tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדור הזה של ה-323, מאזדה מפתחת יותר גרסאות ספורט עם הנעת "ארבע על ארבע" מבעבר.
דגם ה-1.6 ליטר טורבו מוחלף ב-1.8 ליטר עם 163 כוחות סוס אשר לאחר מכן עולה ל-185 כוחות סוס בגרסת GT-R שלה הייתה גרסת 210 כחות סוס בשוק היפני.
לדור החמישי של 323, שהושק בשנת 1994, היו שלוש גרסאות: שלוש דלתות בשם 323C או 323 Sportiva, ארבע דלתות (שלושה דגמים) בשם Familia (Sedan ביפן), וחמש הדלתות בשם 323F או 323 Astina.
הם עוצבו על ידי מרכז העיצוב הגרמני של מאזדה.
ספורטיבה הייתה דגם קופה עם שלוש דלתות, שנקראה ביפן Familia Neo.
היא נמכרה כ-323C (קופה) באירופה ו-323 Neo בקנדה.
פורד מכרה גרסה מחודשת ומתיחת פנים של ה-323C לשוק היפני והאוסטרלי, פורד לייזר לינקס.
מבחינה עיצובית, ה-323 Sportiva קרובה מאוד ל-323F/Lantis.
ה-323F/Astina היה דגם בסגנון של קופה חמש דלתות בעל מנוע 1.5 ליטר עם 88 כוחות סוס או 1.8 ליטר עם 116 כוחות סוס.
הגרסה המצוידת במנוע -2 ליטר קיבלה את השם 323F/Astina באירופה.
הגרסה היפנית נקראה "לאנטיס", אך הייתה שונה מהדגם ששווק בישראל בשם "לאנטיס".
בסוף 1998 הושק הדור האחרון של ה-323. הוא הופך חכם יותר לא רק בעיצוב שלו אלא גם במנועים שלו.
ה-323 בדור זה הייתה זמינה כהאצ'בק חמש דלתות או ארבע דלתות בשלושה נפחים.
גרסת שלוש הדלתות אינה מתחדשת ומסיימת את חייה במקביל למרכב הקודם.
בסתיו 2003, הופסק ייצור המאזדה 323, והמאזדה 3 החליפה אותה.
עם זאת, הדור האחרון של ה-323 המשיך להיות מיוצר בסין תחת המותג Haima, השותפה המקומית של מאזדה, במשך מספר שנים נוסף.
גם בפיליפינים המשיך הרכב להיות משווק על ידי פורד, תחת השם "פורד לינקס".
מאזדה נכנסה לשוק הישראלי בסוף שנת 1991, לאחר שחברת "דלק מערכות רכב" קיבלה את זיכיון השיווק שלה.
ה-323 היה הדגם העיקרי ששיווקה החברה בישראל, כמכונית משפחתית במרכב סדאן, המרכב הנפוץ בישראל.
הדגם הראשון ששווק בישראל היה מהדור הרביעי של ה-323, שהיה פשוט יחסית, אך כלל חבילת אבזור נדיבה ונמכר במחיר אטרקטיבי, בנוסף התגלה כרכב אמין.
בהדרגה רכש פופולריות בישראל אצל הצרכנים ובשוק ציי הרכב.
ב-1996 הדגם היה השלישי במספר המסירות בישראל, ב-1997 היה לנמכר ביותר יחד עם דגם הדור הבא "לאנטיס" (הדור החמישי).
השם "לאנטיס" נבחר במיוחד עבור השוק הישראלי עובר הדור חמישי של ה-323. ה"לאנטיס" היה במקור שם של דגם מכונית קופה של ה-323 ששווק ביפן החל מ-1993. ה"לאנטיס" הייתה דגם הרכב הנמכר בישראל במשך כחמש שנים.
ואחריו גם הדגם מאזדה 3 שירש אותו.
השוק הישראלי גם הפך לשוק חשוב עבור חברת מאזדה.
כך לדוגמה בשנת 2000 נמכרו בכל מערב אירופה (לא כולל ישראל) 54,850 יחידות של המאזדה לאנטיס.
ואילו באותה שנה נמכרו בישראל לבדה כ-19,000 יחידות.
כלומר שוק הרכב הישראלי קלט באותה שנה כ-35% מכלל המכירות של הדגם בשוק האירופי.
עקב כך הדגם קיבל מפרט ישראלי כולל מנוע 1.6 ליטר אוטומטי בדור הראשון של הלאנטיס, בעוד שהמכונית במפרט האירופי של מאזדה צוידה תחילה במנוע 1.5 ליטר ידני בלבד.
דוגמה נוספת היא המושב האחורי השטוח של הלאנטיס, ששולב על פי טעמו של הלקוח הישראלי ממאגר החלקים של הלאנטיס האמריקאית דווקא.
דגמי ה-323 ו-ה"לאנטיס" היו גם לאחר הפסקת שיווקם כלי הרכב המשומשים המבוקשים ביותר בישראל.
מאזדה MX-3 הוא דגם של מכונית קופה עם הנעה קדמית, בעל ארבעה מושבים, שיוצר ושווק על ידי מאזדה.
הוא הוצג לראשונה בתערוכת תערוכת הרכב הבין-לאומית של ז'נבה במרץ 1991, ושווק בשנים 1992–1998.
הרכב שווק בישראל על ידי חברת "דלק מוטורס" החל משנת 1992, אולם לא זכה להצלחה ומכר רק 200 יחידות.
בקיץ 1991 נוסף המותג Autozam AZ-3 לשוק היפני.
שנועד להיות המותג הצעיר יותר של מאזדה, הוא שילב מחיר נמוך במעט עם מנוע 1.5 ליטר 4 צילינדרים.
בינואר 1994, גרסת DOHC של מנוע ה-B6, ה-"B6D", החליפה את הגרסה הקודמת.
הוא סיפק תוספת כוח, אך לעומת זאת גם הפך את גרסת ה-V6 היקרה הרבה יותר לנחשקת פחות.
מכירות ה-V6 בארצות הברית הגיעו לסיומן לאחר שנת הדגם 1994, למרות שהן נמשכו בקנדה, יפן ושוקי יצוא רבים אחרים.
בעוד שהם נקראו "K8-DE" במפרט של צפון אמריקה, שווקים יפניים ושווקים אחרים קיבלו מנוע בשם "K8-ZE", אך ההבדלים ביניהם היו זניחים.
ה-MX-3 יוצר רק בדור אחד מכיוון שה-MX-5 הוכיח את עצמו כפופולרי יותר וכאשר השפעות בועת מחיר הנדל"ן ביפן גרמה למשבר כלכלי, מאזדה נאלצה לצמצם דגמים שלא נמכרו היטב וה-MX-3 בוטל.
למנוע של V6 MX-3 יש מהירות מרבית של בגרסה האירופאית.
ה-MX-3 GS עם המפרט האמריקאי יכול להאיץ מ-0 ל-60 קמ"ש תוך 8.4 שניות, ויכול לנסוע רבע מייל ב-16.4 שניות.
בעת שהושק, הוא היה מנוע שש בוכנות הקטן בעולם בייצור סדרתי.
מנוע ה-V6 היה שייך לסדרת מאזדה K, אשר שימשו במגוון רכבי מאזדה.
מנועים אלה משתמשים בסעפת יניקה באורך משתנה (VLIM), על מנת לספק מומנט אופטימלי באמצעות תהודת יניקה.
מאזדה קראה למערכת שלהם ב-MX-3 "מערכת אינדוקציה משתנה" (VRIS).
שילדתה של ה-MX-3 הייתה כאמור מבוססת על ה־323, שממנה נוסרו חמישה ס"מ מבסיס הגלגלים, המרחק שבין הציר הקדמי לאחורי.
בצירוף שינויי המתלים והורדת מרכז הכובד יצרו מכונית בעלת התנהגות כביש יציבה, זריזה ובטוחה.
עבור המתלה האחורי של ה-MX-3, מאזדה השתמשה בטכנולוגיית Twin-Trapezoidal Link (TTL) הקניינית שלה, המספקת יתרונות הקשורים למערכות היגוי האקטיביות לארבעה גלגלים.
מאזה מניקה (באיטלקית: Mezze Maniche; מילולית: "שרוולים קצרים") היא פסטה שמקורה בצפון איטליה.
אפשר לשלב אותה עם ירקות, בשר, מאכלי ים ואפילו בסלט פסטה.
צינורות יבשים של מאזה מניקה בדרך כלל מחורצים והם כחצי מהגודל של ריגטוני.
ישנו מתכון מפיאצ'נצה שבאמיליה-רומאניה למאזה מניקה טרייה.
שם, היא נקראת "mezze maniche dei frati" שמשמעותה היא "שרוולים של נזירים".
היא מבושלת בציר ומוגשת באופן מסורתי בערב חג המולד.
באזורי צפון איטליה נוטים להעדיף רטבי שמנת קלים המכילים יותר ירקות ופירות ים מאשר בשר.
אנשים בצפון איטליה רואים במאזה מניקה יותר "כפסטה קיצית" ולכן היא מלווה בדרך כלל ברוטב פסטה קליל.
דרך נפוצה לאכול את הסוג הזה של פסטה היא עם רוטב שמנת קל, גבינתי ופטריות מוקפצות.
ניתן להגיש מאזה מניקה עם רטבים מפורסמים כמו "קרבונרה", "אמטריצ'יאנה", "גריצ'יה", ו"ארביאטה"
מאז ייסוד העיר , הידוע גם בשם תולדות רומא, הוא חיבור היסטורי רחב היקף של תולדות רומא העתיקה, שנכתב בלטינית בין השנים 27 ל-9 לפנה"ס על ידי ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס.
האירוע האחרון שסוקר ליוויוס בחיבורו הוא מותו של דרוסוס בשנת 9 לפנה"ס.
מהחיבור השלם, אשר הכיל במקור 142 ספרים, שרדו בשלמותם 35 ספרים בלבד, המתארים את תולדות רומא החל מהמיתוס של איניאס ועד לשנת 293 לפנה"ס (ספרים 1–10), וכן משנת 219 לפנה"ס ועד לשנת 167 לפנה"ס (ספרים 21–45).
מיתר הספרים נותרו ראשי פרקים או פרגמנטים מעטים בלבד.
החיבור השלם הכיל במקור 142 ספרים, כאשר רק 35 מהם (ספרים 1–10 וספרים 21–45) השתמרו בצורה מלאה.
נזקים שנגרמו לכתב יד מהמאה ה-5 הובילו להיווצרות מספר "חורים" בטקסט בספרים 41–45 (ביתר הספרים קיימים מספר חורים קטנים יותר); כלומר, הטקסט המקורי אבד ואינו מצוי באף אחד מכתבי היד הידועים של החיבור.
בשנת 1772 נתגלה בספריית הוותיקן פלימפססט מקוטע, המכיל קרוב לאלף מילים (כשלוש פסקאות) מהספר ה-91. מספר פרגמנטי פפירוסים המכילים קטעים מהספרים החסרים נחשפו במצרים החל משנת 1900, כאשר הפפירוס האחרון שנתגלה, בשנת 1986, הכיל כ-40 מילים מתוך הספר ה-11.
מספר קטעים מהספרים החסרים נשתמרו בכל זאת, הודות לאזכורים וציטוטים שלהם ביצירות מאוחרות יותר.
הקטע המפורסם שבהם הוא תיאור מותו של קיקרו, שצוטט על ידי סנקה הזקן.
החיבור של ליוויוס תוקצר, עוד בעת העתיקה, לאפיטומה , שממנה שרד רק תקציר הספר הראשון בחיבור.
האפיטומה עצמה תוקצרה במאה ה-4 ל-"Periochae" (מילולית: "רשימות תוכן").
תקצירי רשימות התוכן של כל ספרי החיבור שרדו, פרט לתקצירי הספרים ה-136 וה-137.
בעיר אל-בהנאסה (אוקסירינכוס ) שבמצרים נתגלו תקצירים נוספים, כתובים על נייר פפירוס, של ספרים 37–40, 47–55, וכן פרגמנטים בודדים של תקציר ספר 88. הפפירוסים מוצגים במוזיאון הבריטי.
החיבור השלם סוקר את התקופות הבאות:
ספרים 1–5 – מיתוס ייסוד רומא (מבריחתו של איניאס מטרויה החרבה לחצי האי האפניני ועד לייסוד רומא על ידי התאומים רמוס ורומולוס), תקופת המלוכה וראשית הרפובליקה הרומית עד לכיבושה בידי הגאלים בשנת 390 לפנה"ס.
ספרים 6–10 – מלחמות הרפובליקה הרומית כנגד שבטי האיקווים, הוולסקיים, האטרוסקים והסאמניטים, עד לשנת 292 לפנה"ס.
ספרים 11–20 – התקופה שבין 292 ל-218 לפנה"ס, כולל המלחמה הפונית הראשונה (ספרים אבודים).
ספרים 31–45 – המלחמות המוקדוניות ומלחמות נוספות שהתרחשו במזרח אגן הים התיכון בין השנים 201 ל-167 לפנה"ס.
ספרים 46–70 – התקופה שבין שנת 167 לפנה"ס לפרוץ מלחמת בעלות הברית בשנת 91 לפנה"ס.
ספרים 71–90 – מלחמת האזרחים הרומית הראשונה בין גאיוס מריוס ללוקיוס קורנליוס סולה, עד למותו של סולה בשנת 78 לפנה"ס.
ספרים 91–108 – התקופה שבין שנת 78 לפנה"ס ועד לסיומה של מלחמת גאליה, בשנת 50 לפנה"ס.
ספרים 109–116 – התקופה שבין פרוץ מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר בשנת 49 לפנה"ס ועד להירצחו של קיסר בשנת 44 לפנה"ס.
ספרים 117–133 – התקופה שבין רצח קיסר בשנת 44 לפנה"ס, דרך הקמת הטריומווירט השני בשנת 43 לפנה"ס, פרוץ המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית בשנת 32 לפנה"ס ועד להתאבדותו של מרקוס אנטוניוס בשנת 30 לפנה"ס.
ספרים 134–142 – התקופה שבין תחילת שלטונו של אוגוסטוס כשליט יחיד עם תום המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית בשנת 30 לפנה"ס ועד למותו של דרוסוס בשנת 9 לפנה"ס.
ספרים לפי שנות סקירה ונושאים
החיבור מאופיין בשילוב בין כרוניקה שנתית וסיפור נרטיבי.
גישה זו נבעה מהחלטתו של ליוויוס לסדר את חיבורו על בסיס שנתי, תוך אזכורים קבועים לבחירת הקונסולים השנתיים, הופעת אותות ותופעות על-טבעיות מבשרי רעות, חנוכת מקדשים, מצעדי ניצחון ואירועים דומים אחרים.
רישום כזה של מאורעות לפי שנים מכונה "ספר שנים" (אנלים).
ליוויוס עשה שימוש בסוגת כתיבה זו על מנת לקשור את חיבורו למסורת הרומית של כתיבת כרוניקות שנתיות מסוג זה, ובכך הקנה לחיבורו הילה של רציפות, יציבות וסמכות היסטורית, בדומה לחיבורי הדת הכוהניים.
העשורים הראשון והשלישי בחיבורו של ליוויוס כתובים באיכות כה גבוהה, עד שליוויוס נעשה הלכה למעשה לתנאי בל יעבור בתוכניות הלימוד בתקופת "תור הזהב" של הספרות הלטינית (78 לפנה"ס עד 14 לספירה).
יש שטענו כי בהמשך חלה ירידה באיכות כתיבתו, וכי סגנונו נעשה חזרתי ומליצי יתר על המידה.
על הספר ה-91 בחיבור כתב ברתולד גאורג ניבור: ניבור תולה את הירידה המשמעותית באיכות הכתיבה במחצית השנייה של החיבור בגילו המתקדם של ליוויוס בעת כתיבתה, ואף מרחיק לכת ומשער כי הספרים המאוחרים יותר בחיבור אבדו משום שמעתיקים סירבו להעתיק יצירה בעלת איכות כה ירודה.
בסטייה ידועה מן הנושא בספר 9, פרקים 17–19, מעלה ליוויוס את ההשערה כי הרומאים היו מביסים את אלכסנדר הגדול אילו זה היה מאריך ימים ופונה מערבה כדי לתקוף את רומא, ועל כן נחשבת סטייה זו לאחד המקרים הכתובים הקדומים ביותר הידועים של היסטוריה חלופית.
חמשת הספרים הראשונים פורסמו בין השנים 27 ל-25 לפנה"ס.
התאריך הראשון הנזכר הוא השנה שבה קיבל אוגוסטוס את התואר האפונימי שלו; ליוויוס עושה בו שימוש פעמיים בחמשת הספרים הראשונים.
לגבי התאריך השני, ליוויוס מונה את מועדי סגירת מקדש יאנוס, אך משמיט את הסגירה של שנת 25 לפנה"ס (שכן זו טרם התרחשה בעת כתיבת הספר).
ליוויוס עבד על כתיבת החיבור באופן לא רציף לאורך מרבית חייו הבוגרים, ופרסם חלקים חדשים ממנו לפי דרישת הציבור.
שיטת כתיבה זו יכולה להסביר את העובדה כי החיבור מחולק מבחינה תוכנית ל-12 מקטעים, המקובצים בקבוצות של 5 או 10 ספרים.
ספרים 5–10 פורסמו לכל המוקדם בשנת 9 לפנה"ס, כ-16 שנים לאחר חמשת הספרים הראשונים.
בספר 9 ליוויוס מרמז על מועד כתיבת הספר באומרו כי היער הקימיניאני הסמוך לרומא היה בלתי עביר אף יותר מאשר שהיה היער הגרמני עד לאחרונה, בהתייחסו ליער השחור, שנחצה לראשונה על ידי הרומאים בראשות נירון קלאודיוס דרוסוס ולוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס בשנת 9 לפנה"ס.
התפיסה המסורתית במחקר היא שאפילו בסטנדרטים של העת העתיקה, ליוויוס היה היסטוריון גרוע למדי.
תפיסה זו מבוססת על מספר פגמים באופי כתיבתו של ליוויוס.
בין היתר נטען כי הוא לא ביצע מחקר עצמאי בסיסי על הנושאים עליהם כתב, תוך שהוא מסתמך באופן כמעט עיוור על חיבורים היסטוריים קודמים לו.
כן הבנתו את המקורות עליהם הסתמך הייתה לעיתים גרועה למדי, כאשר לא אחת הוא כתב על אותו אירוע מספר פעמים.
יתרה מכך, נטען כי מכתיבתו עולים סימנים ברורים לכך שהיוונית שלו לא הייתה טובה דיה על מנת להבין כראוי את אחד המקורות העיקריים עליהם נסמך, ההיסטוריון היווני פוליביוס, שהיה המקור העיקרי שלו למתרחש במזרח הרפובליקה בספרים 31–45.
אולם, אין לשלול את כל עבודתו של ליוויוס על סמך השליש הראשון של החיבור ששרד.
הספרים ששרדו אכן נוטים למידה רבה של הסתמכות חזרתית על מקורות היסטוריים מוקדמים יותר, אך הם לא בהכרח מייצגים את הגישה בה ייתכן והוא נקט בכתיבתו על תקופת הרפובליקה המאוחרת ותקופתו שלו בראשית ימי שלטונו של אוגוסטוס.
היות שהוא לא היה יכול להסתמך על מקורות קודמים עקב סמיכות האירועים לימי חייו, הוא ככל הנראה נאלץ לערוך מחקר עצמאי המסתמך על אספת עדויות מעדי ראייה, רישומי אספות הסנאט, ותיעוד נאומים של נואמים ידועי שם.
ליוויוס מזכיר את היהודים לפחות פעמיים בחיבורו, בשניים מהספרים האבודים שנשתמרו רק ראשי הפרקים שלהם.
האזכור הראשון נמצא בספר 102, בתיאורו של ליוויוס את כיבוש סוריה על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס: "פומפיוס כבש את היהודים ותפס את מקדשם ירושלים, שמעולם לא פלשו אליו".
תיאור של ירושלים כ"מקדש" ניתן למצוא גם אצל פוליביוס.
ייתכן כי הדגש שניתן על המקדש ולא על העיר, נובע בשל אופי כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס.
העיר עצמה נכנעה ללגיונות הרומאים ללא התנגדות ורק המקדש הפגין התנגדות עיקשת.
כך, כיבוש המקדש היה הישגו הצבאי העיקרי של פומפיוס ביהודה.
בטענתו השגויה שמעולם לא פלשו למקדש בירושלים הסתמך ליוויוס על מקור מוטה שביקש להעצים ככל האפשר את הישגו של פומפיוס.
בהתאם לנוהגם של היסטוריונים מהעת העתיקה, בעומדו לספר את סיפור כיבוש ירושלים, ליוויוס מצא לנכון לתאר את האומה שאיתה הרומאים התנגשו לראשונה.
היסטוריונים רומאים, בדומה למקביליהם היוונים, ניסו לזהות אלים של עמים אחרים עם אליהם שלהם.
ההצדקות לזיהויים אלו לא תמיד נזכרות, אבל בהקשר זה "אל לא ידוע" הוא ישות שלא נמצא לה זיהוי שכזה.
כמו ליוויוס, לוקאנוס אומר שהמקדש בירושלים שייך לאל לא ידוע".
האזכור השני של ליוויוס על היהודים נמצא בספר 128, כשהוא מספר על כך ש"גם היהודים נכבשו על ידי מפקדיו של אנטוניוס" ומרמז על כיבוש ירושלים על ידי סוסיוס בשנת 37 לפנה"ס.
ראשיתה של רומא - מייסודה של העיר: ספרים 1–5. תרגם מלטינית: משה ליפשיץ.
מלחמות חניבעל - תולדות רומא מאז ייסוד העיר, ספרים 21–30. תרגם מלטינית: משה ליפשיץ.
מאזן אימה הוא מצב גאופוליטי בו החשש ההדדי של שתי ישויות, בדרך כלל מדינות, מתוצאות הרות אסון של עימות אפשרי, כגון מלחמה, מונע את התרחשותו.
על אף שמאזן אימה משמש מנגנון בקרה יעיל למדיניותן של מדינות, טמונה בו סכנה תמידית להידרדרות מהירה ולמימוש האיומים ההדדיים.
השימוש העיקרי במושג זה מתייחס להימנעותן של ארצות הברית וברית המועצות ממלחמה ישירה ביניהן, שעלולה הייתה להוביל לאומניסייד, במהלך המלחמה הקרה.
מאזן האימה מנע מהמלחמה הקרה להפוך למלחמה של ממש.
הסרט "דוקטור סטריינג'לאב" דן במאזן האימה אשר שרר במהלך המלחמה הקרה, ומשמש דוגמה מפורסמת למדרון החלקלק שבקיום מאזן אימה מסוג זה ולסכנה הטמונה בו.
בזירה הישראלית, מתקיים מאזן אימה בין מדינת ישראל ובין החזבאללה בדרום לבנון.
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, פרס החזבאללה, בסיוע איראן וסוריה, אלפי רקטות בדרום לבנון רקטות המאיימות על מרבית מדינת ישראל, ובייחוד על צפונה.
שני הצדדים מודעים למחיר הרחב שיגבה העימות, ומכלכל בהתאם את צעדיו.
התוצאה היא מדיניות הדדית של "הליכה על הסף", הקפדה על היקף מעשי האיבה שלא יסלים לכדי מלחמה כוללת.
המאזן נשבר ביולי 2006, עם חטיפת שני חיילי צה"ל בגבול לבנון, שהובילה לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
מאזן התשלומים הוא מונח מתחום המקרו כלכלה, המתאר את יתרות התשלומים והתקבולים של מדינה מסוימת במטבע חוץ לתקופה מסוימת.
לדוגמה, בישראל נמדד מאזן התשלומים בדולרים, והוא נמדד אחת לשנה על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
במדינות מסוימות ייתכן כי מאזן התשלומים יוצג לפי מטבע חוץ אחר או במטבע מקומי.
אם סך זרם הכסף הנכנס גדול מהזרם היוצא, (כלומר באופן כללי ניתן לומר כי היצוא גדול מהייבוא) אזי נאמר כי יש עודף במאזן התשלומים (חיובי) והוא יסומן בפלוס.
אם סך זרם הכסף היוצא גדול מהזרם הנכנס, (כלומר באופן כללי ניתן לומר כי היבוא גדול מהיצוא) אזי נאמר כי יש גירעון במאזן התשלומים (שלילי) והוא יסומן במינוס.
מאזן התשלומים משמש כמדד לבחינת חוסנה הכלכלי של מדינה, ומאפשר על הסקה האם היא ייצאה יותר או ייבאה יותר בשנה מסוימת.
ככל שהייצוא עולה על הייבוא כך ניתן לומר כי באופן כללי מצבה של הכלכלה טוב יותר.
מבחינה היסטורית, הטרנזאקציות (תנועות תשלומים) הללו לא נמדדו בזהירות, וזרימתן התקדמה בסחורות ומטבעות ללא הגבלה או פיקוח, וכך הפכו הסילוקין לעניין של שיקול הדעת של הבנקים והממשלות אשר העניקו להם את הרישיונות לפעול.
המרקנטליזם הייתה תאוריה אשר יחסה חשיבות רבה למאזן התשלומים, ואשר ביקשה בפשטות לזכות במונופול על הזהב על מנת להחזיקו מחוץ לידיהם של יריבים צבאיים פוטנציאליים.
בעוד המרקאנטליזם נכנע לכלכלה הקלאסית, שיטות גולמיות אלו הוסדרו מאוחר יותר במאה ה-19 על ידי בסיס הזהב, אשר קושרו לבנקים מרכזיים מדינתיים, באמצעות הסכמה על המרת "מטבע קשה" בזהב.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שיטה זו הוחלפה במנגנון מוסדי ברטון וודס (קרן המטבע הבינלאומית והבנק להתיישבויות בינלאומיות) אשר הצמיד מטבעות של המדינות המשתתפות כנגד הדולר האמריקאי, אשר היה ניתן לפדותו באופן נומינלי בזהב.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופסק פדיון זה, דבר אשר הותיר את השיטה ללא בסיס רשמי.
יש הגורסים שצריך להיצמד למחיר הנפט, משאב נדרש בצורה כלל עולמית עקב התלות הגדולה של תשתית ההון על אספקת הנפט.
מאחר שאופ"ק מתמחרת נפט בדולרים אמריקאים, הדולר האמריקאי עודנו המטבע המרכזי בשיטה זו, אולם לאחרונה החל האירו לאתגר את עליונות הדולר במידה הולכת וגוברת, ובמידה מסוימת, גם את הין היפני.
באופן כללי מאזן התשלומים מחולק לחלקים הנקראים חשבונות.
מאזן התשלומים מציג את מקורות מטבע החוץ (הנובעים לדוגמה ממכירת סחורות ישראליות מחוץ לישראל) ואת השימושים שנעשו במטבע החוץ שנכנס לישראל (למשל רכישת סחורות מחוץ לישראל וייבואן לישראל).
באופן עקרוני נצפה לראות כי הסכומים מקורות המט"ח זהים לשימושים שנעשו בו, אך אם זה לא המצב נראה את ההפרש בנכסי הרזרבה כדלקמן.
מאזן התשלומים מחולק לשני חשבונות עיקריים, אשר מחולקים לתתי חשבונות נוספים:
החשבון השוטף (Current Account) - מציג זרימה נטו של כסף הנכנס למדינה בעקבות סחר בסחורות, שירותים ותשלומי העברה שנעשו עם מדינות זרות.
גירעון (עודף) מסחרי מופיע כאשר יש גירעון (עודף) בסחר בסחורה במסגרת החשבון השוטף.
החשבון השוטף עצמו מורכב ממספר תתי חשבונות:
חשבון הסחורות (Goods Account) - כולל את העסקאות בגין ייצוא וייבוא סחורות.
החשבון כולל סחורות כלליות, סחורות המיועדות לעיבוד נוסף, תיקוני סחורות וסחורות המסופקות בנמלים לחברות הובלה ותחבורה, ללא הוצאות הובלה וביטוח, אשר נרשמות בסעיפי השירותים.
חשבון השירותים (Services Account) - כולל עסקאות הנובעות ממתן או רכישת שירותים, ובניהן שירותי תיירות, הובלה ותחבורה, מחשוב (היי-טק) ותקשורת, ביטוח, שירותים ממשלתיים, שכר לעובדים זרים ועוד.
חשבון ההכנסות (Income Account) - החשבון כולל הכנסות בגין שכר עבודה והכנסות בגין השקעות.
הכנסות בגין שכר עבודה הן הכנסות שמקבלים תושבי ישראל עבור עבודה שבוצעה מחוץ לישראל, והכנסות בגין השקעות אלה הכנסות הנובעות מהשקעות בנכסים כמו ריבית או דיבידנדים.
חשבון ההעברות השוטפות (Current Transfers Account) - חשבון זה מפרט העברות חד צדדיות בין ישראל לחו"ל (כלומר העברה של נכס שלא התקבלה תמורה בעבורו).
חשבון זה לא כולל העברות הון - הן מוצגות בחשבון ההון.
חשבון ההון (Capital Account) - מציג זרימה נטו של כסף הנכנס למדינה בעקבות קניה או מכירה של נכסים פיננסיים כגון מניות, איגרות חוב וקרקעות.
נכסי רזרבה (Reserve Assets) - אלה נכסי החוץ של המדינה שנמצאים תחת אחריות בנק ישראל ומשמשים לצורך מימון גירעונותיו במאזן, לצורך פיקוח על שערי החליפין או לצורך מטרות אחרות.
סעיף זה כולל זהב מוניטרי, זכויות משיכה מיוחדות, יתרות מט"ח הכוללות מזומנים, פיקדונות וני"ע, רזרבות בקרן המטבע הבינלאומית, ונכסים אחרים.
במאזן התשלומים מוצגים השינויים בנכסי הרזרבה בכל תקופה, בעוד במצבת הנכסים וההתחייבויות של המשק מחוץ לישראל מוצגת היתרה לסוף כל תקופה.
נכסי המשק מחוץ לישראל -
נכסי חוץ במכשירי חוב -
התחייבות המשק מחוץ לישראל -
התחייבות נטו של המשק מחוץ לישראל -
ניתן לחלק את העסקאות הבינלאומיות של מדינה מסוימת לשלוש קטגוריות:
שירותים (כגון סחר סמוי כגון שירותי ייעוץ או משפט, תגמולים והכנסה השקעתית)
הכנסות שונות (כגון ריבית, דיבידנד או כל סוג של הכנסה השקעתית זרה)
העברות חד צדדיות המורכבות מסיוע, מענקים או מתנות שהתקבלו (ירשם כייצוא) או שניתנו (יירשם כייבוא) מ\אל מדינות זרות
השקעות שונות (כגון עסקאות במטבע, פיקדונות בנקים ומסחר באשראי)
יתרת רווח רשמית, כולל זהב, מטבע זר, זכויות משיכה מיוחדות ועודפים בקרן במטבע הבינלאומית
כסף הנכנס לארץ נרשם ב-(+) והיוצא מהארץ נרשם ב-(-):
עלייה בבעלות נכסים בחוץ לארץ נרשמת ב-(-)
עלייה בבעלות זרה של נכסים בארץ נרשמת ב-(+)
חשבון יכול להיות בגירעון או בעודף.
כך לדוגמה, עודף מסחרי רומז על כך שהיצוא של המדינה גבוה מהיבוא שלה ולכן ישנו זרם נטו נכנס לתוך המדינה.
לעומת זאת, גירעון מסחרי רומז על כך כי המדינה מייבאת יותר מאשר היא מייצאת ולכן ישנו זרם נטו יוצא מהמדינה.
למדינה אשר יש לה מאזן תשלומים אפס, הגירעון בחשבון השוטף חייב להיות מאוזן על ידי העודף שבחשבון ההון.
ארצות הברית התמודדה עם חשבון שוטף שלילי למשך זמן רב, אשר מומן באמצעות חשבון פיננסי חיובי.
הדרך היחידה לקנות יותר מהמכירות שלך היא ללוות כסף.
למדינה מסוימת יהיה מאזן תשלומים שלילי (כלומר, ישנה זרימה נטו של כסף החוצה מהמדינה) אם גם החשבון השוטף וגם חשבון ההון נמצאים בגירעון.
במקביל, אם מאזן התשלומים חיובי (כלומר, ישנה זרימה נטו הנכנסת למדינה), אזי שני החשבונות בעודף.
| colspan=5 align=right |השקעות תושבי חוץ בישראל|-
| colspan=5 align=right |תנועות פיננסיות - נטו|-
(1) כולל תנועות הון ותנועות פיננסיות שלא מוינו.
מאזן כוחות היא תאוריה ביחסים בינלאומיים הגורסת כי השלום והיציבות יישמרו קרוב לוודאי אם תתחלק העצמה הצבאית כך שלא יהיה בכוחה של שום מעצמה אחת, או בכוחו של שום גוש, לשלוט על מדינות אחרות.
התאוריה היא חלק מיסודות גישת הריאליזם הפוליטי במדע המדינה.
מודל תאורטי זה הוצג על ידי מורטון קפלן , פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, בשנת 1957.
המדינה כגורם מאזן במערכת בינלאומית
על פי מודל מאזן הכוחות, מדינה יכולה להיות גורם מאזן במערכת בינלאומית (בתור העוגן הראשי של המערכת) או להצטרף לגוש קיים; בחירה זו יכולה לקבוע את גורלה של המדינה וסיכויי הישרדותה במערכת הבינלאומית.
המערכות הבינלאומיות על פי המודל
במודל הציג קפלן 6 מערכות בינלאומיות, במטרה להראות באיזה מבנה תצליח לשמור המערכת הבינלאומית על יציבותה.
חלק מן המערכות הן תאורטיות בלבד ולא נתקיימו במציאות.
מאזן כוחות: במצב כזה ישנן 5 מדינות לפחות במערכת.
במצב כזה לא תוכל מדינה אחת להגיע להגמוניה בקלות, שכן היא ניצבת מול שחקנים רבים במערכת.
המוטו העיקרי במערכת כזו היא לשאוף לקיומו של משא ומתן.
דו־קוטבית רופפת: המערכת מורכבת משני גושים גדולים על כן כל שינוי צבאי באחד מן הגושים יכול לזעזע את המערכת.
חלק מהמדינות במערכת הבינלאומית בוחרות להישאר נייטרליות ולא מצטרפות לאחד הגושים.
דו־קוטבית הדוקה: המערכת מורכבת משני גושים, ללא מדינות נייטרליות.
כל מדינה משתייכת לאחד מן הגושים.
כלל עולמית: מערכת ללא חילוקי דעות, ללא סכסוכים וללא מלחמות.
היררכית:ישנה מדינה אחת שלטת, ושאר המדינות נשמעות למרותה.
וטו יחידתי: נסב סביב עניין הנשק הגרעיני.
ישנן 11 מדינות במערכת הבינלאומית המחזיקות בנשק גרעיני.
עצם העובדה שלכל אחת מהן יש נשק גרעיני תורמת להרתעה ההדדית, ובכך מסייעת בשמירה על היציבות.
וריאציות נוספות למערכות הבינלאומיות הקיימות
קפלן עצמו מונה וריאציות נוספות ל-6 הקיימות:
מערכת דו־קוטבית רופפת ביותר: מצב שבו הגושים נחלשים ומתחזקים בודדים בעלי יכולת גרעינית.
מצב העלול להביא לוטו יחידתי.
מערכת הפשרה: הוא מתייחס למלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית.
במצב פשרה המערכת הסובייטית תתמתן, תהיה התרופפות בגיבוש הפנימי של הגושים.
כתוצאה מכך שחקנים יצליחו לצאת מתוך בריתות צבאיות ויופחת החימוש לרמת ההרתעה המזערית הנדרשת.
מאזן גנאים הוא פוליטיקאי ואיש עסקים ערבי-ישראלי המכהן כראש עיריית סחנין.
בעבר כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגת רע"מ.
היה בעברו כדורגלן, וכיהן כיו"ר קבוצת הכדורגל בני סכנין בין השנים 1994–2008, עד שנבחר לראשות עיריית סח'נין בשנת 2008.
גנאים נולד בסח'נין, החל דרכו בתחום השיפוצים והפך לבעל חברה לשיפוצים.
שיחק בקבוצת הפועל סח'נין עד הגיעו לגיל 27. עם איחוד מכבי והפועל סח'נין היה ליו"ר הקבוצה המאוחדת בני סכנין, וחבר הנהלת התאחדות לכדורגל והביא לזכיית קבוצתו בגביע המדינה.
ב-2006, לקראת בחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום השמיני ברשימת מפלגת בל"ד, ולא נבחר.
ב־7 באוקטובר 2008 התפטר מראשות קבוצת בני סח'נין והעביר את כל סמכויות הניהול למנכ"ל – חסן אבו סאלח, בשל כוונתו להתמודד על ראשות עיריית סח'נין.
בבחירות עצמן, שנערכו ב־11 בנובמבר 2008, נבחר לראשות העיר, כאשר זכה לכ-59% מקולות המצביעים בהתמודדות מול ראש העיר המכהן מוחמד בשיר, שהתמודד מטעם מפלגת חד"ש.
ב־3 בינואר 2009, בעיצומו של מבצע עופרת יצוקה, השתתף גנאים בהפגנה שהתקיימה בסח'נין במחאה על כמות הנפגעים האזרחים הגדולה ברצועת עזה.
לפי דיווחים בעיתונות, במהלך ההפגנה שיבח גנאים את "השאהידים".
פרסום זה גרר ביקורת גדולה, וכאשר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר בישראל כמה חודשים לאחר מכן, ביקש ממנו שר התיירות דאז סטס מיסז'ניקוב להימנע מפגישה עם גנאים בשל אמירתו.
גנאים התרעם על הביקורת והסביר כי מקורה באי-הבנת הביטוי הערבי "שאהיד" בציבור היהודי.
לדברי גנאים, הוא נאמן לדרכו כל השנים ואמר כי הוא מצר על הנפגעים משני הצדדים וכי זו גם הייתה כוונתו בעת ההפגנה בה הובע כאבו של הציבור הערבי-ישראלי, שלרבים מתוכו יש קרובי משפחה ברצועת עזה, על הכמות הגדולה של הרוגים ופצועים בלתי-מעורבים במסגרת התקפת צה"ל.
בשנים 2009–2018 שימש כחבר ועדת תכנון ובניה לב הגליל.
ב-2014 נבחר לוועד הארצי לראשי הרשיות המקומיות הערביות בישראל.
באותה שנה נבחר ליו"ר איגוד ערים לאיכות סביבה אגן בית נטופה.
ב-2015 נבחר ליו"ר ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
ב-2 בפברואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, נבחר למקום השלישי של בל"ד הארצית שדורג במקום השישי ברשימת רע"מ-בל"ד, אך זו זכתה בארבעה מנדטים וגנאים לא נכנס לכנסת.
בינואר 2021 הודיע על הצטרפותו למפלגת רע"מ לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע לאחר שזו פרשה מן הרשימה המשותפת.
הוצב במקום השני ברשימתה לכנסת ונבחר לאחר שהמפלגה זכתה ב־4 מנדטים.
במהלך הכהונה הצביע נגד הקואליציה שבה הייתה חברה מפלגתו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוחלט שלא יתמודד ברשימה והוא סיים את כהונתו בכנסת.
עם זאת, גנאים היה מועמד אחרון ברשימת רע"מ.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2024 נבחר לראשות עיריית סח'נין לאחר שקיבל 53.2% מהקולות.
מאזן (לפי ה-IFRS: דוח על המצב הכספי) הוא דוח כספי המתאר את מצבה הפיננסי של ישות חשבונאית ליום מסוים.
הוא מהווה למעשה "תצלום" של הנכסים, ההתחייבויות וההון העצמי של הישות לאותו יום.
בדרך כלל נערך מאזן בסוף כל שנת כספים ובחברות ציבוריות גם מדי סוף רבעון.
מפורטים בו ערך הנכסים (assets) של הישות, וכנגדם ערך ההתחייבויות (liabilities) וההון העצמי (net worth) שלה.
הון עצמי הוא ההפרש בין ערך הנכסים לערך ההתחייבויות; הוא מייצג את הערך של אותו חלק מנכסי הישות שכלפיו אין לנושים החוץ-תאגידיים של הישות טענה משפטית (הווה אומר, אותו חלק שנותר, בין אם בפועל או באופן רעיוני, לאחר קיום כל ההתחייבויות של הישות).
לפיכך, ההון העצמי מיוחס בעקיפין לבעלי המניות של הישות, ומכונה גם shareholders' equity.
ההון העצמי קשור למושג של זכות שיורית (residual claim).
ברוב המקרים, מאזן נערך עבור תאגיד (כגון חברה, אגודה שיתופית וכדומה).
חשיבותו רבה בעיקר למשתמשים חיצוניים, כלומר אלו העושים בו שימוש כדי לקבל החלטות כלכליות, כגון השקעה בעסק.
מאזן של תאגיד נערך על ידי התאגיד בהתאם לעקרונות חשבונאיים מקובלים שנקבעו בתקנים חשבונאיים, גילויי דעת, חוקים ותקנות.
לאחר עריכת הדוח חותם עליו יושב ראש הדירקטוריון.
רואה חשבון נדרש על פי חוק לבקר את הדוחות הכספיים של התאגיד, באמצעות התהליך של ביקורת חשבונאית, ולבסוף לחוות את דעתו על מידת התאמתם לכללים אלו.
רואה החשבון נדרש להיות אדם חיצוני שאינו מועסק על ידי התאגיד, וזאת על מנת לאפשר לקוראי הדוחות הכספיים לדעת עד כמה המידע המופיע בהם הוא אמין, אובייקטיבי, ומתאים לעקרונות החשבונאיים המקובלים, כך שיוכלו להסתמך עליו בבואם לקבל החלטות כלכליות.
המאזן מספק מידע על הנכסים וההתחייבויות.
המידע מוגש בצורה תמציתית, אך נספחים אליו ביאורים ופירוטים שונים לכל סעיף, אשר מהווים חלק בלתי נפרד מהדוח.
הדוח כולל בדרך כלל "מספרי השוואה" - טורים נלווים שבהם השוואה של כל סעיף עם מקבילו במאזן של התקופה הקודמת.
בצד האחד (הימני, בדרך כלל, במאזן הנערך בשפה העברית) מופיעים נכסי החברה, כשראשון מופיע הרכוש השוטף, אחריו ההשקעות לטווח ארוך ולבסוף הרכוש הקבוע.
בין סעיפי הרכוש השוטף הנפוצים ניתן למצוא את יתרת הכסף המזומן שברשות החברה, פיקדונות בבנק, קופת צ'קים, מלאי המוצרים וחומרי הגלם, הציוד, וכן חובותיהם של לקוחות וחייבים אחרים, שנחשבים גם הם לנכס פיננסי.
בצד האחר (השמאלי, בדרך כלל) מופיעים פרטי ההתחייבויות של הישות והונה העצמי.
בדומה לנכסים, ההתחייבויות מסודרות גם הן מהטווח הקצר לארוך: ראשית ההתחייבויות השוטפות, שביניהן ניתן למצוא אשראי בנקאי לזמן קצר, אשראי מספקים ונותני שירותים, הלוואות קצרות מועד מגורמים אחרים, וכן המחאות לפרעון שנתנה הישות; ולאחר מכן מפורטות ההלוואות לטווח ארוך.
לאחר ההתחייבויות מפורט הונה העצמי של הישות.
סכום טור ההתחייבויות וההון העצמי זהה תמיד לסכום טור הנכסים (כלומר, על הדוח להיות מאוזן).
המאזן מפורסם בדרך כלל כחלק מקבוצת דוחות תקופתית, הדוחות הכספיים.
המאזן מוגש לבעלי המניות של התאגיד (או למשתמשים אחרים, לפי העניין) במועדים קבועים.
המאזן החשוב ביותר הוא זה המוגש בסוף שנה תקציבית, ב-31 בדצמבר.
מאזן זה מוגש גם לשלטונות המס והוא חלק מהבסיס לביקורת של רשות המיסים על דיווחי הפירמה.
בישראל הדוח צריך להיות מוגש ליום 31 בדצמבר, אך ישנן מדינות שבהן הדבר אינו כך.
חברות ציבוריות נדרשות להגיש גם דוחות רבעוניים (אחת לשלושה חודשים).
הדוחות השנתיים, ובכללם הדוח על המצב הכספי, מחויבים בביקורת יסודית על ידי רואה חשבון מבקר חיצוני.
לעומתם, הדוחות הרבעוניים מחויבים רק בסקירה על ידי רואה חשבון, כך שייתכן שיהיו פחות אמינים מהדוח השנתי.
המאזן משמש בראש ובראשונה את מנהלי הישות, המעוניינים לקבל תמונה אמיתית על מצבה של הישות (בכפוף למדיניות החשבונאית).
בתנאים מסוימים, באמצעות המאזן ניתן לדעת האם שווי הנכסים של הישות גבוה משווי ההתחייבויות.
באמצעותו יכולים הקוראים גם להשוות בין השנה החולפת לבין השנה שקדמה לה, לבצע ניתוחים באמצעות מדדים שונים על מנת להסיק כיצד ניתן להתייעל ולחסוך.
אף על פי שקביעת המיסים שתשלם החברה נקבע בדוח ההתאמה למס שמבוסס על דוח רווח והפסד, המאזן (בערכים נומינליים) מוגש אף הוא לשלטונות המס ומשמש אותם בביקורתם.
המאזן יכול להיות מוגש לגורמים חיצוניים המעוניינים לעיין בו.
לדוגמה, לעיתים בנק המעניק אשראי לתאגיד דורש לקבל לידיו את המאזן כדי לבחון את מצבה האמיתי של הישות.
גם גורם המעוניין להשקיע או לרכוש את השליטה על התאגיד ירצה לעיין במאזן ולהיעזר בו על מנת להעריך את ערכו של ההון העצמי.
בהנהלת חשבונות, מאזן בּוֹחַן הוא גיליון עבודה שבו מפורטות היתרות של כל כרטיסי החשבון בספר החשבונות של ישות חשבונאית בעמודות של חובה וזכות.
סיכום צד החובה במאזן בוחן יהיה שווה תמיד לסיכום צד הזכות.
מאזן הבוחן או מאזן בוחן יתרות הוא גיליון עבודה הכולל את יתרות כל כרטיסי החשבון נכון למועד עריכת מאזן הבוחן.
יתרות בחובה יהיו בטור החובה ויתרות בזכות יהיה בטור בזכות.
מאזן בוחן כזה יכול להיות גם תלת טורי.
מאזן בוחן תנועות או מאזן תנועה.
במאזן בוחן זה יהיו יתרות פתיחה, סך כל התנועות במשך התקופה ויתרות הסגירה.
מאזן בוחן זה נועד לצורכי בקרה.
מאזן בוחן תלת טורי משלב את מאזן בוחן יתרות ומאזן בוחן תנועות בגיליון עבודה אחד.
המדובר בטבלה המרכזת את כל כרטיסי החשבון וסוכמת את יתרותיהן בתחילת התקופה ובסופה, וגם כוללת מאזן הבוחן את תנועות הזכות והחובה במהלך התקופה.
במאזן מסוג זה, על כל זוג טורי חובה וזכות להיות בעל סיכומים שווים.
היתרות סגירה הם למעשה היתרות פתיחה, שהן היתרות סגירה של שנה קודמת בתוספות יתרות שהיו במהלך השנה.
מאזן בוחן חולק לסעיפים מאזניים ותוצאתיים, סכום הסעיפים החובה והזכות שלהם חייב להיות שווה.
ומכאן נגזר שמו מאזן, שזהו מאין משווה שצד החובה תמיד חייב להיות שווה לצד הזכות.
גוף האדם מכיל מים רבים, והם מהווים כשישים אחוז ממסת גופו.
שמירה על כמות מים קבועה בגוף ועל שיעור המומסים בתוכם היא קריטית לקיום החיים של האורגניזם ושל התאים המרכיבים אותו.
כדי לשמור על כמות קבועה של מים בגוף, על מערכות הגוף לקיים ללא הפסקה את הפעולות שבאמצעותן כמות המים היוצאת מהגוף תהיה שווה לכמות המים הנכנסת לגוף.
לכליות תפקיד עיקרי בשליטה על כמות השתן המיוצרת ולפיכך על כמות המים היוצאת מהגוף.
ברחבי הגוף מפוזרים קולטנים תחושתיים הרגישים ללחץ הדם ולשיעור המומסים בדם.
קולטנים אלו מהווים חלק ממערכות הורמונליות ועצביות המפעילות את הכליות ומשפיעות על כמות השתן הנוצר בהן.
מצד שני, מנגנון הצמא מעודד התנהגות המובילה לשתיית מים.
התגלה כי מים המגיעים לכבד יכולים להביא להפרשת הורמון המאותת שאפשר להפסיק לשתות.
המים בגוף מחולקים על פי מיקומם.
מרבית המים, כשני שלישים, נמצאים בתוך עשרות מיליארדי תאי הגוף כמרכיב בנוזל התוך-תאי.
השליש הנותר של המים מרכיב את הנוזל החוץ-תאי.
מרבית הנוזל החוץ-תאי, כשלושה רבעים ממנו, הוא הנוזל הבין-תאי.
כרבע מהנוזל החוץ-תאי מרכיב את פלזמת הדם.
כמויות קטנות של נוזל חוץ-תאי נמצאות גם במערכת הלימפה ובחללי הגוף השונים, כגון הנוזל המוחי-שדרתי שבחדרי המוח והנוזל הסינוביאלי שבמפרקים.
נפח הנוזלים בחללים הקטנים מסתכם בליטר עד שני ליטרים.
בין הנוזל התוך-תאי לנוזל החוץ-תאי ניצבים קרומי התאים הבררנים למעבר רוב האלקטרוליטים בגוף.
הנוזלים נבדלים מאוד זה מזה בהרכב המומסים שבהם, כלומר, בכל אחד מהם ישנה כמות אחרת של יונים שונים.
בין הנוזל הבין-תאי לפלזמת הדם ניצבות דפנות הנימים העבירות לכמעט כל חומר בגוף, ולכן הרכבו של הנוזל הבין-תאי דומה להרכבה של הפלזמה.
קרומי התאים, כמו גם דפנות הנימים, מאפשרים מעבר חופשי של מים.
שמירה על כמות מים קבועה בגוף מתאפשרת על ידי איזון בין כמות המים הנכנסים לגוף לכמות המים היוצאים ממנו.
חלקים מתנועת המים אל הגוף ומחוצה לו כלל אינם מודעים או נשלטים.
למשל מים היוצאים דרך העור (לא כזיעה), או מים המופרשים דרך הריאות.
כ־700 מיליליטרים (0.7 ליטר) ביממה יוצאים מהגוף בדרכים אלו ומצטרפים למים היוצאים מהגוף בצואה, בשתן ובזיעה.
מים מתווספים לגוף דרך מערכת העיכול כתכולת שתייה ומזון.
מים נוספים מופקים בגוף בתאים, המסנתזים אותם במהלך חמצון פחמימות, כחלק מהנשימה התאית.
מסלולי כניסת מים לגוף האדם
מים הנכנסים למערכת העיכול, בין אם כנוזל ובין אם כמרכיב במזון מוצק, נספגים בגוף בעיקר במעי הדק.
חלק מהמים נספגים גם בהמשכה של מערכת העיכול, במעי הגס.
מנגנון הספיגה העיקרי של המים תלוי בלחץ אוסמוטי המתקיים עקב פעילותן של משאבות יונים בדפנות המעי.
משאבות היונים מוציאות באופן פעיל יונים של נתרן מתוך צינור המעי ומכניסות אותם לגוף, כך שנוצר הפרש לחצים אוסמוטי הגורם ליציאת מים מצינור המעי ולכניסתם לגוף.
עם הגעת המים למעי הדק הם נספגים לגוף באופן כמעט מיידי ומכאן שקצב ספיגת מי שתייה תלוי בקצב התרוקנות הקיבה.
כמויות גדולות של מים או מים קרירים (בין שמונה לשלוש עשרה מעלות צלזיוס) מתרוקנים מהר יותר מהקיבה מאשר כמויות קטנות או מים חמים.
מים בתמיסה מרוכזת מתרוקנים לאט יותר מהקיבה.
מכאן שהדרך המהירה ביותר להוסיף נוזלים לגוף דרך מערכת העיכול, היא שתיית מים קרירים, בריכוז מומסים זהה לריכוז הקיים בגוף או דליל יותר ובכמויות גדולות.
כמות המים הנצרכים דרך מערכת העיכול משתנה, ותלויה בגורמים כמו אקלים ופעילות פיזית.
בכל מקרה, כדי לאזן את כמות המים שיוצאים מהגוף, צריכת מים היא חיונית.
+ מאזן מים יומי (בערכים של מיליליטרים ליום)מים נכנסים (מל')מים יוצאים (מל')דרך מערכת העיכול (מזון ושתייה) 2,100ריאות 350 עור - בפעפוע 350כתוצר מטבולי 200 עור- בהזעה 100 צואה 100 שתן 1,400סה"כ2,300 2,300
במהלך נשימה תאית, תהליך הפקת אנרגיה כימית זמינה לשימוש על ידי התאים, מסנתזים התאים מולקולות מים מחמצן, פרוטונים ואלקטרונים (פרוטון ואלקטרון מהווים יחדיו אטום מימן).
קטבוליזם של מולקולת גלוקוז אחת, לדוגמה, מוביל ליצירת שש מולקולות של מים.
ביממה אחת, מופקים בדרך זו כ־200 מיליליטר מים הנכנסים לגוף.
העור העוטף את הגוף כולו מונע יציאת מים מהגוף.
השכבה החיצונית ביותר של העור, השכבה הקרנית של עילית העור, עשויה תאים המכילים חלבון דוחה מים בשם קרטין.
התאים מחוברים זה לזה בקשרים הדוקים המוסיפים לאטימותה של השכבה הקרנית.
פגיעה בשלמות העור, כגון כווייה, עלולה לגרום לאובדן גדול של מים, שיש לפצות עליו בשתייה מרובה.
למרות יעילותה של השכבה הקרנית, עדיין עוברים דרכה מים בפעפוע ויוצאים מהגוף בכמות של כ־350 מיליליטר ליממה.
בלוטות זיעה בעור מפרישות זיעה המכילה מים כחלק ממערכת ויסות החום של הגוף.
התאיידות הזיעה היא תהליך אנדותרמי המוביל לקירור.
בתנאים רגילים יוצאים מהגוף בדרך זו כ־100 מיליליטר של מים ביממה, אך בתנאים של אקלים חם ומאמץ גופני קשה, אובדן המים בהזעה מגיע לליטר עד שני ליטרים בשעה.
אוויר שנשאף לריאות מלוחלח על ידי מים בדפנות דרכי הנשימה.
מולקולות המים עוברות ממצב נוזלי למצב צבירה של גז.
בטמפרטורת הגוף, לחץ האדים של המים מגיע ל־47 מילימטר כספית.
האוויר ננשף מהגוף כשהוא עדיין מכיל את המים שהתאדו לתוכו.
בדרך זו, יוצאים מהגוף כ־350 מיליליטר של מים ביממה.
בטמפרטורות נמוכות, לחץ האדים באוויר קרוב לאפס והאוויר יבש.
הפער שבין לחות האוויר הנשאף ללחות האוויר הננשף גדל ועמו גדלה כמות המים היוצאת מהגוף.
לאחר ספיגת חומרי מזון ומים מהחומרים המתעכלים על ידי מערכת העיכול, נפלטת עם הצואה כמות קטנה של כ־100 מיליליטר של מים ביממה.
מערכת השתן מייצרת ללא הפסק שתן ומפרישה אותו מהגוף.
במצב נורמלי, כמות השתן הנוצרת ביממה היא המשתנה הגדול ביותר בהשוואה ליתר מסלולי היציאה של מים מהגוף.
כדי לשמר את מאזן המים בגוף, מערכות רפלקס הכוללות חיישנים המעידים על כמות המים בגוף ועל ריכוז המומסים במים, משפיעות על כמות השתן שמייצרות הכליות ועל ריכוזו.
הכמות המינימלית של שתן ביממה תלויה בריכוזו המקסימלי ובכמות חומרי הפסולת שעל הגוף לסלק.
אדם נורמלי מפריש מדי יום 600 מיליאוסמולים של חומרי פסולת מטבוליים ויונים, הריכוז המקסימלי של השתן מגיע ל־1200 מיליאוסמולים לליטר.
600 מיליאוסמולים ליממה מחולקים ב־1200 מיליאוסמולים בליטר שווים לחצי ליטר שתן ביממה, כמות המכונה "נפח שתן הכרחי".
לעומת הכמות המינימלית של השתן האופיינית למצב של התייבשות הגוף, ייתכן ייצור שתן במצבי רווייה (במהלך תחרות שתייה למשל) בכמות המגיעה ל־20 ליטרים ביממה.
ויסות נפח הדם והנוזל החוץ-תאי
בתגובה לצריכת מים דרך מערכת העיכול ולאיבודם במהלך פעילויות ותהליכים שונים, מוטל על הכליות התפקיד של איזון נפח המים בגוף.
בכליות נקבעת כמות המים שתופרש וכמות המומסים (בראשם מלח, המומס העיקרי בנוזל החוץ-תאי) שתופרש.
לריכוז המלח תפקיד חשוב במשק המים של הגוף, שכן שיעורו חייב להיות קבוע לשם שימור תנאי קיום החיים.
במידה ושיעורו יעלה, יהא על מערכות הגוף להפרישו או להעלות את כמות המים, ובמידה ושיעורו ירד, יהא על המערכות לשמרו או להקטין את כמות המים שבגוף.
כדי לשנות את קצב הפרשת המים בשתן, יש לשנות את קצב כניסת המים (את הסינון) למערכת המייצרת את השתן או את קצב הספיגה החוזרת של המים מהמערכת.
ייצור השתן מתרחש בנפרונים, יחידות התפקוד הבסיסיות של הכליות.
כל נפרון מתחיל במבנה המכונה גופיף כליה.
הגופיף בנוי מפקעית נימים העטופה בקופסית על שם באומן.
במעבר הכמעט חופשי בין הנימים לקופסית, עוברים מים וכמעט כל סוגי המומסים של פלזמת הדם.
המעבר נמנע רק מחלבוני הדם ומתאי דם.
הפרשי לחצים הידרוסטטים ואוסמוטים בין הפקעית לקופסית, קובעים את קצב ייצור התסנין.
התסנין נע לאורך המבנה הצינורי של הנפרון עד הגיעו לאגן הכליה, ומשם, כשתן, אל מחוץ לגוף.
בעת מעבר התסנין לאורך הנפרון, מתרחשים שני תהליכים בסיסיים נוספים, ספיגה חוזרת והפרשה.
בהתאם לתפקידו של כל חלק מהנפרון ובהתאם לתפקודו באותו הזמן, מים או מומסים יוצאים מהנפרון ונספגים מחדש בגוף, או לחלופין מופרשים מהגוף לתוך הנפרון.
לאחר שהתסנין סיים את מהלכו בנפרון, והסתיימו תהליכי הספיגה החוזרת וההפרשה, הנוזל שנותר הוא השתן.
לגבי כל חומר שנכנס לנפרון מתקיימת המשוואה הבאה: כמות החומר שסונן לנפרון, פחות כמות החומר שנספג בחזרה לגוף, ועוד כמות החומר שהופרש לנפרון, שווה לכמות החומר בשתן או לכמות החומר שיצא מהגוף.
כמות המים שמופרשת בשתן שווה לכמות המים שסוננה לנפרון פחות כמות המים שנספגה בחזרה.
כבר בתחילת מהלכו של התסנין בנפרון, נספגים בחזרה מרבית המים וחוזרים לדם.
בדפנות האבובית המקורבת נמצאות משאבות נתרן הפועלות לספיגתו החוזרת.
נתרן, בהיותו המומס העיקרי בפלזמת הדם, יוצר עם מעברו לגוף הפרש אוסמוטי שגורם לספיגה מחדש בפעפוע של מים.
שינויים בקצב הספיגה של הנתרן משפיעים גם על קצב הספיגה של המים.
באבובית המקורבת, ביתר חלקי הנפרון ובצינור המאסף מתרחשים תהליכים רבים המשפיעים על ספיגה חוזרת או על הפרשה של מומסים נוספים וויסות כמותם בגוף, כמו גם ויסות חומציות הדם.
בהקשר של ויסות המים בגוף, מבנה ופעולת הנפרון יוצרים מסביב ללולאת הנלי לחץ אוסמוטי המגיע ל־1200 מיליאוסמולים לליטר, וכי הזרוע העולה של לולאת הנלי אטומה למעבר מים.
לאחר שיצא מלולאת הנלי, ועם כניסתו לצינור המאסף, דומה ריכוזו של התסנין לריכוז הנוזל החוץ תאי, ושיעורו כ־300 מיליאוסמול לליטר או נמוך ממנו.
ר' איור "ייצור שתן היפרטוני".
עיקר ויסות כמות המים בשתן או ריכוזו של השתן נעשה בצינור המאסף.
בתוך הצינור זורם תסנין בריכוז של 300 מיליאוסמולים, הצינור המאסף עובר בסמוך ללולאת הנלי המשרה על סביבתה ריכוז מומסים של 1200 מיליאוסמולים.
אך ללא השפעה חיצונית, דפנות הצינור המאסף אטומות למעבר מים כך שלמרות הפרש אוסמוטי של 900 מיליאוסמולים, לא נספגים המים בחזרה דרך דפנות הצינור.
כאשר הורמון נוגד השתנה (מוכר גם בראשי תיבות ADH, מאנגלית: antidiuretic hormone) מגיע לתאי דופן הצינור המאסף, מגיבים התאים בייצור חלבונים המכונים אקוופורינים.
חלבונים אלו מגיעים לקרומי התאים ומהווים תעלות המאפשרות מעבר מים.
בנוכחות האקוופורינים ועקב הלחץ האוסמוטי הגדול, עוברים מים בפעפוע מהצינור המאסף לגוף ונספגים בחזרה.
ככל שגדלה כמותו של הורמון נוגד השתנה, כך גדל מספר התעלות המאפשרות מעבר מים וגדלה הספיגה החוזרת.
ספיגה חוזרת מעלה את ריכוז השתן ומקטינה את נפחו.
מאידך, בהיעדר הורמון נוגד השתנה או כאשר הוא ישנו בכמויות קטנות, פחות תעלות יאפשרו ספיגה חוזרת של מים ולכן ריכוז השתן ירד ונפחו יגדל.
הורמון נוגד השתנה מופרש מהאונה האחורית של יותרת המוח, ומשפיע ישירות על ספיגה מחדש של מים.
הגורם העיקרי להפרשת ההורמון הוא שינוי באוסמולריות של הנוזל החוץ-תאי.
שינוי באוסמולריות נובע מירידה או עלייה בכמות המים בנוזל החוץ-תאי.
התייבשות, למשל, תעלה את האוסמולריות.
אוסמורצפטורים, הנמצאים בהיפותלמוס ובקדמת החדר השלישי של המוח, מגרים את הפרשתו כאשר עולה האוסמולריות, ומדכאים את הפרשתו כאשר יורדת האוסמולריות.
עלייה בפעילות סימפתטית מגרה הפרשת הורמון נוגד השתנה.
המערכת הסימפתטית מגבירה פעילותה בתגובה לירידה בלחץ דם או בנפח הדם.
מכאן שההורמון מופרש לא רק בתגובה לעלייה באוסמולריות אלא גם בתגובה לירידה בלחץ דם או בנפח דם, אלא שהתגובה לאחרונים משמעותית רק בטווח הקצר, כמו בתגובה לדימום.
בטווח הארוך, לאוסמולריות של הנוזל החוץ-תאי ישנה השפעה משמעותית יותר על הפרשת ההורמון.
גורמים נוספים יכולים להשפיע על הפרשת הורמון נוגד השתנה.
הקאה גורמת לעלייה בהפרשתו וכתוצאה מופעל המנגנון שישמר מים שאבדו בהקאה.
גם ניקוטין ומורפין גורמים לעלייה בהפרשת ההורמון.
מצד שני, אלכוהול מדכא את הפרשת ההורמון וגורם לעלייה בקצב הפרשת מים בשתן ובכמות השתן המיוצרת.
הפפטיד אנגיוטנסין II מופעל בתגובה לירידה בלחץ הדם או בנפח הדם.
הוא משפיע על קצב ייצור השתן על ידי שינוי בקצב הסינון לנפרון ועל ידי שינוי בקצב הספיגה החוזרת של המים.
ראשית, האנגיוטנסין II גורם להיצרות העורקיק המוציא של פקעית הכליה, פעולה המעלה את הלחץ ההידרוסטטי בפקעית ולכן מפחיתה את קצב הסינון לתוך הנפרון.
אותה פעולה גורמת לירידה בלחץ ההידרוסטטי בהמשך לעורקיק המוציא, במערכת הנימים שלתוכה נספגים בחזרה חומרים מהנפרון, ולכן לירידה בהתנגדות לספיגה חוזרת.
בנוסף, אנגיוטנסין II מגרה את תאי דופן האבובית המקורבת להגביר ספיגה חוזרת של יוני נתרן.
ספיגת הנתרן גורמת לעלייה בלחץ אוסמוטי ולכן לעלייה בספיגה חוזרת של מים.
השפעתו של אנגיוטנסין II על קצב הסינון נחשבת כפעולה שמשמרת את קצב הסינון בתגובה לבעיה כלשהי, ולא כפעולה המגבירה סינון.
אלדוסטרון, המופרש מקליפת יותרת הכליה בהשפעת אנגיוטנסין II, גורם לעלייה בספיגה חוזרת של נתרן מהצינור המאסף.
השפעתו על ספיגה חוזרת של מים מועטה.
ANP הוא פפטיד המופרש מתאים בפרוזדורי הלב.
ANP מופרש בתגובה ללחץ מכני על התאים, כלומר בתגובה לעלייה בנפח הדם.
מכיוון שכך, ומכיוון שהוא מעכב ספיגה חוזרת של נתרן ומים בצינור המאסף, נחשב ה-ANP כאנטגוניסט למערכות המגבירות ספיגה חוזרת של מים ונתרן.
המערכת הסימפתטית מופעלת על ידי חיישנים המפוזרים במערכת הלב וכלי הדם, כמו באזורי לחץ גבוה כגון בקשת אב העורקים ובעורק תרדמני, או חיישנים באזורי לחץ נמוך כגון בכלי הדם שבריאות.
הראשונים מושפעים יותר משינויים בלחץ הדם והאחרונים משינויים בנפח הדם.
עלייה בפעילות סימפתטית מתרחשת בתגובה לירידה בלחץ הדם או בנפח הדם, וגורמת להצרת עורקיקים שמפחיתה את קצב הסינון לנפרונים.
באותה עת, גורמת המערכת להתגברות ספיגת נתרן מהאבובית המקורבת, לשחרור רנין וליצירת אנגיוטנסין II ואלדוסטרון.
לאדרנלין ולנוראדרנלין השפעה דומה לזו של המערכת הסימפתטית.
עיקר כוחה של הפעילות הסימפתטית כרוך בהשראת תגובה מהירה לשינויים גדולים במאזן הנוזלים בגוף, כגון בעת דימום או, לחלופין, בהפחתת הפעילות הסימפתטית לאחר ארוחה עשירה בנוזלים.
למערכת השפעה פחותה בוויסות המים בטווח זמן ארוך.
אינטגרציה של הגורמים המשפיעים על כמות המים בשתן
ריבוי המערכות המשפיעות על כמות המים המופרשת בשתן, מביא לכך שבמידה וישתנה רק קצב הסינון לכליות או רק קצב הספיגה החוזרת, יאוזן השינוי על ידי המערכות האחרות וכמות השתן לא תשתנה.
באותה מידה, לפעילות חריגה של רק אחת מהמערכות ישנה השפעה מועטה על נפח הדם, שכן המערכות האחרות יפצו על הפעילות החריגה.
המערכות יחד מגלות רגישות רבה לשינויים בפרמטרים המנוטרים על ידן.
כך, למשל, שינוי קטן בנפח הדם יגרום לשינוי גדול בתפוקת הלב, שינוי קטן בתפוקת הלב יגרום לשינוי גדול בלחץ הדם שישפיע על נפח השתן.
המערכות מסוגלות לאזן ולשמר את נפח הדם בתגובה לכמויות שונות ואף גדולות של מים הנכנסים למערכת העיכול, למעט במקרה שכמות המים הנכנסת קטנה מדי.
השליטה על מאזן הנוזלים בגוף אינה מסתכמת בקביעת נפח השתן.
גם כניסת מים דרך מערכת העיכול נתונה להשפעה בעזרת מנגנון הצמא.
תחושת צמא היא תשוקה מודעת לשתיית מים.
אל מרכז הצמא שבמוח, מגיעים גירויים מאוסמורצפטורים המנטרים את כמות המומסים שבפלזמת הדם ובנוזל המוחי שדרתי.
אותם אוסמורצפטורים שמפעילים את שחרור הורמון נוגד השתנה, גורמים לתחושת צמא.
מרכז הצמא מופעל גם על ידי ירידה בנפח הדם, עלייה ברמת אנגיוטנסין II ותחושת יובש בפה וברירית הוושט.
מנגד, הרחבה של דפנות מערכת העיכול המעידה על כניסת מזון ומים, מדכאת את פעילות מרכז הצמא.
מכל הגורמים המשפיעים על פעילות מרכז הצמא, המשמעותית ביותר היא רמת האוסמולריות של הנוזל החוץ-תאי.
די בשינוי של כאחוז וחצי באוסמולריות כדי לעורר תחושת צמא.
מאזן הנוחות הוא מושג הלקוח מעולם המשפט, והוא דרך משפטית לקבל הכרעה תוך כדי בחינת התוצאה האפשרית של ההכרעה.
כאשר לשני צדדים בדיון משפטי ישנם טיעונים בעלי משקל, וקשה להכריע משקלו של מי עדיף – פועל השופט לפי מבחן מאזן הנוחות.
הוא מניח שתי תוצאות אפשריות, ובוחן מי מהצדדים בדיון יינזק יותר אם יוחלט לטובת צד זה או אחר.
התוצאה שתגרום את הנזק הקטן יותר היא אשר תהיה עדיפה, ועל פיה תינתן הכרעה.
מבחן מאזן הנוחות עולה לעיתים קרובות בעת דיונים על בקשה למתן צווים שונים כמו צו עיקול או צו מניעה, שבה בוחן בית המשפט את הנזק שייגרם למבקש אם לא יינתן הצו אל מול הנזק שייגרם למשיב אם כן יינתן צו כמבוקש.
כאשר בכל אחת מהחלופות - נזק שייגרם עלול להיות בלתי הפיך.
לעיתים צד אחד בתביעה טוען מראש טענה הקשורה במאזן נוחות.
לדוגמה, אזרח התובע לסגור מפעל בשכנותו הגורם לרעש בלתי נסבל, ואילו המפעל משיב כי הרעש אינו גורם נזק משמעותי, אם בכלל, ולחלופין מעלה את הטענה כי סגירת המפעל תביא עליו נטל כלכלי כבד מנשוא.
גם במשפטים פליליים, מפעילים לעיתים את מבחן מאזן הנוחות.
כך למשל השיקולים למתן עבודות שרות לציבור (של"צ) ללא הרשעה בדין, קשורים למבחן מאזן הנוחות – במקרים בהם נעברה עבירה שחומרתה אינה גדולה, וברור כי לכאורה יש להרשיע את הנאשם, ואף התביעה עומדת על כך שיורשע, וטוענת כי אי-הרשעה תהווה מסר שלילי לעבריינים פוטנציאליים, ויאבד ממד הגמול והעונש.
מנגד מעלה הנאשם את הנזק הבלתי הפיך שייגרם לו בעבודה ובחיי המשפחה אם יורשע ויוטל עליו כתם לכל החיים.
אם יהיה השופט סבור כי הנזק שייגרם לנאשם גדול יותר מהנזק שייגרם לחברה מאי-הרשעתו, יסתפק בעבודות שרות ללא הרשעה.
מאזנות הן משטחי היגוי נעים הממוקמים בשפת הזרימה (הפרופיל האחורי) של כנפי כלי טיס בעלי כנף קבועה כמו מטוסים ודאונים.
באמצעות המאזנות ניתן לשלוט על הגלגול של המטוס.
לרוב עבור תמרון גלגול מאזנת בכנף אחת יורדת והמאזנת בכנף השנייה עולה.
הסיבה לכך היא שכאשר מאזנת אחת יורדת היא מגדילה את כוח העילוי וגורמת לכנף שלה לעלות למעלה, בעוד שכשהמאזנת השנייה עולה היא מפחיתה את כוח העילוי וגורמת לכנף שלה לרדת למטה, דבר היוצר מומנט גלגול סביב ציר האורך של המטוס.
המילה Aileron באנגלית משמעה בצרפתית "כנף קטנה".
המאזנות גורמות לתופעת לוואי בלתי רצויה של סבסוב נגדי - מומנט סבסוב לכיוון המנוגד לסיבוב שנוצר על ידי המאזנות.
במילים אחרות, שימוש במאזנות לצורך גלגול המטוס לצד ימין יצור תנועת סבסוב לצד שמאל.
הסבסוב הנגדי נגרם על ידי הכוחות החזיתיים או האחוריים המופעלים על קצות הכנפיים.
על הכנף העולה נוצר וקטור עילוי עם נטייה אחורה שיוצר אלמנט של כוח אחורי ועל הכנף היורדת מופעל וקטור עילוי עם נטייה קדימה שיוצר אלמנט של כוח קדמי.
סבסוב נגדי נגרם לעיתים קרובות גם כתוצאה של הפרשי כוח הגרר הנוצר בין המאזנת היורדת למאזנת העולה.
ניתן לפצות בצורה יעילה על הסבסוב הנגדי על ידי שימוש בהגה הכיוון (rudder), שיוצר כוח צידי על המיצב האנכי (זנב) אשר יוצר מומנט סבסוב נגדי לצד השני.
שיטה נוספת היא שימוש במאזנות דיפרנציאליות, במקרה זה המאזנת היורדת יורדת ביחס קטן יותר מאשר העלייה של המאזנת העולה.
המאזנות יכולות להשתמש בשילוב של שיטות אלה.
במטוסים כבדים כדוגמת הבואינג 747, בואינג 767, בואינג 777, בואינג 787 ומטוסי האיירבוס הראשונים נעשה שימוש בשני זוגות של מאזנות למטרה זו, זוג אחד בחלק הקיצוני של הכנף וזוג אחד של מאזנות קטנות יותר בין המדפים בכנף.
במהירות גבוהה (לרוב מעל 250 קשר) המאזנות הפנימיות בלבד נעות, וכך מקטינות את מומנט הסבסוב שנוצר, ואילו המאזנות החיצוניות "ננעלות".
במהירויות קטנות יותר, כמו בנחיתה, שני זוגות המאזנות נעים במקביל.
הטייס שולט על המאזנות על ידי סיבוב או הזזת מוט ההיגוי לצדדים ימינה או שמאלה.
כאשר הטייס מזיז את מוט ההיגוי ימינה המאזנת בכנף הימנית עולה ובכנף השמאלית יורדת והמטוס מתגלגל (סביב ציר האורך) לצד ימין (הכנף הימנית יורדת והשמאלית עולה) וכך להפך.
משטחי היגוי עם פונקציות משולבות עם מאזנות
שילוב של המאזנות עם המדפים (Flaperon).
משטח יחיד בכל כנף משרת את שתי המטרות: בשימוש כמאזנות, המשטחים נעים בנפרד לכיוונים מנוגדים.
בשימוש כמדפים, שני המשטחים נעים יחדיו למטה, במקרה כזה נשאר עדיין מרווח תנועה כדי שהמשטחים עדיין יוכלו לשמש כמאזנות.
צורה נוספת לשליטה על הגלגול היא שילוב של המאזנות עם הספוילרים (Spoileron).
במטוסים בעלי כנף בצורת דלתא (כמו הקונקורד וה־F-117) משלבים את המאזנות עם הגה הגובה (Elevators) לשליטה על הגלגול ועל העלרוד (מכונה באנגלית: Elevon).
במספר מטוסי קרב מודרניים משתמשים בהגאי גובה הפועלים בצורה הפרשית (אחד נגד השני) בשביל לסייע בגלגול במהירות גבוהה (Taileron).
במטוס הבואינג 787, המאזנות הפנימיות וגם החיצוניות הן שילוב של Flaperon ו-Spoileron, כלומר בעת הורדת המדפים המאזנות יורדות מעט ביחד איתם, ובעת פתיחת הספוילרים בנחיתה המאזנות עולות למעלה יחד עם הספוילרים.
בגוף מבטח, כגון חברת ביטוח וקרן פנסיה, מאזן אקטוארי הוא מאזן המציג את הנכסים שבידי הגוף המבטח, כולל הכנסות עתידיות מדמי ביטוח, לעומת ההתחייבויות של הגוף המבטח למבוטחיו.
ההפרש שבין הנכסים להתחייבויות הוא עודף אקטוארי (כאשר ההפרש חיובי) או גירעון אקטוארי (כאשר ההפרש שלילי).
כאשר מתקיים שוויון בין הנכסים להתחייבויות, מתקיים איזון אקטוארי.
חישוב המאזן כולל הנחות והערכות אחדות, הן ביחס לצד הנכסים והן ביחס לצד ההתחייבויות, המשפיעות על תוצאות המאזן.
בנסיבות אלה, חישוב המאזן מצריך אקטואריה, שתעריך את הבלתי ידוע.
נמחיש זאת במאזן אקטוארי של קרן פנסיה, המקבלת מדי חודש דמי גמולים מעמיתיה, ובתמורה מבטיחה להם פנסיה חודשית לכל ימי חייהם, במקרה של נכות או פרישה מעבודה עם ההגעה לגיל פרישה, וכן מבטיחה פנסיה לשאירים של העמית או הפנסיונר.
בצד הנכסים נדרשות הערכות אחדות:
תזרים ההכנסות מדמי גמולים שמשלמים העמיתים.
תזרים זה מושפע מגידול או קיטון במספר העמיתים, כמו גם שינוי בשכר המבוטח.
דוגמה לשינוי קיצוני בתזרים ההכנסות ניכרת בגורלה של קרן הביטוח והפנסיה של פועלי בנין ועבודות ציבוריות - בשנות השבעים והשמונים חלה ירידה מהותית במספר הישראלים המועסקים בענף הבניין, ואלה הוחלפו בעובדים פלסטינים (ולאחר מכן בעובדים זרים), שלא בוטחו בביטוח פנסיוני, וכתוצאה מכך תזרים ההכנסות של הקרן התדלדל ביותר.
התשואה על השקעתם של הנכסים.
דוגמה להשפעתה של הנחה זו מופיעה בהערכת הגירעון האקטוארי של קרנות הפנסיה הגרעוניות, לפיה בסוף שנת 2001 עמד הגירעון האקטוארי שלהן על למעלה מ-137 מיליארד ש"ח (בהנחה שהן נהנות מריבית שנתית של 3.55% על השקעותיהן) או כ-120 מיליארד שקלים חדשים (בהנחת ריבית של 4%).
צד ההתחייבויות מושפע מגורמים בלתי ידועים רבים, בפרט בביטוח לטווח ארוך, כדוגמת ביטוח פנסיוני:
תשלומים צפויים לפנסיית זקנה: גורם עיקרי הוא תוחלת החיים של המבוטחים.
בקרן פנסיה, המבטיחה לעמיתיה גמלה לכל חייהם, גידול בתוחלת החיים פירושו גידול משמעותי בהתחייבויות.
תשלומים צפויים לפנסיית נכות: סכום זה תלוי בשיעור העמיתים שייפרשו לפנסיית נכות.
תשלומים צפויים לפנסיית שאירים: ההבטחה לפנסיית שאירים לבן הזוג מצריכה מידע על שיעור הפנסיונרים המותירים בן זוג, כמו גם תוחלת החיים של בני הזוג.
תקנה 51א לתקנות מס הכנסה (כללים לאישור ולניהול קופות גמל), התשכ"ד- 1964 מחייבת קופת גמל לקצבה להגיש מדי שנה דין וחשבון אקטוארי שיכלול מאזן אקטוארי.
פרובינציית מזנדראן (בפרסית: استان مازندران مازرون) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר סארי.
שטחה של פרובינציית מאזנדראן 23,701 קמ"ר, כ-1.4 אחוז משטח איראן והיא נמצאת בצפון המדינה וגובלת בים הכספי.
בשטח הפרובינציה ממקום הר דמאוונד, הפסגה הגבוהה ביותר באיראן.
תרבות איראנית מוקדמת פרחה באזור בראשית האלף הראשון לפני הספירה.
בשנת 856 התרחשה באזור רעידת אדמה שגרמה נזק גדול.
דרך הגבולות המזרחיים והדרום-מזרחיים חצו פולשים מונגולים במאות ה-13 וה -14. קוזאקים תקפו את האזור בשנת 1668 אך נהדפו.