tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פירוק ברית המועצות, חזר ארמוס למולדתו אסטוניה והתגייס לכוחות ההגנה שלה.
ב-1994 הוא מונה למפקד גדוד קופריאנוב.
ב-1996 הוא הועלה לדרגת מאיורקיס ומונה לראש מחלקת התכנון.
ב-1999 הוא הועלה לדרגת קולונל-לייטננט ומונה לראש המטה הכללי.
ב-30 ביוני 2000 הוא מונה לממלא מקום מפקד כוחות ההגנה של אסטוניה.
הוא כיהן בתפקיד עד 21 בספטמבר של אותה שנה אז נכנס לתפקיד טרמו קאוטס.
לאחר מכן כיהן כראש אגף המבצעים במשך חמש שנים.
בין 2007–2013 הוא כיהן כמפקד מוסדות החינוך הצבאיים.
ארנה ואדאש (במקור וייסהאוז-Weisshaus, בהונגרית: Vadas Ernő; נג'קניז'ה, 17 בדצמבר 1899 – בודפשט, 30 במאי 1962) היה צלם, אמן צילום יהודי-הונגרי, עובד בכיר וראשי של סוכנות הידיעות ההונגרית (מילולית:משרד הטלגרף ההונגרי) ה-MTI.
ארנה וייסהאוז נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור וייסהאוז ושל יוליאנה אגרי.
הוא התחיל את הקריירה שלו בצילום כחובב.
לאחר שסיים בחינות הבגרות ב-1918, הוא עבד כפקיד, ורק צילם כחובב.
הוא צילם את התצלום הראשון שלו ב-1918. מ-1927 למד אצל רודולף באלוג (יהודי מומר) .
בשנת 1929 הוא הפך לחבר באיגוד הלאומי של צהלמים ההונגרים.
בשנות ה-30 זכה להצלחה עם תמונותיו האידיליות והרומנטיות.
בשנת 1931 זכה בפרס בשווייץ של כתב העת Camera עם תצלומו "אווזים".
ב--1934 לוח אמרסון של החברה המלכותית לצילום, לונדון;
בשנת 1938 הוא דורג במקום החמישי מתוך 13,424 אמנים מציגים ב-American Photography Yearbook
1937 נישא לארז'בט מאריה ציריאק בבודפשט.
ב-1939, יחד עם קארוי רוזנר הוציא לאור את האלבום "צילום הונגרי".
ואדאש היה אחד הצלמים המצליחים ואולי המשפיעים ביותר של התקופה שבין שתי מלחמות העולם.
תמונותיו המורכבות היטב אופיינו באפקטים עזים של אור וצל, תאורה אחורית, נייר כסף ברום עם משטח דמוי מראה ודינמיות.
הוא לא ראה את התשלילים שלו כסופיות, ולעיתים קרובות עבד עם הגדלות חזקות.
במלחמת העולם השנייה הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא גורש לאחר מכן למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שרד וחזר הביתה ב-1945. לאחר מלחמת העולם השנייה נושא הצילום שלו התרחב וקיבל צבע ריאליסטי יותר.
האיגוד שייסד נאסר על ידי השלטונות הקומוניסטיים, ולכן חבריה המשיכו לפעול כחברים במחלקת הצילום של אגודת התיירים אינוצי.
ב-1947 מונה ואדאש לאחד המנהלים המקומיים של הפדרציה העולמית הבינלאומית של צלמים חובבים.
בין 1954 לבין 1962 עבד כעורך הראשי של כתב העת המקצועי פוטו.
משנת 1956 הוא היה גם צלם עיתונות ועובד בכיר וראשי של סוכנות הידיעות ההונגרית.
משנת 1956 היה נשיא אגודת הצלמים ההונגרים.
בשנת 1957, FIAP העניק לו את העיטור הגבוה ביותר.
ב-1960 הציג את עבודותיו בתערוכת אוסף.
התמונות שלו פורסמו ב-Picture Post בעריכת סטפן לורנט וב-Lilliput, אך גם בכתבי העת:
ארנה אנדאי (במקור אקסלראד - Axelrad, בהונגרית: Andai Ernő; בודפשט, 22 ביולי 1900 – בודפשט, 3 ביולי 1979) היה סופר, שחקן, מחזאי, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי.
ארנה אקסלראד נולד במשפחה יהודית כבנם של מנו אנדאי (אקסלראד) (1874–1932), צורף וסוחר, ושל לרוזליה למברגר (1872–1932).
הוא סיים את הגימנסיה המלכותית הממלכתי ההונגרית הראשית ואת בחינות הבגרות ברחוב בארצ'אי שברובע 7 (1918).
לאחר מכן נרשם לאקדמיה לדרמה (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) שם קיבל תעודת גמר כשחקו ב-1921, ולאחר מכן למד פילוסופיה באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
מ-1921 הוא שיחק בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, מ-1924 בתיאטרון ההונגרי, ומ-1927 עד 1928 ב"תיאטרון החדש" (Új Szinház), אך הוא גם ביים.
אנדאי כתב רומנים, מחזות ולבריות של אופרטה, כמו כן גם תרגם רומנים להונגרית.
בשנת 1926 זכה בפרס על שם קלמן מיקסאט.
אשתו הייתה פירושקה קאראצ'ון, איתה התחתן ב-23 בפברואר 1930 בבודפשט.
אנדאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אימרה פרקש: התלמידים מאיגלו (פאלי)
מלכיאור לנדייל : טייפון (טוקראמו)
הנריק איבסן : נורה (דוקטור ראנק)
יוז'ף קטונה : באנק באן (טיבורץ)
יוהאן וולפגנג פון גתה : פאוסט (מפיסטופלס)
ז'וז'אנה והזקנים (הסופר והתסריטאי 1928)
ורד הבר (הסופר והתסריטאי 1939)
שקרי מתוקה (קומדיה, תיאטרון מרכז העיר, 1929)
עשן זהב (תיאטרון מרכז העיר, 1932)
חנות כלבו (התיאטרון הלאומי, 1936)
תלמידים למשחק הבמה (רומן, 1936)
מלשן אנונימי (רומן קצר, 1948)
התפקידה האחרון (רומן קצר, 1948)
פרס על שם קלמן מיקסאטיעקב וסרמן: פרשת מאוריציוס (1928, יחד עם אקוש מולנאר)
סעיד קורבאן: ...ומוחמד הוא נביאו (1939)
יוזף מריה פרנק: עשיתי טעות בחיי!
פרס על שם קלמן מיקסאט
אביו היה המאסטר הגדול של תא הבונים החופשיים "המלך לאסלו" בנאג'וואראד.
ארנה החל את לימודיו בעיר הולדתו, שם עבר את בחינת הבגרות ב-1906. שלוש שנים לאחר מכן, הוא קיבל דוקטורט למשפטים באוניברסיטה המלכותית ההונגרית פרנץ יוזף בקולוז'וואר.
בשנת 1912 ניגש לבחינות לשכת עורכי הדין בטרגו מורש.
הוא עבד בנאג'ווארד בין השנים 1912 לבין 1914. במלחמת העולם הראשונה היה חייל בחזית.
בשנים 1918-1919 היה מרצה למשפטים במשרד המזון הציבורי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא עבד כראש מחלקה של ועדת השירותים הציבוריים.
בין השנים 1919-1926 עסק כעורך דין פרטי בבודפשט ומשנת 1926 הפך למנהל והיועץ המשפטי של "האגודה הלאומית להגנת אשראי".
הוא שרד את השואה בבירת הונגריה ולאחר מלחמת העולם השנייה עבד שוב כעורך דין.
בשנת 1946, קיבל הסמכה כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) בתחום "המשפט הכלכלי" בפקולטה למשפטים ומדע המדינה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
כך בין 1946 לבין 1950 הוא היה מרצה ולאחר מכן פרופסור.
בין השנים 1948–1950 היה היו"ר המייסד של ועדת השפיטה הציבורית, לאחר מכן בין השנים 1950–1953 היה שופט בבית המשפט המחוזי המרכזי כנציגו של בית המשפט העליון.
בין 1953 לבין 1957 עבד כיועץ משפטי בחברת הסחר במינרלים, ובין 1957 לבין 1970 היה היועץ המשפטי של החברה לסחר חוץ.
בשנת 1957 הוענק לו תואר קנדידט ("דוקטורט קטן" בנוסף לתואר דוקטור במשפטים) על ידי הגנה על התזה שלו ששמה היה "טרנספורמציה של הרגולציה המשפטית של חוזים במערכת המשפט ההונגרית".
ב-1972 הוענק לו תואר דוקטור (PHD) במדע המדינה והמשפטים.
באותה שנה, ביום השנה ה-10 של להקמת "האגודה ההונגרית להגנת חוק התעשייה", שהוא היה חבר מייסד שלה, באספה הכללית שהתקיימה לרגל יום השנה הזה, הוא קיבל את "אות ההנצחה להגנת חוק התעשייה".
הוא היה חבר מועצת המנהלים של מחלקת המשפט הבינלאומי של לשכת המשפטנים ההונגרית.
אשתו הייתה פאולה קנדה, בתם של הרופא מיקשה קנדה ושל קורנליה אובלאט, איתה התחתן ב-11 בינואר 1914 בבודפשט.
אין כל ראיה לטענה שהזוג המיר את דתו לדת הקלוויניסטית ב-1919.
פרס הקריירה של איגוד עורכי הדין ההונגרי (1953)
תואר כסף של מסדר הכשרון של העבודה (1968)
מדליית זיכרון להגנת החוק התעשייתי (1970)
ארנה דיינש (במקור גרינבלט, בהונגרית: Gyenes Ernő; 27 בדצמבר 1891, הומנה – 1 בספטמבר 1937, בודפשט) היה רופא ילדים יהודי-הונגרי פרופסור, מחלוצי רפואת הילדים בממלכת הונגריה שנפטר בגיל צעיר.
הוא כתב מספר ספרים בתחום רפואת הילדים.
ארנה גרינבלט נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב גרינבלט (1835–1901) ושל רוזה פלגמן (1856–1909).
בהומנה אביו היה רופא נפתי.
הוא החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הראשי בקושיצה (1901), ולאחר מכן המשיך בתיכון המלכותי ההונגרי הממלכתי ברובע 5 של בודפשט (1902–1909).
את שנות האוניברסיטה שלו בילה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), בוורוצלב, בווינה ובברלין.
התמחותו עברה במכון לאנטומיה, היסטולוגיה והתפתחות מספר 1 של אוניברסיטת בבודפשט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא בילה ארבעים ואחד חודשים בחזית.
ב-18 במאי 1916, כרופא במילואים בבית חולים של חיל מצב, הוא קיבל את צלב הזהב המוכתר על סרט מדליית האבירות.
מפברואר 1917 הועלה לדרגת רופא ראשי במילואים.
בשנה שלאחר מכן, עבד לצד פאל היים במרפאת הילדים של אוניברסיטת ארז'בט בברטיסלאבה.
משם חזר למכון האנטומיה של אוניברסיטת בודפשט כמרצה.
בשנת 1920 הוא הפך לרופא מחלקת הילדים של פוליקליניקת Charité, ולאחר 1929 עבד כרופא הראשי של מחלקת הילדים של המרפאה האמבולטורית של בודה.
בנוסף לתפקידו בבית החולים, הוא קיבל את מטופליו בפרקטיקה פרטית במרפאתו בפשט (Vörösmarty utca 45) הוא מת בבית החולים סנט מרגיט משבץ מוחי.
דיינש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
אשתו הייתה אליז פולאצ'ק, בתו של הנריק פולאצ'ק, סוחר עצים מבודפשט, איתה התחתן ב-18 במרץ 1918 בבודפשט.
צלב הצטיינות מוכתר זהב על סרט מדליית האבירות (1916)
ארנה בוגדאן (במקור ברגר עד 1903, בהונגרית: Bogdán Ernő; בודפשט, 9 בדצמבר 1886 – בודפשט, יוז'פווארוש, 19 בפברואר 1964) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ילדים, יועץ בריאות ממלכתי מלכותי, המנהל והרופא הראשי של הליגה הלאומית להגנה על ילדים.
ארנה ברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של איזידור ברגר, סוחר תבואה, ושל גיזלה שטרן (1858–1950).
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון האוונגלי הראשי בבודפשט (1896–1904), ולאחר מכן התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוענק לו תואר דוקטור לרפואה ב-1910. תחילה היה מתמחה במכון לרפואת ילדים (בית החולים לילדים שטפניה) בניהולו של יאנוש בוקאי.
בין ה-26 באוקטובר לבין ה-6 בנובמבר 1913 קיבל הסמכה של קצין רפואה בבחינות קציני רפואה שנערכו בבודפשט.
מאוחר יותר הפך לבעל תואר מרצה במרפאת האוניברסיטה.
בשנת 1919 עבד כבר כרופא הראשי של הליגה הלאומית להגנת הילדים, וכעבור שנתיים מונה למנהל-והרופא הראשי של המוסד.
בנוסף, היה הרופא המומחה של סנטוריום איגוד העיתונאים.
מתחילת שנות ה-50 ועד מותו עבד כרופא ילדים מחוזי בבודפשט, ברובע 5 (מחוז של למעלה מ-50 אלף תושבים).
בקיץ 1925 הוענק לו תואר "יועץ בריאות מלכותי ממלכתי" כהוקרה על פועלו בתחום שירותי הבריאות הציבוריים.
בקע קואקלי צד שמאל בילדים (מעיים).
בריאות הילד וטיפול מונע בהגנה על ילדים.
עיטור מסדר הצטיינות של העמל (1962)
ארנה גרינבאום (בהונגרית: Grünbaum Ernő; 29 במרץ 1908 – בין דצמבר 1944 לאפריל 1945) היה צייר, מעצב גרפי, ליתוגרף ומאייר יהודי-הונגרי יליד טרנסילבניה.
הוא עבד במגוון סגנונות, כולל אר נובו, אקספרסיוניזם וקוביזם.
נספה בשואה במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
נולד בנאג'וואראד בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית (בשטחי רומניה המודרנית).
מות אביו השאיר את המשפחה במצוקה כלכלית קשה, והוא לא יכול היה לקחת שיעורי אמנות למרות הכישרון שלו לציור שהוכר כבר בגיל צעיר.
תחילה עבד כבורסקאי, ואז כנגר.
לאחר מכן התמחה כחרט נחושת.
ב-1927 מצא עבודה בחברת ההוצאה לאור של אדולף זוננפלד, שם למד טיפוגרפיה.
שם גם פגש והתיידד עם אלכס ליאון , אמן גרפי אקספרסיוניסטי שהציג בפניו את המגמות באמנות מודרנית.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה במועדון העיתונאים בעיר הולדתו.
זמן קצר לאחר מכן, השתתף בהקמת "איגוד האמנויות היפות".
ב-1933 השתתף בתערוכה גדולה של אמנים צעירים בבית מלון בשם ארמון וייסלוביץ, יחד עם חברו ליאון, אימרה פלדש, אימרה ואניאי ואחרים.
תערוכת היחיד הראשונה שלו נערכה במרץ 1936. בשנים הבאות פרסם את עצמו בבודפשט כשרטט וליתוגרף.
בנוסף לציורים שלו, עיצב עטיפות ודפי שער למספר ספרים.
במאי 1944 הוא ועמיתו, ינה אלפאנט , הובלו למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא נרצח שם בתאריך לא ידוע, כנראה אחרי דצמבר (אז נרצח אלפאנט) ולפני שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית ב-1945. מספר יצירותיו אינו ידוע, אך מאמינים שרובן המוחלט נהרסו במהלך המלחמה.
בינואר 1992 נערכה רטרוספקטיבה גדולה של ציירים יהודים מקומיים במוזיאון באוראדיה (נאג'וואראד).
התערוכה נקראה "אור ורוח" וכללה את עבודותיו של גרינבאום יחד עם אלו של ליאון, ארנה טיבור ומוריץ באראט (אספ').
ארנה וינטר (בהונגרית: Winter Ernő; דיור, 15 במרץ 1897 – בודפשט, 2 ביוני 1971) היה מהנדס כימי יהודי-הונגרי, ממציא, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, זוכה פעמיים בפרס קושוט (הפרס הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר, מקביל לפרס ישראל), דודה של היסטוריונית הספרות ארז'בט וזר.
ארנה וינטר נולד במשפחה יהודית ותיקה בעיר גיור.
הוא נולד כילדם העשירי של נאנדור וינטר, חייט, ושל רגינה דרינגלר, כובסת והיה הקטן ביותר מבין הילדים.
הוא סיים את הגימנסיה הריאלית בעיר הולדתו.
התנדב לצבא במלחמת העולם הראשונה ולחם בחזית האיטלקית.
לאחר המלחמה עבד ב"מפעל סבון מייסטר" בבודפשט והשלים את לימודיו באוניברסיטת יוז'ף (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), שם קיבל הסמכה להנדסה כימית ב-1925. כבוגר טרי עבד ככימאי במעבדת המחקר של חברת נורות ליבון וחשמל מאוחדת עם מדענים מצוינים בעלי יוקרה בינלאומית, תחת הנהגתו של הפרופסור באוניברסיטה איגנץ פייפר.
עבודתם של אימרה ברודי, פאל שלני, זולטן באי, קארוי שימוני, טיבדאר מילנר ואחרים הפכה למקור של פטנטים והמצאות רבות.
בינתיים, הוא עבר כמהנדס למפעל הנורות ספלנדור בהולנד ועבד שם במשך שנתיים, כיוון שהיה מעורב בסכסוך שכר עם ליפוט אשנר, אבל חזר הביתה לקריאת אשנר תמורת העלאת שכר.
בחברת טונגסרם הוא פיתח את ההמצאות המשמעותיות שלו, שפופרות האלקטרונים בריום, שהיו תחרותיות עם אלה הזרות מכל הבחינות.
הוא פיתח את הקתודה בהסקה עקיפה ויחד עם עמיתיו פיתח כמה עיצובים מקוריים של שפופרות רדיו.
המצאה נוספת שלו הייתה, שהפכה למקובלת בעולם, של ציפוי הסריג בזהב כדי למנוע פליטה משנית.
בשנת 1944, על אף מוצאו היהודי, קיבל הגנה על בסיס הישגיו, אך מקום שהותו הכפוי היה, אך ורק בתחומי המפעל, בבניין 17 של החברה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ארנה וינטר פיתח את שפופרות בצריכת זרם נמוכה ביותר ואת סדרת ההסקה הישירה D.
לאחר 1950, היה מעורב גם בפיתוח שפופרות מיקרוגל.
הוא פיתח קתודה עמידה במיוחד, בעלת ביצועים גבוהים ואורך חיים רב.
ב-1950 הפך לעובד במכון המחקר לתקשורת, וב-1962 עמד בראש המחלקה לפיזיקת אלקטרונים של המכון לחקר הפיזיקה הטכנית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אשתו הייתה ליוויה בארטה (1902–1994), בתם של הסוחר שמואל בארטה ומרגיט פרישמן, לה נישא ב-23 בדצמבר 1926. בבודפשט.
פטר אדה-וינטר (1923–) מדען מחשבים.
הוא נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1951 וחבר רגיל ב-1956
חבר מייסד של הוועדה הלאומית לפיתוח טכני (OMFB)
עיטור מסדר ההצטיינות ההונגרי דרג זהב (1948; 1950)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג ברונזה (1964)
עיטור מסדר הכשרון העמל דרג זהב (1967)
מדליית הזיכרון של טיבדאר פושקאש (1968)
על שמו נקרא רחוב בגיור
פרקים נבחרים על פרומגנטיות (בודפשט, 1955)
ארנה אנגלס (בהולנדית: Arne Engels; נולד ב-8 בספטמבר 2003 בבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית ובנבחרת בלגיה.
אנגלס גדל במחלקת הנוער של קלאב ברוז', ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-3 בינואר 2023 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי באאוגסבורג מהבונדסליגה.
הוא ערך 51 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-30 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לארבע שנים בסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-1 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על גלאזגו ריינג'רס במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת .
אנגלס נכלל בסגל נבחרת בלגיה בכדורגל עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, אך לא שיחק בטורניר.
ב-6 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 3-1 על נבחרת ישראל במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
ארנה בראון-לבינסון (נולדה ב-1965) היא פרופסור לניהול ויישוב סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נולדה ב-1964 בירושלים וגדלה שם.
לאחר השירות הצבאי למדה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה ב-1988 תואר ראשון בלימודי מקרא ותואר ראשון בלימודים כלליים.
לאחר נישואיה למדה בארצות הברית, וב-1990 קיבלה תואר שני באוניברסיטת דקוטה הצפונית.
היא עבדה שם כפסיכולוגית ייעוצית במרכז להתעללות ותקיפה מינית.
לאחר החזרה לישראל, עברה לנגב, והשתלבה במערכת החינוך כיועצת חינוכית בחטיבת ביניים ובבית ספר תיכון.
ב-2007 קיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, על עבודה שכותרתה Post traumatic stress symptoms, mental health outcomes and
בשנים 2006–2008 שהתה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולאחר מכן הצטרפה לסגל האקדמי של האוניברסיטה, תחילה כמורה מן החוץ ומ-2009 כמרצה, ובהמשך התקדמה לדרגת פרופסור מן המניין.
היא דיקן בית הספר ללימודי מחקר מתקדמים ע"ש קרייטמן.
נשואה ואם לשלוש, מתגוררת בגבעתיים.
בוגן נולדה ביירוסלב, פולין, בתו של אלברט בוגן סגן אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) בחרב.
ארנה ואביה השתתפו באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
בטורניר רומח אישי היא העפילה לשלב חצי הגמר שבו ניצחה קרב אחד וסיימה במקום 16. בשלב המוקדמות היא ניצחה 5 קרבות מתוך 6 קרבות.
באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה היא זכתה במדליית כסף ברומח אישי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) היא זכתה במדליית ארד ברומח אישי, לאחר 7 ניצחונות מתוך 9 קרבות בשלב הגמר.
במדליית זהב זכתה אלן פרייס יהודייה מאוסטריה ובמדליית כסף זכתה ג'ודי גינס מבריטנניה.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בטורניר רומח קבוצתי ומדליית כסף ברומח אישי.
באולימפיאדת ברלין (1936) היא הודחה כבר בסיבוב השני לאחר שניצחה 2 קרבות מתוך 5 קרבות.
בסיבוב הראשון היא ניצחה 5 קרבות מתוך 6 קרבות.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת היא זכתה במדליית זהב בטורניר רומח קבוצתי.
בוגן פרשה מסיף תחרותי בשנת 1952.
בוגן נישאה לאלדר גרביץ' (1901–1991), אחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה, בעל 10 מדליות אולימפיות, מהן 7 מדליות זהב ובנם פאל גרביץ' זכה בשתי מדליות ארד אולימפיות (מינכן 1972 ובמוסקבה 1980) בחרב קבוצתי.
אֹרנה אהובה לין (נולדה ב-1956) היא עורכת דין ישראלית העוסקת בדיני עבודה, דין אזרחי ומשפט מסחרי.
ארנה לין נולדה ב-1956 לרות ולאמנון לין, לימים חבר הכנסת, והיא נכדתם של אבא וחנה חושי.
שני אחיה הם פרופ' שי לין וד"ר רן לין.
למדה בתיכון הריאלי בחיפה והמשיכה ללימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
את ההתמחות עשתה בבית המשפט העליון, אצל השופט חיים כהן, ובפרקליטות המדינה בירושלים.
בתחילת דרכה המקצועית עבדה כיועצת משפטית באגף הממונה על השכר באוצר ולאחר מכן, בנציבות שירות המדינה.
ב-1985 פרשה משירות המדינה והחלה קריירה במשרדים פרטיים - תחילה במשרד ש.
פרידמן (כשכירה) והחל מ-1991 במשרד מ.
החל מינואר 2003 היא בעלת משרד עורכות דין פרטי, "ארנה לין ושות'", משרד שהקימה עם עו"ד יפעת עובדיה ממיסדות עולים ביחד.
משרדה של ארנה לין נחשב לאחד המובילים בישראל בתחום דיני העבודה, ומייצג מספר ארגוני עובדים גדולים במשק כמו הסתדרות העובדים הכללית החדשה, ההסתדרות הרפואית, ארגוני הסגל האקדמי באוניברסיטאות, ועדי עובדים נוספים, ג'וינט ישראל, ארגונים נוספים וכן יועצת משפטית של תיאטרון בית לסין.
המשרד הוביל כמה מהפסיקות המרכזיות בתחום יחסי העבודה.
ב-2011 ייצגו לין, לוי-אטינגר ושלומיוק-בבאי את שדולת הנשים ואורית גורן בבג"ץ בתיק גורן נגד הום סנטר, בדרישה לבטל את החלטת בין הדין לעבודה כי הפרש שכר לא גדול בין נשים לגברים אינו אפליה בלתי חוקית.
ב-2013 ייצגה לין את ההסתדרות בתביעה נגד חברת פלאפון בנושא התאגדות עובדי פלאפון.
השופטת נילי ארד בפסק דין פלאפון קבלה את טענת ההסתדרות שלמעסיק אסור להתערב בהחלטת עובדיו להתאגד.
עתרה נגד משרד הבריאות וקופות החולים וייצגה חולי איידס אשר תבעו את הכנסת קוקטייל התרופות לסל הבריאות, ונשים אשר תבעו לקבל מספר בלתי מוגבל של טיפולי הפריה.
בינואר 2018 נכלל שמה ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
ארנה לין הייתה חברה בוועדות ציבוריות אחדות, ובין היתר ועדה לחקירת אסון פסטיבל ערד; ועדת רף – לבדיקת מצב הקולנוע בישראל; ועדת ניצני – לבדיקת שכר המנהלים בעמותות ציבוריות.
לין הייתה ממייסדות מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם ומכהנת כמשנה לנשיאת מועצת העיתונות בישראל, וחברה במועצה לביקורת סרטים ומחזות.
היא חברת ועד מנהל בעמותת יוזמות קרן אברהם, בוועדה הציבורית של עיגול לטובה.
כמו כן הייתה מתנדבת וחברת הנהלה באגודה לזכויות האזרח.
לין פעילה בלשכת עורכי הדין.
לין כיהנה בין השנים 1999 ל-2003 כיושבת ראש ועד מחוז תל אביב של הלשכה, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד יושבת ראש ועד מחוז.
לין כיהנה כיושבת ראש המועצה הארצית של הלשכה בין השנים 2003 ל-2006, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומית בשנת 2018 שובצה לין במקום השישי ברשימת "אנחנו העיר" בראשות אסף הראל.
לין מתגוררת בתל אביב עם בת-זוגה, השחקנית רבקה נוימן.
אֶרנֶה סֵפּ (הונגרית: Szép Ernő; 30 ביוני 1884 – 2 באוקטובר 1953; נולד בשם "יחזקאל שן" או בהונגרית-גרמנית "אזקיאל שן" "Schön Ezékiel") היה משורר, סופר, מחזאי ועיתונאי יהודי הונגרי.
ספ נולד בעיירה הוסט שברוזנות מרמורש (כיום באוקראינה) ב-30 ביוני 1884. אביו, שמואל שן, היה מורה, ואמו, מטילד לבית לוונשטיין – תופרת.
בילדותו עברו בני המשפחה להתגורר בעיר דברצן.
בעת לימודיו בבית הספר התיכון עשה ספ את צעדיו הראשונים כמשורר.
בשנת 1902 ראה אור ספר ביכוריו, קובץ השירים "זֵר ראשון".
לאחר סיום לימודיו החל ספ עובד ככתב העיתונים "אז אשט" (Est -"העֶרֶב") ו"אז אוישאג" (Ujság-"העיתון") ועבר להתגורר בבודפשט.
עד מהרה נחשף לחיי התרבות התוססים של הבירה ההונגרית, ובתמיכת חברו הקרוב, המשורר אנדרה אדי, הפך לאחד מכותבי כתב-העת הנודע ניוגט (Nyugat).
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי והוצב בשפלת מַצְ'בָה שבסרביה.
לאחר דיכוי המהפכה הקומוניסטית של בלה קון ב-1919 נמלט לווינה, אך שב במהרה.
בין מלחמות העולם הוא היה מחזאי ועיתונאי ידוע, והיה מזוהה עם הליברלים.
לאחר השתלטות גרמניה על הונגריה ב-1944 הועבר לגטו בודפשט, וב-20 באוקטובר נלקח לשירות העבודה והועסק בעבודות ביצורים סמוך לבירה.
אנשי השגרירות השוודית של ראול ולנברג הנפיקו לו דרכון ודרשו את שחרורו, וב-8 בנובמבר הוא הוחזר לגטו, שם שהה באחד מבתי המבטחים של ולנברג.
באפריל 1945 פורסם בטעות שהוא נרצח בידי הנאצים.
לאחר המלחמה התדרדר לעוני ומת חסר כל ב-1953 בבודפשט.
ספ פרסם יותר מחמישים ספרים – קובצי שירה רבים, רומנים, נובלות, מחזות וסקיצות ספרותיות.
כמו כן כתב גם ספרים שלא התפרסמו מעולם, למשל הרומן נַטָלְיַה, שממנו נותר רק כתב-יד.
רבות מיצירותיו העלומות נגנזו בספריית סצ'ני שבבודפשט, ואחרות אבדו במרוצת השנים.
אף שספריו זכו לשבחים רבים, נותר ספ יוצר שולי למדי בנוף הספרות ההונגרית, אולי משום שנמנע מלטפל ביצירותיו בשאלות השעה והעדיף להתמקד בביוגרפיה שלו או לערוג לתום הנעורים ולעולם טוב יותר.
יש הרואים בו, אפוא, דוגמה מובהקת ביותר לאימפרסיוניזם ולאסכולת הדקדנס של הספרות ההונגרית.
ארְנָה קזִין (נולדה ב-22 באוקטובר 1967) היא סופרת, מבקרת, עיתונאית, מסאית ומנחת כתיבה ספרותית-תיעודית בישראל.
עלתה לישראל עם הוריה וגדלה ברמת גן.
הייתה שחקנית כדוריד בקבוצת מכבי רמת חן ובנבחרת ישראל בכדוריד.
מ-1997 עד סוף 2006 כתבה במוסף "גלריה" של העיתון "הארץ" מאמרים וכתבות בהקשרים של תרבות, גלובליזציה, חברה, פמיניזם וזהות מינית.
מ-2007 כתבה מאמרים ב"הארץ" ובשבועון "לאשה" וערכה את "כעת", סדרה לספרות עיתונאית, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
מסות פרי עטה התפרסמו בכתבי העת "המעורר", "רסלינג", "תיאוריה וביקורת", "גרנטה", "מאזניים", "הו!" ו"הזמן הזה".
בשנת 2004 ראה אור ספרה "במרחק הליכה: חיבור על תרבות הצריכה", בהוצאת בבל.
הספר דן במשמעויות התרבותיות והחברתיות של תרבות הצריכה בישראל.
ארבע שנים לאחר מכן פרסמה את "על הנוחות", שממשיך את הדיון בתרבות הצריכה והשפעותיה על חיינו.
הספר דן במחיר התרבותי, המוסרי, החברתי, שאנשים משלמים על מנת להשיג נוחות.
בשנת 2006 פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספרה "פיקניק", אסופת סיפורים קצרים.
הבמאי ארז אייזנשטיין יצר את הסרט "איך להיות לבד" על פי סיפור מתוך אנתולוגיה זו.
בשנת 2011 פרסמה את הספר "אפס עד 12 – יומן השנה הראשונה", המתעד בצורת יומן את הפיכתה של קזין להורה, כבת זוג לאם שילדה את בתן.
בשנת 2015 ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד "גוזל", הראשון בסדרת נובלות בלשיות, שמובילה האורניתולוגית הלסבית ד"ר אליאנה דוידוב, הפועלת כבלשית חובבת.
ב-2017 ראה אור "פולשת", השני בסדרה.
הפרק השלישי והאחרון בסדרה, שכותרתו "בושה", ראה אור כסיפור בכתב העת לספרות "המוסך" במאי 2023.
מאז שנת 2007 עוסקת קזין בכתיבת ספרות ובהנחיית כתיבה.
היא פרסמה את מדריך הכתיבה "לטפס על ההר, או: איך לכתוב", בהוצאת אחוזת בית.
ספר המסות שלה "איך להיות ושאלות אחרות" ראה אור בשנת 2021. החיבור "איך להתנגד", שנכתב כתגובה לעליית ממשלת הימין בנובמבר 2022, ראה אור בינואר 2023. בחיבור "איך להתנגד", קזין מציגה מחאות מוצלחות ברחבי העולם, ומפרטת עקרונות התנגדות, כגון התמדה במחאה וחופש ביטוי.
ספרה העשירי, "איך להישאר", אסופת מסות שנכתבו מאז נובמבר 2022, ראה אור באוגוסט 2024.
קזין מנחה כותבים – באופן אישי ובקבוצות – בכתיבה של מסות, ממוארים, ביקורת.
בין השאר היא מנחה סדנאות בכתיבת ביקורת ובכתיבת מסות בתוכנית ללימודי תואר שני במדיניות ותאוריה של האמנות באקדמיה לאמנות "בצלאל" שבירושלים, בתוכניות מנהיגות של קרן מנדל, ובתוכניות מנהיגות של מכון ון ליר בירושלים.
בשנת 2009 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2023 נמנתה קזין עם מדליקי המשואות בטקס יום העצמאות האלטרנטיבי שנערך בכיכר על שם אמיל גרינצוויג בירושלים.
ב-10 בפברואר 2024 קזין נעצרה בהפגנה למען שחרור החטופים מטבח שבעה באוקטובר.
קזין חיה עם בת זוגה ושתי בנותיהן בתל אביב.
במרחק הליכה: חיבור על תרבות הצריכה, הוצאת בבל, תשס"ד 2004.
פיקניק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
אפס עד 12 – יומן השנה הראשונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
לטפס על ההר או איך לכתוב, אחוזת בית, 2015.
גוזל: אליאנה דוידוב – חקירה ראשונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015. דוידוב חוזרת מסיור צפרות בהודו וחוקרת את היעלמותה של עלמה, בתה התינוקת של חברתה, רות.
פולשת: נובלה בלשית – אליאנה דוידוב – חקירה שנייה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
איך להיות ושאלות אחרות, אוליפנט, 2021.
מסתרי פיטסבורג מאת מייקל שייבון, הוצאת עם עובד 2010.
המקרית מאת אלי סמית, הוצאת בבל 2010
אֶרְנו רוּבִּיק (בהונגרית: Rubik Ernő; נולד ב-13 ביולי 1944 בבודפשט, הונגריה) הוא ממציא, פסל ופרופסור לאדריכלות.
רוביק זכה לפרסום עולמי בשל המצאת הקובייה ההונגרית ב-1974.
ארנה רוביק נולד בבודפשט בשלהי מלחמת העולם השנייה.
אביו היה מהנדס מכונות שעבד במפעל למוצרי תעופה בעיר אסטרגום (Esztergom), ואימו הייתה משוררת.
הוא סיים את חוק לימודיו באוניברסיטה הטכנולוגית של בודפשט ב-1967, כמהנדס בניין, והחל בלימודי פיסול ועיצוב פנים בבית הספר הגבוה לאמנות העיצוב.
בין השנים 1971 ו-1975 עסק באדריכלות, והחל להרצות באוניברסיטת מוהולי-נג'י לאמנות ולעיצוב.
ב-1977 נישא רוביק למעצבת פנים.
בתחילת שנות השמונים עסק רוביק בעריכת מגזין מקצועי לצעצועים, וב-1983 פתח סטודיו עצמאי לעיצוב.
ב-1987 קיבל מינוי של קבע כפרופסור, וב-1990 מונה לנשיא האקדמיה ההונגרית להנדסה.
רוביק הקים את הקרן הבינלאומית של רוביק לתמיכה במהנדסים צעירים ומעצבים תעשייתיים.
רוביק שאף ליצור כלי באמצעותו יבהיר לתלמידיו סוגיות בעיצוב תלת-ממדי.
ניסיונותיו הביאו אותו ב-1974 לפיתוח הקובייה ההונגרית, שנקראה בתחילה קוביית הקסם שחלקיה נעו על גבי צירים.
הוא רשם את הקובייה בהונגריה ב-1975, אך לא רשם אותה כפטנט בינלאומי.
פס היצור הראשון של הקובייה נחנך ב-1977 והקוביות הראשונות שיוצרו נמכרו בחנויות צעצועים ברחבי בודפשט.
דבר קיומה של הקובייה התפשט במהירות ברחבי הונגריה והיא הפכה ללהיט.
ב-1979 חתם רוביק עם חברת Ideal Toys לייצור והפצת הקובייה ברחבי העולם.
הבכורה הבינלאומית של הקובייה התרחשה בירידי הצעצועים בלונדון, ניו יורק, נירנברג ופריז ב-1980, והחברה החליטה לקרוא את שם המוצר על שם יוצרה - "הקובייה של רוביק".
המשלוח הראשון יובא מהונגריה במאי 1980.
רוביק המציא שעשועים מכניים רבים, אך אף לא אחד מהם זכה להצלחה כמו הקובייה ההונגרית.
ארנסט (ארנה) מארטון (בהונגרית: Márton Ernő; שמו העברי: יחזקאל; 17 במאי 1896 – 28 באוגוסט 1960) היה רב, משפטן, עורך, היסטוריון ומנהיג יהודי ציוני ברומניה.
ארנסט (יחזקאל) מארטון נולד לויכטה ולמרדכי, רב הקהילה, בדיצ'וסנטמארטון (Dicsőszentmárton,(ברומנית: טרנבן Târnăveni) שבטרנסילבניה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום במחוז טרגו מורש שברומניה.
בהתאם למסורת משפחתו, למד לימודי רבנות, אך במקביל סיים גם לימודי משפטים באוניברסיטת קלוז'.
ארנה מארטון הצטרף לקבוצת מקימי העיתון היהודי בשפה ההונגרית אוי קלט ותוך זמן קצר נבחר להיות העורך הראשי שלו.
הוא נשאר בתפקיד זה עד סוף חייו, תחילה בקלוז' ולאחר מלחמת העולם השנייה בתל אביב.
היה ממייסדי המפלגה היהודית הרומנית ונבחר מטעמה, ב-1919, למועצת העיר קלוז' והיה סגן ראש עירייה.
בעקבות תכתיב וינה צורפה צפון טרנסילבניה להונגריה ב-1940. עקב כך, נאסרה הופעת העיתון אוי קלט ומרטון עבר לבודפשט, כדי לשמש כיו"ר הוועד הפועל של התנועה הציונית ההונגרית.
בעת איסוף יהודי קלוז' במחנה ריכוז לצורך שילוחם להשמדה באושוויץ באביב 1944, סייע לו הקונסול הרומני והבריח אותו ואת משפחתו במכוניתו לשטח רומניה.
הוא השתקע בבוקרשט, שם חידש את קשריו עם הפוליטיקאים הרומנים והכין תוכנית להצלת שארית יהודי הונגריה.
לאחר שחרורה הוביל שיירת כלי רכב עם מזון שנועד ליהודים ששרדו.
ב-1946 עלה לארץ ישראל, התיישב בה וחידש את הופעת העיתון "אוי קלט".
הוא ייסד את הפדרציה העולמית של יהודי הונגריה והיה נשיאה הראשון.
נמנה עם מייסדי המפלגה הפרוגרסיבית.
ארנה מרטון נפטר בה' באלול תש"ך (1960) במערכת העיתון בתל אביב ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר אחריו את רעייתו, ד"ר גיזלה לבית דויטש, סופרת ומבקרת ספרות, ואת הבן מיכאל.
בירושלים, תל אביב, באר שבע ורחובות נקראו רחובות על שמו.
"ארץ-ישראל במסגרת המדיניות העולמית", 1943
"סקירה על התיישבות היהודים בהונגריה", 1942
"המצב העולמי של היהדות והיהודים", 1941
ארנה פרידריך (גרמנית: Arne Friedrich; נולד ב-29 במאי 1979 בבאד אוינהאוזן) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות הבלם והמגן הימני.
לזכותו של פרידריך 82 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
אחרי ששיחק בקבוצות נוער של מועדונים קטנים, פרידריך שיחק לראשונה בקבוצת הבוגרים של קבוצת ורל, מן הליגות הנמוכות בגרמניה.
לאחר עונה אחת, חתם לקראת עונת 2000/01 על חוזהו המקצועני הראשון במועדון ארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה, לאחר שמאמן הקבוצה דאז הרמן גרלנד צפה בו משחק באחד ממשחקי הליגות הנמוכות.
עד מהרה, פרידריך רכש את מקומו בהרכב הפותח של ארמיניה בילפלד, והיה לאחד משחקני המפתח בקבוצה.
במשך שנתיים, הוא שיחק עם הקבוצה במסגרת הבונדסליגה השנייה, ובעונת 2001/02 סייע לקבוצה להעפיל לבונדסליגה, כשהוא מהווה חלק מהגנה שספגה 38 שערים בלבד.
בקיץ 2002 קיבל פרידריך הצעה לעבור לקבוצת הרטה ברלין מהבונדסליגה.
בעקבות ירידת הליגה, פרידריך עזב את הרטה ברלין לאחר שמונה עונות, וחתם בוולפסבורג, על אף שהיה חתום על חוזה בהרטה ברלין עד לשנת 2012.
בקיץ 2010 חתם פרידריך כאמור בוולפסבורג, ששילמה להרטה ברלין דמי העברה של שני מיליון אירו.
פרידריך ערך 15 הופעות במדי וולפסבורג וסיים עם הקבוצה בעונת 2010/11 במקום ה-15 בבונדסליגה, קרוב לקו האדום.
פרידריך שוחרר מוולפסבורג בנובמבר 2011 בגלל פציעותיו המרובות, ועבר לשיקגו פייר מה-MLS.
פרידריך הצליח במדי שיקגו פייר על אף ששיחק במועדון תקופה די קצרה, ובשנת 2012 נבחר כשחקן ההגנה של המועדון לעונת 2012, והאריך את חוזהו עד 2013. עם זאת, פרידריך סבל מפציעות רבות, ולא שיחק כמעט בשנת 2013. ב-23 ביוני 2013 הודיע פרידריך על פרישה מכדורגל בעקבות הפציעות הרבות שמהן סבל.
אחרי ששיחק בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, פרידריך ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת הגרמנית הבכירה ב-22 באוגוסט 2002. הופעת הבכורה שלו הייתה מול נבחרת בולגריה.
הטורניר הגדול הראשון בו היה חלק מסגל הנבחרת, היה יורו 2004, במהלכו שיחק בכל שלושת משחקי הבתים של גרמניה, לפני שהודחה.
ב-21 בדצמבר 2004, פרידריך מונה לראשונה להיות קפטן הנבחרת הגרמנית, במהלך הניצחון 5-1 על תאילנד בבנגקוק, במסגרת משחק ידידות.
מאז הוא חבש את סרט הקפטן עוד שלוש פעמים בלבד.
בשנת 2005, נבחרת גרמניה נטלה חלק בטורניר גביע הקונפדרציות, כמארחת הגביע העולמי.
במסגרת הטורניר, פרידריך שיחק ברוטציה כמגן הימני יחד עם אנדראס הינקל.
בשנה שלאחר מכן, הוא היה חלק מסגל הנבחרת הגרמנית שאירחה את מונדיאל 2006. מלבד המשחק על המקום השלישי, שהפסיד בגין פציעה, הוא פתח בהרכב הנבחרת בכל משחקיה.
ביורו 2008, הוא שוב נכלל בסגל הגרמני, אבל שימש כמחליף.
בעקבות פציעתו של מרסל יאנסן, הוא שיחק במשחק השלישי במסגרת שלב הבתים, ובכל שלושת משחקי הפלייאוף של גרמניה.
משחק רבע הגמר של גרמניה נגד פורטוגל, היה אחד המשחקים הבינלאומיים הטובים ביותר של פרידריך, אחרי ששיתק לאורך כל המשחק את כריסטיאנו רונאלדו.
בטורניר זה הפסיד פרידריך עם גרמניה בגמר לנבחרת ספרד בתוצאה 1-0.
במרץ 2009, מאמן נבחרת גרמניה יואכים לב הצהיר שהוא מתכוון להשתמש בפרידריך בתור בלם בנבחרת.
פרידריך זומן לסגל הנבחרת הגרמנית למונדיאל 2010. ביולי 2010, בהופעתו ה-77 בנבחרת, כבש פרידריך את השער השלישי בניצחון 4-0 על נבחרת ארגנטינה ברבע גמר מונדיאל 2010, לאחר בישול של בסטיאן שווינשטייגר.
זה היה שערו היחיד בנבחרת.
בעת הבקעת שער זה נעצר שיאו של פרידריך כשחקן השדה הגרמני עם הכי הרבה משחקים בינלאומיים ללא הבקעת שער, על 76 משחקים.
באותו מונדיאל, גרמניה ופרידריך נעצרו בחצי הגמר לאחר שהפסידו 1-0 לנבחרת ספרד.
את הופעתו ה-82 והאחרונה במדים הלאומיים ערך פרידריך בשנת 2011.
ארנה מר-ח'מיס (20 במרץ 1929 – 15 בפברואר 1995) הייתה פעילת זכויות אדם ישראלית שעסקה רבות בנושא זה בחברה הפלסטינית.
בשנת 1993 זכתה בפרס הקיום הנכון בסטוקהולם.
מר נולדה בראש פינה למשפחה יהודית ממוצא אשכנזי.
הוריה היו זינה (לבית רבינוביץ') ופרופסור גדעון מר, רופא וחוקר ישראלי בעל שם עולמי שחקר את מחלת המלריה בארץ ישראל.
בנערותה למדה בתיכון בטבריה ובכפר הנוער בן שמן והייתה פעילה בתנועת הנוער גורדוניה.
בנעוריה הצטרפה לפלמ"ח, נהגה ללכת עם כאפיה שהפכה למזוהה איתה.
במלחמת העצמאות שירתה בין השאר כנהגת ג'יפ ביחידת סיור בפיקוד רפי איתן, אז קצין המודיעין של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח שמטרתה סיכול פעילותם של בדווים ממאהלים עוינים בנגב.
אחרי מלחמת העצמאות למדה שנה בסמינר למורים ולמדריכים של עליית הנוער בבית הכרם, ירושלים.
בהמשך הצטרפה למפלגה הקומוניסטית, שם הכירה את צליבא ח'מיס, ערבי-נוצרי ומנהיג פועלים בנצרת.
בשנת 1953 התחתנה בטקס פרטי עם ח'מיס במועדון מק"י.
לאחר הנישואין עברה לגור בנצרת, שהייתה תחת ממשל צבאי, אף על פי שתחילה לא קיבלה אישור כניסה לעיר מן המושל.
על כך ישבה בכלא שבועיים עד שניתן לה הרישיון.
עם נישואיה הוסיפה לשם משפחתה את השם "ח'מיס".
בעקבות נישואיה עם ערבי, הוחרמה על ידי משפחתה.
מר-ח'מיס התגוררה עם משפחתה בנצרת ולמדה ערבית.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, נאסרה מספר פעמים על הפגנות ומחאות נגד שלטון ישראל ביהודה ושומרון.
בתחילת 1968 יצאה עם משפחתה לפראג, שם שימש בעלה כנציג רק"ח, וכתב עבור העיתון "בעיות השלום והסוציאליזם", ששימש כביטאון התנועה הקומוניסטית העולמית.
היא חוותה את האביב של פראג ואחרי הכיבוש הסובייטי נשלחה עם ילדיה למשך שנה למוסקבה.
בעקבות דיכוי התנועה העממית הצ'כית למען רפורמה דמוקרטית עזבה מר-ח'מיס את המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1971 שבה המשפחה לחיפה.
בשנות ה-70 נפרדו בני הזוג ח'מיס.
בשנות השמונים הייתה מעורבת בוועד בפעילות ועד הסולידריות עם ביר זית והוועד נגד המלחמה בלבנון.
ארנה אף הייתה שותפה מרכזית בהקמת ועד ציבורי בחיפה שנקרא "הלאה הכיבוש" שאיגד פעילים רדיקליים יותר, רובם תומכי פתרון המדינה האחת.
בזמן האינתיפאדה הראשונה, כאשר ישראל סגרה את בתי הספר בגדה המערבית, פעלה ארנה מר לעזור לתוכנית "החינוך העממי" שהקימה מסגרות חלופיות לילדי בתי הספר.
בעקבות פעילותה זו ראתה צורך להקים מרכז תרבות קהילתי לילדים המושפעים מהאלימות סביבם, כדי לשלבם בחברה באמצעות התיאטרון.
בשנת 1989 אימצה את מחנה הפליטים ג'נין והקימה בו תיאטרון ילדים בשם "תיאטרון האבן".
היא אספה קבוצת ילדים בני תשע עד עשר וערכה איתם הצגות באמצעים הפשוטים ביותר.
המקום נקרא בפי המקומיים "הבית של ארנה".
תיאטרון זה קידם הבנה באמצעות האמנויות, המשחק, השירה, המוזיקה והריקוד, בשילוב של תושבי ג'נין והסביבה עם הישראלים.
התיאטרון החל פעילותו במהלך שנות האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987 והמשיך עד שנת 1994. הוא הסתייע במתנדבים ישראלים ופלסטינים וביקרו בו תיירים ממדינות שונות.
תושבי המחנה חשדו תחילה בכוונותיהם של ארנה ובנה ג'וליאנו וכינו אותם "סוכני שב"כ".
החמאס אף איים על חייה.
רק לאחר זמן רב השתכנעו בכנותם ושיתפו איתם פעולה.
הטרוריסט לימים, זכריא זביידי, אז בן 12, אחיו הגדול דאוד וארבעה ילדים אחרים בגילאים דומים, היו הליבה של להקת השחקנים.
אחת משאיפותיה של ארנה בהקמת התיאטרון הייתה ללמד ילדים לבטא עצמם באמצעות המשחק בתיאטרון, ולהקנות להם השכלה וחינוך במקום מערכת החינוך הפורמלית שכשלה.
ערב מותה ממחלת הסרטן, בהיותה חולה, ערכה ביקור פרידה אצל "ילדיה" במחנה הפליטים בג'נין.
ג'וליאנו היה שחקן בלהקת התיאטרון של ארנה, ומאוחר יותר הבמאי ומנהל הלהקה והתיאטרון.
תוך כדי כך צילם את ארנה ואת הילדים במשך שש שנים, עד למותה ולסגירת התיאטרון, וביים את הסרט "הילדים של ארנה" שהוקרן לראשונה בשנת 2003.
בשנת 2006 הקים ג'וליאנו מר את "תיאטרון החופש" במקום.
ב-4 באפריל 2011 נרצח מחוץ לתיאטרון שניהל.
לארנה ולצליבא נולדו שלושה בנים - ספרטק, ג'וליאנו ואביר.
שני ילדיה, ספרטק וג'וליאנו, נשאו שמות מהפכניים.
ספרטק (1954–2017) הקים עם אביר במהלך שנות השמונים את להקת "The A", אחת מלהקות האנרכו-פאנק הבודדות בישראל שכללו חברים ערבים.
היה נשוי לאזרחית בריטית אמידה.
בני הזוג נפרדו ב-1982. מ-1993 חי עם רונית בתל אביב, אותה הכיר בסיני.
ספרטק נקבר בבית העלמין הנוצרי בחיפה, לצד אביו.
הבן אביר (1961–2019) שירת בצה"ל כחובש ולטענת ספרטק סבל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית מאז מלחמת לבנון הראשונה.
לאחר פטירת האם דאגו לו שני אחיו.
הוא לא הצליח להתמיד בעבודות וחי בדחק.
תופה מסוימת אף חי כחסר בית.
אביר נפטר בישראל ממחלת ריאות ונטמן בבית העלמין בזיכרון־יעקב.
ארנה מר נקברה בקיבוץ רמות מנשה, שם נקבר מאוחר יותר גם בנה, ג'וליאנו.
בראיון שהתפרסם בעיתון "הזמן הוורוד", בנובמבר 2000 טען ג'וליאנו מר שהוא ביסקסואל ושגם אימו הייתה לסבית.
סמי מיכאל, "חָסוּת", תל אביב 1977. ספר המתאר בין היתר את מערכת היחסים בין ארנה מר ובעלה.
ארנה נציונאלה הוא אצטדיון כדורגל השוכן בבוקרשט, בירת רומניה.
האצטדיון מכיל 55,600 מקומות ישיבה ומשמש כאצטדיונה הלאומי של נבחרת רומניה.
האצטדיון נבנה על חורבותיו של האצטדיון הלאומי הקודם של רומניה, אשר נהרס בשנת 2007. בניית האצטדיון החלה בפברואר 2008 והסתיימה באוגוסט 2011.
באצטדיון זה נערך גמר הליגה האירופית 2012 בו גברה אתלטיקו מדריד על אתלטיק בילבאו בתוצאה 0-3. ב-2021 נערכה באצטדיון התחרות The International, אליפות Dota 2.
ארנה קורינתיאנס (בפורטוגזית: Arena Corinthians) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת איטקרה (Itaquera) שבסאו פאולו אשר בברזיל, ומשמש את קבוצת קורינתיאנס כמגרשה הביתי.
האצטדיון נבנה על מנת לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 בו הוא אירח את משחק הפתיחה של הטורניר, וכן חמישה משחקים נוספים.
תכולת האצטדיון עמדה במהלך הטורניר על 68,727 מקומות ישיבה, ולאחר הטורניר הופחתה התכולה ל-48,234 על ידי הסרת שני יציעים זמניים אשר הוקמו עבור הטורניר.
בניית האצטדיון החלה במאי 2011 והייתה אמורה להסתיים בדצמבר 2013, אולם במהלך עבודות הבנייה קרס חלק מקורת הגג, תאונה בה נהרגו שני פועלים, ונגרם נזק לאצטדיון.
בסופו של דבר, נחנך האצטדיון במאי 2014.
האצטדיון נבחר לארח גם חלק מטורניר הכדורגל האולימפי של אולימפיאדת ריו 2016.
במסגרת מונדיאל 2014 אירח האצטדיון את משחק הפתיחה של הטורניר ושלושה משחקים נוספים במסגרת שלב הבתים.
כמו כן, האצטדיון אירח משחק משלב שמינית הגמר וחצי הגמר.
ארנה פונטה נובה (בפורטוגזית: Arena Fonte Nove), הוא אצטדיון כדורגל השוכן בעיר סלבדור, בירת באהיה שבברזיל.
ארנה פונטה נובה שימש כאחד מ-12 האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 שנערכו בברזיל.
האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל באהיה.
האצטדיון כולל מסעדה, מוזיאון, חנויות ומרכז עסקים אשר פועלים ללא קשר לאירועי הספורט.
האצטדיון נחנך ב-7 באפריל 2013 במשחקה באהיה מול ויטוריה שהסתיים בתוצאה 5-1 לטובת ויטוריה.
האצטדיון נבנה באתר בו עמד אצטדיון פונטה נובה הישן (נקרא גם "אצטדיון אוקטביו מנגביירה"), אשר נסגר בשנת 2007 לאחר התמוטטות חלק מהמפלס העליון של אצטדיון.
האצטדיון הישן נהרס כליל בשנת 2010, במקביל לבניית האצטדיון החדש.
לפונטה נובה הישן הייתה היסטוריה ענפה של משחקי כדורגל.
במהלך המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21 שימש במה מרכזית לאליפות באהיה ואירח מספר רב של משחקי ליגת העל הברזילאית וכן משחקי הנבחרת הברזילאית, ביניהם חלק מהופעותיה בקופה אמריקה 1983 ובקופה אמריקה 1989.
האצטדיון נבחר לקחת חלק באירוח גביע הקונפדרציות 2013. במסגרת הטורניר אירח האצטדיון שני משחקים משלב הבתים, וכן את המשחק על המקום השלישי.
האצטדיון נבחר לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014. במסגרת הטורניר נבחר האצטדיון לארח ארבעה משחקים משלב הבתים, וכן משחק משלב רבע הגמר ומשלב חצי הגמר.
ארנה פרנמבוקו (בפורטוגזית: Arena Pernambuco) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר סאו לורנסו דה מאטה, שבמדינת פרנמבוקו אשר בברזיל.
בנייתו החלה באוגוסט 2010 והסתיימה באפריל 2013. ארנה פרנמבוקו הוא אחד מ-12 האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 וכן אירח חלק ממשחקי גביע הקונפדרציות 2013. הוא אצטדיון רב-תכליתי, המשמש לענפי ספורט נוספים, הופעות וירידים.
האצטדיון ממוקם כ-19 ק"מ מרסיפה, בירת פרנמבוקו.
אחת הסיבות למיקום מחוץ לרסיפה היא לקיחת חלק במאמץ לפתח את החלק המערבי של אזור מטרופולין של רסיפי.
מסביב לארנה נבנה גם מרכז עירוני הנקרא "סידג'י ג'י קופה" (Cidade da Copa, "עיר המונדיאל") ובו בנייני מגורים רבים, בתי ספר, אזורי מסחר ותעשייה, מערכת תנועה ותחבורה משוכללת ותשתיות נוספות.
חיבור בין רסיפי לארנה נעשה בעזרת רכבות קלות (על גלגלים) ורכבות רגילות, ובנוסף ארבעה כבישים מהירים אשר מהווים עורקים עיקריים לציבור.
ארנה פנטנל (בפורטוגזית: Arena Pantanal) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר קויאבה, בירת מאטו גרוסו שבברזיל.
ארנה פנטנל הוא אחד מ-12 האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014 שבברזיל.
האצטדיון מכיל 38,859 מקומות ישיבה.
שם האצטדיון מתייחס לפנטנל, אזור הביצות, אשר מכסה חלק נכבד ממדינת מאטו גרוסו.
האצטדיון נבנה באתר בו עמד אצטדיון ז'וזה פרז'לי (Estádio José Fragelli), שכונה "ורדאו" (Verdão), אשר נסגר ונהרס בשנת 2010 לטובת בניית האצטדיון החדש.
האצטדיון הישן היה במה מרכזית לאליפות מאטו גרוסו ושימש כמגרש ביתי של מספר קבוצות במדינה.
ארנה פנטנל נחנך ב-2 באפריל 2014 במשחק בין קבוצת מיסטו לבין סנטוס שהסתיים בתוצאה 0-0.
ארנה סארינן (בפינית/שוודית: Aarne Saarinen; 5 בדצמבר 1913 - 13 באפריל 2004) היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של פינלנד בין השנים 1966–1982, מחלוצי האירו-קומוניזם, המגמה של מפלגות קומוניסטיות במערב להתנתק מן ההגמוניה של ברית המועצות.
סארינן נולד בכפר סמוך להלסינקי בקהילה של פינים שוודים והתחנך בשוודית, עד מעבר המשפחה לבירה בגיל 14, לא ידע כלל פינית.
אביו היה סתת שלחם במלחמת האזרחים הפינית (1918) במסגרת "המשמרות האדומים", נמלט לברית המועצות ושב לביתו מאוחר יותר.
החל משנת 1932 היה סארינן פעיל באיגוד המקצועי של מקצועות הבנייה, ב-1934 הצטרף למפלגה הקומוניסטית שפעלה במחתרת.
ב-1941 לחם במסגרת צבא פינלנד במלחמת החורף ולאחר מכן לחם גם ב"מלחמת ההמשך" ושב לביתו ב-1944. סארינן שב לפעילות במפלגה הקומוניסטית, שהייתה כעת חוקית.
בין השנים 1952–1954 כיהן כמזכיר הכללי של האיגוד הבינלאומי לבנייה ותעשיית עץ ובין השנים 1954–1966 היה יו"ר איגוד פועלי הבניין בפינלנד.
בשנת 1962 נבחר כחבר הפרלמנט הפיני.
ב-1966 נבחר למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הפינית, והוביל אותה לאחר הבחירות לקואליציית מרכז-שמאל בראשות רפאל פאסיו.
למרות חברותו בקואליציה סירב לכהן במשרת שר בממשלה.
כבר אז החלה להיווצר כנגדו אופוזיציה בתוך מפלגתו שהתנגדה לקו המתון-מדי שהוביל.
ב-1968 גינה באופן גלוי את הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לדיכוי "האביב של פראג" ולא חזר בו גם לאחר שננזף על ידי שגריר ברית המועצות בפינלנד.
ב-1969 זומן לקרמלין, שם קיבל הטפה מפיו של מיכאיל סוסלוב, אך המשיך להוביל את מפלגתו בדרך של קומוניזם מתון ואוטונומי מתכתיבי מוסקבה, שזכה לכינוי "אירו-קומוניזם".
במקביל להפיכתו לדמות ציבורית מרכזית ולידידם של ראש הממשלה פאסיו ונשיא פינלנד אורהו קקונן, גברה והלכה ההתנגדות לדרכו בתוך מפלגתו, שאמנם לא התפצלה מטעמים טקטיים, אך הייתה מפולגת ומפוצלת בין תומכיו לתומכיו הקו הקומוניסטי הנוקשה.
אֶרְנַה סוּלְבֶּרְג (בנורווגית: Erna Solberg; נולדה ב-24 בפברואר 1961), כיהנה כראש ממשלת נורווגיה מאוקטובר 2013 עד אוקטובר 2021. סולברג מכהנת כמנהיגת מפלגת השמרנים הנורווגית החל מ-2004.
בבחירות הפרלמנטריות בספטמבר 2013 זכה גוש הימין בהובלת מפלגתה בניצחון וסולברג הייתה לראש הממשלה האישה השנייה בנורווגיה.
בעבר כיהנה כשרת הפיתוח האזורי והממשל המקומי, בשנים 2001–2005, בממשלת קייל מגנה בונדוויק השנייה.
ב-2005 הוענק לה אות אולאף הקדוש.
ארנה נולדה בברגן, שבמערב נורווגיה וגדלה בשכונת קלפארט בעיר.
אביה, אסביורן סולברג (Asbjørn Solberg) עבד כיועץ לחברת התחבורה Bergen Sporvei AS.
אמה, אינגר ונץ' טורגרסן הייתה מזכירה ולסולברג שתי אחיות.
בגיל 16, סולברג אובחנה כלוקה בדיסלקסיה, אולם חרף זאת הייתה פעילה מאוד.
בעת לימודיה בבית ספר תיכון נבחרה מטעם בית הספר לאגודת התלמידים של נורווגיה.
ב-1986 השתלמה במדע המדינה, סוציולוגיה, סטטיסטיקה וכלכלה באוניברסיטת ברגן ובשנתה האחרונה באוניברסיטה עמדה בראש ליגת הסטודנטים של המפלגה הקונסרבטיבית בברגן.
סולברג הייתה חברת מועצת העיר ברגן בשנים 1979–1983 ובשנים 1987–1989. היא נבחרה לראשונה לסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי מטעם מחוז הורדלאנד ב-1989 ונבחרה מחדש לא פעם.
היא אף עמדה בראש התאחדות הנשים של המפלגה הקונסרבטיבית, מ-1994 ועד 1998.
מ-2001 ועד 2005 כיהנה כשרת השלטון המקומי והפיתוח האזורי תחת ראש הממשלה קיל מגנה בונדוויק.
בשל מדיניות קשיחה שנקטה בעת כהונתה כשרה בעיקר במדיניות המקלט העניקו לה כלי התקשורת במדינה את הכינוי "אשת הברזל" (או "ארנה הפלדה", Jern-Erna, בנורווגית).
אף שלמעשה ממשלת בונדוויק בשנים 2001–2005 העניקה מקלט לאלפי מבקשי-מקלט.
ב-2003 סולברג הציעה להקים מועצות של השריעה האסלאמית בנורווגיה, לאחר שדווח לה על קיומן של מועצות כאלה בבריטניה וב-2004 ביקשה להרחיב את ההגירה לנורווגיה.
בשנים 2002–2004 הייתה סגנית יו"ר המפלגה הקונסרבטיבית והחל מ-2002 היא יו"ר המפלגה.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-9 בספטמבר 2013 זכתה מפלגת השמרנים ב-30 מושבים בפרלמנט והייתה למפלגה השנייה בגודלה לאחר מפלגת הלייבור שזכתה ב-64 מושבים.
מפלגת השמרנים הייתה למפלגה הגדולה בגוש הימין-ליברלים וסולברג הצליחה להרכיב קואליציה שהביאה למינויה לראש ממשלה באוקטובר 2013.
בבחירות בשנת 2017, זכתה מפלגת השמרנים ב-45 מושבים בפרלמנט והייתה למפלגה השנייה בגודלה לאחר מפלגת הלייבור שזכתה ב-49 מושבים.
מפלגת השמרנים הייתה למפלגה הגדולה בגוש הימין-ליברלים וסולברג הצליחה להרכיב קואליציה שהביאה למינויה לראש ממשלה בינואר 2018. כך, לראשונה מאז שנת 1985 הצליחו השמרנים לשמור על השלטון.
בספטמבר 2021, גוש המרכז-שמאל בנורווגיה ניצח בבחירות לפרלמנט.
סולברג כיהנה בתפקיד במשך 8 שנים.
באפריל 2008 נחשף כי ב-2004 סולברג, שכיהנה כשרת השלטון המקומי והפיתוח האזורי, דחתה את בקשתו של מרדכי ואנונו למקלט בנורווגיה.
כאשר מינהל ההגירה הנורווגי הכין מסמכים לקליטת ואנונו, הוחלט כי לא יוענק לו מקלט.
במסמך פנימי נחשף כי סולברג והממשלה באותה עת העריכו כי הענקת מקלט לוואנונו עלולה להתפרש כפעולה נגד מדינת ישראל באופן שאינו תואם את מדיניותה של ממשלת נורווגיה כידידה של ישראל ופעילה מדינית במזרח התיכון.
ארנה רביב (נולדה ב-14 ביוני 1962) היא מפיקה ובמאית ישראלית.
מרצה במכללת שנקר ובאוניברסיטת חיפה.
ארנה רביב נולדה וגדלה בנווה עוז, פתח תקווה, בשם ארנה ארנון.
היא הבכורה במשפחה ולה אחות אחת ושני אחים.
בצה"ל שירתה בנח"ל והייתה שייכת לגרעין שהקים את קיבוץ שיזפון בנגב.
סבה מצד אביה הוא האגרונום וחתן פרס ישראל יצחק ארנון.
אביה, דנצ'ו ארנון, הוא צלם, עיתונאי, מרצה ומורה דרך.
מצד אמה ארנה היא דור 13 בארץ, משפחתה הגיעה לארץ ישראל מהעיר פאס שבמרוקו, במאה ה-17. אמה, נעמי ארנון, הייתה מורה ואחר-כך עבדה במכון מופ"ת ובסמינר לוינסקי.
היא בוגרת תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1987).
סרט הגמר שלה "עין בעין", נעשה בשיתוף עם יוחנן רביב ובכיכובו של ארנון צדוק.
בעלת תואר שני בהצטיינות בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב (2007).
זכתה במענק הצטיינות מטעם המחלקה לפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב, 2004. ב-2011 זכתה במלגת דן דוד בתחום הקולנוע והחברה.
היא סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בבית הספר לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב (2014).
עבודת הדוקטורט שלה "מעבר למסך: הממד האתי של החוויה הקולנועית", מציעה פרשנות של החוויה הקולנועית, כחוויה שיש בה, במהותה, פתיחות לממד האתי.
העבודה נכתבה בהדרכת פרופסור חגי כנען.
ביימה והפיקה ביחד עם בעלה יוחנן רביב, את הסרט "כלבים לא נובחים בירוק" (1996) – סרט קולנוע קומי, בהשתתפות קרן מור, רמי הויברגר, מנשה נוי, דב נבון ואנסמבל שחקנים נוספים, ביניהם שמיל בן ארי, שאול מזרחי, דנה רז ושרון רג'יניאנו.
הפיקה את הסרט התיעודי "השומרונים - בגלימות לבנות ובג'ינס כחולים" (2002) בבימויים של נירה שרמן סידס ואליה סידס.
הפיקה יחד עם יונתן ארוך את הסרט התיעודי "הכובעים של ירושלים" (2005), בבימויו של נתי אדלר.
הסרט מבוסס על הספר "כובעים בראש" מאת אביה.
הפיקה את הסרט התיעודי "יום ירושלים" (2007), בבימויו של יונתן ארוך.
רביב ביימה את סרט התעודה "עוקף לוד" (2009) בהפקתה שולה שפיגל, דנה הפקות.
הסרט מתרחש בבית ספר עמל 1 בלוד ועוקב אחרי אילן הקארי מנהל בית הספר ושלושה מתלמידיו.
הסרט עוסק בנושא החינוך בפריפריה.
רביב הקימה את מגמת הקולנוע בתיכון בליך, רמת גן וניהלה אותה במשך שלוש שנים.
היא ריכזה את מגמת הקולנוע בתיכון לאמנויות בירושלים ולימדה בקאמרה אובסקורה.
היא מלמדת באוניברסיטת תל אביב ובשנקר.
רביב בשיתוף עם שי גינזבורג היא ממייסדיו ומארגניו של "מבט מבפנים, מבט מבחוץ", הכנס הבינלאומי על קולנוע דוקומנטרי ישראלי.
הכנס מאורגן על ידי פורום היוצרים הדוקומנטריים, פסטיבל ירושלים ואוניברסיטת דיוק ומתקיים בכל שנה מאז 2012 במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים.
נשואה ליוחנן רביב מאז 1988 ולהם שתי בנות.
מפיקה שולה שפיגל, דנה הפקות.
הסרט זכה במימון פרויקט "שווים", המשותף לסינמטק ירושלים, הרשות השנייה וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הוא הוקרן בערוצים 2 ו-10. נכלל במסגרת "סל תרבות ארצי".
כלבים לא נובחים בירוק (ביימה והפיקה ביחד עם יוחנן רביב, 1996) – סרט עלילתי.
יום ירושלים (2007) – סרט תיעודי, בימוי יונתן ארוך.
הכובעים של ירושלים (2005) – סרט תיעודי, בימוי נתי אדלר.
זוכה פרס הצילום (איציק פורטל) והעריכה (רון גולדמן) בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים 2006. השתתף בתחרות ע"ש וולג'ין - פסטיבל הקולנוע ירושלים 2005, התחרות הרשמית בפסטיבל אידפא באמסטרדם, ובפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים.
הופץ בכל העולם ובין השאר הוקרן במרכז נובל לשלום בסטוקהולם.
השומרונים - בגלימות לבנות ובג'ינס כחולים (2002) – סרט תיעודי, בימוי נירה שרמן סידס ואליה סידס.
בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, עבור ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק האירופאי.
ד"ר ארנה משה מונקצ'י (בהונגרית: Munkácsi Ernő; 7 באוגוסט 1896, פאנצלצ'ה (Páncélcseh) טרנסילבניה – 1 בספטמבר 1950, בלטונפירד) היה עורך דין, סופר ואיש ציבור יהודי-הונגרי, ניצול שואה.
היה פעיל שנים רבות, כולל בתקופת שואת יהודי הונגריה בהנהלת הארגון של הקהילה היהודית בבודפשט.
ידוע בזכות ספרו "איך זה קרה?".
ארנה מונקצ'י נולד בעיירה פאנצלצ'ה (Páncélcseh) טרנסילבניה ב-7 באוגוסט 1896. הוריו היו הבלשן ברנט מונקצ'י ופאולה לבית יקובי.
הוא סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1921 התמנה למזכיר הארגון של הקהילה היהודית בבודפשט.
ב-1923 נתמנה ליועץ המשפטי של הארגון והחל מ-1930 שימש כמזכיר הכללי.
מ-1935 שימש גם כמזכיר הכללי של המשרד הארצי של יהודי הונגריה.
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה אולץ מונקצ'י, כמו רבים מהנהלת הארגון, לשמש כמזכיר מועצת היהודים שהוקמה בפקודת השלטונות הנאציים ב-22 במרץ 1944. הוא היה מזכיר עמותת המוזיאון היהודי של בודפשט עם הקמתו של המוזיאון ב-1931. ומשנת 1934 עד 1942 שימש כמנהלו.
אחרי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945 קבעה ועדת האימות של הקהילה היהודית, לאור העובדה שעזב את תפקידו בתקופת הכיבוש הגרמני, אותו לא מילא במשך חודשים, כי אינו כשיר לתפקיד הנהגה.
אולם "בית המשפט העממי", כפורום לערעורים, טיהר ושיקם את שמו באותה שנה, תוך התחשבות בכך שבקיץ 1944 חשף לראשונה את זוועות גירושי היהודים למחנות הריכוז בעלון מחתרתי בלתי חוקי.
מאמרים משלו התפרסמו בעיתונות היהודית ההונגרית, בשבועון היהודי "שוויון" (Egyenlőség) ובירחון "עבר ועתיד".
מאמרים משלו בתחומי המשפט והכלכלה התפרסמו בתקופונים מקצועיים ובעיתונות הכללית, ביניהם העיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד.
היה מעורכי הלקסיקון יהודי הונגרי.
כתבי יד מאוירים בספריות באיטליה - 1937
שלשלת היוחסין של משפחות מונק ומשפחת פעלזענבורג - 1939
מונקצ'י ידוע בעיקר בזכות המֶמוּאָר בשם "איך זה קרה?" (בהונגרית Hogyan történt?).
ספר בו תיאר את השתלשלות האירועים במהלך שואת יהודי הונגריה, זאת על סמך מסמכי המועצה היהודית שהצליח להציל.
מונקצ'י פרסם את הממואר כבר בתחילת 1946 בשבועון אוי אלט (Uj Elet-חיים חדשים).
הספר יצא בתחילת 1947. ב-2018 יצא התרגום האנגלי של הספר, בהוצאה של אוניברסיטת מקגיל ואוניברסיטת קוינס.
הדפסה חדשה של הספר בהונגרית יצאה ב-2022.
הספר עוסק בשואת יהודי הונגריה בתקופה הקריטית שלאחר השתלטות גרמניה הנאצית על הונגריה, כפי שהיא משתקפת במסמכי "הנהגת יהודי הונגריה".
התיאור מתחיל עם הכיבוש הגרמני ב-19 במרץ 1944 ומסתיים ב-16 באוקטובר 1944 עם הדחת עוצר הונגריה מיקלוש הורטי ותחילת שלטון מפלגת צלב החץ.
הספר מהווה מקור חשוב לחקר התנהגות הנהגת יהודי הונגריה באותה תקופה נוראה של שנת 1944. חוקרים רבים הסתמכו על הספר.
ארנה מיטישצ'י הוא מתחם ספורט רב-תכליתי בעיר מיטישצ'י שבמחוז מוסקבה וכולל אולם הוקי קרח בעל תכולה של 9,000 מושבים ואולם כדורסל בן 8,000 מושבים המשמש את חימקי מוסקבה לאירוח משחקי יורוליג.
תכולה: עד 7,000 למשחקי הוקי קרח, עד 9,000 לאירוח קונצרטים;
בעלים: "חברת הבנייה הבלטית" («БСК-41»)
ארנה צובל (בהונגרית: Czóbel Ernő; בודפשט, 16 באוקטובר 1886 – בודפשט, 17 ביולי 1953) היה דיפלומט, היסטוריון, מתרגם ספרות, פרופסור באוניברסיטה, פוליטיקאי יהודי-הונגרי.
צובל נולד למשפחה יהודית כבנם של יוז'ף צובל ושרולטה קניג.
כבר בגיל 17 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בשנת 1911 השלים תעודת הוראה בהונגרית - גרמנית בתיכון והשלים תואר דוקטורט.
הוא החל ללמד בבודפשט, ובמקביל השתתף בעבודת המפלגה על ידי כתיבה בכמה כתבי עת וביניהם "המאה העשרים".
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה ובינתיים ארגן את "ההתאחדות הלאומית לעובדי העיריות" (VAOSZ).
בשנת 1915 התקבל לבונים החופשיים.
ב־30 בינואר 1915 נשא לאישה את שרולטה לאני בבודפשט, וילדתם, אנה צובל, נולדה בשנת 1918. במהלך מהפכת החרציות עבד במחלקת החינוך של עיריית בודפשט.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שלאחר מכן מונה תחילה למועצה לענייני צבא אחרי זה למועצה לענייני החוץ.
בהמשך לקח חלק בעבודת מועצת הפועלים והצבא המרכזיים של בודפשט - והיה אחראי על הקמת יחידות של "הצבא האדום של הונגריה".
בחודש מאי-יוני 1919 השתתף ב"מערכה הצפונית".
לאחר מכן עבד כמעט חודשיים כשגריר הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בווינה.
הוא נעצר בבודפשט ב־17 באוגוסט 1919, בשעה 9 בערב, באשמת שידול לביצוע רצח והועבר לכלא ברחוב קונטי ב־30 בספטמבר 1920. ב־23 בדצמבר 1920 נידון למאסר של שנה וחודשיים וקנס של 1,000 כתרים בגין עבירת אלימות כלפי הרשויות.
בשנת 1922, במסגרת פעולת חילופי השבויים הסובייטים-הונגריים, עבר צובל לרוסיה הסובייטית, למוסקבה, שם עבד במכון מרקס-אנגלס-לנין.
תחת ניהולו הקים המכון את אוסף מרקס וארגן תערוכה במלאת 50 שנה למותו של קארל מרקס (1933).