tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את וולטר ראוף, ממציא משאיות הגז שקדמו לתאי-הגזים, בהם נרצחו 92 אלף יהודים, איתרו אנשיו של דליות בצ'ילה, לאחר שהאחרונה סירבה לבקשות גרמניה להסגירו לידיה.
חוליה של סייענים הובאה מארץ שכנה, אך מבצע החיסול לא אושר על ידי ראש "המוסד" באותה עת, יצחק חופי, בתואנה שדרך המילוט הייתה בעייתית.
ב-1983 פרש לטובת עסקים פרטיים והקים חברת ייעוץ לגופים כלכליים בינלאומיים.
במקביל נקרא על ידי ראש המוסד לשעבר, מאיר עמית, להצטרף אליו להקמת המרכז למורשת המודיעין (מל"מ) - "המוסד", אמ"ן, השב"כ, ו"נתיב".
שייקה נבחר כמנכ"ל ראשון של העמותה וחבר הוועד הפועל.
מאז פרישתו יזם פיתוח פרויקטים ומתן ייעוץ בישראל ומחוצה לה שעיקרן הקמת "קרתגו אנרג'י" ו"אובק גז" שעיסוקן באנרגיה וגז.
כיהן בשתיהן כיו"ר מועצת המנהלים.
כמו כן כיהן כדירקטור במועצות מנהלים של חברות רבות, ביניהן הילטון ירושלים, אפקון בקרה ואוטומציה, גולדבונד תעשיות נייר ועוד.
בשנת 2007 הוכרז "יקיר רמת השרון" על פועלו רב השנים ותרומתו לשיתוף פעולה של העיר על תושביה והמל"מ השוכן בעיר.
נשוי למרים, אב לשלושה ילדים.
ישעיהו טרוּנק (21 ביולי 1905 – 28 במרץ 1981) היה הארכיונאי הראשי של המכון המדעי היהודי YIVO (ייווא – ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט, כיום המכון למחקר יהודי) בניו יורק.
טרונק היה מומחה לתולדות היהודים בתקופת הכיבוש הנאצי של פולין.
חוקר וסופר יליד פולין, שזכה ב-1975 בפרס הלאומי לספרים יהודיים, על המונוגרפיה שלו שכותרתה ה"יודנראט: המועצות היהודיות במזרח אירופה תחת הכיבוש הנאצי" שהתפרסמה בניו יורק על ידי הוצאת מקמילן בשנת 1972.
טרונק נולד בקוטנו (Kutno) שבפולין, לרב יצחק יהודה טרונק בנו של רב העיר, הרב משה פנחס טרונק, וחתנו של רבי שמואל בורנשטיין, בעל ה'שם משמואל'.
סיים את לימודיו בגימנסיה ההומניסטית היהודית בלודז' ב-1923. ארבע שנים לאחר מכן הוא קיבל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת ורשה.
לאחר סיום לימודיו, לימד טרונק היסטוריה בבתי ספר עירוניים שונים, והיה קשור לעבודתם של היסטוריונים מ-YIVO בוורשה.
לאחר פלישת הגרמנים לפולין, ברח טרונק לביאליסטוק (Białystok) שבמזרח פולין ומאוחר יותר מזרחה לאחר הנסיגה הסובייטית במהלך מבצע ברברוסה (Barbarossa).
ב-1946 חזר לפולין והצטרף למערכת המכון ההיסטורי YIVO בוורשה.
בשנת 1950, עלה לישראל והיה בין חוקרי השואה הראשונים בארץ שהתרכזו בבית לוחמי הגטאות.
הוא עבר לקנדה, שם קיבל את תפקיד המנהל בבית הספר פרץ בקלגרי.
ב-1953 עבר לעיר ניו יורק כדי לעבוד ב-YIVO, שם הוא הפך לארכיונאי הראשי בשנת 1971. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתולדות יהודי פולין.
טרונק נפטר בניו יורק בגיל 75, והשאיר אחריו אישה, צליה, ובן, גבריאל, שסייע לו בתרגום ספריו ומאמריו לאנגלית.
טרונק היה מחברם של מאמרים ומחקרים רבים על השואה באנגלית וביידיש, כולל מחקרו פורץ הדרך על היודנראטים במזרח אירופה שהתפרסם באנגלית בשנת 1972 ובעברית בשנת 1979.
ישעיה טרונק, יודנראט – המועצות היהודיות במזרח אירופה בתקופת הכבוש הנאצי, הוצאת יד ושם, 1979 (Judenrat: The Jewish Councils in Eastern Europe Under Nazi Occupation, Macmillan 1972)
ישעיה טרונק, גטו לודז' (יידיש, 1962)
ישעיהו (שייקה) לנדאו (1927 – 25 בנובמבר 2018) היה איש עסקים ישראלי, שייסד את "קבוצת רציו", המחזיקה כיום יחד עם שותפים נוספים בשדה הגז לוויתן.
ישעיהו נולד באוקראינה בשנת 1927. בזמן מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לאוזבקסיטן.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל ללא בני משפחתו בספינת המעפילים "הגנה" שנתפסה על ידי הבריטים.
עם תפיסתה נכלא במחנה המעצר עתלית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הקים את חברת חירם לנדאו שעסקה בייזום פרויקטים של בניה ותשתיות.
בשנת 1981 הקים יחד עם שותפים נוספים את חברת ההחזקות גרנית הכרמל.
בשנת 1992 רכש את השליטה בבנק איגוד יחד עם משפחת רוטלי.
בהמשך השנה שתי המשפחות ייסדו גם את קבוצת רציו חיפושי נפט.
הוא התגורר בסביון והותיר אחריו אישה וארבעה ילדים, שממשיכים את דרכו בעולם העסקים.
בנו יגאל מכהן כמנכ"ל "חירם לנדאו" ו"רציו חיפושי נפט".
ישעיהו ירחע היה מהנדס שתכנן את המושבה רעננה והקים מספר בתים בתל אביב.
נולד לגולדה אסתר ואהרון יעקב בסלוצק, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה בת שמונה ילדים (שישה אחים ושתי אחיות).
ירחע הגיע לניו יורק ב-1891 בהזמנת בן-הדוד של אימו שעבד שם כקבלן.
הוריו ויתר האחים היגרו גם הם בשנת 1900 לערך לארצות הברית והמשפחה התאחדה שם.
ירחע שימש כמהנדס בעיריית ניו-יורק.
בשנת 1920 הגיע לארץ יחד עם יהודה לייב קזן (קסין) מטעם חברת "אחוזה א' ניו יורק" על מנת לברר את אפשרויות רכישת קרקעות להקמת מושבה חקלאית.
בנוסף, הוא הביא עמו סכום עצום לאותה עת של מאה אלף דולרים, שמסרו לו אחיו העשירים למטרות השקעה.
ירחע וקזן חיפשו בארץ ישראל במשך כשמונה חודשים אחר שטח האדמה המתאים ביותר להקמה מושבה חקלאית.
לבסוף מצאו שטח מתאים בקרבת כפר סבא.
בתחילת אפריל 1922 יצא עם ראשוני החלוצים ברגל לשטח רעננה ומונה כמנהל המושבה מטעם "אחוזה".
ירחע מדד את הקרקע בעזרת מכונת מדידה שהביא עמו מארצות הברית וחילק את השטח לחלקות בנות כ-50 דונם כל אחת.
הוא תכנן את המושבה כרחוב ראשי ארוך, ומשני צידיו חלקות המגורים הצרות והמוארכות, אשר בחזיתם בתי המגורים ומאחור שטחי החקלאות.
ירחע יצא לירושלים, כדי לקבל חוות דעת מקצועית אילו גידולים כדאיים לטיפוח במושבה.
הוא נפגש עם שמואל ברוזה, שנחשב בזמנו כגדול המומחים לחקלאות בארץ.
ירחע רכש בתחילת 1922 מגרש ברחוב אלנבי 92 א' בתל אביב מאדמת "חברה חדשה" בשותפות עם אליעזר כץ-שטרשונסקי.
לימים נקרא הרחוב סמטת בית השואבה 4 (בסמוך למפעל המים העירוני).
על המגרש נבנה בשנת 1926 ביתו של ישעיהו ירחע, שתכנן האדריכל והמהנדס יעקב אורנשטיין.
מאוחר יותר הושכר חלק מן הבית ל"מלון אלנבי".
מטה המכביה הראשונה פעל בבית במרץ 1932.
אחד מהם, חלקה גדולה (6127 מ"ר) בשכונת תל נורדאו, קנה בעבור מאתיים לירות מנדטוריות.
המגרש הוחכר בהמשך לד"ר יוסף סורקיס (1872 - 1941) למטרת הקמת ראינוע.
התנאי שהציב ירחע לעסקה היה שהראינוע יקרא על שם בתו הבכורה, רינה, שעבדה זמן מה כמורה לאנגלית בגימנסיה הרצליה.
"גן רינה" תוכנן גם הוא בידי האדריכל יעקב אורנשטיין, נבנה מול בית העם ונפתח בשנת 1929. הראינוע הפך למוסד תרבות בעיר ופעל בה במשך 31 שנים עד שנת 1960. על מגרש אחר נבנה בשנת 1934 הבניין החדש של בית הספר תל נורדאו.
בסמוך לבית הספר תוכננו עוד חמישה בתי דירות.
הקים, יחד עם בנו שאול, בתו רינה וחתנו שמואל, ב-1935 את "בנק האחים ירחע" שנעשה ב-1939 "חברת האחים ירחע".
לאחר הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב בספטמבר 1940, עזבו בני המשפחה את הארץ ושבו לארצות הברית באוניה.
ירחע היה נשוי לאנה לבית לוין.
אחיו הוא הפרופסור לרפואה והחוקר יוליוס ירחע (מייסד הספרייה הרפואית על שם ברמן של האוניברסיטה העברית).
ישעיהו ירחע נפטר מהתקף לב ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
הרב ישעיהו ליברמן הוא איש חינוך חרדי ליטאי, מנהל מרכז בית יעקב למורות (המכונה גם "הסמינר החדש"), שברחוב מלכי ישראל בירושלים ומנכ"ל תנועת הנוער החרדית בנות בתיה.
בשנת 2015 זכה בתואר יקיר העיר ירושלים.
בשנת 1970 הקים וניהל עסק עצמאי של גרפיקה בירושלים.
עם הקמת מרכז בית יעקב על ידי אביו הרב הלל ליברמן הצטרף הרב ישעיהו ליברמן להקמת המוסד, תחילה נכנס כחבר הנהלה ובהמשך מונה למנכ"ל.
עם כניסתו להנהלת המוסד הטמיע תוכניות ארוכות טווח ובהן הקמת שלוחות לסמינר במספר יישובים והפיכתו לרשת של מוסדות, כמו כן עסק ליברמן בהשמה של בוגרות ובפיתוח מסלולים להוראת חינוך מיוחד ואף עסק בעצמו בשילוב של ילדים עם קשיי למידה מהקהילה החרדית במסגרות לימוד רגילות, בקהילה, ובפעילויות התנדבותיות.
ליברמן פעל גם להקמת המוסד בית חם בו היו פעילות בוגרות הסמינר שבניהולו.
שמו של ליברמן נקשר כמי שמוסדותיו נוקטים אפליה בקבלת תלמידות ממוצא מזרחי, ליברמן עצמו הכחיש את הדברים.
עם זאת, חלק מהסמינרים שנמצאים ברשת הסמינרים שבהנהלתו מיועדים לבנות ספרדיות בלבד.
בשנת 2015 זכה ליברמן בתואר יקיר העיר ירושלים אולם נמתחה ביקורת על מעניקי התואר בשל העובדה שהסמינר שהוא עומד בראשותו הפליית תלמידות ממוצא מזרחי בעת הקבלה לסמינר.
עו"ד יואב ללום יו"ר עמותת "נוער כהלכה" פנה לליברמן בבקשה לוותר על התואר, אולם בית המשפט המחוזי בירושלים אליו הוגשה עתירה לביטול התואר דחה את העתירה על הסף.
בנו של ליברמן, ישראל ליברמן, משמש כיום כמנהל בפועל של מרכז בית יעקב.
בתו הניה נשואה לרב רפאל פרוידיגר ומשמשת בתפקיד אמרכלית כתות יג' - יד'.
וכן בתו יוכבד הייתה נשואה לרב אברהם מאיר לוין (1960–2020) שהיה ר"מ בישיבת באר המלך בבית שמש.
ישעיהו הנביא (באיטלקית: Profeta Isaia) הוא פרסקו מעשה ידי הצייר רפאל משנת 1512 המתאר את ישעיהו.
היצירה מוצגת בבזיליקת סן אגוסטינו ברומא.
הפרסקו הוזמן בשנת 1512 על ידי פטרון האמנויות יוהנס גוריץ מלוקסמבורג.
הוא הזמין מזבח בבזיליקה עבור הקדושה המגנה שלו: אנה הקדושה, אמה של מרים, אם ישו, ובכוונתו הייתה להפוך את המזבח לקברו.
המזבח כלל את הפרסקו של ישעיהו ואת פסל "המדונה עם הילד ואנה" של אנדראה סנסובינו .
ג'ורג'ו וזארי מציין בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, שאחרי שהשלים את ביצוע ההזמנה ראה רפאל את הפרסקו "ישעיהו" של מיכלאנג'לו בתקרת הקפלה הסיסטינית, והיה כה בלתי מרוצה מעבודתו עד אשר מחק אותה וציירה מחדש על פי מיכלאנג'לו.
האגדה מספרת כי גוריץ לא היה מרוצה מהמחיר אותו נדרש לשלם ושאל את עצתו של מיכלאנג'לו.
זה הביט על הציור והשיב: "הברך לבדה שווה את המחיר ששולם".
היצירה עברה ריטוש על ידי ציירים אחרים לאורך השנים, ושוחזרה בשנת 1960.
דמותו העוצמתית בגוף מלא של ישעיהו מעוצבת כדי ליצור אשליה של דמות תלת־ממדית.
ישעיהו מחזיק מגילה ובה פסוקים אשר על פי הנצרות מנבאים את הולדת ישו: ().
הוא מוקף בפוטי ברקע, ומעליו הקדשה ביוונית לאנה.
רפאל הושפע ללא ספק מציורי הקפלה הסיסטינית של מיכלאנג'לו.
ציורי נביאים וסיבילות, והדקורציות בקפלת קיגי מעידים על ההשפעה הזאת.
חלק מן האיורים מראים שנקודות המוצא שלו היו עבודות של מיכלאנג'לו, והוא הפעיל עליהן את אותה עבודת התאמה שעשה בעבר עם עבודותיהם של מזאצ'ו, פרא ברתולומאו, ודה וינצ'י.
השוואות רבות נעשו בין הפרסקו של רפאל לזה של מיכלאנג'לו.
ארנסט גומבריך הרחיק לכת וטען כי ייתכן ומיכלאנג'לו שכר את רפאל לעבוד על ציור יחזקאל מן הקפלה הסיסטינית, שלדעתו משקף הרבה יותר את רפאל מאשר את מיכלאנג'לו.
זה היה מאפשר לרפאל גם להיות מושפע ממיכלאנג'לו וגם לתרום לקישוט הקפלה הסיסטינית.
נקודות הדמיון שאפשר למנות בין פרסקאות ישעיהו של רפאל ומיכלאנג'לו:
דמותו של ישעיהו מרוכזת בעצמה.
הדרך בה מחזיק ישעיהו את המגילה (או הספר), תוך כדי פיתול.
ישעיהו-יהודה (שי) וינוגרד (3 בדצמבר 1938 – 11 באוקטובר 1973) היה מהנדס מכונות ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
ישעיהו וינוגרד נולד ב-3 בדצמבר 1938 בתל אביב, בנם האמצעי של רחל לבית מקובקי, בתו של חיים מקובקי ממייסדי שכונת רחביה ופנחס-מרדכי וינוגרד, בנו של ישראל וינוגרד אחד הסוחרים והיבואנים הבולטים בתל אביב של שנות ה-20 של המאה ה-20. אמו הייתה עקרת בית ואביו עסק בפרדסנות ובהנהלת חשבונות.
אחיו הבכור שמואל וינוגרד היה לימים מדען מחשב, פרופסור למתמטיקה ומתמטיקאי בכיר בחברת המחשבים IBM וחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
אחיו הצעיר יוסף (יוסי) היה דוקטור להנדסת חשמל.
דודו היה השופט אליהו וינוגרד (אח של אביו, פנחס).
הוא למד בבתי הספר היסודיים-דתיים "תחכמוני" ו-"יבנה" ובבית-הספר התיכון-עירוני "צייטלין" בתל אביב והיה חבר בתנועת בני עקיבא.
בגיל 10 עברה משפחתו להתגורר ברמת גן.
באוגוסט 1956 התגייס וינוגרד לחיל התותחנים לאחר שעמד להתגייס למסלול העתודה האקדמית אך שינה את דעתו.
במהלך שירותו עבר קורס קצינים בסיסי, קורס קציני תותחנים, קורס מפקדי סוללות שדה וקורס קציני סיוע אוויר ולחם במבצע קדש.
הוא השתחרר מצה"ל בשנת 1958 בדרגת סרן.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודי הנדסה גרעינית בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
בשנת 1962 סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות והתקבל ללימודי תואר שני באוניברסיטת בראון בארצות הברית.
במסגרת לימודיו עבר להתגורר בפרובידנס, רוד איילנד ועסק במכניקת הזורמים.
הוא סיים את לימודי התואר השני בשנת 1964 והמשיך לדוקטורט בהנדסה באוניברסיטת בראון.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בזרימה של יונים.
בין השאר הוא בחן את האפשרות של פיתוח מנוע יונים, המייצר דחף באמצעות פליטה של אלומת יונים (קרן המורכבת מחלקיקים טעונים-יונים), בעיקר בטיסות חלל, וחקר אפשרויות לשלוט במהירות של זרימת קרן החלקיקים ובפרמטרים נוספים שלה.
לאחר שסיים את הדוקטורט ב-1966, התקבל להשתלמות פוסט-דוקטורט כעמית מחקר בפקולטה להנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שם המשיך לעסוק בנושא ההנעה היונית של חלליות.
היה חבר באגודות המיועדות לסטודנטים וחוקרים מצטיינים בתחומם: סיגמה קסי וטאו בטא פאי .
עם פרוץ מלחמת ששת הימים רצה לשוב לישראל ולשרת במילואים ביחידתו אך המלחמה הסתיימה בטרם הספיק להגיע לישראל ממקום מגוריו באותה עת בבוסטון.
בשנת 1967 שב לישראל עם משפחתו והם התגוררו בחיפה.
במקביל הוא הצטרף לטכניון ושימש כמרצה בכיר בפקולטה להנדסת מכונות, ולאחר מכן מונה לראש המעבדה לאנרגיה בטכניון.
ב-1971 מונה לדרגת פרופסור חבר בטכניון והיה אחד החוקרים הצעירים בטכניון בדרגה זו.
מחקריו התמקדו בעיקר בתחום הזרימה של נוזלים ועסקו בין היתר באוסמוזה ההפוכה כאמצעי להתפלת מים.
וינוגרד היה אחד המובילים בתחום זה, ומחקריו עסקו בין השאר בשינויי הריכוזים של המלחים, בצפיפות הקרומים, ניתוח מאפייני הזרימה ובתת-תהליכים המאפשרים את התפלת המים.
מחקריו של וינוגרד עסקו גם בתכונות של הזרימה באופן כללי, בחקר זרימת הדם לצרכים רפואיים ובגורמים המשפיעים על היווצרות מערבולות.
בנוסף עסק בפיתוח שיטה לקידוח עדין בחומרים קשים במיוחד.
הוא היה שותף למחקריו של המכון לחקר הנגב והיה מרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת הנגב בבאר שבע.
בנוסף הוא עבד עם הרשות לפיתוח אמצעי לחימה בתחומים הקשורים בהנעה רקטית שבהם עסק בדוקטורט ובפוסט דוקטורט.
וינוגרד המשיך לשרת במילואים כסגן מפקד סוללה בגדוד 8139 של חיל התותחנים בדרגת רב-סרן.
חודשיים לפני שפרצה מלחמת יום הכיפורים, השלימה הסוללה של וינוגרד שירות מילואים במעוז בודפסט.
עם פרוץ המלחמה גויסה הסוללה של וינוגרד לקרבות ברמת הגולן.
הסוללה בפיקודו של אבי ברעם השתתפה בקרבות הבלימה הקשים נגד הכוחות הסוריים בקרב על נפח, שבדרום רמת הגולן.
לאחר שצה"ל הצליח להדוף את כוחות השריון הסורי, הגיעה הסוללה לאזור העיירה הסורית חאן ארנבה.
במהלך רוב הלחימה שימש וינוגרד ומפקדו ברעם כקציני שיתוף ארטילריה (קש"א) ובמסגרת תפקידם נסעו עם כוחות אחרים של צה"ל וכיוונו ברשת הקשר את הסוללה שלהם למטרות הירי.
ב-10 באוקטובר התאחד וינוגרד עם הסוללה שלו בחאן ארנבה שם שהה בחפירה שהסורים נטשו, וספג הפגזה כבדה מאוד.
לאחר מכן וינוגרד נפרד שוב מהסוללה, והצטרף לטנק של עמוס בן-דוד (מעוטר עיטור העוז על חלקו במלחמה), מפקד גדוד שריון בחטיבה 679, שהייתה בדרכה לפרוץ את ציר "אמריקה" (כביש קונייטרה-דמשק) ולהתחיל את ההבקעה של צה"ל לתוך סוריה עצמה.
ב-11 באוקטובר 1973, לא הרחק מחאן ארנבה, קצת לפני תל שער, ספג הטנק פגיעה ישירה בצריח מפגז סורי.
בן-דוד, וינוגרד והטען קשר של הטנק נהרגו במקום.
ישעיהו וינוגרד הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בחיפה והוא בן 34. על שמו נקרא חדר הסמינרים של הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
היה נשוי לרות לבית גנטק אותה הכיר בבית הספר התיכון ולהם שלושה ילדים.
ישעיהו פולמן (14 בינואר 1934 – 3 באוגוסט 2022) היה פרופסור לביולוגיה וחקלאות ב, מנהל המכון לבעלי חיים במכון וולקני למחקר מדעי והמדען הראשי במשרד החקלאות, מחבר הספר "סיפורה של גדר ההפרדה, האמנם הפקרת חיים?".
פולמן נולד בשנת 1934, לרחל (רוז'ה) פיטובסקי ולאהרון פולמן בפיוטרקוב שבפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נדד פולמן למחבוא בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי ובשנת 1943, בגיל 9, נתפס, נשלח לעבודות כפייה, ובהמשך נשלח על ידי המשטר הנאצי למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, שם קועקע על זרועו מספר האסיר B-1367 - את המספר קעקע לימים בנו רון פולמן במדויק על זרועו.
בינואר 1945, כשהוא חולה, נשלח אל צעדת מוות.
אביו, אהרון פולמן, נפטר מיד אחרי המלחמה.
אחיו, אהרון (רון) פולמן נולד בשנת 1946 וחי בישראל.
אח נוסף, שלמה פולמן, נולד בשנת 1938 ונרצח בטרבלינקה.
רוב משפחתו של ישעיהו פולמן נרצחה בשואה.
בשנת 1947, בהיותו בן 14, עלה לארץ ישראל בעליית הנוער והשתלב בבית הספר החקלאי בן שמן.
לאחר מכן, בהיותו חבר בתנועת הנוער העובד והלומד, עבד ביום ולמד בתיכון ערב, בו הכיר גם את אשתו לעתיד, אהובה פולמן.
בשנת 1952 סיים בהצלחה את לימודי התיכון והתגייס לשירות סדיר ביחידת השלישות הראשית של צה"ל ברמת גן.
כחייל מילואים השתתף בקרבות בעזה.
עם תום המלחמה חתם על מנשר הקורא לממשלה להחזיר את עזה למצרים.
עם שחרורו משרות סדיר החל את לימודי החקלאות בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1959 סיים את התואר השני, ובשנת 1963 הוענק לו תואר דוקטור בגידול בעלי חיים, צאן ובקר.
בשנת 1959 החל את דרכו המקצועית בתחנה לחקר החקלאות ברחובות (לימים מכון וולקני) והיה לחוקר בכיר.
בשנים 1973–1983 שימש כמנהל המחלקה לפיזיולוגיה ותזונה של בקר.
בשנת 1985 התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
פולמן שימש כמנהל המכון לבעלי חיים וכיו"ר הוועדה הפרופסיונלית, ובשנת 1991 מונה על ידי שר החקלאות, רפאל איתן, למדען הראשי במשרד החקלאות.
פרופ' פולמן ידוע כמי ששינה לחלוטין את הקריטריונים לחלוקת תקציבים, כך שמצוינות תהווה קריטריון ראשי.
בשנת 1995, עם סיום כהונתו כמדען הראשי, שב לעבוד במכון וולקני עד צאתו לגמלאות בשנת 1999.
משנת 1964 ועד פרישתו לגמלאות, שימש כמרצה בפקולטה לחקלאות ובשנות שבתון ערך מחקרים באוסטרליה, במסצ'וסטס ובקליפורניה.
בשנת 1995 עבד במרכז האו"ם שבווינה ויצא לאפריקה להדריך קהילות המגדלות בעלי חיים, במטרה לשפר את תפוקת המזון.
פולמן היה חבר ועד הפועל, חבר הנהלת המינהל, חבר בוועדת ההשתלמויות המדעיות, חבר בהנהלת חוות המרכז, בוועדה המייעצת לקרן קמ"ח, בצוות הניהול של פרויקט הבנק העולמי ובוועדת המתאר של המינהל.
בשנת 1997 מונה לדירקטור מטעם הציבור במועצת המנהלים של חברת "מהדרין".
ב–3 באוגוסט 2022 הלך לעולמו.
במרכז הפקולטה לחקלאות ברחובות הוקמה גינת למידה ודיון על שמו, וכן יוסד על שמו פרס הצטיינות שנתי לשימור אקולוגי.
פולמן פרסם מעל 100 מאמרים מדעיים.
עיקר עיסוקו סבב סביב הקשר בין התזונה, רמת ייצור החלב והפוריות בפרות עתירות תנובה.
השיטות שפיתח בעקבות תגליותיו המדעיות זכו להתעניינות ברחבי העולם.
כאשר הפך למדען הראשי של משרד החקלאות הרחיב את התמחותו לכל ענפי המשק החקלאי בישראל, ואת סקירתו הרחבה על המשק החקלאי הישראלי ניתן למצוא בין היתר בספר "יובל לישראל" שערך חיים יבין.
בתחילת שנות ה-70 מצאו פולמן וקבוצתו במינהל המחקר החקלאי קשר בין ריכוז ההורמון פרוסטגלנדין בדם הפרה בזמן המחזור שקדם לייחום בו הוזרעה ובין תוצאות ההזרעה.
בהתבסס על תוצאות עבודה זו הציע פולמן שיטת ממשק רבייה ברפת החלב האינטנסיבית המבוססת על טיפול משולב בפרוסטגלנדין ובפרוגסטרון המביאה לסינכרון מועד הייחום של הפרה, וזאת במטרה לשפר את הפוריות בעדר החלב.
עקרונות שיטה זו פורסמו ב-1990 ב-Journal of Dairy Science, וזכו להתעניינות ברחבי העולם.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה העשרים, בעבודתו יחד עם עמנואל אסקרלי מהפקולטה לחקלאות ברחובות, בדקו השניים פרסומים קודמים בספרות המקצועית שגרסו כי מתן קרוטן פוגע בפוריות, והראו כי אין פגיעה בפוריות בעגלות, אך כן קיימת פגיעה בפוריות בעת שניתן מינון גבוה לפרות מבוגרות.
בתחילת שנות ה-80, חקר יחד עם חנן נוימרק ממרכז וולקני ועם ו.
קאופמן מגרמניה, את השפעת רמת החלבון במנת הפרות החולבות על פוריותן.
הם מצאו כי מתן ריכוז גבוה של חלבון במנה (20%-19%) מביא לירידה במשקל פרות מבוגרות (המלטה רביעית ומעלה) ולירידה בפוריותן, אך בפרות צעירות יותר אין לכך השפעה שלילית על הפוריות.
בתחילת שנות ה-90 מצא כי טיפול בהורמון GnRH מייד עם הופעת הייחום, מביא לעלייה מובהקת בהתעברות פרות המתקשות להתעבר.
פולמן היה גם פעיל חברתי ופוליטי.
בשנת 2004 כתב את הספר "סיפורה של גדר ההפרדה, האמנם הפקרת חיים?" וגם פרסם מאמרי דעה בעיתונות, כשעיקר מאמציו היו נתונים לחתירה לשלום.
אף על פי שהיה ציוני בכל רמ"ח אבריו והיה משוכנע שעל עם ישראל לדעת להגן על עצמו, הוא האמין שהשואה שעברה על עם ישראל לא מקנה לו את הזכות לפגוע בזכויות האדם של עם אחר, ובכל מקרה האמין ששליטה על עם אחר אינה בת-קיימא.
אף ששורשיו במשפחה דתית מאוד, פולמן היה אתאיסט.
אשתו, ד"ר אהובה (לובה) גורדון, שימשה כרופאת שיניים בעיר רחובות.
הם הכירו בשנת 1949. לישעיהו ואהובה שלושה ילדים: מיכל חיותין, רון פולמן ואורנה פולמן, שבעה נכדים ושני נינים.
פולמן התגורר בעיר רחובות משנת 1964, שם הוא גם קבור.
ישעיהו יופה (בלטבית: Isajs Joffe) היה שחקן טניס שולחן יהודי-לטבי.
אלוף לטביה (1937) בטניס שולחן ביחידים, 4 פעמים אלוף לטביה בזוגות גברים ו-4 פעמים ברציפות אלוף לטביה בזוגות מעורבים.
מקום חמישי באליפות העולם (1936) ביחידים.
באליפות לטביה שנערכה בשנת 1935 זכה במדליית כסף בטורניר ליחידים אחרי דימיטרי סטם ולפני פטר אוסיס והיהודי סמואל אידלסון.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה במרץ 1936 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר ליחידים שבו הפסיד לפרנץ שוש מהונגריה.
באליפות לטביה שנערכה בשנת 1937 זכה במדליית זהב בטורניר ליחידים לפני היהודי אברם פינקלשטיין ודימיטרי סטם.
באליפות לטביה שנערכה בשנת 1939 זכה במדליית ארד בטורניר ליחידים אחרי דימיטרי סטם והיהודי ישראל סקוב
ישרא-בלוג הוא אתר אינטרנט ישראלי קהילתי של בלוגים.
במרבית שנות פעילותו, חסה תחת המותג נענע 10. זאת, לאחר שב-2006 נרכש ממייסדו, יריב חבוט.
ב-2019 הועבר האתר לידי עמותת ישראבלוג, המפעילה אותו ללא כוונת רווח.
האתר הוקם ב-2001, כמיזם אישי של יריב חבוט, שלדבריו בנה את האתר כדי להציע לגולשים לנהל בלוג בעברית ברשת, אפשרות שלפני כן לא הייתה קיימת.
לדברי חבוט, הוא כלל לא ציפה ולא התכוון שהאתר "יתפח" לממדים שאליהם הגיע.
בימיו הראשונים היה האתר נחלתם של משתמשים מעטים יחסית, אולם בחלוף הזמן, נפתחו בו מאות אלפי בלוגים, והוא משך תשומת לב תקשורתית רבה.
קהילת הבלוגרים הישראלית בכלל, וזו של ישראבלוג בפרט, היא גם מושא למחקר בתחום מדעי החברה.
באתר נפתחו כ-870,000 בלוגים, נכון למאי 2020. על פי נתונים שנמסרו בעבר על ידי נענע 10, היו מבקרים באתר למעלה מחצי מיליון גולשים מדי חודש.
ייחודיותו של ישראבלוג על פני אתרים אחרים בני דורו הייתה שהכתיבה בו נעשתה ללא סינון וללא דרישת ניסיון כתיבה מוקדם.
זאת, להבדיל מאתרים אחרים כגון "רשימות", במה חדשה ו"מה וזה", שהכותבים היו צריכים להתקבל כדי לכתוב בהם.
ישראבלוג מספק לכותבים מגוון אפשרויות, כגון עיצוב בלוג (לרבות עיצוב מתקדם על בסיס CSS), יצירת רשימות המופיעות בצדי הבלוג, שאלונים לבלוגרים, עריכה גרפית של פוסטים (בנוסף לעריכה טקסטואלית רגילה), העלאת תמונות, מנויים לבלוגים, תמיכה ב-RSS ועוד.
בשנותיו הראשונות של האתר, חלק מהאפשרויות היו זמינות רק לכותבים שרכשו "מנוי פרו", אשר פתח לפניהם אפשרויות אלו.
בישראבלוג מתקיימת קהילה וירטואלית מסועפת.
אף שהכותבים הקבועים לרוב אינם מזדהים בשמם האמיתי, רבים מהם יוצרים חברויות המתנהלות באינטרנט ומחוצה לו עם כותבים אחרים.
ישנם בישראבלוג מנגנונים המלכדים את הקהילה ויוצרים תתי קבוצות, כגון מערכת ה"טבעות" באתר.
בעבר התקיימו מפגשי ישראבלוג, בהם התאספו בלוגרים רבים.
ביוני 2004 חתם יריב חבוט על הסכם שיתוף פעולה עם אתר nana10, "נענע" דאז.
בעקבות זאת, נערכו מספר שינויים באתר והוכנסו פרסומות לבלוגים.
הדבר גרר בזמנו תגובות נזעמות מצד חלק מהבלוגרים, ובמיוחד מצד גולשים ששילמו תמורת מנוי פרו.
בעקבות זעם הבלוגרים, הושגה פשרה והוחלט שלא תופענה פרסומות בבלוגים שבעליהם שילמו תמורת מנוי פרו.
כיום לא מופיעות פרסומות באתר.
ב-4 באוקטובר 2006 נמכר האתר ל"נענע", וניהולו עבר לידיה של אילנה תמיר, עד אז כתבת מחשבים בפורטל "נענע".
פרישתו של יריב חבוט הייתה הדרגתית, ובמשך שנה מיום המכירה, שימש יועץ ומתכנת במשרה חלקית באתר.
בנובמבר 2007 נפתחו אפשרויות ה"פרו" לכל כותבי הבלוגים באתר, אם קיבלו הזמנה מבעל מנוי "פרו".
ב-24 בדצמבר 2007 נפתחה אפשרות הפרו לכל המשתמשים ונכנסה אוטומטית לכל בלוג.
בדצמבר 2012 עזבה אילנה תמיר את אתר נענע10 ואיתו את ניהול ישראבלוג.
הניהול הועבר לידיה של מריאט אואנקה (לימים, מריאט כהן).
בשנתיים בהן כיהנה כמנהלת הפלטפורמה פעלה כהן בעיקר למען שימור וחיזוק המרכיבים הקהילתיים באתר.
נוסדה תחרות Golden Blog בין בלוגרים בולטים, נערכו תחרויות כתיבת סיפורים קצרים וכן הקרנות סרטים בלעדיים לקהילה, במוזיאון תל אביב לאמנות.
באוקטובר 2014 עזבה כהן-אואנקה את ניהול האתר ואחריה מונה לתפקיד אביהוא שאלתיאל.
ב-2017 עזב שאלתיאל את ערוץ 10, ולא דווח על מחליף בתפקידו.
לימים, ערן סורוקה, מעובדי חדשות 10, פרסם הצהרה בישראבלוג לגבי עתידו אך לא ברור האם סורוקה שימש כמחליף של שאלתיאל באופן מוחלט, או זמני.
כוכבי רשת ואנשים ידועים רבים צמחו במהלך השנים בפלטפורמה של ישראבלוג, שהיוותה עבורם במה לכתיבה ולמציאת קהל עוקבים.
בין אלו נכללים סניה ולדברג, עידו קינן ועוד.
האתר ידע גם איומי סגירה רבים לאורך השנים.
אחד הראשונים שבהם היה במרץ 2014. בלוגרים ותיקים ופעילים החלו במגעים עם הנהלת נענע10 למניעת סגירתו.
כשנה לאחר מכן, פורסם שוב כי באוגוסט 2015 האתר עתיד להיסגר סופית עקב בעיות תקציביות, אך הוא לא נסגר.
בדצמבר 2017 הצהיר ערוץ 10 כי ביום האחרון של החודש ייסגר האתר וזאת בעקבות סגירת נענע10, כחלק מהמעבר לאתר חדש (שלימים אף הוא נסגר והפך לאתר "החדשות 13"), בשם "10.tv", שגם שימש כדומיין של האתר החדש.
ההודעה על הסגירה הופיעה בשטחי הפרסומות, דבר שגרם למשתמשים רבים שהשתמשו בחוסם פרסומות שלא לדעת על קיומה.
פורטל נענע10, בעודו באוויר, החל את המעבר לאתר ערוץ 10 ב-11 בדצמבר 2017, ואתר ישראבלוג הפנה לאתר החדש - מה שגרר כעס רב בקרב הבלוגרים בפלטפורמה, שביקשו לכל הפחות לגבות את הבלוגים שלהם עד ה-31 באותו חודש, כפי שהובטח.
במערכת ישראבלוג הבהירו כי מדובר בתקלה, ויום למחרת הוחזרה הגישה לישראבלוג, זאת לאחר הורדת שאר פורטל נענע10 מהאוויר ושינוי הדומיין לכתובת החדשה.
למרות ההכרזה, האתר לא נסגר ב-31 בדצמבר.
מספר בלוגרים דיווחו כי ערוץ עשר הסכים להשאיר את שרתי ישראבלוג באוויר ולהעביר את השרתים לידי קבוצת בלוגרים מתנדבים, שתמשיך לתחזק את האתר ולהפעילו.
באוקטובר 2019 פורסמה באתר ההודעה: "בהתאם לתנאי השימוש באתר, בעלת האתר מודיעה כי החל מיום 01/11/2019 ייפסקו השירותים הניתנים באתר ישראבלוג והאתר יירד מהאוויר, או כי הבעלות בו ותכניו תועבר לגורם שלישי שפרטיו יעודכנו באתר." מנובמבר 2019 עד מאי 2020 האתר לא היה זמין, וכתובתו הפנתה לאתר של רשת 13.
במהלך 2019 ו-2020, התקיים משא ומתן בין רשת לבין עמותה שהוקמה לשם הפעלת האתר, כפרויקט שלא למטרת רווח.
כתוצאה מכך, הועבר האתר לידי העמותה.
ב-27 במאי 2020 שב האתר לפעול ומשתמשי האתר היו יכולים לגשת מחדש אל בלוגים ישנים שכתבו ולעדכן בהם פוסטים חדשים.
בגאומטריה, יָשָׁר הוא מושג יסודי, המאופיין באמצעות האקסיומות העוסקות בו.
לישר יש ממד אחד ויחיד – אורך.
בגאומטריה אוקלידית ישר נבנה באמצעות סרגל.
בגאומטריה אנליטית ישר במישור הוא אוסף נקודות המקיימות משוואה ליניארית נתונה.
בגאומטריה ספירית הישר מיוצג (כלומר מקיים את כל האקסיומות) על ידי מעגל גדול על-פני ספירה והנקודה מיוצגת על ידי זוג נקודות אנטיפודיות.
לכל שתי נקודות שונות זו מזו יש ישר אחד ויחיד ששתי נקודות אלה נמצאות עליו.
כל ישר מכיל לפחות נקודה אחת.
מחוץ לכל ישר יש לפחות נקודה אחת.
אם לישר ולמישור שתי נקודות משותפות שונות זו מזו, הישר נמצא במישור.
האקסיומה של פאש: אם: הישר x אינו מכיל אף אחת משלוש הנקודות C ,B ,A שאינן על ישר אחד, ו-x מכיל נקודה שבין A ל-B; אז מתקיים אחד מן השניים (ואחד בלבד): או ש-x מכיל נקודה בין A ל-C או ש-x מכיל נקודה בין B ל-C.
מאקסיומות הגאומטריה ניתן להוכיח כי יש לפחות ישר אחד וכי כל ישר מכיל אינסוף נקודות.
מושגים גאומטריים המתבססים על הישר
קטע הוא חלק של ישר המצוי בין שתי נקודות מסוימות שעליו (בין אם כולל את שתי הנקודות – ואז הוא נקרא קטע סגור, אינו כולל את שתי הנקודות ואז נקרא קטע פתוח או כולל רק אחת מהן – קטע חצי סגור וחצי פתוח).
שתי הנקודות נקראות קצות הקטע והקטע המוגדר על ידן מכונה בשם הקטע המחבר את שתי הנקודות.
קרן היא חלק של ישר שמתחיל בנקודה מסוימת ונמשך עד אינסוף.
או, בהגדרה מדויקת: קרן היא קבוצת נקודות על הישר שאינה קטע ואינה מכילה את כל נקודות הישר ואשר כל קטע המחבר שתי נקודות עליה מוכל בה.
נקודה נקראת ראשית הקרן אם כל קטע פתוח על הישר המכיל אותה – מכיל נקודה בקרן ונקודה מחוץ לקרן.
קרן המכילה את הראשית שלה נקראת קרן סגורה.
קרן שאינה מכילה את הראשית נקראת קרן פתוחה.
קו שבור הוא אוסף של קטעים ישרים עוקבים (כלומר, נקודת ההתחלה של קטע אחד היא נקודת הסוף של אחר).
מצולע הוא קו שבור סגור (לקטע האחרון והראשון נקודת קצה משותפת) ופשוט (לא חותך את עצמו).
משוואת הישר במישור x-y בצורה הכללית ביותר היא
אם נוח להציג את הישר כפונקציה , כלומר:
הגודל הוא השיפוע של הישר, ומתקיים ש- כאשר היא הזווית בין הישר לבין ציר ה-x.
הקבוע קובע איפה יחתוך הישר את ציר ה-y ב-x=0.
משוואת הישר העובר דרך נקודה ששיפועו הוא נתונה על ידי
את המשואה אפשר להציג גם כך: , כאשר הוא הווקטור (שלמעשה מהווה הנורמל של הישר) ו- הוא הווקטור .
המשוואה של ישר העובר דרך שתי נקודות נתונות, ו- היא:
אם x0 ≠ x1, ניתן לכתוב משוואה זו בצורה:
ניתן להציג ישר במרחב בעל ממדים ( ) בהצגה וקטורית בצורה הבאה:
כאשר הוא נקודה על הישר, הוא וקטור הכיוון, ו- הוא סקלר (אשר "רץ" על כל הערכים הממשיים).
במקרה של ישר העובר דרך שתי נקודות במרחב , אפשר להגיע להצגה זאת בדרך הבאה:
קל לראות שעבור t=0 מקבלים את ועבור t=1 מקבלים את .
ניתן להציג ישר במרחב כזה גם כצירוף של משוואות ליניאריות.
ישראייר תעופה ותיירות בע"מ היא חברת תעופה ישראלית שבסיסה בנמל התעופה בן-גוריון.
החברה מפעילה טיסות פנים בין נמל התעופה בן-גוריון ונמל התעופה רמון (בעבר גם נמל התעופה אילת, נמל התעופה חיפה ונמל התעופה דב הוז), וטיסות שכר וטיסות סדירות לאירופה, אסיה ואפריקה.
החברה היא חברת התעופה השנייה בגודלה בישראל, והיא מעסיקה כ-500 עובדים.
רוב יעדיה נמצאים באירופה, לרבות אגן הים התיכון.
ישראייר נוסדה בשנת 1996, על בסיס חברת "כנפי העמק" שפעלה ממנחת מגידו והפעילה קווי תעופה לאילת, ערד וצפון הארץ, באמצעות מטוס יחיד מדגם שורט 360 המסוגל להטיס עד 39 נוסעים.
"כנפי העמק" נוסדה בשנת 1989 על ידי משה מנחמי שהחזיק ב-33% ממניותיה.
בשנת 1996 מכר את מניותיו לשותפו אלכס אכטמן, שבהמשך מכר את השליטה בחברה לאנשי העסקים זאב הורן ומשה לייבוביץ', בעלי חברת האוטובוסים הורן את לייבוביץ', ונותר עם 15% ממניות החברה.
בתחילת דרכה הפעילה החברה טיסות פנים ברחבי ישראל, בעיקר בקו לאילת, והיוותה תחרות לחברת ארקיע.
זאת, לאחר שזכתה במכרז להפעלת קווי תעופה סדירים פנים ארציים לאילת, בתחילה מנמל התעופה בן-גוריון ומנמל התעופה דב הוז בתל אביב ובהמשך גם מנמל התעופה חיפה.
כמו כן, רכשה מספר מטוסים מסוג
בספטמבר 1997, רכשה גנדן תיירות מקבוצת גנדן (בשליטת נוחי דנקנר ואבי פישר), כ־43% ממניות של ישראייר, בשנים שלאחר מכן הגדילה גנדן תיירות את החזקותיה בישראייר בשלבים, והחזיקה במישרין ובעקיפין בכ 82% ממניות החברה.
בשנת 1998, החלה להפעיל טיסות שכר ליעדים קרובים באמצעות מטוסי הATR-42 (בעיקר יוון, טורקיה וקפריסין).
במהלך שנת 1999 החלה ישראייר לבצע טיסות שכר
ליעדים נוספים ברחבי אירופה, וזאת באמצעות שני מטוסי סילון מתוצרת בואינג 737 שחכרה.
בינואר 2001, התמנתה ישראייר על ידי שר התחבורה כמוביל נקוב למספר יעדים בעולם ובמהלך השנים מאז קיבלה מינוי כמוביל נקוב לארבעה עשר יעדים.
בשנת 2003, חכרה החברה מטוסי בואינג 767, והחלה להפעיל טיסות סדירות ללטביה ולסלובניה, ומשנת 2004 מפעילה טיסות שכר ליעדים שונים באירופה, באגן הים התיכון, לניו-יורק ולזנזיבר שבמזרח אפריקה.
ב-1 במאי 2006 הותר לישראייר לשדרג את קו הטיסה לניו יורק למעמד של קו טיסה סדיר, ובכך הפכה לחברה הישראלית השנייה בעלת מעמד של מוביל נקוב במסלול תל אביב-ניו יורק.
עד לכניסתה לשירות זה הייתה אל על החברה הישראלית היחידה שהורשתה להפעיל טיסות סדירות בקו שנחשב לקו התעופה העמוס והרווחי ביותר מנתב"ג.
בג"ץ שנדרש לפסוק בנושא, פסק כי אין כל פגם בהחלטת משרד התיירות לאשר את שירות ישראייר לניו יורק, וכי החברה תוכל להפוך למוביל נקוב במסלול זה.
כמו כן, בשנת 2005 החלה לבצע טיסות לבנגקוק.
בשנת 2007 ובשלהי שנת 2008 הפסיקה ישראייר את טיסותיה לבנגקוק ולניו יורק, בהתאמה, בשל חוסר כדאיות כלכלית.
ביולי 2010, נכנס לשירות מטוס מדגם איירבוס A320 ראשון מתוך שלושה שהוזמנו, ובכך הייתה למוביל הישראלי הראשון המפעיל מטוסים מתוצרת איירבוס.
במרץ 2008, חכרה למשך כשנה גם מטוס מדגם איירבוס A330 מחברת יורופליי האיטלקית, שהחליף את מטוסה החכור מדגם בואינג 767 בטיסות ליעדים ארוכי טווח, כמו ארצות הברית והמזרח הרחוק.
בשנת 2009 רכשה איי די בי חברה לפיתוח (אז חברה ציבורית בשליטת נוחי דנקנר) את חברת התיירות הפרטית של נוחי דנקנר ואבי פישר, גנדן תיירות ותעופה (בעלת השליטה בישראייר), ומיזגה אותה עם כלל תיירות, המוחזקת גם כן בידי איי די בי חברה לפיתוח.
פעילותה של כלל תיירות בתחומי התיירות והנסיעות בוצעה באמצעות החברה הבת דיזנהאוז שמוזגה לתוך קבוצת ישראייר.
העסקה גררה ביקורת ציבורית רבה, מאחר באותה עת היו לישראייר הפסדים צבורים וחובות של עשרות מיליוני שקלים, שהועברו מחברת גנדן הפרטית לחברה הציבורית איי די בי.
ב-17 בדצמבר 2013 איבד נוחי דנקנר את השליטה בקבוצת איי די בי.
ב-5 בינואר 2014 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי השליטה באי די בי תועבר מידיו של דנקנר לשליטת קבוצת אקסטרה-אלשטיין של אדוארדו אלשטיין ומוטי בן משה,כולל השליטה בישראייר.
בשנים שלאחר העברת השליטה השתפרו התוצאות הכספיות של החברה בצורה משמעותית.
בשנת 2010 הפסידה 4.8 מיליון דולר, ובשנת 2015, סיימה עם רווח של 16.7 מיליון דולר.
בשנת 2011, הסתכמו חובות החברה ב-130 מיליון דולר, בעוד ששווי הציוד שלה היה 100 מיליון דולר; ב-2015 החוב של החברה הסתכם ב-57 מיליון דולר, ושווי הציוד שלה הוערך ב-95 מיליון דולר.
ב-9 בפברואר 2017 חשפה חברת איי די בי חברה לפיתוח את מבנה העסקה המתגבש עם אל על בעלת סאן דור למיזוג ישראייר וסאן דור שבמסגרתו תקבל איי די בי 45 מיליון דולר, 25% מהחברה החדשה ועוד כ-70 מיליון דולר מארבעת המטוסים אותם תמכור ותחכור לאחר מכן.
ביולי 2017, לאחר משא ומתן שנמשך שנה וחצי, נחתם הסכם הבנות לעסקת המיזוג בין סאן דור שבבעלות אל על לבין ישראייר, אולם רשות ההגבלים העסקיים דחתה את בקשת המיזוג ב-10 בינואר 2018.
בדצמבר 2019, לאחר סגירת נמל התעופה דב הוז, והצניחה בכמות הטסים ממרכז הארץ לאילת, הודיעה החברה כי בכוונתה לתגבר משמעותית את הטיסות מנמל התעופה חיפה לנמל התעופה רמון הסמוך לאילת.
במעמד זה השיקה החברה קו תעופה חדש מחיפה ללרנקה, ובכך הפכה לחברה הישראלית היחידה המפעילה טיסות בינלאומיות מנמל התעופה חיפה.
בשנת 2020 ישראייר רכשה את "דרכים TRAVEL", אשר מתמחה בטיולים מאורגנים והוסיפה אותה למטריית הקבוצה.
על רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל, ב-9 במרץ 2020 הודיע על הפסקת טיסותיה מחוץ לישראל.
ב-16 במרץ הודיעה על ביטול קו התעופה חיפה-אילת ועל הגבלת קו התעופה נתב"ג-אילת.
על אף החזרה היחסית לשיגרת טיסות, פעילות החברה מנמל התעופה חיפה טרם חודשה.
בספטמבר 2020 לרגל הסכמי אברהם, עיטרה החברה שניים ממטוסי האיירבוס A320 שלה בכיתובים ובסמלים מיוחדים של שלום בשלוש שפות, ובדגלי ישראל ואיחוד האמירויות.
בנובמבר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל על רקע ביטולי הטיסות של החברות הזרות לישראל הודיעה החברה על הוספת קו חדש עם 6 נסיעות שבועיות לנמל התעופה לונדון לוטון
בינואר 2021, איש העסקים רמי לוי הפך לבעל השליטה בחברה לאחר שרכש 76% ממניות החברה תמורת 162 מיליון ש"ח.
במסגרת המכירה התחרה לוי בהצעות רכישה מטעמם של מוטי בן-משה ויגאל דמרי.
בינואר 2021 הודיע לוי כי בכוונתו להפסיק את טיסות החברה בימי שבת.
ב-20 ביוני 2022 ביצעה ישראייר גרופ, חברת האם של ישראייר המחזיקה ב-100% מהמניות שלה, הנפקה בבורסת תל אביב של 10% מהמניות שלה וגייסה 25 מיליון ש"ח לפי שווי של 250 מיליון ש"ח.
בעלי המניות העיקריים בחברה הם:
חברת שי אודם בע"מ (38.44%): בעלי חברת שי אודם, בחלקים שווים, הם ר.ל.
השקמה החזקות בע"מ שבבעלות רמי לוי וחברת טעמן שיווק מזון בע"מ שבשליטת שלום חיים.
ישראייר מפעילה טיסות סדירות, טיסות שכר וטיסות עונתיות למגוון יעדים בעולם מנמל התעופה בן-גוריון ובנוסף טיסות פנים סדירות לנמל התעופה רמון מנמל התעופה בן-גוריון.
להלן יעדי ישראייר נכון לספטמבר 2024 לפי אתר החברה:
: נמל התעופה רמון, נמל התעופה בן-גוריון
: רומא, ורונה, קטניה, נאפולי
: אתונה, חאניה, רודוס, קורפו, סלוניקי
צי החברה מונה 8 מטוסים וגילו הממוצע 13.6 שנים.
ביוני 2015 הודיעה החברה על רכישת מטוס חדש מסוג A320 בעלות של כ-45 מיליון דולר.
המטוס נכנס לשירות במאי 2016.
ב-23 במאי 2018 הגיע מטוס חדש מסינגפור מדגם A320 לחברה.
ב-14 ביוני 2018 הצטרף מטוס ATR-72 נוסף (חכור ל-5 שנים) לצי החברה.
ב-30 ביוני 2021 הצטרף מטוס Airbus A320 חכור לצי החברה.
בעבר ישראייר חכרה בשבתות ובחגים מטוסים מחברת אל על.
בתחילת באפריל 2021 פורסם שהפסיקה לשווק טיסות בשבת.
ב-22 במרץ, פרסמה ישראייר עדכון שבו הודיעה שחכירת אחד מטוסי ATR-72 תופסק בסוף חודש מרץ 2022, ועל צפי לקליטת מטוס איירבוס A320 חדש בהסכם חכירה בספטמבר 2022.
ב-26 ביוני דיווחה ישראייר לבורסה שהיא קיבלה הצעה למכירת שני מטוסי ה-ATR שברשותה תמורת 12 מיליון דולר, ושאם העסקה הזו תתבצע היא תחכור מטוס Airbus A320 שביעי במספר, על מנת לאחד את צי המטוסים שלה לסוג אחד על מנת לייעל את תחזוקת מטוסיה.
ב-21 בדצמבר קלטה ישראייר את מטוס ה־Airbus A320 השישי שלה בחכירה יבשה ל-4 שנים משאנון, אירלנד.
ב-12 במרץ 2024 רכשה ישראייר מהחברה המחכירה את מטוס ה-AirbusA320, מטוס 4X-ABT.
ב-13 ביולי 2024 קלטה החברה את מטוס ה־Airbus A320 השביעי שלה
ב-15 באוגוסט 2024 קלטה החברה את מטוס הABY Airbus320 מbamboo airways
ב-25 בדצמבר 2024 חתמה החברה על הסכם לקניית מטוס ה-Airbus A320, מטוס 4X-ABS.
בכך מספר המטוסים בבעלות ישראייר נכון לדצמבר 2024 עומד על 4 מטוסים.
ב-13 באוגוסט 2025 פורסם על קליטת מטוס תשיעי במספר בחברה, שהוא החמישי בבעלות מלאה של החברה .
4X-ABX4X-ABF נבנה עבור ישראייר והחל שרותו בחברה ב-10 ביולי 2010. בספטמבר 2020 נצבע בצביעת שלום לרגל הסכמי אברהם.4X-ABG נבנה עבור ישראייר והחל שרותו בחברה ב-21 בספטמבר 2010.
4X-ABI הגיע מטולוז ונכנס לשירות ב-10 במאי 2016. בספטמבר 2020 נצבע בצביעת שלום לרגל הסכמי אברהם.
4X-ABS הגיע מסינגפור ב-23 במאי 2018. ב-25 בדצמבר 2024 נקנה ועבר לבעלות ישראייר
הגיע באוגוסט 2024<center><font style="color:#FFA500;">מטוסי עבר בצי ישראיירבואינג 737-8002180180OK-TVT הגיע מטראוול סרוויס ממאי 2021.
4X-ATK ניזוק קשה בעת נחיתה בנמל התעופה בן-גוריון, ב-18 ביוני 2001, ללא נפגעים בנפש.
הוצא משרות ושימש לתרגול כוחות הצלה.
4X-ATO שימש לתרגול כבאי אש בשדה התעופה שדה דב.בואינג 73744X-ABJ בואינג 700–737 שרת בישראייר בין פברואר 1999 לנובמבר 2000.
PH-HZC בואינג 737–800 בצביעה יסודית של חברת טראנסאוויה שרת בישראייר תקופה של כ-5 חודשים בשנים 2000-2001
שימש בשרות ישראייר ביולי 2001 בלבד.ATR-723724X-ATH
4X-ATI4X-ATH הגיע מטולוז ביוני 2011 ויצא משירות בינואר 2023.
4X-ATI הגיע מטולוז ביולי 2011 ויצא משירות בינואר 2023.
4X-ATJ הגיע מדנמרק ביוני 2018
בסוף מרץ 2022 הופסקה פעילותו והוא הוחזר לחברה ממנה הוחכר.בואינג 200–75724X-EBI הוחכר מחברת אל על בתקופה שבין מאי 2002 לאפריל 2007.
4X-EBM מטוס בבעלות אל על שהוחכר לישראייר בתקופה שבין מרץ 2001 לאפריל 2007. הוחכר לתקופות שונות אף לארקיע וסאן דור.
יצא משרות בשנת 2011.בואינג 300–7672TF-FIA פעל בשרות ישראייר בחודשים יולי-ספטמבר 2004. מ-2006 עד 2018 היה בשירות אל-על ברישום 4X-EAP.
TF-FIC פעל בשרות ישראייר בשנים 2005–2007.איירבוס A32034X-ABD שירת בישראייר מ-15 בפברואר 2007 ברישום זר YL-LCB עד יוני 2008. ברישום ישראלי עד 13 באוקטובר 2010 היה זה המטוס הראשון מתוצרת איירבוס בשירות חברת תעופה ישראלית.
4X-ABC שירות בישראייר מ-22 בפברואר 2007 ברישום זר YL-LCA עד מאי 2008. ברישום ישראלי עד 9 במאי 2010.
4X-ABH שירת בישראייר החל מיוני 2010 ועד דצמבר 2010.איירבוס A33014X-ABE פעל בשרות ישראייר בין אפריל 2008 למרץ 2009.
פרס נולד בירושלים, בנם של חיים פרס, בלשן ממחיי השפה העברית ומבוני העיר ירושלים, ושרה, שלימדה בנות קריאה וכתיבה.
משה מונטיפיורי העניק לה מענק כספי למען פעילות זו בביקורו האחרון בירושלים.
בית המשפחה בילדותו היה בעיר העתיקה בירושלים, בחצר ר' נחום משקלוב ברחוב הכרי, בצמוד לחצר רייסין.
לאחר מכן, התגורר רוב חייו בשכונת זיכרון משה, בקרבת בית הספר למל, שאותו ניהל במשך כ-30 שנה.
הרחוב הקטן בו גר, המחבר בין רחוב ישעיהו ורחוב בליליוס, נקרא על שמו עוד בחייו.
ישעיהו פרס יזם והקים גופים וארגונים שונים:
בשנת 1903 הקים את גן הילדים הראשון בירושלים ששפת הלימוד בו היא עברית בלבד.
היה חבר בלשכת 'בני ברית' ונשיא לשכתה.
היה חבר ועדת בית הספרים 'מדרש אברבנאל', מיסודה של בני ברית, שהפך ברבות הימים להספרייה הלאומית.
היה חבר בקבוצה שייסדה את הסתדרות המורים (פרס היה מזכירה הראשון), היה חבר בוועדת השמות של עיריית ירושלים, ועדת השמות הממשלתית, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה והלשכה הירושלמית של בני ברית, שאותה ניהל.
ממקימי 'קרן בני ברית לבניין בתים בארץ' שבעזרתה נוסדה בין השאר שכונת בית וגן וכיהן כיו"ר הנהלת הקרן.
פרס חיבר כמה ספרי-מסע, גאוגרפיה וטופוגרפיה.
בשנת 1921 פרסם את המדריך למטייל בפלשתינה ובדרום סוריה.
יצירתו הגדולה היא "אנציקלופדיה טופוגרפית -היסטורית של ארץ ישראל".
ארבעת כרכי האנציקלופדיה התפרסמו בשנת 1946-1955 בהוצאת ראובן מס.
תעתיקי שמות המקומות והאתרים הארכאולוגים כתובים בעברית, ערבית ויוונית.
בשנת 1948 קיבל את פרס אושסקין על כתיבת האנציקלופדיה.
בשנת 1952 השיא משואה בטקס המשואות ביום העצמאות.
לאחר פטירתו הוקם ועד-ציבורי להוצאת כתביו, בראשות פרופ' יוסף יואל רבלין.
היה נשוי למרים (בתו של אהרן פפירמייסטר, אחיו של ברוך פפירמייסטר) ונולדו להם שלושה ילדים.
מושב גבעת ישעיהו שבעמק האלה ורחוב בירושלים על-יד בית הספר למל נקראים על שמו.
ארץ-ישראל וסוריה הדרומית: ספר-המסעות הוצאת בנימין הרץ, תרפ"א 1921
מאה שנה בירושלים - ספר זיכרונות אישי המתאר את התפתחות ההשכלה והמודרנה בירושלים בראשית המאה ה-20
אנציקלופדיה טופוגרפית-היסטורית של ארץ ישראל, א' - ד', הוצאת ראובן מס, 1946-1955,תש"ח - תשט"ו,
אלה תולדות בית הספר להאציל לבית למל בירושלים
קובץ-זיכרון: מוקדש לזכר האגרונום חיים פרס
ישראבלוף הוא ביטוי שמתאר יצירת פיקציות שבאות לעקוף בעיה, בעיקר כאלו שנעשות על ידי מדינת ישראל על זרועותיה השונים או מי מאזרחיה.
הביטוי הוא הלחם שנוצר מחיבור המילה "ישראל" עם מילת הסלנג "בלוף", כלומר שקר.
את הביטוי הגה יוסי בנאי במערכון "השליח בבנק" שכתב עבור שלישיית הגשש החיוור.
המערכון נכלל בהופעה של השלישייה משנת 1974, "אופסייד סטורי", בבימויו של יוסי בנאי.
המערכון מתרחש בבנק דמיוני ששמו "ישראבנק", ובו שלוש דמויות: ברוך, המבקש להתקבל לתפקיד שליח בבנק, מנהל הבנק והעוזר של מנהל הבנק.
המנהל ועוזרו מחליטים לקבל את ברוך לעבודה, ולפיכך הם מנהלים משא ומתן על שכרו של ברוך.
מעבידיו-לעתיד של ברוך מסרבים לשלם לו את הסכום שביקש, אולם מציעים לו לקבל בנוסף למשכורת כל מיני הטבות פיקטיביות: תקציב לקניית ספרות מקצועית (אף שהוא אינו יודע לקרוא), תשלום עבור החזקת מכונית (אף שהוא מבצע את השליחויות באופניים) וכיוצא באלה.
המועמד לתפקיד מסכם את המשא ומתן במילים: "הכל זה כאילו, יענו ישראבלוף".
הרקע למערכון היה העיוותים במערכת המס בישראל, שהובילו לעיוותים במערכת השכר.
לעיוותים במערכת המס ניתן מענה בהמלצותיה של "ועדת בן שחר", שהוגשו ומומשו בשנת 1975. המערכון הניב כמה ביטויים נוספים שהפכו למימרות עממיות כמו "אתה הבנת את זה, ברוך?" (שפירושו "האם הבנת איך פועלת השיטה?").
"ישראבלוף" הפך ביטוי נפוץ ומשמש בהקשרים רבים, תמיד לשלילה.
בפסק דין שניתן בבית המשפט העליון, כינה השופט אליקים רובינשטיין את התנהלות עיריית תל אביב כ"ישראבלוף ברשות התורה" (על משקל "נבל ברשות התורה"), גם פוליטיקאים השתמשו במילה בהקשרים שונים, בהם אבי גבאי, עודד פורר, יוסי דגן, אופיר סופר ורבים אחרים.
ישקר בע"מ היא חברה ישראלית המייצרת כלי חיתוך ממתכת קשה (מתק"ש), המיועדים לתעשיית העיבוד השבבי ולייצור מוצרי מתכת מתקדמים.
בין מגוון מוצריה ניתן למצוא בין היתר כלים ושימות למחרטות וכרסומות.
החברה פעילה בישראל ובמקומות אחרים בעולם, בבעלות חברת ברקשייר האת'וויי האמריקאית.
נשיא החברה ומייסדה הוא סטף ורטהיימר, מנכ"ל החברה הוא אילן גרי, שהחליף בתפקידו את יעקב הרפז ששימש בתפקיד מאז שנת 1985 ומשמש כיו"ר קבוצת IMC.
מפעלה הראשי של החברה ומשרדיה נמצאים באזור התעשייה תפן, שבסמוך לכפר ורדים, ול"ישקר" מפעל נוסף בישראל, באזור תעשייה דלתון.
המפעל הראשון של החברה נוסד בשנת 1952 בעיר נהריה כמפעל משפחתי קטן.
שמו הוא ראשי תיבות של "ישראל קרביד" (קרביד היה החומר ממנו יוצרו המוצרים הראשונים של החברה).
בשנת 1956 רכשה החברה ידע וציוד מ ובשנת 1957, בעת שהיו בחברה 15 עובדים, עברה החברה למפעל חדש בצפון נהריה.
בשנת 1964 זכתה החברה בפרס קפלן, בעת שבחברה עבדו כ-70 עובדים.
בשנת 1966 הגיע מספר העובדים בחברה ל-100 והחברה הודיעה על כוונה להשקיע 1.5 מיליון ל"י בהרחבת המפעל.
בשנת 1969 הגיע מספר העובדים במפעל ל-200.
את ההון הראשוני סיפק המשקיע בלו דוהן.
בשנת 1963 רכש דיסקונט השקעות 36% ממניות החברה.
בהמשך הגיע אחזקת דיסקונט השקעות בחברה לכ-50%.
בהמשך החברה עברה לפארק תעשייה תפן ומשפחת ורטהיימר יזמה את הקמת כפר ורדים על מנת לספק מגורים לעובדי המפעל.
באוקטובר 1988 קנה ורטהיימר 22% ממניות ישקר מידי דיסקונט השקעות, שנותרה עם בעלות של קצת יותר מ-25%.
למרות לחצים של דיסקונט השקעות, ורטהיימר התעקש לשמור על ישקר כחברה פרטית שאינה מונפקת בבורסה ואף התנגד לפרסום דו"חות עסקיים של ישקר לציבור.
בלחצה של משפחת ורטהיימר, ביקשו בדיסקונט השקעות, שהייתה חברה ציבורית ומחויבת על כן לפרסם דו"חות של השקעותיה לציבור, פטור מפרסום הדו"חות של ישקר לציבור.
אך למרות שבקשתם סורבה הסתפקו בהגשת דו"חות ישקר לרשות לניירות ערך ונמנעו בשנים 1990-1995 מצירוף הדו"חות של ישקר לדיווח לבורסה, שהתפרסם לציבור.
בשנת 1995 התעקשה דיסקונט השקעות לכלול את דו"חות ישקר בדו"חותיה לבורסה וחברת ישקר סירבה להעביר לה את הדו"חות.
בעקבות זאת תבעה דיסקונט השקעות את ישקר ובית המשפט העליון קבע שעל ישקר החובה לספק את הדו"חות לידי דיסקונט השקעות.
באוגוסט 1997 רכשה משפחת ורטהיימר את מניות דיסקונט השקעות בחברת ישקר.
דיסקונט השקעות הסכימה למכור את המניות רק לאחר שמשפחת ורטהיימר רכשה מניות רבות של אי.די.בי., בעלת השליטה בדיסקונט השקעות, ובכך איימה על השליטה של באי.די.בי..
במהלך השנים התרחבה החברה ורכשה מפעלים וחברות שונות במדינות נוספות, כולל בארצות הברית, הודו, סין, גרמניה, צרפת, איטליה וקוריאה הדרומית.
עם ההתרחבות הקימה משפחת ורטהיימר את קבוצת IMC המרכזת את פעילותן של 15 חברות שונות, כאשר ישקר היא הגדולה ביותר מביניהן.
בשנת 1998 רכשה קבוצת IMC את חברת טגוטק בע"מ (בעבר KTC) אשר ממוקמת בדגו (Daegu) בחלקה הדרומי של דרום קוריאה.
במאי 2006 נרכשו 80% מקבוצת IMC על ידי חברת "ברקשייר האת'וויי" האמריקאית, שבניהולו של וורן באפט, בסכום של 4 מיליארדי דולרים, על פי שווי שוק של 5 מיליארד דולרים וללא חברת "טכנולוגיית להבים".
עסקה זו הפכה את משפחת ורטהיימר לאחת המשפחות העשירות בישראל.
במאי 2013 מימשה ברקשייר האת'ווי את האופציה לרכישת 20% הנותרים בחברה תמורת 2.05 מיליארד דולר.
בספטמבר 2008 רכשה ישקר מבנק ההשקעות היפני נומורה כ-95% ממניותיה של החברה היפנית טונגאלוי (Tungaloy Corporation), תמורת קרוב למיליארד דולר.
הרב ישעיהו שפירא (ידוע בכינויו: האדמו"ר החלוץ; י"א בשבט תרנ"א, 28 בינואר 1891 – ה' בסיוון תש"ה, 17 במאי 1945) היה מנהיג חסידי ציוני נלהב, ממנהיגי תנועת העבודה של הציונות הדתית.
נולד בפולין, לחנה ברכה ולרבי אלימלך שפירא - האדמו"ר מגרודזיסק.
נקרא ישעיהו על שם השל"ה הקדוש.
התייתם מאביו בגיל צעיר, וגדל אצל סבו (אב אימו), רבי חיים שמואל הורוביץ - האדמו"ר מחנטשין, שהיה ידוע כאוהב ארץ ישראל.
נישא לחיה שרה, בתו של רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ - האדמו"ר מקרימילוב.
ב-1914 עלה לבדו לארץ ישראל, בה פגש את הרב קוק והושפע רבות מאישיותו.
בגלל נתינותו הרוסית גורש חזרה לפולין על ידי הטורקים שהיו במצב של מלחמה עם רוסיה.
הרב שפירא עלה שנית לבדו לארץ ב-1920 וחי לבדו בארץ עד 1924 עקב התנגדותו של חותנו לעליית שאר בני המשפחה.
במשך כשנתיים, מתרפ"ב עד תרפ"ד היה בן בית אצל בן דודו רבי חיים מאיר יחיאל שפירא - האדמו"ר מדרוהוביץ' בירושלים.
האדמו"ר היה חובב ציון נלהב ותלמיד של הרב קוק.
בשנים אלו היה הרב שפירא בין מייסדי תנועת "הפועל המזרחי", ואף עמד בראש התנועה כמה שנים.
היה מקורב לתנועת ברית שלום בראשית דרכה, אך לצד תמיכה בחלק מעמדותיה וברצונה למצוא דרכים להסכמה בין יהודים לערבים בארץ ישראל גם הסתייג מהצעות הפשרה שהציעה ביחס לערבים ושלל את עקרון הדו-לאומיות שבו דגלה.
בפעילותו הציונית-דתית בפולין, פעל הרב שפירא לארגן קבוצות של יהודים דתיים, בדרך כלל של חסידים, לרכישת אדמות בארץ ישראל ולעלייה אליה.
בשובו לארץ, פעל, כבא כח של חברת 'משק', במשא ומתן עם הלבנוני אלכסנדר סורסוק על רכישת קרקעות בעמק יזרעאל ועמק זבולון.
לאחר מספר ביקורים שערך עם נציגי הקבוצות, רכשו הקבוצות שהתארגנו בפולין 'נחלת יעקב' ו'עבודת ישראל', כמה אלפי דונמים.
קבוצות אלו התאחדו לימים למושב הדתי כפר חסידים.
קבוצה אחרת אותה ארגן הרב שפירא נקראה בשם: חברת 'עבודת ישראל - ורשא'.
קבוצה זו רכשה מחברת 'קהיליית ציון אמריקאית' את 'כופריתא', עליה הוקם כפר אתא.
במשך הזמן נקלעו המתיישבים בכפר אתא לסכסוכים על חלוקת הקרקעות והשימוש בהן.
בשנים 1935–1945, עמד הרב ישעיהו שפירא בראש 'הוועדה הנייטרלית', בתפקידו זה הביא לרגיעה, ובכך להמשך ההתיישבות במקום.
לימים הקימו מוקריו בכפר אתא בית הכנסת לזכרו בשם 'בית ישעיהו' ברחוב פינסקר 2.
בין השנים 1926 עד 1931 הקים וניהל יחד עם הסופר ר' בנימין את "המחלקה תעמולה בקרב החרדים בקרנות הלאומיות".
במסגרת פעילותו זו נסע לארצות אירופה ולאמריקה מטעם הקרן הקיימת לישראל, קיים קשרים עם רבנים רבים מאירופה ומצפון אפריקה, והוציא פרסומים ומכתבים רבים מאוד.
הוא נבחר לנשיאות קק"ל ומונה למנהל בנק זרובבל.
ב-1930 ליקט וערך את הספר 'ארץ חפץ', אמרות על ארץ ישראל ובניינה, מאת הראי"ה קוק.
הרב שפירא תמך בקבוצות ההתיישבות של תנועת הפועל המזרחי, ובמאבק כנגד ההסתדרות שלא ראתה את ההתארגנות הנפרדת בעין יפה.
עם זאת תמך בשיתוף הפעולה עם אנשי ההסתדרות.
בראשית שנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא.
אשתו חיה שרה נפטרה בגיל צעיר, לאחר שנולדו בניהם.
בשנת תרצ"ד, נשא בזיווג שני את הרבנית גיטל לאה פרידמן בתו של רבי ישראל פרידמן האדמו"ר מבויאן בלייפציג.
החתונה התקיימה בכ"ו באדר תרצ"ד בטרייסט, איטליה, כיוון שבה פעל נמל בו עגנו ספינות מארץ ישראל.
מספר ימים לאחר החתונה שב רבי ישעיה עם אשתו הטריה לארץ, והתיישבו בתל אביב.
בשנת תרצ"ט עלו לארץ גם הורי אשתו והתיישבו אף הם בתל אביב, שם פתח חותנו מחדש את חצרו.
כשהגיע לגיל 50 החליט לממש את שאיפתו להיות עובד אדמת ארץ ישראל, מכר את נכסיו, עזב את הבנק ואת תפקידיו הציבוריים, ובשנת 1942 התיישב במושב הדתי כפר פינס, שם עסק בחקלאות.
ביתו בכפר פינס הפך למרכז לעלייה לרגל של קהל אוהדיו, והרב שפירא היה עורך "שולחן", כמנהג האדמו"רים, ומלהיב את שומעיו בניגונים חסידיים, מהם פרי יצירתו.
אחד משיריו הוא השיר "אילו היה לי כח".
עם קבלת הידיעות על היקף השואה באירופה, והירצחם של בני עמו, ובמיוחד אחיו הגדול האדמו"ר מפיאסצנא, הידרדר מצב בריאותו, ובערב חג השבועות ה'תש"ה (1945) נפטר בירושלים, והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו רחוב "הרב שפירא" בשכונת שיכון ה' בבני ברק, ורחוב "האדמו"ר החלוץ" בשכונת המשקפיים בבית שמש.
אשתו הראשונה ואם ילדיו הייתה חיה שרה (לבית רבינוביץ).
לאחר פטירתה נשא לאישה את גיטל לאה (לבית פרידמן).
הרב אלימלך שפירא - האדמו"ר לחסידי גרודזיסק-פיאצסנה.
יוסף (יוסק'ה) שפירא - שר מטעם המפד"ל.
נכדו, הרב קלמן מנחם שפירא - האדמו"ר מפיאצסנה-בית שמש, רב בית המדרש 'אש קודש' ברמת בית שמש.
אחיו הוא רבי קלונימוס קלמיש שפירא - האדמו"ר מפיאסצנה.
ועלינו המלאכה לגמור, מאמריו וסיפוריו של ר' ישעיהו שפירא, בתוספת פרקים מתולדות חייו, בעריכת יצחק ש' רקנטי, ספריית בית אל, 1992
ארץ חפץ, אמרות על ארץ ישראל ובנינה, מלוקטות מתוך הספרים וכתבי היד מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ליקט והביא הרב ישעיהו שפירא, ירושלים, תר"ץ 1930; מהדורה חדשה בהוצאת "אורות"בעריכת הרב הראל כהן, רחלים, 1995. המהדורה החמישית תשפד 1984 מהדורת ווקר כיס לחיילים (הספר ארץ חפץ באתר היברובוקס)
מבשר ישועה, מהדורה מחודשת ומורחבת של כתבי האדמו"ר החלוץ הרב ר' ישעיהו שפירא.
בתוספת מאמרים גנוזים ומאמרים מתורגמים מיידיש.
בעריכת הרב יצחק מיכה קליין.
יָשְׁפֵה (או בלעז: Jasper) היא האבן השלישית בטור הרביעי בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט בנימין.
Beryllion (בריל) מופיע גם בתרגום וולגטה.
פליניוס הזקן מזהה את הישפה עם ג'ספר.
קרבה אטימולוגית לשמות בשפות רבות, מניחה זיהוי זה בסבירות גבוהה:
תרגום אונקלוס קורא לה "פנטירי", כלומר "נמר", ורומז בכך שמדובר באבן צהובה, ייתכן שהליודור או אוליבין.
תרגום ירושלמי קורא לישפה "מרגלא" וגם בשמות רבה היא נקראת "מרגליטוס".
על פי מקורות אלה מדובר במרגלית, פנינה שמקורה בצדפות מן הים.
אצל יוסף בן מתתיהו ב"מלחמת היהודים" מתורגמת ישפה ל-Chrisolitos אוליבין, וב"קדמוניות היהודים".
על פי פרשנות המהר"ל בספרו "נצח ישראל" (נא), לתלמוד בבלי (בבא בתרא עה א), ישפה הגוון שלו דומה לאש, ולכן הוא צריך להיות מזוהה עם ג'ספר.
מכון המקדש מזהים את האבן עם אופאל.
ישעיהו שפיגל (14 בינואר 1906, לודז', האימפריה הרוסית – כ"א בתמוז תש"ן, 14 ביולי 1990, תל אביב) היה סופר, משורר, מסאי ומבקר יידי פולני-ישראלי, ניצול השואה.
ישעיהו שפיגל נולד למשפחת בעלי מלאכה עניים ברובע העני באלוט שבלודז' שבאימפריה הרוסית.
בילדותו למד בחדר בעיר הולדתו, ולאחר מכן סיים בה את בית הספר העממי (פאלקסשול), והמשיך את לימודיו ב"קורסים הפדגוגיים".
עד שנת 1939 הוא שימש כמורה לספרות בבתי הספר של ציש"א, רשת החינוך של תנועת "הבונד".
ישעיהו שפיגל שהה בלודז' ובגטו לודז' במהלך הכיבוש הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה.
הוא כתב סיפורי עדות מהגטו, והטמין אותם שם.
שפיגל נשלח לאושוויץ, שרד את מחנה השמדה, ושב ללודז' בתום המלחמה.
הוא מצא את מטמונו ולימים פרסם אותו בספר.
בשנים 1945 עד 1948 היה מורה בלודז' בבית הספר על שם י"ל פרץ.
לאחר מכן עבר לעיר ורשה, ושהה בה בין השנים 1948ל-1950. בשנת 1951 עלה לישראל עם אשתו, והתיישב בגבעתיים, שם המשיך ביצירתו הסיפורית ביידיש.
עד שנת 1964 עבד כפקיד במשרד האוצר.
שפיגל החל לפרסם שירים וסיפורים בשנת 1922, בבמות היידיש בלודז' ובפולין, ונמנה עם החוג של יצחק קצנלסון ומשה ברודרזון.
בארץ היה בין המשתתפים הקבועים של כתב העת "די גאלדענע קייט" ("שלשלת הזהב").
אחדים מספריו תורגמו לעברית בידי מתרגמים ידועים.
ספרו "מלכות גטו" תורגם לאנגלית בשם "Ghetto Kingdom" וזכה להכרה נרחבת.
בשנת 1972 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
בשנת 1975 זכה בפרס פיכמן לספרות ואמנות מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
ישעיהו שפיגל נפטר בתל אביב ביולי 1990, ונקבר בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו שרלוטה נפטרה ב-1991 ונטמנה לצדו.
מיטן פּנים צו דער זון: לידער, לודז': אלפא, 1930.
מלכות געטאָ: נאָוועלן, לודז': דאס נייע לעבן (קליינע ביבליאטעק), 1947. (סיפורים שנכתבו בגטו לודז' בשנים 1940–1944) (תורגם לעברית: "מלכות גיטו")
שטערן איבערן געטאָ: נאָוועלן, פריז: די ארגאניזאציע פון די פוילישע יידן אין פראנקרייך (יידישע פאלקס-ביבליאטעק), 1948.
י' שפיגל, ש[למה] לאסטיק, מיַין יידיש בוך: פארן 4-טן קלאס, ורשה – לודז': שול-אפטיילונג ביים צענטראל קאמיטעט פון יידן אין פוילן, 1948. (מקראה לכיתה הרביעית)
מענטשן אין טהאָם: געטָא-נאָוועלן, בואנוס איירס: איקוף, 1949.
און געוואָרן איז ליכט: לידער, ורשה – לודז': יידיש-בוך, 1949.
ליכט פֿונעם אָפּגרונט: געטָא נאָוועלן, ניו יורק: ציקא (ל"מ שטיין פאלקס ביבליאטעק), 1952. (תורגם לעברית: "אור מעמקי תהום")