tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טודור נחשב לתגלית בשל העובדה שבצד יכולותיו כבלם, היו לו גם יכולות טכניות ושליטה בכדור ברמה גבוהה משל הבלם הממוצע.
לאחר שלוש עונות בספליט, שבכולן סיימה קבוצתו כסגנית האלופה, עבר טודור ליובנטוס של המאמן מרצ'לו ליפי לקראת עונת .
טודור השתלב בחוליית ההגנה של יובנטוס וזכה לדקות משחק רבות.
עונת השיא של טודור הייתה עונת , תחת המאמן קרלו אנצ'לוטי.
טודור שותף ב-25 משחקי ליגה, בהם כבש שישה שערים.
עונה אחר כך, עם חזרתו של ליפי לקבוצה, זכה טודור לראשונה בקריירה בתואר אליפות, כשקבוצתו זכתה באליפות איטליה.
עונה אחר כך, בשלב הבתים השני של ליגת האלופות, כבש טודור שער קריטי לזכות קבוצתו בדקה האחרונה של תוספת הזמן במשחקה הביתי מול דפורטיבו לה קורוניה, שהעניק לקבוצתו ניצחון 2–3 וסייע לה לזכות במקום בשלב הבא.
יובנטוס המשיכה עד למשחק הגמר מול מילאן, בו נוצחה בדו-קרב בעיטות עונשין.
טודור פתח בהרכב קבוצתו לגמר, אך הוחלף בדקה ה-42 עקב פציעה.
למרות יכולתו הגבוהה במדי יובנטוס, טודור סבל מפציעות חוזרות ונשנות, שהקשו עליו לשמור על יציבות בהרכב הקבוצה.
לאחר פציעה ממושכת בשנת 2004, הושאל טודור באמצע עונת לסיינה לתקופה של עונה וחצי, במהלכה סייע לקבוצתו לשמור על מקומה בסרייה א' פעמיים.
יובנטוס, שהורדה ליגה בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006, החזירה לשורותיה את טודור לקראת עונת בסרייה ב', אך הוא הושבת למשך כל העונה עקב פציעה, ולא חזר לשחק במדי יובנטוס.
לאחר ששקל פרישה מכדורגל עקב הפציעה בקרסולו, חזר טודור ביוני 2007 לקבוצת נעוריו, היידוק ספליט.
בשמונה עונות במדי יובנטוס, זכה טודור בשתי אליפויות איטליה, ואחת נוספת שנשללה מהקבוצה בעקבות פרשת הטיית המשחקים, ובנוסף זכה עימה פעם אחת בקופה איטליה.
ב-20 באוקטובר 2007, לאחר 16 חודשים מחוץ למגרשים, חזר טודור למשחק רשמי במדי קבוצתו.
למרות זאת, הוא לא הצליח לחזור לכושר משחק מלא, וב-22 ביולי 2008, לאחר שמונה הופעות ליגה בלבד באותה עונה, פרש טודור ממשחק פעיל בגיל 30 בלבד.
לאחר ששיחק במדי כל הנבחרות הצעירות של קרואטיה, החל טודור את דרכו בנבחרת קרואטיה תחת המאמן מירוסלב בלאזביץ' ב-15 בנובמבר 1997, במשחקה האחרון במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998 מול .
טודור, אז עדיין שחקנה של היידוק ספליט, זומן על ידי בלאזביץ' לטורניר מונדיאל 1998 בצרפת.
את הופעת הבכורה שלו בטורניר ערך כמחליף, שתי דקות לסיום הניצחון 0–1 על במשחק השני של קרואטיה בשלב הבתים.
הוא עלה פעם נוספת כמחליף, הפעם לשבע דקות, בניצחון 0–1 על בשמינית הגמר.
הוא לא שותף בניצחון 0–3 על ברבע הגמר, ובהפסד 1–2 ל בחצי הגמר, וזכה לארבע דקות משחק כמחליף בניצחון 1–2 על במשחק על המקום השלישי.
בסך הכל רשם טודור שלוש הופעות כמחליף במהלך הטורניר, ובכולן נכנס אחרי הדקה ה-80.
לאחר טורניר המונדיאל, ועם פריצתו במדי יובנטוס, זכה לדקות משחק משמעותיות יותר במדי הנבחרת.
הוא כשל להעפיל עימה ממוקדמות יורו 2000, אך סייע לה להעפיל למונדיאל 2002, אותו החמיץ בגלל פציעה.
טודור חזר לפעילות במוקדמות יורו 2004, שם רשם שבע הופעות.
הוא זומן לסגל של אוטו באריץ' לקראת טורניר הגמר בפורטוגל, שם הוגרלה נבחרתו לבית קשה עם נבחרות בכירות כ ו.
לאחר שלא שותף בשוויון 0-0 מול , עלה טודור בהרכב למשחק מול צרפת.
טודור כבש שער עצמי, שהיה השער הראשון במשחק בדקה ה-22, בדרך לשוויון 2-2 בסיום.
הוא שמר על מקומו בהרכב גם מול אנגליה, ואף כבש בדקה ה-73 את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, שער שצימק את התוצאה ל-2–3 לאנגליה, אך השער לא הועיל ואנגליה ניצחה בסיום 2–4. קרואטיה סיימה את דרכה בתום שלב הבתים.
טודור רשם שמונה הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006, בהן כבש שני שערים - האחרונים שלו במדי הנבחרת, וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר.
טודור זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2006 של זלטקו קרניצ'ר.
טודור פתח בכל שלושת משחקיה של קרואטיה בשלב הבתים, שהסתיימו בהדחה לאחר הפסד ל ותוצאות תיקו מול ו.
טודור סיים את דרכו בנבחרת לאחר המונדיאל.
בסך הכל הוא רשם 55 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שלושה שערים.
באוגוסט 2009 מונה טודור לתפקיד עוזרו של אדוארדו רחה בהיידוק ספליט.
הוא נותר בתפקיד שבעה חודשים בלבד, לאחר שפוטר בעקבות עזיבתו של רחה לתפקיד מאמן לאציו.
טודור לא הצטרף לרחה באיטליה, וחזר לתפקיד מקצועי בהיידוק ספליט בדצמבר 2012, כשקיבל את תפקיד מאמן הנוער (עד גיל 17).
עם קבלת התפקיד עבר טודור השתלמות מקצועית במתקן האימונים של קבוצתו בעבר, יובנטוס, ומאמנה אנטוניו קונטה.
באפריל 2013 מונה למאמן הקבוצה הבוגרת, לאחר שרשרת תוצאות מאכזבות שבעקבותיהן פוטר מאמן הקבוצה.
בחודשים הנותרים לסיום העונה, הוביל טודור את ספליט לזכייה בתואר הגביע הקרואטי.
הוא הוביל את הקבוצה למקום השלישי בטבלה בעונת , והתפטר מתפקידו בפברואר 2015.
ב-18 ביוני 2015, לקראת עונת , מונה למאמן פאוק סלוניקי היוונית, אך ב-9 במרץ 2016, לאחר פחות מעונה בתפקיד, התפטר מתפקידו כשקבוצתו במקום הרביעי בטבלה.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן העולה החדשה לליגת העל הטורקית, קרדמיר קרבוקספור.
ב-15 בפברואר 2017 מונה למאמנה של גלאטסראיי.
ב-24 באפריל 2018 מונה למאמן אודינזה.
ב-14 בספטמבר 2021 מונה למאמן הלאס ורונה אותה עזב בסיום עונת 2021/2022. ב-4 ביולי 2022 מונה למאמן אולימפיק מרסיי.
אף על פי שסיים במקום השלישי בעונת 2022/2023 והעפיל עם הקבוצה לליגת האלופות, עזב את תפקידו בסיום העונה.
ב-23 במרץ 2025 מונה למאמן יובנטוס האיטלקית ממנה פוטר ב-27 באוקטובר 2025.
הסופר קאפ האיטלקי (2): ,
גביע העולם: 1998 (מקום שלישי)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםהיידוק ספליטליגת העל הקרואטית90טרוגירהליגה הקרואטית השלישית51היידוק ספליטליגת העל הקרואטית231264יובנטוססרייה א'23117125614414115230סיינהסרייה א'151241יובנטוססרייה ב'00היידוק ספליטליגת העל הקרואטית81סך הכל בקריירה22224
איגור דודון נולד בשנת 1975 בכפר סדובה במחוז קלראש ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית.
הוא בן לזוג מולדובנים דוברי רומנית: ניקולאיה דודון ואשתו, גלינה, מורה לשפה הרומנית.
הוא למד בפקולטה לכלכלה במסגרת האוניברסיטה הממלכתית לחקלאות של מולדובה וסיים דוקטורט בניהול עסקים בשנת 1998 במסגרת החוג לבנקים ובורסות לניירות ערך, באקדמיה ללימודי כלכלה של מולדובה.
בהמשך סיים גם פקולטה למשפט כלכלי במסגרת המכון הבינלאומי לניהול עסקים IMI-NOVA בקישינב.
בשנים 1997–2005 עבד דודון בתחום ההוראה.
לימד כסגן מדריך בקתדרה לבנקים ולבורסות לניירות ערך באקדמיה ללימודי כלכלה של מולדובה, במכון הבינלאומי לניהול עסקים (הקתדרה לפיננסים) ובאוניברסיטה הממלכתית של מולדובה.
ישב בוועדות הרישוי של המכון הבינלאומי IMI-NOVA ו האוניברסיטה החופשית הבינלאומית ULIM בקישינב.
הפרופסורים מיכאלה גראדו ויואן פופה מן האקדמיה ללימודים כלכליים בבוקרשט האשימו אותו כי בעבודת הדוקטורט שלו העתיק לכאורה מספריהם -"עסקאות במניות" (1997) ו"הבורסה" (1993).
החל מיולי 1997 עבד דודון בבורסה לניירות ערך של מולדובה.
בשנים 1997–2011 עבד במומחה בכיר במחלקה לקלירינג (ניקוי), במחלקה לסליקה וכמנהל המערכות האלקטרוניות למשא ומתן ואחר כך כמנהל מחלקת השיווק, הרישום והדירוג במסגרת הבורסה לניירות ערך של מולדובה.
בנובמבר 2001-מאי 2005 היה יושב ראש וחבר במועצת המנהלים של רשות הלאומית לאחסון ניירות ערך של מולדובה בע"ם.
בספטמבר 2002-מאי 2005 היה יושב ראש הבורסה האוניברסלית לסחורות של מולדובה.
בשנים 2003–2005 היה חבר בוועדת המומחים שליד הוועדה הלאומית לניירות ערך.
ב-2004–2005 היה חבר בוועדה לבוררות של הבורסה לניירות ערך.
היה עורך ביטאון "הבורסה לניירות ערך של מולדובה" והביטאון הבורסאי של הבורסה האוניברסלית לסחורות "בורסה - דירוג בורסאי".
איגור דודון נשוי לגלינה ואב לשלושה בנים: בוגדן, ולדוץ וניקולאיה.
לצד רומנית ורוסית, דודון מדבר צרפתית, ויש לו ידע באנגלית ובגרמנית.
החל משנת 2011 מכהן איגור דודון כיושב ראש הפדרציה המולדובנית לשחמט.
במאי 2005 הוא התמנה לסגן שר למסחר וכלכלה בממשלת טארלב השנייה.
אחר כך החל מספטמבר 2006 היה לשר המסחר והכלכלה.
הוא החזיק תפקיד זה עד ספטמבר 2009 כשממשלת זינאידה גרצ'אני סיימה את כהונתה.
ב-2008–2009 כיהן דודון גם כסגן ראש הממשלה בממשלת גרצ'אני.
ביוני 2011 הפסיד דודון מול דורין קיטואקה בבחירות לראשות העיר קישינב.
בנובמבר 2011 עזב דודון את מפלגת הקומוניסטים של מולדובה מתוך תקווה כי יגיע להסכם עם ממשלת השלטון בראשות הברית לשילוב באירופה כדי להיבחר כנשיא מולדובה ולשים קץ למשבר החוקתי שנמשך שנתיים, מאז התפטרותו של ולדימיר וורונין ב-2009.
בו זמנית עזבו את מפלגת הקומוניסטים גם זינאידה גרצ'אני וורוניקה אברמצ'וק.
ב-18 בדצמבר 2011 הצטרף איגור דודון למפלגת הסוציאליסטים של מולדובה ונבחר ליושב ראשה.
ב-2012 מפלגתו תמכה במועמדותו של ניקולאיה טימופטי לנשיאות מולדובה אבל מאוחר יותר הצהיר שהצטער על כך.
בבחירות לפרלמנט ב-30 בנובמבר 2014 מפלגת הסוציאליסטים בראשות דודון זכתה ב-20,51% מהקולות והפכה לסיעה הגדולה ביותר בפרלמנט.
היא לא תמכה בתוכנית הממשלה לחיזוק הקשר בין מולדובה ל ועברה לאופוזיציה.
במהלך ההפגנות נגד הממשלה בקישינב בינואר 2016 איגוד דודון יחד עם אנדריי נסטאסה ורנאטו אוסאטי הנהיג את תנועת המחאה ובלט כאחד ממנהיגי האופוזיציה במשא ומתן עם ממשלת הרוב של הימין-מרכז.
דודון אימץ בעבר גישה הדוגלת בהידוק הקשר עם רוסיה ומנוגדת לשילוב מולדובה באירופה ותמך בהצטרפות אפשרית של מולדובה לאיחוד המכס האירו-אסיאתי מיסודה של רוסיה.
הוא התבטא בעד ביטול מידי של הסכם ההתחברות של מולדובה עם האיחוד האירופי.
במדיניות הפנים הוא תמך ברעיון הפדרליזציה של רפובליקת מולדובה (ואף של רומניה).
בשנים 2012–2014 הוא הנהיג הפגנות מול עיריית קישינב תוך דרישה להתפטרות ראש העיר דורין קירטואקה והפסקת מדיניות ההפרטות.
בעבר ב-29 במרץ 2012 דודון הציע לארגן משאל עם לשם החלפת הדגל הלאומי הטריקולור של מולדובה (שצבעיו זהים לצבעי הדגל הרומני) בדגל ביקולורי אדום-כחול כשבאמצע ראש של שור הבר בצהוב ללא העיט.
דודון הצהיר בעבר את דבקותו בשמירת העצמאות והנייטרליות של מולדובה, שמירת זהות מולדובה והמולדובנים (למרות היותם דוברי רומנית), שמירת הערכים הנוצריים והמשפחה המסורתית, שיפור היחסים עם רוסיה ושמירת יחסים טובים עם האיחוד האירופי.
הוא הבטיח שיפור העתיד הכלכלי של המדינה תוך מילוי מחדש של ה"חור" של מיליארד דולר ש"נעלם" משלושה בנקים חשובים של מולדובה בימי ממשלות קודמות.
בסתיו 2016 ייצג את הסוציאליסטים בבחירות לנשיאות.
בסיבוב הראשון השיג 47,98% מהקולות.
ב-13 בנובמבר 2016 נבחר לנשיא מולדובה עם 52,27% מהקולות מול יריבתו מאיה סנדו, מועמדת מפלגת הפעולה והסולידריות (47,73%).
דודון היה לנשיא השלישי של מולדובה שנבחר בבחירות כלליות (אחרי מירצ'ה סנגור ופטרו לוצ'ינסקי).
בחירות כלליות לנשיא התקיימו ב-2016 לראשונה אחרי 20 שנה.
שלושה ימים אחרי כניסתו לתפקיד הנשיא הסיר דודון את דגל האיחוד האירופי מארמון הנשיאות בקישינב.
באתר הנשיא שונה שם השפה מ"רומנית" ל"מולדובנית".
דודון התחיל לפעול להחזרת השפה הרוסית כשפת חובה ללימוד בבתי הספר במולדובה.
בינואר 2017 בעיר בנדרי נפגש דודון עם נשיא הרפובליקה המולדובנית הטנסניסטרית, ודעים קרנסוסלסקי.
זה היה מפגש ראשון בין מנהיגי מולדובה ו"פרידנסטרוביה" בתוך שמונה שנים.
בינואר 2017 ביקר דודון ברוסיה להזמנת הנשיא פוטין, ביקור ראשון של נשיא מולדובה ברוסיה ב9 השנים האחרונות.
בהזדמנות זאת הודיע דודון שמולדובה בקשה מעמד של משקיפה ב"איחוד המכס האירואסיאתי".
הוא הודיע שתבוטל הסכמת מולדובה להצטרפות לאיחוד האירופי ותיעצר הצטרפותה של המדינה לנאט"ו.
מולדובה תהפוך, לדבריו, למדינה נייטרלית.
סירב לאשר את המינוי של אאוג'ן סטורזה כשר ההגנה, החלטה שנדחתה ב-17 באוקטובר 2017 על ידי בית המשפט החוקתי בנימוק של חוסר סמכויות להתנגד למינויים שהוצעו על ידי ראש הממשלה.
בעת כהונתו שאף דודון להדק את הקשרים עם רוסיה, טורקיה, בלארוס, הונגריה וקוריאה הצפונית.
ראש המדינה הראשון שביקר בקישינב באותה תקופה היא נשיא בלארוס לוקסשנקו.
בעקבותיו באו גם נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, נשיא צפון מקדוניה גיורגה איוואנוב, וראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן
ב-5 במאי 2018 הודיע דודון שיזום חקיקה שתהפוך את המדינה מרפובליקה פרלמנטרית לרפובליקה נשיאותית.
באותו חודש הביע הצהרות הומופוביות ומתח בקורת על מצעד הגאווה שהוא לדעתו מנוגד ל"ערכים המסורתיים" של ארצו.
הוא העדיף להשתתף במפגן מקביל שנקרא "פסטיבל המשפחה המסורתית".
בספטמבר 2018 נפגע קלות בתאונת דרכים.
ביולי 2018 השתתף, דודון בגמר גביע העולם לכדורגל במוסקבה.
בדצמבר 2018 ערך בקור רשמי במדינת ישראל, ובהזדמנות זאת טען ששוקל העברת שגריריות מולדובה מתל אביב לירושלים
בספטמבר 2018 שבעה מורים טורקים מבית הספר התיכון "אוריזונט" הוכרזו אישיות בלתי רצויה וגורשו ממולדובה .
בית הדין האירופי לזכויות אדם גינה את רפובליקת מולדובה וכפתה על ממשלתה לשלם לחמשה מתוך אותם שבעה מורים פיצוי של 25000 אירו לכל אחד.
ב-17 באוקטובר 2018 דודון ונשיא טורקיה ארדואן חנכו את ארמון המשופץ של הנשיא בקונדריצה.
ממשל דודון הואשם על ידי גורמי אופוזיציה שגירוש המורים הייתה מחווה כלפי שלטונות טורקיה תמורת המימון על ידיים של שיפוץ ארמון הנשיאות של מולדובה בקונדריצה, קישינב.
ראש הוועדה לביטחון לאומי שחקר את סוגיית גירוש המורים הטורקים לא מצא עדות להתערבות הנשיא בעיניין.
בפברואר 2019 השתתף דודון בוועידה הבינלאומית לביטחון שאורגנה במינכן והציג בה את עקרונות "החבילה המקיפה למולדובה" השואפת לסיום הסטטוס קוו הנוכחי ולהכרזת מולדובה למדינה נייטרלית, הנמצאת בקשרים באותה מידה עם רוסיה ועם האיחוד האירופי וארצות הברית.
האופוזיציה טענה שמדובר בתוכנית רוסית לפדרליזציה של מולדובה או "טרנסניסטריזציה" הכולל הכרה ברפובליקה המולדובנית הפלגנית של טרנסניסטירה ובמשטר בטירספול
הנשיא דודון נתן את חסותו לחגיגות מלאת 75 שנה למתקפה השנייה יאשי-קישינב של הצבא הסובייטי ושל גירוש הצבא של משטר אנטונסקו משטחי מולדובה.
החגיגות כללו שחזור אנדרטאות וקברות והפקת סרט תיעודי.
הוא פרש את חסותו גם על חגיגות 660 שנה למדינה המולדובנית.
דודון ערך 47 בקורים בחו"ל ב-19 ארצות, ו-20 מתוכם -ברוסיה.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-2020 הוא הגיע למקום השני בסיבוב הראשון, ובסיבוב השני הפסיד למאיה סנדו שהתמודדה נגדו פעם נוספת, כך שסיים את תפקידו ב-24 בדצמבר 2020.
דודון הפך לראש האופוזיציה במולדובה.
במאי 2021, הוא, לצד הנשיא לשעבר וורונין, הקים ברית אלקטורלית המכונה הגוש האלקטורלי של הקומוניסטים והסוציאליסטים, שהתמודד בבחירות לפרלמנט של מולדובה ב-2021. הוא זכה בפחות מ-30 אחוזים מהקולות.
במאי 2022, הודיעו הרשויות במולדובה כי דודון חשוד בשחיתות ובבגידה.
2008 - אות מסדר "תהילת העמל" של רפובליקת מולדובה
אות מסדר הקבר הקדוש (מטעם הכנסייה הרומית-קתולית)
אות מסדר סרגיי הקדוש מראדונז' (מטעם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית)
מדליית "מלאת 75 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה - מטעם בלארוס
איגור פטרוביץ' וולק הוא קוסמונאוט סובייטי-רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7.
איגור וולק נולד בעיירה זמיאב במחוז חרקוב.
משפחתו עברה מספר מקומות מגורים ואת בית הספר הוא סיים בקורסק.
בשנת 1954 איגור וולק התגייס לצבא ברית המועצות ולאחר קורס טייס החל את השרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1963 הוא עבר לשירות מילואים.
בשנת 1965 איגור וולק סיים קורס לטייסי ניסוי והחל את עבודתו במכון לחקר התעופה במוסקבה.
הוא עשה טיסות ניסוי במספר רב של מטוסים מתורצת ברית המועצות.
במקביל לעבודה, בשנת 1969 הוא סיים לימודי הנדסה בתחום תעופה.
בשנת 1981 איגור וולק התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1983 איגור וולק שוגר לחלל בחללית סויוז T-12 לצד ולדימיר דז'ניבקוב כמפקד צוות וסבטלנה סביצקאיה.
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 7 שהייתה מאוישת על ידי צוות משלחת מס' 3. במהלך טיסה זו הם ביצעו מספר רב של מחקרים.
לאחר הטיסה איגור וולק המשיך בהכנות לטיסה במעבורת החלל בוראן.
הוא היה מיועד להיות מפקד הטיסה הראשונה.
בשנת 1995 איגור וולק עזב את יחידת הקוסמונאוטים.
הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים.
בשנים אחרונות הוא ניסה לקדם קרן "ילדים ותעופה".
במסגרת זו הוא נסע לפלובדיב לפגישה עם נשיא בולגריה שהיה טייס וחבר אישי של איגור וולק.
במהלך הנסיעה, איגור וולק נפטר.
איגור ארמוביץ' טר-אובניסיאן הוא אתלט סובייטי בעבר, זוכה שתי מדליות ארד אולימפיות (רומא 1960 וטוקיו 1964), 3 פעמים אלוף אירופה (סטוקהולם 1958, בלגרד 1962 ואתונה 1969), 3 פעמים ברציפות אלוף האוניברסיאדה (סופיה 1961, פורטו אלגרה 1963 ובודפשט 1965) ושיאן עולם בקפיצה לרוחק.
טר-אובניסיאן נולד וגדל בקייב להורים ספורטאים, אבא ארמני, זורק דיסקוס, ארם אבטיסוביץ' טר-אובניסיאן ואמא אוקראינית, ולנטינה אילינסאיה, שחקנית כדורעף.
הוא התאמן בתחילה בקייב אחר כך בלבוב ואחר כך במוסקבה.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא לאומי ואליפות חדש של 7.81 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה טר-אובניסיאן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.04 מטר, אחרי רלף בוסטון מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 8.12 מטר ובו רוברסון מארצות הברית (8.11 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1961 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.90 מטר.
בתחרות שנערכה בירוואן, ארמניה ב-10 ביוני 1962 קבע טר-אובניסיאן בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 8.31 מטר, שיפור ב-3 ס"מ לשיא בן השנה של רלף בוסטון.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי רלף בוסטון (8.34 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1962 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר בעזרת מהירות רוח בית מעל המותר של 3.2 מטר/שנייה ובכך הגן על תוארו.
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, ברזיל בשנת 1963 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.95 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה טר-אובניסיאן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.99 מטר, אחרי לין דייוויס מבריטניה (8.07 מטר) ורלף בוסטון (8.03 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר, לפני לין דייוויס האלוף האולימפי המכהן (7.89 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 1966 זכה טר-אובניסיאן במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.88 מטר אחרי לין דייוויס (7.98 מטר).
בתחרות שנערכה במקסיקו סיטי ב-19 באוקטובר 1967 השווה טר-אובניסיאן בקפיצה לרוחק את שיא העולם לאחר שקפץ למרחק של 8.35 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים טר-אובניסיאן במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.12 מטר, אחרי בוב בימון מארצות הברית שקבע שיא עולם מדהים של 8.90 מטר, קלאוס בר ממזרח גרמניה (8.19 מטר) ורלף בוסטון (8.16 מטר).
הוא קבע בתחרות עוד 3 קפיצות מעולות מעל 8 מטר (8.09 מטר, 8.10 מטר ו-8.08 מטר) שהיו טובות מיתר הקפיצות של הזוכים במדליות.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בפעם השלישית בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.17 מטר בעזרת מהירות רוח בית מעל המותר של 4.4 מטר/שנייה, לפני לין דייוויס (8.07 מטר בעזרת מהירות רוח של 2.2 מטר/שנייה).
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה טר-אובניסיאן במדליית כסף בפעם השנייה בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.91 מטר בעזרת מהירות רוח בית מעל המותר של 2.3 מטר/שנייה, אחרי מקס קלאוס ממזרח גרמניה (7.92 מטר).
לאחר שפרש מספורט תחרותי נהיה למאמן הלאומי בשנים 1983–1989.
טר-אובניסיאן התחתן פעמיים, מאשתו הראשונה נולדו לו בן (1963) ובת (1967) ומאשתו השנייה נולדה לו בת (1982).
טר-אובניסיאן קבע 2 אישי עולם ו-8 שיאי אירופה בקפיצה לרוחק והיה לאתלט האירופי הראשון שקפץ מעבר ל-8 מטר.
איגור מירונוביץ' גוברמן הוא סופר ומשורר ישראלי, הכותב בשפה הרוסית.
רוב יצירותיו הם שירי דקלום מרובעים סטיריים בסגנון אפוריזם, המכונים על שמו "גאריק".
כמו כן חיבר כמה ספרי פרוזה.
הספרים של גוברמן תורגמו לשש שפות, כולל לעברית.
איגור גוברמן נולד בחרקוב שבאוקראינה.
באותה השנה משפחתו עברה למוסקבה.
לאחר סיום בית הספר התיכון איגור למד באוניברסיטה הממלכתית לתחבורה במוסקבה, אותה סיים בשנת 1958 עם תואר בהנדסת חשמל.
נשוי לטטיאנה, אב לבן ובת.
הוריה של אשתו לידיה ליבדינסקי ואורי ליבדינסקי היו סופרים מפורסמים שכתבו ברוסית.
אחיו הבכור, דוד גוברמן , הוא גאולוג וחבר באקדמיה הרוסית למדעי הטבע .
במשך מספר שנים איגור עבד במקצועו כמהנדס חשמל, במקביל לעיסוקו בספרות.
הוא כתב ספרי עיון לילדים, אבל נודע יותר כמשורר "מסורב עלייה".
בכתיבתו בתקופה זו השתמש בשמות בדויים, לדוגמה, א.
בשנת 1979 גוברמן נעצר במוסקבה לאחר שסירב להעיד נגד עורך המגזין "יהודים בברית המועצות", ויקטור בריילובסקי, ונידון לחמש שנות מאסר והגליה.
גוברמן הורשע בהאשמות שווא תחת סעיף פלילי של רכישת סמלים גנובים.
בבית הכלא, ולאחר מכן במחנה העבודה, גוברמן כתב יומנים.
בשנת 1980 בתקופת ההגליה, על בסיס יומנים אלה, הוא כתב את הספר "הולך מסביב לצריף" .
הספר יצא לאור בישראל בשנת 1988.
בתקופת הימצאותו במחנה, יצא לאור בארצות הברית ספר השירים שלו - "בומרנג" (1982), עם איורים מאת האמן - מסורב עליה דוד מירצקי; ובצרפת יצא לאור מאמר אודותיו.
לימים, נזכר גוברמן: בשנת 1984 איגור ואשתו חזרו מסיביר ובמשך כמה שנים נדדו בברית המועצות.
בהמשך נאלץ לפרסם את יצירותיו תחת שמות בדויים, מה גם קוואטרנות אז לא זכו כלל לפרסום בכתבי עת או בתור ספר - יצירותיו עברו מפה לאוזן, או הודפסו במכונות כתיבה ביתיות במוסקבה של תחילת שנות השמונים, ועברו בחשאי מיד ליד.
לאוהדיו התברר שהשהייה בכלא לא הקהתה את עטו, אלא דווקא חידדה אותו, והוסיפה פנים חדשות ליצירותיו.
בשנת 1988 איגור גוברמן עלה עם משפחתו ארצה.
הוא מתגורר כיום בירושלים .
התקופה הישראלית של גוברמן פורייה מאוד.
תחילה בישראל, ואחר כך ברוסיה, החלו להופיע ספרי זיכרונותיו וגאריקים.
התחום השני של עבודתו הוא סרטים דוקומנטריים.
ב-1993 הוא הופיע לראשונה בסדרה בת חמישה חלקים: "שעתיים בארץ הקודש עם איגור גוברמן".
בשנת 1996 הופיע הסרט "ירושלים" המתעד את השתתפותו בחיי הקהילה החרדית בעיר.
בסרטים אלה הוא מדגיש שישראל הפכה למולדתו החדשה, ומתוודה על אהבתו:
בשנת 2002 גוברמן צילם סדרה טלוויזיונית בת חמישה פרקים על חייהם של יהודים בברית המועצות ועל חייו שלו שם: "גאריקים ואנשים".
בישראל, חברו, אמן הסירוב, אלכסנדר אוקון, הופך להיות עמיתו הקבוע בפרויקטים שונים.
יחד איתו משדר גוברמן בערוץ 9 של הטלוויזיה הישראלית "לשלושה"(רוס') וכותב ספר "מדריך לישראל עם איגור גוברמן ואלכסנדר אוקון", שבו שני מחברים מדברים על הארץ בהומור הייחודי.
גוברמן החל לנסוע באופן קבוע לכל המדינות שבהן מתגוררת הפזורה הדוברת רוסית.
למפגשים עמו מתאסף קהל של 500 - 2000 אנשים בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, גרמניה וישראל.
הוא מתראיין הרבה בתוכניות טלוויזיה ועיתונים ותמיד הנושא המרכזי - הוא ישראל.
אחד הראיונות הבולטים שערך היה עם דמיטרי ביקוב.
ביקוב (לפי האב - זילברטרוד) הוא אחד הפובליציסטים המפורסמים ביותר ברוסיה המודרנית.
במהלך הראיון נשאל גוברמן אם הוא חושב שישראל היא ניסוי לא מוצלח.
איגור גוברמן הוא כיום המחבר של כ־60 ספרים.
ספריו נמצאים בספריות הגדולות בעולם, כולל בספריית הקונגרס, בשתי הספריות המרכזיות של סין, בספרייה הלאומית של צרפת, בספרייה הלאומית הרוסית.
בספריה הלאומית בישראל ניתן למצוא ספרים ברוסית ובעברית.
הסמל המסחרי שלו הוא שירים קצרים בעלי 4 שורות בלבד.
הוא קורא להם "גאריקים" ("גאריק" הוא שם חיבה הנגזר מ"איגור").
ה"גאריקים" כבשו מיליונים בשל שפתם הפשוטה והקולחת, החרוזים המבריקים והקליטים, ההומור השנון והאנין, המסרים החדים, הפרדוקסאליות וה"פאנצ' ליין" - השורה הרביעית המפתיעה.
מגוון הנושאים בהם עוסקים הגאריקים הוא רחב: זקנה, יחסים עם אלהים, נשים, משפחה, און, יהודים ויהדות ועוד.
כי לשרוף אותנו - אין מצב כבר
"כן, יקרי, אך לא כעת
חוקרי ה'גאריקים' מצביעים על תופעה מעניינת: אף על פי שגוברמן מעולם לא למד באופן מסודר מתוך מקורות יהודיים, מוצאים אצלו שירים שכביכול נכתבו בהשראת התנ"ך ודברי חז"ל.
חיבור זה מצוין בעבודה "גוברמן והתלמוד".
התרגומים הראשונים של גאריקים ניתנו שם על ידי אריה זפרנסקי (לעברית) ובוריס מש'ריאקוב ויבגני לוביצקי (לאנגלית)
ספרים של גוברמן תורגמו לאנגלית, צרפתית, יוונית, עברית, פולנית, אוקראינית ואסטונית.
הסדרה "יומני כלא", הכוללת גם פרוזה, תורגמה בשנת 2019 לראשונה לצרפתית.
מיכאל ריסקין אשר מתרגם את יצירותיו של גוברמן לעברית רואה בעבודתו שליחות - להכיר לקורא הישראלי את שיריו של גוברמן:
מיכאל ריסקין חוקר כימיה וזמר אופרה מקצועי, בוגר הטכניון והאקדמיה למוזיקה בירושלים.
ריסקין ליקט ותרגם לעברית את שלושת ספריו של גוברמן שיצאו לאור בישראל.
הספר הראשון - "קרפיון בתוך ביוב" יצא לאור בשנת 2007; הספר השני - "גאריקים מירושלים" הכולל 350 גאריקים יצא לאור בשנת 2012; הספר השלישי - "גאריקים מירושלים ולא רק", הכולל 500 גאריקים יצא בשנת 2018. ספרים אלו הם מהדורה דו לשונית קלאסית: מימין טקסט ברוסית, משמאל - בעברית.
איגור ויטאלייביץ' ג'יג'יחין הוא שחקן רוסי-אמריקאי העובד בלוס אנג'לס ובמוסקבה.
ג'יג'יחין נולד במוסקבה ומשנת 1983 עד 1988 למד דרמה ואקרובטיקה.
הוא הופיע על הבמה עם קרקס המדינה במוסקבה, בקרקס "היובל" של דון ארדן ו"המיסטרה" של סירק דו סוליי בלאס וגאס.
במהלך השנים ג'יג'יחין עבד עם במאים כמו סטיבן ספילברג, קלינט איסטווד וג'יי ג'יי אברהמס והופיע בסרטים מסחריים רבים.
ב"אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" של סטיבן ספילברג, איגור מגלם את תפקיד הקולונל דובצ'נקו (שמשתלט על תפקיד הבחור הקשוח של הסדרה שגולם בעבר על ידי פט רוץ' המנוח), המנהיג האכזרי של צוות הקומנדו הסובייטי המחפש אחר גולגולת הקריסטל.
סרטיו המצליחים ביותר מבחינה מסחרית היו "אינדיאנה ג'ונס" שהרוויח 786 מיליון דולר ו"התייר" שהרוויח 278 מיליון דולר ברחבי העולם.
ג'יג'יחין הופיע במשחקי האסטרטגיה בזמן אמת, Emperor: Battle for Dune, Red Alert 2 ומשחק ההרחבה שלו "נקמת יורי", שהופץ על ידי אולפני ווסטווד.
בנוסף הופיע ברצפי סצנות של המשחקים, כחייל סובייטי המופיע בעטיפה הקדמית של Red Alert 2.
איגור הוא ספורטאי מיומן וזכה בתואר אמן הספורט בברית המועצות.
איגור ויקטורוביץ' יפרמוב הוא כדורגלן רוסי ושחקן קטרגל לשעבר.
שיחק במדי ספרטק-נובורוס מוסקבה ונבחרת הקטרגל של חבר המדינות.
לאחר סיום קריירת המשחק שלו עבר לעבודה ניהולית.
במשך עשור, מדצמבר 2010 עד דצמבר 2030 הוא כיהן כנשיא ליגת הכדורגל הלאומית, הארגון שמנהל את טורניר הכדורגל השני בחשיבותו (אליפות ליגת הכדורגל הלאומית) בהיררכיה של הכדורגל הרוסי.
כמו כן, הוא מכהן בתפקיד יו"ר התאחדות הכדורגל של מחוז מוסקבה, בעבר היה נשיא התאחדות הכדורגל של המחוז הפדרלי המרכזי.
יפרמוב, יליד קלינינגרד, מחוז מוסקבה, רוסיה הסובייטית, שבברית המועצות, הוא בוגר בית הספר לכדורגל של ספרטק מוסקבה.
אחרי ששיחק מעט בליגה השנייה במדי סאטורן ובליגה השנייה התחתונה במדי אוקה קולומנה, הוא החליט להיכנס לקטרגל.
הוא היה בהרכב ספרטק כאשר הקבוצה סיימה במקום השני באליפות חבר המדינות 1992. עד מהרה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של חבר המדינות.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 1992, יפרמוב כבש שער חשוב מול פולין החזקה.
לאחר שבילה תקופה קצרה במוסקבה ובקבוצת "דינה", שזכתה בגביע הרוסי בשנת 1992, איגור חזר לספרטק ושיחק בה עד לפירוק הקבוצה.
אחר כך שיחק בקבוצת VIZ יקטרינבורג, במינקס מוסקבה, קרונה ניז'ני נובגורוד ובקבוצת GKI-Gazprom במוסקבה, שהוקמה על ידי תאגיד גזפרום.
בשנת 2000 סיים יפרמוב את קריירת המשחק שלו והצטרף לפדרציית הכדורגל של מחוז מוסקבה.
בשנת 2004 הוא מונה להוביל אותה וממאי 2009 ועד דצמבר 2010 שימש כמנכ"ל קבוצת סאטורן מפרברי מוסקבה.
אחרי הקמת ליגת הכדורגל הלאומית, נבחר איגור יפרמוב לנשיא הליגה.
בשנת 2020 רכש 5% ממניות קבוצת כדורגל הנשים צסק"א מוסקבה.
בדצמבר 2020 התפטר מנשיאות הליגה הלאומית.
איגור רוסטיסלבוביץ' יאנקובסקי היה שחקן סובייטי-רוסי ומגיש טלוויזיה.
בנו של רוסטיסלב יאנקובסקי ואחיינו של אולג יאנקובסקי.
יאנקובסקי, יליד לנינאבאד, הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הטג'יקית, ברית המועצות, סיים את לימודיו במכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין בשנת 1974. בשנים 1974–1992 עבד בתיאטרון מלאיה ברונאיה.
מאז 1992 עבד בעסקי הפרסום וחבר האקדמיה הרוסית לפרסום.
מ-17 בספטמבר ועד 26 בנובמבר 2001 הוא הנחה את תוכנית המשחק "אלצ'נוסט" (בדומה לתוכנית Greed האמריקאית) בערוץ NTV.
בשנת 2002 השתתף בסרטו של בן אחיינו, פיליפ יאנקובסקי, "בתנועה".
הוא בעל תואר במדעי המדינה.
1973 – זה חזק ממני כאיוואן
1974 – מיגרה והגברת הזקנה כהנרי
1975 – החקירה מנוהלת על ידי ידענים כמוראליוב
1976 – שיר ערש לגברים כווסבולוד
1979 – מועדון ההתאבדות, או הרפתקאותיו של אדם בעל תואר כג'רלדין הצעיר.
1984 – הזמן והמסלולים כג'רלד ת'ורנטון בצעירותו
1984 – השרשרת של שרלוט כוויקטור קורבליוב
איגור יאנצ'בסקי (במקדונית: Игор Јанчевски; נולד ב-16 בספטמבר 1974) הוא כדורגלן עבר מקדוני, ששיחק בעמדת הקשר.
יאנצ'בסקי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של פרטיזן ברדיוב מליגת העל הסלובקית, אליה הצטרף בשנת .
כעבור שנה יאנצ'בסקי חתם בוולדהוף מנדהיים מהליגה האזורית.
שנה לאחר מכן, חתם בהרנטאלס מהליגה הבלגית השנייה.
בשנת יאנצ'בסקי חתם בברוטניו צ'יטלוק מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
בשנת חתם בווארטקס ואראז'דין מליגת העל הקרואטית, עמה הגיע פעמיים לגמר הגביע הקרואטי, אך לא הצליחה לזכות.
בשנת 2005, יאנצ'בסקי חתם בדיארבקירספור מליגת העל הטורקית, אך לא זכה בה לדקות משחק ובינואר חתם בהפועל נצרת עילית מליגת העל בכדורגל.
במדי נצרת עילית, רשם 11 הופעות ובסיום העונה שוחרר מהקבוצה לאחר שהקבוצה ירדה לליגה הלאומית.
בקיץ , חתם באנוסיס נאון פראלימני מליגת העל הקפריסאית, ואת הקריירה שלו סיים בצ'ליק זניצה.
ב-9 בפברואר 2003, יאנצ'בסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקדוניה בתיקו 2-2 נגד .
יאנצ'בסקי רשם 28 הופעות במדי הנבחרת.
ליגת העל של בוסניה והרצגובינה:
איגור יבגנייביץ' לויטין הוא פוליטיקאי יהודי רוסי, עוזר לנשיא הפדרציה הרוסית מאז ספטמבר 2013 ויועץ לנשיא רוסיה.
בעבר כיהן כשר התחבורה של הפדרציה הרוסית (בין התאריכים 9 במרץ 2004 ל-21 במאי 2012).
משמש כיו"ר הוועדה המפקחת של התאחדות טניס השולחן הרוסית.
כמו כן הוא חבר במועצה המייעצת לנשיא הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן (ITTF) ונשיא האיחוד האירופי לטניס שולחן.
לוויטין נולד בפרברי אודסה למשפחה יהודית.
בראשית חייו, לוויטין התאמן בטניס שולחן בבית הספר לספורט באודסה במשך 10 שנים.
בשנת 1970, בגיל 18, הוא זומן לשירות צבאי.
בשנת 1973 סיים את לימודיו במכללת הפיקוד על שם מיכאיל פרונזה בלנינגרד של חיל הרכבות והתקשורת הצבאית.
הוא החל את שירותו כעוזר מפקד צבאי באזור הפיקוד הצבאי של אודסה ברכבת הטרנסדניסטרית בשנים 1976 - 1980 שירת בכוחות הסובייטיים בבודפשט.
בשנת 1983 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לעורף ותחבורה לאחר שהוכשר כמהנדס רכבות.
בשנים 1983 - 1985 שימש כמפקד צבאי מחוזי בתחנת נובי אורגל בקו הראשי של באיקל–אמור (BAM).
הוא השתתף בהנחת קישור הזהב.
בשנים 1985 - 1994 שירת בגופי התקשורת הצבאיים ברכבת מוסקבה כמפקד צבאי מחוזי ומאוחר יותר כסגן ראש שירות התקשורת הצבאי של מוסקבה.
בשנת 1994 שינה לוויטין את עיסוקו והצטרף לחברה פיננסית ותעשייתית בתחום התחבורה המסילתית.
שם בשנת 1995 מונה לסגן נשיא החברה.
בשנת 1996 הצטרף לחברת סברסטאלטרנס (חברת בת של קבוצת סברסטאל), שהוקמה כאחת המתחרות הפרטיות הראשונות לחברת הרכבות הרוסית.
בחברה היה לוויטין אחראי, בין היתר, על בניית מכונות תחבורה ותחבורה מסילתית.
לאחר שנתיים בחברה, הוא הפך לסמנכ"ל.
באותה תקופה הוא היה חבר במועצה הציבורית של ממשלת הפדרציה הרוסית בנושא הרפורמה בתחבורת הרכבות.
הוא השתתף באופן פעיל במחקר של ניתוב מטענים.
ב-9 במרץ 2004 מונה לויטין לשר התחבורה והתקשורת בקבינט הראשון של מיכאיל פרדקוב.
במאי 2004 משרד התחבורה והתקשורת פוצל לשניים: משרד התחבורה (בראשותו של לוויטין) ומשרד הטכנולוגיה והתקשורת (בראשות ליאוניד ריימן) במהלך הממשלה השנייה של פרדקוב.
בממשלתו של ויקטור זובקוב שהוקמה ב-14 בספטמבר 2007, לויטין נשאר באותו תפקיד.
הוא המשיך את שירותו כשר התחבורה בקבינט הבא (שהוקם ב-12 במאי 2008) תחת ולדימיר פוטין.
עם כניסתו לתפקיד, צמצם לוויטין את המנגנון המרכזי של המשרד ביותר מ-20% בעקבות גזירה על צמצום כוח אדם שהוציאה הממשלה.
כאלפיים פקידים הודחו בגופים אזוריים ומקומיים, בעוד שמנגנון המשרד עמד בפני צמצום פי ארבעה מקודם.
ב-3 באוקטובר 2005 בבריסל חתמו לוויטין ומפכ"ל התחבורה של האיחוד האירופי ז'אק ברוט על הסכם משותף שקבע את העקרונות הכלליים, היעדים והמבנה של הדיאלוג בין רוסיה לאיחוד האירופי בתחום התחבורה והתשתיות.
בראשית שנת 2007 ניהל לוויטין כיו"ר ועדה בין-ממשלתית למשא ומתן על שיתוף הפעולה עם לטביה.
כתוצאה מכך, באביב 2007 חתמו סוף סוף רוסיה ולטביה על הסכם גבול, שהיה זה זמן רב שנוי במחלוקת.
בדצמבר 2007 חתמו לוויטין ושר החוץ של ליטא, פטרס ווייטיקונאס, על הסכם לניווט בלגונה של קורוניה וכן על נתיבי מים פנימיים במחוז קלינינגרד.
על פי המסמך, כללים מבוססי אישור לניווט חוץ במימי רוסיה בוטלו.
הספינות הרוסיות קיבלו במים אלה זכויות שוות לספינות הליטאיות.
בסוף אוקטובר 2008 נבחר לוויטין ליו"ר דירקטוריון אירופלוט, אחת החברות המובילות הרוסיות הגדולות ביותר.
הוא היה גם חבר במועצה הציבורית בוועדת הממשלה בנושא הרפורמה בתחבורה הציבורית.
לוויטין לא היה חלק מהקבינט של דמיטרי מדבדב שהורכב ב-21 במאי 2012.
בין מרץ ליוני 2012 שימש כראש זמני של המועצה הימית של הפדרציה הרוסית.
בין 22 במאי 2012 ל-2 בספטמבר 2013 היה יועצו של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין.
ב-2 בספטמבר 2013 מונה לעוזר הנשיא.
באוגוסט 2012 הוא הפך לחבר במועצה הנשיאותית של הפדרציה הרוסית בנושא פיתוח תרבות פיזית וספורט.
ב-25 בספטמבר 2013 הפך לסגן יו"ר המועצה הנשיאותית של הפדרציה הרוסית בנושא פיתוח תרבות פיזית וספורט.
בעקבות צו (מ-3 בספטמבר 2012) הוא מונה למזכיר מועצת המדינה של הפדרציה הרוסית.
ב-17 באוקטובר 2013 לוויטין הפך לחבר במועצה הכלכלית הנשיאותית של הפדרציה הרוסית.
כלי תקשורת הצביעו על התפתחות פעילה של טניס שולחן ברוסיה מאז לוויטין הצטרף לפדרציית טניס השולחן של רוסיה (TTFR).
בפרט, מאמצים רבים התמקדו בהשתתפות בפעילות הפדרציות הבינלאומיות והאירופיות.
כתוצאה מכך, בשנת 2007 אירחה רוסיה את גביע העולם בטניס שולחן בסנקט פטרבורג.
במאי 2014 הוא נבחר לסגן נשיא הוועד האולימפי הרוסי.
באוקטובר 2014, לויטין הפך לחבר במועצה המפקחת על אירוח גביע העולם בכדורגל 2018. ביוזמתו של לויטין, מאז 2015 רוסיה מציינת את יום הטניס שולחן העולמי.
בשנים 2006–2008 לויטין היה נשיא התאחדות הטניס שולחן של רוסיה.
בשנת 2008 הוא הפך ליו"ר חבר הנאמנים של ההתאחדות הרוסית לטניס שולחן.
לויטין יזם את אירוח ITTF World Tour ברוסיה מאז 2006; כמו גם את גביע העולם 2009; הסופר הקאפ אירופי; אליפות אירופה (2008 ו-2015); גביע העולם לקבוצות והתכונן ליזום את אירוח אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2017 בסוצ'י ואת ההצעה לאירוח גביע העולם לקבוצות 2020 ביקטרינבורג.
בתמיכת לוויטין, נוצרו מרכזי טניס שולחן בכמה ערים ברוסיה, כולל מוסקבה, סנקט פטרבורג, יקטרינבורג (מרכז אימונים אולימפי לנבחרות רוסיות ובית הספר לטניס שולחן של טטיאנה פרדמן, קאזאן, סורוצ'ינסק, אורנבורג, הרפובליקה הצ'ובאשית ועוד).
במקום נערכו מספר טורנירי טניס של ההתאחדות האירופית לטניס שולחן (ETTU) וההתאחדות העולמית (ITTF) וכיום מרכזים אלה משמשים פלטפורמות אימונים לבני הנוער של נבחרות העתודה האולימפיות ומארחים מפגשים משותפים עם קבוצות זרות.
לוויטין שיפר באופן דרסטי את המימון של נבחרות רוסיה.
נקבעו נהלים רפואיים והדרכה, הכוללים רופאים בעלי פרופיל גבוה, פסיכולוגים, עיסויים ומומחים זרים.
תחת לוויטין, מועצת הנאמנים מארגנת סמינרים וסדנאות קבועות למאמנים ושופטים באזורים שונים ברוסיה.
דוברים זרים הוזמנו לעיתים קרובות, כולל ריצ'רד פראוז, פרנץ קורסאי, דוברבקו סקוריץ 'ואחרים.
עם תמיכתו של לויטין, טורניר גביע רוסיה הפך לאחת התחרויות החזקות לא רק באירופה, אלא ברמה העולמית.
לוויטין נשוי לנטליה איגורייבנה לוויטינה (ילידת 21 במאי 1954), עקרת בית.
בתו יוליה זברבה (ילידת 15 במאי 1975) עובדת בחברת Milikon ו-Staltekhinvest.
איגור זלטנוביץ' (בסרבית: Игор Златановић; נולד ב-10 בפברואר 1998) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל באר שבע מליגת העל.
זלטנוביץ' החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד.
בקיץ הושאל לטלאופטיק, קבוצת המילואים של המועדון במדיה רשם 23 הופעות וכבש תשעה שערים.
ב-6 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 על ספרטק סובוטיצה.
ב-29 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 לפרטיזן בלגרד.
בשתי העונות שלאחר מכן הבקיע 13 שערים בכל עונה.
את עונת החל ברדניק, אך ב-31 ביולי 2019 חתם לארבע שנים במאיורקה מליגת העל הספרדית וכעבור שבועיים הושאל לנומנסיה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-18 בספטמבר 2020 הושאל לקאסטיון.
ב-29 ביוני 2021 סיכם במכבי נתניה מליגת העל.
ב-2 באוקטובר 2021 כבש שער בכורה בניצחון 1–3 על בני סכנין.
במשחק הפתיחה של עונת 2022/23 הבקיע שלושער ובישל את השער הנוסף בניצחון 1–4 על בית"ר ירושלים.
בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו לעונת 2022/23.
ב-24 ביוני 2025 חתם לשלוש עונות בהפועל באר שבע.
איגור ג'וזלוב (במקדונית: Игор Ѓузелов; נולד ב-2 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר מקדוניה ששיחק בעמדת הבלם.
ג'וזלוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של בלסיצה, אליה הצטרף בגיל 17. כעבור שנתיים חתם בסילקס, עמה זכה בשלוש אליפויות וגביע.
בקיץ ג'וזלוב חתם בהיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית.
בקיץ ג'וזלוב חתם בשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
ב-7 ביולי 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-5 נגד זקארפטיה.
ג'וזלוב שיחק בשחטאר עונה אחת, בה זכה עם הקבוצה בדאבל.
בקיץ ג'וזלוב הצטרף ליריבה העירונית מטאלורג.
בינואר הושאל להפועל פתח תקווה מליגת העל.
בקיץ חתם בסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית, בה שיחק עד לפרישתו בשנת .
ב-25 במרץ 1998 ג'וזלוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקדוניה הצפונית בניצחון 0-1 נגד .
ב-18 באפריל 1998 הבקיע את שערו היחיד בנבחרת בתיקו 2-2 נגד .
ליגת העל המקדונית: , ,
איגור ולדימירוביץ' טלקוב היה מוזיקאי רוק סובייטי, זמר-יוצר (בארד), כותב שירים, משורר ושחקן קולנוע.
טלקוב נודע לראשונה לקהל הרחב לאחר שהופיע ב-1987 בפסטיבל שיר השנה עם השיר "צ'יסטיי פרודי" (Чистые пруды) .
לאחר מכן, כדי לחלוק את שיריו שלו עם הקהל, שרבים מהם נבדלו בסגנון המוזיקלי ובטקסט מהיצירות שבוצעו על ידו קודם לכן, יצר טלקוב את להקת "ספסטלני קרוג" ובמהרה יצא איתה לסיבוב הופעות עם תוכנית שהורכבה משני חלקים: "שירים בעלי תוכן אזרחי" ו"ליריקה".
עד 1989 טלקוב כתב למעלה ממאתיים שירים.
בקושי ניתן לייחס את עבודתו של טלקוב לז'אנר מוזיקלי מסוים; הוא ממוקם בערך בצומת של מוזיקת פופ, מוזיקת רוק ובארד.
ב-6 באוקטובר 1991, איגור טלקוב נרצח בהיכל הספורט יובילייני בסנקט פטרבורג בנסיבות שעדיין לא ברורות
ב-8 ביוני 2024, מנהלת החקירות הראשית של ועדת החקירות של רוסיה בעיר סנט פטרסבורג השלימה את חקירתה הפלילית נגד מנהל הקונצרטים של איגור טלקוב, ולרי שלייפמן.
הוא מואשם ברצח ובניסיון רצח שבוצעו באופן מסוכן לציבור.
בינואר 2026 פורסם שרוסיה שלחה לישראל בקשה להסגרתו של ולרי שלייפמן, שנמצא בעבר אשם ברצח איגור טלקוב.
איגור מאטוויינקו הוא מלחין ומפיק רוסי.
איגור מאטוויינקו נולד במוסקבה למשפחת איש צבא וכלכלנית.
בשנת 1980 הוא סיים מכללה למוזיקה במקצוע מנהל מקהלה.
החל משנת 1981 הוא התחיל לשתף פעולה עם להקות שונות.
בשנת 1987 הוא עבר באולפן הקלטות.
במקביל הוא היה שותף עם ניקולאי רסטורגוייב בהקמת להקת "ליובה".
מאטוויינקו כתב מספר שירים ללהקה.
בנוסף ללהקה זו שירי מאטווייקנו בוצעו על ידי "בליי אוריול", "איבנושקי אינטרנשיונל" וזמרים ולהקות נוספות.
בשנת 1991 מאטוויינקו הקים מרכז הפקה.
בשנת 2002 הוא היה מנהל הפקה של העונה הראשונה של תוכנית טלוויזיה "מפעל הכוכבים".
בשנת 2014 הוא היה מפיק מוזיקלי של טקס הפתיחה וטקס הסגירה של אולימפיאדת סוצ'י.
בשנת 2020 הוענק לו תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2016 הוא הלחין מוזיקה לסרט "הוויקינג".
איגור מאטוויינקו כתב המנון עבור כוחות היבשה הרוסיים.
מאטוויינקו ידוע בתמיכה במדיניות של ולדימיר פוטין.
הוא מונה למספר תפקידים לברות יושב ראש הוועדה הציבורית ליד רוסקומנדזור.
כמו כן הוא חבר של המועצה הנשיאותית לתרבות ואמנות.
מאטוויינקו היה נשוי מספר פעמים.
מאשתו הנוכחית יש לו שלושה ילדים.
איגור גלושצ'ביץ' (בסרבית: Игор Глушчeвић; נולד ב-30 במרץ 1974) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא אחיו הבכור של ולדימיר גלושצ'ביץ'.
גלושצ'ביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת מוגרן בודווה, בה שיחק שנתיים עד לשנת 2004. בשנת 1996 הוא עבר לשחק בספרד ושיחק בלה ליגה בקבוצת אקסטרמדורה.
לאחר שהיא ירדה לליגת משנה הוא המשיך בה ובעונת 1997/98 היה מלך השערים של הליגה השנייה וקבוצתו חזרה לליגה עליונה.
לאחר סיום העונה הוא עבר לסביליה והיה שותף לעלייתה לליגה העליונה.
בסיום העונה הוא הושאל אריס סלוניקי.
בשנים 2000–2003 הכדורגלן שיחק באוטרכט.
לאחר עונה בודדת בספרטה פראג בה הוא שיחק לצד אחיו גלושצ'ביץ' חזר להולנד.
איגור גורגן (ברומנית: Igor Gorgan נולד ב-2 באוגוסט 1969) הוא בריגדיר גנרל מולדובי שכיהן כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים הלאומיים של מולדובה בשנים 2019–2021.
גורגן נחשד כי שימש כמרגל לטובת רוסיה.
גורגן נולד בדובסרי ב-2 באוגוסט 1969. בגיל 18 הוא התגייס לצבא האדום ועד 1991 למד בבית הספר הצבאי בנובוסיבירסק.
לאחר התפרקות ברית המועצות התגייס לצבא מולדובה והוצב בבריגדה הממונעת ה-2 "שטפן הגדול".
בין השנים 2001–2002 למד במכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית בפורט ליונוורת'.
בין 2003–2006 השתתף במשימות בינלאומיות בבוסניה והרצגובינה, גאורגיה ועיראק.
ב-2006 חזר למולדובה ומילא תפקידי מטה בכירים.
הוא טיפס במהירות בסולם הדרגות, וב-2013 מונה לתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא.
ב-18 במרץ 2016 הוא פוטר בעקבות ריב ממושך עם שר ההגנה אנטול סאראליו.
לאחר פיטוריו שימש כיועץ מיוחד עבור שני שרי ההגנה הבאים.
ב-2018 מונה לראש אגף מחקרים אסטרטגיים באקדמיה הצבאית ע"ש אלכסנדרו הטוב.
ב-8 ביולי 2019 הוא מונה מחדש לתפקיד ראש המטה הכללי, בשנת 2021 סיים את תפקידו.
ביוני 2024 פורסם כי משנת 2004 ריגל לטובת רוסיה.
איגור וסבולודוביץ' גירקין, ידוע גם כאיגור איבנוביץ' סטרלקוב הוא מדינאי, איש צבא ופוליטיקאי, פובליציסט וסופר רוסי, ופושע מלחמה מורשע.
פנסיונר של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (1996–2013), דבק בדעות מונרכיסטיות ואוהד אידאולוגי של התנועה הלבנה.
איגור גירקין נולד במוסקבה ב-1970. למד במכון ההיסטורי והארכיוני של מוסקבה.
עם סיום לימודי ההיסטוריה התנדב לשרת בטרנסניסטריה ובבוסניה.
אחר כך התגייס למשך שנה לצבא, והשתחרר בדרגת סמל, ולאחר מכן שירת בשירות הביטחון הפדרלי – בין השאר במאבק בדאגסטן ובמלחמת צ'צ'ניה השנייה.
עם התחממות השטח בדונבאס יצא לשם.
סטרלקוב זכה לפרסום נרחב כמשתתף פעיל במלחמה בדונבאס, הוא דמות צבאית ופוליטית של הרפובליקה העממית של דונצק.
בלילה של 12 באפריל 2014 הוא עבר את הגבול, ובראש קבוצה חמושה של 52 חיילים הגיע לסלוביאנסק.
בהמשך מספר חודשים הוא הנהיג את המורדים במהלך הקרבות בעיר סלוביאנסק, ובהמשך הנהיג את כוחות המיליציה העממית בדונצק.
מ-12 במאי עד 14 באוגוסט 2014 – מפקד הכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של דונצק, מ-16 במאי עד 14 באוגוסט – שר ההגנה של הרפובליקה העממית של דונצק, מ-6 ביולי הכריז על עצמו כמפקד הצבאי של דונצק.
השלטונות האוקראיניים ומספר ארגוני זכויות אדם מאשימים אותו בפשעי מלחמה.
בפרט, סטרלקוב הוא אחד מארבעת הנאשמים במשפט, שהחל ב-9 במרץ 2020 באמסטרדם, במקרה של התרסקות מטוס בואינג מלזי בקו אמסטרדם-קואלה לומפור, אשר ב-17 ביולי 2014 הופל על ידי טיל ממערכת ההגנה האווירית בוק בחלק המזרחי של מחוז דונצק.
ב-17 בנובמבר 2022, בית המשפט המחוזי של האג מצא את גירקין אשם בהתרסקות מטוס בואינג מלזי וגזר עליו ועל שניים מפקודיו מאסר עולם.
ב-21 ביולי 2023 נעצר גירקין על ידי הרשויות ברוסיה לאחר שיצא בביקורת גלויה נגד פוטין.
איגור טיאגו נסימנטו רודריגס (בפורטוגזית: Igor Thiago Nascimento Rodrigues; נולד ב-26 ביוני 2001 בטוקורוי שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ברנטפורד מהפרמייר ליג.
טיאגו גדל במחלקת הנוער של קרוזיירו.
הוא ערך 43 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הברזילאית, בהן הבקיע 4 שערים.
ב-2 במרץ 2022 חתם טיאגו בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית.
הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 16 שערים.
ב-12 ביוני 2023 חתם טיאגו על חוזה לארבע שנים בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-14 בפברואר 2024 הודיעה ברנטפורד מהפרמייר ליג שהחתימה את טיאגו על חוזה ל-5 שנים שנכנס לתוקף ביולי 2024.
בעונת 2025/2026 הבקיע 16 שערים בחצי עונה מה שהפך לשיא ברזילאי בפריימר ליג.
איגור אלכסנדרוביץ' בוגומולסקי (בבלארוסית: Ягор Аляксандравіч Багамольскі, ברוסית: Егор Александрович Богомольский; נולד ב-3 ביוני 2000 במינסק שבבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת זירה מליגת העל האזרית ובנבחרת בלארוס.
בוגומולסקי גדל במחלקת הנוער של דינמו מינסק.
הוא שיחק בקבוצות הבוגרות של דינמו מינסק, דינמו ברסט, רוך ברסט ומינסק במסגרת ליגת העל הבלארוסית.
עם דינמו ברסט זכה באליפות בלארוס בעונת .
ב-20 ביולי 2022 חתם בוגומולסקי על חוזה לשלוש שנים בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 27 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-10 ביוני 2022 ערך בוגומולסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קזחסטן במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
איגור זייגר (נולד ב-16 באפריל 1977) הוא צלם ישראלי.
איגור זייגר נולד בטשקנט, אוזבקיסטן למארק זייגר, מהנדס ולריסה יעבץ, מורה בבית ספר.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת טשקנט לטכנולוגיות מידע עם תואר שני בתקשורת.
זייגר עלה לישראל בשנת 2000, התגורר תחילה בקיבוץ רמת השופט, לאחר מכן ברחובות.
בשנת 2011 עבר לתל אביב-יפו.
איגור זייגר מבלה את זמנו לסירוגין ועובד באיטליה וביפו.
זייגר התחיל בצילום דוקומנטרי כאוטודידקט.
למד בבית הספר לצילום סטודיו גברא בכיתתה של שגית זלוף נמיר, וסיים את לימודיו ב-2012. בין מדריכיו דוד עדיקא, גסטון צבי איצקוביץ וניסן פרז.
באפריל 2015 הוצגה תמונתו של זייגר על שער מגזין "עדשה ישראלית", קודמו של "מגזין עדשה" הבינלאומי.
בשנת 2016, התצלום של איגור נבחר כתמונת פוסטר לסרט התיעודי של פאקו אנסלמי "Karam: A Matter Of Karma", שהוקרן ב-TLVFest.
זייגר הוא עמית באגודה המלכותית לאמנויות.
הוא גם חבר באיגוד הישראלי לאמנים חזותיים ובאגודה המלכותית לצילום.
זייגר הקים את הקואופרטיב האמנותי Beam Collective יחד עם שתי אמניות עמיתות: מריה רוזנבלט ואריקה טל-שיר בשנת 2018.
הגלריה העירונית מזא"ה 9. תל אביב.
אוצרים דוד עדיקא וגסטון צבי איצקוביץ.
פסטיבל הצילום הבינלאומי 2017, תל אביב.
2021 "חודש הצילום דנבר", הביאנלה.
המרכז לאמנויות הצילום של קולורדו, דנוור, קולורדו, ארצות הברית
צילום:ישראל 2021. אוצר איבר ואן אמדן.
מרכז התרבות היהודית הערבית בית-הגפן.
מרכז קהילתי להט"ב עירוני תל אביב.
"יופי איפה שאתה מוצא אותו".
אוצר על ידי קוני וג'רי רוזנטל.
"בית מני" - מוזיאון בנק לאומי.
גלריה "הבית הירוק", אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
"מעבד מזון - מזון ככלי להעברת מסר".
אצרה דלית מרחב, גלריה "שרונה אמנות".
"גוונים של אפור: פרספקטיבה של זקנה".
תערוכת אמנות ישראלית עכשווית, מרכז אמנות בנק הפועלים, תל אביב.
יריד האמנות Fresh Paint 7. תל אביב
ספריה וגלריה של הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
"הופעה קווירית: מגילברט וג'ורג' ועד היום".
כחלק מקבץ תערוכות "אמנות מסוכנת" שאצרה סבטלנה ריינגולד.
"יריד עולמי", מוזיאון קנטון לאמנות, קנטון, אוהיו, ארצות הברית
יריד האמנות Fresh Paint 8. תל אביב
"לא, עדיין לא רואים שום הבדל".
המרכז לחקר האמנות ממוטה בבית הנסן.
"קיץ סקסי בקטן תל אביב".
אוצרות אולגה ירושלמי-סורוקין וקסניה נזרוב.
פסטיבל הצילום הבינלאומי 2019, תל אביב.
אוצר על ידי דיוגו מרקס.
אוצר על ידי לואיזה מרקולינו.
האוניברסיטה הפדרלית של מינאס ג'ראיס.
אוצר על ידי לארס דייקה וריצ'רד שמרר.
מרכז "דאדא בום" לאמנות וצילום עכשוויים.
"עשרים מגפות ושדים אחרים", מוזיאון אגואדילה אי דל קאריבה לאמנות, פוארטו ריקו
"בכל אופן", אוצרות אולגה ירושלמי וקסניה נזרוב.
"דרך חיפה: 70 שנה למוזיאון חיפה לאמנות".
"אבן, נייר, מספריים ושאר משחקים לא ילדותיים".
"קלוסטר", אוצר ד"ר כריסטיאן סייפל, מוזיאון קלוסטרגלרי, זהדניק, גרמניה
"דרך העיניים שלי", אוצר יאנה גורליק.
"הכל הולך...", "גלריית המבול", Black Mountain, צפון קרוליינה, ארצות הברית.
"דיוקן עצמי", Uppsala Konstnärsklubb, אופסלה, שוודיה.
"שתי אמיתות ושקר אחד", אוצרות קסניה נזרוב ואולגה ירושלמי.
"גאוות הגוף", אוצר ארז ביאלר.
"קריאה לפעולה", אוצרות אייל לנדסמן ויערה רז חקלאי.
"עולם קופרניקוס", אוצר על ידי זלטקו קרסטבסקי, מרכז VIZANT לאמנויות חזותיות, פרילפ, צפון מקדוניה
"זמני באמנות", אוצר על ידי Thanassis Raptis, מרכז הצילום של סלוניקי, סלוניקי, יוון
"ארכיון החלומות", אצרה על ידי ונסה טוזלוקוף, גלריית אמטרון, חאניה, יוון
"מה השתנה בעולם ומה השתנה בך", אוצר על ידי סרג'יו גריני עבור "ארתקה 32", Associazione Culturale di Arti Visive, Lido di Ostia, איטליה
"I Convocatoria", MIDECIANT, מרכז חדשנות באמנות וטכנולוגיות חדשות, המוזיאון הבינלאומי לאלקטרוגרפיה, אוניברסיטת קסטיליה-לה מנצ'ה, קואנקה, ספרד
"מלכה או מלך", אוצר על ידי רוברטו סקאלה, "Garage Gallery Scala", מילאנו, איטליה
"תכונות חדשות בצילום קווירי", אוצר על ידי אהרון ד.
הולוואי, "גלריה לאמנות גאווה", ברלין, גרמניה
"מומינטרול +שביט: החיים בגיל השביטים", אוצרות קסניה נזרוב ואולגה ירושלמי, "גלריית אברהם", תל אביב
"מכתבים מהשנה ה-100", "הגלריה לחינוך לאמנויות יפות", אוניברסיטת גאזי, אנקרה, טורקיה
50 שנה לסיום הדיקטטורה בפורטוגל.
דיוקן ישראלי בראייה קלאסית ומודרנית".
גלריה בית אחוזה, תל אביב.
הגלריה המרכזית לאמנות עכשווית, תל אביב
2020. "אוצר על ידי רשתות חברתיות".
2022. " אנסל אדמס, תצלומים של כליאה יפנית-אמריקאית במנזנר ".
גלריה "אור לא רציונלי", קטניה.
2024. "מבט גמיש: האודיסאה של דורותיאה לאנג ".
יצירות של איגור זייגר נמצאות באוספים קבועים של מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון לאמנויות אוזבקיסטן, מוזיאון נוקוס לאמנות, מוזיאון לאמנות עכשווית של אוזבקיסטן באורגנץ', הספרייה העירונית של ירושלים, המרכז לאמנות ייסר, מוזיאון קלוסטרגאלרי, זהדניק ; מוזיאון האמנות הקריבי, פוארטו ריקו ואוסף האמנות של ממשלת בריטניה
איגור בוכמן (נולד ב-29 במרץ 1982) יזם בריטי-ישראלי יליד ברית המועצות.
איגור ואחיו דמיטרי בוכמן נולדו בוולוגדה.
מאז שאיגור היה ילד, הוא עסק בתכנות.
בשנת 1999, איגור נרשם ללימודים בפקולטה למתמטיקה שימושית במכון הפדגוגי של מדינת וולוגדה .
בשנת 2001, יחד עם אחיו, הם החלו לפתח משחקים מקוונים.
באותה שנה, הם פרסמו את המשחק הראשון שלהם Discovera.
האחים תמחרו אותו ב-15 דולר, העלו אותו ל-200 ספריות של אפליקציות והרוויחו 60 דולר בחודש הראשון.
האחים איגור ודמיטרי, הקימו ביחד בשנת 2004, את חברת משחקי המחשב המקוונים פלייריקס, הידועה בעיקר בזכות משחקי האפליקציות הניידים שלה כמו Homescapes ו-Fishdom .
עד אז, הם הוציאו שלושה משחקים וכ-30 שומרי מסך; עד 2007, מספר המשחקים גדל ל-16, וההכנסה החודשית של החברה עמדה בסביבות דולר.
תוך זמן קצר החברה שחררה משחקים נוספים כמו, Gardenscapes, ו-Township.
בשנת 2018, האחים השקיעו באופן אישי בחברות המפתחות משחקי וידאו ורשתות חברתיות Nexters Global ו-Vizor Games הבלארוסית.
בפברואר 2019, היו שמועות על מכירת Playrix לחברות משחקי מחשב סיניות תמורת 3 מיליארד דולר, אך השמועות לא אושרו.
בשנת 2019, Playrix רכשה את האולפנים הארמניים והסרבים Plexonic ו־Eipix Entertainment, בהתאמה.
בשנים 2021 ו-2022, איגור בוכמן התקבל כחבר במועצת המנהלים של Nexters; באפריל 2023, הוא מונה לדירקטור שאינו ביצועי בחברה.
באוקטובר 2022 הודיעה חברת פלייריקס על סגירת משרדיה ואת פעילות הפיתוח שלה ברוסיה ובבלרוס עקב המלחמה באוקראינה.
בשנת 2023, החברה העסיקה יותר מ-3,000 עובדים ברחבי העולם.
ביוני 2023, חברת האנליטיקה והנתונים על שוק הסלולר Data.ai (לשעבר App Annie) דירגה את Playrix במקום השביעי בדירוג העולמי של מפרסמים בטלפונים הניידים לפי הכנסות שנתיות, במקביל החברה דורגה במקום הראשון ב-EMEA (באירופה ומדינות הים התיכון).
לאור הדירוג הגבוה, איגור ציפה "בתוך חמש שנים, להצטרף לאותה ליגה בהן נמצאות החברות Activision Blizzard או NetEase Inc, בתחום אזור מדינות אירופה", מבלי לציין יעד הכנסות.
בשנת 2020, איגור בוכמן הוכנס לדירוג היזמים העשירים בעולם של פורבס, כבעל הון של 3.1 מיליארד דולר.
באפריל 2023 העריך פורבס את נכסיו של בוכמן בכ-7 מיליארד דולרים: ודרג אותו במקום ה-332 בעולם ובמקום 6 ברשימת הישראלים העשירים ביותר.
באוקטובר 2021 השיקו האחים בוכמן את קרן ההשקעות Rix Capital.
בשנת 2023, חברת ההשקעות, של האחים בוכמן פתחה משרד קבוע בלונדון.
החברה הייתה בעלת הון של 4 מיליארד דולרים, מהכספים האישיים של האחים.
בשנת 2023, איגור דורג במקום ה-23 בדירוג המיליארדרים הרוסים ובמקום ה-332 בדירוג המיליארדרים העולמי עם שווי נקי של 6.9 מיליארד דולר.
החל מינואר 2024 הוא דורג במקום השלישי בטבלת האנשים העשירים בישראל בעל שווי מוערך של 6.8 מיליארד דולר.
בשנת 2025 הוא נכלל ברשימת "40 העשירים מתחת לגיל 40" של הסאנדיי טיימס.
בשנת 2023, הוא ואשתו אנסטסיה ייסדו את קרן בוכמן.
בשנת 2025, הקרן התחייבה ל-100 מיליון ליש"ט למימון מחקר פורץ דרך שיאיץ את פיתוחם של טיפולים חדשים ותרופה לסוכרת מסוג 1. באותה שנה, הקרן תרמה מיליון דולר לגלריית הדיוקנאות הלאומית.
איגור נשוי ואב לארבעה ילדים.
בשנת 2014, איגור בוכמן עבר לגור בדבלין, אירלנד.
בשנת 2016 הוא קבל אזרחות ישראלית.
מאז 2020 הוא מתגורר בלונדון וקיבל אזרחות בריטית בשנת 2025.
איגור דזיאלושינסקי היה פיזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי-רוסי.
הוא היה מומחה בפיזיקה של מצב מוצק.
איגור דזיאלושינסקי נולד בשנת 1931 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו יחיאל לחם בשורות הצבא האדום נגד הנאצים, נפל לשבי בשנת 1942 ונהרג.
לאחר סיום בית ספר דזיאלושינסקי החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1953. באותה שנה הוא עבר מבחן בפיזיקה תאורטית אצל לב לנדאו.
בשנת 1957 הוא סיים לימודי תואר שלישי ובשנת 1962 עבודת פוסט-דוקטורט.
דזיאלושינסקי עבד שנים רבות במכון לפיזיקה תאורטית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בנוסף לכך הוא היה ראש קתדרה ופרופסור באוניברסיטת מוסקבה ופרופסור במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
בשנת 1991 דזיאלושינסקי עבר לארצות הברית והתמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
דזיאלושינסקי היה מומחה בפיזיקה של מצב מוצק.
הוא פעל בתחום פיזיקה סטטיסטית, תורת השדות הקוונטית, חקר מגנטיות ומוליכות על.
על פעילותו בתחום לדזיאלושינסקי הוענקו מספר עיטורים, פרס ברית המועצות (1984), פרם על שם לומונוסוב ופרס על שם לנדאו.
בשנת 1974 הוא התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1991 הוא התקבל כחבר חוץ לשורות האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
דזיאלושינסקי נפטר בשנת 2021 בגיל 90 באירוויין, ארצות הברית.
איגור בוטמן הוא נגן ג'אז אמריקאי יהודי יליד ברית המועצות.
בשנת 2011 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
איגור בוטמן נולד בשנת 1974 בלנינגרד למשפחה מעורבת.
אביו היה יהודי, מהנדס בניין במקצוע.
בשנת 1978 הוא הקים להקה שנגנה ג'אז.
בשנת 1981 הוא סיים לימודים וכעבור שנה קיבל הזמנה לנגן בתזמורת ג'אז של אולג לונדסטרם.
כעבור שנתיים הוא חזר ללנינגרד והקים להקה חדשה.
הם השתתפו במספר פסטיבלים ווזכו להצלחה.
בשנת 1987 בוטמן היגר לארצות הברית וסיים לימודים במכללת ברקלי למוזיקה.
בהיותו בארצות הברית בוטמן ניגן לצד פט מתיני, ארצ'י שפ וליונל המפטון.
בשנת 1992 בוטמן לראשונה נתן הופעה ברוסיה.
תוך זמן קצר הוא חזר לרוסיה והתיישב במוסקבה.
הוא הקים ביג בנד שהופיע בין היתר בקרנגי הול ומרכז לינקולן.
בשנת 2002 הוא ערך הופעה גדולה במוסקבה.
בהמשך של אותה שנה הוא ביחד עם לריסה דולינה עשו סבב הופעות בערי רוסיה.
בשנת 2003 ביג בנד של בוטמן הופיע לצד תזמורת בניצוח של וינטון מרסליס בפתיחת עונה חדשה בלינקולן סנטר.
בשנים 1998–2005 בוטמן היה מנחה של תוכנית טלוויזיה "ג'אזופרניה".
בשנת 2009 הוא פתח במוסקבה חברת תקליטים Butman Music.
בוטמן ארגן מספר פסטיבלים של ג'אז.