tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכות רבות משתמשות בשאיבת גז נלווית להשגת רמת הלחץ הנחוצה.
לחץ מוחל על החומר מכל הכיוונים (מכאן המונח "איזוסטטי").
לעיבוד יציקות ניתן להפוך אבקות מתכת למוצקים קומפקטיים בשיטה זו, כאשר הגז האינרטי מוחל בין 7,350 psi (50.7 MPa) ל־45,000 psi (310 MPa), כאשר 15,000 psi (100 MPa) הנפוצים ביותר.
טמפרטורות הספיגה של תהליכים נעים בין 482 מעלות צלזיוס ליציקות אלומיניום ל־1,320 מעלות צלזיוס עבור סגסוגות על בסיס ניקל.
כאשר מטפלים ביציקות ב־HIP, יישום בו-זמנית של חום ולחץ מבטל חללים פנימיים ומיקרופורוזיות באמצעות שילוב של דפורמציה פלסטית, שריקות וקשירת דיפוזיה; תהליך זה משפר את עמידות העייפות של הרכיב.
יישומים עיקריים הם הפחתה של כיוון מיקרו, איחוד מתכות אבקה, מרוכבים קרמיים וחיפוי מתכת.
לחיצה איזוסטטית חמה משמשת אפוא גם כחלק מתהליך סינטציה (מטלורגיה אבקה) ולייצור מרוכבים של מטריצות מתכת, המשמשות לעיתים קרובות לאחר עיבוד בייצור תוספים.
כבישים פדרליים ברוסיה הם כבישים מהירים בפדרציה הרוסית המהווים רכוש פדרלי ומתוחזקים על ידי סוכנות הכבישים הפדרלית.
המחברים את מוסקבה עם בירות המדינות השכנות ועם המרכזים המינהליים של מחוזות הפדרציה הרוסית.
מזוהים על ידי הקידומת "M" בסימני התוואי הארצי;
שהם חלק מרשתות הכבישים הבינלאומיות: אירופיות ואסיאתיות, שמזוהות בקידומות "E" ו-"AH" בתמרורי התוואי הבינלאומיים המשמשים במקביל לתמרורים הלאומיים.
המחברים בין מרכזים אדמיניסטרטיביים של מחוזות הפדרציה הרוסית זה לזה (קידומת תמרור לאומית "P", שהיא "R" הקירילית)
המסתעפים ומגשרים על כבישים (קידומת לאומית "A"):
דרכי גישה המובילות לצמתי תחבורה ראשיים ואובייקטים מיוחדים
דרכי גישה ממרכזי המינהל של מחוזות הפדרציה הרוסית שאין להן קשר מהיר עם מוסקבה לנמלי הים והנהר הקרובים ביותר לגבולות הבינלאומיים.
שמקשרים בין כבישים פדרליים אחרים.
הכבישים הפדרליים מסווגים ברוסיה לשתי קטגוריות:
כבישים בעלי חשיבות מקומית ברוסיה נקבעים עם קידומת אות ומספר OKATO (Общероссийский классификатор объеgment административно-территориального деления, סיווג רוסי לאובייקטים של חלוקה מנהלית).
כבישים אלה משתמשים בקידומות הבאות:
P: כבישים מהירים בעלי משמעות פדרלית או אזורית המחברים בין המרכזים המינהליים של הפדרציה הרוסית
A: כבישים מהירים שמסתעפים ומגשרים בין כבישים:
דרכי גישה ממרכזי המינהל של מחוזות הפדרציה הרוסית שאין להן קשר מהיר עם מוסקבה לנמלי הים והנהר הקרובים ביותר ולגבולות הבינלאומיים.
שמקשרים בין כבישים פדרליים אחרים
K: לכבישים בעלי חשיבות אזורית
N: לכבישים בעלי חשיבות בין-עירונית
כביש רובליובו–אוספנסקויה הוא כביש פדרלי בכיוון מוסקבה-זווניגורוד.
כביש רובליובו–אוספנסקויה מתחיל בהפרדה מכביש רובלבסקויה בצומת עם כביש הטבעת של מוסקבה, עובר לאורך נהר מוסקבה ומסתיים ליד זווניגורוד .
הכביש המהיר A106 הוא כביש בעל משטח משופר.
זהו אחד הכבישים הפדרליים הקצרים ביותר – אורכו כ-30 ק"מ בלבד.
מבחינה היסטורית, הכביש נקרא "צארסקאיה", שכן הוא שירת את הצארים הרוסים בנתיב הראשי לעלייה לרגל למנזר סאבינו-סטורוז'בסקי .
נכון לעכשיו, הכביש עובר ביישובים הבאים: רזדורי, בארוויחה, ז'וקובקה, אוסובו, גורקי-2, בוזאייבו, בורקי, ניקולינה גורה, אוספנסקויה, גורקי-10, דונינו.
כבל אקספרס היא חברה ישראלית, המפעילה ומתחזקת את הרכבלית בחיפה, הרכבל שמקשר בין מרכזית המפרץ, לטכניון ואוניברסיטת חיפה.
החברה היא חברת בת של נתיב אקספרס, והוקמה לאחר זכיית נתיב אקספרס במכרז רכבל חיפה, בשנת 2019. החברה בבעלות משותפת ל"נתיב אקספרס" וחברת Bursa Teleferik הטורקית.
החברה הוקמה בשנת 2019, בעקבות זכייתה במכרז להפעלת הרכבלית בחיפה, המשותפת לחברת האוטובוסים "נתיב אקספרס" שבבעלות הקבוצה, ולחברת Bursa Teleferik הטורקית.
בניית הרכבל נעשתה באמצעות התאגיד השווייצרי-אוסטרי "דופלמאייר-גאראוונטה" , שהיא הקונצרן הרכבלים הגדול ביותר בעולם שגם בשנת 2018 בנתה את קרונות הכרמלית.
כאשר בשנת 1965 העלתה עיריית חיפה לראשונה הקמת רכבל בין מפרץ חיפה, נווה שאנן עד לטכניון ולאוניברסיטה, אך הנושא לא קודם במשך שנים רבות.
הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בחיפה, בראשות ראש העיר עמרם מצנע, אישרה עקרונית את תוכנית הרכבל במרץ 1999. על פי תוכנית שהוגשה על ידי חברת תשתיות יפה נוף, שבבעלות העירייה.
בפברואר 2002 הקפיאה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בחיפה את דיוניה בעניין הקמתו של הרכבל, עקב התנגדות הטכניון לתנאי המוצע.
במאי 2003, בתום שנה של דיונים אינטנסיביים במהלכם הוחלט להזיז את התוואי, אישרה ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה בחיפה את התוכנית.
באפריל 2008, החלה עיריית חיפה לערוך בניית כדאיות כלכלית מחודשת לפרויקט.
זאת, על רקע גידול חזוי של כ-17% בעלויות הפרויקט לכ-210 מיליון שקל.
במאי 2016, הודיע שר התחבורה, ישראל כ"ץ, כי יקדם את פרויקט הרכבל, שעלותו עודנה לכ-280 מיליון ש"ח.
ביוני 2019 זכו החברות "נתיב אקספרס" ו"בורסה" הטורקית במכרז הפעלת הרכבלית והן הקימו את החברה לצורך להפעלת הרכבל.
ב-11 באפריל 2022 החלה הפעלה סדירה של הרכבלית.
על הקרוניות מתנוססים שני סמלילים, הראשון לוגו של כבל אקספרס, והשני לוגו שמצויר עליו רכבל על רקע כחול לבן וירוק, כאשר הוא גם מתנוסס בתחנות, ובו מתנוסס עם הכיתוב "רכבלית".
כבל מאריך הוא מערכת הכוללת כבל חשמלי גמיש עם תקע בקצה אחד ושקע אחד או יותר בקצהו השני, המיועדת להזנה זמנית של מכשירים חשמליים.
המונח מתייחס בדרך כלל לכבלים בשימוש ביתי או דומה (משרדי וכיוצ"ב), אך שימוש בכבלים מאריכים נעשה באופן שוטף לעבודות באתרי בנייה, גינון, להופעות ועוד.
אם התקע והשקע מסוגים שונים, נחשב הכבל המאריך כ"כבל מתאם".
כבלים מאריכים מיוצרים באורכים שונים.
כמוצר מדף נפוצים כבלים באורכים מ-50 סנטימטר ועד 10 מטר, לשימוש מקצועי נפוצים כבלים באורך עד 50 מטר.
כבלים חד פאזיים כוללים 3 מוליכים ותלת פאזיים 5. כל אחד מהמוליכים בנוי מצמה של תיילי נחושת בקוטר שנע בין 0.1 מ"מ עד 1 מ"מ המעניקים לכבל את גמישותו.
שטח חתך המוליכים עצמם משתנה.
מגבלות ההספק אותו ניתן להעמיס על הכבל בצורה בטוחה תלויה בשטח חתך מוליכי הכבל.
בישראל, למשל, רוב הכבלים לשימוש ביתי מוגבלים להספק של 2.2 קילוואט.
ציפוי הכבל מחומר מבודד, ברוב המקרים פוליוויניל כלוריד, נאופרן או גומי.
ציפוי כבלים סטנדרטי נועד לטמפרטורת סביבה בטווח שבין 25- עד 40 מעלות צלזיוס, קיימים ציפויים מתאימים לטמפרטורה אופפת של עד 90 מעלות צלזיוס.
בנוסף, קיימים ציפויים עמידים לקרינת שמש ישירה, לחשיפה לשמנים, למים, וללחץ מכני מוגבל.
ציפוי כבלים מגיע בצבעים שונים, בהתאם לסוג הכבל ולתקינה.
בישראל נפוצים שלושה צבעים: לבן - לכבלים המיועדים לשימוש ביתי, כתום מבריק ושחור - לכבלים המיועדים לשימוש מקצועי.
חיבור וניתוק כבל מאריך למקור הזנה ולמכשירים נעשה ללא שימוש בכלים.
כבלים מאריכים יכולים להיות בעלי שקע אחד או יותר.
לעיתים מתווסף לשקעים מתג מואר הנותן חיווי על קיום מתח חשמלי בכבל ומאפשר כיבוי כל השקעים.
קיימים גם שקעים הכוללים מנגנון בטיחות למניעת התנתקות מקרית (כתוצאה ממשיכה לא מכוונת, למשל), מכסים להגנה בפני חדירת מים כשהכבל אינו מחובר, ועוד.
כבלים ארוכים מגולגלים בדרך כלל על תוף כבלים.
לעיתים הכבל מחובר ישירות לתוף והתוף כולל שקעים.
כבלים מאריכים מהווים סיכון בטיחותי.
31% מתאונות העבודה הכרוכות בהתחשמלות נבעו מכבלים מאריכים, והם מהווים גם גורם שכיח לשריפות בבתי מגורים, בדרך כלל עקב התלקחות הכבל בשל פגיעה בבידוד או העמסתו יתר על המידה.
הבידוד של כבלים מאריכים, במיוחד כבלים דו-חוטיים קלים, נפגע בקלות על ידי צביטה, מעיכה או שחיקה.
אם חוטי המתכת הפנימיים נמעכים, למשל על ידי לחיצת החוט על ידי דלת, נוצר מקטע צר יותר מחלק הארי של החוטים שיוצר נקודת התנגדות גבוהה.
במקרה כזה, עלולה להתפתח בנקודת הפגיעה טמפרטורה חריגה שגורמת לפגיעה בכבל.
כבלים עלולים להינזק גם בחיבורי התקע והשקע (בשני צדדיהם) בגלל משיכה מוגזמת, תופעה נפוצה עקב מעידת אנשים עליהם.
עומס יתר עלול לגרום לכבל מאריך להתחמם עד לנקודה שהבידוד שלו נמס או מתפחם.
גם מכשירי חימום בקרבת הכבל עלולים לגרום נזק חום לבידוד של חוט, להמיס או לשרוף אותו.
בעלי חיים עלולים ללעוס את החוטים ולהסיר חלק מהבידוד.
בכל אחד מהמקרים הללו אם לא מבחינים בנזק והכבל לא תוקן או הוצא משימוש, הנזק עלול להוביל לקשתות או לקצר חשמלי בין החוטים שעלולים להצית חומרים סמוכים.
גם חוטים חשופים של כבל מאריך עם בידוד פגום מהווים סכנת הלם לאנשים ולבעלי חיים.
לפני שימוש בכבל מאריך יש לוודא כי העומס הכולל הצפוי להיות מחובר אליו אינו עולה על העומס המרבי המותר.
יש לבחור כבל באורך המזערי המאפשר את חיבור המכשיר.
בכל מקרה, יש לפרוס את הכבל לכל אורכו - אין להשאיר חלק מהכבל כרוך סביב עצמו ואין לאפשר קשרים.
אין לחבר כבלים מאריכים זה לזה.
על הכבל להתחבר לשקע המזין בצורה אנכית - כלומר מהשקע המזין הכבל יורד ישירות לרצפה ושם משנה את כיוונו לכיוון המשך התוואי.
התוואי צריך להיות מוגן ככל האפשר ומרוחק משטחים בהם עוברים אנשים ובעלי חיים - למשל מונח על הרצפה בצמוד לקירות.
אם המכשיר החשמלי צמוד לקיר ההזנה צריכה להגיע מאחוריו.
כאשר מכשיר אינו צמוד לקיר, מומלץ לנקוט באמצעים למניעת מעבר בין המכשיר לבין הקיר.
בכל מקרה, כבל מאריך המונח על הקרקע צריך להיות מוגן מפני דריכה או משיכה מקרית.
עם זאת, אין לכסות אותם בשטיח, מכיוון שהדבר עלול ליצור סכנת שריפה.
מומלץ שלא להעביר כבלים מאריכים דרך פתחים הניתנים לסגירה כדלתות וחלונות, בשל הסכנה להגרמות נזק לכבל בעת טריקת דלת או סגירת חלון.
לאחר פריסת הכבל, יש לחבר אליו קודם את המכשיר ורק לאחר מכן לחברו לשקע ההזנה.
כבל מאריך נועד, כאמור, לשימוש זמני בלבד.
בכל מקרה של מכשיר חשמלי הנמצא במקום קבוע לאורך זמן רב הפתרון הבטיחותי הוא התקנת שקע חשמל קבוע על ידי חשמלאי מוסמך.
עם זאת, המציאות מכתיבה לעיתים שימוש לאורך זמן.
במקרים אלו, מומלץ לבדוק חזותית את הכבל לכל אורכו ולוודא שאין סימני פגיעה בציפוי, בתקע ובשקעים.
זיהוי סימן לפגיעה (חריכה, חתך, מעיכה, סימני לעיסה וכדומה) מחייב החלפה מיידית של הכבל.
בנוסף, יש לוודא שלא חוברו במשך זמן השימוש מכשירים נוספים לכבל, באופן שהעומס החשמלי עליו עולה על המותר.
אם בזמן השימוש בכבל עולה מחלק כלשהו ריח של פלסטיק שרוף יש לנתקו מיידית מהחשמל ולהחליפו.
בדיקה תקופתית חשובה במיוחד עבור כבלים שעשויים לשמש במקומם במשך זמן רב, למשל מאחורי רהיטים, שבהם נזק עלול להיעלם מהעיניים ובמקרה של תנאים המגבירים את הסיכון להתרחשות שריפה או התחשמלות, למשל הצטברות אבק, לכלוך ולחות, נוזלים שנשפכו על הכבל ובעיקר באזורי החיבורים, וכיוצ"ב.
"כבר אחרי חצות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1968 חברת התקליטים ישראפון, והוא נכלל כרצועה ה-12 והאחרונה באלבום האולפן השני של הצמד "סביב לעולם", וכרצועה השנייה במיני-אלבום "בוא ונשתגע בחולות".
נכתב על ידי עמוס אטינגר והולחן על ידי נורית הירש.
הוא עוסק בשעות הלילה המאוחרות, רגע לפני עלות השחר.
הבתים מספרים על העיסוקים שעתידים לבוא בבוקר, כמו קריאת עיתון, ניקיון האתמול מן הרחובות וכיבוי אורות הירח והכוכבים, ובקשה להמתין איתם, על מנת לאפשר עוד רגע קט לאוהבים.
ב-1 ביוני 1969, כשנה לאחר יציאתו, נכנס למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
ב-27 ביולי עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד.
אילנית הקליטה גרסת סולו משלה, שהופצה גם כן באופן מסחרי.
ב-1971 הוציאה אילנית תקליטון ובו גרסה אנגלית לשיר (מילים: חנה בן-ארי), בשם "Midnight Has Come and Gone".
בשנת 2005 הוציאה הזמרת דין דין אביב גרסת כיסוי לשיר, שהגיעה בשיאה למקום ה-14 במצעד השבועי של רשת ג'.
גרסתה של דין דין אביב
כבישה קרה היא תהליך תעשייתי להפקת שמן מפירות וזרעים.
שמן המופק באמצעות כבישה קרה נקרא שמן כתית.
בתהליך הכבישה הקרה נדחסים הפירות או הזרעים, לעיתים לאחר שעברו שלב מקדים של טחינה, ומהודקים באמצעות , ללא חימום של חומר הגלם.
חימום חומר הגלם מאפשר הפקת כמויות גדולות יותר של שמן, אך פוגע מאוד באיכותו ולמעשה הורס את מרבית הויטמינים ונוגדי החימצון.
אמצעי כבישה מסורתיים, אך הנמצאים בשימוש גם ב (מטעמים שיווקיים, בעיקר) הם רחיים, מכבש מנוף, ומכבש בורג.
מפעלים מודרניים יותר משתמשים במכבשים הידראוליים ובמערבלים.
במהלך הכבישה יוצאים מהפרי מים ושמן המופרדים לאחר מכן.
הפרדת השמן מהמים נעשית כיום באמצעות צנטרפוגות, בעבר נעשתה על ידי המתנה שהשמן יצוף על המים.
כבישה נחשבת קרה אם הטמפרטורה של השמן בתהליך אינה עולה על 30 מעלות צלזיוס.
מסחרית, ההגדרות משתנות ממדינה למדינה בטווח של מעלות בודדות.
במדינות שונות קיימת תקינה ואסדרה הקובעת מהו שמן כתית ורמות איכות שונות.
תהליך הכבישה הקרה ממצה בצורה הטובה ביותר את החומרים התזונתיים בפרי, במיוחד את הוויטמינים ונוגדי חימצון.
התהליך מתבצע ללא שימוש בממסים.
שמן שעבר כבישה קרה שומר על צבע, טעם וריח בולטים.
שמן כתית שלא עבר סינון עשוי להיות עכור, אך הדבר אינו פוגע בתכונותיו.
לשמנים בכבישה קרה נקודת עשן גבוהה.
ככל שהחומציות של שמן כתית נמוכה יותר, נחשב השמן איכותי יותר.
שימוש יעיל בשמני כתית נעשה כתיבול בסלטים וכבסיס לרטבים קרים.
שמני כתית נחשבים כבסיס טוב להכנת מיונז.
ב מקובל להוסיף שמן שומשום למנות לפני הגשתן על מנת לתת למנה את הניחוח האופייני.
על מנת לשמור על הערכים התזונתיים במזון שמכיל שמן כתית מומלץ שלא להעבירו תהליך חימום.
ניתן, למשל, לבשל את האוכל ולהוסיף אליו את השמן רק לאחר התקררותו או מייד לפני ההגשה.
כך גם מנוצלים הטעם והריח הייחודיים לשמן.
עם זאת, בגלל נקודת העשן הגבוהה נותן שמן כתית תוצאות טובות מאוד בטיגון (אך תוך ויתור על הערכים התזונתיים).
שמני מאכל נפוצים בכבישה קרה הם שמן זית, שומשום, קוקוס, בוטנים, אבוקדו, שקדים, זרעי ענבים, קנאביס.
שמנים נוספים המופקים בכבישה קרה משמשים בארומתרפיה (למשל שמן חוחובה, מרווה, אקליפטוס ועוד).
כביש קשירסקויה הוא כביש במחוז האדמיניסטרטיבי הדרומי של העיר מוסקבה.
על פי חוקי התנועה, כביש זה אינו כביש מהיר; המהירות המותרת לאחר היציאה ממוסקבה היא: באזורים מיושבים - 60 קמ"ש, מחוצה להם - 90 קמ"ש.
המרכז הלאומי למחקר רפואי לאונקולוגיה ע"ש בלוחין
שוק בנייה גדול "קשירסקי דבור"
קניון Vegas קשירסקויה שוסה,"קשירסקאיה פלאזה", וקניון "גודזון"
כבישי אגרה בישראל הם כבישים או מקטעי דרך אשר השימוש בהם כרוך בתשלום, לצורך מימון הקמתם, תחזוקתם ולעיתים גם תפעולם על ידי גורמים פרטיים.
מודל זה מהווה חלק ממדיניות תחבורתית-כלכלית לעידוד תשתיות באמצעות שותפות ציבורית-פרטית (PPP).
הרעיון להפעלת כבישי אגרה בישראל נולד מתוך הצורך להאיץ פרויקטי תשתית בהיקפים גדולים, ללא תלות מלאה בתקציב המדינה.
באמצעות שילוב הסקטור הפרטי בתכנון, מימון, בנייה והפעלה – מתאפשרת הקמה מהירה יותר של כבישים מרכזיים.
כביש 6 הוא כביש אגרה מתחיל במחלף עין תות ומסתיים במחלף שוקת ואורכו 175 קילומטרים.
כביש זה הוא כביש האגרה הראשון בישראל והוקם בשנת 1993 על ידי ממשלת ישראל העשרים וחמש.
כיום כביש 6 בבעלות דרך חברת דרך ארץ.
נוסף על כך, נפתח כביש נפרד מכביש 6, "כביש 6 חוצה צפון" הנמשך מיקנעם עילית עד מחלף סמוך ואורכו כ־22 ק"מ.
כמו כן, המנוי לכביש 6 אינו תקף עבור כביש זה.
מנהרות הכרמל הוקמו בשנת 2010 הפרויקט הוקם, מומן ומתוחזק על ידי קבוצת כרמלטון בע"מ.
המנהרות מחברות בין מחלף חיפה דרום בכביש 2 לצ'ק פוסט'.
ניתן לנסוע במנהרות הכרמל הן כמשתמשים רשומים והן כמשתמשים לא רשומים.
לרשות המנויים עומדים נתיבי מעבר ייעודיים פתוחים, ללא מחסומים, המאפשרים מעבר מהיר ללא צורך בעצירה.
בעת המעבר מזהה המערכת את הרכב, באמצעות לוחית הרישוי .
לרשות המשתמשים שלא נרשמו כמנויים לפרויקט עומדים נתיבי תשלום מאוישים, בהם ניתן לשלם במזומן או באמצעות כרטיס אשראי.
הסדרי הזיכיון, הסדרי הנסיעה וגביית האגרה במנהרות הכרמל מוסדרים באמצעות חוק כבישי אגרה (מנהרות הכרמל) משנת 1995.
הנתיב המהיר הוקם בשנת 2011 על ידי קבוצת שפיר הנדסה ותעשייה בע"מ.
ואורכו של הנתיב כ-13 קילומטרים.
מקביל לכביש 1 ממחלף בן-גוריון עד לכניסה לנתיבי איילון.
כלי רכב פרטי המבקש לנסוע בנתיב המהיר חייב בהרשמה מראש ובתשלום אגרה.
ישנם כלי רכב אחרים שאין מחובתם בתשלום אגרה, למשל רכב רב תפוסה, אוטובוסים ומוניות שירות ורכב נכים.
השימוש בכבישים אלה מתבצע לרוב ללא מחסומים, באמצעות טכנולוגיית זיהוי לוחית רישוי (LPR).
הנהגים מחויבים אוטומטית לפי פרופיל מנוי או באמצעות חשבונית דיגיטלית.
הפעלת כבישי אגרה בישראל מוסדרת באמצעות מספר כלי חקיקה ותקנות:
חוק כביש אגרה (כביש ארצי לישראל), תשנ"ה-1995 – מהווה את המסגרת המשפטית להקמת והפעלת כביש 6, כולל הסמכת זכיין פרטי.
חוק הזכיינות (BOT) – מאפשר למדינה להאציל סמכויות למפעילים פרטיים, בתנאים מוגדרים מראש, ולפקח על ביצוע ההסכם לאורך זמן.
תקנות לתמחור, שקיפות וחיוב אגרות – נקבעות באמצעות משרד התחבורה, משרד האוצר ורשות התחבורה הציבורית, וכוללות מגבלות על מחירים, מנגנוני גבייה ודרכי אכיפה.
חקיקה סביבתית וציבורית – כוללת התייחסות לשיתוף הציבור, השפעה על סביבה עירונית ותחבורה קיימת, ותיאום עם תוכניות מתאר ארציות.
בשנת 2022, התקיים דיון ציבורי סביב הארכת תקופת הזיכיון של זכיין כביש 6, תוך בחינת חלופות רגולטוריות להגברת הפיקוח הממשלתי.
כבישי האגרה בישראל מציתים מעת לעת ויכוחים ציבוריים בנוגע לשוויון תחבורתי, תמחור, זמינות השירותים בפריפריה ואופן חלוקת הרווחים.
תומכים מדגישים את יעילותם והפחתת עומסי התנועה, בעוד מתנגדים טוענים לפגיעה באוכלוסיות מוחלשות.
כבש הבית (שם מדעי: Ovis aries) הוא מין בסוג "כבש".
מגדלים את הכבש בתרבויות רבות כדי להשתמש בבשרו, בעורו, בצמרו, בחלבו ובקרנו.
נקבת הכבש נקראת "כבשה", והצאצאים נקראים "טלה" ו"טליה" או "שֵׂה" ו"שֵׂיָה".
שרידים של כבש הבית (Ovis aries musimon) נמצאו גם במקומות בהם נמצאו שרידי יישוב-אדם, אם כי לא תמיד ברור אם זהו זן הבר שניצוד או זן מבוית שגודל על ידי האדם.
קיימות כמה השערות לגבי מוצאו של כבש הבית.
עם זאת, רוב המקורות מסכימים כי מוצאו של כבש הבית הוא כנראה מכבש מופלון.
ההשערה המצויה בכתובים שונים כי מקור כבש הבית במופלון המצוי באיים סרדיניה וקורסיקה, היא שגויה.
להפך, המופלון שנמצא שם כנראה התפתח מכבש מבוית שהפך לפראי.
ל"כבש אוריאַל" (Ovis vignei), המצוי מצפון-מזרח איראן ועד צפון-מערב הודו, יש יותר כרומוזומים (58) מאשר לכבש הבית (54), והדבר כנראה פוסל אותו מלהיות אב קדמון של כבש הבית, אם כי אין לפסול זאת לחלוטין, מפני שניתן להכליא אותו עם כבש מופלון.
לכבש ארגאלי (Ovis ammon) יש 56 כרומוזומים הפוסלים את מועמדותו לאב קדמון, כמו גם את מועמדותו של כבש השלג (Ovis nivicola) הסיבירי, שהוא בעל 52 כרומוזומים, ואזור מחייתו מרוחק מאתרי הביות הראשוניים.
כבשים, יחד עם עיזים, היו חיות המשק הראשונות שבויתו.
בין הסמנים הארכאוזואולוגיים לביות הכבש: גודל גוף מוקטן, עצמות כבשים שנמצאו באזורים שלא היו בהם כבשי בר לפני כן, ועדויות לשחיטת זכרים צעירים (במקום דפוס הציד הנפוץ של ציד זכרים ונקבות בוגרים).
לפי סמנים אלה משערים כי הביות התרחש בצפון הסהר הפורה לפני כ-10,000 שנים, במהלך התקופה הנאוליתית.
הביות שינה את הכבש, ומהכלאות של מיני בר נוצרו גזעים רבים.
הכבש אִפשר את הניידות של החברות הקדומות, כיוון שקל להעביר כבשים ממקום למקום בעדרים, תוך ניצול שטחי מרעה נרחבים.
על סמך ממצאים ארכאולוגיים משערים כי בתחילה נהג האדם לגדל כבשים רק לצורך הפקת בשר וחלב, ורק לאחר מכן גילה את האפשרות לגזוז את הכבשים ולהשתמש בצמרם לאריגה.
במרוצת הדורות למד האדם להכיר את יתרונות צמר הכבשים כחומר גלם זמין לאריגים חמים וחזקים.
עובדה זו, יחד עם החלב והבשר שהופקו מן הכבשים, הביאה לכך שכבר בעת העתיקה שאף האדם לטפח את איכות עדרי הכבשים שברשותו ולהגדיל את כמותם.
באתר ארכאולוגי באיראן התגלה פסלון של כבש צמרי, מה שמעיד על-כך שהאדם החל לבצע השבחה לגזעי כבשים הנותנים צמר כבר לפני למעלה מ-6,000 שנה (כבש בר מכוסה בעיקר בשיער ולא בצמר).
המאפיינים הבולטים של כבש הבית החלו להופיע בספרות ובאמנות של מסופוטמיה ובבל בסביבות 3000 לפנה"ס, והעידו על ההערכה והחשיבות שייחסו אותם עמים לעדרי הכבשים שלהם.
שרידים של כבש הבית נמצאו גם בחפירות ביריחו.
היו אלה כבשים בעלות אַלְיָה (זנב הכבש המכיל שומן).
השבחה של תכונות על-ידי הכלאה
במהלך התפתחותה של האנושות, עשו עמים רבים ניסיונות לטפח ולהשביח את עדרי הכבשים שברשותם מתוך הכרה בתועלת הרבה שניתן להפיק מהן.
המצרים הקדמונים טיפחו גזע של כבשים בעלי אוזניים משתלשלות וקרניים מסולסלות (Ovis aries palaeoaegypticus).
שוכני יישובי הכלונסאות באירופה (לפני 5,000–8,000 שנה), למשל בשווייץ, גידלו את הגזע Ovis aries palustris.
בתקופת הנחושת הופיע באירופה גזע בעל קרניים ספיראליות מסיביות (Ovis aries studeri) שהוא כנראה הכלאה בין גזע הכבשים של שוכני הכלונסאות עם המופלון.
באזור אסיה הקטנה גידלו כנראה בתקופה הקדומה כבשים שהשמועה על איכות צמרם יצאה למרחקים.
זהו כנראה המקור לאגדה במיתולוגיה היוונית על "גיזת הזהב" ומסע הארגונאוטים לקוֹלְכיס.
הפיניקים נהגו לסחור בצמר בכל אגן הים התיכון, והיוונים רכשו את הכבשים בעלי הצמר העדין ואף העבירו אותם לאיטליה ולספרד.
בריטניה הצטיינה בגידול כבשים, אף שמעולם לא הייתה בה אוכלוסייה של כבשי-בר.
כשהגיעו הרומאים לבריטניה במאה הראשונה כבר היה ביקוש רב לצמר שמוצאו מהאי הבריטי.
בימי-הביניים היה הכבש בהמת הבית החשובה ביותר בבריטניה וטופח בעיקר לגידול צמר (לחלב גידלו בבריטניה את הבקר, ולבשר – את החזיר).
בשל חשיבותם הכלכלית היה לכבשים תפקיד בעימותים אלימים על רקע חלוקת קרקעות למרעה באנגליה, בסקוטלנד ואחר-כך גם בארצות הברית.
מהגרים מאנגליה הביאו עימם את הכבשים לאוסטרליה, שבה עד היום גידול כבשים לצמר הוא אחד הענפים החקלאיים החשובים ביותר, ולניו זילנד, שבה מצוי כיום מספר הכבשים הגדול בעולם ליחידת שטח.
טיפוח הגזעים של הכבש במקומות שונים בעולם הניב כ-200 גזעים שונים, שהאבחנה ביניהם היא בהתאם לשימוש שנעשה בגזע: צמר, בשר או שניהם.
שימוש בהכלאה מבוקרת לשם קבלת צאצאים בעלי תכונות נבחרות מוזכר כבר בהכלאות שביצע יעקב בעדרו של לבן כדי לקבל צאצאים עקודים ונקודים (בראשית: ל'.
מידותיו של כבש הבית שונות מאוד בין הגזעים.
גודל הנקבה הוא בדרך כלל בין שלושה רבעים לשני שלישים מגודלו של הזכר.
הבדל נוסף בין הזכר לנקבה קיים במינים בעלי קרניים – קרני הכבשה קטנות מקרני הכבש.
לכבשי-בר יש זנב בגודל שבין 7 ס"מ ל-15 ס"מ, בעוד שזנבו של כבש הבית (האליה) בדרך כלל ארוך יותר ומשמש כמאגר מזון לכבש, אם כי ברוב החוות החקלאיות הגדולות נוהגים להסיר זנב זה.
לכבש פרסות שסועות וראש בצורת חרטום צר המכוסה לגמרי בשער למעט הנחיריים והשפתיים.
צבע הכבש משתנה מלבן כשלג לאדום, חום כהה ואף שחור, לעיתים עם כתמים בהירים.
הסוג אוויס (Ovis) מאופיין בהימצאות בלוטות הממוקמות לפני עיניו, באזור המפשעה ובין פרסותיו האחוריות.
בלוטות אלו מפרישות חומר נוזלי-למחצה, שקוף, שמפיץ את הריח האופייני לכבש הבית.
מטרתן כנראה סימון שטח המחיה.
קופסת המוח בגולגולתו של כבש-הבית קטנה מזו של כבש-הבר, ואף שקע העין קטן יותר.
הכבש קרוב מאוד לעז, אך שונה ממנה בכמה מאפיינים: הוא בעל גוף מוצק יותר, יש לו בלוטות ריח, ולכבש הזכר אין זקן על הסנטר, שערו שונה וכך גם תכלית שערו, ועוד כמה וכמה שינויים.
השבחת כבשים נעשית על ידי הכלאה להשגת תכונות רצויות כלכלית, יצירת מינים בעלי או חסרי צמר, בעלי או נטולי קרניים ובעלי או חסרי אוזניים.
כבש-הבית הוא אחת החיות הקלות ביותר לגידול.
כבש-הבית מסוגל לשרוד גם כשמזונו מכיל רק תאית, עמילן או סוכר כמקור לאנרגיה ומזון המכיל חנקן שלא חייב להיות חלבון.
בהיותו במרעה כולל מזונו של כבש-הבית עשבי-בר ופרחים, עלים ושיחים צעירים.
הכבשים מעדיפים עשבים קצרים וחלקים, אך בעת הצורך יאכלו גם צמחים שעליהם מחוספסים וארוכים.
כבשים רועים מסוגלים לבלוע כמות גדולה של מזון בזמן קצר ואחר כך פורשים לנוח וללעוס מחדש את המזון שנבלע (העלאת גירה).
הכבש רועה בשעות המוקדמות של הבוקר והערב, ובשעות החמות הוא נח.
כמו אצל יתר מעלי הגירה, מורכבת קיבתו מארבעה תאים נפרדים המאפשרים לו לעכל מזונות עתירי סיבים שרוב החיות האחרות אינן מסוגלות לעכל.
הכבשים נוהגים לנגוס בצמחים קרוב יותר לשורש מאשר נוהג הבקר, ולכן יש להקפיד לא לאפשר להם רעיית יתר, הגורמת נזק.
משך הזמן מלידה ועד בגרות מינית אצל הכבש (זכר או נקבה) תלוי בגזע, והוא נע בממוצע בין שנה לשנה וחצי.
הרבייה אצל כבש-הבית היא עונתית, תלויה באורך היום כשהרחלות מתייחמות לראשונה בסתיו המוקדם ונשארות פוריות עד אמצע החורף.
מחזורי הייחום נמשכים בין 14 ל-20 יום והממוצע הוא 17. הרחלות (הנקבות) מיוחמות בממוצע במשך 30 שעות.
האֵילים (הזכרים) פוריים במשך כל השנה ורוב המגדלים שומרים על יחס של אַיִל אחד ל-25 עד 35 רחלות.
ההזדווגות מתרחשת בדרך כלל מוקדם בבוקר או בערב.
האילים בודקים את הרחלות ואם האיל חושד שהרחלה מיוחמת הוא הודף אותה קלות מאחוריה.
אם הרחלה מעוניינת, היא מגיבה בתנוחת ההזדווגות וההזדווגות מתבצעת מייד.
במקרה שהרחלה אינה מראה עניין, האיל ממשיך בדרכו.
תקופת ההיריון נמשכת 148 יום, ורוב הטלאים נולדים מסוף החורף ועד אמצע האביב.
הרחלה ממליטה טלה אחד או שניים המסוגלים לעמוד ולינוק תוך מספר דקות מהלידה מאחת משתי הפטמות הפעילות בעטין הכבשה.
בממוצע נולדים 100 טלאים ל-91 רחלים.
הטלה מפסיק לינוק ומתחיל לרעות בגיל 4–5 חודשים.
כבשה הממליטה לראשונה נקראת גם מבכירה.
תוחלת החיים של כבש-הבית 15 שנים ויותר.
הכבשים ידועות בחוש העדר המפותח שלהן.
עדרים גדולים של כבשים (עד 1,000 ויותר) נעים כגוש אחד.
חוש העדר המפותח תורם לחשיבותם הכלכלית שכן רועה אחד יכול לשלוט על קבוצה גדולה של חיות.
כבשים שהופרדו מהעדר מגלות סימני מצוקה והן פועות בקול רם או בוטשות בקרקע.
הכבשים הולכות באדיקות זו אחר זו עד שניתנו כינויים לתפקידים השונים שכבשים ממלאות בעדר.
כבשה המתרחקת מאחרות היא חריגה outlier, מצד אחד היא יכולה לגלות מרעה טוב יותר, מצד שני היא מצויה בסכנה גדולה יותר.
ה"משכוכית" היא הכבשה המובילה; היא אינה מתקדמת ראשונה, אך עוקבת אחרי ה-outlier ומסמנת לאחרות שאפשר לעקוב אחרי ה-outlier בבטחה.
כשהמשכוכית זזה עוקבים אחריה כל הכבשים.
היא מוגדרת בספר המשכוכית כך: "אלו כבשים שהן בלתי ניתנות להבחנה משאר הכבשים שבעדר, אלא שהן מעט יותר חמדניות, מעט יותר מהירות, מעט יותר רעבות, מעט לפני העדר".
הנטייה להתנהג כ-outlier או כמשכוכית היא כנראה גנטית.
כבש-הבית הוא אחת החיות הקלות ביותר לגידול, דרישות ההזנה ותנאי המחיה שלו צנועות.
כך למשל, הכבש מותאם לתנאים הקשים השוררים במדבריות ולאזורים ההרריים.
החשיבות הכלכלית הרבה של הכבש הביאה לכך שגידול כבשים היה גורם משמעותי בכלכלות של ימי קדם.
גם במאה ה-21 יש לכבש חשיבות ניכרת בכלכלות של מדינות כדוגמת אוסטרליה, ניו זילנד ואורוגוואי.
גם כיום ניתן לקבל החזר של 400% כל שנה (כולל המלטות) על ההשקעה בכבשה.
ההערכה היא שיש כיום בעולם כמיליארד וחצי כבשים.
ככלל, גידול צאן נפוץ במדינות בהן יש אזורים נרחבים של מישורי עשב.
הארצות הבולטות בגידול צאן בנוסף לאוסטרליה וניו זילנד הן ארצות הברית, סין, הודו, דרום אפריקה, ארגנטינה וטורקיה.
צמר – במיוחד מגזעים שטופחו במיוחד לצמר כמו המֶרינוֹ הרַמְבּוּיֶה והקארקוּל.
הצמר הוא אחד מחומרי הגלם החשובים ביותר לתעשיית הטקסטיל.
בשר – במיוחד מגזעים שטופחו במיוחד לבשר כדוגמת: סָפוֹק, דורסט וטֶקְסֶל.
בשר הכבש הוא הבשר העיקרי הנאכל במטבח המזרח-תיכוני, וגם במסעדות אירופאיות מקובל להגישו.
מהצרפתית הגיע הביטוי בשפות אחרות לבשר כבש "מוטון" (mouton – כבש בצרפתית).
עם זאת, הבשר המועדף על האירופאים הוא בשר טלה (כבש שגילו עד 5 חודשים ומשקלו עד 50 ק"ג) הנחשב רך יותר ופחות שמן מבשר הכבש הבוגר.
חלב – במיוחד מהגזע האוסטפריזי או מהגזע האוואסי, שמהם ניתן לקבל מעל 400 ליטר חלב לשנה.
חלב הכבשה משמש בעיקר להכנת גבינות כבשים כדוגמת פטה, קשקבל, רוקפור וחלומי וכן להכנת יוגורט.
פרווה – ניתנת לשימוש למעילים, צווארונים וכפפות.
לאחר הסרת השיער ניתן להשתמש בעור לבגדים, לכפפות ולחלק הפנימי של הנעליים.
זבל – לפרש של הכבש יש חשיבות כזבל אורגני משום שהוא עשיר יותר מזבל בקר.
מעיים – משמשות לייצור מיתרים לכלי נגינה וכציפוי חיצוני של נקניקים.
קרניים וטלפיים משמשות לייצור כפתורים וקישוטים שונים.
מהקרניים של האיל מכינים את השופר.
בנוסף למוצרים המופקים מהכבש, משמש הכבש כאמצעי חשוב למחקר מדעי, בשל גודלו מצד אחד, ועלות אחזקתו הנמוכה מצד שני.
הדוגמה הבולטת ביותר לשימוש בכבש למחקר מדעי הוא השיבוט המוצלח של כבשה שתוצאתו הייתה הכבשה דולי.
צאן – שם קיבוצי לכבשים ולעיזים.
בנוסף לצורה "כבש" ו"כבשה", קיימת גם הצורה "כֶּשֶׂב" ו"כִּשְׂבָּה", הנובעת משיכול עיצורים.
נוֹקֵד – הוא מגדל צאן או רועה צאן.
אַלְיָה היא הזנב השומני של טלה או איל, אחד מחלקי הקורבן שנשרף על המזבח.
נושא הביטוי "אליה וקוץ בה".
מקובל לכנות בצורה שונה את הכבש בהתאם לגילו ובהתאם לתפקידו:
בזמן שהוא עדיין יונק הזכר קרוי טָלֶה והנקבה טַלְיָה.
עד גיל שנה הזכר הוא שֶׂה והנקבה שֵׂיָה.
בגיל שנתיים הנקבה קרויה שְנִיָה.
הכבש הזכר הבוגר קרוי אַיִל, והכבשה הבוגרת קרויה רָחֵל או רְחֵלָה.
הכבשה המובילה את העדר קרויה "משכוכית".
יובל – איל שקרניו שימשו לשופר תרועה (מקראי).
זכר – כינוי לאיל (תלמודי).
גזעי כבש הבית שונים במספר מאפיינים ממיני הכבשים החיות בר.
השוני קיים גם בין הגזעים השונים.
המאפיינים השונים הם בצורת הקרניים, בצורת הזנב, במבנה, בכמות ובאיכות הצמר, בצבע, בגודל, בכמות החלב ועוד.
רוב הגזעים של כבש-הבית מצמיחים צמר, כשמיעוטם מצמיחים רק שיער, בעוד שמיני כבש-הבר מצמיחים תערובת של צמר ושיער.
בגזעים שונים מצויים קרניים אצל שני הזוויגים (זכר/נקבה), או אצל הזכר בלבד או שהגזע נטול קרניים.
כמות גזעי הכבשים המבויתים מוערכת בכ-200 גזעים.
הגזעים פותחו בהתאם לצורכי האדם: מזון ולבוש, וגם בהתאם לתנאי האקלים הנובעים מהאזור הגאוגרפי שבו מגדלים את הכבש.
גזעי כבשים מחולקים בהתאם לשימוש העיקרי שנעשה בהם.
את הגזעים שלהם צמר קצר ומשובח מגדלים לצמר בלבד, בעוד שאת הגזעים שלהם צמר באורך בינוני או ארוך, או שער בלבד מגדלים בדרך כלל לבשר.
כמה זני כלאיים מפיקים צמר ובשר משובחים ואותם מגדלים לשתי המטרות.
רוב הגזעים הם בעלי ערך מקומי בלבד, אך יש גזעים שהיו ועודם בעלי חשיבות לכלכלה העולמית.
כבש האליה – (Ovis orientalis platyura אך גם Ovis aries laticaudata) – גזע של כבש-הבית שממנו יצרו באמצעות הכלאות כמה תת-גזעים.
כבשים מגזע זה מאופיינים בזנב רחב שנאגר בו שומן (אַלְיָה).
משערים כי האליה נוצרה ממוטציה של כבש-הבית בעל זנב ארוך.
גזעים של כבשים בעלי אליה נפוצים במזרח התיכון, באפריקה ובאסיה.
גזעים המיועדים לצמר – החקלאים מפתחים גזעי כבשים לצמר כשהדגש הוא על כמות ואיכות הצמר (עובי הסיבים), אורך הסיבים וצורת הסליל של הסיב.
בממוצע משקל גיזת הכבש הוא 3.78 ק"ג.
הגז מבוצע באביב, אחרי שמזג האוויר החורפי הקשה ביותר עבר.
מֶרינו (Merino) – גזע בעל צמר מעולה שמקורו בספרד.
הגזע ידוע עוד מהמאה ה-12 ומשערים כי הוא הובא לספרד בידי המוסלמים.
כבש המרינו מותאם היטב לאזורים צחיחים ולחיי נדודים.
מספרד הגיע כבש המרינו במחצית השנייה של המאה ה-18 לארצות אירופה השונות ואחר כך לארצות הברית ואוסטרליה.
כבש המרינו נחשב כגזע החשוב ביותר לצמר ומהווה על פי הערכה כ-20% מאוכלוסיית כבש-הבית בעולם.
לכבש המרינו תת-גזעים רבים שבהם תת-הגזע האוסטרלי מצטיין באיכות הצמר ובמשקל הגיזה.
תת-גזעים נוספים הם הדלין (Delaine) הארגנטינאי, המרינו האמריקאי, המרינו הקווקאזי והמרינו הווירטֶמבֶּרגי.
רַמְבּוּיֶה (Rambouillet) – תת-גזע של כבש המרינו שפותח בדיר הלאומי ברמבויה שליד פריז צרפת.
הרמבויה הוא כבשת הצמר הגדולה ביותר.
רעמת הצמר מכסה גם את הפנים עד כדי גרימת קשיים בראייה.
גזע זה מהווה את רוב אוכלוסיית הכבשים בארצות הברית.
קאראקול (Karakul) – הקאראקוּל הוא גזע כבשים שמוצאו במרכז אסיה השייך לכבשי האליה.
את הקאראקוּל מגדלים בעיקר בשל פרוות הטלאים, אותם נוהגים לשחוט יום-יומיים לאחר לידתם.
לפרוות הטלאים המכונה "טלה פרסי" יש ביקוש בסחר הפרוות בשל מאפייניה: שערות משי שחורות, מבריקות ומסולסלות.
הצמר של כבש הקאראקוּל הבוגר הוא תערובת של סיבים עדינים וגסים בצבעים שחור, חום ואפור וניתן להשתמש בו לאריגת שטיחים.
וילסאו (Villsau) – גזע כבשים פרימיטיבי המכונה "כבשה צפון-אירופאית קצרת זנב" שניתן עדיין למוצאה בכמה אזורים בסקנדינביה.
בתקופות קדומות יותר היה מין זה פופולרי בקרב איכרים סקנדינבים, כי הוא ניחן בחוסן גופני וביכולת עמידה מרשימה בתנאי קור ושלגים.
כבשי הווילסאו יכלו, למשל, לעבור חורפים שלמים מחוץ למחסה; הצמר שלהם היה עשיר בחומר שמנוני, דוחה גשם.
גזעים המיועדים לבשר – הדגש בפיתוח גזעי כבשים לבשר הוא על גידול מהיר, פוריות גבוהה וכושר-עמידות.
בין הגזעים הידועים לבשר, הדורסֶט הורןׁ (Dorset), הסאפוק (Suffolk) שפותחו באנגליה, המרינו פְלַישְשאף (Merino-Fleischschaf) הגרמני והקולומביה (Columbia) שפותח בארצות הברית.
שביו (Cheviot) – גזע כבשים סקוטי חסר קרניים, לבן פנים, בעל כושר-עמידה ובעל צמר בינוני.
מרבים להשתמש בשֶבְיוֹ לצורך הכלאות במיוחד עם גזעי לסטר (Leicester) ולינקולן (Lincoln) ליצירת טלאים לבשר.
המפשייר (Hampshire) – גזע כבשים אנגלי חסר קרניים, שחור פנים.
זהו גזע גדול יחסית שבשרו ערב ומגיע לבגרות מוקדם.
זהו גזע מבוקש לבשר בארצות הברית.
הצמר של גזע זה מאיכות בינונית ומתאים לתעשייה.
שרופשייר (Shropshire) – גזע כבשים חסר קרניים שמקורם באזור ה-Downs באנגליה.
לשרופשייר צמר ובשר באיכות טובה ומתקיים באזורים דלילי צמחייה.
טסל – (Texel) – הטֶסֶל הוא גזע כבשים הולנדי המצטיין בבשר טוב, צמר לבן בינוני ופוריות גבוהה.
פיני (Finnish Landrace) – גזע ידוע בפוריות גבוהה.
הכבשה ממליטה 2–3 ולדות בלידה אחת, ולעיתים אפילו 4–5. משתמשים בגזע זה להכלאות במטרה להגביר את הפוריות של גזעים אחרים.
דורפר (Dorper) – גזע כבשים דרום-אפריקאי חסר קרניים, שחור פנים.
גזעים דו-תכליתיים – אלה הם גזעים שנועדו הן לצמר והן לבשר.
הידוע שבהם הוא הקוֹרידַיל (Corriedale) – גזע כבשים שפותח בניו זילנד מהמרינו.
גזעי כבשים לחלב – בגזעים אלה הדגש על כמות החלב ועל הפוריות.
אוסטפריזי – (Ostfries) – גזע כבשים גרמני לבן פנים המסוגל לייצר 600 ליטר חלב בשנה.
הכבשה מהגזע האוסטפריזי ממליטה בדרך כלל תאומים.
הכבשה מתפתחת מהר, גיזתה כבדה והצמר המופק ממנה מעולה.
אוואסי – תת-גזע כבשים השייך לגזע כבש האליה, זהו הגזע הנפוץ באזורנו.
הגזע מכונה על שם שבט האוואסי השוכן על גדות הנהר פרת.
רוב הכבשים בישראל משתייכים לתת-גזע זה.
לאוואסי צמר לבן ארוך ומתולתל.
הנקבות חסרות קרניים בדרך כלל אך לאיל קרניים מפותלות.
לאוואסי כושר-עמידה טוב בפני תנאי האקלים, והוא מסוגל לרעות גם בשדות קמלים.
הרחלה ממליטה בדרך כלל טלה אחד.
הכבש מתקשה להגן על עצמו לבדו.
בעת משבר נוטים הכבשים להצטופף מאחרי המשכוכית (הכבשה המנהיגה), ולכן הם טרף קל.
את ההגנה מספקים להם האדם וכלב הרועים.
באירופה ובצפון אמריקה הטורפים העיקריים הם זאבים ודובים ובאפריקה האריות, הנמרים והצבועים.
באוסטרליה נאלצו החקלאים לבנות גדר ארוכה החוצה כמעט את כל מזרח היבשת, כדי להגן על הכבשים מכלב הדינגו.
בניו זילנד מותקפים הכבשים בידי קיאה (Kea – Nestor notabilis), סוג של תוכי שפיתח תאווה מיוחדת לשומן שתחת עור הכבש.
רוב המחלות התוקפות את הכבשים משותפות לבקר ולצאן.
טפילים פנימיים כגון תולעי סרט המשתכנים במעֵי הכבשה הם כנראה מקור הסבל העיקרי לכבשים, אך טיפולים מודרניים יעילים נגדם, כמו גם נגד טפילים חיצוניים: קרציות, כינים וקרדיות.
נפוצות ציסטות במעי הכבשים בעת הידבקות, ברוב המחלות.
פרצית מדבקת (Contagious ecthyma) – מחלה ויראלית התוקפת את הרקמות הריריות ועלולה לעבור לאדם המטפל בכבש חולה.
בת שחפת (פאראטוברקולוזיס) (John's disease) – מחלה קשה העלולה להסתיים במוות.
סימום המעיים (Enterotoxemia) – תוקפת טלאים בגילאים שבין שבועיים לשישה שבועות, במיוחד כאלה שהוזנו במזון עשיר במיוחד.
קיים חיסון נגד מחלה זו.
אבעבועות צאן (Variola) – מחלה חריפה הגורמת לתמותה בכבשים.
סימני המחלה חום, דלקות באזורים הריריים ואבעבועות.
כחלון הלשון (Blue tongue) – מחלה קטלנית שמקורה ויראלי והמופצת על ידי זבובים מהסוג Culicoides הגורמת לעיתים ללשון נפוחה וכחולה.
את הכבש נוהגים לגדל בהתאם לתנאי האקלים המקומיים.
במקומות שבהם קיימים שטחי מרעה נרחבים, ירוקים כל השנה כמו באוסטרליה, ארגנטינה, אורוגוואי ואפריקה הדרומית, מגדלים את הכבשים בעדרים גדולים בשטחים נרחבים המוקפים בגדרות.
הכבשים מצויים במרעה כל השנה ולכן הרחלות ממליטות בשטח פתוח.
הכבשים ניזונות בדרך כלל מהמרעה בלבד למעט תקופת בצורת שאז נוהג החוואי להוסיף מזון.
בדרך כלל גידול צאן במקומות אלה הוא ענף יחיד במשק.
באזורים קרים יותר מגדלים בחורף את הכבשים בעמקים בעדרים גדולים שבין 1,000 ל-4,000 ראש.
בקיץ מתבצעת נדידה בעקבות המרעה הטבעי אל מקומות גבוהים יותר, בעדרים שבין 1,000 ל-1,500 ראש, ולעיתים עובר העדר מרחק של עד 500 ק"מ.
כל עדר נמצא בהשגחת רועה וכלביו והוא מעביר את העדר בשיטתיות ממרעה אחד למשנהו תוך שהוא חי בבדידות מוחלטת במשך שבועות.
הרועים המפורסמים ביותר הם הבסקים.
במקומות הקרים יותר, כמו ברוסיה, נוהגים להחזיק את הכבשים בחודשי החורף בדיר, ואז מאכילים אותם במזון מוכן כגון שחת, תחמיץ או מזון מרוכז.
את הטלאים לבשר נוהגים למכור בסוף הקיץ לפני שהעדר נודד מהמרעה הקיצי לחורפי.
הכבש מופיע במקורות היהודים החל במקרא מספר פעמים רב, כך למשל היו האבות ומשה רועים.
בהמשך היחס התהפך לחלוטין בימי המשנה והתלמוד כשהתנאים והאמוראים פסקו שאסור לגדל צאן בארץ ישראל, מפני שהגידול תמיד כלל רעייה בשדות של חקלאים, והם ניזוקו מכך.
כשחודש היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, חודשה גם מסורת גידול הצאן.
עדר צאן היה במקווה ישראל כבר ב-1890, אך רק 20 שנה מאוחר יותר החלו להופיע עדרי כבשים במושבות היהודיות.
ב-1908 הוקם עדר הכבשים הראשון במשק פרטי ביבנאל.
היה זה שיתוף פעולה בין מתיישב יהודי לרועה ערבי אשר עסק בפועל בטיפול בכבשים.
הסדרים דומים שבהם היהודי היה משקיע את ההון והערבי היה מטפל בצאן בפועל היו גם במשקים פרטיים בכפר תבור ובסג'רה (אילניה).
ב-1927 מנו עדרים אלה כ-1,500 כבשים, אך סידור זה הופסק בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
היו ניסיונות של יהודים ללמוד את המקצוע עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, אך כולם הסתיימו בכישלון.
השינוי חל ב-1930 עם הקמת "אגודת הנוקדים בארץ ישראל" ששמה לעצמה מטרה לקדם את גידול הצאן לחלב ולבשר בהתיישבות העובדת.
ואכן עם השנים חדר ענף גידול הצאן לרוב המשקים וב-1944 היו במשק היהודי כ-19,000 כבשים.
עם קום המדינה חל גידול ניכר בכמות הצאן במגזר היהודי וב-1960 היו בו כ-117,000 כבשים.
אך עם השנים חלה ירידה בכמות הכבשים הן במשק היהודי והן במשק הערבי.
הוצאות הייצור הגבוהות בענף הצאן לחלב המתבסס על אספקת מזון לכבשים בדיר, אינן מאפשרות קיום ענף זה ללא סובסידיות.
רווחיותו של ענף הצאן לבשר המתבסס על שילוב בין הגשת מזון בדיר למרעה היא שולית ועקב כך היו ב-1985 כ-87,000 כבשים במשק היהודי וכ-120,000 במשק הערבי.
על פי אתר "אגודת הנוקדים", התפוקה השנתית של החברים באגודה היא 8.5 מיליון ליטר חלב ו-400,000 טלאים לבשר.
לצמר אין בארץ ערך כלכלי.
אוואסי – גזע מקומי המתאים לאקלים, המיועד לחלב.
הכבשה טופחה וכיום מגיעה הרחלה לתנובה של 550 ליטר בשנה.
אסף – הכלאה בין אוואסי והאוסטפריזי הגרמני.
זוהי כבשת החלב הנפוצה בארץ.
תנובתה כ-450 ליטר חלב בשנה והיא ממליטה בממוצע מעל 2 טלאים בשנה.
מרינו – גרמני או אוסטרלי.
זוהי כבשת מרעה המיועדת לבשר.
רומנוב – כבשה פורייה מאוד.
משתמשים בה להכלאה עם גזעים אחרים לשם הגדלת הפוריות.
דורפר - כבשה המיועדת לבשר ממוצא דרום-אפריקני.
הכבשה מוזכרת 81 פעם במקרא תחת שמות שונים: כִּשְבָה, רָחֵל, איל, עתוּד וכו'.
על פי המקרא גידול צאן היה בין המקצועות הקדומים של האדם "וַיְהִי הֶבֶל רֹעֵה צֹאן" ().
כרועה צאן מצא יעקב את רחל, כרועה צאן אצל לבן הארמי הגדיל מאוד את רכושו, וכרועי צאן ירדו הוא ובניו למצרים: "וַיֹּאמֶר פַּרְעֹה אֶל-אֶחָיו מַה-מַּעֲשֵׂיכֶם; וַיֹּאמְרוּ אֶל-פַּרְעֹה, רֹעֵה צֹאן עֲבָדֶיךָ גַּם-אֲנַחְנוּ, גַּם-אֲבוֹתֵינוּ" ().
מקובל לייחס לזן כבשת יעקב את היותו סוג הכבשים שהיו נפוצות בארץ ישראל בתקופת האבות.
הנהגת העם נמשלה כמה פעמים במקרא לרעיית צאן.
הכבש וחלקיו משמשים בפולחן הדתי.
הכבש הוא אחד מחמשת המינים מהם מקריבים קורבנות.
כבר מימיו של אברהם היה הכבש קורבן עולה.
איל הוקרב במקומו של יצחק בספור העקדה.
זֶבַח-פֶּסַח הוא זכר לשה שכל בית בישראל שחט ונתן מדמו על המזוזות והמשקוף לפני מכת בכורות ().
השופר המשמש בראש השנה וביום כיפור עשוי מקרן של איל.
בהתאם להלכה, הכבש כשר למאכל, משום שיש בו את סימני הכשרות: הוא מעלה גרה, מפריס פרסה ושוסע שסע.
מכיוון שהכבשים נוהגים לנגוס בצמחים קרוב לשורש וגורמים נזק רב ברעיית יתר, אסרו חכמים על גידול הכבש באזורי היישוב ארץ ישראל (בתקופות בהן השדות שייכים ליהודים).
הנצרות עושה שימוש רב בדימויים מעולם הכבשים כגון ישו כ"רועה הטוב" הנושא את נפש-האדם בדמות שה.
תוארו של הבישוף הוא בלטינית "פסטוֹר" כלומר רועה, רמז לתפקידו כרועה של עדר המאמינים.
הנצרות רואה בדברי ישעיהו ב (מובאים בפרק "הכבשה כסמל" בהמשך) נבואה על ישו.
בחזון יוחנן, פרקים ה'-ז', נמשל ישו לשה.
סמל זה הופיע במיסה הקתולית כ"שה האלוהים" (Agnus Dei), ואחר כך גם במזמורי דת פרוטסטנטיים.
בציורים מימי הביניים מצוירים השליחים כשהם מלווים על ידי כבש.
השה כסמל של סבל ושל תום הוא גם סמלם של כמה קדושים, למשל אַגנֶס הקדושה.
בחג הפסחא היווני-אורתודוקסי נהוג לאכול טלה כזכר לזבח-הפסח.
הכבש (או העז) מהווים את אחת החיות ממחזור 12 השנים של לוח השנה הסיני.
על פי המסורת הסינית לכל חיה יש תכונות מסוימות, המתבטאות בשנה.
באסטרולוגיה מזל טלה (21 במרץ – 19 באפריל) קשור לקבוצת הכוכבים Aries (איל) ומאופיין בטבע מוחצן בצורה תוקפנית, סקרנות ילדותית, תמימות ונפש פראית, חסרת מנוח.
ציירים רבים השתמשו בכבשים בציוריהם כדי ליצור סביבה רומנטית ופסטורלית (מילה המרמזת על חיי רועים).
פאולוס פוטר (Paulus Potter 1625-1654), צייר הולנדי שהתמחה בציורי נוף ובעלי חיים.
פרנסואה בושה (François Boucher 1703-1770), צייר צרפתי.
בּוּשֶה נהג לצייר תמונות על נושאים קלאסיים ואלגוריות המייצגות את העיסוקים הקשורים בצאן.
קונסטן טרואיון (Constant Troyon 1810-1865), צייר צרפתי.
נחשב לצייר של חיות מהמעלה הראשונה.
נאמר עליו ש"הכבשים שצייר היו כה אמיתיות עד שיכולת לשמוע אותן פועות".
שארל אמיל ז'אק (Charles-Emile Jacque 1813-1894), צייר צרפתי.
קורנליס ון למפוטן (Cornelis Van Leemputten) צייר בלגי שהושפע מציוריו של שארל-אמיל ז'אק והרבה לצייר ציורי כבשים.
הציירים הישראלים של תחילת המאה ה-20 הרבו לצייר מוטיבים שסימלו בעיניהם את ארץ ישראל, בעיקר מן התרבות הערבית.
כבשים היו חלק בלתי נפרד מנוף הארץ ולכן אנו מוצאים ציורי כבשים אצל נחום גוטמן, ראובן רובין ואביגדור אריכא.
תנועת הכנענים היוותה את שיאה של תנועת החזרה למקורות והפסל הבולט של תנועה זו יצחק דנציגר עסק בנושא הכבשים במשך 20 שנה.
פסל הברונזה כבשי הנגב שהכין בין השנים 1955 ל-1964 מבטא את הזהות שבין החיה לנוף המדברי ולתרבות המדבר המתבטאת בצורת האוהל שבפסל.
צייר נוסף שהושפע ממפגש עם רועים שהיו גם אומנים הוא שלום סבא שיצר את היצירות "גז" (1947) ו"רישומי כבשים".
אך האמן המזוהה ביותר עם ציורי כבשים הוא מנשה קדישמן שצייר למעלה מאלף ציורי כבשים.
דוגמה עכשווית (2004) ליצירות המבוססות על כבשים ניתן למצוא ב-אתר הכבשים של גלי אלתר.
במקרא וגם בתרבויות של עמים אחרים, הכבשה היא סמל לטוהר ותמימות.
חוסר הישע שלה כלפי האדם הגוזז את צמרה או המביאה לשחיטה, וחוסר היכולת להתגונן בפני חיות טרף הוא משל לאדם המוצא להורג או חוסר הישע של החלש בפני החזק ממנו.
תיאור זה עצמו משויך בנצרות לישו.
אצל חז"ל ישראל משולים ל"כבשה העומדת בין שבעים זאבים, שאלמלא גדול הרועה שמצילה ושומרה, מיד היא נטרפת".
היחס בין טורף לנטרף, בין כבש לזאב, מופיע גם בחזון אחרית הימים של ישעיהו "וְגָר זְאֵב עִם כֶּבֶשׂ" ().
זאב בעור כבש – כינוי לאדם אכזר המעמיד פני צדיק.
הזאב שבע, והכבשה שלמה – מקביל לביטוי: "זה נהנה וזה אינו חסר".
כבשת הרש - כינוי לחפץ יקר לבעליו המנסים להתנכל לו.
מקור הביטוי במשל כבשת הרש ().
כבשה שחורה – כינוי למישהו הנחשב כחריג במשפחה או בקבוצה.
אליה וקוץ בה – נאמר כשרוצים להתריע על פגם במה שנראה על פניו טוב ומועיל.
שה תמים – כינוי לאדם תמים וישר (בדרך כלל למראית עין).
ספירת כבשים – כבשים משמשים כאובייקטים לספירה לאנשים המתקשים להירדם.
תפיסת עדר - עדריוּת - מתייחס לתופעה ההתנהגותית של קונפורמיזם בקרב אנשים המצטופפים תחת רעיון שליט בחברה שסביבם מחשש לסטות מהטון המצופה.
צאן קדשים – כינוי לילדי ישראל.
בפיוטים ובספרות היהודית מובא ככינוי לעם ישראל.
כבקרת רועה עדרו – קטע מהפיוט לימים נוראים "ונתנה תוקף" הממשיל את דינם של עם ישראל לצאן היוצא מפתח קטן בדיר תחת השבט, לצורך מעשר בהמה.
מקור המשל מהגמרא במסכת ראש השנה.
דימוי הכבשה בתרבות המודרנית נע בין התמימות העילאית המופגנת על ידי הנסיך הקטן בספרו של אנטואן דה סנט-אכזופרי, המבקש מהטייס שמטוסו הושבת בלב המדבר "בְּבַקָּשָה...
צַיֵּר לִי כִּבְשָה", לבין האכזריות המופגנת כנגד חוסר הישע להתגונן בפני חיות טרף בסרט "שתיקת הכבשים".
כַּבְּרִי הוא קיבוץ ב, כארבעה ק"מ ממזרח לנהריה.
הוקם על ידי התק"ם והשתייך לה בעבר.
שמו של הקיבוץ הוא כשם הכפר הערבי אל-כאברי שחרב במלחמת העצמאות.
ההשערה היא, ששם זה שימר את השם "כבריתא" או "כבריתה" הנזכר כיישוב גבול צפוני בימי שיבת ציון וכן בברייתא דתחומין כגבול הצפוני מערבי של תחום עולי בבל.
הקיבוץ נוסד ב-18 בינואר 1949 בגבעה הסמוכה לחורבות הכפר הערבי הנטוש אל-כאברי.
מקימי הקיבוץ היו חברי קיבוץ בית הערבה, ששכן בצפון ים-המלח, שפונה לאחר שנתפס על ידי כוחות הלגיון הירדני במהלך מלחמת העצמאות ונהרס בידי כפריי הסביבה.
תחילה פונו הנשים והילדים לקיבוץ שפיים שבו התארחו כתשעה חודשים, ולאחר מכן התפצלו המפונים והקימו שני קיבוצים – כברי וגשר הזיו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נטע הקיבוץ על התל הארכאולוגי מטעי אבוקדו, דבר האסור על פי חוק העתיקות.
הקיבוץ נתבע על ידי רשות העתיקות ושילם קנס, אך המטע נותר נטוע.
בעקבות המשפט נערכו חפירות הצלה בראשות אהרון קמפינסקי מאוניברסיטת תל אביב בין השנים 1986–1993. בחפירות נמצאו לראשונה שברי פרסקו מינואי, המעידים על קשרים בין הים האגאי של יוון הקדם קלאסית לארץ ישראל בתקופת הברונזה התיכונה.
בין מייסדי הקיבוץ נמנים חבר הכנסת התשיעית וה-10 דני רוזוליו, הפסל זוכה פרס ישראל יחיאל שמי, הצייר אורי רייזמן ואליהו סלע (רעננה), מהמפקדים הבולטים בפלמ"ח בעת מלחמת השחרור.
בכברי נולדו הזמרת ירדנה ארזי, השחקן נבו קמחי ואמן הג'אז אבישי כהן.
ליד הקיבוץ נובעים ארבעה מעיינות טבעיים, עין צוף, עין גיח, עין שפע ועין השיירה, שמהם הקיבוץ והמושבים הסמוכים בן עמי ונתיב השיירה מקבלים את המים.
אמת עכו הובילה מים ממעיינות אלו אל עכו.
כמו כן ישנם שני אתרים ארכאולוגים בשטחיו – תל כברי ובאר ביזנטית עם רצפת פסיפס (מכוסה היום).
בקיבוץ מטעי בננות ואבוקדו מצליחים, מפעל יציקות מתכת בשם "כבירן" ומפעל פלסטיק בשם "ריאון" מקבוצת פלסאון תעשיות.
כבשן הוא תא סגור ומבודד, המיועד לשרפה בטמפרטורה גבוהה במיוחד.
השימוש בכבשן נעשה לשתי מטרות: התכה ועיבוד של חומרים, בדרך כלל מתכות, לצורך עיבודם, ולהבדיל, שריפת גופות.
השימוש העיקרי בכבשן הוא היתוך עפרות ליצירת מתכת "נקייה" והתכת מתכת לצורך ייצור סגסוגת המתכת ועיבודה ליצירת מוצרים כמו: כלי ברזל כבדים, מוצרי פלדה ועוד.
על מנת להשיג טמפרטורה גבוהה בתוך הכבשן, מזרימים אליו בדרך כלל אוויר בלחץ המעשיר בחמצן את תהליך בעירת הדלק.
בימי קדם השתמשו במפוח שהופעל באמצעות הרגל, באמצעות בהמה או בכוח מים.
כיום משתמשים במפוחים חשמליים רבי עוצמה.
קרמטוריום או משרפה הוא סוג כבשן המשמש לשריפת גוויות.
תנור רם הוא תנור תעשייתי (כבשן) המשמש להפקת יצקת מעפרת ברזל.
לברזל שימושים רבים בתעשייה, אך הוא אינו נמצא בטבע בצורתו השימושית, ולכן להפקתו נדרש תהליך טכנולוגי מסובך.
קודם כל מפיקים יצקת מעפרת ברזל וצרף, ואחר כך מיצקת אפשר להפיק פלדה וברזל בתנורים אחרים.
היצקת מורכבת מברזל, ויותר מ-2% פחמן.
את הברזל מפיקים מעפרות ברזל, המורכבות מברזל וחמצן, פחמן מקוק (דלק) או אנתרצית (סוג של פחם), בנוסף מוסיפים אבן גיר כדי לסלק צורן מהיצקת.
התנור מורכב מהחלק העיקרי- גוף התנור, שם על ידי חימומו ל-1200–1300 מעלות צלזיוס מתרחש התהליך הכימי העיקרי.
לגוף התנור יש פתח עליון להכנסת עופרת הברזל וצרף להפקת פחמן.
פתח להכנסת אוויר, פתח להוצאת סיגים, ופתח להוצאת יצקת.
החימום נעשה על ידי שריפת הפחם באוויר המוכנס על ידי משאבה.
אוויר מוזרם בלחץ לחלקו התחתון של התנור, שבתחתיתו מונחת עפרת ברזל שעיקרה חלודה.
מלמעלה נשפכת אבקת פחם (פחמן טהור כמעט) ואבן גיר גרוסה, המשמשת כזרז לתגובת החימצון המתרחשת בתחתית הכבשן.
פלדה ידועה מזה אלפי שנים, אך עד לאמצע המאה ה-19 כל השיטות להפקתה כללו עבודה ידנית ממושכת ועל כן מחירה היה גבוה מאוד - פי 5 ויותר ממחירו של ברזל חשיל.
במאה ה-19 הביקוש לפלדה גבר, עקב דרישות תעשייתיות רבות ושונות: דוודי קיטור, קני תותחים, בניית גשרים שיוועו לפלדה זולה בייצור המוני.
הנרי בסמר היה אחד מרבים שניסה לענות לצורך זה, ובשנת 1855 רשם פטנט על תהליך בסמר.
התהליך חולל מהפכה של ממש שהדיה לא שככו גם בימינו: בשנת תחילת הייצור צנחו מחירי הפלדה פי 10, והמחיר המשיך לרדת - למעשה עלות הפקת הפלדה הייתה 1/60 ממחיר השוק טרם כבשן בסמר.
ביסודו כבשן בסמר הוא כור התכה המלהיט את הברזל המותך שבו על ידי דחיסת אוויר בלחץ מקרקעית הכור, כך שהאוויר יבעבע דרך הברזל המותך.
סיגי הפחמן הכלולים בברזל המותך מתלקחים במגע באוויר, וצבע העשן העולה מהכבשן משמש לבקרה טובה למדי על כמות הפחמן שנותרה בברזל המותך.
כשצבע וסמיכות העשן בישרו על תכולת פחמן של כאחוז, שהיא תכולת הפחמן בפלדה, הוגף מעבר האוויר הדחוס כך שחימצון הפחמן הפסיק בו ברגע, והפלדה שבכור נוצקה מייד לתבניות.
התהליך כולו נמשך כ-20 דקות בלבד.
השימוש בכבשן בסמר דעך במחצית המאה ה-20 עקב הקושי בהפקת פלדה בה כמות הפחמן מבוקרת ברמות של עשיריות או מאיות האחוז.
עם התמקצעות המטלורגיה הפכו הדרישות לסוגים ספציפיים מאוד של פלדה למוגדרים עד כדי מאיות האחוזים של חומרי התוספת, גודל וכיוון גבישי הברזל ועוד.
אלו דרישות שכבשן בסמר, דווקא בשל מהירות פעולתו, אינו יכול למלא.
אבל המהפכה שחולל התהליך עודנה מתרחשת.
עם הוזלה זו במחירי הפלדה ניתן היה להשתמש בה כשלד לבניין, וכך החלו להבנות גורדי שחקים ושינו את פני הנוף העירוני.
גשרים בממדים שלא עלו על הדעת טרם הוזלת הפלדה עיצבו מחדש את התעבורה.
נשק חם זול ואמין קטל עשרות מיליוני חיילים וקורבנות אחרים ושינה את פני הלוחמה.
הכבשן מוזכר במקרא, ללא ציון מטרת השימוש בו, אך מצוין שהוא מעלה עשן רב (בראשית יט, כח; שמות יט, יח), ומצטברת בו כמות רבה של פיח (שמות ט, ח).
כבשנים להפקת ברזל נמצאו בסין מהמאה ה-1 לפנה"ס, אך בסין עצמה נמצא ברזל מופק מהמאה ה-5 לפנה"ס, מה שאומר שהיה קיים תהליך יצירתו לפני אותם כבשנים שנמצאו.
מפורסם הוא שבברזל השתמשו כל הכובשים הגדולים, היוונים, אנשי קרתגו, הרומאים, הביזנטים והפרסים, אך תהליך הפקת הברזל היה מסובך ויקר מהמקובל היום.
כבש המושק או כבש-השור (שם מדעי: Ovibos moschatus; באנגלית: "Musk-Ox", "שור המושק") הוא מין של פרסתן גדול יחיד בסוגו, מתת-משפחת היעלים שבמשפחת הפריים.
כבש זה מצוי רק ברחבי האזור הארקטי.
כבש המושק דומה במראהו לשילוב בין צאן לבקר, אך למעשה מקורב יותר לכבשים והעזים וקרוב בעיקר לטאקין האסייתי.
גובהו בכתפיים מגיע ל-1.0–1.5 מטר ומשקלו יכול לעלות על 400 קילוגרם, כשהכבש הגדול ביותר הגיע למשקל 650 ק"ג.
גופו של כבש המושק מסורבל, רגליו קצרות, עבות וחזקות צווארו קצר ועיניו ואזניו קטנות.
לכבש המושק פרווה בעלת שערות צפופות וארוכות ביותר, ותחתיה צמר רך הנושר בקיץ.
צבעו של כבש המושק חום-כהה עד שחור, על גבו כתם בהיר, אפו, בטנו, חזהו וחלק זנבו העליון שחורים, רגליו ותחתית זנבו לבנים.
קרניו אפורות; חלקן העליון רחב ומחוספס, חלקן התחתון המתעקל כלפי חוץ חלק.
אורכן מגיע ל-70 ס"מ אצל הזכרים.
לזכר בלוטות מתחת לעיניים המפיצות ריח מושק חזק.
הכבש מגרד לעיתים את הבלוטות על ידי רגליו הקדמיות או חפצים אחרים, דבר הגורם להפצת הריח.
תפוצתו של כבש המושק משתרעת על-פני גרינלנד, צפון קנדה ואלסקה.
בעידן הפליסטוקן היה כבש המושק נפוץ באסיה, אירופה וברחבי אמריקה הצפונית.
בתקופות מאוחרות יותר, התמעט כבש המושק עקב ציד בלתי מבוקר, והיה על סף כיליון, אך בימינו מתאוששת אוכלוסייתו ואף הוקמו גרעיני רבייה ברוסיה ובסקנדינביה.
האזורים העיקריים בהם חי הם הטונדרה, משטח ערבות גדול וקר בו קרקע מועטה ועשב נמוך אשר בחורף מכוסה בשלג.
כבש המושק מותאם לחיים באזורים קרים וקשים.
חרף ממדיו וצורת גופו הוא רץ וקופץ היטב על הסלעים באזורי מחייתו.
הוא חי בעדרים בני 20–30 פרטים ולרוב אינו תוקפני, אך מתגונן היטב מפני טורפים.
הטורף העיקרי של כבשי המושק הוא הזאב הארקטי כשפרטים צעירים או תשושים יכולים להיטרף גם בידי דובי קוטב או דובי גריזלי.
על הצאצאים מגן העדר כולו על ידי שהבוגרים מקיפים את הצעירים במעגל צפוף.
דבר זה מגן על הצעירים גם מהקור.
עונת הרבייה וההזדווגות חלה בסוף הקיץ בעת שהזכרים נאבקים בעזרת קרניהם העצומות ומתנגשים בעוצמה עם יריביהם עד שהחלש יותר בורח.
ההריון של הכבשה נמשך כתשעה חודשים ובהמלטה נולד טלה אחד אשר בחודשים הראשונים מטופל בידי אמו וכל העדר ולאט מתחיל לאכול עשבים.
לאחר שנתיים האם כבר לא מטפלת בטלה והוא הופך לעצמאי.
בשנים שבהן החורפים קשים מאוד הכבשים לא ינסו להתרבות כלל.
בשרו הטעים של כבש המושק, חלבו המשובח וצמרו המבוקש, הפכו אותו למטרה מבוקשת על ידי ציידים.
כֶּבֶשׂ (שם מדעי: Ovis) הוא סוג של יונקים מעלי גירה השייכים לתת-משפחת היעלים.
בסוג זה מצוי כבש הבית, יונק בעל חשיבות כלכלית רבה, בהיותו מקור לחלב, צמר, עור, פרווה ובשר.
לכבש הבר קרניים (גדולות יותר אצל הזכר) ובלוטות ריח בפנים ובטלפיים.
הכבשים חיים בעדרים, באזורים הרריים או ברמות, שבהם הם מלחכים עשבי־בר, כשהזכרים הבוגרים נוהגים לחיות בנפרד מיתר העדר.
הזכרים נוהגים לנהל ביניהם מאבקים על הזכות להזדווג עם הנקבות בתקופה שמסוף הסתיו ועד תחילת החורף.
הטלאים נולדים באביב, כאשר הנקבות חיות בנפרד מהזכרים, ולכן תפקיד ההגנה על הטלאים מוטל על הנקבות.
כבש־הבר מגיע לבגרות מינית בגיל ½2– ½3 שנים.
כיום מבחינים בין שבעה מיני כבשים ועוד מספר תת-מינים שחלקם נחשבים בעיני חוקרים מסוימים למינים בפני עצמם.
תמונה שם מדעי שם עברי תיאור Ovis ammon כבש ארגאלי המין הגדול ביותר.
אורך קרניו 1.20 מטר (1.80 עם הסלסולים) ומשקלן עשוי להגיע עד 22 ק"ג אצל הזכר.
פרוותו בגון חום בהיר ורגליו לבנות.
לזכרים רעמה לבנה סביב הצוואר וגיבנת מודגשת לאורך הגב.
נפוץ במרכז אסיה: פמיר, טיבט, אלטאי ומדבר גובי.
Ovis orientalis מופלון נפוץ במרכז אסיה ובעבר גם בארץ ישראל.
רוב החוקרים סבורים כי מין זה הוא האב הקדמון של כבש הבית.
זן שלו מצוי באיים סרדיניה וקורסיקה ומשערים כי התפתח שם מכבש מבוית שהתפרא.
ישנה כוונה להשיבו לטבע בישראל וכיום מגדלים לשם כך עדר שלו בחי בר כרמל.
Ovis vignei כבש אוריאל כבש בגודל בינוני הידוע גם בשמות Urial, Shapo ו-Arkhar.
מאפיינים בולטים: פרווה ארוכה בגון חום־אדמדם המלבינה בחורף.
לזכרים יש רעמה שחורה המשתרעת מהצוואר ועד לחזה וקרניים ארוכות מסתלסלות באורך של עד מטר.
לנקבות יש קרניים קצרות יותר.
בית הגידול האופייני לכבש הערבה הוא מדרונות העשב שמתחת לקו העצים (האזור שמעבר לו לא צומחים יותר עצים).
אזור תפוצתו בין הודו לים הכספי, באזורים ההרריים של רוסיה, הודו ומרכז אסיה.
מצוי עד לגובה של 3,500 מטר בהרי טיבט.
Ovis aries כבש הבית המין המבוית.
לעיתים נחשב לתת-מין של מופלון.
Ovis canadensis כבש גדול-קרניים צבעו בין חום בהיר לחום-שוקולד, עם ציצת שערות לבנה על הרגלים.
לזכר ולנקבה קרניים מסולסלות, משקלן אצל הזכר מגיע עד 18 ק"ג.
מין זה מצוי באזורים ההרריים של מערב קנדה וצפון מערב ארצות הברית.
כבש הדאל מצוי בצפון מערב הארקטי של קנדה ובאלסקה.
גם לזכר וגם לנקבה קרניים מסתלסלות באורך של עד 90 ס"מ.
כבש השלג נפוץ במזרח קמצ'טקה.
כבר לא אחמד הוא סרט תיעודי משנת 2006 בבימויו של דוד דרעי ובהפקתו ביחד עם רות לב ארי.
הסרט עוסק במשבר הזהות של בני הדור הצעיר בחברה הבדואית ובמיוחד בנסיונותיו של צעיר בדואי לעבור תהליך של הסבה תרבותית אל היהדות וניסיונותיו להתקבל כשווה בין שווים בחברה הישראלית.
הסרט מציג את אחמד חמדון, צעיר בדואי מהחמולה הבדואית חמדון אשר גדל בבית משפחתו במרחק 100 מטרים מקיבוץ "לוטם" בגליל המערבי.
כשהגיע לגיל 16, החליט להתנתק מהתרבות הבדואית ולעבור לקיבוץ.
כדי לעשות זאת שינה את שמו ל"מידן שדה" והעלה את חמתם של בני המשפחה, שראו בו בוגד.