tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה לאחר סיום השירות הצבאי שלו ולאחר שאספת הקיבוץ דחתה את בקשתו להירשם ללימודים באוניברסיטה, הוא עזב את הקיבוץ ונרשם ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם השלים את התואר השני בביוכימיה.
במלחמת ששת הימים לחם במסגרת גדוד הנח"ל המוצנח בבקעת הירדן וברמת הגולן.
אשחר קיבל תואר דוקטור ממכון ויצמן למדע, אותו החל בשנת 1969 בהדרכתם של פרופ' מיכאל סלע ופרופ' דוד גבעול.
הוא חקר דרכים למניעת דחיית שתלים באמצעות בידוד ואפיון אנטיגנים ספציפיים על פני לימפוציטים והכנת נסיוב נגדם.
את הפוסט-דוקטורט שלו עשה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, במחלקה לאימונולוגיה בראשותו של פרופ' ברוך בנאסרף (לימים חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה).
אשחר למד שיטה ליצירת כמויות גדולות של נוגדנים חד-שבטיים, במעבדתו של פרופ' ז'ורז' קלר במכון האימונולוגי של בזל.
בשנת 1976 חזר לישראל והצטרף לסגל האקדמי של מכון ויצמן כראש קבוצת מחקר במחלקה לאימונולוגיה כימית (לימים המחלקה לאימונולוגיה).
בסוף שנות ה-80, פיתח שיטה לטיפול ב-HIV נגד לוקמיה, על ידי הינדוסם של תאי לימפוציט T, בשיטות שונות של הנדסה גנטית, כך שיצוידו בקולטנים ספציפיים, שיאפשרו להם להרוג תאי מטרה סרטניים ספציפיים.
הטכנולוגיה של חברת קייט פארמה מתבססת על מחקריו.
אשחר ניהל את המחקר האימונולוגי במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי (איכילוב).
2016 - פרס נוברטיס לאימונולוגיה קלינית (יחד עם פרופ' קארל ג'ון מאוניברסיטת פנסילבניה ופרופ' סטיבן רוזנברג מהמכון הלאומי לסרטן)
2017 - פרס א.מ.ת, בקטגוריה מדעי החיים: חקר הסרטן
אשחר היה פרוד מרעייתו ד"ר נעמי אשחר, בתו של מייסד "טבע", ד"ר גינטר פרידלנדר.
נפטר ב-3 ביולי 2025. הותיר אחריו שלושה ילדים.
זלטופיל, בעבר פרבומייסקיי (באוקראינית: Первомайський), היא עיר במחוז חרקיב אוקראינה.
היישוב הוקם ב-1869, תחילה בתור תחנת רכבת של הקו קורסק-חרקיב-סבסטופול.
השם הראשון שניתן לו היה ליחצ'ובה (באוקראינית: Лихачове).
עד ה-1 בספטמבר 1917 היה חלק מהאימפריה הרוסית, החל מדצמבר 1922 חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
ב-1927 חיו ביישוב 56 תושבים ב-13 משפחות, שנה מאוחר יותר הגיע מספר המשפחות ביישוב כבר ל-85. גידול אוכלוסין זה נבע בעיקר מהתפתחות תעשייתית ודרישה לעובדים.
היישוב נכבש על ידי הגרמנים ב-20 באוקטובר 1941, הוא שוחרר ונכבש מספר פעמים.
שוחרר סופית על ידי הצבא האדום ב-16 בספטמבר 1943.
ב-24 ביוני 1952 שמו של היישוב שונה לפרבומייסקיי.
בדצמבר 1991 פרבומייסקיי קיבלה מעמד של עיר.
זליג (עזריאל) סגל (מרץ 1933 – 3 בפברואר 2015) היה מעצב, פסל, צייר ואמן יודאיקה ישראלי.
זליג סגל נולד בשנת 1933 בירושלים במשפחה חרדית וגדל בשכונת בית ישראל.
סבתו הייתה המיילדת של היישוב היהודי בחברון ואביו היה מלמד בתלמוד תורה "עץ חיים" בשכונת מזכרת משה.
בילדותו למד ב"חדר" ובישיבת "מרכז הרב" וישיבת תורת אמת של חב"ד.
בשנת 1949 החל ללמוד במחלקה למתכת ב"בצלאל החדש".
סגל התגורר בירושלים ופעל בסדנה במתחם "חוצות היוצר" בעיר.
סגל היה נשוי עד מותו לאביבה, והיה אב לשני בנים: שחר סגל, במאי, ועידו סגל, יזם הייטק.
נפטר ב-2015 לאחר מחלה קשה.
עיקר יצירותיו של זליג סגל היה בתחום העיצוב.
יצירותיו עשו שימוש בשפות שפיתחו העיצוב המודרניסטי והאמנות המינימליסטית בתוך מסגרת של יודאיקה מודרנית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עסק גם בציור ובפיסול מופשט.
1954-1949 - בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים.
1968-1964 - מנהל, המחלקה למלאכת מתכת, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1954-1949 - מלגת לימודים מטעם דוד בן-גוריון
1954 - מדליית ארד, טריאנלה לאמנות שימושית, מילנו, איטליה
1955 - מקום ראשון, תחרות לעיצוב סמל האוניברסיטה העברית
1964 - מקום ראשון, תחרות לעיצוב כרזת הקונגרס הציוני הכ"ו
1966 - פרס ראשון, תחרות לעיצוב מטבע יום העצמאות תשכ"ו, י"ח למדינה, בנק ישראל
1968 - פרס ראשון, תחרות לעיצוב מטבע יום העצמאות תשכ"ט, בנק ישראל
1969 - פרס ראשון, עיצוב תכשיטים, המכון הישראלי לטכנולוגיה
1987 - פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו, מוזיאון ישראל, ירושלים.
זליק קלמנוביץ' (ביידיש: זעליק קאַלמאַנאָװיטש; בליטאית: Zēligs Hiršs Kalmanovičs; 1881 או 1885, גולדינגן, פלך קורלנד, האימפריה הרוסית - 1944, ליד נרבה) היה פילולוג, חוקר שפת היידיש ומתרגם.
היה ממייסדי מכון ייווא וממנהליו הראשונים.
נולד באימפריה הרוסית למשפחה יהודית קשת יום.
בילדותו למד בתלמוד תורה ובישיבה.
בעצמו רכש השכלה כללית, בגיל 15 עבר בהצלחה מבחני חוץ והתקבל ללימודים בגימנסיה של לייפאיה.
בין 1902 ל-1905 הוא למד באוניברסיטת ברלין ובתקופה זו עסק בין השאר בהברחת חומרי תעמולה מהמערב למזרח אירופה דרך צ'נסטוחוב, עיר בה הפעיל את פעולות ההברחה (של חומרי תעמולה ושל אנשים גם יחד), יוסף קרוק.
בין 1909–1910 למד קלמנוביץ' בקניגסברג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לפטרוגראד, שם קיבל דוקטורט ב-1919. ב-1921 עבר למינסק שם לימד יידיש.
זמן מה הוא התגורר בקובנה, שם ערך את העיתון היידי "לעצטע נייעס".
הוא הושפע מהציונות הסוציאליסטית של נחמן סירקין.
תקופה מסוימת הוא תמך בטריטוריאליזם, ב-1917 הצטרף אל שורות מפלגת פאלקספארטיי.
יותר מאוחר, מבלי להצטרף לשום תנועה, תמך בתנועה הציונית.
קלמנוביץ' היה חברו הקרוב של המו"ל בוריס קלצקין ועבד בתור עורך בהוצאה לאור של קלצקין, קודם בווילנה ובתקופת מלחמת העולם הראשונה בפטרוגראד.
בין 1925 ל-1928 הוא התגורר בפוניבז' ולימד שם עברית ותנ"ך.
ב-1929 חזר לווילנה, שם התמנה לאחד ממנהלי מכון ייווא ולעורך כתב העת של המכון, "ייווא בלעטער".
קלמנוביץ' כתב יומן בעברית על חייו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא בגטו וילנה.
בתקופה זו המשיך לכתוב את היומן, והיה גם חבר ב"בריגדת הנייר" שהסתירה את אוצרות ארכיון "ייווא".
החלק ביומנו העוסק בשואה תורגם ליידיש והוצא לאור על ידי ייווא ב-1951; הגרסה העברית של היומן פורסמה ב-1977. הוא נספה במחנה הריכוז ואיווארה ב-1944.
ב-1906 החל קלמנוביץ' לפרסם חיבורים ספרותיים.
הוא פרסם בעיתונים "פאלקסשטימע", "יידישע צייטונג" ו"לעבן און וויסנשאפט".
בין השנים 1915 ו 1919 ערך את השבועון די וואך שהופיע בווילנה, ביחד עם ישראל אפרויקין.
הוא תרגם ליידיש את כתבי דובנוב ואת 'מלחמות היהודים' לפלוויוס, ואת "החייל האמיץ שווייק" של ירוסלב האשק (ריגה: 1921–1928).
זלטקו יונוזוביץ' (נולד ב-26 בספטמבר 1987) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת הקשר.
ליונוזוביץ 55 הופעות ושבעה שערים במדי נבחרת אוסטריה.
בגיל 5 היגרה משפחתו לאוסטריה בעקבות מלחמת יוגוסלביה, ובגיל 12 הצטרף לקבוצת הילדים של גראצר א.ק..
כעבור כמה שנים קיבל אזרחות אוסטרית.
לקראת סוף עונת ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית.
כעבור שנתיים חתם באוסטריה קרנטן.
כעבור עוד שנתיים חתם באוסטריה וינה, וכבר בעונת הבכורה שלו במועדון כבש 9 שערים.
בשנת נבחר ל"כדורגלן האוסטרי של השנה".
בינואר חתם בורדר ברמן מהבונדסליגה כאשר הוא חתם ל-3 וחצי שנים במועדון תמורת 800 אלף אירו.
בעקבות יכולתו הטובה בפברואר הוערך חוזהו בעוד 3 וחצי שנים.
את עונת סיים שלישי בטבלת מלך הבישולים של הליגה אחרי קווין דה בראונה ותומאס מילר.
בקיץ 2018 עזב יונוזוביץ' את ורדר ברמן וחתם ברד בול זלצבורג.
כאשר היה נער, יונוזוביץ' השתתף עם נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
ב-1 במרץ 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–2 נגד .
ב-7 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד .
יונוזוביץ' היה שותף להעפלה של הנבחרת ליורו 2016 לראשונה כנבחרת שלא מארחת.
ב-13 באוקטובר 2017 הודיע על פרישה מהנבחרת לאחר מוקדמות מונדיאל 2018.
זַלְזֶלֶת הַקְּנוֹקָנוֹת (שם מדעי: Clematis cirrhosa) הוא צמח מטפס רב שנתי מסדרת הנוריתיים.
הצמח פורח בחודשים דצמבר - ינואר, בעונה שרק מעט פרחים פורחים בה.
פריחתו עשירה ולעיתים מכסה את כל הצמח והדרדרת במרבד פורח וצפוף.
הפרחים גדולים ומשולשלים, דמויי פעמונים, ייתכן שכך הם מגנים על האבקנים מפני הירטבות ממי הגשם.
לפרח ארבעה עלי כותרת גדולים, צבע הכותרת הוא לבן-קרם, צידם החיצוני של עליי הכותרת שעיר.
לפרח אבקנים מרובים וכך גם עלי השחלה.
פטוטרות העלים מסתלסלות ואוחזות בפונדקאי, ובנשור טרף העלה הפטוטרת מתעצה לקנוקת נוקשה.
הפרי נושא בראשו ציצית מנוצה, העלים הם נגדיים.
זלזלת הקנוקנות גדלה בצפון הארץ בבתי-גידול שונים למשל: ליד עצי חורש ים תיכוני, על גדרות-אבן, ובמיוחד בדרדרות-אבן, הן בגיר והן בבזלת.
הבוטנאים בחרו לכלול סוג זה במשפחת הנוריתיים, יחד עם הכלנית והנורית, בעיקר בגלל מבנה אברי הרבייה בפרח, אבקניו הרבים שחופשיים ושאינם מעורים בכותרת, ומספר עלי שחלה מופרדים.
זליג ברדיצ'יבר (יידיש: זעליק לייב בערדיטשעװער; 6 במאי 1903 - 30 בדצמבר 1937) היה משורר יידי בסרבי.
ברדיצ'בר נולד למשפחה דלת אמצעים בעיירה בלץ בבסרביה (כיום מולדובה).
אביו, יצחק-דוד ברדיצ'בר (1851 - ?) במקור היה ממוהיליב-פודילסקי, משם משפחתו עברה למושבה יהודית חקלאית אלכסנדרני ב-1854. אמו של זליג, חיה-רבקה הייתה ילידת בלץ.
הוא היה מלמד, הוא נדד בין עיירות יהודיות של בסרביה ומולדובה ועסק בהוראה.
בשנות העשרים של המאה ה-20 החל לכתוב ולבצע שירים כמנהגם של זמרים יהודיים נודדים, כגון: ברודר זינגער.
עד שנות השלושים ברדיצ'בר כבר נודע ברבים למרות ששיריו לא פורסמו.
הוא עסק בהלחנה של שירים של משוררים אחרים, למשל הוא הלחין את חיבורו של הרץ ריבקין פון שכנישן דארף (מהכפר השכן).
זמן מה היה חבר בקולטור-ליגע, איגוד של אומנים בשפה היידית.
הוא חיבר מחזות, ולפעמים גם ביים אותם.
בשנותיו האחרונות שיריו וחיבוריו החלו להתפרסם בעיתונות יידית, כגון: טשרנאוויצער בלעטער ואפגטנג.
ברדיצ'בר נפטר בגיל צעיר מאוד, בסוף שנת 1937, כתוצאה ממחלת השחפת בעיר יאשי.
לאחר מותו בזכות מאמציהם של לייבו לוין וגרשון סגל בעיר צ'רנוביץ, בשנת 1939, יצא לאור קובץ שיריו של ברדיצ'בר עם תוים לידער מיט ניגונים.
זלטה פטקוביץ' (בסרבית: Злата Петковић; 11 בפברואר 1954 – 3 בדצמבר 2012) הייתה שחקנית סרבית.
פטקוביץ' נולדה בבית סבתה בעיירה בדרום סרביה להורים שהתגוררו בניש.
לאחר גירושי הוריה היא עברה לבלגרד והשתתפה בתחרות מוזיקה לזמרים צעירים, ואחרי כן היא הוזמנה על ידי עיתונאים להשתתף בתחרות היופי "מיס במבי" שאורגנה על ידי מגזין פופולרי ביוגוסלביה וזכתה במקום הראשון.
שנה לאחר מכן זכתה בתחרות "מיס הנוער של יוגוסלביה" וייצגה את המדינה בתחרות בינלאומית לנערות וזכתה שם בתואר "מיס פוטוגניק", ב-1971 נבחרה למיס יוגוסלביה ונסעה ללונדון על מנת להשתתף במיס עולם, במסגרת השתתפותה היא גם רואיינה ב-BBC.
היא עבדה תקופה כמגישת טלוויזיה עד שהלכה ללמוד באקדמיה לדרמה של אוניברסיטת זגרב.
במהלך לימודיה הרתה מבן זוגה וב-1973 נולד בנה.
היא נהייתה לשחקנית פופולרית במדינתה ושיחקה במספר של סרטים וסדרות טלוויזיה.
היא נישאה למוזיקאי סניה איליץ' וב-1984 נולד בנה השני.
ב-22 בנובמבר 2012, פטקוביץ' נפגעה משבץ מוחי בדירתה.
היא נותחה ב-30 בנובמבר, אך נפטרה שלושה ימים לאחר מכן בגיל 58. היא נקברה ב-6 בדצמבר 2012 בבית הקברות החדש בבלגרד.
זֶליג שְטוֹרְךְ (נולד ב-9 במאי 1946) הוא קלע ישראלי שהתחרה ברובה, באקדח וברובה אוויר, במסגרת נבחרת ישראל והפועל אשקלון.
אלוף ישראל בתרגיל 60 כדור שכיבה (1967).
מניצולי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
זליג שטורך נולד בשנת 1946 בקזחסטן שבברית המועצות.
ב-1962 עלה לישראל עם משפחתו.
למד עברית בקיבוץ בית קמה, ומשם עבר עם משפחתו לאשקלון ולמד חרטות בבית הספר "אורט" שבעיר.
ב-1964 החל לעסוק בקליעה במסגרת הגדנ"ע.
בשנת 1966 צורף לנבחרת ישראל בקליעה, ובדצמבר 1967 הוכתר לאלוף ישראל בתרגיל 60 כדור שכיבה, כשקלע 595 נקודות מתוך 600 אפשריות (תוצאה זהה לשיא הישראלי).
בשנת 1968 נמנה עם משלחת ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי, שבה התחרה ברובה 3 מצבים 50 מטר והגיע למקום 51 עם 1,095 נקודות.
בשנת 1970 נמנה עם משלחת ישראל במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק, וזכה בשלוש מדליות קבוצתיות: מדליית זהב ברובה מצב שכיבה 50 מטר ושתי מדליות כסף ברובה 3 מצבים 50 מטר וברובה רגיל 3 מצבים 50 מטר.
בשנת 1972 נמנה עם משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן והספיק להשתתף בתחרות רובה קליבר זעיר מצב שכיבה מ-50 מטר, שבה הגיע למקום 57 עם 589 נקודות.
הסייף דן אלון, שראה את תחילת האירוע של השתלטות מחבלים על ספורטאי המשלחת הישראלית, סיפר זאת לארבעת חבריו למשלחת ולחדר, הנרי הרשקוביץ, שאול לדני, יהודה וינשטיין, וזליג שטורך.
כדי לא לעורר רעש הלכו לאט אל מרפסת חדרם, וממנה קפצו למטה, וכך ניצלו.
את זיכרונותיו מאירוע זה הציג בסרט הדוקומנטרי "היום ה-11: ניצולי מינכן 72'", ששודר בערוץ ההיסטוריה.
התחרה גם במשחקי אסיה 1974, שנערכו בטהראן.
ביולי 1979 נמנה עם רביעיית קלעים ששברה את השיא הישראלי בתרגיל 60 כדור שכיבה, עם הישג של 2,369 נקודות.
זליג שטורמן (1900 יקטרינוסלאב, אוקראינה - 12 במרץ 1969) היה מאנשי העלייה השנייה ומתושבי חוות סג'רה ואילניה.
שירת בגדודים העבריים ובגדוד העבודה.
הוריו של זליג, אברהם משה שטורמן ומנוחה לבית קליגורסקי גרו תחילה בכפר צ'רבונה שם נולדו 5 ילדים.
משפחת שטורמן הייתה המשפחה היהודית היחידה בעיירה כשאב המשפחה עבד כמנהל טחנת הקמח של הפריץ בכפר.
כשהילדים גדלו עברה המשפחה לעיירה היהודית הסמוכה זבניגרודקה.
בהמשך עברה המשפחה ליקטרינוסלאב שם נולד זליג ב-1900 כילד שישי מתוך שבעה.
אב המשפחה עבד ביקטרינוסלאב כמנהל מפעל "ברוק" לייצור לבנים ורעפים.
בערב פסח 1906 עלה שטורמן, עם משפחתו, ארצה במסגרת העלייה השנייה.
בנמל יפו קיבלה את פניהם הבת חיה ברשדסקי (שעלתה כבר ב-1905 עם בעלה שלמה ובנם הראשון שלום).
לאחר העלייה ארצה התיישבה המשפחה ביפו בה עסק האב בניהול מטבח ציבורי "בית תבשיל".
זליג נשלח, עם אחיו מנחם שטורמן, לבית ספר לבנים ביפו של חברת עזרה.
בתחילת 1908 נפטר האב אברהם משה.
בתקופת ה"שבעה" ביקרה בבית השטורמנים חנה צ'יזיק (שהייתה מנהלת המשק בפנימייה "קריית ספר" המשויכת לבית הספר החקלאי בן שמן) והציעה לזליג שטורמן לעבור ללמוד בבן שמן.
שטורמן החל ללמוד בבית הספר אולם עם סיום שנת הלימודים נסגר המקום ושטורמן סירב לחזור לבית הספר "עזרה".
האם, שהמשיכה להפעיל את בית התבשיל לאחר מות בעלה, החליטה, בהמלצת הבן חיים, לעלות עם משפחתה לגליל שם נמצאו כבר 3 מבנותיה.
זליג נשלח ראשון אל חוות סג'רה ושאר המשפחה הגיע אחריו.
ב-1909 התיישבה המשפחה בחוות סג'רה שם כבר גרו אחיותיו שפרה ואסתר.
האם הצטרפה כשותפה ב"קולקטיב" שהקימה מניה שוחט.
בעקבות השביתה שפרצה במקום ב-1910 עברה המשפחה ליבנאל ואחרי תקופת מה עברו לחיפה שם המשיך זליג את לימודיו בבית ספר "עזרה" שבישוב.
ב-1918, לאחר נפילתו של גיסו צבי בקר, מקבל שטורמן את רובהו של בקר, מצטרף לארגון השומר, ומתחיל לשמור במקומו של בקר במושבה בית-גן.
בהמשך עבר לגור בתל עדש שם גרו, באותה תקופה, רבים מאנשי "השומר" ואחיו חיים ביניהם.
ב-1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, התגייסו שטורמן וחברים נוספים מארגון "השומר" לגדודים העבריים.
תחילה שהו בסרפנד ואז נשלחו למצרים כדי לשמור על שבויים גרמנים.
כמו כן התבקשו לשמור על מחסני הנשק הבריטים ועל הרכבות שהובילו אותו צפונה.
על פי הנחיות של שמואל הפטר שביקר אותם החלו חברי השומר שבגדודים להעלים כלי נשק מהמשלוחים ולהעביר אותם למחסני "השומר".
לקראת סוף שירותו חלה בקדחת ושוחרר בשחרור מוקדם.
לאחר שחרורו של שטורמן מהגדודים העבריים עבר לגור בתל עדש והחל לעבוד, עם קבוצת חלוצים, בסלילת הכבישים בעמק הירדן (בין השאר את כביש טבריה-צמח).
קבוצת עובדים זו היוותה את הגרעין של גדוד העבודה על שם טרומפלדור שהוקם, רשמית, ב-25 באוגוסט 1920. במקביל לעבודתו השתתף בקורסים צבאיים שהעביר יצחק שדה ואף נשלח לקורס מפקדים בתל יוסף אותו ניהל ירחמיאל לוקאצ'ר.
בתקופה זו אף צורף לארגון החשאי הקיבוץ ב-1927 עזב שטורמן את גדוד העבודה והקים, עם עוד חברים, קבוצת חציבה בשם "האבן העברית", במתכונת של קולקטיב, שפעלה באזור ירושלים אך קבוצה זו שרדה כשנה והתפרקה.
ב-1928 החל לעבוד כעוזר למנהל מחצבה ליד בית לחם.
ב-1927 עבר שטורמן לירושלים והיה מפעילי ארגון ההגנה שם וזאת במקביל לעבודתו במחצבה בין בית לחם לחברון.
בתחילת מאורעות תרפ"ט ניצל בנס מטבח שניסו פורעים ערבים לעשות בעובדי המחצבה היהודים.
אחרי אירוע זה לא הסכימה לולה, אשתו, שיחזור למחצבה בבית לחם והוא החל לעבוד בחציבה בתחנת הכוח בנהריים אולם עזב עקב אי הסכמות עם פנחס רוטנברג.
משם עבר לעבוד בחברה אנגלית לסלילת כבישים והקמת מחנות צבא ובמסגרת זו נדד ברחבי הארץ ובעבר הירדן.
בתקופת המרד הערבי מונה למפקד, מטעם "ההגנה", על היישובים הר טוב, קריית ענבים ואחרים.
בתקופת מלחמת העצמאות מונה לאחראי על שרותי האספקה לעיר.
לאחר המלחמה עבד במקורות ובמינהל מקרקעי ישראל.
היה נשוי ללולה (לאה) ולזוג נולדה בת - ניצה.
זליג נפטר ב-1969 והובא למנוחות בבית הקברות של כפר גלעדי.
לולה אשתו נפטרה ב-1987 ונקברה לידו.
אחיו: חיים - מאנשי השומר, מנחם - השלים לימודי וטרינריה בברלין ושירת רוב שנותיו כווטרינר באגודת "החקלאית" בעמק יזרעאל, שפרה - נישאה לישראל בצר, שרה - נישאה למשה עמי-עד, אסתר - נישאה לצבי בקר.
בתקופת בה חי שטורמן בתל עדשים אימץ היישוב ילד בדואי, בשם מוחמד ראזאווי, שננטש על ידי שבטו, שהגיע מהדרום בעקבות עדריהם בתקופת בצורת.
לאחר מספר שנים בהם גדל בקיבוץ נסע לעזה לחפש את משפחתו.
כ-30 שנה לאחר מכן נפגש שטורמן עם אותו ילד בנסיעה באוטובוס בה מילא תפקיד של נהג הרכב.
לאחר נסיגת הטורקים במהלך המערכה על ארץ ישראל וסיני במלחמת העולם הראשונה נפוצה השמועה שהמפקדה העות'מאנית השליכה לנהר הירדן ארגזי זהב תוך כדי נסיגתם.
מניה שוחט, שחיפשה מקורות מימון לארגון השומר, פנתה לשטורמן שינהל מבצע חיפוש אחרי תיבות הזהב.
בעזרת אמודאי יווני ששכר בחיפה ובעזרת ציוד טכני שמסר גדליהו וילבושביץ החל החיפוש אחר הזהב.
החיפושים הופסקו לאחר שבוע בו לא נמצא הזהב.
ב-1929 עבד שטורמן כעוזר מנהל המחצבה בצור באהר שליד בית לחם (יחד עם עוד 3 פועלים יהודים) ורכש שם חברים ערבים.
ב-23 באוגוסט (תחילת מאורעות תרפ"ט ביקשו ממנו חבריו הערבים לא להגיע למחרת לעבודה בגלל ידיעות על תוכניות ערביי חברון לפשוט על המחצבה.
שטורמן וחבריו התעקשו להגיע ב-24 באוגוסט לעבודה ואכן בשעות הצהריים הגיעו למקום פורעים שביקשו להסגיר לידיהם את ארבעת היהודים.
שטורמן וחבריו הסתגרו במחסן חומרי הנפץ והכינו פצצות על מנת לפוצץ את המקום על היהודים והערבים.
החברים הערבים הביאו ליושבי המחסן בגדי ערבים והצליחו להבריחם ברגל לביתו של אחד הערבים בכפר השכן.
לאחר יומיים בכפר הלכה החבורה המעורבת לשכונת תלפיות שם התייצבו הארבעה במפקדת ההגנה.
כשחזרו הערבים מתלפיות לכפרם נורו על ידי חיילים בריטים ואחד מהם נהרג.
לאחר מלחמת ששת הימים חידש שטורמן את הקשר עם המשפחה שהצילה אותו (משפחתו של מחמד ג'אבר).
זליג רוסצקי (1891 - 14 במרץ 1960) היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה, סגן יו"ר הוועד למען החייל ומראשי מכבי.
רוסצקי נולד למשפחה אמידה בוורשה.
אביו, בן ציון רוסצקי היה ספורטאי חובב.
בעת שלמד באוניברסיטה בוורשה, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, הקים יחד עם מ.
קרונגולד תנועת ספורט יהודית ראשונה בפולין.
בהמשך היה חבר הנהלת מכבי ועמד בראש תנועת מכבי בפולין.
הוא גם ייסד את השבועון "ספורט צייטונג".
בתחילת 1932 הוא הגיע לארץ ישראל כדי להכין את המכביה הראשונה ולאחר המכביה שב לפולין לחסל את ענייניו שם ועלה לארץ ישראל.
הוא עבד תחילה עבור חברת ווסטינגהאוז ואז היה מזכיר כללי ומנהל הספורט בהסתדרות מכבי.
הוא היה חבר הנהלת מכבי ויו"ר מפקדת מכבי הצעיר.
הוא היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה משנת 1940 עד פיזורה לאחר הקמת מדינת ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה למנהל אגף הנכסים במשרד הביטחון וסגן יושב ראש הוועד למען החייל, בה פעל לארגון אימוץ יחידות צה"ל על ידי עיריות ברחבי ישראל.
במקביל המשיך להיות פעיל במכבי, היה ממארגני המכביה החמישית ומקימי כפר המכביה.
בתחילת 1960 רוסצקי אובחן כחולה בסרטן ונסע לבוסטון לניתוח.
אולם הוא נפטר בבית החולים בבוסטון ב-14 במרץ 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול ב-21 במרץ 1960.
האמפיתיאטרון במחנה הנופש לחיילים בגבעת אולגה נקרא על שמו.
זלטיבור (בסרבית: Златибор, תעתיק חופשי לעברית: "האורן המוזהב") הוא חבל ארץ הררי בדרום-מערב סרביה.
זלטיבור הוא בין האזורים המתוירים ביותר בסרביה.
אטרקציות התיירות העיקריות של זלטיבור כוללות בין היתר אתרי ספא, אתרי סקי ומסלולי הליכה.
אתר הסקי הפופולרי טורניק ממוקם בחבל זלטיבור.
במרכזו התיירותי של החבל ממוקמת עיירת הסקי זלטיבור, בה ממוקמת בין היתר מעלית הגונדולה הפנורמית הארוכה בעולם, ממרכז העיר ועד אתר הסקי טורניק.
העיר הגדולה ביותר בחבל זלטיבור היא אוז'יצה (Užice), ששוכנת בגיא נמוך יותר משאר האזור.
חבל זלטיבור מתפרש על פני כ-300 קילומטרים רבעים כאשר אורכו של החבל הוא 43 קילומטרים ורוחבו של החבל הוא 37 קילומטרים.
הגובה הממוצע בחבל זלטיבור הוא כ-1,000 מטרים מעל פני הים.
הפסגה הגבוהה ביותר של החבל - הר טורניק - ממוקמת בגובה 1,496 מטרים מעל פני הים.
זליג הוא סרט מוקומנטרי אמריקאי משנת 1983 שכתב וביים וודי אלן, שאף מככב בו בתפקיד לאונרד זליג, דמות חידתית וחסרת-אישיות, שככל הנראה מתוך רצונו להשתלב ולהימצא חן בעיניו, מקבל מבלי משים מאפיינים של אישים חזקים סביבו.
הסרט, המוצג כסרט תיעודי, מגולל את תקופת הסלבריטאות האינטנסיבית של זליג במהלך שנות ה-20, כולל ניתוחים של אינטלקטואלים בני זמננו.
הסרט צולם וקיבל קריינות בסגנון סרטוני החדשות בשחור-לבן של שנות ה-20 של המאה ה-20, השזורים בקטעי ארכיון מהתקופה ובשחזורים של אירועים היסטוריים אמיתיים.
קטעי צבע מהיום כוללים ראיונות עם אנשי תרבות אמיתיים, כמו סול בלו וסוזן סונטג, וראיונות בדיוניים.
הסרט זכה לשבחי המבקרים והיה מועמד לפרסים רבים, כולל פרסי אוסקר לצילום הטוב ביותר ולעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
הסרט מתרחש בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20, ומתמקד בלאונרד זליג (וודי אלן), איש חידתי שיש לו יכולת לשנות את התנהגותו לזו של האנשים הסובבים אותו.
הוא נצפה לראשונה במסיבה על ידי פרנסיס סקוט פיצג'רלד, שמציין שזליג התייחס לאורחים האמידים במבטא בוסטון מעודן וחלק את אהדתם למפלגה הרפובליקנית, אבל בעודו במטבח עם המשרתים, הוא אימץ טון גס יותר ונראה שהוא תומך במפלגה הדמוקרטית.
עד מהרה הוא זוכה לתהילה בינלאומית כ"זיקית אנושית".
הפסיכולוג ברונו בטלהיים, שרואיין בסרט, אומר את ההערה הבאה:
השאלה אם זליג היה פסיכוטי או סתם נוירוטי קיצוני נדונה בלי סוף בין רופאיו.
עכשיו אני בעצמי הרגשתי שהרגשות שלו באמת לא כל כך שונים מהרגיל, מה שאפשר לקרוא אדם המותאם היטב והנורמלי, מוטים לקיצוניות.
אני עצמי הרגשתי שאפשר באמת לחשוב עליו כעל הקונפורמיסט האולטימטיבי.
ד"ר יודורה פלטשר (מיה פארו) היא פסיכיאטרית שרוצה לעזור לזליג בהפרעה המוזרה הזו כשהוא מאושפז בבית החולים שלה.
באמצעות היפנוזה היא מגלה שזליג משתוקק כל כך להתקבלות, עד שהוא משתנה פיזית כדי להשתלב בסובבים אותו.
בסופו של דבר ד"ר פלטשר מרפאת את זליג מתשוקתו להתבולל, אך הולכת רחוק מדי בכיוון השני; במשך תקופה קצרה הוא כל כך לא סובלני לדעות של אחרים שהוא נקלע לקטטה על השאלה האם זה יום נחמד או לא.
ד"ר פלטשר מבינה שהיא מתאהבת בזליג.
בגלל הסיקור התקשורתי של המקרה, הן המטופל והן הרופא הופכים לחלק מהתרבות הפופולרית של זמנם.
עם זאת, התהילה היא הגורם העיקרי לפרידתם.
נשים רבות טוענות שזליג התחתן אתן והכניס אותן להיריון, מה שגרם לשערורייה ציבורית.
אותה חברה שהפכה את זליג לגיבור הורסת אותו.
מחלתו של זליג חוזרת, והוא מנסה להשתלב פעם נוספת, לפני שהוא נעלם.
ד"ר פלטשר מוצאת אותו בגרמניה עובד עם הנאצים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
יחד הם בורחים, כשזליג משתמש ביכולת שלו לחקות פעם נוספת, מחקה את כישורי הטיס של פלטשר ומטיס אותם חזרה הביתה מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
בסופו של דבר הם חוזרים לאמריקה, שם הם מוכרזים כגיבורים ומתחתנים כדי לחיות חיים מאושרים מלאים.
שחקנ/יתדמות וודי אלן לאונרד זליג מיה פארו ד"ר יודורה פלטשר פטריק הורגן קריין מרי לואיז וילסון רות פלטשר דבורה ראש ליטה פוקס
כמו כן הופיעו בדמות עצמם ברונו בטלהיים, סוזן סונטג, סול בלו וג'ון מורטון בלום.
אלן השתמש בצילומי חדשות, והכניס את עצמו ושחקנים אחרים לתוכם, תוך שימוש בטכנולוגיית מסך כחול.
כדי להעניק מראה אותנטי לסצנות שלו, אלן והצלם גורדון ויליס השתמשו במגוון טכניקות, כולל איתור כמה ממצלמות הסרט העתיקות והעדשות ששימשו בתקופות המתוארות בסרט, והדמיית נזקים, כגון קמטים ושריטות, על התשלילים כדי לגרום למוצר המוגמר להיראות יותר כמו קטעי וינטג'.
המיזוג הכמעט חלק של קטעים ישנים וחדשים הושג כמעט עשור לפני שטכנולוגיית יצירת הסרטים הדיגיטליים הפכה טכניקות כאלה להרבה יותר קלות לביצוע, כפי שניתן לראות בסרטים כמו פורסט גאמפ (1994) ובסרטוני פרסומת.
הסרט משתמש בהופעות קמע של דמויות אמיתיות מהאקדמיה ומתחומים אחרים לצורך אפקט קומי.
בניגוד לצילומי הסרט הישנים בשחור-לבן, אנשים אלה מופיעים בקטעי צבע בדמות עצמם, ומתייחסים לתופעת זליג כאילו קרתה במציאות.
הם כוללים את המסאית סוזן סונטג, הפסיכואנליטיקאי ברונו בטלהיים, הסופר זוכה פרס נובל סול בלו, הסופר הפוליטי אירווינג האו, ההיסטוריון ג'ון מורטון בלום, ובעלת מועדון הלילה של פריז בריקטופ .
בזמן שנדרש להשלמת האפקטים המיוחדים של הסרט, אלן צילם את "קומדיה סקסית של ליל קיץ" ו"דני רוז האיש מברודוויי".
זהו הסרט האחרון של סרטי אוריון שהופץ דרך האחים וורנר.
זלטקו טומצ'יץ' (בקרואטית: Zlatko Tomčić; הוא פוליטיקאי קרואטי, שכיהן כנשיא מפלגת האיכרים הקרואטית בשנים 1994–2005, כיושב ראש הפרלמנט הקרואטי בשנים 2000–2003, כנציג בפרלמנט הקרואטי וכנשיא קרואטיה בפועל בפברואר 2000.
הוא בוגר הפקולטה להנדסה אזרחית באוניברסיטת בלגרד.
טומצ'יץ' הפך לנשיא מפלגת האיכרים (HSS) הקרואטית בשנת 1994 בעת שכיהן כשר הבינוי ואיכות הסביבה.
תחת הנהגתו הובילה ממפלגה את הקואליציה שהגיעה למקום השני בבחירות ב-1995 וזכתה ב-18 מושבים, מתוכם 10 לחברי HSS, כולל טומצ'יץ'.
בחירות 2000 הגיעה הקואליציה בראשות HSS למקום השלישי וזכתה ב-25 מושבים, מתוכם 17 ל-HSS.
מפלגות אלה חברו למנצחים בבחירות (קואליציית SDP-HSLS) כדי להרכיב את הממשלה, וטומצ'יץ' הפך ליו"ר הפרלמנט.
הוא הושבע לתפקידו בפברואר 2000.
כיושב ראש הפרלמנט שימש טומצ'יץ' לזמן קצר גם כנשיא בפועל של קרואטיה, בעקבות מותו של הנשיא פרניו טוג'מן בדצמבר 1999. הוא שימש כנשיא בפועל עד בחירתו של סטייפן מסיץ' לנשיא החדש.
טומצ'יץ' נשאר יושב ראש המפלגה עד דצמבר 2003, לאחר בחירות חדשות בהן איבדה המפלגה מושבים ועברה לאופוזיציה.
עם זאת, טומצ'יץ' שמר על מושב בפרלמנט.
בבחירות של המפלגה ב-2005 הובס טומצ'יץ' על ידי יוסיפ פרישצ'יץ' ופרש מהחיים הפוליטיים.
זֶלִיק (זליג) מַאזוּר (בכתיב יידיש: זעליג מאַזור; Zelik Mazur; 1913, קרטוז-ברזה, רוסיה הלבנה – ספטמבר 1970, סאו פאולו, ברזיל) היה סופר יידיש, עורך, סופר ילדים ומוציא לאור של עיתון ילדים, יהודי ממוצא פולני-רוסי שפעל בארגנטינה ובברזיל.
מאזור התייתם בגיל רך, וגדל בבית יתומים יהודי בעיר בריסק שבתקופה זו הייתה חלק של האימפריה הרוסית וכיום בלארוס.
כבר בהיותו בר מצווה החל לכתוב, לערוך ולהוציא לאור עיתוני ילדים ביידיש, מאוירים וכתובים בידיו.
בגיל חמש עשרה פרסם רשימות נוגעות ללב על החיים בבית היתומים, בעיתוני הילדים היידישאיים הגדולים בוורשה.
בשנת 1931 היגר זליק מאזור מפולין לארגנטינה, והשתקע בבואנוס איירס.
בתחילה עבד בטחנות קמח ואצל סוחרי תבואות, אך עד מהרה פרץ לעולם העיתונות וספרות הילדים היהודית בארגנטינה.
סיפור ילדים משלו זכה בפרס ראשון בתחרות של סיפורי יידיש בשנת 1935, והוא הפך לסופר ועיתונאי המתפרנס מכתיבתו.
סיפורי הילדים שלו נדפסו, עד השמדת יהדות אירופה, בכל רחבי העולם היהודי.
הוא פרסם את יצירותיו גם תחת שמות בדויים, בין השאר חתם בשמות משה קוזה, ז.
בשנת 1939 ייסד את עיתון הילדים היידישאי "אַרגעניטנער ביימעלעך" ("אילנות קטנים של ארגנטינה"), שהיה למפעל חייו.
לעיתון זה הקדיש את רוב שנותיו, בעריכה באיסוף וליקוט, בכתיבה ובאיור.
יותר משלושים שנה הופיע עיתון הילדים המשובח שלו.
אבל קהל קוראי היידיש בארגנטינה, ביתר יבשת אמריקה ובאירופה הלך והתמעט, ובשנים האחרונות היה זה למעשה עיתון ללא קוראים.
בשנות חייו האחרונות היה נציג העיתון "יידישע פרעסע" (שיצא בריו) בסאו פאולו.
נפטר בסאו פאולו בספטמבר 1970, בן 57.
זליק מאזור פרסם למעלה מעשרה כרכים של סיפורי ילדים, וכרכי העיתון שלו מגיעים לעשרות.
ספריו לא תורגמו לעברית, אך מספר ספרים בודדים תורגמו לספרדית, ויצאו לאור בבואנוס איירס.
זליק התחתן עם ציפורה קנטור בשנת 1941 שהיא בת למלחין קנטור בארגנטינה והיא בעצמה למדה לנגן וכתבה שירים בישראל.
היו להם שלושה ילדים שהתגוררו בישראל: שניים מהם בקיבוץ רמות מנשה, צבי ועקיבא מאזור, ובת, יעל קופמן, בגן יבנה.
זליגמן בר נולד במוסבאך (כיום בויסבאדן) בשנת תקפ"ו (1825), ולמד אצל ר' שמואל איגשטטר.
מפעל חייו לפני הפעלת בית הדפוס ברדלהיים היה בביבריך, ולאחר שבשנת ה'תקצ"ב נפטר וולף היידנהיים, וליפמן הירש לוונשטיין ההדיר את הספרים וסדרם לדפוס עד פטירתו, עבר לרדלהיים.
נפטר בביבריך כבן 72 בשנת תרנ"ז.
בית הדפוס רדלהיים נוהל מהקמתו על ידי וולף היידנהיים, ולאחר פטירתו נקנה על ידי מ.(מנחם) לעהרבערגער.
בזמנו של זליגמן בר בית הדפוס המשיך להוציא את הסידורים הישנים של רוו"ה, שהם בעיקר שפת אמת ושפה ברורה (שיצאו לאור פעם ראשונה בשנת תקס"ו), וכן את כל הספרים שבית הדפוס הוציא קודם זמנו של זליגמן בר.
לאחר שמנחם נפטר בית הדפוס היה בבעלות י.
בחלק מספריו היו חלקים הלכתיים (דינים לסופר סת"ם ב"תיקון לסופר ולקורא" ו"זבחי צדק" על הלכות שחיטה), מה שגרר ביקורות מצד פוסקי הלכה מסוימים, ומאידך היו רבנים שחששו לדעתו ההלכתית.
זליגמן בר עמל שנים רבות בשביל לזקק ולדעת בדיוק מה היא הנוסחה המדויקת ביותר של התנ"ך, ובייחוד של התורה, והוציא את רוב ספרי התנ"ך בשיתוף פעולה עם פרנץ דליטש במהדורה מדויקת, יחסית לזמנו.
באשר לערך עבודתו זו כתב הרב מרדכי ברויאר:
יש לציין כי סדר הקריאות וההפטרות הנמצא במהדורה הלא חדשה של הסידור רינת ישראל מצולם מתוך סדר עבודת ישראל של זליגמן בר.
עבודת ישראל או בשמו המלא "סדר עבודת ישראל כולל התפילות והברכות לכל השנה", יצא לשוק בשנת תרכ"ח.
עבודת ישראל הוא גולת הכותרת של יצירת זליגמן בר.
נוסח הסידור מוגה היטב, ומדויק יותר מכל הסידורים שהוציאו לפניו מתקני התפילות.
בנוסף, לסידור נלווה "ביאור יכין לשון", המסביר מה המקור לקטע התפילה, לאמירתו, על איזה לשונות קדומים התפילה מתבססת (חשיפת ההרמזים שבתפילה), ומה הנוסח המקביל אצל הראשונים והגאונים השונים- מה שהופך את הסידור להיות מעין "מהדורה מדעית ביקורתית".
הביאור מראה את בקיאותו הרבה של זליגמן בשפות: עברית, ארמית, גרמנית ויוונית; המסורה, התלמודים, המדרשים, סידורי הגאונים והראשונים, נוסחי ומנהגי העדות השונות, ספרי הלכה, היסטוריה ופילוסופיה, ובהקדמה לסידור מובאת ביבליוגרפיה רחבה.
הדינים שנכתבו בסידור עברו עיון על ידי תלמיד חכם ומבוססים על מנהגי יהדות גרמניה, ונכתבו בלשון הקודש וגרמנית יהודית (יידיש מערבית) באותיות "צאנה וראנה".
בסידור עבודת ישראל זליגמן הרשה לעצמו להחיל את רוב השינויים והתיקונים בשונה משאר ספרי התפילות שהוציא, שם נמנע מלשנות הרבה, כנראה כדי שיתקבלו ללא התנגדות.
הסידור זכה להסכמתו הנלהבת של מי שזליגמן החזיק ממנו ל"גדול הדור"- הרב שלמה זאב קליין מקולמאר.
הוא הוציא פעמיים את סידור עבודת ישראל, פעם אחת כנוסח אשכנז ופעם אחת כנוסח פולין.
בין שתי ההוצאות אין הבדל, רק שמעמוד 589 הוא כתב את הסליחות והפיוטים בנוסח שונה והוא מציין את זה כל שמונה עמודים בתחתית העמוד, ישנם הבדלים גם בעמודים 369–381 בסדר ההושענות.
כל העותקים של המהדורה הראשונה אזלו מהר, הודות לפופולריות הרבה שזכו לה.
מהדורות אחרות יצאו לאחר מכן על ידי בית הוצאת הספרים מ.
להערבערגער ושות' (רדלהיים) בשני הנוסחים.
בשנת תרצ"ז הוציאה הוצאת שוקן את הסידור בנוסח פולין ובשנת תשי"ז הסידור יצא גם בנוסח אשכנז.
בשתי ההוצאות האחרונות הסידור יצא בשני גדלים שונים וכן עם ספר תהלים מוגה ע"פ זליגמן בצירוף הוראות לנגינת טעמי אמ"ת, ולוח של פרקי תהלים המיועדים "לשבתות השנה ולמועדים מצוינים" בסוף הסידור.
בשנת תשע"ב יצא הסידור בשני הנוסחים בכרך אחד, ובכרך השני נדפס הביאור יכין לשון בפני עצמו על ידי הוצאת מכון ירושלים.
בסידורו הלך בדרך כלל כמו הנוסח המובא בסידורים שפת אמת ושפה ברורה שהוציא היידנהיים וכן בסידור ויעתר יצחק לר' יצחק סטנוב.
בגלל איכותם הגבוהה של הביאור והנוסח ב"סדר עבודת ישראל", מהדירים שונים של סידורים ומחזורים הכניסו צילומי דפים מעבודת ישראל לסידוריהם, ביניהם דניאל גולדשמידט, שלמה טל וסידור "אוצר התפילות".
זליגמן בר דגל בכך שהנוסחה הקדומה ביותר היא הנכונה והמדויקת ביותר, ולכן הוא מביא הרבה מקורות בדרך כלל.
לעומת זאת, כנראה כדי לא לגרוף תגובות שליליות הוא לא הרבה לשנות את הנוסחה שקבע רוו"ה לפניו בסידורים "שפה ברורה" ו"שפת אמת".
אם דקדוק השפה סתר את הנוסח העתיק, ואפילו העתיק ביותר - הוא הלך כדעת יצחק סטנוב (ואולי עשה זאת כהמשך לדרכו של הרוו"ה) כמו במקרה של ברכת "שלא עשני גוי" הוא כותב: כאן אפשר לראות את השקפתו.
כמו כן, ניתן לראות שבתפילות שבת בקטע "וינוחו בה" הוא אינו משנה את הנוסח שטבעו "מתקני התפילות" אך מציין למטה את הנוסח הישן והכנראה נכון לדעתו; כך גם בנוסח ספירת העומר הוא מתחמק מלכתוב את הנוסח של הספירה עצמה מכיוון שסבר אחרת מהנהוג.
מכאן רואים שמצד אחד חשש לשנות את הנוסח הקיים ומצד שני חשב שראוי לומר את הנוסח העתיק.
זליגמן בר דגל שמותר לו לשנות את המנהג לטובת הנוסח שלדעתו הוא הנכון וכך הוא כותב בהקדמתו לסידור: ועוד כתב:
בקרב קהילות גרמניה עד ימינו משתמשים בעיקר בסידור "שפת אמת" (ע"פ הוראת החת"ס), מכיוון שהוא נחשב כסידור המדויק ביותר מבין כל סידורי אשכנז.
סידור "שפת אמת" מביא פעמים רבות את נוסח פפד"ם.
בשער הסידור כתוב: "מאת וואלף ב"ר שמשון ז"ל איש היידנהיים" אך דבר זה אינו מדויק.
לאחר שיצא הסידור לאור בשנת תקס"ו יצא הסידור לאור בעוד כ-200 מהדורות עד היום, מהם ברדלהיים ומהם בערים אחרות כגון אופנבאך, זולצבאך, מיינץ וכו'.
לאחר פטירת היידנהיים, כשזליגמן בר התחיל לההדיר ספרים בבית הדפוס הוא "שיפץ" את "שפת אמת" והסיר ממנו מספר שיבושים.
המהדורות הנפוצות כיום של "שפת אמת", שהם מ-1956 ושל הוצאת בימ"ס גולדשמיט בזל מ-1989, הם לאחר השינויים.
+ מספר שינויים בין "שפת אמת" לפני זליגמן, לבין "שפת אמת" לאחר זליגמן.
+ מספר הבדלים בין "עבודת ישראל" (רדלהיים תרכ"ח, נוסחת זליגמן בר) לבין "שפת אמת" (רדלהיים תקס"ח, לאחר שזליגמן בר שינה אותו) סידור גרסה עמוד נימוק גרסה עמוד נימוק גרסה עמוד נימוק שפת אמת ושים חלקינו עמהם לעולם, ולא ניבוש.
מעולם שמך 44 39 נוסח פולין (מ"פ) ובשביעי רצית בו 115 המסורת "בתשובה" אות בי"ת לא דגושה 42 המסורת עבודת ישראל ושים חלקינו עמהם, ולעולם לא ניבוש.
מעולם הוא שמך 94 84נוסח אשכנז (מ"א)והשביעי רצית בו 219גרסת יצחק סטנוב, כללי הדקדוק"בתשובה" אות בי"ת דגושה90סידור משנת רפ"ז, כללי הדקדוק
זלמאי ח'לילזאד (פאשטו: زلمی خلیلزاد; נולד ב-22 במרץ 1951) הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית באו"ם בתקופת כהונתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ח'לילזאד נולד ב-1951 למשפחה פשטונית בעיר מזאר-י שריף אשר בצפון אפגניסטן.
בנעוריו למד בבית ספר פרטי בעיר הבירה קאבול, ובהיותו בן 15 התקבל לתוכנית חילופי תלמידים ועבר עם משפחתו לארצות הברית.
את התואר הראשון והשני קיבל מאוניברסיטה האמריקנית בביירות בלבנון ואת תואר הדוקטור מאוניברסיטת שיקגו.
בין 1979 ל-1984 שימש כפרופסור למדע המדינה בבית הספר ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה, שם עבד בצמידות לזביגנייב בז'ז'ינסקי אשר, בתקופת ממשל קרטר, הוביל את התמיכה במוג'אהדין בעת מלחמת אפגניסטן הראשונה במסגרת מבצע ציקלון.
בתקופת ממשל רונלד רייגן הפך ליועץ לנשיא בתחומי אפגניסטן ומלחמת איראן–עיראק.
אחרי פלישת נאט"ו לאפגניסטן מונה בנובמבר 2003 לשגריר הראשון של ארצות הברית באפגניסטן.
בתפקידו זה היה ה"חונך" של השלטון האפגני בחידוש הממשל, כולל הקמת הפרלמנט ויצירת ממשל דמוקרטי המכיל את המיעוט הפשטוני.
לאור הצלחתו מונה ב-21 ביוני 2005 לכהונת שגריר ארצות הברית בעיראק של אחרי הכיבוש.
גם בעיראק סייע בעריכת הבחירות וייצוב השלטון.
ב-17 באפריל 2007 מונה לתפקיד שגריר ארצות הברית באו"ם.
הוא סיים את שירותו עם כניסת הנשיא אובמה לבית הלבן.
לאחר פרישתו פנה לעסקים פרטיים.
הוא הקים חברת ייעוץ ומכהן במועצת המנהלים של חברת הנפט הרביעית בגודלה בנורווגיה, DNO, שהיא בעלת אינטרסים בכורדיסטן.
באוקטובר 2021 דיווח CNN כי זלמיי חלילזאד, שליחו המרכזי של ארצות הברית באפגניסטן, יעזוב את תפקידו באפגניסטן, לאחר סיום נסיגת הכוחות האמריקאים באפגניסטן.
ח'לילזאד נשוי לשריל בנארד ואב לשני בנים.
זלין (בצ'כית: Zlín, בגרמנית: Zlin) היא עיר בדרום-מזרח צ'כיה, ובירת מחוז זלין, שוכנת לגדת נהר דז'בניצה (Dřevnice).
פיתוח העיר המודרנית נזקף לזכותה של יצרנית הנעלים בטא, שמפעלה הראשון הוקם בשנת 1894 בעיר.
זלין מדורגת במקום ה-11 ברשימת הערים הגדולות בצ'כיה, בשנת 2021 התגוררו בעיר 74,178 תושבים.
מועדון הכדורגל המקומי מתמודד בליגה העליונה בצ'כיה.
בשנת 1934 הוקם בעיר אולפן קולנוע Atéliery Bonton Zlín.
הוא פעל עעד לשנת 2013. בין הסרטים שצולמו בו נמנאת סדרת סרטי הנפשה פאט ומאט.
זֶליק אקסלרוד (ביידיש: זעליק אַקסעלראָד; 1904–1941) היה משורר יידי.
אחיו של הצייר המפורסם מאיר אקסלרוד.
זליק אקסלרוד נולד בעיירה מולודצ'נו, רוסיה (כיום חלק מבלארוס).
כשהיה בן 11 גורשה משפחתו מהעיר על ידי הצבא הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה, והגיעה לטמבוב.
אקסלרוד החל לפרסם את חיבוריו בשנות ה-20. בשנים 1922–1925 הוא למד במכון לספרות ואמנות במוסקבה, ולאחר סיום לימודיו השתקע בעיר מינסק, שם התגוררה משפחתו.
הוא עבד בכתב העת היידי "שטערן" – תחילה כמזכיר ומאוחר יותר בתור עורך.
יחד עם איזי חריק היה יושב ראש אגף הסופרים היהודים באגודת הסופרים הבלארוסית.
ב-1937 מונה לעורך הראשי של "שטערן", והיה האחרון שנשא בתפקיד זה לפני סגירתו.
ב-1939 הוא נסע לביאליסטוק כדי לסייע לסופרי יידיש שברחו מפולין, שם פגש את פֶּרל ווייסנברג, בתו של יצחק מאיר וייסנברג, והם נישאו.
במאי 1941 נעצר אקסלרוד על ידי השלטונות הסובייטיים יחד עם אלי קגן והירש בריוזקין.
הוא הוצא להורג במינסק זמן קצר לאחר מכן.
רבי אהרן הלוי ציון, המוכר בכינויו רבי זעליקמן בינגא (לעיתים: מהר"ז בינגא או בונגא; מהר"ז אופנהיים; מהר"ז סגל ומהר"ז אנדרנך; נפטר בסביבות שנת ה'ר"ל, 1470), היה רב מאחרוני הראשונים באשכנז.
מחותנו ותלמידו המובהק של מהרי"ל.
נחשב לאחרון המחברים ההלכתיים במערב גרמניה בתקופת הראשונים.
נולד לרב נתן ב"ר יצחק מצאצאי רבי יקר הלוי מקלוניא.
אבי אמו היה רבי מנחם ציוני מחבר הספר "ציוני" על התורה.
למד מפי אביו וזקניו ומפי המהרי"ל, מלבדם היה גם תלמידם של רבי אנשיל ורבי זוסקינט מקלוניא, של רבי יצחק ארוויילר ושל רבי זלמן בונא.
כיהן משנת ה'ר"ד, 1444, כרבה של בינגא, בשנות ה-50 של המאה ה-15 ישב זמן מה בוורנקבורט, ובראשית שנות ה-60 עבר לגור באופנהיים, אז דבק בו הכינוי "מהר"ז אופנהיים".
בין תלמידיו: מהר"ם מינץ, רבי מנחם בכרך ורבי זלמן קיצינגן.
רבני הדור שאחריו כינו אותו בתארים מופלגים, וגם בן דורו רבי ישראל איסרלן בספרו "תרומת הדשן" (סי' רנג) מכנה אותו "שר התורה".
בשנת ה'רי"ד, 1454, ניסה להוביל ביחד עם רבי מנחם מן בכרך שורה של תקנות וגזירות חדשות על קהילות אשכנז, אך היוזמה נתקלה בהתנגדות של רבנים אחרים ובהם תלמידו מהר"ם מינץ, רבי נתן אפשטיין ואחרים.
ספרו יצא לאור מכתב ידו רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 בירושלים.
זלינקה היא עיירה במחוז בריאנסק שבמערב רוסיה, על גדת נהר זלינקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
זלינקה נוסדה בשנת 1702, ובשנת 1925 הוענקו לה זכויות עיר.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-450 יהודים.
ב-25 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו תוך זמן קצר 27 מיהודיה, לאחר שנכלאו כשבוע ללא מזון ושתייה.
כעבור כחודש רוכזו כ-200 עד 230 היהודים שנותרו בעיירה במבנה תחזוקה סגור בסמוך לעיירה.
ב-15 בפברואר 1942 נרצחו כל יושבי המבנה בתעלות נגד טנקים בידי גרמנים ושוטרים מקומיים.
זליגת תכנים הוא מונח המתאר מהלך במסגרתו מועברים שידורים של תכנים מעוררי עניין או בעלי חשיבות ציבורית מערוצי טלוויזיה הפתוחים לציבור הרחב לערוצים בתשלום, לעיתים תוך הפרת תנאי רגולציה.
במונח זה נעשה שימוש בעיקר בעניינם של תוכני ספורט בטלוויזיה בישראל.
בסוף שנת 2003 זכתה צ'רלטון במכרז לזכויות השידור של משחקי ליגת העל בכדורגל.
החברה פתחה ערוץ דיגיטלי והחלה לשדר את המשחקים בשיטת שלם וצפה ושנה לאחר מכן החלה להעביר גם את משחקי הליגה האנגלית בשיטה זו.
שנה לאחר מכן הקצתה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין לצ'לרטון שני ערוצים וזו החלה לשדר שידורים מלאים בערוצים בתשלום, "ספורט 1" ו-"ספורט 2".
קביעת תוכני סף והשפעתה על זליגת התכנים
פרט לתכנים החייבים בשידור, תנאים אלה נגעו גם למספר שעות השידור, לשידורי ליגת האלופות, ליגת העל בכדורסל, מספר מינימלי למשחקי כדורגל וכדורסל מהעולם, שידורי NBA, שידורי מבזקי חדשות ספורט, שידור ענפי ספורט ישראלי בערוץ ושידורים חוזרים של תכנים ששודרו בערוץ בתשלום זמן קצר לאחר מועד השידור החי.
כמו כן, נקבע מספר מינימלי של שידורי ספורט ממסגרות מסוימות ומענפי ספורט מסוימים; זכויות השידור של ליגת העל בכדורגל שייכות לצ'רלטון והיא רשאית לשדר את משחקי הליגה בערוצים בתשלום.
אולם, על פי התנאים, על צ'רלטון להעביר את המשחק המרכזי בכל מחזור לשידור בערוץ שאינו בתשלום.
בנוסף, נקבעה רשימה של תכנים שאסורים לשידור בערוץ בתשלום בשל העניין הרב שהם מעוררים בקרב הצופים.
מגבלה נוספת שהוטלה על בעלי הערוצים נוגעת ליחס האטרקטיביות בין השידורים בערוצים השונים: המועצה התנתה שידור תחרויות מענפי הכדורגל, הכדורסל והטניס בערוצים מחבילת הפרימיום היקרה יותר בכך שבחבילת הבסיס ובחבילת הביניים ישודרו אירועים חיים אטרקטיביים יותר.
מעבר לכך, מהלך זה לא נועד לפקח על תכנים המשודרים בחבילת הספורט, ועל כן גרם לזליגת תכנים מערוץ "ספורט 5 פלוס", ערוץ בתשלום הנכלל בחבילת הספורט, לערוצי הספורט הנוספים הניתנים לצפייה במסגרת חבילת הספורט המורחבת.
ערוצי הספורט השונים טוענים נגד הרגולציה על שידורי ספורט בישראל כי היא מהקשוחות באירופה, מקשה על התנהלות התעשייה, ומותירה לערוצים בתשלום את האפשרות לשדר תכנים אטרקטיביים מעטים בלבד, ולכן שיקולים כלכליים מונעים מהם לשדר אירועי ספורט מסוימים ובכך בעצם נפגעת חשיפתם לציבור.
מנגד, טוענים גורמים נוספים שנדרשו לסוגיה וביניהם המועצה לשידורי כבלים ולוויין ובעלי ONE שנאבקו בתופעה, כי המטרה מאחורי החלטת ערוצי הספורט שלא לשדר תכנים מסוימים, בעיקר מענפי ספורט שאינם פופולריים, היא הפעלת לחץ באמצעות איגודי הספורט השונים על הרגולטור כך שירכך את התנאים שקבע.
המועצה לשידורי כבלים ולוויין משנה את המדיניות ואת תנאי הסף מעת לעת בהתאם לשימועים שהיא מקיימת.
כך למשל, שינתה המועצה בשנת 2009 את הכלל לפיו חל איסור גורף לשדר משחקי קבוצות ישראליות במפעלים האירופאים בערוצים בתשלום והוסיפה סייג המתנה איסור זה בהצעת מחיר סביר עבור זכויות השידור של המשחק על ידי ערוץ שאינו בתשלום.
כבר בשנת 2002, כשנה לאחר השקתו של ערוץ הבת "ספורט 5 פלוס", הוגשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב תובענה ייצוגית נגד חברות הכבלים, חברת Yes הטלוויזיה בלוויין, המועצה לשידורי כבלים ולוויין ומשרד התקשורת.
בתביעה נטען כי למרות הפיקוח, תכנים רבים הועברו בחודשים הראשונים לערוץ בתשלום ואיכות השידורים בערוץ הבסיס פחתה משמעותית.
השופטת דרורה פלפל פסקה כי התובעים צודקים בטענתם אך בשל נוסח חוק הגנת הצרכן לא ניתן היה לקבל את התביעה כייצוגית.
עוד ציינה השוטפת כי היה הגון אם מועצת הכבלים והלוויין הייתה מחליטה להוזיל את חבילות הבסיס למנויי הכבלים והלוויין כפיצוי על זליגת התכנים.
בעקבות שינוי החוק וערעור שהגישו התובעים, הורה בית המשפט העליון לבית המשפט המחוזי לדון מחדש בתובענה.
לבסוף הושגה פשרה ולפיה התחייב ערוץ הספורט לשדר תכנים נוספים המוגדרים "אטרקטיביים" בערוץ הבסיס.
תביעות נוספות הוגשו בתחילת שנות האלפיים אך רובן נדחו.
גופים נוספים שנדרשו לסוגיה זו הם אמון הציבור והמועצה הישראלית לצרכנות שדרשה בשנת 2004 מהמועצה לשידורי כבלים ולוויין לנקוט צעדים נוספים פרט להטלת קנסות על הפרת מדיניות הרגולציה, וזאת כדי להגן על הצופה מפני זליגת תכנים מערוצי חבילת הבסיס או חבילת הביניים לערוצים בתשלום בחבילת הפרימיום.
בשנת 2007 הגישו חברי הכנסת גלעד ארדן ורונית תירוש הצעת חוק המבקשת לאסור על בעלות צולבת בערוצי הספורט.
לפי ההצעה, בעל רישיון לשידורי טלוויזיה בכבלים או בלוויין, שבחבילת הבסיס שבה הוא משדר נכלל ערוץ ספורט, לא להפעיל ערוץ ספורט בתשלום.
ועדת הכלכלה של הכנסת קיימה מספר ישיבות בנושא זה לאורך השנים.
מספר רב של תלונות מקרב ציבור הצופים התקבלו במועצה לשידורי כבלים ולוויין בנושא זליגת התכנים ועלותם הגבוהה של שידורי הספורט.
זליכה אל-שיהאבי הייתה מנהיגת נשים ערביות ממזרח ירושלים.
שיהאבי נולדה בשנת 1903 בירושלים פלשתינה (א"י) לאיצהאק שיהאבי, מהמשפחות הידועות בירושלים.
היא למדה בבית ספר של אחיות ציון.
בשנת 1929 השתתפה בייסוד הסניף הירושלמי של התאחדות הנשים הערביות ובשנת 1937 מונתה לראש הסניף הירושלמי, עמדה בה החזיקה עד מותה ב-1992. באותה תקופה התפצלה תנועת הנשים לשניים, ושיהאבי שהייתה מזוהה עם משפחת חוסייני, עמדה בראש התאחדות הנשים הערביות שהייתה יותר פוליטית וחתרה לשיתוף עם ארגוני נשים ערביות במדינות אחרות.
בשנת 1944 אמרה שיהאבי שנשים פלסטיניות לא תדרושנה זכויות מעבר למה שמותר על פי הקוראן, וכי טרם הגיע הזמן לדרישת זכויות פוליטיות לנשים.
בשנת 1953 לא הורשתה על ידי השלטונות הירדניים להשתתף בוועידה של התאחדות הנשים, אלא אם תסכים להשתתף כנציגת ממלכת ירדן.
בתור פרו נאצרית הייתה שיהאבי בעימות עם השלטונות הירדניים.
בשנות ה-60 ניהלה את הסניף לאם ולילד במזרח ירושלים.
בשנת 1964 הייתה בוועדה המכינה של המועצה הלאומית הפלסטינית.
ביולי 1965 ישבה בראש קונגרס של ההתאחדות הכללית של נשים פלסטיניות במזרח ירושלים.
אולם שיהאבי גרסה שאין לערב את ארגוני צדקה בפעילות פוליטית גלויה מדי ולאחר זמן הפסיקה לעמוד בראש האיחוד הכללי של הנשים הפלסטיניות שהייתה מזוהה עם אש"ף.
לאחר מלחמת ששת הימים השתתפה שיהאבי בארגון הפגנות נשים, והפיצה תעמולה נגד היחס של השלטונות הישראליים לפלסטיניים.
ב-6 בספטמבר 1968 גורשה על ידי שלטונות ישראל לממלכת ירדן, בטענה שהיא ארגנה הפגנות אלימות נגד ישראל ושארגונה העביר כספים למחבלים.
מיד לאחר גירושה החלו חמדי כנען, ראש עיריית שכם, והמשוררת פדווא טוקאן בפעילות להשבתה לירושלים.
לאחר כחודשיים, באמצע נובמבר 1968, הושג הסדר על פיה שיהאבי התחייבה להימנע מהפרת החוק והסדר הציבורי והורשתה לשוב לירושלים.
שיהאבי מעולם לא נישאה ובמותה הותירה אחריה את בית משפחת שיהאבי שהיה לקונסרבטוריון במזרח ירושלים.
במשך השנים היה שמה של שיהאבי למיתוס.
בין האגדות שנקשרו סביבה היה שהיא הייתה המייסדת של התאחדות הנשים הערביות.
בחלק מהמקורות היא אף מוצגת כמי שיסדה את ההתאחדות בשנת 1921, בגיל 18.
זליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון , מתייחסת לסדרת עימותים אלימים, פיגועים, וקרבות בהיקף קטן ובינוני שהתרחשו בשטח לבנון החל משנת 2011 במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, בעקבות כניסת כוחות של מורדים סונים מסוריה לאדמת לבנון במטרה להילחם במיליציות השיעיות המסייעות לבשאר אל-אסד בדיכוי האזרחים ובמלחמה בסוריה.
מלחמת האזרחים בסוריה שהחלה ב-2011 בעקבות האביב הערבי, ליבתה מחדש את האלימות העדתית בלבנון מימי מלחמת האזרחים בלבנון, מה שבא לידי ביטוי בכך שמוסלמים סונים רבים סייעו למורדים בסוריה מבחינה לוגיסטית או צבאית ומאידך שיעים רבים תמכו באסד מאחר שהמיעוט העלאווי השליט בסוריה נחשב כשלוחה של האסלאם השיעי.
זליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון הביאה בעקבותיה אי שקט למדינה אשר בה יש מאבק פוליטי מתמיד בין שני גושים גדולים: מחנה ה-14 במרץ האנטי-סורי שנתמך בידי סעודיה, ומחנה ה-8 במרץ הפרו-סורי שמגובה בידי איראן.
הכיבוש של שטחים לבנוניים המהווים איום על ריכוזי השיעים בלבנון, הוביל את ארגון הטרור חזבאללה השיעי שכבר לפני כן היה מעורב במלחמה בסוריה להשתלט על שטחים נרחבים בגבול סוריה-לבנון כדי להגן על אנשיו, וכן לחילופי אש כבדים בינו לבין המורדים הסורים.
גורמים מסוימים בלבנון האשימו את חזבאללה בזליגה ובהחרפת הסכסוך בשל כך שהוא סייע לאסד במלחמה בסוריה נגד הרוב הסוני וגרם לפעולות נקם מצד המורדים הסורים.
בשנת 2016, סך הנפגעים בלבנון מהסכסוך עמד על מאות הרוגים ולמעלה מ-2,000 פצועים.
ב-28 באוגוסט 2017, לאחר קרב ממושך בין צבא לבנון והחזבאללה לבין ארגוני המורדים, הכוחות של דאעש והיאת תחריר א-שאם נכנעו תמורת מעבר בטוח לשטחים שלהם בסוריה, ובכך הסתיימה זליגת מלחמת האזרחים בסוריה לשטחה של לבנון.
מאז מהפכת הארזים בשנת 2005 ונסיגת הכוחות הסוריים מלבנון, הגושים הפוליטיים בלבנון התחלקו בין הגוש האנטי-סורי הידוע כמחנה ה-14 במרץ לבין הגוש הפרו-סורי הידוע כמחנה ה-8 במרץ.
ב-27 בפברואר 2011 בהשפעת אירועי האביב הערבי, מאות לבנונים הפגינו בעיר הבירה ביירות נגד השיטה הפוליטית בלבנון המערבת דת עם ממשל וכנגד חלוקת המשרות הפוליטיות ע"פ עדות, וקראו לרפורמות.
ב-13 במרץ של אותה שנה, אלפי צעירים קראו לפירוק הנשק של חזבאללה בביירות ונגד עליונותו של החזבאללה השולט באמצעות נשקו על אורח החיים הפוליטי בדרום לבנון וניסיונותיו לפרק את בתי הדין והמשפט במדינה.
עיקר ההפגנות היו נגד נג'יב מיקאתי שתומך בחזבאללה ונבחר להרכיב ממשלה לאחר שסעד חרירי כשל.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, מחנה ה-14 במרץ בראשות תנועת זרם העתיד המוסלמית-סונית בעיקרה אשר מהווה בעלת ברית של הפלנגות הנוצריות, קראה לממשלת לבנון להעניק סיוע לצבא סוריה החופשית ונקיטת עמדה חזקה נגד המשטר הסורי של בשאר אל-אסד.
הדרישה נדחתה על ידי מחנה ה-8 במרץ השיעי בראשות החזבאללה ובעלי בריתו כדוגמת אמל והזרם הפטריוטי החופשי.
בחודש אוגוסט, הג'רוזלם פוסט דיווח כי מפגינים סורים שרפו בעקבות כך דגלים ותמונות של חסן נסראללה במספר מקומות בסוריה, ומפגינים תומכי הממשלה הסורית הגיבו בתליית פוסטרים של נסראללה.
חזבאללה הודיע שהוא תומך ברפורמות בסוריה אך נגד התערבות של ארצות הברית בטענה שהיא מערערת ומשבשת את הנעשה בסוריה.
הידיעות על טבח של אסד במפגינים הסונים העלו את המתח הסוני-שיעי בלבנון, ובמקביל החלה עלייה במכירה של נשק בשוק השחור לצורך העברה למתקוממים בסוריה.
אירוע חמור זה העלה חשש כבד בלבנון שהמדינה תיגרר למלחמה בסוריה.
הפוליטיקאי הלבנוני אקאד צאקר מתנועת זרם העתיד נחשד על ידי האוכלוסייה השיעית כמעורב בסיוע למורדים בסוריה.
צאקר הכחיש בתחילה את מעורבותו אולם לבסוף הדבר נחשף על ידי עיתון אל-אח'באר הלבנוני באמצעות קלטות אודיו שהראו אותו מבצע עסקאות נשק עם המורדים הסורים.
צאקר טעם לאחר מכן שהסרטים היו ערוכים וכי הוא סיפק למורדים רק חלב ושמיכות.
ככל שחלפו החודשים, סונים רבים מטריפולי החלו לנהור לסוריה כדי לסייע למורדים, ורובם הצטרפו לשלוחת אל-קאעידה במדינה - ג'בהת א-נוסרה.
במקביל, מספר הפליטים הסורים שברחו ללבנון גבר, ועד 13 בפברואר 2013 מספרם הגיע ליותר מ-182,938 פליטים.
הצבא הלבנוני ניסה להתנער מהמלחמה בסוריה ללא נקיטת עמדה לטובת אף צד, וכן ניסה למנוע עימותים עדתיים בלבנון.
טריפולי הייתה במשך שנים אחד ממעוזי ארגוני הטרור הסונים בלבנון כמו פתח אל-אסלאם וגדודי עבדאללה עזאם.
חילופי האש הראשונים ב-17 ביוני 2011 בטריפולי היוו את הפתיחה לסכסוך הסוני-שיעי בלבנון.
בין 10 ל-11 בפברואר 2012, נהרגו כ-3 אנשים בלחימה בשכונות טריפולי ג'בל מוחסן העלאווית ובאב אל-טבאנה הסונית ו-4 אנשים נפצעו במהלך עימות בין תומכי האופוזיציה הסורית לבין תומכי אסד.
ההתערבות של צבא לבנון הביאה לפציעת 6 חיילים.
ב-29 באפריל, חיל הים הלבנוני החרים משלוח גדול של נשק ותחמושת מאניית מכולות שיעדה הסופי היה נמל טריפולי בצפון לבנון.
הספינה הגיעה ללבנון מלוב, והוערך שהנשק יועד עבור המורדים בסוריה.
במאי 2012, מעצרו של מנהיג סוני-סלפי שאדי מאוולאווי באשמת תמיכה בטרור, הוביל לסבב לחימה חדש בין הסונים לעלאווים בטריפולי.
4-2 אנשים נהרגו כאשר הלחימה פרצה בליל ה-12 במאי.
באותו ערב, תועד לראשונה שימוש ברקטות RPG ורימוני יד בסכסוך בין השכונות.
חיילים לבנונים פתחו באש לעבר הפגנה של סונים במחאה על מעצרו של שאדי בעת שהללו התקרבו למשרדי המפלגה הלאומנית הפרו-סורית.
במהלך האירוע נהרגו 3 אזרחים סונים וקצין צבא אחד.
חילופי אש נמשכו בין השכונות על בסיס קבוע מ-14 ל-18 במאי ובמהלכם נהרגו 29 אנשים ונפצעו כ-108. צבא לבנון ספג הרוג ופצוע אחד במהלך ההתערבות שלו.
ב-20 במאי, איש דת סוני בכיר בשם אחמד עבד אל-וחיד נורה בטעות למוות על ידי צבא לבנון לאחר שלא הספיק לעצור במחסום צבאי.
מותו גרר הפגנות רבות שבהם המפגינים שרפו צמיגים בוערים על הכבישים, וחמושים מתנועת זרם העתיד פתחו בירי על יריבים מתנועה אחרת בשכונת טארק ג'דידה בביירות והרגו 3 מהם - מה שהוביל למתח ביטחוני גדול בעיר הבירה.
בעקבות הירי באיש הדת הצבא עצר לחקירה 22 מחייליו.
ב-22 במאי שאדי מאוולאווי שוחרר.
המפגינים הסונים לא הסתפקו בכך, ואיימו שההפגנות שלהם תתפשטנה בכל רחבי לבנון אם הצבא לא ישחרר 180 אסלאמסטים שנעצרו במהומות ב-2007. הצבא נפרס מספר פעמים בביירות בעקבות חילופי אש קלים בעיר.
בין ה-30 במאי ל-27 ביולי, העימותים המשיכו בטריפולי והותירו אחריהם 17 הרוגים ו-60 פצועים.
צבא לבנון נכנס להפריד בין השכונות והכריז על הפסקות אש ללא תועלת ובמהלך העימות נפצעו מספר חיילים ושוטרים.
ב-16 ביוני, פלסטיני אחד נהרג ו-8 נוספים נפצעו בעימותים עם צבא לבנון במחנה הפליטים נהר אל-בארד הסמוך לטריפולי.
ב-18 ביוני, שני פלסטינים נהרגו ויותר מ-10 נפצעו במחנה, ופלסטיני אחר נהרג במחנה הפליטים עין אל חילווה על ידי צבא לבנון.
כן היו הפגנות לא אלימות במחנות פליטים פלסטינים אחרים שבהם היו תומכים רבים של המורדים בסוריה.
ב-9 באוגוסט, המשטרה הלבנונית עצרה את השר לשעבר מישל סמאחה, שהואשם מאוחר יותר על הצתת הסכסוך העדתי במדינה באמצעות "פעולות טרור" מטעם ממשלת סוריה.
בית המשפט הלבנוני דן גם גורמים בצבא הסורי שלא בפניהם.
על פי הדיווחים סמאחה הודה בתכנון וביצוע פיגועים בצפון לבנון, אך מחנה ה-8 במרץ דחה זאת בטענה שמדובר בעלילה של מחנה ה-14 במרץ.
מ-20 עד 24 באוגוסט, נהרגו 13 אנשים ונפצעו כ-100 בעימותים בין השכונות הנזכרות, וחיילי הצבא הלבנוני שנפרסו בתוך השכונות נאלצו לסגת לאחר שספגו 25 פצועים - מה שהוביל לראשונה לכניסת טנקים לשכונות.
מספר חנויות בבעלות עלאווית הוצתו.
חמושים סונים הקימו מחסומים מאוישים ובדקו את הזהות העדתית של העוברים ושבים.
סעד אל-חרירי האשים ישירות את הסורים בפיגוע ותנועת זרם העתיד קראה לראש הממשלה נג'יב מיקאתי להתפטר מיד.
באותו יום השייח' של תנועת האיחוד האיסלמי - עבד אל-ראזאק אל-אסמר, נהרג בטריפולי כאשר חמושים תומכי חרירי השתלטו על שכונות בעיר והתעמתו עם חברי המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית.
בין 21 ל-23 באוקטובר, פרצו שוב עימותים אלימים בין שכונות באב אל-טאבנה לג'בל מוחסן בטריפולי במקביל למהומות של תומכי חרירי בשכונת טארק אל ג'אדידה, מה שהוביל ל-10 הרוגים ול-65 פצועים.
ב-24 באוקטובר, מפגינים של תנועת זרם העתיד התעמתו עם צבא לבנון.
ב-30 בנובמבר 2012, בין 14 ל-20 פעילים סונים שהיו בדרכם ללחום בסוריה לצד המורדים, נהרגו במארב טול קאלאקה בצפון לבנון בקרבת הגבול הסורי.
בין ה-4 ל-6 בדצמבר, נהרגו לפחות 12 בני אדם ונפצעו כ-73 בעימותים כבדים בעיר אשר התעוררו בעקבות המארב.
ב-18 בינואר 2013, שיירה של השר פייסל כראמי הותקפה בטריפולי ידי המפגינים שדרשו את שחרורם של האיסלאמיסטים הכלואים באשמת שייכות לארגון הטרור פתח אל-אסלאם.
ב-20 במרץ 2013, נהרג אדם אחד ונפצעו ארבעה - ביניהם שני חיילים לבנונים.
צבא לבנון הצליח להציל את ששת העלאווים שנחטפו.
בין 19 ל-20 במאי 2013, נהרגו שני אזרחים ושני חיילים לבנוניים נהרגו.
צבא לבנון נכנס שוב לעיר ב-23 במאי, ובמהלך הלילה נהרגו עוד שישה אנשים כשלראשונה נעשה שימוש בפצצות מרגמה.
ב-26 במאי נהרגו 31 אנשים כשחילופי האש כללו כבר באופן תדיר רקטות RPG.
כוחות צבא לבנון פשטו על שכונת ג'בל מוחסן ועצרו לחקירה מנהיג מקומי אך לא ביצעו פשיטות דומות בבאב אל-טאבנה.
ב-23 באוגוסט 2013, התרחש פיגוע גדול בטריפולי שבו נספו 47 אנשים ונפצעו למעלה מ-500. ב-20 בפברואר 2014, עבדול רחמן דיאב, פקיד במפלגה הדמוקרטית הערבית, נורה למוות במכוניתו בטריפולי.
העימותים נמשכו ברחבי צפון לבנון בין 24 באוקטובר ל-5 בנובמבר 2014, ונרגעו באופן כללי בטריפולי.
ב-10 בינואר 2015, תשעה בני אדם נהרגו ויותר מ-30 נפצעו כאשר שני מחבלים מתאבדים פוצצו עצמם בבית קפה הומה אדם בשכונת ג'בל מוחסן - לאחר שנה של רגיעה בעיר.
ג'בהת א-נוסרה נטל אחריות על הפיגוע.
לאחר פיגוע התופת בביירות שכוון נגד ראש המודיעין של הכוחות לביטחון פנים וחילופי אש קלים בין תומכי חרירי לתומכי חזבאללה, המצב בביירות הפך למתוח מאוד.