tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום המלחמה, לרשות הצבא האמריקני היו כ-10,000 שרמנים; ב־1950 עמד המספר על 3,202 בלבד, מתוכם 1,376 בלתי כשירים לפעילות, כשאת מקומו של השרמן כטנק הקרב העיקרי תופסים ה־M26/M46 פרשינג.
ביוני 1950 פרצה מלחמת קוריאה, כאשר צבא קוריאה הצפונית פלש לקוריאה הדרומית.
במלחמה הייתה השתתפות פעילה של המעצמות ארצות הברית וסין, ובמידה פחותה גם ברית המועצות.
מלחמה זו לא הייתה באופייה מלחמת שריון והטנקים לא שימשו כנשק מכריע.
אחת הסיבות לכך הייתה הטופוגרפיה של קוריאה שהיא בעיקרה הררית ומיוערת, דבר המקשה על תמרון מסות גדולות של טנקים.
במהלך המלחמה שימשו הטנקים בעיקר לסיוע לחיל הרגלים וככלי ארטילריה.
עם תחילת המלחמה פלשו טורי שריון של 258 טנקי T-34/85 צפון-קוריאניים – כוח הטנקים החזק באסיה ב־1950, להוציא את ברית המועצות – לדרום.
הטנקים הצפון-קוריאניים שעטו לתוככי קוריאה הדרומית, שלצבאה וליחידות האמריקניות המוצבות באזור כמעט ולא היו טנקים.
אולם עד אוגוסט איבד הצבא הצפון-קוריאני את תנופתו, וטנקים רבים אבדו במתקפות אוויריות של כוחות האו"ם.
באותו חודש החלו להגיע לזירה טנקי שרמן M4A3E8 ו־M26 פרשינג אמריקנים.
מבחינה טכנית, ה־M4A3E8 וה־T34/85 היו שווי ערך; תותח ה־76 מ"מ של השרמן, שירה בעיקר תחמושת תת־קליבר בעלת מהירות לוע גבוהה, יכול היה לחדור את שריונו החזיתי של ה־T-34/85 ממרחק.
ההבדל היה באימון הצוותים, וכאן לאמריקנים עמד יתרון ברור.
קרבות השריון העיקריים במלחמה נערכו מאוגוסט עד אוקטובר 1950, ומאותה עת נהנו הכוחות האמריקנים מעליונות מספרית מוחצת בטנקים.
במהלך חלוקת הודו נותרו הן בידי הצבא ההודי והן בידי הצבא הפקיסטני טנקי שרמן מסוגים שונים.
טנקים אלו שימשו את שני הצדדים במלחמות בין הודו לפקיסטן ב־1965 (המלחמה הקשמירית השנייה) ובמהלך המלחמה ב־1971.
במלחמה הקשמירית השנייה התחוללו קרבות שריון גדולים.
הצבא הפקיסטני נהנה מיתרון מספרי בטנקים, כמו גם מיתרון איכותי, מאחר שהיו ברשותו גם טנקים מסוג M47 פטון ו־M48 פטון חדשים יותר לצד טנקי השרמן המיושנים.
חיל השריון ההודי לעומת זאת היה מצויד במספר גדול של טנקי שרמן שחלקם חומשו בתותח צרפתי 75 מ"מ.
עם זאת, בעימותים הייתה יד השריון ההודי על העליונה.
הסיבות העיקריות לכך היו טקטיקה פקיסטנית שגויה שהטילה טנקים רבים כנגד עמדות הגנה מוכנות ומבוצרות היטב, ושימוש מושכל של ההודים בחיפוי אווירי.
טנקי שרמן הופעלו בסכסוכים רבים אחרים ברחבי העולם, ביניהם במלחמת האזרחים הסינית (1945–1949), בידי המורדים בראשותו של פידל קסטרו בקובה בראשית שנות ה־60, במלחמת האזרחים בניקרגואה בשנות ה־80, במלחמות יוגוסלביה בשנות ה־90, ועוד.
כלי רכב משוריינים על בסיס השרמן
שלדת השרמן שהוכחה כאמינה והייתה זמינה במספרים גדולים שימשה כבסיס לייצור כלי רכב משוריינים שונים.
עליונותן של בעלות הברית בלטה בתחום השריון הייעודי, ובמהלך המלחמה יוצרו מספר רב של כלים שונים, שיועדו לטפל בבעיות פיזיות וטכניות של שדה הקרב, בעשותם בין היתר שימוש במרכבים של טנקי שרמן.
אחד הנפוצים מבין כלים אלה היה שרמן קראב (סרטן) – טנק שרמן המצויד במערכת לפיצוץ מוקשים המבוססת על מערכת בריטית, בעל שרשראות ברזל כבדות שהיו מחוברות לתוף מסתובב.
עם סיבוב התוף, השרשראות הכו בחוזקה על הקרקע שבחזית הטנק, דבר שהפעיל ופוצץ מוקשים ברצועה שרוחבה כרוחב הטנק, מבלי שייגרם כל נזק לטנק עצמו, ובכך פינה את הציר לכוחות המתקדמים.
שימוש נוסף למערכת היה בחיתוך חוטי תיל.
טנקי ולנטיין הבריטיים היו מהראשונים לעבור הסבה לטנקים אמפיביים, אולם ב־1943 הוולנטיין נחשב לדגם מיושן, ולקראת הפלישה המתוכננת לנורמנדי החלו בהסבה של טנקי השרמן לטנקים אמפיביים שנקראו שרמן DD.
DD הם ראשי תיבות של Duplex Drive - הנעה כפולה, כלומר לטנק היו שתי מערכות הנעה.
טנק השרמן DD נאטם למים בעזרת יריעות ציפה עשויות אברזין, קלות משקל, ובעזרת מדחפים בחלקו האחורי יכול היה הטנק לנוע במים במהירות של עד 7 קמ"ש.
טנק זה שימש בעת הפלישה לנורמנדי והוכיח את עצמו כשימושי מאוד בחופים בהם נחתו הבריטים והקנדים, אך בחוף אומהה, שבו בוצעה הנחיתה העיקרית של האמריקאים, כמעט כל הטנקים טבעו או אבדו, דבר שהיה אחד הגורמים לאבדות הרבות שספגו האמריקאים בחוף זה.
שלושה דגמי תותחים מתנייעים יוצרו על מרכב של טנקי שרמן, אשר נועדו לענות על דרישה לארטילריה מתנייעת במלחמת העולם השנייה.
הנפוץ מביניהם הוא ה־M7 פריסט, עם תותח אמריקני 'M-101' בקוטר 105 מ"מ.
כלי זה הובא לישראל בסוף שנות ה־60 והיה הבסיס לפיתוח תורת הלחימה המתנייעת בחיל התותחנים.
היו בחיל שלושה גדודים שצוידו ב"פריסט" ונעשה בהם שימוש במלחמת ההתשה בקרב על הטיית מקורות המים וכן במלחמת יום הכיפורים.
בנוסף יוצרו שני תותחים מתנייעים בני תותח 155 מ"מ, ה־M12 וה־M40.
עם קום המדינה ופרוץ מלחמת העצמאות התעורר הצורך ברכש של טנקים.
הטנק הצה"לי הראשון הושג בדרכי מרמה מעודפי הצבא הבריטי בארץ.
בשבועות האחרונים לסיום המנדט, הובילו הבריטים טנקי שרמן ישנים שלדעתם לא היו ראויים לפינוי ממחסני הצבא בחיפה לרום הכרמל במטרה להפכם לגרוטאות על ידי השלכתם ממרומי ההר.
ב־14 במאי הוצאו שלושה שרמנים ממחסן בחיפה בדרכם לכרמל להשלכה.
אחד מהשלושה הועמס על עגלה של גורר טנקים יהודי והחל את דרכו לתל אביב.
למחרת היום ב־15 במאי הגיע הטנק שעל הגורר למחסני התערוכה שבצפון תל אביב.
גם בן-גוריון הזכיר טנק בודד זה בסקירה שערך בפני הממשלה הזמנית בתל אביב ב־16 בחודש בחלק הדן במצב החזיתות ואף הורה לרכוש שרמנים נוספים.
שליחי מדינת ישראל ברחבי העולם חיפשו מקורות לרכש טנקים, ולחץ של יצחק שדה היפנה את מאמצי הרכש לאיטליה, שם נמצאו טנקי שרמן רבים מעודפי מלחמת העולם השנייה שנועדו להימכר כגרוטאות.
בגלל הגבלות תקציביות אושר לרכוש 30 מהם במחיר נמוך יחסית של 2,200 דולר לטנק.
אף על פי שטנקי השרמן נרכשו באוגוסט 1948, חלקם הגיע לארץ בנובמבר אותה שנה, ויתרם רק בינואר 1949. הסיבה לעיכוב בהובלה נבעה מכך שהם נחשבו לגרוטאות, ומערכת הביטחון לא רצתה לבזבז נפח באוניות להובלתם.
רק הבטחה של גורמי החימוש שאפשר לתקנם הביאה לשינוי הגישה.
תהליך התיקון היה ארוך, והבעיה של מחסור בתותחים לא נפתרה.
הטנקים עברו תהליך של דה־מיליטריזאציה על ידי קדיחת חורים בתותח (הוביצר 105 מ"מ), וחבלות בגלגל המניע.
בסופו של דבר נרכשו שלושה תותחי 75 מ"מ שהותקנו על הטנקים, ושני טנקים מרכישה זו הופעלו במבצע חורב.
ניסיונות לרכוש תותחים דומים בחו"ל נכשלו.
14 מתוך הטנקים הללו הוחזרו לשימוש מכני ב־1949, והשאר נותרו לשיקום.
כדי להתגבר על בעיית המחסור בתותחים נעשה ניסיון להתקין על טנק אחד תותח קרופ 75 מ"מ.
כינון התותח נעשה באמצעות מערכת הכינון המקורית של הטנק (שלא הוחלפה), ולכן לא היה ניתן לדייק בירי.
בסוף אוגוסט 1949 הוחלט להרכיב שבעה תותחי קרופ נוספים, למרות אי הדיוק, ועד מאי 1950 היו 6 טנקים מוכנים עם תותחי קרופ 75 מ"מ.
באמצע אוגוסט 1950 נרכשו בצרפת 50 תותחי 75 מ"מ מדגם M3 ועד מרץ 1951 הורכבו כבר על 17 טנקים שעברו הסבה ומתיקון מחודש לתותח הזה.
במהלך שנות ה־50 המוקדמות נרכשו עוד עשרות שרמנים, חלקם חמושים בתותחי 76.2 מילימטר, מצרפת.
באלה נעשה שימוש במבצע קדש שבמהלכו נפלו לידי צה"ל שרמנים מצריים.
גרסה נוספת שהופעלה במבצע קדש הייתה ה־M50, שהיה שרמן שהותקן בו בארץ תותח צרפתי.
הסופר שרמן: שרמן M50 ושרמן M51
על מנת לאפשר חדירת השריון של טנקי T-34/85 שנכנסו באותה תקופה לשירות בצבאות ערב, החלה ישראל בשיתוף פעולה חשאי עם צרפת לשיפור כוח האש של השרמן, על ידי הסבת התותח המקורי של השרמן לתותח צרפתי מדגם 'CN 75-50' בקוטר 75 מ"מ, שהוא בעצם העתק של תותח טנק ה'פנתר' הגרמני.
הטנק החדש נודע בסימון שרמן M-50, והוא נכנס לשירות בצה"ל באמצע שנות ה־50 של המאה ה־20 ושירת עד שנות ה־70 של המאה ה־20. הוא לקח חלק במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
טנקים מסוג זה נמכרו לצבא צ'ילה.
שרמן M51 הוא כנראה דגם השרמן המתקדם ביותר שיוצר.
מדובר בשרמן שמנועו הוחלף למנוע דיזל עם הספק של , מערכות בקרת האש שלו שופרו, נוספו זרקורי תת־אדום, והשינוי המשמעותי ביותר – התותח הוסב לתותח צרפתי בקוטר 105 מילימטר.
ההסבה לתצורה זו תוכננה ונעשתה בישראל בשנות השישים, על מנת לאזן את נחיתות התותח של השרמנים הישראליים לעומת הטנקים הסובייטיים שנכנסו לשירות צבאות ערב, בעיקר טנקי T-54.
ואכן במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים השרמן M51 הוכיח את עצמו כשיפור עצום לעומת השרמנים ששטפו לתוך גרמניה שלושים שנה לפני כן.
בקרב עמק דותן נלחם השרמן M51 בטנקים ירדנים מדגם M48 פטון, המתקדמים בהרבה, והוכיח כי הוא יכול להם.
בקרבות בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים נלחמו השרמנים של חטיבות המילואים מול טנקי T-55 עיראקיים וטנקי T-62 סוריים ושוב הוכיחו כי הם יכולים להם, בתנאי שצוות מאומן ונחוש מפעיל אותם.
רכב קרבי משוריין על בסיס שרמן
צה"ל השתמש בטנקי השרמן כבסיס למגוון רכבי קרב משוריינים שנועדו לסייע בשדה הקרב.
ההסבות בוצעו על ידי הצבא והתעשייה הצבאית ובהן הוסר הצריח ולשרמן נוספו אמצעים ייעודיים כגון כפות דחפור, משגרי רקטות ומנופים הידראוליים.
להלן מספר דגמים של רכב קרבי משוריין המבוסס על תובת שרמן:
טנק תצפיות שרמן אייל – בטנק שרמן זה הוסר הצריח והותקנה מערכת הידראולית המסוגלת להגביה מתקן תצפית לגובה של 27 מטר.
המערכת שנבנתה על ידי מפעל "אייל", הוזמנה על ידי צה"ל לצורך שימוש כעמדת תצפית ניידת לאורך החזית בתעלת סואץ במהלך מלחמת ההתשה עד למלחמת יום הכיפורים.
משגרי רקטות מתנייעים: כדי לאפשר לצה"ל להנחית מכת אש בעומק שטחו של האויב פיתחה ובנתה התעשייה הצבאית בשיתוף חיל החימוש, חיל תותחנים וגורמי פיתוח בצה"ל בשנת 1973 מערכת לשיגור רקטת קרקע–קרקע העברי (MAR-290) בקוטר 290 מ"מ כדוגמת אלה המשוגרות באמצעות הקטיושה הסובייטית הידועה.
שימוש בולט בכלי נעשה במלחמת שלום הגליל.
טנקי שרמן הוסבו גם לשאת עליהם משגרי רקטות מדגם MAR-240 בקוטר 240 מ"מ.
טנק הנדסה – טנק שרמן שבחזיתו הותקנו כף דחפור או מגוב לפריצת שדות מוקשים.
טנק חילוץ M-32: עם הכנסתם של טנקי שרמן מסוג M-50 למערך השריון, חיפש צה"ל טנק חילוץ שינוע בקצב השריון.
בטנקים מסוג M-32 בעלי מנוע בנזין אלה בוצעה הסבה כדוגמת שאר הכלים בצי טנקי השרמן, שכללה החלפת מנוע הבנזין למנוע דיזל והתקנת מערכת מזקו"מ רחבה.
טנקים אלה נותרו בשימוש שנים רבות בצה"ל.
טנק חילוץ שרמן דגם ג' – טנק חילוץ זה נבנה בתחילת שנות ה־80 של המאה ה־20 על ידי מפעל הטנקים בבסיס תל השומר על בסיס תובת טנק שרמן יצוקה מדגם M4A1. לטנק מנוף בעל כושר הרמה של 55 טון/מטר ובעל שני מעדרי עגינה בחזית ומאחור.
כמו כן מצויד הטנק בכננת בעלת כושר משיכה של 72 טון.
תותח מתנייע: טנקי שרמן הוסבו כדי לשאת עליהם תותחים כבדים דוגמת תותח L-33 בקוטר 155 מ"מ ומרגמה כבדה מתנייעת (מכמ"ת) 160 מ"מ, ובכך נהפכו לארטילריה מתנייעת.
מערכת קלשון: משגר טילים נגד קרינה כחלילית לשיגור טילי AGM-45 שרייק מתובה של טנק M4 שרמן.
המערכת נכנסה לשימוש מבצעי בחיל האוויר הישראלי זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים והיא נועדה למשימות דיכוי הגנה אווירית.
טנק פינוי רפואי''' – בתחילת מלחמת "ההתשה", הוטל על חיל החימוש לפתח טנק שיאפשר פינוי נפגעים תחת אש תוך מתן הגנה מקסימלית לצוות ולפצועים.
סדנת גייסות השריון ביצעה בשנת 1969 אב-טיפוס של כלי פינוי משוריין על גבי תובת טנק שרמן, שבו בוצעה הסבה על ידי הסרת הצריח, העברת מנוע הדיזל לחזית הכלי ובניית תא גדול ומרווח בחלק המרכזי והאחורי להובלת רופא, חובש ופצועים.
טנק פינוי זה נבנה בכמות ניכרת והוכנס לשירות במהלך מלחמת "ההתשה" בחזית המצרית לאורך תעלת סואץ.
הטנק בעל כושר נשיאה של צוות רפואי ו-4 פצועים תוך מתן הגנה מקסימלי תחת אש.
אף ששימש זמן קצר בלבד, הוא היווה רעיון מוכח לדור טנקי הפינוי הבאים.
M47 (מ-Messier 47, או NGC 2422) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים ירכתי הספינה הנמצא במרחק של כ-1,600 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-50 כוכבים.
זהו מ"העצמים האבודים" של קטלוג מסיה, כלומר במיקום המקורי שציין שארל מסיה בקטלוג לא נמצא דבר, עקב טעות ברישום.
הצביר התגלה על ידי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה בשנת 1654 ונכלל בקטלוג הערפיליות שלו.
ב-19 בפברואר 1771 צפה שארל מסיה בצביר ותיאר אותו כ"צביר כוכבים, מעט רחוק יתר מהקודם (הצביר M46 שנצפה על ידו לראשונה באותו לילה) שכוכביו בהירים יותר (מאלו של צביר M46) ...
מסיה רשם את מיקומו של הצביר ביחס לכוכב הסמוך 2 בירכתי הספינה, אך טעה ברישום ההפרש של העלייה הישרה בין הכוכב והצביר, כך שבמקום לרשום שההפרש הוא 8.9- דקות נרשם שההפרש הוא 8.9 דקות.
הטעות הועתקה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם ג'ון הרשל (נרשם שם כ-GC 1594) ולקטלוג הכללי החדש של ג'ון דרייר (נרשם שם כ-NGC 2478).
לא ברור האם הרשל ודרייר הסתמכו על קטלוג מסיה ללא בדיקה, או שבדומה למסיה, צפו קודם לכן בצביר הסמוך M46 וממנו עברו ל-M47 והניחו שרישום הקואורדינטות בקטלוג מסיה נכון.
בשנת 1785 צפה ויליאם הרשל בצביר ומכיוון שלא היה ידוע על צביר במיקום הזה, הניח שמדובר בתגלית חדשה ורשם אותו, הפעם במיקום הנכון בקטלוג הערפיליות שלו, כאשר הוא מתאר אותו כ"צביר דחוס ויפה של כוכבים בהירים ועמומים".
ג'ון הרשל ודרייר כללו את הצביר במיקומו הנכון בקטלוגים שלהם כ-GC1551 וכ-NGC2422. בשנת 1864, בהוצאה של הקטלוג הכללי שלו, ציין ג'ון הרשל בהערות על GC 1594, שהצביר שנקרא גם M47 לא נצפה מאז גילויו וככל הנראה מדובר בצביר דליל עם מעט כוכבים.
רק בשנת 1959 זיהה אסטרונום חובב מקנדה את הטעות ברישום של מסיה ואת הזהות בין M47 ובין NGC 2422.
לצביר דרגת בהירות נראית 5.2 כך שניתן להבחין בו ללא ציוד עזר בתנאי צפייה מיטביים.
באמצעות משקפת ניתן להבחין בכ-10-15 כוכבים שהבהיר שבהם הוא בעל דרגת בהירות 5.7. באמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בעשרות מכוכבי הצביר שבהירותם היא עד דרגה 11. מיקומו של הצביר הוא כ-5 מעלות מדרום-דרום-מערב לכוכב α (אלפא) בחד קרן וכ-12.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לסיריוס.
הצביר M46 נמצא כ-1.3 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לו ולמעשה ניתן לצפות בשניהם ביחד באמצעות משקפת.
כ-9.5 מעלות מדרום-דרום-מזרח ל-M47 נמצא הצביר הפתוח M93.
מרחקו של M47 ממערכת השמש מוערך בכ-1,600 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-30 דקות קשת – כקוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו האמיתי הוא מעט פחות מ-15 שנות אור.
הצביר מכיל כ-50 כוכבים, רובם כוכבים צעירים מסוגים ספקטרליים A ו-B וחלקם תת-ענקים וענקים, לבנים וכתומים.
גילו של הצביר מוערך בפחות מ-100 מיליון שנים והוא מתרחק ממערכת השמש במהירות של כ-9 קילומטרים בשנייה.
M48 פטון הוא הטנק האמריקאי הראשון שנחשב לטנק מערכה עיקרי.
הטנק שירת בצבאות רבים בעולם, כולל צה"ל, שבו הוא נקרא מגח.
ה-M48 היה שונה מאוד מקודמו, אך למרות זאת הוא קיבל את השם פטון.
ב-1953, רק שנתיים אחרי תחילת הפיתוח, נכנס הטנק לשירות הצבא האמריקאי.
ההבדלים הבולטים לעין בין ה-M48 ל-M47 הם בצריח ובתובה.
הצריח היה מעגלי יותר וגדול יותר, ועיצובו היה בעל תכונות מיגון טובות משל קודמו.
בשל ההגדלה נסגרו הפערים המסוכנים בין התובה לצריח, שהיוו "מלכודות" לפגזי חודר שריון.
גם מיקום הצריח השתנה והוזז מעט לקדמת הטנק.
החלק האחורי של הצריח הכיל ציוד קשר ומערכות אחרות, ושימש כמשקל נגד לקנה התותח.
בכל אלה ניכרת השפעה של טנקים סובייטיים על העיצוב.
השינוי העיקרי בתובה היה ביטול מקלע החזית.
הדבר ביטל את הצורך במקלען והקטין את הצוות לארבעה.
הצוות היה ממוגן על ידי שריון בעובי של בין 25–120 מילימטר.
המשקל עלה מעל לצפוי והגיע לכ-45 טון.
המנוע היה מנוע בנזין זהה לזה של ה-M47, מה שהיווה בעיה חמורה.
המהירות הייתה נמוכה מידי וטווח הפעולה היה 115 קילומטר.
ה-M48 הראשונים היו לא אמינים ומיד החל ייצור גרסאות משופרות.
הטנקים מגרסה זו עברו שינויים קלים שנועדו להגביר את האמינות, אבל הם גם עברו שינוי אחד נראה לעין: על הצריח נוסף צריחון מפקד, שבו הוצב מקלע 12.7 מילימטר.
הצריחון סיפק הגנה למפקד ואיפשר ירי מדויק במקלע, אך המקלע עצמו לא היה אמין כמו מקלעי ה-7.62, מה גם שהצריחון לא איפשר שדה ראייה טוב.
השינויים שעברה גרסה זו נרחבים למדי:
שינוי מספר גלגלי התמך מחמישה לשלושה.
המנוע הוחלף למנוע בנזין משופר, עם מערכת הזרקת דלק.
המנוע שיפר את המהירות המרבית והטווח.
כתוצאה מהחלפת המנוע, היה צורך לשנות את מיקום ה"גרילר" שכיסה על המנוע (ושימש לעשן הפליטה של המנוע).
מכוון שממילא היה צורך לעשות שינוי הוחלט להעביר את ה"גרילר" לאחורי הטנק, מסיבות של חתימת חום.
בתת-גרסה שנקראה M48A2C בוטל גלגל קטן שנועד לשמור על מתח השרשרת.
ה-M48A2C, הייתה הגרסה האחרונה של ה-M48 שיוצרה לפני סגירת קו הייצור.
אבל היא לא הייתה הגרסה האחרונה של הטנק.
גרסאות רבות באו אחריה, כולן היו תוצאה של חבילות שיפורים ושדרוג, הן על ידי האמריקאים עצמם, והן על ידי מדינות לקוח שקנו את הטנק.
מנועו של ה-M48 נותר בעייתו הגדולה ביותר גם בגרסת ה-A2. המנוע אומנם שיפר את הביצועים, אך עדיין היה בעייתי, במיוחד מבחינת הטווח (260 קילומטר).
בעיה זו תוקנה ב-M48A3, על ידי החלפת המנוע במנוע דיזל בן 750 כ"ס, שסיפק טווח פעולה של 465 קילומטר, ללא ירידה בביצועים.
צריחון המפקד שונה והוכנסו בו חרכי תצפית של זכוכית חסינת כדורים, בנוסף לכמה שיפורים אחרים.
כל השיפורים נעשו בטנקים קיימים, ולא יוצרו חדשים.
ה-M48A5 היה השדרוג האחרון של ה-M48 שנעשה על ידי האמריקאים.
השדרוג בוצע בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונועד למעשה להביא את ה-M48 לרמתו של ה-M60 פטון.
תותח ה-90 מילימטר הוחלף בתותח 105 מילימטר, כמענה לטנקים הרוסיים שחומשו בתותחי 100 מילימטר.
ה-M67 היה טנק להביור, ששימש את האמריקאים במלחמת וייטנאם.
התותח הוחלף בלהביור שירה נאפלם בוער למרחק של כמה מאות מטרים.
טנקי M48 שירתו לא רק בצבא האמריקאי אלא גם בצבאות אחרים בכל העולם.
גרמניה, יוון, טורקיה, איראן, ירדן, לבנון, תאילנד ומדינות נוספות אימצו את ה-M48 והמשיכו בשיפור הטנק באמצעים שונים, כגון מערכות בקרת אש ממוחשבות, מיגון ריאקטיבי, מערכות מיסוך, מערכות פינוי מוקשים ועוד.
בישראל שירת הטנק מסוף שנות השישים תחת השם מגח, עבר שיפורים רבים, ויצא משרות סדיר באמצע העשור הראשון של שנות ה-2000 ומשירות מילואים ב-2014.
M60 פטון הוא טנק מערכה אמריקאי, שנכנס לשירות בשנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-20, ומשרת עד היום בצבאות רבים בעולם.
הטנק שירת גם בצה"ל ונקרא מגח.
ה-M60 פטון הוא האחרון בסדרת טנקים שראשיתה ב-M26 פרשינג.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, כחלק ממרוץ החימוש עם ברית המועצות, החלו האמריקאים לחפש מחליף ל-M48 פטון.
הטנק החדש נועד להיות מענה הולם לטנקי ה-T-55, כמו גם לפיתוחים סובייטיים צפויים, ולכן נקבע שהחימוש העיקרי יהיה תותח 105 מילימטר.
הטנק היה דומה חיצונית ל-M48, וירש ממנו את צריחון המפקד.
המנוע היה דומה למדי, וכך גם תיבת ההילוכים.
התובה הייתה שונה מעט מבחינת הזווית בקדמת הטנק, אך פרט לכך דומה מאוד.
הצריח היה גם הוא דומה מאוד.
למעשה ההבדל העיקרי היחיד יחסית עם ה-M48 היה תותח ה-105 מילימטר.
הכנסת גרסה זו לשירות ב-1960 הייתה חפוזה, לפני שהיווה שיפור משמעותי על קודמו, ולכן ב-1963 הופיעה הגרסה הבאה.
הדגם הזה היה דגם הייצור עד לשנות ה-80 של המאה ה-20. צריח חדש, מוארך ובעל תכונות מיגון טובות יותר הותקן, והיה השיפור העיקרי בטנק.
השריון היה מעט עבה יותר.
מלבד זאת נעשו מספר שינויים בטנק במהלך השרות:
הוספת לוחות שריון במקומות קריטיים בצריח.
החלפת הנוזל ההידראולי בנוזל פחות דליק.
הוספת מערכות אינפרה אדום פסיביות לנהג, לתותחן ולמפקד.
שינוי תצורת המנוע על מנת לאפשר החלפה מהירה יותר.
לקראת סוף השירות של הטנק בצבא האמריקאי, נוספו לוחות שריון ריאקטיבי.
ה-M60A2 היה ניסיון כושל לשלב משגר טילי נ"ט לתוך מערכות הנשק של ה-M60. הטנק היה חמוש בתותח 152 מילימטר, ששימש גם כמשגר לטילי ה-MGM-51 (בדומה לזה ששימש את ה-M551 שרידן).
על מנת לאפשר את השימוש בתותח הוחלפו מערכות רבות בטנק, כולל החלפת הצריח כולו.
התוצאה הייתה טנק לא אמין, במיוחד מבחינת החימוש העיקרי.
התותח/משגר-טילים סבל מבעיות אי-דיוק ותקלות שיגור, ולמעשה סיכן את צוות הטנק.
בשל מורכבותם זכו הטנקים לכינוי הבלתי רשמי "חללית", וכל 525 הפטונים מגרסה זו הוסבו לטנקי-גישור, טנקי-חילוץ, וטנקי הנדסה (עם כף דחפור ותותח 165 מילימטר נגד ביצורים).
הגרסה האחרונה של הטנק נכנסה לשירות ב-1978. בניגוד ל-M60A2, האמריקאים בחרו שלא לעשות שינויים נרחבים בתכנון המקורי.
הטנק כלל את כל השינויים שנעשו ב-M60A1 לאורך השנים, שהוכנסו לתוך חבילה סטנדרטית אחת.
בנוסף היו השינויים העיקריים הבאים:
מד טווח לייזר משולב עם מחשב בליסטי מתקדם, שאיפשר ירי מדויק בתנועה
טנקי ה-M60 יצאו משרות ביחידות אמריקאיות סדירות רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, ונמצאים עד היום ביחידות מילואים ומשמר לאומי אמריקאיות.
15,000 טנקי ה-M60 שנבנו, כמו ה-M48 שקדמו להם, שירתו בצבאות מערביים ואחרים, ביניהם צבאות גרמניה, אוסטריה, טורקיה, ירדן, מצרים, תאילנד, ואיראן.
בכל הצבאות הם עברו שדרוגים רבים, כולל שדרוג של המנוע, והוספה או שדרוג של לוחות מיגון ריאקטיבי, אמצעי ראיית לילה, מערכות בקרת אש, אמצעי מיסוך ועוד.
כמות טנקי ה-M60 שמשרתים בעולם, במיוחד במדינות כמו ברזיל, מצרים וטורקיה, הביאו לכך שחברות רבות מציעות חבילות שדרוג ל-M60, חלקן קטנות וחלקן מקיפות.
בין חבילות ההשבחה המקיפות המוצעות לטנק קיימות חבילות השבחה ישראליות בשם "סברה" ו"סברה II", שכוללות החלפת מנוע, שדרוג מערכות בקרת אש, שינויים בצריח, החלפת תותח ה-105 מילימטר בתותח 120 מילימטר, ועוד.
חבילת הסברה יושמה בחלקה על צי ה-M60 הטורקי, וכמאתים טנקים טורקיים שודרגו על ידי התעשייה הצבאית.
M47 פטון הוא טנק אמריקאי בינוני שיוצר בשנות ה-50 המוקדמות.
הטנק שירת זמן קצר והוחלף על ידי M48 פטון.
מכוון שמלכתחילה היה ברור שה-M46 הוא פתרון זמני, הוחלט על פיתוח טנק שיחליף אותו עוד לפני כניסתו לשירות.
כתוצאה ממלחמת קוריאה הפך תהליך התכנון לדחוף, ועל כן הפך בסופו של דבר גם ה-M47 למגשר פער והיה בשירות זמן קצר לפני שהוחלף.
בשנת 1952 נכנס הטנק לשירות, ומחליפו נכנס לשירות רק שנה לאחר מכן.
למרות זאת, ה-M47 היה עוד חוליה בפיתוח סדרת הפטון, שדגמיה המאוחרים, M48 ו-M60, הם מהנפוצים והחשובים בעולם עד היום.
M47 היה למעשה שדרוג נוסף של M26 פרשינג.
תובת הטנק הייתה כמעט זהה לזו של ה-M26/M46, עם שינוי בזווית של חזית התובה ושינוי בקוטר טבעת הצריח.
השינוי בטבעת הצריח נעשה כדי לאפשר את החלפת הצריח בצריח חדש, שתוכנן באופן ממוגן ונוח יותר.
החימוש העיקרי היה תותח 90 מילימטר, שאליו נוסף מד טווח אופטי.
השריון היה דומה לשריון הפרשינג - 115 מילימטר במקומות העבים.
הטנק היה הטנק הבינוני האחרון שנבנה בארצות הברית והיו לו 5 אנשי צוות.
משקל הטנק היה 46 טון, אך למרות העלייה במשקל (יחסית לקודמיו), לא הייתה נפילה בביצועים הודות למנוע הבנזין המשופר שהפיק 810 כ"ס.
הבעיה העיקרית של הטנק הייתה טווח הפעולה הקצר - 150 ק"מ.
תקופת שירותו של ה-M47 עם השריון האמריקאי הייתה קצרה.
הוא הוחלף על ידי ה-M48 תוך מספר שנים, ולמעשה כמעט ולא היו הבדלים בין 8,676 טנקי ה-M47 שיצאו מהמפעל בארצות הברית.
למעשה, פרט לשינויים במפצה הקנה, לא היו הבדלים בין הטנקים.
לעומת זאת, מדינות הלקוח הרבות שקנו את הטנק עשו בו שינויים רבים.
הטנק נמכר למדינות בכל העולם כולל גרמניה, בלגיה, צרפת, איראן, קוריאה הדרומית ועוד רבות.
במקרים רבים הוא היה הטנק המודרני הראשון ששירת במדינות אלה, והן לא מיהרו להחליפו בטנקים חדשים, אלא העדיפו לשפר אותו.
החלפת מנוע הבנזין במנוע דיזל, על מנת להגביר את הביצועים והטווח.
החלפת התותח בתותח 105 מילימטר, בדרך כלל ה-L7 הבריטי או תותח צרפתי.
הוספת מחשב בליסטי לבקרת אש, כמו גם מד טווח לייזר.
ביטול מקלע החזית וויתור על המקלען למען תחמושת נוספת לחימוש העיקרי.
ביטול הצריח והוספת ציוד גישור.
ביטול הצריח והוספת מנוף, ובכך הפיכת הרכב לטנק חילוץ (השינוי היחיד שנעשה גם על ידי צבא ארצות הברית לחלק מה-M47 שלו).
מספר מדינות שמרו על ה-M47 בשירות עד לאחרונה, וספרד עדיין משתמשת בגרסת החילוץ.
ה-M47 לא שימש את ארצות הברית ללחימה, ולמעשה אין יכולת להעריך את ביצועיו מול הטנקים הסובייטים של התקופה, שכן הוא מעולם לא ניצב מולם בשימוש כח מיומן.
הטנק השתתף במלחמות בידי מדינות כגון פקיסטן, איראן, וירדן.
למעשה, קרבות הטנקים היחידים שבהם הופעל על ידי כוח ראוי היו במלחמת ששת הימים, כאשר שימש את הירדנים מול צה"ל.
בקרבות אלה לא הייתה דרך לבדוק את יעילות הטנק, שכן הירדנים נלחמו מול כח עדיף עליהם ובמצב של עליונות אווירית של היריב הישראלי.
ה-M47 גם שימש את הצרפתים בכמות קטנה במלחמת סיני ב-1956, אך גם שם לא היה מעורב בלחימה מול יריבים משמעותיים.
M4 (מ-Messier 4, נקרא גם NGC 6121) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים עקרב הנמצא במרחק של כ-7,200 שנות אור ממערכת השמש.
עד שנת 2007 הוא נחשב לצביר הכדורי הקרוב ביותר לכדור הארץ, אך מאז התגלו צבירים קרובים יותר.
שארל מסיה כלל אותו בשנת 1764 בקטלוג מסיה כצביר כוכבים.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 5.6 כך שניתן לראותו בעין בתנאי תצפית טובים, והוא קל מאוד לאיתור - כמעלה וחצי ממערב לכוכב אנטארס.
טלסקופ חובבים מאפשר כבר להבחין בכוכבים בודדים מתוך הצביר, שהבהירים ביותר מביניהם הם בעלי דרגת בהירות נראית 10.8. בשל קרבתו הרבה למישור המלקה מוסתר לעיתים הצביר על ידי הירח.
M4 הוא אחד הצבירים הקרובים ביותר שמוכרים כיום - כ-7,200 שנות אור בלבד.
קוטרו כ-70 שנות אור, כך שגודלו הזוויתי הוא כ-36 דקות קשת - יותר מגודלו הזוויתי של הירח במילואו.
מרכזו של הצביר אינו כדורי אלא בצורת מוט שאורכו הזוויתי כ-2.5 דקות קשת והוא מורכב מכוכבים בהירים יחסית עם דרגת בהירות 11. מאפיין זה התגלה כבר ב-1783 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F8.
M4 הוא מרווח יחסית לצביר כדורי כך שמחצית ממסתו נמצאת בכדור שקוטרו 16 שנות אור, יותר מחמישית מקוטרו של הצביר השלם.
הצביר מקיף את מרכז הגלקסיה בזמן מחזור של כ-116 מיליון שנים במסלול מאוד אליפטי שמביא אותו בפריאפסיד למרחק של פחות מ-2,000 שנות אור לליבת הגלקסיה.
קרבה זו גורמת להפעלת כוחות גאות ושפל חזקים על הצביר עד כדי הוצאת כוכבים מתוכו, דבר שיכול להסביר את צפיפות הכוכבים הנמוכה שבו.
בצביר מוכרים 43 כוכבים משתנים ובשנת 1987 זוהה בו פולסר בעל זמן מחזור של 3 מילישניות - כעשירית מזמן המחזור של הפולסר בערפילית הסרטן.
זו הייתה הפעם הראשונה שהתגלה פולסר עם זמן מחזור של אלפיות השנייה.
בשנת 1995 גילה טלסקופ החלל האבל מספר ננסים לבנים בצביר שגילם מוערך בכ-13 מיליארדי שנים - בין הכוכבים הזקנים ביותר שידועים בשביל החלב.
אובייקט מעניין נוסף בצביר הוא מערכת הכוללת ננס לבן ופולסר, ששינויים במחזוריות ההקפה שלהם, שהתגלו בצילומים של טלסקופ החלל האבל בשנת 2003, הובילה למסקנה, שבמערכת קיים גוף נוסף שמסתו כ-2.5 מסות צדק, כלומר מדובר בכוכב לכת.
מכיוון שגיל המערכת הוא כ-13 מיליארדי שנים, הרי שגילו של כוכב הלכת הוא פי 2.5 מגיל מערכת השמש.
M5 (מ-Messier 5, נקרא גם NGC 5904) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים ראש הנחש הנמצא במרחק של כ-24,500 שנות אור ממערכת השמש ומכיל לפחות 100,000 כוכבים.
הצביר התגלה כבר בשנת 1702 על ידי האסטרונום הגרמני גוטפריד קירש ואשתו מריה בעת שצפו בכוכב שביט, ותואר כ"כוכב מעורפל".
בשנת 1764 התגלה הצביר מחדש על ידי שארל מסיה וצורף לקטלוג מסיה.
גם מסיה לא זיהה שמדובר בצביר כוכבים ותיאר אותו כ"ערפילית חסרת כוכבים" ורק בשנת 1791 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר.
הצביר ניתן לצפייה בעין רק בתנאי תצפית מיטביים, והוא נמצא בקצה המערבי של הקבוצה בסמוך לכוכב העמום 5 בנחש.
במשקפת או בטלסקופ חובבים ניתן להבחין שמדובר בגרם שמיים שאינו כוכב אך רק באמצעות ציוד איכותי ניתן להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים ביותר מביניהם הם בעלי דרגת בהירות נראית 12.2.
צורתו של M5 היא מעט אליפטית וקוטרו כ-165 שנות אור.
מרחקו ממערכת השמש הוא כ-24,500 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-23 דקות קשת - כמחצית מגודלו הזוויתי של הירח.
הוא צפוף למדי - חצי ממסתו מרוכזת ברדיוס של כ-15 שנות אור בלבד סביב מרכזו.
בצביר נתגלו עד היום מעל ל-100 כוכבים משתנים רובם משתני RR בנבל הנפוצים יחסית בצבירים כדוריים ומסייעים בקביעת מרחקו.
אחד מהכוכבים המשתנים האחרים הוא נובה ננסית ושניים אחרים (משתנה 42 ומשתנה 84) הם משתנים קפאידיים בעלי זמני מחזור של 25.7 ימים ו-26.6 ימים ושבהירותם משתנה מדרגה 10.6 לדרגה 12.1 ומדרגה 10.8 לדרגה 12.3 בהתאמה.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F7. גילו של הצביר מוערך בכ-13 מיליארדי שנים, מהזקנים ביותר בשביל החלב.
הצביר מקיף את מרכז שביל החלב בזמן הקפה של כ-437 מיליוני שנים.
M43 (מ-Messier 43), נקראת גם ערפילית דה מיירן על שם האסטרונום שגילה אותה וכן NGC 1982 היא ערפילית פליטה והחזרה בקבוצת הכוכבים אוריון ומהווה למעשה חלק מערפילית אוריון.
הערפילית תוארה לראשונה בשנת 1731 על ידי האסטרונום הצרפתי ז'אן-ז'אק ד'אורטו דה מיירן כ"זוהר מסביב לכוכב, המזכיר את אטמוספירת השמש, לו הייתה צפופה וגדולה דיה להראות ממרחק זה".
ב-4 במרץ 1769 צפה בה שארל מסיה ותיאר אותה ככוכב קטן המוקף בערפילית בסמוך לערפילית שבחרב של אוריון (ערפילית אוריון).
הוא גם כלל אותה בשרטוט של ערפילית אוריון שנעשה על ידיו.
בקטלוג מסיה היא קיבלה ציון נפרד משל ערפילית אוריון ותוארה ככוכב קטן מוקף ערפל.
מסיה ציין בנוסף שהכוכב שבערפילית עמום לעומת הכוכבים שבערפילית אוריון.
ב-4 במרץ 1774 הערפילית נצפתה גם על ידי ויליאם הרשל שהוסיף לצפות בה גם לאחר מכן ותיאר שינויים בערפיליות שמסביב לכוכבים שבה.
הערפילית נמצאת כ-7 דקות קשת מצפון ל-θ באוריון שבתוך ערפילית אוריון.
ניתן לראותה באמצעות טלסקופ חובבים.
הערפילית היא למעשה חלק מערפילית אוריון וההפרדה ביניהן נגרמת בשל ערפילית בליעה שיוצרת רצועה אפלה ביניהן.
הערפילית מהווה את השאריות מענן של אבק בין-כוכבי וגז שממנו נוצרו הכוכבים שבתוך הערפילית.
שאריות האבק מחזירות את אור הכוכבים ואטומי הגז שבה מעוררים על ידי הקרינה העל-סגולה הנפלטת מהכוכבים החמים ביותר ובעקבות העירור פולטים קרינה באור נראה.
הכוכב הבהיר ביותר בערפילית הוא NU באוריון - כוכב משתנה שבהירות נראיתו נעה בין דרגה 6.5 לדרגה 7.6. הכוכב הוא מסוג ספקטרלי B0.5V וקרינתו מעוררת את הגז שבערפילית וגורמת לו לקרון.
הערפילית היא קטנה לעומת ערפילית אוריון, כ-5x7 שנות אור וממרחק של כ-1,300 שנות אור גודלה הזוויתי הוא כ-15x20 דקות קשת - כרבע מגודלה של ערפילית אוריון.
M46 (מ-Messier 46, או NGC 2437) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים ירכתי הספינה הנמצא במרחק של כ-5,400 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-500 כוכבים.
זהו האובייקט הראשון שנוסף לקטלוג מסיה לאחר פרסום המהדורה הראשונה שלו.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-9 בפברואר 1771 ותואר על ידיו כ"צביר של כוכבים קטנים בין הראש של הכלב הגדול והרגליים האחוריות של החד-קרן".
כמו כן ציין מסיה שהצביר מכיל גם ערפילית חלשה.
ב-1786 צפה ויליאם הרשל בצביר וציין שזהו "צביר יפה, דחוס ועשיר בכוכבים עם בהירויות שונות".
ג'ון הרשל צפה בצביר ב-1833 וציין את קיומה של ערפילית פלנטרית בחלקו הצפוני של הצביר.
לצביר דרגת בהירות נראית 6.0 כך שבקושי ניתן לראותו ללא ציוד עזר.
הצביר M47 נמצא כ-1.3 מעלות ממערב-צפון-מערב לו ולמעשה ניתן לצפות בשניהם ביחד באמצעות משקפת.
כ-9 מעלות מדרום ל-M46 נמצא הצביר הפתוח M93.
מרחקו של M46 ממערכת השמש מוערך בכ-5,400 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-27 דקות קשת – מעט פחות מקוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו הוא כ-30 שנות אור.
הצביר מכיל כ-500 כוכבים, בהם כוכבים צעירים מסוגים ספקטרליים A ו-B, חלקם כוכבי הסדרה הראשית וחלקם תת-ענקים וענקים, כך שגילו מוערך בכ-300 מיליון שנים.
הערפילית הפלנטרית NGC 2438 שנראית כאילו היא בתוך הצביר לא קשורה אליו והמרחק אליה מוערך בפחות מ-3,000 שנות אור כך שהצביר נמצא ברקע שלה.
כמו כן, כוכבי הצביר מתרחקים ממערכת השמש במהירות של כ-41 קילומטרים בשנייה בעוד שהערפילית מתרחקת במהירות של כ-77 ק"מ בשנייה, כך שלא ייתכן שהם נעים יחד.
M49 (מ-Messier 49 או NGC 4472) היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים בתולה הנמצאת במרחק של כ-60,000,000 שנות אור.
עם דרגת בהירות 8.4 זו הגלקסיה הבהירה ביותר מבין הגלקסיות שבצביר הבתולה והראשונה שהתגלתה מבין גלקסיות הצביר.
כמו כן זו הגלקסיה השנייה שהתגלתה מחוץ לקבוצה המקומית (אחרי M83).
M49 התגלתה ב-19 בפברואר 1771 על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שתיאר אותה כערפילית קשה לצפייה.
באפריל 1779 חלף בסמוך לערפילית שביט שנצפה על ידי מסיה, שציין שלשניהם אור דומה.
באותו זמן צפה גם אסטרונום איטלקי בשם ברנבה אוריאני בשביט וגם הוא זיהה את הערפילית ורשם את מיקומה מבלי שידע כי היא התגלתה 8 שנים מוקדם יותר.
הגלקסיה נמצאת כ-3.75 מעלות מדרום-מערב לכוכב ρ (רו) בבתולה וכ-8.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה) ועם בהירות מדרגה 8.4 ניתן להבחין בה באמצעות משקפת איכותית כאשר תנאי התצפית טובים.
באמצעות טלסקופ ניתן להבחין בכוכב עם בהירות מדרגה 13 הצמוד אליה (מצד שמאל בתמונה) אך זהו כוכב של שביל החלב הקרוב בהרבה.
במרחק זוויתי של מעט יותר ממעלה ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4526, במרחק דומה ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4535 וכמעלה וחצי מדרום-מערב לה נמצאת NGC 4365, שלושתן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
M49 נמצאת במרחק של כ-60 מיליון שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיה אליפטית גדולה במיוחד.
מסתה מוערכת בכ-1012×4 מסות שמש (פי 6-7 ממסת שביל החלב) וגודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-9x7.5 דקות קשת.
אורך הציר הראשי של האליפסה (כפי שהוא נראה מכדור הארץ) הוא כ-160,000 שנות אור ומכיוון שלא ידועה הנטייה של הציר ביחס לקו הראיה מכדור הארץ, לא ידוע מהו אורכו האמיתי של ציר זה.
הציר המשני של האליפסה הוא כ-85% מאורך הציר הראשי ובהתאם הגלקסיה מסווגת כ-E4. ספקטרום האור הנפלט מכוכבי הגלקסיה דומה לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי G7 שמראה על אוכלוסיית כוכבים מבוגרת יחסית האופיינית לגלקסיות אליפטיות.
למרות שרוב הכוכבים בגלקסיה הם זקנים יחסית, נצפתה בשנת 1969 סופרנובה בגלקסיה.
בצילומים בחשיפה ארוכה, התגלו אלפי צבירים כדוריים המקיפים את הגלקסיה ומספרם מוערך בלמעלה מ-6,000. באמצעות מדידת מהירות ההקפה של הצבירים את הגלקסיה ביחס למרחקם ממרכזה, ניתן להעריך את מסת הגלקסיה ואת התפלגותה.
ממדידות שנעשו בקרני X על ידי טלסקופ החלל צ'נדרה התגלתה קרינת X מליבת הגלקסיה שמראה על קיומו של חור שחור, שמסתו מוערכת בכ-108×5.56 מסות שמש (מעט יותר מפי חצי מיליארד ממסת השמש).
M50 (מ-Messier 50, או NGC 2323) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים חד-קרן הנמצא במרחק של כ-3,200 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-200 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-5 באפריל 1772 בעת שצפה בשביט ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים די בהירים מעל למותן הימני של החד-קרן, סמוך לכוכב θ בכלב גדול".
ייתכן שהצביר נצפה עוד ב-1711 על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני אך אין ודאות בכך.
בשנת 1826 צפה ג'ון הרשל בצביר וציין שזהו "צביר יפה ודחוס של כוכבים עם בהירות בדרגות 10-15".
לצביר דרגת בהירות נראית 5.9 כך שניתן לראותו באמצעות משקפת ואף להבחין ב-5-10 כוכבים בהירים יחסית, ביניהם ענק אדום, ענק כתום וענק צהוב, שלבהיר מביניהם דרגת בהירות 7.8, וכן מספר כוכבי הסדרה הראשית מסוגים ספקטרלים A ו-B.
טלסקופ חובבים יאפשר להבחין בעשרות כוכבים.
מיקומו של הצביר הוא כ-4.2 מעלות מצפון-צפון-מזרח לכוכב θ (תטא) בכלב גדול ובערך באמצעו של הקו המחבר את הכוכבים α בחד-קרן ו-β בחד-קרן.
מרחקו של M50 ממערכת השמש מוערך בכ-3,200 שנות אור וגודלו הזוויתי הנראה הוא כ-15-20 דקות קשת - בין חצי לשליש מקוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו הוא כ-20 שנות אור, אך מרבית הכוכבים מרוכזים במחצית הקוטר.
הצביר כולל כ-200 כוכבים, רובם מסוגים ספקטרלים B ו-A וכן יש בו מעט ענקים כך שגילו מוערך בכ-80 מיליון שנים.
M52 (מ-Messier 52, או NGC 7654) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קסיופאה הנמצא במרחק של כ-5,000 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-200 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-7 בספטמבר 1774 בעת שצפה בשביט שעבר בסמוך ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים בתוך ערפילית".
בשנת 1783 צפה בצביר ויליאם הרשל וציין שאין ערפילית סביב הכוכבים.
בתצפית נוספת בשנת 1805 הוא ציין שקשה להפריד את הצביר מסביבתו וייתכן שמדובר בכלל רק באזור צפוף ועשיר במיוחד של שביל החלב.
ג'ון הרשל ציין שזהו "צביר גדול עשיר שנעשה צפוף יותר במרכזו ובו כוכבים עם בהירות בדרגות 9-13".
לצביר דרגת בהירות נראית 7.3 כך שניתן לראותו באמצעות משקפת ואף להבחין בשני ענקים צהובים עם בהירות מדרגות 7.8 ו-8.2 שהם הבהירים ביותר מבין כוכבי הצביר.
טלסקופ חובבים יאפשר להבחין בעשרות כוכבים עם דרגות בהירות עד 13, בהם מספר כוכבי הסדרה הראשית מסוגים ספקטרלים A ו-B.
מיקומו של הצביר הוא בהמשך הקו המחבר את הכוכבים α בקסיופאה ו-β בקסיופאה, כ-6 מעלות מעבר ל-β בקסיופאה.
מרחקו של M52 ממערכת השמש מוערך בכ-5,000 שנות אור, אך מרחק זה אינו ודאי מכיוון שבאזור זה של שביל החלב יש חומר בין-כוכבי רב הגורם לפיזור מוגבר של האור הנפלט מכוכבי הצביר ומקשה על הערכת בהירותם המוחלטת.
גודלו הזוויתי הנראה הוא כ-13 דקות קשת, מעט פחות מחצי קוטרו של הירח המלא, כך שקוטרו הוא כ-19 שנות אור, בהנחה שהערכת המרחק נכונה.
הצביר כולל כ-200 כוכבים, רובם מסוגים ספקטרלים B ו-A וכן יש בו מעט מאוד ענקים כך שגילו מוערך בכ-35 מיליון שנים.
M53 (מ-Messier 53; נקרא גם NGC 5024) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי הנמצא במרחק של כ-58,000 שנות אור ממערכת השמש, אחד הצבירים הכדוריים הרחוקים ביותר מכדור הארץ שידועים כיום מבין הצבירים שבשביל החלב.
הצביר התגלה על ידי יוהאן אלרט בודה שצפה בו ב-3 בפברואר 1775 ותיאר אותו כערפילית עגולה.
כשנתיים מאוחר יותר, צפה בצביר שארל מסיה, שתיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית חסרת כוכבים, עגולה וברורה".
בשנת 1784 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר וציין שזהו אחד העצמים היפים ביותר שראה בשמים.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.6 כך שניתן להבחין בו באמצעות משקפת.
נחוץ טלסקופ כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 13. הצביר נמצא כ-0.9 מעלות מצפון-מזרח לכוכב α בשערות ברניקי.
כמעלה ממזרח לו, נמצא צביר כדורי נוסף, NGC 5053, שלו דרגת בהירות 9.5 וכ-5 מעלות מצפון-מערב לצביר נמצאת גלקסיית העין השחורה.
M53 נמצא במרחק של כ-60,000 שנות אור ממרכז הגלקסיה, כך שהוא אחד מהצבירים הרחוקים ביותר ממרכז שביל החלב.
גם מרחקו ממערכת השמש גדול במיוחד, כ-58,000 שנות אור, אך הוא מתקרב במהירות של כ-100 קילומטר בשנייה.
קוטרו של הצביר כ-220 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-13 דקות קשת – כ-45% מקוטרו של הירח המלא וצורתו מעט סגלגלה.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F6 ועד היום התגלו בו 47 כוכבים משתנים מהסוג של משתני RR בנבל.
M54 (מ-Messier 54, נקרא גם NGC 6715) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-87,000 שנות אור ממערכת השמש, והוא למעשה אינו שייך לשביל החלב אלא מהווה חלק מגלקסיית קשת האליפסואידית הננסית, שהתגלתה רק בשנת 1994, ומהווה גלקסיית לוויין של שביל החלב.
זהו הצביר הרחוק ביותר שבקטלוג מסיה.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-24 ביולי 1778, כך שזהו הצביר הכדורי הראשון שהתגלה מחוץ לשביל החלב.
מסיה תיאר אותו בקטלוג מסיה כ"ערפילית עמומה בעלת מרכז בהיר וחסר כוכבים".
בשנת 1784 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים וציין שהוא דומה ל-M53. רק בשנת 1994 עם גילוי גלקסיית הלוויין, התברר שהצביר קרוב יותר אליה מאשר לשביל החלב וככל הנראה מקיף אותה.
נחוץ טלסקופ מקצועי כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 15.5, זאת בשל המרחק הגדול של הצביר ממערכת השמש.
הצביר נמצא כ-1.7 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב אסקלה (ζ בקשת) וכ-3 מעלות מצפון מזרח לצביר הכדורי M70.
M54 נמצא במרחק של כ-87,000 שנות אור ממערכת השמש, כך שהוא נמצא למעשה הרחק מעבר לשביל החלב, והוא מתרחק במהירות של כ-140 קילומטר בשנייה.
קוטרו של הצביר כ-150 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-12 דקות קשת - כ-40% מקוטרו של הירח המלא.
מסתו של הצביר מוערכת בכ-2.6 מיליון מסות שמש כך שזהו הצביר הכדורי המסיבי ביותר אחרי ω בקנטאור שמוכר כיום.
עוצמת ההארה שלו היא כשל 800,000 שמשות ולכן הוא בהיר יותר מ-M70 בעוד שמרחקו גדול כמעט פי 3. הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F7 ועד היום התגלו בו 82 כוכבים משתנים, כשני שלישים מהם מהסוג של משתני RR בנבל.
הצביר צפוף ביותר במרכזו, כך שמחצית ממסתו נמצאת בכדור שקוטרו כ-13 שנות אור בלבד - פחות מעשירית מקוטרו של הצביר.
מדידות של תנועת הכוכבים בצביר מראות שככל הנראה נמצא במרכז הצביר חור שחור בעל מסה של כ-9,400 מסות שמש.
M55 (מ-Messier 55, נקרא גם NGC 6809) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים קשת, הנמצא במרחק של כ-17,600 שנות אור ממערכת השמש וכולל למעלה מ-100,000 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי ניקולא לואי דה לאקאי ב-16 ביוני 1752 בעת שעסק בתצפיות אסטרונומיות בדרום אפריקה ותואר על ידו כערפילית הדומה לגרעין של שביט.
שארל מסיה ניסה לאתר את הצביר בשנת 1764 אך לא הצליח בשל קרבתו של הצביר לאופק הדרומי כאשר הוא נצפה מאירופה.
ב-24 ביולי 1778 הוא הצליח לאתרו וכלל אותו בקטלוג מסיה כאשר הוא מציין שזו ערפילית שנראית כמו כתם לבן, בהירותה אחידה ולא ניתן לראות בתוכה כוכבים.
בשנת 1783 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים ובשנת 1834 ציין ג'ון הרשל שהצביר אינו דחוס במיוחד.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 6.3 כך שניתן להבחין בו באמצעות משקפת ממיקום שאינו צפוני מדי, אך נחוץ טלסקופ כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 13. הצביר נמצא כ-10 מעלות מצפון-צפון-מזרח לכוכב α בקשת וכ-8.25 מעלות ממזרח לכוכב אסקלה (ζ בקשת).
M55 נמצא במרחק של כ-17,600 שנות אור ממערכת השמש וכ-12,400 שנות אור ממרכז הגלקסיה.
קוטרו של הצביר כ-100 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-19 דקות קשת – כשני שלישים מקוטרו של הירח המלא.
מסתו של הצביר מוערכת בכ-269,000 מסות שמש ועוצמת ההארה שלו היא מעט פחות מ-100,000 שמשות.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F4.
עד היום התגלו בצביר 55 כוכבים משתנים, כרבע מהם כוכבים כפולים לוקים וכרבע מסוג משתני RR בנבל.
הצביר מתרחק ממערכת השמש במהירות של כ-175 ק"מ בשנייה.
הצביר דליל יחסית, כך שמחצית ממסתו נמצאת בכדור שקוטרו כ-30 שנות אור – כשליש מקוטר הצביר ואפילו במשקפת איכותית ניתן לראות שבהירותו של הצביר אינה אחידה.
M56 (מ-Messier 56; נקרא גם NGC 6779) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נבל, הנמצא במרחק של כ-32,900 שנות אור ממערכת השמש ומכיל לפחות 100,000 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-23 בינואר 1779 בעת שצפה בשביט שעבר בסמוך, ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כערפילית עמומה וחסרת כוכבים.
בשנת 1807 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים וציין שכוכביו עמומים וצפופים יותר בכיוון המרכז ובשנת 1828 ציין ג'ון הרשל שלמרות שהכוכבים צפופים יותר במרכז הצביר, אין לו ליבה (שבה הכוכבים צפופים עד שלא ניתן להפריד אותם זה מזה).
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 8.27 כך שקשה להבחין בו באמצעות משקפת ונחוץ טלסקופ כדי להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 13. הצביר נמצא על הקו המחבר את אלביראו עם גמא בנבל, כ-3.75 מעלות מצפון-מערב לאלביראו וכ-4.5 מעלות מדרום מזרח לגמא בנבל.
M55 נמצא במרחק של כ-32,900 שנות אור ממערכת השמש ומעט פחות מכך ממרכז הגלקסיה.
קוטרו של הצביר כ-85 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-8.8 דקות קשת - פחות משליש קוטרו של הירח המלא, אך בעין ניתן לראות רק כשליש מקוטרו ורק באמצעות צילום ארוך חשיפה ניתן להבחין במלוא גודלו.
מסתו של הצביר מוערכת בכ-230,000 מסות שמש ועוצמת ההארה שלו היא של כ-75,000 שמשות.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F5 ועד היום התגלו בצביר רק כ-12 כוכבים משתנים.
המתכתיות של הצביר נמוכה ביותר - כאחוז אחד מהמתכתיות של השמש, דבר המרמז על גילו המוערך בכ-13 מיליארד שנים.
הצביר מתקרב למערכת השמש במהירות של כ-145 ק"מ בשנייה.
M58 (מ-Messier 58) או NGC 4579 היא גלקסיית מוט ספירלית במרחק של כ-63 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים בתולה השייכת לצביר הבתולה, שכולל למעלה מ-1,000 גלקסיות.
בדומה לגלקסיות האחרות בצביר, שנכללות גם בקטלוג מסיה, היא בין הגלקסיות הבהירות מבין חברות הצביר.
שארל מסיה זיהה את M58 בתאריך 15 באפריל 1779 בעת שעקב אחרי שביט שעבר בסמוך.
באותו לילה הוא צפה גם ב-M59 וב-M60 (שהתגלו מספר ימים לפני כן על ידי יוהאן גוטפריד קלר) וכלל את שלושתן בקטלוג מסיה.
מסיה תיאר את M58 כערפילית חלשה מאוד שנעלמת מהעין עם הדלקת אור קלוש.
ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1784 ותיאר אותה כערפילית בהירה וגדולה למדי.
ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1825 וציין גם כן שמדובר בערפילית בהירה ושבהירותה גדולה יותר במרכזה והוסיף עם הכנסתה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים, שאור הערפילית לא אחיד והיא נראית כמורכבת מנקודות רבות.
בשנת 1850 זיהה הלורד ויליאם פרסונס כי לערפילית צורה ספיראלית.
בשנים 1988 ו-1989 זוהו בגלקסיה שתי סופרנובות, הראשונה מסוג II והשנייה מסוג I.
M58 נמצאת מעט פחות מ-2 מעלות צפון-מערבית לכוכב ρ (רו) בבתולה וכ-6 מעלות מערבית לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה).
בצילום ארוך חשיפה ניתן להבחין במבנה המלא של הגלקסיה.
גודלה הזוויתי של M58 הוא מעט פחות מ-6 דקות קשת שבמרחק של 63 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-110,000 שנות אור.
כחצי מעלה מדרום-מערב ל-M58 נמצאת NGC 4564, כמעלה ממזרח לה נמצאת M59 ועוד חצי מעלה מזרחה נמצאת M60. כ-1.7 מעלות ממערב-צפון-מערב ל-M58 נמצאת M87 וכ-1.4 מעלות מצפון לה נמצאת M90, כולן גלקסיות נוספות בצביר הבתולה.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M58 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-1,500 קילומטר בשנייה.
M59 (מ-Messier 59) או NGC 4621 היא גלקסיה אליפטית במרחק של כ-60 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים בתולה השייכת לצביר הבתולה, שכולל למעלה מ-1,000 גלקסיות.
בקטלוג מסיה כלולות, פרט ל-M56, רק עוד 5 גלקסיות אליפטיות: M49, M60 ו-M87 הבהירות ומרשימות יותר, וכן M89 ו-M105 שלהן בהירות דומה לשל M59.
M59 התגלתה על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן גוטפריד קלר בתאריך 11 באפריל 1779, בעת שצפה בשביט שעבר בסמוך, ותיאר אותה ואת M60 הסמוכה כשתי ערפיליות קטנות וקשות לצפייה, אחת מעל השנייה.
ארבעה ימים לאחר מכן צפה שארל מסיה באותו שביט וזיהה גם כן את זוג הגלקסיות M59 ו-M60 וכן את M58 הסמוכה וכלל את שלושתן בקטלוג מסיה.
מסיה ציין של-M59 בהירות דומה לזו של M58. ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1784 ותיאר אותה כערפילית בהירה ועגולה וציין שבהירותה גדולה יותר במרכזה.
ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1825 וציין שמדובר בערפילית חלשה ושבהירותה גדלה בהדרגה כלפי מרכזה.
בשנת 1831 הוא הוסיף שצורתה מאורכת ולא עגולה.
M59 נמצאת מעט פחות ממעלה וחצי צפונית לכוכב ρ (רו) בבתולה וכ-5 מעלות מערבית לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה).
נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין בהבדלי הבהירות בין מרכזה של הערפילית ובין שוליה, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין במבנה המלא של הגלקסיה שכולל קרוב ל-2,000 צבירים כדוריים.
סיווגה של M59 כ-E5 מציין שאורך הציר הראשי שלה הוא קרוב לכפול מאורך צירה המשני.
גודלו הזוויתי של הציר הראשי הוא כ-5 דקות קשת שבמרחק של 60 מיליון שנות אור שקול לאורך של כ-90,000 שנות אור.
פחות מחצי מעלה ממזרח-דרום-מזרח ל-M59 נמצאת M60 הגדולה והבהירה יותר ומעט יותר ממעלה בכיוון מערב-צפון-מערב נמצאת M58.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M59 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-410 קילומטר בשנייה.
M60 (מ-Messier 60) או NGC 4649 היא גלקסיה אליפטית במרחק של כ-55 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים בתולה השייכת לצביר הבתולה, שכולל למעלה מ-1,000 גלקסיות.
עם בהירות נראית מדרגה 8.8 זו הגלקסיה השלישית בבהירותה מבין חברות הצביר.
בקטלוג מסיה כלולות, פרט ל-M60, רק עוד 5 גלקסיות אליפטיות: M49 ו-M87 שבהירותן דומה לזו של M60, וכן M89 M59 ו-M105 שנראות עמומות יותר.
M60 התגלתה על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן גוטפריד קלר בתאריך 11 באפריל 1779, בעת שצפה בשביט שעבר בסמוך, ותיאר אותה ואת M59 הסמוכה כשתי ערפיליות קטנות וקשות לצפייה, אחת מעל השנייה.
בלילה שלאחר מכן צפה בה גם האסטרונום האיטלקי ברנבה אוריאני שתיאר אותה כערפילית חלשה מאוד שדומה לשביט.
בניגוד לקלר, אוריאני לא הבחין ב-M59 הסמוכה.
שלושה ימים לאחר מכן צפה שארל מסיה באותו שביט וזיהה גם כן את זוג הגלקסיות M59 ו-M60 וכן את M58 הסמוכה וכלל את שלושתן בקטלוג מסיה.
מסיה ציין ש-M60 קלה יותר לצפייה לעומת M58 ו-M59. ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1784 וציין שמדובר בזוג ערפיליות שאחת מהן (M60) בהירה בהרבה מהשנייה (NGC 4647).
בשנת 2004 נצפתה בגלקסיה סופרנובה בשלבי דעיכה.
ככל הנראה שיא הבהירות שלה אירע בזמן שהשמש עברה בקבוצת הכוכבים בתולה ולא היה ניתן לצפות בה אז.
M60 נמצאת כמעלה ושליש מצפון-צפון-מזרח לכוכב ρ (רו) בבתולה וכ-4.5 מעלות מערבית לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה).
נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין במרכזה הבהיר של הערפילית, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין במבנה המלא של הגלקסיה שכולל למעלה מ-5,000 צבירים כדוריים.
כ-2.5 דקות קשת מצפון מערב ל-M60 נמצאת הגלקסיה הספיראלית NGC 4647, שלה דרגת בהירות 12 וניתן להבחין גם בה באמצעות טלסקופ חובבים בינוני.
גודלו הזוויתי של הציר הראשי של M60 הוא כ-7 דקות קשת שבמרחק של 55 מיליון שנות אור שקול לאורך של כ-112,000 שנות אור.
סיווגה של M60 כ-E2 בא לציין שצירה המשני קטן רק במעט מצירה הראשי ואורכו מוערך בכ-96 אלף שנות אור.
תצפיות שנעשו באמצעות טלסקופ החלל האבל על ליבת הגלקסיה ומדדו את תנועת הכוכבים בה, העלו שבמרכז הגלקסיה נמצא עצם מסיבי, ככל הנראה חור שחור, שמסתו כ-2 מיליארד מסות שמש - כפרומיל ממסתה הכוללת של הגלקסיה.
פחות מחצי מעלה ממערב-צפון-מערב ל-M60 נמצאת M59 הקטנה והעמומה יותר ומעט יותר ממעלה הלאה באותו הכיוון נמצאת M58.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M60 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-1,100 קילומטר בשנייה.
M61 (מ-Messier 61) או NGC 4303 היא גלקסיה ספירלית במרחק של כ-53 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים בתולה השייכת לצביר הבתולה, שכולל למעלה מ-1,000 גלקסיות.
בדומה לגלקסיות האחרות בצביר, שנכללות גם בקטלוג מסיה, היא בין הגלקסיות הבהירות והגדולות ביותר מבין חברות הצביר.
M61 התגלתה על ידי האסטרונום האיטלקי בארנבוס אורייאני בתאריך 5 במאי 1779, בעת שצפה בשביט שעבר בסמוך, וציין שהיא עמומה ונראית כמו השביט.
באותו לילה וכן בלילה שאחריו עקב גם שארל מסיה אחרי אותו שביט, אך למעשה צפה ב-M61, אותה חשב בטעות לשביט שאחריו עקב.
רק ב-11 במאי הבין מסיה שטעה ומדובר בגרם שמים שאינו זז וצירף את M61 לקטלוג מסיה.
ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1785 ותיאר אותה כערפילית בהירה שבהירותה גדולה יותר במרכזה.
בניגוד לרוב עצמי מסיה שנצפו על ידיו, נתן הרשל ל-M61 ציון משלו – I.139.
M61 נמצאת בשוליו הדרומיים של צביר הבתולה, מעט פחות מ-5 מעלות צפונית לכוכב η (אטא) בבתולה וכ-8.5 מעלות מערבית לכוכב δ (דלתא) בבתולה.
כ-2.9 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4365 שגם היא גלקסיה השייכת לצביר הבתולה.
נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין במרכז הבהיר של הגלקסיה, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין במבנה הספירלי של הגלקסיה ובגודלה המלא – כ-6.5 דקות קשת.
גודל זוויתי זה ממרחק של 53 מיליון שנות אור שקול לרדיוס של כ-100,000 שנות אור, דומה לקוטר של שביל החלב.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M61 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-1,500 קילומטר בשנייה.
M551 שרידן (M551 Sheridan, על שם גנרל צבא האיחוד פיליפ שרידן) הוא טנק אמריקאי קל, שתוכנן להיות כלי סיור יביל אוויר לסיוע לאוגדות המוטסות וכוחות הקרקע של צבא ארצות הברית.
השרידן מצויד בתותח בעל יכולת לירות טילים מונחים נגד טנקים מסוג "שיללה", וכן תחמושת רגילה מאותו קנה.
כלים כאלה היו בשימוש צבא ארצות הברית במהלך מלחמת וייטנאם וכן בקרבות מלחמת המפרץ.
הטנק יצא משימוש בצבא ארצות הברית.
שורשי ההגות הצבאית האמריקנית בתחום הטנקים יבילי האוויר (כלומר, טנקים המוצנחים ממטוסים) נעוצים בשנות הארבעים הראשונות, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הטנק הקל הראשון שיוצר בארצות הברית למטרה זו היה לוקסט M22, שמשקלו 8.5 טונות וחימושו העיקרי תותח בן 37 מ"מ.
ואולם, טנק זה כבול היה במגבלות רבות כל כך באשר לתכונות השריון וכוח האש שלו, עד כי לא הגיע לכלל פעולה של ממש.
יתרונו הבולט היחידי הייתה מהירותו הגבוהה - 64 קמ"ש.
הטנק האמריקני הקל הבא היה M24 צ'אפי; משקלו היה 18 טונות, וחימושו תותח בן 75 מ"מ, בעל מהירות לוע נמוכה.
טנק זה לא הצליח לעמוד בקרבות במלחמת קוריאה כנגד הטנקים הסובייטים מסוג T-34/85, וכישלונו הניע את האמריקנים לחפש פתרון מהיר לטנק קל בעל כוח אש משמעותי יותר.
הפתרון נמצא בדמות M41 ווקר בולדוג, אך שיפור תכונות החימוש בטנק גרר בעקבותיו עלייה דרסטית במשקל הטנק, שהגיע ל-23 טונות.
דבר זה ביטל את ערכו כטנק קל, וחמור מכך, הוא הקשה מאוד על האפשרות להובילו באוויר.
רכב-קרב זה, שתכנונו החל בראשית שנות ה-60, נבנה כדי לספק את הקריטריונים רבי-הפנים שהציג הצבא לטנק קל, ולעמוד בתנאים המיוחדים של תגובה מהירה, כנדרש בפעולות לוחמה מוגבלות ובפעולות "כיבוי אש".
השרידן תוכנן למלא שני תפקידים עיקריים: טנק סיור וטנק יביל אוויר.
כמו כן הוא נדרש ליכולות אמפיביות, כלומר לצלוח מכשולים ימיים.
משקלו הקרבי של השרידן עומד על 15.8 טונות.
שריון הטנק הוא קל, כדי לשמור על משקל נמוך, ומספק הגנה רק בפני נשק קל ורסיסי פגזים.
הוא מורכב מאלומיניום בגוף הטנק ופלדה בצריח.
מהירותו הרבה וצלליתו הנמוכה, הופכים אותו למטרה קשת-פגיעה תוך-כדי תנועה.
כמו כן מוגן הצוות מפני התקפה אטומית, ביולוגית או כימית; מסנן-אוויר מרכזי מאפשר לטנק לצלוח שטחים מזוהמי-קרינה.
הטנק מונע על ידי מנוע דיזל מקורר מים בעל 6 צילינדרים, המספק 300 כוחות סוס.
מכלי הדלק מאחסנים 600 ליטרים דלק, ומאפשרים לו טווח פעולה של 600 ק"מ.
לשם צליחת מכשולי מים הוא משתמש במסכי ציפה, בדומה לטנקי ה-DD ממלחמת העולם השנייה; מהירות התקדמותו במים, בהנעת זחליו, היא 6.5 קמ"ש.
חימושו העיקרי של השרידן הוא שמבדילו משאר הטנקים, בייחוד הקלים.
הוא מצויד בתותח בקוטר 152 מ"מ קצר קנה, דו תכליתי, המסוגל לירות טילים מונחים נגד-טנקים מסוג שיללה וכן פגזים רגילים.
אחד החידושים בתחמושת הטנק טמון בעובדה שהתרמיל נשרף בשלמותו, ובכך נפתרה בעיית אחסונם של תרמילי המתכת בתא הלחימה.
השרידן נושא תחמושת של 10 טילים ו-20 פגזים.
אמנם מערכת הנשק של השרידן הייתה מתקדמת לזמנה, בייחוד לטנק קל, אך היא הייתה מסובכת לתפעול.
לתותח רתע ניכר, וקצב אש נמוך.
טנק השרידן הופעל לראשונה במלחמת וייטנאם, בהצלחה חלקית, ובשלהי שנות ה-70 הוחלט להוציאו משירות.
אף על פי כן, הוא נשאר בשירות בגדוד בודד מהדיוויזיה המוטסת ה-82, והיה לטנק הראשון בעולם שהוצנח בקרב, במהלך הפלישה האמריקנית לפנמה ב-1989. טנקי שרידן השתתפו בקרב גם במבצע סופה במדבר, והיו לטנקים הראשונים שהגיעו לזירה הודות להיותם יבילי אוויר.
לאחר פרישתו משירות החלפו אותו משחית הטנקים הסטרייקר M1128 ככלי האש בכינון ישיר של החטיבות המוצנחות של ארצות הברית.
ב-2023 נחשף ה-M-10 בוקר שנבחר להיות הטנק הקל/יביל אוויר הבא של החטיבות המוצנחות של ארצות הברית.
M50 או בכינויו M50 אונטוס הוא תותח מתנייע אשר יוצר בארצות הברית בין השנים 1955-1957. לתותח שישה תול"רים M40, שנועדו לירי רציף ומהיר על מטרות בודדות במטרה להבטיח פגיעה.
לאחר שצבא ארצות הברית איבד עניין בפרויקט הוא נבחן בכמה קרבות מלחמת וייטנאם על ידי המארינס ודווח כיעיל ביותר.
ייצורו חודש במספרים גדולים יותר והוא השתתף בקונפליקט עד סיומו.
בראשית הפיתוח, הM50 היה אמור להיות משחית טנקים המסוגל להיות מוצנח על ידי מטוס תובלה.
הM50 היה צריך להיות עם מנוע GMC, מנוע זהה למשאיות הצבאיות של ארצות הברית באותה עת.
בסופו של דבר חברת אליס צ'אלמרס קיבלה את החוזה לתחילת הייצור, היא קיבלה אישור לייצור 297 יחידות.
תחילה, אליס צ'אלמרס בנתה אב טיפוס פשוט, הוא היה על בסיס הM56 סקורפיון והיה לו צריח מפלדה עם שתי זרועות שבכול אחת מהן 3 תותחים, בגרסאות הראשונות הצריח היה מסוגל להסתובב עד 15 מעלות בלבד.
אב הטיפוס השני הכיל מערכת מתלים משוכללת יותר, זחלים טובים יותר וצריח המסתובב עד 40 מעלות, אך עם כול השכלולים החדשניים הוא יכל לשאת אך ורק 18 פגזים בגלל השטח המוגבל שבתוכו.
כטנק, היו לו מספר בעיות, המרכזיות שבהן היו שכדאי לטעון את התותחים הצוות צריך לצאת מהטנק עצמו וגכן מספר הפגזים היה נמוך לקרב (18 סך הכול).
אמנם הצבא ביטל את הזמנת, אך המארינס היה כול כך נואש לכלי נגד טנקים שהצבא אישר הזמנת 297 כלים.
הייצור נמשך משנת 1955 עד שנת 1957, המארינס קיבלו את הכלי הראשון שלהם ב-31 באוקטובר 1956.
כטנק שעוצב כמשחית טנקים, התברר שהשריון שלו, בדומה לM113 היה חסין נגד נשק קל אך פגיע ביותר לרימון או מוקש.
כתוצאה מכך M50 רבים מוקמו בעמדות ממוגנות.