tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבריסוטינים החלו בקידום יוזמה להכריע את גורלו במשאל עם ביודעם שהמלך היה אהוד יותר בפרובינציה.
אך לבסוף, כתב ישראל, חלק גדול מהצירים הז'ירונדינים הסכימו לחשש המובלע של יריביהם שמשאל יוכיח את עוצמתם של הכוחות השמרניים שהובסו.
מאבק נוסף התנהל סביב האפשרות להוצאה להורג.
בריסו, תומאס פיין וקונדורסה התנגדו לעונש מוות באמרם שזה יהיה לגיטימי רק לאחר שיאושר בחוקה חדשה.
לבסוף, גם בכך גברו המונטניארדים.
ב-15 בינואר 1793 הרשיע הקונבנט את לואי בקשירת קשר נגד האומה.
משאל העם נדחה, כשיותר מרבע מהז'ירונדינים מתנגדים.
ב-16 בחודש אשרר הרוב הוצאה מיידית להורג.
בקשת חנינה נדחתה ב-18. ב-21 נערף ראשו של לואי השישה-עשר בגיליוטינה, ושפיכת דמו זעזעה את אירופה כולה וגם חלק גדול מהצרפתים.
בתחילת 1793 היו הצרפתים, למעט רובספייר הפסימי ושותפיו, משוכנעים בהיותם בלתי-מנוצחים: ב-1 בפברואר הוכרזה מלחמה על בריטניה והולנד.
רוב המתגייסים התנדבו לעונת לחימה אחת, ועזבו לאחר כמה חודשים בעוד הכלכלה קורסת.
הסנקילוטים בפריז התפרעו בתביעה לפיקוח מחירים.
הקיצונים ביניהם החלו להיוודע בכינוי "נזעמים", Enragés.
ב-24 בפברואר, כשהתברר שלא די במתנדבים, הצביעה הוועידה על גיוס בכפייה של 300,000 גברים.
העמידה במכסות הייתה כרוכה בשחיתות, מה גם שאנשי המשמר ויתר נושאי המשרות היו פטורים והמעמסה נפלה על העניים.
התנגדות ועוינות מצד תושבי הפרובינציה השמרנים הטרידו את הרשויות המהפכניות מיומן הראשון, אבל מכסת הגיוס והמשבר הכלכלי הגדישו את הסאה.
ב-3 במרץ ירה המשמר למוות בשלושה מתפרעים בשולה שבמחוז ונדה.
החבל הקתולי האדוק התלקח באחת.
בתוך חודש נקבצו לדגל 35,000 לוחמים, ומנהיגיהם קראו בגלוי להשבת המשטר הישן.
בברטאן, בנורמנדיה ובחבלים מערביים אחרים התארגנו כנופיות שנודעו כ"ינשופים" ("שואנים", Chouans).
הרפובליקה, שכוחותיה היו מתוחים עד הקצה, לא יכלה להעמיד מולם כוח מספק וההיסטריה בבירה גאתה.
עוד ב-9 במרץ הקימה הוועידה בית-דין מהפכני לטיפול בבוגדים, והסמיכה צירים לצאת בעצמם כ"נציגים בתפקיד" (représentant en mission) לפקח ישירות על המחוזות והחזיתות.
באותו הלילה, המון של "נזעמים" וקיצונים שפעל בהשראת העיתונאי ז'אק רנה אֶבֵּר החריב את בתי-הדפוס של עיתוני הז'ירונדינים.
למחרת צעד אבר בראש 9,000 מפגינים לקונבנט בדרישה לטיהור מיידי.
לא הקומונה ולא היעקובינים הקצינו עד כדי כך, והאספסוף סולק כלעומת שבא.
הכישלון לא הרגיע כלל את בריסו, ורניו ואנשיהם, שהיו משוכנעים שמאחורי הקלעים מתוכנן טבח ספטמבר נוסף עבורם.
הידיעות על הזלזול הבוטה של הפריזאים בנבחריהם הגיע גם למועדונים ולתושבים בפרובינציה.
ב-18 במרץ ספג גנרל דומורייה, יקיר דנטון והז'ירונדינים שהתנגד להמתת המלך בשעתו, תבוסה כבדה בנרווינדן.
הגנרל הממורמר פתח במשא-ומתן חשאי עם האויב במטרה להכתיר את הנסיך שארל הכלוא כמלך חוקתי.
לאחר שחייליו סירבו לפקודתו, ערק דומורייה אל האוסטרים ב-5 בחודש.
הדבר הטיל צל כבד על כל תומכיו.
ב-6 באפריל החל לפעול הוועד לשלום הציבור, גוף בן תשעה חברים שנבחר מדי חודש, שנועד לרכז את ניהול המאמץ המלחמתי והוענקו לו סמכויות אדירות.
דנטון, שהסתמן כמתון יחסית, הפך לקול הדומיננטי בו.
בעוד רובספייר, שהתנגד למלחמה מלכתחילה, דרש לחסל כל מי שייקרא למשא ומתן, דנטון עודד פיוס מבית וערך גישושים דיפלומטיים כלפי חוץ.
פעילי השטח לא חדלו מללחוץ להדיח את הז'ירונדינים.
אלו מצדם תבעו את מארה לדין באשמת הסתה אך נכשלו; המונטניארדים ניסחו בתגובה הצעה להדיח עשרים-ושניים ז'ירונדינים.
ב-1 במאי נכנע הקונבנט להפגנות ההמון והנהיג פיקוח מחירים.
הבריסוטינים ראו בכך שוב הוכחה שהכוח האמיתי היה בידי האספסוף, ודרשו להעביר את הוועידה לוורסאי, מחוץ להישג ידו.
הרוב המונטניארדי בוועידה התמעט עקב שליחת "נציגים בתפקיד", ויריביהם נחלו כמה ניצחונות בהצבעות.
ב-18 במאי הצליחה סיעת המיעוט להעביר הקמת גוף חוקר מיוחד, "ועדת השנים עשר", לבחינת הקנוניות להדחתם.
אֶבֵּר וכמה "נזעמים" נעצרו, והומלץ להגביל את האסיפות ברבעי פריז.
ב-25 בחודש, לאחר שמארה צווח עלבונות על הז'ירונדיני איסנאר בעת המליאה, השיב הלה: דנטון התחנן בפני הז'ירונדינים שיחדלו מלהתעמת עם הסנקילוטים ונציגיהם ויקימו חזית אחת כנגד האיומים החיצוניים.
הקונבנט נקלע למצב של שיתוק חלקי עקב ההתנגשות בין שני המחנות.
רובספייר היה זהיר מכדי לתמוך ברדיקלים הפריזאים, כתב מוריס סלבין, וחשש שהפיכה תפגע קשות בלגיטימיות השלטון.
אבל לנוכח המשבר והשיתוק החליט שאין ברירה ונאם בעד ב-26.
בינתיים, ה"נציגים בתפקיד" רדוּ בערי השדה, אסרו אנשים ללא משפט ואכפו מסי מלחמה.
במרסיי פקעה סבלנות המקומיים והקומונה העירונית הדיחה אותם ותפסה את השליטה ב-28 באפריל.
יום למחרת נערך צעד זהה בליון.
התקוממויות דומות פרצו בערים אחרות.
למשתתפיהן היו מעט דרישות פוליטיות מלבד הפסקת העריצות מן הקונבנט, שהייתה קשה יותר משהמלך נקט בה ערב 1789. אך בפריז שטופת ההיסטריה הן נראו כמרד "פדרליסטי" עצום-היקף, כזה שהבטיחו הז'ירונדינים, תוך עשיית יד אחת עם המלוכנים בוונדה ועם הפולשים הזרים.
ב-29 במאי הקימו נציגים משלושים ושלושה רבעים ועדה מהפכנית.
מנהיגם היה ז'אן-פרנסואה וארלֶה, מחשובי ה"נזעמים".
ב-31 בחודש הם צעדו לאוטל דה ויל, השעו את הקומונה הפריזאית ומינו את נאמנם פרנסואה אנריו למפקד המשמר הלאומי.
אחר הצהריים יצאו בראש המון לוועידה.
לאחר העלאת תביעות מבולבלות התפזרו לביתם.
למחרת הגיעו החדשות על המרד ה"פדרליסטי" ודרבנו את המונטניארדים שעדיין היססו.
ב-2 ביוני, יום ראשון בו היו הסנקילוטים בחופש, הקיפו המוני פריזאים והמשמר את הקונבנט.
משלחת מן הקומונה הגיעה שוב ותבעה את מעצרם של שלושים צירים ז'ירונדינים.
ז'ורז' קוטון, מאנשי רובספייר, נשא נאום בו הצהיר כי כולם הרי רצו בסילוק חשודים בקנוניה ובחקירתם.
עד הערב, הוועידה נכנעה: עשרים-ותשעה צירים הודחו והועברו למעצר בית, כולל בריסו, ורניו, שר המלחמה טונדו ושר החוץ קלאווייר.
כוחה של הסיעה הז'ירונדינית נשבר, והיא תפסה את מקום הפייאנטים כקבוצה האחרונה שהמהפכה סילקה מדרכה.
"ההר" היה עתה הכוח הבלתי-מעורער בממשל המרכזי.
החדשות ליבו את "המרד הפדרליסטי" באחת.
בבורדו קם ב-7 ביוני "ועד זמני לשלום הציבור" שהכריז על מצב של מרד עד שהצירים יושבו וקרא לערוך בחירות ארציות ולגייס צבא כדי לצעוד על פריז ולמגר את העריצות.
קאן הצטרפה ב-9; ב-12 ביוני הכריזה על עצמה מרסיי רשמית כנתונה במרד נגד ה"דיקטטורה" והוציאה להורג עשרות יעקובינים.
בבירה עצמה שררו מהומה והיסטריה לנוכח מה שנתפש כהתמוטטות כוללת.
אחד הצעדים הראשונים משנשבר הקפאון בקונבנט, היה לחייב דיון יום-יומי בחוקה החדשה עד לניסוחה.
ב-24 אשרר הגוף המטוהר את הנוסח הסופי של "חוקת 1793", שביטא במלואה את ההשקפה המונטניארדית: רשות מחוקקת בעלת בית אחד שתיבחר בהצבעה כללית ישירה עם השתתפות מקסימלית ורשות מבצעת חזקה.
ה"נזעמים" ברחובות והשלטון פנו עתה זה נגד זה, בהיעדר אויב משותף.
ז'אק רו, אחד החשובים בין הראשונים, עורר הפגנות והבהיר בשתיקה שהמשטר החדש לא שונה במאומה מהז'ירונדינים.
המונטניארדים גייסו את מארה הפופולרי כדי להוקיע את ה"נזעמים" כסוכני אויב.
לנוכח כובד האיום הצבאי של בעלות הברית לא חודשה חברותם של דנטון ונאמניו בוועד לשלום הציבור בהצבעה ב-10 ביולי.
מאז הטיהור, פייסנותו כלפי הז'ירונדינים והאשמות בשחיתות הכתימו אותו ומעמדו נפגע מאוד.
ב-13 ביולי 1793 נרצח מארה על ידי הז'ירונדינית שארלוט קורדה והפך מיד לקדוש מעונה.
ב-26 קיבל רובספייר את הזמנת עמיתיו והצטרף לוועד לשלום הציבור.
הקונבנט הזדרז לערוך מחוות כדי לקרב כל תומך שיכלו.
שרידי הזכויות הסניוריאליות בטלו וצווה לשרוף כל מסמך שתיעד אותן, וכבר ביום שלאחר מעצר הז'ירונדינים הועמדו קרקעות המהגרים למכירה בזול.
גם החוקה החדשה הועמדה למשאל עם, אם כי רק כשני מיליון הצביעו בנסיבות הקשות.
הוועידה הוסיפה לנהל את המדינה.
ב-14 צורף לוועד הטכנוקרט לזאר קרנו, שעמד להפוך למארגן הראשי של המלחמה.
ב-25 באוגוסט הועבר חוק חדש, חסר תקדים, של גיוס כללי ואוניברסלי (Levée en masse).
כל הרווקים בגילאי 18 עד 25 נדרשו להתייצב.
שנה לאחר מכן כבר עמד לרשות צרפת הצבא הגדול בהיסטוריה האנושית, עם 1,169,000 איש שמתוכם 750,000 חיילים בקו הראשון, פי ארבעה ויותר מכוחות האויב המשולבים.
שפעת המתגייסים הלא-מיומנים שולבה בהדרגה לתוך הגייסות הוותיקים, לפי מפתח של צירוף שני גדודים חדשים לכל גדוד קיים על מנת ליצור חטיבות קלות שניתן היה להטיל לקרב.
המוראל של החיילים-האזרחים הצרפתים, שהיו חדורים בתודעה פוליטית והותססו בתעמולה שוויונית, היה גבוה בהרבה משל מיליציות הצמיתים או החיילים המקצוענים שניצבו מולם.
אפילו ילדים וקשישים צוו לסייע במאמץ המלחמתי ככל שעל ידם, בעת שמשטר החרמות גורף אפשר לצבא גישה בלתי-מוגבלת למשאבים.
בתוקף היות הממשל מייצג האומה, נתבעו כל כוחותיה ואמצעיה להגן עליו, בהיקף שאף שליט אבסולוטי לא היה יכול לדמיין קודם.
המרד ה"פדרליסטי"-לכאורה קרס בינתיים כמעט לבדו.
בין תומכיו התגלעו מיד מתיחויות בין רפובליקנים מתונים למלוכנים, והציבור שסירב לגיוס כולל לא היה מוכן להילחם הרבה אף נגד הוועידה.
הפדרליסטים המקומיים הובסו בקלות ב-14 ביולי בבְּרֶקוּר שבנורמנדיה.
בורדו, קאן וחבל ברטאן חזרו בהם מהצהרות המרי ונכנעו לוועידה.
בתוך מרסיי פרצה לחימה בין מבקשי השלום למרדנים ב-23 באוגוסט, והאחרונים נמלטו לטולון כשהעיר נכנעה.
שם קצרו הישג ממשי וב-27 נמסר הנמל האסטרטגי לצי הבריטי.
גם ליון, שהייתה בה סיעה מלוכנית חזקה, עמדה בהתנגדותה.
ב-4 בספטמבר פרץ לקונבנט המון בראשות פייר גספאר שומט, שותפו של אֶבֵּר.
הם דרשו אוכל זול לציבור ונקמה חסרת רחמים במורדים ובאריסטוקרטים.
הוועידה הסכימה באותו היום להקמת "צבאות מהפכניים", מיליציות קנאיות שמנו לבסוף 40,000 איש.
מקורבים לאברטיסטים כמו קולו-ד'ארבואה וביו-וארן צורפו לוועד לשלום הציבור, ואֶבֵּר התמנה לראש המועדון הקורדליירים.
ב-17 עבר "חוק החשודים", שאישר לעצור בעצם לפי ראות עיני הוועדות המקומיות.
הרוב בקונבנט גם ניצל את ההזדמנות להיפטר מיריביו הרדיקלים עוד יותר, ה"נזעמים", אותם היו רובספייר ואפילו אֶבֵּר נחושים לרסן.
במהלך החודש נעצרו מרבית ראשיהם בנימוקים קלושים: לאחר שהמונטניארדים קיבלו את תביעותיהם הקיצוניות בתחום הטיפול באויב – ובמידת ניכרת גם בשאלת העניים והמזון; ב-29 הועבר חוק מחיר מקסימום מקיף – בסיסם הפוליטי היה חלוש.
ב-9 באוקטובר נכנעה ליון לאחר חודשיים של הפגזות וקרבות לנציג בתפקיד קוטון.
למחרת הושעתה החוקה לזמן בלתי-מוגבל, ונקבע שהוועד לשלום הציבור יתפקד כ"ממשלה מהפכנית" עד להשכנת שלום.
ב-12 בחודש פרש דנטון, שמעמדו הפוליטי היה בצלילה, בנימוק של תשישות ונסע לביתו בכפר.
ברחבי הארץ נהנו הנציגים בתפקיד מסמכויות כמעט בלתי-מוגבלות עם שליטה מועטה מהמרכז.
נפתחה תקופת אלימות חסרת-רסן שנודעה כשלטון הטרור.
, כתב בזכרונותיו הציר רנה לבאסיור , .
לצד הגורמים הפרוזאיים והברורים, התרבות הפוליטית הנאיבית של המהפכה – האמונה בקיומו של אינטרס אובייקטיבי לכלל האומה, ובהשלכה מכך שכל מי שהביע דעה מנוגדת פעל נגדו ולכן היה ודאי בוגד ומושחת – מילאה תפקיד בלתי-מבוטל בהתפתחויות.
המלכה-לשעבר מארי אנטואנט הועמדה למשפט ראווה מזורז בבית-הדין המהפכני המיוחד ב-14 באוקטובר וראשה נערף בגיליוטינה ב-16. לבריסו, ורניו ועוד 19 ז'ירונדינים שלא נמלטו נערך הליך מוטה באותה מידה, והם הוצאו להורג ב-31. ב-8 בנובמבר נערף ראשה של מאדאם רולאן, ובעלה שר הפנים לשעבר התאבד מצער במקום מסתור כעבור שבוע.
ז'אן-סילבן ביי, נשיאה הראשון של האספה הלאומית, נערף ב-12 לאחר משפט בן יומיים.
הטריומוויר-לשעבר אנטואן ברנאב נמסר לגיליוטינה ב-29. כבר באוגוסט כתב העיתונאי המהגר והמלוכני-חוקתי לשעבר ז'אק מאלה דה פן : עד סוף השנה הוצאו להורג בפריז 177 אנשים, רובם ידועים מאוד.
בפרובינציה היה המצב קשה בהרבה.
בערים הפדרליסטיות שנכנעו מהר, כמו קאן, הפגינו הנציגים בתפקיד מדיניות שקולה והוציאו להורג רק פעילים בולטים.
כך, במרסיי הומתו 289 ובבורדו אך 300. אבל בליון הוציא קולו ד'ארבואה להורג קרוב ל-2,000. מאות נקשרו ללועי תותחים ורוסקו באשם לתוך קברי אחים.
ב-19 בדצמבר 1793 הסתיים המצור על טולון והרפובליקנים המנצחים ירו מיד ב-800 איש ובעוד מאות אחר כך.
במקביל, מוגר המרד בוונדה עם 20,000 הרוגים למורדים בקרבות בדצמבר.
רק אז החל ההרג הממשי: "טורים שטניים" (Colonnes infernales) של חיילים ערכו מסעות השמדה ורצחו לפחות 100,000 גברים, נשים וילדים במעשי זוועה.
העומס על הגיליוטינות היה רב עד כדי כך שהנציג בתפקיד קארייר הורה להטביע 1,800 איש בנהר הלואר בנובמבר ובדצמבר.
"צבאות מהפכניים" צמחו בכל המחוזות והטילו אימה על התושבים.
עד תחילת 1794 נאסרו כחצי מיליון תחת חוקי החירום, ראשם של כ-16,000 איש נערף בגיליוטינה, ומספר הקרבנות מחוץ לוונדה הגיע לכ-40,000. בערך 10,000 מתו ממחלות ורעב בבתי-הכלא המוצפים.
רק 16% היו אצילים וכמרים; לפחות שני שלישים מאלה שנעצרו באופן מסודר, ונותר תיעוד ממשפטיהם המזורזים, היו אזרחים תמימים שהומתו עקב חשד קלוש ביותר.
היבט אחר של הטרור היה הניסיון להכרית את הנצרות.
הנאורות הצרפתית שפעה רגש אנטי-דתי, ומעורבות הכמורה בהתנגדות למהפכה ליבתה אותו.
ז'וזף פושה, הנציג בתפקיד בנייֵבְר, החליט לעקור את הדת ומשלהי ספטמבר אסר על קיום טקסים בפומבי, חילל כנסיות וכולי.
במקומות רבים שגשג "פולחן התבונה" (culte de la Raison) האתאיסטי, שנוסד בידי פרנסואה מומורו, מאנשי אבר.
אף קתדרלת נוטרדאם הוסבה ל"מקדש תבונה".
הבישוף החוקתי וציר הוועידה אנרי גרגואר טבע את המילה ונדליזם לתיאור המתרחש.
20,000 כמרים אולצו לחזור בהם מנדריהם.
ב-16 באוקטובר 1793 הובסו האוסטרים בוואטיני, וכוחות האויב נהדפו באיטיות.
דנטון שב מחופשתו ב-19 בנובמבר, נחרד מהמתרחש והצטרף לרובספייר ככוח חזק בעד מתינות, בעוד הניצחונות הצבאיים ממתנים רבים בקונבנט.
ב-22 בחודש נשא דנטון נאום תקיף ודרש קץ לאלימות הלא-הכרחית.
רובספייר התריע ללא הרף כי הסרת הרסן רק תברא אויבים חדשים.
ידידם קאמי דמולן, המסית מ-1789, פתח עיתון בשם "הקורדלייר הוותיק" (Vieux Cordelier) והציג את שומט, אֶבֵּר ודומיהם כסוכנים בריטים שביקשו להמאיס את המהפכה על העם.
ב-4 בדצמבר צברו המתונים די כדי להעביר את חוק ה-14 בפרִימֶר של שנת II (התאריך לפי הלוח המהפכני) שהכפיף את הנציגים בתפקיד ושאר מנגנוני הטרור לפיקוח מן המרכז.
עברו חודשים עד שנאכף למעשה במחוזות.
ב-4 בפברואר 1794, על רקע המרד בהאיטי, ביטל הקונבנט באופן גורף את העבדות בכל השטחים בשליטת צרפת, צעד חסר תקדים.
ב-6 בדצמבר 1793 הבהיר הקונבנט כי חופש הדת מהווה זכות יסוד ואותת להפסיק את רדיפת הנצרות.
רובספייר הגן משמאל על דנטון, דמולן ויתר ה"סלחנים" (Indulgents, אינדולגנטים), כפי שהחלו להיקרא.
ב-12 בדצמבר נפלה הצעה לשנות את הרכב הוועד לשלום הציבור, שנדחפה כנראה כדי לסלק את הקנאים ולהשיב את דנטון.
בעיני רובספייר החשדן, שראה מזימות תמיד, הניסיון היווה הוכח לכך שה"סלחנים" לא היו אלא סוכנים זרים בעצמם.
הדבר כלל לא שינה את יחסו לקיצונים מן העבר השני, שאף אותם החשיב כנראה ברצינות למרגלים בריטיים.
עתה התחלקה המפה הפוליטית לשלושה גושים: האֶבֵּרטיסטים משמאל, שהוסיפו לתבוע טרור; האינדולגנטים מימין, שדרשו לרסן את הקודמים וגם לשפטם ולהענישם; ובתווך, רובספייר ונאמניו, כקוטון ולואי אנטואן דה סן-ז'וסט.
ההתנגשות בין שלוש הסיעות החלה מיד.
ב-17 בדצמבר נעצר ונחקר שארל-פיליפ רונסה, מפקד "הצבא המהפכני" שחזר מליון.
קולו ד'ארבואה, מראשי האברטיסטים, מיהר לשוב לפריז איחד סביבו את הסיעה.
ב-26 הפילו הוא וביו-וארן בוועד לשלום הציבור הצעה של רובספייר להקים ועדת חקירה לבדיקת ההפרזות, כשהפילוג משתק את הגוף.
האשמות היו חלק חשוב מהמתקפות של דמולן על האברטיסטים, אבל ב-8 בינואר 1794 נעצר ד'אגלנטין, מזכירו של דנטון, באשמת מעורבות בפרשת הונאה.
רובספייר, שטרם התנער כליל מהאינדולגנטים, נשא נאום תוקפני נגדם ב-12 שסיים בפומבי את הברית ביניהם.
האברטיסטים התעודדו כשעצוריהם שוחררו ב-1 בפברואר ו"נציגים בתפקיד" שחששו מפתיחת חקירות ומאישומים מצטרפים אליהם.
הם החלו להאשים את הקונבנט ומועצות הרבעים בהגנה על האינדולגנטים, סוכני האויב לכאורה, ולטעון שיש צורך בהפיכה נוספת כדי לטהרם.
אבר עצמו ניסה לשמור על יחסים תקינים עם רובספייר, שנעדר מהחיים הציבוריים כל פברואר בשל מחלה פתאומית, וטען שהלה הוטעה.
מועדון הקורדליירים והרובע בו שכן הכריז על עצמו כנתון בהתקוממות ב-6 במרץ.
אף רובע לא הצטרף, ומצעדם על הקומונה הסתיים בלא תוצאות.
הסנקילוטים, עייפים ומרוצים מהממשל למדי, לא התגייסו.
לדיבורים על הפיכה הייתה השפעה רעה יותר, מבחינתם: הם דחקו ימינה דמויות ציבוריות שהיה להן רווח מרובה יותר משימור המצב הקיים, כמו ד'ארבואה ואנריו.
ב-11 במרץ אשרר הקונבנט את הרכב הוועד לשלום הציבור ואפשר לחבריו מרחב פעולה, וב-13 שב רובספייר ממחלתו, נחוש להשליט סדר.
באותו היום נשא סן-ז'וסט נאום רווי השמצות נגד "סוכנים זרים" ששאפו לחולל הפיכה.
למחרת, ב-14, נעצרו בפקודת הוועד אבר, רונסה, קארייר, מומורו ובסך הכול עשרים אברטיסטים.
התובע המיוחד פוקייה-טנוויל העלה נגדם סדרת האשמות קלושה ובדויה בעיקרה, מהסוג שהיה רגיל בו.
המשפט החל ב-21 והסתיים בבוקר של 24 בחודש, וכולם נערפו בו ביום.
שומט נעצר והוצא להורג זמן קצר לאחר מכן.
"הצבאות המהפכניים" פורקו ב-27. חיסול האברטיסטים אף סיפק עילה להרכיב-מחדש את הקומונה של פריז, שרבים מהם שירתו בה, והיא איבדה את רוב כוחה ועצמאותה.
חיסול שנואי נפשם לא בישר טובות לאינדולגנטים.
חברי הוועד והצירים בקונבנט משמאל חששו עתה מהישגים ל"סלחנים" ומחקירת מעלליהם שלהם בימי הטרור.
מה שהתרחש בשבועות הבאים נותר אחד הפרקים הסתומים ביותר בתולדות המהפכה.
בפני רובספייר עמד השיקול שתחת לחץ הימין יתגבש השמאל לכוח נפרד ויישתק את הוועד לשלום הציבור.
אבל לא פחות מכך, אופיו הטהרני – ב-5 בפברואר 1794 נשא נאום בו הבהיר כי – השניא עליו בכנות את דנטון האופורטוניסט.
הם ניהלו לפחות שתי פגישות עד שלהי מרץ, שלא ידוע כמעט דבר על שהתחולל בהן.
אבל לאחריהן, רובספייר החליט להיענות ללחץ ולצרף את כוחו הפוליטי לזה של השמאל נגד בעל-בריתו לשעבר.
ב-30 במרץ חתמו שמונה-עשר מתוך עשרים חברי הוועד על צו מעצר לדנטון ועוד חמישה-עשר אינדולגנטים.
דנטון גייס את כל כישוריו כנואם וכפרקליט ובתגובה, נאסר על קהל לנכוח במשפט.
ב-5 באפריל 1794 הובלו כולם אל הגיליוטינה.
ככל הידוע, רובספייר מעולם לא שאף להיות רודן, אך מאפריל היה כמעט כזה בפועל, הגם שמבחינה חוקית (ככל שהדבר התקיים בתוהו-ובוהו ששרר) נותרה הסמכות בידי צירי הקונבנט.
ללא אופוזיציה, לבשה נטייתו למוסרנות ופרנויה ממדים כפייתיים.
בהתאם להשקפה המונטניארדית, הוסיף השלטון בכיפה לרכז את הכוח בידיו.
ב-16 באפריל 1794 בוטלו בתי-הדין המיוחדים בפרובינציה, וכל החשודים הופנו לבירה והציפו את בתי-הכלא.
ב-20 בוטל הוועד המבצע הזמני, ותפקידי הממשלה פוזרו מחדש בין תריסר מנהלות.
הוועד לשלום הציבור היה עתה חסר מתחרים.
הקומונה הצייתנית פעלה למגר את עצמאות אסיפות הרבעים, שהציתו את מהומות העבר, והמועדונים הפוליטיים.
ב-7 במאי הקים רובספייר כת דאיסטית חדשה, "פולחן הישות הנעלה", ושעמם את הציבור בדרשות שופעות להט שרבים ראו כהוכחה לשגעון גדלות.
רדיפת הנצרות לא חדלה: אחרוני מסדרי הנזירות, אלה שעסקו בצדקה ובטיפול בחולים, הולאמו במה שגרם לאחד מנזקיה המתמשכים של המהפכה.
אפילו ב-1847, עם אוכלוסייה שגדלה במיליונים, היו במדינה 40% פחות בתי-חולים מב-1789.
ב-23 ו-24 במאי נערכו שני ניסיונות התנקשות כושלים נגד רובספייר שליבו גל היסטריה בקונבנט.
בתגובה, הונחת ללא התייעצות חוק חירום ב-10 ביוני (22 בפְּרֵרִיאָל, לפי הלוח החדש): הוא שלל מנאשמים זכות להגנה משפטית ולעדים והגביל את משך ההליך לשלושה ימים.
אימת המתנקשים הביאה להעברתו בו ביום, בלא דיון רציני ותוך דקות ממש.
כך החל השלב שנקרא לאחר מכן "הטרור הגדול", כדי להבדילו מהקודם.
בעוד שבטרור הראשון הנידונים לפחות הואשמו בעבירות קונקרטיות, התקופה עמדה בסימן של טיהור פוליטי לשמו, כשאנשים נחשדו בגלל הרקע או הפוטנציאל שלהם.
בהתאמה, היו אצילים או כמרים לשעבר אחוז גבוה יותר מביניהם.
אף שההרג היה קטן מספרית יחסית לטרור הראשון שהתפרש בכל המדינה, הוא היה תכוף יותר.
מדי יום היו עשרות הוצאות להורג, אם כי למעלה מ-20% מהנתבעים בכל זאת זוכו.
זה לא היה הדבר שהטריד את הקונבנט.
בחוק החדש היה סעיף מבוא שהצהיר כי הוא סותר כל חקיקה מנוגדת.
כמה צירים שחששו מרובספייר, כמו ז'אן-למבר טאליין, שמו לב לאיום על חסינותם, שיכלה להלכה לפקוע רק בהצבעת הוועידה.
האפשרות הטילה אימה על הקונבנט, שזכר את הטיהורים הגדולים.
חיסול הכוחות המגובשים פיזר את הצירים כמעט איש איש לעצמו כשרובספייר ותומכיו אוחזים בבכורה, אבל גם לא הותיר לאחרונים מחנות שיכלו לתמרן ביניהם כפי שעשו במרוצת עלייתם לשלטון.
עתה, איימו על כולם גם יחד.
למחרת, ב-11 ביוני, הועבר במהירות חוק שאשרר את חסינות הצירים.
מהלך זה סימן את תחילת התגבשותה של סיעה שהייתה מאוחדת רק בפחדה מרובספייר.
כדרכו, ראה הלה בכל צעד נגדו מזימה.
טאליין ודומיו היו, רובם ככולם, מעורבים עד צוואר בטרור הקודם ונדרשו לתת הסברים על הפשעים שביצעו בשלהי 93'.
יו"ר היעקובינים, משוכנע שזיהה את הסיבה לתסיסה נגדו, תבע מהוועד לשלום הציבור לעצור תשעה שראה כעומדים בראש הקנוניה-לכאורה, כולל טאליין וז'וזף פושה.
רובספייר נטש את הבניין בזעם וחדל מלהגיע לקונבנט במשך חודש, כשהוא מגביל את הופעותיו הציבוריות למועדון שלו.
ב-26 ביוני 1794 הנחיל הצבא, שהתעצם והשתפר תחת ארגונו של לזאר קרנו, תבוסה מוחצת לאויב בפלורוס.
הידיעות על הניצחון פטרו כל אפשרות למיטוט המהפכה מבחוץ והטרור נראה ביתר שאת כבלתי-נחוץ.
רובספייר הוסיף ללכד את אויביו.
הוא תקף כמה "נציגים בתפקיד" שחזרו מהפרובינציה והיו מעורבים בטרור של 93', כולל פול בראס.
ב-14 ביולי גירש את פושה וטאליין מהיעקובינים.
הם היו בטוחים שקיצם קרב ועמלו נואשות לגייס תמיכה.
ב-26 ביולי בא רובספייר לקונבנט לראשונה לאחר יותר מחודש.
כשהוא מודע היטב לחרושת המזימות, נשא נאום רצוף האשמות מבלי לנקוב בשמות: הכול יכלו לחשוש שהוא מתכוון אליהם.
כשנמנע מווארן וד'ארבואה להגיב על דבריו אף במועדון היעקוביני, הם עזבו אל הוועידה מבועתים מטיהור אפשרי של מקורבי האברטיסטים בעבר, כמותם.
הפאניקה לא נעצרה בהם, והצירים בילו את הלילה ברקימת מזימות וגיבוש בריתות.
בבוקרו של 27 ביולי (9 בתרמידור II) ניסה רובספייר לנאום.
דבריו הוטבעו בשאגות מחאה נזעמות, "הלאה הרודן!" הוא, סן ז'וסט וקוטון נעצרו יחד עם אנריו.
אבל הקומונה עדיין הייתה נאמנה לו, ואנשי משמר מטעמה חילצו את האסירים מן הכלא ולקחום לאוטל דה ויל.
תחת החוקים החדשים, מהלך כזה הפך אותם למורדים, שלא היו זכאים אפילו למשפט המהונדס של תקנות ה-22 בפרייריאל אלא להוצאה להורג בלבד.
רק 17 מ-48 הרבעים שיגרו את הפלוגות שלהם לקריאת אנריו.
הקומונה והרבעים, שרובספייר דיכא בשיטתיות בחודשים הקודמים, לא היו מסוגלים דווקא עתה לצאת נגד השלטון.
מתחם העירייה נכבש בבוקרו של 28 ביולי.
רובספייר ושמונים מתומכיו נשלחו לגיליוטינה, האחרונים בשרשרת ארוכה של מנהיגי המהפכה שמצאו את מותם בידה.
הקואליציה האנטי-רובספייריסטית הייתה מגבש ארעי, אבל הגינוי הנחרץ לטרור יצר פתח לשינוי.
הקונבנט היה עייף, מפוחד ונחוש להחזיר לעצמו מידה של שליטה מן הרשות המבצעת.
ב-29 ביולי 1794 חויבו רבע מאנשי הוועד לשלום הציבור לפרוש מדי חודש.
ב-1 באוגוסט בוטל חוק פרריאל וב-11 נשללו מהוועד סמכויותיו.
הטרור באמת הסתיים ואסירים החלו להשתחרר.
כשגורשו טאליין ושותפו פררון מהיעקובינים ב-4 בספטמבר, הם התריעו מחזרה לטרור ותמכו בהתארגנות ה"מבושמים" (Mouscadins, "מדיפי ריח מושק"), כנופיות צעירים אמידים שהיו נחושים להוות משקל-נגד לסנקילוטים והפעילו אלימות רחוב.
ה"תרמידוריים" זכו אז לעוד עזרה.
כמעט מאה נאשמים ב"פדרליזם" הובאו מנאנט לפריז ובמהלך משפטם נחשפו הזוועות שקארייר ניצח עליהן.
משפטו ערער כליל את הלגיטימיות של המונטניארדים.
המפה הפוליטית, לאחר דהירה ארוכה שמאלה מאז 1792, שינתה כיוון.
לא היה די בקארייר כשעיר לעזאזל, והקונבנט החששני שתמיד ראה ביעקובינים תחרות לעצמו החל להתנער מן המועדון הוותיק שנחלש והוכתם.
ב-11 בנובמבר הורה על סגירתו.
מכאן והלאה, התזוזה ימינה שכונתה "הריאקציה התרמידורית" – על שם החודש בו הופל רובספייר; "ריאקציה", במשמעות שלילית, הופיע לראשונה בהתייחסות לפרצי האלימות נגד השמאל, ומטבע הלשון המלא נעשה פופולרי בסוף 1795 – התגלגלה במהירות.
ב-8 בדצמבר הוחזרו שבעים-ושמונה צירי הקונבנט, שהודחו ונאסרו בשל התנגדותם לטיהור הז'ירונדינים, לתפקידם, והגדילו את משקל הימין.
"ההר" המונטניארדי בספסלים הצטמצם, עקב נטישה המונית, לסיעה חלשה שנקראה "הפסגה" (Crête) וה"תרמידוריים" נעשו דומיננטיים.
ב-16 בדצמבר הוצא קארייר להורג באשמת פשעיו; ד'ארבואה, וארן ובכירים נוספים הועמדו לדין.
ברחובות, הוכו אנשים שנחשדו כיעקובינים.
פן אחר של הריאקציה היה הנסיגה מהפופוליזם הכלכלי: חוק המקסימום בוטל ב-24 בדצמבר.
ב-25 בפברואר 1795 הצהיר הקונבנט על חופש דת מלא והניח למאמינים לנפשם.
הנחלות המערביות עדיין שרצו מורדים, שהרפובליקה המותשת הייתה נואשת להשיג שלום עמם.
הנושאים-ונותנים מטעמה הציעו להם תנאים מפליגים ולמעשה אוטונומיה גמורה, כולל פטור מגיוס.
מנהיגי המורדים, שהבטיחו בסתר לבריטים להמשיך במאבק, קיבלו ברצון את התנאים במהלך האביב.
חוקים נגד מהגרים הוגמשו אף הם, וגולים החלו לחזור.
במהלך החורף שמרה הוועידה על פופולריות באמצעות סבסוד מזון.
בתחילת מרץ לא יכלה עוד להתמיד בכך, והרעב בפריז החמיר.
הסנקילוטים ניעורו בקריאה להחלת חוקת 1793 המושעית.
בקונבנט עצמו היו משוכנעים כי החוקה ריכוזית ודמוקרטית מדי, אם כי לא הייתה להם חלופה בינתיים.
ב-1 באפריל 1795 (12 בז'רמינאל שנת III) צעד המון סנקילוטי אל הוועידה.
אך לא היו להם דרישות ברורות והקומונה והמועדונים שליבו את התקוממויות השנים הקודמות לא היו אותם מוסדות חזקים.
אפילו צירי "הפסגה" ביקשו מהם לצאת, והאספסוף התפזר כלעומת שבא.
וארן ושלושת האחרים שהודחו גורשו לאי השדים.
שישה-עשר צירים מונטניארדים הושמו במעצר, ובעיר המותססת הוכרז למעשה משטר צבאי.
חוברה רשימה של 1,600 פעילי שטח למעצר מהיר בשעת הצורך.
הידיעות על דיכוי ה-12 בז'רמינאל הגיעו במהרה לפרובינציה ועודדו את נרדפי 93'-94' לבקש נקמה, במה שנזכר לדורות כ"טרור הלבן" (לבן היה צבע המלוכה, אם כי רק חלק מהפעילים היו מלוכנים).
מי שהתחיל בפיזור השמאל היו הרשויות עצמן, שפעלו לפי דוגמת הבירה.
יותר מ-80,000 איש, מרביתם פעילי הטרור הקודם, נאסרו.
100 מפגינים יעקובינים הוצאו להורג בטולון.
אז תבע גם הציבור דם, ומעשי רצח ולינץ' החלו להיערך בהמוניהם על ידי כנופיות.
בסך הכול, כ-2,000 איש נרצחו באביב.
רק שנה לאחר שהיו דיקטטורים, המונטניארדים עברו להיות הצד הנרדף.
ב-20 במאי, או 1 בפרריאל III, יצאו אלפי סנקילוטים וכמה פלוגות משמר מורדות אל הקונבנט, כשהם תובעים לחם ואת חוקת 93'.
הם רצחו את הציר פֶרוֹ והניפו את ראשו על כידון.
רבבות חמושים משני הצדדים, עם תותחים, הקיפו את הוועידה.
הצירים חששו מטבח והתחייבו לספק לפחות לחם.
אחד-עשר מצירי "הפסגה" החלו להעביר הצעות לרוח הסנקילוטים, והנוכחים הנפחדים אישרו אותן בזו אחר זו.
כשנעלמו, הוועידה חזרה בה מיד.
אחד-עשר המונטניארדים האחרונים נעצרו וזה היה סופה של סיעתם.
למחרת עצר הצבא אלפים והחרים את כל הנשק ברבעי הסנקילוטים.
העיתונות הפכה את "התקוממות פרריאל" למין היפוך של נפילת הבסטיליה ב-1789: אז הואדרו ההמונים כגיבורים והוכשר תפקידם הפוליטי בשנים הבאות, ועתה תוארו כרוצחים צמאי דם.
פעילות השטח הסנקילוטית, שהוחלשה מאוד עוד בימי רובספייר, מוגרה סופית.
זו הייתה הפעם האחרונה בה מילא האספסוף הפריזאי תפקיד פעיל במהפכה.
ב-8 ביוני מת בכלאו לואי השבעה-עשר הילד.
דודו הרוזן מפרובאנס הגולה הכריז על עצמו מיד כלואי השמונה-עשר, אך סירב להתפשר: ב"הצהרת ורונה" מ-24 ביוני 1795 הוא הכריז שישיב את החלוקה למעמדות ואת יתר הסדרים הקדם-מהפכניים.
למרות המיאוס הנרחב בציבור מן המשטר הקיים, מיליוני אזרחים הרוויחו יותר מדי מהפקעת הקרקעות וביטול השדרות מכדי להסכים לכך.
אף על פי שהמלוכנים המוכים החלו לצבור שוב תנופה אפילו בפריז הרפובליקנית, הם נותרו מיעוט, ולוועידה התרמידורית נותר גב פוליטי איתן, גם אם בלב ולב.
מצב החירום הסתיים למעשה, אך לא הייתה כוונה להחיל את חוקת 93'.
הבטחותיה לשוויון חברתי נראו עתה כפנטזיות מנותקות, קידוש זכות המרד של העם כמעודד אנרכיה, והשלטון הריכוזי כמועד לדיקטטורה.
מכל העברים עלתה דרישה למתינות ויציבות, והוסכם שרק בעלי-רכוש שיחששו מזעזועים יוכלו לערוב לכך.
ה"תרמידוריים" האופורטוניסטים נדחקו עתה מפני קבוצה מגובשת יותר שדגלה בגישה זו, בראשות ז'ירונדינים-לשעבר כמו פייר דונו וז'אן-דני לנז'ינה.
אבל שלהי הריאקציה לא היוו שיבה לעקרונות הימין מן העבר.
למעשה, התמיד הקונבנט במפעל המונטניארדי של דיכוי האופוזיציה מימין ומשמאל וריכוז הכוח בידו.
ב-23 ביוני הנחיתו הבריטים צבא מלוכני במפרץ קיברון שבברטאן, שתוגבר במורדים אך נהדפו במהרה.
בשנה שלאחר מכן, שילוב בין זהירות והימנעות מהפרזות נגד האוכלוסייה לביעור חסר-רחמים של מורדים חמושים הביא שלום לוונדה המורדת.
בשלהי הקיץ הסתיים ניסוח חוקה חדשה.
רק בעלי רכוש השווה לפחות ל-100 ימי עבודה, כמיליון איש, היו זכאים להצביע ל-30,000 אלקטורים שבחרו את הרשות המחוקקת.
זו נחלקה לשני בתים, 'מועצת החמש מאות' כבית תחתון שעליו הוטל ליזום חקיקה ו'מועצת הזקנים' בת 250 הצירים שנועדה להעבירה ולבקרה.
מדי שנה הועמדו שליש מן הצירים לבחירה.
הרשות המבצעת התגלמה בוועד בן חמישה דירקטורים שמינו את הממשלה.
הם נבחרו על ידי 'הזקנים' מרשימה שהוצעה על ידי 'החמש מאות', וכחלק ממערכת האיזונים והבלמים הקפדנית שהוקמה כלקח מן הטרור נאסר עליהם להצטרף לאחד הבתים.
מדי שנה היה אמור להתחלף דירקטור אחד.
ב-22 באוגוסט (5 בפרוקטידור שנת III) אושררה החוקה בקונבנט.
אבל הקונבנט צמא-הכוח לא תכנן להתפזר באמת.
הם העבירו צו שקבע כי שני שלישים מן הצירים בתפקיד ימשיכו לרשות המחוקקת של הדירקטוריון.
המהלך הציני עורר מיד זעם עממי מהציבור שמאס בהם.
המלוכנים, שקיוו לנצח בבחירות לנוכח חולשת הרפובליקה, החליטו לצאת לרחובות.
ב-3 באוקטובר 1795 יצאה קריאה לנציגי כל ארבעים-ושמונה הרבעים, שהמלוכנים התחזקו בהם לאחר טיהור השמאל מאז פרריאל, לפתוח במרי.
רק שבעה שלחו את פלוגות המשמר שלהם.
ב-5 בחודש (13 בוונדמייר IV) צעדו למעלה מ-20,000 איש לכיוון הקונבנט.
בקרב עם הצבא נהרגו מאות, לאחר שהגנרל נפוליאון בונפרטה הורה לתותחניו לירות קלע אשכול לתוך ההמון הצפוף.
השלטון בחר שלא להגיב בדיכוי חמור לאחר הבסתם, מתוך חישוב שרוב תומכי המרד ישתכנעו לעבור לצדו אם המשטר החדש יספק יציבות.
אבל שרידי המנגנון שאפשר את ההתפרעויות חוסלו.
ב-10 פוזר המשמר הלאומי בשליטת הרבעים, והוחלף במשמר עירוני מרכזי.
הקומונה של פריז פורקה למחרת.
הבחירות נערכו בין 12 ל-21 באוקטובר.
כפי שנקבע בצו, 500 צירים מן הקונבנט נותרו בשני הבתים של הרשות המחוקקת.
הרוח של הוועידה התרמידורית המשיכה לשלוט בדירקטוריון החדש.
חמשת הדירקטורים הראשונים שנכנסו לתפקידם היו פול בראס, לזאר קרנו, לואי רבלייר-לפו, אטיין לה טורנור וז'אן-פרנסואה רובל.
ב-27 באוקטובר התפזר הקונבנט לאחר יותר משלוש שנים בהן משל בצרפת, והחוקה החדשה נכנסה לתוקף.
הדירקטוריון נכנס לתפקידו ב-1 בנובמבר 1795, בעת היפר-אינפלציה.
במישור הפוליטי, אירועי ונדמייר הביאום להכרה כי האיום מימין היה מסוכן לשלטונם לא פחות מזה בשמאל.
הם פנו למדיניות מאזנת זהירה שאפיינה את כל שנותיהם: בכל פעם שאחד הצדדים התחזק, תמכו במשנהו.
כניסת המשטר לוותה בחנינה, ורבים מעצורי פרריאל שוחררו.
הדירקטורים אפשרו בשתיקה ליעקובינים להשתקם ולפתוח מועדונים פוליטיים.
עוד משמאל לאלו ניצב פרנסואה-נואל באבף, פופוליסט קיצוני שהטיף לחיסול רעיון הרכוש הפרטי ותבע את השבת חוקת 1793 על ערובותיה לשוויון כלכלי.
ב-19 פברואר 1796 ביטל המשטר את האסינייאטים הנשחקים והחליפם ב-18 במרץ ב"מנדטים הטריטוריאליים" שגררו מיד אינפלציה.
המצוקה הכספית והרעב ליבו את התמיכה העממית בבאבוף.
השלטון הגיב: המנהל הציבורי טוהר מאנשי שמאל מוכרים, מועדונים נסגרו וב-16 באפריל נחקק שקריאה להשבת חוקת 93' היא עבירה שעונשה מוות.
ממחבואו תכנן באבוף הפיכה שנודעה בדיעבד כ"קנוניית השווים" ויצר קשר עם יחידות צבא ומשמר.
אבל ב-11 במאי נעצרו הוא ושותפיו, והוצאו להורג תוך שנה.
בפברואר 1797, לנוכח האינפלציה, חדלה הרפובליקה מהנפקת המנדטים או כסף נייר כלשהו ורק מטבעות מתכת הוכרו כהילך חוקי.
היצע המטבע במחזור קרס באחת משלושה מיליארד למיליארד ליבר בלבד, והאינפלציה התחלפה בדפלציה קשה.
היציבות היחסית שהשיג הדירקטוריון אפשרה רפורמות משמעויות והישגים ניכרים, והכלכלה החלה סוף סוף להשתקם.
גביית המיסים שבה לראשונה מזה שנים להיקפים סבירים, המטבע יוצב, ומוסדות השלטון טוהרו מריאקציונרים נלהבים מדי שתמכו באלימות ספונטנית נגד השמאל.
החבלים המורדים בצפון-מערב צרפת הושבו לשליטה רפובליקנית, והסדר הציבורי בהם שוקם.
אבל המלחמה הנמשכת מחוץ, שהותירה את מרב הצבא בחזית, הטילה עומס כבד על המדינה.
דיכוי השמאל נטע שוב תקווה בלבות המלוכנים המפולגים.
בחירות 9–21 באפריל 1797 (ז'רמינאל V) שוב לא היו כפופות ל"צו שני השלישים", והמלוכנים היו בטוחים שיזכו להישגים גדולים.
לדירקטוריון, שסמכויותיו לא היו שונות מהותית משל הוועד לשלום הציבור, לא הייתה שום כוונה להיות נתון לפיקוחה של אספה מחוקקת בעלת שיניים, והם בחשו בהליך בכל הרמות.
הציבור הרחב אותת על אדישותו וסלידתו מהפוליטיקה בשיעור הצבעה נמוך במיוחד, פחות מ-25%.
אבל למרות כל זאת, הפוליטיקאים הוותיקים שהעדיפו הדירקטורים הפסידו, ויותר משני שלישים מהצירים היו בעלי נטיות מלוכניות ברורות.
המצביא-לשעבר ז'אן שארל פישגרו, מלוכני סמוי (סוכנים בריטיים גייסו אותו לאחר שנקלע לחובות) שזמם מאחורי הקלעים עם לואי השמונה-עשר, נבחר לנשיא מועצת החמש-מאות.
בינתיים, הושג שלום ומלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה הסתיימה למעשה במאי.
צרפת שלטה בשטחים אדירים באיטליה, בארצות השפלה ובגרמניה, והקימה בהן משטרים רפובליקניים שהיו אמורים להביא את ברכת השוויון והחירות למקומיים.
בפועל, חילות-המצב בזזו וניצלו את האוכלוסייה כדי לממן את מולדתם.
ההשפעה הכפולה של רעיונות המהפכה ואכזריות הכובשים הפיחה בתושבי הארצות רוח התנגדות, והמעמדות השליטים והמוני העם החלו לפעול במשותף.
הרעיון לפיו המדינה איננה איחוד נחלות השייכות למונרך מתוקף ירושה, אלא מכשיר לביטוי רצון האומה, החל לחלחל אף למפגרות שבארצות אירופה, ולו לנוכח האופן בו אפשר לצרפת השוויונית לגייס את כל משאביה ולהביס בקלות נסיכויות וממלכות מן הדגם הישן.
הדירקטורים היו מודעים למעשי פישגרו.
בדרבון בראס, הניע הגנרל הוש כוחות לכיוון פריז, בניגוד לחוק שאסר על כך.
הדירקטורים לזאר קרנו וברתלמי התנגדו, אך בראס, רובל ולפו היוו את הרוב.
הטריומווירט החדש נכנס לעימות עם המחוקקים ופיטר שרים מלוכנים מבלי להיוועץ בהם.
כשאיימו אלה לחסום את המימון לרשות המבצעת, נקטו השליטים בצעד דרסטי והורו להוש לערוך הפיכה צבאית ערב 4 בספטמבר (18 בפרוקטידור V).
קרנו וברתלמי נעצרו, הודחו והוחלפו במרלן דה דואה ופרנסואה דה נופשאטו.
פישגרו ועוד 52 צירים מונרכיסטים נעצרו, ולציבור נמסר שסוכלה קנוניה מלוכנית.
צירים מהימנים כונסו כדי להצביע בעד המהלכים ולשוות להם לגיטימיות.
ב-49 מחוזות בוטלו תוצאות הבחירות.
הטריומווירט הפקיע למעשה את החוקה, ומעתה והלאה התנהל כדיקטטורה כמעט בגלוי.
ההפיכה גילתה גם שמוקד הכוח החזק ביותר שנותר בפוליטיקה הארצית היה הצבא.
השלטון החל בדיכוי הימין והמלוכנים, במה שנודע כ"טרור הדירקטוריאלי." לגולים שחזרו ניתנו שבועיים לעזוב, ו-160 שהתמהמהו הוצאו להורג.
כמרים סרבנים נתבעו להישבע שוב אמונים, ו-1,400 שמיאנו גורשו לגיאנה.
היעקובינים שמחו על הפנייה שמאלה, אך לדירקטוריון לא הייתה שום כוונה לתת להם לפרוח.
השליטים נקטו גם את הצעד שכדי להימנע ממנו כינס לואי השישה-עשר את אספת המעמדות, וצרפת פשטה את הרגל.
לנוכח תשלומי ריבית מרקיעים מחקה המדינה ב-30 בספטמבר שני שלישים מחובותיה, בערך 2.6 מיליארד ליבר, ושילמה אותם בשטרות נקובים על הקרקעות הלאומיות.
לבסוף לא כובדו שטרות אלו כלל.
הליך פשיטת הרגל-למעשה הוכר ככזה חוקית רק ב-1801.
התערבות גסה של הדירקטוריון בבחירות 9 ל-18 באפריל 98' לא הצליחה למנוע הישגים לשמאל.
כפיצוי, העבירה הרשות המחוקקת הצייתנית ב-11 במאי את "חוק 22 בפלוריאל VI", שיחד עם מהלכים נוספים הביא לכך שבפחות ממחצית המחוזות כובדה הכרעת הבוחר.
בינתיים, השלום השברירי התנפץ עקב תוקפנות הצבא במספר חזיתות, והוכרזה מלחמה על אוסטריה במרץ.
מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה פרצה.
חוק גיוס חדש וצעדי חירום הביאו את המחוזות החדשים שסופחו בארצות השפלה למרד בסתיו, והרפובליקה נקלעה למשבר.
הדירקטוריון בחש בבחירות בין 9 ל-19 באפריל 1799, אבל רק כשליש מהצירים שרצה אכן נבחרו.
ב-16 במאי החליף עמנואל-ז'וזף סיאייס את רבל.
בראס ורבלייר-לפו מצאו עצמם בלי בעל בריתם.
חברי מועצת הזקנים חשו בחולשה וחדלו מלהיות פסיביים.
ב-17 ביוני אולץ הדירקטור טרֵייַאר לפרוש והוחלף בידי ז'רום גוייה שחבר לסיאס.
בראס קלט את כיוון הרוח והסתפח אף הוא לסיאס.
דואה ולפו נותרו כמיעוט והמחוקקים ניצלו את ההזדמנות להיפרע מהם.
הם הואשמו בניסוח תקנות פלוריאל, שהוכרזו עתה בלתי-חוקתיות, ואולצו להתפטר ב-18 (30 בפרריאל) תחת איומי סיאס והצבא.
הם הוחלפו ברוז'ה דוקו וז'אן מולה.
לאחר "הפיכת פרריאל" נותר סיאס כאיש החזק.
בינתיים, פרצו התפרעויות ברחבי הארץ והפעם היה הציבור בטוח שתבוסת הרפובליקה קרובה.
סיאס, שנצרך לתמרן בין ההכרח לנקוט צעדים נוקשים לבין רצונו למנוע מהיעקובינים להתבסס מחדש, ראה בהתפתחויות הוכחה שהמשטר הקיים חסר תוחלת.
השמאל היה בטוח שהמשבר יביאו לחזרה על אירועי 93' ולעליית ממשלה מהפכנית מיוחדת; אנשיו גרפו תמיכה בשתי המועצות, והיו להם כמעט 250 צירים.
הם אף פתחו מועדון חדש, "איחוד ידידי החירות והשוויון" ב-6 ביולי.
סיאס, שהיה נחוש לא לאפשר התדרדרות לטרור נוסף, הטיל את כל כובד משקלו נגדם וב-13 באוגוסט נסגר המועדון בצו שר המשטרה.
המוצא החלופי שעלה בדעתו היה הפיכה צבאית.
הוא נזקק לגנרל אהוד, ובדיוק אז שב נפוליאון בונפרטה ממצרים.
סיאס גרף אותו כמעט מיד למזימתו, ואליהם הצטרפו האופורטוניסטים הוותיקים ז'וזף פושה וטליראן.
הדירקטור היה משוכנע שהחייל חסר הניסיון הפוליטי יהפוך למכשיר בידיו.
הצבא נכנס לבירה; סיאס, דוקו ובראס התפטרו כדי ללחוץ על המחוקקים וחיילים אילצו את מולה וגוייה להתפטר אף הם.
נפוליאון נאם בפני 'החמש מאות' והכריז כי העם איבד את אמונו בהם.
הם פיזרו את עצמם והכריזו על ממשלה זמנית, הקונסולאט.
נפוליאון, סיאס ודוקו מונו שלושתם לקונסולים.
הפיכת 18 בברימר, אף שאיש לא ידע זאת בשעתו, סימנה את קצה של המהפכה הצרפתית בכלל.
נפוליאון התגלה במהרה כחזק ומוכשר יותר משני שותפיו, וכקונסול הראשון כיהן למעשה כדיקטטור לכל דבר.
הוא ויתר אפילו על היומרה של נאמנות לעקרונות הליברליים שהובילו את מהפכני 1789; לאחר עשור של תהפוכות ואי-יציבות, העיר ויליאם דויל, .
בתוך שלוש שנים ניצח במלחמת הקואליציה השנייה וחתם על שלום עם אחרון הצדדים הלוחמים, בריטניה, ב-25 במרץ 1802. הוא השיב את שלטון החוק לצרפת, חתם קונקורדט חדש עם האפיפיור וביטל רבות מהרפורמות שננקטו במהפכה.
בין היתר, יצר את האצולה מחדש.
ב-1804 סיים את העמדת הפנים שהרפובליקה שנוסדה ב-1792 עוד התקיימה והכתיר את עצמו לקיסר האימפריה הצרפתית הראשונה.
תוצאותיה המתמשכות, וכנראה הבולטות ביותר, של המהפכה הצרפתית היו השינויים המפליגים שהכניסה במשטר הפנימי של צרפת.
הערב-רב של פלכים, חבלים ונחלות, מורשת מאות שנות התפשטות איטית, הוחלף במערכת אחידה וסדורה של מחוזות שהתמידה באופן בסיסי עד ימינו.
ב-1790 החלה האספה בעבודה על קובץ חקיקה אזרחי שנועד להמיר את מערכות המשפט המגוונות והמבולבלות, מבוססות המסורת והתקדים, ששררו בממלכה בחוק אחיד ושווה לכול; אף כי נפוליאון, שעל שמו נקרא, השלים אותו, מרב העבודה נעשתה בעת המהפכה.
"הקוד האזרחי" היה אחד המסמכים המשפיעים ביותר בתולדות המשפט, ועודנו משמש במספר מדינות.
ב-1791 כינסה האספה גם את הוועדה המיוחדת למידות ומשקלות כדי ליצור קנה מידה אחיד בתחום.
זו יצרה לבסוף את השיטה המטרית, שהיא הנפוצה ביותר בעולם כיום.
הניב הפריזאי והצרפתית הספרותית הוכרזו כלשון התקנית, וב-4 ביוני 1794 הגיש האב גרגואר את הדו"ח המפורסם "על חשיבות הכרתת העגות המקומיות" בו עמד על הצורך לחסל את הניבים האזוריים ולכונן שפה לאומית אחידה כדי לגבש את האומה החדשה.
תהליך כפיית הצרפתית התקנית על תושבי צרפת, שהוחל בו אז, נמשך עוד למעלה ממאה וחמישים שנה.
גם נזקיהם הישירים של אירועי העשור היו מוחשיים וניתנים לרישום.
ראשית כול, יותר מ-600,000 איש שילמו בחייהם.
הם מתו בטרור, בעימותים, ברעב ובמחלות, אך בעיקר בשתי המלחמות עד 1799. למעט הטבח בוונדה, שעלו דרישות מודרניות להכיר בו כרצח עם, שלטון הטרור בשאר צרפת, גבה אולי 50,000 נפש מכל הסיבות.
ההרס שנגרם לכלכלה הצרפתית היה אדיר.
המהפכנים ביטלו את מערכות המיסוי הסבוכות הישנות, אך גילו שהמיסים הישירים החדשים קשים לאכיפה, והמלחמה והרדיפות חיסלו מגזרים שלמים בכלכלה, כמו מוצרי היוקרה שהביקוש להם כמעט ונעלם.
האינפלציה המשתוללת (45 מיליארד הליבר בכסף נייר שהוצאו למחזור הכספים היו שווים ריאלית אולי שביעית מערכם הנקוב) חיסלה כל תמריץ להשקעות ועסקים וצמצמה חדות את האשראי בשוק.
10% מתושבי פריז היו מובטלים ב-1798, שיעורים שחזרו על עצמם ביתר המדינה ושנלוו אליהם עוני ופשע.
ערי הנמל והתעשייה הגדולות, כמו בורדו וליון, איבדו רבים מתושביהן עקב המחסור וההגירה החוצה.
באופן גס, הוערך שהמשק הצרפתי פיגר בדור שלם לפחות עקב המהפכה, והשיקום ההדרגתי החזיר אותו בקושי לרמות של 1789 רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
למהלומות שספגה הכנסייה היו תוצאות חמורות.
הלאמת בתי-החולים, ופירוק מסדרי הנזירות שהיו אמונים עליהם, חוללה משבר קשה במיוחד בתחום הבריאות שהשפעתו הייתה לדורות.
ב-1847 הייתה אוכלוסיית המדינה גדולה ברבע, 35 מיליון לעומת 28 מיליון, אך מספר בתי-החולים היה קטן כמעט בחצי יחסית ל-1789.
צרפת שלאחר המהפכה הייתה מדינה ריכוזית יותר משמלכי המשטר הישן, שנגד עריצותם ושרירותם יצאה, אף יכלו לדמיין.
הממשל המרכזי ומספר המועסקים בו גדלו לאין שיעור, ועמם נטל המס שהוטל כדי לממנם.
ערב עליית נפוליאון קיבלו 250,000 איש משכורת מהמדינה, פי חמישה יותר מתחת לואי השישה-עשר.
המוסד הלאומי הגדול והחשוב ביותר היה הצבא, שתפח הרבה מעבר לחיל הקבע שהחזיקו שליטי העבר עקב מדיניות רדיקלית של גיוס חובה והפניית משאבים מסיבית אליו.
הוא סיפק אפיק קידום מהיר לצעירים מוכשרים ויצר שוויון בין המשרתים בו.
האצולה הצרפתית נפגעה קשות מן המהפכה, אך הרבה פחות משניתן היה לסבור מהרטוריקה השלטונית או ממצבה החוקי על הנייר.
היא חוסלה כמעמד ב-1791, אך בפועל בניה המשיכו להחזיק באדמותיהם וביתרונות שהקנו להם זכויות-היתר המבוטלות.
אמנם 1,200 הוצאו להורג בטרור, אך לא יותר מ-25%, וכנראה קרוב יותר ל-5%, מהאצילים פנו להגירה.
ב-1815 החזיקה אצולת המשטר הישן (להבדיל מהאריסטוקרטים החדשים שנפוליאון מינה) ב-80% מהקרקעות שהיו לה ערב המהפכה.
היא שרדה את התהפוכות של 1799–1789 ככוח בר-קיימא ונותרה כזו בפוליטיקה עד שלהי המאה הבאה.
בתחום אחד לפחות היא איבדה לעד וללא ספק את זכויות-היתר שלה: נטל המס עליה הוגבר מאוד ולא חזר עוד לרמות העבר.
תוצאה בלתי-צפויה של רדיפתה הייתה התלכדות התעמולה נגדה מצד המהפכנים עם תדמיתה בעיניה.
האצולה שטרם 89' הייתה מעמד דינמי ופתוח שקל היה להתקבל אליו ושהיה מעורב ביוזמות עסקיות רבות, אך שיוקרתו נבעה מהדימוי העצמי כקבוצה מיוחסת ואנינה.
ההסתה נגדה, שתיארה את האצולה כטפילית ומנוונת, דווקא קיבעה ראייה זו.
מי שנפגעה אנושות הייתה הכנסייה.
1,000 כמרים הוצאו להורג בטרור ו-25,000 גורשו או נמלטו, כ-17% מהמעמד הראשון.
הקרע בין הכנסייה החוקתית החדשה להיררכיה הרשמית היה חמור ומתמשך, ושתיהן בתורן ספגו רדיפות אלימות במהלך המסע להכרתת הנצרות בימי הטרור.
הכנסייה ששוקמה לאחר הקונקורדט של נפוליאון ב-1801 הייתה חלשה ומרוסקת, וניצבה בעמדת נחיתות מול הוותיקן.
המנזרים ורבבות הנזירים והנזירות שחיו בהם כמעט ונעלמו.
המדינה הריכוזית הפקיעה בהדרגה רבות מסמכויות הכמורה, מעניינים פשוטים כניהול מרשם הלידות והפטירות ועד למונופול שהחזיקה על מערכות החינוך, הרווחה והבריאות הציבוריות.
ההשפעות על האיכרות באזורי הכפר היו מורכבות.
מחד, כפיפותה לשיפוט בעלי האחוזות ולזיכיונות הבלעדיים שלהם על טחנות הקמח ושירותים דומים באה לקצה, ועמה רבים מהנטלים הכספיים שהטיל עליהם הסניוריאליזם; המהפכה הכירה באיכר כאזרח שווה שיכל לפנות ישירות לערכאה שיפוטית ולא כקשור לנחלה ולאדון.
מאידך, יוגבים אמידים הרוויחו תכופות על חשבון החקלאים המרוששים הקטנים, שנשללו מהם חלק מזכויות המרעה והעיבוד באדמות המשותפות בגלל חוקים שקידשו את הרכוש הפרטי ואפשרו תביעת בעלות על קרקעות שהוכרו בעבר כשייכות לכלל.
אבל מבחינה כלכלית ומעשית לא השתפר מצבם כלל והם אף דוכאו באכזריות לאחר תרמידור, לצד הנזקים הכלכליים שספגו עם יתר האוכלוסייה.
שליש מהמהגרים היו בני המעמד השלישי-לשעבר.
המרוויחים הגדולים של המהפכה היו בעלי הרכוש, ובעיקר העירוניים האמידים והמשכילים יחסית, או ה"בורגנות" (אם כי קיומה של זו כמעמד מובחן באותם הימים נדחה על ידי מרבית החוקרים).
ביטול משטר זכויות-היתר פתח בפניהם את הדרך למשרות שהיו חסומות בפניהם בעבר, כוחם הפוליטי גבר לעומת המעמדות המיוחסים והם שוחררו ממגוון הנטלים שהטיל המשטר הסניוריאלי על בעלי קרקעות.
חשוב מכל, העברת ההון הגדולה של התקופה, הלאמת אדמות הכנסייה והמהגרים והפיכתן ל"טובין לאומיים", נותבה יותר מכל לכיסיהם.
האינטרסים שלהם היו הגורם החשוב ביותר בהכתבת דרכה של המהפכה: שלטון הטרור התאפשר בגלל חששם לאבד את הישגיהם מול פולש שקרא להשבת הסדר המעמדי הקודם, ובאותה מידה סולקו המונטניארדים כשמדיניותם כבר לא נחשבה חיונית.
כשנפוליאון יצר את האצולה החדשה שלו ב-1808 והעניק תארים על בסיס שיקולי שירות למדינה ועושר, 58% מהמקבלים היו בורגנים.
קבוצות אחרות, שניצבו בשולי החברה, צברו הישגים רבים לאחר 1789. זכויות הנשים לא הושוו בעקרון, ובין היתר נשללה מהן זכות הצבעה, אך הן מילאו תפקיד נרחב וחסר תקדים באירועי המהפכה.
חוק גירושין אזרחי אפשר מ-1792 להיפרד מבני-זוג שהוכרו כמתעללים, בלתי-שפויים וכדומה; הרוב הגדול של אלו שנעזרו בו היו נשים.
חוק הירושה החדש מ-1793 החיל לאחור עד 89' את הקביעה שרכוש הורים צריך להתחלק שווה בשווה בין צאצאיהם, ללא הבדלי מין.
אף כי לא היו חלק ממדיניות מקפת לשיפור מצב האישה, חוקים אלו שינו מהותית את מעמדן של הנשים במסגרת החוק והחלישו את כפיפותן למבנה המשפחתי.
שינויים מהותיים ועקרוניים יותר לא עלו כמעט על סדר היום: המנשר של אולמפ דה גוז', ""הצהרת זכויות האישה והאזרחית", שקרא להעניק להן זכות בחירה, זכה להתעלמות וב-1793 אסר הקונבנט על ארגונים ייעודיים לנשים.
לבסוף ביטל נפוליאון את רוב התיקונים בתחום זה.
השחורים במושבות צרפת מעבר לים התקדמו בהרבה: בני-אדם "צבעוניים" חופשים קיבלו שוויון זכויות בהאיטי ב-1792, וב-1794 בוטלה כליל העבדות, אם כי מסיבות פוליטיות ולא אידאולוגיות.
אף כי נפוליאון השיב אותה מאוחר יותר, התפתחויות אלה היו צעד חשוב בדרך לחיסול העבדות השחורה במערב.
קבוצה נרדפת נוספת, ההוגנוטים, קיבלה את מרבית זכויותיה עוד מלואי השישה-עשר ב-1787, אך רק ב-24 בדצמבר 89' נתנה להם המהפכה זכויות אזרח מלאות, לאחר יותר ממאתיים שנות דיכוי וגירושים.
ב-1791 קיבלו גם יהודי צרפת זכויות אזרח, ובמסגרת ביטול המעמדות הקורפורטיביים הוחשבו מאז והלאה כצרפתים בני דת אחרת ולא כאומה זרה בעלת חוקים משלה.
דוגמה זו הניחה את היסוד לאמנציפציה ליהודים במערב.
את השינויים הגורפים שהחילה המהפכה במבנה החברתי והמנהלי של צרפת לא ניתן היה להשיב אחור.
הן נפוליאון, שניסה להדחיק את זכר העשור הסוער, והן המלכים הבורבונים שגלו על מנת להיאבק בה לא היו מסוגלים לחסל את המנגנונים המדינתיים שיצרה והותירום על כנם על אף שניסו לקצצם ולסרסם.
נפוליאון הצליח לבטל את מוסד הבחירות, לדוגמה, אך הוא הושב תחת הבורבונים ב-1815 ונותר מאז על כנו.
עמידים לא פחות היו השסעים הפוליטיים שניבעו מיד בין אלה שתמכו במטרות המהפכה ואלה שהתנגדו לה.
אלה היו שני מחנות דינמיים שסיעות ופרטים עברו ביניהם תדיר בהתאם למצב המשתנה, אך באופן בסיסי התקיימה חלוקה בין אלה שראו באירועי 1789 דבר חיובי לבין אלו ששאפו לשוב לימים בהם המלך, הכנסייה וההיררכיה המעמדית היו הציר עליו נשענה צרפת.
קרע זה המשיך לזעזע את המדינה לפחות עד הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-1870, המשטר הראשון מאז המהפכה שהצליחה להחזיק מעמד יותר משני עשורים, ולמעשה עד תבוסת הכוחות הריאקציונריים לאחר מלחמת העולם השנייה; עד 1958 החליפה צרפת עשרה משטרים וחמש-עשרה חוקות.
המהפכה שרטטה מחדש את המפה הפוליטית, בצרפת ובעולם כולו.
המהירות בה התחוללו השינויים והתהפוכות גזרה כליה על הסדר היציב יחסית שהתקיים במשטר הישן.
באספה הלאומית נוצרה לראשונה החלוקה בין שמאל וימין בפוליטיקה: השמרנים תומכי הסדר הקיים ניצבו מימין, והמחדשים שדרשו רפורמה ניצבו משמאל.
יחד עם האפשרות לחולל תמורה קיצונית בתמיכה עממית, ללא מנגנוני השלטון הקיימים, הגיחה הפוליטיקה המהפכנית ומושג המהפכה המודרני, כהתרחשות סוחפת-כול.
פעילים שנשבעו לחולל מהפכות (ולא מרידות כבמשטר הישן) הטרידו קשות ולעיתים הפילו את ממשלות תבל במאות הבאות.
גישות מתונות יותר, שקראו לא לעקירת הקיים מן השורש אלא לקידום תמורות זהירות, התבטאו בפעולה במשנה תוקף לרפורמה על בסיס רציונלי ומושכל – כך סברו לפחות המצדדים בה – במערכות חברתיות שעדיין נשענו על ריבוד מעמדי נוקשה ועל עליונות הדת.
אף על פי שמלכים אבסולוטיים נאורים כבר פעלו ברוח זו קודם, התיקונים המרובים שהנהיגה צרפת המהפכנית נתפשו כדוגמה וכמופת למדינה המתמסרת בלי עכבות לרוח הנאורות.
כמענה לפרוגרסיביות ולניסיונות לתקן אם לא לבטל את המוסכמות החברתיות, הולידה המהפכה את השמרנות.
התאורטיקן החלוצי של השמרנות, אדמונד ברק, ניסח את רעיונותיו בספרו "הרהורים על המהפכה בצרפת" מתוך ביקורת על החיפזון של המהפכנים.
כבר ב-1790 סבר שהתנהלותם תביא לתוהו ובוהו, ולבסוף לכך שגנרל כלשהו יתפוס את השלטון, כפי שאכן קרה.
עוד ימינה מן השמרנות עלתה הריאקציה, שקראה משנות ה-90 של המאה ה-18 להשיב את צרפת לימים בהם הכתר והאמונה הקתולית היו מסד הממלכה וערובה לסדר פוליטי מיטיב ואידיאלי, לפחות בראייתה.
הריאקציה דרשה תמיכה בלתי-מסויגת בדת ובמונרכיה, באופן יותר נוקשה ומודע אידאולוגית מבעבר.
הריאקציה תיארה את העבר באופן אידיאליסטי וטהרני, ואת תהפוכות ההווה ראתה כנובעות מסטייה מדרך הישר.
אחד מהוגיה הראשונים, הכומר אוגוסטן דה בארואל, פרסם את משנתו כתאוריית קונספירציה בספר "זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם" מ-1798, בו טען כי הבונים החופשיים אשמים במהפכה.
מדינות אירופה אימצו את הריאקציה בהתלהבות לאחר האימה שהטילו אירועי 89'-99', ויחד עמה אמצעים ושיטות חדשים שצמחו מתוך אותו הגיון ריכוזי ומודרני שהניע את המהפכה.
בעשורים הבאים, לפני ואחרי אביב העמים, קמו מדינת המשטרה, הצנזורה הנרחבת, הפיקוח ההדוק על מוסדות החינוך ומנגנוני תעמולה מסועפים בעד הסדר הקיים.
, סיכם ויליאם דויל, ומדינות אירופה האחרות גילו כשאסרו מלחמה על הרפובליקה הצרפתית הצעירה.
ההכרה כי רק הזדהות עמוקה של היחיד עם מדינתו, שאינה מתווכת במסגרות מעמדיות, יכולה לקדם מודרניזציה ולהקנות עוצמה צבאית וכלכלית, השפיעה עמוקות על הארצות שנכבשו על ידי צרפת או שספגו תבוסות מידה.
הזעזוע התודעתי והחברתי שנלווה לכך, הניע חידוד ואף יצירה מאפס של תודעת הזהות הקיבוצית בנחלות הגרמניות, בחצי-האי האיטלקי ובארצות השפלה.
בהעתקה של הדפוסים הצרפתיים, מאות אלפי מתנדבים הסכימו לאחר מכן להתנדב למלחמה לשחרור מעול הפולש המהפכני.
אינטלקטואלים, ובעקבותיהם פוליטיקאים, החלו לדון ולפתח חלופות לסדר הישן שאבד עליו הכלח.
מראשית המאה ה-19 עלו לא רק תביעות למשטר רציונלי יותר, אלא גם תנועות לאומיות בוסריות שביקשו מתאם בין האומה לגבולות הישות הפוליטית, והתלבטו סביב אילו מאפיינים וסמלים להתגבש.
צרפת, האחידה והריכוזית יחסית, היוותה דגם מרכזי למאמצים המוצלחים או הכושלים לכונן מדינות-לאום מודרניות מתוך המונרכיות הרב-אתניות של אירופה.
הגידול האדיר בצבא שהביא הגיוס הכללי של 1793, הפך את מלחמת המהפכה לעקובה מדם וטוטלית יותר מכל סכסוך צבאי מאז הרפורמציה.
יחד עם המהפכה האמריקנית, המהפכה הצרפתית הנחילה לעולם מחדש את הרעיון של זכויות אוניברסליות וחוק שווה לכל החל באותה מידה על כל האזרחים – ולא משטר פריבילגיות נפרד לכל שדרה מעמדית.
הצהרת זכויות האדם והאזרח, שכיוונה לא לצרפתים אלא לכל בני האדם, נותרה מורשתה העליונה של המהפכה, והשפיעה על תנועות פוליטיות בכל העולם.
הפנייה למושגים פוליטיים-חברתיים בעלי תחולה גורפת התבטאה גם בסיסמה "חירות, שוויון, אחווה", שנעשתה ברבות הימים מזוהה עם אירועי 1799–1789 (על אף שכמעט ולא הופיעה בצורתה זו במהלכם).
סתירות ומתחים אלו הוסיפו לאפיין את כל מי שהושפעו מרוח המהפכה בעתיד, והם נאלצו, איש איש, לבחור באחד מפניה ולטשטש את האחרים.
הקומוניסטים הרוסים שחוללו את מהפכת אוקטובר ראו את עצמם כממשיכים בנקודה בה נעצר הפופוליזם הריכוזי של המונטניארדים ב-1794, ואת הריאקציה התרמידורית כבלימה של המגמה לשוויון חברתי על ידי בעלי-הרכוש.
חוגים ימניים וליברלים, לעומת זאת, הבליטו את האחדות הלאומית הצרפתית או את ההבטחה לחירות.
המדינה הריכוזית המודרנית פירקה את המסגרות הקורפורטיביות הישנות ויצרה קשר ישיר עם האדם היחיד, תוך שהיא מפוררת את מערכת המעמדות יותר ויותר לפרודות אינדיבידואליות.
מתוך הצורך לנצל באופן מיטבי את כשרי כלל האזרחים התבססה מריטוקרטיה יחסית, וככל שזו הייתה בלתי-מושלמת, היא אפשרה בעקרון לכל אחד להגיע לכל דרגה.
ב-1799 השתלט על הרפובליקה קצין שמוצאו היה ממשפחת אצולה זוטרה, ושקידום דומה כלל לא היה אפשרי עבורו תחת המשטר הישן.
המהפכה סימנה רבים ממאפייניו של העולם המודרני: מרחב שיח ציבורי הנשען על ידיעת קרוא-וכתוב ותקשורת המונים, פוליטיקה של הציבור הרחב במקום של מסגרות מעמדיות לעומת המלך, שלטון נבחר ייצוגי, גיוס טוטלי של משאבי המדינה ועוד.
השאלה אם הייתה תמורה שתרמה לכינונו של סדר עולם זה, או עוד אבן-דרך שהובילה אליו כתוצאה מרקע עולמי זהה – תקשורת ותעבורה משופרות, המהפכה התעשייתית, הרפורמות של המלכים שדגלו באבסולוטיזם נאור (ושנקטעו בבהילות עקב החשש מקריסה דומה לזו של צרפת) – מוסיפה להיות שנויה במחלוקת בין היסטוריונים.
במהפכה המהוללת הודח המלך האנגלי הקתולי ג'יימס השני, והומלכו בתו מרי השנייה ובעלה ויליאם השלישי (לבית אוראנז'), הפרוטסטנטים.
לאירוע זה מתייחסים לעיתים כ"מהפכה ללא שפיכות דמים", אף שהשתוללו בסקוטלנד ובאירלנד קרבות קשים לאחר שג'יימס השני עזב את אנגליה.
במובן הצר מדובר בהפיכה ולא במהפכה, אף כי השלכותיה המדיניות מרחיקות מעבר לחילופי הריבונים בזמן ההוא.
לאחר שובו של בית סטיוארט לכס המלכות באנגליה, שנלקח מצ'ארלס הראשון על ידי אוליבר קרומוול, שלט באנגליה המלך צ'ארלס השני לבית סטיוארט, קל הדעת וההולל.
למלך לא היו ילדים חוקיים שיכולים היו להמשיך את שושלת המלוכה הפרוטסטנטית, ועל פי חוקי אנגליה היה היורש אחיו, ג'יימס, דוכס יורק, אשר היה קתולי.
ג'יימס העדיף לוותר על משרתו, ולא להתכחש לאמונתו.
בה בעת הגיע בצרפת לואי ה־14 לשיא עוצמתו.
מלחמה התחוללה ביבשת בין צרפת להולנד, ובהולנד עלה מנהיג חדש, ויליאם מאוראנז', והוא הושיע את הולנד מכיבוש צרפתי כאשר פתח את הסכרים ומנע את התקדמות הפולשים אל תוך ארצו.
ויליאם מאוראנז', הנשוי לבתו של ג'יימס, מרי, נעשה עתה האיש שכל פרוטסטנטי ברחבי היבשת נשא אליו את עיניו.
ב־1685 שכב המלך צ'ארלס על ערש דווי.
לפני העם האנגלי עמדו שתי אפשרויות: להכתיר עליהם מלך קתולי (בניגוד לאמונה הבסיסית של רוב העם, ובניגוד לנטייה ההיסטורית באנגליה ולבריתותיה של אנגליה ברחבי אירופה), או להידרדר למלחמת אזרחים, וזאת דור אחד לאחר מלחמת אזרחים עקובה מדם.
היה ידוע כי עם מותו של ג'יימס תירשנה אותו בנותיו, מרי (הנשואה לוויליאם מאוראנז') ואן, בעלות הנטייה הפרוטסטנטית.
נראה כי אם יעלה ג'יימס לכס המלוכה, כי אז תהיה זו אך תקופה קצרה של שלטון מלך קתולי, ועם מותו ישוב לכס מלך (או מלכה) פרוטסטנטים.
צ'ארלס עשה ככל יכולתו בימיו האחרונים כדי להרגיע את הרוחות, והטיל את מלוא כובד משקלו על מנת שאחיו יירש אותו.
כאשר מת צ'ארלס משבץ פתאומי בפברואר 1685 לא היה כל ספק כי יורשו הטבעי הוא ג'יימס.
ג'יימס עלה לכס המלכות כשברקע הדברים מאבק בין הקתולים והפרוטסטנטים, ובין הזכות האלוהית של המלכים לשלוט (בנוסח דודנו לואי ה־14) ובין הזכויות הפוליטיות של הפרלמנט שהוקנו לעם בימי קרומוול.
כאשר עלה לשלטון הצהיר הצהרות מתונות שהפיגו את החששות.
הוא הצהיר כי ברצונו לשלוט על פי הדין והמנהגים, לכבד את החירויות ואת החוק, ובאשר לדעותיו הפרטיות בנושאי אמונה "איש לא יבחין כי הוא מחזיק בהן".
עד מהרה החל הפולחן הקתולי הגלוי שבו עסק להשפיע על הארץ כולה.