tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאומו שנחשב לאחד החשובים בהיסטוריה האמריקאית השפיע על הלך הרוחות בעיר שלא סבלה מאלימות בעקבות הרצח:
התגובה הראשונית לרצח הייתה התפרצות ספונטנית של אלימות בערים מרכזיות בארצות הברית.
המהומות החלו ביום הרצח, הקיפו לא פחות מ-110 ערים ונמשכו בחלק מהמקומות יותר משבוע.
החלו המהומות ביום הרצח ומהר מאוד הידרדרו מהפגנות המוניות לאירועים אלימים שכללו ביזה והרס של רכוש פרטי וציבורי.
לאחר שהמשטרה המקומית נכשלה במאמציה להשליט סדר נקראו כוחות הצבא והמשמר הלאומי של ארצות הברית לתפוס עמדות מפתח בעיר בשעה שחיילים מחיל הנחתים האמריקני הציבו מכונות ירייה על גבעת הקפיטול.
ב-8 באפריל הוחזר הסדר על כנו במחיר כבד של 12 הרוגים, למעלה מ-1,000 פצועים ואלפי מבנים שחלקם נהרסו לחלוטין.
בבולטימור, שיש לה מטרופולין משותף עם וושינגטון הבירה, החלו המהומות יום לאחר הרצח.
בתאריך 6 באפריל, משאיבדו כוחות המשטרה המקומיים שליטה על המפגינים ביקש ספירו אגניו, מושל מדינת מרילנד, את עזרת המשמר הלאומי וצבא ארצות הברית.
החיילים ובהם צלפים וכוחות חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית תפסו עמדות מפתח בעיר, יומיים לאחר מכן הצטרפה חטיבת חיל רגלים לכוחות הצבא.
הנוכחות המסיבית של חיילים חמושים, מעצרים המוניים ועוצר כללי הרגיעו את המהומות, אך רק ב-14 באפריל חזר השקט לעיר.
בשיקגו החלו המהומות ביום הרצח והתפשטו משכונת ה"גטו" אל תוך העיר והפכו לסערה של אלימות, ביזה והצתה שיטתית של מבנים.
כוחות המשמר הלאומי של מדינת אילינוי וכוחות צבא נקראו לעזרה לכוחות המשטרה של שיקגו.
השלטונות הכריזו על עוצר ופרסמו הוראות פתיחה באש כנגד מפגינים אלימים.
ב-6 באפריל שככו המהומות במחיר דמים של 10 הרוגים ומאות בניינים שרופים.
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון הכריז על יום ה-7 באפריל כיום אבל לאומי, ויומיים לאחר מכן, ב-9 באפריל נערכה ההלוויה בעיר אטלנטה, תחילה בטקס מצומצם שנכחו בו 1,300 מוזמנים.
בטקס הושמע נאומו של מרטין לותר קינג "Drum Major" שנישא על ידו ביום 4 בפברואר 1968. בנאום הוא ביקש שבהלווייתו לא יזכירו את תאריו והכיבודים להם זכה אך כן יזכירו ש"האכיל את הרעבים, הלביש את הערומים, היה צודק בשאלת המלחמה אהב ושירת את האנושות".
לאחר מכן נישא ארונו של קינג על עגלה פשוטה רתומה לפרדות בפני קהל של עשרות אלפים בתהלוכה של 3.5 מייל עד לקולג' מורהאוס ומשם נלקח הארון לבית הקברות המקומי (היו קבורים בו בעיקר אפרו-אמריקאים).
בשנת 1977 הועבר ארונו של קינג לקבר מפואר ברחבת מרכז קינג.
רצח נועה אייל אירע ב-22 בפברואר 1998 בירושלים.
הנערה נועה אייל, תושבת שכונת רמות אלון, נרצחה ביער רמות, סמוך למקום מגוריה על ידי דניאל נחמני.
הפשע פוענח בשנת 2014 בעקבות התקדמות בבדיקת סמני DNA.
נועה אייל, נערה כבת שבע עשרה משכונת רמות בירושלים, יצאה ב־22 בפברואר 1998 לבילוי במרכז העיר ירושלים, ונראתה בפעם האחרונה בחיים בשעה 23:56, באזור כיכר הדוידקה, כאשר נצפתה על ידי עד נכנסת למכונית לבנה, שהוא זיהה כפורד אסקורט (לימים, לאחר פענוח הרצח התברר כי זה היה רכב מתוצרת רנו).
גופתה של אייל נמצאה למחרת ביער רמות, כשהיא מופשטת מרוב בגדיה ועליה סימני אלימות קשים.
היא נראתה בפעם האחרונה בחיים בשעה 23:56, כאשר נכנסה למכונית לבנה מסוג פורד אסקורט (לימים לאחר פענוח הרצח התברר כי היה זה רכב מתוצרת רנו), כפי שהעיד אדם שנכח בתחנת האוטובוס יחד עם אייל טרם עלייתה לרכב.
לפי עדותו היו בתחנה גם שני בחורים חרדים שהמתינו לאוטובוס.
מכונית הרנו הלבנה המתינה בתחנה, ולפי עדותו של האיש אייל דיברה עם בעל הרכב, ואף ייתכן שהכירה אותו.
היעדרותה של אייל התגלתה להוריה רק בבוקר.
במהלך היום פנו ההורים למשטרה, שהחלה בחיפושים בסיוע מתנדבים.
בשעה 19:15 נמצאה גופתה של אייל ביער רמות הסמוך לשכונת רמות, שכונת מגוריה, כשעליה מעיל, גרביים ונעליים בלבד, קשורה וכפותה בידיה, בצווארה, בפיה ובעיניה, ועל גופתה סימני אלימות קשים.
החקירה לא הביאה לתוצאות בשנים שלאחר הרצח.
ב־2014 אירעה פריצת הדרך בפענוח הרצח בזכות טכנולוגיה חדשה בפענוח DNA שמאפשרת למצוא קשרים בין בני משפחה במאגר דגימות ה-DNA של משטרת ישראל.
הטכנולוגיה נוסתה על ידי סנ"צ עליזה רזיאל, מנהלת המעבדה הביולוגית המשטרתית, בפרשת רצח ורדית בקרקנוט, שנרצחה ב־1993 ביער אשתאול, בשעה שהייתה עדיין חסרת הסדרה חוקית וטרם קיבלה את אישור היועץ המשפטי לממשלה.
צוות החקירה בתיק רצח ורדית בקרקנוט ביצע את שתי הבדיקות לשני התיקים יחדיו כפעולת חקירה אחרונה בכל אחד מהתיקים בטרם סגירתם באופן סופי.
בבדיקה נמצא שדגימת ה-DNA שנאספה בזירת הרצח של אייל קרובה לדגימת DNA שנלקחה בשנת 2007 מאדם אשר נחשד כי היה מעורב בעבירת אלימות במשפחה.
המשטרה הצליבה את המידע בתיק החקירה עם דגימת ה-DNA שנלקחה ב-2007 ממנחם נחמני, והסיקה שאחד מבניו, נתנאל או דניאל, הוא הרוצח, בהסתברות גבוהה ביותר.
לאחר מספר פעולות חקירה נוספות החליט הצח"מ להתמקד בבנו דניאל, תושב ירושלים, נשוי ואב לשתי בנות, שעבד כחשמלאי רכב במוסך בירושלים.
נחמני גדל בשכונת רמות בירושלים, שם התגוררה גם אייל.
המשטרה עקבה אחרי נחמני ואספה דגימת רוק שלו אחרי שירק ברחוב.
בבדיקת הדגימה נמצאה התאמה מלאה בין ה-DNA שלו לזה שנמצא בזירת הרצח.
נחמני הוזמן לחקירה ראשונית בה נשאל על הכרותו עם מקרה הרצח והכחיש כל היכרות עם המקרה.
הוא שוחרר לפרק זמן של כרבע שעה, במהלכה צותתו השוטרים לטלפון הנייד שלו.
זאת על מנת לנסות לזהות התנהגות מפלילה של נחמני, לבדוק האם יש לו שותף למעשה, או אם יספר לאדם כלשהו בעקבות החקירה, פרט כלשהו על הרצח.
נחמני התקשר לאשתו ולא סיפר לה כלל על החקירה אלא ניהל עמה שיחת חולין סתמית.
לאחר כרבע שעה נעצר נחמני שוב, תחילה לצורכי חקירה ולאחר מכן עד תום ההליכים המשפטיים נגדו והוגש נגדו כתב אישום.
בחקירתו הכחיש נחמני את כל החשדות נגדו.
לאחר מעצרו ניטלה ממנו בדיקת DNA נוספת בהסכמתו.
בהמשך החקירה העידה חברתו לשעבר של נחמני שקיימו יחסי מין ביער רמות, בסתירה לטענתו כי מעולם לא היה במקום.
עד נוסף, שהיה לקוח של נחמני במוסך בו עבד, העיד כי בעבר בעקבות ויכוח עמו איים עליו נחמני כי "יכניס אותו לתא המטען ויזרוק את גופתו ביער".
גם אשתו של נחמני הכחישה פרט שמסר על אורחות חייו והסכימה להעיד בבית המשפט.
בנוסף הכחיש נחמני כל היכרות עם אייל למרות שזאת למדה בכיתתה של אחותו.
משפטו של דניאל נחמני נפתח ב-2015 והוא נערך בדלתיים סגורות.
באוקטובר החל שלב ההוכחות במשפט.
ביוני 2016 הסתיים שלב הצגת הראיות של התביעה.
ב-3 בינואר 2019 הורשע נחמני ברצח בנסיבות מחמירות ובמעשה סדום.
הוא זוכה מחמת הספק מעבירת האונס על בסיס עדותו של פרופסור היס, מנהל המכון לרפואה משפטית, שאמר כי לא ניתן לקבוע שבוצע באייל אונס.
ב-29 באפריל 2019 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים על נחמני מאסר עולם שלא יפחת מ-40 שנות מאסר בפועל על הרצח ועוד 16 שנים במצטבר למאסר העולם על מעשה סדום.
כן חויב נחמני לשלם פיצוי כספי בסכום של 258 אלף ש"ח למשפחת הנרצחת.
נחמני המשיך לטעון לחפותו, ובהמשך אותה שנה הגיש ערעור לבית המשפט העליון.
במוקד הערעור של נחמני הטענה כי המשטרה לא הייתה רשאית לערוך את ה"חיפוש המשפחתי" במאגר ה-DNA מבלי שניתנה לכך הסמכה מפורשת בחוק.
לטענת הסנגורים, הרחבת ה"חיפוש המשפחתי" פוגעת בפרטיות קרובי משפחה של חשודים, מאחר שברגע שה-DNA של קרוב משפחה נכנס למאגר, הוא הופך אותם לחשודים פוטנציאליים.
ב-18 במרץ 2021 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של נחמני, והותיר את ההרשעה והעונש על כנם.
רצח משפחת אושרנקו התרחש בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 2009, עת נרצחו ששת בני משפחת אושרנקו בביתם שבראשון לציון על ידי דמיאן "לאקי" קרליק, שהיה רב-מלצרים במועדון "פרמייר" שבבעלות המשפחה, ופוטר מתפקידו כשנה וחצי לפני הרצח.
ששת בני משפחת אושרנקו, האב דמיטרי, האם טטיאנה, הבת רושל בת השלוש, התינוק נתנאל בן 4 החודשים, הסב אדוארד והסבתא לודמילה, התגוררו יחדיו בדירה בראשון לציון.
בבעלות המשפחה היו המועדונים "פרמייר" ו"שאנון" שבעיר.
הרוצח, דמיאן "לאקי" קרליק, היגר לישראל בשנת 2004 לאחר שעבד במלצרות מספר שנים בערב הסעודית, שם למד לדבר ערבית ואנגלית.
לפני כן חי בעיר צ'ליאבינסק שברוסיה, במהלך תקופה זו ריצה כמה מאסרים בכלא רוסי והיה מבוקש על ידי האינטרפול בגין שוד.
ב-2004 הגיע לישראל עם רעייתו נטליה ובתם והצטרף להוריו.
זמן קצר לאחר מכן נטליה ודמיאן קרליק החלו לעבוד במועדון "פרמייר" בראשון לציון שבבעלות משפחת אושרנקו.
כשנתיים לפני רצח המשפחה פרץ סכסוך בין משפחת אושרנקו לבין דמיאן קרליק ואשתו בעקבות פיטוריו, לאחר שנתפס על ידי סב המשפחה גונב ארגזי וודקה ממחסן המועדון.
לאחר פיטוריו עבד במשך זמן קצר כמאבטחו של מנכ"ל "שידורי קשת", אבי ניר.
בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 2009 פרץ קרליק לבית המשפחה ורצח בדקירות סכין את הסבתא לודמילה, ששמרה על שני הילדים הקטנים לאחר ששאר בני המשפחה יצאו למועדונים שבבעלותם.
זמן קצר לאחר מכן חזר הסב אדוארד לביתו, וקרליק רצח גם אותו.
מיד לאחר רצח הסב שלח קרליק מסרון לאם טטיאנה מהמכשיר הנייד של הסבתא לודמילה, בו ביקש שתחזור במהירות הביתה מכיוון שהבת רושל אינה מרגישה טוב.
כאשר הגיעה האם הביתה, רצח קרליק גם אותה.
הילדים, הבת רושל בת ה-3 והתינוק נתנאל בן 4 החודשים, התעוררו לשמע הצעקות בבית, וקרליק רצח גם אותם.
האחרון שהגיע הביתה היה האב דמיטרי, שנאבק ברוצח, אך נרצח גם הוא.
קרליק עזב את הבית לאחר שהצית אותו במספר מוקדים וגנב את פדיון המועדון של אותו הערב, בסך 15 אלף ש"ח.
ששת בני המשפחה הובאו למנוחות בהלוויה משותפת, בהשתתפות שרים ומאות מלווים בבית העלמין האלטרנטיבי בקיבוץ גבעת ברנר.
קרליק נעצר בחשד לרצח משפחת אושרנקו ב-2 בנובמבר 2009, כשבועיים לאחר הרצח, לאחר שניסה לעבור את הגבול למצרים באזור אילת, ולהימלט מהארץ..
ב-7 בנובמבר 2011, כשנתיים לאחר הרצח, הורשע דמיאן קרליק ברצח ששת בני משפחת אושרנקו.
ב-22 בנובמבר 2011, נידונה נטליה קרליק, רעייתו של דמיאן, ל-13 שנות מאסר.
ב-27 בדצמבר 2011 נגזרו על דמיאן קרליק 6 מאסרי עולם.
רצח בני משפחת גביש הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-28 במרץ 2002 בבית משפחת גביש באלון מורה.
בפיגוע נרצחו , בעלה , בנה ואביה מירי של מחבל חמאס שחדר לביתם.
בחודש מרץ 2002, המכונה "מרץ השחור", ספגה ישראל את מספר האבדות הגבוה ביותר מבין כל חודשי האינתיפאדה השנייה.
ביהודה ושומרון נרצחו למעלה מ־30 חיילים ואזרחים ישראלים, ובתחומי הקו הירוק נערכו 11 פיגועי התאבדות, שבהם נרצחו 81 ישראלים נוספים.
לשם השוואה, בכל שלוש שנותיה של האינתיפאדה הראשונה נהרגו 90 ישראלים.
כמעט לא חלף יום בחודש זה ללא פיגוע קטלני, ובסך הכל נרצחו במהלכו 105 אזרחים ישראלים ונהרגו 26 חיילים ישראלים.
שיאם של הפיגועים היה הפיגוע במלון פארק בנתניה, בעיצומו של ליל הסדר (ב־27 במרץ 2002), ובו נרצחו 30 חוגגים.
הפיגוע באלון מורה היה במוצאי יום טוב ראשון של פסח, יממה אחרי הפיגוע במלון פארק.
באותו ערב הוחלט על יציאה למבצע חומת מגן.
בליל 28 במרץ, חדר המחבל אחמד עבדל ג'וואד ממחנה הפליטים עסכר בשכם, אל ההתנחלות אלון מורה הסמוכה.
המחבל עבר את גדר היישוב (שלא הייתה אלקטרונית), והצליח להגיע לבית משפחת גביש בשכונה א' ביישוב.
סמוך לשעה 20:30 הוא ירה באב המשפחה דוד ובאם המשפחה רחל שעמדו בפתח הבית.
בהמשך הוא נכנס לתוך הבית והמשיך בירי.
בתוך הבית ירה בבנם אברהם, קצין סיירת מטכ"ל, בן 25; ויצחק קנר, אביה של רחל.
אחיו של אברהם זרק לו את רובהו האישי, אך אברהם כבר נפצע אנושות ולא הצליח לבצע ירי לעבר המחבל.
רעייתו של אברהם אשר החזיקה את בתם התינוקת הצליחה לברוח מדלת המטבח.
שלושה בני משפחה נוספים ששהו בבית הצליחו להסתתר מפני המחבל בקומה השנייה, והזעיקו את כיתת הכוננות של היישוב.
במקום החלו חילופי אש בין כיתת הכוננות לבין המחבל, שהתבצר בקומה הראשונה, כאשר במקביל חולצו בני המשפחה בסולמות מהקומה השנייה.
חברי כיתת הכוננות ואורחים מהבתים הסמוכים כיתרו את הבית ונכנסו אליו, כשהם אינם יודעים בוודאות האם מדובר במחבל אחד או יותר.
במשך מספר שעות סרקו הכוחות בזהירות מרבית את הבית, כשהם מרתקים את המחבל שנמלט לאחד החדרים.
במהלך זמן הריתוק גילגל המחבל רימון אל מעבר לדלת החדר, אך זה לא התפוצץ.
בהמשך הגיעו גם חיילי צה"ל וכוח מיוחד של משמר הגבול.
רק כחמש שעות לאחר תחילת האירוע פרצו לחדר בו שהה המחבל ומצאו את גופתו.
לא ברור באיזה שלב של האירוע נהרג.
בהוראת צה"ל נותרו תושבי אלון מורה בבתיהם מתחילת האירוע ועד סופו.
מותם של האם, אביה ובנה נקבעו במקום.
דוד גביש הועבר במצב אנוש לבית החולים שיבא – תל השומר, שם נפטר על שולחן הניתוחים.
גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס, קיבלה אחריות על הפיגוע.
במרץ 2016, כ-14 שנה אחרי הפיגוע, ניסתה מחבלת פלסטינית חמושה בסכין לחדור לבית אחד מבני משפחת גביש בקדומים, אך היא נתפסה מיד.
רצח נשים (באנגלית (מלטינית): Femicide, פמיסייד) הוא פשע שנאה המבוסס על מגדר.
המונח הוגדר על ידי הסופרת הפמיניסטית דיאנה ראסל, שנמנתה עם הראשונות שחקרו את התופעה, והגדירה אותה כ"הריגה מכוונת של אישה בשל היותה אישה".
הסופרת הפמיניסטית דיאנה ראסל הייתה אחת הראשונות שחקרה את התופעה, והיא הגדירה אותה כך: ראסל הדגישה כי בדרך כלל רצח נשים נעשה ממניעים סקסיסטיים, בהם שנאת נשים, תחושת עליונות של גברים על פני נשים, אלימות מינית, או תחושת בעלות על האישה.
בכל מקרה שבו אחד ממעשי האלימות הללו מסתיים במוות, הוא הופך לאירוע של רצח נשים".
כמו כן ראסל כוללת בהגדרה מקרים של הרג סמוי של נשים, בהם מקרי רצח תינוקות בנות בתרבויות כמו הודו וסין.
ההגדרה של ראסל לרצח נשים מקובלת על רוב החוקרים, אך לא על כולם.
יש המרחיבים את ההגדרה, למשל ז'קלין קמבל וקרול רוניאן, המגדירות רצח נשים כך: "כל מקרה שבו נהרגת אישה, ללא קשר למניע או למבצע הפשע." לדבריהן, לא תמיד ניתן לקבוע מניע או לזהות מי הרוצח, ולכן פרטים אלו אינם נחוצים כדי לקבוע שמדובר במקרה של רצח נשים.
מצד שני, יש המצמצמים את ההגדרה של ראסל, למשל דזמונד אליס וולטר דקסדרי, המגדירים רצח נשים כך: "הרג מכוון של אישה על ידי גבר" – ואילו בהגדרה של ראסל, הרוצח לא חייב להיות גבר.
לראשונה נעשה שימוש במונח "רצח נשים" באנגלית, femicide, בשנת 1801 באנגליה.
בשנת 1848 הופיע המונח בלקסיקון משפטי, ולאחר מכן במילוני השפה.
עם זאת, לעיתים נדירות נעשה שימוש במונח.
המונח femicide נעשה פופולרי עם צמיחתה של התנועה הפמיניסטית בשנות השבעים.
סופרת בשם קרול אורלוק כתבה מספר מאמרים על רצח נשים, אך הם פורסמו רק בחוג מצומצם של פעילות התנועה.
המונח קיבל פרסום רב בכנס פמיניסטי בשנת 1976, בו אמרה דיאנה ראסל את הדברים הבאים:
גם לאחר הכנס המונח רווח רק בחוגי התנועה הפמיניסטית, ורק במאה ה-21 החלו להשתמש בו גם בספרות המדעית.
הבחנה בין רצח לרצח נשים
השימוש במונח "רצח נשים" הוא חלק מהשפה הפמיניסטית.
השימוש במונח לא נועד להשמיץ או למזער מקרי רצח של גברים, שהם כ-80% מכלל הקורבנות של מקרי רצח בעולם.
רצח נשים נבדל ממקרי רצח אחרים בכך שהוא לרוב מתרחש במסגרת משפחתית או זוגית.
חלק ממבקרי המונח מבכרים על פניו את המונח "ג'נדרסייד" (genderside), המתאר מקרי רצח על רקע מגדר באופן כללי, לאו דווקא רצח של נשים בידי גברים.
אך גם מונח זה שנוי במחלוקת, ונטען לגביו שהשימוש בו מנציח את המבנה הפטריארכלי של החברה.
קיימים סוגים רבים של רצח נשים.
מקרי הרצח הנפוצים ביותר של נשים, כ-35% מהמקרים בעולם, הם מקרים בהם אישה נרצחת על ידי בן זוג, או בן זוג לשעבר.
סוגים אחרים כוללים מקרי רצח של לסביות, רצח נשים על רקע גזעי, מקרים של רוצחים סדרתיים שרוצחים רק נשים, מקרי טבח של נשים, ורצח על רקע חילול "כבוד המשפחה".
כמו כן, רצח נשים יכול לכלול גם מקרי מוות כתוצאה מהשחתת איבר המין הנשי, מהדבקה מכוונת באיידס, ומביצוע הפלה מלאכותית לא בטוחה, במדינות בהן ההפלה מחוץ לחוק.
רצח על ידי בן זוג
בארצות הברית ב-45%-50% מהמקרים של רצח נשים, הרצח בוצע על ידי בן זוג בהווה או בעבר.
מדינות נוספות בהן שכיחים מקרים של רצח אישה על ידי בן זוג הן דרום אפריקה, ספרד והודו.
מחקר שבוצע בהודו גילה כי יש אלפי מקרים בכל שנה של רצח נשים בידי בן זוג, אך רק מקרים בודדים בהם גבר נרצח על ידי בת זוג.
ממצאים אלה מחזקים את הטענה לפיה מדובר ברצח מגדרי, ורצח על ידי בן זוג הוא בעצם מקרה נפוץ של רצח נשים.
על פי ז'קלין קמפבל, המניע הנפוץ במקרים כאלה הוא קנאה, שמאחוריה מסתתרים מאמצי הזכר לשלוט באישה ולראות בה כרכושו, על מנת לחזק את ההיררכיה הפטריארכלית.
במקרים רבים של רצח נשים במסגרת זוגית זוהו גורמי הסיכון הבאים:
הגבר איים ברצח או בהתאבדות אם האישה תבגוד בו או תעזוב אותו
נעשה שימוש מוגבר במשקאות אלכוהוליים או סמים על ידי אחד מבני הזוג
הצטברות מקרים בהם הגבר ניסה לשלוט בחירותה של האישה
הגבר מאלץ את האישה לקיים יחסי מין
האישה סבלה בעבר מהתעללות על ידי בן הזוג
האישה מנסה לעזוב את בן זוגה.
במקרים של רצח נשים בידי בן זוג בולט במיוחד השימוש בנשק.
בכשליש מהמקרים של רצח נשים נעשה שימוש בנשק חם.
ניתן לצמצם מקרים של רצח נשים באמצעות צווי הרחקה ומקלטים לנשים בסיכון.
במחקר שנעשה על ידי קארן ד' סטאוט נמצא כי במקומות שבהם קיימים מקלטים לנשים בסיכון ומרכזים לטיפול בנפגעות תקיפה מינית, שיעור רצח הנשים נמוך יותר מבאזורים אחרים.
רצח כמקרה קיצוני של אלימות נגד נשים
הסופרת הפמיניסטית דיאנה ראסל הייתה אחת הראשונות שחקרה את תופעת רצח הנשים.
על פי הגדרתה, רצח הוא מקרה קיצוני של אלימות נגד נשים, וכל מעשה אלימות נגד נשים המסתיים במות האישה הוא בעצם מקרה של רצח נשים.
בכל מקרה שבו אחד ממעשי האלימות הללו מסתיים במוות, הוא הופך לאירוע של רצח נשים."
מקרים של אונס, לדוגמה, הם אירועי אלימות נגד נשים, המסתיימים לעיתים ברצח הנאנסת, כהמשך למעשה האלימות שהוביל לאונס או לשם מניעת הפללתו של האנס.
לדוגמה, רצח תמר ברז בוצע לאחר ניסיון אונס כושל.
רצח נשים סדרתי מוגדר כ"רצח סדיסטי ומיני של נשים", ומכונה גם "טרור מיני." מקרים רבים של רצח סדרתי הם מקרים של רצח נשים שבוצעו בידי גברים כאמצעי להשיג סיפוק מיני או שליטה.
לפי נתוני ה-FBI, 70% מהקורבנות של רוצחים סדרתיים הם נשים, בעוד שהן מהוות רק 22% מהקורבנות במקרי הרצח הכלליים.
הקשר בין פורנוגרפיה לרוצחים סדרתיים אינו מוכח, אך מספר פמיניסטיות, בהן דיאנה ראסל וג'יין קאפוטי, טוענות כי קיים קשר כזה.
מספר רוצחים סדרתיים העידו כי הושפעו מסרטים המאדירים אלימות ורצח של נשים.
חלקם, למשל קנת' ביאנקי, צילמו את קורבנותיהם לפני הרצח האלים.
רצח נשים על רקע גזעי
בארצות הברית, מספר פמיניסטיות, בהן דיאנה ראסל וג'יל רדפורד, טענו שמקרים בהם נשים ממוצא אפרו-אמריקאי נרצחות אינם מקבלים תשומת לב מספקת מהקהילה המקומית, המשטרה, כלי התקשורת ומערכת המשפט.
חיזוק לטענה זו נמצא בדיווח על מקרי רצח של 12 נשים צעירות בבוסטון, בו נטען: "קיימת גזענות בסיקור בכלי התקשורת, שכמעט התעלמו בתחילה ממקרי הרצח, ובהמשך תיארו את הקורבנות בסטריאוטיפים גזעניים וסקסיסטיים כמו מבוקשים או זונות."
מקרי רצח של לסביות נקראים גם "רצח נשים הומופובי", ומקרים כאלה היו נפוצים בהיסטוריה.
ברומא העתיקה היה מותר להרוג אישה נשואה אם עסקה בפעילות מינית עם אישה אחרת.
בימי הביניים באירופה, פעילות לסבית הייתה אסורה, ולסביות נדונו למוות בשריפה.
בציד מכשפות במאה ה-15 , היותה של אישה לסבית הייתה אחת ה"הוכחות" הנפוצות להיותה מכשפה.
בימינו, לסביות איננה מחוץ לחוק, אולם מקרים של עינויים ורצח של לסביות מתרחשים בכל חלקי העולם, גם במדינות מפותחות.
מקרים רבים של עינויים ורצח של לסביות התרחשו בדרום אפריקה, בהם נשים לסביות עברו "אונס מתקן" - אונס שמטרתו "לתקן" את נטייתן המינית.
המקרה המפורסם ביותר הוא זה שבו נרצחה אודי סמליין בשנת 2008. מקרים דומים תועדו גם בזימבבואה, אקוודור ותאילנד.
רצח על חילול כבוד המשפחה הוא רצח של אישה על ידי בני משפחתה, עקב האמונה כי היא פגעה בכבוד המשפחה.
רצח מסוג זה נפוץ בעיקר בחברות מוסלמיות במזרח התיכון, אולם קיימים מקרי רצח על רקע זה גם במקומות אחרים בעולם.
רצח אישה על רקע חילול כבוד המשפחה מתבצע כיוון שקרובי משפחתה אינם מרוצים מהתנהגותה, למשל - תחושה של פגיעה בסמכות ההורים, או חשד בהתנהגות שאינה הולמת.
במקרים רבים הנשים מואשמות על ידי משפחתן בקיום יחסי מין אסורים לדעתם, כמו ניאוף של אישה נשואה, קשר מיני מחוץ לנישואין או נישואין עם בן דת אחרת.
בכל שנה נרצחות בעולם כ-60,000 נשים באירועי אלימות נגד נשים.
מקרי רצח נפוצים במיוחד בארצות אמריקה הלטינית ואפריקה, ובפרט במדינות אל סלוודור ודרום אפריקה.
אולם מקרי הרצח של נשים מהווה רק 21% מסך מקרי הרצח אף על פי שהנשים מהוות 51% מאוכלוסיית העולם.
בארצות הברית, רצח נשים הוא הגורם העיקרי למותן של נשים ממוצא אפרו-אמריקאי בגילאי 15 עד 24. סקירת הרקע של מקרי רצח נשים בארצות הברית זיהתה מספר גורמים משותפים, בהם רקע של אלימות נגד האישה, וזמינות כלי נשק.
מקרי רצח נשים היו נפוצים יותר בשכונות עוני ובשכונות בהן היה ניכור בין השכנים.
התנועה הפמיניסטית באמריקה הלטינית הייתה בין הראשונות שאימצו את המונח "רצח נשים" (בספרדית femicidio), במיוחד בהתייחסות לרציחות הנשים בסיודאד חוארס, מקסיקו, שהחלו בשנת 1993 ונמשכות עד היום.
מקרים רבים של רצח נשים אירעו באל סלוודור, קולומביה וגואטמלה.
ועדת האו"ם לזכויות אדם מצאה שממשלת גואטמלה נכשלה באכיפת חוקים להגנה על נשים מפני רצח.
בשנים 2013–2017 נערך פרויקט גדול של COST כדי להילחם בתופעת רצח נשים באירופה.
החל משנות ה-2000 היו למעלה מ-20 מקרים של רצח נשים מדי שנה בישראל.
23% נרצחו בכלי ירייה מכל הסוגים, כאשר בנשק ברישוי פרטי נרצחו 10 נשים (2.60%), 26 נשים (6.8%) נרצחו באמצעות נשק ארגוני (המוחזק ברישיון על ידי אנשי צבא, משטרה וחברות אבטחה) והשאר בנשק בלתי חוקי.
שאר 77% מהנרצחות נרצחו באמצעים שונים שאינם כלי הירייה.
בקרב מהגרים, הכלי הנפוץ לרצח הוא סכין.
בשנת 2019 נרצחו 17 נשים על רקע פלילי, מהם 5 על ידי בני זוגם.
בין השנים 2005–2008 שיעור רצח הנשים בקרב יוצאות אתיופיה היווה כמעט שליש מכל רציחות הנשים בישראל, כולל במגזר הערבי.
כיום, שיעור זה ירד ובאוכלוסייה הערבית יש את שיעור הרציחות הגבוה ביותר, רציחות על רקע "כבוד המשפחה", ביחס למספרם באוכלוסייה הכללית.
לפי נתוני המשרד לביטחון הפנים, משנת 2008 חלה עלייה ניכרת במספר מקרי רצח של נשים בעקבות גירושים, והדבר נפוץ יותר בקרב נשים מוסלמיות ודרוזיות.
שיעור מקרי רצח נשים הוא הגבוה ביותר בקרב בנות 18 עד 24. כ-10% מכל הרציחות בישראל הן בקרב נשים מעל גיל 60.
בשנת 2019, בעקבות רצח מיכל סלה, הוקם "פורום מיכל סלה" הפועל למען נשים הסובלות מאלימות של בני זוגן או נמצאות בסיכון.
מקרים של רצח נשים בישראל מתרחשים יותר בקרב ערביי ישראל, באופן יחסי, מאשר בשאר חלקי החברה.
לפי נתוני משרד הרווחה, 42% מהנשים שנרצחו בשנת 2014 הן מהמגזר הערבי.
רצח מרגריטה לאוטין התרחש ב-28 ביולי 2008 בחוף בבת ים, ובו לאוטין, שהייתה בת 31 מיהוד, בילתה בחוף הים יחד עם בעלה אלכס ושני ילדיה, ונרצחה במהלך ניסיון חיסול כושל של העבריין רמי אמירה.
רונן בן עדי ואדם נוסף הגיעו לקרבת חוף טובגו בבת ים ופתחו בירי מאקדחיהם לעבר קבוצת אנשים שישבו בחוף, שחלקם משתייכים לארגון הפשע של יצחק אברג'יל.
שניים מתוך הקבוצה החלו להימלט וכאשר חלפו בסמוך למשפחת לאוטין שהייתה בחוף מרגריטה נורתה ונרצחה.
שני ה"חיילים" בארגונו של אברג'יל שאליהם כוון הירי, בהם רמי אמירה, נעצרו והועברו לחקירה.
רונן בן עדי נמלט מהחוף, עלה על קטנוע גנוב שהחנה שם מראש, ונסע בו ברחובות בת ים עד למקום מפגש שקבע מראש עם שמעון סבח, שם נטש את הקטנוע, עלה על מכוניתו של סבח שהמתין לו, ושניהם המשיכו בנסיעה עד שנעצרו גם כן על ידי המשטרה.
כשבועיים לאחר הרצח דנה בו ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, בנוכחות קרוביה של מרגריטה לאוטין.
בישיבה תיאר קובי זריהן, ראש זרוע חשיפה ביאחב"ל, את פעילות השוטרים שהיו באזור בעת הרצח:
במסגרת חקירת הרצח נעצר אברג'יל.
רונן בן עדי ושמעון סבח הועמדו לדין.
במשפטם העיד גם בעלה של מרגריטה לאוטין, אלכס לאוטין, שתיאר:
הנאשמים והפרקליטות הגיעו להסדר טיעון שבמסגרתו הורשע בן עדי ברצח ובקשירת קשר לביצוע פשע וסבח הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע ובסיוע לאחר מעשה.
בן עדי נידון למאסר עולם וסבח נידון למאסר בפועל בן 7 שנים ומאסר על תנאי של 18 חודשים למשך שלוש שנים.
בנוסף קבע בית המשפט כי הם ישלמו פיצוי של 350 אלף ש"ח לילדיה של מרגריטה לאוטין.
בגזר הדין ציין בית המשפט כי "מעטים המקרים בהם נתקלנו שבמסגרת הסדר טיעון מודה נאשם בחמורה שבעבירות בספר החוקים, שהעונש הקצוב לצידה הוא עונש מנדטורי של מאסר עולם".
ב-2013 הגישה משפחת לאוטין תביעה נגד המשרד לביטחון הפנים ועיריית בת ים בטענה לרשלנות.
לטענת המשפחה בעת הרצח היו בחוף שוטרים רבים שעקבו אחר יעד החיסול, וגם מאבטחים של העירייה אשר יכלו למנוע את הרצח.
לאחר דיונים אחדים בתביעה קבע בית המשפט כי "ניתן היה להתרשם כי המשטרה לא התרשלה במהלך האירועים שקדמו לאירוע הרצח, ואף פעלה היטב גם במהלך האירוע כך שהרוצח והמסייע נתפסו והועמדו לדין", ובעקבות המלצת בית המשפט ב-2017 משכה המשפחה את התביעה.
סלינה קינטנייה-פרס הייתה זמרת-יוצרת לטינית מהמובילות בעולם, שזכתה בתהילה בין-לאומית הן בזכות חברותה בלהקת סלינה ולוס דינוס והן בזכות קריירת הסולו שלה, שבמסגרתה הוציאה שירים בספרדית ובאנגלית.
אביה, אברהם קינטנייה ג'וניור, ששימש כמנהלה, מינה את יולנדה סלדיבר (שלימים תתנקש בחייה) לנשיאת מועדון המעריצים שלה בשנת 1991, לאחר שהפצירה שוב ושוב שיאשרו לה להקים מועדון כזה.
העובדים, מעצבת האופנה ובת דודתה של סלינה החלו להתלונן על סגנון הניהול הבעייתי של סלדיבר.
בינואר 1995 החל קינטנייה ג'וניור לקבל שיחות טלפון ומכתבים ממעריצים זועמים, שטענו כי אף על פי ששילמו דמי חברות במועדון המעריצים, לא קיבלו דבר בתמורה.
הוא חקר את תלונותיהם, ומצא ראיות לכך שסלדיבר מעלה בכספי מועדון המעריצים והבוטיקים של סלינה באמצעות המחאות מזויפות, בסך כולל של כ-60,000 דולרים.
לאחר שמשפחת קינטנייה התעמתה איתה, קנתה סלדיבר אקדח, פיתתה את סלינה להגיע למוטל שבו שהתה, וירתה בה בגבה.
חרף מאמצי הרופאים להצילה, נקבע מותה של סלינה כתוצאה מאובדן דם.
זהו אחד ממקרי הרצח המוכרים ביותר בכל הזמנים.
הקהילה הלטינית הושפעה עמוקות ממקרה הרצח, ורבים נסעו אלפי קילומטרים כדי לבקר בביתה, בבוטיקים ובזירת הפשע, והתפללו לעילוי נשמתה בכנסיות.
רשתות הטלוויזיה הגדולות בארצות הברית קטעו את תוכניותיהן הקבועות כדי לדווח על הרצח בזמן אמת.
תגובות הציבור למותה של סלינה הושוו לאלה שבאו בעקבות מותם של ג'ון לנון, קורט קוביין וג'ון פ.
ב-12 באפריל 1995 (כשבועיים לאחר מותה) הכריז מושל טקסס באותה עת, ג'ורג' ווקר בוש, על "יום סלינה": אירוע רשמי של המדינה, שחל בסמוך ליום הולדתה.
החלטה זו גררה ביקורת ציבורית, מכיוון ש"יום סלינה" חפף באותה שנה את חג הפסחא.
בעת מותה של סלינה, מוזיקת הטחאנו הייתה אחת מתת-הסוגות הפופולריות ביותר בעולם המוזיקה הלטינית בארצות הברית.
היא כונתה "מלכת מוזיקת הטחאנו" והפכה לאמן הלטיני הראשון והיחיד בהיסטוריה, שהצליח לכבוש עם אלבום (Dreaming of You משנת 1995) את פסגת מצעד הבילבורד 200. מספר שנים לאחר הירצחה, דעכה הפופולריות של מוזיקת הטאחנו.
במהלך משפטה של סלדיבר (שכונה "משפט המאה" ו"המשפט החשוב ביותר עבור הקהילה הלטינית"), אמרה כי ירתה בטעות בסלינה בעת שניסתה להתאבד.
סלדיבר נמצאה אשמה ברצח ונגזר עליה מאסר עולם.
בשנת 1997 יצא לאקרנים הסרט "סלינה", המתאר את סיפור חייה, בכיכובה של ג'ניפר לופז.
סלינה נולדה ב-16 באפריל 1971 בלייק ג'קסון, טקסס, לאברהם קינטנייה ג'וניור, מוזיקאי לשעבר ולמרצ'לה אופליה קינטנייה.
הוא צירף את ילדיו ללהקת סלינה ולוס דינוס, שכללה את קינטנייה השלישי על הבס, סוזט קינטנייה על התופים, וסלינה כסולנית.
הפופולריות של סלינה כזמרת גברה לאחר שזכתה בפרס מוזיקת הטחאנו בקטגוריית "סולנית השנה" בשנת 1987. בעקבות כך, הוצע לה חוזה הקלטות גדול עם חברת התקליטים קפיטול EMI לטין בשנת 1989.
יולנדה סלדיבר הפכה לחובבת מוזיקת טחאנו באמצע שנות השמונים.
באמצע 1991 נכחה סלדיבר עם אחייניתה באחת מהופעותיה של סלינה בסן אנטוניו, טקסס.
היא הפכה לחובבת נלהבת של סלינה והעריצה את הנוכחות הבימתית שלה.
היא חיבבה במיוחד את השיר "Baila Esta Cumbia".
יממה לאחר מכן, חיפשה סלדיבר ללא הצלחה דוכנים שמכרו מזכרות מאותה ההופעה.
בהמשך, חשבה על רעיון: להקים מועדון מעריצים של סלינה באזור סן אנטוניו כדי לקדם אותה.
לדברי קינטנייה ג'וניור, סלדיבר ניסתה ליצור איתו קשר והשאירה לו חמש עשרה הודעות (לטענתה, השאירה רק שלוש).
סלדיבר הפכה למייסדת ולנשיאה בפועל של מועדון המעריצים סלינה בסן אנטוניו ביוני 1991. כנשיאה, היא הייתה אחראית על מוצריה של סלינה ואספה 22 דולרים מחברי המועדון כדי לקדם אותה ואת המוצרים כאחד.
סוזט הייתה איש הקשר בין סלדיבר למשפחת קינטנייה; סלדיבר לא פגשה את סלינה עד דצמבר 1991. השתיים הפכו לחברות קרובות ומשפחת קינטנייה סמכה עליה.
בשנת 1994, סלדיבר צירפה למעלה מ-8,000 מעריצים חדשים למועדון.
על פי כתבת החדשות מריה סלסטה ארראס, סלדיבר הפכה ל"עוזרת היעילה ביותר שהייתה לזמרת".
ארראס כתבה שאנשים שמו לב כמה סלדיבר הייתה להוטה להרשים את סלינה ועשתה כל מה שהיא אמרה לה לעשות.
אדם אחד אמר לארראס, "אם סלינה הייתה אומרת 'לקפוץ!', [סלדיבר] הייתה קופצת שלוש פעמים".
סלדיבר ויתרה על הקריירה שלה כאחות מוסמכת בבית חולים עם חולי סרטן סופני ומחלות הקשורות למערכת הנשימה.
היא החליטה להשקיע את כל זמנה בניהול מועדון המעריצים של סלינה, אף על פי ששכרה היה נמוך בהרבה מזה שהיה בעת שעבדה כאחות.
בשנת 1994 פתחה סלינה שני בוטיקים בשם בקורפוס כריסטי ובסן אנטוניו; היו בהם מכוני יופי פנימיים.
קינטנייה ג'וניור חשב שסלדיבר היא מועמדת פוטנציאלית לניהול הבוטיקים.
הוא האמין שהיא הבחירה הטובה ביותר בגלל ההצלחה שלה בניהול מועדון המעריצים של סלינה.
לבסוף, המשפחה הסכימה; בינואר 1994 הפכה סלדיבר למנהלת הבוטיקים.
בספטמבר 1994 החתימה סלינה את סלדיבר כסוכנת הרשמית שלה בסן אנטוניו.
לאחר שהפכה למנהלת הבוטיקים, עברה סלדיבר מדרום סן אנטוניו לקורפוס כריסטי, כדי להיות קרובה יותר לסלינה.
בריאיון ל-Primer Impacto בשנת 1995 אמר קינטנייה ג'וניור כי הוא "לא תמיד נתן אמון בסלדיבר", אם כי המשפחה עצמה מעולם לא מצאה דבר מוזר בהתנהגותה.
סלדיבר הייתה מורשית לחתום על המחאות והייתה לה גישה לחשבונות הבנק הקשורים למועדון המעריצים ולבוטיקים של סלינה.
סלינה נתנה לסלדיבר את כרטיס האמריקן אקספרס שלה לצורך ניהול החברה.
עם זאת, סלדיבר השתמשה בו כדי לשכור מכוניות לינקולן טאון-קאר, לשהות במסעדות יוקרתיות ולקנות שני טלפונים סלולריים.
צוות הבוטיקים התלונן על כך שסלדיבר הייתה "נחמדה" כשסלינה הייתה בסביבה, אך כשלא הייתה בסביבה, התייחסה אליהם בצורה מזלזלת ולא ראויה.
בהמשך, התגלה כי בחשבונות הבנק של החברה לא היה מספיק כסף כדי לשלם חשבונות.
הצוותים בשני הבוטיקים צומצמו משלושים ושמונה עובדים לארבעה עשר עובדים, היות שסלדיבר פיטרה את אלה שלא חיבבה.
העובדים שנותרו החלו להתלונן בפני סלינה על סלדיבר, אך זו לא האמינה שחברתה תפגע בה או בעסקיה.
על פי הדיווחים העובדים אמרו לסלינה כי סלדיבר היא "דו פרצופית ולא יציבה".
לאחר מכן, יצרו העובדים קשר עם קינטנייה ג'וניור, שהזהיר את סלינה כי סלדיבר עשויה להיות אדם מסוכן, אך זו לא האמינה שסלדיבר תפגע בה.
בינואר 1995, דברה רמירז, בת דודה של סלינה, נשכרה לעבוד בבוטיקים ולעזור לה להרחיב את העסקים למקסיקו.
רמירז עזבה תוך שבוע ואמרה לסלדיבר שהיא לא מרוצה מהצוות.
רמירז מצאה כי חסרות קבלות של חפצים ופריטים שנמכרו.
סלדיבר אמרה לה "לדאוג לעניינים שלה" וכי זה לא מתפקידה להתערב בנושא.
סלדיבר התעמתה לעיתים קרובות עם מרטין גומז, מעצב האופנה של סלינה, שהתלונן כי סלדיבר מנהלת את ענייניה של סלינה בצורה לא נכונה.
האיבה ביניהם הגיעה לשיאה במהלך תצוגות האופנה של סלינה; גומז האשים את סלדיבר בפגיעה ובהשמדת כמה מעיצוביו וטען שהיא לא שילמה חשבונות.
בין סוף 1994 לתחילת 1995 נסעה סלדיבר לעיתים קרובות למונטריי שבמקסיקו כדי לזרז את תהליך פתיחת הבוטיק החדש של סלינה.
כאשר ביקרה סלדיבר במפעל במקסיקו, היא איימה על התופרות והציבה בפניהן אולטימטום; או שהן תעמודנה לצידה או שהן תפוטרנה.
מערכת היחסים של סלינה וסלדיבר
סלדיבר קיבלה חיבה רבה מסלינה, שהתייחסה אליה כאל חברתה.
חדרה היה מכוסה בכרזות ותמונות של סלינה, תוך שבחדר האורחים שלה הוצגו סרטונים שלה.
במהלך ריאיון עם סלדיבר בשנת 1995, כתבים מ-The Dallas Morning News אמרו כי מסירותה לסלינה גבלה באובססיה.
סלדיבר אמרה לעובדי הבוטיקים שהיא רוצה להיות "כמו סלינה".
לדברי עובדת לשעבר באחד הבוטיקים שנשארה בעילום שם, סלדיבר הייתה "רכושנית" ביחסיה עם סלינה וניסתה להרחיק אותה מהעובדים האחרים.
העובדת האמינה שמטרתה של סלדיבר הייתה "לקבל יותר שליטה על העובדים ועל סלינה".
סלדיבר אמרה כי הסיבה שהרחיקה את העובדים מסלינה הייתה "להגן" עליה מפני הבעיות של הבוטיקים.
לצד האחריות על ניהול הבוטיקים, סלדיבר ליוותה את סלינה בהופעות וטיולים והיו לה את המפתחות לביתה של הזמרת.
כאשר סלדיבר הפכה למקורבת עסקית, היחסים ביניהן החלו להידרדר.
בספטמבר 1994 פגשה סלינה את ריקרדו מרטינז, רופא שהתגורר במונטריי שבמקסיקו.
סלינה רצתה להרחיב את מספר הבוטיקים על ידי פתיחת סניף נוסף במונטריי.
מרטינז אמר כי יש לו קשרים במקסיקו שיכולים לעזור לה להרחיב את עסקיה.
לבסוף, הפך ליועץ העסקי שלה, אם כי משפחתה אמרה שהוא היה "רק מעריץ שלה שהצטלם איתה בכמה תמונות".
סלדיבר קנאה בתלותה של סלינה במרטינז.
סלינה החלה לבקר במונטריי בתדירות גבוהה יותר, לעיתים קרובות בתחפושת, על מנת שלא יזהו אותה.
סבסטיאן ד'סילבה, עוזרו של מרטינז, היה אוסף את סלינה בשדה התעופה; לדבריו, הוא אסף אותה כשהיא חבשה פאות והשתמשה בשמו של בעלה (כריס פרס), כדי שאחרים לא יוכלו לזהות אותה.
לדברי מרטינז, הוא הלווה לה כמה אלפי דולרים מכיוון שהיה חסר לה מזומן.
החל מינואר 1995, קינטנייה ג'וניור החל לקבל שיחות טלפון ומכתבים ממעריצים זועמים שטענו כי שילמו את דמי ההרשמה שלהם למועדון המעריצים, אך לא קיבלו את המזכרות והמתנות שהובטחו בתמורה.
בינתיים, בשני הבוטיקים של סלינה בסן אנטוניו ובקורפוס כריסטי, העובדים שמו לב לשטף של חשבונות שלא שולמו או שהמועד לפרעונם כבר עבר, ללא הסבר מצידה של סלדיבר.
לאחר חקירתו, קינטנייה ג'וניור גילה כי סלדיבר מעלה ביותר מ-60,000 דולרים באמצעות המחאות מזויפות.
אחיה של סלדיבר, ארמנדו סלדיבר, יצר לכאורה קשר עם גומז ו"המציא סיפור" לפיו סלדיבר גנבה כספים ממועדון המעריצים.
גומז יצר קשר עם אחד הדודים של סלינה בטלפון ולבסוף השמועה הגיעה לאוזניו של אביה, קינטנייה ג'וניור.
ארמנדו אמר שהוא כעס על סלדיבר אך לא רצה שהסיבה תפורסם ברבים; מאוחר יותר הוא אמר שהוא מרגיש אשם על שהתחיל את השמועה.
הוא התראיין ב-Primer Impacto, אך העיתונאים טענו כי דבריו אינם הגיוניים.
קינטנייה ג'וניור ערך פגישה ב-9 במרץ 1995, עם סלינה וסוזט קינטנייה בקיו-פרודקשנס כדי להתעמת עם סלדיבר.
קינטנייה ג'וניור הציג לסלדיבר עדויות הנוגעות למעילה שלה בכספים.
לדבריו, סלדיבר בהתה בו מבלי לענות על אף אחת משאלותיו.
הוא ציין כי היא לא הכחישה את ההאשמות או דיברה במהלך הפגישה, אלא הייתה "פשוט קרירה כמו קרח".
כמו כן, הוא אמר לה שהוא יערב שוטרים אם היא לא תביא ראיות שמפריכות את האשמותיו.
כשקינטנייה ג'וניור שאל אותה מדוע המעריצים לא מקבלים את המזכרות והמתנות שהובטחו להם, אמרה כי אותם המעריצים ניסו להשיג את הפריטים בחינם.
קינטנייה ג'וניור גילה כי סלדיבר פתחה את חשבון הבנק של מועדון המעריצים בשם אחותה, מריה אלידה.
כשנשאלה מדוע עשתה זאת, ענתה כי הבנק לא אישר לה לפתוח חשבון על שמה וציינה כי היא לא ידעה את הסיבה לכך.
סלדיבר עזבה את הפגישה בפתאומיות.
בתגובה, קינטנייה ג'וניור אסר עליה ליצור קשר עם סלינה.
עם זאת, סלינה לא רצתה לסיים את החברות ביניהן; היא הרגישה שסלדיבר חיונית להצלחת הבוטיקים שלה במקסיקו.
בנוסף, היא רצתה לשמור עמה על קשר היות שהיו לה רישומי בנק, דוחות ורישומים פיננסיים הדרושים לצורכי מס.
לאחר הפגישה, המשיכה סלדיבר לקבל משכורת מהחברה, אך פיטוריה הושהו רק עד שיושבו המסמכים הפיננסים שבידיה.
ב-25 במרץ סיפרה סלינה לסוזט כי היא מתכננת לפטר את סלדיבר "בקרוב".
לאחר הפגישה, גילה קינטנייה ג'וניור כי ההמחאות שנחתמו במסגרת מועדון המעריצים של סלינה, היו חתומים בשמה של מריה אלידה, בכתב יד זהה לזה של סלדיבר.
הוא הגיע למסקנה כי סלדיבר כתבה המחאות מזויפות תוך שימוש בשמה של אחותה ואז פדתה אותם ושמרה על הכספים.
כשקינטנייה ג'וניור ניסה לאחזר את דוחות הבנק של מועדון המעריצים, הוא גילה שהם "נעלמו".
הוא מצא מכתב בכתב ידה של סלדיבר לפיו מריה אלידה נאלצה לסגור את חשבון הבנק בגלל בעיה גדולה.
על פי המכתב, חברה במועדון המעריצים בשם איבון פראלס, נשלחה לבנק להפקיד 3,000 דולרים אך פראלס לא הפקידה את הכסף ולא נמצאה.
במכתב נאמר כי מריה אלידה גילתה את הדברים "מאוחר מדי" וכי פראלס והכסף נעלמו.
קינטנייה ג'וניור, תהה איך ייתכן שסלדיבר לא נתנה אמון בגזבר מועדון המעריצים, אך סמכה על זרה מוחלטת שתפקיד 3,000 דולרים.
הוא אמר לסלדיבר "לספר את השקר הזה למישהו אחר".
הוא הגיע למסקנה שפראלס לא קיימת באמת, מכיוון שאף אחד מעובדי מועדון המעריצים לא פגש אותה מעולם.
ניסיונות כושלים לרצוח את סלינה
יום לאחר שנאסר על סלדיבר ליצור קשר עם סלינה, קינטנייה ג'וניור נסע לקיו-פרודקשנס ואמר לה שהיא כבר לא רצויה שם.
באותו היום, סלינה וסלדיבר התווכחו טלפונית; סלינה ניתקה ואמרה לבעלה שהיא כבר לא יכולה לסמוך על סלדיבר.
השניים לא היו מרוצים מההסברים של סלדיבר בנוגע לכספים שנעלמו.
לדברי קינטנייה ג'וניור היו ארבעה ניסיונות לרצוח את סלינה.
סלינה הסירה את שמה של סלדיבר מחשבון הבנק של הבוטיקים ב-10 במרץ 1995; ואיירין הררה החליפה אותה כנשיאת מועדון המעריצים.
למחרת, רכשה סלדיבר אקדח בחנות הנשק והמטווח "A Place to Shoot", שבסן אנטוניו.
היא קנתה אקדח תופי 0.38 קליבר דגם 85 וקליעי הולופוינט; הכדורים נועדו לגרום לפציעות נרחבות יותר מכדורים רגילים.
סלדיבר אמרה למוכרת שהיא אחות מוסמכת שזקוקה לאקדח כאמצעי הגנה בעבודתה, משום שאחד מבני המשפחה של מטופליה איים עליה.
ב-13 במרץ פנתה סלדיבר לעורך דינה והצהירה על התפטרותה; קינטנייה ג'וניור סבר כי מדובר בדרך להשגת אליבי.
באותו היום נסעה סלדיבר לקורפוס כריסטי ושהתה במוטל "החול והים".
סלינה שהתה באותה העת במיאמי, פלורידה.
קינטנייה ג'וניור האמין שזה היה הניסיון הראשון להרוג את סלינה.
כאשר סלינה הגיעה לקורפוס כריסטי ב-14 במרץ, סלדיבר יצרה איתה קשר כדי לקבוע פגישה.
סלדיבר אמרה לסלינה שיש יותר מדי אנשים וביקשה לפגוש אותה בחניון במרחק של 40 קילומטרים מקורפוס כריסטי.
עם הגעתה, אמרה סלינה לסלדיבר שהיא יכולה להישאר אחראית על ענייניה העסקיים במקסיקו.
לדברי קינטנייה ג'וניור, סלינה רצתה להמשיך להעסיק את סלדיבר עד שתמצא מחליפה מתאימה.
סלדיבר הראתה לסלינה את האקדח שקנתה וזו אמרה לה בתגובה "להיפטר מזה" ואמרה שהיא תגן עליה מאביה.
קינטנייה ג'וניור טען שעקב כך שסלינה הרגיעה את סלדיבר, זו החליטה שלא לרצוח אותה באותה הפגישה.
למחרת, החזירה סלדיבר את האקדח לחנות, בטענה שאביה הביא לה אקדח בקוטר 22. ב-26 במרץ גנבה סלדיבר דגימות של בשמים ודוחות בנק נוספים מהבוטיק במקסיקו.
סלדיבר ליוותה את סלינה בטיול בטנסי בזמן שזו סיימה להקליט שיר לאלבום הקרוסאובר שלה.
סלינה אמרה לסלדיבר כי חסרים כמה דוחות בנק וביקשה ממנה להחזיר אותם מיד עם חזרתן לטקסס.
סלדיבר רכשה מחדש את האקדח ב-27 במרץ וביקשה מסלינה לפגוש אותה לבדה באחד מחדרי המוטלים; זה היה הניסיון השני שלה לרצוח אותה.
הידיעה על הגעתה של סלינה התפשטה ועד מהרה היא נסוגה עקב התקהלות מעריציה.
קינטנייה ג'וניור האמין שמעריציה הצילו אותה באותו היום ואמר כי היו "יותר מדי עדים לביצוע הרצח".
לדבריו, הניסיון השלישי להרוג את סלינה היה במהלך נסיעתה של סלדיבר למונטריי בשבוע האחרון של מרץ.
מרטינז קיבל שיחות טלפון מסלדיבר, תוך שהיה ניתן לשמוע אותה בוכה עקב כך שטענה שאנסו אותה ב-29 במרץ.
מרטינז טען כי במהלך השיחות עמה, היה נשמע כאילו מישהו מנסה לחטוף ממנה את הטלפון הסלולרי.
הוא שלח עובד לחדר המוטל שלה כדי לחקור את העניין; העובד גילה שזו עזבה את חדר המוטל כמה דקות קודם לכן.
ב-30 במרץ חזרה סלדיבר מטיולה במונטריי ושהתה במוטל "דייס אין".
היא יצרה קשר עם סלינה ואמרה לה שנאנסה.
לפי קינטנייה ג'וניור, זו הייתה ההודעה האחרונה שקיבלו מסלדיבר; הוא האמין שטענה זו היא האליבי החדש שלה.
סלדיבר ביקשה מסלינה לבקר אותה בחדר המוטל שלה כשהיא לבדה, אולם בעלה, כריס פרס, ליווה אותה.
לדברי פרס, הוא המתין במשאית שלו בעת שסלינה הלכה לבדה לחדר המוטל של סלדיבר.
כשפרס וסלינה נסעו חזרה לביתם, סלינה שמה לב שסלדיבר לא מסרה לה את דפי הבנק הנכונים להם היא זקוקה.
סלדיבר ניסתה ליצור קשר עם סלינה דרך הזימונית שלה; היא הפצירה בה שתיקח אותה לבית החולים באותו הלילה.
פרס אמר לסלינה שזה "מאוחר מדי" ולא רצה שהיא תצא לכיוונה לבד.
ללא ידיעתו של פרס, הסכימה סלינה לפגוש את סלדיבר למחרת בבוקר.
ב-30 במרץ 1995, סלינה יצרה קשר עם לאונרד וונג בנוגע לדגימות הבשמים שהכין עבורה.
לדברי וונג, סלינה אמרה לו שהיא תפגוש את סלדיבר למחרת בבוקר כדי לאסוף את הדגימות שנגנבו ממנה.
באותו היום היא אמרה לעובדת אחרת בבוטיק שהיא מצפה לפטר את סלדיבר.
העובדת עקבה אחריה לביתה באותו הלילה, משום שהיא חשה דאגה לאחר הדיון שלהן על סלדיבר.
במוטל, סיפרה לה סלדיבר כי היא נאנסה במקסיקו.
הצוות הרפואי הבחין בסלינה הכועסת, לה סלדיבר סיפרה שדיממה "הרבה יותר", יום קודם לכן.
האחות קרלה אנתוני, הודיעה לה שהיא צריכה לנסוע לסן אנטוניו כדי לבצע בדיקה גינקולוגית מכיוון שלטענתה, "סלדיבר הייתה תושבת סן אנטוניו, בית החולים היה בקורפוס כריסטי והאונס התרחש מחוץ למדינה".
כשנסעו חזרה למוטל, אמרה סלינה לסלדיבר שטוב יהיה אם הן תישארנה בנפרד זמן מה כדי להימנע מתגובתו של אביה.
לדברי מרטינז, סלינה ניסתה ליצור איתו קשר באותו הבוקר, אך הוא לא היה יכול לדבר מכיוון שביצע ניתוח.
בשעה 10:00 לפנות בוקר, אביה יצר קשר עם פרס כדי לאתר אותה, היות שהיא הייתה אמורה להקליט שיר חדש באותו הבוקר ולא הגיעה לאולפן ההקלטות.
פרס התקשר אליה והזכיר לה שהיא צריכה להקליט שיר חדש.
היא אמרה לו ששכחה את זה והיא כרגע "מטפלת בעניין אחרון" והוסיפה שהיא תגיע במהירות.
זו הייתה שיחת הטלפון האחרונה שקיימה והייתה הפעם האחרונה שפרס שוחח עם אשתו.
סלינה אמרה לסלדיבר שאי אפשר לסמוך עליה יותר, ודרשה ממנה להחזיר את דוחות הבנק.
לאחר מכן, הטיחה את תיקה של סלדיבר ברצפה.
מתוך התיק נפלו דוחות הבנק והאקדח.
בשעה 11:48 כיוונה אותו סלדיבר לעבר סלינה.
טרינידד אספינוזה, איש התחזוקה של המוטל, דיווח כי שמע "פיצוץ חזק", שאותו הוא השווה למנוע לא תקין של רכב.
סלינה התמוטטה על הרצפה בשעה 11:49 בבוקר כשמנכ"לית המלון ברברה שולץ צלצלה לשירותי החירום.
נאמר כי: "היא נפצעה אנושות [ונחרדה] כשזיהתה את סלדיבר, לאחר שאמרה את מילותיה האחרונות יולנדה...
שאונה וילה ומנהל המכירות של המוטל רובן דליאון, ניסו לעצור את זרימת הדם.
אמבולנס הגיע למקום תוך דקה אחת ו-55 שניות.
הפרמדיקים קרעו את הסוודר הירוק שלה והניחו גאזת וזלין על הפצע, במטרה לעצור את הדימום.
פעימות הלב שלה האטו, דבר שהוביל אותם לבצע פעולות החייאה כדי לשמור על זרימת הדם שלה.
בהמשך, הגיע הפרמדיק ריצ'רד פרדריקסון שאמר כי "היה מאוחר מדי"; כשהגיע ללובי, הוא מצא "בריכת דם סמיכה מצווארה ועד ברכיה ומסביב לשני צידי גופה".
הוא לא הצליח לאתר דופק; כשהניח את אצבעותיו על צווארה, הוא חש רק בהתכווצויות שרירים.
פרמדיק נוסף ניסה להכניס עירוי לורידים של סלינה, אך הם קרסו בגלל איבוד הדם הרב ולחץ הדם הנמוך, מה שהפך את המשימה לקשה ביותר עד לבלתי אפשרית.
המשטרה המקומית סגרה את כל המקום ועצרה את הפעילות.
כשהפרמדיקים העבירו את סלינה לבית החולים קורפוס כריסטי בשעה 12:00, אישוניה היו מקובעים ומורחבים ולא היו עדויות לתפקוד נוירולוגי, לא היו לה סימנים חיוניים, והם נאלצו להכריז על מוות מוחי.
הרופאים הצליחו לקבוע "פעימות לב לא יציבות", מספיק זמן כדי להעביר אותה לחדר הטראומה.
הם החלו לבצע עירויי דם בניסיון ליצור מחדש את זרימת הדם לאחר שפתחו את בית החזה שלה וגילו דימום פנימי מסיבי.
לאחר מכן, הרחיבו את פתח חזה, הכניסו סמים פסיכואקטיביים לליבה והפעילו לחץ על פצעיה.
ד"ר לואי אלקינס, כירורג לב, הגיע לבית החולים ואמר כי הוא ראה שהרופאים עשו "מאמצים רבים" כדי להחיות אותה.
הוא תיאר אותה כ"מלאת חבורות" וטען ש"כל רקמת התאים הצדדית של החזה הימני שלה נקרעה".
לאחר מכן, החלו לעסות את לבה היות שהוא הפסיק לפעום.
אלקינס דיווח כי כל המאמצים שעשו היו חסרי תכלית ואמר שאם הוא היה הרופא שקיבל אותה ראשון, הוא לא היה מבצע שום דבר.
עם זאת, הוא חש "מחויב להמשיך" לאחר שאחד מהרופאים בחדר המיון קיבל את ההחלטה להחיות אותה בכל מחיר.
אלקינס אמר כי "עורק בגודל עיפרון המוביל מהלב נחתך לשניים על ידי הכדור" וכי "שש יחידות דם מהעירוי נשפכו ממערכת הדם שלה".
לאחר שהפסיקה לנשום בכוחות עצמה, חיברו לה צינור הנשמה.
לאחר 50 דקות, הרופאים הבינו שהנזקים אינם ניתנים לתיקון.
מותה של סלינה קינטנייה-פרס נקבע בשעה 13:05 בגיל 23, 16 ימים לפני יום הולדתה ה-24, מאובדן דם ודום לב.
במהלך השעה השלישית שלאחר הירי, בוצעה נתיחה שלאחר המוות, עקב הלחץ שהפעילה התקשורת על הרופאים.
בנתיחה נקבע כי הקליע חדר לגב הימני העליון של סלינה, בסמוך לשכמה, עבר דרך חלל בית החזה שלה, ניתק את העורק הימני התת-בריחי ויצא מהחזה העליון הימני שלה.
עוד נקבע כי תוך דקות ספורות איבדה סלינה כמות דם רצינית, מה שהוביל אותה למוות מהיר.
בנוסף, נקבע במהלך הנתיחה שאם הקליע היה גבוה או נמוך יותר במילימטר אחד, הפצע היה פחות קשה וסיכוייה לחיות היו גבוהים יותר.
לאחר הירי נכנסה סלדיבר לטנדר ה-GMC האדום שלה וניסתה לעזוב את חניון המוטל.
עובדת המוטל רוסריו גרזה ראתה את סלדיבר יוצאת מחדרה כשהיא עטופה במגבת.
מאוחר יותר, חשבו עובדי המוטל והשוטרים שהיא הולכת לקיו-פרודקשנס כדי לירות בקינטנייה ג'וניור ואנשים נוספים שחיכו שם לסלינה.
עם זאת, שוטר הבחין בה ועצר את רכבה.
הוא יצא מרכבו, שלף את אקדחו והורה לה לצאת מהטנדר.
היא לא צייתה להוראה והמשיכה לנסוע עד שהטנדר שלה נחסם על ידי ניידת המשטרה.
היא אחזה באקדחה, כיוונה אותו אל הרקה הימנית שלה ואיימה להתאבד.
בסמוך לכך, עורבו ה-SWAT וה-FBI.
המוזיקולוג הימילצ'ה נובאס טען שהאירוע הזכיר את האירוע של או.
לארי יאנג ואייזק ולנסיה החלו לנהל משא ומתן עמה, במהלכו ניסו לשכנע אותה לא להתאבד ולהסגיר את עצמה.
בניסיון לשכנעה העלה ולנסיה את האפשרות כי הירי קרה בטעות.
במהלך המשא ומתן שינתה סלדיבר את גרסתה וטענה כי "האקדח ירה מעצמו".
היא דיברה עם קרובי משפחה, בנוסף לכך שדיברה עם המשטרה.
אורחי המוטל נצטוו להישאר בחדריהם עד שהמשטרה תלווה אותם החוצה.
פרק זמן לאחר מכן, שוטרים ניקזו את הדלק ממכל הדלק של מכוניתה של סלדיבר והדליקו זרקורים.
לאחר יותר משלוש שעות, ולנסיה הצליח לגרום לסלדיבר להתוודות שהיא ניסתה להתאבד.
לבסוף, סלדיבר סיפרה שכשהניחה את האקדח צמוד לראשה, סלינה ניסתה לומר לה לא להרוג את עצמה.
כשסלינה פתחה את הדלת על מנת לעזוב, סלדיבר אמרה שהיא הורתה לה לסגור אותה.
במהלך השעה השישית למשא ומתן עם המשטרה, הסכימה סלדיבר לוותר, אך כשראתה שוטר מכוון לעברה רובה, היא נבהלה, רצה חזרה לטנדר שלה, הרימה את האקדח והפנתה אותו שוב לראשה.
סלדיבר נכנעה לאחר יותר מתשע שעות.
עד אז, התאספו מאות מעריציה של סלינה במקום; רבים בכו בעת שהמשטרה לקחה את סלדיבר.
מסיבת עיתונאים נערכה שעות ספורות לאחר הרצח; סלדיבר טרם הוזכרה כרוצחת בדיווחים בתקשורת.
קן בונג, סגן ראש משטרת קורפוס קריסטי, וקינטנייה ג'וניור אמרו לעיתונאים כי המניע האפשרי לרצח הוא כוונתה של סלינה לפטר את סלדיבר.
כאשר תחנת הרדיו KEDA-AM פרסמה את הידיעה על רצח סלינה, אנשים רבים האשימו את התחנה בפרסום שקרים, כיוון שלמחרת היה אחד באפריל.
בסן אנטוניו, תחנות רדיו גדולות בשפה הספרדית, ביניהן Tejano 107, KXTN-FM, KRIO-FM ו-KEDA-AM החלו לשדר ולעקוב אחר ההתפתחויות.
תחנות רדיו בטקסס החלו להשמיע את המוזיקה שלה ללא הפסקה וקיבלו שיחות טלפון ממעריצים במצוקה.
כל הרשתות הגדולות בארצות הברית קטעו את תוכניות הטלוויזיה הקבועות שלהן כדי לשדר את המאורע.
בתוך שלושים דקות מרגע ההכרזה, הרצח היה הנושא המוביל בכל תחנות הטלוויזיה בדרום טקסס.
הוא סוקר בעמוד הראשי של הניו יורק טיימס במשך יומיים, וזכה לסיקור בולט ב-BBC World News.
הידיעה על מותה של הזמרת הגיעה עד ליפן, שם שמע דייוויד בירן לראשונה על הרצח (עבד איתה על אלבומה המצליח ביותר, Dreaming of You).
כתבים מטעם יוניוויז'ן וטלמונדו היו מהראשונים שהגיעו לזירת הפשע.
סיקור מותה ומשפט הרצח של סלינה היו מהנושאים המסוקרים והמדוברים ביותר בטקסס בשנת 1995. קרלוס לופז מ-KMIQ-105.1 אמר ל-Corpus Christi Caller-Times כי "מוזיקת הטחאנו מתה היום" והשווה את התגובות למותה, לתגובות שהופנו כלפי "יום נפילת הבורסה ב-1929" וכינה את 31 במרץ 1995 כ"יום שישי השחור".
התגובה התקשורתית שקיבלה סלינה הייתה "חסרת תקדים" עבור אמנית לטינית; כתוצאה מכך, סופרים היספנים טענו שהתקשורת המרכזית מתעלמת בדרך כלל מ"אנשים כאלה".
עמדות העיתונים הוצפו על ידי אנשים שתרו אחר פריטים הנוגעים לסלינה.
בעקבות הביקוש הקיצוני בעיתונים של "Corpus Christi Caller Times" מיום 1 באפריל 1995, העיתון הדפיס 11,000 עותקים נוספים ובהמשך עוד 20,000 עותקים.
העיתון "The Monitor", שמופץ בטקסס, הנפיק שני גיליונות על אודות המאורע; ההצלחה שלהם הייתה כה גדולה, עד שהמחבר דניאל קבאזוס תיאר את המצב כ"הישג מדהים באמת".
בנוסף, הוא הוסיף ואמר כי "העיתון הופץ לראשונה בשנת 1909 ואירוע מכירות בסדר גודל שכזה קורה אחת לשניים-שלושה עשורים".
גיליון מגזין מטעם פיפל פורסם מספר ימים לאחר הרצח שלה.
המפרסמים שלו האמינו כי ההתעניינות במאורע תדעך בקרוב; אך גילו שהמכירות (לאחר שבוע מהמאורע) גוברות.
הגיליון נמכר בכמעט מיליון עותקים, בתוך פחות משבועיים.
בהמשך, הוא הפך לפריט אספנות.
בטי קורטינה, עורכת פיפל, אמרה כי ההצלחה של הגיליון "הייתה לא צפויה".
בעקבות ההצלחה חסרת התקדים של הגיליון, הוציאו מטעם פיפל מגזין בשפה הלטינית בלבד, שנקרא People en Español.
בהמשך, הופצו: ניוזוויק בספרדית ולטינה.
השחקנית האמריקאית ג'ניפר לופז לוהקה לשחק את סלינה בסרט תיעודי על חייה משנת 1997; הבחירה הזו גררה ביקורת מכיוון שמוצאה של לופז הוא פוארטו ריקני ולא מקסיקני.
לאחר צאת הסרט, לופז הוצגה באור חיובי שכן, מבקרי קולנוע הפנו כלפיה וכלפי הסרט ביקורות חיוביות.
כמו כן, היא זכתה על התפקיד בפרסים.
לופז התפרסמה לאחר צאת הסרט.
הקריירה וחייה של סלינה סוקרו במספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן: "המופע של אופרה וינפרי", "E!
True Hollywood Story", "מאחורי המוזיקה" (של VH1), "צדק אמריקאי", "Snapped", ו"זירת פשע מפורסמת".
רשתות אחרות כולל MTV, ID, FYI ו-A&E שידרו תוכניות מיוחדות על סלינה, ואילו רשתות בשפה הספרדית מציגות באופן קבוע סרטים תיעודיים ביום השנה למותה.
סרטים תיעודיים אלו בשפה הספרדית צוברים לרוב אחוזי רייטינג גבוהים.
סרט תיעודי ששמו סלינה, שודר ב-Primer Impacto של יוניוויז'ן ב-22 באפריל 1995; הוא נצפה על ידי 2.09 מיליון איש והפך לתוכנית השנייה בשפה הספרדית הנצפית ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקאית באותה התקופה.
כמו כן, רשתות שונות התחרו ביניהן במטרה לראיין את סלדיבר על הירי.
כאשר ארראס הצליחה לראיין אותה, יוניוויז'ן הוצפה באלפי בקשות להשתמש בריאיון.
בריאיון ששודר ב-Primer Impacto צפו 4.5 מיליון צופים; זו הייתה התוכנית הנצפית ביותר באותו הלילה על פי דירוגי נילסן מיוזיק קונטרול והפכה לאחת מהתוכניות הנצפות ביותר בשפה הספרדית בתולדות הטלוויזיה האמריקאית.
הידיעה על מותה של סלינה השפיעה מאוד על הקהילה הלטינית; אנשים רבים נסעו אלפי קילומטרים כדי לבקר בביתה, בבוטיקים ובזירת הפשע.
היספנים ברחבי ארצות הברית דיווחו על הרצח, עד ניו יורק ולוס אנג'לס.
בצהרי יום הרצח, החלו עומסי תנועה לכיוון ביתה של סלינה, דבר שגרם לעירוב המשטרה.
אנשים ממעמד הצווארון הכחול מילאו את הרחוב בו התגוררה בכתבי גרפיטי ובקקטוסים ואזורים נוספים בארצות הברית.
בסמוך לביתה, הקימו מעין מקדש אותו מילאו בדברים הקשורים אליה, תוך שעשרות אלפי מעריצים ניסו לתקשר עם משפחתה.
רוב הנהגים בקורפוס כריסטי ואלה שנהגו בכביש המהיר 37 ממקסיקו, הדליקו את הפנסים כאות זיכרון.
מעריצים הניחו פתקים, מכתבים ומזכרות שונות בפתח הדלת לידה נורתה.
זמן קצר לאחר שהרצח של סלינה התפרסם, אנשים התחילו לתור אחר זהות הרוצח שלה.
חלק ממעריציה חשבו שאשתו של אמיליו נבירה ירתה בה; הם האמינו שהיא קנאה במערכת היחסים של סלינה ונבירה.
ג'וני פסילאס, גיסו ומנהלו של אמיליו, התקשר בטירוף לתחנות הרדיו בניסיון להפריך את השמועה.
בין הידוענים שהאמינו לשמועה היו המפיק המוזיקלי מני גררה, פיט רודריגס והזמר האמריקאי רמון הרננדס.
לדברי ארראס, מותה של סלינה הפך ל"סיפור החדשות החשוב ביותר של השנה עבור הלטינים".
פמלה קולוף, עורכת מטעם Texas Monthly, כתבה כי התגובות לרצח שלה שוות ערך לאלה שמופנות כלפי רצח פוליטי.
כמו כן, התגובות הושוו לאלה שהופנו כלפי ג'ון לנון, אלביס פרסלי וג'ון פ.
מעריציה הלטינים של סלינה היו כה אדוקים, עד שכונו כ"חברי כת"; לאחר מותה, היא הפכה לשם דבר בארצות הברית ולחלק מתרבות הפופ האמריקאית.
היא הייתה פופולרית יותר לאחר מותה, מאשר כשהייתה בחיים.
סלינה הפכה לאייקון תרבותי עבור הלטינים ותוארה כ"אישה שגאה בשורשיה והגשימה את חלומותיה".
לדברי אנטוניו לופז מ-The Santa Fe New Mexican, היום בו נרצחה "הוא כמו סימניה בספר הזיכרונות של לטינים רבים".
לדברי ארראס, "נשים חיקו אותה וגברים סגדו לה".
בעקבות הרצח שלה, דווח על שני מקרי מוות מקושרים בקליפורניה.
מלכת דראג תכננה להתחפש לסלינה במהלך הופעה, אך נפגעה ממכונית ומתה כתוצאה מתאונת פגע וברח.
השחקנית, גלוריה דה לה קרוז, נבחנה לשחק את סלינה באחד מהסרטים התיעודיים שעשו עליה; מאוחר יותר נמצאה גופתה במזבלה בלוס אנג'לס.
הרוצח שלה חנק אותה והצית את גופתה.
הזמר הספרדי חוליו איגלסיאס קטע את משך הקלטות השירים במיאמי, במטרה להעניק לסלינה "רגע של שקט".
בין הידוענים שיצרו קשר עם משפחת קינטנייה בעקבות הידיעה היו גלוריה אסטפן, סליה קרוז, איגלסיאס ומדונה.
הופעות ברחבי טקסס בוטלו; הלהקה לה מאפיה ביטלה את ההופעה שלה בגואטמלה וטסה חזרה לטקסס.
זמר הטחאנו רמירו הררה ועשרות אמני טחאנו אחרים ביטלו גם הם את ההופעות שלהם.
אישיות הרדיו והבעלים של טחאנו ריוויו, בן בנביידס, אמר ל-Corpus Christi Caller Times כי 31 במרץ ייזכר כ"יום הגרוע ביותר בתולדות קורפוס כריסטי".
הזמר והיוצר האמריקאי רט לורנס פרסם מודעה בגיליון 22 באפריל 1995 של מגזין בילבורד בה נאמר, "המוזיקה ששמעתי איתך הייתה יותר ממוזיקה.
ידוענים אחרים שהתראיינו בתחנות הרדיו, ביניהם סטפני רידל, חיימה דאנדה (מלהקת לוס צ'אמקוס), אלזה גרסיה, ושלי לארס, הביעו את מחשבותיהם על מותה של סלינה.
הזמר האמריקאי מארק אנתוני הקדיש את אלבומו Todo a Su Tiempo (שיצא חודשיים לאחר שנרצחה) לסלינה.
הסנאטור מטעם מחוז הסנאט ה-20 של מדינת טקסס קרלוס טרואן ונציג המדינה סולומון פ.
אורטיז דיווחו על מותה גם כן.
מנכ"ל תעשיית המוזיקה האמריקאית, דניאל גלאס, אמר ל-Texas Monthly שהוא מאמין שסלינה הייתה זוכה להצלחה גדולה יותר בקריירה אם לא הייתה נרצחת.
כמה ימים לאחר מותה, שלחו נשיא ארצות הברית באותה העת ביל קלינטון והגברת הראשונה, הילרי קלינטון, מכתב תנחומים לבעלה, כריס פרס.
כעבור ימים אחדים, מנחה הרדיו הווארד סטרן לעג לרצח, לקבורה ולאבל של סלינה וביקר את המוזיקה שלה, תוך שהשמיע את שיריה כשברקע יריות ועורר סערה בקרב האוכלוסייה הלטינית.
לאחר שהוצא לו צו מעצר בגין הפרות סדר, פרסם סטרן הודעה בשפה הספרדית ברדיו והצהיר כי אין בהערותיו כדי לגרום ל"עוגמת נפש נוספת למשפחתה, לחבריה ולמי שאוהב אותה".
הליגה של אזרחי אמריקה הלטינית המאוחדת מצאה את התנצלותו של סטרן כבלתי מקובלת ודחקה בחרם על תוכניתו.
קמעונאים בטקסס הורידו מהמדפים מוצרים הקשורים לסטרן.
מעריציה של סלינה האשימו את סירס ומקדונלד'ס בכך שהם נותנים לסטרן חסות, דבר שהוביל אותם לפרסם מכתב שמכחיש את הדברים.
תוך שבוע, בתוכנית "The Tonight Show" של רשת NBC עם ג'יי לנו, נשאלו סטרן ומארחתו המשותפת, רובין קוויברס, אם דבריו של סטרן על סלינה היו מקובלים.
קוויברס החליטה לא לדבר על הנושא כדי להימנע מוויכוח עם סטרן.
בהמשך, הצטרפה לתוכנית זמרת הפופ לינדה רונסטאדט, שהתווכחה עם קוויברס והגנה על סלינה.
ב-12 באפריל 1995, שבועיים לאחר מותה של סלינה, הכריז מושל טקסס באותה העת, ג'ורג' ווקר בוש, על "יום סלינה"; אירוע רשמי של המדינה שחל בסמוך ליום ההולדת שלה.
בוש אמר כי סלינה מייצגת את "המהות של תרבות דרום טקסס".
ב"יום סלינה" התאספו כאלף מעריצים בקברה והחלו לשיר שירי עם מקסיקניים מסורתיים; בהמשך, היה עירוב של המשטרה במטרה לשמור על הסדר.
לבסוף, אורגן טקס רקוויאם בו נכחו למעלה מ-3,000 אנשים.
באפריל ובמאי באותה השנה כתבו כמה אירופאים-אמריקאים בטקסס ל-Brazosport Facts שאלות בנושא המוות של סלינה; היו שנפגעו ש"יום סלינה" נחגג בסמוך ל"חג הפסחא".
אחרים אמרו, "חג הפסחא חשוב יותר מיום סלינה" והאמינו שאנשים צריכים לתת לה לנוח על משכבה בשלום ולהמשיך בחייהם.