tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2000 הופיע באינטרנט אתר שמציע גישה חופשית מקוונת לרוב ספרי "תיבת פנדורין" (ראה קישור), בהרשאתו של הסופר - מעשה יוצא דופן בעולם שבו גישה חופשית לכתבי סופרים באינטרנט היא בדרך כלל לכתבי סופרים מתים, שהזכויות על יצירותיהם כבר פקעו.
בוריס אקונין כותב במקביל 5 סדרות בלשיות, ואף מפרסם ספרי עיון תחת שמו האמיתי, גריגורי צ'חרטישווילי.
בסדרת "הבילוש החדש" (בעברית - "תיבת פנדורין") פורסמו 16 ספרים, כשמתוכם תורגמו לעברית 13 הראשונים.
כוכב המים, שלוש נובלות על אודות פנדורין במאה ה-20. יצא לאור באפריל 2015
איני נפרד, יצא לאור בפברואר 2018
בור, ייצא לאור במאי 2023
נוסף לכך, בשנת 2020 החלה לצאת סדרת ספרים נוספת בת חמישה ספרים בשם "פשוט מאסה", המגוללת את עלילותיו של משרתו היפני של פנדורין שחוזר למולדתו.
עלילות הספרים כדברי אקונין עצמו מגוללת את קורותיו של "מאסהירו, עוזרו של הבלש הגדול, ללא פנדורין, חוזר ליפן.
אירועים מדהימים, הרפתקאות נפלאות ונשים מדהימות מחכות למאסה."
מאז עזיבתו את רוסיה יזם את הקמת ההוצאה לאור BaBook שמדפיסה את ספריו מחוץ לרוסיה, בה נאסרו ספריו להדפסה בעקבות התבטאויותיו הפומביות נגד משטר פוטין.
ספרי "תיבת פנדורין" תורגמו לעברית בידי יגאל ליברנט, והם יצאו לאור בהוצאת ספרי עליית הגג בשיתוף עם ידיעות ספרים.
אהובת המוות, יצא לאור ב-2001 (Любовница смерти) - 2011
מרכבת היהלום, יצא לאור ב-2003 (Алмазная Колесница) - 2016
מחרוזת ירקן, יצא לאור ב-2006 (Нефритовые чётки) - 2018
כל העולם במה, יצא לאור בדצמבר 2009 (Весь мир театр) - 2023
העיר השחורה, יצא לאור בנובמבר 2012 (Чёрный город) - 2025
בוריס פיודורוביץ' גוֹדוּנוֹב היה הצאר של רוסיה בשנים 1598 - 1605, באופן מעשי (דה פקטו) היה שליט משנת 1585.
גודונוב נולד למשפחת אצולה בעלת אחוזה בגודל בינוני.
עם הנהגת משטר האופריצ'נינה על ידי איוואן הרביעי הוא הצטרף לשורותיו.
גודונוב נשא לאישה את מריה סקורטובה-בלסקי, בתו של מליוטה סקורטוב שהיה מהמקורבים לאיוואן הרביעי, והתקדם בחצר הצאר.
בשנת 1580 בחר איוואן הרביעי את אחותו של גודונוב, אירינה להיות אשתו של בנו פיודור.
גודונוב קודם לדרגת בויארין - הדרגה הגבוה באצולה הרוסית.
הוא נכח באירוע שבמהלכו הרג איוואן הרביעי את בנו איוואן, אך התערבותו לא עצרה את הצאר מהריגת בנו.
הוא התמנה כעוצר של הצאר פיודור הראשון, שלא היה מתאים לניהול המדינה ולכן מינה לו אביו חמישה עוצרים.
גודונוב היה דומיננטי מאוד ותוך שנה גירש את כל שותפיו, והשתלט מעשית על כס המלוכה (1585).
לאיוואן הרביעי היה בן נוסף - דמיטרי.
גודונוב שלח אותו עם אמו לגלות, ולאחר זמן מה הוא נהרג.
על אף שלא ידוע מי היה האחראי לרצח, יש שתלו את האשמה בגודונוב לאור המניע הברור שלו.
בשנת 1598 מת פיודור, וכס השלטון עבר לאשתו אירינה (שהייתה אחות של גודונוב) אך לאחר 9 ימים היא התנזרה.
ב-17 בפברואר 1598 נבחר גודונוב להיות צאר באופן חוקי בהחלטת זמסקי סובור.
בכך פסק שלטון שושלת רוריק ברוסיה.
מדיניותו של בוריס גודונוב הייתה חיזוק המדינה.
בהנחייתו, עוד בתקופת היותו של פיודור הראשון צאר רוסיה, החלו בבניית ערים ומבצרים בגבול הדרומי וורונז' (1585), בלגורוד (1596), בהתיישבות מסיבית באזורים דרומית לריאזן, ובהקמת עיר חדשה טומסק בסיביר ועוד.
גודונוב יזם מלחמה עם שוודיה במטרה להשיב את השטחים שאיבדה רוסיה במלחמת ליבוניה, והצליח להחזיר לרוסיה הצארית שטחים ומבצרים לאורך החוף הבלטי.
הוא הנהיג מדיניות של התקרבות למערב והזמין מספר אנשים מאירופה לרוסיה.
בשנת 1601 החורף היה מוקדם וקר במיוחד, וגם האביב היה גשום מאוד.
גם בשנת 1602 התנאים האקלימיים היו קשים.
כתוצאה מכך החל רעב ברוסיה ומחירי הלחם נסקו פי 100. רק במוסקבה נפטרו מרעב מעל 100 אלף איש.
לאור המצב הקשה החלו להתפשט שמועות שהנסיך דמיטרי לא נהרג ולכן בוריס גודונוב צאר לא חוקי.
כמו כן, בהתאם לשמועות, האירועים האקלימיים הקשים הם למעשה עונש מאלוהים על כך שבכס המדינה יושב צאר לא חוקי.
בשנת 1604 התפשטו השמועות שהנסיך דמיטרי חי אצל הקוזאקים ובכוונתו לחזור לשלטון.
ב-16 באוקטובר 1604 צבאו של דמיטרי הכוזב הראשון החל לנוע לכיוון מוסקבה בתמיכת הפולנים והקוזאקים בטענה שהוא המיועד להיות הצאר.
הדבר היה למעשה תחילת מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618) שבתחילתה מלך פולין השתמש בצבאות פרטיים לקידום מטרותיו.
בקרב שהתרחש בינואר 1605 כוחותיו של גודונוב ניצחו אך לא ידעו לנצל את ההצלחה ולהביס את הנסיך הכוזב באופן סופי.
ב-13 באפריל 1605 מת בוריס, ובנו הצעיר פיודור השני, החל בכהונתו הקצרה.
דמותו של בוריס גודונוב שימשה בסיס למחזה "בוריס גודונוב" מאת פושקין, שלאחר מכן גם עובד לאופרה "בוריס גודונוב" על ידי מוסורגסקי.
בנוסף קורות עלייתו לשלטון עובדו גם לסדרת הטלוויזיה "גודונוב" בכיכובו של סרגיי בזרוקוב.
בוריס בלכר היה מלחין ומורה גרמני.
מוצאו היה מאסטוניה, ממשפחה בעלת שורשים גרמנים בלטיים, יהודים ורוסים.
היה אחת הדמויות המובילות במוזיקה הגרמנית של המאה ה-20.
רקע משפחתי וילדותו בסין ובסיביר
בלכר נולד בעיר ניוצ'ואנג במנצ'וריה, סין, כיום יינגקו, במחוז ליאונינג, כבן לאדוארד בלכר, מנהל בבנק רוסיה-אסיה, ולהלנה בלכר, בת לבית ווּלף.
מצד אביו הסב היה יהודי.
בוריס בלכר, בן יחיד להוריו, נולד ושנותיו הראשונות עברו עליו בסין בגלל עבודת אביו בתחום יחסי בנקאות עם סין.
בין השנים 1908-1913 הילד למד בבית הספר של המיסיונרים הפרוטסטנטים האנגלים בצ'פו (כיום העיר ינטאי, במחוז שאנדונג) ובשנת 1913 עבר לעיר האנקו, כיום חלק מהמטרופולין ווהאן.
בין השנים 1914-1919 חי בסיביר, בעיר אירקוצק בה למד בתיכון ריאלי וקיבל גם חינוך מוזיקלי - למד כינור ופסנתר, תאוריה מוזיקלית והרמוניה.
מ-1919 חי שוב בסין, בחרבין, שם המשיך לימודיו ועבד לתקופת מה כאיש תאורה באופרה.
בנוסף עיבד מוזיקה למופעים כמו למשל עיבוד של האופרה "טוסקה" מאת פוצ'יני עבור תזמורת האופרה המקומית.
בשנת 1922, אחרי סיום לימודיו בסין, נסע לאירופה - ודרך מרסיי ופריז יצא לברלין ללמוד אדריכלות ומתמטיקה בבית הספר הטכני הגבוה.
כעבור שנתיים חזר למוזיקה ולמד בין השנים 1924-1926 הלחנה בקונסרבטוריון אצל פרידריך ארנסט קוך ומוזיקולוגיה אצל ארנולד שרינג, פרידריך בלומה ואריך מוריץ פון הורנבוסטל.
מאוחר יותר שב עם אמו למולדת הוריו, בבירת אסטוניה רוול (כיום טאלין).
אחרי 1933, האשים אותו המשטר הנאצי תחילה בכתיבת "מוזיקה מנוונת" ואסר על ביצוען של אחדות מיצירותיו.
בלכר גרם לזעם הביקורת המוזיקלית הנאצית לא רק בגלל נטיותיו המודרניסטיות הנועזות, אלא גם בגלל קריצותיו לסגנון של איגור סטרווינסקי ולמוזיקת ג'אז האסורות.
כאשר נראה שהקפיד על חיבור אופרות תמימות, שהמבנה ההרמוני שלהן לא פגע ברגשות השלטון, הניחו לו זמנית לנפשו.
יצירותיו בתקופה זו כללו את האופרות "חגיגה בדרום" ב-1935, "הרלקינאדה" בשנת 1940 ו"הנסיכה טרקנובה" (Fürstin Tarakanowa, על הנסיכה לכאורה טרקנובה שטענה כי היא בתה של יליזבטה, קיסרית רוסיה ואלכסיי רזומובסקי) בשנת 1941, וכן סימפוניה, שבוצעה בברלין בשנת 1939 וקונצ'רטו לתזמורת כלי מיתר משנת 1942 (המבורג).
אחרי שבשנת 1938 עבד בבריטניה חזר לגרמניה שעה שהמנצח קרל בהם מצא לו משרת מדריך בקונסרבטוריון בדרזדן.
אחרי שהתגלה כי לא נמנע מללמד יצירות של ארנולד שנברג, דריוס מיו, והינדמית האסורים, וככל הנראה נחשף כ"רבע יהודי" ("Vierteljude" - עדות ודאית על חשיפה זו קיימת בשנת 1941), פוטר ממשרת ההוראה כעבור שנה.
בינתיים, באותה השנה 1939 הוריו נפטרו: אביו בחרבין, אמו בדנציג.
כדי להתקיים נעזר בלכר, בין היתר, בשיעורים פרטיים שהעניק למוזיקאים הצעירים כמו למשל גוטפריד פון איינם.
כשחלה בשחפת, בין השנים 1943-1944 פון איינם נתן לו מקלט בבית הנופש המשפחתי שלו בכפר רמזאו אם דקשטיין בחבל שטיריה.
ב-1945, אחרי נפילת המשטר הנאציונל-סוציאליסטי, קיבל משרת פרופסור להלחנה במכון הבינלאומי למוזיקה שייסד יוזף רופר בברלין-צלנדורף.
בשנת 1948 התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין ואחר, בשנת 1953, למנהלו (במקום ורנר אגק).
כיהן בתפקידים אלה עד שנת 1970. עם תלמידיו נמנו גוטפריד פון איינם, ג'ורג' קרמב, אריברט ריימן ונעם שריף.
בין יצירותיו "אופרה מופשטת מס' 1", אלגוריה ללא עלילה, שבלכר המציא עם ורנר אגק, ולא זכתה להצלחה.
בוריס בלכר נפטר בברלין המערבית ב-30 בינואר 1975 ונקבר בבית העלמין וולדפרידהוף ברובע צלנדורף שבו התגורר.
היה נשוי משנת 1945 לפסנתרנית גרטי בלכר-הרצוג (נ' 1922), ילידת אאכן, שאחד מהוריה היה יהודי.
היא הייתה מבצעת מוערכת של יצירותיו וסייעה לו רבות בניסוייו בתחום המוזיקה האלקטרונית.
לזוג נולדו ארבעה ילדים - ביניהם השחקנית טטיאנה בלכר והכנר הסולן קוליה בלכר, בעבר קונצרטמייסטר (1993) של התזמורת הפילהרמונית של ברלין ומאוחר יותר פרופסור לכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה בהמבורג, ולאחר מכן בבית הספר בגבוה למוזיקה בברלין "האנס אייזלר".
בין השנים 1968-1971 היה יושב ראש אקדמית האמנויות בברלין.
1951 פרס לאמנות מטעם העיר ברלין
1959 הצלב הגדול למצוינות של גרמניה הפדרלית
1960 פרס למוזיקה מטעם העיר קלן
1961 הפרס הגדול לאמנויות מטעם הלנד נורדריין-וסטפאליה
1961 הפרס ע"ש באך מטעם העיר המבורג
1963 אות ע"ש ריכרד שטראוס
1973 פלקטת ארנסט רויטר מטעם עירית ברלין
1974 דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת קורק.
פרס "בוריס בלכר" להלחנת מוזיקה חדשה - מוענק על ידי חברת קרל הופר מאוניברסיטת האמנויות בברלין - החל משנת 1989
וריאציות תזמורתיות על נושא של פגניני (1947)
אופרה קאמרית פציפיסטית "רומיאו ויוליה" (1947)
קונצ'רטי מס' 1 ו-2 לפסנתר
קונצ'רטו מס' 3 לפסנתר (וריאציות על נושא של קלמנטי), (1961)
אלכסנדר בוריס דה פְּפֶפֶל ג'ונסון הוא פוליטיקאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה ומנהיג המפלגה השמרנית בשנים 2019–2022. כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז אקסברידג' ודרום ריסליפ בשנים 2015–2023 ובשנים 2001–2008 ייצג בפרלמנט את מחוז הנלי .
כיהן כראש עיריית לונדון בין השנים 2008–2016 וכמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים מ-2016 עד 2018.
ג'ונסון נולד באפר איסט סייד במנהטן שבניו יורק, לזוג הורים בריטים מהמעמד הגבוה, סטנלי ג'ונסון ושארלוט ג'ונסון ואהל (לבית פואסט), שנישאו בשנת 1963. לאחר נישואיהם נסעו ההורים יחד לארצות הברית, שם למד האב כלכלה באוניברסיטת קולומביה שבמדינת ניו יורק.
עם לידתו, קיבל ג'ונסון הן אזרחות בריטית, והן אזרחות אמריקאית, עליה ויתר בהמשך כדי להימנע מתשלום מס נוסף גם לארצות הברית.
אביו היה חבר במפלגה השמרנית הבריטית ובשנים 1979–1984 הוא היה נציג בפרלמנט האירופי.
מצד אביו, ג'ונסון הוא גם נינו של עלי כמאל ביי, שר הפנים העות'מאני שנרצח ב-1922, וכן צאצא של פאול, נסיך וירטמברג הגרמני.
מצד אמו, משפחתה נוצרית בעיקרה וממוצא אנגלי וצרפתי, אם כי היא גם נכדתו של הפלאוגרף אליאס אייברי לאו , שהיה בן למשפחה יהודית-אשכנזית מליטא ומרוסיה.
בספטמבר 1964 חזרו הוריו לממלכה המאוחדת, שם גדל והתחנך, אך בפברואר 1966 חזרו לארצות הברית בשל עבודות האב, והתגוררו בוושינגטון די.
אמנם אמו הקתולית גידלה אותו על ברכי אמונתה; אך הוא ראש הממשלה הבריטי הראשון אי-פעם שנטבל כקתולי, ובהמשך חייו המיר את זרם דתו הנוצרית לזו של הכנסייה האנגליקנית בגיל העשרה, כשלמד בבית הספר התיכון היוקרתי לבנים-בלבד איטון קולג'.
בקשר לכך, ג'ונסון סיפר על עצמו בריאיון ב-2015 ש"אני לא נוצרי אדוק".
הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד (ג'ונסון מרבה להשתמש בלטינית וביוונית עתיקה בפומבי), והיה נשיא מועדון הדיבייט "אוקספורד יוניון" – תפקיד שמילאו סטודנטים רבים שהפכו, לימים, גם-כן לפוליטיקאים.
בשנת 1987 הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "הטיימס", אך פוטר ממנו בשל פרסום ידיעה חדשותית כוזבת.
לימים הוא הפך לכתב השטח של הדיילי טלגרף בבריסל, ומאמרי הדעה שלו השפיעו על התגברות האירוסקפטיות בקרב הימין הבריטי.
הוא היה עוזר העורך של הדיילי טלגרף משנת 1994 עד 1999, וערך את עיתון הספקטייטור משנת 1999 עד 2005.
באותה תקופה, הוא גם החל להופיע בתוכנית הטריוויה של BBC, אשר נקראת Have I Got News For You.
קריירה פוליטית מוקדמת וראשות העיר לונדון
ג'ונסון נבחר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה הנלי ב-2001, והיה חבר בממשלת הצללים של מייקל הווארד ודייוויד קמרון.
הוא דבק במידה רבה בקו המפלגתי של השמרנים בפרלמנט, אך נקט עמדה ליברלית יותר מבחינה חברתית בנושאים כמו זכויות להט"ב.
ג'ונסון פרש מתפקידו בממשלת הצללים כאשר הודיע, ב-16 ביולי 2007, על הצגת מועמדותו לתפקיד ראש עיריית לונדון מטעם המפלגה השמרנית.
ג'ונסון, שנבחר בבחירות לראשות עיריית לונדון ב-2008 מטעם המפלגה השמרנית, ניצח את ראש העיר המכהן מטעם מפלגת הלייבור, קן ליווינגסטון, והתפטר מבית הנבחרים הבריטי עם היבחרו.
במהלך הקדנציה הראשונה שלו כראש עיריית לונדון, אסר על צריכת משקאות משכרים ברוב קווי התחבורה הציבורית של הבירה, והשיק את מיזם האוטובוסים "ניו רוטמאסטר" , את רכבל האמירייטס ומיזמי תחבורה אחרים.
ב-2012 נבחר מחדש לתפקיד, וגם בפעם זו גבר על ליווינגסטון.
בקדנציה השנייה הוא פיקח על אולימפיאדת לונדון.
ב-2015 הוא נבחר לבית הנבחרים כנציג מחוז אקסברידג' ודרום ריסליפ, והתפטר מראשות עיריית לונדון שנה לאחר מכן.
במקומו נבחר סאדיק קאן מהלייבור.
ג'ונסון היה מנהיגו העיקרי של המחנה בעד פרישה במשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי (2016), והסתמן כמועמד מוביל להחליף את מנהיג המפלגה השמרנית, דייוויד קמרון, שהתנגד לפרישת בריטניה מהאיחוד והתפטר לאחר זכיית מחנה הפרישה במשאל העם.
ב-30 ביוני, לאחר שעמיתו לשעבר מייקל גוב הודיע אף הוא על התמודדות למשרה, הכריז כי לא יתחרה.
תרזה מיי שנבחרה בסופו של דבר לראשות המפלגה ולראשות הממשלה, מינתה ב-13 ביולי 2016 את ג'ונסון לשר החוץ בממשלתה החדשה.
ב-9 ביולי 2018, הודיע ג'ונסון על התפטרותו מהממשלה עקב חילוקי דעות על תנאי הפרישה מהאיחוד האירופי.
ג'ונסון הוא דמות מעוררת מחלוקת בפוליטיקה של בריטניה ובעיתונות הבריטית.
תומכיו משבחים אותו כדמות מבדרת, הומוריסטית ופופולרית, ועל הצלחתו למשוך אל קהל בוחריו מצביעים שאינם השמרנים המסורתיים.
הוא מושא לביקורת על ידי מבקריו, שמאשימים אותו בשימוש בשפה גזענית, וגם מעלים נגדו טענות על אליטיזם והולכת שולל.
במאי 2019 הודיעה מיי על כוונתה לפרוש מהנהגת המפלגה השמרנית.
ג'ונסון הודיע על כוונתו להתמודד לתפקיד באותו החודש, עוד לפני ההודעה של מיי.
ביולי 2019 הוא נבחר למנהיג המפלגה השמרנית, לאחר שגבר בסיבוב האחרון על ג'רמי האנט.
יום לאחר הבחירות לראשות המפלגה, ב-24 ביולי, קיבלה המלכה אליזבת השנייה את התפטרותה של מיי ומינתה את ג'ונסון לראש הממשלה ה-55 של בריטניה.
בנאומו הראשון כראש ממשלה הבטיח שהממלכה המאוחדת תעזוב את האיחוד האירופי עד 31 באוקטובר 2019 גם ללא הסכם.
ב-28 באוגוסט ביקש ג'ונסון מהמלכה אליזבת להשעות את כינוס הפרלמנט ב-28 בספטמבר, וכך לצמצם את חלון הזמן שבו יכול הפרלמנט לפעול למניעת ברקזיט ללא הסכם.
המלכה נעתרה לבקשה והסכימה להשעייה, אך בית המשפט העליון ביטל את ההשעייה, לאחר שקבע שהיא איננה חוקית.
ב-29 באוקטובר, הקדים הפרלמנט את הבחירות לדצמבר 2019.
בבחירות הכלליות, שנערכו ב-12 בדצמבר 2019, זכתה מפלגתו ברוב גדול.
ב-9 בינואר 2020, אישר בית הנבחרים הבריטי את הסכם הברקזיט של ג'ונסון, וב-31 בינואר יצאה בריטניה באופן רשמי מהאיחוד האירופי.
החלה תקופת מעבר שנמשכה עד 31 בדצמבר 2020. במהלך תקופת המעבר נשמר הסטטוס קוו והצדדים דנו על הסכם קבע.
ב-12 ביוני 2020 הודיעה בריטניה רשמית שהיא לא מעוניינת בהארכה של תקופת המעבר.
ב-24 בדצמבר 2020 נחתם הסכם סופי מקיף בין האיחוד לממלכה המאוחדת, המכסה את סוגיות הדיג, הסחר החופשי והמכסים, הגבולות ויתר העניינים שהיו שנויים במחלוקת.
בסוף 2020 תמה תקופה המעבר.
מחלוקות בנושא, בעיקר סביב צפון אירלנד, נמשכו לאחר מכן.
בסקוטלנד, שם רוב התושבים הצביעו נגד עזיבת האיחוד האירופי במשאל העם של 2016, קראו אנשי המפלגה הלאומית הסקוטית לקיים משאל עם בנושא עצמאות סקוטלנד.
ג'ונסון התנגד לקיום משאל העם ואמר שסוגיה הוסדרה לאחר משאל העם על עצמאות סקוטלנד (2014).
בתחילת מגפת הקורונה, נקט תחילה ג'ונסון בגישת "חסינות העדר", ללא הגבלות משמעותיות.
הממשלה חזרה בה ואימצה מדיניות של איסור יציאות לא הכרחיות מן הבתים.
ב-27 במרץ 2020 נדבק ג'ונסון עצמו בנגיף הקורונה.
הוא אושפז, ושוחרר לביתו, ב-26 באפריל 2020. לאחר יותר משנה של הנחיות, ההנחיות בשטח אנגליה בוטלו בקיץ 2021.
במרץ 2021, פורסמה סקירה משולבת של מדיניות הביטחון הלאומי והמדיניות הבינלאומית של בריטניה.
היא תיארה שלושה אינטרסים לאומיים בסיסיים המחברים את אזרחי בריטניה – ריבונות, ביטחון ושגשוג – לצד ערכי הדמוקרטיה ומחויבות לזכויות אדם אוניברסליות, שלטון החוק, חופש הביטוי והאמונה ושוויון.
באפריל 2021, פתחה ועדת הבחירות בבריטניה, בחקירת מימון שיפוץ מעונו של ג'ונסון בחשד שנעשו עבירות על החוק.
ג'ונסון אמנם נוקה מחשד להתנהלות לא חוקית, אך החקירה חשפה התכתבות וואטסאפ שלו עם תום של מפלגתו, שבה סיכמו השניים שהאחרון יממן חלק מהשיפוץ.
זאת בניגוד להכחשה של ג'ונסון אשר טען כי שילם מכספו בלבד.
הפרשה הסתיימה כשג'ונסון אולץ להתנצל בינואר 2022 על שלא עדכן את יועץ האתיקה שלו על ההתכתבות.
בספטמבר ובאוקטובר 2021 סבלה הממלכה ממחסור בדלק וממצוקת נהגים וסחורות.
ג'ונסון וממשלתו עסקו בשיקום הכלכלה ממשבר הקורונה ובמענה ליוקר המחיה ולאינפלציה שעלו.
בתחום יחסי חוץ, בלטה תמיכתה הרבה של ממשלתו באוקראינה בעת מאבקה ברוסיה.
בסוף 2021, נודע כי העובדים בדאונינג 10 קיימו אירועים במהלך סגר הקורונה.
ג'ונסון הודה שהוא נכח באחת מהמסיבות בסגר והתנצל.
הוא טען שחשב זו הייתה פגישת עבודה, אך הודה כי טעה בשיקול הדעת.
המשטרה הודיעה על חקירת האירועים.
בינואר 2022, פורסמו חלקים מדו"ח ביקורת על הפרשה.
באפריל 2022, הוחלט לקנוס את ג'ונסון וחלק מעובדיו.
במאי 2022 פורסם הדו"ח הרשמי על הפרות הסגר בלשכת ג'ונסון, בו נכתב כי "לא משנה מה הכוונה הראשונית, מה שהתקיים ברבים מהמפגשים והאופן שבו הם התפתחו לא היה בקנה אחד עם הנחיית הקורונה באותה תקופה."
ברקע פרשת המסיבות, חברי פרלמנט ממפלגתו יזמו הצבעת אי אמון בגונ'סון.
211 חברי פרלמנט שמרנים הצביעו נגד הדחתו, ו-148 אחרים תמכו בה.
ביולי 2022 התגלה שג'ונסון מינה את כריס פינצ'ר לתפקיד בכיר (מצליף), על אף שהוא ידע שפינצ'ר הואשם בעבר בהטרדות מיניות.
ג'ונסון הכחיש בתחילה שהוא ידע על כך, אך במהרה התברר שהוא תודרך לגבי התנהגותו של פינצ'ר לפני מינויו, ב-2019. על רקע משבר האמון שחוללה פרשת המסיבות, עורר גילוי זה סערה פוליטית.
שני חברי קבינט בממשלת ג'ונסון, שר האוצר רישי סונאק ושר הבריאות סאג'יד ג'אוויד, התפטרו ב-5 ביולי, ואחריהם החל גל של התפטרויות.
בסך הכל, עד 7 ביולי, התפטרו כ-30 שרים, מתוכם חמישה חברי קבינט, ועשרות בעלי תפקידים זוטרים יותר.
פוליטיקאים נוספים הגיעו לבית ראש הממשלה כדי לבקש ממנו להתפטר מראשות המפלגה.
ג'ונסון סירב בתחילה להתפטר, ואף פיטר את חבר הקבינט מייקל גוב בתגובה לביקורת שהוא הפנה כלפיו.
למחרת, ב-7 ביולי, הודיע ג'ונסון על התפטרותו מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית.
בנאום ההתפטרות הוא אמר שבכוונתו להישאר ראש הממשלה עד שייבחר מנהיג חדש למפלגה בסתיו 2022. פוליטיקאים רבים במפלגתו, ביניהם ראש הממשלה לשעבר ג'ון מייג'ור, ביקרו את כוונתו להישאר בתפקיד ראש הממשלה למשך חודשים נוספים וקראו לחברי המפלגה למנות לו מחליף זמני.
לפי החוק בממלכה המאוחדת, התפטרות ראש הממשלה לא מביאה באופן מיידי לבחירות כלליות.
חברי המפלגה השמרנית, שלה רוב בפרלמנט, יכולים להחליט אם לאפשר לראש הממשלה להמשיך בכהונתו או למנות לו מחליף זמני בניגוד לרצונו, אף שאין לכך תקדים, וכן בכוחם להביא למינוי ראש המפלגה החדש שייבחר בהמשך לראשות הממשלה במקום ג'ונסון.
לאחר התפטרותה של ליז טראס מתפקיד ראש ממשלת בריטניה לאחר הכהונה הקצרה ביותר בהיסטוריה של בריטניה, כהונה בת 45 יום, דווח כי בוריס ג'ונסון שוקל לחזור לתפקיד ולהתמודד על הנהגת המפלגה השמרנית וראשות ממשלת בריטניה.
לבסוף הוא לא התמודד ורישי סונאק נבחר.
לקראת פרסום מסקנות ועדת החקירה בפרלמנט בנושא פרשת המסיבות התפטר ג'ונסון מהפרלמנט ואמר כי חברי הוועדה הודיעו לו שבכוונתם "לסלק אותו" מתפקידו.
התנהגות של ג'ונסון סימנה חולשה של Good Chap Theory בפוליטיקה בריטית.
ג'ונסון כתב מספר ספרים, בהם מספר אוספים מטוריו בעיתונות, רומן בשם "72 בתולות" (ב-2004) וביוגרפיה על וינסטון צ'רצ'יל.
ב-2023 החל לעבוד בערוץ החדשות GB news כמנחה, כיוצר וכפרשן.
בשנת 1987 ג'ונסון התחתן עם האריסטוקרטית אלגרה מוסטין-אוון, בתו של היסטוריון האמנות ויליאם מוסטין-אוון.
ב-1993 הם התגרשו והוא נישא למרינה וילר , בתו של העיתונאי ושדרן ה-BBC צ'ארלס וילר .
ב-2018 נפרדו ונכנסו לתהליכי גירושין.
יש לו לפחות עוד ילדה אחת מחוץ לנישואין.
במאי 2021 נישא בחשאי לארוסתו קרי סיימונדס, בתו של מת'יו סיימונדס , אחד ממייסדי העיתון "אינדפנדנט", ולהם שני בנים ובת משותפים.
תחביב שהצהיר עליו הוא יצירת מודלים של אוטובוסים מקופסאות עץ של יין.
אחיו הצעיר, ג'וסף אדמונד "ג'ו" ג'ונסון (נולד ב-23 בדצמבר 1971) כיהן כחבר הפרלמנט מטעם אורפינגטון בשנים 2010–2019. בשנים 2015–2018 שימש ג'ו ג'ונסון כשר האוניברסיטאות, המדע, המחקר והחדשנות בממשלתה של תרזה מיי, ושב לתפקיד זה עם כינון ממשלתו של אחיו.
הוא התפטר לאחר כחודשיים בתפקיד, בטענה כי תפקידו תובע ממנו להיות "קרוע בין המשפחה והאינטרס הלאומי".
ב-1984 התנדב בקיבוץ כפר הנשיא ונחשב כתומך של ישראל.
הוביל מאבק בתנועת ה-BDS וכראש עיריית לונדון ביקר בישראל מספר פעמים, בין היתר ב-2015 וב-2016 להלווייתו של שמעון פרס.
ג'ונסון אמר שהוא תומך בזכות ישראל להגנה עצמית, אך הגדיר את תגובתה במבצע צוק איתן "לא-פרופורציונלית".
הוא תומך בפתרון שתי המדינות.
בוריס אלתרמן, הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן, מאמן שחמט ומחבר ספרי שחמט ישראלי.
חבר נבחרת ישראל לשעבר, שייצג 4 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
מכהן כמנכ"ל מועדון השחמט ראשון לציון ומנכ"ל חברת ההדרכה "שחמט אלתרמן".
אלתרמן החל לשחק שחמט בגיל 7 ועלה לישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20.
היה עוזרו האישי של אלוף העולם בשחמט, גרי קספרוב ושימש מנהל מקצועי של אקדמיית קספרוב לשחמט בין השנים 1999–2002.
ב-1998 הודח בסיבוב השני באליפות העולם.
תרם לפיתוח של תוכנת השחמט דיפ ג'וניור, שזכתה מספר פעמים באליפות העולם בשחמט למחשבים.
חיבר סדרה של ספרים בשם "מדריך הגמביט", העוסק בפתיחות כגון: גמביט אבנס, גמביט בודפשט, הגנת פטרוב ועוד.
אלתרמן הוא מנכ"ל חברת "שחמט אלתרמן" (לשעבר "אקדמיית שחמט אלתרמן" ו"אלתרמן - שחמט בשיטה אחרת"), שפועלת בשני תחומים מרכזיים: קידום תוכניות השחמט במערכת החינוך (בתי ספר וגני ילדים) וקידום השחמט כספורט הישגי (בניית קבוצות אימון לילדים מצטיינים).
את החברה ייסד יחד עם אשתו, לובה אלתרמן, מורה ושחמטאית בדרגת מועמד לאמן.
בשנת 2014 נמנתה החברה עם הזוכים בתחרות "עסקים קטנים" של ידיעות אחרונות, ynet ובנק הפועלים.
1987 - זכה במקום ראשון משותף באליפות ברית המועצות לצעירים.
1992 - זכה במקום ראשון בתחרות במינכן.
1993 - זכה במקום ראשון בתחרות בחיפה.
1995 - זכה במקום ראשון בתחרות בראשון לציון ובבייג'ינג.
1996 - זכה במקום ראשון בתחרות בבד חומבורג.
1997 - זכה בפעם השנייה במקום ראשון בתחרות בבייג'ינג.
2016 - הוביל את קבוצת מועדון ראשון לציון לסגנות אליפות הליגה הלאומית, לאחר שצבר בלוח הראשון 8.5 נקודות מ-11 אפשריות.
אלתרמן ייצג 4 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
בוריס ברמן הוא פסנתרן, נגן צ'מבלו ומורה יהודי-רוסי.
ברמן, יליד מוסקבה, למד אצל לב אובורין בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הופעתו הראשונה הייתה במוסקבה בשנת 1965. הוא הצטרף להרכב מוזיקה עתיקה, בשעתו היחיד בברית המועצות, כצ'מבליסט.
במקביל עבד עם מלחינים בני התקופה כמו אלפרד שניטקה ואדיסון דניסוב.
הוא ניגן בהופעות הראשונות ברוסיה של יצירות מאת ארנולד שנברג, קרלהיינץ שטוקהאוזן, לוצ'אנו בריו וג'ורג' ליגטי.
בשנת 1973 קיבל היתר לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל.
ב-1979 היגר לארצות הברית, ומאז לימד באוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת אינדיאנה ובית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל.
ברמן הקליט את מכלול יצירותיו לפסנתר של פרוקופייב לחברת צ'אנדוס, נוסף להקלטות אחרות.
בשנת 2008 ראה אור ספרו של ברמן, "הסונאטות לפסנתר של פרוקופייב", בהוצאת אוניברסיטת ייל.
בוריס אחנוב הוא שחקן ישראלי.
בוריס אחנוב נולד בלנינגרד, לסרגיי וקלודיה אחנוב.
כשנולד, בוריס אביו היה בשנה השלישית ללימודי המשחק בבית הספר לתיאטרון, אותו סיים ב-1938. בתום הלימודים נסעה המשפחה למורמנסק שבצפון ברית המועצות, שם קיבל האב עבודה.
סבו וסבתו של בוריס התגוררו בלנינגרד ובילדותו ובבגרותו (עד לשנת 1956) הוא שהה לסירוגין אצלם בלנינגרד ואצל אביו במורמנסק, בחלוף השנים אביו קיבל עבודה גם בתיאטרון בלנינגרד.
כילד הרבה בוריס לשהות בתיאטרון בגלל עיסוקו של אביו, בתחילה שחקנים נראו לו אנשים מוזרים, אבל כעבור כמה שנים נמשך למשחק והלך לחוג לדרמה.
בתום לימודיו בבית הספר, בוריס אחנוב שירת בצבא ברית המועצות.
בברית המועצות שיחק בהרבה סרטים וסדרות.
בוריס אחנוב עלה לישראל עם משפחתו באוקטובר 1990. בתחילה עבד עם המחזאי סימון זלוטניקוב ושיחק במחזהו "שני פודלים" בתיאטרון התיבה.
מאוחר יותר באותה שנה שיחק ב"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", ההצגה הראשונה של תיאטרון גשר, שנעשתה בתחילה בשפה הרוסית.
אחנוב שרצה לשחק בעברית ולא האמין שגשר יעבור לשחק בעברית ונענה להצעת העבודה שקיבל מערן בניאל, מנהלו האמנותי של תיאטרון החאן ובמשך ארבע השנים הבאות שיחק בעיקר בחאן.
בחאן שיחק לראשונה בתפקיד הגברי הראשי לצידה של עליזה רוזן בהצגה "הספסל", פרי עטו של המחזאי הרוסי אלכסנדר גלמן, בבימויו של יהודה אלמגור.
אחר-כך גילם את דמותו של קפולט בהצגה "רומיאו ויוליה", הפקה משותפת של החאן ותיאטרון אל-קאסבה מרמאללה, בבימוים של ערן בניאל ופואד עווד.
בקבוצת קפולט שיחקו שחקנים יהודים ובקבוצת רומיאו שיחקו שחקנים ערבים, הערבים דיברו בערבית והיהודים בעברית ושתי הקבוצות שוחחו ביניהן בעברית.
הוא שיחק בקומדיה המקורית "מלון מינסק", פרי עטו של חנן פלד, הפקה איתה טס להופיע במוסקבה.
ההצגה מספרת על קבוצת שחקנים מישראל שמגיעה למוסקבה, לנה במלון מינסק ופתאום נכנס אדם הדומה ללנין, שהוא איש הק.ג.ב.
(אותו גילם אחנוב) ומחולל שם מהפכה, המחזה עמוס בציטטות מגוגול ודוסטויבסקי.
במשך שנה שיחק ב"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" ולקח חלק בהצגה גם כשעברו לשחק בעברית.
לאחר שיבגני אריה טלפן אליו שוב ושוב והזמינו לעבוד לגשר עזב אחנוב את החאן ומאז 1994 ועד היום (2012) הוא שיחק רק בתיאטרון גשר, פרט לפעם אחת ששיחק בהפקה העצמאית בשיתוף התיאטרון הקאמרי "נתן החכם" מאת לסינג, בבימויו של דורון תבורי.
תבורי שיחק את נתן החכם ואחנוב שיחק סולטאן.
בחודש פברואר 2012 שיחק אחנוב בהצגות "יונה ונער", "רביזור", "שונאים – סיפור אהבה" ו"הבן הבכור" בתיאטרון גשר.
בקולנוע הישראלי אחנוב השתתף בסרטים "היו לילות" של רוני ניניו (2010), "היה או לא היה" של לינה וסלבה צ'פלין (2003).
בוריס אחנוב מתגורר עם אשתו בשכונת קטמון הישנה בירושלים, להם בת אחת.
1986 – הוענק לו התואר שחקן הכבוד של הרפובליקה של לטביה.
1985 – השחקן הטוב של השנה על גילום דמותו של גלושקוב בהצגה פרי עטו של וסילייב "Who are you, old folk ?".
1984 – זכה בתחרות "פרוזה רוסית ברדיו".
1979 – זכה בתחרות "אביב התיאטרון הבלטי" על גילום דמותו של סלגניקוב בהצגה פרי עטו של וסילייב "Hot on the List".
בוריס אלכסנדרוביץ' אלכסנדרוב , היה מלחין ומנצח סובייטי, במשך כ-40 שנים היה מנהל מקהלת הצבא האדום.
בוריס אלכסנדרוב נולד בעיר בולוגויה (כיום במחוז טבר) כבן של המלחין והמנצח אלכסנדר אלכסנדרוב.
בגיל 12 החל לשיר במקהלה של אביו, בשנת 1918 המשפחה עברה למוסקבה ובוריס החל לשיר במקהלה של תיאטרון בולשוי.
בשנת 1929 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה במסלול הלחנה.
בשנים 1930–1937 אלכסנדרוב היה מנהל מוזיקלי בתיאטרון של הצבא האדום במוסקבה והחל מ-1933 לימד במקביל בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1937 התמנה לסגן מנהל של מקהלת הצבא האדום שהייתה תחת ניהול אביו, מייסדה.
בשנת 1942 ייסד את מקהלת הרדיו והיה מנהלה עד לשנת 1946.
בשנת 1946, לאחר מות אביו, התמנה בוריס אלכסנדרוב למנהל המקהלה של הצבא האדום וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1987. במהלך שנות ניהולו המקהלה הרחיבה מאוד את הרפרטואר שלה, הופיעה בהצלחה גדולה במספר רב של מדינות העולם וקיבלה הכרה בינלאומית.
בשנת 1973 הועלה בוריס אלכסנדרוב לדרגת אלוף בצבא הסובייטי.
בשנת 1975 לאות הכרה בתרומתו לפיתוח התרבות בברית המועצות הוענק לו התואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בנוסף לכך קיבל את פרס סטלין בשנת 1950, פרס לנין בשנת 1978 ותואר אמן העם בשנת 1958.
בנוסף לפרסים זכה בוריס אלכסנדרוב בעיטור לנין (3 פעמים), וכן בעיטור הדגל האדום (1964) ובעיטור מהפכת אוקטובר (1985).
בשנת 1987 אלכסנדרוב יצא לגמלאות.
הוא נפטר ב-17 ביוני 1994 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה ליד קבר אביו.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 אלכסנדרוב כתב מספר אופרות, הידועה ביותר היא "חתונה במלינובקה" שנכתבה שנת 1936. בשנת 1967 על בסיסה צולם הסרט חתונה במלינובקה, שזכה להצלחה גדולה ונצפה על ידי 74.6 מיליון צופים בבתי הקולנוע ברחבי ברית המועצות.
בנוסף לכך הוא כתב מוזיקה לשני בלטים, סימפוניות, קנטטות וכ-100 שירים.
לכל השירים היה טקסט פטריוטי ולכן לאלכסנדרוב היה כינוי "מפקד ארמייה של השיר הסובייטי".
הלחן שכתב אלכסנדרוב לשיר הפטריוטי "תחי מדינתנו" (הולחן ב-1943), התקבל על ידי טרנסניסטריה כלחן להמנונה הרשמי.
בוריס דוידוביץ' בלקין הוא כנר יהודי-רוסי שהתיישב בבלגיה.
פרט לנגינתו הווירטואוזית הוא נודע גם כמורה מוערך.
בוריס בלקין למד נגינה בכינור מגיל שש.
נחשב ילד פלא והופיע תחת ניצוחו של קיריל קונדראשין בגיל שבע.
למד בבית הספר המרכזי למוזיקה שעל יד הקונסרבטוריון של מוסקבה אצל המורים יורי ינקלביץ' ופליקס אנדריאבסקי, וכן אצל אייזק שטרן.
בגיל 11 הפסיק לנגן אך חזר בגיל 17 ונרשם לקונסרבטוריון.
עוד בימי לימודיו ערך סיורי הופעות בכל רחבי ברית המועצות עם התזמורות המובילות של המדינה, ובשנת 1973 זכה בפרס הראשון בתחרות הכלל-סובייטית לכנרים שהתקיימה בירבאן.
לעומת זאת לא הורשה לנסוע לחו"ל, אפילו כדי להשתתף ב-1971 וב-1973 בתחרות הבינלאומית על שם פגניני בג'נובה, לקראתה התכונן בצורה אינטנסיבית.
מתוסכל ביותר מיחס השלטונות, התאשפז במסגרת פסיכיאטרית.
ב-1974 ביקש אשרה לעלות לישראל.
בסופו של דבר התיישב בבלגיה.
בבלגיה בלקין מלמד בקונסרבטוריון של ליאז'.
מאז "עריקתו" למערב ניגן בכל העולם עם רבות מהתזמורות החשובות כמו התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הסימפונית של מונטריאול, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית, ועם כל התזמורות הנחשבות בבריטניה.
בשנת 1997 הזמין אותו אייזק שטרן לנגן איתו בפסטיבל מיאזאקי.
כנר מבוקש, בשנים 2008-2007 למשל, הופיע עם התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג בניצוחו של טמירקאנוב, ערך סיור קונצרטים בדרום אמריקה, ניגן עם התזמורת הסימפונית NHK, הופיע בקונצ'רטו לכינור של סיבליוס עם התזמורת הסימפונית של סידני וולדימיר אשכנזי, ניגן בלונדון, ברלין, ברצלונה, רומא וכו'.
פרט לכיתות אמן במאסטריכט, החל משנת 1987 בלקין נותן כיתות אמן בסיינה באיטליה באקדמיה קיג'יאנה.
החל משנת 1991 הוא מנהל את ההרבה "הסולנים הקאמריים של זלצבורג".
בין תלמידיו יש לציין את ג'אנין יאנסן, ורה ויידמן ואחרים.
בוריס בלקין נשוי ויש לו בת ובן.
הכינורות ששימשו אותו במהלך הקריירה היו בעיקר:
סטרדיוואריוס מהאוסף הממלכתי של ברית המועצות לשעבר
כינורות שעוצבו על ידי רוברטו רגאצי מבולוניה בשנים 1994 ו-2007
בלקין השתמש, בין השאר, בקשת מתוצרתו של אטיין פאז'ו מ-1812 ומתוצרתו של דינאל טוביאס נאוואה ורה מקרמונה משנת 2009.
קונצ'רטו מס.1 מאת פגניני עם הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה - הייתה הקלטתו הראשונה וזכתה להערכה רבה
הקונצ'רטי מאת צ'ייקובסקי וסיבליוס - עם פילהרמוניה וולדימיר אשכנזי,
קונצ'רטו של ריכרד שטראוס עם תזמורת רדיו ברלין וולדימיר אשכנזי
קונצ'רטי לכינור מס.1 ומס.2 מאת פרוקופייב עם התזמורת הסימפונית של לונדון וקיריל קונדראשין
קונצ'רטו של ברהמס עם אותה תזמורת ואיוואן פישר
קונצ'רטי לכינור של פרוקופייב, עם תזמורת טונהאלה של ציריך ומייקל שטרן
קונצ'רטו לכינור מס.1 מאת שוסטקוביץ' והקונצ'רטו לכינור של אלכסנדר גלאזונוב עם הפילהרמונית המלכותית וג'וניצ'י הירוקאמי
הקונצ'רטו של צ'ייקובסקי עם הפילהרמונית של לונדון ומייקל שטרן
קונצ'רטו בלה מז'ור K219 מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט וסימפוניה קונצרטנטית של מוצרט עם סולני זלצבורג והסונאטות של ברהמס עם מישל דאלברטו
ב-1998 בלקין תפס את המקום השלישי ברשימת הסלבריטאים ילידי אזור האורל, שפורסמה בעיתון "זבייזדה אוראלה", אחרי המאמן ניקולאי קרפול והתובע הכללי יורי סקוראטוב
בוריס אנדרייב , שחקן קולנוע סובייטי.
על הפעילות בתחום הקולנוע הוענק לשחקן עיטור לנין (1967) ועיטור מהפכת אוקטובר (1974)
לאחר סיום שבע שנות לימוד בבית הספר הוא התחיל לעבוד כמסגר-חשמלאי במפעל מקומי.
במקביל הוא שיחק בתיאטרון לחובבים.
שחקן תיאטרון מקומי ראה אותו והציעה להתחיל ללמוד משחק.
לאחר סיום בית הספק לשחקנים, אנדרייב החל לעבוד בתיאטרון המקומי בסראטוב.
אנדרייב קיבל הזמנה מאלכסנדר דובז'נקו להשתתף בתפקיד מרכזי בסרטו.
לאחר ניסיון ראשון אדנרייב נפסל.
כאשר תיאטרון היה במוסקבה במאי קולנוע איוואן פירייב ראה את השחקן והציע לו לשחק בסרט החדש שהוא התכוון לביים.
סרט זה "הטרקטוריסטים" בה אנדרייב שיחק ליד ניקולאי קריוצ'קוב ופיוטר אלייניקוב יצאה לאקרנים בשנת 1939 וזכה לפופולריות רבה.
באותה שנה אדנרייב עבר להתגורר במוסקבה ותוך זמן קצר גם התחתן.
בשנת 1943 אנדרייב שיחק ליד מארק ברנס בסרט "זוג לוחמים".
במהלך סוף שנות ה-40 השחקן השתתף בעוד 2 סרטיו של איוואן פירייב.
בשנת 1950 בוריס אננדייב השתתף בסרט "נפילת ברלין" שהיה סרט תעמולתי לכבוד יוסיף סטלין.
ככל הנראה השחקן לא היה יכול לסרב להשתתף בסרט עקב לחץ אליו מצד השלטון.
לאחר השתתפותו של אנדרייב בסרט נמתחה אליו ביקורת לצד חלק מעמיתיו למקצוע.
בשנת 1954 אנדרייב הצטלם בסרט "המשפחה הגדולה".
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן וקיבל פרס.
הקריירה המוצלחת של אנדרייב נמשכה גם בהמשך של שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60.
בשנת 1963 בוריס אנדרייב שיחק בסרט "הטרגדיה האופטימיסטית" שזכה להצלחה רבה.
בשנות ה-70 שיעור השתתפות השחקן בסרטים פחת.
הסרט הבולט מתקופה זו - "אי המטמון" בו אנדרייב שיחק את ג'ון סילבר.
בסך הכול אדנרייב הצטלם במעל ל-60 סרטים.
בנוסף לכך אנדרייב עשה דיבוב של מספר סרטים מצוירים.
אנדרייב נפטר בשנת 1982 במוסקבה ונטמן בבית העלמין וגנקובסקויה.
בוריס גודונוב היא אופרה מאת מודסט מוסורגסקי.
האופרה הולחנה על ידי מוסורגסקי בין השנים 1868–1873 בסנקט פטרבורג שברוסיה.
היצירה היא האופרה היחידה שמוסורגסקי השלים את כתיבתה ונחשבת לאחת מיצירות המופת שלו.
האופרה מתארת את שלטונו של הצאר הרוסי בוריס גודונוב ששלט בין השנים 1598- 1606, ומתארת את התקופה שבין עלייתו לשלטון ועד פטירתו.
הליברית, בשפה הרוסית, נכתבה על ידי מוסורגסקי עצמו, והיא מבוססת על המחזה הדרמטי "בוריס גודונוב" מאת אלכסנדר פושקין, וכן, בגרסת האופרה משנת 1872, על ספרו של ניקולאי קרמזין "ההיסטוריה של המדינה הרוסית".
מוסורגסקי הלחין לאופרה זו שתי גרסאות - הראשונה משנת 1869 לא הופקה על ידי האופרה הקיסרית, ולכן כתב מוסורגסקי גרסה אחרת בשנת 1872, אשר הוצגה לראשונה בסנקט פטרבורג בשנת 1874.
המלחינים ניקולאי רימסקי-קורסקוב ודמיטרי שוסטקוביץ' יצרו גרסאות משלהם, שבהן תיקנו חלקים מהאופרה של מוסורגסקי.
האופרה בוריס גודונוב היא האופרה הרוסית המוצגת ביותר על ידי בתי אופרה ברחבי העולם, והיא האופרה הרוסית שזכתה להקלטות הרבות ביותר.
עם הנהגת משטר אופריצ'נינה על ידי איוואן הרביעי הוא הצטרף לשורותיו.
גודונוב קודם לדרגת בויארין - הדרגה הגבוה באצולה רוסית.
גם בשנת 1602 התנאים אקלימיים היו קשים.
כתוצאה מכך החל רעב ברוסיה ומחירי הלחם נסקו לפי 100. רק במוסקבה נפטרו מרעב מעל 100 אלף איש.
ב-16 באוקטובר 1604 צבאו של דמיטרי הכוזב הראשון החל לנוע לכיוון מוסקבה בתמיכת הפולנים והקוזאקים.
בקרב שהתרחש בינואר 1605 כוחות של גודונוב ניצחו אך לא ידעו לנצל את ההצלחה ולהביס את הנסיך הכוזב באופן סופי.
בסוף שנת 1868 זנח מוסורגסקי שני ניסיונות כושלים לכתוב אופרות: האופרה הטראגית סלמבו המבוסס על האופרה יהודית מאת אלכסנדר סרוב, והאופרה ז'ניטבה (נישואין) המבוסס על אופרה מאת אלכסנדר דארגומיז'סקי.
בסתיו 1868 ולדימיר ניקולסקי, מרצה להיסטוריה של רוסיה ולשפה הרוסית, הציע למוסורגסקי לכתוב אופרה המבוססת על הדרמה "בוריס גודנוב" מאת פושקין.
מחזה זה נכתב בשנת 1825 ופורסם בשנת 1831 אולם הצנזורה של השלטון הרוסי אסרה על הצגתו עד שנת 1866 - 30 שנה לאחר מותו של פושקין, כאשר העלאת המחזה הותרה רק לאחר שחלקים מהמחזה הוצאו ממנו.
אחד הקשיים שעמדו בפני מוסורגסקי היה האיסור משנת 1837 להציג את הצארים הרוסים באופרה - איסור שתוקן בשנת 1872 כך שיחול על שושלת רומנוב בלבד.
כאשר לודמילה שסטקובה, אחותו של מיכאיל גלינקה שמעה על תוכניתו של מוסורגסקי, היא העניקה לו במתנה את כתבי פושקין, ובעקבות מתנה זו, באוקטובר 1868 החל מוסורגסקי לכתוב את הליברית של האופרה, תוך שהוא משמר את מבנה העלילה של פושקין, ולעיתים משתמש בשורות שלמות מתוך המחזה.
מוסורגסקי סיים את כתיבת הליברית בתוך תשעה חודשים (ב-18 ביולי 1869) וסיים את תווי האופרה חמישה חודשים לאחר מכן (ב-15 בדצמבר 1869).
בשנת 1870 הועברה האופרה לידי הצנזור המדינתי לאישורו.
במקביל הועברה האופרה לוועדת התיאטראות הקיסרית לאישור הוועדה על מנת שניתן יהיה להציגה.
הוועדה דחתה את האופרה ב-10 בפברואר 1871 ברוב של שישה קולות נגד אחד, בנימוק שחסר באופרה תפקיד ראשי של קול נשי.
הוועדה דרשה כי מוסורגסקי יוסיף לאופרה סצנה ובה תפקיד מרכזי לאישה, ואם יעשה כן תאושר האופרה.
באותה שנה הועלה המחזה של פושקין לראשונה על הבמה (כאשר 18 מתוך 24 סצנות המחזה אושרו על ידי הצנזורה, ומהן הוצגו 16 סצנות).
ההצגה הועלתה בתיאטרון מריאינסקי, שלוש שנים לפני הצגת האופרה באותו תיאטרון.
לימים יעשה שימוש חוזר בתפאורות מעשה ידי מטבי שישקוב.
בשנת 1871 הרחיב מוסורגסקי את האופרה, וזאת אף מעבר לנדרש על ידי הוועדה (שדרשה הוספת סצנה אחת).
מוסורגסקי הוסיף שלוש סצנות (שתי סצנות סנדומייז', וסצנת קרומי), הוציא את סצנת "קתרדלת וסילי", וכתב מחדש את סצנת ארמון טרם.
במסגרת שינויים אלה נוספה סצנה במסגרתה תפקיד נשי מרכזי (מרינה מנישק), וכן נוספו תפקידי נשים נוספים (המארחת בפונדק, פיודור - יורש העצר, והאומנת), וכן הורחב תפקיד הטנור (הצאר המתחזה).
על מנת לכתוב תפקידים אלה עשה מוסורגסקי שימוש בספרו של קרמזין "ההיסטוריה של המדינה הרוסית".
גרסה זו של הליברית הושלמה ב-14 בדצמבר 1871, ותווי המוזיקה הושלמו ב-23 ביוני 1872. האופרה הוגשה לאישור ועדת התיאטרון הקיסרית בסתיו 1872. הוועדה דחתה את האופרה ב-29 באוקטובר 1872 (או, לפי הביוגרף קלבוקורסי, ב-6 במאי 1872).
יצוין כי ישנם ביוגרפים הטוענים כי הוועדה לא דחתה את האופרה.
חבריו של מוסורגסקי החליטו להעלות שלוש סצנות מתוך האופרה בהפקה עצמאית בתיאטרון מריאינסקי (סצנת הפונדק ושתי סצנות סנדומירז') ב-5 בפברואר 1873, והפקה זו זכתה להצלחה רבה.
בעקבות הצלחת העלאת האופרה המקוצרת, פורסמו תווי האופרה לפסנתר בינואר 1874.
האופרה הועלתה בשלמותה לראשונה ב-22 באוקטובר 1873. הבכורה, בתיאטרון מריאינסקי, זכתה להצלחה רבה.
כל הכרטיסים נמכרו, ומסורוגסקי עלה 20 פעמים לבמה למחיאות הכפיים של הקהל.
בכורה זו הציגה גרסה מקוצרת של האופרה, בלא כל הסצנות, בשל אורכה של האופרה.
הופעות מאוחרות יותר קוצרו עוד יותר, וסצנת קרומי הוצאה (ככל הנראה בשל דרישת הצנזורה).
האופרה הועלתה 21 פעמים בתקופת חיי מוסורגסקי, ו-5 פעמים לאחר מותו בשנת 1881. ב-1882 הוצאה האופרה מהרפרטואר של תיאטרון מריאינסקי.
ב-16 בדצמבר 1888 הועלתה האופרה לראשונה במוסקבה, על במת תיאטרון הבולשוי.
האופרה שבה ועלתה על במת תיאטרון מריאינסקי ב-9 בנובמבר 1904 בגרסתו המחודשת של ניקולאי רימסקי קורסקוב.
ב-18 בינואר 1927 הועלתה גרסה מחודשת של האופרה בתיאטרון בולשוי שבמוסקבה, בעקבות שינויים שעשה באופרה מיכאל איפוליטוב-איוואנוב.
ב-16 בפברואר 1928 הועלתה על במת תיאטרון מריאינסקי, לראשונה, בבכורה עולמית, הגרסה המקורית של האופרה משנת 1869.
ב-4 בנובמבר 1959 הועלתה לראשונה גרסתו המחודשת של דמיטרי שוסטקוביץ' משנת 1940 בתיאטרון מריאינסקי.
האופרה הוצגה לראשונה מחוץ לרוסיה ב-19 במאי 1908 בבית האופרה של פריז (גרסת רימסקי קורסקוב) בהפקת סרגיי דיאגילב.
ב-19 במרץ 1913 הועלתה האופרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בגרסת רימסקי קורסקוב.
הפקה זו הייתה מבוססת על ההפקה של סרגיי דיאגילב בפריז.
האופרה הועלתה לראשונה בבריטניה ב-24 ביוני 1913, בתיאטרון המלכותי שברחוב דרורי ליין בלונדון.
ב-30 בספטמבר 1935 הועלתה לראשונה מחוץ לרוסיה, גרסת 1869, בתיאטרון סאנדלרס וולס, בלונדון.
גרסה זו של האופרה תורגמה לאנגלית.
תפקידקולהופעת הבכורה בתיאטרון מריאינסקי, סנקט פטרבורג27 בינואר 1874מנצח: אדוארד נפראווניקבוריס גודונובבס או בריטוןאיוון מלניקובפיודור השני, בנו של בוריס גודונובמֶצו-סופרןאלכסנדרה קרוטיקובהקסניה בוריסובנה גודנובנה, בתו של בוריס גודונובסופרןוילהמינה ראבהמטפלת של קסניהקונטרה אלטאולגה שרודרהנסיך וסילי איוואנוביץ' שויסקיטנורואסילי ואסילייבאנדריי שצ'לקלוב, דיאק (מזכיר) הדומהבריטוןולדימיר סובולבפימן, נזיר-היסטוריוןבסולדימיר וסילייבגריגורי אוטרופייב, נזיר.
כלי מיתר: כינורות I ו- II, ויולות, צ'לו, קונטרבסים;
כלי נשיפה מעץ: 3 חלילים (השלישי מהם גם פיקולו), 2 אבובים (השני מהם גם קרן אנגלית), 2 קלרינטים, 2 בסונים
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות יער, 2 חצוצרות, 3 טרומובנים, 1 טובה.
כלי הקשה: טימפני, תוף בס, תוף צד, תוף מרים, מצילות
כלים מאחורי הקלעים: 1 חצוצרה, פעמונים, גונג (טאם טאם)
כלי מיתר: כינורות I ו-II, ויולות, צ'לו, קונטרבסים;
כלי נשיפה מעץ: 3 חלילים (השלישי מהם גם פיקולו), 2 אבובים (השני מהם גם קרן אנגלית), 3 קלרינטים (השלישי מהם קלרינט בס), 2 בסונים;
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות יער, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, 1 טובה;
כלי הקשה: טימפני, תוף בס, תוף צד, תוף מרים, מצילות.
כלים מאחורי הקלעים: 1 חצוצרה, פעמונים, גונג.
כלי נשיפה מעץ: 3 חלילים (השלישי מהם גם פיקולו), 2 אבובים, קרן אנגלית, 3 קלרינטים (השלישי מהם גם קלרינט מי במול), קלרינט בס, 3 בסונים (השלישי מהם גם קונטרבסון)
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, 1 טובה
כלי הקשה: טימפני, תוף בס, תוף צד, מצילות, טאם-טאם, משולש, פעמונים, פעמונה, קסילופון
כלים מאחורי הקלעים: 4 חצוצרות, 2 קורניות, 2 קרני יער, 2 קרני בריטון, 2 אופוניומים, 2 טובות, בללייקה ודומרה
עלילת האופרה מתרחשת בין השנים 1598–1605.
סצנה 1: חצר מנזר נובודוויצ'י סמוך למוסקבה (1598)
בראשית הסצנה רואים המון בחצר מנזר נובודוויצ'י, אליו הגיע העוצר בוריס גודונוב, והוא מסתגר בו.
ניקיטיץ', מפקד המשטרה, מורה להמון לכרוע ברך, ודורש מהם לקרוא לבוריס לקבל על עצמו את כס הצאר.
המקהלה שרה "מדוע עזבתנו, אבינו?".
הם אינם יודעים למי הם שרים ומדוע, ובמהרה מתחילים להתווכח, עד ששבים השוטרים עם אלות, ומחזירים אותם לקרוא לבוריס לשוב ולשלוט.
אנדרי שצ'לקלוב, מזכיר הדומה, יוצא מהמנזר ומודיע כי בוריס עדיין מסרב לקבל על עצמו את השלטון, ומבקש מההמון להתפלל שישנה את דעתו.
תהלוכה של נזירים מגיעה, שרה המנון תפילה "תהילה לך, בורא עולם", ונכנסת אל המנזר.
ההמון מתווכח על זהות הצאר, והשוטרים מורים להם לעזוב את המקום ולהגיע למחרת לקרמלין במוסקבה.
סצנה 2: כיכר הקתדרלות בקרמלין שבמוסקבה, 1598
הנסיך וסילי שויסקי קורא להמונים ממרפסת קתדרלת העלייה לשמים להלל את הצאר בוריס, ובאותה שעה שיירה של בויארים יוצאת מהקתדרלה.
ההמון כורע על ברכיו, ובוריס יוצא למרפסת הקתדרלה.
ההמון קורא "הלל!", ובוריס נושא מונולוג "על נשמתי הדואבת", ומתפלל לברכת האל ולהיותו שליט טוב, וממשיך לקתדרלת המלאך מיכאל לתפילה.
פימן הנזיר כותב את דברי ימי רוסיה.
עוזרו, הנזיר המתלמד גריגורי מתעורר מחלום נבואי, בו הוא רואה את פימן עולה לראש מגדל גבוה, ונופל ממנו לתהילות אנשי מוסקבה.
פימן מציע לגריגורי להתפלל ולצום.
גריגורי מביע צער על כך שהוא לקח על עצמו את נדרי הנזירות.
פימן מתאר את שלטונו הצאר איוואן הרביעי כתקופה טובה, ומדבר טובות גם על בנו פיודור הראשון, ולעומתם קורא לבוריס גודנוב "רוצח מלכים".
[גרסת 1869 המקורית: פימן מתארים בפרטים את הרצחו של דימטרי איוואנוביץ' שהוא ראה במו עיניו.]
גריגורי מגלה כי הוא דומה במראהו לצארביץ' (יורש העצר) שנרצח, ומחליט להתחזות לו ולטעון לזכותו לכתר, וכך בוריס גודונוב יענש על מעשיו, ולא ימלט ממשפטם של העם והאל.
סצנה 2: פונדק על גבול ליטא- רוסיה (1603)
[גרסת 1872 המחודשת: בעלת הפונדק שרה שיר על הברווז שהכינה.]
הנוודים וארלאם ומיסייל, הלבושים כנזירים נכנסים לפונדק ומתחננים לנדבה.
גריגורי מגיע עימם לבוש כנווד.
וארלאם שותה יין שר "כך היה בעיר קאזאן" - על המצור של קאזאן על ידי איוואן הרביעי בשנת 1552. הנזירים משתכרים וגריגורי מבקש מהפונדקית הדרכה כיצד להגיע אל הגבול עם ליטא.
שוטר נכנס ומחפש אחר הנזיר הכופר גריגורי אשר ברח ממנזר צ'ודוב.
השוטר חושד בווארלאם, אולם הוא אינו יודע לקרוא את הכתוב בצו המאסר.
גריגורי מתנדב לקרוא את הצו ומשנה את התיאור המופיע בו כך שהוא מתאר את וארלאם.
השוטרים אוסרים את וארלאם הטוען לחפותו, וקורא את הצו בעצמו - שהפעם התיאור מתאים לגריגורי.
גריגורי נמלט בקפיצה מחלון הפונדק, והשוטרים יוצאים בעקבותיו.
חלק 3 / מערכה 2פנים ארמון טרם - מגורי הצאר בקרמלין במוסקבה (1605)קסניה, בתו של הצאר, אוחזת את דיוקנו של הנסיך איוואן, ארוסה, אשר נפטר, ומתאבלת על מותו בשיר "היכן אתה, ארוסי?".
הנסיך פיודור השני לומד מפה של רוסיה.
המטפלת מבטיחה לקסניה שעם הזמן היא תשכח את ארוסה.
[1872: המטפלת, יחד עם פיודור מנסים לעודד את רוחה עם שירי ילדים ובהם "הגמד כרת עצים" ו"שיר על דא ועל הא".]
בוריס גודונוב נכנס אל החדר, מנחם את קסניה, ושולח אותה לחדרה עם המטפלת.
פיודור מציג לבוריס את המפה של רוסיה שהכין, ובוריס שולח את פיודור ללימודיו ושר "אני השליט העליון".
האזינו לאריה "אני השליט העליון" בגרסת רימסקי קורסקוב, מבוצעת על ידי פיודור שליאפין
[1872: המטפלות בחוץ מתעטשות, ובוריס שולח את פיודור על מנת לבדוק את הסיבה להתעטשויות.]
הבויאר המשרת מכריז על בואו של הנסיך שויסקי.
[1872: פיודור נכנס אל החדר ושר "על התוכי הקטן שישב".]
הנסיך שויסקי נכנס אל החדר, ובוריס מאשים אותו בקשירת קשר.
הנסיך מספר כי מתחזה טוען לכתר הופיע בליטא.
בוריס מבקש לדעת את זהותו, ומורה לפיודור לעזוב את החדר, ולשויסקי לסגור את הגבול.
שויסקי מתאר את הרצחו של הנסיך "באוגליץ', בקתדרלה", ומציין כי גופתו של הנסיך אינה נרקבת (דבר המעיד על קדושתו).
בוריס מרגיש רגשות אשמה כבדים, ובעקבות כך שולח את שויסקי החוצה.
[1872: שומעים את פעמוני השעון המכני]
בוריס הוזה ורואה את הנסיך המת, וקורא לו "העלם, העלם ילד!
אלא רצון העם!" ומתחנן לסליחת האל.
מערכה 3 ("המערכה הפולנית") (גרסת 1872 בלבד)סצנה 1: חדר השנה של מרינה מנישק, סנדומירז' פולין (1604)משרתותיה של מרינה מנישק שרות שיר נוגה "על גדות הוויסלה הכחולה" על מנת לשעשע אותה בזמן שהמשרתת מסרקת אותה.
מרינה אומרת שהיא מעדיפה שירים על גבורה ואבירות, ומשחררת את המשרתות.
היא שרה על שעמומה, ועל רצונה בהרפתקאות, כוח ותהילה.
הנזיר הישועי רנגוני נכנס לחדר, ומספר לה על מצבה הקשה של הכנסייה הקתולית ודורש ממנה, כי כאשר היא תהפוך לצאריצה היא תמיר את דתם של תושבי מוסקבה הכופרים מהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית לכנסייה הקתולית.
רנגוני דורש ממנה כי תציית לכנסייה ותעשה הכל על מנת להגיע לשלטון ברוסיה - גם אם עליה לוותר על בתוליה.
מרינה דורשת כי רנגוני יעזוב את החדר, ורנגוני מזהיר אותה מכוחות הגיהנום ודורש את צייתנותה.סצנה 2: לילה.
הגן מואר באור ירח (1604)הטוען לכתר חולם על אהובתו מרינה.
רנגוני הנזיר מוצא אותו, ואומר לו כי מרינה רוצה לדבר עמו על אהבתו אליו.
המתחזה מחליט ליפול לרגליה של מרינה ולהתחנן כי תהיה אשתו וצאריצה.
הוא מבקש מרנגוני כי יוביל אותו למרינה, אולם רנגוני דורש כי יקבל את מרותו כאב דתי.
אצילים פולנים מתקרבים, ורנגוני מורה למתחזה להתחבא.
האצילים רוקדים את ריקוד הפולונז, ומרינה רוקדת עם כמה אצילים.
האצילים שרים כי יכבשו את כס הצאר במוסקבה, ויביסו את צבאו של בוריס.
לאחר צאת האצילים יוצא הטוען לכתר ממחבואו.
הוא מקלל את רנגוני ומחליט לצאת ולכבוש את מוסקבה.
מרינה מופיעה והוא מתוודה על אהבתו לה.
היא אומרת כי תוכל להשיב לו אהבה רק אם יהיה צאר, וקוראת לו פחדן.
הטוען לכתר מכריז כי יצא למחרת בראש צבא לכבוש את כס הצאר, ואז היא מתוודה על אהבתה והם שרים את הדואט "צארביץ', אני מתחננת אליך".
מערכה 4 / חלק 4סצנה 1 [גרסת 1869 בלבד]: הכיכר בחזית כנסיית ואסילי הקדוש במוסקבה (1605)ההמון עומד בחזית כנסיית ואסילי הקדוש בכיכר האדומה.
שוטרים מגיעים על מנת להשתלט על ההמון.
אצילים יוצאים מהכנסייה ומבשרים כי הדיאקון הכריז על אנאתמה (החרם או הנידוי) על גריגורי אוטרפייב (הטוען לכתר) במהלך המיסה.
הקהל שר כי הצארייביץ' מתקרב עם צבאו לקרומני, והוא בדרכו לתפוס את כס הצאר שנלקח ממנו על ידי גודונוב.
השוטה הקדוש (היורודיבי) נכנס, שאחריו רודפים ילדים שגנבו לו את הקופקה שקיבל כתרומה.
הוא שר "הירח עף, החתול בוכה".
בוריס גודונוב ומשפחתו יוצאים מהכנסייה ומחלקים נדבות.
תן לנו לחם!", והם מגורשים על ידי השוטרים.
השוטה נותר בכיכר ובוריס שואל מדוע הוא בוכה.
השוטה מספר כי גנבו לו את הקופקה, ומבקש כי בוריס יוציא להורג את הילדים, כשם שרצח את הצארייביץ'.
הנסיך שויסקי רוצה לאוסרו, אולם בוריס מבקש את ברכתו.
השוטה מסרב, ומכריז כי מרים אם ישו לא מרשה לו להתפלל עבור הורדוס (רוצח הילדים).
השוטה שר קינה על עתיד רוסיה "זרמו, זרמו הדמעות המרות".סצנה 2 [בגרסת 1869] / סצנה 1 [בגרסת 1872]ארמון הפאות בקרמלין (1605)מתנהל מושב של הדומה.
הבויארים מקשיבים לצו הצאר בו הצאר מבקש מהבויארים להעניש את הטוען לכתר.
הביוארים מתווכחים, ומחליטים להצביע על הוצאתו להורג של הטוען לכתר.
הנסיך שויסקי מגיע ומספר להם כי בוריס גודונוב רואה את רוחו של הצארייביץ' וקורא "לך מכאן ילד".
הבויארים חושבים שזו השמצה שקרית, אלא הצאר נכנס וממשיך בצעקותיו.
הבויארים נבהלים, ואז בוריס גודונוב רואה אותם.
הנסיך מספר לו כי אדם זקן מבקש לדבר עמו.
הנזיר פימן נכנס ומספר על אדם עיוור ששמע את קולו של הצארייביץ' בחלומו, ובחלום אמר לו הצאר ללכת לאוגליץ' ולהתפלל על קברו.
כאשר העיוור עושה זאת קורה נס והוא חוזר לראות.
סיפור זה גורם למותו של בוריס גודונוב מרוב רגשות אשמה, הוא שולח שיביאו אליו את בנו פיודור והוא שר לוו "להתראות בן, אני מת".סצנה 2 [בגרסת 1872]: יער ליד קרומי (1605)'''
המון משולהב תפס את הבויאר חרושקוב ומתעלל בו.
השוטה הקדוש נכנס, כשהוא נרדף על ידי ילדים ושר "הירח עף, החתול בוכה".
הילדים גונבים את הקופקה שלו.
וארלאם ומיסייל שרים על אשמתם ופשעיהם של בוריס גודונוב ואנשיו ("השמש והירח השחירו") ובהיכנסם הקהל מכריז על הדחת בוריס.
הנזירים הישועים לוויצקי וצ'רניקובסקי מגיעים ומתפללים להצלחת דימטרי (הוא הטוען לכתר).
ההמון תופס אותם במטרה לתלות אותם.
דימיטרי וכוחותיו מגיעים וההמון מריע לו ושר "תהילה לצארייביץ'".
דימטרי משחרר את הנזירים הישועיים, מציל את הבויאר חושצ'וב, וממשיך עם צבאו למוסקבה לתפוס את השלטון.
כולם עוזבים למעט השוטה השר "זלגו, זלגו דמעות מרות".
בוריס גילטבורג (נולד ב-21 ביוני 1984) הוא פסנתרן ישראלי של מוזיקה קלאסית, יליד רוסיה.
גילטבורג נולד במוסקבה למשפחה יהודית בעלת מסורת מוזיקלית.
בגיל חמש התחיל ללמוד נגינה בפסנתר עם אמו, אלה גילטבורג, שהיא פסנתרנית ובת של פסנתרנית ובהמשך בשנים 1995–2007 בהדרכתו של אריה ורדי.
הוא גדל בתל אביב ובראשון לציון שם סיים את התיכון המקיף ה' במגמה ביולוגית־כימית.
בפברואר 2005, בגיל 21, ניגן גילטבורג לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובדצמבר 2005 הוזמן לנגן תחת ניצוחו של כריסטוף פון דוהנאני.
הוא ניגן גם עם התזמורת הסימפונית ירושלים ומספר פעמים עם התזמורת הקאמרית הישראלית איתה יצא לסיור קונצרטים בארצות הברית, תחת שרביטו של פיליפ אנטרמון.
נגינתו של גילטבורג זכתה בהמשך דרכו להערכה בניו יורק במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, בקונצרטהאוס של וינה כשהופיע שם עם התזמורת הקאמרית הווינאית, בשני רסיטלים ראשונים בפריז ובתיאטרון סן קארלו בנאפולי.
גילטבורג הופיע עם התזמורת הסימפונית של לונדון, עם התזמורת הלאומית BBC של ויילס, עם תזמורת גולבנקיאן, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הפילהרמונית של שטוטגרט.
הוא ערך סיורים יחד עם תזמורות למדריד, באסטוריאס, גליסיה, לאון, במלגה ובמורסיה, וכן באמריקה הדרומית.
הוא נתן רסיטלים בפסטיבל פרדריק שופן בדושניקי, ב"אוליצפוס מוזיקלי" בסנקט פטרבורג, בפסטיבל וילץ בלוקסמבורג ובאולמות הגדולים לקונצרטים בספרד.
בסתיו 2005 הופיע במספר רסיטלים בפרנקפורט ובמינכן ובשנת 2006 הופיע גילטבורג בפסטיבל הבינלאומי Piano aux Jacobins בטולוז, בפסטיבל הבינלאומי של מיאמי ופסטיבל צ'לטנהאם.
גילטבורג מטפח את אהבתו לקריאת ספרים, לצילום ולתרגום שירה – מרוסית, מגרמנית, מאנגלית.
בנוסף ניסה את כוחו בהסברת מוזיקה; במאמר שפרסם בכתב־העת הדיגיטלי "אלכסון" (בעריכת דב אלפון) מאיר את פרק המקהלה הפותח את הקנטטה מס' 39 "הלא פרוס לרעב לחמך" של באך על שם הפסוקים מישעיהו נ"ח המולחנים בתחילתה.
גילטבורג זכה מנעוריו בפרסים רבים: בשנת 1997, בניופורט.
בשנת 1998 באטלינגן ובתחרות האיחוד האירופי למוזיקאים צעירים.
בשנת 2000, זכה בתחרות של קול המוסיקה בישראל.
2002 - זכה בפרס הראשון ובפרס הקהל בתחרות לפסנתר בסנטנדר וכן בפרס Public Sony על ביצועו את הקונצ'רטו השלישי לפסנתר מאת בלה בארטוק, בליווי התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחו של רפאל פריבק דה בורגוס
2005 - זכה להצלחה רבה בטוקיו כשביצע את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 5 מאת בטהובן עם התזמורת הסימפונית של פראג עבור קרן מוסאשינו.
2011 - זכה בפרס השני ובפרס לביצוע הטוב ביותר של קונצ'רטו קלאסי ב בישראל.
יקיר העיר ראשון לציון בישראל
2012 - זכה הדיסק האחרון שלו בפרס המבקרים של כתב העת 'גרמופון'.
2013 - הוענק לו הפרס הראשון לפסנתר בתחרות על שם המלכה אליזבת בבריסל.
2013 - היה מועמד לפרס מבקרי המוזיקה קלאסית בבריטניה.
2013 - זכה בפרס הקהל מטעם רשות השידור הפלמית בבריסל.
2013 - יצא הדיסק השני שלו (רחמנינוב, גריג, ליסט) בחברת Orchid Classics.
2018 - פרס השנה "אופוס-קלאסיק" בקטגוריה "פסנתרן סולן של השנה בתחום מוזיקת המאות 21-20" עבור הקלטת הקונצ'רטו מס.
2 לפסנתר ושל ה"אטיודים-תמונות" אופוס 33 מאת סרגיי רחמנינוב בחברת ההקלטות נקסוס
בוריס גוריאל (1 באפריל 1903 – 8 באוקטובר 1983) היה ראש המחלקה המדינית של הש"י, שירות המודיעין של ארגון "ההגנה", שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל.
לאחר קום המדינה עמד בראש המחלקה המדינית של משרד החוץ, שקדמה למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים כארגון ביון החוץ של ישראל.
בוריס (ברוך) גוריאל נולד כבוריס גורביץ' בשנת 1903 בלטביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
בעת מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, ונפל בשבי הנאצים.
עם שובו לארץ בתום המלחמה בשנת 1945 גויס לש"י ומונה לראש המחלקה המדינית של הש"י בירושלים, שתפקידה היה לאסוף מידע על שלטונות המנדט הבריטי והצבא הבריטי.
לצד המחלקה המדינית פעלו בש"י שתי מחלקות נוספות, המחלקה הערבית, שעסקה באיסוף מידע על הנעשה בקרב ערביי ארץ ישראל, והמחלקה הפנימית, שעסקה בפיקוח על הארגונים היהודים האחרים מימין ומשמאל.
המחלקה המדינית נוסדה אחרונה לאחר שתי המחלקות האחרות.
היא הוקמה עם תחילת תקופת המאבק על הקמת המדינה שלאחר תום מלחמת העולם.
מקור מידע חשוב לש"י על שלטונות המנדט היו הפקידים והעובדים היהודים במשרדי השלטון השונים, אלא שהיחסים המתוחים עם הבריטים בתקופת המאבק הביאו להרחקתם ולמידורם ממקורות המידע, ונוצר צורך לחפש קשרים עם קצינים ופקידים בריטים.
גם בכך נתגלו קשיים גוברים והולכים בשל ניתוק הקשרים החברתיים בין שני העמים ובשל התבצרותם של הבריטים במתחמים סגורים כדוגמת בווינגרד ומתחמים נוספים בירושלים.
למרות זאת לא נפסקו הקשרים וחלק ניכר ממוסרי המידע הבריטים עשו זאת ללא תמורה בשל אהדתם ליישוב היהודי ולמאבקו.
המחלקה הצליחה להשיג ממחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית את תוכניות הגשרים שעל גבולות הארץ לצורך תכנון פעולות ליל הגשרים שנערכו אור ל-17 ביוני 1946, שבמהלכה הותקפו בו זמנית אחד עשר גשרים בכל גבולות הארץ.
מחלקתו של גוריאל הייתה קשורה עם הסוכנות היהודית והקדישה חלק ניכר מפעילותה לא רק לעניינים ביטחוניים אלא גם לעניינים מדיניים, כלכליים ומשפטיים.
במרוצת הזמן הרחיבה המחלקה את המעקב אחר עיתונאים, קונסוליות וחברות מסחר זרות.