tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתרה מזאת, חלק מהאזרחים הוונציאנים התנגדו מוסרית להחלפת הבנקים היהודים במוסד הנוצרי מונטה די פייטה .
לעומת זאת, טענו אחרים שגירוש היהודים היה עניין של צורך מוסרי, בהזכירם את גירוש ספרד ופורטוגל.
על רקע זה אשכנזי השתמש בקשריו בקונסטנטינופול כדי להפעיל לחץ פוליטי על הרשויות הוונציאניות בעניין גירוש היהודים.
באמצעות הסדר עם יאקופו סורנצו (Soranzo), פקיד ונציאני בקונסטנטינופול, דאג אשכנזי להבאת חלק מהיהודים המגורשים לתחומי האימפריה העות'מאנית.
סורנצו חזר לוונציה זמן קצר לאחר מכן להזהיר את הסנאט מן הסכנה המובנית בהסדר זה: היהודים שחיו באותה עת באימפריה העות'מאנית, ואשר גורשו קודם לכן מספרד ומפורטוגל, ייצרו נשק לכוחות העות'מאניים נגד ונציה, כך שצירופם של היהודים המגורשים מוונציה אליהם עלול לעלות ביוקר ואף להיות מסוכן.
אשכנזי השמיע באזניו של ברבארו טיעונים דומים, וזה העבירם לדוג'ה בדיווחיו על המצב באימפריה העות'מאנית.
גורמים אלה ללא ספק תרמו להחלטת הסנאט לקבל חזרה את היהודית בדצמבר 1573. אולם אין זה נכון לייחס את כל מעשה חזרת היהודים לאשכנזי.
לפי הצעה נוספת שהוצגה לסנאט של ונציה מוקדם יותר באותה השנה, היהודים שגורשו מספרד ומפורטוגל יורשו להיכנס, בתנאי שיחיו בגטו.
בעוד שהצעה זו לא עברה, היא שימשה להזכיר לסנאט את החשיבות הכלכלית של היהודים, ובסופו של דבר תרמה לקבלתם הסופית בחזרה.
לאחר בחירת המלך הפולני, מינה השער הנשגב את אשכנזי לציר בוונציה.
מינויו של יהודי לתפקיד עורר מחלוקת בשני הצדדים, אולם באימפריה העות'מאנית סוקולו ערב לחוכמתו הפוליטית של הרופא, בעוד שבוונציה ברבארו חלק לאשכנזי שבחים.
לאחר ויכוח מה, אשכנזי זכה בתפקיד ונסע לוונציה במאי 1574.
הרשויות בוונציה והקהילה היהודית הרעיפו על אשכנזי מתנות בהגעתו.
בשנות כהונתו אשכנזי תיווך בהצלחה במחלוקת על גבולות דלמטיה, אך כשל בניסיונות השכנוע להקמת ברית צבאית עות'מאנית–ונציאנית.
בעודו בוונציה עזר לקבוצה של סוחרים יהודים לעתור לפיצויים על רכוש שאיבדו לאחר שעזבו את ונציה במסגרת צו הגירוש.
העתירה התקבלה והסוחרים פוצו, אם כי רבים בחרו שלא לחזור לוונציה.
אשכנזי שב לקונסטנטינופול ביולי 1574, ונשאר פעיל בפוליטיקה גם לאחר מותו של סוקולו ב-1579. בשנת 1591 השתמש בהשפעתו כדי להשיג את המינוי של ארון הטיראן לווייבוד נסיכות מולדובה.
ב-1593 נסע ליאשי כדי לקבל את שכרו על השתדלותו, אולם הוא הוסגר לנסיך טרנסילבניה ונאסר.
בסיועו של השגריר האנגלי בקונסטנטינופול שוחרר ממאסר.
הוא ניהל בצורה גרועה את ענייניו הכספיים ומת בעוני ב-1602.
אשכנזי הותיר אחריו אישה ושלושה בנים.
אלמנתו, בולה אקסטי, נקראה למיטת חוליו של הסולטאן אהמט הראשון וריפאה אותו מאבעבועות שחורות.
בנו, נתן, היה גם הוא רופא, וכשהגיע לוונציה ב-1605 זכה לקבלת פנים מרשימה מצד הדוג'ה.
שלמה גליקשטיין (נולד ב-6 בינואר 1958 ברחובות) הוא טניסאי עבר ישראלי.
גליקשטיין היה אלוף ישראל בטניס במשך תשע שנים רצופות (1985-1977), והיה שותף לעליית נבחרת ישראל לבית העליון בגביע דייוויס.
לאורך השנים, לא ידע הטניס הישראלי הצלחות רבות, עד שהגיע שלמה גליקשטיין הצעיר מהפועל אשקלון, והפגין רמת טניס גבוהה ביותר.
בשנת 1976 הוא צורף לנבחרת גביע דייוויס של ישראל ובמפגש הראשון נגד טורקיה זכה ב-2 משחקים.
כבר בגיל 19 הוא זכה באליפות ישראל (1977).
בשנת 1980 הוא הגיע לאליפות וימבלדון והודח בסיבוב השני על ידי ביורן בורג.
בשנת 1981 זכה גליקשטיין בטורניר היחידים בטניס במשחקי המכביה ה-11 והיה בכך לישראלי הראשון שזכה במדליית זהב בטורניר זה.
במרץ 1983 גרם גליקשטיין לסנסציה ספורטיבית, כאשר גבר על המדורג מספר 1 בעולם באותם ימים, הצ'כי איוון לנדל, 3:6, 5:7 בטורניר מונטה קרלו.
הישגו הגדול נרשם במסגרת משחקי הזוגות, שם העפיל יחד עם סימונסון השוודי לגמר אליפות צרפת, הרולאן גארוס, אך הפסיד בגמר.
בשנת 2005 זכה גליקשטיין במכביה ה-17 במדליית זהב בזוגות מעורבים לוותיקים עם אלופת ישראל בעבר אילנה ברגר.
כיום, גליקשטיין מכהן בתפקיד מנכ"ל איגוד הטניס בישראל.
הוא נשוי בשנית לעו"ד הילה רוזן, מי שהייתה שלוש פעמים אלופת ישראל בטניס ובמשך 11 שנים חברה בנבחרת הנשים של ישראל בטניס.
פוסק ומחבר ספרים רבים, ובפרט בהלכות מדינה והלכות צבא, חתן פרס ישראל לספרות תורנית בתשכ"א (1961), ופרס הרב קוק בתש"ג בעבור השנים תש"א–תש"ג (1941–1943) ובתשמ"ה (1985).
נולד בעיר זמברוב שבפולין לאברהם וחיה ציפורה פייגא גורונצ'יק.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בתחילה התגוררה המשפחה בכפר חסידים, שאביו היה בין מייסדיו, ושם למד בבית הספר של תנועת "המזרחי".
עבר עם משפחתו לירושלים, ולמד בתלמוד תורה "עץ חיים", שם הוכר כעילוי.
בגיל 12 החל ללמוד בישיבת חברון בירושלים – מקרה חסר תקדים בישיבה זו.
בגיל 17 הוסמך לרבנות ופרסם את ספרו הראשון "נזר הקודש" (חידושים על משנה תורה לרמב"ם הלכות פסולי המוקדשים).
בגיל 21 פרסם את ספרו "שערי טהרה", שבו ליקט את קטעי התלמוד הבבלי והירושלמי השייכים למשניות של מסכת מקוואות (שעליה אין תלמוד ערוך), וחיברם למעין תלמוד על מסכת מקוואות.
בשנים 1940–1944 למד פילוסופיה כללית, לימודים קלאסיים ומתמטיקה באוניברסיטה העברית.
ב־1945 נשא לאשה את צפיה, בתו של הרב דוד כהן (הרב הנזיר), מתלמידיו המובהקים של הראי"ה קוק.
ב-1946 התמודד מול הרבנים איסר יהודה אונטרמן ושמואל ברוט על תפקיד רבה האשכנזי של תל אביב, אך לא זכה לאף קול.
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית הצטרף לארגון "ההגנה".
הוא לא היה שבע רצון מהתנהלות "ההגנה" בשנים שבין מלחמת העולם השנייה להקמת מדינת ישראל, ועבר לארגון לח"י.
עם זאת, התנגד לפעולות טרור של לח"י ולפגיעה בערבים רק בשל היותם ערבים.
עם ראשית מלחמת העצמאות החליט לעזוב את לח"י ולהצטרף חזרה ל"הגנה", בשל דעתו כי בשלב זה מוטלת חובה על כל הארגונים להתאחד כנגד האויב הערבי.
הרב גורן היה יכול לקבל פטור מגיוס עקב היותו רב, אך הוא סירב לפטור והתנדב להצטרף לכוחות הלוחמים.
במסגרת הלחימה העירונית בירושלים שימש כצלף.
במהלך חורף 1948 הוצע לרב גורן על ידי הרב הרצוג והרב מימון (ועל דעת בן-גוריון) להתמנות כרב הראשי של הצבא העברי.
הוא סירב, בשל אי־רצונו בקריירה צבאית.
הופעל עליו לחץ על ידי הרבנים הראשיים, הרב מימון ודוד שאלתיאל (מפקד הצבא בירושלים) לקבל את המינוי.
לבסוף התרצה לקבל את המינוי, בתנאי שיתאפשר לו להמשיך לקחת חלק בפעילות הלחימה.
במסגרת פעילותו בירושלים ארגן הרב גורן את הכשרת המטבחים והכנות הכשרות לקראת פסח, בסיוע בחורי ישיבות.
הוא ארגן את סדרי הפסח הציבוריים לחיילים במספר אולמות במחנה שנלר.
סדר פסח זה הפך לדגם לסדרי פסח עתידיים בצה"ל, ובהמשך בחברה הישראלית כולה.
על רקע המחסור במזון בירושלים בתקופה זו, נקלע הרב גורן לסכסוך חריף עם דב יוסף לגבי הקצאת מלאי מצות שהיה בעיר.
בעוד יוסף ייעד את המצות לאזרחים, ולחיילים את מלאי החמץ, דרש הרב גורן להקצות את המצות לחיילים.
במהלך עימות זה פרץ הרב גורן למפעל המצות בסיוע חיילים, והעביר את המצות למטה הפלמ"ח בשכונת בית הכרם.
סכסוך נוסף התגלע עם יוסף בקשר לשימוש בבוליביף, בשר משומר לא כשר שהיה בירושלים בכמויות גדולות מעודפי הצבא הבריטי.
בעוד יוסף רצה להשתמש בבוליביף לצורך הצבא, התנגד לכך הרב גורן (כל זמן שהיה מזון זמין אחר לאותה שעה לצבא), והציע להעמיד את הבוליביף לפצועים שהיו מאושפזים בבתי חולים ולקשישים.
נושא אחר שאליו נדרש הרב גורן באותה תקופה היה נושא חילול שבת לצורך ייצור תחמושת לצבא ולצורך הכנת ביצורים.
באחד מימי שישי נקרא הרב גורן בדחיפות למפקדת הצבא בירושלים, שם הודיע לו דוד שאלתיאל כי התקבלה ידיעה מודיעינית על כך שהלגיון הירדני מתכוון לכבוש את ירושלים בעזרת משוריינים בבוקר השבת.
מניעת הכיבוש הצריכה חפירת תעלות נ"ט בליל שבת, והכוח הזמין לביצועה היה בעיקר בני הישיבות.
שאלתיאל ביקש מהרב גורן לרתום את בני הישיבות למטרה זו.
הרב גורן שכנע את הרב הרצוג לחתום על הצורך במעשה זה, אך נכשל בניסיונו לצרף את הרב דושינסקי לחתימה (אף שלדברי הרב גורן, גם הרב דושינסקי הסכים כי הדבר מחויב מבחינה הלכתית).
בערב שבת עבר הרב גורן בריכוזי בני ישיבות, תיאר להם את המצב הצבאי וביקשם להצטרף לפעולות החפירה.
לבסוף הגיעו מעל אלף בחורי ישיבות למטרה זו.
התעלות שנחפרו מילאו בהצלחה את תפקידן ועצרו את פלישת הכוח המשוריין בבוקר השבת.
במהלך ההפוגה הראשונה נפגש הרב גורן עם דוד בן-גוריון, לצורך מינויו הרשמי כרב ראשי לצה"ל.
השניים חלקו תפישת עולם דומה לגבי הצורך בהיותו של צה"ל צבא אחיד ושוויוני, ללא יחידות נפרדות לדתיים וחילונים.
בסיום הפגישה הציג בן-גוריון את הרב גורן בפני הרמטכ"ל יעקב דורי.
בשל החשיבות שראה בן-גוריון בנושא, ביקש בן-גוריון מהרמטכ"ל להציב משרד לרב גורן בסמוך ללשכתו של בן-גוריון, לצורך מגע ישיר במקרה הצורך.
גם דורי הציע לרב גורן ערוץ ישיר עמו, למרות הכפיפות של הרבנות הצבאית לאכ"א, בשל חשיבות הנושא.
תוצאה נוספת של הפגישה הייתה עברות שם המשפחה מגורונצ'יק לגורן.
הנושאים העיקריים שעמם נדרש להתמודד הרב גורן היו שמירת השבת, כשרות והתרת עגונות הנעדרים.
ביוזמת הרב גורן ובהסכמת בן-גוריון הוקמה ועדה שבה היה חבר הרב גורן עם שני קצינים בכירים נוספים, לצורך קביעת פעולות הצבא החיוניות שחייבות להיעשות אף בשבת.
אחד מסלעי המחלוקת היה קיום אימונים ותמרונים בשבת, שלהם התנגד הרב גורן בתוקף.
בנושא הכשרות קבע הרב גורן נהלים המיושמים עד היום בצה"ל, כגון איסור בישול חלבי במטבח הצבאי.
עוד קודם למינויו הרשמי של הרב גורן הוקם השירות הדתי, שתפקידו היה לדאוג לנושאים דתיים בתוך הצבא.
אנשי יחידה זו התקשו לתפקד בהיעדר פקודות צבאיות מפורטות בתחומים שתחת אחריותם.
באמצע מלחמת העצמאות התעוררה סערה ציבורית בעקבות עונש שהוטל על טבחים דתיים מחטיבת אלכסנדרוני שסירבו לפקודה לבשל בשבת.
אירוע זה היה בין הגורמים לפרסום פקודת מטכ"ל בנושא הכשרות בצה"ל ובנושאים דתיים נוספים.
ביוזמת הרב גורן הועמד תקציב לצורך רכישת כלים נפרדים לבשר ולחלב במטבחים הצבאיים, ומונו חיילים להשגחה על נושא הכשרות.
במהלך חורף 1949 התבקש הרב גורן בידי בן-גוריון לבדוק מה עלה בגורל 87 נעדרי הפלוגה הדתית של חטיבת אלכסנדרוני שהושמדה כולה במהלך מבצע חיסול בדצמבר 1948 בכיס פלוג'ה, ולבדוק את ההתנהלות הצבאית של הקרב, לאור טענות משפחות החללים.
בתיאום עם הכוח המצרי שהיה בכיס פלוג'ה, נכנס הרב גורן למקום מלווה על ידי רס"ן גמאל עבד אל נאצר שהיה קצין המודיעין בכוח המצרי שם, ובפניו הוצג קבר האחים של חללי הפלוגה הדתית.
בשלהי מלחמת העצמאות התברר כי ישנם כ־1,000 חללים שגופתם נשארה מעבר לקווי האויב.
הרב גורן הפעיל לחץ לפיו במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות יתאפשר לפנות גופות אלו לקבר ישראל.
לחץ זה נשא פרי, ובעקבותיו יצא הרב גורן לגוש עציון, לנווה יעקב, לבית הערבה, ללטרון, לג'נין ועוד.
הרב גורן ארגן את קבורת חללים אלה בהר הרצל.
ביולי 1951 נסע הרב גורן בתיאום עם שלטונות ממלכת ירדן לבית לחם כדי להביא לקבר ישראל את גופת חלל מלחמת העצמאות .
בדרכו חזרה לירושלים התירו לו מלוויו הערבים להתפלל בקבר רחל.
בשנת 1956, בימי עליית גומולקה הקים הרב גורן בית דין לגיור בראשות הרב דוד כהנא שגייר רבים מהעולים.
אב בית הדין, הרב כהנא, הסביר את הסכמתו לגיורים: "אז ראיתי את גדולתו ואת העזתו של הרב שלמה גורן.
הוא הקים בית דין של רבנים צבאיים - והייתה לי הזכות לשמש בתפקיד אב בית הדין - וגיירנו עשרות צעירים וצעירות כאלה.
עשיתי זאת בלב שלם ושקט.
כי יהודי העולה לישראל – בעצם המעשה הזה הוא כבר מביע הזדהות עם עם ישראל ועם תורת ישראל, אפילו איננו מקיים עדיין את התורה כולה במלואה.".
באפריל 1963 הועלה מדרגת אלוף-משנה לדרגת אלוף.
לאורך שנות כהונתו כרב צבאי ראשי התיר הרב גורן עגונות רבות, החל מהעגונות של חללי מלחמת העצמאות, ובפרט חללי הקרב בכפר עציון.
מאוחר יותר התיר גם את עגונות חללי הצוללת דקר והמשחתת אילת שטובעה מול חופי מצרים.
כרב הראשי לצה"ל קבע הרב גורן נוסח אחיד לסידור בצה"ל.
לקראת יום העצמאות תשכ"ז (1967) יצא הרב גורן לאוסטרליה לצורך סיוע למגבית היהודית המאוחדת.
שם הגיעו אליו הידיעות על סגירת מצרי טיראן בידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
הרב גורן הצהיר בנאומיו על ביטחונו כי יוכל להתפלל בכותל המערבי עוד לפני חג השבועות, והחליט לחזור לארץ קודם למתוכנן.
לפי זיכרונותיו של הרב גורן, הוא נשלח על ידי הרמטכ"ל יצחק רבין להשפיע על השרים הדתיים משה חיים שפירא וזרח ורהפטיג, שאותם ראה הרמטכ"ל כמתנגדים העיקריים ליציאה למלחמה בממשלה, להסכים ליציאה למלחמה.
הרב גורן העביר להם את הערכות כמה ממפקדי הצבא שהביעו ביטחון בניצחון במלחמה.
לדברי הרב גורן, בעקבות שיחתו עם השרים, הסכימו השניים לתמיכה ביציאה למלחמה ובמינוי משה דיין לשר הביטחון.
לרב גורן נודע על החלטת הממשלה הסודית בדבר יציאה למלחמה, והוא החל בהכנות לקראתה.
הוא הכין מראש נאום לשידור בקול ישראל בעת פרוץ המלחמה, בו שילב קטעים מספר דברים פרק כ'.
בבוקר הראשון למלחמה, 5 ביוני, הופץ הנאום למערכות:
הרב גורן דאג גם לגיוס אנשי הרבנות הצבאית שתפקידם טיפול בחללים.
קודם למלחמה שהה הרב גורן עם הכוחות הממתינים על הגבולות, לצורך חיזוק המורל.
לחיילי חטיבת השריון הדרומית שחנו על הגבול אמר: "להתראות ליד הכותל המערבי בירושלים המשוחררת".
בעת פרוץ המלחמה הצטרף הרב גורן לכוחות חטיבה 11, שישבה ליד נחל עוז ויעדה היה מוצב אל-קובה שמדרום־מזרח לעזה, כשהוא מצויד בשופר ובספר תורה קטן.
הקומנדקר שבו היה הרב גורן נפגע מפגז מצרי, ומרבית אנשיו נפצעו.
הוא סייע לטיפול בפצועים, היה נתון לירי והפגזה במשך מספר שעות וחזר לבסוף עם רכב פינוי פצועים לנקודת המוצא.
כשנודע לו כי נפתחה החזית הירדנית במלחמה הוא עלה לירושלים והצטרף לחטיבה 55 בפיקוד מרדכי גור.
הוא נכנס עם אנשיה לעיר העתיקה דרך שער האריות והיה מן הראשונים שהגיעו לכותל המערבי, לאחר כיבוש הר הבית.
הוא אמר שם ברכת שהחיינו, אל מלא רחמים והלל בברכה.
את כניסתו לעיר העתיקה ואת התפילות ליווה בתקיעות שופר.
בספר "הר המריבה" הביא נדב שרגאי עדויות שלפיהן שקל הרב גורן לאחר כיבוש הר הבית את האפשרות של פיצוץ המסגדים ואף שיתף אישים מצמרת צה"ל ברעיון זה.
הרב גורן הכחיש כי שקל ברצינות אפשרות מעין זו.
בשל טעות בהערכת מיקומם של הכוחות הלוחמים, הרב גורן ונהגו היו הראשונים שהגיעו לקבר רחל ולמערת המכפלה.
הוא החתים את ראשי הערבים בחברון על כתב כניעה.
לאחר סיום המלחמה פתח הרב גורן מדרשה של הרבנות הצבאית בבית דירות סמוך לשער המוגרבים בהר הבית, שאת דייריו פינה לבתים נטושים בשכונת שועפט.
הוא מינה מספר קצינים לתפקיד 'קצין הר הבית', שהיה השליט הצבאי במתחם.
לבקשתו ביצע חיל ההנדסה מדידות בהר לצורך קביעת המיקום המדויק של בית המקדש, דבר המשפיע על אפשרות הכניסה להר מבחינה הלכתית כיום.
באותה תקופה עלה בחשאי לכיפת הסלע שבהר הבית, המזוהה עם מקום קודש הקודשים, וצולם כשספר תורה בידו האחת ושופר בידו השנייה.
לפי האדריכל משה ספדיה, פנה אליו גורן בבקשה לתכנן את בית המקדש בשטח הר הבית, והוא סירב.
בחזית הדרום עלה למקום המזוהה כהר סיני כשספר תורה בידו.
במהלך קיץ 1967 הודיע שר הביטחון דיין לרב גורן כי עליו לפנות את המדרשה שפתח ואת קציני הצבא שפעלו במקום, בשל החלטתו של דיין על דעת הממשלה להעביר את הר הבית לניהול הווקף המוסלמי.
הרב גורן הוביל מאבק ציבורי שכשל לסיכול ההעברה.
בהמשך חייו הביע הרב גורן צער על כך שלא נאבק אז די הצורך בנושא זה.
עם זאת, בעקבות פעולותיו של הרב גורן נשאר שער המוגרבים בשליטה של המשטרה הצבאית, ומאוחר יותר של משטרת ישראל.
במהלך קיץ 1967 החליט הרב גורן לקבוע במערת המכפלה ארון קודש ובו ספר תורה, מחשש ששר הביטחון משה דיין יורה להחזיר את המקום לניהול מוסלמי, בדומה למה שנעשה בהר הבית.
הרב גורן נאבק ביתר שאת בהחלטה זו, לאור כישלונו בהחלטה לגבי העברת הר הבית לניהול הווקף, ובעקבות מאמציו הושהתה הפקודה.
לאחר המלחמה כתב יורם טהרלב פזמון בשם "רבנו גורן" למנגינה עממית.
השיר שזכה לביצועים של אריק לביא, יפה ירקוני, מייק בורשטיין ואחרים, מתאר בנימה הומוריסטית את קורות הרב גורן במלחמה.
כהונתו כרב הראשי לישראל ולאחריה
בשנת תשכ"ח (1968) נבחר לרב הראשי של תל אביב אולם החל למלא את התפקיד רק בשנת תשל"א (1971), אז השתחרר מצה"ל ולמחליפו כרב צבאי ראשי מונה הרב מרדכי פירון.
בתמוז תש"ל (1970) החל לכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית, במקומו של הרב יהושע קניאל שנפטר.
בז' בחשוון תשל"ג (15 באוקטובר 1972) נבחר לרב הראשי האשכנזי לישראל, בהחליפו את הרב איסר יהודה אונטרמן.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1983. תקופת כהונתו התאפיינה במחלוקות ובמאבקים בינו ובין הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף.
בשנת 1970 ביקשה הלן זיידמן (לשעבר שנון), נכרית מארצות הברית שהתגוררה בקיבוץ נחל עוז ונישאה ליהודי כהן חבר הקיבוץ בנישואין אזרחיים להירשם כיהודיה במרשם האוכלוסין, לאחר שעברה גיור רפורמי.
כדי למנוע תוצאה כזאת, הרב גורן, שהיה אז הרב ראשי לצה"ל, גייר את זיידמן בתוך יממה.
לאחר שהגיור לא הוכר בשל חוסר סמכותו של הרבצ"ר לגייר, אישר הרב עובדיה יוסף, רבה הראשי של תל אביב אז, את הגיור, בגיבויים של הרבנים הראשיים ניסים ואונטרמן.
רבנים חרדיים רבים תקפו את הגיור וטענו כי הוא לא כלל קבלת מצוות, בשל העובדה שהלן הייתה נשואה לכהן (דבר שאסור לפי ההלכה) והמשיכה להתגורר בקיבוץ חילוני, דבר שמעורר חשש כבד שאין בכוונתה לשמור תורה ומצוות.
יש שראו בפרשיה את תחילת הקרע בין הרב גורן לרבנים החרדיים.
פסק דין מפורסם של הרב גורן עסק בעניינם של אח ואחות, חנוך ומרים לנגר, שהוכרזו כממזרים, כיוון שאמם התחתנה בלא להתגרש מבעלה הראשון.
פסק הדין המקיף התיר להם לבוא בקהל ישראל בנימוק שאין עדים לגבי גיורו של הבעל הראשון ועל סמך עדויות שהלה אינו שומר מצוות ואף אוכל חזיר והולך לכנסייה, מה שהוביל את הרב גורן לפסוק שהוא אינו נחשב ליהודי וממילא לא היה לאישה צורך בגירושין כדי להינשא לאדם אחר.
הפסק הפך את החלטתם הקודמת של בתי הדין שדנו בתיק והביא לשיאו את הקרע בין הציבור החרדי והרבנות הראשית לישראל וכן בין הרב גורן לחוגים החרדיים, לאחר שרבנים חרדיים רבים הכריזו כי "פסקיו והוראותיו בטלים".
בעקבות זאת יצא הרב צבי יהודה קוק להגנתו במאמר בעיתון "הצופה".
הרב גורן פרש מתפקידו כרב ראשי בשנת ה'תשמ"ג כאשר הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא החליפו.
לאחר שפרש הקים סמוך לכותל המערבי בירושלים את ישיבת האידרא (אידרא בארמית פירושה "גורן") ועמד בראשה עד לפטירתו.
כיהן כנשיא ישיבת הר ברכה בשתי שנותיו האחרונות, ובתקופה זו נסע מדי שבוע להעביר בה שיעור.
הרב גורן הביע דעות ניציות תקיפות בעניינים מדיניים.
בעת פולמוס החתימה על הסכמי אוסלו כינה את ההסכמים "שטניים" וקרא להרוג את יאסר ערפאת, וכן הצטרף לאיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בעקבות ההסכמים יצא בגילוי דעת שלפיו יש לסרב לפקודת פינוי יהודים מביתם ביהודה ושומרון וחבל עזה ומסירתו לידי הפלסטינים.
עם זאת, פסק שאין איסור הלכתי במסירת שטחי רמת הגולן.
נפטר בתל אביב בליל שבת פרשת חיי שרה התשנ"ה ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
על הרב גורן הוטל להעמיד את היסודות לרבנות צבאית, ולפסוק בנושאים הלכתיים הקשורים לצבא, וזאת ללא מסורת בנושאים אלו בספרות ההלכתית.
במהלך מלחמת העצמאות הנהיג לראשונה היתר לאכילת מצה בערב פסח בצה"ל, למרות איסור דרבנן על כך, על רקע חוסר אפשרות לאספקת מזון אחר לחיילים, והצורך לבצע את הכשרת הכלים קודם לערב פסח.
היתר זה נוהג גם בימינו בבסיסי צה"ל ובמטבחים ארגוניים גדולים.
במהלך מלחמה זו נשאל הרב גורן לגבי קבורת מתנדבים נוצריים שנפלו במהלך הלחימה.
הוא פסק לקבור אותם בבית קברות אחד עם חללים יהודיים, אך בחלקה נפרדת (על מנת למנוע בעייתיות במקרה שבני המשפחה יבקשו להציב צלב על הקבר).
מודל זה אומץ בהמשך בבתי הקברות הצבאיים בישראל.
התנגד להחתמת כלל החיילים הנשואים על הרשאות לכתיבת גט, על מנת למנוע עגינות במקרה של נעדרים, בשל הפגיעה במורל הלוחמים, וחוסר התוקף של ההרשאה כאשר היא נעשית בכפייה.
כתחליף להליך זה ייסד הרב גורן הליך של בירור מקיף לנסיבות היעדרות של חייל צה"ל, המאפשר בחלק מהמקרים את התרת אשתו מעגינותה גם ללא מציאת גופה.
התנגדות זו הייתה משותפת גם לבן-גוריון, שפעל להקים צבא אחיד ושוויוני.
התיר לחיילים לצאת בשבת מחוץ לתחום שבת לצרכים שונים, כגון לשמוע תקיעת שופר בראש השנה, לתפילה במניין ולשיעור תורה, על בסיס פרשנות להיתר המובא במשנה שלפיו במחנה צבאי אין חל איסור יציאה מחוץ לתחום שבת.
ראו בדרשה התלמודית "עד רדתה - אפילו בשבת" מקור לכך ששבת "הותרה" במקום מלחמת מצווה, ולא רק "דחויה", כלומר שיש להתייחס למלחמה כאילו אין שבת כלל.
כפועל יוצא מכך - סבר שאין לנשק צה"לי דין מוקצה של "כלי שמלאכתו לאיסור", הואיל ועיקר שימושו הוא להיתר.
באופן כללי התנגד לגיוס בנות לצבא.
עם זאת, ביחס לגיוסה של בתו, תחיה, אמר שכל עוד יש בנות שמתגייסות, והוא אחראי על הדת והמוסר בצבא, ראוי שגם בתו תתגייס.
התיר לחיילים הנמצאים בלחימה בפועל לאכול ולשתות ביום כיפור (וכאשר ניתן – אכילה ושתייה פחות מכשיעור האיסור בהפרשי זמן).
גילה חיבה מיוחדת לתלמוד הירושלמי, לו ייחס מסורת הלכתית שונה מן התלמוד הבבלי.
בשנת 1961 אף זכה בפרס ישראל לספרות תורנית על ביאורו לתלמוד ירושלמי מסכת ברכות.
כרב ראשי לישראל ניסה למצוא דרכים הלכתיות שיקטינו את החיכוך בין ההלכה והחברה הישראלית.
כך, בין היתר, הציע דרך הלכתית להתיר ממזרים תוך שימוש בהפקעת קידושין.
גם כשסיים את כהונתו כרב ראשי לישראל יצא בפומבי נגד דרישת הרבנות הראשית לחייב את העולים מאתיופיה בשנות השמונים לעבור גיור לחומרא.
על פי עדותו של אפרים יעיר, חבר קיבוץ טירת צבי, הרב גורן סבר שלאחר מלחמת ששת הימים, יש לבטל את הצומות מלבד תשעה באב.
הרב גורן פרש את משנתו המדינית במאמרים שחלקם קובצו בספרים תורת המדינה, משנת המדינה ומשנת הגורן.
מכתביו עולה שבעקבות יוספוס פלביוס הרב גורן תמך בתאוקרטיה, שהגדיר קיום חוקה בסיסית אלהית בלתי משתנה, בעלת צדק מוחלט, ולא חוקה הנקבעת בידי בני אדם.
הוא תיאר את המשטר היהודי הראוי כמורכב מסנהדרין ומלך, כיוון "שלפי ההלכה חייבים להפריד בין הרשות המחוקקת שהיא הסנהדרין לרשות המבצעת שהיא המלך".
במקומות אחרים הוא ציין שהסנהדרין הייתה גם הנציגה של העם.
הרב גורן אימץ את דברי רבנו ניסים גירודני (דרשות הר"ן, י"א) שעל פי הבנת הרב גורן טען שלמלך יש סמכות לחוקק מערכת חוקים מקבילה לתורה ולהקים מערכת משפט שתשפוט על פי החוקים אלה:נמצנו למדים, שישנן בתורה שתי מערכות של צדק.
האחת – משפט התורה באמצעות הסנהדרין, המבטא את ביצוע הצדק המוחלט, הבלתי משתנה ובלתי תלוי בעולם.
כך שהכח השלטוני מהווה רשות מחוקקת ורשות שופטת עצמאית, וכבר האריך בזה מאוד רבנו נסים.במקביל טען הרב גורן שההלכה תומכת בכפייה דתית:על אף ההכרזות של הרמב"ם ורב סעדיה גאון וסיעתם בדבר הבחירה החופשית...
אין זה אלא במישור השמיימי-טבעי.
על שמו נקראו רחובות מרכזיים במספר ערים בישראל.
בירושלים הכביש היורד אל הכותל נקרא "מעלות הרב גורן" ובתל אביב נקרא על שמו הרחוב של מחלף ההלכה.
בשנת 2016 הוסב שמה של מכינת קריית מלאכי למכינת "עז שלמה" על שם הרב גורן.
נבחר עם אשתו לשמש כדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ז.
כיכר גורן בפתח תקווה נקראת על שמו, בה הייתה אנדרטה לזכרו שהוסרה לאחר בקשת משפחתו.
נזר הקדש: חידושים על רמב"ם הלכות פסולי המוקדשין, ירושלים תרצ"ה
שערי טהרה: תלמוד על מסכת מקוואות מלוקט מתלמוד בבלי ירושלמי והספרות התנאית ירושלים ת"ש
משיב מלחמה: שאלות ותשובות בענייני צבא, מלחמה וביטחון (ג' כרכים)
הר הבית: גבולות הר הבית והלכותיו (משיב מלחמה ד')
קובץ פסקי הלכות צבא, בהוצאת הרבנות הצבאית, תשי"ט
תורת המועדים: מחקרים ומאמרים על מועדי ישראל לאור ההלכה, הוצאת א' ציוני, תשכ"ד
משנת הגורן: מאמרים, נאומים ומכתבים.
פסק הדין בעניין האח והאחות, בהוצאת הרבנות הראשית לישראל, תשל"ג
תורת השבת והמועד, בעריכת שלמה שמידט, בהוצאת ההסתדרות הציונית, תשמ"ב
תורת המקרא: דרשות על פרשת השבוע, בעריכת הרב מיכה הלוי, הוצאת האידרא רבה, תשנ"ו
משנת המדינה: מחקר הלכתי היסטורי בנושאים העומדים ברומה של מדינת ישראל מאז תקומתה, בעריכת ישראל תמרי, הוצאת האידרא רבה, תשנ"ו
תורת הפילוסופיה: לקט הרצאות בפילוסופיה יהודית, הוצאת האידרא רבה, תשנ"ח
תורת הרפואה: מחקרים הלכתיים בנושאי רפואה, בעריכת חתנו ד"ר ישראל תמרי, הוצאת האידרא רבה, תשס"א
תרומת הגורן א: שאלות ותשובות על אורח חיים, הוצאת האידרא רבה, תשס"ה
תרומת הגורן ב: שאלות ותשובות על יורה דעה, הוצאת ידיעות אחרונות, תשע"ב
הירושלמי והגר"א: על חידושי והגהות הגר"א
הירושלמי המפורש: פירוש ובירור של מסכת ברכות מהתלמוד הירושלמי, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"א
האדריכל שלמה גלעד (גרומט) נולד בשנת 1922 בפולין, ובשנת 1933 עלה לישראל עם הוריו ואחיו הצעיר אלימלך שנרצח בידי ערבים במאורעות 1936. בשנת 1940 קיבל תעודת הוראה מטעם "הסמינר למורים מזרחי" בירושלים, ובשנת 1944 קיבל תואר בוגר אדריכלות בטכניון בחיפה.
כבר בגיל 13 היה גלעד חבר ההגנה ובמסגרת זו הצטרף למאמץ העברי בהגנת היישוב.
שירת בצה"ל בעת מלחמת העצמאות, בשנת 1948-1949, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 וברוב מלחמות ישראל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים התנדב וירד לסיני להפגש עם חיילים שנשארו שם זמן רב.
שירת במשמר האזרחי בשכונת מגוריו, וקיבל כהוקרה על פועלו סיכת זהב בתום שירותו.
במשך תקופה מאז סיום לימודיו עבד כאדריכל במסגרת קואופרטיב.
בשנת 1955, בעקבות זכייתו בתחרות אדריכלים, פתח משרד עצמאי שהתמקד בבנייה באזור חיפה ובתנועה הקיבוצית, אך יחד עם זאת בנייניו פזורים בכל רחבי הארץ ממרגליות שבצפון ועד שדה בוקר שבנגב.
במקביל, הרבה לעסוק בהוראת האדריכלות בטכניון ובעקבות כך נתמנה למרצה בכיר במחלקה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בשנת 1963. כמו כן, הרבה להרצות בארץ ובעולם על אדריכלות ישראלית.
גלעד היה חבר רוטרי משנת 1966 ועסק בקליטת עולים, במסגרת זו העסיק במשרדו סטודנטים עולים חדשים.
נפטר בחיפה בביתו בשכונת אחוזה ב-1 בנובמבר 2005. עם מותו נסגר משרדו שברחוב פבזנר בשכונת הדר בחיפה.
המשרד ניתרם לעיריית חיפה לתועלת הציבור וחלקים מארכיונו המקצועי נמסרו לארכיון אדריכלות ישראל.
כאות הוקרה על עבודתו האדריכלית ועל פעילותו הציבורית הוענק לגלעד אות יקיר העיר חיפה.
תיאטרון עירוני, מרכז תרבות וספרייה עירונית, חיפה, 1960.
תוכנית אב, אוניברסיטת חיפה, בשיתוף האדריכל אוסקר נימאייר, 1962-1979.
מגדל אשכול, אוניברסיטת חיפה, בשיתוף אוסקר נימאייר.
מעונות סטודנטים לרפואה, קריית הטכניון (דרך אלנבי), 1976.
בית בירם, בית הספר הריאלי, 1970.
מדרשת שדה בוקר, בי"ס שדה.
מדרשת שדה בוקר, בי"ס תיכון מקיף.
מרכז עירוני, מרכז מסחרי, מגורים ומתקני תיירות בשדרות יפה נוף, "מרכז פנורמה", חיפה.
בית אבות "יולס", כרמל מערבי, חיפה.
בתי תרבות וחדרי אוכל בקיבוצים: כברי, גבת, כפר הנשיא, רמת השופט, הזורע, יגור, בית השיטה, יפעת, שדה אליהו, אלונים, נען, גשר הזיו, שדה בוקר ועוד.
רבי שלמה בן יוסף גאנצפריד (ה'תקס"ד, 1804 – כ"ח בתמוז ה'תרמ"ו, 31 ביולי 1886) היה פוסק הלכה וראש בית דין באונגוואר.
מחבר הספר "קיצור שולחן ערוך".
נולד בעיר אונגוואר שבהונגריה (כיום אוז'הורוד שבאוקראינה) ליוסף ולבילה, ונקרא על שם סבו, רבי שלמה, שהיה דיין בעיר.
רוב ימיו שימש כאב בית דין בעירו, וחיבר ספרי הלכה חשובים.
ספרו הראשון הוא 'קסת הסופר', ספר יסוד בהלכות כתיבת סת"ם, שהחת"ם סופר המליץ עליו כספר חובה לסופרי סת"ם.
התפרסם בעיקר בזכות ספרו "קיצור שולחן ערוך", הכולל את רוב ההלכות המעשיות, רובן מחלק "אורח חיים" ומיעוטן משאר חלקי שולחן ערוך, בהשמטת הלכות שלא נחוצות לכל אדם, ובתוספת דברי מוסר ודרך ארץ.
14 מהדורות נדפסו בחיי המחבר, ובחלקן הוסיף הערות ותיקונים.
מאז, נדפס הספר עשרות פעמים.
ספר קיצור שולחן ערוך נחשב לספר ההלכה הנפוץ ביותר בקהילות אשכנז (עד להתפשטות הספר משנה ברורה), בעיקר אצל פשוטי העם, אולם גם תלמידי חכמים התחשבו בדעתו, כתבו עליו פירושים או הוסיפו עליו את דבריהם.
הוא תורגם לשפות רבות, ובארץ ישראל נוספו לו מהדורות שונות של הלכות המצוות התלויות בארץ.
הרב מרדכי אליהו חיבר גם הוא הערות על הספר לספרדים ולאשכנזים כאחד.
הרב שלמה גאנצפריד נפטר בכ"ח בתמוז תרמ"ו ונקבר בעירו.
קברו משמש מוקד עלייה לרגל עבור יהודים הבאים לבקר באזור.
הותיר אחריו ארבעה בנים וארבע בנות.
חתנו הוא הרב שלמה זלמן בראדי, דיין באונגוואר, וראשון תומכי הציונות מקרב רבני הונגריה.
בין נכדיו: הרב יחזקאל בנעט, רבה של וואראהל ובעל שו"ת "משיב טעם", והרב ד"ר חיים ברודי, רבה של העיר פראג ומחשובי חוקרי שירת ימי הביניים.
קסת סופר - דיני כתיבת סת"ם ומגילת אסתר עם הגהות מהחתם סופר.
תורת זבח - על הלכות שחיטה וטריפות.
לחם ושמלה - הלכות נידה, טבילה ומקוואות.
אהלי שם - על שמות אנשים ונשים, עם הערות וחקירות "שם יוסף".
פירוש על התפילות - תוספת פירושים והלכות על סידור "דרך החיים".
פני שלמה - חידושים על הש"ס, מספר כרכים.
שם שלמה - על סוגיות הש"ס.
אפריון - פירושי התורה ודרושים בדברי אגדה.
פני אדם - הערות והשגות על הספר חיי אדם.
לשון הזהב - כללי דקדוק בעברית.
כללים בחכמת האמת - פירוש על הזוהר.
ספר מיוחד שבו מבוארים מקורותיו לפסקיו בקיצור שולחן ערוך
שלמה (יוראי) ברזניץ (נולד ב-3 באוגוסט 1936) הוא פסיכולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה וחבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת קדימה.
נולד בשנת 1936 במשפחה יהודית בברטיסלאבה שבסלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה.
בימי מלחמת העולם השנייה הועברו הוא ואחותו יהודית לבית יתומים במנזר הקתולי וינצנט בז'ילינה, לשם הצלתו.
בתחילת 1949 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער.
גם אמו ואחותו, ששרדו את השואה, עלו לישראל.
ברזניץ שרת בצה"ל כחוקר מודיעין בחיל האוויר.
למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור מטעמה בשנת 1965. הדוקטורט שלו, שנעשה בהדרכת פרופ' שלמה קוגלמס, נושא את השם "השפעתו של רווח הזמן שבין איום בגירוי מפחיד לבין התגשמותו על תגובת הפחד אצל בני אדם".
מחקריו עוסקים בעיקר בהתנהגות במצבי לחץ, והוא ממקימי המכון לחקר הלחץ הפסיכולוגי באוניברסיטת חיפה, וכיהן כרקטור האוניברסיטה בשנים 1979-1977.
הוא מייסד חברת התוכנה קוגניפיט, העוסקת בניתוח ובשיפור של היכולות הקוגניטיביות (התעמלות המוח).
היה נשוי לפרופ' תמר קרון ולפרופ' צביה ברזניץ ואב לשלושה ילדים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 התבקש על ידי אהוד אולמרט, יו"ר מפלגת קדימה, להצטרף לרשימת מועמדיה.
הוא הוצב במקום ה-21 ברשימת קדימה ונבחר לכנסת, והושבע ב-17 באפריל 2006.
כחבר הכנסת היה ברזניץ חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת המדע והטכנולוגיה, הוועדה לפניות הציבור והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
בקרב שדולות הכנסת היה חבר בשדולה למאבק בתאונות הדרכים, השדולה למען ניצולי השואה, השדולה לקידום החינוך, השדולה למען חיפה והגליל, השדולה לגדר הפרדה ביטחונית ובשדולת פורום העם היהודי.
ב-25 בספטמבר 2007 התפטר מהכנסת בגלל רצונו לשוב לעבוד בחברה שהקים העוסקת בפיתוח יכולות שכליות של אנשים מבוגרים.
פסיכולוגיה חברתית, הוצאת עם עובד, 1970.
עקרונות הלמידה: פרק בפסיכולוגיה, בסדרת אוניברסיטה משודרת, 1986.
שדות הזיכרון (אוטוביוגרפיה), הוצאת עם עובד, 1993.
אריג החיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
הוא פרסם כ-60 מאמרים מדעיים.
שלמה גיורא שוהם (נולד ב-14 באפריל 1929) הוא קרימינולוג ישראלי, הוגה דעות בין-תחומי, שחשיבתו מושפעת מהפילוסופים והסופרים של תורת האקזיסטנציאליזם, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ג (2003) ופרס א.מ.ת לשנת 2007.
ב-1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
בגיל 14 התגייס ל"הגנה" ולאחר מכן למשטרת היישובים.
ב-1947 קיבל תעודת בגרות מאוניברסיטת לונדון.
השתתף במלחמת העצמאות בקרב על גוש עציון ונפל בשבי הירדנים.
ב-1950 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר שני ב-1953. לאחר מכן היה עוזר פרקליט מחוז ירושלים ועוזר היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן.
בשנים 1958–1959 היה עמית מחקר במכון לקרימינולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
בשנת 1960 השלים את הדוקטורט בפקולטה למשפטים ובמכון לקרימנולוגיה באוניברסיטה העברית.
באותה שנה ייסד את המכון לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
חקר את העבריינות, הסטייה והטיפול בהן.
ב-1961 מונה למרצה בכיר באוניברסיטה זו.
ב-1965 קיבל מינוי פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1968–1969 היה פרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה שבארצות הברית.
ב-1969 הקים את המחלקה לקרימינולוגיה ולמשפט פלילי באוניברסיטת תל אביב ומ-1970 הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטה זו.
הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, שם הוא מכהן עד היום.
בנוסף, הוא מרצה במכללה האקדמית צפת.
במלחמת יום הכיפורים נהרג בנו בכורו, , והוא הוסיף את שם בנו לשמו והדבר חולל מפנה בהשקפת עולמו ושינה את גישתו המחקרית, שהפכה להיות אינטרדיסציפלינרית, הטומנת בחובה אינטראקציה בין המדעים השונים (מדעי החברה, מדעי הרוח וביולוגיה) ומסנתזת אותם לכדי תורה הוליסטית.
ב-1977 הוענק לו פרס סלין גליק מהאגודה האמריקאית לקרימינולוגיה.
ב-1975 זכה בפרס הציטוט הנשיאותי וב-1981 קיבל אות הוקרה מראש ממשלת צרפת.
ספרו המפורסם ביותר הוא "אות קין" שפורסם בתחילת שנות השבעים ותורגם לשפות רבות, ובו הוא שוטח את תורת הסטיגמה שלו בתחום הפשיעה והסטייה החברתית.
בספרו " אנטישמיות : ואלהאלה, גלגלתא ואושוויץ" הסביר את המפלגה הנאצית ואת השואה מנקודת מבט קרימינולוגית.
מפעלו האקדמי הושפע מפילוסופים וסופרים כמו מרטין בובר, אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר, והוא כולל מוטיבים רבים ממיתולוגיות עמי העולם.
תורתו היא פיתוחה של תורת מורו יוהאן ת'ורסטן סלין בדבר יחסי הגומלין בין פשיעה לתרבות.
חקר את הפשיעה בישראל, על רקע היות המדינה ארץ הגירה שבה מתקיימות התנגשויות בין תרבויות שונות.
פרופסור שוהם פועל ביחד עם בתי החולים ורשויות עירוניות בדרכי הטיפול והשיקום של סוטים וחולי נפש, ומסייע בידי המשטרה, שירות הביטחון ובתי הסוהר בשיקום עבריינים.
בין השנים 1989 עד 1990 היה פרופסור אורח באוניברסיטת הסורבון שבפריז.
ב-1990 קיבל פרס מהחברה הבינלאומית לרפואה משפטית.
בין השנים 1991 ל-1992 היה פרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2001 נעשה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, אך הוא ממשיך במחקריו ובפעילויותיו גם כיום.
בשנת 2013 קיבל את אות יקיר עורכי הדין.
בשנת 2014 קיבל את אות "איש השנה" מטעם הלשכה הגדולה ירושלים.
כיהן בוועדות ציבוריות רבות: חבר ועדת חיים כהן לדרכי ענישה, ראש ועדת שוהם לסיווג בתי הסוהר, נציג ישראל לוועדה החברתית במועצת אירופה וחבר הוועדה המדעית של האגודה הבינלאומית לקרימינולוגיה.
הוא הרצה בכעשרים ארצות, הרצה וחקר בין השאר באוניברסיטאות הרווארד, אוהיו, אולבאני וראטגרס.
שוהם כתב וערך כשבעים ספרים, ובנוסף לכך כתב מאות מאמרים שהופיעו בכתבי עת אקדמיים.
תחומי כתיבתו מגוונים וכוללים פילוסופיה, פסיכולוגיה, קרימינולוגיה, סוציולוגיה, משפטים, דת, היסטוריה, קבלה ופוליטיקה.
פרופ' שוהם היה נשוי לרות לבית לוריא עד למותה ב-2020. לזוג בת, יעל, בן, בועז, וארבע נכדות.
בנם בכורם, גיורא, נפל במלחמת יום הכיפורים, נעמי שמר שהייתה ידידת המשפחה כתבה לזכרו את השיר בכל שנה בסתיו גיורא.
בסוף שנות השבעים פיתח יחד עם פרופסור יהודה פריד את שיטת הטיפול האקזיסטנציאליסטית "התרפיה הפרומיתאית" לשיקומם של המכורים לסמים, שיושמה בהצלחה במוסדות רבים וכן בבית הסוהר חרמון, שיטת הטיפול שלו מבוססת על תאוריית יחסי אובייקט של רונלד פיירברן, הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית והפילוסופיה הדיאולוגית של מרטין בובר.
הוא מקיים עד היום קבוצות לטיפול בהתמכרויות.
אהבה כפיתיון: חוה, קזנובה ודון חואן.
אוהל המצורעים, עם עובד, 1993.
אות קין : סטיגמה של פשע וסטיה חברתית, הוצאת שוקן, 1983
אישיות וסטייה, אור עם, 1995.
אנטישמיות : ואלהאלה, גלגלתא ואושוויץ, צ'ריקובר 1992.
גאולה דרך הביבים: סטייה, אונטולוגיה ומיתוס, צ'ריקובר, 1980.
הגשר אל האין: גנוסיס, קבלה ואקזיסטנציאליזם, דביר, 1991
הדיאלוג בין המיתוס לכאוס, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2002.
הוא אוהב את האח הגדול: "1984" של ג'ורג' אורוול, מיתוס ומציאות.
מבוא לקרימינולוגיה, עם עובד, 1964.
מרד, יצירה והתגלות, אוריון, 1986.
הסוציולוגיה של האבסורד, הוצאת שוקן, 1970.
עבירות ועונשים בישראל, עם עובד, 1963.
עמדות לתפקוד חבורות במועדוני נוער, אוניברסיטת תל אביב, 1975.
פשיעה, סטייה ופיקוח חברתי, פפירוס, 1985.
קרימינולוגיה, הוצאת שוקן, מהדורה שישית 2017.
ריק ללא שובע : טיפול אקזיסטנציאליסטי בהתמכרות לסמים, (ביחד עם משה אדד), הוצאת בבל, 2004.
תרפיה פרומיתאית, טיפול אקסיסטנציאליסטי באמצעות דיאלוג ויצירה, הוצאת "אח", 1998.
חמי בן נון (עורך), בכור היצירה: יובל ליצירתו של פרופ' שלמה שוהם, הוד השרון: שערי משפט, תשס"ה 2004.
חמי בן נון (עורך), דעיכת הרוח - ספר יובל התשעים לכבוד שלמה גיורא שוהם, הוצאת אדרא, 2019.
שלמה גזית (22 באוקטובר 1926 – 8 באוקטובר 2020) היה אלוף בצה"ל, כיהן בין היתר כראש אמ"ן (1974–1979), הנשיא השלישי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1982–1985) ומנכ"ל הסוכנות היהודית.
נולד בשם שלמה ויינשטיין באיסטנבול לציפורה ואפרים, ממוצא מזרח אירופי, אחיהם הצעיר של שרה ושל מרדכי גזית.
כאשר שפת הדיבור בביתם הייתה גרמנית.
עלה לארץ ישראל בשנת 1933. גדל בתל אביב, והיה חבר בתנועת הנוער של בית"ר.
למד בבית הספר התיכוני למסחר (לימים "גימנסיה גאולה").
הוא התגייס לפלמ"ח בשנת 1944 ושובץ בפלוגה ח' במחלקת קריית ענבים.
גזית עבר הכשרה כלוחם ושנה לאחר גיוסו עבר קורס מ"כים בג'וערה.
לאחר הקורס חזר כמ"כ למחלקת הפלמ"ח שבבית הערבה, משם יצא והשתתף ב"ליל הרכבות" ובהכנות לקראת מבצע פיצוץ גשר אלנבי ב"ליל הגשרים".
בהמשך מונה למפקד מחלקה ברמת הכובש ובגבעת השלושה וציפה להשתחרר מן השרות בפלמ"ח בתום שתי שנות שרות, לאחר סיום תקופת השירות המקובלת באותה תקופה.
כשזומן להשתתף בקורס מפקדי מחלקות לא התייצב, מכיוון שהיציאה לקורס הייתה כרוכה בשנת שרות שלישית, נוספת בפלמ"ח.
הוא הועמד למשפט צבאי ב"הגנה" ובית הדין הטיל עליו שנת שרות נוספת בפלמ"ח.
לאחר התלבטות, קיבל את הדין ושובץ כמפקד מחלקת הפלמ"ח בגבעת השלושה.
משם יצא עם מחלקתו למבצע הקמת 11 הנקודות בנגב (מוצאי יום הכיפורים תש"ז; 1946) והוצב בכוחות ההגנה ההיקפית.
כעבור מספר חודשים יצא שוב לאבטחת צינור המים ליישובים שהוקמו.
לקראת סיום שנתו השלישית בפלמ"ח הוצב למטה הגדוד השני של הפלמ"ח ונשא בשני תפקידים – קצין הביטחון הגדודי ומרכז חבורת משוחררי הפלמ"ח בירושלים.
עם פתיחת מלחמת העצמאות הוצב גזית כסגן מפקד פלוגת פלמ"ח חדשה שהוקמה בצפון ים המלח.
משם יצא לקורס מפקדי מחלקות.
עם סיום הקורס – יצא להדריך בקורס מ"כים של הפלמ"ח.
בסיום הקורס חזר לגדודו, הגדוד השישי שבחטיבת הראל.
במסגרת זו לחם בין היתר בקרב לכיבוש צובא ולכיבוש רכס התותחים שבאזור לטרון, במסגרת מבצע דני.
גזית נפצע בקרב על רכס התותחים.
משהחלים מפציעתו, הוצב כסמ"פ באזור בית שמש.
גזית לחם גם במבצע יואב.
ב־1952 מונה לראש לשכת סגן הרמטכ"ל, תחילה תחת מרדכי מקלף ולאחר מכן תחת משה דיין, תחתיו שירת גם כראש לשכת הרמטכ"ל בשנת 1954. לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 51 בחטיבת גבעתי.
בשנת 1955 עבר קורס מטה בצרפת ובתחילת 1956 החל לשמש כמדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ערב מלחמת סיני, מונה גזית לקצין קישור למשלחת הצבא הצרפתי ויצא לשיחות תכנון ותיאום בפריז.
לאחר מלחמת סיני, נשלח שוב לפריז לקיום הקשר עם המודיעין הצרפתי ושימש גם כעוזר לנספח הצבאי בצרפת.
בשנת 1958 חזר להדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנת 1960 מונה לראש הענף לתכנון אסטרטגי במטכ"ל, ובתפקידו זה ריכז את תוכנית בניין צה"ל לשנים 1962–1966. בשנת 1962 היה סגן מפקד חטיבת גולני ולחם במבצע סנונית.
לאחר מכן נמנה עם מקימי המכללה לביטחון לאומי והיה מדריך בה.
בשנים שלפני מלחמת ששת הימים העריכה המחלקה, עליה פיקד, שגמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, לא ייזום מלחמה בישראל כל עוד צבא מצרים מעורב במלחמת האזרחים בצפון תימן.
את השינוי בעמדת מצרים הסביר גזית בכך שהידרדרות צבאית ומדינית הניעה את נאצר לצעד קיצוני שהוא לא התכוון אליו.
ביום האחרון של מלחמת ששת הימים הפיצו גזית ומחלקת המחקר מסמך המציע תוכנית מדינית לישראל להגיע להסכמי שלום על רקע הניצחון הגדול במלחמה.
בעקבות המלחמה וכיבוש השטחים, מונה באוגוסט 1967 ליו"ר ועדת התיאום המדיני-ביטחוני בשטחים, ולקראת סוף שנת 1968 מונה גם למרכז ועדת המנכ"לים המטפלת בנושאים אזרחיים בשטחים המוחזקים (היום מתאם הפעולות בשטחים במשרד הביטחון) ובדצמבר 1967 מונה לראש מחלקת ממשל צבאי וביטחון מרחבי במטכ"ל.
ביולי 1968 היה מראשוני המועלים לדרגת תת-אלוף ובינואר 1973 קודם לדרגת אלוף.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ובחודשים שלאחריה מונה כדובר-על של צה"ל ומערכת הביטחון.
בשנים 1974–1979 כיהן כראש אגף המודיעין.
הוא שיקם את מערך המודיעין של צה"ל לאחר המשבר הקשה של מחדל מלחמת יום הכיפורים, היה אחראי למודיעין במבצע אנטבה, והיה שותף לשיחות השלום עם מצרים, בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל.
עם פרישתו מצה"ל ב-1981 התמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מנכ"ל הסוכנות היהודית, בשנים 1985–1986 מונה על ידי ראש הממשלה, שמעון פרס, לעמוד בראש צוות קטן וחשאי שקיים שיחות מדיניות עם נציגי אש"ף בתוניסיה.
ב-1995 מונה ליועצו של שר החוץ, שמעון פרס.
לאחר רצח רבין מונה כנציג אישי של ראש הממשלה מול יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
בשנת 1996 נבחר כיו"ר המרכז לחקר כוח המגן, וכיו"ר העמותה לתחרות ספרות צבאית ע"ש יצחק שדה.
גזית היה חבר נשיאות ארגון חברי ההגנה, ומאז 2002 עמד בראש תוכנית "שישי אסטרטגי" של "הקתדרה" ממנה פרש ב-2015. בנוסף שימש כחבר במועצה הציבורית של יש דין: ארגון מתנדבים לזכויות אדם, וכן החל משנת 1988 שימש כחבר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב (היום – המכון למחקרי ביטחון לאומי).
ב־1996 נבחר כיו"ר הנהלת המרכז לחקר כוח המגן, תפקיד בו החזיק עד 2011, וב-2003 נבחר לעמוד בראש העמותה המארגנת את תחרות פרס יצחק שדה לספרות צבאית, תפקיד בו הוא נשא עד למותו.
גזית היה בעל תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה ותואר שני בהיסטוריה.
הוא היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד, במכון וודרו וילסון ובמכון ארצות הברית לשלום שבוושינגטון, ופרסם מאות מאמרים בעיתונות היומית ובכתבי-עת שונים בישראל ומחוצה לה.
ב-26 בנובמבר 2012 הוענק לגזית פרס בן-גוריון לשנת תשע"ג.
גזית היה נשוי לאביגיל (גלה) לבית גורוכובסקי, עד למותה ב-2017.
גזית נפטר ב-8 באוקטובר 2020, שבועיים לפני יום הולדתו ה-94.
במותו הניח בן, שתי בנות, נכדים ונינים.
שלמה גזית הביע לא פעם דעות הנחשבות כבלתי מקובלות.
בהזדמנות אחת אמר כי: .
מאוחר יותר התנצל על דבריו בשל הסערה הציבורית שפרצה.
בהזדמנות אחרת הציע להקים "משטר חירום לא דמוקרטי" כדי להגביל את הילודה במגזר הערבי, להחזיר שטחים, ולפנות מתנחלים - כל זאת על מנת ש.
לאחר מבצע צוק איתן כתב כי צה"ל צריך לחזור למוטו של "בתחבולות תעשה לך מלחמה" וייעץ לשר הביטחון להקים צוות יוצא דופן שמטרתו לגבש דרכי פעילות חדשות שבהן צה"ל יהיה המפתיע ולא המופתע.
הוא הציע שאנשי הצוות יהיו בעלי עבר תחבולתי כמו יוצאי המוסד ושב"כ, מפקדי סיירת מטכ"ל, ואף בכירים מעולם הפשע.
בשנת 2015 ביקר גזית את הדרך בה בוצעה תוכנית ההתנתקות וטען שהיו שלוש אפשרויות לבצעה נכון.
האחת לפנות רק את האוכלוסייה האזרחית, ולהשאיר את צה"ל והשב"כ, השנייה לצאת בתיאום עם הרשות הפלסטינית, והשלישית לבטל את כל המגבלות על הרצועה כולל ביטול הסגר על רצועת עזה.
השטחים המוחזקים - חמש שנים, משרד החינוך והתרבות, 1972
המקל והגזר: הממשל הישראלי ביהודה ושומרון, זמורה-ביתן, 1985
עזה תחילה: הסכם מדיני נפרד לרצועת עזה, אוניברסיטת תל אביב - מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, 1993
בעיית הפליטים הפלסטינים, אוניברסיטת תל אביב - מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, תשנ"ד
פתאים במלכודת: 30 שנות מדיניות ישראל בשטחים, זמורה-ביתן, 1999
עם כלביא יקום - מלחמות ישראל-ערב תש"ח-תשס"ה, מהדורה מחודשת ומעודכנת, הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2005
בצמתים מכריעים - מהפלמ"ח עד לראשות אמ"ן, הוצאת ידיעות ספרים, 2016
סבתא תרנגולת - ספר ילדים, הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2016
מאמרים מאת שלמה גזית , באתר nrg
הרצאה של שלמה גזית בנושא מדיניות ישראל בשטחים לאחר מלחמת ששת הימים, באתר הערוץ האקדמי
מאמרים מאת שלמה גזית באתר המועצה לשלום ולביטחון
שלמה יוסף (סְיוֹמָה) ברנשטֵיְן (ט"ז בשבט תרס"ז, 31 בינואר 1907, וילנה – י"ח בטבת תשכ"ט, 1 בינואר 1969, תל אביב) היה אדריכל ישראלי, מבוני העיר הלבנה של תל אביב.
ברנשטין נולד בעיר וילנה לקלמן ברנשטין, סוחר בדים, ולפייגה לבית גילינסקי.
התחנך בגן ילדים ובחדר, ולאחר מכן למד בגימנסיה כגן ובגימנסיה או-אר-או.
למד ציור בבית ספר פולני לאמנויות פלסטיות.
בנוסף רקד בלהקת בלט קלאסי וכן היה חבר בקבוצת הכדורגל "מכבי וילנה".
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ותחילה התגורר בנס ציונה.
מורהו היה אלכסנדר בֶּרְוַואלד, מי שבנה את מבנה הטכניון בהדר הכרמל בחיפה.
בתקופת לימודיו לקח חלק באימוני "ההגנה" בפיקודו של יעקב פת, וכן היה מראשוני קבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
ב-1930 נישא לברטה קובארסקי, בתו של ד"ר הֶרץ קוֹבַארְסקי (Kowarski), רופא ילדים ידוע ועסקן ציבורי בווילנה, ממניחי היסוד לחינוך החילוני היידישאי בווילנה.
אשתו הייתה מורה לחינוך גופני, בוגרת בית הספר הגבוה לתרבות הגוף בברלין.
ב-1931 יצא להמשך לימודיו בבית הספר "באוהאוס" בגרמניה.
שם התחשבו בלימודיו הקודמים בטכניון ובהצטיינותו בלימודי האדריכלות אצל ברוואלד, והוא התקבל היישר לשנת הלימודים השלישית והאחרונה (הסמסטרים החמישי והשישי).
מוריו היו מיס ון דר רוהה, וסילי קנדינסקי ויוזף אלברס.
ב-15 באוגוסט 1932 סיים את חוק לימודיו באדריכלות ב"באוהאוס" והוענקה לו דיפלומה.
באותה שנה נסע להשתלם אצל לה קורבוזיה בפריז.
ב-1933 שב לארץ והשתקע בתל אביב.
פתח משרד פרטי ובמסגרתו בנה בתי מגורים ווילות רבים בסגנון הבינלאומי ("הבאוהאוס").
במלחמת העולם השנייה עבד במחלקת עבודות ציבוריות בתכנון תחנות משטרה עבור ממשלת המנדט.
משנת 1946 ועד מותו עבד במחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב.
מרבית הבתים שתכנן נהרסו עם השנים.
נותר על כנו הבית ברחוב אחד העם 95 בתל אביב (1937), המהווה דוגמה מובהקת לסגנון.
בנו של ברנשטין, משה ענבר, הוא פרופסור אמריטוס למקרא ולאשורולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
שלמה גל (15 ביוני 1935 – 2 במאי 1994) היה מבכירי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, זכה לעיטור העוז על פעולתו בקרב על משטרת קלקיליה ב-1956.
שלמה גל (גודלביץ) נולד באנטוורפן שבבלגיה, בנם של שרה וחיים.
בעקבות פלישת הנאצים נמלט עם משפחתו לשווייץ, בה שהה בזמן מלחמת העולם השנייה ולמד בבית ספר יסודי בציריך.
לאחר מות אביו ב-1949 עלה לישראל במסגרת עליית הנוער, נקלט בנהלל ואחר כך הצטרף לאמו בתל אביב בה למד בתיכון גאולה.
ב-1954 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים, השתתף בפעולות התגמול ונפצע מספר פעמים.
בקרב על משטרת קלקיליה (מבצע שומרון) שנערך ב-10 באוקטובר 1956 הצטרף גל לכוח של סיירת צנחנים כקצין טיווח קדמי.
במהלך הקרב נפגעו רבים מחיילי הכוח בהם מפקדו, ואת הפיקוד נטל סג"ם דב תמרי.
תמרי הנחה את גל לטווח את הארטילריה על מנת לבלום את החיילים הירדנים שכיתרו את הכוח.
גל טיווח את ההפגזה ביעילות, למרות התנאים הקשים והחשכה, כך שהפגזים נפלו במרחק עשרות מטרים בודדים מהלוחמים עד חילוצם.
על פעולתו זכה בעיטור העוז.
במלחמת סיני פיקד על סוללה בגדוד 403. לאחר חמש שנות שירות בקבע השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
ב-1962 גויס למוסד, שירת בתפקידים מבצעיים כסוכן וכלוחם, שימש מדריך לוחמים, מנהל הדרכה, רמ"ח מבצעים וסגן מפקד יחידת קיסריה, אגף המבצעים של המוסד..
הוא פיקד על יחידת "ביצור" שעסקה בהעלאת יהודים מארצות ערב וממדינות מוסלמיות אחרות ובאבטחת מוסדות יהודיים ברחבי העולם, לאחר מכן שימש ראש יחידת קיסריה.
בין המבצעים שהותרו לפרסום בהם היה מעורב גל, היה שליחותו תחת מסווה במצרים יחד עם רעייתו דפנה, במטרה לפעול נגד מאמץ ההתחמשות המצרית במהלך שנות השישים.
פעילות נוספת הייתה מבצע להריגתו של מנהיג בכיר בלוב שסייע לארגוני טרור באמצעות פיצוץ מכונית ממולכדת.
יחד עם סילביה רפאל הגיע לטריפולי אך המבצע בוטל לאחר שהשניים דיווחו כי הפיצוץ יגרום לנזק היקפי ופגיעה בחפים מפשע.
גל השתתף בצוות בדיקת ההתכנות לקראת מבצע יונתן ב-1976. בין השאר ארגן המוסד טיסת צילום אוויר של נמל התעופה אנטבה באוגנדה שהראתה כי הפעולה אפשרית והעבירה מידע על סימון המסלולים שהיה חיוני לצוותי מטוסי התובלה.
פעילות אחרת הייתה מבצעים חשאיים לחילוץ יהודים מסוריה, וחילוץ יהודי אתיופיה במבצע אחים.
כראש מחלקת מבצעים נטל חלק בהריגתו של עלי חסן סלאמה בביירות ב-1979 במסגרת מבצע זעם האל, כראש יחידת "קיסריה" היה מעורב בתכנון וביצוע מבצע הצגת תכלית להריגתו של אבו ג'יהאד.
החל מ-1989 ריכז את הפעילות החשאית להעלאת שארית יהודי תימן.
ב-1994 נפטר גל בעודו משרת במוסד, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
אשתו דפנה, אשר שירתה יחד עמו כסוכנת המוסד, נפטרה ב-2001 לאחר סיבוך במהלך ניתוח שעברה.
שלמה גל (נולד ב-1944) הוא קרימינולוג ישראלי, ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
בין השנים 1962-1965 שירת כחייל וכקצין בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1968 הצטרף לשורות המשטרה, ובמהלך שירותו השלים בשנת 1979 לימודי תואר שני בקרימינולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בין תפקידיו במשטרת ישראל שימש ראש מדור עבריינות נוער, ראש מחלקת חקירות ותביעות, ראש מחלקת הדרכה וסגן ראש אגף כוח אדם, וקצין חינוך ראשי.
לאחר מכן הועלה לדרגת ניצב ועמד בראש המשמר האזרחי (1991–1993) והיה ראש המטה של המשטרה.
לקראת סוף 1980 מונה גל כקצין בודק לבדוק את חקירת עמוס ברנס על רצח רחל הלר מצד המשטרה.
הוא חשף כי אנשי צוות החקירה ובראשם שאול מרכוס שיקרו והעידו עדות שקר בפרט לגבי השחזור של הרצח על ידי ברנס.
אף שמרכוס זוכה לבסוף בערעורו היה זה מהגורמים שהובילו למתן חנינה לברנס ולבסוף למשפט חוזר.
בשנת 1996 פרש לגמלאות ומונה למנהל הרשות למלחמה בסמים, בראשה עמד עד 2001.
כיום (2010) גל הוא בעליה חברת הייעוץ "תבונות" העוסקת בביטחון פנים ומלחמה בסמים, ומשמש מרצה וראש תוכנית התמכרויות במכללת בית ברל.
בתקופת שירותו במשטרה פרסם מאמרים מקצועיים בתחום עבריינות נוער וחקירות בכתבי עת שונים, היה חבר מערכת בכתב העת "משטרה וחברה", וכן חבר מערכת כתב העת "פלילים" של אוניברסיטת תל אביב.
שלמה גינוסר-גינסברג (16 באוקטובר 1889, חשוון תר"ן, אודסה – 31 בדצמבר 1968, י' בטבת תשכ"ט, ירושלים) היה פעיל ציוני, עיתונאי ודיפלומט ישראלי.
היה מחברי הוועדה המקימה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והמנכ"ל הראשון של האוניברסיטה.
נולד באודסה לסופר אשר גינצברג ("אחד העם") ולרבקה לבית שניאורסון.
למד בגימנסיה מקומית ובישיבתו של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר").
למד פילוסופיה באוניברסיטת פריז (סורבון): בשנת 1910 קיבל בה תואר Licence ès lettres וב-1913 Diplome d'études supérieures.
ב-1917 נישא לרוזה, משפטנית ופעילת ציבור (בתו של מרדכי בן הלל הכהן).
במשך מספר שנים התגוררו השניים בלונדון והוא היה פעיל בהסתדרות הציונית המקומית.
בשנת 1922 עלה עִמה לארץ ישראל והתמנה כמפקח על בתי הספר העבריים מטעם ממשלת המנדט.
היה שותף להכנות שקדמו להקמת האוניברסיטה העברית וכיהן כחבר בוועדה המקימה.
בין השנים 1937-1935 שימש כמנכ"ל האוניברסיטה הראשון.
ביוני 1949 מונה לציר ישראל הראשון באיטליה, והגיש כתב האמנה לנשיא איטליה לואיג'י אינאודי ב-14 ביולי.
החזיק בתפקיד עד אוגוסט 1951.
במשך עשרות שנים השתתף בקביעות בכתיבה פובליציסטית ברבים מעיתוני התקופה, ובהם "השילוח" (שאותו ערך אביו עד שנת 1902), "הארץ" ו"פלשתיין פוסט".
נולד בעיירה אוּזְדָה שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה; כיום במחוז מינסק בבלארוס), בן לרב וראש ישיבה.
למן ילדותו נמשך לציור, וסבל בשל כך, שכן נטייה זו לא נתקבלה באהדה בסביבתו.
למד בישיבת מיר, ורק עם הגיעו לגיל 18 הסכים אביו שילמד ציור.
אז נסע ברנשטיין ללמוד בבית ספר לאמנות בווילנה במשך חמש שנים, ולאחר מכן למד כארבע שנים בבית הספר הגבוה לאמנות באודסה (באותו זמן למד שם גם הצייר איסאק ברודסקי).
בין מוריו שם היו קִירְיָאק קוֹסְטַאנְדִי (Костанди; מחברי תנועת הנודדים).
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסע ללמוד באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר בפריז, שם הצייר האקדמי לאון בונא (Bonnat), שלימד במוסד, סייע לו לקבל מלגה מהברון רוטשילד.
ברנשטיין למד אצל ז'יל לפבר (Lefebvre), וכן באקדמיה ז'וליאן (Académie Julian), שבה זכה בכמה פרסים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב–1914 גלה לאלכסנדריה, שם התפרנס ממתן שיעורים וציור דיוקנאות.
ב–1919 שב לארץ, והציג בגימנסיה "הרצליה" תערוכת יחיד גדולה של עבודותיו משנות מגוריו במצרים.
משובו ועד 1920 היה מורה ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", ונמנה עם מייסדי אגודת אמנים עברית.
בהמשך לימד גם בבית המדרש למורים "המזרחי".
ב-1924 השתתף ב"תערוכת מגדל דוד".
ב–1928 הציג תערוכה בסלון ד'וטאן (Salon d'Automne), ובשנים 1929, 1930 ו–1931 הציג תערוכה בסלון של אגודת האמנים הצרפתים (Société des Artistes Français).
נפטר בשנת 1968, בגיל 82, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
רבי שלמה גולדמן (תרכ"ט - כ"ו באייר תש"ה, 1869 – 9 במאי 1945), מכונה ר' שלומק'ע, היה האדמו"ר הרביעי של חסידות זוועהיל, ומקים חסידות זוועהיל בארץ ישראל, בן נין לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, תלמידו של הבעל שם טוב.
נולד לרבי מרדכי גולדמן, האדמו"ר השלישי בשושלת זוועהיל ורבה של העיר זוועהיל, ולבתו של רבי שלמה מגראינוב (מגזע ליניץ).
בשנת ה'תרנ"ד (1893), כשהוא בן 24, נסע ללמוד במחיצתו של הרב דוד משה מצ'ורטקוב ושהה במחיצתו במשך שבע שנים עד שהורה לו רבו לשוב לביתו לשרת את קהילתו בשנת תרס"א (1900).לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות ורבנות העיר לצד אחיו המבוגר ממנו רבי יחיאל מיכל גולדמן.
עוד בחיי אביו קיבל "קוויטלאך" מיהודי זוועהיל והסביבה.
בשנת תרפ"ה (1925) בשל היותו מורה הוראה ותלמיד חכם, יחד עם האיום של השלטון הקומוניסטי על מי שילמד תורה ברח לפולין עם נכדו.
הפולנים עצרוהו ואיימו להחזירו לרוסיה והוא שכנעם שינסה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל.
ואכן הצליח לעלות לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג בזכות ידידו הרב קוק.
בשנת תרפ"ו (1926) כאמור עלה ארצה עם נכדו רבי מרדכי.
לפי המסופר, כשירדו מהספינה ביפו אמר רבי שלמה לנכדו: "אנחנו משליכים את האדמו"רות לים".
הוא השתכן בירושלים בעיר העתיקה ולמד בישיבת חיי עולם.
רבי שלמה קנה שטח בשכונת בית ישראל שם בנה דירה קטנה, כשהוא מתכנן את עיצובה ויצק בעצמו את יסודותיה.
נהג לנסוע באוטובוס לכותל המערבי, והיה יושב בין כל האנשים.
ביתו היה פשוט ודל, כמעט בלי ריהוט, בלי שמשים ובלי גבאים.
ביתו היה פתוח לרווחה לכל עני ונדכא, כשהוא עומד ומשמש בעצמו את באי ביתו.
הוא הסתיר את ייחוסו ואדמו"רותו אולם אט אט החלו תושבי ירושלים להכיר בגדולתו וקדושתו.
רבי שלמה נודע כפועל ישועות וכבעל רוח הקודש.
על שאלות קשות בענייני לידה וכדומה היה נוהג לערוך "יישוב" במקווה, כלומר היה הולך לטבול לאחר הטבילה היה עונה תשובה.
בראשית שנת תש"ב, כשהנאצים עמדו באל עלמיין, הלך יחד עם רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין לקבר האור החיים להתפלל על הצלת יהודי ארץ ישראל, ובסוף התפילה אמר רבי ישראל שיודע שהנאצים יכשלו.
בכל ימי המלחמה הבטיח שבארץ ישראל לא יגעו ולפני המלחמה אמר, גם אם תהיה מלחמה, בארץ ישראל לא יגעו ובוודאי לא בירושלים.
בהזדמנות אחרת אמר:"ארץ ישראל תהיה לפליטה".
על אף שלא הבליט את ידיעותיו בתורה, מספר פעמים התערב בפולמוסים תורניים.
בפולמוס השבת ביפן פסק בנחרצות שיש לשמור שבת ביום שבת ולא ביום ראשון באמרו שיש לפסוק כפי שיטת הרמב"ם והטעים את סיבת הדבר בכך שארץ ישראל היא מרכז העולם והן ממערב לה והן ממזרח לה יש 12 שעות הפרש.
רבי שלמה שלח אז שליחים לחזון איש לשכנעו לחזור בו.
רבי נח גד וינטרוב היה נחשב למקורבו ואיש סודו והביא דברי תורה ממנו בספריו.
גילה יחס של חיבה לאנשי המחתרת.
לאחר ההתנקשות בלורד מוין ומעצרם של שני המתנקשים אנשי הלח"י התפלל לשלומם, ודיבר על כח מסירות הנפש של בחורי ישראל למען כלל ישראל.
בשנתו האחרונה בנה את ישיבת זוויהל בירושלים.
בחתונת נינו רבי אברהם חיים ראטה השתתף רק בחופה מחשש לעין הרע.
נפטר בכ"ו באייר תש"ה, יום שקשור על פי הקבלה למידת "יסוד שביסוד" שמרמזת על קדושה.
אחריו המשיך באדמו"רות בנו, רבי גדליה משה גולדמן.
ביתו קיים עד היום ונערכים בו שיעורים.
חתנו היה רבי שמואל מרדכי מסטביחוב.
שלמה ברום (נולד ב-16 באפריל 1949) הוא תת-אלוף בצה"ל בדימוס וראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באג"ת.
נולד בדז'רז'וניוב בפולין לגניה ופנחס ברום.
גדל בגני תקווה ולמד בתיכון ע"ש אחד העם בפתח תקווה.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בלהק המודיעין של חיל האוויר.
בהמשך השלים קורס קצינים והמשיך במסלול קידום בלהק המודיעין.
במלחמת לבנון הראשונה שימש ראש ענף זירה מזרחית, כמו כן שימש כראש מחלקת המחקר בלהק המודיעין וכנספח צה"ל בדרום אפריקה.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כראש החטיבה לתכנון אסטרטגי בדרגת תא"ל.
ברום לקח חלק במשאים ומתנים ובתהליך השלום עם הפלסטינים, ירדן וסוריה.
בשנת 1998 השתחרר מצה"ל והצטרף כחוקר למרכז יפה למחקרים אסטרטגיים.
בשנת 2000 שימש כסגן היועץ לביטחון לאומי.
לאחר מכן שב לתחום המחקר האקדמי במכון למחקרי ביטחון לאומי.
בשנים 2005–2006 שימש כחבר בוועדה שבראשה עמד דן מרידור, שהוקמה כדי לבחון את אסטרטגיית הביטחון ואת הדוקטרינה של מדינת ישראל.