tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החליטו מנהיגי ההגנה ואצ"ל לעזור לבריטים במלחמתם בנאצים.
זאת, בניגוד לעמדת לח"י, שצידדה בעזרה לגרמניה, במחשבה שזו תסלק את היהודים החיים בארצה לפלשתינה והישוב היהודי יגדל, כך שהבריטים יתעשתו ויחליטו לסגת ממדיניות הספר הלבן.
על כן ראו הם בבריטניה אויב עיקרי שיש להילחם בו בכל עת ובכל מחיר, וחתרו להסכם עם איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית.
עמדתה של ההגנה הייתה שונה.
דוד בן-גוריון ניסח זאת כך: "עלינו לעזור לאנגלים במלחמה כאילו לא היה הספר הלבן ועלינו להלחם באנגלים כאילו לא היה היטלר".
כך הורה גם זאב ז'בוטינסקי בספטמבר 1939 ,"לחדול מהמאבק המזוין בספר הלבן ולנקוט במקומו שיתוף-פעולה עם ממשלת בריטניה במלחמתה בהיטלר".
בהתאם לכך, החליט דוד רזיאל (מפקד האצ"ל בשנים הללו) לשתף פעולה עם הבריטים ואף דאג לכך שפריצקר, שהיה ראש מש"י, יקבל תעודה של סוכן ה-C.I.D.
לאור מדיניות זו התבקש פריצקר לספק פרטים על קבוצות גייס חמישי שהפריעו לבריטים במלחמתם בנאצים.
פריצקר סיפק להם ידיעות על לח"י וקבוצות קומוניסטיות.
בנובמבר 1940 נעצרו עשרות אנשי לח"י ונכלאו במעצר מנהלי.
בלח"י חשדו שהם הוסגרו על ידי פריצקר.
שטרן החליט להוציא נגדו גזר דין מוות אבל נמנע מביצועו, לאחר שרזיאל התריע שאברהם שטרן יפגע אם יפגעו בפריצקר.
היו שמועות כי פריצקר מסר לבריטים גם ידיעות על ההגנה, אך לא נמצאו לכך הוכחות כלשהן.
לאחר מותו של דוד רזיאל, שנפל ב-20 במאי 1941 על מזבח שיתוף הפעולה כחייל אלמוני בשירות המודיעין הבריטי, בפיצוץ מכלי הנפט בעיראק, חל מאבק בין ד"ר אריה אלטמן, שנתמנה על ידי ז'בוטינסקי לראש הצ"ח בארץ לבין יעקב מרידור, באשר למינוי כמפקד אצ"ל.
מרידור מיאן להכיר באלטמן כיורשו של ז'בוטינסקי בתור סמכות עליונה ויחידה, וזכה בתפקיד מפקד אצ"ל.
מאחר שפריצקר, יחד עם איש האצ"ל יצחק ברמן, היו "אנשי אלטמן ", דאג מרידור להרחיק את פריצקר מן הארגון והוא פוטר מתפקידו באצ"ל ומהבולשת הבריטית, אך נשאר מעורב בארגון הצ"ח.
אנשי לח"י לא סלחו לו, פנו למרידור והודיעוהו, כי בכוונתם לחסל את פריצקר.
הוא ענה להם כי "אין לנו דבר נגדו, אבל אם ללח"י יש עניין להעמידו לדין ולהאשימו - זה עניינם.
בכך נחרץ גורלו של פריצקר, מבלי שאשמתו הוכחה או נבדקה מעולם, הגם שכל החקירות והבירורים שלאחר קום המדינה, שהתבצעו על ידי מכון ז'בוטינסקי והיסטוריונים שעסקו בתקופת המחתרות, העלו בבירור, כי פריצקר היה נאמן למדיניות אצ"ל ועבד במסירות לפי ההוראות שהתקבלו בהנהלת הארגון.
היטיב לסכם זאת שבתי טבת בספרו "השנים הנעלמות והחור השחור": "מדוע נורה השליח ולא שולחיו ?"(עמ' 326).
בליל שבת, 3 בספטמבר 1943 ארבו שני אנשים ליד ביתו של פריצקר ברחוב צבי פרץ חיות פינת רחוב חשמונאים בתל אביב.
השנים, דוד בלאו ואברהם שטיינברג חברי הלח"י.
פריצקר, לא היה מודע למארב, נטל את ידה של בתו דליה בת ה-5 וירד עמה אל ביתה של חברתה שגרה בבניין שמעבר לכביש.
שני המתנקשים נמנעו מירי בנוכחות בתו.
כשחזר האב לבדו לכיוון ביתו, פנה אליו דוד בלאו ושאל: "איפה זה מלון אשל?" פריצקר המופתע ענה: "מה?
מלון אשל?" ובכך הסתיים הזיהוי, ומיד לאחר מכן נורה ישראל פריצקר אל מותו.לשמען נזעקו דיירי הרחוב לחלונותיהם, וראשונה בהם הייתה ימינה, אשתו ההרה (שישה חודשים לאחר מכן ילדה את ישראלה, שנקראה על שם אביה ז"ל).
הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר הלווייתו של פריצקר, כתב המשקיף: "ראשי המוסדות של התנועה הלאומית וחברים רבים השתתפו אתמול בצהריים בהלווייתו של ישראל פריצקר ז"ל, שנפל בליל שבת בת"א.
החל בשעות הבוקר הוצב על יד הגופה בחדר המתים בבי"ח "הדסה" משמר כבוד של בית"רים במדים" (שבתי טבת, עמ'325).
ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) פרסמה בעיתון המשקיף וביומון הצ"הר והצ"ח בעמודם הראשון את המודעה שלהלן: "ההסתדרות הציונית החדשה מודיעה בצער רב על מותו הטרגי של ישראל פריצקר בנפלו חלל בליל שבת ג' באלול ...
חברי התנועה הלאומית מתבקשים לחלוק את הכבוד האחרון.".
אנשי האצ"ל הספידו אותו בהלווייתו במילים הבאות: "ישראל פריצקר שירת בנאמנות את התנועה, תמיד נשאר אביון, מעולם לא ידע שובע ומנוחה.
את חייו הקדיש לטובת המולדת והעם.
מי שהיה מפקד בית"ר בחיפה ומדריך הנוער הלאומי, נורה מן המארב.
לח"י פרסם כרוז ובו נכתב: "המלשין הידוע וסוכן הבולשת ישראל פריצקר, הוצא להורג ביום ג' אלול בפקודת לוחמי החרות.
ידע כל מלשין כי אין מנוס מידה הנוקמת של לוחמי חרות ישראל".
ארורה היד הרוצחת!" על החתום היה מיכאל שושני, מראשוני אצ"ל בחיפה.
במהלך השנים הוענקו לפריצקר אות האצ"ל על "השתתפותו בשרות פעיל בתקופה הקובעת למען ביטחונה של המדינה" ועיטור לוחמי המדינה "על חלקו במאבק לתקומת ישראל".
ישראל יוספוביץ' צווייגנבאום (נולד ב-1 בפברואר 1961) הוא אמן רוסי-אמריקאי ממוצא יהודי.
צווייגנבאום הציג מיצירותיו ברוסיה ובארצות הברית.
מספר יצירות נמצאות במוזיאון לאמנות חיקוי, דרבנט.
עבודות אחרות ניתן לראות באוספים פרטיים בתשע מדינות, בהן אוסטריה, בולגריה, אנגליה, צרפת, הולנד, ישראל, רוסיה וארצות הברית.
צווייגנבאום נולד למשפחה יהודית בעיר דרבנט שברוסיה.
אביו, שהיה במקור מבנדין, פולין, ברח לברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
אמו קווקזית, נולדה בברית המועצות.
הרקע היהודי שלו בא לידי ביטוי בציוריו.
בין השנים 1976 - 1980 למד אמנות ביזבירבאש קולג', שבאיזברבאש, דגסטן, רוסיה.
ב-1991 סיים תואר שני באמנויות באוניברסיטת מדינת קובאן בקרסנודאר, רוסיה.
בנובמבר 1993 ואפריל 1994 הציג את שתי התערוכות האחרונות שלו ברוסיה.
הראשונה נערכה במזרח מוסקבה ונקראה "רפסודיה יהודית", בבית המרכזי של האמן על 'קרימסקי ואל'.
השנייה, רפסודיה יהודית, הייתה מוקדשת לאביו.
ביולי 1994 עזבו צווייגנבאום ומשפחתו את רוסיה.
כיום הוא תושב אולבני, ניו יורק בארצות הברית.
ב-25 בדצמבר 2016, באירופה ובישראל, וב-15 בינואר 2017, בארצות הברית, שידרה ערוץ RTVi ראיון עם צווייגנבאום בתוכנית "בניו יורק עם ויקטור טופלר", שבו האמן דיבר על יצירתו, חייו ואנשים מעניינים שפגש במהלך חייו.
בשנת 2016 היה צווייגנבאום מחבר אורח בספר "הייתה עיר כזו.
דרבנט." הספר פורסם ברוסית, והוא כלל בו סיפורים קצרים מימי ילדותו בעיר הולדתו דרבנט.
בשנת 2018 היה צווייגנבאום מחבר אורח בספר נוסף, "גאה, שמח, ומודה להיות יהודי." הספר פורסם בארצות הברית באנגלית.
הסיפורים הקצרים שלו בספר כונו "זיכרונות: היהדות בחיי."
בשנת 2023 פרסם צווייגנבאום בארצות הברית באנגלית את ספר הזיכרונות שלו "הזיכרון הסודי שלי".
ספר הזיכרונות מבוסס על חוויות וזיכרונות שהיוו השראה לחלק מיצירות האמנות שלו.
הספר מעניק לקוראים הצצה לחייו של האמן ולחייהם של האנשים שהיו חשובים ומשפיעים עליו.
הספר כולל 35 תמונות של ציורי האמן.
ציוריו של האמן נחתמים בשמו הפרטי בעברית: ישראל, או בגרסה מקוצרת: יש, פרט לציורי "הילד מוביל מלאך העיוור"
שמו נכתב בפינה השמאלית או הימנית.
הוא כותב את כותרות הציורים בצד האחורי של הבד.
כותרים קודמים נכתבו ברוסית, ואלה שהופקו לאחר שהיגר לארצות הברית בשנת 1994, נכתבים באנגלית.
צווייגנבאום נשוי לקתרינה, בתו של הפובליציסט הרוסי יגוטיל מישיאב.
רבי ישראל פרידמן (כ"ד באלול תרל"ח, 22 בספטמבר 1878 - ל' באב תשי"א, 1 בספטמבר 1951) היה האדמו"ר מבויאן בלייפציג.
בשנת תרנ"ה נישא למרים, בת דודו רבי שלמה'ניו מסדיגורה.
לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ז החל לכהן באדמו"רות והקים את חצרו בלייפציג הגרמנית.
בשנת תרצ"ה ביקר בארץ ישראל ובשובו ללייפציג אמר שבדעתו לחזור חזרה לארץ ישראל.
בשנת תרצ"ט נמלט מהנאצים לשווייץ ולאחר מספר חודשים עלה לארץ ישראל והתיישב ופתח בית מדרש ברחוב יבנה בתל אביב, כמו שאר אדמו"רי רוז'ין שעלו ארצה.
רבי ישראל היה חולה במשך כל שנות חייו ולא הרבה לצאת ולהסתובב בין החסידים, אך בכל שנות שהותו בארץ נסע בל"ג בעומר למירון להדליק את ההדלקה המסורתית שהייתה בחזקת משפחתו.
נפטר בא' דר"ח אלול תשי"א (1951) ונטמן בבית הקברות העתיק בצפת.
השאיר שתי בנות, גיטל לאה אשת בן דודה רבי מרדכי שרגא בנו של רבי מנחם נחום מבויאן-צ'רנוביץ', בשנית אשת רבי ישעיה שפירא האדמו"ר החלוץ ובשלישית אשת רבי אברהם יעקב מדרוהוביץ' וחוה אשת קרובה רבי מרדכי שרגא השיל בנו של רבי יצחק מאיר השיל מקופיטשניץ, שתיהן נפטרו ללא ילדים.
על שמו בית הכנסת של חסידות בויאן בשכונת הגפן בביתר עילית, "נחלת ישראל".
רבי ישראל פרידמן (כ' בשבט תרי"ב 10 בפברואר 1853 - י"ג בתשרי תרס"ז 2 באוקטובר 1906) היה האדמו"ר השני בחצר סאדיגורה.
נולד בסדיגורה כבן רביעי לרבי אברהם יעקב פרידמן, בנו השני של רבי ישראל מרוז'ין, ולמרים בתו של רבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין.
אביו כיהן כאדמו"ר המרכזי של חסידות רוז'ין, לאחר שאחיו הגדול רבי שלום יוסף נפטר מעט לאחר פטירת אביהם רבי ישראל.
נישא בשנת תרכ"ח, לאסתר בתו של בן דודו רבי יצחק מבוהוש, בנו של רבי שלום יוסף מסדיגורה.
לאחר פטירתה בשנת תרמ"א, נישא בשנית לדודתה של אשתו הראשונה, בת שבע בת רבי שלום יוסף מסדיגורה.
אחיו רבי שלמה פרידמן וגיסו רבי נחום בער פרידמן היו מיועדים לרשת את החסידות, אך שניהם נפטרו בחיי האב רבי אברהם יעקב.
לאחר פטירת אביו בשנת תרמ"ג, מונה יחד עם אחיו רבי יצחק לכהן באדמו"רות.
בשנת תרמ"ו נעשתה בין האחים חלוקת ירושה, רבי ישראל זכה בחצר בסאדיגורה ובחלקת אבותיו, ואילו רבי יצחק זכה בנשיאות כולל ווהלין ועבר לבויאן.
שלושה ימים לאחר יום הכיפורים תרס"ז נפטר, ונטמן בסאדיגורה.
בנו רבי אהרן פרידמן מילא את מקומו והוכתר לאדמו"ר השלישי מסאדיגורה.
חלק מהחסידים פנו לאחיו רבי שלום יוסף מסאדיגורה - טשרנוביץ, וחלק פנו לאחיו רבי אברהם יעקב פרידמן מסאדיגורה, וחלקם פנו לאח נוסף רבי שלמה חיים מסאדיגורה ולאחר פטירתו של רבי אהרן הוכתר לאדמו"ר בנו רבי מרדכי שלום יוסף מסאדיגורה.
חמשת ילדיו הראשונים נולדו מאשתו הראשונה.
משה מרדכי מנחם (תרל"א - י"ג בטבת תרמ"ב).
חוה חיה פרידמן, אשת הרב שלום יוסף פרידמן ממילניצא, בן דודה רבי נחום בער מסדיגורה.
רבי אהרן, ממלא מקומו באדמו"רות
רבי שלום יוסף (י"ג בטבת תרל"ט-י"ח בשבט תרפ"ג), אדמו"ר מסדיגורה בצ'רנוביץ
צפורה פייגא, אשת בן דודה רבי יצחק מרדכי שפירא מגוואדז'יץ
רבי אברהם יעקב, האדמו"ר מסדיגורה לאחר פטירת אחיו
רבי יצחק (ב' בחשוון תרמ"ו - י"א בכסלו תרפ"ה), האדמו"ר מרימנוב.
היה חתנו של רבי אשר ישעיהו הורוביץ, חתנו של רבי יוסף מרימנוב
הרב דוד יהושע, נפטר בצעירותו
רבי שלמה חיים - כיהן לצד אחיו בסדיגורה ובווינה
רבי יהודה צבי (כ"ה בניסן תרנ"ז - ח' בניסן תשי"א) חתן קרוב משפחתו רבי חיים אהרן בנו של רבי ישראל מצ'ורטקוב.
נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים
רחל (- כ"ח בשבט תשל"ב), אשת רבי שלמה פרידמן מצ'ורטקוב
בנותיו בלומא רייזל ומרים, נפטרו בילדותן
ישראל אליעזר פרנס (נולד ב-20 במאי 1958) הוא חזן וזמר חסידי ישראלי.
פרנס נולד וגדל בתל אביב לאהרן ולקלרה פרנס (ניצולי שואה).
שירת בצה"ל בחיל השריון ולאחר מכן כיהן כמפקד במקהלת הרבנות הצבאית.
משנת תשע"ז משמש כחזן בימים הנוראים בקוסטה ריקה.
נשוי ליפה, אב לארבעה ילדים וסב לנכדים.
גלגולו של ניגון - מופע של ניגונים וסיפורים שבו ניגונים חסידים מראשית החסידות ועד ימינו, פיוטי יהדות המזרח, שירי יידיש, ושירי הזמר העברי.
מעגל החיים - שירים וניגונים בזמר החסידי והעברי במעגל החיים של האדם.
ימים נוראים בחצרות חסידים - יצירות מתפילות הימים הנוראים שהולחנו בחצרות החסידיות השונות.
רוממו (1992) עם הילד אילון גלזר
אל הנער הזה התפללתי (2007)
חדש ימינו כקדם (2012) - אלבום כפול של שירי נשמה ישנים וחדשים, אותו הפיק המלחין החסידי משה בלייכברד ועיבד המוזיקאי גלעד פוטולסקי.
כן השתתף באלבום חברים שרים פורים (2008) שבו השתתפו גם ישי לפידות, עמירן דביר, אבי בן ישראל, יהודה דים, יעקב זינגבוים, שי ברק, אסף נגל ועוד.
רבי ישראל צבי יאיר דנציגר (נולד בג' בחשוון תש"ה, 1944) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות אלכסנדר, השביעי בשושלת, המכהן משנת ה'תשס"ה (2005).
נולד בירושלים לרבי אברהם מנחם דנציגר, לימים האדמו"ר בעל ה"אמרי מנחם" ולרבנית אסתר לאה בתו של רבי חנניה יוסף היילפרין, מרבני חב"ד ליובאוויטש, דור שישי לרבי שניאור זלמן מלאדי בעל התניא והשו"ע, מייסד חסידות חב"ד.
התחנך בילדותו בתלמוד תורה "עץ חיים".
בשנות בחרותו המוקדמות למד בישיבת ויז'ניץ ולאחר מכן למד בישיבת בית מאיר ובישיבת סלבודקה בבני ברק.
נישא לאסתר, בתו של רבי משה ברגמן מייסד וראש ישיבת רשב"י ומתגורר בבני ברק.
לאחר נישואיו למד בכולל ברסלב.
בהמשך למד בכולל חזון איש.
תלמיד מובהק של סבו רבי יהודה משה דנציגר.
לאחר פטירת אביו בי"ז אדר ב' תשס"ה הוכתר על פי צוואתו לממלא מקומו.
דודו, אחי אמו, הרב שמואל אלעזר היילפרין, ראש ישיבת תורת אמת (חב"ד) ורב שכונת בית ישראל בירושלים, אליו היה קשור מאוד בשנות בחרותו ואברכותו.
גיסיו הם הרב מאיר צבי ברגמן, והאדמו"ר ממודז'יץ.
דברי תורתו שנשמעים במהלך השלחנות מדי שבוע בסעודה שלישית, וב"שבת יארצייט" וכדומה גם בליל שבת, וכמו כן במועדים, מתמקד בחסידות עיונית בדרך פשיסחא משולב בחסידות מעשית, בהעמקה ביסודות החסידות ומבוסס על אדני תורת הקבלה.
ונכתבים על ידי השומעים ויוצאים לאור מדי שבוע.
עמד לימין אביו בהקמת הישיבה לצעירים של חסידי אלכסנדר ושימש כאחד מראשי הישיבה, בסוף שנת תשע"א יסד את הישיבה הגדולה "אמרי מנחם".
בהנהגתו נתייסדו השטיבלך של חסידות אלכסנדר בלייקווד, במונסי, בציריך, בביתר עילית, בעמנואל, וכן בשכונות סטמפורד היל וגולדרס גרין שבלונדון.
מנוחה רחל - נשואה לרבי יוחנן שוחט האדמו"ר מלוצק.
הרב אליעזר יצחק - מחבר הספר "דרך החסידות" וחתן האדמו"ר רבי נתנאל סאפרין מקומרנה.
פערל דבורה - נפטרה בצעירותה, הייתה נשואה לרבי עמרם קליין האדמו"ר מאונגוואר ארצות הברית.
אחר פטירתה נשא את אחותה מלכה.
מלכה - נשואה לאלמן אחותה, רבי עמרם קליין.
צביה רויזא - נשואה לרבי אברהם יעקב פלינטנשטיין בן רבי יצחק מאיר מקופיטשניץ.
הרב יחיאל יהודה משה - מראשי החבורה של החסידות באחוזת ברכפלד שבמודיעין עילית ורב הקהילה.
חתן רבי עמרם גשטטנר רבה של שיכון אגודת ישראל בבני ברק, וראש ישיבת "פנים מאירות".
רבקה - נשואה להרב יעקב לייב גולדמן בן רבי גדליה משה גולדמן (השני) מזוועהיל.
ישראל (שרוליק) פרוש (נולד ב-28 בספטמבר 1980, י"ח בתשרי ה'תשמ"א) הוא פוליטיקאי חרדי־ישראלי, יו"ר ארגון "מרכז מגן ומושיע" וחבר מועצת העיר אלעד מטעם שלומי אמונים.
כיהן כראש עיריית אלעד בשנים 2013–2024.
נולד בירושלים, בן בכור מתוך 12 ילדים למאיר פרוש, יו"ר מרכז אגודת ישראל בירושלים וחבר הכנסת מטעם סיעת אגודת ישראל ביהדות התורה, ולרחל, בת נחום יואל הלפרין ונכדת יעקב הלפרין.
פרוש למד בישיבת סלבודקה בבני ברק ובישיבת לוצרן בשווייץ בראשות הרב יצחק דוב קופלמן.
לאחר נישואיו, שירת ביחידה לזיהוי חללים וכן ביחידת קצין העיר.
ב-2006 הקים את עמותת "חיים לנפש" המסייעת לנוער נושר, לאסירים ולחולים סופניים.
באותה שנה החל לשמש כמנכ"ל אגודת ישראל בירושלים.
בשנת 2008 עבר להתגורר באלעד ונבחר לכהן כסגן ראש עיריית אלעד מטעם סיעת שלומי אמונים.
בבחירות לעירית אלעד בשנת 2013 נבחר לראש עיריית אלעד.
באוגוסט 2025 מונה ליו"ר הארגון "מרכז מגן ומושיע", גוף שהוקם בהכוונת אדמו"רים וראשי ישיבות לריכוז פעולות ההסברה והסיוע במערכה בנושא גיוס בני הישיבות.
ב-22 באוקטובר 2013 נבחר פרוש כראש עיריית אלעד כמועמד שלומי אמונים ודגל התורה לאחר מערכת בחירות סוערת, שבה התמודד מול מועמד סיעת ש"ס צוריאל קריספל.
בספטמבר 2015 פרסם העיתון ידיעות אחרונות תחקיר ובו טענות כלפי התנהלותם של פרוש ושל העירייה.
ב-30 באוגוסט 2018 הודיעה סיעת שלומי אמונים כי פרוש יתמודד לכהונה נוספת בראשות העיר, למרות ההסכם שנערך בין סיעתו למפלגת דגל התורה בבחירות הקודמות.
דגל התורה ומפלגת ש"ס ביקשו להעמיד מולו את יצחק פינדרוס, אך מועמדותו נפסלה.
בבחירות שנערכו ב-30 באוקטובר ניצח פרוש את ברק צברי וזכה בקדנציה נוספת.
בבחירות לעיריית אלעד שהתקיימו ב־27 בפברואר 2024 התמודד פרוש מול מועמד ש"ס יהודה בוטבול.
ערב הבחירות חתם פרוש הסכם קואליציוני עם מפלגת דגל התורה ומפלגת יחד שבטי ישראל של ברק צברי שהתמודד מולו בבחירות שנערכו ב־2018. בפברואר 2024 הודיע איתמר בן גביר על תמיכתו בפרוש בבחירות.
בבחירות הפסיד פרוש לבוטבול, ברוב של 55% מול 45% ובפער של כ-2,326 קולות.
לאחר הבחירות התראיין וחשף שהציעו לו לפני הבחירות דיל ולעבור ולהתמודד בירושלים או בבית שמש אך בחר להישאר באלעד.
ישראל פרלוב הוא איש מערכת הביטחון הישראלית, אשר שירת כראש חטיבת שבויים ונעדרים (שו"ן) במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
במלחמת יום הכיפורים לחם פרלוב כמפקד גדוד טנקים בחטיבה 679 ברמת הגולן בקרבות בלימה קשים עד שנפצע.
בשירותו במוסד לקח חלק בפעולות חשאיות מורכבות ובתפקידו האחרון שימש כרח"ט שו"ן.
באותה עת יזם, תכנן ופיקד על מבצע "ימי שלכת", במהלכו גויס מקור מודיעיני בכיר אשר פגש פעמיים את רון ארד לאחר נפילתו בשבי.
בעקבות זאת נקבעה ההנחה כי ארד מוחזק בידי איראן.
בעקבות המבצע הוענק לפרלוב צל"ש מיוחד מטעם ראש הממשלה יצחק רבין.
פרלוב פרש מן המוסד בשנת 1997.
ישראל פרימו (נולד ב-1963) הוא פסל, אמן ומעצב ישראלי.
פרימו נולד במושב כפר אהרון בנס ציונה.
הוא החל את דרכו באמנות בשנת 1986 בתחום הצורפות, ביצירת מודלים מדויקים של חרקים ממתכות שונות בעבודת צורפות.
בהמשך עסק בעיצוב, אמנות ופיסול במרחב הציבורי, תוך שימוש במיומנויות הטכניות שרכש באמצעות חומרים שונים, ובפרט מתכות.
הוא משתמש בטכנולוגיות מיוחדות במתכות והופך אותן לאלמנטים סביבתיים, שנועדו לאו דווקא לבטא אמירה כלשהי, אלא בעיקר לשמש לצרכים הפרקטים של המרחב הציבורי.
בעבודותיו הוא מנסה לשלב בין עיצוב לאמנות.
עבודותיו מתאפיינות בטכניקות של ריקועים במתכות, נפחות, נפחים אמורפיים והרמות בהשראת עולם הצורפות.
חלק מעבודותיו בעלות אופי נועז ודרמטי, וחלקן בעלות שקיפות, רכות ואווריריות.
2004 מוזיאון גן השלושה- תערוכת "אוספים".
אוסף פסלי פרפרים בעבודת צורפות במתכות שונות, וכן, הוצב בהצבה זמנית פסל "הפרפר", מיצג ענק המוצב, כיום, קבע, יחד עם 6 פסלי פרפרים נוספים ב"גן הפרפרים" בעין בוקק, ים המלח.
2005 משכן אומנויות הבמה, "בית האופרה" - תערוכת אופניים "מתגלגלים באמנות".
סדרה של 30 פסלי אופניים, עבודת נפחות ברזל ועץ.
פסלי אופניים בעלי חזות אקטואלית, מבטאים את הראייה הסובייקטיבית של פרימו כלפי החיים, והתפר בינם לבין האמנות, תוך התבוננות פנימית על דרך חייו וההתרחשויות האינטנסיביות שחווה בחייו.
בדגמי האופניים הוא ניסה "ללכוד" רגעים ומצבים בחיים בישירות ובקריצה.
2005 מוזיאון "גן המדע" - מכון ויצמן למדע שברחובות.
תערוכת "חרקים וחיות אחרות" המציג את אוסף פסלי חרקים בעבודת צורפות במתכות שונות וגילוף בעץ.
2010 תערוכת המסכות "דל-ארט 2010" בשיתוף בית החולים שניידר בפתח תקווה.
סדרה של 13 פיסלי מסכות בעבודת צורפות במתכות שונות.
2012 תערוכת פסלי חוצות "מוזה", באלרוב שדרות ממילא, ירושלים.
הצבה זמנית של פסל "מנדולינה וכינור".
2013 תערוכת פסלי חוצות "הומור וסטירה" - באלרוב שדרות ממילא, ירושלים.
2013 תערוכת "בובה ומסכה"- דימוי ושיקוף - גלריה בית גבריאל, קיבוץ כנרת.
15 פסלי מסכות בעבודת צורפות בנחושת, פליז ואלפקה
2005 פסל "גבעת הפעמון" בסמוך לבית דונדיקוב, רחובות.
2006 פסל "הפעמון" בכיכר מרכזית בנס ציונה.
2007 33 פסלי נירוסטה- נווה זוהר, ים המלח.
פיסול בנפחים בנירוסטה, 280*150 ס"מ
2010 "ילדים" מיצגי ילדים בכיכר במושב בני עייש.
2008 פסל "כנפיים" – בגן ע"ש סרן ליאור הררי, בעיר רחובות.
פיסול בנפחים ונפחות ברזל ונירוסטה.
2010 פסל "הצ'לו" בכיכר רחוב סלנט בפתח תקווה.
2011 כיכר התווים וכיכר תופי מרים, עבודת ברזל בנפחים בראש העין, עיר המוזיקה
2011 אנדרטה "שחפים"- אנדרטה לזכר חללי הפיגוע בנמל אשדוד, אשדוד.
2012 פסל "השקדייה" בכיכר המניין הראשון בנס ציונה
2012 פסל "מיצג כד עץ השקמה", חולון, פיסול בעבודת ריקועים בברזל,
2012 פסל "שורשים" בכיכר כניסה לעיר בנס ציונה.
2012 פסל "הפנינים", פארק חוטר בבאר יעקב, גובה 3.5 מט.
2012 פסל "הלב" בדרך ע"ש שמשון צור, רחובות.
2012 פסל "נגנים" בכיכר כניסה לקריית ביאליק.
2013 פסל "מקהלת נוגנים" בכיכר מרכזית בקריית ביאליק
2013 פסל ח"י בכיכר בבאר יעקב על שם סבו של פרימו חי דבי מי שהיה ראש המועצה השלישי של באר יעקב.
2015 אנדרטה לזכר נרצחי פעולות איבה בני העיר לוד.
ברזל בנפחים ואבן, 4 מטר
2016 פסל קרן היסוד בשכונת רחובות החדשה ברחובות.
2016 פסל כיכר המייסדים בקריית גת.
2016 פסל אשכול גפן בבאר יעקב.
2016 פסל קינטי - מובייל פרפרים בנס ציונה.
פיסול ב-5 כיכרות ברחוב חטיבת גולני בחדרה
2005 תערוכת "אדם עולם", תערוכת האופניים "מתגלגלים באומנות", ביתן "מסע עולמי"
2002 התערוכה הבינלאומית לעיצוב גני התערוכה ת"א, אמנות פונקציונלית ותכשיטים סביבתיים
2001 פיסול תכשיטים אמנותיים לתערוכת שיער.
1993 תערוכת עיצוב עכשווי- ריהוט מקורי ישראלי, גני התערוכה, ת"א
1992 נמל יפו העתיקה- תערוכת "שולחן", אוצר: משה עמר.
ישראל פרנצוס (1927 – 15 בנובמבר 2023) היה חוקר ספרות חז"ל, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ישראל פרנצוס נולד בפרובינציית לודז' בפולין להורים שהשתייכו לחסידות גור.
ילדותו עברה עליו בעיירה אונייוב.
הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר, אולם במהרה ידיעותיו השיגו את מה שהיה ניתן ללמד אותו, והוא עבר ללמוד בבית המדרש בעיירה.
בגיל עשר תכננו הוריו לשולחו לישיבת חכמי לובלין אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה ביטל את כל התוכניות.
עם הכיבוש הגרמני גורשו יהודי העיירה באוקטובר 1941 לגטו ב-Czachul.
משם הוא הועבר למחנה עבודה ליד פוזנן ומאז לא ראה יותר את בני משפחתו.
באוגוסט 1943 הוא הועבר למחנה אושוויץ.
במחנה זה פגש את אלברט כהן – קומוניסט צרפתי, שלקח את פרנצוס תחת חסותו ודאג לו לעבודה קלה, ביגוד ומזון במידת האפשר.
בחורף 1945 הוא הוצעד בצעדת המוות לכיוון מחנה דכאו.
בסוף המלחמה הוא הוצעד משם עם שארית האסירים, עד לשחרורם בידי האמריקאים.
משם עבר פרנצוס למחנה העקורים פלדפינג ומשם למחנה העקורים לנדסברג.
במקום זה הוא הוכשר על ידי ארגון אורט כמכונאי רכב, ובמקצוע זה עבד כשנה.
במסגרת מכסת הנוער ששלח הג'וינט לארצות הברית הגיע פרנצוס לניו יורק בחודש דצמבר 1947.
פרנצוס עבד בניו יורק בעבודות דחק שונות.
בשנת 1951 בעצת חבר הוא נרשם ללימודי ערב בבית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא היה בן 24 באותה עת, כאשר הפעם האחרונה שבה למד טקסט עברי הייתה בגיל 11. בשנת 1954 הוא החל בלימודים בתוכנית המשותפת לבית המדרש ולאוניברסיטת קולומביה.
כך הוא קיבל שני תארים ראשונים משני המוסדות.
ב-1958 הוא סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1962 קיבל תואר שלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל הוא סיים את הסמכתו מבית המדרש לרבנים.
עבודת הדוקטורט הייתה בדרכי עריכתה של מסכת ביצה בתלמוד הבבלי בהנחיית פרופ' שרגא אברמסון.
בשנת 1960 הוא נישא לטובה שולזינגר מחיפה.
את הבתר דוקטורט הוא עשה בבית המדרש לרבנים באמריקה, שם נדרש להיבחן על מסכת מהתלמוד הבבלי כל מספר שבועות.
הבחינה נערכה על ידי פרופ' שאול ליברמן.
משנת 1963 ועד פרישתו בגיל 80 לימד פרנצוס בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1967 הוציא לאור את מסכת ביצה מהתלמוד הירושלמי לראשונה עם פירוש ר' אלעזר אזכרי, על פי כתב יד שנמצא בבית המדרש לרבנים באמריקה וזוהה על ידי שאול ליברמן.
מלבד זאת הוא כתב עשרות מאמרים שהתפרסמו בבמות שונות כמו תרביץ, סיני, דיני ישראל, ספרי יובל שונים ועוד.
ספר יובל בשם "תפארת לישראל" יצא לכבודו בשנת 2010 בהגיעו לגיל 80.
ישראל (סולה) פרדקין (1933 – 5 בנובמבר 2019) היה איש שב"כ, וכיהן כראש מועצה אזורית משנת 1977 עד שנת 1986; עד 1980 הוא היה ראש מועצת "יזרעאל", ומשנה זו, הוא היה ראש המועצה האזורית עמק יזרעאל - לאחר שהמועצה שהיה בראשה אוחדה עם המועצה האזורית קישון.
ישראל (סולה) פרדקין נולד לנתן ורבקה פרדקין, בתל עדשים, שבעמק יזרעאל.
הוא בוגר בית הספר החקלאי כדורי.
במסגרת שירותו הצבאי, הוא שירת באגף המבצעים של השב"כ.
פרדקין התחתן עם רות ב-1953 וניהל איתה משק ביישוב הולדתו.
בהמשך הם עברו למושב ניר משה שבנגב ועסקו שם בהדרכה, תוך הקמת משק משלהם שם.
לאחר מלחמת יום כיפור, ב-10 במרץ 1974, נבחר פרדקין לתפקיד סגן יו"ר במועצה אזורית יזרעאל, במקומו של גדעון צימבל, שנפטר.
במקביל שימש כמנהל מפעלי יזרעאל.
בשנת 1977 הוא נבחר לראשות המועצה.
פרדקין תמך באיחוד המועצה עם המועצה האזורית השכנה - מועצה אזורית קישון.
מועצת קישון הייתה אז בראשות חיים ראם, שגם הוא תמך באיחוד.
האיחוד התרחש בשנת 1980 ומיד אחריו קיבל ראם את ראשות המועצה המאוחדת למשך חודשים ספורים ואחריהם פרש מהחיים הפוליטיים.
פרדקין נבחר ב-1980 לעמוד בראש המועצה המאוחדת, "המועצה האזורית עמק יזרעאל" והחזיק בתפקיד עד 1986.
בתקופת כהונתו נוסדו היישובים: אלון הגליל, הושעיה, הרדוף, עדי, גבעת אלה, חנתון ותמרת.
כמו כן הוקמו בתחום המועצה מוסדות רבים.
פרדקין שימש גם בתפקידים אזוריים נוספים, כמו ממלא מקום יושב ראש הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה וחבר ועדה למינוי משקמים חקלאיים.
נפטר ב-5 בנובמבר 2019, והובא למנוחות בבית העלמין בתל עדשים.
ישראל פרידלר (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כמפקד עוצבת אדום.
פרידלר שימש כמפקד חטיבת ביסלמ"ח במהלך מלחמת חרבות ברזל.
קודם לכן שימש מפקד חטיבת אלכסנדרוני ומפקד בא"פ אליקים, סגן מפקד חטיבת גולני ומפקד גדוד 51.
פרידלר נולד בסאו פאולו שבברזיל, ועלה לישראל בשנת 1990. למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים ובישיבת בני עקיבא אור עציון במרכז שפירא ולאחר סיום התיכון בישיבת מעלה גלבוע.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1998, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לפלחה"ן גולני.
בסיום הקורס שב לפלחה"ן ומונה למפקד צוות, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בהמשך שימש כסגן מפקד הפלחה"ן במהלך מבצע חומת מגן.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 51, ופיקד עליה בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה הוביל את הפלוגה בקרב בינת ג'בייל בו נפצע בידו.
על אף שנפצע, חבש עצמו והוסיף לפקד על הפלוגה עד לסיום הקרב.
על פועלו הוענק לו צל"ש מפקד אוגדה ממפקד עוצבת געש.
במהלך לימודיו החל מבצע עופרת יצוקה, הוא קטע את לימודיו, שב לחטיבה והחליף מפקד פלוגה בגדוד 13 שנפצע, עד לסיום המבצע.
לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גולני בין השנים 2013–2014.
ביוני 2022 מונה למפקד חטיבת ביסלמ"ח.
פרידלר פיקד על החטיבה במלחמת חרבות ברזל, במהלכה לחמה ברצועת עזה, השמידה תשתיות אויב והרגה פעילי חמאס.
ב-14 באוגוסט 2024 יצא לתקופת לימודים, ב-22 בנובמבר 2024 מונה למפקד עוצבת אדום ונכנס לתפקידו ב-30 ביולי 2025.
פרידלר בעל תואר ראשון במזרח תיכון ומחשבת ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון, תואר שני במדעי המדינה מהאוניברסיטה הפתוחה ובעל תואר שני נוסף בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
פרידלר בוגר המכללה לביטחון לאומי.
פרידלר מתגורר באלון שבות, נשוי לדבורה ואב לשישה.
אלוף צליחת הכנרת השלישית (1945).
נהרג ביום הכרזת המדינה ב-ה' באייר תש"ח במבצע בן עמי.
ישראל פרקר נולד בגרמניה לדרייזל ומשה.
תחילה התיישבה המשפחה בחדרה ולאחר כשנה וחצי עברה המשפחה למושב כפר חוגלה שבעמק חפר.
הוא למד בבית הספר בית חינוך בחדרה.
הוא הצטיין במספר ענפי ספורט, כדורסל, כדורעף ושחייה והתאמן בקבוצת הפועל גבעת חיים.
בגיל 14 עבר קורס מדריכי שחייה והוסמך כמדריך וכמציל.
בסיום לימודיו הוא החל לעבוד בחברת החשמל בחיפה.
את שכר עבודתו נתן להוריו כדי לבסס את משקם החקלאי.
בצליחת הכנרת השנייה שנערכה בספטמבר 1944 סיים פרקר במקום שני בתוצאה של 2:44.50 שעות, אחרי שמואל חדש מהפועל כנרת (2:39:12 שעות) ולפני אבינועם חדש מהפועל כנרת (2:46.0 שעות).
בצליחת הכנרת השלישית שנערכה ב-24 בספטמבר 1945 זכה פרקר במקום ראשון בתוצאה של 3:05.36 שעות, לפני אבינועם חדש (3:06.33 שעות) ומרדכי ליס הפועל דגניה א' (3:11.10 שעות).
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס פרקר לצבא ויצא להילחם בחזית הגליל.
הוא השתתף בקרבות אף על פי שבהיותו אפסנאי מחלקתי יכול היה להישאר בעורף.
נהרג בכיבוש הכפר הערבי א-סומיריה (קיבוץ שמרת של ימינו), שמצפון לעכו, ביום הכרזת המדינה, ה' באייר תש"ח, בעת מבצע בן עמי לשחרור הגליל המערבי.
פרקר נקבר בבית הקברות הצבאי בנהריה.
משפחת פרקר התגוררה באותה תקופה במושב כפר חגלה, אליו הגיעה המשפחה, שברחה מגרמניה, ב-1937.
ישראל ישראלייביץ' פלינר היה אישיות בגופי הביטחון הממלכתיים של ברית המועצות, ראש הגולאג (1937–1938).
הוא נולד בכפר פסטוי, מחוז וילנה במשפחה של פקיד יהודי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר.
הוא עבד במבשלה, כפקח רכבת, ולאחר מכן בשדה.
בשנת 1919 התגייס לצבא האדום, בשנת 1922 - הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
מאז שנת 1922, שקד בפעילות מפלגתית וכלכלית.
בשנת 1924 סיים את לימודיו באקדמיה הכלכלית הצבאית של הצבא האדום.
בשנת 1926 מונה לראש מחלקת האספקה של המשטרה החשאית, ואז הפך לעוזרו של ראש המשרד המוסקבאי של אוגפא"ו.
באוקטובר 1936, מונה לראש מחלקת היישוב מחדש של הנ.ק.ו.ד.
מאז אפריל 1937 - שימש כיו"ר ועדת ההסמכה של גולאג.
מאז 21 באוגוסט 1937 שימש כראש הגולאג.
עם כניסתו לתפקיד הציב את מטרתו העיקרית לזהות את היסוד המהפכני במערכת המחנות.
הוא היה אחד המקורבים העיקריים של ניקולאי יז'וב ומארגני הטרור ההמוני.
הוא הוביל את גירוש הקוריאנים במזרח הרחוק בשנת 1937.
לראש מועצת מחנות הריכוז הקומוניסטיים של הגולאג מונה ב-16 באוגוסט 1937, חמישה ימים לאחר תחילת המבצע הפולני של הנ.ק.ו.ד.
על פי מסמכי שירותי הביטחון, בשנת 1937 הורשעו 139,835 פולנים, אזרחי ברית המועצות.
מתוך המספר הזה נהרגו 111,091 פולנים, ו-28,744 פולנים נשלחו למחנות הריכוז של הגולאג.
לאחר שמונה למשנה לראש הנקוו"ד לברנטי בריה, החלו הטיהורים.
ב-14 בנובמבר 1938, פוטר, בשל היותו תומך של יז'וב ונעצר.
הוא נשפט על ידי בית המשפט העליון של ברית המועצות ב-22 בפברואר 1939 בסעיף 1–58 "ב" לחוק הפלילי ("בגידה מצד אנשי צבא") וב-23 בפברואר 1939 נורה למוות בגיא ההריגה בקומונרקה.
הרב ישראל יצחק פרידמן (ו' בטבת תרצ"ו, 1936 – ז' בניסן תש"ף, 2020) היה ראש ישיבת אהלי תורה בשכונת קראון הייטס, שבניו יורק.
נולד בביישינקוביץ שבברית המועצות (כיום בבלארוס), ליעקב ולגיטל פרידמן, מצאצאי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ונקרא על שמו.
בשנת תש"ז לאחר מלחמה העולם השנייה יצא מרוסיה עם משפחתו לצרפת ולמד בישיבת תומכי תמימים בברינואה.
בשנת תש"י עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישבו בכפר חב"ד והחל ללמוד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק.
בשנת תשי"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים 770, בשנת תשי"ט נשלח על ידי הרבי מלובביץ' לשמש כראש ישיבת תומכי תמימים נוארק.
בסביבות תשכ"ב נישא לחנה לובא, בת ר' יעקב יוסף גורקוב משלוחי חב"ד בלונדון, והתיישב בשכונת קראון הייטס, בהמשך מונה לר"מ בישיבת אהלי תורה, כעבר כמה שנים התמנה לראש הישיבה גדולה, שם מסר שיעורים כללים בבקיאותו בנגלה ועוד.
כן היה משפיע בשכונת קראון הייטס.
במשך השנים העמיד תלמידים רבים, מהם רבנים המשמשים כשלוחי חב"ד ובעלי תפקידים בעולם הישיבות.
היה משתתף בקביעות בירחי כלה בשטחו של מחנה גן ישראל בניו יורק, בראשות הרב אברהם שם טוב והיה מראשי המדברים שם.
היה חבר בוועד המרכזי של רבני ליובאוויטש הכללי.
נפטר בז' בניסן תש"ף 2020 ממחלת הקורונה ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד.
ישראל פריי (נולד ב-18 בפברואר 1987) הוא עיתונאי, פובליציסט חרדי ישראלי ופעיל שמאל.
פריי נולד בצפת לזהבה, אשת חינוך, ולמאיר, אברך כולל.
סבו היה רב העיר חצור הגלילית, וסבא-רבא שלו היה יהודה מאיר אברמוביץ שכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב וכחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
הוא גדל בצפון-מזרח תל אביב בחסידות גור.
למד בישיבות חסידיות בחיפה ובבני ברק.
לאחר מכן עבר ללמוד פרסום בשלוחה חרדית של "הבצפר", עד לנישואיו.
פריי מזהה עצמו עם עמדה שהוא מכנה "שמאל אוניברסלי", לפיה על ישראל לשאוף לשלום עם הפלסטינים לא מתוך אינטרס תועלתני ישראלי או ציוני, אלא מתוך ערכים של צדק, חמלה ושוויון והכרה בזכות של כל עם להגדרה עצמית.
פריי התגרש ב-2024. תמונה שלו ושל גרושתו בבית הדין הרבני הודלפה בניגוד לחוק על ידי מאבטח, שפוטר לאחר איתורו, והופצה בציבור על ידי הצל.
הוא אב לשניים, ומתגורר בתל אביב.
פריי עבד בעיתון "בקהילה" תחת העורך אברהם דב גרינבוים וב"רדיו קול חי".
בשנת 2016 מונה ככתב ועורך ברשת המקומונים "קו עיתונות דתית".
ביוני 2020 פוטר בלחץ של אנשי ימין על עורכי העיתון, לאחר שפרסם בחשבון טוויטר הפרטי שלו ביקורת חריפה נגד רבנים מזרם הציונות הדתית, בעקבות אירוע של תקיפת חיילים בידי פעילי ימין.
באוקטובר 2020 הצטרף כעיתונאי לערוץ דמוקרטTV.
בסיקוריו את מגפת הקורונה בחברה החרדית, הרבה פריי לבקר את הפרת התקנות.
ב-15 במרץ 2021 סיפר בתוכנית הטלוויזיה "חשיפה" על התגובות שקיבל בחברה החרדית בעקבות עבודתו.
ביוני 2021 העניק דמוקרטTV לפריי את אות אביר התקשורת החופשית על שם יצחק לבני.
באוגוסט 2021 החל לכתוב טור בהארץ.
בספטמבר 2022 קרא פריי למחבל שהתכוון להרוג חיילים, אבל נמנע לדבריו מלפגוע באזרחים "גיבור הזכאי למדליה",.
בשל כך, ובשל התפרצות זעם בשימוע שנערך לו במשרדי דמוקרטTV, הושעה מעבודתו בערוץ, וכחודשיים לאחר מכן פוטר.
ב-28 בנובמבר דרשה המשטרה לחקור את פריי על התבטאותו בעקבות תלונה שהגיש נגדו ארגון בצלמו.
פריי טען לרדיפה פוליטית וקיבל גיבוי מארגון העיתונאים.
ב-27 בדצמבר, עקב הימנעותו מלהתייצב לחקירה משטרתית, הוא נעצר לחקירה ושוחרר אחרי מספר שעות.
ביולי 2023 נדחתה תביעת דיבה שהגישו נגדו אנשי ישיבת חומש, לאחר שצייץ בחשבון הטוויטר שלו כי "הנה זה חוזר: מתנחלים מהמאחז העברייני חומש ירדו לכפר בורקה (שאת אדמותיו הפרטיות הם גונבים) תקפו בתים והשחיתו מצבות.
ניחשתם נכון: על הפלסטינים שבאו להדוף.
מישהו מסוגל להבין למה המדינה מגבה מיליציות במקום להעיף את עברייני חומש על טיל?".
השופט קבע כי הציטוט לא נגע בהכרח לתובעים, וחייב אותם לשלם לפריי הוצאות ושכר טרחה בסך 11,700 ש"ח.
באוקטובר 2023, כשבוע לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, קרא פריי קדיש לזכר כל קורבנות המלחמה, ובהם מאות נשים וילדים בעזה, שלפי ניסוחו באירוע "נטבחו".
לאחר שמובילי דעה בימין הפיצו את כתובתו, הגיעו פעילי ימין להפגין מול ביתו של פריי, תוך איומים על חייו וירי זיקוקים בסמוך אליו.
פריי נמלט מביתו בעזרת המשטרה, ולאחר מכן המשיך להימלט לבדו – בתחילה לבית החולים איכילוב ואחר כך לדירת מסתור.
במרץ 2025 נחקר באזהרה בחשד להסתה לטרור בעקבות פרסומים שבהם הצדיק פגיעה בחיילים ומתנחלים ביהודה ושומרון.
ביולי 2025 נעצר ונחקר בחשד להסתה לטרור בעקבות פוסט ברשת החברתית X שבו בירך על מותם של חמישה חיילי צה"ל בלחימה ברצועת עזה שלדבריו "השתתפו באחד הפשעים האכזריים נגד האנושות".
ישראל פלר (נולד בי"ט בתשרי ה'תשמ"ב, 17 באוקטובר 1981) הוא סופר, עורך ספרותי, רעיונאי, עיתונאי עורך אקטואליה, ואסטרטג תקשורת חרדי-ישראלי.
מחבר ספרי מתח ומתוכם סדרת ספרי המתח "פריים מיניסטר".
פלר נולד בתל אביב וגדל בבני ברק והתחנך במוסדות מסורת אבות, ישיבת חידושי הרי"ם בתל אביב ובית מדרש לתלמוד והוראה בירושלים.
לאחר נישואיו למד תקשורת המונים במכון שופר.
פלר התחיל את דרכו בעיתונות במאמרים שפרסם בעיתון המודיע תחת שם העט י.
בהמשך הפך לכתב פוליטי בעיתון 'עניינים' (כיום מרכז העניינים) תחת שם העט רפאל שילר, עד שהפך לעורכו.
באדר תשס"ט-2009 הצטרף לצוות כותבי חדשות השבועון משפחה ומונה לסגן העורך.
מאוחר יותר שימש כסגן עורך המגזין וככותב כתבות מגזיניות וחדשותיות, חלקן בשמו המלא וחלקן תחת שמות עט כמו אריאל שפר ואחרים.
במסגרת עבודתו פרסם תחקירים בנושאי צרכנות, נדל"ן, פוליטיקה, כלכלה, וכן ראיונות ופרופילים אישיים.
לקראת שנת 2019 צמצם את פעילותו בעיתון לטובת כתיבה ספרותית.
כמו כן, בין השנים 2013–2017 הקים בבני ברק את חנות היין 'גפנא'.
לקראת שנת 2019 פרש חלקית מתפקידיו בעיתון לטובת התמקדות בכתיבה ועריכת סיפורת ומאז הוא ממעט לכתוב בשבועון משפחה, מלבד סיפורי חג, ומדי שבוע מביא לדפוס את טורו הפופולרי של הרב יגאל כהן, 'יגל ליבי', עד שנת 2023 ואז יצאו הטור וכותבו לפסק זמן עד שנמצא כותב אחר .
ב־2018 מונה פלר לעורך האתר הכלכלי החרדי ביזנעס.
בשנת 2020 החל לפרסם את יצירתו העצמאית עם הספר "זעם כבוש" (הוצאת קולמוס), שפורסם תחילה כסיפור בהמשכים ב"משפחה".
ב־2022 שימש פלר כעורכו הראשון של מגזין האקטואליה החזותי - השבועון 'רגע'.
בנוסף, פלר היה עורך תורני, והוא בין היתר אחד מעורכי הגיליון השבועי 'מה אהבתי'.
במקביל לכתיבתו הספרותית ולפרסום הסיפור זעם כבוש בהמשכים במגזין השבועון 'משפחה', שימש פלר כעורך ספרותי של ספרים רבים שראו אור תחת ידיו.
ביניהם שלשת ספריה של הסופרת רות קפלר, אנוכי מבקש, הנורמלי האחרון (2016) ולחיות וחצי (2018); הוא מתמחה גם בז'אנר המותחנים וערך שישה מתוך סדרת מרגל להשכרה של יונה ספיר: אויב באדמת ידיד (2014), מבוקש (2015), לוחמי הצללים (2016), התנקשות (2017) שתול (2018) וטווח אפס (2019) שערך יחד עם שלמה דודק.
פלר אף ערך את הספר נשמת ירושלים - חיבור משותף של הסופר אריה ארליך עם הצלם ברוך יערי - שיצא לאור ב-2019; וערך את הספר שבי כפול שחיבר שמחה משי.
ב-2022 מונה לעורך ספרותי ראשי במחלקת 'שווה ערך' מבית רשת 'ספרי אור החיים', ובמסגרת זו ערך וליווה סופרים רבים.
בין היתר ערך את הספרים מלחמת כריות שחיברה מיכל אופק, באה בלילות שחיברה רחלי רבינוביץ, נקמת דם שחיבר רז לב ארי, הבית על ההר שחיברה עדי אהרון ועוד.
במקביל לעיסוקיו הספרותיים והתקשורתיים פלר פעיל חברתית וחבר בעמותת 'ארגון הקולינריה החרדי' שבין מטרותיה "להכשיר, למסד ולקדם את הקולינריה החרדית על ידי קורסים, סדנאות, תחרויות ושיתופי פעולה, בהובלת צוות היגוי מהמגזר החרדי והכללי".
בשנת 2023 הוציא לאור את ספרו הראשון בסדרת "פריים מיניסטר" - 'מכת מחץ'.
בין השנים 2022-2025 היה העורך הספרותי הראשי במחלקת 'שווה ערך' של רשת "ספרי אור החיים", שם ליווה סופרים כגון מיכל אופק, רחלי רבינוביץ ועדי אהרון.
מאמרים שבועיים שפרסם בטורו הפוליטי עוררו סערות רבות.
לאחר שעזב את סיקור התחום הפוליטי והתקרב לחצר חסידות מודז'יץ הנחשבת מתונה, הוריד פלר פרופיל בסיקור הנעשה בפוליטיקה הפנים-חרדית ועבר לסקר נושאים אחרים.
במהלך כתיבתו בעיתון "משפחה" פרסם פלר במגזין ובחדשות, טורים אישיים, ראיונות, כתבות מגזין ופרופילים על אישים ידועים, וסיפורים אנושיים שפגש במהלך השנים.
בין היתר ראיין במשותף עם אליעזר שולמן את דובי וינרוט אחרי מות אשתו חני וינרוט בראיון שעורר הדים במגזר החרדי.
בכתיבתו בחדשות העיתון עורר את שחיקת הסטטוס קוו בשמירת השבת בערים השונות בישראל ובאזורי המכירה מחוץ לערים, חשף עוולות הטעונות תיקון, ובין היתר עסק בתחומי ההונאה בשוק הסלולר, הילולת הרשב"י במירון בל"ג בעומר על מחדלי ההיסעים ועוד, וחשף את המתרחש בענף הנדל"ן ואת דרכי הפעולה בשיווק קרקעות חקלאיות.
כמו כן כתב כפרילנסר מאות מערכי רעיונאות ואלפי ידיעות יח"צ וליווה מקרוב מאות קמפיינים במגזר השלישי והעסקי.
נשוי ליהודית, אב לשישה ילדים, מתגורר בעיר פתח תקווה.
מכת מחץ,(סדרת "פריים מיניסטר" 1) הוצאת 'אור החיים' (2023)
איום קיומי, (סדרת "פריים מיניסטר" 2) הוצאת 'אור החיים' (2024)
מלחמת התשה,(סדרת "פריים מיניסטר" 3) הוצאת 'אור החיים' (2025)
ישראל פיקנס נולד בקונקורד שבקרוליינה הצפונית.
ב-1802 הוא סיים את לימודיו בקולג' ג'פרסון (כיום קולג' וושינגטון וג'פרסון), למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1814 נשא פיקנס לאישה את מרתה לנואר, בתו של המדינאי מקרוליינה הצפונית, ויליאם לנואר.
לאחר תום כהונתו כמושל, ולאחר שהוחלף בתפקידו על ידי ג'ון מרפי, שאת בחירתו הוא קידם, מונה פיקנס לאייש מושב בהסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב פטירתו של הנרי צ'מברס, שנוצח על ידו פעמיים בבחירות למשרת המשל.
בסנאט הוא כיהן מפברואר ועד נובמבר 1826, כאשר הסנאטור הנבחר, ג'ון מקינלי, נכנס לתפקידו.
בנוסף לעיסוקו בפוליטיקה, היה פיקנס חבר בתנועת ההתיישבות האמריקאית, וגילה עניין בשיטה המדעית.
ישראל פיקנס נפטר ב-24 באפריל 1827 במטאנסס שבקובה.
בתחילה הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית, אך מאוחר יותר הוא נטמן בשנית בבית הקברות העירוני של גרינסבורו שבאלבמה.
ישראל פֶּלַח (16 בפברואר 1923 – 27 בינואר 1982) היה פיזיקאי גרעין ישראלי, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, מייסד הכור במרכז למחקר גרעיני שורק ומנהלו הראשון, ממייסדי המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן למדע.
ישראל פלח נולד בלומז'ה שבפולין בשם ישראל חיים פלחוביץ, בנם של משה דן פלחוביץ ויפה (שיינה) לבית פלונסקי, אח בכור לצבי ושרה.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1925, והם התיישבו בנווה צדק ולאחר מכן בצפון הישן של תל אביב.
אביו היה פועל בבית חרושת "היוצק" לספירט.
התחנך בבית הספר תחכמוני ובבית הספר התיכוני למסחר (גימנסיה גאולה).
במהלך לימודיו הוקפץ כיתה פעמיים.
בילדותו ביצע ניסויים בכימיה, שהביאו פעמים רבות לפיצוצים עזים.
ב-1938 הצטרף להגנה וב-1941 הצטרף לפלוגה ו' ("הירושלמית") של הפלמ"ח, שם כונה "פלאח".
ראשית דרכו האקדמית ושירותו בחיל המדע
ב-1941 החל ללמוד לתואר שני בפיזיקה, מתמטיקה וכימיה (במסלול ישיר) בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים והיה מתלמידיו המובהקים של יואל רקח, שהיה המנחה שלו.
הוא השתתף במאמץ המלחמתי של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, כאשר בהנחיית מורו שמואל סמבורסקי עסק בייצור, חיתוך וליטוש גבישי קוורץ לבקרת תדירות של משדרים במטוסי חיל האוויר המלכותי.
ב-1947 השלים את לימודיו לתואר שני והחל בלימודי דוקטורט בהנחייתו של פרופ' ארנסט אלכסנדר.
עבודתו זו נקטעה ב-1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, כאשר היה אחד מששת תלמידיו של רקח אשר הועברו מירושלים לרחובות ועסקו בפיתוח אמצעי לחימה במסגרת חיל המדע (חמ"ד), שהוקם על ידי האחים אפרים ואהרן קציר (קצ'לסקי).
בין היתר, נודע לימים חלקו בפיתוח פנס תת-אדום לראיית לילה, אשר שימש בהצלחה את יוחאי בן-נון במבצע לטיבוע האונייה המצרית אל-אמיר פארוק.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה השתמשו בטכנולוגיית תת-אדום לצרכים מבצעיים.
כמו כן, עבד בצמוד לפרופ' אפרים פריי.
השתתף בקרב ההגנה על הר הצופים והשתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
ב-1950 נבחר על ידי ארנסט דוד ברגמן, יחד עם חמשת חבריו המצטיינים, ללימודי דוקטורט בחו"ל, מתוך כוונה לשלבם בעשייה הביטחונית עם חזרתם לישראל.
פלח ביצע את לימודי הדוקטורט במעבדות המחקר של חברת פיליפס באיינדהובן בהנחיית הנדריק קזימיר .
מחקרו עסק בפיתוח ספקטרומטר מסה חדשני ותואר הדוקטור הוענק לו ב-1953 מטעם אוניברסיטת אמסטרדם.
הוא היה הישראלי הראשון שקיבל תואר אקדמי בהולנד, ובתור שכזה הותר לו להישבע אמונים למדינתו במקום למלכת הולנד, כנהוג בעת סיום הלימודים שם.
בהמשך השתלם במעבדות הכור האטומי בסאקלה שבצרפת, יחד עם חבריו צבי ליפקין ועמוס דה-שליט.
עם שובו לישראל ב-1954, היה פלח ממייסדי המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן למדע.
ב-1956 נשלח למעבדות המחקר של הכור האטומי בברוקהייבן, לונג איילנד שבארצות הברית ושהה שם כשנתיים וחצי למטרת לימוד ומחקר לקראת בחירת כור אטומי ניסיוני ראשון למדינת ישראל.
ב-1958 השתתף במשלחת הישראלית לוועידה הבינלאומית לשימוש באנרגיה אטומית לצורכי שלום בז'נבה.
ב-1962 התמנה פלח לפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, ופעל להכשרת סטודנטים בתחום הפיזיקה הגרעינית.
כמו כן, שימש כחוקר אורח בשורה של מוסדות: המרכז למחקר גרעיני בעיירה איספרה שבאיטליה; אוניברסיטת רוצ'סטר (1974–1975), המעבדות הלאומיות בברוקהייבן (במחצית שנות ה-50 כאמור, ושוב ב-1975–1977), מרכז המחקר של חברת זירוקס (1979) ובחברת INESCO בע"מ בלה ג'ולה, סן דייגו (1981–1982).
כיהן כנשיא החברה הישראלית לפיזיקה.
הקמת הכור בנחל שורק וניהולו
ב-1959 חזר פלח לישראל לקראת השלמת בניית הכור האטומי בנחל שורק, שנתרם על ידי ארצות הברית ותוכנן על ידי האדריכלים פיליפ ג'ונסון וגדעון זיו.
ביוני 1960 הופעל הכור לראשונה, תחת אחריותו של פלח וניהולו המדעי.
פלח הקים את מעבדות המחקר במרכז למחקר גרעיני ותכנן את נושאי המחקר והפעילות המדעית סביבם.
ב-1971 התמנה למנהל המרכז למחקר גרעיני וכיהן בתפקיד עד לפטירתו ב-1982.
בתחום חקר הגרעין, עסק בין היתר בפיתוח שיטות לקביעת ההרכב של דלק גרעיני וכתב מאמרים אחדים בנושא אפקט מסבאואר.
מחקרו התרחב גם לתחומי הפיזיקה של מצב מוצק, ובראשית שנות ה-70 הוביל הכור בראשותו מחקר על צביעת יהלומים בהקרנת לייזר, אשר מוסחרה באופן בינלאומי.
מעבר לכך, עסק בחקר הפרואלקטריות ותופעות הקשורות לה.
הוא התמקד בחקר מעברי פאזה בחומרים פרואטלקריים (דוגמת גביש זרחן חד-אשלגני, KDP), ובפרשנות שלהם כמנהור קוונטי של פרוטון בין שני ענפיו של בור פוטנציאל כפול.
על פי תאוריה זו, הפרוטונים מבצעים מנהור בפאזה הבלתי-פרואלקטרית של ה-KDP, בבור פוטנציאל כפול ומעט א-סימטרי, בעוד הא-סימטריה מבצעת תנודות איטיות בזמן; התנודות הללו פוסקות בפאזה הפרואלקטרית והא-סימטריה של הפוטנציאל הופכת למשמעותית יותר.
השיטות הניסיוניות בהן השתמש כללו ספקטרוסקופיית בליעה באור תת-אדום, פיזור נייטרונים, פיזור ברילואן ועוד.
עם תלמידיו לדוקטורט נמנו פרופ' יוסף (ג'ו) אמרי ממכון ויצמן למדע, לימים חתן פרס וולף לפיזיקה, ואנשי תעשיית האלקטרואופטיקה אליעזר וינר-אבניר ויאן גרינברג.
מ-1945 עד לפטירתו היה נשוי לחנה ("בָּתה"; לבית אטקין, נפטרה ב-15 באפריל 2011), נכדתו של הרב חנוך אטקין, ובתו של יוסף אטקין, ממייסדי גדוד העבודה.
חנה שירתה אף היא בחמ"ד כמזכירה וכמתאמת אספקה.
הם היו הורים לשתי בנות, צפונה וסמדר, ובן, פרופ' אדר פלח, מומחה לראייה ממוחשבת באוניברסיטת יורק.
אחיו, צבי פלח, היה פרופסור לכימיה במכון למחקר ביולוגי וכיהן לימים כרקטור-בפועל של אוניברסיטת הנגב.
אחותו, שרה, הייתה נשואה לפרופ' זאב פרנקל, שכיהן כדקאן הפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן.
בינואר 1982 נפטר פלח מהתקף לב בסן דייגו, שם שהה בחברת INESCO בע"מ בשנת שבתון, והתמחה בלמידת כורי טוקמאק לצרכים מסחריים.
הוא היה בן 58 בלבד במותו.
בתחילה נקבר בסן דייגו אך בהמשך הועלו עצמותיו לישראל, והוא נטמן בהר המנוחות.
עם מותו הפתאומי החליטה הוועדה לאנרגיה אטומית לקרוא את בניין הכור בנחל שורק על שמו.
שלהבת פריאר, שהיה לפנים מנהל הכור ומנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, הקים אנדרטה הנושאת את שמו של פלח ברחבת הכניסה לבניין הכור ועליה נכתב: .
לאחר מותו קיבלה אלמנתו מכתב הספד מידי שמעון פרס, בו תוארה תרומתו הרבה למדינה.
ישראל פֶּכְט (נולד ב-28 ביוני 1937) הוא כימאי פיזיקלי ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן למדע.
לשעבר יו"ר ההנהלה האקדמית של הקרן הלאומית למדע ונשיא האיגוד הבינלאומי לביופיזיקה טהורה ויישומית.
מומחה לחקר תהליכים פיזיקליים-כימיים בתא החי.
ישראל פכט נולד בווינה, בנם של יוכבד אֶווה (לבית פרמינגר) ובנימין יצחק (בֶּנו) פכט.
הוא נקרא על שם סבו מצד אמו.
ישראל והוריו עלו לארץ ישראל לאחר האנשלוס, בשלהי 1938. רבים מקרובי משפחתו נספו בשואה.
הוא גדל בצפון הישן של תל אביב.
את שירות החובה בצה"ל עשה ביחידת ביטחון שדה של פיקוד הדרום ואת מרבית שירות המילואים עשה בלבנון בחטיבת דובר צה"ל.
עם שחרורו ב-1958 החל את לימודיו לתואר שני בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם השלים ב-1962. את עבודת הגמר ביצע במחלקה לחקר איזוטופים במכון ויצמן, שם המשיך ללימודי התואר השלישי, בהנחיית פרופ' מיכאל ענבר.
עבודת הדוקטורט שלו הוגשה ב-1967 ונשאה את הכותרת "תהליכי חמצון-חיזור בין יוני מתכות מעבר לבין ליגנדים".
במהלך לימודי הדוקטורט היה פכט אחד מארבעת המדריכים במחנה הקיץ הראשון לנוער שוחר מדע, לצד משה רשפון, אלפא פלד וגדעון צבס.
עם השלמת הדוקטורט, נסע לגטינגן שבמערב גרמניה וביצע מחקר בתר-דוקטורט במכון מקס פלאנק לכימיה פיזיקלית, בהנחיית פרופ' מנפרד אייגן.
בכך, היה פכט לישראלי הראשון שביצע שנות מחקר בתר-דוקטורט מדעי על אדמת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם שובו לישראל ב-1970 מונה לחוקר במחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן.
ב-1978 מונה לפרופסור חבר וב-1984 לפרופסור מן המניין.
לאורך השנים, הוזמן לחקור בשורה של מוסדות ומכוני מחקר, בהם אוניברסיטת קונסטנץ, מכון מקס פלאנק לכימיה ביופיזיקלית בגטינגן, אוניברסיטת סטנפורד, המכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), אוניברסיטת פריז VII ומכוני פסטר וקירי.
ב-1974 מונה פכט לראש המחלקה לשירותים ביולוגיים במכון ויצמן.
במחצית שנות ה-70 כיהן כחבר בוועדות ההוראה לכימיה ולביולוגיה במדרשת פיינברג ובשנות ה-80 שימש כראש התוכנית לחוקרים ומלגאים ע"ש צ'ארלס קלור.
ב-1981 ארגן יחד עם פרופ' רות ארנון את אולפנת רוטשילד להיבטים ביופיזיקליים של האימונולוגיה.
ב-1985 ייסד את מרכז מינרווה ע"ש ד"ר יוסף כהן לחקר ביו-ממברנות, ועמד בראשו עד 1994. ב-1989–1992 כיהן כראש המחלקה לאימונולוגיה כימית ושוב ב-1998–2002 (בשמה החדש דאז, המחלקה לאימונולוגיה).
ב-1986–1991 כיהן כנשיא החברה הישראלית לביוכימיה, וב-1989–1995 שירת כיו"ר ההנהלה האקדמית של הקרן הלאומית למדע, בה שימש לפני כן כיו"ר הוועד המנהל וכיו"ר החטיבה למדעי הטבע.
פכט כיהן בתפקידים בכירים באיגודים בינלאומיים: כסגן נשיא (1992–1995) וכנשיא (1995–1998) בפדרציה האירופית לאגודות אימונולוגיות (EFIS); כסגן נשיא (1996–1999) וכנשיא (1999–2002) באיגוד הבינלאומי לביופיזיקה טהורה ויישומית (IUPAB); כמזכיר כללי (2006–2016) של הפדרציה של האגודות הביוכימיות האירופיות (FEBS), בה הוא כיום חבר כבוד בוועד המנהל.
כמו כן, כיהן כיועץ לאונסק"ו, לאגודת מקס פלאנק ולגופים אקדמיים נוספים במערב גרמניה ובצרפת, וכן למדען הראשי של משרד הבריאות.
מאז 2024 מוענק לכבודו של פכט פרס שנתי מטעם הפדרציה של האגודות הביוכימיות האירופיות.
לאורך השנים פרסם פכט כ-550 מאמרים והנחה עשרות תלמידי מחקר, ביניהם פרופ' יעקב אברמסון ופרופ' דורון לנצט ממכון ויצמן וכן ד"ר דוד הזלקורן שכיהן כמנכ"ל כלל ביוטכנולוגיה.
פכט כיהן כעורך כתב העת Immunology Letters וביצע תפקידי עריכה בשורה של כתבי עת נוספים בתחומי מחקרו.
מחקרו של פכט עוסק בהבנת עקרונות פיזיקליים-כימיים המצויים בבסיסם של תהליכים ביוכימיים, על ידי זיהוי ואפיון שלבים אלמנטריים המרכיבים תהליכי איתות טרנס-ממברנליים המבקרים את פעילותם של תאים במערכת החיסון.
המעבדה הייתה למרכז עולמי של חקר ביופיזיקלי של תהליכים מולקולריים באימונולוגיה, בהיותה הראשונה לנתח אינטראקציות אנטיגניות בנוגדנים חד-שבטיים בשיטות תרמודינמיות וקינטיות.
שיטות אלה התרחבו לכדי חקר השינויים התלת-ממדיים המתחוללים בקולטני תאי T כאשר הם קושרים את מטרותיהם, חלבונים המוצגים על קרומי תאים.
כמערכת מודל חקרו פכט וקבוצתו את תהליכי שרשרת השפעול של תאי פיטום, החל משלב הקישור של IgE לקולטנים בפני קרום התא, אל בירור ואפיון שלבי הצימוד אל הפעלת התא ועד לתגובת ההפרשה.
במקביל, מעבדתו עסקה בחקר תהליכי מעבר אלקטרון בתוך ובין מולקולות חלבונים והייתה חלוצה בשימוש בפולסים של קרינה כדי לפענח תהליכים אלה באנזימי חמצון-חיזור מרכזיים, כגון ציטוכרום-c אוקסידאז.
בשנים האחרונות משתף פכט פעולה עם פרופ' מרדכי שבס ופרופ' דוד כאהן במחקר שמטרתו הבנת תהליך ההולכה החשמלית של חלבונים.
חבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) (1977)
מחזיק הקתדרה ע"ש ז'אק מימרן לאימונולוגיה כימית (1980–1992)
חבר כבוד באגודה הביופיזיקלית השוודית (1980)
עמית אורח מצטיין ע"ש פיירצ'יילד, המכון הטכנולוגי של קליפורניה (1981–1982)
מחזיק הקתדרה ע"ש ד"ר מורטון ואן קליימן לאימונולוגיה כימית (1993–2006)
מלגת אנרי דה רוטשילד, מכון קירי (1995)
חבר כבוד באגודה ההונגרית לאימונולוגיה (1997)
עיטור הצלב של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1998)
דוקטור לשם כבוד, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת דברצן, הונגריה (1999)
פרס לנדאו למדעי החיים (2003)
חבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים (2007)
חבר כבוד באגודה הספרדית לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית (SEBBM) (2012)
דוקטור לשם כבוד, האוניברסיטה הלאומית באתונה (2013)
מדליה לרגל 100 שנה למכון ננצקי לביולוגיה ניסויית של האקדמיה הפולנית למדעים (2017)
מדליית זהב של אוניברסיטת קרולינה בפראג על הישגים בביוכימיה ואימונולוגיה (2017)
חבר כבוד באגודה הפולנית לביוכימיה (2018)
מאז 1962 פכט נשוי למרית (לבית לנדאו), ד"ר לביוכימיה שעבדה שנים רבות במכון ויצמן.
אב לגלית, שהלכה לעולמה, וליובל.
ישראל פרידמן (נולד ב־1959) הוא עיתונאי ופובליציסט חרדי-ליטאי.
מאז הקמתו של היומון יתד נאמן באמצע שנות ה־80 נמנה עם אנשי המערכת הבכירים, ובמשך השנים שימש בתפקידי עריכה שונים.
בשנת 2012, לאחר השינויים במבנה הבעלות וההנהלה של העיתון, מונה לעורך ראשי, ומאז הוא מן הבולטים בקביעת הקו המערכתי של העיתון.
נולד בבני ברק בשנת 1959 למשפחה חרדית־ליטאית.
בצעירותו למד בישיבת נחלים וישיבת איתרי – סניף חדרה.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בפתח תקווה, שם הוא מתגורר עד היום.
עוד קודם להקמתו של יתד נאמן פרסם מדי פעם מאמרי דעה והגיגים בעיתון המודיע.
פרידמן נחשב למקורבו של הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, מנהיג הזרם הליטאי, ונמנה עם המעגל הקרוב ביותר של מקורבים ונאמנים אליו.
עם השנים קיים קשר שוטף גם עם הרב גרשון אדלשטיין ועם הרב חיים קנייבסקי, וקיבל מהם הדרכה בכתיבתו העיתונאית.
בנוסף לעבודתו בעיתון משמש פרידמן כנציג גדולי ישראל בוועידה המתמדת של ועידת רבני אירופה, ומשתתף תדיר בוועידות ובכינוסים של הארגון ברחבי העולם.
פרידמן החל את דרכו בעולם הכתיבה עוד קודם להקמת יתד נאמן, אך פריצתו המרכזית הייתה עם הקמת העיתון בכ"ג בתמוז תשמ"ה (1985).
עורכיו הראשונים של העיתון, הרב שמואל חסידה והרב משה גרילק, הזמינו אותו להצטרף לצוות ההקמה עוד בשלב הפקת "גיליונות הדמה", והוא היחיד שנותר מאז בצוות המייסד.
במהלך שנות עבודתו בעיתון שימש בתפקידי עריכה מגוונים: הוא היה בין מקימי ועורכי מוסף האקטואליה השבועי "יתד השבוע", ערך במשך שנים את מוסף "שבת קודש" התורני – עליו הוא מופקד עד היום – וכיום הוא נחשב לוותיק ביותר במערכת ולדמות המזוהה ביותר עם העיתון.
בעקבות המהפך בשליטה ב"יתד נאמן" בשנת 2012 לאחר הדחת הקבוצה ששלטה בו, מונו פרידמן ויצחק רוט לעורכים הראשיים.
כעבור זמן קצר פרש רוט מסיבות אישיות, אך המשיך לכתוב מאמרים בעיתון, בעוד פרידמן נותר העורך הראשי היחיד, כשבהמשך הצטרף אליו לצוות העריכה אברהם רוזנטל.
סגנון כתיבתו של פרידמן מתאפיין בלשון חריפה ובכותרות קצרות.
קוראי העיתון מזהים בקלות טקסטים שנכתבו על ידו גם כאשר אינם חתומים בשמו.
פרידמן היה שותף למהלך ההיסטורי של ארגוני ערכים ושבי ישראל, שבסיומו ביקשה ממשלת האיים הבלאריים (מיורקה) סליחה רשמית על רדיפות האנוסים – אירוע שסלל את הדרך לחזרתם של צאצאי האנוסים ליהדות.
פרידמן מזוהה עם קו מערכתי נוקב ומחויב לעמדות ההנהגה הרבנית הליטאית.
בכנס תקשורתי בשנת 2016 אמר: "אנחנו באמת לא עיתונאים...
אלא מגפון לדבריהם ולכוונתם של גדולי ישראל", ואף הגדיר את העיתון כמעין "פראבדה" – ביטאון מחויב ולא גוף עיתונאי עצמאי.
במהלך השנים עוררו מאמרי המערכת תחת עריכתו תהודה ציבורית רחבה.
בקיץ 2014 הזהיר העיתון מפני "התקרבות רעיונית לצה"ל" בעקבות מבצע "צוק איתן", ובמאי 2015 פורסם מאמר תגובה חריף תחת הכותרת "אירופה זה כאן" נגד ביקורת ציבורית על הציבור החרדי.
בשנת 2016 קרא המאמר הראשי "לאטום את הר הבית בפני יהודים הזויים", ובמרץ 2017 נטען כי מדינת ישראל היא "המקום הגרוע ביותר ליהדות".
בהמשך השנים המשיך הקו המערכתי להיות תקיף.
בספטמבר 2017 הוצהר כי "בני הישיבות בטוב או בטוב, לא יגויסו", באפריל 2023 פורסם מאמר שכותרתו "מה לכהן בבית קברות" שבו נקרא הציבור החרדי שלא להשתתף בהפגנות ימין, ובמרץ 2024 פורסם מאמר חריף נוסף שכותרתו "ואנשכנו כחמור" שעסק בסוגיית גיוס החרדים.
במרץ 2025 עורר מאמר נוסף הד תקשורתי כאשר הוצגה הכותרת "הגנה אמיתית" ובה הושוו המבקשים לגייס בני ישיבות ל"פושעי מלחמה"; באותו יום פרסם פרידמן כי "עולם התורה לא יפקיר את העם ואת הארץ".
באוגוסט 2025 עורר שער העיתון סערה ציבורית נוספת כשנשא את הכותרת שכתבה על ידו "מלחמה".
במספר ראיונות רדיו הציג פרידמן עמדות חריפות כלפי הציונות והחברה הישראלית.
בין השאר התראיין ל"מהדורה המרכזית" בקול ברמה (2024, 2025), שם אמר כי "העם הישראלי והעם היהודי נפרדו", וטען כי "התנועה הציונית קמה כדי לנתק את עם ישראל מהיהדות".
ישראל רודולף (רֶזֶ'ה) קַסְטְנֶר (בהונגרית: Kasztner Rezső; אפריל 1906 – 15 במרץ 1957) היה משפטן, עיתונאי ופעיל פוליטי.
בזמן השואה היה חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט שארגן פעולות הצלה שונות, בהן "רכבת קסטנר" הידועה גם כ"רכבת המיוחסים".
הוא נרצח בידי מתנקשים בתל אביב, לאחר שנטען ששיתף פעולה עם הנאצים.
בשנת 1952 פרסם העיתונאי הירושלמי מלכיאל גרינוולד, כתבה שבה האשים את קסטנר כי שיתף פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה.
היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, הגיש כתב אישום נגד גרינוולד בגין הוצאת דיבה.
משפטו של גרינוולד, שעורר עניין ציבורי רב, הפך לבירור רחב יריעה של שואת יהודי הונגריה ופעילותו של קסטנר במהלכה, ונודע כ"משפט קסטנר".
בצד הנאשם עמדו עורכי הדין שמואל תמיר, דב לוין, דן פון ויזל ושרגא בירן.
בצד התובע עמד הפרקליט אמנון תל מפרקליטות מחוז ירושלים.
ביוני 1955 זיכה בית המשפט המחוזי את גרינוולד מרוב ההאשמות, והשופט בנימין הלוי כתב בפסק דינו כי "קסטנר מכר את נפשו לשטן".
על רקע המשפט נרצח קסטנר בתל אביב.