tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיה, מרבית המתעללים מינית גדלו במשפחות מתעללות או מזניחות.
ילדים שגדלים בבתים מתעללים אינם יוצרים קשרים המתבססים על ביטחון ואמון עם דמויות ההתקשרות הראשוניות שלהם.
לפי גישתם של מרשל וברברי, גיל ההתבגרות הוא תקופה קריטית בהתפתחות, מכיוון שבו צומחת הבנה אישית של דחפים תוקפניים ומיניים, מתפתחים כישורים חברתיים ובינאישיים, מעוצבים סגנונות התמודדות ופתרון בעיות ונרכשים כישורי ויסות עצמי ביחס לדחפים תוקפניים ודחפים מיניים.
קשר ביולוגי חשוב בתאוריה של ברברי הוא הקשר בין מין לתוקפנות.
מרשל וברברי התייחסו לספרות הנוירו-פסיכולוגית כדי להוכיח שמין ותוקפנות מתווכים על ידי רשתות עצביות דומות, ושהמנגנונים חולקים מסלולים הורמונליים ואנדוקריניים דומים ברחבי המוח והגוף.
כך למשל, נערים מתבגרים עשויים להתקשות בזיהוי הכעס שלהם, או מתי הם חווים עוררות מינית, או את שניהם.
אנשים עם כישורים בלתי מתאימים לניהול מערכת יחסים, סגנונות התמודדות לקויים, הערכה עצמית נמוכה וקשיי ההתקשרות נמצאים בסיכון רב יחסית לסבול מבעיות משמעותיות בהבחנה בין הדחפים השונים הללו ובפיתוח כישורי ויסות עצמי מתאימים.
על פי התאוריה הנטייה הגברית הטבעית היא כלפי אגרסיביות וסיפוק מיני.
הרכיב השני החשוב בתאוריה של מרשל וברברי הוא סביבת הילדות.
ילדים אשר גדלים במשפחות מתעללות אינם לומדים לתקשר עם בני אדם אחרים תקשור אינטימי או שיתופי, אלא באמצעות התבניות האלימות וכופות שמחוזקות על ידי התנהגות הוריהם ונלמדת מהם.
ההימצאות של עמדות אנטי-חברתיות בבית עשויה להיות גורם סיכון משמעותי להתפתחות של עמדות שליליות כלפי נשים וילדים.
אם נערים מתבגרים מרגישים כי הם אינם טובים מספיק או חסרי יכולת, הם נוטים להפנים יותר מסרים שמעלים גברים לעמדות כוח ודומיננטיות.
ילד שישתמש באסטרטגיה נלמדת זאת בסביבות אחרות שאינן הבית, למשל בית הספר, יחווה כישלונות חברתיים רבים, ודחייה חברתית מצד חברי כיתתו והמורים; שכן האסטרטגיה האלימה, המתריסה והמניפולטיבית שמתאימה לבית אינה מתאימה לסביבה חיצונית.
בנוסף, מחקרים מראים כי התקשרות לא בטוחה מייצרת חוסר ביטחון וליקויים במיומנויות חברתיות ובין אישיות, העשויות להוביל לפחד מאינטימיות.
מסלולי התפתחות אלה עלולים להוביל לעוינות, חוסר רגישות, לתחושה של חוסר יכולת, ולשימוש בתוקפנות כאמצעי לפתרון בעיות.
התיאוריה טוענת כי הבדידות הרגשית אצל מתבגרים אלה מגבירה את רמות הדחק והחרדה שלהם, מה שעשוי להוביל להפחתת העכבות שלהם ולהתפתחותן של סכמות קוגניטיביות ועיוותים קוגניטיביים תואמים שמעצבים את עמדותיהם כלפי נשים או ילדים.
סכימות אלה בדרך כלל ממלאות תפקיד קריטי בביצוע עבירות מין ובהצדקתן.
בשנת 2000 יצאה לאור גרסה מעודכנת של התאוריה, עם מספר תוספות חשובות.
תוספות מאוחרות יותר לתאוריה של מרשל וברברי הם חוויות ילדות ספיצפיות, כגון התעללות מינית בילדות.
מרשל ומרשל מאמינים כי הערכה עצמית נמוכה, עלולה לחשוף את המתבגר לפְּגִיעוּת ספציפית להתעללות מינית מכיוון שהם עשויים לחפש חיבה ותשומת לב בקרב מבוגרים בסביבתם.
כישלון להרגיש אהוב על ידי ההורים ואחרים עשוי להביא אותם להתקרב לאחרים המגלים חיבה בלתי הולמת אליהם.
תוספת נוספת היא שמצבי רוח המקושרים בתחילה לעוררות מינית עשויים מאוחר יותר לעורר תשוקה מינית באמצעות תהליך התניה.
לדוגמה, אם נער מתבגר מרבה להשתמש באוננות כדי להתמודד עם בדידות, בסופו של דבר מצב הבדידות יוצר עוררות מינית.
הם גם ציינו כי מתבגרים אלה יעסקו בפעילות מינית סוטה במידה ניכרת בניסיון להתמודד עם חווית פנימיות וסביבתיות, וישקעו בפנטזיות על התנהגויות מתגמלות.
ההסתברות לביצוע עבירת מין, או ביצוע עבירה כזאת בפועל, מקבלים עידוד נוסף באמצעות מסירי עכבות כמו אלכוהול, סמים, או דחק.
ניתן למצוא תמיכה מחקרית רחבה להרבה מנדבכי התאוריה – למשל לשליטה עצמית נמוכה, או מיומנויות חברתיות ירודות בקרב עברייני מין.
בנוסף מחקרים רבים תומכים בכך כי היקשרות לא בטוחה בילדות עלולה להוביל להתנהגות מינית תוקפנית להתפתחות בגיל ההתבגרות או בבגרות, אם כי יש הטוענים כי הראיות מהספרות ההתפתחותית אינן מספיקות כדי לתמוך בקשר זה.
אף על פי שהתאוריה מציעה מבט מאוזן ומשולב על התנהגות מינית סוטה לאורך תקופת החיים, ישנן לתאוריה מספר מגבלות חשובות.
אחת הבעיות העיקריות הקשורות לתאוריה היא שהיא חלה רק על תת-קבוצה מאוד ספציפית של עברייני מין.
וורד (2002) ציין כי מרשל וברברי כללו רק הסברים על התפרצות מוקדמת של ההתנהגות הסוטה.
אולי חשוב מכך, התאוריה חלה רק על עבריינים בעלי דימוי עצמי נמוך, והיסטוריה של התעללות בתקופת הילדות.
שנית, התאוריה אינה מנבאת אלו סוגים של עבריינים יצמחו מהקונטקסט המשפחתי שתואר.
שלישית, וורד (2002) מתח ביקורת על ההנחה שמין ותוקפנות קשורים זה לזה ברמה הביולוגית והנפשית.
הוא ציין כי אף על פי שמין ותוקפנות עשויים להסתמך על מסלולים ומבנים עצביים דומים, זה לא בהכרח מעיד על כך ששתי ההתנהגויות האלה קשורות.
הוא ציין כי הרשתות העצביות שמרשל וברברי מציינים קשורים למגוון רחב של תהליכים התנהגותיים ונפשיים, וזה יהיה לא נכון להניח שהתנהגויות אלה דומות מבחינה פנומולוגית.
וורד המשיך לטעון כי לא כל המעשים המינים הלא הולמים כרוכים באלימות פיזית, דבר המעיד על כך כי לא כל המעשים קשורים למערך שצוין על ידי מרשל וברברי.
התאוריה האינטגרטיבית של טוני וורד ואנטוני ביץ' (2006)
תאוריה זו התבססה, בין השאר, על תאוריות קודמות של עבריינות מין.
בתאוריה זו שילבו וורד וביץ' הסברים ביולוגיים, פסיכולוגיים, וחברתיים להתחלה, להתפתחות ולשימור של עבריינות מין.
לדבריהם, עבריינות מין היא תוצר של אינטראקציה בין כמה גורמים, כשכל אחד מהם פועל בעיתוי אחר ומשפיע על גורמים נוספים.
עבריינות מין תתרחש אם כל הגורמים הללו יתכנסו ויופיעו אצל האדם.
למשל, פגיעה במערכת נוירופסיכולוגית של ההנעה והריגוש משפיעה על היעדים החברתיים של העבריין, ועל יכולות הוויסות הרגשי שלו.
העבריין לא יהיה קשוב לרגשות שלו, לא ידע להתמודד בצורה נורמטיבית עם הצפה רגשית, ויבחר יעדים של שליטה באחרים ושל היעדר אינטימיות ביחסיו החברתיים.
פגיעה במערכת הנוירופסיכולוגית של תפיסה וזיכרון תייצר סכמות קוגניטיביות אשר תומכות בהתעללות מינית שישפיעו על תפיסה ועל עיבוד של סיטואציות חברתיות.
פגיעה במערכת הנוירופסיכולוגית של השליטה והפעולה תגרום לאדם לסבול מאימפולסיביות גבוהה, מהיעדר יכולת לשלוט בכעס ולפתור בעיות, ומקשיים בתכנון פעולה.
על פי וורד וביץ' פגיעה במערכת אחת גוררת שיבוש של מערכות אחרות.
עם זאת, ניתן להבחין, לדעת וורד וביץ', בין עבריינים שונים על סמך סוג הגורמים הדומיננטי אצלם ועל פי המערכת הנוירופסיכולוגית שהפגיעה בה היא החמורה ביותר.
לטענת וורד וביץ', מה שקובע אם עבריינות מין תהיה חד-פעמית או מתמשכת הן תוצאות ההתנהגות הסוטה.
התוצאות משמשות חיזוקים או עונשים להתנהגות הזאת, וישפיעו על שכיחותה בעתיד.
למשל, אם עבירת מין תפחית מצב רוח שלילי של העבריין, כמו דחק או חרדה, התוצאה תפעל כחיזוק שלילי להתנהגות.
אם העבירה תגביר מצב רוח חיובי, היא תפעל כחיזוק חיובי.
לעומת זאת אם העבריין ייתפס וייענש העונש יפחית את ההתנהגויות האלו.
תאוריה זו טרם תוקפה במחקרים אמפיריים ועדיין לא ברור מינוסחה העכשווי של התאוריה מה הם הגורמים הביולוגיים הספציפיים ומה הם הגורמים האקולוגיים המשפחתיים, החברתיים או התרבותיים הספציפיים, שתורמים ליצירת עבריינות מין.
נוסף על כך, לא ברור מניסוחה של התאוריה מדוע תצמח דווקא עבריינות מין, ולא למשל, עבריינות רכוש.
תאוריות קוגניטיביות עוסקות באופן שבו דפוסי המחשבה של עברייני מין משפיעות על התנהגותם.
בספרות המקצועית התופעה מתוארת היטב; עברייני מין לעיתים קרובות מקטינים את רגשות האשמה והבושה שהם חווים ויוצרים תירוצים והצדקות למעשיהם הפוגעניים.
התירוצים וההצדקות הללו בדרך כלל מכונים "עיוותי חשיבה" או "עיוותים קוגניטיביים".
הם מאפשרים לעבריינים לפטור את עצמם מתחושת אחריות, רגשות בושה או אשמה על מעשיהם.
מהספרות עולה גם כי עברייני מין רבים מאופיינים בכעס וטינה, ומשתמשים ברגשות אלה כהצדקה להתנהגותם.
מרשל ואנדרסון (1997) פיתחו תאוריה שטוענת כי לעברייני מין יש אינסטינקטים מגננתיים מאחרים והם נוטים להיות אנוכיים יותר מאחרים בשל הערכה עצמית נמוכה, קשרים בין-אישיים לקויים, אי-נוחות רגשית, וחרדה.
כאשר מאתגרים עברייני מין עם התנהגותם, הם לעיתים קרובות מנסחים מחדש את הסיטואציה (reframing) כדי לשמור על תחושה של הערכה עצמית ולא כוללים בתיאורם את נקודת מבטו של הקורבן.
עיוות קוגניטיבי השכיח מאוד בקרב עברייני מין הוא האמונה כי העולם הוא מקום עוין וחסר רגישות.
לפיכך עברייני מין עושיים לאמץ עמדה קרבנית שמקנה להם את הזכות לדרוש מהעולם לפצות אותם על מה שלא קיבלו בילדותם (תחושת "המגיע לי").
הנדסון, ג'יזארלי וסקוט (1994) מצאו שתחושת הזכאות הזו בעברייני גילוי עריות הובילה לירידה בשליטה עצמית, ואילו החוקרים וורד, הדסון וקינן (1998) מצאו שעיוותים קוגניטיביים גורמים לעברייני מין לשים לב למידע התואם את אמונותיהם המעוותות, ולדחות מידע שאינו עולה בקנה אחד עם אמונותיהם.
כך למשל פוגע מינית בילדים (child molester) עלול לפרש חיבוק של ילד כמניע מיני, או להתעלם מהפחד וההיסוס של הילד מכיוון שזה מתנגש עם הסכמה שלו.
זה גם מאפשר לעבריין להתעלם ממידע אחר הסותר את הסכימה שלו, כמו הידיעה כי קיום יחסי מין עם ילדים הוא עבירה על החוק.
העבריין יראה בקורבנות אנשים חלשים, וייתכן שיהיו לו פנטזיות לא-מסתגלות לגבי ציפיות הקורבן ממנו.
בעזרת עיוותים אלו, הוא עשוי להציג נטייה עקבית להאשים אחרים או לשלול אחריות אישית באמצעות הצהרות כגון "סקס עם ילדים לא פוגע באף אחד."
לבסוף, הדרך בה עברייני מין מעבדים רמזים פנימיים וחיצוניים עשויה להסביר כיצד ומדוע הם מעבדים מידע חברתי באופן שגוי.
מחקרים מציעים כי עברייני מין מפרשים רמזים חברתיים בצורה שגויה ומתקשים להכיר ולפרש את מצבם הרגשי של אחרים.
יתרה מזאת, הם אינם מבצעים בחירות נבונות על סמך המידע שהם תופסים ואינם שוקלים את התפיסות של אחרים בקבלת החלטות לגבי התנהגותם שלהם.
לפי מרשל (1995) תהליך של אמפתיה מתרחש בארבעה שלבים קבועים: א.
זיהוי המצב הרגשי של הזולת; ב.
ראיית העולם מנקודת המבט של הזולת; ג.
העתקה והתנסות ברגש זהה לרגש הנצפה אצל הזולת (שיחזור); ד.
ראיות רבות מצביעות על כך שלעברייני מין יש ליקויים ספציפיים ומובהקים בשני השלבים הראשונים.
מכיוון שלעברייני מין אין יכולת לזהות רמזים רגשיים מסוימים בקרב קורבנות פוטנציאליים, הם עשויים לפרש אותם באופן שגוי, וכתוצאה מכך פעולותיהם לאחר מכן לא ישקפו חשיבה אמפתית.
עבריין המין לא יוכל להתייחס למה שהקורבן שלו מרגיש או חווה, מה שיתרום לדפוסים מתמשכים של ההתנהגות הפוגענית.
למרות התרומות הרבות של התאוריות הקוגניטיביות, הן בתחום הטיפולי והן בהערכת המסוכנות, לתאוריות אלה יש מגבלות.
התאוריות אינן מסבירות את מקור העיוותים, והמחקר הקיים על תאוריות קוגניטיביות משקף הבדלים מעטים בלבד בין עברייני מין הסובלים מעיוותים קוגניטיביים לאנשים רגילים עם עיוותים קוגניטיביים.
כלומר, יש אנשים המחזיקים בעיוותים אלה אשר אינם מבצעים עבירות מין.
הדבר מעיד על משתנה או קבוצה אחרת של משתנים המניעים את ההתנהגות.
שלישית, בגלל האופי של התאוריות הקוגניטיביות, יש הסתמכות רבה על דיווח עצמי במחקרים.
אף על פי שישנן שיטות שיאפשרו הערכה עקיפה של סכמות קוגניטיביות (למשל, מטלות סטרופ), דיווח עצמי עדיין נחשב בדרך כלל כדרך הטובה והישירה ביותר לוודא מה אדם חושב.
עם זאת, עברייני מין עשויים להיות מונעים לפברק מידע מסיבות משפטיות שונות (למשל, להגזים בעיוותים הקוגניטיביים שלהם או להשמיע אמירות תומכות בעבירה מכיוון שהם רוצים להציג את עצמם כפחות אחראיים אליה או כבעלי שיפוט לקוי), או מסיבות חברתיות, או למשל בעקבות מאפיינים פסיכופתיים.
לבסוף תיאוראטיקנים רבים מניחים כי העיוותים מובילים לעבירה.
עם זאת, גם אם האדם סבור שהדיווח הוא ייצוג מדויק של הקוגניציה שלו, אין כל דרך לדעת אם העיוות הוביל לעבירה או שמא העבירה יצרה את העיוות.
ללא מחקרי אורך שיבדקו את התופעה לא ניתן להבחין ברצף הסיבתי.
שתי השערות למידה חברתית הוצעו כהסברים אפשריים לעבריינות מין.
הראשונה היא שילדים שעברו התעללות מינית גדלים לתוקפים, והשנייה היא שפורנוגרפיה אלימה תורמת להתפתחות התנהגות מינית סוטה.
ההתייחסות לעבריינות מין כהתנהגות נלמדת מופיעה במודלים רבים ותאוריות שונות.
מחקרים רבים בדקו את ההשפעה שיש לתקיפה על הקורבן ועל התנהגותו העתידית.
עם זאת, יש להדגיש כי תקיפה מינית בילדות אינה מובילה אוטומטית להתנהגות מינית סוטה.
בעוד עברייני מין רבים מדווחים על היסטוריה רחבה של התעללות מינית ביחס לאוכלוסייה הכללית, רוב הקורבנות לא יהפכו לעברייני מין בבגרותם.
ישנן ראיות אמפיריות יחסית טובות לכך, כולל המספר חסר הפרופורציות של בנים ובנות שהותקפו ואינם תוקפים אחרים בבגרות.
מחקר אורך שנערך בקרב יותר מ-38,000 גברים, מצא כי רק כ-3% מן הבנים שעברו התעללות מינית בילדות פגעו באחרים בבגרותם; עוד נמצא כי רק ל-4% מעברייני המין שנבדקו הייתה היסטוריה מאומתת של התעללות מינית בילדותם.
אף-על-פי-כן, אחוז גדול מעברייני המין כן מדווחים על התעללות מינית בילדותם.
סוגים מסוימים של עבריינים, כמו אלה שפוגעים בילדים, מדווחים על שיעור גבוה יותר של התעללות מינית בילדותם.
לגבי הקורבנות ההופכים לאחר מכן למקרבנים, על פי רוב הספרות המקצועית מדובר בגברים.
לפיכך, חוקרים רבים מתמקדים בקורבנות שהם גברים, בדרך בה הם תופסים את ההתעללות שעברו וכיצד היא משפיעה עליהם בהמשך החיים.
ההיבטים של החוויה הפוגענית שהשפיעו על למידתם הם בעלי ערך רב להבנת מורכבות התופעה.
באמצעות תאוריות הלמידה החברתית, חוקרים זיהו את התהליך שבאמצעותו מתרחשת למידה זו ואת המשתנים העיקריים העוזרים לקבוע אם יאומצו דפוסים של התנהגת מינית פוגענית או תתפתח חסינות.
למשל, ילד שהפנים את חווית הקורבן כנורמלית או מהנה בדרך כל שהיא, נוטה יותר לאמץ אמונות התומכות בפגיעה.
סוגים שונים של דפוסי חשיבה עשויים להוביל ביתר קלות להתפתחות של התנהגויות פוגעניות מינית אצל הקורבנות.
לדוגמה, יחד עם עידוד מהעבריין הקורבן עשוי להתחיל לחשוב כי "זה בטח נורמלי" או "זה לא דבר רע כי מישהו שאוהב אותי נמצא איתי" או אפילו "זה מרגיש לי טוב ואני אוהב את זה".
על פי תאוריות למידה חברתית ילד אשר מפנים את דפוסי החשיבה הללו כתגובה להתעללות שעבר צפוי לגדול לאדם הרואה במעשים כלא מזיקים ונעימים.
מחקרים זיהו גם גורמים אחרים שתורמים להתנהגות פוגענית בהמשך החיים; אלה כוללים את גיל הקורבן, הקשר בין מבצע העבירה לקורבן, סוג המעשה המיני, כמות הכוח שהופעלה על הקורבן, מגדר העבריין, משך ההתעללות, ומספר העבריינים.
ככל שהקורבן צעיר יותר, ככל שהמעשים המיניים אלימים ופולשניים יותר, ככל שמשך ההתעללות ארוך יותר ומספר התוקפים רב יותר, כך גדל הסיכוי שתתפתח התנהגות מינית סוטה בקרב הקורבנות.
למשל, ממחקרם של ברטון ועמיתיו עולה כי חומרת הקרבנות לעבירות מין בילדותם מנבאת את חומרת עבירות המין של המתבגר.
האופן בו אחרים מגיבים לחשיפה של הילד קשור גם הוא לתהליך למידה חברתית שעשוי להוביל לעבריינות מין.
הוכח שתגובה אדישה או תגובה של חוסר אמון לחשיפה של התעללות מינית תורמת להפנמת התנהגויות מיניות שליליות ולפיתוח התנהגות מינית פוגענית בעתיד.
כלומר, הוא עלול ללמוד, לא רק מהתוקף אלא גם ללמוד מהסביבה הכחשות, מזעור ורציונליזציות, שבעתיד יגבירו את הסיכוי שהוא בעצמו יבצע התעללות.
מנגד, מחקרים גם בדקו את כושר ההתאוששות של נפגעי התעללות בילדות ואת הגורמים המגינים הקשורים לתפקוד מסתגל בילדות, גיל ההתבגרות והבגרות.
מניתוח-על עולה כי "מגוון גורמים אישיים וסביבתיים ממתנים את ההשפעה השלילית של התעללות מינית בילדות לאורך תקופות התפתחות שונות." בין הגורמים הקשורים לחוסן, כללו חינוך, יכולת לתקשורת בין-אישית ורגשית, אמונות שליטה, התמודדות אקטיבית, אופטימיות, היקשרות חברתית, ייחוס אשמה לתוקף, ותמיכה מהמשפחה והסביבה החברתית הרחבה יותר.
תאוריית למידה חברתית נוספת מציעה כי פורנוגרפיה משמשת מודל להתנהגות אגרסיבית מינית בקרב אנשים מסוימים, ומעודדת אותם לעסוק בהתנהגויות בהם צפו (למידה באמצעות צפייה).
הספרות המקצועית מגדירה פורנוגרפיה אלימה כפורנוגרפיה שבה נשים מוצגות במצבים משפילים ומבזים או שהן קורבנות של אינטראקציות מיניות מאולצות או כפויות.
בהתבסס על תאוריה זו, אדם הצופה בפורנוגרפיה אלימה עשוי לשנות את עמדותיו בנוגע לנשים ולהפנים מיתוסים על אונס.
ראיות אמפיריות מצביעות על כך שחשיפה חוזרת ונשנית לפורנוגרפיה אלימה תורמת לעוינות מוגברת כלפי נשים (אלימות מילולית, אלימות פיזית) בקרב מבוגרים וצעירים, הזדהות מוגברת עם מיתוסים על אונס, ואפילו להקהיה רגשית, ובקושי בגילוי אמפתיה וחמלה כלפי קורבנות.
חוק מייגן הוא חוק פדרלי שמחייב את עבריין המין שריצה את עונשו ועתיד לחזור לקהילה להירשם כעבריין מין במאגר מידע פומבי, ומסמיך רשויות אכיפת חוק מקומיות להודיע לציבור על חזרתו של עבריין המין לקהילה.
החוק נקרא על שם מייגן קנקה, ילדה בת 7 מפרבר המילטון שבניו ג'רזי, שנאנסה ונרצחה באכזריות על ידי עבריין מין שסיים לרצות את עונשו ושוב לקהילה.
החוק היווה תוספת לחוק ג'ייקוב ווטרלינג, חוק פדרלי נוסף שנחקק בשנת 1994 על שם ג'ייקוב ווטרלינג, בן 11 אשר נחטף במינסוטה ב-1989 ולא נמצאו עקבותיו.
מאז שנות ה-90 חוקי הגנה על הציבור מפני עבירות מין הפכו כה בולטים בארצות הברית עד שהנושא זוהה כתחום הדאגה החמישי בחשיבותו של מחוקקי המדינה.
חלק מהמדינות בארצות הברית, לא הסתפקו במאגר המידע הנ"ל וחוקקו הסדר, המאפשר לרשויות, או מחייב אותן לדווח לקהילה על עברייני מין שהשתחררו מהכלא ואשר מוערכים כמסוכנים לציבור.
הסדר דומה לא קיים בישראל (על אף ניסיונות שנעשו במסגרת התיקונים לחוק הפיקוח), הדבר נובע, בין היתר, מכך שמחקרים לא הוכיחו קשר מובהק בין פרסום שמות עברייני מין בפומבי לבין ירידה בשיעורי המועדות.
לא זו אף זו, יידוע הציבור בדבר זהותם של עברייני מין מורשעים עלול להביא לתוצאה ההפוכה, שכן עלול הדבר להביא לרדיפתם, לנידויים החברתי, להטרדתם, לגניבת זהותם, ולביצוע עבירות חמורות כנגדם, ומכאן התוצאה עלולה להיות עלייה ברמת המסוכנות שלהם, כתוצאה מחוסר השתלבות בחברה, בחוסר במקום עבודה, וחזרתו של האדם לדפוסים מוכרים.
התגובה החברתית עשויה להיות כה חריפה עד כדי שלאדם לא נשאר מה להפסיד, ואף להוביל להתאבדות.
במצב זה חוקים אלו מביאים לרוויה הרתעתית, קרי הם לא ירתיעו ולא ימנעו דבר ממי שלא נותר לו מה להפסיד.
למרות שחוקי מייגן וחוקים אחרים פועלים ביותר מ-50 מדינות בארצות הברית, כמעט ולא הוכחה יעילותם.
עם זאת, באתר של פרקליט המדינה בקליפורניה קיימים נתונים על מקרים שבהם אזרחי המדינה הצליחו למנוע פגיעה מינית, לרבות ובעיקר בילדים, לאחר שימוש במאגר הפומבי.
לאורך ההיסטוריה כולה אונס נשים בזמן מלחמה נחשב לתוצאה בלתי-נמנעת של אירועי המלחמה, ההכרחית לשמירת מורל הלוחמים, כמו פשעי הרכוש.
"השלל שייך למנצחים" היא אמירה שהתייחסה לנשים מאז הלנה מטרויה.
בהמשך, נתפס אונס בעת עימות מזוין כפשע נגד כבוד המשפחה והאומה.
תפיסה זו השתרשה עוד בשיטת המשפט הרומית, שבה אונס נחשב לפשע, אך מבצע האונס היה אחראי בפני אביה או אחיה של הנאנסת (בהנחה ואלו הצליחו להציג כתב אישום), והאונס נתפס ככישלון האחרונים להגן על רכושם.
עם זאת, למרות שאונס היה מוכר כפשע אלים בזמן שלטונו של אוגוסטוס, אונס, מבחינה חוקית, היה יכול להתבצע רק כנגד אזרחית במעמד טוב.
למשל, אישה שעבדה כעובדת מין או כבדרנית איבדה את מעמדה החברתי, ואת הזכות להיות מוגנת מפני אלימות פיזית ומינית.
רק במחצית המאה העשרים הוכר האונס כעברה נגד נשים במשפט הבין-לאומי – עברה נגד כבודן.
עבירות מין אינם נעדרים משדה הקרב המודרני.
לדוגמה, ברצח העם ברואנדה בוצעו מעשי אונס רבים בנשות הטוטסי.
כוחות המליציה של ההוטו גם נהגו לכרות את איברי המין של הקורבנות ולהציגם לראווה.
פשעים אלו הובילו לכך שבשנים האחרונות הגדירו הטריבונלים הבין-לאומיים הפליליים את עברת האונס, בזירה הבין-לאומית, כפשע אלים, והפרידו בין היבט הכבוד להיבטי האלימות.
הערכת מסוכנות היא סוג של ניבוי מושכל המבוסס על אבחון מקצועי שמטרתו היא הערכת הפוטנציאל של פגיעה נוספת מצד עבריין המין, תוך התייחסות למאפייני הפגיעה, מאפייני התוקף ומאפייני הקורבן.
אמצעי זה מניח כי ניתן לקבוע מהי הסבירות שעבריין יחזור לבצע בעתיד עבירות מין ובאילו כלים יש להשתמש כדי לצמצם הסתברות זו: ענישה, טיפול משקם, פיקוח או מעקב.
בסעיף 6 חוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין קובע ההמחוקק כי לא יינתן גזר דין בעניינו של עבריין מין בלא שתעמוד בפני בית המשפט הערכת מסוכנות.
הערכת מסוכנות יכולה להתבצע גם לפני מתן צו פיקוח ומעקב, מתן חנינה או הקלה בעונש, שחרור על-תנאי, וחופשות מהכלא.
מעריך מסוכנות הוא אחד מאלה, שהוא גם בעל הכשרה וכישורים באבחון ובטיפול בתחום עבריינות המין: רופא מומחה בפסיכיאטריה או בפסיכיאטריה של הילד והמתבגר; פסיכולוג; עובד סוציאלי; קרימינולוג קליני או קרימינולוג אחר שקיבל רישוי לפי חוק לעסוק בטיפול.
שלושה עקרונות כללים מנחים את ביצוע הערכת מסוכנות, הראשון, הערכת המסוכנות חייבת לקחת בחשבון מאפיינים אישיים וייחודיים של העבריין, המכונים גורמי סיכון (Risk Factors), שנמצאו ואוששו אמפירית כקשורים להישנות עבירות (מועדות).
השני אין גורם סיכון יחיד המנבא בצורה מספקת הישנות שכן שילוב בין גורמים שונים נדרש על מנת לבצע הערכה תקפה.
השלישי, יש לבצע הערכת מסוכנות מובנת המשלבת בין גורמי סיכון הבאים לידי ביטוי בכלים אקטואריים ובידע קליני קיים.
שאלה מרכזית בנוגע לעבריינים פוגעים מינית היא אם הם יהפכו לעברייני מין מועדים, כלומר, יחזרו על התנהגותם הפוגענית שוב ושוב.
עם זאת, שיעורי רצידיביזם נמדדים לרוב באופן שונה ממחקר למחקר.
אוכלוסיות שונות ודרכים שונות למדידת שיעורי רצידיביזם יכולות להפיק תוצאות שונות באופן מהותי.
עוד נמצא כי שיעורי הרצידיביזם משתנים באופן משמעותי בהתאם לעבירותיהם וכי הסבירות שתקיפה מינית תדווח לרשויות פוחתת באופן משמעותי ככל שהקורבן מבוגר יותר.
נוסף על כך, לא ניתן להסיק ממדד זה כי אי-חזרה למאסר היא ראיה לכך שלא בוצעה עבירה (למשל, אם האדם עזב את הארץ).
לכן, ההנחה לפיה עבריין ששוחרר ולא נשפט שוב הוא עבריין ששוקם אינה חד משמעית.
מכאן ניתן ללמוד כי שיעורי המועדות הם הערכות חסר של שיעורי עבריינות מין חוזרת.
ניתן להניח בביטחון שיש רבים שאינם נתפסים, ומקרים שאינם מדווחים.
ממצאי מחקר שפורסמו בשנת 2015 בשירות בתי הסוהר בישראל מצביעים על שיעור רצידיביזם של 19.4% בעבירות מין במצטבר בתקופה של חמש שנים, שהוא אחד המדדים הנמוכים ביותר ביחס לעבירות אחרות.
המחקר של האריס והנסון (2004) השתמש במדגם של 1,038 אנסים; שיעור הרצידיביזם בטווח של 5 שנים מיום שחרורם נע בין 10% ל-16%.
אך בתקופות מעקב ממושכות יותר נצפה שיעור רצידביזם גבוה יותר אשר היה מבוסס על כתבי אישום חדשים או הרשעות חדשות; 21% בעשר שנים, ו-24% ב-15 שנים.
מחקרים אחרים מציינים כי הסיכוי לרצידיביזם מיני בקרב אנסים הוא גבוה יותר אם לאסיר יש עבר פלילי מגוון (בעבירות מיניות ולא-מיניות) ועניין מיני סוטה (למשל, פנטזיות סדיסטיות).
אולם גם כאן שיעורי הרצידיביזם נעים על טווח רחב.
ככלל, שיעורי הרצידיביזם של מתעללים מינית בילדים ועברייני גילוי עריות הם הנמוכים ביותר: 7%-14% בהתאמה.
מחקרי מעקב ארוכים (25 שנים ומעלה) מלמדים על שיעורי רצידיביזם גבוהים משמעותית, עד פי שניים.
השונות בשיעורי הרצידיביזם המדווחים מקושרת למספר גורמים: (1) הגדרות שונות שניתנו לרצידיביזם; (2) תקופות מעקב שונות; ו-(3) הגדרות שונות שניתנו לעבירות המין המחקרים השונים.
הספרות המקצועית והניסיון הקליני של מטפלים רבים מצביעים על כך שעברייני מין שלא טופלו נוטים יותר למועדות באופן משמעותי בהשוואה לכאלה שטופלו.
למשל, החוקרים הנסון ובוסייר (1998) עקבו אחר 61 מחקרים שעסקו בזיהוי הגורמים המרכזיים הקשורים למועדות בקרב עברייני מין ומצאו כי אלה מביניהם שלא הצליחו להשלים טיפול היו בסיכון גבוה יותר לחזור ולבצע עבירות בהשוואה לכאלה שסיימו טיפול.
ואכן, בניתוח על (מטא-אנליזה) שבה נבחנה השפעה של טיפול בעברייני מין על מועדות נמצא כי בקרב קבוצה של 3,659 עברייני מין שטופלו הייתה הפחתה בשיעורי מועדות בהשוואה לקבוצת ביקורת של 3,522 עברייני מין שטופלו, אך לא בטיפול ייעודי.
אף על פי שלא מדובר במודל טיפולי בפני עצמו, נמצא כי מאפייני המטפלים והגישות בהן הם משתמשים בטיפול קשורות לשיפור ותוצאות הטיפול בעברייני מין.
גוף מחקר גדול מצביע על כך כי ביסוס קשר טיפולי חיובי עם המטופל מהווה חלק ניכר מהשונות בתוצאות הטיפול.
מאפייני המטפל הספציפיים שהוכחו כמגבירים את יעילות הטיפול כוללים אמפתיה, כבוד, כנות, ישירות, להיות "קשוחים אך הוגנים", יצירת הזדמנויות להצלחה, להתמודד כראוי עם קשיי המטופל, ולאתגר כראוי אך ללא אגרסיביות.
כל אלה נמצאו כתורמים להצלחת ותוצאות הטיפול בקרב עברייני מין.
עוד נמצא כי יצירת סביבת טיפול חיובית מביאה לשיפור בשיתוף פעולה, עמידה בטיפול, התקדמות הטיפול, מוטיבציה משופרת, ועשויה למנוע סיום או נשירה מטיפול.
אך עם זאת, ככלל, מדובר באוכלוסייה קשה מאוד לטיפול ומעקב.
למרות המודלים השונים, המודל למניעת הישנות הוא אחד מהפופולריים ביותר והמיושם ביותר בתוכניות טיפול, למרות היעדר תמיכה מחקרית מספקת על יעילותו של המודל בקרב עברייני מין.
הגישה התפתחה בתחילה כהתערבות שלאחר הטיפול עבור מכורים לאלכוהול, שהפסיקו לצרוך אלכוהול בהצלחה במהלך התוכנית, אך התקשו לשמור על הימנעות מאלכוהול לאחר הטיפול.
במקרה של עבריינות מין מדובר בעבריינות חוזרת.
מודל מניעת הישנות פותח על פי התפיסה המקובלת בתחום הטיפול בהתמכרויות.
הוא מדגיש כי החלטות ומעשים שנראים לא חשובים: לחץ אישי, שעמום, עבודה, וכדומה, המצורפים יחד, מביאים לבניית מעגל ברור היוצר נתיב של הישנות וההתנהגות המזיקה.
התערבות טיפולית במעגל הזה נותנת לעבריין ידע ויכולת שמאפשרים שינוי ומסייעים לו להימנע מהחלטות וממצבים שיכולים להוביל להישנות של ההתנהגות העבריינית.
ההנחה היא שכאשר עבריין המין יכיר את מעגל התקיפה שלו, יהיו בידיו הכלים להתמודד עם כל אחד מהשלבים על מנת שיוכל לעצור את הפגיעה.
החוקרים וורד והדסון פיתחו ביקורת תאורטית על המודל, שהתבססה על העובדה שמעידות של מתמכרים והישנות בתחום ההתמכרות שונות מאוד מהמושגים המקבילים בעבריינות מין, שבו מעידה אחת מהווה הישנות שפירושה כישלון הטיפול.
נוסף על כך, המודל מציג גם נקודת מבט מצומצמת על התנהגות פוגענית מינית, ומניח כי פגיעה מינית נובעת ממצבים רגשיים שליליים וממחסור בכישורי התמודדות.
גישה זאת מתעלמת מסגנונות פגיעה שונים ואינה מתאימה לעבריינים המתכננים מראש את התנהגותם הפוגענית.
מודל נתיבי הוויסות העצמי של וורד והדסון (1998) – Self Regulation Pathways Model
לפי המודל של וורד והדסון, תהליך ההתפתחות של עבריינות מין עשוי לנוע באחד מארבעה נתיבים בסיסיים.
המודל פותח במקור כתוצאה מחסרוניתיו הרבים של המודל המצוין לעיל.
למודל של וורד והדסון הייתה השפעה רבה והוא שינה במידה ניכרת את ההמשגה והיישום של האבחון והטיפול בעברייני מין, והביא ליצירת קבוצות מחקר רבות.
המודל הציג מושג חדש בתחום, "סגנון ויסות עצמי", וורד והדסון טוענים כי סגנונות שונים של ויסות עצמי מובילים לנתיבים שונים בתהליך ביצוע העבירה.
על בסיס הסיפורים האישיים של עברייני מין הם זיהו דפוסים ברורים של תהליכי עבריינת.
בהתאם לדפוסים אלה הם תיארו ארבעה נתיבים של עבריינות.
הנתיבים הוגדרו באמצעות שתי דרכים מובחנות לביסוס מטרות הקשורות לעבירה (גישה או הימנעות) ושתי אסטרטגיות של ויסות עצמי (אקטיבית או פסיבית).
וורד והדסון מכירים בכך שלגברים יש רצון לבצע התנהגות מינית בלתי מתאימה.
אחרי שיממשו התנהגות כזאת תהיה להם הבנה של המידה שבה התנהגות זו אינה מקובלת.
למשל, הנתיב הנמנע / הפסיבי מאפיין אנשים שרוצים להימנע מעבריינות, אבל אסטרטגיות ההתמודדות הלקויות שלהם אינן מאפשרות שימוש בדרכים יעילות לעצירת העבירה.
כאשר הם מתמודדים עם האפשרות לפגוע, התנהגותם מאופיינת בחוסר עכבות, אובדן שליטה, אימפולסיביות וחרדות.
הנתיב הנמנע / האקטיבי מאפיין אנשים שמיישמים באופן פעיל אסטרטגיות להימנע מביטוי של התנהגות מינית לא מתאימה, עם זאת האסטרטגיות שלהן אינן יעילות, ובמקרים מסוימים גורמות לאפקט יאטרוגני ומגדילים את הסבירות לפגיעה מינית.
למשל, אנשים בנתיב זה עשויים לאונן לתמונות סוטות בניסיון להימנע מביצוע עבירה, או עשויים להשתמש בחומרים פסיכואקטיביים כדי לווסת את מצב הרוח שלהם.
אסטרטגיות אלה עוזרות להסיר עכבות ומעודדות את ההתנהגות הסוטה.
ההבדל העיקרי בנתיב זה הוא שהאדם מודע לכך שיש בעיה וכי נדרשת פעולה אקטיבית למניעה פגיעה.
נתיב הגישה האוטומטי מאפיין מאפיין אנשים שמעורבים בתסריטים קוגניטיביים והתנהגותיים שאליהם התכונן ושלעיתים קרובות מובילים להצלחה בסיפוק תשוקות מיניות.
אנשים במסלול זה אינם מעוניינים למנוע עבירות, ואף אינם מנסים להימנע מלהשיג יעדים הקשורים לעבירה.
עבריינות מתרחשת כתגובה לרמזים בסביבתם הקרובה, אשר "מפעילות" את הסכימות הקוגניטיביות הפרו-עברייניות של העבריין.
לעיתים קרובות, התקיפה היא אימפולסיבית.
לבסוף, הנתיב הגלוי מאפיין אנשים בו התוקף מתכנן בקפידה אסטרטגיה כדי להשיג מטרה רצויה, כמו סיפוק מיני; הפגיעה קשורה בתפיסות ובאמונות ליבה של התוקף כי אלימות מינית היא אמצעי לגיטימי להשגת יעדים אלה.
מחקרים רבים תומכים בתוקף המודל ויישומו על אבחנה וטיפול בעברייני מין.
עוד נמצא כי המודל תוקף גם בקרב עבריינים "מתמחים" בסוג עבירה מסוים, וגם בקרב עברייני מין המאובחנים עם פסיכופתיה.
מודל החיים הטובים – Good Lives Model
מודל החיים הטובים הוצע תחילה על ידי וורד וסטיוארט ובהמשך פותח משמעותית על ידי וורד ועמיתיו.
המודל שם דגש על בניית זהות מאוזנת ופרו-חברתית בקרב עבריינים.
לפי החוקרים, אפשר לבנות זהות כזאת באמצעות פיתוח יכולות פנימיות כמו כישורים, עמדות ואמונות ובה בעת עידוד של תנאים חיצוניים, כמו מתן הזדמנויות להתפתחות.
לפי המודל, סיפוק צרכים בסיסיים הוא תפקוד אנושי נורמטיבי, אולם בקרב עברייני מין הצרכים הללו הפכו למעוותים בשל מגוון סיבות.
כך למשל, אדם עשוי לחפש אינטימיות, אך כתוצאה מגורמים כמו הזדהות רגשית עם ילדים, פונה לילדים לענות על צורך זה.
באופן דומה, אדם יכול להשתמש בחומרים פסיכו-אקטיביים לוויסות מצב הרוח ולהשגת שקט נפשי, או להשתמש בתוקפנות ואלימות כדי להשיג עוצמה.
לפי מודל החיים הטובים, הבעיה אינה טמונה במטרות חייו של כל פרט, אלא בדרכים בהן הם מנסים להשיג יעדים אלה, המובילים להתנהגות אנטי-חברתית ולעבירות מין.
מחברי המודל מניחים שקידום התנאים הפנימיים והחיצוניים להשגת צרכים אנושיים בדרכים אדפטיביות יפחית את הנטייה של עברייני המין לפגוע באחרים או בעצמם.
אחד עשר סוגי "טובין" עיקריים שאנשים בכלל וגם עוברי החוק צריכים להשיג בחייהם:
החיים – מכלול החיים בתפקוד בריא
מצוינות בעבודה (כולל חוויות שליטה)
שלום פנימי (כלומר, חופש מכל המהומה והלחץ הנפשי)
ידידות (כולל מערכות יחסים אינטימיות, רומנטיות, והמשפחה)
רוחניות (במובן הרחב של מציאת משמעות ומטרה בחיים)
חקירה של מודל החיים הטובים לטיפול בעברייני מין מגלה כי הוא עדיין בצעירותו, אם כי ישנה תמיכה יחסית רחבה.
באחת החקירות האמפיריות הראשונות של המודל נמצא כי בהשוואה לגישת מניעת הישנות, עבריינים אשר השתתפו בתוכניות טיפול מבוססות על המודל, היו בעלי סיכוי גבוה יותר להשלים טיפול, נשארו בטיפול זמן רב יותר, והיו מדורגים על ידי מטפלים כבעלי מוטיבציה גבוהה יותר להשתתף בטיפול.
בנוסף, השוואה שנערכו לפני ואחרי ההתערבות הטיפולית חושפים כי שתי הקבוצות השתפרו באופן דומה במיומניות חברתיות, הפגנת אמפתיה, ובפתרון בעיות.
עם זאת, אלו אשר השתתפו בתוכנית טיפול מבוססת מודל החיים הטובים הפגינו שיפורים גדולים יותר משמעותית בהשוואה למטופלים אשר השתתפו בתוכניות טיפול מבוססות מודל מניעת הישנות.
עוד נמצא כי מטופלים שהשתתפו בתוכנית GLM נשרו מטיפול בשיעורים נמוכים יותר משמעותית.
המסגרות העיקריות לאבחון ולטיפול בעברייני מין בישראל נחלקות לשני סוגים: מסגרות בקהילה ומסגרות טיפוליות בכלא.
מסגרות בקהילה, בדרך כלל, מיועדות לעבריינים בשלב של טרום מאסר או כחלופה למאסר.
מסגרות אלה מיועדות לעברייני מין המוערכים כבעלי רמת מסוכנות נמוכה וכבעלי פוטנציאל שיקומי.
לצד טיפול קוגניטיבי-התנהגותי לעיתים קרובות גם ניתן טיפול תרופתי המכוון להפחתת רמת הטסטוסטרון, ההורמון החשוב ביותר במעגל הגרייה המינית בגברים.
יתרונות הטיפול התרופתי כוללים הפחתת שיעור הרצידבזם באופן משמעותי בעת השימוש בו, ויכולת לעקוב אחרי הטיפול.
"עברי לידר עופר מאירי" הוא אלבום אולפן משותף של הזמרים הישראלים עברי לידר ועופר מאירי.
האלבום יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים הליקון, ב-29 בדצמבר 2016.
סינגל אחד בלבד יצא מתוך האלבום, "אור ראשון".
הוא נכנס למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג' ב-2 ביוני 2016. "אור ראשון" הגיע לשיאו במצעד ב-9 ביוני, כשהגיע למקום השני.
הוא שהה שבעה שבועות רצופים במצעד.
בנוסף, הוא הגיע למקום ה-37 במצעד השנתי ב-2016 של רשת ג'.
עברי אלבז (נולד בשנת 1984), הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כסגן מפקד אוגדת יהודה ושומרון.
בעבר שימש כמפקד חטיבת הנגב, מפקד בא"ח גבעתי ומפקד גדס"ר גבעתי.
עברי נולד בירושלים (1984) למשפחה דתית לאומית.
הוא אח בכור מתוך 9 אחים ואחיות, עברי גדל לזוג הורים שעלו מצרפת, אביו רופא ואימו מנהלת אדמיניסטרטיבית בתחום הפילנתרופיה.
הוא בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד בישיבת אור עציון.
עם גיוסו לצה"ל, שובץ בחטיבת גבעתי והתקבל לפלס"ר גבעתי.
בהמשך שימש כסגן מפקד הפלס"ר ולחם במבצע חורף חם ברצועת עזה.
במהלך הלחימה במחנה הפליטים ג'באליה נפצע מפגיעת כדור מירי דו-צדדי שפגע בידו וכתפו.
אלבז השתקם ושב לשרת בחטיבה כמפקד פלוגה.
בשנים 2015–2016 שימש כמפקד יחידת רימון.
בשנים 2017–2019 שימש כמפקד סיירת גבעתי והיה המג"ד הראשון של הגדס"ר שהגיע משורות סיירת גבעתי.
ולאחר מכן כמפקד גדוד הדס בבה"ד 1. במאי 2020 מונה למפקד בא"ח גבעתי.
במאי 2022 מונה למפקד חטיבת הנגב והועלה לדרגת אל"ם.
הוביל את החטיבה בלחימה בבית חאנון במהלך חודשי התמרון הראשונים במלחמת חרבות ברזל.
בחודש אוגוסט 2024 מונה אלבז לסגן מפקד אוגדת יהודה ושומרון.
עבריינות תעסוקתית היא עבירה בודדת, או סדרתית עם נטייה למועדות, של עובד או מעסיק לפגיעה בדיני עבודה או עובדים.
העסקת עבריינים תעסוקתיים עלולה לפגוע במיתוג מעסיק ומיתוג פנים-ארגוני, כמו בעיות באיתור וגיוס עובדים פוטנציאלים וראויים.
מקומות עבודה עם תרבות ארגונית של עבריינות תעסוקתית לרוב יהיו בעלי תחלופת עובדים ושחיקת עובדים ברמה גבוהה.
כמו יהיו מאופיינים בסביבת עבודה לא מגוונת מבחינת מגדרית, מגזרית, עדתית, דתית, לאומית והשקפה פוליטית.
הנזק שנגרם לאינטרסים הכלכליים, החברתיים והממשלתיים כתוצאה מעבריינות תעסוקתית מהווה בעיה רצינית, שכן הוא פוגע באופן ישיר ביכולת מוסדות לפעול בצורה יעילה ופרודוקטיבית.
במקרי פגיעה ביעילות מוסדות, הדבר עשוי להוביל לאי יעילות, סטגנציה, כשל שוק, חוסר תיאום ובזבוז משאבים חיוניים ומוגבלים, דבר שמקשה על השגת מטרות.
בנוסף, פגיעות אלו משפיעות לרעה על המשקיעים, הצרכנים והעובדים, שלעיתים נאלצים להתמודד עם הפסדים כלכליים, אובדן הזדמנויות תעסוקה או עלויות גבוהות יותר.
השפעת התופעה לא מוגבלת רק לתחום הכלכלי – היא גם פוגעת בבריאות הפיזית והנפשית של האוכלוסייה ובביטחון הציבור.
כשהיא יוצרת חוסר יציבות שעלול להוביל לסיכון בטיחותי, נפשי או בריאותי.
לכן, על מעסיקים לקדם אמצעי מניעה, כמו לוודא מיגור תופעה זו תוך קידום טיפול מהיר וממוקד במקרים שהתגלו, כדי למנוע את השפעותיה המזיקות הרחבות.
תמריצים כלכליים: רווחים גבוהים העשויים להניע מעסיקים וממונים לבצע עבירות.
כדוגמת: לשלשל לכיסם כל חיסכון שקידמו מהוצאות המעסיק על העובדים עצמם, או רווחים על בסיס ביצועי או תפוקת עובדים.
כשהעובדים עצמם לא נהנים משום חלק או תמריץ נוסף מהעניין ואף חווים דחק.
לחץ כלכלי: לחץ על העובדים להשיג יעדים לא מציאותיים ללא מימון הכשרה מקצועית מתאימה, תנאי שכר נמוכים וחוסר ודאות תעסוקתית.
חוסר פיקוח: היעדר מנגנוני פיקוח יעילים על מקומות עבודה, חוסר מודעות של עובדים לזכויותיהם או לאנשי קשר שיוכלו להעביר מידע בעניינים אלו.
תרבות ארגונית לקויה: הכלת התנהגות דורסנית ואפליה של ממונים או עובדים כלפי עובדים אחרים בדמות צעקות, ניצול יחסי מרות, ביזוי והקטנה, הטרדות מיניות והתעמרויות.
תוך אי-קידום אמצעי מניעה למנהלים ולעובדים באופן תדיר מדי שנה, או אי קיום ועמידה על סביבת עבודה מכילה, נעימה ומכבדת.
אי קיום שוויון הזדמנויות כשחיתות ארגונית; תוך קידום סובלנות לאלימות ואפליה.
היררכיה קשיחה והגמונית, חוסר שקיפות.
לרבות הכלה של הטרדות, איומים ופגיעה בזכות לפרטיות.
חוסר אכיפה: אכיפה לקויה של חוקי העבודה, פיקוח ועונשים שאינם מרתיעים מספיק.
עריכת בדיקת רקע: תוך פגיעה בזכות לפרטיות.
שאלות פוליטיות בראיון ובמקום העבודה: לעיתים תוך פגיעה בחופש הביטוי.
הפרת חוזי עבודה: אי תשלום שכר בזמן, אי תשלום פנסיה אי מתן תנאים סוציאליים, פיטורים שלא כדין, כמו שידול חתימה על מכתב התפטרות.
הטרדה מינית העבודה: התנהגות מינית בלתי רצויה במקום העבודה, הכוללת צפייה בפורנו וכניסה לאתרים אסורים בשעות העבודה, שיח מיני לא מכבד, הטרדה מילולית, פיזית, או יצירת סביבה מאיימת או משפילה.
לעיתים תוך אי מינוי אחראי על מניעת הטרדה מינית בעבודה ועדכון חוזה עבודתו בתוספת הגדרת תפקיד זו.
הטרדה במקום העבודה ו/או התעמרות בעבודה, לרוב תוך אי קידום מנגנוני הגנה פנים ארגוניים מפני נקמה.
אפליה בעבודה: סביבה הומוגנית אפליה על רקע גזע, מין, דת, לאום, נטייה מינית, גיל, מוגבלות או כל נימוק אחר האסור בחוק - בהתייחס לכל הדרגים (ניהולי ועובדים).
סחיטה והתנהגות מאיימת: איומים על עובדים כדי להשפיע על התנהגותם במקום העבודה, בעיקר על ידי עובדים עם מרות או ותק.
הפרת חוקי העבודה, כגון חוק עבודת נשים, חוק עובדים זרים וחוק שכר שווה לעובדת ולעובד.
במשרדים ממשלתיים גם אי עמידה בדיני מכרזים, חובת תום לב במעמד המכרז לעבודה ועמידה בדיני אוכלוסיות מועדפות וחובת הבטחת ייצוג.
חובת אפשרות החזרת עובד מתפטר במקרה "עידנא דריתחא" בזמן סביר לאחר הגשתו מכתב פיטורים.
אי עמידה וביצוע של הגדרות התפקיד כפי שנקבעו בחוזה.
אי טיפול מעסיק בבעיות של ביצועי עובדים.
קיום משחק לא שיתופי פנים ארגוני שמזיק לטווח הארוך לחברה ורווחיה, לרוב בא לידי ביטוי בקידום אנשים חסרי מוסר, מנהיגות, גמישות מחשבתית, חוסן נפשי ותכונות דינאמיות ההכרחיות בניהול מרובה משתתפים.
גניבת רעיונות, פעולות או תהליכים של אחרים והצגתם כשלי בלקיחת קרדיט בלעדי עליהם.
מתבטא בתחלופת עובדים גבוהה תחת אותו מנהל, בין אם בתפקיד ספציפי או צוות באופן כללי, וללא אפשרויות קידום למעלי הרעיונות.
מינוי מקורבים כנפוטיזם או מינויים פוליטיים על תקנים שלא משרת אמון.
ובתוך כך התנערות מעסיק מאחריות שילוחית ואחריות מעביד.
ואי קבלה להעסקה או אי קידום הולם של בעלי נתונים מתאימים.
לרוב תוך קידום אנשים חסרי התאמה; במטרת קידום עצמי על חשבון ותוך ביטול מתחרים ראויים אחרים למשרות קידום באותה החברה.
הקמת רשת מעסיקים מאותו הענף להדרת עובד שפוטר או עזב מכל הענף.
ברמת אחזקה של מעל 40% מכל הענף - הדבר מהווה כקרטל; במקרה והעובד מכוון תעסוקתית לענף ולתפקיד מסוים הדבר לוודאי יפגע ביכולת העובד למצוא עבודה יציבה והולמת אחרת; ויגרור אובדן ושחיקה בכישורי עבודה.
ביצוע פעולות לא חוקיות לטובת חיסכון ארגוני, עובדים מועדפים או ממונים, כטובה בתמורה לטובה, מבלי שהתבקשו לך - בין אם בהפגנת כוח כחרם חברתי, התעמרות בעבודה או הטרדה מינית כביזוי או כהבאה להתפטרות או פיטורים מתחרים ראויים במערכת הפנים ארגונית.
מתוקף אמונה שיזכו לגמול מאוחר יותר על כך, כקידום, העלאה, תוספת שעות או הזדמנויות תעסוקתיות או עסקיות.
הדרה מכוונת של עובדי שבבדיקות הרקע עלו לגביהם היסטוריית תלונה על מעסיק קודם, מעורבות פוליטית, לעיתים אף תוך קיום הדרה מכוונת כלפי אוכלוסיות מסוימות בתחום הפוליטי כעוזר פרלמנטרי.
הדרה של חשיפת שחיתויות או פניות לגופים ממשלתיים.
הדרה מכוונת של בעלי היסטוריה פלילית או פסיכיאטרית לרבות אשפוזים ובניגוד לדיני עבודה.
פיטורים כדי להימנע מהגדלת תשלומי פנסיה לפי ותק, לעיתים קורה בתירוץ מעסיק לתמריץ העובד להתחתן או להשקיע יותר זמן עם המשפחה, תוך עדיפות לעובדים חדשים ללא יכולת מיקוח.
הפרת הוראות בטיחות: אי מתן ציוד מיגון מתאים, אי ביצוע בדיקות בטיחות, חשיפת עובדים לסכנות בריאותיות או סכנות נפש.
הפרת חוקי תכנון ובנייה הקשורים למקום העבודה.
גניבה: גניבת רכוש מהמעסיק, לרבות כסף, ציוד או מידע סודי (הסכם אי-תחרות).
הונאה: הצגת מצג שווא למעסיק, כגון הצגת תעודות לימוד מזויפות או הצהרות כוזבות על ניסיון תעסוקתי.
חבלות במזיד ברכוש: נזק מכוון לרכוש של המעסיק.
השלכות על פרט שחווה היסטוריה חוזרת של חילול זכויותיו כעובד
לתופעת ה"עבריינות תעסוקתית" השלכות שליליות לא רק על המעסיק ואפשרותו להפעלת עסק עם קיום רווח סביר.
אלא גם על העובדים הנפגעים מתופעה זו.
בין ההשלכות על הפרט שחווה היסטוריית קורבנות ל"עבריינות תעסוקתית" נמנים:
השלכות כלכליות: פגיעה בהכנסה שוטפת; אובדן זכויות סוציאליות כפיצויי פיטורים, דמי הבראה, חופשה ומחלה, הפרשות לפנסיה ולביטוח לאומי/בריאות; קושי בנטילת התחייבויות פיננסיות; הידרדרות כלכלית וצבירת חובות לרבות נפילה למצבי דרות רחוב.
השלכות תעסוקתיות (קושי במציאת עבודה עתידית): "דגל אדום" למעסיקים פוטנציאליים עתידיים; פגיעה במוניטין המקצועי; מעגל קסמים שלילי והגבלה על אפשרויות קידום עתידיות.
השלכות נפשיות ואישיות: פגיעה בדימוי העצמי ובביטחון העצמי; תחושות תסכול, ייאוש וכעס; חרדה ודיכאון; פגיעה ביחסים בינאישיים; חוסר אמון במערכת ושחיקה וייאוש מחיפוש עבודה.
מצבי סיכון אליהם יכול להיקלע הפרט
מצבי סיכון כלכליים: עוני והידרדרות כלכלית קיצונית; צבירת חובות כבדים ופשיטת רגל; חוסר יכולת לצבור חסכונות או פנסיה, הדרה כלכלית ומעגל אבטלה קבוע.
לרבות נפילה למצבי דרות רחוב.
מצבי סיכון נפשיים ופיזיים משבר נפשי חמור; התמכרויות; הידרדרות בריאותית ובידוד חברתי.
מצבי סיכון חברתיים ומשפחתיים פגיעה בתא המשפחתי; חוסר יכולת לספק כלכלית, ובפרט חינוך, הולם לילדים וקריסה תפקודית כללית.
עַבְשֵׁן קטלני (שם מדעי: Pseudorca crassidens) הוא מין יונק ימי, השייך לסדרת הלווייתנאים, אחד הגדולים במשפחת הדולפיניים והמין היחיד מהסוג עבשן (Pseudorca).
העבשן חי באוקיינוס ההודי, חלקו המזרחי של האוקיינוס השקט, ברצועות החוף של האוקיינוס האטלנטי, בים התיכון ובים הבלטי .
כפי שמרמז שמו, הוא חולק מספר מאפיינים עם הקטלן: לשניהם מראה דומה ושניהם תוקפים וקוטלים לווייתנים.
העבשן הקטלני לא נחקר ביסודיות בטבע, ומקור מרבית הידע הוא מחקירת פרטים שהוחפו.
העבשן הקטלני הוא שחיין מהיר ונמרץ מאוד, ומסוגל גם לקפוץ לגובה מתוך המים.
שחייתו חיננית, ולעיתים כמעט שאינו משאיר שובל אחריו.
גופו הרזה הוא בעל סנפיר גבי, שעשוי להגיע מעבר לגובה של רגל (כ-30.5 סנטימטר).
אחד המאפיינים המובהקים של מין זה הוא מעין קיפול ובליטה (המכונה לרוב מרפק), הנמצא באמצע כל אחד מהסנפירים.
זנבו מתפצל לשני סנפירים המסתיימים בקצה מחודד, ובאמצע זנבו ישנו חריץ.
צבעו נע בין אפור כהה לשחור.
אורכו של דולפין בוגר מגיע לשישה מטרים בקירוב, ומסתו כ-1,500 קילוגרם.
אורך חייו הממוצע כ-60 שנה.
אף על פי שנדיר לראות עבשן קטלני בים, תפוצתו רחבה למדי (מבחינת שטח).
עבשנים קטלניים נצפו בימים רבים, גם במים רדודים למדי.
לא ידוע מספר הפרטים הכולל.
הוא חי בקבוצות של כעשרה עד חמישים פרטים.
מספר הפרטים באוקיינוס השקט נאמד בכ-40,000, וככל הנראה שם מצויה האוכלוסייה הגדולה ביותר.
להקת עבשן קטלני נצפתה לראשונה במפרץ אילת באוקטובר 2022.
ב-1 ביולי 2023 נצפתה להקה של כחמישה פרטים בחופי הרצליה.
נקבות העבשן הקטלני מגיעות לבגרות מינית בגיל 10 שנים, ואילו הזכרים מגיעים לבגרות מינית רק בגיל 18 שנה.
הביוץ מתרחש פעם יחידה בשנה, ללא תלות בעונה.
תקופת ההיריון אורכת 15 חודשים ומסתיימת בהמלטת ולד יחיד.
גמילת הצאצא מהנקה נמשכת כשנתיים, ממצא שניתן להסיק ממנו כי תהליכי הלמידה ורכישת המיומנויות של העבשן הצעיר אורכים זמן רב.
משערים כי בכל רגע נתון, כ-14% מכלל הנקבות באוכלוסייה מקומית של המין נמצאות בהיריון.
בממוצע, תקופת ההמתנה בין היריון אחד למשנהו היא שבע שנים.
נתון זה גדל בהתאם לגיל הנקבה.
נקבות מעל גיל 45 שנים לרוב אינן מסוגלות להתרבות.
תוחלת החיים של הזכר היא 58 שנים, ושל הנקבה 62.
העבשן ניזון בטבע בעיקר מדגים ודיונונים בגדלים שונים, אותם הוא מוצא באמצעות איבר התהודה הגדול שלו המייצר אקולוקציה.
המזון המועדף עליו הוא דגים גדולים כמו טונה או דגי רעמתן כחלחל והוא מסוגל לאכול עד 4.3% ממשקל גופו.
עבשנים ידועים גם בציד של יונקים ימיים אחרים כמו דולפינים קטנים יותר, כשנצפו מספר מקרים במזרח האוקיינוס השקט סמוך לספינות דיג טונה ובמקרים מסוימים אף צעירי ראשתנים ולווייתן גדול-סנפיר.
למעשה זו התנהגות נדירה והחוקרים לא בטוחים אם מדובר בציד לאכילה או תוקפנות מסוג אחר, לאחר שלא ראו אותם ניזונים מטרפם..
הוא עצמו לרוב חסר טורפים, אך במקרים מסוימים עבשנים נטרפים בידי קטלנים או בידי כרישים גדולים.
כמו כן הם סובלים מטפילים שונים.
העבשן הקטלני ניצוד, אם כי לא באופן נרחב, באזור האיים הקריביים ואינדונזיה.
גם יפן אחראית להרג של מספר קטן של פרטים מדי שנה.
פעמים רבות גורם העבשן הקטלני לזעם בקרב דייגים העוסקים בדיג טונה ודגים אחרים.
הוא חותך את רשתות הדיג, ואוכל את הדגים שניצודו בהן.
דבר זה גרם למאמצים מתואמים של דייגים וציידים יפניים להפחתת האוכלוסייה, וכך הומתו כ-900 פרטים בין השנים 1965 ו-1990.
כ-100 עבשנים קטלניים עלו לחוף במפרץ באוסטרליה ב-2 ביוני 2005. הם הוחזרו לים לאחר התערבות של כ-1,500 מתנדבים, ורק אחד מהדולפינים מת.
עג'מאן היא הקטנה מבין האמירויות באיחוד האמירויות הערביות, ולה שטח של 259 קמ"ר בלבד.
היא שוכנת על המפרץ הפרסי אך שולטת גם בשני אזורים פנים-יבשתיים (מובלעות), מספות ומנאמה, שהם בעיקר חקלאיים.
האוכלוסייה, שמניינה ב-2008 הוא כ-361,000 נפש, נמצאת ברובה בעיר הבירה, הקרויה גם היא עג'מאן.
מאז שנות ה-80 גדלה האוכלוסייה באופן ניכר, בעיקר בגלל הגירת תושבים מדובאי ושארג'ה השכנות.
העיר עג'מאן מבדילה את עצמה באמצעות האווירה הייחודית לחוף הים: מסעדות, ברים ומועדוני לילה, לא רחוק מהגבול עם אמירות שארג'ה השמרנית יותר.
רבים ממפעלים אלה מופרדים בקווים אתניים כדי למנוע עימותים.
העיר עג'מאן מחוברת בכביש סלול עם הערים דובאי וראס אל-חיימה.
עג'מאן היא מונרכיה, הנשלטת על ידי שייח' חומייד בן רשיד א-נועיימי מאז שנת 1981. האמירות נשלטת על ידי חמולת א-נועיימי מאז שנת 1810.
עברית מקראית (המכונה גם "עברית תנ"כית" או "לשון המקרא" או "יהודית") היא הניב של השפה העברית כפי שדובר בסוף האלף השני לפני הספירה ולאורך האלף הראשון לפני הספירה ברחבי ארץ ישראל.
בניב זה כתובים ספרי המקרא (למעט הפרקים הכתובים בארמית) וממצאים אפיגרפיים מאותה התקופה שהתגלו באתרים ארכאולוגיים, והיא הצורה המתועדת המוקדמת ביותר של השפה העברית.
לא ברור מתי התחיל הדיבור בשפת העברית המקראית, ונוהגים לציין את שנת 1300 לפנה"ס כנקודת התחלה (הכתובת האפיגרפית הראשונה בעברית שהתגלתה בח'ירבת קייאפה מתוארכת סביב 1,000 לפנה"ס).
שפה זו הייתה מדוברת בפי העברים והיא מוכרת כיום בעיקר מן המקרא וממעט כתובות אפיגרפיות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים, אך מוכרות גם שפות הדומות לה מאוד כמו מואבית.
מקובל לשייך את העברית למשפחת השפות השמיות, בתוכה לענף הצפון המערבי, ובתוכו למשפחת השפות הכנעניות.
קרובות לה המואבית, האמורית והאוגריתית ובמידה פחותה הארמית.
לפי המסופר בתורה, לבן הארמי דיבר ארמית, בעוד יעקב, שאף הוא היה נין לתרח אך גדל בארץ כנען, דיבר עברית.
גם בקרב דוברי העברית עצמה התקיימו ניבים שונים על פי אזורים גאוגרפיים; לפי ספר שופטים () היה הבדל בהגיית האות ש בין אנשי גלעד לבין בני שבט אפרים ("שיבולת").
כמו כן מן הכתובות האפיגרפיות שנמצאו בצפון (ממלכת ישראל) ובדרום (ממלכת יהודה) לומדים על הבדלים נוספים בהגיית העברית בין הממלכות, כמו מעתק ב/פ, כיווצי דו-תנועות ועוד.
בתנ"ך נשמרו שרידים נוספים לניב שאפיין כנראה את שבטי ממלכת ישראל, בעיקר בספרים שנכתבו באותו אזור, כגון ספר עמוס.
מניחים שהניב שבו כתוב התנ"ך כולו הוא הניב שאפיין את ממלכת יהודה, ולשון המקרא עצמה מכונה בו "יהודית" ( ו; ).
בתוך העברית המקראית קיימים הבדלים סגנוניים ניכרים בין לשון הפרוזה לבין לשון השירה, ובהם גם הבדלים בסגנון הדקדוקי וגם הבדלים באוצר המילים, שבשירה עשיר במילים הנדירות בפרוזה.
יש הסבורים שלשון השירה משקפת צורה קדומה יותר של העברית.
נוהגים לחלק את העברית המקראית לשתי תקופות עיקריות: העברית המקראית הרגילה והעברית המקראית המאוחרת.
בעברית המקראית המאוחרת נכתבו ספרי המקרא של תקופת גלות בבל ואחריה, כגון ספר זכריה, מלאכי, ספר עזרא, נחמיה, מגילת אסתר ודברי הימים.
העברית המקראית המאוחרת מגלה סימנים ראשונים של שינוי לקראת מה שהפך אחר כך להיות לשון חז"ל.
ניתוח פילולוגי של ספרי התנ"ך המאוחרים מעלה את האפשרות שנעשה מאמץ לכתוב בלשון המקרא גם בתקופה שבה השפה העברית המדוברת הייתה דומה יותר ללשון חז"ל, כנראה משום שלשון המקרא נתפסה כדגם ראוי לשפה הכתובה.
לשון המקרא נחשבת כאחת מן התקופות של העברית הקלאסית, שכוללת גם את העברית המקראית וגם את לשון חז"ל.
הדיבור בעברית נפסק במאה השנייה לספירה ואז החלה תקופת הביניים של העברית.
גם בתוך העברית הקלאסית יש הבדלים ניכרים בדקדוק ובאוצר המילים בין לשון המקרא ולשון חז"ל.
בתווך בין שתי הלשונות נמצאת העברית של מגילות מדבר יהודה וכתבים אחרים מאותה תקופה.
יש רק מעט תעודות ארכאולוגיות אותנטיות מתקופת המקרא הכתובות בלשון המקרא או בשפות דומות.
מיעוט התעודות הארכאולוגיות מקשה על חקר העברית המקראית, אם כי התעודות שהתגלו עשירות למדי ומכילות חומר רב-ערך למחקר.
בנוסף להן קיימים תעתיקים של שמות עבריים לאותיות יווניות בתרגום השבעים ובהקספלה, תעתיקים מעטים ללטינית בוולגטה, וקיימות מסורות הקריאה בתורה של העדות היהודיות השונות.
המסורות הנבדלות של קריאה בתורה, כפי שהן מוכרות לנו כיום, שונות זו מזו במימוש הפונטי של העיצורים והתנועות, וכולן מראות שוני משמעותי ממסורת הקריאה המתועדת באמצעות הניקוד הטברני.
בעברית המקראית נעלמו שש או שבע פונמות עיצוריות מתוך 29 פונמות שהיו בפרוטו-שמית, שפת האב המשוערת של כל השפות השמיות במחקר האקדמי.
העיצורים המקבילים לעיצורים הערביים ث, خ, ذ, ض, ظ, غ התמזגו בעיצורים ש, ח, ז, צ, צ, ע בהתאמה.
(לכן בערבית ת'ור ובעברית שור, ובאותו אופן חַ'רִבַּ-חָרַב, ד'כר-זכר, ארצ'-ארץ, עַטְ'ם-עֶצֶם, ע'זה-עזה).
בשלב מאוחר יותר התחיל העיצור שׂ להתמזג בעיצור ס, תהליך שהושלם בלשון חז"ל.
לעומת זאת, בשלב מסוים התפצלו שש הפונמות בג"ד כפ"ת כל אחת לשני אופני הגייה שונים.
לגבי הפונמות ח' ו-ע' יש עדויות סותרות לגבי היעלמותן מהעברית המקראית.
בתעתיקי השמות העבריים לאותיות יווניות בתרגום השבעים, יש עדות לכך שההבחנה בין ח' ל-ח ובין ע' ל-ע עדיין הייתה קיימת בעת התרגום.
כך, האות העברית עי"ן מתועתקת לפעמים לאות היוונית גמא ולפעמים נשמטת כליל, והאות העברית חי"ת מתועתקת לפעמים לאות היוונית כי ולפעמים נשמטת.
לפי מקורות אחרים נראה שכל אחד מהצמדים האלה התמזג לפונמה אחת.
תעתיק שמי אפ"ב עברית ארמית ערבית דוגמאות עברית ארמית ערבית *ḫ /χ/ ח ח خ חמשה צרח חמשא צרח خمسة صرخ *ḥ /ħ/ ح מלח מלח ملح *ġ /ʁ/ ע ע غ עורב מערב עראב ערב غراب غرب *ʻ /ʕ/ ع עבד עבד عبد
עיצורים שאבדו ושנוצרו-או-נוספו לאורך ההיסטוריה של עברית המקראית:
+ עיצורים של עברית מקראית שפתי שיני/מכתשי בתר-מכתשי חכי וילוני/ענבלי לועי סדקי אפי סותם אטום קולי נחצי / / חוכך אטום קולי נחצי / מקורב רוטט
יש מחלוקת לגבי הגייתם של חלק מהעיצורים בעברית המקראית.
העיצורים הנחציים כנראה היו מלועלעים (כבערבית), אבל ייתכן גם שהיו מסודקים (כבאמהרית) או מוולנים.
יש הטוענים שהעיצורים החוככים / s, z, sˤ/sʼ / היו בעצם מחוככים /ts, dz, tsʼ/.
הניקוד הטברני של המקרא מחזיק שבע תנועות רגילות (פתח, קמץ, צירי, סגול, חיריק, חולם, שורוק) ולצידן תנועות חטופות (השווא והחטפים).
בניקוד הבבלי יש רק שש תנועות, משום שהפתח והסגול זהים.
חוקרי העברית בימינו סבורים שהניקוד הטברני לא סימן הבדלים באורך התנועות, וכי חכמי טבריה לא הבחינו בין תנועות ארוכות לקצרות, אם כי בעבר היו מקובלות דעות שונות.
מצב עניינים זה משקף שלב מאוחר ביותר, שהוא סיומו של תהליך ארוך שחל במערכת התנועות לאורך תקופת המקרא, מן הפרוטושמית שבה היו ככל הנראה שלוש תנועות ארוכות ושלוש תנועות קצרות.
בשלב קדום בתולדות העברית חל מעתק a ארוכה ל-o ארוכה (המעתק הכנעני).
לדעת חלק מהחוקרים מעתק זה חל בהברה מוטעמת, ולדעת אחרים היה בלתי מותנה.
הארכת התנועה בהברה פתוחה מוטעמת אף היא קדומה יחסית, ואולי קדמה לנשילת התנועות הסופיות.
בהמשך נעלמו בהדרגה הדיפתונגים aw ו-ay, שנעתקו בהתאמה ל-o ול-e ארוכות.
משערים שתנועת aw נעתקה ל-u ארוכה כשקדם לה העיצור למ"ד (למשל במילה -louwaḥ* > לוּחַ).
בשלבים מאוחרים יותר חלו בהברות פתוחות שתי תופעות: הארכה של התנועה בהברה שלפני הטעם (הארכה פרה-טונית), וחיטוף של תנועה קצרה שאינה במעמד זה.
שינויים אלה קרו אולי בלחץ המבטא הארמי, שבו תנועה קצרה לא יכלה להתקיים בהברה פתוחה בלתי מוטעמת.
בדרך כלל ההטעמה היא מלרעית, ובקטגוריות דקדוקיות מסוימות היא מלעילית.
ההטעמה היא בעלת ערך פונמי, מאחר שיש מקרים מסוימים שבהם היא יוצרת הבחנה כלשהי במשמעות, כגון בצמד הנטיות שָבָה (בעבר) - שָבָה (בהווה) וכגון ואכלת (בעבר והאות ו' היא ו' החיבור) - ואכלת (בעתיד, והאות ו' היא ו' ההיפוך).
לפי השערות של חלק מהחוקרים קדם למצב הנוכחי שלב של הטעמה מלעילית כללית, שהפכה למלרעית בעקבות היעלמות התנועות שהיו בסופי המילים.
תורת הצורות, המורפולוגיה, המקראית בנויה בעיקרה, בדומה לשאר השפות השמיות, על שיבוץ של שורשים בבניינים ובמשקלים.
מערכת הפועל מקיימת שבעה בניינים סדירים – קל (פָּעַל), נִפְעַל, הִפְעִיל, הֻפְעַל, פִּעֵל, פֻּעַל, הִתְפַּעֵל – ושרידים של בניין נוסף, סביל פנימי של בניין קל.
בדרך כלל אין מעבר של שורש מבניין אחד לאחר באופן חופשי אלא רק תוך חילוף משמעות.
מערכת השם מגלה פחות סדירות, ויש נטייה למשמעות חופשית למשקלים השונים.
בפרט אין גם משקלים סדירים לשמות הפעולה, וסדירות כזו התפתחה רק בלשון חז"ל.
בתוך בניין קל יש הבחנה מסוימת של משקלים שונים לפעלים המציינים פעולה (קָטַל – אָכַל, הָלַךְ) ולפעלים המציינים מצב (קָטֵל, קָטֹל – יָשֵן, יָכֹל).
בתוך מערכת הפועל יש מגוון גדול של צורות.
על הפועל הבסיסי נוספות צורות מוארכות (אֵלֵךְ - אֵלְכָה) ומקוצרות (יִפְנֶה - וַיִּפֶן), וכן צורות שונות לסימון הגוף והמין (תשְמְרִי - תשְמְרִין, עָשְׂתָה - עָשָׂת).
גם בשימוש הזמנים אין חוקיות מלאה, ואפשר למצוא צורות פָּעַל המסמנות הווה ועתיד וצורות יִפְעַל המסמנות עבר (בין השאר צורות הפותחות בו"ו ההיפוך).
הן במערכת הפועל והן במערכת השם כל צורה יכולה לעמוד בשלוש דרגות חיבור למילה שאחריה: צורה צמודה, צורת הקשר וצורת הפסק (בפועל: שְמָרַתְהוּ-שָמְרָה-שָמָרָה; בשם: עַבְדְּךָ-עֶבֶד-עָבֶד).
לשון השירה מקיימת כמה צורות מורפולוגיות חריגות, כגון הסיומות לִמְנוּחָיְכִי, יֹאכְלֵמוֹ.
תחביר הצירוף נעזר בעיקר בשיטת הסמיכות ופחות בצירופים מורכבים יותר.
במשפטים עצמם מובא בדרך כלל הנשוא לפני הנושא (סדר מילים VSO), "וילך משה" לדוגמה, למעט לצורכי הדגשה או גיוון ().
כרוב השפות השמיות גם העברית המקראית מקיימת משפטים שמניים שאין בהם פועל כלל.
החוקרים חלוקים בשאלה אם קיימים משפטי ייחוד במקרא.
הקישור בין משפטים הוא בדרך כלל בדרך של איחוי () ופחות בדרך של שעבוד וזיקה באמצעות מילות קישור.
ככל הנראה היו בעברית הקדומה תנועות סופיות ששימשו כיחסות המסמנות את תפקידה התחבירי של המילה.
במקרא התנועות הללו כבר נעלמו אולם שרידים להן עדיין נשמרו, בפרט בלשון השירה ( במקום "אוסר לגפן עירו ולשורקה בן אתונו", במקום "בלעם בן בעור", או במקום "מעון אלוהי קדם").
אוצר המילים של העברית המקראית מוכר לנו כמעט באופן בלעדי מהמצוי במקרא, אשר מונים בו כ-8,000 מילים מילוניות (ככל הנראה אוצר המילים מחוץ לתנ"ך הגיעה לאזור 30,000 מילים).
המילים בחלקן מקבילות למילים בשפות השמיות הקרובות, ויש גם שאילה של מילים משפות אחרות, כגון הארמית והאכדית.
מערכת שלמה של אוצר מילים נמצאת בלשון השירה, שבה לעיתים קרובות משמשות מילים אחרות מאשר בפרוזה, עם נטייה רבה לכיוון הארמית (ראה-חזה, יין-חמר).
מילים רבות בתנ"ך הן מילים יחידאיות שמשמעותן לא ידועה בבירור, וחלקן שימשו בשלבים מאוחרים של העברית במשמעות שאיננה בהכרח משמעותן המקורית.
אף על-פי-כן, מספר המילים היחידאיות במקרא קטן מכפי שאפשר היה לצפות בהתחשב באורכו של הטקסט (אפשר להעריך באמצעות חישוב סטטיסטי את מספר המילים היחידאיות הצפויות בטקסט נתון בהתחשב באורכו).
עובדה זו הביאה להשערה שהטקסט המקראי נכתב במתכוון תוך שימוש באוצר מילים קטן, זאת למעט קטעי השירה שבהם אוצר המילים עשיר יותר.
הכתיב בעיקרו עיצורי ולא מסומנות בו התנועות.
אמות הקריאה נוספו כנראה בשלב מאוחר ונוצרו בתחילה מכיווצי דו-תנועות כגון נַוְלַד > נוֹלַד, יִיְשַׁן > יִישַׁן.