tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הם המשיכו לסצנות אחרות, בדרך כלל היו בהן נשים שעוסקות בתפקידי הבית.
הנושאים הביתיים הזכירו את הציירים הולנדים כמו ורמיר.
הם ציירו גם טבע דומם ודיוקנאות כדרכו של ג'ון סינגר סרג'נט.
מההשפעות השונות הללו, ציירי בוסטון סינתזו את הסגנון האזורי שלהם.
הם נתנו ערך גבוה למיומנות טכנית, חזותית מדויקת.
ייצוג ליופי קלאסי, תוך אימוץ מה שהיה אז סגנון ציור מודרני מאוד.
ציירים נוספים הקשורים לאסכולת בוסטון כוללים את ג'וזף דה קמפ, פיליפ לסלי הייל, ליליאן ווסטקוט הייל, גרצ'ן וודמן רוג'רס, אלדרו היבארד, פרדריק פורטר וינטון, לילה קאבוט פרי, אליזבת אוקי פקסטון, הרמן דודלי מרפי, לסטר סטיבנס, ג'ון ג'וזף אנקינג ואחרים.
המורה של טרבל בבית הספר במוזיאון, היה אמיל אוטו גרונדמן, גם הוא נכלל לעיתים בקבוצה זו.
אף על פי שהם נתפסים כמסורתיים, ציירי אסכולת בוסטון קיבלו ביקורת טובה על ידי אקדמאים בימיה הראשונים על השימוש הנועז שלהם בטכניקות אימפרסיוניסטיות.
עד מהרה הם הגיעו למוניטין לאומי והמשיכו לשלוט בסצנת האמנות בבוסטון השמרנית בשנות השלושים של המאה העשרים ועד שנות הארבעים.
הם נערצו על ידי מסירותם למלאכה ויופי, בתקופה בה המודרניסטים אתגרו ערכים אמנותיים מסורתיים.
בתקופה האחרונה הם סבלו מביקורת על התמקדותם בחיי המעמד הגבוה.
היסטוריונים לאמנות ציינו כי בוסטון הייתה עיר שהאירה פנים במיוחד עבור אמניות נשים.
תערוכה משנת 2001 במוזיאון לאמנויות יפות, "סטודיו משלה: אמניות נשים בבוסטון, 1870-1940," כללה את עבודותיהן של כמה אמניות הקשורות לאסכולת בוסטון, בהן גרצ'ן וודמן רוג'רס וליליאן ווסטקוט הייל.
"אישה בכובע פרווה" של רוג'רס הופיעה על שער קטלוג התערוכה.
רוג'רס למדה בבית הספר במוזיאון אצל טרבל, שהחשיב אותה כגאונה.
למרות עידוד הנשים האומניות בבוסטון, ציורי אסכולת בוסטון תיארו בדרך כלל נשים בתוך הבית, עסוקות בתפקידי בית.
אסכולת בריסטול הוא מונח המיושם לתיאור ההקשרים והיצירות הבלתי פורמליות של קבוצת אמנים שעבדה בבריסטול, אנגליה, בראשית המאה ה-19. הוא היה פעיל בעיקר בשנות ה-20 של המאה ה-19.
בית הספר לאמנות בבריסטול הוקם תחילה סביב אדוארד בירד כמה שנים לפני מותו בשנת 1819. לאחר שפרנסיס דנבי הגיע לבריסטול מאירלנד בשנת 1813, הוא השתתף בפעולת האמנים בשנים 1818–1819 ונשאר מחובר לקבוצה במשך כעשור שנים, אף שעזב את בריסטול ללונדון בשנת 1824.
אמנים נוספים שהיו מעורבים היו אדוארד וילייר ריפיל, סמואל ג'קסון, ג'יימס ג'ונסון, נתן קופר ברנוויט, ויליאם ווסט, ג'יימס בייקר פיין ופול פלקונר פול.
גם אמנים חובבים השתתפו קבוצה זו, אלה כללו את ג'ון איגלס, פרנסיס גולד ואחיו הנרי, המנתח ג'ון קינג וג'ורג' קומברלנד.
קומברלנד היה חבר של ויליאם בלייק ושל חברים חשובים רבים באקדמיה המלכותית לאמנויות.
פטרוני בית הספר כללו את ג'ורג' ווייר ברייקנרידג' ואת התעשיינים ג'ון ג'יבונס, דניאל ווייד אקרמן וצ'ארלס האר.
הקבוצה ערכה פגישות רישום בערב וטיולי שרטוט למקומות סביב בריסטול, בפרט ערוץ אבון, ליי וודס, עמק הזמיר ועמק סטפלטון.
העבודות של הקבוצה הציגו לעיתים קרובות את המקומות האלה.
וריאציה בנושא זה היא "ערוץ אבון מפסגת המצפה" (1834), ציור שמן של ווסט מנקודת ה"תצפית בקליפטון דאון".
תיאורים של טיולים המתקיימים בנופים אלה כוללים את "תצפית ערוץ אבון" (1822) של דנבי, "הכניסה לעמק הזמיר" (1825) של ג'ונסון, ו"מסיבת הרישומים" של ריפיליל בליי וודס (1828 בערך).
נופים פנטזיים דמיוניים בגווני מונוכרום היו נושאים נפוצים בפגישות הערב, בדרך כלל קיבלו השראה מהנוף של בריסטול.
אחד האירועים החשובים ביותר של בית הספר הייתה התערוכה הראשונה של עבודתם של אמנים מקומיים במוסד בריסטול החדש בשנת 1824. מארגני תערוכה זו כללו את ג'קסון, ג'ונסון, ריפיל וברנוויט.
המארגן החמישי היה ג'ון קינג השני, אמן וידידו של דנבי מדרטמות'.
היו אמנים אחרים שעבדו בבריסטול בתקופה זו, שלכאורה לא השתתפו בפעילות בית הספר.
אלה כללו את רולינדה שארפלס, סמואל קולמן וכמה מהאמנים הטופוגרפיים שעבדו עבור ברייקנרידג' כמו יו אוניל, תומאס ליסון סקראס רותבוטם ואדוארד קאשין.
ישיבות השרטוטים בערב נמשכו לפחות עד 1829, באחת מהן השתתף דנבי בזמן שביקר מחדש בבריסטול, אם כי ישיבות אחרות באותה תקופה לא היו כל כך נפוצות לפי דברי דנבי.
בסביבות 1832–1833 החלה סדרה חדשה של פגישות רישום.
בתחילה הן כללו את ויליאם ג'יימס מולר, תומאס ליסון סקראס רות'ביתם, ג'ון סקינר פרוט ורוברט טאקר, על פי עדותו של טאקר עצמו.
מאוחר יותר הפגישות כללו אמנים רבים יותר, אם כי זוהו מעט יחסית רישומים ששרדו, בהשוואה לפגישות של שנות ה-20 של המאה ה-19, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 עבודותיו של בית הספר בריסטול היו פחות מקוריות.
משתתפים אחרים בפגישות כללו ככל הנראה את סמואל ג'קסון, סטיבן סי ג'ונס, ג'יימס בייקר פיין, הנרי בריטאן וויליס, וו.
ויליאמס, ג'וזף וולטר, ג'ורג 'ארתור פריפ, אדמונד גוסטבוס מולר, ויליאם אוונס.
ייתכן שפגישות רישום אלה נמשכו עד שנות הארבעים.
הביוגרף של ויליאם ג'יימס מולר, נתנאל ניל סולי, תיאר את פגישות השרטוט כמועדון רשמי, אך יש פרשנים הסבורים שהוא בלבל אותם עם הקמת אגודת האמנים בריסטול, שערכה את תערוכתה הראשונה בשנת 1832 במכון בריסטול.
תערוכה זו כללה עבודות רבות של סמואל ג'קסון, ג'יימס ג'ונסון, נתן קופר ברנוויט וויליאם ג'יימס מולר.
סגנון הנופים באוויר הפתוח של דנבי, שהתפתח בתחילה בבית הספר בריסטול, נשא פרי בעבודות כמו "אי מכושף", "ארץ חלומות", "האי נאיידס" ו"גן מכושף".
אי מכושף, שהוצג בהצלחה בשנת 1825 במוסד הבריטי ואז חזר לבריסטול, השפיע בתורו על אמנים אחרים מבית הספר של בריסטול.
עם זאת, תערוכת אגודת האמנים בבריסטול בשנת 1832 כללה מספר עבודות של אמני אסכולת נוריץ': ג'ון סל קוטמן, מיילס אדמונד קוטמן וג'ון ברני כרום.
אסכולת היידלברג הייתה תנועת אמנות אוסטרלית בסוף המאה ה-19 – תוארה כאימפרסיוניזם אוסטרלי.
מבקר האמנות במלבורן, סידני דיקינסון, טבע את המונח בסקירה משנת 1891 על יצירותיהם של ארתור סטריטון וולטר וית'רס, שני אמנים מקומיים שציירו באזור הכפרי של העיר .
המושג התפתח מאז וכלל ציירים שעבדו יחד ב ברחבי מלבורן וסידני בשנות ה־80 וה־90 של המאה ה־19. ביניהם סטריטון וויתרס, טום רוברטס, צ'ארלס קונדר ופרדריק מק'קבין הנחשבים לדמויות מפתח של התנועה.
בהסתמך על רעיונות נטורליסטים ואימפרסיוניסטים, הם ביקשו לתפוס את החיים האוסטרליים, את הנוף הערבתי ואת אור השמש החזק המאפיין את המדינה.
התנועה הגיחה בתקופה של לאומיות חזקה באוסטרליה, שהייתה אז קבוצה של קולוניות על סף הקמת פדרציה.
ציורי האמנים, התפרסמו בהיותם מייצגים נוף אוסטרלי מובהק, ובתחילת המאה ה־20 הגיעו המבקרים למסקנה שיש לזהות את התנועה כראשיתה של מסורת אוסטרלית באמנות המערבית.
השם מתייחס לאזור הכפרי של העיר היידלברג ממזרח למלבורן, שם מצאו הציירים את נושאי הציור שלהם, אם כי השימוש התרחב גם לאמנים אוסטרלים אחרים העובדים באזורים דומים.
קבוצת הליבה ציירה יחד ב־"מחנות אמנים", הראשון היה , שהוקם בשנת 1885. מלבד ארתור סטריטון וולטר וית'רס, אמנים מרכזיים אחרים בתנועה כללו את טום רוברטס, פרדריק מק'קבין וצ'ארלס קונדר.
באוגוסט 1889 הקימו כמה אמנים מאסכולת היידלברג את התערוכה הראשונה בבניין בוקסטון, , מול .
שלושת האמנים העיקריים בתערוכה היו צ'ארלס קונדר, טום רוברטס וארתור סטריטון, עם תרומות קלות של פרדריק מק'קבין, סטודנטים בגלריה הלאומית ואחרים.
רוב 183 העבודות שנכללו בתערוכה נצבעו על מכסי קופסאות סיגרים מעץ, בגודל 23 על 13 ס"מ, ומכאן שם התערוכה ().
לואי אברהמס, חבר במחנה האמנים בוקס היל גייס את מרבית המכסים מחנות הטבק של משפחתו.
כדי להדגיש את גודלם הקטן של הציורים, האמנים הציגו אותם במסגרות אדומות רחבות, חלקן נותרו ללא עיטור, אחרות עטורות בפסוקים ובסקיצות קטנות, מה שמעניק ליצירות "מראה לא שגרתי, אוונגרדי".
העיצוב היפני של חדרי התצוגה כללו גם מטריות ואגרטלים עם פרחים שבישמו את הגלריה.
התערוכה עוררה סערה בקרב רבים מהאינטלקטואלים של מלבורן שצפו בה במהלך תצוגה של שלושה שבועות.
הציבור הרחב, אם כי היה מבולבל במקצת, הגיב בחיוב ותוך שבועיים מרגע הפתיחה נמכרו מרבית הציורים.
תגובת המבקרים, לעומת זאת, הייתה מעורבת.
הסקירה החריפה ביותר הגיעה מ, אז מבקר האמנות החשוב ביותר באוסטרליה, האמנים הדביקו את הביקורת שנכתבה בפתח המקום - ומשכו הולכי רגל רבים נוספים לעברם.
תערוכת 9\5 נחשבת כיום כאירוע בולט בתולדות ה.
כשליש מהציורים שהוצגו בתערוכה שרדו, רבים מהם מוחזקים באוספים הציבוריים של אוסטרליה, ונמכרים במכירה פומבית במחירים העולים על 1,000,000 $.
בניין נפתח ברחוב קולינס באפריל 1888 והפך במהרה למוקד של עולם האמנות של מלבורן, כמו גם בסיס עירוני שממנו יכלו חברי אסכולת היידלברג לקבל אנשים לציור דיוקנאות בתוך העיר.
האדריכלים סידרו את התאורה ועיצוב הפנים של הבניין לאחר שהתייעצו עם רוברטס, שיחד עם חברותיו ג'יין סאת'רלנד וקלרה סאות'רן, היו בין האמנים הראשונים שרכשו סטודיו בבניין.
אחריהם באו צ'ארלס קונדר, לואי אברהמס וג'ון מאטר.
רבים מהאמנים קישטו את אולפניהם בצורה אסתטית, בהשפעתו של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
רוברטס יזם דיונים באולפן בהן אמנים דנו במגמות האחרונות וקראו את כתבי העת האמנותיים האחרונים.
נוכחותם של רוברטס, סטריטון וקונדר בגרוסוונור צ'יימברס תרם את המספר הגבוה של נופים עירוניים שהם כללו בתערוכת 9\5.
רוברטס ביקר לראשונה בסידני בשנת 1887. שם, הוא פיתח ידידות חזקה עם צ'ארלס קונדר, צייר צעיר שכבר יצא לטיולים מחוץ לסידני ואימץ כמה טכניקות אימפרסיוניסטיות.
בתחילת 1888, לפני שקונדר הצטרף לרוברטס בנסיעה חזרה למלבורן, צייר הזוג עבודות בפרוור החוף של קוג'י.
כאשר קשה פגע במלבורן בשנת 1890, רוברטס וסטריטון עברו לסידני, והקימו תחילה את מחנה האמנים ב, מפרצון קטן של נמל סידני, לפני שהתיישבו לבסוף ב, שהיה נגיש באמצעות מעבורת ממוסמן ביי.
מדי פעם הצטרפו אליהם ציירים נוספים כולל אלברט הנרי פולווד וג'וליאן אשטון המורה לאמנות ותומך אסכולת היידלברג, שהתגוררו בסמוך למחנה האמנים בלמורל.
אשטון חשף קודם לכן את קונדר לציור בחוץ, ובשנת 1890, כנאמן של הגלריה הלאומית של ניו סאות' ויילס בסידני, הבטיח את רכישת תמונת הנוף של סטריטון - הראשונה מיצירותיו של האמן שנכנס לאוסף ציבורי.
החסות האוהדת יותר שהפגינו אשטון ואחרים בסידני עוררה השראה לאמנים נוספים לעשות את המעבר ממלבורן.
סטריטון זכה לשבחים בסידני על נופי הנמל שלו, שרבים מהם נאספו על ידי אדית ווקר והווארד הינטון, שניים מפטרוני האמנות המובילים בעיר.
הגלריה הלאומית של ויקטוריה מציינת: "סידני הפכה לנושא של סטריטון.
התעוזה של עבודת המכחול הפריכה שלו והצבע הכחול בו השתמש כצייר באסכולת היידלברג, התאימו לחלוטין לרישום תמונות של הפעילות הסואנת בנמל של סידני."
הנופים של האמן המוקדם לואי ביבלו ממלבורן השפיעו במיוחד על אסכולת היידלברג.
כמו רבים מבני דורם באירופה ובצפון אמריקה, אסכולת היידלברג אימצו סגנון ציור ישיר ואימפרסיוניסטי.
הם ציירו נופים באופן קבוע באוויר החופשי, וביקשו לתאר את חיי היומיום.
הם גילו עניין רב בהשפעות התאורה, והתנסו במגוון טכניקות משיכת מכחול.
מספר מבקרי אמנות, כולל רוברט יוז, ציינו כי ל"אימפרסיוניזם" של היידלברג הייתה יותר מהמשותף לאימפרסיוניזם הטונאלי של ויסלר מאשר לצבעים השבורים של האימפרסיוניסטים הצרפתים.
ואמנם, אמני בית הספר היידלברג לא דגלו בשום תאוריית צבעים, ובניגוד לגישה הרדיקלית יותר של האמנים הצרפתים, שמרו לעיתים קרובות על מידה מסוימת של דגש אקדמי בצורה, בבהירות ובקומפוזיציה.
לעיתים הם גם יצרו עבודות במסגרת המוסכמות ה של ה.
לאוסטרלים היה קשר ישיר מועט עם האימפרסיוניסטים הצרפתים.
רק בשנת 1907 ראה מק'קבין את יצירותיהם באופן אישי, דבר שמתבטא בהתפתחותו לעבר סגנון רופף ומופשט יותר.
ציירי אסכולת היידלברג לא רק עקבו אחרי המגמה הבינלאומית, אלא "היו מעוניינים ליצור ציורים שנראים אוסטרליים מובהקים".
הם העריצו מאוד את נופיו חדורי האור של לואי ביבלו, אמן ומורה לאמנות יליד שווייץ, אשר התאים בשנות ה-60 של המאה ה-19 את עקרונות אסכולת ברביזון לאזור הכפרי סביב מלבורן.
בהתייחס לביבלו כ"אבי ציור הנוף האוסטרלי ", הם לא גילו עניין רב ביצירותיהם של אמנים לבנים קודמים, וסברו כי הם נראים יותר כמו סצנות אירופאיות שאינן משקפות את אור השמש הקשה של אוסטרליה, את הצבעים האדמתיים ואת הצמחייה הייחודית.
ציירי בית הספר היידלברג דיברו על ראיית אוסטרליה "דרך עיניים אוסטרליות", ובשנת 1889 טען רוברטס כי הם פיתחו בהצלחה "סגנון מובהק וחיוני ואמין".
התפיסה כי הם הראשונים שתפסו באופן אובייקטיבי את הערבות של אוסטרליה זכו לקבלה נרחבת בתחילת המאה ה-20. היסטוריון האמנות זיהה "אווירת ערבה אותנטית" בנופיו של ג'ון לוין מוקדם יותר וג'ון גלובר בשנות ה-30 של המאה ה-19 נראה כמי שתיאר נאמנה את הייחודיים של אוסטרליה.
אמנים רבים מאסכולת היידלברג היו חברים פעילים ב.
לא הייתה חברות רשמית באסכולה, אך נראה כי אמנים שהיו חלק מהתנועה התבססו על אימוץ של ציור בחוץ משולב בטכניקות של אימפרסיוניזם, כמו גם על השתתפותם ב"מחנות האמנים" במלבורן ובסידני.
אמני אסכולת היידלברג התאמנו לעיתים קרובות יחד והעלו תערוכות קבוצתיות בחברת האמנים הוויקטוריאנית.
היסטוריונים לאמנות כללו בתנועה את האנשים הבאים:
, ג'וליאן אשטון, צ'ארלס קונדר, דייוויד דייוויס, עמנואל פיליפס פוקס, אתל קאריק פוקס, אינה גרגורי, תום המפרי, ג'ון לוולין ג'ונס, ג'ון מאת'ר, פרדריק מק'קבין, לאון פול, , טום רוברטס, ארתור סטריטון, קלרה סאות'רן, ג'יין סאת'רלנד, טיודור סנט ג'ורג' טאקר, וולטר וית'רס.
האמן והחוקר האוסטרלי תיאר את אסכולת היידלברג כ"מתווכת את הקשר של רוב האנשים שגדלו באוסטרליה ...
עם דימויים מקומיים שהפכו חלק מתודעה ואידאולוגיה אוסטרלית עבודותיהם מוכרות לאוסטרלים רבים באמצעות רפרודוקציות, המופיעות במקומות רבים, על בולים וככריכות של ספרות אוסטרלית.
יצירות האמנות של אמני היידלברג הן מהמבוקשות ביותר באמנות האוסטרלית.
בשנת 1995, רכשה את "" שצייר סטריטון, (1889) מבעלים פרטיים תמורת 3.5 מיליון דולר, מחיר שיא לציור אוסטרלי.
במהלך השנים נוצרו מספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה על ציירי אסכולת היידלברג.
התנועה הופיעה ב, עליו פיקח ראש הממשלה לשעבר ג'ון הווארד בשנת 2007. התייחסויות כאלה להיסטוריה הוסרו בשנה שלאחר מכן, ובמקום זאת התמקדה ב"התחייבויות ולא בחידון ידע כללי אודות אוסטרליה."
התנועה יוצגה גם בתערוכות מרכזיות, כולל סיורי הזהב הלאומיים: היידלברג ומעבר (1986) ואימפרסיוניזם אוסטרלי (2007), שנערכו ב.
בהשראת רכישת ציור של סטריטון משנת 1890, אירחה הגלריה הלאומית בלונדון תערוכה שכונתה "האימפרסיוניסטים של אוסטרליה" בין דצמבר 2016 למארס 2017, והתמקדה ביצירותיהם של סטריטון, רוברטס, קונדר וג'ון ראסל, אימפרסיוניסט אוסטרלי שבסיסו באירופה.
אסכולת הצבע של וושינגטון היא זרם באמנות המופשטת שנולד בוושינגטון די.
ופעל בשנות ה-50 עד שנות ה-70 של המאה ה-20. שישה אמני אקספרסיוניזם מופשט מהווים את המעגל הפנימי של האסכולה: קנת' נולנד, מוריס לואיס, ג'ין דייוויס (Gene Davis), הווארד מארינג (Howard Mehring), תומאס דאונינג (Thomas Downing) ופול ריד .
אסכולת הצבע של וושינגון נוסדה כתגובה לאקספרסיוניזם המופשט של אסכולת ניו-יורק.
המיקוד של אמני האסכולה היה ציור באמצעות "שדות צבע", קרי, ביטוי אמנותי מופשט, נטול אובייקט מיוצג, שביקש לבחון דרכים שונות לשימוש במשטחי צבע אחידים וגדולים.
סגנונה של האסכולה התעצב על רקע תערוכה בשם "צייר הצבע של וושינגטון" ("The Washington Color Painters") שנפתחה ב-25 ביוני 1965 בגלריה של וושינגטון לאמנות מודרנית.
התערוכה, שנאצרה על ידי ג'רלד "ג'רי" נורדלנד (Gerald Nordland) כינסה יחד את יצירותיהם של ששת אמני האסכולה המרכזיים שלעיל.
תערוכה זו, שהוצגה לאחר מכן במספר מקומות נוספים בארצות הברית, כולל מרכז ווקר לאמנות, ביססה את מקומה של וושינגטון בזרם הציור המופשט והגדירה את מה שנחשב על ידי היסטוריונים, אמנים ועיתונאיים לתנועת האמנות של העיר.
אמני בית הספר לצבע בוושינגטון ציירו בעיקר עבודות מופשטות והיוו חלק מרכזי התנועה הגדולה יותר של ציור "שדות הצבע".
אף על פי שאמני התנועה לא נחשבו בדרך כלל לאמני אקספרסיוניזם מופשט, בשל סגנון העבודות שלהן והסתמכותם על פילוסופיות אחרות בתהליך היצירה, ניתן לסמן הקבלות רבות בין אסכולת הצבע של וושינגטון לבין אמני האקספרסיוניזם המופשט.
המשותף הבסיסי ביותר לאמנים משתי האסכולות הוא השימוש בפסים, שטיפות צבע ושדות של צבע בודד על הבד.
טכניקה נפוצה בה השתמשו באסכולת הצבע של וושינגטון הייתה "הכתמה" (soak staining או פשוט staining).
בטכניקה זו האמן שופך צבע דליל ישירות על הקנבס ונותן לו להיספג לאורך זמן.
התוצאה היא היווצרות של כתם על הקנבס, שלא ניתן לזהות בו עקבות נראים לעין של הנחת צבע קונבנציונלית, כגון סימני משיחות מכחול.
התערוכה הוצגה בגלריית קורקורן לאמנות מ-12 בנובמבר עד 19 בדצמבר 1965. בתערוכת הרובע ה-18 שהוצגה באותה הגלריה בין ה-18 בנובמבר ל-31 בדצמבר 1967 השתתפו שוב יצירות מאת אמני האסכולה, ביניהם דה לופר, קורקרי, דאונינג, קיינן וסם ג'יליאם (Sam Gilliam).
רבים מאמני האסכולה הציגו בגלריית ג'פרסון פלייס בוושינגטון, שנוהלה במקור על ידי אליס דני ומאוחר יותר על ידי נסטה דורנס.
אמנים נוספים הקשורים לאסכולה כוללים את: סם פרנסיס, אן טרוט (Anne Truitt), מרי פינקוט מאייר (Mary Pinchot Meyer), ליאון ברקוביץ (Leon Berkowitz), עלמה תומאס, ג'יימס הילרי (James Hilleary), ואחרים.
לעיתים יש נטייה לחשוב שהקבוצה התרחבה יותר מכך, שכן היא הייתה בעלת נוכחות משמעותית בקהילת האמנות החזותית בוושינגטון די.
לאורך שנות ה-60 וה-70. יחד עם הציירים המקוריים של אסכולת הצבע של וושינגטון, הציגו בגלריית ג'פרסון פלייס גם אמנים מהדור שני של ציירי האסכולה.
אותם אמנים נותרו בעלי השפעה גם כאשר חלק מחברי האסכולה התפזרו למקומות אחרים.
למרות שששת האמנים שהציגו בתערוכה הראשונה של האסכולה היו כולם גברים, לנשים הייתה נוכחות שווה בתנועה.
הילדה ת'ורפ (Hilda Thorpe), למשל, ציירת מאסכולת "שדות הצבע" יצרה עבודות גדולות ממדים ופסלי נייר, ולימדה דור של אמנים מאזור וושינגטון די.
אמניות נוספות מאסכולת הצבע של וושינגטון הן אן טרוט, מרי פינקוט מאייר ועלמה תומאס.
במהלך האביב והקיץ של שנת 2007 מוסדות אמנות בוושינגטון הבירה ערכו ברחבי העיר חגיגות לכבוד ציור "שדות הצבע" שכללו תערוכות בגלריות ומוזיאונים של עבודות מאת חברי אסכולת הצבע של וושינגטון.
בשנת 2011, קבוצה של אספני אמנות בוושינגטון יזמה את "פרויקט אסכולת הצבע של וושינגטון" שמטרתו לאסוף ולפרסם מידע על ההיסטוריה של ציירי התנועה ושל האמנות המופשטת בוושינגטון.
למרות שחלק מאמני האסכולה לא נולדו בוושינגטון, הם ייצגו יחד את וושינגטון כמרכז חדש של אמנות חזותית.
בית ספר בודפשט או אסכולת בודפשט, (בהונגרית: Budapesti iskola) הידוע גם בשם אסכולת לוקאץ', הייתה קבוצה של פילוסופים והוגים שהתקבצו סביב ג'רג' לוקאץ' בשנות ה-60 וה-70. האסכולה כללה את פרנץ פהר, אגנש הלר, ג'רג' מרקוש ומיהאי ויידה, בין היתר.
באופן רחב יותר, ניתן לכלול בו גם את מיקלוש אלמאשי ואישטוואן הרמן.
תלמידי האסכולה נקראו מאוחר יותר "גן הילדים של לוקאץ'" וכללו כמה פוליטיקאים שצמחו מאוחר יותר (למשל: יאנוש קיש, ג'רג' בנצה מריה לודאשי, שאנדור רדנוטי), שכבר השתייכו לאופוזיציה הדמוקרטית המאוחרת יותר.
במקורה הייתה אסכולת בודפשט אסכולה של הומניזם מרקסיסטי, אך מאוחר יותר התפחתה והפכה לזרם של פוסט-מרקסיזם וליברליזם דיסידנטי שצמח בהונגריה בתחילת שנות ה-60, השייך למה שנקרא השמאל החדש ההונגרי.
המרד ההונגרי (המהפכה ההונגרית של 1956) הייתה אחד האירועים הפוליטיים החשובים בחייה של הפילוסופית אגנש הלר, שכן בתקופה זו היא ראתה את השפעת החירויות האקדמיות של התיאוריה הביקורתית המרקסיסטית כמסוכנת לכל המבנה הפוליטי והחברתי של הונגריה.
ההתקוממות אישרה את רעיונותיה של הלר, שמה שקרל מרקס התכוון באמת שלעם תהיה אוטונומיה פוליטית וקביעה קולקטיבית של החיים החברתיים.
לוקאץ' ואגנש הלר ותאורטיקנים ביקורתיים מרקסיסטים אחרים יצאו מהמהפכה תוך אמונה שצריך ליישם את המרקסיזם והסוציאליזם באומות שונות בדרכים אינדיבידואליות ולמעשה הטילו ספק בתפקידה של ברית המועצות בעתידה של הונגריה.
רעיונות אלה העלו את הלר על מסלול התנגשות אידאולוגי עם ממשלתו החדשה (שנתמכת במוסקבה) של יאנוש קאדאר.
הלר שוב סולקה מהמפלגה הקומוניסטית והיא פוטרה מהאוניברסיטה ב-1958 בשל סירובה להפליל את לוקאץ' כמשתף פעולה במהפכה.
בית הספר נחשב לאופוזיציה במשטר יאנוש קאדאר והיה קשור גם לאופוזיציה הדמוקרטית.
חבריו נצפו, הוטרדו ולבסוף "חוסלו" בעצם במהלך מה שמכונה משפט הפילוסופים (1973), כמה מחבריה לשעבר נאלצו להגר אל מחוץ להונגריה, למשל הלר ואישטוואן מסארוש או ג'רג' קראשו.
אגנש הלר הגיבה מאוחר יותר על בית הספר:
"בית ספר בודפשט (אסכולת בודפשט) היה יותר מחוג חברים.
זה היה חוג פילוסופי שהתקבץ סביב לוקאץ', קראנו זה את עבודתו של זה, יצרנו חברויות אישיות.
ביליתי 10–14 שנים מחיי בחוג הזה.
אבל זה היה חייב להסתיים, כי הרי כל בית ספר מתחסל".
אסכולת בריסל היא אסכולת קומיקס ששלטה, יחד עם אסכולת מרסינל , בקומיקס הפרנקו-בלגי של המאה ה-20. אסכולת בריסל מזוהה היסטורית עם מגזין Tintin , והקומיקסאים החברים בה השתמשו בעיקר בסגנון הקו הנקי שפיתח הרז'ה, שעמד בראשם.
אסכולת בריסל מתייחדת בסגנון האיור, במבנה וכן בעלילת הקומיקס.
סגנון האיור של אסכולת בריסל מתאפיין בקו ריאליסטי, אחיד ומאופק, וצביעה מינימלית ללא הצללה.
מבנה עמוד הקומיקס אחיד ובועות הדיבור מלבניות.
עלילות הקומיקסים של אסכולת בריסל לרוב בנויות באופן רציונלי והן פשוטות, ברורות והגיוניות.
אלן סן-אוגן - נחשב למייסד האסכולה, בתחילת המאה ה-20.
הרז'ה - פיתח את סגנון הקו הנקי, הפך אותו למפורסם והכשיר אמנים צעירים שעבדו באולפני הרז'ה והמשיכו את מורשתו.
ז'אקובס - היה עוזרו של הרז'ה וקומיקסאי מפורסם בפני עצמו.
אנדרה פרנקן - עבד בתחילה במגזין Tintin, אך עבר למגזין Spirou המזוהה עם אסכולת מרסינל, וכך הפך לקומיקסאי היחיד אי פעם שהיה חבר בשתי האסכולות.
ז'אק מרטין - הוכשר באולפני הרז'ה.
בוב דה מור - הוכשר באולפני הרז'ה.
רוז'ה ללו - הוכשר באולפני הרז'ה.
אסכולת המתרגמים של טולדו הוא שם כולל לחבורות של מלומדים בספרד של ימי הביניים, אשר עסקו בתרגום יצירות פילוסופיות ומדעיות עתיקות.
סדנאות התרגום האלו לא כללו רק מתרגמים מטולדו אלא גם מתרגמים שפעלו בהשראת תהליכים תרבותיים שהתרחשו בכל רחבי ספרד, אשר בירתה הייתה טולדו – ומכאן שמה של האסכולה.
תהליכים אלו באו לידי ביטוי בפעילות תרגומית מוגברת שבה נטלו חלק יהודים, נוצרים ומוסלמים, והם השפיעו בסופו של דבר על תרבותה והתפתחותה של כל אירופה הנוצרית.
'אסכולת טולדו' היא יורשת של מסורת תרגום, שהחלה עוד בבית עבאס בבגדאד.
היא פעלה בין המאה ה-12 למאה ה-14 – למעשה במהלך שתי תקופות, אשר שלב מעבר הפריד ביניהן.
התקופה הראשונה התנהלה תחת חסותו של רמונדוס, הארכיבישוף של טולדו, אשר עודד את תרגומן של יצירות פילוסופיות ודתיות מערבית ללטינית.
הדבר הביא גם לשגשוג בתרגום יצירות מופת מדעיות, ולא רק דתיות ופילוסופיות.
בתקופה השנייה לעומת זאת, המלך אלפונסו העשירי הפנה את עיקר המאמץ לתרגומים לספרדית, של יצירות בעלות אפיונים דומים לקודמות, או בנושאים ספרותיים.
כך, מלבד קידום המחקר, הוא הניח את היסודות לשפה הספרדית, וכן הפך אותה לשפה של ידע.
בשתי התקופות הללו, היהודים מילאו תפקיד מפתח בסדנות התרגום, כגשר תרבותי וכחוליה בהעברת הידע מערבית ללטינית ולספרדית.
בסיועם הועברו לידי אירופה הנוצרית, נכסי צאן ברזל של התרבות הקלאסית, שנאצרו בעולם האסלאמי.
לאחר נפילת רומא לידי הברברים, החלה הכנסייה הנוצרית להתנגד ליצירה האלילית ולראות בה מקור למינות.
לעומת זאת, תודות לפתיחותו התרבותית - העולם הערבי הגיע להישגים מדעיים יוצאי דופן.
כתוצאה מהלך רוח סובלני זה, במהלך המאות השמינית והתשיעית, נפתחו בחליפות בית עבאס בבגדאד מן הספריות העשירות ביותר בעולם, בתחום המדע, הרפואה, הפילוסופיה, הלשון וההיסטוריה.
מצב זה התאפשר תודות לפעילות תרבותית ענפה, שכללה התרגום לערבית של יצירותיהן של יוון הקלאסית, פרס, הודו וסין.
עם כיבוש חצי האי האיברי בידי הערבים, בידי שושלת בית אומיה (711-1031) ידע זה הגיע לספרד המוסלמית.
בעקבות הרקונקיסטה – אשר ארכה כשמונה מאוד השנים – ספרד הנוצרית ירשה את אוצרות התרבות שהצטברו בעולם המוסלמי.
ראוי להאיר כי אסכולה זו למעשה פעלה בכל רחבי ספרד, ואף מעבר לגבולותיה.
כמו כן, בדומה להרמן הגרמני, מייקל סקוטוס הסקוטי, ורודולפוס מברוז' הבלגי - רבים מהמתרגמים לא נמנו בין אנשי המקום.
האסכולה נקראה בכל זאת על שמה של טולדו, בשל היותה בירתה של ספרד, תחת השלטון המוסלמי והנוצרי כאחד.
ככזאת, בטולדו התפתחו קשרים הדוקים בין יהודים, נוצרים ומוסלמים, אשר חיו בחברה רב תרבותית ורב לשונית.
תודות לאווירה החיובית ששררה בטולדו, נוצרו תנאים אידיאליים לתרגום מהשפות היוונית, הערבית והעברית - לשפות הלטינית, הספרדית והקטלאנית.
בעקבות זאת, לא רק שטולדו הפכה לאבן שואבת עבור כל מלומדי העולם, אלא שממנה התפשט הידע אל כל העולם התרבותי.
פועלה של אסכולת המתרגמים של טולדו
התהליכים התרבותיים והמהפכניים שתוארו לעיל אירעו בשני שלבים.
השלב הראשון התרחש במאה הי"ב, והתמקד בתרגומים ללטינית; אילו השני התרחש במאה הי"ג והי"ד, והתמקד בתרגום לספרדית.
ימיה הראשונים של אסכולת טולדו
האישיות הדומיננטית בשלב הראשון, היא רמונדוס – הארכיבישוף של טולדו (1126–1151).
בכדי להתעמק בפילוסופיה של אריסטו, הוא פתח את שערי ספריית הקתדרלה של טולדו בפני מלומדים משלוש הדתות.
מלומדים אלו עסקו בתרגום ללטינית של יצירות ערביות ויהודיות בעלות זיקה לפילוסופיה ולמדע.
Dominicus Gundissalinus המשיך את פועלו, ויחד עם רמונדוס הוא למעשה יצק את היסודות, של מה שברבות הימים נודע כאסכולת המתרגמים של טולדו.
דומיניקוס בעצמו לא ידע ערבית, אבל הוא תרגם את מקור חיים, מאת איבן גבירול, כמו גם יצירות של אל-ע'זאלי ואבן סינא.
מבחינה מתודולוגית, אופייני היה שאדם הדובר את שפת החיבור (יוונית או בדרך כלל ערבית), היה קורא אותו במקור ומתרגמו על פה לשפת המקום בפני מלומד נוצרי.
בתורו, זה היה מכתיב את תוכן החיבור בלטינית לסופר, אשר היה רושם את דבריו.
בין המתרגמים הפוריים ביותר של התקופה נמנה ג'רארדו דה קרמונה, אשר תרגם ללטינית מעל לשמונים ספרים – תוך שהוא מסתמך על יהודים ומוזערבים (Mozarabs), שידעו ספרדית.
מלבד יצירותיהם של אריסטו, פטולומאוס, ארכימדס, ואאוקלידס - ג'רארדו מקרמונה תרגם מיצירותיהם של אבן-סיאה, יצחק ישראלי בן שלמה, מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי, ג'אבר אבן אפלח, אל-כנדי, אל-פרע'אני, פח'ר א-דין א-ראזי, ת'אבת אבן קורה, חנין אבן יצחק, ואבן אל-וופיד.
מלבד יצירות אלו מתחום הפילוסופיה, האלגברה, הגאומטריה, האסטרונומיה, הכימיה, הרוקחות והרפואה – ג'רארדו מקרמונה ערך את הטבלאות האסטרולוגיות הטולדניות, המבוססות על יצירותיהם של אַבּוּ אלְ-קַאסִם א-זַּהְרַאוִיּ,בנו מוסא, אל-זרקשי, ג'אבר אבן אפלח, אבן אל-היית'ם.
הוא גם תרגם חיבורים רפואיים של גדולי הרופאים של העולם העתיק וימי הביניים - לרבות את אלו של גלנוס וסרפיון.
מתרגם בולט אחר הוא ג'ון מסביליה, אשר יחד עם דומיניקוס תרגם יצירות מערבית לספרדית.
הוא בין היתר תרגם את 'סוד הסודות' (Secretum Secretorum), שהיא יצירה ערבית מהמאה העשירית, העוסקת במגוון של נושאים לרבות: תורת המדינה, תורת הפנים, תורת המוסר, אלכימיה, מגיה, אסטרולוגיה ורפואה.
בנוסף לאנציקלופדיה זו, הוא תרגם יצירות אסטרולוגיות רבות - ובין היתר יצירות משל אל-פרע'אני, אל בטאני, אבו מעשר אל-בלח'י, אל-כנדי, ת'אבת אבן קורה.
בתחום הפילוסופיה הוא תרגם מיצירותיהם של אבן גבירול, אל-גזאלי, אל-פראבי, אבן-סינה וקוסטה אבן לוקה.
אסכולת טולדו למעשה חידשה את פעילותה, בזמן שלטונו הנאור של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה (1252-1284) – ותחתיו היא הגיעה לשיא בהישגיה.
בזמנו חיבור השיר האפי 'אל-סיד' העניק לשפה הספרדית יוקרה רבה – ובעקבות זאת, המלך עודד את התרגום של יצירות ערביות לספרדית.
בין היוצרים הבולטים של תקופה זו נמנים מלבד הרמן הגרמני, גם מרק וג'ון מטולדו, אלפרד מ-Sareshel ורבים אחרים.
המלך אלפונסו, אשר הוא בעצמו היה מלומד – נטל חלק בקיום סדנת המתרגמים, שעבודתה נעשתה בתשלום.
הוא הנהיג מתודולוגיה תרגומית, שעירבה צוות גדול של מתרגמים: לאחר שהמלומד היהודי היה נועץ עם חברו המוסלמי, הוא היה קורא את הטקסט בערבית בקול רם; ומכתיב לסופר את תרגומו לספרדית לסופר ספרדי; ובסוף, עבודת התרגום עברה עריכה.
היות שלבני שלוש הדתות היה ידע בשפה האחרת, הרי לפני העלאת התרגום הסופי על הכתב; התפתח דיון אינטלקטואלי פורה, אשר במהלכו הותרו ספקות על אודות יצירת המוצא.
בעקבות תרגום היצירות לספרדית, התעשרה השפה באוצר מילים גדול; והמלך אף המציא מילים ספרדיות לתרגום מושגים שמקורם איסלאמי.
בנוסף לכך, המלך דאג שתתורגמנה יצירות ספרותיות, מהרפרטואר הערבי, הפרסי והסנסקריטי.
מותו של אלפונסו העשירי שם סוף לפעילות אסכולת טולדו – ואף התפרק צוות המתרגמים.
חלקם של היהודים באסכולת המתרגמים של טולדו
בשני שלביו של התהליכים התרבותיים שאירעו סביב אסכולת טולדו, יהודים מילאו תפקיד מפתח כמגשרים.
כמו כן, הם בעצמם הושפעו מאסכולת טולדו ותרגמו יצירות ערביות לעברית.
בולטים במיוחד היו מתרגמיו של אלפונסו העשירי, אשר בכלל ביקש שיהודים יתרגמו עבורו את התלמוד וספרי קבלה.
יהודה משה הכהן וכן ר' יצחק בן סיד תרגמו עבורו יצירות בענייני אסטרולוגיה – לרבות זאת של אבן אבי אל-ריג'ל.
תרומתה של אסכולת המתרגמים של טולדו
בין אנשי הרוח של המערב שנהנו מהשפע התרבותי, שהניבה אסכולת המתרגמים של טולדו נמנים הבאים:
אלברטוס מגנוס ביסס את הסיסטמיזציה שלו על הפילוסופיה האריסטוטלית.
כמו כן, כתביו על אסטרולוגיה, אסטרונומיה, מינרלוגיה, כימיה, זואולוגיה, פיזיולוגיה מבוססים על תרגומים שנעשו בטולדו.
טומס מאקווינס – תלמידו של אלברטוס מגנוס – אף הוא השתמש בתרגומים, לחיבור יצירותיו הפילוסופיות והתאולוגיות.
כמו כן, גילויים מחדש של כתביו של אריסטו, דרך פירושיהם של אבן רושד ואבו סינה עודדו את התפתחות הסכולסטיקה.
רוג'ר בייקון התבסס על התרגומים בערבית בעבודתו בתחום האסטרונומיה, המתמטיקה, האופטיקה והכימיה.
קופרניקוס הסתמך על התרגומים של פטולומיאוס, והשתמש בטבלאות האלפונסיניות, שנערכו בידי המתרגמים היהודים על בסיסם.
בכלל נושא האסטרונומיה התפתח מאוד והניב טקסט בשם Theorica planetarum שעמד בבסיס לימודי האסטרונומיה, עד מהפכתו של קופרניקוס.
כמו כן, ב-'רנסאנס של המאה הי"ב' כמו בזמן הרנסאנס השתמשו בתרגומים של יצירותיו של אבן אל חית'ם בתחום האופטיקה.
גילוי עבודותיהם של היפוקרטס, גלנוס ושל הרופאים הערבים, באמצעות התרגום נתנו תנופה להתפתחות הרפואה המערבית.
כמו כן, העולם המערבי התוודע עם שיטת המספרים, שהערבים קיבלו מההודים.
לבסוף, התרגומים עודדו את התפתחות השפה הספרדית, ותודות להם נוצר אוצר מילים מדעי וטכני, שהפך לנחלת הרבים ועודד את פיתוחה של המחשבה המדעית והאנושית.
אמנם אף נשלל קיומה של אסכולת המתרגמים של טולדו.
אבל אכן בין המאה הי"א למאה הי"ג תורגמו בספרד טקסטים ביוונית, עברית וערבית לשפות הלטינית והספרדית.
אלו עסקו בתחום הפילוסופיה, הכימיה, הרפואה, האסטרולוגיה, האסטרונומיה, האלגברה, הספרות, האופטיקה.
באמצעותם המערב התעשר בנכסיהם של תרבויות העולם הקדום, שנאצרו בידיהם של מלומדים ערבים ומוסלמים.
כמו כן, אלו מצאו את דרכם לעבר האוניברסיטאות באירופה; ובכך הם מבשרים מבחינה הגותית את העת המודרנית.
אסכולת גלאזגו היה חוג של אמנים ומעצבים משפיעים שהחל להתלכד בגלאזגו, סקוטלנד בשנות ה-70, ושגשג משנות ה-90 של המאה ה-19 ועד 1910 בערך.
הקבוצות המייצגות כללו את "הארבעה" (הידוע גם כאסכולת ספוק), "בנות גלאזגו" ו-"נערי גלאזגו".
חלק מתנועת הארט נובו הבין-לאומית, היו אחראים ליצירת סגנון גלאזגו הייחודי.
גלאזגו חוותה פריחה כלכלית ותרבותית בסוף המאה ה-19, שהביאה לעלייה בתרומות לתנועת האר נובו, במיוחד בתחומי האדריכלות, עיצוב הפנים והציור.
בין המגדירים הבולטים של קולקטיב אסכולת גלאזגו היו "הארבעה".
הם היו הציירת ואמנית הזכוכית מרגרט מקדונלד, האדריכל הנודע צ'ארלס רני מקינטוש (בעלה של מקדונלד), אחותה פרנסס מקדולנד מקנייר ובעלה ג'יימס הרברט מקנייר.
יחד, הגדירו הארבעה את מיזוג ההשפעות של סגנון גלאזגו, כולל התחייה הקלטית, תנועת האמנויות והאומנויות והג'אפוניזם, שמצאו חן בכל עולם האמנות המודרני של יבשת אירופה.
הארבעה, הידועה גם בשם אסכולת ספוק, השפיעה בסופו של דבר משמעותית על ההגדרה של ארט נובו.
השם, "ספוק" היה במקור "כינוי גנאי" שניתן לעבודתם ש"עיוותה והפכה את הצורה האנושית...".
מיי וילסון ואלייזה בל, בין היתר, המשיכו את מסורת האמנות הקרמית לתוך שנות ה-40 וה-50 בציור ידני של פריטים שונים עם דפוסי פרחים.
נשים הצליחו בגלאזגו במהלך "תקופת הפריחה" שהתרחשה בין 1885 ל-1920, שבה נשים עסקו באופן פעיל בקריירות אמנות, ולבית הספר לאמנות של גלאזגו הייתה תקופה משמעותית של "נראות בין-לאומית".
הפריחה מיוחסת לעיתים לראש בית הספר לאמנות "המשפיע" וה"מתקדם".
פרנסיס הנרי ניוברי, שהקים סביבה שבה נשים יכולות היו לפרוח, הן כתלמידות והן כמורות.
נשים נהנו מאגודת הנשים האמניות של גלאזגו (נוסדה ב-1882) שהציעה מקום להיפגש עם אמניות והיה לה גם חלל תצוגה.
בנוסף, סטודנטים וצוותים רבים של בתי ספר לאמנות היו מעורבים בזכות הבחירה לנשים.
"תלמידים התחלפו בין השיעורים תפרו כרזות" עבור התנועה.
השם "בנות גלאזגו" צץ יותר מאוחר.
בשנות ה-60 היה ניסיון להקדיש תשומת לב ראויה לעבודתן של האמניות בעיר כדי לאזן את הדיון הרב ב"נערי גלאזגו".
משערים שראש מועצת האמנויות הסקוטית באותה תקופה ויליאם ביוקנן היה הראשון שהשתמש בשם בקטלוג לתערוכת נערי גלאזגו ב-1968. "המצאה" זו כונתה "התייחסות אירונית" לקבוצת הגברים המקבילה.
המונח בנות גלאזגו הודגש בתערוכה גדולה של בנות גלאזגו: נשים באמנות ועיצוב 1880–1920 שאורגנה על ידי ג'וד בורקהאוזר ב-1990.
במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, בערך באותו זמן שבו אסכולת ספוק זכתה לפריחה, קולקטיב שזכה לכינוי "נערי גלאזגו" פרש והרחיב את הקנון של הציור האימפרסיוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי.
הנושא שלהם כלל סצנות כפריות פרוזאיות מגלאזגו וסביבתה.
התיאורים הצבעוניים שלהם ניסו ללכוד את ההיבטים הרבים של דמותה של סקוטלנד.
הנערים של גלאזגו היו מורכבים מכמה גברים, שרובם הוכשרו, או היו בעלי קשרים חזקים עם העיר גלאזגו.
גברים אלה הובאו יחד על ידי תשוקה לריאליזם ונטורליזם, והדבר ניכר ביצירות שהם יצרו.
יחד עם התשוקה הזו לנטורליזם, הם חלקו סלידה בולטת מממסד האמנות הסקוטי המכוון מאדינבורו, שנראה בעיניהם כמעיק.
מונעים ומונעים מהאידיאלים הללו הם אימצו את השינוי, יצרו יצירות מופת והפכו לסמלים סקוטיים.
היו שלושה גלים ברורים של "נערי גלאזגו".
הדמויות המובילות של הגל הראשון היו ג'יימס פטרסון (1854–1932) ויליאם יורק מקגרגור (1855–1923), והקבוצה נהגה לאכול בסטודיו של מקגרגור.
ההשפעות העיקריות שלהם היו של הסגנון היפני, הריאליזם הצרפתי כולל ז'ול בסטיאן-לפאג' וג'יימס אבוט מקניל ויסלר, אבל כל החוויות שלהם ברחבי העולם השפיעו רבות על עבודתם והיוו השראה ליצירתם, במיוחד בספרד, צפון אפריקה ויפן.
הקבוצה הושפעה ללא הרף ממה שהם ראו בעולם סביבם ושאפה להציג את התמונות הללו על ידי שימוש בטכניקות של ריאליזם ונטורליזם; הייתה להם תשוקה לתאר דברים כפי שהם בפועל.
זו אחת הסיבות לכך שהקבוצה בחרה לא פעם לעבוד בחוץ.
העבודה בחוץ אפשרה להם לייצר ציורים נאמנים לטבע ככל האפשר והיא אפשרה להם לצייר חפצים ריאליסטיים בסביבתם הטבעית.
הם ציירו אנשים אמיתיים במקומות אמיתיים.
ייצורם של ציורים נטורליסטיים היה חדש בתקופה זו, ולכן הטכניקות שלהם נחשבו לחדשניות.
באופן דומה, היצירות נתנו לעיתים קרובות תחושה של תנועה, תיאור מדויק (או נטורליסטי) של אור וצל, ומרקם ריאליסטי במיוחד.
זה גרם להם להתבלט בקהילת האמנות.
אסכולת בילפלד היא קבוצה של היסטוריונים גרמנים שבמקור הגיעו מאוניברסיטת בילפלד ומקדמים מחקר של היסטוריה חברתית והיסטוריה פוליטית תוך שימוש בכימות ובשיטות של מדעי המדינה וסוציולוגיה.
בין ראשי האסכולה - הנס-אולריך וולר (Hans-Ulrich Wehler), ירגן קוקה (Jürgen Kocka) וריינהרט קוזלק.
במקום להדגיש את אישיותם של מנהיגים היסטוריים, כמו בגישה המקובלת, מתרכזת האסכולה בהתפתחויות חברתיות-תרבותיות.
ההיסטוריה כ"מדעי חברה היסטוריים" (כפי שתיאר וולר) כוללת בעיקר מחקרים על החברה הגרמנית במאות התשע עשרה והעשרים.
התנועה מפרסמת את כתב העת המדעי Geschichte und Gesellschaft: Zeitschrift fur Historische Sozialwissenschaft (היסטוריה וחברה: כתב עת למדעי החברה בראייה היסטורית) מאז 1975.
ההיסטוריה החברתית התפתחה בתוך ההיסטוריוגרפיה המערב-גרמנית במהלך שנות ה-50 וה-60 כיורשת ההיסטוריה הלאומית שהכפישה את הנציונל-סוציאליזם.
המותג הגרמני "היסטוריה של החברה" - Gesellschaftsgeschichte - ידוע מראשיתו בשנות ה-60 בשל היישום של תיאוריות מודרניזציה סוציולוגיות ופוליטיות על ההיסטוריה הגרמנית.
תאוריית המודרניזציה הוצגה על ידי וולר ואסכולת בילפלד כדרך להפוך את ההיסטוריה הגרמנית ה"מסורתית", כלומר היסטוריה פוליטית לאומית, שבמרכזה כמה "אישים גדולים", להיסטוריה משולבת והשוואתית של החברה הגרמנית הכוללת מבנים חברתיים מחוץ לפוליטיקה.
וולר התבסס על תאוריית המודרניזציה של מקס ובר, עם מושגים מקרל מרקס, אוטו הינצה, גוסטב פון שמולר, ורנר זומברט ותורסטן ובלן.
תולדות החברה הגרמנית (Deutsche Gesellschaftsgeschichte) שכתיבתה החלה ב-1987 היא סדרת ספרי היסטוריה מקיפה, בת 5 כרכים עד כה, של החברה הגרמנית במאות השמונה-עשרה עד העשרים.
כל כרך ניגש לתהליכים היסטוריים מנקודת מבט של היסטוריה חברתית, ואלה מאורגנים תחת הנושאים דמוגרפיה, כלכלה ושוויון חברתי.
הניתוח המבני המפורט של תהליכי התפתחות הנתמכים על ידי גוף עצום של הערות וסטטיסטיקות מטשטש לפעמים את ההקשר הרחב.
למרות זאת, מודגשים דפוסי המשכיות ושינוי במרקם החברתי.
עבודתו של ווהלר היא סינתזה היסטוריוגרפית של רנקה ומרקס (סינתזה שכמה היסטוריונים גרמנים חזו לאחר מלחמת העולם הראשונה), היא משלבת את מושגי הסמכות, הכלכלה והתרבות של מקס ובר ושואפת לעבר "היסטוריה טוטאלית".
כרכים 1–2 עוסקים בתקופה שמהפיאודליזם עד המהפכה של 1848. כרך 3 (שכותרתו Von der "Deutschen Doppelrevolution" bis zum Beginn des Ersten Weltkrieges 1849–1914 ויצא לאור ב-1995) מתמקד בנושא שבו עסק וולר - הדרך הגרמנית המיוחדת כשורש הנאציזם והקטסטרופה הגרמנית במאה העשרים.
וולר הציב את מקורות דרכה של גרמניה לאסון בשנות ה-60–1870, תקופת המודרניזציה הכלכלית שלא התרחשה במקביל למודרניזציה פוליטית, והאליטה הכפרית הפרוסית הישנה נותרה בשליטה איתנה בצבא, בדיפלומטיה ובשירות המדינה.
החברה המסורתית, האריסטוקרטית והפרה-מודרנית נאבקה בחברה קפיטליסטית, בורגנית מתחדשת.
וולר מכיר בחשיבות המודרניזציה של כוחות בתעשייה, בכלכלה ובתרבות, וטוען שהמסורתיות הריאקציונרית שלטה בהיררכיה הפוליטית של הכוח בגרמניה, כמו גם במנטליות החברתית וביחסי המעמדות (Klassenhabitus).
הכרך הרביעי (Vom Beginn des Ersten Weltkrieges bis zur Gründung der Beiden) שיצא לאור ב-2003 עסק בשנים 1914–1949. הפוליטיקה הגרמנית בין 1914 ל-1945 מתפרשת במונחים של מודרניזציה מאוחרת של המבנים הפוליטיים שלה.
בבסיס הכרך הרביעי וולר מתייחס ל"מעמד הביניים" ול"מהפכה", שכל אחד מהם היה מכריע בעיצוב גרמניה במאה העשרים.
בחינתו של וולר את השלטון הנאצי מעוצבת על ידי תפיסת ה"שליטה הכריזמטית", המתמקדת רבות באדולף היטלר.
הכרך החמישי מתאר את התקופה שעד 1990.
ההיסטוריון הבריטי של היסטוריה גרמנית ריצ'רד ג'.
אוונס לא הסכים עם אסכולת בילפלד בנוגע לתזה של הדרך הגרמנית המיוחדת.
במקום זאת טען ששורשי ההתפתחות הפוליטית של גרמניה במחצית הראשונה של המאה העשרים טמונים ב"מהפכה בורגנית כושלת" ב-1848. בהשפעת השמאל החדש, אוונס היה חבר בקבוצה של היסטוריונים בריטים צעירים שבשנות ה-70 ביקשו לבחון את ההיסטוריה הגרמנית בתקופה הקיסרית "מלמטה".
ב-1978, כעורך אוסף מאמרים מאת היסטוריונים בריטיים צעירים בשם Society And Politics In Wilhelmine Germany, הוא פתח בביקורת על גישת ה"מלמעלה למטה" של אסכולת בילפלד.
אוונס והאחרים רצו ליצור פרספקטיבה מהשמאל שהדגישה את חשיבותו של מעמד הפועלים על ידי הדגשת "החשיבות של שורשי הפוליטיקה וחיי היומיום והניסיון של אנשים רגילים".
יחד עם ההיסטוריונים ג'ף איליי (Geoff Eley) ודייוויד בלקבורן, אוונס הדגיש את "הגיוס העצמי מלמטה" של קבוצות מפתח סוציו-פוליטיות, כמו גם את המודרניות של הנציונל-סוציאליזם.
משנות ה-80, אסכולת בילפלד אותגרה על ידי תומכי "המפנה התרבותי" על כך שלא שילבה חקר תרבות בהיסטוריה של החברה, על צמצום הפוליטיקה לחברה בלבד ועל צמצום הפרטים למבנים.
היסטוריונים של החברה ביקרו את העמדות המסורתיות שביקרה אסכולת בילפלד (לפי דגם הביקורת של מרקס על הגל).
כתוצאה מכך, הבעיות הנוגעות לעמדות שנמתחו עליהו ביקורת לא נפתרו אלא רק הוצגו באופן הפוך.
ההתמקדות המסורתית ביחידים הופכתה להתמקדות מודרנית במבנים וההבנה המסורתית הפכה להסבר סיבתי מודרני.
קוקה הגיב בטענה שההיסטוריה החברתית הפכה כה רווחת עד שאיבדה את מעמדה בתור חוד החנית של ההיסטוריוגרפיה.
לדבריו, "בינתיים גישות, השקפות, נושאים ותוצאות של היסטוריונים חברתיים התקבלו ושולבו על ידי היסטוריונים רבים אחרים שלא יקראו לעצמם היסטוריונים חברתיים.
ההיסטוריה החברתית חדרה בהצלחה למתנגדיה".
הוא מצפה לראות חזרה להיסטוריה החברתית, הפעם עם יותר מחקר של אלמנטים תרבותיים ולשוניים.
שיטת מחקר שמשלימה, או מנוגדת, לגישתה זו של אסכולת בילפלד, של היסטוריה של מבנים פוליטיים, כלכליים וחברתיים, היא Alltagsgeschichte - גישה גרמנית למיקרו-היסטוריה, בדומה ל"היסטוריה מלמטה" (People's history).
אסכולת דלפט היא קטגוריה של ציור מתקופת תור הזהב של הולנד במחצית המאה ה-17, שמרכזה בעיר דלפט.
אמניה העדיפו לתאר סצנות מחיי היומיום, מראות של בתים, פנים כנסיות, חצרות, כיכרות ורחובות העיר.
התנועה החלה בשנות ה-40 של המאה ה-17 עם קרל פבריציוס וניקולאס מאס, ובעשור שלאחר מכן הצטרפו אליה פיטר דה הוך ויאן ורמיר- הידוע שבהם כיום.
עבודותיהם של חררד הוקחסט, עמנואל דה ויט והנדריק קורנליסון ואן פליט, שהתמקדו בציורי פנים אדריכליים, נחשבות גם הן לבולטות.
ציירי דלפט עסקו בנוסף גם בציור טבע דומם וציור היסטורי, דיוקנאות שהוזמנו על ידי פטרונים וחצרות אצולה, וכן יצירות דקורטיביות המשקפות מגמות כלליות יותר באמנות ההולנדית של התקופה.
דת האסלאם החלה להתפתח במאה השביעית בחצי האי ערב תחת הנהגתו של מוחמד כדת סינקרטיסטית המשלבת אמונות שונות מן היהדות, נצרות אזוטרית, מסורות ערביות קדם־אסלאמיות ועוד.
לאחר מות מוחמד החלו המוסלמים מסעות כיבוש ואיסלום, בהם כבשו ואיסלמו שטחים ואוכלוסיות נרחבים.
הם ניצחו את שתי האימפריות החזקות ששלטו על העולם באותה עת, האימפריה הביזנטית וההאימפריה הפרסית, ובתוך 80 שנה השתלטו על שטחים נרחבים, מחצי האי ערב ועד מערב אפריקה, הודו, ספרד, צרפת וממלכת הכוזרים.
דת האסלאם מבוססת על סונת מוחמד, כפי שהיא מתועדת בספרות הסירה (سيرة), ובספרות החדית' (حديث) וכן על ספר הקוראן (القـُرْآن), אשר לפי המוסלמים, ניתן למוחמד מאללה, באמצעות המלאך ג'יבריל (בעברית: גבריאל) במשך כ־23 שנים, פסוק אחר פסוק, אותם הכתיב מוחמד למאמיניו.
מנהיג קהילה דתית באסלאם נקרא באופן כללי אימאם; תואר המקביל לרב ביהדות ולכומר בנצרות אך ישנם תארים נוספים למנהיג דתי באסלאם; כך למשל מופתי פוסק פסקי הלכה וקאדי פוסק פסקי דין.
מופתים וקאדים מכונים עולמא (علماء, "חכמים") ופסקי הלכה ופסקי דין שהם פוסקים מכונים שריעה (شريعة, "הוראה").
המופתים והקאדים פוסקים שריעה לפי ספרות הסונה, ספר הקוראן ולפעמים גם לפי ספרות התפסיר וספרים אחרים.
לכל זרם באסלאם שריעה משל עצמו.
כיום, בדת האסלאם שלוש חטיבות זרמים עיקריות: הסונים (הנחשבים לאורתודוקסיה של האסלאם), השיעים, והאיבאדים.
רוב המוסלמים הם סונים, ומיעוטם שיעים, איבאדים ואחרים.
לאורך ההיסטוריה, הסונים והשיעים התפצלו כל אחד למספר זרמים (לפי רוב החוקרים, מקור האיבאדים בשיעים).
נכון לשנת 2022, מספרם הכולל של המוסלמים הוא כ־1.9 מיליארד, כרבע מאוכלוסיית העולם.
בכך הם מהווים את הקהילה הדתית השנייה בגודלה בעולם.
לשם השוואה, בתחילת המאה ה־20 המוסלמים היו כשמינית מאוכלוסיית העולם והיו הדת הרביעית בגודלה בעולם (הדת הסינית העממית וההינדואיזם היו גדולות ממנה).
הגידול במספרם היחסי של המוסלמים הוא תוצאה של ריבוי טבעי גבוה מצד אחד, ומיעוט תהליכי חילון בקרב חברות מוסלמיות מצד שני.
בהנחה שהמגמות הללו יימשכו, מעריכים כי בשנת 2050 שיעור המוסלמים בעולם יהיה כ־30% בדומה לזה של הנוצרים, וב־2070 האסלאם יהפוך לדת הגדולה בעולם.
מרבית המוסלמים חיים במזרח התיכון, בצפון אפריקה, דרום אסיה ודרום־מזרח אסיה.
רק כ־20 אחוזים מהם חיים בארצות ערב.
המדינות המוסלמיות משתרעות על פני שטח גדול, רציף כמעט בשטחו החל ממדינות הגובלות בסין במזרח ועד חופי אפריקה הגובלים באוקיינוס האטלנטי, ומגבולות רוסיה בצפון ועד מרכז אפריקה בדרום, בנוסף לגוש נוסף של מוסלמים שחיים באזור אינדונזיה.
בחלקים נרחבים של השטח הזה כמעט כל האוכלוסייה כיום – בין 90 ל־100 אחוזים הם מוסלמים.
מוסלמים מהווים, נכון לשנת 2020, 18.0% מן האוכלוסייה בישראל.
ספר הקודש המקובל על כל המוסלמים הוא הקוראן, הנחשב בעיני המאמינים המוסלמים למקור האסלאם, שבו מאוגדים כל כתבי הקודש המקוריים.
הקוראן, לפי האסלאם, הוא דברי האל, שנאמרו לנביא מוחמד, באמצעות המלאך ג'יבריל (גבריאל) אך רוב המוסלמים מקבלים גם את ספרי הסונה (סירה, חדית' ואף תפסיר) כחשובים או מחייבים.
ה"קרדו" ("אני מאמין") של האסלאם הוא "אין אלוהים מלבד אללה, ומוחמד הוא שליחו".
נוסח זה מכונה "שהאדה" (עדוּת).
אמירתו נחשבת כהבעת דבקות באסלאם.
המאמין, המתמסר לרצון האל, מעיד שאללה הוא אל אחד ויחיד, ללא שותפים, וששליחו האחרון הוא מחמד.
ללא עדות זו לא ייחשב האדם כמוסלמי.
כמאמר הנביא מוחמד בחדית': "האסלאם הוא שתעיד כי אין אל זולת אללה ומֻחמד הוא שליחו (של אללה)".
לוח השנה המוסלמי מכוון לפי הירח ומורכב מ־12 מחזורים של הלבנה.
עיבור השנים, שהיה נהוג בקרב הערבים לפני האסלאם נאסר בהלכה המוסלמית, כך שלחגים אין עונה קבועה בשנה, והם נודדים לאחור כ־11 יום מדי שנה.
השנים נמנות מהשנה שבה התרחשה ההג'רה, כלומר הגירתו של מוחמד ממכה לאַל־מַדִינַה.
היום המקודש בשבוע הוא יום שישי (יום אל־גֻּ'מְעַה) – אין איסור על עשיית מלאכה ביום הזה, אולם מתקיימות תפילות המוניות במסגדים הכוללות דרשה.
כיום מקובל יום שישי גם כיום שבתון אזרחי כללי בארצות מוסלמיות.
העיר הקדושה ביותר היא מכה, בה המבנה הקדוש ביותר למוסלמים – הכעבה, שהוא מבנה קדום דמוי קובייה שאורך צלעו כ־12 מטרים, אותו מקיפים המוסלמים כחלק ממצוות החג', ולאחריה מקודשות הערים אל־מדינה וירושלים.
השיעים אינם רואים באל־מדינה עיר קדושה, ולעומת זאת הם רואים ערים קדושות בכרבלא וא־נג'ף שבעיראק ובקום שבאיראן.
המנהיג הדתי הכללי נקרא אימאם.
תפקיד האימאם אצל הסונים הוא בעיקר ניהול התפילות.
אצל הסופים ואצל השיעים הוא מנהיג רוחני שיש מייחסים לו אף תכונות מיסטיות.
באסלאם חמישה יסודות – "עמודי האסלאם" (أركان الإسلام, "אַרְכַּאן אל־אִסלאם"), שהם בעצם חמש מצוות האסלאם המרכזיות המחייבות כל מאמין מוסלמי: אמירת ה"שַהַאדַה", תפילה, צום רמדאן, עלייה לרגל למכה לפחות פעם בחיים ומתן צדקה.
בזרם השיעי קיימת מצווה נוספת: ה"וַלַאיַה" (ولاية), האמונה שעלי בן אבי טאלב הוא "וַלִי אַלְלַּה" (ولـيّ الله), כלומר "הממונה מטעם אללה" ויורשו הלגיטימי היחיד של הנביא מוחמד.
אמונה זו נחגגת בחג השיעי "ע'דיר ח'ם" (غدير خـُمّ, ראו להלן), אולם היא נשללת בזרם הסוני.
קיימות חמש קטגוריות למעשי האדם בהלכה המוסלמית (כשהקצוות הם הכי חמורים ומחייבים): מעשה חובה, רצוי, מותר, שנוא ואסור.
לדת האסלאם מספר סמלים הנפוצים בארכיטקטורה האסלאמית ובאומנות האסלאמית.
סהר – סמל הדת העיקרי המופיע על צריחי מסגדים ועל דגלים של מדינות אסלאמיות שונות וארגונים אסלאמיים שונים כמו גם כקישוט בחגים.
ייתכן והסמל מייצג את מוחמד ואת אללה בכל אחת מפינותיו בהתאמה.
סהר וכוכב – סהר לפעמים מופיע בתוספת כוכב או כוכבים.
כל כוכב כזה יכול להיות מרובע, מחומש (דגל טורקיה), משושה, משובע, מתומן, מתושע, מעושר ואף למעלה מכך (דגל מלזיה מכיל סהר וכוכב עם ארבע־עשרה פינות).
רובע אלחיזב (۞) – ייתכן שסמל זה משקף את הכעבה שבעיר מכה ואת קשר המוסלמים אליה.
באסלאם הסוני עצמו יש אסכולות וגוונים שונים כמו הווהאבים, שהיא סיעה מייסודו של מוחמד אבן עבד אל־והאב (1691–1787), השלטת בערב הסעודית ומפרשת את האסלאם באופן רדיקלי ואת ההלכה המוסלמית באופן מילולי, והסוּפיוּת , שהיא זרם של האסלאם המקפיד יותר על הכוונה מאשר על המעשה.
בעוד שאר הזרמים באסלאם סבורים כי הנביא מוחמד מת ומורשתו חקוקה בסלע ולא ניתן לשנות בה דבר, הצוּפים (סוּפים) סבורים כי הנביא מוחמד מוסיף לדבר אל מאמיניו באמצעות מורי ההלכה הקדושים המחוברים בשרשרת מיסטית אל מוחמד והם הקובעים בנוגע לכל דבר.
לפי הצופים, קדושים אלה יכולים לחולל ניסים במהלך חייהם וגם לאחר מותם.
נהוג לראות בסופיות את האסלאם האזוטרי.
מן האסלאם (במיוחד מהזרם השיעי) התפלגו גם דתות אחרות, למשל: הדרוזים, העלווים (שנחשבים בעיני עצמם לחלק מהזרם השיעי) והבהאים.
בדתות אלה אפשר למצוא שרידים של מנהגים מוסלמיים, אם כי הן נחשבות לדתות נפרדות, היות שהתרחקו במידה ניכרת מן האסלאם, והן נחשבות בעיני שאר המוסלמים כ"כפירה".
על פי המסורת המוסלמית, מוחמד בן עבדאללה, נביא האסלאם ועל־פי כלל מאמיניו – אחרון הנביאים, נולד בסביבות שנת 570 לספירה ומת בסביבות שנת 632 לספירה.
הוא התייתם מהוריו וגדל בבית דודו בעיר מכה, שהייתה מרכז מסחרי חשוב בחצי־האי ערב.
בבגרותו נישא לסוחרת עשירה בשם ח'דיג'ה (خديجة) והיא גם העסיקה אותו במסעות סחר ברחבי המזרח התיכון.
לא הרבה ידוע לנו על חייו, אלא מה שמספרת המסורת המוסלמית.
על־פי מסורת זו זכה מוחמד להתגלות אלוהית בגיל 40, כשהתבודד במערת חיראא, לא הרחק מחוץ לעיר מכה, במסגרת מנהג התחנות' שהיה נפוץ בקרב חלק מתושבי חצי האי ערב.
על־פי הסיפור המסורתי, בא המלאך גבריאל אל מוחמד וציווה עליו לקרוא ממגילת משי שמסר לו.
הדברים שהיו כתובים במגילת המשי הם, על פי המסורת, הפסוקים הידועים כ"סורת אל־עלק" (سورة العلق, סורת "הדם הקרוש" בקוראן).
מוחמד אסף סביבו קבוצה של מאמינים, בהם אשתו ח'דיג'ה, וכן אבו בכר, עמר בן אל־ח'טאב ועלי בן אבי טאלב (בן דודו וחתנו של מוחמד), שהיו המאמינים הראשונים באסלאם ולימים ימלאו תפקידי מפתח בהנהגתו.
עשירי מכה רדפו את המאמינים הללו עד שחייהם נעשו בלתי־נסבלים.
למשל אום שריק נאלצה לעמוד שלושה ימים ברצף תחת השמש הקופחת, ובמהלך הימים הללו היא לא הורשתה אפילו לשתות מים.
בעקבות הרדיפות הבין מוחמד כי עליו לעזוב את מכה.
מוחמד הוזמן לעיר ית'רב, היא אל־מדינה, על ידי שני השבטים הערביים שגרו שם.
הם קיבלו עליהם את הנהגתו וקיוו שיוכל לפשר בסכסוך ששרר ביניהם.
בשנת 622 עזב מוחמד את מכה בחשאי והיגר לאל־מדינה – זו ההג'רה (الهِجْرة), שממנה מתחיל מניין השנים באסלאם.
תושבי אל־מדינה אשר סייעו למוחמד נקראו "אנצאר" (أنصار, שפירושו "התומכים").
באל־מדינה נהנה מוחמד מתמיכה ומהגנה, והחל לעצב את הדת המוסלמית ולקבוע את כלליה.
באל־מדינה גרו יהודים, ויש סימנים לכך שמוחמד למד את מנהגיהם ואמונותיהם וניסה לשלב חלק מהם באסלאם.
מוחמד כתב את "חוזה האומה" (عهد الأمّة, עהד אל־אֻ֫מַּה), שבו ביטל את הסכסוך בין השבטים והכריז על כל המאמינים המוסלמים כעל אחים אשר המלחמה ביניהם אסורה.
במקום זאת נלחמו המוסלמים הראשונים בעובדי האלילים, שכן ראו בביעור האלילות מצווה חשובה.
מוחמד התגורר באל־מדינה עד מותו בשנת 632, במהלך שנים אלה הצליח לגבש קהילה חברתית־דתית מוסלמית חזקה, לכבוש את העיר מכה ולאסלם אותה.
עם מותו היו המוסלמים הקבוצה החזקה ביותר בחצי־האי ערב, שהיה נתון למעשה לשליטתם.
רוב המוסלמים מאמינים כי הנבואה פסקה עם מותו של מוחמד.
על פי האסלאם הסוני, מוחמד לא קבע לעצמו יורש.
בנו הטבעי אבראהים מת בגיל 16 חודשים, ובן אחר מאומץ לא האריך ימים, ובנוסף אליהם היו למוחמד לפחות 4 בנות, דבר שהביא לסכסוך בין אנשי מכה לבין אנשי אל־מדינה.
מוחמד הודיע כי לא ימנה ח'ליף יורש, אלא ישאיר את המינוי על פי הפסוק "וַאַמְרֻהֻם שוּרַא בַּיְנַהֻם" ("وَأَمْرُهُمْ شُورَى بَيْنَهُمْ" – שורא – התייעצות – "ועניינם התייעצות ביניהם" בסורת אלשורא פסוק 38).
כלומר הטיל את מלאכת בחירת היורש על מאמיניו והנחה אותם לקיים התייעצות ביניהם שתוביל לבחירה מוסכמת של היורש.
מי שנבחר בסופו של דבר כיורשו היה חותנו אבּוּ בּכּר, שנמנה עם קבוצת המאמינים הראשונים ממכה.
אבו בכר זכה לתואר "ח'ליפה" (خليفة), כלומר, ממלא־מקום.
סמכויותיו של הח'ליפה היו רק בתחומים האזרחיים: ארגון מדיני, צבאי וכלכלי.
מינוי אבו בכר לח'ליפה היה למורת רוחם של תומכי עלי בן אבי טאלב, שהיה בן־דודו וחתנו של מוחמד (הוא היה נשוי לפאטימה, בתו של מוחמד).
תומכי עלי ראו בו יורש טבעי למוחמד, והם יצרו סיעה מתבדלת בתוך הקהילה המוסלמית, שכונתה "שיעה".
השיעים מאמינים עד היום כי מוחמד קבע את עלי ליורשו עוד בחייו באירוע שהתרחש ליד המעיין "ח'ם" (غدير خُمّ – ע'דיר ח'ם).
אירוע זה נחגג בקהילות השיעיות בחודש ד'ו־אל־חג'ה .
אבו בכר ו־2 יורשיו לעומת זאת, הואשמו על ידם כ"גונבי הח'ליפות".
לאחר מותו של אבו בכר מונה עומר בן אל־ח'טאב לח'ליפה.
הוא פיקד על מסעות הכיבוש הגדולים של האסלאם שבמהלכם נכבשו שטחים עצומים באסיה ובאפריקה.
צבאותיו של עומר הכניעו את צבאות פרס והאימפריה הביזנטית וכבשו את פרס, מסופוטמיה, הלבנט, צפון אפריקה וספרד.
ירושלים נכבשה בידי צבאותיו של עומר אבן אלעאץ בשנת 638 מידי הביזנטים.
בעקבות כיבושים אלו ובשל יחסו המפלה של האסלאם כלפי דתות אחרות החל תהליך ארוך והדרגתי של התאסלמות העמים בשטחים הכבושים במזרח־התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה.
תהליך זה, שהיה מהיר בתחילתו (לגבי הדתות הלא־מונותאסטיות) ואיטי בהמשכו (אצל בני הדתות המונותיאיסטיות שזכו ל"הקלות"), שהתחולל בעקבות היווצרות האימפריה המוסלמית, נמשך כמה מאות שנים.
במזרח התיכון הייתה גם תופעה הדרגתית של השתערבות (تعرّب), כלומר, העמים המקומיים שעד אז דיברו יוונית, ארמית, קופטית, בֶּרבֶּרית ושפות אחרות, אימצו בתהליך שנמשך כמה מאות שנים את השפה הערבית ואת התרבות הקשורה בה.
בסופו של דבר הם התמזגו בשבטים הערביים, כך שנוצר מרחב עצום שבו שולטות השפה הערבית והתרבות הערבית (בפרס ובמרכז אסיה לא התחוללה השתערבות, אף על פי שמרבית אוכלוסייתן התאסלמה).
בשנת 23 להג'רה (644 לספירת הנוצרים) נרצח עומר ובזמן שגסס מינה שישה אנשים שיבחרו מביניהם את יורשו, תחת האיום שאם לא יסכימו על היורש בתוך 3 ימים יוצאו להורג בידי בנו של עומר.
זאת הייתה מועצת השורא הראשונה בתולדות האסלאם, היא מינתה את עות'מאן בן עפאן והיא הפכה לדגם הרצוי לדמוקרטיה אסלאמית.
יורשו של עומר בן אל־ח'טאב היה עות'מאן בן עפאן.
תקופת שלטונו הייתה שקטה, וצעד חשוב נוסף נעשה בגיבוש האסלאם – העלאת הקוראן על הכתב.
מוחמד השמיע את דברי הקוראן בעל־פה, כנאומים, ותלמידיו שיננו את הדברים מבלי להעלותם על הכתב.
עם מותם של רבים מתלמידיו של מוחמד, ציווה עת'מאן להקים ועדה שתאסוף את כל הגרסאות הקיימות בעל־פה, תבדוק את אמינותן (כלומר, אילו מהן אומנם נשמעו מפי מוחמד), ותעלה את האמינות שבהן על הכתב.
המפעל הזה הביא לקאנוניזציה של הקוראן, כלומר, קביעת גרסה אחידה, כתובה, שאין להוסיף עליה, אין לגרוע ממנה ואין לשנות בה דבר.
בעקבות מפעל זה החלה להתפתח שיטת כתיב אחידה לשפה הערבית, שכללה, בסופו של דבר, גם סימני תנועות, וסימנים מבחינים בין אותיות שצורתן דומה.
הערבית של הקוראן נחשבת דוגמה לשפה תקנית הן מבחינת סגנונה והן מבחינת הכתיב שלה.
בשלהי תקופתו של עת'מאן התגלעו סכסוכים בינו לבין קבוצות מוסלמיות אחדות, והוא נרצח בביתו בעודו קורא בקוראן.
כיוון שמת תוך כדי קריאת הקוראן הוא נחשב שהיד.
בעקבות הרצח התמנה עלי בן אבי טאלב כיורשו של עת'מאן לשביעות רצונם של השיעים, אולם הוא לא הצליח להוריש את התפקיד לבניו.
נקמת דם על רציחתו של עות'מאן הייתה הסיבה למלחמתו של מועאויה הראשון בעלי, ולעליית שושלת בני אומיה.
בחמישים השנה האחרונות של המחקר על תולדות האסלאם, הוצעו תאוריות נוספות על התהוות האסלאם, תאוריות המסתמכות בעיקר על ממצאים שמחוצה לו.
כך הוצעה התאוריה הרוויזיוניסטית ותאוריית ה"הָגָרִיזְם", הטוענות כי הערבים עדיין היו עובדי אלילים כאשר כבשו את המזרח התיכון.
יש עוד שטענו, כמו החוקר הארכאולוג יהודה נבו כי אומנם הם היו עובדי אלילים אבל הם לא כבשו כלל את השטחים הביזנטיים, ומוחמד הוא פיקציה.
אלה היו בחלקם ערבים שכבר גרו באזור, ובחלקם שבטים מהמדבר שהקיסרות הביזנטית גייסה כ"שותפים" על מנת שיגנו על גבולות הפרובינקיה עם המדבר ובשלב מסוים פשוט הפסיקו לשלם להם.
כתוצאה מנסיגת השלטון הקודם החלו אותם השבטים המקומיים לדרוש "מיסים" מהאוכלוסייה המקומית בזכות עצמם.
ה"ח'ליף" הראשון שיש לו אחיזה היסטורית מחוץ למקורות הדתיים האסלאמיים, הוא עבד אל־מלכ שהיה לדעתם ראש השבט או ראש קונפדרציות השבטים.