tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר באמצעות שירה, כתיבה ודרמה, אנשים עם מוגבלויות חגגו את השוני ודחו את האידאולוגיה של הנורמות והנורמליות, לפיה אנשים עם מוגבלויות הם לא נורמליים.
הם יצרו תמונה של כוח וגאווה, ההפך מ וחוסר אונים.
עצם בידודה של קבוצה של אנשים עם מוגבלויות מהחברה הבריאה, אך הקפיטליסטית, המגבילה והמנוכרת, מעניקה לאותה קבוצה יתרונות מסוימים.
דרך חשיבה זו מצביעה על כך שקבוצה של אנשים עם מוגבלויות נהנית לנצל את אותם היתרונות שמתאפשרים להם מעצם היותם "שונים", אבל עם זאת, הם אינם צריכים להידחק החוצה והם ראויים להיות שייכים במידה וירצו בכך.
שיקום בעלי מוגבלויות לתוך הזרם המרכזי היווה אבן יסוד בבנייתה של חברה מתוקנת יותר, שמקנה מקומות עבודה משופרים, עם דגש על סביבה פיזית יותר, וערכים גבוהים יותר, אשר מציגים את השוני באור חיובי.
לעבר המודל האפירמטיבי של מוגבלויות
המודל האפירמטיבי מונע על ידי אנשים עם מוגבלויות, אשר דוחים את המודל הרפואי, שמהווה התעלמות מהניסיון והחוויה האישית של אותם אנשים, דבר אשר יותר אינטרפרטציה מעוותת ביחס לאותם אנשים עם מוגבלויות.
בנוסף, מודל זה מתבסס על המודל החברתי אשר מכיל בתוכו הגדרה מחודשת למוגבלות.
המודל מסמל את הדחייה של ההנחות הקשורות לטרגדיה, לצד דחייתן של הנחות אשר קשורות לתלות וחריגות.
בעוד שהמודל החברתי נוצר מתוך החוויות של אנשים עם מוגבלויות, בחברה שאינה תומכת ומונעת, המודל האפירמטיבי נולד מתוך חוויותיהם של אנשים עם מוגבלויות כאינדיבידואלים ברי תוקף, שקובעים בעצמם את סגנון חייהם, תרבותם וזהותם.
אימוץ המודל האפירמטיבי מצביע על זהות חיובית, לא רק כאדם עם מוגבלות, אלא כאדם עם חולשה.
בעת הכרזה על זהות חיובית כאדם עם חולשה, אנשים עם מוגבלויות דוחים בצורה אקטיבית את הערך השולט של נורמליות.
השינויים עבור אינדיבידואלים אינם רק בשינוי התודעתי של הגדרת המושג "נכות", אלא מתן תוקף וערך לחיים כאדם עם מוגבלות.
התפתחותו של המודל האפירמטיבי מובילה את המאבק ישירות לזירת ההתערבות הרפואית.
מוגבלויות מסוימות, כגון סוכרת, אפילפסיה ואחרות, שמעורב בהן כאב, יכולות להגיב להתערבות רפואית.
המודל האפירמטיבי מציין בעלות על הגוף.
השליטה על התערבות היא בעלת חשיבות עליונה.
זהו האישור שאנשים עם מוגבלויות נותנים על כך שהם בעלי הזכות לשלוט על מה שנעשה לגופם.
זה כולל את הזכות לדעת את הבסיס לקבלת החלטות רפואיות, השפעה על נטילת תרופות, ההשלכות של אי נטילת תרופות והחלופות האפשרויות.
המודל אינו עוסק ב"כאב הלקות", ההפך, הוא עוסק בחוויות החיוביות ובזהות של אנשים עם מוגבלויות שמתגבשת מתוך המוגבלות.
המודל מסייע בכך על ידי פיתוח התנועה לאומנות לאנשים עם מוגבלויות, שבה הם מחזקים בצורה קולקטיבית את הזהות החיובית שלהם בעזרת אומנות ויזואלית, קברט, מוזיקה ושירה.
המודל האפירמטיבי מרחיב את המודל החברתי, על ידי כך שאנשים עם מוגבלויות יכולים לדמות בנפשם שוויון זכויות מלא והשתתפות אזרחית.
אנשים עם מוגבלויות מקווים לא רק לחברה שבה אין מחסומים מבניים, סביבתיים או עמדתיים, אלא לחברה שבה מעריכים ומקבלים את השונה ללא הבדל גזע, נטיות מיניות, מגדר, גיל או מוגבלות.
המודיע היה שבועון חרדי בעברית שיצא לאור בעיר פולטבה, באימפריה הרוסית בין השנים ה'תר"ע–ה'תרע"ה (1910–1915).
עורך ראשי ומו"ל העיתון היה הרב אליהו עקיבא רבינוביץ'.
העיתון היה מכוון לציבור האורתודוקסי, בעיקר בעיר פולטבה ומחוזה.
הגיליון האחרון בעברית יצא לאור באוגוסט 1914, ובחודש אוקטובר, לאחר הפסקה של כחודשיים, החל לצאת לאור ביידיש.
נסגר עקב אילוצים כלכליים ובעקבות המלחמה העולמית שפרצה.
שמו של השבועון ניתן בשנת 1950 לעיתון החרדי "המודיע", היוצא לאור עד היום.
'המודיע' הופץ תחילה כשבועון במטרה להגביר את תדירותו ולהופכו לעיתון יומי אולם בסופו של דבר התכנית לא יצאה לפועל מחוסר תקציב.
העיתון היה ממשיכו של הירחון הפלס (1900–1905) שגם הוא נוסד ויצא לאור על ידי הרב רבינוביץ.
כאשר התעוררו קשיים כלכליים להפעלת 'המודיע' התחייבו רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי חיים מבריסק והרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה להשיג מימון להפעלתו.
העיתון קיבל את תמיכת גדולי הרבנים באותה תקופה והיה הבמה המרכזית להפצת הרעיון של התארגנות החרדים, לקראת כינון תנועת 'אגודת ישראל'.
גליונות העיתון בדרך כלל נפתחו על ידי מאמרים מפרי עטו של הרב רבינוביץ עצמו, ורובם היו בני 12 עד 16 עמודים.
פרט למאמר הפתיחה שנחתם בשמו, שאר מאמריו נחתמו על ידי "העורך", שם בדוי כלשהו, או ללא חתימה.
מאמרי דעה ופולמוס: עסק בנושאים דתיים פנימיים, מגמות חברתיות, התפלמסות עם עיתוני התקופה והציונות, מצב היהודים באימפריה הרוסית מנקודת מבט דתית, ועוד.
חדשות העם היהודי: במדור הופיעו גם דיווחים מארץ ישראל.
מכתבים למערכת: המכתבים היו בעיקר בנושאים דתיים מקומיים, שאלות הלכתיות, וביקורת בענייני דת.
פרסומות: הופיע בעמוד האחרון, ברובו פורסמו ספרי רבנים שיצאו לאור בבית הדפוס של רבינוביץ.
עימוד העיתון היה מבולבל, כאשר תוכן העניינים בראש הגיליון לא כלל מספרי עמודים, ולפעמים לא היה ברור שהמאמר הסתיים והתחיל מאמר אחר, או היכן המשך המאמר.
כמו כן, פרט למאמר הראשון שתמיד נכתב בכתב מרובע, שאר המדורים נכתבו לעיתים קרובות בכתב רש"י, אך ספק האם בחר העורך את סוג הכתב על פי קריטריונים כלשהם או באופן שרירותי.
המייסד הרב רבינוביץ היה העורך הראשי, בנו אברהם בנימין רבינוביץ שימש כעוזרו.
מזכירי המערכת היו יעקב ליפשיץ ויצחק מאיר לוין.
בכתיבת העיתון השתתפו כל הסופרים החרדים הידועים מאותה תקופה וביניהם יצחק צבי ברודצקי, נחום לייב ויינגארט וטוביה יהודה טביומי.
המוגבלים היא קומדיית פשע מאת המחזאי הישראלי גור קורן.
המחזה עלה לראשונה בשנת 2014 בתיאטרון בית לסין בבימויו של גלעד קמחי.
קבוצת תיאטרון, המורכבת מאנשים בעלי מוגבלויות, אינה מצליחה לגייס את הכסף הדרוש לצורך ייצוג המדינה בפסטיבל תיאטרון לבעלי מוגבלויות במקדוניה.
באותה עת משלוח סמים בבעלות משפחת הפשע ג'רנו, שהיה בדרכו למקדוניה, נתפס, והעסק המשפחתי נתון בסכנה.
טוביה, אב המשפחה, מזהה את הפוטנציאל הטמון בהתחברות אל קבוצת השחקנים.
הוא מציג את עצמו בפני השחקנים כמפיק, ופורש את חסותו על קבוצת התיאטרון, אשר שואפת להגיע לפסטיבל עם עיבוד ל"רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר, בניצוחה של הבמאית קשת לוי.
טוביה מתכנן להבריח קוקאין באביזרי הבמה של ההפקה מתוך מחשבה ששום מוכס לא יחפש בחפציה של חבורת מוגבלים, ואילו השחקנים בעלי המוגבלויות, בטוחים שהם פגשו את האנשים הטובים בעולם.
החיבור החריג בין הפושעים לשחקנים המיוחדים, מוביל לסיטואציות אבסורדיות.
העלילה מסתבכת כאשר הבן של משפחת הפושעים מתאהב בשחקנית העיוורת המגלמת את יוליה.
טוביה ג'רנו (יורם טולדנו) - אב משפחת הפשע.
מאפיונר הנכשל שוב ושוב בשחזור ההישגים של אבי אשתו.
ורה (ענת מגן־שבו/ יפית אסולין) - אשתו השתלטנית של טוביה המנהלת סלון כלות.
ורה נוטה להשוות בין בעלה טוביה לבין אביה המאפיונר הידוע.
צוריאל (יניב ביטון/ משה אשכנזי) - בנם של ורה וטוביה.
גאון היי־טק המתקשה לבטא את רגשותיו ומתאהב באסתר העיוורת.
טיראן (חי מאור) - שומר הראש של המשפחה.
מוצג כדמות לא אינטליגנטית, כפרודיה על דמות הבריון מסרטי המאפיה.
אסתר (אפרת בוימולד /טל-יה יהלומי) - משתתפת בהצגה שמעלים חבורת ה'מוגבלים' בתפקיד הראשי - יוליה.
קשת לוי (דקלה הדר/ קרן מרום) - במאית ההצגה 'רומיאו ויוליה', במאית כושלת שמנסה להגשים את שאיפותיה המקצועיות דרך הקבוצה.
צהל (נדב נייטס/ אורי אוריין) - מסרב להכיר במוגבלותו.
כהנא (אופיר וייל) - בעל תסמונת אספרגר, משתתף בהצגה 'רומיאו ויוליה'.
נדיב (ליאור גרטי) - כבד שמיעה.
חמדה (אורנה רוטברג / שחר הילה מרוז)- רגשנית וזללנית.
ינון (יניב לוי / עומר עציון) - מתעקש להשיג נעלי פומה.
נינה (אורטל אוחיון) - חרשת.
אלמנט המופיע במחזה הוא ההשוואה בין סיפור רומיאו ויוליה לבין מערכת היחסים הנרקמת בין אסתר וצוריאל.
שני הסיפורים במקביל מציגים אהבה 'בלתי אפשרית' ואפילו 'אסורה'.
עניין נוסף שהמחזה מעורר הוא העיסוק במוגבלויות.
הקושי בעיסוק במוגבלויות הוא הסכנה ב"נפילה" לסטריאוטיפים על אנשים מוגבלים והעלבתם.
המחזאי והבמאי מתמודדים עם השאלה כיצד להציג קומדיה על בעלי מוגבלויות כך שהקהל יצחק 'עם' ולא 'על'.
קורן מצליח בכתיבתו ליצור דמויות אנושיות שאינן הופכות לסטריאוטיפים של מוגבלויות שאותן הן מציגות.
קורן המחזאי וקמחי הבמאי אינם מרחמים לרגע על הדמויות, ומציגים את כולם - השחקנים בעלי המוגבלויות ובני משפחת ג'רנו - כחריגים באותה מידה.
אין בהצגה זו התנשאות צדקנית, והדמויות הנורמליות, כביכול, מוצגות אף הן כנכות באותה מידה, ולרוב אף יותר.
כך הקהל מקבל, לכאורה, אישור לצחוק על כל מה שלא ראוי לצחוק עליו.
במדורי תרבות שונים שיבחו מבקרי הצגות את ההצגה והחמיאו לה בשל סוגה הייחודי.
נאמר בביקורות כי ההצגה מפתיעה, מצחיקה ומעוררת מחשבה.
לפי הביקורות, ביצועי המשחק של השחקנים היו פנטסטיים והעבודה בין השחקנים מעולה.
כמו כן נכתבו ביקורות מצוינות על הכתיבה ועל הבימוי של קורן וקמחי, שהצליחו להוביל את הקהל בין רגעי הצחוק לבין רגעים הנוגעים ללב.
המחזה הועמד לחמישה פרסים בקטגוריות שונות בטקס חלוקת פרסי התיאטרון השנתי בשנת 2015:
הקומדיה של השנה, שחקנית השנה (אפרת בוימולד על תפקידה כאסתר), מחזאי השנה (גור קורן), שחקן המשנה (אופיר וייל על תפקידו ככהנא) והשחקן המבטיח (חי מאור על תפקידו כטיראן).
המחזה זכה בפרס 'הקומדיה הטובה של השנה' ובפרס "מחזאי השנה" בטקס שנערך במרכז ענב, ב-19 ביוני 2015.
המודל האישיותי של הולנד לבחירת מקצוע הידוע כ"מודל RIASEC" או "קודי הולנד" הוא מודל או תאוריה בתחום הפסיכולוגיה הארגונית והתעסוקתית הנוגע לבחירת קריירה תעסוקתית והמבוסס על סוגי אישיות מנקודת מבט של העניין וההנעה.
מודל זה פותח על ידי ג'ון ל.
הולנד (2008-1919), שבעת פיתוחו היה פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא מאפשר להגדיר בסביבה המקצועית שישה סוגים עיקריים של אישיות הנקשרים לנטיות ובחירות תעסוקתיות.
בסיווג תחומי העניין של האנשים הלך הולנד (לפי שולר והרסטה, 2001) בעקבות טיפולוגיה ישנה שהוצעה על ידי אדוארד שפראנגר בשנת 1913.
התאוריות של הולנד לגבי הבחירה המקצועית - The Holland Occupational Themes הפכו לחלק חשוב במחקר ובפרקטיקה של הייעוץ התעסוקתי.
מקורותיהן במאמר שפרסם הולנד בשנת 1958 ב-Journal of Applied Psychology ואחר כך במאמר נוסף - A Theory of Vocational Choice שפורסם ב-1959 ב-Journal of Counseling Psychology שבו הולנד הציג את הגרסה הראשונה לתאוריה שלו.
ההנחה הבסיסית הייתה שההעדפות המקצועיות של האדם הן במידה מסוימת ביטוי מוסווה לאישיותו.
תחילה כינה הולנד את ששת סוגי האישיות שתיאר "מוטורי, אינטלקטואלי, אסתטי, תמיכתי, שכנועי, וקונפורמיסטי".
בהמשך הוא פיתח ושינה אותם ל"ביצועי, חקרני, אמנותי, חברתי, יוזמתי, ומנהלתי".
ראשי התיבות RIASEC באנגלית מתמצתות ששת סוגי אישיות האלה:
realistic או doer- ביצועי - המרגיש צורך להיות מעורב פיזית במה שהוא עושה
investigative או thinker - חקרני - המונע על ידי צמאון למידע ולידע
artistic או creator- אמנותי - השואף לבטא את רגשותיו ומחשבותיו באמצעות אמנויות
social או helper- חברתי - הנמשך לפעילויות המעמידות אותו במגע עם אחרים, בעיקר על מנת לסייע להם
enterprising או persuader - יוזמתי - האוהב לקחת אחריות, להתגבר על אתגרים בתקווה להגיע לפסגה
conventional - מנהלתי - השואף לכבד נורמות, הוראות וכללים
לפעמים יש המוסיפים מימד שביעי:
idealistic או awaker -האידיאליסטי, השואף לתרום להתפתחות האנושות ולתיקון העולם לטובה
לפי הוועד לפרסים מדעיים, מחקריו של ג'ון הולנד משנת 1973 הראו שאישיות האדם מתפתחת וצומחת בקריירות ההולמות אותן ושעיסוקים וקריירות מקצועיות יכולות להסתווג לפי סוגי האישיות הזוכים לצמיחה במגע איתם.
הולנד כתב שבחירת קריירה מקצועית נותנת ביטוי לאישיות האדם.
הוא הוסיף שניתן לסווג את האנשים לפי אחד מסוגי האישיות שתוארו לעיל, אולם אין זה מציאותי לחשוב כי קיימים רק שישה סוגי אישיות.
הוא ציין כי מודל ששת הסוגים מאפשר קיומם של 720 גוני מוטיבציה אישיותית שונים.
קוד ששת סוגי האישיות עשוי לסייע בבחירת הכיוון התעסוקתי.
פותחו מספר מבחנים (GROP, Strong וכו') לאבחון סוג האישיות לצורך העניין.
בדרך כלל על מנת לתאר תמציתית אישיות של אדם מסוים משתמשים בשלוש אותיות.
החל משלהי שנות ה-1990 מחלקת העבודה של ממשל ארצות הברית משתמשת במודל RIASEC של הולנד בגרסה מעודכנת ומורחבת, באתרי האינטרנט שבאחריותה והמהווים חלק מרשת O*NET (The Occupational Information Network), המעניקה ייעוץ תעסוקתי.
ג'ון ג'ונסון מהאוניברסיטה הממלכתית פנסילבניה הציע סיווג אישיותי המשתמש בתפקידים החברתיים העתיקים: צייד (ביצועי),שאמאן (חקרני),בעל מלאכה (אמנותי), מרפא (חברתי), מנהיג (יוזמתי) ושומר הידע (מנהלתי).
לתאוריית הערכים של הולנד שלוש הנחות מרכזיות:
פרטים נוטים להידמות לאחד או יותר משישה סוגי אישיות.
הסביבה בה אנשים חיים נוטה להידמות לאחד או יותר משישה סוגי סביבות המקבילות לששת סוגי האישיות.
אבחון של סוג סביבת העבודה מתבצע על ידי מדידה של סוגי האישיות באנשים שחיים בה.
סוג האישיות השכיח ביותר בקרב האנשים שחיים בסביבה מגדיר אותה מסוג סביבה המקביל לסוג האישיות הזה.
הלימה בין הסביבה לסוג האישיות של אדם בדרך כלל תבוא יחד עם סיפוק, פרודוקטיביות (פריון), יצירתיות, יציבות אישית, ותעסוקתית.
מנגד חוסר הלימה יגרור לרוב חוויה שלילית ותתרום ליצירת שינוי.
התיאוריה אינה גורסת כי אנשים לרוב לא יחוו כלל חוסר הלימה בינם לבין סביבתם, אלא שבטווח הארוך, כיוון שחוסר הלימה גוררת שינוי, אנשים ייטו לשנות את מצבם אם נקלעו לסביבה לא תואמת.
עם זאת, אנשים לעיתים יכנסו מראש לסביבה שכזו על מנת להשיג מטרות עתידיות.
מטרות שילוו בהלימה בינם לבין סביבתם.
בנוסף הולנד מציין כי ישנם כמה הנחות משנה אשר עליהן נסמכת התיאוריה:
סמיכות (Consistancy) - קיימת סמיכות בין סוגי אישיות שונים.
דהיינו, ישנם צמדים של סוגי אישיות אשר סביר יותר שפרטים ייטו אליהן מאשר הם ייטו לצמדים אחרים.
הבדלה (Differentiation) - ישנם פרטים אשר סוג האישיות שלהם מוגדר יותר בבירור מאשר פרטים אחרים.
מידת הבהירות שבה ניתן להגדיר את סוג האישיות של האדם מכונה מידת הדיפרנציאציה.
זהות (Identity) - קיימת שונות בין סוגי אישיות וסביבות במספר היעדים אליהם הסביבה או סוג האישיות מכווין.
ככל שסביבה או סוג אישיות מכווין למספר מצומצם יותר של יעדים כך זהותו של סוג האישיות או הסביבה הם בעלי "זהות" גדולה יותר.
לפי התיאוריה של הולנד, גם להנחות משנה אלה השפעה על האדם כאשר באים לנתח את הלימת האדם וסביבתו.
עם זאת, השפעתם פחותה מהשפעתה של מידת ההתאמה.
בנוסף הסמיכות, ההבדלה והזהות של סוג אישיות או סביבה מסוימת לרוב נמצאות במתאם גבוה זה עם זה.
בנוסף לכך מניח הולנד כי סוגי האישיות והסביבות השונות ניתנות לסידור על פני משושה, כך שסוגי אישיות וסביבות הקרובים זה לזה על פני המשושה יהיו גם קרובים יותר פסיכולוגית, וההפך.
אלו אנשים עצמאים, יציבים, מתמידים, ישירים, מעשיים, חסכניים, לא פנטזיונרים, אלא עם הרגליים על האדמה, "בעלי כישורים גופניים, אתלטיים או מכניים".
הם מעדיפים חפצים על רעיונות או אנשים, אוהבים להיות בחוץ, להשתמש בכלים, להפעיל מכונות, להיות באינטראקציה עם בעלי חיים, ולעבוד בידיהם.
הם מעריכים את ה"טבעי, המוחשי והניתן למישוש"
הם אנשים בעלי כישורים אינטלקטואליים, אינטרוספקטיים, חוקרים ומסתקרנים, שיטתיים, שכלתניים, אנליטיים והגיוניים.
הם מעדיפים מטלות חינוכיות, מדעיות, טכניות או רפואיות שנדרשות לחשיבה, הסתכלות, מחקר, בחינה, ותגליות.
הם אוהבים לפתור בעיות, לבצע ניסויים ולנהל מחקרים.
בחירות מקצועיות עיקריות הנבחרות על ידיהם כוללות:
הם אנשים בעלי יצירתיות, אינטואיציה, רגישות, כושר ביטוי מילולי, בעלי דמיון, לא מובנים, מקוריים, לא קונפורמיסטים, וחדשניים, הסומכים על רגשות, על דמיון, על השראה, והם ספונטניים ובעלי "ראש פתוח".
הם מעדיפים עבודה עם רעיונות, מופשט ומושגים.
נהנים גם מעבודה ספרותית, מילולית, חזותית, אסתטית ומצטיינים באמנות, מוזיקה, ריקוד, ציור, שרטוט, רישום, כתיבה, דרמה, תקשורת, עיצוב, אופנה.
עיקר תחומי הבחירה המקצועית שלהם כוללים:
הם אנשים "נעימים, נדיבים, יוצרים שיתוף פעולה, סבלניים, דואגים, ששים לעזור, בעלי כושר אמפתיה, טאקט וידידותיים".
הם מעדיפים מטלות הדורשות מעורבות חברתית, עזרה לזולת והוראה, עבודת צוות, בניית קשרים, עיסוקים הומניטריים, חינוכיים, נדבנות, מגעים בין אישיים, מתן שירותים.
הנה דוגמאות לבחירות מקצועיות מסוג זה:
הם אנשים "נועזים, שאפתנים, אסרטיביים, מוחצנים, נמרצים, מתלהבים, בטוחים בעצמים, אופטימיסטים, דומיננטיים, בעלי כושר שכנוע ובעלי מוטיבציה".
הם מעדיפים עבודה המצריכה מנהיגות, מעורבות בעסקים, פוליטיקה, דיבור מול קהל, מחויבות, לקיחת סיכונים, השתתפות בדיונים, תחרותיות.
אלו אנשים "בעלי מחויבות ושמרנים, הגיוניים, יעילים, שוחרי סדר ומאורגנים, דקדקנים, המקפידים על פרטים".
מצטיינים ב"מטלות מעשיות, מדידות כמותיות וסביבות מובנות", ומכבדים את הכללים.
הם מעדיפים עבודה שבה מעורבים, חישובים, סטטיסטיקה, מתמטיקה, פעילויות מספריות וסביבות משרדיות.
עם בחירותיהם המקצועיות נמנים המקצועות הבאים:
המוגלובינוריה לילית התקפית היא מחלה נדירה ומסכנת חיים של מח העצם, המאופיינת בהמוליזה (הרס של כדוריות הדם האדומות) ובנטייה לקרישיות יתר של הדם.
כדוריות הדם של החולים אינן מסוגלות לשאת חלבונים מסוימים על גבי ממברנת התא, ובכך נותרות פגיעות לתקיפה על ידי מערכת המשלים, חלק ממערכת החיסון המולדת.
תקיפת כדוריות הדם היא שמובילה להמוליזה.
המוגלובינוריה פירושה הפרשה של המוגלובין בשתן, בשונה מהמטוריה, המתארת נוכחות של כדוריות דם אדומות בשתן.
המחלה קיבלה את שמה בשל התלונה של חולים על המוגלובינוריה, המאופיינת בשתן כהה בעל צבע אופייני, בשעות הלילה או הבוקר.
עם זאת, השם עשוי להיות מטעה, שכן רק כרבע מהחולים יתלוננו על המוגלובינוריה בהתייצגותם הראשונית.
המוגלובינוריה לילית התקפית היא מחלה נדירה, ושכיחותה באוכלוסייה מוערכת ב-5 מקרים למיליון בני אדם.
ייתכן שהמחלה נפוצה מעט יותר במזרח הרחוק ובאזור דרום מזרח אסיה.
אין הבדל בשכיחות המחלה בין גברים לנשים, וככל הנראה אין למחלה מרכיב תורשתי או מולד, וזאת על אף שהמחלה נגרמת בשל מוטציה גנטית סומטית.
המחלה עשויה להופיע בכל גיל, לרבות בילדים ובקשישים, אך מרבית החולים הם בעשור השלישי או הרביעי לחייהם ברגע האבחנה.
בקרב נשים, כרבע מהאבחנות החדשות מבוצעות במהלך ההריון, ונמצא קשר בין המחלה לסיכון מוגבר לסיבוכים בהריון, לתמותת האם ולתמותת הולד.
בשנת 2004 הוקם מאגר בינלאומי שמטרתו לאסוף מידע אודות המהלך הטבעי של המחלה ואודות יעילות הטיפולים השונים, להקל על גיוס נבדקים למחקרים קליניים ולהעלות את המודעות למחלה.
ההרשמה למאגר נעשית על ידי הרופא המטפל, בהסכמת המטופל.
כאמור, הסימן שהקנה למחלה את שמה הוא המוגלובינוריה, הופעת שתן כהה בעל צבע אופייני, בעיקר בשעות הלילה או הבוקר, שנגרם בשל פירוקן של כדוריות הדם האדומות ופינוי תוצרי הפירוק דרך השתן.
על אף שהמוגלובינוריה תופיע כמעט בכל החולים, במקרים רבים השינוי בצבע השתן איננו מובחן, והחולה אינו פונה לקבלת טיפול רפואי.
הדבר נכון ביתר שאת בקרב חולים הסובלים מלכתחילה ממחלה של מח העצם, כדוגמת תסמונת מיאלודיספלסטית או אנמיה אפלסטית, מצב המכונה המוגלובינוריה לילת התקפית משנית.
אנמיה תופיע במרבית המקרים והיא עשויה להיות סימפטומטית או אסימפטומטית.
על פי רוב הסיבה לאנמיה היא משולבת, וכוללת יצור לקוי של כדוריות דם אדומות בשל כשל של מח העצם, והמוליזה של כדוריות הדם במחזור הדם.
הבחנה זו היא חשובה עבור הרופא המטפל, מפני ששני סוגי האנמיה הם בעלי מאפיינים שונים בבדיקות הדם.
פגיעה בשאר סוגי תאי הדם נפוצה אף היא בקרב הסובלים מהמוגלובינוריה לילית התקפית, ולעיתים ספירת הדם מציגה פאנציטופניה - ירידה גורפת במספר תאי הדם האדומים והלבנים ובטסיות הדם.
הסיבה לכך היא הפגיעה במח העצם, המובילה לפגיעה ביצור כלל תאי הדם.
קרישי דם הם סיבוך נפוץ של המחלה, ומהווים את הגורם העיקרי לתמותה בקרב החולים.
כ-40% מהחולים יפתחו קריש דם במהלך מחלתם.
קרישי דם עורקיים נפוצים פחות מוורידיים, ומרבית הקרישים יופיעו, מסיבה לא ידועה, בוורידים מוחיים או בורידים בטניים.
קריש דם בוריד הכבד הוא הנפוץ ביותר, והוא הגורם לתסמונת באד-קיארי.
פקקת ורידים עמוקה ותסחיף ריאתי מופיעים גם הם בשכיחות גבוהה בקרב החולים.
לאור הנטייה לקרישי דם באתרים מסוימים, המוגלובינוריה לילית התקפית מהווה חלק מהאבחנה המבדלת בחולים המתייצגים עם קרישי דם בוריד הכבד, בווריד שער הכבד (הוריד הפורטלי), בורידי המתלה (הוורידים המזנטריים) ובוריד הטחול.
תסמינים נוספים של המחלה כוללים כאבי בטן, כיווץ הוושט, הפרעות בבליעה (דיספאגיה) והפרעות בזקפה.
כל אלו נובעים מירידה בריכוז החנקן החמצני בנוכחות המוגלובין חופשי בדם.
כמו כן, אי ספיקת כליות ויתר לחץ דם ריאתי הם ממצאים נפוצים.
מח העצם אחראי על יצור תאי הדם מתאי גזע המכונים תאי גזע המטופואטיים.
כל התאים שמקורם באותו תא גזע מכונים שבט .
על גבי תאי דם תקינים, בדומה לתאים אחרים בגוף האדם, ניתן למצוא חלבונים שלהם תפקידים שונים, לרבות תקשורת עם רכיבי מערכת החיסון.
חלק מהחלבונים הללו מחוברים לקרום התא באמצעות גליקוליפיד הקרוי גליקוזילפוספטידילינוזיטול (אנ'), המקודד על ידי מספר גנים שונים, וביניהם גן הקרוי PIGA, המצוי על כרומוזום X.
בחולי המוגלובינוריה לילית התקפית, תאי הדם הפגועים משתייכים כולם לשבט יחיד, שבו קיימת מוטציה בגן PIGA, ולפיכך גליקוזילפוספטידילינוזיטול אינו מיוצר באופן תקין.
כאמור, גליקוליפיד זה מיוצר ממספר חלבונים שונים, המקודדים על ידי גנים שונים, ולפיכך, לכאורה, קיימות מוטציות נוספות שעשויות לפגוע ביצורו.
עם זאת לכרומוזום X עותק יחיד בגברים, ועותק פעיל אחד בנשים, בעוד שגנים אחרים מצויים על אוטוזומים - כרומוזומים שלהם שני עותקים פעילים.
לפיכך, מוטציה בגן PIGA היא הגורם הבלעדי כמעט להמוגלובינוריה לילת התקפית.
יחד עם זאת, מוטציה שכזו מופיעה באחוזים נמוכים באוכלוסייה הבריאה, שאינה מפתחת מחלה.
הסיבה לכך היא שבדרך כלל תאי השבט הפגוע אינם מתרבים, ואינם שורדים יותר ממספר חודשים.
בקרב הסובלים מהמוגלובינוריה לילית התקפית, לעומת זאת, השבט שסובל ממוטציה בגן PIGA הופך לדומיננטי ביותר במח העצם, ואליו משתייך חלק גדול מתאי הדם הבוגרים.
הסיבה לכך אינה ברורה, אך הסברה המקובלת גורסת שבנוכחות אנמיה אפלסטית, מחלה אוטואימונית המאופיינת על ידי פגיעת לימפוציטים מסוג T בתאי הגזע ההמטופואטיים, מוטציה בגן PIGA מעניקה הגנה לתאים, במנגנון שאינו ידוע, ולפיכך מאפשרת את התרבותם.
סברה זו מסבירה גם את הקשר החזק הנצפה בין שתי המחלות.
גליקוזילפוספטידילינוזיטול משמש לעיגון 12 חלבונים שונים לקרום תא הדם ותא הגזע ההמטופואטי.
שניים מהחלבונים הללו מכונים CD55 ו-CD59, ותפקידם הוא ויסות פעילותה של מערכת המשלים.
CD55 מעודד פירוק של קומפלקס C3 קונברטאז (אנ'), רכיב מערכת המשלים הנוצר הן במסלול הקלאסי והן במסלול האלטרנטיבי של מערכת המשלים.
CD59 מעכב חבירה של רכיבי המשלים C8 ו-C9 ליצירת קומפלקס תקיפת ממברנה (אנ').
בתאים שבהם קיימת מוטציה בגן PIGA, שני החלבונים הללו אינם מסוגלים להיקשר לקרום התא.
תאים אלו חשופים לתקיפה של המסלול האלטרנטיבי של מערכת המשלים, ולפיכך להמוליזה.
יצירת קומפלקס תקיפת ממברנה גורמת להמוליזה תוך כלית (בתוך כלי הדם), ואופסוניזציה על ידי רכיבי משלים כמו C3 גורמת להמוליזה חוץ כלית (המוליזה על ידי מאקרופאגים, בעיקר בטחול).
ההמוליזה בהמוגלובינוריה לילית התקפית היא כרונית, אולם היא נוטה לעבור החמרות (התקפים) בנוכחות מצבים המגבירים את פעילות מערכת המשלים, לרבות מחלה זיהומית או דלקתית.
החשד להמוגלובינוריה לילית התקפית מתעורר לרוב בנוכחות עדות להמוליזה תוך כלית, כאשר בדיקת COOMBS המעידה על אנמיה המוליטית אוטואימונית היא שלילית.
במקרה שכזה נצפה לראות אנמיה נורמוציטית או מאקרוציטית.
אם האנמיה היא מיקרוציטית, זוהי עדות לדלדול מאגרי הברזל כתוצאה מהמוליזה ארוכת טווח.
ספירת רטיקולוציטים צפויה להיות גבוהה, אולם בנוכחות כשל משמעותי של מח העצם, היא עשויה אף להיות נמוכה.
רמות האנזים לקטט דהידרוגנאז (LDH) צפויות להיות גבוהות מאוד, וגם רמות הבילירובין הבלתי ישיר עשויות להיות מוגברות.
כמו כן, רמות הפטוגלובין (אנ') הן לרוב נמוכות ביותר.
האבחנה מבוצעת באמצעות ציטומטריית זרימה , שיטה המאפשרת הבחנה בין תאים על פי פרמטרים מגוונים באמצעות החזקתם תחת זרם נוזל.
בציטומטריית זרימה של הדם הפריפרי ניתן לזהות תאי דם שנקשרים לרכיבי המשלים, ומכאן שהם אינם נושאים על גבי קרום התא את החלבונים CD55 ו-CD59. בחולי המוגלובינוריה לילית התקפית, קבוצה זו של תאי דם מכילה לפחות 5% מתאי הדם האדומים ולפחות 20% מהגרנולוציטים.
המוגלובינוריה לילית התקפית היא מחלה כרונית, והטיפול הוא על פי רוב טיפול תומך.
טיפול באנמיה כולל עירויי דם על פי הצורך, תוספי חומצה פולית במינון גבוה ומעקב שיגרתי אחר בדיקות הדם ומתן תוספי ברזל על פי הצורך.
גלוקוקורטיקאידים אינם מומלצים, אף שייתכן שהם מעלים את ריכוז ההמוגלובין בדם, וזאת בשל הטוקסיות של טיפול ממושך בהם.
יחד עם זאת, יש המטפלים בגלוקוקורטיקואידים לטווח קצר במהלך אירועים של החמרה באנמיה ההמוליטית.
כאבים, בייחוד כאבי בטן, עלולים להיות משמעותיים בחלק מהחולים, ולעיתים אף לדרוש טיפול באופיואידים.
על פי רוב אין המלצה לטיפול מונע כנגד אירועים טרומבוטיים, וזאת, בין היתר, בשל הסכנה לדימום במטופלים עם טרומבוציטופניה כתוצאה מדיכוי מח עצם.
כאשר חולה הסובל מהמוגלובינוריה התקפית לילית סובל ממחלה חריפה או עובר ניתוח, יש לעיתים התוויה לטיפול נוגד קרישה קצר טווח.
בקרב חולים עם אירוע טרומבוטי יש התוויה למתן נוגדי קרישה כמקובל, כאשר חולים הסובלים מטרומבוציטפניה נדרשים לעיתים לקבל עירויי טסיות דם בנוסף.
אין הסכמה לגבי משך הטיפול בנוגדי קרישה לאחר אירוע טרומבוטי.
יש הטוענים כי אין להפסיקו בכלל, ואילו אחרים גורסים שהפסקת הטיפול היא בטוחה לאחר מספר חודשים.
השתלת מח עצם מתורם היא הטיפול היחיד המביא לריפוי המחלה.
יחד עם זאת, טיפול זה טומן בחובו סכנות, כגון מחלת השתל נגד המאכסן , ועלייה בתמותה הכללית.
יתרה מכך, קיים קושי למצוא תורם מתאים להשתלת מח עצם.
לפיכך, קיימת התוויה להשתלת מח עצם רק בנוכחות מחלה נוספת של מח העצם, כדוגמת אנמיה אפלסטית, או כאשר טיפול שמרני כשל.
בשנת 2007 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקני את התרופה אֶקוּלִיזוּמָבּ (שם מסחרי: סוֹלָרִיס) לטיפול בסובלים מהמוגלובינוריה לילית התקפית.
התרופה היא נוגדן חד-שבטי שנקשר עם זיקה גבוהה לרכיב מערכת המשלים C5, ובכך מעכב את ביקועו ל-C5a ו-C5b, שלב הכרחי ביצירת קומפלקס תקיפת ממברנה.
כאמור, המוליזה בחולי המוגלובינוריה לילית התקפית מתרחשת בשני מנגנונים.
הראשון, המוליזה תוך-כלית כתוצאה מכך שהחלבון CD59 איננו מבוטא על קרום התא, מעוכב באופן ניכר על ידי אקוליזומב; השני, המוליזה חוץ-כלית כתוצאה מאופסוניזציה של התא על ידי רכיב המשלים C3, איננו מעוכב על ידי אקוליזומב.
לפיכך, התרופה מפחיתה את חומרת ההמוליזה, אך איננה מטפלת בה במלואה.
אקוליזומב הוכחה במספר מחקרים כמסייעת ביצוב רמות ההמוגלובין, הפחתת הצורך בעירויי דם ובשיפור איכות החיים של המטופלים.
כמו כן נמצאה ירידה במספר האירועים הטרומבוטיים, מ-7 אירועים לאירוע אחד ל-100 שנות חולה.
אקוליזומב מעלה פי 1000 עד 2000 את הסיכון לזיהומים בחידק Neisseria Meningitidis שעלול לגרום לדלקת קרום המוח ולאלח דם.
לפיכך, על כל חולה המועמד לקבלת טיפול באקוליזומב להתחסן כנגד החידק לפחות שבועיים טרם קבלת התרופה.
תופעות לוואי נוספות כוללות כאבי ראש, הצטננות, כאבי גב ובחילות.
התרופה ניתנת בעירוי תוך ורידי, בדרך כלל אחת ל-14 ימים, כאשר בשבועות הראשונים לטיפול התרופה ניתנת מדי שבוע.
בשנת 2018 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקני את התרופה רבוליזומב (שם מסחרי: אולטומיריס) טיפול בסובלים מהמוגלובינוריה לילית התקפית.
לתרופה זו מנגנון פעולה דומה לאקוליזומב והיא הונדסה ממנה, אך היא פועלת זמן רב יותר ולכן מאפשרת לחולים לקבל אותה אחת לשמונה שבועות ולא אחת לשבועיים כפי שנדרש באקוליזומב.
המוגלובינוריה לילית התקפית היא מחלה כרונית.
מחקרים שנערכו לפני תחילת השימוש באקוליזומב הצביעו על שיעורי הישרדות של כ-50% בתום 10 שנים מרגע ביצוע האבחנה.
הסיבה העיקרית לתמותה הייתה אירוע טרומבוטי, אך גם סיבוכים של פאנציטופניה, ובמקרים חריגים התמרה ללוקמיה חריפה, עלולים לגרום למוות.
בשל העובדה שאקוליזומב נכנסה לשימוש בשנת 2007, מחקרים העוסקים בהישרדותם של חולים המטופלים בתרופה טרם הושלמו.
עם זאת, מסתמן שהטיפול בתרופה משפר את הישרדות החולים, ועל פי הנתונים שנאספו עד כה, לא מסתמן הבדל בין הישרדותם של המטופלים באקוליזומב להישרדות האוכלוסייה הבריאה.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול הוא מודל תאורטי המתאר את חוויית האובדן ככוללת שני תהליכים נפרדים אך משלימים: השפעות האובדן על התפקוד הכללי, וההתארגנות מחדש ברמת הקשר הבינאישי עם הנפטר.
מודל זה פותח בידי הפסיכולוג הישראלי פרופ' שמשון רובין, על מנת לספק מסגרת תאורטית שתסייע למטפלים, לחוקרים ולציבור הרחב להעמיק את ההבנה סביב התגובה לאובדן בינאישי וההסתגלות אליו.
אובדן אדם אהוב כתוצאה ממוות נחשב לאחד הדברים הקשים והכואבים ביותר לאנשים שהיו קרובים לו ושותפים בחייו, ובלא מעט מקרים מחייב שינוי והסתגלות למציאות חדשה בכל תחומי החיים.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול מסייע להעמיק את ההבנה סביב משמעות האובדן והשפעתו לאורך החיים, ולהגדיר במונחים רלוונטיים את מוקדי ההתמודדות וקשיי הסתגלות לאחריו.
למודל שני מסלולים: הראשון מתמקד בהיבטים של התפקוד הביו-פסיכו-חברתי, ואילו השני מתמקד בטבעה של מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר ובעיבוד 'סיפור המוות'.
שני צירים אלו רלוונטיים לאורך כל חייהם של אנשים אשר איבדו אדם קרוב בעל משמעות מיוחדת עבורם.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול פותח בעקבות ניתוח תוצאות המחקר שנערך במסגרת עבודת הדוקטורט של רובין עם אימהות אשר איבדו תינוקות בשל מוות בעריסה (SIDS).
מטרתו הייתה לגבש פרדיגמה שתתאר את התגובה לאובדן הבינאישי באופן מקיף, אשר יהווה גשר בין הפרקטיקה הטיפולית למחקר.
עד לשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, ההתייחסות לאובדן ושכול נחלקה בין שתי גישות עיקריות אשר התקיימו כמעט בנפרד.
הגישה הראשונה התייחסה לאובדן בהקשר של ההתמודדות מול מצבי משבר, טראומה ודחק, והתמקדה בהשלכות האובדן על ההיבטים התפקודיים של האדם.
מנגד, הגישה השנייה התמקדה בהשפעות האובדן על מערכת היחסים הבינאישית עם המת, והדגישה את הצורך בארגון מחודש של מערכת היחסים עימו כהיבט מרכזי בתהליך העיבוד וההשלמה עם האובדן.
שילוב שתי הגישות לכדי ראייה דו-מסלולית איפשר ליצור מודל מקיף של תהליך ההתמודדות עם האובדן, ובכך לגשר על הפער העשוי להתקיים בין תפקודו של השכול לבין חווייתו ברמה הבינאישית.
המודל תרם רבות להטמעת חשיבות ההפרדה בין התחום התפקודי בתגובה למות אדם קרוב, לבין מערכת היחסים עם הנפטר, היכולה להמשיך לאורך כל חייו של השכול באופן אדפטיבי.
רובין המשיך לפתח את המודל בהיבטים התאורטיים, המחקריים והטיפוליים, והשותפות שלו עם העובדת הסוציאלית הקלינית ד"ר רות מלקינסון והפסיכיאטר פרופ' אליעזר ויצטום תרמה אף היא להרחבת המודל לאורך השנים.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול משלב תובנות המדגישות את הקשר הבינאישי המתמשך לנפטר, לצד פרספקטיבה המקושרת לדחק, לטראומה ולשינוי בחיים.
מודל זה מתאר את התגובה לאובדן ואת תהליך ההסתגלות אליו כקשורים בשני מסלולים רב-ממדיים ובעלי יחסי-גומלין: המסלול הראשון מתמקד בהשפעות האובדן על חיי היום-יום ברמת התפקוד הכללי, ואילו המסלול השני מתמקד ברמה הפנימית והסמויה של מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר ועיבוד 'סיפור המוות'.
המסלול הראשון במודל מתייחס לאובדן משמעותי כאל מאורע מטלטל בעל השלכות גופניות, התנהגותיות, קוגניטיביות ורגשיות העשויות להתבטא במספר היבטים מרכזיים בחייו של האבל, וביניהן:
תגובות במצב הרוח, כולל: מחשבות ורגשות של עצב, דיכאון, חוסר אונים וכדומה
ביטויים גופניים, כגון: שינויים בתיאבון, שינה, דחף מיני וסוגיות בריאות כלליות
שינויים בדפוסי היחסים במערכת המשפחתית
שינויים במערכות יחסים בינאישיות כלליות, כגון: חברים, שכנים ועמיתים
מעורבות כללית בתחומי חיים שונים
מסלול 2: מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר, עיבוד 'סיפור המוות' ושילובו בנרטיב האישי
המסלול השני רואה בחוויית האובדן כמתקפה על מערכת ההתקשרות, המחייבת את האדם להכיר בעובדת המוות ולארגן מחדש את מערכת היחסים עם הנפטר במישור הפסיכולוגי, הקוגניטיבי והרגשי.
מותו של אדם קרוב קוטע את האפשרות לקיומו של קשר בעולם הממשי, אך מותיר מרחב להמשך הקשר בזיכרון ובתודעה.
לפיכך, מסלול זה מתמקד במאפייני הקשר הרגשי עם הנפטר, בעבר ובהווה, ובמידת ההשקעה בו.
עיבוד 'סיפור המוות' והיכולת לשלב אותו בנרטיב האישי חשובים אף הם, כיוון שלפעמים, הסיפור אודות מערכת היחסים עם המת או אירוע הפטירה עשוי לשבש או להאט את התקדמות ההסתגלות לאובדן.
כדוגמה לכך ניתן להתייחס לסוגי מוות עם מרכיב אלים או טראומטי במיוחד, כגון התאבדות או רצח, העשויים לפגוע במהלכו התקין של תהליך זה.
מסלול זה כולל מספר תחומים מרכזיים:
מידת הכמיהה לחידוש הקשר והגעגועים לנפטר
דימויים, זיכרונות וחוויות עם הנפטר
מידת המעורבות הרגשית והקרבה לנפטר
התעסקות יתר או הימנעות מאירוע האובדן, מהנפטר, או משניהם
עוצמה ותדירות הזיכרונות והרגשות החיוביים כלפי הנפטר, ובהם מידת האידיאליזציה של דמותו
עוצמה ותדירות של זיכרונות שליליים הקשורים למחשבות על המת ולמערכת היחסים עימו בעבר ובהווה
נוכחות של קונפליקט בהתייחס לנפטר, למערכת היחסים עימו, לאירוע האובדן או לכלל המרכיבים
עדות לביטויים של המאפיינים הבאים: הלם ושיתוק תחושה; דריכות וחיפוש אחר רמזים המזכירים את הנפטר; דיכאון וחוסר ארגון פסיכולוגי; כמו גם ההתקדמות לעבר השלמה עם המצב, הבאה לידי ביטוי במידת הארגון מחדש של האדם עם החיים כפי שהם היום
פגיעה בהערכת העצמי בכל הנוגע לקשר עם המת
היערכות לקראת הנצחה ושינוי מערכת היחסים עם הנפטר
פיתוח המודל הוביל את רובין יחד עם עמיתיו ותלמידיו במרכז הבינלאומי לחקר אובדן, שכול וחוסן נפשי באוניברסיטת חיפה לחקור את השפעות האובדן בתחומים רבים.
בשנת 2009 פרסמו רובין ועמיתיו שאלון שמטרתו להעריך את התגובה לאובדן מתוך הפרספקטיבה של המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול (The Two-Track Bereavement Questionnaire [TTBQ-70]).
שאלון זה כולל 70 פריטים והוא פותח ותוקף בקרב דוברי עברית, אנגלית וערבית.
ניתוח התוכן זיהה חמישה גורמים המרכיבים את השאלון: התאבלות אקטיבית, יחסים קרובים וחיוביים, אספקטים קונפליקטואליים בקשר, תפקוד ביו-פסיכו-חברתי כולל ותפיסה טראומטית של האובדן.
שלושת הגורמים הראשונים משויכים למערכת היחסים עם הנפטר (מסלול 2), ואילו שני הגורמים האחרונים קשורים בתפקוד (מסלול 1).
בשנת 2013 פותחה גרסה מקוצרת של השאלון (TTBQ-CG31) במטרה להתאים את הכלי לאבחנה של 'יגון בלתי מסתגל' (Complicated Grief).
כמו כן, במהלך השנים פותחו גרסאות נוספות לשאלון, כגון, התמודדות בחיים ללא אובדן (TTCQ-54) המאפשר להשוות אוכלוסיות שלא חוו שכול לאוכלוסיות המתמודדות עם שכול; והתמודדות לאחר גירושין (TTDQ).
השאלונים זמינים בשפה העברית, האנגלית והערבית.
המודיע היא סדרת דרמה בריטית שיצרו וכתבו רורי היינס וסוהרב נושירבאני, בהפקת Neal Street Productions עבור ה-BBC.
בסדרה בת ששת החלקים מככבים נבהאן ריזוואן ופאדי קונסידיין.
שידור הסדרה החל בערוץ BBC One ב-16 באוקטובר 2018.
אמזון פריים וידאו הסכימו להפיץ את הסדרה מחוץ לממלכה המאוחדת ולאירלנד.
בבלגיה שודרה הסדרה בערוץ Canvas החל ב-27 באפריל 2019. בישראל שודרה הסדרה ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
ראזה (נבהאן ריזוואן) הוא בריטי פקיסטני מדור שני שחי בלונדון, וגויס לשמש מודיע של המשטרה על ידי גייב (פאדי קונסידיין), קצין ביחידת CTSU האחראית על סיכול טרור.
פאדי קונסידיין – סמל בילוש גייב ווטרס, קצין ביחידה לסיכול טרור.
העבר של גייב רודף אותו מהתקופה שעבד כשוטר סמוי ביחידה המיוחדת של משטרת המטרופולין של לונדון.
הוא מתאמץ לאזן בין העומס בעבודה לבין הזמן שהוא מקדיש לאשתו ולבתו.
נבהאן ריזוואן – ראזה שאר, צעיר בריטי ממוצא פקיסטני שמגויס על ידי גייב לעבוד כמודיע שלו כדי לחשוף מידע אודות תא טרור הקשור לפיגוע חבלני שאירע בהולנד.
בל פאולי – הבלשית הולי מורטן, קצינת משטרה צעירה שנבחרה להצטרף ליחידה המיוחדת ללוחמה בטרור, ועובדת בשיתוף עם גייב.
קלארק – פקד בילוש רוז אסנטה
רייס ג'ראם – נאזיר שאר, אחיו הצעיר של ראזה
ארינזה קיני – סאל ברהימי
רוג'ר ג'ין נסנגיומבה – דדיר חסן, בריטי זה שלושה דורות בן למשפחה סומלית, שמתידד עם ראזה.
דדיר הוא סוחר סמים במזרח לונדון, וקשריו עם הטרוריסט החשוד מעוררים עניין אצל המפעיל של ראזה.
ג'סיקה ריין – אמילי ווטרס, אשתו של גייב
אליזבת ריידר – השופטת ספנסר
סונטרה סרקר – סעידה שאר, אישה פקיסטנית שמתחזה לאמם של ראזה ונאזיר.
16 שנה לפני כן, כאשר פג תוקף הוויזה שלה היא נשארה לגדל את ראזה ונאזיר אחרי מותם אמם.
גייב משתמש בחוסר החוקיות של שהייתה בבריטניה כדי לאיים על ראזה ולהכריח אותו לשמש מודיע.
פול טילאק – חניף שאר, אביהם של ראזה ונאזיר.
רוברט וייטלוק – השוטר ווראל
ארשר עלי – אימרן עזיז, שוטר סמוי המשמש כמודיע של גייב.
נל הדסון – שרלוט המפריז, חברתו של ראזה.
ביתו של ראזה, והשכונה הבדיונית "ברידג'טאון" צולמו באזור תיימזמיד שבדרום-מזרח לונדון, ובסילברלוק אסטייט בסאות'רק.
בינואר 2018 נערכו צילומים בתחנת הרכבת שדוול ובבריק ליין שבשורדיץ'.
בנין סילבר, שהיה בעבר מפעל Carlsberg-Tetley, שימש כמפקדה של היחידה ללוחמה בטרור.
אתרי צילום נוספים היו בקראון קורטס בקינגסטון, בתנל גרין ובמעבורת תיימז קליפר.
המודיעין הצבאי המצרי, רשמית מינהל המודיעין הצבאי הוא אחת המחלקות של משרד ההגנה המצרי, המתמחה במעקב אחר סוגיות הקשורות לביטחון הלאומי מנקודת מבט צבאית.
המחלקה עוסקת במעקב, קריאה ובחינה של תנועות אויב, איסוף מידע על יחידות הצבא הזרים והכנות במקרה של שלום ומלחמה, הפעלת מודיעין שדה של פעולות צבאיות כולל מידע גאוגרפי והתאמתם למפות צבאיות מפורטות ומסירת מידע זה למנהיגות הצבאית והפוליטית כדי להעריך את המצב בשטח.
עבודתה מכריעה בהערכת העמדה האסטרטגית.
הגוף מתכנן ומתאם, יחד עם המשטרה הצבאית, את אבטחתם של מתקנים צבאיים ומפקח על רמת האבטחה במתקנים אלה, כולל אבטחת מסמכים וכלי נשק.
המחלקה הוקמה ב-1952 ומהווה את גוף המודיעין המצרי השני בחשיבותו, אחרי המנגנון המודיעין הפוליטי (הביטחון הלאומי) אשר הוקם בשנת 1922. אחריו, במקום השלישי, שירות המודיעין הכללי, אשר הוקם בשנת 1954.
בראש השירות עמדו קציני צבא בכירים רבים, בהם למשל הפילדמרשל עבדל חלים אבו ע'זאלה, שר ההגנה לשעבר, אלוף עומר סולימאן, לשעבר סגן נשיא וראש שירות המודיעין הכללי ואלוף מוראד וואפי, ראש שירות המודיעין הכללי, שמונה להחליף את סולימאן בינואר 2011.
מאז תקופת נאצר, משימות המודיעין הצבאי התרחבו משמעותית והוא מבצע גם מעקב אחר הזרמים האנטי-פוליטיים הקיימים בתוך הצבא ומעקב אחר אזרחים אחרים הנוגעים בעקיפין לביטחון הצבאי והכוחות המזוינים, כמו קבלנים ומגישי שירותים לצבא.
להגן על המדינה מפני כל התקפה אפשרית מצד האויב ולהכיר את יכולותיו הצבאיות של האויב
לתכנן ולתאם עם המשטרה הצבאית כדי להבטיח את ביטחונם של מתקנים צבאיים
לעקוב אחר רמת האבטחה במתקנים צבאיים, כולל אבטחת מסמכים, כוח אדם, כלי נשק ועוד
להשתמש במקורות המידע הזמינים כדי לפקח על פעילותו הצבאית של האויב
הבטחת משמעת טובה ונאמנות לקצינים ואנשים פרטיים בצבא
לשתף פעולה עם סוכנויות מודיעין אחרות במדינה כדי להחליף מידע ולהשיג כדי להבטיח את הביטחון הלאומי
המודיעין הבין שירותי (באורדו: انٹر سروسز انٹلیجنس; מוכר כ-ISI (Inter-Services Intelligence)) היא סוכנות המודיעין העיקרית של פקיסטן.
המודיעין הבין שירותי הוקם ב-1948 בידי קצין צבא בריטי, מייג'ור גנרל , שהיה סגן רמטכ"ל צבא פקיסטן.
הארגון נועד להחליף את ארגוני המודיעין הנפרדים שהופעלו בידי הזרועות השונים ב - חיל האוויר, חיל הים, הצבא וכן סוכנות המודיעין (Intelligence Bureau, או IB) עצמאית.
הארגון התמקד בתחילה באיסוף וניתוח המידע שנאסף על ידי גופים אלו, כשהוא מתמקד במודיעין חוץ לצד עבודה באזאד קשמיר ובאזורים הצפוניים, שניהם עקב הסכסוך על חבל קשמיר מול הודו.
במהלך שלטונו של איוב ח'אן נוספו לסמכויות הארגון האחראיות לפעילות ביון פנים.
הארגון החל לפעול כמשטרה חשאית, כשהוא עוקב אחר גופי אופוזיציה, מרביתם במזרח פקיסטן, נציגויות זרות, ועוד.
מדיניות זו גרמה ששלושת גופי הביון הפקיסטנים - המודיעין הבין-שירותי, המודיעין הצבאי וסוכנות המודיעין עסקו הן בביון פנים והן בביון חוץ, דבר שגרם לתחרותיות קשה בין שלושת הגופים.
בעקבות מלחמת הודו–פקיסטן השלישית ב-1971 הוחלט שמנהל הארגון יהא גנרל שלושה כוכבים מהכוחות המזוינים של פקיסטן הממונה על ידי ראש ממשלת פקיסטן בהמלצת הרמטכ"ל.
חשיבותו של הארגון עלתה בתקופת שלטונו של מוחמד זיא אל-חאק, שהיה לנשיא פקיסטן לאחר הפיכה צבאית ב-1977. ראש ה-ISI אח'תר עבדור רחמן , שנחשב ליד ימינו של אל-חאלק והיה ההוגה העיקרי של המדיניות האפגנית של פקיסטן, עמד בראש המטות המשולבים הפקיסטנים ועמד בפועל בראש הכוחות המזוינים של פקיסטן.
תקופה זו הייתה מקבילה ברובה למעורבות הסובייטית באפגניסטן, בה הפך הארגון לגורם המתווך בין ה-CIA האמריקאי למוהג'אהדין והלוחמים האסלאמיים באפגניסטן.
בתפקידו כמתווך שלט הארגון בסיוע הצבאי שהעניקה ארצות הברית במסגרת מבצע ציקלון, ואנשיו קבעו בפועל את התמיכה בפלגים כאלה על פני אחרים.
בסך הכול עד 1992 אימן וחימש ה-ISI יותר מ-100,000 לוחמי מוג'האדין.
לאחר שברית המועצות הסיגה את כוחותיה מאפגניסטן ב-1989, ה-ISI תמך בטאליבן, תמיכה שנמשכה גם במהלך מלחמת אפגניסטן האמריקאית כאשר פקיסטן באופן רשמי תמכה בארצות הברית.
הארגון פעיל באופן עצמאי למדי, כאשר גורמים שונים הגדירו אותו כמדינה בתוך מדינה.
על פי מספר דיווחים שפורסמו על ידי צוות החשיבה "Council on Foreign Relations" הארגון וצבא פקיסטן סיפקו תמיכה סמויה לקבוצות טרור הפעילות בחבל קשמיר, בהם לשקאר-א-טייבה וג'יש-י מוחמד.
פקיסטן הכחישה כל מעורבות בפעילות טרור בקשמיר, בטענה שהיא מספקת רק תמיכה פוליטית ומוסרית לקבוצות המבקשות להשתחרר מהשלטון ההודי.
נטען שהארגון סייע בייסוד הקים את "מכתב ח'ידמאת אל-מוג'אהדין" ("המשרד למתן שירותים למוג'אהדין"), ארגון שהוקם על ידי עבדאללה עזאם ואוסאמה בן לאדן והתפתח לאל-קאעדה.
הארגון גם היה מעורב בייסוד לשקאר-א-טייבה, שבתחילה פעל בניהול ה-ISI, אך הפך לאחר מספר שנים לארגון סלפי שאף פעל נגד פקיסטן.
הארגון הואשם לעיתים רבות בכך שלקח חלק במתקפות טרור גדולות ברחבי העולם כולל פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, פיגועי טרור בקשמיר, ההפצצות ברכבת במומבאי, מתקפת הטרור על הפרלמנט ההודי, ההפצצות בורנאסי, ההפצצות בהיידראבאד, ומתקפת הטרור במומבאי.
ה-ISI הואשם גם בתמיכה בכוחות הטליבאן ובגיוס והכשרת לוחמי מוג'אהדין במטרה שילחמו באפגניסטן ובקשמיר.
סוכנויות הביון האמריקאיות קבעו בעבר שהארגון עמד מאחורי המתקפה על שגרירות הודו בקאבול ב-7 ביולי 2008.
המודל האוטוריטרי הוא אחד מארבעה מודלים תאורטיים מרכזיים בתקשורת ההמונים, והוצג בספר "ארבע תיאוריות של התקשורת" (Four Theories of the Press) של סיברט ועמיתים, המתאר את מערכת היחסים בין המדינה לבין מוסד התקשורת במדינות השונות בהתבסס על מבנים פוליטיים וחברתיים.
המודל האוטוריטרי מתמקד בשליטה ממשלתית בתקשורת כדי לשמור על סדר חברתי ולתמוך בשלטון.
ארבעת המודלים מציגים פרספקטיבה שונה על האופן שבו התקשורת פועלת תחת מבנים פוליטיים שונים.
המודל האוטוריטרי, המדגיש שליטה ממשלתית בתקשורת.
המודל הליברטיאני, המאפשר חופש ביטוי ללא התערבות ממשלתית.
מודל האחריות החברתית, הדורש איזון ואחריות בתקשורת.
המודל הסובייטי-קומוניסטי, שבו התקשורת משמשת כללי של המפלגה השלטת.
המודל האוטוריטרי, אחד מארבעת המודלים בתקשורת ההמונים, מתבסס על שליטה ממשלתית במדיה לשמירה על סדר חברתי ותמיכה במדיניות השלטון.
המודל מניח שהמדינה עליונה על האזרח, ומשתמשת בתקשורת ככלי להשגת מטרות חברתיות ותרבותיות.
לפי המודל, התקשורת חייבת לתמוך במדינה ובממשלה בשלטון כדי שהחברה תוכל להתקדם ולהשיג את יעדיה.
תפקיד התקשורת הוא לקדם את ההנהגה ומטרותיה, והיא מיועדת ל"חינוך" ותעמולה ומהווה כלי שליטה, כאשר לעיתים המנהיג או מפלגתו מחזיקים ביחידות ממערכת התקשורת.
התיאוריה גורסת שהעיתונאי מקבל פריבילגיה מהשלטון ולכן חייב לתמוך באוטוריטריות.
מידת החופש של תקשורת ההמונים היא זו שההנהגה הלאומית מאפשרת לה בכל עת.
המודל האוטוריטרי התפתח בתקופת הרנסאנס המאוחר, לאחר המצאת הדפוס, כשבעלי חכמה מעטים נחשבו לבעלי האמת שיכולים להדריך את ההמונים.
במאה ה-15, מערכות פוליטיות אוטוריטריות היו הנורמה, ורוב האנשים חיו במדינות עם תקשורת אוטוריטרית.
העיקרון הבסיסי של האוטוריטריות הוא שהתקשורת תמיד בשליטה ישירה או עקיפה של המדינה או הריבון, כשהשלטון מחליט מה יפורסם.
תחת סמכותנות מסורתית, העיתונות רשאית לאסוף ולפרסם חדשות, אך חייבת לפעול למען "טובת המדינה".
אם העיתונות תוקפת את הסמכות, הרשות הפוליטית מתערבת ומטילה צנזורה או סוגרת פרסומים וכולאת עורכים, והאיום של צנזורה פוטנציאלית קיים באופן תמידי.
במדינות רבות, התקשורת נעה בין חופש לשליטה, במיוחד כשהמשטרים מתחלפים מצבאיים לדמוקרטיים ולהפך.
במצבים של מלחמה או משבר, דמוקרטיות נוטות לאמץ פיקוח אוטוריטרי על העיתונות.
עבור האוטוריטריים, מגוון דעות הוא בזבזני והתנגדות נתפסת כמטרד וחתרנות, בעוד שהסכמה היא מטרת התקשורת.
בין המדינות בעלות מודל אוטוריטרי של תקשורת נמנות אלג'יריה, סין, קובה, פקיסטן, בלארוס, אתיופיה, סוריה, טורקיה ועיראק.
ישנן גם מדינות שנראות דמוקרטיות, אך השליטים בהן כולאים מתנגדים ועיתונאים מקומיים.
במקרים אלה, התקשורת נעה בין חופש לשליטה, כמו במדינות אמריקה הלטינית.
במדינות אלו, עיתונאים מערביים עלולים להיתקל בקשיים כמו ויזות כניסה שנדחות, סיפורים שמצונזרים, החרמת מכשירים והטרדה או כליאה.
הביקורת שהייתה במהלך השנים על המודל האוטוריטרי, מתמקדת בקישור שנעשה לעיתים קרובות בינו לבין המודל הקומוניסטי.
חלק מהחוקרים טוענים כי המודל האוטוריטרי אינו לוכד את כל המורכבויות של הסמכותנות, וכי קיימת אבולוציה של חשיבה על יחסי התקשורת והשלטון.
חוקר העיתונות ג'ון מריל, עדכן את המודלים בשנת 1971 וטוען כי המודל האוטוריטרי מבוסס על נטייה סמכותנית ושכל הממשלות נוטות או לנטייה זו או לנטייה ליברטיאנית.
כך גם חוקר התקשורת ווילאם האצ'ן הציע לאחד את המודל האוטוריטרי והקומוניסטי למודל אחד.
בתקופות מוקדמות יותר, הדגם הישראלי אפיין מדינות מתפתחות, בהן מחויבים אמצעי התקשורת לקידום מטרות ומדיניות לאומיות, ובמיוחד של השפה והתרבות הלאומית.
מטעמים הקשורים לקידום האינטרסים של המדינה, רשויותיה מוסמכות להתערב בפעולות אמצעי התקשורת או להגביל אותם.
בראשית המדינה, היו קשרים בין האליטה העיתונאית לאליטה הפוליטית, והייתה מעורבות ישירה של מפלגות בהוצאה לאור של עיתונים.
מחויבות זו הובילה לעיתים לחריגה מנורמות עיתונאיות דמוקרטיות-מערביות.
מדינת ישראל התאפיינה בדגם המעורב, ששילב בין דגם האחריות חברתית לדגם האוטוריטרי, שבו אמצעי התקשורת נתפסו כמשרתי השלטון וכמבטאי עמדותיו.
בין הגורמים ליצירת הדגם המעורב היו שרידי המסורת מימי המנדט הבריטי, האתגרים שאפיינו את ישראל בשנותיה הראשונות, והמרכזיות של הקונפליקט הביטחוני בהוויה הישראלית.
ישנם הסדרים פורמליים ובלתי פורמליים המסדירים את יחסי הגומלין בין מוסד התקשורת למוסדות אחרים בישראל, כדוגמת רישוי וחקיקה.
בעיתונות המודפסת, המסמך המסדיר את מעמדה החוקי הוא "פקודת העיתונות" המנדטורית משנת 1933, שאושרה על ידי שלטונות המנדט כדי להגביל ולפקח על העיתונות.
תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 מאשררות את סמכות השלטון לסרב להעניק רישיון להוצאת עיתון ללא נימוק ההחלטה.
הסדרים אלה נקבעו במנדט הבריטי, אך הם חלק מהמשפט הישראלי וכוללים סעיפים דרקוניים שאינם נהוגים בחוקה דמוקרטית.
חופש הביטוי אינו עוגן בחוקה כלשהי במדינת ישראל במהלך השנים, אלא פסיקת בג"ץ קול העם מהווה כעוגן העיקרי לזכות זו.
כך שאין לזכות זו הגנה חוקתית.
כיום, מגזר התקשורת בישראל נחשב כתוסס וחופשי לבקר את מדיניות הממשלה, לפי מדד ה-Freedom House, מדינת ישראל נחשבת כמדינה חופשית ומדורגת 3/4 ברמת החופש והעצמאות אך יחד עם זאת, רוב כלי התקשורת בישראל אינם עצמאיים כלכלית, ולעיתים עולה חשש כי הסיקור שלהם מוטה לאינטרסים הפוליטיים והמסחריים של בעליהם.
במקרים מסוימים עלו טענות לסממנים לפיהם התקשורת בישראל פעלה תחת מאפיינים של המודל האוטוריטרי.
בעוד שהיקף הדיווח המותר בתקשורת בישראל הוא בדרך כלל רחב, כתבות חדשותיות בנושאי ביטחון כפופות לצנזורה צבאית שסמכותה קבועה בחוק, ותפקידה למנוע חשיפה תקשורתית של מידע ביטחוני העלול לפגוע במדינה.
לפי ארגון ה-Freedom House, שר התקשורת, שלמה קרעי, קידם מדיניות ותקנות שמיטיבה עם ערוץ הטלוויזיה 14, לעומת ערוצים אחרים בישראל כדוגמת תאגיד השידור הציבורי.
שכן בשנת 2023, עלתה הצעת חוק הגברת התחרות בשוק השידורים אשר מעניק הטבה לבעלי רישיון ערוץ זעיר ומגביל את הגבייה עבור תוכני תאגיד השידור הציבורי "כאן".
הצעה זו ספגה ביקורת רבה בכנסת, והעלתה חששות שהחוק יטיב עם מקורבים לשלטון ויפגע בתקשורת החופשית בישראל.
ההצעה אושרה ועברה בקריאה טרומית בכנסת, ומחייבת את התאגיד להגיש מדי שנה לשר התקשורת את דיווח שנתי וקיום שימוע פומבי שנתי לראשי תאגיד השידור הציבורי.
עלה חשש כי מנגנון שימוע כזה עלול להגביר את המעורבות הפוליטית בשידור הציבורי ולפגוע בעצמאותו ובחופש העיתונאי לבקר את השלטון.
באפריל 2024, התקנות עברו בחקיקה במליאת הכנסת, והאגודה לזכויות האזרח בישראל עתרה לבג"ץ.
כמו כן, בתקופת המלחמה שר התקשורת, שלמה קרעי, קידם מדיניות ותקנות שהיטיבו עם ערוץ טלוויזיה מסוים על פני אחרים כמפורט לעיל ("הצעת חוק הגברת התחרות בשוק השידורים").
חלק מהביקורות טענו כי מדיניות זו מעוררת חששות בנוגע לפגיעה בחופש העיתונות ומעורבות פוליטית בגופי התקשורת בישראל.
המודל הטהור של הבירוקרטיה, שניסח מקס ובר, מתאר את העקרונות לפיהם בנויה בירוקרטיה.
חלוקת אחריות (דיפרנציאציה) קבועה בין בעלי תפקידים בעלי הכשרה פורמלית לתפקידם, על פיה לכל אדם אחריות חלקית ביותר והוא אינו נדרש להכיל את שאר חלקי המערכת.
במובן זה קיימת דיפרנציאציה אופקית (חלוקה בין עובדים שעוסקים בתחומים שונים) ודיפרנציאציה אנכית (חלוקה בין ממונים, שרצונם בביצוע העבודה, לכפופים, שרצונם בתגמול).
היררכיה מעמדית ברורה, התואמת את עיקרון האחידות – לכל עובד ממונה ישיר אחד בלבד.
קיום מערך חוקים אבסטרקטיים רשומים וסופיים, מדויקים ורציונליים, שאינם ניתנים לשינוי על פי שיקולי רגע.
חוקים אלו הם אוניברסליים – אינם תלויים באופיים ותכונותיהם של בני האדם המעורבים בהם.
אימפרסונליות: אין חשיבות לאישיות, לתודעתו ולרגשותיו המסוימים של האדם העוסק בבירוקרטיה, וההירארכיה הביורוקרטית מורכבת אך ורק מחוקים ומשרות פורמליים.
מומחיות של העובדים בתחום הבירוקרטיה, ותפישתם אותה כקריירה אישית הדורשת את מרב זמנם.
הפרדה של רכוש המערכת הביורוקרטית מרכושם של העובדים בה, המונעת ניגודי אינטרסים מסוימים.
המילה "טהור" מציינת שמדובר במודל אידיאלי.
במציאות, רק לעיתים נדירות יציג ארגון נתון את כל העקרונות.
כך שאם חוקרים ארגון ומאפיין אחד או יותר מאלו המתוארים לעיל חסר, עדיין אין זה שולל את עובדת היותו ארגון ביורוקרטי.
המודל הסטנדרטי (תקני) של פיזיקת החלקיקים הוא מסגרת תאורטית המתארת את הטבע בסדרי גודל קטנים.
המודל כולל תיאור של האינטראקציות היסודיות בטבע: הכוח הגרעיני החזק, הכוח הגרעיני החלש והכוח האלקטרומגנטי, וכן את החלקיקים היסודיים המרכיבים את החומר.
המודל מבוסס על תורות כיול: האינטראקציות היסודיות מופיעות בו כתוצאה מהדרישה לקיומן של סימטריות כיול, והחלקיקים נושאי הכוח מופיעים כבוזוני כיול.
המודל מבוסס על עקרונות תורת השדות הקוונטית, והוא מתיישב הן עם מכניקת הקוונטים והן עם תורת היחסות הפרטית.
ניסוחו של המודל הושלם בשנות ה-70 של המאה ה-20, והוא תואם בדייקנות את הניסויים הנערכים בתחום החלקיקים האלמנטריים.
עם זאת, המודל אינו שלם, בעיקר מכיוון שהוא אינו כולל את הכבידה, ומוגבל לאנרגיות שנמצאות מתחת לסקלת ה-TeV (כמפורט בסוף הערך).
אמנם המודל הסטנדרטי טעון הרחבה, אבל חלקיקיו מספיקים לתיאור העולם היום-יומי (מלבד הכבידה), ולהסברת מרבית הנתונים שאספו הפיזיקאים של החלקיקים.
חלקיקי החומר במודל הם פרמיונים, חלקיקים בעלי ספין חצי שלם המצייתים לעקרון האיסור של פאולי, הקובע ששני פרמיונים אינם יכולים לחלוק את אותו מצב קוונטי.
הפרמיונים במודל מחולקים ללפטונים שאינם משתתפים באינטראקציה החזקה ולקווארקים, המשתתפים באינטראקציה זו.
בשונה מן הקווארקים, אין ללפטונים תכונת "צבע", הם מגיבים אך ורק עם הכוח האלקטרומגנטי והכוח הגרעיני החלש, ותגובתם נחלשת ככל שהמרחק ביניהם גדל.
מאידך גיסא, תגובת הקווארקים עם הכוח החזק ועם כוח ה"צבע" מתחזקת ככל שגדל המרחק, כך שקווארקים לעולם ימצאו בשילובים נטולי צבע בשם האדרונים.
שילובים אלה הם באריונים פרמיוניים המורכבים משלושה קווארקים (כדוגמת הפרוטון והנייטרון), או מזונים בוזוניים המורכבים מזוג קווארק ואנטי־קווארק (כמו הפאיונים).
בנוסף, מחולקים הפרמיונים לשלושה דורות של חלקיקים, כאשר חלקיקי דורות שונים נבדלים ממקביליהם במסה בלבד.
החומר ביקום מורכב בעיקר מחלקיקים השייכים לדור הראשון; חלקיקי שני הדורות הבאים, המיוצרים באופן מלאכותי במאיצי חלקיקים ובתהליכים פיזיקליים טבעיים (בין היתר פולטת השמש קרינת מיואונים), מתפרקים במהירות לחלקיקי דור ראשון.
חלקיקי הדור הראשון מתנהגים באופן זהה למקביליהם בשני הדורות האחרים ונבדלים מהם במסה בלבד.
לדוגמה, לאלקטרון ולמיואון ספין של חצי והם אינם מגיבים עם הכוח הגרעיני החזק, אך מסתו של המיואון גדולה מזו של האלקטרון פי 200.
במודל הסטנדרטי, חלקיקי הדור הראשון של הפרמיונים הם הלפטונים אלקטרון ונייטרינו אלקטרוני, קווארק "מעלה" (u) וקווארק "מטה" (d) שלשות של קווארקים מסוג מעלה ומטה מתלכדות יחדיו ליצירת פרוטונים (uud) ונייטרונים (udd); אלה מצטרפים ליצירת גרעין האטום.
במודל הסטנדרטי, התאוריה של האינטראקציה האלקטרו-חלשה (המתארת את האינטראקציות האלקטרומגנטיות והחלשות) דומה לכרומודינמיקה קוונטית.
כל התאוריות האלה הן תאוריות כוח, כשהכוונה היא לכך שהן מדמות את הכוחות בין הפרמיונים בכך שהן מצמידות להן בוזונים שנושאים (או "מעבירים") את הכוחות.
חלקיקי בוזון נוצרים כל הזמן יש מאין ונעלמים שוב סביב תחום ההשפעה של חלקיקי האם.
מאחר שסכום האנרגיה של הבוזונים קבוע נהוג לחשוב שהבוזון נוצר מהאנרגיה של חלקיק האם וחוזר אליו לאחר שנעלם כך שהאנרגיה איננה באמת נוצרת יש מאין.
זמן החיים של בוזונים תלוי באנרגיה ומסה שלהם ולכן גם טווח ההשפעה.
למשל לבוזון האור, פוטון, יש טווח השפעה בלתי מוגבל מאחר שאינו בעל מסה, לעומת זאת הבוזונים של הכוח החלש, בעלי מסה כבדה, ולכן תחום השפעתם קטן מגודל פרוטון.
פוטונים, הנושאים את הכוח האלקטרומגנטי.
בוזוני W ו-Z, הנושאים את הכוח הגרעיני החלש.
שמונה סוגים של גלואונים, הנושאים את הכוח הגרעיני החזק.
שישה מהגלואונים הללו מסווגים כזוגות של "צבעים" ו"אנטי-צבעים" (לדוגמה, גלואון יכול לשאת "אדום" ו"אנטי-ירוק").
שני הסוגים האחרים הם מיזוג מסובך יותר של צבעים ואנטי-צבעים.
בוזון היגס שהאינטראקציה שלו עם חלקיקים אחרים יכולה להסביר את היות החלקיקים בעלי מסה.
אחת מהצלחותיו הגדולות ביותר של המודל הסטנדרטי מתבטאת בכך שצורותיהם של הכוחות - המבנה המפורט של המשוואות המתארות אותם - נקבעות בראש ובראשונה על פי העקרונות הכלליים שמגלמת התאוריה, ואינן נבחרות באורח שרירותי כך שיהלמו אוסף של נתונים ניסיוניים.
במה שנוגע לאלקטרומגנטיות, לדוגמה, תוקפה של תורת השדות הקוונטיים היחסותית (שעליה מבוסס המודל הסטנדרטי) וקיומו של האלקטרון, מלמדים שהפוטון חייב להתקיים אף הוא וליצור את האינטראקציות שלו כפי שמתרחש בפועל - כך עלה בידי חוקרי החלקיקים להבין את האור.
טיעונים דומים לזה ניבאו את הקיום ואת התכונות של הגלואונים ושל חלקיקי W ו-Z, כפי שאומתו לאחר מכן בתצפיות.
על פי ניסויים הבוחנים את התאוריה ברמות עמוקות יותר ויותר, לא נמצא סימן כלשהו לקיומו של מבנה נוסף.
חשוב מכך, המודל הסטנדרטי הוא תאוריה עקבית, המקבלת משמעות רק אם האלקטרונים והקווארקים הם יסודיים.
אין בו קצוות שרומזים על מבנה תשתיתי יותר.
זאת ועוד, כל הכוחות נעשים דומים זה לזה באנרגיות גבוהות, בייחוד אם סימטריית-העל נכונה.
אם האלקטרונים והקווארקים הם חלקיקים מרוכבים, כושל האיחוד הזה: הכוחות אינם משתווים.
תורת השדות הקוונטיים היחסותית רואה את האלקטרונים והקווארקים כנקודתיים - ולכן חסרי מבנה.
בעתיד, אולי יהיה אפשר לתאר אותם כמיתרים זעירים או כקרומיות (כפי שגורסת תורת המיתרים) אבל עדיין הם יהיו אלקטרונים וקווארקים, עם כל התכונות שמעניק המודל הסטנדרטי לעצמים אלה באנרגיות נמוכות.
למרות הנזכר לעיל ישנן תאוריות שלא הוכחו, הטוענות למורכבות הקווארקים והאלקטרונים, ולדוגמה: מודל ראשונים.
המודל הסטנדרטי מתאר את חלקיקי היסוד וכיצד הם מגיבים ביניהם.
על מנת שנבין היטב את הטבע, עלינו לדעת גם מה הם הכללים שעלינו להשתמש בהם כדי לחשב את תוצאותיהן של אינטראקציות.