tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר יצא לאור ב-14 בינואר 2017 כסינגל הראשון מתוך אלבום הסולו השני של עידן רייכל, "ואם תבואי אליי", על ידי חברת התקליטים הישראלית הליקון.
עם יציאתו, נכנס השיר למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט ושל רשת ג', ולמקום השני בגלגלצ.
כמו כן, השיר זכה במקום ה־31 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ.
שם השיר ומילותיו מזכירים את שירם של דם, יזע ודמעות, "Spinning Wheel".
השיר זכה לביצוע בליווי פסנתר של רייכל באלבום ההופעה הראשון שלו, "רייכל - פסנתר - שירים".
יוסי חרסונסקי העניק ביקורת חיובית לשיר ואף נתן לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה רייכל לערוץ היוטיוב שלו ב-14 בינואר 2017 את האודיו הרשמי של השיר, בסמוך לצאת הסינגל.
האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ואף מילותיו של השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-5.2 מיליון צפיות ביוטיוב.
גלגל החיים הוא אלבום האולפן השני של הרכב ההיפ הופ הישראלי קפה שחור חזק.
האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 2017, על ידי חברת התקליטים מאד מאן.
האלבום הופק במלואו על ידי גיא "Ruff" גבריאל, שהפיק גם את אלבומם הקודם של ההרכב, "רק לעלות", שיצא לאור בשנת 2015. בזכות האלבום, זכה ההרכב בפרס אקו"ם על שם ידידיה אדמון על פריצת דרך במוזיקה הישראלית.
גלגל השנה מציין מחזור שנתי של פסטיבלים עונתיים, שנחגגים על ידי נאו-פגאניים רבים, בהתאם לאירועי השמש העיקריים של השנה (נקודות היפוך ונקודות שוויון) ומנקודות האמצע ביניהן.
זרמים שונים של נאו-פגאניזם משנים את העיתוי המדויק של כל חגיגה, בהתבסס על הבחנות כגון מופע הירח וחצי הכדור הגאוגרפי .
השינויים במעגל השנה והתחלפות העונות היא הבחנה והתבוננות חשובה לבני אדם רבים מתקופות עתיקות עד לימינו.
פסטיבלים פגאניים מודרניים הנשענים על גלגל השנה מבוססים בדרגות שונות על מסורות עממיות, ללא קשר לשיטות אליליות היסטוריות בפועל.
כלומר נאו-פגאניים חוגגים את הפסטיבלים למרות ניתוק חלקי לקשר הדתי המקורי של הפסטיבלים.
לפי הדת הנאו-פגאנית ויקה, כל פסטיבל גם נקרא שבת.
זאת לפי טענת ג'רלד גרדנר שאמר כי המונח עבר בירושה מימי הביניים, כאשר המינוח היהודי "שבת" היה מעורבב עם זו של חגיגות כפירה אחרות.
התפיסות העכשוויות בלוח השנה של גלגל השנה הושפעו במידה רבה מהפגאניות הבריטית של אמצע המאה ה-20.
עדויות היסטוריות וארכאולוגיות מרמזות כי עמים פגאניים פוליתאיסטים קדומים היו מגוונים בתצפיותיהם על העולם הטבעי; אנגלו-סקסונים חגגו את ימי ההיפוך והשוויון, ואילו הקלטים חגגו את שינויי העונות בפסטיבלי אש מיוחדים.
במאה העשירית כתב השליט הגאלי קורמאק מק קרתיי "ארבע שריפות גדולות ...
נדלקו בארבעת הפסטיבלים הגדולים של הדרואידים ...
מחזור הפסטיבלים הנאו-פגאני המודרני, הנקרא גלגל השנה, הושפע מיצירות כמו "ענף הזהב" מאת ג'יימס ג'ורג' פרייזר (1890) ו"כתת המכשפות במערב אירופה" (אנ') (1921) מאת מרגרט מארי.
פרייזר טען כי בלטיין (פסטיבל תחילת הקיץ) וסמהיין (פסטיבל תחילת החורף) הם החשובים ביותר מבין ארבעת הפסטיבלים הגאליים שהזכיר קורמק.
מארי השתמשה ברשומות מתוך משפטי מכשפות מודרניים מוקדמים, כמו גם בפולקלור סביב כישוף אירופי, בניסיון לזהות את הפסטיבלים שחגגו דתות פגאניות מחתרתיות ששרדו עד לתקופה המודרנית המוקדמת.
מארי דיברה בספרה על משפט משנת 1661 מפרפור, סקוטלנד, שם איסובל סמית' שנאשמה בהיותה מכשפה, הייתה קשורה לפגישות שנערכו בכל רבעון של השנה, לציון הפסטיבלים אימבולק, בלטיין, לונאסה וסמהיין.
בספר "האלה הלבנה" (אנ') (1948) טען רוברט גרייבס כי למרות ההתנצרות של העמים הפגאניים, חשיבותם של מחזורים חקלאיים וחברתיים נשמרה.
בסוף שנות החמישים של המאה העשרים, אמנת הבריקט ווד (אנ') בראשות ג'רלד גרדנר, ומסדר הברדים, אובאטים ודרואידים (אנ') בראשות רוס ניקולס אימצו שני לוחות שנה פולחניים, כדי לקיים חגיגות תכופות יותר ובהם שמונה פסטיבלים.
האגדה הפופולרית גורסת כי גרדנר וניקולס פיתחו את לוח השנה כשגרדנר טען לטובת חגיגה של ימי ההיפוך והשוויון, ואילו ניקולס טען לחגיגה של ארבעת פסטיבלי האש הקלטיים.
לבסוף, שילבו השניים את שני הרעיונות למחזור פסטיבלים אחד.
אף על פי ששילוב שני לוחות אלה בסופו של דבר השפיע לטובה על החגיגות בין שתי הקבוצות הניאופגניות המוקדמות, כתביו הראשונים של גרדנר השמיטו כל אזכור של ימי ההיפוך והשוויון, והתמקדו אך ורק בפסטיבלי האש.
בתחילה כינה גרדנר את אלה כ"ערב מאי, ערב אוגוסט, ערב נובמבר (האלווין) וערב פברואר." גרדנר זיהה עוד את פסטיבלי המכשפות המודרניים האלה עם פסטיבלי האש הגאליים בלטיין, לונאסה, סמהיין ובריג'יד (אימבולק).
באמצע שנות ה-60 הומצא הביטוי גלגל השנה לתיאור המחזור השנתי של חגי המכשפות.
איידן קלי העניק שמות ליום היפוך הקיץ (לית'א) ולימי השוויון (אוסטרה ומאבון) של וויקה בשנת 1974, ואלה זכו לפופולריות רבה על ידי טימותי זל באמצעות מגזין הביצה הירוקה שלו.
(אנ') הפופולריות העולה של שמות אלה התרחשה בהדרגה; בספרה "כישוף למחר" משנת 1978 דורין ווליאנטה הוויקאנית לא השתמשה בשמותיהם של קלי, אלא פשוט זיהתה את ימי ההיפוך והשוויון ("שבתות קטנות יותר") לפי עונותיהן.
וולינטה זיהה את ארבעת "השבתות הגדולות", או פסטיבלי האש, בשמות קאנדלמאס, ערב מאי, לאמאס והאלווין; אם כי היא גם זיהתה את שמותיהם האיריים: אימבולק, בלטיין, לונאסה וסמהיין.
בשל השפעתה של ויקה המוקדמת על הפגאניזם המודרני ואימוץ הסינקרטי של מוטיבים אנגלו-סקסיים וקלטיים, שמות הפסטיבלים האנגלים הנפוצים ביותר לגלגל השנה נוטים להיות אלה הקלטיים שהציג גרדנר והשמות האנגלו-סקסיים הנגזרים משפות גרמניות שהוכנסו על ידי קלי, אף על פי שהחגיגות אינן מבוססות על אותן תרבויות.
במסורות קוסמולוגיות נאו-פגאניות, כל הדברים נחשבים למחזוריים.
כל דבר ביקום נמצא במחזוריות בלתי פוסקת של צמיחה ונסיגה, וזה כולל את מחזור השמש השנתי של מוות ולידה מחדש.
מחזור זה נתפס גם כמיקרוקוסמוס של מחזורי חיים אחרים.
הימים הנופלים על ציוני הדרך של המחזור השנתי מסמנים באופן מסורתי את ראשיתן ואמצעיתן של ארבע העונות, ובהם מתקיימים שמונה הפסטיבלים של החגיגות הקהילתיות.
בעוד הפסטיבלים "הגדולים" הם לרוב שמונה השבתות העיקריות, ישנם פסטיבלים אחרים נחגגים לאורך כל השנה, במיוחד בקרב המסורות הלא- וויקניות כמו אלה של שחזור פולי-תאיסטי (אנ') ומסורות אתניות אחרות.
במסורות וויקאניות, הפסטיבלים, הקשורים לתנועת השמש קשורים בדרך כלל למיתולוגיה ובסמליות של השמש, ובמרכזם מחזורי החיים של השמש.
באופן דומה, המסורת הוויקנית כוללת אסבות- פסטיבלים הקשורים באופן מסורתי למחזורי הירח.
יחדיו, השבתות והאסבות מייצגים את החגיגות הנפוצות ביותר במסורות נאו-פגאניות וויקאניות, במיוחד בקבוצות כישוף עכשוויות.
יוּל - יום אמצע החורף
אמצע החורף, המכונה בדרך כלל יוּל (Yule) או במסגרת המסורות נאו-דרואידיות כאלבן ארתאן (אנ'), נחגג ב-20 עד 23 בדצמבר, מוכר כנקודת מפנה משמעותית במחזור השנתי מאז תקופת האבן המאוחרת.
ניתן לראות זאת באתרים המגליתיים העתיקים של ניוגריינג' וסטונהנג', המיושרים בקפידה עם זריחת השמש והשקיעה ביום זה.
היפוך נוכחותו השמשה של השמש בשמיים מסמל את לידתו מחדש של אל השמש ומצפה את חזרתם של עונות פוריות.
מהמסורת הגרמנית למסורת הרומית, זהו זמן החגיגה החשוב ביותר.
המנהגים לפסטיבל זה מגוונים: הקרבת קורבנות, סעודות ומתן מתנות הם מרכיבים נפוצים בחגיגות אמצע החורף.
בנוסף גם הכנסת זרים של צמחים ירוקי-עד (כמו חרט, קיסוס, דבקון, טקסוס ואורן ) לבית.
קישוט עצים נפוץ בתקופה זו.
במסורות הרומיות מתקיימות חגיגות נוספות במהלך ששת הימים שקדמו ליום אמצע החורף.
יום חצי-הרבעון שמגיע לאחר אמצע החורף חל בשני הימים הראשונים של חודש פברואר, ובאופן מסורתי הוא מציין את תחילת האביב.
יום זה מקביל ליום המרמיטה המודרני.
יום זה מייצג את הזמן לטיהור ולניקוי לקראת האביב, ההכנה לקראת החיים החדשים של השנה.
ברומא, זה היה חג של רועים, ואילו הקלטים קישרו את יום זה עם תחילת הפרשת החלב של הכבשים, לפני שהמליטו את הטלאים באביב.
עבור פגאניים קלטיים, הפסטיבל מוקדש לאלה בריגיד, בתו של הדגדה ואחת מטואתה די דנן (אנ').
אוסטרה - יום שוויון אביב
שם זה נגזר מתוך שיחזור שהפיק הבלשן ג'ייקוב גרים מגרמנית עתיקה של השם אלת האביב הגרמאנית הישנה Ēostre.
אוסטרה מסמן את יום השוויון במסורות פגאניות מודרניות.
החג הזה, המכונה אלבן איליר לפי המסורות הדרואדיות המודרניות, הוא השני מבין שלוש חגיגות האביב (נקודת האמצע בין אימבולק לבלטיין), במהלכן האור והחושך שוב באיזון, כאשר האור בעלייה.
זהו זמן של התחלות חדשות ושל חיים המגיחים מתוך אחיזת החורף.
בלטיין (ערב מאי) - מבוטא בלת'ינה
באופן מסורתי, בלטיין הוא היום הראשון של הקיץ באירלנד.
ברומא, החגיגות הראשונות הופיעו בתקופה הטרום נוצרית עם פסטיבל לאלה פלורה, אלת הפרחים הרומית, וחגיגות וולפורג'יסנכט של מדינות גרמניה.
מאז התנצרות אירופה נמשכה גרסה חילונית יותר של הפסטיבל, המכונה בדרך כלל אחד במאי.
בלטיין נחגג על ידי מסורות פגאניות בשני הימים הראשונים של חודש מאי, ובקרב נאו-דרואידים פסטיבל זה מכיר בכוח החיים במלואו, בירוק העולם, בצעירות ובפריחה.
לית'א - יום אמצע הקיץ
אמצע הקיץ, המכונה לית'א, נחגג בין ה-19 ל-23 ביוני ומוכר כנקודת מפנה משמעותית במחזור השנתי.
בו הקיץ מגיע לשיאו והשמש זורחת הכי הרבה זמן.
בין השבתות בוויקה, לפני יום אמצע הקיץ חוגגים את בלטיין, ואחריו למאס, הנקרא גם לונאסה.
הדרואידים המודרניים חוגגים את הפסטיבל הזה בשם אלבן חפין.
עוצמתה החזקה ביותר של השמש נחגגת ביום זה.
ביום זה מחזור השמש מגיע לשיאו, וממנו הימים הולכים ומתקצרים.
ניתן לטעון שזהו הפסטיבל החשוב ביותר במסורות הדרואיות, בשל ההתמקדות הרבה בשמש ובאורה כסמל להשראה אלוהית.
קבוצות דרואידים חוגגות לעיתים קרובות אירוע זה בסטונהנג'.
לאמאס או לונאסה החל בשני הימים הראשונים של חודש אוגוסט, הוא הראשון מבין שלושת פסטיבלי הקציר הוויקאנים.
השניים האחרים הם יום השוויון הסתווי (או מבון) וסמהיין.
הוויקנים מציינים את החג על ידי אפיית דמות האל בעל הקרניים (אנ') בלחם ואכילתו, כדי לסמל את קדושת הקציר וחשיבותו.
מכיוון שלא כל הפגאניים החוגגים את השבתות הם וויקנים, החגיגות משתנות לפי הדת של החוגגים.
השם האירי לונאסה משמש כשם כולל לציון מספר מסורות לפסטיבל זה.
חגיגות הוויקנים של החג הזה אינן מבוססות על התרבות הקלטית מתוכה הפסטיבל הגיע, ולא מתרכזות באל הקלטי לו.
נראה כי שם זה אומץ מאוחר יותר לוויקה.
בגרסאות המוקדמות של ספרות הוויקה הפסטיבל מכונה ערב אוגוסט.
השם לאמאס (חיבור של המילים loaf mass= מסת כיכר לחם) מרמז שהוא פסטיבל מבוסס חקלאות וחג הודיה לדגן ולחם, המסמל את ביכורי הקציר.
גם בפסטיבלים נוצריים בתקופה זו נהוג לשלב אלמנטים מהריטואל הפגאני.
מאבון - יום השוויון הסתָיוי
חג השוויון הסתיוי, בית הקציר, מאבון, או, לפי המסורת הנאו-דרואידית, אלבן אלפד, נחגג בין ה-21 ל-24 בספטמבר.
עיקרו של החג היא הודיה על פירות האדמה והכרה בצורך לחלוק אותם כדי להבטיח את ברכות האלים בחודשי החורף הקרבים.
את השם מאבון (Mabon) טבע איידן קלי בסביבות 1970 כהתייחסות ל- (אנ'), דמות מהמיתולוגיה הוולשית.
סמהיין (מבוטא סה-וויין), שנחגג בשני הימים הראשונים של חודש נובמבר.
נחשב על ידי הוויקנים לאחת מארבע השבתות החשובות יותר.
סמהיין הוא זמן לציין את חייהם של המתים, ולעיתים קרובות זה כרוך בכבוד לאבות קדומים, לבני משפחה, לזקני האמונה, לחברים, לחיות מחמד ולאהובים אחרים שמתו.
סמהיין מקביל לחגיגות של ליל כל הקדושים ושל יום המתים.
בכמה טקסים מוזמנים רוחות הנפטרים להשתתף בחגיגות.
זה נתפס כפסטיבל של חושך, שמאוזן בנקודה הפוכה של הגלגל על ידי פסטיבל בלטיין, שנחגג כפסטיבל של אור ופוריות.
פגאנים רבים מאמינים כי בימים שסביב סמאהין הגבול בין העולם הזה לעולם הבא נמצא בנקודה הדקה ביותר שלו בכל השנה, מה שמקל על התקשורת עם מי שעזב את העולם הזה.
בנוסף לשמונת הפסטיבלים העיקריים המשותפים לרוב הנאו-פגאניים, ישנם מספר חגים מינוריים במהלך השנה להנצחת אירועים שונים.
כמה מחופשות המופיעות ב"לוח השנה הרוני (אנ')" של ברית אסאטרו(אנ'):
כתם של ואלי, חגיגה המוקדשת לאל ואלי ולאהבה - 14 בפברואר
חג איינהראר, חגיגה לכבוד קרוב שנפטר בקרב - 11 בנובמבר
כתם של האבות, חגיגת האבות והשורשים של החוגג, או אבות משותפים ממוצא גרמני - 11 בנובמבר
יום יגדרסיל, חגיגת עץ העולם יגדרסיל, של המציאות שהוא מייצג, של עצים וטבע - 22 באפריל
Winterfinding, חגיגה אשר מציינת את תחילתו של החורף (אמצע אוקטובר)
Summerfinding, חגיגה המציינת את תחילת הקיץ (אמצע אפריל)
החגיגות של הפסטיבלים בדרך כלל מתקיימות בחוץ, בצורה של התכנסויות רחבות, סעודה והתבוננות בטבע המשתנה.
התאריכים בהם חוגגים פסטיבלים לרוב גמישים, אך ישנה הסכמה כללית על ימי החגיגה.
חלק מהפסטיבלים נחגגו במקור בהתאם למחזורי הירח, לכן נאו-פגאניים קלטיים לעיתים נוהגים לחגוג בתאריכים שונים כפי שאבותיהם חגגו בעבר.
פגאניים החיים בחצי הכדור הדרומי מקדמים לעיתים קרובות את המועדים הללו בשישה חודשים, כך שהם חופפים לעונות השנה שלהם.
מנחות מזון, משקה, חפצים שונים, וכו' הן אמצעי פולחן מרכזי בפגאניזם כבר אלפי שנים.
פרקטיקה פגאנית מודרנית נמנעת בתוקף מהקרבת בעלי חיים, ובמקום זה המנחות כוללות דגנים, עשבי תיבול, חלב, יינות, קטורת, מאפים, קריסטלים ועוד.
היוצא מן הכלל - סעודות פולחניות, הכוללות לעיתים בשר, כאשר החלקים הבלתי אכילים של החיה נשרפים לעיתים קרובות כמנחות בזמן שהקהילה אוכלת את השאר.
בנסיבות מסוימות קורבנות מוצעים לאלים ולאבות על ידי שרפה, קבורה והעלאת מנחות בשטח פתוח.
המטרתה להראות הכרת תודה, לחזק את הקשרים בין בני האדם לאלוהי ובין חברי הקהילה.
תפיסה מוטעית בקהילה הנאו-פגאנית, המושפעת מכתביו של רוברט גרייבס, היא כי לקלטים ההיסטוריים היה נרטיב כוללני עבור כל גלגל השנה.
לוחות השנה הקלטיים השונים כוללים כמה דפוסים מחזוריים הכוללים את האמונה במאזן בין אור לחושך.
אמונות אלה משתנות בין התרבויות הקלטיות השונות.
נאו-פגאניים שונים מקיימים בדרך כלל את ארבעת 'פסטיבלי האש' של לוח השנה הגאלי, וחלקם מקיימים גם את הפסטיבלים המקומיים האחרים.
המיתולוגיה הסלאבית מספרת על סכסוך מתמשך בו מעורב פרון, אל הרעמים והברקים, וולס, האל השחור המקורנן של העולם התחתון.
האיבה בין השניים היא ביוזמת ולס, שעלה פעם בשנה במעלה עץ העולם בדמות נחש ענק וגנב את הבקר האלוהי של פרון.
פרון מגיב לאתגר זה על ידי רדיפה אחרי ולס, תוך כדי שהוא תוקף אותו עם הברקים שלו מהשמיים.
ולס ממשיך להתגרות בפרון ובורח, מתחבא מאחורי בעלי חיים שונים, צמחים, בתים, ואפילו בני אדם.
זה מסביר מדוע ברקים פוגעים בעצים או בבתים.
בסופו של דבר פרון מתגבר ומנצח את ולס ומחזיר אותו למקומו בממלכת המתים.הרעיון כי סערות ורעמים הם למעשה קרב אלוהי הוא מרכזי בחילופי העונות.
תקופות יבשות מוסברות כתוצאות הכאוטיות הנובעות מגניבתו של ולס.
דואליות וסכסוך זה מייצגים התנגדות בין עקרונות של טבע, אדמה, מים, חומר וכאוס כפי שוולס מייצג, אל מול שמיים, רוח וסדר שמייצג פרון.
זאת אינה התגשות בין טוב לרע, אלא בין שני חלקים בקיום האנושי.
בלילה הגדול (תחילת השנה החדשה) נולדים שני ילדיו של פרון - ג'רילו, אל הפריון והצמחייה ובן הירח, ומורנה, אלת הטבע והמוות בת השמש.
באותו הלילה, ג'רילו נחטף ונלקח אל השאול, שם ולס מגדל אותו כבנו שלו.
בזמן שוויון האביב, ג'רילו חוזר על פני הים מעולם המתים, מביא איתו פוריות וצמיחה.
הוא פוגש את אחותו מורנה ומחזר אחריה.
עם תחילת הקיץ, השניים נישָׂאים, מביאים פוריות ושפע לכדור הארץ, ומבטיחים קציר שופע.
איחוד קרובת משפחתו של פרון ובנו המאומץ של ולס מביא לשלום בין שני אלים גדולים, ומונע סערות שעלולות לפגוע בקציר.
לעומת זאת, לאחר הקציר ג'רילו בוגד באשתו והיא הורגת אותו כנקמה, מחזירה אותו לעולם התחתון ומחדשת איבה בין פרון לוולס.
בלי בעלה, אל הפריון והצומח, מורנה - וכל הטבע איתה - נובלים וקופאת בחורף שלאחר מכן.
היא צומחת לאלת החושך והכפור הישנה והמסוכנת, ובסופו של דבר מתה עד סוף השנה רק כדי להיוולד מחדש עם אחיה בשנה החדשה.
לפי ויקה, גלגל השנה מייצג את הדואליות בין האל לאלה.
האלה המשולשת מייצגת שלושה אספקטים בחיי האישה - העלמה, האם והזקנה.
היא נולדת כעלמה, גדלה להיות אם, ולבסוף מזדקנת ונולדת מחדש כעלמה.
מחזור זה מבוטא במופעי הירח במהלכי החודש.
לעומת זאת, האל המקורנן מבוטא במחזור השמש במהלך השנה - הוא נולד מהאלה (כשהיא באספקט האם שלה) ביולת וגדל בכוחו עד ליום שוויון הקיץ בו הוא מגיע לשיאו ומתחיל בגוויעתו.
בסמהיין, הוא יורד לשאול וביול הוא נולד שוב מחדש והגלגל ממשיך.
המיתולוגיה היוונית מספרת על פרספונה, שהייתה נערה יפה ביותר והכול אהבוה, אך היא לא חיה על הר האולימפוס כמו הוריה, אלא העבירה את ימיה על פני האדמה, קוטפת פרחים ונוטעת צמחים יחד עם חברותיה.
אולם האדס חמד אותה לעצמו, והחליט לחטוף אותה ולהביאה לממלכתו אשר מתחת לאדמה.
יום אחד, בשעה שפרספונה טיילה כהרגלה על פני האדמה, האדס מימש את תוכניתו: הוא פרץ רכוב על מרכבתו מבקע באדמה, תפס את הנערה ההמומה, ולקח אותה איתו לשאול תחתיות.
אף אחד, פרט לזאוס ולהליוס, השמש הרואה הכול, לא הבחין במאורע.
לאחר שנעלמה פרספונה, לא ידעה אמה, דמטר, את נפשה מצער: היא קיללה את חברותיה של בתה, שלא הצליחו למנוע את החטיפה, והפכה אותן לסירנות - ציפורים בעלות ראש אישה.
היא שקעה בגעגועים לבתה והזניחה את האדמה, שחדלה לתת את תנובתה ולהצמיח את פריה.
בסופו של דבר נאלץ זאוס לפעול על מנת למנוע את האסון הממשמש ובא: הוא שלח את הרמס, שליח האלים, להאדס כדי שישיב את פרספונה לאמה.
האדס אמנם החזיר את פרספונה, אך בטרם הלכה נתן לה לאכול מספר גרעיני רימון.
גרעינים בודדים אלו היו פירות השאול ובשל אכילתם נאלצה פרספונה לשוב לשאול למספר חודשים (כול פעם לפי כמות הגרעינים) מדי שנה בשנה.
אולם, בשאר חודשי השנה הותר לה לשוב לאולימפוס, ולבלות יחד עם אמה ועם יתר האלים.
בזמן שהותה של פרספונה מתחת לאדמה הייתה אמה מתעטפת עצב וגוזרת כיליון על האדמה, ודמעותיה יורדות על הארץ, שהן בעצם הגשם.
אך מששבה פרספונה לאמה, היא הייתה מתנערת מעיצבונה ומאפשרת לתבואה לפרוח ולהבשיל.
לכן, על פי המיתוס, מגיעים מדי שנה חודשי החורף והסתיו בהם האדמה הופכת קשה ואינה נותנת פרי, אך לאחריהם מגיעים חודשי האביב והקיץ, בהם פרספונה שבה מן השאול, ודמטר שוב מפרה את האדמה.
האל מות לא מתרשם מניצחונו של האל בעל על האל ים ומאיים לפעור פיו ולבלוע אותו כזית.בעל ירא מפניו ונכנע ללא קרב, ומכריז שהוא עבדו לעולם.
מות שמח על ניצחונו שנעשה ללא מלחמה ומורה לבעל לרדת לשאול ל"בית החופשית" משכן המתים, עם כל אשר לו: ענניו, סערותיו, רוחותיו, שתי נשותיו ושבעת נעריו.
האלה ענת אחותו של בעל, יורדת עם שפש (שמש) לשאול ויחד הן אוספות את גופתו של בעל ומעלות אותו לפסגת צפון.
שם הן מבכות אותו וקוברות אותו.
ענת מוצאת את מות, ומפצירה בו להחזיר לה את אחיה (='את מת תנ אחי').
מות מסרב ומתרברב כי בלע את בעל כטלה וכגדי, והוא בתוך לועו, במקום שבו אפילו השמש הזוהרת נעצרת.
לאחר שעוברים חודשים ענת שליבה קשור מאוד לבעל, "כלב פרה לעגלתה", פוגשת שוב את מות, והפעם היא אוחזת בו, מבקעת אותו בחרב, זורה אותו בכברה, שורפת אותו באש, טוחנת אותו ברחיים, וזורעת את פירוריו בשדה ואת שאריותיו אוכלים העופות.
בזמן זה, אל אבי האלים חלם חלום ובו בעל קם לתחייה, חוזר לרשת את הכס, יורד גשם רב, והשמים ממטירים שמן והנחלים מוליכים נופת.
אל מחליט לתת את המלוכה לבעל.
הוא פונה לענת, ומבקש ממנה שתשכנע את השמש לחזור ולהאיר, והשמש מסכימה, אך מודיעה שהיא תמשיך לחפש את בעל אשר קם לתחייה לבסוף.
בעל נלחם באויביו בני אשרה שהתמרדו כנגדו והורג בהם, ורק לאחר שהם מובסים לארץ, הוא חוזר לכס מלכותו.
גלגל המזל היא תוכנית טלוויזיה ישראלית, ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 בין השנים 1993–2000, ומבוססת על הפורמט הבינלאומי גלגל המזל.
התוכנית הופקה בתחילה על ידי חיים מנור וחברת "מעגלות הפקות", ולאחר מכן על ידי "שבלול תקשורת – ארז טל תקשורת בע"מ", חברת ההפקות המשותפת של ארז טל ויעל סברדלוף.
את התוכנית הנחה ארז טל ובהמשך החליף אותו גיל ססובר בעונות האחרונות.
התוכנית עלתה לשידור בנובמבר 1993, עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2.
לצדו של טל השתתפה גם "נערת הגלגל", שתפקידה היה לחשוף את האותיות שהתגלו.
תפקיד זה מולא בהתחלה על ידי אפרת רותם ומרב לוין ואחר כך על ידי רות גונזלס וסיגל שחמון.
החל משנת 1998 הפסיק ארז טל להנחות את גלגל המזל, ובמקומו נבחר גיל ססובר.
וכמו כן יצאו שני משחקי קופסה שאחד מהם נקרא "גלגל המזלות" וכלל מתקן עם שני כרטיסים מחיקים ומצבע.
ירון אגסי נחשב לאלוף האלופים של גלגל המזל, לאחר שניצח שש פעמים ברציפות.
נהרגה בתאונת דרכים ב-2022 בגיל 54.
ענת אלימלך – דוגמנית ו"נערת החן" בתחרות מלכת היופי 1993. ב-1997 נרצחה על ידי בן זוגה עקב רצונה להיפרד ממנו.
גלגל המזל שנקרא גם הגלגל, מזל, שינוי וגלגל הרפואה, הוא קלף מספר 10 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
הקלף מציג גלגל בעל מספר חישורים זוגי בדרך כלל שעל פסגתו עומד ספינקס או מלאך, חמוש לרוב בחרב ובין צדדיו יש את האל אנוביס שעולה ונחש/ קוף/ שד שיורד ממנו.
על הגלגל עצמו יש לעיתים ידית.
גרסת חבילת הריידר של הקלף היא שילוב של שני איורים של הגלגל כפי שאייר אותם אליפז לוי.
בחלק מהחבילות נראית האלה פורטונה (לרוב עם כיסוי עיניים) מסובבת את הגלגל, כאשר על הגלגל שהיא מסובבת נראים ארבעה אנשים בעמדות מזל שונות (זה שנמצא בתחתית, זה שעולה לפסגה, זה שניצב בפסגה וזה שיורד מהפסגה).
הקלף מייצג את הדינמיות של החיים והגורל, שינויים ותהפוכות.
גלגל עם ציר היא מכונה פשוטה המורכבת מגלגל המחובר לציר קטן יותר כך ששני החלקים הללו מסתובבים יחד ובכך מועבר כוח אחד לשני.
ניתן לראות מכונה פשוטה זו כגרסה של המנוף, כאשר כוח ההנעה מופעל באופן משיק להיקף הגלגל וכוח המועבר לסרן, בהתאמה, המאוזנים סביב הציר שהוא נקודת המשען.
תרבות חלף (6500–5100 לפנה"ס) נחשבת לתרבות הראשונה שהשתמשה במנגנון של גלגל עם ציר, אך אין עדות מוצקה לכך שבני תרבות זו השתמשו בכלי רכב על גלגלים ואפילו לא בגלגלי חרס.
אחד היישומים הראשונים של המכונה היה אובניים, ששימשו תרבויות פרהיסטוריות לייצור סירי חרס.
הסוג הקדום ביותר, המכונה "טורנירים" או "גלגלים איטיים", נודע ב באלף החמישי לפני הספירה.
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר התגלתה בטפה פרדיס שבאיראן, ותוארכה ל-5200 לפני הספירה.
אלה היו עשויים אבן או חימר וקובעו לקרקע בעזרת יתד במרכזם, אך נדרש מאמץ משמעותי לסובבם.
גלגלי חרס, המסתובבים בחופשיות ובעלי מנגנון גלגל וסרן, פותחו במסופוטמיה (עיראק) על ידי בני תרבות שומר, 4200 לפני הספירה.
הדוגמה העתיקה ביותר ששרדה, שנמצאה באור (עיראק של ימינו), מתוארכת לכ-3100 לפני הספירה.
עדויות לרכבי גלגלים הופיעו בסוף האלף הרביעי לפני הספירה.
תיאורי קרונות גלגלים שנמצאו בפיקטוגרפים בארך, והשתייכו לציוויליזציה השומרית של מסופוטמיה, מתוארכים בין השנים 3700–3500 לפני הספירה.
במחצית השנייה של האלף הרביעי לפני הספירה, עדויות לרכבי גלגלים הופיעו כמעט בו זמנית בצפון הקווקז (תרבות מייקופ) ובמזרח אירופה (תרבות Cucuteni – Trypillian).
תיאורים של רכב גלגלים הופיעו בין השנים 3500 ל-3350 לפני הספירה באתר שהשתייך לתרבות פאנלבקר שבדרום פולין.
דוגמה מוקדמת של גלגל עץ והציר שלו נמצאה בשנת 2002 בביצות לובליאנה כ-20 ק"מ דרומית ללובליאנה, בירת סלובניה.
הגלגל היה עשוי סוג של אפר ואלון, בעל רדיוס של 70 ס"מ והציר היה 120 ס"מ באורכו ועשוי מעץ אלון.
הגלגל והציר זוהו כאחת משש מכונות פשוטות על ידי מדענים מתקופת הרנסאנס, שצוינו בטקסטים יווניים על טכנולוגיה.
גלגל עם ציר מתייחס למכלול שנוצר על ידי שני דיסקים, או צילינדרים, בקטרים שונים המותקנים כך שהם מסתובבים יחד סביב אותו ציר.
המוט הדק שמסתובב נקרא הציר החלק הרחב יותר קבוע לציר, עליו אנו מפעילים כוח נקרא הגלגל.
כוח משיק המופעל בחלק החיצוני של הגלגל הגדול יכול להפעיל כוח גדול יותר על הציר, ולהשיג יתרון מכני.
כאשר הוא משמש כגלגל של רכב גלגלים הצילינדר הקטן יותר הוא הציר של הגלגל, אך כאשר משתמשים בו במשענת רוח, כננת ויישומים דומים אחרים, הגליל הקטן יותר עשוי להיות נפרד מהציר המותקן.
בהנחה שבין הגלגל לציר אין חיכוך או גמישות, כניסה ויציאת האנרגיה על הגלגל חייבת להיות שווה לתפוקת הכוח בסרן.
כאשר מערכת הגלגלים והציר מסתובבת סביב מסביו, נקודות על ההיקף, או הקצה, של הגלגל נעות מהר יותר מנקודות על ההיקף או הקצה של הציר.
לכן, כוח המופעל על קצה הגלגל חייב להיות פחות מהכוח המופעל על קצה הציר, מכיוון שההספק שווה לכמות העבודה המושקעת או המתקבלת ביחידת זמן.
היתרון המכני של מכונה פשוטה כמו הגלגל והציר מחושב כיחס ההתנגדות למאמץ.
ככל שהיחס גדול יותר כפל הכוח (מומנט) שנוצר או המרחק שהושג גדול יותר.
על ידי שינוי רדיוס הציר או הגלגל, ניתן להשיג לכאורה כל גודל של יתרון מכני.
באופן זה, ניתן להגדיל את גודל הגלגל במידה לא פרופורציונלית.
במקרה זה משתמשים במערכת או בשילוב גלגלים (לעיתים קרובות שיניים, כלומר הילוכים).
כמו שגלגל וסרן הם סוג של מנוף, מערכת גלגלים וסרנים דומים למנוף מורכב.
על רכב המתנייד על-ידי גלגלים, התמסורת מפעילה כוח על הציר שרדיוסו קטן יותר מהגלגל.
היתרון המכני הוא אפוא הרבה פחות מ-1. גלגל וסרן מכונית אינם מייצגים אם כן מכונה פשוטה (שמטרתה להגביר את הכוח).
החיכוך בין גלגל לכביש הוא למעשה נמוך למדי, כך שגם כוח קטן המופעל על הציר מספיק.
היתרון האמיתי טמון במהירות הסיבוב הגדולה בה מסתובב הציר בזכות תיבת ההילוכים.
היתרון המכני של גלגל וסרן ללא חיכוך נקרא היתרון המכני האידיאלי (IMA).
לכל הגלגלים בפועל יש חיכוך, שמפזר חלק מהכוח כחום.
היתרון המכני בפועל (AMA) של גלגל וסרן מחושב בנוסחה הבאה:
הוא יעילות המכונה, היחס בין כניסת הכוח ליציאת הכוח.
גלגל מים הוא מכונה להמרת אנרגיה של מים זורמים או נופלים לצורות שימושיות של כוח, לרוב בטחנת מים.
גלגל מים מורכב מגלגל (בדרך כלל בנוי מעץ או מתכת), עם מספר להבים או דליים מסודרים על השפה החיצונית היוצרים את רציפות תנועת הגלגל.
השימושים כללו טחינת קמח בטחנות, טחינת עץ לעיסה לייצור נייר, חיבוט בברזל יצוק, ייצור במכונות, עיבוד שבבי, ריסוק עפרות וחיבוט סיבים לשימוש בייצור טקסטיל.
חלק מגלגלי המים מוזנים ממי בריכת טחנה, הנוצרת מסכירת נחל זורם.
ערוץ למים הזורמים לגלגל מים או ממנו נקרא זרם טחנות .
זרם המים הבא מבריכת הטחנה לגלגל המים הוא שטף ראשי; זרם המים היוצא מן הגלגל מכונה בדרך כלל מזנב.
גלגלי מים שימשו למטרות שונות ומגוונות מחקלאות ועד עיבוד מתכות בתרבויות עתיקות המשתרעות על פני העולם היווני ההלניסטי, רומא, סין והודו.
גלגלי המים ראו שימוש מתמשך בעידן הפוסט-קלאסי, כמו ימי הביניים של אירופה ותור הזהב האיסלאמי, אך גם במקומות אחרים.
באמצע עד סוף המאה ה-18, החקירה המדעית של ג'ון סמיטון על גלגל המים הובילה לעלייה משמעותית ביעילות וסיפקה את הכוח שנדרש עבור המהפכה התעשייתית.
גלגלי מים החלו להיות מוחלפים על ידי הטורבינה הקטנה, הזולה והיעילה יותר, שפותחה על ידי בנואה פורניירו , החל מהדגם הראשון שלו ב-1827. טורבינות מסוגלות להתמודד עם עומד הידרוסטטי, או קו גובה, החורגים מהיכולת של גלגלי מים בגודל מעשי.
גלגלי מים היו עדיין בשימוש מסחרי גם במאה ה-20, אך כיום השימוש בהם כבר אינו נפוץ.
הקושי העיקרי של גלגלי מים הוא התלות שלהם במים זורמים, מה שמגביל את מקום הקמתם.
ניתן לראות בסכרים הידרואלקטרים מודרניים כצאצאיו של גלגל המים, מכיוון שגם הם מנצלים את תנועת המים במורד.
גלגלי מים מחולקים לשני עיצובים בסיסיים:
גלגל אופקי עם ציר אנכי.
גלגל אנכי עם ציר אופקי.
המונח undershot יכול להתייחס לכל גלגל שבו המים עוברים מתחת לגלגל אך לרוב הוא מרמז שכניסת המים בגלגל נמוכה.
בדרך כלל נעשה שימוש בגלגלי מים מסוג Overshot ו-backshot כאשר הפרש הגובה הקיים הוא יותר מכמה מטרים.
גלגלי אמצע מתאימים יותר לזרימות גדולות עם עומד מתון.
Undershot וגלגל זרמים משתמשים בזרימות גדולות עם עומד נמוך או ללא עומד.
לעיתים קרובות, קיימת בריכת טחנה קשורה, המהווה מאגר מים וגודלה נקבע לפי הצורך השוטף לכמות האנרגיה.
ראשים גדולים יותר אוגרים יותר אנרגיה פוטנציאלית כבידתית עבור אותה כמות מים, כך שהמאגרים עבור גלגלי overshot וגלגלי מכת מים עילית אחורית (backshot, pitchback) נוטים להיות קטנים יותר מאשר מאגרים עבור גלגלי מכת מים אמצעית (breastshot).
גלגלי מים pitchback ו-overshot מתאימים במקומות בהם יש נחל קטן עם הפרש גובה העולה על 2 מטרים, לרוב בשילוב עם מאגר קטן.
ניתן להשתמש בגלגלי Breastshot ו-undershot בנהרות או בזרימות בנפח גבוה עם מאגרים גדולים.
ציר אנכי הידוע גם כאמבט או טחנות נורדיות.
גלגל אופקי עם ציר אנכי
סילון מים פוגע בלהבים המותקנים על הציר
מים - נפח נמוך, עומד הידרוסטטי גבוה
יעילות - ירודה זרם (מכונה גם משטח חופשי).
גלגלי ספינה הם סוג של גלגל זרמים.
גלגל אנכי עם ציר אופקי
החלק התחתון של הגלגל נמצא בתוך מים זורמים
משטחי תנועה - להבים - שטוחים לפני המאה ה-18, מעוקלים לאחר מכן
מים - נפח גדול מאוד, ללא עומד הידרוסטטי
יעילות - כ-20% לפני המאה ה-18 ומאוחר יותר 50% עד 60%מכת מים תחתית
המים פוגעים בגלגל נמוך למטה, בדרך כלל ברבע התחתון
מים - נפח גדול, עומד הידרוסטטי נמוך
המים פוגעים בגלגל במרכזו לערך, בדרך כלל בין רבע לשלושת רבעי הגובה.
משטחי תנועה - דליים - מעוצבים בקפידה כדי להבטיח שהמים ייכנסו בצורה חלקה
מים - נפח גדול, עומד הידרוסטטי בינוני
המים פוגעים בסמוך לחלק העליון של הגלגל ולפני הציר כך שהם מתרחקים מזרם הראש
מים - נפח נמוך, עומד הידרוסטטי גדול
יעילות - 80% עד 90%מכת מים עילית אחורית (הידוע גם בשם pitchback)
המים פוגעים בסמוך לחלק העליון של הגלגל ולפני הציר כך שהם מסתובבים לאחור לעבר זרם הראש
כמו בכל המכונות, תנועה סיבובית יעילה יותר במכשירים להעלאת מים מאשר בתנועה קווית.
במונחים של מקור כוח, ניתן לסובב את גלגלי המים על ידי כוח אנושי בהתאמה של בעלי חיים או על ידי זרם המים עצמו.
גלגלי מים מגיעים בשני עיצובים בסיסיים, מצוידים בציר אנכי או אופקי.
את הסוג האחרון ניתן לחלק, בהתאם למקום בו המים פוגעים במשוטי הגלגל, למים המגיעים מעל לגלגל, למרכז הגלגל או לתחתית הגלגל.
שני התפקידים ההיסטוריים העיקריים של גלגלי המים היו הרמת מים למטרות השקיה וטחינה, במיוחד של תבואה.
במקרה של גלגל ציר אופקי, נדרשת מערכת גלגלי שיניים להעברת הכוח, אשר גלגלי ציר אנכי אינם זקוקים לה.
גלגל המים הקדום ביותר שעובד כדוושה תואר על ידי ג'ואנג דזה בשלהי תקופת המדינות הלוחמות (476-221 לפנה"ס).
כתוב שגלגל המים הומצא על ידי זיגונג, תלמידו של קונפוציוס במאה ה-5 לפני הספירה.
לפחות עד המאה ה-1 לספירה, הסינים של שושלת האן המזרחית השתמשו בגלגלי מים כדי לרסק תבואה בטחנות וכדי להפעיל את מפוחי הבוכנה בחישול עפרות ברזל לברזל יצוק.
בטקסט המכונה "שין לון" (Xin Lun), שנכתב על ידי הואן טאן בסביבות שנת 20 לספירה (במהלך גזילת ואנג מאנג), נקבע כי המלך המיתולוגי האגדי, הידוע בשם פו שי, היה האחראי על המצאת העלי והמכתש, שהתפתחו לפטיש הטיה ולאחר מכן לפטיש טפיפה .
אף על פי שהמחבר מדבר על פו שי המיתולוגי, קטע בכתיבתו נותן רמז לכך שגלגל המים היה בשימוש נרחב במאה ה-1 לספירה בסין:
פו שי המציא את העלי והמכתש, שהוא כל כך שימושי, ומאוחר יותר שופר בצורה חכמה, כך שניתן היה להשתמש בכל משקל הגוף לדריכה על הפטיש ההטיה (tui), ובכך להגדיל את היעילות פי עשרה.
לאחר מכן כוחן של בעלי חיים - חמורים, פרדות, שוורים וסוסים - הופעל באמצעות מכונות, וכוח המים שימש גם לחבטות, כך שהתועלת גדלה פי מאה.
בשנת 31 לספירה, המהנדס והפרפקט של מחוז נאניאנג , דו שי (נפטר 38), יישם שימוש מורכב בגלגל המים ובמכונות כדי להפעיל את המפוח של תנור רם ליצירת ברזל יצוק.
דו שי מוזכר בקצרה בספר האן המאוחרת (Hou Han Shu) כדלקמן:
בשנה השביעית לתקופת שלטונו של צ'יין-וו (31 לספירה) הוצב טו שי להיות ראש מחוז נאניאנג.
הוא היה אדם נדיב והמדיניות שלו הייתה שלווה; הוא השמיד את עושי הרשע ושיקם את כבודו (של תפקידו).
טוב בתכנון, הוא אהב את האנשים הפשוטים וביקש להציל את עמלם.
הוא גמל להם דרך המצאתו בעזרת בכוח המים (שואי פאי) את יציקת הכלים החקלאיים (ברזל).
לאלה שהיתכו ויוצקו כבר היה את מפוח הדחיפה להבעיר את מדורות הפחמים שלהם, ועתה הם קיבלו את הזכות להשתמש בשטף המים (צ'י שואי) כדי להפעיל אותם...
כך קיבלו האנשים תועלת רבה עבור עבודה מועטה.
הם מצאו את 'מפוח המים (מופעל) נוח ואימצו אותו באופן נרחב.
לגלגלי מים בסין נמצאו שימושים מעשיים כמו שהוזכר, כמו גם שימושים יוצא דופן.
הממציא הסיני ז'אנג הנג (78–139) היה הראשון בהיסטוריה שהפעיל כוח מניע בסיבוב המכשיר האסטרונומי, הספירה הארמילרית, באמצעות גלגל מים.
מהנדס המכונות מא ג'אן (בערך 200–265) מקאו וויי השתמש פעם בגלגל מים כדי להפעיל תיאטרון בובות מכני גדול עבור הקיסר מינג מווי (שלט 226–239).
היוונים הקדמונים המציאו את גלגל המים באופן עצמאי והשתמשו בו כמעט בכל הצורות והפונקציות שתוארו לעיל, כולל היישום שלו בטחנות מים.
פריצת הדרך הטכנולוגית התרחשה בתקופה ההלניסטית המפותחת מבחינה טכנולוגית בין המאה ה-3 וה-1 לפני הספירה.
אירופה של ראשית ימי הביניים
טכנולוגיית גלגלי המים העתיקה נמשכה ללא הפוגה בתקופת ראשית ימי הביניים, שבה הופעתם של ז'אנרים דוקומנטריים חדשים כגון קודים משפטיים, אמנות נזירות, אך גם הגיוגרפיה לוותה בעלייה חדה בהתייחסויות לטחנות מים וגלגלים.
הגלגל האנכי המוקדם ביותר בטחנת גאות ושפל הוא מקילוטראן מהמאה ה-6 ליד ווטרפורד , אירלנד, בעוד שהגלגל האופקי הראשון הידוע בסוג כזה של טחנה הוא מליטל איילנד האירי (בערך 630).
באשר לשימוש בטחנה נורדית או יוונית נפוצה, הגלגלים האופקיים העתיקים ביותר הידועים נחפרו בבליקילין, אירלנד, ומתוארכים לשנת 636.
גלגל המים המוקדם ביותר שנמצא והונע על ידי אנרגיית גאות ושפל היה בטחנת מנזר ננדרום בצפון אירלנד והוא תוארך לשנת 787, אם כי טחנת גאות ושפל אפשרית אחרת, מתוארכת לשנת 619. טחנות גאות ושפל הפכו נפוצות בשפכים עם טווח גאות ושפל טוב באירופה ובאמריקה בדרך כלל, באמצעות גלגלי תחתית (undershot).
מנזרים ציסטרציאנים, במיוחד, עשו שימוש נרחב בגלגלי מים כדי להפעיל טחנות מים מסוגים רבים.
דוגמה מוקדמת לגלגל מים גדול מאוד היא גלגל הקיים מתחילת המאה ה-13 Real Monasterio de Nuestra Senora de Rueda , מנזר ציסטרסיאני במחוז אראגון בספרד.
טחנות גריסה (לתירס) היו ללא ספק הנפוצות ביותר, אך גם מנסרות, טחנות מלאים וטחנות למשימות רבות אחרות עתירות עבודה.
גלגל המים נשאר תחרותי ויעיל אל מול מנוע הקיטור גם בתקופת המהפכה התעשייתית.
בסביבות המאה ה-8 עד ה-10, מספר טכנולוגיות השקיה הובאו לספרד וכך הוכנסו לאירופה.
אחת מאותן טכנולוגיות היא נוריה - גלגל עם דליים בהיקפו להרמת מים ממקום נמוך לגבוה, בדומה לגלגל המים התחתון.
זה אפשר לאיכרים להפעיל טחנות מים בצורה יעילה יותר.
לפי ספרו של תומאס גליק, "השקיה וחברה בוולנסיה של ימי הביניים", מקור הנוריה כנראה מאיפשהו בפרס.
הוא שימש במשך מאות שנים לפני שהטכנולוגיה הובאה לספרד על ידי ערבים שאימצו אותה מהרומאים.
לפיכך תפוצת הנוריה בחצי האי האיברי "תואמת את אזור ההתיישבות האסלאמית המיוצבת".
לטכנולוגיה זו הייתה השפעה עמוקה על חיי האיכרים.
הנוריה זולה יחסית לבנייה ואפשרה לאיכרים לעבד את אדמותיהם בצורה יעילה יותר באירופה.
יחד עם הספרדים, הטכנולוגיה התפשטה לעולם החדש במקסיקו ובדרום אמריקה עם התפשטות ספרד.
אירופה של המאה ה-17 וה-18
אנשים שתכננו, בנו ותיקנו טחנות הבדילו בין שני כוחות, דחף ומשקל, שפעלו על גלגלי מים הרבה לפני אירופה של המאה ה-18. פיצרברט, סופר חקלאי בן המאה ה-16, כתב "משמש את הגלגל כמו גם עם משקל המים כמו בכוח [דחף]".
לאונרדו דה וינצ'י דן גם בכוח המים, וציין "המכה [של המים] אינה משקל, אלא מעוררת כוח של משקל, השווה כמעט לעוצמתו".
עם זאת, אפילו מימוש שני הכוחות, המשקל והדחף, נותר בלבול לגבי היתרונות והחסרונות של השניים, ולא הייתה הבנה ברורה לגבי היעילות המשמעותית של המשקל.
לפני 1750 לא היו בטוחים איזה כוח דומיננטי וההבנה הרחבה הייתה ששני הכוחות פעלו בהשראה שווה אחד עם השני.
גלגל המים עורר שאלות לגבי חוקי הטבע, ובמיוחד חוקי התנועה של ניוטון.
עבודתו של אוונג'ליסטה טוריצ'לי על גלגלי מים השתמשה בניתוח של עבודתו של גלילאו על גופים נופלים, לפיה מהירותם של מים הנובטים מפתח מתחת לעומדו הייתה שווה בדיוק למהירות טיפת מים שנפלה בנפילה חופשית מאותו גובה.
גלגל המים היה כוח מניע מאחורי השלבים המוקדמים ביותר של התיעוש בבריטניה.
התקנים הדדיים המונעים על ידי מים שימשו בפטישי מעידה ומפוחי תנורי רם.
מסגרת המים של ריצ'רד ארקרייט הונעה על ידי גלגל מים.
גלגל המים החזק ביותר שנבנה בבריטניה היה גלגל המים 100 כ"ס Quarry Bank Mill ליד מנצ'סטר.
הוא עוצב ונבנה כגלגל breastshot גבוה, סיים את תפקידו בשנת 1904 לאחר שהוחלף על ידי מספר טורבינות.
הוא שוחזר והוא כעת מהווה מוזיאון פתוח לקהל הרחב.
גלגל המים הגדול ביותר, שעדיין פועל, בבריטניה בקוטר של 15.4 מטרים והוא נבנה על ידי חברת דה וינטון מקארנרפון.
הוא ממוקם בתוך בתי המלאכה של דינורוויץ' של המוזיאון הלאומי בלנבריס, בצפון ויילס.
גלגל המים הגדול בעולם, שעדיין פועל, הוא גלגל לקסי (הידוע גם בשם ליידי איזבלה) בכפר לקסי, שבאי מאן.
הוא מתוחזק על ידי המורשת הלאומית של מאנקס.
פיתוח של טורבינות מים במהלך המהפכה התעשייתית הוביל לירידה בפופולריות של גלגלי מים.
היתרון העיקרי של טורבינות הוא היכולת שלה לרתום עומד גדול בהרבה מקוטר הטורבינה, בעוד שגלגל מים לא יכול לרתום ביעילות עומד גדול מקוטר שלו.
הנדידה הטכנולוגית מגלגלי מים לטורבינות מודרניות ארכה כמאה שנים.
גלגלי מים שימשו להנעת מנסרות, טחנות גרגירים ולמטרות אחרות במהלך פיתוח ארצות הברית.
גלגל המים בקוטר שנים-עשר המטרים במקוי, קולורדו, שנבנה ב-1922, הוא גלגל מים ששרד, מני רבים שהוציאו מים להשקיה מנהר הקולורדו.
שני שיפורים מוקדמים היו גלגלי מתלים וחישוקי גיר.
גלגלי השהייה בנויים באותו אופן כמו גלגל אופניים, החישוק נתמך במתח מהרכזת - זה הוביל לפיתוחם של גלגלים קלים יותר בהשוואה לעיצוב הקודם, שבו החישורים הכבדים היו תחת כוח דחיסה.
הילוך חישוקים כלל הוספת גלגל מחורץ לחישוק או למעטה הגלגל.
הילוך בדל התחבר לגלגל הילוך ולקח את הכוח לתוך הטחנה באמצעות פיר קו עצמאי.
זה הסיר את הלחץ הסיבובי מהציר שיכול היה להיות קל יותר, וגם אפשר יותר גמישות במיקום של רכבת הכוח.
סיבוב הציר היה מורם מזה של הגלגל מה שהוביל לאובדן כוח קטן יותר.
ניתן לראות דוגמה לעיצוב זה, שנוצר על ידי תומאס יווס ושוכלל על ידי וויליאם ארמסטרונג פיירבורן , בגלגל המשוחזר משנת 1849 במחסן תעלת אגן פורטלנד.
קשורים במקצת היו גלגלי דגים ששימשו בצפון מערב אמריקה ובאלסקה, להוצאת הסלמון מזרימת הנהרות.
באוסטרליה בעלת האקלים היבש יחסית, נבנו גלגלי מים במאה ה-19, היכן שהיו זמינים נחלים מתאימים.
אלה שימשו להפעלת מנסרות, טחנות קמח וסוללות חותלות ששימשו לריסוק עפרות המכילות זהב.
דוגמאות בולטות לגלגלי מים ששימשו בפעולות לכריית זהב היו גלגל המים הגדול של גארפילד ליד צ'וטון ושני גלגלי המים במפלי אדלונג; ישנם שרידים מסוימים בשני האתרים.
גלגלי מים קומפקטיים, הידועים כגלגלי Dethridge, משמשים לא כמקורות כוח אלא למדידת זרימות מים לאדמות מושקות.
ההיסטוריה המוקדמת של טחנות המים בהודו לא ברורה.
טקסטים הודיים עתיקים המתוארכים למאה ה-4 לפני הספירה מתייחסים למונח cakkavattaka (גלגל מסתובב), אשר פירושים מסבירים אותו כמכונה עם סירי גלגלים מחוברים (arahatta-ghati-yanta).
על בסיס זה, ג'וזף נידהם הציע שהמכונה המתוארת היא נוריה.
ריינולדס טוען כי "המונח המשמש בטקסטים הודיים אינו חד משמעי ואינו מציין בבירור מכשיר המופעל על ידי מים".
Thorkild Schiøler טען כי "סביר יותר שהקטעים הללו מתייחסים לסוג כלשהו של מכשיר הרמת מים המופעל באמצעות דריכה או ביד, במקום גלגל הרמת מים המופעל על ידי מים."
על פי המסורת ההיסטורית היוונית, הודו קיבלה טחנות מים מהאימפריה הרומית בתחילת המאה הרביעית לספירה כאשר מטרודורוס מסוים הציג "טחנות מים ומרחצאות, שלא היו ידועים ביניהם [הברהמנים] עד אז".
מי השקיה לגידולים ניתנו באמצעות גלגלים להעלאת מים, חלקם מונעים מעוצמת הזרם בנהר שממנו הועלו המים.
סוג זה של מכשיר להעלאת מים היה בשימוש בהודו העתיקה, לפני השימוש בו, לפי פייסי, באימפריה הרומית המאוחרת או בסין, אף על פי שהעדות הספרותית, הארכאולוגית והציורית הראשונה של גלגל המים הופיעו בעולם ההלניסטי.
בסביבות שנת 1150, האסטרונום בהסקארא השני צפה בגלגלים מרימים מים ודמיין גלגל כזה מרים מספיק מים כדי לחדש את הזרם המניע אותו, למעשה, מכונת תנועה נצחית.
בניית עבודות מים והיבטים של טכנולוגיית מים בהודו מתוארת בעבודות בשפות הערבית והפרסית.
בימי הביניים, התפשטות טכנולוגיות ההשקיה ההודית והפרסית הולידה מערכת השקיה מתקדמת שהשיגה צמיחה כלכלית וגם סייעה לצמיחת התרבות החומרית.
לאחר התפשטות האסלאם המשיכו מהנדסי העולם האסלאמי לפתח את טכנולוגיות המים של המזרח הקדום; כפי שניתן לראות בחפירה של תעלה באזור בצרה עם שרידי גלגל מים מהמאה ה-7. חמה בסוריה עדיין משמרת כמה מגלגליה הגדולים, על נהר האורונטס, אף על פי שהם אינם בשימוש עוד.
אחד הגדולים היה בקוטר של כ-20 מטר ושפתו חולקה ל-120 תאים.
גלגל נוסף, לה נורה, שעדיין פועל נמצא במורסיה בספרד.
אף על פי שהגלגל המקורי הוחלף בגלגל פלדה, המערכת המורית בתקופת אל-אנדלוס כמעט ללא שינוי.
כמה גלגלי מים איסלאמיים מימי הביניים יכלו להרים מים עד לגובה של 30 מטר.
קיטאב אל-האווי של מוחמד בן זכריה אל-ראזי במאה ה-10 תיאר נוריה בעיראק שיכולה להרים עד 153,000 ליטר לשעה, או 2,550 ליטר לדקה.
זה דומה לתפוקה של נוריה מודרנית במזרח אסיה, שיכולה להרים עד 288,000 ליטר לשעה, או 4,800 ליטר לדקה.
השימושים התעשייתיים של טחנות מים בעולם האסלאמי מתוארכים למאה ה-7, בעוד שטחנות מים עם גלגלים אופקיים ואנכיים היו שניהם בשימוש נרחב עד המאה ה-9. בעולם האסלאם נעשה שימוש במגוון של טחנות מים תעשייתיות, לרבות טחנות קמח, מקלפות אורז , מנסרות, מפעלי אוניות, מפעלי פלדה, טחנות סוכר וטחנות גאות ושפל.
עד המאה ה-11, בכל מחוז ברחבי העולם האסלאמי היו טחנות מים תעשייתיות אלה בפעילות, מאל-אנדלוס וצפון אפריקה ועד המזרח התיכון ומרכז אסיה.
מהנדסים מוסלמים ונוצרים השתמשו גם בגל ארכובה ובטורבינות מים, גלגלי שיניים בטחנות מים ובמכונות להעלאת מים, וסכרים כמקור מים, ששימשו לספק כוח נוסף לטחנות מים ולמכונות להעלאת מים.
ייתכן שטחנות מלאות ומפעלי פלדה התפשטו מספרד האסלאמית לספרד הנוצרית במאה ה-12. טחנות מים תעשייתיות הועסקו גם במתחמי מפעלים גדולים שנבנו באל-אנדלוס בין המאות ה-11 וה-13.
המהנדסים של העולם האסלאמי פיתחו מספר פתרונות כדי להשיג את התפוקה המקסימלית מגלגל מים.
אחד הפתרונות היה להרכיב אותם על מזחים של גשרים כדי לנצל את הזרימה המוגברת.
פתרון נוסף היה ספינות, סוג של טחנת מים המופעלת על ידי גלגלי מים המורכבים על דפנות הספינות העוגנות באמצע הזרם.
טכניקה זו הופעלה לאורך נהרות הפרת והחידקל בעיראק של המאה ה-10, שם יכלו מפעלי ספינות גדולים העשויים מעץ טיק וברזל לייצר 10 טון קמח מתירס מדי יום עבור האסמים בבגדד.
מנגנון גלגל תנופה, המשמש להחלקת העברת הכוח ממכשיר הנעה למכונה מונעת, הומצא על ידי אבן באסל (1038–1075) מאל-אנדלוס; הוא היה חלוץ בשימוש בגלגל התנופה באנטיליה (משאבת שרשרת) ובנוריה.
המהנדסים של אל-ג'זארי במאה ה-13 ותקי אל-דין במאה ה-16 תיארו בחיבוריהם הטכנולוגיים מכונות יצירתיות רבות להעלאת מים.
הם גם השתמשו בגלגלי מים כדי להפעיל מגוון מכשירים, כולל שעוני מים ובובות מכניות שונות.
פיתוח מודרני של גלגל breastshot הוא הגלגל ההידראולי, המשלב למעשה מערכות ויסות אוטומטיות.
הוא מייצר בין 37 קילוואט ל-200 קילוואט של חשמל מזרימת מים בנפח 20 מטרים מעוקבים עם עומד של 1 עד 3.5 מטרים.
הוא נועד לייצר חשמל באתרים של טחנות מים לשעבר.
גלגלי overshot (ובעיקר אחוריים) הם הסוג היעיל ביותר; גלגל פלדה אחורי יכול להיות יעיל יותר (כ-60%) מכל הטורבינות למעט המתקדמות והבנויות היטב.
במצבים מסוימים עדיף גלגל מעבר על פני טורבינה.
פיתוח גלגלי הטורבינה ההידראולית ושיפור יעילותם (>67%) פתח נתיב חלופי להתקנת גלגלי מים בטחנות קיימות, או פיתוח מחדש של טחנות נטושות.
גלגל במעגל היא להקה שהוקמה בשנת 2000 על ידי עמותת קנ"ף בראשה עמדה לינט רופא.
בשיתוף עירית הרצליה, נציגתה חוה סלונים ונונו, כוריאוגרף הלהקה רוני סימן טוב.
הלקה מורכבת משילוב נכים, מנכויות גופניות, היישובים על כיסאות גלגלים, המוגדרים "יושבים" ורוקדות/ים מתנדבות/ים "עומדות/ים".
ניהול הלהקה על ידי חברי הלהקה הבוחרים נציגי ועד מוסכם.
הלהקה פועלת בחסות עירית הרצליה.
בתחילת דרכה הלהקה מנתה כ־10 זוגות - יושב/ת - עומד/ת, ועם השנים נוספו חברים נוספים.
הלהקה מתאמנת פעמיים בשבוע, ולקראת הופעות נוסף יום אימונים בשבועיים קודם ההופעה.
הלהקה שמה לה כמטרה עיקרית, להוות מסגרת לבעלי מוגבלויות להביע את יכולתם האומנותית בתחום הריקוד.
סגנונות הריקודים מגוונות, סגנון יווני, סגנון טנגו ובעיקר סגנונות נוספים מהפולקלור הישראלי.
כל היצירות חוברו ונוצרו על ידי הכוריאוגרף רוני סימן טוב.
משב רוח / סגנון יווני, קפה אלהמברה / מרגול, לגעת במים, עאלאש / בוסקילה, כמה אהבה / בוסקילה, ההכרזה / נרקד בערבי מופע "אם תרצו אין זו עגלה", סילסולים - תן לנו איביזה / סטטיק ו- בן אל, פאלאוורה, חופשי ומאושר, סימן שאתה צעיר, ישראל שלי, ריקוד הכיסאות, תל אביב
היא רק רוצה לרקוד, עטור מצחך / קול קורא לנדוד, היה כדאי..
הלהקה חרטה על דיגלה להופיע גם בערבי חסות של ארגונים שונים ומופעי חברה של אוכלוסיות נכים, לסוגיהם, גם בחו"ל, לדוגמה: בלייפציג - גרמניה.
הלהקה הופיעה בפסטיבלי מחול וזמר.
פסטיבלי כרמיאל, אשדודאנס, עדלאידע-חולון ועוד.
גם בפני קהילות יהודיות בחו"ל.
הלהקה מופיעה בבתי ספר בפני תלמידים, כמודל השראה "תגבר הרוח על המגבלה" ואין גבול ליכולת של בן אנוש להתעצם ולהוכיח את יכולותיו, למרות מגבלותיו הפיזיות.
מופיעים בפני קהל מקומי, גמלאים, ילדי גן, ילדי בתי ספר.
העירייה יוזמת ללהקה ערבי מופע ובידור בפני תושבי העיר ומוזמנים רבים, בספורטק העירוני ובהיכל התרבות העירוני, בית חיל האוויר.
נובמבר 2010 הלהקה מופיעה בפני הקהילה היהודית באיסטנבול, טורקיה.
ספטמבר 2012 הופיעה הלהקה בבית הנשיא, שמעון פרס, בטקס הענקת "אות המתנדב".
ספטמבר 2013 לייפציג, גרמניה, בפסטיבל מחול לאנשים בעלי מוגבלויות, דצמבר 2015 הלהקה הוזמנה להופיע במסגרת פסטיבל כרמל, איבראיקה, במועדון הקהילה היהודית - סאו פאולו, ברזיל.
שנת 2017 הופיעה הלהקה בערב הדלקת המשואות - 69 למדינת ישראל - בהר הרצל עם השיר "ירושלים".
יוני 2017 מוזמנים על ידי הקהילה היהודית בקווינס, ניו יורק, פסטיבל מחול, גולת הכותרת באותה נסיעה, השתתפות הלהקה במצעד הצדעה למדינת ישראל.
יולי 2019 הלהקה בפארג, ומשתתפת בפסטיבל מחול מקומי, כאות הערכה התארחו חברי הלהקה אצל ראש עיריית פארג.
אוגוסט 2022, מתארחת הלהקה בסלובקיה בזוברץ בפסטיבלי פולקלור מקומיים וכן בפני הקהילה היהודית.
לפני פרוץ מגפת הקורונה, מרץ 2020, כמעט מדי שנה, התקיימו מופעים בהיכל התרבות המקומי שכותרתם "אם תרצו אין זו עגלה", ובפארק העירוני מופעי "גלגל הזהב" בהשתתפותם של להקות ריקודים של אוכלוסיות הנכים מרחבי הארץ.
"גלגל ענק" הוא שיר של להקת הפופ הישראלית חלב ודבש משנת 1979. הוא נכלל באלבום הבכורה שלהם וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד השנתי ה'תש"ם-1980 של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי הפזמונאית שמרית אור והולחן ועובד על ידי קובי אשרת.
שם השיר מרמז על גלגל החיים ומתאר כיצד דברים רעים יכולים להשתנות לטובה:
ב-1 במאי 1979 נכלל באלבום הבכורה של הלהקה אשר הופץ בתור גלי עטרי וחלב ודבש.
בשנת 2010 הופיע השיר בספרה של שמרית אור "ציפור האש", בו נאספו מאה הבולטים בשיריה בספר בפורמט חצי-אלבומי.
ב-2 באוקטובר 1979 נכנס למצעד הפזמונים השבועיים של רשת ג' והגיע למקום הראשון במצעד.
השיר שהה במצעד 19 שבועות ומתוכם 7 שבועות רצופים במקום הראשון.
במצעד השנתי תש"ם (1980) של רשת ג' זכה השיר בתואר "שיר השנה".
בכך השלימה הלהקה זכייה שנייה ברציפות בתואר זה, אחרי זכייתו של "הללויה" בשנה הקודמת.
הלהקה עצמה זכתה בתואר "להקת השנה" במצעד זה.
בסוכות תשס"ט (אוקטובר 2009) ב"מצעד משיריה של גלי עטרי" דורג השיר גלגל ענק במקום 15.
בשנת 2004 הוציאו הזמרות ליטל גבאי, אתי ועקנין וציפי משהיד גרסת כיסוי של השיר במסגרת התכנית כוכב נולד.
גלגל לקסי , הידוע גם בשם ליידי איזבלה , בנוי על צלע ההר שמעל הכפר לקסי באי מאן.
זהו גלגל המים הפעיל הגדול ביותר בעולם.
הגלגל תוכנן עוצב על ידי האדריכל רוברט קייסמנט (Robert Casement), קוטרו 22.10 מטרים, רוחבו 1.83 מטרים והוא יכול להסתובב כשלושה סיבובים בדקה.
הגלגל נבנה בשנת 1854 במטרה לשאוב מים מאזור גלן מואר במתחם התעשייה של מכרות לקסי הגדולים (Great Laxey Mines).
הוא נקרא "ליידי איזבלה" על שם אשת המושל לוטננט צ'ארלס הופ , שהיה מושל האי באותה תקופה.
הגלגל מתוחזק כיום על ידי המורשת הלאומית של מאנקס (Manx National Heritage) כחלק ממכרות לקסי הגדולים ושביל המכרות (Great Laxey Wheel & Mines Trail).
הגלגל מופיע היום בצד האחורי של שטרות ה-20 ליש"ט שהונפקו על ידי ממשלת האי מאן.
נעשה שימוש בגלגל המונע על ידי מים מכיוון שבאי מאן אין אספקת פחם למשאבות המונעות בקיטור.
מים מהסביבה – לרבות מספר מעיינות ונחלים מקומיים – נאספים בבור מים הנמצא מעל לגובה ראש הגלגל.
צינור סגור מחבר את הבור לראש הגלגל; כך המים זורמים במעלה המגדל כסיפון הפוך.
המים נופלים מהצינור לתוך הדליים (הממוקמים בהיקף הגלגל) וגורמים לגלגל להסתובב בכיוון ה'הפוך': זהו גלגל מסוג מכת מים עילית אחורית.
הארכובה עם זריקה של 1.20 מטרים מתחברת למשקולת נגד ולמוט ארוך מאוד.
מוט זה עובר עד לפיר השאיבה שבו מהלך של 2.4 מטרים הופך על ידי תנועת נדנדת T לפעולת שאיבה.
רוב הגלגל והמוט עשויים מעץ; עם זאת, חלקים מכניים מרכזיים עשויים ממתכת כדי לספק חוזק מתיחה ונשיאה.
למוט יש גלגלים מחוברים במרווחים כדי לאפשר את תנועת המהלך עם חיכוך מינימלי.
משלוח: 1,100 ליטרים מים בדקה ממכרות לקסי במרחק של כ-180 מטרים ו-460 מטרים מתחת לפני הקרקע.
בשיאו העסיק המכרה יותר מ-600 כורים, שייצרו עופרת, נחושת, כסף ואבץ, עד שנסגר בשנת 1929. בשנת 1965 קנתה ממשלת מאנקס את הגלגל ואת האתר.
הגלגל שוחזר; בשנת 1989, הוא הוכנס לשליטת המורשת הלאומית של מאנקס.
לגלגל יש שני קטעי מוזיקה המוקדשים לו: האחד פרי עטו של סטיוארט סלאק, והשני של הלן ברלי; שניהם נקראים "גלגל לקסי" (The Laxey Wheel).
גלגל טווייה הוא מכשיר המשמש לטוויית חוטים או חבלים מסיבים.
הוא היווה מרכיב יסוד בתעשיית הטקסטיל לפני המהפכה התעשייתית, והניח את היסודות להמצאות מאוחרות יותר כמו ספינינג ג'ני ומסגרת טווייה, שהחליפו אותו בתקופת המהפכה התעשייתית.
הטוויה הבסיסית של חוטים כרוכה בלקיחת גוש סיבים, שליפת חלק מהם וסיבובם לכדי צורת חוט פשוטה.
הטווה ממשיך למשוך ולסובב את החוט באופן רציף, על מנת להאריכו ולשלוט בעוביו.
לפני אלפי שנים, נהגו בני אדם לעשות זאת על מקל שנקרא פלך, תהליך איטי וממושך במיוחד.
גלגל הטוויה אינו מחליף את הפלך עצמו; תפקידו למכן את פעולת הסיבוב, כך שאין צורך לבצע את הסיבוב ידנית בכל רגע.
גודלו של הגלגל מאפשר גם שליטה מדויקת יותר בכמות הסיבוב (ה"טוויסט") שמוקנית לחוט.
החוט עדיין נכרך על פלך, בדיוק כפי שהיה נהוג לפני המצאת הגלגל.
במקור, הגלגל עצמו היה חופשי בתנועתו והופעל ישירות ביד או ברגל.
בהמשך הומצאו מנגנונים פשוטים שאפשרו להפעיל את הגלגל באמצעות לחיצה על דוושה (פדל), ובכך לשמור על קצב סיבוב קבוע ויציב יותר.
מנגנון זה היה ההתקדמות הטכנולוגית העיקרית של גלגל הטוויה עד למאה ה-18.
חוקר תרבות עמק האינדוס ג'.
Kenoyer) סבר כי האחידות של החוט והאריגה הצפופה שנמצאה בהטבעה חרסיתית מצביעה על שימוש בגלגל טוויה, ולא בפלך ידני.
עם זאת, על פי מוקתאר אחמד (Mukhtar Ahmed), גלגלי משקולת הטוויה (spindle whorls) ששימשו את אנשי תרבות האינדוס עוד מימי קדם, יכלו לייצר אריגים צפופים גם כן.
החוקרים דיטר קוהן (Dieter Kuhn) וצ'נג וג'י (Weiji Cheng) טוענים כי גלגל הטוויה הומצא לראשונה בשושלת ג'ואו שבסין, במילניום הראשון לפני הספירה.
הוא מוזכר במילונים סיניים מהמאה השנייה לספירה, ובשימוש נרחב כבר סביב שנת 1090. התיאור הגרפי הברור הראשון של המכשיר מופיע בסביבות שנת 1270.
Wayne Smith) וג'יי תום קותרן (J.
Tom Cothren) טוענים כי גלגל הטוויה הומצא בהודו כבר בין השנים 500–1000 לספירה.
לדבריהם, ההתייחסות הבלתי-מעורערת הראשונה בגלגל טוויה מופיעה בשנת 1350 ביצירתו של עבד אל-מאלכ איסאמי "פתוח אל-סלאטין", ובה נטען כי "מקומה של אישה הוא לצד צ'רקה" – הגרסה ההודית לגלגל טוויה.
Nilakanta Sastri) וויג'איה ראמסוואמי (Vijaya Ramaswamy) מציינים כי כבר במאה ה-12 מופיעה התייחסות מפורשת לתיאור של גלגל טוויה (כולל תיאור חלקיו) אצל המשוררת הקנאדית רמאווה (Remmavve).
גלגל הטוויה התפשט מהמזרח התיכון לאירופה במאה ה-13, והאילוסטרציה האירופית הברורה הראשונה שלו מתוארכת לסביבות שנת 1280. בצרפת, הפלך והמקל המסורתי לטוויה נותרו בשימוש עד אמצע המאה ה-18.
גלגל הטוויה החליף את שיטת הטוויה הידנית הישנה שהתבססה על פלך.
השלב הראשון במיכון התהליך היה הצבת הפלך בצורה אופקית, כך שניתן יהיה לסובבו באמצעות חוט שהקיף גלגל גדול המופעל ביד.
גלגל גדול (great wheel) הוא דוגמה לסוג זה, שבו הסיב מוחזק ביד השמאלית והגלגל מונע ביד ימין.
החזקת הסיב בזווית קלה לפלך הייתה יוצרת את הפיתול הנדרש.
לאחר מכן, החוט נכרך על הפלך על ידי סיבובו בזווית ישרה כלפיו.
אף כי גלגל מסוג זה היה ידוע באירופה כבר במאה ה־14, הוא לא היה בשימוש נרחב עד לתקופה מאוחרת יותר.
הגלגל הגדול התאים במיוחד ליצירת חוטים רכים ומרושלים לצורך אריגת ערב, אך התקשה לייצר חוטים חזקים וחלקים הנדרשים לשימוש כשתי.
גלגלי הטוויה לא הצליחו לייצר מגוון רחב של חוטים עד תחילת המאה ה-19, עם מיכון תהליך הטוויה.
בכלל, טכנולוגיות הטוויה היו ידועות במשך זמן רב לפני שאומצו על ידי כלל האוכלוסייה, ולכן קשה לקבוע במדויק את מועד החידושים.
בשנת 1533, אזרח מבראונשווייג הוסיף לגלגל הטוויה דוושה, אשר אפשרה לטווה להפעיל את הפלך ברגל אחת, וכך לפנות את שתי ידיה לטוויה רציפה.
לאונרדו דה וינצ'י תיאר בציור את הפלייר (flyer), רכיב שמסובב את החוט לפני כריכתו על הפלך.
במהלך המאה ה-16 הפך לשימוש נפוץ גלגל טוויה עם דוושה ופלייר, אשר נודע בשמות כמו גלגל סקסוני (Saxony wheel) וגלגל פשתן (flax wheel).
שיטה זו האיצה את תהליך הייצור, שכן לא נדרש עוד לעצור את הטוויה לצורך כריכת החוט.
לדברי ההיסטוריון מרק אלווין (Mark Elvin), מדריכים טכניים מסין מהמאה ה־14 מתארים גלגל טוויה אוטומטי המונע בכוח מים.
טכנולוגיה דומה לא פותחה באירופה אלא במאה ה־18. אף על פי כן, הגלגל הסיני נזנח כאשר ייצור הסיבים עבר מהמפ אל כותנה, ובמאה ה־17 כבר לא היה בשימוש.
דעיכתו של גלגל הטוויה האוטומטי בסין היא מרכיב חשוב בתאוריית "מלכודת שיווי המשקל הגבוה" של אלווין, המסבירה את העדר מהפכה תעשייתית מקומית בסין, חרף עושרה ורמת הידע המדעי הגבוהה שלה.
ערב המהפכה התעשייתית, נדרשו לפחות חמישה טווים כדי לספק חוט עבור אורג אחד.
בשנת 1738 פיתחו לואיס פול (Lewis Paul) וג'ון וייאט (John Wyatt) את מכונת טוויה בגלגול (Roller Spinning machine) ואת מערכת הפלייר וגליל (flyer-and-bobbin), שאפשרו למשוך צמר לעובי אחיד.
באמצעות שתי מערכות גלילים הנעים במהירויות שונות, ניתן היה לסובב ולמשוך את החוט ביעילות.
אף על פי כן, מיזם זה לא נחלו הצלחה מסחרית רחבה.
בשנת 1771, ריצ'רד ארקרייט (Richard Arkwright) השתמש בגלגלי מים להפעלת נולים לייצור בדים מכותנה, והמצאתו נודעה בשם מסגרת המים (Water Frame).
במכונות טוויה מודרניות, סיבוב הפלך מתבצע באמצעים מכניים, כמו גם שליפת הסיבים, וקיימות מערכות המפעילות עשרות פלכים בו-זמנית במהירויות גבוהות בהרבה מאלו שהיו אפשריות בעבר.
טכנולוגיות חדשות אף יותר כוללות טווייה בחיכוך (friction spinning), טווייה בקצה פתוח (open-end spinning), וזרמי אוויר (air jets), לייצור מהיר במיוחד של חוטים.
קיימים סוגים רבים של גלגלי טוויה, בהם:
הגלגל הגדול (Great wheel), המכונה גם גלגל ההליכה או גלגל הצמר, המשמש לטוויית חוטים בסגנון woolen בשיטת טווייה ארוכה (long draw);
גלגל הפשתן (Flax wheel), גלגל כפול-הינע (double-drive) המשמש לטוויית סיבי פשתן בעזרת מקל סיבים (distaff), לייצור חוטי פשתן;
גלגל סקסוני וגלגל עומד (Saxony and upright wheels), גלגלים המונעים בדוושה, המתאימים לטוויית חוטים גם בסגנון woolen וגם worsted;
הצ'רקה (Charkha), גלגל מסורתי שמקורו באסיה.
טוויית חוט בכל סוג של גלגל דורשת הכנת הסיב מראש – למעט משי, שניתן לטוותו ישירות מתוך פקעות פתוחות.
רוב הסיבים דורשים הכנה מוקדמת כמו סירוק (combing) או סירוק גס (carding), ויש להסיר מהם לכלוך, שאריות צמחייה או צואת בעלי חיים.
רוב הטווים בעבודת יד משתמשים ב"גוש סיבים אחיד ומרופד" כדי להקל על יצירת חוט אחיד בעוביו ובמרקמו.
הצ'רקה (Charkha) היא אחת מצורות גלגל הטוויה הקדומות ביותר הידועות.
הצ'רקה פועלת בדומה לגלגל הגדול – גלגל הינע מופעל ביד אחת, בעוד היד השנייה טווה את החוט מקצה הפלך.