tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף ספטמבר 2011, הוכרז שוב על חלוקה חדשה ובה רק שליש של המושבים ייבחר בהצבעה של "המנצח לוקח הכל".
עם זאת, חברי פרלמנט הללו שנבחרים ישירות יוכלו להיות רק להיות רק עצמאיים ולא חברי מפלגות פוליטיות.
הגבלה זו הובילה לאיומים של החרמת הבחירות על ידי קשת רחבה של מפלגות שהתכוונו להתמודד בבחירות.
המפלגות ציינו בהצהרותיהם כי דרישותיהם לשינוי חוק הבחירות צריך להתקבל עד 2 באוקטובר, אחרת הם מחרימים את הבחירות.
לאחר פגישה עם מנהיגי המפלגות הפוליטיות ב-1 באוקטובר 2011, המועצה הצבאית העליונה, השולטת זמנית במדינה, הסכימה לאפשר לחברי מפלגה לרוץ למושבים בבחירות הישירות, לקבוע לוח זמנים ברור יותר למעבר לשלטון אזרחי ולשקול לבטל משפטים צבאיים לאזרחים.
ב - 11 בנובמבר 2011, בית משפט מינהלי במנצורה קבע כי חברי המפלגה הלאומית הדמוקרטית לשעבר, מפלגת נאמני מובראק, לא יורשו לעמוד לבחירה כמועמדים עצמאיים.
לא היה ידוע, באופן מיידי, אם בסופו של דבר פסק דין זה יחול על כל המדינה.
ב-14 בנובמבר 2011, בית המשפט המנהלי העליון בקהיר דחה את ההחלטה ואיפשר לחברי המפל"ד לשעבר לעמוד לבחירה כעצמאיים.
(מפלגות / קואליציית-רשימה) המנצח לוקח הכל
הבחירות לבית התחתון - "אספת העם" ייערכו בשלושה שלבים (לשלושה אזורים שתחתם מחוזות), בתאריכים הבאים :
שלב ראשון: 28-29 בנובמבר, סיבוב שני ב-5 בדצמבר
שלב שני: 14-15 בדצמבר, סיבוב שני ב-21 בדצמבר
שלב שלישי: 3-4 בינואר, סיבוב שני ב-10 בינואר
■ סה"כ 508 מושבים: 498 מושבים עומדים לבחירה ו-10 מושבים ממונים (במקרה זה, על ידי המועצה הצבאית , ובדרך כלל על ידי הנשיא)
■ מתוך 498 מושבים העומדים לבחירה - שני שלישים (332) יבחרו ממפלגות או קואלצית רשימות ושאר ה-166 פתוחים למועמדים יחידים .
■ שני השלישים של המפלגות הנבחרות - יבחרו בשיטה של "בחירה יחסית", והשליש של היחידים - בשיטה של "המנצח לוקח הכל".
■ שני השלישים של המפלגות הנבחרות - יקבלו מושבים בהתאם לתוצאות של 46 מחוזות , והשליש של היחידים - יהיו שניים לכל מחוז, מתוך 83 מחוזות .
■ חישוב מספר המושבים עבור שני השלישים של המפלגות הנבחרות - יהיה על פי עקרון השארית הגדולה (לעומת עקרון הממוצעים הגבוהים ביותר), ועל פי אחוז חסימה של 0.5%.
■ כל מפלגה חייבת לכלול מועמדת אישה וסמל כתחליף לזיהוי כתב עבור אנאלפביתים .
■ מתוך המועמדים היחידים, הפרלמנט החדש יקלוט קודם מכסה של חצי "פועלים" או "חקלאים", והחצי השני אמור להכיל את שאר ה"מקצוענים" ; בכל מחוז, אם "מקצוען" מנצח מושב אחד מתוך השניים המוקצים ליחידים - המושב השני במחוז ילך ל"פועל" או "חקלאי", אך לא במקרים ההפוכים .
■ הסיבובים השניים מוקצים למועמדים היחידים שלא קיבלו מעל 50% מהקולות הכשרים בסיבוב הראשון .
■ מועמדים יחידים יכולים לבחור להיות או לא להיות בעלי ההשתייכות המפלגתית .
■ הליכי הבחירות יחולו גם על הבית העליון .
הבחירות לבית העליון - "מועצת השורא" ("המועצה המייעצת") יבואו מיד לאחר מכן, ב-22 בינואר 2011:
תחילה תוכנן גם כן בשלושה שלבים אך ההליך הואץ עקב הפגנות מתמשכות ויתקיים בשני שלבים בין 29 בינואר ל-22 בפברואר , כולל הסיבובים השניים.
■ סה"כ 270 מושבים: 180 מושבים עומדים לבחירה ו-90 מושבים ימונו אחרי הבחירות לנשיאות (כלומר, ימונו בידי הנשיא הנבחר)
בתום הבחירות הללו, תורכב מתוך הפרלמנט ועדה שתעסוק בניסוח החוקה החדשה של מצרים.
ורק אז יתקיימו הבחירות לנשיאות (לפי הבטחת טנטאווי "לא יאוחר מ-30 ביוני 2012").
תנועת האחים המוסלמים הודיעה ב-15 בפברואר 2011, כי תייסד את "מפלגת החופש והצדק" במטרה לרוץ בבחירות.
מפלגת "אל ווסאט" ("מפלגת המרכז"), הסיעה האסלאמית המתונה יחסית של האחים המוסלמים, אושרה כמפלגה באופן רשמי ב-19 בפברואר, חמש עשרה שנה לאחר הקמתה.
"מפלגת החירות והצדק" והמפלגה הליברלית "וופד החדשה" הודיעו ב-13 ביוני 2011, כי יתמודדו בבחירות בקואליציה אחת.
כתגובה לקואליציית מרכז-ימין זו, צדדים שונים באגפים הדמוקרטים-ליברלים ומרכז הגבירו את שיתוף הפעולה.
חמש מפלגות ניסחו הצהרה משותפת הבאה בביקורת על חוק הבחירות הנוכחי ומציעה חוק חדש.
ב-16 באוגוסט, 15 תנועות פוליטיות וחברתיות הכריזו על , הנקרא "הגוש המצרי" ("אל-כותלה") ומורכב ממפלגות ליברליות, חילונית ומרכז-שמאל של המפה הפוליטית, כמו גם ארגונים חברתיים ואיגודים מקצועיים, וכן גם ממפלגת השחרור האסלאמית המסורתית, הסופי.
המטרה העיקרית של הקואליציה, למנוע ניצחון מתקרב של האחים המוסלמים, עם "מפלגת החופש והצדק" שלהם.
מפלגת "וופד" הודיעה על נטישת הברית שלה עם האיסלמיסטים בשל הפערים בנוגע לחוקה העתידית, וכי תצטרף לקואליציה ליברלית חדשה במקום.
ב-12 באוגוסט, שלוש המפלגות האיסלמיות-סלפיות (אחת הרשומה כחוק כ"מפלגת נור", ואלו שעדיין אינן רשומות כחוק, ה"פאדילה" וה"אסאלה") הודיעו על רשימת מועמדים מאוחדת ומרוץ משותף.
חמש מפלגות סוציאליסטיות ותנועות ייסדו את ברית "קואליציית הכוחות הסוציאלים" במטרה לרוץ במשותף בבחירות הקרבות.
כמה פרשנים הביעו חששות כי חברים לשעבר ב"מפלגה הדמוקרטית הלאומית", המפלגה השלטת לשעבר של נאמני מובראק, עשוים להשיג השפעה רבה בפרלמנט החדש הנבחר.
בין המפלגות שזוהו עם בסיס חזק של חברי מפלגת מובראק לשעבר היו:
"מפלגת האזרח המצרי", בראשות לשעבר מזכ"ל "המפלגה הדמוקרטית הלאומית", מוחמד רגאב (אחרים, לשעבר מהמפל"ד, כוללים חמדי אל סייד, עבדל אחד גמאל אלדין ונביל לוקה ביבאווי);
"רנסאנס מצרים" (מצר אל-נהאדה) / מפלגת האחדות (אל-אטיהד), בראשות לשעבר מזכ"ל המפל"ד, חוסאם בדראווי; המפלגה נרשמה באופן רשמי ב-20 בספטמבר 2011 תחת השם השני;
"מפלגת החירות" (חוריה), בראשות ממדוח עלי חסן, בנו של מוחמד מחמוד (מספר רב של חברי פרלמנט לשעבר מהמפל"ד הצטרפו למפלגה זו);
"המפלגה הלאומית של מצרים", בראשותו של אחיינו של אנואר סאדאת, טלעת סאדאת, היו"ר האחרון של המפל"ד.
המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, השולטת זמנית במדינה, הודיעה כי תאסור על "פיקוח זר" בשל מה שטענה כ"שמירה על ריבונות מצרית".
עם זאת, תקדם בברכה "משקיפים" זרים.
קבוצות כגון NDI, מרכז קרטר, המכון הרפובליקני הבינלאומי והמכון הדרום אפריקאי, טורקי, פולני ודני נטלו חלק.
לצד 300 נציגי חברה אזרחית זרים יש 25,000 פקחים מוסמכים ואף הרבה יותר אזרחים מודאגים אשר התחייבו, ביוזמה עצמית, להזהיר את מארגני הבחירות על כל הפרה שיתקלו בה.
בנוסף, מצרים רבים פנו לאזרחים מצרים המבצעים פיקוח דרך מדיה חברתית כגון פייסבוק, טוויטר ו-YouTube, עם סרטונים המביאים הפרות או אי סדרים במהלך הבחירות שפורסמו על ידי ארגון שאיפנקום.
בשלב הראשון, רבים מהמועמדים היחידים לא עברו את סף ה-50%, ולכן התמודדו בסיבוב שני ב-5 בדצמבר.
עוד בטרם פורסמו התוצאות הרשמיות עבור כמה כל מפלגה קיבלה, כבר הייתה ההערכה מטעם ערוצים בינלאומיים שונים וכן הדלפות מאנשים המעורבים בספירה, כי "מפלגת החופש והצדק" של "האחים המוסלמים" צפויה לקבל בסביבות כ-40% מהקולות, והצלאפים בין 15-30 אחוז.
ועדת הבחירות הכריזה על השתתפות של 62% מבעלי זכות הבחירה, "המספר הגבוה ביותר מאז ימי פרעה" .
בשלב השני של הבחירות (15 בדצמבר), פרשנים ומומחים רבים חזו ניצחון חוזר למפלגות האיסלמיות בשל אזורי ההצבעה המורכבים מאוכלוסייה כפרית עניה ושמרנית.
הטלוויזיה הממלכתי דיווחה על תוצאות ראשוניות, שאימתו את צפי המומחים כי מפלגת "החופש והצדק" של האחים המוסלמים תהיה בראש ומיד אחריה תבוא מפלגת א-נור של הסלאפים .
לקראת השלב השלישי כבר היה ברור כי שלב זה יהיה המשך המגמה האיסלמיסטית שהצטיירה בשני השלבים הקודמים.
הבחירות הכלליות ביפן 1890 (ביפנית: 第1回衆議院議員総選挙) היו הבחירות הכלליות הראשונות שנערכו באימפריה היפנית לחברי בית הנבחרים של הדיאט של יפן.
הייתה זו הפעם הראשונה שנערכו בחירות כלליות להקמת ממשלה באסיה.
הבחירות הראשונות לבית התחתון ביפן נערכו ב-1 ביולי 1890, בהתאם לכתוב בחוקת מייג'י שהתקבלה ב-1889.
זכות הבחירה בבחירות אלה הייתה מוגבלת, ורק גברים מעל גיל 25, ששילמו לפחות 15 ין יפני במסים, ושהתגוררו במחוזם לפחות שנה הורשו להצביע.
מספר הבוחרים שעמדו בקריטריונים עמד על 450,872 אנשים מתוך אוכלוסייה כוללת של 39,933,478 תושבים (1.13%).
דרישת המס הגבוהה למעשה העניקה זכות הצבעה בעיקר לבעלי אדמות וליזמים עירוניים.
מבחינת המעמד החברתי בקרב המצביעים, 9% היו סמוראים-לשעבר ו-91% היו עירוניים ואיכרים-לשעבר.
תושבי הוקאידו ואוקינאווה לא קיבלו זכות בחירה מכיוון שהאיים נחשבו טריטוריות ולא מחוזות.
97% מבעלי זכות הבחירה ניצלו את זכותם והצביעו בבחירות.
על מנת להתמודד בבחירות לבית התחתון היה על המועמדים להיות בני 30 ומעלה, וללא קשרים למשפחה הקיסרית.
מספר המושבים בבית היה שלוש מאות, והוא התחלק בין מאתיים וארבעה-עשר מושבים למחוזות עם נציג אחד וארבעים ושלושה מושבים למחוזות עם שני נציגים, ועליהם התמודדו 1,243 מועמדים.
אספת הדיאט הראשונה נערכה לאחר הבחירות, ב-25 בנובמבר 1890. סיעת המפלגות הליברליות "מינטו" החזיקה ב-171 מושבים והיוותה את הרוב בבית.
מפלגה מושבים ג'יוּטוֹ (自由党) 130 טאיסֵייקאי (大成会) 79 ריקן קאישינטו (立憲改進党) 41 קוקומין ג'יוטו (国民自由党) 5 עצמאיים 45 סך-הכול 300
הבחירות הכלליות ביפן 1990 נערכו ב-8 בפברואר 1990 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה טושיקי קאיפו פיזר את הבית התחתון ב-24 בינואר.
החל מאמצע 1988 החלה המפלגה הליברלית-דמוקרטית לאבד מיוקרתה בעקבות מריבות פנימיות, שערוריות בהם היו מעורבים בכירי המפלגה והחלת מס קנייה.
סקרים שנערכו בחודש שלפני הבחירות הראו שאחוזי התמיכה בראש הממשלה טושיקי קאיפו עמדו על כ-40%, ונראה היה שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהפכה למפלגת האופוזיציה בבית היועצים, עשויה לסכן את מעמדה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בבחירות התמודדו 953 מועמדים על 512 מושבים בבית הנבחרים.
בסופו של דבר שמרה המפלגה הליברלית-דמוקרטית על הרוב בבית הנבחרים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אכן השיגה 136 מושבים בבית, אך הישגיה באו על חשבון מפלגות קטנות יותר, ולא על אלה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
מפלגה קולות % מושבים +/-
הבחירות הכלליות ביפן 1993 נערכו ב-18 ביולי 1993 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה קיאיצ'י מיזאווה פיזר את הבית התחתון.
בעקבות החלת מס צריכה חדש, ובעקבות שערוריית Recruit, נפגעה יוקרתה של מפלגת השלטון - המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
מפלגות האופוזיציה, בהן גם מפלגות קטנות שיסדו פוליטיקאים שפרשו מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, העלו הצעת אי אמון כנגד מיזאווה, שבתגובה פיזר את הבית התחתון ב-18 ביוני.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 67%, ושיקף את התפכחות הציבור מהתהליך הפוליטי.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית איבדה את הרוב בבית הנבחרים, ומפלגת אחדות של שבע מפלגות שהקימו פורשי המפלגה הליברלית-דמוקרטית ומפלגות אחרות החזיקו ברוב בבית.
מפלגת האופוזיציה הראשית המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא הצליחה לנצל את ירידת קרנה של המפלגה ששלטה ביפן מאז 1955 ואיבדה גם היא מושבים רבים בבית הנבחרים בשל התנגדות המצביעים למצב הפוליטי של אותה עת.
מוריהירו הוסוקאווה, מנהיג מפלגת יפן החדשה, התמנה לראשות הממשלה ב-9 באוגוסט.
הבחירות הכלליות ביפן 1979 נערכו על רקע פיזור בית הנבחרים של יפן על ידי ראש הממשלה מסיושי אוהירה ב-7 בספטמבר.
הסיבה לפיזור הייתה נעוצה בעובדה שהמפלגה הליברלית-דמוקרטית, אותה הוביל ראש הממשלה, החזיקה ב-249 מתוך 511 המושבים בבית הנבחרים, ואוהירה ביקש להשיג למפלגתו רוב של 271 מושבים.
באותה עת הייתה נתונה יפן בגרעון תקציבי עמוק, ואוהירה הכריז לפני הבחירות על כוונתו להעלות הצעת חוק בנושא אימוץ מס קנייה חדש על מנת לבלום את המשך הגרעון.
על אף שסקרים מוקדמים הצביעו על תמיכה נרחבת במפלגה הליברלית-דמוקרטית, במהלך הבחירות התברר שהציבור היפני אינו תומך במס החדש, ושאף אין הסכמה לגביו בתוך המפלגה.
בבחירות קיבלה המפלגה הליברלית-דמוקרטית 3% יותר ממספר הקולות שקיבלה בבחירות 1976, אך הדבר לא סייע לה להשיג עוד מושבים בבית הנבחרים, והיא לא הגיעה לרוב הרצוי.
לעומתה, הכפילה המפלגה הקומוניסטית של יפן את מספר המושבים שלה בבית התחתון, מ-19 ב-1976 ל-41 ב-1979.
מפלגה מועמדים קולות % מושבים +/-
הבחירות הכלליות ביפן 1996 נערכו ב-20 באוקטובר 1996 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה ריוטרו האשימוטו פיזר את הבית התחתון.
היו אלה הבחירות הראשונות תחת חוקי הבחירות החדשים שנחקקו ב-1993. לפני בחירות אלה יצגו מספר מתמודדים כל מחוז, לעיתים כולם מאותה מפלגה.
לפי החוקים החדשים מועמד אחד יצג כל מחוז ואת כל מגוון האינטרסים שלו.
ברשימת מפלגות נפרדת בחרו המצביעים במפלגה, במטרה לתת לקולות הבוחרים ייצוג יחסי מדויק יותר בבית הנבחרים.
השיטה החדשה תרמה לכך שעל המועמד מכל מחוז לדאוג לקשת רחבה של אינטרסים בתוך המחוז שלו, וזאת בניגוד לשיטה הקודמת, לפיה מספר מועמדים מכל מחוז נטו לפנות לקהל יעד מסוים או לאזור מסוים בתוך המחוז ולדאוג לו.
אף על פי שהבחירות אמורות היו להיערך ביולי 1997, פיזר השימוטו את בית הנבחרים ב-27 בספטמבר 1996. הסיבה לכך הייתה נעוצה בעובדה שהשימוטו נהנה מתמיכה רחבה בקרב הציבור, ושאף לחזק את מפלגתו, המפלגה הליברלית-דמוקרטית, בבית התחתון, בעיקר לאור העובדה שהעלאת מסים הייתה מתוכננת לאפריל 1997.
מערכת הבחירות הציבה את המפלגה הליברלית-דמוקרטית - שהחזיקה בשלטון במשך 38 שנים עד 1993 - מול האופוזיציה שכללה את מפלגת האופק החדשה, את המפלגה הדמוקרטית - אותה הקימו פורשים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית - ואת המפלגה הקומוניסטית של יפן.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 59% - הנמוך זה שנים ביפן.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית ניצחה בבחירות וחסרו לה רק שני-עשר מושבים על מנת להשיג רוב מוחלט בבית הנבחרים.
הבחירות הכלליות ביפן 2000 נערכו ב-25 ביוני 2000 עבור בית הנבחרים של הדיאט של יפן, לאחר שראש הממשלה יושירו מורי פיזר את הבית התחתון.
הבחירות לבית הנבחרים היו אמורות להתקיים באוקטובר 2000, אך מכיוון שראש הממשלה מורי נכנס לתפקידו באפריל 2000 בעקבות שבץ מוחי בו לקה קודמו בתפקיד, קייזו אובוצ'י, הוא שאף לזכות בתמיכת הציבור.
אולם, במהלך מסע הבחירות צנחה התמיכה במורי לאחר שהתייחס ליפן כמדינה אלוהית, שבמרכזה הקיסר.
התמיכה צנחה מ-40% באפריל לפחות מ-20% בערב הבחירות.
הבחירות נסבו סביב הכלכלה היפנית, והממשלה הכריזה שתזרים הון רב לפרויקטים ציבוריים, אך לא תמהר להסיר את הפיקוח הממשלתי מהשוק ולא תערוך רפורמות.
האופוזיציה, מצידה, קראה לרפורמות כלכליות ולפחות פיזור כספי הציבור.
תוצאות הבחירות הראו שהממשלה בראשות המפלגה הליברלית-דמוקרטית לא נהנתה מרוב מוחלט, ונאלצה לסמוך על קואליציה.
לעומתה, יריבתה העיקרית - המפלגה הדמוקרטית - התחזקה מאוד.
הבחירות הכלליות ביפן 2003 נערכו ב-9 בנובמבר 2003. ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי, מנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ניצח בבחירות אך מפלגתו איבדה חלק מהמושבים שהחזיקה בית הנבחרים.
המפלגה הדמוקרטית, מפלגת האופוזיציה, רשמה הישג בבחירות אלה בהשיגה 177 מתוך 480 המושבים בבית התחתון, מספר המושבים הגבוה ביותר שהשיגה.
מפלגות אחרות, כגון המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית איבדו מספר רב של מושבים, ולמעשה קרבו את הפוליטיקה היפנית למערכת דו-מפלגתית.
ב-10 באוקטובר 2003 הכריז ראש הממשלה ג'וניצ'ירו קואיזומי על פיזור בית הנבחרים של יפן, לאחר שנבחר להנהגת המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-20 בספטמבר.
קואיזומי נבחר לראשות הממשלה באפריל 2001, בהבטחה לשינוי ביפן ובמפלגתו שלו, אך לאחר שנכנס לתפקיד ספג ביקורת על זהירותו והתמודד עם אופוזיציה בתוך המפלגה.
אולם, הסקרים שנערכו לפני הבחירות הראו אחוזי תמיכה גבוהים בקואיזומי, בעיקר על רקע התאוששותה הכלכלית של יפן והתחזקות הבורסה לניירות ערך בטוקיו.
הנושאים העיקריים שנידונו במהלך הבחירות היו כלכלה, פשיעה והחוקה.
שתי המפלגות המתחרות הבטיחו רפורמות בכלכלה וקיצוץ בהוצאות הממשלה, ובעוד המפלגה הליברלית-דמוקרטית הבטיחה להפריט חלק מהמוסדות המדיניים, הבטיחה המפלגה הדמוקרטית לסגור אחדים מהם.
שתי המפלגות אף הכריזו שישנו את סעיף 9 לחוקת יפן, לפיו יפן היא מדינה פציפיסטית, לנוכח המצב לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בסופו של דבר נאלצה המפלגה הליברלית-דמוקרטית להסתמך על חברות הקואליציה שלה על מנת לשמור על השלטון, שכן היא איבדה 12 מושבים בבית הנבחרים.
המפלגה הדמוקרטית השיגה 177 מושבים ובכך שברה שיא למפלגה שאינה המפלגה הליברלית-דמוקרטית, מאז מלחמת העולם השנייה.
הבחירות הכלליות ביפן 2005 נערכו ב-11 בספטמבר 2005 עבור 480 המושבים בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הדיאט של יפן.
הבחירות נערכו לאחר ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי, מנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית, פיזר את הבית ב-8 באוגוסט בשל רצונו לחזק את מפלגתו לקראת העברת חוק חדש.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית השיגה 296 מושבים, הרוב הגדול ביותר בבית ביפן בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי, ויחד עם הקואליציה בראשותה שלטה המפלגה על רוב מיוחס בבית התחתון.
לאחר שהצעתו להפריט את רשות הדואר של יפן, ולחלקה לארבע חברות פרטיות נתקלה בהתנגדות בבית היועצים של יפן, ועברה ברוב זעום בבית הנבחרים, על אף התנגדות גורמים בתוך המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ראה זאת קואיזומי כהצעת אי אמון והחליט לפזר את הבית התחתון.
קואיזומי אף הכריז שחברי מפלגתו שהצביעו נגד הצעתו בבית היועצים לא יופיעו ברשימת המפלגה בבחירות, וכתוצאה מכך קמו שלוש מפלגות של פורשים: מפלגת האנשים החדשה, מפלגת דאיצ'י החדשה ומפלגת יפן החדשה, וכולן הכריזו שיתנגדו להצעתו של ראש הממשלה.
חברים נוספים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית פרשו ורצו כמתמודדים עצמאיים.
קואיזומי שאף להפוך את מסע הבחירות למשאל עם בנושא הפרטת רשות הדואר, והבטיח להתפטר אם לא תשיג מפלגתו את הרוב הדרוש.
היריבה העיקרית של המפלגה הליברלית-דמוקרטית הייתה המפלגה הדמוקרטית, שראתה בבחירות הזדמנות להדיח את יריבתה מהשלטון בו החזיקה במשך חמישים שנה, ושאפה לערוך רפורמות בממשלה.
מנהיג המפלגה הדמוקרטית, קצויה אוקאדה, הבטיח גם הוא להתפטר אם תכשל מפלגתו בהשגת הרוב בבית.
הבחירות נערכו ב-11 בספטמבר ואחוז ההצבעה עמד על 67%, עלייה של 7% לעומת הבחירות הקודמות.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית נחלה ניצחון בבחירות, השיגה 296 מתוך 480 המושבים בבית התחתון, ולראשונה מאז הבחירות הכלליות ב-1990 השיגה מפלגה אחת רוב בבית הנבחרים.
ביחד עם שותפתה הפוליטית, מפלגת קומייטו החדשה, החזיקה הקואליציה ב-327 מושבים, בעוד מפלגת האופוזיציה, המפלגה הדמוקרטית, איבדה מושבים לראשונה מאז הקמתה, ונותרה עם 113. מנהיג המפלגה, אוקאדה, התפטר באותו היום.
בבחירות אלה גם נשבר שיא במספר הנשים שנבחרו לבית הנבחרים - 43: 26 במפלגה הליברלית-דמוקרטית, 4 במפלגת קומייטו החדשה, 2 במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובמפלגה הדמוקרטית, כל אחת, ושתי מתמודדות עצמאיות.
הבחירות הכלליות ביפן 2009 נערכו ב-30 באוגוסט 2009 עבור 480 המושבים בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הדיאט של יפן.
בבחירות אלה ניצחה האופוזיציה, בראשות המפלגה הדמוקרטית, את הקואליציה בראשות המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1955 בה לא שלטה המפלגה הליברלית-דמוקרטית בממשלה, מלבד תקופה בת 11 חודשים ב-1993–1994.
תבוסתה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית הייתה התבוסה הגדולה ביותר של מפלגה שלטת בהיסטוריה המודרנית של יפן, והפעם הראשונה בה איבדה המפלגה את מעמד המפלגה השלטת בבית הנבחרים.
בבחירות שנערכו ב-2005 זכתה המפלגה הליברלית-דמוקרטית בניצחון מוחץ תחת הנהגתו של ראש הממשלה דאז ג'וניצ'ירו קואיזומי על יריבתה, המפלגה הדמוקרטית.
מאז בחירות אלה התחלפו ביפן שלושה ראשי ממשלה: שינזו אבה החליף את קואיזומי בספטמבר 2006, יסואו פוקודה החליף את אבה בספטמבר 2007, וטארו אסו החליפו שנה מאוחר יותר.
תחילה נהנה אסו מפופולריות, אך לאחר זמן מה החל לספוג ביקורת על המדיניות הכלכלית של ממשלתו, ועל אחוזי האבטלה הגבוהים במדינה.
בתגובה הוא פיזר את בית הנבחרים ב-21 ביולי והכריז שהבחירות ייערכו ב-30 באוגוסט.
הבחירות הציבו את המפלגה הליברלית-דמוקרטית מול המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה הדמוקרטית קראו לציבור הבוחרים לתמוך במעבר מוקד הכוח בפוליטיקה של יפן ובכך להשפיע על ההיסטוריה של ארצם.
המפלגה הבטיחה לערוך רפורמות מקיפות בכלכלת יפן ולקצץ בהוצאות הממשלה.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית, מצידה, הבטיחה להמשיך במדיניותה האחראית, והבטיחה לשקם את כלכלת המדינה בתוך שלוש שנים.
המפלגה הדמוקרטית זכתה בניצחון מוחץ בבחירות.
היא קיבלה 308 מתוך 480 המושבים בבית הנבחרים, ולראשונה הפכה למפלגה הגדולה ביותר בבית.
ניצחונה גם היווה נקודת מפנה בפוליטיקה של יפן, שכן המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שאיבדה 177 מושבים, כבר לא הייתה המפלגה הגדולה ביותר ביפן.
המפלגה הדמוקרטית השיגה רוב מוחלט בבית הנבחרים, ולפיכך היה ברור שיוקיו הטויאמה יקבל את תפקיד ראש ממשלת יפן.
אולם, מכיוון שלמפלגה לא היה רוב מוחלט בבית היועצים של יפן, נאלץ הטויאמה להקים ממשלת קואליציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ועם מפלגת האזרחים החדשה.
הבחירות הפרלמנטריות בסוריה למועצת העם של סוריה נערכו ב-7 במאי 2012 לאחר אישורה של חוקה חדשה.
הבחירות לפרלמנט הסורי היו אמורות להיערך במרץ 2011 אך נדחו עקב ההתקוממות בסוריה נגד משטרו של אסד ועריכת משאל העם בנוגע לחוקה חדשה בפברואר 2012. תקופת כהונתו של הפרלמנט נסתיימה במרץ 2011 והוארכה במסגרת אישור החוקה החדשה.
ב-13 בפברואר חתם הנשיא אסד על צו המורה על קיום הבחירות ב-7 במאי.
מספר ימים לפני ההודעה ביקר שליח האו"ם קופי אנאן בסוריה ונפגש עם אסד בדמשק.
באותו יום שבו הוכרזו הבחירות נערכה מתקפה גדולה של הצבא הסורי באזור אידליב שבצפון מערב המדינה.
הבחירות הכלליות ביפן 2012 נערכו ב-16 בדצמבר 2012 עבור 480 המושבים של בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הדיאט של יפן.
זאת הייתה מערכת הבחירות לבית התחתון ה-46 ביפן מאז 1869. המפלגה הליברלית-דמוקרטית זכתה ברוב מוחץ בבחירות והדיחה את המפלגה הדמוקרטית מהשלטון אחרי שלוש שנים.
זאת הייתה התבוסה הרביעית בגודלה של מפלגת שלטון ביפן.
ביולי 2012 דווח כי סגן ראש הממשלה קצויה אוקאדה הציע למפלגה הליברלית-דמוקרטית לפזר את בית הנבחרים ולערוך את הבחירות בינואר 2013. בחודש אוגוסט הסכימו הצדדים על בחירות מוקדמות "זמן קצר" אחרי שהועבר חוק להעלאת מס הצריכה הלאומית.
כתוצאה מהעברת החוק, שנועד לסייע ליפן להחזיר את החוב הציבורי שלה, המפלגה הדמוקרטית איבדה 75% ממושביה.
הבחירות הפרלמנטריות ביוון 2015 נערכו ב-25 בינואר 2015 ובמהלכן נבחרו כל 300 חברי הפרלמנט של יוון בהתאם לחוקה.
הבחירות הוקדמו בעקבות כישלון הפרלמנט לבחור נשיא חדש ב-29 בדצמבר 2014 ונערכו על רקע משבר החוב של המדינה ומדיניות הצנע.
"מפלגת השמאל הרדיקלי" (סיריזה), שמתנגדת לצנע, ניצחה בבחירות וזכתה ב-149 מושבים מתוך 300. מפלגת השלטון דמוקרטיה חדשה של ראש הממשלה אנטוניס סמאראס ספגה מפלה כשאיבדה 53 מנדטים וזכתה ב-76 מושבים בלבד - התוצאה הגרועה שלה אי-פעם מבחינת מספר המנדטים שאיבדה.
מפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב איבדה מעט מהתמיכה וקיבלה מנדט אחד פחות, אך עדיין הפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 17 מושבים.
ב-26 בינואר, יום אחרי הבחירות, הושבע יו"ר מפלגת סיריזה אלכסיס ציפראס לראשות הממשלה שאליה חברה גם מפלגת הימין היוונים העצמאים.
דיווחים מעוותים אלה איפשרו לממשלות יוון להתחייב להוצאות מעבר ליכולתה הכלכלית של המדינה, בעודם מסתירים את גודלו האמיתי של הגירעון הלאומי מן המפקחים מטעם האיחוד האירופי.
השילוב של הגורמים הללו יחד עם משבר החוב האירופי הוביל את יוון לסף חדלות פירעון במהלך 2010, בדומה לשאר מדינות ה-PIIGS (פורטוגל, אירלנד, איטליה וספרד).
במאי 2010 החליטו מדינות גוש האירו האחרות וקרן המטבע הבינלאומית על חבילת סיוע שהותנתה במדיניות קיצוב נוקשה כדי להשתלט על הגרעון.
הוחלט כי על יישום התוכנית יפקחו הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
תוכנית הצנע גררה הפגנות רבות ביוון.
ב-27 באוקטובר 2011 החליטו מנהיגי גוש האירו להגדיל את היקף קרן החילוץ האירופית לכטריליון אירו.
כמו כן, הוחלט לקצץ לפחות 40% מהחוב של יוון.
ב-6 בדצמבר 2011 אישר הפרלמנט היווני את תוכנית הצנע ברוב של 258 תומכים מול 41 מתנגדים.
ב-10 בפברואר 2012 אישרה ממשלת יוון חבילת קיצוצים נוספת לאחר ששרי האוצר של גוש האירו התנו את העברת חבילת חילוץ נוספת בסך 130 מיליארד אירו בהעמקת היקף תוכנית הצנע.
מחוץ לבניין הפרלמנט התקיימה הפגנה בהשתתפות כ-100,000 איש.
במהומות אלימות שהתחוללו נפצעו עשרות בני אדם ועשרות בתי עסק הוצתו.
בנובמבר 2014 פורסם כי יוון נחלצה מהמיתון ובמהלך הרבעון השלישי של אותה שנה כלכלתה צמחה ב-1.9%.
ב-8 בדצמבר 2014 הודיע ראש הממשלה סמאראס שהבחירות ל נשיאות המדינה יוקדמו בכמה חודשים.
הסיבוב הראשון נערך ב-17 בדצמבר, השני ב-23 בדצמבר והשלישי ב-29 בדצמבר.
ב-9 בדצמבר, סמאראס הכריז כי מועמד מפלגת השלטון בבחירות לנשיאות הוא סטאוורוס דימס, שזכה לתמיכה גם מצד מפלגת פאסוק שהייתה חברה בקואליציה.
על פי חוקת יוון, במקרה שאין רוב מיוחס אחרי שלושה סיבובי הצבעה, על הפרלמנט להתפזר תוך עשרה ימים ויש לקיים בחירות בזק.
מאחר שלקואליציה לא היו מספיק מושבים בפרלמנט כדי להבטיח את בחירת הנשיא בעצמה, הייתה סבירות גבוהה לכך שהמועמד שלה לא יזכה ועקב כך יוקדמו הבחירות.
אחרי שראש הממשלה סמאראס נכשל ב-29 בדצמבר 2014 להשיג את 180 הקולות הדרושים לבחירת נשיא חדש בסיבוב השלישי בבחירות, הוא ביקש מהנשיא היוצא קרולוס פפוליאס לפזר את הפרלמנט.
ב-31 בדצמבר פיזר הנשיא באופן רשמי את הפרלמנט באמצעות צו וקבע כי בחירות הבזק יתקיימו ב-25 בינואר 2015 והפרלמנט יתכנס מחדש ב-5 בפברואר 2015.
ב-26 בינואר, יממה אחרי הבחירות, סיכם מנהיג מפלגת סיריזה אלכסיס ציפראס עם מנהיג המפלגה השמרנית "היוונים העצמאים" פאנוס קמנוס על הקמת קואליציה.
סיריזה זכתה ב-149 מושבים, שני מנדטים פחות ממה שהיה דרוש לה כדי להקים ממשלה לבדה ויחד עם "היוונים העצמאים" נשענת הממשלה על 162 מושבים.
ב-7 ביוני 2015 נערכו הבחירות הכלליות בטורקיה, ובמסגרתן נבחרו 550 חברי האספה הלאומית.
אלו היו הבחירות ה-24 בהיסטוריה של טורקיה אשר קבעו את הפרלמנט ה-25 של טורקיה המכונה "האספה" (בטורקית: Meclis).
המפלגה השלטת, מפלגת הצדק והפיתוח, שאפה לניצחון רביעי ברציפות.
מנהיגה, אהמט דבוטאולו כוון לכהונה שלמה בתפקיד ראש הממשלה, לאחר שהחליף את רג'פ טאיפ ארדואן באוגוסט 2014. על פי הסקרים היו למפלגה סיכויים טובים לזכות ב-330 המושבים הדרושים כדי להשיג את הזכות להציע שינויים חוקתיים, או במקרה הטוב יותר עבורם, 367 מושבים אשר יאפשרו לבצע שינויים חוקתיים ישירות מהפרלמנט.
מפלגת העם הרפובליקאית כוונה לעבור את מחסום 30% ואולי לכונן ממשלה בעזרת קואליציה עם מפלגות קטנות.
ראש המפלגה, כמאל קלצ'דרולו, הצהיר כי הוא מכוון ל-35% מהקולות, עלייה של 9% מתוצאות 2011. כדי לאפשר לו לכונן את הממשלה הבאה.
עקב אחוז החסימה הגבוה במיוחד בטורקיה, כ-10%, התאחדו כבר בשנת 2012 כמה תנועות הנחשבות שמאל פוליטי, תחת מטריית מפלגה חדשה אחת בשם מפלגת העמים הדמוקרטית במטרה לעבור יחד את אחוז החסימה.
מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), ששלטה במשך 13 שנים איבדה את הרוב בפרלמנט.
הפתעת הבחירות היא מפלגת העם הדמוקרטית הפרו־כורדית, אשר רוב התרחישים ניבאו כי לא תחצה את אחוז החסימה הגבוה בעולם, העומד על 10%.
המפלגה זכתה בכ–13% מן הקולות והכניסה 80 נציגים לפרלמנט.
התוצאה הגבוהה של המפלגה למרות הסקרים יוחסה בין השאר גם להצבעות מחאה נגד ארדואן.
הבחירות הכלליות בכווית נערכו ב-26 בנובמבר 2016. הן נערכו לאחר פיזור הפרלמנט שנבחר ב-2013 על ידי האמיר סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר אל-סבאח, באוקטובר 2016. לפי החוקה במדינה, הבחירות חייבות להתקיים בתוך חודשיים.
ספאא אל-האשם הייתה האישה היחידה שנבחרה לפרלמנט מתוך 15 נשים שהתמודדו.
הבחירות התאפיינו באחוזי הצבעה גבוהים במיוחד (כ-70%) ובהצלחה לאופוזיציה.
מתוך 50 אפשריים זכו קבוצות אופוזיציה ב-24 מושבים, כמחצית מהם קבוצות המזוהות עם האחים המוסלמים וארגונים סלאפיים.
לעומתם ירד כוחם של השיעים מ-9 ל-6 מושבים.
מאפיין נוסף בולט היה תחושה של שינוי, רפורמה ומהפכנות מסוימת כאשר כשליש מהנבחרים הם צעירים שנבחרו בפעם הראשונה, ורק 20 מתוך 42 נבחרים מכהנים שהתמודדו, נבחרו שוב.
50 חברי האספה הלאומית נבחרים מתוך חמישה מחוזות הבחירה, בעלי 10 מושבים כל אחד, על ידי הצבעה.
הבחירות הפרלמנטריות בהולנד, 2017 נערכו ב-15 במרץ 2017 ובמסגרתן נבחרו 150 חברי בית הנבחרים בפרלמנט של הולנד.
מפלגת הימין-מרכז של ראש הממשלה היוצא מארק רוטה ירדה בכוחה בבחירות אלה, אך שמרה על המקום הראשון.
למקום השני עלתה המפלגה למען החירות בהובלת חרט וילדרס.
מאז 2002 כל ממשלה בהולנד התפטרה לפני שסיימה את מלוא תקופת ארבע שנות הכהונה אליה נבחרה, וכך התקיימו חמש מערכות בחירות שונות בין השנים 2002–2012. מערכת הבחירות של 2017 הייתה מערכת הבחירות הראשונה מאז 2002 שנערכה בשל תום תקופת כהונת הממשלה ולא בשל התפטרות.
בבחירות 2012, שקדמו למערכת הבחירות הנוכחית, מפלגת העבודה (PvdA) ומפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (VVD) התחרו על מרב הקולות בפרלמנט ובסופן מארק רוטה מטעם מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה הקים ממשלת קואליציה עם מפלגת העבודה יריבתו, כאשר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDA) נשארה באופוזיציה, והמפלגה למען החירות (PVV) חזרה לאופוזיציה.
הבחירות ב-2017 נערכו בסמוך לתקרית דיפלומטית בין טורקיה והולנד, על רקע סירובה של הולנד לאפשר קמפיין טורקי בשטחה.
בפרסומים בתקשורת נטען שהתנהלותו של מארק רוטה בתקרית סייעה למפלגתו בבחירות.
מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה בראשות מארק רוטה קיבלה 33 מושבים בפרלמנט (במקום 41) ונותרה המפלגה הגדולה בפרלמנט ההולנדי.
המפלגה למען החירות בראשות חרט וילדרס זכתה ב-20 מושבים (במקום 15) והפכה למפלגה השנייה בגודלה במדינה.
שתי מפלגות הקואליציה הקודמת איבדו 37 מושבים, יותר ממחצית מכוחן.
מפלגתו של רוטה איבדה כאמור 8 מושבים ואילו שותפתה הקודמת מהמרכז שמאל, מפלגת הלייבור נמחקה כמעט לחלוטין, כשירדה מ-38 מושבים ל-9 בלבד.
מרבית המושבים האבודים של הלייבור עברו לשתי מפלגות שמאל מרכז אחרות - הדמוקרטים והירוקים, כך שבסך הכל התמונה הפוליטית בהולנד זזה מעט ימינה, חמישה מושבים נטו עברו משמאל לימין, ומפלגות הקצה גדלו מעט, הן בשמאל והן בימין.
הבחירות הפרלמנטריות לסטורטינג, בית המחוקקים הנורווגי, התקיימו ב-11 בספטמבר 2017, ובהן נבחרו 169 חברי הפרלמנט.
המפלגות הלא-סוציאליסטיות השיגו את המינימום הדרוש של 88 מושבים ובכך אפשר לראש הממשלה ארנה סולברג מהקואליציה הפרוגרסיבית-קונסרבטיבית להישאר בשלטון.
שלוש המפלגות הגדולות מהשמאל-מרכז השיגו 79 מושבים.
המפלגה הירוקה שמרה על המושב היחיד שלה ומפלגת האדומים ממחנה השמאל זכתה לראשונה במושב אחד.
הבחירות שקדמו להן, התקיימו ב-9 בספטמבר 2013 והתוצאה הייתה ניצחון של הקונסרבטיבים ובעלי בריתם מהימין.
המפלגה השמרנית, בראשות ארנה סולברג ומפלגת הקידמה יצרו ממשלת מיעוט דו-מפלגתית, עם סולברג כראשת הממשלה.
הברית הבין מפלגתית עשתה הסכם "אמון ותקציב" עם שתי מפלגות המרכז, המפלגה הליברלית והנוצרים הדמוקרטים.
הבחירות הכלליות ביפן 2014 נערכו ב-14 בדצמבר 2014 עבור 475 המושבים של בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הדיאט של יפן.
זאת הייתה מערכת הבחירות לבית התחתון ה-47 ביפן מאז 1869. המפלגה הליברלית-דמוקרטית בהנהגת שינזו אבה זכתה במערכת הבחירות, אם כי כוחה נחלש במעט.
אחוז ההצבעה בבחירות אלו עמד על כ-52.66%, והוא הנמוך ביותר בהיסטוריה הפוליטית של יפן.
הבחירות נערכו ביוזמת ראש הממשלה אבה, אשר ציפה לחיזוק מפלגתו בפרלמנט, דבר אשר לא קרה לבסוף.
למרות היחלשותה המועטה של המפלגה הליברלית-דמוקרטית, הקואליציה עם מפלגת קומייטו החדשה התחזקה, מה שהניב לממשלת אבה כוח נוסף.
+מפלגהמושבים% מכלל המושביםשינוי במושביםהמפלגה הליברלית-דמוקרטית29133.11%3-המפלגה הדמוקרטית של יפן7315.37%16+מפלגת קומייטו החדשה357.37%4+המפלגה הקומוניסטית של יפן214.42%13+המפלגה הסוציאל-דמוקרטית20.42%0מפלגת ההתחדשות החדשה000אחרים459.4%
הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 2019 התקיימו ב-3 במרץ 2019. מפלגת הרפורמה שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר, והגדילה את כוחה בארבעה מושבים.
מפלגת העם השמרנית הגדילה את כוחה ב-12 מושבים לתשעה עשר מושבים בסך הכול.
ג'ורי ראטס ממפלגת המרכז הרכיב את הקואליציה לאחר ביקורת ציבורית רבה כי לא הקים קואליציה עם מפלגת הרפורמה ובחר להקים קואליציה עם מפלגתו, מפלגת המרכז, מפלגת העם השמרנית ומפלגת המולדת.
199 חברי האספה הלאומית נבחרים בשתי הצבעות.
106 נבחרים בשיטה רובית פשוטה, ו-93 הנותרים נבחרים בשיטת הייצוג היחסי.
אחוז החסימה עמד על 5%, אבל במקרה של קיום ברית פוליטית (בלוק טכני), אחוז החסימה עולה ל-10% ואם הברית מורכבת משלוש מפלגות ויותר-15%.
חלוקת המושבים מתבצעת בשיטת ה-d'Hondt.
לראשונה מאז הפכה הונגריה לדמוקרטיה, שיטת הבחירות החדשה קבעה בין היתר כי שיטת בחירת המועמדים תיעשה בחלקה (106 מתוך 199 מושבים) על פי שיטה רובית פשוטה, ולא מוחלטת.
93 הנותרים נבחרים בשיטת הייצוג היחסי.
סך כל חברי הפרלמנט על פי השיטה החדשה, 199 במקום 386 חברי פרלמנט שהיו עד לשינוי החוקתי.
הבחירות הפרלמנטריות במצרים 2020 הן הבחירות הכלליות במדינה, שהתקיימו בסוף אוקטובר 2020, בהליך בחירות אלה קם הסנאט המצרי, והציבור המצרי הצביע בבחירה כפולה, לסנאט ולפרלמנט המצרי בשיטת בית נבחרים דו מושבי, עליון ותחתון, לאחר ההצעה להחזרת שיטה זו, שהייתה נהוגה קודם ל-2013, אז פורקה והפרלמנט אוחד לכדי בית יחיד.
ב-11 בספטמבר 2020, הודיעה ועדת הבחירות המצרית כי הבחירות ייערכו ב-24 וב-25 באוקטובר 2020.
מועצת השורא שבעבר שימשה כבית העליון של הפרלמנט המצרי, בוטלה בעקבות פרסומה של חוקת מצרים בשנת 2014. עם זאת, תיקונים לחוקה שאושרו במשאל העם בשנת 2019 החזירו בית עליון בשם הסנאט שיחליף את מועצת השורא, ויחזיר את הפרלמנט למודל דו ביתי.
הסנאט החדש יכלול כ-120 חברים נבחרים ו-60 שימונו על ידי הנשיא המכהן.
דמויות רבות ושונות אשר אינן חלק מהשלטון, בהן זיאד אללאימי שהיה מהפעילים בהפגנות נגד משטרו של חוסני מובארכ, הישאם פואד, עומר אל-שנתי וחוסאם מואניס נעצרו ב-25 ביוני 2019 באשמה של "ניסון להפלת מדינה".
חלק מהעצורים היו חלק מברית בשם "קואליציית התקווה" קבוצה אופוזיציונית התומכת בדמוקרטיה ששקלה להתמודד בבחירות לפרלמנט.
ארגונים אחרים שהיו מעורבים בברית כללו את התנועה הדמוקרטית האזרחית .
גורם במצרים טענו כי הסיבה למעצרים היא חוסר הנכונות של הפעילים לשיתוף פעולה עם מנגנוני הביטחון הלאומי המצרי.
הבחירות הפרלמנטריות בירדן נערכו ב-10 בנובמבר 2020, לבחירת חברי בית הנבחרים התשע עשרה.
אחוז ההצבעה היה 29.88% בלבד, הנמוך ביותר מזה עשור.
הבחירות התקיימו מכיוון שהמדינה חוותה עלייה במקרי הקורונה.
כתוצאה מכך נערכו קריאות רבות בערוצי המדיה החברתית לבטל את הבחירות, בייחוד משום שלא הוצעו חלופות להצבעה.
המדינה נכנסה לסגר מוחלט של ארבעה ימים בעקבות הבחירות, החל מהשעה 23:00 ביום הבחירות, שעה מאוחר יותר מהשעה בה קבעו שייכנסו לסגר (שעה 22:00).
130 המושבים בבית הנבחרים מורכבים מ-115 חברים שנבחרו על ידי ייצוג פרופורציונלי ברשימה הפתוחה מ-23 מחוזות מגודל שבין שלושה לתשעה מושבים, ו-15 מושבים שמורים לנשים.
תשעה מתוך 115 המושבים לייצוג שמורים למיעוט הנוצרי, ושלושה נוספים שמורים למיעוטים הצ'צ'ניים והצ'רקסים.
15 המושבים לנשים מוענקים לאישה שקיבלה הכי הרבה קולות (אך לא מצליחה להיבחר ברשימה) בכל אחת משתים-עשרה הנפות.
סה"כ 294 מפלגות עם 1,703 מועמדים התמודדו לבחירות, כולל חזית הפעולה האסלאמית, שלוחה של האחים המוסלמים, ורשימת "הפרוגרסיב", קואליציה של מפלגות סוציאליסטיות ולאומיות כולל הרשות הערבית המפלגה המתקדמת, מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית הירדנית, המפלגה הקומוניסטית הירדנית, מפלגת העם הדמוקרטית הירדנית ומפלגת האחדות העממית הדמוקרטית הירדנית.
הקלפיות נפתחו בשעה 07:00, והיו אמורות להיסגר בשעה 19:00. עם זאת, הסגירה הוארכה בשעתיים, וזמן ההצבעה עמד על 14 שעות.
ועדת הבחירות העצמאית הכחישה כי הארכת הזמן נבעה מהצבעה נמוכה.
הבחירות הפרלמנטריות בסוריה נערכו ב-13 באפריל 2016. הבחירות לפרלמנט בסוריה מתקיימות אחת לארבע שנים, ואילו הבחירות לנשיאות הם אחת לשבע שנים.
בעת הבחירות סוריה נמצאה כמעט חמש שנים בתוך מלחמת האזרחים, בעקבות כך בזמן הבחירות, מחוז אידליב היה מחוץ לשליטת הממשלה, מכיוון שהיא נשלטה על ידי מורדים; ומחוזות רקה ודיר א-זור היו בשליטת המדינה האסלאמית.
כתוצאה מכך לא התקיימו בחירות במחוזות אלה.
מחוזות חלב, חומס ודרעא הוחזקו חלקית על ידי כוחות מורדים בזמן הבחירות.
כל 250 חברי הפרלמנט נבחרו מ-15 מחוזות.
הברית הלאומית (NPF) שהובילה מפלגת הבעת' זכתה ב-200 מתוך 250 המושבים, אחוז ההצבעה היה 57.56%.
מפלגהקולותמקומות ישיבהמפלגת הבעת'172המפלגה הלאומנית בסוריה7המפלגה הקומוניסטית הסורית ברשות חאליד בקדש3המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת2מפלגת האיחוד הסוציאליסטי הערבי2המפלגה הקומוניסטית הסורית ברשות יוסף פייסל1מפלגת הברית הלאומית1עצמאים המזוהים עם NPF12הברית הלאומית200עצמאים50סך הכול5,085,444250מצבעים/אחוז ההצבעה8,834,99457.56מקור:
הבחירות הפרלמנטריות בטורקיה נערכו ב-1 בנובמבר 2015. במסגרתן נבחרו 550 חברי האספה הלאומית.
אלו היו הבחירות ה-23 בהיסטוריה של טורקיה אשר קבעו את הפרלמנט ה-24 של טורקיה המכונה "האספה" (בטורקית: Meclis).
במאה ה-21, הפוליטיקה הטורקית נשלטת במידה רבה על ידי ארבע מפלגות עיקריות.
הגדולה ביותר היא מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), שהוגדרה כמפלגה שמרנית שנוטה לאסלאם.
היא שלטה מאז שזכתה בניצחון מוחץ בבחירות הכלליות של 2002. מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) נותרה כמפלגה השנייה בגודלה מאז 2002, תוך התבוננות באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית וכמאליסטית.
מפלגת התנועה הלאומית (MHP) שומרת על אידאולוגיה לאומנית טורקית והייתה השלישית בגודלה בפרלמנט מאז הבחירות הכלליות ב-2007. מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP) נוסדה בשנת 2012. היא נתפסת במידה רבה כמפלגה פרו-כורדית ושומרת על אידאולוגיה של זכויות מיעוטים ואנטי-קפיטליזם.
כל ארבע המפלגות עלו על אחוז החסימה של 10% בבחירות הכלליות ביוני 2015 וזכו לייצוג בפרלמנט, ללא מפלגה שזכתה ברוב לממשלה לבד, לראשונה מאז 1999.
מפלגות קטנות יותר כוללות את מפלגת האושר האיסלאמיסטית (SP), המפלגה הפטריוטית הלאומית-שמאלית (VP), מפלגת טורקיה העצמאית המרכזית (BTP) ומפלגת השמאל הסוציאל-דמוקרטית (DSP), אם כי אף מפלגה לא הצליחה להשיג תמיכה משמעותית בבחירות הקודמות.
בעקבות הבחירות הקודמות, הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן העניק את המנדט להקמת הממשלה למנהיג ה-AKP אהמט דבוטאולו ב-9 ביולי 2015, בשל היותה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
במקרה של אי הקמה של ממשלה תוך 45 יום (עד 23 באוגוסט 2015), ארדואן היה יכול להאריך את תקופת 45 הימים או להקדים את בחירות.
דבוטאולו קיים שיחות עם מנהיגי שלוש מפלגות האופוזיציה.
מכיוון ש-HDP סירבה להצטרף לקואליציה עם ה-AKP ו-MHP והעדיפה להישאר באופוזיציה, נכנס דבוטאולו למשא ומתן ממושך עם CHP למסע ומתן על הסכם קואליציוני.
לאחר 35 שעות של משא ומתן שנמשך למעלה מ-10 ימים, המשא ומתן התפרק לאחר שמנהיג CHP כמאל קלצ'דרולו טען כי דבוטאולו הציע להם הקמת ממשלה בת שלושה חודשים ולאחר מכן בחירות מוקדמות.
CHP קבעה בעבר כי כל הסכם קואליציוני יימשך ארבע שנים, כל תקופת הכהונה הפרלמנטרית.
דבוטאולו ביקש להיפגש עם מנהיג ה-MHP דבלט בחצ'לי בניסיון אחרון להקים קואליציה.
בחצ'לי הודיע בעבר על תמיכתו בבחירות מוקדמות, אך מאוחר יותר הציג ארבעה תנאים שאינם ניתנים למשא ומתן לאחר פריצת אלימות עם הכורדים בטורקיה, באזור הדרום-מזרחי של טורקיה.
ההסלמה באזור החל לאחר שנתיים של הפסקת אש.
הפגישה בין AKP ל-MHP הסתיימה ללא הסכמה, ולאחר מכן החזיר דבוטאולו את המנדט בחזרה לנשיא ב-18 באוגוסט.
במה שתואר כ'הפיכה אזרחית' על ידי CHP, סירב ארדואן, איש ה-AKP, להזמין את קלצ'דרולו להקים ממשלה כפי שנדרש בחוקה, למרות שעוד נותרו חמישה ימים לפני תום התקופה של 45 יום.
במקום זאת, הודיע ארדואן על כוונתו להקדים את הבחירות, שנקבעו ל-1 בנובמבר 2015.
במהלך מערכת הבחירות, לראשונה כיהנה ממשלת ביניים.
חוקת טורקיה קבעה שצריך להקים במקרה שהנשיא מכריז על בחירות מוקדמות בלי שהוקמה ממשלה.
על דבוטאולו הוטלה הרכבת ממשלת הביניים ב-25 באוגוסט 2015. כנדרש בחוקת טורקיה, הממשלה חייבת להיות ממשלת אחדות לאומית כאשר כל המפלגות המיוצגות בפרלמנט מיוצגות בה.
בשל משמעותם לקראת הבחירות, שרי המשפטים, הפנים והתחבורה חייבים להיות עצמאיים.
22 המשרדים הנותרים מוקצים לכל מפלגה פוליטית בהתאם למספר חברי הפרלמנט שיש להם בפרלמנט.
לפי ההרכב הפרלמנטרי, ה-AKP היה זכאי ל-11 משרדים, ה-CHP ל-5 וגם ה-MHP ו-HDP היו זכאים ל-3 כל אחד.
עם זאת, CHP ו-MHP סירבו להצטרף.
דבוטאולו שלח הזמנות לחברי הפרלמנט של CHP ו-MHP למרות זאת.
אחד מחברי הפרלמנט של MHP קיבל את ההזמנה באופן מפתיע ובהמשך הושעה מ-MHP בשל אי ציות לקו המפלגה.
כל שאר חברי הפרלמנט של CHP ו-MHP דחו את ההזמנות לתפקידי שרים, כאשר תפקידי השרים שלהם הועברו מאוחר יותר למועמדים עצמאים שאינם חברי מפלגה פוליטית.
הממשלה, שהושבעה ב-28 באוגוסט, הורכבה מ-12 חברי פרלמנט של AKP (כולל ראש הממשלה), 12 עצמאים ו-2 חברי פרלמנט HDP.
רבים מהעצמאים, היו ידועים כתומכי AKP פעילים, אם כי לא היו חברים במפלגה.
היו שהתפטרו מ-AKP על מנת להפוך לשרים עצמאיים.
מפלגת הצדק והפיתוח (AKP), ששלטה במשך 13 שנים השיבה את הרוב בפרלמנט.
מפלגת העם הרפובליקנית התחזקה מעט.
מפלגת העם הדמוקרטית ומפלגת התנועה הלאומית נחלשו מאוד.
במאי 2018 נערכו בעיראק בחירות לפרלמנט, בהן התמודדו חמש רשימות שיעיות, שהתחלקו לשני גושים עיקריים.
אחוז ההצבעה היה נמוך, ועמד על 44%, ובמספר המושבים הגדול ביותר זכתה רשימת סאירון.
הרשימה קיבלה 14% מהקולות, שהקנו לה 54 מושבים.
לבחירות קדמו תהליכים פוליטיים משמעותיים במדינה, בהובלתו של ראש הממשלה, חיידר אל-עבאדי.
אל-עבאדי חיזק את הזהות הכלל-עיראקית, בלם התערבויות חיצוניות בענייני המדינה, ניסה למגר את השאיפות הבדלניות של התושבים הכורדים, וניצח את דאעש.
ב-12 במאי 2018 נערכו בעיראק בחירות פרלמנטריות, בהן נבחרו חברי הפרלמנט.
ברקע מערכת הבחירות עמדו מספר התפתחויות חשובות בעיראק.
בתהליך הבחירות בעיראק, נבחרים 329 נציגים, חברי הפרלמנט העיראקי, המכריעים מי יכהנו כנשיא וכראש ממשלה בעיראק.
נציגי הפרלמנט לארבע שנים נבחרים על סמך מיקומם ברשימת המפלגה.
בשנים שקדמו לבחירות אלה, השקיע חיידר אל-עבאדי, שכיהן כראש הממשלה משנת 2014, מאמצים רבים בחיזוק מנגנוני המדינה המרכזית ומוסדותיה ובניסיון להשליט את ריבונות המדינה על כלל שטחי עיראק.
אל-עבאדי הקים מחדש את הצבא העיראקי שקרס עם פלישת דאעש, הכריע באמצעותו את דאעש והשיב את הריבונות.
בנוסף, במסגרת השאיפה לחיזוק הריבונות העיראקית פעל אל-עבאדי נגד ניסיונות למעורבות זרה בענייני הפנים של עיראק, ובפרט ניסיונות איראניים.
אל-עבאדי פנה לכלל האזרחים בשאיפה לחזק את תחושת האזרחות השוויונית, ואת היותם בעלי זהות עיראקית מובהקת בראש ובראשונה.
הוא נלחם בתופעת העדתיוּת בעיראק, והדגיש את האלמנט הזה גם במצע הבחירות שלו בבחירות 2018. אל מול השאיפות הבדלניות של הכורדים, פעל אל-עבאדי ברוח דומה.
יחד עם הפעולות התקיפות, שמר אל-עבאדי מול האוכלוסייה הכורדית על רטוריקה מכלילה, ועל הפרדה בין הבדלנים לבין כלל האוכלוסייה, כאשר הוא מציין, לדוגמה, את חלקם בגיבוש החוקה ובצבא.
בנוסף, טרם הבחירות ניכר חשש מההליך הדמוקרטי עצמו – שכן שתי מערכות הבחירות הקודמות לא הצליחו לייצר קואליציה והביאו למבוי סתום מבחינה פוליטית.
בבחירות ב-2018 השתתפו 6990 נציגים מ-87 מפלגות שונות.
מתוכם, התמודדו 2011 נציגות נשים, ששמורים עבורן 25 אחוזים ממושבי הפרלמנט.
ההצבעה מתבצעת על פי גושים (בריתות) ולא על פי מפלגות בודדות, ולכן לחלוקה זו יש משמעות רבה בפועל.
הרשימות מתחלקות לשלוש קבוצות עיקריות - שיעית, סונית וכורדית, כאשר השיעית היא הדומיננטית ביותר.
בבחירות 2018 התמודדו חמש רשימות שיעיות, שניתן לחלק לשני גושים עיקריים.
א-נסר , בראשותו של חיידר אל-עבאדי
אל-פתח , בראשות האדי אל-עאמרי, איש המיליציות השיעיות העומד בראש ארגון "בדר", המיליציה הגדולה והחזקה ביותר מבין המיליציות השיעיות במדינה.
הרשימה היא מטרייה מפלגתית המאחדת תחתיה נציגים של המיליציות השונות.
דוולת אל-קאנון , בראשותו של נורי אל-מאלכי, ששימש כראש הממשלה החל מפלישת ארצות הברית והפלת סדאם חוסיין בשנת 2006, ועד התפטרותו בשנת 2014. אל-מאלכי קירב את עיראק לאיראן, וחיזק את המאפיינים השיעים של ממשלו.
אל-חיכמה , בראשותו של , איש דת שעמד בראש "המועצה האסלאמית העליונה של עיראק".
חזר למדינה לאחר גלות באיראן בתקופת שלטון סדאם חוסיין, בבחירות 2014 עמד בראשות הקואליציה שהונהגה על ידי המועצה לקראת הבחירות הודיע על התפטרות מראשות התנועה והקמת הקואליציה, על מנת להתרחק מגורמים לאומניים ועדתיים, לקרב את הסונים, ולשאוף לשיתוף פעולה עם מדינות האזור.
סאירון , מפלגת התנועה הסדרית בראשותו של מוקתדא א-סדר, שאיחדה תחתיה גם את הקומוניסטים
בקרב הסונים, קואליציית מותחידון, שנוצרה עוד ב-2012, והונהגה על-ידי אוסאמה אל-נוג'ייפי, התמודדה גם בבחירות ב-2018.
הרשימות התחלקו לשני גושים עיקריים: גוש "סאירון" ו"א-נסר" וגוש "אל-פתח" ו"דוולת אל-קאנון".
לכל גוש מאפיינים שונים, כאשר הראשון מבוסס במידה מובהקת יותר על בסיס אידאולוגי משותף.
גוש סאירון א-נסר מתנגד נחרצות למעורבות איראנית בעיראק, וקורא לפירוק המיליציות השיעיות מנשקן ולהכפפתן למרות המדינה.
כמו כן, מנהיגי גוש זה מתנגדים לפעילות של מיליציות עיראקיות מחוץ לגבולותיה של עיראק.
ברמה הבינלאומית, מנהיגי המחנה מנסים להוביל מהלך של התקרבות למדינות הסוניות המתונות, ובראשן ערב הסעודית.
שאיפה זו נובעת במידה רבה ממניעים כלכליים - עיראק זקוקה לכסף לשיקום האזור הסוני, וכן מעוניינת לפתוח מחדש את הצינור הסעודי לים סוף וכך לבזר את ייצור הנפט שלה.
בנוסף, מנהיגי מחנה סאירון וא-נסר מעוניינים בשיתוף פעולה סביב הלחימה בטרור.
מוקתדא א-סדר, מנהיג מפלגת סאירון, ידוע בגישתו האנטי-אמריקנית.
התקרבות עיראקית לערב הסעודית חשובה מספיק בעיניו כדי לעשות ויתורים בתחום זה.
חיידר אל-עבאדי, מנהיג מפלגת א-נסר, נשען במידה רבה על המוניטין שזכה לו כראש הממשלה הקודם ועל ניצחון המדינה על דאעש (ומכאן גם שם מפלגתו – שפירושו המילולי הוא "הניצחון").
אל-עבאדי עמד לראשונה בבחירות אלו למבחן הבוחר – לאחר שב-2014 מונה לתפקיד ולא נבחר אליו.
מנהיגי שתי הרשימות חלקו חזון משותף בתחום הפנים-עיראקי: הם הצהירו על מחויבות לפעול לצמצום השחיתות, ותמכו בהקמת "ממשלת טכנוקרטים", שבה ימונו בעלי התפקידים על פי כישוריהם בלבד.
כמו כן, הם תומכים בריכוזיות של עיראק, ואגב כך מתנגדים להרחבת האוטונומיה הכורדית ולהענקת מעמד אוטונומי למחוזות.
איחוד זה נשען בעיקר על תמיכה איראנית ועל הכוח שצברו המיליציות השיעיות במידה רבה במלחמה נגד דאעש.
המיליציות מעסיקות צעירים רבים בשורותיהן, תומכות במשפחותיהם של המגויסים ושל החללים שנהרגו בקרבות ומחזקות את הגאווה העדתית של קהילת הרוב השיעית.
השפעתן של המיליציות ברחוב עדיין רבה מאוד והן ביקשו למנף אותה להצלחה פוליטית.
אלא שבניגוד לגוש סאירון וא-נסר, גוש זה לא התגבש על בסיס אידאולוגיה משותפת.
המכנים המשותפים היחידים לשתי הרשימות הם התמיכה באיראן במאבק האזורי והזהות העדתית השיעית.
מעבר לשני הגושים הללו, ניתן לראות במערכת הבחירות ב-2018 היחלשות בקרב המחנה הסוני ובקרב המחנה הכורדי.
מרבית הסונים הצביעו למפלגה חילונית ועל-עדתית (מפלגת "אל-ווטניה", שבראשה עומד איאד עלאווי, שיעי שסחף אחריו סונים רבים שמבקשים למסמס את ההגמוניה השיעית במנגנוני המדינה), וחלקם הצביעו למפלגות מבוססות מחוז.
בקרב הכורדים, רוב הקולות הלכו לשתי מפלגות גדולות – "המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית" (KDP) ו"האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן" (PUK).
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 44%, הנמוך ביותר מאז 2003. רשימת סאירון זכתה ב-%14 מהקולות, וב-54 מושבים בפרלמנט, אל-פתח ב-47 מושבים, א-נסר ב-42 ודוולת אל-קאנון ב-25 מושבים.
למרות הניסיונות לכונן ממשלה על-ידי המפלגות הגדולות הדבר לא צלח, מה גם שעלו טענות לאי-סדרים בבחירות, ודרישה לספירה חוזרת, וכן החלו מהומות בעיר בצרה ובערים דרומיות אחרות, בעקבות זיהום מים, ועלתה דרישה שלא ייבחר מישהו שכבר כיהן בממשלה.
על רקע דרישה זו הכריז חיידר אל-עבאדי כי לא יתמודד לכהונה שנייה.
במקביל נבחר על-ידי הפרלמנט נשיא חדש, ברהם צאלח, שבאוקטובר 2018 מינה כראש ממשלה בפועל את עאדל עבד אל-מהדי, שכיהן בעבר כסגן הנשיא ושר הנפט.
בממשלה שהקים אל-מהדי, הוא כיהן במקביל כשר ההגנה ושר הפנים.
באוקטובר 2019 החלו מחאות אלימות ונרחבות נגד תפקוד ממשלתו, על רקע המבוי הסתום שאליו נקלעה המדינה בעקבות הבחירות ועל רקע המאבק בין איראן לארצות הברית על דמותה של עיראק ועצמאותה, מצב כלכלי קשה, שיעור אבטלה גבוה, הפסקות מים וחשמל.
המפגינים ראו באיראן את אחת האשמות העיקריות במצב עקב מעורבותה בכלכלה העיראקית והשפעתה על אל-מהדי.
בעקבות ההפגנות הודיע אל-מהדי על כוונתו להתפטר מראשות הממשלה.
בעקבות התפטרותו של אל-מהדי נכנסה המדינה לסחרור פוליטי ובאפריל 2020 הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה על מוסטפא אל-כאזמי.
בתחילה נדחתה מועמדותו של אל-כאזמי לראשות הממשלה, על אף שהוצע לכך.
לאחר שתי מועמדויות אחרות שנכשלו הוא חזר בתור המועמד המוביל, ונתמך הן על-ידי גורמים שתמכו בו מלכתחילה והן על-ידי כמה מנהיגים בולטים מהמפלגות הגדולות.
מפלגת "דוולת אל-קאנון" התנגדה למועמדותו בתכלית, אך למרות זאת הוא הצליח להקים ממשלה.
לאורך כל התהליך כמעט ולא הייתה מעורבות חיצונית של איראן או של ארצות הברית, והתהליך היה פנים-עיראקי בכללותו.
רשימות סאירון גיבתה באופן מלא את אל-כאזמי, מה שהיה משמעותי בעיקר בשלב הסופי של הרכבת הממשלה.
המעורבות הישירה של הרשימה עם אל-פתח סייעה להחזרתה של האחרונה לשולחן המשא ומתן אחרי שזו התנגדה למועמדותו של אל-כאזמי, ונוסף על כך גיבשה רשימת סאירון קווים מנחים להרכבת הממשלה שסייעו לטעת ביטחון בקרב רשימת "אל-פתח" ביחס לממשלה החדשה, ואל-כאזמי הסכים לכבד קווים אלו.
בנוסף, סאירון הודיעה שאם אל-פתח לא תתמוך באל-כאזמי, היא תלך בעקבותיה.
ראש הממשלה הנבחר, מוסטפא אל-כאזמי, הוא למעשה ראש הממשלה הראשון שאינו מ"הדור הישן" של המנהיגים ואינו חבר באחת מהמפלגות הגדולות בעיראק – על אף שהועמד לתפקיד על ידיהן.
בנוסף, הוא דמות ללא זיקה פוליטית חזקה, ואינו חבר בהנהגה של אחת המפלגות.
גם השרים שנבחרו לכהן בממשלה הם בעלי שיוך מפלגתי רופף יחסית.
בעבר, היה אל-כאזמי, שהוא בעל ניסיון מודיעיני, מהכוחות המשמעותיים בהתמודדות ובהתנגדות לדאעש, ונתפש כמי שפועל יחד עם האמריקאים.
הבחירות הפרלמנטריות בהונגריה 2022 התקיימו בהונגריה ב-3 באפריל 2022 לבחירת האספה הלאומית, במקביל למשאל עם .
חוק הבחירות, שבמסגרתו נערכו שתי מערכות הבחירות הקודמות (2014 ו-2018), קבע את מספר המועמדים למחוזות הבחירה שהמפלגה צריכה להתמודד בפריסה ארצית.
ב-15 בדצמבר 2020, האספה הלאומית, שבה החזיקו מפלגות השלטון ברוב הדרוש של 2/3, הצביעה להגדיל את הדרישות לסך של 71 מועמדים של מחוז בחירה לפחות ב-14 מחוזות ובבירה.
ב-20 בדצמבר 2020 החליטו הקואליציה הדמוקרטית, Jobbik, LMP, MSZP, תנועת המומנטום והדיאלוג לרוץ יחד ברשימה משותפת (עדיין ללא שם), ולגבש ברית משותפת לקראת הבחירות.
קואליציית האופוזיציה הייתה מגוונת מאוד מבחינה אידאולוגית, דבר שתואר על ידי הפרשנים כמכשול פוטנציאלי להצגת חזית מאוחדת על מנת לנצח את ויקטור אורבן.
הפריימריז של האופוזיציה נערכו בין התאריכים 18–28 בספטמבר 2021 (סיבוב ראשון) ו-10–16 באוקטובר 2021 (סיבוב שני), כדי לבחור את המועמד לראשות ממשלת הונגריה הנתמך על ידי מפלגות האופוזיציה להקמת קואליציה שתתחרה בה.
ב-17 באוקטובר 2021, ניצח המועמד העצמאי פטר מארקי-זאי בסיבוב השני של הפריימריז באופוזיציה, והפך למועמד האופוזיציה המאוחדת בבחירות לראשות הממשלה.
המפלגות גם בחרו מועמדים משותפים למחוזות חד-חברים באמצעות הפריימריז בסיבוב הראשון.
ויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה המכהן, ניצח בבחירות בפער ניכר, וזכה בקדנציה רביעית.
מפלגת פידס בראשותו זכתה ב-136 מושבים בפרלמנט מתוך 195 מושבים, והגדילה את כוחה ב-3 מושבים.
עם 54.18% מהקולות, פידס קיבלה את נתח הקולות הגבוה ביותר של כל מפלגה מאז נפילת הקומוניזם ב-1989.
מפלגת הימין הקיצוני הלאומני "מולדת", זכתה לראשונה במושבים והשיגה 7 מושבים.
הפרשנים אמרו כי חלק ניכר ממצביעי יוביק נטשו אותה לטובת המפלגה החדשה.
הבחירות הפרלמנטריות בהולנד, 1986 נערכו ב-21 במאי 1986 ובמסגרתן נבחרו 150 חברי בית הנבחרים בפרלמנט של הולנד.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית של ראש הממשלה היוצא רוד לוברס, שמרה על המקום הראשון.
למקום השני עלתה מפלגת העבודה.
הקואליציה שהייתה בשלטון לפני הבחירות המשיכה להתקיים והרכיבה את הממשלה החדשה.
מפלגה של ראש הממשלה הגדילה באופן משמעותי את מספר חברי הפרלמנט מ-45 ל-54. אמנם הקואליציה הקיימת עם מפלגת העם לחופש ודמוקרטיה נותרה באותו מספר מושבים (81).
מפלגת האופוזיציה גדולה - מפלגת העבודה הגדילה את חלקה ל-52 מקומות.
מפלגה הקומוניסטית שהיו לה 3 מושבים לפני הבחירות לא עברה את אחוז החסימה.
בסך הכל 9 מפלגות זכו לייצוג בפרלמנט בעקבות הבחירות.
מפלגות רבות לא זכו לייצוג.
בין מפלגות אלו הייתה גם Loesje שעבורה זה היו הבחירות הראשונות ואחרונות בהן הארגון השתתף.
הבחירות הפרלמנטריות ביפן נערכו באימפריה היפנית ב-30 באפריל 1942 לבחירת חברי בית הנבחרים של יפן.
אלו היו הבחירות היחידות שנערכו ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו, איבד בית הנבחרים כל כוח פוליטי, והיה נתון למרותה של הדיקטטורה הצבאית ששלטה באימפריה היפנית באותה התקופה.
הליך זה, שהחל בתקרית מוקדן בו הצבא היפני הקיסרי (ובפרט, צבא קוואנטונג) פלשו למנצ'וריה ללא אישור של הקבינט.
ב-1932 מונה האדמירל סאיטו מקוטו לראש הממשלה, אך רק מעטים מחברי המפלגות שהיו בבית הנבחרים היו בעלי תפקידים משמעותיים בממשלה.
לאחר כמה שנים, הפך הצבא את יפן למדינה חד מפלגתית תחת משטר צבאי דה פקטו.
בבחירות אלו רק מפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי ו"עצמאיים" בחסות הצבא הקיסרי יכלו להתמודד בבחירות.
אחוז ההצבעה בבחירות היה גבוה בצורה יוצאת דופן ועמד על כ-83.1%.
ממשלתו של ראש הממשלה, הידקי טוג'ו מיתגה את הבחירות כ"בחירות להבעת תמיכה במלחמה המזרח אסיאתית הגדולה", הבחירות נערכות ימים ספורים לאחר הפשיטה של דוליטל, בה לראשונה במסגרת המלחמה הפציצו כוחות של ארצות הברית את שטחה היבשתי של יפן.
ב-1940, כל המפלגות הפוליטיות נאלצו להתאחד עם מפלגת הטאיסיי יוקוסאנקאי שלפני הקמתה, הייתה ארגון פשיסטי יפני שנוצר על ידי ראש ממשלת יפן פומימרו קונואה.
כל מפלגה אחרת ובפרט מפלגות שמאל ומפלגות אנטי-מלחמתיות היו בלתי חוקיות מאז 1940 והן לא יכלו להריץ אף מועמד בבחירות.
בנוסף לכך, פעילים קומוניסטים ופעילים אנטי-צבאיים נעצרו ולא הורשו לרוץ כעצמאיים.
למרות כל זאת, כמעט על מועמדי מפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי הצליחו להיבחר לתפקיד ללא תחרות במחוז הבחירה שלהם.
אחת הסיבות לניצחון המפלגה מלבד ההגבלות הקשות שהוטלו על אויבה הפוליטיים הייתה התמיכה הציבורית הנרחבת של העם היפני במלחמה.
למרות שיפן הפכה באופן רשמי למדינה חד מפלגתית ואף התנהלה לעיתים קרובות ככזאת, מפלגת טאיסיי יוקוסאנקאי התפלצה לפלגים רבים, שחלקם הפכו לביקרותיים כלפי הממשלה ככל שהמלחמה נמשכה ומצבה של יפן החלה להידרדר.
הבחירות הפרלמנטריות ביוון נערכו ב-20 בספטמבר 2015 ובמהלכן נבחרו כל 300 חברי הפרלמנט של יוון בהתאם לחוקה.
הבחירות הוקדמו עקב מחלוקות פנימיות במפלגת השלטון סיריזה על רקע הסכם החילוץ שהוצע ליוון שסבלה ממשבר חוב.
אלו היו הבחירות הכלליות השניות ביוון שהתקיימו בשנת 2015. "מפלגת השמאל הרדיקלי" (סיריזה), מפלגת שלטון, ניצחה שנית בבחירות וזכתה ב-145 מנדטים מתוך 300. מפלגת הדמוקרטיה החדשה של ראש הממשלה אנטוניס סמאראס ספגה שוב מפלה כשאיבדה 53 מנדטים וזכתה ב-75 מנדטים בלבד - התוצאה הגרועה שלה אי-פעם מבחינת מספר המנדטים שאיבדה.
מפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב הייתה למפלגה השלישית בגודלה עם 18 מושבים.
ב-21 בספטמבר, יום אחרי הבחירות, הושבע יו"ר מפלגת סיריזה אלכסיס ציפראס לראשות הממשלה שאליה חברה גם מפלגת הימין היוונים העצמאים.
מספר חודשים לאחר הקמת קואליציה המורכבת מסיריזה והיוונים העצמאיים, התחולל משאל העם ביוון.
מחנה המתנגדים להסכם השיג ניצחון.
כתוצאה ממשאל העם, תנאי החילוץ נדחו ברוב של למעלה מ-61% מול 39%, כאשר הצבעת ה"לא" זכתה בכל אזורי יוון.
תוצאות משאל העם גם אילצו את התפטרותו המיידית של מנהיג הדמוקרטיה החדשה אנטוניס סמאראס כנשיא המפלגה בגלל התוצאה השלילית הנתפסת של בחירת "כן", אליה התחייבו המפלגה וסמאראס.
אף על פי שזכה במשאל העם, שר האוצר יאניס ורופקיס התפטר גם הוא והוחלף ב-6 ביולי על ידי אוקלידס טסקאלוטוס.
כמה ימים לאחר מכן, ממשלת יוון והמלווים הגיעו להסכמה על הסכם חילוץ חדש.
היו שתיארו את ההסכם של הממשלה היוונית וכניצחון ללחצים שהפעילו מדינות אירופה בראשות גרמניה.
אישור התוכנית היה תלוי בהצלחה של ציפראס להשיג רוב בפרלמנט.
הוא הצליח בכך, על אף המרד של האגף השמאלי הרדיקאלי יותר במפלגתו, בתמיכת האופוזיציה.
32 מתוך 149 חברי הפרלמנט של מפלגת סיריזה הצביעו נגד ההסכם שממשלת ציפראס אישרה.
אף על פי שציפראס העביר את הסכם החילוץ דרך הפרלמנט ולא עמד בפני הצעת אי-אמון, העובדה ש-43 מתוך 149 חברי הפרלמנט של סיריזה התנגדו לחילוץ או נמנעו פירושה שהוא למעשה איבד את הרוב הפרלמנטרי שלו.