tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 4 עבר יחד עם משפחתו למקום הולדתה של אמו, האי ג'רזי, ובגיל 11 עבר עם משפחתו לאנגליה.
פוסי גדל במחלקת הנוער של פולהאם, ממנה הושאל לקבוצות הבוגרים של שרוסברי טאון ובולטון וונדררס מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-6 בספטמבר 2022 חתם פוסי בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
ב-9 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על שרלרואה במסגרת המחזור ה-11 בליגה לעונת .
ב-23 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על אנדרלכט במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
ב-10 בספטמבר 2024 ערך פוסי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ניו זילנד במשחק ידידות.
מרלין הומל הוא אתלט גרמני, סגן אלוף עולם (טוקיו 2025) וסגן אלוף האוניברסיאדה (ריין-רוהר 2025) ביידוי פטיש.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בבאקו שבאזרבייג'ן ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 81.06 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 79.32 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה באספו שבפינלנד ביולי זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 75.71 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט לא הצליח לקבוע תוצאה בשלב המוקדמות, לאחר שנפצע.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 79.25 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום עשירי ביידוי פטיש בתוצאה של 76.03 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית כסף ביידוי פטיש בשיא אישי חדש של 82.77 מטר, אחרי אית'ן קצברג מקנדה (84.70 מטר) ולפני בנצה האלאס מהונגריה (82.69 מטר).
מרלו ובסטר קוק היה פוליטיקאי אמריקאי, מהרפובליקנים של רוקפלר, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית ממועד מינויו בדצמבר 1968 ועד להתפטרותו בדצמבר 1974.
כמו כן, הוא ניהל את משרד הלובינג Cook and Henderson יחד עם חבר לשעבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, מקרוליינה הצפונית, והם היו הלוביסטים הפוליטיים המרכזיים של Tobacco Institute בתחילת שנות ה־80.
קוק נולד ב-27 ביולי 1926 באקרון שבניו יורק.
בגיל 17 עבר ללואיוויל שבקנטקי, ובאותה שנה הצטרף לצי ארצות הברית ושירת בצוללות בזירה האירופית ובזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, נרשם לאוניברסיטת לואיוויל וסיים תואר ראשון ב־1948 ותואר במשפטים ב־1950. לאחר מכן, עסק בעריכת דין בלואיוויל עד 1957.
קוק נבחר לבית הנבחרים של קנטקי ב־1957 ושוב ב־1959. הוא כיהן בוועדה מיוחדת לניתוח מערכת החינוך במדינה ובוועדת תכנון.
הוא נבחר לשתי קדנציות כשופט מחוזי במחוז ג'פרסון, משרה המקבילה לראש עיר או מנהל מחוזי.
במחוז ג'פרסון, שהיה רובו פרברים של לואיוויל בשנות ה־60, קוק, יחד עם הרפובליקני ויליאם קאוגר, שהפך לראש העיר החדש של לואיוויל, הפילו את שלטון המפלגה הדמוקרטית שהחזיקה במשרות אלה במשך 28 שנה.
בשנת 1962, היה קוק אחראי לרכישת הספינה הישנה Avalon בסכום של 34,000 דולר במכירה פומבית בסינסינטי.
לאחר שחודשה הספינה, היא נקראה Belle of Louisville, והיא נושאת נוסעים מדי שנה ומהווה סמל מוכר של העיר.
רכישת הספינה נועדה למשוך תשומת לב לנמל ההיסטורי של העיר בזמן בניית Interstate 64 לאורך החוף.
תובע מקומי, דניאל בון, הגיש תביעה פוליטית נגד ההוצאה הזו, אך קוק טען כי מדובר בסכום זניח של כ־6 סנט לכל נישום, ולעיתים שילם למתלוננים במטבעות מזכוכית ששמר במשרדו.
בראיון מ־1989 ציין כי כמה אנשים דרשו צ'קים, והוא כתב כמה צ'קים כאלה בסכום של 6 סנט, אך אף אחד מהם לא מומש.
קוק נבחר מחדש לשופט מחוזי ב־1965 ברוב גדול של 121,481 מול 71,280 עבור המתמודד הדמוקרטי ויליאם סטנסברי.
ב־1967 התמודד קוק על משרת מושל קנטקי בפריימריז הרפובליקניים אך הפסיד ל, שנבחר לראשונה מאז 1943 למושל רפובליקני.
ב־1968, התמודד קוק לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות פרישתו של רפובליקני מתון אחר, ת'ראסטון מורטון.
בבחירות הכלליות, בהן ניצח ריצ'רד ניקסון בקנטקי, הביס קוק את קתרין פידן, מזכירת המסחר לשעבר של המדינה, והיה הקתולי הראשון שמילא משרה מדינתית בקנטקי.
הוא היה גם מהראשונים בקרב סנאטורים רפובליקניים שקראו לניקסון להתפטר במהלך פרשת ווטרגייט.
קוק הפסיד בבחירות מחדש ב־1974 למושל ונדל פורד.
לאחר הבחירות, התפטר קוק כבר במהלך דצמבר, כדי שפורד יוכל להתפטר ולהתמנות לסנאט על ידי יורשו , ובכך להבטיח לו קדימות גבוהה יותר בסנאט.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, עבד קוק כעורך דין בוושינגטון עד 1989, ואז פרש לסארסוטה שבפלורידה.
במאמר עיתונאי בשנת 2004 הביע תמיכה בסנאטור הדמוקרטי ג'ון קרי בבחירות לנשיאות: "אני הייתי ואמשיך להיות רפובליקני, אבל אם המפלגה שלנו שולחת את האדם הלא נכון לבית הלבן, עלינו לשלוח אותו הביתה אם המדינה שלנו סובלת כתוצאה מפעולותיו."
כמה מעוזריו לשעבר המשיכו לקריירות בקונגרס.
מיץ' מקונל, מאוחר יותר מנהיג המיעוט בסנאט, היה עוזרו החוקתי של קוק מ־1968 עד 1970, וג'ון יארמוט, שניהל את ועדת התקציב של בית הנבחרים, היה עוזרו בשנות ה־70.
עם זאת, קוק התנגד למקונל במערכת הבחירות 1984, שבו מקונל הביס את הסנאטור הדמוקרטי המכהן, וולטר הדלסטון.
בשנים מאוחרות יותר, הביע קוק ספק לגבי הנטייה הימנית של מקונל, במיוחד בהתנגדותו לחוק Affordable Care Act.
קוק נפטר ב־4 בפברואר 2016 בסארסוטה שבפלורידה, מסיבוכים בעקבות התקף לב, בגיל 89.
מאריה מגדלנה ("מַרְלֵנֶה") דיטריך, הידועה יותר כמרלן דיטריך (Marlene Dietrich; 27 בדצמבר 1901 – 6 במאי 1992) הייתה שחקנית קולנוע וזמרת ילידת גרמניה.
דיטריך נשארה פופולרית לאורך הקריירה שלה על ידי גילום מגוון רחב של דמויות.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 היא שיחקה בתיאטרון ובסרטים אילמים.
הופעתה בסרטו של הבמאי יוזף פון שטרנברג, "המלאך הכחול", בתור "לולה-לולה" זיכתה אותה בהצלחה בינלאומית וחוזה עם חברת ההפקה, "סרטי פרמאונט".
סרטים כמו "שנגחאי אקספרס" ו"תשוקה" ביססו את מעמדה בהוליווד כאחת השחקניות המרוויחות ביותר בתקופתה.
בשנת 1939 דיטריך קיבלה אזרחות אמריקאית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היא התנדבה לבדר חיילים בשדות הקרב.
למרות הופעותיה בסרטים, במהלך שנות ה-50 ועד שנות ה-70 של המאה ה-20 היא בעיקר התמקדה בקריירת המוזיקה שלה.
ב-1999 דירג אותה מכון הסרטים האמריקאי כשחקנית התשיעית הטובה ביותר בכל הזמנים.
מאריה מגדלנה דיטריך נולדה ב-27 בדצמבר 1901 ב-Leberstrasse 65, Rote Insel, שנברג - כיום מחוז בברלין, גרמניה, כשנה אחרי אחותה היחידה, אליזבת.
היא בתם של לודוויג אריך אוטו דיטריך ווילהלמינה אליזבת יוזאפינה פאלסינג שהתחתנו ב-1898. אמה של דיטריך באה ממשפחה מבוססת בעלת חברת שעונים ואביה היה קצין במשטרה.
הוא נפטר ב-1907. בשנת 1916 אמה של דיטריך, וילהלמינה, נישאה בשנית לאדוארד פון לוסך.
פון לוסך מת מפציעה במלחמת העולם הראשונה.
אדוארד פון לוסך מעולם לא אימץ את בנותיה של וילהלמינה ולכן דיטריך לא השתמשה בשמו.
בגיל 11 היא שילבה את שני שמותיה וכך נוצר הכינוי "מרלן".
דיטריך למדה בבית ספר לבנות "אוגוסטה-ויקטוריה" בין השנים 1907–1917. בשחרותה, היא ניגנה בכינור והתעניינה בשירה ותיאטרון.
היא רצתה להפוך להיות נגנית מקצועית אך היא נפצעה בפרק כף ידה.
ב-1922 היא ניגנה בלהקה של סרטים אילמים, מה שהפך לעבודתה הראשונה, אך היא פוטרה לאחר ארבעה שבועות בלבד.
הופעתה המקצועית הראשונה של דיטריך הייתה בתור נערת מקהלה במספר להקות בברלין.
ב-1922 היא ניסתה ללא הצלחה לקבל תפקיד בהפקתו של מקס ריינהרדט.
לבסוף היא קיבלה תפקידים קטנים בהפקותיו מבלי למשוך תשומת לב בהתחלה.
באותה שנה היא קיבלה תפקיד משני בסרט "So sind die Männer".
במהלך שנות ה-20, דיטריך המשיכה לשחק בסרטים ומחזות ברחבי ברלין ו-וינה.
בתיאטרון היא שיחקה בהצגות חשובות - "קופסת פנדורה" (של פרנק ודקינד), "אילוף הסוררת", "חלום ליל קיץ" (של ויליאם שייקספיר), "Back to Methuselah" ו-"Misalliance" (של ג'ורג' ברנרד שו).
בשנת 1930 זכתה בתפקיד מרכזי בסרט הקולנוע הגרמני "המלאך הכחול" בבימויו של יוזף פון שטרנברג.
תפקידה בסרט זה היה של נערת קברטים בשם "לולה לולה", המביאה לאובדנו של מורה מבוגר ושמרן (שאותו גילם השחקן אמיל יאנינגס).
הסרט זכה להצלחה רבה והביא את מרלן דיטריך למעמד של כוכבת בגרמניה.
בנוסף, בסרט היא שרה את השיר "Falling in Love Again" שהתחיל את קריירת המוזיקה שלה.
בעקבות ההצלחה המסחררת, קיבלו פון שטרנברג ודיטריך בשנת 1932 הצעה מאולפני "סרטי פרמאונט" ונסעו לארצות הברית.
הוא עודד אותה לרזות ואימן אותה כשחקנית.
בסרט האמריקאי הראשון שלהם, "מרוקו", דיטריך שיחקה זמרת קברטים.
בסרט זה דיטריך זכתה במועמדותה היחידה לפרס אוסקר.
לאחר מכן היא שיחקה בסרטים "הקלון", "בלונד ונוס" ו"שנגחאי אקספרס" (שהפך לסרט המצליח ביותר של דיטריך ופון שטרנברג).
"השטן הוא אישה" ו"הקיסרית האדומה" היו פחות מוצלחים אף על פי שדיטריך ציינה שבראשון היא הייתה בשיא הקריירה שלה.
פון שטרנברג השתמש בטכניקות צילום מיוחדות של אור וצל.
שיא הטכניקות האלו הוצגו בסרט "שנגחאי אקספרס" שזכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
מבקרים טענו שלדיטריך יש חלק ניכר בשימוש בהם.
אבל כש"פרמאונט" פיטרו את פון שטרנברג וכתוצאה מכך הם הפסיקו לעבוד יחדיו הקריירה של שניהם דעכה.
הסרט הראשון של דיטריך ללא פון שטרנברג היה סרטו של פרנק בורזייגי "תשוקה", שהיה הצלחה כלכלית וגרם לדיטריך להשתתף בסרטים רומנטיים נוספים.
מנגד, סרטה הבא "אהבתי חייל" נחל כישלון עקב מחלוקות בינה לבין הבמאי.
משכורות עתק הוצעו לדיטריך כדי לעבור מ"פרמאונט".
היא שיחקה בסרטו של המפיק העצמאי דייוויד או.
בנוסף, היא שיחקה בסרטו של אלכסנדר קורדה "אביר ללא שריון" (1937) שעליו היא קיבלה משכורת של 450,000 דולר.
למרות שמשכורותיה היו גבוהות הסרטים נחלו כישלון כלכלי והיא הוגדרה כ"רעל לקופות" (ביחד עם פרד אסטר, ג'ואן קרופורד, מיי וסט, דולורס דל ריו וקתרין הפבורן).
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ניסו ראשי הנאצים יוזף גבלס ויואכים פון ריבנטרופ להניעה לחזור לגרמניה ולהירתם למכונת התעמולה הנאצית, במה שקיוו להציג כניצחון הרייך השלישי הארי על הוליווד היהודית.
בהיותה אנטי נאצית דיטריך סירבה לחזור.
בעקבות כך כינוה הנאצים "בוגדת שקשריה הממושכים עם היהודים השפיעו על אופייה והפכו אותו ללא-גרמני".
דיטריך עוד חזרה לשחק בסרטו של ארנסט לוביטש "מלאך" (1937) ב"פרמאונט", שזכה לביקורות פושרות, וכשסרטים נוספים שלה נכשלו יצאה עם משפחתה לחופשה באירופה.
ב-1939, דיטריך הסכימה לשחק במערבון של ג'ו פסטרנק, "שובו של דיסטרי", אחרי שנתיים הפסקה ממשחק.
בסרט היא מגלמת את דמותה של פרנצ'י לצד ג'יימס סטיוארט.
הסרט נחל הצלחה ושיר הנושא מהסרט שבוצע על ידה "The Boys in the Back Room" הפך ללהיט.
היא שיחקה גם במערבונים "שבעת החוטאים" ו-"המקלקלים", שניהם לצד ג'ון ויין.
בשנת 1939 קיבלה דיטריך אזרחות אמריקאית ויצאה לחופשה בדרום צרפת, אך אז פרצה מלחמת העולם השנייה, והיא פתחה את שערי ביתה בפני גולים מאירופה ובייחוד מגרמניה ומפריז לכשנכבשה על ידי הנאצים.
אחד הגולים היה השחקן הצרפתי ז'אן גאבן שעמו ניהלה רומן שהסתיים כשגאבן התגייס למלחמה בנאצים כחלק מכוחות צרפת החופשית של דה גול.
כאזרחית אמריקאית, ביקשה דיטריך לתרום את חלקה במלחמה מול הנאצים, ועם הצטרפות ארצות הברית למלחמה, תרמה רבות בהצטרפה למיזם הוליוודי שנקרא "הקנטינה של הוליווד" שבידר את החיילים האמריקאים טרם צאתם למלחמה.
בהמשך דיטריך הופיעה באירועים ברחבי אמריקה למכירת אגרות מלחמה, אך כל אלו לא סיפקו את רצונה לתרום למאמץ המלחמתי, ודיטריך יצאה להופיע כבדרנית וזמרת מגויסת בפני חיילי בעלות הברית.
היא הופיעה באלג'יריה, בסיציליה ובאיטליה.
אז עברה לחזית הצפונית והופיעה בפני הכוחות בגרינלנד, איסלנד, בריטניה וצרפת.
היא הביעה את רצונה להיות חלק מהכוחות הלוחמים ולא "נציגה הוליוודית" שבאה לביקור קצר, והכוחות הלוחמים הביעו את הערכתם אליה כל אותה העת ועד מותה.
היא גם שידרה בשטח תוכניות רדיו לחיילים הלוחמים שבחזית.
לבקשת ה-OSS (גוף הביון שקדם ל-CIA), דיטריך הקליטה מספר שירי תעמולה בשנת 1944 וביניהם גם להיטה "לילי מרלן".
התוכניות שודרו כנגד הצבא והעם הגרמנים במאמץ לשכנע אותם לשים קץ למלחמה ולהיכנע ועוררו הדים רבים בגרמניה.
לאחר מכן חזרה דיטריך להופיע בחזית גרמניה, בקרב על הבליטה שאחריו התבקשה לחזור לארצות הברית, אך סירבה וביקשה להיכנס לגרמניה עם הכוחות הלוחמים, שם התאחדה לראשונה עם משפחתה.
בתום המלחמה התאחדה דיטריך עם אחותה אליזבט ועם בן-זוגה ובנם המשותף בעיירה בלזן, שבה הפעילה המשפחה במהלכה, אולם קולנוע לשירות הכוחות הנאצים ששירתו בעבר במחנה הריכוז ברגן-בלזן הנשקף ממנו, בעוד אמה של דיטריך ואחותה נשארה בברלין במשך המלחמה.
דיטריך, ערבה לאחותה ובעלה במקרה תביעה אפשרית נגדם, באשם שיתוף פעולה עם המשטר הנאצי.
ברבות הימים בחרה דיטריך לנתק כל קשר עם משפחת אחותה, כולל בנם, להתכחש לקיומם, ולנהוג כבת יחידה לאמה.
.בזמן שהותה בצרפת, הפכה דיטריך אחת החברות הטובות ביותר של זמרת השאנסונים הצרפתייה המפורסמת אדית פיאף.
ב-1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, כתבה פיאף את המילים לאחד השירים המפורסמים ביותר בעולם דאז - la vie en rose, שבהמשך דיטריך ופיאף שרו יחד באנגלית.
על פעולתה ההתנדבותית במהלך המלחמה העניק לה משרד המלחמה האמריקאי ב-18 בנובמבר 1947 את עיטור החירות.
צרפת, בלגיה וישראל העניקו לה אף הן עיטור דומה מטעמן.
למרות הצלחתה היחסית, דיטריך מעולם לא שבה למעמדה משנות ה-20 וה-30. חרף זאת, היא המשיכה לשחק בסרטים של במאים כמו בילי ויילדר, פריץ לאנג, אלפרד היצ'קוק ואורסון ולס - "רומן זר" (1948), "פחד במה" (1950), "ראנצ'ו נוטוריוס" (1952), "עד התביעה" (1957) ו-"מגע של רשע" (1958).
סרטה הבא, "משפטי נירנברג" (1961) היה אתגר קשה בעיניה, היות שהתפקיד שהיא שיחקה היה בניגוד מוחלט לדעותיה.
עם זאת, היא שכתבה קטעים מהתסריט, וכתבה "לא ידענו" בהקשר של ידיעת הגרמנים את מה שנעשה ליהודים במהלך המלחמה.
מתחילת שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-70 עברה דיטריך כאמנית קברט והופיעה בתיאטראות בכל רחבי העולם.
ב-1953 הוצע לדיטריך 30,000$ כדי שתופיע במשך שבוע במלון סהרה בלאס וגאס.
ההופעה הצליחה ודיטריך חתמה חוזה להופיע גם ב"קפה דה פריז" שבלונדון.
במהלך שנות ה-50, דיטריך העסיקה את ברט בכרך כמנהלה המוזיקלי וביחד הם תכננו את הופעותיה.
ההופעות כללו שירים מפורסמים מסרטים.
בכרך אימן את דיטריך לפתח קול וחזות דרמטית בהופעותיה.
ביחד הם חיברו ארבעה אלבומים וכמה סינגלים בין השנים 1957 ל-1964. במהלך הופעותיה החליפה את בגדיה משמלות למלבושי גברים, מה שאיפשר לה לשיר שירים גבריים כמו "One for My Baby (and One More for the Road)" ו-"I've Grown Accustomed to Her Face".
בגרמניה שלאחר המלחמה הייתה בציבור התנגדות ניכרת לדיטריך.
15 שנים אחרי תום המלחמה, ב-1960, יצאה דיטריך לסיבוב הופעות בגרמניה.
בברלין היא התקבלה בגלים של אהדה, אך מחוץ לברלין היא זכתה לקבלת פנים צוננת, בדרכה לאחת ההופעות פרצה נערה את המחסומים וירקה בפניה.
ב-1996 הוצע לקרוא את רחוב הולדתה על שמה, אך מספר תושבים התנגדו בתוקף, בגלל תמיכתה בבעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
אך שנה לאחר מכן נחנך מרכז לזכרה.
דיטריך לא הרגישה יותר שייכת לגרמניה, האשימה את התקשורת הגרמנית בעוינות, והחליטה שהיא לא תחזור לשם יותר, וכך עשתה עד מותה.
במהלך שנות ה-60 דיטריך ביקרה בישראל פעמיים.
ביקורה הראשון נערך סמוך לסיומו של משפט אייכמן ב-1960. בביקורה השני נפגשה עם נשיא המדינה, זלמן שזר.
גיורא גודיק הביא אותה להופעות ויוסי גרבר שימש בהן כמנחה.
היא הופיעה בפני יוצאי גרמניה, ביניהם גם ניצולי השואה רבים.
ההופעות התקבלו בברכה ולאחר אישור הקהל, היא אף שרה מספר שירים בגרמנית למרות הטאבו נגד השפה באותה תקופה.
מסופר שהיא הפסיקה את הופעתה ושאלה את הקהל: "לא חשבתי שבישראל יבקשו ממני לשיר בגרמנית.
אבל אם יש אדם אחד באולם שמתנגד אני אמשיך באנגלית".
בשנת 1964 בהופעה של דיטריך בלונדון היא שרה בעברית את "שיר התן" שכתבו משה סחר ויוחנן זראי.
שיר זה אף יצא בתקליט ההופעה שלה מלונדון בהוצאת חברת פיליפס.
ב-1964 וב-1965 הופיעה דיטריך בפסטיבל אדינבורו.
לאחר מכן היא הופיעה בברודוויי פעמיים וזכתה בפרס טוני מיוחד על הופעתה.
בנובמבר 1972 צולמה גרסה של ההופעה שלה בלונדון.
דיטריך קיבלה 250,000$ אך לא הייתה מרוצה מהתוצאה.
ההופעה שודרה בארצות הברית ובבריטניה בינואר 1973. בשנות ה-70, הדרדרה בריאותה של דיטריך.
בשנת 1965 היא החלימה מסרטן צוואר הרחם.
כתוצאה מכך, היא הרבתה להשתמש במשככי כאבים ואלכוהול.
ב-1973 במהלך הופעה היא פצעה את ירכה ושנה לאחר מכן שברה את רגלה.
בראיון מפורסם הודתה דיטריך שהיא ממשיכה להופיע רק בשביל הכסף.
קריירת עסקי השעשועים של דיטריך פסקה ב-29 בספטמבר 1975, כאשר שברה את רגלה במהלך הופעה באוסטרליה.
ב-1979 שיחקה תפקיד משנה בסרטה האחרון "רק ג'יגולו", לצד דייוויד בואי בבימויו של דייוויד המינגס.
בסרט היא שרה את שיר הנושא.
לעת זקנה חדלה מלהופיע בסרטים, וב-16 שנותיה האחרונות הסתגרה מרצון בביתה בפריז, ללא מגע עם הציבור מלבד קשרי מכתבים וטלפון.
היא פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "Nehmt nur mein Leben" (בתרגום לאנגלית: Just Take My Life) בשנת 1979. במהלך שנות ה-80 כתבה ותרמה למספר ספרים.
בשנת 1982 הסכימה דיטריך להשתתף בסרט דוקומנטרי על חייה בשם "מרלן", אך סירבה להצטלם בו.
הבמאי מקסימיליאן של, הקליט אותה והשתמש בהקלטות בסרטו.
הסרט זכה בכמה פרסים אירופיים ובמועמדות לפרס אוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
בשנותיה האחרונות, היא התחברה לדייוויד ברט, מהאחרונים מחוץ למשפחתה שאיתם נפגשה.
בנוסף, הייתה בקשר מתמיד עם בתה היחידה.
בבדידות זו נפטרה ב-6 במאי 1992 לאחר סיבוך בכליות.
ב-2004 נקבר הלמוט ניוטון לצידה .
את ארכיונה העשיר הותירה בעיזבונה לעיריית ברלין, והוא מוצג שם כיום.
בחלוף השנים הפשיר היחס כלפיה בגרמניה, וכיום היא נחשבת לאחת מגדולות השחקניות הגרמניות.
הדואר הגרמני אף הוציא בול לזכרה.
מרלן דיטריך, פרוטסטנטית במהלך חייה, שמרה על חייה הפרטיים הרחק מאור המצלמות.
ובהיותה ביסקסואלית היא הייתה שייכת לקהילה הגאה של ברלין אך בעת מלחמת העולם השנייה איבדה את אמונתה באלוהים.
במאי 1923 נישאה דיטריך לרודולף סייבר, עוזר במאי (שהפך מאוחר יותר לבמאי בחברת סרטי פרמאונט).
דיטריך פגשה את בעלה לעתיד, רודולף סייבר, על הסט של סרט נוסף שצולם באותה שנה, "Tragödie der Liebe".
והם נישאו בטקס נישואים אזרחי ב-17 במאי 1923 בברלין.
בתה היחידה, מריה אליזבת סייבר, נולדה ב-13 בדצמבר 1924. נישואיה לסייבר היו למעשה נישואים פתוחים.
סייבר נפטר מסרטן ב-24 ביוני 1976. ב-1948 נולד לדיטריך נכד ראשון.
במהלך חייה דיטריך ניהלה מספר רומנים מחוץ לנישואיה.
בעת צילומי הסרט "מרוקו" היא ניהלה רומן עם גרי קופר (שניהל רומן במקביל עם לופה ולז).
במהלך צילומי הסרט "שובו של דיסטרי" היא ניהלה רומן עם ג'יימס סטיוארט שנגמר לאחר סיום הסרט.
ב-1938 היא ניהלה רומן עם הסופר אריך מריה רמארק וב-1941 עם השחקן הצרפתי ז'אן גאבן.
בשנות ה-40 היא ניהלה מערכת יחסים עם הסופרת הלסבית מרסדס דה אקוסטה שהייתה גם מאהבתה של גרטה גרבו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, היא ניהלה רומן עם יול ברינר שנמשך למעלה מעשור.
מרלן דיטריך הייתה אייקון אופנה שהפך למודל של מעצבי בגדים ושחקניות.
תדמיתה אף הייתה מושפעת ממיניות וביסקסואליות.
דמותה הקולנועית של דיטריך הצטיירה כאב טיפוס לדמות האישה המניפולטיבית כפאם פאטאל.
בשנת 1992, במקום הולדתה נחשפה לוחית לזכרה.
באוגוסט 1997 גרמניה הוציאה בול דואר מיוחד הנושא את דמותה.
בנוסף, חברת העטים "Montblanc" הוציאה מהדורה מיוחדת של עטים לזכרה.
בשנת 2002 היא אף נעשתה אזרחית כבוד של העיר ברלין.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרט ביוגרפי גרמני על חייה של דיטריך בשם "מרלן" בבימויו של יוזף פילסמאייר (Joseph Vilsmaier), והשחקנית קטיה פלינט כדיטריך.
מרלין ריס היה חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת מטעם מפלגת הלייבור מ-1963 עד 1992. בשנה זו קיבל תואר אצולה ונכנס לבית הלורדים.
על מנת שיוכל להיות ידוע כלורד מרלין-ריס, שינה את שם משפחתו החוקי למרלין-ריס.
ריס נולד בסילפינד, ליד פונטיפריד שבדרום ויילס ולמד בגולדסמית'ס קולג' שם היה ראש אגודת הסטודנטים מ-1939 עד 1941. הוא שירת בחיל האוויר המלכותי בזמן מלחמת העולם השנייה והפך למפקד טייסת בגיל 25. לאחר מכן למד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הוא מונה למנהל בית ספר בבית ספרו הישן בהרואו, לונדון ב-1949, שם לימד כלכלה והיסטוריה כאחת עשרה שנה.
במשך זמן זה התמודד שלוש פעמים ללא הצלחה על תפקיד חבר הפרלמנט מטעם מזרח הרואו.
הוא היה חבר במוסד לחינוך של אוניברסיטת לונדון מ-1959 עד 1962.
ב-1963 זכה בבחירות הביניים במושב בפרלמנט מטעם מחוז דרום לידס, אותו אייש במשך כשלושה עשורים (מאז 1983 מטעם מחוז מורלי ודרום לידס) עד עזיבתו לבית הלורדים ב-1992. הוא היה השר לענייני צפון אירלנד ממרץ 1974 עד ספטמבר 1976, אז עבר חזרה ללונדון כדי להתמנות לשר הפנים.
בשנתיים שלפני עליית מפלגת הלייבור לשלטון ב-1974 היה דובר המפלגה בענייני צפון אירלנד.
ריס כתב את דעותיו על צפון אירלנד בספר "צפון אירלנד: פרספקטיבה אישית".
הוא היה נשיא המועצה לתקני וידאו מ-1990 והנשיא הראשון של אוניברסיטת גלמורגן שבויילס מ-1994 עד 2002.
ריס סבל מפציעות ממספר נפילות ולא הצליח להחלים מהן.
הוא נכנס לתרדמת ומת בגיל 85. לריס ואשתו הליידי קולין פיית' מרלין-ריס נולדו שלושה בנים.
מרמוסטיים (שם מדעי: Callitrichidae) היא משפחת קופים בתת-סדרת קופים רחבי אף, המכילה את קופי המרמוסט והטמרין.
זוהי משפחה של קופים קטנים, הנפוצים בחלקה הצפוני של יבשת אמריקה הדרומית.
שיוכה של משפחה זו מוטל בספק, ויש הכוללים אותה כתת-משפחה (Callitrichinae) במשפחת הצבוסיים.
במשפחה שלושה סוגים ששרדו, ועוד מספר מינים נכחדים המוכרים למדע.
סיווגו של סוג רביעי, מרמוסט גולדיי (Callimico), שנוי במחלוקת בין החוקרים, אך הנטייה היא לשייכו למשפחת הצבוסיים.
בני המשפחה הם מהקטנים שבפרימטים.
משקלם נע בין משקלו של המרמוסט הזעיר, שאינו עובר את 100 הגרם, ועד למשקלו של הטמרין הרעמתי, 600 גרם.
הם עירומים משיער בכל או ברוב פניהם.
פרוותם רכה ומשיית, ולרבים מהם יש ציצות ממין זה או אחר.
הם בעלי אפים קצרים וזנבות ארוכים, שאינם יכולים להיאחז.
גפיהם הקדמיות קצרות מהאחוריות, אך עיקר תנועתם היא על ארבע רגליים.
גולגולתם דומה לזו של צבוס קטן, אך תיבת המוח גדולה יותר, האף קצר יותר וסידור השיניים שונה - סידור השיניים אצל המרמוסטיים הוא זהה למעלה ולמטה, ומורכב משתי חותכות, ניב, שלוש טרום-טוחנות ושתי טוחנות, בעלות מבנה משולש - סה"כ 32 שיניים.
בכך הם שונים מהצבוסיים שלהם טוחנת אחת יותר.
ההבדל העיקרי בין בני משפחה זו לרוב הפרימטים הוא היותם מצוידים בטפרים, לעומת הציפורניים שמאפיינות את שאר בני הסדרה.
מאפיין זה גרם בעבר לחוקרים להניח כי מדובר במשפחה פרימיטיבית יחסית, המקורבת לסנאים, אך מחקרים חדשים מראים כי מדובר במאפיין מפותח ביותר, ששב והופיע בבני המשפחה לאחר שכבר חיו באמריקה הדרומית.
חלק מהמינים הם מונוגמיים, והאחרים חיים בקבוצות מרובות זכרים ומרובות נקבות.
ברוב הקבוצות מהסוג הזה, הנקבה הדומיננטית מפרישה פרומונים שמונעים מהנקבות האחרות להתייחם, ולכן היא היחידה שמתעברת.
כל בני המשפחה הם טריטוריאליים, וחיים בקבוצות קטנות של חמישה או שישה פרטים.
זוהי קבוצת הפרימטים היחידה המולידה תאומים באופן סדיר - כ-80% מההמלטות הן של תאומים.
העומס הגדול הכרוך בגידול תאומים מביא לכך שרוב מיני המרמוסטיים משתפים פעולה בגידול צאצאים - האב וחברי קבוצה שאינם ההורים משתתפים בגידול הצאצא, ובעיקר בנשיאתו.
תזונתם מתבססת על פירות, חרקים, מוהל עצים ובעלי חוליות קטנים.
יכולתם להיצמד לעצים, במיוחד לעצי גומי, בצורה מאונכת, לנקוב חור בקליפה באמצעות טופריהם ולשתות את המוהל (מיץ או גומי), היא ייחודית בין הפרימטים.
סוג ומין יחיד מרמוסט גמדי (Cebuella pygmaea)
סוג ומין יחיד מרמוסט רוסמלן (Callibella humilis)
סוג ומין יחיד מרמוסט גולדיי (Callimico goeldii) - ייתכן ששייך למשפחת הצבוסיים.
מרמוסט (שם מדעי: Callithrix) הוא סוג של פרימט השייך למשפחת המרמוסטיים.
אורכם של המרמוסטים הוא כ-20 ס"מ.
לסוג מאפיינים פרימיטיביים ביחס לשאר הקופים: טפרים במקום ציפורניים, שערות חישה על פרק כף היד, ומבנה מוחם פרימיטיבי.
טמפרטורת גופם משתנה באופן חריג, שינוי היכול להגיע ל-4 מעלות ביום.
הם חיים בחופה העליונה של עצי היער, וניזונים מחרקים, פירות ועלים.
החותכות התחתונות שלהם ארוכות, ובעזרתן הן יכולים לנקוב חורים בגזעי וענפי עצים כדי להיזון על הגומי שבתוכם.
חלק מהמינים הם אוכלי גומי מומחים.
המרמוסטים (יחד עם הגיבונים) הם בין הפרימטים היחידים שמנהלים אורח חיים מונוגמי.
הם חיים בקבוצות משפחתיות קטנות הכוללות זוג וצאצא.
ברוב המינים, המלטות תאומים הן הנורמה ושלישיות אינן נדירות.
ההורים מגלים דאגה רבה לצאצא, והאב הוא זה שנושא אותו בעת שהמשפחה נודדת.
המרמוסט מוזכר במחזהו של ויליאם שייקספיר, הסערה, כאשר קאליבן אומר שידריך את אדונו החדש סטפאנו "כיצד ללכוד את המרמוסט הזריז" לאוכלה, באי הבודד בו מתרחש המחזה (מערכה שנייה, תמונה שנייה).
מרמה והפרת אמונים היא עבירה בישראל המופיעה ב לחוק העונשין, התשל"ז–1977:
העבירה פותחה במשפט המקובל באנגליה בשם , כתוצר של פסיקות בית המשפט, וללא עיגון בחקיקה.
בתחילה העבירה התייחסה אך ורק לפעולות אקטיביות של נושאי משרה ספציפיים שיש בהן יסוד של שחיתות או חוסר יושרה.
עם חלוף השנים העבירה התפתחה והורחבה על ידי בית המשפט האנגלי, כך שהעבירה יכולה להתבצע גם במחדל, ולא רק בפעולה אקטיבית, והיא חלה על התנהגותם של פקידים ונבחרי ציבור רבים.
כמו כן, בתחילה העבירה חלה רק כאשר קיים יסוד נפשי של כוונה, ובחלוף השנים התרככה הדרישה ודי בכך שהעבירה נעשית במחשבה פלילית כדי להוביל להרשעה.
העבירה שפותחה במשפט האנגלי באמצעות פסיקה הוטמעה לאחר מכן בחקיקה בספרי החוקים של ארצות המשפט המקובל (ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ישראל ועוד).
בארצות הברית העבירה אינה מעוגנת בחקיקה הפדרלית, אלא תלויה בחקיקה מדינתית.
ככלל, האיסור הפלילי על הפרת אמונים במדינות ארצות הברית מציין התנהגויות קונקרטיות שעשויות להיחשב כעבירה, ובכך הוא שונה מהאיסור העמום במשפט האנגלי.
בקנדה ובישראל נחקקה העבירה כחלק מהקודקס הפלילי של המדינה, והיא נחקקה באותה לשון כללית ועמומה המאפיינת את העבירה המקורית.
פרופ' זאב סגל הכליל בשנת 2001 את הפרת אמונים כאחד מ"מקרים קשים", שבהם מתבקשת הכרעתו של בית המשפט העליון בדבר פרשנותם של מושגי שסתום, כדוגמת "תום לב", "תקנת הציבור" ו"דרך מקובלת".
מושגים אלו מתוארים בספרות המשפטית כ"סוס פרא", כיוון שעמימותם עלולה להוביל את המשפט לקיצוניות שאינה ידועה מראש.
לדברי סגל הניסוח הרחב והגורף של העבירה "מביא לכך שבידי רשויות התביעה שיקול דעת רחב ביותר להחליט אימתי להעמיד לדין בגין עבירה זו".
סגל הגדיר את העבירה "עבירת סל".
לדברי פרופ' גבריאל הלוי, העובדה שהגדרת העבירה רחבה ומעומעמת מעמידה במרכז הדיון בבית המשפט את "אשמתו המוסרית" ואת מניעיו של הנאשם בה.
היא נבדלת מעבירות מחשבה פלילית רגילות, בכך שמניעי הנאשם בה הם חלק מיסודותיה, ואינם רק שיקול בגזירת הדין.
בדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת נאמר כי העבירה נחשבת כ"עבירת מסגרת" שהוגדרה בפסיקה: "עבירה שגבולותיה אינם ברורים כלל ועיקר...
ושלא כדרכן של עבירות פליליות אין היא בנויה על יסודות מוגדרים באורח מדויק וברור".
עם זאת, נטען כי "קשה להגזים בחשיבותה מבחינתם של המינהל התקין, אינטרס הציבור וטוהר המידות של עובדי הציבור".
לעומת זאת, יש המלמדים זכות על אופייה של העבירה.
בשנת 2004 ציין משה לדור כי לטעמו אין בעבירה עמימות, אלא היא מוגדרת דיה, למרות חוסר הקונקרטיות שבה.
הוא הוסיף שבהיותו פרקליט מחוז ירושלים הוא היה בוחן אם המקרים ראויים להעמדה לדין ב"תחושת הבטן" שלו לפי העובדות.
ב־1994 עמד שופט בית המשפט העליון אהרן ברק על הסכנות הגלומות בפעולות שיש בהן הפרת אמונים:
בפסק דין הנחשב מנחה, עניין שבס, אשר עסק בעניינו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה שמעון שבס, הגדיר ברק שלושה ערכים המוגנים לדבריו באמצעות העבירה: אמון הציבור בעובדי הציבור, טוהר המידות של פקידי הציבור, וכן הגשמת האינטרס הציבורי באמצעות פעילות תקינה של המינהל הציבורי.
אחד מיסודות העבירה – הרכיב הנסיבתי של "פגיעה בציבור" – מושפע במישרין מהערכים שעליהם היא מגינה.
מאז פרסום פסק דין זה דבקו בתי המשפט בעקרונותיו, ולפיהם אין צורך להוכיח כי עובד הציבור פגע באינטרס ציבורי ממשי, אלא די שהוא נמצא בניגוד עניינים חריף כשקיבל את החלטותיו, וכי הפגיעה בערכים המוגנים הייתה "מהותית".
במקום נוסף הדגיש ברק כי העבירה עשויה להתקיים גם כאשר הנאשם לא קיבל טובות הנאה לכיסו, ואף אם פעל "למען מה שנראה לו כאינטרס הציבור".
הרכיב ההתנהגותי של העבירה הוא עשיית מעשה מרמה או מעשה של הפרת אמונים.
עם זאת המחוקק לא הגדיר את משמעותו של המושג "הפרת אמונים" או את גבולותיו, והם התלבנו בפסקי דין שעסקו בעבירה זו, כנהוג במשפט המקובל.
בהקשר זה כתב שופט בית המשפט העליון מישאל חשין כי עבירה זו "[...] ייחודית ומיוחדת, עבירה בת 'ריקמה פתוחה', עבירה שגבולותיה אינם ברורים כלל ועיקר [...] 'עבירת מיסגרת' היא, ושלא כדרכן של עבירות פליליות אין היא בנויה על יסודות מוגדרים באורח מדויק וברור.
העבירה עבירה היא שניתן לכנותה 'עבירה יישומית', קרא: עבירה שעיקריה ניכרים בדרכי יישומה".
בפסק דין גרוסמן עמד שופט בית המשפט העליון אהרן ברק על מהות העבירה:
עם הפעולות שיש בהן משום הפרת אמונים ניתן למנות הוראה לבצע רישום כוזב, וכן, כאמור, פעולה שיש בה ניגוד עניינים.
לפי ד"ר עידו באום, הרכיב ההתנהגותי יכול להתקיים גם במצב בו עובד ציבור מקבל כספים ממקורב שיש לו אינטרסים עסקיים, לא מדווח עליהם ומסתיר אותם.
לשיטתו, הרכיב ההתנהגותי אכן גמיש וניתן לפיתוח, אך בתי המשפט והפרקליטות זהירים ביחס להרחבת המקרים הכלולים בו.
מלשון החוק ("עובד ציבור העושה") משמע שיש צורך בפעולה אקטיבית כדי לקיים את העבירה, אך בית המשפט הכיר באפשרות לעבור את עבירת הפרת האמונים גם במחדל.
לאחר תיקון 39 לחוק העונשין נחקק שכּל עבירה יכולה להתקיים במחדל.
הרכיב הנסיבתי של העבירה מתקיים בשלושה תנאים: הנאשם הוא עובד ציבור בשעת העבירה, המעשה נעשה במילוי תפקידו, המעשה פוגע בציבור.
לעניין זה אין צורך שהמעשה כשלעצמו ייחשב עבירה, אלא די בכך שהוא פוגע באינטרס ציבורי.
מעשה מוגדר כפוגע בציבור כאשר יש בו פגיעה מהותית באחד מהערכים המוגנים על ידי העבירה.
בפסק דין גרוסמן קבע השופט ברק שמדובר בעבירת תוצאה, אך בעניין שבס, שנדון מאוחר יותר, הוכרע שהעבירה אינה עבירת תוצאה אלא עבירת התנהגות.
לפיכך אין צורך להוכיח נזק לאינטרס ציבורי, וכן אין צורך בהוכחת קשר סיבתי עובדתי ומשפטי.
העבירה אינה מגדירה יסוד נפשי, ולכן היסוד הנפשי הנדרש הוא מחשבה פלילית, כלומר מודעות לטיב המעשה, לנסיבות ולתוצאה האפשרית.
בהתאם לקביעת בית המשפט שמדובר בעבירת התנהגות, הנאשם צריך להיות מודע לפעילות הפלילית שבהתנהגותו ולנסיבותיה.
קיימת מחלוקת לגבי היקף המודעות הנדרש לשם הוכחת אשמה בעבירה.
יש הסוברים כי כמו בכל עבירה די במודעות טכנית למעשים ולנסיבות.
בעמדה זו מחזיקים יובל קרניאל ואחרים.
לעומתם יש הסבורים כי בשל אופייה הבעייתי של העבירה, הנושאת בעיקר אשם מוסרי, יש להרחיב את דרישת המודעות כך שתכלול גם את הפגם המוסרי שבמעשה.
עמדה זו הייתה מקובלת בעבר בבתי המשפט, וגם מאוחר יותר זכתה לתמיכתם של פרופ' מרדכי קרמניצר, של השופט אליעזר גולדברג ושל אחרים.
פרופ' מרים גור־אריה סבורה כי אין להרחיב את דרישת המודעות, דווקא בשל אופייה העמום של העבירה, שאין להוסיף עמימות לעמימותה.
לדבריה השופטים עצמם חלוקים על מהות העבירה, ובמצב כזה הטלת חובה על פקיד ציבור להיות מודע לפסול שבמעשה העבירה – אבסורדית.
מסקנתה של גור אריה היא כי .
שופט בית המשפט העליון אליהו מצא, אשר כתב את דעת הרוב בדיון הראשון בעניין שבס, הציע מודל מדורג: במקרים שבהם העובדות מצביעות על הפרת אמונים חמורה יהיה צורך במודעות בסיסית בלבד, ואילו במקרים הקרובים לתחום האפור תידרש הוכחה למודעות גם בפסול שבמעשה.
עם זאת השופטת דליה דורנר ציינה ששאלה עקרונית זו נותרה פתוחה.
בדיון הנוסף שהתקיים בעניין זה קבעו אהרן ברק ומישאל חשין שאין לאמץ דרישה למודעות לפסול שבמעשה.
די בכך ששבס היה מודע לטיב העובדתי שבהתנהגותו, ולכן יש להרשיעו בהפרת אמונים.
השימוש בסעיפי העבירה החל בשנות ה־60. תחילה הואשמו בו אישי הציבור "מדֶּרג שני", כגון אנשי ממשל, שופטים ופקידים, אולם בתחילת שנות ה־90 הואשמו גם נציגי הציבור "מדרג ראשון", כמו שרים וחברי הכנסת.
בתקופות שונות הורחבו גדרי העבירה או צומצמו, לפי אסכולות שונות בפסיקה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פסקי דין הרחיבו את גבולות העבירה, לאחר שמספר פסקי דין של בית המשפט העליון צמצמו אותה.
בכך עודד בית המשפט את פרקליטות המדינה שלא להירתע מהגשת כתבי אישום פליליים נגד בכירי ציבור באשמת ניגוד עניינים.
עם אלה שהורשעו בעבירה נמנים:
מנכ"ל משרד ראש הממשלה שמעון שבס.
ראש הממשלה אהוד אולמרט בתיק "מרכז ההשקעות".
ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני.
ראש עיריית רמת השרון יצחק רוכברגר.
בכירים ברשות המיסים בפרשת רשות המיסים.
על כוללניות העבירה ועל היעדר הגדרה ברורה למעשים שאותם היא אוסרת נמתחת במשך שנים רבות ביקורת מצד משפטנים, פרקליטים, אישי ציבור ואחרים.
המשפטן יובל קרניאל, אשר כתב את עבודת הדוקטורט שלו על העבירה, התבטא כי היא "מעוררת מחלוקת, אי־הבנות ושערוריות משפטיות וציבוריות, ומביאה את העוסקים בה למסקנות שונות בנוגע למטרותיה, לתפקידה, לפרשנותה הראויה ולהיקף התפרסותה".
פרופ' דניאל פרידמן טוען כי עבירת הפרת האמונים משמשת למעשה "עבירת סל", ובשל עמימות הגדרתה הפרקליטות יכולה, כרצונה, לצרף את העבירה לכל כתב אישום וכך לעבות את מצבת האישומים.
במקום נוסף כינה פרידמן את הפרת האמונים "עילה ערטילאית" ו"אבן יסוד במאבק נגד אישי ציבור".
פרופ' בועז סנג'רו טוען כי "איש אינו יודע, גם לא השופטות והשופטים בבית המשפט העליון", מהו באמת מעשה מרמה והפרת אמונים הפוגע בציבור.
לדבריו "זוהי חקיקה רעה שכבר לפני כשבעה עשורים צריך היה לבטל".
מרים גור־אריה קראה למחוק כליל את העבירה מספר החוקים ולהחליפה בקביעה של איסורים ספציפיים ופרטניים, המכסים מקרים מובהקים של הפרת אמונים.
כך עשה גם פרופ' קרמניצר, בפאנל שערכה לשכת עורכי הדין בשנת 2010. לדבריו זו "עבירת סל" הנוגדת את עקרון החוקיות, שלפיו אין עונשין אלא אם כן מזהירין.
בהקשרה של הלכת שבס אמר: "[...] החוק יוצר מצב בלתי נסבל [...] ככה לא מנסחים עבירות פליליות".
אלי אברבנאל, אז פרקליט מחוז ירושלים וכיום שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, הסכים עימו וקרא למחוקקים בכנסת: "על המחוקק לצמצם את העמימות ככל שניתן.
קטגוריות של התנהגות היא חיונית מאוד.
אנשי החקיקה צריכים להגיע למצב שבו מבטלים את סעיף הסל".
שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר התבטאה כי "ההלכה שיצאה מתחת ידיו" של בית המשפט העליון בהלכת שבס "היא אף יותר עמומה מזו שקדמה לה".
ד"ר עמיר פוקס ועורכת הדין עדנה הראל־פישר ציינו כי סעיף העבירה "עמום מאוד ולמעשה טאוטולוגי, שכן היסוד העיקרי בעבירה של הפרת אמונים הוא 'מעשה הפרת אמונים' [...] [למרות פרסומם של פסקי הדין] העבירה נותרה עמומה מאוד והקביעה בעניינה נעשית בחוסר ודאות קשה".
לדברי פוקס והראל־פישר המצב הקיים פוגע בעקרון החוקיות, הדורש שעבירות פליליות תהיינה קבועות וברורות מראש.
עובדי ציבור ישרים אינם יודעים מראש מה מתיר להם החוק, עובדי ציבור מושחתים יכולים להימלט מן הדין, וגורמי האכיפה מתקשים להגיש כתבי אישום.
אשר על כן הציעו נוסח חוק מעודכן ומפורט לעבירה.
במדינות אחדות – אוסטרליה, דרום אפריקה, אורגון ופלורידה – נזנחה העבירה הישנה והעמומה של הפרת אמונים, ובמקומה נחקקו עבירות מפורטות שמגדירות את המצבים שבהם עבירת הפרת אמונים מתקיימת.
בדצמבר 2020 פרסם ה"Law Commission", הגוף המרכזי המנסח רפורמות חקיקה באנגליה, המלצה חד־משמעית לפרלמנט האנגלי לביטול עבירת "misconduct in public office", המקבילה לעבירת "מרמה והפרת אמונים" במתכונתה הנוכחית.
בדו"ח נכתב כי העבירה אינה בהירה וגבולותיה אינם ברורים, מה שיוצר פוטנציאל לשימוש לרעה ולאי־צדק.
הומלץ להחליף את העבירה בשתי עבירות סטטוטוריות: עבירת שחיתות בתפקיד ציבורי, שתחול כל אימת שנושא משרה ציבורית ישתמש ביודעין בתפקידו או בכוחו הציבורי, או ייכשל בניצולם, לצורך השגת תועלת או גרימת נזק.
התנהגות זו תיחשב פסולה באופן חמור בעיניו של "אדם סביר".
העבירה הנוספת עניינה במקרים של גרימת נזק גופני.
בין השאר התבסס הדו"ח על סעיף 7 לאמנה האירופית לזכויות אדם, שאוסר ענישה רטרוספקטיבית המבוססת על איסורים מעורפלים.
בשנת 2009 גיבש משרד המשפטים תזכיר חוק, שמטרתו להחליף את סעיף 284 לחוק העונשין בנוסח מפורט יותר, שבו מצוינים, נוסף לתיאור הכללי, ארבעה מקרים אופייניים של מרמה והפרת אמונים.
מרמדיוק ויויל היה שחמטאי אנגלי.
בשנת 1845 נישא ויויל ללאורה, בתו של סר צ'ארלס איבטסון וכך הפך לבעלים של דנטון הול, אחוזה בת כ-10,000 דונם.
בשנת 1847 נבחר ויויל כחבר פרלמנט ושמר על כסאו עד שנת 1866, בהפסקות קצרות.
ויויל העפיל לגמר התחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון, בשנת 1851 אך הפסיד בגמר לאדולף אנדרסן 4.5-2.5.
מבנה ויויל בשחמט מתייחס לתצורת רגלים שבה ללבן אין רגלי בטור ב', יש לו רגלים ב-ג3 וב-ג4 ורגלי ב-ד4 או ב-ד5 (יש הגורסים כי רגלי שחור צריך להיות ב-ג5).
הרגלי ב-ג4 מהווה חולשה ללבן משום שאין רגלי אחר שיכול להגן עליו.
מרמורש (ברומנית: Maramureș) הוא מחוז בצפון-מערב רומניה, שבירתו היא העיר באיה מארה.
חבל מרמורש ידוע בנוף הכפרי שלו, ובכנסיות העץ הנמצאות ביישובים הפזורים על שתי גדות נהר הטיסה.
שמונה כנסיות עץ עתיקות מתוך הכנסיות הללו נבחרו על ידי אונסק"ו לרשימת אתרי המורשת העולמית.
שטחו של המחוז הוא 6,304 קילומטרים רבועים, ובכ-43% משטחו מכוסה ברכס הרי רודנה.
הפסגה הגבוהה ביותר במחוז היא הר Pietrosul שמתנשא לגובה של 2,303 מטרים.
שאר המחוז מורכב מגבעות, רמות, ועמקים.
מחוז סלאז', מחוז קלוז' ומחוז ביסטריצה-נסאוד בדרום.
צפיפות האוכלוסייה היא 73.17 לקילומטר רבוע.
מחוז מרמורש מוכר כאזור בו התגוררו לפני מלחמת העולם הראשונה יהודים רבים.
בשנת 1910 היוו היהודים 18.4% מאוכלוסיית המחוז.
מועצת מחוז מרמורש, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-34 חברים ("יועצים").
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 13 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 10 מפלגת תנועת העם (PMP) 5 PRO רומניה (PRO) 3 האיחוד "הצילו את רומניה" (USR) 3
המחוז מחולק ל-2 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 11 ערים ו-63 כפרים גדולים (קומונות).
מרמיטה (שם מדעי: Marmota) היא סוג של מכרסם השייך למשפחת הסנאיים.
המרמיטה חיה באזורים הרריים, בעיקר במרכז אירופה, בצפון אמריקה ובאסיה.
בזמן החורף הן שרויות בתרדמת.
המרמיטה היא בעל חיים חברותי שחי בקבוצות.
המרמיטות משתמשות בשריקות על מנת לתקשר ביניהן, בייחוד בעתות מצוקה.
הן ניזונות בעיקר משורשים, מעשב לסוגיו, מפרחים ומפירות.
מקובל לחלק את המרמיטות לשני תת-סוגים, המונים יחדיו 15 מינים:
מרמיטה צפון אמריקאית (Marmota monax)
יום המרמיטה (Groundhog day) הוא יום חג עממי הנחגג ב-2 בפברואר בארצות הברית ובקנדה שמקורו במנהג של יוצאי גרמניה בפנסילבניה.
על פי האמונה העממית, אם העננים בשמים מונעים מהמרמיטה לראות את הצל של עצמה, היא אמורה לצאת סופית מהמחילה ולבשר על תחילת האביב.
לחלופין, אם השמש מאירה ומאפשרת לה לראות את צלה, היא אמורה לחזור למחילה, סימן לשישה שבועות חורף נוספים.
"תרדמת מרמיטה" () - ביטוי במדרש המתאר שינה עזה וחזקה.
מרליס אולסנר-גר היא אצנית מזרח גרמניה לשעבר.
היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ב-3 אולימפיאדות שונות, אלופת עולם בעלת 3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב, אלופת אירופה 3 פעמים ברציפות ושיאנית עולם בריצת 100 מטר (10.81 שניות).
היא האתלטית הראשונה בהיסטוריה שירדה בריצה זו מתחת ל-11 שניות (10.88 שניות).
גר נולדה בגרה שבמזרח גרמניה עם שם הנעורים אלסנר.
היא התחתנה בשנת 1978 ומאז רצה תחת השם גר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה גר במדליית זהב בריצת 4x100 מטר בשיא אולימפי חדש של 42.55 שניות ובנוסף, סיימה במקום השמיני בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.34 שניות.
בשלב רבע הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה ביותר שלה (11.27 שניות).
באותה שנה נטלה חלק בקביעת שיא עולמי בריצת שליחות 4x200.
ביוני 1977 בארפורט רצה מאה מטר ב-11.19 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות מזרח גרמניה שנערכה בדרזדן ב-1 ביולי 1977 זכתה גר במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 10.88 שניות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שירדה בריצה זו מתחת ל-11 שניות.
היה זה שיפור משמעותי (13 מאיות השנייה) לשיא העולם הקודם שעמד על 11.01 שניות והיה שייך לבת ארצה אנגרט ריכטר וניקבע שנה קודם לכן באולימפיאדת מונטריאול.
שיא זה זיכה אותה במקום שני בין הנשים במשאל ספורטאי השנה של סוכנות הידיעות הצרפתית.
בגמר גביע אירופה באתלטיקה בהלסינקי זכתה בריצת 100 מטר בזמן של 11.07 שניות.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה בדיסלדורף מערב גרמניה אותה שנה זכתה גר במדליית זהב בריצת 100 מטר (11.16 שניות) ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר (42.65 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1978 זכתה גר בשלוש מדליות, מדליית זהב בריצת 100 מטר (11.13 שניות), מדליית כסף בריצת 200 מטר (22.53 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר (43.07 שניות).
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה במונטריאול קנדה בשנת 1979 זכתה גר בשתי מדליות כסף בריצת 100 מטר (11.17 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר (42.32 שניות).
באוניברסיאדה שנערכה במקסיקו סיטי, אותה שנה זכתה גר במדליית זהב בריצת 100 מטר.
כל זה לאחר זינוק לא מוצלח של גר שמנע ממנה זכייה בתואר האולימפי בריצה היוקרתית ביותר.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה ברומא איטליה בשנת 1981 זכתה גר במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר (42.22 שניות) ובמדליית ארד בריצת 100 מטר (11.13 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1982 זכתה גר בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר (11.01 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר (42.19 שניות).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה גר בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.97 שניות, לפני בת ארצה מריטה קוך (11.02 שניות) ודיאן ויליאמס מארצות הברית (11.06 שניות).
שיאנית העולם הטרייה אוולין אשפורד מארצות הברית תוך כדי ריצת הגמר מתחה שריר ונשכבה על המסלול ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.76 שניות, לפני בריטניה (42.71 שניות) וג'מייקה (42.73 שניות).
גר נאלצה לוותר על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) עקב החרם שהטילו מדינות הגוש המזרחי (ברית ורשה) על האולימפיאדה, ובכך נמנע דו-קרב בינה לבין אשפורד ששיפרה לה את שיא העולם בריצת 100 מטר וכן בריצת שליחות 4x100 מטר.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה בקנברה אוסטרליה בשנת 1985 זכתה גר בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר (11.10 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 41.37 שניות (הנוכחי, 2012).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה בשנת 1986 זכתה גר פעם שלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 100 מטר (10.91 שניות) ובפעם השנייה ברציפות בריצת שליחות 4x400 מטר (41.84 שניות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה גר במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.09 שניות, אחרי ארצות הברית (41.98 שניות) ולפני ברית המועצות (42.75 שניות) וסיימה במקום ה-11 בריצת 100 מטר בשלב חצי הגמר בתוצאה של 11.13 שניות ולא עלתה לשלב הגמר.
בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 10.99 שניות ועלתה מהמקום ה-7.
גילוי זה הטיל צל כבד וחשד משמעותי לגבי תקפות השגי הספורטאיות המזרח גרמניות וגר בכללן.
גר נמצאה חיובית לסטרואידים אנדרוגנים בשנת 1975 בגיל 17.
גר שיפרה במהלך הקריירה שלה 7 שיאי עולם חדשים, 3 מהם בריצת 100 מטר וארבעה בריצת שליחות 4x100 מטר.
סילביה מרלן פבלה מראס (בספרדית: Silvia Marlene Favela Meraz; נולדה ב-5 באוגוסט 1976) היא שחקנית ודוגמנית מקסיקנית.
בנוסף לכך, נבחרה להיות בין 50 האנשים ביפים ביותר בעולם האומנות על פי מגזין "People en español".
פבלה נולדה ב-5 באוגוסט 1976 בעיר סנטיאגו פפסקיארו (אנ') שבמדינת דורנגו במקסיקו לסילביה ופליפה פבלה.
יש לה שלוש אחיות: לורה, מייבל ודבורה.
פבלה למדה משחק במרכז לחינוך לאומניות של טלוויזיה במקסיקו סיטי.
במקביל ללימודיה היא גם עסקה בדוגמנות.
היא התחילה לשחק בתיאטרון לצד שחקנים כמו: הלנה רוחו וחוליו אלמאן ובמקביל הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "Meridiano X".
הפריצה הגדולה שלה הייתה בשנת 2002 בטלנובלה "חתולה פראית", פבלה שיחקה בתפקיד הראשי לצד מריו סימרו.
הטלנובלה צולמה במיאמי וזכתה להצלחה גדולה בארצות הברית.
ב-2003 חזרה פבלה למקסיקו כדי לשחק בטלנובלה "Velo de Novia" לצד השחקן אדוארדו סנטה-מרינה.
ב-2004 השתתפה פבלה בטלנובלה "רובי", שם שיחקה את דמותה של סוניה צ'וואריה גונזלס.
ב-2005 חזרה פבלה לשתף פעולה עם סבסטיאן רולי, ששיחק לצידה ב"רובי", בטלנובלה "כנגד כל הסיכויים".
ב-2006 קיבלה פבלה הזמנה מסלמה הייק להשתתף בסדרה האמריקאית "בטי", הגרסה האמריקאית לטלנובלה הקולומביאנית "אני בטי המכוערת".
ב-2007 השתתפה פבלה בטלנובלה "זורו: החרב והוורד" הטלנובלה הראשונה בהיסטוריה שנעשתה ב-HD על ידי טלמונדו בשיתוף פעולה עם Sony Pictures.
עבור טלנובלה זו קיבלה פבלה את פרס ACE בקטגוריית שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר.
ב-2008 השתתפה בסרט "Playball" של אלפונסו רודריגס.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הדומיניקני הראשון של מיאמי.
ב-2011, לאחר כמה שנים של היעדרות ממסך הטלוויזיה, חזרה פבלה לשחק בטלנובלה "האחים דל מונטה" לצידו של השחקן מריו סימרו, לאחר ששיחקו ביחד ב"חתולה פראית".
ב-2012 התגברה פבלה על שבץ שחוותה, כדי להתאושש, היא נאלצה לוותר על מסע הופעות של הצגת התיאטרון "Una cena con movida" לצד השחקן חואן סולר.
חודשיים בלבד לאחר מכן, כבר השתתפה בטלנובלה נוספת - "El Rostro de la Venganza", שם שיחקה תפקיד כפול.
ב-2013 זכתה בתואר "La reina de los mariachis" מטעם התיאטרון במקסיקו סיטי.
בשנת 2014 שיחקה בעונתה השנייה של הטלנובלה המצליחה מבית טלמונדו "El Señor de los Cielos" בדמותה של ויקטוריה נאברז.
בשנת 2019 שיחקה בסרט הדרמה הקולומביאני-ספרדי "Jesús de Nazaret" אודות ישו ושם גילמה את שלומית, תלמידת ישו.
בשנת 2022 כיכבה לצד קרלוס פאנס בסרט הקומדיה "¡Que Padre...
Es Mi Familia?" שביים רודריגו וידאל.
באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה של לייפטיים המיועד לחג המולד "Un papá para navidad" בתור רבקה.
באותה שנה החלה לככב בטלנובלה "El maleficio" בתור ביאטריז אלמאזן, לצדם של מארק תאצ'ר ופרננדו קולונגה.
בשנת 2013, פבלה ניהלה מערכת יחסים עם הדוגמן הישראלי גיא דווידיאן אך השניים נפרדו.
ב-12 בדצמבר 2017 נישאה לג'ורג' סילי בטקס שנערך בעיר סו חואן דל ריו (אנ') בקרטרו.
+שנהסרטתפקידהערות2008Playballהלנה2019Jesús de Nazaretשלומית, תלמידת ישו2022¡Que Padre...
מרמוסט גמדי (שם מדעי: Cebuella pygmaea) הוא מין מרמוסט קטן החי בדרום אמריקה והוא הקטן שבקופים.
אורכו עד 16 ס"מ וזנבו ארוך מגופו.
צבעו הוא תערובת לא אחידה של כתמים קטנים בצבע חום-בהיר, שחרחר ואפור.
המרמוסט הגמדי אוכל פירות רכים וחרקים המצויים בשפע ביער.
בני מין זה אינם קלי תנועה ובשעת סכנה הם עוברים מיד ומסתתרים בצד האחר של הגזע או הענף, כך שהענף יחצוץ בינם לבין האויב, שם הם קופאים ללא תנועה עד יעבור זעם.
אויביהם בטבע הם עופות דורסים ונחשים החיים על העצים, אך אויבם העיקרי כיום הוא האדם.
תפוצתו היא היער הטרופי אשר לחוף האמזונאס בדרום ברזיל, צפון פרו ואקוודור.
מרמוסטים צעירים מתרגלים במהרה לחיים בשבייה ואוהבים מאוד לשבת על גופם של המטפלים בהם, כשם שהם יושבים על גב הוריהם.
עד מהרה מגלים את כיסי הבגדים ויודעים להתכנס לתוכם כשקר להם או כשהסביבה נראית להם עוינת.
מכירים היטב את כל בני הבית, אך אל זרים מתייחסים בחשדנות רבה ומגיבים בהשמעת קולות קרקור וצקצוק.
מפעם לפעם מובאים לישראל מרמוסטים גמדיים בודדים בדרכים שונות.
בדרך כלל, אם לא מתו בדרך, הם מגיעים תשושים ואינם מאריכים ימים.
מרמיטה אלפינית (שם מדעי: Marmota marmota) היא מין של מרמיטה המצויה במרכז ובדרום אירופה.
היא חיה בגבהים של כ-800 עד 3,200 מטרים מעל גובה פני הים, וניתן למצוא אותה בהרי האלפים, הקרפטים, הטאטרה והפירנאים, וגם בחלק הצפוני של האפנינים.
המרמיטה האלפינית מותאמת לחיים באקלים קר, והיא יכולה לשרוד במקומות בעלי צמחייה מועטה.
המרמיטות הן חופרות מצוינות, ויכולות לחדור לקרקע שקשה מאוד לחפור בה, אפילו בעזרת מכוש.
הן ישנות במחילות תת-קרקעיות, שבדרך כלל משתמשים בהן כמה וכמה דורות של אותה משפחה.
המחילות מורכבות מכ-8 עד 10 מסדרונות, שמובילים ל"חדר" מרכזי.
החדר משמש כמעונה של המשפחה בעת שנת החורף, שיכולה להימשך כתשעה חודשים, בעוד מחילות חסרות-מוצא משמשות כ"שירותים".
אורכה של מרמיטה בוגרת הוא כ-42 עד 54 ס"מ ללא הזנב, שאורכו כ-13 עד 16 ס"מ.
צבע הפרווה של המרמיטה נע מצהוב-חום לאדום ולאפור כהה.
משקלן של המרמיטות משתנה כתלות עונה: הוא גבוה יחסית בסתיו, כ-5.5 עד 8 ק"ג, בתקופה זו המרמיטות אוכלות כמויות גדולות של מזון על מנת לעבור בהצלחה את שנת החורף וכ-2.8 עד 3.3 ק"ג באביב.
עונת הרבייה היא בתחילת האביב; זאת על מנת שגורי המרמיטות יצברו כמות גדולה ככל האפשר של שומן, שיאפשר להם לעבור את החורף בשלום.
הנקבה הדומיננטית מפחיתה את מספר הצאצאים של הזכר שלה מנקבות אחרות על ידי כך שהיא רבה איתן בזמן שהן בהיריון, וכך גורמת ללחץ שהורג את הוולדות.
ההיריון נמשך כ-33 עד 34 ימים, ובכל שגר נולדים עד שבעה צאצאים, למרות שבדרך כלל נולדים שלושה.
הגורים נולדים עיורים, ופרווה כהה צומחת ימים ספורים לאחר הלידה.
למשך תקופה של כ-40 ימים הגור תלוי באמו, שמביאה לו אוכל אל המאורה, ולאחר תקופה זו הגור כבר מחפש מזון בעצמו.
צבע הפרווה האופייני למרמיטות בוגרות מופיע בסוף הקיץ, והגור מגיע לגודל המלא ולבגרותו המינית בגיל שנתיים.
לקראת סוף הקיץ, המרמיטות מרפדות את המחילות שלהן; הריפוד יהווה מצע, שעליו הן יוכלו לישון את שנת החורף שלהן.
המאורה נחסמת על ידי אדמה וצואתן של המרמיטות.
בבוא החורף (לעיתים גם באוקטובר) המרמיטות מצטופפות ביחד ומתחילות את שנת החורף שלהן.
במהלכה, קצב פעימות הלב של המרמיטות צונח דרסטית ל-5 פעימות בדקה, טמפרטורת הגוף שלהן יורדת לטמפרטורת הסביבה שבה הן ישנות, וקצב הנשימות שלהן יורד ל-1 עד 3 נשימות בדקה.
תהליכים אלה מורידים את כמות השומן שהמרמיטה צורכת, ומאפשרים לה לעבור את כל החורף בשינה בלי צורך לאכול; למרות זאת, ישנן מרמיטות (בעיקר צעירות) שמתות מרעב בעת שנת החורף.
מרמוסט גולדיי (שם מדעי: Callimico goeldii; ע"ש המגלה שלהם "אמיל גולדיי") הוא מין יחיד בסוגו של פרימט ממשפחת המרמוסטיים שבקופי העולם החדש החי בטבע ביערות באמריקה הדרומית.
קופים אלה חיים ביערות הטרופיים של בוליביה, אקוודור, קולומביה, ברזיל ופרו.
הם שחורים או חומים כהים כמעט לגמרי, למרות שלעיתים יש פרטים עם גוונים לבנים, חומים או אדומים והם קטנים מאוד כשאר המרמוסטיים.
זנבותיהם ארוכים בערך כמו גופם.
מרמוסט גולדיי נחשב למין מעבר בין משפחת הצבוסיים למשפחת המרמוסטיים.
המרמוסיים חיים בחבורות מעורבות של זכרים ונקבות.
הנקבות יכולות להתרבות פעמיים בשנה, אך ממליטות גור אחד המטופל על ידי כל בני החבורה.
הם יכולים לחיות בשבי עד 10 שנים.
לעיתים הם חיים יחד עם קופי הטמרין הקרובים אליהם.
המרמוסטים הם אוכלי כל כמו שאר הקופים והם ניזונים מצמחים, פירות כמו התאנה, חרקים, עכבישים, זוחלים קטנים וביצים.
הם מחפשים את האוכל בין סבכי העלים והשיחים והם נחבאים אל הכלים.
מרמוסט גולדיי נמצא בסכנת הכחדה, בעיקר עקב פגיעה ביערות בהם חי.
מרמוסט מצוי (שם מדעי: Callithrix jacchus) הוא מין של מרמוסט שהוא קוף רחב אף בעל גוף קטן ביותר וציצית שיער מסביב לאוזניים.
המרמוסטיים חיים ביערות העד של אמריקה הדרומית במזרח ברזיל במדינות: פיאאוי, פאראיבה, סיארה, ריו גראנדה דו נורטה, פרנמבוקו, אלגואס ובאהיה.
אלו בין הקופים הקטנים ביותר בעולם ואורכם אינו עולה על 188 מ"מ כשהנקבות מגיעות ל-185 מ"מ.
הזכרים שוקלים 250 גרם והנקבות 236 גרם.
הפרווה היא אפורה עם כתמים אפורים וצהובים, האוזניים שחורות, הראש שחור והזנב הארוך מפוספס בשחור-אפור.
הם בעלי אצבעות זריזות וידיים ארוכות איתם הם מטפסים.
קופים אלו הם טפסנים מיומנים וחיים במרומי עצי הג'ונגלים בהם הם חיים.
הם יכולים לחיות גם ביערות נשירים יותר וכן ביערות מוצפים ואף בסוואנות, אך מעדיפים לחיות בעומק היער.
הם פלשו גם לדרומה של ברזיל ולארגנטינה שם הם גורמים לנזק אקולוגי ודחיקה של מיני חיות אחרים.
הם אוכלי כל ומזונם העיקרי הוא מוהל עצים, שהם מוצצים מצמחים וגם חרקים קטנים שהם חוטפים מבין העלים והענפים ביער.
מרמוסט ג'ופרי או מרמוסט לבן-ראש (שם מדעי: Callithrix geoffroyi) הוא מין של פרימט קטן מסוג מרמוסט שבמשפחת המרמוסטיים.
הקוף אנדמי ליערות הגשם של דרום-מזרח ברזיל בסמוך לאוקיינוס האטלנטי.
הוא בעל פרווה אפורה-כהה עם ראש לבן ופנים ורודות, ציצות אוזניים ארוכות שחורות וזנב מפוספס באפור שחור.
הקוף מצוי רוב זמנו בין העצים ונע בחבורות קטנות ביער.
הקוף ניזון בעיקר מפירות וחרקים קטנים הנמצאים על עלים.
הוא עצמו מאוים מעופות דורסים, נחשים גדולים, אוצלוט או טאירה - סמור היער.
המרמוסט מוחזק במספר גני חיות ברחבי העולם.
מרמוסט כסוף (שם מדעי: Mico argentatus) הוא מין פרימט קטן ממשפחת המרמוסטיים המצוי ביערות אמריקה הדרומית והוא אנדמי ליערות מזרח ברזיל.
הוא שייך לסוג נפרד משאר המרמוסטים - מרמוסט בהיר (Mico).
הוא בעל פרווה עבה לבנה כמעט כולה עם פנים וכפות ידיים ורודות.
הוא בעל זנב ארוך ואוזניים מזדקרות ורודות.
הטפרים חדים ומהירים ואיתם הקוף מטפס ביעילות ביער.
המרמוסט הוא קוף פעיל יום.
הוא חי בלהקות קטנות וטריטוריאליות הכוללות זכרים ונקבות.
הנקבות ממליטות 2–3 צאצאים המתבגרים תוך 6 חודשים ויוצאים לחפש להקה משלהם.
קופים אלה אוכלי כל הניזונים מפירות, חרקים, חסרי חוליות נוספים, דבש, צוף, ביצי עופות ומחיות קטנות נוספות.
להם עצמם טורפים רבים הכוללים חתוליים, עופות דורסים, נחשים וסמורים גדולים.
הקופים צורחים כשהם רואים טורף וכולם בורחים לענפים הנמוכים.
מרלן שארל היא רקדנית, זמרת ומנחה גרמנייה.
שארל גדלה בהמבורג ולמדה ריקוד מגיל צעיר ובגיל שש השתתפה במופע אקרובטיקה בקרקס, ב-1966 היא החלה להופיע כרקדנית במופעים בקזינו בלאס וגאס ומגזין וראייטי נתן לה את הכינוי "מיס רגליים ארוכות".
ב-1972 היא החלה להופיע בתוכנית ב-BBC.
ב-1983 הנחתה את תחרות האירוויזיון שנערך באותה שנה במינכן.
ב-2006 ו-2007 הנחתה את פסטיבל המוזיקה השווייצרית שנערך בציריך, בנוסף היא עוסקת בצדקה ועובדת עם ארגון "SOS Children's Villages" העוסק בזכויות הילד.
ב-1971 נישאה לשחקן רוגר פפיני ולהם בת אחת.
מרלן שמידט היא שחקנית, מלכת יופי ומנחת טלוויזיה גרמנייה.
בשנת 1961 זכתה בתואר מיס תבל.
שמידט נולדה בברסלאו שבמזרח גרמניה בשנת 1937. היא למדה במוסדות מקומיים וקיבלה תואר שני בהנדסה.
בשנת 1960 עברה עם משפחתה לגור בשטוטגרט שבגרמניה המערבית.
ב-1961 ניגשה לתחרות יופי מקומית בבאדן-וירטמברג משום שהייתה מעוניינת בפרס הזכייה - מכונית חדשה.
לאחר שזכתה בתחרות, המשיכה לתחרות לאומית שנערכה בעיר הנופש באדן-באדן, ובה זכתה בתואר מיס גרמניה.
בתחרות מיס תבל שנערכה על ידי אולפני סרטי פרמאונט במיאמי ביץ' שבארצות הברית באותה שנה, הייתה שמידט הגרמנייה העשירית ברציפות שמגיעה לשלב חצי-הגמר, אך הפכה לגרמנייה הראשונה שזוכה בתואר זה, כשהגיעה למקום הראשון בתחרות מול 47 מתחרות מרחבי העולם.
בין השנים 1972–1986 עברה שמידט לארצות הברית ושם החלה להיות מעורבת בתעשיית הקולנוע כשחקנית וכמפיקה באחת-עשרה הפקות שונות.
אף אחת מהן לא הפגינה עלילה מיוחדת ומסעירה, אם כי בדרך כלל הציעה מנה ליברלית של עירום נשי.
אמנם, הסרט "האם החורגת" שהוקרן בשנת 1972, זכה למעט פרסום בכך שקיבל מועמדות לפרס אוסקר על המוזיקה שבו.
כיום מתגוררת שמידט בזארבריקן שבגרמניה.
בסרטים אלו הייתה מעורבת כשחקנית או מפיקה:
1974 - המורה (בו גילמה אם לתלמיד תיכון המנהל מערכת יחסים רומנטית עם מורתו).
1978 - הקומה החמישית (בו שיחקה לצד רוברט אנגלונד).
1981 - דרכים נפרדות (בו שיחקה בתפקיד קטן לצד קארן בלק).
בין השנים 1962–1966 הייתה במערכת יחסים עם השחקן טי הרדין, ונולדה להם בת.
מרמוסט שחור-טופר (שם מדעי: Callithrix penicillata) הוא מין של פרימט קטן מהסוג מרמוסט שבמשפחת המרמוסטיים החי באמריקה הדרומית ביערות ברזיל.
הוא בעל כפות ידיים שחורות, חזה וראש שחורים ופנים בהירות עם כיסי לחיים גדולות.
האוזניים שחורות ומצויצות, המצח לבן והשפתיים והאף ורודים.
לקוף זנב שעיר ומפוספס בשחור והוא מטפס מומחה.
הוא חי ביערות הלחים של ברזיל וניזון מפירות שונים ומזרעים בין הענפים.
כמו כן הם ניזונים מחרקים קטנים וממוהל עצים.
הם עצמם נטרפים על ידי עופות דורסים, נחשים וחתוליים שונים.
להגנתם הם מסתמכים על להקה עירית שכוללת קופים ממינים דומים.
מרמוסט רוסמלן (שם מדעי: Callibella humilis) הוא מין פרימט ממשפחת המרמוסטיים המצוי ביערות אמריקה הדרומית והוא המין היחידי בסוגו.