tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסולטאן המפורסם ביותר של השושלת הסעדית היה אחמד אל-מנסור (1578-1603), שבנה את ארמון אל-בדיע המפואר במרקש והיה בן זמנה של אליזבת הראשונה.
אחד ההישגים החשובים ביותר של הסעדים היה הניצחון על פורטוגל בקרב שלושת המלכים והגנה על מרוקו מפני האימפריה העות'מאנית.
עיר הבירה הראשונה שלהם הייתה תארודאנת ולאחר מכן מרקש.
1509: הקמתה של הממלכה הסעדית בדרום מרוקו;
1511: הסעדים מקבלים את תמיכת השבטים הברברים של אזור סוס;
1524: הסעדים מקבלים את תמיכת שבטי ההינטה ששלטו במרקש;
1527: השושלת הווטאסית מכירה רשמית בשלטון הסעדי בדרום מרוקו;
1541: הצבא הסעדי מגרש את הפורטוגזים מאגאדיר, אזמור, אספי ואסילה;
1554: מוחמד א-שייח מפיל את השושלת הווטאסית והסעדים נהפכים לממלכה המרכזית במרוקו;
1561-1567: סיפוח הערים טטואן, שפשאוון ודבדו לממלכה הסעדית;
1578: קרב שלושת המלכים: ניצחון מרוקאי על הצבא הפורטוגלי;
1591: פלישה סעדית לשטח אימפריית סונגהאי והבסתה;
1603-1627: מאבקי ירושה לאחר מותו של אחמד אל-מנסור, בין שלושה טוענים לכתר ותחילת שקיעתה של הממלכה הסעדית;
1628: איבוד שטחים רבים על ידי הממלכה הסעדית; רבאט, מכירה ו טטואן נשלטו על ידי מוסלמים שגורשו מספרד, תאפילאלת על ידי השושלת העלאווית, אוג'דה על ידי האימפריה העות'מאנית ושטחים רבים אחרים שאבדו למנהיגי שבטים ברברים.
עד שנת 1659 הם איבדו את כלל שטחם לגורמים זרים ואיבדו את מקומם כשליטי מרוקו.
לשושלת הסעדית לא היה בסיס תמיכה מוצק בקרב השבטים הברברים של מרוקו, בניגוד לשושלות קודמות, אך היא נהנתה מלגיטימציה בזכות הייחוס למשפחת הנביא מוחמד.
הסעדים ביססו את הצבא שלהם על שכירי-חרב זרים (חלקם עבדים) ועל שבטי הג'יש.
שבטים אלה נהנו מפטור ממיסים וקיבלו אדמות נרחבות תמורה לשירותם בצבא.
השושלת המרינית הייתה שושלת מוסלמית ממוצא ברברי ששלטה במרוקו בשנים 1244-1465.
בשנת 1244 עלו המרינים לשלטון לאחר שהביסו את שושלת אל-מוואחידון שקדמה להם.
בשיאה של השושלת המרינית באמצע המאה ה-14, היא שלטה כמעט על כל המגרב.
המרינים ניהלו קשרים ותמכו בממלכת גרנדה ובממלכות מוסלמיות אחרות באל-אנדלוס (ספרד המוסלמית) במהלך המאות ה-13 וה-14. הם עצמם ניסו להשיג דריסת רגל ישירה בצד האירופי של מצרי גיברלטר אך לא הצליחו להגשים את מטרתם.
השושלת המרינית הופלה בשנת 1465 במרד שיזמו הווטאסים, שהיו מקושרים אליהם בקשרי משפחה.
המרינים היו בני שבט וואסין, שבט ברברי שהיה חלק מקונפדרציית השבטים זנאטה.
מקורו של השבט באלג'יריה והוא היגר למרוקו בעקבות הפלישה של השבט הבדואי בני הלאל במאה ה-11 לשטחם.
מקור השם זנאטה הוא באב הקדום של השבטים, וורטג'ן אל-זנאטי.
על פי אבן ח'לדון, המרינים חיו במקור באזור סיג'ילמסה, ולאחר מכן עברו להתיישב בצפון-מזרח מרוקו.
לאחר שהגיעו למרוקו, המרינים הסתפחו תחילה לכוחות השושלת אל-מוואחידון, ששלטה באותה העת.
לאחר שנלחמו בהצלחה לטובת השושלת בקרבות במרכז ספרד, השבט החל לצבור כוח פוליטי עבור עצמו.
החל משנת 1213, הם דרשו מיישובים חקלאיים בצפון-מזרח מרוקו לשלם להם מיסים, מה שיצר מתחים ביניהם לבין שושלת אל-מוואחידון.
המתיחות באה לביטוי, החל משנת 1215, בהתפרצויות קבועות של לחימה בין שני הצדדים.
בשנת 1217 המרינים ניסו לכבוש את מזרח מרוקו, אך הם גורשו משם, ונאלצו לעבור להתיישב במזרח הרי אזור הריף ולהישאר שם כמעט 30 שנה.
במהלך שהותם בריף, שושלת אל-מוואחידון ספגה הפסדים קשים בקרב והחלה לאבד שטחים גדולים לנוצרים בספרד, בעודה מאבדת שטחים גם לשושלות מוסלמיות שהכריזו על עצמאותן מתוך שטחיה.
בין השנים 1244–1248 המרינים הצליחו לכבוש את הערים תאזה, רבאט, סלא, מקנס ופאס מאל-מוואחידון המוחלשים.
ההנהגה המרינית התיישבה בפאס והחלה להיעזר בשכירי-חרב נוצרים במהלך מלחמתה באל-מוואחידון.
לאחר שכבשו את רוב מרוקו, אבו יוסוף יעקוּבּ פנה לעבר אל-אנדלוס כדי לתמוך במאבק המתמשך של הממלכות המוסלמיות נגד ממלכת קסטיליה הנוצרית.
המרינים ניסו באותה הזדמנות להרחיב את השליטה שלהם על התנועה המסחרית במצרי גיברלטר.
בתקופה זו הנוצרים בספרד הצליחו לראשונה להעביר את הלחימה לשטח מרוקו עצמה: הם ערכו שני ניסיונות לפלוש למרוקו בשנת 1260 ושנת 1267, אבל שני הניסיונות כשלו בסופו של דבר.
המרינים מצדם השיגו אחיזה בספרד ולקחו חלק בעימות בין מוסלמים לנוצרים בחצי האי האיברי.
כדי להגשים את מטרתם לזכות בשליטה מוחלטת על הסחר במצרי גיברלטר, הם התחילו בכיבוש של מספר ערים ספרדיות: עד שנת 1294 הם הספיקו לכבוש את גיברלטר, טריפה ומספר ערים נוספות.
בשנת 1276 המרינים ייסדו את פאס אל-ג'דיד שבה הם מיקמו את המרכז המנהלי והצבאי שלהם.
אמנם פאס הייתה עיר משגשגת לאורך כל תקופת אל-מוואחידון, ואף נהפכה לעיר הגדולה ביותר בעולם באותה העת, אך זה היה בתקופה המרינית שהעיר השיגה את תור הזהב שלה.
בתקופה המרינית פאס נהפכה למרכז אינטלקטואלי חשוב והוקמו בה המדרסות הראשונות שלה (לא כולל מדרסת אל-קרוויין הקדומה).
המונומנטים הגדולים ביותר בעיר והרבה מן בנייני המגורים בעיר העתיקה שלה נבנו בתקופה הזו.
על אף מאבקים פנימיים קשים, אבו סעיד עות'מאן השני (1310–1331) יזם פרויקטים רחבי היקף של בניה ברחבי מרוקו, כולל מספר מדרסות נוספות.
המדרסות היו נחוצות כדי להכשיר מעמד בירוקרטי שיהיה תלוי במרינים, כדי לבסס את השליטה שלהם במרוקו.
המרינים הושפעו במידה רבה מהמדיניות של ממלכת גרנדה, שסייעה להם להגדיל את צבאם ב-1275. במאה ה-13, ממלכת קסטיליה הנוצרית ערכה מספר פלישות למרוקו; בשנת 1260, הכוחות הקסטיליאנים פשטו על העיר סלא ובשנת 1267, יזמו פלישה בקנה מידה מלא למרוקו, אך המרינים הצליחו לבלום אותם.
בשיא כוחם של המרינים, בתקופת שלטונו של אבו אל-חסן עלי (1331-1348), הצבא המריני היה גדול וממושמע, הוא הורכב מ-40,000 פרשים ברברים ונוודים ערבים, ואנדלוסים נכללו כקשתים.
המשמר האישי של הסולטאן כלל 7,000 חיילים, כולל נוצרים, כורדים ושחורים-אפריקאים.
תחת אבו אל-חסן עלי נעשה ניסיון לאחד את המגרב תחת שלטון המרינים.
בשנים 1337–1347 המרינים יצאו למסע כיבושים ברחבי צפון אפריקה והשתלטו על שטחים עצומים שהשתרעו מדרום מרוקו ועד טריפולי.
עם זאת בשנת 1340 המרינים ספגו תבוסה מוחצת מידי של קואליציה פורטוגלית וקסטיליאנית שאילצה אותם לסגת מאל-אנדלוס.
באותה השנה מרד של שבטים ערבים בדרום תוניסיה גרם להם לאבד את השטחים המזרחיים שלהם.
בשנת 1348, אבו אל-חסן עלי הודח על ידי בנו אבו ענאן פארס, שניסה לכבוש מחדש את אלג'יריה ותוניסיה.
למרות כמה הצלחות, הוא נרצח על ידי הווזיר שלו ב-1358, והשושלת החלה לדעוך.
השליט האחרון של הממלכה המרינית, עבד אל-חאק השני, מונה לסולטאן עוד בגיל שנה מכורח הנסיבות, לאחר שאחיו הוצא להורג.
עקב גילו הצעיר, הווטאסים, משפחה של וזירים ופקידים בכירים, היו אלה ששלטו הלכה למעשה בממלכה המרינית.
לאחר שעבד אל חאק השני הגיע לבגרות הוא שאף להחזיר לידו את המושכות לממלכה, אולם הווטאסים סירבו.
בתגובה עבד על חאק גייס חיילים לפשיטה צבאית על הווטאסים וטבח בהם.
בשנת 1465, בעת הימצאותו של עבד אל-חאק מחוץ לפאס ביחד עם הוזיר היהודי שלו הידוע בשם הארון, החל מרד נגד השלטון המריני בפאס.
על פי מטייל ארצות מצרי בן התקופה, המרד פרץ בעקבות האשמות כנגד כוחו הרב של הוזיר היהודי.
כחלק מהמרד נערך טבח המוני ביהודי פאס, קהילה ששגשגה בתקופה המרינית, ונותרו ממנה 5 גברים ו-6 נשים בלבד.
כאשר עבד אל-חאק ויועצו היהודי שמעו על המאורעות הם מיהרו חזרה לפאס, אך שם הם נתפסו על ידי הכוחות המורדים והוצאו להורג.
את הריק לאחר המרד מילאו הווטאסים, שייסדו את השושלת הווטאסית ששלטה במרוקו לאורך המאות ה-15 וה-16.
השושלת ה-25 המכונה גם השושלת הנובית, השושלת הכושית, והפרעונים השחורים היא שושלת ממוצא נובי, שהתקיימה במצרים בסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
השושלת הסתיימה בשל הכיבוש האשורי בשנת 661 לפנה"ס .
למרות מוצאם הדרומי רחשו מלכי הנובים כבוד למסורות המצריות.
המטרה שלהם הייתה להשיב את מצרים לימי הזוהר שלה בתקופת הממלכה החדשה והממלכה התיכונה.
הם החשיבו את עצמם כפרעוני מצרים, השולטים בתמיכתו של האל אמון.
אימצו מנהגי מלכות, תארים ומנהגי קבורה מצריים, וקידמו חידוש של סגנונות מצריים עתיקים באומנות וארכיטקטורה ושל מסורות שפה ודת .
עם זאת הם שימרו את שמותיהם הנוביים, ואת המאפיינים הפיזיים השונים שלהם בייצוגיהם בפסלים ובציורים, ודבקו במסורת מנהגי ההורשה שלהם לפיהם לעיתים המלוכה עוברת ממלך לאחיו (ולא לבנו).
המידע על מלכיה הנובים של תחילת השושלת לוקה בחסר.
המלך הראשון שנזכר בכתובות הוא כשתא ((Kashta, ששלט בנוביה בצפון עד יב (Elephantine) שבגבול עם מצרים, הוא או בנו פ-ענח'י הגיעו להסכם עם שליטי תביי שככל הנראה נשבעו אמונים לנוביה עבור תמיכה צבאית .
ב-728 לפנה"ס שאיפותיו הטריטוריאליות של תפנאח'ת (Tefnakht), מושל סיי, איימו על עצמאותה של נוביה והיוו מניע לפיענח'י לשלוח את צבאו צפונה.
אחת אחרי השנייה נכנעו או נכבשו ערי מצרים.
פיענח'י הניח לשליטי הערים המקומיות הכנועות להמשיך לשלוט בעריהם.
בתום מסע הכיבוש חזר פיענח'י לעירו נפאטה והקים בג'בל ברקל במקדש אמון מצבת גרניט המתארת במפורט כיצד הכניע את אויביו בארצות הצפון.
שאבאכא היה אחיו של פיענח'י, שאבאכא (Shabaka) פלש כעשר שנים מאוחר יותר, בערך ב-711 לפנה"ס, למצרים וכבש אותה, הוא שלט באופן רשמי על כל מצרים, שלטונו היה יציב וההיסטוריון המצרי מנתון מחשיב אותו כמייסד השושלת ה-25.
שאבאכא, הבין את הסכנה שנשקפת למצרים מהאימפריה האשורית בראשות סרגון השני, וניסה באמצעות סוכניו לעודד למרד את יושבי ארץ ישראל וסוריה, מזימת המרידה התגלתה לסרגון השני והם זנחו את תוכניותיהם והצהירו אמונים לאשור.
בשנת 705 לפנה"ס ירש סנחריב את מלכות אשור מאביו.
שאבאכא הצטרף לברית מלכי ארץ ישראל וסוריה כנגד אשור והשתתף בקרב אלתקה.
בראש הצבא המצרי הפקיד שאבאכא את תרהקה, בנו של פיענח'י אחיו.
סנחריב הכה ללא קושי את המצרים, החריב את ארץ יהודה וצר על ירושלים.
במהלך המצור לעג רבשקה, שליחו של סנחריב לחזקיהו על הישענו על הסיוע המצרי.
נראה שההצלה היטיבה עם מצרים לא פחות מאשר עם ממלכת יהודה .
בשארית מלכותו של שאבאכא ככל הנראה שרר שקט.
שאבאכא מת סמוך לשנת 700 לפנה"ס
שאבאתאכא היה בנו של שאבאכא.
בימיו היה סנחריב טרוד בקצה המזרחי של מלכותו, ונראה שמלכותו הייתה שקטה.
תרהקה היה בנו של פיענח'י, עלה למלוכה ב-690 לפנה"ס לאחר מותו של שאבאתאכא.
מלך במשך 25 שנה ותקופתו נחשבת לתקופת שיא בשושלת .
תרהקה בנה מבנים רבים והביא לתחיה מחודשת של האומנות המצרית.
לאחר 13 שנות שקט, ב-674 לפנה"ס התחדשה הלחימה עם האשורים אשר התפשטו למצרים התחתונה ודחקו את השושלת הנובית למצרים העליונה בלבד.
במצרים התחתונה היה ממשל כפוף לאשורים.
תרהקה מוזכר בספר מלכים ב.
בשנת 663 לפנה"ס מת תרהקה ואחריו עלה תנות-אמון בנו של שאבאכא.
בעקבות חלום על שליטה גם במצרים התחתונה, יצא למסע כיבוש צפונה, השתלט על רובה של מצרים התחתונה וקבע את מושבו במוף.
בשנת 661 לפנה"ס הגיע אשורברניפל לאחר שהגיעו אליו שמועות על המרד, כבש את מצרים.
תנות אמון ברח לנפאטה, ובכך בא הסוף לשושלת הנובית.
תקופה לאחר גירוש השושלת נקראת דודקארכיה.
השושלת הסוורית הייתה שושלת רומאית ששלטה באימפריה הרומית בין 193 ו-235. השושלת יוסדה על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס (שלט בין 193–211) שעלה לשלטון אחרי שנת חמשת הקיסרים (193).
ספטימיוס סוורוס היה נציב הפרובינקיה פאנוניה העילית, ובשנת 193 הכריז על עצמו קיסר לאחר שהקיסר הקודם פרטינקס נרצח ברומא.
בסופה של סדרת מלחמות שהתחוללו ברחבי האימפריה ונמשכו 4 שנים (193–197), גבר סוורוס על יריביו לשלטון ונעשה לשליט יחיד על כל האימפריה.
אשתו של סוורוס, יוליה דומנה, ליוותה אותו במסע המלחמה שלו נגד פסקניוס ניגר, נציב סוריה שהכריז על עצמו קיסר, וקיבלה את התואר "אם המחנה".
לאחר שכבש וסיפח את החלק הצפוני של ארם נהריים, הייתה האימפריה הרומית בזמנו של סוורוס בשיא התפשטותה.
אחרי תקופת שלטון קצרה והתנקשויות בשני בניהם של ספטימיוס סוורוס ויוליה דומנה, קרקלה (198–217) וגטה (211–209) שירשו את אביהם בשלטון האימפריה, קרוביה של יוליה דומנה תפסו את עמדת הקיסר על ידי העלאתו של אלאגבאלוס (218–222) ואחריו אלכסנדר סוורוס (222–235) לשלטון.
שליטתה של השושלת על האימפריה נקטעה על ידי השלטון המשותף של מקרינוס (217–218) ובנו דיאדומניאנוס (218).
נשות השושלת, הכוללות את יוליה דומנה, אימם של קרקלה וגטה ואחיינותיה יוליה סואימיאס ויוליה מָמָאֶיאה , האימהות בהתאמה של אלאגבאלוס ואלכסנדר סוורוס, ואימן שלהן יוליה מאיסה היו כולן אוגוסטה רבות כוח ומשמעותיות בהבטחת עמדת הכוח של בניהם.
למרות שמייסד השושלת, ספטימיוס סוורוס השיב את השלום והרגיע את המהומות של סוף המאה ה-2, השושלת סבלה מחוסר יציבות בשל יחסי משפחה לא יציבים ואי יציבות פוליטית שהיו הבסיס לחוסר היציבות הכללית באימפריה שהוליד את משבר המאה ה-3 שבמהלכו האימפריה כמעט קרסה.
השושלת המאמונית (בפרסית: مأمونیان) הייתה שושלת עצמאית של שליטים איראנים בח'ווארזם.
שלטונם היה קצר (995–1017), והם הוחלפו בתורם על ידי השושלת הע'זנווית המתפשטת.
הממלכה האיראנית העתיקה של ח'ווארזם נשלטה עד שנת 995 על ידי השושלת האפריגית מהעיר כאת'.
ח'ווארזם, הייתה האזור החקלאי המושקה והעשיר של אוקסוס התחתי.
האזור המוקף מכל עבר באדמת ערבות ובמדבר, הוא מבודד גאוגרפית מאזורים אחרים.
בידוד זה אפשר לתושביו לשמור על שפה ותרבות איראנית ייחודית נפרדת.
בירתם של המאמונידים, גורגנז', הפכה למרכז למידה תחת שלטונם.
היא משכה אליה דמויות בולטות רבות, כגון הפילוסופים הרופאים, אבן סינא ו, המתמטיקאי אבו נאסר מנצור, הרופא והפילולוג אל-תא'אליבי.
המאמונידים בנו בבירתם מינרטים, שאחד מהם בעל כתובת המיוחסת למאמון השני ( מלך 1009–1017 ), שרד עד ימינו.
עם זאת, המאמונידים נקלעו עד מהרה לעימות עם הסולטאן הע'זנווי מחמוד ( מלך  999–1030), שביקש ללחוץ על אויביו הקרחאנידים על ידי הרחבת שלטונו אל ח'ווארזם.
בשנת 1014, דרש מחמוד כי מאמון השני יוסיף את שמו בח'טבה (דרשת שישי) בח'ווארזם, ובכך להכיר בעצימותו.
משלא הצליח לזכות בסיוע צבאי או לפייס את מחמוד באמצעים אחרים, מאמון השני נאלץ לקבל את דרישותיו, למורת רוחם של האצילים והקצינים הצבאיים הח'ווארזמים.
בתגובה הצבא, בהנהגת המפקד העליון אלפטיגין, התמרד ומאמון השני נרצח.
המורדים הציבו שליט חדש על הכס, את אחיינו הצעיר, אבו'ל-חרית' מוחמד, בחודש מרץ 1017. העובדה שמאמון השני היה גיסו של מחמוד, שימש עילה לאחרון לפלוש לח'ווארזם.
צבא השושלת הע'זנווית הביס את הכוחות הח'ווארזמים המקומיים בעיר .
הוא דיכא באכזריות את אוכלוסיית גורגנז' ולכד ח'וואראזמים רבים שנלקחו לבירת ע'זני כעבדים.
אבו'ל-חרית' מוחמד הודח ונכלא, בעוד ח'ווארזם שולבה בממלכה הע'זנווית, ובכך בא הקץ על השושלת המאמונית, השושלת האתנית האיראנית האחרונה של הח'ווארזמשאה.
מאמון הראשון בן מוחמד, 995–997
מאמון השני, בנו של מאמון הראשון, 1008–09
אבו'ל-חרית' מוחמד, בנו של אבו אל-חסן עלי, 1017
השושלת הראשונה של מצרים העתיקה (שושלת I) כוללת את הסדרה הראשונה של מלכי מצרים ששלטו על מצרים המאוחדת.
זאת מיד אחרי האיחוד של מצרים העליונה והתחתונה, על ידי מנס או נערמר, ומסמנת את תחילתה של התקופה השושלתית הקדומה, כאשר הכוח התרכז בבירה תיניס.
התאריך של תקופה זו נתון לפולמוס אקדמאי על הכרונולוגיה המצרית.
היא נופלת בתקופת הברונזה המוקדמת, וההערכה היא שהחלה בין המאות ה-34 וה-30 לפני הספירה.
במחקר משנת 2013 המבוסס על תיארוך פחמן רדיואקטיבי, הצטרפותו של חור אחע, המלך השני של השושלת הראשונה, הוצבה בין 3111 ל-3045 לפני הספירה בסבירות של 68%, ובין 3218 ל-3035 בסבירות של 95%.
אותו מחקר הציב את תקופתו של דן, המלך השישי של השושלת, בין 2928 ל-2911 לפני הספירה בסבירות של 68%, ניתוח פחמן-14 משנת 2023 הציב את תקופת שלטונו של דן מוקדם יותר, בין 3011 ל-2921, בטווח רחב יותר של 3104 עד 2913.
מידע על שושלת זו נגזר ממספר אנדרטאות וחפצים אחרים הנושאים שמות מלכותיים, כשהחשובים ביותר הם פלטת נערמר וראש אלת נערמר, וכן רשימות מלכי דן וקע.
תיעודים מפורטים של שתי השושלות הראשונות לא שרדו, למעט הרשימות הדלות על אבן פלרמו.
התיאור בחיבור ה"אגיפטיקה" של מנתון סותר הן את העדויות הארכאולוגיות והן את הרישומים ההיסטוריים האחרים: מנתון מנה תשעה שליטים מהשושלת הראשונה, שרק אחד משמותיהם תואם את המקורות האחרים, ומציע מידע רק עבור ארבעה מהם.
ההירוגליפים המצריים היו מפותחים עד אז, וצורותיהם לא השתנו ושימשו במשך יותר משלושת אלפים שנה.
מחקר על גולגולות של השושלת הראשונה מהקברים המלכותיים באבידוס ציין זיקה עם קרמה בממלכת כוש.
התוצאות הכלליות מדגימות זיקה רבה יותר לקבוצות עמק הנילוס העליון, אך גם מצביעות על שינוי ברור ממגמות קרניומטריות קודמות.
זרימת הגנים ותנועתם של פקידי הצפון לעיר הדרומית החשובה עשויים להסביר את הממצאים.
הקרבת קורבנות אדם הייתה נהוגה כחלק מטקסי הקבורה הקשורים לכל הפרעונים של השושלת הראשונה.
הליך זה מודגם בבירור כקיים בתקופת שושלת זו על ידי שומרים קבורים ליד קבר כל פרעה וכן בעלי חיים שהוקרבו לקבורה.
קברו של ג'ר קשור לקבורתם של 338 פרטים.
האנשים ובעלי החיים שהוקרבו, כמו חמורים, היו צפויים לסייע לפרעה בחיים שלאחר המוות.
מסיבות לא ידועות, נוהג זה הסתיים עם סיומה של השושלת.
לפי ההיסטוריון והבלשן כריסטופר ארת , המנהג הפולחני של הקרבת קורבנות שומר מקורו באזור הדרומי של הנילוס התיכון.
ארת גם הצהיר שנוהג תרבותי זה היה משותף עם ממלכת קרמה שבאזור הנילוס הנובי העליון.
השושלת השנייה של מצרים העתיקה (או שושלת II, 2890 לערך – 2686 לפנה"ס בקירוב) היא האחרונה מבין שתי השושלות של התקופה הארכאית המצרית, כאשר מושב השלטון התרכז בתיניס.
היא ידועה בעיקר בשליט האחרון שלה, חעא סח'מוי, והיא אחת התקופות המעורפלות ביותר בהיסטוריה המצרית.
אף על פי שהעדויות הארכאולוגיות של אותה תקופה דלות מאוד, נתונים מושווים מהשושלת הראשונה והשלישית מצביעים על התפתחויות מוסדיות וכלכליות חשובות במהלך השושלת השנייה.
עבור שלושת הפרעונים הראשונים, המקורות קרובים למדי להסכמה והסדר נתמך בכתובת על פסלון הטפדיף, ששירתו בפולחנים של שלושת המלכים הללו.
זהות השליטים הבאים אינה ברורה.
מקורות ששרדו עשויים להיות מתן שם הורוס או שם נבטי ואת שמות הלידה של שליטים אלה.
הם עשויים להיות גם אנשים שונים לחלוטין, או יכולים להיות שמות אגדיים.
תקופה זו עודנה בגדר חידה.
בעקבות שלטונו של ני נתר, עלתה תאוריה כי המדינה פוצלה ונשלטה על ידי שני יורשים בשל הממשל הממלכתי המורכב מדי של מצרים כולה.
עם השליט האחרון, חעא סח'מוי, המקורות חוזרים להסכמה.
מנתון קובע כי תיניס הייתה הבירה, כמו בשושלת הראשונה, אך שלושת המלכים הראשונים נקברו בסקארה, מה שמרמז שמרכז הכוח עבר לממפיס.
מעבר לכך, ניתן לומר מעט על האירועים בתקופה זו, שכן הרישומים השנתיים על אבן פלרמו שרדו רק עד סוף תקופת שלטונו של רע נב ועבור חלקים מאבן של ני נתר.
אירוע חשוב אחד, איחוד מצרים העליונה והתחתונה, עשוי היה להתרחש בתקופת שלטונו של חעא סח'מוי, מכיוון שאגיפטולוגים רבים קראו את שמו כ"שתי המעצמות קמות".
השושלת השלישית של מצרים העתיקה (שושלת III) היא השושלת הראשונה של הממלכה הקדומה.
שושלות אחרות של הממלכה הקדומה כוללות את הרביעית, החמישית והשישית.
הבירה בתקופת הממלכה הקדומה הייתה בממפיס.
לאחר השנים האחרונות הסוערות של השושלת השנייה, שאולי כללה מלחמת אזרחים, עברה מצרים לשלטונו של ג'וסר, וסימנה את תחילתה של השושלת השלישית.
גם רשימת המלכים מטורינו וגם רשימת המלכים מאבידוס מתעדים חמישה מלכים, בעוד שבלוח סקארה מתעדים רק ארבעה, ומנתון מתעד תשעה, שרבים מהם לא היו קיימים או שהם פשוט אותו מלך תחת מספר שמות.
רשימת המלכים מטורינו מציינת את נב-כא, ג'וסר, Djoserti, Hudjefa I וחוני.
רשימת המלכים מאבידוס מציינת את נב-כא, ג'וסר, טטי, Sedjes ונפרקארה.
לוח סקארה מציין את ג'וסר, ג'וסרטטי, נבקארה וחוני.
מנתון מציין את לנצ'רופס (נב-כא), טוסורתרוס (ג'וסר), טיריס (דז'וסרטי/סחמחת), מסוצ'ריס (סנחט, כנראה אותו אדם כמו נב-כא), סופיס (גם ג'וסר), טוסרטאזיס (גם דז'וזרטי/סחמחת (נ'ק), ; חעבה לא סביר, אולי לא קיים), Sêphuris (Qahedjet), ו-Kerpherês (חוני).
העדויות הארכאולוגיות מראות כי חעא סח'מוי, השליט האחרון של השושלת השנייה, הוחלף על ידי ג'וסר, שבאותה תקופה העיד רק שם הורוס Netjerikhet.
יורשו של ג'וסר היה סחמחת, שהיה לו שם נבטי ג'סרטי.
הפרעה האחרון של השושלת הוא חוני, שעשוי להיות אותו אדם כמו Qahedjet או, פחות סביר, חעבה.
נותרו שלושה שמות הורוס של פרעוני השושלת השלישית ידועים: סאנח'ת, חעבה ואולי Qahedjet.
אחד משלושת אלה, ככל הנראה סאנח'ת, קיבל שם נבטי נב-כא.
תיארוך השושלת השלישית הוא מאתגר באופן דומה.
שו נותן את התאריכים בערך מ-2686 עד 2613 לפני הספירה.
רשימת המלכים מטורינו מציגה בסך הכול 75 שנים לשושלת השלישית.
ביינס ומאלק הציבו את השושלת השלישית כמשתרעת על השנים 2650–2575 לפנה"ס, בעוד שדודסון והילטון מתארכים את השושלת ל-2584–2520 לפנה"ס.
לא נדיר שההערכות הללו שונות ביותר ממאה שנה.
מספר חוקרים הציעו מקור דרומי לשושלת השלישית.
פיטרי האמין שהשושלת מקורה מסודאן בהתבסס על עדויות איקונוגרפיות, וקייטה טען שמקורה בנוביה.
פרעוני השושלת השלישית שלטו במשך כ-75 שנים.
עקב ממצאים ארכאולוגיים אחרונים באבידוס שחושפים שג'וסר הוא זה שקבר את חעא סח'מוי, השליט האחרון של השושלת השנייה, כיום רווחת האמונה שג'וסר הוא מייסד השושלת השלישית, כיורש הישיר של חעא סח'מוי והאחראי על גמר בניית קברו.
ממצאים אלה סותרים כתבים קודמים, כמו וילקינסון (Wilkinson 1999), שהעידו כי נב-כע/סאנח'ת היה מייסד השושלת.
עם זאת, השניים לא היו רחוקים מאוד זה מזה מבחינה זמנית; ייתכן שהם היו אחים, יחד עם סחמחת, בתור בניו של חעא סח'מוי ובת זוגו המועדפת נימאאתאפ .
ציר הזמן של השושלת השלישית
השושלת השישית של מצרים העתיקה (המוזכרת כשושלת VI), יחד עם השושלת השלישית, הרביעית והחמישית, מהווה את הממלכה הקדומה של מצרים השושלתית.
הפרעונים הידועים מהשושלת השישית מפורטים בטבלה למטה.
מנתון מעניק לשושלת 203 שנות מלכות מטטי לניטוקריס, בעוד שהקנון של טורינו מקצה 181 שנות מלכות, אך עם שלושה מלכים נוספים שסיכמו עם אבא – תוך הנחה על שלטונם של מלכי השושלת השמינית שנוספו, זה מצטמצם ל-155 שנות מלכות.
אומדן זה משתנה בין המלומד והמקור.
השושלת השישית נחשבת על ידי סמכויות רבות לשושלת האחרונה של הממלכה הקדומה, אם כי ההיסטוריה של אוקספורד של מצרים העתיקה כוללת את השושלות השביעית והשמינית כחלק מהממלכה הקדומה.
מנתון כותב שהשליטים הללו שלטו מממפיס, מאחר שהפירמידות שלהם נבנו בסקארה, קרובות מאוד זו לזו.
עד לשושלת החמישית, המוסד הדתי ביסס את עצמו ככוח הדומיננטי בחברה; מגמה של צמיחה בביורוקרטיה ובכהונה, וירידה בכוחו של פרעה התבססה בתקופת שלטונו של נפריר כא רע.
בתקופת שלטונו של צ'ד כא רע איסי, ניחנו הפקידים בסמכות רבה יותר – מעידים על כך הקברים הפרטיים המפוארים שהם בנו – והובילו בסופו של דבר ליצירת מערכת פיאודלית בפועל.
מגמות מבוססות אלו – ביזור סמכויות, יחד עם צמיחה בבירוקרטיה – התגברו במהלך שלושת העשורים של שלטון אוּנַס, והיו עדים גם הם לירידה כלכלית.
מגמה זו המשיכה לתוך תקופת השושלת השישית, והובילה לתקופת הביניים הראשונה.
עם מספר הולך וגדל של כתובות ביוגרפיות בקברים לא מלכותיים, התרחב הידע האקדמי של ההיסטוריה העכשווית במצרים.
יש אמיתות מודרנית לתיעוד של מזימה לא מוצלחת נגד פפי הראשון, ומכתב שכתב המלך הצעיר פפי השני , נרגש מכך שאחת המשלחות שלו תחזור עם פיגמים מארץ ים, הממוקמת מדרום לנוביה.
כתובות הקברים הלא-מלכותיות הללו הן רק דוגמה אחת לכוחה הגובר של האצולה, מה שהחליש עוד יותר את שלטונו המוחלט של המלך.
כתוצאה מכך, מאמינים כי עם מותו של פפי השני שהאריך ימים, הווסלים שלו היו מושרשים מספיק כדי להתנגד לסמכותם של יורשיו הרבים, מה שאולי תרם לדעיכתה המהירה של הממלכה הקדומה.
השושלת השתים עשרה של מצרים העתיקה (שושלת XII) היא סדרה של שליטים ששלטה בין השנים 1991–1802 לפני הספירה (כ-190 שנה), במה שנחשב לעיתים קרובות לתקופת השיא של הממלכה התיכונה (שושלות XI-XIV).
השושלת הרחיבה מעת לעת את שטחה מדלתת הנילוס והעמק דרומה מעבר לאשד השני ומזרחה לכנען.
השושלת השתים עשרה התאפיינה ביציבות והתפתחות יחסית.
יש לה היסטוריה מתועדת היטב לתקופה.
הפרעה הראשון שלו היה אמנמחת הראשון והפרעה האחרון בה היה סובקנפררע .
הכרונולוגיה של השושלת השתים עשרה היא היציבה ביותר בכל התקופה שלפני הממלכה החדשה.
הקאנון המלכותי מטורינו מציין 213 שנים (1991–1778 לפני הספירה).
מנתון הצהיר שהיא התבססה בתבאי, אבל מהרישומים העכשוויים ברור שהשליט הראשון בשושלת זו, אמנמחת הראשון, העביר את בירתה לעיר חדשה בשם "אמנמחת-איטיטאווי" ("אמנמחת שליט שתי הארצות), הנקראת בפשטות, איטיטאווי.
מיקומה של איג'טאווי עדיין לא התגלה, אך משערים שהיא נמצאה ליד פיום, כנראה ליד בתי הקברות המלכותיים באל-לישט.
סדר שליטי השושלת השתים עשרה ידוע ממספר מקורות: שתי רשימות מתועדות במקדשים באבידוס וסקארה, וכן רשימות שנגזרו מיצירתו של מנתון.
ניתן לתאם תאריך מתועד בתקופת שלטונו של סנוסרת השלישי למחזור הסותי , וכתוצאה מכך, ניתן לשייך אירועים רבים במהלך שושלת זו לעיתים קרובות לשנה ספציפית.
עם זאת, חוקרים מביעים ספקנות בתועלת של התאריך הנזכר, בשל העובדה שהמיקום משפיע על התצפית על המחזור הסותי.
מצרים עברה התפתחויות שונות תחת השושלת השתים עשרה, כולל ארגון מחדש של ממשל הממלכות והתפתחויות חקלאיות בפיום.
השושלת השתים עשרה הייתה אחראית גם להרחבה משמעותית של גבולות מצרים, עם מסעות צבאיים שהגיעו לנוביה וללבנט.
השושלת השתים עשרה נחשבת לעיתים קרובות לשיא הממלכה התיכונה של מצרים.
הממלכה התיכונה משתרעת על פני השושלות האחת עשרה, השלוש עשרה והארבע עשרה, אך חלק מהחוקרים מחשיבים רק את השושלות האחת עשרה והשתים עשרה כחלק מהממלכה התיכונה.
מקורן של מספר יצירות מפורסמות בספרות המצרית בשושלת השתים עשרה.
היצירה הידועה ביותר, ככל הנראה, מתקופה זו היא "סיפורו של שאנהת", שממנו נמצאו עותקי פפירוס המתוארכים לתקופת הממלכה החדשה.
חלק מהספרות הקיימת הנוגעת לשושלת השתים עשרה היא תעמולתית באופייה.
נבואת נפרטי מבססת תיאור רוויזיוניסטי של ההיסטוריה המעניק לגיטימציה לשלטונו של אמנמחת הראשון.
נכתבה בתקופת שלטונו של אמנמחת הראשון, תיארה נבואת חכם שניתנה למלך השושלת הרביעית סנפרו, שניבאה מלחמת אזרחים הרסנית.
הוא כותב שהחכם, נפרטי, ניבא שמלך גדול בשם אמני (אמנמחת הראשון) יוביל מצרים מאוחדת מתוך התקופה הסוערת הזו.
הנבואה מזכירה גם את אמו של אמנמחת הראשון מהשם המצרי הפיל טא-סטי .
חוקרים רבים בשנים האחרונות טענו כי אמו של אמנמחת הראשון הייתה ממוצא נובי.
יצירות ידועות אחרות המיוחסות לשושלת השתים עשרה כוללות:
מחלוקת בין אדם לבה שלו
השושלת השמונה-עשרה של מצרים (המסומנת שושלת XVIII) מסווגת כשושלת הראשונה של הממלכה החדשה של מצרים, התקופה בה הגיעה מצרים העתיקה לשיא כוחה.
השושלת השמונה-עשרה השתרעה על פני התקופה שבין 1550/1549 ל-1292 לפנה"ס.
שושלת זו ידועה גם כשושלת תחותמס על שם ארבעת הפרעונים ששמם היה .
כמה מהפרעונים המפורסמים ביותר של מצרים היו מהשושלת השמונה-עשרה, כולל תות ענח' אמון.
פרעונים מפורסמים אחרים של השושלת כוללים את חתשפסות (בסביבות 1479 לפנה"ס–1458 לפנה"ס), הפרעה האישה ששלטה הכי הרבה זמן בשושלת ילידית, ואת אחנתון (בסביבות 1353–1336 לפנה"ס), "הפרעה הכופר", עם אשתו המלכותית הגדולה, נפרתיתי.
השושלת השמונה-עשרה ייחודית בקרב שושלות מצרים הילידיות בכך שהיו בה שתי מלכות ששלטו כפרעוניות: חתשפסות ונפר נפרו אתון , המזוהה בדרך כלל כנפרתיתי.
הפרעונים של שושלת השמונה-עשרה שלטו במשך כ-250 שנה (בערך 1550–1298 לפנה"ס).
התאריכים והשמות בטבלה לקוחים מדודסון והילטון.
רבים מהפרעונים נקברו בעמק המלכים בתבאי (KV).
מידע נוסף ניתן למצוא באתר האינטרנט של פרויקט המיפוי התבאי.
מספר נישואים דיפלומטיים ידועים ב.
בנותיהם של מלכים זרים מוזכרות לעיתים קרובות רק בכתב יתדות ואינן ידועות ממקורות אחרים.
סביר להניח שהנישואים היו דרך לאשר את היחסים הטובים בין מדינות אלה.
נישואי אחים-אחיות מלכותיים נצפו, כאמצעי לחזק את בית המלוכה על ידי הדהוד המנהגים במיתוסי הבריאה שלהם.
+שליטי השושלת השמונה-עשרה פרעה תמונה שם מלכות (פרנומן) שם הורוס הערכת משך שלטון קבורה בן/בת זוג הערות יעחמס הראשון / אמוסיס הראשון נב-פחתי-רע Aakheperu 1549–1524 לפנה"ס דרע אבו אל-נגה יעחמס-נפרתרי יעחמס-ח'נוטאמח'ו יעחמס-סית-כא-מוס אמנחותפ הראשון Djeserkare Kauwaftau 1524–1503 לפנה"ס קבר ANB?
מזוהה בדרך כלל כמלכה נפרתיתי תות ענח' אמון נב-חפרו-רע Kanakhttutmesut 1332–1323 לפנה"ס KV62 אנכי שנה-אמון איי חפר-חפרו-רע Kanakhttjehenkhau 1323–1319 לפנה"ס WV23 אנכי שנה-אמון?
טאיא חרמחב ג'סר חפרור-רע סטפן-רע Kanakhtsepedsekheru 1319–1292 לפנה"ס KV57 מות-נדג'ם אמיניה
השושלת העשרים של מצרים (המסומנת שושלת XX) מסווגת כשושלת השלישית והאחרונה של תקופת הממלכה החדשה במצרים העתיקה, שנמשכה בין השנים 1189-1077 לפנה"ס.
השושלות התשע-עשרה והעשרים מהוות יחד את התקופה המכונה תקופת רעמסס בשל הדומיננטיות של שליטים בשם הפרטי "רעמסס".
שושלת זו נחשבת בדרך כלל כמסמנת את תחילת דעיכתה של מצרים העתיקה, במקביל למשבר תקופת הברונזה המאוחרת שהובילה לסוף הממלכה החדשה ולתחילתה של תקופת הביניים השלישית.
בתקופת השושלת העשרים התמודדה מצרים העתיקה עם משבר פלישות של גויי הים.
אף על פי שהשושלת הצליחה להגן בהצלחה על מצרים, היא הותירה את הממלכה משותקת באופן קשה.
הפרעונים של השושלת העשרים שלטו במשך כ-120 שנה: משנת 1187 ועד 1064 לפנה"ס לערך.
רבים מהפרעונים נקברו בעמק המלכים בתבאי (המכונה KV).
+שליטי השושלת העשרים פרעה תמונה שם מלכות (פרנומן) שם הורוס הערכת משך שלטון קבורה בן/בת זוג הערות סת נ אחת' Userkhaure-setepenre Kanakhtwerpehty 1189 – 1186 לפנה"ס KV14 טיי-מרנזי ייתכן שגזל את כס המלוכה מקודמו, תאוסרת.
השושלת העשרים ואחת של מצרים (המסומנת שושלת XXI) מסווגת בדרך כלל כשושלת הראשונה של תקופת הביניים השלישית של מצרים העתיקה ונמשכה בין השנים 943-1077 לפנה"ס.
לאחר שלטונו של רעמסס השלישי, חלה ירידה ארוכה ואיטית בכוח המלוכה במצרים.
הפרעונים של השושלת העשרים ואחת שלטו מטאניס, אך היו פעילים בעיקר רק במצרים התחתונה, בה שלטו.
שושלת זו מתוארת כ"טאנית" משום שבירתה הפוליטית שכנה בטאניס.
בינתיים, הכוהנים הגדולים של אמון בתבאי שלטו למעשה במצרים התיכונה והעליונה, מלבד בשמה.
הכומר המצרי המאוחר יותר, מנתון מסבניטוס, קובע בספרו "אפיטום על ההיסטוריה המלכותית המצרית" כי "השושלת ה-21 של מצרים נמשכה 130 שנה".
+שליטי השושלת העשרים ואחת פרעה תמונה שם מלכות (פרנומן) שם הורוס הערכת משך שלטון קבורה בן/בת זוגהערות סמנדס Hedjkheperre Setepenre Kanakhtmeryreseuser Amunkhepesheferseqamaat 1077 - 1051 לפנה"ס לא ידוע Tentamun שלט רק במצרים התחתונה בתקופת שלטונו.
אמנופ Usermaatre Setepenamun (לא ידוע) 1001 - 992 לפנה"ס טאניס מנתון כותב בספרו "אפיטום" שאמנופ שלט במצרים במשך 9 שנים.
אוסורכון Akheperre Setepenre (לא ידוע) 992 - 986 לפנה"ס לא ידוע אוסורקון האב שלט במצרים במשך 6 שנים.
אגיפטולוגים תיקנו את נתון 9 השנים של מנתון למלך זה ל-9[1] שנים בהתבסס על שנה 17 הידועה עבורו בתולדות הכוהנים של כרנך.
פסוסנס השני Titkheperure Setepenre (לא ידוע) 967 - 943 לפנה"ס לא ידוע
השושלת העשרים ושתיים של מצרים (המסומנת שושלת XXII) הייתה שושלת מצרית עתיקה ממוצא לובי עתיק שנוסדה על ידי שושנק הראשון.
היא ידועה גם כשושלת בובסטיס, מכיוון שהפרעונים שלטו במקור מהעיר בובסטיס .
השושלות העשרים ואחת, העשרים ושתיים, העשרים ושלוש, העשרים וארבע והעשרים וחמש של מצרים העתיקה מאוגדות לעיתים קרובות תחת תקופת הביניים השלישית של מצרים.
פרעוני השושלת העשרים ושתיים היו סדרה של ראשי שבט המשווש (שבט לובי עתיק), ששלטו בין השנים 716-943 לפנה"ס לערך.
הם התיישבו במצרים מאז השושלת העשרים ונודעו במצרים כ"ראשי המא הגדולים" (מא היא שם נרדף למשווש).
מנתון קובע ששושלת לובית עתיקה זו שלטה תחילה בבובסטיס , אך שליטיה כמעט בוודאות שלטו מטאניס, שהייתה בירתם והעיר בה נמצאו ונחפרו קבריהם.
פרעה נוסף השייך לקבוצה זו הוא תותחפרע שושנק .
תקופת שלטונו בתוך שושלת זו אינה ודאית כיום, אם כי כיום סבורים שהוא שלט במצרים בתחילת המאה ה-9 לפנה"ס למשך זמן קצר בין תקופת שלטונו של אוסורכון הראשון לתקופת שלטונו של תקלות הראשון .
השליט הבא בטאניס לאחר שושנק החמישי היה אוסורכון הרביעי .
לעיתים, פרעה זה אינו נחשב חבר בשושלת ה-22, מכיוון ששלט רק בחלק קטן ממצרים התחתונה יחד עם תפנ אח'ת מסאיס, שסמכותו הוכרה בממפיס - ואיופוט השני מלאונטופוליס .
יורשו של שושנק החמישי צוין לעיתים קרובות כאוסורכון הרביעי ; יש האומרים שזהו פדיבאסטט השני פדיבאסטט השני Sehetepibenre (לא ידוע) 743–733 לפנה"ס Tadibast III?
לא מוזכר בכל רשימות הפרעונים, מיקומו שנוי במחלוקתאוסורכון הרביעי Usermaatre (לא ידוע) 730–716 לפנה"ס לא תמיד רשום כחבר אמיתי בשושלת ה-22, אך ירש את שושנק החמישית בתניס.
אולי הפרעה המקראי סוֹא (מלכים ב' י"ז, ד').
עלייתה לשלטון של השושלת העשרים ושתיים ומייסדה שושנק הראשון, מלך אמזיע'י לובי משבט המשווש, מצוינת כשנה 0 בלוח השנה הבֶּרְבֵּרִי ונחגגת על ידי ראש השנה הברברי בכל שנה: ינאייר .
הדמות ידועה כאוצ'כנק (Ouchachnaq), גיבור הסיפור הקאבילי "שושנק ומירה", אך מוזכרת גם בשיר ילדים ברברי עתיק מהאזור תחת השם אוצ'נק (Ouchnaq).
השושלת העשרים ושלוש הייתה שלוחה של שושלת זו, שסביר להניח שבסיסה היה במצרים העליונה, אם כי קיים פולמוס רב בנושא זה.
כל מלכיה שלטו במצרים התיכונה והעליונה, כולל נאות המדבר המערביים.
הַשַּׁחַר היה ירחון עברי שהוציא לאור פרץ סמולנסקין בין השנים 1868–1884 (ה'תרכ"ט–ה'תרמ"ד) בווינה.
סמולנסקין יסד את הירחון כדי להפיץ את רעיונות ההשכלה בין יהודי מזרח אירופה.
סמולנסקין, שהיה גם העורך, פרסם בו מאמרים שקראו להפצת העברית, ללאומיות ולשיבת ציון, ואף נתן במה לרעיונות רדיקליים וסוציאליים.
הוא ביקר את הרבנים ואת היהדות הדתית, שהתאפיינה לתפיסתו בקיפאון ובבערות; מן העבר השני, ביקר גם את המשכילים שקראו להשתלבות באימפריה הרוסית.
סמולנסקין פרסם בכתב העת את מאמרי הביקורת שלו על משה מנדלסון ותלמידיו, שחסרו לפי דעתו את הרוח הלאומית היהודית והביאו להתבוללות ולשמד.
הירחון הושפע מכתבי עת אירופיים – בעיקר גרמניים – בני התקופה, והכיל מלבד מאמרים גם חומר ספרותי, מאמרים מדעיים, ביוגרפיות וסקירות חדשותיות מן העולם היהודי.
הוא הופץ בכל אירופה, והיה פופולרי במיוחד באימפריה הרוסית, חרף קשיי הצנזורה, וקראו בו בסתר גם חלק מתלמידי הישיבות הליטאיות.
העיתון סבל מקשיים כספיים ניכרים ולעיתים אף נפסקה יציאתו הסדירה לאור.
אברהם בר גוטלובר, שהתנגד לרעיונותיו של סמולנסקין, הקים את כתב העת "הבוקר אור" כמתחרה לעיתונו של סמולנסקין.
בין הכותבים בכתב העת היו מרדכי דוד ברנדשטטר, יהודה ליב גורדון, משה ליב ליליינבלום, דוד כהנא, שלמה רובין (שאף סייע לסמולנסקין בהקמת הירחון ובעריכתו), פרופ' דוד צבי מילר, יהודה ליב לוין (יהל"ל), הלל נח מגיד שטיינשניידר, שלמה מנדלקרן ומנחם מנדל דוליצקי.
בכתב העת פורסם ב-1879 גם מאמרו הראשון של אליעזר בן-יהודה, "שאלה נכבדה" (במקור "שאלה לוהטה", אך בעקבות הסתייגות של סמולנסקין שונתה הכותרת), שעסק בהתעוררות הלאומיות היהודית והזכיר בדרך אגב גם את תחיית הלשון העברית.
כאן גם הופיע לראשונה שירו הידוע של יל"ג: "קוצו של יוד".
השיר הארוך התפרסם בהמשכים בשנת 1876, ובגרסתו הסופית - בשנת 1878.
בסך הכול יצאו 12 כרכים של "השחר", והוא הפסיק לצאת לאחר מותו של סמולנסקין ב-1885.
השחר העולה היא חברה ישראלית המייצרת ממתקים המבוססים על שוקולד וכן ממרחים שונים.
המוצר המזוהה עם החברה יותר מכל הוא ממרח השוקולד "השחר העולה", אותו היא מייצרת מאז 1955. מותג זה מחזיק בנתח שוק משמעותי משוק ממרחי השוקולד בישראל.
החברה הוקמה בשנת 1948 במפרץ חיפה על ידי חמישה אחים בני משפחת וידברג שעלו מרומניה.
בתחילה נקרא המפעל הקטן שהקימו "השחר האחים וידברג".
את המילה "שחר" הוסיפו לשמם בשל יופיו של השחר.
תחילה ייצרו במפעל ממתקים שונים, כגון חלווה, ופלים וריבות.
בראשית שנות ה-60 חברה למשפחת וידברג משפחת לבקוביץ', והמפעל התרחב.
עם השינוי בבעלות על החברה, שונה גם שמה לשמה הנוכחי - "השחר העולה".
בראשית שנות ה-80, עם התגברות התחרות בענף הממתקים, החליטה הנהלת החברה להתמקד בייצור ממרח השוקולד.
במהלך השנים נוספו לממרח השוקולד מוצרים נוספים כגון: ממרח פרווה, נוגט, ממרח אגוזים, ממרח נוגט אגוזים, צימקאו (שוקולד לבישול ואפיה), קקאו, שוקולד לבן, מגולגלת שחורה ולבנה.
כל מוצר משווק באופן שונה, לדוגמה במשקלים שונים שמפעל מספק ובגרסאות שונות כמו פירורים או מיני (מגולגלת).
בפברואר 2008 נגנבו מהמפעל באזור התעשייה במפרץ חיפה 100 טונות של ממרח שוקולד וכן המחשב שהכיל את צילומי מצלמות האבטחה וגם כספת ובה תלושי שי לחג, שיועדו לעובדי המפעל.
לאחר כחודש נעצר חשוד במעשה.
בשנת 2008 העסיקה חברת "השחר העולה" כ-70 עובדים, מתוכם הועסקו 40 בייצור עצמו.
את הלוגו הקליגרפי של החברה צייר המעצב יונה קולמן.
בתחקיר משנת 2015 של עיתונאי "הארץ" אורי בלאו עלה כי חברת "השחר העולה" תורמת מדי שנה ל"קרן לטיפוח הרעיון הציוני", התומכת, בין השאר, בהתנחלות איתמר, בישיבת עטרת ירושלים, ובבית המדרש באלון מורה.
כשנשאל על כך מנכ"ל החברה, משה וידברג, השיב כי: "השחר העולה תורמת 6% בשנה [...] אני מאמין בארץ ישראל השלמה, מה שאתה קורא 'השטחים הכבושים' והלוואי שהיינו יכולים לתרום יותר".
השחקן המשתפר של העונה ב-NBA הוא פרס כדורסל המוענק בליגת ה-NBA מאז עונת , לכדורסלן שהציג במהלך העונה הסדירה את היכולת המשופרת ביותר ביחס לזו שהציג בעונות הקודמות.
הזוכה בפרס נבחר על ידי פאנל של כתבי ספורט מארצות הברית וקנדה, בשיטת ניקוד המאפשרת לכל אחד מהם להעניק 5 נקודות עבור מועמד למקום ראשון, 3 נקודות למועמד למקום השני ונקודה אחת למועמד למקום השלישי.
שחקן שהשיג את סך הנקודות הגבוה ביותר, ללא התייחסות לכמות ההצבעות על המקום הראשון, מקבל את הפרס.
מאז היווסדו, הפרס חולק ל-37 שחקנים שונים.
רק שמונה מתוכם לא נולדו בארצות הברית: רוני סייקלי, גאורגה מורשאן, בוריס דיאו, הידו טורקוגלו, גוראן דרגיץ', יאניס אדטוקומבו, פסקל סיאקם ולאורי מארקנן.
החל מעונת 2023/2024, על השחקנים להופיע לפחות ב-65 משחקים כדי להיות זכאים לרוב פרסי העונה הסדירה, ביניהם גם פרס השחקן המשתפר של העונה.
השחקן המשתפר של העונה זוכה בגביע ג'ורג' מייקן, אשר נקרא כך מאז עונת 2022/2023 על שמו של שחקן העבר, בעל 5 האליפויות, שנחשב לאחד מאבות הכדורסל המודרני.
מציין שחקן שעדיין פעיל ב-NBA חבר בהיכל התהילה של הכדורסל
השחר המוזהב או מסדר הרמטי של השחר המוזהב (Hermetic Order of the Golden Dawn) היה אגודת סתרים שהתמקדה בתורת הנסתר ומיסטיקה הרמטית שהתקיימה בבריטניה בין המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20. בין החברים הבולטים בה היו המשורר האירי ויליאם באטלר ייטס והמיסטיקן האנגלי אליסטר קראולי.
מייסדי האגודה, ויליאם רוברט וודמן, ויליאם ווין ווסטקוט וסמואל לידל מקגרגור מת'רס היו אקדמאים (וודמן ווסקוט היו רופאים), בונים חופשיים וחברים ב"חברת מסדר צלב הוורד באנגליה" (Societas Rosicruciana in Anglia (S.R.I.A)).
תאי האגודה שהקימו דמו ללשכות הבונים החופשיים, אלא שבניגוד לבונים החופשיים, הם קיבלו גם נשים לשורותיהם.
"השחר המוזהב", שנתן את שמו לאגודה כולה, שעסק בלימוד קבלה והגעה למודעות דרך ארבעת היסודות, אסטרולוגיה וקלפי טארוט.
המסדר השני, "הפנימי" שנקרא בלטינית Rosae Rubeae et Aureae Crucis (ורד האודם וצלב הזהב) עסק בקסם, פאראפסיכולוגיה, מסע אסטראלי ואלכימיה.
המסדר השלישי היה של ה"מפקדים הסודיים" (Secret Chiefs), ישויות קסומות אדירות כוח ששלטו במסדר ללא נוכחות גופנית, שליטתם התבטאה באמצעות ראשי המסדר השני (ה"צ'יפים").
כללי המסדר התגלו בכתב מוצפן ב-1887 בעיזבונו של הבונה החופשי קנת מקנזי ופוענחו על ידי ויליאם ויין וסטקוט וסמואל לידל מקגרגור מת'רס.
בכתבים היה מוצפן גם שמה של מיסטיקנית גרמניה בשם אנה שפרנגל, שסייעה להם בתרגום ובהבנת הדברים.
ב-1888 הוקם בלונדון מקדש לאלה המצרית איזיס-אורניה לקיום טקסי המסדר, כפי שנמסרו בכתבים המוצפנים.
באותה עת היה קיים רק המסדר הראשון, שההוראות לגביו התקבלו מן "המפקדים העליונים" בתיווכה של המדיום שפרנגל, אולם הקשר עמה נפסק ב-1891 באופן פתאומי.
ב-1892 הודיע מת'רס שהמפקדים העליונים יצרו עמו קשר ישיר ומסרו את הטקסים והנהלים שאפשרו את הקמתו של המסדר הפנימי.
וסטקוט התנגד ליצירת המסדר הפנימי וניתק כל קשר עם המסדר.
פילוג נוסף אירע כאשר אליסטר קראולי פרש ב-1910 מהמסדר לאגודת סתרים אחרת בשם OTO, תוך שהוא מגלה חלק מסודות מסדר השחר המוזהב, דבר שגרם לקרע בינו ובין מת'רס.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היו במסדר מאות חברים והייתה לו השפעה על תפיסות של התקופה הוויקטוריאנית.
היה קשר בין המסדר ובין ההתעוררות הגואה בציבור אחר מופעים על-חושיים, כגון מופעי היפנוזה, תקשורת עם המתים באמצעות מדיום, העלאת רוחות באוב ועוד.
בשל הזיקה ל"קסם מצרי", טקסים מצריים ואסתטיקה מצרית עורר המסדר עניין באגיפטולוגיה בפרט ובארכאולוגיה בכלל בקרב שכבות נרחבות בציבור הבריטי של התקופה.
למסדר הייתה השפעה של ממש על אישים רבים בתקופה הוויקטוריאנית, גם אם רשמית לא היו חברים בשורותיו.
כך למשל ג'ון רונלד רעואל טולקין, ק.ס.
לואיס (מחבר "דברי ימי נרניה"), ויליאם שארפ (היה חבר רשמי) וארתור קונאן דויל (מחבר "שרלוק הולמס").
מוראות מלחמת העולם הראשונה הביאו את המסדר לקיצו.
דת הכישוף הנאו-פגנית ויקה היא המשך של מסורות ששורשן בשחר המוזהב.
מספר תאוריות הועלו בקשר למקורם של הכתבים המוצפנים שהיוו את התשתית ליצירת אגודת הסתרים
פסאודואפיגרפיה שנוצרה על ידי וסטקוט עצמו לבדו או יחד עם קנת מקנזי (שבעזבונו נמצאו).
יצירה גרמנית במקורה, שמבטאת חוקים של מסדר גרמני סודי, נצר למסדר צלב-הוורד ששם הקוד שלו או של מפקדו הסודי היה "שפרנגל".
הכתבים המוצפנים הם כתבים עתיקים אמיתיים של חברת מסדר צלב הוורד באנגליה, שעברו בסודיות בין חברי המסדר עד שבשלה העת להתגלותם.
הכתבים המוצפנים הם בעצם תקנון של מסדר יהודי-בווארי (Die Goldene Dammerung) עתיק וסודי.
היהודים הקימו את המסדר כיוון שהבונים החופשיים לא קיבלו לשורותיהם יהודים.
לפי תאוריה זו הגברת שפרנגל הייתה יהודייה והיא נרצחה בגרמניה לאחר יצירת הסניף הבריטי.
אנשי השחר המוזהב טענו כי כל מסורות הקסם, הכישוף, המיתוסים והדת של כל התרבויות בעולם הן ביטוי משובש במידה זו או אחרת של אמת קדומה מאוחדת שהייתה נחלתם של חכמים נבחרים.
כיוון שאמת קדומה זו כוללת ידע רב עוצמה אודות העולם המציאותי והאלוהי, חוקיו ודרכי הפעולה בו, הוא עלול להיות מסוכן בשימוש לא נאות או על ידי אנשים לא ראויים.
לכן נשמר הידע בחשאי, הועבר בדרך של היכרות אישית בין מורה לתלמיד, לאחר שעמד המורה על מידתו הרוחנית של התלמיד והוצפן במסרים נסתרים שהועברו דרך מיתוסים ופולחנים שונים, כל עם לפי רמתו.
בעת המודרנית, האמינו ראשי המסדר, בשלו התנאים לשחזר את הידע הקדום, כי האנושות הגיעה לשלב התפתחותי המאפשר לה ליהנות סוף סוף מן התבונה.
הדרך להבין את המסרים השונים הטמונים בתרבויות השונות היא על ידי שחזור של המערכת הסמלית המקורית.
זאת ניתן לעשות על ידי יצירת שיטה מאורגנת של התאמת סמלים.
מקור חשוב לשיטה, מקור טהור ולא משובש הוא תורת הקבלה.
מקור שני היה קלפי הטארוט.
במקביל נבנתה מערכת המגדירה את הכוחות המאגיים השונים ואת שלבי ההתפתחות הרוחנית שעל התלמיד לעבור כדי להשתמש בהם.
בבסיס שיטת התאמת הסמלים ניצב עץ הספירות הקבלי, המחבר עשרה עיגולים הנקראים "ספירות", המבטאות כל אחת רובד בהופעת האלוהות.
בין עיגולי הספירות מחברים 22 נתיבים לפי אותיות הא"ב העברי.
לכל נתיב מותאמת משמעות מיסטית.
לפי תורת השחר המוזהב, זהו המבנה הקומפקטי, הטהור והמדויק ביותר של המציאות ואליו קיימת התאמה סמלית של קלפי טארוט, בעזרתה ניתן לפענח את המסרים ולפעול פעולה מאגית.
כדי להתאים את קלפי הטארוט לעץ הספירות, הכניסו אנשי השחר המוזהב שינויים בקלפי הטארוט הצרפתיים שהיו מוכרים עד אז.
הם הצדיקו את התיקונים בכך שבמהלך הדורות נכנסו בחפיסה טעויות ושיבושים של מעתיקים.
חברי השחר המוזהב, יצרו חפיסת קלפי טארוט חדשה שנבנתה על פי עץ הספירות ושיטת ההתאמות.
לא שרד אף עותק של חפיסת המסדר, בין אם כי לא התקיימה חבילה שלמה מעולם, ובין אם בגלל סיבות כמו הקפדה על חשאיות.
פרס השחקן השישי המצטיין של העונה הוא פרס שנתי מטעם ליגת ה-NBA המחולק מאז עונת לשחקן שתרם הכי הרבה לקבוצתו כאשר הוא איננו פותח בחמישייה.
הזוכה נבחר על ידי פאנל של כתבים ושדרני ספורט מקנדה ומארצות הברית.
אפשרי ששחקן שפתח בחמישייה יכלל בקטגוריה, אך חובה עליו שפתח על הספסל יותר פעמים מאשר בחמישייה.
מאז החלה הליגה בחלוקת הפרס הוא ניתן ל-27 שחקנים שונים.
ג'מאל קרופורד ולו ויליאמס הם היחידים שזכו בתואר שלוש פעמים.
קווין מקהייל, ריקי פירס ודטלף שרמפף זכו בפרס פעמיים.
לפיניקס סאנס היו ארבעה זוכים בפרס ולבוסטון סלטיקס, לדאלאס מאבריקס וללוס אנג'לס קליפרס שלושה.
ביל וולטון וג'יימס הארדן הם היחידים שזכו גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
מאנו ג'ינובילי, ליאנדרו ברבוזה, טוני קוקוץ', דטלף שרמפף ובן גורדון הם היחידים שזכו בפרס ולא נולדו בארצות הברית.
החל מעונת 2023/2024, על השחקנים להופיע לפחות ב-65 משחקים כדי להיות זכאים לרוב פרסי העונה הסדירה, ביניהם גם פרס השחקן השישי המצטיין.
השחקן השישי המצטיין של העונה זוכה בגביע ג'ון האבליצ'ק, אשר נקרא כך מאז עונת 2022/2023 על שמו של שחקן העבר, בעל 8 האליפויות, שבשנותיו הראשונות בליגה חולל מהפכה בתפקיד "האיש השישי".
+ מקרא = כדורסלן שעדיין פעיל ב-NBA = חבר היכל התהילה של הכדורסל
השחקן השישי של העונה בליגת העל בכדורסל הוא פרס שנתי מטעם מנהלת ליגת העל בכדורסל המחולק מאז עונת לשחקן שתרם הכי הרבה לקבוצתו, כאשר הוא איננו פותח בחמישייה (אפשרי ששחקן שפתח בחמישייה יכלל בקטגוריה, אך חובה עליו שפתח על הספסל יותר פעמים מאשר בחמישייה).
הזוכה בפרס נבחר על ידי ועדה מיוחדת של מנהלת ליגת העל ובחלק מהפעמים גם בשיתוף הקהל.
השחר הזהוב הוא ארגון פלילי ומפלגה יוונית נאו-נאצית לאומנית ימנית־קיצונית בראשותו של ניקולאוס מיכלוליאקוס.
בשנת 1980 הקים מיכלוליאקוס את יסודות של מה שיהיה ברבות הימים השחר הזהוב.
בשנת 1991 הפכה התנועה לארגון בולט, ובשנת 1993 נרשמה כמפלגה.
בשנת 2005 התנועה הפסיקה באופן זמני את פעולותיה הפוליטיות, אך במרץ 2007 ערכה את הקונגרס ה־6 של המפלגה וחידשה את פעילותה הפוליטית.
בבחירות לפרלמנט ההלני שהתקיימו ביוני 2012, המפלגה זכתה ב-18 מושבים, כ־6% מקולות הבוחרים.
בשנת 2012 הכריזה המפלגה על החייאת "רעיון יוון הגדולה" ועל הכוונה לחדש את האימפריה הביזנטית על ידי יצירת מדינה יוונית-נוצרית שבירתה קונסטנטינופול (איסטנבול).
בספטמבר 2013, בעקבות רצח ראפר המזוהה עם השמאל על ידי פעיל המפלגה, החלו ביוון הפגנות כנגד המפלגה וקריאות להוציאה מחוץ לחוק.
המשטרה החלה בחקירה כנגד המפלגה, במהלכה פשטה על ביתו של מיכלוליאקוס ומצאה נשק, תחמושת וכסף רב.
לאחר מכן עצרה מספר בכירים לרבות מנהיג המפלגה מיכלוליאקוס וארבעה חברי פרלמנט נוספים בחשד לחברות בארגון פשיעה.
אירועי אלימות נוספים נקשרו לשם המפלגה.
בנוסף נודע מקרה במסיבת עיתונאים של המפלגה, כשחברי המפלגה אילצו כתבים לעמוד לכבוד כניסתו של מיכלוליאקוס.
בשנת 2020 נעצרו עשרות מחברי המפלגה.
בית המשפט קבע כי המפלגה פעלה כארגון פשע, וחבריה הואשמו בעבירות רצח, ניסיון לרצח ותקיפה אלימה של מהגרים ושל אנשי שמאל.
על חברי המפלגה והנהגתה נגזרו עונשי מאסר של עד 13 שנה.
בראשית שנות ה-2000 ייסד חריסטוס חריסטו, שהיה גם חבר מפלגת השחר הזהוב היוונית, את "השחר הזהוב: הגרעין הקפריסאי" כתנועה חוץ-פרלמנטרית בקפריסין.
בשנת 2008 נאסר על התנועה להשתמש בשם והיא החליפה את שמה ל"החזית העממית הלאומית".
השחר הזהוב מוגדרת כ"התנועה הלאומית העממית" וכ"הלאומנים הבלתי מתפשרים".
מיכלוליאקוס תיאר את שחר הזהוב כמתנגדת ל"מה שנקרא ההשכלה" ולמהפכה התעשייתית.
מבחינה דתית, הם תומכים גם בהלניזם ובכנסייה היוונית האורתודוקסית.
לעיתים קרובות מאוד ראשי המפלגה נוהגים להתבטא בבוטות כנגד מהגרים ומזדהים עם המשטר הטוטליטרי של יואניס מטאקסס, דעות אשר מזוהות כפשיזם מודרני.
לא מעט אנשי-תקשורת מזהים את "השחר הזהוב" כמפלגה נאו-נאצית.
השחרור הנה סדרה סרטים בת חמישה חלקים מהשנים 1969 ו-1971 (הצילומים החלו בשנת 1967), שבוימה על ידי הבמאי הסובייטי יורי אוזרוב והופקה במשותף על ידי אולפנים מברית המועצות, גרמניה המזרחית, פולין, יוגוסלביה ואיטליה.
העלילה מגוללת את שחרור אדמת ברית המועצות במלחמת העולם השנייה ואת תבוסתה של גרמניה הנאצית, החל מקרב קורסק ועד לקרב על ברלין.
הצבא האדום והוורמאכט מתכוננים לקרב קורסק.
הסובייטים שובים חבלן גרמני המודיע כי המתקפה תפתח בשעת לילה מאוחרת, ומרשל גאורגי ז'וקוב מורה לפתוח בהרעשת ארטילריה מקדימה.
בחזית, מתכוננים לקרב סוללת התותחנים של סרן צבטאייב ויחידתו של רב-סרן אורלוב.
כשהטנקים הגרמניים תוקפים, מתעוררת בהלה ורבים בורחים.
בזקסנהאוזן, מסרב יאקוב ג'וגאשווילי להצעת אנדריי ולאסוב להחליפו תמורת פרידריך פאולוס.
בקורסק, מצבם של הסובייטים נואש, וסטלין משוכנע לשלוח פנימה את העתודה האסטרטגית.
הגרמנים נהדפים והצבא האדום מנצח.
באיטליה, מורה המלך ויטוריו אמנואלה השלישי לעצור את בניטו מוסוליני, אך הלה משוחרר על ידי אוטו סקורצני.
הצבא האדום לוחם בקרב דנייפר.
חטיבתו של צבטאייב צולחת אותו בציפייה לתגבורת, אך ללא ידיעתם הם אינם אלא הונאה והחצייה תהיה במקום אחר.
ללא סיוע, הם מכותרים ומחוסלים.
רק צבטאייב וכמה חיילים אחרים שבים לקוויהם.
הסובייטים משחררים את קייב לאחר קרב קשה.
סטלין ובעלי בריתו נפגשים בוועידת טהראן.
חלק שלישי: כיוון המתקפה העיקרי (1969)
באנקרה, גונב משרתו של השגריר הבריטי מסמכים מסווגים.
בחזית, כובשים אורלוב וצבטאייב רמה רק על מנת לחלץ את החובשת זויה, שפינתה פצועים.
ז'וקוב וקונסטנטין רוקוסובסקי משכנעים את סטלין כי יש להכות בביצות בלארוס.
מבצע בגרטיון נפתח, וגם טייסת נורמנדי-ניימן יוצאת לקרב.
הצבא האדום משחרר את בוברויסק.
לנוכח המצב הנורא בחזית, קושרים ארווין פון ויצלבן, קלאוס שנק פון שטאופנברג וקצינים נוספים קשר על מנת להדיח את היטלר, אך הם נכשלים ומוצאים להורג.
בפולין, חוצים הסובייטים וכוחות פולנים פרו-קומוניסטים את הבוג המערבי.
חלק רביעי: הקרב על ברלין (1971)
בעת שכוחות בעלות הברית מאוימים בקרב על הבליטה, פוקד סטלין להקדים את מתקפת הוויסלה-אודר על מנת לסייע להם.
היטלר שולח את קרל וולף לשאת ולתת בשווייץ עם האמריקאי אלן דאלס על שלום נפרד.
בוועידת ילטה מראה סטלין לרוזוולט צילומים של וולף ודאלס, אך אומר כי היחסים הטובים בין בעלות הברית חשובים מכדי לסכנם וקורע את התמונות.
היטלר והגנרלים שלו נעשים נואשים בעוד הצבא האדום סוגר על ברלין.
חלק חמישי: ההבקעה האחרונה (1971)
צבטאייב, הנלחם בתוך ברלין, פוגש את סגן יארצב ויחדיו הם מנסים להתקדם לפיהררבונקר דרך הרכבת התחתית.
היטלר מורה להציף את המנהרות, וצבטאייב טובע בעודו מציל אזרחים גרמנים.
מליטון כנתריה מניף דגל אדום על הרייכסטאג.
היטלר ואווה בראון מתאבדים, וגם גבלס עושה כמוהם.
אורלוב, וסילייב והמון גדול של חיילים חוגגים את הניצחון מחוץ לרייכסטאג.
בוחוטי זקריאדה - יוסיף סטלין
מיכאיל אוליאנוב - גאורגי ז'וקוב
ולדלן דוידוב - קונסטנטין רוקוסובסקי
יורי לחקוב - איבן קונייב (חלקים 1 ו-2)
וסילי שושקין - איבן קונייב (3–5)
יבגני בורנקוב - אלכסנדר ואסילבסקי
סרגיי חרצ'נקו - ניקולאי ואטוטין
איוואן פרברז'ב - וסילי צ'ויקוב
לב פוליאקוב - אנדריי גרצ'קו
גוגי חרבדזה - מליטון כנתריה
ויקטור בייקוב - ויאצ'סלב מולוטוב
ניקולאי בוגוליובוב - קלימנט וורושילוב
יורי פומרנצב - אנדריי ולאסוב
יוסב גוגיצ'שווילי - יאקוב ג'וגאשווילי
יורי דורוב - וינסטון צ'רצ'יל
יבגני ולאסוב - אנתוני אידן
אלכסנדר בארושנוי - אלן ברוק
סטניסלב ישקביץ' - פרנקלין דלאנו רוזוולט
אליזבתה אלכסייבה - אלינור רוזוולט
איבו גאראני - בניטו מוסוליני
גאורגי טוסוזוב - ויקטור עמנואל השלישי
אנגליקה וואלר - אווה בראון
הורסט גיזה - יוזף גבלס
יוליה דיושי - מגדה גבלס
אריך תידה - היינריך הימלר
יואכים פאפה - מרטין בורמן
גרט מיכאל הנברג - וילהלם קייטל
ורנר דיסל - אלפרד יודל
זיגפריד וייס - אריך פון מאנשטיין
פטר שטורם - ולטר מודל
הניו האסה - גינתר פון קלוגה
אריך גרברדינג - ארנסט בוש
הרברט קרבס - היינץ גודריאן
רלף במקה - אדולף האמן
אלפרד שטרובה - קלאוס שנק פון שטאופנברג
הנס-אדגר שטכר - ורנר פון האפטן
וילפריד אורטמן - פרידריך אולבריכט
ורנר וילנד - לודוויג בק
אוטו דיריכס - ארווין פון ויצלבן
פאול ברנדט - אלברכט מרץ פון קירנהיים (חלק 3)/ ארתור אקסמן (4-5)
מקס ברנהרדט - קרל פרידריך גרדלר
רולף ריפרגר - אדולף הויזינגר
הינריך קהן - אוטו רמר
יוזף קלוזה - קרל וולף
פרד מאהר - יוזף דיטריך
הנס-הרטמוט קריגר - הנס קרבס
פלורין פירסיק - אוטו סקורצני
פרד אלכסנדר - אליאסה באזנה
במהלך שנות ה-60, התעוררה התמרמרות בחוגי הצבא והממשל בברית המועצות עקב יציאתם לאקרנים של מספר סרטים אמריקניים על מלחמת העולם השנייה בהם לא הוזכרה כלל השתתפות הצבא האדום בלחימה, בראשם היום הארוך ביותר.
בנוסף לכך, עם עלייתו לשלטון של ליאוניד ברז'נייב הפך הניצחון במלחמה לאמצעי מרכזי של המשטר להשגת לגיטימציה בארץ ומחוצה לה: ה-9 במאי הפך לחג רשמי, והתרומה הסובייטית למפלת גרמניה הועלתה על נס אף יותר מבעבר.
בסוף 1965, שנה אחרי התמנותו של ברז'נייב למזכיר הכללי, התכנסה פגישה של בכירים ממשרד ההגנה, משרד התרבות ומשרד האוצר ובה הוחלט ליצור הפקת ענק קולנועית שתציג את התפקיד אותו מילא הצבא האדום במלחמה ותהווה תגובה הולמת לאמריקאים.
המשימה הוטלה על הבמאי יורי אוזרוב מאולפן מוספילם; אוזרוב, שהיה סטודנט לקולנוע לפני שגויס ב-1939, טען כי עוד כשהשתתף בקרב על קניגסברג ב-1945 נשבע כי יבוא יום וייצור סרט על המלחמה.
כתיבת התסריט הוצעה בתחילה לסופרים קונסטנטין סימונוב וויקטור נקרסוב, אך שניהם ראו במיזם ניסיון לטהר את שמו של יוסיף סטלין וסירבו; המטלה עברה ליורי בונדארב ואוסקר קורגנוב.
הם סיימו את הכתיבה בסוף 1966, וב-1967 החלו הצילומים.
בנוסף לאולפן מוספילם, צורפו לעבודה על הסדרה גם אולפני הסרטים דפ"א מגרמניה המזרחית, אבאלה פילם מיוגוסלביה וחברתו של דינו דה-לורנטיס מאיטליה, כמו גם שניים פולניים: ז.ף.
סטארט - בחלקים 1 ו-2 - ופ.ר.ף-ז.ף, שהשתתף בהפקת השאר.
מספר גדול של שחקנים לא-סובייטים השתתף בהפקה.
הצבא הסובייטי סייע לבמאי בהכנת סצנות הקרב: בשחזור הקרב על קורסק לבדו השתתפו 3,000 חיילים, 100 טנקים, 18 מטוסים ומספר גדול של קני ארטילריה.
היועץ הצבאי הראשי של הבמאי היה ראש מטה ברית ורשה, הגנרל סרגיי שטמנקו.
עבור צילומי שני החלקים הראשונים הוקם סט ענק ליד פריאסלאב-חמלניצקי שבסמוך לקייב.
החלק השלישי הוסרט בביצות פבראדה שבליטא, והרביעי והחמישי בפולין - בין השאר, בבונקר מאורת הזאב - ובמזרח ברלין.
נערכו צילומים גם ברומא ובמוסקבה.
בסדרה הושקע סכום שהוערך על ידי ד"ר לארס קרל מאוניברסיטת לייפציג כשווה ערך ל-40 מיליון דולר אמריקני.
בשנת 2020 מוספילם סיימה עבודת עריכה על הסרטים, כולל צביעה ודיגיטציה במלאת 75 שנים לתום המלחמה והסדרה תועלה כולה לחשבון היוטיוב של האולפנים, באיכות 4K.
המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הורתה לכל חבריה לראות את הסרטים: למרות זאת, החלקים הראשון והשני, שיצאו לאקרנים ביחד ב-7 במאי 1970, מכרו רק 56.1 מיליון כרטיסים - נמוך מהמצופה אך גבוה מספיק כדי להפוך לסרט הסובייטי המכניס ביותר של השנה.
החלק השלישי נצפה על ידי 35.8 מיליון, והשלישי והרביעי על ידי 28.1 מיליון בלבד.
הסדרה הופצה ב-115 מדינות נוספות, ולפי הערכות סובייטיות רשמיות ראו אותה בסך הכל 400 מיליון איש.
בגרמניה המזרחית, חויבו תלמידי בתי-הספר לצפות בה.
ב-1970, הוקרנו שני החלקים הראשונים מחוץ לתחרות בפסטיבל הסרטים בקרלובי וארי וזכו בפרס אגודת הידידות הצ'כוסלובקית-סובייטית.
ב-1971, בחרו קוראי 'סובייטסקי אקרן', מגזין הסרטים הנחשב ביותר בברית המועצות, את החלק השלישי של 'השחרור' כסרט הטוב ביותר של השנה.
ב-1972, קיבלו אוזרוב, בונדארב, קורגנוב והצלם אלכסנדר מיאחקוב את פרס לנין בהוקרה על עבודתם.
באותה השנה, זכתה הסדרה בפרס הגדול בפסטיבל הסרטים הכל-סובייטי שנערך בטביליסי.
ב-1974 היא הוגשה כמועמדות הסובייטית לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה ה-46, אך לא נבחרה להימנות עם המועמדים הסופיים.
ב-1977 הוענקה לאוזרוב מדליית הכסף של אגודת הידידות הפולנית-סובייטית על עבודתו.
מלחמת העולם השנייה הייתה נושא חשוב בקולנוע הסובייטי, ופרשנותה על המסך שיקפה גם את מגמות המשטר: מ-1945 ועד מותו של סטלין, נוצר מספר גדול של סרטי תעמולה שהציגו אותו כאבי הניצחון.
לעומת זאת, בתקופת ההפשרה של חרושצ'וב הופקו מספר סרטים א-הרואיים שהציגו את גורלם של בני-אדם בודדים שנקלעו למלחמה.
'השחרור' פתח עידן נוסף: לפי לארס קרל, היה זה הביטוי הקולנועי החשוב הראשון של משטר ברז'נייב, שהתאפיין בפחות חופש אומנותי מזה של חרושצ'וב ובהידוק שליטת המדינה בחיי התרבות.
מיקוד העלילה בגנרלים ובמנהיגים, כמו גם האדרת הישגי הצבא והמסר הפוליטי השמרני, הצביעו על מגמה זו.