tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כסגן הנשיא הנבחר, החליט ג'ונסון לבסס מחדש את הממשל האזרחי מטנסי, אולם הוא יכול היה לעשות זאת רק לאחר היכנסו לתפקיד ב-4 במרץ.
הוא קיווה להישאר בנאשוויל, אולם נאלץ לנסוע לוושינגטון לטקס ההשבעה.
הצבא כבר כבש את מזרח טנסי, כולל גרינוויל.
לפני עזיבתו, תושבי טנסי אשררו חוקה חדשה, ללא עבדות, ב-22 בפברואר 1865. פעולתו האחרונה כמושל צבאי הייתה לאשר את התוצאה.
למרות זאת, הוא כנראה היה חולה.
בערב 3 במרץ, נכח במסיבה ושתה הרבה.
ביום ההשבעה ביקש מסגן הנשיא המלין וויסקי.
בסנאט, נאם נאום נוראי מול לינקולן, חברי הקונגרס ומכובדים.
הנאום היה בלתי מובן, והמלין השביע אותו בחופזה לתפקיד סגן הנשיא.
לינקולן, שצפה בעצב, הושבע גם הוא ונאם נאום מעולה.
בשבועות לאחר מכן, ניהל ג'ונסון את ישיבות הסנאט, והסתתר מהציבור בבית של חבר במרילנד.
כשחזר לוושינגטון, רצה לחזור לטנסי ולבסס מחדש את משפחתו.
אולם הוא נשאר שם לאחר שגילה שהגנרל יוליסס ס.
גרנט לכד מחדש את ריצ'מונד, וסיים את המלחמה.
לינקולן הגיב, בתגובה להתנהגותו של ג'ונסון, שאינו שיכור.
ב-14 באפריל 1865, עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, נורה הנשיא לינקולן בידי ג'ון וילקס בות', תומך בקונפדרציה.
הייתה תוכנית לרצוח את לינקולן, ג'ונסון, ואת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד באותו הלילה.
סיוארד בקושי שרד את ההתנקשות בו, ואילו ג'ונסון הצליח לברוח כשהאדם שיועד להתנקש בו השתכר.
ג'ונסון הובהל לראות את גופתו של הנשיא, והבטיח שאנשים יסבלו מכך.
לינקולן מת בשבע בבוקר למחרת, וג'ונסון הושבע בין עשר לאחת עשרה בבוקר, מול רוב הקבינט.
העיתונות טענה שהיה מאופק ומכובד במהלך השבעתו.
הוא ניהל את טקס הלוויה של לינקולן בוושינגטון, לפני שגופתו של קודמו נשלחה אל אילינוי, לקבורה.
בתמיכת התובע הכללי, תמך ג'ונסון בהעמדת הרוצחים לדין בפני בית דין צבאי.
משפט בן שישה שבועות הוביל לעונש מוות לארבעה אנשים.
עלייתו של ג'ונסון לתפקיד הובילה לכך שדמוקרט דרומי לשעבר היה הנשיא בסוף מלחמת האזרחים, שהסיבה לה הייתה היבחרו של אברהם לינקולן, רפובליקני צפוני, לנשיאות.
אף על פי שג'ונסון לא היה רפובליקני, כשהתמנה לתפקיד זכה לתמיכת הרפובליקנים הרדיקליים והרפובליקנים השמרנים.
אולם מדיניות השיקום שלו הרחיקה ממנו רפובליקנים רבים, והמינויים הפוליטיים שלו ותמיכתו בסיוארד גרמו להתרחקות הדמוקרטים ממנו.
במקום לנסות להתחבר למפלגות הקיימות, ביקש ג'ונסון להקים מפלגה חדשה עם שמרנים משתי המפלגות.
באוגוסט 1866, כינס את תומכיו בפילדלפיה.
לקראת סוף כהונתו, ניסה להיבחר כמועמד דמוקרטי, אולם בריתו עם לינקולן הובילה לכך שהיו לו אויבים רבים במפלגה.
עם היכנסו לתפקיד, הבטיח ג'ונסון לשמור על מדיניות לינקולן, ושמר על הקבינט שלו.
מזכיר המדינה ויליאם סיוארד היה מהחברים המשפיעים בקבינט, וג'ונסון אפשר לו לפעול להתרחבות המדינה.
מזכיר המלחמה אדווין סטנטון היה ממובילי מדיניות השיקום בתחילת נשיאותו.
ביוני 1866 התפטרו שר הדואר, התובע הכללי ומזכיר הפנים, לאחר הסכסוך של ג'ונסון עם הרפובליקנים.
אחרים התפטרו בגלל משפט ההדחה של ג'ונסון.
ג'ונסון השעה את סטנטון בגלל סכסוך בנוגע למדיניות השיקום שלו, והחליף אותו ביוליסס ס.
ג'ונסון הציע את התפקיד לגנרל ויליאם שרמן שסירב.
במהלך משפט ההדחה שלו, ניסה למנות רפובליקני מתון לתפקיד.
ג'ונסון מינה תשעה שופטים לבתי המשפט המחוזיים במהלך כהונתו.
כשניסה למנות מועמד לבית המשפט העליון, הקונגרס העביר חוק שהקטין את מספר השופטים בבית המשפט.
בנוסף העביר עוד חוק שקבע שמספר השופטים בבית המשפט יקטן כשהשופט הבא יפרוש.
ג'ונסון נכנס לתפקיד לאחר שהגנרל רוברט לי נכנע, אולם צבאות הקונפדרציה נותרו בשדה הקרב.
ב-21 באפריל 1865, ציווה ג'ונסון, בתמיכת הקבינט, לגנרל יוליסס ס.
גרנט לסרב לחלוטין להסכם שביתת נשק.
ההסכם קבע הכרה בממשלות המקומיות של הקונפדרציה.
ב-2 במאי הטיל ג'ונסון פרס של מאה אלף דולר על ראשו של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שרבים חשבו שהיה מעורב בהתנקשות בלינקולן.
בסוף מאי, נכנע הכוח האחרון של הקונפדרציה, וג'ונסון ניהל מצעד צבאי בוושינגטון לצד חברי הקבינט והגנרלים.
לאחר פחות מחודשיים, נחשב לאדם שיהיה נוקשה כלפי הקונפדרציה, והמשיך לזכות לתמיכה גבוהה בקרב הרפובליקנים.
עם סוף מלחמת האזרחים, נאלץ ג'ונסון להתמודד עם מדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה לשעבר.
לינקולן הסמיך הקמת ממשלות נאמנות לאיחוד בווירג'יניה, בארקנסו, בלואיזיאנה ובטנסי לאחר שהאיחוד השתלט על מדינות אלו, והציע תוכנית בה עשרה אחוזים מהבוחרים ישבעו נאמנות לארצות הברית, שלאחריה ייערכו בחירות במדינות הכבושות.
הקונגרס טען שהתוכנית רכה מדי, ודרש שרוב הבוחרים ישבעו אמונים לאיחוד.
לינקולן הטיל וטו על התוכנית הזאת.
כשג'ונסון מונה לתפקידו, יצרו הרפובליקנים כמה פלגים.
הרדיקלים דרשו מתן זכות הצבעה וזכויות אזרח לשחורים.
הם האמינו שהשחורים יתמכו ברפובליקנים וישמרו עליהם בשלטון, כשהדמוקרטים הדרומיים והמורדים יאבדו השפעה.
בנוסף, הם תמכו בהענשת תומכי הקונפדרציה.
המתונים יותר דרשו שהדמוקרטים לא ישיגו עמדות השפעה ברמה הלאומית, והענשת המורדים.
הם פחות התלהבו בנוגע למתן זכויות הצבעה לשחורים.
הדמוקרטים הצפוניים העדיפו שיקום ללא תנאי של הדרום, ולא תמכו במתן זכויות הצבעה לשחורים, דבר שהיה פוגע במעמדם של הדמוקרטים בדרום.
בתוכנית השיקום, היו לג'ונסון שלוש מטרות.
הוא רצה שהמדינות ישוקמו באופן מהיר, כיוון שלדעתו פרישתן לא הייתה חוקית, ולכן עליהן להתארגן מחדש עם ממשלות חדשות.
עבור ג'ונסון, מתן זכויות הצבעה לשחורים היה הסחת דעת, ועניין למדינות עצמן.
שנית, לדעתו הכוח הפוליטי במדינות היה צריך לעבור מבעלי המטעים אל פשוטי העם, מתוך חשש שהעבדים המשוחררים יתמכו באדוניהם לשעבר.
מטרתו השלישית הייתה להיבחר ב-1868, הישג שאף סגן נשיא לא הצליח לעשות, ולכן ניסה להשיג את תמיכת הדמוקרטים בדרום.
לבסוף, החליט ג'ונסון לתכנן מדיניות שיקום משלו ללא אישור הקונגרס, לאחר שזה יצא לפגרה עד דצמבר 1865. הרדיקלים טענו שהדרום נמצא במצב כלכלי רע, ושעליו לנצל זאת לצורך מתן זכויות לעבדים המשוחררים כתנאי לחזרה לאיחוד.
הקבינט היה מפולג בנוגע לעניין.
בנוסף טען שמדינות הדרום מעולם לא פרשו, ושלאחר סיום המרד, על הדרום לחזור להיות שותף שווה לצפון תחת החוקה.
למרות רצון השחורים והרפובליקנים בקונגרס, הכריז ג'ונסון שזכות ההצבעה היא עניין למדינות ולא לממשל, ושלא רצה להשתמש בכוחו כדי לגרום לרפורמות בדרום המובס.
ג'ונסון החליט לארגן את הממשלות בדרום, עם כמה תנאים.
ב-9 במאי הכיר בממשלת וירג'יניה.
ב-29 במאי, מינה מושל לקרוליינה הצפונית.
הוא מינה מושלים שתמכו באיחוד לשאר המדינות.
הוא בחר מושלים ללא קשר לאידאולוגיה שלהם, אלא רק לפי נאמנותם לאיחוד.
הוא ביקש מהמושלים לאשרר את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, לבטל תקנות מזמן פרישתן ולבטל את חובות הקונפדרציה.
המנהיגים הרפובליקנים חששו שכוונתו של ג'ונסון היא לבטל את השיקום לפני ההתכנסות מחדש של הקונגרס.
בנוסף להקמת הממשלות המהירה, תמך ג'ונסון בהחזרת זכויות האזרח והקניין לדרומיים הלבנים.
ב-29 במאי העניק חנינה לכל המורדים לשעבר, מלבד בכירי הקונפדרציה, פושעי המלחמה, ואלו שהחזיקו ברכוש ששוויו עלה על 20,000 דולרים.
למרות זאת, הוא העניק כמה חנינות לאנשי קונפדרציה בכירים.
בספטמבר 1865, הטיל וטו על פקודה של לשכת העבדים משוחררים, שהעניקה אדמה נטושה לעבדים משוחררים.
ג'ונסון ציווה על החזרת האדמה לבעליה מלפני המלחמה.
המושלים הדרומיים שמינה ג'ונסון ארגנו ממשלות חדשות וערכו בחירות חדשות, בהם ניצחו רבים שתמכו בפרישה.
הדרום העביר חוקים שכבלו את העובדים השחורים לחקלאים בחוזים נוקשים, שנחשבו לטובים במעט מהעבדות.
ג'ונסון סירב להתערב, באמונה שהנושאים הללו היו שייכים למדינה, ולא לממשלה.
עם החזרה המהירה של מדינות הדרום, נמוגו התקוות לאכיפת זכויות ההצבעה לשחורים, והדרומיים הלבנים שהשתלטו על הדרום לא היו מוכנים לשנות את מצבם מלפני המלחמה.
עם חזרתו של הקונגרס בדצמבר 1865, סירב הקונגרס לאפשר לחברי הקונגרס הדרומיים של ג'ונסון לחזור אליו.
בנושאים אחרים, לא רצה הקונגרס להתעמת מול הנשיא, וניסה רק להקשיח את מדיניותו כלפי הדרום.
ג'ונסון יכול היה להגיע להסכם עם המתונים במפלגה.
הנשיא עצמו לא היה שמח בנוגע לפעולות הדרום, ובנוגע להמשך שליטת האליטה באזור, אולם לא הצהיר שום הצהרה, והאמין שלדרום הייתה הזכות לפעול כך, אפילו אם לא הייתה זאת דרך פעולה חכמה.
בסוף ינואר 1866, הוא היה משוכנע שהוא הביס את הרדיקלים בקונגרס ובדרך להיבחר מחדש.
הוא העדיף ליצור מחלוקת בנוגע לניסיונות להעניק זכות הצבעה לשחורים במחוז קולומביה, הצעה שנפלה במשאל עם שרק לבנים השתתפו בו.
בית הנבחרים העביר חוק בנושא, אולם החוק לא עבר בסנאט, לצערו של ג'ונסון, שרצה להטיל וטו על החוק.
הרפובליקנים המתונים ניסו להגיע להבנה עם הנשיא, וניסו להרחיב את חוק לשכת העבדים המשוחררים לפני שיפקע תוקפו.
בנוסף, הם ניסו להעביר חוק שיעניק אזרחות לעבדים המשוחררים.
ג'ונסון התנגד לשני החוקים וטען שהם פוגעים בריבונות המדינות.
ג'ונסון לא רצה להכעיס את הדרום, וקיווה לתמיכתו בניסיונו להיבחר מחדש.
הוא הטיל וטו על חוק לשכת העבדים המשוחררים ב-18 בפברואר 1866, לשמחת הדרום ולכעסם של הרפובליקנים.
הרפובליקנים לא הצליחו לבטל את הוטו שלו בסנאט.
עכשיו האמין ג'ונסון שניצח את הרדיקלים, ושהמתונים מאחוריו.
ביום הולדתו של ג'ורג' וושינגטון ב-22 בפברואר 1866, נאם ג'ונסון בפני תומכיו בבית הלבן.
בנאום בן שעה, התייחס בעיקר לעצמו, וטען שמתנגדי האיחוד הם אלו שלא הושיטו יד ידידות לדרום.
ג'ונסון התייחס בעיקר לצ'ארלס סאמנר, סנאטור ממסצ'וסטס, ולתדיאוס סטיבנס, חבר הקונגרס מפנסילבניה, אותם האשים בתכנון ניסיון התנקשות בו.
הרפובליקנים החשיבו זאת כהכרזת מלחמה.
נטען ש-200,000 אזרחים סירבו לתמוך בדמוקרטים בבחירות לקונגרס בגלל הנאום.
אף על פי שהמתונים קיוו שיתמוך בחוק, הטיל ג'ונסון וטו על חוק זכויות האזרח של 1866 בטענה שהחוק העניק אזרחות לעבדים כשאחת עשרה מדינות מתוך שלושים ושש לא יוצגו בקונגרס, ושהחוק תמך בשחורים על פני הלבנים.
לאחר הטלת הוטו ב-27 במרץ, היה ברור שג'ונסון נפרד מהרפובליקנים.
בתוך שלושה שבועות, הקונגרס ביטל את הוטו, בפעם הראשונה שחוק מרכזי בוטל כך.
המתונים פירקו את השותפות איתו, כשהיו משוכנעים שאי אפשר לעבוד עם ג'ונסון, ומעתה ואילך הקונגרס התחיל מאבק מולו.
היסטוריונים טענו שמדובר בטעות הגדולה ביותר של ג'ונסון.
הקונגרס אישר את חוק לשכת העבדים המשוחררים וג'ונסון הטיל עליו שוב וטו.
למרות הניצחון, אפילו כמה רפובליקנים שתמכו במטרות חוק זכויות האזרח פקפקו אם לקונגרס היה כוח חוקתי להפוך אותם לחוקים.
הרפובליקנים הרדיקלים והמתונים החליטו לפעול להגנה חוקתית על העבדים המשוחררים, במקום להסתמך על רוב פוליטי זמני.
בסוף 1865, הציעה ועדה משותפת של הקונגרס תיקון חוקתי שיקבע שכל אזרח שנפסלה זכותו להצביע על בסיס גזעי לא ייחשב במסגרת ייצוג המדינה.
החוק עבר בבית הנבחרים אולם הסנאט חסם אותו בתמיכת הרפובליקנים הרדיקלים.
חוק נוסף, שנועד להסמיך את הקונגרס להגן על חייהם, חירותם ורכושם של כל האזרחים, לא עבר בבית הנבחרים.
באפריל 1866, הוצע חוק ששילב את שתי ההצעות, והתייחס לתשלום חובות הקונפדרציה ולזכויות ההצבעה של תומכיה.
בית הנבחרים העביר את החוק, והסנאט תיקן כמה פסקאות מתוכה.
ג'ונסון התנגד לתיקון, שראה בו פגיעה בממשלו.
למרות התנגדותו, שני בתי הקונגרס אישרו אותו והוא נשלח לאישור המדינות.
בקיץ 1866, כשהקונגרס התפזר, ניסיונו של ג'ונסון לצרף את מדינות הדרום ללא הגנה לעבדים המשוחררים, הייתה בצרות.
בחירות אמצע הכהונה של 1866
עם ההתנגדות בקונגרס, ניסה ג'ונסון לחזק את תומכיו בבחירות לקונגרס של 1866. באוגוסט 1866, ערך ועידה לאומית של תומכיו, תחת השם "האיחוד הלאומי".
הוא ערך מסע נאומים רחב בשיקגו, סנט לואיס, אינדיאנפוליס וקולומבוס, אולם הנאומים שלו כללו משפטים שנויים במחלוקת, כמו השוואתו לישו.
הוויכוחים שנכנס אליהם עם צופים בנאומיו הורידו ממעמדו, והרפובליקנים ניצחו בקלות בבחירות.
ג'ונסון טען שהדמוקרטים לא העניקו לו תמיכה חזקה מספיק.
גם לאחר ניצחון הרפובליקנים בבחירות של 1866, סבר ג'ונסון שהוא במצב חזק.
רק טנסי (שצורפה מחדש לאיחוד עם אשרור התיקון ביולי 1866) אישרה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, וקנטקי, דלאוור ומרילנד דחו אותו.
כיוון ששלושה-רבעים מהמדינות נאלצו לאשר את התיקון לחוקה, ג'ונסון האמין לחלוטין שיצליח להיבחר מחדש.
הקונגרס התכנס שוב בדצמבר 1866, והתחיל להעביר חוקים מעל הוטו הנשיאותי.
החוקים העניקו זכות הצבעה לשחורים במחוז קולומביה וצירוף נברסקה לאיחוד (וכך העלאת מספר הסנאטורים הרפובליקנים והעלאת המדינות שאישרו את התיקון).
הוטו שהטיל על צירוף קולורדו לאיחוד נשאר בתוקף, כיוון שהסנאטורים סירבו להכיר במחוז עם 30,000 תושבים כמדינה.
בינואר 1867, העביר חבר הקונגרס תדיאוס סטיבנס חוק שפירק את הממשלות בדרום וחילק את הדרום לחמישה מחוזות צבאיים, תחת ממשל צבאי.
המדינות יתחילו שוב באמצעות כינוס ועידות חוקתיות.
השחורים יוכלו לבחור ולהיבחר, ואילו תומכי הקונפדרציה לא.
הקונגרס טען שלאחר אישור התיקון לחוקה, המדינה תוכל לחזור לאיחוד.
ג'ונסון ניסה לשיג פשרה, ולהעביר תיקון מרוכך יותר ללא מניעת השתתפות מתומכי הקונפדרציה ועם פחות זכות הצבעה לשחורים.
ג'ונסון ניסה להטיל וטו על החוק אולם הקונגרס ביטל זאת עוד באותו היום.
בנוסף העביר הקונגרס חוק שכינס את הקונגרס החדש במרץ 1867, ולא בדצמבר.
חוק השיקום הראשון קבע מינוי של חמישה מפקדים צבאיים על מדינות הקונפדרציה פרט לטנסי.
ג'ונסון מינה את הגנרלים בתיאום עם גרנט.
אחד מהחוקים הראשונים שהעביר הקונגרס היה חוק שיקום שני, למרות הוטו של ג'ונסון.
החוק קבע רישום מצביעים נאמנים לאיחוד בלבד, וכינוס ועידות שייצרו את הממשלות החדשות.
למרות זאת, היה ברור שהממשלות האזרחיות שהקים ג'ונסון היו השליטות, ולא הממשל הצבאי של הקונגרס.
הקונגרס התכנס מחדש ביולי והעביר חוק שיקום שלישי, שקבע את עליונות הממשל הצבאי ואפשר לו לפטר עובדי מדינה.
לאחר שמזכיר המלחמה אדווין סטנטון התנגד להחלטת הוטו של ג'ונסון, החליט ג'ונסון לפטר אותו, מה שהכין את הקרקע לקראת הקרב בחצי השני של נשיאותו.
הקונגרס העביר חוק שיקום רביעי ב-27 בפברואר 1868. ג'ונסון סירב לחתום עליו, והקונגרס ביטל את הוטו ב-11 במרץ.
החוק קרא לאשרור החוקות החדשות בדרום בתמיכת רוב המצביעים, ולא רוב המצביעים הרשומים.
החוק הוביל למה שהקונגרס רצה: ב-21 ביולי 1868, אימצו שבע מדינות דרומיות (ארקנסו, פלורידה, קרוליינה הצפונית, לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית, אלבמה וג'ורג'יה) חוקות חדשות, הקימו ממשלות חדשות, ואשררו את התיקון ה-14 (מה שהוביל לאישורו), וסללו את דרכן להצטרפות מחדש לאיחוד.
וירג'יניה נכנעה באוקטובר 1869, ומיסיסיפי וטקסס ב-1870.
ב-2 במרץ 1867, למרות הוטו של ג'ונסון, העביר הקונגרס חוק בנוגע לבעלי תפקידים.
ג'ונסון הצהיר במסע הבחירות של 1866 שבכוונתו לפטר חברי קבינט לא נאמנים.
החוק דרש את אישור הסנאט לצורך פיטורי חברי קבינט במהלך כהונתו של הנשיא שמינה אותם וחודש אחד לאחר מכן.
זאת אף על פי שרוב חברי הקבינט של ג'ונסון מונו בתקופת לינקולן.
מזכיר המלחמה, אדווין סטנטון, היה אדם קשה.
ג'ונסון שקל לפטר אותו, אולם כיבד אותו על תפקודו במלחמה.
למרות זאת, סטנטון וגרנט עבדו ביחד בניסיון לפגוע במדיניות השיקום.
סטנטון סירב להתפטר למרות אי ההסכמה עם הנשיא.
הקונגרס החדש התכנס במרץ 1867, וניסה לבדוק האם יש סיבות להדחת ג'ונסון.
הוועדה שהוקמה לכך זימנה חברי קבינט להעיד נגדו, ובחנה את חשבונות הבנק שלו.
לאחר שג'פרסון דייוויס שוחרר בערבות, הוועדה חקרה האם הנשיא היה מעורב בכך.
ג'ונסון רצה שדייוויס יישפט, ולכן הוועדה החליטה לבטל את ניסיון ההדחה והתפזרה ב-3 ביוני.
ביוני, התעמתו ג'ונסון וסטנטון בנוגע לשאלה האם המפקדים הצבאיים יכלו לבטל את החלטות הרשויות האזרחיות בדרום.
ג'ונסון והתובע הכללי טענו שלא.
ג'ונסון בחן האם סטנטון יתמוך בו, או שיתנגד לו ולשאר הקבינט.
כשהקונגרס התכנס ביולי, הוא העביר חוק שיקום כנגד דעתו של ג'ונסון, ולאחר מכן שוב עקף את הוטו שלו.
החוק הבהיר את סמכויות הגנרלים בדרום וגם מנע מהנשיא שליטה על הצבא בדרום.
הקונגרס יצא לפגרה עד נובמבר, ולכן ג'ונסון החליט לפטר את סטנטון ולהחליף כמה מפקדים צבאיים בדרום, למרות התנגדות גרנט.
ב-5 באוגוסט, דרש ג'ונסון שסטנטון יתפטר, אולם סטנטון סירב להתפטר כשהקונגרס לא נמצא, ולכן השעה אותו ג'ונסון עד שהקונגרס יתכנס.
גרנט מילא את פקודותיו של ג'ונסון, למרות מחאתו, והחליף גנרלים שהתנגדו אליו.
הנשיא גם חנן את רוב תומכי הקונפדרציה, ופטר את אלו שהיו בתפקיד רשמי מטעמה או שכיהנו בממשל הפדרלי לפני המלחמה מלעמוד לדין.
הרפובליקנים זעמו על כך, אולם הבחירות המקומיות ב-1867 היו טובות לדמוקרטים.
הבוחרים סירבו להעניק זכויות בחירה לשחורים.
התוצאות הצליחו לעצור את ניסיונות הרפובליקנים להדיח את ג'ונסון.
הקונגרס התכנס בנובמבר, והוועדה החליטה להגיש ניסיון הדחה כנגד ג'ונסון.
לא הייתה תחושה שהנשיא ביצע פשע חמור, ולבסוף 108 נציגים התנגדו לכך.
ג'ונסון יידע את הקונגרס על השעיית סטנטון ועל מינויו של גרנט.
הסנאט סירב להכיר בכך בינואר 1868, והחזיר את סטנטון לתפקידו.
הם טענו שהנשיא הפר את החוק.
ג'ונסון פיטר את סטנטון והחליף אותו, לקול מחאותיו של גרנט, אולם אז סירב סטנטון לעזוב את המשרד.
ב-24 בפברואר 1868, הרשיע בית הנבחרים את הנשיא בהפרת החוק, ברוב של 128 לעומת 47. בית הנבחרים האשים את ג'ונסון באחד-עשר סעיפי אישום שונים, כולל פקפוק בסמכות הקונגרס.
ב-5 במרץ 1868, החל משפטו של ג'ונסון בסנאט, ונמשך שלושה חודשים.
בין התובעים היו בנג'מין באטלר ותדיאוס סטיבנס.
ההגנה טענה שכיוון שסטנטון מונה בימי לינקולן, החוק לא הגן עליו, ושבנוסף, הנשיא יכול לבחון את חוקיות פעולות הקונגרס.
ג'ונסון לא הופיע בציבור או הגיב בנוגע להליכים, פרט לכמה ראיונות באפריל.
במסגרת ניסיונותיו להשיג זיכוי, הבטיח ג'ונסון לחברי קונגרס שלא יתערב בניסיונות השיקום, ושהחוקות שהרפובליקנים הרדיקלים העבירו בקרוליינה הדרומית ובארקנסו יועברו לאישור הקונגרס.
בנוסף, סנאטורים אחרים סירבו לתמוך בהליך ההדחה, כדי למנוע מהנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, בנג'מין ווייד, להחליף את ג'ונסון, שכן ווייד נחשב לרדיקלי שתמך בזכויות הצבעה לנשים.
בנוסף, רצה גרנט להיבחר לנשיאות בעצמו.
ג'ונסון היה בטוח בניצחונו, והעיתונות דיווחה שהרדיקלים בהנהגת סטיבנס ויתרו.
ב-16 במאי, הצביע הקונגרס על סעיף האישום האחד-עשר, הפרת החוק ופיטורי סטנטון.
שלושים וחמישה סנאטורים תמכו בהרשעה, ותשעה-עשר בלבד תמכו בזיכוי.
כדי להרשיע נשיא, היה צורך ברוב של שני שלישים מהסנאט, ולכן היה חסר עוד קול אחד כדי שההדחה תהיה תקפה.
שבעה רפובליקנים תמכו בזיכוי ג'ונסון.
לאחר מכן המפלגה הרפובליקנית בחרה ביוליסס ס.
גרנט כמועמדם לנשיאות, וב-26 במאי הסנאט הצביע בנוגע לסעיפים השני והשלישי בכתב האישום.
התוצאה הייתה דומה, ואויבי ג'ונסון הפסיקו עם הליכי ההדחה.
סטנטון פרש מתפקידו מאוחר יותר באותו היום.
בדיעבד הסתבר שלא היה בסיס להאשמות, והיה זה ניסיון של הרפובליקנים הרדיקלים להדיחו, בניסיון להפוך את הנשיאות למשרה הכפופה לרצון הקונגרס.
למרות זאת, כמה אנשים טענו שג'ונסון שיחד חברי קונגרס לתמוך בו.
ג'ונסון היה הנשיא הראשון שעמד בפני משפט הדחה בסנאט, והיחיד עד לניסיון הדחתו של ביל קלינטון ב-1998.
ההצבעה האחרונה אישרה את העיקרון שהקונגרס לא יכול היה לפטר נשיא רק כיוון שלא הסכים עם מדיניותו וסגנונו.
למרות זאת, הנשיא לא שמר על כוחו.
במשך השנה הבאה, ג'ונסון לא הצליח להשפיע על מדיניות ציבורית.
הוא ניסה להימנע מלהתערב בנושא השיקום, אולם ביוני סירב לצירוף מדינות דרומיות (כולן פרט למיסיסיפי, טקסס ווירג'יניה) בטענה שחוקי השיקום הם אינם חוקתיים.
הקונגרס ביטל את הוטו, וגם וטו על חוק שמנע ספירת אלקטורים ממדינות שלא אורגנו מחדש.
חברי הקונגרס רצו להתכנס בספטמבר במקרה שג'ונסון ינסה לפגוע בהם, אולם הם התכנסו מחדש רק לאחר הבחירות של 1868.
6 בדצמבר 1865: התיקון החוקתי שהיה אמור לבטל את העבדות בארצות הברית אושר בידי עשרים ושבע מדינות, והפך לתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
הקונגרס דרש ממדינות הקונפדרציה לשעבר לאשרר את התיקון כדי לקבל ייצוג פדרלי.
13 ביוני 1866: הקונגרס אישר תיקון לחוקת ארצות הברית שהעניק זכויות אזרח והגנה שווה בפני החוק, והגיש אותו למועצות המחוקקות לאשרור.
21 ביולי 1868: הקונגרס אימץ החלטה שקבעה שהתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית הוא חלק מהחוקה, והנחה את מזכיר המדינה לפרסם אותו ככזה.
26 בפברואר 1869: הקונגרס מאשר תיקון לחוקה שאוסר על הממשלה ועל הממשלות המקומיות למנוע מאדם זכות הצבעה בהתבסס על גזעו, צבעו או מעמדו הקודם, והגיש אותו למועצות המחוקקות לאשרור.
התיקון אושרר ב-3 בפברואר 1870, והפך לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית
ביוני 1866, בוחרי טריטוריית נברסקה אישרו ברוב דחוק חוקה.
אחד מסעיפיה הגביל זכויות הצבעה לגברים לבנים.
הוגש לקונגרס חוק לצירוף נברסקה לאיחוד, והחוק אושר ממש לפני סיום המושב בסוף יולי, למרות התנגדות מסוימת לסעיף המגביל השתתפות לבנה במערכת הבחירות, והתנגדות דמוקרטית לצירוף מדינה רפובליקנית לאיחוד.
הקונגרס התפזר, וג'ונסון פשוט לא חתם על החוק.
הנושא חזר לדיון בקונגרס עם התכנסותו בדצמבר 1866. תיקון חדש דרש שמדינה חדשה לא תגביל את זכויות ההצבעה לפי גזע או צבע.
התיקון זכה לתמיכת הרפובליקנים הרדיקליים שקיוו לאכוף אותו גם על מדינות הקונפדרציה.
הדמוקרטים וג'ונסון התנגדו לכך, בטענה שהממשלה לא יכולה לקחת מהמדינות את כוחן לקבוע את זכות ההצבעה בתוכן.
נושא צירוף המדינה הפך לשאלה בנושא הפדרליזם, ולמאבק בין הנשיא לקונגרס.
למרות התנגדותו של ג'ונסון, הקונגרס אישר את החוק בינואר 1867, וג'ונסון הטיל עליו וטו.
פחות משבועיים לאחר ביטול צירוף נברסקה, שני בתי הקונגרס ביטלו את הוטו.
המועצה המחוקקת הסכימה לבטל הגבלות על זכות ההצבעה.
ב-1 במרץ 1867, צורפה נברסקה לאיחוד, המדינה היחידה שצורפה בעזרת ביטול וטו.
ביוני 1866, חתם ג'ונסון על חוק לחלוקה מחדש של אדמות בדרום, באמונה שהחוק יסייע ללבנים העניים.
הוא הצליח לטפל ב-28,000 פניות לחלוקת אדמה, אולם החלוקה לא הייתה יעילה.
רוב האדמה נשמרה למסילות רכבת או ליוצאי צבא.
ביוני 1868, חתם ג'ונסון על חוק למען יום עבודה בן שמונה שעות לפועלים בשירות הציבורי.
החוק גרם לירידה של 20% במשכורות.
עם כניסתו לתפקיד, הגיע ג'ונסון להסכם עם מזכיר המדינה, ויליאם סיוארד, שלא יהיה שינוי במדיניות החוץ.
סיוארד ולינקולן התחרו על המועמדות ב-1860, ולינקולן קיווה שסיוארד יירש אותו ב-1869. כשג'ונסון נכנס לתפקידו, שלחה צרפת חיילים אל מקסיקו, ורבים קראו לפעולה נגדה.
סיוארד העדיף את המישור הדיפלומטי, והזהיר את הצרפתים שנוכחותם במקסיקו אינה מקובלת.
הנשיא העדיף גישה תקיפה יותר, אולם באפריל 1866 הסכימו הצרפתים להסיג את כוחותיהם ממקסיקו בשלבים, והם יצאו בנובמבר 1867.
סיוארד תמך בהרחבת ארצות הברית וחיפש הזדמנויות לרכישת אדמות.
ב-1867, החליטה הממשלה הרוסית שהקולוניה שלה בצפון אמריקה (אלסקה) היא נטל, וחששה לאבד שליטה על המקום כשהמתיישבים האמריקנים היגרו לשם.
השגריר הרוסי החליט לנסות למכור את אלסקה בלא פחות מחמישה מיליון דולרים, אולם הצליח לשכנע את סיוארד לקנות את אלסקה בשבעה מיליון, כיום 123 מיליון דולרים.
ההסכם נחתם ב-30 במרץ 1867. ג'ונסון כינס את הסנאט ב-1 באפריל, והוא אישר את ההסכם ברוב של שלושים-ושבעה מול שניים.
סיוארד ניסה לרכוש עוד שטחים, אולם הצליח להשיג רק את וייק (שאז לא היה מיושב), וכמעט הצליח לרכוש קולוניות של דנמרק באיים הקאריביים, הצעה שנפלה לאחר שהסנאט לא דן בהסכם שהגיע אליו.
הסכם אחר היה עם בריטניה, כדי לפצות את האמריקנים על נזק שנגרם לספינותיהם מצד ספינות הקונפדרציה שהבריטים סייעו לבנות.
בסוף 1868, הסנאט החליט להתעלם מהנושא, וממשל גרנט הצליח להגיע להסכם טוב יותר.
שנתיים לפני הבחירות, היה יוליסס גרנט למועמד הרפובליקני המועדף.
העימות שלו עם ג'ונסון בנוגע לתקופת השיקום הובילה לכך שסירב לשמש כמזכיר המלחמה במקום סטנטון.
התמיכה בגרנט הייתה גדולה כל כך עד שהרפובליקנים סירבו להדיח את ג'ונסון מחשש שגרנט יסרב להיות נשיא.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1868 בחרה בגרנט כמועמדה, וביושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, כסגנו.
מצע המפלגה לא תמך בזכות בחירה לכל הגברים.
לאחר הכישלון בהקמת מפלגה משלו, החליט ג'ונסון לנסות להיבחר מטעם הדמוקרטים בוועידה שלהם בניו יורק ביולי 1868. הוא היה מאוד אהוד בקרב הלבנים מהדרום, וחיזק את האהדה כלפיו כשהכריז על חנינה לכל תומכי הקונפדרציה שלא עמדו לדין, חוץ מלדייוויס ולכמה אחרים.
בסיבוב הראשון, הגיע למקום השלישי לאחר חבר בית הנבחרים מאוהיו, ג'ורג' פנדלטון, סגנו של מקללן ב-1864. התמיכה של ג'ונסון הייתה דרומית בעיקרה, וירדה ככל שהסיבובים עברו.
בסיבוב העשרים ושניים, נבחר מושל ניו יורק לשעבר הורשיו סימור, וג'ונסון השיג רק ארבעה קולות מטנסי.
מצע המפלגה תמך בנשיאותו של ג'ונסון והודה לו על ניסיונו להתנגד לפגיעה של הקונגרס בזכויות המדינות.
ג'ונסון התאכזב מהתוצאה ותומכיו דרשו ממנו ליצור מפלגה שלישית.
מנהלי מסע הבחירות של סימור רצו את תמיכתו של ג'ונסון, ששתק במהלך מסע הבחירות.
רק באוקטובר, לאחר שכמה מדינות כבר הצביעו, הזכיר את סימור, ומעולם לא תמך בו.
גרנט ניצח בבחירות עם 52.7% מהקולות, ו-214 אלקטורים מתוך 297. ג'ונסון התחרט על ניצחונו של גרנט.
בהודעתו לקונגרס בדצמבר, דרש את ביטול החוק שדרש את אישור הקונגרס לפיטורי חברי קבינט, וטען שאם הקונגרס היה מקבל את חבריו הדרומיים ב-1865, המצב היה נפתר.
בחג המולד של 1868, העניק ג'ונסון חנינה אחת אחרונה, הפעם גם לדייוויס.
ב-3 במרץ, הנשיא אירח מסיבת פרידה בבית הלבן.
גרנט עצמו סירב לבוא עם ג'ונסון לטקס הכניסה לתפקיד, וג'ונסון סירב ללכת לטקס.
את בוקר 4 במרץ בילה ג'ונסון בעניינים של הרגע האחרון, ובצהריים נסע מהבית הלבן לבית של חבר.
לאחר עזיבת הנשיאות, נשאר ג'ונסון בוושינגטון כמה שבועות, וחזר לגרינוויל לראשונה מזה שמונה שנים.
ערי טנסי, שהתנגדו לו במהלך המלחמה, קיבלו אותו בברכה.
הוא רכש חווה גדולה ליד גרינוויל כדי לגור בה.
רבים ציפו שינסה להיות שוב המושל או שיחזור לסנאט, ואחרים טענו שיעבוד בעסקי מסילות הרכבת.
ג'ונסון השתעמם מגרינוויל, וחייו הפרטיים הידרדרו כשבנו רוברט התאבד.
ג'ונסון החליט לנסות להיבחר לסנאט ב-1869. טנסי הפכה לרפובליקנית, אבל פסק דין של בית המשפט שהחזיר את זכויות ההצבעה ללבנים, ואלימות הקו קלוקס קלאן הורידה את השחורים, והדמוקרטים ניצחו בבחירות למועצה המחוקקת באוגוסט.
ג'ונסון נחשב למועמד מוביל בבחירות לסנאט, למרות מערכת יחסים עכורה עם כמה דמוקרטים בגלל מעשיו במהלך המלחמה.
לבסוף הובס בהפרש של שלושה קולות.
ב-1872, ביקש ג'ונסון להיבחר בבחירות מיוחדות למחוז בקונגרס, אולם לבסוף החליט לרוץ כעצמאי והגיע למקום השלישי.
הוא הפסיד 73,000 דולרים באותה השנה, כשהבנק הלאומי של וושינגטון פשט רגל, אף על פי שקיבל בחזרה את רוב הסכום.
הוא התכונן לבחירות הבאות בסנאט, שהיו אמורות להתרחש ב-1875. הוא השיג את תמיכת החקלאים ונאם ברחבי המדינה.
שחורים מעטים יכלו להצביע כשהשיקום החל להיחלש בדרום.
השליטה הלבנה נמשכה כמעט מאה.
בבחירות למועצה המחוקקת בטנסי באוגוסט, הדמוקרטים השיגו תשעים ושניים חברי מועצה לעומת שמונה רפובליקנים.
ב-20 בינואר 1875, הוביל בבחירות לסנאט עם שלושים קולות, אולם לא הצליח להשיג רוב מוחלט.
יריביו של ג'ונסון ביקשו להתאחד סביב מועמד אחד, אולם נכשלו, וב-26 בינואר, בסיבוב החמישים וארבעה, הוא נבחר, כשהשיג קול אחד יותר מהדרוש לו.
הסיפור זכה לתשומת לב לאומית.
ב-5 במרץ 1875, קיבל פרחים והושבע אל הסנאט יחד עם המלין, קודמו בתפקיד סגן הנשיא, בידי סגן הנשיא המכהן, הנרי וילסון, שתמך בהדחתו כסנאטור.
הרפובליקנים התעלמו מג'ונסון, אולם אחרים, כמו ג'ון שרמן (שתמך בזיכויו) לחצו את ידו.
ג'ונסון הוא הנשיא לשעבר היחיד שכיהן בסנאט.
הוא נאם פעם אחת בלבד, ב-22 במרץ, כשביקר את הנשיא גרנט על שימוש בצבא כדי לתמוך בממשלת השיקום של לואיזיאנה.
הוא הזהיר מפני עריצות צבאית.
ג'ונסון חזר הביתה לאחר סיום המושב המיוחד של הקונגרס.
בסוף יולי, הוא נסע לאוהיו כשהשתכנע שיריביו הפוליטיים תקפו אותו שם.
הוא החל את המסע ב-28 ביולי, והפסיק אותו בחווה של בתו מרי בטנסי.
באותו הערב סבל משבץ, וסירב לטיפול רפואי עד למחרת היום.
הוא הגיב לרופאיו, אולם סבל עוד שבץ בערב 30 ביולי, ומת מוקדם בבוקר המחרת בגיל שישים ושש.
הנשיא גרנט נאלץ להכריז בפני האומה על מות הנשיא לשעבר היחידי שלה.
העיתונים הצפוניים שיבחו את נאמנותו של ג'ונסון לאיחוד במהלך המלחמה, ואילו הדרומיים שיבחו את פעולותיו כנשיא.
הלוויה שלו נערכה ב-3 באוגוסט בגרינוויל.
הוא נקבר כשגופתו עטופה בדגל אמריקני והעתק של החוקה מתחת לראשו, לפי בקשתו.
אתר הקבורה הפך לבית קברות על שמו ב-1906.
היסטוריונים שחקרו את נשיאותו של ג'ונסון התמקדו בעיקר בפעולתו במהלך השיקום.
הצפון התייחס אליו כאל עקשן חסר רוח שניסה לעזור לדרום במהלך תקופת השיקום, עד שהקונגרס עצר אותו.
עם תחילת המאה העשרים, כתבו עליו ההיסטוריונים שסירב להתפשר עם הקונגרס, אף על פי שהקונגרס רצה שיאחד את המדינה וימנע את השתלטות הרדיקלים.
מאבקו עם הקונגרס מנע צירוף מדינות הדרום בצורה רכה יותר.
רצונו לנצח וגאוותו בדעתו גרמו לפגיעה בדרום ובמדינה.
אחרים האשימו את ג'ונסון בבעיות בדרום לאחר המלחמה.
הנשיא וודרו וילסון טען שאומנם ג'ונסון היה בעייתי מבחינה פוליטית, אולם ניסה למלא את צוואתו של לינקולן לסלוח לדרום.
וילסון הציג את תוכנית השיקום כתוכנית נקמנית שפגעה גם בדרומיים שתמכו באיחוד, ועזרה ל"צקלונאים" הצפוניים (אנשי עסקים ופוליטיקאים מהצפון שתפסו עמדות כוח בדרום), ול-"Scalawags", דרומיים לבנים שכרתו ברית עם השחורים למען האינטרס הפוליטי שלהם.
כמה היסטוריונים טענו שלמרות כישלונו של ג'ונסון כנשיא, מדיניות השיקום שהציע הייתה נכונה.
בשנות העשרים והשלושים פורסמו עליו ביוגרפיות ששיבחו אותו וביקרו את יריביו.
בשנות הארבעים, החלו ההיסטוריונים לבחון מחדש את השיקום, בלי להניח שהרפובליקנים בדרום היו מרושעים, שהשחורים לא היו ראויים לזכויות, ושהעליונות הלבנה סייעה לצפון.
למרות זאת, ג'ונסון המשיך להיות אהוד בקרב הציבור, נעשה עליו סרט, וסקר מ-1948 דירג אותו בקרב הנשיאים הממוצעים.
ב-1956, סקר נוסף קבע שהיה אחד מהנשיאים הטובים.
בזמן הסקרים הללו, תקופת השיקום נחשבה לתקופה מושחתת שהתרחשה בגלל מתן זכויות הצבעה לשחורים.
היסטוריונים אחרים, טענו שהשיקום היה מאבק כלכלי.
הם קיבלו את ההנחה שהמטרה של השיקום הייתה אמורה להיות פיוס.
בשנות החמישים, החלו ההיסטוריונים להתמקד בחוויה של השחורים.
הם דחו כל ניסיון להציג את השחורים כנחותים, וטענו שהתנועה לזכויות האזרח היא תנועת שיקום חדשה.
כותבים חדשים קיוו שעבודותיהם על המלחמה יקדמו את נושא זכויות האזרח.
הם תמכו ברפובליקנים הרדיקלים שניסו לתמוך בשחורים, וראו את ג'ונסון כעוין לעבדים המשוחררים.
הם חשפו מספר צעדים שביצע ופגעו בעבדים המשוחררים.
תקופת השיקום החלה להיתפש כניסיון לשלב את העבדים המשוחררים בחברה.
בתחילת המאה העשרים ואחת, נחשב ג'ונסון לאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות המדינה.
ג'ונסון מדורג בתחתית הרשימה בגלל העובדה שכמעט הודח, מדיניות השיקום שלו, ואישיותו השחצנית.
התנגדותו למתן זכויות אזרח לשחורים והתנגדותו לרפובליקנים הרדיקלים זוכה לביקורת חריפה.
ג'ונסון, יחד עם פירס וביוקנן, נחשבים לנשיאים הגרועים ביותר, אולם נטען שתקופתם הייתה התקופה הקשה ביותר בתולדות המדינה.
היסטוריונים טוענים שג'ונסון הדגיש את העליונות הלבנה ואת השמרנות הדרומית.
ב-2002, נטען שג'ונסון סבל מבעיות רציניות בשכלו.
נטען שהיה חסר גמישות והחליט בחיפזון וללא מחשבה.
נשיאותו נכשלה כיוון שהיה דמוקרט בממשלה של רפובליקנים צפוניים.
ג'ונסון לא נבחר לנשיאות, והייתה חסרה לו סמכות על הקונגרס.
הוא לא הבין שמלחמת האזרחים הייתה מהפכה ושהכוח הממשלתי עלה על זכויות המדינות.
בנוסף הוא האמין שהשחורים נחותים מהלבנים, השקפה נפוצה בקרב הלבנים באותה התקופה.
סר אנדרו פרנק דייוויס היה מנצח בריטי.
דייוויס נולד באשרידג', הרטפורדשייר ולמד בקולג' המלכותי למוזיקה, קינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' (שם השתלם בנגינת עוגב) ואחר כך אצל פרנקו פרארה ברומא.
המשרה החשובה הראשונה שהחזיק הייתה כמנצח חבר של התזמורת הסימפונית הסקוטית של ה-BBC משנת 1970. בשנת 1975 התמנה למנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של טורונטו.
הוא פרש מתפקידו בשנת 1988 אך נשאר קרוב אל התזמורת, כמנצח כבוד שלה.
בשנת 1988 התמנה דייוויס למנהל מוזיקלי של פסטיבל גליינדבורן, שם פגש את הסופרן ג'אנה רולנדי, שהייתה לאחר זמן לאשתו.
דייוויס חזר ל-BBC בשנת 1989 כדי להתמנות למנצח הראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית, משרה בה החזיק עד 2000, כאשר פינה את מקומו לליאונרד סלטקין.
דייוויס היה למנהל המוזיקלי של האופרה הלירית של שיקגו בשנת 2000.
דייוויס ניצח על רפרטואר רחב ומגוון, אם כי הוא ייחס חשיבות מיוחדת למוזיקה בריטית בת זמננו.
שמו נקשר במיוחד בזה של מייקל טיפט, הוא ניצח על הבכורה הבריטית של יצירתו "מסכת הזמן" ודרש להפיק את "נישואי קיץ" (שהוצגה בשנת 2005) כאשר הצטרף לאופרה הלירית של שיקגו.
הקלטתו לאופרה "מסכת אורפיאוס" של האריסון בירטוויסל זכתה לשבחי הביקורת.
בין השנים 2013–2019 כיהן כמנצחה הראשי ומנהלה האמנותי של התזמורת הסימפונית של מלבורן.
ב-20 באפריל 2024 מת בשיקגו מלוקמיה.
אנדרו בל היה חרט ומדפיס סקוטי, שייסד את האנציקלופדיה בריטניקה יחד עם קולין מקפרקוהר.
הוא התנשא לגובה של 54 אינצ'ים (כ-1.35 מ') בלבד, היו לו רגליים עקומות ואף ענקי, ולעיתים, כאשר מישהו היה בוהה באפו, הוא היה מדגישו בעזרת מסכת-נייר.
בל החל את הקריירה שלו כחרט סמלים ושמות על קולרי כלבים.
בניגוד גמור לקומתו הנמוכה, הוא בחר במכוון לרכוב על הסוס הגבוה ביותר שניתן היה למצוא באדינבורו, ממנו היה נוהג לרדת בעזרת סולם, לקול תשואות העוברים והשבים.
בל הכין בעצמו כמעט את כל לוחות הנחושת המחורטים בעבור המהדורות הראשונה עד הרביעית של האנציקלופדיה בריטניקה: 160 בעבור הראשונה, 340 בעבור השנייה, 542 בעבור השלישית ו-531 בעבור הרביעית.
בניגוד לכך, את 50 לוחות התוסף למהדורה השלישית הכין החרט D.
בעבור המהדורה הראשונה של האנציקלופדיה בריטניקה יצר אנדרו בל שלושה עמודי-תחריט מלאים ומדויקים אנטומית המתארים אגן נשי מבותר ועוברים ברחם, לאיור ערך המיילדות; איורים אלה זעזעו את ג'ורג' השלישי מלך בריטניה והוא ציווה על תלישתם מכל עותקי האנציקלופדיה.
לאחר מותו של מקפרקוהר בשנת 1793, רכש בל את שארית אחוזי השליטה בשותפות מיורשיו ונעשה לבעלים היחיד של הבריטניקה עד למותו בשנת 1809. בינו לבין בנו החורג, תומאס בונאר, נתגלעו חילוקי דעות קשים, ובל סירב להחליף עמו מילה בעשר השנים האחרונות לחייו.
אנדרו ביינום הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק לאחרונה בקבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA.
ביינום המתנשא לגובה של 2.13 מטרים זכה בשתי אליפויות NBA כששיחק בלוס אנג'לס לייקרס, בעונות -.
ביינום נולד וגדל במחוז פליינסבורו טאונשיפ שבניו ג'רזי.
ביינום התחיל לשחק כדורסל כשסיים את בית הספר היסודי.
בשנתו הראשונה בתיכון הוא השיג ממוצעים של 16.0 נקודות, 13.0 ריבאונדים ו-6.0 חסימות בממוצע למשחק.
בשנתו השנייה הוא העלה את ממוצעי הנקודות והריבאונדים אך ממוצע החסימות שלו ירד במעט.
ב-2005 נבחר ביינום לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, בו הוא קלע 9 נקודות והוריד 5 ריבאונדים.
אחרי שסיים את תקופתו בתיכון הוא תכנן ללכת לשחק באוניברסיטת קונטיקט, אבל בסופו של דבר כשהוא בן 17 בלבד, החליט ביינום לדלג על שלב המכללות ולעבור ישר ל-NBA.
ביינום נבחר במקום העשירי בדראפט 2005 בידי לוס אנג'לס לייקרס, כשהוא בן 17 שנים ו-244 ימים, וכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שנבחר אי פעם בדאפט ה-NBA (צעיר בשנים עשר ימים מג'רמיין אוניל בעת בחירתו בדראפט 1996 בידי פורטלנד טרייל בלייזרס).
אחרי שבחרו אותו בדראפט שכרו הלייקרס את כרים עבדול-ג'באר מהיכל התהילה שיעבוד איתו.
ב-2 בנובמבר 2005 שחקו הלייקרס את המשחק הראשון שלהם בעונה זו, וביינום שיחק 6 דקות.
ביינום הפך לשחקן הצעיר ביותר ששיחק ב-NBA כשהוא בן 18 ושישה ימים בלבד.
ביינום סיים את עונת הבכורה שלו עם ממוצע של 1.6 נקודות למשחק.
אחד האירועים הבולטים ביותר בעונתו הראשונה של ביינום קרה ב-15 בינואר 2006, במשחק של הלייקרס מול מיאמי היט.
במשחק הזה ביינום היה צריך לשמור על הסנטר שאקיל אוניל, אחד השחקנים הבולטים של הלייקרס בעבר.
בנקודה מסוימת במשחק אוניל ביצע הטבעה על ביינום.
במהלך הבא ביינום סיבסב את אוניל והטביע את הכדור.
במהלך הריצה אחרי המהלך הוא דחף את אוניל במרפקו, ואוניל הגיב כשהוא נתן מכה עם מרפקו בחזהו של ביינום.
ביינום ואוניל קבלו עבירות טכניות.
בתחילת עונת נפצעו שני הסנטרים של הלייקרס - קוואמי בראון וכריס מיהם, וביינום פתח בחמישייה.
את העונה הזו הוא סיים בשיפור משמעותי יחסית לקודמת, כשהוא קולע 7.8 נקודות עם 5.9 ריבאונדים ב-21.9 דקות בממוצע למשחק.
במשך העונה קבוצות ניו ג'רזי נטס ואינדיאנה פייסרס התעניינו בטריידים בנוגע לשחקן.
למרות שיפורו של ביינום, כוכב הלייקרס קובי בראיינט נתן לו יחס שלילי, ואף צולם בסרטון וידאו בו הוא אומר שהוא רצה שביינום ישלח בטרייד לנטס.
בעונת הספיק לשחק ביינום ב-35 משחקים בלבד בעקבות פציעה בפיקת הברך שלו ב-13 בינואר 2008. עד הפציעה הספיק ביינום להגיע לממוצעים של 13.1 נקודות עם 10.2 ריבאונדים ו-2.1 חסימות בממוצע למשחק.
משחק השיא שלו היה נגד פיניקס סאנס בו הוא קלע 28 נקודות (11 מ-13 מהשדה) עם 12 ריבאונדים, 4 אסיסטים ו-2 חסימות.
בעונת ביינום שוב נפצע בברכו, הפעם אחרי 50 משחקים, ואורך ההחלמה היה בין 8-12 שבועות.
בכל חמשת המשחקים שלפני פציעתו השיג ביינום דאבל דאבל.
בעונה זו הספיק ביינום להשיג ממוצעים של 14.3 נקודות עם 8.0 ריבאונדים.
אחד ממשחקי השיא של ביינום בעונה זו היה ב-21 בינואר 2009 נגד הלוס אנג'לס קליפרס, בו הוא קלע שיא קריירה של 42 נקודות והוסיף 15 ריבאונדים ו-3 חסימות.
ביינום חזר בסופה של העונה לשחק והשתתף בפלייאוף 2009 בו זכו הלייקרס באליפות.
בעונת שיחק ביינום 65 משחקים וקלע את ממוצע הנקודות הגבוה ביותר בקריירה שלו, 15.0 למשחק.
בפלייאוף של אותה עונה ביינום נפצע במשחק השישי בסדרה נגד אוקלהומה סיטי ת'אנדר, ולמרות זאת הוא המשיך לשחק.
בסופו של הפלייאוף הלייקרס זכו באליפות שנייה ברציפות.
ממוצעיו של ביינום בפלייאוף הגיעו ל-8.6 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק.
בעונת נבחר ביינום לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר, לאחר שהעמיד ממוצעים של 18.7 נקודות ו-11.8 ריבאונדים למשחק.
ב-11 באפריל 2012 הוריד ביינום שיא קריירה של 30 ריבאונדים במשחק נגד סן אנטוניו ספרס.
בסיום העונה נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
במשחק הראשון של פלייאוף 2012 רשם ביינום טריפל דאבל ראשון בקריירה, עם 10 נקודות, 13 ריבאונדים ו-10 חסימות בניצחון קבוצתו על דנוור נאגטס.
הלייקרס ניצחון את הסדרה בתוצאה 4-3, אך הודחו בחצי גמר המערב כשהפסידו לאוקלהומה סיטי ת'אנדר בחמישה משחקים.
לפני עונת נשלח ביינום בטרייד לפילדלפיה 76' כחלק בטרייד בין 4 קבוצות ששלח את דווייט הווארד ללייקרס ואת אנדרה איגודלה לדנוור נאגטס.
מאז מחנה האימונים של הקבוצה ועד סיום העונה סבל מפציעות שונות בשתי ברכיו, בין היתר במשחק כדורת, אשר מנעו ממנו לשחק במשך כל העונה.
בתחילת עונת חתם בקליבלנד קאבלירס על חוזה לשנתיים עבור כ-25 מיליון דולר.
ב-7 בינואר 2014, לאחר שהציג יכולת בינונית והרבה לעורר בעיות משמעת, נשלח ביינום בטרייד לשיקגו בולס, יחד עם בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לסמול פורוורד לואל דנג.
מיד עם השלמת הטרייד שוחרר ביינום מהבולס.
כחודש לאחר שחרורו מהבולס, ב-1 בפברואר 2015, חתם באינדיאנה פייסרס על חוזה עד סיום העונה כמחליפו של הסנטר הפותח רוי היברט.
כאבים חוזרים בברכו הימנית הגבילו את ביינום בהמשך העונה, ששותף בשני משחקים בלבד במדי הפייסרס.
אנדרו בונאר לואו (ההגייה הנכונה של שם המשפחה היא "לוֹ"; בתעתיק IPA: /lɔː/; באנגלית: Andrew Bonar Law; 16 בספטמבר 1858 – 30 באוקטובר 1923) היה מדינאי בריטי שמרני יליד קנדה.
כיהן כשר המושבות וכשר האוצר בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1922 נבחר לראשות הממשלה, אך נאלץ לפרוש כעבור מספר חודשים מסיבות בריאותיות.
אנדרו בונאר לואו הוא אחד משני ראשי הממשלה הבריטים היחידיים (לצד בוריס ג'ונסון) שלא נולדו באיים הבריטיים.
אנדרו בונאר לואו, שנולד בניו ברנזוויק, במושבה הבריטית של קנדה, גדל מגיל 12 והלאה אצל בני משפחתו בסקוטלנד.
לאחר לימודיו הצטרף בגיל 16 לסוחרי הברזל של גלאזגו.
בשנת 1900 נבחר לחבר בית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית ותמך בסיעה האימפריאליסטית של המפלגה שהונהגה בידי ג'וזף צ'מברלין.
מעת חלה צ'מברלין בשנת 1906 הוא הותיר את בנו אוסטן צ'מברלין ואת לואו בתור התומכים הראשיים בבית הנבחרים של תעריף פרוטקציוניסטי ממשלתי.
לאחר שירד ארתור ג'יימס בלפור מראשות המפלגה השמרנית, הוסכם כי לואו יהפוך למנהיג המפלגה.
מינויו היה לפשרה פוליטית בין אוסטן צ'מברלין ווולטר לונג, הוויסקונט לונג הראשון.
לואו היה מקורב לעיתונאי, הפובליציסט ולימים גם הפוליטיקאי מקס אטיקן, הברון הראשון ביברברוק.
קודם לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה, בונאר לואו היה מעורב בעיקר בנושא התעריפים של הממשלה ושלטון הבית באירלנד , שנועד להקים פרלמנט אירי בדבלין, נפרד מהפרלמנט הבריטי בלונדון אך עדיין כפוף אל הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
לואו התנגד בחריפות לחוקי האוטונומיה האירית, דבר שהושפע ממוצאו באלסטר, שבה רוב האוכלוסייה התנגדה גם היא לחוקי האוטונומיה האירית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקים קואליציה לאומית עם המפלגה הליברלית בהנהגתו של הרברט הנרי אסקווית'.
כאשר ממשלת אסקווית' נפלה, ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת העניק ללואו את המנדט להקמת הממשלה, אם כי האחרון אפשר את המשך הקואליציה עם דייוויד לויד ג'ורג', מנהיגה החדש של המפלגה הליברלית בראשה של הקואליציה.
הקואליציה נשמרה עד שנת 1922 ולואו היה מעורב במספר תפקידי מפתח בממשלה.
בשנת 1922 בעקבות קרעים רבים בתוך ממשלת הקואליציה ולאחר משבר צ'נקלה, לחץ מצד חברי המפלגה השמרנית הוביל את לואו לסיים את ממשלת הקואליציה.
במהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 1922 ניצחה המפלגה השמרנית באופן סוחף ולואו מונה לראש ממשלת בריטניה.
בינואר 1923, לואו כמעט התפטר מראשות הממשלה עקב חוסר שביעות רצון משר האוצר סטנלי בולדווין על הסדר חוב המלחמה הבריטי לארצות הברית.
בהמשך הכיבוש הצרפתי-בלגי של חבל הרוהר ותקיפת אזרחים גרמנים בידי כוחות צרפתים הוביל את לואו לנתק את יחסי הממלכה המאוחדת–צרפת.
לאחר שהתגלה כי חלה בסרטן הגרון ולא ניתן היה לנתח אותו, לואו ירד מראשות הממשלה במאי 1923, רק 30 שבועות לאחר מינויו, ובמקומו מונה סטנלי בולדווין.
לואו נפטר כעבור מספר חודשים ממחלתו.
אנדרו בונאר לואו, שנולד בכפר קטן בניו ברונסוויק שבקנדה, הוא ראש ממשלת בריטניה הראשון בהיסטוריה שנולד מחוץ לתחומי האיים הבריטיים ונכון ל-2021 היחיד שנולד גם כן מחוץ לאיים הבריטיים הוא בוריס ג'ונסון.
אביו היה כומר ששימש קהילות קטנות ונידחות, והמשפחה החזיקה גם חווה חקלאית לפרנסתה.
אמו, שמוצאה ממשפחת בנקאים סקוטית, מתה בהיותו פעוט בן שנתיים, ואחותה עברה לגור בבית המשפחה ועזרה בגידולו עד שנישא אביו מחדש.
מצד אביו היה לאנדרו מוצא מהסקוטים של אלסטר, מתיישבים סקוטים פרוטסטנטים באלסטר, צפון אירלנד.
מורשתו האירית השפיעה רבות בהמשך חייב על גישתו הפוליטית בנוגע לאירלנד.
אנדרו בלט ביכולותיו הלימודיות כבר בילדותו.
לאחר נישואי אביו חזרה דודתו לסקוטלנד, ואנדרו בן ה-12 נסע עמה, כדי להתחנך בבית קרוביו האמידים.
משסיים בונאר לואו את לימודיו בבית הספר התיכון בגלאזגו, נכנס לעבודה בבנק השייך לקרוביו, ובמקביל למד קורסי ערב באוניברסיטת גלאזגו.
לאחר שעסק זמן מה בבנק מקומי, לואו חבר לאגודת סוחרי ברזל מקומית והחל דרכו בתור איש עסקים.
בונאר לואו נישא לאני רובלי בשנת 1891 ולזוג נולדו שישה ילדים.
בונאר לואו עשה חיל בעסקיו עוד בשנות העשרים לחייו, ורכש מוניטין של איש עסקים קשוח וממולח.
חינוכו בגלאזגו הבדיל אותו מרוב המנהיגים השמרנים אשר נודעו בהשפעת חינוך אוניברסיטת אוקספורד.
השם בונאר היה למעשה שמו הפרטי השני, ובתחילת חייו נהג לחתום כ-A.B Law, אך בהמשך נודע יותר כבונאר לואו, תוך השמטת השם הפרטי אנדרו.
במהלך כל חייו, לואו נותר בעל מבטא קנדי שהיה שגור בשפתו האנגלית.
במהלך שנות התשעים של המאה ה-19 התגבר עניינו של בונאר לואו בפוליטיקה, וב-1900 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית, כנציג מחוז גלאזגו בלקפריירס והאצ'סונטאון.
המחוז קודם לכן נודע בתמיכה ממושכת במפלגה הליברלית.
בונאר לואו נכנס לפוליטיקה בלב מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה.
בשנת 1902 מונה לשר המסחר בממשלתו של ארתור ג'יימס בלפור.
בתוך המפלגה השמרנית היה בין חסידי ג'וזף צ'מברלין, ולאחר שחלה הלה בשנת 1906 ונעדר מפעילות פוליטית פעילה, היה בונאר לואו ממנהיגי האגף הזה של המפלגה, יחד עם בנו של צ'מברלין, אוסטן צ'מברלין.
אף על פי שמעולם לא התבטא באופן פומבי נגד מדיניותו הכלכלית של בלפור, בונאר לואו צידד עם סיעת צ'מברלין במפלגה השמרנית שקראה לרפורמה בתעריף המדיני, מה שלימים הפך לפרוטקציוניזם.
ב-1911 התפטר ארתור בלפור מהנהגת המפלגה השמרנית, במחאה על ביטול זכות הווטו של בית הלורדים על החלטות בית הנבחרים.
בונאר לואו נבחר ליורשו, כמועמד של פשרה שהיה מקובל על שני המועמדים המובילים, וולטר לונג ואוסטן צ'מברלין.
בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה נמצאה המפלגה באופוזיציה, ובונאר לואו התמקד בשאלת המכס, כתומך של מדיניות פרוטקציוניסטית, ובשאלת השלטון העצמי לאירלנד - שאותו פסל מכל וכל.
מזה זמן רב היה מאבק בין התנועה הלאומית האירית לממשלה הבריטית במסגרתה עלתה השאלה בנוגע לשלטון בית באירלנד שיביא להקמתו של פרלמנט בדבלין, עצמאי לענייני אירלנד מהפרלמנט בלונדון.
בתור בן למוצא מאלסטר, אשר בעיקרה היו אנשיה יוניוניסטים והתנגדו לתנועה האירית הקתולית הלאומית, בונאר לואו התנגד בצורה חריפה לשלטון הבית ורבים כינו את עמדתו כ"לא-חוקתית".
לואו טען כי הממשלה הליברלית תמכה בתנועה הלאומית האירית מכיוון שהם נשענו עליה עבור קיומה של ממשלה ליברלית בבית הנבחרים בווסטמינסטר, כפי שנראה במהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 1910, כאשר המפלגה הליברלית, הקימה ממשלה עם המפלגה האירית הלאומית אף על פי שהייתה בהפסידה בסך קולות הבוחרים ביחד למפלגה השמרנית.
היוניוניסטים מתנגדי שלטון הבית לאירלנד מטעם הפרלמנט נהגו להתכנס בהנהגתו של בונאר לואו בארמון בלנהיים בוודסטוק, אוקספורדשייר, דרום-מזרח אנגליה.
מלחמת העולם הראשונה פרצה ב-1914. קודם לפרוץ המלחמה הממשלה הליברלית בראשות הרברט הנרי אסקווית' הגיעה להסכמה בנושא שלטון הבית באירלנד והחלה בהעברת סמכויות שלטוניות לקראת הקמת פרלמנט אירי בדבלין נפרד מזה שבלונדון.
עם פריצתה של המלחמה, נושא הסדר שלטון הבית נעצר לאחר לחץ מצידו של בונאר לואו שהעמיד את הנושא על סטטוס קוו אשר בהמשך הוביל למרידת חג הפסחא של מיליציית לאומנים אירים "הצבא האירי הרפובליקני" בדבלין.
במאי 1915, לאחר שבריטניה ספגה מפלה בקרב גליפולי והממשלה הליברלית בראשות הרברט הנרי אסקווית' הכירה בכך שהמלחמה תארך זמן רב, הוקמה ממשלת אחדות בהשתתפות המפלגה השמרנית, ובונאר לואו מונה לשר המושבות.
ממשלת האחדות הזאת הייתה אפופת מאבקים פנימיים ממושכים בין חבריה.
בונאר לואו ואסקווית' הרבו להיכנס למאבקים ביניהם.
במהלך מסעו אל האימפריה הרוסית, שר המלחמה הוריישו קיצ'נר טבע עם אונייתו.
בונאר לואו נסע אל ביתו של אסקווית' שם לפי עדותו מצא אותו משחק ברידג' עם גבירותיו.
בונאר לואו סירב לחכות לסיום המשחק ולאחר שאסקווית' הציע לו את תפקיד שר המלחמה לואו סירב ולבסוף נבחר לתפקיד דייוויד לויד ג'ורג' מהמפלגה השמרנית.
עם קיצוצים בסמכויותיו הגיש לויד ג'ורג' את דרישתו להתפטר.
אסקווית', שהבין כי איבד את רוב התמיכה האזרחית, התפטר מראשות הממשלה לפני שלויד ג'ורג' התפטר ממשרד המלחמה.
לאחר התפטרות אסקווית' ב-1916 ביקש המלך ג'ורג' החמישי מבונאר לואו להרכיב ממשלה, אך הלה סירב, מפני שהעריך שסיכוייו של מנהיג המפלגה הליברלית דייוויד לויד ג'ורג' להקים ממשלה יציבה טובים יותר.
בממשלת לויד ג'ורג' כיהן בונאר לואו כשר אוצר וכסגן ראש הממשלה בפועל.
בין שני המנהיגים שררו אמון והערכה הדדיים ויחסי עבודה טובים.
בדצמבר 1917 היה זה לואו שהכריז בפרלמנט על כיבוש ירושלים מידי האימפריה העות'מאנית בידי כוחותיו של אדמונד אלנבי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפלו שניים מבניו של בונאר לואו .
האופי הבלתי חד משמעי של הפעולות הצבאיות בחזית המערבית בשנת 1916 הוכיח את הזרז לגישה מקיפה יותר להנהגת כלכלה במהלך מלחמה משנת 1917 ואילך.
הניסיונות להקל על המחסור בכוח עבודה עקב הגיוס למלחמה כללו הקמת חברות חקלאיות, המורכבות מחיילים בקטגוריה רפואית שלא אפשרה להם לקחת חלק מעורב במלחמה, חזרתם הזמנית של עובדי חקלאות מיומנים (בעיקר אנשי חרש) מהחזית, שבויי מלחמה, נשים וילדים.
בסוף המלחמה 60.5 אחוזים משבויי המלחמה בבריטניה שהיו מסוגלים לעבוד הועסקו בחקלאות, ואילו 180,000 נשים הועסקו בחקלאות.
ברחבי בריטניה, מספר גדל והולך של ילדים קיבלו פטורים מבית הספר לעסוק בעבודה חקלאית בעונת הקציר ועבדו במשרה חלקית בחוות מחוץ לשעות הלימודים.
תרומותיהם, לפי הערכות, צמצמו את הירידה בייצור העבודה החקלאית מ-9 אחוזים מהסכום שלפני המלחמה בשנת 1916 לכ-4 אחוזים בשנת 1918.
החלטת המדיניות הכלכלית המרכזית לאחר המלחמה, שהתקבלה בעקבות הדיווח של ועדת קונליפה בשנת 1919 שכונסה בהוראת בונאר לואו, הייתה לחזור לתקן הזהב שקדם למלחמה.
המהלך נתפס כחזרה למערכת הכלכלית של המאה ה-19 אך התקבל על ידי הממשלה.
מונטאגו נורמן, מנהל בנק אנגליה, ראה בחזרה לתקן הזהב "חוסן בפני סכינים".
עם זאת, ניתן היה להשיג זאת רק באמצעות דפלציה קשה שהפחיתה את המחירים והשכר המקומי באופן משמעותי, כך ששער החליפין הריאלי היה עקבי עם איזון חיצוני ופנימי.
באותה תקופה לא היה ברור כמה נדרש מהמחירים הממוצעים לרדת.
זאת במיוחד מכיוון שבסביבה הכלכלית החיצונית החדשה, שער החליפין הריאלי היה נמוך יותר מאשר בשנת 1913, ולכן סביר להניח שחישובים מבוססי כוח קנייה-בית מדיני לא היו הולמים ואמינים בשביל להשלים את מטרת הממשלה.
תמיכתו הייתה לסלע הפוליטי שעליו הייתה תלויה עמדתו של לויד ג'ורג', ואחד מתפקידיו המרכזיים שנשא בונאר לואו היה הנהגת בית הנבחרים הבריטי.
בונאר לואו השיק סדרה של הלוואות מלחמה מוצלחות שמימנו חלק ניכר מהוצאות המלחמה של בריטניה.
הוא היה חבר בקבינט המלחמה הקטן, אך לא ביקש להשפיע על האסטרטגיה הצבאית.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1918, שהתקיימו עם תום המלחמה, הביאו לזכיית ממשלת הקואליציה בניצחון סוחף.
במהלך הבחירות השיגה המפלגה השמרנית את מרב הקולות לעומת המפלגה הליברלית שהתחלקה בין לויד ג'ורג' לאסקווית'.
למרות ניצחון פוליטי זה, בונאר לואו שימר את הקואליציה והמשיך לתמוך בממשלתו של לויד ג'ורג'.
בונאר לואו ויתר על משרת שר האוצר לטובת המשרה הסמלית של הלורד שומר החותם, אך נותר מנהיג המפלגה השמרנית עד 1921, אז התפטר מטעמי בריאות כאשר לחץ הדם שלו עלה בצורה חריפה ומסכנת חיים ונדרש טיפול רפואי לטפלו.
בתקופת מלחמת העצמאות האירית היה ממובילי הקו הנוקשה, המתנגד בתוקף לעצמאות אירלנד.
התפטרותו מהנהגת המפלגה הקלה על לויד ג'ורג' להגיע להסכם שלום באי ולחתימת האמנה האנגלו-אירית עם מייקל קולינס וארתור גריפית'.
ב-1922 נחלקה המפלגה השמרנית בין התומכים בהמשך הישיבה בממשלת לויד ג'ורג', שעמם נמנו מרבית מנהיגי המפלגה, לבין התומכים בפרישה ממנה.
בונאר לואו נותר זמן רב איתן לעומת רוב אנשי מפלגתו והמשיך לתמוך בממשלה הקיימת.
הקש ששבר את גב הגמל בנוגע ליחסיו של בונאר לואו לממשלת הקואליציה הגיע עם אירועי משבר צ'נקלה.
מלחמת העצמאות של טורקיה הובילה לאיום על השליטה הבריטית בקונסטנטינופול ומשבר דיפלומטי בין בריטניה לצרפת, אשר תחת הנהגתו של רמון פואנקרה תמכה במאבקה של טורקיההוביל לאי-פעולה בריטית יציבה נגד טורקיה.
שר החוץ, ג'ורג' נתניאל קרזון, צידד בצרפת והתנגד לניסיונו של לויד ג'ורג' להכריז מלחמה על הרפובליקה הטורקית.
משבר זה במדיניות הבריטית הוביל לכך שחיילים בריטיים פינו את מצרי הדרדנלים ומצרי הבוספורוס ללא קרב.
בסוף יוני 1922 הצהיר לואו שהוא אינו מרוצה מהממשלה ובכוונתו לצאת נגדה אם לא תתקן דרכיה.
בפגישה מכרעת של חברי הפרלמנט השמרנים שנערכה ב-19 באוקטובר 1922 התייצב בונאר לואו, לצד סטנלי בלדווין, בראש התומכים בפרישה מן הממשלה, ועמדתו התקבלה.
בעקבות פרישת השמרנים נפלה הממשלה והפרלמנט התפזר.
במהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 1922 המפלגה השמרנית ניצחה ברוב מוחץ אל מול המפלגה הליברלית המפולגת והמלך ג'ורג' החמישי הטיל על בונאר לואו להרכיב ממשלה חדשה.
בבחירות שנערכו ב-15 בנובמבר 1922 זכו השמרנים בניצחון, ובונאר לואו הקים ממשלה, שהתבססה על האגף הימני של המפלגה השמרנית.
תוצאות הבחירות היו 5,294,465 קולות למפלגה השמרנית ו-4,076,665 קולות למפלגת הלייבור, שרובם התבססו על קולות שנלקחו מהמפלגה הליברלית אשר איבדה את רוב התמיכה העממית לאחר התפצלותה בין לויד ג'ורג' ואסקווית'.
באירוע פתיחת הפרלמנט נאם בונאר לואו בפני שני הבתים בפרלמנט והמלך והדגיש את מדיניות השיבה לנורמה שקדמה למלחמה בה דגלה ממשלתו החדשה:
מכיוון שפעילי המפלגה השמרנית כגון לורד קרזון והלורד בלפור נותרו תומכי ממשלת הקואליציה, נאלץ בונאר לואו להתמקד בממשלתו בהישענות על הפלג הימני בתוך המפלגה השמרנית.
מצע הבחירות של בונאר לואו סבב בעיקרו על השבת הסדר הכלכלי והחברתי בבריטניה לאחר המלחמה עם כמות מינימלית של התערבות ממשלתית ושל התערבות מחוץ (בריטניה הייתה חייבת על הלוואות נרחבות לארצות הברית).
בונאר לואו דגל בהתערבות ממשלתית מינימלית כמה שאפשר ובמהלך היותו ראש ממשלה פעל כמה שפחות להתערב בסכסוכים תעשייתיים, שסבבו בעיקר בין מנהלים ופועלים.
בונאר לואו ניסה לשנות את כלל התדמית של ראשות הממשלה מזאת של לויד ג'ורג', הוא פעל להיראות מעל הפוליטיקה וטען כי ראש הממשלה צריך לפעול בדומה ל"אדם העומד בראש עסק גדול ומאפשר לכפופיו לבצע את רוב העבודה בעוד הוא עצמו נותן את ההוראות הכלליות".
בונאר לואו על כן הותיר לנתניאל קרזון להחליף את גשר דיפלומטית בהחלפת הסכם סוור עם האימפריה העות'מאנית בהסכם לוזאן עם הרפובליקה הטורקית החדשה שהסדיר מחדש את ריבונותה ואת גבולותיה שנקבעו במלחמת העצמאות שלה.
תחילה רצה בונאר לואו להתחיל מחדש במלחמה בטורקיה, אך משבר פנימי בהנהגת האימפריה הבריטית פרץ בין ממשלת לונדון לדומיניונים כאשר רק ניו זילנד וניופאונדלנד הציעו תמיכה צבאית אך אוסטרליה, קנדה ואיחוד דרום אפריקה התנגדו למאבק.
לאחר שהגיע למסקנה כי אין זה אפשרי להתחיל במלחמה חדשה עם טורקיה, בונאר לואו הכריז בפומבי כי אין ביכולתה של בריטניה "לפעול בתפקיד השוטר של העולם."
היו שני אירועים במהלך ראשות ממשלתו שבמהלכן התערב ישירות.
הראשון היה כיבוש חבל הרוהר, כאשר צרפת (ובלגיה שתמכה בה), פלשה לחבל הרוהר ברפובליקת ויימאר (גרמניה) לאחר שהאחרונה התקשתה למלא את הדרישה לשלם את פיצויי המלחמה שלה למדינות ההסכמה.
הכוחות הצרפתים הכובשים התקוטטו עם אזרחים גרמנים ולעיתים אף ירו באזרחים גרמנים, פעולה שהסיתה את דעת הקהל הבינלאומית נגד צרפת.
בונאר לואו זעם על פועלה של צרפת, איים לנתק את יחסי הממלכה המאוחדת–צרפת ואחת קרא לראש ממשלת צרפת פואנקרה ש"ילך לעזאזל".
בריטניה לא התערבה ישירות באירוע, אבל לואו פעל להניע את נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', להגיב בחריפות גם כן נגד הפעולה הצרפתית ולגשר דיפלומטית בין צרפת לגרמניה.
שנית היה נושא שילומי ההלוואות שבריטניה הייתה חייבת לארצות הברית.
לואו ניסה לפעול כדי לבטל את השילומים לארצות הברית אך הצליח בסופו של דבר רק להקל על כלל ההלוואות.
כאשר הסדיר הסכם שילומים עם ארצות הברית הציג לתקשורת את סכום השילומים המקורי שנדרשה בריטניה לשלם; 3 אחוזים מהתמ"ג הלאומי במשך 63 שנים.
לואו טען בנוגע לחוב כי "אני אהיה ראש הממשלה השנוא ביותר להתמנות למשרה באנגליה אילולא אסכים לתנאים הללו."
בונאר לואו נאלץ להתפטר מתפקידו במאי 1923 עקב סרטן הגרון, שבעטיו לא היה מסוגל לנאום בפרלמנט.
באוקטובר אותה שנה, לאחר חמישה חודשים, הוא נפטר עקב המחלה הממראת שלא ניתן היה לטפל בה.
בונאר לואו היה בן 65 במותו, הוא נודע בכך שעישן באופן כבד, גורם שעלול היה להשפיע על מצב בריאותו הרגיש שהוביל למחלה הממראת.
המחלה הייתה כה קשה שבונאר לואו התקשה לדבר ולנאום בפני הפרלמנט ולכן העביר את סמכויות השלטון אל סטנלי בולדווין.
בונאר לואו, שתקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר בין ראשי ממשלת בריטניה במאה ה-20, מכונה לעיתים "ראש הממשלה האלמוני".
בסך הכל, בונאר לואו כיהן כראש ממשלה רק 211 ימים.
בהיסטוריה הפוליטית הבריטית הוא זכור בעיקר כמי ששיקם את המפלגה השמרנית והוביל אותה לשלטון - ממנו נהנה יורשו בהנהגת המפלגה, סטנלי בלדווין.
בונאר לואו התמחה בתורת הנאומים והיה פוליטיקאי ממולח כפי שהיה איש עסקים.
יורשו, בולדווין, התקשה להמשיך בניסיון הפיתוח של המדיניות לשיבת הסדר הכלכלי וזמן קצר לתוך כהונתו נפלה הממשלה השמרנית.
מושב המשפחה שבו נולד בונאר לואו עודו ניצב על גדת נהר ריצ'יבוקטו, ששוחזר כאתר היסטורי.
בשנת 1925 הקדישו תושבי רקסטון מצבת זיכרון לזכרו.
בנו, ריצ'רד, הגיע מאנגליה כדי לנאום בטקס הצגת האנדרטה ולתת את כתובת ההקדשה.
לואו לקח חלק בדיונים על הצהרת בלפור.
היו שטענו שהוא התנגד להצהרה, אך מחקר מאוחר יותר לא מצא עדויות לכך בפרוטוקולים.
במאי 1920 הוא הצהיר בפני הפרלמנט: