tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבנו של ארסמס , היה היסטספס חבר בית המלוכה האחמני.
הוא היה הנציב של פרסיס תחת שלטונו של כנבוזי השני וכנראה גם תחת שלטונו של כורש הגדול.
הוא ליווה את כורש במסעו נגד מסגתה (Massagetae), אך נשלח חזרה לפרסיס.
שם נדרש להשגיח על דריווש בכורו, שכורש חשש כי הוא עומד למרוד בו בעקבות חלום שחלם.
חוץ מדריווש, היו להיסטספס שלושה בנים נוספים, ארטבנוס (Artabanus), ארטנס (Artanes), וארטפרנס (Artaphernes), ובת.
ההיסטוריון הרומי אמיאנוס מארקלינוס הכתיר אותו כראש המאגים שהיו מאמיני הזורואסטריות.
הוא גם תיאר כיצד למד בהודו תחת הברהמינים.
שמו של היסטספס אף מופיע ב-כתובת גנג'נאמה בפרספוליס.
בניגוד למרבית ספרי התנ"ך, שבהם לאלוהים נוכחות בולטת, במגילת אסתר אלוהים נעדר מהסיפור, לפחות ברובד הגלוי.
שמו איננו מופיע במגילה כלל, והתערבותו איננה נזכרת במפורש.
בעיית היעדרו של אלוהים מהמגילה, ואופייה החילוני למראית עין, העסיקו רבים מפרשני המגילה וחוקריה.
מבחינה פרקטית, העדרם של שמות האל מהמגילה מקל מבחינה הלכתית על תיקוני מילים בשעת כתיבתה, ולכן היא משמשת כספר הראשון שכותב סופר סת"ם מתחיל.
אלוהים איננו נזכר במגילת אסתר כלל, לא בשמו ואף לא באחד מכינוייו.
פרט למגילת אסתר, הספר היחיד בתנ"ך שאיננו מזכיר את שם אלוהים הוא שיר השירים.
מתווה העלילה במגילת אסתר הוא של סיפור הצלה מקראי טיפוסי.
בפני המחבר נקרו שפע הזדמנויות להתייחס לאל, ומתמיה שלא ניצל אף לא אחת מהן.
השתלשלות העניינים מוצגת בסיפור כבדרך הטבע, ונדמה כי לא אלוהים מכוון אותה אלא מעשיהם של בני האדם ויד המקרה.
בחז"ל קיימת דעה לפיה המילה המלך כשהיא מופיעה לבדה מתייחסת ל"מלכו של עולם".
ככלל, נדמה שהמספר יוצא מגדרו כדי להימנע מהתייחסות דתית מפורשת, גם בהקשרים שבהם הדבר מתבקש.
האווירה במגילה היא חומרנית ונהנתנית, ונדמה שאין בה מקום לאלוהים.
חיי החצר המתוארים במגילה רוויים תככים ורדיפת כבוד.
על כל המגמות האלה, הזרות לרוחו של המקרא, אין המגילה משמיעה ביקורת מפורשת.
ישנם אף כאלה שהתרשמו כי המספר מגלה לפעמים אהדה לאווירה זו, למשל כשהוא מפליג בתיאור המשתה המפואר שבפרק א.
רבים הצביעו על הבעייתיות המוסרית שבמגילה, הנראית להם כשטופה בערכים זרים כשנאת נשים, לאומנות ותאוות נקם.
היבטים אלה עוררו אי-נוחות בקרב קוראים רבים.
אחרים, לעומת זאת, סבורים כי המגילה כולה שזורה בנימה של לעג וביקורת סמויה כלפי אווירת החצר הראוותנית והמושחתת - ההיבטים הקומיים בעלילה הובלטו על ידי פרשנים רבים, ואף יש שזיהו בה מגמות סאטיריות.
על אף היעדרו של אלוהים ברובד הגלוי, רבים טוענים כי נוכחותו מאחורי הקלעים בולטת ומייחסים את שרשרת צירופי המקרים אל ההשגחה העליונה; גם הצומות והתעניות נראים, כאמור, כמעשים דתיים מובהקים.
גם סירובו של מרדכי להשתחוות בפני המן נובע ממניעים דתיים.
בולטים בהקשר זה דברי מרדכי לאסתר, בתבעו ממנה להשתדל אצל המלך שיבטל את רוע הגזירה: יש הסבורים שהמילים "ממקום אחר" רומזות לאלוהים, ומצביעים על כך ש"המקום" הוא כינוי בפי חז"ל לאלוהים.
רובם המכריע של החוקרים אינם מקבלים טענה זו, וכבר האבן עזרא שלל אותה משתי סיבות: האחת, שכינוי זה איננו משמש במקרא אלא רק בדברי חז"ל; והשנייה, שאלוהים הוא אחד ויחיד ולכן לא ניתן לכנותו מקום אחר.
מיכאל פוקס מציין, שמפרשנות זו לדברי מרדכי משתמע שהוא מציע שני מקורות או "מקומות" חלופיים לישועה: אסתר כ"מקום אחד" והאל כ"מקום אחר", והנחה זו איננה סבירה.
עם זאת, גם מבלי לקבל פירוש זה לצירוף "ממקום אחר", רבים רואים בדברים אלו רמז ברור לאמונתו של מרדכי בהשגחה העליונה ובנצח ישראל.
אך עדיין נשאלת השאלה מדוע אין הדברים מובעים במפורש.
מבין אלה המפרשים את המגילה על דרך הרמז והסוד, היו שמצאו בה רמיזות לשם אלוהים.
בספרות המדרשית הוסבר שבמקומות שכתוב "המלך" (בניגוד ל"המלך אחשוורוש"), הכוונה ל"מלך מלכי המלכים".
בקהילות שונות, כשהגיעו למילה 'המלך' בפסוק 'בַּלַּיְלָה הַהוּא נָדְדָה שְׁנַת הַמֶּלֶךְ...' נהגו להגביה את הקול, או אף להשמיע את מנגינת הימים הנוראים לסוף פיוט נשמת כל חי במילים: המלך היושב על כיסא רם ונישא האר"י כתב שהשם המפורש רמוז בראשי תיבות בפסוקים:
"יבוא המלך והמן היום" -
"וכל זה איננו שווה לי - (סופי תיבות והפוך)
"והמן ראה כי כלתה אליו הרעה" - (סופי תיבות)
עוד ניתן ללמוד מהפסוק: - המן ישב לשתות בחושבו שתוכניתו להשמדת היהודים תצא אל הפועל, וה"מלך", כלומר אלוהים, 'שותה' במשמעות של לעג לתוכנית של המן.
דברים ברוח זו נכתבו גם בספר תהילים: - הגויים הוגים תוכניות נגד האל ועמו, והוא לועג להם.
גם בעל תרגום השבעים נדרש לבעיה, ופתר אותה באמצעות הרחבות שונות שהעניקו למגילה צביון דתי יותר, וקירבוה לסטנדרט המקראי המקובל.
עם זאת, עיקר ההרחבות של תרגום השבעים הן פרי יצירתו של חוג בית חוניו, ואין הן מיועדות להנכיח את האלוהות במגילה – אלא להעלות על נס את קדושת מקדש חוניו שישב בהליופוליס בעת העתיקה.
בעיה זו עמדה בבסיס מחלוקת חז"ל לגבי מידת קדושתה של המגילה, עם זאת, בסופה של המחלוקת הוכרע כי המגילה כן מטמאת את הידיים.
ההכרה בהשגחה האלוהית הנסתרת המשתקפת במגילה היא אבן יסוד בפרשנות המסורתית שלה, וגם פרשנים ביקורתיים רבים שותפים לה.
רבים רואים במגילה ביטוי למציאות של הסתר פנים: היעלמות נוכחותו הגלויה של האלוהים בתקופה שבה הנבואה החלה לשקוע, והשארת הזירה העולמית לידיהם של בני האדם, כאשר הוא פועל ברקע.
כבר חז"ל עמדו על כך ודרשו את שמה של אסתר על שם הסתר הפנים של המגילה: "אסתר מן התורה מניין - 'ואנוכי הסתר אסתיר'".
לפי פירוש זה, המגילה עניינה הוא גילוי הסתרתו של האל בזמן הגלות, ונוכחותו רק מאחורי הקלעים.
יחזקאל קויפמן סבור שהמגילה היא חיבור דתי, ומחברה היה חדור אמונה עמוקה בנצח ישראל.
מראית העין החילונית אינה אלא אסטרטגיה ספרותית שנועדה לבטא התפיסה ההיסטוריוסופית הרווחת במקרא של סיבתיות כפולה: המהלך ההיסטורי הרגיל איננו כולל התערבות אלוהית גלויה, ואפשר לתאר אותו כשרשרת סבירה של אירועים הקשורים בקשר סיבתי; אך מאחורי הקלעים האל הוא המושך בחוטים ולא האדם או המקרה העיוור.
במבט לאחור, מעשים וצירופי מקרים סתמיים לכאורה מתגלים כמכריעים, ומתברר כי הכול נעשה בהתאם לתוכנית האלוהית הנסתרת.
הרב יואל בן נון מציין שדווקא חסרונו של אלוהים במגילה הוא המלמד אותנו על כך שהאלוהים נמצא בכל מקום.
הוא טוען שזו החשיבות המיוחדת של המגילה וזו הסיבה שנוספה לכ"ד ספרים: ללא המגילה ניתן היה לחשוב כי רק כשאלוהים גלוי הוא פועל ולאור המגילה מתברר שאלוהים נמצא גם במקום שאינו גלוי.
לדעת ניסן אררט, מחבר המגילה השמיט ממנה את שם אלוהים כדי לרמוז על סלידתו מהאווירה החילונית שבה פועלים גיבורי המגילה, שנוהגים בדרכו של הערום: זהו מופת חינוכי רווח במזרח הקדום, של אדם החותר בדרכי מרמה ומניפולציה למימוש מטרותיו האנוכיות, כשהוא נסמך על פיקחותו ותושייתו.
המגילה ממשיכה את המסורת המקראית של מאבק בדרכו של הערום, ומציבה מולו את המופת של ירא האלוהים, המכיר בשלטונו המוחלט של האל.
המן מגלם בדמותו את הערום הרשע, שאין לו תקנה וסופו מפלה ניצחת; לעומתו מגלמים מרדכי ואסתר את הערום שבעקבות אסון שניחת עליו שב בתשובה והפך ירא אלוהים.
יש שתלו את היעדר שם אלוהים במגילה ואת דמותה החילונית בסיבות שאינן קשורות בעיצוב ספרותי גרידא.
הרב אברהם אבן עזרא כתב בהקדמות לפירוש על המגילה, שהמגילה נכתבה בידי מרדכי בחסות האימפריה הפרסית ולכן לא הוסיף את שם אלוהים מכיוון שחשש שהפרסים יתרגמו את המגילה ויכתבו במקומו שם של אל מהמיתולוגיה הפרסית.
מנגד, חלק מהחוקרים רואים במגילה חיבור חילוני מעיקרו, או לפחות חיבור שזיקתו לדת חלשה.
מקצתם תולים זאת בגישה דתית מתונה או ספקנית של המחבר.
רוברט פפייפר, המייחס את חיבור המגילה לימיו של יוחנן הורקנוס הראשון, סבור שמחברה היה פטריוט נלהב אך אדיש כלפי עניינים שבדת.
פוקס הציע לפרש את היעדרותו של אלוהים מן המגילה כמעשה מכוּון מצד המחבר שתכליתו לעורר אצל הקורא הרהור, ושמא גם ספק, בדבר מקומו של האל בעלילת הסיפור, ואולי אף בקיום האנושי בכלל.
יש הסבורים שהמגילה נכתבה במקורה כסיפור עממי קליל, שלא נועד לשאת מסר חינוכי-דתי, ולפיכך אין זה מפתיע שהיא איננה מגלה נטייה לרעיונות דתיים; אף ייתכן ששם אלוהים לא נכתב בכוונת מכוון מחשש לחילולו בנסיבות של שכרות וליצנות, שבהן נוטים לקרוא סיפורים מסוג זה.
שמריהו טלמון זיהה במגילה זיקה הדוקה לספרות החכמה (איוב, משלי וקהלת) דווקא.
לדעתו, המגילה מהווה גילום ספרותי של יסודות חכמתיים מובהקים.
אסכולת החכמה נוטה מטבעה לקוסמופוליטי ולאוניברסלי, ומתעניינת באדם יותר מאשר באל.
טלמון מציין שדמות האל האימפרסונלי והמרוחק המשתקפת במגילה מזכירה את זו שבקהלת.
כנגד הסבר זה העלה ג'יימס קרנשאו את הטענה שהנימה הפטריוטית החריפה העולה מן המגילה איננה מתיישבת עם תפיסת העולם החכמתית.
היסטריה, בשימוש בשפה המדוברת, מתאר מצב של חוסר יכולת לנהל רגשות חריגים או קיצוניים, במצבי לחץ, וכדומה.
לרוב, אנשי המקצוע המודרניים ויתרו על השימוש במונח היסטריה כקטגורית אבחון, ומשתמשים בקטגוריות המגדירות את המצב באופן מדויק יותר.
כיום הפרעות היסטריה מסווגות כהפרעות סומטופורמיות, כלומר ביטויים גופניים של הפרעות נפשיות.
אף על פי שלמצב הזה קיימים ביטויים קליניים שונים, המכנה המשותף לכולם הוא ביטוי של קשיים נפשיים במחושים גופניים.
בשנת 1980, האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה שינתה באופן רשמי את האבחנה מ"נוירוזה היסטרית, הפרעה סומטופורמית", (שהוא הסוג המסוכן והמשפיע ביותר), ל"הפרעה סומטופורמית".
מחלת ההיסטריה מוכרת כבר יותר מ-4000 שנה.
במשך לפחות אלפיים שנה בהיסטוריה האירופאית, עד לסוף המאה התשע עשרה, נחשבה ההיסטריה למצב רפואי המיוחד לנשים ונגרם על ידי הפרעות ברחם , כמו בזמן לידה כשהתינוק יוצא מן תעלת הלידה.
מקורו של מונח ההיסטריה מיוחס בדרך כלל להיפוקרטס, על אף שהמונח לא הוזכר באוסף כתביו 'קורפוס היפוקרטס'.
קורפוס היפוקרטס מתייחס למגוון רחב של תסמיני מחלות, כמו סחרחורת, ישנוניות וחנק, שנגרמות כביכול על ידי הנדידה של רחם האישה למקומות שונים בגופה, וגורם לגופה להיות יבש בשל מחסור בנוזלי גוף.
פתרון אפשרי ממליץ לנשים בהריון להקל על הסימפטומים באמצעות קיום יחסי מין, שיגרום לרחם "להירטב" ובכך יקל על זרימת הדם בגוף.
"תאוריית הרחם הנודד" התעקשה להישאר ברפואה האירופאית במשך מאות שנים, והיוותה את הבסיס לרפואת הנשים במשך דורות רבים.
הבנה מודרנית יותר של ההיסטריה כהפרעה פסיכולוגית, קודמה באמצעות עבודותיו של ז'אן-מרטן שארקו.
שארקו, נוירולוג צרפתי, טיפל במעבדתו שבבית החולים פיטייה סלפטרייר שבפריז, בנשים שסבלו משיתוק היסטרי באיבר מסוים בגופן.
ב-1878 החל שארקו להשתמש בהיפנוזה, שיטה חדשנית בזמנו, כדי לטפל בנשים שסבלו מהיסטריה ואפילפסיה.
שארקו היה מזמן אליו נשים, ובאמצעות הוראות וטפיחות סמליות על גוף המטופלת הוא סילק בהדרגה את השיתוק.
בכך הראה שארקו איך בעזרת הוראות מילוליות בלבד אפשר לעורר את ההחלמה.
טיפולים אלו עוררו עניין רב, ופעמים רבות ביצע שארקו טיפולים אלה בפני רופאים ואנשי צוות בית החולים.
באותה שנה הקים שארקו יחד עם עמיתיו הרופאים מעבדת צילום בתוך בית-החולים, מוסד חסר תקדים שהיה למעבדת הצילום הרפואי הראשונה בעולם.
הצילום העניק ממד חזותי נוסף למה שהתרחש בין כותלי בית החולים ותיעד את החולים לאורך זמן.
הצילומים התפרסמו בכתב העת האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר.
שארקו סירב לראות במין את הסיבה להיסטריה, ובתחילה סבר שמדובר בהפרעה נוירולוגית שמקורה בחולשה מולדת במערכת העצבים.
הוא ראה ביכולת הסוגסטבילית (היכולת להיכנס למצב היפנוטי) סימן לכשל של מערכת העצבים ושל עומק ההפרעה ההיסטרית: ככל שאישה "היסטרית" יותר – כך קל יותר להכניסה למצב היפנוטי.
אלא שאבחנה זו לא סיפקה הסבר לנשים שסבלו מ'שיתוק כפפה' – שיתוק של כף היד בלבד – תופעה שאינה אפשרית מבחינה נוירולוגית, מה עוד ששארקו לא הצליח לזהות את טבעה האורגני של המחלה.
מסיבות אלו קבע שארקו בסופו של דבר כי ההיסטריה היא מחלה של הנפש, והצביע על הטראומה, הפיזית או הנפשית כגורם המרכזי להיסטריה.
בנוסף גילה שארקו כי ההיסטריה היא תופעה אוניברסלית שחוצה זמנים ותרבויות, וכי גם גברים עלולים ללקות בה.
לאחר מותו של שארקו בשנת 1893, קיבלה ההיסטריה תשומת לב מדעית שנוצרה באמצעות מחקריו הנוירולוגיים, והפכה לנושא למחקר מדעי.
זיגמונד פרויד, שהיה מתלמידיו, ואף נכח בהדגמותיו הפומביות של שארקו, התרשם מסגנונו ודרך טיפולו של שארקו בהיסטריה, והחליט לחקור אף הוא את הנושא.
בשנת 1890 פרויד פרסם סדרת מאמרים על נושא ההיסטריה.
מאמרים אלו תרמו לפיתוח וקבלת ההשקפה הפרוידינית על ההיסטריה, וב-1920 הייתה לתאוריה של פרויד השפעה רבה בבריטניה ובארצות הברית.
פרויד טבע את המונח 'היסטריה קונברסיבית' (מכונה גם הפרעת המרה).
זהו דפוס שבו מופיעים תסמינים כמו-נוירולוגים כגון ליקוי תפקוד גופני מסוים (עיוורון פתאומי, פריחה, שיתוק באיבר מסוים), או אובדן שליטה בהיעדר כל ליקוי אורגני או פתלוגיה רפואית כלשהי.
תסמינים אלה עוזרים לחולה להימנע או להתחמק ממצב מעורר דחק מבלי שיאלץ ליטול אחריות על כך, ונובע מרגשות אשמה.
לפי פרויד, הסימפטומים הנוירוטיים אינם אלא "ניסיון להדחיק רעיון לא מתקבל שעלה כאופוזיציה מעיקה לאגו של הפציינט".
כך שדפוס ההנעה הבסיסי שביסוד הפרעת ההמרה, הוא הרצון להימנע מדחק מעורר חרדה או להפחיתו על ידי מחלה – וכך להמיר בעיה רגשית קשה מנשוא בבעיה גופנית המצילה את כבוד החולה.
הפרעות ההמרה היו שכיחות יחסית בעבר בחיים האזרחיים, במיוחד בחיי הצבא.
בדרך כלל הופיעה הפרעת ההמרה בתנאי קרב מעוררי דחק חמור במיוחד, ופקדה גברים שבחיים הרגילים נחשבו ליציבים.
הדבר גרם לכך שהחיילים קיבלו שיתוק ברגליים (למשל) ודבר זה אפשר לחייל להתחמק ממצבי קרב מעוררי חרדה מבלי שיכונה פחדן או שיועמד למשפט שדה.
גילויים אלו אפשרו לחוקרים נוספים, כמו פייר ז'נה ויוזף ברויאר, לפתח תאוריות חדשות על ההיסטריה שהיו דומים במהותם לתפיסה של ימי הביניים שדיברה על תודעה מפוצלת, אלא שבמקום ה"שדים" "שנכנסו" במטופל (כמו בסיפורי ה'דיבוק') הוחלפו המושגים במינוחים פסיכולוגיים מודרניים.
בהיסטוריה של הפסיכולוגיה ושל הפסיכואנליזה, ההיסטריה הוגדרה כסוג של נברוזה הפוגעת גם בנשים וגם בגברים, ומתאפיינת בהשלכות גופניות (כגון שיתוק זמני, עיוורון, התכווצויות) ונפשיות (כגון התפרצויות רגשיות, התקפי חרדה ותרדמה).
המינוח הפסיכיאטרי הנהוג כיום, מבחין בין שני סוגים של הפרעה שנקראו 'היסטריה' בעבר: הפרעה סומאטית והפרעה דיסוציאטיבית.
על פי מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM-IV-TR, הפרעות דיסוציאטיביות כוללות אמנזיה דיסוציאטיבית, פוגה דיסוציאטיבית, הפרעת זהות דיסוציאטיבית, הפרעת דה-פרסונליזציה, והפרעה דיסוציאטיבית.
הפרעות סומאטיות כוללות הפרעת המרה (קונברסיות), הפרעת סומטיזציה, הפרעת כאב, היפוכונדריה, והפרעת גוף דיסמורפית.
בהפרעות סומאטיות (שנקראו בעבר היסטריה), המטופל מתלונן גם על סימפטומים פיזיים כגון כאבי גב תחתון או שיתוק גפיים, ללא סיבה פיזית הנראית לעין.
אף על פי שלא קיים בסיס אורגני מספק, בני אדם אלה מאמינים באמת ובתמים כי התסמינים שלהם אמיתיים ורציניים.
וזאת להבדיל מבני אדם המזייפים מחלה גופנית כדי להשיג מטרה כלשהי (התחלות) או בינם לבין הלוקים ב'הפרעות בדויות' שבהן מזייפים תסמינים כדי לספק את הצורך הפסיכולוגי להיחשב לחולה ולהישאר בתפקיד זה.
מלבד זאת, תסמונות תלויות תרבות מסוימות, כגון תסמונת 'התקפות עצבים' (ataques de nervios) שזוהתה באוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית, מדגימות תופעות פסיכיאטריות הכוללות סימפטומים סומאטיים ודיסוציאטיביים גם יחד, ונמצאו קשורים לטראומה פסיכולוגית.
לעומת זאת, מחקרים נירולוגיים אחרונים מצביעים על כך שישנם דפוסים אופייניים של פעילות המוח הקשורים למדינות ולאוכלוסיות אלה.
הפרעות אלו כאמור אינם מכוונים ואינם נעשים במודע או מזויפים על ידי החולה.
המונח מתקיים גם בביטוי "היסטריה המונית" כדי לתאר מצב ציבורי בו ההמון מגיב בפאניקה.
התופעה מתחילה לרוב כאשר אדם אחד מגלה סימני היסטריה לעיניהם של אחרים, אשר באופן "מדבק" מתחילים גם הם לגלות את אותם סימפטומים.
היסטריה המונית קשורה רבות עם אירועים היסטוריים כמו משפטי המכשפות בסיילם, או חששות מופרזים מפני מרד עבדים.
היספנו-סואיזה J12 (בספרדית: Hispano-Suiza J12) היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חברת ההנדסה והרכב "Hispano-Suiza" הספרדית בין השנים 1931–1938.
סך הכול יוצרו 114 יחידות.
בבניית גוף הרכב השתתפה חברת "Coachbuilder".
היסטריזאורוס (שם מדעי: Histriasaurus; מילולית: "לטאת איסטריה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הרבאצ'יזאוריים שהתקיים במשך הקרטיקון שלפני 135 עד 125 מיליון שנה מזמננו בקרואטיה.
כיום רבים מהחוקרים רואים בסוג זה טקסון מוטל בספק.
הדינוזאור התגלה בידי דריו בוסקרולי (Dario Boscarolli) במשך שנות ה-80 ממאובנים של שכבת אבן גיר לחופי העיירה בייל שבמחוז איסטריה בקרואטיה.
הוא תואר למדע ב-1998 בידי החוקר דאלה וכצ'יה (Dalla Vecchia), אשר נתן לו את שמו עקב הימצאו באיסטריה.
הסוג הכיל מין אחד, Histriasaurus boscarollii, הקרוי לכבוד המגלה בוסקרולי.
זאורופוד זה דמה לדמוי דיפלודוקוס פרימיטיבי ובסיסי.
ניתוחים מ-2007 ו-2011 העריכו שהוא משויך למשפחת הרבאצ'יזאוריים וקרוב ביותר לרבאצ'יזאורוס.
אורך הגוף הוערך בכ-20 מטרים כשהוא הגיע לגובה 9 מטרים ולמשק של 25 טונות בממוצע.
היסטריה הוא סרט בריטי מסוגת קומדיה רומנטית, היסטורי למחצה, משנת 2011, בבימויה של טניה וקסלר.
מככבים בו יו דאנסי ומגי ג'ילנהול, ולצידם מופיעים בתפקידי משנה עיקריים פליסיטי ג'ונס, ג'ונתן פרייס ורופרט אוורט.
הסרט מתרחש בתקופה הוויקטוריאנית, ומראה כיצד הניהול הרפואי של אוסף התופעות שכונו אז בשם "היסטריה" - אבחנה רפואית שהייתה נהוגה ברפואה בעולם המערבי ואיננה מוכרת עוד בעולם הרפואה - הוביל להמצאת הוויברטור.
הסרט מתרחש בסוף שנת 1880. ד"ר ג'וזף מורטימר גרנוויל הוא רופא צעיר ואידיאליסט, העובד בבית חולים לונדוני, ונקלע לעימותים חוזרים ונשנים עם הממונים עליו על רקע נסיונותיו להטמיע חידושים רפואיים בבית החולים.
הוא מפוטר מעבודתו, ומוצא משרה כרופא זוטר במרפאתו הפרטית והיוקרתית של רופא בשם ד"ר דאלרימפל, אשר ההתמחות שלו היא בטיפול בהיסטריה, אבחנה שהייתה פופולרית לגבי נשים באותה תקופה.
רופאים כמו ד"ר דאלרימפל נהגו לטפל בהיסטריה על ידי עיסוי ידני של הדגדגן של הלקוחה, בעת שהיא מכוסה בצורה נאותה בשמיכה ומוסתרת מאחורי וילון, וזאת כדי לעורר את מה שהם כינו "עוויתות התקפיות", מבלי להיות מודעים כלל לעובדה שהם למעשה מביאים אותה לפורקן מיני.
לאחר שלקוחותיו האמידות והמרוצות שבות לטיפולים חוזרים ונשנים, והתורים בחדר ההמתנה מתארכים והולכים, וכמו כן פרק ידו הימנית מתחיל לכאוב מרוב עיסויים, שוכר ד"ר דאלרימפל את שירותיו של הרופא הצעיר גרנוויל.
הוא מלמד אותו את רזי המקצוע, דהיינו את פעולת עיסוי הדגדגן של נשים, אותה הוא מציג כשיטת ריפוי במחלת ההיסטריה.
גרנוויל עובר לגור בביתו של מעסיקו, שם הוא זוכה לפגוש את שתי בנותיו של ד"ר דאלרימפל: אמילי, הבת הצעירה והצייתנית, ואחותה הגדולה שרלוט (מגי ג'ילנהול) – פמיניסטית ופעילה סופרז'יסטית שמנהלת בית מחסה בשכונת עוני במזרח לונדון.
גרנוויל מבצע את מלאכתו כהלכה, וקהל הלקוחות המרוצות של המרפאה מוסיף ומתרחב.
ד"ר דאלרימפל, המחבב מאד את גרנוויל, מציע שגרנוויל יהפוך בהדרגה למחליפו כמנהל המרפאה, ואף יישא לאישה את בתו אמילי.
לילה אחד, לאחר העבודה, מגיעה שרלוט הביתה בלוויית פאני, חברתה מבית המחסה, אשר שברה את קרסולה, וגרנוויל עוזר לטפל בה.
בעקבות זאת, אוסר עליו דאלרימפל להציע בעתיד כל סיוע רפואי לשארלוט ולידידותיה, וזאת בתקווה להרחיק את שרלוט מעבודתה בשכונות העוני, עיסוק ממנו הוא מסתייג.
בינתיים, קהל הלקוחות הגדל והולך של גרנוויל והעבודה האינטנסיבית נותנים גם בו את אותותיו, שרירי האמה של ידו הימנית מתחילים לכאוב, והוא מתחיל להתקשות במילוי משימתו המתישה.
יום אחד הוא חווה התקף של התכווצויות בפרק ידו במהלך טיפול, ונכשל בביצוע משימתו.
המאורע מאיים על יכולתו להמשיך ולהחזיק במשרתו, והוא חושש מפני פיטורין נוספים.
באותה עת, חברו הטוב של גרנוויל, לורד אדמונד סנט ג'ון-סמית', שהוא בן אצולה משועמם בעל אופי יזמי, עמל על פיתוח של מאבק-נוצות חשמלי.
הוויברציות שמייצר המכשיר נוטעות במוחו של גרנוויל רעיון: למנף את הגאדג'ט לכדי מכשיר עיסוי חשמלי.
הוא מזמין את מולי, המשרתת בביתו של ד"ר דאלרימפל, ומציע לבצע בה ניסוי.
היא נעתרת, ולאחר שהניסוי נוחל הצלחה, משכנע גרנוויל את ד"ר דאלרימפל לנסות את המכשיר על המטופלות שלו.
דאלרימפל ניאות, ומציע את הטיפול הנסיוני לכמה מלקוחותיו הקבועות, ומה רבה השתאותו והפתעתו כאשר הוא נוכח כי משך הטיפול מתקצר פלאים מטיפול בן שעה תמימה לטיפול של דקות ספורות.
גם השריר בפרק ידו של גרנוויל נרגע.
הוא מציע נישואין לאמילי, והם מתארסים.
באותו הזמן, שרלוט נאבקת לגייס תרומות לתמיכה בבית המחסה במזרח לונדון.
במהלך מסיבת האירוסין של גרנוויל ואמילי, נעצרת שרלוט על ידי המשטרה לאחר שהיא מגוננת על פאני מפני שוטר, והיא מועמדת בעקבות זאת למשפט.
אמילי וד"ר דאלרימפל מפצירים בגרנוויל להעיד לטובתה במשפטה ולטעון שהיא היסטרית, וזאת במטרה למנוע את שליחתה לכלא.
במהלך המשפט, התובע עצמו מאמץ את הטענה כי שרלוט היא היסטרית, וממליץ לשלוח אותה לסנטוריום וכן לאלץ אותה לעבור כריתת רחם.
כאשר מורטימר גרנוויל עולה להעיד, הוא מפתיע בטענה הפוכה בתכלית.
הוא מסביר לבית המשפט כי למעשה התסמינים להיסטריה נפוצים מכדי שתיחשב מחלת נפש, ומוסיף ואומר שהוא עצמו מאמין ששרלוט היא האדם הנדיב והאכפתי ביותר שהוא מכיר.
השופט מסכים עם הטיעון של גרנוויל, ושארלוט נידונה לשלושים ימי מאסר בלבד בגין תקיפת השוטר.
אמילי מחליטה לבטל את אירוסיה עם גרנוויל, לאחר שהבינה שהמניע היחיד שלה היה לרצות את אביה.
בינתיים, הוויברטור הופך להיות המכשיר הרפואי הנפוץ בטיפול בבעיה שכונתה היסטריה, לאחר שהוא מצמצם באופן דרמטי את משך הטיפול ואף מגביר מאד את שביעות הרצון של הלקוחות.
לורד אדמונד סנט ג'ון-סמית' ומורטימר גרנוויל מוכרים את הפטנט, והתמלוגים מן המכירה הופכים את גרנוויל לאדם עשיר.
תוך כך הוא מתאהב בשרלוט, ומחליט להשתמש בחלק מעושרו כדי להקים מרפאה בבית המחסה שלה.
בתום שלושים ימי המאסר של שרלוט, ממתין לה גרנוויל מחוץ לשערי הכלא, ומציע לה נישואין, והיא נעתרת לו.
הסרט מבוסס על ספרה של ההיסטוריונית רייצ'ל מיינס משנת 1999, הטכנולוגיה של האורגזמה .
הספר מוסיף וטוען כי עיסוי ידני של נשים היה תרופה רפואית נפוצה עוד בימי קדם.
עם זאת, בשנת 2010, התזה של מיינס לגבי קדמוניות הטיפול הופרכה על ידי החוקרת הלן קינג .
כמו כן, מאמר משנת 2018 מאת האלי ליברמן ואריק שצברג פוסל גם הוא את התזה של מיינס, וממסגר אותו כ"ראיות נסיבתיות בלבד לכך שכמה רופאים ומיילדות אולי תרגלו עיסוי של איברי מין לפני המאה ה-20".
היסטריה הוסיפה להיחשב כמחלה עד שנת 1952, אז החליטה האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה להפסיק להשתמש במונח.
ד"ר ג'וזף מורטימר גרנוויל הגיש בקשה ראשונה לרישום הפטנט של ויברטור אלקטרומגנטי שנקרא "פטיש גרנוויל" בסביבות שנת 1883. ואולם, גרנוויל לא הגדיר את המכשיר כמיועד לטפל בהיסטריה, אלא בכאבי שרירים.
יש הסוברים כי רופאים אחרים השמישו את הויברטור ככלי ריפוי בהיסטריה, אך טענה זו הוטלה בספק על ידי ליברמן ושצברג, בהיעדר מקור מוסמך לכך.
היספניה אולטריור הייתה פרובינקיה רומית הממוקמת בהיספניה (בחצי האי האיברי) בתקופת הרפובליקה הרומית, ממוקמת בערך בבייטיקה ובעמק גואדלקיביר בספרד המודרנית.
והתרחבה לכל לוסיטניה (פורטוגל המודרנית, אקסטרמדורה וחלק קטן ממחוז סלמנקה) וגלאסיה (צפון פורטוגל וגליסיה המודרנית).
היספניה הוא המונח הלטיני שניתן לחצי האי האיברי.
ניתן למצוא את המונח בשימוש לפחות משנת 200 לפני הספירה כאשר המונח שימש את המשורר קווינטוס אניוס.
ייתכן שהמילה נגזרת מהמילה הפּוּנית אי-שפן "I-Shaphan" שמשמעותה "חוף השפנים", וזאת בשל הארנבות הרבות שהפיניקים נתקלו בהן.
Ulterior היא הצורה ההשוואתית של ulter, שפירושה "זה מעבר".
לפי ההיסטוריון הקדום דיו קסיוס, אנשי האזור הגיעו משבטים רבים ושונים.
הם לא חלקו שפה משותפת או ממשלה משותפת.
לאחר איבוד השליטה על סיציליה, סרדיניה וקורסיקה במלחמה הפונית הראשונה, קרתגו החלה להתרחב לדרום חצי האי האיברי.
זמן קצר לאחר מכן החלה המלחמה הפונית השנייה.
חלק ניכר מהמלחמה ההיא בין קרתגו לרומא התרחש בהיספניה עד שסקיפיו אפריקנוס השתלט למעשה על היספניה מידי חניבעל והקרתגים בקרב איליפה בשנת 206 לפנה"ס.
ארבע שנים מאוחר יותר, קרתגו נכנעה ויתרה על שליטתה באזור לרומא לאחר תבוסתה של קרתגו בשנת 201 לפנה"ס.
בשנת 197 לפנה"ס, חצי האי חולק לשני מחוזות בגלל נוכחותם של שני כוחות צבאיים במהלך כיבושו.
שני אזורים אלו היו היספניה קיטריור (היספניה הקרובה יותר) והיספניה אולטריור (היספניה הנוספת).
הגבול היה בדרך כלל לאורך קו העובר מקרתגו נובה לים הקנטברי.
היספניה אולטריור כללה את מה שהם כיום אנדלוסיה, פורטוגל, אקסטרמדורה, קסטיליה ולאון, גליסיה, אסטוריאס, קנטבריה וארץ הבסקים.
שלום שרר באזור עד 155 לפנה"ס כאשר הלוסיטנים תקפו את היספניה אולטריור.
כשהביסו את הפראיטורים הרומאים פעמיים, הצלחתם עוררה במהרה מספר מרידות אחרות בחצי האי.
חצי האי האיברי הפך למרכז פעילות צבאית והזדמנות לקידום.
באותה שנה, עם כניעת כל היספניה וסיום מלחמות קנטבריה, אוגוסטוס ארגן מחדש את המחוזות בחצי האי.
היספניה אולטריור חולקה לבייטיקה (אנדלוסיה המודרנית) וללוסיטניה (פורטוגל המודרנית, אקסטרמדורה וחלק מקסטיליה ולאון).
היספניה קיטריור, שכללה כעת את קנטבריה וארץ הבסקים, שונה שמה להיספניה טארקוננסיס.
גאיוס יוליוס קיסר היה מושל היספניה אולטריור בשנים 61–60 לפנה"ס.
בתחילת המאה החמישית לספירה פלשו הוונדלים והשתלטו על דרום היספניה.
הקיסר הרומי הונוריוס הזמין את גיסו, מלך הוויזיגותים, אטהאולף, להביס את הוונדלים.
הוויזיגותים השתלטו על היספניה והפכו את טולדו לבירת ארצם.
כל פרובינקיה הייתה אמורה להיות נשלטת על ידי פראיטור.
חברי האליטה השבטית של היספניה הוכנסו לאצולה הרומית והורשו להשתתף בממשל שלהם.
הקיסרים הרומיים טראיאנוס, אדריאנוס ותאודוסיוס הראשון נולדו כולם בהיספניה.
לטיפונדיות רומיות הוענקו לבני האצולה ברחבי האזור.
ערים בהיספניה קיטריור כמו ולנסיה שופרו והוכנסו אמות השקיה.
הכלכלה שגשגה כמחסן וכן על ידי ייצוא זהב, שמן זית, צמר ויין.
חתונה הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2018 בבימויו ובכתיבתו של ויקטור לוין, בכיכובם של וינונה ריידר וקיאנו ריבס.
הסרט מתמקד בשני זרים, פרנק ולינדזי, שנפגשים במקרה כשהם נוסעים לאותה חתונה של מכר משותף.
השניים, שבתחילה מפתחים אנטגוניזם זה כלפי זה, מוצאים את עצמם מסתדרים בעל כורחם לאורך האירועים השונים.
הסרט עוסק בשנאה משותפת, סרקזם וחיפוש בלתי צפוי אחר אהבה.
הפקת הסרט נערכה במרכז קליפורניה באוגוסט 2017. ופסקול הסרט הולחן על ידי ויליאם רוס.
לפי וראייטי, תקציב ההפקה היה 5 מיליון דולר.
לינדזי ופרנק נפגשים לראשונה בשדה התעופה כשהם מגלים ששניהם מוזמנים לאותה חתונה בקליפורניה.
לאורך סוף השבוע הם מוצאים עצמם מתעמתים, מתחברים ומתאהבים בהדרגה.
שני האנשים, שבאים עם גישה שלילית לחתונות ולחיים בכלל, מגלים שהם מוצאים זה אצל זו את מה שחסר להם..
בעוד שהמבקרים שיבחו את הכימיה בין קיאנו ריבס ווינונה ריידר, חלקם ציינו שהסרט מוגבל בדיאלוגים ובעל מבנה חד-גוני.
ב־Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 51% על סמך 86 ביקורות, ובדירוג ממוצע של 5.3/10. הקונצנזוס הקריטי של האתר קורא, " הסרט מפגיש מחדש את קיאנו ריבס ווינונה ריידר לקומדיה חמוצה שהטוויסט המיזנתרופי המבטיח בתחילה משתלט על הכימיה של המובילים שלה".
ב־Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 46 מתוך 100, המבוסס על 23 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
היעדרות מבית הספר היא אי-הגעה של תלמיד במערכת חינוך חובה לבית ספרו.
היעדרות, בפרט כאשר היא ממושכת, פוגעת בחינוכו של התלמיד הנעדר.
כאשר ההיעדרות היא מכוונת, לא מוצדקת וללא רשות, המכונה בסלנג "הברזה", היא במדינות רבות עבירה פלילית.
סיבה מרכזית להיעדרות מוצדקת מבית הספר היא מחלה של התלמיד.
לצמצום הפגיעה בתלמיד החולה פועלים מוריו וחבריו ללימודים של התלמיד החולה לעדכנו בחומר הלימודים שהוא מפסיד ולשתפו בשיעורי בית שניתנו, כאשר הוא מסוגל לעשותם בזמן מחלתו.
תלמידים חולים במשך תקופה ממושכת זכאים ללימודים בביתם.
כאשר התלמיד החולה מאושפז בבית חולים לתקופה ממושכת הוא זכאי לשירותי חינוך במהלך אשפוזו.
תהליך הגיוס לצה"ל מתחיל עוד בתקופת לימודיו של המועמד לגיוס בכתה י"א, והוא כרוך בהיעדרויות קצרות, להתייצבות בהליכי מיון בלשכת גיוס ולהשתתפות בימי גיבוש.
כאשר בית הספר נחשף להתקפות מתמשכות של ירי ארטילרי, עלול הדבר לגרום להיעדרות של התלמיד שמשפחתו חוששת לחייו, גם אם טרם ניתנה הוראה של פיקוד העורף שלא להגיע ללימודים.
במספר מדינות, בהן אוסטרליה וקנדה, המשטרה רשאית לעכב תלמידים שנעדרים מבית הספר ולתת להם קנס.
בגרמניה, רוסיה, וחלק ממדינות ארצות הברית יש למשטרה סמכות לאזוק ולהכניס למעצר תלמידים שנעדרים מבית הספר.
בני נוער בסיכון נוטים להיעדר מבית הספר יותר מתלמידים אחרים.
במועצות מקומיות קיים בדרך כלל קצין ביקור סדיר האחראי לוודא הגעה סדירה של תלמידים לבית הספר.
מספר מחקרים הראו שמספר פעולות חינוכיות (המכונות "Successful educational actions") יכולות להפחית את שיעורי ההיעדרות, בהן שילוב תלמידים בפעילות קהילתית, חלוקת כל כיתה לקבוצות קטנות בהנחיית מתנדב, קבוצות דיון בנושאי ספרות, שיח פתוח למניעת ויישוב סכסוכים, סדנאות חינוכיות להורים וסדנאות חינוכיות למורים.
מחקרים אחרים הראו שתלמידות נוטות להיעדר מלימודים בתקופת המחזור החודשי.
היעדרות מבית הספר היא נושא שמופיע רבות בתרבות הפופולרית, למשל בסרטים "שמתי ברז למורה" ו"הפייבלמנים", בסדרת הטלוויזיה "מועדון ריתוק" ובסדרת הספרים "נייט הגדול".
ברוב מדינות העולם קיים חוק חינוך חובה ותקנות המחייבות כי התלמיד ישהה בתקופת חינוכו בבית ספר.
לפי תפיסה זו, היעדרות מבית ספר ללא הצדקה מנוגדת לחוק.
להיעדרויות מבית הספר ישנם כמה גורמים משפחתיים ואישיים, בהם:
היעדר תמיכה משפחתית, עידוד וארגון מצד המשפחה
ילדים החיים בעוני ומשפחתם מתקשה ברכישת מזון, תלבושת אחידה וספרים לבית הספר, והילדים מתקשים להגיע לבית הספר
חוויות שליליות בבית הספר, כגון בריונות או כישלון בלמידה
הצורך להשלים שיעורי בית או משימות שניתנו בכיתה
ברוב השפות קיימים ביטויי סלנג המתארים היעדרות מבית הספר.
בעברית הביטוי הנפוץ הוא "הברזה", שמקורו בביטויים "שם ברז", "תקע ברז" או "דפק ברז", שמשמעותם בריחה.
השימוש בביטויים אלה החל בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, והוא מתועד, למשל, בריאיון עם עבריין משנת 1979 ובסיפורים מאותה תקופה שקובצו באוספים "תמונות יפואיות" של מנחם תלמי.
הטיפול בהיעדרות מבית הספר במדינות שונות
בדרך כלל הטיפול בהיעדרות מבית הספר נעשה במסגרת כללי המשמעת במסגרת החינוכית, למשל באמצעות ריתוק התלמידים למספר שעות.
באיטליה קיים חוק חינוך חובה מגיל 6 עד 16, אך היעדרות מלימודים מוגדרת כפשע רק בגילאי בית הספר היסודי.
בארצות הברית, הוריו של תלמיד הנעדר מהלימודים עלולים לקבל קנס כספי בסך עד 500 דולר אמריקאי.
בשנת 2008 בלוס אנג'לס נגבו מההורים כ-12,000 קנסות מסוג זה בגין היעדרות מבית הספר.
בפסק דין משנת 1972 נפסק שילדים מבני האמיש אינם כפופים לחוק חינוך חובה.
בבריטניה, תלמיד שנעדר מבית הספר ומאותר על ידי המשטרה, מוחזר לבית הספר, והוריו מקבלים הודעת אזהרה.
אם התלמיד נתפס שוב, אז בכל פעם נוספת הוריו מקבלים קנס בגובה 50 ליש"ט.
באנגליה ובוויילס (מארצות הממלכה המאוחדת) היעדרות מלימודים נחשבת לעבירה פלילית של הורי התלמיד.
לפי חוק שנחקק בשנת 2000, הוריו של תלמיד שנעדר לעיתים קרובות עלולים לקבל עונש מאסר עד שלושה חודשים.
בשנת 2002 נכלא ההורה הראשון לפי חוק זה.
בגרמניה, הוריו של תלמיד הנעדר מהלימודים עלולים לקבל קנס בגובה עד 1,250 אירו, ובמקרים חמורים נגזר עליהם עונש מאסר.
מותר גם לגזור עונשי מאסר על תלמידים מגיל 14 עד 18 בגין היעדרות מלימודים.
בדנמרק, משפחתו של תלמיד הנעדר מהלימודים עלולה להיפסל מקבלת הטבות רווחה.
בפינלנד, הוריו של תלמיד הנעדר מהלימודים עלולים לקבל קנס כספי.
אם הוא נעדר לעיתים קרובות הוא עשוי להילקח ממשפחתו ולהיות מועבר למשפחת אומנה.
בישראל, היעדרויות מלימודים מטופלות על ידי קצין ביקור סדיר, המסייע לתלמידים להתמודד עם קשיי הסתגלות בבית הספר, ותפקידו לדאוג ליישום חוק לימוד חובה במוסדות החינוך.
היעדרויות רבות של תלמידי תיכון ממקצוע מסוים יביאו להפחתה בציון באותו מקצוע.
בשנת הלימודים התשפ"ג (2022-2023) נרשמו היעדרויות רבות וחריגות במערכת החינוך, ככל הנראה בגלל השפעת מגפת הקורונה בישראל, שגרמה לתלמידים רבים להרגיש מנותקים לימודית וחברתית, ולהיעדר מהלימודים.
במספר בתי ספר בעולם נוהגים התלמידים לקבוע פעם בשנה "יום היעדרות" או "יום הברזה" מאורגן, בדרך כלל ללא הסכמת הנהלת בית הספר.
בארצות הברית תלמידים רבים נעדרים מהלימודים ביום שלאחר אירוע גדול, כמו הסופרבול, נשף הסיום או ליל כל הקדושים.
בחוף המזרחי נהוג להיעדר מהלימודים ביום שלפני חופשת האביב.
בפולין ובאיי פארו נהוג להיעדר מהלימודים ביום הראשון של האביב, שנחגג ב-21 במרץ במסגרות משפחתיות.
היעדר מולד של צינור הזרע (CAVD) הוא מצב שבו צינור הזרע, אחד מאיברי הרבייה הגברית, אינו מתפתח כראוי במהלך ההתפתחות העוברית.
החוסר יכול להיות חד-צדדי (CUAVD) או דו-צדדי (CBAVD).
צינור הזרע (vas deferens) מחבר את האשכים שבהם נוצרים תאי הזרע, אל השופכה.
לפיכך, גברים החסרים את שני צינורות הזרע מסוגלים לייצר תאי זרע, אך אינם יכולים להובילם אל מחוץ לגוף.
כתוצאה מכך, נוזל הזרע שלהם אינו מכיל תאי זרע – מצב הידוע בשם אזוספרמיה.
לעומת זאת, היעדר חד-צדדי של צינור הזרע אינו משפיע בהכרח על הרכב הזרע, ולעיתים כלל לא מתגלה בבדיקות.
צינור הזרע אינו תמיד ניתן למישוש בבדיקה גופנית שגרתית, ולכן היעדרו עשוי להישאר בלתי מזוהה עד לביצוע ניתוח או בירור פוריות.
נוסף על כך, צינור הזרע רגיש לפגיעה במהלך ניתוחים.
היעדר צינור הזרע עשוי להיות חד-צדדי או דו-צדדי, מלא או חלקי.
כאשר ההיעדר חלקי, ייתכן שהצינור אינו מתחבר כראוי לאפידידימיס, דבר שעלול לשבש את מעבר הזרע.
במחקר רחב-היקף שנועד להעריך את שכיחות ההיעדר החד-צדדי של צינור הזרע (CUAVD), נבדקו 23,013 גברים שביקשו לעבור ניתוח לקשירת צינור הזרע (ואסקקטומיה).
מתוך כלל הנבדקים, 159 זוהו כבעלי חסר חד-צדדי אפשרי.
לאחר בדיקות נוספות התברר כי ל-47 היה אשך אחד בלבד, ל-26 נמצאו למעשה שני צינורות זרע תקינים, ו-4 אובחנו בטעות (המשיכו לייצר תאי זרע לאחר ניתוח בצינור אחד בלבד).
כך נותרו 82 מקרים שתועדו כ-CUAVD (0.36% מהמדגם).
המחקר הצביע גם על קשר בין ממצאים באשכים לבין דיוק האבחנה: בקרב גברים בעלי ממצאים תקינים בסקירה האשכית, שיעור האבחנות השגויות היה נמוך (1:48), אך הוא עלה משמעותית כאשר נמצאו חריגות באשכים (3:12).
ממצא זה מדגיש את חשיבות ההערכה האנטומית כחלק מתהליך האבחון של CUAVD.
ל-CAVD קיימות שתי אוכלוסיות עיקריות: הקבוצה הגדולה יותר קשורה למחלת סיסטיק פיברוזיס ונגרמת בשל מוטציות בגן CFTR.
לעומתה, הקבוצה הקטנה יותר (המהווה כ-10%–40% מהמקרים) קשורה להיעדר מולד של כליה אחת (URA – unilateral renal agenesis).
במקרים הקשורים ל-CFTR, לרוב קיימות מוטציות שונות מאלה המאפיינות סיסטיק פיברוזיס קלאסית.
מדובר בדרך כלל על מוטציות "קלה" יותר, כגון שינוי בשחבור או החלפת חומצה אמינית בודדת, ולעיתים מופיעה מוטציה כזו רק באלל אחד.
לעומת זאת, הבסיס הגנטי של המקרים הקשורים ל-URA עדיין אינו ברור דיו.
בקרב גברים הסובלים הן מהיעדר דו-צדדי של צינור הזרע (CBAVD) והן מ-URA, נמצאה שכיחות מעט מוגברת של מוטציות ב-CFTR, אך לא ברמה שתסביר את התופעה לבדה.
הדבר העלה את ההשערה שייתכן שמעורבים גם גנים נוספים שאינם מוכרים עדיין.
מוטציות בגן CFTR מובילות במרבית המקרים לאזוספרמיה חסימתית בגברים לאחר גיל ההתבגרות.
באופן בולט, CAVD הוא אחד הסימנים השכיחים והיציבים ביותר של סיסטיק פיברוזיס: כ-98%–99% מהגברים החולים במחלה סובלים ממנו.
לשם השוואה, תסמינים נשימתיים – שהינם ביטוי אופייני למחלה – מופיעים רק בכ-51% מהחולים.
אולטרסונוגרפיה של שק האשכים ואולטרסונוגרפיה טרנס-רקטלית (TRUS) הן בדיקות הדמיה המשמשות לזיהוי חסר חד-צדדי או דו-צדדי של צינור הזרע (CAVD).
ממצאים אופייניים עשויים לכלול היעדר של צינור הזרע, שלפוחיות זרע מנוונות או חסרות, או מומים באפידידימיס ובכליות.
גברים עם CAVD יכולים להביא ילדים באמצעות טכנולוגיות רבייה מתקדמות, ובפרט באמצעות שילוב של שאיבת זרע מהאשכים והפריה חוץ-גופית בטכניקת הזרקת זרע תוך-ציטופלסמית (ICSI).
מאחר שחלק מהמקרים קשורים למוטציות בגנים CFTR או כאלה הקשורים להתפתחות הכליה, קיים סיכון תורשתי מוגבר.
לכן, מומלץ לעבור ייעוץ גנטי טרם התחלת טיפולי פוריות.
בהיסק מהֶעְדֵּר מסיקים מכך שאין ראיות לטיעון כלשהו – שהוא חייב להיות שגוי.
לדוגמה, מי שחושב שאין שום בעיה בצריכת מזון עתיר בשומן ומלח כי מעולם לא פגש אדם שניזוק מכך מפעיל היסק מהעדר.
דוגמה אחרת מופיעה בסיפור "כתם כסף" של הסופר ארתור קונאן דויל: מהעובדה שלא נשמעה נביחה של הכלב בלילה, מסיק הבלש שלא נכנס איש זר לאורווה.
לאורך הדורות נחשב היסק מהעדר לכשל לוגי, שגוי ופסול לחלוטין.
(יוצא מכלל זה ההקשר של משפט פלילי, בו נטל ההוכחה הוא על התביעה והעדר ראיות מביא לזיכוי).
העובדה שיש היקשים כאלה שנראים לנו מופרכים ואחרים שנחשבים מוצדקים מצביעה על כך שהבעיה בהיקש כזה אינה לוגית.
במאה ה-20 פותחו גישות המראות שבתנאים מסוימים היסק מהעדר יכול להיות סביר ואפילו קביל לחלוטין.
"לא ראינו אינו ראיה" (משנה עדיות ב' ב').
מפרטי המקרה (רבי חנינא סגן הכוהנים טוען משהו לגבי נוהגי בית המקדש) ניתן להבין שאין לקבל היסק מהעדר גם כאשר הוא מבוסס על ניסיון רב בתחום הנדון.
הפילוסוף ג'ון לוק (1632–1704) הגדיר את ההיסק מחוסר ידיעה (argumentum ad ignorantiam), כאמצעי שיש מי שמשתמשים בו במסגרת ויכוח, אבל הוא (בדומה לטיעון אד הומינם ואחרים) חסר תוקף עובדתי.
העדר ראיות אינו ראיה להיעדר (Absence of evidence is not evidence of absence): הפסוק הזה, אשר מוזכר לעיתים קרובות כעקרון מנחה בכל הנוגע לביסוס של השערות מדעיות, נאמר על ידי האסטרונום מרטין ריס בהקשר לאפשרות קיומם של חיים מחוץ לכדור הארץ.
האמרה נעשתה לפופולרית בעקבות הציטוט שלה על ידי הפילוסוף קרל סייגן (ולעיתים מיוחסת לו בטעות).
כדוגמה לכשל הנובע מהסתמכות על העדר ראיות מוזכרת לעיתים קרובות פרשת "תינוקות התלידומיד"; תרופת התלידומיד, אשר פותחה בשנות ה-50 של המאה ה-20, הייתה בשימוש למטרות שיכוך כאבים ואחרות, ולא נמצאו לה תופעות לוואי.
השיווק הנרחב שלה, ללא בדיקות ייעודיות, כתרופה נגד בחילות של נשים בהריון הביא ללידתם של תינוקות בעלי מומים קשים.
כדוגמה להימנעות של המדע מהסתמכות על היסק מהעדר אפשר להביא את החיפוש אחר עדויות לגלי כבידה.
קיומם הוצע על ידי איינשטיין כמסקה מתורת היחסות הכללית, אך עברו קרוב למאה שנים לפני שהתקבלה ראיה ברורה לכך.
עם זאת, כישלונות חוזרים ונשנים לא הביאו למסקנה שהתאוריה בנושא שגויה.
מקרים בהם ניתן להצדיק היסק מהעדר
למרות הביקורת העקרונית נגד שימוש בהיסק מהעדר, הוא שכיח למדי בחיי יום יום.
אם אנחנו רואים שהכבישים והמדרכות לא רטובים, נניח שלא ירד גשם לאחרונה.
בראשית המאה העשרים ואחת עסקו מספר פילוסופים בבעיה זאת, במטרה להצביע על מקרים בהם היסק כזה הוא לגיטימי.
דוגלס וולטון אבחן מצב של "סגור אפיסטמי" (epistemic closure) ככזה בו אדם יודע כי דבר-מה P לא יכול להתקיים מבלי שתהיה לו ידיעה על כך.
במקרה כזה, אותו אדם יכול להסיק מכך שאין לו מידע ש-P, את השלילה של P.
לדוגמה, אם בלוח הטיסות לתאריך מסוים לא מוזכרת טיסת אל על מנתב"ג לאטלנטה, מוצדק להסיק שאין טיסה כזאת באותו תאריך כי אנו יודעים שהלוח מופק מבסיס נתונים המכיל את כל הטיסות הרלוונטיות ואותן בלבד.
לדוגמה, העובדה שחרף חיפושים נרחבים וממושכים בעקבות מלחמת המפרץ השנייה לא יכלו המחפשים לדווח על ראיות לנשק השמדה המונית היא סיבה לגיטמית להניח שנשק כזה לא היה קיים שם.
"עדות משתיקה" של מקורות היסטוריים
ידע היסטורי נשען, בהכרח, על תובנות המופקות בעזרת שרידים מן העבר.
היסק מהעדר לגבי העבר מכונה לפעמים "הנמקה משתיקה" (argument from silence).
ההנחה הסמויה בטיעון כזה היא כי אם משהו התקיים או התרחש בעבר, עדויות לכך צריכות להימצא במקורות (מסמכים בכתב, ממצאים ארכאולוגיים, שרידם גאולוגיים וכו') הזמינים לנו.
"שתיקתם" של המקורות בנושא הוא הנימוק להיסק שהדבר או האירוע הזה לא היה.
הקושי בהנחה זאת הוא כפול:
אין לנו ביטחון שמצבים או מאורעות בעבר (אפילו כאלה שנראים לנו משמעותיים) יביאו ליצירת עדויות.
ייתכן, למשל, שבעלי חיים שהתקיימו בעבר לא הותירו מאובנים, או שהיו פרטים בהיסטוריה הנראים לנו משמעותיים אך סופרים בעבר לא ראו חשיבות לדווח עליהם.
לדוגמה, בשני מכתבים מפורטים המתארים את התפרצות הווזוב בשנת 79 לספירה לא ראה הסופר פליניוס הצעיר (אשר נכח באירוע זה) צורך להזכיר את חורבנן המוחלט של ארבע ערים על תושביהן.
עוד פחות מזה אנו יכולים להיות בטוחים שעדויות מן העבר תשרודנה ותגענה לידיעתנו.
שרידים כתובים, ארכאולוגים, גאולוגים ואחרים חשופים לשיני הזמן ויכולים להיעלם כליל.
השימוש ב"הנמקה משתיקה" שכיח בדיונים על מה שהיה או לא היה בעבר.
אבל מן האמור לעיל נובע שנכונותו של טיעון כזה אינה מובטחת.
לדוגמה, היו מי שהסיקו מכך שאף אחד מן מקורות היוונים שנכתבו בתקופה הקלאסית של יוון העתיקה לא מזכיר את רומא שהעיר לא הייתה קיימת אז (מסקנה שגויה).
המסמך "מתת קונסטנטינוס" שבו הקיסר קונסטנטינוס הגדול העניק לאפיפיור וליורשיו את השלטון על ארצות המערב נחשד כזיוף מכיוון שאף אחד מהמקורות מתקופת הקיסר הזה לא מזכיר אותו (מסקנה נכונה, אבל נכונותה הוכחה בנפרד על ידי ניתוח פילולוגי).
במאה ה-20 ואחת פנו מספר חוקרים לבחון את ההיסק מהעדר כשאלה כמותית: באיזו מידה העדר ראייה להשערה יכול לאשש את המסקנה שההשערה שגויה.
מסתבר שגם התשובה לשאלה זאת היא תלוית הקשר, והניתוח הכמותי יכול להצביע על התלות הזאת.
אליוט סובר הציע מבחן שמבוסס על ההסתברות המותנית (המכונה סבירות likelihood) של ראיות לאור השערות.
לפי גישה זאת, ראייה E מחזקת את השערה H1 לעומת השערה H2 אם ורק אם הסבירות של הראייה יותר גדולה באם H1 נכונה, מאשר אם H2 נכונה.
בניסוח פורמלי: P(E|H1)>P(E|H2), כאשר P(E|H) היא הסבירות של הראייה תחת ההנחה שההשערה (H1 או H2 בהתאמה) נכונה.
למשל אם במקום עבודה מסוים התגלתה מעילה, אורח חיים פזרני של אחד העובדים מהווה ראייה (E) שיש לה סבירות טובה אם החשד נגדו נכון, ולכן מחזקת את השערת החשד (H1), אבל לא מוכיחה אותה לחלוטין כי עדיין יש סבירות – אמנם פחותה – להשערה (H2) שהוא חי כך מאמצעיו.
בהיסק מהעדר מסיקים מכך שלא נצפית ראיה (מצוין ב-E~) להשערה H את שלילתה של ההשערה (מצוין ב-H~).
סובר מראה שהקביעה (שהוא מכנה "הסיסמה") של ריס/סגאן "העדר ראיות אינו ראיה להיעדר" אינה יכולה להיות נכונה כפשוטה.
זאת כיוון שמעקרונות תורת ההסתברות נובע שאם ראיה E מחזקת השערה H, אז העדרה של ראייה כזאת חייב לחזק במידה מסוימת את שלילת H:
השאלה היא, לכן, כמותית: באיזו מידה העדר ראיה הוא ראיה להיעדר?
בשיטה הליקליהודיסטית (likelihoodist), מידת האישוש שראיה מקנה להשערה H1 לעומת H2 הוא היחס בין הסבירויות של הראיה תחת ההשערות הנ"ל P(E|H1)/P(E/H2).
מי שמקבלים את התפישה האבולוציונית תופשים זאת באופן הפוך: גילוי מאובן ביניים (כמו הארכאופטריקס) הוא אישוש חזק לתפישתם, בעוד גילוי הוא רק מזל ביש.
הסיכוי לגילוי מאובן תלוי בהסתברות שהוא ייווצר וישתמר, שסובר מסמן ב-q, ובהסתברות a שהוא יתגלה ויזוהה על ידי פליאונטולוגים.
שני מספרים אלו הם בדרך כלל קטנים: מרבית היצורים לא השאירו מאובנים, ומרבית המאובנים שנוצרו קבורים בבטן האדמה וקשים לגילוי.
סובר מראה על ידי פיתוח מתמטי כי:
במקרה של גילוי מאובן ביניים בין שני מינים, יחס הסבירויות בין ההשערה האבולוציונית שיש להם מוצא משותף להשערה הבריאתנית שאין להם מוצא כזה הוא .
מכיוון ש-q הוא בדרך כלל קרוב לאפס – מרבית היצורים שחיו לא השאירו מאובנים – התוצאה יכולה להיות מספר גדול.
גילוי מאובן ביניים הוא, לכן, חיזוק משמעותי להשערה על מוצא משותף.
במקרה שמאובן כזה לא מתגלה, יחס הסבירויות בין ההשערה הבריאתנית להשערה האבולוציונית תלוי גם בסיכויי הגילוי, והוא .
עבור q ו-a קטנים, התוצאה תהיה מעט גדולה מיחידה.
העדר הגילוי, לכן, מחזק את השערת המוצא הנפרד, אבל רק במידה מועטה.
למסקנות אלו ניתן לתת מובן אינטואיטיבי כדלקמן: כאשר מדובר בראיות שהן נדירות וקשות לגילוי, מציאת ראיה כזאת היא רבת משמעות ואילו אי מציאתה אינה כזאת.
טימותי מקגרו נדרש לאותה סוגיה בניתוח באסייני.
חוק בייס אומר שאם להשערה H שההסתברות לנכונותה P(H) מתקבלת ראיה E, הסבירות של H בהינתן הראיה תהיה:
כאשר P(E|H) היא הסבירות של הראיה E באם ההשערה נכונה, P(H) היא ההסתברות של ההשערה לפני שהתקבלה הראיה, ו-P(E) ההסתברות למציאת הראיה E.
באופן דומה, הסבירות של היסק מהעדר – לאמור, הסבירות של שלילת ההשערה, (H¬) כאשר נתון שהראיה לא נמצאה (E~) – היא:
משתי נוסחאות אלו אפשר להסיק באיזו מידה העדר הראיה מחזק את ההסתברות שההשערה לא נכונה, לעומת ההסתברות שלמרות שלא מצאנו את הראיה H, E עדיין נכונה: P(~H|~E)/P(H|~E) = P(~H)/P(H)×P(~E|~H)/P(~E|H)
אפשר להבין את אגף שמאל של הנוסחה כמודד את חוזקו של היסק מהעדר: ערך גדול שלו משמעו שהסבירות שההשערה לא נכונה גדלה מאוד לאחר שלא מצאנו את E, ערך קטן אומר שלמרות ש-E לא נמצאה, עדיין סביר שההשערה תקפה (זאת אומרת, ההיסק מהעדר במקרה כזה הוא בעל תוקף חלש).
מנוסחה פשוטה זאת מובעות מספר מסקנות:
אם יש לנו סיבות טובות להאמין שההשערה נכונה – P(H) גדול בהרבה מ-P(~H) – קשה מאוד לערער זאת על ידי היסק מהעדר (אגף שמאל יהיה קטן).
לדוגמה, מכיוון שראיות רבות תמכו בנכונותה של השערת היחסות הכללית, הקושי לגלות ראיות לגלי כבידה התפרש כאתגר טכני בלבד.
מכיוון שהיו סיבות טובות (למשל, שרידים ארכאולוגיים) לחשוב שרומא העתיקה התקיימה עוד מלפני המאה השישית לפנה"ס, ה"שתיקה" של הקלסיקה היוונית ביחס אליה אינה גורמת לנו לפקפק בכך.
אם ההסתברות למצוא את הראיה, גם כאשר ההשערה נכונה, אינה גבוהה, הביטוי במכנה P(~E|H) יהיה גדול (כיוון ש־P(~E|H)=1-P(E|H)) ואגף שמאל של המשוואה יהיה מספר קטן.
היסק מהעדר במקרה כזה הוא בעל תוקף חלש.
מסקנה זאת דומה לזאת שהפיק אליוט סובר בשיטה אחרת.
מאידך, הסבירות של היסק מהעדר יכולה לגדול מאוד אם יש לנו בסיס לחשוב שאם ההשערה נכונה אז הסבירות של מציאת הראיה מאוד גבוהה.
(ככל ש-P(~E|H) יהיה מספר קטן, היחס באגף שמאל יהיה גדול).
תוצאה זאת נותנת ממד כמותי לטענות של דוגלס וולטון וסטנפורד גולדברג, אשר מוזכרות לעיל, שסגור או כיסוי אפיסטמי מצדיקים היסק מהעדר.
מצבים בהם היסק מהעדר יכול להיות קביל
המסקנה העולה מן הניתוחים לעיל היא שהיסק מהעדרה של ראיה יכול להיות קביל (ולכל הפחות, ראוי להתייחסות ולבחינה),כאשר הראיה החסרה היא מאוד צפויה.
לשם כך נדרש שגם הסיכוי שהראיה תיווצר וגם הסיכוי שהיא תתגלה ותובן (q ו-a בפורמליזם של סובר למעלה) יהיו גדולים למדי.
כפי שמראות הדוגמאות בסעיפים הקודמים, מצב כזה אפשרי ואפילו שכיח בחיי יום-יום.
בהקשר של השערות מדעיות מקובל להניח שהתנאים הללו אינם אפשריים, והאמרה של ריס/סגאן "העדר ראיות אינו ראיה להיעדר" היא העיקרון המנחה.
קיימים יוצאים מן הכלל הזה.
מקרה אחד הוא של חפירות ארכאולוגיות באתרים של יישובי קבע.
מכיוון שחפירה כזאת, בשיטות המקובלות היום, היא שיטתית ואינטנסיבית, הסיכוי שלה לחשוף שרידים הוא גבוה.
ומכיוון שבני אדם, עוד מתקופת האבן הקדומה ובוודאי לאחר מכן, יוצרים וגם משליכים חפצים בכמות גדולה, הסיכוי ששרידים כאלה ימצאו באתר שהיה מיושב במשך מספר דורות גם הוא גבוה.
ניתן להראות כי כאשר חפירה סדורה לא מגלה באתר שרידים אנושיים מתקופה מסוימת, הסבירות של ההשערה שהאתר אכן לא היה מיושב בתקופה הזאת היא גדולה למדי.
טיעונים מהעדר מן הסוג הזה שכיחים בספרות הארכאולוגית.
לדוגמה, כאשר החפירות של יהודית מרקה-קראוזה (ומאוחר יותר של ג'וזף קאלאווי) בחורבות המרשימות של א-תל לא חשפו שרידים מתקופת הברונזה התיכונה או המאוחרת, התקבל על דעת הכול שהוא לא היה מיושב בתקופות אלו ולכן לא יכול היה להיות מיקומה של העי המקראית.
מקרה אחר יכול להימצא בשכבות גאולוגיות בהם שכיחה הצטברות גדולה של מאובנים מסוג מסוים.
חסרונו של מאובן "צפוי" במקום כזה יכול להעיד על כך שלא היה קיים במקום ובתקופה הנדונה.
לדוגמה, ההיעלמות החדה של כל צורות האמוניטים בשכבת המעבר בין תקופות הקרטיקון לפלאוגן הובאה כראיה לכך שהכחדת סוף הקרטיקון לא הייתה הדרגתית אלא נגרמה על ידי אירוע פתאומי.
מצבים כאלה, המאפשרים היסק מהעדר בעל סבירות דומה לזאת של היסק מראיות, הם המיעוט במחקר מדעי.
התוקף שלהם הוא מקומי-מוגבל למקום או לתנאים בהם ראיות מסוג מסוים הן צפויות מאוד, והם חשופים לטעות ולתיקון על ידי ממצאים עתידיים כמו כל היסק אמפירי.
מג'די חלבי היה חייל צה"ל בן העדה הדרוזית, שהוגדר נעדר במשך יותר משבע שנים.
חלבי נראה בחיים בפעם האחרונה ביישוב מגוריו, דלית אל-כרמל, ב-24 במאי 2005. הוא נעדר מאז עד למציאת גופתו וזיהויה בספטמבר 2012 ביער עספיא בנחל חיק.
חלבי נולד בשנת 1985 לנזמי, עובד האגודה למען החייל, ופאהמיה חלבי, ביישוב הדרוזי דלית אל-כרמל, שבהר הכרמל.
את שירותו הצבאי החל בבית הספר הטכני של חיל האוויר אך התקשה לשרת במקום.
לאחר שהפרופיל הרפואי שלו ירד הועבר לבסיס מש"א, סדנת רכב של חיל החימוש, ליד חיפה.
כאשר ביקש חלבי להעלות את הפרופיל בחזרה ולעבור ליחידתו הקודמת, נתקל בסירוב.
במהלך שירותו נפקד חלבי מספר פעמים מבסיסים בהם שירת.
ב-24 במאי 2005 בעת שהיה בחופשה מהצבא, אליה יצא ללא נשק כנהוג ביחידתו, חלבי נעלם.
ביום היעלמו הודיע חלבי להוריו כי הוא חוזר לבסיסו.
הוא נראה בפעם האחרונה בכפרו כשהוא תופס טרמפים.
באותו יום סייע בעבודות בחברת תשתיות שבבעלות המשפחה.
הוריו מסרו כי נראה בפעם האחרונה בלבוש אזרחי ולקח עמו תיק קטן, שבו ככל הנראה היו מדי צה"ל.
עדים נוספים טענו כי ראו אותו לבוש מדים.
עד ראייה מכפרו סיפר כי ראה את חלבי בסביבות השעה 15:30 במכולת בכפרו, קונה פחית שתייה, והחקירה העלתה כי הספיק למשוך 50 שקלים מהכספומט בכפר לפני היעלמותו.
קצינים המעורבים בפרשה טענו לאחר מעשה כי התגלו מספר סתירות בעדויות המשפחה בקשר ללבושו, וכן היום והשעה בה נראה בפעם האחרונה.
יומיים לאחר ההיעלמות ב-26 במאי 2005, הגיעו מפקדיו של חלבי לביתו כדי לברר מדוע לא התייצב בבסיס, ובני המשפחה החלו בחיפושים אחריו, בסיוע חבריו של חלבי ותושבי הכפר.
החיפושים נערכו באזור הכפר, בחופי הים בסביבה, בחיפה, בקריות וביערות הכרמל.
החיפושים התרחבו גם לטבריה ואפילו לאילת, לאחר שאל המשפחה הגיע מידע כי אדם הדומה לחלבי נראה בהם.
התקשורת המקומית דיווחה רבות על ההיעלמות והחיפושים, אך בתקשורת הארצית כמעט ולא זכה האירוע לחשיפה.
על כך נמתחה ביקורת קשה מפי גורמים רבים, בראשם מנהיג העדה הדרוזית בישראל, השייח' מוואפק טריף.
לאחר כשבוע, ב-30 במאי 2005, הוחלט בצה"ל להכריז על חלבי כנעדר ולהגביר את החיפושים אחריו.
עם הגברת החיפושים פתחה המשטרה הצבאית החוקרת (מצ"ח) בחקירה והגיעה לבית חלבי לתחקר את המשפחה ולבצע חיפושים בחדרו.
לפני היעלמותו הראה חלבי סימנים דיכאוניים, אך ההנחה הרווחת הייתה שלא שם קץ לחייו.
גורמים צבאיים טענו מנגד כי הסיכויים שנחטף קלושים.
חבר הכנסת הדרוזי מטעם סיעת הליכוד, איוב קרא, פנה לשר הביטחון, שאול מופז, ומחה בפניו על "הטיפול הלקוי", לדבריו, של צה"ל במקרה היעלמותו של חלבי.
כחלק מהמאמץ למצוא מידע שיביא לפתרון תעלומת היעדרותו הציעה משפחתו פרס כספי לכל המוסר מידע לגביו, ועמותת "לחופש נולד" החלה בפרסומים רבים להביא למודעות הציבור את היעלמותו.
בשנת 2007 התקיים בדלית אל-כרמל אירוע לציון שנתיים להיעלמות חלבי.
באירוע נכח קהל רב, בהם קצינים דרוזים רבים, שר הביטחון עמיר פרץ, קרנית גולדווסר, אשתו של החייל החטוף אהוד גולדווסר אשר נאמה באירוע, וצבי רגב, אביו של החייל החטוף אלדד רגב.
שר הביטחון פרץ אמר באירוע כי התמיד במהלך תפקידו להתקשר למשפחה כל שבוע ולחזק את ידיה.
משפחות החיילים החטופים בלבנון הביעו את תמיכתן במשפחת חלבי.
בשנת 2010 טען יחיא עדואן פרחאן, רוצח דנה בנט, לעיתון "מעריב", שהוא יודע מה גרם להיעלמותו של מג'די חלבי, אך סירב למסור מידע נוסף.
בשנת 2011 נספה אחיו של חלבי בתאונת דרכים.
באפריל 2012 פרסמו כלי התקשורת הסכם בין המדינה לבין אסיר העולם מרדכי משה.
על פי ההסכם, יקבלו מרדכי משה ושני אסירי עולם אחרים חנינה, וייתכן אף פרס כספי, בתמורה למידע שהועבר אליהם על מיקום גופתו של חלבי.
בספטמבר 2012 נמצאו שרידי גופה ביער סמוך לעספיא על ידי איברהים קוזלי, תושב המקום שעסק בייעור עבור קק"ל.
לאחר בדיקת מעבדה של שרידי הגופה התברר שמדובר בשרידיו של חלבי.
ב-11 באוקטובר 2012 נמסרה הודעה למשפחתו, וב-12 באוקטובר 2012 הובא חלבי לקבורה בבית הקברות הצבאי בעספיא.
במעמד נכחו שרי ממשלה, אישי ציבור, וצבי רגב וקרנית גולדווסר, קרוביהם של אלדד רגב ואהוד גולדווסר, שנחטפו בגבול לבנון ביולי 2006.
ב-21 באוקטובר 2012 הודיע מוצא הגופה כי בכוונתו להגיש תביעה בסכום של 40 מיליון ש"ח נגד עמותת "לחופש נולד" ומדינת ישראל בדרישה לקבל את הפרס שהוצע תמורת מידע שיביא למציאתו וזאת אף על פי שעמותת לחופש נולד שהציעה את הפרס פורקה וחדלה מלהתקיים.
ב-11 בספטמבר 2013 נמחקה התביעה, לאחר שהתובעים לא שילמו את אגרת בית המשפט בגובה מיליון ש"ח, כנדרש.
התובעים סירבו להצעה להפחית את תביעתם, כדי להפחית את האגרה הנדרשת.
התובעים הגישו תביעה נוספת, אשר נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי ביוני 2016. ביוני 2019 בית המשפט העליון קיבל את ערעור התובעים, והורה למדינה להעניק להם פרס כספי בסך 10 מיליון דולרים.
אייל בן-ראובן, ראש עמותת לחופש נולד לשעבר, אמר בתגובה שהפסיקה מופרכת לחלוטין לאור עובדת היותה של העמותה בפירוק בעת מציאת הגופה, ובנוסף, לאור הכוונה המקורית של הצעת התגמול בעבור מסירת מידע במדינת אויב העשוי לסייע למציאת הנעדרים, ולא להיתקלות מקרית בגופה ביער.
בנובמבר 2019, נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות דחתה את בקשתה של המדינה למשפט חוזר, בטענה כי לא מדובר באפשרות ערעור נוספת על החלטה שניתנה על ידי בית המשפט העליון, ולא ניתנה פסיקה הסותרת הלכה קיימת של בית המשפט העליון.
המדינה חויבה לשלם הוצאות משפט בסך 30,000 ש"ח.
עדי יעקבי (נולדה ב-31 בינואר 1980) היא נעדרת מ-13 בדצמבר 1996. פרשת היעדרותה זכתה להד תקשורתי נרחב ותיק החקירה בנושא עדיין פתוח.
יעקבי נולדה וגדלה בתל אביב לבטי (בת שבע) שעלתה לארץ מארגנטינה וניהלה חנות יד שנייה בתל אביב, וליוסי מנהל חנות משקפיים בתל אביב.
ליעקבי אחות תאומה בשם שרית.
יעקבי למדה בבית הספר הממלכתי "גבריאלי הכרמל" ובהמשך בתיכון עירוני א' עד שנשרה ממנו ועברה ללמוד בתיכון אחר.
היא שיחקה מעט במכבי רמת חן והתקבלה למגמת הספורט בתיכון.
שנתיים לפני היעלמותה הוריה של עדי התגרשו, ועדי נשארה לגור עם אמה ברחוב הרמן כהן בתל אביב, ואחותה התאומה עברה לגור עם אביה ברחוב שמשון הגיבור בתל אביב.
ב-13 בדצמבר 1996 שהתה יעקבי יחד עם אחותה שרית בבית אביהן.
בסביבות השעה 14:00 בצהריים יצאו השתיים מבית אביהן, ופגשו את תמר, חברתה של אחותה ושלושתן הסתובבו במספר מקומות בעיר עד שישבו בגינת שינקין.
לאחר מכן יעקבי נפרדה משתיהן ברחוב שינקין כאשר פגשה בשני ידידים, ולאחר מכן טרם היעלמותה הגיעה יעקבי בשעה 17:20 לחנות בשם "ד"ר גראס" ששכנה ברחוב דיזנגוף 68 בתל אביב.
ביום שבו נעלמה סיפרה יעקבי לאחותה שהייתה אמורה לפגוש מכר בשם אריק, ולא ידוע אם השניים נפגשו.
יומיים אחרי היעלמותה ב-15 בדצמבר 1996, אריק קפץ מהגג של דיזנגוף סנטר במטרה להתאבד ונפצע קשה.
מעדויות שנמסרו למשטרה יעקבי נצפתה בפעם האחרונה בשעה 18:10 בערב בפינת הרחובות המלך ג'ורג' 70 והנביאים 2 בתל אביב, כאשר היא מנסה לעצור טרמפ כדי להגיע לחברתה יערית כהן שלמדה איתה בתיכון והתגוררה בנתניה, אולם היא לא הגיעה אליה ומאז נעלמו עקבותיה.
לאחר היעלמותה של יעקבי תמונותיה פורסמו בפוסטרים שנתלו ברחובות תל אביב ובמהדורות החדשות בטלוויזיה.
מקרה ההיעדרות הוצג בתוכנית "בשידור חוקר", אך לא הוביל לקצה חוט בפרשת היעלמותה.
חוקרי המשטרה נתנו דגש רב לכך שעדי הסתובבה בקרב אנשים המשויכים ל"כת השטן", ולאנשים שמשתמשים וסוחרים בסמים, וכן לציון יום היעדרותה "יום שישי ה-13", הידוע כיום בעל אמונה טפלה כיום רע בעיקר בקרב כתות מסוג "כת השטן" ודומיהם.
בקיץ 2000 נפגשה אמה של עדי, בטי עם אנשיו של יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת במטרה לגלות מידע על גורל בתה, אך גם ניסיון זה לא העלה דבר.
בדצמבר 2001 נעצרה אישה בחשד לסחיטת המשפחה (לאחר שדרשה כ-50 אלף שקלים על מידע זה).
לטענת האישה, ברחוב מונטיפיורי בתל אביב היה מבנה ובו 500 גולגולות, שאחת מהן "שאבה" את יעקבי.
יעקובי סיפרה שמאז שהוצע פרס כספי על סך 100 אלף ש"ח על מידע שיעזור למציאתה של בתה עדי היא מקבלת פניות רבות ממתחזים שמנסים להרוויח כסף קל, ללא שום מידע שיעזור במשהו לקדם את איתורה של עדי.
ב-1 בנובמבר 2012 נפטרה בטי יעקבי ממחלת הסרטן.