tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אף נכח בהוצאתם להורג בתלייה.
בשנת 1967, יצא הסרט המבוסס על הספר, בעל אותו השם, "בדם קר" .
בסרט כיכבו רוברט בלייק כפרי סמית, וסקוט וילסון כדיק היקוק.
הסרט בוים על ידי ריצ'רד ברוקס, זכה לשבחי הביקורות, והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
כמו כן, הסרט טרומן קפוטה, בכיכובו של פיליפ סימור הופמן, מבוסס על המפגש בין קפוטה לפרי.
ב-2006 הופק הסרט "ידוע לשמצה, על פרשה זו עם טובי ג'ונס בתפקיד טרומן קפוטה.
הספר יצא בעברית בשנות ה-60 בהוצאת לדורי, בתרגומה של עליזה נצר.
בשנת 2009 יצא תרגום חדש של ליאור שטרנברג, בהוצאת כתר.
בדלתיים סגורות הוא מחזה אקזיסטנציאליסטי מאת ז'אן-פול סארטר.
המחזה נכתב בצרפתית בשנת 1944, והוצג לראשונה במאי אותה שנה בתיאטרון וייה-קולומבייה, זמן לא רב לפני שחרור פריז מהכיבוש הנאצי.
במחזה מופיעות ארבע דמויות (אחת מהן, המשרת, מופיעה לזמן קצר בלבד), והוא המקור לאחד הציטוטים המפורסמים ביותר של סארטר: "הגיהנום הוא הזולת" (l'enfer, c'est les autres).
המחזה עובד לקולנוע פעמים רבות, וידועה במיוחד גרסתה של הבמאית ז'קלין אודרי משנת 1954.
המחזה מתרחש בחדר המצוי, כך מתברר, בגיהנום.
בחדר אין חלונות או מראות - רק דלת אחת.
שלוש הדמויות מובלות לחדר בהפרשי זמן אחת מהשנייה.
הדלת ננעלת, ושלושתם מצפים שיבואו לענות אותם - אולם איש אינו מגיע.
השיחה גולשת לחיטוט הדדי במעשיו ובזכרונותיו של כל אחד מהם.
ככל שהשיחה מתקדמת מתברר שההבדלים בהשקפה ובמערכת הערכים של כל אחד מהם הופכת את שהייתם המשותפת לבלתי נסבלת.
אט אט הם מבינים כי שהייתם המשותפת, הכפויה, היא היא העינוי האולטימטיבי - אין כלל צורך בהתערבות מבחוץ.
דיון בדלתיים סגורות מתייחס למשפט או דיון הנערך בבית משפט או בפני ועדת חקירה ללא נוכחות קהל.
ז'וסף גארסין (Joseph Garcin): עיתונאי פציפיסט יליד ריו דה ז'ניירו אשר ערק מהצבא בעת מלחמה.
עינוייו המנטליים גרמו כביכול למות אשתו ("מצער"), ובמהלך המחזה אף נזכר בעובדה שהביא נשים לביתם ואשתו הייתה מגישה לו ולפילגשיו אוכל למיטה.
אינס סראנו (Inès Serrano): הדמות השנייה שנכנסת לחדר.
פקידת דואר לסבית אשר הסיתה אישה מבעלה (בן דודה של אינס) עד לכדי הריגתו.
היא הדמות היחידה במחזה אשר מכירה במעשיה ובשאר הדמויות, משתמשת ביודעין במניפולציות שונות על גארסין ואסטל ושופכת אור על תפיסת העינויים המוצגת במחזה.
אסטל ריגו (Estelle Rigault): אשת החברה הגבוה אשר התחתנה עם גבר מבוגר יותר בגלל הממון שלו ובו זמנית ניהלה רומן עם בחור צעיר.
הרומן אינו בעל חשיבות בעיניה, אך הנ"ל מפתח רגשות עזים כלפיה, וכתוצאה מהקשר היא נכנסת להריון ויולדת.
היא מחליטה להרוג את התינוק.
נער הקומה: עובד המקום, המכניס כל דמות לחדר.
אין אנו יודעים עליו הרבה.
תיאטרון זירה (1955), בהשתתפות מיכאל אלמז, ברטה וילנסקה, עדנה שביט ויהודה פוקס.
תיאטרון זווית (1959), בהשתתפות פנינה גרי, אליעזר יונג, זהרירה חריפאי ושמואל עצמון.
תיאטרון הסימטה (1988), בבימוי דוד שטיינברג.
תיאטרון הספרייה (1989) בבימוי מגדלנה קליין ובכיכובם של יותם זילברמן וסנדרה שונוולד.
בדם ליבי הוא מיצב מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
המיצב נתפש בהיסטוריה של תולדות האמנות כנקודת מפנה ביחס של האמנות הישראלית אל השואה.
ב-1977 הוצגה גרסה ראשונית של המיצב בבית האמנים בתל אביב.
בין ה-3 במאי ועד ה-17 במאי 1980 הוצג המיצב במוזיאון תל אביב לאמנות, באצירתה של שרה ברייטברג-סמל.
במיצב הוצבו על הרצפה 150 צלחות פורצלן לבנות המוכתמות בכתמי צבע זכוכית אדום-בוהק ובדרגות כהות שונות.
השימוש בצבעי הזכוכית הבוהקים, ושאינם נטמעים בחומר, נועד, לדברי גרשוני, "להגיע לאמון מחודש בעוצמה של כתם הצבע וביכולתו של הכתם לבטא רגשות".
הצלחות סודרו בצורה המזכירה צלב קרס.
השימוש בצבע אדום הופיע בסדרה של ניירות משובצים שיצר גרשוני בשנות השבעים של המאה ה-20. על ניירות אלו יצר גרשוני מילוי או "הכתמה" של ריבועים שיצרו טקסטים כגון "יד ענוגה" "בדם ליבי" (1977) ואחרים.
באותה שנה הוצג המיצב במתכונת מצומצמת יותר בתערוכה "מפגש אמנות בת זמננו" בתל חי.
במסגרת התצוגה הוצב במרכזו של אולם כן ציור ועליו לוח זכוכית שקוף ובו טקסט בשפה הגרמנית: "Mein Purpur ist teures Blut" (בעברית: "הארגמן שלי הוא דמו היקר").
טקסט זה הופיע כבר בעבודות קודמות של גרשוני משנת 1979 ומ-1980. הטקסט לקוח מן הלברית של קנטטה מס' 175 ("Die Elenden sollen essen") מאת יוהאן סבסטיאן באך.
בראיון מאוחר קשר גרשוני בין התפארת וההדר הנוצרית, שמקורה בהקרבתו של ישו, לבין מעשה האמנות "שהיופי, התפארת, זה בעצם הדם של האחרים, שלנו, של כולנו, שלי".
גרשוני טען כי הושפע בהכנת העבודה גם מציור "מזבח אייזנהיים" מאת מתיאס גרינוואלד ומן המחזה "ממלא המקום" (1963) מאת רולף הוכהוט.
"הצבע האדום, המכתים צלחות שתפקידן היומיומי הוא להכיל מזון", תיארה את העבודה אירית סגולי, "מסמן עימות חזיתי בין החיים לבין האמנות.
האמן [...] מופיע בתערוכה בשתי עמדות קיצוניות: האני של האמן כמקור הדימום והפאתוס ("בדם ליבי"), והאמן כחקיין וכזייפן, שאמנותו היא סוג של טפילות המחקה ממשות ("האדום שלי...").
לקראת חמש שנים לציון מותו של האמן נמצאו בעיזבונו כ-140 צלחות מתוך המיצב.
צלחות אלו הוצגו בשנת 2022 בשחזור המיצב, שנעשה על ידי אודי צ'רקה, בתערוכה "משה גרשוני: מִי יוֹדֵעַ ר(וח בְּנֵי הָאָדָם)" בגלריה גבעון בתל אביב-יפו.
שלוש צלחות נוספות נמצאות כיום באוסף בנו כלב, והוצגו בתערוכה "קיר פרטי: אמנות ישראלית, מבחר מאוסף בנו כלב" (2000) במוזיאון תל אביב לאמנות.
בְּדָמַיִךְ חֲיִי היה מאגר ציבורי לדם טבורי בישראל.
הוקם בשנת 2006 על ידי אגודת דור ישרים, כדי לענות על צרכים רפואיים של האוכלוסייה הכללית וקבוצות מיעוט אתניות בפרט.
עד סוף שנת 2010 נתרמו למעלה מ-9,000 מנות דם טבורי למאגר.
המאגר נסגר בסביבות שנת 2015.
המאגר הציבורי נוסד כדי לתת מענה לציבור החולים בישראל הזקוקים להשתלה, ליהודים בעולם בכלל אשר אינם מיוצגים כראוי במאגרי הדם הטבורי העולמיים, ובפרט לאוכלוסיות מיעוט.
המאגר מסונף למאגר הציבורי הכללי העולמי ומנות הדם הטבורי משמשות חולים בישראל ובעולם.
מנות הדם מגיעות למאגר מתוך תרומה חופשית של יולדות.
בישראל מתגלים מדי שנה כ-600 מקרים של סרטן הדם (לוקמיה) וחלקם מטופלים בעזרת השתלת מח עצם.
השתלות מדם טבורי מהוות חלופה לטיפול זה.
המאגר אוסף, מעבד, שומר ומאחסן את מנות הדם הטבורי לצורך שימוש בהשתלות דם טבורי לחולים הזקוקים לכך.
המאגר הציבורי עורך קורסי הכשרה לשלב "אספנים" בתהליך איסוף הדם.
במאגר מועסקות (נכון לתחילת שנת 2011) שמונה אוספות מקצועיות בשני בתי חולים והאיסוף מתבצע 24 שעות ביממה, ממוצאי שבת ועד ליום חמישי בבוקר.
בד בבד, מתקיים איסוף מנות דם טבורי כ"תרומות ייעודיות" עבור חולה במשפחה, על פי המלצת רופאים מומחים וללא תשלום מצד המשפחה.
נכון לסוף שנת 2010 נאספו והוקפאו במאגר 49 מנות ייעודיות, שמתוכן בוצעו מספר השתלות בהצלחה.
אנשי המאגר פועלים למען העלאת המודעות של נושא הדם הטבורי בקרב רופאים, יולדות ומיילדות, ובציבור הרחב.
לצורך כך הוקם אתר אינטרנט המכיל מידע בנושא, ומתעדכן בחדשות בתחום.
הפעילות נעשית יחד עם מנהיגי עדות כדי לקדם את איסוף הדם בקרב עדות אלו.
אנשי המאגר מנסים לקדם את חוק הדם הטבורי בישראל.
תהליך עיבוד ואחסון המנות מתבצע במעבדת 'בדמייך חיי', תוך שיתוף פעולה נרחב עם מעבדות נוספות.
מחקר העלה כי יצירת מאגר של כ-70,000 מנות יוכל לספק את צורכי הציבור המגוון בישראל.
נכון לתחילת 2011, מספר המנות שנתרמו למאגר הציבורי עומד על כ-9,000 מנות, ומספר המנות שהוקפאו הוא כ-3,000 מנות.
עד לסוף שנת 2010 נמצאו 138 התאמות בין מנות מהמאגר הציבורי עבור חולים בעולם (52 מתוכן בשנת 2010).
מנות להשתלה יצאו למרכזים רפואיים בישראל, בארצות הברית ובצרפת.
בכל ההשתלות דווח על קליטת התאים.
כ-50 מנות שנמצאו לא מתאימות להשתלה נמסרו לצורכי מחקר ופיתוח לטכניון, להדסה, לבר-אילן ולחברת גמידה-סל.
המאגר הציבורי מעסיק נערות הסובלות מתסמונת דאון, פיגור שכלי ולקויות אחרות.
במסגרת ריפוי בעיסוק הן מכינות את ערכות האיסוף.
מגדולי הרבנים החרדיים תמכו בפעילות המאגר.
הפעילות עסקה בעיקר בחולי לוקמיה, שבזכות המאגר הצליחו להציל את חייהם של כמה עשרות ילדים שחלו בלוקמיה.
המאגר נסגר בסביבות שנת 2015 בעקבות עליות רבות [שינוע, שימור, פיקוח רפואי ועוד] וחוסר תקציב.
בִּדְמִי ימיה היא נובלה עברית מאת ש"י עגנון, הפותחת את הקובץ "על כפות המנעול", בהוצאת שוקן.
הנובלה פורסמה לראשונה בשנת 1923 בכתב העת "התקופה" (ספר 17, עמודים 77–124), של הוצאת שטיבל בוורשה, בתקופת מגוריו של עגנון בגרמניה.
המספרת תרצה מינץ מתחילה את סיפורה במילים "בדמי ימיה מתה אמי.
כבת שלושים שנה ושנה הייתה אמי במותה.
מעט ורעים היו ימי שני חייה." היא ממשיכה בתיאור אחרית ימיה של האם, לאה, שבמהלכה לקחה האם כתבים, "כתובים כתיבה תמה על נייר דק", שאותם החזיקה בתיבה נעולה, ושרפה אותם.
בתום שנת האבלות לקח אביה של תרצה את בתו לביקור בביתו של עקביה מזל, איש כבן 35, ויחד העלו את זכרה של האם.
האב שאל את עקביה האם יש לו עותק של השירים שכתב ללאה, כדי לפרסמם בספר, ועקביה ענה: "הן למענה כתבתי את שירי, כי על כן לא העתקתים לי".
בהמשך מספרת תרצה איך שקדה על לימודיה, בבית הספר ואצל מורים פרטיים.
בחופשת הקיץ עברה חוויה מיוחדת, כאשר בילתה בביתה של מינטשי גוטליב, ידידתה הוותיקה של האם המנוחה.
מינטשי סיפרה לה שעקביה מזל, אותו ביקרה תרצה עם אביה, היה אהוב נעוריה של לאה, אמה.
לדבריה, עקביה היה סטודנט לפילוסופיה שהגיע לעיר מווינה בחופשת הלימודים.
הוא התארח כמה ימים בביתם של הורי לאה, ושני הצעירים התאהבו.
עקביה שכר לו דירה בעיר ונשאר בה, ולא חזר לאוניברסיטה בווינה.
היא אומרת לתרצה, כי בנעוריה הצליחה לשים את ידה על יומנו של עקביה, העתיקה אותו כלשונו ושמרה אצלה את העותק.
עותק זה היא נותנת לתרצה, שמשתקעת בקריאתו.
קריאת יומנו של עקביה משנה את חייה.
תמצית פרטי היומן הם: עקביה התאהב בלאה והיא השיבה לו אהבה.
אך בבואו לבקש את ידה אמר לו אביה כי מנוי וגמור עמו להשיא את לאה לאדם אמיד.
לדבריו, לאה היא נערה חולנית ובעל עני לא יוכל לתמוך בה ולספק את צרכיה הרפואיים.
לאה כבר מיועדת לחתן אמיד בשם מר מינץ.
לבו של עקביה נשבר, אך הוא נשאר בעיר ולא חזר לוינה.
בתום החופשה חזרה תרצה ללימודיה, אותם סיימה בהגיעה לגיל 16. היא המשיכה בלימודים בבית מדרש למורות, שבו הורה גם עקביה מזל.
תרצה גילתה עניין רב בעקביה והתפתח קשר ביניהם, אך להפתעתה עקביה עזב את משרתו והקשר ביניהם ניתק.
בהמשך הגיעה הצעת שידוך לתרצה.
מדובר בבחור צעיר וחזק בשם לנדא, שחפץ לשאת את תרצה לאישה.
אך תרצה לא גילתה בו עניין.
כאשר הלכה למסור ספרים לכורך פגשה תרצה את עקביה, והקשר ביניהם התחדש.
הם טיילו יחד, וקבעו להיפגש לטיול נוסף למחרת.
תרצה חלמה חלום, ובו זקנה הטוענת שהיניקה את אמהּ.
תרצה מספרת: "ידעתי כי חלום היא ואשתומם, הלא אמי לא ינקה חלב זרה, ומה זה דברה הזקנה כי מינקת אמי היא."
תרצה חלתה, וכשהתאוששה בישרה לאביה שהתארשׂה לעקביה.
מינטשי גוטליב ניסתה להניא את תרצה מצעד זה ואמרה: "הלא ידעת תרצה כי יקר לי מזל מאד, ואולם את נערה צעירה והוא כבן ארבעים.
ואף כי צעירה את לא צפון משכל לבך לדעת כי בעוד שנים אחדות הוא כעץ ייבש וחן עלומיך יגדל." מחלתה של תרצה החמירה, אך לאחר ימים רבים החלימה.
היא מספרת: "בערב שבת נחמו חגותי חג נישואי", ולאחר ירח הדבש, שאותו בילו בנווה קיץ בכפר, הזוג עובר להתגורר בביתו של עקביה מזל שמחוץ לעיר, שלו בנה אביה של תרצה חדר נוסף.
"ביתי לקח את לבי", מספרת תרצה, "אמנם לא שונה הוא מכל בתי האכרים, אפס רוח אחרת עמו".
תרצה הרתה, אך שמחתה בתחילת הנישואים התחלפה בדכדוך, לאחר שגילתה שבעלה מנוכר לה.
"אכן להיות רווק נולד, ולמה שדדתי את מנוחתו.
ואבקש את נפשי למות, כי מוקש הייתי לעקביה".
את סיפורה מסיימת תרצה במילים: "כלו זכרונות תרצה", שלאחריהן היא מוסיפה הסבר על סיבת כתיבתו:
"בחדרי בלילות בעשות אישי את מלאכתו ואירא פן אפריע אותו ממעשהו ואשב בדד ואכתוב את זכרונותי.
יש אשר אמרתי על מה כתבתי את זכרונותי, מה החדשות אשר ראיתי ומה הדברים אשר יש עמי להודיע אחרי?
ואומר על אשר אמצא מרגוע בכתבי, ואכתוב ככל הכתוב בספר הזה."
תרצה מינץ: המספרת, נערה המתארת את קורותיה במשך כחמש שנים, מהיותה בת 13 ועד לנישואיה והריונה הראשון.
לאה מינץ: אמהּ של תרצה, שמתה בדמי ימיה.
מר מינץ: אביה של תרצה.
שמו, מינץ , מרמז על הבחירה בו בזכות כספו.
מינטשי גוטליב: חברתה של לאה.
מר גוטליב: בעלה של מינטשי.
עקביה מזל: אהוב נעוריה של לאה, שבסופו של דבר מתחתן עם בתהּ, תרצה.
אביה של לאה (שמו אינו מופיע בסיפור).
קילא, המשרתת בבית משפחת מינץ.
גוטסקינד: שדכן המגיע לבית משפחת מינץ.
בסיפור מופיעים זוגות רבים, מהם שהדמיון ביניהם כה רב עד שהם נראים כתאומים בעיני המתבונן.
מר מינץ ועקביה מזל, שני אוהביה של לאה, שאהבתם מועברת אל בתהּ, תרצה.
בסוף הסיפור מתארת תרצה: "אבי ואישי האירו לי פניהם, באהבתם ובחמלתם נדמו זה לזה".
מר גוטליב ואחיו, שמינטשי גוטליב מתבלבלת ביניהם עקב הדמיון הרב שביניהם, וכמוה מתבלבל גם הילד, בן אחיו של גוטליב: "ויבט הילד בו ובאחיו ועיניו תעו בלי הרף מזה אל זה, מביט ומשתאה".
העלם לנדא ועקביה מזל, שני חתניה הפוטנציאליים של תרצה.
עמוס עוז העיר על כך:
מוטיב התאומים הזהים עובר ושב בסיפור וממלא אותו בטעויות-זהות קטנות וגדולות, טריוויאליות וסמליות, קומיות וטרגיות, כביכול כמעט כל דמות מגלמת כאן בעיני זולתה, לרצונה או בעל כורחה, דמות קרובה או דומה לה.
הסיפור מעמיק לתאר מקרים אחדים של קשר בין ילד להורהו, מנקודת מבטו של הילד:
קשריה של תרצה עם אמהּ, לאה.
"מה אהבתי את קולה", מספרת תרצה, "פעמים הרבה פתחתי את הדלת למען תשאל מי בא".
בהחלטתה להינשא לעקביה מזל, מחזרהּ של אמהּ, מגשימה תרצה את הנישואים שאמהּ כשלה להגיע אליהם.על קשריה של תרצה עם אמהּ העירה ניצה בן-דב:
בנובלה "בדמי ימיה" נתן עגנון ביטוי חזק להשתוקקותה של הבת אל אמה ולתחושת האובדן הקשה המלווה אותה כל ימי חייה.
עוצמות הרגש הזורמות מבת לאמה במשך שנים, גם אחרי מותה של האם, לא תוארו ולא תועדו דיין בספרות המערב, ויש להניח שגם בכך טמון קסמה המתמשך של הנובלה.
עמוס עוז העיר על קשרים אלה:
יחסה של תרצה אל אמה הוא יחס פולחני.
מתחילת הסיפור היא מקדשת את דמותה, את טקס ישיבתה בחלון, את בגדיה הלבנים.
בהמשך היא מתמוגגת מיופייה ומריח הניחוח המופלא הנודף ממנה אף על פי שאינה משתמשת בתמרוקים.
המסתורין האופף את הסתלקותה העדינה והנחרצת של האם מעורר בתרצה התפעמות עזה, החורצת בסופו של דבר את גורלה שלה: אחרי מות האם תשאף תרצה להתמזג בדמותה עד כדי ביטול עצמה.
היחס הפולחני מונע כל קרבה ממשית בין הבת לאם – או שמא העדר הקרבה הוא המביא את תרצה, מלכתחילה, לידי יחס פולחני אל אמה.
האם השקועה במחלתה ובתוגת געגועיה אינה מגלה שום עניין בקרבתה של תרצה, או בעצם קיומה, ואינה מגיבה על מאמציה של הילדה למשוך אליה שימת לב.
קשריה של תרצה עם אביה, מר מינץ.
תרצה חשה שאביה מזניח אותה משום שהוא שקוע בטיפול באשתו החולה ולאחר מכן באבל על מותה: "ואני אמרתי ביגוני שכוח שכחני אבי, נשכחתי כי חיה אני".
א"ב יהושע ייחס לאב אחריות מוסרית להתאהבותה של תרצה בעקביה המבוגר ממנה בשנים רבות.
קשריו של עקביה עם אמו.
על עוצמת אהבתו של עקביה לאמו ניתן ללמוד מדבריו לתרצה: "שמחתי כי מצאתי אוזן קשבת לדבר על אמי היום, כי רבו געגועי אליה".
ניצה בן-דב רואה בקשר זה מניע למעברו של עקביה מווינה לעיר השדה שבה מתרחש הסיפור, בניגוד לכיוון המקובל של ההגירה הפנימית: "הקשר הקמאי, המאגי-האדיפלי בין בן לאם מונח גם ביסוד קשריו של עקביה עם אמו, מדריך את חייו ואישיותו, והוא שהניע אותו לחזור אל המקומות שמהם היא באה."
הסיפור מתקרב לסיומו בנישואיה של תרצה, נישואים שמהר מאוד מתגלים כלא מאושרים.
מה הניע את תרצה לנישואים יוצאי דופן אלה, שבהם גילו של החתן כפול מגילה של הכלה?
תשובה פשטנית לשאלה זו רואה בתרצה אדם אוטונומי, הבוחר בעצמו את מטרותיו וחותר להגשמתן.
ניצה בן-דב רואה את פעילותה זו של תרצה כנובעת מסדרת מניפולציות של מינטשי גוטליב, החל מהשלב שבו גילתה לתרצה על אהבתה של אמהּ לעקביה מזל.
מינטשי גוטליב אינה שולחת את תרצה באופן ישיר וגלוי לזרועותיו של עקביה מזל, אך מניעה אותה לכך באופן סמוי.
"מינטשי גוטליב, שמצאה לפניה את נפשה של תרצה כקרקע בתולית, נוחה ומוכנה לזריעה, מזינה אותה בסוד עולמה של אמה המתה.
ובשעבדה את תרצה לעבר שאינו עברה הפרטי, אלא עבר מיתולוגי, חוצה דורות, היא זורעת בה את זרעי אהבתה לעקביה."
א"ב יהושע רואה דווקא את אביה של תרצה, מר מינץ, ככוח המניע, ומציין:
מתוך עיון מדוקדק וזהיר יותר, במיוחד בחלקו הראשון של הסיפור, נראה שפעולתה של תרצה מראשיתה לא הייתה כלל אוטונומית.
פעולתה הונעה על ידי גורם רב-עוצמה, רגש האשמה של אביה, מינץ, כלפי אהובה המוחמץ של אשתו המתה.
יהושע רואה את מעשיו ודבריו של האב, החל מלקיחתה לפגישה עם עקביה מזל בתום שנת האבל, ככאלה שהשפיעו על התת-מודע של תרצה ודחפו אותה לנישואים עם עקביה מזל.
את ההוכחה הברורה יותר לכך שתרצה היא מופעלת יותר מאשר פועלת אפשר לראות בסצנת הווידוי של "אהבתה" למזל בבית הכורך, ובמה שבא אחריה.
הווידוי נעשה כולו על פי סימני האם המתה, באותו נוסח ועל-פי אותו קוד.
לאחר שסיימה את סיפורה במילים: "כלו זכרונות תרצה", מוסיפה תרצה הסבר על סיבת כתיבתו של הסיפור:
בחדרי בלילות בעשות אישי את מלאכתו ואירא פן אפריע אותו ממעשהו ואשב בדד ואכתוב את זכרונותי.
ואומר על אשר אמצא מרגוע בכתבי, ואכתוב ככל הכתוב בספר הזה.
סיום זה מספק לקורא מידע שלא היה בידיו במשך כל קריאת הסיפור, ולפיו המאורעות לא תוארו בעת התרחשותם, אלא התיאור הוא זכרונותיה של המספרת, המגיעים עד להווה, שבו מחכה המספרת ללידה הראשונה שלה.
רות גינזבורג העירה על מצבו של הקורא בנקודה זו: "עם סיום הקריאה מתבקשת ממנו קריאה חוזרת לאור מה שמתגלה לו בפסוקים האחרונים".
ניצה בן-דב הוסיפה על כך:
תרצה היא מספרת צעירה, שהתפכחות מרה מאשליה הניעה אותה לשבת בחדרה ולשחזר את קורותיה מיום מות אמה ועד היום הזה.שעת התובנה וההתפכחות ממהלך חייה היא שעת פתיחת הכתיבה.
אבל שעת המפגש של הקורא עם ההתפכחות והתובנה של תרצה היא שעת סיום הקריאה שלו את סיפורה.
הסיפור כאלגוריה לאומית בעלת אוריינטציה ציונית
לבטים אלה בין שתי דרכים מנוגדות משתקפים בסיפור בלבטיה של תרצה בין שני הגברים המנוגדים, לנדא שריחו כריח היער ועקביה המורה העני.
אזכור מפורש של הרעיון הציוני, המעדיף את ארץ ישראל על פני הגולה, מוצאת שמיר בדבריה של בעלת נווה הקיץ שאצלה שהו עקביה ותרצה בירח הדבש שלהם: "בית לך, הִכבד ושב בביתך.
ואמרת מצא חן בעיני גן חברי.
מדוע לא תטע לך גם אתה גן כזה?
למה יהיה אוויר שכונתך רע והאוויר בשכונת רעך טוב?"
הסיפור כתוב בעברית מקראית, הניכרת, בין השאר, בשימוש נרחב בו"ו ההיפוך ובתקבולת כדוגמת "כל היום ישבה בבית ומן הבית לא יצאה".
אברהם בנד מציין כי השימוש שעושה תרצה בלשון מקראית פסטורלית "מנומק במסגרת הסיפור, שהרי אביה דאג תמיד לחינוכה העברי, ואם החליטה לכתוב זכרונות בעברית היא תיזקק ממילא לאותו סגנון מקראי משׂכּילי של מוריה.
פה ושם משובצים בסיפור פסוקים ושברי פסוקים:
תיאורה של לאה, "בכל עת היו בגדיה לבנים" רומז לאמור בספר קהלת: זיוה שמיר מציינת: "השמחה והאופטימיות של הבגדים הלבנים בספר קהלת אינן משקפות את מצבה של לאה, שמאסה בחייה ולבה מר ודואב.
הסיבה באה בפסוק הבא בקהלת: .
לאה אינה מוצאת טעם בהנאות החיים, שעליהם ממליץ ספר קהלת, משום שאיתרע מזלה והשיאוה לאדם בלתי אהוב, ולבה נתון לאחר."
על לאה ובעלה מסופר "שמאלו תחת ראשו וימינו בימינה".
זו פרפרזה על האמור בשיר השירים: .
בעת שפגש את לאה לראשונה, כשנשקפה בעד החלון, אמר לה עקביה: "השקיני נא מעט מים", כפי שתיאר אליעזר עבד אברהם את דבריו לרבקה בעת שנפגשו לראשונה: ניצה בן-דב מעירה שגרסת "בדמי ימיה" היא "וריאציה אורבנית לסצנת הדפוס המקראית של ההתאהבות והאירוסים שאצל באר המים".
על אביה של לאה מסופר: "ויפן כה וכה וירא כי אין איש".
זהו ציטוט מדויק מהמסופר על משה ב.
זיקה לסיפורים אחרים של עגנון
הרומן "סיפור פשוט", המופיע מיד לאחר "בדמי ימיה" בקובץ "על כפות המנעול", מוסיף מידע על קורותיהם של תרצה ועקביה מזל.
בסיפור "בדמי ימיה" מסופר שעקביה מזל חקר את תולדות הקהילה היהודית.
על תוצאות מחקריו מספר "סיפור פשוט":
שבוש יש לה בית קברות ישן נושן ואף על פי כן כל מקום שחופרים מוצאים קבר.
על דבר זה כתב עקביה מזל ספר גדול וזכה שיזכרוהו אפילו בנייה פרייה פריסה".
פרק מיוחד בספרו עוסק בבית הכנסת הגדול.
בלומה נאכט, מגיבורות "סיפור פשוט", עוזבת את בית הורביץ ועוברת לשמש כמשרתת בביתם של תרצה ועקביה מזל, שם היא מטפלת בתינוק, ומרת תרצה אומרת "מפקפקת אני אם תינוקי שלי - שלי הוא, שמא הוא של בלומה".
שמואל ורסס העיר על כך: "התייחסות חוזרת לדמויות של 'בדמי ימיה' במרקם הטקסטואלי החדש של 'סיפור פשוט' מוסיפה לעלילה בדיונית זו אישוש מציאותי חדש.
הדמויות ועולמן הן בגדר עובדות ממשיות, שאין להרהר אחר מידת תקפותן."
גם ברומן "אורח נטה ללון" מוזכרים תרצה ועקביה מזל בדבריו של המספר:
אבל אדם שהגיע לפרק שנותי לא נאה לו לחזור על מעשה נערות, לפיכך סיפרתי לה מעשה תרצה ועקביה.
אמרתי לה לרחל, דבר זה כדאי לך לשמוע.
עקביה מזל אדם מסוים היה והגיעו שנותיו לשנות אביה של תרצה מינץ ולא הגה עליה עקביה מזל אפילו בחלום, הלכה תרצה ותלתה עצמה על צואריו של עקביה.
כלום אין כאן מעשה נסים.
שמואל ורסס העיר על מכלול הופעותיהם של תרצה ועקביה מזל בשלושת הסיפורים:
הקשר הפרדוקסלי שבין עקביה מזל ותרצה מינץ נבחן אפוא מכמה נקודות תצפית.
מלכתחילה, בטקסט המרכזי של 'בדמי ימיה' מתוך האספקלריה של תרצה עצמה ביומנה; לאחר מכן צף ועולה קשר זה מתוך הרהוריו של הירשל הורוויץ ב'סיפור פשוט', ולבסוף - מתוך ריחוק כרונולוגי של למעלה מעשרים שנה מן העלילה הבדיונית הזאת מתוך נקודת התצפית של 'המספר' האוטוביוגרפי ב'אורח נטה ללון'.
א"ב יהושע ציין: "דוסטויבסקי אמר פעם שכל הספרות הרוסית יצאה מתחת לאדרת של גוגול, ועל פי משל זה אמר עמוס עוז שהספרות הישראלית נולדה מן הנובלה הנפלאה של ש"י עגנון - בדמי ימיה".
ניצה בן-דב המחישה אמירה זו, בהדגימה השפעות של "בדמי ימיה" (ויצירות נוספות של עגנון) על יהושע ועוז.
עמוס עוז, שבדומה לתרצה התייתם מאמו בנעוריו, העיד על זיקתו ל"בדמי ימיה":
מיום שגיליתי את "בדמי ימיה", בהיותי כבן חמש-עשרה, השוויתי את עצמי לתרצה.
בספר "מתחילים סיפור" כתבתי קצת על תרצה וקצת, בעקיפין, גם על הילד שהייתי בסוף ימי חייה של אמי.
השפעת הנובלה ניכרת גם בספרה של רות אלמוג, "שורשי אוויר", ובספרה של צרויה שלו, "חיי אהבה".
על השפעת הסיפור העירה זיוה שמיר:
"בדמי ימיה" השפיע אפוא על סיפורים ריאליסטיים ואלגוריסטיים כאחד, והוא ממשיך להשפיע את שפעו על הספרות העברית גם בימינו אלה - גם על זו הנכתבת בימינו אנו מתוך הנחות יסוד בתר-ציוניות.
זהו טיבה של קלסיקה אמִתית: ככל שאנו מתרחקים ממועד חיבורה, היא הולכת ומתגבהת, ואף זוכה בכל דור לגלגולים אינטרפרטטיביים חדשים, במלוא קשת משמעיה של המילה "אינטרפרטציה".
בשנת 2010 עובד הסיפור לסרט בשם "בדמי ימיה" בבימוין של לינה וסלבה צ'פלין, לפי תסריט מאת אסתר נמדר וליסה קאופמן נמדר.
בשנת 2011 העלה התיאטרון הקאמרי מופע בכיכובו של יונתן צ'רצ'י, המספר את הסיפור, בעיבודה של מיכל אקרמן, בליווי של סקסופון וקלרינט.
ביולי 2017 עלה בתיאטרון החאן מחזה על פי הסיפור בעיבודה של שחר פנקס ובבימויה של שיר גולדברג.
בדלנות כורדית באיראן היא סכסוך אתני ופוליטי.
הסכסוך הוא בין המיעוט הכורדי במערב איראן (כורדיסטן האיראנית) לבין מדינת איראן; זהו הסכסוך הבדלני הבולט באיראן המודרנית.
הסכסוך הכורדי-איראני מתנהל בעיקרו בידי כורדים סונים (רוב הכורדים באיראן) בפריפריה של איראן, ויש מעט זליגה של אידאולוגיה בדלנית לאכלוסיה כורדית שיעית באיראן.
בהשוואה לסכסוך הכורדי-עיראקי ולסכסוך הטורקי-כורדי במדינות השכנות, הבדלנות הכורדית באיראן מאופיינת בפחות אלימות, ופחות התארגנות לאומית מסודרת.
יש המייחסים זאת לקווי דמיון תרבותיים רבים יותר בין הכורדים לפרסים (וכתוצאה פחות מתחים), מאשר בין הכורדים לטורקים או לערבים; אך יש גם המייחסים הבדלים בין תנועה לאומית כורדית באיראן לבין התנועות הלאומיות הכורדיות בעיראק וטורקיה ביכולת איראנית לחסל ביעילות מנהיגים כורדים ולפרק התארגנויות כורדיות לאומיות בשלבים מוקדמים מאוד.
הבדלנות הכורדית המודרנית, מקורה בסכסוכים השבטיים של תחילת המאה ה-20, שניהלו מספר ראשי שבטים כורדים.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה השבטיות הכורדית באיראן עברה תמורה לכדי לידת תנועה לאומית כורדית מודרנית עם הקמת המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן.
מאבק מפלגה זו לעצמאות כורדית הגיעה לשיא עם הקמת רפובליקת מהאבאד ב-1946, אם כי הרפובליקה פורקה בתוך מספר חודשים בלבד.
מאבק אלים של המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן הגיע לסיומו ב-1996, לאחר כ-40 אלף קורבנות, רובם כורדים.
למרות הנסיגה של המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן ממאבק אלים, מאז 2004 מתנהלת באיראן פעילות בדלנית של מפלגה כורדית נוספת - מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן, אשר לה גם ככל הנראה קשרים עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן בטורקיה.
שורשיה של בדלנות כורדית היא בשבטיות הכורדית עם סממנים לאומיים שהחלה במקביל לעליית שושלת פהלווי לשלטון.
מספר מנהיגים כורדיים שבטיים ניהלו אותה תקופה מרידות רחבות היקף כנגד השלטון האיראני המרכזי ודעה רווחת קובעת כי בין מטרותיהם הייתה הקמת מדינה כורדית; המפורסמים מבין אלה הם סימקו איסמעיל שיקאק בשנות ה-20 ומוחמד רשיד בתחילת שנות ה-40.
תנועה לאומית כורדית במערב איראן
השלב העיקרי במאבק הבדלני הכורדי באיראן החל בשלהי מלחמת העולם השנייה, כאשר הוקמה מפלגת קומאלה הסוציאליסטית, שקראה בפומבי להקמת בית לאומי לכורדים במחוז כורדיסטן של איראן.
איראן אותה עת שרעה במשבר עמוק והייתה למדינה נכשלת.
מוחמד רזא שאה פהלווי עלה לשלטון בשנת 1944 ואחיזתו בשלטון הייתה רופפת, מה שתרם לביטחון המנהיגות הכורדית בשאיפתם לעצמאות.
בשנת 1945 הוקמה "המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן", שהתפצלה מה"קומאלה".
כישלון מרידתו של מוסטפא ברזאני בעיראק, ובריחתו עם אלפי לוחמים כורדים אל מערב איראן, תרמה להיווצרות המסה הקריטית והנעת הקמת ישות עצמאית.
תמיכת ברית המועצות הביאה בינואר 1946 להכרזת רפובליקת מהאבאד הכורדית ובמקביל גם הכרזה על רפובליקה אזרית סוציאליסטית בצפון איראן על ידי תנועה לאומית אזרית - רצף אירועים המכונה משבר איראן.
עם איום מפורש של בריטניה, ברית המועצות השיגה את תמיכתה במדינות הבדלניות ובמהלך צבאי של מספר חודשים הצליחה איראן בהנהגת מוחמד רזא שאה פהלווי להביס ולפרק את שתי המדינות הבדלניות והוציאה להורג את המנהיגים הכורדים וגם האזרים.
מבין המוצאים להורג נכלל קאזי מוחמד - ראש המפלגה הכורדית הדמוקרטית באיראן אשר טרם מונה לנשיא מהאבאד.
המפקד הצבאי של מהאבאד - מוסטפא ברזאני הצליח למרות התבוסה לסגת בחיים מאיראן בקרבות נסיגה קשים ומצא מקלט בברית המועצות, שם שהה עד סוף שנות ה-50.
התבוסה של רפובליקת מהאבאד הביאה למכה קשה לתנועה הלאומית הכורדית באיראן ולמעשה עד שנות ה-70 הייתה מעט מאוד פעילות.
אומנם באמצע שנות ה-60 פרצו מספר מרידות כורדיות שבטיות בתמיכת המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן שקראו לאוטונומיה כורדית, אך אלה נחלו כישלון ולחץ איראני קשה הופעל כנגד כל פעילות כורדית לאומית.
השינוי הגדול בא עם המהפכה האיראנית שפרצה בשנת 1979. עם נפילתו של מוחמד רזא שאה פהלווי, המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן החלה גישושים עם ההנהגה האיסלאמית החדשה לקיום קונפדרציה באיראן עם הענקת זכויות למיעוטים לרבות אוטונומיה.
למרבה האכזבה של המפלגה הכורדית, התגובה הייתה שלילית והחלטית וכל ניסיון כורדי לאוטונומיה בדרכי שלום היה לאכזבה - מה שהביא לפרוץ המאבק האלים.
כבר בחודש מרץ 1979 החלו עימותים באזורים כורדיים המערביים של איראן, אך יש לציין שאותה עת המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן נשארה כמעט לבד אל מול השלטון המרכזי - הרבה מנהיגים שבטיים ובעיקר כורדים שיעים הביעו נאמנות מוחלטת לשלטון האיראני החדש ועברו לצד המפלגה האיסלאמית.
דיכוי המרד הכורדי הייתה המשימה הראשונה של משמרות המהפכה.
הקרבות בין הכורדים למשמרות המהפכה התנהלו במהלך כל קיץ 1979 וערים שלמות עברו בין הכוחות הלוך וחזור.
עיקר הקרבות התנהלו במחוז כורדיסטן האיראני, כאשר יתר המחוזות עם אוכלוסייה כורדית (כולל מערב אזרביז'אן) נשארו שקטים יחסית.
עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק, הכוחות האיראניים כבר היו עם ידם על העליונה במאבק נגד לאומנים כורדים, אך הפלישה העיראקית גרמה להפניית כוחות איראניים לחזית העיראקית וכתוצאה לעיכוב רב במיגור ההתנגדות הכורדית.
למעשה, התקלויות באזור המחוז כורדיסטן המשיכו עד שנת 1983, אז נסוגו אחרוני נאמני המפלגה הכורדית מהמדינה.
למרות ניסיון לחזור לפעילות בדלנית לאחר חיסולו של קסימלו - מנהיג המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן ב-1989, התנועה למעשה נחלה תבוסה מוחצת ורב מנהיגיה חוסלו על ידי סוכנים איראנים אירופה.
מאז כינון הרפובליקה האיסלאמית ועד תחילת שנות ה-90 נהרגו יותר מ-40 אלף כורדים ומאות כפרים נהרסו.
ב-1996 הכריזה המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן על הפסקת כל אלימות בניסיון למצוא מקום לשילוב באיראן עם זכויות למיעוט כורדי.
מרד המפלגה לחיים חופשיים בכורדיסטן 2004–2015
למרות התבוסה של המפלגה הבדלנית העיקרנית בשנות התשעים, מוקדי בדלנות כורדים אחרים המשיכו במאבק ובשנת 2004 מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן (PJAK) החלה במתקפות על הצבא האיראני במערב המדינה.
במהלך פעילות מרדנית זו, מאות מורדים כורדים וחיילים איראנים איבדו חייהם, ולמרות הפסקת האש שהוכרזה בספטמבר 2011, המאבק המשך גם לאחר מכן.
פעמים רבות האשימה איראן את ארגון PJAK בקבלת תמיכה מארגון ה-PKK ואף מארצות הברית וישראל; הכורדים מעולם לא אישרו אישומים אלה.
לאחר אירועי פרעות מהבאד בשנת 2015, והוצאות רבות של פעילים פוליטיים כורדיים, המתח העדתי-פוליטי במערב איראן הגיע לשיא בתחילת 2016, אז איימו מספר ארגונים כורדים בחידוש המאבק האלים.
באפריל 2016 החלו תנועות כורדיות חמושות שונות לרכז כוחות בגבול איראן-כורדיסטן העיראקית והתקלות ראשונה אירעה באותו החודש בין מפלגת החופש של כורדיסטן (PAK) לבין הצבא האיראני.
במאי ויוני 2016, המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן לראשונה החלה בפעילות חמושה במערב איראן מאז שנות התשעים, ומספר רב של התקלויות בינם לבין כוחות הביטחון האיראניים הביאו לעשרות הרוגים בשני הצדדים.
במקביל, גם התנועה המרקסיסטית מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן המשיכה בפעילות חמושה ושתי היתקלויות אירעו בהשתתפותה.
בדמינטון הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992).
כבר באולימפיאדת מינכן (1972) נערכה תחרות ראווה בבדמינטון, וטורניר דומה נערך גם באולימפיאדת סיאול (1988).
באולימפיאדת ברצלונה נכלל הענף לראשונה במשחקים באופן רשמי.
באותם משחקים נערכו ארבעה מקצים, לגברים ולנשים, ליחידים ולזוגות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) נוסף מקצה חמישי, לזוגות מעורבים.
חידוש נוסף שנעשה באטלנטה היה הוספת משחק על המקום השלישי, לאחר שבברצלונה שני המפסידים בשלב חצי הגמר זכו במדליית ארד.
בתחרויות היחידים, כל מדינה יכולה לשלוח לכל היותר שני שחקנים.
השחקנים מחולקים ל-16 בתים, שבכל אחד מהם שניים או שלושה שחקנים.
מחולקים השחקנים בסיבוב הראשון לבתים שבכל אחד שניים או שלושה.
16 השחקנים שסיימו כראשי הבתים מעפילים לשמינית הגמר, והמשך הטורניר מכאן ואילך הוא בשיטת נוקאאוט.
המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, והמפסיד במדליית כסף.
שני המפסידים בחצאי הגמר נפגשים למשחק על מדליית הארד.
לתחרויות הזוגות רשאית כל מדינה לשלוח שני זוגות.
מספר הזוגות הכולל הוא 16, והם מחולקים לארבעה בתים.
שני הזוגות שסיימו במקומות הראשונים בכל בית מעפילים לשלב רבע הגמר, בשיטת הצלבה.
גם כאן, הזוג המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, הזוג המפסיד זוכה במדליית כסף, ושני הזוגות שהפסידו בחצאי הגמר מתחרים על מדליית הארד.
לאורך השנים זכו שחקני בדמינטון מ-10 מדינות במדליות אולימפיות.
סין נהנית מדומיננטיות בענף, במיוחד מאז אולימפיאדת סידני (2000).
שחקני הבדמינטון הסינים זכו ב-16 מדליות זהב מתוך 29 שחולקו עד כה, כולל כל 5 מדליות הזהב באולימפיאדת לונדון (2012) וב-38 מתוך 91 המדליות שחולקו בכלל.
גם המדינות הבאות אחריה בטבלת המדליות, קוריאה הדרומית ואינדונזיה, הן מדינות אסיאתיות.
בששת הטורנירים האולימפיים שנערכו עד כה גם יחד, היה רק אלוף אולימפי אחד שלא היה אסיאתי, ורק 10 מדליות חולקו לשחקני בדמינטון שאינם ממדינות אסיה.
שחקני בדמינטון ישראלים במשחקים האולימפיים
שחקן הבדמינטון הישראלי היחיד שהשתתף במשחקים האולימפיים, היה מישה זילברמן, שהתחרה באולימפיאדת לונדון (2012),אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) באולימפיאדת טוקיו (2020) ובאולימפיאדת פריז (2024) בשתי האולימפיאדות הראשונות הודח בשלב הבתים סיבוב הראשון, בלונדון לאחר שני הפסדים ובריו לאחר ניצחון והפסד.
בדן היה יישוב יהודי בתקופת המשנה באזור השומרון.
היישוב נזכר במסכת עורלה במשנה בזכות רימוניו המפורסמים, לצד "אגוזי פרך", שמקומה לפי הסברה בכפר בית פוריכ, מזרחית לשכם.
זאת, כאשר פירות אלו הובאו כדוגמה לדבר שבמניין, דהיינו, דברים שמפני חשיבותם היו נמכרים במספר, ולא במשקל או במידה.
הרימונים נחשבו לטובים ביותר בשל שפע המים הנובעים מהמעיינות ובשל החמימות היחסית של סביבת בדן שמצויה ברום נמוך מאוד ביחס לשאר הרי השומרון, בשל היותה מצויה בעמק תרצה הנמוך.
"רימוני בדן" נזכרים גם במסכת כלים במשנה לעניין מעשרות, לצד "חצירי גבע", שמקומה לפי הסברה בכפר ג'בע שבשומרון: .
כמו כן, נזכרים "רימוני בדן" בתלמוד.
בתנ"ך נזכר "בְּדָן" כאחד מצאצאיו של מנשה.
ובנוסף בדברי שמואל אל העם נזכר שופט ששמו בדן.
היישוב הקדום מזוהה כיום עם החורבה ואתר המעיינות עיינות בידאן, בסמוך לכפר אל-באד'אן, צפונית מזרחית לשכם, בתחילתו של נחל תרצה.
בדפורד CA הוא רכב מסחרי קל שיוצר בין השנים 1952–1969 על ידי יצרנית הרכב המסחרי Bedford Vehicles שהייתה חברת בת של ווקסהול מוטורס.
הדגם יוצר בגרסאות ואן וטנדר.
חברת "Bedford Vehicles" נוסדה בשנת 1930. מטרת החברה הייתה לייצר רכב מסחרי ומשאיות קלות, בינוניות וכבדות.
חברת "AWD Ltd" ייצרה עבור חברת "Bedford Vehicles" משאיות צבאיות.
חברת "AWD Ltd" ייצרה משאיות קלות ומסחריות עד 1991, אשר התבססו על רכבי "ווקסהול מוטורס", "אופל", איסוזו, וסוזוקי מוטור.
משנת 1991 קונצרן הרכב "GM Europe" מייצר משאיות באמצעות "ווקסהול מוטורס" בבריטניה, או אופל ב-גרמניה.
חברת האם "ווקסהול מוטורס" משנת 2017 שייכת כמו החברה האחות אופל, לקבוצת PSA הצרפתית (פג'ו, סיטרואן, DS).
מנוע 1,598 סמ"ק המפתח 54.8 כ"ס (מנוע הנעה אחורית שנלקח מ-ווקסהול ויקטור גרסת FB).
תמסורת ידנית - 3 מהירויות.
תמסורת ידנית - 4 מהירויות.
אורך הרכב - 3,912 מ"מ בדגם הגרסה הקצרה.
בסיס גלגלים - 2,286 מ"מ בדגם הגרסה הקצרה.
בסיס גלגלים - 2,591 מ"מ בדגם הגרסה הארוכה.
משקל 1,064 ק"ג - בדגם הגרסה הארוכה.
עד שנת 1958 - שמשה קדמית חתוכה לשניים, ומשנת 1958 - השמשה הקדמית הוחלפה לשמשה יחידה עוטפת.
מתלה אחורי רכוב על המארז - שבעה עלים.
מד דלק - נשלט חשמלי (חידוש לטכנולוגיית התקופה).
דלתות קדמיות - דלתות הזזה על ציר, לצדדים.
חלונות קדמיים בצד הנהג - חלונות הזזה.
מאמצע שנות החמישים של המאה ה-20 ועד אמצע שנות הששים שימש ה-בדפורד CA האמבולנס העיקרי של מגן דוד אדום, בישראל.
בֶּדֶל אִי אָסְכֶּרִי (בטורקית: bedel-i askeri) היה מס שהונהג בתקופת הטנזימאט באימפריה העות'מאנית כתשלום עבור פטור משירות צבאי בצבא האימפריה.
בתקופת שלטונו של אבדילמג'יט הראשון הייתה האימפריה העות'מאנית בעיצומן של רפורמות הטנזימאט.
במסגרת זו בוטל ב-1856 מס הגולגולת-הג'יזיה, אותו נדרשו לשלם נתיני האימפריה שאינם מוסלמים ובכלל זה יהודי האימפריה העות'מאנית.
במסגרת זו הוטל גיוס חובה בקרב כלל נתיני האימפריה, מוסלמים ולא מוסלמים לפי מכסה נדרשת בכל וילאייט שנעה בין 5 ל-6 אחוזים מקרב הגברים בגיל גיוס.
צעד זה גרר התנגדות של הממסד הצבאי העות'מאני וב-1857, הורשו כל ברי הגיוס לקבל פטור משירות בצבא העות'מאני.
תמורת קבלת פטור משירות צבאי, נדרשו לשלם מס פטור מיוחד שכונה בֶּדֶל אִי אָסְכֶּרִי (מטורקית: מחיר הצבא).
המס אשר שילמו האוכלוסיות הלא מוסלמיות היה נמוך במידה רבה מהמס ששילמו המוסלמים עבור הפטור ועמד על 50 50 לירות עות'מאניות למבקש הפטור.
בקהילות מאורגנות וממוסדות כגון הקהילות היהודיות ביישובים השונים, חולק המס באופן אחיד או פרוגרסיבי ושולם על ידי כל ראשי המשפחות בקהילה.
מעת לעת היו העות'מאנים משנים את גובה המס אם בהחלטת השער הנשגב או בהחלטה של הוואלי המקומי.
כך למשל, בשנות ה-70 של המאה ה-19 העלה הממשל העות'מאני את המס ליהודי מונסטיר בשיעור של 150 אחוזים.
הקהילה, אשר נפגעה קשות בשריפת הענק שהתחוללה בעיר ב-1863 התקשתה לעמוד בנטל התשלום.
מעטים מבני הקהילה יכלו לשלם מיסים.
לרבים לא היה כלל כסף.
ב-1909, לאחר הפיכת הטורקים הצעירים בוטל מס הבדל אי אסכרי, והונהג גיוס חובה ללא פטור ברחבי האימפריה.
|הילוכים=תמסורת ידנית - 4 מהירויות
}}בדפורד OB הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles''' , אשר יוצר בין השנים 1939–1951.
לפני מלחמת העולם השנייה יוצרו 72 יחידות.
בזמן המלחמה הייתה הפסקה בייצור.
בדפורד HA היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles , אשר יוצר בין השנים 1963–1983.
דגם "בדפורד HA" התבסס על דגם הויוה ווקסהול "HA", שיוצרה על ידי ווקסהול מוטורס שהייתה חברה בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס.
"Bedford Vehicles" הייתה חברה בת של ג'נרל מוטורס.
בדפורד OY היא משאית צבאית, בעלת הנעה 2x4, מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles , אשר יוצרה בין השנים 1939 - ?
עבור הכוחות המזוינים של בריטניה ותרמה למאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה כולל המערכה בנורמנדי.
לדגם ה"בדפורד OY" יועדו מגוון שימושים צבאיים.
בין שימושיו: אמבולנס, מכלית, כבאית, משאית אספקה.
הגרסה המשוריינת של דגם ה"בדפורד OY" היה קרוי "Bedford OXA" .
טורנירי הבדמינטון באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בטכנפוליס בין ה-7 ל-12 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מטורניר נערים וטורניר נערות, בהשתתפות 32 ספורטאים לכל מגדר.
בנוסף, התקיים טורניר קבוצות מעורב שהורכב משמונה קבוצות.
כל קבוצה הורכבה מארבעה נערים וארבע נערות מלאומים שונים.
כל הספורטאים המשתתפים בטורניר נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים.
כל הספורטאים המשתתפים בטורניר נדרשים להיות בני 15 עד 18, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2003).
הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה העולמית לבדמינטון סיכמו ש-32 ספורטאים יעפילו לכל טורניר.
כל נבחרת לאומית יכולה לשלוח ספורטאי אחד מכל מגדר אלא אם שני הספורטאים דורגו בארבעת המקורות הראשונית בדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון ב-3 במאי 2018. 32 מכסות לכל טורניר יחולקו באופן הבא: מכסה בודדת ניתנה למדינה המארחת, .
ארבע מכסות יחולקו כהקצאה עולמית.
יתר, 27 המכסות, יחולקו בהתאם לדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון כפי שפורסם ב-3 במאי 2018.
הדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון עבור העפלה לטורניר האוליפי יהיה מבוסס על התוצאות שהושגו בין ה-3 באפריל 2017 ל-29 באפריל 2018. ברשימת העפלה יהיה יצוג לכל אחת מחמש היבשות: אמריקה, אירופה, אסיה, אפריקה ואוקיאניה.
ספורטאים שזכאים למכסה באמצעות הייצוג העולמי נחשבים כמייצגים של היבשת.
בהתאם לכך, אפ בחלוקת המכסות הראשונית אין ייצוג ליבשת מסוימת, הספורטאים הנמצאים בדירוג הגבוהה ביותר מאותה יבשת בדירוג העולמי לנוער יהיה זכאי לקבלת המכסה.
אולם, אם אין ספורטאי מיבשת מסוימת, ההקצאה למכסה תועבר לספורטאי הזכאי הבא בתור ללא כל התחשבות ליבשת אליה הוא משתייך.
תחרות העפלה תאריך כמות מכסות מדינה מעפילה לנערים מדינה מעפילה לנערותהמדינה המארחת 1 הדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון 3 במאי 2018 27 (2X)הקצאה עולמית 4 הקצאה מחדש סך הכל 32
תחרות זהב כסף ארד נערים יחידים נערות יחידות קבוצות מעורב אלפא אומגה תטא
בדלנות היא אידאולוגיה שמקדמת הפרדה תרבותית, אתנית, שבטית, דתית, גזעית, ממשלתית ומגדרית מהקבוצה הדומיננטית על מנת להקים מדינה עצמאית או לקבל אוטונומיה גדולה יותר.
הסיבות להפרדה יכולות להיות אזוריות, אתניות, לשוניות, תרבותיות, דתיות, כלכליות, פוליטיות, או שילוב של כמה מאלה.
קבוצות בדלניות עוסקות בסוג של פוליטיקת זהויות, והפעילות והחשיבה הפוליטית שלהן לרוב מתמקדת בחוויית עוול משותפת שנגרמה לבני קבוצה חברתית מסוימת.
קבוצות אלה סבורות שהניסיונות לקיים אינטגרציה בינן לבין הקבוצות הדומיננטיות פוגעים בזהותן וביכולתן להגשים את הגדרתן העצמית.
אף על פי כן, לרוב גורמים כלכליים או פוליטיים ממלאים תפקיד קריטי ביצירת תנועות בדלניות גדולות ורבות השפעה.
בדלנות יכולה לעיתים למלא תפקיד חיובי משמעותי, כפי שהיה למשל במאבק של עמים נגד קולוניאליזם שהוביל להקמתן של מדינות לאום רבות ברחבי העולם במאתיים השנים האחרונות.
לקבוצות יש בדרך כלל מניע אחד או יותר להפרדה.
כעס ושנאה כלפי קבוצות אוכלוסייה אחרות.
הגנה על עצמם מפני ביצוע רצח עם או טיהור אתני נגד חברי קבוצתם.
הגנה על שפתם, דתם, תרבותם או התנגדות לניסיונות של הקבוצה הדומיננטית להעלים בהדרגה את שפתם, דתם, ותרבותם.
התנגדות מצד קורבנות דיכוי, כולל הרגשה שהם מושמצים באופן בלתי פוסק בגין שפתם, תרבותם או דתם.
תעמולה מצד אלה שמקווים להשיג רווח פוליטי מליבוי הסכסוך וליבוי השנאה בין הקבוצות השונות באוכלוסייה.
דומיננטיות כלכלית ופוליטית של קבוצה אחת שאינה חולקת את הכוח והפריבילגיות של חבריה באופן שוויוני עם יתר האנשים בחברה.
הרצון שתתקיים חלוקה כלכלית הוגנת יותר בין העשירים לעניים או הרצון לשים קץ לניצול הכלכלי מצד הקבוצה החזקה או העשירה יותר.
הרצון לשמור על מסורת דתית, לשונית או תרבותית אחרת.
ואקום גאופוליטי שנוצר כתוצאה מהתפרקות של מדינות, מדינות פדרליות, או אימפריות גדולות יותר.
התחושה שהאומה סופחה למדינה הגדולה יותר באמצעים לא לגיטימיים.
התפיסה שהמדינה אינה יכולה עוד לתמוך בקבוצה אליה הבדלנים משתייכים או התפיסה שהמדינה בגדה באינטרסים שלהם.
התנגדות להחלטות הפוליטיות של המדינה.
בשנת 1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית לאחר שתנועה בדלנית של מדינות בדרום ארצות הברית דרשה לעזוב את ארצות הברית.
תנועות בדלניות לא תמיד דורשות עצמאות מלאה, ולא תמיד פונות לשימוש בנשק להשגת מטרותיהן.
עד כמה הדרישות מרחיקות לכת, ועד כמה האמצעים אלימים – הדבר תלוי במגוון גורמים כלכליים, פוליטיים, חברתיים ותרבותיים, וגם במנהיגות התנועה ובתגובת הממשל.
ממשלות עשויות להגיב במספר דרכים, שחלקן אינן מתיישבות זו עם זו.
תגובות אופייניות מצד ממשלות לתנועות בדלנות לאורך ההיסטוריה:
שיפור מעמד אוכלוסיות המיעוט החלשות
לאמץ "פדרליזם אסימטרי" בו למדינות שונות יש יחסים שונים עם השלטון המרכזי, בהתאם לדרישות או לשיקולים של התנועה הבדלנית
לאפשר לקבוצות המיעוטים לנצח בסכסוכים פוליטיים שהכי חשובים להם באמצעות הצבעה פרלמנטרית, משאל עם, וכו'.
להתפשר על קיום קונפדרציה, במקום ישות מדינית אחת, בה יש רק קשרים מצומצמים בין המדינות בקונפדרציה.
ממשלות רבות מדכאות תנועות בדלניות בארצן אך תומכות בתנועות בדלניות בארצות אחרות.
בדלנות אתנית מבוססת יותר על הבדלים תרבותיים ולשוניים מאשר על הבדלי דת או גזע, שגם הם עשויים להתקיים.
להן רשימה של תנועות בדלניות אתניות בולטות:
בדלנות סרבית בבוסניה והרצגובינה (רפובליקת סרפסקה) וקוסובו (צפון קוסובו).
הבדלנות הרוסית בחצי האי קרים (סיפוח קרים), לוהנסק ודונצק.
כורדים בטורקיה, סוריה, עיראק ואירן.
טאלישים באזרבייז'ן (חלקם טוענים גם לשטחים באירן).
"האומות הקלטיות" באיים הבריטיים יצרו תנועות בדלניות שונות הקוראות להיפרדות מאנגליה.
המאבקים בין היוניוניסטים לתומכי איחוד האי האירי כולו תחת אירלנד.
שלזים בפולין ובצ'כיה (רובם גורשו).
ישנן תנועות בדלניות באנדלוסיה, אסטוריאס, האיים הבלאריים, האיים הקנריים, קסטיליה, גליציה, ליאון, נבארה ולנסיה.
פריולי, פדניה (צפון איטליה), סרדיניה, סיציליה וונציה באיטליה.
בדלנות טורקית בקפריסין (צפון קפריסין).
בדלנות אזרית באירן (מעוניינים לאחד את המחוזות במזרח אזרבייג'ן, מערב אזרבייג'ן, זנג'אן, וארדביל עם אזרבייג'ן).
צ'צ'נים בקווקז, אשר נמצאת כיום תחת שליטת רוסיה.
קבוצות אתניות שונות במיאנמר, ביניהן הרוהינגים.
התנועות הבדלניות בג'אמו וקשמיר אשר במחלוקת בין הודו, פקיסטן וסין.
טמילים בסרי לנקה, החותרים להקים מדינה עצמאית.
תנועות בדלניות שונות בקנטונים של שווייץ (גרמנים, צרפתים, איטלקים ורומנש).
אלבנים בקוסובו, צפון מקדוניה וסרביה.
מאות הקבוצות האתניות שקיימות באפריקה כיום נמצאות ב-54 מדינות הלאום האפריקניות, ועל כן לעיתים קרובות ישנם סכסוכים אתניים בין קבוצות בדלניות שונות – בעיקר במדינות אנגולה, אלג'יריה, בורונדי, נמיביה, קונגו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בחבל דארפור שבסודאן, באתיופיה, בסנגל, בדרום אפריקה, באוגנדה, בסהרה המערבית ובזימבבואה.
הסכסוך בליבריה בין האפריקנים הליבראים לאמריקנים הליבראים (אנשים ממוצא אפריקאי שהיגרו לליבריה מאמריקה לאחר ששוחררו מעבדות).
בדלנות מצד הטוארג בניגריה ובמאלי (אזוואד), ותנועות בדלניות בֶרבֶריות בלוב, תוניס, אלג'יריה ומרוקו.
צרפתים קוויבקים, ילידי נונאווט והאומות הראשונות מקנדה.
עמים ילידיים רבים בארצות הברית.
תנועת העצמאות בפוארטו ריקו, שחותרת להשיג עצמאות מלאה מארצות הברית.
ישנן גם תנועות בדלניות היספניות, שהבולטת בהן היא תנועת צ'יקאנו שמעוניינת להקים מחדש את אצטלאן – המולדת המיתית של האטו-אצטקים שהשתרעה בעבר באזור בו נמצא כיום אזור דרום-מערב ארצות הברית, בו חיים כיום רוב האמריקאים ממוצא מקסיקני.
ישנן קבוצות בדלניות המבקשות ליצור הפרדה בין קבוצות אנשים על בסיס המוצא האתני של הקבוצות.
אנשים המשתייכים לקבוצות אלו לרוב מתנגדים לנישואין בין-גזעיים ולאינטגרציה עם גזעים אחרים ומחפשים בתי ספר נפרדים, בתי עסק, כנסיות ומוסדות אחרים ולעיתים קרובות חותרים לקיום הפרדה בין חברות, טריטוריות, מדינות, או ממשלות.
להן רשימה של תנועות בדלניות גזעיות בולטות:
בדלנות שחורה (מכונה גם "לאומנות שחורה") – סוג של בדלנות שקיים בארצות הברית ושהועלה בעבר על ידי מנהיגים שחורים כמו מרקוס גארווי וארגונים כמו האומה האסלאמית.
תאורטיקנים גזענים כמו דריק בל מאוניברסיטת ניו יורק וריצ'רד דלגדו מאוניברסיטת קולורדו טוענים שמערכות המשפט, החינוך והפוליטיקה בארצות הברית נגועות בגזענות בוטה.
הם תומכים במאמצים לקיים בתי ספר ומעונות המכילים רק תלמידים שחורים ומטילים דופי ביעילות האינטגרציה של צעירים שחורים בחברה האמריקנית.
בדלנות לבנה – סוג של בדלנות שקיים כיום בעיקר בארצות הברית ובמערב אירופה ומבקש לקיים הפרדה בין הגזע הלבן לאוכלוסייה הלא-לבנה, בטענה שמדיניות זו נחוצה להישרדות הגזע הלבן.
קבוצות דתיות בדלניות וכתות בדלניות מבקשות בדרך כלל ליצור הפרדה מהקבוצה הדתית הגדולה יותר.
התנועה הציונית, שהובילה להקמתה של מדינת ישראל כמולדת היהודית ב-1948, חתרה לאורך השנים לקיים הפרדה בתחומים מסוימים מהאוכלוסייה הלא-יהודית במדינה.
התנועה הציונית יכולה גם להיחשב כתנועה בדלנית אתנית במידה מסוימת שכן לעיתים רבות נכללים בקבוצה זו יהודים לא דתיים.
אף על פי כן כתנועה בדלנית הדבר מורכב אף יותר, שכן אנשים רבים התגיירו והצטרפו לקהילות היהודיות בישראל וברחבי העולם ונחשבים יהודים, למרות שלעיתים עשויים להיות כאלו שיטילו דופי ביהדותם.
הנוצרים האנגלים במאות ה-16 וה-17 ביקשו להיפרד מהכנסייה האנגלית ויצרו כנסיות מקומיות עצמאיות שהיו בעלות השפעה פוליטית תחת אוליבר קרומוול, שהוא עצמו בדלן.
חלוקת הודו ב-15 באוגוסט 1947, כשהודו ופקיסטן קיבלו את עצמאותן מבריטניה, והודו הבריטית חדלה להתקיים – עוררה תנועות בדלניות בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
הסיקים בהודו חתרו להקים את המדינה העצמאית חאליסטאן בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
במדינות רבות ברחבי העולם פועלות כיום קבוצות בדלניות מוסלמיות.
דוגמאות בולטות כוללת את הפיליפינים, תאילנד, הודו (באזור ג'אמו וקשמיר), ברפובליקה העממית של סין (התנועה האסלאמית המזרחית של תורכסטאן), בטנזניה (התנועות הבדלניות בזנזיבראן), ברוסיה (בצפון חבל הקווקז, ובעיקר בצ'צ'ניה), וביוגוסלביה.
במדינות רבות ברחבי העולם פועלים כיום קבוצות בדלניות מוסלמיות.
דוגמאות בולטות כוללות את הפיליפינים, תאילנד, הודו (באזור ג'אמו וקשמיר), ברפובליקה העממית של סין (התנועה האסלאמית המזרחית של תורכסטאן), בטנזניה (התנועות הבדלניות בזנזיבראן), ברוסיה (בצפון חבל הקווקז, ובעיקר בצ'צ'ניה), וביוגוסלביה.
במזרח התיכון קיימות תנועות בדלניות כורדיות בטורקיה, עיראק וסוריה.
בתוך מדינות האיחוד האירופי מתחזקות תנועות בדלניות המבקשות לעצמן ריבונות או אוטונומיה מוגברת; בהן הקטלונים בספרד, הסקוטים בבריטניה (טרם פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי), ונטו ולומברדיה באיטליה, איי פארו בדנמרק, אי קורסיקה בצרפת והפלמים בבלגיה.
תנועת העצמאות של הונג קונג
בדל של אור הוא שמו של אלבומם המשותף של דודו טסה וברי סחרוף, אשר יצא ב-11 בדצמבר 2020, במהלך מגפת הקורונה.
האלבום הוא אלבום הפתעה שהופץ ללא הודעה מוקדמת ומבלי שפורסמו סינגלים מתוכו קודם ליציאתו.
יום לפני שיצא רשמית, פרסם דודו טסה בעמוד הפייסבוק שלו פוסט שבו תייג את ברי סחרוף, וכתב: "הלו ברי, ער?".
בתגובה השיב לו סחרוף "אהה".
הפוסט שימש למעשה טיזר לאלבום שיצא למחרת ב-11 בדצמבר 2020.
את האלבום פותחת רצועה אינסטרומנטלית בשם "קרטאש" על שמה של אחת מהשכונות היהודיות באיזמיר שבטורקיה, עיר הולדתו של סחרוף.
שאר שירי האלבום אינם אינסטרומנטליים, ומילותיהם נכתבו בידי גלעד כהנא ("ראי איזה פלא", "כל שנוצץ (בר סיכון לנפילה)" ו"מה אספר לך") ואלי אליהו ("הכי קרוב שיש", "הרגעים האחרונים של האור" ו"לעת ערב") במשותף עם טסה.
"על פי הבאר" שחותם את האלבום נכתב בידי אהוד בנאי שאף מתארח בסיומו.
אל שמונת הקטעים המקוריים צורפה גרסת כיסוי לשיר בערבית "יא בא לא" (يابا لا) שכתבו האחים מנסור ועאסי רחבאני עבור הזמרת הלבנונית פיירוז.
בנוסף, הוקלטה תזמורת כלי מיתר טורקית באיסטנבול.
ב-15 בדצמבר יצא הסינגל "ראי איזה פלא" בליווי וידאו קליפ מונפש.
ב-2 בפברואר 2021, יצא הסינגל השני מהאלבום "הכי קרוב שיש".
הסינגל יצא בליווי קליפ בכיכובו של ששון גבאי, ובנו, אדם גבאי.
שם האלבום נלקח משורה מהשיר "הרגעים האחרונים של האור": "מעל ראשי בדל של אור, לאן הולכים מכאן".
כבר בצאתו, זכה האלבום לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה.
אמיר שוורץ מ-ynet טען כי האלבום הוא "כנראה המתנה הכי גדולה שחובבי הרוק הישראלי יכלו לבקש – וגם לקבל - לחג האורים".
דודי פטימר ממעריב אונליין תיאר את האלבום כ"האלבום הכי טוב שיצא השנה" ו"אחד האלבומים הטובים בכל הזמנים".
NEWS אמר כי האלבום הוא "מרשים וגדול מסך חלקיו, אפקטיבי ומהנה מאוד, ובאיזשהו מקום - פשוט מתנה להתנחם בה בשלהי השנה האיומה שמתקרבת סוף-סוף אל תומה", אך "לא מאוד מפתיע".
מיקי נירון ממאקו כתב כי "אפשר לקבוע די בקלות שמדובר באלבום הישראלי הכי טוב שיצא כאן השנה".
יוסי חרסונסקי העניק לאלבום ארבעה וחצי כוכבים ואמר: "שני יוצרים שהשאירו אגואים מחוץ לאולפן, וחברו למוזיקה שנותנת את התמצית של שניהם במעין לכידות אומנותית עילאית."
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם11 בדצמבר 2020הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתנענע דיסק • הליקוןישראלמאי 2021תקליט
בדפורד CF היא סדרה של מסחריות אשר בנוסף יוצרה במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles , חברת בת של ג'נרל מוטורס אשר יוצרו בין השנים 1988–1969 בבריטניה.
בדגמי "בדפורד CF" הורכבו מנועים קדמיים-אורכיים
סוגי מנוע: מנועי בנזין, מנועי דיזל
דגמי "בדפורד CF" נוצלו למגוון שירותים: להובלת אסירים, כניידות משטרה במשטרת בריטניה ובמשטרת אירלנד, כמכוניות גלידה בבריטניה ובאוסטרליה
בדפורד היא עיירת שוק במחוז בדפורדשייר באנגליה, הממלכה המאוחדת.
נכון ל-2011, התגוררו בעיירה (כולל בבידנהאם ובקמפסטון ) 106,940 אנשים, מה שהפך אותה ליישוב השני הגדול ביותר בבדפורדשייר אחרי לוטון.
ברובע של בדפורד האוכלוסייה הייתה 157,479. בדפורד היא גם עיירת המחוז ההיסטורית של בדפורדשייר.
בדפורד נוסדה במעברה על נהר אוז הגדול והיא נחשבת למה שהיה מקום קבורתו של אופה מלך מרסיה, שזכור בכך שבנה את סוללת אופה על הגבול הוולשי.
טירת בדפורד נבנתה על ידי הנרי הראשון, למרות שהיא נהרסה ב-1224. בדפורד קיבלה את הצ'רטר המלכותי ב-1166 מהנרי השני ויוצגה בפרלמנט מאז 1265. היא ידועה באוכלוסייה גדולה של אנשים ממוצא איטלקי.
האמונה הרווחת היא ששם העיירה הגיע מהשם של צ'יף סקסוני בשם בדה, וממעברה (Ford) שחוצה את נהר האוז הגדול.
בדפורד היוותה עיירת שוק עבור האזורים החקלאיים סביבה מתחילת ימי הביניים.
המלך האנגלו-סקסוני אופה מלך מרסיה נקבר בעיירה ב-796. ב-886, היא הפכה לעיירת גבול שהפרידה בין ממלכת וסקס והדיינלו.
זה היה מקום מושבה של הברונות של בדפורד.
ב-919, אדוארד הזקן בנה את המצודה הראשונה הידועה של העיירה בצד הדרומי של נהר האוז הגדול ושם הוא פעל.
המצודה נהרסה על ידי הדנים.
ויליאם השני העניק את הברונות של בדפורד לפיין דה בושאן, שבנה מצודה חזקה חדשה.
מאז המאה ה-16, בדפורד וחלק גדול מבדפורדשייר הפכו לאחד מהמרכזים הגדולים ביותר לתעשיית תחרת סלילים באנגליה, ותחרת סלילים המשיכה להיות תעשייה חשובה בבדפורד עד לתחילת המאה ה-20. ב-1660, ג'ון בניאן נכלא בכלא בדפורד ל-12 שנה.
שם הוא כתב את הספר מסעות ההלך.
חשיבותו של הצמר פחתה כאשר בישול בירה הפך לתעשייה גדולה בעיירה.
במאה ה-19, בדפורד הפכה למרכז חשוב להנדסה.
החלק הצפוני של העיירה נפגע קשות בשרפה הגדולה של בדפורד ב-1802. 21 שנה לאחר מכן, השיטפון הגדול של בדפורד הציף את רוב העיירה כאשר נהר אוז עלה על גדותיו.
בדפורד היא היישוב הגדול ביותר ברובע של בדפורד.
את מועצת הרובע מוביל ראש העיירה שנבחר בבחירה ישירה ומחזיק בתואר "ראש עיריית בדפורד".
ראש העיירה הנוכחי של בדפורד הוא דייב הודג'סון מהמפלגה הליברל-דמוקרטית.
האזור המיושב של בדפורד מחולק לעשרה רבעים.
בדפורד היא חלק ממחוז הבחירות בדפורד אשר מיוצג בבית הנבחרים הבריטי של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
חבר הפרלמנט הנוכחי של בדפורד הוא מוחמד יאסין, חבר מפלגת הלייבור.
בדפורד נמצאת במרחק של 74 ק"מ צפון-צפון-מערבית ללונדון, 105 ק"מ דרום-מזרחית לברמינגהאם, 40 ק"מ ממערב לקיימברידג' ו-31 ק"מ מזרח-דרום-מזרחית לנורת'האמפטון.
בבדפורד אחד מהריכוזים הגדולים ביותר של מהגרים איטלקים בממלכה המאוחדת.
לפי מפקד האוכלוסין מ-2001, כמעט 30 אחוז מאוכלוסיית בדפורד היא איטלקית לפחות באופן חלקי.
זו בעיקר תוצאה של גיוס עובדים ממצוג'ורנו בתחילת שנות ה-50 על ידי חברת הלבנים של לונדון.
במפקד האוכלוסין מ-2011, התושבים היו 74.4 אחוז לבנים, 4 אחוז מעורבים, 15 אחוז אסייתיים/ בריטים אסייתיים, 5 אחוז שחורים/אפריקאים/קריבייאנים/שחורים בריטים ואחוז אחד "קבוצה אתנית אחרת".
מבחינת זהות לאומית, רק קצת מעל ל-50 אחוז מזדהים כאנגלים בלבד, 24 אחוז מזדהים כבריטים בלבד ו-15 אחוז מזדהים כלא בריטים.
מבחינה דתית, 56 אחוז הם נוצרים, כמעט שמונה אחוז הם מוסלמים, כמעט 3 אחוז הם סיקים ו-2 אחוז הם הינדים.
לכמעט 30 אחוז לא הייתה דת או שהם סירבו להשיב.
פארק בדפורד הוא הפארק העירוני הגדול ביותר בעיירה.
הכנסייה הראשית של בדפורד היא כנסיית סנט פול.
עוד כנסייה מקומית בולטת היא כנסיית סנט פיטר.
בניין העירייה הישן מתוארך לשנת 1550 והבניין נבנה תחילה כדי לשמש כבית ספר.
נהר אוז הגדול עובר דרך מרכז העיירה ומצדדיו יש גנים הידועים כסוללה.
בגנים האלה, ממול לרחוב רות'סיי, עומדת אנדרטת מלחמה לאנשים מהעיירה שמתו במלחמת העולם הראשונה.
גבעת טירת בדפורד היא שריד של הטירה של בדפורד מימי הביניים, והיא נמצאת קרוב למרכז העיירה.
בעיירה יש מספר גדול של כנסיות נוצריות, כולל סנט פול וסנט פיטר.
יש עוד שלוש כנסיות של רשת ה-Newfrontiers וכנסייה פולנית, ערבית, פורטוגזית, ספרדית, רומאית-איטלקית, יוונית, רוסית, אנגליקנית ועוד כנסיות עצמאיות.
יש גם מקדשים בודהיסטים והינדים בעיירה.
בבדפורד נמצאת אחת מהגורדוורות הסיקיות הגדולות ביותר בממלכה המאוחדת.
בעבר היה בית כנסת בעיר אבל הוא כבר לא קיים.
קהילת בית הכנסת הרפורמי של בדפורדשייר, שמבוססת בלוטון, נפגשת בבדפורד פעם בחודש למען הקהילה היהודית בעיירה.
בית הכנסת האורתודוקסי הקרוב ביותר הוא ק"ק כנסת ישראל של לוטון, בית כנסת של חסידות חב"ד בלוטון.
בבדפורד היה המטה הראשי של ה-Panacea Society שנוסדה ב-1919 והאמינה שלעיר יהיה תפקיד חשוב בביאה השנייה של ישו ושבדפורד הייתה המיקום המקורי של גן עדן.
יש מורשת ארוכת שנים של ספורט בבדפורד עם מועדוני רוגבי וכדורגל ותיקים.
לעיירה יש ארבע קבוצות רוגבי יוניון שנקראות בדפורד בלוז, בדפורד קווינס, בדפורד סוויפטס ובדפורד אתלטיק.
מאז 2004, לבדפורד יש גם קבוצת רוגבי ליג בשם בדפורד טייגרס שמתחרה בליגה החובבנית השנייה.
בהתחשב בגודל הכללי של האזור העירוני, בדפורד היא אחת מהערים הגדולות ביותר באנגליה ללא קבוצת כדורגל מקצוענית.
בדפורד טאון משחקת בליגה השמינית וריאל בדפורד משחקת בליגה ה-11.
חתירה תחרותית הוא גם ספורט מרכזי בעיירה.