tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין, דַגוֹר־נוּאִין־גִילִיאַת (בסינדארין: Dagor-nuin-Giliath - הקרב תחת הכוכבים) היה הקרב השני במסגרת מלחמות בלריאנד.
בקרב השתתפו סיעת הנולדור הגולים תחת הנסיך פֵאַנוֹר וכוחות האורקים של מלקור.
הקרב נערך לאחר הריסת שני העצים, אך בטרם עליית הירח ועל כן שמו "הקרב תחת הכוכבים".
סופו של הקרב בניצחון מזהיר של הנולדור, אך במחיר חייו של פאנור.
הקרב התרחש לקראת תום שנות העצים.
בטרם הקרב נחתו הנולדור הגולים מאמן, הממלכה הברוכה במפרץ דרנגיסט וחצו את שערי הנולדור לתוך היתלום.
שם הם חנו לחופו הצפוני של אגם מיתרים.
המולתם ושריפת ספינותיהם סייעו למורגות' לגלות על בואם, ובתקווה להביסם בטרם יספיקו להכות שורש בבלריאנד, שלח מורגות' סיעת אורקים ליפול על הנולדור.
למרות נחיתותם המספרית, הנולדור המיטו מכה קשה לאורקים.
האורקים השורדים ברחו לארד גלן, ואחריהם הזדנבו הנולדור במרדף.
נמלי פלס של ממלכת הפלתרים היו תחת מצור אורקי מאז הקרב הראשון של בלריאנד.
מורגות' קרא לכוח הצר לתקוף את הנולדור מהעורף, אך כוח בראשות קלגרום בן פאנור ארב להם.
כוחות האורקים נקלעו בין שני כוחות הנולדור בסמוך לאֵיְתִיל סיריון.
האורקים לחמו ללא הפסקה במשך עשרה ימים.
רק סיעה זוטא של אורקים שרדה את המארב, אך פאנור סירב לתת להם לברוח ורדף אחריהם בתקווה לנצל את ניצחונו ולהביס את מורגות'.
אומנם בהגיעם לדור דידלות יצאו הבאלרוגים ממצוקי התנגורודרים ושם לחמו בפאנור.
רק גות'מוג, ראש הבלרוגים, הצליח להכניע את פאנור, ועל ערש דוויו הגיעו בניו לעזרתו.
בניו של פאנור איחרו את המועד, ואביהם השביעם לנקום את דמו בטרם מותו.
עם מות פאנור עלה הירח לשמים, ועם עלייתו נחת פינגולפין אחיו עם הכוח העיקרי של הנולדור בלמות.
שם הותקפו על ידי כוח אורקים שמורגות' שלח להכות את פאנור.
פינגולפין וסיעתו נתפסו לא מוכנים, ובנו של פינגולפין ארגון נהרג.
לבסוף הייתה יד הנולדור על העליונה והם הרגו באורקים.
אחר תבוסתם פתחו האורקים במנוסה למעוזו של מורגות' באנגבנד, אך נצודו על ידי אנשיו של פינגולפין.
בתום קרב זה, קרב למות, עברה סיעת פינגולפין לתוך מיתרים.
כך היה דבר בוא הנולדור לבלריאנד ניצחון מזהיר אשר בו נמחקו כל כוחות מורגות', אולם במחיר הכבד של חיי מנהיגם הבולט ואחד מנסיכיהם.
דַגוֹר אַגְלַרֶבּ (הקרב המפואר, מסינדרין) היה הקרב השלישי במלחמות בלריאנד, חלק מההיסטוריה של הארץ התיכונה, עולם הפנטזיה של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין.
הקרב נערך בין האורקים של מורגות' לבין כוחות משותפים של סיעות העלפים מעם הנולדור הגולים, והסתיים בניצחון הנולדור.
הקרב התרחש בשנת 75 לעידן הראשון לערך.
לאחר דגור-נואין-גיליאת, הפסידו הנולדור את הזדמנותם להביס את מורגות' וכוחותיו.
לכן החלו הנולדור לבנות ולבסס את ממלכותיהם העצמאיות וביצירת קשרים עם הסינדר.
ממלכת דוריאת הסתגרה בגבולותיה והוגנה על ידי חגורת המגן הקסומה שלה, והעלפים הירוקים סירבו להילחם אחר מפלת מלכם בקרב הראשון של בלריאנד.
מורגות' שלח פלוגות קטנות של אורקים כדי להטריד את העלפים ולבחון את ערנותם ויכולתם הצבאית.
פלוגות האורקים חדרו למערב ומזרח בלראינד ולחמו בקרבות קטנים בדרכם.
סופם בא מהנולדור ועלפי הפלס שלחופי בלריאנד.
בו בזמן, הכוח הראשי של האורקים יצא מאנגבנד במסלולו לדורתוניון, היכן שתפקיד ההגנה הוטל על התאומים אנגרוד ואיגנור.
לעזרתם חשו כוחותיהם של פינגולפין ומיד'רוס, אשר תקפו את האורקים מהעורף.
מרבית האורקים הושמדו בקרב, ואלו ששרדו ופתחו במנוסה ניצודו לפני הגיעם לשערי אנגבנד.
ניצחון מפואר זה היה הניצחון המלא הראשון של הנולדור במלחמתם במורגות'.
לאחר קרב זה הנולדור שמו מצור על אנגבנד, ובכך החלה תקופת שלום ושגשוג בבלריאנד.
דַגוֹר בּרַגוֹלַך הוא קרב בדיוני מעולם הפנטזיה של ג'.ר.ר.
טולקין, הידוע גם בשם קרב להבת הפתע.
דגור ברגולך היה הקרב הרביעי במלחמות בלריאנד, ובמהלכו שבר מורגות את המצור על אנגבנד.
במשך כ־400 שנים צרו ממלכות העלפים בבלריאנד על מעוזו של מורגות באנגבנד.
מורגות עמל במשך שנים אלו על בניית צבא אדיר, ולבסוף הפתיע את העלפים במתקפה אדירה.
ראשית, עורר מורגות נהרות להבה אשר כילו את מישור ארד גלן הפורה.
עלפים רבים מצאו את מותם בניסיון לברוח מהאש והעשן.
צבאות הבאלרוגים והאורקים, בהנהגת גלאורונג הדרקון, פלשו בהצלחה לדורתוניון והרגו את אנגרוד ואיגנור.
בחזית המזרח נהדפו כוחותיהם של בני פאנור מגלור ומיד'רוס.
פרשיו של מגלור נשרפו למוות במישור לותלן ופער מגלור נכבש, ובכך זכה מורגות למעבר לתוך בלריאנד.
מגלור עצמו נסוג למבצרו של אחיו מיד'רוס בהימרינג.
מעבר אגלון נפרץ, וקלגורם וקורופין נמלטו לנרגותרונד.
האורקים של מורגות התפזרו ופלשו לתוך מזרח בלריאנד.
קרנתיר נס לאמון ארב, היכן שהוא ואמרוד בנו מערכות הגנה.
משם הצמד שחרר באיטיות את מזרח בלריאנד מהאורקים, בעוד שמגלור ומיד'רוס החזיקו בגבול הצפוני.
מינאס טירית שבשערי הסיריון במערב החזיקה מעמד תחת אורודרת, ודודו פינרוד צעד מנרגותרונד עם צבא גדול צפונה.
אולם פינרוד חש בראש צבאו ונפל למארב, ולולא התערבות ברהיר, בן האדם, היה נופל.
כוחו של פינרוד חזר על עקבותיו, וברהיר המשיך להגן על דורתוניון עד שאבדו כל אנשיו.
מעוזי ההרים של ארד ותרין והיתלום החזיקו מעמד, אך בקושי רב.
לכשהגיעה הידיעה בדבר האבדות הכבדות לפינגולפין, המלך העליון של הנולדור בבלריאנד, יצא המלך לבדו לאנגבנד.
בשערי אנגבנד הם נלחמו, ואף שחרב פינגולפין פצעה את מורגות שבע פעמים, הוא הובס ונהרג.
בקרב נהרג גם הדור זהוב השיער, ראש בית הדור.
כך נשבר מצור אנגבנד, בני פאנור פוזרו וכוחות מורגות שוטטו בחופשיות בצפון בלריאנד.
דָּגוֹן או דגן (באוגריתית: 𐎄𐎂𐎐 (דגן), בכתיב הברתי (אכדי ואמורי): da-gan) הוא אל הדגן והחקלאות במיתולוגיות האמורית, האבלית והאוגריתית.
במקרא מופיע שמו של דגון במספר שמות מקומות, וכן כאל של הפלשתים, לו היו מקדשים בערים עזה ואשדוד, אולם אין תימוכין מחוץ למקרא לקשר בין דגון לפלשתים.
מקדש דגון באשדוד מוזכר גם בתקופת בית שני, בה לא היו הפלשתים קיימים כעם נפרד.
הקשר בין האל המסופוטמי והכנעני לפלשתים, שתרבותם הייתה שונה מאוד מהתרבויות השכנות, מוטל כיום בספק.
מקור שם האל במילה "דגן", יבול הארץ.
פילון מגבל, בתרגומו לכתבי סכניתן, תרגם את שמו ליוונית כ"שדה תבואה" וזיהה אותו עם זאוס של החקלאות.
בעקבות אטימולוגיה עממית ישנה, היו שפרשו את שמו כנגזר מהמילה "דג", אך כיום ברור שמדובר בשגיאה.
בלשונות הודו־אירופאיות קיים שורש שמני דומה ל'דגן' השמי, ופירושו 'ארץ, אדמה' (בלשונות האזור מופיע כ־χθών ביוונית וכ־tekan בחיתית), שייתכן שהוא מקורב אטימולוגית לשורש השמי הקדום.
אחד האזכורים הקדומים ביותר של דגון מופיע לראשונה בתעודה משנת 2,500 לפנה"ס לערך, בכתבי העיר מרי שעל הפרת.
באבלה שבסוריה התגלתה כתובת משנת 2,300 לפנה"ס לערך בה מוזכר דגון כאל הראשי של העיר וכ"ראש האלים" (BE-DINGIR-DINGIR), "אשתו" מאוזכרת כאלה "בלת (belat-u ביחסת נושא)", ופירוש שמה "גבירה (בעלת)".
מקדשם נקרא בשומרית E-mul, שמשמעו "בית הכוכב".
שמו של דגון ממשיך להופיע גם בשמות פרטיים של אכדיים באבלה.
הפנייה לדגון הייתה בתואר הכבוד "אדון" – "belu" ובתואר אדון־תותול.
לדגון הוקדשו פסטיבלים, מקדשים, ואף רובעי עיר.
ניצחונותיו של סרגון בצפון ובמערב מסופוטמיה הוקדשו לדגן, וסרגון סגד לו בעיר תותול.
השם מוזכר בתעודה נוספת משנת 1,900 לפנה"ס לערך, שנכתבה בידי הספרן אתור־אסדואו מחצר מרי ומושל נחֿור (העיר נחור שבתנ"ך).
בעיר הממלכה תרקה נמצא מקדש לאל דגן, שהיה האל המרכזי של העיר.
העיר תותול הייתה מרכז דתי גדול המקודש לאל דגן, המוזכר שם כאחד האלים הראשיים של האמורים היושבים באזור מסופוטמיה עלית.
במבוא לחוקי חמורבי מתואר עמורפיא (חמורבי) כ"כובש היישובים לאורך הפרת בעזרת האל דגן".
דגון היה אל חשוב בפנתאון בפרת התיכון (באזור מרי, תרקה ותותול), שם היה מזוהה עם אנליל; לדוגמה, במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי רים-סין הראשון או עמורפיא, מובא דגן (dda-gan) בטור המלים האמוריות כמקביל לאנליל (dEN.LÍL) בטור המלים האכדיות.
דגון היה אל ראשי במיוחד בתרקה ובתותול.
דגן מוזכר גם בטקסטים שומריים ואכדיים, ומתואר כאל לוחם ומגן (לעיתים מזוהה עם אנליל).
בטקסטים אלה הוא מלווה באלה "שַלה" (המזוהה לפעמים עם נינליל).
במקורות אחרים נקראה בת לווייתו של דגן בשם סַלַסה, או אישרה.
בעיר מרי נמצא מקדש לדגן.
גם באוגרית התגלה מקדש לדגן, משנת 1,300 לפנה"ס לערך, והוא נחשב האל השלישי בחשיבותו מבין אלי העיר (אחרי אל ואחרי בעל).
מלוחות השירה האוגריתית עולה שלמרות תפקידו המועט בעלילה מהווה דגון חלק חשוב מהמיתולוגיה הכנענית.
האל בעל מוזכר ביצירות כ"בן דגן", תואר בעל מורכבות מיתולוגית – שכן בעל ידוע כבנו של האל אל.
לכל קריאה לאל מוקדש קטע ביצירה, כאשר ההבדל בין הקטעים הוא רק בשם האל ומעונו; לדגן מוקדש הקטע השלישי מבין קטעים אלה, ומעונו הנזכר בלוח הוא "תתל" (תותול בכתיב חסר).
בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות) כאוספי ה"חמה" מוזכר שוב האל דגן, הפעם כנראה יחד עם בעל (המקור עם השחזור המקובל: ).
בין כתבי אוגרית שלא על חרס נמצאו שתי מצבות הקדשה לדגון:
+מצבת תריל (KTU2 6.13)מצבת עזן (KTU2 6.13)המקור האוגריתימשמעות"המנחה(?) העלתהשריַל (שם פרטי) לדגון: פגר (קרבן או נדבה)שׂה ואלוף לאכול/לאָכלה""הפגר (קרבן או נדבה) העלהעזן (שם פרטי) לדגון בעלו:שׂה ואלוף למחר"
על ארון קבורת אשמונעזר השני שהתגלה בקרבת העיר צידון נכתב: , כלומר "ועוד נתן לנו אדון המלכים את דאר ויפו, "ארצֹת דגן" האדירות אשר בשדה השרון"; "ארצת דגן" יכול להתפרש כארצותיו של האל דגון או כארצות דגן.
על פי הכתוב בספר יהושע, מקום בשם "בית דגון" מצוי היה בשטח נחלת שבט אשר.
בספר שופטים מתוארת השמדת מקדש דגון שבעיר עזה על ידי שמשון, לאחר שסרני הפלשתים הערימו עליו ולכדו אותו: .
מקדשו של האל דגון בעיר אשדוד מוזכר בספר שמואל בסיפור שביית ארון הברית: .
לפי תרגומי המקרא, במקור נכתב "רק גו דגון נשאר עליו", דבר המעיד שדמותו הייתה אנושית.
לאחר ניצחון הפלשתים על שאול, מקדש דגון מוזכר בגרסת דברי הימים: .
בנוסח שבספר שמואל, מדובר בחומת בית שאן במקום בבית דגון.
יש המפרשים גם את דברי הנביא צפניה (הרומזים אל הסיפור בספר שמואל לעיל) כמתייחסים לפולחן דגון: .
פולחנו של דגון התקיים גם בתקופה ההלניסטית.
בספר מקבים א' מסופר שיונתן הוופסי (חשמונאי) שרף את מקדש דגון שבאזוטוס (אשדוד): ; וכן: .
יוסף בן מתתיהו מזכיר בכתביו מבצר בשם "דגון" בקרבת יריחו בהקשר לאירועים סביב הירצחו של שמעון החשמונאי.
זהו מבצר דוק על הר קרנטל, מצפון מערב ליריחו.
במגילת אנטיוכוס מוזכר כי אלוהיו של נקנור המשנה למלך של אנטיוכוס, הוא דגון.
ייתכן שמדובר בכינוי היהודי לזאוס, או הד לאזכור בספר מקבים א' את שריפת מקדש דגון באשדוד ביד יונתן החשמונאי.
שמן של ממגורות דגון נגזר מדגון, וכן מדגן.
דגדוג היא הנגיעה בגוף באופן שגורם לעיוות או לצחוק בלתי רצוני.
הרגשה כזו יכולה לגרום הנאה או ריגוש, אבל היא לפעמים נחשבת בלתי נעימה, במיוחד במקרה של דגדוג אגרסיבי.
בשנת 1897, הפסיכולוגים ג' סטנלי הול וארתור אלין תיארו "דגדוג" כשני סוגים שונים של תופעות:
הראשונה היא הרגשה שנגרמת בתנועה עדינה כנגד העור.
הסוג הזה של דגדוג הנקרא "קניסמסיס", והוא בדרך כלל לא גורם לצחוק ולעיתים מלווה בהרגשת גירוי קלה.
הסוג השני גורם לצחוק ונקרא "דגדוג אגרסיבי".
הוא נוצר על ידי הפעלת לחץ חוזר ונשנה באזורים רגישים לדגדוג, הידועים כ"גרגלסיס".
כבר בתינוקות ניתן לראות את תגובת הצחוק וההתפתלות כתגובה למגע עדין.
במקור זה תוצר של רפלקס כתגובה למגע פתאומי, המטרה היא הגנה מעכבישים, נחשים וכדומה, ומשותפת ליונקים רבים.
אצל בני אדם ושימפנזים יש לתופעה חשיבות חברתית ותהיה תגובה חיובית כשהמגע מגיע מאדם קרוב בניגוד לזר למשל.
ידוע כי בני האדם לא מסוגלים לדגדג את עצמם.
מחקר שנערך ב-2018 מזהה את המנגנון במערכת העצבים שמונע את הדגדוג העצמי - וזאת על ידי ההבנה של המנגנון הנוירולוגי שמאפשר לבני אדם להבדיל בין המגע של עצמם לזה של אנשים אחרים.
בשנת 2016 חוקרים בדקו את נושא הדגדוג אצל חולדות.
הם צפו בחולדות וראו תופעות שחיזקו את התיאוריה הקושרת דגדוג לקשרים חברתיים חיוביים.
דגֶבּוּאדזֶה (בגאורגית: დგებუაძე) הייתה משפחת אצולה גאורגית מסמגרלו.
בשנת 1804 בהחלטת פאבל ציציאנוב השליטה באזור שכיום מהווה נפת מרטווילי הועברה לנציגי משפחת דגבואדזה.
בשנת 1903 התקבלה המשפחה לאצולה הנסיכית של האימפריה הרוסית ונציגיה קיבלו את התואר קניאז.
דגדג-אותי אלמו היא בובת צעצוע לילדים מתוצרת חברת "צעצועי טייקו" (Tyco Toys), המבוססת על דמותו של אלמו מסדרת הטלוויזיה לילדים רחוב סומסום.
כאשר לוחצים עליה, בובת האלמו מצחקקת.
כאשר לוחצים עליה שלוש פעמים רצופות, מתחילה הבובה לרעוד ולצחוק צחוק היסטרי.
הבובה פותחה על ידי שני מפתחי צעצועים ותיקים - רון דוברן (Ron Dubren) וגרג היימן (Greg Hyman), והוצגה תחילה לחברת טיקו כקוף צוחק.
זמן קצר לאחר מכן זכתה החברה בזיכיון לייצור צעצועים על פי סדרת רחוב סומסום, ואז ניתנה לבובה דמותו של אלמו.
הבובה יצאה לשוק בארצות הברית ב-1996 והפכה במהירות לשיגעון קנייה, עד כדי כך שאירע שהורים נאבקו בהורים אחרים בחנויות על מנת להשיג בובה לילדיהם לחג המולד.
עובד בחנות וולמארט בפרדריקטון אף נפצע כאשר נרמס על ידי המון קונים שראה בידיו קופסה של הבובה ושעט לעברו.
מאחר שהביקוש לבובה עלה על ההיצע העלו כמה חנויות את מחירה באופן חד, עד למאות דולרים ואף יותר מזה.
בראשית 1997 הוציאה חברת טיקו לשוק מספר צעצועי המשך לדגדג-אותי אלמו – כמו דגדג-אותי ארני ודגדג-אותי עוגיפלצת, שניהם מרחוב סומסום - אך הם לא זכו אף להצלחה מסחרית קרובה לשלו.
בסתיו 2001 הוצאה לשוק מהדורת הפתעה של דגדג-אותי אלמו במסגרת תחרות פרסים.
ב-9 בינואר 2002 הפסיקו חמש מן הבובות מסדרה זו לצחוק והודיעו למי שלחץ עליהן כי הוא זכה בפרס; הפרס הגדול ביותר עמד על 200 אלף דולר.
בספטמבר 2006 הוצאה לשוק בובת דגדג-אותי אלמו חדשה על ידי חברת הצעצועים מאטל (Mattel), שרכשה את חברת טיקו.
בשונה מקודמתה, בובה זו מתגלגלת על הארץ כשהיא צוחקת, הולמת באגרופה בקרקע ומתחננת אל המדגדג שיניח לה.
הביקוש לבובה זו היה גדול כלקודמתה.
שני צעצועי המשך יוצרו לבובה זו, גם הם בדמותם של ארני ועוגיפלצת מרחוב סומסום.
דגובר (Dagobert; ידוע גם כדיברט - Daibert וכדימברט - Daimbert; נפטר ב-1105) היה הארכיבישוף הראשון של פיזה והארכיבישוף השני של הפטריארכיה הלטינית בתקופת ממלכת ירושלים לאחר שהעיר ירושלים נכבשה במסע הצלב הראשון.
מעט ידוע על ראשית חייו של דגובר.
ככל הנראה הוא הוסמך לכמורה בידי וצילו, הארכיבישוף של מיינץ בשנים 1084–1088.
בשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-11, החליף דגובר את נאמנותו הפוליטית והחל להיות קרוב אל מטילדה רוזנת טוסקנה, מתומכות האפיפיור.
בשנת 1088 מינה אותו האפיפיור אורבנוס השני לבישוף של פיזה, מה שגרם לעוינות מצד אנשים שונים עקב עברו השנוי במחלוקת.
פטר, בישוף פיסטויה מחה על כך בפני האפיפיור.
עם זאת, דגובר, באמצעות תמיכתו הממושכת של האפיפיור אורבנוס, הצליח לבסס את סמכותו.
לדגובר היה חלק פעיל בחיי אזרחי פיזה, כך למשל בשנת 1090 הצטרף אל אצילי העיר כדי להסדיר את הגובה המקסימלי של הבתים.
בשנת 1092 הפך לארכיבישוף של פיזה.
כארכיבישוף נראה כי הוא הפך לאדם מכובד בעולם הכלכלי והפוליטי של פיזה, ואימץ גישה מעשית לבעיות בפיזה ובהמשך חייו.
בשנת 1094, חגג את חג המולד עם אורבנוס ולאחר מכן ליווה אותו במהלך הסיור באיטליה ובצרפת.
דגובר נכח בין היתר בוועידת פיאצ'נזה, וועידת קלרמון.
דגובר חזר אל פיזה והחל להטיף על יציאה אל מסע צלב (הראשון) וזכה לתמיכה רבה.
בשנת 1098 מינה אותו אורבן לנציג שלו בחצרו של אלפונסו השישי, מלך קסטיליה לאון.
לפני סוף שנת 1098, דגובר יצא מזרחה עם צי של פיזה שביצע מספר פשיטות מוצלחות על איים בבעלות הביזנטים, תוך כדי התכתשות עם חיל הים הביזנטי, לפני שהגיע לסוריה.
אחד ממנהיגי הצלבנים, בוהמון של אנטיוכיה, החל מצור על הנמל הביזנטי של לטקיה.
דגובר ואנשי פיזה הסכימו לעזור לו על ידי הסגר על הנמל.
עם זאת, המנהיגים הצלבנים אחרים, שראו את הצורך בשיתוף פעולה עם הקיסר הביזנטי והנוצרים המזרחיים, נחרדו ושכנעו את דגובר לבטל את הסגר.
בוהמון נאלץ לנטוש את המצור וליווה את דגובר לירושלים, אליה הגיעו ב-21 בדצמבר 1099.
מעמדו של דגבור כשיצא למזרח אינו ברור.
יש היסטוריונים המאמינים כי אורבנוס מינה אותו כנציג האפיפיור, כיורשו של אדהמר מלה פוי שמת בתאריך 1 באוגוסט 1098. בכל מקרה, אורבנובס עצמו מת ב-29 ביולי 1099. דגובר במכתבו אל האפיפיור החדש, פסקליס השני, בספטמבר 1099, מכנה את עצמו בשם "הארכיבישוף של פיזה".
מיד לאחר חג המולד 1099 הודח הפטריארך הלטיני של ירושלים, ארנולף מצ'וק (Arnulf of Chocques), בטענה שבחירתו הייתה לא תקינה, ובתמיכתו של בוהמון נבחר דגבור במקומו.
דעת הקהל הכללית קבעה שארץ הקודש צריכה להיות נחלת הכנסייה, אבל ארנולף היה חלש מכדי לבסס עליונות.
עמדתו של דגוברט הייתה חזקה יותר, שכן הוא היה (כנראה) נציג האפיפיור וזכה לתמיכת הצי של פיזה.
מיד לאחר בחירתו, ב-1 באפריל 1100, גודפרי מבולון הביע את נאמנותו ונתן את שטח ירושלים לדגבור, וכך עשה בוהמון עבור אנטיוכיה.
בולדווין, מלך ירושלים לעתיד, שהיה בתקופה זו לורד אדסה, לא עשה מחווה זו מתוך כבוד לדגוברט, ונראה שיחסיהם לא היו טובים.
המתיחות הגיעה לשיא כאשר מת גוטפריד ביולי ונקבר בכנסיית הקבר.
כיוון שהיה מוסכם בהסכם, שאם לא יהיו לגוטרפיד יורשים, שטחי האזור יועברו לכנסייה, ניסה דגבור להשתלט על העיר, אך מקורבי גוטפריד תפסו את מצודת העיר, בראשם עמד גארניה די גרי (Garnier de Gray), וחיכו לתמיכה מצדו של בלדווין, אחי גוטפריד.
בוהמון לא עזר לדגובר והוא נאלץ לבקש מקלט בכנסיית הר ציון.
לבסוף, בשנת 1100, הכתיר דגובר את בלדווין למלכה הראשון של ירושלים בכנסיית המולד שבבית לחם.
היחסים בין השניים לא השתפרו.
בשלב מסוים עזב דגובר כדי לבקש באופן אישי מהאפיפיור פסקליס השני עזרה ומת כשהיה בדרכו חזרה לירושלים לאחר השאפיפיור אישר לו לקבל בחזרה את הפטריארכיה.
דגוברט השלישי (Dagobert III; 698 או 699 – 715) היה שליט פרנקי מהשושלת המרובינגית.
דגוברט היה בנו של כילדברט השלישי, וירש את אביו בגיל שתים עשרה.
הכוח האמיתי בממלכת הפרנקים היה מסור בידיו של המאיורדומוס פפין האמצעי, שריכז בידיו את כל הסמכות הממשית מאז קרב טרטי ב-698. דגוברט, כמו קודמיו, היה אחד מהמלכים עושי-כלום.
בשל קוצר שלטונו וגילו הצעיר, הרשומות מזמנו לא מוסרות עליו כמעט שום מידע.
ידוע רק שבתקופת מלכותו, בעוד פפין עסוק במלחמה בפריזים, החלו אצילי הדרום להיעשות מרדניים יותר ויותר: הבישוף סוואריק מאאוקסר הרחיב את נחלתו באמצעות כיבוש מספר ערים, בעוד אודו דוכס אקוויטן ואנתנור מפרובאנס התנהלו כאדונים עצמאיים לחלוטין באחוזותיהם.
ב-714 נפטר פפין, והחלה מלחמת אזרחים בין המתחרים על משרתו, עליה הייתה למלך השפעה אפסית.
הוא מת בערך בגיל שש-עשרה, אחרי ארבע שנים על הכס.
דֶגֶה פדר (נולדה ב-1978) היא אמנית ישראלית רב תחומית.
כוריאוגרפית ומנהלת להקת המחול ביתא, מוזיקאית ואמנית חזותית.
פדר משלבת בין מוטיבים של מחול אתיופי מסורתי ובין מחול מודרני ומחול ישראלי.
דגה פדר נולדה בשנת 1978 באזור גונדר שבאתיופיה, הייתה רועת צאן בילדותה, ועלתה לישראל בשנת 1985 במסגרת "מבצע משה".
החלה את דרכה המקצועית בתחום המחול בשנת 1999 כרקדנית בלהקת "אקסטא", מיסודה של רות אשל, והייתה שותפה למספר יצירות שהועלו במסגרת זו.
היא בעלת תואר ראשון B.Ed.
בחינוך ואמנות ויצירה מאוניברסיטת חיפה (2005).
מאז 2005 היא עובדת עם להקת "ביתא" והחל משנת 2014 מנהלת את הלהקה.
בין השנים 1999–2005 הופיעה עם "אקסטא" בתפקידים ראשיים ואף השתתפה בפסטיבלים והופעות בארץ (תיאטרון ענבל במרכז סוזן דלל; "המעבדה" בירושלים; תיאטרון חיפה; פסטיבל המחולות בכרמיאל) ובחו"ל (קרואטיה, אוקראינה, צרפת, דרום אפריקה, ניו יורק, פילדלפיה, בוסטון, ושיקגו).
פדר הקימה מספר להקות מחול לנוער, ביניהן להקות "דסטה" ו"תזטה", המופיעות ברחבי הארץ, והייתה במשך שנים מורה למחול בבתי ספר ופנימיות (נוה עמיאל, ימין אורד וכפר חסידים), לצד קיום סדנאות במחול אתיופי למבוגרים בארץ ובארצות הברית.
בשנת 2005 החלה לפעול עם הרכב הרקדנים המייסד של להקת "ביתא", אף הוא בהקמת רות אשל, והייתה שותפה ליצירת חלק מעבודות הלהקה.
במסגרת זאת קיימה הופעות וסיורים בארצות הברית, קולומביה ופולין.
בשנת 2009 יצרה את הכוריאוגרפיה ליצירה "WOZE".
היצירה בנויה כקומפוזיציה מופשטת המתבססת על אלמנטים תנועתיים אתיופים.
הרעיון שמאחורי היצירה הוא המתח בין "האני", לבין מסגרת החברה והמשפחה, בין יכולת הבחירה לבין מה שמכתיב העולם.
את תהליך היצירה ליווה באימפרוביזציות נגן המסנקו דג'ן מנצ'לוט.
כשהריקוד היה מוכן יצר עודד זהבי מוזיקה מקורית על בסיס חומרי הנגינה והקול של מנצ'לוט.
הריקוד מחולק לארבעה פרקים שונים, כל אחד מתבסס על חומר תנועתי ומקצבים אתיופים שונים.
בשנת 2010 הייתה פדר ממייסדות להקת "תקשה" בהנהלת חיים שירן, וביצעה במסגרתה יצירה שיצרה הכוריאוגרפית מאיה לוי.
בשנת 2012 יסדה ביחד עם גילה בתואלין את להקת "ווזה ווזה", המשלבת רקדניות ישראליות ממוצא אתיופי ורקדניות ישראליות אחרות, משמשת ככוריאוגרפית ראשית של הלהקה ומופיעה בה כרקדנית.
בשנת 2009 הופיעה בתפקיד זמרת בקונצרט של התזמורת הסימפונית חיפה.
בשנת 2011 ייסדה את פרויקט "DEGEDRUM", בשיתוף עם נגן כלי ההקשה אלעד נאמן, ושימשה בו כרקדנית וזמרת.
במסגרת זו נסעה להופעות בארצות הברית ובישראל.
באותה השנה אף הקליטה באתיופיה דיסק של מוזיקה מקורית שחיברה לשירים בשפה האמהרית והעברית, בליווי כלי מוזיקה מסורתיים.
עוד באותה השנה, 2011, הקליטה יצירה מוזיקלית בהלחנת עודד זהבי ובו שירי עם אתיופיים.
פדר מציירת באקריליק על בד.
גם האמנות החזותית שלה משלבת מוטיבים אתיופים וזכרונות מארץ מולדתה, בדגש מיוחד על דימויי נשים ממוצא אתיופי.
פרס משרד התרבות ליוצרים צעירים
2021 פרס שרת העלייה והקליטה לעולים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
2022 פרס ליצירה מקורית עכשווית לשנת 2022 של קרן רבינוביץ' ונווה שכטר
דגדוגים הוא שמם של ספר, תקליטור DVD וקלטת וידאו לילדים, שכתבה דתיה בן דור.
הספר מאגד 14 שירי משחק, המיועדים למשחקי מגע ומשחקי אצבעות לפעוטות, לפעילות משותפת של מבוגר וילד.
לכל שיר מתלווים הוראות משחק ואיור צבעוני.
הספר מודפס במהדורת נייר ובמהדורת קרטון קשיח.
הספר זכה בפרס "ספר הזהב", מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל, בשנת 1996.
בהוצאת מודן הוצאה לאור (1993)
תקליטור DVD וקלטת וידאו ובו סרט בעל סיפור עלילה, המאגד בתוכו 19 שירי משחק, בהם גם שירים מהספר "דגדוגים".
קלטת הווידאו יצאה ב-1995, ואולם גרסת הDVD יצאה בשנת 2003.
ספור העלילה מתרחש בעולמה הדמיוני של הילדה שני.
דִיגִי, חברה הדמיוני, המתגורר מתחת למיטתה, משכיב אותה לישון ויורד אל מתחת למיטה, (לא לפני שהוא מדגדג אותה כמה פעמים, אחרי ששני מבקשת ממנו, כי היא כמובן נהנת מהדגדוגים כי זה מאוד מצחיק וכיף) שם הוא חוגג לעצמו יום הולדת, במסיבת הפתעה לילית.
אל המסיבה מגיעים, בזה אחר זה, גיבוריהם של שירי ילדים קלאסיים: השפן הקטן - מהשיר העממי "השפן הקטן", הסבתא של אפרים - מהשיר "ברווזיים" מאת לאה גולדברג, צילי וגילי - מהשיר "שתי בנות" מאת ח.נ.
ביאליק, יונתן הקטן - מהשיר העממי "יונתן הקטן רץ בבוקר אל הגן" ולהקת ילדים.
בתום המסיבה כל החבורה נשארת לישון בביתו של דיגי, מתחת למיטתה של שני.
כל השירים הם שירי משחק
תסריט, שירים ולחנים: דתיה בן דור, לחן שיר הדגדוגים: ו.א.
משתתפים: רמי ברוך, שושיק שני, ליאת אחירון, שרון אלימלך, גיא פרידמן, גיל ורנר וילדים
עיבודים והפקה מוזיקלית: רמי בר דוד
הוצאה: מודן הוצאה לאור, ים הפקות (1995)
דגי גרם עילאיים (שם מדעי: Neopterygii) היא תת-מחלקה של מקריני סנפיר בה נמצאים רוב החולייתנים בעולם וכן רוב הדגים ודגי המאכל.
בני קבוצה זו מתחלקים לשתי אינפרא-מחלקות: תמים גרמיים שהם פרימיטיביים יותר ובעלי קרבה לסחוס גרמיים וכליל גרמיים שהם הדגים הפותחים יותר והמותאמים יותר למים וכוללים את מרבת המינים בקבוצה.
מינים אלו חיים בכל האוקיינוסים והיבשות במגוון בתי גידול, מנהרות וביצות ואף אזורים יבשים יותר ועד למצולות הים.
רובם הגדול נושם אוויר על ידי הזימים, אך חלקם גם בעלי שלפוחית ריאות לא מפותחת העוזרת להם לנשום ביבשה.
הגדול שבדגים אלה הוא דג שמש מגובשש (Mola mola) שיכול להגיע לאורך 3.3 מטר ולמשקל 2,300 ק"ג.
מקאירה כחולה (Makaira nigricans) ארוכה יותר (5–6 מטר) אך שוקלת פחות (כ-800 ק"ג).
המפרשניים ודג-החרב הם הדגים המהירים ביותר, שיכולים להגיע למהירות של כ-80 קמ"ש.
סדרה דקראים (Perciformes) - בה 40% מהדגים הקיימים
דגי-חשמל טרופיים או דגי סכין אמריקאים (שם מדעי: Gymnotiformes) היא סדרה של דגי גרם מקבוצת הכליל גרמיים החיים בנהרות וביצות באמריקה הדרומית.
אלו דגי חשמל בעלי סנפירים קטנים וזנב ארוך המסתיים בקצה חד ומזכיר צורת סכין.
אין להם כלל סנפירי גב או גחון והלסתות קטנות, מוארכות ובעלות שיניים מועטות.
במקום אלה הם מהממים את טרפם בחשמל שהם מפיקים מגופים מאירים בצידי גופם.
הקטלני שבדגים אלה הוא צלופח חשמלי שאיננו צלופח ויכול להפיק חשמל בעוצמה של 600 ואט.
זהו גם הגדול שבבני הסדרה והוא יכול להגיע לאורך 2 מטר ולשקול מעל 20 ק"ג.
דגים אלה חיים בנהרות כמו האמזונאס והאורינוקו והם כמעט עיוורים.
הם משתמשים בחשמל כדי לבנות להם מפה של סביבתם בדומה לכרישים.
כמו כן חלקם יכולים לנשום אוויר.
משפחה דגי סכין עירומים (Gymnotidae)
דגי-לטאים (שם מדעי: Aulopiformes) היא סדרת דגים פרימיטיביים ממחלקת מקריני סנפיר והיא הסדרה היחידה בעל-הסדרה Cyclosquamata.
קבוצה זו כוללת מינים רבים (בערך 230 מינים) וכמה משפחות שלה נכחדו.
שמם ניתן עקב מבנה גופם המוארך וסנפיריהם דמויי הגפיים, דבר המזכיר במראיהם לטאה.
רבים מדגים אלה חיים בתהומות הים והם בעלי עצמות לסת שטוחות מעט ומבנה זימים מיוחד.
לחלקם ישנם שלפוחיות חמצן העוזרות להם לנשום באזורים עמוקים בהם אין מספיק חמצן למינים אחרים.
דגים אלה הם טורפים בעלי לסתות גדולות ושיניים חדות או בעלי לסת דמוית חדק.
הם נאלצים לאכול את הטרף הנדיר המצוי במעמקים או לחפש שאריות שנפלו לתהומות מפני המים.
דגי-לווייתן (שם מדעי: Cetomimiformes) הם סדרת דגים מקריני סנפיר החיים במצולות האוקיינוס.
הם יכולים לחיות בעומק של יותר מ-3,500 מטר, בעיקר באזורי הטרופי.
לדגים אלה סנפירים קטנים, גופים כהים או אדומים ולסתות גדולות ענקיות המזכירות לסתות לווייתן וכן קיבה ענקית.
חלקם גם בעלי אורות מיוחדים.
העיניים קטנות וכמה איברים אצלם מנוונים.
דגים אלה הם קרוביהם הרחוקים של החכאים.
דגי הלווייתן יכולים להגיע לאורך של 40 ס"מ, כשהנקבות גדולות לפעמים פי 10 מהזכרים, שבעונת הרבייה נצמדים אליהם.
הזכרים של חלק מהמינים יכולים להיות טפילים למיני חכאים החיים בעומק.
דגי זאב (שם מדעי: Anarhichadidae) היא משפחה מסדרת הדקראים בתוכה 2 סוגים של דגים דמויי־צלופחים, אך אינם קרובים אליו.
אלו דגים טורפים בעלי לסתות עצומות, גוף נחשי וסנפירים קטנים.
הגדול שבהם, צלופח זאב יכול להגיע לאורך 2 מטרים ולשקול עד 18 ק"ג.
הם חיים בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט במים קרירים.
הם חיים גם על מדפי היבשה בעומק של עד 600 מטר, שם כמות החמצן נמוכה והטמפרטורה קרה מאוד.
כל המינים הם טורפים המשתמשים בלסתותיהם כדי לרסק קונכיות ושריונות של חסרי חוליות ימיים שונים, כמו צדפות, רכיכות שונות, סרטנים וקיפודי ים, שהם עיקר מזונם.
לעיתים נדירות יאכלו גם דגים.
אנשי הדגומבה (Dagomba) הם קבוצה אתנית השוכנת בעיקרה בצפון גאנה.
אוכלוסיית שבט הדגומבה מונה כ־1,215,000 חברים בגאנה, ועוד כ־11,000 חברים נוספים בטוגו.
השטח שנחשב למולדת השבט נקרא דגבון (Dagbon) והוא כולל כ־20 אלף קילומטרים רבועים.
רובו של השטח נמצא כיום במדינת גאנה, במחוז הצפוני שבצפון גאנה, בסוואנה הדלילה דרומית לחגורת סאהל.
שפת הדיבור העיקרית של השבט היא דגבני (Dagbani) שהיא אחת משפות גור (Gur).
גור היא קטגוריה של שפות המכילה כ־70 שפות בעלות מקור זהה, הנפוצות כיום במדינות: בורקינה פאסו, מאלי, חוף השנהב, גאנה, טוגו, בנין, ניז'ר וניגריה.
הדת העיקרית של אנשי הדגומבה היא האסלאם (כ־77% מאנשי השבט) אך קיים מיעוט נוצרי (22%) ומיעוט שאינו מונותאיסטי אצלו קיימת אמונה בדתות אתניות (1%).
על פי המסורת, ההיסטוריה של דגומבה מתחילה באגדה הקרויה "טוהזי (Tohazie)" שבתרגום חופשי נקראת "הצייד האדום".
על פי האמונה טוהזי היה לוחם גדול וצייד.
במהלך מסע ציד טוהזי הגיע לכפר קטן שם פגש גברת זקנה.
הגברת הזקנה סיפקה לטוהזי את כל מה שצריך כדי לחיות, מלבד מים.
הגברת סיפרה לטוהזי שאינה יכולה לספק לו מים מכיוון שמקור המים היחיד בכפר מזוהם על ידי שור לא מבוית.
הגברת סיפרה שהשור, שככל הנראה הוא בעצם רוח קדומה, הורג כל מי שמנסה להתקרב למקור המים.
טוהזי רצה לעזוב בתחילה את הכפר, אך לאחר מכן החליט לנסות לעזור לתושבים על ידי הריגת השור.
לאחר מאבק ממושך טוהזי הצליח להרוג את השור ושלח את ראשו לצ'יף הכפר כראייה.
תושבי הכפר היו שמחים מאוד וטוהזי קיבל את נסיכת הכפר פאגאווגבה (Pagawugba) לאות תודה.
הנסיכה ילדה לטוהזי בן הידוע בשמו קפוגנמבו (Kpognambo).
לאחר מותו של טוהזי, בנו קפוגנמבו נהפך גם כן ללוחם גדול.
הוא נישא ונהפך לאביו של נה גבווה (Na Gbewa), אבי שבטי דגומבה ומוסי (Mossi).
השבט מוסי שוכן כיום במדינת בורקינה פאסו.
אנשי הדגומבה הם קבוצה אתנית גדולה המתגוררת בצפון גאנה.
הם התחילו את שיגשוגם במאה ה-12. ממלכתם, שנקראת "דגבון", הוקמה לפני מאות שנים ושולטת על שטח ליד בירת דגומבה, יינדי .
יינדי ממוקמת ממזרח לנהר הוולטה הלבן וצפונית לטאמאלה.
במאה ה-17 אנשים הגונג'ה (Gonja) התחילו לתקוף את דגבון ממערב, מה שדחף את שבט דגומבה אל מעבר לנהר הוולטה הלבן ואילץ אותם לנטוש את בירתם.
העיר יינדי קיבלה שם חדש, "יינדי דאבארי (Yendi Dabari)", שמשמעותו יינדי ההרוסה.
לקראת סוף המאה ה-17, שבט הדגומבה הצליח להתפשט מזרחה וייסד בירה חדשה (שגם היא נקראת יינדי) עבור ממלכתם.
הבירה החדשה מוקמה מזרחית לטאמאלה סמוך לגבול עם טוגו.
בתחילת המאה ה-18 דגומבה התייצבו כנגד שבט הגונג'ה והצליחו לגרש אותם מהשטח הכבוש.
עד היום אנשי הדגומבה נחשבים לשבט חזק ואיתן.
אנשי הדגומבה חיים בעיקר מחקלאות.
שטח רחב מאדמות הדגומבה הוא אינו פורה ולכן על מנת להצליח לגדל ייבול יש צורך להשאיר חוות גידול עד 5 שנים ללא זריעה.
לכן כפרי הדגומבה הם יחסית קטנים, כדי להשאיר מקום למרחב גדול בין אדמות הגידול.
החקלאים משתמשים בכמות גדולה של דשן המיוצר מהצואה של הבקר של הכפר.
בסופו של דבר האדמה הופכת ליחסית פורייה, מה שמאפשר לחקלאים להשתמש בה לאורך השנה.
למרות זאת, אדמות הממוקמות באזור הבוש משמשות רק שנתיים או שלוש ולאחר מכן נותרות כאדמות בור (לא נזרעות).
מאחר שבטטה היא הגידול העיקרי, הדגומבה מתמחים בלמעלה מ-32 סוגי בטטה.
גידולים נוספים הם תירס, דוחן, אורז, בוטנים ושעועית.
בנוסף להתמחות בחקלאות, אנשי הדגומבה הם גם דייגים וציידים מעולים וחלקם אף מתעסק בעבודת אדמיניסטרציה וניהול.
אנשי המלאכה של שבט הדגומבה הם חייטים מיומנים, סוחרים ויצרני חבלים ומחצלות.
חלקם אפילו מתמחים כנפחים, קצבים וספרים.
הורים שולחים את בניהם הצעירים לעבור התמחות אצל אנשי המלאכה האלה.
תוך התבוננות ואימון, נער צעיר ילמד בהדרגה מקצוע מסוים וימצא את תפקידו בתחום.
בחברה הדגומבאית, אנשי הכפר מסדרים את בתיהם בסדר מסוים.
הצ'יף (הגבר המבוגר ביותר בכפר) ממקם את בקתתו בעלת צורת הכיפה במרכז הכפר.
הבקתה שלו בולטת לעומת שאר הבקתות.
הכפר מחולק לרבעים וחלקים קטנים יותר, שכולם פונים לכיוון ביתו של הצ'יף.
כל רבע מזוהה על ידי ראשו או על ידי קבוצת התמחות דומיננטית.
לדוגמה, ייתכן רובע חיילים או רובע קצבים.
התושבים הפשוטים מפוזרים בכפר בבקתות עגולות (עבור נשים) או משולשות (עבור גברים).
אין הפרדה פיזית בין התושבים הפשוטים למעמד השולט.
למתופפים תפקיד חשוב בכפר, מכיוון שהם אינם מוזיקאים בלבד, אלא גם היסטוריונים.
הם מחויבים ללמוד ולשמר אינפורמציה רבה.
ברוב המקרים, בנו של מתופף ממשיך את אביו, הופך למתופף בעצמו ולומד מאביו את מקורות אנשיו והממלכה.
הצילוק נפוץ בקרב שבט הדגומבה ולו סיבות רבות.
קיימות סיבות דתיות, אסתטיות וחברתיות לצילוק.
הוא יכול לשמש כסימון של מעבר שלב בחיים, כמו התבגרות מינית או נישואין.
הצלקות משמשות גם דרך להעברת מסרים אודות זהות הנושא אותם.
נשיאת סימני צילוק מעידה על השתייכות לשבט מסוים או קבוצה אתנית.
לעיתים משתמשים בצילוק לשם ריפוי חולי כגון עוויתות, חצבת, דלקת ריאות, כאבי בטן וכו'.
קיימת אמונה כי מקור החולי בדם ובשעה שהעור נחתך בידי מרפא מסורתי ואבקה או מנה של תרופה מוכנסת לתוך הפצע היא תזרום ישר לתוך מחזור הדם.
למרות שכמעט מחצית מהדגומבה אימצו את האמונה האיסלמית, רבים מאמינים ומקיימים פולחן עבור רוחות ואלים נוספים.
כל כפר מקריב קורבנות עבור האל הקדום שלו והאוכלוסייה כולה מקיימת פולחן באופן קולקטיבי עבור האלים העוצמתיים יותר.
הדגומבה גם מתעסקים בכישופים ומתייעצים עם חוזי עתידות על מנת להיפטר מקללות.
אנשי הדגומבה מכבדים את אבותיהם על ידי פסטיבל הנקרא "בוגון (Bugun)" שמשמעותו "אש" או "גיהנום".
החגיגה מתחילה בארוחה גדולה ומסתיימת כאשר האנשים מתאספים עם לפידים דולקים ליד עץ מחוץ לקהילה.
שם הם מדקלמים את שמות אבותיהם וזורקים את הלפידים הבוערים לתוך העץ.
סאמאטה אנג'ל (Samata Angel) - מעצבת אופנה, סופרת ועיתונאית.
עבדול מאג'יד וואריס (Abdul Majeed Waris) - שחקן כדורגל מקצועי ששיחק בעבר בליגה הצרפתית.
רוקי דאווני (Rocky Dawuni) - זמר ויוצר בסגנון רגאיי.
אליו מאהאמה (Aliu Mahama) - פוליטיקאי מגאנה.
המוסלמי הראשון שנבחר להיות סגן נשיא במדינה.
דגי חילזון (שם מדעי: Liparidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת העקרבנונאים.
דגים אלה מצויים מהאוקיינוסים באזור הארקטי ועד למימי אנטארקטיקה ונפוצים בעיקר בצפון האוקיינוס השקט.
הם נפוצים ממים רדודים וטרופיים עד לתהומות הים בעומק שמעל לשבעה ק"מ מתחת פני המים.
מין אחד מצוי בשקע מריאנה ומעמיק עד ל-8,143 מטר והוא אחד מהדגים המעמיקים ביותר בעולם.
אורכם מגיע לאורך 5–77 ס"מ ומשקל המינים הגדולים מגיע ל-11 ק"ג.
הם בעלי שפתיים גדולות, עיניים קטנות ביותר וראש וגוף עגלגלים.
הם כמעט חסרי סנפירים וחסרי כל קשקש ועורם ורוד עד לבן וחלק מהמינים שקופים ורואים את איבריהם.
זנבם עוזר להם לנוע והוא שרירי ומתפתל.
דגים אלה ניזונים מיצורים ימיים קטנים יותר הכוללים סרטנים, חסילונים ודגים קטנים שהם תופסים.
כמה מינים מתמחים באכילת מלפפוני ים.
דגו (שם מדעי: Octodon degus) הוא מין של מכרסם ממוצא נאוטרופי, השייך למשפחת האוקטודוניים.
הוא נפוץ כחיית מחמד בכל העולם.
הדגו מצוי בטבע רק בערבות השיחים של מרכז צ'ילה בסמוך לחופי האוקיינוס השקט.
הפרווה עבה ושעירה והראש גדול עם אוזניים קטנות.
הכפות לבנות והזנב ארוך ואפור.
הדגו שוכן בערבות השיחים של מרכז צ'ילה ומצוי במאורות במשך רוב הזמן.
הוא חי בלהקות קטנות של זכרים ונקבות.
מכרסמים אלה הם פעילי יום ומחפשים בחוץ עלים, זרעי ודגנים.
הדגו רגיש לסוכר ונוטה לפתח סוכרת, ולכן לא מומלץ להאכיל אותו בפירות וירקות עתירי סוכר.
דגי גרזן (שם מדעי: Gasteropelecidae) היא משפחת דגים טרופיים מסדרת החריתאים החיים רק בנהרות ואגמים באמריקה הדרומית מפנמה עד צ'ילה.
בעבר הם נכללו במשפחת החריתיים הגדולה.
דגים אלה מגיעים עד לאורך 9 ס"מ והם בעלי גוף שטוח, דמוי-גרזן ושקוף והם בעלי מבנה אווירודינמי העוזר להם לקפץ מעלה.
זנבם קטן אך מוגבה ובטנם וחזם מנופחים מאוד.
הפנים שלהם קטנות ופונות מעלה.
בעת סכנה הם יכולים לשגר את עצמם מעל פני המים במהירות עד לגובה של 2.5 מ'.
הם גם קופצים בלהקות, כך שדגים טורפים רבים מוותרים על המרדף אחריהם.
הם אוכלי כל הניזונים משיריים, אצות, חרקים קטנים וסרטנונים וגם מדגיגים.
הם נפוצים באקווריומים רבים בעולם.
דַּגְחוֹלִיִּים (שם מדעי: Creediidae) הם משפחת דגים מתת-סדרת דמויי-אצטגנון שבסדרת הדקראים החיים על קרקעית הים באזורים טרופיים.
הם חיים בחופי האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט בין מזרח אפריקה להוואי ומצויים גם בים סוף.
אלו דגים קטנים מאוד באורך של 3–8 ס"מ ובעלי גוף מוארך בעל ציצות סנפירים דקים, רעמת סנפירים מעל גופם ומתחת עד הזנב וזנב דק ושטוח.
הלסתות מוארכות והם בעלי עיניים בולטות בקדמת ראשם המזכירות עיני זיקית.
הם חיים במאורות בחוליות במים הרדודים עד לחופים עצמם, אליהם הם מגיעים עם הגלים.
הם יוצאים מהמאורות שלהם רק כשאין אויבים לחפש טרף הכולל בעיקר זואופלנקטון.
דגי-מקור (במקור Billfish) הוא שם כולל לדגים ממשפחות דגי-חרב ומפרשניים, המאופיינים בלסת עליונה ("מקור") מאורכת דמוית חרב או רומח.
דגי-המקור הם דגים פלגיים טורפים המאופיינים בגוף הידרודינמי, לסת עליונה מוארכת (דמוית חרב או רומח) וסנפיר גב חרמשי שברוב המינים כולל גם מפרש הנמתח מאחוריו.
בין דגי-המקור נמנים המהירים שבין הדגים - מהירותם נעה בין בהערכות הקלאסיות וכ- בהערכות מודרניות - וגם הגדולים שבדקראים (המקאירה ודג-החרב).
הם דגים לוחמניים ובשרם עשיר ומלא שומן.
בשל גודלם הרב, יופיים והאופי הלוחמני של הגדולים שבהם (בעיקר דג-החרב) הם הפכו לדגים נחשקים ומבוקשים בדיג ספורטיבי, גם בשל האתגר הקשה והיוקרתי שהם מציבים לדייגים חובבים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה דרסטית בכמות דגי-המקור עקב דיג מסחרי-תעשייתי בקנה מידה עצום, שנעשתה הן בעזרת מערכי חכות הכוללים אלפי קרסים לאורך קילומטרים, וכן בעזרת רשתות דיג ענקיות.
בשיטות דיג אלו לא נלכדים רק דגים בוגרים וגדולים, אלא גם דגים צעירים וקטנים שטרם הספיקו להתרבות ולהעמיד צאצאים.
פגיעה בדגים אלה היוותה מכה קשה לאוכלוסיות רבות של דגים.
האיסור על מכירת דגים שקטנים ממשקל 35 ק"ג לא הועיל כי הדייגים במקום למכור את הדגים הקטנים פשוט זרקו אותם, אך הם עדיין נלכדו ומתו.
בסוף המאה ה-20 הוטלו הגבלות נוספות על דיג תעשייתי, כולל סגירת מספר אזורי גידול המשמשים דגי-מקור לרבייה לדיג, ובזכות כך הביאו להתאוששות באוכלוסיות דגי המקור.
שם מדעי שם בעברית שם עממי באנגלית משקל מרבי משקל ממוצע אורך מרבי אורך ממוצע תמונה Xiphias gladius דג-חרב כלל-ימי Broadbill Swordfish 150–500 ק"ג 4.5 מטר 3 מטר Makaira nigricans מקאירה כחולה Atlantic Blue Marlin ?
דגי-החרב והמפרשניים הם הדגים הפופולריים והנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי ודיג חובבים.
השיטה הנפוצה לדיג חובבים של דגי-מקור היא דיג מסירה במים עמוקים.
באתרים אלו הטלת עוגן אינה מעשית ולכן הדייגים מניחים לסירה להיסחף ומשליכים למים חכות מחוזקות המתאימות לכוח שיכולים להפעיל דגי-המקור.
לפתיון משתמשים בחתיכות גדולות של דגים או בפתיונות מלאכותיים המדמים את מזונם של דגי-מקור או מקלורים.
עיקר העניין בדיג של דגי-מקור אינו בשרם אלא המאבק להעלותם לסירה.
עד לתחילת המאה ה-21 פוחלצים של דגי-מקור שנידוגו בדיג חובבים היוו גביעי דיג (trophy) נחשקים ודייגים נהגו להצטלם לצד הדג התלוי אותו דגו.
עם התגברות המודעות האקולוגית בקרב הציבור הרחב והדייגים, יותר ויותר נהוגה שיטת "תפוס ושחרר" כדי לא לפגוע באוכלוסיית דגי-המקור.
דגי-חרב ומפרשניים גדולים מאוד, שעשויים להגיע למשקלי שיא, נלקחים לחוף ונשקלים.
שיאים נכתבים לרוב ב"ספר השיאים העולמי של דגי ענף הספורט" IGFA של האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי.
השיא הנוכחי נותר על כנו מזה 20 שנה.
דג תנין מפוספס (שם מדעי: Lepisosteus oculatus) הוא מין של דג קדום בן למשפחה דגי תנין המצוי בביצות אגמים של אמריקה הצפונית.
לדג זה לסת ארוכה וכפופה בעלת שורת שיניים חדות הבולטות מחוץ לפה.
צבע הדג צהוב-אפור ומנומר בנקודות חומות עד שחורות.
הסנפירים שלו קטנים יחסית והגוף מוארך ומיושר עם זנב רחב בקצה.
הקשקשים שלו רחבים מזכירים מעט שריון.
תפוצת הדג היא במים מתוקים רדודים בין אונטריו, קנדה עד לטקסס ומזרחה עד לנהר אפאלאצ'י (Apalachicola River) ולחופי מפרץ מקסיקו שבפלורידה.
הוא נפוץ במיוחד בנהר המיסיסיפי ויובליו, אך הוא שוכן בעיקר במים רדודים ולעיתים גם בקרבת היבשה.
בשונה מדגים אחרים הוא בעל יכולת לנשום מחוץ למים למשך זמן קצר, מה שעוזר לו בתנאי התייבשות.
דג זה הוא טורף ממארב מבין צמחי מים וסלעים לטרף קטן כמו מיני דגי גרם קטנים כמו גמבוזאים ומיני חמנוניים וכן חסילונים.
דג זה ניזון בעיקר ממינים הניזונים מדגים צמחוניים והוא מתחרה בכך עם קרובו - המין קשות-סנפיר.
נקבות דגי התנין מטילות בין 13,000-20,000 ביצים מתחת למים מוסתרות בין צמחייה מימית ועלים.
דג התנין הוא מין של דג נוי נפוץ באקווריומים גדולים.
דגה (בהונגרית: Döge) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה, על גדות נהר טיסה.
יהודים חיו בדגה בתקופות שונות והקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת קישווארדה.
בבדגה היה בית קברות יהודי ומספר יהודים מהכפר נרצחו בשואה.
דָּגוֹן הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.
לאבקרפט אשר נכתב ב-1917 ופורסם לראשונה במגזין "המשוטט" ב-1919. עלילתו מוצגת כעדותו של קצין ימי שדעתו נטרפה עליו לאחר שספינתו נפלה בשבי הגרמני בראשית מלחמת העולם הראשונה, בטרם נקלע לאי געשי ומבודד באוקיינוס השקט המאוכלס באנשי דג אימתניים הסוגדים לישות מפלצתית בשם דגון.
עלילת הסיפור נפתחת בראשית מלחמת העולם הראשונה ומסופרת כעדות טרגית מפיו של קצין ימי מעונה אשר התמכר למורפין ואיבד את דעתו לאחר שאוניית המשא עליה שהה נפלה בשבי הקיסרות הגרמנית.
צרותיו האמיתיות, עם זאת, החלו רק לאחר שעלה בידו להימלט מידי שוביו על גבי סירת הצלה, טעות אשר דרדרה באופן אירוני את מצבו מן הפח אל הפחת, שכן לאחר בריחתו החל לשוטט בחוסר מעש באזור מבודד של האוקיינוס השקט מדרום לקו המשווה עם אספקה דלילה בלבד וכשהוא חסר אוריינטציה ניווטית.
לאורך היומיים הבאים מחכה המספר בסירתו הטרופה ומתכונן לצאת למסע ברחבי האי הלא נודע בחיפוש אחר חילוץ אפשרי, ורק לאחר שהאדמה מתייבשת דיה כדי לאפשר זאת הוא משכים בבוקר היום השלישי ופונה לדרכו.
מסעו נמשך על פני מספר ימים במהלכם הוא אינו מוצא דבר חדש מלבד הרים נוספים של אותו בוץ שחור, על אף שלבסוף הוא מתמקד בהר גבוה במיוחד ומחליט להעפיל אליו.
עם הגעתו לפסגה בערב היום הרביעי לצאתו הוא משקיף מטה לכיוון עמק תלול שבמרכזו ניצב אובייקט משונה אותו הוא מתאר בתור מונולית שחור ועצום, אשר לדבריו לא יכל להיווצר כדרך הטבע אלא בהכרח סותת על ידי יצור חי כלשהו.
לאחר שהוא מתקרב ובוחן את המונולית ביתר שאת מבחין המספר בהירוגליפים משונים אשר נחרטו על גביו, כאשר כלל הסימנים מרכיבים מעין דיאלקט זר הבנוי מצורות של יצורים מימיים שונים, ביניהם דגים, צלופחים, תמנונים וכיוצא בזאת.
כמה מהתווים אף מציגים יצורי ים בהם לא נתקל מעודו ושלדבריו אינם מוכרים לעולם האנושי.
בהמשך הדרך נתקל הלה גם בתחריטים מפורטים המתארים גזע קדום כלשהו של יצורים אנושיים למחצה המזכירים במראהם דגים.
לפתע מבחין המספר ביצור ענקי הפורץ החוצה מתוך המים האפלים ומזנק מעלה לעבר המונולית בניסיון לאחוז בו עם ידיו הענקיות ומכוסות הקשקשים.
הוא אינו מצליח להעלות על הכתב את צורתו של היצור, למעט כי מדובר בדבר ענק ומתועב המזכיר בגודלו את פוליפמוס.
עם צאתו מהמים משתחווה היצור ומרכין את ראשו ביראת כבוד בפני המונולית, מחווה אשר גורמת למספר לטעון כי .
מזועזע, נמלט המספר חזרה לסירתו המנופצת והמקורקעת תוך כדי שהוא צוחק בהיסטריה ללא כל סיבה נראית לעין ומזמר לעצמו שירי הבל חסרי משמעות בניסיון להימלט מאימת המחשבות הנוראיות הממלאות את ראשו.
מאוחר יותר הוא אינו מצליח להיזכר בדבר נוסף שאירע לאחר מכן, למעט בסופה חזקה שפרצה לאחר שחזר לסירתו, ובכך שהתעורר בבית חולים בסן פרנסיסקו לאחר תקופת זמן לא ברורה, אליו נלקח בידי ספינה אמריקאית שצוות מלחיה חילץ אותו לאחר שנמצא מחוסר הכרה בלב האוקיינוס.
בשעה שהחלים על מיטת חוליו נדהם המספר לגלות כי לא התקבלו כל דיווחים אודות פעילות געשית כלשהי באזור בו אירעה התקרית המסתורית בה היה מעורב, ובחלוף הזמן הוא אף מתייאש וחדל לנסות לשכנע את סובביו בכך.
בניסיון אחרון להציל את שפיותו הוא פונה להתייעץ עם אתנולוג נלהב לגבי הפלשתים העתיקים אשר סגדו לאל הדג הקרוי דגון, אך לאחר שנכשל גם בכך פוסק הלה מחקירותיו.
במרוצת הזמן דעתו של המספר נטרפת עליו ומצבו הנפשי הרעוע מתדרדר מדכי לדכי.
הוא מתחיל לסבול מסיוטי בלהות וחזיונות מפחידים, בייחוד לאחר רדת החשכה ובלילות בהם הירח זורח במלואו, אודות היצור אדיר הממדים בו חזה במהלך הרפתקאותיו.
הוא פונה להשתמש בסמים על מנת להימלט מהמחשבות הרודפות אותו, ולאחר שלדבריו נהפך לעבדו של המורפין, הוא גומר אומר בדעתו לשים קץ לחייו.
הסיפור תם לאחר שאספקת המורפין של המספר אוזלת והוא נאלץ להתמודד עם מציאותו הטרופה והבלתי נסבלת.
עני וחסר כל, לאחר שבזבז את כספו הנותר על סמים, מצהיר הלה אודות כוונתו להתאבד באמצעות קפיצה מהחלון של עליית הגג הרעועה בה השתקע ומצא לעצמו מפלט מהעולם לעבר הרחוב המלוכלך הניצב מתחתיה.
אולם בטרם הוא מספיק לעשות זאת נשמע רעש משונה מכיוון המסדרון המזכיר דבר חלקלק כלשהו המוטח בחוזקה כנגד הדלת.
המספר מספיק להישבע כי אותו יצור לא יצליח לתפסו בחיים ומסיים את דבריו במילים, .
המספר – קצין ימי המלווה אוניית משא ונופל בשבי הגרמני בראשית מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהוא מצליח להימלט מידי שוביו על גבי סירת הצלה הוא נקלע לאי געשי מבודד ומאבד את דעתו.
ייתכן כי הסיפור נכתב בעידודו של עורך המגזין "המשוטט", , אשר קרא חלק מהיצירות שכתב לאבקרפט בתור נער וביקש ממנו לסור חזרה לכתיבתו ב-1917. בהמשך אותו קיץ פורה כתב לאבקרפט שני סיפורים, הקבר ודגון.
רבים מיצירותיו נכתבו בהשראת חלומותיו, והסיפור הנוכחי אף נכתב בחלקו בצורה זו.
לדבריו, הרעיון של הדמות הראשית אשר נרדמת בלב ים ומתעוררת על אי געשי מלא רפש ובוץ שחור נולד כתוצאה מחלום ממשי שחלם, .
שמו של הסיפור נגזר משמו של אל החקלאות והתבואה של המיתולוגיות האמורית, האבלית והאוגריתית, דגון.
באחרית העלילה אף מזכיר הפרוטגוניסט את מאמציו לחקור אודות אותה ישות אותה הוא מתאר כחלק מאגדה פלשתית עתיקה הסובבת את .
לאבקרפט נודע בחיבתו לתגליות ארכאולוגיות ואף כתב כי הדמות הראשית יצאה לחקור את האי הבודד בשילוב של פחד ואימה אך גם בהתלהבות ארכאולוגית, וייתכן כי נתקל באזכור לאותו אל מיתולוגי במהלך קריאתו את ספריו הרבים.
כאשר הדמות הראשית יוצאת לחקור את האי ומוצאת את המונולית הענק עליו חרוטים הירוגליפים משונים המתארים אנשי דג מעוותים, מציין לאבקרפט כי אותם יצורים עשויים היו להיות אבותיהם של הניאנדרטלים או של אנשי פילטדאון אשר באותה העת טרם נחשפו כזיוף בידי הקהילה המדעית.
אחת הטכניקות הידועות של לאבקרפט להעברת תוכן סיפוריו היא באמצעות מתן עדות מפי דמויות מעונות המשחזרות את סדר התרחשות האירועים המפחידים שחוו.
בסיפור הנוכחי מתגורר הפרוטגוניסט בתוך עליית גג רעועה לאחר שבזבז את כל כספו הנותר על מורפין בניסיון לשכוח את חווייותיו הקשות, ואף כותב אודות כוונתו לשים קץ לחייו.
בסיפור קריאתו של קת'ולהו מ-1928, על אף כן, צוין כי באחד מקרעי העיתון שנאספו בידי דמותו של פרופסור אנג'ל נכתב אודות מקרה התאבדות של קפיצה מחלון, דבר שעשוי לאמת את התאבדותו של המספר, אשר הצליח להימלט מרודפיו.
זה הוא סיפורו הראשון של לאבקרפט המציג אלמנט אלילי בדמות הישות דגון, המזוהה עם עולם , קרי המכלול העולמי הספרותי שבנה הסופר לאורך כל שנות כתיבתו ושהמשיך להתפתח בידי יוצרים אחרים לאחר מותו.
אף על פי שהיצור האוחז במונולית המופיע בסיפור אכן מזוהה לעיתים קרובות עם דגון, שמו המפורש אינו מצוין לאורך כל העלילה, וייתכן כי הוא למעשה מהווה את אחד ממאמיניו של האל, ולא האל עצמו.
לדעתו של מבקר הספרות לאבקרפט לא התכוון בכלל לכנות את הסיפור בשמו הנוכחי, .
דגון מוזכר בסיפור מאוחר יותר של לאבקרפט, הצל מעל אינסמאות' מ-1936, בו קבוצת יצורים מימיים המשתייכת לגזע המכונה "שוכני המעמקים" מצליחה להשתלט על עיירה במסצ'וסטס.
מרכז הכובד של אותם יצורים אשר משמש גם כמקור כוחם הוא ארגון סודי הקרוי "המסדר האזוטרי של דגון", מעין אגודת סתרים המזכירה באופייה את הבונים החופשיים.
נושא המלחמה חוזר מספר פעמים לאורך סיפוריו של לאבקרפט, לעיתים תכופות דרך השתקפות של תחושות אשמה, תסכול וחוסר אונים, הנובעים מעצם כך שהלה לא הצליח להתגייס ולתרום את חלקו למאמץ המלחמתי בשל בריאותו הירודה.
בדומה לסיפורו פולאריס מ-1920, בו עירו הבדיונית של הפרוטגוניסט מותקפת בידי אויביה לאחר שהוא נרדם על משמרתו ונכשל להתריע אודות המתקפה, גם הסיפור הנוכחי מתרחש בעת מלחמה, וספינתו של המספר אף נופלת בשבי הגרמני.
עם זאת, רק לאחר שעולה בידו להימלט על גבי סירת הצלה, נרדם המספר כעבור מספר ימים בהם הוא משוטט בחוסר מעש באוקיינוס השקט, ועם התעוררותו הוא מוצא את עצמו שקוע עמוקות באי הרפש השחור.
מוטיב התנומה, אפוא, עשוי לסמל אות רע לבאות הנובע מחולשותיהן הפנימיות של דמויותיו.
לאור הביקורות השונות שספג סיפורו של לאבקרפט מידי מגזינים שונים בעת פרסומו כתב הלה את החיבור "הגנה על דגון", בו הגיב לחלק מהמבקרים ואף פרס את פילוסופיית האסתטיקה הספרותית שלו.
מבקר הספרות כינה את סיפורו של לאבקרפט בתור שלדבריו כדוגמת קרקעית האוקיינוס המתרוממת אל פני השטח וחושפת בכך מקומות אפלים אשר היו חבויים במשך שנים רבות במעמקי המצולות, כפי שנראה בסיפור קריאתו של קת'ולהו, וכן דגון עצמו אשר משתייך לפנתאון הישויות האפלות של עולמו הספרותי של לאבקרפט.
הסרט בבימוים של ו מ-2001 מבוסס במידה מסוימת על הסיפור דגון, על אף שהוא משלב אלמנטים גם מסיפורו הנוסף של לאבקרפט, .
עלילת הסרט סובבת זוג צעיר המפליג בסירה שמתרסקת לחופיה של עיירה ספרדית מפחידה הנשלטת בידי אל ים עתיק ומאמיניו האנושיים למחצה.
סדרת הטלוויזיה היפנית מכילה דמות המכונה דגון, המשמשת בתור המנהיג של פנתיאון האלים של אינפרשיה, ומבוססת הן על סיפורו של לאבקרפט והן על היצור המוזכר בסרט .
מבקר הספרות הוציא לאור את הספר המתרחש בעולם הספרותי של תוך שימוש בסגנון של ריאליזם-פסיכולוגי-גותי, ושעל כתיבתו זכה בפרס הספר הזר הטוב ביותר מידי האקדמיה הצרפתית ב-1972.
ספר המדע הבדיוני מ-1976 מאת טרי פראצ'ט מציג גזע של יצורים מימיים ודמויי רכיכות הקרויים "דגון" הניצודים על ידי אנשי תעשיית הדיג הכפרית המקומית.
סדרת ספרי הפנטזיה עולם הדיסק מאת טרי פראצ'ט מציגה אזכורים רבים לתקרית לא ברורה אשר התרחשה בחנות הדגים של דמותו של מר.
וונג, המתגורר ברחוב בשם "דגון".
הדמיון לסיפורו של לאבקרפט ניכר בהקשר הזה בצורה חדה בספר ג'ינגו, המזכיר אירוע בו חורבות קיקלופיות קדומות צפות מתוך הים.
מאת רוברט אנטון וילסון מציגה את דמותו של לאבקרפט עצמו, אשר לדבריו כתב את הסיפור "דגון" לאחר שערך מחקר אודות הישות שעל שמה הוא קרוי באוניברסיטת מיסקטוניק.
הוצאתו לאור של הסיפור היא שמשכה, לטענתו, את תשומת ליבו של אגודת הסתרים האילומינטי אליו.
מייסדה של להקת הדת' מטאל נייל הוציא אלבום סולו בשם ב-2004 שעל צידו האחורה מצוטטות מספר שורות מתוך הספר הבדיוני מהעולם הספרותי של , אשר נאמרו לכאורה בידי דגון עצמו.
להקת המטאל הסימפוני השוודית ת'ריון הוציאה שיר בשם "קריאתו של דגון" כחלק מאלבומה "סיריוס בי" מ-2004, העוסק בישות המכונה דגון השוהה אי שם ביקום, ואחת משורותיו אף אומרת מתוך התייחסות לעולמו הספרותי של לאבקרפט, בו "שוכני המעמקים" הם גזע של יצורים תת-מימיים שחיים במצולות הים.
הוציאה לאור תסכית של הסיפור ב-2015 בשם "דגון: מלחמת העולמות" כחלק מסדרת "תיאטרון רדיו של הרפתקאות אפלות", המבוסס בצורה חלקית על הסיפור ובנוסף מציג דמויות מתוך הסרט מ-2011 והתסכית מלחמת העולמות מ-1938.
משחק הדפדפן רונסקייפ מכיל משימה בשם "זוועות המעמקים" אשר כרוכה בהיעלמותו המסתורית של שומר מגדלור בשם ג'וסיק, ומבוססת באופן חלקי על סיפורו של לאבקרפט.
כלל האלמנטים של המשימה, וביניהם שמותיהם של המקומות, הדמויות והספרים, הם בעלי זיקה לסיפור, וכמו כן המפלצות, אשר קרויות דאגאנות'.
משחק התפקידים מבוכים ודרקונים מציג מספר דמויות המכונות דגון, בין הבולטות שביניהן ישנו שד עוצמתי השולט במימד דמוי הגיהנום, וכן סוג של שד נחות יותר אשר נודה וגורש לגלות.
משחק הווידאו המבוסס על ספרותו של לאבקרפט מציג את דמותו של דגון, אשר מטביע את הספינה עליה מפליג הפרוטגוניסט הראשי, ג'ק וולטרס, אך לא בטרם מצליח הלה לפצוע אותו אנושות וייתכן כי אף להרוג אותו באמצעות התותח של הספינה.
לאחר שקיעתה נסחף וולטרס לחוף קרוב, ודרך תעלה תת-קרקעית הוא מגיע לעיר השוכנת במצולות הים בשם יאה-נת'ליי, בה שוכן מקדשו של דגון עצמו.
סרט האנימציה בבימויו של שון פטריק אוריילי ומבית מ-2017 מציג יצור בשם דגון המשמש כשליטה של ממלכת המצולות.
סדרת הטלוויזיה בן 10: החייזרים החדשים מציגה לאורך העונה השלישית כת מסתורית המכונה "אזוטריקה" המתכננת לשבור את החותם המפריד בין היקומים כדי לאפשר לשליטם, ישות המכונה דייגון, להיכנס פנימה.
כאשר דמותו של הלה מופיעה לבסוף היא מזכירה במידת מה את הישות קת'ולהו מעולמו הספרותי של לאבקרפט.
סדרת האנימה והמאנגה ג'וג'וטסו קאייזן מציגה מפלצת הקרויה דגון אשר נולדה כתוצאה מהפחד שחשים בני האדם כלפי האוקיינוס.
המפלצת אנושית למחצה ופניה נושאים תוויים תמנוניים המזכירים במידת מה את דמותה של הישות קת'ולהו מעולמו הספרותי של לאבקרפט.
קומיקס הציגה במהדורה השלושים ושתיים שלה תוכן רב אשר הושפע מעולמו הספרותי של לאבקרפט, ובין השאר סצנה בה מלח אשר לאחר שספינתו שקעה נסחף לאי משונה של בוץ שחור המזכיר במידה רבה את אותו מקום התרחשות המוזכר בסיפור דגון.
בתום כתיבתו ובעידודה של דודתו, שלח לאבקרפט את הסיפור לעורך המגזין ונדחה.
מאוחר יותר באותה שנה, בנובמבר 1919, עם זאת, פורסם הסיפור במגזין המשוטט, ופעם נוספת במגזין באוקטובר 1923. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לאחת עשרה שפות לפחות: צרפתית, הולנדית, ספרדית, גרמנית, שוודית, איטלקית, רומנית, פינית, פורטוגזית, ויוונית.
בעברית ראה הסיפור אור בהוצאת קתרזיס ב-2023.
Brite, Poppy; Waking Up Screaming; Del Rey, New York, 1 January 2003; Pages 218–223 ()לאבקרפט, הווארד פיליפס; ג'ונס, סטפן; אדוארדס, לס; נקרונומיקון: הסיפורים המוזרים הטובים ביותר של ה.פ.
לאבקרפט הולך לקולנוע; הוצאת פול ריבר, ניו יורק, אוקטובר 2011; עמודים 264–270 ()Lovecraft, Howard Phillips; Kelahan, Michael; H.P.
לאבקרפט: סיפורים קלאסיים של אימה קוסמית; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2016; עמודים 9–13 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.P.
לאבקרפט; סיפורים מקבריים; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2017; עמודים 21–27 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
קלינגר, לסלי; קריאתו של קת'ולהו וסיפורים אחרים; לייברייט קלאסיקס, ניו יורק, 2022; עמודים 1–9 ()Lovecraft, Howard Phillips; S.
דגון היא מערכת מכ"ם ימית משולבת עם מערכות הלחימה של הספינה, שכללה מספר חיישנים לביצוע הניווט וגילוי של מטרות שטח, ים ואוויר, כולל זיהוי עמית-טורף.
היא פועלת כמערכת משולבת המציגה תמונת זירה על גבי עמדות מפעילים במי"ק וגשר הספינה בו זמנית יחד עם העברת תמונת המטרות, אשר התגלו במערכת המכ"ם באופן אוטומטי, למערכת השליטה והבקרה של הספינה.
המערכת הייתה בשימוש בחיל הים הישראלי על ספינות סער 4, סער 4.5, וסער 5.
דגון פותח ועבר לייצור סדרתי, לפי דרישות טכניות ולוח זמנים של חיל הים הישראלי אשר ליווה ופיקח על כל השלבים.
כל הפעילויות הללו בוצעו במפעל אלתא של התעשייה האווירית לישראל במספנת חיל הים ובמספנות ישראל.
עוד במהלך 1969 התגבשה בישראל הדעה שגם אם הצרפתים ישחררו בסוף את הספינות, קרוב לוודאי שהן תגענה ללא מכ"ם וללא מערכות נשק.
רק בחלק מספינות סער 1 וסער 2, שהגיעו לישראל לפני הספינות שנמלטו משרבורג, היה מכ"ם חיפוש שטח ואוויר מתוצרת חברת תומפסון CSF הצרפתית.
אי לכך, החלו גישושים בין נציגי חיל הים ואלתא לבדיקת האפשרות לפתח ולספק את המכ"מים עבור ספינות סער 4.
יוזמי הפרויקט בחיל הים היו מחויבים להכיר בעובדה שלמפעל בעל ניסיון כה צעיר כאלתא משימה אחת של פרויקט פיתוח מכ"ם היא מטלה כבדה בעלת סיכונים טכנולוגים משמעותיים.
בעת ההיא, פרויקט פיתוח מכ"ם מוטס שנקרא בשם מ-2001, היה אתגר מספיק גבוה.
צוות הפרויקט שנבחר על ידי החברה נלחם כדי לשכנע את חיל הים לא לפנות למפעל מנוסה יותר מחוץ לארץ ולתת לאלתא את העבודה.
הצטרפותו של סרג' לנדסמן לצוות רק חיזקה את ביטחון חיל הים לעמוד בהצלחה במשימה הזאת.
סרג' לנדסמן היה אחד מבכירי מהנדסי המכ"ם בחברת תומפסון CSF בצרפת אשר שוכנע על ידי ד"ר נינו לוי לעלות לישראל ולהצטרף לאלתא.
לוי היה באותה עת מהנדס בכיר וראש תחום מכ"ם בחברת אלתא ובהמשך כיהן בה כסמנכ"ל ומנכ"ל החברה.
מטעם מחלקת הציוד של חיל הים ריכז את הדרישות רס"ן עמוס דגן אשר הגדיר דרישות ביצועים גבוהות מאוד.
לחיל הים היה ספק האם ניתן היה לדרוש ביצועים כה גבוהים מיצרן זר, כמו הצרפתים או האיטלקים למשל, אשר עלול להגיע עד כדי סירוב להסכים לביצוע פרויקט זה.
בהתנעת הפעילויות של הפרויקט, באלתא, נוצר צורך דחוף גם לתגבר את צוות הפיתוח של תחום המכ"ם.
כך נקלט חיים אשל שבהמשך קיבל את ראשות הפרויקט, ד"ר קלוד סמסון, אלי גולן, יעקב צליל, יוסף ארדיטי ועוד רבים וטובים.
הצוות גדל אך היה עדיין ברובו חסר ניסיון למעשה.
ניסיון מעשי בפיתוח מכ"ם היה רק לסרג' לנדסמן ולד"ר נינו לוי, כאשר ניסיונו של לנדסמן עלה על כולם בכמה מידות.
בפועל, כולם עשו רוב הזמן של שירותם הצבאי, בחובה וקבע, באלתא.