבחון התעללות שכזו.
מבין המחקרים שנעשו: מחקר שנערך ב-2009 השווה בין ציורי בית-עץ-אדם של ילדים הלוקים בתסמונת אספרגר לבין קבוצת ביקורת של ילדים שאינם לוקים בתסמונת.
הקבוצות תאמו בגיל הכרונולוגי, במגדר, ובמנת המשכל, והתבקשו לצייר ציור חופשי, ולאחר מכן בית-עץ-ואדם.
הציורים נוקדו לפי סטנדרטים שנקבעו מראש.
בציורי הבית והעץ לא נמצאו הבדלים בין הקבוצות, ואילו בציורי האדם הניקוד היה נמוך משמעותית אצל הילדים הלוקים באספרגר.
החוקרים הסיקו כי הפערים נבעו מהיעדר עניין יחסי בעולם החברתי המאפיין את הלוקים בתסמונת זו, או בשל ניסיון מוגבל בציור אנשים.
מחקר נוסף שהתפרסם ב-2010 נועד להעריך את המהימנות והתוקף של הקריטריון של מבחן בית-עץ-אדם בקרב ילדים עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות ולקויות למידה.
קבוצת הניסוי כללה 136 ילדים עם הפרעת קשב וריכוז או עם לקויות למידה בגילים 8–10, שלמדו בבית ספר רגיל, והייתה להם רמת אינטליגנציה נורמלית (90 ומעלה).
קבוצת הביקורת מנתה אותו מספר ילדים שלא אובחנו כסובלים מההפרעות.
כל הנבחנים התבקשו לצייר בית, עץ ואדם, על דף לבן סטנדרטי.
ניתוח הציורים נעשה על פי הסולם הרגשי וההתפתחותי של קופיץ.
הסולם ההתפתחותי כלל 30 שאלות שנוקדו בין 0 ל-28, והסולם הרגשי הורכב משלושה תחומים: איכות הפרטים, תכונות מיוחדות והשמטות.
תוצאות המחקר הראו שמהימנות המבחן והמבחן החוזר היו גבוהות יותר עבור הסולמות הרגשיים מאשר עבור הסולמות הקוגניטיביים.
מבחן הצבעים של לישר הוא מבחן פסאודו-מדעי שהמציא ד"ר מקס לישר בבזל, שווייץ.
בשורה של מחקרים שנערכו משנת 1972 ואילך נמצא כי מבחן הצבעים של לישר אינו מודד דבר ואינו מסוגל למדוד דבר, מלבד את דעותיו הקדומות של מלקט הנתונים,.
מקס לישר גרס שתפיסה חושית של צבעים היא אובייקטיבית ומשותפת אוניברסלית לכל, אבל העדפת צבעים היא סובייקטיבית, וההבחנה הזו מאפשרת מדידה אובייקטיבית של מצבים סובייקטיביים באמצעות צבעי מבחן.
לישר סבר, שהואיל ובחירות הצבע מתבצעות באופן בלתי מודע, הן מציגות את האדם כפי שהוא באמת, לא כפי שהוא תופס את עצמו או היה רוצה שאחרים יתפסו אותו.
התוצאות האבחוניות של מבחן לישר באמצעות צבעים כוללות הוראות להערכה אישית והמלצות מקצועיות מיוחדות לגבי הדרכים למניעת לחץ פסיכולוגי והתסמינים הגופניים הנובעים ממנו.
המבחן גם מציע מידע נוסף בנושא תרפיה מילולית והומאופתית.
עמדת המצדדים במבחן היא, שהוא מאפשר ניתוח אישיות מהיר ומעמיק על סמך המידע המתקבל מדירוג הצבעים בלבד.
השוואה שנעשתה בשנת 1984 בין מבחן הצבעים של לישר ל"מצאי האישיות הרב-שלבי של מינסוטה" (Minnesota Multiphasic Personality Inventory) לא מצא התאמה משמעותית בין שני המבחנים, ממצא שהביא את המחברים להמליץ על שימוש זהיר בראשון.
פרופסור לישר הוא ראש המכון לדיאגנוזה פסיכו-רפואית בלוצרן.
הוא למד פסיכיאטריה, פילוסופיה ופסיכולוגיה קלינית בבזל וכיהן במשרות הוראה באמסטרדם, פריז ורומא, באוניברסיטת יל בארצות הברית, בדרום אמריקה, באוניברסיטאות במערב אירופה ובמזרחה ובאוסטרליה.
לישר כתב עבודות שונות, העיקרית בהן "חוק ההרמוניה בפנימיותנו" מהדורה שישית
בסטטיסטיקה, מבחן האוסמן (מכונה גם הו האוסמן) הוא מבחן השערות.
המבחן בודק את המובהקות של אומדן מול אומדן אלטרנטיבי.
בעזרת מבחן זה ניתן להעריך האם המודל הנאמד מתאים לנתונים.
ברצוננו לאמוד את המודל הליניארי: y = bX + e .
ישנם שני אומדנים, b0 ו b1 השערת האפס היא כי שני המדדים קונסיסטנטיים ו b1 יעיל (אומד בעל שונות קטנה יותר).
ההשערה האלטרנטיבית היא כי b1 אינו קונסיסטנטי.
לסטטיסטי יש התפלגות כי בריבוע עם n-k דרגות חופש כאשר n הוא גודל המדגם ו k כמות המשתנים.
אם דוחים את השערת האפס לפחות אחד האומדים אינו קונסיסטנטי.
בעזרת מבחן האוסמן נתן לבדוק אנדוגניות של משתנה על ידי השוואת אומד מרגרסיה רגילה (Ordinary Least Square) לאומד המתקבל מרגרסייה בעזרת משתנה עזר.
השערת האפס היא כי OLS הוא אומד יעיל יותר ושני האומדים עקיבים.
ההשערה האלטרנטיבית היא כי בשל אנדוגניות של אחד המשתנים ברגרסיית הOLS האומד אינו עקיב.
מבחן בקדל (באנגלית Bechdel test; ידוע גם בתור כלל בקדל, חוק בקדל או מבחן בכדל) בודק את רמת הייצוג הנשי ביצירות (כגון בסרטי קולנוע).
על מנת שסרט יעבור את המבחן עליו לקיים את התנאי שבסרט קיימת סצנה שבה לפחות שתי נשים משוחחות ביניהן על נושא שאינו גבר.
המבחן קרוי על שמה של הקריקטוריסטית האמריקאית אליסון בקדל, אשר ברצועת קומיקס שלה "Dykes to Watch Out For", שהתפרסמה ב-1985, מספרת אחת הדמויות על העיקרון שלה, לפיו היא הולכת רק לסרטים שמקיימים שלושה תנאים:
יש בסרט לפחות שתי דמויות של נשים
בהמשך הקומיקס, הגיבורה מציינת שהסרט האחרון שיכולה הייתה לצפות בו על פי הקריטריונים שהציבה לעצמה היה "הנוסע השמיני" מ-1979 (בו שתי נשים משוחחות על חייזר).
בקדל נתנה את הקרדיט לרעיון לחברתה ליז וואלאס, וכן לכתביה של וירג'יניה וולף.
בשנת 1929, במאמרה "חדר משלך", מתייחסת וירג'יניה וולף לספרות של זמנה בבדיקה מקבילה לזו שתוגדר בעתיד כמבחן בקדל:
לעיתים מוסיפים למבחן את הדרישה שלשתי הדמויות יהיה שם פרטי, ושהן לא תהיינה רק דמויות כמו "פקידת קבלה" או "מוכרת בחנות".
המבחן יושם במספר בתי קולנוע בשוודיה ובסקירות הסרטים ברשת הטלוויזיה בכבלים השוודית Viasat.
על פי מחקר שנעשה על סרטי 2013, מתוך 50 הסרטים המכניסים ביותר, רק 36% עברו את מבחן בקדל, אך אלו שעברו את המבחן רשמו הכנסות גבוהות יותר מאלו שכשלו בו.
מעבר לסרטי קולנוע, יושם המבחן גם על סדרות טלוויזיה, ובין הסדרות שנכשלו בו היו גם סדרות בהן ישנה נוכחות נשית בולטת, כמו סקס והעיר הגדולה והאנטומיה של גריי.
המבחן למעשה מייצג דיון רחב יותר על הטיה נגד נשים (סקסיזם) בסרטים, דיון הנטען במיוחד לגבי סרטי הוליווד, סרטי ספורט וסרטים באופן כללי.
במתמטיקה, מבחן דיריכלה הוא שיטת בדיקה להתכנסות של טורים.
הוא נקרא על שם יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה שתיארו לראשונה, ופורסם לאחר מותו, בשנת 1862 כחלק ממאמר פרי עטו.
המבחן קובע כי אם היא סדרה של מספרים ממשיים ו- היא סדרה של מספרים מרוכבים, והן מקיימות:
כאשר M הוא קבוע מסוים, אז הטור:
מביצוע סכימה בחלקים, נקבל: .
כיוון ש- חסום על ידי M ו- , הראשון באיברים באגף ימין של הביטוי לעיל שווה לאפס, דהיינו כש- .
בנוסף, כיוון שהסדרה היא מונוטונית לא עולה, חיובי לכל k, לכן .
כלומר, גודלו של הסכום החלקי של Bn כפול פקטור משתנה מסוים, קטן או שווה לחסם העליון של הסכום החלקי של Bn כפול אותו הגורם.
אולם , ולכן הטור הוא טור טלסקופי ששווה , ולפיכך מתכנס ל- כש- .
מכך נובע איפוא, ש- מתכנס גם כן כתוצאה ישירה של מבחן ההשוואה.
מקרה פרטי מיוחד מסוים של מבחן דיריכלה הוא מבחן לייבניץ המפורסם יותר, במקרה בו:
תוצאה נוספת הנובעת ממבחן דיריכלה היא ש- מתכנס כאשר היא סדרה יורדת השואפת לאפס (ההנחה שטור הסינוסים חסום הוא תוצאה ישירה של קיום חסם על הסכימה כש-i היחידה המדומה).
מבחן גריינג'ר הוא מבחן סטטיסטי הבודק את כוחה של סדרה עתית אחת בניבוי סדרה עתית אחרת.
מבחן זה עושה שימוש ברגרסיה ליניארית עם משתנים בפיגור ובמבחני מובהקות שונים כגון מבחן F, קריטריון האינפורמציה של Akaike וקריטריון בייס.
המבחן בודק את ההשערה כי תוספת של ערכים בפיגור של משתנה מסביר X למשוואה המכילה ערכים בפיגור של משתנה מוסבר Y, תגדיל את כוח ההסבר של המודל.
במקרה שהשערה זו מתקבלת, נהוג לומר כי "X גריינג'ר-מסביר את Y".
המבחן פותח על ידי החוקר קלייב גריינג'ר בשנת 1969, והפך לרווח בעיקר בתחומי הכלכלה.
עם השנים הפך המבחן לשימושי ומקובל גם בתחומי המדעים המדויקים כגון מדעי המוח, הנדסה ומדעי המחשב.
קשר סיבתי חד כיווני פשוט
תהיה סדרה עתית סטאציונריות בה מתקיים קשר אוטו-רגרסיבי פשוט: , עבור כלשהו, ותהיה סדרה עתית סטציונרית נוספת.
עבור ,מרחב האינפורמציה שנצברה עבור כלל המשתנים במודל עד לתקופה , ומרחבי האינפורמציה של הסדרות ו- , נסמן את שני תתי-המרחבים הבאים:
מרחב האינפורמציה שנצברה אודות המשתנה בעבר:
מרחב האינפורמציה שנצברה אודות המשתנה בעבר ובנקודה הנוכחית:
נאמר כי גריינג'ר-מסביר את אם ורק אם: .
כלומר, שימוש בכלל האינפורמציה במרחב עדיף על שימוש בכלל האינפורמציה אותו המרחב, למעט האינפורמציה אודות .
מבחינת משוואות האמידה, נאמר כי המשוואה: בעלת כוח הסבר רב יותר מן המשוואה: .
ההבדל העיקרי בין קשר סיבתי פשוט לקשר סיבתי מיידי, הוא בבחינת כוח ההסבר של ערך הסדרה בנקודת הזמן בה אומדים את .
על כן, נאמר כי גריינג'ר-מסביר באופן מיידי את אם ורק אם: .
כלומר, שימוש בכלל האינפורמציה במרחב , עדיף על שימוש בכלל האינפורמציה אותו המרחב, למעט האינפורמציה אודות .
עבור הסדרה נגדיר את הסדרה , כאשר: .
נאמר כי גריינג'ר-מסביר בפיגור את , אם ורק אם הוא המספר הטבעי הקטן ביותר עבורו: .
כלומר, שימוש בערכים: לא תורם לכח ההסבר של את .
מבחינת משוואת האמידה, נאמר כי המשוואה: בעלת כוח הסבר רב יותר מהמשוואה: , וגם מן המשוואה: .
מבחן גריינג'ר מתיר גם הרחבה של המודל, לבדיקה של קשרים דו-כיוונים של הסדרות ו- זו על זו.
לשם כך נניח כעת כי עבור שתי הסדרות העתיות, , קיים מודל אוטו-רגרסיבי מובהק.
דהיינו, קיים צמד מודלים, בעלי כח הסבר מתקבל על הדעת, מן הצורה:
תחת אותן ההגדרות ואותם הסימונים, נאמר כי קיים היזון חוזר בין ל- אם ורק אם מתקיימים יחדיו שני התנאים הבאים:
במצב זה, מתקיים קשר סיבתי חד כיווני פשוט עבור שתי הסדרות, כמסבירות זו של זו.
אם כך, זוג משוואות האמידה:
יהיה בעל כוח הסבר רב יותר מזוג המשוואות:
מבחן גריינג'ר מהווה כלי אנליטי חזק בתחומים רבים, אך אינו חסין (robust) דיו כדי לכמת את כלל הקשרים הסיבתיים בין סדרות עתיות.
יכולת מוגבלת להסיק אודות קשר סיבתי - קיומו של קשר סיבתי בו משתנה אחד גריינג'ר-מסביר משתנה אחר, אינו מאפשר דחייה של ההשערה לגבי קיומו של מסביר נוסף, שאינו כלול במודל, אך מסביר את שני המשתנים יחד.
מסיבה זו, קיימת הפרדה טרמינולוגית ברורה בין סיבתיות לגריינג'ר-סיבתיות.
בעיית הרגרסיה המלאכותית - מכיוון שאמידה, מעצם הגדרתה, מגבילה עצמה לכמות נתונים מסוימת, בטווח זמן מסוים, היא עשויה ללכוד תופעה מקרית, אותה נפרש כחוקיות בהשפעת משתנה אחד על האחר.
סדרות עתיות, הן המועדות ביותר לבעיית הרגרסיה המלאכותית, עקב השרירותיות בבחירת טווח זמני האמידה, ומגבלות מידע קיים על התופעה הנאמדת בעבר.
בעיות של שימוש יתר במשתנים - מכיוון שסדרות עתיות מושפעות מערכיהן בעבר, השימוש במספר רב יותר של משתנים בפיגור אמור לכאורה להגדיל את כוח ההסבר של המודל.
בפועל, ככל שכמות המשתנים גדולה יותר, כך כוח ההסבר של המודל הולך ופוחת.
שימוש במספר רב מדי של משתנים בפיגור עשוי להניב מודל עם כח הסבר מרובה גבוה, אך עם אומדים מוטים.
הנחת ההתפלגות הנורמלית של הטעות המקרית - מודל משוואת האמידה במבחן גריינג'ר תקף רק עבור סדרות בהן הטעות המקרית מתפלגת נורמלית.
בסדרות פיננסיות הנחה זו אינה מתקיימת.
מסיבה זו, פותחו לאחרונה הרחבות שונות למבחן גריינג'ר שמאפשרות סטיה מהנחה זו.
חיזוי צמיחת תוצר במשק כלכלי.
כלכלן מעוניין לבצע חיזוי של צמיחת התוצר השנתית במשק, בשימוש במודל אוטו-רגרסיבי.
הכלכלן מסתמך הפרדיגמה הפשוטה לפיה תוצר המשק הוא סך ערכי הסחורות והשירותים שייצר המשק בשנה נקובה, ועל כן מקור הכנסה זה למשק משמש לצריכה פרטית, לצריכה ממשלתית ולהשקעה.
מכיוון שהשקעה גוררת (בין היתר) גם תפוקת ייצור גבוהה יותר, הכלכלן מניח כי הקשר בין צמיחת התוצר בשנה נתונה לשנים הקודמות הוא קשר חיובי.
על כן, המודל האוטורגרסיבי הפשוט לחיזוי צמיחת התוצר הוא:
כאשר Y הוא שיעור צמיחת התוצר השנתי, עבור N שנים.
הכלכלן כורה את נתוני צמיחת התוצר של המשק ב-20 השנים האחרונות ומגיע למשוואת האמידה הבאה:
דהיינו, המודל האוטורגרסיבי בעל כוח ההסבר הרב ביותר הוא זה המשתמש בנתוני צמיחת התוצר של השנתיים החולפות.
בהמשך, משער הכלכלן כי שיעור המועסקים בכח העבודה במשק יכול גם הוא לתרום ליכולת ניבוי צמיחת התוצר במשק, שכן שיעור מועסקים גבוה יותר מצביע (בין היתר) על הכנסה פנויה גבוהה יותר, ועל ביקוש גבוה יותר למוצרים- ביקוש המקבל מענה דרך תהליכי הייצור במשק.
על כן, מודל עם משתנים בפיגור לחיזוי צמיחת התוצר הוא כעת:
כאשר X הוא שיעור המועסקים השנתי במשך, עבור M שנים.
מכיוון שהכלכלן מעוניין לבדוק את כוחה של סדרת נתוני התעסוקה בניבוי צמיחת התוצר, המודל מצטמצם לכדי המודל הבא:
הכלכלן כורה את נתוני התעסוקה של המשק ב-20 השנים האחרונות ומגיע למשוואת האמידה הבאה:
דהיינו, מתוך כלל המודלים בהם נעשה שימוש בשני ערכים בפיגור של משתנה צמיחת התוצר, המודל בעל כוח ההסבר הרב ביותר הוא זה המשתמש בנתוני צמיחת התוצר בשנה החולפת.
עובדה זו כשלעצמה אינה מספיקה כדי לקבוע כי שיעור התעסוקה גריינג'ר מסביר את צמיחת התוצר, ועל כן על הכלכלן להשוות בין השונות המוסברת של משוואות האמידה כדי להכריע.
במקרה בו השונות המוסברת במודל המשלב את שיעור התעסוקה גבוהה מזו של המודל האוטורגרסיבי הפשוט, יוכל הכלכלן להסיק כי אכן שיעור התעסוקה גריינג'ר מסביר את צמיחת התוצר.
מבחן הוודאות הקרובה הוא מבחן שנקבע לראשונה בבג"ץ קול העם שמטרתו היא לאזן בין חופש הביטוי לבין ביטחון המדינה או שלום הציבור.
כאשר יש ודאות קרובה שביטוי יפגע באופן ממשי באינטרסים אלו הזכות לחופש הביטוי נסוגה.
מבחן זה מבטיח שלא ייהיה דיכוי של ביטוי עמדות רק בגלל היותן מנוגדות או שאינן תואמות לאלה המוחזקות בידי אנשי השלטון, אך ניתן יהיה להגשים את המטרה של מניעת סכנה לשלום הציבור.
מלבד שימוש בעובדות חיצוניות - שביניהן לבין הפרסום נוצר קשר ישיר - מבחן זה מאפשר שימוש בפרמטרים נוספים כגון: מצב חירום נתון בו נמצאת המדינה בפרק זמן מסוים או מורכבות בינלאומית זו או אחרת השוררת באותה שעה.
מבחן של "וודאות קרובה", אינו מחייב שהסכנה לשלום הציבור לתהיה קרובה מבחינת הזמן.
עם זאת, ככל שהמרחק בין הפרסום לבין הסכנה הנטענת לשלום הציבור גדול יותר, יש בכך כדי להרחיק את מידת הוודאות שהסכנה תתממש ויש בכך כדי להחליש את הקשר בין הפרסום לסכנה הנובעת בגינו.
מבחן ברטל או טקסונומית ברטל של סוגי שחקנים הוא סיווג של שחקני משחקי וידאו (גיימרים) המבוסס על מאמר משנת 1996 של ריצ'רד ברטל על פי הפעולות המועדפות עליהם בתוך המשחק.
הסיווג תיאר במקור שחקנים של משחקים מקוונים מרובי משתתפים (כולל MMORPGs), אבל כיום הוא מתייחס גם לשחקנים של משחקי וידאו לשחקן יחיד.
הטקסונומיה מבוססת על תיאורית דמות.
תיאורית הדמות הזאת כוללת ארבע דמויות: הישגיים, חוקרים, חברתיים, ורוצחים.
אלה מתוארים על פי מודל רביעים, ציר X מייצג העדפה לאינטראקציה עם שחקנים אחרים לעומת העדפה לחקור את עולם המשחק, וציר Y מייצג העדפה לאינטראקציות לעומת משחק עצמאי.
מבחן ביאורט (הנקרא באנגלית גם מבחן פיוטרובסקי) היא תגובה כימית הבאה לגלות נוכחות קשרים פפטידיים בתמיסה הנבדקת.
התגובה מבוססת על כך שבנוכחות הקשר הפפטידי יון נחושת בעל דרגת חמצון 2+ יוצר קומפלקס בתמיסה אלקלית בצבע סגלגל.
התגובה מאפשרת לגלות את ריכוז החלבונים כי זה נמצא ביחס ישר עם כמות חומצות אמינו בפפטיד.
כך שעוצמת הצבע בגל 540 ננומטרים, בהתאם לחוק בר-למברט, הוא ביחס ישר לכמות הפפטיד.
הריאגנט שמשתמשים בו למבחן איננו מכיל ביאורט אך למולקולה הזו המבחן הזה יוצא חיובי גם כן ומכאן מגיע שמו.
בתגובה נחושת עם דרגת חמצון 2+ מתחברת לחנקנים שבתמיסה ועוברת חיזור לדרגת חמצון 1+.
התגובה רגישה לבופרים של טריס ואמוניה מה שעושה אותה ללא שימושית אם הפפטידים הוצעו ממשקע של סולפט אמוניה.
התגובה אינה רגישה מספיק לכם הכי מתאימה לשימוש עם רקמות תאים ומקורות אחרים עשירים בפפטידים.
הריאגנט של המבחן מורכב מנתרן הידרוקסידי, הידראט נחושת גופרתית ו שנוסף לכלציה וייצוב יוני נחושת.
תמיסה מימית הופכים לבסיסית בעזרת בסיס חזק (תמיסה של 1% הידרוקסיד נתרן או אשלגן).
בהמשך מוסיפים כמה טיפות של נחושת גופרתית מומסת במים.
בריכוז בין 5 ל 160 מ"ג למ"ל פפטידים בתמיסה היא תהפוך לסגלגלה.
רק הפפטידים עם אורך של לפחות שלוש חומצות אמינו תיתן שינוי ספקטרלי מספיק למדידה.
מבחן ההומוסקסואליות של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ היה מבחן לזיהוי הומוסקסואלים שתוכנן להיות בשימוש בכווית ובמדינות מפרץ אחרות כדי למנוע כניסת נוסעים הומוסקסואלים למדינות אלו.
מנהל הבריאות הציבורית, יוסף מינדקאר, ממשרד הבריאות הכוויתי, הציע כי אחת מהבדיקות הרפואיות השגרתיות תהיה גם בדיקה להומוסקסואליות.
מינדקאר דיבר גם על מניעת כניסה של טרנסג'נדרים למדינה.
במדינות אלו ניתן למנוע מתן ויזת עבודה או לבטלה אם מבקש הוויזה נכשל באחד מהמבחנים.
הוצע כי הדאגה לאירוח מונדיאל 2022 בקטר, וחשש למחלוקת במקרה שאוהדי כדורגל יהיו להט"בים, גרמו למינדקאר לגנוז את התוכניות ולעמוד על כך שמדובר בהצעה בלבד.
ההצעה נקבעה לדיון בעומאן ב-11 בנובמבר 2013 על ידי ועדה מרכזית שתפקידה לבחון את המצב הנוגע למהגרי העבודה.
בעבר, ב-2012, נבדקו מגדרם של יותר מ-2 מיליון תיירים ברחבי מדינות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
ההומוסקסואליות אינה חוקית ברוב המדינות החברות במועצה לשיתוף פעולה במפרץ, כולל ערב הסעודית, כווית, איחוד האמירויות הערביות, קטר ועומאן, למעט בחריין הבולטת.
לא קיימת שיטה רפואית יעילה לזיהוי הומוסקסואלים.
מספר פעילים הומוסקסואליים חששו שהכוונה לבצע בדיקה רקטאלית כדי לקבוע האם הנבדק קיים מין אנאלי.
לבנון משתמשת בשיטות אלו בתחנות משטרה כדי לקבוע באילו פרקטיקות מיניות אסורות עבריינים קיימו.
ב-2012, כאשר פשטו על קולנוע לפורנוגרפיה, 36 גברים לבנונים עברו בדיקה רקטאלית.
פיטר טאצ'ל וקרן פיטר טאצ'ל בבריטניה דרשו להחרים או לבטל את המונדיאל שייערך בקטר ב-2022. אמנסטי אינטרנשיונל התנגדה בתוקף לכל תוכניות להכניס מבחנים למטרות הפליה למיעוטים מיניים.
ריצ'רד ליין, מקבוצת הצדקה לזכויות להט"בים סטונוול , אמר כי הגבלת חופש התנועה בגלל נטייה מינית תהיה בעייתית עבור מדינות המפרץ, ששיווקו את עצמן כפתוחות לעסקים בין-לאומיים.
מבחן המרשמלו היה מחקר בנושא דחיית סיפוקים שנערך באוניברסיטת סטנפורד.
בניסוי נבדקה קבוצה של ילדים.
לכל אחד מהם ניתן ממתק והובטח לו שיקבל ממתק נוסף, אם ימתין רבע שעה לפני שיאכל את הממתק הראשון.
לאחר מכן עקבו החוקרים אחר התפתחות הילדים ומצאו מתאם גבוה בין יכולת דחיית הסיפוקים שלהם לבין האינטליגנציה הרגשית שלהם והישגיהם.
ניסויים חוזרים שנערכו מאוחר יותר ערערו על תוצאות הניסוי וקבעו שגורמים אחרים, ולא יכולת דחיית סיפוקים, השפיעו על יכולת ההמתנה של הילדים ועל הצלחתם בעתיד.
מבחן המרשמלו הראשון נערך בשנת 1970 על ידי ולטר מישל ואבי אבסן, באוניברסיטת סטנפורד.
מטרת הניסוי הייתה לבדוק אילו גורמים עשויים לסייע לדחיית סיפוקים אצל ילדים.
החוקרים שיערו שחשיפה לממתק בזמן ההמתנה תזכיר לילדים את התגמול המצפה להם וכך תעזור להם לחכות.
בניסוי השתתפו 32 ילדים, 16 בנים ו-16 בנות, שגילם הממוצע היה 4.5. שלושה ילדים לא השתתפו בניסוי מכיוון שלא הצליחו להבין את הוראות החוקרים.
הילדים הוכנסו לחדר ריק מהסחות דעת, שבו הונח על שולחן ממתק לבחירתם (שתי עוגיות או חמישה מקלות בייגלה).
החוקרים הודיעו לילדים שהם יכולים לאכול את הממתק מייד, אבל אם יחכו רבע שעה לפני שיאכלו אותו הם יזכו בממתק נוסף.
מישל ואבסן ציינו שחלק מהילדים תוצאות הניסוי סתרו את השערתם המוקדמת של החוקרים, והתברר שהסחת דעת מהפיתוי מסייעת לדחיית הסיפוקים יותר מחשיפה אליו כתגמול.
הניסוי הבא, שנערך בשנת 1972, הציג מרשמלו כתגמול.
בהתבסס על תוצאות הניסוי הקודם, ניסו החוקרים לבדוק אילו הסחות דעת יסייעו יותר בדחיית הסיפוקים והאם יכולת דחיית הסיפוקים שיפגינו הילדים תשפיע על הישגיהם בעתיד.
בניסוי זה השתתפו 50 ילדים והוא נערך באופן זהה לניסוי של 1970, אך הפעם הוצגו לילדים גירויים שונים שנועדו להסיח את דעתם מהמרשמלו.
גם בניסוי זה הוכח שהסחת דעת מהממתק מסייעת בהמתנה לתגמול.
בשנת 1988 ערך מישל סקר בין הורי הילדים, והגיע למסקנה ש בשנת 1990 השווה מישל את תוצאות מבחן המרשמלו עם ציוני ה-SAT של הנבדקים, ומצא שהילדים שהמתינו עד לקבלת המרשמלו השני צברו בממוצע 210 נקודות במבחן יותר מאלו שלא המתינו.
בשנת 2018 נערך ניסוי חוזר, שכלל קבוצה גדולה יותר של ילדים ובדיקה יסודית יותר של הישגיהם בעתיד.
תוצאות ניסוי זה הראו גם הן מתאם בין יכולת דחיית הסיפוקים לבין הישגים בגיל ההתבגרות, אך המתאם היה נמוך ב-50% מזה שדווח במחקרים קודמים ולא מובהק מבחינה סטטיסטית.
מחקר שנערך בשנת 2020 באוניברסיטת קליפורניה קבע שגורמים אחרים, כגון מעמד חברתי ויכולת כלכלית, הם אלו שהשפיעו על הצלחת הילדים בניסוי ועל הישגיהם הלימודיים, ולא יכולת דחיית הסיפוקים שלהם.
מחקר נוסף שנעשה בשנת 2024 חיזק מסקנות אלה.
מבחן הברווז הוא סוג של אבדוקציה, ולרוב מצוטט כך:
המבחן (אבדוקציה) מציע שאדם שניתן לזיהוי על סמך מספר מאפיינים ברורים מאליהם, מקיים את המאפיינים הללו.
עם זאת, לעיתים משתמשים במשפט בכיוון ההפוך, המציע כי הדברים אינם כפי שהם נראים.
מקורו של המשפט באוטומטון ברווז שיצר יצרן האוטומטונים ז'אק דה ווקאנסון בשנת 1738.
ווקאנסון יצר אוטומטון שברווז מכני עמד בראשו ויכול לגעגע, לנקר גרגיר ולאחר זמן מה אף להפרישו בתור צואה.
כאשר האוטומטון התפרסם ברבים, ייתכן כי גרסה מוקדמת כלשהי של המשפט נאמרה על האוטומטון, ומשם התגלגלה לתצורה המוכרת כיום.
דאגלס אדמס כתב פרודיה על המשפט בספרו סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי:
מונטי פייתון הסבירו כיצד ניתן, באופן לוגי, להשתמש במבחן הברווז כדי "להוכיח" שיש בידיהם מכשפה:
בעקרון ההחלפה של ליסקוב במדעי המחשב, לעיתים מוצג מבחן הברווז כך:
ולדימיר ופניק, ממפתחי טכניקת מכונת וקטורים תומכים, השתמש במבחן הברווז כאבן בוחן לסיווג פריטים פשוטים.
לטענתו, מבחן הברווז הוא סוג של אילוסטרציה שמכונה אינה מסוגלת לבצע.
הפילוסוף סלבוי ז'יז'ק ציטט את האחים מרקס, באומרם: .
לדעתו, זוהי דוגמה לווריאציה שונה של המשפט, שבה דווקא הדבר שנראה בהתחלה כניגוד הוא הדבר הנכון, והדבר אינו מהווה סתירה לוגית.
מקור מאוחר יותר לאימרה זו עשוי להימצא בדבריו של אמיל מאזי, מזכיר האוצר של איגוד עובדי הרכב, שנאמרו בפגישת עבודה ב-1946, עת שהאשים אדם בקומוניזם:
המונח זכה לפופולריות מאוחרת יותר בארצות הברית כשריצ'רד קנינגהם פטרסון ג'וניור , שגריר ארצות הברית בגואטמלה ב-1950 במהלך המלחמה הקרה, השתמש בביטוי כשהאשים את הפוליטיקאי הגואטמלי חקובו ארבנס גוסמן בהיותו קומוניסט.
פטרסון שטח את נימוקיו בשימוש במשפט:
התייחסויות מאוחרות יותר למבחן הברווז כוללות את הקרדינל ריצ'רד קושינג, שהשתמש בביטוי ב-1964 בהתייחס לפידל קסטרו.
ב-2012, במהלך נאומו בוועידת איפא"ק נגד הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית הזכיר בנימין נתניהו את מבחן הברווז ואמר:
כמו כן, בשנת 2015, שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב השתמש בגרסה של המשפט.
זאת, בתגובה לטענות, שלפיהן התקיפות האוויריות של רוסיה בסוריה לא כוונו אל קבוצות טרור, בעיקר דאעש, אלא אל קבוצות הנתמכות על ידי המערב כמו הצבא הסורי החופשי.
כאשר התבקש לפרט את הגדרתו ל"קבוצות טרור", הוא השיב:
בשנת 2021, גרסה של המבחן שימשה את שר האוצר של סינגפור, לורנס וונג, בתגובה לטענות של חברי מפלגת פרוגרס סינגפור כי ההצעה הפרלמנטרית שלהם בנושא הסכמי סחר חופשי אינה גזענית.
באופן דומה, המונח מבחן הפיל מתייחס למצבים שבהם רעיון או דבר "קשה לתיאור, אבל ניתן לזהות באופן מיידי כאשר מבחינים בו".
מקרה דומה בא לידי ביטוי בחוות דעתו של השופט פוטר סטיוארט.
בחוות דעת מ-1964, הוא הצהיר כי החוקה מתירה לפרסם דברי גסויות, פרט לפורנוגרפיה קשה.
סטיוארט סבר, כי "היום אני לא אנסה עוד להגדיר את סוגי החומר, שלהבנתי מוזכרים בתוך התיאור הקצר הזה, ואולי אף לעולם לא אצליח לעשות זאת באופן מובן.
ברם, אני יודע מה זה כשאני רואה את זה, והסרט הקשור למקרה הזה אינו קשור לסוגיה".
הדגמה של מבחן הקו האנכי על שתי עקומות:
למעלה, יש קו אנכי שחותך את העקומה יותר מפעם אחת – לא פונקציה
למטה, אין קו אנכי שחותך את העקומה יותר מפעם אחת – פונקציה
במתמטיקה, מבחן הקו האנכי היא שיטה חזותית שמאפשרת לקבוע האם עקומה היא גרף של פונקציה או לא.
לפיו, אם קיים ישר אנכי החותך את העקומה יותר מפעם אחת – העקומה אינה מתארת פונקציה, ובמקרים שניתן לראות את העקומה בשלמותה ולראות שאין ישר אנכי החותך את העקומה יותר מפעם אחת – העקומה מתארת פונקציה.
לפי הגדרה, פונקציה מתאימה לכל ערך בתחום , ערך בודד מהטווח .
במערכת צירים קרטזית , אם ישר אנכי חותך את העקומה יותר מפעם אחת בְּמקום אופקי נתון , אזי העקומה עוברת ב- יותר מפעם אחת, ולא מייצגת פונקציה.
שכן, לו הייתה מייצגת פונקציה, היא הייתה מתאימה לכל בתחום ערך בודד.
מנגד, אם קו אנכי חותך את העקומה פעם אחת לכל היותר בכל מיקום אופקי נתון , העקומה מתארת פונקציה.
קביעה חזותית כזו אפשרית רק כאשר ניתן לראות את גרף העקומה במלואו (תנאי שאינו מתקיים אפילו בעקומות פשוטות כמו או ).
המבחן אינו רלוונטי לפונקציות שקשה (או בלתי אפשרי) להציגן בצורה חזותית, כפונקציית דיריכלה או פונקציית רימן.
מבחן החלב הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2016 בבימויו של יונתן פז, עם מעין קרת, סמי הורי ושרי צוריאל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "מבחן החלב" של עוזיאל חזן משנת 1996 המבוסס על מקרה אמיתי שהיה במרוקו בשנות ה-30 ותחילת שנות ה-40.
הסרט צולם בהרי האטלס ובקזבלנקה בשנת 2000 בשם "זאיה" אך לא הופץ בגלל קשיי תקציב.
הוא קוצר ונערך שוב בשנת 2016 והופץ בשם "מבחן החלב".
הסרט דובר אנגלית וברברית והעלילה מסופרת בפלשבק על ידי שרי צוריאל שמשחקת תפקיד כפול של מנהלת בית בושת ומספרת.
זאיה (מעין קרת), היא נערה יהודית משוחררת וחופשייה שנולדה אילמת, גדלה בכפר ברברי שבמרומי הרי האטלס במרוקו.
את כל עיתותיה היא מעבירה בנהר ובשיטוט עם פרתה.
תושבי הכפר הברברי הפרימיטיבי והוריה - המשפחה היהודית היחידה בכפר, מאמינים ששדי הנהר חדרו לגופה ולנפשה כאשר נשמטה מידי אמה בעת הלידה לתוך הנהר.
אביה (דן תורג'מן) מנסה בכל כוחו לגרש בכל דרך את "הדיבוק", אך ללא הועיל.
עבדו (תומר רוסו) הוא הילד החזק בכפר.
הוא מנסה לאנוס את זאיה אך היא גוברת עליו והוא חדור נקמה.
זאיה מתאהבת במנהיג כנופיית רוכבים טוארגים (סמי הורי) המגיעים מעבר למדבר סהרה ובלילה קסום הם מתנים אהבה ליד הנהר והיא נכנסת להיריון.
היא בורחת אל הנזיר (שלמה פלסנר) היושב בתוך מצודה חרבה על ההר ומשמש לה כמנטור.
שם יולדת בחשאי את תינוקה בעזרת הנזיר ובתו.
למקום מגיעים שלושה שוטרים ובראשם עבדו.
זאיה ממהרת להחביא את התינוק על הגג בתוך סל.
הנזיר נאסר וזאיה נתפסת ומובלת למרכז הכפר כדי לעבור את "מבחן החלב".
האהוב הטוארגי מגיע למקום כדי לשחרר אותה אך עבדו הורג אותו.
"מבחן החלב" הוא מנהג מסורתי שהשתמר מזה דורות האומר - אישה לא נשואה הנחשדת כי ילדה תינוק פרי אהבה אסורה, תיגרר למרכז הכפר שם ייסחטו שדיה קבל עם ועדה,
ואם אכן יפרוץ חלב והוכחה "אשמתה", יילקח ממנה תינוקה, רכושה יוחרם, והיא תגורש מהכפר לנצח.
זאיה נמצאת "חיובית" למבחן החלב, "זוכה" לקללות ופרתה האהובה נשחטת לנגד עינייה.
לאחר הטקס המשפיל היא רצה להציל את תינוקה אבל להפתעתה היא מגלה כי עופות דורסים הרגו אותו.
בייאושה היא נוטלת את גופת התינוק, זורקת אותו למי הנהר ומנסה להתאבד בטביעה אך ניצלת על ידי עובר אורח שמגיע במקרה עם רכבו למקום ולוקח אותה לקזבלנקה.
זאיה מתגלגלת ל"בית התענוגות" המפורסם של מאדם מנו (שרי צוריאל), בו מבלים לקוחות של העיר הקוסמופוליטית הזאת כולל גרמניים, צרפתיים, אנגלים ואמריקאים בעיר הקוסמופוליטית הזאת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בולט בהם הוא הגרמני סטולבך (אלון דהן).
מאדם מנו היא בתו של הנזיר והיא מכירה את זאיה.
זאיה היפהפייה הופכת למבוקשת ביותר במקום.
יום אחד מגיע לשם עבדו במדי שוטר, נותן למאדאם מנו כסף ומבקש את שירותיה של זאיה.
הם עולים לחדרה וכעת הוא רוצה לנקום בה ולבצע בגופה מה שלא נתנה לו בכפר.
באמצע קיום היחסים שולפת זאיה סכין, הורגת את עבדו וממהרת לים כדי לסיים שם את חייה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמעין קרתזאיהסמי הורילוחם טוארגשרי צוריאלמאדאם מנו/מספרתדן תורג'מןאבא של זאיהשלמה פלסנרנזירתומר רוסועבדואלון דהןסטולבךנציג גרמני
מבחן (או בדיקת) בירגר מתבצעת בהערכה של ספיקת דם עורקית.
הוא נקרא על שמו של הרופא היהודי-אוסטרי-אמריקאי ליאו בירגר.
זווית הימצאות כלי הדם, הנקראת גם הזווית של בירגר, היא הזווית שאליה יש להרים את הרגל לפני שהיא הופכת חיוורת בזמן שכיבה.
באיבר עם מחזור דם תקין, האצבעות וכף הרגל נשארות ורודות, גם כשהאיבר מורם ב-90 מעלות.
ברגל איסכמית, עלייה ל-15 מעלות או 30 מעלות למשך 30 עד 60 שניות עלולה לגרום לחיוורון.
(חלק זה של הבדיקה בודק חיוורון גובה) זווית כלי דם של פחות מ-20 מעלות מעידה על איסכמיה חמורה.
ממצב ישיבה, במחזור דם רגיל, כף הרגל תחזור במהירות לצבע ורוד.
כאשר יש מחלת עורקים פריפריאליים, הרגל תחזור לצבע הוורוד לאט יותר מהרגיל וגם תעבור דרך הוורוד הרגיל לצביעה בטווח האדום (רובור - אדמומיות) המכונה לעיתים קרובות כף רגל שקיעה.
הסיבה לכך היא התרחבות העורקים בניסיון להיפטר מהפסולת המטבולית שהצטברה בהיפרמיה תגובתית.
לבסוף כף הרגל תחזור לצבעה הרגיל.
חלק זה של הבדיקה ידוע בתור בדיקת תלות.
הבדיקה עשויה לשמש גם לאבחון של אריתרומללגיה.
מבחן המראה – הנקרא לפעמים מבחן הסימנים, מבחן הזיהוי העצמי במראה (MSR), טכניקת הנקודה האדומה או מבחן האודם – הוא טכניקה התנהגותית שפותחה בשנת 1970 על ידי הפסיכולוג האמריקני גורדון גאלופ הבן, בניסיון לקבוע אם בעל חיים הוא בעל יכולת זיהוי עצמי ויזואלי.
מבחן המראה הוא השיטה המסורתית לניסיון למדידת מודעות עצמית פיזיולוגית וקוגניטיבית.
עם זאת, הושגה הסכמה שבעלי חיים יכולים להיות מודעים לעצמם בדרכים שאינן נמדדות על ידי מבחן המראה, כמו הבחנה בין שירים וריחות של עצמם ושל אחרים, ומודעות לגופם, בעוד שלבני אדם יש ראייה טובה, ולכן אינטליגנציה ויזואלית טובה במיוחד.
במבחן המראה הקלאסי, בעל חיים מורדם ולאחר מכן מסומן (למשל בצבע או במדבקה) על אזור בגוף שבדרך כלל הוא אינו יכול לראות (למשל מצח).
כשבעל החיים מתאושש מההרדמה, ניתנת לו גישה למראה.
אם הוא נוגע או בודק את הסימן שעל גופו, הדבר מרמז על כך שהוא מזהה שהתמונה המשתקפת במראה מייצגת אותו עצמו, ולא בעל חיים אחר.
מעט מאוד מינים עברו את מבחן המראה, בהם קופים גדולים, פיל אסיאתי, דגי מנטה ריי, דולפינים מסוגים שונים, וביניהם קטלנים, עקעקים זנבתניים, ושפתונים.
דווח על מגוון רחב של מינים שנכשלו במבחן, כולל מספר מיני קופים, פנדות ענקיות ואריות ים.
ההשראה למבחן המראה מגיעה מאנקדוטה שסיפר צ'ארלס דרווין על אורנגאוטן שראה בשבי.
בעת ביקור בגן החיות של לונדון בשנת 1838, הבחין דרווין באורנגאוטן בשם ג'ני זורקת את עצמה בהתקף זעם על הקרקע לאחר שהשומר שלה גירה אותה בעזרת תפוח.
הדבר גרם לו לחשוב על החוויה הסובייקטיבית של האורנגאוטן.
הוא גם התבונן בג'ני מביטה במראה, וציין שייתכן כי היא זיהתה את עצמה בהשתקפות.
בשנת 1970 ערך גורדון גאלופ הבן ניסוי שבו ביקש לחקור את האפשרות של זיהוי עצמי אצל שימפנזים.
בעלי החיים שהשתתפו בניסוי היו שני שימפנזים זכרים ושתי שימפנזות נקבות לפני גיל ההתבגרות (Pan troglodytes) שחיו בטבע, שאף אחד מהם לא ראה לפני כן מראה.
כל שימפנזה הוכנס לחדר נפרד למשך יומיים.
לאחר מכן הוצבה בחדר מראה באורך מלא למשך 80 שעות בסך הכול, בפרקי זמן הולכים וקטנים כל פעם.
מספר רב של התנהגויות תועדו עם הצגת המראות לשימפנזים.
בתחילה, עשו השימפנזים מחוות מאיימות לעבר השתקפותם, ולכאורה ראו בה גורם מאיים.
בסופו של דבר, השימפנזים הגיבו להשתקפותם כאילו היו הם עצמם, ונצפו התנהגויות כגון טיפוח חלקים בגופם שלא נצפו בעבר ללא מראה, נגיעה באפם, עשיית פרצופים והפרחת בועות לעבר השתקפותם.
גאלופ הרחיב את המחקר על ידי הוספת סימן גופני לשימפנזים והתבוננות בתגובתם להשתקפותם במראה.
הוא הרדים את השימפנזים ולאחר מכן צייר בצבע אדום מסיס באלכוהול על רכס הגבות והחצי העליון של האוזן הנגדית.
כשהצבע התייבש, לא היו לו כמעט סימני ריח ולא ניתן היה לאתרו במישוש.
לאחר מכן הציב גאלופ את המראה לפני שהחזיר את השימפנזים לכלוב.
לאחר שחזרו להכרה מלאה, הוא רשם את התדירות שבה השימפנזים נגעו באופן ספונטני באזורי העור המסומנים.
לאחר 30 דקות, המראה הוכנסה מחדש לכלוב, ושוב נקבעה תדירות הנגיעה באזורים המסומנים.
כאשר המראה נמצאה בחדר, התדירות גדלה מארבע לעשר, לעומת אחת בלבד כאשר המראה הוסרה.
השימפנזים בדקו לפעמים חזותית או בעזרת הרחת אצבעותיהם לאחר שנגעו בסימנים.
התנהגות אחרת המכוונת לסימנים כללה סיבוב ושינוי תנוחה כדי לראות טוב יותר את הסימן במראה, או בדיקת הסימן באמצעות מישוש עם תוספת של זמן התבוננות במראה.
היבט מהותי של מבחן הסימנים הקלאסי (או מבחן האודם) הוא שלא ניתן לאתר את הסימן/הצבע באמצעות חוש המישוש, מה שמונע את משיכת תשומת הלב לסימן באמצעות רמזים תפיסתיים נוספים (חוש המגע).
מסיבה זו מורדמים בעלי החיים ברוב המבחנים הקלאסיים.
חלק מהבדיקות משתמשות בסימן שניתן למישוש.
אם היצור בוהה בצורה יוצאת דופן בחלק של גופו הנושא את הסימן או מנסה לשפשף אותו, מסיקים מכך שהוא עבר את המבחן.
בעלי חיים שמשערים שביכולתם לזהות את עצמם במראה מתקדמים לרוב דרך ארבעה שלבי התנהגות כשהם עומדים מול מראה:
בדיקה פיזית (כלומר התבוננות מאחורי המראה)
התנהגות חוזרת של בדיקת המראה
הבנה שהם רואים את עצמם.
מבחן האודם בוצע גם על ידי מייקל לואיס וג'ין ברוקס-גאן ב-1979 לצורך זיהוי עצמי של אימהות אנושיות וילדיהן.
השלכת ברירת המחדל של המבחן של גאלופ היא שבעלי החיים שעוברים את המבחן הם בעלי יכולת זיהוי עצמי כלשהי.
עם זאת, מספר חוקרים הציעו הסברים חלופיים לעמידה במבחן.
לדוגמה, Povinelli הציע שייתכן כי בעל החיים רואה בהשתקפות איזו ישות מוזרה שהוא מסוגל לשלוט בה באמצעות תנועותיו.
כשיש סימן על הישות המשתקפת, בעל החיים יכול להסיר את הסימן או להתריע בפני הישות המשתקפת באמצעות תנועות משלו.
לפי הסבר זה, יש ספק אם בעל החיים בהכרח מזהה את עצמו בישות המשתקפת.
מבחן המראה ספג ביקורת ממספר סיבות, במיוחד משום שהוא עלול להוביל לממצאים שליליים כוזבים.
המבחן הוא בעל ערך מוגבל כשמיישמים אותו על מינים המשתמשים בעיקר בחושים שאינם חוש הראייה.
ביולוגים קבעו כי בני האדם הם בעלי ראייה מהטובות ביותר בקרב בעלי החיים, העולה על זו של רוב בעלי החיים באור יום, אם כי נופלת מראיית לילה של מספר מיני בעלי חיים.
לעומת זאת, כלבים למשל משתמשים בעיקר בחוש הריח ובחוש השמע; הראייה משמשת אותם רק במקום השלישי.
זו אולי הסיבה שכלבים נכשלים במבחן המראה.
במחשבה על כך פיתח הביולוג מארק בקוף פרדיגמה מבוססת ריח באמצעות שתן של כלבים לבדיקת זיהוי עצמי אצל כלבים.
הוא ביצע את הבדיקה עם הכלב שלו, אך התוצאות לא היו חד-משמעיות.
חוקרת קוגניציה של כלבים, אלכסנדרה הורוביץ, פרסמה את הרעיון של בקוף בניסוי מבוקר, שדווח עליו לראשונה בשנת 2016 ופורסם בשנת 2017. היא השוותה את התנהגות הכלבים בעת בחינת ריחות שלהם ושל אחרים, גם כשהוסיפה לריח שלהם "סימן" ריח נוסף בדומה לסימן החזותי במבחן המראה.
הנבדקים לא רק הבדילו בין הריח שלהם לזה של כלבים אחרים, כפי שמצא בקוף, אלא גם השקיעו זמן רב יותר בחקירת "תמונת הריח" שלהם כשזו שונתה, כפי שעושים נבדקים שעוברים את מבחן המראה.
מחקר משנת 2016 הציע גישה אתולוגית, "מבחן הרחה של זיהוי עצמי (STSR)" אשר לא זרה אור על דרכים שונות לבדיקת זיהוי עצמי.
כלבים מגלים גם מודעות עצמית בגודל ובתנועה של גופם.
נחשי בירית, זן נחשים חברתי יחסית, עברו גם הם מעין מבחן מראה מבוסס ריח.
חשש נוסף הנלווה למבחן המראה הוא, שמינים מסוימים מגיבים מהר ובאגרסיביות להשתקפותם במראה כאילו הייתה בן מין מאיים, וכתוצאה מכך בעל החיים אינו יכול לשקול בשקט מה בעצם מייצגת ההשתקפות.
ייתכן שזו הסיבה שקופים נכשלים במבחן המראה.
במבחן המראה, בעלי חיים עלולים שלא לזהות את הסימן כחריג, או שאין להם מספיק מוטיבציה להגיב אליו.
עם זאת, אין פירושו של דבר שהם אינם מסוגלים לזהות את עצמם.
לדוגמה, במבחן מראה שנערך על שלושה פילים, רק פיל אחד עבר את המבחן, אך שני הפילים שנכשלו עדיין הפגינו התנהגויות שניתן לפרש כזיהוי עצמי.
החוקרים העירו שייתכן שהפילים לא נגעו בסימן מכיוון שהוא לא היה מספיק חשוב להם.
באופן דומה, קופי אדם מפותחים פחות עוסקים לעיתים רחוקות בטיפוח עצמי, מה שעשוי להסביר את כישלונם לגעת בסימן שעל ראשם במבחן המראה.
בתגובה לשאלת המוטיבציה של הנבדק לנקות את הסימן, מחקר אחר שינה את המבחן והציג לפעוטות בובה עם נקודה אדומה מתחת לעין וביקש מהפעוט לעזור לנקות את הבובה.
לאחר שהפעוט הבין שהסימן אינו תקין ויש לנקותו, הבובה הוסרה והמבחן נמשך על הפעוטות עצמם.
שינוי זה הגדיל את מספר הפעוטות שזיהו את עצמם.
פרנס דה ואל, ביולוג ופרימטולוג מאוניברסיטת אמורי, הצהיר שמודעות עצמית אינה בינארית, ואין להסתמך על מבחן המראה כמציין באופן בלעדי זיהוי עצמי, אם כי זהו מבחן שחשוב לבצעו.
בעלי חיים שונים מתייחסים למראה בדרכים שונות.
בעלי חיים שאינם בני אדם
מספר מחקרים חקרו מינים שונים של בעלי חיים ובדקו התנהגות ספונטנית מכוונת סימנים כשמוצבת לפניהם מראה, כפי שהוצע במקור על ידי גאלופ.
רוב בעלי החיים שהוסיפו על גופם סימן מגיבים בתחילה בהתנהגות חברתית, כגון הפגנת אגרסיביות, וממשיכים לעשות זאת במהלך בדיקות חוזרות.
רק מינים בודדים נגעו בסימן שעל גופם או כיוונו התנהגות מיוחדת כלפי ההשתקפות שלהם במראה, ובכך עברו את מבחן המראה הקלאסי.
הממצאים במחקרים של מבחן המראה אינם תמיד חד-משמעיים.
אפילו בשימפנזים, המינים הנחקרים ביותר ועם הממצאים המשכנעים ביותר, לא התקבלו עדויות ברורות לזיהוי עצמי בכל הפרטים שנבדקו.
השכיחות היא כ-75% בקרב בוגרים צעירים, והיא פחותה משמעותית בקרב פרטים צעירים ומזדקנים.
בעלי חיים שעברו את המבחן
דולפינן (Tursiops truncatus): חוקרים במחקר על שני דולפיננים זכרים צפו בתגובותיהם להשתקפותם במראה לאחר שהוסיפו לגופם סימן.
תגובות כגון ירידה בהשתהות בהתקרבות למראה, סיבוב ראש חוזר ונשנה והתבוננות מקרוב באזור העין או איברי המין שסומנו, דווחו כעדות לעמידה במבחן המראה במינים אלה.
לווייתן קטלן (Orcinus orca): לווייתן קטלני ועבשן קטלני (Pseudorca crassidens) עשויים לזהות את עצמם במראה.
עם זאת, מבחן מראה עם תינוק אורנגאוטן זכר בן שנתיים לא הצליח להוכיח זיהוי עצמי.
שימפנזה (Pan troglodytes): בדיקות של מבחן מראה עם שימפנזה זכר תינוק (בן 11 חודשים) לא הצליחו להוכיח זיהוי עצמי.
עם זאת, שני שימפנזים צעירים עמדו שוב במבחן המראה לאחר שנה ללא גישה למראות.
גורילה מערבית (Gorilla gorilla): ממצאים בגורילות מערביות היו מעורבים יותר מאשר אצל קופי אדם אחרים.
לפחות ארבעה מחקרים דיווחו שגורילות לא הצליחו להציג זיהוי עצמי.
עם זאת, מחקרים אחרים הראו זיהוי עצמי אצל גורילות בשבי שנמצאו במגע נרחב עם בני אדם.
גורילות אלה מראות פחות סלידה מקשר עין ישיר מאשר גורילות החיות בטבע.
אצל גורילות בטבע, כמו אצל בעלי חיים רבים אחרים, קשר עין ישיר ממושך הוא מחווה אגרסיבית, וגורילות עלולות להיכשל במבחן המראה מכיוון שהן נמנעות בכוונה מבדיקה מדוקדקת או מיצירת קשר עין עם ההשתקפות שלהן.
גורילות שעברו את מבחן המראה הורגלו למראה לפני הבדיקה ולא הורדמו במהלך תהליך הסימון.
קוקו הייתה אחת הגורילות שעברו את מבחן המראה בנסיבות אלו.
פיל אסייתי (Elephas maximus): במחקר שנערך בשנת 2006, שלוש נקבות של פיל אסייתי נחשפו למראה גדולה כדי לחקור את תגובותיהן.
סימנים גלויים וסימני דמה בלתי נראים סומנו על ראשי הפילות כדי לבדוק אם הן יעברו את מבחן המראה.
אחת הפילים הפגינה התנהגות המכוונת לסימנים, בניגוד לשתי הפילות האחרות.
מחקר קודם לא הצליח למצוא זיהוי עצמי במראה של שני פילים אסייתים.
הטענה הייתה שהדבר נבע מכך שהמראה הייתה קטנה מדי.
מגפה אירו-אסייתית (Pica pica): המגפה האירו-אסייתית היא הלא-יונק הראשון שהתגלה שעבר את מבחן המראה.
בשנת 2008 הדביקו חוקרים מדבקה קטנה אדומה, צהובה או שחורה על גרונן של חמש מגפות אירו-אסייתיות, שהיה ביכולתן לראות רק באמצעות מראה.
לאחר מכן הוצגה מראה בפניהן.
היה נראה שתחושת המדבקה על גרונן לא הבהילה את הציפורים.
אך כשהציפורים עם המדבקות הצבעוניות הציצו בעצמן במראה, הן שרטו את גרונן – סימן מובהק לכך שהן זיהו את ההשתקפות במראה כשייכת להן.
אלה שקיבלו מדבקה שחורה, שהייתה בלתי נראית על רקע נוצות הצוואר השחורות, לא הגיבו.
בשנת 2020, חוקרים ניסו לחזור על המחקר משנת 2008 עם מספר גדול יותר של פרטים, ולא הצליחו לאשש את תוצאות המחקר מ-2008. החוקרים ציינו שאמנם תוצאות אלו לא הפריכו את המחקר משנת 2008, אך הכישלון הצביע על כך שיש להתייחס לתוצאות המחקר המקורי בזהירות.
יש יונים שיכולות לעבור את מבחן המראה לאחר אימון להתנהגויות הדרושות.
בשנת 1981 מצא הפסיכולוג האמריקאי פרדריק סקינר שיונים מסוגלות לעבור מבחן מראה משוכלל לאחר הכשרה מקיפה.
במסגרת הניסוי אימנו יונה להסתכל במראה כדי לראות לחצן תגובה מאחוריה, שהיונה פנתה לנקר כדי להשיג מזון.
כך למדה היונה להשתמש במראה כדי למצוא אלמנטים חשובים בסביבתה.
לאחר מכן אימנו את היונה לנקר נקודות שהונחו על נוצותיה; אוכל הוענק גם הפעם בתגובה לנגיעה בנקודה.
האימון האחרון הושג בהיעדר המראה.
הניחו סינר קטן על היונה, שדי היה בו כדי לכסות נקודה שהונחה על בטנה התחתונה.
תקופת בקרה ללא נוכחת מראה לא הובילה לניקור הנקודה.
כשהמראה נחשפה, היונה הפכה להיות פעילה, הסתכלה במראה, ולאחר מכן ניסתה לנקר את הנקודה מתחת לסינר.
עם זאת, יונים לא מאולפות מעולם לא עברו את מבחן המראה.
נקאי אילתי (Labroides dimidiatus): לפי מחקר שנערך בשנת 2019, שפתוניים היו הדג הראשון שנצפה שעבר את מבחן המראה.
הנקאי האילתי הוא דג נקאי טרופי זעיר.
דגים אלה עברו הסתגלות אבולוציונית לצורך הסרת טפילים ורקמות מתות מדגים גדולים יותר.
כשהעבירו אותו את מבחן המראה, באמצעות ג'ל חום לא מזיק שהוחדר לעור הדג ודומה לטפיל, הציג הדג את כל ההתנהגויות המעידות על כך שעבר את המבחן.
כאשר סיפקו תג צבעוני במבחן אחר, הדג ניסה לגרד את התג מגופו.
גורדון גאלופ מאמין שניתן לייחס את התנהגותם של דגי נקאי לגורם אחר, ולא לזיהוי עצמי במראה.
לטענתו, תפקידו של דג נקאי הוא לזהות טפילים חיצוניים על גופם של דגים אחרים, ולכן יהיה מודע במידה מופרזת ל"טפיל" המזויף שהוא רואה במראה, ואולי מזהה אותו כטפיל שעליו לנקות מדג אחר.
מחברי המחקר עונים לו, כי מכיוון שהדג בדק את עצמו במראה לפני ואחרי הגירוד, פירושו של דבר שהוא בעל מודעות עצמית ומזהה שההשתקפות שלו שייכת לו עצמו.
דגי הנקאי שנבדקו בילו זמן רב עם המראה כשנחשפו אליה לראשונה, ללא כל אימון מוקדם.
יש לציין כי דגי הנקאי גירדו את הסימן הצבעוני בנוכחות מראה, אך לא גירדו את גופם בהיעדר מראה, וגם לא כשהסימן היה שקוף.
בעקבות ביקורת נוקבת, החוקרים פרסמו מחקר המשך בשנת 2022, שבו ביצעו את מבחן המראה על מדגם גדול יותר של דגי נקאי, עם מספר טכניקות סימון שונות.
התוצאות הגבירו את ביטחונם שדגי הנקאי עברו את מבחן המראה".
מחקר שנערך בשנת 2024 מצא שאצל דגי נקאי שגילו תוקפנות בסביבת תצלומים בהגדלה של 10% או בהקטנה של 10% מגודלם הממשי, התוקפנות פסקה כשהוצגו בפניהם תצלומים בהגדלה של 10% מגודלם הממשי לאחר שראו את ההשתקפות שלהם.
מנטה ענק (Mobula birostris): בשנת 2016 הראה מבחן מראה מעובד שנערך עם שתי דגי מנטה בשבי שהן מפגינות התנהגות המצביעה על מודעות עצמית.
סרטן רפאים אטלנטי (Ocypode quadrata): מחקר משנת 2023 מצא שסרטנים אלה מסוגלים לזהות את עצמם במראה.
לפי הנתונים הגיע מחבר המחקר למסקנה שלסרטנים יש צורה בסיסית של מודעות עצמית.
בעלי חיים שלא עברו את מבחן המראה
בעלי חיים שלפי הדיווחים נכשלו במבחן המראה הקלאסי כוללים:
פנדה ענקית (Ailuropoda melanoleuca): באחד המחקרים נבדקו 34 פנדות ענק בשבי בטווח רחב של גילים.
אף אחת מהן לא הגיבה לסימן ורבות הגיבו בתוקפנות כלפי המראה, מה שגרם לחוקרים להבין שהפנדות לא זיהו את ההשתקפות כשייכת להן.
כלבים (Canis lupus familiaris): כלבים מתייחסים להשתקפותם במראה כאל בעל חיים אחר, או מתעלמים ממנה לחלוטין.
ציקליד Tanganyikan, או ציקליד נרקיס (Neolamprologus pulcher), הוא דג נוסף שנכשל במבחן המראה, לפי מחקר שנערך בשנת 2017. אף על פי שהם אינם דגי נקאי, דגים אלה נחשבים בדרך כלל כבעלי אינטליגנציה חברתית ויכולים לזהות בני משפחה בקבוצות החברתיות שלהם.
לפיכך, תאורטית הם מועמדים טובים למבחן המראה, אך בסופו של דבר הם נכשלו במבחן.
תמנונים פונים לעבר דמותם במראה, אך לא ניכר הבדל בהתנהגותם לעומת זו המכוונת לתמנון אחר.
בעלי חיים שאולי עברו את המבחן
גיבון (Hylobates, Symphalangus ו-Nomascus) לא הצליח לזהות את עצמו בשני מבחנים לפחות.
עם זאת, מבחני מראה שעברו עיבוד עם שלושה מיני גיבוניים אחרים (Hylobates syndactylus, H.
leucogenys) בשנת 2000 הציגו עדויות משכנעות לזיהוי עצמי למרות שהקופים נכשלו בגרסה הסטנדרטית של מבחן המראה.
מחקר נוסף שפורסם ב-2009 מתעד 12 מקרים של זיהוי עצמי ספונטני מול מראה על ידי זוג סיאמנגים (Symphalangus syndactylus).
קוף קפוצ'ין (Cebus apella) נכשל במבחן אחד, אך זיהה את ההשתקפות כמיוחדת במבחן אחר.