tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אופייה היהודי של האוכלוסייה באזור באותה העת מעיד באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, שם מתאר אב הכנסייה הקדום את קיומם של שני כפרים יהודיים באזור, טיללה ורימון.
בתי קברות סמוכים, השייכים לשני הכפרים הללו, נחפרו על ידי מספר ארכאולוגים בתקופות שונות.
ראש התל יושב מחדש בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל (700 לערך לספירה), והשטח סביב התל ראה פעולה מסוימת במהלך מסעי הצלב.
התיישבות ערבית מודרנית, בעיקר במערות, התקיימה לרגלי התל ב"ח'רבת חוויליפה" עד 1948.
במלחמת העולם הראשונה נערך על תל וסביבתו קרב תל חווילפה, קרב שהתחולל בין ה-1 בנובמבר 1917 וה-6 בנובמבר 1917 בין כוחות בריטים של חיל המשלוח המצרי לבין כוחות של הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
תל יבנה הוא אתר ארכאולוגי במישור החוף הדרומי של ישראל.
התל הוא אחד התילים הבולטים במישור החוף, ונשקפת ממנו תצפית פנורמית אל הרי יהודה במזרח, הים התיכון במערב וראשון לציון וחולון בצפון.
האתר שוכן בדרום העיר יבנה, והוא תחום על ידי כביש 42 ממערב, כביש 410 מצפון ומסילת הרכבת רחובות־אשדוד מדרום וממזרח.
התל נמצא על הדרך הבינלאומית (דרך הים) ממנה למצרים יוצא נתיב אחד, בעוד צפונה מתפצלת הדרך ליפו או ללוד.
בחפירות הצלה שערכה רשות העתיקות ב־2000 וב־2001 במורדות הצפוניים של התל, התגלו שרידים מתקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברזל (קברי ארגז וקברים פשוטים), התקופה הפרסית, הביזנטית (בורות אשפה ובהם קנקנים, סירים, עצמות בעלי חיים, אבני פסיפס ומטבעות ארד), הערבית, ומהעות'מאנית.
למרות הממצאים הרב־שכבתיים, לא תמיד היה התל מיושב ובחלק מהתקופות שימש כאתר קבורה וסילוק אשפה.
בחפירות הצלה משנת 2019 לבניית שכונה חדשה למרגלות התל נמצא מפעל יין עצום ומורכב מהתקופה הביזנטית.
יקב זה הכיל מספר מפעלי כבישה לענבים, מחסני ענק ומפעלים ליצור קנקני אחסון.
באתר נמצא קליע עופרת עתיק מהתקופה ההלניסטית, המוקדש ל"ניצחון הרקלס והאורונאס".
זוג אלוהי זה מוכר גם מכתובת מדלוס שהוקדשה על־ידי תושבים מיבנה או יבנה-ים לאלוהי העיר.
עדויות לסחר עם פיניקיה התגלו בתל מהתקופה הפרסית עד התקופה ההלניסטית.
בתקופה הצלבנית, ב-1–1140, הקים "מלך ירושלים" פולק מאנז'ו מצודה על התל כחלק משרשרת המצודות שהגנו על ממלכתו מהכוחות המצריים שישבו באשקלון.
שרידי המצודה ששמה אז היה איבלין ניכרים עד היום בראשו של התל מצפון לשרידי המסגד.
הצלבנים הקימו גם כנסייה גדולה על ראש התל, שנבנתה ככל הנראה על ידי משפחת איבלין (עליה נמנה האביר באליאן מאיבלין) שקיבלה את העיר ואת המצודה למשמורת מידי המלך פולק מאנז'ו.
לאחר כיבוש המקום בידי הממלוכים ב־1244 הפכה הכנסייה למסגד שכונה "המסגד הגדול" (אל ג'מעה אל כבירה).
כמאה שנים לאחר מכן הקימו הממלוכים מינרט בצמוד למסגד, וזהו הממצא הבולט ביותר בתל עד היום.
בצידו הצפוני של המינרט חקוקה כתובת הקדשה לאמור:
התאריך בכתובת מקביל לשנת 1337. המסגד עצמו פוצץ בהוראת אלוף פיקוד הדרום משה דיין.
במחצית הראשונה של שנת 2010 שופץ המינרט על ידי עיריית יבנה ורשות העתיקות, בעלות של 417,000 ש"ח.
העבודות כללו שימור וייצוב הנדסי, השלמת אבנים חסרות, הסרת כתובות גרפיטי והתקנת תאורה.
ממצא נוסף מהתקופה הוא גשר מעל נחל שורק העומד עד ימים אלו.
הגשר מקביל לגשר ג'ינדאס על שמו היישוב גינתון ליד לוד, ושימש את דרך הדואר.
בעקבות עבודות פיתוח ובניה, החלו חפירות ארכאולוגיות בתל.
נמצאו גתות מהתקופה הביזנטית והפרסית.
תוכנן להקים פארק ארכאולוגי באתר.
תל ינעם הידוע בערבית כתל א-נעם הוא תל הנמצא בשדותיו המזרחיים של המושבה יבנאל, שבמזרח הגליל התחתון.
התל מזוהה עם יַבְנְאֵל המקראית המוזכרת בספר יהושע כעיר גבול דרומית בנחלתו של שבט נפתלי.
בעבר נקשר האתר עם ינועם הנזכרת במקורות מצריים מימי הממלכה החדשה במצרים העתיקה.
על אף שנמצאו באתר שרידים מאותה התקופה, נראה שיש למצוא את ינועם באזור הבשן.
האתר כולל תל עגול קטן שקוטרו 85 מטר ומשרידי יישוב המשתרעים על גבי טרסות מסביב לתל, עד 100 מטרים מצפון ו-50 מטרים מדרום.
התל היה גדול יותר בעבר, אך קטן בעקבות עבודה חקלאית ובליה טבעית של הקרקע.
התל מתנשא לגובה של כשבעה מטרים מעל הטרסות סביבו וכ-12 מטרים מעל בקעת יבנאל המקיפה אותו.
התל היה מיושב בתקופה הנאוליתית, התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, התקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
האתר נסקר במאה ה-18 לספירה על ידי צוות של הקרן לחקר ארץ ישראל.
באותה התקופה סקר את האתר אאפלי סריסלו ואף חפר במספר מקומות.
את האתר סקרו יוחנן אהרוני ורות עמירן מ-1975 נערכו באתר חפירות מטעם אוניברסיטת טקסס בראשות הרולד לייבוביץ.
החפירות התמקדו בתל ובאתר של יישוב המצוי 50 מטרים מערבה.
במרץ 2016 נערכה חפירת הצלה במדרון הדרומי של התל לקראת בנייתו של בית פרטי.
החפירה נערכה מטעם רשות העתיקות ונוהלה על ידי אדווין ק"מ ואן דן ברינק בה נתגלו תגליות חדשות באשר לרצף ההתיישבות באתר.
שכבות היישוב בתקופה הנאוליתית (8300-4500 לפנה"ס) ומן התקופה הכלקוליתית (4500-3300 לפנה"ס) לא נחפרו, אך כן נמצאו באתר כלי חרס וכלי אבן מן התקופות הללו.
בחפירה שנערכה באתר הנמצא 50 מטר מערב לתל, על גבי הטרסות, נמצאו שרידי בניה ובהם מכלול עשיר של כלים.
הוא כלל בין השאר כלים המאופיינים לתקופת הברונזה הקדומה I (בין 3300-3000 לפנה"ס).
במכלול נמצא פסל נדיר של ראש שור.
עדויות עמומות לקיום יישוב בתקופת הברונזה התיכונה IIב (1750-1550 לפנה"ס) כוללות צלמית נחושת הדומה לצלמית שנמצאה בגבל שבלבנון וגם צלמית של אלה עשויה אלקטרום.
מתקופת הברונזה המאוחרת I (בין 1400–1550) נמצאו מספר חרסים בודדים בשטח מצומצם.
בתקופת הברונזה המאוחרת II (בין 1400-1200 לפנה"ס) התקיים באתר יישוב גדול.
המבנה המרכזי של תקופה זו היה כנראה מבנה של מושל מקומי.
במבנה זה נחפרו לפחות שמונה חדרים שכללו בין השאר חדרי מחסן.
נראה שלמבנה אגף חדרים נוסף שלא נחשף בחפירות.
בין הממצאים חותמי גליל מהסוג הנפוץ בממלכת מיתני (צפון סוריה של היום), תליון שוהם, חרוזים עושים חרס, פיאנס וזכוכית, קערה כחולה ממצרים ולהב של מחרשה עשוי ברונזה.
באחד החדרים, אשר שימש ככל הנראה למטרה תעשייתית, נמצאו כבשנים בהם טיפות ברזל ותחמוצת עם שיעור של 9% ברזל, ללא עקבות של מתכות אחרות כגון נחושת או ברונזה.
הדבר מעיד לדעת החוקרים על אחת העדויות הקדומות ביותר של התכת ברזל בארץ ישראל.
מסביב למבנה הגדול השתרע יישוב צפוף ומספר מבנים נחשפו.
היישוב חרב בסוף תקופת הברונזה בשריפה שהשאירה במבנה המרכזי שכבת עפר של 50 ס"מ.
זמן קצר לאחר חורבן היישוב מתקופת הברונזה המאוחרת, הוקם יישוב בתחילת תקופת הברזל I (בין 1200-1000 לפנה"ס) שהתקיים לאורך כל התקופה.
היישוב היה צפוף ובתיו היו בנויים על גבי חורבות היישוב הקודם כשבחלק מהמקומות תוכנית המבנים החדשים לקוחה מן המבנה החרב עליו הם יושבים.
היישוב המשיך להתקיים במאה ה-9. מן התקופה הזאת נמצאו ממצאים מגוונים הכוללים בית בד להפקת שמן זית, סכין ייחודית, שלהבה עשוי ברזל, ידיתה עשויה עצם ומסמרותיה ברונזה.
נתגלו גם חותם עשוי אבן שחורה שעליו חרוטים דמותם של שני בעלי חיים בעלי קרניים הניצבים זה מול זה כשעל כל אחד רוכב אדם.
לא נתגלו שרידים מן התקופות המאוחרות יותר של תקופת הברזל, פרט לכמות רבה של חרסים מתקופת השלטון האשורי בצפון הארץ, שאף אחד מהם לא נמצא באתרו.
סוברים החופרים באתר כי בוני היישוב מהתקופה הפרסית פלסו את השרידים המאוחרים של תקופת הברזל ובפרט תקופת השלטון האשורי.
בתקופה הפרסית התקיים באתר יישוב גדול ונחשפו בחפירה מבנים רבים.
אחד המבנים שנתגלו נחשף בחלקו ועובי קירותיו מגיע למטר אחד.
מבנה נוסף נמצא צפונית למבנה זה ובו גרם מדרגות המרוצפות בחלוקים.
בין הממצאים מהתקופה הפרסית ניתן למצוא כלים יוונים כגון פך מאנטוליה וחרסים מחבל אטיקה.
לאחר התקופה הפרסית היה התל נטוש ונושב שוב על פי הממצאים בתקופה הרומית המאוחרת (132-124 לספירה).
פרט למבנה גדול אחד, כל שאר המבנים שנחשפו היו מבנים קטנים בעלי שני חדרים.
מבנה מטויח בעל שש מדרגות זוהה כמקווה, אשר נבנה וקטע שכבות יישוב קודמות.
בעזרת תיארוך פחמן-14 נקבע זמנו של המקווה למאה ה-6 לספירה, התקופה הביזנטית.
על אף שנמצא באתר מקווה, לא נמצא באתר בית כנסת.
המבנה המאוחר ביותר באתר נמצא קרוב לפני הקרקע אך לא ניתן לקבוע את זמנו.
באתר נמצאו מספר כלים מהתקופה המוסלמית הקדומה המתוארכים לתקופה שמיד לאחר הכיבוש, במאה ה-7 לספירה.
בנוסף נמצאו כלים מהמאות ה-14 וה-15, מהתקופה הממלוכית.
תל כִּנְרׂות הידוע גם כתל אל-עורימה בערבית, הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בחופה הצפון מערבי של הכנרת, 10 קילומטר צפונית לעיר טבריה ודרומית לצפת.
כביש 90 עובר על יד חלקו הצפוני של התל.
באתר התקיימו יישובים מאז התקופה הכלכוליתית ועד התקופה העותמאנית.
לתל עיר עליונה ועיר תחתית.
בתקופת הברזל I, היא תקופת ההתנחלות של שבטי ישראל, התקיימה במקום עיר שהייתה מרכז אזורי חשוב המוזכרת בתנך בשם "כנרת".
מאחר ששרידי האתר השתמרו בצורה טובה, האתר משמש אתר מפתח בהבנת תקופת הברזל I השנויה במחלוקת.
תל כנרות הוא תל ארכאולוגי שנוצר על גבי גבעת סלע גיר, בגבוה של 125- מטר מתחת לפני הים.
חלקו המערבי של התל משתפל באופן מאוד תלול בעוד חלקו הדרום-מזרחי משתפל באופן מתון לכיוון מי הים.
שטחו הכולל של התל הוא כ-40 דונם, אך כמעט כל חלקו הדרום-מערבי, כולל מעיין עין תינה שלרגלו חסום לכניסה בעקבות בניה של תחנה לשאיבת מים של חברת מקורות בשנות ה-60. בין תל כנרות וחלקה הצפוני של העיר טבריה משתרעת בקעת גינוסר הפורייה.
בבקעה מספר נחלי אכזב הזורמים מכיוון הרי הגליל במערב אל תוך הכנרת, כאשר הנחל הקרוב ביותר לאתר הוא נחל עמוד.
מצפון לאתר ניתן למצוא את בקעת עין שבע (עין טבח'ה) ובה מספר מעיינות.
מקורות מים רבים אלה כמו גם המישורים הפוריים מצידי התל ומזג האוויר הנוח הפכו את המקום הזה למצוין להתיישבות.
הגבעה עליה התפתח התל מאפשרת הגנה ושליטה קלה על האזור שמסביב.
מיקומו של התל על חוף הכנרת אפשר לתושבי המקום גם להתעסק בדייג וגם בפעולות של מסחר.
האתר שוכן על יד דרך הים שהיא הדרך העתיקה המחברת בין ארצות מצרים וסוריה.
במאה ה-19, היה תל כנרות מוצע כמיקומו של כפר נחום, אתר חשוב בנצרות.
הארכאולוגיים האירופאים גוסטב דלמן וויליאם פוקסוול אולברייט שניהם בנפרד כי יש לזהות את האתר עם העיר כנרת.
העיר "כנרות" מוזכרת ברשימת הערים אותן כבש תחותמס השלישי באמצע המאה ה-15 לפנה"ס (עיר מספר 34 ברשימה).
פפירוס מאוחר יותר, כנראה מתקופת יורשו, אמנחותפ השני, מזכירה משלוחים מכנרות כחלק ממנחות לפרעה מארץ כנען.
העיר מוזכרת יחד עם ערים חשובות אחרות כגון מגידו, תענך, אשקלון וחצור, דבר המעיד על חשיבותה בתקופה זו.
באתר נמצאה אסטלה ובה מסופר על אחד מפרעוני מצרים ששמו אינו מצוין, אשר הביס את ממלכת מיתני.
על פי בדיקת לשונית של הכתב, נראה כי האסטלה הזו היא מתקופת שלטונו של תחותמס השלישי המוזכר לעיל.
אסטלה זו, אשר נמצאת כיום במוזיאון בית גורדון שבדגניה א', מהווה ראייה לקשרים הדוקים בין האתר לבין מצרים בתקופת השושלת ה-18, כמו גם שהיא מחזקת את הזיהוי.
העיר מוזכרת גם בתנ"ך, ב, בתור אחת הערים שבנחלת שבט נפתלי.
לדעת החוקרים רשימת הערים כתובה מדרום לצפון, ולאחר זיהוי רוב הערים המופעים ברשימה, מיקמה של העיר כנרת בתל כנרות מתאים.
השם "כנרת" הפך עם השנים בשפה הארמית לגינוסר ולאחר מכן בשפה היוונית לגנסרת.
ייתכן ושמו הערבי של האתר במאה ה-19, תל חנאזיר ("תל החזירים"), הוא אולי עיוות של השם גנסרת, אך טענה זו אינה נתמכת על ידי כל החוקרים.
את האתר חקר פאול קרגה (Karge) בין 1909–1911 שמצא בה את האסטלה המצרית כמו גם חרפושית הנושאת את שמה של המלכה המצרים תיה, אשתו של אמנחותפ השלישי.
רוברט קפל (Köppel) חפר באתר ב-1932, ושב אליו ב-1939 כשקיים חפירות בשיתוף של המכון הגרמי לארכאולוגיה וקהילת גרס (Görres-Gesellschaft).
החפירות נפסקו בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-2001 החלו באתר חפירות מטעם "פרויקט אזורי כנרת" (Kinneret Regional Project - KRP), בו משתתפות אוניברסיטת ברן (שווייץ), אוניברסיטת הלסינקי (פינלנד), ואוניברסיטת מיינץ (גרמניה).
חפירות אלה מנוהלות על ידי שטפן מונגר, יוהה פקלה ויורגן זנגנברג.
החפירות הנוכחיות מתמקדות בחשיפת חלקו הנמוך של התל בסמוך לחוף, בניגוד לחפירות המוקדמות שהתמקדו בחלקו הגבוה.
שכבת היישוב הקדומה ביותר שנמצאה באתר היא מתקופת הברונזה הקדומה.
בחלקו המערבי של האתר התקיים יישוב בתקופת הברונזה הקדומה I (בין 3300-3000 לפנה"ס), שהיא תחילת תקופת העיור בארץ ישראל.
היישוב המשיך להתקיים בתקופת הברונזה הקדומה II (בין 3000-2700 לפנה"ס).
האתר ניטש ככל הנראה בסוף תקופת הברונזה התיכונה III (בין 2700-2200 לפנה"ס) ונשאר שומם עד תקופת הברונזה התיכונה IIב (בין 1750-1550 לפנה"ס).
מתקופת הברונזה המאוחרת (1550-1200 לפנה"ס), בה הפך האתר לעיר חשובה ביחסי כנען ומצרים, נמצאו באתר כלים מיובאים מקפריסין ומיקנה.
במאה ה-10 לפנה"ס הוקמה באתר עיר חדשה ששטחה היה כ-25 דונם.
מתיישבי העיר פינו ככל הנראה את שרידי היישובים הקודמים והרימו חומה מרשימה ששרידיה הגיעו בחלקם לעובי של 11 מטרים.
מתקופה זו נמצאו גם מבנים מדגם בית ארבעת המרחבים האופייניים לתקופה.
בין סוף המאה ה-9 לפנה"ס ותחילת המאה ה-8 לפנה"ס, תקופת ממלכת ישראל הצפונית, הצטמצמה העיר לראש התל.
החומה החדשה הייתה בעובי של בין 3 ל-4 מטרים והיא הקיפה מתחם ששטחו היו 8 דונם בלבד.
החומה תוגברה על ידי סוללת עפר בחלקה הצפוני.
בחלקה הדרומי של העיר החדשה ובפסגת התל נמצא האקרופוליס של העיר המוגן על ידי חומה נוספת.
שער העיר נמצא בחלקה המזרחי והוא פונה לכיוון הים.
שער זה נמצא בין שני מגדלי שמירה ומאחוריו הייתה במה.
המעבר היה מרוצף בלוחות אבן.
בעיר זאת נמצאו כלים רבים המעידים על השפעה פיניקית גדולה בעיר.
נמצאו גם כמות גדולה של כלי ברזל כגון סכינים וראשי חיצים.
ממצא חשוב הוא צלמית עשויה ברונזה של דמות המזוהה כאל הכנעני אל.
הצלמית נמצאה בשרידי תקופת הברזל אך על פי עיצובה נראה כי הוא נוצרה בתקופת הברונזה המאוחרת.
שרידי השריפות ומפולות אבנים מעידים על כך שהעיר חרבה בפתאומיות ועל פי ממצא החרסים סביר שהעיר נחרבה, כמו שאר הערים בצפון ארץ ישראל, במהלך מסעו של תגלת-פלאסר השלישי, מלך אשור, בסביבות שנת 732 לפנה"ס.
לאחר הכיבוש האשורי נבנה על חלקו העליון של התל בניין שאורכו כ-22 מטר, בסגנון אשורי.
לא ניתן לתארך במדויק את הופעת המבנה אך נראה כי הוא נבנה בין הכיבוש האשורי לכיבוש הבבלי (732-539 לפנה"ס), תקופה שבה קמו ארמונות מסוג דומה בערים חצור ומגידו.
ייתכן גם שהמבנה נבנה בתקופה הפרסית (539-332 לפנה"ס).
לאחר כיבושי אלכסנדר ב-332 לפהנ"ס הוקמו במורדות התל מספר בתי חקלאים, כנראה במאה ה-3 לפנה"ס.
היישוב הכפרי הקטן ניטש כנראה באמצע התקופה הרומית, אולי בסיבובות המרד הגדול (66-70 לספירה).
תל חייא הוא אתר ארכאולוגי הנמצא ביישוב איתמר שבשומרון.
בתל נמצאו פריטים מהתקופה ההלניסטית ומהתקופה החשמונאית ביניהם מטבעות, סירי בישול, בית בד, מקווה ומבנים נוספים.
בראשית 2021 התבצעו חפירות ארכאולוגיות בתל, בהובלתם של ד"ר דביר רביב ואברהם טנדלר מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בשיתוף פעולה עם "המשמר זאב ח' אדלר".
בחפירות השתתפו סטודנטים מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ומהחוג ללימודי ארץ ישראל במכללת הרצוג.
בתל נמצאו פריטים מהתקופה ההלניסטית ומהתקופה החשמונאית ביניהם מטבעות, סירי בישול, בית בד, מקווה טהרה ומבנים נוספים.
בנוסף, נחשפו במהלך החפירה שרידים המתוארכים לתקופה הרומית הקדומה.
באוקטובר 2021 במסגרת שבוע חפירות ארכאולוגיות באתר שארגנו תנועת 'אמונים' ומועצה אזורית שומרון, מצאו בני נוער מטבעות המתוארכים לתקופת החשמונאים, וממצאים נוספים.
אין הכרעה בין החוקרים אם מדובר בהתיישבות יהודית או שומרונית, שכן מקוואות הטהרה שנחשפו במקום מאפיינים אוכלוסייה יהודית ושומרונית כאחד.
תל חרסים הוא תל הנמצא כקילומטר צפונית לכפר מנחם וניתנו לו זיהויים שונים, בהם אלתקה, צפמה ושעריים.
בשנות ה-50 התל היה חסר שם, ואנשי כפר מנחם הסמוך ששוטטו במקום נתנו לו את הכינוי "תל חרסים" לאור ממצאים ארכאולוגיים רבים שאספו במקום.
בשנת 1990 הוחל בחפירות מסודרות בתל ומאז התקיימו במקום לפחות 11 עונות עד שנת 2000. החפירות מומנו על ידי מועצה אזורית יואב, ושלוש אוניברסיטאות: בר-אילן, קלרמונט בקליפורניה ומקגיל במונטראול.
עוד לפני תחילת החפירות, נמצא בתל "לוח עשתרת" עם תמונה של אישה המייצגת את עשתרת.
הלוחית תוארה על ידי משה ישראל:
"הלוחית זעירה לפי מידותיה, יתר על כן (ולדאבון לבנו) גם שבורה שבר עתיק.
לפי הערכה חסר מאורכה כשליש והיא כיום 4.5 ס"מ בגובהה.
נשתמר החלק התחתון של הגוף.
גם הידיים והזרועות חסרות, הן היו כנראה נטויות לצדדים בהחזיקן את מקלות הגבעולים שקצוותיהם נראים בתבליט.
הדמות עצמה — אשר גובהה היום 3.4 ס"מ ואשר בולטת מעל הלוחית 0.4—0.2 ס"מ נמצאת במסגרת מלבנית המקושטת בכמה מקומות על־ידי קווים חרוצים לרוחבה.
הנראים משני צדי הגוף 0.8 ס"מ וכנראה הוטבעו לתוך הלוחית.
החותמת זזה (בצד ימין (בשעת הטביעה וכך מופיע החישוק בפעם נוספת."
"הלוחית עשויה חרס אדמדם צרוף יפה והוכנה בתוך תבנית — דפוס אבן או מתכת.
הגוף המגולף — אפילו המקוטע של היום — מראה השפעת אמנות מצרית מובהקת.
עמידת הרגליים היא מצרית אופיינית: הגוף נראה מקדימה והרגליים בתפנית לצד.
אילו היו נשארים הראש, התסרוקת וחלקי הגוף העליונים וודאי היינו מגלים סימנים נוספים של השפעה מצרית."
בחפירות בתל חרסים זוהו חמש שכבות:
שכבה V מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת 2. על פי הממצאים נקבע שבמאה ה-14 תל חרסים הייתה יחד עם בית שמש ותמנה אחת מארבע ערים מדרום לממלכת גזר.
הממצאים גם הצביעו על חורבנות רבים באותה תקופה.
שכבה IV מתוארכת לתקופת הברזל 2.
שכבה III מתוארכת לתקופה הפרסית.
שכבה II מתוארכת לתקופה ההלניסטית–רומית.
שכבה I מתוארכת לתקופה הביזנטית.
בתחילת שנות ה-60 הציע משה ישראל לזהות בתל חרסים את אלתקה.
בשנת 1990 הוצע לזהות את תל חרסים עם צפמה ממכתבי אל-עמארנה.
ר' בירן שחפר בתל חרסים זיהה אותו בשנת 2000 עם שעריים.
פרופ' יגאל לוין הציע באותה עת לזהות את תל חרסים עם מורשת גת.
תל כיתן הוא תל ארכאולוגי השוכן סמוך לשפך של נחל תבור אל גדתו המערבית של הירדן, ליד קיבוץ נווה אור וכ־12 ק"מ צפונית לבית שאן.
התל מתנשא מעט מעל לכיכר הירדן, גודלו כ־9 דונם, 6 מהם בפסגתו.
צדו הדרום־מזרחי נסחף במהלך השנים ובטרם נעשו בו שינויים מודרניים, צורתו הייתה צורת פרסה.
בשנות ה־70 של המאה ה־20 הוקם על התל מוצב צה"לי (מוצב צופיה), ובעקבות העבודות שפגעו בתל בצורה קשה, נערכו חפירות הצלה שחשפו שכבות יישוב מן התקופה הכלקוליתית, הברונזה הקדומה 1ב, הברונזה התיכונה 1 ו־2, הברונזה המאוחרת 1, התקופה המוסלמית המוקדמת, והתקופה הממלוכית-עותמאנית.
בסקר ארץ-ישראל המערבית, נקרא התל בשם "תל א-שיח קאסִם" ומתואר כ"תל מלאכותי גדול ליד הירדן", והוצע לזהותו עם שַׁחֲצִימָה () שבנחלת יששכר.
בתקופת המנדט הוא נודע בשם "תל מוסא", ושמו העברי ניתן לו בעקבות שדות הכותנה הסמוכים, בכללם חוות שמואל, בה החל ענף גידול הכותנה המודרני בישראל.
התל נסקר ביתר יסודיות בידי אברהם ברגמן (בירן) ורות ברנדשטטר (עמירן) ושוב בידי נחמיה צורי שמצאו בו חרסים ממספר תקופות ואף שרידי מבנים.
המקום, הסמוך למעבר כיתן היה עד למספר היתקלויות במלחמת ההתשה שבעקבותיהן נבנה מוצב "צופיה" על התל.
בעת ביקור של משה דיין במוצב ב־1969, התגלה "שלד של לוחם כשלמראשותיו קערית חרס לאוכל ולצדו – חרב הברונזה שלו" דיין נטל את החרב לאוספו הפרטי, ומשם היא התגלגלה לשוק העתיקות.
הפגיעה בעתיקות בעת הבניה הביאה לסקר ב־1970 ולחפירה בשנה שבעקבותיה בידי אדם דרוקס, פנחס פורת ונעה ידין.
בין השנים 1975–1978 ערך עמנואל אייזנברג 5 עונות חפירה על התל, ולאחר־מכן הממצאים כוסו.
נכון לשנת 2024, טרם התפרסם דו"ח סופי לכלל החפירות, אם כי דו"ח סטריטגרפי וקרמי מקיף של שכבה VII נכלל בעבודת הדוקטור של יעל רותם.
כלים מתל כיתן מוצגים במוזיאון ישראל ובמוזיאון ניר דוד.
האתר היה כל ימיו אתר כפרי קטן, בפריפריה של אתרים גדולים יותר באזור – בית שאן, תל בית ירח ופחל.
משכבה X התגלה בדרום התל חלקו של בית לבנים, הכולל חצר, ממגורות, ומספר חדרים, שמתחת לאחד רצפותיהם התגלה תינוק קבור בשבר מחבצה.
מחוץ לבית התגלה קנקן ממגורה.
משכבה IX נחשף חלק ממבנה לבנים עם יסודות מאבן, אך גם שרידי מבנה זה וגם המבנה שלאחריו (שכבה VIII) ניזוקו בידי תושבי השכבות המאוחרות.
משלוש השכבות, שעוביין הכולל הגיע לכדי מטר אחד, נאספה קרמיקה ע'סולית צפונית, בכללה קערות וי ממורקות – מהדוגמאות המאוחרות של כלי זה ובזיך.
כן נאספו להבי מגל, (ובכללם, אחד מנוקב) וכלי צור ובזלת נוספים, ושבר צלמית כינור.
לדעת החופר, התל היה חלק מיישוב כלקוליתי בגודל של כ־250 דונם, שהשתרע על פני אתרים סמוכים שהתגלו בהם פריטים דומים.
כ־300 מ' מצפון לתל, נסקר אתר קטן שהתקיים בתקופה מהתקופה הכלקוליתית ועד תקופת הברזל ב' ושיאו היה בתקופת הברונזה המאוחרת.
נראה ששכן במקום מגדל או מבצר שנועדו להגן על נקודת התורפה של תל כיתן
שכבה VII: תקופת הברונזה הקדומה 1ב'
בתקופה זו התקיים על התל ישוב קטן וללא ביצורים של מספר גושי בתים צפופים המופרדים בסמטאות צרות.
הבתים היו בעלי מספר חדרים וללא תוכנית אחידה - חלקם מלבניים וחלקם בעלי פינות עגולות,.
ברבים מהבתים היה חדר מרכזי בנוי לאורך שבו ספסלים בנויים לאורך הקירות ובסיסי אבן במרכז הרצפה שתמכו בעמודים המחזיקים את התקרה.
יישוב זה בא על חורבנו לאחר תקופה קצרה יחסית.
42 הכלים השלמים שהתגלו תחת מפולות הלבנים מעידים שהאתר חרב בפתאומיות, אולם היעדר סימני השרפה מראה שלא היה זה מעשה אלים, מה שהוביל את חוקרי האתר לשער כי הוא חרב באחת מרעידות האדמה השכיחות בבקעת הירדן.
המכלול הקירמי באתר מורכב בעיקרו מפערורי בישול בלתי מעוטרים לצד כלי אגירה – קנקנים ופיטסים – מעוטרים במישח פסים וכלים קטנים – קערות, ספלים, פכיות וקומקומים ועוד – מחופים באדום, כשרבים מהכלים הסגורים ממורקים בדגם רשת.
אחד הממצאים מתקופה זו הוא חותם בעל ידית, מגולף מחלוק של אבן קירטון המראה זוג סצנות: באחת, אדם המחזיק בידיו זוג חפצים ישרים הולך מאחורי זוג בעלי חיים מקרינים, ומעליהם, במהופך, שורת דמויות קטנה יותר – אדם עם ידיים מורמות, עיגול ובעל חיים מקרין.
אייזנברג הציע לשורה הראשונה מספר פענוחים, בעודו נוטה להסבר הראשון:
סצנת חריש: האדם מחזיק בידיו מלמד בקר ואת של החיות שזוהו כשוורים פס היורד מידו של האדם זוהה כיתד של מחרשה – מתיאוריה הקדומים ביותר של המחרשה בארץ ישראל.
הוצע גם שהאדם אינו חורש אלא רועה, ואין הוא נצרך למושכות, אלא לחבל המשתלשל מתוך ידו, והחפץ המונף אינו מלמד, אלא מטה רועים, או שמא חנית, להגנה מטורפים.
הצעה שלישית היא שמדובר בסצנת ציד: האדם אוחז בידו חנית וקלע, ובעלי החיים אינם שוורים אלא חיות בר - אולי יחמורים.
את השורה השנייה פירש אייזנברג כסצנה פולחנית, כשהאדם עם ידיו הנשואות לעיל נושא תפילה והעיגול מסמל גורם שמימי.
שכבה VI: תקופת הברונזה התיכונה 2א'
לאחר נטישת היישוב בתקופת הברונזה התיכונה 1ב' קיים פער יישובי, אך בשכבה VI התגלו בורות אשפה שהכילו שיירי מדורות, כלי בישול ומזון – אולי עדות למתחם פולחני שהחל להתפתח ונאכלו בו סעודות מקודשות.
בשכבה זו לא התגלו שרידי מבנים, אך התגלו מספר קברים, בהם קברו של לוחם שנקבר עם שתי חניתות אחוזות בידיו.
שכבה V: תקופת הברונזה התיכונה 2ב'
במרכז התל, בינות לבתי מגורים עם ממצא אופייני לתקופה (ובמיוחד קבורת תינוקות), נבנה מקדש מגרון קטן בעל תוכנית כמעט רבועה (5.5×6.9 מ') המקדש הוא בניין אורך בנוי מלבנים על גבי יסודות שהורכבו מחלוקי נחל.
הכניסה לאולם נעשתה ממזרח, בין זוג עמודים ה, ולאורך קירות האולם נבנה ספסל לבנים נמוך.
בחצר המקדש, ממול לפתח, הוצבה שורה של שמונה עשויות חלוקי נחל שהמרכזית שבהן עוצבה בצורת אשה ערומה, אולי האלה עשתרת, ו־3 בורות שכנראה הכילו מצבות או פסלים אחרים.
בשורה שנייה הוצבו זוג מצבות גדולות יותר (30 ו־40 ס"מ).
המצבות כולן פנו לעבר המקדש.
מקדש בעל מידות דומות נבנה גם בתל חייאת (Tell el-Hayyat) והמשיך עם מחזור־חיים דומה בתקופות הבאות.
שלא כמו מבני המגורים, המקדש התגלה ללא כל כלים בתוכו (סיר בישול יחיד הגלה למרגלות הפסל שבחצר), דבר המראה על נטישתו השלווה לפני שנהרס בכדי לפנות מקום למקדש של השכבה הבאה.
שכבה IV: תקופת הברונזה התיכונה 2ב'–ג'
שרידי קיר לבנים בעובי של 2 מ' נמצאו בדרום ומערב התל, המעידים על בניית מתחם מבוצר.
מספר הבתים בתל הצטמצם, אך המקדש הורחב, תוך שימור הריסותיו של המקדש הקדום:
המקדש המורחב היה גם הוא מלבני (11.5×14.3 מ') ובנוי מלבנים, שפתחו ממזרח, אך תוכניתו השתנתה למקדש מגדל.
ממול לחזיתו של המקדש ניצב ספסל לבנים חצי־מעגלי, ושם התגלו כמה מוקדי אפר עם עצמות חיות, עדות לקורבנות.
מול פינתו הצפונית של המקדש התגלו לוח שטוח וזוג בסיסים מבזלת, אותם הציע החופר לפרש כבסיסים למצבות ושולחן לצלמיות או למנחות.
סמוך לאותם בסיסים התגלו ארבע צלמיות, וליד הקיר הצפוני של המקדש - שני בסיסי בזלת נוספים.
בחצר המקדש נכרו מספר קברים.
ייתכן כי בשלב זה, או אפילו מלכתחילה, המקדש לא היה מקדש שתפקידו לשרת את אנשי הכפר, אלא להפך – מקדש אזורי, שלידו נבנו מבני מגורים בשביל משרתיו.
המקדש הצפוני בתל חצור, המתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת, נבנה על־פי תוכנית כמעט זהה.
על פי אייזנברג, שכבה זו של האתר חרבה לקראת סוף תקופת הברונזה התיכונה 2. אהרון מאיר מצביע על העדרם של כלי משפחת שוקולד על לבן בשכבה זו ומקדים במעט את תאריך החורבן.
ייתכן כי שני המקדשים הקטנים בתל כיתן ובתל חייאת ננטשו עם עלייתו של המקדש הגדול בפחל.
שכבה III: תקופת הברונזה המאוחרת 1
בתקופה זו נבנה הכפר מחדש.
המקדש, שהוקם על מקומו של המקדש הקדום, הושתת על יסודות אבן גבוהים וכלל חצר, אולם גדול ושני חדרים קטנים.
פתח הכניסה, שלא שרד, כנראה היה בצדו הצפוני.
בשני החדרים ולאורך קירו הדרומי של האולם התגלו סכין ארוכה מברונזה ועשרות כלי חרס – פכיות, קערות, קובעות וגביעים, בהם כלים מפוארים מטיפוס "שוקולד על לבן".
על אחד הכלים צורת חיה מקרינה בסגנון צפוני, עם מקבילות בצפון סוריה, מסופוטמיה, איראן ופקיסטן.
בחלק מהכלים נמצאו כלי תכשיט – אבנים יקרות־למחצה, חרוזי פאיאנס, ותליוני כסף.
בחצר המקדש נמצאו שברי חרסים רבים – כנראה פסולת שהושלכה מהמקדש, ומבנה מעוגל מאבנים (בקוטר 2 מ') בעל קשר כלשהו למקדש.
שלא כמו המקדשים בשכבות הקודמות, מקדש זה, מלבד מיקומו, לא התחשב במקדשים הקודמים – הוא קטן יותר, בעל תוכנית שונה ואפילו בסיסי המצבות שהשתמרו מהמקדש הקודם הפכו לבסיס עמודים בבית מגורים סמוך.
בבית זה התגלו שברי סירי בישול וקרן, כנראה של יחמור.
הדבר תואם מספר אתרי פולחן נוספים בני התקופה, שנבנו בצורה פחות "פורמלית" מקודמיהם.
מלבד המקדש, התגלו מעט שרידי מבנים בדרום התל, ויותר במזרחו.
האתר ננטש בחופזה (אם כי לא נשרף), ותושביו הותירו אחריהם רבים מכליהם.
חופר האתר סבר שאין לקשור זאת עם שינויים בהרכב האוכלוסייה, והציע את אחד ממסעות־המלחמה של תחותמס השלישי בתור גורם.
לעומתו, נדב נאמן הצביע על נטישתם של מספר אתרי פולחן חוץ־עירוניים במאות ה־13–14 לפנה"ס, והציע לראות זאת כחלק מתהליך התיישבות קבע של קבוצות נוודים.
התל הנטוש: תקופת הברזל – התקופה הביזאנטית
חופרי וסוקרי האתר מצאו בו מעט חרסים מתקופת הברזל א' ו־ב', ומהתקופה הביזאנטית, אולם בחלקיו של התל שנחפרו לא התגלו שרידי יישוב מתקופות אלו.
שכבה II: התקופה המוסלמית הקדומה
לאחר מאות בשנים, הגיעו תושבים חדשים לתל.
חפירות אייזנברג גילו מעט ממצא משכבה זו, שרובה נסחף אל הירדן, אך ניתן היה להבחין ברחוב שנבנו לאורכו מספר בתים עם קירות דקים, ולהם בורות אשפה בחצרותיהם.
בתקופה זו שימש התל כבית קברות מוסלמי.
חלק מהקברים חדרו עמוקות ופגעו בשכבות קדומות בתל.
ב־1928, ציין פקח עתיקות כי אחד הקברים נודע כבעל קדושה למוסלמים.
בעקבות מלחמת ההתשה הוקם מוצב צה"לי על גבי התל.
חלקים נרחבים מהתל וכשליש מצדו המזרחי המזרחי נהרסו בעת חפירת ביצורים, חפירות תעלות קשר, ועוד.
המוצב חדל להיות פעיל, וכמבנה נטוש הפך לאתר קינון לעטלפים ובשנת 2019 הוצע לשקמו ולפתח את התל והמוצב בתור אתר מורשת במסגרת "תוכנית אב לשיקום וטיפוח נהר הירדן הדרומי וסביבתו".
תֵּל מוֹנְד היא מועצה מקומית באזור השרון (מחוז המרכז) בישראל.
מרכיבי המועצה המקומית תל מונד היו חלק ממועצה אזורית הדר השרון עד הקמת המועצה המקומית תל מונד ב-1 באפריל 1954 והתפצלות להלכה מהמועצה האזורית הדר השרון.
תל מונד היא מרכזו של גוש תל מונד.
היא גובלת במזרח במושב כפר הס, בדרום במושב חרות, במערב בכביש 4 ובצפון בעין ורד, בכביש 553 ומעברו בקדימה-צורן.
תל מונד מהווה מרכז אזורי ליישובים חקלאיים סמוכים, ובהתאם נבנו בה מבני מסחר ושירותים.
רחובה הראשי הוא רחוב הדקל, הרחוב הראשון בתל מונד.
2020–מכהנת – לין קפלן (תל מונד אחת)
תל מונד הוקמה על ידי סר אלפרד מונד, הברון מלצ'ט הראשון (המוכר גם בשם לורד מלצ'ט) בשנת 1929, במטרה לספק מקום יישוב לעובדים בפרדסים.
הלורד מונד היה תעשיין ופוליטיקאי יהודי-אנגלי.
עם כיבוש הארץ בידי הבריטים החל לגלות עניין בציונות.
הוא ביקר לראשונה בארץ ישראל יחד עם ידידו חיים ויצמן בשנת 1922. ב-1928, בעקבות ביקור נוסף בארץ, הצליח מונד לשכנע קבוצת בעלי הון בריטים לא-יהודים להשקיע ברכישת קרקעות בארץ ישראל, כמיזם עסקי, ולצורך כך הוקמה "חברת מטעי ארץ ישראל".
החברה רכשה קרקעות, נטעה פרדסים והציעה לרכישה חלקות מעובדות ליהודי העולם.
בשנת 1930 הוקם על גבעה במרכז האזור בית המחנה ולצידו מגדל מים, מספר מבני תפעול ומספר צריפים.
במחנה גרו עובדי הפרדסים של "חברת מטעי ארץ ישראל" וחברי ארגוני ההתיישבות.
שרידי מחנה זה נמצאים במזרח היישוב נכון לשנת 2020, לאחר שבשנת 2012 נקבע בית המחנה כאתר מורשת לאומית, מכיוון שבנייתו הייתה תחילתו של היישוב הציוני הראשון בין כפר סבא לחדרה, שטח שהיה עד אז שומם ברובו מיישובים יהודיים.
בשנת 1931 נבנו שבעת בתי הקבע הראשונים שיועדו ללורד מונד ומשפחתו ולמנהלי החברה.
החברה מכרה במקביל חלקות קרקע לפועלים להקמת בתים ומשקי עזר צמודים.
מאוחר יותר רכשה הקק"ל שטחי קרקע נוספים להקמת שכונת זיו למגורי הפועלים.
בשנת 1944 הגיעו למושבה עולים מתימן שהשתכנו בתחילה באוהלים והקימו אחר כך את שכונת יעקב.
לאחר קום המדינה בתקופת העלייה ההמונית הוקמה מעברה ביישוב לקליטת העולים.
לקליטת עולי המעברה הוקמו השכונות וולפסון, שפרינצק ואלי כהן.
עם השנים גדלה האוכלוסייה ונוספו שכונות חדשות.
תהליך זה נעשה באופן איטי ומבוקר על מנת לשמר את אופייה הכפרי של המושבה.
בתל מונד נמצאת 'וילה זיו', וילה שהייתה שייכת ללורד זיו, לורד ציוני שבימיה הראשונים הייתה קרויה על שמו.
במרכז תל מונד עומד פסל של אלפרד מונד מעשה ידיה של בתיה לישנסקי.
על ימיה הראשונים של תל מונד אפשר ללמוד במרכז התיעוד בית הלורד שהוא אחד משבעת בתי הקבע הראשונים של היישוב.
בתל מונד חמישה בתי ספר יסודיים, ארבעה ממלכתיים (ניצנים, שלנו, נוף ילדות, ובין הפרדסים) ובית ספר יסודי ממלכתי-דתי אחד (אור תורה).
כמו כן ביישוב בית החינוך על שם יצחק רבין, בית ספר שש שנתי לתלמידי כיתות ז'-י"ב.
בית ספר זה משרת את תלמידי תל מונד ועד 2018 שירת גם את תלמידי היישוב הסמוך צורן.
על רקע משבר הדיור בישראל, נבנו בפאתי היישוב שכונות מגורים חדשות בבנייה נמוכה.
שכונות אלו תרמו לצמיחה באוכלוסייה תוך פיתוח מוסדות חינוך, קהילה, תרבות ושטחים ציבוריים ביישוב.
יחד עם זאת, שכונות אלו אשר מאופיינות בתכנון מוטה רכב פרטי, תרמו להחרפת עומסי התנועה באזור.
על פי תוכנית המתאר המקומית של היישוב, מתוכננות להיבנות ביישוב שכונות נוספות, בעיקר במערב, לצד התחדשות עירונית.
עד סוף שנות העשרים של המאה ה-21, היישוב צפוי לקלוט 20,000 תושבים.
שבט "פולג" מתנועת הצופים, אשר הוקם בשנת 1982 על ידי "גרעין רעים".
חברי "גרעין רעים" נשלחו לתל מונד במסגרת התנדבותם לשנת שירות (ש"ש) מטעם תנועת הצופים לפני גיוסם לצבא.
הם חיו בקומונה- בית משותף בנים ובנות.
הקומונרים ניהלו ביחד את מסגרת התקציב שלהם בבית המשותף בו חיו בתל מונד.
הם היו חלק בלתי נפרד מהקהילה ופעלו במקומות שונים ביישוב מלבד תנועת הנוער, הם היו פעילים בגנים, בבתי הספר ובמסגרת המתנ"ס הקהילתי.
כ-92 אחוזים מהנוער בתל מונד (בכתות ד'-י"ב) לוקח חלק בפעילויות.
תנועת הנוער הדתית-לאומית בני עקיבא מנהלת סניף במקום משנת 1989, המונה כ-200 חניכים ומדריכים, ומשרת את הציבור הדתי בתל מונד, ומנהיגים אותה קומונרים מטעם תנועת "בני עקיבא" הארצית.
בשנת 1992 נבנה בניין חדש עבור הספרייה הציבורית של תל מונד שמשרתת את בתי הספר ותושבי המקום.
הוקמה משנת 2000 קהילה דתית לאומית, מבשר ציון על ידי כ-25 משפחות צעירות שעברו לתל מונד, שחלקם עולים מדרום אפריקה, אנגליה וארצות הברית.
בשנת 2011 נבנה בניין בית הכנסת ברחוב הצופית.
רב הקהילה הוא הרב ברוך וינטרוב.
הוא גר בתל-מונד עם רעייתו פנינה וילדיהם.
בשנת 2021 יש כ-170 משפחות חברי עמותת מבשר ציון.
בתל מונד פועלים גם חוגי סיירות של קק"ל, שמפעילים ביישוב מספר קבוצות ובה נמצא גם המשרד האזורי.
בתל מונד פועל מועדון רוגבי לילדים ונוער, מועדון רוגבי הדרים, השני בגודלו בארץ.
תל מגידו הוא מהאתרים הארכאולוגיים הראשונים שנחפרו בארץ ישראל.
האתר פתוח לקהל משנות ה-50 של המאה ה־20. בתקופה בו נחפר האתר לא הייתה מודעות לבעיות השימור.
לאורך השנים לא נעשו באתר פעולות שימור מקיפות.
בשנת 2005 הוכר האתר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, ובשנת 2006, לאחר ההכרה, הוכנה תוכנית שימור מקיפה לאתר.
מגידו יושבת על תל אשר שטחו כ-60 דונם ופסגתו גבוהה בכ-40–60 מטרים ממישור העמק אשר למרגלותיו.
מקום התל בשוליים המערביים של עמק יזרעאל בכניסה הצפונית לוואדי עארה, כקילומטר וחצי מצפון לשער המוצא מעמק עירון לעמק יזרעאל.
האתר ממוקם בין שני מקורות מים.
עיר הממלכה הקדומה נבנתה בנקודה אסטרטגית חשובה – פרשת דרכים החולשת על צומת דרכים ראשי של שני נתיבי סחר בינלאומיים חשובים ביותר באותם זמנים:
דרך מדרום-מזרח לצפון-מערב אשר חיברה את פיניקיה עם דרך ההר הבינלאומית.
דרך הים (העוברת בנחל עירון וממשיכה לרמת הגולן ולדמשק) שהוליכה ממצרים לסוריה ומסופוטמיה.
מיקום העיר הוא שקבע מלכתחילה את חשיבותה המסחרית והאסטרטגית.
בשעת גילויו נקרא המקום תל אל-מותסלם (תל המושל), אחרי שהשם הקדום, מגידו, אבד ברבות השנים.
באמצע המאה ה־14, זיהה אשתורי הפרחי, אשר התגורר מספר שנים בבית שאן, את לג'ון שליד, בתור מגידו הקדומה.
זיהוי דומה נוסף נעשה במאה ה-19 על ידי אדוארד רובינסון אשר היה חוקר ארץ ישראל.
רק תוך כדי החפירות על ידי שומאכר יתברר שתל אל-מותסלם הוא מגידו ההיסטורית.
ראשית ההתיישבות במגידו בתקופה הנאוליתית באלף השביעי לפנה"ס, תקופה שבה מתחיל האדם להתיישב ביישובי קבע.
נמצאו שרידים מעטים בתוך מערה באזור המדרון המזרחי קרוב לעין אל קובי.
במקום זה נמצאו גם שרידי ההתיישבות מהתקופה הכלכוליתית (אלף רביעי לפנה"ס); מתקופה זאת נחשפו שרידי מבנים אפסידליים ומקדש כלכוליתי.
היישוב החל לקבל אופי עירוני בתקופת הברונזה הקדומה IIb במאה ה-29 לפנה"ס ועד המאה ה־27 לפנה"ס.
בתקופה זאת נבנתה מצודה על שטח של כ-20 דונם.
המצודה היא הביצור הראשון של מגידו אשר היווה גרעין להתפתחות העיר העתידית.
רוב האוכלוסייה המשיך להתגורר במדרון המזרחי, במקום בו החלה ההתיישבות באתר, ורק בעת סכנה נמלט לתוך המצודה.
בשכבה XVII המתוארכת למאות ה-27–26 תקופת הברונזה הקדומה III העיר החלה לגדול.
נבנו ארמון מקדשים וכן המזבח העגול מקדש דמוי מגרון 4040. זהו המקדש הגדול והמפואר מסוגו במזרח הקדום של אותה תקופה, שנמצא עד היום.
בסוף תקופת הברונזה הקדומה קרסה התרבות העירונית של העיר.
על עיי החורבות של השכבות הקדומות התיישבה אוכלוסייה נוודית למחצה.
בשכבה XIVb נמצאו שרידי מבנים ארעיים.
השכבה מתוארכת לתקופת הברונזה הביניימית מאות 22–21 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה התיכונה IIa במאות 20–19 לפנה"ס ניכרת חזרה לצורת חיים קדם עירונית ועירונית.
מכלול כלי החרס משתנה שינוי חד.
השינוי מצביע על בואן של אוכלוסיות חדשות אשר מקורן בחוף הלבנוני והסורי.
האוכלוסייה הביאה איתה צורת קבורה חדשה מתחת לרצפות הבתים ובחצרותיהם.
שכבה XI המתוארכת למאה ה-18 לפנה"ס והמאה ה־17 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה IIb) מציינת את תחילתה של תקופה חדשה: העיר מקבלת מעמד של עיר-מדינה.
נבנו ביצורים חדשים מסוג סוללת אדמה ובראשה הוקמה חומה.
התווסף ארמון חדש – ארמון 5059, ובאזור השערים אזור A-A נבנה שער חדש.
תקופה זאת מסתיימת בתל בשכבה X אשר הסתיים בחורבן.
תקופת הברונזה המאוחרת מתחילה בשכבה IX המתוארכת למאה ה-16 לפנה"ס.
בשכבה זאת נמצא מכלול עשיר של כלים דו גוניים.
התכנון העירוני של השכבה הקודמת נמשך גם בשכבה זאת עם שינויים אדריכליים מועטים.
נבנה אגף בארמון שממזרח לשער באזור D-D.
משכבה זאת ואילך עד לסופה של שכבה VII המאה ה־13 לפנה"ס משתרעים משני עברי השער מכלולים מלכותיים – מושבה של השושלת המקומית במגידו.
אחד הממצאים החשובים היו שנהבים שנמצאו בבית האוצר.
אוסף ממצאים זה נקרא "שנהבי מגידו" והוא כלל 380 חפצים ושברי חפצים ובהם גם לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות.
אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דפנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי.
לדעת אהרון קמפינסקי שבר זה יכול לרמז על קיומו של ארכיון בחלקי הארמון שעדיין לא נחפר.
משערים שבאלף השני לפנה"ס הייתה מגידו אחד מן המרכזים השלטוניים המצריים החשובים בארץ ישראל.
מגידו נהנתה מיחסים קרובים עם מלכי השושלת ה-12 אשר שלטה במצרים במאות ה-20-19 לפנה"ס, ולכן כנראה אינה מוזכרת בכתבי המארות המכילים קללות שיועדו לערים רבות אחרות באזור.
מגידו נזכרת לראשונה בתעודה מצרית מימי פרעה תחותמס השלישי אשר שלט במצרים במאה ה-15 לפנה"ס, שבה מסופר על מלחמה בין פרעה למלכי כנען, והיא נכללת בין הערים אשר כבש.
העיר הפכה במהרה למעוז מצרי.
מגידו מופיעה במכתבי תענך המתוארכים לשנים 1470–1550 לפנה"ס לערך.
ממכתב מספר 5 אפשר להבין שמגידו הייתה עיר מרכזית.
במכתבי אחתאתן (אל-עמארנה) השתמרו שמונה מכתבים בהם מוזכרת מגידו או בירידיה שליט העיר.
המכתבים הם א"ע 234, 242, 243, 244, 245, 246, 248 ו-365. התכתובת עוסקת בניסיונות הפלישה של לבאיה שליט שכם, לתחום שלטונה של מגידו, והמאבק שמנהל בירידיה נגדו עד שהוא מצליח להדוף אותו.
באחד מהם לדוגמה מתלונן בירידיה שליט מגידו שמאז שצבא העזר המצרי עזב את העיר שליט שכם לבאיה מתנכל לעיר.
בשנת 1458 לפנה"ס הקימו הכנענים קואליציה שמרדה בשלטון המצרי, בגיבויה של ממלכת מיתני, בצפון מסופוטמיה.
בראש הקואליציה עמד שליט קדש שעל נהר אורונטס.
צבא הקואליציה נאסף במגידו וחיכה לבוא הצבא המצרי.
פרעה מצרים, תחותמס השלישי, עלה עם צבאו להכניע את המורדים.
הכנענים חילקו את צבאם לשניים: האגף הדרומי חנה בתענך, כדי לחסום את הדרך הדרומית לעמק יזרעאל.
האגף הצפוני חנה מצפון-מערב למגידו, כדי לחסום את הגישה הצפונית לעמק.
הכנענים לא חסמו את ואדי עארה (הוא מעבר ערונה הקדום), משום שהמעבר היה צר מאוד עד כדי הליכה של סוס אחרי סוס והוואדי היה מכוסה ביער סבוך והם הניחו שהצבא המצרי לא יוכל לעבור בו.
תחותמס העז והוביל את צבאו בדרך הקשה והפתיע את הכנענים, כאשר הופיע עם צבאו על יד מגידו.
בקרב שנערך למחרת, הוכה הצבא הכנעני ורוב מרכבותיו נלקחו בשבי.
העיר הסתגרה בביצוריה והמצרים צרו עליה 7 חודשים, עד שנכנעה.
המאורע מתואר בכתובות במקדש שבנה תחותמס השלישי בכרנך.
תקופת הברזל בארץ ישראל בכלל ובמגידו בפרט מתחילה במאה ה-13 לפנה"ס ומסתיימת לאחר חורבן הבית הראשון.
מגידו מופיעה בתנ"ך 12 פעמים.
העיר מגידו הייתה בתחום שבט מנשה, אך על פי המסופר בספר יהושע וגם בספר שופטים לא הצליחו לכבוש את העיר מידי הכנענים.
על פי ספר מלכים א בימיו של שלמה העיר השתייכה לנציבות של בענא בן אחילוד והעלתה מס באופן קבוע.
העיר מוזכרת גם בהקשר של פעולות הבניה אשר שלמה ביצע בעיר.
העיר מוזכרת גם במקורות אשוריים וארמיים.
בשלב כלשהו נכבשה העיר על ידי המלך המצרי שישק, אך לאחר שעזב את הארץ היא שבה לידי ישראל.
בימי המלך אחאב הפכה העיר למרכז צבאי ועל פי חלק מהדעות, הוחזקו בה רכבי מלחמה וסוסים רבים דרך קבע.חוקרים בעבר סברו שמגידו הכנענית חרבה בסוף תקופת הברונזה המאוחרת, כמו ערי מדינה רבות במזרח התיכון.
מניתוח שערך ישראל פינקלשטיין על הממצא החומרי, בעקבות החפירות האחרונות של אוניברסיטת תל אביב, עולה שמגידו חוותה הרס, אך לאחר ההרס העיר שוקמה, והעיר חזרה לאחר זמן לא רב לגודלה הקודם, עם תרבות חומרית שדומה לתקופת הברונזה המאוחרת.
התרבות באה לידי ביטוי בקרמיקה, כלי צור, כלי ברזל, ומבנים ציבוריים.
מקדש המגדול שהוקם בתקופת הברונזה התיכונה, המשיך לשמש בתקופת הברזל I.
השער בתקופה זאת מוקם בדיוק איפה שהשער מהתקופה הקודמת.
הארמון בצפון האתר בסמוך לשער שוקם.
מבנים ציבוריים חדשים בתקופת הברזל I, נבנו בסמוך ותוך התחשבות במיקומם של המבנים מהברונזה המאוחרת, וסגנון הבניה ממשיך.
שיקום מגידו החל מסוף המאה ה־12 לפנה"ס, ומגידו מתחילה לשגשג עד סוף המאה ה־11 לפנה"ס (שכבה VI).
זוהו 3 שכבות ששייכות לתקופה זאת שהיא תקופת הברזל I.
בין ממצאי המאה ה־11 לפנה"ס נמצא גם תליון של סמל האלה תנת, העתיק ביותר שנמצא בלבנט.
העיר הכנענית החדשה נחרבה בסוף תקופת הברזל I בשריפה גדולה.
העדות לשרפה זאת היא לבני הבוץ של המבנים שהפכו לאדומות.
בתחילת תקופת הברזל IIa מוקם ישוב קטן (שכבה Vb) בעל תרבות שונה.
הועלו מספר סברות לסיבות לחורבן מגידו: בנימין מזר הניח שמדובר בכיבושי דוד המלך מתחילת המאה ה־10 לפנה"ס.
לדעת אהרון קמפינסקי הסיבה היא רעידת אדמה אשר בה נהרסו הרבה מרכזים עירוניים פלשתים ואשר סייעה לקראת סוף המאה ה־11 לפנה"ס, לעלייתם של השבטים הישראלים.
הנחה שלישית היא הרס העיר בעקבות מסע פרעה שושנק הראשון בסוף המאה ה־10 לפנה"ס.
פרופ' ישראל פינקלשטיין מציין כי תיארוך פחמן 14 של דגימות רבות שנלקחו משכבת ההרס של סוף תקופת הברזל I במגידו ובאתרים נוספים בעמקים הצפוניים בארץ ישראל, שחוו הרס בתקופה זאת, מצביע על תהליך הדרגתי, אשר נמשך כמה עשורים, החל מאמצע המאה ה־10 לפנה"ס, שבמהלכו נהרסו הערים הכנעניות באזור.
מגידו הייתה בין האחרונות לחוות את ההרס לקראת סוף המאה ה־10 לפנה"ס.
כיוון שתיארוך זה אינו מתאים לתקופת מלכותו המשוערת של דוד המלך על פי הכרונולוגיה המקובלת (1010–970 לפנה"ס) פינקלשטיין שולל את הייחוס של חורבן העיר הכנענית החדשה לכיבושיו של דוד.
למעשה, פינקלשטיין שולל את עצם קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת של שאול, דוד ושלמה.
מבדיקת התרבות החומרית שבאה לאחר ההרס באתרים אלה, סבור ישראל פינקלשטיין שהאחראי לחורבן מגידו היא ממלכת ישראל המתהווה, שלתפיסתו החלה להתפשט מהשומרון לעמקים הצפוניים במאה ה-10 לפנה"ס.
שכבה Vb – ברזל IIa, מחצית מאה 10 לפנה"ס – מתחילה מעל חורבות העיר הקודמת, זהו כפר ישראלי.
מעליו נבנתה שכבה Va שהיא עיר מאורגנת.
שכבות Va–IVb – ברזל IIb, תחילת המאה ה־9 לפנה"ס – נבנה שער מרשים שאליו הובילה דרך רחבה תחומה בין שני קירות אבן.
במעלה התל הייתה רחבה גדולה וממנה הגיעה הדרך לשער בעל שני תאים, לימים השער הורחב לארבעה תאים, ובסוף כלל שישה תאים.
הקירות החיצוניים של בתי העיר חוברו עם הארמונות וכך נוצרה מעין חומה.
שלושת הארמונות דומים וכוללים חצר גדולה בחזית ומסביב לה חומה מאבני גוויל, ששולבו בה אומנות בנויות מאבני גזית.
השערים בארמונות כוללים כותרות פרוטו־איאוליות.
הארמון הצפוני (בניין 6000) שנחפר על ידי יגאל ידין משתרע על שטח של 440 מ"ר.
בארמון המזרחי התגלו מצבות בגובה של 2.5 מטרים ולידן שולחנות מנחה.
בצפון התל, ממערב לשער התגלה מקדש עם אסטלות ומזבח קרניים גדול.
העיר שימשה כמרכז מנהלי וממלכתי מימי בית עמרי, שנהרסה כנראה על ידי חזאל מלך ארם דמשק.שכבה IVa – סוף מאה 9 לפנה"ס – שייכת ככל הנראה לתקופת המלכים יהואש ובנו ירבעם השני.
בתקופה זאת הפכה העיר למרכז צבאי, שבו ממוקמים יחידות פרשים ומרכבות של ממלכת ישראל.
העיר הוקפה בחומה עבה של קדמות ונסגות.
הכניסה לעיר הייתה דרך שער של שישה תאים.
שני מגדלים ניצבו בחזית השער, והתחברו אל החומה.
שני מתחמי אורוות הוקמו, שכללו סך הכל של 12 אורוות.
בסך הכל היה ניתן לשכן כ-480 סוסים במתחמים.
בחלקו הדרומי הוקמה ממגורה גדולה בעומק של שבעה מטרים, ובקוטר של אחד עשר מטרים, ויכלה להכיל 450 מטרים מעוקבים של חציר, שהספיק להאכיל את הסוסים במשך חצי שנה.
הורחב מפעל המים שהגיע בסתר, מתחת לאדמה, עד למעיין המערבי של מגידו.
בבית השער של הארמון הדרומי, התגלו שלושה חותמות עם כתובות עבריות, שהמפורסם בהם הוא אריה שואג עם הכתובת "לשמע עבד ירבעם" (החותם אבד), החותם השני נושא עיטור גריפון עם הכתובת "לאסף", השלישי מעוטר בגריפון ונושא את הכתובת "לחמן".
במחצית השנייה של המאה ה-8 לפנה"ס נכבשה ארץ ישראל על ידי מלך אשור תגלת פלאסר השלישי.
בתקופת הכיבוש האשורי חודש היישוב במגידו (שכבה III), ונבנתה בה עיר, ככל הנראה היחידה שנבנתה בארץ ישראל בידי השלטון האשורי, ונראה שהיא הייתה מרשימה
לא פחות מהעיר שקדמה לכיבוש האשורי, ושימשה בירת פחווה.
שכבה III – ברזל IIc, המאה ה־7 לפנה"ס – היא השכבה השייכת לתקופת הכיבוש האשורי.
אל חומה 325 שנותרה משכבה IV, במקום השער ההרוס, הוסף שער עיר המורכב מתא אחד מכל אחד מצדדיו של מעבר השער.
סמוך לשער העיר חשפה המשלחת האמריקאית שלושה מבני שרד רחבי שטח הבנויים לפי תוכנית שפרטיה מאפיינים בחלקם אדריכלות אשורית.
מבני שרד אלה ידועים במספרי החפירה והם: מס' 1052 ו-1369 ממערב לשער, ובניין 490 ממזרח לו.
בתנ"ך נזכר כיבושו של פרעה נכֹה את העיר מידי אשור בקרב מגידו (609 לפנה"ס), אך בתקופה זאת היא הייתה חלשה ומרבית תושביה נטשוה.
בשכבה II השייכת למאה ה-6 לפנה"ס, חומה 325 יצאה מכלל שימוש והעיר הפכה לעיר פרזות.
יש המייחסים את בניית המצודה ליאשיהו מלך יהודה אשר התפשט צפונה לאחר חיסול ממלכת ישראל.
דעה אחרת היא שהמצודה שייכת לחיל מצב מצרי.
שכבה I שייכת לתקופה הפרסית (מאות 6–4 לפנה"ס).
מגידו הפכה לעיר קטנה המוגנת על ידי המצודה.
היא שימשה את הצבא הפרסי שעבר במסעותיו בדרך הים.
בתקופה זאת ממשיכה שקיעתה של העיר עד לסופה עם שקיעת הממלכה הפרסית.
מחבר חזון יוחנן (הספר האחרון בברית החדשה) בחר במגידו כמקום הקרב האחרון בין כוחות הטוב והרע וכך נולד הביטוי ארמגדון, שיבוש של השם – "הר מגידו", של האפוקליפסה (חזון יוחנן ט"ז, ט"ז).
עם זאת, יש המפרשים את השם ארמגדון כמונח סמלי ולא פשוט כמשמעו ביחס לתל מגידו.
בהתאם, הפך מגידו לאתר חשוב אצל הנוצרים והוא אף נכלל בביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל שהיה בן יום אחד.
החפירות בתל וממצאים ארכאולוגיים אחרים
החפירות הראשונות במקום נערכו על ידי החוקר הגרמני הטמפלרי גוטליב שומאכר בשנים 1905-1903. בין 1925 ל-1939 המשיכה לחפור במקום משלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, הודות לתרומה של ג'ון ד.
ראשיתו של המאגר, כנראה, במאה העשירית לפנה"ס המזוהה במסורת עם ימי שלמה המלך, אז נסללה דרך עילית שעברה בין שני קירות מקבילים אל המעיין שנבע מחוץ לחומה, בחלקו המערבי של התל.
מאוחר יותר, כנראה בימיו של המלך אחאב (המאה התשיעית לפנה"ס), הוקמה מערכת מורכבת הרבה יותר, שתפקידה היה להסוות את המעיין ולאפשר שאיבה ממימיו, מבלי לצאת מתוך החומה.
המערכת כוללת פיר בעומק 25 מטרים, שהגיע לסלע האם.
בקרקעית הפיר נכרתה מנהרה באורך כ-60 מטרים ובגובה שלושה מטרים.
קרקעית הפיר נמוכה ממפלס המעיין, כך שהמים זרמו מהמעיין לפיר, וניתן היה לשאוב את המים בעזרת חבל ודלי מבלי לצעוד במנהרה.
כדי להסתיר את מקום הנביעה מבחוץ נבנה קיר המסווה את המעיין.
המפעל המרשים הוא עדות ליכולת הנדסית גבוהה ולתושייה רבה.
מפעל המים נחפר בידי אוניברסיטת שיקגו, הותאם לביקורים בשנות ה-50, ושוקם בשנת 2007.
בתל תצפית צפונית המשקיפה על מרחבי עמק יזרעאל, ותצפית דרומית ובה סוכת תפילה לצליינים.
במרכז המבקרים בכניסה לתל מוזיאון קטן וכן דגם תלת־ממדי של התל והממצאים העיקריים בו.מחוץ לשטח הגן הלאומי נמצאים אזורים נרחבים של מגידו הקדומה יותר מהאלף הרביעי לפנה"ס, אז הייתה מגידו אחת הערים החשובות והגדולות ביותר בלבנט.
כמו כן נמצאים סמוך לתל שרידי מחנה הלגיון הרומי לגיו והעיר הרומית מאקסימיאנופוליס שעל חורבותיה נבנתה העיירה הערבית לג'ון, שננטשה במלחמת העצמאות.
בשנת 2006, לאחר הכרת אונסק"ו בתל מגידו כאתר מורשת עולמית, הוכנה תוכנית מקיפה לשימור תל מגידו.
המטמון התגלה באזור DD בלוקוס מספר 5213, מכך נלקח שמו.
המטמון הכיל סכין עשויה צור, מכתש אבן, 81 פריטים של ברונזה וקרנליאן, חרוזים מזהב וברונזה (מתוכם ארבעה מזהב ושלושה לערך מברונזה) וכן פריטי כסף.
הפריטים התגלו מוטמנים בתוך קיר אבן שמשויך לשכבה VIA, בצד הצפוני של התל.
התיארוך היחסי של המטמון נע בין סוף תקופת הברונזה המאוחרת ועד תקופת הברזל I.
האזור בו נתגלה המטמון חצוי על ידי רחוב צר העובר ממזרח למערב, ויוצר חלוקה של האזור לסדרה של מבנים מצפון ומדרום לרחוב.
הבניין הגדול מצפון לרחוב ויחידת ארבעת החדרים מדרום מזרח לו שימשו כנראה בתפקיד ציבורי.
הקיר שבו התגלה המטמון הוא חלק מארכיטקטורה מקוטעת שאולי שימש כקיר פנימי או סוגר של יחידה ביתית מצפון לה.
פריטי הכסף במטמון הוטמנו יחד עם פריטי הזהב והברונזה.
כאשר נפתח המטמון נתגלו מטיל כסף שטוח דבוק לעגיל זהב.
שישה חרוזי זהב הנצמדים לשברי כסף וברונזה ושלושה שברים נפרדים של גיליון כסף, אחד מהם מחובר לחרוז תיל כרוך מכסף/ברונזה, חרוז דיסק זהב, חרוז דיסק מכסף ושני חרוזי דיסק שחור שנשמרו עם שרידי גיליון זהב.
השלישי, שברי ברונזה וכסף שנדבקו לפיסת טקסטיל.
הממצאים נבחנו על ידי ארין הול אשר סיכמה את הממצאים בטבלה המסכמת את הכמות ואת מספרי הרישום של הממצאים:
כמותסוג ממצאחומרמספר רישוםמס' תמונה מהדו"ח של ג.
לאוד2עגיל ומטילזהב וכסףd 623PI.228:4לא נבדקחרוזים ושברי מתכתזהב, ברונזה וכסףd 624 aPI.228:5לא נבדקשברי מתכתברונזה, כסף ובדd 624 bPI.228:681~חרוזיםקרנליאן, ברונזה(?)d 621PI.216: 1224חרוזיםזהבd 622PI.216: 1231קמע קדוש בצורת עיןקרנליאןd 626PI.206: 45
תמונות של הממצאים ניתן למצוא בדו"ח החפירה של ג.
על כלל החפצים נמצאו שאריות של טקסטיל, דבר המעיד על כך שהם נעטפו בצרור אחד או יותר וקובצו ביחד.
שימוש בחפצי מטמון כאמצעי תשלום
כפי שפורט על המטמון עצמו, אנחנו רואים שהוא מורכב משלושה סוגי מתכות עיקריות: כסף, זהב וברונזה.
לדעתה של אירין הול, מטמון זה אינו בעל הקשר פולחני, אלא כלכלי, בעקבות העובדה שהתגלו בתוכו שברי כסף וברונזה בתוך אותו המכלול.
הול משווה בעבודתה את המטמון למטמון נוסף מלוקוס 2012 ומניחה כי שברי הברונזה מעידים על סוג של עושר נייד המיועד להתכה מחדש או למסחר.
היא מציעה, לאור תיארוך השכבה אליה המטמון משתייך (VIA) לתקופת ברזל I, שבה סבורים שהתקיים חוסר יציבות באזור, כי הוא הוטמן למען שמירה על ביטחון כלכלי נייד וזמין שבעזרתו בעלי הבית יוכלו לברוח כשהעיר תיחרב ולא יישארו ללא שום ביטחון כלכלי בעקבות חורבן העיר.
מטמון תל מגידו (לוקוס 6206, שכבה VIA) התגלה לראשונה בחפירות ארכיאולוגיות שנערכו על ידי יגאל ידין בשנת 1970. המטמון הזה כלל מגוון חפצים שהיו צרורים בצרור של טקסטיל והיה מוגן על ידי כמה חרסים.
המטמון נמצא מתחת לשכבת החורבן של שכבה VIA, המתוארכת לתקופת הברזל I, ליד סף החדר מתחת לרצפה.
הרצפה הייתה מכוסה בהצטברות של חרס, קריסת לבנים, אדמה ואפר רב, אופיינית להרס שכבה VIA בתל.
במטמון נמצאו חמישה פריטים שזוהו כמשקולות פשוטות, עשויים מחומרים שונים, שונים בגודלם ובצורתם.
כולם (חוץ ממס' 1) מעובדים ובעלי בסיס מעט שטוח.
פריט מס' 1, עשוי ברונזה, צורתו מעט אובלית, לכן לא בטוח אם שימש כמשקולת או לא.
חפץ ברונזה דומה נמצא בקבר מגידו.
פריט מס' 2 עשוי מאבן שצורתה גלילית, והוא שוקל 27.37 גרם.
בקבר מגידו 912ב נמצאו משקולות בעלי צורה דומה.
פריט מס' 3 עשוי מאבן בהירה, בצורה כדורית.
חפצים בעלי צורה דומה נמצאו במגידו בהקשרים של הברונזה התיכונה, הברונזה המאוחרת והברזל.
משקל המטיט בעל צורה דומה, אך לא בגודל, נמצא בקבר 912B
פריט מס' 4 עשוי המטיט, בעל צורה מעוגלת.
משקלי המטיט דומים נמצאו בקבר.
פריט מס' 5 עשוי מאבן בצבע כהה.
משקלים בעלי צורה דומה המתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת נמצאו במקומות אחרים במגידו, כולל שכבה VILA (לוקוס 3037) ובקבר 912B.
אף על פי שכל החפצים הללו עשויים מחומרים שונים והם בעלי משקלים שונים, העובדה שלכולם בסיס שטוח הובילה את החוקרים למסקנה כי הם שימשו כמשקולות.
נמצאו מקבילות (משקולות דומות) במקומות אחרים בתל מגידו, ביניהם קבר 912B שמתוארך לתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת.
משקולת ברונזה בצורת קוף, שוקלת 31.17 גרם.
הקוף בתנוחת ישיבה כשהמרפקים מונחים על הברכיים, ביד ימין הקוף מחזיק חפץ עגול (פרי?) קרוב לפה וידו השמאלית מונחת על הצד השמאלי של המצח.
הקוף יושב על בסיס ארוך שטוח, שבולט מקדימה, לפני הדמות.
זנבו הארוך של הקוף נח לאורך הבסיס בצד ימין.
החפץ אטום ומכאן החלק הפנימי אינו נגיש לבדיקה.
אנקדוטה משעשעת שהיה מספר יגאל ידין, היא כי לפני הניקוי של משקולת הקוף, החופרים חשבו שהממצא מייצג את אדם הראשון, שכבר מחזיק את פרי עץ-הדעת בידו האחת, ואילו בידו השנייה הוא סותם את אוזנו, לבל ישמע, כביכול, את שידולי חוה…
משקולת ברונזה עם גוף חלול, ששוקל 25.34 גרם, המשקולת הוא ייצוג מציאותי של חיה עם קרניים, ככל הנראה יעל, בשכיבה.
הראש מתכופף מעט כלפי מטה והגוף מתפתל מעט.
משקולות אחרות בצורת יעל לא מוכרות בישראל, אך יש כמה הקבלות של בעלי קרניים (כבשים, עיזים או אנטילופות) מאתרים במזרח הים התיכון של אוגרית וכתיון, ואחת מאוד דומה ממצרים.
משקולות ברונזה בצורת קופים, היושבים בתנוחות דומות, מוכרות ממטמוני תל תענך ו-Tell Jatt, המתוארכים לתקופת הברזל המוקדמת ומאוחרת I בהתאמה.
משקולות בצורת יונקים, בגודל דומה ובתנוחות מקבילות, מופיעים במגידו מתקופת הברונזה המאוחרת בשכבה VIII ובקבר 912B ובמטמון Tell Jatt, מתוארך ל- סוף תקופת הברזל.
המטמון כלל שישה צמידי ברזל, שלושה מהם כמעט שלמים ושניים שבורים.
כאשר ידין גילה לראשונה את המטמון, הוא התמקד תחילה בתכשיטים הרבים הנמצאים בו ועל סמך זה הוא הניח שזה מטמון ששייך לאישה, ולא הציע שהמשקולות מעידות על מסחר.
בפרסום המחודש של המטמון על ידי Zarzecki-Peleg, היא הציעה כי יש לראות את המטמון כאוסף של פריטים קטנים המיועדים לסחר במתכות על פי ערכן המשקלי.
הצעה זו מבוססת על מספר עובדות:
יש כמות גדולה יחסית של חפצי מתכת (ברזל וברונזה), לא רק תכשיטים (צמידים, חרוזים) אלא גם תליוני רימונים ושאריות מתכת/מטילי מתכת ('metal scrap').
במטמון נמצאו ששה צמידים העשויים מברזל, חומר נדיר באותה תקופה.
המטמון הכיל מספר ניכר של משקולות (משקולות זואומורפיות ומשקולות אבן מעובדות רגילות).
כל התכונות הללו עשויות לשייך את בעל המטמון לפעילות כלשהי של מסחר במתכת, ולא בהכרח בתכשיטים או חפצי נוי של אישה.
על פי Anabel Zarzecki-Peleg, מטמון לוקוס 6206 מציג את ההמשכיות הידועה של מסורות כנעניות מתקופת הברונזה המאוחרת ועד תקופת הברזל I, בעבודת ברונזה, תכשיטנות וכו', שהייתה ידועה במיוחד בעמקי הצפון.
עם זאת, הוא מכיל גם חפצים חדשים, כמו המספר הגדול של צמידי ברזל האופייניים לתקופת הברזל.
תל מגידו נחפר יותר מכל אתר ארכאולוגי אחר בארץ ישראל.
הסיבה לכך היא הרצף ההתיישבותי שנמשך למעלה מ-6,000 שנה.
החפירות אשר נעשו על ידי חוקרים רבים מלאומים שונים משקפות את חבלי לידתה של הארכאולוגיה המקראית בארץ.
תחילת החפירות בתחילת המאה ה־20 תקופה בה עדיין לא התגבשו שיטות החפירה המודרניות.
עובדה זאת משפיעה על טיב הידע שנצבר מתוך החפירות וכן על הממצאים אשר ניתן לראות היום באתר.
חפירות גוטליב שומאכר שנים 1903–1905
החפירות בראשות גוטליב שומאכר נעשו מטעם החברה הגרמנית לחקר המזרח.
החפירות נעשו בסטנדרטים חדשים מעבר למה שהיה מקובל בתקופתו.
הסטרטיגרפיה התבססה על חתך מרכזי מצפון לדרום.
בנוסף חפר מספר תעלות בדיקה.
בין ממצאיו: קברים, מצודה מרכזית, מצודה צפונית שזוהתה מאוחר יותר כחלק מהארמון של שכבה XII.
שומאכר זיהה בחפירותיו שש שכבות מתקופת הברונזה התיכונה ועד תקופת הברזל.
חפירות אוניברסיטת שיקגו שנים 1925–1939
החפירות שנעשו על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ושמומנו על ידי ג'ון רוקפלר היו חפירות שאפתניות מאוד.
מטרת החופרים הייתה לחפור את כל התל.
מטרתם הייתה לבסס את הרצף הכרונולוגי של השכבות השונות ולקשור כל אחת מהן עם השמות, התאריכים והאירועים הידועים מהמקורות ההיסטוריים.
בחפירה נחשפו ארבע שכבות במלואן שכבות I-IV.
התוכנית המקורית הייתה להסיר את כל התל שכבה אחר שכבה.
בעקבות התארכות החפירה הופעלה תוכנית חדשה של ארבעה חתכי עומק: חתכים A-A, B-B, C-C, D-D.
התוכנית המקורית הייתה לחפור עד לשנת 1945, אבל בעקבות מלחמת העולם השנייה החפירה פסקה ב-1939. בחפירה זאת נעשה לראשונה שימוש בצילום אווירי.
חפירות שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה־20
החפירות בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה־20 נעשו בראשות יגאל ידין.
במסגרת החפירות נבדק קו הביצור הצפוני, בוצעו חפירות באזור המקדשים בשטח B-B, נעשתה בדיקה בעיר התחתונה לצורך הבנת הסוללה הצפונית.
כמו כן נבחנו מחדש האורוות הצפוניות, אזור השערים והאזור שבקצה התל ממערב למפעל המים.
חפירה של החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בראשות פרופ' ישראל פינקלשטיין מתנהלת באתר ברצף החל משנת 1992. זאת חפירה אקדמאית הנעשית בקיץ אחת לשנתיים.
החפירה מתפרשת על שישה אזורים שונים בתל ועל תקופות ארכאולוגיות שונות: ברונזה קדומה, ברונזה תיכונה, ברונזה מאוחרת ברזל I וברזל II.