tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקדמות משמעותית בהבנת המינים האוסטרליים של חֲבַלְבַּל הושגה בראשית המאה ה־21, בעקבות סקירה מקיפה שערך רוברט ו' ג'ונסון (Robert W.
Johnson) ופורסמה בשנת 2001. עבודתו נותרה אבן דרך בחקר הסוג באוסטרליה, והשפעתה ניכרת גם בפרסומים ועדכונים מאוחרים יותר, לרבות בתיאורים שנכללו באתר PlantNET בעשורים הבאים.
בשנת 2015 פרסמה קבוצת חוקרים בראשותו של י.ר.י.
מונוגרפיה זו נחשבת לסקירה הבוטנית השיטתית המקיפה ביותר שנכתבה על הסוג חֲבַלְבַּל (Convolvulus).
לדברי החוקרים, בעת כתיבת המחקר עמד מספר המינים התקפים בסוג על 190, והם סבורים כי גם לאחר מחקר נוסף ומעמיק לא יעלה מספרם הכולל על 200. במהלך הכנת המונוגרפיה תוארו רק ארבעה מינים חדשים, ורק שניים מהם התגלו למעשה בשלושים השנים שקדמו לפרסומה.
סוג חֲבַלְבַּל (Convolvulus) בעל חשיבות כלכלית מועטה יחסית, אך כמה ממיני הסוג משמשים כצמחי מרעה באזורים מדבריים, כצמחי נוי, וכן להפקת שמנים ריחניים וחומר משלשל מן השורשים.
כמה מינים משמשים כצמחי מרעה איכותיים באזורים מדבריים.
בחצי האי ערב ניכרת חשיבותם של חבלבל דק־עלים (C.
pilosellifolius), ובמרכז אסיה משמשים לכך חבלבל טרשיי (C.
eremophilus) ותת־מין של חבלבל השיח (C.
כמה ממיני הסוג מטופחים באזורים בעלי אקלים מתאים כצמחי נוי בזכות פרחיהם הנאים.
במיוחד נפוצים חבלבל שלוש־גוני (C.
valentinus), שמוצאם מספרד וצפון אפריקה, וכן חבלבל מאוריטני (C.
שני שיחים אנדמיים לאיי הקנריים – חבלבל רב-פרחים (C.
scoparius) – משמשים להפקת שמן ריחני משורשיהם ומגבעוליהם, בתהליך של זיקוק.
שמן זה מוכר בשם "רודיום" (Rhodium) או "עץ הוורד" (bois de rose).
שורשיו של חבלבל רפואי, סְקָמוֹנְיָה (C.
scammonia), מפיקים נוזל חום בהיר המשמש כחומר משלשל, הקרוי "סקמוניה".
arvensis) נחשב לעשב רע נפוץ ונמרץ, שקשה לעוקרו לאחר שהתבסס בשדות חקלאיים.
הוא גורם לנזקים חמורים לגידולים חקלאיים ולמערכות טבעיות, והנזק הכלכלי שהוא מסב נאמד במאות מיליוני דולרים – רק בארצות הברית.
מינים נוספים מדווחים לעיתים כעשבים שוטים, ובהם חבלבל מדברי, אשר מופיע לעיתים בשדות כותנה.
פתיחת הפרק כוללת תיאור קצר המותאם למיני הסוג בישראל וסביבתה; תיאורים מורחבים מופיעים בתתי-הפרקים בהמשך.
הסוג חֲבַלְבַּל (Convolvulus) בישראל כולל צמחים עשבוניים, חד-שנתיים, רב-שנתיים או בני-שיח, בעלי גבעולים זוחלים, שרועים או מטפסים.
העלים מסורגים, יושבים או בעלי פטוטרת.
הפרחים בודדים או ערוכים בתפרחות סיומיות.
הגביע מורכב מחמישה עלים מפורדים.
הכותרת דמוית משפך; צינורה חבוי בגביע, והאוגן מורחב, בעל חמש אונות או קיפולים.
השחלה עילית, ועמוד שחלה יחיד מסתיים בשתי אונות צרות ודקות.
ההלקט בנוי משתי מגורות ונפתח בשתי קשוות; בכל מגורה שני זרעים (לעיתים אחד).
צורת החיים וצורת הנוף או הצימוח
צורת החיים והנוף מגוונות בקרב מיני חֲבַלְבַּל, ומשמשות כלי עזר חשוב בזיהוי ובהבחנה בין מינים.
לעיתים קרובות, טיפוס הצמיחה והנוף של הצמח מאפיין אזורים גאוגרפיים מסוימים בלבד, ולכן יש לו גם ערך סיסטמטי.
למשל, כל המינים שבחצי הכדור הדרומי הם עשבים רב-שנתיים בעלי גבעולים משתרכים או מטפסים, ועלים בעלי פטוטרת שצורתם דמוית לב, ראש חץ או ראש חנית; החריגים החלקיים לכך הם Convolvulus hasslerianus ו-C.
randii, שלעיתים קרובות (אך כנראה לא תמיד) הם עשבים זקופים.
בחצי הכדור הצפוני, ובכללם ישראל וסביבתה, מצוי מגוון גדול בהרבה של צורות חיים וצורת הנוף.
עם זאת, גם עשבים רב-שנתיים שרועים, הדומים בצורת גידולם למינים של חצי הכדור הדרומי, מיוצגים בו היטב.
מיני חֲבַלְבַּל עשויים להיות עשבוניים או בני-שיח.
הצמחים העשבוניים יכולים להיות חד-שנתיים או רב-שנתיים, עם גבעולים עשבוניים לחלוטין או מעוצים בבסיסם, ואופן הצימוח שלהם עשויה להיות מטפסת, שרועה או זקופה.
אף אחד מהמינים החד־שנתיים אינו מטפס בצורה מובהקת.
הם מאופיינים במבנה דק, עשבוני לחלוטין, ובקנה שורש שאינו מפותח שאינו מפותח.
לרבים מהם עוקצי פרי המעוקלים לאחור.
בני-השיח מציגים טווח רחב של מופעים: הם עשויים ליצור כריות דחוסות, להיות זקופים עם ענפים צמודים לגבעול המרכזי (fastigiate), דמויי ליאנה (מטפסים מעוצים), זקופים וחסרי קוצים, או לחלופין – נמוכים, דחוסים וקוצניים, ולעיתים נמוכים ודחוסים אך חסרי קוצים.
חלקים אלו אינם מתועדים היטב בסוג חבלבל.
חֲבַלְבַּל הַשָּׂדֶה (Convolvulus arvensis) ידוע כמי שמפתח קנה-שורש תת-קרקעיים מפותחים, תכונה שמסבירה את עמידותו הרבה כעשב רע בשדות מעובדים.
מינים עשבוניים רבים מפתחים שורש שיפודי רדוד, שממנו מסתעפים שורשים צדדיים דקים שמתפתחים מאוחר יותר (adventitious).
מינים רב-שנתיים מאזורי מדבר ומדבר למחצה לרוב בעלי בסיס שורש מעוצה ועבה (rootstock), הוא מבנה קצר ונפוח במקצת, המצוי במעבר בין השורשים לבין הגבעול, ולעיתים משמש לאגירת חומרי תשמורת, תכונה שמאפשרת להם לשרוד תקופות ארוכות בין גשמים, וממנו עולים גבעולים עשבוניים או כמעט עשבוניים.
randii יש קסילופודיום (xylopodium), מבנה אגירה תת-קרקעי, לרוב מסיבי וגדול למדי, שמורכב מגבעולים, שורשים או משילוב ביניהם.
מבנה זה נפוץ בצמחים עמידים לשרֵפות, והוא מגן על ניצנים ומריסטמות משניות, ומאפשר צמיחה מחודשת של הנוף לאחר שריפה.
העלים מחולקים לשתי קבוצות טבעיות עיקריות, שקל להבחין ביניהן.
הקבוצה הראשונה כוללת מינים בעלי עלים עם פטוטרת ברורה מאוד שבסיסם דמוי לב, קטום בקו ישר, דמוי ראש חץ או דמוי חנית, עם פטוטרת ברורה ומופרדת היטב.
אוזניות בבסיס העלים שכיחות בקבוצה זו.
הטרפים עשויים להיות תמימים, גליים, חרוקים, משוננים או בעלי אונות שטחיות.
הקבוצה השנייה כוללת מינים בעלי עלים שהולכים ומצטמצמים בבסיסם, ואינם נושאים פטוטרת ברורה.
קבוצה זו מגוונת במיוחד במרכז אסיה, ואינה מיוצגת כלל בחצי הכדור הדרומי או באמריקה.
היא כוללת את כל המינים דמויי כרית (cushion plants), רוב המינים הקוצניים, את מרבית המינים בעלי כסות שיער משי (sericeous) או מאפירה (canescent), ואת כל המינים בעלי נוף זקוף וצפוף (fastigiate).
צורת העלים במינים אלו לרוב סרגלית, דמוית אזמל הפוך, מוארכת או אליפטית, והם לרוב תמימים.
ישנם מספר צמחים יוצאי דופן
חבלבל כפני (Convolvulus althaeoides) הוא צמח עשבוני רב-שנתי שרוע עם שני טיפוסי עלים שונים באותו פרט אחד: העלים התחתונים פשוטים או שלמים, ואילו העליונים בעלי אונות דמויות סרגל, ארוכות, קהות בראשן פחות או יותר.
חבלבל ארץ-ישראלי (Convolvulus palaestinus) הוא הוא צמח עשבוני רב-שנתי שרוע או מטפס עם טיפוסי עלים שונים באותו פרט אחד.
העלים חרוקים, גלוניים, או מאונים.
חבלבל רפואי (Convolvulus scammonia) הוא צמח עשבוני רב-שנתי זוחל או מטפס עם עלים משולשים שווי-צלעות (equilaterally triangular) וגם לפעמים חלק מן העלים סרגליים, שפתם תמימה או משוננת.
ברוב המכריע של המקרים, העלים המלווים עוקצי התפרחות (כלומר, החפים) דומים מאוד לעלי הגבעול התחתונים, ונבדלים מהם רק בכך שגודלם הולך ופוחת ככל שמתקרבים לקצה הגבעול.
רק במקרים בודדים - ובעיקר במינים שבהם התפרחות הם סופיות - ישנה הבחנה ברורה בין עלים לחפים.
מבנה התפרחת בסוג חבלבל מגוון מאוד, ובעל חשיבות טקסונומית.
ברוב המינים, התפרחות הן מסוימות וחיקיות, אך במינים כמו חבלבל זיתני וחבלבל גלוני הן אמיריות.
עם זאת, מבנה התפרחת אינו תמיד ברור לעין — למשל, חבלבל איטלקי וחבלבל מדברי נושאים תפרחות דמויות אשכול מסועפת (panicle).
בדרך כלל, התפרחות המסוימות נישאות על עוקץ תפרחת ברור, ובנקודת הסתעפותו מצוי זוג חפיות.
עוקצי הפרחים משתנים מאוד באורכם באותה תפרחת, במיוחד כאשר מדובר בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת חַד-בַּדית (monochasial) מובהקת.
החפיות לרוב זעירות, לעיתים נשירות, ובדרך כלל אינן משמשות לאבחנה בין מינים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, סימטריים, דמוי משפך, מאוחי עלי כותרת ששזורים בהיותה בכפתור הפרח.
הגביע מורכב מחמישה עלי גביע מפורדים וחופפים (overlapping), שלרוב דומים זה לזה בגודלם ובצורתם, אך לעיתים יש ביניהם אי-שוויון קל.
שני עלי הגביע החיצוניים דומים מאוד זה לזה; האמצעי לרוב א-סימטרי, עם שני חצאים בלתי שווים, וזוג העלים הפנימיים דומים זה לזה.
כל עלי הגביע עשויים להיות קרומיים בשוליהם, אך לרוב לשניים הפנימיים שוליים קרומיים רחבים יותר, והם גם פחות שעירים מן הזוג החיצוני.
שולי עלי הגביע תמימים או לעיתים מעט גליים.
בכמה מינים, החלק התחתון של עלי הגביע חסר צבע במידה מסוימת, והניגוד בינו לבין הקצה העליון הירוק בולט לעין.
ככלל, לממדיהם, ליחס הגדלים בין עלי הגביע הפנימיים והחיצוניים, לצורתם, למרקמם ולכסות השערות שלהם – חשיבות טקסונומית.
סדור עלי הגביע הוא חמש-בש (quincuncial) - חמשת עלי הגביע מסודרים כך: שניים מהם (הפנימיים) עם שני שפתותיהם (הקצוות באיור) נמצאות בפנים, שניים (החיצוניים) עם שני שפתותיהם בחוץ, ואילו העלה האמצעי עם שפה אחת בחוץ ושפה אחת בפנים.
לכל מיני הסוג חבלבל כותרת בצורת משפך.
הצינור הקצר שבבסיס הכותרת כלול, לרוב במידה זו או אחרת, בתוך הגביע, ואילו החלק המתרחב בולט מאוד החוצה ולרוב גם נראה לעין באופן ברור.
שפת הכותרת גלית עד מחולקת לחמש אונות (למשל, חבלבל מצרי, חבלבל סיצילי), אך לא ברור עד כמה תכונה זו קבועה ולכן יש לנקוט בזהירות בשימוש בה לצורכי זיהוי.
על גבי צדה החיצוני של הכותרת ניכרים חמישה פסי אמצע כהים, שלרוב גם שעירים (למעט חבלבל סיצילי, חבלבל רפואי), המסתיימים בקצות האונות ואינם נמשכים אל החלק הצינורי התחתון של הכותרת.
האבקנים חמישה ואינם שווים באורכם.
התכונה הטקסונומית המרכזית נוגעת למבנה הזירים: בחלקו התחתון והמורחב של כל זיר מופיעות בלוטות יושבות, כלומר חסרות עוקץ, או בעלות עוקץ קצר מאוד, והן אופייניות לכל המינים החד-שנתיים, וכן למינים זוחלים ומטפסים מהאזור הים-תיכוני וממרכז אסיה.
לעומת זאת, בלוטות אלו אינן מופיעות במינים בעלי בסיס עלים טריזי (cuneate) או מחודד (attenuate), ולכאורה גם אינן קיימות במינים זוחלים ומטפסים שמוצאם בחצי הכדור הדרומי – אף כי ממצא זה טרם הובהר באופן סופי.
הצלקות קצרות בדרך כלל בהרבה מעמוד השחלה הנושא אותן, אך במספר מינים הן כמעט שוות לו באורכן.
הצלקות לרוב אינן בולטות מפתח הכותרת, למעט במספר מינים שבהם הן ניכרות במקצת מחוץ לה — למשל Convolvulus crenatifolius תת-המין montevidensis ו-C.
ייתכן שהתבלטותן נובעת מרוחב יחסי רב יותר של הכותרת במינים אלו.
מינים אלה ייחודיים גם בכך שעמוד השחלה נותר מחובר להלקט הבשל.
ברוב המינים, הצלקות דקיקות ודמויות חוט, ואורכן כשל האונות של עמוד השחלה.
בישראל, לחבלבל מגובב (Convolvulus glomeratus) צלקות בעלות צורה אליפסואידית.
השחלה קירחת במרבית המינים, אך במספר מינים — בהם חבלבל ארץ-ישראלי (C.
betonicifolius) — מופיעות שערות בחלקה העליון, תכונה הנחשבת לעיתים לבעלת חשיבות טקסונומי.
הפרי הוא הלקט דמוי ביצה, כמעט כדורי או מוארך מעט, ומסתיים בקצה חד.
כיסוי השיער שעליו דומה לזה שעל השחלה.
בסיס עמוד השחלה משתייר בכמה מינים.
פתיחת ההלקט בשתי קשוות מתבצעת לאורך המגורות, באופן המכונה פתיחה חוצת מגורה (loculicidal dehiscence) — כלומר, הסדק מתחיל בקודקוד ההלקט ונמשך מטה לאורך התפר הגבי של כל עלה שחלה.
ברוב המקרים ההלקט בן שתי מגורות, והוא מכיל ארבעה זרעים בעלי חתך משולש.
עם זאת, לעיתים מתקבלים פירות עם מגורה אחת בלבד ובה זרע אחד, בשל אי-התפתחות מלאה של חלק מהביציות לאחר ההפריה.
במקרים מסוימים ייתכן שזוהי תכונה קבועה למין מסוים.
כאשר מתפתח זרע אחד בלבד, צורתו נוטה להיות אליפסואידית.
הזרעים עשויים להיות קירחים או שעירים בדרגות שונות, ופני שטחם עשויים להיות חלקים, מרושתים או גבשושיים.
חבלבל איטלקי (Convolvulus cantabrica) הוא בן-שיח נדיר, בעל בסיס מעוצה.
תחום תפוצתו באזורים הממוזגים והים-תיכוניים בדרום-מרכז אירופה, באגן הים התיכון (למעט מצרים, סיני וחצי האי ערב), ומשם מזרחה לאפגניסטן.
הוא גדל בעיקר בבתות ובחורשים טבעיים, ונמצא באזורי השרון, הגליל העליון והתחתון, הכרמל, השומרון, השפלה, הרי יהודה, בקעת החולה, הגולן והחרמון.
גובהו עד 50 ס"מ, וגבעוליו ארוכים, זקופים או שרועים.
בחלקם התחתון הם מכוסים בשערות רכות ומפושקות.
העלים יושבים (חסרי פטוטרת), והשחלה או הפרי שעירים.
פרחיו בגווני ורוד-לבן, ותקופת פריחתו נמשכת מסוף מרץ ועד אמצע יולי.
חבלבל ארץ-ישראלי (Convolvulus palaestinus) הוא בן-שיח זוחל או מטפס, לא מצוי ואנדמי ללבנון, ישראל וסיני.
הוא נפוץ בבתי-גידול מופרעים או מעובדים, ולעיתים נחשב לעשב שוטה.
מצוי בעמק עכו, בשרון, בגליל העליון והתחתון, בעמק יזרעאל, בכרמל, בשומרון, בשפלה, בבקעת כינרות ובגולן.
מין זה מתפצל מבסיס מעוצה, גובהו 60 עד 100 ס"מ, והוא מכוסה בשערות זעירות, דחוסות והדוקות, כולל הגבעולים, העלים ועלי הגביע.
הגבעולים עשבוניים, דקים, שרועים או משתרגים, ולרוב אינם מסתעפים.
העלים בעלי בסיס דמוי חץ או לב, ונישאים על פטוטרת ברורה.
העלים התחתונים רחבים, ביציים עד מוארכים, בעלי שוליים תמימים או גליים-משוננים, ובסיס קהה דמוי לב עם אוזניות; ואילו העלים העליונים צרים, דמויי אזמל וחדים בקצותיהם.
הכותרת בגוון קרם-זהוב, באורך 2 עד 3 ס"מ, ולעיתים חלקה הפנימי צהוב כגופרית.
השחלה וההלקט קירחים או שעירים.
ההלקט כדורי, בקוטר 8 מ"מ, ובו 4 זרעים.
הזרעים חומים כהים ומגובששים (מכוסים גבשושיות זעירות דמויות יבלות).
פריחתו מסוף מרץ ועד אמצע יולי.
חבלבל זיתני (Convolvulus oleifolius) הוא בן-שיח נדיר, שתחום תפוצתו משתרע ממלטה ועד המזרח התיכון.
בית גידולו הטבעי הוא מחשופים של סלעים קשים במדבר, והוא גדל באזורים כגון השפלה, הרי יהודה, צפון ומערב הנגב, הר הנגב, דרום הנגב ומדבר יהודה.
גובהו עד 60 ס"מ, וגבעוליו זקופים.
הצמח כולו – ובעיקר הגבעולים והעלים – מכוסה בצפיפות בשערות משי עדינות, היוצרות מראה אפור-מבריק, הבולט במיוחד בחלקים העליונים ובעוקצי התפרחת.
הגבעולים הצעירים ירוקים, והוותיקים יותר מתעצים.
הכותרת ארוכה פי ארבעה מהגביע.
פרחיו ורודים, ותקופת פריחתו נמשכת מסוף פברואר ועד תחילת יוני.
חבלבל שעיר (Convolvulus betonicifolius) הוא גאופיט זוחל או מטפס באמצעות גבעוליו, ובעל שורשי אגירה מעובים.
המין נפוץ באזורים נרחבים בדרום-מזרח אירופה, בקווקז ובמערב אסיה, בעיקר באזורים בעלי אקלים ים תיכוני וממוזג.
הוא תועד ביוון, באלבניה, בבולגריה, בטורקיה, בקפריסין, בחצי האי קרים, ברוסיה (הקווקז הצפוני), בעיראק, בסוריה, בלבנון, בישראל ובאיראן.
המין התבסס גם כצמח גר בצרפת, באיטליה ובספרד.
בישראל תפוצתו משתרעת בחבל הים תיכוני ובבתות הספר, בעיקר על קרקעות עשירות בנוטריינטים ובבתי גידול רודרליים.
הוא נפוץ בגלבוע, מצוי בגליל העליון, בבקעת כנרות, בכרמל, בהרי יהודה ובשפלה, נדיר בגליל התחתון, בשרון, בפלשת ובשומרון, ונדיר מאוד בגולן, בבקעת החולה, בעמק יזרעאל, בעמק עכו, בחוף הכרמל, במדבר שומרון ובצפון הנגב.
הוא נעדר מאזורים מדבריים קיצוניים.
העלים תמימים, שעירים, בעלי בסיס דמוי חץ או לב, ונישאים על פטוטרת ברורה.
אורך טרפי העלים 5 עד 7 ס"מ.
התפרחות חיקיות, מסוימות דו-בדית (dichasium) או חד-בדית (monochasium), עם 1 עד 3 פרחים, לעיתים רחוקות עד 7. חפיות הפרח מרוחקות מבסיס הגביע.
עלי הגביע באורך 8 עד 15 מ"מ, מכוסים בשערות ארוכות; חלקם העליון ירוק, עשבוני ומסתיים בקצה מחודד.
הכותרת בצבע לבן עד קרם, ואורכה 30 עד 40 מ"מ.
ההלקט מכוסה בצפיפות בשערות צמריות וארוכות.
הפריחה נמשכת מסוף פברואר ועד תחילת ספטמבר.
חֲבַלְבַּל כַּפָּנִי (שם מדעי:Convolvulus althaeoides) הוא צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת החבלבליים.
זהו צמח זוחל או מטפס באמצעות גבעוליו הנכרכים, ובעל קנה-שורש זוחל.
תחום תפוצתו משתרע מאיי מקארונזיה וארצות הים התיכון (כולל מצרים, סיני ופורטוגל), דרומה עד צ'אד דרך מאוריטניה, מאלי וסהרה המערבית.
בישראל הוא נפוץ בעיקר בחגורת הסְפָר ובצפון הנגב והאזור הערבתי.
כאשר חבלבל כפני שרוע, אורכו עשוי להגיע למספר מטרים, ולעיתים הוא יוצר מרבדים ירוקים בקוטר חצי מטר ועד שלושה מטרים.
פרחיו הגדולים, בגוון ורוד עז, תרמו לכך שהוא משמש לעיתים גם כצמח נוי בגינות ים תיכוניות.
לצמח שני טיפוסי עלים שונים על אותו פרט: העלים התחתונים פשוטים או שלמים, ואילו העליונים מפורצים לאונות צרות וארוכות דמויות סרגל, שקודקודן קהה — מזכירים כעין כף יד או כף רגל של עוף.
שם המין כפני (althaeoides) נגזר מהשם נטופית (Althaea), ממשפחת החלמיתיים (Malvaceae), ומשמעו "דמוי נטופית".
השם העברי "כפני" מתייחס למבנה העלים העליונים של הצמח, המפורצים לאונות צרות וארוכות בצורת כף יד או כף רגל של עוף.
גם העירוק של העלים כפני – כלומר, עורקי האונות נפגשים בנקודה מרכזית אחת, בדומה ללפופית כפנית (Ipomoea palmata).
תחום תפוצתו באיי מקארונזיה ומארצות הים התיכון (כולל, מצרים, סיני ופורטוגל) דרומה עד צ'אד דרך מאלי, מאוריטניה וסהרה המערבית.
מין זה נפוץ באזורים הסובטרופיים (האירנו-טורני המערבי) של דרום אירופה אבל גם אזור הסאהל (Sahel) שהוא רצועת מעבר אקלימית גאוגרפית באפריקה, המשתרעת ממערב למזרח היבשת, בין מדבר הסהרה בצפון לאזורי הסוואנה הטרופיים מדרום, ללא מעבר לאקלים גשום טרופי.
בנוסף, הוא התאזרח במספר אזורים מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי, בהם קליפורניה, אריתריאה, גרמניה ויפן.
בישראל נפוץ חבלבל כפני במגוון בתי-גידול, בעיקר בשדות בור, משוכות, בערוצי נחלים.
מין זה אופייני לחגורת הספר, הנגב הצפוני והאזור הערבתי של ישראל, אבל גם בחבל הים תיכוני.
תפוצתו בשפלה, בכל ההר למעט רמת הגולן, המדבר יהודה, בבקעת הירדן (לא בעמק החולה), נגב, וסיני.
צמח עשבוני רב-שנתי בעל קנה שורש זוחל ודק.
גובהו 30 עד 100 ס"מ ולעיתים אף יותר, והוא מסתעף מן הבסיס.
הגבעולים ירוקים, עגולים בחתך רוחב (terete), ולרוב נכרכים בחלקם העליון.
אורכם עשוי להגיע עד שני מטרים.
כסות השערות משתנה מאוד באורכה ובצפיפותה — משעירות דלילה ועד פלומת צמר–משי צפופה, כלומר תערובת של שערות עדינות, צמודות ומעט מבריקות (מקראה משי), יחד עם שערות קצרות, סבוכות או מתולתלות (צמריות).
בישראל הכסות משתנה, אך השערות אינן צמודות והן דמויות משי.
העלים נישאים כולם על פטוטרות שאורכן 1 עד 5 ס"מ, ומכוסים שערות.
ניכרת דו-צורתיות (dimorphism) בין העלים על אותו פרט:
העלים התחתונים והאמצעיים פשוטים או חלוקים חלוקה רדודה, צורתם דמוית לב–ביצה או דמוית חץ, אורכם 2 עד 4 ס"מ ורוחבם 1 עד 3 ס"מ.
שפת הטרף קהה ומעוגלת או משוננת בצורה בלתי סדירה, ובסיסו לבבי או מחודד מעט.
העלים העליונים רחבים מעט יותר (עד 6×6 ס"מ), דמויי כף-יד או דמויי כף רגל של ציפור, ומפורצים עמוקות ל־3 עד 5 אונות סרגליות, צרות וארוכות, אשר שפתן תמימה או משוננת גס ולעיתים רחוקות חרוקה.
האונה המרכזית ארוכה מן הצדדיות.
קצה הטרף לרוב קהה או מחודד בקהות.
עוקצי התפרחות (peduncles) חיקיים, נושאים פרח אחד עד ארבעה – בודדים או ערוכים בתפרחת מסוימת דו-בדית (dichasium).
אורכם נע בין 3 ל־10 ס"מ, והם ארוכים בבירור מהעלה שמחיקו הם יוצאים.
עוקצי הפרחים (pedicels) באורך 5 עד 13 מ"מ, כאורך הגביע או ארוכים ממנו.
חפיות הפרח קטנות, ומרוחקות מבסיס הגביע.
דמויות סרגל עד דמויות מרצע ובאורך 3 עד 12 מ"מ.
פרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית וסימטריה רדיאלית, דמויי משפך, עם עלי כותרת מאוחים השזורים זה בזה בשלב הפקעית.
האוגן – החלק המתרחב של הכותרת – בולט מאוד כלפי חוץ, ולעיתים נראה לעין עוד לפני פתיחת הפרח.
שפת האוגן גלית או בעלת קפלים רדודים, ואינה מחולקת לאונות.
צינור הכותרת קצר, וכלול במלואו או ברובו בתוך גביע הפרח.
הגביע מורכב מחמישה עלים מפורדים וחופפים (בדגם האופייני לסוג), המסודרים בזוג חיצוני, עלה אמצעי א-סימטרי, וזוג פנימי.
שני העלים החיצוניים דומים זה לזה; האמצעי לעיתים א-סימטרי, ושני העלים הפנימיים רחבים יותר, לעיתים בעלי שוליים קרומיים מודגשים ואף בעלי אוזניות בבסיסם.
עלי הגביע באורך 5 עד 10 מ"מ, צורתם משתנה מאליפטית ועד דמוית ביצה הפוכה, קודקודם חד או קהה.
העלים החיצוניים שעירים, הפנימיים לעיתים רחבים יותר, בעלי שוליים קרומיים רחבים וגליים, ולעיתים עם אוזניות בבסיסם.
הכותרת דמוית משפך, באורך 25 עד 45 מ"מ (בישראל לרוב 25 עד 35 מ"מ), בצבע ורוד-סגלגל או סגול, ולעיתים נדירות לבן.
שפתה לרוב אינה מפורצת בבירור.
אונות הכותרת נושאות פס אמצעי כהה (midpetaline bands) ומכוסות שעירות עדינה.
האבקנים חמישה, אינם שווים באורכם.
זיריהם קבועים בדופן הפנימית של צינור הכותרת, ובבסיסם שערות בלוטיות.
השחלה קירחת או מעט שעירה בחלקה העליון.
היא דו-מגורתית, בנויה משני עלי שחלה מאוחים, עם שיליה זוויתית.
עמוד השחלה מתחיל כחלק בלתי מסועף, אשר בקצהו העליון מתפצל לשתי אונות דקיקות ודמויות חוט, שכל אחת מהן נושאת צלקת.
אורכו עד נקודת ההתפצלות נע בין 5 ל־10 מ"מ, ואורך כל אונה כ־2.5 עד 5 מ"מ – קצרות ממנו.
הצלקות אינן בולטות מפתח הכותרת.
עמוד השחלה משתייר בפרי גם לאחר הבשלתו.
ההֶלְקֵט קירח, כמעט כדורי (subglobose), ומסתיים בחוד קצר (mucronate).
קוטרו כ־7 מ"מ והוא מכיל ארבעה זרעים.
הזרעים קירחים, חומים כהים, ופני שטחם גבשושיים בשטחיות (obscurely tuberculate).
ההלקט נפתח לשתי קשוות לאורך המגורות, בתהליך המכונה פתיחה חוצת מגורה (loculicidal dehiscence) – כלומר, הסדק מתחיל בקודקוד הפרי ונמשך מטה לאורך התפר הגבי של כל עלה שחלה.
חבלבל כפני מתחלק לשני תת-מינים מוכרים: תת-מין טיפוסי (subsp.
ההבדלים ביניהם מתבטאים בתפוצה הגאוגרפית ובתכונות מורפולוגיות מסוימות:
תפוצה גאוגרפית: תת-מין 'טיפוסי' נפוץ ברחבי אגן הים התיכון המערבי, בלבנט (כולל ישראל) ובצפון אפריקה, ואף מגיע לאזורים סובטרופיים וצחיחים יותר בצפון-מערב אפריקה.
לעומתו, תת-מין 'תוניסאי' מוגבל בעיקר לאזורי דרום-מזרח אירופה – מדרום אוסטריה והונגריה דרך חצי האי הבלקני ואיטליה ועד מלטה, איי הים האגאי וטורקיה, כאשר מוקד תפוצתו סביב אזור הים האדריאטי.
אכן, בכל האזורים שבהם תועד תת-מין 'תוניסאי', מצוי גם תת-מין 'טיפוסי' (הנפוץ יותר), אך תת-מין 'טיפוסי' גדל גם באזורים שמעבר לתחומו של תת-מין תוניסאי'.
תפוצה רחבה זו – לרבות באזורים יבשים וחמים יותר – מרמזת שיש לו עמידות גבוהה יותר ליובש והתאמה לאקלים חם.
יש לציין כי תת-מין 'טיפוסי' הוא היחיד הקיים במערב אגן הים התיכון, והוא השכיח גם בקפריסין, בלבנט ובצפון אפריקה.
תת-מין 'תוניסאי', לעומת זאת, שולט בדרום-מזרח אירופה ומופיע רק בשוליים במערב הים התיכון.
התאזרחות מחוץ לתחום הטבעי: תת-מין 'טיפוסי' התפשט והתאזרח גם באזורים מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי, כגון בקליפורניה, בגרמניה, ביפן ובאריתריאה.
תת-מין 'תוניסאי' דווח כמין שהתאזרח בצרפת ובגרמניה.
מקרים אלה מעידים על יכולתם של תת-מינים אלה לגדול גם בתנאים אקלימיים וסביבתיים שונים מהאזור הים-תיכוני.
הבדלים מורפולוגיים: תת-מין 'תוניסאי' מתאפיין במראה עדין יותר: עליו גזורים לעומק לאונות צרות וארוכות (סרגליות), וכל חלקי הצמח מכוסים שערות משי רכות וצמודות.
מכאן נגזר גם שמו המדעי הנרדף חבלבל הדור (Convolvulus elegantissimus), המעיד על הופעתו העדינה ומהודרת.
לעומתו, תת-מין 'טיפוסי' חסון במקצת, עליו בעלי אונות רחבות יותר (פחות צרות), והצמח נושא שערות מפושקות יותר בהשוואה לתת-מין 'טוניסא'.
הבדל זה במבנה העלה והשעירות מאפשר לעיתים למתבונן להבחין בין שני תת-המינים.
בנוסף, יש דיווחים כי צבע מרכז הפרח יכול להבדיל ביניהם: בפרחי תת-מין 'תוניסאי' המרכז לרוב לבן בולט, לעומת תת-מין 'טפוסי שבו המרכז פחות מובחן – אך תכונה זו דורשת אישוש נוסף.מעמד טקסונומי: ישנם בוטנאים הסבורים שההבדלים בין שני תת-המינים משמעותיים מספיק כדי להצדיק הפרדתם למינים נפרדים.
במקרה כזה, תת-המין 'תוניסאי' יועלה למין עצמאי בשם חבלבל הדור הוא שם מדעי שקיים בספרות (מתואר כבר ב-1768) ומשמש כיום כשם הנרדף לתת-מין.
עם זאת, לפי המונוגרפיה העדכנית של הסוג (Wood וחב' 2015) שני הטקסונים נשארים במעמד של תת-מינים.
השוואה בין המינים – הדמיון לחבלבל הכף
מבחינה מורפולוגית, חבלבל כפני דומה מאוד למין חבלבל הכף (Convolvulus capensis) שמוצאו בדרום אפריקה.
שני המינים מפגינים שונות פנימית גבוהה בצורה ובגודל העלים והפרחים, ולעיתים קשה מאוד להבדיל ביניהם על סמך המראה בלבד.
למעשה, דווח שפרטים מסוימים של חבלבל כמעט ואינם נבדלים מחבבל כפני ללא התייחסות למיקומם הגאוגרפי.
עקב כך, חלוקת התפוצה הגאוגרפית משמשת לעיתים כמדד מעשי לזיהוי: חבלבל הכף מוגבל לאזור הכף בדרום אפריקה, בעוד חבלבל כפני מוגבל לאזור הים התיכון.
עם זאת, מחקרים מולקולריים''' עדכניים מראים בבירור ששני המינים הללו אינם קרובים ישירות זה לזה מבחינה פילוגנטית, אלא שייכים לענפים (clades) נפרדים בתוך הסוג.
הבדל אבחנתי מובהק בין המינים מתגלה במבנה איברי הרבייה: לחבלבל הכף אונות הצלקת קצרות ועבות בהרבה מאלו של חבלבל כפני.
למעשה, בחבלבל הכף אונות הצלקת קצרות וכדוריות למראה – תכונה המזכירה את מבנה הצלקות בסוג חבלבלן (Calystegia) וחבלבל מגובב (Convolvulus auricomus'').
בחבלבל כפני, לעומת זאת, הסטיגמות מוארכות ודקות יותר, כרגיל בסוג חבלבל.
חבלבל כפני (Convolvulus althaeoides) דומה מאוד מבחינה מורפולוגית למין חבלבל הכף (Convolvulus capensis) שמקורו בדרום אפריקה.
שני המינים מתאפיינים בשונות מורפולוגית גדולה, ולעיתים קשה להבחין ביניהם אלא על סמך תפוצתם הגאוגרפית.
עם זאת, מחקרים מולקולריים מצביעים על כך שהם שייכים לקבוצות פילוגנטיות שונות.
בנוסף, לחבלבל הכף אונות צלקת קצרות ועבות באופן מובהק – תכונה הדומה לזו שנמצאת בחבלבל מגובב (Convolvulus auricomus) ובמיני חבלבלן (Calystegia).
כנראה, שהדמיון החיצוני בין חבלבל כפני לחבלבל הכף הוא תוצאה של אבולוציה מתכנסת, שכן בבסיס הגנטי הם שונים ומופרדים פילוגנטית.
חבלי משיח ביהדות הם הייסורים שיקדמו לזמנו של המשיח, כמו "חבלי לידה".
בזמן הגלות נמשלים ישראל לעובר בבטן אימו, ושלב המעבר הוא השלב של "צירי לידה" וחבלי המשיח.
המקור למושג זה נמצא בספר ישעיהו:
על פי המסופר שם היו כמה מחכמי התלמוד כמו עולא ורבא שחששו מהייסורים עד שאמרו "יבוא [המשיח] (הגאולה) ולא אראנו" לעומתם אמר רב יוסף "יבוא [המשיח] (הגאולה) ואשב בצל צואת חמורו", ישנם פרשנים המסבירים שאין כוונת רב יוסף שישב בשלווה בזמן זה אלא יאבק.
לגבי מהות הייסורים פרשן התלמוד רש"י מפרש: "פחדים וחבלים שיהיו בימיו מחיל האומות".
יש המביאים את הפסוק האפוקליפטי מספר דניאל כהסבר לחבלי משיח באסון גדול שיתרחש לעם ישראל באחרית הימים:
גם המלבי"ם קושר את חבלי משיח למלחמת גוג ומגוג: "בבוא זמן הגאולה שאז תשב היולדת על המשבר ויגיעו לה חבלים וצירים שהוא מלחמת גוג, אז יהיה לידתה באופן מופלא".
יש הרואים בעקבות ספר דניאל, בשואה ובצרות של תקופתנו חבלי משיח.
השקפה דומה הייתה ליהודים בעבר על אסונות כגון גירוש ספרד ופרעות ת"ח ות"ט.
על פי עולא, רבא ורב יוסף מדובר בייסורים רוחניים שעם ישראל יגיע לשפל המדרגה מבחינה רוחנית, שאותו מסמל "צל צואת החמור", וישתקע באופן מרובה בעשיה ובחומריות באופן מוגזם.
"מקובלים אנו שמרידה רוחנית תהיה בארץ-ישראל ובישראל, בפרק שהתחלת תחית האומה תתעורר לבא...
על פי רבי יוחנן שם מדובר בייסורים מוסריים שגורמים לקיפאון ומצב בלתי אפשרי, כמו גבר שמנסה ללדת, על פי הפסוק: "שאלו נא וראו אם ילד זכר מדוע ראיתי כל גבר ידיו על חלציו כיולדה ונהפכו כל פנים לירקון".
(ירמיהו ל, ו), שבהם אלוהים (ועימו האנשים המוסריים) אומר: "הללו [=האומות] מעשי ידי והללו [=ישראל] מעשי ידי, היאך אאבד אלו מפני אלו?".
שם בתלמוד מובא משל "שכשהשור רץ ונופל, מעמידים במקומו סוס באבוס", שימלא את תפקידו וכאשר השור מתרפא, קשה להוציא את הסוס ששימש כממלא מקום, ולהחזיר את השור.
חז"ל מייעצים לרוצה להינצל מהייסורים הכרוכים בחבלי המשיח לעסוק בתורה ובגמילות חסדים.
בנוסף לכך ספר הזוהר (בפרשת נשא דף קכד ע"ב) מוסיף כי לעיסוק בתורת הנסתר, ישנה מעלה מיוחדת "שבזכות ספר זה, ספר הזוהר יצאו ישראל מן הגלות ברחמים", כמו כן בהמשך הדברים בספר הזוהר שם מובאת גרסת הזוהר לעקבתא דמשיחא, מה שגרם לרבים לקשר בין שני המושגים לאחד.
ישנה קבלה בחסידות בנוגע לחבלי משיח שרבי אלימלך מליז'נסק, נהג היה להילחם בשרי מעלה, וגרם לכך שהמתיק את חבלי משיח מעל ישראל.
רבי יהודה אריה ליב אלתר מגור נוקט בספרו שפת אמת (פסח תרמ"ב ד"ה בשה"ש) כי התארכות הגלות פועלת להקל על חבלי משיח.
השיר "חבלי משיח" מאת נעמי שמר
הצגת "חבלי משיח", של המחזאי מוטי לרנר, בבימויו של סיני פתר.
חבצלת החוף (שם מדעי: Pancratium maritimum) היא צמח חוף ממשפחת הנרקיסיים, הפורח בקיץ לאורך חופי הים התיכון.
פריחת החבצלת גדולה ומרשימה, בייחוד כיוון שהיא פורחת בשלהי הקיץ (יולי עד אוקטובר), כאשר רוב הצמחייה התייבשה כבר.
היא עושה זאת בזכות בצלה, שאגר מים ומזון בחורף הקודם.
זרעיה מצופים בשכבת שעם המאפשרת הפצת הזרעים דרך הים.
גובהה מגיעה עד ל-60 סנטימטר ועל כל גבעול בין שניים לעשרה פרחים.
הפרי דומה לביצה, בכל פרי שלושה חדרים שבכל אחד מהם יש 20 זרעים.
חבצלת החוף נפוצה לחופי הים התיכון, אך היא מופיעה גם בחופי האוקיינוס האטלנטי ובאזור האירו-סיבירי.
בישראל חבצלת החוף היא פרח שכיח, אך עם זאת היא צמח מוגן.
חבצלת החוף מופיעה בסמל העיר נתניה.
החבצלת נזכר פעמיים במקרא כצמח הגדל בשרון: .
הוא משמש גם סמל להפרחת השממה: .
אין למילה 'חבצלת' זיהוי מוסכם בקרב התרגומים והפרשנים הקדומים.
ייתכן שמדובר בשם כללי לצמחים או שם נרדף לוורד (שלעיתים נקראת בטעות 'שושנה') וגם כשם צמח ספציפי בישעיהו.
רוב הזיהויים המוצעים הם לצמחים גאופיטים בעלי פרחים גדולים ממשפחת השושניים (לִילִי) או הנרקיסיים.
הצמח הקרוי בימינו חבצלת החוף הוא רק הצעה אחת מני רבים לזיהוי החבצלת המקראית.
בתרגום התנ"ך לאנגלית חבצלת השרון נקראת Rose of Sharon ("ורד השרון" או "שושנת השרון").
היוונים השתמשו בבצל חבצלת החוף להכנת תרופות להמרצת פעילות הלב ולהשפעה על דרכי הנשימה.
לפני קום המדינה הפיקו הערבים מבצל החבצלת תרופות נגד נזלת.
חבלה וסילוק פצצות הוא המקצוע של נטרול מטעני חבלה, פצצות, נפלי תחמושת, חומרי נפץ, פצצות מלוכלכות (מטען כימי או ביולוגי), מלכודות נפיצות וכל שאר הסוגים של חפצים חשודים, והסרת האיום שהם מציבים.
החבלה וסילוק הפצצות נעשים רק בידי מומחים המוסמכים לכך ובאמצעות אמצעי ביטחון מתאימים.
אדם שמקצועו הוא חבלה וסילוק פצצות נקרא: "חַבְּלָן" או "סַלָּק".
ישנם שלושה סוגים של סילוק פצצות:
ס"פ אזרחי/משטרתי - טיפול בחפצים חשודים ומטעני חבלה בלב שטח עירוני סואן והומה אדם (לרוב שטח עירוני ידידותי).
שוטר העוסק בסילוק פצצות נקרא חבלן.
ס"פ צבאי - טיפול בפצצות ומטעני חבלה אך בעיקר בנפלי תחמושת ושדות מוקשים.
בדרך כלל תחום זה נמצא תחת אחריותו של חיל הנדסה.
ס"פ ימי - טיפול בפצצות ומוקשים ימיים, בדרך כלל מתבצע רק על ידי יחידות מיוחדות של חיל הנדסה וחיל ים.
סוגים אלה נבדלים זה מזה באמצעים ובשיטות לנטרול המטען וכן בתרחישים האופייניים שלהם יש לצפות.
למשל: בס"פ משטרתי יש חשיבות רבה יותר להרחקת אזרחים ומציאת מקום בטוח יחסית לנטרול המטען בלב העיר, בס"פ צבאי בדרך כלל מפוצצים את הפצצה מרחוק או באמצעות כלים כבדים והדגש הוא יותר על יעילות ומהירות הסרת האיום.
ס"פ ימי דורש אמצעים ושיטות שונים ביותר מאלה היבשתיים וחבלנים ימיים חייבים להיות מומחים גם בצלילה (בניגוד לחבלן היבשתי).
ישנן מספר שיטות לסילוק פצצות ומטעני חבלה, וטיפול בחפצים חשודים.
חלק מהשיטות כוללות פירוק של מרעום הפצצה וקלקול מנגנון הפיצוץ ושיטות אחרות מתבססות על פיצוץ הפצצה באופן מבוקר באזור מאובטח.
ככלל, הגישה הרווחת כיום היא למזער את הצורך בטיפול ידני של החבלן ונעשה כל ניסיון למצות את הטיפול בתחמושת על ידי אמצעים מרחוק.
טיפול באירוע של חפץ חשוד, פצצה או מטען, מתבצע בדרך כלל לפי התבנית הבאה:
הרחקת כל האנשים מאזור האירוע, למען ביטחונם האישי.
הגעת חבלן או צוות ס"פ לאזור.
זיהוי האיום באמצעות בדיקה ויזואלית או גלאים שונים.
בדיקת האיום באמצעות רובוט חבלה וסילוק פצצות.
החלטה על דרך מתאימה לטפל באיום.
בדיקת זירת האירוע לאחר הטיפול באיום, ווידוא שהאיום נוטרל ושלא נשקפת עוד סכנה לעוברי אורח.
ניידת חבלה/ס"פ - הניידת בה נוסע החבלן ומגיע לזירת האירוע.
הניידת כוללת אמצעי ס"פ שונים, גלאים, אמצעי קשר ובדרך כלל גם רובוט חבלה וס"פ.
גלאים - חבלנים משתמשים במספר סוגים של גלאים (כימיים, תרמיים, ססמיים, אופטיים וכדומה) על מנת להעריך את האיום שמולו הם מתמודדים.
זיהוי הפצצה והתוכן שלה הוא מרכיב חיוני בנטרולה המוצלח.
רובוט חבלה/סילוק פצצות - זהו רובוט הנשלט בשלט רחוק וממונע או באמצעות זחלים (טוב לשטח פתוח ותוואי קשה) או באמצעות גלגלים צמיגיים (טוב לשטח עירוני), וכולל מצלמת וידאו, זרוע עם צבת ובדרך כלל גם רובה Shotgun המשמש לפירוק החפץ החשוד או לפיצוצו.
חליפת שכפ"ץ - זהו בגד מיוחד שאותו לובש החבלן והוא נועד להגן עליו מפני הפיצוץ, ההדף והרסס.
על חליפת השכפ"ץ החבלן לובש בדרך כלל אפוד עם הכלים החיוניים שלו.
החבלן גם חובש קסדת מגן.
"כולא פיצוץ" - זהו רכב בעל מכל עבה מפלדה, בה ניתן לפוצץ מטענים קטנים בבטחה, מבלי שיפלט הדף או רסס החוצה ויסכן אנשים.
השימוש בו נפוץ במיוחד בס"פ משטרתי.
רובה Shotgun: זהו רובה חלק-קדח ("רובה ציד") היורה תחמושת מיוחדת ורבת עוצמה המיועדת לפרק חפצים חשודים ומנעולים.
ה-Shotgun מותקן בדרך כלל על רובוט לסילוק פצצות ונמצא שימושי ביותר, כולל לטיפול במחבלים מתאבדים.
בארט M82A1: זהו רובה צלפים כבד נגד ציוד בקליבר 0.5 אינץ', המיועד לנטרול מטענים על ידי ירי מרחוק.
כלב חבלה: זהו כלב המאומן בגילוי חומרי נפץ לפי הריח.
כלבים כאלה יקרים מאוד לאימון ונחשבים ליעילים במיוחד בגילוי מטעני חבלה.
איזמל פירוטכני: אמצעי שנמצא בשימוש הן ביהל"ם והן במשטרת ישראל.
מורכב מסדן כבד המכיל קלע מתכת או קלעים מסוגים מתכלים (חול, מלח, מים) וממוקם בסמוך למטען/תל"ן (תחמושת שלא התפוצצה).
לאיזמל מוכנס גם תחמיש פירוטכני המופעל חשמלית ממרחק ביטחון ומייצר הדף המעיף את הקליע לעבר האובייקט ומנטרלו.
אמצעי משיכה מרחוק: כחלק מהגישה של טיפול מרחוק, כל חבלן (משטרה וצה"ל) מסוגל לבנות מערכות חבלים וגלגלות מורכבות כדי לטלטל מרחוק ואף להזיז תחמושות ממקום למקום מרחוק.
דחפור D9 משוריין: זהו בולדוזר צבאי כבד מדגם קטרפילר די-9, עם מעטפת שריון כנגד פיצוצים, המאפשרת לדחפור לפרק ולפוצץ מטענים באמצעות הכף הכבדה שלו או מגוב ייעודי, עם מעט או ללא נזק בכלל לכלי וצוותו.
כיום קיימים דחפורי D9 ממוגנים הנשלטים בשלט רחוק על מנת למנוע סיכון חיי אדם.
ה-D9 נפוץ בדרך כלל בס"פ צבאי (בגלל גודלו הרב), בטיפול בזירות מטענים ומוקשים הנמצאים בשטח פתוח.
דחפור די-7 MCAP: זהו בולדוזר מדגם קטרפילר די-7 שהותאם למשימות פינוי מוקשים באמצעות התקנת מעטה שריון פלדה כנגד פיצוצים, מגובים מיוחדים, גלאים שונים, אנטנת ניווט GPS וכן מערכת לשליטה מרחוק.
הדחפור מופעל בשלט רחוק וכך אין צורך לסכן חיי אדם.
ה-D7G MCAP משרת בצבא ארצות הברית ונועד לפינוי שדות מוקשים והשמדת נפלי תחמושת.
זוהי לרוב השיטה הפשוטה והבטוחה מכולן.
אם הפצצה נמצאת באזור ריק מאדם, שבו פיצוצה יגרום רק מעט נזק לרכוש, הפתרון הפשוט ביותר הוא פשוט לפוצצה מרחוק.
פיצוצה מרחוק נעשה בדרך כלל באמצעות ירי מרובה כבד, כמו Shotgun או רובה צלפים בארט M82A1 בקליבר 0.5 אינץ'.
אם הירי לא עובד, מתקינים על החפץ החשוד נפץ (את ההתקנה מבצע רובוט סילוק פצצות) המופעל מרחוק.
אם החפץ החשוד נמצאת בלב שטח עירוני, במקום בו לא ניתן לפוצצו מבלי לגרום נזק רב, ישנן מספר אפשרויות:
הזזת החפץ למקום בטוח יחסית (מאחורי קיר עבה, או שטח לא-בנוי) באמצעות רובוט חבל ופיצוצו שם.
במקרה שאין מקום בטוח יחסית - הזזת החפץ והכנסתו לרכב "כספת" בעל מכל פלדה מאובטח בו ניתן לפוצץ את המטען.
אם המטען רגיש לתזוזה ולא ניתן להזיזו ישנן שתי גישות:
פינוי כל האנשים ופיצוצו למרות הנזק לרכוש.
אם הנזק שיגרם לרכוש הוא קריטי ו/או המטען גדול מידי, יתבצע ניסיון לפרק את מרעום הפצצה ומנגנון ההפעלה שלה מבלי לגרום להפעלתה.
בשיטה זו נעשה ניסיון לפרק את החפץ מבלי לגרום לפיצוצו, והוא מחויב מקצוענות וזהירות רבה.
שיטה זו היא המסובכת והמסוכנת מכולן ובדרך כלל נעשה בה שימוש רק אם לא ניתן להשתמש בשיטות האחרות.
האמצעים בהם משתמשים לפירוק המרעום שונים ותלויים בסוג הפצצה ובמידת מורכבותה.
יש פצצות שאפשר לפרק את המרעום שלהן על ידי ירי עליו ברובה שוטגאן או בבארט M82A1. פצצות אחרות ניתן לפרק באמצעים פיזיים (למעוך, לקרוע, לתלוש וכיוצא מכך).
פצצות מורכבות יותר דורשות טיפול ידני במנגנון, כגון ניתוק חוטי ההפעלה, יצירת קצר חשמלי ועוד.
רק לעיתים רחוקות, החבלן מטפל במטען במו ידיו (למרות התדמית השגויה של המקצוע שנוצרה בסרטים הוליוודים).
בצה"ל, תחום החבלה נמצא באחריות חיל ההנדסה הקרבית שמפעיל פלסים וסלקים אך מכשיר גם לוחמים בחיל הרגלים (פלחה"ן) וכוחות מיוחדים אחרים נוספים ובעיקר יחידת יהל"ם.
האחריות של סילוק פצצות ונפלי תחמושת מוטלת על פלגות הס"פ של יהל"ם של חיל ההנדסה הקרבית.
הס"פ של יהל"ם מהווים את יחידת העילית של חיל ההנדסה וצה"ל לנטרול מטעני חבלה, פצצות מתוחכמות, ראשי קרב של טילים וטיפול בתחמושת שלא התפוצצה (נפלי תחמושת).
למעשה, פלגות הס"פ הם החבלנים של צה"ל, ובשל כך הם עוברים אימון ארוך (שנה ו-2 חודשים) וחותמים שנת ר' קבע ל-12 חודשים.
לוחם שמקצועו סילוק פצצות נקרא סַלָּק (בניגוד לחבלן שלו הכשרה משטרתית).
בשל מומחיותם בנטרול חומרי נפץ הם לא אחת מסופחים ליחידות מיוחדות אחרות כאשר יש חשש ממטענים רציניים.
הלוחמים המשרתים בחיל ההנדסה הקרבית ובפלחה"ן חיל הרגלים נחשבים "חבלנים ברמתם" אך לא מוגדרים כחבלנים בצה"ל, לוחמים בפלגת ס"פ של יחידת יהל"ם הם המומחים ביותר בתחום החבלה וסילוק פצצות ולכן הם אלו שמוגדרים כחבלנים של הצבא.
מערך החבלה של משטרת ישראל פרוס בכל רחבי המדינה, ובדרך כלל כל תחנה גדולה כוללת לפחות חבלן אחד.
חבלני "הכחולה", אשר פועלים בעיקר בתוך ערי ישראל, מתמודדים עם אירועי חבלה מורכבים אשר מסכנים לרוב אוכלוסייה אזרחית, רכוש ונקודות רגישות אחרות בעורף המדינה.
החבלנים של משטרת ישראל הם שוטרים בוגרי שירות קרבי (רבים מהם שירתו בחיל ההנדסה הקרבית וחלקם ביהל"ם) שעוברים הכשרה ייעודית בבית הספר לחבלה של המשטרה.
הם מוכשרים לטפל בחפצים חשודים מכל הסוגים, לרבות נפלי תחמושת ומטעני חבלה מסוגים שונים.
החבלנים משרתים שירות קבע ארוך טווח וצוברים ניסיון רב בעבודתם.
מחלקת החבלה של משטרת ישראל משמשת גם כגוף מכשיר ומסמיך במספר מקומות מחוץ למשטרה.
בזכות הניסיון הרב שצברה והמו"פ הטכנולוגי נחשבת מחלקת החבלה של משטרת ישראל לאחת הטובות בעולם.
מערך החבלה של משטרת ישראל נחשב לגוף שהתפתח תוך כדי תנועה.
זאת לאחר גל הטרור הגדול של שנות ה-70 של המאה ה-20 שבו הופעלו לא אחת מטעני חבלה כנגד אוכלוסיות אזרחיות, בלב ריכוזי קהל ועוד.
מפקדיו הראשונים היו קצינים שהושאלו ממערכות צבאיות כאשר הבולט שבהם היה רב-ניצב (בגימ.) וסא"ל (בדימוס) שלמה אהרונישקי, לימים מפכ"ל המשטרה.
גוף זה נבנה תוך כדי תנועה, ותוך כדי העבודה השוטפת כתב תורת לחימה משלו ופיתח אמצעי חבלה מתקדמים.
מערך החבלה נשלחו לא אחת לזירות אלו ואחרות כדי לחקור אותן.
דוגמה מייצגת לכך היו בארגנטינה.
הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה באפריל 1992 והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ה-AMIA ב-1995.
במהלך האינתיפאדה השנייה התמודדו חבלני "הכחולה" עם כמות עצומה של אירועי חבלה ובהם פיגועי תופת מהקשים ביותר שאירעו במדינת ישראל הן בעוצמה והן בתדירות.
במהלך האינתיפאדה גדלה היחידה ורכשה רובוטי חבלה מתקדמים מדגם רמוטק אנדרוס, לצד רובוטי הובו ו"במבי" הוותיקים פרי פיתוח וייצור ישראלי.
משמר הגבול מפעיל גם הוא יחידה של חבלנים (בשירות קבע) שעיקר תפקידם הוא לטפל במטעני החבלה ביהודה ושומרון שמטמינים המחבלים הפלסטינים.
במהלך האינתיפאדה השנייה נטרלו חבלני מג"ב אלפי מטענים - חלקם במשקל של עשרות ק"ג - בהצלחה מרובה.
יחידת החבלנים של מג"ב ברצועת עזה נחשבה לאחת היחידות המקצועיות והמנוסות בעולם בטיפול באירועים בתאי שטח מסוג זה, ופעלה ברצועה וגבולה עד ביצוע תוכנית ההתנתקות, אז הוחלפה בלוחמי ס"פ והסלקים של יהל"ם ופוצלה בין חבלני מג"ב איו"ש, חבלני "הכחולה" ובית הספר לחבלה של המשטרה.
בשל המקצועיות והידע הרב הנדרשים לתפקיד, והסיכון הגדול הנלווה אליו, וכדי להגדיל את גאוות היחידה, כל חבלן זוכה לענוד את סיכת כנפי החבלן.
זוג ענפי זית משני הצדדים - לביטוי השאיפה לביטחון ושלום.
רימון/קסדה בתווך - כמייצג של תחום מטעני הנפץ החבלה
זוג ברקים - כמייצגים את האש וגלי ההדף עם ניטרול המטען.
רקע אדום - כמייצג את התווך המבצעי בו הוא פועל.
חבלני משטרת ישראל נחלקים לשלוש רמות הסמכה:
שני הראשונים עונדים כנפיים כסופות והאחרון עונד כנפיים מוזהבות.
בשל הסיכון הרב הנלווה לתפקידם, חבלני המשטרה נחשבים ללוחמי יחידות מיוחדות.
חבצלת (שם מדעי: Pancratium) הוא סוג של צמחים עשבוניים בעלי בצל רב-שנתיים במשפחת הנרקיסיים.
הסוג כולל 24 מינים שתחום תפוצתם היא באפריקה ומאגן הים התיכון ועד מלזיה בדרום.
הסוג מאופיין בעלים יושבים (ללא פטוטרת), צרים עד דמויי רצועה, ולעיתים קרובות מסולסלים או מפותלים.
העלים מופיעים לאחר הפריחה וערוכים בחלקו התחתון של עמוד הפריחה.
בארץ ישראל גדלים שני מינים בלבד בשני אזורים שונים:
חבצלת החוף מצוי עד פזור לאורך אזור הרסס בחופים חוליים של הים התיכון בישראל, עד 100 מ' מקו החוף.
לעיתים רחוקות הוא פולש בכיסי חול למרחק של מאות מטרים מהחוף בקיסריה ובנחל אלכסנדר.
חבצלת הנגב מצוי בחולות המדבריים של הנגב המערבי וחולות מישור ימין.
נדיר בכתמי החול של מכתש רמון, הנגב הדרומי והערבה.
בעולם תפוצתה העולמית מוגבלת ומשתרעת בקרקעות חוליות-מדבריות בארצות המזרח התיכון השכנות לישראל מסוריה ועד צפון מזרח לוב ועד ערב הסעודית.
בעבר סווגה בת-חבצלת קטנת-פרחים כחלק מהסוג חבצלת, אך כיום היא משויכת לסוג בת-חבצלת (Vagaria).
המין השני הוא - בת-חבצלת מרוקנית (Vagaria ollivieri), אשר תפוצתה מוגבלת למרוקו בלבד.
כל מיני החבצלת הם ערכי טבע מוגנים בישראל.
החבצלת היא אחד מהצמחים המקושרים לסמל פלר דה ליס שבעבר הופיע בסמלים צרפתיים עד למהפכה הצרפתית והיום מסמל ניווט וסיירות ומופיע בסמלי חילות מודיעין ותנועות נוער כגון "הצופים" ו"השומר הצעיר".
במצפנים מסוגננים ובמפות ישנות פלר דה ליס משמש כדי לסמן את כיוון הצפון.
הקשר לסיירות ולמודיעין הוא בכך שבלי מצפן אפשר ללכת לאיבוד, והמודיעין תפקידו לספק את ההתמצאות הנדרשת, "למצוא את הצפון" ולמקם את האדם על המפה - הן בשטח, והן מבחינה מדינית ואסטרטגית.
תאוריה אחת מסבירה למה החבצלת מסמלת את הצפון באמצעות ציירי מפות ומעצבי מצפנים מימי הביניים.
אחד משמותיה הקלאסיים בימי הביניים של רוח הצפון הוא Tramontane, ובקיצור - האות T.
האות הזו עברה עיצוב וסגנון, וקיבלה צורה של חבצלת.
תג היחידה של אגף המודיעין מורכב מצמח החבצלות.
בין היתר, נטען כי החבצלת מסמלת את עבודת המודיעין בכך שהיא רדומה ביום ונפתחת בלילה בהתאם לאופי עבודת המודיעין.
סברה נוספת עוסקת בכך שבמצרים העתיקה הפיקו דיו סתרים מכתישת פקעת החבצלת, כזה ששימש ככלי למרגלים בלבד.
תוכנית חבצלות, תוכנית הדגל של חיל המודיעין נושאת גם כן חבצלת על הסיכה שלה, כאות לחלק האינטגרלי שבוגריה לוקחים בעבודת המודיעין השוטפת.
חֲבַצֶּלֶת הַשָּׁרוֹן הוא מושב באזור השרון ליד העיר נתניה.
המושב שייך מוניציפלית למועצה אזורית עמק חפר.
מבחינה ארגונית משתייך המושב לתנועת האיחוד החקלאי.
היישוב הוקם על ידי עולים מפולין בשנת 1935.
בתחילה נקרא המושב "נחלת יהושע" על שם יהושע סופרסקי.
המושב הסמוך, ביתן אהרון, נקרא על שמו.
המושב הוקם על שטח אדמה של 1400 דונם מאדמות הקרן הקיימת בעמק חפר שנמסר לציונים הכלליים לצורך התיישבות המעמד הבינוני.
האדמות כללו כ-800 דונם אדמה ראויה לעיבוד ועוד כ-600 דונם אדמות חול על חוף הים.
השטח יועד ל-40 משפחות וכל אחת קיבלה 19 דונם, 12 דונם לנטיעה, 3 דונם למגרש הבית וגידול ירקות, 4 דונם למספוא ועוד 4 דונם כרם בחולות.
באביב 1933 עלה למקום חיל חלוץ אשר הכשירו את הקרקע לשאר המתיישבים על ידי עקירת עצי חרוב יבשים ושתילת עצים חדשים, על טהרת העבודה העברית.
בשלב מסוים השתמשו בעובדים ערבים לצורך הנחת הצינורות במקום, ולאחר שהדבר נודע העבודה הופסקה והוזמנו עובדים יהודים.
בניגוד לעצת המומחים התעקשו המתיישבים לטעת פרדסים של עצי הדר, למרות רוחות הים, ולצורך כך נטעו שורות של ברושים שישמשו מגן נגד הרוחות.
באוקטובר 1934 כבר הייתה במקום באר שסיפקה 150 מ"ק לשעה, רשת צנורות ובית ראשון בו התגורר חיל החלוץ.
ב-16.4.1934 הונחה אבן הפינה לבניין הראשון ביישוב- הוא בית הוועד.עם גמר הבניין עלו שתי המשפחות הראשונות לגור בו.
באביב אותה שנה, בחול המועד פסח, ב-22 באפריל 1935, התקיימה במקום חגיגת נטיעות, ובאותה עת התגוררו במקום חמש משפחות, אחת מהן של שרגא לווינשטיין, אחיו של חיים לבנון.
המקום התקשה לגייס מתיישבים נוספים ועד תחילת 1939 היו במקום רק 6 משפחות שהתגוררו בצריפים בנקודה זמנית.
ב-18 בינואר 1939 הונחה אבן פינה לבתי הקבע שנבנו בסיוע הסוכנות.
בסוף 1939 היו במקום 12 מתוך 27 חברים, שמונה מתוכם כבר גרו בבתים בנויים.
במשך זמן רב לא היה כביש גישה למושב, עד שכביש נסלל בקיץ 1944.
כיום נמצאים במושב 39 משקים ושטחו 1050 דונם.
במושב קיימת פנימייה טיפולית פוסט אשפוזית של משרד הרווחה הנקראת "נווה הדר".
"חבצלת: מכתב עתי לבית ישראל" היה כתב עת עברי שיצא לאור בירושלים בשנת 1863 על ידי ישראל ב"ק, ובשנים 1870–1911 בעריכתו של חתנו, ישראל דב פרומקין, שניהם מאנשי היישוב הישן החסידי.
הוא יצא בערך פעמיים בחודש.
העיתון העמיד בראש מעייניו את ירושלים וענייניה, ונוסד כמתחרה ל"הלבנון", שהיה עיתונם של אנשי היישוב הישן הפרושים, בעוד החבצלת ייצג את קולם של החסידים ובמידה מסוימת גם הספרדים בירושלים.
בכל גיליונות העיתון הוקדש מדור ליישוב הארץ ובו ידיעות על התפתחות היישוב.
הדפסת העיתון נפסקה לאחר גיליונו החמישי, במקביל לסגירת "הלבנון" (שנפתח מחדש זמן קצר לאחר מכן, בפריז), וחודשה רק חמש שנים מאוחר יותר.
לאחר חידוש הופעתו (בשנת 1870) נוספה מעל הכותרת הראשית הסיסמה "מבשרת ציון", ובאוקטובר 1871 עם תחילת השנה השנייה להופעתו הפך לשבועון.
כל החומר הנדפס היה על דעתו ובהשפעתו של פרומקין.
עם הכותבים הקבועים בעיתון נמנו אברהם לונץ, שלמה בובר, אברהם בר גוטלובר ועוד.
חלקם לא היו תושבי הארץ, ושלחו כתבות מחו"ל.
ב-1882 הפך אליעזר בן-יהודה לעורך בפועל.
בתקופה שבין השנים 1882–1883 נלחם העיתון בראשות בן יהודה נגד חברת כי"ח ופקידי הברון רוטשילד שעיכבו, לדעתו, את פיתוח הארץ בדרך הנאותה של עמל עצמאי של יהודים, ונגד המיסיון שפעל בקרב עולי העלייה הראשונה מרוסיה.
כמו כן נשא את דגל החייאת השפה העברית.
בשנת 1883 מינה פרומקין את יעקב גולדמן לעורך, ובן יהודה פרש לערוך את "הצבי", והקו הלוחמני של העיתון התמתן.
לצוות הכותבים הצטרפו אלעזר רוקח (נכדו של ישראל ב"ק), נפתלי הרץ אימבר (מחבר "התקווה"), אברהם אורנשטיין, דוד ילין, הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'יל, ר' יחיאל מיכל פינס, יוסף ריבלין, שמעון בכרך ועוד.
העיתון הפך מקורב לחרדים בירושלים ולביטאונם.
כך יצא העיתון כנגד האבל הלאומי על מותו של בנימין זאב הרצל.
בשנת השמיטה תר"ע פעל העיתון למען שמירת השמיטה ללא הסתמכות על היתר המכירה ואסף רשימות של שומרי שמיטה עבור קרן השמיטה של הרב חיים ברלין.
לאחר דעיכתו של העיתון נוסדו בירושלים עיתונים אחרים, כגון "מוריה" ו"דואר היום".
"חבצלת" הוא גם שמו של בית הדפוס שבו נדפס העיתון.
בית הדפוס הוקם בכספיו של משה מונטיפיורי כחלק מתוכנית ה"פרודוקטיביזציה" שלו.
העיתון שימש, בין השאר, כפרסומת לבית הדפוס.
מותג הדפוס נהיה גם כינוי למקום ההדפסה, ברחוב הדגל ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, שנודע כ"חצר החבצלת", ובה התגורר תקופה מסוימת אליעזר בן-יהודה.
העיתון היה העיתון העברי הראשון בארץ ישראל שיצא לאור למשך תקופה ארוכה – יותר מארבעים שנה.
על שמו נקרא רחוב במרכז ירושלים סמוך לכיכר ציון, רחוב החבצלת.
צרפת מחולקת ל-18 חבלים (), מתוכם 13 נמצאים בצרפת המטרופוליטנית ו-5 נמצאים מעבר לים.
כל חבל כזה מחולק למחוזות, או בצרפתית départements, בין 1 ל-13 מהם בכל חבל.
מספר התושבים הממוצע בחבלי צרפת המטרופוליטנית הוא קרוב ל-5,000,000. הקטן במספר תושביו הוא קורסיקה, עם 320,208 תושבים, והגדול הוא איל-דה-פראנס, בו גרים 11,959,807 תושבים.
מספר התושבים בשאר החבלים נע בין שנים לשמונה מיליון.
בכל אחד מהחבלים שמעבר לים מתגוררים פחות ממיליון תושבים.
לחבלי צרפת אין אוטונומיה חוקתית או משפטית.
הם מקבלים חלק מהמיסים הארציים ומנהלים את תקציבם באופן עצמאי במועצות אזוריות.
מפעם לפעם עולות בשיח הציבורי שאלות לגבי אוטונומיה חוקתית מסוימת לחבלים, אך הנושא תמיד מאוד שנוי במחלוקת.
בנוסף, הוצע להעביר ולהכליל את המועצות המחוזיות במועצות האזוריות של כל חבל, ולשמור על המחוזות כתת-חלוקה אדמיניסטרטיבית בלבד.
האחריות הכספית של החבלים היא בעיקרה להקמה ולמימון של בתי ספר.
במרץ 2004 הכריזה ממשלת צרפת על תוכנית שנויה במחלוקת להעביר לאחריות החבלים גם את הניהול והמימון של סגל שלא קשור בבתי הספר.
מבקרי התוכנית טוענים כי ספק אם מספיק משאבים יועברו לחבלים, וכי צעדים אלו רק יתרמו לחוסר השוויון בין החבלים.
חבלי ארץ מעבר לים הנחשבים גם למחוז (היות שהם אינם מורכבים מתתי-מחוז):
חבלי צרפת החל משנת 2016
במסגרת רפורמות ביזור סמכויות שהנהיג נשיא צרפת פרנסואה הולנד, עברה צרפת המטרופוליטנית חלוקה מחדש של חבלי הארץ, ובמקום 22 חבלים חולקה צרפת המטרופוליטנית ל-13 חבלים.
במסגרת הרפורמה נותרו 6 חבלים ללא שינוי, ונוצרו שבעה חבלים מאיחוד בין 16 החבלים האחרים.
גראנד אסט - איחוד של החבלים אלזס, שמפאן-ארדן ולורן
אקיטן החדשה - איחוד של החבלים אקיטן, לימוזן ופואטו-שראנט
אוברן-רון-אלפ - איחוד של החבלים אוברן ורון-אלפ
בורגון-פראנש-קונטה - איחוד של החבלים בורגון ופראנש-קונטה
אוקסיטניה - איחוד של החבלים לנגדוק-רוסיון ומידי-פירנה
או-דה-פראנס - איחוד של החבלים נור-פה דה קאלה ופיקרדי
נורמנדי - איחוד של החבלים נורמנדי תחתית ונורמנדי עילית
סאנטר-עמק הלואר (שינוי שם בלבד)
ניו זילנד מחלוקת לשישה עשר חבלים המהווים את החלוקה המנהלית הראשית של המדינה מבחינת שלטון מקומי ואזורי.
אחד עשר חבלים מחולקים ל-67 רשויות אזוריות (Territorial authorities) המורכבות מ-53 מחוזות ו-13 ערים.
כל אחד מחמשת החבלים הנותרים אינם מחולקים לרשויות אזוריות אלא מהווים מחוז אחד בפני עצמו, ועל כן מכונים חבל יחידאי (Unitary region).
הרשויות האזוריות אחראיות על שמירת איכות הסביבה, תשתיות לתחבורה ותחבורה ציבורית ברמת החבל וניהול הקרקעות בקנה מידה גדול, הרשויות הטריטוריאליות אחראיות על תשתיות ושירותים עירוניים כמו אספקת מים, פינוי אשפה ושירותים קהילתיים נוספים.
לפני החלוקה לחבלים הייתה ניו זילנד מחולקת לפרובינציות, חלוקה שהחלה עם ההכרזה על ניו זילנד כמושבה בריטית בשנת 1841 ונמשכה עד לביטול הפרובינציות והחלוקה לחבלים ב-1 בנובמבר 1876. למרות ששמות חלק מהפרובינציות זהים לשמות חלק מהחבלים, גבולות החבלים אינם זהים לגבולות הפרובינציות שנשאו את אותו שם.
חבצלות ים (שם מדעי: Crinoidea) היא מחלקת בעלי חיים ימיים השייכת למערכת קווצי העור.
היא כוללת 5 סדרות ששרדו, כולם מתת-המחלקה Articulata.
עוד מספר סדרות ותת-מחלקות נכחדו.
חבצלת הים היא הקדומה מבין מחלקות קווצי העור הקיימות כיום, וחיים בה כ-620 מינים ועוד מינים מאובנים רבים, אשר התקיימו החל מהאורדוביק.
היא מתאפיינת בפה פתוח כלפי מעלה, בניגוד לשאר קווצי העור, וזרועות דביקות האוספות מזון.
ריסים על הזרועות מסיעים את המזון שסונן מהמים לתוך הפה.
את חבצלות הים מחלקים לשתי קבוצות: Sea Lilies שצמודות למצע באמצעות גבעול, ו- Feather Stars שחופשיות לנוע (ולעיתים גם לשחות) באמצעות רגליים הנקראות Cirri.
חבצלות-הים נפוצות ביותר על שפת השונית בשעות הליל, ובקרקעית הים.
חבסורתי (בגאורגית: ხევსურეთი) הוא מחוז היסטורי בצפון-מזרח גאורגיה, במדרונותיו הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
שם המחוז הופיע לראשונה במאה החמש עשרה ומשמעותו "ארץ העמקים".
המחוז גובל מצפון ברפובליקה האוטונומית, צ'צ'ניה, ונמצא בשטח נפת דושתי שמחוז מצחתה-מתיאנתי.
בשטח המחוז נכללים את עמקי הנהרות (הקטנים) ארדוטי, שאטילי, ארחוטי ונהר האראגווי.
חבסורתי משתרעת על 1,052 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-3,200 איש.
הכפר הגדול ביותר במחוז הוא שאטילי.
שטחו של חבסורתי, יחד עם פשאבי הסמוך, היה ידוע בימי הביניים בשם פחובי.
למרות הפלישות הספורדיות של חיילי השלטון המרכזי של גאורגיה, לא הצליחו הממלכות בימי הביניים לבסס באזור משטר פיאודלי טיפוסי והקוד האזרחי של קהילה נותר בסיס לערכים מסורתיים עתיקים של אבירות, אהבה אצילית, הכבוד לייחודיות ולמשפחה והמסירות לאדמת המולדת.
המחוז אימץ את הנצרות כמה מאות שנים לאחר נינו הקדושה והיסטורית הקהילות ההרריות של חבסורתי והמחוזות השכנים, נהנו ממידה של אוטונומיה מהשלטון המלכותי.
הם היו חופשיים ממערכת היחסית הפאודלית הטיפוסית וחשו כפופים רק למלך עצמו.
הם הגנו על הגבולות וסיפקו חיילים מצוינים למשמר המלכותי.
היפותזה ישנה, שמובאת בתיאורו של איש-הצבא והאתנוגרף, ארנולד זיסרמן, שבילה 25 שנה (1842-1867) בקווקז, כי הגאורגים ההרריים היו צאצאיהם של הצלבנים האחרונים, וזאת כיוון שהפולקלור שלהם - המנהגים הסוציאליים, התרבותיים והדתיים - דומים במידה רבה לאלה של הצלבנים.
הנוסע האמריקאי, ריצ'רד האליבורטון (1900-1939) ראה ותיעד, בשנת 1935, את מנהגי השבטים החבסוריים.
אף בתוך מאה העשרים אפשר היה להבחין בחבסורים עוטי שריון גוף מכוסה צלבים וחמושים בחרבות בעלי להב רחב.
הם מקיימים משטר קפדני של אימונים גופניים באמנויות הלחימה שנשתמרו בריקוד הקרב שנקרא "חבסורולי", אחד מהדוגמאות המובהקות של הכוריאוגרפיה הגאורגית.
הם מעריצים דגלים המעוטרים בצלבים ומחשיבים את עצמם לחיילי קבע במשמר צבא המלכים הגאורגים.
דתם של החבסורים היא תערובת מיוחדת של נצרות אורתודוקסית ופולחנים קדם-נוצריים.
הם מתפללים במקומות קדושים שנקראים בפי המקומיים "ג'ווארי" ("צלב"), "חאטי" ("איקונין") או "סאלוֹצאבי" ("מקום תפילה").
מלבד אופיים הדתי, היו אלה אתרים בהם המקומיים דנו והחליטו בעניינים משותפים כמו פשיטה על אויבים, עשיית שלום, בקשות למיניהן ועוד.
גם בתקופה הסובייטית, שפעלה לצימצום הפעילות הדתית, ארגנו והפיקו, החבסורים, יחד עם קבוצת כמרים מטעם עצמם, עליות נוצריות לרגל.
מידה של אי-ציות התגלעה כאשר האידאולוגיה הסובייטית הייתה סיבה להגירה הכפויה לאזורים המישוריים שהממשלה הקומוניסטית בגאורגיה החלה בה בשנות החמישים של המאה העשרים.
כתוצאה מכך, רבים מהכפרים ההרריים ננטשו.
המצוקה הכלכלית של סוף העידן הסובייטי הגבירה את הנטייה להגירה.
כמו האזורים ההרריים האחרים של גאורגיה, חבסורתי מתאפיין במגוון רב של מנהגים ומסורות עתיקים.
החבסורים דוברים דיאלקט מקומי של השפה הגאורגית שדומה מאוד לשפה הגאורגית שהייתה מדוברת בימי הביניים.
הם שימרו הרבה מסורות עתיקות.
חוק נקמת הדם היה עדיין קיים במאה העשרים.
המסורות המוזיקליות של החבסורים דומים אף הם לאלו של ימי הביניים.
חבסורתי מפורסם בבלדות מימי הביניים ומוזיקה פולקלוריסטית משלהם.
הצ'וחה החבסורי ("חבסורולי צ'וחה") הוא שונה מאלה של יתר תושבי הקווקז, ומהצ'וחה הגאורגי הקלאסי.
הצ'וחה החבסורי כולל עיטורי צלבים רבים יותר וצבעים עזים וססגוניים יותר, ובאופן כללי קצר יותר ומעוצב בצורת טרפז.
הארכיטקטורה בחבסורית מאופיינת במצודות ובמגדלים המבוצרים, שממוקמים בינות להרים ומסמלים את הערנות הקבועה כלפי האויבים.
ההיסטוריה של החבסורים כוללת מלחמות רבות נגד עמי צפון הקווקז ביניהם הצ'צ'נים, הכיסטים ועמי דאגסטן.
בגלל מורכבותו האתנית של הקווקז הגדול והעדר שלטון החוק באזור המבודד, שבטי צפון הקווקז נהגו לתקוף ולשדוד את הגאורגים ההרריים.
המשורר הגאורגי הבולט, וז'ה פשבלה, תיאר את הלוחמים החבסורים בפואמות שלו, שהמפורסמת ביניהם היא "אלודה קאטאלטורי", על חבסורי צעיר שנודע בשל כישורי הלחימה שלו וגבורתו.
הפואמה מספרת כי, יום אחד, לאחר שכיסטים (ממוצא צ'צ'ני) פלשו לכפר חבסורי, אלודה הצעיר עקב אחרי הפולשים והרג את שני השודדים.
לאחר הריגת הצ'צ'ני שנקרא מוסא, התחיל אלודה לבכות על מותם כשהבין את גבורתו ואת נאמנותו לדתו.
כשחזר אלודה בחזרה לשאטילי, הוא סיפר לאנשי הכפר כמה הוא מעריץ את הגיבור הצ'צ'ני.
אולם אנשי הכפר נדהמו מהערצה לצ'צ'ני המוסלמי, החלו לגנות את אלודה וגירשו אותו מהכפר.
האנציקלופדיה בריטניקה דיווחה בשנת 1911 שמנהגים נדירים רבים עדיין נותרו בקרב החבסורים, כמו למשל בידוד נשים בבקתה שנבנתית לתקופת הריון, כאשר בזמן הלידה הבעל סובב סביב הבקתה בעודו יורה מרובהו לסירוגין לאות שמחה.
לאחר הלידה מביאים ליולדת אוכל בסתר, שנותרת בבידוד חודש נוסף, שבסופו נשרפת הבקתה.
אחד המאפיינים המרשימים של המנהגים המסורתיים הוא מערכת היחסים בתקופת טרום-נישואים, הידועים בשם סכּורפרובה (או סאסלובה אצל הפשאבים).
זוג צעיר יכול היה לשכב יחד בלילה אם הונח ביניהם חרב.
יחסי מין בין בני הזוג הצעירים היו אסורים בתכלית האיסור.
כל מי שהפר חוק זה נידון למוות.
עשרות ביצורים, מקומות קדושים וכנסיות מפוזרים במחוז.
העיקריים שבהם: מצודת חאחמאטי, מצודת אחיאלי, מצודת לבסקארי, מצודת מוצו, מבצרי שאטילי, כנסיית גודאני וכנסיית אנאטוני.
חבצלת דרור (נולדה ב-1934) היא דוגמנית ישראלית ומלכת היופי של ישראל לשנת 1953.
חבצלת דרור (דרילמן) נולדה באוסטריה ובגיל 4 עלתה לישראל עם הוריה.