tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרכים בהן נפח התנועה גדול יותר יהיו לפחות שני נתיבים בכל כיוון וזאת כדי לאפשר עקיפה בכל שלב של הדרך.בכבישים מהירים יש לפחות שני נתיבים ובנוסף נהוג להפריד את הדרך לשני כבישים חד סטריים מרוחקים או להוסיף הפרדה פיזית לכביש רחב כדי למנוע תאונה חזיתית בשל רכב הסוטה מנתיבו.
על גבי הכביש יופיעו סימוני צבע שונים בנקודות עניין מסוימות כגון בהשתלבות דרכים, מעברי חצייה או לפני פסי האטה.
כן מסומנים על הכביש חצים המשמשים כאמצעי נוסף להכוונת תנועה, פרט לתמרורים המופיעים בצידי הכביש ולעיתים מעליו.
בכבישים מסוימים בהם מופעלת בקרת תנועה ייתכן שהמהירות בנתיב אחד או יותר, עצם התנועה או כיוון התנועה בו יוכתבו על ידי תמרורים דינמיים, בהתאם להחלטת מרכז בקרה.
כן ייתכן שיועברו דיווחי תנועה באמצעות שלטים אלקטרוניים.
מפגשי דרכים מופיעים הן בדרכים עירוניות והן בדרכים בין-עירוניות, בעיקר בתור צמתים.
מעגלי תנועה נפוצים יותר בדרכים עירוניות ואילו בכבישים מהירים לא יהיו צמתים אלא מחלפים ודרכים משתלבות (נתיב האצה).
מדרכות ומעברי חצייה למעבר הולכי-רגל יופיעו בעיקר בדרכים עירוניות אך עשויים להופיע גם בדרכים בין עירוניות (בעיקר בכניסה ליישובים).
בכבישים בעלי נפח תחבורה גדול בהם נדרש מעבר הולכי רגל לעיתים יבנו גשר להולכי רגל.
באופן דומה, בכבישים מהירים רבים יוצרים מעברים מיוחדים המיועדים לבעלי חיים ומאפשרים להם לעבור מעל או מתחת לנתיב הכביש מבלי להיפגע.
מפגשי דרכים נוספים אפשריים הם מפגש כביש-מסילה או גשר מעל נהר (מקרה פרטי שלו – גשר נפתח מעל תעלה המאפשר מעבר כלי שיט).
מקרה נוסף נדיר הוא כביש החוצה מסלול המראה שקיים בסקוטלנד.
התפתחות טכנולוגית בתחומי הנדסה שונים לצד גידול בנפחי התחבורה ורכב פרטי בפרט הביאו לכך שרכיבי תשתית שונים נהיו נפוצים יותר, גם במקומות שבהם הדבר לא התאפשר בעבר (או לא היה כדאי כלכלית): גשרים, מנהרות, מחלפים עיליים מרובי נתיבים.
כמו כן, נוספו צורות תחבורה שונות לכלי רכב כגון מעבר מכוניות מקטע כביש אחד למשנהו באמצעות מעבורות.
כביש אגרה הוא כביש שהנסיעה בו כרוכה בתשלום.
ישנם כבישי אגרה שבהם מוצבות עמדות-לתשלום לאורך תוואי-הכביש, ורק לאחר תשלום ניתן לנסוע עליו.
קיימים כבישי אגרה שבהם התשלום הוא ביציאה מן הכביש, וכן כבישי אגרה שבהם מותקנות לאורך הכביש מצלמות, המאפשרות לחייב את הנהגים בתשלום בעבור נסיעתם באמצעות מנוי או כרטיס אשראי.
כבישים חדשים מתוכננים באופן שימנע הצטברות מי גשמים עליהם על ידי ניקוז יעיל.
כחלק מהמאבק בתאונות הדרכים, התווספו לכבישים גם אמצעים שנועדו לצמצם נזקים אפשריים במהלך תאונות דרכים, כדוגמת מעקות בטיחות סופגי אנרגיה .
כמו כן יש חיישני מהירות ומצלמות שנועדו לתעד נסיעה במהירות מופרזת או מעבר ברמזור באור אדום.
בדרכים עירוניות נהוג לשים פסי האטה כאמצעי פיזי שמגביל את מהירות הנסיעה ויש מקומות שבהם יש שלט המציג את מהירות הרכב המתקרב כאשר הוא חורג מהמהירות המותרת.
בעקומות חדות לעיתים משאירים כביש מרובד כדי למנוע החלקה בחורף.בנוסף ישנן מערכות תאורה, מחזירי אור וצבעים זורחים שמטרתם להבליט את סימוני הדרך בשעות הלילה.
סלילת כבישים בשטחים פתוחים ופראיים פוגעת לעיתים בתצורות הנוף, בעולם החי ובצמחייה.
לקראת סוף המאה ה-20 הותקנו ברוב מדינות המערב תקנות וחוקים המחייבים את סוללי הכביש לוודא כי הפגיעה באיכות הסביבה תהיה מינימלית ככל האפשר, ואת בוני הכביש לפנות את כל פסולת הבנייה, אולם בפועל הדבר לא תמיד נעשה.
ארגונים לשמירת הסביבה מוחים לעיתים קרובות נגד הקמת כבישים ראשיים באזורי טבע פראי.
בישראל, לדוגמה, ארגונים ירוקים הפגינו רבות נגד התוואי המיועד של כביש 6 וביקשו שלא יעבור באזורים בהם הוא עלול לפגוע בסביבה המקומית.
בעיות נוספות שיוצרים הכבישים: פגיעה במגוון הביולוגי שמשני צדי הכביש הנובעת מהפרדה בין אוכלוסיות שונות של אותו מין, וכן תאונות דרכים בין בעלי חיים לכלי רכב, בהם נפגעים לעיתים גם בני אדם.
פתרון המקובל במדינות אחדות לבעיה זו הם מעברים אקולוגיים, המאפשרים לבעלי החיים לחצות בנקודות מסוימות את הכבישים ללא סכנת פגיעה מצד כלי הרכב.
בכבישים העוברים דרך בתי גידול של חיות בר, ניצבים שלטים המזהירים את הנהגים מפני חיות בר חוצות וניתנת זכות-קדימה לבעלי החיים.
כביש 1 הוא כביש מהיר ישראלי באורך של 96 קילומטרים.
חלקו המערבי, שנסמך ברובו על הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים, מסומן ככביש מהיר המחבר בין תל אביב-יפו לירושלים ומוכר גם בשם "כביש ירושלים–תל אביב".
חלקו המזרחי נמשך מירושלים למעלה אדומים וממנה ליריחו, דרך מדבר יהודה ובקעת הירדן, ומוכר גם בשם "כביש ירושלים–יריחו".
קטע מהכביש הוא גם חלק מכביש M40 ברשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק.
חלק הדרך ממחלף קיבוץ גלויות עד מחלף שער הגיא הוא כביש מהיר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נסלל בחלקו המערבי של הכביש נתיב מהיר לכיוון תל אביב.
במהלך השנים הוחלפו צמתים על הכביש במחלפים.
מחלף הראל נפתח ב־1971, מחלף חמד ב־1972, מחלף לטרון, מחלף לוד, מחלף קיבוץ גלויות ומחלף בן-גוריון ב־1978-1979 (עם פתיחת הכביש המהיר, מחלף גנות נבנה עוד קודם לכן), מחלף בן שמן ב־1981, מחלף מוצא ב־1990, מחלף שער הגיא ב־1994 ומחלף שורש ב־2005.
בעשור השני של המאה ה-21 בוצעו שני פרויקטים משמעותיים בתוואי הכביש וסמוך לו.
האחד הוא בניית מסילת הרכבת המהירה לירושלים שחוצה אותו שלוש פעמים – על גבי גשר סמוך לנמל התעופה בן-גוריון, במנהרה סמוך למחלף ענבה ובגשר מעל דרך יצחק שמיר ועמק הארזים.
השני הוא שדרוג הכביש בקטע מחלף שער הגיא עד מחלף מוצא.
בחלקו המזרחי, המכונה כביש ירושלים–ים המלח (או כביש ירושלים–יריחו), מחבר כביש 1 בין ירושלים, מעלה אדומים וים המלח.
חלק זה מסתיים בצומת בית הערבה, צומת מפגש עם כביש 90 בסמוך לקיבוץ בית הערבה בבקעת ים המלח.
מצומת זה נמשך חלק נוסף באורך של חמישה קילומטרים הסגור לציבור אך נמצא בשימוש צה"ל, ומוביל לגשר עבדאללה ההרוס.
מעבר לנהר הירדן קיים כביש המשך.
תחילתו של הכביש בכביש שנסלל בתקופת המנדט, על תוואי דרך מעלה אדומים הקדומה.
הכביש יצא מהעיר העתיקה בדרך יריחו, לאורך שולי הר הזיתים, ועלה אל כיוון אבו דיס.
הכביש היה מפותל מאוד (הוא ירד כ-1,100 מטרים לאורך כ-40 קילומטרים).
בתקופת השלטון הירדני שופר הכביש, ובקטעים רבים נבנה למעשה כביש חדש מקביל, פחות מפותל (הכביש המנדטורי נראה בקטעים מסוימים לצד הכביש הקיים).
בסוף שנות ה-80 הוסט מוצא הכביש מירושלים למחלף שער מזרח (הגבעה הצרפתית) ונבנה כביש חדש מירושלים למחלף אדומים.
בשנת 2012 היה הקטע החד-נתיבי האחרון, מצומת שדרות משה דיין בירושלים עד למחלף הזיתים, בתהליך הרחבה לדו-נתיבי.
בשנת 2011 הסתיימה הרחבה לדו-נתיבי של הקטע מהצומת עם כביש 437 עד לצומת אלון (כביש 458) להרחבה הייתה התנגדות מצד ארגוני זכויות האדם, בטענה שהרחבת הכביש תפריע לחייהם של הבדואים המתגוררים (באופן לא חוקי) בסמוך לכביש.
בהמשך, הורחב הכביש לאוטוסטרדה מהירה עד לצומת ורד יריחו.
פרויקט נוסף שהוחל בביצועו בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 היה מחלוף שני צמתים בכביש: צומת רמת שלמה שהפך למחלף רמת שלמה, ומחלף שער מזרח, שהיה ממוחלף רק בכביש 60 החוצה אותו ולא בכביש 1, בו נכרו מנהרות מתחת לצומת הגבעה הצרפתית, כך שמתאפשרת נסיעה רציפה דרך המחלף.
חלק זה הוא העלייה ההיסטורית לירושלים ממחלף שער הגיא.
בשנת 1921 תואר הכביש מירושלים ללטרון כבעל איכות נמוכה ומלא בגומות עמוקות.
במהלך המרד הערבי הגדול היה הכביש מסוכן יחסית לנסיעה, בשל קרבתו ליישובים ערבים רבים הן בחלקו המערבי (בשפלה), והן בחלקו המזרחי (משער הגיא לירושלים), שם גם עבר הכביש בתוואי נשלט וקל לתקיפה וחסימה.
מטעמי ביטחון הונהגה נסיעה בשיירות, כאשר טנדר נוטרים ליווה את השיירה לעיתים יחד עם רכב משטרה בריטי חמוש במקלע.
תחנת משטרה בריטית הוקמה בשער הגיא, ותחנות נוטרים הוקמו בסמוך לקסטל ('נחלת יצחק') ובמוצא.
מצודות טגארט נבנו בסמוך לכביש: בצומת בית דגן, רמלה, לטרון ואבו גוש.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות נעו בכביש בליווי אנשי ההגנה ולעיתים בליווי בריטי, אך לאחר פברואר 1948 העבירו הבריטים את תנועת רכביהם לתוואי כביש 443 של ימינו, ועל היישוב היהודי היה לספק בעצמו הגנה לנסיעה בכביש.
דבר זה הוביל לאבדות ניכרות בקרב השיירות, ולאחר מכן עם המעבר לפעולה התקפית לקרבות קשים באזור שער הגיא, קרבות בהם ניתנה הוראה לכבוש את הכפרים הערביים 'בכל מחיר' על מנת לאפשר את פתיחת הדרך לתנועה.
באזור שער הגיא פזורים עד היום משוריינים שנפגעו במהלך המלחמה בדרכם לירושלים הנצורה.
בתחילת קיץ 1948 החזיק צה"ל בחלקו המזרחי של הציר ובחלקו המערבי, אך באזור לטרון כשלו כל ניסיונות ההתקפה והכביש בנקודה זו נשאר בשליטת הלגיון הירדני.
ב-7 באוקטובר 1948 נחתם הסכם לפיו ינועו בכביש אוטובוסים ישראלים בליווי משוריינים ישראלים וירדנים וג'יפים של האו"ם.
בפועל נסללה דרך עוקפת זמנית – דרך בורמה, שמסלולה החל באזור קיבוץ הראל, עקף את אזור לטרון מדרום, וטיפס לשלוחת שיירות ובית מאיר (בית מחסיר) דרך תוואי הנחל הקרוי כיום 'נחל דרך בורמה'.
עם הרחבת השטח שבשליטת ישראל מדרום ללטרון לאחר מבצע ההר, החלה סלילת כביש הגבורה כנתיב תנועה עוקף לקטע רמלה–לטרון–שער הגיא.
הכביש העוקף התבסס על חלקו המזרחי של כביש 44 (מרמלה לצומת נחשון ולמחלף שמשון) ועל חלקו הצפוני של כביש 38 (ממחלף שמשון לשער הגיא), שם התחבר הכביש העוקף בחזרה לתוואי המקורי.
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן כלל סעיף בדבר פתיחת הכביש לתנועה יהודית באזור לטרון, אך סעיף זה לא מומש למעשה.
רק כיבושה של לטרון במלחמת ששת הימים אפשר את פתיחת הקטע רמלה–לטרון–שער הגיא לתנועה מחדש.
בשנות ה-50 התקשה הכביש לשאת את עומסי התנועה שנסעו עליו והתנועה עליו הייתה איטית מאוד בגלל משאיות שנסעו עליו באיטיות רבה ועכבו את שאר הרכבים.
הוחל בפריצת כביש בעמק רפאים שיתחבר לכביש 386 ויישא את המשאיות לירושלים, אך פריצת הכביש לא הושלמה.
באמצע שנות ה-60 הוחל בהרחבת הכביש לכביש דו־מסלולי עם הפרדה בין כיווני הנסיעה.
בשנת 1965 הושלמה הרחבת קטע הכביש בין מוצא לירושלים ל-4 נתיבים.
לצורך הרחבת הכביש הוגבה מפלס הנחל באזור שער הגיא באמצעות מילויו בעפר.
מעקף מדרום לקטע שעבר בתוך אבו גוש נפתח ב־1971. התוואי ההררי הוביל לכך שחלקים ניכרים מהדרך הם ללא שוליים או עם שוליים צרים, דבר המוביל לעומסי תנועה ניכרים בכביש במקרה של חסימת נתיב נסיעה עקב תאונת דרכים או תקלה טכנית ברכב.
לאורך קטע זה של הכביש, באזור שער הגיא, פזורים המשוריינים ממלחמת העצמאות (אם כי למעשה רובם של המשוריינים המקוריים שהיו במקום הוחלפו במהלך שנות ה־60 בשלדות כלי רכב אחרים).
חלק מהרחבת הכביש כללה חציבה בצידי הכביש, ובמספר מקרים נחסמה חלק מהדרך לתנועה לזמן קצר עקב מפולות סלעים על הכביש באזור שער הגיא ובאזור אבו גוש.
בסמוך לחוות שער הגיא הפריד שטח פתוח את הכביש לשני נתיבים חד סטריים, כאשר במרכז השטח הפתוח קברו של שייח' עלי.
בשנת 2007 נסלל מקטע חדש לכביש בעמק הארזים, שקישר ישירות בין מחלף שער מוריה לבין מחלף יגאל ידין, ומנע את המעבר בכניסה לעיר ושדרות בגין.
קטע זה מכונה על ידי עיריית ירושלים בתוכניות הפיתוח שלה כביש 9. קטע הכביש מאפשר לנוסעים מגוש דן לשכונות הצפוניות של ירושלים ולנוסעים לים המלח לעקוף את נתיבי התחבורה העירוניים הצפופים של ירושלים ובכך מקל על גודש התנועה בכניסה המערבית לירושלים, שעד לפתיחת המחלף התאפשרה רק מצומת גינות סחרוב.
באוקטובר 2014 ניתן לקטע השם דרך יצחק שמיר.
לאחר שדרוג צומת גינות סחרוב למחלף ושינוי הסדרי התנועה במחלף שער מוריה, סומן התוואי הישן של כביש 1 בתור כביש 333.
במאי 2010 החליטה הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של תשתיות לאומיות לתת תוקף לתוכנית השדרוג של כביש 1 שבמסגרתה הוגבה הכביש, נסלל נתיב נוסף לכל כיוון, והוקמו מחלפים חדשים בנווה אילן, עין חמד, מבשרת ציון ומוצא.
כמו כן, הוקם מעבר אקולוגי, ומנהרה מתחת לקסטל.
פרויקט השדרוג בוצע במסגרת התוכנית הרב-שנתית (2011–2016) של החברה הלאומית לדרכים בישראל.
העבודות היו בשיאן מסוף 2013 עד 2016, אך הכביש המשיך לפעול כסדרו באותה עת.
עלות העבודות הצפויה הייתה כ-2.35 מיליארד שקל.
במרץ 2015 נחנך מחלף נווה אילן במלואו, והשלים את המחלף החלקי שעמד במקום מאז בוטל הצומת.
גשר חדש בכיוון מערב, באורך 800 מטר, החליף את קטע הכביש שכלל סיבוב חד סמוך למחלף מוצא.
הגשר בכיוון מערב נפתח לתנועה ביוני 2016 והכיוון הנגדי נחנך בינואר 2017. שני הגשרים מתנשאים לגובה של 30 מטרים ועלות הקמתם נאמדה ב-380 מיליון שקל.
בסמוך לקבר שיח' עלי הוסט הכביש כך שמבנה הקבר אינו נמצא במרכז הכביש, אלא בדרומו.
ב-20 בינואר 2017 נחנכו מנהרות הראל, שבהמשכן גשר מוצא.
שני רכיבים אלה ביטלו את העליות והירידות שאפיינו את הנסיעה באזור זה.
ביוני 2017 הושלמו העבודות בכביש ושלושה נתיבי נסיעה היו זמינים בשני הכיוונים.
כביש 1 בחלקו המערבי עובר בעיקרו על תוואי הדרך ההיסטורית יפו–ירושלים.
זהו כביש שטוח ומהיר ברובו, המתחיל במחלף קיבוץ גלויות בתל אביב, בהתפצלות מנתיבי איילון, חולף על פני נמל התעופה בן-גוריון והעיר לוד ומגיע עד לשער הגיא.
ב-1965 החל תכנון כביש מהיר מתל אביב לנמל התעופה בן-גוריון, בתוואי צמוד למסילת הרכבת מתל אביב ללוד.
בנייתו שהייתה אמורה להסתיים ב-1966 התעכבה ולבסוף נחנך ב-26 בפברואר 1970 הכביש מחלף גנות–נתב"ג (המסלול הצפוני בלבד, שהתנועה בו נעה בשני הכיוונים).
לקראת פתיחתו של הקטע נחנך באוקטובר 1969 הגשר הראשון של מחלף גנות.
הקטע מגנות לנמל התעופה תוכנן מתוך מחשבה להרחיבו בעתיד לכיוון ירושלים ולתל אביב, ללא החלטה על התוואי המדויק.
לאחר מכן הוחלט לבנות את הכביש המהיר בין תל אביב למחלף שער הגיא בתוואי חדש דרך לטרון, במקום להרחיב את הכביש הישן (כביש 44).
קטע הדרך גנות–לטרון ארוך ב-10 קילומטרים מהכביש הישן (עקב מעקף סביב לוד ובן שמן), אך הנסיעה בו מהירה יותר בשל תכנונו ככביש מהיר עם מיעוט צמתים ומחלפים.
בינואר 1978 נחנך הקטע בין לטרון לשער הגיא.
סלילת הכביש המהיר בתוואי מצפון ללטרון הובילה לכך שהכביש הוא מהתשתיות הלאומיות הבולטות בישראל שחוצות את הקו הירוק.
בין משטרת לטרון לאמאוס ניקופוליס חוצה הכביש את מה שהייתה פעם שלוחה ירדנית שהסתיימה במנזר השתקנים, מעבר למנזר ומסביב לשלוחה היה שטח הפקר ברוחב של קילומטר עד 2.5 קילומטר.
מחלף לטרון עצמו נמצא כקילומטר מעבר לקו הירוק.
ביולי 1978 נפתח הקטע לנסיעה לכל אורכו, בין מחלף קיבוץ גלויות עד לטרון (שם התחבר עם הכביש הישן), אך עם רמזורים זמניים ונתיב בודד בחלקים מסוימים.
הכביש חצה את השטחים החקלאיים של מקוה ישראל ולפיכך הוקם מעליו, בין מחלף גנות לקיבוץ גלויות, גשר מתכת המיועד לטרקטורים.
הקטע כולו נחנך רשמית באוגוסט 1979 בטקס חגיגי ומתוקשר אליו הוזמנו רבים.
את הסרט גזר ראש הממשלה מנחם בגין.
אחד הנוסעים הראשונים בחלק החדש של הכביש היה נשיא מצרים אנואר סאדאת בעת ביקורו בישראל בנובמבר 1977. היה זה עוד לפני שנסתיימה סלילת הכביש.
ראש הממשלה באותה תקופה, מנחם בגין התעקש שסאדאת יסע בכביש המהיר כדי שיתרשם מהפיתוח בישראל.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 חוברו נתיבי איילון לכביש 1, כך שהכביש הוא המשכם של נתיבי איילון.
בינואר 2011 נפתח לתנועה הנתיב המהיר – נתיב נוסף בין מחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות, שנסלל כדי להקל על התנועה בכביש לכיוון תל אביב.
הנתיב הוא כביש אגרה המשמש לתחבורה ציבורית ולכלי רכב שמשלמים תמורת הנסיעה בו.
במקביל הוקם מגרש חניה פטור מתשלום בין שני מסלולי הכביש מזרחית למחלף שפירים, ולרשות החונים בו עומד שירות אוטובוסים מהיר ותכוף למרכז תל אביב.
עם חנוכת הנתיב המהיר, בוטל הנתיב השלישי בכביש הרגיל לאורך קטע של כמה מאות מטרים, בסמוך למחלף קיבוץ גלויות, כדי לאפשר השתלבות חלקה מהנתיב המהיר אל כביש 1 בחזרה.
בינואר 2013 הועלתה מהירות הנסיעה המותרת בין מחלף גנות למחלף שער הגיא מ־100 קמ"ש ל־110 קמ"ש.
בעקבות הרחבת הכביש בין מחלף שער הגיא למחלף שער מוריה, נוצרו עומסי תנועה כבדים מזרחית למחלף שער הגיא – בקטע שנותר עם שני נתיבים לכל כיוון.
בעקבות כך, בינואר 2018 ביצעה חברת נתיבי ישראל עבודות סימון ליליות בקטע שבין מחלף ענבה למחלף שער הגיא, בשני כיווני הנסיעה.
במסגרת העבודות סומנו שלושה נתיבים בכביש לכל כיוון, אך לא בוצעה הרחבה של מסעה הכביש בפועל.
הנתיבים החדשים שסומנו נעשו צרים יותר מכפי שנתיבי הכביש היו לפני עבודות הסימון, והנתיב השמאלי בכל כיוון סומן בעיקר על חשבון רובו המוחלט של השול המרכזי של הכביש.
בעקבות כך, בוטל הסימון של הקטע בין מחלף ענבה למחלף שער הגיא כדרך מהירה (על ידי התמרור המיועד לכך), ומהירות הנסיעה המרבית המותרת בקטע זה הופחתה מ-110 קמ"ש ל-90 קמ"ש.
ביולי 2021 נסגר חלק מהנתיב המהיר בכביש לטובת עבודות באזור כפר חב"ד להקמת מחלף נתב"ג מערב, המיועד לקצר את הגישה לנמל התעופה למגיעים מכיוון מערב.
באמצע 2019 החלו עבודות להוספת מסילת רכבת רביעית במסילת איילון.
הפרויקט כלל גם עבודות במקטע מחלף קיבוץ גלויות עד מחלף גנות.
העבודות מצפון לכביש כללו העתקת תשתיות, פינוי תחנת משנה במחלף גנות והכנת רצועה להסטת הכביש צפונה.
ב-2021 הוצרו נתיבי הכביש לכיוון מערב במקטע זה, כהכנה לסלילת תוואי הכביש החדש מצפון ופינוי גשר הפלדה בין אזור לפארק אריאל שרון.
הסטת הכביש והנתיב המהיר צפונה יאפשרו הוספת שתי מסילות רכבת בתוואי הכביש הקיים.
נכון לדצמבר 2025 העבודות הופסקו.
באוגוסט 2022 הוחלט להפוך את הנתיב השמאלי במקטע בין מחלף דניאל למחלף הראל לנתיב תחבורה ציבורית ושיתופית עבור רכבים בעלי 3 נוסעים לפחות.
בהמלצת משטרת ישראל הוחלט להעביר את הנתיב זה לצידו הימני של הכביש.
העבודות לסימון החלו בנובמבר 2022. לאחר השלמת הסימון על ידי חברת נתיבי ישראל, הנתיב הופעל במתכונת החדשה בתחילת דצמבר 2022, רק בימי ראשון-חמישי בשעות העומס בבוקר, בין 06:30 ל-09:30, ובימי שישי בין השעות 12:00 עד 17:00 בצהריים או עד כניסת השבת.
בשאר השעות הנתיב פתוח לנסיעה לכל משתמשות ומשתמשי הדרך.
כביש 2 הוא כביש בינעירוני במישור החוף המחבר בין תל אביב-יפו בדרום לחיפה בצפון.
הכביש ידוע גם בשם "כביש החוף".
תוואי הכביש עובר בין רכס הכורכר המערבי למרכזי, שבנוסף לרכס המזרחי מרכיבים את מישור החוף.
הכביש נסלל במספר שלבים מתל אביב צפונה.
על סלילת הקטע מתל אביב עד נתניה הוכרז באוגוסט 1949 והעבודות החלו בנובמבר 1949 במקביל בנתניה ובתל אביב.
עד פברואר 1950 נסללו כמחצית הכביש ולקראת סוף מרץ 1950 נסללו יותר ממחצית הכביש וביולי 1950 הוא נפתח לתנועה.
על סלילת הקטע ממחלף נתניה עד חדרה הוכרז כבר בינואר 1950 ומכרז יצא במאי 1951. אולם העבודות על הכביש התעכבו זמן רב.
בתחילה נסלל הכביש מנתניה עד כפר ויתקין ואף זופת קטע של 2 קילומטר, אולם בשנת 1955 העבודות נפסקו למספר חודשים בגלל חוסר תקציב.
עם חידוש העבודות התרכזה העבודה בבניית גשר גדול מעל נחל אלכסנדר.
בשנת 1957 הושלמה הכנת תוואי הכביש לקראת זיפותו, אולם בהיעדר תקציב נדחה זיפות הכביש לשנת התקציב הבאה.
בינתיים שימש הכביש לנסיעה בעת שכביש 4 המקביל הוצף.
עבודות הזיפות החלו ביולי 1958 והוא נחנך בינואר 1959. במהלך שנת 1963 הורחב הכביש לדו-מסלולי בכל כיוון.
הקטע עד נתניה נחנך באוקטובר 1964 ובאמצע שנת 1965 נפתח המסלול הנוסף עד גבעת אולגה, למעט מעל נחל אלכסנדר בגלל הצורך להרחיב את הגשר מעל הנחל.
אולם מהר מאוד קצב התנועה גבר והביא בשעות העומס לפקקים לאורך הקטע, בכניסה לכפר ויתקין, בכניסה לנתניה, בכפר שמריהו, בכניסה להרצליה ובמחלף גלילות.
הקטע מחדרה עד לעתלית נפתח לתנועה באוקטובר 1969. הקטע מעתלית עד לחיפה נפתח לתנועה בנובמבר 1970. הקטע האחרון התבסס על מחלפים.
במסגרת בניית קטע זה נבנה מחלף זכרון יעקב שהיה המחלף הראשון בישראל שנפתח לתנועה במפגש דרכים בין עירוניות.
בשנות ה-80 וה-90 הוסבו גם שאר הצמתים בקטעים הוותיקים למחלפים, וקטע הכביש מתל אביב למחלף נתניה הורחב לשלושה נתיבים בכל כיוון, ונתיב רביעי לכל כיוון ממכון וינגייט עד מחלף פולג.
כביש 2 החליף את כביש 4 ככביש החוף הראשי בקטע שבין תל אביב לחיפה.
בשנות ה-80 וה-90 סומנו לעיתים גם נתיבי איילון כהמשכו של כביש 2 עד שנקבע מספרם ל-20.
הכביש עובר גם ליד היישובים הרצליה, נתניה, חדרה, קיסריה, זכרון יעקב ועתלית וכן על יד מספר רב של מושבים וקיבוצים.
בינואר 2013 הפך רשמית הקטע שבין מחלף קיסריה למחלף עתלית לדרך מהירה המסומנת בתמרור הרשמי המיועד לכך, ובכך המהירות המרבית המותרת בקטע זה עלתה ל-110 קילומטר לשעה.
בשאר קטעי הכביש המהירות המותרת היא בין 90 ל-100 קמ"ש.
בשנת 2012 הוכשר שול הדרך בין מחלף פולג למחלף כפר שמריהו לתנועת אוטובוס כך שישמש כנתיב תחבורה ציבורית.
החל מיוני 2013 ביצעה חברת נתיבי ישראל הרחבה של הכביש בין מחלף נתניה למחלף חבצלת, באמצעות הוספת נתיב נסיעה שלישי, שנחנך במרץ 2015.
באוקטובר 2019 החל לפעול בכביש מיזם נתיב פלוס במסגרתו הוקצה נתיב רגיל לטובת תחבורה ציבורית ורכבים בעלי קיבולת נוסעים של שניים ויותר.
קיימת תוכנית להוספת נתיב שלישי בכל צד, בקטע שבין חבצלת השרון לבין זכרון יעקב.
תוכנית זו כוללת שדרוג משמעותי של הגאומטריה של הדרך ושיפור השיפוע האורכי.
המשמעות תהיה הסדרת הכביש על מנת להפחית מכלי הרכב את הפניות שמאלה וימינה ואת העליות והירידות, במטרה לאפשר נסיעה במהירות מתוכננת של 110 קמ"ש.
התוכנית כוללת הקמת מחלפים חדשים בצומת ינאי, בצומת אולגה דרום, בצומת אולגה צפון, במחלף קיסריה (מחלף חדש שיבטל את הירידה והעלייה לנחל חדרה, בזכות הקמת גשר מעל לנחל) ובזכרון יעקב.
מחלפון (מחלף קטן) חדש יאפשר לראשונה נגישות מכביש החוף ליישוב ג'סר א-זרקא הצמוד לכביש.
בתחילת ספטמבר 2019 פורסם שהשותפות של חברת PCCC (Power Construction Corporation of China) הסינית וחברת רמט זכתה במכרז של חברת נתיבי ישראל להרחבת המקטע האמצעי של כביש 2, שכולל סלילת נתיב שלישי בכל צד, בין מחלף אולגה למחלף חבצלת לאורך 12 ק"מ.
בתחילת דצמבר 2020 פורסם שאשטרום זכתה במכרז של חברת נתיבי ישראל לשדרוג מקטע כביש 2 בין אולגה לקיסריה שאורכו כ-2.5 קילומטר.
כביש 2 מתחיל במחלף קיבוץ גלויות וממשיך בתל אביב כדרך עירונית בשמות: חיל השריון, החרש, המסגר, דרך בגין ודרך נמיר, משם ממשיך ככביש מהיר עד להתמזגות עם כביש 4 במחלף חיפה דרום.
לאורך קטע הדרך העירונית בתל אביב ישנם צמתים רבים, עם זאת רק שניים מהם מהווים חלק ממחלפים וצמתים מוכרים (מחלף לה גוארדיה ומחלף קפלן).
כבידה קוונטית הוא תחום תאורטי בפיזיקה השואף לתת תיאור אחיד בעזרת תורת השדות הקוונטית, תורת היחסות הכללית ומכניקת הקוונטים.
היחסות הכללית ומכניקת הקוונטים הן שתי פרדיגמות אשר זו לצד זו מתארות את היקום (בצורה המקיפה ביותר הידועה לנו כיום) על כל היבטיו הפיזיקליים הידועים, כאשר כל אחת משתיהן דנה בתחום אחר של המציאות:
תורת היחסות הכללית דנה בתהליכים ובהשפעות מקרוסקופיות ביקום, דוגמת כוח הכבידה.
היא מנוסחת בעזרת פורמליזם שמשתמש בגאומטריה דיפרנציאלית, על מנת לתאר את ההשפעה של כבידה על המרחב-זמן.
בגבול של מהירויות קטנות וכבידה חלשה (מסות קטנות או מרחקים גדולים), היא מתלכדת עם התורה הניוטונית.
הקוסמולוגיה מגייסת את היחסות הכללית לתיאור הדינמיקה של היקום בכללותו.
מכניקת הקוונטים דנה בעולם המיקרוסקופי: בהתנהגות אטומים, מולקולות, ובשילוב עם תורת היחסות הפרטית גם בהתנהגות חלקיקים קטנים יותר כגון קווארקים.
התאוריה העדכנית שצמחה מתוך מכניקת הקוונטים מכונה המודל הסטנדרטי, והיא נחשבת בעיני רבים כתאוריה המדעית המוצלחת ביותר בהיסטוריה מבחינת התאמה לתוצאות נסיוניות.
ישנם ארבעה כוחות היסודיים הידועים בטבע:
הכוח הגרעיני החזק - האחראי על שלמות גרעיני אטומים (גרעין האטום מורכב בין היתר מפרוטונים בעלי מטען חשמלי חיובי אשר דוחה את הפרוטונים זה מזה, ועם זאת הגרעין לא מתפרק), ואף על שלמותם של מרכיבי הגרעין עצמם, הפרוטונים והנייטרונים, שמורכבים מקווארקים.
הכוח הגרעיני החלש - האחראי על החלפת הזהות של החלקיקים האלמנטריים ובכלל זה, בעקיפין, על חלק מתופעות הרדיואקטיביות (התפרקות הגרעינים של האטומים).
הכוח האלקטרומגנטי - האחראי על שלמות האטומים, על תגובות כימיות ועל קרינה אלקטרומגנטית כגון אור וגלי רדיו.
כבידה - האחראית על היווצרות כוכבים וגלקסיות, על עיצוב מבנה היקום ועל הדינמיקה של התפשטותו.
הכוח הגרעיני החלש והחזק מתוארים בעזרת מכניקת הקוונטים, בעוד כבידה מתוארת בעזרת תורת היחסות הכללית.
למכניקת הקוונטים ישנו תיאור קוונטי של הכוח האלקטרומגנטי שנקרא אלקטרודינמיקה קוונטית, בעוד שתורת היחסות הכללית משתמשת בתיאור הקלאסי שמבוסס על משוואות מקסוול.
בעבר נעשו ניסיונות רבים לשלב בין תורת הקוונטים לתורת היחסות הכללית ואולם כל הניסיונות הללו (למעט תורת המיתרים והפורמליזם האופרטורי הקווריאנטי) נתקלו בקשיים רבים.
תורת המיתרים היא דוגמה לתורת כבידה קוונטית.
היא טוענת ליקום סופר-סימטרי בעל ממד זמן ועשרה ממדי מרחב, וביקום כזה היא אכן משלבת בין שתי התורות, אלא שהיא עקבית רק אם אכן המרחב-זמן כולל את אחד-עשר הממדים האמורים.
כמו כן טוענת תורת המיתרים כי לכל החלקיקים האלמנטריים בעלי ספין חצי שלם יש שותף על תואם בעל ספין שלם (סופר-סימטריה).
עד עתה לא נתגלו ממצאים התומכים בהנחות יסוד אלו.
כבידה קוונטית לולאתית היא עוד דוגמה לתורת כבידה קוונטית.
הסתירות בין תורת הקוונטים לתורת היחסות הכללית
תורה קוואנטית לעומת תורה קלאסית
לפי תורת הקוונטים כל מצב פיזיקלי יכול להיות סופרפוזיציה של מספר מצבים בסיסיים.
בתורת היחסות, ככל תורה קלאסית (כלומר, לא קוואנטית), הדבר אינו אפשרי.
סתירה זו נפתרת על ידי הצגת חלקיקים קוונטיים שמצייתים לחוקים דומים לחוקים שקובעת התורה הקלאסית - פרוצדורה שנקראת קוונטיזציה של התורה הקלאסית.
במכניקת הקוונטים חלקיק יכול להימצא במספר מקומות בו זמנית, אך מדידה של מיקומו תגרום לו להימצא במקום אחד בלבד מרגע המדידה ואילך (תופעה הקרויה קריסה של פונקציית הגל של החלקיק).
לפיכך, אם נמדוד אם החלקיק נמצא במקום אחד, נשפיע מיידית על השאלה אם הוא נמצא במקום אחר, שעשוי להיות מרוחק ממנו.
לעומת זאת, בתורת היחסות הפרטית כל השפעה יכולה להתקדם לכל היותר במהירות האור, ולכן לא ניתן להשפיע ממקום אחד מיידית על מקום אחר.
פרדוקס דומה לכך קרוי פרדוקס EPR.
סתירה זו נפתרת על ידי הצגתה של תורת השדות הקוונטית.
בתורת השדות הקוונטית, כל כוח פיזיקלי מתווך באמצעות חלקיקים ייחודיים.
למשל, הכוח החשמלי והכוח המגנטי (שיחד קרויים הכוח האלקטרומגנטי) פועלים בין אלקטרונים על ידי החלפתם של פוטונים, ואומרים שהפוטונים נושאים כוחות אלה.
אם רוצים להכניס את תורת היחסות הכללית למסגרתה של תורת השדות הקוונטית, יש להניח שקיימים חלקיקים הנושאים את כוח הכבידה, שבו עוסקת תורת היחסות הכללית.
עקרון נוסף של תורת השדות הקוונטית הוא שכל חלקיק נע בין שתי נקודות בסופרפוזיציה של כל המסלולים האפשריים, ושל כל התהליכים האפשריים שיכולים לקרות לו בדרך.
כלומר, כל התהליכים הללו קורים, במובן מסוים, במקביל.
בפרט, כאשר זוג אלקטרונים, למשל, נעים זה לצד זה, אחד המסלולים שיש לקחת בחשבון הוא מסלול שבו הם עוברים קרוב מאוד זה לזה.
במצב כזה, יש להם סיכוי גבוה מאוד להחליף ביניהם פוטונים רבים (שנושאים את הכוח החשמלי והמגנטי), ולכן לכאורה תמיד יפעל ביניהם כוח גדול מאוד (למעשה, אינסופי) - שכן תמיד באחד המסלולים האפשריים הם יחליפו ביניהם כמות עצומה של פוטונים.
מובן שדבר זה אינו קורה בטבע: הכוחות בין אלקטרונים הם מוגבלים, ובמצבים מסוימים הם חלשים.
בפועל, ניתן להבין מדוע מצב זה לא קורה בטבע, אם מניחים שתכונות האלקטרון משתנות כאשר מתקרבים אליו מאוד, כך שכששני האלקטרונים יתקרבו מאוד זה לזה, הם למעשה לא יחליפו ביניהם מספר כה גדול של פוטונים.
ואולם, לא ניתן לבצע רנורמליזציה שתתחשב באינטראקציה עם גרביטונים - על כך אומרים, שהכבידה אינה רנורמזבילית.
מכאן נובע, שלא ניתן להכניס את תורת היחסות הכללית למסגרתה של תורת השדות הקוונטית.
מדוע לא ניתן לבצע רנורמליזציה לכבידה?
ההסבר המקובל הוא טכני, אך להלן עיקרו ניתן בצורה אינטואיטיבית.
לפי עקרון אי הוודאות, כאשר מיקומו של חלקיק מוגדר ברמת דיוק גבוהה (החלקיק "מרוכז" באזור קטן) - התנע שלו גדול, ומכאן שמהירותו גבוהה.
לפי תורת היחסות הפרטית, במצב כזה לחלקיק יש מסה גדולה.
כדי ששני חלקיקים יתקרבו מאוד זה לזה, מיקומם חייב להיות מוגדר בדיוק גבוה, ולכן במצב כזה גם המסה שלהם גדולה.
כיוון שכוח הכבידה של גוף עולה ככל שמסת הגוף גדולה, נובע שבמצב כזה כוח הכבידה בין החלקיקים יהיה גדול במיוחד.
כלומר, הם יחליפו ביניהם גרביטונים רבים.
משום כך אי אפשר להניח שכאשר מתקרבים לאלקטרון (או לכל חלקיק אחר) הוא יפלוט פחות גרביטונים מהצפוי - ההפך הוא הנכון: כדי להתקרב לאלקטרון המיקום שלו חייב להיות מוגדר בדיוק גבוה, ולפיכך המסה שלו חייבת להיות גדולה והוא יפלוט יותר גרביטונים מהצפוי.
מדוע שתי התאוריות צריכות להתיישב
ידוע היום כי היקום מתרחב והולך, ולכן בהסתכלות לאחור היקום הולך וקטן, בשלב מסוים היקום היה כל כך קטן עד אשר תורת הקוונטים שלטה בו.
אך היום היקום גדול מאוד ותורת היחסות היא זו השולטת בו.
אם כן, הייתה נקודה בזמן שבה שתי התאוריות שלטו בעולם ולכן היה עליהן להתיישב יחד.
בנוסף לכך, חורים שחורים, הגופים המסיבים ביותר ביקום מצייתים לבטח לתורת היחסות, אך גודלם של החורים השחורים מחייב אותם לציית גם לתורת הקוונטים.
לבסוף, תאוריה מתמטית שמתארת את הטבע חייבת להיות קונסיסטנטית, כלומר נטולת סתירות פנימיות.
כיום אין תאוריה אשר הוכחה מדעית כנכונה המיישבת את שתי התאוריות זו עם זו.
חייבים לציין שגם כיום ישנם עדיין תחומים רבים בפיזיקה שדורשים מחקר יסודי מעמיק, ובעיות יסודיות (כמו האצת התפשטות היקום) שלא יושבו בכפיפה אחת עם התאוריות הידועות לנו מפיזיקה מודרנית.
בהקשר למיזוג בין התורה הקוונטית ליחסות הכללית, ישנו ניסיון ליישוב הנקרא תורת המיתרים, אך תורה זו מייצרת ניבויים כמותיים בסדרי גודל אחרים לגמרי מהידוע לנו ניסויית.
כיצד תורת המיתרים מנסה ליישב את הבעיה
בעוד שתורת הקוונטים מניחה שכל חלקיק הוא נקודתי, תורת המיתרים מגדירה גודל המינימלי אפשרי לחלקיק (אולי מסדר גודל של אורך פלאנק), ובכך היא פותרת את בעיית הרנורמזביליות.
שכן אם לחלקיקים יש גודל מינימלי, אזי יש גבול למידה שבה הם יכולים להתקרב זה לזה (קצותיהם יכולים להיצמד, אבל תמיד יהיו חלקים בכל חלקיק שיהיו רחוקים יותר מהחלקיק השני).
לפיכך, גם במסלולים בהם שני חלקיקים עוברים קרוב מאוד אחד לשני, הכוח ביניהם יהיה מוגבל.
הערה: תורת המיתרים מוגדרת באופן פורמלי כתורת כבידה קוונטית בשני ממדים, כלומר תורת שדות קוונטית בשני ממדים (ממדי יריעת העולם) שכן כוללת בתוכה את תורת היחסות הכללית.
ואולם, בשני ממדים תורת היחסות הכללית אינה כוללת כוח כבידה (אין גרביטונים), ולכן לא נוצרות הסתירות הרגילות בינה לתורת הקוונטים.
עובדה זו אינה קשורה לפתירת הבעיה בעולם התלת־ממדי שלנו.
הכבידה הקוונטית כחלק מהתאוריה של הכל
כביש 10 הוא אחד הכבישים הארוכים במדינת ישראל והוא נמשך לאורך 182 ק"מ, כמעט לכל אורכו של גבול ישראל עם מצרים, מרצועת עזה בצפון ועד צומת סיירים בדרום.
הכביש נסלל בראשית שנות השמונים לקראת השלמת נסיגת ישראל מסיני, ונפתח לתנועה בשנת 1986. התנועה בכביש הותרה רק ביום.
הכביש נסלל בפיקוח צמוד של פקחי רשות שמורות הטבע כדי למנוע פגיעה בנוף.
ועדת השמות הממשלתית קבעה לכביש בשנת 1979 את השם "דרך אילתה".
במהלך השנים האחרונות קטע הכביש שמפתחת ניצנה צפונה נסגר לתנועה על ידי צה"ל, ומשמש כיום דרך ביטחון שהשימוש בה היה מותר רק לכוחות הביטחון.
באוגוסט 2011, בעקבות מתקפת הטרור בכביש 12 ובכביש 10 וההתערערות הביטחונית בסיני, נסגר כביש 10 לכל אורכו לתנועת אזרחים.
כביש חדש החל להסלל והוא יחבר בין יישובי חלוצית לבין יישובי רמת נגב.
בתחילת 2013 הנחה הרמטכ"ל על סגירת כביש 10 לכל אורכו לתנועת אזרחים, למשך כל שנת 2013, עד סיום בניית גדר הגבול החדשה.
הכביש נפתח בחלק מהחגים לתנועת מטיילים, וחלקו פתוח בכל ימות השנה.
על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שפורסמה בסוף שנת 2018, צפוי כביש 10 לעבור שינוי במספור: למספר 110.
הכביש, במסלולו הנוכחי, מתחיל בדרום בנקודת המפגש עם כביש 12 בצומת מחנה סיירים, ממשיך דרך הר חריף, ניצנה, עתיקות ניצנה ומעבר ניצנה, ומסתיים בצפון ביישובי חבל אשכול המערביים הקרובים לסיני.
המשכו של הכביש צפונה ברצועת עזה הגיע בעבר עד לחוף הים התיכון, מול מוצב אלוף, ויותר מאוחר נודע כ"ציר פילדלפי".
התנועה על הציר הייתה סגורה לאזרחים.
במקביל לכביש הוקמה גדר גבול והוצבו אבני גבול לאורך חלק ניכר מהכביש, אך הגדר לא תוחזקה ועם השנים נסחפה או כוסתה בעפר.
בשנת 2013 הוקמה גדר חדשה בגובה של חמישה מטרים כדי למנוע מעבר מסתננים מאפריקה לישראל.
לאורך הגדר נסלל כביש ביטחון צבאי.
הכביש הוא דרך נוף המאפשרת תצפית אל עבר מרחבי חצי האי סיני ולהרי הנגב המרכזי.
דרך עזה הקדומה (דרב אל-עזה) מקבילה לכביש מצידו הדרום-מערבי, בתוך חצי האי סיני, וזו שמשה למסחר ולתנועת עולי רגל בין מפרץ אילת לעזה.
מקטע הכביש שבין ניצנה לבין הר חריף נקרא דרך יאיר על שם סרן יאיר פלד מפקד סיירת הצנחנים שנהרג סמוך לתוואי בשנת 1959.
קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבות כביש 10 מדרום לצפון 0 צומת סיירים בקעת סיירים 97 צומת הר חריף הר חריף 147 צומת מבוא חורב ניצנה, גישה למעבר ניצנה 149 צומת ללא שם ניצני סיני כניסה לניצני סיני 182 צומת ליד כרם שלום ליד כרם שלום גישה אל מעבר כרם שלום
כביש 12 הוא כביש בדרום הנגב המקיף מכיוון מערב וצפון את הרי אילת ומחבר את אילת עם כביש 10 ועם כביש 40 המובילים אל מרכז הארץ.
אורכו של הכביש 71 ק"מ.
כביש 12 מוגדר ככביש ארצי, אך על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שעליה פורסם בסוף שנת 2018 – הכביש צפוי לרדת בהיררכיית כבישי ישראל לדרגת כביש אזורי ולהיקרא כביש 112.
הכביש מתחיל מכביש 90 באילת שבדרום ומטפס מערבה אל הרי אילת דרך רמת יותם.
הוא מגיע אל גבול ישראל–מצרים וחולף על פני מעבר נטפים הסגור.
משם ממשיך הכביש צפונה לאורך הגבול המצרי, ובצומת מחנה סיירים הוא נפגש עם כביש 10. לאחר מכן ממשיך כביש 12 בכיוון צפון־מזרח, מצפון להרי אילת, דרך נמל התעופה עובדה עד לצומת שיזפון בצפון, שם הוא נפגש עם כביש 40. אורכו הכולל של כביש 12 הוא 71 ק"מ.
סלילת הכביש החלה ב-1960 על ידי חיל ההנדסה של צה"ל, במטרה לשפר את הנגישות לאורך גבול ישראל וסיני.
בדצמבר 1964 החל חיל ההנדסה, בהשלמת סלילת כביש מאילת אל עין נטפים, במימון חלקי של עיריית אילת ומשרד התיירות.
במהלך העבודות נעשה שימוש ב-10 טונות של חומרי נפץ, ופונו 50,000 מ"ק של סלע.
הדרך נפתחה לאחר כשלושה חודשי עבודה.
הכביש נסלל מחדש, בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, במסגרת ההיערכות מחדש של צה"ל לאחר פינוי סיני.
ב־18 באוגוסט 2011 אירעה סדרת פיגועי טרור בכביש 12, כ-12 ק"מ מצפון לאילת.
מחבלים שחדרו מסיני דרך הגבול הפרוץ הנושק לכביש פתחו באש על אוטובוס "אגד" (קו 392), ובהמשך פתחו באש (לרבות ירי טיל נ"ט) על אוטובוס נוסף ומכוניות.
באירועים נרצחו שישה אזרחים ישראלים, נהרגו חייל צה"ל ולוחם ימ"מ, ונפצעו 40. במהלך המרדף אחרי התוקפים חוסלו 7 מהמחבלים.
כמו כן צה"ל פרס מערך שלם של איסוף קרבי הכולל עשרות תרנים ומגדלים עם אמצעים טכנולוגיים מתקדמים של אנטנות ומצלמות, מערכות מכ"ם עם חיישנים רבים על-מנת לזהות חוליות טרור ומסתננים כמה קילומטרים לעומק שטח סיני.
גדר הגבול המקבילה לכביש כוללת גם תעלת מים ואמצעים תת-קרקעיים על מנת למנוע חדירה תת-קרקעית לשטח ישראל ממנהרות.
לאורך הכביש הכשיר צה"ל סוללות אדמה המיועדות להגן על הנוסעים בכביש במקרים של פתיחת ירי לעברם.
כמו כן הוצבו קירות בטון לתת מענה דומה לנוסעים בכביש.
בעקבות הערכת מצב של צה"ל, נפתח מחדש הכביש בפברואר 2012 אך בשלב זה הוטלו בו מגבלות בצו אלוף: הנסיעה לאזרחים בקטע שבין מחסום נטפים לבין צומת מחנה סיירים הותרה בין השעות 8 בבוקר ל-5 אחר-הצהרים בלבד.
היתר התנועה התייחס לכביש 12 בלבד, ונאסרה כל ירידה אזרחית מהכביש מערבה לשטח שבינו לבין גבול מצרים.
תנועת מטיילים לאורך קטע כביש זה הותרה בין השעות 8 בבוקר ל-4 אחר-הצהריים בלבד, ותנועת מטיילים זו הותרה רק בקניון האדום, בנחל שני ובעין נטפים.
בין השעות 5 אחר-הצהריים ל-8 בבוקר נאסרה הנסיעה בקטע זה לתנועה, בין ברכב ובין להולכי רגל, למעט חיילים ושוטרים הנכנסים לשטח למילוי תפקידם.
ב-10 במרץ 2012 נסגר בשנית כביש 12 כולו לתנועה בצו אלוף לכשבוע, מהכניסה המערבית לאילת ועד צומת שזפון.
לפני חיסולו על ידי צה"ל של זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית בעזה.
על-פי כוחות הביטחון, אל-קייסי תכנן פיגוע טרור בכביש 12 הדומה לזה שאירע באוגוסט 2011, וגם לאחר חיסולו לא נודע אם המחבלים כבר נשלחו לסיני או לא.
ב-9 ביוני 2012, לאחר הקמת גדר הגבול עם מצרים ומערכות תצפית של מערכת הביטחון לאורך הכביש, הוא נפתח לנסיעה בכל שעות היממה.
ביולי 2015 נסגר הכביש לשבוע בעקבות מתיחות בסיני.
הארגון קם בשנת 2001 והיה פעיל עד אמצע העשור הראשון לשנות ה-2000. במצעד הגאווה בתל אביב בשנת 2001, צעדה קבוצה תחת הכותרת "אין גאווה בכיבוש".
הקבוצה הייתה הבסיס להקמת "כביסה שחורה".
עד המצעד של 2001, צעדה קבוצה רדיקלית כחלק מהמצעד המרחבי, החל מ-2002 כביסה שחורה ארגנה מצעד אלטרנטיבי.
הארגון ייצג להט"ב וקווירים שהתנגדו לשליטה הישראלית בשטחי יהודה, שומרון ועזה ("די לכיבוש" ו"אין גאווה בכיבוש" הן חלק מהסיסמאות שנישאו בכל הפגנה של הארגון) וראו קשר ישיר בין פעולות שהיוו, לטענתם, דיכוי העם הפלסטיני, לבין כאלו שהיוו דיכוי חברתי-מגדרי ודיכוי על רקע נטייה מינית.
הארגון ייצג את כל גוני קהילת הלהט"ב, אך עיקר החברים והפעילים בו היו נשים לסביות.
עמדותיו הפוליטית של ארגון כביסה שחורה היו מובחנות מהפעילות הפוליטית של מרבית ארגוני קהילת הלהט"ב באותה התקופה.
ארגוני הקהילה המרכזיים אז היו עסוקים במאבק לשוויון זכויות, אפליה על רקע נטייה מינית והומופוביה.
מרביתם לא השתתפו במאבקים של קבוצות אחרות והשתדלו להציג את עצמם כא-פוליטיים.
שני מאבקים בולטים של קהילת הלהט"ב בתחילת שנות האלפיים היו ביטול האפליה נגד חיילים הומוסקסואלים בצה"ל והורות חד מינית.
המאבקים הללו סימלו את השאיפה להשתלב בחברה הישראלית-יהודית.
בניגוד לעמדה רווחת בארגוני הקהילה, כביסה שחורה התנגדה להטרונורמטיביות וכן לשאיפה להידמות לרוב ההטרוסקסואלי, תוך הדגשת השונות של חברי הקבוצה.
בנוסף, הארגון פרץ את ההתמקדות הלהט"בית רק באתגרים של הקהילה הלהט"בית וחיבר בין סוגים שונים של מאבקים חברתיים ופוליטיים.
אחת מפעולות "כביסה שחורה" העיקריות כללה צעידה קבועה במצעדי גאווה שנתיים, תוך לבישת בגדים שחורים, נשיאת שלטים בגנות השליטה הישראלית בשטחים, וחלוקת עלונים בעברית ובערבית בנושאי דיכוי ומיליטריזם.
פעולות אחרות של הארגון נגעו לסוגיות חברתיות אחרות בהן, מחאות נגד תחרות מלכת היופי, תהלוכות ביום האדמה ומחאה בתוך אירוע שאורגן למתגייסים הומו-לסביים.
בנוסף, הפעולות של ארגון "כביסה שחורה" כללו הפגנות, צעדות ומחאות פומביות, בישראל, בשטחים ובחו"ל.
הארגון התבסס בעיקר על מימון עצמי של חבריו.
כביש 1 (באיסלנדית: Þjóðvegur 1 - "ת'יואוד'ווגיר 1") או כביש הטבעת (Hringvegur - "קרינגווגיר") הוא הכביש הראשי והחשוב באיסלנד.
אורכו של הכביש הוא 1,336 ק"מ, הוא מקיף את האי כולו, ומקשר בין כל מרכזי האוכלוסייה העיקריים במדינה.
בכביש שני נתיבים, למעט מספר קטעים העוברים דרך ערים וכפרים ובמנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjörður), שבהם הוא מתרחב וכולל נתיבים נוספים.
רובו של הכביש סלול, אך חלקים ממנו, בעיקר במזרח המדינה, עדיין עשויים עפר.
סלילת הכביש הושלמה בשנת 1974, עם פתיחת גשר באורך של כ-900 מטר מעל לנהר סקייד'ראו (Skeiðará) שבדרום המדינה.
ב-5 בנובמבר 1996 נהרס הגשר לחלוטין, כאשר כמות עצומה של מים מהתפרצות תת-קרחונית (Jökulhlaup) סחפה אותו יחד עם שני גשרים סמוכים נוספים.
כתוצאה מכך, נותק חלקה המזרחי של המדינה עד לתיקון הנזק.
ב-11 ביולי 1998 נחנכה מנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjarðargöng) החוצה את הפיורד מצפון לרייקיאוויק שעל שמו היא נקראת.
המנהרה עוברת בעומק של 165 מטר מתחת לפני הים, ומקצרת את המרחק בין הבירה למערב ולצפונה של איסלנד ב-62 ק"מ.
למרות חשיבותו של הכביש, נע מספר כלי הרכב המשתמשים בו מכ-10,000 ליום באזור הבירה רייקיאוויק ועד כ-100 בלבד באזורי הספר.
בעונת החורף חשופים קטעים מהכביש, כמו כבישים אחרים באיסלנד, לאפשרות של סגירה פתאומית בשל תנאי מזג האוויר.
כביש 13 הוא כביש רוחב ארצי בדרומה של מדינת ישראל.
הכביש מקשר בין צומת ציחור בכביש 40 (כביש הר הנגב) לבין צומת מנוחה בכביש 90 ("כביש הערבה").
הכביש, שאורכו 12 קילומטר, הוא כביש הרוחב היחיד בערבה (הכניסות האחרות מכביש הערבה אל פנים הארץ נמצאות במרחק של 37 קילומטר מדרום, בצומת קטורה, ו-60 קילומטר מצפון, בצומת עין חצבה).
הכביש משמש בעיקר כציר תנועה בדרך לאילת וליישובי דרום הערבה ומהם חזרה, באמצעות כביש 40 החוצה את הנגב במכתש רמון, והוא תוואי חליפי לכביש הערבה.
על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שעליה פורסם בסוף שנת 2018 – הכביש צפוי לרדת בהיררכיית כבישי ישראל מדרגת כביש ארצי לדרגת כביש אזורי ולהיקרא כביש 113. על פי תוכניות משרד התחבורה, שינוי מספרי הכבישים בשלטי הדרכים השונים צפוי להתרחש בתוך שנתיים (עד סוף שנת 2020).
במהלך שנות ה-60, כאשר נסלל כביש הערבה מצפון לדרום, שימש כביש 13 את הנוסעים לאילת בכביש הערבה בתקופה בה טרם נפרץ החלק הדרומי של כביש הערבה.
באותה תקופה תואר הכביש כ"דרך ייסורים רצופת גלים ומהמורות הגורמים להתפרקות עצמות וחלקי מכוניות".
הכביש כונה אז כביש המונטמורילוניט.
הכביש שוקם בתחילת שנות ה-80 במסגרת ההערכות של צה"ל בנגב בעקבות פינוי סיני.
הכביש הוקם על קו הגבול הנופי והטופוגרפי שבין רכס מנוחה הגבעי שמצפון לו, המגיע לפסגותיו בהר מנוחה ובהר חמדה, שתיהן בגובה של 409 מטר מעל פני הים; לבין השטח המישורי שמדרום לו.
בעוד שרכס מנוחה המסתיים במזרחו בגבעת עורקים בגובה של 298 מטר, סמוך מאוד למישור הערבה, מנוקז בחלקו צפונה אל אפיקיו התלולים של נחל פארן, המישור שמדרום לכביש שגובהו בין 200 ל-300 מטרים בלבד מתון ממנו בהרבה.
המישור מנוקז על ידי נחל מנוחה, נחל יזיז ונחל דממה, והוא המישור הצפוני ביותר שאיפשר את הקמת הכביש בנוחיות.
הכביש עצמו בתוואי של 12 ק"מ יורד מגובה של 270 מטר מעל פני הים לגובה של 85 מטר מעל פני הים בלבד, בשיפוע של כ-1.5% ואחיד למדי, דבר המתאפשר לו לשמור על תוואי ישר יחסית.
הכביש מסתיים בצומת מנוחה, מקום בו הקים כושי רימון את פונדק 101, 101 ק"מ צפונית מטאבה או על שם יחידה 101, אשר העריץ בנעוריו.
הפונדק ניצב אל מול הפתח בהרי אדום המוביל אל פטרה שבירדן, וגם היורדים בכביש 13 יכולים להבחין בפתח זה.
בצידו האחר של הכביש, סמוך לתחילתו בצומת ציחור, חולף שביל ישראל.
קילומטריםשםסוג מפגשמיקוםדרכים מצטלבות כביש 13 ממערב למזרח 0 צומת ציחור נחל ציחור 12 צומת מנוחה נחל מנוחה
כביריה (באיטלקית: Cabiria) הוא סרט אילם מראשית הקולנוע האיטלקי, שיצא לאקרנים ב-1914, בבימויו של ג'ובאני פסטרונה.
הסרט נחשב לקלאסיקה קולנועית וידוע גם כסרט הראשון בו מופיעה דמותו של מצ'יסטה.
כבסיס לעלילתו של הסרט משמש הרומן האקזוטי שלמבו מאת גוסטב פלובר.
העלילה מתרחשת בקרתגו הקדומה במהלך המלחמה הפונית השנייה.
בסרט נבחן העימות בין רומא לקרתגו כפי שהוא נצפה מבעד לעיניה של כביריה, גיבורת הסרט, שנחטפת בידי פיראטים פיניקים, נמכרת כשפחה בקרתגו וניתנת לכהן דת רע לבב.
אציל פטריקי רומי אשר דר בקרתגו כמרגל ועבדו השרירן והענקי, מצ'יסטה, מצילים את כביריה מהקרבה לאל הפיניקי מולוך.
חניבעל ופיליו משתלבים בעלילתו הסוערת של הסרט האפי.
הסופר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו כתב את התסריט וכן כתב כל פריים מעבר הכולל כיתוב הסבר (intertitle).
טכניקות הצילום של הסרט היו חדשות ומקוריות לזמנן, והייתה לו השפעה ניכרת על הסרטים "הולדתה של אומה" של גריפית, ועל "מטרופוליס" של פריץ לאנג.
ההשפעה ניכרת בהכלת ערב רב של אנשים בסרט, בשימוש במיניאטורות על מנת להכביר את המחזה, וביצירתן של תפאורות עצומות.
זאת על אף שלפי מבקר הסרטים רוג'ר איברט, "גריפית מניע את המצלמה בחופשיות רבה יותר ויש לו סיפור נמרץ ושימוש מרגש בעריכה צולבת (cross-cutting) שפסטרונה לא השתמש בו".
לדמותו של מצ'יסטה הייתה קריירה ארוכה בסרטי הסנדל והחרב האיטלקיים.
גרסה משוחזרת של הסרט הוקרנה בפסטיבל קאן ב-27 במאי 2006 ובה מבוא מאת הבמאי מרטין סקורסזה.
בדומה ל"הולדתה של אומה", גם "כביריה" עורר חילוקי דעות בשל נושאו הפוליטי.
הוא הופק בידי גבריאלה ד'אנונציו הלאומני ויצא לאקרנים מעט אחרי מלחמת איטליה-טורקיה, שבה כבשה איטליה את הפרובינציות האוטונומיות בצפון אפריקה.
המקבילה בסרט היא רומא, הכובשת את צפון אפריקה, קרתגו הנחותה.
אומברטו מוצאטו – פולביו אקסילה.
רפאל די נאפולי – בודאסטורה.
איטליה אמירנטה מנציני – סופוניסבה.
כביסה היא הפעולה של ניקוי בגדים ומוצרי טקסטיל.
כמו כן, המילה משמשת גם כשם קיבוצי עבור בגדים מלוכלכים בטרם כיבוסם, או לבגדים שכובסו אך לא הסתיימו תהליכים משלימים לפעולת הכיבוס כייבוש, גיהוץ או קיפול.
כובס הוא אדם שעושה כביסה.
מערכות המים המפותחות של הרומאים אפשרו הקמת מכבסות משוכללות.
בעיר הרומאית ברסינו שנחשפה בברצלונה (תחת הפלאסה דל ריי) מצויה מכבסה כזו, בה נעשה שימוש במים זורמים ובמגוון כימיקלים לניקוי הבגדים.
שיטת כביסה נפוצה ששימשה בעבר, ועדיין כיום באזורים מתפתחים או כפריים, היא כביסה בפלגים ובנחלים, בהם זרימת המים עשויה להיות לעזר בהרחקת הלכלוך מהבגדים, תוך שמשפשפים או מטיחים את הבגדים כנגד סלעים שטוחים בתוך הזרם.
חומרים כימיים שונים שימשו להגברת פעולת המסת הלכלוך על ידי המים.
האינדיאנים באמריקה השתמשו ב"שורש הסבון" (שם מדעי: Chlorogalum) ובשורש מניהוט (יוקה).
תכשיר כביסה עתיק ונפוץ הוא סבון, תרכובת של אפר-עץ ושומן.
הבגדים הנקיים נסחטו על ידי פיתולם ויובשו באמצעות רוח וחום השמש, אם באמצעות פיזורם על דשא נקי או סלעי שפת הנחל, ואם על ידי תלייתם על חבלי כביסה.
במצרים הפרעונית הוסיפו לתהליך נתר (פחמת הנתרן), תרכובת של נתרן ביקרבונט (סודה לשתייה) ונתרן חד-פחמני (סודה לכביסה) ששימשה כסבון לגוף ולכביסה.
בגרמניה בימי הביניים היה שימוש בצואת כלבים ככימיקל המסייע להסרת הלכלוך מהבגדים, תחילתו של תהליך הכביסה היה בהשרייה בת יום או יומיים של הבגדים המלוכלכים בצואת כלבים.
כאשר מים זורמים לא היו בנמצא, כיבסו בגיגיות או בהרתחה בכלי מתכת שהוצבו מעל מקור אש.
מים רותחים יעילים יותר להסרת לכלוך ממים קרים.
קרש כביסה מחומר קשה כגון מתכת או עץ החליף את סלעי הנחל כעזר להסרה מכנית של הלכלוך.
המהפכה התעשייתית שינתה מן היסוד את טכנולוגיית הכביסה.
במאה ה-18 הומצאה המעגילה - שני מכבשים נתונים במסגרת, וארכובה המסובבת אותם, לסחיטת הכביסה.
הבגדים נוטפי המים הועברו בין המכבשים המסתובבים ונסחטו.
סחיטה כזו הייתה מהירה הרבה יותר מסחיטה ידנית.
בתחילת המאה ה-20 תהליך הכביסה מוּכּן ושופר עוד יותר בזכות המצאת מכונת הכביסה.
במכונות אלו מנגנון ניעור חשמלי הטיח את הכביסה כנגד הדפנות, והחליף את התהליך הידני הממושך והמשעמם של שפשוף הכביסה כנגד סלעים או קרש כביסה.
המכונות הראשונות היו גיגית על רגליים, שמעליה מעגילה המופעלת ידנית.
בהמשך הפכה גם הפעלת המעגילה לחשמלית.
מאוחר יותר העיצוב שונה לגיגית כפולה ומחוררת, שאפשרה הוצאת המים בשלב הסחרור.
מייבש כביסה תרמו שלב נוסף במיכון הכביסה.
גם הם דוודים כפולים מחוררים, אך מזרימים אוויר חם במקום מים.
כביסה בגיגיות ובהרתחה בדוודים הייתה נהוגה גם בארץ ישראל, עד שנות ה-50 של המאה ה-20. במשפחות רבות הוקדש יום בשבוע לכביסה.
היו שזימנו כובסת מקצועית להיות להם לעזר ביום זה, ופעמים רבות בעלת הבית העסוקה הגישה למשפחתה ארוחה קלה בלבד באותו יום.
דוד הכביסה הונח על מתקן תלת רגל, שכונה "דריי פוס" (חצובה בגרמנית), ותחתיו הונח פרימוס שהרתיח את המים.
הכבסים נבחשו בתוך הדוד באמצעות מקל עץ, שבעזרתו או בעזרת מלקחי עץ שלו אותם ממנו והעבירו לגיגית.
בגיגית כיבסו בעזרת קרש כביסה וסבון כביסה.
לכביסת לבנים הוסיפו לדוד "כחול כביסה", חומר שתרם להלבנת הבד.
בבתים משותפים רבים היה על הגג חדר כביסה משותף, מה שאפשר את תליית הכביסה הרטובה לייבוש במתקן תלייה שהותקן על הגג.
במשפחות שלא העסיקו כובסת בבית, נהגו למסור את הכביסה למכבסות מקצועיות.
עובד של המכבסה היה בא לאסוף את הכביסה עם מתקן שקילה ידני מצויד בקרס, שעליו היה תולה את השק, מחשב את המחיר לפי המשקל ומודיע אותו לעקרת הבית.
הייתה אפשרות לקבל חזרה את הכביסה יבשה ומקופלת, או רטובה ומקומטת לתלייה, ייבוש וגיהוץ בבית - הכול לפי רצון המוסר ויכולת התשלום שלו.
בגדים גדולים, עדינים במיוחד, או יקרים במיוחד נמסרים לניקוי יבש.
בתחילת המאה ה-21, כחלק ממגמת הדיור בשכירות, יש נטייה לשוב לשימוש במכבסות, שרובן בשיטת השירות העצמי.
בעידן המודרני מכונות הכביסה הגיעו לרמה גבוהה של אוטומציה, והן מצויות בבתים רבים בכל העולם, ביחד עם מייבשי כביסה.
כיום ניתן להגיע לשליטה גבוהה בפרמטרים שונים של הכביסה כגון חום המים, אינטנסיביות ועוצמה בפעילות הכיבוס והסחיטה, התמשכותה ועוד, ויש אף מכונות המחשבות את פעילות המכונה לפי משקל הכביסה.
במדינות מסוימות, כמו ארצות הברית ושווייץ, יש חדרי כביסה משותפים בבתי דירות ובמעונות, עם מספר מכונות כביסה ומייבשים.
פעמים רבות מכונות אלו מופעלות על ידי מטבעות.
מי שאין בבעלותו מכונת כביסה או שאין לו גישה לחדר כביסה משותף כזה, עשוי להיזדקק לשירותי מכבסות, בהן בדרך כלל יש גם כיבוס מיוחד באמצעות כימיקלים לבגדים עדינים במיוחד הידוע בשם העממי "ניקוי יבש".
במדינות רבות באירופה (למשל אנגליה) וכן בישראל מכונת כביסה מצויה בבעלות כל משפחה כמעט.
בישראל נפוץ ייבוש כביסה על חבלי כביסה בזכות מזג האוויר החם.
מאידך משפחות רבות משתמשות במייבש כביסה, לעיתים באופן בלעדי, ולעיתים בנוסף לייבוש על גבי חבלי כביסה.
חומרי הכביסה המודרניים הם אבקות ונוזלים ייעודיים לניקוי ולריכוך הבגדים, ודפי נייר לריכוך הכביסה המתייבשת במייבש כביסה.
במדינות רבות יצרני טקסטיל מחויבים להוסיף לבגדים ולשאר מוצרי טקסטיל תווית הנושאת הוראות כביסה, כדי להגן על המוצר מנזקים או בלייה מוקדמת.
הוראות אלו מתייחסות לחום המים, הלבנה, השריה, סחיטה, גיהוץ ועוד.
ההוראות עשויות להיות מילוליות ו/או באמצעות סמלי כביסה.
בסמלים צורות שונות מסמלות פעולה (טרפז ללא גג - כביסה, עיגול - ניקוי יבש, עיגול חסום בריבוע - ייבוש במכונת ייבוש, משולש - הלבנה, מרובע - ייבוש, מגהץ - גיהוץ.
X על הסימון מסמל שהפעולה אסורה).
חומרי כביסה הם תכשירים המשמשים לניקוי בדים והסרת לכלוך, שומנים וכתמים.
קיימים מספר סוגים עיקריים של חומרי כביסה, הנבדלים זה מזה בהרכבם הכימי, בצורת השימוש ובאופן השפעתם על הבד והסביבה.
אבקת כביסה היא מהצורות הותיקות והנפוצות ביותר של חומרי כביסה.
היא מבוססת לרוב על תערובת של חומרי פעילי שטח, מלבינים ואנזימים.
הן מגיעות לרוב בתוך קופסת קרטון.
חברות רבות מייצרות אבקת כביסה, בהן מותגים בינלאומיים לצד יצרנים מקומיים.
דוגמאות לחברות המייצרות אבקות כביסה בישראל הן: סנו, סוד ומקסימה.
נוזל כביסה, המכונה גם ג'ל כביסה, הוא חומר כביסה נוזלי המתמוסס בקלות במים ומתאים במיוחד לכביסה בטמפרטורות נמוכות.
יתרונו העיקרי הוא נוחות השימוש והיכולת למרוח את החומר ישירות על כתמים לפני הכביסה.
עם זאת, נוזלי כביסה לרוב נארזים בבקבוקי פלסטיק, ולעיתים מכילים ריכוז גבוה של מים, דבר המשפיע על נפח השינוע וההשפעה הסביבתית.
דוגמאות לחברות המייצרות נוזל כביסה בישראל הן: סנו, TNX וסוד.
דפי כביסה הם צורה חדשנית יחסית של חומרי כביסה.
מדובר בדפים דקים ומסיסים במים, המכילים חומרי ניקוי מרוכזים.
הדפים מתמוססים לחלוטין במהלך הכביסה ואינם דורשים מדידה, מה שמפחית שימוש עודף בחומר.
דפי כביסה נחשבים לפתרון קומפקטי ונוח, ולעיתים מוצגים כחלופה בעלת השפעה סביבתית מופחתת בשל אריזה מינימלית ושינוע יעיל יותר.
דוגמאות לחברות המייצרות דפי כביסה בישראל הן: קלין דוט ו QStrips
חלק מהצרכנים בוחרים להכין חומרי כביסה באופן עצמאי בבית, לרוב משיקולים של חיסכון כלכלי, רגישות לחומרים כימיים או העדפה לפתרונות טבעיים.
הכנה ביתית כוללת בדרך כלל שימוש בסבון טבעי מגורר, סודה לשתייה, בורקס או חומץ.
פתרונות אלו עשויים להתאים לכביסה קלה, אך יעילותם בהסרת כתמים קשים ובהתמודדות עם לכלוך כבד שנויה במחלוקת, והם אינם תמיד מתאימים לכל סוגי הבדים או מכונות הכביסה.
מתלי הכביסה נפוצים במיוחד במדינות חמות.
בישראל נפוצו בעבר מתלי כביסה בחצרות הבתים המשותפים.
כיום מקובל כי לכל דירה מתלה משלה הצמוד לקיר חיצוני של הדירה, לעיתים מוסתר על ידי מסתור כביסה כדי לאפשר מחד פרטיות לבעלי הכביסה, ומאידך - מראה אסתטי ואחיד יותר של חזיתות הבתים.
רבים משתמשים בנוסף גם במתלה מתקפל המצוי בפנים הבית, הן כמתלה נוסף על זה החיצוני כאשר כמות הכביסה גדולה, והן כגיבוי למתלה החיצוני בימי גשם בחורף.
את הכביסה התלויה מאבטחים לרוב באמצעות אטבי כביסה.
באיטליה יש המחברים חבלים לתליית כביסה בין בניינים המצויים משני עברי סמטה צרה.
גיהוץ הוא הפעולה של החלקת קמטי הבד באמצעות הפעלת חום ולחץ.
באירופה השתמשו החל מהמאה ה-17 במגהצים יצוקים מברזל יצוק שחוממו באש לפני כל שימוש.
בגרסאות מאוחרות יותר הוכנסו גחלים לוהטות לקופסת המגהץ.
מסוף המאה ה-19 היו בשימוש מגהצים שהפיקו חום מבעירת דלקים נוזליים.
המגהץ החשמלי הומצא ב-1882. במקביל השתמשו גם במעגילות לגיהוץ.
בבתי העשירים היו נהוגים חדרי גיהוץ, אליהם הובאה הכביסה היבשה לשם גיהוצה.
לעיתים החדר נועד גם לתיקוני תפירה וצויד בהתאם במכונת תפירה ובאביזרי סדקית.
במגהצים מודרניים ניתן בדרך כלל לווסת את חום הפעולה של המגהץ כדי להתאימו לאריגים שונים.
בחלק מהמגהצים נמצא מכל מים ההופכים לקיטור במהלך הגיהוץ, כדי לייעל את התהליך באריגים מסוימים.
אמצעי עזר לגיהוץ הם קרש גיהוץ, עליו פורשים את הבגדים, ותרסיסי גיהוץ המכילים עמילן להקשיית הבד (למשל, לצווארוני חולצות).
כבידה מלאכותית היא יצירת תחושת כבידה בחלל החיצון או בנפילה חופשית.
כאשר מנסים לייצר כבידה מלאכותית מנסים לחקות את תחושת הכבידה, אך לא תמיד הכוח המשרה את התחושה הוא כוח המשיכה הגרביטציוני.
כבידה מלאכותית רצויה במסעות ארוכים בחלל על מנת להקל את התנועה ולמנוע את ההשפעות של חוסר משקל.
ספינת חלל מסתובבת תיצור תחושה של גרביטציה בתוך החלל הפנימי שלה.
הסיבוב, באמצעות הכוח הצנטריפוגלי, גורם לכל העצמים להימשך לכיוון הדופן החיצונית של הכלי ובכך יוצר משיכה כלפי חוץ.
הכוח הצנטריפוגלי נגרם עקב נטיית הגופים להתמיד בתנועה בקו ישר (עיקרון ההתמדה; החוק הראשון של ניוטון).
בטן הכלי מספקת את הכוח הצנטריפטלי הדרוש כדי לכפות על העצמים תנועה מעגלית.
לכן, הכבידה שמורגשת על ידי העצמים בספינה היא פשוט כוח התגובה של העצם לכוח הצנטריפטלי של הכלי על העצם, בהתאם ל-חוק הפעולה והתגובה של ניוטון (החוק השלישי).
גודל תאוצת הכובד (ג'י) נתון על ידי כאשר היא התדירות הזוויתית (מספר רדיאנים לשנייה) ו־R הוא רדיוס הסיבוב.
ביחידות מנורמלות: כאשר rpm הוא מספר הסיבובים לדקה (סל"ד) ו־g הוא היחס בין התאוצה לתאוצת הנפילה החופשית על פני כדור הארץ.
תאוצה של 1 ג'י שווה ל־9.81 מטר לשנייה בריבוע: .
כדי שעצם ירגיש את המשיכה כלפי הדופן החיצונית של הכלי, עליו להיות בתנועה סיבובית ביחס למרכז הסיבוב של הכלי.
בהיעדר חיכוך או התנגדות אוויר, עצם שלא זז יישאר במקומו (אף אם הוא לא נמצא במרכז התנועה) ולא "ייפול" אל עבר הדופן.
עובדה זו מדגימה את העובדה שהכבידה המלאכותית היא תוצאה של התנועה הסיבובית של העצם והתגובה לכוח הצנטריפטלי ואיננה משיכה בין העצם לדופן.
לכבידה מלאכותית שנגרמת על ידי סיבוב יש תוצאות לוואי:
כוח קוריוליס שנוצר על ידי הסיבוב יכול לגרום לסחרחורת או בחילה.
ההנחה היא שבקצב של 2 סיבובים לדקה (סל"ד) או פחות לא יתרחשו תופעות אלה.
בקצב סיבובים גבוה יותר יהיו שיתרגלו לאפקט קוריוליס ויהיו שלא יתרגלו אליו ויסבלו מתופעות הלוואי.
בקצב סיבובים של 7 סל"ד ומעלה ההנחה היא כי לא יהיו אנשים שיוכלו לעמוד בפני תופעות לוואי אלה או להתרגל אליהן.
לא ידוע עד כמה חשיפה ארוכה לכוח קוריוליס משפיעה על סבירות האפשרות של האדם להתרגל אליו.
כדי לשכך את הבחילה שיכולה להיווצר בעקבות כוח קוריוליס יש לרסן את תנועות הראש.
ייתכן שריסון תנועות ראש הוא דבר שניתן לתרגל בכבידה מלאכותית (אולם התעמלות של כבידה מלאכותית), אך לא ניתן לתרגל דברים אחרים.
גרדיאנט כבידה: עוצמת הכבידה המלאכותית משתנה ביחס ישיר למרחק ממרכז הסיבוב.
עם רדיוס סיבוב קטן, עוצמת הכבידה שתורגש על ראש של אדם תהיה שונה מהעוצמה שתורגש על רגליו.
אפקט זה יכול לגרום להרגשה מוזרה בשינוי תנוחות הגוף.
סיבובים איטיים יותר או רדיוס סיבוב גדול יותר אמור להביא לכך שאפקט זה יהיה בלתי מורגש.
תנועה זוויתית: כאמור לעיל, מהירות זוויתית גבוהה יוצרת עוצמה גבוהה של כוחות קוריוליס, תנע זוויתי ידרוש מערכת הנעה כדי לסובב את הכלי.
בנוסף, אם חלקים מהחללית במכוון לא מסתובבים, חיכוך ומומנט כוח יגרמו לסיבוב להתכנס ולחלקים הלא נעים להתחיל להסתובב, דבר שידרוש הספק ומנועים כדי לפצות על ההפסדים בגלל חיכוך.
התמדה זוויתית יכולה גם היא לסבך את הנעת הכלי והשליטה בגובה.
g - שבר עשרוני מכבידת כדור הארץ
R - הרדיוס המרחק ממרכז הסיבוב (מטרים)
האתגרים ההנדסיים שביצירת ספינת חלל מסתובבת הם פשוטים יחסית בהשוואה לגישות אחרות.
תכנונים של ספינות חלל תאורטיות המשתמשים בכבידה מלאכותית מציגים מגוון רחב של גרסאות עם בעיות, חסרונות ויתרונות.