tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולינס נולד ב, סמוך להאונסלו (כיום חלק רובע של לונדון) באנגליה, בנם של עורך הדין הנרי קולינס (1646/7–1705) ומרי (לבית דינלי).
היו לו שתי אחיות: אן קולינס (נולדה ב-1678), שנישאה להנרי לוביבונד (נולד ב-1675), ומרי קולינס (נולדה ב-1680), שנישאה לאדוארד לוביבונד (1675–1737), סוחר ומנהל של חברת הודו המזרחית הבריטית.
בנם של מרי ואדוארד היה המשורר אדוארד לוביבונד.
קולינס התחנך באיטון קולג' ובקינגס קולג' בקיימברידג', ולמד משפטים במידל טמפל.
הפרק המעניין ביותר בחייו היה האינטימיות שלו עם ג'ון לוק, שבמכתביו מדבר עליו בחיבה ובהערצה.
בשנת 1715 הוא התיישב באסקס, שם כיהן בתפקידי שופט השלום ו, תפקידים שבהם כיהן בעבר במידלסקס.
הוא מת בביתו ברחוב הארלי, לונדון.
כתביו מאגדים את התוצאות של חושבים חופשיים אנגליים קודמים.
האדיבות הבלתי מתפשרת של סגנונו עומדת בניגוד בולט לאלימות של מתנגדיו; ולמרות חדשנותו, הוא לא היה אתאיסט ולא אגנוסטיקן.
במילותיו שלו, "בורות היא היסוד של אתאיזם, וחשיבה חופשית התרופה שלו" (שיח על מחשבה חופשית, 105).
עבודתו הבולטת הראשונה הייתה "מסה בנוגע לשימוש בהיגיון בטענות שהראיות שלהן תלויה בעדות אנושית" (Essay concerning the Use of Reason in Propositions the Evidence whereof depends on Human Testimony, 1707), שבה הוא דחה את ההבחנה בין "מעל היגיון" ל"מנוגד לשכל", ודרש שהגילוי יתאים לרעיונות הטבעיים של האדם לגבי אלוהים.
כמו כל יצירותיו, הוא פורסם בעילום שם, אם כי זהות המחבר מעולם לא הוסתרה זמן רב.
שש שנים מאוחר יותר הופיעה יצירתו הראשית, "שיח על חשיבה חופשית, בעקבות עלייתה וצמיחתה של כת בשם החושבים החופשיים" (A Discourse of Freethinking, occasioned by the Rise and Growth of a Sect called Freethinkers, 1713).
על אף העמימות של הכותרת, והעובדה שהיא תוקפת את הכמרים של כל הכנסיות ללא מתינות, היא טוענת לרוב, לפחות במפורש, על לא יותר ממה שחייב להודות כל פרוטסטנט.
מחשבה חופשית היא זכות שאי אפשר ואסור להגביל אותה, שכן היא האמצעי היחיד להשגת ידיעת האמת, היא בעצם תורמת לרווחת החברה, והיא לא רק מותרת אלא מצווה על ידי הביבליה.
למעשה ההתחלה של הנצרות והצלחתו של כל מפעל המיסיון כרוכים במחשבה חופשית (במובן האטימולוגי שלה) מצד המומרים.
גם ג'ונתן סוויפט, שמתייחסים אליו בספר באופן סאטירי, הפך אותו לנושא לקריקטורה.
שיח על העילות והסיבות של הדת הנוצרית
הוא דחה את התיאורים המואנשים של האל בכתבי קודש והטיף לשימוש בשיטות ביקורתיות-מדעיות בחקר כתבי הקודש.
מכיוון שלדבריו התגשמות הנבואה היא ההוכחה התקפה היחידה לנצרות, הוא בסתר מכוון אפוא לסתור את הנצרות כהתגלות.
את הקדושה של הברית החדשה הוא מעז להכחיש בגלוי, בטענה שאפשר לתקן את כתבי הקודש רק על ידי אנשים שקיבלו השראה.
לא פחות משלושים וחמש תשובות הופנו נגד ספר זה; הראויים לציון שבהם היו אלה של הבישוף , ארתור סייקס (Arthur Sykes) וסמואל קלארק.
לאלו, תוך התייחסות מיוחדת לעבודתו של צ'נדלר, שטען שמספר נבואות התגשמו ממש על ידי ישו, השיב קולינס עם "מחשבה על תוכנית של נבואה מילולית" (Scheme of Literal Prophecy Considered, 1727).
נספח הטוען נגד ויסטון שספר דניאל זויף בתקופתו של אנטיוכוס אפיפנס.
בפילוסופיה, קולינס תופס מקום ראשון במעלה כמגן של ה.
המסה הקצרה "חקירה בדבר חירות האדם" (Inquiry Concerning Human Liberty, 1717) לא הצטיינה, בכל מקרה בקווי המתאר העיקריים שלה, כהצהרה על העמדה הדטרמיניסטית.
הוא הותקף במסה מפורטת על ידי סמואל קלארק, שלשיטתו חופש הרצון נעשה חיוני לדת ולמוסר.
במהלך חייו של קלארק, מחשש אולי להיות ממותג כאויב הדת והמוסר, קולינס לא השיב, אבל ב-1729 הוא פרסם תשובה, בשם "חירות והכרח" (Liberty and Necessity).
מלבד החיבורים הללו הוא כתב:
"מכתב למר " (A Letter to Mr Dodwell), בטענה שהנשמה עשויה להיות חומרית, ושנית, שאם הנשמה אינה חומרית, זה לא נובע, כפי שטען קלארק, שהיא בת אלמוות.
"כומרנות בשלמות" (Priestcraft in Perfection, 1709), שבה הוא טוען שהסעיף "הכנסייה...
אמונה" בפרק העשרים מתוך (הדוקטרינות והמנהגים של הכנסייה האנגליקנית) הוכנס במרמה.
קולינס התפרסם כאחד הכותבים שנקראו הכי הרבה באנגליה.
הוא היה ביבליופיל ואספן ספרים שצבר את אחת הספריות הפרטיות הגדולות של אותה תקופה, שכללה כ-6,906 ספרים בכל הנושאים, אך העדיף במיוחד יצירות על היסטוריה, תאולוגיה ופילוסופיה.
נטען (למשל ג'ייקובסון ב-"The England Libertarian Heritage") שקולינס היה המחבר האלמוני של עשרה מאמרים "הוויג העצמאי" (The Independent Whig).
נולדו להם שני בנים ששניהם מתו צעירים, הבכור בינקות, השני היה אנתוני קולינס (בערך 1701–1723); ושתי בנות: אליזבת קולינס (נולדה בערך 1700) שב-1738 נישאה לוולטר קארי; ומרתה קולינס (בערך 1700–1744) אשר, בשנת 1741, נישאה ל (1706–1793).
נישואיו השניים היו לאליזבת רוטסלי (Elizabeth Wrottesley, נולדה בערך ב-1680), בתם של (1659–1712) ואליאונורה, לבית ארצ'ר (1661–1692).
אנתוני פטרסון הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת סנדרלנד מהפרמייר ליג.
פטרסון גדל במחלקת הנוער של סנדרלנד.
ב-10 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 2-1 לפליטווד טאון במסגרת פרס הפוטבול ליג.
הוא החל לשחק עם המועדון בפוטבול ליג הראשונה, ובהמשך הושאל לנוטס קאונטי מהנשיונל ליג.
בהמשך חזר לשחק עם סנדרלנד בפוטבול ליג הראשונה, ובתום עונת העפיל עם המועדון לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-31 ביולי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בתיקו 1-1 נגד קובנטרי סיטי במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023.
פטרסון הוא חלק מסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21.
אנתוני מייקל רוביבר הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידו כקרלוס נייטו ב"משמרת שלישית" וכאלכס לונגשאדו ב"באנשי".
הוא גם דיבב את באטמן ב-"Beware the Batman".
רוביבר הוא חצי פיליפיני חצי גרמני ואירי.
יש לו תואר ראשון באמנויות יפות מאוניברסיטת בוסטון.
בתוכנית, קרלוס היה פיליפיני-אמריקאי יליד הוואי שננטש על ידי משפחתו ובילה את נעוריו בבתי אומנה שונים.
הוא הופיע בתוכניות נוספות, לרוב גילם שוטר, בלש או סוכן FBI ביניהן:, "קוונטיקו", "מספ7ים", "מחשבות פליליות", "CSI" ו"שקר לי".
ב-2010 היה לו תפקיד ראשי בסרט "האמת השלמה" של ABC בתור אלחו סלזאר.
היו לו גם תפקידים חוזרים בתור אלכס לונגשאדו ב"באנשי" וברוס וויין/באטמן ב"Beware the Batman".
החל מ-2021 משחק את דניאל טננט, הגרוש של ג'יין טננט (ונסה לאשיי) בסדרה "NCIS: הוואי".
בינואר 1998, הוא התחתן עם השחקנית איבון יונג, שלימים תופיע בעונות 5 ו-6 (2003–2005) של "משמרת שלישית" בתור החובשת הולי לוין.
בתוכנית, הדמויות של רוביבר ויונג הפכו לזוג והתחתנו בגמר הסדרה.
יש להם 3 ילדים; שני בנים, קאינוה וקייל, ובת, לוי, שחברה בנבחרת ארצות הברית להתעמלות לנשים לנוער.
שנה משחק תפקיד 2015 גיבורי מארוול סטאר-לורד
האָנְתוֹסַאִי (ביוונית עתיקה: Ανθούσαι, "פרח, פריחה") הן נימפות של פרחים במיתולוגיה היוונית.
הן תוארו כבעלות שיער שדומה לפרחי יקינתון.
קבוצת נימפות זו מזוהה לעיתים גם עם הנאיאדות, האוקיינידות, האפימליאדות והליימקידות.
הנימפה ליריופה שנאנסה על ידי אל הנהר קפיסוס והולידה את נרקיסוס מזוהה לעיתים כאנתוסאידה.
אנתוני צ'ין היה שחקן בריטי יליד גיאנה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט בריטי ב-1957. ב-1961 עבר ללונדון ובמשך השנים הבאות הופיע במספר סדרות טלוויזיה בריטיות.
מאוחר יותר הופיע בתור מוהאן ב"שודדי התיבה האבודה" וכטכנאי ב"האלמנט החמישי".
אנתוני אלפרד פלגר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו.
פלגר נולד ב-21 באוקטובר 1900 באוסטרו-הונגריה, ובשנת 1903 היגר פלגר לארצות הברית עם הוריו, שהתיישבו בקליבלנד, אוהיו.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של ג'ון מרשל, קליבלנד, אוהיו, בשנת 1926. פלגר התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והחל לעסוק בכך בקליבלנד, אוהיו.
מאוחר יותר עבר לפארמה, אוהיו, שם כיהן כשופט השלום בין השנים 1930 ל-1932.
הוא התחתן עם מרי נמק, ונולדו להם שני ילדים.
פלגר נבחר לחבר בבית הנבחרים של אוהיו ב-1932 וכיהן בתפקיד מ-1 בינואר 1933 עד 31 בדצמבר 1933, אז התפטר, לאחר שנבחר לראשות העיר פארמה.
פלגר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-75, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-3 בינואר 1937 עד 3 בינואר 1939. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1938 לקונגרס ה-76 ולבחירה ב-1940 לקונגרס ה-77 וחידש את העיסוק במשפטים בקליבלנד, אוהיו.
פלגר שימש כעוזרו מיוחד של התובע הכללי, וושינגטון הבירה, מ-3 במרץ 1941 עד 9 ביולי 1950, וכעורך דין במשרד המשפטים מ-10 ביולי 1950 ועד 9 במאי 1953. הוא עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה, והתגורר באוקסון היל, מרילנד.
הוא נפטר בבית החולים אלכסנדריה (וירג'יניה) ב-16 ביולי 1963, ונקבר בברוק פארק, אוהיו.
אנתוני קנדי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד בין השנים 1857–1863. הוא היה אחיו של ג'ון פנדלטון קנדי, מזכיר הצי של ארצות הברית.
בשנת 1821 שלחו אותו הוריו לעיר צ'ארלסטון, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), שם למד באקדמיית ג'פרסון.
הוא למד משפטים, אך גם עסק בחקלאות.
הם התגוררו בחוותם סמוך לעיר אליקוט סיטי, מרילנד, ונולדו להם שלושה ילדים.
בין השנים 1839–1843 כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה, ולאחר מכן במשך עשר שנים כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז ג'פרסון.
בשנת 1844 התמודד בבחירות מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־29 אך לא נבחר.
בשנת 1850 דחה את הצעת הנשיא מילרד פילמור להתמנות כקונסול בהוואנה, קובה.
בשנת 1851 חזר לבולטימור, ובשנת 1856 נבחר לבית הנבחרים של מרילנד.
קנדי נבחר מטעם המפלגה האמריקנית (Know Nothing) לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1857–1863. בשנת 1867 השתתף כציר בוועידת החוקה של מדינת מרילנד, ולאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים.
קנדי נפטר באנאפוליס שבמרילנד, ב־31 ביולי 1892, ונקבר בבית העלמין גרינמאונט בבולטימור.
אנתוני פראט הוא איש עסקים אוסטרלי, יושב ראש חברות הנייר, מוצרי אריזה והמיחזור ויסי ופראט תעשיות.
פראט גדל במלבורן, אחד משלושת ילדיהם של ג'ין וריצ'רד פראט, יהודים שהיגרו לאוסטרליה מפולין.
ב-1982 סיים תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת מונש, עבד במקינזי ושות' ולאחר מכן השתלב בחברת הנייר של אביו.
ב-1991 עבר לארצות הברית והגדיל את פעילות החברה דרך שילובה בתעשיית מיחזור הנייר ורכישת יצרניות מקומיות.
ב-2009 שב לאוסטרליה בעקבות מותו של אביו ומונה ליו"ר החברה.
הונו האישי של פראט הוערך על ידי פורבס בכ-11 מיליארד דולר נכון לתחילת 2026.
פראט מקורב לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והיה אחד מהתורמים הגדולים ביותר שלו בקמפיין הבחירות.
הוא נשוי לקלודין רוויר ואב לשניים.
אַנְתְּרוֹפּוֹלוֹגְיָה היא תחום מדעי העוסק בחקר תרבות האדם באופן הוליסטי על היבטיו השונים (מיוונית: אנתרופוס, άνθρωπος – "אדם" + לוגיה, λογία – תורה; תורת האדם).
השיוך המדעי של האנתרופולוגיה, תלוי באוריינטציה המחקרית של החוג או המחלקה באוניברסיטה, ואף בזיקה של התחום לדיסציפלינות אחרות במוסד האקדמי, מה שבאופן טבעי משתנה ממדינה למדינה ומאוניברסיטה לאוניברסיטה.
במדינת ישראל ובמדינות רבות אחרות בעולם, ענף האנתרופולוגיה החברתית-תרבותית משויך בדרך כלל למדעי החברה או ההתנהגות, כשאנתרופולוגיה פיזית נלמדת במחלקות למדעי החיים ו/או לרפואה.
בארצות הברית, בתלות בזהות האוניברסיטה, ניתן לראות את הענפים השונים (למעט האנתרופולוגיה הפילוסופית) נלמדים יחדיו.
בצרפת, על פי רוב, אנתרופולוגיה מובנת כענף בתוך הסוציולוגיה.
מה שלא יהיה, המונח "אנתרופולוגיה" בארץ מקושר לרוב לאנתרופולוגיה החברתית-תרבותית (למשל בחוגים לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ברוב אוניברסיטאות המחקר בארץ), ופחות לענפים האחרים שנתפסים כעצמאיים יותר.
האנתרופולוגיה הפילוסופית צומחת מתוך הכרה בנכונותו של הנרטיב האבולוציוני, ספציפית בעקבות טענתו של דרווין כי לאדם ולשאר בעלי החיים יש מוצא משותף.
השאלה היסודית, בהתאם, היא "בהינתן שהאדם ובעל החיים חולקים מוצא משותף ואינספור מאפיינים, מה בכל זאת מייחד את האדם?
שלושת השמות הגדולים בענף הזה של האנתרופולוגיה הם מקס שלר (Scheler), הלמוט פלסנר (Plesner) וארנולד גלהן (Gehlen).
לאנתרופולוגיה הפילוסופית יש קשר חזק לנצרות, לפחות בווריאציות מסוימות שלה, והיה אף אפיפיור שבעברו היה אנתרופולוג פילוסופי.
גם דמויות אחרות, דוגמת הנס בלומבנברג שיחקו תפקיד מרכזי בהמשך ההפצה של האנתרופולוגיה הפילוסופית.
האנתרופולוגיה הפילוסופית הגרמנית מקושרת עמוקות לפנומנולוגיה הפילוסופית.
שלר, פלסנר, גלן ובלומנברג היו כולם פנומנולוגים מרכזיים בגרמניה מולדתם.
מקס שלר, שמייסד את התחום לקראת סוף חייו, מבקש להתנגד לשלוש דרכים מרכזיות לתפוס בהן את האדם.
דרך אחת, אותה הוא מכנה "יוונית", מדגישה את היכולת של האדם להיות יצור רציונלי.
דרך שנייה היא "יודו-נוצרית" קלאסית, דרך שמדגישה את הרעיון כי בני ובנות האדם נבראו בצלם אלוהים ולכן הם מעל בעלי החיים בכל מובן.
דרך שלישית, לדבריו, היא ה"דרך המדעית" שמדגישה את האדם כמכונה משוכללת ומבוססת כימיקלים.
כנגדם, שלר טוען שהאדם הוא אורגניזם מתפתח, שנע בין אינסטינקט שמכוון להפיכה למגוון יותר.
יכולת התגוונות זו מונעת בידי המוכוונות הפנומנולוגית, כלומר שבשונה מאצל בעלי חיים (כך שלר), האדם מסוגל לרצות דברים ולא לממשם מיד; או למשל לעבוד לקראתם.
ניצחון זה על הרצייה המיידית משחק כאן תפקיד מרכזי.
פלסנר הולך קרוב מאוד לשלר, ומדגיש את ממדי היכולת של האדם להתאים עצמו לסביבות מגוונות.
גלן, בינתיים, פונה לכיוון אחר.
עבור גלן, האדם הוא יצור חסר, פגום, שאין לו יכולת מותאמת להסתדר בסביבה, ובניסיון להתמודד עם החוסרים הללו, האדם מפתח מערך שלם של כלים, רעיונות, פרקטיקות, שכל תכליתן לפצות על החוסרים הללו.
בהתאם, הוא טוען שכדי להבין את האדם, עלינו להבין את התנאים שמאפשרים לו להתקיים ולהיות אדם במאבק ההישרדות המלתוסיאני אותו תיאר דרווין.
התשובה שגלן מספק היא ה"תרבות".
כדי להבין את התרבות הוא מציע תיאור היסטורי, ומתמקד בפעולות ובמניעים ליצירה של שלל טכנולוגיות ופרקטיקות, בינן היכולת של האדם לחיות בחברות.
בלומנברג, שהולך בעקבות גלן, מוסיף וטוען שהמערך התרבותי נועד להרחיק את האדם מן הטבע, כדרך להתגוננות מהיותו יצור טבעי בסופו של דבר.
האנתרופולוגיה החברתית-תרבותית צומחת בסוף המאה התשע עשרה, ובצורות שונות היא מתקיימת גם כיום.
מטרתה היא להבין את המגוון החברתי והתרבותי של הקהילות האנושיות, ובתוך כך לתאר ולהסביר את האופנים השונים שבהם מתקיימים הבדלים אלה, למשל מניתוח טקסים לסוגיהם במקומות שונים בעולם, ובתוך כך לתרגם ולהשוות את הפרקטיקות הללו עם הנעשה בתרבות האם ממנה מגיעה החוקרת.
בהתאם, המתודה המרכזית באנתרופולוגיה החברתית-תרבותית היא השוואתית, כשישנן שתי דרכים עיקריות לעשות זאת: ניתן לבצע מחקר "אתנוגרפי" וניתן לבצע מחקר "אתנולוגי".
באתנוגרפיה, הכוונה היא למחקר שמבקש להשתלב בתרבות מסוימת (שיכולה להיות ילידית ויכולה להיות מערבית) לאורך זמן רב, באופן שניתן לכנות "תצפית משתתפת".
תצפית שכזו מאפשרת להיחשף באופן מעמיק, ולא פעם מגוף ראשון, לאורחות החיים ולתרבות הנחקרת, וכך להבין אותה טוב יותר.
אתנוגרפיה מתמקדת בתרבות אחת, ולא פעם נמשכת שנים.
מקור המתודה הוא בעבודתם של שני אנתרופולוגים: פרנץ בועז, שחונך על המסורת של ההיסטוריה התרבותית הגרמנית, והיגר עם הניסיון המחקרי לארצות הברית, וכן ברוניסלב מלינובסקי, פולני שהיגר לבריטניה והיווה דמות מרכזית באנתרופולוגיה הבריטית המוקדמת.
כל אחד בדרכו הוא ביקשו - בין מרצון ובין מכורח הנסיבות - לתאר באופן מעמיק יותר את התרבויות אליהם נקלעו, וגילו ששהות מתמשכת ומשתתפת בתרבות היעד מאפשרת להם הבנה מלאה.
המתודה האפשרית השנייה היא המחקר האתנולוגי.
מחקר אתנולוגי מבקש לקחת כנקודת מוצא את המחקרים האתנוגרפיים השונים, ועל בסיס ניתוחם למצוא את המשותף ואת המבדל בין תרבויות שונות.
המטרה, בדומה לאנתרופולוגיה הפילוסופית, היא להבין את שהופך את האדם - שמובן כאן, ובשונה מבאנתרופולוגיה הפילוסופית - לאנושי מתוך הבנה של היותו יצור שמתקיים בתוך חברה ותרבות.
המייצג המפורסם ביותר של הגישה האתנולוגית הוא קלוד לוי-שטראוס.
בנקודה זו יש להבחין בין שני סוגים של היסטוריה לאנתרופולוגיה החברתית-תרבותית: ראשית כל, ניתן לאפיין היסטוריה מוסדית, כלומר היסטוריה של היחסים בין התאגדויות האנתרופולוגים והאנתרופולוגיות עם הממסד האקדמי ועם החברה בכלל, היסטוריה של האנתרופולוגיה כדיסציפלינה; ושנית כל, ניתן לאפיין היסטוריה של המחשבה האנתרופולוגית בענף החברתי-תרבותי.
האנתרופולוג אריק וולף פעם אפיין את האנתרופולוגיה כמדעית ביותר מבין מדעי הרוח, או הרוחנית ביותר מבין מדעי החברה.
הבנה של צורת התפתחותה של האנתרופולוגיה תורמת להבנה של היחס שלה לנושאי מחקר אקדמיים אחרים.
האנתרופולוגיה החברתית-תרבותית הייתה מהדיסציפלינות האחרונות להיפרד מהפילוסופיה ומהסוציולוגיה, כשבחלק מהמדינות הפירוד נעשה באמצעות פנייה לתיאוריות של מדע חברתי (מכאן הפנייה לתורת האבולוציה).
עם זאת, שורשיה מגיעים עד עידן הנאורות, למשל בכתיבה של בופון, שביקש לבדל את חקר האדם ממדעי הטבע, וכן בכתיבה של מונטסקייה, בספרו "מכתבים פרסיים" שם ביקש לתאר את החברה הצרפתית מבחוץ, בכלים של הזרה, באצטלה של פליטים מאיראן (היום פרס) מדומיינת.
הכתיבה האנתרופולוגית והכתיבה הסוציולוגית לא פעם קשורות זו לזו בעוד מובן: פעמים רבות, ובעיקר בתחילת המאה העשרים, ניתן היה למצוא סוציולוגים - בעיקר צרפתיים - שעשו מה שמכונה היום "אנתרופולוגיה במובנה האתנולוגי".
עד תחילת המאה העשרים, הייתה כמעט הבחנה, בין מחקר סוציולוגי בו חוקרים חקרו את החברות המודרניות, לבין האנתרופולוגיה, שהתמקדה בחברות שאינן מודרניות (ולא פעם גם אינן לבנות).
חלוקה זו החלה להישבר עם המאבקים לדה-קולוניזציה שהתחילו במהלך שנות השלושים, לכל המאוחר, וחלוקה זו לובשת כיום לבוש חדש: היום ישנם לא-לבנים רבים שחוקרים תרבויות ילידיות ומודרניות, וכן ישנם לבנים רבים שחוקרים את חברת האם שלהם.
הסיבות למהפך הזה עוברות בהשלכות של מאבקי הדה-קולוניזציה, ובעיקר בגרסתם התאורטית.
גם להתמסדות הדיסציפלינה כמפעל אקדמי אוניברסלי יש תפקיד בכך.
את ההיסטוריה של המחשבה האנתרופולוגית לא ניתן לנתק משורשיה בקולוניאליזם המערבי את תרבויות ה"אוריינט".
פעמים רבות, ניתן לתאר רבים מהמהלכים של האנתרופולוגיה - לפחות מהלכים מחשבתיים - לפי הניסיון לתקן את עוולות העבר.
שורשיה של המחשבה האנתרופולוגית בעבודות אבולוציוניות, למשל של הרברט ספנסר ושל לואיס מורגן.
הניסיון, שיצא אז מתפיסה מסוימת של "משא האדם הלבן" הייתה שתפקיד המחקר האנתרופולוגי החברתי-תרבותי הוא ללמוד את שמאפיין את החברות הילידיות השונות, מתוך הנחה שהן מבטאות שריד חי (לעיתים תוארו גם כמאובנים חיים) של חברות אנושיות בתקופת הציידים הלקטים.
היכן שהחברה הייתה "מתקדמת" יותר, לפי הסולם שבנו אותם חוקרים, ניתן היה לזהות שלבי ביניים בהתפתחות האנושית.
מבחינת חברות המערב האירופיות, אבל גם מבחינת ארצות הברית ויפן, העולם נתפס כמאבק הישרדות בו הגזע העליון חייב לנצח את המאבק כדי לצלוח את "השנים הבאות".
לאנתרופולוגיה היה, בהתאם, תפקיד מרכזי בהבנת המבדיל בין הגזעים.
אולם תפיסה זו החלה להשתנות בעשור שלאחר סוף מלחמת העולם הראשונה.
בועז ומלינובסקי, שכל אחד מהם העמיד עשרות (ולעיתים אף מאות) תלמידים, שיחקו תפקיד מרכזי בכך.
בועז ביקש להדגיש תפיסה פרטיקולריסטית, לפיה אין מסלול התפתחות יחיד לכל התרבויות, אלא נכון יותר לדבר על תרבויות שונות שלכל אחת היה ועוד יהיה סיפור חיים משלה.
על כן, גרס בועז, יש לחקור את התרבות באופן מעמיק, ותוך השוואה שלה להיסטוריה שלה בלבד, בלי להשוות לתרבויות אחרות היכן שאין זה הכרחי הדבר.
מלינובסקי, שטען גם הוא לחשיבות המחקר המעמיק ממקור ראשון, ביקש להבין את הטקסים השונים שממלאים את התרבויות, וכן את הפונקציות שאלה ממלאים עבורן.
בשנים שעד מלחמת העולם השנייה, עוד ועוד אנתרופולוגים אימצו את השיטות למחקר מעמיק של התרבויות הילידיות.
בועז, למשל, ביקש לאפיין את האנתרופולוגיה כמעוניינת בארבעה שדות (אותם הזכרנו מעלה, אנתרופולוגיה תרבותית, אנתרופולוגיה פיזית, ארכאולוגיה ובלשנות).
מלינובסקי, ושותפו למחלקה בקיימבריג' רדקליף-בראון, הקימו שני דגמים מתחרים של אנתרופולוגיה פונקציונלית-מבנית: דגמים אלה ביקשו להדגיש את יחסי הפרט-חברה, וכן את יחסי הפסיכולוגיה-סוציולוגיה-אנתרופולוגיה ככלים הסבריים.
לאחר המלחמה, היה זה קלוד לוי-שטראוס שהחזיר את האנתרופולוגיה למרכז הבמה - הן בצרפת, מולדתו, והן בעולם דובר האנגלית (גם אם פעמים רבות הובן לא נכון, לפחות לדבריו) - וזאת בעזרת הצעה של אנתרופולוגיה סטרוקטורליסטית מזן נבדל משתיארנו קודם.
אחד הדגשים של לוי-שטראוס, בהקשר זה, היה על השפה כדרך להגיע למבני העומק של החשיבה, אבל גם שילוב מסובך בין עקרונות פנומנולוגיים, אתנוגרפיים, בלשניים, פסיכואנליטיים, ואנתרופולוגים קודמים.
במובנים רבים ניתן להתייחס אליו כמסמן הגבול בין התקופות.
הגלים הבאים, של הפונקציונליזם המבני המאוחר בגרמניה (מרי דאגלס, ששיחקה תפקיד מרכזי בשילוב של הסטרוקטורליזם הצרפתי לתוך גוף העבודות הפונקציונליסטי-מבני בבריטניה, כמו גם מרשל סאלינס), הכינו את הקרקע עבור הגעתו של קליפורד גירץ, במידה רבה האנתרופולוג המשפיע ביותר של דורו ואולי בכלל.
גירץ עיצב מודל חדש של מחקר מעמיק, בעזרת שימת הדגש על המשמעויות הפומביות יותר או פחות שנושאות פרקטיקות מסוימות בתרבות.
מאמר המפתח, שזכה לשם "תיאור גדוש", הוא מאמר יסוד גם עבור התחום המתקרא "לימודי תרבות".
הניתוח המשולב - איכותני וכמותני - בפרק שחותם את ספרו "פרשנות של תרבויות"), מאמר שעוסק ב"קרבות התרנגולים בבאלי", נחשב למשמעותי לא פחות.
הרעיון המשפיע ביותר של גירץ, עם זאת, היה האופן בו הגדיר תרבות כטקסט שיש לפרשו באופן כמעט-הרמנויטי.
טענה זו הכינה את הקרקע למה שנהוג לכנות "הדילמה הפוסטמודרנית באנתרופולוגיה" או אפילו כ"משבר הייצוג" באנתרופולוגיה.
במשבר זה, שהספרים שמייצגים אותו יותר מכל נכתבו בידי קבוצת תלמידים לשעבר של גירץ, ביקש להפנות את המבט האנליטי לעיסוק האנתרופולוגי עצמו.
מכיוון אחר, מחקרים באנתרופולוגיה של המדינה ובאנתרופולוגיה של האתיקה ביקשו להראות כיצד השיקולים של שחקניות ושחקנים בשדה המחקר אינם שווים פחות משל הפילוסופים והאתיקנים של החברה המערבית, תוך ניסיון להעניק מקום רב יותר לצורות אחרות לנהל חיים ולהתמודד עם הבעיות שהחיים מעמיסים על הפרט.
דפוס הפעולה האנתרופולוגי, לפחות בשנים שאחרי משבר הייצוג, היה ונותר ניסיון להראות שפרקטיקות ואמונות מסוימות שבמערב נלקחות כמובנות מאליהן הן בעצם רק דרך אפשרית אחת להבין ולהתערב בעולם.
עיקר עניינה של האנתרופולוגיה הוא בחקר תרבות האדם בכדור הארץ במשך ההיסטוריה.
האנתרופולוגיה מתייחסת לשפה, תקשורת וסמלים בכדי להבין ולנתח את המשמעות שהאדם יצר סביב אלמנטים אלו, וכן בהשפעות השונות של מופעי התרבות האנושית והסמלים השונים שהיא מייצרת – בין אם טקסים, מסגרת רעיונית, או שיוך רעיונות מופשטים או אמונות לחפץ פיזי.
בעבר, המחקר האנתרופולוגי התמקד בהשוואה בין תרבויות שונות באזורים גאוגרפיים מרוחקים, אך כיום האנתרופולוגיה עוסקת גם בחקר חברות כשלעצמן באזורים קרובים (בדגש על הצד של החברה).
לפיכך, ההבחנה בין הרכיבים הללו, תרבות וחברה, היטשטשה.
מכאן באופן מדעי נוצרו שתי אסכולות באוניברסיטאות, אנתרופולגיה חברתית ואנתרופולוגיה תרבותית.
מבחינה מתודולוגית, האנתרופולוגיה עושה שימוש באתנוגרפיה ככלי מרכזי העוסק בתיאור תופעות תרבותיות, המתבססת (בעקבות אמיל דורקהיים) על תצפית משתתפת, שיטת חקר המאפשרת להקיף מנעד רחב של ידע.
ניתן לחלק את האנתרופולוגיה לארבעה תחומים עיקריים:
אנתרופולוגיה תרבותית (הנקראת גם אנתרופולוגיה חברתית או תרבותית-חברתית) – "מחקר שטח" של ביטויי הַתַּרבּוּת: רשתות חברתיות אנושיות, דיפוזיה (פעפוע רעיוני), התנהגות חברתית, דפוסי התנהגות של קרובי משפחה, חוק, פוליטיקה, אידאולוגיה, דת, אמונות, דגמי ייצור וצריכה, הדדיות, חיברות, מגדר.
אנתרופולוגיה פיזית – חקר התנהגות קבוצת הפרימטים (קופי האדם), אבולוציה אנושית, וגנטיקה של האוכלוסייה; יש הקוראים לשדה מחקר זה אנתרופולוגיה ביולוגית.
תחת הכותרת אנתרופולוגיה פיזית יש המכניסים גם את החקר לצורך זיהוי פלילי (פורנזי) של מבנה גוף האדם.
בלשנות – חקר והשוואת שפות בזמן ובמקום, חקר שימושים חברתיים של שפה, והיחסים בין שפה לתרבות.
ארכאולוגיה – חקר ממצאי השרידים החומריים של חברות העבר והתפתחותן של חברות במשך הזמן.
כמו כן בהמשך לכך, נהוג לחלק את מסגרת המחקר האנתרופולוגי, מבחינה מתודולוגית לשניים:
מחקר איכותני: העיסוק הרעיוני, התאורטי ופיתוח קונספטואלי.
מחקר כמותני: העבודה הניסיונית (האמפירית), העוסקת בניתוח, פרשנות ועיבוד הנתונים לאור הממצאים.
הנשענים על התצפיות, הראיונות והאתנוגרפיה.
האנתרופולוג אריק וולף אפיין בעבר את האנתרופולוגיה כמדעית ביותר מבין מדעי הרוח, או הרוחנית ביותר מבין מדעי החברה.
האנתרופולוגיה החלה את דרכה כתוצר של תנועת הנאורות בתחילת המאה ה-18. בתקופה זו, האירופאים החלו לחקור בשיטתיות את ההתנהגות האנושית.
מסורות המשפט, ההיסטוריה, הפילולוגיה (חקר נוסחים ומקורות כתובים) והסוציולוגיה התפתחו, ותרמו להתפתחות מדעי החברה, שהאנתרופולוגיה היא אחת מהם.
הזרם הרומנטי שהופיע כתגובת נגד לנאורות, הוציא מתוכו הוגים כהרדר ולאחר מכן וילהלם דילתיי.
דילתיי הניח את הבסיס למושג תרבות, המרכזי לתחום חקר האנתרופולוגיה.
תנועות אינטלקטואליות של הנאורות ולעומתה הרומנטיקה, התמודדו בעבר עם אחת הסתירות המובְנות הקיימות בעת החדשה: ככל שהעולם נעשה יותר נגיש ויותר מאוחד ומשולב, חווית האנשים היא של התפוררות והיפרדות מהכלל.
התלות ההדדית בכלכלה לא הובילה לסולידריות אנושית גדולה יותר, אלא היא חופפת לפערים גדלים והולכים על רקע גזעי, אתני-לאומי, דתי ומעמדי.
תהליך זה נוצר כבר במאה ה-16, והואץ במאה ה-19.
חקר "הפראים" – כחלק ממדעי הטבע
מבחינה מוסדית, האנתרופולוגיה קיבלה מעמד עצמי נפרד משאר מדעי הטבע, בעקבות כותבים כמו הרוזן בופון, אשר חקרו תרבויות וקבוצות אנשים במושבות (קולוניות) האירופאיות שמחוץ לאירופה.
חקר השפה, התרבות, הפיזיולוגיה והארטיפקטים (ה"ממצאים") של מושבות אלו נעשה פחות או יותר במקביל לחקר החי והצומח באותם מקומות.
לכן, למשל, לואיס הנרי מורגן היה יכול לכתוב גם על "הליגה של האירוקוי" וגם על "הבונה האמריקאי ופועלו".
זו גם הסיבה שהתרבות החומרית של עמים "מתורבתים" כמו סין תמיד הוצגה במוזיאונים יחד עם אמנות אירופאית, בעוד שחפצים מאפריקה או תרבויות אמריקניות ילידיות הוצגו במוזיאוני טבע יחד עם עצמות דינוזאורים.
חקר חברות קדומות, נדודים, וגזעים
בספרו של תומאס קנת פנימן "מאה שנות אנתרופולוגיה" משנת 1935, בה שלטה עדיין השיטה ההשוואתית לפיה כל החברות עוברות תהליך אבולוציוני אחיד מהפרימיטיבי ביותר עד למפותח ביותר, נכתב כי חברות לא-אירופאיות ייצגו "מאובנים חיים" שניתן לחקור אותם על מנת ללמוד על עברן של החברות האירופאיות.
מלומדים כתבו לעיתים מפרי דמיונם על היסטוריות של נדודי עמים קדומים פרהיסטוריים, על סמך התבוננות בשבטים נודדים, אך גם תיעדו לראשונה כיצד העמים יושבי האיים מפולינזים נדדו ברחבי האוקיינוס השקט, אך גם העלו השערות לגבי מקורם ממצרים העתיקה.
החוקרים בתקופה זו מיינו דירגו וסיווגו את בני האדם על פי מושגי גזע, שהתבססו על ההבדלים הביולוגיים ביניהם.
בשנים האחרונות השיח האנתרופולוגי השתנה באופן דרמטי, והאנתרופולגיה עצמה, על עברה, הפכה למושא מחקר ביקורתי (כולל ביקורת עצמית), כמו גם ביקורת על התנהגות השלטון הקולוניאלי והשוביניזם והאימפריאליזם האירופאי.
הפיצול למדעי הטבע, הרוח והחברה
עד סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים האנתרופולוגיה הייתה חלק ממדעי הרוח.
במאה ה-20 החל פיצול בתחום המדעים כולם, סביב שלושה מוקדים עיקריים: מדעי הטבע, מדעי הרוח, ומדעי החברה.
במדעי הטבע נבדקו תופעות וממצאים מן הטבע על ידי ניסויים, שניתן לחזור עליהם או להוכיח את הטעות שבהם.
החקר במדעי הרוח התמקד במסורות לאומיות, בהיסטוריה של לאומים אלה, ובאמנות שלהן.
במדינות לאום חדשות באירופה מדע זה סייע להפקת תחושת משמעות לזהותם הלאומית.
בחקר מדעי החברה פיתחו שיטות מדעיות לבחינת תופעות חברתיות, בניסיון לזהות מהתוצאות בסיס כלל עולמי משותף (אוניברסלי) ולהפיק ידע חברתי.
האנתרופולוגיה אינה עומדת כולה באף אחת משלוש הדיסציפלינות הללו, וכל ענף ממנה שואב מכל שלושת סוגי המדע, במינונים שונים.
בנוסף לשיטות שהתקבלו ממדעי הטבע, בחקר האנתרופולוגי פותחה גם שיטה חדשה, שיטת תצפית משתתפת בעקבות אמיל דורקהיים, כנגד "חוקרי כורסה" שהציגו השערות ממוחם הפורה.
השיטה דרשה את הגעתו של החוקר למקומם של הנחקרים, ולחיות איתם בתנאי השטח לצורך מעורבות והכרה מלאה ומעמיקה של מושא המחקר.
האנתרופולוגיה אימצה את רעיונות מדעי ההתפתחות והסברי האבולוציה דרך ברירה טבעית.
המונח "תרבות" הוא מרכזי בתחום, והגדרתו שנויה במחלוקת.
אחת ההגדרות לתרבות הוא היכולת הכלל אנושית לחשיבה, למידה ופעולה חברתית באמצעות מסורות שורדות כתוצר של התפתחות האדם (האבולוציה האנושית).
לפי ההסבר ההתפתחותי, התרבות מותאמת לתנאי הסביבה המקומית, דרך אמונות ומנהגים.
לאור זאת, מכלילים האנתרופולוגים במושג תרבות הן את הטבעי והן את המלאכותי, ומשתמשים בו כרעיון שחוצה את גבולות הטיפול בחקר תופעות שבאירופה הופרדו זה מזה ומודרו כמו פוליטיקה, דת, משפחה, וכלכלה.
היו שראו בתחום זה, מדע מכליל והוליסטי.
כיום מקובל שהאנתרופולוגיה חוקרת את הממדים הביולוגיים, הלשוניים, החומריים והסמליים של החברה והאנושות בכל צורותיה.
את פריצת הדרך של האנתרופולוגיה בארצות הברית השיג צוות הלשכה לענייני אינדיאנים והמדור לאתנולוגיה אמריקאית במוזיאון הסמית'סוניאן, שם עבדו בין היתר ג'ון ווסלי פאוול ופרנק המילטון קושינג.
אנתרופולוגיה אקדמית נוסדה בידי החוקר היהודי-גרמני האמריקאי פרנץ בועז, שהעמיד דורות רבים של תלמידים בתחום בשיעוריו באוניברסיטת קולומביה ובמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
אנתרופולוגיה בועזיאנית הייתה אקטיבית מבחינה פוליטית, פקפקה בממצאי מחקרים שמומנו בידי הממשלה האמריקאית או פטרונים עשירים, וסמכה על ניסויים אמפיריים בלבד.
העמדה ה"בועזיאנית" דחתה הכללות נרחבות וניסיונות להעמיד חוקים אוניברסליים.
פרנץ בועז עצמו חקר ילדי מהגרים על מנת להראות ולהוכיח כי גזע ביולוגי אינו קובע דבר, וכי ההתנהגות האנושית היא תוצאה של חינוך ולא של הנתונים הטבעיים.
כשהוא שואב משורשיו הגרמניים, הוא טען כי העולם מלא בתרבויות שונות זו מזו, שניתן למדוד את שונותן כפי שמודדים את מידת הקרבה האבולוציונית (התפתחותית) של יצורים חיים.
בועז הדגיש, כי יש לחקור כל חברה בנפרד, וטען כי הכללות בין-תרבותיות כגון אלו שנעשו במדעי הטבע אינן אפשריות במקרה זה.
הוא נלחם נגד האפליה כלפי מהגרים, אמריקאים-אפריקאים וילידים (שבאותה תקופה נקראו עדיין "אינדיאנים", כלומר הודים).
אנתרופולוגים אמריקאים רבים תמכו ברעיונות של בועז לרפורמה חברתית, והביקורת נגד תאוריות גזעניות דמוי-מדעיות נשענת עד ימינו אלה במידה רבה על הבחנותיו ומחקריו של בועז.
הדור הראשון של תלמידיו של בועז כלל את אלפרד קרובר, רוברט לואי ואדוארד ספיר.
כל אלו פרסמו מחקרים מפורטים שהיו הראשונים לתאר את החברות הילידיות באמריקה הצפונית והדרומית.
במחקרים אלה, הם תקפו בפירוט רב את התפישה הרווחת אז של תהליך התפתחותי אחיד לכלל האנושות, ומדרוג הרמה של חברות שונות על "סולם התפתחותי" זה.
ההתמקדות שלהם בשפות ילידיות, בסיוע הבלשנות החדשה, ביססה את מקומה כמדע כלל עולמי (אוניברסלי) ושחרר את האנתרופולוגיה מהקיבעון שהיה לה על שפות הודו-אירופיות.
מיד ובנדיקט הושפעו ממייסדי הפסיכולוגיה האנליטית זיגמונד פרויד וקרל יונג וניסו להבין את השפעת התרבות והחברה של אדם על אישיותו.
אך הכללת התחומים הנוספים של פוליטיקה ופסיכולוגיה דחקה אותן ממוקד האנתרופולוגיה, למרות איסוף ופרסום חומר בן שלושה עשורים.
וכך ספרי ההמשך שלהן על אנתרופולוגיה, כמו "תרבות וחברה" של בנדיקט, לא זכו לאהדה רבה.
כשבועז התכוון לפרוש נוצרה באוניברסיטת קולומביה מלחמת ירושה.
מרגרט מיד נועדה, לדעת בועז, לרשת את מקומו.
אך ראלף לינטון מונה, והצר את צעדיה, כך שהפעילות שלה הצטמצמה למשרד שלה במוזיאון להיסטוריה של הטבע.
הספר אנתרופולוגיה מאת אלפרד קרובר
נקודת מפנה באנתרופולוגיה האמריקאית באה עם פרסום ספר הלימוד של אלפרד קרובר "אנתרופולוגיה".
בעוד שבועז תקף את יריביו על ידי שימת לב לפרטים, בממלכה המאוחדת האנתרופולוגיה המודרנית נוצרה על ידי דחיית החקר ההיסטורי לטובת מדע חברתי עכשווי שמתמקד בבחינת מצבם של חברות בהווה.
שני שמות החשובים ביותר במסורת זו הם אלפרד רדקליף-בראון וברוניסלב מלינובסקי.
שניהם פרסמו את חיבוריהם הראשונים ב-1922. מחקרי השדה הראשונים של רדקליף-בראון באיי אנדמן נערכו בשיטה המסורתית והישנה, אך לאחר שהוא קרא את כתביו של אמיל דורקהיים הוא פרסם תיאור של מחקריו (שנקרא "תושבי איי אנדמן") שהושפעו רבות מהסוציולוג הצרפתי.
לאחר זמן הוא פיתח גישה הידועה כפונקציונליזם-סטרוקטורלי, שהתמקדה בכיצד מוסדות בחברה גורמים לאיזון במערכת החברתית כדי לשמור על פעילותה ההרמונית והתקינה.
מלינובסקי, מאידך, תמך ב"פונקציונליזם" בלבד, תוך שהוא שם דגש על צורכי היחיד, וכיצד החברה מספקת מענה לצרכים אלה.
מלינובסקי ידוע לא רק בזכות תרומתו התאורטית כי אם גם בגלל האתנוגרפיה המפורטת שלו, תרומתו המתודולוגית העצומה לדיסציפלינה האנתרופולוגית, ובגלל יומניו האישיים שפורסמו לאחר מותו.
ספרו הקלאסי "ימאים במערב האוקיינוס השקט" (Argonauts of the Western Pacific) הציע לנסות להביט מ"נקודת המבט של היליד", ולגישה בעבודת שדה, שמאוחר יותר אף נעשתה לסטנדרט בתחום.
משנות השלושים המאוחרות ועד לאחר מלחמת העולם השנייה, פורסמה שורה של מונוגרפים וספרים שחיזקו את הפרדיגמה של האנתרופולוגיה החברתית הבריטית.
אתנוגרפיות מפורסמות כוללת את "הנואר" מאת אדוארד אוונס-פריצ'רד ו"דינמיקות של שבטיות אצל הטלנסי" ("The Dynamics of Clanship Among the Tallens") מאת מאייר פורטס, וספרים ידועים הם "מערכות אפריקניות של קרבה ונישואין", ו"מערכות פוליטיות אפריקניות".
לאנתרופולוגיה בצרפת יש ייחוס פחות ברור מאשר המסורות הבריטיות או האמריקניות.
רבים מחשבים את מרסל מוס כמייסדה של המסורת האנתרופולוגית הצרפתית.
מוס היה חבר בקבוצת ה"אני סוציולוג'יק" של אמיל דורקהיים, ובעוד שדורקהיים וחוקרים אחרים חקרו את מצבן של חברות מודרניות, מוס וחבריו (כגון הנרי הוברט ורוברט הרץ) שאבו מהאתנוגרפיה והפילולוגיה על מנת לבחון חברות שלא היו "מפוצלות" כמו החברות הלאומיות האירופאיות.
בייחוד, הספרון "על המתנה" של מוס, אשר נעשה לרלוונטי מאוד במחקרים אנתרופולוגיים של חליפין והדדיות.
בשנים שבין המלחמות, ההתעניינות הצרפתית באנתרופולוגיה חפפה לתנועות תרבותיות רחבות יותר כמו סוריאליזם ופרימיטיביזם, ששאבו את השראתם מהאתנוגרפיה.
מרסל גריול ומישל לייריס, למשל, צירפו את האנתרופולוגיה לאוונגרד הצרפתי.
בזמן זה מה שנודע כ"אתנולוגי" הוגבל למוזיאונים, והאנתרופולוגיה הייתה קרובה יותר למחקרי פולקלור.
מעל לכל, קלוד לוי-שטראוס הוא שעזר למסד את האנתרופולוגיה בצרפת.
בנוסף להשפעה העצומה של הסטרוקטורליזם בדיסציפלינות שונות, לוי-שטראוס ייסד קשרים עם אנתרופולוגים בריטיים ואמריקאיים.
באותו זמן הוא ייסד מרכזים ומעבדות בתוך צרפת על מנת ליצור מוסדות מתאימים בתוך האנתרופולוגיה, בזמן שהוא מכשיר תלמידים משפיעים כמו מוריס גודלייה ופרנסואז אריטייה שהשפיעו אחר כך בעולם האנתרופולוגיה הצרפתית.
הרבה מהאופי המיוחד של האנתרופולוגיה בצרפת היום הוא בכך שהמחקר מתבצע במעבדות מחקר שממומנות על ידי המדינה, ולא במחלקות האקדמאיות באוניברסיטאות.
אנתרופולוגיה לאחר מלחמת העולם השנייה
לפני מלחמת העולם השנייה, "אנתרופולוגיה חברתית" בריטית ו"אנתרופולוגיה תרבותית" אמריקאית היו עדיין מסורות נפרדות.
בקווים כלליים ניתן לומר כי האנתרופולוגים הבריטים שהו יותר זמן בשדה המחקר, חקרו יותר באפריקה ובאסיה, חקרו חברות סטטיות תוך ראיית עולם פונקציונליסטית המדגישה מערכות חברתיות.
האנתרופולוגים האמריקאים שהו זמן מועט יותר בשדה, חקרו בעיקר באמריקה הצפונית והדרומית, וחקרו חברות דינמיות על סף הכחדה תוך כדי שימת דגש על ההיבטים התרבותיים כגון טקסים וסמלים והשפעתם על החברה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שתי המסורות התקרבו זו לזו עד כדי מסמוס מרבית ההבדלים ויצירת אנתרופולוגיה "חברתית-תרבותית".
בשנות ה-50 וה-60 האנתרופולוגיה הלכה אחר התבנית שהציבו מדעי הטבע.
חוקרים כגון ליד סלרס וקליפורד גירץ התמקדו בתהליכי המודרניזציה שמדינות חדשות מפתחות.
אחרים, כגון ג'וליאן סטיוארד ולזלי וייט התמקדו בשאלה איך חברות מתפתחות ומתאימות את עצמן לנישה האקולוגית שלהן – גישה שנעשתה פופולרית על ידי מרווין האריס.
אנתרופולוגיה כלכלית, שהושפעה מקרל פולניי, ונוסתה בידי מרשל סהלינס וגרג דלטון התמקדה בשאלה כיצד הכלכלה המסורתית התקיימה במקביל לגורמים חברתיים ותרבותיים.
באנגליה, הפרדיגמה של האנתרופולוגיה החברתית הבריטית החלה להיסדק כשמקס גלקמן ופיטר וורסלי התנסו במרקסיזם וכותבים כמו רודני נידהם ואדמונד ליץ' הכניסו את הסטרוקטורליזם של לוי-שטראוס לתוך המחקרים שלהם.
בשנות ה-60 וה-70 חולל הסטרוקטורליזם מספר התפתחויות בתחום האנתרופולוגיה הקוגניטיבית והניתוח המרכיבי.
כותבים כמו דייוויד שניידר, קליפורד גירץ, ומרשל סהלינס פיתחו את מושג התרבות כרשת של משמעות או סימול.
בהתאם לרוח הזמן, הרבה מהאנתרופולוגיה נעשתה לפוליטית בהתנגדותה למלחמת וייטנאם ומלחמת העצמאות האלג'יראית, מחבריהם של ספרים כמו "המצאה מחדש של האנתרופולוגיה" העלו ספיקות לגבי הרלוונטיות של הדיסצפלינה, ומרקסיזם נעשה יותר ויותר פופולרי.
בשנות ה-80 נושאים של כוח – כגון אלה שנבחנו ב"אירופה והאנשים ללא היסטוריה" של אריק וולף – היו מרכזיים בדיסציפלינה.
ספרים כמו "אנתרופולוגיה ושוויון קולוניאלי" דנו בקשר בין האנתרופולוגיה לאי שוויון קולוניאלי, בעוד שהפופולריות הרחבה של מחברים כמו אנטוניו גראמשי ומישל פוקו הביאו נושאים של כוח והגמוניה למרכז ההתעניינות.
מגדר ומיניות נעשו לנושא פופולרי, וכך גם היחס בין היסטוריה לאנתרופולוגיה, התעניינות שהושפעה על ידי מרשל סאהלינס, ששאב מלוי-שטראוס ומפרננד ברודה כדי לבחון את היחס בין מבנים תרבותיים לגורמים אישיים.
בשנות ה-80 וה-90 מחברים כמו ג'ורג' מרכוס וג'יימס קליפורד עסקו בסמכות אתנוגרפית ובאיך ולמה ידע אנתרופולוגי אפשרי וסמכותי.
השאלות הללו עלו כחלק מנטייה כללית לפוסטמודרניזם שהיה פופולרי באותו זמן, כשאחת מכותרותיו הייתה "משבר הייצוג" ו"מבט רפלקסיבי" של החוקר על עצמו.
כיום אנתרופולוגיה מתמקדת בגלובליזציה, ברפואה ובביוטכנולוגיה, בזכויות ילידים ובאנתרופולוגיה של אירופה.
אנתרופולוגיה יישומית עוסקת ביישומן של התאוריות האנתרופולוגיות והמתודולוגיה האתנוגרפית על מנת להפיק ידע וליישם אותו על בעיות וסוגיות קונקרטיות.
אנתרופולוגים יישומיים עוסקים בתחומים מגוונים, כגון בריאות הציבור, צרכנות, ובעיות הגירה.
דוגמה אפשרית למחקר אנתרופולוגי-יישומי היא חקר התנהגויות מרחביות של אוכלוסיות עירוניות לצורך תכנון המרחב העירוני, כך לדוגמה יתכננו גן ציבורי בשכונה חרדית בצורה שונה מאשר בשכונה חילונית.
דוגמה נוספת היא שימוש בטכניקות חקירה של האנתרופולוגיה הפיזית לצרכים של זיהוי פלילי.
ההתעסקות המסורתית של האנתרופולוגיה בתרבויות שאינן מערביות גרמה לה להיות מעורבת בפוליטיקה בדרכים שונות.
יש הטוענים כי עמים ילידים מרגישים כי האנתרופולוגיה היא סוג אקדמי של קולוניאליזיציה, שמתקיימת רק מהשימוש שלה בתרבות הילידית, פעמים רבות ללא רשות.
מבחינה היסטורית, בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, אנתרופולוגים בריטים, ובעיקר אלה שעבדו באפריקה, נחשבו כמשתפי פעולה עם הכוחות הקולוניאליים.
היום ביקורות אלה מתבטאות בצורה של ביקורת על ניצול של משאבים ביולוגיים ובעלות על תרבות ילידית, וכן מאבקים מתמשכים לשימור שרידים ילידיים ותרבות חומרית.
הדגש של האנתרופולוגיה האמריקאית על יחסיות תרבותית וההתנגדות למושג הגזע תמיד היה פוליטי.
כפי שצוין למעלה, בועז היה רפורמטור חברתי ידוע, שהאקטיביזם שלו וההוראה המסורתית האנתרופולוגית שלו היו קשורים זה בזה.
אנתרופואידים (שם מדעי: Anthropoidea או Simiiformes, "קרובי אדם"), הוא שם של אינפרא-סדרה בסדרת הפרימטים בה נכללים האדם וכל הקופים, הן של העולם הישן והן של העולם החדש.
האנתרופואידים מחולקים לשתי תת-סדרות עיקריות: קופים צרי אף (קופי העולם הישן) וקופים רחבי אף (קופי העולם החדש).
על-משפחה קופים בעלי זנב (Cercopithecoidea)
משפחה קופים בעלי זנב (Cercopithecidae)
אנתרופולוג הוא מדען העוסק בענף האנתרופולוגיה, קרי מדען החוקר את ההתנהגות האנושית בהקשרה התרבותי והחברתי.
מאחר שהדיסציפלינה האנתרופולוגית חוקרת את האדם כחלק מהתרבות בה הוא חי, ניתן לומר כי האנתרופולוג חוקר תרבויות.
האנתרופולוגים הראשונים חקרו תרבויות שהיו רחוקות וזרות להם, בעיקר שבטים וחברות פשוטות באפריקה ובצפון ודרום אמריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו אנתרופולוגים רבים לחקור גם תרבויות קרובות יותר לתרבות ממנה באו.
כמחצית ואף יותר מעבודות השדה האנתרופולוגיות בשנות החמישים והשישים, נערכו בקהילות כפריות קטנות במדינות מודרניות או מתפתחות.
בשנים שלאחר מכן החלו אנתרופולוגים רבים לחקור בשכונות עירוניות, בהרבה מקרים בשכונות עירוניות של התרבות ממנה בא האנתרופולוג עצמו.
כיום האנתרופולוגים חוקרים תרבויות זרות ומוכרות כאחד, כאשר כל שדה מחקר - זר או מוכר - מציג בפני האנתרופולוג יתרונות וחסרונות שונים.
כלי המחקר הראשי של האנתרופולוג, הוא האנתרופולוג עצמו.
האנתרופולוג צופה, משתתף ומשתדל לחוות את שדה המחקר גם דרך העיניים של הנחקרים.
האנתרופולוגים הקדימו בכך את שאר החוקרים במדעי החברה בהיותם החלוצים שחקרו בשיטות מחקר איכותניות שאינן מתבססות על מחקר כמותני.
העיסוק האנתרופוסופי נוגע בתחומים רבים, החל מתורת הנסתר והדרך לידע האדם על פיה, דרך פסיכולוגיה, דתות, חינוך, רפואה, חקלאות, ביולוגיה, וכלה באדריכלות ובהגות בתחום המשטר המדיני.
אף-על-פי כן, בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 נטען בבתי המשפט בארצות הברית ובצרפת שהאנתרופוסופיה היא "דת" או :"כת", אולם חלק מן התיקים הללו נסגרו בסופו של דבר, כמו אלה שבבית המשפט בפריז שדווחו כהאשמות לא רציניות.
בקרב מבקרים מודרניים, דוגמת היסטוריון המדע והחוקר האמריקני מייקל שרמר, גרסו שהאנתרופוסופיה שניכסה לעצמה במידות שונות תחומים רבים, כגון "רפואה", "ביולוגיה" ו"חקלאות ביודינמית" הן טענות פסאודו-מדעיות בבסיסן.
התנועה האנתרופוסופית הוקמה בשנת 1912 על ידי רודולף שטיינר במטרה לעודד את החקירה של ידע רוחי, את ההעמקה בו בקבוצות לימוד, את פיתוחו והרחבתו ואת ההפריה באמצעותו של תחומי חיים שונים.
התנועה האנתרופוסופית החלה לפעול במסגרת התנועה התאוסופית, כענף הגרמני שלה כבר בשנת 1902, ונפרדה ממנה על רקע משבר רעיוני בין שטיינר לראשי החברה התאוסופית.
במסגרת התנועה האנתרופוסופית הרצה שטיינר אלפי הרצאות במדינות שונות באירופה, כתב ספרים ומאמרים וחנך תלמידים רבים.
מהקמתה ועד למותו בשנת 1925 עשה שטיינר מאמצים גדולים כדי לחדור באמצעות הידע הרוחי לתחומי החיים השונים ולהפרותם.
כך יצר אומנות בהשראה רוחנית במגוון תחומים, חידש את תחומי החינוך והחינוך המיוחד, יצר רפואה משלימה ברוח האנתרופוסופיה, חידש והעמיק את תחום החקלאות האורגנית ועוד.
אחד מהתחומים אותו שאף שטיינר להפרות מתוך עולמות הרוח הוא תחום הארכיטקטורה.
בסיוע של אנשים מכל רחבי אירופה הוקם בדורנך שבשוויץ מרכז לתנועה האנתרופוסופית: הגתהנום (השם מכוון לקשר של התנועה עם המשורר, הסופר והמדען הגרמני הנודע, יוהאן וולפגנג פון גתה).
במהלך עשר שנים, משנת 1912 ועד 1922 עבדו על בניין הגתהנום מאות אנשים מארצות רבות באירופה.
היה זה בניין שגולף בעץ, תקרתו צוירה כולה וכל מרכיביו היוו בבואה להשקפת העולם האנתרופוסופית.
בליל חג המולד של שנת 1922/23 נשרף המבנה, כנראה בהצתה מכוונת, ועלה באש.
על שרידיו הוקם אחר-כך מבנה מבטון שמהווה עד היום את מרכז התנועה.
לאנתרופוסופיה קמו מבקרים ומתנגדים רבים, בעיקר מצד הגישות הנוצריות השונות ובקרב גורמים ותנועות לאומיות גרמניות.
כך למשל כבר בראשית דרכה התנגדה התנועה הנאצית לפעילותו של שטיינר ולפעילות התנועה האנתרופוסופית.
לאחר הקמת המפלגה הנאצית התפרסמו בעיתונה: "הצופה העממי" (Völklicher Beobachter) התייחסויות מאיימות ועוינות ביותר על שטיינר עצמו ועל פעילותו האנתרופוסופית, בין השאר הוא מואשם בהיותו: "יהודי בכל מובן וקשור לתנועה הציונית", "בעל דם לא טהור", "יהודי גליציאני" ועוד.
היטלר בעצמו התייחס באותו עיתון לשטיינר וכתב: "האנתרופוסופיה היא מתודה יהודית להרס המבנה הטבעי של העמים".
בשנת 1922 הפסיק שטיינר מסע הרצאות גדול בגרמניה בעקבות ניסיון התנקשות בחייו בשעת הרצאה במלון "ארבע העונות" במינכן.
חסידי אריך לודנדורף פרצו לאולם בשעת ההרצאה וניסו לפגוע בשטיינר.
רק משום שידידיו של שטיינר קבלו מידע מוקדם על ההתקפה המתוכננת וחסמו בגופם את המתנקשים הוא הצליח לצאת מכך בשלום.
מיד עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בשנת 1933 החלו דיונים במשטרת הביטחון ובמשרד לענייני גזע בנוגע לאנתרופוסופיה ולבתי ספר ולדורף, ואכן מיד אחר כך הוצאה האנתרופוסופיה, על כל פעילותיה, מחוץ לחוק בגרמניה הנאצית.
מסמך של משטרת הביטחון אומר:
"האנתרופוסופיה משחררת את הכבלים לעם ולגזע...
בכך היא ממשיכה את הקו של ההשכלה, של האידיאליזם הגרמני והרוח הליברלית...
מסיבות אלו האנתרופוסופיה היא אנטי-גזענית, אנטי-לאומית, בינלאומית, פציפיסטית ובמיוחד ניכרות בה השפעות יהודיות...
גורל דומה ציפה גם לבתי ספר ולדורף, אלו נסגרו בזה אחר זה עד שנת 1937. הסיבה שצוינה בתכתובות הנאציות הייתה: "בתי הספר שנבנו על הפדגוגיה של שטיינר והיסודות האנתרופוסופיים עושים שימוש במתודות הוראה שמכוונות לאינדיבידואלי ולאדם הפרטי עצמו, ואין להם כל קשר עם עקרונות החינוך הנאצי".
לאחר מותו של שטיינר (1925) המשיכה החברה האנתרופוסופית לפעול ממרכזה בשווייץ.
כיום הוא מהווה מרכז הן להעמקה ולימוד של האנתרופוסופיה והן לשטחי החיים הרבים שהופרו באמצעותה.
מטרתו של רודולף שטיינר בפיתוח האנתרופוסופיה הייתה, לדבריו, לאפשר לאדם המודרני, שלטענתו התרחק מעולם הרוח, לחזור אליו ובכך להגשים את הווייתו כאדם על האדמה ואת תכליתו בבריאה.
רוב תורת האנתרופוסופיה הוצגה בהרצאות של שטיינר שהועלו על הכתב, וחלקה נכתב בספרים על ידי שטיינר עצמו.
בהקדמה לספרו "כיצד קונים דעת העולמות העליונים?", הוא כותב שהספר יוכל להיות לעזר "למי שברצונו להבין כיצד אנשים המדברים על הרוח למדו את הידע שלהם".
שטיינר מדגיש בהקדמה של כל ספריו כי הידע אינו ידע שנלקח ממקור כלשהו על האדמה, אלא רק מתוך חקירה בעולם הרוח.
עם זאת, טוען שטיינר כי כל טענה המובאת מתוך תפיסת העולם האנתרופוסופית יכולה להיות מובנת גם לפי החשיבה האנושית הלוגית.
תורתו של שטיינר הושפעה מן הדתות השונות, ולכן אפשר למצוא באנתרופוסופיה עניינים כמו גלגול נשמות וחוקי קארמה, היררכיות שמימיות המשפיעות על חיי האדם, ואמונות בנושאי הדתות הגדולות והמוכרות: היהדות, הנצרות והאסלאם, כמו גם הבודהיזם וזרמים אחרים.
באירופה, בארצות הברית וגם בישראל, פעילה "החברה האנתרופוסופית", המתוארת כ"שביל של ידע, שנועד להביא את הרוחני שבאדם, אל הרוחני שבעולם".
לעומתה, ישנן מספר קבוצות שמתייחסות אל האנתרופוסופיה כאל דת.
הגדולה מבין הקבוצות האנתרופוסופיות בישראל היא קיבוץ הרדוף שבצפון.
בקיבוץ ישנם מספר מקומות טיפוליים הפועלים על פי השיטה (ילדים עם בעיות מצוקה, צרכים מיוחדים, מסגרת שיקומית למתמודדי נפש), וכן בית ספר ולדורף לכיתות א'-י"ב.
כפר נוסף לאנשים עם מוגבלות שכלית, אשר פעל בעבר ברוח החינוך האנתרופוסופי, הוא "בית-אורי" בעפולה.
גופים שונים הנמנים עם הזרם האנתרופוסופי פועלים בצפון מערב אירופה.
הפעילות נעשית במסגרת בתי ספר המלמדים בשיטת ולדורף ובמספר מוסדות רפואיים.
אנתרקס היא להקת ת'ראש מטאל אמריקאית, שהוקמה בשנת 1981 בניו יורק בידי הגיטריסטים סקוט איאן ודני לילקר.
הלהקה זכתה לפופולריות בשנות השמונים, ולאחר שסגנון הת'ראש מטאל צבר תאוצה לקראת סוף שנות השמונים, אנתרקס נחשבה לאחת מ"ארבע גדולות הת'ראש", יחד עם הלהקות מטאליקה, מגאדת' וסלייר.
הרכב הלהקה עבר שינויים רבים במשך השנים, לרוב עקב חילוקי דעות יצירתיים, אם כי לצד סקוט איאן נמנים חברים יחסית קבועים כמו צ'ארלי בנאנטה, פרנק בלו, דן ספיץ והזמרים ג'ואי בלאדונה וג'ון בוש.
סגנון הלהקה אף הוא השתנה, מת'ראש מטאל בשנות ה-80 (עת ג'ואי בלאדונה היה הסולן), לגרוב מטאל (כאשר ג'ון בוש נבחר לשמש כסולן בשנות ה-90), ועד השירים "I'm the Man" ו"Bring the Noise" שנחשבים למבשרים המוקדמים של ז'אנר הראפ מטאל.
בין השנים 2005–2007, חברי ההרכב המקורי (איאן, בלו, ספיץ, בנאנטה ובלאדונה) התאחדו לסיבוב הופעות מחודש.
בין השנים 2009–2010, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עם הסולן ג'ון בוש.
"ארבע גדולות הת'ראש" - סיבוב ההופעות
בספטמבר 2009 הודיע לארס אולריך מלהקת מטאליקה כי הוא מתכוון לאגד את ארבע להקות הת'ראש הגדולות - מטאליקה, מגאדת', סלייר ואנתרקס - ולצאת לסיבוב הופעות.
סדרת הופעות אלו, שבעה במספר, החלה ב-16 ביוני 2010 בוורשה, פולין והסתיימה ב-27 ביוני 2010 באיסטנבול, טורקיה.
ההופעה שהתקיימה בסופיה, בולגריה ב-22 ביוני הועברה בשידור חי דרך לוויין לכ-450 תיאטראות ברחבי ארצות הברית ולמעל 350 ברחבי אירופה, קנדה ואמריקה הצפונית.
סקוט איאן - גיטרה מלווה, קולות רקע (1981 עד היום)
צ'ארלי בנאנטה - תופים (1983 עד היום)
ג'ונתן דונייס - גיטרה מובילה (2013 עד היום)
בתרמודינמיקה, אנתלפיה היא פוטנציאל תרמודינמי השווה לסכום האנרגיה הפנימית של המערכת ומכפלת הלחץ והנפח שלה.
חשיבותה העיקרית נובעת מכך שבתהליכים המתרחשים בלחץ קבוע, השינוי באנתלפיה נותן את כמות החום שזרמה אל המערכת (או ממנה, אם השינוי שלילי).
רעיון האנתלפיה הוצג לראשונה ב-1875 על ידי ג'וסיה וילארד גיבס.
אף על פי כן, גיבס לא השתמש בכתביו במונח "אנתלפיה", שהוטבע לראשונה ב-1909.
האנתלפיה מסומנת באות , ומוגדרת כ:
המשתנים הטבעיים של האנתלפיה הם האנטרופיה , הלחץ ומספר החלקיקים מסוג .
מערכת שמשתנים אלה הם המשתנים הנשלטים שלה תהיה בשיווי משקל תרמודינמי כאשר האנתלפיה במינימום.
האנתלפיה היא הפוטנציאל התרמודינמי שמתקבל כאשר עושים התמרת לז'נדר על האנרגיה הפנימית, כך שהלחץ הופך למשתנה נשלט - במקום הנפח.
הדיפרנציאל של האנתלפיה מתקבל מהדיפרנציאל של האנרגיה הפנימית:
כאשר הוא מעבר חום אינפיניטסימלי, שמקיים , כאשר השוויון מתקיים עבור תהליכים הפיכים.
החשיבות של האנתלפיה נובעת מכך שבתהליכים שמתקיימים בלחץ קבוע (תהליכים איזובריים), כפי שלרוב קורה בתגובות כימיות: , והשינוי באנתלפיה נותן את החום שהמערכת סופגת או פולטת.
הסימן של השינוי קובע האם התהליך הוא אנדותרמי (כלומר סופג חום, ואז הסימן חיובי) או אקסותרמי (כלומר פולט חום, ואז הסימן הוא שלילי).
ניתן באמצעות השוואת דיפרנציאלים לקבל ש:
האנתלפיה של מערכת מסוימת היא במובן מסוים האנרגיה שיש להשקיע כדי ליצור את המערכת "יש מאין", כאשר הסביבה מצויה בלחץ קבוע P (השווה ללחץ הגז במערכת).
במסגרת פרשנות זאת, תהליכים משמרי אנתלפיה (תהליכים איזואנתלפיים) הם תהליכים עבורם האנרגיה הדרושה כדי ליצור יש מאין את המערכת (אנרגיית ההתהוות של המערכת) זהה בכל מצב בו המערכת עוברת במהלך המסלול התרמודינמי שלה.
בתרגום לשפת התרמודינמיקה, פירוש הדבר הוא שבתהליך איזואנתלפי, סך כל אנרגיית החום שהושקעה, העבודה המכנית על המערכת והשינוי באנרגיה הקינטית של זרימת הגז (הגודל האחרון רלוונטי לבעיות של זרימה דחיסה בנחיר דה לאוואל) שווה לאפס.
אנתרופולוגיה כלכלית היא ענף בתוך הדיסציפלינה האנתרופולוגית, המבקש לחקור ולבחון את המוסדות וההתנהגויות הכלכליות, כל זאת בעזרת כלים מתודולוגיים מתחום האנתרופולוגיה ומתחום הכלכלה.
ענף מחקרי זה ביסס עצמו בעיקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בבסיס ענף מחקרי זה עומדת הטענה, שבעת שאנו מנסים לבחון התנהגות כלכלית כלשהי, אין עלינו להתייחס למבנה הכלכלי גרידא, אלא שומה עלינו לקחת בחשבון גם את המבנה התרבותי.
זאת מכיוון שהתנהגותו הכלכלית של האדם לעולם אינה משוחררת מאילוצים חברתיים, דתיים או פוליטיים.
במילים אחרות, התנהגות הכלכלית איננה מצייתת רק להגיון הכלכלי הטהור ("רציונליות כלכלית").
ישנן שלוש פרדיגמות עיקריות בתוך שדה האנתרופולוגיה הכלכלית:
המודל הפורמליסטי הוא זה הקרוב ביותר לכלכלה הנאו-קלאסית, המגדירה כלכלה כחקר מִקסוּם היעילות והרווחיות הכלכלית תחת תנאים של מחסור.
לפי המודל הפורמליסטי, אדם ישאף למקסם את רווחיו הכלכליים ואת התועלת הכלכלית באמצעות בחירת אמצעים ודרכים אלטרנטיביות שמטרתן לעזור בהגשמת רצונו זה, למשל, על ידי בחירת דרך יתאפשר לאדם רווחיות כלכלית מקסימלית תוך כדי השקעת משאבים ומאמצים מינימליים.
לפי מודל זה, אדם ישאף להשיג כמה שיותר מידע על הדרכים האפשריות הניצבות בפניו לפני בחירתו בדרך מסוימת, עד למידה בה העלות של איסוף המידע ישתווה לרווחיות והתועלת שנוספו באמצעות מידע זה.
כל בני האדם, על פי המודל הפורמליסטי, חיים בתנאים של מחסור במשאבים, אך בד בבד, הם בעלי רצונות ודרישות כמעט בלתי מוגבלים.
חוקרים הדוגלים בגישה הפורמליסטית, כגון ריימונד פירת' והארולד שניידר, טוענים כי הגישה הניאו קלאסית לכלכלה יכולה להיות מיושמת בכל חברה באשר היא, אם שינויים מתאימים יעשו קודם לכן, וזאת מתוך נקודת הנחה כי לעקרונות שנזכרו לעיל יש תוקף אוניברסלי.
לטענת הפורמליסטים, כשמדברים על מטרות ושאיפות המִקסוּם של האדם, אין הכוונה אך ורק לנושאים כלכליים פיננסיים בלבד, כי אם לכל דבר הנתפס כבעל ערך בעיני האדם עצמו, בין אם מדובר בפנאי, סולידריות, או יוקרה.
מכיוון שגישה זו לא הגדירה במדויק מהו אותו דבר הנועד למִקסוּם, זה העניק לה מידה מסוימת של מופשטות, ובכך אפשר לגישה להסביר התנהגות אנושית בכל הקשר אפשרי.
כאמור, ההנחה המרכזית של המודל הפורמליסטי היא כי האדם יבצע בחירות רציונליות בהתבסס על כל המידע הזמין על מנת למקסם את מה שאותו אדם תופס כבעל ערך.
למרות שהפרמטרים של מה שנתפס כבעל ערך מגוונים ויכולים להשתנות, העקרונות של המִקסוּם נותרים בעינם.
לפי מודל זה מטרתו של האנתרופולוג היא ניתוח של כל תרבות בהתאם למשאבים התרבותיים שלה ולמטרותיה הנתפסות כבעלות ערך.
ניתוח שכזה צריך לחשוף את העקרונות המעצבים את תהליך קבלת ההחלטות של אותה תרבות.
בדרך זו, תאוריה כלכלית יושמה ומיושמת על ידי אנתרופולוגים בחברות בעלות שווקים ללא ויסות מחירים (כלומר חברות שאינן קפיטליסטיות מערביות).
הגישה הפורמליסטית לוקחת את תורת הכלכלה המערבית ונותנת לה תוקף אוניברסלי- בוחנת בחירות של בני האדם והעדפותיהם ומניחה כי הדברים נעשים מתוך רציונליות.
המודל הסובסטנטיביסטי, שהוצע לראשונה על ידי קרל פולני בספרו "The great transformation" טוען כי למושג "כלכלה" יש שתי משמעויות: המשמעות הראשונה היא זו הפורמלית, המתייחסת לכלכלה כפעולה או קבלת החלטות רציונליות בדבר שימוש במשאבים מוגבלים.
המשמעות השנייה, איננה יוצאת מנקודת הנחה של קבלת החלטות רציונליות ולא בדבר תנאים של מחסור.
היא, לעומת זאת, מתייחסת לשאלה כיצד האדם פועל למחייתו בסביבה החברתית והאקולוגית בה הוא נמצא.
על פי המשמעות השנייה, הכלכלה היא הדרך בה החברה מסתגלת לסביבה, לתנאים החומריים בסביבה זו, ולדרישות של אותה חברה.
המושג שטבע פולני, "Great transformation", מתייחס להפרדה בין חברה מודרנית בעלת שווקים ובין חברות חוץ מערביות, לא קפיטליסטיות ולא מתועשות.
לדעתו החקירה היחידה האפשרית בחברות לא מתועשות, היא כיצד האדם פועל למחייתו בסביבה החברתית והטבעית שלו, ללא כל התייחסות להחלטות רציונליות או לתנאים של מחסור.
זאת מכיוון שבחירותיו של אדם בחברות אלו אינן מבוססות בהכרח על מִקסוּם רווחים כלכליים, כי אם על קשרים חברתיים, ערכים תרבותיים, נורמות תרבותיות, או על דאגות מוסריות, פוליטיות ודתיות.
כמו כן, התוצרת ברוב החברות הללו מנוצלת בידי מפיקיה, על כן תוצרת זו נקראת גם תוצרת לשימוש עצמי, בניגוד לתוצרת לשם מסחר, שהיא בעלת מטרות רווח ומִקסוּם רווחים.
לדעתו של פולני, בחברות מודרניות בעלות כלכלה קפיטליסטית, הרעיונות של גישות הפורמליזם והסובסטנטיביזם חופפים, מכיוון שאנשים מארגנים את דפוסי מחייתם בהתאם לעקרונות החשיבה הרציונלית.
ברם, בחברות בעלות כלכלה "פרימיטיבית" הנחה זו לא תופסת, זאת מכיוון שבניגוד לחברה הקפיטליסטית המערבית, הן לא מבוססות על כלכלת חליפין אלא על כלכלה של חלוקה מחדש של הייצור ויחסי גומלין הדדיים.
יחסי גומלין מוגדרים כחלוקה הדדית של סחורות או שירותים כחלק מיחסים ארוכי טווח בין הלוקחים חלק בדבר.
דוגמה לכך ניתן לראות אצל האנתרופולוג ברוניסלב מלינובסקי, שחקר חברה שבטית באיים הטרובריאנדים.
הגברים בשבט זה מקדישים חלק גדול מזמנם לגידול בטטות.
הן אינן מיועדות לבני משפחותיהן, אלא למשלוח מנות לאחיות של אותן גברים או לבנות הנשואות שלהן.
המעניין הוא, שתכלית משלוח הבטטות הוא לא לספק מחסור במשק הבית של אותן אחיות או בנות, אלא רצונו של הגבר להפגין את השפעתו על בעלה של האחות או הבנות, ואת עזרתו לו.
מי שמעניק את הבטטות בצורה זו בעצם הופך את בעלה לבעל חוב למי שנתן את הבטטות.
האמצעי להחזרת החוב הוא האוצרות שיש לנשים, אוצרות בדמות עלי בננות וחצאיות.
אותו גבר שהוא בעלה צריך להחזיר לגיס או לאב של הכלה בצורה הזו.