tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נדפס בירושלמי הוצאת עוז והדר כמפרש עיקרי.
ביאור הגר"א לירושלמי זרעים, כולל הגהות רבות וביאור מאת הגאון מווילנה (נכתב על ידי תלמידיו).
נדפס בירושלמי הוצאת עוז והדר, ובעוד כמה מהדורות.
קרבן נתנאל - בידי הרב נתנאל וייל
נועם ירושלמי - לרבי יהושע מסלונים ("רבי אייזיל חריף"), העוסק בעיקר בפירושן של סוגיות קשות ועמומות בירושלמי.
ספר ניר - לרבי מאיר מארים שאפיט, פירוש עמוק לסדר זרעים וסדר מועד וחלק מסדר נשים.
יפה עיניים - לרבי אריה לייב ילין, הגהות על התלמוד הבבלי, והשוואות בינו לבין סוגיות מקבילות בתלמוד הירושלמי (קיים גם קונטרס "תשלום יפה עיניים", מאת הרב חיים קנייבסקי, והוא השלמה למסכתות שעליהן אין "יפה עיניים".
הודפס בתוך ספרו "שיח השדה").
רוח זקנים - חיבורו של שפ"ן הסופר (רבי שמואל שרגא פייגנזון), ליקוט מתוך יפה עיניים ונועם ירושלמי.
נר מערבי - פירושו של רבי יוסף שאול נתנזון מלבוב.
עיונים והערות על התלמוד הירושלמי.
שערי תורת ארץ ישראל - פירושו של רבי זאב וולף רבינוביץ' מבריסק, על כל הירושלמי, עיקרו הגהות ומיעוטו פירושים.
הגהות הירושלמי - פירושו של ר' חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקטש, בעל שו"ת "מנחת אלעזר".
אהבת ציון וירושלים - ביאורים והשוואות לציטטות מהירושלמי בספרות הראשונים ובמדרשי חז"ל מאת הרב דב בער רטנר, על סדר זרעים וסדר מועד.
ספר משבי"ח - פירושים והגהות על כל הירושלמי מאת הרב משה שמעון זיוויטץ.
שלשה חלקים, תרע"ג - תרפ"ט.
ושני קונטרסי השלמות בשם משבח בשנות תרצ"א ותרצ"ג.
ירושלמי עם פירוש שושן בצלאל, על כל סדר זרעים, הרב בצלאל שושן (רוזנברג), ירושלים, תרצ"ח.
ירושלמי ברכות - שביעית, הגהה על-פי כתבי-יד שונים עם פירוש מאת החכם אברהם משה לונץ.
עלי תמר - פירושו של ר' ישכר תמר, כולל ביאורים, הארות והערות לקטעים רבים בכל מסכתות התלמוד הירושלמי.
ידיד נפש - ביאור ופירוש על כל התלמוד הירושלמי מאת הרב יחיאל בר לב.
תלמוד ירושלמי המאור - ביאור לכל מסכתות הירושלמי עמוד מול עמוד, פירוש "הבהיר" המבוסס על פירושי הראשונים והאחרונים, ובסוף כל מסכת "ביאורי הדף" - השוואה לתלמוד הבבלי.
מדרשי-הלכה של התנאים בתלמוד ירושלמי על המדרשים של התנאים המופיעים בו, מאת הרב פרופסור עזרא ציון מלמד.
יצא לאחר מותו בשנת תש"ס (2000) בהוצאת הספרים מגנס.
מדרשי-הלכה של האמוראים בתלמוד ירושלמי על המדרשים של האמוראים בארץ ישראל המופיעים בו, מאת הרב פרופסור עזרא ציון מלמד.
יצא לאחר מותו בשנת תשס"ד (2004) בהוצאת הספרים מגנס.
ירושלמי מבואר מהדורת שוטנשטיין על כל הירושלמי, בהוצאת ארטסקרול.
ירושלמי מעשרות, שביעית עם פירוש מאת פרופ' יהודה פליקס.
ירושלמי על מסכתות פאה, דמאי, שביעית, תרומות, מעשרות ומעשר שני עם פירוש "קב ונקי" מאת הרב אריה כרמל, הרב גרשון מצגר, והרב פרופ' יהודה לוי.
הירושלמי כפשוטו, מאת פרופ' שאול ליברמן.
פירוש למסכתות שבת, עירובין ופסחים.
פירוש לירושלמי ברכות וזרעים מאת הרב זכריה פרנקל.
פירושים וחדושים בירושלמי מאת פרופ' לוי גינזבורג.
הירושלמי המפורש עם שינויי נוסחאות, מסכת ברכות (חלקה הראשון), מאת הרב שלמה גורן, מוסד הרב קוק ירושלים תשכ"א.
מהדורת מכון דרכי שמחה - פירוש "אור שמחה", גרסאות והשמטות בירושלמי, מפתח של גדולי ישראל העוסקים בסוגיה הנדונה ועוד.
יצאו לאור מסכתות סוכה, יומא, ראש השנה, חגיגה, מגילה, סנהדרין, תענית וחלק מפסחים.
מהדורת תלמוד שטיינזלץ באותה מתכונת כמו התלמוד הבבלי של הרב עדין שטיינזלץ, מסכת פאה ושקלים בלבד (בשיתוף הרב אריאל הולנד והרב מנחם פרומן).
מסכתות תענית, מועד קטן, ראש השנה, סוכה, ביצה, מגילה, שקלים, ברכות, חגיגה ופאה, עם פירוש "אור לישרים" מאת הרב יהושע בוך, בהוצאת מכון אורות הירושלמי.
מנחם כ"ץ, תלמוד ירושלמי מסכת קידושין, מהדורה וביאור קצר, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומכון שכטר למדעי היהדות, תשע"ו 2016.
פירושים תולדות יצחק ותבונה על הירושלמי סדר זרעים וחלק מסדר מועד מאת הרב יצחק אייזיק קרסילשציקוב.
בני-ברק: מכון מוצל מאש, תש"מ-תשנ"ז.
ביאור הרב חיים קניבסקי על הירושלמי.
יצא ב-10 כרכים, הכוללים מברכות עד נדרים.
רוב הכרכים נמצאים גם באוצר החכמה, וחלקם גם בהיברובוקס, והביאור נדפס גם בגיליון תלמוד ירושלמי בהוצאת עוז והדר (בהוצאת תש"ע עד סוף סדר מועד, ובהוצאת תשע"ז נוספו ההערות גם ביבמות וכתובות).
פרסום זה לא זהה לתלמוד הירושלמי של הרב קניבסקי שנזכר לעיל שנסרק על ידי הספרייה הלאומית.
ביאור "רינת שושנים" עם הערות "אעירה שחר" מאת חגי רוזנברג, על מסכתות: פסחים, חגיגה ומועד קטן.
פירוש ירושלמי מאיר מאת מאיר כהן.
מהדורה משולבת של דברי הירושלמי ובאורם.
מהדורה מקוונת וחִנמית מאתר דעת.
סדרת ספרי פירושים מאת ראובן קמפניינו לסוגיות ממסכתות פאה, שביעית, חלה, תרומה, ברכות, יומא, ראש השנה, מגילה ותענית; הוצאת הקיבוץ הדתי.
בשנת תשפ"א (2021) הושקה לראשונה מהדורה דיגיטלית ביקורתית של התלמוד הירושלמי, מסכת יבמות, בעריכת פרופ' מנחם כ"ץ ובתמיכת הקרן הלאומית למדע.
כ"ץ התבסס על המודל של המהדורה המודפסת של ירושלמי קידושין שהוציא לאור, תוך שימוש במדיום הדיגיטלי כדי להקנות גמישות להצגת המידע.
המהדורה כוללת חלוקה לסוגיות, טקסט מדויק על פי כתב יד ליידן ומתוקן על סמך ספרות המחקר, מחולק לשורות ומפוסק, סינופסיס של עדי הנוסח הישירים והעקיפים, מדורי מקבילות בספרות חז"ל, מובאות בספרות הראשונים, ביבליוגרפיה, הערות פרשניות ועוד.
בשנת תשפ"ג (2023) נוספה לאתר גרסה ראשונית של מסכת גיטין, ובשנת תשפ"ד (2024) הצטרפה אליה מסכת סוטה.
כמו כן קיים מסכת כתובות.
בשנת תשפ"ב הושקה מהדורה מדעית-דיגיטלית מאת הרב ד"ר ירון זילברשטיין למסכת ראש השנה בירושלמי, ובשנים שלאחר מכן נוספו לאתר מהדורות למסכתות סוכה, יום טוב (ביצה), יומא (פרקים א'-ג'), וכן למסכת ביכורים (פרק א') מסדר זרעים.
המהדורות כוללות מדורי נוסח, אפראט, מקבילות לספרות חז"ל, פירוש (המתבסס על ספרות מחקר וספרות רבנית) ומובאות מספרות הגאונים והראשונים לכל מסכת.
העקרונות שעל פיהם נבנו המהדורות מצויים בקובץ ההקדמה.
המהדורה כוללת תצוגת דף ותצוגת סוגיה.
מדור הנוסח במהדורות מאפשר הצגה בנפרד של שכבות הנוסח (תיקוני הסופר, תיקוני מגיהים, ונוסח המהדיר), חלוקה לרכיבי הסוגיה (מקרא, דברי תנאים ודברי אמוראים) ואפראט קצר של תיקוני נוסח.
מדורי עדי הנוסח והמקבילות מאפשרים תצוגה של רשימה, טקסט מלא והסתרה של מדורים אלה.
במדור הפירוש הוטמעו קישורים למפה דיגיטלית לשמות המקומות שנזכרו במסכתות אלה, למפת האתרים המקראיים של מכללת הרצוג, וכן להיבטים שונים של ריאליה תלמודית: ארכאולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה ועוד.
מהדורה דיגיטלית בשם "ירושלמי לכל" מאת משה שליסל, הושקה בקיץ תשפ"ב.
המהדורה מעמידה נוסח ברור לתלמוד הירושלמי, למען ירוץ בו הלומד, לצד פירוש המותאם לנוסח.
הנוסח והפירוש המוצעים, הם תוצאה של תהליכי בדיקה מעמיקים של כל המקורות המתייחסים לכל סוגיה בתלמוד.
מקורות אלו כוללים: עדי נוסח; מקבילות בתלמוד הירושלמי; מקבילות במדרשים; ראשונים כמו תוספות, רמב"ן ואור זרוע; פרשנות וספרות מחקר.
המהדורה מחלקת את פרקי התלמוד לסוגיות, כך שכל סוגיה ניתנת ללימוד באופן עצמאי.
בנוסף, כל סוגיה מכילה השוואות לתלמוד הבבלי.
המהדורה כוללת אפשרות למשלוח תגובות שיסייעו ללומדים מעמיקים להגיב, להעיר ולשפר את ההדרת הנוסח והפירוש.
בשלב זה פורסמה מהדורה על מסכת עבודה זרה ומסכת גיטין בלבד.
תַּלְמוּד הוא סוגה לימודית שהחלה ונפוצה בתקופת האמוראים, חכמי ישראל בתקופה שלאחר חתימת המשנה, בתחילת המאה ה-3. השם "תלמוד" מקורו בזמן התנאים ומשמעו לימוד, עיון ופירוש.
התלמוד נכתב בעיקר כפרשנות לדברי התנאים, כותבי המשניות והברייתות.
הגות זו התפתחה בו בזמן בבבל ובארץ ישראל, מה שהוביל לכתיבתם של שני תלמודים: התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.
התלמוד הבבלי (הנודע גם בשמו הארמי: "גמרא") נפוץ יותר מהירושלמי, וחכמי ההלכה בדורות שלאחר כתיבת התלמוד קיבלו לרוב את התלמוד הבבלי לפסיקת הלכה למעשה.
התלמוד הבבלי, בהשפעת חכמי ישראל שחיו בתקופות שלאחר כתיבתו – הסתמאים, הסבוראים, הגאונים, הראשונים והאחרונים – הפך לספר ההלכתי החשוב ביותר לצד המשנה, והוא הספר הנלמד ביותר בישיבות ובקרב תלמידי חכמים.
חיבורים רבים חוברו עליו, והוא הספר ההלכתי המצוטט ביותר בספרות ההלכה.
שני מרכזי התורה שבארץ ישראל ובבל הצמיחו שני תלמודים: תלמוד בבלי, שנוצר בישיבות בבל, ותלמוד ירושלמי, שהוא פרי לימודם של חכמי ארץ ישראל.
לאחר שנחתמו שני חיבורים אלה, הפך התלמוד הבבלי לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בתלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר (בעיקר באזורי יהדות אשכנז ויהדות איטליה).
בעקבות הרי"ף והרמב"ם, התקבל תוכנו של התלמוד הבבלי כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, כמעט ללא עוררין.
הרמב"ם מנמק זאת בהקדמה למשנה תורה, "הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל".
חוקרים מנמקים זאת בעריכתו היסודית של התלמוד הבבלי ובשכלולו בידי הסתמאים והסבוראים ובהשפעתם הרבה של גאוני בבל שפעלו להפיכת התלמוד הבבלי לסמכות הלכה בלעדית בעם ישראל.
התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא", מילה שפירושה בארמית הוא תלמוד (למגמר - ללמוד).
בלשון האמוראים שימשה המילה "גמרא" במשמעות צרה יותר, והיא נגזרת מן המונח המתאר ידע שנתקבל במסורת (כמו: גמרא גמיר לה) בניגוד לידע שהושג באמצעות הסברה, וכן רומזת לכך שחיבור זה מהווה גמר וסיום של עיקרי התורה שבעל פה.
ואולם, מדפוס בזל ואילך, בעקבות החלטות ועידת טרנטו ב-1564, החליפו הצנזורים הנוצרים את המילה "תלמוד" במילים "גמרא" או "ש"ס", ומאז היטשטש ההבדל בין המילים, והשם "גמרא" נעשה שגור בקרב ציבור הלומדים ככינוי לתלמוד הבבלי.
שני התלמודים אינם קובצי הלכות לפי נושאים ערוכים, אלא סיכומי דיונים של בתי המדרש.
הדיונים ערוכים באופן אסוציאטיבי, ההולך אחר חוט המחשבה של המתדיינים והדינמיקה של הדיון.
אמנם המשא ומתן (שקלא וטריא) התלמודי מסודר על פי דיונים על כל משנה בודדת, שכאשר הדיון בנושאיה השונים מסתיים התלמוד עובר לדון במשנה הבאה אחריה.
לעיתים ניתן למצוא את אותו דיון במספר מסכתות בהקשרים שונים, ולעיתים במהלך דיון בנושא אחד משתרבבים דברים הקשורים לתחום אחר.
כמו כן ישנם מעברים חדים מנושאים הלכתיים לענייני אגדה.
כתוצאה מ"חוסר ארגון" זה (יש המפרשים בדיוק רב את תנועת הדברים בכל סוגיה) נדרש עמל רב על מנת לשלוט היטב בסוגיות התלמודיות.
התאולוגית האמריקאית רוזמרי רדפורד רות'ר עמדה על מאפיין זה:
לימוד התורה בכלל והתלמוד בפרט נחשב לאורך כל הדורות למוטיב מרכזי ועיקרי ביהדות, וישנן אמרות רבות של חכמי ישראל בכל דור ודור על חשיבות לימוד התורה ועל חובתו של כל יהודי באשר הוא לעסוק בה.
בהתאם לכך לימוד התלמוד נחשב בכל הישיבות בארץ ובעולם כמושא הלימודים העיקרי, התופס את עיקר הנפח של הלימוד.
הלימוד של התלמוד, ובמיוחד הדיונים ההלכתיים שבו, נחשב לקשה במיוחד בשל התמציתיות והקצרנות שבו, שימוש במונחים מקצועיים, חוסר סימני פיסוק והארמית המשולבת בו.
לימוד תלמוד בשיטה עיונית כולל עיון בספרים רבים שנכתבו על התלמוד מכל חכמי הדורות, החל בגאונים, המשך בראשונים ובאחרונים וכלה בימינו אנו.
התלמוד נחשב לחיבור עמקני שדרושה מיומנות כדי להבינו, ועוד יותר מיומנות כדי להבינו ב"עיון" - בהעמקה מיוחדת.
תלמוד ירושלמי נלמד בהיקף קטן יותר במידה משמעותית מתלמוד בבלי, מעטים יותר בקיאים בסגנונו, והוא משמש בעיקר ללימוד תאורטי ועיוני ופחות לפסיקת הלכה.
התלמוד עצמו, במקומות שונים, עומד על היחס בו נדרש אדם לחלק את לימוד תורתו: .
על פי חלוקה זו, לימוד התלמוד עומד בשורה אחת עם לימוד התנ"ך והמשנה.
לעומת האמור במקורות אלו התלמוד עומד במקום אחר על חשיבותו: .
ראשונים רבים טענו לטובת עליונות לימוד הגמרא על פני מקצועות התורה האחרים.
רש"י על המשפט "מדה ואינה מדה" תלה את ההתמקדות בתלמוד בטעמים היסטוריים שהיו נכונים לתקופת הגמרא: .
רבנו תם המובא בדעת התוספות טוען שעקב כך שהתלמוד כולל בתוכו גם מקרא ומשנה, יש להעדיף לימודו.
הרמב"ם היה מודע לקושי בלימוד התלמוד, והתייחס ללימודו כדבר הדורש "דעת רחבה ונפש חכמה וזמן ארוך".
על כן מטרת ספרו, משנה תורה, הייתה להגיש ללומדים ספר הלכה מקיף שיסכם את ההלכה למעשה, ובכך לייתר את לימוד התלמוד עצמו.
באופן כללי, בתקופות הגאונים והראשונים התעצב עולם ההלכה לפי התלמוד שהפך להיות ספר פסיקה שאין עליו עוררין, ונכתבו חיבורים רבים שעסקו בפסיקת הלכה על סמך התלמוד.
תַּלְמוּד בַּבְלִי (כינויים נוספים: גְּמָרָא, שַ"ס, תלמודה של בבל) הוא אחד משני התלמודים המפרטים את הגותם ההלכתית והאגדית המרכזית של האמוראים – חכמי ישראל בתקופה שלאחר חתימת המשנה, מתחילת המאה ה-3 ועד לסוף המאה ה-5 עת חתימת התלמוד הבבלי, שהתגוררו בבבל (מסופוטמיה) ובארץ ישראל.
הגות זו נכתבה בעיקרה כפרשנות על דברי דורות קודמים של חכמים, בפרט על המשנה ועל הברייתות.
עם זאת הוא מכיל שיח פורה בתחומים תורניים רבים.
התלמוד הבבלי נחשב לטקסט המרכזי של היהדות הרבנית לאחר התנ"ך, ולמקור העיקרי של ההלכה היהודית הדתית והתאולוגיה היהודית.
בנוסף לתוכן האמוראי, מצויים בתלמוד קטעי עריכה וקישור שנכתבו בתקופה מעט מאוחרת יותר בידי עורכים בבליים מדור הסבוראים, שחלק מדבריהם משוקעים בתלמוד עצמו.
מלבד המשנה מביא התלמוד גם מובאות תנאיות אחרות, שלא נכנסו לסדרי המשנה, המכונות "ברייתות" – חיצוניות (חלקן מוזכרות גם במדרשי התנאים: מכילתא, ספרא וספרי, בתוספתא ובמקומות אחרים).
שפת התלמוד הבבלי היא שילוב של עברית משנאית (בציטוט המשנה וציטוט דברי אמוראים מוקדמים) וארמית בבלית (בטקסט הפרשני).
התלמוד הבבלי הוא בעל היקף גדול, ובמהדורות השגרתיות – שבהן נדפס התלמוד כשאליו מסופחים אוסף של פרשנים ופוסקים שונים – הוא מודפס ב-20 כרכים.
החל מהדפסת ש"ס ונציה בשנים 1520–1523, נקבעה "צורת הדף", שקבעה את עיצובם וחלוקתם של דפי התלמוד והמפרשים שלצידם.
חלוקה זו נשמרה גם במהדורת וילנא, שהיא הבסיס למהדורות הנפוצות של התלמוד הבבלי עד לימינו.
לפי חלוקה זו מצויים בתלמוד הבבלי 2,711 דפים.
התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא".
במקור היו אלה שני מונחים שונים.
המילה "תלמוד" משמשת כבר בלשון התנאים בהוראה של לימוד, עיון ופירוש, ואילו המילה הארמית "גמרא" מופיעה לראשונה בלשון אמוראי בבל, והיא נגזרת מן המונח המתאר ידע שנתקבל במסורת (כמו: גמרא גמיר לה) בניגוד לידע שהושג באמצעות הסברה.
בתקופת הגאונים החלו להשתמש במונח "תלמוד" לציון החיבור עצמו.
ואולם, במחצית השנייה של המאה ה-15, עקב איסור השימוש במונח "תלמוד" מטעם הצנזורים הנוצרים, הוחלפו בדפוסי התלמוד כל מופעי המילה "תלמוד" במילה "גמרא".
כתוצאה מכך, היטשטש ההבדל בין שתי המילים, והשם "גמרא" לציון החיבור נעשה שגור בציבור הלומדים המסורתי, בעוד בחוגים האקדמיים מקפידים לכנותו "תלמוד".
בתלמוד הבבלי ישנן 37 מסכתות.
שיטת החלוקה המקובלת מתבססת על העימוד שנעשה במהדורה המלאה הראשונה של התלמוד, שהודפסה בשנים ר"פ–רפ"ג (1520–1523) בבית הדפוס של דניאל בומברג בוונציה.
במהדורה ההיא תפס התלמוד כולו 2,690 דפים.
שמות המסכתות הן (בסוגריים – מספר הדפים לפי מהדורת וילנא, וכמקובל מאז דפוס ונציה):
סדר זרעים: ברכות (63, אך בדפוס ונציה יש 65 דפים)
על מסכת שקלים לא נכתב תלמוד בבלי, והמסכת המצויה בדפוסי התלמוד הבבלי שייכת למעשה ל, אף שהיא כלולה כחלק ממחזור הדף היומי.
מספר הדפים בכל מסכת אינו חופף למסכתות הארוכות ביותר (כלומר: מסכת שבה יש יותר דפים אינה בהכרח ארוכה יותר בטקסט הגמרא), בשל אורך משתנה של מפרשי התלמוד שנדפסו בדף הגמרא.
בתלמוד מקובל לפתוח דיון בסוגיה בציטוט ממשנה או מברייתא.
אמרות אלו מהוות סמכות, וחכמי התלמוד לרוב אינם רואים עצמם רשאים לחלוק עליהן, אלא לפרשן בלבד.
אחרי הבאת הציטטה, עולות בדרך כלל כמה שאלות: מאין נשאב הדין האמור במובאה, האם הוא סותר דין המפורש במקור אחר, האם הוא כולל סתירה פנימית בתוכו, האם ניתן ללמוד ממנו דברים נוספים, ועוד שאלות דומות לאלו, זאת מלבד הדיון על עיקר הרעיון שבמבואה.
לעיתים יסיק התלמוד שיש צורך להבין את המשנה בצורה שונה מהמשמעות הפשוטה של הקורא הרגיל על ידי הוספה או חיסור בנוסח המשנה המקורי.
מהות פרשנות זו היא שאלה שבה התחבטו רבים.
לעיתים מהווה דווקא שאלה מחיי המעשה או מהתאוריה פתיח לדיון, אך גם אז נעשה ניסיון לפתור אותו באמצעות שימוש במקורות הקדומים וליבונם.
הדיון התלמודי הוא כעין פרוטוקול של בית מדרש הומה, השיח הוא בצורה דיאלקטית ואסוציאטיבית, כאשר כל שאלה נענית בתשובה, שמצדה גוררת שאלה אחרת.
לעיתים מצוין שמם של השואלים והעונים ולעיתים לא.
לא תמיד הוכרע הדיון בתלמוד להלכה, דבר שגרר מחלוקות בדורות שאחר כך.
לפעמים אין מובא תירוץ לכל הקושיות והן נותרות בחזקת "קשיא" ('קשה', אך ביטוי זה מתפרש כאמירה לפיה השאלה אינה מוצקה די הצורך לפרוך את השיטה הנידונה לדעת רוב רבותינו הראשונים, אך עי' רשב"ם ב"ב נב) או "תיובתא" ('תשובה', כלומר הקושיא על השיטה הנידונה אכן משיבה עליה ומפריכה אותה).
התלמוד עושה שימוש רב בליבון הלכות במתודות "דרשניות", מפי הלל הזקן ורבי ישמעאל, הקרויות מידות שהתורה נדרשת בהן ואשר על-פי המסורת אלו "מידות" שנמסרו למשה בסיני.
בנוסף על דברי הלכה, מכיל התלמוד דברי אגדה רבים.
חלקם נתפרסמו והפכו לנכסי צאן ברזל של עם ישראל.
לעיתים באים דברי האגדה להטעים עיקרון הלכתי, כמו סוגיית תנורו של עכנאי.
חלקם מעוררים פליאה המזכירים ספרות פנטזיה, כמו "אגדתא דרבה בר בר חנה" בבבא בתרא, ומשום כך נוטים לבאר אותם על דרך בצורה אליגורית, או בדרך הסוד.
יש באגדות אלו גם חומר היסטורי רב, אם כי רמת ההסתמכות של חוקרים עליהם נתונה לדיון.
כמה מקטעי האגדה, בעיקר אלו מהם העוסקים בישו, הושמטו בידי מצנזרים נוצריים, ושבו לתלמוד רק במהדורותיו החדשות.
ישנם פרטים באגדות שהתפרשו על ידי הראשונים כ"גוזמא בעלמא" או כאליגוריה.
בין פרשני התלמוד חלוקות הדעות איזו מידת סמכות יש לאגדות.
יש מבין הראשונים, כגון רבי שמואל הנגיד, רבי יצחק אברבנאל, הרמבן ואחרים המטעימים שאין לאגדות את האוטוריטה של החלקים ההלכתיים בתלמוד.
על כולם מוסכם, על כל פנים, שכעיקרון אין ללמוד מהן הלכה.
הרמב"ם, בהקדמותיו לפרק חלק, מביא כמה גישות נפוצות בימיו בלימוד אגדות התלמוד.
הוא דוחה את הגישות הטוענות להבנה פשטנית של האגדות, ובעקבות כך קבלתן כאמת או כשקר, ומקבל את הגישה הטוענת כי חז"ל רצו ללמד מסר עמוק באגדות אלו, ועלינו להשכיל להבין אותן בצורתן האליגורית.
התלמוד עצמו מציין שרב אשי ורבינא הם "סוף הוראה", כלומר בהם נסתיימה תקופת חכמי התלמוד.
קיימת מחלוקת בנוגע לזהותם של שני אלה.
רש"י והרמב"ם מזהים אותם עם רב אשי המפורסם, ראש ישיבת מתא מחסיא ועם חבירו בן דורו רבינא.
רב שרירא גאון באיגרתו מזהה את רבינא עם רב אבינא בריה דרב הונא, ראש ישיבת סורא שחי יותר משבעים שנה לאחר רב אשי, ונפטר בי"ג בכסלו ד'ר"ס (499).
הדעה הרווחת היום במחקר (דרוש מקור ופירוט הסבר) היא שרב אשי ורבינא הם מאחרוני האמוראים המוזכרים בשמם בתלמוד, אינם עורכיו.
עורכי התלמוד, אשר הכניסו בו את כל קטעי הקישור והקטעים האנונימיים המכונים 'הסתם' או 'סתמא', היו ה'סתמאים'.
הם פעלו אחרי האמוראים הנקובים בשמם בתלמוד, ולמעשה הם אלה ששיוו לתלמוד את צורתו המוכרת לנו, המורכבת מסוגיות בהן מקובצים מקורות תנאיים, אמוראיים וסתמאיים.
אם כי ניתן להניח שהתייחסו בחרדת קודש לדברי הקדמונים להם, ועבודתם התמקדה בעיקר בעריכה.
דעה היא דעה מרכזית במחקר התלמוד, אך לא בלעדית.
החולק המרכזי על שיטה זו הוא פרופ' ירחמיאל ברודי.
לאחר תקופה זו החלה תקופת הסבוראים, שהתאפיינה בצרות וגזירות שנחתו על הקהילה היהודית בבבל.
עקב צרות אלו, כך לפי האיגרת, התערער הלימוד בישיבות, ורוב החכמים אף נפטרו בגיל צעיר.
הסבוראים ערכו את התלמוד, וכללו בו "פירושים המתקרבים להוראה".
תקופה זו נמשכה קרוב למאתיים שנה.
סביר להניח שחלקים מהתלמוד הבבלי הועלו על הכתב בתקופת האמוראים עצמם, וייתכן שחלקים ממנו נכתבו במועד קדום יותר.
אולם, יש להבחין בין המתואר לעיל לבין העלאת חיבור התלמוד על הכתב כחיבור שלם וגמור ובנוסח קבוע.
מועד העלאתו על הכתב כחיבור שלם אינו ידוע, והחוקרים חלוקים על כך בהשערותיהם, אולם ניתן להתחקות אחר העדויות הראשונות המתייחסות לקיומם של נוסחים כתובים של התלמוד כחיבור גמור.
עדויות לקיומם של כתבי יד של חיבור התלמוד הבבלי (בצורתו הסופית) ישנן בידינו החל מאמצע המאה ה-8 לספירה; כבר רב שרירא גאון, בן המאה ה-10 לספירה, נשאל באגרתו המפורסמת, אגרת רב שרירא גאון – "כיצד נכתב התלמוד".
בדברי הגאונים מוזכר על קיומם של כתבי יד תלמודיים מהמאה ה-8 לספירה.
סמוך למאה ה-9 נמסר שרב פלטוי גאון .
רבי שמואל הנגיד, בן המאה ה-11 לספירה, מוסר על אדם בשם נטרונאי בר חכינאי .
הרמב"ם, בן המאה ה-12, מספר שהגיע לידו ממצרים גוויל כתב יד של התלמוד הדומה לכתבי יד שנכתבו 500 שנה קודם לזמנו (המאה ה-7 לספירה) .
עדות עקיפה נוספת עולה משני מקומות בתלמוד, ב וב, בהם מובאת מעין ברייתא 'תנא דבי אליהו', העוסקת בתאריכים, וכך כתוב בה: "ששת אלפים שנה הוי העולם: שני אלפים תוהו, שני אלפים תורה, ושני אלפים ימות המשיח.
ובעוונותינו שרבו יצאו מהם מה שיצאו ועדיין משיח בן דוד לא בא."
במקום 'יצאו מהם מה שיצאו' הסתמי בתלמוד שבדפוס, כתוב בכתבי היד של התלמוד במפורש כמה יצאו.
כלומר בשני המקומות מופיעים תאריכים בתוך הברייתא.
בכתב יד מינכן 95 – שנכתב על פי הקולופון שבסופו בשנת 1343, התאריך הכתוב בברייתא בסנהדרין הוא שש מאות ותשע עשרה (859 לספירה).
התאריך הקדום שבכולם מצוי בכתב יד תימני למסכת סנהדרין שנמצא בספריית יד הרב הרצוג שבו כתוב: 'יצאו מהן חמש מאות ותשעים שנה' שהיא שנת 830 לספירה ובגיליון יש הערה: 'נ"א חמש מאות שלשים ושמנה' היינו שנת 778.
מעבר לעדויות עקיפות אלו, מצויים בידינו כתבי יד קדומים של התלמוד הבבלי שצוין עליהם תאריך כתיבתם.
בכתב יד לנינגרד (על מסכתות כתובות וגיטין) צוין לפי עדות אחת כי הוא נכתב בשנת ד'תתל"ב (1072).
במסכת כריתות בכתב יד בודלי 2673 צוין התאריך ד'תתפ"ג (1123) חלק קדשים שבכתב יד פירנצי משנת ד'תתקל"ז (1177) הוא כתב היד הקדום ביותר של מסכת שלמה שנקוב בו תאריך.
כתב יד מינכן 95, שנכתב בשנת ה'ק"ג (1343), הוא כתב היד היחיד ששרד המכיל את כל התלמוד.
משום שריפות ורדיפות התלמוד לא שרדו בימינו כתבי יד רבים לתלמוד (יחסית), לפנינו נמצא רק כתב יד אחד שלם על כל התלמוד, כתב יד מינכן 95 שנכתב בשנת ה'ק"ג.
צילום חלק מכתבי היד של התלמוד, נגיש באתרים שמפרסמים אותם, וכן על ידי המכון לתצלומי כתבי יד של הספרייה הלאומית.
קטלוג של כל כתבי היד התלמודיים בעולם שאותרו, של המשנה, תוספתא, תלמוד ירושלמי, תלמוד בבלי והרי"ף, יצא לאור בשנת תשע"ב (2012) בשם "אוצר כתבי-היד התלמודיים".
נרשמו בו כל כתבי היד בעולם הידועים, השלמים וכל הקטעים, עד לגודל מזערי.
לכל פריט מצורפות הערות על מצב כתב היד, ביבליוגרפיה ועוד.
לאחר שנחתם, הפך התלמוד הבבלי לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בחיבור המקביל לו התלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר.
חוקרים מנמקים זאת בעריכתו היסודית של התלמוד הבבלי ובשכלולו בידי הסבוראים ובהשפעתם הרבה של גאוני בבל, שפעלו להפיכת התלמוד הבבלי לסמכות הלכה בלעדית בעם ישראל.
לתלמוד על שני יסודותיו – האגדתי-תרבותי וההלכתי-אינטלקטואלי, נודעה חשיבות עצומה בהשתמרות היהדות כאוטונומיה רוחנית לאורך מאות בשנים, וכן בגיבושו של עם ישראל כעם הרוח והספר.
חוקרים נימקו עובדה זו בהיקפו ובאופיו של התלמוד.
תוכנו של התלמוד הבבלי התקבל כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, ללא עוררין.
התלמוד מהווה אנציקלופדיה מתומצתת ומקיפה של היהדות שלאחר המקרא, ובעיקר של מכלול החוקים, האמונות, הדעות, התרבות והיצירה הרוחנית המקורית של היהדות בחמש מאות השנים הראשונות לספירה.
לצד פירוט של דינים וביאוריהם, יש בו ידיעות כלליות רבות שעוסקות בתחומים ארציים כגון רפואה, משפט, עבודת האדמה ועוד.
התלמוד היה איפוא מעין כל-בו של היהדות, של חכמת ישראל וחכמת העמים בימים ההם.
גם הדינים אינם מובאים בו באופן של פסיקה שרירותית, אלא בצורה של משא ומתן בין החכמים, כמצע שימושי לשוחרי דעת והלכה.
בהיותו בסיס לספר חוקים, קיים התלמוד את הייעוד שהורו עליו יוצרי התורה שבעל פה: "עשו סייג לתורה".
עיקר היצירה הספרותית בעם ישראל מאז חתימת התלמוד ועד תקופת ההשכלה היה בפרשנות התלמוד – במישרין או בעקיפין (כלומר: דרך ספרות השו"ת, אגדה וכיוצא בזה).
התלמוד על פרשניו מכיל תשובות מפולפלות ברמה גבוהה של תחכום ולוגיקה, וההכרח הדתי להבינו היטב וליישב סתירות שעולות מההעמקה בו הביא לשכלול דרכי הלימוד ולשיטת הפלפול.
זו הפכה לאחד מתווי ההיכר הבולטים של היהודי העוסק בתלמוד.
לאורך הדורות היווה לימוד התלמוד את עיקר הלימוד של בני הישיבות.
התלמוד נחשב לבסיס ההלכה לגבי כל תחומי החיים במשפט ובהלכה, והיווה קרקע פורייה לפיתוח יכולות למדניות, בהן חכמת הפלפול והפסיקה.
גם היום מהווה התלמוד את עיקר הלימוד ברוב רובם של מוסדות הלימוד התורניים, בעיקר בקרב הישיבות.
לעומת זאת, ב"כוללים" ניתן למצוא דגש רב יותר ללימוד ספרי ההלכה (הפסקניים), כמו טור ובית יוסף וכן ה"שולחן ערוך" ונושאי-כליו.
ישנם מספר סגנונות מסורתיים ללימוד התלמוד.
חלוקה עקרונית אחת היא בין שתי צורות לימוד עקרוניות: לימוד בקיאותי ("בקיאות"), להקפה של הידע בצורה מהירה, או לימוד מעמיק של סוגיה, כולל הרחבות לראשונים ואחרונים ("עיון").
דוגמה קלאסית של לימוד בקיאותי הוא מפעל הדף היומי, שבו לומדים כל יום דף אחד, במטרה להקיף את התלמוד בתוך שבע שנים וחצי.
לימוד גמרא בבקיאות יחד עם פירוש רש"י ותוספות מכונה גפ"ת (גמרא פירוש רש"י תוספות), וכך היא דרך לימוד הבקיאות המקובלת ברוב הישיבות.
המהר"ל מפראג יצא נגד לימוד סדיר של התוספות, וישנן ישיבות (כדוגמת ישיבת תורת החיים וישיבת נתיבות יוסף) שמיישמות זאת הלכה למעשה, ואינן לומדות תוספות בלימוד הבקיאותי.
לימוד העיון נעשה בסגנונות שונים.
בעבר נפוצה שיטת הפלפול, וכיום השיטה המקובלת בישיבות הליטאיות היא שיטת בריסק ועיבודים שלה.
ברוב הישיבות הליטאיות, משקל לימוד העיון נכבד ביותר לעומת לימוד הבקיאות, למרות התנגדותם של כמה מגדולי ראשי הישיבות, ובהקשר זה ניתן לציין למשל את הרב שך, ואת הרב שלמה זלמן אויערבך.
ברוב הישיבות מתמקדים בלימוד ארבע עשרה "מסכתות ישיבתיות" בלבד (מתוך שלושים ושבע): שבת, פסחים, סוכה, יבמות, כתובות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, סנהדרין, מכות ושבועות.
בחלק מהישיבות נהוג לימוד "אליבא דהלכתא", שבו מודגש הפן ההלכתי-מעשי של הסוגיה.
ומנגד שיטת העיון הספרדית, בה ניתן דגש רב על הבנת עומק הסוגיה על כל פרטייה ולנתח את מסקנות הסוגיא של כל שיטה בראשונים, על בסיס הבנה חד משמעית של כל ראשון בסוגיא.
בממסד החסידי ניכרת נטייה – לעיתים גם העדפה – ללימוד הבקיאות לצד לימוד העיון.
ניתן לציין למשל את מפעל הש"ס של חסידות צאנז.
בחסידות גור היה מקובל להתמקד בלימוד העיון, אך האדמו"ר רבי יעקב אריה אלתר החליט על ביטול לימוד העיון בישיבות גור.
בדרך כלל יש עירוב בין השיטות, עם זאת, בשיטה הכללית של לימוד העיון הנהוגה ברוב הישיבות, אימצו החסידים את השיטה הליטאית.
מסכתות ראשונות מן התלמוד הודפסו בספרד בשנת ה'רמ"ב ואילך.
דפוסים אלה אבדו כמעט כולם בגירוש ספרד עשור לאחר מכן, ושרדו מהם שרידים בלבד.
באיטליה האחים שונצינו הדפיסו מסכתות אחדות בשנת ה'רמ"ד (גמר"א), והדפסה מלאה ראשונה של התלמוד נעשתה בידי דניאל בומברג בוונציה בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג, וזכתה לכינוי ש"ס ונציה.
על פי עימוד ש"ס ונציה נקבע עימוד התלמוד (=צורת הדף) בכל הדפוסים שאחריו, עד ימינו.
בשנת ה'שי"ד גזר האפיפיור יוליוס השלישי על שרפת התלמוד, ואסר על הדפסתו באיטליה.
אפיפיורים אחריו התירו להדפיס את התלמוד במקרים מסוימים, אך רק תחת צנזורה כבדה.
כך הודפס התלמוד במאות השנים הבאות בערים רבות באירופה (בזל, לובלין, קראקא, ברלין, אמשטרדם, פפד"א, ורשה, ז'יטומיר, ועוד).
עם השנים, השתכללו מהדורות התלמוד ונוספו בהן פירושים שנדפסו לצד התלמוד או בסוף הכרך.
החל מדפוס שונצינו נקבע הנוהג להדפיס את פירושי רש"י ותוספות על העמוד לצד התלמוד, כאשר רש"י בפנים העמוד ותוספות בצד החיצוני.
החל מדפוס אמסטרדם (ה'תקט"ו) מצורפים בסוף הכרך הערות וחידושי המהרש"א, מהרש"ל ומהר"ם לובלין.
ראויה לציון מיוחד מהדורתו השלישית של ש"ס וילנא בדפוס ראם (ה'תר"ם–ה'תרמ"ו).
מהדורה מפוארת זו עברה הגהת נוסח נרחבת, ולתלמוד לתלמוד פירושים רבים, לרבות פירושי ראשונים שנדפסו לראשונה מכתבי יד, כפירוש רבנו חננאל וקונטרס מגנצא המיוחס לרבנו גרשום.
בצוות הכנת המהדורה היו שותפים חכמים ומלומדים רבים, בהם רבי שלמה הכהן מווילנא, ורבי רפאל נתן נטע רבינוביץ בעל "דקדוקי סופרים".
למהדורה זו צורפו הערות וחידושים של רבני זמנם, כגון רבי שמואל שטראשון.
מהדורת וילנא זכתה לתפוצה רבה, ורוב המהדורות שיצאו מאז ועד ימינו הן מהדורות צילום שלה או מהדורות המבוססות עליה.
למרות היות התלמוד כתוב באותיות עבריות ושפתו בלולה בעברית, הרי שחלקו הגדול כתוב בארמית.
התרגומים החלקיים הראשונים לעברית הופיעו בארץ ישראל במהלך המאה השמינית, שחוותה פריחה בספרות העברית וספרות תרגומית מארמית לעברית.
קטעים כאלו הופיעו בקטע מן הגניזה הקהירית בשם הלכות על סדר הפרשיות, וכן בספר והזהיר, מדרש השכם ובהלכות ראו, שהן תרגום עברי להלכות פסוקות.
בשנות החמישים של המאה העשרים החלה הוצאת מהדורה מתורגמות לעברית של התלמוד בעריכת י"נ אפשטיין.
ב-1967 החלה הוצאת תלמוד שטיינזלץ, שהוא תרגום לעברית של התלמוד בעריכת הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ, שהושלם ב-44 כרכים ב-2010.
מהדורות נוספות שאינן כוללות רק תרגום מילולי אלא גם פירוש נרחב, הן מהדורת שוטנשטיין שיצאה לאור במקור באנגלית, ופירוש מתיבתא של הוצאת עוז והדר.
על פי המסופר בספר הקבלה של אברהם אבן דאוד, התרגום הראשון של התלמוד לערבית נעשה על ידי רבי יוסף אבן אביתור, בן המאה העשירית, עבור "מלך ישמעאל", הוא ככל הנראה הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם, אליו היה מקורב בעת שהותו במצרים.
בראשית המאה העשרים נעשה ניסיון לתרגם את התלמוד לערבית במצרים, בשיתוף פעולה בין העיתון אל הילאל ושמעון מויאל.
בפועל עלה בידי מויאל רק להוציא תרגום לפרקי אבות והקדמה לתלמוד.
ב-2012 הושלם תרגום התלמוד הבבלי במלואו לערבית, שנעשה בידי 90 חוקרים מהמרכז ללימודי המזרח התיכון בעמאן, ירדן.
התרגומים הראשונים לשפות לטיניות נעשו בקטעים שנועדו לניגוח היהדות על ידי נוצרים ומומרים.
בדברי הפתיחה ללחם הפנים, תרגום ללאדינו של חלקים מהשולחן ערוך שנדפס בסלוניקי ב-1568, מספר המדפיס כי שמע שבאנגליה נדפס באותה עת תרגום התלמוד ללטינית.
אין ידיעות אחרות על תרגום זה.
התרגום המלא הראשון של המשנה ללטינית נעשה על ידי ויליאם סונהוזין , היבריאסט הולנדי, בין 1698 ו-1703.
ב-1737 החל ג'יקוב פונדהם, מומר הולנדי, בתרגום התלמוד הבבלי להולנדית.
התרגום, שכלל קטעים ממרבית מסכת ברכות, הוא הניסיון הראשון לתרגום התלמוד לשפה אירופית שאינה לטינית.
תרגומים של ספרים שלמים מן התלמוד לשפות אירופיות החל במאה ה-19.
ב-1831 הוציא לאור אפרים משה פינר "קיצור תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי", שכלל תרגום של קטעים משני התלמודים לגרמנית.
הספר, שנועד להיות הקדמה לתרגום מלא של שני התלמודים, ספג ביקורת נוקבת מחכמים שונים, ביניהם שד"ל ויצחק שור.
ב-1842 יצא לאור כרך של תרגום גרמני למסכת ברכות, שהיה לכרך האחרון במהדורה.
רבי משה סופר, החתם סופר, העניק הסכמה למהדורה אך גם חזר בו ממנה.
מהדורה חדשה ומתוקנת של התרגום הודפסה בתריסר כרכים, בני 10,000 עמודים בסך הכל, בהוצאת "יודישר פרלאג" בברלין בין 1929 ל-1936.
התרגום הראשון של התלמוד לאנגלית נעשה בידי מיכאל לוי רודקינסון, בעשרה כרכים שנדפסו מ-1896 ועד 1903. התרגום לא היה תרגום מלא, שכן רודקינסון השמיט קטעים כפולים, אותם תרגם במקום אחד בלבד, וקיצר את המשא ומתן התלמודי.
המהדורה ספגה ביקורת רבה בידי יהודה דוד אייזנשטיין, שטען כי רודקינסון לא עשה מלאכתו נאמנה, וכי ההשמטות הזיקו למפעל.
התרגום הבא של התלמוד הבבלי לאנגלית נעשה בין 1935 ו-1952 בידי האנגלית.
המהדורה נערכה על ידי יחזקאל (איזידור) אפשטיין, שגייס עורכים שונים למשימה.
המהדורה כללה שלושים וחמש כרכים, ולא נכלל בה הטקטס המקורי.
ב-1989 החל תרגום מהדורת שטיינזלץ' לאנגלית.
ב-1990 יצא לאור הכרך הראשון במהדורת שוטנשטיין, תרגום מקיף של התלמוד לאנגלית שנעשה בארצות הברית, הכולל 73 כרכים והושלם בכחמש עשרה שנה.
מהדורה זו כללה בתוכה את צורתו המקובלת של התלמוד הבבלי במקור, לצד תרגום רחב.
במקביל התפתחה מהדורה עברית של שונטשטיין, שהושלמה ב-2012, ומהדורה צרפתית.
ספר עיון אודות התלמוד בשם "5,000 שנות חוכמה יהודית" שנכתב ביפנית ותורגם גם לקוריאנית היה נפוץ בשנות ה-70 ביפן ובקוריאה, וזכה לפופולריות גם בשנות ה-2000.
מאז חתימת התלמוד היו מי שהתנגדו לו, במה שראו פסקאות בתלמוד כמסיתות לשנאת נוצרים או סותרות את ההשקפה הנוצרית.
יש סוגיות שצונזרו מהגמרא מאחר שעסקו או ששוער שעסקו במייסד הנצרות, ישו .
לדוגמה, על פי הגמרא שצונזרה ממסכת סנהדרין מופיע תיאור הוצאתו להורג של ישו על ידי הסנהדרין כיוון ש"כישף והסית והדיח".
כמו כן, מסופר סיפור יציאתו לתרבות רעה, כיוון שאחד מהזוגות, יהושע בן פרחיה, נידה אותו.
במחצית השנייה של המאה ה-16 התמסד הטיפול בצנזור התלמוד (וספרים נוספים), בעיקר באיטליה.
צנזורים – לעיתים קרובות יהודים מומרים – עברו על הטקסטים ומחקו בדיו חלקים בעייתיים מנקודת מבטם.
אחד הצנזורים המפורסמים היה שמואל ויוואס, רב ודיין צפתי שהפך לרופא ולאחר שנים המיר את דתו לנצרות ושינה את שמו לדומניקו ג'רוזלימיטנו.
ויוואס כתב את ספר הזיקוק, המכיל כללי צנזור ורשימת ספרים יהודיים הדורשים צנזורה.
לפי הנחיותיו נדרשה מחיקה גם של אמירות שלפיהן אלוהים משתתף בצערם של ישראל, שעתיד לעמוד להם משיח, או שמכנות חכם יהודי מתקופה מאוחרת לישו כחכם או כצדיק.
הקטעים שצונזרו, ונמצאו בכתבי יד ובדפוסים ישנים (כמו בדפוס ונציה), לוקטו לחיבור שנקרא חסרונות הש"ס, המופיע בחלק מהוצאות התלמוד.
במשך הגלות אירעו מספר פעמים טקסי שרפה פומביים של התלמוד, בעיקר בידי אנשי דת נוצריים או משומדים.
הידועים שבהם הם שריפת פריז בשנת 1244, ושריפת איטליה בשנת 1553.
התלמוס (Thalamus, מיוונית: "חדר פנימי") או הרמה הוא צביר נוירונים גדול, שלוחה של המוח הקדמי (דיאנצפלון).
התלמוס מתפקד כתחנת ממסר של אינפורמציה המגיעה מהחושים (למעט חוש הריח), כמו כן הוא מעורב בעיבוד ראשוני של המידע.
בנוסף לכך התלמוס גם מקבל קלט מהאזורים הגבוהים במוח והוא מעורב בבסיס המוחי לקשב.
את התלמוס ניתן לחלק למספר גרעינים, בהם גרעין הברך הצדי (LGN) המעורב בתפיסה חזותית.
התלמוס מקושר לקליפת המוח ומחבר בינה לבין אזורים תת-קורטיקליים.
הוא מקושר לגרעין הזנבי הנמצא בסטריאטום אשר שייך לגרעיני הבסיס.
התצורה הרשתית שולחת מידע חושי לתלמוס.
התלמוס קולט ומעבד את מרבית המידע התחושתי והתנועתי שמגיע אל קליפת המוח, כמו למשל העברת קלט הראייה אל קליפת הראייה באונה העורפית, לשם עיבוד ופענוח.
התלמוס מעורב גם בתפקודים רגשיים ויש לו חשיבות בהיבטים הרגשיים של התחושות.
מידע הקשור לגירוי מסוים מעובד על ידי התלמוס ומועבר לאמיגדלה, ליצירת מוטיבציה ראשונית האם להיחשף לגירוי או להימנע ממנו.
במקביל, אותו מידע מועבר מהתלמוס לעיבוד נוסף בפיתול החגורה הקדמי (ACC) והקורטקס האורביטופרונטלי (OFC).
באמצעות האמיגדלה וה-OFC, המידע שמספק התלמוס מגיע אל ההיפותלמוס, המעורב ביצירת תגובות פיזיולוגיות.
התלמוס מעורב בתהליכי העוררות והוא אחראי על הקשב.
בנוסף, אחראי התלמוס על דחף השינה, וייתכן שלתלמוס יש תפקיד גם בזיכרון לטווח ארוך.
בעיות רפואיות בתלמוס גורמות לבעיות קשב, מצב רוח ושינה:
תסמונת התלמוס (Thalamic syndrome) הנגרמת עקב פגיעה טראומטית באזור זה במוח, או עקב שבץ, גורמת לתחושת צריבה כרונית בצד אחד של הגוף ובשינויים תכופים במצב הרוח.
חוסר שינה תורשתי קטלני היא מחלה תורשתית נדירה הנגרמת על ידי חלבונים פריוניים.
החולה מאבד את היכולת לישון, דבר הגורם לניוון הדרגתי של המוח ולמוות.
תלמוד תורה הוא מוסד ללימודי קודש לילדים בקהילה היהודית המסורתית.
עם השנים והגלויות זכה ה"תלמוד תורה" לכינויים שונים בתפוצות: ביהדות ארצות האסלאם נקרא "כותאב", ביהדות תימן נקרא "מדראס" או "כניס" (בית כנסת), ביהדות הבלקן נקרא "מלדאר" (meldar) וביהדות אשכנז נקרא "חדר" (נהגה "חֵיידֶר" או "חַיידֶר") וברבים "חדרים" (במלעיל, מבוטא כמו "חדוֹרים", ולעיתים משובש ל"חיידרים").
המורה נקרא בחדר האשכנזי "מלמד" (במלעיל) או "רב'ה", בעדות המזרח נקרא בפשטות "רב" ובכניס התימני נקרא "מארי" (במלעיל, מבוטא כמו 'מוֹרי').
לפי הפרשנות החז"לית, לאורך כל ההיסטוריה של עם ישראל התגבשו בתי מדרש ובתי ספר ללימוד תורה.
לדבריהם, עוד בטרם ניתנה התורה ייסדו שם ועבר בית מדרש בו למדו האבות: .
בהמשך שבט לוי היה מופקד על לימוד התורה בין שבטי ישראל .
התארגנויות פרטיות כאלו היו תלויות לאורך התקופות במצב כלכלי משתנה ובהימצאותם של תלמידי חכמים בעלי יוזמה .
גם בתקופות בהן הייתה מלוכה בישראל נשארה האחריות על החינוך ועל לימוד התורה אצל האבות, כמצווה בתורה: .
יוצא מן הכלל היה חזקיהו המלך, שעל אף המצב הכלכלי והביטחוני החמור .
כוונתו של חזקיהו המלך הייתה לרמז לעם שרק התורה תוכל לשמור עליו מפני צבאו של סנחריב מלך אשור, ועל כן הוא מתקן תקנה מקיפה עבור דורו ללא הבחנה בין קטן וגדול, איש או אישה - כולם עוסקים בתורה.
לאחר שיבת ציון וחידוש מלכות ישראל נשמרה צורת החינוך והאחריות ללימוד תורה בצורתה המקורית על ידי האבות.
אך נוצר מצב בו היתומים ובני העניים לא למדו תורה, והתורה נשארה נחלתם של עשירים בלבד, שיכלו להתפנות מעבודתם כדי ללמד את בניהם או לשכור להם מלמדים.
הגמרא מתארת את השתלשלות התהליך החברתי והתקנה המיוחסת לרבי יהושע בן גמלא המחייבת חינוך ציבורי:
בשלב הראשון ייסדו תלמוד תורה ציבורי בירושלים, אחר כך ייסדו תלמודי תורה בפלכים אך הם לא עמדו בצרכים החינוכיים של לימוד בגיל מבוגר ללא הרגלי למידה קודמים, ולבסוף תיקן רבי יהושע בן גמלא שיהיו חייבים לייסד תלמודי תורה בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר, ומכניסים אותם בגיל שש או שבע.
הפעילות המרכזית בלימוד הילדים, הייתה שינון טקסטים מהתנ"ך ומהתפילה.
בגניזת קהיר נמצאו מחברות תרגול המעידות כי הוראת הקריאה במוסדות חינוך אלה התבצעה באמצעות לימוד האותיות הבודדות (יחד עם סימני הניקוד הבודדים) וצירוף שלהם.
מאחר שהיה מחסור בספרים, התלמידים למדו לקרוא את הטקסט מארבעת צדדיו.
בקהילה היהודית בתימן יכולת זו נשתמרה עד המאה ה-20.
על התלמידים היה להגיע לבושים באורח ההולם לימוד תורה, כאשר מצנפת הייתה הכרחית ורק המעמד הנמוך ביותר השתמש בכיפה.
כל מלמד היווה "מוסד" בפני עצמו.
ביהדות אשכנז, אף על פי שהמונחים "חדר" (נהגה "חֵידֵר") ו"תלמוד תורה" די דומים, היו מקומות שהבדילו ביניהם.
"תלמוד התורה" היה שייך לקהילה ובו למדו ילדים להורים שלא יכלו לשלם את שכר הלימוד, ואילו החדר היה מוסד פרטי שבו המלמד (כיום נקרא בתלמודי תורה "רֶבֶּה") גבה שכר לימוד מהורי התלמידים.
לפי דעה רווחת, השם "חדר" ניתן כיוון שהלימודים התקיימו בחדר שהוקדש לשם כך בבית הכנסת של הקהילה או בביתו של המלמד.
הלימודים בחדר החלו כבר מגיל 3 או 4 ונמשכו עד בר המצווה.
מי שהמשיך ללמוד עבר לישיבה.
כיום מתחילים ללמוד בתלמוד תורה מגיל 6-7 (כיתה "א") ואצל החסידים אפילו מגיל שנתיים ואף שנה וחצי במקרים חריגים, מכיוון שהגנים הם חלק מה"חדר", והכיתות המוקדמות נקראות במקומות מסוימים מכינה א', מכינה ב' וכן על זה הדרך.
יום הכניסה לחדר נחשב כיום שמחה של מצווה על הכנסתו של הילד לתחילת חינוכו בתורה, והיו מציינים אותו במנהגים ובטקסים דבש מעל לוח שבו כתובים אותיות הא"ב ופסוקים הממשילים את האכילה ללימוד תורה, ואת התורה - לדבש, כמו "וּמֵעֶיךָ תְמַלֵּא, אֵת הַמְּגִלָּה הַזֹּאת...
בכך הקלו על הילד את המעבר מחיק האם למסגרת הלימוד בעלת החוקים הנוקשים.
בהמשך המלמד היה קורא פסוקים מפרשת הקרבנות בספר ויקרא במנגינת טעמי המקרא - והילד היה חוזר אחריו, כדי לקיים את דברי המדרש "אמר רבי אסי, מפני מה מתחילין לתינוקות בתורת כהנים, יתחילו להן מבראשית, אמר הקב"ה, הואיל והתינוקות טהורים והקרבנות טהורים, יבואו טהורים ויתעסקו בטהרות".
תחילה למדו התלמידים הצעירים את אותיות לשון הקודש.
שיטת ההוראה המסורתית הפשוטה הייתה חזרה רבה.
המלמד היה מקריא הברה ואות ולאחר מכן את השילוב ביניהם כך: קמץ אלף אָ, קמץ בית בָּ, והתלמידים חוזרים אחריו.
בהמשך המלמד היה מקריא פסוק מהמקרא בקול והתלמידים אחריו, ומשהחלו לקרוא בכוחות עצמם היו קוראים בתורנות.
כיוון ששפת הדיבור הייתה יידיש ולעיתים רחוקות שפת המדינה, היה צורך בתרגום של הפסוקים ליידיש.
תרגום זה כונה "עברי-טייטש" והמלמד היה מקריא אותו, לרוב בעל פה, בין הפסוקים.
בחֵיידֶרִים גדולים היו שלוש כיתות שמחולקות לפי גיל, ועל מנת להשתלט על שלוש הכיתות היה למלמד עוזר.
בדרך כלל, לימד המלמד באחת מהכיתות נושא חדש, ואילו בשתיים האחרות היו התלמידים חוזרים בפני העוזר על מה שלמדו.
תוכנית הלימודים הייתה לימוד קריאה ולימוד חומש על פי פירושי התלמוד, רש"י ומדרשים.
המשמעת בחדר הייתה חמורה ומי שהפר את המשמעת היה עשוי להיענש, ימי שבת וחג היו ימי חופשה.
על אף שלרוב החדר היה עסק פרטי, רוב הקהילות הכניסו תקנות בדבר לימוד בחדר, כמו מספר התלמידים שהמלמד רשאי ללמד.
פעילות החינוך בחדר החלה בתקופה שברוב העולם לא הייתה מערכת חינוך, ותהליך הלמידה בהם המשיך במתכונת המסורתית גם כשחלו התפתחויות בנושא החינוך.
בחיידרים לא לימדו כתיבה, דקדוק ומקצועות מלבד תורה ומשנה.
בכמה מהחדרים המתוקנים למדו גם בנות.
רוב היהודים המסורתיים התנגדו לשינויים הללו.
במזרח אירופה, בתקופת עליית הנאצים נעלם כמעט לגמרי החדר.
בקהילות יהודיות בעולם ישנם בתי ספר יהודיים, אך אינם מלמדים על פי שיטת החדר.
בקהילות היהדות החרדית עדיין קיים החֵיידר בו מלמד המלמד בשיטה הישנה.
ברוב מוסדות החינוך לגיל היסודי עבור הציבור החרדי וכן בחלק מהמוסדות לציבור הדתי לאומי בתי הספר לבנים נקראים "תלמוד תורה" - "חיידר" ובהם מעמידים את לימוד התורה במרכז ההוויה החינוכית, כאשר בחלקם לימודי מקצועות החול נדחקים לשוליים.
חלק ממוסדות אלו אינם מקבלים כלל תקצוב ממשלתי, או מתוקצבים בשיעור מופחת מאוד על ידי משרד החינוך, בשל אי עמידתם בתוכנית הליבה, והם מתקיימים באמצעות שכר לימוד, ושכר נמוך יחסית למורים.
במטרה לעודד תעסוקה בציבור החרדי משרד החינוך מקים מסגרות חינוכיות שגם הן מכונות לעיתים תלמוד תורה אך בהן ניתן דגש על עמידה בתוכנית הליבה.
תלמודי תורה פרטיים (מוסדות פטור)
תלמודי תורה פרטיים (ידוע גם בשם מוסדות הפטור) הם תלמודי תורה הנפוצים במגזר החרדי.
תלמודי תורה אלו המיועדים לבנים בלבד, ועיקר הלימוד בהם הם לימודי קודש.
כאשר שעות שבועיות מעטות מוקדשות ללימודי חול בסיסיים, כגון חשבון ודקדוק.
מוסדות אלו שתכני הלימוד בהם אינו מפוקח על ידי משרד החינוך, אינם מתוקצבים או שמקבלים תקצוב מופחת, בשיעור של כ-20% מתקציבם של מוסדות החינוך הרשמיים.
תלמודי תורה במסגרת החינוך העצמאי המזוהה עם יהדות התורה ובני יוסף המזוהה עם ש"ס, כוללים מוסדות לבנים הפונים למגזר החרדי, כאשר מוסדות אלו מחויבים לעמוד בתוכנית הליבה.
השליטה והפיקוח של משרד החינוך על מסגרות אלו, מצומצמים ביחס למסגרות הממלכתיות.
בשנת 1992 נקבע בתיקון לחוק יסודות התקציב כי מסגרות אלו יקבלו תקצוב זהה לתקצוב החינוך הממלכתי בארץ אולם בפועל כיום התקצוב של מוסדות חינוך אלו עומד על כ-61% מהמוסדות הכלליים.
החינוך העצמאי מפעיל גם בתי ספר לבנים מהציבור הדתי והמסורתי, כגון שובו ונתיבות משה, בהם מתקיימים לימודי חול במלואם, והדגש הוא על הקניית ערכי היהדות ומסורת ישראל.
חינוך ממלכתי חרדי - ממ"ח
'תלמודי תורה ממלכתיים דתיים' (תתמ"ד) הם מוסדות חינוך לגיל היסודי המשלבים לימודי ליבה עם לימודי קודש עם דגש על חשיבות וכמות לימודי הקודש, בהם לומדים תלמידים מכלל הציבור, כאשר בדרך כלל רובם מהציבור הדתי לאומי.
תלמוד-תורה ממ"ד מיועד לרוב לבנים בלבד, כאשר לימודי קודש הן מרכז סדר היום ומהווים לפחות חמישים אחוז משעות הלימוד השבועיות.
ישנם מוסדות לגיל היסודי המשלבים בתוכם תלמוד תורה לבנים עם בית חינוך תורני לבנות.
ישיבת תלמוד תורה (כונתה תדיר בפשטות: קלם) היא ישיבה ליטאית שהתקיימה בעיר קלם שבליטא.
הישיבה התנהלה על ידי רבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ברוח תנועת המוסר שייסד רבו, הרב ישראל מסלנט.
בשנת ה'תרכ"ו (1866) התמנה הרב שמחה זיסל זיו לנהל את ה"תלמוד תורה" בעיר זו.
קודם לכן היה זה תלמוד תורה רגיל, אולם הרב זיו שינה את אופיו בהתאם לרוח תנועת המוסר.
הוא גם הרחיב את מסגרת הלימודים כך שתתאים לנערים עד גיל שבע עשרה.
במוסד נלמדו גם לימודי חול, כגון חשבון והשפה הרוסית.
אחד המסייעים לרב זיו היה הרב נתן צבי פינקל (שבהמשך כונה "הסבא מסלובודקה", בגין תפקידו בישיבת סלובודקה).
הסוחר העשיר קלמן ויסוצקי, שהיה מקורב לסבא מקלם, סייע לישיבה בהיבט הכלכלי.
בתחילה התנהלו הלימודים בבית שכור, ואחר כך בבית כנסת.
בשנת ה'תרל"ב נקנה מגרש עבור המוסד ונבנה עליו בניין מרווח.
בשנת ה'תרל"ו (1876) הואשם הרב זיו בפני השלטונות כאילו במוסד מטיפים נגד הממשלה, ובעקבות כך הוא נאלץ לגלות לעיר גרובין שבקורלנד (היום בלטביה), ולהקים שם את המוסד מחדש.
הרב זיו חלה והתקשה לנהל ברציפות את המוסד, ובשל כך החל לבלות שוב את רוב זמנו בקלם.
בתקופה זו הפך בית ה"תלמוד תורה" בקלם למרכז לימוד תורה ומוסר לבעלי הבתים בעיר שהיו קשורים לרב זיו, ובשנת ה'תרמ"א החלו ללמוד שם גם בחורי ישיבה.
לאחר מכן נסגר המוסד בגרובין, וה"תלמוד תורה" בקלם הלך והתפתח כישיבה.
שלא כבישיבות אחרות, שבהן נמשך סדר המוסר חצי שעה, בקלם ארך הסדר שעה שלמה.
בשנת 1898 נפטר הסבא מקלם.
את מקומו במשך כשלוש שנים מילא אחיו הרב אריה לייב ברוידא, ולאחר מכן חתנו - רבי צבי הירש ברוידא, ובנו - הרב נחום זאב זיו.
הרב ברוידא נפטר בשנת 1913, והרב נחום זאב בשנת 1916. את מקומם של אלו מילאו הרב ראובן דב דסלר וחתניו של הרב נחום זאב - הרב דניאל מובשוביץ והרב גרשון מיאדניק.
ב-21 ביוני 1941, ה' באב תש"א, הצעידו כוחות משטרת העזר הליטאית תחת פיקודו של איש הגסטפו מקובנה את תלמידי הישיבה ויהודי העיירה אל מחוץ לה, על מנת לרצוח אותם שם.
תלמידי הישיבה צעדו שורות-שורות, כשבפיהם תפילת "עלינו לשבח".
מסופר ששרו בדרך את השיר "אשרינו מה טוב חלקנו".
הנאצים רצחו אותם ורובם נקברו בקבר אחים בחוות גרוזנביסקי.
מספר התלמידים בקלם לא עלה על כמה עשרות בבת אחת, אולם רבים מהם הפכו לרבנים, משגיחים וראשי ישיבות.
בקלם גרסו כי יישוב הדעת הכרחי לעבודת ה', ועל האדם להקפיד על סדר ומשמעת, ועל ידי כך יוכל להתקדם.
על פי אסכולת קלם, על האדם להתקדם בצורה הדרגתית ומדורגת.
בקלם לא היה מושג של הפסקה בלימוד, איחור, או הסחת הדעת לדברים אחרים.
מסופר על רבי שמחה זיסל שבעת שישב בחדר לימודו ביקש סוחר עשיר להיכנס אליו, ודפק בדלתו עד שנעו אמות הספים של הבית, אולם רבי שמחה זיסל כלל לא הבחין בכך, מאחר שהיה שקוע בעיונו.
כך תיאר אחד התלמידים את תלמוד התורה:
בשיטה זו הלכו אחריו ישיבות מוסר רבות בליטא, ביניהן ישיבת סלובודקה.
תלמוד תורה מורשה (או בשמה הרשמי מורשה – קריית חינוך ע"ש לוי יצחק ויהודית רחמני) הוא תלמוד תורה ציוני דתי בירושלים.
ראשון תלמודי התורה בציונות הדתית, מכוחו ומדמותו הוקמו עשרות תלמודי תורה ציוניים.
בצמוד לתלמוד התורה פועל מוסד המשך, ישיבה קטנה מורשה.
בראשות הישיבה עמד הרב הלל פלסר, בנוסף לניהולו את התלמוד תורה, עד לפטירתו.
בתחילתו שימש המוסד מסגרת של חוגי העשרה לתוכנית בית הספר אך תוך מספר חודשים הוקמה מסגרת על בסיס יום לימוד מלא למחזור ראשון המורכב ממספר שכבות גיל.
המוסד הוקם בתמיכת הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם שפירא.
חוגי ההעשרה התקיימו בביתו של הרב אייזנר בקריית משה בירושלים.
עם השנים עבר המוסד בכמה מבנים בגבעת שאול וקריית משה ובהמשך בשכונת רוממה.
בשלב זה המוסד כלל כיתות גן לכל הגילאים, בית ספר יסודי וחטיבת ביניים.
בשנות ה-80 הוחלט להקים למוסד בניין בפאתי שכונת גבעת שאול, בסיוע נדיבים מישראל ומחוצה לה ובעזרת של עיריית ירושלים.
בשנת תשנ"ו (1996) עבר התלמוד תורה לבניין הקבע החדש.
המוסד מונה כ-120 תלמידים בשני גני ילדים (אחד מהם במבנה ליד) וכ-350 תלמידים בגיל בית הספר היסודי.
עד לשנת 2010 היה תלמוד התורה במעמד מוכר שאינו רשמי.
באותה שנה הוקם מעמד חדש בתוך החמ"ד – תתמ"ד, בו בית הספר מקבל תקציב ממשלתי מלא אך שומר על עצמאותו.
תלמוד תורה מורשה היה הראשון שהצטרף למהלך ומעמדו כתתמ"ד נקבע לתקופת ניסיון של 5 שנים.
מערכת הלימוד מתאפיינת בריבוי לימודי קודש על חשבון לימודי חול, עם זאת במוסד נלמדים כמה ממקצועות החול, מתוך הכרה בצורך שבהם – מתמטיקה, עברית, מדעים וספורט.
האידאולוגיה החינוכית של המוסד מדגישה את חשיבותן של ארץ ישראל ומדינת ישראל והסתכלות על תהליך שיבת ציון כאתחלתא דגאולה, על פי הגותם ומחשבתם של הרב אברהם יצחק קוק ובנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
לימודי המולדת בתלמוד התורה נלמדים במסגרת שייסד הרב אוהד תירוש הנקראת "ארץ נחלה", ועיקרה לראות את התהליכים ההיסטוריים שאירעו לעם ישראל כתהליכי גאולה, ומתוך כך ללמוד היסטוריה וידיעת הארץ.
עוד מושם דגש על פיתוח אחריות אישית ולאומית ומשמעת עצמית.
כמנהל התלמוד תורה משמש, נכון לשנת התשפ"ו, הרב איתן בן ארצי בנו של הרב צדוק בן ארצי.
במוסד לא מלמדים את השפה האנגלית, בשל התנגדותו האידאולוגית של הרב צבי יהודה קוק ללימוד אנגלית בתוך המוסד.
דוד זיני, הרב אברהם זרביב, יאיר צוקרמן, יאיר וולנסקי, יהודה גזבר-פניגשטיין, אורי קלנר, הרב אברהם יצחק שוורץ, משה שילת, קוה שפרן, יאיר שרקי, הרב איתן בן ארצי,
עם השנים התפתח צורך של מסגרת המשך לבוגרי המוסד עקב רצון של חלק ממשפחות התלמידים בישיבה שתכלול "לימודי קודש" בלבד (ישיבה קטנה לאומית, מסגרת כזו הייתה קיימת עד אז בישיבת מעלה חבר בלבד).
לצורך כך הוקמה ישיבה קטנה מורשה בשנת הלימודים תשנ"ט (1999).
בתחילה הוקמה הישיבה כמוסד המשך לתלמוד תורה וכעין כיתה ט' לאחר שמונה שנות לימודים (א'-ח').
לאחר כשלוש שנים עקב דרישת התלמידים נפתחה בישיבה פנימייה ובכך נהפכה הישיבה כמוסד עצמאי ונפרד מהתלמוד תורה הסמוך לו.
מפנה זה אפשר גם לבחורים שאינם גרים בסמיכות לישיבה להגיע וללמוד בישיבה ללא צורך לשוב לביתם בכל יום.
יחד עם דרישת התלמידים בני המחזורים הראשונים להפוך את הישיבה למוסד עם פנימייה, דרשו התלמידים שהרב הלל פלסר ששימש עד אז כמנהל התלמוד תורה וייסד את הישיבה, ישמש להם כראש ישיבה ויתפנה להיות אחראי ישיר עליהם.
בשל הלחץ וחרף לרצונו נעתר הרב פלסר לדרישתם, עזב את ניהול התלמוד תורה והעבודה מול התלמידים של התלמוד תורה (בעודו נשאר הראש החינוכי והכלכלי של המוסד כולו) והחל להעביר בישיבה שיחות בסעודה שלישית ושיעורי אמונה לשכבות הגיל השונות.
בהמשך פתחה הישיבה פנימייה שבה שוהים כלל התלמידים, גם אלה הגרים בסמיכות.
הלימודים מתנהלים עד לשעה 21:45 בערב.
מלבד לימודי קודש, מתקיימים בישיבה באופן קבוע שיעורי התעמלות ושדאות.
מספר התלמידים בישיבה עומד על כשמונים בחורים.
בראשות הישיבה עמד מייסדה ומנהלה הרב הלל פלסר מתלמידי הרב צבי יהודה קוק, שהקים גם את תלמוד תורה מורשה.
כשנה לאחר פטירתו החל הרב אוריאל אבינר (בנו של הרב אלישע אבינר), אחד הר"מים בישיבה, לכהן כראש הישיבה.
הר"מים האחרים הם: הרב מרדכי ראב (אמו אחיינית של הרב יונה מרצבך), הרב חיים זק"ש (בנו של הרב אברהם זק"ש) והרב אמציה ברקוביץ (בנו של הרב מאיר ברקוביץ' וחתנו של הרב מנחם בורשטין).
בעבר שימשו כר"מים בין היתר, הרב מרדכי (מוטי) טאו (ראש ישיבת שלום בנייך, בנו של הרב צבי טאו), הרב יאיר רמר (רב היישוב חרשה, בנו של הרב אברהם רמר), הרב אלישמע כהן (ראש ישיבת חומש, בנו של הרב אורי כהן), והרב שלמה סוקניק.
בעבר לימדו בה גם הרב בני אייזנר, הרב אריה קורן והרב יהושע רוזן, הרב צדוק בן ארצי.
ביסוד מטרתה של הישיבה, על פי חינוכו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, התפיסה שבלי קשר לבחירת המקצוע של האדם, ראשית עליו להיות תלמיד חכם ומתוך כך לצאת לפועלו ומעשיו.
מדי שנה נוסעים תלמידי הישיבה והצוות החינוכי לימי חזרה על הלימוד בישיבת הגולן.
בתחילת שנת הלימודים ה'תשע"ה, נפתח כולל ערב "הדרן" – ע"ש הדר גולדין, קצין צה"ל שנהרג במבצע צוק איתן וגופתו שהייתה בשבי החמאס הושבה לאחר יותר מ-11 שנים, ב-9 בנובמבר 2025.
הכולל נוסד על ידי הרב חיים זק"ש, המשמש גם כר"מ בישיבה הקטנה, ועומד תחת ראשותו.
בכולל לומדים בין עשרה לעשרים אברכים בעיקר מישיבת מרכז הרב.
תלמוד שטיינזלץ (נקרא גם: תלמוד אבן ישראל) הוא מהדורה של התלמוד הבבלי בעריכת הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ).
התלמוד במהדורה זו מנוקד, מפוסק, מחולק לפסקאות, ובנוסף לפירושים המקובלים (רש"י ותוספות) נכללים בו תרגום של התלמוד מארמית לעברית בתוספת מבואות, הסברים קלים, סיכומים, ביוגרפיות של חכמי התלמוד, תרשימים, תמונות ועוד.
כל אלה מקלים על הלומד בן זמננו בגישתו לתלמוד.
למהדורת התלמוד הבבלי נוספה מהדורה של מסכת פאה ומסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי.
הדפים בתלמוד שטיינזלץ מתבססים על החלוקה המקובלת של התלמוד, אך המקום הנדרש לניקוד ולפירוש הנוסף הביאו לפיצולו של כל עמוד לשני עמודים.
בנוסף לכך, פירוש התוספות מודפס בגופן רגיל, ולא בכתב רש"י.
התלמוד מודפס בשני גדלים, שתוכנם זהה, והם נבדלים רק בגודל הגופנים.
כריכת הספר ושערי המסכתות עוצבו על ידי האמן בצלאל שץ.
בנוסף יצאה לאור מהדורת שטיינזלץ-וילנא, שבה מופיע עמוד של ש"ס וילנא (בצורתו המקובלת, ללא ניקוד וללא פיסוק) ולצדו עמוד עם הפירוש של הרב אבן ישראל (שטיינזלץ).
התלמוד יוצא לאור בהוצאת "המכון הישראלי לפרסומים תלמודיים" שאותו הקים הרב אבן ישראל (שטיינזלץ) בשנת 1965. בשנת 1967 יצא לאור הכרך הראשון, מסכת ברכות, שהתקבל בהתלהבות אך גם בביקורת.
ההוצאה לאור נעשתה בהדרגה, כרך אחר כרך, והסתיימה בשנת ה'תשע"א 2010. במסגרת ההוצאה לאור, יצאו 44 כרכים, הכוללים את כל מסכתות התלמוד הבבלי; וכן מסכת פאה מהתלמוד הירושלמי.
בשנת ה'תשע"ד 2013, יצא לאור פירוש על מסכת שקלים מהתלמוד הירושלמי.
בשנת 2004 יצאה לאור גרסה ממוחשבת של תלמוד שטיינזלץ על גבי סדרה של תקליטורים (בפורמט PDF).
מסכת ברכות של תלמוד שטיינזלץ נכללה בתחילת 2008, כנציגה של התלמוד הבבלי, בסדרת "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2010 עברה הוצאתו לאור של תלמוד שטיינזלץ בגרסאותיו השונות להוצאת קורן.
במהלך השנים תורגמו המהדורות המפורשות לשפות רבות, מהלך שהואץ עם החלפת ההוצאה לאור.
בין השפות שאליהן תורגם תלמוד שטיינזלץ: אנגלית, צרפתית, יפנית, קוריאנית ועוד.
הביאור קידם את לימוד התורה לנשים.
על פי עדותו של הרב אבן-ישראל, את הרעיון וההדרכה לצורת הדפסת תלמוד שטיינזלץ קיבל מהרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
למהדורת שטיינזלץ הסכמות מרבנים בולטים, ובהם הרב משה פיינשטיין הרב עובדיה יוסף, האדמו"ר מצאנז, האדמו"ר מגור, הרב שלמה יוסף זוין, הרב מרדכי אליהו, הרב ישראל מאיר לאו, האדמו"ר מערלוי, הרב מאיר מאזוז, הרב זלמן מלמד ועוד.
הרב שך התנגד באופן כללי למהדורות הכוללות ביאורים חדשים לתלמוד, כמו כן התנגד לתרגום התלמוד לעברית מודרנית, ואף יצא נגד ניסיונות אחרים לביאורים כאלה.
לדבריו, על ידי הלימוד של התלמוד המבואר שטיינזלץ "סר כל זיק של קדושה ואמונה", והדבר יביא לשכחת התלמוד.
יש שטוענים שהמוטיבציה להתנגדות לביאור הייתה עסקית - ונועדה לחבל בהצלחה של הביאור לאנגלית שעבד עליו באותו זמן והיה עתיד לצאת במקביל לשוטנשטיין.
בציבור החרדי הליטאי לא מקובל להשתמש במהדורה.
בתגובה אמר הרב אבן-ישראל כי ההתנגדות לספריו היא "חלק מהמאבק נגד חב"ד".
תלמוד בבלי מהדורת שוטנשטיין היא מהדורה מבוארת של התלמוד הבבלי שיוצאת לאור על ידי הוצאת "ארטסקרול" וזוכה לפופולריות רבה.
לצד צילום דף הגמרא המסורתי של ש"ס וילנא עם פירושי רש"י ותוספות (ממהדורת "עוז והדר"), כלולים במהדורה זו עמודים ובהם ביאור לגמרא והערות למדניות.
כרכי הש"ס הופיעו בשפות עברית, אנגלית וצרפתית.
הכרך הראשון של המהדורה יצא לאור בשנת 1990 באנגלית בארצות הברית, שם מוכרת המהדורה בשם "ש"ס ארטסקרול".
הוצאת 73 כרכי המהדורה על כל מסכתות הש"ס נמשכה כ־15 שנה, בעבודת צוות של כ-80 עורכים ותלמידי חכמים מבולטימור, קליבלנד, ירושלים ובני ברק ועוד.
עלות העבודה הוערכה בכ-21 מיליון דולר, אשר מומנו גם בתרומות.
הנדבן היהודי-אמריקאי ג'רום שוטנשטיין שעל שמו נקראת המהדורה מימן חלק משמעותי מהמיזם לזכר הוריו, ומשפחתו המשיכה במימון גם לאחר פטירתו.
חלק מכרכי המהדורה שיצאו לאור בצרפתית הופיעו בשם "מהדורת ספרא", על שם הנדבן אדמונד ספרא.
בשנת 2012 הושלמה הוצאת 73 כרכי המהדורה העברית.
כיום ממשיך המיזם בהוצאה לאור ובכתיבת תרגום לתלמוד ירושלמי, בעברית ובאנגלית.
בשנת 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, תרמה משפחת שוטנשטיין להוצאת מהדורה מיוחדת של כרכי מסכת קידושין חלק ב' ומסכת בבא קמא, שנלמדו במסגרת הדף היומי בתקופת המלחמה, לחיילי צה"ל וכוחות הביטחון של מדינת ישראל.
כל דף במהדורה כולל צילום עמוד מסורתי של התלמוד בעיצוב של מהדורת עוז והדר, ובצדו עמוד עם ביאור ופרשנות לטקסט התלמודי, המבוססת ברובה על עיקרי דברי הראשונים והאחרונים הקלאסיים.
לעמוד הביאור שני חלקים עיקריים: בחלק העליון פירוש הכולל תרגום מילולי, פיסוק והוספת מילות קישור ללשון התלמוד הארמית, יחד עם ביאור ארוך לנושא הסוגיא.
בחלק התחתון יש הערות שוליים לחלק העליון, ובהן פירוש מורחב ומעמיק יותר, הכולל לרוב הפניות או אף סיכומים לדיונים העיקריים של מפרשי התלמוד בסוגיה.