tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסויים בתא בועות מספקים ראיות נוספות לכך שלחלקיקים בעלי מסה שלילית ולאנטי חלקיקים יש את אותה מסת כבידה כמו עמיתיהם הרגילים.
בניסויים אלה, החדר נתון לשדה מגנטי קבוע שגורם לחלקיקים טעונים לנוע בנתיבים סליליים, אשר רדיוסם וכיוונם תואמים את היחס בין מטען חשמלי למסת ההתמד.
נראה כי זוגי החלקיקים והאנטי-חלקיקים נעים בסלילים עם כיוונים מנוגדים אך בעלי רדיוסים זהים, דבר שמרמז שהיחס שונה רק בסימן, אך הדבר אינו מציין אם המטען או המסה ההתמד הפוכים.
עם זאת, נצפו זוגות של חלקיקים ואנטי חלקיקים אשר מושכים זה את זה באופן חשמלי.
התנהגות זו מרמזת כי לשניהם יש מסת כבידה חיובית ומטענים הפוכים.
הפיזיקאי פיטר אנגלס וצוות עמיתים מאוניברסיטת וושינגטון דיווחו על תוצאות רשמיות בהתבוננות בהתנהגות של מסה שלילית באטומי רובידיום.
ב-10 באפריל 2017, צוות אנגלס יצר מסה אפקטיבית שלילית על ידי הפחתת הטמפרטורה של אטומי רובידיום כמעט עד לאפס המוחלט, ויצר עיבוי בוז-איינשטיין.
על ידי שימוש במלכודת לייזר, הצוות הצליח להפוך את הסיבוב של כמה מאטומי הרובידיום, והבחין כי לאחר ששוחררו מהמלכודת, האטומים השתנו והציגו מאפיינים של מסה שלילית, למשל האצה לכיוון הנגדי לכיוון כוח הדחיפה, במקום להתרחק ממנו.
בשנת 1928, תאוריית החלקיק היסודיים של פול דיראק, שהייתה אז כבר חלק מהמודל הסטנדרטי, כללה כבר דוגמאות לחלקיקים יסודיים שליליים.
המודל הסטנדרטי הוא הכללה של אלקטרודינמיקה קוונטית, כך שהמסה השלילית כבר מובנית בתאוריה.
הפיזיקאי קיפ תורן הצביעו על כך שניתן להשתמש במכניקת הקוונטים של אפקט קזימיר למען ייצור אזור שלילי־המוני מקומי במרחב הזמן.
במאמר זה, ובמאמרים רבים נוספים אשר פורסמו לאחר מכן, הם הצליחו להראות כי ניתן להשתמש בחומר בעל מסה שלילית לייצוב חורי תולעת.
הם טוענים כי ייתכן שחורי תולעת כאלה נוצרו ביקום המוקדם.
סטיבן הוקינג טען כי אנרגיה שלילית היא תנאי הכרחי ליצירת עקומת זמן סגורה, וזה על ידי מניפולציה של שדות הכבידה באזור סופי של החלל.
דבר זה מרמז, למשל, שלא ניתן להשתמש בגליל טיפלר סופי כגורם במכונת זמן.
עבור מצבים עצמיים ואנרגטיים של משוואת שרדינגר, המשוואה היא גל בכל מקום בו האנרגיה הקינטית של החלקיק גדולה מהפוטנציאל המקומי, ואקספוננציאלית דועכת במקום שהיא קטנה יותר.
דבר זה מרמז לכאורה על אנרגיה קינטית שלילית באזורים מסוימים (על מנת לבטל את הפוטנציאל המקומי), אולם אנרגיה קינטית היא אופרטור במכניקת הקוונטים שערכו תמיד חיובי, אשר מסתכם עם האנרגיה הפוטנציאלית לערך האנרגיה.
לפונקציית הגל של חלקיקים בעלי מסת מנוחה אפסית (כגון פוטונים), המשמעות היא שכל החלקים הדועכים בפונקציית הגל יהיו קשורים למסה-אנרגיה שלילית מקומית.
עם זאת, משוואת שרדינגר אינה חלה על חלקיקים חסרי מסה; במקומה יש להשתמש במשוואת קליין-גורדון.
מסדר תיבת הזהב (בהולנדית: Orde van de Gouden Ark) הוא תואר בגין הצטיינות שנקבע ב-1971 על ידי ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, בעלה של יוליאנה, מלכת הולנד.
הוא מוענק לאנשים על תרומות משמעותיות לשימור הטבע.
אף שאינו מוענק על ידי ממשלת הולנד, הוא נחשב על ידי הממשלה כמסדר אבירות מוכר.
מאז הקמתו זכו בפרס מעל 300 איש.
מאז מותו של הנסיך ברנהרד, עתיד המסדר אינו בטוח.
מסדרון הומניטרי הוא סוג של אזור מפורז זמני, שנועד לאפשר מעבר בטוח של סיוע הומניטרי ופליטים במקום בו ישנו משבר הומניטרי.
מסדרון כזה יכול להתחבר גם לאזור האסור לטיסה או לאזור האסור לנסיעה.
בעידן שלאחר המלחמה הקרה, סוגים שונים של מסדרונות הומניטריים הוצעו לעיתים על ידי שני הצדדים הנמצאים בקונפליקט מזוין, או על ידי הקהילה הבינלאומית במקרה של התערבות הומניטרית.
מסדרונות הומניטריים היו בשימוש לעיתים תכופות במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
נכון ל-2024 דרך ההגעה למסדרון הומניטרי לעיר עזה, עוברת דרך מסדרון נצרים.
אזורים בטוחים של האומות המאוחדות
"אזורים בטוחים של האו"ם" (UN Safe Areas) היו מסדרונות הומניטריים שהוקמו בשנת 1993 בשטחה של בוסניה והרצגובינה במהלך מלחמת בוסניה על ידי מספר החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם.
מסדרון נצרים (מכונה גם ציר נצרים, פרוזדור נצרים או אצבע נצרים) הוא שטח פתוח בין צפון רצועת עזה למרכזה ודרומה.
במערב המסדרון עמדה ההתנחלות נצרים עד לפינויה בהתנתקות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוגדל רוחבו ל-7 קילומטר, ושטחו גדל לכ-56 קמ"ר.
הוא נמתח בין מעבר קרני לבין הים התיכון, דרך כביש צלאח א-דין, ההתנחלות המפונה נצרים ודרך א-רשיד.
מהקצה המערבי שלו ניתן היה לצפות על נמל עזה.
מאז מלחמת ששת הימים שלטה מדינת ישראל במסדרון, כחלק משליטתה בכל רצועת עזה.
במסגרת ביצוע תוכנית ההתנתקות פינתה ישראל את רצועת עזה, ובכלל זה את המסדרון, ומאז כבשה אותו מחדש פעמיים: במבצע עופרת יצוקה ובמלחמת חרבות ברזל.
מאוקטובר 2023 ועד פברואר 2025 היה שטח המסדרון בשליטת צה"ל, שהשמיד את רוב המבנים בשטחו והחזיק בו כ-20 בסיסים גדולים ועוד עשרות בסיסים קטנים.
ב-19 במרץ 2025 כבש צה"ל מחדש את ציר נצרים לאחר קריסת הסכם הפסקת האש בין ישראל לחמאס.
רעיון המסדרון נוסד במסגרת תוכנית חמש האצבעות שהגה אריאל שרון לאחר מלחמת ששת הימים, שמטרתה הייתה לחלק את רצועת עזה לארבעה חלקים בכדי להקל על ישראל את השליטה בה.
המסדרון היווה את האצבע השנייה מצפון, והפריד בין העיר עזה, שבה שכן חלק גדול מאוכלוסיית רצועת עזה, לנוסייראת ודיר אל-בלח שדרומיות לה, בדומה להיום.
בראשיתה תוכננו במסדרון שלוש התנחלויות, אך בפועל הוקמה רק אחת.
ההתנחלות הראשונה והיחידה במסדרון, נצרים, הוקמה ב-1972, בתקופת ממשלת ישראל ה-15 בראשות גולדה מאיר והמערך.
במסדרון עבר "ציר נצרים" שחיבר בין מעבר קרני להתנחלות נצרים.
המסדרון והציר היו עורק החיים של נצרים, והדרך הראשית בינה לבין השטחים שבצידו השני של הקו הירוק.
בהצטלבות בין הציר לדרך צלאח א-דין, שהייתה חלק מכביש 4, היה צומת נצרים.
משני צידי הציר הייתה דרך עפר למעבר טנקים, על מנת שלא יגרסו את הכביש בנסיעתם.
לאחר חתימת הסכם אוסלו א' ב-1993, נותרו בידי ישראל ציר נצרים, ההתנחלות נצרים ומעט מסביבותיה, שהפכו למובלעת, שכונתה "מובלעת נצרים".
בשלב מסוים הכביש נסגר לנסיעת ישראלים דרך קבע, ונפתח רק לנסיעת שיירות כלי רכב בליווי כוחות צה"ל, לאחר שבוצעה פתיחת ציר על ידם.
בציר, שנהיה לדרך הגישה היחידה למובלעת, והוגדר בהסכם אוסלו ב' כשטח B, ביצעו מחבלים פלסטינים מספר פיגועים בולטים, בהם פיגוע התאבדות בצומת נצרים בנובמבר 1994 שבו נרצחו שלושה חיילים.
בשנת 2000 אירעה בצומת פרשת מוחמד א-דורה.
אזור זה, כמו גם מעבר קרני שחיבר את הציר לישראל, היה יעד מועדף לפיגועים.
ב-2005, במסגרת יישום תוכנית ההתנתקות, פונתה ההתנחלות נצרים, וכוחות צה"ל יצאו מרצועת עזה כולה ובפרט ממסדרון נצרים.
בסוף 2008, במהלך מבצע עופרת יצוקה, השתלטה חטיבה 401 על שטח המסדרון, ובכך הפרידה בין עזה לשאר הרצועה.
במלחמת חרבות ברזל (2023 והלאה)
מיד עם תחילת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, שהחלה בחודש אוקטובר 2023, כבשה אוגדה 36 של צה"ל את המסדרון.
מטרת הכיבוש המחודש הייתה כיתור העיר עזה במסגרת קרב עזה, וביתור הרצועה לשני חלקים.
לאורך כל חודשי הלחימה, שמר צה"ל על נוכחות צבאית במקום, כחלק ממשימת ביתור הרצועה ומניעת מעבר תושבים לצפונה.
בינואר 2024 פורסם, כי צה"ל מתכוון להמשיך להחזיק במסדרון לפרק זמן של לפחות מספר חודשים, במטרה לשמור על הנתק בין חלקי הרצועה.
במהלך חודשי הלחימה הבאים, השליטה במסדרון נצרים הפכה למשימת הקבע היחידה של צה"ל ברצועה, ונוצרה בה מציאות של שגרה מבצעית, דומה לשליטת צה"ל ביהודה ושומרון.
במהלך חודשי המלחמה הארוכים, צה"ל השתמש בציר לצורך תנועה מהירה ומפתיעה במבצעים ובפשיטות מקומיות, בהם מבצע ניתוח מקומי ומבצע ארנון.
מחבלי חמאס פעלו מרחוק נגד כוחות צה"ל, יזמו ירי מרגמות כמעט יומי, וניסו לפגוע בחיילים באמצעות צלפים.
בחמאס שאפו לצבור כוחות מחדש מול צה"ל, בשני צדי המסדרון - הצפוני בעיר עזה והדרומי בעיירות שבמרכז הרצועה.
לכן, צה"ל יזם פשיטות שמטרתן הגעה לחמאס בצפון הרצועה.
נוסף על כך, מסדרון נצרים הורחב בפעולות יומיות של צה"ל באופן שאמור לפגוע ולהרחיק את נוכחות חמאס בשכונות שמסביב למסדרון - השכונות הדרומיות של העיר עזה כזייתון ושייח' עג'לין מצד אחד, ופאתי העיירות אל-בורייג' ונוסייראת מהצד השני.
בצה"ל המשיכו לחפש מנהרות שעברו מתחת למסדרון.
בתחילה היו מספר ניסיונות מצד עזתים לחצות את המסדרון צפונה.
כמה ניסיונות קטנים סוכלו בעקבות מודיעין מקדים וזיהוי של אוטובוסים שהגיעו לנוסייראת.
אך עם הרחבת המסדרון נסגרה אפשרות המעבר צפונה כליל, ומתאפשר רק מעבר דרומה.
במרחב המסדרון שלטו אוגדות רבות בזמנים שונים.
באמצע חודש פברואר 2024 השתחררה אוגדת המילואים 99, ואת האחריות למסדרון קיבלה אוגדה 162 על חטיבות הנח"ל ו-401. אוגדה 162 החלה לפעול במודל של פשיטות ממוקדות סביב המסדרון, כאשר חטיבת הנח"ל תופסת את המסדרון באורח קבע, וחטיבה 401 מנהלת את הפשיטות בסביבתו.
בסוף חודש אפריל יצאה אוגדה 162 מהמסדרון על מנת להיערך לקרב רפיח, ומסרה את המסדרון לאוגדה 99 שוב, הפעם בהובלת חטיבות כרמלי (2) ויפתח (679).
בתחילת חודש יוני נכנסו תחת האוגדה חטיבת אלכסנדרוני וחטיבה 8.
באמצע חודש יולי 2024 השתחררה אוגדה 99, ואת האחריות למסדרון קיבלה אוגדה 252, כשתחתיה בתחילה חטיבת הראל (10) וחטיבת ירושלים (16), אלה הוחלפו בהמשך בחטיבת המחץ (14) וחטיבה 5. בנובמבר יצאה אוגדה 252 ונכנסה למסדרון במקומה אוגדה 99 בפעם השלישית.
על פי עדויות של לוחמים וקצינים שפורסמו בהארץ, מפקד אוגדת עזה אסר כניסת פלסטינים למסדרון נצרים, והנחה את החיילים לירות בכל פלסטיני שנכנס לשטח.
על פי דברי תא"ל יהודה ואך, מפקד עוצבת סיני, פלסטינים שנכנסים לשטח, גם אם אינם חמושים, נחשבים כמחבלים מתוך הנחה שמדובר ב"סייענים" שבאו לאסוף מודיעין או לבחון את מוכנות צה"ל.
בין ההרוגים נמנים גם נשים וילדים.
באחד המקרים פורסם אירוע בו כוחות האוגדה הרגו כ-200 מחבלים.
בבדיקה לאחר מכן, מתוך 200 ההרוגים שנשלחו לבדיקה, רק עשרה אומתו כפעילי חמאס מוכרים.
ב-27 בינואר 2025, במסגרת עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס ולאחר שחרור 4 חטופות, צה"ל נסוג מרובו של מסדרון נצרים, ועשרות אלפי עזתים חצו אותו צפונה.
דרך א-ראשיד נפתחה לחצייה רגלית, ודרך סלאח א-דין נפתחה לתנועת רכבים.
בידוק הרכבים בוצע על ידי צוות מחברת "UG Solutions" שבסיסה בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
ב-9 בפברואר השלים צה"ל את הנסיגה מהציר כחלק מהעסקה.
ב-19 במרץ 2025 כבש צה"ל מחדש חצי מציר נצרים לאחר קריסת הסכם הפסקת האש בין ישראל לחמאס.
ב-1 באוקטובר 2025 בעת מבצע מרכבות גדעון ב', הודיע צה"ל על כיבוש מלא של הציר מחדש, כ-8.5 חודשים לאחר הנסיגה.
במרץ 2024 נבנו במרחב המסדרון מגננים, גדודיים וחטיבתיים, שבהם עברו כל החטיבות הלוחמות.
שוהים בהם לוחמים בין הפשיטות ברצועה ופלוגות לוגיסטיות.
בנוסף, צה"ל הקים שתי עמדות בידוק ביטחוני חד-כיווניות, לצורך מעבר עזתים לדרום הרצועה.
ישראל לא מאפשרת מעבר צפונה דרך המסדרון, למעט לאספקה הומניטרית.
המחסום המערבי, מחסום נצרים, על מפגש הצירים דרך א-רשיד וכביש 749, נמצא קרוב לבסיס נצרים.
בתקשורת הזרה נקרא על שם הרחוב בו נמצא, "מחסום א-רשיד".
המחסום המזרחי הוא מחסום צומת נצרים, שנמצא בצומת נצרים, בהצטלבות בין כביש 749 לדרך סלאח א-דין.
הכוחות המחזיקים את המסדרון צוידו באמצעים לפיזור הפגנות, על מנת למנוע כל ניסיון של חמאס או גורמים אחרים להשיב עזתים לצפון רצועת עזה, ואכן, דווחו ניסיונות של עזתים לחזור לצפון הרצועה.
צה"ל החל בהקמת חמישה או שישה בסיסים לאורך המסדרון, כאשר המערבי בהם הוא בסיס נצרים, בסיס גדול במערך בסיסים בהקמה במסדרון שמטרתם שליטה על השטח והגברת היכולת לצאת למבצעים צבאיים ברצועה ביעילות.
בסיס נוסף הוקם במבנה בית החולים הטורקי.
רוב הבסיסים האחרים קטנים יותר, ומכונים "במ"קים" – בסיס מבצעי קטן.
בכל בסיס הוקם תורן, המשמש כמגדל תקשורת ולצורך אמצעי תצפית.
במאי פורסם כי צה"ל השלים את בנייתם של ארבעה מוצבים גדולים לאורך המסדרון.
בצפון-מערב המסדרון, הוקם המזח האמריקאי בעזה ששימש להספקת סיוע הומניטרי לרצועת עזה באביב 2024 עד לסגירתו ב-17 ביולי 2024.
במהלך המלחמה, פעל צה"ל להרחבת המסדרון בהדרגה.
באמצע אפריל 2024 הורחב המסדרון לכיוון דרום על ידי הקמת גשרים מעל נחל עזה ולחימה בצפון נוסייראת.
בתחילת יולי 2024 צה"ל פעל להרחבת המסדרון ברצועה משני ק"מ לכחמישה ק"מ, תוך הריסת מבנים בצידי המסדרון, סילוק תשתיות חשודות ושיפור המיגון ללוחמים.
על פי עדויות לוחמים וקצינים בכירים, בין אוגוסט לספטמבר 2024 עסק כוח צמ"ה פלדות בהריסת מבנים נרחבת בשטח המסדרון ללא צורך מבצעי.
את היחידה הקים אל"ם במיל' גולן ואך, אחיו של תא"ל יהודה ואך, מפקד אוגדה 252 שהייתה אחראית בזמנו על המסדרון.
על פי העדויות הכוח הוכנס למסדרון ללא רישום כניסה ויציאה, ופעל במטרה להרוס כמה שיותר מבנים.
העיירה אל-מוע'ראקה שבשטח המסדרון, בה גרו יותר מ-10,000 אנשים, נהרסה לחלוטין.
בנובמבר 2024, הגיע רוחבו של המסדרון לכ-7 קילומטרים, כמעט כאורכו (8 ק"מ).
במרץ 2025 השמיד צה"ל את בית החולים הטורקי שבשטח המסדרון.
צה"ל פתח בחקירת נסיבות ההשמדה, בחשד כי תא"ל יהודה ואך הורה על פיצוץ המבנה בלי קבלת האישור הדרוש.
כיום כמעט ולא נותרו בתים בנויים ברחבי המסדרון, למעט אלה שבשימוש צה"ל.
חיילים ששירתו במסדרון נצרים ובאזורים נוספים ברצועה העידו במאי 2025 על הרס מבנים רבים שנעשה ללא צורך מבצעי והביעו חשש כי פעולה זו העלולה להיחשב כפשע מלחמה.
מסה ומריבה הוא שמו של אתר מקראי הנזכר בסיפור מסה ומריבה פרשת בשלח שבספר שמות.
על פי המסופר שם, בני ישראל חנו ברפידים שבמדבר סיני באחת התחנות הראשונות לאחר יציאת מצרים, בחודש השני ליציאה.
שם המקום הוסב למסה ומריבה בעקבות מריבה שרבו בני ישראל עם משה וניסיון (מסה) שניסו את ה' בתלונתם על העדר מים במדבר.
על פי המסופר בסוף פרשת בשלח שבספר שמות, כשהגיעו בני ישראל לרפידים לא היו להם שם מים לשתייה, והם רבו עם משה ודרשו ממנו לספק להם מים, תוך האשמתו בכך שהוצאתם ממצרים תוביל למותם בצמא:
משה פנה אל ה' שיורה לו כיצד לנהוג למול דרישת ההמון הזועם שעלול לסוקלו, וה' מורה לו להכות בעזרת מטהו בצור שבחורב לעיני הזקנים, דבר שיגרום באופן ניסי להוצאת מים מן הסלע.
לאחר שמשה עשה כן, והעם שתייה לרוויה, הסב משה את שם המקום ל"מסה ומריבה" על שם המריבה עם משה והניסיון שניסו את ה' בדורשם מים:
אף שעל פי המתואר במקרא סיפור מסה ומריבה התרחש ברפידים שבמדבר סיני, וסיפור מי מריבה התרחש במדבר צין, כמה חוקרי מקרא טוענים שסיפור מי מריבה הוא גרסה נוספת לסיפור מסה ומריבה, ומדובר למעשה באותו המקום, כאשר הנוסח בספר שמות הוא מהמקור השערת התעודות, והנוסח בספר במדבר הוא מהמקור הכוהני.
לטענתם, התיאור האחרון, כמו המקור הכוהני בכלל, נחשב לניסיון להחליף את גרסת השערת התעודות, שאינו מתייחס לאהרן כחשוב כפי שהמחבר הכהני היה מעוניין.
מסה ומריבה הוא סיפור תנכ"י שנכתב בפרשת בשלח.
ה' הורה למשה להכות בסלע ויצאו ממנו מים, בניגוד למי מריבה בהם ההוראה הייתה לדבר אל הסלע.
מסה ומריבה הוא הסיפור השני המתואר במקרא בו סופקו לבני ישראל מים במדבר באופן ניסי לאחר מרה, בסיפור זה נוצרה בארה של מרים.
על פי המסופר בסוף פרשת בשלח שבספר שמות, כשהגיעו בני ישראל לרפידים לא היו שם מי שתייה.
משה פנה אל ה' שיורה לו כיצד לנהוג למול דרישת ההמון הזועם שעלול לסוקלו, וה' הורה לו להכות במטהו בצור לעיני השבעים הזקנים, דבר שיגרום באופן ניסי להוצאת מים מן הסלע.
לאחר שמשה עשה כן, יצאו מים מן הסלע.
סלע זה הוא בארה של מרים, אשר סיפק מי שתייה לבני ישראל במדבר ארבעים שנה עד מותה של מרים הנביאה.
בעקבות סיפר זה שונה שם המקום ל"מסה ומריבה".
השיר "הפלא ופלא" שכתב יעקב דוד קמזון והלחין ידידיה אדמון מתחיל עם סיפור משה והסלע וממשיך שלמי הסלע היו תכונות פלאיות, כאשר משה נתן לגדי אחד לשתות, אז עבר כנראה הגדי התבגרות מואצת וקרניו צמחו לפתע שבהם נגח בשבעים זאבים וזכה לחיי נצח.
מסדרון סופה (מכונה גם: מסדרון מורג) היא האצבע הרביעית מצפון במסגרת תוכנית חמש האצבעות ברצועת עזה, המפרידה בין ח'אן יונס וסביבותיה לרפיח וסביבותיה.
במערב המסדרון עמדו, עד ההתנתקות, ההתנחלויות גדיד, גן אור, בדולח, פאת שדה, שליו, רפיח ים, עצמונה וכרם עצמונה, עם רצף טריטוריאלי ביניהן.
במרכז המסדרון עמדה מורג, מבודדת יחסית.
עם הקמת והרחבת נוה דקלים וביסוס גוש קטיף, תוך ביצוע הסכמי אוסלו באמצע שנות ה-90, ובעקבות הבנייה היהודית באצבע רק בחלקו המערבי, היו תשעת יישובים אלה לדרום גוש קטיף, ולא למסדרון בפני עצמו.
אורך המסדרון כ-12 קילומטר, בין מעבר סופה לים התיכון באל-מוואסי, דרך דרך סלאח א-דין, כביש ח'אן יונס–רפיח ומיקומו ההיסטורי של דרום גוש קטיף, עד אל-מוואסי ודרך א-רשיד על הים.
כביש 240 עבר לאורך מסדרון זה, וחיבר את היישובים לכביש 232 סמוך לקיבוץ חולית.
מהצד השני, הוביל הציר כל הדרך לצומת גוש קטיף, ולמעשה היה הכביש המרכזי בגוש.
על פי הסכמי אוסלו, ציר 240 שבמסדרון אמור להימצא בשליטה ישראלית.
אולם, עם חתימתם, נסגר מרכז ומזרח המסדרון לישראלים והציר ננטש.
כך, למעשה, פורק המסדרון, וכביש 240 פוצל לקטע שבתוך הקו הירוק וקטע שתוך בגוש קטיף.
התושבים שהשתמשו בציר נאלצו להתחבר מאז לתחומי הקו הירוק דרך ציר כיסופים, בצפון גוש קטיף.
צבא הגנה לישראל פתח את הציר מספר פעמים בתקופה שבין הסכמי אוסלו להתנתקות, מסיבות ביטחוניות.
במסגרת ביצוע תוכנית ההתנתקות פינתה ישראל גם את תשעת היישובים שבמסדרון.
כיום נמצא במסדרון ציר מורג.
המסדרון הוקם במסגרת תוכנית חמש האצבעות, שמטרתה הייתה לחלק את רצועת עזה לארבעה חלקים בכדי להקל על ישראל את השליטה בה.
מסדרון זה מפריד בין העיר ח'אן יונס וסביבתה, וכן שאר האוכלוסייה העזתית, לרפיח וסביבתה.
היישוב הראשון במסדרון, מורג, הוקם ב-1972 במרכזו, בתקופת ממשלת ישראל ה-15 בראשות גולדה מאיר והמערך.
עד ביצוע תוכנית ההתנתקות ב-2005 היה ליישוב היחיד במרכז המסדרון.
במסדרון היה חלקו המרכזי של כביש 240, ציר שחיבר בין מעבר סופה ליישוב מורג ולאחר מכן לעצמונה ורצף הטריטוריאלי של גוש קטיף.
הציר הצטלב עם דרך סלאח א-דין, שהייתה חלק מכביש 4, ועם כביש ח'אן יונס–רפיח.
בכניסה מהציר למורג הייתה צומת מורג, שהיוותה יעד מועדף לפיגועים.
במסגרת גל בנייה באזור הוקמו בדולח ב-1979, ושליו ב-1980, כהיאחזויות נח"ל.
הוקם גם המאחז עצמונה בסיני, כהתנגדות לפינוי סיני במסגרת ההסכם בין ישראל למצרים.
ב-1982 נעקרה עצמונה מסיני, ותושביה עברו למורג, שם שהו במשך כשלושה חודשים, במקביל להכנת התוכנית ליישוב בהיאחזות בדולח.
ב-6 ביולי הם עברו לבדולח ואזרחו אותה.
שם המקום שונה ל"מצפה עצמונה", ונערכה בו עצרת מחאה במלאת שנה לפינוי, בדרישה להשיב את ההתיישבות היהודית בסיני.
בהמשך עברו התושבים לשליו ואזרחו גם אותו, עקב הצפיפות בבדולח, ותוך נטישת בדולח.
רק בה'תשמ"ז, 1987, עברו התושבים ליישוב הקבע שלהם – בני עצמון.
אז הפך שליו חזרה למחנה צבאי.
למעשה, היישוב עצמונה "עבר דירה" פעמיים נוספות בתולדותיו, כאשר לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות התפצל לשתי אתרים זמניים שונים ולאחר מכן לנווה ולשומריה.
סך הכול עבר היישוב שישה מעברים, בין שבעה מקומות.
שני היישובים הראשונים נבנו על ידי גרעיני התיישבות שהוקמו ב-1979.
ב-1986, סמוך להקמת יישוב הקבע בני עצמון, הוקמה מחדש בדולח.
החל מ-1989 שהו תושבי פאת שדה לעתיד במחנה הצבאי שליו.
ביולי 1991 נורה משה בוכריס על ידי מחבלים בפיגוע בצומת מורג, ונפצע אנוש.
כהפקת לקחים מהפיגוע, הקים צה"ל מוצב באותה נקודה.
למרות המוצב הצה"לי, יומיים לאחר מכן ביצעה חוליית מחבלים אחרת פיגוע כ-200 מטרים משם, ופצעו את אמנון יהלומי.
ב-24 באוקטובר 1993 נרצחו בפיגוע בסמוך למורג 2 חיילי צה"ל: רס"ל (מיל') אהוד רוט, בן 35, וסמל אילן לוי, בן 23. הם נרצחו על ידי חוליית חמאס.
גופותיהם נמצאו במחנה הפליטים ח'אן יונס.
בנספח הביטחוני להסכמי אוסלו נקבע כי ישראל תותיר בשליטתה במסדרון את כביש 240 ואת דרום גוש קטיף למעט אל-מוואסי.
פירוש הדבר הוא ויתור ישראלי על המסדרון והישארות רק בציר שבו.
בפועל, צה"ל לא נשאר גם בציר בחלקו שבין מורג למעבר סופה, אלא רק ביצע בו מבצעים צבאיים מעת לעת.
דרום גוש קטיף סבל מטרור עזתי, בעיקר על ציר מורג, שחיבר את מורג לעצמונה.
בין כלל יישובי המסדרון, למעט מורג, היה רצף טריטוריאלי כחלק מדרום גוש קטיף.
מורג, לעומת שאר היישובים, נהייתה למבודדת, בהיותה מרוחקת כ-3 קילומטרים מהיישוב היהודי הקרוב, עצמונה.
ציר מורג, הקטע בכביש 240 שחיבר ביניהם, והיחיד למורג וממנה, סבל קשות מפיגועי טרור של מחבלים עזתים, ומטעני חבלה הופעלו על ידי מחבלים במטרה לפגוע ביהודים הנעים על הציר.
יעד מועדף לפיגועים היה צומת מורג, שנהיה לכניסה היחידה ליישוב המבודד.
צה"ל ביצע עבודות חישוף לאורך הציר, במטרה להרוס מקומות מהם עלולים לצאת פיגועים נגד ישראלים.
בנוסף גרר המצב הביטחוני חרדות בקרב חלק מתושבי היישוב.
בפיגוע ב-4 בספטמבר 1994 בצומת מורג, נרצח סמל ויקטור שיכמן, בן 20 בנופלו.
בשנת 2000 הוקם המאחז כרם עצמונה על ידי תושבים מעצמונה בין היישובים עצמונה ומורג, כמענה לבעיית הבידוד שלה.
המאחז אומנם לא פתר את בעיית הבידוד של מורג באופן מוחלט, שכן קטע הציר שאינו מוקף שטחי C נותר ככזה, אך המאחז קירב את מורג גאוגרפית לשאר גוש קטיף, למרחק של כקילומטר וחצי.
בקטע הציר שנותר מבודד ומוקף שטחי A התבצעו עוד פיגועים באינתיפאדה השנייה.
אחד הפיגועים היה הפיגוע במוצב ליד מורג, בו נרצחו שלושה חיילי צה"ל.
פיגוע נוסף היה ירי של מחבלים עזתים לעבר אוטובוס ילדים ישראלי סמוך לצומת מורג, ללא נפגעים, בדצמבר 2000. במהלך האינתיפאדה הונחו מטעני חבלה בשטח המבודד של היישוב ובדרך הגישה אליו.
במהלך השלטון הישראלי בציר השתמש בו צה"ל למטרות ביטחוניות.
מהציר, שישב על כביש ח'אן יונס–רפיח, הייתה שליטה על הרבה מהתנועה בין הערים האלה.
דוגמה לשימוש ביטחוני של צה"ל בציר היא בחיסול גמאל א-ראזק בנובמבר שנת 2000. א-ראזק היה מחבל בכיר בתנזים, הזרוע הצבאית של פת"ח, וחוסל יחד עם שלושה מחבלים נוספים בכביש בין ח'אן יונס לרפיח, סמוך לצומת מורג.
בנספח הביטחוני להסכמי אוסלו נקבע כי כביש 240 בחלקו העובר במסדרון יישאר בשליטה ישראלית.
למרות זאת, לא נעשה שימוש בציר וצה"ל יצא ממנו.
בכך, ציר כיסופים נהיה לדרך החיים היחידה לתחומי גוש קטיף, ונוצר רצף טריטוריאלי בין ח'אן יונס ורפיח,
באוגוסט 2001, לדוגמה, פתח צה"ל את הציר בשימוש כוחות חיל רגלים, שריון וחיל ההנדסה, לאחר כשנה בה לא נעשה בו שימוש ישראלי, במטרה לבודד את רפיח ולמנוע העברת כלי נשק ממנה לשאר החבל, ואכן רפיח נותקה למשך יומיים.
במבצע גורם צבאי בכיר אמר כי צה"ל מתכוון לקיים נוכחות צבאית קבועה במסדרון, אך לא נוכחות אזרחית.
המבצע התקיים בעקבות הפיגוע במוצב מרגנית, שיצא מרפיח למוצב מרגנית (דרך המסדרון), ובו נהרגו שלושה חיילי צה"ל, ביניהם סגן מפקד גדוד שקד, ונפצעו שבעה.
גם בינואר 2002 הוכנס כוח צה"ל למסדרון סופה והשתלט עליו, במטרה להפריד בין רפיח לשאר הרצועה ולמנוע מעבר של גורמים חבלניים לח'אן יונס.
באותה התקופה התפתחו היישובים מאוד, כמו שאר גוש קטיף, והוגדלו.
נרשמו רק מעט פיגועים במסדרון שאינם לציר מורג וסביבותיו.
במסדרון הוקם יישוב חדש ב-2001: שליו, במחנה שליו שהיה מיושב בעבר על ידי העצמונאים.
מספר הפיגועים הגדול בצירי חבל עזה שהובילו ליישובים הישראליים, צירים שהיו מוגדרים שטחי B, ובהם נדרשו ישראלים לעבור כדי להגיע למובלעות הישראליות, יצרו דיון ציבורי נרחב סביב שאלת נוכחות צה"ל בעזה.
ראש ממשלת ישראל אריאל שרון נבחר באותה תקופה בעת שהוא תומך בעמדת הימין הישראלי, שטען כי הסיבה לפיגועים היא הסכמי אוסלו, ואם הרשות הפלסטינית לא הייתה מוקמת והצירים היו נשארים בשלטון ישראלי מלא – אזי השליטה הישראלית עליהם הייתה פשוטה יותר.
אולם, במהלך כהונתו שינה את עמדתו וצידד בשמאל, שעמדתו קובעת כי הבעיה איננה השלטון הערבי – אלא היישובים הישראלים בחבל עזה.
שרון החל לטעון, בניגוד לעמדה עליה נבחר, כי אם צה"ל ייסוג מהרצועה ויפנה את היישובים הישראלים ממנה – לא יוכלו להיות בה פיגועים נגד ישראלים, כי לא יהיו בה ישראלים.
אריאל שרון, שטבע בתחילת אותה הקדנציה שלו בכנסת את הביטוי "דין נצרים כדין תל אביב", והיה בעברו מהדוחפים העיקריים להקמת נצרים, ביצע את תפיסת השמאל במלואה במלואה, חרף התנגדות מחנהו ובוחריו שלו.
בקיץ 2005 נעקרו כל היישובים היהודיים מחבל עזה, בהם יישובי מסדרון סופה.
במסגרת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, צה"ל מקים באזור את ציר מורג.
מסדרון זנגזור הוא רעיון למסדרון תחבורה שאם ייושם, יאפשר לאזרבייג'ן גישה בלתי מוגבלת לנחצ'יבאן ללא מחסומים ארמניים במחוז סיוניק בארמניה.
ובמובן הרחב, ייצור מסדרון גאופוליטי שיחבר את טורקיה לאוכלוסיות טורקיות במדינות נוספות ולשטח שנחשב בעיניהם כ"טורקיה הגדולה".
הקונספט לא היה חלק מהסכם הפסקת האש בין נגורנו-קרבאך לשנת 2020, אך הוכנס ללקסיקון הגאופוליטי מאוחר יותר על ידי אילהם אלייב.
מאז הוא קודם על ידי אזרבייג'ן וטורקיה, בעוד שארמניה התנגדה לו בהתמדה, בטענה ש"היגיון המסדרון" סוטה מהצהרת הפסקת האש, וכי מדובר בסוג של תעמולה.
המסלולים הפוטנציאליים ודרכי התחבורה מהמסדרון מהווים נקודות מחלוקת בין אזרבייג'ן לארמניה מאז 1989. אזרבייג'ן יזמה פרויקטים של בנייה בשטחה והציגה אותם כחלק מיישום "מסדרון זאנגזור" ואיימה שאם ארמניה לא תרצה בכך, אזרבייג'ן "תחליט על זה בכוח".
במהלך השיחות התלת-צדדיות בשנת 2021, ארמניה הביעה נכונות להשתתף בשיקום קווי הרכבת מתקופת ברית המועצות שחיברו היסטורית את אזרבייג'ן ונחיצ'בן, דבר שאזרבייג'ן פירשה כהסכמה ארמנית ל"מסדרון זאנגזור".
לדברי רוסיה, הצד השלישי, מה שנדון הוא פתיחת חסימות בתקשורת אזורית, ולא יצירת "מסדרון".
משקיפים בין-לאומיים שונים אפיינו את "מסדרון זאנגזור" כאג'נדה פאן-טורקית.
פרשנים פוליטיים מסוימים הדגישו את עניינה של רוסיה בפיתוחו, בהתחשב בכך שהיא לכאורה תהיה הערבה הביטחונית של המסלול.
באוגוסט 2025, חתמו ארמניה ואזרבייג'ן על הסכם שלום ראשוני בתיווך אמריקני.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ אמר בחדר הסגלגל ש"אזרבייג'ן וארמניה מתחייבות להפסיק להילחם לתמיד ובאופן קבוע" והודיע על הקמת "נתיב טראמפ לשגשוג ושלום בין-לאומי" במסדרון.
לדברי טראמפ, מדובר בנתיב יבשתי שיחצה את ארמניה ויאפשר חיבור בין אזרבייג'ן למובלעת האזרית נחצ'יבאן, שיופעל למשך 99 שנה על ידי חברה אמריקנית.
זאנגזור היה שמו של מחוז שנוצר על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1868 כחלק ממחוז יליזבטפול, וכיסה שטח הכולל את מה שהוא כיום החלק הדרומי של ארמניה.
סיוניק, השם הארמני, הוא מונח עתיק יותר מימי קדם.
אזור סיוניק/זאנגזור היה שנוי במחלוקת בין הרפובליקות הראשונות של ארמניה ואזרבייג'ן בין השנים 1918 ו-1920, לאחר קריסת האימפריה הרוסית.
בינואר 1919 אישרה בריטניה את סמכות השיפוט האזרבייג'נית על השטח אך ההתנגדות הארמנית החזיקה מעמד בלחץ צבאי עד ששתי הרפובליקות שולבו בברית המועצות.
בתקופה הסובייטית, שני קווי רכבת חיברו את נחיצ'בן עם השטח העיקרי של אזרבייג'ן הסובייטית הסובייטית.
הקו הקצר יותר, שעבר דרך אזור סיוניק (המחוז הדרומי ביותר בארמניה), נבנה מוקדם יותר, בשנת 1941, ואילו קו ירוואן–איג'באן–קזאקס, צפונה יותר, נבנה בשנות ה-80 כמסלול חלופי, שחיבר את ירוואן לבאקו ולרוסיה.
שני הקווים ננטשו מאז 1992 עקב סכסוך נגורנו-קרבאך.
משנת 1989, אזרבייג'ן חסמה משלוחי חומרים לארמניה ולקרבאך, ובתגובה הטילה ארמניה מצור על נחיצ'בן.
נחיצ'בן סבלה משמעותית מהמצור הכלכלי מצד ארמניה, וכך גם ארמניה, שאינה גובלת בים, סבלה ממצור כלכלי שהטילה אזרבייג'ן ובת בריתה טורקיה.
קשרי אוויר ויבשה בין אזרבייג'ן לרפובליקה האוטונומית של נחיצ'בן נאלצו להתבצע דרך שטח טורקי או איראני.
בשנת 1992 דגלה טורקיה ב"תפיסת המסדרון הכפול" שהוצגה לראשונה על ידי פול א.
גובל, שהציעה חילופי טריטוריה בין ארמניה לאזרבייג'ן.
על פי ההצעה, אזרבייג'ן תוותר על נגורנו-קרבאך, שתהיה קשורה לארמניה.
בתמורה, ארמניה תמסור את מסדרון זאנגזור הדרומי לאזרבייג'ן, שיחבר את נחיצ'בן לאזרבייג'ן.
עם זאת, ההתנגדות בשתי המדינות הייתה חזקה לחילופי השטחים, ולכן התוכנית לא צלחה.
הסכם הפסקת האש משנת 2020
חידוש קשרי התחבורה נקבע בסעיף 9 להסכם הפסקת האש שנחתם בתשעה בנובמבר 2020 בסוף המלחמה השנייה של נגורנו-קרבאך, ונכתב בו:
בסוף שנת 2020, רוסיה הודיעה על רצונה לחבר את נחיצ'בן לשאר אזרבייג'ן באמצעות קו רכבת שיעבור דרך ארמניה.
אזרבייג'ן, ארמניה ורוסיה הקימו קבוצת עבודה של שלוש המדינות במטרה לפתוח חסימות בתקשורת באזור.
בהקשר זה, שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב אמר כי פעילותה של קבוצה זו תשמש ליישום צעדים בוני אמון ולפתרון בעיות הומניטריות, וכי האינטרסים של טורקיה ואיראן נלקחים בחשבון במהלך התייעצויות תלת-צדדיות.
ב-31 בדצמבר 2020, אלייב, נשיא אזרבייג'ן הודיע על תוכניות לבניית קו רכבת מהורדיז לזנגילן, משם ישמשו משאיות להובלת סחורות לנחיצ'בן ולטורקיה, דבר המצביע על קשר תחבורה עתידי פוטנציאלי בין זנגילן לנחיצ'בן דרך סיוניק.
לדבריו, המסדרון עשוי בסופו של דבר להפוך לחלק ממסדרון התחבורה הבין-לאומי צפון-דרום (נקרא גם המסדרון הצפוני-דרומי), שיחבר את איראן לרוסיה דרך אזרבייג'ן וארמניה, בעוד שארמניה תקבל קשר רכבת לרוסיה, איראן ואולי גם לטורקיה.
ב-14 בינואר 2022, ראש הממשלה ניקול פשיניאן הקים קבוצת עבודה לשיקום קטעי הגבול מיראשך-נחיצ'בן ומקטעי מגרי של מסילות הרכבת הארמניות.
יועץ ראש הממשלה ארטשש טומניאן מונה לראש קבוצת העבודה.
בפגישה תלת-צדדית בינואר 2021 של מנהיגי רוסיה, אזרבייג'ן וארמניה, הדגיש נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את נושא פתיחת קשרים וגבולות כלכליים, מסחריים ותחבורתיים, והודיע כי תוקם קבוצת עבודה משותפת בראשות סגני ראשי ממשלת מדינות אלה כדי לעבוד על כך.
בפברואר 2021, התעוררה מחלוקת סביב סעיף בהסכם הפסקת האש בין נגורנו-קרבאך משנת 2020, שקבע את פתיחת כל הקשרים הכלכליים והתחבורתיים באזור, כולל זה שבין האזורים המערביים של אזרבייג'ן לרפובליקה האוטונומית של נחיצ'בן.
נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב הצהיר כי הסכם הפסקת האש מכיל סעיף מיוחד להקמת "מסדרון נחיצ'בן".
ממשלת ארמניה ומפלגות האופוזיציה הארמניות דחו טענה זו והדגישו כי הסכם הפסקת האש אינו מכיל סעיפים להקמת "מסדרון" כזה.
באפריל 2021, הודיע אלייב כי העם האזרבייג'ני יחזור למה שתיאר כ"זנגזור המערבי" ו"אדמותיה ההיסטוריות" של אזרבייג'ן בתוך גבולות ארמניה, אך לאזרבייג'ן אין תביעות טריטוריאליות לאף מדינה זרה.
עם זאת, שבוע לאחר מכן, הוא הזהיר כי אזרבייג'ן תקים את "מסדרון זאנגזור" בכוח אם ארמניה לא תסכים להקמת המסדרון.
משרד החוץ הארמני הגיב כי המדינה "תנקוט בכל האמצעים הדרושים כדי להגן על ריבונותה ושלמותה הטריטוריאלית".
במאי 2021, אמר ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן, כי בעוד שארמניה אינה מוכנה לדון ב"היגיון המסדרון", היא להוטה לפתוח קשרי תחבורה כאמצעי לתקשורת רכבתית ישירה עם איראן ורוסיה.
המחלוקת צוטטה כאחת הסיבות למשבר הגבול בין ארמניה לאזרבייג'ן בשנת 2021.
סבב חדש של שיחות תלת-צדדיות החל ב-20 באוקטובר 2021. יום קודם לכן, אמר סגן ראש ממשלת ארמניה, מר גריגוריאן, כי חלה התקדמות בשיקום קשרי הרכבת מימי ברית המועצות.
יום לאחר תחילת השיחות, צוטט אלייב כאומר כי הצד הארמני הסכים ל"מסדרון זאנגזור".
ב-9 בנובמבר 2021, סגן ראש ממשלת רוסיה ויו"ר משותף של כוח המשימה התלת-צדדי העוסק בקשרים חוצי גבולות, אלכסיי אוברצ'וק, אמר כי "ארמניה ואזרבייג'ן ישמרו על ריבונות על כבישים העוברים דרך שטחן".
משרד החוץ הרוסי אישר זאת, והגיב על הספקולציות בתקשורת בנוגע ל"מסדרון זאנגזור" כביכול.
יו"ר מרכז הניתוח ליחסים בין-לאומיים של אזרבייג'ן, פריד שאפייב, אמר שאם ארמניה לא רוצה לומר "מסדרון", אז ניתן להשתמש במונח חלופי, אך התעקש כי יש לתת גישה בלתי מוגבלת לתנועה בלתי מוגבלת לנחיצ'בן ללא מחסומים ארמנים, כאשר אבטחת קשרי התחבורה תסופק רק על ידי משמר הגבול הרוסי.
לדברי אנאר ולייב, דיקן האקדמיה הדיפלומטית של אזרבייג'ן, "מה שאזרבייג'ן רוצה זה בלי מחסומים, לא לעצור בגבול...
אנחנו במצב שבו יש לנו מינוף, יש לנו זמן ואנחנו יכולים להכתיב תנאים".
ב-15 בדצמבר 2021, בבריסל, במהלך מסיבת עיתונאים עם מזכ"ל נאט"ו ינס סטולטנברג, הביע אלייב את דעתו כי "מסדרון זאנגזור" צריך לתפקד כמסדרון לאצ'ין.
בתגובה לכך, אמר פשיניאן כי "אזרבייג'ן מנסה להביא את תהליך פתיחת החסימות של הקשרים האזוריים למבוי סתום" וכי "להקבלות שנעשו למסדרון לאצ'ין אין אפילו קשר קלוש לדיונים ולהכרזות שנחתמו עד לתאריך זה, והן אינן מקובלות על ארמניה".
ב-10 בינואר 2023, התייחס הנשיא אלייב לטענות שהמונח "מסדרון זאנגזור" אינו קיים בהסכם המשולש מ-9 בנובמבר 2020: "כן, הוספתי את המונח הזה לאוצר המילים הגאופוליטי מאוחר יותר.
עם זאת, כתוב שם בבירור שיש ליצור קשר תחבורתי בין האזורים המערביים של אזרבייג'ן לרפובליקה האוטונומית של נחיצ'בן, וארמניה צריכה לספק אותו".
פרויקטים של בנייה קשורים, על פי הדיווחים
בשנת 2021, אזרבייג'ן בנתה כבישים והחלה בבניית מסילת רכבת חדשה באזורים עליהם השתלטה לאחר המלחמה; גורמים רשמיים בה אמרו כי פרויקטים אלה של בנייה בוצעו כחלק מתוכנית המסדרון.
כאשר אירח את ארדואן בזנגלן בשנת 2021, אמר אלייב כי "המסדרון שיעבור כאן יאחד את כל העולם הטורקי".
הוא חזר על כך במהלך פגישת נציגי ארגון המדינות הטורקיות ב-12 בנובמבר 2021, והוסיף כי המסדרון יהפוך עבור המדינות הטורקיות לקשר עם אירופה.
טורקיה שואפת שנים רבות להקים מסדרון יבשתי ישיר לאזרבייג'ן, שאיפה שהייתה גורם מניע מאחורי רצח העם הארמני, שכן האוכלוסייה הארמנית עמדה בדרך מבחינה גאוגרפית.
ארגון Genocide Watch מאפיין את המסדרון כפרויקט פאן-טורקי ש"יעלה בחייהם של אלפי ארמנים".
אחמד קאזמי, מחבר הספר "ביטחון בדרום הקווקז", אמר למועצה האסטרטגית של איראן ליחסי חוץ כי "אזרבייג'ן מבקשת להקים את מה שנקרא מסדרון זאנגזור האשלייתי הפאן-טורקי בדרום ארמניה, בטענה של יצירת קישוריות באזור", וטען כי "מסדרון זה אינו תואם את המציאות הגאופוליטית וההיסטורית הנוכחית של האזור".
מאז תום מלחמת נגורנו-קרבאך השנייה, אזרבייג'ן קידמה יותר ויותר תביעות התפשטות לשטח ארמני, אותו היא מתארת כ"אזרבייג'ן המערבית".
בספטמבר 2022, כלי תקשורת פרו-ממשלתיים ופקידים אזרבייג'ניים מסוימים קידמו לזמן קצר את התפיסה האירידנטיסטית של "רפובליקת גויצ'ה-זנגזור", הטוענת לכל דרום ארמניה.
חבר הפרלמנט האזרבייג'ני חיקמת באבאוגלו מתח ביקורת על הרעיון, וקבע כי הוא מחליש את הטיעון הציבורי של אזרבייג'ן ליצירת מסדרון זנגזור.
במקום לבנות נתיב תחבורה בין אזרבייג'ן לנחיצ'בן המובלעת שלה בבידוד, ארמניה קראה לפתיחת מספר נתיבים בו זמנית, המחברים אותה ישירות לטורקיה ולאזרבייג'ן, ובכך לסיים את המצור ההדדי המתמשך שקיים מאז 1989.
תומאס דה ואל, עיתונאי לשעבר ועמית בכיר בקרנגי אירופה כתב: "היתרונות הכלכליים של פתיחת נתיבי תחבורה סגורים בדרום הקווקז, כולל כפי שנקבע בהסכם הפסקת האש מנובמבר 2020 בין ארמניה לאזרבייג'ן, יכולים להתרחב לכל מדינות האזור וכן לרוסיה, טורקיה ואיראן.
אך הפוליטיקה נותרה קשה בתוך האזור ובין המעצמות השכנות, כאשר האמון ביניהם הוא מחסור." לדברי דה ואל, "חששות ביטחוניים רודפים גם את התוכניות לפתוח מחדש את נתיב התחבורה החשוב בדרום ארמניה אל נחיצ'בן המובלעת של אזרבייג'ן וממנה.
אזרבייג'ן וטורקיה כבר מחוברות בכביש באמצעות מסילת הרכבת באקו-טביליסי-קארס החוצה את גאורגיה.
נתיב חדש דרך דרום ארמניה יוביל לתוצאה חשובה של ביטול הבידוד של נחיצ'בן והעלאת הכלכלה שלה.
מעבר לכך, נתיב זה יקבל משמעות רבה יותר רק אם התנועה דרכו תועמד לבדיקות ובקרות מינימליות; ארמניה מצידה מתעקשת שהיא אינה רוצה "מסדרון" בשטחה שאין לה שליטה עליו, והיא נתמכת בעמדה זו על ידי איראן".
רובין כינה פרשנות מחדש זו בלתי מוצדקת ולא לגיטימית, וטען כי הסרת המצור הכפול על ארמניה על מנת להפחית את התלות הארמנית ברוסיה ובאיראן תהיה הדרך הטובה ביותר להתקדם מהמצב.
לדבריו, "בעוד שטורקיה מקווה שמשאיותיה יוכלו לנסוע דרך זאנגזור לארמניה, כלי רכב ארמנים צריכים להיות מסוגלים גם לנסוע מירוואן לאיסטנבול.
אם הטורקים מקווים ליהנות מסחר בלתי מוגבל עם מרכז אסיה עד לגבול הסיני, אז הארמנים בארטסך צריכים ליהנות מאותו סחר בלתי מוגבל דרך טורקיה עד לצרפת או בריטניה".
חוקרי היחסים הבין-לאומיים ג'וואד הייראן-ניה ומחמוד מונשיפורי סבורים כי רוסיה שואפת לבסס את הגישה לשווקים במזרח התיכון דרך מסדרון זאנגזור לכאורה.
לדברי הייראן-ניה ומונשיפורי, הדבר ישלים את מטרתה של רוסיה לשלוט בנתיבי התקשורת המשתרעים מדגסטן לזנגזור, וגם מהגבול בו נפגשות נחיצ'בן וארמניה, ועד לגבול ארמניה עם טורקיה.
לדעת הייראן-ניה ומונשיפורי, רוסיה תרוויח בכך כמו אזרבייג'ן וטורקיה אם מסדרון זאנגזור ייושם.
יישום מסדרון זאנגזור יהיה אפוא חלק מתוכניותיה ארוכות הטווח של מוסקבה שמטרתן להבטיח בריתות חיוביות המבטיחות את השפעתה באזור, להקים מדינות וסאליות או בובות שהן המפתח לשימור האינטרסים ארוכי הטווח של רוסיה, ולבסס את השפעתה על שטחים הנמצאים מחוץ להישג ידם של פלישה פוטנציאלית של נאט"ו.
מסוע, שרשרת הובלה או סרט נע הוא אמצעי לשינוע מטענים ולהסעת נוסעים.
המסוע מורכב משתי גלגלות, עם לולאה רציפה המסתובבת סביבן.
הגלגלות ממונעות ומגלגלות את הרצועה ואת החומר המונח עליו קדימה.
מסועים משמשים רבות להעברה של חומר תעשייתי וחקלאי כגון תבואה, פחם ומחצבים.
כמו כן, המסועים משמשים לפריקה עצמאית של מטוסי תובלה, ספינות משא וקרונות משא.
מדרגות נעות ומדרכות נעות גם משתמשות בטכנולוגיה זו, כמו גם פסי ייצור.
חנויות משתמשות לעיתים במסוע על מנת להניע מוצרים לקופה.
בהשוואה למערכת המתוארת לעיל, מערכת הרצפה הנעה היא טכנולוגיה המשתמשת בלוחות על מנת להזיז משא על הרצפה.
השוואה נוספת היא מערכת המסוע הגלגל המשתמשת בסדרה של ארגזים מסתובבים.
המסוע הארוך בעולם ממוקם בסהרה המערבית.
אורכו 100 ק"מ, ממכרות הפוספט (זרחה) של בו קרא עד לחוף הדרומי ללאיון.
המסוע נחשב למערכת החוסכת בכוח אדם ומאפשרת לכבודה גדולה לנוע במהירות דרך תהליך.
מסוע לכת (כינויים נוספים: מדרכה נעה, דרכנוע) הוא מסוע המאפשר להתקדם למרחק גדול באופן מאוזן.
נהוג להציב מסועים כאלה בתחנות רכבת, רכבת תחתית, נמלי תעופה או במקומות אחרים עם מסדרונות ארוכים והומי־אדם.
מסועים אלה נועדו להקל על ההליכה למרחקים גדולים עבור אנשים בעלי לקות וכדי להנגיש אותה עבור מי שלקותו מפריעה לו ללכת.
לרוב, המהירות של מסועים אלה היא שלושה קילומטר לשעה (מהירות של הליכה איטית) אולם ישנם מסועי הליכה בקצב הליכה רגיל (חמישה קמ"ש) קצב הליכה מאומצת (שבעה קמ"ש) או מהירים יותר, כמו זה שבתחנת מונפרנאס שבפריז, שמהירותו מגיעה עד לתשעה קמ"ש.
מסוט, הנקרא לעיתים גם מפלג (באנגלית בריטית: Turnout או Points; באנגלית אמריקאית: Switch) הוא התקן המהווה חלק ממסילת הרכבת ומשמש למעבר בין שתי מסילות סמוכות או למיזוג שתי מסילות למסילה אחת (בכיוון ההפוך).
השליטה במסוטים דרושה על מנת לקבוע לאיזו מסילה תנותב רכבת העוברת במסוט.
לרכבת עצמה אין יכולת לבחור את המסילה אליה היא תנותב בדומה להגה של רכב הנוסע בכביש, והניתוב נעשה אך ורק באמצעות שינוי פיזי של מצב המסוט.
בעבר היו קיימים מסוטים הניתנים לשליטה ידנית באמצעות הזזת ידית כלשהי.
עובדי רכבת שהפעילו את המסוטים הידנים נקראו סווטים.
מסוטים מסוג זה הם נדירים כיום וניתן למצוא אותם בעיקר במערכות מיושנות יחסית כמו מסילות רכבת קלה ישנות, וכן באזורים שאינם שייכים למסילה הראשית (כמו מסילות צִדיות, מוסכי תחזוקה, ולעיתים מסילות המשמשות רכבות מטען בלבד).
במאה ה-21 מתבצעת השליטה במסוט באופן אוטומטי על ידי אות הנשלח ממחשב במרכז הבקרה האחראי לתפעול אותו קטע מסילה בהתאם לכיוון אליו צריכה להמשיך הרכבת הבאה העתידה לעבור במסוט.
התוכנה בונה מסלול לכל רכבת ויודעת את מיקומה המדויק באמצעות מערכות שנמצאות על גבי המסילה.
מהירות הנסיעה המותרת על המסוט נקבעת לפי אורכו.
ככל שהמסוט ארוך יותר כך העיקול שלו חד פחות ומהירות הנסיעה המותרת בו גבוהה יותר.
ככל שהמסוט ארוך יותר הוא גם יקר יותר (לרוב בהפרשים משמעותיים).
השיקול העיקרי בבחירת מסוט הוא מהירות הנסיעה הרצויה בעקלתון.
לדוגמה, מסוט הנמצא לפני או אחרי תחנה שבה עוצרות רוב הרכבות יוכל להיות מסוט קצר וזול יחסית, שכן הרכבות ממילא נוסעות במהירות נמוכה בקטע זה לקראת העצירה בתחנה או לאחר היציאה ממנה.
מסוטים כאלה ניתן למצוא לפני ואחרי רוב התחנות בישראל.
לעומת זאת כאשר נוצר צורך לשלב מסוט בקטע מסילה שבו מהירות הנסיעה גבוהה (לדוגמה: בפיצול קו תל אביב - לוד לכיוון נמל התעופה בן-גוריון, בסמוך למחלף גנות) נדרש מסוט ארוך ויקר שכן מהירות הנסיעה בקטע זה גבוהה ומרבית הרכבות העוברות בו נדרשות להחליף מסלול על המסילה באמצעות המסוט.
קיימים פרמטרים נוספים העשויים להשפיע על מהירות הנסיעה המותרת במסוט אך זהו הפרמטר העיקרי.
מפלג כפול (המכונה גם מפלג הצטלבות (קרוס) הוא מסוט בצורת X המחבר בין שתי מסילות ומאפשר החלפה או אי-החלפה של מסילה בכל אחד מכיווני הנסיעה.
מפלג פשוט מסוט המפצל מסילה לשתי מסילות נפרדות.
קיימות צורות אפשריות רבות למסוט זה: פיצול למסילה צדדית בצד ימין, פיצול למסילה צדדית בצד שמאל, או פיצול לשני הצדדים, אך כולם דומים מאוד זה לזה.
מפלג תלת-כיווני (דאבל סליפ) הוא מסוט המפצל מסילה אחת לשלוש מסילות נפרדות.
ניתן להשיג מטרה דומה מאוד באמצעות שני מסוטים הנמצאים בזה אחר זה.
המסוט בנוי ממנוע אלקטרו מכני.
בזמן ההפעלה המנוע מייצר לחץ שמן הידראולי שדוחף בוכנות שמזיזות את החלק הקדמי של המסילה (מחטים) לצד הרצוי ובכך הרכבת נעה לצד ימין או שמאל של המסילה ומשנה את מסלולה.
במסוט קיימים מספר אלמנטים מכניים מעבר למנוע, כגון תושבות, סומכים, אבזמים, פינים ועוד.
לכולם תפקיד חשוב במערכת הנעילה שמונעת מהרכבת לפרוץ מסוט ולגרום לשימוט.
ברכבת ישראל קיימים שני סוגים של מנועי מסוטים:
מסוט מנוע L700 - המודל הישן שהיה בשימוש עד 2013
מסודרים היא סדרת דרמה קומית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, שיצרו מולי שגב ואסף הראל, שגם משחק בתפקיד הראשי בסדרה.
הסדרה שודרה בשידורי "קשת" בערוץ 2 ב-2007. ההצלחה לה זכתה הסדרה בעונה הראשונה הובילה לחידושה לעונה שנייה בת 11 פרקים שעלתה ב-2009. בסיום שידור העונה השנייה הודיעה קשת שלא תופק עונה נוספת.
בינואר 2016 הסדרה נמכרה לערוץ 4 הבריטי.
הסדרה עוסקת בארבעה חברים, גיא פוגל (אסף הראל), תומר לוי (אסי כהן), ארז קליינר (ערן זרחוביץ') ושגיא ברלד (מאור כהן), שביצעו אקזיט ומכרו את הסטארט-אפ שלהם, "ג'ימלאיה", לתאגיד אמריקאי תמורת 217 מיליון דולר.
במהלך הסדרה מצליחים הארבעה להגשים את הפנטזיות החומריות שלהם, מבחירות נדל"ן וקניית מכוניות יוקרה, ועד תענוגות האלפיון העליון, אך עדיין נאבקים בדרכם אל האושר בחיים.
עוד משתתפים בסדרה: יעל שרוני, דנה עדיני, דובלה גליקמן, עלמה זק ומלי לוי.
קו העלילה הכללי של הסדרה מבוסס על מכירת חברת מיראביליס הישראלית, מפתחת תוכנת ה-ICQ, לחברה האמריקנית AOL בשנת 1998.
העונה הראשונה כללה 11 פרקים ושידורה החל ב-17 בפברואר 2007.
בתחילת העונה הראשונה החבורה מקבלת הודעה שהאקזיט שלהם הצליח וחברת הסטארט-אפ שלהם, ג'ימלאיה, העוסקת בשילוב בין משחקי פלייסטיישן לכושר גופני, נמכרה ב-217 מיליון דולר.
לוי מחליף בנות זוג בתדירות גבוהה עד שהוא מתאהב ביועצת הכספים של החבורה, מאיה.
גיא נפרד מאיילת ונכנס לדיכאון, עד שהוא פוגש את אביגיל ונהיה בן זוגה.
ארז קונה את קבוצת הכדורגל של ילדותו, הפועל קריית אונו ולא זוכה להוקרה שציפה לה.
העונה השנייה הופקה כשנה לאחר עליית הסדרה, ב-2008 וכללה 11 פרקים ששודרו החל מה-19 במאי 2009.
הפרק הראשון של העונה השנייה עלה ב-HOT VOD ב-17 במאי בבכורה.
העונה מתחילה בכך שגיא פוגל חוזר משהות ארוכה בארצות הברית לאחר שהתפטר מחברת סוני, ומציע לחבריו לעבוד על מוצר חדש שחשב עליו, קסדה שסורקת את המרחב סביב החובש ומציגה במרחב דמויות וירטואליות.
הוא מצליח לאסוף את חבריו שפנו לעיסוקים שונים והם מקימים חברת סטארט אפ חדשה, "אינובייט" (Innovate), ומתחרים בסער שקד, יזם היי-טק שמנסה לגנוב מהם את הרעיון ואף מנסה לצרף לחברה שלו את קליינר.
קליינר מצטרף לחברה של שקד ומספר בחשאי לחבריו על מהלכיו העסקיים של שקד.
בוועידת היי טק שנתית מצליחים פוגל, לוי וברלד להתל בשקד ולשכנע אותו שהמוצר שלהם פועל היטב, אף על פי שפעולתו עדיין חלקית בלבד.
בהמשך העונה נפרצת הדירה של החבורה ונגנבת מכוניתו של לוי.
הוא נוסע עם ברלד ליהודה ושומרון על מנת להחזיר אותו ונקלע לעוצר בבית משפחה מקומית.
בשובם הוא קובע עם גנב המכונית מפגש במחסום, אך כוחות הביטחון חושדים שהגנב מחבל ומפוצצים אותו ואת המכונית של לוי.
על מנת לשפר את תדמיתו שנפגעה מהפרשה, הוא שוכר יועץ תקשורת וקונה אגם בטורקיה על מנת לייבא את מימיו ולמלא את הכנרת.
לאחר מכן הוא מתעניין בקריירה פוליטית ופוגש מספר חברי כנסת שמפצירים בו להצטרף למפלגותיהם.
הוא מקים מפלגה משלו יחד עם קליינר וברלד.
תדמית המפלגה נפגעת כשידיעות שליליות מתפרסמות בעיתונות על קליינר ועל ברלד וקליינר נאלץ לפרוש.
על מנת לשפר את תדמיתו מביא לוי למכירת אינובייט במחיר גבוה למיקרוסופט ובסוף העונה המפלגה מצליחה להיבחר לכנסת.
תומר לוי (אסי כהן): סמנכ"ל ג'ימאליה בתחילת העונה הראשונה.
מתואר כאדם נהנתן, יהיר ולעיתים חם מזג.
חי בצורה ראוותנית וכובש את לבן של נשים רבות.
מחזר אחרי מאיה ומתאהב בה ולקראת סוף העונה מתפתח בין השניים רומן.
בתחילת העונה השנייה מתגלה כי הוא ניצל את המשבר הכלכלי וקנה חברות רבות שנקלעו למשבר.
הוא הפך לאחד האנשים המשפיעים במשק הישראלי, וחוגג את יום הולדתו ה-30 במסיבת ענק בכיכר רבין בתל אביב ומזמין אליה את כל תושבי ישראל.
בסוף העונה השנייה הוא מתמודד לכנסת ונבחר.
לאחר מכן חבריו עוזבים את ביתו מפני שהם אינם יכולים לחיות עמו יותר בגלל התנהגותו כלפיהם.
גיא פוגל (אסף הראל): מנכ"ל ג'ימאליה בתחילת העונה השנייה.
הוא שקול ומאוזן מבין הארבעה.
פוגל מתמודד במהלך העונה הראשונה עם פרידה מבת זוגו, איילת (עלמה זק), ועם פרידת אביו מאמו.
לקראת סוף העונה הראשונה קיבל תפקיד ניהול פרויקט הפיתוח של פלייסטיישן 4 בחברת סוני והוא נוסע לארצות הברית עם בת זוגו, אביגיל.
בתחילת העונה השנייה הוא מתפטר מסוני מפני שהמשבר הכלכלי הביא לביטול הפרויקט שעליו היה ממונה.
הוא חוזר לישראל ומשכנע את חבריו להקים ביחד חברת סטארט אפ חדשה.
שגיא ברלד (מאור כהן): המעצב הראשי בג'ימאליה.
דמותו מבולבלת ורגעים קומיים רבים בסדרה מבוססים על כך ועל השימוש שלו בסמים קלים.
בעונה השנייה מתברר כי הוא הצטרף לקומונה של גורו בשם אושר (בני בשן), שמתקיימת בעיקר מהכספים שברלד תורם.
הוא מתכוון בתחילה להישאר בקומונה, אך פוגל משכנע אותו להצטרף לחברה שלו.
דמותו נקראה על שם הקומיקאי ירון ברלד.
ארז קליינר (ערן זרחוביץ'): המתכנת הראשי בג'ימאליה.
לאחר המכירה קונה את קבוצת ילדותו, הפועל קריית אונו.
בעונה השנייה מתגלה כי הוא מרצה בפקולטה למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה.
הוא מתקשה ביצירת קשר ובחיזור אחר נשים וחבריו מסייעים לו בכך.
מאיה ברקת (יעל שרוני): יועצת הכספים של החבורה בעונה הראשונה.
אמא לילד בן 8 בשם יונתן.
תומר מחזר אחריה, היא מתחמקת אך בסוף העונה מתחיל רומן בין השניים.
אילן פוגל (דב גליקמן): אביו של גיא.
גיא קונה להוריו כרטיסים לטיול מסביב לעולם, ובזמן טיול במזרח הרחוק הם נפרדים וחוזרים בנפרד.
אחרי הפרידה מאשתו עובר לגור בדירה הישנה של גיא בתל אביב ומתנסה בחוויות שונות שאותן לא הרשה לעצמו בשעה שהיה נשוי, ושמביכות את גיא.
אביגיל כרמי (דנה עדיני): חברתו של גיא.
בהיכרות הראשונה ביניהם הסתיר את היותו עשיר והם נפרדו לתקופה קצרה כשגילתה ששיקר לה.
בעונה השנייה היא סטודנטית לאמנות באוניברסיטת ניו יורק.
יעל שני (מלי לוי; עונה ראשונה): דוגמנית צמרת ישראלית.
הייתה בת זוגו של תומר למשך פרקים אחדים.
סער שקד (דן שפירא; עונה שנייה): יזם היי טק צעיר שמכר את החברה שלו תמורת 400 מיליון דולר, ואויבו של תומר.
בתחילת העונה גיא מציע לו להשתתף בפרויקט החדש שלו, אך בסוף החבורה מקימה חברה בלעדיו והוא הופך למתחרה שלהם.
הוא מתערב איתם שהמוצר שלהם לא עובד ולאחר שהם משכנעים אותו במרמה שהוא טועה, הוא נאלץ לעמוד במילתו ולקנות נתח מהחברה במחיר גדול יחסית.
בסוף העונה הוא מטה את הכף לטובת מכירת החברה.
שירי הרמן (ורד פלדמן; עונה שנייה): כתבת כלכלה חדשה וצעירה של חברת החדשות.
במהלך הסדרה היא מנהלת רומן סודי עם תומר שמכנה אותה "שנקל".
שירזי (עמוס תמם: עונה ראשונה): שחקן מפתח בקבוצת הכדורגל הפועל קריית אונו.
הסדרה שודרה לראשונה ביום שבת, 17 בפברואר 2007 והפכה להצלחה מידית עם רייטינג של 30%.
הפרק הרביעי של העונה הראשונה ששודר ב-10 במרץ 2007 השיג רייטינג של 30.4% והפך לפרק הנצפה ביותר של הסדרה כולה.
פרק הפתיחה של העונה השנייה שודר ב-2009 וזכה לנתון מעולה של 26.1% רייטינג.
פרק סיום העונה השנייה, שהיה גם הפרק האחרון של הסדרה השיג 21.5%.
הסדרה שודרה ב-קשת 12 ב-25 באפריל 2022 בשידורים חוזרים.
בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה של שנת 2007 זכתה הסדרה בפרס הסדרה הקומית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר והבימוי הטוב ביותר, והשחקן אסי כהן זכה בפרס השחקן הקומי הטוב ביותר על משחקו בסדרה.
רשת FOX האמריקאית רכשה את הזכויות להפיק גרסה מקומית של הסדרה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
ב-2017 עלתה לשידור הסדרה Loaded בערוץ ערוץ 4 הבריטי, לאחר שקנו את זכויות השידור.
שהופקה בשיתוף הרשת האמריקאית AMC.
שמונה שנים לאחר יצירת הסדרה "מסודרים", יזם אסף הראל פרק איחוד ייחודי בו כונסו כוכבי הסדרה המקוריים.
הפרק הופק ברוח ההומוריסטית שאפיינה את הסדרה, ובמרכזו הוצגה אפליקציה חדשה בשם "Jovie", אותה פיתח הראל.
מטרת פרק האיחוד הייתה קידום האפליקציה, תוך שמירה על סגנון הומוריסטי המזוהה עם הסדרה.
לצדם של חברי הקאסט המקורי, השתתפה בפרק גם השחקנית דנה פרידר.
מסוטאצו אויאמה (יפנית: 大山 倍達; 27 ביולי 1923 – 26 באפריל 1994) היה מייסד שיטת קיוקושין קראטה.
אוימה נולד בקוריאה, והחל ללמוד את תורת ה"קמפו" הקוריאני בגיל 9. סיים גמנסיה בסיאול בשנת 1938 ובא ליפן ללמוד בבית ספר לתעופה.
תחילה התמסר לג'ודו, אך מאוחר יותר העדיף את הקראטה.
התקדמותו הייתה כה מפתיעה עד שבגיל 17 כבר היה בעל חגורה שחורה דאן 2, ובגיל 22 דאן 4.
ב-1947 זכה אויאמה באליפות הקראטה של יפן, ובחר לשנות כיוון ולהתבודד בהרים תחת משמעת פיזית חמורה.
ב-1952 הדהים רבבות בארצות הברית בקרבות קראטה נגד מתאגרפים ומתאבקים מקצועיים.
לאחר שנה, ביפן, לחם בידיים ריקות נגד פר בעל קרניים בקוטר 10 סנטימטרים.
לאחר קרב אימים, תלש אוימה את אחת מקרני החיה מן השורש.
בחייו נלחם ב-52 פרים - 3 מהם הוכו על ידו למוות ו-48 קיפחו את קרניהם.
עוד לא קם איש המסוגל לנפץ ערימה של 30 רעפי גג או שתי לבנים במכת יד אחת.
הוא שבר קוביות קרח ענקיות, לוחות עץ ועוד.
לאחר שהדגים את יכולתו בכל רחבי תבל בהפגינו את כישוריו, הוקמו מכוני אימון בכל רחבי תבל.
ב-1965 נפתח ה"הונבו" -(המועדון המרכזי).
כיום ישנם נציגויות קיוקושין בכל העולם.
סביב אוימה נקשרו סיפורים רבים.
מסופר עליו שבתקופת התבודדותו בהרים נהג לעמוד כל יום מול עץ ובמשך שבע שעות עמד בתנוחת אקיווידא'ץ והכה בו באגרופיו.
לאחר מספר שנים העץ התייבש ומת.יש האומרים כי היה איש שניסה לדקור את אוימה ואוימה הרג אותו בעזרת מכה אחת בלבד.
עוד מסופר, שכדי לחזק את מכת האגרוף מסמר אוימה את מפרקי האצבע והאמה בשתי ידיו במקום חיבורם לכף היד ויצר בכך עצם מאוחה שנתנה אפקט חזק יותר לאגרוף.
הוא התבסס על מכת אגרוף עוצמתית כדי לנצח בנוק אאוט כל קרב שהשתתף בו.
באחד האירועים המפורסמים בחייו ערך במשך שלשה ימים 300 קרבות, 100 ליום, ובכולם ניצח בנוק אאוט.
השיטה שלו התבססה על "משחק" עם היריב והסטת תנועותיו עד שהיה מוצא הזדמנות נוחה להיכנס, ואז היה חודר עם אגרוף מחץ שהיה מסיים את הקרב.
באליפות שנערכה ביפן בנשיאותו ב-1975 השתתף גם דניס הנובר.
כאשר מת החזיק אויאמה ב:
חגורה שחורה דאן 10 בקיוקושין קאי.
חגורה שחורה דאן 6 בגוג'ו ריו.
חגורה שחרה דאן 4 בשוטוקאן.
חגורה שחורה דאן 4 בג'ודו.
מסומננוּת היא מושג תאורטי יחסי מעולם הבלשנות, המתייחס למידת שכיחותם של רכיבים שונים בשפה, לפי היררכיה אוניברסלית.
הקביעה לפיה אלמנט מסוים הוא מסומנן מתבססת, בין היתר, על סמך התפוצה שלו בשפות העולם, ועל יחסי השכיחות בינו ובין רכיבים אחרים מתחומו שהם פשוטים ממנו או מורכבים ממנו.
המשמעות של מסומננות: אם Y יותר מסומנן מ-X, אזי בשפה שבה קיים Y בהכרח קיים גם X.
למסומננות יש השלכות גם לגבי רכישת שפה: ילדים רוכשים קודם כל מבנים ורכיבים פחות מסומננים מאשר מבנים ורכיבים יותר מסומננים.
הרעיון של מסומננות פותח לראשונה במסגרת המחקר הפונולוגי, אך מאז התפשט לתחומים אחרים בבלשנות, כגון מורפולוגיה, תחביר וסמנטיקה.
למסומננות תפקיד מרכזי בתאוריית האופטימליות והיא מהווה אחד האילוצים הראשיים עבור הדוברים.
בדקדוק המסורתי נהוג להשתמש במונח דומה, מסומנות, העוסק רק בסימון מורפולוגי של מילים.
אוניברסלית, הברה פתוחה מסוג עיצור תנועה (CV, למשל זֶה) היא הברה פחות מסומננת מהברה סגורה הכוללת עיצור-תנועה-עיצור (CVC, למשל אֶת).
בנוסף, הברה סגורה כאמור, מסומננת פחות מהברה סגורה כבדה ביותר - עיצור-תנועה-עיצור-עיצור (CVCC, עַפְתְּ).
לפיכך, אם בלשן חוקר שפה חדשה ומגלה בה הברה כבדה ביותר, הוא יכול להסיק בוודאות שבאותה שפה קיימות גם הברות סגורות והברות פתוחות-קלות.
בכל השפות קיימים עיצורים קדמיים (Coronals), אך לא בכל השפות קיימים עיצורים שפתיים (Labials) ועיצורים אחוריים (Dorsals).
היררכיית המסומננות של מקומות החיתוך היא זו:
קדמיים > שפתיים > אחוריים
ּּלפיכך, בכל שפה שבה קיים עיצור אחורי (למשל כּ), יהיה קיים גם עיצור שפתי (למשל פּ) ועיצור קדמי (למשל תּ).
במילים אחרות, לא תיתכן שפה עם כּ וללא תּ.
בנוסף, ילדים הרוכשים שפה כלשהי, בדרך כלל ירכשו ראשית את העיצורים הקדמיים, לאחר מכן את השפתיים ורק לבסוף את האחוריים.
בכל השפות קיימים שמות עצם בצורת יחיד.
בשפות רבות קיימת גם נטיית רבים.
בשפות מעטות יחסית קיימות צורות זוגי וצורות מורפולוגיות המציינות מספרים נוספים (3, 4 ואפילו 0).
גרינברג קבע, ברוח המסומננות, כי שפות בעלות צורות רבים מקיימות בהכרח גם צורות יחיד, וכי שפות בעלות צורות זוגי מקיימים בהכרח גם צורות רבים רגילות.
התאם (Agreement) עם הנושא הוא פחות מסומנן מהתאם עם המושא.
לכן שפות המקיימות התאם בין הפועל ובין המושא יקיימו התאם גם בין הפועל ובין הנושא.
מסוף 2000 (על-שם תוכנית בניין עיר מס' 2000) הוא תחנת אוטובוסים גדולה ברחוב "על פרשת דרכים" בתל אביב, הצמודה לתחנת הרכבת תל אביב - סבידור מרכז ומחלף ארלוזורוב.
המסוף ממוקם מדרום ומערב לתחנת הרכבת, וגובל ברחובות "על פרשת דרכים" מדרום ודרך נמיר ממערב.
המסוף נקרא גם "מסוף סבידור" או "מסוף ארלוזורוב" והוא מסוף האוטובוסים השני בגודלו בתל אביב אחרי התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
יחד עם תחנת הרכבת שלידו זהו מסוף תחבורה ציבורית המתפקד כמרכז תחבורתי נוח ויעיל הממוקם בנקודה אסטרטגית מבחינה תחבורתית: בצמוד לנתיבי איילון ודרך נמיר וסמוך לציר ז'בוטינסקי, שהוא אחד מצירי התחבורה החשובים בגוש דן, ורחוב ארלוזורוב בתל אביב המהווה ציר תחבורה חשוב נוסף המקשר את המסוף עם צפון-מרכז העיר.
מהמסוף והרחובות הסמוכים אליו - דרך בגין, דרך נמיר ורחוב על פרשת דרכים - יוצאים אוטובוסים לכל שכונות תל אביב והסביבה, ולערים רבות בישראל.
כמו כן, בסמוך אליו יש שתי תחנות של דנקל: תחנת ארלוזורוב של הקו האדום ותחנת מסוף ארלוזורוב של הקו הסגול שתיפתח בעתיד.
תכנון המסוף אושר בפברואר 1961 כתחנה מרכזית נוספת לתל אביב, בנוסף ל.
על פי התכנון שהוצג באותה עת, היה אמור להיבנות על שטח של 110 דונם מרכז תחבורה ארצי עם מרכז מסחרי, סניפי בנקים, ושטחים למשרדים של חברות נסיעה ותעופה.
אולם לאחר שהוחלט על הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב הפרויקט הוקפא.
בשנת 1982 הובא לאישור הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה "תוכנית מתאר 2000", על שטח של 228 דונם באזור המסוף וסביבתו, שנועד לשמש שלוחה צפונית של מרכז העסקים של תל אביב.
בנוסף התוכנית הייתה אמורה לשמש כתוכנית חליפית לבעלי הקרקעות במרכז כיכר המדינה, שתוכנית הבנייה שלה בוטלה באותה עת.
תוכנית מתאר 2000 כללה גם מסוף תחבורה והיא תוכננה על ידי אדריכל אלי גבירצמן.
אולם במקביל ניסה משרד התחבורה להשלים את בניית "התחנה המרכזית החדשה של תל אביב" והובטח שליזם שייקח על עצמו את הפרויקט כי "מסוף 2000" לא יבנה במשך 10 עד 15 שנים.
למרות שהמסוף לא הוקם קווי אטובוסים בינעירוניים החלו לעצור בסמוך על דרך נמיר (דוגמת קו 900 תל אביב-חיפה של אגד).
בקיץ 1990 אישר משרד התחבורה לקואופרטיב "אגד" להפעיל מהמסוף שני קווי אוטובוס ישירים, אחד לירושלים (קו 480) ושני לבאר שבע (קו 380).
המסוף בשלב זה היה למעשה רק תחנת אוטובוס בסמוך לכניסה לתחנת הרכבת.
במשך השנים נוספו עוד קווים והוקמו עוד תחנות אוטובוסים, אך למעט סככות אלו לא הוקמו במקום שום מתקנים לטובת ציבור הנוסעים, דוגמת שירותים ומזנונים.
כמו-כן, במקום פעל מסוף טרום-טיסה של רשות שדות התעופה.
השירות הופעל אחר כך על ידי חברת "אל על" ובוטל בסוף שנת 2006.
בשנות ה-2000 שיפצה חברת נתיבי איילון את המסוף מספר פעמים וחברות תחבורה ציבורית נוספות, שזכו במכרזי משרד התחבורה להפעלת קווי התחבורה הציבורית החלו לפעול במקום.
שטח המסוף הורחב והוצבו במקום מספר מבנים יבילים, ותחנות נוסעים ורציפים בצורה מסדורת כמסוף תחבורה מרכזי.
בסמוך למסוף נסלל חניון "חנה וסע".