tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי נתוני ממשלת סעודיה, הסחר בין ערב הסעודית לפיליפינים הסתכם ב-2011 ב-3.6 מיליארד דולר, נתון גדול יותר בהשוואה לנתון הסחר של השנה הקודמת שהסתכם ב-2.7 מיליארד דולר.
נכון ליוני 2013, עבדו בסעודיה כ-674,000 פיליפינים לפי נתוני משרד הפנים הסעודי.
הסכם על עובדי שירות משק בית פיליפינים נחתם בין ערב הסעודית לפיליפינים באותה שנה.
ההסכם היה הראשון עבור ערב הסעודית עם מדינה המספקת עבודה.
בשנת 2012, כ-150,000 אחיות פיליפיניות עבדו בערב הסעודית, 25 אחוז מהמספר הכולל של העובדים הפיליפינים בממלכה.
יחסי הפיליפינים–מזרח טימור הם יחסי החוץ בין רפובליקת הפיליפינים לרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
הפיליפינים הייתה מעורבת באופן פעיל בכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות במזרח טימור לקראת עצמאותה.
כאשר כמה מדינות הכירו בעצמאות מזרח טימור ב-2002, כוננה איתה הפיליפינים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
הפיליפינים הקימה שגרירות בדילי (בירת מזרח טימור) ומזרח טימור הקימה את שגרירותה בעיר פסיג .
הממלכות הקדם-קולוניאליות של הפיליפינים ומזרח טימור ניהלו יחסים זו עם זו עוד לפני שהמעצמות האיבריות התיישבו באזורים אלה.
במהלך מסעו של פרדיננד מגלן, כאשר ספינותיו עגנו במזרח טימור, הם מצאו את הלוזונים (אנשי לוזון, שבפיליפינים) מתיישבים במזרח טימור וסוחרים בזהב פיליפיני תמורת אלמוגים ממזרח טימור.
מאז, הפיליפינים שמרה על קשרים חזקים עם המדינה העצמאית שזה עתה נולדה, ושלחה כוח שמירת שלום למדינה מאז 1999 על רקע מאבקה לעצמאות מאינדונזיה.
שתי המדינות נכבשו על ידי המעצמות האיבריות, בעיקר על ידי ספרד ופורטוגל במאה ה-16.
ב-2008, מזרח טימור והפיליפינים חתמו על שלושה הסכמים להגברת שיתוף הפעולה בנושאי ים ודיג, חינוך והכשרה בשירותי חוץ.
נשיאת הפיליפינים לשעבר, גלוריה מקפגל ארויו, ונשיא מזרח טימור לשעבר, ז'וזה רמוס הורטה, היו עדים לחתימת ההסכמים במהלך פגישתם הדו-צדדית.
הפיליפינים התחייבה להגביר את יחסי המסחר עם מזרח טימור וגם ביקשו לטפח חילופי תרבות וחינוך בין המדינות.
בשנת 2010, כאשר הנשיא הפיליפינים הנבחר בניגנו אקינו השלישי הושבע לתפקידו, נשיא מזרח טימור ז'וזה רמוס הורטה אמר כי הוא מצפה לחיזוק היחסים הדיפלומטיים ויחסי הסחר עם הפיליפינים תחת ממשלו.
שר החוץ של מזרח טימור, חוסה לואיס גוטרש, ניהל שיחות דו-צדדיות עם מקבילו הפיליפיני אלברט דל רוסריו ונפגש עם הנשיא בניגנו אקינו השלישי במהלך שהותו במנילה.
הפיליפינים, אחת משתי מדינות קתוליות באסיה, היא התומכת החזקה ביותר באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה בבקשת החברות של מזרח טימור בארגון.
רוב הפיליפינים מחזיקים בדעה חיובית על מזרח טימור ותומכים בהצטרפותה של מזרח טימור לאיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה מאז הקמתה.
הפיליפינים הציעו לעזור לצבא מזרח טימור לשפר את יכולותיו באמצעות חינוך והכשרה בסיוע הכוחות המזוינים של הפיליפינים.
דובר הצבא הפיליפיני אל"ם ארנולפו מרסלו בורגוס הזכיר: "מכיוון שמזרח טימור היא אומה צעירה מאוד עם כוח הגנה מאורגן חדש, הכוחות המזוינים של הפיליפינים הציעו את סיועו בבניית יכולתם הצבאית".
יחסי הפיליפינים–מיאנמר הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה של איחוד מיאנמר.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בספטמבר 1956. לפיליפינים שגרירות ביאנגון, ולמיאנמר שגרירות במנילה.
היחסים בין המדינות התקיימו עוד לפני העידן הקולוניאליסטי.
במאה ה-15 ציטט ההיסטוריון ויליאם הנרי סקוט את המסמך הפורטוגזי סומא אוריינטל שבו נכתב כי בעיר מוטומה במיאנמר היה אפשר למצוא סוחרים רבים שמוצאם במינדנאו.
במהלך המלחמות הבורמזיות–סיאמיות, בורמה העסיקה שכירי חרב מהאי לוזון שבפיליפינים, שכונו לוקוז.
כמו כן, סוחרים בורמזים היו פעילים בסבו, שם החליפו סוכר בזהב.
הפיליפינים הייתה אחת המדינות הביקורתיות ביותר באסיה כלפי משטר החונטה במיאנמר בטרם הציגה מספר צעדים לכיוון דמוקרטיה ב-2011. שתי המדינות נשלטו על ידי שליטים סמכותניים כמו נה וין במיאנמר ופרדיננד מרקוס בפיליפינים.
שר החוץ לשעבר של הפיליפינים, אלברט דה רוסריו תמך במפת הדרכים של מיאנמר לדמוקרטיה, וכינה אותה חיונית.
כמו כן, הוא פנה לשר החוץ של מיאנמר בבקשה לשחרר יותר מ-2,000 אסירים פוליטיים.
מיאנמר והפיליפינים חיזקו את היחסים ביניהן בעיקר בתחום הכלכלי.
הפיליפינים הסכימו לסייע לפיתוח המגזר החקלאי במיאנמר על ידי טכנולוגיות לגידול אורז ובננות.
ב-2013 הביעה הפיליפינים את תמיכתה בהסרת הסנקציות המערביות על מיאנמר.
הפיליפינים פתחה את שעריה בפני פליטים בני הרוהינגיה שברחו ממיאנמר.
הן תחת שלטון בניגנו אקינו והן רודריגו דוטרטה, הסכים לקלוט פליטים ולתת להם אזרחות פיליפינית.
ב-2018, מיאנמר הביעה התנגדות לאופן שבו נשיא הפיליפינים דוטרטה תיאר את המצב כ"רצח עם", ובתגובה העבירה הפיליפינים התנצלות לשליטת מיאנמר אונג סן סו צ'י, עם הדגשה כי הביקורת כוונה למדינות אירופה שביקרו את המצב מבלי להושיט סיוע למיאנמר.
מוקדם יותר בינואר 2018 יעץ נשיא הפיליפינים דוטרטה למיאנמר להתעלם מביקורת על מצב זכויות האדם בה.
כמו כן, צוות יפני ופיליפיני משותף הוקם כדי לחקור את הפרות זכויות האדם במשבר.
ב-2017, במהלך שלטון דוטרטה, הפיליפינים הצביעה בעצרת האומות המאוחדות נגד הצעה שגינתה את מצב זכויות האדם במיאנמר וב-2018 התנגדה שוב במועצת זכויות האדם להחלטה שהרחיבה את המנדט של האו"ם לחקור הפרות זכויות אדם.
ערך זה עוסק במדינות הצלבניות הראשונות במזרח התיכון (לפי סדר יסודן): רוזנות אדסה, נסיכות אנטיוכיה, ממלכת ירושלים ורוזנות טריפולי.
ליחסים בין מדינות צלבניות אחרות לאימפריה הביזנטית ראו בערכים אחרים אודות המדינות הרלוונטיות.
יחסי החוץ בין המדינות הצלבניות במזרח התיכון לאימפריה הביזנטית החלו במהלך מסע הצלב הראשון (1096), עוד לפני הקמת המדינות האלה.
יחסים אלו ידעו עליות ומורדות ונעו בין בריתות אמיצות למעשי איבה גלויים שבמהלכם תקפו הצלבנים את שטחיה של האימפריה הביזנטית ואפילו כבשו את בירתה בשנת 1204 מהלך מסע הצלב הרביעי.
האימפריה הביזנטית הייתה, במקור, החלק המזרחי של האימפריה הרומית.
החלק המערבי נפל ונכבש על ידי הברברים ואילו החלק המזרחי הצליח להחזיק מעמד, אך איבד את מרבית נכסיו.
צאצאי הברברים שכבשו את החלק המערבי של האימפריה קיבלו על עצמם את הנצרות, אך בשנת 1054, כמעט 45 שנה לפני מסע הצלב הראשון, התפלגה הכנסייה הנוצרית לשניים: הכנסייה הקתולית שהשתרשה במערב והכנסייה האורתודוקסית שהייתה מקובלת באימפריה הביזנטית.
למרות אמונתם הנוצרית המשותפת, מעשי איבה בין הנוצרים המערביים לביזנטים היו מחזה נפוץ.
כך למשל היו מאבקים מרים בין הנורמנים לביזנטים בדרום איטליה במאה ה-11 שבסופם כבשו הנורמנים את השטחים שהיו בבעלות ביזנטית.
בשנת 1071 הובסה האימפריה הביזנטית על ידי הסלג'וקים בקרב מנזיקרט.
כתוצאה מהתבוסה איבדה האימפריה כמעט את כל שטחיה באסיה הקטנה שהיוו כ-50% משטחה ועמדה לפני חורבן מוחלט.
ההפסד היה כואב במיוחד כי אסיה הקטנה הייתה כור מחצבתה של האימפריה ומרבית נכסיה החשובים נמצאו בה.
התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שהקיסר הביזנטי, אלכסיוס קומנינוס, ביקש עזרה ממערב אירופה בהדיפת האיום המשותף.
מסע הצלב הראשון התחלק לשני חלקים עיקריים: מסע האיכרים ומסע האבירים.
במסע הצלב של האיכרים השתתפה דלת העם.
משתתפי מסע הצלב הזה היו המון מוסת חסר הנהגה והכשרה צבאית.
כשהגיעו לקונסטינופול העבירו אותם הביזנטים לאסיה ושם נטבחו משתתפיו על ידי הסלג'וקים.
מסע הצלב של האבירים היה מאורגן הרבה יותר, משתתפיו עברו הכשרה צבאית מקיפה והייתה להם הנהגה יעילה.
בגלל קשיים לוגיסטיים שמנעו מהצלבנים אפשרות להגיע ישירות לארץ הקודש דרך הים התיכון, בחרו מרבית משתתפיו לצאת לדרך יבשתית ולהגיע לקונסטנטינופול ושם לעבור לאסיה בעזרתם של הביזנטים.
אף על פי שאחת הסיבות ליציאת מסע הצלב הראשון הייתה בקשת עזרה מצדה של ביזנטיון, משתתפי המסע כיוונו את פעמיהם לעבר ארץ הקודש ושחרור ירושלים ולא למערכות צבאיות באסיה הקטנה.
יתרה מכך, השטחים שנכבשו לא נמסרו לידי הביזנטים, אפילו אם היו שייכים להם אך לפני שנים אחדות, אלא שימשו להתיישבות צלבנית במזרח התיכון.
יתרה מכך, בבקשת העזרה, התכוון הקיסר הביזנטי לכמה מאות שכירי חרב או לבעלי ברית שישתלבו בתוך הצבא הביזנטי ויהיו נתונים לפיקוד ביזנטי.
הוא לא שיער בנפשו שתוצאת הבקשה תהיה צבא רב לאומי בן עשרות אלפי חיילים
המצב הסתבך עוד יותר בגלל התנהגות הצלבנים.
הכוח הצלבני לא היה צבא אחד ויחיד שנהנה מפיקוד יחיד, אלא היה אוסף של צבאות שונים תחת פיקוד נפרד ששיתפו פעולה בינם לבין עצמם.
חלק מהצלבנים התנהגו בצורה מחפירה לביזנטים והתייחסו לשטחיהם כאל טריטוריה עוינת.
כך למשל, הכוחות, שעשו את דרכם לעבר קונסטנטינופול במטרה לעבור לאסיה הקטנה ומשם לארץ הקודש, עשו שמות בבלקן שהיה תחת שליטה ביזנטית.
בגלל כל הסיבות האלה, יחסם של הביזנטים לצלבנים היה קריר ומנוכר.
הצלבנים מצידם חשו פגועים מהיחס הביזנטי, אף שהמטרה הראשית הייתה שחרור ארץ הקודש, הרי בכל זאת אחת הסיבות ליציאת מסע הצלב הייתה בקשת עזרה מצדה של ביזנטיון.
הצבא הצלבני הראשון שהגיע לשערי קונסטינופול הונהג על ידי איג דה ורמנדואה (Hugues de Vermandois), אחיו הצעיר של מלך צרפת, פיליפ הראשון.
גדודו הקטן איבד את מרבית ציודו ואת ספינותיו בדרך הימית הקשה, אך הביזנטים התייחסו אליו יפה.
אלכסיוס הסכים להעבירו לאסיה הקטנה רק אחרי שבועת הומאגיום (שבועת אמונים פיאודלית) של איג לקיסר.
תופעה זו חזרה על עצמה עם יתר הצבאות הצלבניים שהגיעו לקונסטנטינופול.
לשבועה זו הייתה משמעות חוקית ומדינית רבה.
אדם שנשבע הומאגיום לאדם אחר הפך לוואסל של אותו אדם וקיבל את מרותו.
יתרה מכך, השבועה כללה אזכור מפורש להחזרת שטחים שהיו שייכים בעבר לביזנטים.
שבועה זו עתידה לשמש את הביזנטים כאחת הטענות העיקריות לחזקה על השטחים שכבשו הצלבנים במזרח התיכון.
לכן, חלק מנהיגי הצלבנים עשו כל שביכולתם כדי להימנע ממתן שבועה זו.
לצערם, לא הייתה להם אפשרות אחרת לעבור לאסיה, זולת העזרה הביזנטית ולכן נאלצו להסכים לתנאי הקיסר.
טאנקרד הוא היחיד שהצליח להתחמק משבועה בעת המעבר בבוספורוס.
היחס של מנהיגי הצלבנים כלפי דרישת הקיסר הייתה שונה.
ככלל, אלה מביניהם שנשארו בסופו של דבר במזרח התיכון דוגמת רמון מסן ז'יל וגוטפריד מבויון התנגדו בתוקף לשבועה זו, אך מנהיגים אחרים, שלא הייתה להם כוונה לבנות לעצמם נחלה באזור, הסכימו לרוב ללא בעיות מיוחדות, כל אחד מסיבותיו הוא.
הבדלים אלה בין מנהיגי מסע הצלב נמשכו גם בשלביו המאוחרים של מסע הצלב.
כך גודפריד ורמון נקטו עמדה עוינת לביזנטים ואילו רוברט מנורמנדיה ואחרים היו ידידותיים יותר כלפי אלכסיוס.
לאחר מצור ניקאה (קיץ 1097) התקיימה אספה כללית של כל מנהיגי הצלבנים עם הקיסר הביזנטי.
מנהיגי המחנות הצלבנים נשבעו פעם נוספת וגם טנקרד, שהצליח להתחמק מהשבוע בפעם הקודמת נעתר עתה לדרישה הביזנטית.
תמורת שבועת הצלבנים, הבטיח הקיסר הביזנטי את עזרתו הלוגיסטית למחנה ואף הבטיח לצאת בראש צבאותיו אחריהם זמן מה לאחר מכן.
לשבועה זו היו השלחות משפטיות רבות.
הוואסל נשבע לפעול למען אדונו ולא לפגוע ברכושו ואילו הסוזרן מצדו נשבע לקיים את הוואסל, לבוא לעזרתו בעתות מצוקה ואף לעזור לו בכח הנשק, אם הוואסל הותקף שלא באשמתו.
אפשר, אפוא, לראות במתנות הרבות שחילק הקיסר חלק מדרישת הקיום שנדרש לה לפי התקנון.
כמו כן, הבטחתו לצאת בעקבות הצלבנים בראש צבאותיו יש בה משום עמידה בהסכם.
הצלבנים מצדם שירתו את הקיסר על ידי מלחמתם בסלג'וקים.
לכן, בוהמון טען שאנטיוכיה שאנטיוכיה היא הפייף שלו כי הוא כבש אותה במהלך שירותו את הקיסר הביזנטי.
ניקאה נמסרה לידיו של אלכסיוס שיצא בראש צבאותיו לתוך אסיה הקטנה וכבש חלקים גדולים ממנה.
הצלבנים המשיכו בדרכם מלווים בחיל ביזנטי קטן בראשותו של טקיטוס.
הערים שנכבשו על הדרך נמסרו לחזקת הביזנטים ששיכנו בהם חילות מצב.
באוקטובר 1097 הגיעו המחנות הצלבניים לאנטיוכיה.
טקיטוס הציע להמתין עם המצור בגלל עונת השנה המאוחרת ובגלל העדר כוחות - הצלבנים היו מעטים מכדי להטיל מצור יעיל ואנטיוכיה הייתה יכול לקבל אספקה דרך אגם שהיה צמוד אליה.
כמו כן, טקיטוס חשב לעצמו שעם הגעת הקיסר הביזנטי לאזור, לא תתעורר שאלת הבעלות על העיר והיא תעבור לידי הביזנטים.
הצרים נקלעו למשבר אסקפה וטקטיקוס עזב את הצבא המשותף לקבץ אספקה וסוסים חדשים לצלבנים.
העזרה הביזנטית התמהה והצלבנים חשו אי שביעות רצון רבה נוכח ההתנהגות הביזנטית.
בסופו של דבר, הצלבנים הצליחו לכבוש את העיר הודות לבגידה של אחד הקצינים בעיר (יוני 1098).
העיר נפלה לידיו של בוהמון הודות לתחבולה שהצליח לרקום.
כמה ימים אחרי נפילת העיר, הגיע צבא סלג'וקי גדול והטיל מצור על הצלבנים.
סטפן מבלואה חזר על עקבותיו ודיווח לקיסר, שהתקדם עם צבאו לעזרת המחנות הצלבניים שצרו על אנטיוכיה, שמצב הצבא הצלבני בכי רע, סוסיו מעטים ואסקפתו דלה; יתרה מכך, כח סלג'וקי גדול צר עליהם וסופם קרב.
לכן, כוואסל טוב הציע לקיסר להפקיר את הצלבנים לנשם.
הקיסר חשש לשלום כיבושיו, שמע לעצותיו של סטפן וחזר על עקבותיו.
דיווחיו של סטפן, שהיו אמנם נכונים, אך לא מעודכנים - כשנפגש עם הקיסר, הספיקו כבר הצלבנים להביס את הסלג'וקים בקרב גדול למרגלות העיר.
המקורות הראשוניים חלוקים ביניהם לתוצאות מעשיו של הקיסר הביזנטי.
יש הטוענים שהצלבנים הכריזו שבסירובו לבוא ביטל אלכסיוס את ההסכם ואילו אחרים טוענים שהצלבנים נתנו לו שהות להגיע עד נובמבר אותה שנה לעיר ואם לא יגיע רק אז יבוטל ההסכם.
כך או כך לא הקיסר וגם לא צבאותיו לא הופיעו בעיר עד התאריך המבוקש.
בהמשך הדרך, בעת מצור ערקה, טענו הצלבנים שמעשים אלה מבטלים למעשה את מחויבויותיהם כלפי הקיסר.
השיחות למרגלות ערקה היו המגעים המסודרים האחרונים בין הצבא הצלבני המאוחד לקיסר הביזנטי.
בעת המצור על אנטיוכיה (1098), עזב כח קטן בראשותם של טנקרד ובולדוין ויצא לכיוון אדסה.
אדסה נכבשה, אך לא הוחזרה לביזנטים בטענה שכח ביזנטי לא ליווה את הצלבנים לעיר ולא היה למי למסור אותה.
בהמשך טען בוהמון שהוא הוזעק על ידי שתורוס, שליטה של העיר ואילו תורוס היה, לפי טענתו של בוהמון וסאל של הביזנטים.
לכן, לטענתו של בוהמון אפשר לראות בקריאת העזרה של תורוס הזמנה ביזנטית לכבוש את העיר.
המשך המגעים בין אלכסיוס למדינות הצלבניות
היחסים המתוקנים שאפיינו את ראשית היחסים בין הצלבנים לביזנטים התדרדרו במהרה לאיבה גלויה.
בוהמון שלא השיב בניגוד לשבועתו המפורשת את אנטיוכיה לביזנטים חמד את עיר הנמל לאודקיה.
בניגוד לאנטיוכיה, לאודקיה הוחזקה על ידי חיל מצב ביזנטי ותקיפתה הייתה מעשה איבה גלוי נגד האימפריה.
בשיתוף עם צי פיזני חזק שמנה יותר מ-100 ספינות קרב, תקף בוהמון את הנמל.
משלחת ביזנטית שהגיעה לבוהמון חזרה בידיים ריקות.
רק התערבותו של רמון מסן ז'יל הצילה את העיר ובתיווכו נסוג בוהמון מחומותיה.
פרק זמן קצר לאחר התקיפה עלה בוהמון לרגל לירושלים וקיבל שם את אנטיוכיה כפייף מידיו של דיימברט, הפטריארך הלטיני החדש של העיר.
כך בנה לעצמו בסיס משפטי יותר איתן ואת תמיכת האפיפיור במקרה של תקיפה ביזנטית.
אולם בוהמון נפל בשבי הסלג'וקים ונותר שבוי במשך שלוש שנים ובזמן הזה קרוב משפחתו טנקרד שלט באנטיוכיה.
בינתיים רמון מסן ז'יל שלא זכה בשטחים משלו ביקש לכבוש את טריפולי.
בגלל מחויבותו לביזנטים להחזיר להם את כל מה שהיה שייך לביזנטים בעבר, הגיע לקונסטנטינופול בקיץ 1100 כדי לנהל משא ומתן על כיבוש העיר.
משא ומתן בין רמון לביזנטים נמשך שנתיים.
רמון הצטרף למשתתפי מסע הצלב של 1101. משתתפיו, בדומה למשתתפי מסע הצלב הראשון נשבעו לאלכסיוס.
בניגוד למסע הצלב הראשון, מסע צלב זה נחל תבוסה קשה.
משתתפיו האשימו את הביזנטים בבגידה על כך שלא עזרו להם די הצורך נגד הסלג'וקים וזאת אף על פי שהם מסרו לביזנטים את אנקרה שכבשו מידי הסלג'וקים.
בשלב זה הביזנטים כבר לא ביקשו מהצלבנים את החזרת השטחים, אלא הכרה בברכותם.
בסופו של דבר קיבל רמון את הסכמת הביזנטים להקים לעצמו פייף עצמאי בטריפולי.
בתמורה, היה רמון אמור להיות וסאל של הקיסר הביזנטי.
עם הסתלקותו של רמון מלאודקיה לטריפולי הטיל טנקרד מצור נוסף על לאודקיה וכבש אותה בתחילת שנת 1103. מעמדו של אלכסיוס בעיני הצלבנים ואירופה המערבית הגיע לשפל המדרגה.
הוא ניסה לתקן את הרושם, אך ניסיונו העלה חרס בידיו.
במאי 1102 נחל צבא ממלכת ירושלים תבוסה קשה מידי המצרים בקרב רמלה ואלכסיוס פעל רבות לשחרור השבויים ואף שילם חלק ניכר מהכופר תמורתם.
ב-1105 ניסה בוהמון לתקוף את האימפריה הביזנטית כשנחת עם צבאו באזור דלמאטיה (כיום בקרואטיה) ובסוף 1107 הטיל מצור על דורס - עיר הנמל הביזנטית.
אך ב-1108 ניצחו הביזנטים את צבאו בעזרת ונציה והוא נאלץ לחתום על חוזה דבול עם אלכסיוס הראשון שלפיו תשוב אנטיוכיה לשליטת האימפריה הביזנטית אחרי מותו, והוא עצמו הפך לואסל של הקיסר.
הסכם זה לא היה מקובל על טנקרד, שב-26 במרץ 1111, עשרים ושלושה ימים בלבד אחרי מותו של בוהמון, דאג להכריז על ביטולו, והמשיך לשמש כעוצר נסיכות אנטיוכיה בשם בנו של בוהמון שכונה בשם בוהמון השני.
יחסי החוץ של ממלכת ירושלים והמדינות הצלבניות האחרות עם האימפריה הביזנטית היו מורכבים ומבוססים על שיתופי פעולה וחשדנות לסירוגין.
השליטים הביזנטיים תבעו להכיר בהם כשליטים האמיתיים של ארץ ישראל ודרשו מממלכת ירושלים וגם ממדינות צלבניות אחרות להיכנע לדרישותיהם.
יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, ניסה ליצור ריבונות ביזנטית בנסיכות אנטיוכיה וברוזנות אדסה.
בנוסף שיתף פעולה עם הצלבנים בניסיון פלישה לחלב.
באמצע המאה ה-13, נסיכות אנטיוכיה הפכה לחלק מהאימפריה הביזנטית.
על אף שכתוצאה מכך נגזרו על שליטיה גזרות רבות, ביניהן שליחת כוחות צבא לעזרת הצבא הביזנטי, היא זכתה להגנה מפני צבאות המוסלמים של נור א-דין שאיים להחריב את העיר.
חסותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה הגיעה לקיצה עם מותו של מנואל קומננוס בשנת 1180.
הקיסר מנואל קומננוס תמך במסע הצלב השני יחד עם שליטים אחרים.
מסע הצלב החל בעקבות חורבן רוזנות אודסה.
היו האשמות על חלקו של הקיסר בכישלון המסע.
מנואל גם כרת ברית עם אמלריך הראשון, מלך ירושלים.
המגעים בנוגע להסכם השלום נערכו כשנתיים, בעיקר בגלל דרישתו הבלתי מתפשרת של אמלריך להעברת הריבונות על אנטיוכיה לידיו.
לאחר שוויתר לבסוף על דרישה זו, התאפשרה כריתת הברית, שנחוגה באופן רשמי ביום חתונתו של אמלריך עם מריה קומננה, קרובת משפחה של הקיסר.
אירועים דומים קרו במהלך ההיסטוריה של ממלכת ירושלים.
איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, התנגד למסע הצלב ולמערב וגם כרת ברית עם צלאח א-דין.
לבסוף, הצליחו הצלבנים לעבור את שטח האימפריה בדרך לארץ ישראל.
במקביל, קפריסין הפכה למדינה צלבנית בשם ממלכת קפריסין לאחר מאבק בין ריצ'רד לב ארי לשליט ביזנטי מקומי שהכריז על עצמו כקיסר וטען לכתר האימפריה הביזנטית.
היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת הפיליפינים למדינת קטר החלו באופן רשמי ב-5 במאי 1981. הפיליפינים ניהלו את יחסיהם עם קטר באמצעות השגרירות הקיימת באיחוד האמירויות הערביות.
ישנם כ-250,000 עובדים פיליפיניים בקטר, שהם כ-17 אחוזים מכלל אוכלוסיית קטר הזרה (שהיא כ-1.5 מיליון אנשים).
היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים לבין עומאן כוננו ב-6 באוקטובר 1980. השגרירות הפיליפינית הראשונה שהייתה אמונה על עומאן הוקמה בריאד, עד שהוקמה שגרירות פיליפינית בעומאן במרץ 1992 במסקט.
לעומאן הייתה שגרירות האמונה על הפיליפינים בקואלה לומפור עד לפתיחת השגרירות העומאנית במנילה ביולי 2013.
נכון לשנת 2013, יש כ-40,000 פיליפינים העובדים בעומאן.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–שוודיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין שוודיה.
לרפובליקה הדומיניקנית יש שגרירות בסטוקהולם, בעוד ששגריר שוודיה ממוקם גם הוא בסטוקהולם ונוסע תכופות לאזור הקריבי.
השגרירות הספרדית בסנטו דומינגו משמשת להנפקת ויזות לאזור שנגן, המאפשרות כניסה לשוודיה.
יחסי הפיליפינים–שוודיה הם היחסים הדו-צדדיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים בין הפיליפינים לבין שוודיה.
יחסיהם הדיפלומטיים בוססו בשנת 1947. שוודיה כבר זמן רב הייתה שותפה בפיתוחים של הפיליפינים.
ב-2016, שוודיה פתחה מחדש את השגרירות ב-מנילה לאחר שקודם לכן נסגר בשנת 2008.
ב-2016, 70 נציגים מ-28 חברות שוודיות הגיעו למנילה במטרה לחפש השקעות במדינה.
היו ביניהם מכשירי חשמל ביתיים מיצרן אלקטרולוקס, וולוו, H&M וסוויידיש מאץ', אשר מפתחת טבק ומוצרי אור.
שוודיה מדורגת כשותפת המספר ה-43 הגדולה ביותר בפיליפינים, עם סך הסחר בין שתי המדינות יותר מ-143.40 מיליון.
ב-2015, שתי המדינות חתמו על הסכם ביטוח לאומי אשר מרכזת את כללי שוודיה, ושיטות הפיליפינים לגיל מבוגר, ניצולי שואה וקצבת נכות.
ישנם יותר מ-13,000 פיליפינים בשוודיה, כאשר רובם הם עובדים זרים.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–זימבבואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה של זימבבואה.
הרפובליקה הדומיניקנית לא מיוצגת בזימבבואה בדרג השגרירות.
השגרירות המייצגת של הרפובליקה הדומיניקנית בזימבבואה היא השגרירות שנמצאת בפרטוריה, דרום אפריקה.
זימבבואה לא מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית בדרג השגרירות.
השגרירות המייצגת של זימבבואה ברפובליקה הדומיניקנית היא השגרירות שנמצאת בהוואנה, קובה (מופקדת על כל אזור הקריביים).
זימבבואה ייצאה לרפובליקה הדומיניקנית ב-2015 סחורה בשווי 13.6 אלף דולרים.
הסחורה כללה בעיקר ציוד להגנה מפני מתח נמוך.
הרפובליקה הדומיניקנית ייצאה לזימבבואה ב-2008 טבק בשווי חמשת אלפים דולר ומאז לא ייצאה אף סחורה אחת לזימבבואה.
יחסי הפיליפינים–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה הצ'כית.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1973.
הפיליפינים וצ'כיה חתמו על הסכם לשיתוף פעולה בתחומי התרבות, החינוך, המדע והספורט בשנת 2013. סגן ראש הממשלה קארל יוהנס פון שוורצנברג ביקר במנילה וחתם על ההסכם, בעת ביקור חגיגי המציין 40 שנים ליחסים הדו-צדדיים הרשמיים בין המדינות.
ב-26 במאי 2014 משרד ההגנה הלאומי הפיליפיני חתם עם הרפובליקה הצ'כית על ברית הגנה הכוללת ועידה משותפת של שתי המדינות.
צ'כיה היא המייצאת העשרים וארבעה בגודלה לפיליפינים בעולם והשמינית בגודלה באירופה עם סחר דו-צדדי רשמי בהיקף של 300 מיליון דולר אמריקאי מינואר עד נובמבר בשנת 2011.
הפיליפינים מיוצגים בצ'כיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית בפראג, בירת המדינה.
הפיליפינים מיוצגים בצ'כיה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית בברנו.
צ'כיה מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית במנילה, בירת המדינה.
צ'כיה מיוצגת בפיליפינים גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות בערים: סבו סיטי ובדבאו סיטי.
יחסי הפיליפינים–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-8 בספטמבר 1949, יחד עם פתיחת קונסוליה פיליפינית בפקיסטן.
בעקבות הביקור הדיפלומטי של ראש ממשלת פקיסטן, חוסיין שהיד סוהראורדי בפיליפינים במאי 1957, ממשלת הפיליפינים החליטה להפוך את הקונסוליה לשגרירות הפיליפינית בפקיסטן.
לאחר מכן, הפיליפינים העבירו את השגרירות לאסלאמאבאד.
ב-8 במאי 2015, השגריר הפיליפיני האמון על פקיסטן, דומינגו לוסנריו ג'וניור, נהרג בהתרסקות מטוס בעמק נלטר שבפרובינציה של גילגיט-בלטיסטן בפקיסטן.
בשנת 2016, ייצאה הפיליפינים לפקיסטן סחורה בשווי 48.8 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם שנאים, מחשבים, לתת, מכוניות, נייר סיגריות, חלקי רכב, מוצרי ניקוי, חלב מרוכז, כלים רפואיים, גרוטאות ברזל, גלגלי גומי, חומצה סטארית ושמן קוקוס.
לעומתה, פקיסטן ייצאה לפיליפינים סחורה בשווי 135 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם נפט מזוקק, אלכוהול, תרופות, פרי הדר, מוצרי טקסטיל, מכסי פלסטיק, בקבוקי זכוכית, כלים רפואיים, אורז, מכונות שטיפה ושאיבה.
אוכלוסיית הפיליפינים בפקיסטן מוערכת בכ-3,000 פיליפינים, שרובם עוסקים בתחום משקי הבית.
60 תלמידים דתיים שמוצאם ממינדנאו, העיר השנייה בגדולה בפיליפינים לומדים בסמינר האסלאמי בפקיסטן.
בשנת 2005, חיו בפיליפינים מעל 1000 פקיסטנים.
בשל האוכלוסייה הגדולה של המהגרים הפקיסטנים והפיליפינים בחו"ל, נוצר קשר חברתי משמעותי בין העם הפקיסטני והפיליפיני במדינות המזרח התיכון.
פקיסטן לוקחת חלק פעיל במלחמות כנגד ארגון הטרור "טליבאן", וכך גם הפיליפינים שנאלצת להילחם כנגד חזית השחרור האסלאמית של המורו.
שתי המדינות עומדות בפני איום טרור משותף, מה שהוביל את שניהן לחתום על מזכר הבנות, המאפשר לשתי המדינות לשתף פעולה בין רשויות הביטחון, המודיעין ואכיפת החוק של שתי המדינות.
חוסיין שהיד סוחרוורדי, ראש ממשלת פקיסטן, ביקר בפיליפינים במאי 1957.
דיוסדאדו פ' מקפגל, נשיא הפיליפינים, ביקר בפקיסטן ביולי 1962.
מוחמד ח'אן ג'ונו, ראש ממשלת פקיסטן, ביקרה בפיליפינים במאי 1988.
בנזיר בהוטו, ראש ממשלת פקיסטן, ביקרה בפיליפינים בפברואר 1995.
דאז פרבז מושארף, ראש ממשלת פקיסטן, ביקר בפיליפינים בשנת 2005. מושארף היה ראש הממשלה הראשון שערך ביקור רשמי ברפובליקת הפיליפינים.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית – ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין מדינת ישראל.
לרפובליקה הדומיניקנית יש שגרירות בתל אביב, ולישראל יש שגרירות בסנטו דומינגו.
בעבר, החזיקה הרפובליקה בשגרירותה הרשמית בישראל בבירה ירושלים.
היחסים בין הרפובליקה הדומיניקנית לעם היהודי החלו בוועידת אוויאן בשנת 1938, כאשר הוכרעה סוגיית הסיוע לפליטים יהודים שנמלטו מהמשטר הנאצי בגרמניה.
לאחר מכן, הרשויות הדומיניקניות התחייבו לספק 100,000 אשרות לפליטים יהודים מאירופה.
הפליטים שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית ייסדו את העיר סוסואה, בה מתגוררים כיום צאצאיהם.
הרפובליקה, בעקבות תוצאות הוועידה, הפכה למדינה היחידה בעולם שהתחייבה לקבל פליטים יהודים.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה בעת העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הרפובליקה הדומיניקנית, ביחד עם 32 מדינות נוספות, הביעה תמיכה בעד התוכנית.
הרפובליקה הדומיניקנית הכירה במדינת ישראל באופן רשמי ב-30 בדצמבר 1948. ביוני 1955 מינתה נציג בדרג ציר לישראל, אך הציר לא ישב בישראל אלא פעל משגרירות המדינה ברומא, בירת איטליה.
בדצמבר 1963, נחתם "הסכם ירושלים" לשיתוף פעולה טכני בין ישראל לרפובליקה הדומיניקנית.
בעקבות ההסכם ישראל הקימה שגרירות במדינה ב-1964. במרץ אותה שנה מינתה הרפובליקה את השגריר הראשון שלה בישראל.
שגרירות המדינה הייתה ממוקמת בירושלים עד ספטמבר 1980, אז היא עברה לתל אביב, בעקבות חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל ששינה את מעמד העיר באופן חד-צדדי, והתקבל באופן שלילי במועצת הביטחון של האו"ם בהעברת החלטה 478.
במרץ 1965, ביקר ברפובליקה סגן ראש ממשלת ישראל, אבא אבן.
באפריל 1971 ביקר שר החוץ של הרפובליקה בישראל.
ביוני 1968, חתם שר הפנים על צו הפוטר מאשרת כניסה את אזרחי הרפובליקה הדומיניקנית, שברצונם לבקר בישראל.
באורח מקביל אזרחי מדינת ישראל קיבלו פוטר מאשרת כניסה לרפובליקה.
במרץ 1984, חתמה החברה הממשלתית "אגרידב" לפיתוח חקלאי בארצות חוץ על הסכם להקמת פרויקטים חקלאיים ברפובליקה.
בספטמבר 1996, נרצח במהלך שוד המזכיר השני בשגרירות ישראל בבירה סנטו דומינגו.
באוגוסט 1999, נחתם הסכם תעופה ראשון של ישראל עם הרפובליקה הדומיניקנית, אם כי רק בשנת 2016 החלה לפעול טיסה ישירה מתל אביב לרפובליקה הדומיניקנית, במסגרת חבילת נופש, ולא באופן קבוע.
בשנת 2003, הודיעה חברת ההשקעות "מרחב", שבבעלות איש העסקים יוסי מימן כי תקים פרויקטים רחבי היקף בתחומי החקלאות, טיהור מי ביוב ואבטחה ברפובליקה הדומיניקנית.
באותה שנה חתם בנוסף מכון היצוא הישראלי על הסכם לשיתוף פעולה מסחרי בין 2 המדינות.
על פי נתוני המכון הישראלי לייצוא ולשיתוף פעולה בינלאומי, יחסי הסחר בין המדינות צמחו ב-5% בשנת 2008.
ביולי 2009 משלחת ובראשה נשיא הרפובליקה לאונל פרננדס נפגשה בתל אביב עם נציגי משרד החוץ ותעשיינים ישראלים, ובנוכחות נציגי עשרות חברות ישראליות.
המפגש נועד לצורך שיפור המסחר בין שתי המדינות.
פרננדס ציין, כי ארצו "מתעניינת בעיקר בטכנולוגיות אנרגיה ומים" מישראל.
לאחר ביקור זה, תוכנן ביקור חוזר של משלחת ישראלית של נציגי חברות היי-טק, ביוטכנולוגיה וטלקומוניקציה ברפובליקה.
בנובמבר 2011 ביקרה שרת החקלאות הישראלית אורית נוקד ברפובליקה.
בשנת 2014 נרכשו על ידי הרפובליקה הדומיניקנית 50 יחידות "HomeBioGas" של חברת "Ecogas Israel" הממירות באמצעות חיידקים אנארוביים פסולת ביתית ופסולת בעלי חיים לגז בישול.
יחידות אלו הותקנו באזורים כפריים במדינה.
באותה שנה שגריר ישראל ברפובליקה דיווח כי היצוא לישראל עומד על סך של 20 מיליוני דולרים בשנה.
בפברואר 2014, בימי חגיגות ציון 170 שנה לעצמאותה של הרפובליקה הדומיניקנית, ביקרה בישראל משלחת ממשרד התיירות, שכללה את אילנה נוימן, ראש עיריית סוסואה.
באותה שנה חגגה הקהילה היהודית הדומיניקנית את יום השנה ה-75 להקמת המושבה שלה במדינה.
בנובמבר 2016 ביקר מודי אפרים, מנכ"ל משרד החוץ הישראלי לאמריקה הלטינית והקריביים, ברפובליקה הדומיניקנית.
אפרים נפגש עם שר החוץ הדומיניקני מיגל ורגאס , חברי הפרלמנט הדומיניקני וחברי הקהילה היהודית במדינה.
אפרים היה מלווה על ידי שגריר ישראל ברפובליקה הדומיניקנית, דניאל סבן, במסעו ברחבי המדינה.
באוקטובר 2020 פרסם משרד החוץ של הרפובליקה הדומיניקנית, לאחר שיחה בין שר החוץ הישראלי גבי אשכנזי ושר החוץ הדומיניקני רוברטו אלברס חיל , כי נשקלת הפעולה להעברת שגרירות המדינה בישראל מתל אביב לירושלים.
בשכונת קריית מנחם בירושלים נקרא רחוב על שם הרפובליקה הדומיניקנית, ואילו ברפובליקה הדומיניקנית יש רחוב על שם מדינת ישראל בעיר סנטיאגו דה לוס קביירוס.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית – צרפת הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הצרפתית.
היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין צרפת היו טובים במיוחד בין השנים 2009 עד 2011 שבמהלכן נחתמו מספר הסכמים (שיתוף פעולה אקדמי, תחבורה ותיירות).
ב-12 בדצמבר 2017 התקיימו דיונים בין שתי המדינות על שלל נושאים בעת ביקורו של השר הדומיניקני לאיכות הסביבה ומשאבי טבע בפריז.
לצרפת יש גירעון מסחרי עם הרפובליקה הדומיניקנית שעמד על 9.374 מיליון אירו בשנת 2016. הנוכחות הכלכלית של צרפת במדינה זו מבוססת יותר על חברות צרפתיות במדינה מאשר על סחר יציב.
צרפת היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של הרפובליקה הדומיניקנית והמשקיעה הגדולה ביותר במדינה.
הרפובליקה הדומיניקנית היא שותפת הסחר המובילה של צרפת באיים הקריביים.
עם זאת, הסחר בין צרפת לקהילות הצרפתיות של אמריקה נותר נמוך ועומד על 13.1 מיליון אירו בשנת 2015.
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות התפתחו במידה ניכרת הודות לפעילות בקנה מידה גדול בתחילת שנות ה-2000. חברת התקשורת אורנג', שרכשה מפעילת תקשורת מקומית בשנת 2000, מכרה את החזקותיה בקרן לוקסמבורגית, אלטיס.
ההשתתפות של חברות צרפתיות (אלסטום, קבוצת תאלס, CIM / TSO) בבניית קו הראשון של המטרו של סנטו דומינגו בין השנים 2007 עד 2009 הייתה הזדמנות צרפתית להוכיח את מומחיותה בנושאים שונים.
סך הכל, יותר מ-140 חברות צרפתיות פעולות ברפובליקה הדומיניקנית.
סדרי העדיפויות בשיתוף הפעולה בין שתי המדינות הם:
קידום השפה הצרפתית, שהיא שפת חובה בבתי הספר הדומיניקניים, הכשרה מתמדת של 450 מורים צרפתים ופעילות בתחומי הגנה ופיתוח של משאבים טבעיים: תמיכה בתחום הקפה, ייעור ופיתוח באזורים ההרריים.
פיתוח אזורי ועירוני (הלוואה לתחבורה עירונית בסנטו דומינגו - מטרו ועיור).
תמיכה במגזר הפרטי: תמיכה במוסדות מימון זעיר, מימון שירותי בריאות וחינוך גבוה (הלוואות לסטודנטים), תמיכה בסקטור הבנקאי (מימון מחדש) ובניית תשתיות ושיקום (כבישים בצפון ובמרכז הארץ).
לבסוף, הרפובליקה הדומיניקנית משתתפת בפרויקטים משותפים עם הקהילות הצרפתיות של אמריקה בתחומי הרפואה, ההוראה של הכשרה צרפתית, מכנית, חילופי תרבות וחינוך במימון באמצעות קרנות שיתוף פעולה אזורי (RCF).
15-16 באוגוסט 2012: השר למחוזות צרפת מעבר לים, ויקטורן לורל .
23 באוקטובר 2014: השר למחוזות צרפת מעבר לים, ז'ורז' פו-לנגבן .
26-28 באוקטובר 2016: שליח אישי של נשיא הרפובליקה הצרפתית לאמריקה הלטינית והקריבית, ז'אן-פייר בל .
8-9 בפברואר 2017: השר לפיתוח של צרפת, ז'אן-מארי לה גן .
הרפובליקה הדומיניקנית מחזיקה בשגרירות בפריז, קונסוליה כללית בפריז, קונסוליה בבורדו, קונסוליה בליון, קונסוליה במרסיי וקונסוליה בניס.
צרפת מחזיקה בשגרירות בסנטו דומינגו וקונסוליות בלה רומנה, לאס טרנאס, פונטה קאנה ובסנטיאגו דה לוס קביירוס.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–סין הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה העממית של סין.
היחסים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין סין החלו בשנת 1932. לאחר מלחמת האזרחים הסינית ב-1949 התמקדה הרפובליקה הדומיניקנית ביחסיה עם טאיוואן בטענה שהיא סין האמיתית.
לאחר שניתקה את יחסיה עם טאיוואן ב-30 באפריל 2018 כוננה הרפובליקה הדומיניקנית יחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
בשנת 1932 ביקר השגריר הסיני לקובה, בסנטו דומינגו, ושתי המדינות החלו לנסח אמנה בין שתיהן.
שתי המדינות חתמו על האמנה ב-11 במאי 1940. הרפובליקה הסינית והרפובליקה הדומיניקנית כוננו את יחסיהן ב-9 באפריל 1941.
בתאריך ה-13 ביולי 1943 הממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית כוננה משימה דיפלומטית בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
השגריר של הרפובליקה הסינית לקובה שימש גם כשגריר הסיני לרפובליקה הדומיניקנית.
בחודש אוקטובר 1946 כוננה והקימה הרפובליקה הדומיניקנית משימה דיפלומטית בנאנג'ינג, בירת הרפובליקה הסינית.
כאשר הממשלה הלאומית הובסה במלחמת האזרחים הסינית הועברה הנציגות לטאיפיי, טאיוואן, הנציגות מוקמה מחדש ב-8 במרץ 1953.
גם לאחר החלטה 2758 של העצרת הכללית של האו"ם ב-1971 הקובעת כי: "הרפובליקה העממית של סין היא הממשלה הסינית היחידה הלגיטימית ונציגי ממשלת הרפובליקה העממית של סין הם הנציגים החוקיים הבלעדיים של סין באומות המאוחדות", המשיכה הרפובליקה הדומיניקנית ביחסיה התקינים עם ממשלת סין הלאומית היושבת בטאיוואן.
ב-1 במאי 2018 הרפובליקה העממית של סין היושבת בסין היבשתית מאז 1949 והרפובליקה הדומיניקנית כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים, יום לאחר שנותקו יחסיה של הרפובליקה הדומיניקנית עם טאיוואן.
מצד טאיוואן נשמעו טענות על "קניית" בעלת בריתה בעד 3 מיליארד דולר אמריקאי.
היחסים כוננו במעמד שר החוץ הסיני וואנג יי, ושר החוץ הדומיניקני מיגל ורגאס מאלדונאדו.
טקס החתימה על היחסים התקיים בבייג'ינג בירת סין.
הרפובליקה העממית של סין מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסנטו דומינגו, בירת המדינה.
הרפובליקה הדומיניקנית מיוצגת ברפובליקה העממית של סין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבייג'ינג, בירת המדינה.
יחסי הפיליפינים–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין רפובליקת הפיליפינים לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים.
מאז אמצע המאה התשע עשרה לספירה החלו יחסי מסחר משמעותיים בין שווייץ לבין הפיליפינים, שהייתה אז קולוניה ספרדית.
הקונסוליה השווייצרית הראשונה להיפתח ביבשת אסיה הייתה זו במנילה בשנת 1862. בשנת 1879, חברות ביטוח שווייצריות החלו לפעול בפיליפינים.
במהלך השנים של מלחמת העולם השנייה, כ-15 חברות שווייצריות היו פעילות בפיליפינים, בעיקר במגזר הסחר הבינלאומי.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של רפובליקת הפיליפינים ב-4 ביולי 1946. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו בשנת 1957.
לאחר נפילתו של הנשיא פרדיננד מרקוס בשנת 1986, מועצת הברית הקפיאה את הנכסים אשר הוחזקו בשווייץ על ידי משפחת מרקוס.
הנכסים הוחזרו לרשויות הפיליפיניות בשנת 2004 בהתאם לחוק.
אף על פי שהיחסים הכלכליים בבין שתי המדינות נותרו צנועים, הפיליפינים מהווה שותפת מסחר חשובה עבור שווייץ באזור דרום מזרח אסיה.
שווייץ מייצאת לפיליפינים בעיקר מוצרי פרמצבטיקה, מכונות ושעונים, ומייבאת מהפיליפינים אבני חן, מכונות ומוצרים חקלאיים.
כ-50 חברות שווייצריות פעילות בפיליפינים והן מספקות 13,000 מקומות עבודה לאזרחי הפיליפינים.
הפיליפינים ואיגוד הסחר החופשי האירופי, בו חברה שווייץ לצד נורווגיה, ליכטנשטיין ואיסלנד, חתמו על הסכם סחר חופשי ביניהן באפריל 2016.
ועדה קבועה האחראית על היחסים הכלכליים בין שתי המדינות כוננה לראשונה ביוני 2013 על מנת לחזק את היחסים הכלכליים הקיימים בין שתי המדינות.
הוועדה הקבועה קיימה את הפגישה הראשונה שלה ביולי 2014 במנילה ומתכנסת מדי שנתיים לצד עבודה שוטפת.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016, שלושת אלפים שש מאות עשרים ושלושה אזרחים שווייצרים התגוררו בפיליפינים.
שווייץ מיוצגת בפיליפינים בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנילה, בירת המדינה.
הפיליפינים מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
הפיליפינים מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: ז'נבה, וציריך.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–טאיוואן הם מערכת היחסים שבין הממשלות והעמים של הרפובליקה הדומיניקנית ושל הרפובליקה הסינית.
בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הסינית התקיימו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין השנים 1944 עד 2018. ב-1944 ועד 1949 בתור הישות הלגיטימית והמייצגת של סין, ומ-1949 עד 2018 כטאיוואן.
ביום ניתוק היחסים של הרפובליקה הדומיניקנית, היא הייתה הכלכלה הגדולה ביותר שקיימה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית מתוך 19 המדינות החברות באומות המאוחדות שהכירו בה בתור הישות המייצגת והלגיטימית של סין.
ב-30 באפריל 2018, חשפה הרפובליקה הדומיניקנית את כוונתה לנתק את היחסים עם טאיוואן ולכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין.
הסטטוס ההכרתי של טאיוואן השתנה ממדינה ריבונית ועצמאית ל"טריטוריה בלתי נפרדת משטחה של הרפובליקה העממית של סין".
באוגוסט 2008, ביקר נשיא טאיוואן מא יינג-ג'יו ברפובליקה הדומיניקנית ונפגש עם נשיא הרפובליקה הדומיניקנית ליונל פרננדס.
השניים הסכימו על תחילת מגעים לחתימת הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות.
בנוסף, במאי 2016 ביקר שר החוץ של הרפובליקה הדומיניקנית בטאיוואן ונפגש עם הנשיאה.
הרפובליקה הדומיניקנית אינה מיוצגת בטאיוואן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
בעבר, החזיקה הרפובליקה הדומיניקנית שגרירות רשמית בטאיפיי, בירת טאיוואן.
טאיוואן אינה מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
בעבר, החזיקה טאיוואן שגרירות רשמית בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
יחסי הפיליפינים–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין הפיליפינים לבין תאילנד.
שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים ב-14 בינואר 1949. תאילנד היא אחת משותפות הסחר המרכזיות של הפיליפינים, בעיקר בענף האורז.
לפיליפינים שגרירות בבנגקוק, ואילו לתאילנד שגרירות במנילה.
ראשית היחסים בין שתי המדינות נמצאת במאה ה-13 בהקשר הסחר הימי שבדרום-מזרח אסיה.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שלא רק שהתקיימו קשרי מסחר ותרבות, אלא שגם הייתה הכרה במעמד הפוליטי של הישויות שהתקיימו.
סיאם על ממלכותיה השונות והפיליפינים והראג'ות בשטחה.
עדויות לקשרי המסחר נמצאו בדמות סחורות קרמיקה מסוחותאי וסוונוואק באזור לוזון וויסאיאס.
עיקר הסחורות שנמצאו בפיליפינים מהמאה ה-13 משויכת בעיקר לסיאם.
ב-1586, מספר עשורים לאחר שספרד יצרה את דריסת הרגל שלה במדינה, סיאם הוזכרה כיעד אפשרי להתרחבות כתולדה של אינטרסים מסחריים ומדיניים.
בשנה זו נוצר גם הקשר הראשון בין תאילנד לספרד.
קשרי הסחר בין הפיליפינים לסיאם שובשו כשספרד החלה לתת עדיפות לקשרים בין הארכיפלג לבין אמריקה וחצי האי האיברי.
בסוף המאה ה-19 עברו הפיליפינים לשליטת ארצות הברית.
במהלך תקופת השלטון האמריקאי, היחסים בין סיאם לפיליפינים נותרו מוגבלים למסחר, קשרים קונסולריים וקבלת סטודנטים תאילנדים ללימודים במושבה האמריקאית.
בתקופה זו ייבוא האורז לפיליפינים מתאילנד היה המשמעותי ביותר ביחסי המסחר, לעומת תאילנד שייבאה אבאקה מהפיליפינים.
ב-1926 החלו אוניברסיטאות ומכללות פיליפיניות לקבל סטודנטים תאילנדים ללימודים במדינה.
ב-14 ביוני 1949, כשלוש שנים לאחר עצמאות הפיליפינים, כוננו שתי המדינות את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
במהלך תקופות מאוחרות יותר, ובהן שלטונו של פרדיננד מרקוס בפיליפינים וכל כהונתה של נשיאת הפיליפינים קורסון אקינו בין השנים 1986–1992, היחסים בין המדינות הוזנחו בשל משבר כלכלי והמצב הפוליטי בפיליפינים.
לאחר מכן חל שיפור ביחסים בין המדינות.
בשנת 2017 נפגשו נשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה וראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה במהלך ביקור רשמי של דוטרטה בתאילנד.
בין שתי המדינות התעוררה מחלוקת באשר למיסוי יצואניות הסיגריות של הפיליפינים בעת שהיא עושה עסקים עם תאילנד.
הנושא הועלה לדיון בארגון הסחר העולמי, כשב-2008 עלה הנושא לדיון בארגון לאחר שהפיליפינים האשימה את תאילנד בהפרת כללי המכסים של הארגון על ידי הטלת מיסים מפלים לכאורה על ייצוא סיגריות פיליפ מוריס.
תאילנד מצידה טענה כי ערך הסחורות הוצהר כנמוך מכפי שאכן היה.
שלוש החלטות של הארגון הוכרעו לטובת הפיליפינים.
יחסי הפיליפינים–רוסיה הם יחסי החוץ בין רוסיה לבין הפיליפינים.
הפיליפינים קיבלו עצמאות בשנת 1946, אך במהלך קרוב לשלושים השנים שלאחר מכן לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין מנילה למוסקבה.
בתחילה, במאי 1972 הוקמה בפיליפינים אגודת הידידות הפיליפינים-ברית המועצות.
ב-2 ביוני 1976 כוננו במהלך ביקורו של פרדיננד מרקוס במוסקבה היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים לברית המועצות.
בשנת 1977 התרחשו חילופי שגרירויות.
לאחר הפגישה בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא הפיליפינים רודריגו דוטרטה ב-19 בנובמבר 2016, הצדדים הסכימו לחזק את היחסים בין המדינות.
במהלך הפגישה שלאחר מכן ב-23 במאי 2017 במוסקבה, נחתמו מספר מזכרים בנושא העמקת שיתוף הפעולה בתחום הכלכלי, התרבותי, הצבאי והמלחמה בטרור.
בשלהי כהונתו, דוטרטה השמיעה ביקורת על התנהלות רוסיה במלחמת רוסיה-אוקראינה.
בשנת 2009 הוקמה המועצה העסקית הפיליפינית-רוסית שבמסגרתה מתקיימות ישיבות יזמיות קבועות וקיימות שותפויות בין ערים ואזורים של שתי המדינות.
בעתיד, יתקיימו חילופי מורים וסטודנטים של ISAA בין האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה אוניברסיטת סנקט פטרבורג עם אוניברסיטת הפיליפינים.
בשנת 2010 היקף הסחר הדו-צדדי בין המדינות הסתכם ב-1.067 מיליארד דולר, היצוא הרוסי הסתכם ב-641 מיליון דולר.
בתקופה מינואר עד יולי 2011 הסתכם המסחר ב-905.2 מיליון דולר.
בשנת 2010 ביקרו בפיליפינים כ-15 אלף רוסים.
עבור אזרחי הפדרציה הרוסית הכניסה ללא ויזה מותרת עד 30 יום.
עד 2017, הפיליפינים וברוניי נותרו המדינות היחידות באזור אסיה-פסיפיק שמעולם לא רכשו נשק רוסי.
בתחילת דצמבר 2016 החל דיאלוג בין משרדי ההגנה של רוסיה והפיליפינים על חיזוק שיתוף הפעולה הצבאי הדו-צדדי.
באוקטובר 2017 נחתם הסכם על שיתוף פעולה צבאי-טכני וחוזה לאספקה לפיליפינים של משגרי RPG-7V ותחמושתם.
הפיליפינים מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-2 קונסוליות בסנקט פטרבורג ובוולדיווסטוק.
רוסיה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליה כללית בסבו.
יחסי הפיליפינים–צרפת הם יחסי החוץ בין צרפת לבין הפיליפינים.
בשנת 1947, צרפת והפיליפינים חתמו על חוזה לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
צרפת היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה של הפיליפינים באיחוד האירופי, לאחר גרמניה, הולנד ובריטניה, המסחר הגיע באוקטובר 2014 לסך של 2.39 מיליארד דולר.
זה ייצג עלייה של 24% לעומת התקופה המקבילה בשנת 2013.
בשנת 2015, נשיא צרפת פרנסואה הולנד ערך ביקור ממלכתי בן יומיים בפיליפינים.
היחסים בין צרפת לפיליפינים התקיימן מאז עידן התגליות.
כשהגיעה המשלחת הספרדית תחת מגלן לפיליפינים, היו 15 צרפתים בצוותה.
ונכללו בה ז'אן פטיט מאנג'רס, סגן מטרינידד וברנרד קלמט, הכומר של סן אנטוניו.
מיסיונרים צרפתים גם תרמו להתפשטות הנצרות בפיליפינים.
הסמינר הדיוקסי הראשון בפיליפינים, הסמינר סנט קלמנט במנילה, הוקם בסיוע המונסיניור הצרפתי שארל-תומאס מילארד דה טורנון בשנת 1704. אל הפיליפינים הגיעו גם סוחרים, טכנאים, חיילים וקצינים וצוותים צרפתים.
הצרפתים הכירו בפוטנציאל של הפיליפינים בענף המסחר עד המאה ה-17. צרפת גילתה את השימוש הפוטנציאלי באבקה בייצור אספקה ימית, בעיקר חבלים.
למרות ההגבלות של הממשלה הקולוניאלית הספרדית על סחר חוץ, צרפתים וסוחרים זרים אחרים כבר היו במנילה לפני שנפתחה רשמית לסחר חוץ.
אופנת פריז הפכה לסטנדרט במנילה.
סוחרים זרים ייבאו לפיליפינים מוצרים צרפתיים כמו גרביים, בד מוסלין ופשתן, מטריות, כפפות ומעילים, כאשר הפיליפינים ייצאו את מרבית האינדיגו לצרפת.
צרפת הפכה למדינה הראשונה שהקימה קונסוליה בפיליפינים הספרדית, ואחריה באו בלגיה, ארצות הברית ולבסוף בריטניה הגדולה בנובמבר 1844. צרפת הקימה את הקונסוליה שלה במנילה במרץ 1824.
עם פתיחת תעלת סואץ, היחסים בין הפיליפינים למדינות אירופה, כולל צרפת, הפכו למשמעותיים יותר.
כמה פיליפינים עשירים ואינטלקטואליים הגיעו לצרפת, וביניהם חוסה ריזאל, פליקס הידלו וחואן לונה.
קהילות צרפתיות ייסדו מכללות בפיליפינים, בין מכללות אלה היו מכללת ההנחה ומכללת סנט פול.
הליברליזם הצרפתי מצא גם את דרכו לפיליפינים שהשפיעו על האופוזיציה הממשלתית הקולוניאלית הפיליפינית, הרפורמיסטים והמהפכנים.
במהלך חגיגות המאה של המהפכה הצרפתית בשנת 1889, חוסה ריזאל ביקש לארגן ועידה בשם "Association Internationale des Philippinistes", אשר פרדיננד בלומנטריט מונה לנשיא ואדמונד פלאוחוט לסגן הנשיא.
הצרפתים גם התירו לריזאל לחיות בגלות בצרפת שם כתב את הספרים "נולי לי טנגרה" ו"אל פיליבוסטריסם".
המהפכנים של הפיליפינים חיפשו את תמיכת צרפת.
בינואר 1897 שלחה הוועדה הפיליפינית בהונג קונג עתירה למר הנרי חנוטו, שר החוץ, ובו 50 נקודות ביחס לתביעת הפיליפינים כנגד ספרד וקראה לעזרת צרפת.
בשנת 1898, אמיליו אגינלדו שלח גם את שליחו לפריז למשא ומתן על הסכם שעסק בגורלם של הפיליפינים בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד.
לבסוף, תושבים פיליפינים בפריז, שהוזעקו על ידי ממשלת הפיליפינים בגלות בהונג קונג, ערכו ועדה שקראה להכיר ברפובליקה.
את הוועדה הובילו פדרו רוקסס וחואן לונה.
אולם המהפכנים הפיליפינים לא הצליחו להשיג תמיכה צרפתית.
צרפת נותרה נייטרלית והתרחקה מהמהפכנים הפיליפינים כאשר צרפת כיבדה את ריבונות ספרד על הפיליפינים כמעצמה קולוניאלית.
היחסים הדיפלומטיים בין צרפת לפיליפינים כוננו רשמית ב-26 ביוני 1947 עם חתימת חוזה האמיטי.
יותר מ-60,000 פיליפינים מתגוררים כיום בצרפת, מחציתם חיים באופן בלתי חוקי.
80% מהפיליפינים בצרפת חיו במדינה פחות משבע שנים, ו-95% מתגוררים בצרפת פחות מ-15 שנה.
פריז היא ביתה של קהילה פיליפינית קטנה.
הפיליפינים מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז וקונסוליות בבורדו, ליל, ליון, מרסיי, שטרסבורג וטולוז.
צרפת מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליה כללית בסבו סיטי.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בנובמבר 1934.
בשנת 1934 שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות ובכך כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בה יפן נלחמה לצד מדינות הציר, החליטה הרפובליקה הדומיניקנית לנתק כל קשרים דיפלומטיים עם יפן.
שתי המדינות כוננו שוב יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1952, כשנתיים לאחר חתימת הסכם הכניעה של יפן.
בשנת 2017, שוויו של הייצוא היפני לרפובליקה הדומיניקנית עמד על 29.68 מיליון ין וכלל בעיקר מוצרי הובלה, מכונות, ומכוניות.
באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מהרפובליקה הדומיניקנית הסתכם ב-10.51 מיליון ין וכלל בעיקר תרופות, מוצרי הנעלה ומוצרים אופטיים.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 חיו ברפובליקה הדומיניקנית שבע מאות שבעים ואחד אזרחים יפניים.
הרפובליקה הדומיניקנית מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בסנטו דומינגו, בירת המדינה.
יחסי הפיליפינים–צ'ילה הם היחסים הדו-צדדים בין צ'ילה לבין הפיליפינים.
על פי נשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי, צ'ילה והפיליפינים חולקות "חוויות ייחודיות" עם הקולוניזציות הספרדיות שלהן, הדומיננטיות שלהן בנצרות והתרחשותן התכופה של אסונות טבע כששתי המדינות נמצאות בטבעת האש.
היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לפיליפינים החלו בשנת 1854 כשצ'ילה פתחה קונסוליה בבינונדו, מנילה.
אבל היחסים הפורמליים כוננו ב-4 ביולי 1946, היום בו הפיליפינים קיבלו את עצמאותם באופן רשמי מארצות הברית.
בשנת 2012 צ'ילה והפיליפינים סיכמו על שותפויות בכרייה ובאנרגיה גיאותרמית, נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה שיתף סיפורים על ארצו לנשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי במהלך פגישה דו-צדדית בוולדיווסטוק, שם נערכה פסגת APEC.
הנשיא פינירה הזכיר גם בפני הנשיא אקינו כי ארצו זקוקה למורים לאנגלית, משרות פוטנציאליות שמחכות לפיליפינים בצ'ילה.
באותה שנה, ואמר כי ישנם 318 מורים להוראת ספרדית בסיסית בפיליפינים, שר החינוך הפיליפיני, ארמין לואיסטרו, הודיע כי הסכם נמצא בתהליך עם ממשלת צ'ילה להכשרת מורים לבתי ספר פיליפינים בספרדית.
בתמורה לכך, הפיליפינים יעזרו לצ'יליאנים בהוראת האנגלית שלהם.
נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ערכה ביקור ממלכתי בפיליפינים ב-16 בנובמבר 2015 בשולי אספת המנהיגים הכלכליים של APEC במנילה.
היא נפגשה עם נשיא הפיליפינים בניניו אקינו השלישי בארמון מאלאקניינג, ושניהם גם היו עדים לחתימה על מספר הסכמים דו-צדדיים בנושא הפחתת סיכוני אסון ושיתוף פעולה בניהול חירום בין ממשלותיהם והסכימה להמשיך בשיחות להסכם סחר חופשי במטרה להגדיל את המסחר וההשקעות בין צ'ילה לפיליפינים.
צ'ילה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה וקונסוליה בוולפראיסו.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה של צ'ילה.
ההסכמים הבילטרליים העיקריים שנחתמו בין צ'ילה לרפובליקה הדומיניקנית היו בענייני שיתוף פעולה טכני ומדעי, ביטול דרישת הוויזה לדיפלומטים, תחבורה אווירית וחדשנות טכנולוגית.
מאז שנת 2008 שתי המדינות בוחנות אפשרות להתקשר בהסכם סחר בצורה של הסכם סחר חופשי.
כמו כן, ובהתחשב בהגירה הדומיניקנית ההולכת וגוברת אל צ'ילה, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בשנת 2017 לקיים דיונים קבועים בנושאי מדיניות הגירה, וכן להגדיר אסטרטגיות שמעניינות כל אחד מהצדדים ולהחליף חוויות של שיטות עבודה טובות.
הרפובליקה הדומיניקנית מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
צ'ילה מחזיקה ברפובליקה הדומיניקנית שגרירות בסנטו דומינגו וקונסוליה בפונטה קאנה.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הרוסית.
ב-7 במרץ 1945 כוננה ברית המועצות יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הדומיניקנית.
ב-26 בנובמבר 2018 נחתם הסכם לביטול דרישת הוויזה בין המדינות.
הרפובליקה הדומיניקנית היא בין אזורי הבילוי האטרקטיביים ביותר עבור אזרחי רוסיה: 230,000 איש ביקרו בה בשנת 2017, עלייה של 75% בהשוואה לשנת 2016.
הרפובליקה הדומיניקנית מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה בסנקט פטרבורג.
רוסיה מחזיקה ברפובליקה הדומיניקנית קונסוליה בסנטו דומינגו.
יחסי הפיליפינים–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים וספרד.
שתי המדינות מנהלות מערכת יחסים ארוכה שהחלה במהלך הקולוניזציה של הפיליפינים על ידי ספרד; הפיליפינים היו המושבה הבודדת של האימפריה הספרדית באסיה במשך יותר משלוש מאות שנים.
שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות של השפה הספרדית ובאו"ם.
ספרד והפיליפינים חולקות היסטוריה משותפת בכך שהפיליפינים היו חלק מהאימפריה הספרדית במשך שלוש מאות שנה והיו המושבה הספרדית היחידה באסיה.
חוקר ספרדי יליד פורטוגל פרדיננד מגלן נתקל לראשונה בפיליפינים וקרא לאיים על שם פליפה השני, מלך ספרד.
בשנת 1565 הגיע החוקר הספרדי מיגל לופס דה לגאספי ממקסיקו והקים יישוב אירופי בסבו.
זמן קצר לאחר מכן, הפיליפינים נשלטו ממלכות המשנה של ספרד החדשה שבסיסה במקסיקו סיטי.
במשך 300 השנים הבאות, הפיליפינים היו מושבה ספרדית.
המסחר והתקשורת בין ספרד לפיליפינים נוהלו על ידי הגליאון של מנילה.
בשנת 1896 החלה המהפכה הפיליפינית לעצמאות מספרד.
המהפכה נמשכה עד 1898 כאשר פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד.
המלחמה הביאה לכך שספרד איבדה את שליטתה בפיליפינים אשר הועברה לארצות הברית ובכך הסתיימה המהפכה הפיליפינית.
הפיליפינים היו בשליטת ארצות הברית עד 1946.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, מתנדבים פיליפינים נלחמו למען שני הצדדים במלחמה.
בשנת 1947, הפיליפינים וספרד כוננו יחסים דיפלומטיים.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים התחזקו היחסים בין שני העמים באמצעות קווי דמיון תרבותיים והיסטוריים.
בשנת 1995 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד את ביקורו הרשמי הראשון בפיליפינים.
המלך חואן קרלוס הראשון ואשתו המלכה סופיה השתתפו בחגיגות המאה בשנת 1998 במנילה, לזכר 100 שנות עצמאות מספרד.
התיווך של המלך הספרדי, אמר, הביא לחנינה ושחרורם של שני עובדי בית פיליפינים שנידונו למוות בכווית ובאיחוד האמירויות הערביות.
נשיאת הפיליפינים לשעבר גלוריה מקפגל ארויו סיימה את ביקורה הממלכתי השני בספרד ביולי 2006, והחזירה מיליוני דולרים של השקעות ספרדיות, במיוחד בתחום התיירות וטכנולוגיית מידע.
שגריר ספרד בפיליפינים חורחה דומק אמר לעיתונאים כי "הפיליפינים היא המדינה היחידה באסיה שמקבלת יותר סיוע וסיוע בפיתוח מספרד מכל מדינה אסייתית אחרת".
הוא הוסיף כי הפיליפינים נותרו בראש סדר העדיפויות של הסיוע הספרדי במאמצי פיתוח ושותפויות עם האיחוד האירופי, למרות הקיצוץ בתקציב במימון הפיתוח שהושג על ידי אמצעי הצנע שמופעלים על ידי ממשלת ספרד.
ביולי 2012 ביקרה המלכה סופיה בפיליפינים בפעם הרביעית.
היא בדקה כמה פרויקטים של פיתוח ברחבי המושבה הספרדית לשעבר שממשלת ארצה מממנת באמצעות "Agencia Española de Cooperacion Internacional para el Desarollo" (AECID).
היא ביקרה בספרייה הלאומית, במוזיאון הלאומי ובאוניברסיטת סנטו תומאס.
היא נפגשה גם עם אזרחים ספרדים המתגוררים בפיליפינים, והשתתפה בקבלת פנים בשגרירות ספרד.
היא השתתפה גם בארוחת ערב ממלכתית לכבודה בארמון מאלאקניינג שערך הנשיא בניגנו אקינו השלישי.
במהלך ביקורה בפיליפינים, הביעה המלכה סופיה הערכה לאקווינו על מאמץ המדינה להכניס מחדש את השפה הספרדית למערכת החינוך הציבורית בפיליפינים.
הפיליפינים הם אחת הקהילות האסייתיות הגדולות ביותר בספרד, עם מספר אנשים שקיבלו אזרחות ספרדית.
רוב הפיליפינים בספרד עובדים בעבודות שונות ובחברות כגון שירותי בית ושירותי בריאות, חלקם עובדים גם במוסדות חינוך וממשל.
בשנת 2017, שתי המדינות חגגו 70 שנה ליחסים דיפלומטיים.
ב-5 בספטמבר 2019 ערכה הפריגטה הספרדית מנדז נוניז את ביקור הנמל ההיסטורי, והייתה לכלי השיט הספרדי הראשון בפיליפינים, מאז קרב מפרץ מנילה במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898.
הפיליפינים מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליה כללית בברצלונה.
ספרד מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
יחסי הפיליפינים–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לרפובליקת הפיליפינים.
היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לפיליפינים כוננו בשנת 1949 כאשר קנדה הקימה נציגות מסחרית במנילה.
הפיליפינים ביססה לראשונה נוכחות דיפלומטית בקנדה כשפתחה קונסוליה בוונקובר במאי 1956. שגרירות הפיליפינים באוטווה נפתחה מאוחר יותר ב-1 במרץ 1971. משלחת הסחר הקנדית שודרגה רשמית לשגרירות בשנת 1972.
בנובמבר 1996 ביקר ראש ממשלת קנדה, ז'אן קרטיין, בפיליפינים כדי להשתתף בפסגת ה-APEC השמינית במנילה.
בנובמבר 1997 ביקר נשיא הפיליפינים, פידל ראמוס, בקנדה כדי להשתתף בפסגת ה-APEC התשיעית בוונקובר.
הנשיא ראמוס זכה לביקור ממלכתי גם לאחר פסגת APEC על ידי ראש הממשלה שרטין.
בשנת 2012 ערך ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר ביקור רשמי בפיליפינים ונפגש עם הנשיא בניגנו אקינו השלישי.
במאי 2015 ערך הנשיא אקינו ביקור ממלכתי בקנדה.
בנובמבר 2015 ביקר ראש הממשלה ג'סטין טרודו בפיליפינים כדי להשתתף בפסגת ה-APEC ה-27.
האינטרסים הלאומיים של שתי המדינות מצטלבים בנושאים רבים, מה שהביא לשיתוף פעולה קבוע במערכת הרב-צדדית, כמו ASEAN, האומות המאוחדות, APEC וארגון הסחר העולמי.
קנדה תומכת במאמצי הפיליפינים לקדם ממשל כולל ואחראי, זכויות אדם ושלטון החוק.
שתי המדינות פועלות בשיתוף פעולה הדוק לשמירה על שלום וביטחון בינלאומי.
המאמצים המשותפים כוללים תגובה לאיומים של ארגוני טרור בינלאומיים; פעילות נגד השימוש בילדים כחיילים; מאבק בהברחות אנושיות ובמקרים של ניצול מיני מקוון של ילדים; ושיפור האבטחה הביולוגית.
ביקורים רמי דרג מקנדה בפיליפינים
ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו (1983)
ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר (2012)
ביקורים רמי דרג מהפיליפינים בקנדה
נשיא הפיליפינים פידל ראמוס (1997)
נשיא הפיליפינים בניגנו אקינו השלישי (2015)
נכון לשנת 2018 היו בקנדה יותר מ-901,218 אנשים ממוצא פיליפיני.
מספר זה מהווה כמעט 2.6% מהאוכלוסייה בקנדה.
בשנת 2017 הסתכמו ההעברות מקנדה לפיליפינים ב-644 מיליון דולר, עלייה של 12.6% לעומת 2016 (572 מיליון דולר).