tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך כך נולד הכלל שעוגן בחוק הגורס שמדינות מהן הגיעו לארצות הברית למעלה מ-50,000 מהגרים בחמש שנים שקדמו לשנת ההגרלה לא יוכלו להשתתף בהגרלה.
שם התוכנית השנתית של הגרלת הגרין קארד נגזר מהשנה בה יוקצו בפועל הוויזות לזוכים.
מכיוון שיש פער זמן משמעותי בין תקופת פרסום התוכנית ותקופת ההגשה לבין מועד קבלת הויזות (הזמן מיועד לתהליך הקונסולארי אותו חייבים לעבור הזוכים) נוצר לעיתים בלבול.
תוכניות הגרלת הגרין קארד מסומנות באותיות DV ולאחריהן שנת ההקצאה.
לדוגמה, בתוכנית DV2013 יוקצו וויזות בשנת 2013. התוכנית עצמה תחל שנתיים קודם, בשנת 2011, בה יפורסמו תנאי ופרטי התוכנית ובה תתרחש תקופת ההגשה.
תוכנית DV2004 שנערכה בשנת 2002 הייתה האחרונה בה בוצעה הגשת נתוני המשתתפים באמצעות הדואר על גבי נייר.
ההגשה בוצעה בהתאם להנחיות הכתובות מבלי שהיה טופס מסוים בו היה המשתתף אמור למלא את פרטיו.
כתוצאה מכך, נגרם בלבול רב בקרב המעוניינים להשתתף בהגרלה, ונפסלו מיליוני טפסים בכל שנה.
החל מתוכנית DV2005 שנערכה בשנת 2003 עבר הממשל להשתמש באתר אינטרנט לצורך הגשת האפליקציות.
האתר נפתח לתקופה של חודשיים בשנה בהתאם למועדים המתפרסמים מספר חודשים לפני כן.
בכל שנה מתפרסם עדכון לרשימת המדינות המשתתפות בהגרלה של אותה שנה.
בדרך כלל הרשימה מתעדכנת בהוספה של מדינה או יותר לרשימת המדינות האסורות להשתתף וזאת על פי הכלל שנקבע בחוק הקובע שלא ישתתפו בהגרלה מדינות שתושביהן קיבלו יותר מ-50,000 ויזות גרין קארד בחמש שנים שקדמו להגרלה.
באופן מסורתי לא משתתפות בהגרלה מדינות גדולות כגון סין, הודו, מקסיקו, קנדה ואנגליה וכן מדינות קטנות יותר מהן יש הגירה רבה לארצות הברית כגון הפיליפינים.
בשנים האחרונות התווספו מדינות מהן גדלה ההגירה החוקית לארצות הברית מעבר לסף שנקבע כגון פולין, רוסיה וברזיל.
מאז פרסום החוק המאפשר את ההגרלה נערכו מספר שינויים בהם קוצצה מכסת הוויזות מ-55,000 ל-50,000 (5,000 לטובת ניקרגואה במסגרת חוק שחוקק בשנת 1997).
מאז 2024 מכסת הוויזות עלתה לכ-54,800 מאחר שהשימוש בוויזות לטובת ניקרגואה ירד.
נכון לעכשיו אין בתוכניות הממשל האמריקני לערוך שינויים חוקתיים הנוגעים להגרלת הגרין קארד ואין הצעות חוק הקוראות לכך.
הרוב הדמוקראטי בסנאט ובבית הנבחרים דוגל במדיניות הגירה ליבראלית והזדמנות שווה לכל אדם להגשים את החלום האמריקני.
במשך השנים היו ניסיונות של גורמים בבית הנבחרים ובסנאט לבטל את ההגרלה או לערוך בה שינויים.
ניסיונות אלה לא צלחו ואין כיום כל פעילות חקיקה הקוראת לבטל או לבצע שינוי בהגרלה.
ניסיונות הביטול נבעו מרצונם של נבחרי ציבור לצמצם את ההגירה החוקית והבלתי חוקית לארצות הברית, כאשר טיעוני הביטול התבססו על פרצות שהיו בעבר כשהגשת האפליקציות נעשתה באופן ידני.
כמו כן טענו חברי קונגרס ואחרים שההגרלה מאפשרת לטרוריסטים לחדור לארצות הברית.
טענה זו חוזקה כשמחבל ממוצא מצרי שנכנס לארצות הברית תוך זכייה בהגרלה ביצע את הפיגוע בנמל התעופה של לוס אנג'לס.
הטענות נשמעו היטב לאחר פיגועי 11 בספטמבר וקיבלו גושפנקא במסדרונות בית הנבחרים והסנאט שנשלטו על ידי הרוב הרפובליקני.
ניסיונות הביטול ככל שהיו נשארו במסגרת בית הנבחרים בהצעות חוק שהתגלגלו משנה לשנה מבלי שהן מובאות להצבעה ולתהליך מקביל בסנאט (כל הצעת חוק בקונגרס צריכה לעבור מסלול מקביל בבית הנבחרים ובסנאט ורק לאחר שאושרה בשניהם היא תעבור לוועדה משותפת לשני הבתים ואם עברה את הוועדה לאישור הנשיא).
גורמי ממשל אמריקאים פרסמו אזהרות הנוגעות לאתרים המתחזים לאתרי הממשל ומציעים השתתפות בהגרלה תמורת תשלום.
בעבר הוגשה תביעה נגד מפעילי אתר קיקיוני שעסק ברישום להגרלת הגרין קארד, התחזה לאתר של הממשל וגבה כספים מלקוחות ממדינות שממילא לא יכלו להשתתף בהגרלה.
הָגָרִיזְם: היווצרות העולם האסלאמי הוא ספר שנוי במחלוקת שראה אור בשנת 1977; הספר, העוסק בהיסטוריה הקדומה של האסלאם, נכתב על ידי ההיסטוריונים פטרישה קרון ומייקל קוק.
המילה "הגריזם" אינה אלא הוספת הסיומת "־ִיזְם" לשמה של הָגָר המקראית, שפחתה של שרה, פילגשו של אברהם ואימו של ישמעאל, אבי הערבים על פי האסלאם.
בנוסף, לפי המחברים, המילה מתייחסת למונח הָגָרִינְס , המתייחס לכובשים הערבים המוקדמים שכבשו את מסופוטמיה, סוריה ומצרים.
בהישענם על עדויות ארכאולוגיות ועל מסמכים בני אותה תקופה בערבית, ארמית, קופטית, יוונית, עברית, ארמית, לטינית וסורית, מתאר הספר את האסלאם המוקדם בצורה שונה מאוד מהגרסה המסורתית המקובלת שמתבססת על דיווחים היסטוריים מוסלמיים.
לפי המחברים, הגריזם הוא ענף כופר של היהדות, שהתקיים במאה השביעית לספירה ושחסידיו היו הגרים או ערבים.
לדעת המחברים, התיעוד ששרד מן התקופה מתאר את חסידי מוחמד כהגרים, בשל הדרך שבה התפלל מוחמד כאילו היה זה לאל היהודי – על מנת להציג אמונה מונותאיסטית זרה בפני הערבים.
מסופר שהוא עשה זאת בגלל ייחוסו הביולוגי לאברהם דרך שרה וכך דרך אבותיהם הקדמונים.
במהלך התקופה המוקדמת התאחדו היהודים וההגרים תחת כנפיה של האמונה, שהמחברים מתארים בחופשיות כיודיאו-הגריזם, על מנת לקבל בחזרה את ארץ הקודש מידי הביזנטים והנוצרים.
בניתוחם את כתבי היד הקדומים שחוברו על ידי עדי ראייה, הם סבורים שמוחמד היה מנהיג משלחת צבאית לכיבוש ירושלים ושההג'רה המקורית מתייחסת למעשה למסע מצפון ארצות ערב לעיר ירושלים.
בחלוף הזמן הסיקו ההגרים שאימוץ המשיחיות היהודית והנוצרית לא תספק להם את הזהות הדתית הייחודית אליה הם שואפים; הם גם חששו שהישענות מוגזמת על היהדות עלולה לגרום להמרת דת והיטמעות מוחלטת; אי לכך הם החליטו לזנוח את קיום המצוות והאמונות היהודיות ויצרו דת משלהם.
בחיפושם אחר לגיטימיות תאולוגית, הם יצרו גרסה משלהם של מונותאיזם אברהמי, שהתפתחה מעירוב של יהדות, הדת השומרונית, ונצרות, והפכה למה שאנו מכירים היום כאסלאם.
לדעת המחברים, האסלאם נולד ועוצב מתוך המיתולוגיה והסימבוליקה היהודית, כלומר: הקוראן הוא פרי ניסיון ליצור כתבי הקודש הדומים למקרא היהודי.
מוחמד הוא כמו משה הנביא, בעוד שהעיר הקדושה מכה מעוצבת לפי מודל הקדושה של ירושלים; חסידי הדת החדשה, המוסלמים, עולים לרגל למכה, בדומה ליהודים שעלו לירושלים בזמן קיום בית המקדש.
בעוד שהטענות המלאות המובעות בספר שנויות במחלוקת, הניסיון לפרק את ההיסטוריה האסלאמית המוקדמת הפך את הספר לעבודה חשובה ופורצת דרך בנושא ההיסטוריה האסלאמית המוקדמת.
"הגריזם" מצוטט בהרחבה על ידי מזרחנים וחוקרי דתות מודרניים רבים ובהם ברנרד לואיס,
כמו גם מבקרים (כמו אבן ואראק).
הספר נכלל ברשימת הקריאה המומלצת של בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון, במחלקה ללימודי שפות ותרבויות של המזרח הקרוב באוניברסיטת שיקגו, ובמחלקה ללימודי דתות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בישראל כתב על תופעת ההגריזם החוקר והארכאולוג יהודה נבו, בעקבות מאות כתובות כופיות שמצא באזור שדה בוקר.
בשנת 1995 הציע פרופסור מיכאל לקר מהאוניברסיטה העברית בירושלים תאוריות שמרניות הרבה יותר לגבי יחסי היהדות והאסלם במאמריו "המרת הדת של חמיר ליהדות, והשבט היהודי בני הַדְל מאלמדינה", "היהדות בקרב כִּנְדה והמרד (רִדַּה) של כִּנְדה", ו"זיד בן ת'אבת, 'יהודי בעל שתי פאות': יהדות וידיעת קרוא וכתוב באלמדינה הפרה-אסלאמית (ית'רב)".
הוילנד את ההגריזם כהמשך למורשתו של קלוד כאהן – כניסיון מחודש לשחזר את עליית האסלאם בהתבסס על עדויות חוץ אסלאמיות.
ב-2002 כתב דייוויד קוק כי הספר ייכנס לנישה של אפוקליפסות היסטוריות הטוענות כי סוגה זו של ספרות אסלאמית "יכולה להתבסס למעשה על גרעין היסטורי, מאחר...
שהמוסלמים חולקים עם היהודים את שאיפתם לבנות את בית המקדש השלישי".
ב-2005 ג'ון ריבס אמר, שמחברי "הגריזם" צריכים לערוך מחקר יסודי נרחב לפני שיוכלו להציע תאוריה מוצקה; לדעתו "מחקר משווה החוצה גבולות דתיים נותר במידה רבה בחיתוליו.
משימה חשובה היא לאסוף מספר רב של ספרים משלהי העת העתיקה ומראשית ימי הביניים המסתתרים באוספי כתבי היד המצויים בספריות ובמוסדות המחקר ברחבי תבל, לשם השוואה ביקורתית".
באופן כללי, בעוד רווחת הדעה כי הספר מעלה מספר שאלות מעניינות ומציג גישה חדשה, שחזורו את ההיסטוריה האסלאמית המוקדמת בוטלה על ידי אחדים כניסוי והוא ספג ביקורת בשל היותו: "משתמש (או משתמש לרעה) במקורות היווניים והסוריים שלו...".
התזה השנויה במחלוקת של הגריזם לא התקבלה באופן כללי:
ג'וזף ואן אס טוען כי: "סתירה אולי אינה נחוצה מכיוון שהמחברים אינם עושים שום מאמץ להוכיח את (ההיפותזה של ספרם) בפרוטרוט...
בעוד שכל מה שהם עושים הוא מתן פרשנות חדשה לעובדות ידועות, הדבר אינו משכנע.
אבל בעוד שהעובדות המקובלות נהפכות על פיהן, גישתם היא הרסנית."
אינו רק אנטי-אסלאמי בצורה ארסית, אלא אנטי-ערבי.
הדמיונות המלאכותיים שלו הם כה מגוחכים שבהתחלה ניתן לתהות אם אין זו אלא בדיחה, 'מתיחה' טהורה".
אריק מאנהיימר מסיק בביקורתו כי: "המחקר על הגריזם הוא יסודי, אולם הקורא חש שהמסקנות נעדרות איזון.
המשקל על כפות המאזניים מוטה בקלות לעבר צד ביקורתי יתר על המידה, הנוטה להסיח את הדעת ממה שיכול היה להיות מחקר מצוין בדתות משוות.
דייוויד ויינס, פרופסור ללימודי האסלאם באוניברסיטת לנקסטר מתבטא: "התאוריה של קרון-קוק נדחתה באופן כמעט כלל-עולמי.
הראיות אותן מציעים המחברים הן היפותטיות מדי (וככל הנראה סותרות) על מנת להסיק שהיהודים והערבים היו בקשרים קרובים כל כך כמו שהם היו רוצים שיהיו."
ג'ון ואנסבורו, שהיה מורם של המחברים, סוקר את הספר, במיוחד את החלק הראשון ב-Bulletin of the School of Oriental and African Studies.
הוא פותח בשבחו את הטענה העומדת בבסיסו של הספר.
"למדנותם של המחברים היא יוצאת מגדר הרגיל, שקדנותם ניכרת היטב, שפתם שופעת;" ואולם, לאחר מכן הוא מציין ש"...רוב, אם לא כל, (המקורות בהם הם משתמשים) ניתן לחשוד בהם בחוסר אותנטיות" וכי "החומר מוצג לעיתים באופן מטעה...
כלפי מה שאני מניח שהם הנחותיהם המתודולוגיות של המחברים.
השערות מבוססות על אוסף לא רציף של סטריאוטיפים ספרותיים, שחוברו בידי נוכרים ובעיקר צופים עוינים וכתוצאה מכך מנוצלים על מנת לתאר, אפילו לפרש, לא רק את ההתנהגות הפומבית אלא גם את ההתפתחות האינטלקטואלית והרוחנית של השחקנים חסרי הישע ועל פי רוב התמימים.
בעת שאפילו סוציולוגים חוששים מלעשות כן, אסור שהיסטוריונים ינהגו בדרך זו."
אולג גרבר תיאר את הספר כ"מבריק, מרתק, מקורי, יהיר, ספר שנוי במחלוקת" וכותב: "...קסם המחברים בא לידי ביטוי בנוסחאות מלוטשות...
מייקל מורוני מעיר כי "חרף השימוש בביבליוגרפיה מקיפה, זוהי עבודה דלה בהיסטוריה תרבותית ומלאה בהכללות שאינן רציניות, הנחות שטחיות ועגה חדגונית.
...יותר טיעונים מאשר עדויות, הוא סובל מן הבעיות של היסטוריה אינטלקטואלית, בכללם בניית מידע על סמך מודל מופשט וכשלים לוגיים."
ההיסטוריון דניאל פייפס מצהיר: "בהגריזם...
המחברים השמיטו לחלוטין את השימוש במקורות ספרותיים ערביים ובונים מחדש את ההיסטוריה המוקדמת של האסלאם רק מהמידע המצוי בפפירוסים, מטבעות וכתובות כמו גם מקורות ספרותיים שאינם ערבים, ...במספר רב של לשונות (ארמית, ארמנית, קופטית, יוונית, עברית, לטינית וסורית).
גישה זו מובילה אותם לכיוונים נועזים ולא מציאותיים.
לדעתם, תפקידה של מכה היא לשמש תחליף לעיר הקודש בצפון-מערב ערב ומוחמד מרומם לתפקיד "נביא מקראי" רק בסביבות 700 לספירה, או שבעים שנים לאחר מותו.
באשר לקוראן, הוא חובר בעיראק בערך באותו תאריך מאוחר."
ביקורתם של המחברים על מה שהם ראו כהיסמכות תמימה על תיעודים היסטוריים אסלאמיים מוטים הייתה רבת השפעה.
ספרי ההיסטוריה שנכתבו לאחר "הגריזם" מתייחסים אליו במידה רבה, אפילו רק על מנת להפריך את הספר.
ב-2006 טען חוקר המשפט ליקאת עלי ח'אן כי בעת שראיין אותם בתקופה מאוחרת, כפרו קרון וקוק מפורשות בתזה שהועלתה בספרם.
הגרלה היא שיטת הימורים שבה הזוכה נבחר בבחירה אקראית לחלוטין, באמצעות מכונה הבוחרת מספר זוכה, ערבוב כרטיסי הגרלה בתיבה ובחירה עיוורת של כרטיס וכדומה.
בניגוד לשיטות הימורים כגון טוטו או משחקי קלפים, שבהם בנוסף למזל נדרשת גם מיומנות מסוימת של המהמר, בהגרלה לא נדרשת כל מיומנות.
אחוז תוחלת הזכייה בהגרלה הוא בדרך כלל נמוך מ-100, כדי להותיר סכום שיכסה את הוצאות התפעול וייתן רווח למפעיל.
בסימן י"ב לחוק העונשין, שכותרתו "משחקים אסורים, הגרלות והימורים" נקבע "המארגן או עורך משחק אסור, הגרלה או הימור, דינו – מאסר שלוש שנים או כפל הקנס האמור בסעיף 61(א)(4)".
עונש אינו חל על הגרלה שהמתקיימים בה שלושה תנאים:
(1) עריכתה מכוונת לחוג אנשים מסוים;
(2) אינה חורגת מגדר שעשוע או בידור;
(3) אינה נערכת במקום משחקים אסורים או במקום לעריכת הגרלות או הימורים.
בנוסף, לשר האוצר נתונה סמכות להתיר הגרלה.
בנוסף להיתר למפעל ההגרלות מפעל הפיס ניתן היתר כזה מפעם לפעם להגרלות הנערכות במסגרת מסע פרסום, שבו מוגרל פרס בין רוכשי מוצר מסוים.
בעבר התקיימו הגרלות שנתיות של הוועד למען החייל ומגן דוד אדום, כאמצעי לגיוס כספים לארגונים אלה.
רווח של תושב ישראל שמקורו בהגרלה חייב במס הכנסה בשיעור 35%, כאשר הזכייה עולה על סכום מסוים (49,920 ש"ח להגרלה בשנת 2015), ואף 38% כאשר הפרס גדול במיוחד.
מיסוי זה פוגע משמעותית בתוחלת הזכייה.
הגרינץ' הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2000.
בסרט מככב ג'ים קארי ובבימויו של רון הווארד, והוא מבוסס על הספר "הגרינץ' שגנב את חג המולד" של דוקטור סוס.
הסרט זכה בפרס אוסקר על האיפור.
הסרט עוסק בעולם פנטזי המתקיים על פתית שלג.
בעולם זה נפגשים הגרינץ', יצור ירקרק ומריר, וסינדי, בת הכפר מישהו-ויל שעל פתית השלג, הנחושה להנחיל לו אושר ושמחת חיים לקראת חג המולד.
הגרינץ', אשר סובל מטראומת ילדות לגבי החג, גזר על עצמו גלות מהכפר וחי לבד ללא חברים (חוץ מכלבו מקס).
סינדי מנסה לפייס את הגרינץ', אך מאמציה לא נושאים פרי והוא הופך למריר יותר.
הגרינץ' מחליט שאין זה די להתבודד ולא לחגוג החג - עליו לחרבו, גם עבור אנשי הכפר.
לשם כך מחליט הגרינץ' להתגנב לכפר בערב חג המולד ולגנוב כל דבר הקשור לחג, החל בקישוטים וכלה במתנות.
לאחר שגנב את המתנות מאשימים אנשי הכפר את סינדי באשר קרה.
זו מזכירה להם כי ניתן לחגוג את חג המולד גם ללא קישוטים ומתנות, והם פוצחים בזמרה.
כאשר שומע זאת הגרינץ', ליבו מתמלא בחמלה וחרטה על אשר עשה.
לבסוף חוזר הגרינץ' לכפר ומתקבל על ידי אנשיו.
ספרו של דוקטור סוס, עליו מבוסס הסרט, עוסק בעקרונות נוצריים אף שמסרו רחב יותר וניתן לייחסו לתרבות החומרית ולדתות באופן כללי.
אי לכך, הספר יצא לאור בישראל רק בשלהי 2018 בתרגומה של לאה נאור, תחת השם "הגרינץ' שגנב את חג המולד!".
עם זאת, הסרט, אף שעוקב אחר מסריו של הספר ועלילתו עדיין נסובה סביב חג המולד, כן הופץ בישראל, בתקווה כי כוכביו יביאו את הקהל הישראלי לבתי הקולנוע.
אירוע הגרלת המגרשים לאחוזת בית (מוכר גם כהגרלת הצדפים) הוא אירוע מכונן בתולדות העיר תל אביב המציין את יום היווסדה.
בכ' בניסן ה'תרס"ט, 11 באפריל 1909, התכנסו כל חברי אגודת "אחוזת בית" בחולות שמצפון ליפו, על אדמות כרם ג'יבאלי שקנו, במטרה מוצהרת להקים את העיר העברית הראשונה.
הקרקע שנקנתה חולקה באופן פשוט לחלקות משני צידי רחוב אחד מרכזי, רחוב הרצל, וארבעה רחובות קטנים החוצים אותו.
כדי לחלק באופן שוויוני את החלקות בין 66 המשפחות המייסדות, הוחלט לערוך הטלת גורל.
את ההגרלה אִרגן עקיבא אריה וייס, מי שעמד בראש האגודה.
ההגרלה נערכה בעזרת שיטה מקורית שהגה: צדפים כהים וצדפים לבנים עליהם מספרי החלקות ושמות המשפחות ואלו נבחרו באקראי על ידי ילד.
שתי קבוצות הצדפים הוכנסו לשתי קופסאות ובכל פעם שלף הילד צדף אחד מכל קופסה.
על פי עדותו של הסופר קדיש יהודה-ליב סילמן, הילד היה משה פוגל, בנם של אברהם ורבקה פוגל, אז בן שמונה.
אתר התרחשותו של אירוע הגרלת המגרשים הפך לאחד המקומות הסמליים ביותר בעיר ואף בישראל.
ההגרלה נערכה כאמור בחולות, במרכז השטח שקנתה האגודה.
המקום שבו עמדו האנשים היה לימים חלק משדרות רוטשילד, אשר הוקמו כחלק מעבודת יישור הדיונות.
במקום זה הוקם מכון המים הראשון של אחוזת בית, אשר בחדר קטן תחתיו פעל בית הוועד, שהפך לאחר מכן למשכנה של עיריית תל אביב.
מטרים ספורים מול נקודה זו הוקם ביתו של מאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון.
מקומו של בית זה, כמו שאר הבתים, הוגרל, אך היה לאתר חשוב בימי תל אביב הצעירה.
לאחר מותו הפך הבית למוזיאון תל אביב ובו נערכה כ-39 שנים לאחר מכן הכרזת העצמאות מפי דוד בן-גוריון.
ברחבת השדרה שמול הבית, במקום שבו עמד מגדל המים, התכנס הקהל הגדול ביום הכרזת העצמאות.
שנה לאחר הקמת המדינה הוקמה במקום האנדרטה למייסדי העיר תל אביב, הניצבת בו עד היום.
את האירוע צילם אברהם סוסקין והתצלום הוא אחד המפורסמים בתולדות תל אביב.
בצילום נראות כל המשפחות המייסדות מתגודדות סביב ההגרלה על רקע אזור שומם לגמרי.
תל אביב הוקמה על גבעות חול.
כרם ג'יבאלי, השטח שקנו חברי אחוזת בית, היא תל אביב, היה אזור של חולות, גפנים ועצי שקמה.
במרחק של כמה מאות מטרים מן המקום היו כבר בתקופה זו בתיה של השכונות היהודיות שבזי, נוה צדק ונוה שלום, אך כדי להגיע מהן ומיפו לאחוזת בית היה צריך לבוסס בחולות והדרך באותם ימים הייתה מסוכנת.
על גבול אחוזת בית הייתה מסילת הרכבת מיפו לירושלים.
ממזרח היו פרדסים ושטחים חקלאיים.
בשנים האחרונות התעורר ספק אם אכן צילומו המפורסם של סוסקין מתעד את הגרלת המגרשים.
יש הטוענים כי התצלום צולם כשנה קודם לכן ונראית בו אחת ההתאספויות של קבוצת המייסדים לפני העלייה על הקרקע.
הנימוקים שהועלו הם בגדר השערות בלבד ואינם מתבססים על הוכחות מוצקות.
כן יש הטוענים כי הדמות העומדת במרחק מה מהקבוצה היא שלמה פיינגולד, המשכנע את החברים שלא לעלות על הקרקע בטענה "משוגעים – אין שם מים!" לטענה זו אין כל הוכחה; להפך, פיינגולד יזם התיישבות באזור, ומשקמה העיר היה בין בוניה.
ב־17 באפריל 2009 שוחזר האירוע במעמד צאצאי 66 המשפחות המייסדות (כ־3,300 צאצאים), כחלק מחגיגות המאה לעיר.
התמונה שוחזרה במתחם התחנה במנשייה (תחנת הרכבת יפו), בנוכחותם של ראש העיר רון חולדאי ושלמה להט (צ'יץ'), ראש העיר השמיני.
נכדו של אברהם סוסקין השתתף בצילום האירוע.
הגרלה מורכבת היא מושג בתחום תורת המשחקים.
אנו נדרשים למושג זה שכן בסיטואציות רבות נתקלים באופן טבעי בהגרלות על הגרלות.
- התוצאות האפשריות בפניהם עומד מקבל ההחלטות.
- הגרלה L שבה מתקבלת כל תוצאה בהסתברות ,
(כאשר הם מספרים אי-שליליים שסכומם 1).
הגרלה מורכבת היא הגרלה על הגרלות.
הגרלה מורכבת נתונה על ידי:
שבה הם מספרים אי-שליליים שסכומם 1, ו- הן הגרלות.
כלומר, בהגדרה זו לכל קיימים מספרים אי-שליליים שסכומם 1 כך ש-
נתבונן באדם הבוחר את מסלול הנסיעה למשרדו לפי מזג אוויר - אם יורד גשם הוא נוסע בדרך א', אך אם לא יורד גשם הוא נוסע בדרך ב'.
זמן הנסיעה בכל דרך אינו קבוע, והוא תלוי בגורמים רבים אחרים.
התוצאה של המשתנה המקרי "זמן הנסיעה למשרד מחר בבוקר" היא הגרלה על הגרלה: בהסתברות מסוימת ירד גשם מחר בבוקר, וזמן הנסיעה ייקבע לפי התפלגות אחת, ובהסתברות המשלימה לא ירד גשם, וזמן הנסיעה ייקבע לפי התפלגות אחרת.
ברמה טכנית יותר, אם למשל שחקן במשחק בוחר אחד משני מהלכים על פי הגרלה (למשל, הטלת מטבע) ובעקבות כל מהלך יש מהלך גורל (הגרלה), הרי שתוצאת המשחק נקבעת על ידי הגרלה מורכבת.
הגרוק (בשוודית: Mårran, בפינית: Mörkö) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
הגרוק היא יצור גדול דמוי רוח בצבע סגול, נוכחותה מפחידה את כל מי שנקרה בדרכה.
הגרוק איננה רעה, אך הטבע שלה הוא לייצר קור סביבה ולכן כולם מתרחקים ממנה והיא בודדה מאוד.
היא מחפשת נחמה בחפצים שמסמלים אהבה כמו הקונכייה בצורת לב שסנורקה מצאה למומין בים.
היא מתאהבת במומין ואף קנאית לו .
הגרוק מופיעה ללא הזמנה ,לרוב תעבור ליד ביתם של המומינים בחצות ובדרך כלל היא שותקת.
עננת קור עוטפת אותה והאדמה קופאת מתחת לרגליה והצמחייה מתה בכל מקום בו היא דורכת.
הגרוק נוהגת להתיישב על מדורות כדי להתחמם, ופעולה זו מכבה אותן.
למרות שהמומינים פוחדים מהגרוק, הם גם מרחמים עליה ועל בדידותה ונכות רוחה.
אפשר לומר שהגרוק היא סמל לאנשים שמייצרים סביבם אווירה קשה או חוסר נוחות (למשל פגועי נפש, חולים סופניים, נפגעי תקיפה, אנשים דיכאוניים), אנו מתרחקים מהם על מנת להגן על עצמנו מרגשות שליליים ומחוסר הנוחות שהם מייצרים סביבם ובכך למעשה מעצימים את הבדידות שלהם.
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (1948) - ההופעה הראשונה של הגרוק בסדרת הספרים.
בסיפור זה הגרוק מוצגת כדמות הנבל המפחידה, אם כי במהלך הסיפור סניף מביע הזדהות כלפיה ובשלב מסוים סניף אף מתרגש עד דמעות לאחר שהוא חושב על כמה זה נורא להיות כה בודדה.
בסיפור זה הגרוק מחפשת אחר אבן האודם של המלך שאותה מחפש גם המכשף.
בוב וטינגומי גונבים את אבן האודם והגרוק מפסיקה להציק להם רק אחרי שמקבלת את כובעו של המכשף במקומה.
ספר הזכרונות של מומינאבא (1950) - בסיפור זה מספר דמויות מספרות כי הגרוק אכלה לאורך השנים מספר אנשים.
יוקסטר טוען שיש לו בן דוד שנאכל על ידי הגרוק, ומומינאבא הצעיר מציל את דודתו של מר המיולין מהגרוק אשר התכוונה לאכול אותה.
אף על פי כן, במהלך עלילת הספר הגרוק לא אוכלת בפועל אף דמות, ומכיוון שהספר נכתב כספר זיכרונות של מומינאבא, בהחלט ייתכן שמומינאבא הגזים מעט על מנת שהוא יראה יותר הרואי.
לגרוק יש תפקיד קטן בעלילה כאשר היא רודפת אחר מנהלת בית היתומים הקפדנית.
משפחת המומינים - חורף קסום (1957) - הגרוק מופיעה מספר פעמים בעלילה של הספר, אם כי הפעם מושם יותר דגש על החיים הקשים של הגרוק ועל הרחמים שיש לדמויות האחרות כלפיה במקום להציגה כדמות נבל מפחידה שכולם חוששים ממנה.
דינורה אפילו מביעה הזדהות כלפיה כאשר הגרוק מנסה לחמם את עצמה ליד המדורה.
מומינאבא והים (1965) - בסיפור זה הגרוק ממשיכה ללכת לעמק המומינים על מנת להתחנן בפני מומינטרול שיראה לה את להבת העששית שלו.
סיפור זה הוא אחד מהתיאורים הכי אמפתיים לדמותה של הגרוק בסדרת הספרים, והוא אפילו מכיל מספר חלקים קצרים שנכתבו מנקודת מבטה של הגרוק.
(1960) - רשוש נושך אותה כאשר הוא מנסה להציל את מיפל, אם כי לא ידוע אם הגרוק החזיקה במיפל כבת ערובה או לא.
הגרלת איברים (The survival lottery) הוא ניסוי מחשבתי שהציע ג'ון האריס , בדבר תרומות איברים.
הניסוי מציע הצעה, שעל כל קבוצה של אנשים הנזקקים להשתלה הורגים מישהו ותורמים את כל איבריו.
הנושא מעלה שאלות בנוגע לבחירה, ורצון חופשי למול מקומה של אקראיות, או גורל.
זאת אחת הסוגיות העולות בנושא של מזל מוסרי.
האריס מציע את המהלך הבא: כאשר יש קבוצה של אנשים הנזקקים להשתלה, עורכים הגרלה בקרב הציבור הרחב.
את האדם שנבחר הורגים, ותורמים את כל איבריו.
בעולם מסוג זה, הסיכוי להינצל גדול בהרבה מהסיכוי לעלות בגורל (כיוון שכל הגרלה מצילה מספר אנשים, בעוד שהורגת רק אדם אחד).
האריס שואל האם יש הבדל בין להרוג מישהו, לבין להניח לו למות (להניח לגורל להרוג אותו).
הוא מניח שאין בעיית התאמה בין תורם לנתרם, ושהגורם שפגע בנתרם לא יתרחש פעם נוספת.
הנחות אלה מאפשרות לניסוי המחשבה להתנהל כסדרו.
האריס שואל אם עולם שנוהג בצורה המתוארת בניסוי נוהג בצורה אתית.
חלק מההתנגדות להגרלת האיברים היא בכך שנבחר אדם "חף מפשע".
האריס טוען לעומתם כי גם אלו הזקוקים להשתלה הם חפים מפשע, וכל אשמתם היא שהגורל בחר בהם למות.
אבל כדי להתמודד עם השאלה הזאת, הוא הציע שהגרלה יכולה להיות על מאגר מסוים של אנשים (למשל חולים או אסירים).
במקרה כזה האם ההתנגדות תהיה זהה?
האם מותר לאנשים לתת לאנשים למות, אם יש ביכולתם דרך להציל אותם?
כל אלה שאלות העולות מהניסוי.
התנגדות אחת לניסוי עסקה בפחד, "הדפיקה בדלת" שכולם יחששו ממנה.
האריס לא מתייחס לטענה זו, כיוון שהניסוי לא מתקיים במציאות אלא בעולם תאורטי.
בעולם כזה, מדובר בשגרת חיים מצילת חיים.
ולכן הפחד הזה יהיה חלק משגרת החיים, כמו כל פחד אחר.
ההתנגדות הגדולה ביותר לניסוי מגיע מכיוון האתיקה הרפואית.
האתיקה קובעת כי לכל אדם יש בחירה מוחלטת על בריאותו.
במקרה כזה יש הבדל גדול מאוד בין להרוג משהו, לבין לתת לו למות, והעולם בו מתקיים הניסוי אינו מוסרי.
הגריפונים סנקט פטרבורג היא קבוצת פוטבול המשחקת בליגת העל המזרח אירופית בפוטבול החל מעונת 2020. הקבוצה נקראת הגריפונים סנקט פטרבורג אך בפועל היא מארחת את משחקיה בעיר פושקין שבמחוז לנינגרד.
הקבוצה השתתפה בליגת הפוטבול הרוסית מאז הקמתה בעונת 2009 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016. באותה עונה גם התמודדה בליגת האלופות בפוטבול.
בעונת 2020 עברה להתמודד בליגת המשנה בפוטבול של פינלנד.
בעונת 2013 סיימה כסגנית אלופה ובעונת 2015 הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בפוטבול.
בעונת 2017 העפילה שוב לגמר הטורניר (המכונה "הבול הרוסי", Russian Bowl) אך הפסידה לפטריוטים מוסקבה וסיימה כסגנית האלופה.
בעונת 2018 הודחה בשלב חצי הגמר על ידי הספרטנים מוסקבה.
בעונת 2020 זכתה בפלייאוף הליגה הבכירה של ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול ובעונת 2021 סיימה במקום הרביעי בליגה, אחרי שהפסידה במשחק על המקום השלישי לספרטק מוסקבה.
באותה עונה העפילה לגמר הגביע הרוסי בפוטבול, אך הפסידה בדרבי העירוני ל.
הקבוצה מפעילה קבוצת פוטבול לנשים בשם "הוולקיריות" המתמודדת באליפות פינלנד לנשים.
עונהעונה סדירהפלייאוף יריבהתוצאההערות2020300314534 2025020ספרטקאליפות הליגה הבכירה202150329981 00000הפטריוטיםחצי גמר פלייאוף ליגת העלהעפילה לגמר הגביע הרוסי בפוטבול
אליפות רוסיה / ליגת הפוטבול האמריקאי
הליגה הבכירה של ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול
הגרינץ' (בנדיקט קמברבאץ') מצא רעיון יחד עם כלבו הנאמן מקס כדי להפריע לאזרחים של ווויל להרוס את עונת החגים.
בינתיים, סינדי לו מתכננת למצוא את סנטה קלאוס כדי להודות לו על עזרתו לאמה היחידה בחג המולד, דבר אשר יפריע לתוכניתו של הגרינץ'.
בנדיקט קמברבאץ' / אוהד שחר - הגרינץ'
קמרון סילי / יהלי אלעד - סינדי לו מי
אנג'לה לאנסברי / דינה דורון - ראש העיר של מי-וויל
פארל ויליאמס / טל מוסרי - מספר
ראשידה ג'ונס / שרון שחל - דונה לו מי, אמא של סינדי
קינן תומפסון / מומי לוי - בריקלבאום
ט'ריסטן אוהרה / עברי שי - גרופרט, חברה הטוב של סינדי לו
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-10 בנובמבר 2017, אולם ביוני 2016 הוחלט להעביר את תאריך היציאה ל-9 בנובמבר 2018.
הטריילר הראשון של הסרט שוחרר ב-8 במרץ 2018.
הגרינץ' שגנב את חג המולד!
הוא ספר ילדים מאת דוקטור סוס.
הסיפור מספר אודות הגרינץ', יצור ערמומי וזועף, שגומר בליבו לשים קץ לחג המולד, בכך שגונב את קישוטי ומתנות החג מתושבי כפר-מי בערב חג המולד.
הסיפור פורסם כספר תחת ההוצאה Random House בשנת 1957, במקביל להפצתו ב-Redbook.
הספר מבקר את מסחור חג המולד.
הספר עובד לסרט טלוויזיה קצר בעל שם זהה בשנת 1966, בכיכובו של בוריס קרלוף, עיבוד לייב-אקשן קולנועי משנת 2000 של ג'ים קארי, וכן סרט אנימציה משנת 2018 בכיכובו של בנדיקט קמברבאץ'.
עד שלהי 2018 מעולם לא תורגם הספר לעברית, בטענה שנושאו הנוצרי לא התאים לקהל היעד דובר העברית.
עם זאת, העיבוד הקולנועי של הספר תורגם והוקרן בישראל, והגרינץ' הופיע בסדרת הטלוויזיה "ד"ר סוס" ונקרא בעברית: 'ירקול'.
הגרדום (מאנגלית: The Gallows) הוא סרט אימה על טבעי אמריקאי בסגנון פאונד פוטג' משנת 2015. כתבו את התסריט וביימו כריס לופינג וטראוויס קלאף, מייסדים ובעלים משותפים של חברת Tremendum Pictures, כסרט ביכורים באורך מלא, שלהם ושל החברה.
הפיקו: ג'ייסון בלאם, דין שניידר, גיימון קסאדי, בנג'מין פורקנר, טראוויס קלאף וכריס לופינג.
בתפקידים הראשיים משחקים ריס מישלר, פְּפַייפֵר בראון, ראיין שוס וקסידי גיפורד.
במרכז העלילה ארבעה תלמידי בית ספר המתגנבים לבית ספרם בלילה כדי לעשות מעשה קונדס, ונרדפים על ידי רוח רפאים של תלמיד שנהרג במהלך הצגת מחזה תיאטרון עשרים שנה קודם לכן.
ברוח זו, כרזת הסרט שעוצבה על ידי סוכנות ".Concept Arts Inc" שבהוליווד, קליפורניה, נושאת את המוטו: "לכל בית ספר יש רוח רפאים משלו".
הסרט הופץ על ידי חברות "האחים וורנר" ו"ניו ליין סינמה" ב-10 ביולי 2015, התקבל בשלילה אצל מבקרי הקולנוע, אך לעומת זאת נחל הצלחה מסחרית עם הכנסות כוללות של כ-43 מיליון דולר כנגד תקציב הפקה זעום של 100,000 דולר.
בבתי הקולנוע בלבד הכניס הסרט 22.7 מיליון דולר, וב-29 במרץ 2016 הוא נכלל ברשימת 24 הסרטים דלי התקציב (פחות מ-5 מיליון דולר) הרווחיים ביותר לפי אתר Rotten Tomatoes.
כמו כן, "הגרדום" נחשב לסרט הזול ביותר אי-פעם שיצא בתפוצה עולמית ישירות לבתי הקולנוע.
לצד הביקורות השליליות, היו התייחסויות חיוביות ומחמאות לטכניקות הצילום והתאורה.
בטקס פרסי Fangoria Chainsaw לשנת 2016 היה "הגרדום" מועמד לתואר "הסרט הגרוע ביותר", והגיע למקום הרביעי בעוד בתואר זכה "פולטרגייסט".
ב-28 באוקטובר 1993 העלה בית הספר התיכון "ביאטריס" שבעיירה ביאטריס, נברסקה , מחזה בשם "הגרדום", שעלילתו מתרחשת בתקופת הרנסאנס האנגלי ובמרכזה פושע נמלט בשם "אוגוסט" ואהובתו בת האצולה "מרי".
בעת סצנת הוצאתו להורג בתלייה של "אוגוסט", לעיני הורי התלמידים מתרחשת על הבמה תאונה שבעטיה נחנק ומת הנער צ'ארלי גרימל, שגילם את "אוגוסט".
בעיירה נפוצה אמונה תפלה שרוחו של צ'ארלי גרימל חיה בין כותלי בית הספר ואמירת שמו מזמנת מזל רע.
עשרים שנה אחר כך מעלה בית הספר את המחזה בשנית, ביוזמתה של התלמידה פפייפר רוס, המשמשת כעוזרת לבמאי, המורה לדרמה מר שוונדימן, והיא גם מגלמת את "מרי".
בתפקיד "אוגוסט" משחק ריס האוזר.
ריס אמנם שחקן תיאטרון גרוע, אך הוא מאוהב בפפייפר, ופרש מקבוצת הפוטבול למגינת לבו של אביו ריק, והצטרף למחזה כדי להתקרב אליה.
חברו הטוב של ריס, ראיין שוס, אחראי על תיעוד ההכנות להצגה ומאחורי הקלעים.
ראיין מסתייג מהמצלמה שהוצבה בתא הבקרה באולם, ומשתמש במצלמת הווידאו הפרטית שלו.
בחזרות נוכחת אישה בודדה המספרת למצלמה של ראיין שהיא השתתפה בהצגה בשנת 93'.
ראיין לועג למחזה ולמאמציו של ריס לרצות את פפייפר.
הוא מוצא שמנעול דלת הכניסה אל מאחורי הקלעים מקולקל, ומציע להתגנב לבית הספר בלילה ולחבל בתפאורה כדי לסכל את ההצגה.
כך יוכל ריס להתחמק מהופעה מביכה, אך גם לנחם את פפייפר כשהיא תגלה שהמחזה ירד לטמיון.
חברתו של ראיין, קסידי ספילקר, מתלהבת מהרעיון ומתעקשת להצטרף אליהם.
מאוחר בערב מתגנבים השלושה אל הבמה ומתחילים לפרק ולשבור אביזרי תפאורה לאורה של המצלמה של ראיין.
לפתע נכנסת פפייפר שראתה את מכוניתו של ריס במגרש החנייה.
ריס מתרץ את הימצאותם במקום בכך שחבריו באו לעזור לו להתאמן על התפקיד.
ביודעם שהם לא יכולים להמשיך במעשיהם בנוכחות פפייפר, כולם פונים לצאת מהמקום, אך להפתעתם הדלת המקולקלת נעולה.
בנוסף לכך, אין קליטה בטלפונים הסלולריים שלהם.
קסידי מאבדת עשתונות, מתוודה על כוונתם להרוס את התפאורה, ופפייפר רותחת מזעם.
הארבעה חוזרים לבמה, מגלים לתדהמתם שיד נעלמה החזירה את אביזרי התפאורה למקומם, ומוצאים שכל הדלתות נעולות וקווי הטלפון במשרד בית הספר מנותקים.
בחפשם דרך לצאת, הם נקלעים לחדר באגף ישן בבניין, שם פועל מכשיר טלוויזיה המקרין סרטון רפאים ובו כתבת חדשות אודות מותו של צ'ארלי גרימל.
בכתבה מרואיינת האישה שנכחה בחזרות.
שמה אלקסיס ג'ויס שהייתה חברתו של צ'ארלי וגילמה את "מרי" בהצגה המקורית.
ריס מזהה בתלמידים-שחקנים משנת 1993 את אביו.
הוא חוטף את המצלמה מראיין ורץ לבדוק תמונה קבוצתית התלויה בבית הספר למזכרת מאז, ושתי הבנות ממהרות אחריו.
מתברר שריק האוזר, אביו של ריס, היה אמור לגלם את "אוגוסט", ואילו צ'ארלי לוהק לתפקיד התליין.
ריק נתקף חרדת במה, הודיע שהוא חולה, וצ'ארלי החליפו ברגע האחרון בתפקיד "אוגוסט".
מכאן, שריק אשם במותו של צ'ארלי.
בינתיים, ראיין נותר לבדו בחושך כשברשותו הטלפון שלו בלבד.
בחפשו אחר חבריו, הוא מגיע לחדר תחזוקה ובו שאריות אוכל וכוס קפה, ומה שנראה כצללית גופתו של דייוויד, שרת בית הספר, תלויה בחבל.
הוא בורח מבוהל, מוצא את חבריו וכועס על ריס שלקח לו את המצלמה.
בעוד הבנים מחליפים האשמות הדדיות, חבלי מערכת ההנפה של הבמה נעים מאליהם.
אחר כך נשמעים על תקרת העץ מעליהם צעדים שעוצרים מעל קסידי.
היא מתחילה להיחנק, נמשכת למעלה ללא סיבה נראית לעין, וכשקסידי נופלת חזרה, על צווארה נראים סימני שפשוף של חבל והיא בפאניקה מוחלטת.
פפייפר מוצאת אשנב אוורור גבוה שאולי יוכלו לצאת דרכו.
ראיין המפוחד מתריס בקול כלפי רוחו של צ'ארלי ומבהיל את החבורה.
כשהוא מטפס על סולם אל האשנב, כוח מסתורי מטיח אותו חזרה לרצפה ורגלו נשברת.
כשהשלושה יוצאים לחפש דבר מה לטפל ברגל השבורה, הדלת נטרקת וננעלת מאחוריהם, כשראיין הסובל נשאר לבד.
הם שומעים חבטה מבפנים, וכשהדלת נפתחת לבסוף, ראיין נעלם ורק הטלפון שלו נמצא, כשבו מצולם סרטון: אחרי שהדלת נטרקה, הופיעה דמות תליין המחזיק לולאת חבל, ומיד אחר כך ראיין נמשך כלפי מעלה בצווארו בחבל ממערכת ההנפה ונעלם.
ריס הולך לחפש יציאה דרך חלון ומשאיר את פפייפר עם קסידי המבועתת.
לפתע הטלפון שלו מצלצל מתוך אחד מתאי המלתחה, פייפר שומעת את הצלצול ומצטרפת אליו.
הוא רואה שאביו מתקשר, מצליח לפרוץ את התא, אך כשהוא עונה לטלפון נשמע רעש לבן, וקולו שלו אומר שורות מהתפקיד במחזה.
קסידי נשארת לבדה בוכה כשסימני החבל על צווארה הולכים ומחמירים.
לפתע מופיע מאחוריה לרגע התליין מהמחזה.
לולאת תלייה מונחת סביב צווארה וגוררת אותה אל מחוץ לאולם.
כשריס ופפייפר חוזרים לחפש את קסידי, הם מוצאים רק נעל שלה.
ריס מביע באוזני פפייפר חרטה על שהסכים להשתתף במחזה, והיא מתנצלת על שביקשה זאת ממנו (מכאן מובן שפפייר בעצמה הזמינה את ריס לשחק את דמות אוגוסט).
השניים מפעילים את מערכת אזעקת השרפות בתקווה שהמשטרה תגיע.
לפתע התליין מופיע ורודף אחרי ריס ופפייפר שנמלטים אל עליית הגג ומוצאים את גופותיהם התלויות של ראיין וקסידי.
כעבור כמה דקות נפסק צליל האזעקה, והשניים סבורים שהשוטרים הגיעו וכעת עליהם לחזור למטה.
הם חוזרים אל הבמה, אך אין איש.
להפתעתם הם רואים את דלת היציאה לחצר פתוחה ורצים החוצה, בטוחים בהצלתם.
ריס יוצא ראשון אך שומע את פפייפר נחנקת תוך קריאות לעזרה, חוזר פנימה ומוצא את פפייר כורעת על הבמה.
ריס מבין שהתליין הוא רוחו של צ'ארלי המאלץ אותם לשחזר את סצנת פרידת "אוגוסט" ו"מרי" לפני ההוצאה להורג, ועליו למות כדי להציל את פפייפר, כפי ש"אוגוסט" מת.
הוא עולה לגרדום, מניח את הלולאה על צווארו ודוחק בה ללכת, אך לזוועתו היא ממשיכה לשחק את תפקיד "מרי" וקוראת לו "אוגוסט".
צ'ארלי בתלבושת התליין, עולה מאחורי ריס, מפעיל את ידית הגרדום ותולה את ריס למוות.
אחר כך הוא מצטרף אל פפייפר העומדת בקדמת הבמה.
שניהם קדים לאולם, שם יושבת אלקסיס הנעמדת על רגליה ומוחאת כף.
הזרקור המופנה אל הבמה כבה.
שני שוטרים נכנסים לביתה של פפייפר, אחד מהם קורא בשמה באקדח שלוף, ללא מענה.
על הקירות תלויים תצלומים משפחתיים שמהם עולה כי פפייפר היא בתם של אלקסיס וצ'ארלי גרימל.
השוטר נכנס לחדר שני שעל קירותיו מצוירים פרטי תפאורה מהמחזה, תלויים קטעי עיתונות משנת 93', וכן נראות בובת אדם תלויה בחבל ובובה בדמות התליין מהמחזה.
על ספה בחדר, אלקסיס מסרקת את שיערה של פפייפר.
השוטר מודיע לשותפו, השוטר לנג, שמצא את החשודות.
השתיים צופות בסרטון התאונה משנת 93', והשוטר שואל בתדהמה: "צ'ארלי גרימל?".
הן מפנות אליו את מבטיהן ופפייפר אומרת "לא היית צריך לומר את השם".
מיד נראה השוטר לנג נגרר בצווארו בלולאת חבל ונהרג.
רוחו של צ'ארלי מופיעה בחדר בדמות התליין, תוקפת את השוטר, והמסך מחשיך.
בסוף הסרט מוקרנות שתי סדרות של כתוביות סיום היוצרות אשליה של סרט בתוך סרט או "מחזה בתוך סרט".
בסוף הסדרה הראשונה, בצבע אדום, מוקדש הסרט "לזכרו של צ'ארלי גרימל".
אחר כך מופיעות כתוביות הסיום המלאות, בצבע לבן.
לוהק לתפקיד התליין, החליף את ריק ברגע האחרוןג'ון טנקסליריק האוזר הצעיר.
לוהק לתפקיד "אוגוסט", פרש מצוות השחקניםאלקסיס שניידראלקסיס הצעירה.
גילמה את "מרי"ג'ריס רמירזמקריא גזר הדיןסטיבן הרדליצ'קהקריין חדשות בטלוויזיהג'ף סמית'במאי המחזה
כריס לופינג, בעצמו יליד ביאטריס, נברסקה, בוגר מחזור 2009 של בית הספר המקומי, ביסס את התסריט על אגדה אורבנית שרווחה בביאטריס אודות נער שמת בתלייה בזמן הצגה על הבמה, ספק תאונה, ספק התאבדות.
ארבע הדמויות הראשיות עוצבו בהשראת דמויות תלמידי בית ספר בסרטיו של ג'ון יוז, "מועדון ארוחת הבוקר" ו"שמתי ברז למורה".
לופינג וקלאף צילמו מספר סצנות בביאטריס, וכאשר היה בידיהם קו מתאר לעלילה, עוד לפני שלב הליהוק, הם ערכו טריילר ניסיוני מדומה בעלות של 250 דולר והעלו אותו לאינטרנט בשם "Superstition" (בעברית: "אמונה טפלה") במטרה לבדוק תגובות ולעניין משקיעים.
עם הכסף שהשיגו, השניים עברו לפרזנו, קליפורניה, עיר מגוריו של קלאף, שם יכלו למצוא אתרי צילום זולים, וכעבור שישה חודשים השלימו גרסה ראשונית של הסרט שכללה את הסצנות מביאטריס, כאשר הצילומים התקיימו מ-2011 עד 13 בינואר 2012. מגרסה זו העלו השניים טריילר חדש לאינטרנט, בשם "Stage Fright" (בעברית: "פחד במה").
את הטריילר ראה המפיק דין שניידר מחברת "Management 360" שהזמין אותם למשרדו בלוס אנג'לס, החתימם על חוזה ייצוג ומימון באמצעות חטיבת ההפקות של חברתו ("Entertainment 360") והפנה אותם אל ג'ייסון בלאם, בעלי חברת "בלאמהאוס הפקות" שהתמחה בהפקת סרטי אימה דלי תקציב.
על מנת שהסרט יהיה ראוי להפצה לבתי הקולנוע, בעצת בלאם, לופינג וקלאף השקיעו עבודה נוספת, ולמעשה, בשנתיים שלאחר מכן, רובו המכריע של הסרט (כ-80%) צולם מחדש.
לצורך זה, קיימו השניים מבחני בד בעזרתה של סוכנת ליהוק מפרזנו, קרולין ד'וור, ונבחרו שלושה שחקנים: שוס, בראון ומישלר.
גיפורד צורפה ברגע האחרון, אחרי שהתברר ששחקנית שהשתתפה בגרסה המקורית ירדה במשקל באופן ניכר.
גיפורד הומלצה בשל הוריה המפורסמים, אך קלאף הדגיש שהיא זכתה בתפקיד בזכות עצמה, והוא עצמו לא חשב מלכתחילה שהיא תסכים להשתתף בסרט.
הגרסה הסופית של "הגרדום" צולמה כולה בפרזנו, והושמטו הקטעים שצולמו בביאטריס.
סצנות המתרחשות על הבמה ובאולם צולמו באודיטוריום של מוזיאון ההנצחה לוותיקי צבא, וסצנות באזור חדרי ההלבשה והמלתחות צולמו בתוך תיאטרון "ורנור'ס" ההיסטורי בעיר.
ההתרחשויות במרחב בית הספר צולמו בכמה בתי ספר: "סאני-סייד" ו"מָדֵרָה" בפרזנו, ובית הספר "קלוביס נורת'" בעיירה קלוביס הסמוכה.
כך, על אף שבביאטריס יש בית ספר הנושא את שם העיירה, בית הספר שמוצג בסרט הוא בדיוני.
בסרט לא נעשה שימוש באפקטים ממוחשבים ואף לא בכפילים, אלא השחקנים ביצעו את הפעלולים הפיזיים בעצמם.
השחקנים לא קיבלו תסריט ללמוד, אלא בכל יום צילומים ניתנו להם נקודות עיקריות בכל סצנה, והם אלתרו בהתאם להן, מבלי שלופינג וקלאף אמרו להם כיצד תסתיים כל סצנה, אלא הפתיעו את השחקנים, כך שחלק מהתגובות היו אותנטיות.
היו גם תקלות שהבמאים החליטו לא לחתוך אותן.
למשל, קלאף, לופינג וגיפורד סיפרו שהסצנה שבה קסידי מועדת על המדרגות בכניסה לבית הספר, פולטת את המילה "Fuck" וצוחקת במבוכה, הייתה אמיתית לגמרי, אך הבמאים סברו שזה התאים לנסיבות ולכן לא חתכו את הקטע.
בנוסף לכך, השימוש בשמות הפרטיים האמיתיים של השחקנים היה מכוון, במטרה להפיק מהם תגובות אותנטיות.
סצנת הפתיחה שבה נהרג צ'ארלי גרימל בתאונה, תוכננה במשך שנה שלמה וצולמה עם קהל ניצבים, מבלי שנאמר לקהל מראש מה צפוי להתרחש על הבמה, כך שתגובות הבהלה היו אף הן אותנטיות.
קלאף ולופינג עצמם תרמו לסרט הופעת קמע: קלאף בתפקיד המורה לדרמה מר שוונדימן, ולופינג מופיע בחטף כתלמיד בכיתת הדרמה היושב מאחורי קסידי, חובש כובע ברוח המחזה וננזף על ידי שוונדימן בגין שימוש בטלפון הסלולרי.
אחרי שהפקת הסרט הושלמה, התקיימה מעין הקרנת מבחן לנציגי כמה אולפנים גדולים, בהם: "סרטי יוניברסל", "Lionsgate", "האחים וורנר" ו"ניו ליין סינמה" שרכשה בסופו של דבר את זכויות ההפצה.
הסרט הופץ על ידי "האחים וורנר" ו"ניו ליין סינמה" (שתיהן חברות בנות של תאגיד "וורנר מדיה").
"הגרדום" יצא ביום שישי, 10 ביולי 2015, ל-2,700 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית.
ביום שלישי, 30 ביוני, עוד לפני צאת הסרט לקהל הרחב, ערכה ראשת העיר פרזנו, אשלי סוורינג'ן, אירוע שטיח אדום שבמסגרתו הכריזה סוורינג'ן על "יום הגרדום" בפרזנו.
כמחווה לעיר הולדתו שבה מתרחשת העלילה, כריס לופינג עמד על כך שהצגת בכורה תתקיים בביאטריס, וב-24 ביולי 2015 התקיים בעיר אירוע שטיח אדום בהשתתפות אנשי ההפקה, השחקנים ובני משפחת לופינג.
"הגרדום" הופץ מסחרית שבועות ספורים אחרי שברשתות החברתיות פשטה במפתיע תופעת האינטרנט "אתגר צ'ארלי צ'ארלי" שבו בני נוער שיחקו בדף נייר ושני עפרונות כדי לזמן רוח רפאים בשם "צ'ארלי".
מפיצי הסרט "רכבו על הגל" ופרסמו טיזר שבו גיבורי הסרט משחקים באתגר.
בעקבות זאת נפוצו השערות ש"אתגר צ'ארלי צ'ארלי" הומצא כתעלול שיווקי שנועד לקדם את מכירת הסרט.
אולם התברר שמקור האתגר היה בידיעה הומוריסטית שפרסמה תחנת טלוויזיה ברפובליקה הדומיניקנית והעלתה את הידיעה לחשבון הטוויטר שלה תחת ההאשטאג CharlieCharlieChallenge# שצויץ יותר מ-1.6 מיליון פעמים.
מפיצי הסרט רק ניצלו את תפוצת המשחק, אך כלל לא יזמו את האתגר.
ב-13 באוקטובר 2015, הופץ "הגרדום" לצפייה ביתית בפורמט Blu-ray ו-DVD, כאשר גרסה זו כללה גם את הסצנות שצולמו בתחילה בביאטריס, ולא נכללו בגרסה הקולנועית.
לרגל ההפצה קיימו קלאף ולופינג אירוע "בית רדוף" בבניין אודיטוריום מוזיאון ההנצחה הצבאי בפרזנו, שם צולמו סצנות הבמה, האולם והמרתף.
האירוע כלל סיורים ליליים בבניין, בדגש על המקומות בבניין שבו צולמו סצנות שונות, וכן אטרקציות אימה שונות.
סך ההכנסות מהסרט בכל העולם עד 17 בספטמבר 2015 היה כ-43 מיליון דולר בקירוב, כאשר סוף שבוע הבכורה בבתי הקולנוע הכניס כמעט 10 מיליון דולר, ובכך דורג הסרט במקום החמישי בהכנסות באותו סוף שבוע.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל "הגרדום" רק 14% של דעות חיוביות על בסיס 112 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 3.14 מתוך 10. סיכום הביקורות היה שעם עלילה מאולצת וחוסר סדר ויזואלי, הסרט שולח את הצופים בנפילה לתחתית החבית של אימת הפאונד פוטג'.
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 30 מתוך 100 על בסיס 22 ביקורות שהוגדרו באופן כללי כשליליות.
באתר הסקרים CinemaScore, קהל הצופים נתן לסרט דירוג C בסולם +A (הגבוה ביותר) עד F (הנמוך ביותר), דירוג שניתן לרוב הסרטים שנחשבים גרועים ביותר.
ב-7 במרץ 2019, כמעט שלוש וחצי שנים אחרי צאת הסרט, דרג אתר חדשות הבידור Screen Rant את "הגרדום" במקום השלישי ברשימת עשרת סרטי פאונד פוטג' הטובים בכל הזמנים, אחרי "פחד, מצלמים" (במקור: REC) ולפני "הביקור".
עם צאת "הגרדום", דן הוגאן העריך באתר Den of Gick שהסרט ישבור קופות בהתאם למסורת של "בלאמהאוס", משום שרגעי ההפחדה אפקטיביים ומשובצים במקומות הנכונים, ויחסית לתקציב הדל מאוד, מיעוט השחקנים ואורכו, הסרט מבהיל כראוי.
זאת, למרות שימוש יתר במצלמה רועדת, עלילה רזה ודיאלוגים סטנדרטיים למדי.
הוגאן מציין לחיוב את השימוש בצללים, תאורה אחורית ואור אינפרא אדום, וכן את האיפור.
אתר Found Footage Critic הסוקר ומנתח סרטי פאונד פוטג', העניק לסרט ציון 6.8 מתוך 10, וציין שהסרט מותאם לצופים בגיל בית הספר התיכון, עם סצנת סיום מאכזבת ומיותרת.
לצד ביקורת על כשלים בפרטי מפתח בעלילה, האתר מחמיא לכמה הישגים בהיבטים של צילום, תאורה, משחק אמין ו"קפיצות בהלה" (Jump Scares) טובות.
במיוחד, הקפדת המפיקים על שתי איכויות צילום שונות המדגישות את מרחק הזמן בין שנת 1993 ל-2013, וכן החידוש שבצילום סצנה בחושך מוחלט, דבר שתרם לממד האמינות.
עוד לגבי סצנת הסיום, ברוס ד'מארה כתב ב"סטאר" הלונדוני ש"הגרדום" קורס תחת משקלו של סיום מטופש.
פיטר סובז'ינסקי כתב ש"הגרדום" הוא סרט אידיוטי על גבול הבלתי-נסבל לצפייה, ומהווה ערבוב מגוחך של "פעילות על טבעית" עם "Glee", תוך שימוש לא אפקטיבי בסגנון ה"פאונד פוטג'" השחוק לעייפה.
סובז'ינסקי מצביע על כמה פערי מידע ושאלות שנותרות ללא מענה.
בעיקר, איך ייתכן שלארבעה לא היה מושג על הקשר של אחד מהם לתאונה שבה נהרג צ'ארלי.
הוא מציין עוד, שריבוי המסדרונות האינסופיים והחדרים הנסתרים, מקשה על ההבנה היכן נמצא כל אחד ברגע נתון.
לצד זאת, סובז'ינסקי מעיר בחיוך שבכל בית ספר יש "דלת סתרים" שלא ננעלת, דבר שיגרום לצופים בגיל בית הספר להתפקע מצחוק.
באופן דומה, סטיבן פרבר כתב ב"הוליווד ריפורטר" שבעלילה יש חורים שנותרים ללא הסבר.
פרבר סבור שהסרט ימשוך את תשומת לבם של צופים צעירים לאור ריבוי הרגעים המפחידים, גם אם הסרט לא ראוי לפרס על מקוריות.
הוא מציין שעבודתו האפקטיבית של טכנאי הקול ברנדון ג'ונס מפצה על המונוטוניות הוויזואלית, ומוסיף שאי אפשר לשפוט את כישרונם של השחקנים לאור הדמויות החד-ממדיות שהם מגלמים, וסביר שטראוויס ולופינג יוכלו לעשות עבודה טובה יותר בהינתן תקציב יותר גדול.
וינסטון קוק-וילסון הביע את דעתו שחלקו הראשון של הסרט מהווה הכנה מרושלת ולא מוצלחת לרעיון עלילתי קלוש, שבו הגילויים המפחידים כביכול (כגון: חילופי התפקידים בין צ'ארלי לאבא של ריס) יוצרים רק נפילת מתח ("אנטי קליימקס") ואנחת רווחה שמשהו קורה סוף-סוף.
קוק-וילסון מוסיף שדמות התליין/צ'ארלי מספקת כמה רגעים מפחידים בלתי-נשכחים, וגם התפנית העלילתית לגבי דמותה של פפייפר כמעורבת במעשה כישוף, היא אפקטיבית.
הוא מציין שהשחקן הראשי בסרט הוא בית הספר עצמו, הנחשף מהמרתף הטחוב עד הקורות הרעועות למעלה.
בסופו של דבר, המבקר סבור שהסרט מיועד רק לחובבי אימה משועממים.
בביקורת ב"ניו יורק פוסט", כתב לו לומניק שאפילו בסטנדרטים הצנועים ביותר של סרטי פאונד פוטג', הסוף מגוחך עד כדי שמיטת הלסת, ועדיף אם הסרט היה נשאר אבוד (כמשחק מילים על Found Footage – "צילומים שנמצאו").
מיק לסאל מה"סן פרנסיסקו כרוניקל" סבר ששני הרעיונות המרכזיים: התרחשות באתר יחיד וצילום במצלמת חובבים, טובים, אבל בשלב מסוים הם ממצים את עצמם והיה מקום, לדעת לסאל, להוציא את ההתרחשות אל מחוץ לבית הספר, באופן שיאפשר שינוי בטכניקת הצילום.
ב-1 בפברואר 2022 כלל מגזין הבידור BuzzFeed את הסרט ברשימת עשרת סרטי האימה הטובים ביותר לצפייה בערוץ HBO Max.
בסוף אוגוסט 2017 נמסר שסרט ההמשך של "הגרדום" צולם בחשאי.
הצילומים החלו ב-16 באוקטובר 2016, וכבר התקיימה הקרנת מבחן מוקדמת לצופים גילאי 13–25 במתחם אולפני "האחים וורנר" בברבנק, קליפורניה.
כשנה אחר כך, ב-17 באוגוסט 2018, אישר המפיק ג'ייסון בלאם שצילומי הסרט הושלמו, ושמו הוא "The Gallows Act II".
ב-25 באוקטובר 2019, במסגרת עונת סרטי ליל כל הקדושים, יצא סרט ההמשך "הגרדום: מערכה 2".
הגרדום: מערכה 2 (מאנגלית: The Gallows: Act II) הוא מותחן אימה עצמאי אמריקאי משנת 2019, המהווה המשך ל"הגרדום" משנת 2015.
התסריט נכתב בהשראת תופעת אינטרנט ממאי 2015 שנודעה בכינוי "אתגר צ'ארלי צ'ארלי".
במרכז העלילה תלמידת תיכון החולמת להיות שחקנית.
כאשר היא מנסה לזכות בהכרה באמצעות קריאת מונולוגים ממחזה תיאטרון מקולל בשם "הגרדום", הנערה מוצאת את עצמה "מככבת" במחזה כנגד רוח הרפאים הרצחנית של התליין.
הפקה: ג'ייסון בלאם, גיימון קסאדי, דין שניידר ובנג'מין פורקנר.
תסריט ובימוי: טראוויס קלאף וכריס לופינג, מייסדיה ובעליה המשותפים של חברת Tremendum Pictures אשר יצרו את הסרט הראשון.
בתפקידים הראשיים משחקים אמה הורבאט וכריס מיליגן.
כרזת הסרט, הנושאת את המוטו: "הָרֶשַׁע בוחר בך", עוצבה על ידי סוכנות שיווק ופרסום "Truest" בברבנק, קליפורניה.
: ארבעה צעירים – ויקטור, לקס, סקוט וניק, משתעשעים במשחק "אתגר צ'ארלי צ'ארלי", מעלים סרטון לאינטרנט ומתלוצצים על ש"צ'ארלי" הוא שמו של שד מקסיקני, ולא "קארלוס".
ויקטור מראה להם ספרון של המחזה "הגרדום" שבעטיו נהרג ילד בשם צ'ארלי גרימל בשנות ה-90, ומסביר ש"אתגר צ'ארלי האמיתי" הוא קריאה במחזה שמזמנת את רוחו של צ'ארלי.
המחזה מספר על אוגוסט בנג'מין ראת'רפורד שנולד בשנת 1710 למשפחת איכרים ורצה בחיים טובים יותר.
כשוויקטור קורא את השם בקול, מתרחשות תופעות על-טבעיות בחדר.
השלושה בטוחים שזה תעלול מצידו של מרקוס, אחיו הקטן של ויקטור, אך הילד מכחיש.
מאוחר יותר, ויקטור מוצא את מרקוס תלוי מת על שרשרת הנדנדה התלויה בחצר, כשספרון המחזה מושלך לידו.
תליין במסכה מופיע, שרשרת נוספת לוכדת את ויקטור בצווארו ותולה אותו.
הנערה אנה רוּ היא ולוגרית המפעילה ערוץ יוטיוב.
מילדותה שאפה אנה להיות שחקנית, אבל בני משפחתה זלזלו בה.
אנה מחזיקה בתיקה תקליטור של סרט פנטזיה בשם "בחזרה לתָאיוֹלוּנְד" שאהבה לראות כילדה משום שהזדהתה רגשית עם הגיבורה, ועל קיר חדרה תלויה כרזת הסרט.
כעת, אנה מתחילה ללמוד דרמה בבית ספר יוקרתי, ולשם כך היא עוברת להתגורר אצל אחותה החורגת ליסה, מעצבת אופנה העסוקה בהכנות לתצוגת קולקציה שלה.
ליסה מחזיקה בביתה בובות תצוגה וחפצי נוי בסגנון וינטג', כולל פסל גרגויל שלדבריה מבריח רוחות רפאים.
בשיעור דרמה הראשון, המורה מר שלייק מודיע שבקרוב יבקר בבית הספר סקוט למונט, מאתר כישרונות מטעם בית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק, ועל התלמידים להכין מונולוג למבחן במה.
אנה מתנדבת לדקלם את מונולוג הגיבורה מתוך "בחזרה לתאיולונד", אבל ביטחונה העצמי מתערער והיא נכשלת ומתבזה.
בחצר בית הספר יוצר איתה קשר התלמיד קייד פארקר שראה את אירוע הדקלום המביך שלה, והוא מנחם אותה.
ביושבה מול מחשב בספרייה, מתקבלת בערוץ היוטיוב של אנה הודעה פרטית ממשתמש שכינויו "כמעטמפורסם99" עם קישור לסרטון של הצעירים מסצנת הפתיחה.
אנה רואה שזהו סרטון ויראלי עם מיליוני צפיות, מתלהבת ושואלת בספרייה את ספרון המחזה "הגרדום".
בבית היא מדקלמת מונולוג מהמחזה ומעלה סרטון יוטיוב שאותו היא מתייגת בתגים: "אתגר צ'ארלי"; "הגרדום".
בבוקר המחרת, לפני שאנה יוצאת לבית הספר, היא מבחינה שהגרגויל לא נמצא במקומו.
לשאלתה, ליסה עונה שהיא לא הזיזה את הפסל.
בשיעור דרמה השני, אנה מתעקשת לעלות לבמה למרות ספקנותו של שלייק, מדקלמת בהצלחה את המונולוג מתוך "הגרדום", זוכה למחיאות כפיים ומחמאות מצד שלייק, והופכת לכוכבת המגמה.
אחרי השיעור, היא פוגשת במסדרון את קייד שמזמין אותה לדייט.
סרטון "אתגר צ'ארלי" זוכה ליותר מ-900 אלף צפיות, ומגיבים רבים טענו שראו את השולחן בחדר זז.
אנה ממהרת לצפות בעצמה בסרטון, ורואה שהשולחן אכן זז.
בהקלטת סרטון שני בסדרת "אתגר צ'ארלי", מנורת שולחן בחדר מתעופפת בעוצמה ומתנפצת אל הקיר, וגם הסרטון הזה הופך לוויראלי.
אמא של אנה וליסה ראתה את הסרטון, מתקשרת למחרת בדאגה אל ליסה שמבטיחה לברר את העניין.
בדייט עם קייד בערב, אנה מספרת שמתמיד רצתה להיות שחקנית נחשבת, ומספר הצפיות מרגש אותה.
אז מתברר שהוריו של קייד הם זוג שחקני ברודוויי מפורסמים, קרייג וקייט פארקר.
הוא לוקח אותה לבקר את הוריו שמספרים לה שקייד בילדותו שיחק בסדרת טלוויזיה פופולרית.
אבל הוא מסתייג מאזכור העניין, ובנסיעתם אחר כך, קייד מסביר לאנה שהוא מאס בלחץ של הוריו שיהיה שחקן.
בדרך הם עוצרים בתחנת דלק וקייד נכנס לחנות הנוחות במקום.
בזמן שהיא מחכה, אנה רואה במראה חזיון שווא שבו גופה תלויה בחבל מתורן הפנס שעל גג החנות.
שתי נערות ניגשות למכונית אחרי שזיהו את אנה מסרטוני "אתגר צ'ארלי" שלה, ומבקשות לצלם סלפי איתה.
הן מספרות לתדהמתה שנראה כאילו צ'ארלי היה איתה בחדר, ומסתלקות.
בינתיים בבית, ליסה נכנסת לחדר של אנה להחזיר מטען ששאלה ממנה עבור הלפטופ, מוצאת דפים שאנה צילמה מהספרון ועשתה בהם סימונים שונים, ומתייחסת לכך בשאט נפש.
בתגובה לסרטון "אתגר צ'ארלי" השני, "כמעטמפורסם99" שולח לה קישור לדף אינטרנט של חסידי משחק "אתגר צ'ארלי" בשם "The Sneaky Hangman" (התליין החמקני).
הדף מספר על צ'ארלי גרימל שנהרג בשנת 1993 בתאונה במהלך הצגת בית ספר שבה יועד לצ'ארלי תפקיד התליין, אך הוא החליף בתפקיד "אוגוסט" את התלמיד ריק האוזר שהיה חולה (מצורף סרטון התאונה).
אחר כך יש מידע על פרשת רצח התלמידים ריס האוזר, ריאן שוס וקסידי ספילקר (שלושת גיבורי הסרט הקודם), כעבור עשרים שנה: פפייפר רוס, בתו של צ'ארלי גרימל, ואמא שלה, שהייתה חברתו של צ'ארלי, נעצרו כמעורבות ברצח השלושה, ואושפזו במוסד פסיכיאטרי.
בתחתית הדף מופיעה תמונה של לקס וסקוט (מסצנת הפתיחה) ששיחקו באתגר, עם בקשה מהגולשים למסור מידע לגבי גורל השניים.
בלילה אנה צופה בסרטון שלה, ולחרדתה נראית דמות התליין (מהסרט הקודם) בדלת הארון.
היא ניגשת בחשש לארון, ולפתע הדלת נטרקת על אצבעותיה.
אנה נכנסת לחדר של ליסה לחבוש אצבע פצועה, ומאחורי גבה נראית צללית התליין.
כשהיא מסתובבת, אין איש, אבל נראים סימני עקבות על הרצפה.
הסימנים מובילים את אנה למטבח, שם היא וליסה נתקלות זו בזו, וסימני העקבות נעלמים.
ליסה כועסת על אנה ודורשת שהיא תחדל מלעסוק ב"אתגר צ'ארלי".
למחרת, אנה המפוחדת פונה אל מר שלייק ומבקשת ממנו לוותר על המונולוג מ"הגרדום" ולקרוא טקסט אחר, אך הוא דוחה את בקשתה.
בערב, קייד ואנה הולכים למסיבה בביתו של ניק (מסצנת הפתיחה) חברו של קייד.
בעיצומה של המסיבה, קייד לוקח את אנה לעלות לבקתה שניק והוא בנו על עץ עבות.
היא מבקשת ממנו לצלם אותה מדקלמת מונולוג נוסף, אך הוא מעדיף להימנע מכך.
הם מתנשקים בלהט, ולפתע אנה הוזה חזיון תעתועים שבו רצפת הבקתה נשברת מתחת לקייד, התליין מופיע מלמטה ותולה אותו.
קייד כועס עליה שהיא חנקה אותו כמעט עד שהתעלף, ומבקש שתסביר מה קורה לה.
אנה המבועתת דורשת לחזור הביתה מיד.
באותו הזמן, ליסה בבית עסוקה בתפירת פריטים לתצוגה שלה.
הטלוויזיה נדלקת מעצמה ומוצגת סצנה מתוך "בחזרה לתאיולונד", ופני אחת הדמויות כפני שד.
היא דוקרת את אצבעה במחט וניגשת לארון לחבוש את האצבע.
אחת מבובות התצוגה, בדמות התליין, מתקרבת אליה מאחור ומושיטה אצבעות אל צווארה.
ליסה מסתובבת מבוהלת, אך הבובה קפאה על מקומה.
היא מסירה בחשש את כיסוי השק מראש הבובה, ומגלה את פני השד שנראו בטלוויזיה.
כאשר ליסה פונה שוב לאחור, בובת התליין נעלמה, אך בידה נותרה פיסת שק שנתלשה.
בשעה מאוחרת בלילה, אנה מקבלת מ"כמעטמפורסם99" קישור לסרטון שבו נראית לקס מבועתת, מראה סימני שפשוף קשים על צווארה ומביעה מצוקה בעקבות המשחק באתגר.
בשיעור היסטוריה, אנה מתבקשת לקרוא קטע על הנשיא קנדי, אבל הטקטס מתעוות לכדי המונולוג שלפני התלייה.
במקום ספר הלימוד מופיע ספרון המחזה, ויד התליין נשלחת מתוכו לעבר צווארה.
היא בורחת בפאניקה מהכיתה לשירותים, ורואה במראה סימני שפשוף חבל על הצוואר, כמו אצל לקס.
היא חוזרת הביתה, מכניסה את הספרון למגירה, חוסמת את "כמעטמפורסם99" וחובשת את הצוואר.
למחרת היא מבקשת שנית משלייק להחליף את המונולוג מ"הגרדום" בקטע אחר.
למרות סירובו היא עולה לבמה לדקלם מונולוג מ"בחזרה לתאיולונד" אבל לתדהמתה שלייק מחמיא על שהחליטה להיצמד ל"הגרדום", אחרי שדקלמה בעצם את דברי לקס מהסרטון.
בבית, בזמן שליסה מתקלחת, דלת חדר האמבטיה נפתחת מאליה.
היא יוצאת מהמקלחת ודורכת על קצה חבל המונח על הרצפה.
ליסה הולכת לאורך החבל, ולזוועתה הוא קשור לעץ בחצר ומלולאתו תלויה גופת הכלב שלה.
אנה חוזרת והן קוראות לשוטר.
אחר כך הן מתחבקות, ולפתע הספרון מופיע ללא הסבר בידה של אנה המבוהלת.
ליסה רואה את הספרון, קורעת אותו בזעם וטוענת שעיסוקה של אנה במחזה פוגע בשתיהן.
למראה החבישה על הצוואר, ליסה חושדת שאנה פוגעת בעצמה.
בין השתיים מתגלע ויכוח שבמהלכו ליסה מטיחה באנה שהיא חסרת כישרון להצליח כשחקנית, ואנה המתוסכלת מבהירה שמבחן הבמה חשוב לה כמו תצוגת האופנה עבור ליסה.
למחרת, אנה במעבדת המחשבים בבית הספר, בודקת בגוגל איך אפשר להפסיק את קללת אתגר צ'ארלי.
מתקבלת הודעה מ"כמעטמפורסם99", עם קישור לדף אינטרנט שכותרתו "אתגר צ'ארלי המושלם", ופוסט המסביר שהדרך היחידה לרצות את צ'ארלי ולהפסיק את האתגר היא להקריב קורבן מרצון.
מיד מוקרן שידור חי בסטרימינג ובו לקס מתכוונת להתאבד בתלייה בחדרה.
אנה משכנעת אותה לא לעשות זאת, משום ששתיהן חוות את אותו מצב, ויחד יוכלו לצאת מזה.
לקס נענית, אך התליין מופיע מאחורי גבה.
אנה מנסה להזהיר את לקס, אבל סוללת הלפטופ מתרוקנת.
היא חוטפת מטען מתלמידה אחרת ומתחברת שנית.
לקס מפנה את ראשה למצלמה כשלולאת חבל כרוכה על צווארה ונהרגת, כנראה בידי התליין.
נכנסת הודעה מ"כמעטמפורסם99" שמסביר לאנה שאם היא רוצה לסיים את זה, אל לה לשבת במעבדת המחשבים.
היא מבינה שהאלמוני צופה בה, ואז רואה את התלמיד ג'יימס פ', מסתכל לעברה דרך חלון המעבדה כשהוא עוטה ברדס, ופונה להסתלק.
היא יוצאת אחריו, אבל בחצר הוא נעלם ממנה, כאילו זו הייתה הזיה.
אחר הצהריים באותו יום מתקיים מבחן הבמה בנוכחותו של סקוט למונט, מגלה הכישרונות.
אנה נרתעת בתחילה מלעלות לבמה, ואז צץ ספרון המחזה בכיס מכנסייה באופן מסתורי.
היא מבינה שעליה לגלם את תפקידה במלואו, ועולה לבמה להציג את המונולוג שלה.
הופעתה קוצרת הצלחה רבתי, ולמונט מציע לה לשמחתה ללמוד משחק באוניברסיטת ניו יורק במלגה מלאה.
באותו זמן, ליסה מתכוננת בבית לצאת לתצוגה שלה.
לפני שהיא יוצאת, ליסה משאירה לאנה הודעה קולית עם איחולי הצלחה במבחן הבמה והתנצלות על דבריה הפוגעניים.
פתאום מתחוללת בתוך הבית סערה לא טבעית, התליין מופיע בחדר וחונק את ליסה למוות באמצעות סרט המדידה שלה.
בסצנה הבאה, אנה והוריה באים אל הבית הריק אחרי ההלוויה.
קייד בביתו קורא באינטרנט כתבה מאוקטובר 2013 על מעצרה של פפייפר רוס בגין הרצח המשולש בביאטריס, נברסקה, ואשפוזה במוסד פסיכיאטרי, עשרים שנה אחרי מותו של צ'ארלי גרימל.
לכתבה מצורף סרטון שהודלף, כפי צולם במצלמת הגוף של שוטרים שבאו לעצור את פפייר ואמה בביתן, ובו נראים השוטרים נהרגים בידי תליין הרפאים (סצנת הסיום של הסרט הקודם).
בינתיים, אנה בודקת הודעות מהמשתמש המסתורי, המתרעם על שהיא מתעלמת ממנו.
הוא מסביר בהודעותיו שאתגר צ'ארלי תובע קורבן, ועליה לקיים את "האתגר המושלם" עד תומו.
לבסוף הוא שולח לה תמונת גרדום עם שני חבלי תלייה בצירוף ההודעה "בניתי את זה בשבילך".
מבועתת, אנה מטיחה את הלפטופ בקיר ושוברת אותו.