tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משלחתצוותתאריך שיגורתאריך נחיתהמשך המשימה (בימים)הערות סויוז 10ולדימיר שטאלוב, אלכסיי יליסייב וניקולאי רוקאבישניקוב23 באפריל 197125 באפריל 1971יומייםנכשלו בניסיון עגינה
סויוז 11 שוגרה מקוסמודרום בייקונור 6 ביוני 1971 וב-7 ביוני עגנה החללית בתחנה.
לצוות לקח שלוש שעות ו־19 דקות על מנת לעגון.
הצוות עבר לתחנה ומשימתם הוגדרה כך:
לבדוק את עיצוב התחנה כולל הרכיבים והמערכות, נוסף לציוד של התחנה.
לערוך בדיקות ידניות של היכולת של התחנה להתמצא ולנווט במרחב, כולל בדיקה של מערכת ההגאים של התחנה והזזתה בחלל תוך הישארות במסלול.
לחקור את הגאוגרפיה, הגאולוגיה, המטארולוגיה וכיסוי הקרח והשלג של כדור הארץ.
לחקור את הימצאותם של קוסמונאוטים בחלל ואת היכולת שלהם לבצע משימות, תוך בדיקת ההשפעה על הגוף האנושי.
לחקור תופעות ותהליכים פיזיקליים באטמוספירה ובחלל החיצון בתדרים שונים של גלים אלקטרומגנטיים.
ב-29 ביוני לאחר 23 ימים ו־362 הקפות המשימה הופסקה בטרם עת בגלל בעיות על התחנה, כולל שרפה שנבעה מקצר.
הצוות חזר לחללית הסויוז שלהם והחל את תהליך החזרה לכדור הארץ.
לאחר נחיתה רכה בעזרת מצנח בקזחסטן, פתח צוות החילוץ את צוהר החללית וגילה כי כל הצוות מת במהלך הנחיתה.
לאחר חקירה גילו כי במהלך הנחיתה נפתח שסתום והלחץ האטמוספירי אבד בקפסולה.
צוותים רוסים באותה תקופה לא לבשו חליפות מודחסות אלא רק אוברולים.
משלחתצוותתאריך שיגורתאריך נחיתהמשך המשימה (בימים)הערות סויוז 11גאורגי דוברובולסקי, ויקטור פצאייב וולדיסלב וולקוב6 ביוני 197129 ביוני 197123.77הצוות מת בנחיתה
"סאליוט 1" הועברה למסלול גבוה יותר במהלך יולי ואוגוסט של אותה שנה על מנת לאפשר את תהליך העיצוב מחדש של חלליות הסויוז כך שאפשר יהיה ללבוש חליפות מודחסות בתוכן הן בשיגור, הן בעגינה והן בנחיתה.
עיצוב מחדש זה לקח זמן ארוך מהמצופה, ו"לסאליוט 1" החל לאזול הדלק.
ב-11 באוקטובר החל הליך כניסה מסודרת לאטמוספירה והתרסקות באוקיינוס השקט.
בסה"כ, שהתה תחנת החלל האמיתית הראשונה 175 ימים במסלול.
העיתון פראבדה דיווח כי 75 אחוז מהניסויים על גבי סאליוט בוצעו בעזרת אמצעים אופטיים, 20 אחוז בעזרת רדיו, כאשר השאר בוצע בעזרת גרביטציה ומדידות נוספות.
מדידות סינופיוט נלקחו הן בתחום הנראה והבלתי נראה של הספקטרום האלקטרומגנטי.
סאליוט 6 היא תחנת חלל סובייטית שפעלה בשנים 1977–1982 כחלק מתוכנית סאליוט.
תחנת החלל הייתה מיועדת להמשך ביצוע ניסויים ומחקרים שהחלו בתחנות חלל סובייטיות קודמות.
לתחנה הוסף ציוד שלא היה בתחנות החלל הסובייטיות הקודמות כגון:
שתי מערכות עגינה (קדמית ואחורית).
הדבר איפשר עגינה של חללית מטען במקביל לחללית מאוישת.
באזור תאי עגינה הותקנו אנטנות של מערכת "איגלה" לעגינה אוטומטית.
נפח פנימי שהגיע ל-90 מ"ק
על התחנה הורכבו 3 לוחות סולאריים להגדלת הספק המערכת.
סה"כ שטח הלוחות הגיע ל-20 מ"ר והם סיפקו 4 קוו"ט.
במהלך תפקודה פעלו בה 5 צוותים קבועים ובקרו בה 10 משלחות.
בפעם הראשונה הגיעו לחלל קוסמונאוטים שלא היו אזרחי רוסיה או ארצות הברית.
בסך הכול ביקרו בתחנה 26 אנשים מהם 5 פעמיים.
במהלך היותה פעילה, עגנו בה 17 חלליות מאוישות ו-15 בלתי מאוישות.
משך שהיית הצוות בתחנת החלל גדל בהדרגה מ-96 יממות של הצוותים הראשונים ל-184 יממות בסוף.
לצורך תחזוקה ומחקרים שונים נערכו 3 הליכות חלל במשך כולל של כ-5 שעות.
בסך הכול התחנה הייתה מאוישת במשך 683 ימים.
המכשיר העיקרי של התחנה היה טלסקופ BST-1M שהיה יכול לפעול בתחום אינפרה אדום, אולטרה סגול והאור הנראה.
בנוסף לכך היא הייתה מצוידת במצלמה מתקדמת מדגם MKF-6M שהייתה מסוגלת לצלם שטחים בגודל 165 × 220 ק"מ עם רזולוציה של 20 מ'.
בנוסף הותקנה בתחנה מצלמת KATE-140 לשם ביצוע צילומים טופוגרפיים של שטחים בגודל 450 × 450 ק"מ עם רזולוציה של 50 מ'.
בתחנה היו מכשירים נוספים שאפשרו לבצע מגוון רחב של ניסויים.
סאליוט 2 (OPS-1 ברוסית:Салют-2) הייתה תחנת חלל סובייטית אשר שוגרה בשנת 1973 כחלק מתוכנית סאליוט.
התחנה הייתה התחנה הראשונה ששוגרה כחלק מסדרת תחנות החלל הצבאיות "אלמאז".
בתום שבועיים משיגור התחנה היא איבדה שליטה ולחץ, מה שהשאיר אותה בלתי יציבה.
לבסוף התחנה החלה מאבדת מסלול והיא התרסקה ב-28 במאי אותה שנה, כאשר היא מעולם לא אכלסה צוות.
סאליוט 2 הייתה תחנת חלל מסוג אלמאז.
למרות זאת היא תוכננה כחלק מתוכנית סאליוט זאת על מנת להסתיר את קיום שתי תוכניות נפרדות, צבאית ומדעית.
סאליוט 2 הייתה באורך של 14.55 מטר ובעלת קוטר של 4.15 מטר מה שנתן לה נפח מודחס של 90 מטרים מעוקבים.
כאשר שוגרה התחנה שקלה 18,500 ק"ג.
התחנה כללה מעגן אחד אשר יועד עבור חלליות סויוז ונועד להביא קוסמונאוטים לתחנה.
בתחנה הותקן זוג קולטניי שמש יחיד בסמוך למעגן, קולטים אלו יכלו לייצר 3,120 וואט של חשמל עבור התחנה.
התחנה צוידה ב-32 מנועים קטנים לתיקון ושינוי הכיוון אליו פונה התחנה אך גם ב שני מנועי RD-0225 לשינוי המסלול בו מוצבת התחנה.
סאליוט 2 שוגרה מכן שיגור 81/23 בקוסמודרום בייקונור, על גבי טיל תלת שלבי פרוטון-K, מספר 01–283. השיגור נערך בתשע בבוקר UTC ב-3 באפריל 1973 והעלה באופן מוצלח את התחנה למסלול סביב כדור הארץ.
כאשר הגיעה למסלול קיבלה התחנה את הסימון הבינלאומי 1973-017A, פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה נתן לה את המספר הסידורי ללוינים 06398. השלב השלישי של הטיל נכנס אף הוא למסלול וקוטלג אף הוא.
שלושה ימים לאחר שיגור נותקה התחנה מהשלב השלישי של הטיל עליו שוגרה.
כעבור שלושה עשר ימים אחרי השיגור סאליוט 2 החלה לאבד לחץ ומערכת השליטה במסלולה וכיוונה החלו לצאת משליטה.
ההערכה היא כי צינור דלק פגום התפוצץ וגרם לחור בתחנה.
מאוחר יותר גילו כי חלק מהשלב השלישי של הטיל פגע בתחנה והוא זה שגרם לבעיות הרבות.
במהלך הכישלון הסופי של התחנה התנתקו ממנה מספר חתיכות וביניהן גם קולטני השמש מה שמנע מהתחנה להפיק חשמל.
שלוש חתיכות מהתחנה קוטלגו אך לבסוף התרסקו ב-13 במאי כתוצאה מירידה במסלול.
שאר התחנה חדרה לאטמוספירה ב-28 במאי 1973 מעל לאוקיינוס השקט.
סאליוט 3 (OPS-2 ברוסית:Салют-3) הייתה תחנת חלל סובייטית, אשר שוגרה בשנת 1974 כחלק מתוכנית סאליוט.
תחנה זאת הייתה השנייה מסדרת תחנות חלל צבאיות בשם "אלמאז" והראשונה המוצלחת.
למרות זאת, תחנה זו נכללת כחלק מתוכנית סאליוט על מנת להסתיר את מטרתה האמיתית.
בשל האופי הצבאי של התחנה, לא שחררה ברית המועצות מידע רב באשר לתחנה והמשימות אליה.
רק שלוש משימות תוכננו להגיע לתחנה, אך לבסוף רק שתיים שוגרו: סויוז 14 שהביא לתחנה את צוותה הראשון והיחיד, וסויוז 15 אשר כשלה לעגון ולהביא את הצוות השני.
על אף שפורסם מידע מועט מאוד אודותיה, מספר מקורות מדווחים כי היו עליה מספר מצלמות שפנו אל כדור-הארץ ואף תותח אוטומטי.
התחנה סיימה את חייה 24 בינואר 1975 כאשר חדרה לאטמוספירה.
תחנת החלל הראשונה הייתה סאליוט 1 (נקרא גם DOS-1) אשר שוגרה על ידי ברית המועצות באפריל 1971. אך רק משימה אחת הצליחה לעגון בה, סויוז 11 שנשארה בה 23 יום במהלך יוני של אותה שנה, וחרף הצלחה זאת הצוות מת במהלך החזרה לכדור הארץ.
באותו הזמן התקיימו בברית המועצות שתי תוכניות נפרדות עבור הקמת תחנות חלל.
סאליוט 1, למשל, השתייכה לתחנות האזרחיות אשר נקראו: Durable Orbital Stations או בקיצור DOS.
דוגמאות נוספות הן DOS 2 ב-1972 וDOS 3 ב-1974 הבלתי מוצלחות ובהמשך סאליוט 4, סאליוט 6, סאליוט 7 המוצלחות.
תחנות החלל הצבאיות פותחו וממנו על ידי הצבא ונראו אלמאז, באופן כללי הן היו מאוד דומות לתחנות החלל האזרחיות הן בצורתן ובגודלן.
אך בניגוד לתחנות האזרחיות פנים התחנה היה שונה מאוד, זאת בעקבות שינויי תכנון שבוצעו על ידי ולדימיר צ'לומיי.
תחנת החלל הצבאית הראשונה ששוגרה היא סאליוט 2 באפריל 1973, אך בשל תקלה מספר ימים לאחר שהוכנסה למסלול מעולם לא אוישה.
סאליוט 3 הורכבה ממנעל אוויר, רכיב עבודה בעל היקף גדול, מרכב מחיה בעל היקף קטן, כל אלו נתנו לתחנה מרחב מחיה כולל של 90 מטרים מעוקבים.
נוסף על כך התחנה כללה זוג לוחות סולאריים, מעגן אחד, ושני מנועים ראשיים אשר יכלו לייצר דחף שווה ערך ל-3,900 ניוטון.
מסת התחנה בזמן השיגור הייתה 18,900 ק"ג.
התחנה הייתה מאובזרת עם מקלחת, עמדת שנה אנכית וגם מיטות מתקפלות.
הרצפה כוסתה בצמדן כדי לסייע לקוסמונאטים להתנייד בתחנה.
התחנה כללה גם בידור, בין השאר סט שח מגנטי, טייפ וקסטות.
נוסף על כך היו בתחנה מספר מכונות כושר כגון הליכון.
מערכת מחזור המים הראשונה נבדקה על תחנה זאת, ונקראה פריבוי.
התחנה נשלטה על ידי רכיב "האגאט-1" אשר שימש טלסקופ לצפייה בכדור-הארץ.
הטלסקופ היה בעל אורך מוקד של 6.375 מטר ובעל רזולוציה אופטית יותר משלושה מטר, על פי מקורות פוסט-סובייטים.
היסטוריונים של נאס"א העריכו שעל פי גודל המראה הטלסקופ היה בעל רזולוציה אופטית של פחות ממטר אחד.
הטלסקופ עבד לצד מצלמות רחבות ושימושו העיקרי היה צבאי.
נאמר כי הקוסמונאטים ששהו בתחנה צפו במטרות שהונחו על האדמה בשטח בייקונור.
נוסף על כך היו משימות משניות כמו חקר זיהום מים, שטחים חקלאיים וכו'.
הקוסמונאוטים יכלו לפתח תמונות חשובות על פני התחנה ולהדפיסן לבחינה נוספת, ובמידת הצורך אף סריקתן כדי לשלוח אותן בשידור טלוויזיה לכדור-הארץ.
אך התהליך היה ארוך מאוד - עד כדי חצי שעה, ולכן תמונות לא חשובות נארזו לתוך קפסולת חזרה קטנה שיכלה להשתחרר מהתחנה.
נוסף לטלסקופ היו על התחנה מצלמות נוספות כמו: מצלמה טופוגרפית, מצלמת כוכבים, מצלמת הוולגה שצפתה בגלים האינפרה אדומים והייתה בעלת כושר הפרדה של 100 מטר.
הקוסמונאוט פאבל פופוביץ' אשר ביקר בתחנה במשימת סויוז 14 נזכר כי התחנה הייתה מאובזרת בעד 14 מצלמות.
התחנה כללה גם תותח מטוסים משופר לשימוש בחלל, כאשר מטרתו הייתה "להגנה עצמית".
עד היום לא ידוע סוגו, אך על פי הערכות היה זה אחד משני תותחים של חברת נודלמן, האחד היה הנודלמן-ריכטר NR-23, תותח מטוסים שהיה בשימוש רחב בצבא הסובייטי, והשני הנודלמן-ריכטר NR-30 שהיה אף הוא בשימושם.
השערה זאת אושרה על ידי הקוסמונאוט פאבל פופוביץ'.
למרות זאת, התותח לא נוסה מעולם כאשר שהה צוות בתחנה, וזאת בפאת חשש לרעידות במהלך הירי.
לקראת סיום משימות התחנה נערך ניסוי בתותח - יש האומרים שירה עד שאזלה התחמושת, ומקורות אחרים טוענים לשלושה ניסויי ירי.
בתחנה זאת עגנה רק חללית אחת - סויוז 14. חללית נוספת הגיעה למרחק של פחות מ-40 מטרים ממנה, אך כשלה בעגינה בשל בעיה במערכת העגינה שלה.
התחנה שוגרה ב-25 ביוני 1974 על ידי משגר פרוטון תלת שלבי.
תחנת החלל סאליוט 3 הייתה תחנת החלל הראשונה ששמרה על מסלול אחיד סביב כדור-הארץ, דבר שדרש ממנה 500,000 הפעלות של מערכות שמירת המסלול.
המסלול המתוכנן היה בגובה 219 עד 270 ק"מ דבר שעורר חשד בקרב האומות המערביות כי התחנה היא למטרות צבאיות.
נוסף לכך, בחירת הצוות מאנשי חיל האוויר ושימוש בתדרי רדיו שמיועדים עבור הצבא העמיקו חשד זה.
סויוז 14 המריאה ב-3 ביולי 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשבוע לאחר שיגור תחנת היעד שלהם, סאליוט 3. על סיפונה זוג קוסמונאוטים: פאבל פופוביץ' ויורי ארטיוכין.
ב-4 ביולי, יום לאחר השיגור, עגנה החללית בתחנה והחלה את שהות הצוות שם, 15 יום.
ב-9 ביולי דווח כי הצוות הפעיל את המצלמות שפנו לעבר כדור-הארץ והחלו מספר ימי מחקר, תוך צילום אזורים שונים כגון מרכז אסיה.
סרטי הצילום הונחו בקפסולה מיוחדת על מנת להחזירם לכדור-הארץ.
ב-19 ביולי נחתה החללית בבטחה לאחר ניתוק מוצלח.
סויוז 15 המריאה ב-26 באוגוסט 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: גנאדי סרפנוב ולב דיומין.
מטרת הטיסה הייתה להתחבר לתחנת החלל סאליוט 3, ולבצע סדרת ניסויים במשך כחודש.
לאחר שלושה ניסיונות להתחבר אליה התברר, שתקלה במערכת אינה מאפשרת לבצע את החיבור.
צוות החללית נצטווה לשוב לכדור-הארץ.
שלטונות ברית המועצות הכריזו שמטרת הטיסה הייתה ביצוע תמרונים שונים בקרבת תחנת החלל, והתוכנית בוצעה.
במהלך טיסה זאת נשבר שיא הגיל המבוגר ביותר של אדם בחלל על ידי דיומין, שהיה אז בן 48. דיומין החזיק בשיא רק כשנה עד טיסתו של דיק סלייטון במסגרת אפולו-סויוז.
לאחר כישלון סויוז 15 הוחלט כי מערכת העגינה, ה"איגלה", צריכה לעבור שיפור משמעותי.
בשל החלטה זאת, דעיכת המסלול של סאליוט 3 והזמן הממושך שנדרש היה לשינוי זה, הוחלט לבטל את המשימה הבאה לתחנה.
החללית שיועדה לשיגור למשימה זאת שימשה לאחר מכן כסויוז 20 לתחנת החלל האזרחית סאליוט 4. כתוצאה מהחלטה זאת שוחררה קפסולת החזרה ובה סרטי סויוז 14. בנאס"א טוענים כי בגובה 8.4 ק"מ נפתחו המצנחים, גורמים אחרים טוענים שלא כך ושהקפסולה התעוותה, אך כל הסרטים ניתנו להצלה.
לאחר כל זאת נעשה ניסוי בתותח שעל התחנה.
הדבר נעשה באופן אוטומטי ונשלט מכדור-הארץ.
יש הטוענים כי התותח ירה עד שאזלה התחמושת, ולעומתם טוענים אחרים כי נערכו מספר ניסויים.
התחנה החלה לאבד גובה, וב-24 בינואר 1975 התרסקה מעל האוקיינוס השקט.
סאלי מאן היא צלמת אמריקאית, ידועה בצילומיה הגדולים בשחור לבן של ילדיה הקטנים, ובהמשך גם בשל צילומי הנוף שלה.
מאן נולדה בווירג'יניה והייתה הילדה השלישית והבת היחידה במשפחתה.
אביה רוברט מאנגר היה רופא ואמה אליזבת' מאנגר ניהלה את חנות הספרים באוניברסיטה המקומית.
מאן סיימה את לימודיה בבית הספר בשנת 1969 והחלה ללמוד בקולג'.
היא סיימה את לימודיה כM.A בכתיבה יוצרת בשנת 1975 מבנינגטון קולג'.
באותו זמן היא החלה גם לצלם, וצילומה הראשון, צילום עירום של חבר ללימודים, פורסם בבית הספר שבו למדה.
אביה עודד אותה לצלם, ומצלמתו גדולת הפורמט היוותה הבסיס לשימוש שלה במצלמות פורמט גדול כיום.
מאן החלה לעבוד כצלמת עבור האוניברסיטה שבה אמה עבדה.
באמצע שנות ה-70 היא צילמה את תהליך הבנייה של בניין המשפטים של האוניברסיטה, מה שהוביל אותה לפתיחת תערוכת היחיד הראשונה שלה במוזיאון קורקורן בשנת 1977. חלק מהתמונות בתערוכה זו הופיעו גם בספרה הראשון Second Sight שפורסם בשנת 1984.
ספרה השני, At Twelve: Portraits of Young Women, יצא לאור בשנת 1988 ועורר מחלוקת.
"תמונותיה לכדו את הרגשות המבולבלים והזהויות המתפתחות של נערות מתבגרות וסגנון ההדפסה מעניקות אווירה דרמטית וקודרת לתמונות." (על פי המוזיאון לצילום עכשווי בשיקגו).
ספרה השלישי והידוע ביותר, Immediate Family, יצא לאור בשנת 1992. בניו יורק טיימס נאמר על מאן בעקבות הספר ש"ככל הנראה אין צלם שנהנה יותר מפרץ של הצלחה בהיסטוריה של עולם האומנות".
הספר מכיל 65 תמונות בשחור לבן של שלושת ילדיה, כולם מתחת לגיל 10. תמונות רבות צולמו בבקתת הקיץ של המשפחה ליד נהר שבו הילדים שיחקו ושחו בעירום.
הספר עוסק במגוון נושאים שקשורים לילדות (שחייה בעירום, קריאה, התחפשות, שינה ומשחקים) אבל גם בנושאים יותר קודרים, כמו חוסר ביטחון, בדידות, פגיעה, מיניות ומוות.
הספר עורר מחלוקת גדולה, כולל האשמות בפורנוגרפית ילדים.
אחת מהתמונות (וירג'יניה בת ה-4) שבה נראית בתה וירג'יניה בת ה-4, צונזרה בוול סטריט ג'ורנל בעזרת פסים שחורים על עיניה, פטמותיה וערוותה.
מאן עצמה ראתה בצילומים "מצבים טבעיים דרך עיניה של אמא: שמחה, עצב, שובבות, חולי, דימום, כעס ואפילו עירום." כשמגזין טיים בחר בה כ"צלמת האמריקאית הטובה ביותר" בשנת 2011 נכתב עליה:
"מאן קלטה שילוב של רגעים ספונטניים ורגעים מסודרים בקפידה של ילדות וכנות - לפעמים אי נוחות.
מה שהמבקרים שזועמים על העירום של ילדיה לא הצליחו להבין הוא המסירות והמעורבות שלה במהלך הפרויקט ושיתוף הפעולה השמח של ילדיה במגוון הסיטואציות, העליזות או הרשמיות.
אין אוסף של צילומים משפחתיים שדומה לאוסף הזה, בכנות העירומה שלו, בסקרנות ובלהט של הטיפול האמהי שנראה בו."
הניו ריפבליק החשיב את הספר כ"אחד מספרי הצילום הטובים ביותר של זמננו".
ספרה הרביעי Still Time שפורסם בשנת 1994 היה מבוסס על קטלוג של תערוכות נודדות שכלל תמונות מכ-20 שנות צילום.
60 התמונות שנכללו היו בעיקר תמונות של ילדיה, אך גם מעט צילומים מוקדמים בצבע של נופים וצילומים אבסטרקטיים.
באמצע שנות ה-90 החלה מאן לצלם נופים בתהליך קולודיון, כשהיא משתמשת באותה מצלמת פורמט גדול.
ספרה החמישי של מאן, What Remains, יצא לאור בשנת 2003, והוא בעל חמישה חלקים.
החלק הראשון הכיל צילומים של מה שנשאר מכלבת הגרייהאונד שלה, אווה, לאחר מצב של רקבון.
החלק השני הכיל צילומים של גופות בתהליכי ריקבון שונים שנמצאו במכון לזיהוי פלילי.
החלק השלישי מתאר פרטים מנוף בשטח ששייך למאן שבו נהרג אסיר חמוש.
החלק הרביעי כולל מחקר על קרב אנטיאטם.
ספרה השביעי Proud Flesh פורסם בשנת 2009, וליווה תהליך במשך שש שנים של ניוון שרירים שעבר בעלה.
ספרה השמיני והאחרון עד כה, The Flesh and The Spirit, יצא לאור בשנת 2010 בשילוב עם תערוכה של מאן במוזיאון וירג'יניה לאומנויות יפות.
הספר אומנם אינו רטרוספקטיבי, אך הוא מכיל 200 דפים של עבודות חדשות ועדכניות (פורטרטים עצמיים, נופים, תמונות של בעלה, של ילדיה ושל גופות מהמכון לזיהוי פלילי) וכן עבודות מוקדמות יותר (תמונות צבע של ילדיה משנות ה-90 שלא פורסמו).
למאן יש שלושה ילדים: אמט שנולד בשנת 1979 (נפטר ב-2016), ג'סי שנולדה בשנת 1981 ווירג'יניה שנולדה בשנת 1985. מאן חיה בחווה בווירג'יניה עם בעלה לארי, עורך דין, וסובל מניוון שרירים.
מאן חובבת מרוצי סוסים, וב-2006, בזמן שרכבה על סוסה, סוסה התמוטט בעקבות התפוצצות מפרצת, והיא הושלכה לקרקע ושברה את גבה.
היא התאוששה במשך שנתיים מפציעה זו, ובמהלך תקופה זו היא יצרה סדרה של פורטרטים עצמיים בטכניקת אמברוטייפ.
סאליוט 7 היא תחנת חלל סובייטית שפעלה בשנים 1982–1991 כחלק מתוכנית סאליוט.
בתחנה בוצעו מספר שיפורים לעומת סאליוט 6:
התחנה תוכננה לפעול תקופה ארוכה יותר
תא העגינה הקדמי שופר והותאם לקליטת חלליות כבדות
על התחנה הורכבו לוחות סולאריים להגדלת הספק המערכת.
סה"כ שטח הלוחות הגיע ל-60 מ"ר.
שופרו תנאי המחיה של הצוות
במהלך תפקודה פעלו בה 6 צוותים קבועים ובקרו בה 5 משלחות.
בפעם הראשונה הגיעו לחלל קוסמונאוטים שלא היו אזרחי המדינות מהגוש הסובייטי.
בסך הכול ביקרו בתחנה 21 אנשים מהם 3 פעמיים ואחר שלוש פעמים.
במהלך היותה פעילה, עגנו בה 11 חלליות מאוישות ו-12 בלתי מאוישות.
משך שהיית הצוות בתחנת החלל גדל בהדרגה ל-237 יממות בסוף.
לצורך תחזוקה ומחקרים שונים נערכו 13 הליכות חלל במשך כולל של כ-48 שעות.
1982 - תחילת פעילות תחנת החלל.
ביוני 1982 לתחנת החלל הגיע קוסמונאוט צרפתי ראשון.
באוגוסט 1982 לתחנה הגיעה אישה: סבטלנה סביצקאיה.
1982 - לראשונה בוצע גידול צמחים בחלל
1983 - בתחנה הותקנו פנלים נוספים לייצור חשמל.
1984 - חלק ממתקני התחנה תוקנו, כולל יציאות לחלל לצורכי תיקון.
1985 - ב-11 בפברואר הקשר עם תחנת החלל נותק.
הוחלט לנסות להגיע לתחנה ולהפעיל אותה מחדש.
לחלל שוגר צוות חרום בראשות ולדימיר דז'ניבקוב שהיה לו ניסיון לביצוע עגינה ידנית ובסך כול זה הייתה הטיסה החמישית שלו.
הצוות הצליח לעגון לתחנה לאחר בדיקת המצב הפעיל את תחנת החלל מחדש.
בהמשך הותקנו פנלים סולאריים נוספים.
בעקבות מחלתו של קוסמונאוט שהיה בתחנה התוכניות שובשו והיה צורך להחזיר אותו לכדור הארץ.
1986 - בחלל פעלו שתי תחנות חלל סובייטיות סאליוט 7 ומיר.
חללית סויוז T-15 ביצע טיסה בין תחנות החלל.
לאחר עזיבת הצוות בוצעו פעולות לשימור התחנה וביקורים הופסקו.
1991 - לאחר 5 שנות שימור בחלל תחנת החלל החלה לאבד גובה וב-7 בפברואר נשרפה באטמוספירה.
חלקי התחנה נפלו בגבול צ'ילה ארגנטינה.
סאלימבנה די אדם (Salimbene di Adam) או סאלימבנה מפארמה (9 באוקטובר 1221 - 1290 לערך) היה נזיר, תאולוג וכרוניקן פרנציסקני איטלקי, שהוא מקור ראשוני להיסטוריה איטלקית של המאה ה-13.
הוא נולד בפארמה לצלבן גוידו די אדם (Guido di Adam).
סאלימבנה היה חסידו של יואכים מפיורה ומאמין בתורתו האפוקליפטית.
סאלימבנה הצטרף למסדר הפרנציסקני בשנת 1238 במנזר פאנו.
לאחר מכן חי חיי נדודים, במהלכם התחמק מאביו שלא רצה שבנו יצטרף למנזר, וביקר בפיזה וערים איטלקיות אחרות.
בשנת 1247 הוא נשלח לליון וביקר בפריז, פרארה קרמונה, טרואה, רוונה, ג'נובה, רג'ו אמיליה ומנזר מונטפלקונה (Montefalcone) ליד סן-פולו ד'אנזה (San Polo d'Enza) באזור אמיליה-רומאניה.
חיבורו החשוב של סאלימבנה היה ה"כרוניקה" שלו, שעסקה בשנים 1287-1167. הוא החל בכתיבתה סביב שנת 1282 והיא מתחילה בייסוד העיר אלסנדריה.
הוא הכיר אנשים חשובים רבים של אותה התקופה, ובהם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לואי התשיעי, מלך צרפת והאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי.
הוא מתאר את חיי היומיום בצורה חיה ובהירה ומספק פירוט שאין שני לו של ויכוחים פנימיים במסדר הפרנציסקני בזמנו.
הוא כתב גם את "שנים-עשר האסונות של הקיסר פרידריך השני" ומסות נוספות שאבדו מאז.
"שנים-עשר האסונות" נוצר כמעין סיפור משרת, שנועד להדגים את חסרונותיו של פרידריך השני - פעמים רבות בליווי ציטוטים תנ"כיים לא כל כך מתאימים.
אחד הנושאים העיקריים של בחיבור הוא הדגש של סאלימבנה על נומרולוגיה.
הכרוניקה עצמה נבנתה כדי להוכיח את ההקבלה בין עשר המכות לעשרת האסונות של פרידריך השני (באופן נוח, הוא הוסיף את השתיים האחרונות לאחר ההקבלה).
בהדגישו את האופי הנוצרי של סיפורו ואת האופי הלא-נוצרי של פרידריך, טבע סאלימבנה ביטוי שהיה בשימוש בזמן מסעות הצלב, כאשר טען כי "הוא יכול היה להיות השליט הטוב ביותר, אם רק היה נוצרי".
סאלינון (מיוונית: σαλινον - צלוחית למלח) היא צורה גאומטרית הבנויה מארבעה חצאי עיגולים בשלושה גדלים.
את חצי העיגול הגדול (קוטר AB) נוגסים (חותכים) שני חצאי עיגולים קטנים יותר (קוטר AD וקוטר EB, זהים באורכם).
למרכז חצי העיגול הגדול נוסף בכיוון ההפוך חצי-עיגול קטן (רדיוס DO).
הסאלינון הופיעה לראשונה בספר הלמות של ארכימדס כטענה 14:
ארכימדס הוכיח ששטח הסאלינון שווה לשטח העיגול שקוטרו FC.
מחצית העיגול הגדול ( רדיוס AO)
ועוד: מחצית העיגול התחתון ( רדיוס DO )
פחות: פעמיים חצי עיגול שנוגס בעיגול הגדול משני צדדיו ( קוטר AD ו EB ).
קביעת הרדיוסים של העיגולים ושטחיהם:
1. יהי רדיוס העיגול הגדול AO, שטח מחציתו יהיה:
2. יהי רדיוס העיגול התחתון DO, שטח מחציתו יהיה:
3. אזי, רדיוס העיגול הנוגס (החותך) את העיגול הגדול ( מחצית AD ) יהיה :
ושטח העיגול יהיה: ( חישבנו עיגול ולא חצי עיגול משום שעלינו לחסר שני חצאים )
הקוטר CF של המעגל בציור הוא סכום הרדיוסים AO + DO : ולפיכך הרדיוס הוא:
שטח העיגול עם רדיוס גם הוא:
אם הנקודות D ו-E יתלכדו עם הנקודה O נקבל צורה הקרויה ארבלוס, שגם בה עסק ארכימדס.
כאשר מסירים את הדרישה שהקטעים AD ו-BE יהיו שווים, מקבלים צורה שניתן לכנותה "סאלינון מוכלל".
מקרה פרטי של סאלינון מוכלל כזה מתקבל כאשר הנקודות A ו-D מתלכדות, ואז מקבלים צורה המזכירה ארבלוס, אלא שבשונה מארבלוס שני חצאי המעגלים הקטנים שבו מנוגדים זה לזה.
צורה זאת ניחנה בתכונות שהופכות אותה לשימושית במיוחד לצורך פתרון חידות חיתוך והרכבה העוסקות בחלוקת צורות מעוגלות לחלקים שווי שטח והיקף.
בפרט, ניתן להשתמש בה לפתרון אלגנטי של בעיית חיתוך העיגול למספר שרירותי של חתיכות שוות שטח והיקף על ידי עקומות שמתחילות ונגמרות בהיקף העיגול ושאינן חותכות זו את זו או צמודות זו לזו.
הסיבה לכך נעוצה בקיום התכונות הבאות:
לסוג זה של סאלינון יש שתי "צלעות" (האחת מורכבת משני חצאי המעגלים הקטנים ואילו השנייה היא חצי המעגל הגדול) שוות היקף.
חישוב השטח של סאלינון כזה מראה שערכו כאשר D ו-r הם קוטר המעגל הגדול ביותר והמעגל הקטן ביותר, בהתאמה.
הצבת מראה ששטח סאלינון כזה קטן פי n משטח העיגול הגדול.
סאלינונים כאלה מקיימים יחס הכלה מוגדר היטב: סאלינון המוגדר על ידי קטע קטן יותר מוכל במלואו בסאלינון המוגדר על ידי קטע גדול יותר (כששניהם נבנים ביחס לאותו חצי מעגל).
שלוש תכונות אלו מאפשרות לחלק את העיגול ל-n חלקים שווי היקף ושטח באמצעות הבנייה הבאה: נחלק את קוטר המעגל ל-n קטעים שווים באמצעות נקודות המופיעות במרווחים שווים, ונבנה סאלינון המוגדר לפי כל אחת מהנקודות הללו.
בנייה זאת מניבה חלוקה של העיגול ל-n חלקים שווי שטח והיקף, שכל אחד מהם תחום על ידי קשתות של מעגלים.
סאליף קייטה (Salif Keita; נולד ב-25 באוגוסט 1949) הוא זמר ומלחין לבקן בינלאומי ממאלי.
לאחר מספר מועמדויות בטקס גראמי הוא מוכר ברחבי העולם כ-"קול הזהב של אפריקה" ונחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בעולם המוזיקה.
הוא חי כיום במאלי ונשוי עם מספר ילדים.
סאליף קייטה, יליד דג'וליבה (Djoliba), כפר בלב מאלי הוא בן למשפחה משושלת מלוכה עתיקה במאלי אשר נהגו לעסוק בחקלאות וציד מקצועי בהתאם לאצילים לפי מסורת המנדה (Mande).
מקורות משפחתו מגיעים עד אביו הקדמון האגדי - סונג'טה קייטה (Sunjata Keita), אשר במאה ה-13 ייסד את האימפריה של מאלי שכללה את מאלי, סנגל, גמביה וגינאה.
בראיון עמו הסביר סאליף כי "Kei" פירושו מורשת ו-"ta" פירושו "לקחת", כך שמשמעות שם המשפחה -"Keita" היא לקחת שליטה על המורשת.
סאליף קייטה הוא מומחה במקצבים אפריקאיים ונחשב לאחד המייסדים של הז'אנר "אפרו-פופ".
המוזיקה שהוא יוצר מושפעת מאוד משורשיו המסורתיים, בין היתר ממוזיקת ג'ליה (jeliya) - מוזיקה מסורתית של בני המאנדה (Mande).
עם זאת במהלך הקריירה המצליחה שלו הוא שילב כמעט כל סגנון מוזיקלי אפשרי - ג'אז, רוק, בלוז, מוזיקה צרפתית, מלודיות ספרדיות, אפרו-קובני, מוזיקה ערבית, פופ אירופי, R&B ועוד.
הולדת תינוק לבקן - בעל מוצא אתני שחור אך עם עור לבן נחשבה שערורייה, במיוחד למשפחה עם מעמד נכבד כמשפחתו.
בשנות הקריירה המוקדמות שלו סאליף היה נתון לביקורת נוקבת, ואף נודה והוחרם על ידי משפחתו ואחרים בקהילתו המקומית, בשל הפעילות המוזיקלית שלו אשר נחשבה מנוגדת להתנהגות נאותה ותואמת למעמדו.
בילדותו, סבל סאליף מנידוי חברתי וחווה ילדות קשה וכואבת בשל היותו לבקן.
כפרו של סאליף, דג'וליבה (Djoliba), היווה צומת דרכים עבור מוזיקאים מאזורים שונים של מערב אפריקה ואפילו מאירופה.
סאליף ידע לנצל את המגוון המוזיקלי שנקרה בדרכו.
הוא נחשף לזמרים השרים שירי הלל, יחד עם סגנונות לאומיים ובינלאומיים - כגון ג'אז, רוק, אפרו-קובני, וסגנונות פופולריים מסנגל וגינאה.
סאליף רצה להיות מורה, אבל הוא הוכרז כ"לא כשיר" בשל ראייה לקויה הנגרמה בעקבות לבקנותו, והחליט להפוך למוזיקאי במקום.
בחירתו התקבלה בצורה שלילית ביותר על ידי משפחתו, שכן זהו לא עיסוק שהתאים למעמד משפחתו ומורשתו, והחלטה זו היוותה חוסר ציות לחוקים קדומים.
ב-1968 סאליף עזב את ביתו ועבר לעיר הבירה, במקו, (Bamako) שם גר ברחובות ושר בבתי קפה ושווקים, היכן שלא היה ניתן להתעלם מקולו הייחודי.
סקסופוניסט בשם טידיאן קונה (Tidiane Koné) הזמין אותו להצטרף ללהקת "The Rail Band of Bamako" שניגנה במסעדת מלון בתחנת הרכבת.
עם הזמן, הודות לסאליף, להקה זו הפכה להצלחה גדולה ומשכה קהל עצום, וסאליף הפך לזמר מפורסם.
להקה זו כללה מוזיקאים ניגרים, מאלים וסגנליים.
לקוחות מלון זה היו בינלאומיים והלהקה הייתה בסיבוב הופעות מוצלח בכל מערב אפריקה.
באזורים יותר קוסמופוליטניים הוא ולהקותיו ניגנו עבור קהל בינלאומי.
הם השתמשו בכלים מערביים והעדיפו סגנון מוזיקלי המקושר יותר לקובה, זאיר וצרפת מאשר מאלי עצמה.
ב-1977 אחמד סקו טורה (Ahmed Sekou Toure), נשיא גינאה באותו זמן, העניק לסאליף את פרס "National Order of Guinea".
הלהקה עברה יחדיו לאביג'אן (Abidjan), העיר הגדולה ביותר בחוף השנהב, שהייתה מפותחת יותר מוזיקלית מבמקו, ושינתה את שמה ל-"the Ambassadeurs Internationaux".
ב-1978 סאליף הקליט עם "the Ambassadeurs Internationaux" את האלבום "Mandjou" שהיה הצלחה מסחררת.
ב-1980 סאליף וחברו ללהקה קנטה מנפילה (Kante Manfila) טסו לאמריקה במימונו של איש עסקים ממאלי, שם שהו שלושה חודשים כדי להקליט שני אלבומים.
ב-1984 הוא חזר לבמקו כיוון שאביו הזדקן והוא רצה להיות בקרבת משפחתו.
מאוחר יותר בשנה זו, הוא טס לצרפת להופיע בפסטיבל "Musiques Metisses" באנגולם (Angoulème), שם התגלה על ידי הקהל האירופאי.
בעקבות הצלחה זו עבר לפרבר מונטריי (Montreuil) בפריז, לב הקהילה המאלית בצרפת, שם הוא חי בצניעות ודיסקרטיות.
במשך מספר שנים, לפני שמצא את חברת התקליטים המתאימה עבורו, הוא ניגן במסיבות וחגיגות מסורתיות.
ב-1985 מאנו דיבאנגו הזמין אותו יחד עם מספר זמרים אפריקאיים נוספים להקליט את השיר "Tam Tam pour l'Afrique", כסיוע לקורבנות הרעב באתיופיה.
ב-1987 המפיק הסנגלי הצעיר איברהים סילה (Ibrahima Sylla) מימן את הקלטות האלבום "Soro" של סאליף, אשר היה הצלחה גדולה.
הוא יצא לסיבוב הופעות ובאוקטובר 1987 הוזמן לאנגליה לקונצרט הענק שאורגן לכבוד יום הולדתו ה-70 של נלסון מנדלה, שם הפך לאחד מעמודי התווך של "עולם המוזיקה" בן לילה.
ב-1988 הוא המשיך להופיע ברחבי צרפת והחל לכתוב מוזיקה לסרטים.
באחד השירים באלבום זה, "Nous pas bougé", הוא שר על הבעיות הסוציו-אקונומיות של המהגרים במדינתו ועודד אותם לא לאפשר לעצמם להיות מגורשים ולעמוד על זכויותיהם.
הוא יצא לסיבוב הופעות לקידום אלבום זה ברחבי אירופה, יפן, אפריקה והקריביים.
ב-1991 הוא המשיך בסיבובי ההופעות, כשביוני יצא אלבומו השלישי, "Amen".
באלבום זה התארחו אומנים יוקרתיים כגון: וויין שורטר (Wayne Shorter), קרלוס סנטנה (Carlos Santana) ושייח טידיאן סק (Cheikh Tidiane Seck) ממאלי על הקלידים, והוא היה מועמד לגראמי בקטגוריית "אלבום המוזיקה העולמית הטוב ביותר" ("Best World music album").
מועמדות זו הפכה את סאליף קייטה למוביל הראשון של להקה אפריקאית שזכה במועמדות לגראמי.
ב-1995 האלבום "Folon" סימל חזרה למסורת.
קייטה שר על הכוח של יבשתו אפריקה, והדיסק הוקדש ללבקנים, עבורם הוא ייסד ארגון צדקה ב-1990 - SOS Albinos.
אחייניתו הצעירה הלבקנית היא על כריכת האלבום.
סאליף חזר לעיתים קרובות למאלי מתוך הרצון שהדור הצעיר יוכל להרוויח מחוויותיו הבינלאומית.
הוא פתח אולפן הקלטות כדי שמוזיקאים יוכלו להקליט במאלי ובכך להתנגד למוזיקה פיראטית השופעת באפריקה.
בסוף 1997 החל אף להפיק זמר צעיר בשם פאנטני טור (Fantani Touré), אשר הייתה ההוצאה הבינלאומית הראשונה בסדרת "Salif Keita presents...".
ב-1997 סאליף הוציא את האלבום "Sosie" שהיה כולו מוזיקה צרפתית.
שנתיים מאוחר יותר, במאי 1999, קייטה התארח בפסטיבל הסרטים בקאן (Cannes Film Festival) על מנת להביע את תמיכתו בסרט האפריקאי היחיד שהוצג שם.
הוא הבהיר שנוכחותו הייתה הצהרה ושהוא חושש שתמיכה בתעשיית הסרטים היא לא אחת מהעדיפויות של יבשת אפריקה.
ביוני 1999 סאליף הוציא אלבום בשם "Papa", שם שבחר כמחווה אישית ל-11 ילדיו, אך גם כמחווה לאביו שלו אשר נפטר ב-1995. האלבום הוקלט בין אולפנים בבמקו, פריז וניו יורק, והוא כלל דואט בלתי נשכח עם הזמרת גרייס ג'ונס (Grace Jones).
בשנת 2000 אלבום זה היה מועמד בטקס פרסי גראמי בקטגוריות "אלבום המוזיקה העולמית הטוב ביותר" ("Best World music album").
ב-2001 סאליף קייטה פתח מועדון בבמקו שנקרא "Moffou", על שם כלי מוזיקלי מילדותו שנשכח.
במקביל הוא גם הוציא אלבום נוסף שנקרא גם הוא "Moffou" והיה גם הוא הצלחה גדולה.
בניגוד לאלבומו הקודם, אלבום זה היה בעל סגנון רגוע יותר.
האלבום נחשב לאחד מיצירותיו הטובות ביותר של סאליף, ואף היה מועמד גם הוא בטקס פרסי גראמי.
הרמיקס של מרטין סולוויג (Martin Solveig) לשיר "Madan" מאלבום זה כיכב ברחבות הריקודים ברחבי אירופה.
שנת 2004 הייתה נקודת מפנה עבור החיים המוזיקליים והאישיים של סאליף.
הוא החליט לחזור לגור במאלי באופן קבוע וארגן שלוש הופעות ענק בבמקו לכבוד חזרתו.
בנוסף הוא ארגן יום מיוחד לדיון בנושא "פיתוח סקטור המוזיקה האפריקאית" והשפעתה על קמפיינים נגד עוני, איידס ועוד מגפות באפריקה.
בנובמבר 2004 קייטה זכה לכינוי שגריר ספורט ומוזיקה מהאו"ם.
בסוף נובמבר 2004 קייטה היה מעורב במטרה מרכזית נוספת - כשהשתתף בפסטיבל בדקר אשר באותה שנה עסק בנושא הדחוף של אולפני הפקה ובעיית המוזיקה הפיראטית באפריקה.
בסוף 2004 סאליף קייטה הגיע לדרום אפריקה וקיבל את פרס מפעל חיים בטקס קורה (Kora Award).
ב-2005 סאליף וקנטה מנפילה (Kante Manfila) שיתפו פעולה כדי להוציא אלבום שהוקלט בשנות ה-80, בזמן שהיו חלק מלהקת "Les Ambassadeurs".
האלבום לא היה הצלחה גדולה מבחינה שיווקית אך הוא סלל את הדרך לעבודה משותפת שהם על פרויקטים עתידיים.
באוקטובר 2005 סאליף הוציא את האלבום "M'Bemba" שמשמעותו "האב הקדמון" ("The Ancestor").
באלבום זה הוא חקר את ההיסטוריה שלו ואת מקורותיו הנסיכיים.
האלבום קיבל שבחים ממבקרים והיה הצלחה גדולה באפריקה, אירופה וארצות הברית ואף היה מועמד שוב בטקס גראמי בקטגוריית "אלבום מוזיקה עולמית מודרנית" "Contemporary World Music Album".
במקביל המשיך סאליף לתמוך באומנים מבטיחים ממאלי והאזורים השכנים.
ב-2007 הוא החליט להתמקד בפוליטיקה והשתתף כמועמד בבחירות לרשות המחוקקת של מאלי.
ההיקף הרחב של האקטיביזם הפוליטי שלו בא לידי ביטוי באלבום "La Différence" שיצא ב-2009 והוקלט בביירות, לוס אנג'לס, במקו ופריז.
באלבום זה הוא שוב דן בגורל האכזרי של לבקנים באפריקה.
אלבום זה זיכה ב-2010 אותו בפרס "המוזיקה העולמית הטובה ביותר" ("Best World Music") בטקס ה-"Victoires des Musiques" בצרפת.
בשנה זו קייטה גם כונה שגריר השלום על ידי האיחוד האפריקאי והתחיל לעבור בקידום סקטור המוזיקה האפריקאית והשפעתה במלחמה נגד עוני, איידס, ונושאים אחרים עימם מתמודדת היבשת.
באוגוסט 2013 סאליף קייטה היה אמור להשתתף ב"פסטיבל ירושלים למוזיקה מקודשת" אך ביטל השתתפותו בשל איומים מה-BDS.
בהמשך הוא פרסם מכתב התנצלות והבהיר שהוא אוהב את ישראל, את האווירה בה ואת מעריציה.
מוזיקה תמיד הייתה דרך לקרב בין אנשים ולחשוב נושאים ובעייתיות חברתיים.
במהלך חייו סאליף קייטה סבל מנידוי, בין היתר בשל לבקנותו.
בראיון עמו אמר: "הרבה מהתקיפות והסטיגמות התרבותיות נובעות מבורות, ולכן אני מנצל את מעמדי כאומן מופיע כדי להראות לאנשים שאני נורמלי".
עם אחיינית לבקנית זוכת מדליה אולימפית, ילד לבקן, והזיכרון של איבוד אחותו הלבקנית לסרטן העור, נושא זה קרוב מאוד לליבו.
בנוסף לשני האלבומים שהוקדשו ללבקנים באפריקה - "Folon" ו-"La Différence", הוא ייסד שני ארגונים שלא למטרות רווח - "SOS Albinos" ב-1990 ו-"The Salif Keita Global Foundation" ב-2005. יתר על כן, הוא הקים בית חולים לחולי סרטן עור במאלי ועזר להעביר ספרי לימוד, משקפיים ואלפי בקבוקים של קרם הגנה ללבקנים אפריקאים.
קייטה נלחם עבור לבקנים במשך שנים ואף משתמש במוזיקה שלו כאמצעי למטרה זו, באמרו – "רציתי לחיות את חיי מבלי להתלונן על היותי לבקן, כאילו וזה היה נכות.
אבל כיום, כל כך הרבה דברים קורים ללבקנים, טבח והקרבות של בני אדם.
דרך מילותיו סאליף קייטה מעניק קול למספר אנשים חסרי קול.
ניתן למצוא אוספים נוספים זמינים.
סאלי אליזבת פיליפס היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מתפקידה בדמות טילי בסדרה הקומית "מירנדה", תפקיד ג'יני פופ בסדרה "Parents" ומתפקיד קולט בסרט הקולנוע "Set the Thames on Fire".
פיליפס כיכבה גם בתפקיד גברת בנט בסרט "גאווה ודעה קדומה וזומבים" ובדמות שרון, חברתה של ברידגט ג'ונס בסדרת סרטי "יומנה של ברידג'ט ג'ונס".
פיליפס הופיעה בסרט הקולנוע "Burn Burn Burn" בתפקיד אינגריד לצדה של לורה קרמייקל.
בשנת 2004 החלה לשחק בתפקיד הראשי בתוכנית הקומית "Clare in the Community" ברדיו 4 של ה-BBC.
היא בתו של טים פיליפס יו"ר אצטדיוני הטניס בווימבלדון שמארחים את אליפות וימבלדון.
היא למדה בבית הספר הפרטי "וייקומב אבי סקול" בקמפבל האוס ואחר כך סיימה תואר באיטלקית בניו קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
פיליפס הופיעה תשע פעמים ברציפות בפסטיבל הפרינג' באדינבורו בין השאר במופע "Ra-Ra-Rasputin", בגרסה של ארתור סמית' למחזה "המלט" בתפקיד אופליה, ובמופע הקומי "Cluub Zarathustra" יחד עם סיימון מונרי, סטיוארט לי, ריצ'רד תומאס, ג'וליאן בארט ולורי ליקסנבורג.
ב-1994 הופיעה בתפקיד ראשון בטלוויזיה בתוכנית הקומית "Fist of Fun".
אחר כך השתתפה בהופעת קמע בסדרת המערכונים "Alas Smith and Jones" שבה מל סמית' הקיא עליה.
ב-1995 שיחקה פיליפס בתפקיד כתבת בפיילוט לסדרה "Brass Eye" של כריס מוריס, אבל היא לא הופיעה בסדרה עצמה.
הפריצה הגדולה של פיליפס הייתה בתפקיד פקידת קבלה בסדרה "אני אלן פרטרידג'".
היא כיכבה בסדרה הקומית הבריטית "היפיס" יחד עם סיימון פג וג'וליאן ריינד-טוט.
היא הייתה שותפה לכתיבה וליצירה של תוכנית המערכונים "Smack the Pony", שכוללת רק נשים.
התוכנית זכתה פעמיים בפרס אמי, ופיליפס הייתה מועמדת על תפקידה לפרס הקומדיה הבריטית לשחקנית החדשה בשנת 1999. עוד השתתפה פיליפס בסיטקום "Cows" שכתב אדי איזרד.
ב-2001 שיחקה פיליפס בתפקיד ראשי בסדרה "תציל אותי" של דייוויד ניקול בערוץ BBC1. עוד הופיעה בתפקידי קמע בסרטים "משחק מכור", "משחקים מפתים" ו"נולדו רומנטיים".
היא כתבה פרקים לסדרת האנימציה "בוב ומרגרט".
ב-2003 נכללה פיליפס ברשימת חמישים השחקנים המצחיקים ביותר בקומדיה הבריטית של עיתון "האובזרבר".
היא שיחקה בתפקיד "שאזה" בסרט "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" אחרי שנבחנה לתפקיד ברידג'ט.
ב-2004 החלה פיליפס לשחק בתפקיד ראשי בסיטקום הרדיופוני של ה-BBC בשם "Clare in the Community".
באוגוסט 2005 אחרי הפסקה ארוכה חזרה להופיע על במת התיאטרון במחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד בתיאטרון אוקספורד פלייהאוס.
ב-2006 השתתפה בסרט הקומי האוסטרלי "BoyTown".
בטלוויזיה שיחקה בדמות קלייר וינצ'סטר בסדרה המדע בדיונית הקומית "הייפרדרייב" של ערוץ BBC2.
בין השנים 2006 ו-2009 שיחקה בסדרה הקומית של ה-BBC "ג'אם וג'רוזלם" בתפקיד הבת הניו-אייג'ית של סאל ויין (סו ג'ונסטון).
מ-2009 עד 2012 הופיעה בסדרה הקומית "מירנדה" בכיכובה של מירנדה הארט בתפקיד טילי, חברתה המעצבנת של מירנדה.
עוד שיחקה בתפקיד אורח בדמות אמה של פנדורה בעונה השלישית של הסדרה "סקינס" בערוץ E4.
ב-2009 זכתה פיליפס בתחרות כתיבת תסריטים של המועצה הבריטית לקולנוע על הסרט "Fag Mountain".
באביב 2010 הל הפקת סרטה הראשון באורך מלא "כלה בהפתעה".
היא השתתפה בסרט בתפקיד קטן בדמות אֶמָה.
ב-2010 הופיעה פיליפס בדרמה "Accidental Farmer" של ערוץ BBC1.
ב-2012 שיחקה פיליפס בסיטקום "Parents" והופיעה בסדרת הטלוויזיה "Justin's house" בערוץ CBeebies.
ב-2014 הופיעה בשעשועון "Dara Ó Briain: School of Hard Sums" בו מתמודדים עם אתגרים מתמטיים.
בסדרה הקומית "ויפ" שיחקה פיליפס בשלושה פרקים בתפקיד ראש הממשלה הבדיונית של פינדלנד, מינה האקינן.
ב-2014 הייתה פיליפס קריינית בעונה הראשונה של הסדרה "The Supervet" בערוץ 4.
ב-2015 שיחקה פיליפס בתפקידי אורח שונים בתוכניות טלוויזיה בהם בסדרה הקומית "בית השוטים" ובסדרה "Death in Paradise".
עוד כיכבה בקומדיה "Burn Burn Burn" בתפקיד אינגריד ובתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "Distingushed Ladies" בדמות ביאנקה.
פיליפס הופיעה בסרט "גאווה ודעה קדומה וזומבים" משנת 2016 בתפקיד גברת בנט.
בסרט "ברידג'ט ג'ונס בייבי" חזרה וגילמה את הדמות של שאזה.
פיליפס נשואה לאנדרו ברנג'ו ולה שלושה בנים.
Toad נני לילה ויום (אנ') Night and Dayג'ואן
סאלי לינדזי היא שחקנית ומנחת טלוויזיה אנגלייה.
היא מוכרת מהופעתה בתפקיד שלי אנווין באופרת הסבון הוותיקה "קורוניישן סטריט" של רשת ITV, ובדמות קאת' אגניו בסיטקום "עדיין פתוחים ברציפות" של ה-BBC.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה בגיל שבע עם מקהלת בית הספר בביצוע הסינגל "There's No One Quite Like Grandma" שהגיע ב-1980 למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
היא למדה אנגלית באוניברסיטת האל ושאיפתה הייתה להיות עיתונאית.
אבל כשלוהקה להצגה היא נהנתה מהחוויה, והחלה ללמוד בבית הספר למשחק "North Cheshire Theatre School".
אחר כך החלה להופיע בסטנד-אפ.
בגיל 24 פגשה את הקומיקאי פיטר קיי והתיידדה איתו.
בהמשך הופיעו קיי ולינדזי יחד בסיטקום "Phoenix Nights" ובווידאו קליפ של הסינגל במסגרת "קומיק רליף".
בשנת 2000 שיחקה לינדזי בפרק בסדרה "משפחת רויאל" בתפקיד מישל, החברה של טוויגי.
ב-2005 זכתה לינדזי בפרס השחקנית הטובה ביותר של "Inside Soap", ואחר כך רמזה בראיון ברדיו ה-BBC שהיא מתכוונת לעזוב את הסדרה עם סיום החוזה שלה כדי לקדם פרויקטים אחרים שלה.
בהמשך הודיעה לינדזי שהיא תעזוב את הסדרה ב-2006 אחרי שגילמה את שלי במשך חמש שנים.
בספטמבר ואוקטובר 2006 חזרה לגלם את הדמות במספר פרקים.
ב-2010 הצטרפה לינדזי לצוות שחקני תוכנית המערכונים "Scallywagga" ששודרה בערוץ BBC Three.
עוד השתתפה מדי פעם בדרמה הקומית "Reggie Perrin" של BBC One לצדו של מרטין קלונס.
הסדרה "סקוט וביילי" ששודרה ברשת ITV החל מ-2011, פותחה על ידי לינדזי וחברתה לסדרה "קורוניישן סטריט" השחקנית סוראן ג'ונס.
כחובבת סדרות טלוויזיה דוגמת "קגני ולייסי", התעניינה לינדזי ברעיון של תיאור חייהן של נשות מקצוע.
היא עצמה הייתה צריכה לגלם את דמותה של ג'נט סקוט, אבל עקב הולדת התאומים לא יכלה להתחייב לתפקיד זה.
במקום זאת מופיעה לינדזי בסדרה בדמות אליסון ביילי, אחותה של רייצ'ל, הדמות שמגלמת סוראן ג'ונס.
באוגוסט 2011 החלה לינדזי לככב בסדרה קומית של Sky1 "משפחה וצרות אחרות" (Mount Pleasant) בדמות ליזה, המתוארת כ"אישה אמיתית בנישואים אמיתיים החיה במקום אמיתי במנצ'סטר".
החל מ-2013 מגלמת לינדזי את גברת אגניו בסיטקום "עדיין פתוחים ברציפות" של ה-BBC.
ב-2014 הופיעה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "Citizen Khan".
ב-2015 שיחקה בתפקיד קת'י בדרמה "Ordinary Lies" של ה-BBC.
בספטמבר 2011 החליפה לינדזי את קולין נולן והחלה להשתתף בתוכנית "Loose Women" כמגישה קבועה.
ב-20 במרץ 2014 הופיעה בתוכנית בפעם האחרונה כחברת צוות.
בעונה ה-16 של התוכנית הופיעה לינדזי בסך הכל 53 פעמים.
בעונה ה-17 הופיעה ב-22 תוכניות, ובעונה ה-18 הופיעה ב-25 תוכניות.
ב-2006 אחרי שעזבה את הסדרה "קורוניישן סטריט" התרכזה לינדזי בעבודה בתיאטרון.
ב-2006 שיחקה בתפקיד מרילין מונרו במחזמר "Ella, meet Marilyn" מאת בוני גריר לצדה של ריין פריור בפלזנס אייס דום בפסטיבל הפרינג' באדינבורו.
עוד באותה שנה הופיעה במחזה "The Ho-Ho Club" בתיאטרון קינגס הד באיזלינגטון שבלונדון.
בקיץ 2007 שיחקה לינדזי בתפקיד ביאטריס בהפקה של "מהומה רבה על לא דבר" בטירת סטפורד.
בנובמבר ובדצמבר 2008 הופיעה לינדזי בדרמה "A Taste of Honey" מאת שילה דילייני בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.
ביולי 2009 חזרה והופיעה ברויאל אקסצ'נג בתפקיד לינדה בבכורה העולמית של המחזה "Everybody Loves a Winner" מאת ניל ברטלטס בפסטיבל הבינלאומי במנצ'סטר.
אחר כך יצאה לסיור הופעות עם המחזה "מונולוגים מהווגינה" מאת איב אנסלר עד נובמבר 2009.
לינדזי משתתפת בקביעות תוכנית רדיו של ה-BBC בשם "Radcliffe and Maconie Show.
היא הצטלמה לפרק פיילוט של הקומדיה "Till I Die" עבור רשת ITV וכיכבה בתוכנית הקומית בשם "Pick-Ups" של רדיו 4 יחד עם ג'ון תומסון.
ב-2008 דיבבה לינדזי את הדמות פיילה בייקוול בסרט "וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות" מסדרת וולאס וגרומיט ששודרה ביום חג המולד.
היא נבחרה לתפקיד אחרי שיוצר "וולאס וגרומיט" ניק פארק שמע את קולה ברדיו.
ב-2013 התחתנה לינדזי עם סטיב וייט, מתופף לשעבר בלהקות "The Style Council" ו-"Paul Weller Band".
לבני הזוג יש שני בנים תאומים, ויק ולואי.
ב-2015 גילתה לינדזי שהיא תומכת במפלגת הלייבור והשתתפה בקמפיין עבור המפלגה בבחירות הכלליות.
סאליוט 7 הוא סרט קולנוע עלילתי רוסי שובר קופות משנת 2017 בבימויו של קלים שיפנקו.
הסרט מגולל את מעשיהם יוצאי הדופן של הקוסמונאוטים הסובייטיים במבצע החילוץ של תחנת החלל "סאליוט 7", בעת נפילתה הלא מבוקרת על כדור הארץ בשנת 1985. הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים אך הקשר בין הסרט לאירועים כפי שהתרחשו במציאות קלוש למדי, אם כי הרקע הוא אמין בדרך כלל.
בסרט מככבים ולדימיר ודוביצ'נקוב ופאבל דרוויאנקו.
ב-27 ביולי 2017 הוקרן קטע בן 30 דקות מתוך הסרט בפני תושבי בייקונור, אנשי רוסקוסמוס ועובדי מפעלי תעשיית החלל ברוסיה והוקרן לאחר מכן גם במהלך Fantastic Fest בטקסס, ארצות הברית, שם זכה לביקורות מהללות.
אירוע הבכורה של הסרט, באורך השעתיים, נערך בקלינינגרד ב-18 באוגוסט 2017 במסגרת פסטיבל לסרטים קצרים בעיר.
הקרנה מסחרית של הסרט תוכננה תחילה ל-4 באוקטובר 2017, במלאת 60 שנה לשיגור ספוטניק 1, אך לבסוף התאריך הוזז ל-12 באוקטובר 2017.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו צפו בו למעלה ממיליון איש והוא הכניס למעלה מ-783 מיליון רובלים ועד מהרה התברג בראש טבלת שוברי הקופות ברוסיה כשהוא מכניס חצי מיליארד רובל בתוך 3 שבועות.
בינואר 2018 האקדמיה הרוסית לקולנוע העניקה לסרט את פרס נשר הזהב בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-16, בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר לצד פרס נוסף על העריכה הטובה ביותר.
בפברואר 2018 היה מועמד לפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית הסרט העלילתי באורך מלא הטוב ביותר.
11 בפברואר 1985. תחנת החלל הסובייטית "סאליוט 7" נמצאת בחצי השנה האחרונה במצב טיסה אוטומטי כשלפתע היא מתחילה לאבד שליטה ואינה מגיבה לאותות מהמרכז לניהול שיגורים.
עד מהרה מהנדסי החלל של ברית המועצות מבינים כי התרסקותה על כדור הארץ הוא עניין של זמן בלבד והיא עלולה לפגוע על פני כל נקודה בכדור הארץ בתקופה של מתיחות בין ברית המועצות למדינות המערב.
6 ביוני 1985. לאחר שלושה חודשי הכנה הוחלט לשלוח את החללית סויוז T-13 עם צוות של שני הקוסמונאוטים המוכשרים ביותר באותה עת — ולדימיר פיודורוב ומהנדס הטיסה ויקטור אליוחין, על שניהם מוטלת המשימה להגיע לתחנת החלל, להשתלט עליה ולמנוע את התרסקותה על כדור הארץ בכל מחיר.
עד מהרה אליוחין ופיודורוב מבינים כי סיכוייהם לחזור לכדור הארץ בחיים הוא מזערי עד אפסי...
הבדלים בין עלילת הסרט לאירועים במציאות
כפי שנאמר למעלה הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים אבל באופן די קלוש, להלן ההבדלים הבולטים ביותר בין עלילת הסרט לאירועים שהתרחשו באמת בתחנת החלל סאליוט 7:
- בסרט לאחר שהקוסמונאוטים עוגנים בתחנה הם מנסים להציל אותה, אך בסופו של דבר נכשלים ונאלצים לנטוש אותה.
במציאות לעומת זאת הקוסמונאוטים הצליחו להפעיל את התחנה והיא פעלה כרגיל עד סוף המשימה.
- בסרט פורצת שרפה בתחנת החלל ואחד הקוסמונאוטים נכווה קשות - במציאות אמנם קוסמונאוט אחד חלה בזמן המשימה אבל מדובר היה במחלה קלה בלבד, לא בפציעה משריפה כלשהי ובוודאי שלא בפציעה חמורה.
- לקראת סוף הסרט מתקבלת ההחלטה בסוכנות החלל הסובייטית להחזיר רק קוסמונאוט אחד ולנטוש את השני בחלל מחוסר יכולת להחזיר את שניהם - במציאות לא היה שום דבר שקרוב לזה.
פרס קטגוריה מועמדים/מקבלי הפרס תוצאהפרס נשר הזהב הסרט העלילתי הטוב ביותר קלים שיפקו העריכה הטובה ביותר סרגיי בייסאו, מריה סרגיינקובהפרס ניקה עבודת הצילום הטובה ביותר סרגיי אסטאחוב, איוואן בורלאקוב
סאלי סאר הוא כדורגלן עבר מאוריטני ששיחק בעמדת הבלם.
סאר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לה הבר, אך מעולם לא זכה לשחק עבור הקבוצה הבוגרת.
בשנת הצטרף לתרסיוולוס היוונית בה שיחק עונה אחת.
בשנת חתם בויל מהליגה השווייצרית השנייה בה שיחק שנתיים.
בקיץ הצטרף ללוצרן מליגת העל השווייצרית.
ב-20 בנובמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-2 נגד גראסהופרס ציריך.
בשתי עונותיו הראשונות במועדון הפך לשחקן הרכב בקבוצה, אך בשלוש העונות שלאחר מכן מעמדו התערער.
בקיץ חזר לליגה השנייה בשווייץ וחתם בסרבט ז'נבה.
סאר נולד בצרפת ובשנת החליט לייצג את נבחרת מאוריטניה.
ב-2 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
סאלינה (בשוודית: Saalina) הוא דגם של סירה באורך של 4 מטר, מתוצרת יצרנית המטוסים השוודית "סאאב" שיוצר לאחר מלחמת העולם השנייה.
בסיום המלחמה נותרו במחסני "סאאב" כמויות גדולות של אלומיניום ששימש לייצור מטוסים, אך לא היה עוד ביקוש למטוסי החברה.
לצד המעבר לייצור כלי רכב, הוחלט בחברה לנצל את האלומיניום לבניית סירות.
בסך הכל יוצרו 250 יחידות של הדגם.
דגמי ה"סאלינה" עוצבו על ידי Kurt Sjögren.
לסאלינה היו מספר חסרונות ביחס לסירות אחרות.
הסירות נבנו באותו אופן כמו המטוס, מה שעשה אותן ליקרות יחסית.
האלומניום חובר על ידי מסמרות אלומיניום שהורכבו כלפי מטה, בתוך חלקי הסירה שהיו שקועים במים, ולא הייתה עמידה במי הים המלוחים.
סאלי לנצח היא סדרה קומית בריטית שיצרה ג'וליה דייוויס.
בסדרה מככבים קתרין שפרד, ג'וליה דייוויס ואלכס מקווין, והוזמנה על ידי רשת HBO וערוץ Sky Atlantic.
שידור הבכורה של הסדרה היה ב-25 באוקטובר 2018 ב-Sky Atlantic וב-11 בנובמבר 2018 ב-HBO.
סאלי קוסגיי היא פוליטיקאית קנייתית.
קוסגיי למדה בבית הספר לבנות אליאנס .
לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, בה קיבלה תואר שני בשנת 1975 ותואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1980.
בשנת 2007 התמודדה בבחירות לפרלמנט קניה מטעם התנועה הדמוקרטית הכתומה ונבחרה כנציגת מחוז הבחירה "אלדיי".
לאחר הקמת הקואליציה בשנת 2008, מונתה קוסגיי לשרה להשכלה גבוהה.
באפריל 2010 הפכה לשרת החקלאות, במקום השר ויליאם רוטו.
היא מילאה תפקיד זה עד שעזבה את הפרלמנט בשנת 2013.
בשנת 2017 הייתה מעורבת בפרשת מסמכי פרדייז.
הרַבָּה סאלי ג'יין פְּריסנד היא רבה רפורמית אמריקאית, האישה הראשונה שהוסמכה לרבנות בארצות הברית, והשנייה בהיסטוריה היהודית כולה.
הוריה רוז לבית ולש ואירוינג פריסנד.
ההורים לא היו שומרי מצוות, אולם היו חברים בבית כנסת, בתחילה בבית כנסת קונסרבטיבי ובהמשך בבית כנסת רפורמי.
הם גם היו פעילים במוסדות היהודיים, האב שימש כנשיא לשכת בני ברית.
לפריסנד תואר ראשון מאוניברסיטת סינסינטי , 1968.
בגיל 16 פְּריסנד החליטה שברצונה לבחור ברבנות כדרך חיים.
בבקשתה להרשם ללימודים בהיברו יוניון קולג' ציינה שבכוונתה להיות רבה.
בתשובה שקיבלה הודגש שהם לא יודעים מה האפשרויות של אישה להיות רב, זאת מאחר שהם מעולם לא הסמיכו אישה לרבנות.
הם גם ציינו שאף אישה לא סיימה בעבר מסלול לימודים מלא של הכשרה לרבנות.
למרות האזהרות פְּריסנד נרשמה ללימודי הרבנות, והייתה אישה יחידה בין 35 גברים.
פריסנד מייחסת את העובדה שהתקבלה לכך שהרב נלסון גליק, בעל הדעות המתקדמות, היה נשיא הקולג' באותה תקופה.
פריסנד הוסמכה לרבנות ב-3 ביוני 1972, כ"א סיון תשל"ב, על ידי הרב אלפרד גוטשלאק, מחליפו של גליק כנשיא ההיברו יוניון קולג'.
לאחר הסמכתה התקשתה פְּריסנד למצוא משרה כרבת קהילה.
לבסוף הועסקה בסגל הרבנים של בית הכנסת ע"ש סטיבן וייז בניו יורק.
ב-1979 התפטרה, כשהבינה שאין לה סיכויים להתמנות לרב בית הכנסת.
במשך כשנתיים עבדה במשרות חלקיות.
רק ב-1981 הוזמנה לשרת כרב בית הכנסת הרפורמי של טינטון פולס , תפקיד בו נשאה עד פרישתה לגמלאות ב-2006.
פְּריסנד הייתה פעילה בארגוני התנועה הרפורמית.
בין השאר במועצת הרבנים הרפורמים (CCAR) , באיחוד ליהדות רפורמית ובהיברו יוניון קולג'.
לאחר הסמכתה הוזמנה לציון אירוע ראשוני זה, ביוזמת חברת הקונגרס היהודיה בלה אבצוג, לשאת את תפילת הבוקר היומית בבית הנבחרים של ארצות הברית - 1972.
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הבינלאומית של פלורידה - 1973.
דוקטור לשם כבוד של ההיברו יוניון קולג' -1997
ארגון הנשים הרפורמיות (Women of Reform Judaism) הכריז על פרס ע"ש פריסנד הניתן מדי שנה לבוגרת מצטיינת של ההיברו יוניון קולג' - 2017
סאליח ממקאן (בטורקית: Salih Memecan; נולד ב-2 בספטמבר 1952) הוא קריקטוריסט, קומיקסאי, ואדריכל טורקי.
הוא נודע בזכות רצועות הקומיקס הפוליטיות שהוא מפרסם מדי שבוע בעיתון סבאח, מהגדולים בטורקיה, ופרסומיו השונים בעיתונים בינלאומיים כמו הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, סן פרנסיסקו כרוניקל ועוד.
מלבד היותו קומיקסאי, ממקאן הוא בעל רקע אקדמי נרחב בתחום האדריכלות: לאחר שסיים בהצלחה תואר ראשון ושני באוניברסיטה הטכנית של מזרח התיכון באנקרה, קיבל ממקאן בשנת 1983 דוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה.
ממקאן מפרסם מדי יום רצועות פוליטיות בעיתונים טורקים גדולים, ומפרסם קריקטורה שבועית בעמוד האחרון של העיתון "סבאח".
את רצועת הקומיקס שלו "Bizimcity" עיבד לפרקי אנימציה קצרים, המתפרסמים באופן קבוע בתוכנית החדשות של ערוץ ATV בשעות הפריים טיים.
בשנת 2010 התמנה ממקאן לתפקיד יו"ר 'ארגון המדיה הטורקי', תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
הוא נשוי לפוליטיקאית וחברת הפרלמנט הטורקי מסודה ממקאן.
ממקאן מפרסם קומיקס פוליטי בוטה וחסר צנזורה, מה שמוביל לפעמים לכעס רב על תכניו.
בשנת 2012 ספג ביקורת חריפה על הקריקטורה שלו בה לעג לשביתת הרעב שהתרחשה בטורקיה באותה שנה.
בשנת 2013, במהלך גל המחאות בטורקיה, ספג ביקורות קשות על פרסומיו השונים שלעגו לנפגעי נשק כימי שהפעילה המשטרה כנגד המוחים.
סאלי פדרסון היא פוליטיקאית ועורכת אמריקאית, שכיהנה כסגנית מושל איווה בין השנים 1999–2007. פדרסון היא חברת המפלגה הדמוקרטית.
פדרסון נולדה בעיר וינטון, מושב המחוז של מחוז בנטון שבאיווה.
הוריה היו וינבה וג'רלד פדרסון.
בשנת 1973 סיימה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת המדינה של איווה, שם הייתה חברה באחווה "קפא קפא גמא".
בטרם נבחרה לתפקיד סגן המושל בשנת 1998, כיהנה פדרסון כמנהלת בכירה בארגון "תאגיד מרדית'" שבדה מוין.
היא עבדה גם כעורכת בכתב-העת "Better Homes and Gardens".
בבחירות 1998 באיווה, התמודדה פדרסון לסגנית המושל, כעמיתתו למירוץ של טום וילסאק.
הצמד וילסאק-פדרסון גרף 500,231 קולות, שהם 52.3% מקולות הבוחרים.
על אף שג'ים רוס לייטפוט, מועמד המפלגה הרפובליקנית, היה בעל הסיכויים הרבים יותר להחליף את טרי ברנסטאד בתפקיד המושל, וילסאק האנדרדוג גבר על לייטפוט ונהיה למושל הדמוקרטי הראשון של איווה מזה 30 שנה.
פדרסון הושבעה לתפקידה ב-15 בינואר 1999, סגנית המושל ה-44 למניין.
במהלך כהונתה כסגנית המושל פעלה פדרסון למען אנשים עם נכות והובילה את יוזמת הממשל של המושל וילסאק למען טיפולי בריאות ושירותי אנוש.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, טרם היבחרו של ג'ון אדוארדס למועמד הדמוקרטי אל תפקיד סגן נשיא ארצות הברית, שוער רבות בעיתונות האמריקאית כי וילסאק עשוי להיות עמיתו למירוץ של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ון קרי.
מאוחר יותר דווח כי לו קרי ינצח את הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש, לווילסאק יוצע תפקיד בקבינט של ארצות הברית.
אילו היה זה קורה, הייתה פדרסון הופכת להיות האישה הראשונה כמושלת איווה.
סאליו סיס הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי באנטנטה פייני אונלואה.
סיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דיאמברס.
לקראת עונת , סיס חתם לחמש שנים בטרומסה מליגת העל הנורווגית.
ב-5 במאי 2010, סיס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד בראן.
ב-26 באוגוסט 2013, סיס חתם בוואלנסיין מליגת העל הצרפתית, ששילמה תמורתו 500 אלף אירו.
ביולי , סיס חתם באנז'ה, אליה הצטרף בהעברה חופשית.
בינואר , סיס הושאל לוולאנסין עד לסיום העונה, דבר אשר קרה גם בינואר .
ב-2 בספטמבר 2019, סיס חתם בנאנסי.
ב-14 בנובמבר 2012, סיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בתיקו 1-1 נגד .
סיס, השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2017 וגביע אפריקה לאומות 2019. הוא אף נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018, אך נפצע בסמיכות לתחילת המונדיאל ושוחרר מהסגל.
סאליי היה שמם של "הכוהנים המקפצים" לאל מרס.
שמם נגזר מהמילה הלטינית saliō שפירושה "לקפוץ".
הפולחן הובא לרומא לכאורה על ידי המלך נומה פומפיליוס שהיה מלכה האגדי השני של רומא.
על פי המסורת הרומאית המלך נומה פומפיליוס שם לעצמו מטרה לשנות את החוקה הרומאית שעוצבה בכוח הזרוע, וכדי לעשות זאת הוא הבין שעליו לסיים את המלחמות ועל פי האגדה היה אחראי למספר רפורמות במנהגים בפולחן ובדת הרומאית.
מינוי 12 הסאליי (Salii) שהיו אחראים לנשיאת 12 המגנים הקדושים - ה"אנקיליה" (Ancilia).
המגן הראשון לפי המסורת נשלח על ידי האל מרס (כסימן להעדפת האל את המלך הנוכחי) לגבעת הפאלאטיום, ועליו היו חקוקות נבואות לגבי עתיד העיר.
12 הכוהנים היו קבוצה של גברים צעירים ממעמד הפטריקים קבוצה חברתית ששמה היה במקור לציון המעמד הגבוה ברומא העתיקה אך בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת שימש המונח לתיאור תואר מיוחד, פטריקיוס (patricius), של בכיר בחצר המלכותית.
הם היו לבושים כלוחמים מהתקופה הארכאית עם טוניקה
רקומה, שריון קצר ומעיל עליון מסורתי בצבע אדום (paludamentum) הם נשאו חרב ולבשו קסדה מחודדת.
הכהנים היו צריכים להיות אנשים שהוריהם עדיין בחיים, והם נבחרו לתפקידם בהצבעה.
לאחריותם נמסרו 12 מגינים מברונזה שצורתם כמו הספרה 8. על פי המסורת מגן אחד נפל מהשמיים בעת שלטונו של נומה פומפיליוס ו-11 הועתקו על מנת להגן על זהותו של המגן המקורי.
הנבואה המסורתית קבעה כי כל זמן שהמגן המקורי יישאר בידי הרומאים הם יהיו אדוני הארץ.
כל שנה בחודש מרץ הסאליי היו צועדים מסביב לרומא, ושרים מזמור "קרמן סאליאר" (Carmen Saliare), בו תיאור לירי של המיתוס על המלך נומה והמגן השמימי.
ההיסטוריון הרומאי אובידיוס בן המאה הראשונה לספירה מציין בספרו כי הטקס של הכהנים הקופצים מיושן וקשה להבנה.
סאלי רוּני היא סופרת ותסריטאית אירית.
הספר "שיחות עם חברים" עובד לסדרת טלוויזיה באותו שם, וגם הספר "אנשים נורמלים" עובד ב-2020 לסדרת טלוויזיה על ידי הולו וה-BBC.
יצירתה של רוני זכתה לשבחי הביקורת ולהצלחה מסחרית, והיא נחשבת לאחת הסופרות המובילות של המילניום.
שני ספריה הראשונים של רוני תורגמו לעברית, אך החל מספרה השלישי רוני מסרבת למכור את זכויות התרגום של ספריה לעברית, וזאת מכיוון שהיא תומכת ב־BDS.
רוני נולדה בקסטלבר שבמחוז מאיו במערב אירלנד כבת אמצעית בין שלושת ילדיהם של אביה, טכנאי טלפונים, ואמה שלמדה הוראה רוני למדה אנגלית בטריניטי קולג' בדבלין.
היא הייתה סטודנטית מצטיינת בתואר הראשון ב-2011. היא התחילה אך לא סיימה את התואר השני בפוליטיקה וסיימה במקום תואר שני בספרות אמריקאית ב-2013.