tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקברניט העברי הראשון בארץ ישראל הידוע שנים רבות היה זאב הים שפקד על ה"גוזל" בשנת 1928, כשפוטר רב החובל הזר שפיקד עליה.
ב־1939 נבחר זאב הים לראש מחלקת השיט של בית הספר הימי בחיפה במקומו של רב-חובל רוברט סטיבנסון מילר שגויס לצי הבריטי, לאחר שהמאמצים למצוא קצין ים בריטי אחר עלו בתוהו.
מר רוג'רס, המנהל הבריטי של נמל חיפה, שגילה אהדה רבה לבית הספר הימי מאז נוסד, העניק לזאב הים תואר "רב-חובל לספנות חופית".
עיקר תרומתם של גרבנוב וצוות "עמנואל" לפיתוח הימאות והספנות העברית היה באתוס.
האוניות "הר ציון", "תל אביב", "הר כרמל" ומאות שבאו בעקבותיהן במשך השנים, עשו זאת למרות הרפתקה כושלת זו.
טביעת "עמנואל" הייתה האסון הימי הראשון בו טבע כלי שיט ארץ-ישראלי על אנשיו.
מאז ידעו חיל הים וצי הסוחר של ישראל שלושה אסונות גדולים - טביעת הצוללת דקר, אוניות המשא "השלושה" ו"מצדה".
האסון הראשון זעזע את היישוב הקטן שטרם גיבש תודעה לים ולספנות.
שמותיהם של בנימין לוין ואליהו רוזין כמעט ונעלמו מן העיתונות והספרות.
במלאת עשר שנים לאסון ערכה אגודת יורדי ים זבולון בתל אביב ערב זיכרון לשלושת הנספים היהודים, ששמותיהם אוזכרו בהזמנה לאירוע.
אליהו רוזין צוין שם בשם משפחתו בלבד.
משפחתו מצידה ניסתה לשמר את שמו בארגון מספר פעילויות של ספורט ימי לזכרו.
משפחת לוין תרמה בשנת 1962 מלגת לימודים בבית הספר הימי מבואות ים במכמורת לזכרו של בנימין ורשמה אותו ואת פועלו בספר הזהב של קרן קיימת לישראל.
בשנת 1950 פנו ארבעה מיקירי העיר תל אביב - גב' הנרייטה דיאמונד, ד"ר חיים בוגר, המהנדס עמנואל טובים וד"ר מאיר גורביץ לוועדת השמות של העירייה בבקשה לקרוא בעיר רחוב על שמו של אריה גרבנוב.
ד"ר בוגר, שהיה אז מנהל הגימנסיה הרצליה והכיר את גרבנוב מימים עברו, ניסח את הבקשה והחבל הימי לישראל תמך בה.
ניתן לקרוא בה, בין היתר:
"בהפליגו באנייה עמנואל עם חבר מלחים עברים, הניף גרבנוב ברמה את דגלנו הלאומי והרים את קרנו של עם ישראל בין העמים.
חלם ופעל למען ייסודו של צי עברי מסחרי והביא את הצעותיו אף בפני מיניסטריון הצי הבריטי, אולם לא זכה לראות בהתגשמות מפעל חייו, כי יד זדונית ניתקה את פתיל חייו ואנייתו לעולם לא הגיעה עוד לחופי ישראל.
את סוד כל הפרשה הזו בלעו גלי הים.
פרשת חייו, גבורתו ופעולתו, למען עמו וארצו, יוצרים דמות נפלאה היכולה לשמש סמל ודוגמה לנוער העברי בכלל ולימאים הצעירים בפרט.
רבות נכתב בעיתוני חוץ ובעיתוני הארץ על פעולתו הנועזת, מלאת הרפתקאות והקרבה, אולם משום מה לא זכה להנצחת שמו עד היום.
בתור מי שהיה מנהלו, אני מוצא לחובה קדושה להביא לתשומת לבכם שיש להנציח את זכרו על ידי קריאת רחוב על שמו, ויהיה בזה משום ציונו של העם לאחד מטובי בניו אשר מסרו את נפשם לתחייתה של הימאות העברית במדינה המחודשת - ונחמה פורתא להוריו השכולים".
נושא ההנצחה לא עלה על סדר היום בוועדת השמות של העירייה משום ששניים מן הממליצים נפטרו לפני המועד שנקבע לדיון.
עמנואל אבואה הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק בעמדות המגן הימני והקשר הימני.
הופיע 79 פעמים במדי נבחרת חוף השנהב.
אבואה הוא בוגר אקדמיית הכדורגל של ז'אן-מארק גיו באביג'אן, שהייתה מסופחת למועדון ASEC מימוסאס.
בספטמבר 2002 עברו אבואה ומספר בוגרים לבוורן מבלגיה כיוון שלפי חוק התעסוקה הבלגי כדורגלנים צעירים שאינם מאירופה רשאים לשחק במדינה ללא הוכחת ניסיון בינלאומי קודם, ואילו במדינות אחרות הם כן נדרשים להוכיח זאת.
משחק הבכורה של אבואה במדי נבחרת חוף השנהב היה נגד בספטמבר 2004.
אבואה שיחק משך שלוש עונות במועדון בוורן, שעבד בשיתוף פעולה עם ארסנל על מנת לקדם שחקנים צעירים.
אבואה ומרקו נה נבחנו בהייבורי בדצמבר 2004, וכתוצאה מיכולתו במבחנים אבואה הוחתם על חוזה לארבע שנים החל מה-1 בינואר 2005, תמורת סכום של 1.54 מיליון לירות שטרלינג.
שחקן נוסף מחוף השנהב שכבר היה חלק מארסנל הוא קולו טורה.
משחקו הראשון של אבואה בארסנל היה בגביע ה-FA נגד סטוק סיטי.
על אף שבתחילת דרכו הוא היה בעיקר מחליף, ושיחק רק פעם אחת בעונת 2004/2005 של הפרמייר ליג.
עם זאת, הוא היה שחקן הרכב קבוע בקבוצת המילואים של ארסנל.
מעמדו של אבואה השתפר רבות בעונת 2005/2006. הוא החל את העונה כשחקן מילואים, אך הצליח להבקיע שער ראשון עבור המועדון במשחק הסיבוב השלישי של גביע הליגה נגד סנדרלנד.
על אף שעזב בינואר 2006 על מנת לשחק בגביע אפריקה לאומות, עם חזרתו הוא צורף מיד להרכב הראשון; הוא פתח לראשונה כמגן ימני במשחק נגד ליברפול באצטדיון אנפילד, והחליף את לורן הפצוע.
לורן לא חזר בהמשך העונה בשל פציעתו, ואבואה היה למחליפו הקבוע.
בתחילת 2006 שיחק אבואה בטורניר "גביע אפריקה לאומות" בעמדת המגן הימני של הנבחרת.
חוף השנהב העפילה עד למשחק הגמר, אך הפסידה בו לנבחרת מצרים שהייתה המארחת.
אבואה היה חלק מסגל הנבחרת שהורכב לקראת מונדיאל 2006 בגרמניה.
הוא שיחק בכל המשחקים בשלב הבתים (הפסדים לנבחרת ארגנטינה ולנבחרת הולנד, וניצחון על נבחרת סרביה ומונטנגרו).
חוף השנהב לא העפילה לשמינית הגמר.
במסגרת משחקיו של אבואה במדי ארסנל השתתף גם בניצחונות בליגת האלופות נגד ריאל מדריד, יובנטוס וויאריאל.
לאחר משחק אישי טוב מאוד נגד אסטון וילה ב-1 באפריל 2006 אמר ארסן ונגר כי לדעתו אבואה דומה לקיצוני הברזילאי הידוע גארינצ'ה.
אבואה פתח את המשחק גם בגמר ליגת האלופות 2006 שנערך בסטאד דה פראנס.
רמת המשחק של אבואה הייתה סבירה, אך הוא ספג ביקורת (כולל מארסן ונגר) על כך ש"צלל" על סף רחבת ה-16 של ברצלונה תוך הסתכנות בכרטיס צהוב או אדום על התחזות, וזאת למרות הרחקתו קודם לכן של השוער ינס להמן.
למרות זאת נפסקה בעיטה חופשית לטובת ארסנל, וסול קמפבל בעט אותה היישר אל תוך השער.
שחקני ארסנל התבצרו בהגנה ו"שילמו" על כך כאשר סמואל אטו וז'וליאנו בלטי הבקיעו שני שערים לטובת ברצלונה, שהפכו את תוצאת המשחק.
תחילתה של עונת 2006/2007 הייתה טובה עבור אבואה, ובספטמבר זכה בתואר שחקן החודש.
אולם באוקטובר נפצע אבואה, ומסיבה זו היה מושבת עד סוף החודש.
הוא חזר לשחק כאשר עלה כמחליף בהפסד 0 - 1 לווסטהאם יונייטד ב-5 בנובמבר, ופתח בגביע הליגה נגד אברטון מאוחר יותר באותו שבוע.
אבואה הבקיע את שערו השני בליגת האלופות בניצחון 3 - 1 על המבורג ב-21 בנובמבר 2006.
אבואה לא שיחק באופן סדיר בדצמבר 2006 ובינואר 2007 כתוצאה מבעיות מתמשכות בקרסולו.
הוא ניסה לחזור לשחק מספר פעמים, בעיקר במשחקים נגד מועדונים ידועים כגון ליברפול או מנצ'סטר יונייטד, אך כשל בכך.
ונגר החליט לא לשתף את אבואה עד שייצא מכלל סכנה של פציעה חוזרת, ורק בגמר גביע הליגה הוא עלה כמחליף.
במשחק זה הוא עשה רושם רע לאחר שפגע במגן ווין ברידג' מצ'לסי כחלק ממהומה שפרצה בין שחקני צ'לסי לשחקני ארסנל.
שופט המשחק וקווניו לא הבחינו בתקרית, אך התאחדות הכדורגל האנגלית החליטה להשעות את אבואה לשלושה משחקים.
אבואה חזר לשחק בסיבוב החמישי של גביע ה-FA נגד בלקברן רוברס, אך נפצע בקרסולו כתוצאה מתיקול של גמסט פדרסן מבלקבורן.
במאי 2007 חתם אבואה על חוזה חדש עם ארסנל.
בתחילת עונת 2007/2008 הצהיר ונגר כי בכוונתו להעביר את אבואה לצד הימני של הקישור בעקבות החתמתו של בקארי סאניה.
אבואה הבקיע את שערו הראשון בפרמייר ליג בניצחון החוץ על בולטון וונדררס ב-20 בספטמבר 2008. בעונה זו נתקל אבואה בתגובה שלילית מצד אוהדי ארסנל בעקבות יכולתו הלא-טובה, דבר שהגיע לשיאו במשחק מול ויגאן אתלטיק ב-6 בדצמבר 2008, שבמהלכו הוחלף אבואה למרות שעלה כמחליף.
בשארית העונה הזאת ובשתי העונות הבאות המשיך אבואה לשחק ולהבקיע מדי פעם, אך באופן כללי לא נחשב לאחד מהשחקנים האהודים בקבוצה.
הוא אף דחה את השמועות על כך שיעזוב את ארסנל וטען כי בכוונתו להישאר במועדון עד תום חוזהו.
הוא אף חתם על חוזה חדש עם ארסנל בשלהי 2010. באפריל 2011 הבקיע אבואה בניצחון 3 - 1 על בלקפול בבלומפילד רואד, ששמר על סיכוייה של ארסנל לזכות באליפות.
מאידך, במשחק הביתי במחזור שלאחר מכן, נגד ליברפול, הכשיל אבואה את לוקאס לייבה בדקה האחרונה וגרם לפנדל שבוצע בהצלחה ומנע מארסנל את הניצחון.
את עונת 2010/2011 סיים אבואה כשלרשותו 27 הופעות בכל המסגרות ושער אחד בלבד.
ב-16 באוגוסט 2011 חתם אבואה ל-4 שנים בגלאטסראיי הטורקית ששילמה תמורתו 3.5 מיליון אירו.
בשלוש העונות הראשונות בקבוצה היה לשחקן הרכב עם ארבעה שערי ליגה ב-77 הופעות.
לקראת עונת , החליט מאמנה החדש של הקבוצה, צ'זרה פראנדלי, להשאיר את אבואה מחוץ לסגל הראשון של הקבוצה, והוא החל לשחק עם קבוצת המילואים של המועדון.
גם סיום דרכו של פראנדלי לאחר מספר חודשים לא הועיל לאבואה, שכן גלאטסראיי כבר השלימה את מכסת הזרים ולא יכלה לרשום את אבואה, שנותר בסגל המילואים עד לתום העונה.
בסיום העונה, עם תום חוזהו במועדון, שוחרר אבואה מהקבוצה.
אבואה נותר ללא קבוצה עד ל-9 במרץ 2016, אז חתם במדי סנדרלנד מהפרמייר ליג.
ב-31 במרץ, פחות מחודש אחר כך, החל אבואה לרצות שנת הרחקה מהמגרשים בשל חוב שלא שולם לסוכנו לשעבר.
כתוצאה מכך, שוחרר אבואה מסנדרלנד, מבלי ששיחק במדיה כלל.
בשנת 2017 מונה אבואה למאמן במחלקת הנוער של גלאטסראיי.
עמנו (מאנגלית: Ameinu) היא תנועת ציונית יהודית אמריקאית.
התנועה הוקמה ב-2004 כיורשתה של איגוד ציונות העבודה (Labor Zionist Alliance), נציגתה של תנועת העבודה בארצות הברית.
בשנת 1903 הוקמה תנועת פועלי ציון בארצות הברית (Poale Zion), שמטרתה הייתה לקדם התאגדויות עובדים, חינוך חילוני יהודי ביידיש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעל הארגון להקמת הגדודים העבריים בארצות הברית ורבים מהמגויסים מארצות הברית היו שייכים לתנועה.
התנועה הקימה את ארגון הנוער הLabor zionist youth organization, שהיה לימים תנועת הבונים דרור.
במשך שנים הוציאה את השבועון היידי "Yiddisher Kemfer" ואת השבועון באנגלית "the Jewish Frontier".
בשנת 1912 הוקם בארצות הברית ארגון פארדבאנד (Farband Labor Zionist Order), ביידיש "התאגדות", כאיגוד הפועלים היהודי הלאומי, ששימש כמסדר אחווה ציוני סוציאליסטי.
ב-1971 והתאחד עם "פועלי ציון" בארצות הברית ועם תנועת בוגרי הבונים דרור (American Habonim Association) כדי ליצור את "ארגון איגוד ציונות העבודה" (Labor Zionist Alliance).
ב-2004 שונה שם הארגון ל"עמנו".
התנועה נקטה עמדה תומכת בעבר במגוון יוזמות לקידום השלום בין ישראל לבין הפלסטינים.
התנועה הייתה בעד תוכנית ההתנתקות.
התנועה יצאה בקמפיין הסברה נגד השמאל הרדיקלי, והוציאה חוברת הסברה בשם "Progressive Zionist Answers to the Anti-Israel Left" (תשובה ציונית מתקדמת לשמאל האנטי ציוני).
התנועה גינתה את מחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן על התבטאויותיו בנוגע להשמדת ישראל.
הסניף המרכזי של התנועה שוכן בעיר ניו יורק, וסניפים נוספים נמצאים בלוס אנג'לס, שיקגו, דטרויט, פילדלפיה, סנט לואיס ובוושינגטון די.
התנועה תומכת כספית ואידיאולגית בתנועת הנוער הבונים דרור בצפון אמריקה.
התנועה מנוהלת על ידי ועד הנבחר על ידי הפעילים, ובראשות נשיא הארגון, שכיום משמש בתפקיד בוב קנת'.
התנועה חברה בתנועה הציונית האמריקאית ובוועידת הנשיאים.
עמנואל אבוהב (בספרדית: Imanuel Aboab, 1555 (משוער) פורטו, פורטוגל - 1628, ירושלים) היה מחבר והוגה דעות יהודי שפעל באיטליה.
נודע בשל פעולתו לזירוז האנוסים לשוב ליהדות בגלוי, ובמסגרת זו הוא חיבר את ספרו Nomologia o Discursos legales (נומולוגיה).
עמנואל אבוהב נולד סביב שנת 1555 בפורטו שבפורטוגל.
משפחתו הייתה מהמשפחות המפורסמות בספרד הנוצרית, אשר מבני המשפחה הנודעים היו רבי יצחק אבוהב, מחבר הספר "מנורת המאור", ורבי יצחק אבוהב מקסטיליה (1433-1493).
בנעוריו הוא התייתם מהוריו, וגדל אצל סבו אברהם אבוהב בנו של רבי יצחק מטולידו.
בשנת 1585 הוא עקר לאיטליה על מנת לשוב ליהדותו בגלוי, שם הוא נדד במשך תקופה ממקום למקום.
תקופה מסוימת הוא התגורר בפיזה, שם בשנת 1597 הוא ניהל ויכוח עם מלומד אנגלי.
בהמשך הוא עקר לרג'ו אמיליה, שם הוא התוודע למקובל רבי מנחם עזריה מפאנו.
תקופה מסוימת הוא התגורר בקורפו, שם הוא התוודע להורציו דל מונטה (Horazio del Monte), שר צבא הרפובליקה של ונציה, אחיינו של הדוכס מאורבינו ואחיינו של חואן בטיסטה דל מונטה, והוא אף התכתב עמו בלטינית ובאיטלקית בשנת 1607 על פירוש האמרה [אנושי הוא לחטוא, שטני הוא להקשות עורף, מלאכי הוא להיתקן].
בעת שהותו בפרארה הוא ניהל ויכוח עם מלומד נוצרי על תרגומי המקרא הלועזיים, כאשר הוא טען כי רק הנוסח העברי נאמן למקור, וכי התרגומים הלטיניים והיוונים משובשים.
בהמשך הוא עקר לספולטו ולמקומות נוספים באיטליה, ולבסוף הוא התיישב בוונציה, שם הוא הוזמן לשמש כ"חכם" מטעם הקהילה היהודית הספרדית-פורטוגלית.
בין השנים 1615 עד 1625 הוא שקד על חיבורו "נומולוגיה", ושלוש שנים לאחר מכן הוא עלה לארץ ישראל בעקבות בתו גרסיה, אשר החזיקה שם שתי ישיבות, בצפת ובירושלים.
במסגרת פעולתו למען השבת האנוסים ליהדותם בגלוי, הוא חיבר את חיבורו Nomologia o Discursos legales (נודע בקיצור בשם נומולוגיה).
הספר נכתב בשפה הספרדית, והוא שקד על חיבורו כעשר שנים, משנת 1615 עד שנת 1625. הספר נדפס על ידי יורשיו באמשטרדם בשנת 1629, שנה לאחר מותו.
הספר תורגם לעברית על ידי משה אורפילי בשנת 1997 בהוצאת יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית.
עַמְלֵץ כָּחֹל (שם מדעי: Isurus oxyrinchus – בלטינית: "כריש שווה-זנב בעל חוטם מחודד") הוא מין כריש גדול וחזק החי באוקיינוס הפתוח.
הוא שייך לסוג עמלץ מאקו (Isurus) (יחד עם המין עמלץ ארך-סנפיר) שבמשפחת העמלציים ונחשב קרוב רחוק של העמלץ הלבן (שמהווה סוג נפרד, אך באותה משפחה).
מקור שמו העברי הוא צבעו הכחול.
הכינוי "מאקו" מגיע מהשפה המאורית ומשמעותו "שיני כריש".
אין להתבלבל בינו לבין כריש כחול.
העמלץ הכחול הוא כריש גדול (3–4 מטר, 150–600 ק"ג בממוצע), חזק, מהיר (הוא נחשב לכריש המהיר ביותר עם מהירות של 50–74 קמ"ש), אינטליגנטי ופעיל.
הוא מסוגל להעלות את חום גופו ובכך לשמור על רמת פעילות גבוהה.
הוא נפוץ בכל האוקיינוסים והימים הטרופיים והממוזגים (כולל הים התיכון והים האדום) ונעדר רק מאוקיינוסי הקטבים.
הוא נחשב לכריש מסוכן לאדם אף שתקיפות אדם על ידיו הן מעטות, ונמצא בסכנת הכחדה עקב דיג.
שמו של העמלץ הכחול ניתן לו בשל צבעו הכחול על צדו הגבי וצידי הגוף.
צבע כחול זה נע בין כחול מטאלי לכחול-כסוף וכחול-אפור עד לכחול-כהה.
קו ההפרדה בין הגב הכחול לגחון הלבן משתנה מכריש לכריש, ותלוי גם בגיל.
תבנית צביעה זו מכונה הצללת נגד ומסווה אותו בים: הן מלמעלה והן מלמטה.
זהו כריש גדול ומוארך בעל סנפיר זנב אנכי וחד, מה שמאפשר לו להגיע למהירויות גבוהות של עד ויש הטוענים שאף ל-, מה שהופך אותו לכריש המהיר ביותר בים.
הוא מסוגל גם לקפוץ לאוויר עד גובה 9 מטר.
עמלץ כחול ממוצע שוקל 60–135 ק"ג ואורכו עד 3.2 מטר אם כי נתפסו פרטים במשקל של עד 600 ק"ג ואורך .
ב-1881 דווח שבים התיכון נתפס עמלץ כחול במשקל גדול במיוחד של 1,000 ק"ג ואורך של 4 מטר.
לסת הכריש גדולה וארוכה ושיניו חדות, ארוכות ופונות כלפי חוץ כך שהוא יכול לנשוך ולהרוג חיות ים גדולות יחסית.
הנשיכה שלו חזקה מאוד והיא נשיכת הכריש החזקה ביותר שנמדדה בפועל, עוצמתה 3,000 ליברות-כוח או בערך 13,000 ניוטון.
עוצמת הנשיכה של עמלץ לבן הוערכה בלמעלה מ-18,000 ניוטון אך לא נמדדה בפועל.
לשם השוואה, עוצמת הנשיכה של תנין הים היא 16,400–34,000 ניוטון והיא הגדולה ביותר של בעל חיים שקיים כיום.
דמו של העמלץ הכחול, בדומה לקרובו העמלץ הלבן, חם יותר מהסביבה (4–7 מעלות יותר), מה שמאפשר לו לחיות במים קרים יחסית לכרישים ודגים אחרים.
העמלץ הכחול אוכל כל חיה שהוא נתקל בה ברחבי האוקיינוס: דיונונים, דגי גרם כגון אנשובי, מקרל, טונה, בוניטו ועוד.
הוא מספיק מהיר כדי לתפוס דגי-חרב ומפרשניים וטורף גם אותם.
הוא יאכל גם דגי סחוס קטנים, דולפינים, צבי ים ועופות ים.
הוא מתנפל על טרפו מלמטה ומשסע את הסנפירים והעור שלו בנשיכה מטלטלת ומהירה.
הוא צולל מתחת לטרף ומוצא את מיקומו על ידי חוש הריח החד שלו, כאשר הטרף אינו חושד בדבר.
העמלץ הכחול תוקף וטורף גם דגי-חרב.
דג-החרב הוא דג גרם גדול בגודל דומה לזה של העמלץ הכחול וגם מהיר כמותו.
הקרבות בין השניים קטלניים ועלולים להסתיים הן במותו של דג-החרב והן במותו של העמלץ.
באזור סיציליה תועדו גופות של עמלצים כחולים שבראשם או בזימיהם הייתה נעוצה חרב שבורה של דג-חרב, שסביר מאוד שגרמה למותם.
העמלץ הכחול משריץ ולדות חיים (ovoviviparity).
העוברים ב"רחם" ניזונים מביצים לא מופרות.
תקופת ההיריון היא 15–18 חודשים, ובסופה מושרצים בין 4 ל-18 עמלצים קטנים שאורכם כ-70 ס"מ.
הנקבה ממתינה כ-18 חודשים לפני השרצה נוספת.
אסטרטגיית ההזדווגות של העמלץ הכחול היא פוליאנדריה: הנקבה, שבדרך כלל גדולה יותר מהזכרים, מזדווגת עם כמה זכרים.
תוחלת החיים של העמלץ הכחול היא כ-30 שנים.
קביעת תוחלת החיים נעשית באמצעות ספירת טבעות גדילה על חוליות העמלץ הכחול, אחרי מחקר של נתנזון ועמיתיו שמצא שהעמלץ הכחול מוסיף טבעת גדילה אחת כל שנה (ולא כל שנתיים כפי שהיה נהוג לחשוב).
מחקר זה של נתנזון מצא את התוצאות הבאות בהתבסס על מדגם של 258 עמלצים כחולים:
גיל מרבי בזכרים: 29 שנים
גיל מרבי בנקבות: 32 שנים
גיל הגעה לבגרות מינית ב-50% מהזכרים: 8 שנים
גיל הגעה לבגרות מינית ב-50% מהנקבות: 18 שנים
העמלץ הכחול הוא בעל חיים יחידאי ונדיר למצוא כמה עמלצים כחולים ביחד, למעט לצורכי הזדווגות או כאשר יש מקור מזון גדול שמושך אליו כמה כרישים.
העמלץ חי באוקיינוס הפתוח ונודד ברחבי ימים ממוזגים וטרופיים בקרבת זרם הגולף וזרמי מים חמימים אחרים.
בדרך כלל הוא נמצא הרחק מחופים רדודים, וגם לא מעמיק לצלול מעבר ל-150 מטר.
הוא נודד באוקיינוס אחר טרף ובני זוג ויכול לעבור כך מרחקים גדולים.
כריש מתויג מקליפורניה נדד מרחק מדהים של 2,128 ק"מ ב-37 יום, כלומר שחה כ-58 ק"מ ביום.
העמלץ הכחול חי גם בים האדום ובמי הים התיכון, ונצפה מספר פעמים בחופי ישראל במיוחד באזורים בהם המים חמימים יותר (קרוב לתחנות הכוח, לדוגמה חוף הארובות בחדרה, בחופי קצא"א אשקלון, עכו ועוד).
בחלק מהפעמים נלכדו כרישים מסוג זה על יד דייגים ובמקרים אחרים נפלטו לחוף.
בשנת 2016 נפלטה גופת כריש ענקי מסוג זה בחופי חדרה.
ביוני 2023 נפלטה גופת כריש מסוג זה לחופי מעיין צבי.
העמלץ הכחול עלול לתקוף גם אנשים ומדורג כאחד הכרישים המסוכנים ביותר.
משנת 1980 עד 2010 נרשמו 42 תקיפות עמלצים כחולים, שלוש מהן היו קטלניות.
עם זאת הכריש לא רואה באדם טרף פוטנציאלי ורק לעיתים רחוקות יפגע באנשים, חוץ מדייגים המנסים לצודו.
העמלץ הכחול לא שורד בשבי ובדרך כלל מת כעבור מספר ימים.
נעשו מספר ניסיונות להחזיקו בשבי אך כולם כשלו, גם כאשר הוא הוחזק באקווריומים גדולים.
בשבי הוא נוטה להתנגש בקירות, מסרב לאכול ומת מרעב.
העמלץ הכחול ששרד הכי הרבה זמן בשבי הוחזק באקווריום ניו ג'רזי ב-2001 ושרד רק 5 ימים.
בשל מהירותו, כוחו, הווירטואוזיות שלו ומנהגו לקפוץ גבוה באוויר כאשר הוא נלכד בחכה - העמלץ הכחול הוא דג מבוקש בדיג ספורטיבי.
תפיסתו נעשית באמצעות חכה המחוברת לפתיון גדול.
כיום נהוגה שיטת "תפוס ושחרר" מאחר שהוא נמצא בסכנת הכחדה.
בעבר גם הוא נידוג לצורכי מאכל, אך כיום דיג זה נדיר יותר עקב מאמצי שימור וקמפיין נגד דיג עמלץ כחול למאכל בשל היותו נתון בסכנת הכחדה.
האיום הגדול ביותר על העמלץ הכחול הוא מצד האדם, בעיקר מדיג מסחרי.
העמלץ הכחול נידוג בעיקר עבור בשרו, השומנים והשמנים שבו וכן סנפיריו שנחשבים לתרופת פלא ומעוררי חשק במזרח אסיה.
בעקבות מאמצי שימור הדיג המסחרי של עמלץ כחול פוחת, אך עמלץ כחול עדיין נהרג מדיג כתופעת צד כאשר הוא נתפס במערך חכות או מכמורת שנועדו לתפוס דגים אחרים.
למרות מאמצי השימור, העמלץ הכחול נתון בסכנת הכחדה וכך הוא רשום ב-IUCN.
עממיוֹת היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת קומדיית מצבים בבימויו של נאור ציון, ששודרה בתחילת שנת 2014, בערוץ 2 על ידי הזכיינית רשת.
ארבע חברות טובות מהפריפריה מנסות להשתלב בבוהמה של העיר הגדולה, תל אביב, תוך שהן מנסות להשיל מעליהן את הרושם ה"עממי" ומשתדלות לשדר מעמד גבוה.
במקביל הן מחפשות אהבה ללא כוונה להתפשר.
חלקן שינו את שמן על מנת לשוות לעצמן תדמית תל אביבית.
שלוש מן החברות – שונטל/שני (נטע גרטי), רונית (רותם זיסמן כהן), סילבי/סלבית (אניה בוקשטיין) עובדות ב"מישר", חברה בשוק ההון.
החברה הנוספת היא חלי/חן (מלי לוי) הנשואה לאיש עסקים מצליח.
הסדרה נכתבה בהשראת הפרק "הפרחה הסמויה" ב"החברים של נאור", הסדרה הקודמת של נאור ציון.
בפרק זה, בעונה השלישית של הסדרה, הופיעו ענת מגן-שבו כשונטל סוויסה, יוצאת פריפריה המסווה את היותה "פרחה", רותם זיסמן-כהן ואניה בוקשטיין בתור אותה דמות.
יעל בן יפת, מנכל"ית התנועה החברתית הקשת הדמוקרטית המזרחית כתבה מכתב תלונה לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו על כך שהסדרה היא בעלת היבטים גזעניים ומיזוגניים, מאחר שהיא רואה בתוכנית ביטוי לשנאת נשים ושנאת מזרחים.
שונטל סוויסה/שני סווינגר (נטע גרטי): אחת מבנות החבורה הנוהגת להנהיג, מנסה להשתדל להחביא את העממית שבה.
בעלת מזג חם ומהירה לכעוס.
רונית יעקב (רותם זיסמן-כהן): שקטה, מחפשת גבר עממי.
היחידה מהחבורה שלא שינתה את שמה.
סילבי כנאפו/סלבית כנף (אניה בוקשטיין): החכמה מבין הבנות, מנהיגה את חברותיה להיפטר מהעממיות שבהן.
מתקנת ללא הרף את טעויות הלשון של האחרות.
חלי אברג'יל/חן אבן גיל (מלי לוי): גם היא מחבורת העממיות וכיום היא אישה מצליחה.
בן זיידמן (גיא לואל): איש עסקים מצליח, בן זוגה של חלי, גרוש עם שני ילדים.
רננה דוידוביץ (יערה פלציג): עובדת בכירה בחברת מישר ממוצא אשכנזי, האויבת הגדולה ביותר של שני.
יון זיידמן (טוני ברמן): הבן של בן זיידמן, אח של שי-לי.
שי-לי זיידמן (הילה גאון): הבת של בן זיידמן, אחות של יון.
שמחה אפל (שמואל אדלמן): מנכ"ל חברת מישר והבוס של העממיות.
מירון (זהר ליבה): האקס של סילבי, גאולוג ימי.
ספי רוזנברג (ליאור דובדבני): עובד של חברת מישר.
דורותי אפל (יעל עמית): אשתו של מר אפל.
מתן סמתנוב (שי גבסו): מעריץ גדול של שלמה ארצי שהיה במערכת יחסים עם שונטל אך הם נפרדו לאחר זמן קצר.
קובי פרץ (בתפקיד עצמו): חבר של שני בפרקים 3 ו-4, זמר מזרחי.
עומרי כספי (בתפקיד עצמו): חבר של סילבי בפרק 8, שחקן כדורסל בליגת ה-NBA.
מר המבורגר (רון שחר): אקס של שני מספיישל "השנים הראשונות" בסדרה "החברים של נאור", עוזב את שני לאחר שהאקסית שלו חזרה באופן לא צפוי מטיול בדרום אמריקה, חוזר במפתיע בפרק 10.
מני סוויסה (אריק משעלי): אח של שני, הופיע בפרקים 5 ו-12, בעל חברת כרכרות מצליחה בניו יורק, מקושר מאוד, אוהב לזרוק שמות, גוזמן.
מריאן ווזניאקי (שירן סנדל): מחקה את הטניסאית הדנית שמשחקת ב-US Open ונהיית חברה של מני בלי שהוא ידע שזאת לא מריאן, הופיעה בפרק 12.
עמנו אל היה בנו של הנביא ישעיה.
בספר ישעיה מוזכר עמנו אל כאשר ישעיה הלך יחד עם בנו שאר ישוב אל אחז המלך כדי לומר לו שלא ינצחו אותו פקח בן רמליהו מלך ישראל ורצין מלך ארם, שצרו על ירושלים.
לאחר שישעיה אומר את הדבר, אחז אינו מאמין לו, וישעיה מתנבא, ומצוּוה שיבקש מאחז אות לקיום הדברים, גדול ככל שיהיה.
אחז מסרב ובשל כך מתנבא ישעיה ונותן לו אות בעל כורחו.
התיאור שכתוב על האות הוא שעלמה תלד בן, אשר יקראו את שמו עמנו אל, וכשיגדל וידע לבחור בין טוב לרע, כבר תתבטל ממלכת פקח ורצין.
הפרשנות היהודית הקלאסית נחלקה באשר לשאלה מי היא העלמה הנזכרת: יש שאמרו שהיא אשת ישעיהו, ויש שאמרו שהיא אשתו של אחז.
בנוסף רבות דעות הפרשנים באשר למהות האות שנתן ישעיה לאחז.
יש הסוברים כי האות היה שתתנבא אשתו, למרות שהייתה צעירה, ולא ידועה כנביאה עד נקודת זמן זו.
יש הסוברים כי האות היה, שלא הייתה יכולה ללדת בשל צעירותה וילדה למרות כך.
יש הסוברים כי האות היה זה שידע ישעיה שהעלמה בהיריון למרות שהדבר לא היה ניכר מבחינה חיצונית.
יש הסוברים, שהאות היה ידיעת העתיד של ישעיה, על כך שתקרא העלמה לבנה עמנו אל, וכן על שפע כלכלי המתקרב ובא.
יש הסוברים כי האות הוא שידע ישעיה, שבן העלמה ההרה יהיה זכר.
ואילו אחרים סוברים כי האות הוא שעמנו אל הנולד, יאכל כבר כתינוק חלב ודבש, ודבר זה אינו מקובל אצל בני גילו.
לדעת אחרים האות אינו כולל בתוכו שינוי כלשהו מדרך הטבע, אלא פירוש המילה אות היא סימן לזיכרון דברים.
ותקרא העלמה לתינוק בשם עמנו אל לזיכרון.
התאולוגיה הנוצרית קושרת את לידת ישו ללידת העלמה המוזכרת בישעיה, והדבר נכתב במפורש בספר מתי.
רעיון זה גרר פולמוס בין-דתי נרחב בנושא:
הטיעונים לשלילת היותו של עמנואל ישו
המילה "עלמה" אינה מורה בהכרח על בתולים, אלא רק על גיל צעיר בימים, וכך באשר לזכרים, בהם ודאי לא קיים עניין הבתולים.
השוני בשמות: בספר ישעיה מצוין כי העלמה תקרא לתינוק בשם עמנו אל, ולעומת זאת בספר מתי נכתב כי המלאך מורה לקרוא לתינוק ישו, ומדוע לקשור בין האישים.
אי היות הנבואה רלוונטית לאחז, אם נסבור שאכן עמנו אל הוא ישו.
אי מציאת כל ממצא בין תקופת ישעיה לתקופת ישו, המרמז על כך שנבואת ישעיה עדיין לא התקיימה, או שהמילה "עלמה" פורשה כ"בתולה" בתקופה זו.
עמלץ הסלמון המכונה גם כריש הסלמון ועמלץ האלתית (שם מדעי: Lamna ditropis) הוא מין של כריש גדול וקרוב משפחה של העמלץ הלבן והוא נפוץ בעיקר בימים הממוזגים שבצפון האוקיינוס השקט.
בדומה לעמלציים אחרים לכריש הסלמון יכולת לשמור זמנית על טמפרטורה פנימית גבוהה יותר מטמפרטורת הסביבה, לעומת יתר הדגים בעלי הדם הקר.
שמו ניתן לו עקב הטרף העיקרי שלו דגי סלמון (או אלתית).
הכרישים אפורים-שחורים בפלג הגוף העליון ולבנים, לעיתים עם כתמים כתומים, מלמטה.
החוטם קצר וחרוטי והעיניים גדולות ביותר ועוזרות לכריש לראות היטב.
הם ניזונים מסלמונים שונים, דיונונים, דגי הרינג ודג הצובל.
עמנואל לאופולד גיום פרנסואה מריה הוא נסיך בלגיה.
בנם השלישי של פיליפ, מלך הבלגים ומתילדה, מלכת בלגיה.
הנסיך עמנואל נולד בבית החולים ארסמוס באנדרלכט שבמחוז בריסל.
לפיליפ, מלך הבלגים ומתילדה, מלכת בלגיה.
סנדקיו הם דודתו מצד אמו, הרוזנת אליזבת ד'אודקם ד'אקוז, וגיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג.
לעמנואל יש אחות מבוגרת בשם אליזבת, אח מבוגר בשם גבריאל ואחות צעירה בשם אלאונור.
עמנואל החל ללמוד בבית הספר היסודי בשפה ההולנדית קולג' סן ז'אן-ברכמנס בבריסל, שם לומדים שלושת אחיו.
עם זאת, בספטמבר 2012 הוכרז כי הוא יעבור לבית הספר "אוריקה" בקסל-לו המתמחה בטיפול בילדים עם לקות למידה משום שיש לו דיסלקסיה.
הוא סיים את חוק לימודי בההית הספר הבנילאומי בבריסל ביוני 2024.
מצד אביו עמנואל הוא צאצא של בתי אצולה איטלקים רבים כגון אורסיני וקולונה ולמספר אפיפיורים והוא בעל קרבה משפחתית אל בית בורבון ובית ויטלסבאך ואל משפחת המלוכה הנורווגית, השוודית, הדנית, הבריטית וההולנדית.
עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם , היה חתנו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן.
עמנואל נולד במינסטר ב-30 בנובמבר 1871, לאלפרד, נסיך זאלם-זאלם השביעי ולרוזה, רוזנת ליצוב, בתם של פרנץ, רוזן ליצוב והנרייטה סימור.
ב-10 במאי 1902 התחתן עמנואל עם מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ואיזבלה, נסיכת קרוי, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
עמנואל שירת בצבא הפרוסי, והיה קצין בחיל המשמר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת עמנואל בארמיית הדרום, תחת פיקודו של פליקס פון בותמר.
במהלך מתקפת ברוסילוב נפגע עמנואל מרסיסים בראשו, ולמחרת ב-19 באוגוסט 1916 הוא מת מפצעיו בבית חולים צבאי בפינסק.
ב-10 במאי 1902 התחתן עמנואל עם מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ואיזבלה, נסיכת קרוי, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
עמלץ ארך-סנפיר (שם מדעי: Isurus paucus) הוא מין של כריש ממשפחת העמלציים.
הוא קרובו לסוג של העמלץ הכחול המוכר יותר.
מין כריש זה חי באוקיינוס הפתוח ויכול לצלול עד לעומק 200 מטר.
הוא פחות נפוץ מקרובו וגם פחות מהיר ממנו.
ישנו דמיון רב ביניהם וההבדל העיקרי הוא באורך סנפיריו ובצבעו הכהה יותר.
מין זה גדול יותר מהעמלץ הכחול והוא המין הגדול ביותר במשפחתו לאחר העמלץ הלבן הקטלני.
אורכו יכול להגיע ל- ומשקלו עד ל- כאשר הפרט הגדול ביותר שקל 200 ק"ג.
לכריש חוטם מחודד ושיניים חדות ומעוקלות המזכירות את שיני העמלץ הלבן.
הכריש מצוי סביב האוקיינוסים הטרופיים והממוזגים השונים בכל האוקיינוסים ונמצא בחלק העליון של פני המים (עד לעומק 110–220 מ').
הוא צייד הניזון בעיקר מלהקות של דגי גרם קטנים ודיונונים.
בשל נדירותו של הכריש לא נרשמה תקרית של מתקפה על אנשים ממנו.
עמלץ מאקו (שם מדעי: Isurus) הוא סוג של דגי סחוס גדולים החיים באוקיינוס הפתוח בכל העולם ובעיקר סביב האזורים הטרופיים והסובטרופיים.
סוג זה כולל 2 מינים מהירים בעלי סנפירים גדולים, לסתות גדולות ושיניים מעוקלות וקטלניות.
הם קרובי משפחתו של העמלץ הלבן הקטלני ודומים לו מאוד.
ישנם בסוג עוד כמה מינים נכחדים.
למרות מראם המאיים הם ניזונים בעיקר מדגים קטנים ודיונונים החיים באוקיינוס.
לעיתים נדירות עמלצים כחולים יתקפו צוללנים, כנראה עקב טעות בזיהוי.
עמנואל (עמי) חובב (11 באפריל 1933 – 10 במרץ 2025) היה קצין מודיעין בצה"ל וחוקר פרטי שחקר את פרשת ילדי תימן מטעם הוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים.
חובב נולד בירושלים בשנת 1933 כעמנואל מחבוב, למשפחה מיהדות תימן שהקפידה להנהיג את ביתה על טהרת השפה העברית.
אחותו ראומה אלדר הייתה קריינית בכירה, שדרנית ועורכת בקול ישראל בשנים 1948–1988. אחיו משה חובב היה מבכירי קרייני החדשות וממניחי היסוד של קריינות הרדיו בישראל.
בראשית שנות החמישים התגייס חובב לצה"ל והוצב לשרת בחיל המודיעין.
היה מפקד חוליית ביטחון שדה בצריפין שהייתה חוליה של יחידת ביטחון השדה של פיקוד המרכז ולאחר מכן היה מפקד היחידה כקצין הביטחון הפיקודי.
לאחר מלחמת ששת הימים שימש קצין ביטחון בהממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.
באמצע שנות ה-60 פרש משירותו בצה"ל והיה לקצין הביטחון של עיריית ירושלים ולאחר מכן לחוקר פרטי.
פרשת ילדי תימן היא פרשת היעלמותם בין השנים 1954-1948 של פעוטות בני עולים חדשים, כשני שלישים מהם מיהדות תימן, אשר ברוב המקרים הילדים אושפזו במחנות עולים, במעברות או בבתי חולים.
להוריהם נאמר כי הם נפטרו ונקברו, אולם רבים מן ההורים פקפקו בכך, וטענו כי הילדים נלקחו מהם לאימוץ ללא ידיעתם והסכמתם.
בשנת 1966 היה חובב אחד הפעילים הראשונים של הוועד הציבורי לגילוי ילדי תימן הנעדרים.
בעקבות הלחץ הציבורי החליטה ממשלת ישראל על הקמת מספר ועדות חקירה.
הוועדה הראשונה שהוקמה בשנת 1967, הייתה בראשות יוסף בהלול, פרקליט מחוז חיפה והצפון, ורב־פקד ראובן מינקובסקי מהמטה הארצי של משטרת ישראל.
חובב, שהיה אז חוקר פרטי, נתמנה לחבר בוועדה.
לאחר ביקורות קשות על תפקוד ועדה זו, הוקמה בשנת 1988 ועדת שלגי, בראשות השופט משה שלגי, שגם היא ספגה ביקורת ציבורית קשה.
ב-1995 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט יהודה כהן, שבהמשך הוחלף על ידי השופט יעקב קדמי.
חובב נתמנה להיות חוקר רשמי מטעם הוועדה.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-2001. כל הוועדות קבעו כי רובם המכריע של הילדים אכן נפטרו.
נגד הוועדות נטען שהן אימצו בקלות רבה מדי מסמכים ועדויות על פטירת הילדים.
חובב התייצב להגן על ממצאי הוועדות.
עמנואל דוידוביץ גוטליב (ברוסית Эммануил Давидович Готлиб או Эммануил Давыдович Готлиб ; 1908–1991) היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות שעוטר על פועלו כסגן מפקד רגימנט סיור מס' 1336 של אוגדת הסיור מס' 319 בארמייה ה-22 (ברית המועצות).
נולד ב־12 בנובמבר (25 בנובמבר בסגנון חדש) בשנת 1908 בעיר קרמנצ'וג, כיום אזור פולטבה באוקראינה, במשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
הוא סיים שבע כיתות של בית הספר.
עבד במפעל למתכות בדנייפרופטרובסק הקרוי על שם לנין.
בשנת 1929 נשלח לכפר קוסטוגריזובו שבמחוז חרסון, שם נבחר ליו"ר הקולחוז.
נהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז שנת 1931.
בשנת 1930 גויס לצבא האדום.
בשנת 1937 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי-פוליטי בחברובסק.
השתתף בקרבות ליד אגם חסן בשנת 1938. בקרבות מלחמת העולם השנייה מנובמבר 1942 בחזית הצפון-מערבית ובחזית הבלטית השנייה.
בקיץ 1944 ערכו כוחות החזית הבלטית השנייה פעולות התקפיות.
ב־8 ביולי 1944 קיבל גוטליב פקודה כסגן מפקד הרגימנט לפרוץ קו ההגנה של ורמאכט על ידי כוחות חירום התותחנים הנפרדים של המטה מס' 42 באזור נהר נש'דרה ולהשתלט על כפר קובאלי שבמחוז ויטבסק.
למרות העובדה שכוחות הארטילריה איחרו במהלך הצעדה ליעד, הפלוגה בפיקודו תקפה את עמדות האויב.
האויב היה המום ממעשיהם ולא הספיק לארגן התנגדות.
חיילי היחידה פרצו את קו ההגנה הראשון ואז גם השני והשתלטו על הכפר קובאלי.
בניסיון להחזיר את העמדות, שלחו הנאצים שני גדודי חי"ר, שלושה טנקים וחמישה תותחים ממונעים למקום ו-16 פעמים ניסו לתקוף את העמדות הסובייטיות.
גוטליב ארגן היטב את ההגנה והוביל במיומנות את הקרב.
כוחות ורמאכט איבדו כ-700 חיילים וקצינים, שישה מקלעים, רובים ושני תותחי הנעה עצמית "פרדיננד" .
במהלך הקרב, סגן המפקד עצמו תפס עמדה עם המקלע והדף התקפת נגד.
ב־6-7 באוגוסט 1944 הוביל גוטליב את המבצע לצליחת נהר אודזה בלטביה והוביל את פלוגת הסיור השמינית למתקפה.
הנאצים ניסו לפוצץ גשר מעל הנהר כדי לעכב את התקדמות הכוחות הסובייטיים.
כשהבחין בכך מיהר לגשר, זרק רימון: שני חיילים נהרגו ושניים נפצעו.
משום שחוט המצית את המוקשים כבר נדלק בסיכון חייו תפס את החוט וחתך אותו בשיניים וכך המעבורת נותרה על כנה והמתקפה המשיכה.
8 באוגוסט 1944 גוטליב השתתף בקרבות לשחרור העיר קרוסטפילס בלטביה, שהפך למעוז חזק של כוחות ורמאכט.
הדרך להתקפה הייתה חסומה על ידי מקלעים.
התקבלה החלטה לעקוף את העיר מצידה השמאלית ולהשמיד את עמדות הירי.
בתמרון עיקוף הוא עם לוחמיו הגיעו לדרום-מערב העיר לבית ממנו ירו שתי מכונות ירייה ברצף.
גוטליב זחל דרך המרזב למרתף וזרק צרור רימונים שהשתיקו את המקלעים.
הוא עצמו נפצע במהלך הקרבות על העיר.
ב־10 באוגוסט 1944 במהלך צליחת נהר איוויקסטה בלטביה תחת אש תותחים וירי מקלעים רציפים הוא ארגן את מעבר כוח האדם והנשק.
באמצע הנהר החל המקלען הפצוע לטבוע.
אז גוטליב מיהר למים, הציל את החייל ואת כלי הנשק שלו.
לאחר צליחת הנהר בהצלחה החלה לחימה על מעוז שנתפס בצד השני של הנהר.
גוטליב ארגן את ההגנה וירה בעצמו ממקלע קל.
במהלך מתקפת הנגד השישית נפצע קשה אך נשאר בקרב עד שהאויב נסוג.
הוא נמצא ליד מקלע שבור מחוסר הכרה.
המעוז בגדה המערבית של הנהר נשאר בידי הצבא האדום.
עד שנת 1959, המשיך לשרת בצבא הסובייטי.
לאחר ששוחרר מן השירות התגורר בעיר חרקוב ועבד כסגן מנהל מכון המחקר האוקראיני למדעי קרקע וכימיה חקלאית.
נקבר בבית העלמין מספר 2 בחרקוב.
עמנואל הוא סרט דרמה ארוטי צרפתי משנת 1974 בבימויו של ג'אסט יאיקין המבוסס על הרומן "עמנואל" מאת עמנואל ארסן .
סילביה קריסטל מככבת בסרט בתפקיד הראשי.
עלילת הסרט מתמקדת באשתו הצעירה של דיפלומט צרפתי, אשר עוברת לבנגקוק עם בעלה.
בעודה בבנגקוק יוצאת עמנואל למסע של גילוי מיני.
הסרט היה סרט הבכורה העלילתי של יאיקין, והוא צולם בתאילנד ובצרפת בשנים 1973 ו-1974.
זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי קולנוע וטלוויזיה, המבוססים על הרומן "עמנואל" מאת עמנואל ארסן.
עם יציאתו לאקרנים בצרפת, היה לאחד מהסרטים הצרפתיים המרוויחים ביותר.
ההצלחה המסחרית של הסרט הובילה לכך שבהמשך הופקו מספר סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה נוספים המבוססים על הרומן "עמנואל" אשר ברבים מהם כיכבה סילביה קריסטל שוב את הדמות הראשית.
יאקי שוורץ בתפקיד בעלה של עמנואל
עממי האלדליה הם שלושת עממי העלפים בלגנדריום של טולקין: הוניר, הנולדור והטלרי.
הפילוג בין שלושת עממי העלפים התחיל ממש עם הגעת העלפים הראשונים לארדה.
על אגם קויונן, היכן שהתעוררו העלפים לראשונה, התעוררו שלושה עלפים לפני כל השאר.
הם היו ינגוה, פינווה ואלוה.
שלושתם פגשו את הולא אורומה ביער, שהכריז על שלושתם כמלכים.
עם התעוררות שאר העלפים, כל אחד מהמלכים קיבץ סביבו עדה, ועם הארגון הזה יצאו העלפים למסע באמן.
כל אחד מהעממים השונים מתאפיין בתכונות שונות: הונייר מתייחדים בשירה ובניגון, ובכך הם מזכירים את מנווה, שהוא הולא הקרוב ביותר אליהם.
הנולדור אוהבים את עבודת הכפיים, ובכך הם מזכירים את אאולה, וָלָא האדמה וחומריה ומלאכות המתכת והאבן.
הטלרי אוהבים את מלאכת הספנות והימאות, ובכך הם מזכירים את אולמו, שר הימים.
כישרון הנולדור השפיע בצורה המקיפה ביותר על העלפים ועל העולם כולו, שכן בזכות כישרון זה נוצרו הסילמרילים, שעצם קיומם והרצון להחזיק בהם עיצבו את רוב ההיסטוריה של העידן הראשון, ובמידה מסוימת של כל ארדה.
בין העמים השונים התרחשו כמה מקרי מלחמה ורצח, שהגדול ביניהם היה ככל הנראה הטבח של הנולדור בטלרי בזמן בריחתם מאמן.
דבר נוסף שמייחד אותו ממלחמות דומות בין עלפים היא העובדה שהטבח היה של נולדור מול טלרי, ולא של ממלכה אחת באחרת או של קבוצה אחת באחרת.
מהוניר ניתן למנות בעיקר את ינגוה ואחותו, ינדיס.
ינגוה היה מלך הוניר באמן, ואף המלך העליון על כל העלפים.
אחותו, ינדיס, הייתה אשתו של פינווה, מלך הנולדור.
מהנולדור יצאו רבים מהעלפים המשפיעים ביותר.
ניתן למנות את פינווה, פאנור, פינגולפין, פינרפין, פינרוד, גלדריאל, פינגון, טורגון, גיל גלד ורבים אחרים.
מהטלרי יצאו כמה דמויות מרכזיות.
המרכזיות ביותר הן תינגול, הלא הוא אלוה מלך הטלרי ובתו לותיין, שהיא בעלת תפקיד חשוב בעולמו של טולקין.
בנוסף, ניתן למנות רבים מהעלפים המופיעים בספר ילדי הורין.
עמנואל אגיי הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר במועדון ספורט אשדוד.
אגיי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דרימס המקומית.
ב-7 בנובמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד אלמינה שארקס.
בשלוש עונותיו במועדון רשם אגיי 60 הופעות בליגה ועוד 13 במסגרת גביע הקונפדרציה האפריקאי.
יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 3-2 לבית"ר ירושלים.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל להפועל רמת גן.
עמנואל אמוניקה (נולד ב-25 בדצמבר 1970 בניגריה) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן את נבחרת טנזניה.
אמוניקה השתתף עם נבחרת ניגריה בכדורגל במונדיאל 1994 ו-1998. כמו כן היה שותף לזכייה במדליית הזהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה (1996).
קריירת המשחק שלו לקחה אותו למצרים ולמועדוני צמרת אירופיים כספורטינג ליסבון וברצלונה.
בשיאו נבחר לכדורגלן השנה באפריקה לשנת 1994.
עמנואל אֶטְקֶס (Etkes; נולד ב-1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובמרכז מלטון לחינוך יהודי שבבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 2010.
עמנואל אטקס נולד בשנת 1939 בתל אביב לאב חילוני ולאם מסורתית, ששלחוהו לבית הספר ביל"ו בתל אביב.
בהיותו כבן 13 הצטרף לתנועת בני עקיבא.
למד ארבע שנים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה והיה פעיל בתנועה.
התגייס לצה"ל במסגרת גרעין 'אמונים' של התנועה ושימש קומונר בסניף תל אביב 'מרכז'.
לאחר שחרורו שימש שלוש שנים כעורך 'זרעים', כתב העת של תנועת בני עקיבא.
אטקס הוא איש שמאל המבטא את דעותיו מעל במות שונות.
הוא אב לארבעה ילדים, אחד מהם הוא דרור אטקס, שהיה פעיל בשלום עכשיו וביש דין, ומאז 2012 עומד בראש ארגון 'כרם נבות', המתמקד במעקב, מחקר ופרסום דו"חות על מפעל ההתנחלויות ומדיניות הקרקעות הישראלית בגדה המערבית.
אטקס למד את שלושת תאריו באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר הראשון למד בחוגים להיסטוריה של עם ישראל ולספרות עברית.
את התארים השני והשלישי – בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
את עבודת הגמר לתואר השני ואת עבודת הדוקטור כתב בהדרכת פרופ' יעקב כ"ץ.
עבודת הגמר עסקה בתגובתו של ר' חיים מוולוז'ין לחסידות, ונושא עבודת הדוקטור היה "ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר", והיא עובדה בהמשך לספר.
קיבל תואר דוקטור בשנת 1975.
אטקס לימד באוניברסיטה העברית בירושלים מאז 1968, ופרש מן ההוראה בקיץ 2008. הוא כיהן כראש בית הספר לתלמידי חו"ל בשנים 1989–1994, וכמו כן שימש כראש התוכנית הרב-תחומית בפקולטה למדעי הרוח (1989–1993), כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל (2000–2001) וכראש מרכז דינור לחקר תולדות עם ישראל (2002–2006).
בשנים 2002 –2007 היה אחד מעורכי כתב העת "ציון" ובשנים 2022-2014 שימש יושב ראש המערכת המדעית של מרכז זלמן שזר.
לימד שנים אחדות באוניברסיטת תל אביב, ובבית הספר הגבוה להשתלמות מורים – שלוחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש פרופסור אורח בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק, באוניברסיטת קולומביה,, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת הרווארד.
לאחר פרישתו מהאוניברסיטה העברית הרצה בעלמא בית לתרבות עברית, במכינות קדם-צבאיות ובישיבה החילונית בירושלים.
בצד פעילותו המחקרית, היה אטקס שותף בצוות שהכין קורס על יהודי מזרח אירופה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
כמו כן, ריכז צוות שהכין ספר לימוד לחטיבה העליונה.
עמנואל אטקס עוסק בזרמים ותנועות ביהדות מזרח אירופה במאות ה-18 וה-19. מחקריו עוסקים בההשכלה, החסידות, ההתנגדות לחסידות, תנועת המוסר ועולם הישיבות בליטא.
מחקריו מנסים להקיף את ההיסטוריה האינטלקטואלית וההיסטוריה החברתית, ולעמוד על הזיקה ביניהן.
בכל מחקריו התחיל מאיסוף הידע הקיים, שחזור הביוגרפיה של האדם אותו חקר, עיון בהגותו ופירוש ההגות בזיקה להקשר התרבותי, החברתי והכלכלי בו הוא פעל.
עבודת הגמר של אטקס ראתה אור כמאמר – "שיטתו ופעלו של ר' חיים מוולוז'ין כתגובת החברה ה'מתנגדית' לחסידות", ולימים נכללה כפרק בספרו על הגאון מווילנה.
ר' חיים מוולוז'ין היה מגדולי תלמידיו של ר' אליהו - הגאון מווילנה, וירש אותו כמנהיגה של יהדות ליטא המתנגדית.
ר' חיים העלה את המאבק בחסידות על פסים חדשים: בעוד הגאון מווילנה הוביל מלחמת חורמה כנגד החסידות והחסידים, וזאת מתוך שכנוע פנימי עמוק שהחסידים הם בגדר מינים, הרי שר' חיים ראה בחסידות אתגר רוחני-דתי שראוי להתמודד איתו במישור הרעיוני והחינוכי.
לשם כך הוא פיתח הגות שיטתית אשר ירשה את מושגיה ורעיונותיה מתורת הקבלה.
הגות זו, שמצאה את ביטויה בספרו "נפש החיים", חתרה לשוב ולהעמיד את לימוד התורה בראש סולם הערכים של היהדות.
בבקשו לשקם את מעמד לימוד התורה, שנפגע לדעתו בעטיה של החסידות, ייסד ר' חיים בראשית המאה ה-19 ישיבה בעיירה הליטאית וולוז'ין ועמד בראשה עד למותו בשנת 1821. ישיבת וולוז'ין הייתה לאבן פינה בבניינן של ישיבות ליטא במאה ה-19.
ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר
זהו ספרו הראשון של עמנואל אטקס.
הספר, שהוא הרחבה ועיבוד של עבודת הדוקטור שלו.
הספר ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 1982, ותורגם לאנגלית.
רבי ישראל מסלנט היה תלמיד חכם שגדל והתחנך במסגרת העולם הלמדני של המתנגדים.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 הוא החל בייסודה של תנועת המוסר, שמטרתה הייתה להביא להתחדשות רוחנית-דתית של יהדות ליטא באמצעות העמקה של החינוך המוסרי.
ר' ישראל סבר שנקודת התורפה של בני דורו היא הזנחה של המוסר, בעיקר בתחום שבין אדם לחברו.
כדי להתגבר על מכשלה זו הוא פיתח שיטה חינוכית ("שיטת המוסר"), שהתבססה על השקפה פסיכולוגית מודרנית לגבי המכניזם של חיי הנפש.
על יסוד השקפה זו הוא פיתח תאוריה באשר למניעים הנפשיים של הכישלון המוסרי.
כמו כן, הוא פיתח תרגילים שונים של חינוך מוסרי עצמי.
במהלך השנים הוסיף ר' ישראל לשכלל את "שיטת המוסר", ואף הטמיע בה את ההבחנה בין המודע לתת-מודע.
ר' ישראל מסלנט לא הסתפק ביצירת הגות חינוכית, אלא אף יזם וארגן תנועה שבאמצעותה שאף להפיץ את רעיונותיו בציבור הרחב.
קהל היעד של תנועה זו היו "בעלי הבתים", היינו גברים בני המעמד הבינוני-הגבוה מקרב יהודי ליטא.
לשם כך הוא ייסד "בתי מוסר", שבהם התקבצו חבורות של "מוסרניקים" שעסקו בצוותא בעבודת התיקון המוסרי.
לאחר מותו של ר' ישראל, העתיקו תלמידיו את עיקר המאמץ לעולם הישיבות הליטאי, וייסדו את "ישיבות המוסר".
הספר עוסק בתיאור ובניתוח של שיטת המוסר, תוך הדגשת החידושים שהיו גלומים בה.
כמו כן עוסק הספר בתיאור חייו של ר' ישראל ומאמציו להפיץ את בשורת המוסר ברבים.
אחת הטענות העולות בספר היא שבייסדו את תנועת המוסר ביקש ר' ישראל מסלנט להגיב על האיום החדש שהציבה תנועת ההשכלה אל מול החברה המסורתית ברוסיה.
ליטא בירושלים: העילית הלמדנית בליטא וקהילת הפרושים בירושלים לאור אגרות וכתבים של ר' שמואל מקלם
ספר זה ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1991. הספר מתמקד בדמותו של ר' שמואל מקלם, תלמיד חכם שחי בליטא באמצע המאה ה-19, ואשר בעקבות עלייתו לארץ ישראל הצטרף לקהילת הפרושים בירושלים.
בספר שני חלקים: החלק האחד כולל אוסף איגרות הרואות אור לראשונה.
מרבית האיגרות נשלחו על ידי ר' שמואל מקלם אל בנו, אריה ליב פרומקין, מי שנודע לימים כרב חשוב בליטא, כפעיל בתנועת "חיבת ציון" וכדמות בולטת בקרב העולים לארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה; מקצת האיגרות נשלחו אל ר' שמואל מקלם על ידי בני משפחתו ובהם אחיו, הרב אליהו רוגולר.
האיגרות מהוות מקור רב־ערך להכרת עולמה של האליטה הלמדנית בליטא במאה ה-19. היבטים שונים של תופעה זו נדונים בחלק השני של הספר.
בין השאר נדונים בו הנושאים הבאים: דמותו של ר' שמואל מקלם; גידולו של תלמיד חכם; בין משפחה ללימוד תורה והעלייה לארץ ישראל.
ספר זה ראה אור בהוצאת משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, בשנת 1998. ההשקפה המובאת בספר היא, שבניגוד לדימוי שרווח בספרות המחקר במשך שנים רבות – כאילו הייתה החסידות בראשיתה תנועה עממית באופייה ובהיקפה, היא הייתה אז תופעה אליטיסטית.
מדובר באליטה רוחנית-דתית שהתלכדה מסביב לדרך חדשה בעבודת ה', ואשר בשמה של דרך זו ערערה על סמכותה של האליטה המסורתית.
ברבות השנים אכן הפכה החסידות לתנועה רחבה שהקיפה גם שכבות עממיות, אלא שזה קרה רק בעקבות תהליך הדרגתי וממושך של התפשטות והתרחבות.
הספר עוסק בשלבים הראשונים של תהליך זה.
בין השאר הוא עוסק בשאלות הבאות: מה הייתה הבשורה הרוחנית-דתית של ר' ישראל בעל שם טוב?
מה היו החידושים הארגוניים והחברתיים שהביאה עמה החסידות?
מדוע פרץ המאבק של "המתנגדים" כנגד החסידות ומה היו תוצאותיו?
יחיד בדורו: הגאון מווילנה – דמות ודימוי
הספר ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל בשנת תשנ"ח, ותורגם לאנגלית.
הפרק הראשון מבקש להסביר מדוע וכיצד זכה הגאון מווילנה למידה יוצאת דופן של סמכות, הן בעיני בני דורו הן בעיני בני הדורות הבאים.
לשם כך נבחן הדימוי של הגאון מווילנה כפי שנתפס על ידי בניו וגדולי תלמידיו.
מתברר שבעיניהם הצטיירה דמותו של הגאון כמימוש אידיאלי של הערכים הרוחניים שהחברה היהודית המסורתית הייתה מחויבת להם – תורה ויראה.
בין השאר מבקש הספר להשיב על השאלות הבאות: מה היה יחסו של הגאון מווילנה להשכלה?
איזה תפקיד מילא במאבק כנגד החסידות?
כיצד הגיבו החסידים על הרדיפות של המתנגדים?
כיצד הוצג המאבק בין החסידים למתנגדים בספרות החרדית של הדורות הבאים?
במה התייחדה תגובתו של ר' חיים מוולוז'ין לחסידות?
אשר להשכלה, הספר מפריך את המיתוס כאילו היה הגאון מווילנה אחד ממבשריה וחלוציה.
מתברר כי מיתוס זה צמח בשל הצורך של המשכילים לתלות את עצמם באילן גבוה.
הדיון בפרק המוקדש למאבק בחסידות מוביל למסקנה שהיה זה הגאון מווילנה שהכריע כי החסידים הם בגדר מינים, וכי על כן יש להילחם בהם עד רדתם.
בעל השם: הבעש"ט - מאגיה, מיסטיקה, הנהגה
ספר זה ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל בשנת תש"ס, ותורגם לאנגלית.
הספר הוא מונוגרפיה על הבעש"ט, והוא מבקש להשיב על השאלה האם ובאיזה מובן ניתן לראות בבעש"ט את מייסד החסידות.
אחת השאלות העיקריות הנבחנות בספר היא השאלה המתודולוגית באשר למידת האמינות של המקורות העומדים לרשותנו ביחס לבעש"ט.
לשאלה זו נודעת חשיבות מיוחדת ככל שמדובר בספר "שבחי הבעש"ט".
פרק מיוחד המוקדש לשאלה זו מוביל למסקנה כי ספר זה הוא מקור היסטורי רב ערך לתולדות החסידות, אף שראוי להשתמש בו בזהירות הראויה.
נושאים אחדים הנדונים בספר: פעילותו של הבעש"ט כמגיקן וכמנהיג ציבור, הבשורה של הבעש"ט באשר לדרכי עבודת ה', החוג של מקורבי הבעש"ט ותלמידיו ומקומו בראשית החסידות.
בפרק הסיום מובאים הנימוקים לקביעה כי אכן יש לראות בבעש"ט את מייסד החסידות.
דוד אסף ועדה רפפורט-אלברט (עורכים), ישן מפני חדש: מחקרים בתולדות יהודי מזרח אירופה ובתרבותם שי לעמנואל אטקס, שני כרכים; א: חסידים ובעלי מוסר; ב.
מתנגדים, משכילים ורבנים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ט.
ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ד.
"מחבורה לתנועה – תנועת החסידות בראשיתה", יחידות 9–10 של הקורס: פולין, פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"א.
ליטא בירושלים: העילית הלמדנית בליטא וקהילת הפרושים בירושלים לאור אגרות וכתבים של ר' שמואל מקלם, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א.
יחיד בדורו: הגאון מווילנה דמות ודימוי, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ח.
תנועת החסידות בראשיתה, תל אביב: האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח.
בעל השם: הבעש"ט – מאגיה, מיסטיקה, הנהגה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תש"ס.
"מחברה מסורתית לאורתודוקסיה" (יחד עם רוני באר וימימה חובב), יחידה 12 של הקורס פולין, פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2004.
בעל התניא: רבי שניאור זלמן מלאדי וראשיתה של חסידות חב"ד, מרכז זלמן שזר, תשע"ב.
על ספרו זה זכה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת תשע"ב.
לשם שמים: חסידים, מתנגדים, משכילים ומה שביניהם, הוצאת כרמל, תשע"ז.
הציונות המשיחית של הגאון מווילנה: המצאתה של מסורת, הוצאת כרמל, תשע"ט 2019.
משיחיות, פוליטיקה והלכה - הציונות הדתית ו"השטחים" 1982-1967, הוצאת כרמל, 2023.
פרקים בתולדות החברה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה, ספר יובל לכבוד פרופסור יעקב כ"ץ (יחד עם יוסף שלמון), ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ם.
הדת והחיים, תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ג.
חינוך והיסטוריה, הקשרים פוליטיים וחברתיים (יחד עם רבקה פלדחי), ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ט.
"מחקרי חסידות" (יחד עם דוד אסף ויוסף דן), מחקרי ירושלים במחשבת ישראל כרך טו, ירושלים: תשנ"ט.
במעגלי חסידים: קובץ מחקרים מוקדש לזכרו של מרדכי וילנסקי (יחד עם דוד אסף, ישראל ברטל ואלחנן ריינר), מוסד ביאליק, תש"ס.
פולין, פרקים בתולדות יהודי מזרח אירופה ותרבותם, 12 יחידות לימוד, ריכוז אקדמי ועריכה (יחד עם דוד אסף וישראל ברטל), תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.
ישיבות ליטא – פרקי זכרונות (יחד עם ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי), ירושלים: מרכז דינור ומרכז זלמן שזר, תשס"ד.
ישיבות ובתי מדרשות, ירושלים: מרכז דינור ומרכז זלמן שזר, תשס"ז.
עם ועולם, מפגשים בין תרבות ישראל ותרבויות העמים, העת החדשה, חלק ראשון: 'אל מול עולם חדש, לבטים ומגמות בעידן האמנציפציה'; חלק שני: 'על סיפה של ארץ חדשה, "תרבות ישראלית" או ריבוי תרבויות', ספר לימוד לחטיבה העליונה בבית הספר התיכון, המרכז להוראת מדעי היהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים ומשרד החינוך והתרבות.
החדר – מחקרים, תעודות, פרקי ספרות וזיכרונות (יחד עם דוד אסף), בהוצאת אוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם, תשס"ט.
חינוך ודת, סמכות ואוטונומיה (יחד עם תמר אלאור, מיכאל הד וברוך שוורץ) הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"א 2011.
עמנואל אלנקוה (1935 – 22 באפריל 2023) היה עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
שירת בצה"ל כמפקד טנק ומדריך בחיל השריון.
עם סיום שירותו הצבאי החל לעבוד ככתב הספורט של העיתון "ידיעות אחרונות" ולימים הפך לכתב החדשות הצפוני של העיתון.
במסגרת עבודתו סיקר את מלחמות ישראל בגבול הצפוני של המדינה, בהן מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
עם הקמת מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון, מבט לחדשות, שימש אלנקוה ככתב החדשות הצפוני הראשון של הערוץ, שם דבק בו הכינוי: "כתבנו בצפון".
בעבודתו זכה לראיין מנהיגים, נשיאים ומפקדים ישראלים במהלך המלחמה, ונשיאים שונים בעת ביקורם בצפון הארץ.
מתוקף עבודתו ב"מבט לחדשות" וב"ידיעות אחרונות" סיקר אירועים רבים ובהם מרדפים אחר מחבלים בבקעת הירדן, החלפות שבויים ומלחמות עבריינים בצפון.
כמו כן סיקר את חטיפת מטוס סבנה כאשר שהה עם מפקד משמר הגבול בקרבת המטוס בעת השתלטות כוחות צה"ל, כתבה שהולידה מהדורה שנייה באותו הערב.
עם עזיבתו את מערכת "מבט לחדשות" המשיך לעסוק בעיתונות הכתובה, ובשנת 1990 נשלח לארצות הברית לתקופה של שנה לסקר אירועים מקומיים עבור "ידיעות אחרונות".
אלנקוה ייצג גם אמצעי תקשורת זרים ככתב שלהם בארץ, בהם ה-BBC וסוכנות הידיעות רויטרס.
אלנקוה נפטר ב-22 באפריל 2023. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
עמנואל ביאר היא שחקנית קולנוע צרפתייה ממוצא יהודי.
נולדה בשם עמנואל ביאר-חסון (Emmanuelle Béhart-Hasson) בסן טרופה שבריביירה הצרפתית.
אימהּ היא ג'נבייב גַלֵאָה , דוגמנית ושחקנית ממשפחה נוצרית ממוצא קרואטי, יווני ומלטזי.
אביה, גי ביאר - זמר ומשורר, יליד קהיר ובן למשפחה יהודית-ספרדית.
בנעוריה גרה תקופה קצרה בקנדה.
ביאר החלה את קריירת המשחק שלה בסרט הקולנוע משנת 1976 Tomorrow's Children.
בנעוריה היא הופיעה בתפקידים קטנים בטלוויזיה ואז הגיעה למונטריאול שבקנדה על מנת לעבוד כאומנת בטרם שבה לצרפת בשנה שלאחר מכן על מנת ללמוד דרמה בבית ספר בפריז.
זמן מה לאחר מכן היא לוהקה לתפקידה הבוגר הראשון בסרט, וב-1986 הופיעה לצידם של איב מונטן ודניאל אוטיי, בסרט "מאנון".
על תפקידה בסרט זכתה בפרס סזאר כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1991 כיכבה בסרט "דוגמנית עירום" (La Belle Noiseuse) לצד מישל פיקולי וג'יין בירקין.
בשנת 1996 שיחקה לצדו של טום קרוז בסרט הראשון בסדרה משימה בלתי אפשרית.
בשנת 2003 כיכבה בדרמה האירוטית "נטלי...", העוקבת אחר אישה החושדת כי בעלה בוגד בה.
באותה שנה גם שיחקה בדרמה ההיסטורית "מפלט זמני" (Les Égarés), על אלמנה שנוטשת את פאריס ב-1940 מאימת הגרמנים עם שני ילדיה ובדרך פוגשת צעיר בן 17 איתו היא מנהלת רומן.
בשנת 2005 כיכבה בסרטו של הבמאי הבוסני דניס טאנוביץ' "גיהנום" (L'Enfer), דרמה על שלוש אחיות המיוסרות בהווה עקב טראומה בילדותן, שהובילה את אביהן אל הכלא ואת אמן היא הפכה לנכה אילמת.
בשנת 2006 שיחקה בדרמה המוזיקלית " גיבור המשפחה" (Le Héros de la famille) לצד קתרין דנב ומיו-מיו.
בשנת 2007 כיכבה בסרטו של אנדרה טשינה "העדים" (Les témoins), דרמה על ארבעה חברים המנהלים מערכת של קשרים ובגידות, על רקע מגפת האיידס ב-1984.
בשנים 1993–1995 הייתה נשואה לשחקן-במאי הצרפתי דניאל אוטיי (שכיכב לצידה במאנון, אשה צרפתייה ולב בחורף), לאחר שהיו בזוגיות גם כעשור לפני כן.
הייתה לאחר מכן בזוגיות עם עוד שני מפיקים.
ב-2008 היא נישאה לשחקן מיכאל כהן בבלגיה, והם אימצו ילד מאתיופיה.
היא נודעת גם בשל פעילותה החברתית.
היא משמשת כשגרירת קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים, והביעה דעתה בכלי התקשורת כנגד מדיניות החקיקה הצרפתית הנייטיביסטית, ב-1996 היא עלתה לכותרות כאשר היא הגנה על זכויותיהם של ה-"sans-papiers" (מהגרים בלתי חוקיים), היא סולקה בכוח הזרוע לאחר שקבוצתה השתלטה על כנסייה בפריז.
עבור הופעתה בסרט "מאנון" היא זכתה לפרס סזאר כשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1987. היא גם הוכתרה כשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטים של מוסקבה (MIFF) עבור תפקידה בסרט אשה צרפתייה מ-1995.
בנוסף היא הייתה מועמדת שבע פעמים לפרס סזאר כשחקנית הטובה ביותר עבור הופעותיה הבאות:
ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (מיני-סדרה) (2005)
שיי עמנואל אדבאיור הוא כדורגלן עבר טוגולזי ממוצא ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
אדבאיור החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הנוער של מץ בגיל 15. הוא צורף למועדון ב-1999 לאחר שהצליח במבחני הקבלה, ובמשך שנתיים שיחק בקבוצה המיועדת לנערים עד גיל 17. לאחר מכן הוא צורף לסגל הבוגר, שם שותף בתשעה משחקים שבהם הבקיע שני שערים.
בעונת הוא הבקיע 17 שערים ב-35 משחקים.
לאחר עונה זו הוא חתם במונקו, שם הבקיע שבעה שערים ב-17 משחקים וסייע למועדון להעפיל לגמר ליגת האלופות עם שני שערים בעשרה משחקים בטורניר.
ב-13 בינואר 2006 הוא חתם בארסנל תמורת סכום משוער של 7 מיליון לירות שטרלינג.
הוא כונה על ידי האוהדים "בייבי קאנו" עקב דמיונו לנוואנקוו קאנו ששיחק בארסנל והיה אחד השחקנים האהודים על אדבאיור כנער.
הוא ערך את הופעת הבכורה בניצחון 2 - 0 על ברמינגהאם סיטי ב-4 בפברואר 2006, והבקיע בו שער לאחר 21 דקות.
בעשרת המשחקים האחרונים של עונתו הראשונה בארסנל הוא הבקיע ארבעה שערים.
למרות יכולתו הטובה בליגה הוא לא השתתף במשחקי ליגת האלופות (ארסנל העפילה למשחק הגמר), כיוון שנטל חלק עם מונקו במשחקי המוקדמות של אותה עונה.
אדבאיור הבקיע את שער הניצחון של ארסנל בניצחון החוץ 1 - 0 על מנצ'סטר יונייטד, שהיה ניצחון הליגה הראשון בעונת .
מוקדם יותר באותו משחק הוא הוכשל ברחבת ה-16 של היונייטד, אך ז'ילברטו סילבה החמיץ את הפנדל שנפסק לזכות ארסנל.
ב-8 בנובמבר 2006 הוא הבקיע את השער היחיד בניצחון על אברטון בסיבוב הרביעי גביע הליגה.
אדבאיור הורחק בהפסד 1 - 2 לצ'לסי במשחק הגמר, ולא ירד מהמגרש מיד לאחר שהכרטיס האדום הונף לעברו.
כתוצאה מכך החליטה התאחדות הכדורגל האנגלית להשעות אותו מארבעה משחקים ולקנוס אותו בסכום של 7,500 לירות שטרלינג.
אדבאיור נבחר לכדורגלן השנה באפריקה של ה-BBC לשנת 2007.
הוא הבקיע שני שערים בניצחון 3–1 על טוטנהאם הוטספר במשחק הראשון של הדרבי של צפון לונדון בעונת .
במשחק מול דרבי קאונטי שנערך ב-22 בספטמבר הוא הבקיע את השלושער הראשון שלו במדי ארסנל; היה זה גם השלושער השני שמובקע באצטדיון האמירויות.
ב-22 בינואר הוא היה מעורב בתקרית עם עמיתו למועדון ניקלאס בנדטנר, לאחר שהשניים התנגשו זה בזה בדקה ה-83 של ההפסד 1–5 לטוטנהאם הוטספר בחצי גמר גביע הליגה.
בנדטנר נפצע באפו כתוצאה מהתקרית, ויום אחד לאחר מכן אדבאיור התנצל בפניו.
שלושה ימים לאחר מכן הוא הבקיע את השער ה-100 באצטדיון האמירויות, במהלך הניצחון 3–0 על ניוקאסל יונייטד בגביע ה-FA.