tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יואן פופסקו נולד בחורודניקו דה סוס (Horodnicul de Sus, "החורודניק העילי"), במחוז סוצ'אבה, שברומניה והתייתם מאביו, שנפל במלחמת העולם הראשונה, בהיותו בן שנה בלבד.
בעזרת מלגה למד בבית הספר התיכון של קושמאן (Coşmani) שבמחוז רדאוץ (Rădăuţi) ולאחר לימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט נרשם לבית הספר העליון לקציני ז'נדרמריה וסיים בהצלחה בשנת 1939.
בי-22 ביוני 1941, כשנכנסה רומניה למלחמה, שירת בגדוד 5 של הז'נדרמריה ובמסגרת יחידתו הגיע כעבור חודש לטירספול, שם נשאר עד שנת 1944. בתקופת שהותו שם מילא תפקידים שונים, בחלקם תוך סיכון חייו והיו משימות שסירב לבצען בסכנו תוך כדי כך את ביטחונו האישי ואת הקריירה שלו.
בהיותו קצין בדרגת קפטן הצטווה על ידי הממונה עליו להעביר את 4,300 היהודים, ששהו בבקתות בגן התרבות של טירספול, אל גדת הדניסטר ושם להוציא אותם להורג.
היות שההוראה נגדה את מצפונו, סירב פופסקו לבצעה, למרות הסיכונים הכרוכים בכך.
מעשהו לא נשאר ללא תגובה, הממונה פנה למפקדה העליונה והציע להעבירו מתפקידו אל גדוד עונשין בקו הראשון של החזית.
זמן קצר לאחר מכן וללא קשר לנושא זה, הוחלף הממונה וכתוצאה מכך פסק ההליך המשמעתי נגד פופסקו.
על פי החלטות שקיבל יון אנטונסקו הוחלט על השבת היהודים הרומנים שהוגלו לטרנסניסטריה, ופופסקו מונה למפקד הקסטורה (Chestura, מנגנון משטרתי גבוה מהקומיסריה) המקומית וקיבל את משימת ארגון השבת היהודים הגולים שישבו בטירספול לרומניה.
הוא מילא תפקיד זה בנאמנות, תוך דאגה להספקת מזון בסיסי ליהודים המורעבים וארגון מגורים אנושיים יותר.
השמועה על מעשיו נפוצה ויהודים רבים מיישובים סמוכים באו והצטרפו לשכונות שארגן עבורם.
פופסקו הוכר על ידי מוסד יד ושם כחסיד אומות העולם.
יואן גאורגה קאראג'ה (ברומנית: Ioan Gheorghe Caragea; ביוונית
על פי דיווחי השגריר הצרפתי בקונסטנטינופול יואן גאורגה קאראג'ה קנה מהשער הנשגב את השלטון בוולאכיה תמורת 8,000 צרורות של מטבעות זהב (כ-4 מיליון לאי זהב).
עם בואו לבוקרשט, בלילה הראשון לשהותו בארמון המלכותי פרצה שרפה חזקה שכילתה את הארמון.
לאחר זמן לא רב, בשנת 1813, אחד מבני לווייתו חלה בדבר והמחלה התפשטה והייתה למגפה שבגללה מתו בוולאכיה 70,000 בני אדם, 40,000 מביניהם בבוקרשט.
קאראג'ה עצמו שהה בתקופת המגפה במנזר קוטרוצ'ן, אך המגפה נקראה על שמו - "הדבר של קאראג'ה".
קאראג'ה התפרסם גם בקובץ החוקים שפרסם בשנת 1818, תקנון הקרוי על שמו.
על פי תקנון זה הוטלו מיסים פאודליים על האיכרים והנשים נודו מהחיים הפוליטיים.
ביום 26 במרץ 1814 קאראג'ה העניק במתנה לבנו קוסטאקה את העיר פלוישט, מעשה שגרר שביתת מסחר בעיר.
קאראג'ה הגיב בתקיפות וכלא את ראשי המרידה, אך שינה את החלטתו לאחר שנודע לו שאחד מהם היה נתין רוסי.
בשנת 1816 נקשר קשר להפלתו, קשר שמנהיגיו נתפסו והוצאו להורג, כולל שני נתינים אוסטרים.
כמה בויארים כולל הלוגופט הגדול גריגורה גיקה והוורניק קונסטנטין בלצ'אנו הוגלו לאחוזותיהם.
קאראג'ה התעשר מאוד מהכנסות שהפיק בגביית מיסים, הענקת זיכיונות לגביית מכס ובמכירת 4,762 תוארי בויאר שרק עבורם קיבל כ-20 מיליון מטבעות טורקיים (פיאסטר).
בשנת 1818, בחששו מכך שהרוסים בתמיכת הבויארים עומדים להפילו, ברח מוולאכיה בחסותם של 300 שכירי חרב אלבנים.
לפני בריחתו העביר סכומי כסף עצומים לשווייץ ובריטניה הגדולה.
הוא קבע את מושבו בפיזה, איטליה וחי שם בעושר גדול.
הוא תרם סכומי כסף לארגון היווני פיליקי אטריה.
יואן לונג (בסינית: 元朗區) הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, הממוקם בשטחי הטריטוריות החדשות.
שטחו הכולל 138.43 קמ"ר, אוכלוסייתו הגיעה בשנת 2006 ל-534,192 איש, צפיפות האוכלוסין במקום היא ביחס של 3,858 איש לקמ"ר.
הקו המערבי של רכבת הKCR עוצר במקום.
יואן מיגל גורקוף הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
גורקוף נולד בפלואמור שבאזור ברטאן, והחל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של לוריאן, בה אימן אביו באותה תקופה.
בשנת 2001 הוא עבר לקבוצת הנוער של סטאד רן, וכעבור שנתיים צורף לסגל הקבוצה הבוגרת.
בעונת הוא השתתף ב-9 משחקים בלבד, בהם הבקיע שבעה שערים, אך בעונות שלאחר מכן זכה להצלחה רבה יותר.
בעונת הוא הבקיע 15 שערים, והוביל את ראן למקום השביעי בליגת העל הצרפתית ולהעפלה לגביע האינטרטוטו.
בקיץ 2006 עבר גורקוף למועדון הצמרת מילאן מהסרייה א', וחתם על חוזה שתוקפו עד סוף עונת 2010/2011. הוא הבקיע שער כבר במשחק הבכורה שלו, מול א.א.ק.
אתונה במסגרת ליגת האלופות, אך התקשה להשתלב במילאן בהמשך, והנהלת הקבוצה החליטה להשאילו בקיץ 2008 למועדון הצרפתי בורדו על מנת שיצבור ניסיון.
הוא היה לשחקן הרכב קבוע בבורדו כבר בתחילת דרכו, וכבש שער בכורה בליגה בניצחון 2 - 1 על קאן.
בתחילת העונה הוא הוביל את בורדו לזכייה השנייה בתולדותיה בסופר קאפ הצרפתי, לאחר ניצחון על אולימפיק ליון.
הוא אף הבקיע שער בניצחון 4 - 0 על ואן בגמר גביע הליגה הצרפתי.
הוא סיים את העונה עם 12 שערי ליגה, והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות צרפת.
הוא נבחר בסיום העונה לשחקן השנה בליגה הצרפתית.
בקיץ 2009 נרכש גורקוף ממילאן על ידי בורדו, תמורת כ-15 מיליון אירו.
ב-24 באוגוסט 2010 נרכש גורקוף מבורדו על ידי אולימפיק ליון, תמורת כ-22 מיליון אירו.
ב-16 בספטמבר 2015 חתם לעונה אחת בסטאד רן.
ב-22 ביולי 2018 חתם לעונה אחת בדיז'ון.
במונדיאל 2010 הורחק בכרטיס אדום במהלך משחק שלב הבתים מול .
יואן הולנדר (ברומנית: Ioan Holender; נולד ב-18 ביולי 1935 בטימישוארה) הוא מנהל אופרה וזמר אוסטרי, ממוצא יהודי-רומני.
אביו של הולנדר היה בעל בית חרושת למרמלדה ולחומץ בטימישוארה, שהוחרם מידיו והולאם על ידי השלטון הקומוניסטי בשנת 1948. הולנדר למד הנדסת מכונות באוניברסיטה הפוליטכנית (אז המכון הפוליטכני) בטימישוארה ועבד כמדריך טניס ועוזר במאי עד שהיגר עם משפחתו לווינה, שם התגוררה משפחת אמו.
הוא התכוון להמשיך בלימודי ההנדסה, אבל החל להתעניין בזמרה ועבר ללימודי מוזיקה.
עם סיום לימודיו התקבל לתיאטרון העירוני קלאגנפורט כבריטון אופראי וקונצרטי.
בשנת 1966 החל לעבוד בסוכנות שטארקה לאנשי תיאטרון שעברה עם הזמן לבעלותו.
בשנת 1988 מינה אברהארד וכטר את הולנדר למזכיר כללי של האופרה של וינה, מינוי שנכנס לתוקף בשנת 1991. המינוי עורר מחלוקת בגלל ניגוד האינטרסים בין משרת המזכ"ל באופרה לבין קשריו הקודמים עם סוכנות התיאטרון שלו, ובסופו של דבר ניתק הולנדר את קשריו עם סוכנות שטארקה.
אחרי מות וכטר בפברואר 1992 התמנה הולנדר למנהל האופרה של וינה, החל ב-1 באפריל 1992. במקביל עמד בראש הפולקסאופר של וינה במשך ארבע שנים.
החוזה של הולנדר הוארך שלוש פעמים וכהונתו הסתיימה ב-31 באוגוסט 2010, תקופת הכהונה הממושכת ביותר של מנהל כללי בתולדות האופרה של וינה.
הולנדר נשוי ואב לשני בנים ובת.
יואן גופראן הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ.
גופראן החל את הקריירה שלו בקבוצת כדורגל מעיר הולדתו בשם הכוכב האדום פריז, וב-2001 עבר למחלקת הנוער של קן.
לאחר שנתיים בקבוצת הנוער של קן, הוא קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2003. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הוא לא הרבה לקבל דקות משחק, ושותף בעשרה משחקים בלבד בשתיהן יחד.
בעונת הפך גופראן לשחקן מרכזי בקבוצה הבוגרת של קון, ששיחקה בליגת המשנה, שותף במדיה 32 פעמים והבקיע את שעריו הראשונים בקריירת הבוגרים.
בעונת הוא הגיע לשיאו כאשר כבש 15 שערים ב-37 משחקים, והוביל את קון לעלייה לליגת העל הצרפתית.
הוא זכה בתואר השחקן המצטיין של ליגת המשנה באותה עונה.
בעונת הוא המשיך את הצטיינותו, כאשר כבש עשרה שערים ובישל שבעה נוספים, וסייע לקון לסיים במקום ה-11 בליגה.
בעקבות הכישרון שהפגין, עבר גופראן בפתיחת עונת לקבוצת ז'ירונדן דה בורדו, שם הצטרף לחברו לנבחרת הצעירה של צרפת, יואן גורקוף.
במדי בורדו הוא ערך את הופעת הבכורה בקריירה שלו בליגת האלופות.
גופראן היה מהשחקנים המצטיינים בבורדו במהלך העונה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות צרפת על חשבונן של אולימפיק ליון ואולימפיק מרסיי.
הוא אף כבש במחזור האחרון של העונה את השער שהבטיח לבורדו את האליפות, נגד קבוצתו הקודמת, קון, כאחד משני שערי ליגה שלו בעונה זו.
הוא זכה עם בורדו גם בגביע הליגה הצרפתית.
בינואר 2013 חתם בניוקאסל יונייטד.
ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה ב-29 בינואר נגד אסטון וילה בניצחון 1–2.
ביולי 2017 חתם בגזטפה הטורקית.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 2-2 נגד פנרבחצ'ה.
בפברואר 2020 חתם באררט-ארמניה הארמנית.
באוקטובר 2021 פרש ממשחק פעיל.
בין השנים 2005 ו-2008 שיחק גופראן בקביעות בנבחרת הצעירה של צרפת.
הוא העפיל עם הנבחרת לאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2006, וסייע לה לעלות לחצי גמר הטורניר, תוך שהוא כובש במסגרתו שער אחד.
במוקדמות אליפות אירופה של 2007 הוא העפיל עם הנבחרת עד לשלב הפלייאוף, שם היא הפסידה לנבחרת ישראל ולא העפילה לאליפות עצמה.
בסך הכול ערך גופראן 22 הופעות במדי נבחרת זו וכבש שלושה שערים.
יאקוב יואן הראקליד (ברומנית: Ioan Iacob Eraclid), הידוע גם כיאקוב הראקלידיס , דספוט וודה או יואן השני (1511–1563) היה שליט ("דוֹמְן" או נסיך) של נסיכות מולדובה בין 18 בנובמבר 1561 – 5 בנובמבר 1563. הרפתקן ממוצא יווני, לחם לפני כן כשכיר חרב בשרות צבאות שונים באירופה ועבר לדת הלותרנית.
נחשב כשליט הפרוטסטנטי הראשון במזרח אירופה.
שמו המקורי אינו ידוע בוודאות, ייתכן כי היה יאקובוס ווסיליקוס.
נולד בשנת 1511 כבן של ימאי יווני באי סאמוס (או לפי גרסאות אחרות באי כרתים).
כנער שרת אציל יווני בשם יאקובוס הראקלידיס, שנשא את התואר של דספוט של האיים סאמוס ופארוס.
התחנך על ידי המלומד יואניס לסקריס (לא ברור אם מדובר ביאנוס לסקריס הידוע, שפעל באיטליה ובצרפת) בתחום בספרות והפילוסופיה.
מאוחר יותר, על ערש דווי, הכריז הדספוט על הצעיר כיורשו.
אחרי מות אדונו, השתלט על מסמכי המשפחה והתחזה לבנו הלגיטימי של האציל המנוח ואימץ לעצמו את זכויותיו ותאריו כולל את זה של נסיך.
בשמו של יואן יאקוב הראקליד קשורים כמה סיפורים על אודות מעשיו והרפתקאותיו בעת שהותו במערב אירופה, אחרי שחי לזמן מה באי כיוס ובכרתים.
אומרים שבילה שנתיים גם בספריית הוותיקן.
בשנת 1547 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת מונפלייה בשם "יעקוב דה מרקטי".
ההיסטוריון הגרמני יוהנס לאונקלביוס (לבנקלאו) מתאר אותו כ"גבר יפה-תואר, לא גבוה, חסון ואחוז שדים בגופו".
במונפלייה הכיר את הבוטנאי הצרפתי שארל דה ל'אקליז (קלוזיוס) שסיפר עליו כי התחתן עם אלמנה בשם ז'ילט ד'אנדרה, אם לילד בן 2–3. ביום מן הימים קרתה תאונה מוזרה וארון נפל על הילד והמיתו.
רשויות העיר מונפלייה חיפשו את יאקוב כחשוד ברציחת הילד, אך לא מצאו אותו עוד.
הופיע שוב, הפעם בחצר המלך אנרי השני, מלך צרפת כלוחם בצבא הצרפתי שהשתתף בקרב לכיבוש מחדש של העיר מץ מידי חייליו של קרל החמישי.
לדברי אותו קלוזיוס, בשנת 1553 פגש הראקליד חבר ללימודים ממונפלייה ורצח אותו מתוך חשש שידע יותר מדי פרטים על עברו.
אחרי הרצח עזב הראקליד את צרפת ועבר למחנה היריב: נכנס לשירותו של הרוזן גינטר פון שוורצבורג בצבאו של קרל החמישי ונלחם הפעם נגד הצרפתים בקרב רנטי (Renty) ב-1554 ובמצור על המצודות תרואן Therouanne ואדן Hesdin.
פצוע בקרבות, נח בעיר אנטוורפן בה כתב בלטינית מעין כרוניקה על המבצעים הצבאיים שהשתתף בהם.
הספר נקרא "De Marini quod Teronovam vacant atque Hedini expugnatione" (הוא תורגם מאוחר יותר לצרפתית, והתרגום לרומנית נעשה על ידי פ.
ב-22 באוקטובר 1555 זכה הראקליד להתקבל על ידי קרול החמישי בעצמו שהעניק לו את תוארי אביר ורוזן פלטין.
אילן היוחסין שלו נרשם כחוקי בקנצלריה האאולית.
בתוקף מעמדו החדש כרוזן פלאטין נהנה מזכויות של נוטריון, זכות לקדם מעמדם של רופאים ואפילו לחלק תוארי "משורר מצטיין".
מארצות השפלה עבר הראקליד לוויטנברג בגרמניה, שם הכיר כמה ממנהיגי הרפורמציה הפרוטסטנטית כמו פיליפ מלנכתון, יוהאן זומר, יואכים קמרריוס וכמה מהנסיכים הלותרנים ועבר בעצמו לנצרות הלותרנית.
בשנת 1556 נדד בדנמרק, שוודיה, פרוסיה ופולין.
בפולין התיידד עם שניים מהאצילים הפולנים הפרוטסטנטים, אולברכט לאסקי ומיקולאי רדזיוויל, שמילא את התפקיד של קנצלר של ליטא.
לאחר מכן התייצב תחת השם יאקוב דספוט בחצר שליט מולדובה, אלכסנדרו לפושניאנו.
שם הציג עצמו כקרוב משפחה של אשת השליט, רוּקסנדרה (דרך שושלת נסיכי בסרביה) והתיידד עם יון מוצוק, ראש האופוזיציה נגד השליט.
משנתגלו מזימותיו הרבות - כולל ניסיון להרעיל את השליט בעזרת הרופא האיטלקי המפורסם ג'ורג'ו ביאנדרטה שהיה פרוטסטנטי ועבד בחצרם של מלך פולין ושל נסיכי טרנסילבניה - ברח יאקוב דספוט לעיר ברשוב בטרנסילבניה.
לאחר מכן קיבל מקלט אצל ידידו אולברכט לאסקי, באחוזתו בקשמארק (כיום קז'מארוק) בסלובקיה, אז ב"הונגריה העליונה", בשטח מה שנשאר מממלכת הונגריה אחרי הכיבוש הטורקי.
הוא שכנע את מארחו לעזור לו לעלות על כס נסיכות מולדובה.
לסקי, שבעצמו שאף להשתלט על הנסיכות הרומנית, מישכן את אחוזותיו עבור 10,000 פלורינים כדי להלוות לדספוט, כמו כן גייס לעזרתו שכירי חרב ובראשם סקלר בשם אנטון סֵקֶיי (סקלי) וצרפתי מחבל בורגונדיה, בשם רוּסל.
בסיועם בנה דספוט במרץ 1560 צבא קטן במטרה להדיח את אלכסנדר לפושניאנו מכס הנסיכות.
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה מעוניין להחליש את ההגמוניה העות'מאנית מצפון לבלקנים, תרם 8,000 פלורינים לשכר שכירי החרב וצייד את יאקוב הראקליד בהיתרי מעבר.
במולדובה האצילים שהתנגדו ללפושניאנו כתבו לקיסר אוסטריה וקבלו נגדו שאינו לגיטימי בתור מינוי פולני, שנוהג באכזריות רבה כלפי נתיניו, ועלול למסור את כל הנסיכות לידי העות'מאנים.
ניסיון הדחה זה הוכשל על ידי זיגמונד השני אוגוסט, מלך פולין, שלפושניאנו היה אכן וסאל נאמן לו.
המלך הפולני באמצעות הפלטין של פודוליה, דימיטרי וישנווייצקי, (צאצא לפי אמו של שטפן הגדול, השליט הנערץ המנוח של מולדובה), פיזר את הכוח הצבאי של לאסקי.
הניסיון השני הצליח בעזרתם של הקיסר פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושל דון יוסף נשיא, הדוכס של נקסוס היהודי, שפעל בטורקיה בחסות הסולטאן וניהל קשרים מסחריים מסועפים עם מולדובה.
באמצעות הצבא הפרטי של אולבריך לאסקי, גבר יאקוב הראקליד על אלכסנדרו לפושניאנו בקרב בוֶרביה (Verbia), בעמק הז'יז'יה (Jijia), ב-17-18 בנובמבר 1561. אומרים שהניצחון קרה במידה רבה הודות לבגידה מסיבית של האצולה שלא התגייסה להגן על השליט ואף חלק ממנה בגד בעת הקרב.
הראקליד קיבל קודם בסוצ'אבה את הצהרת האמונים של צפון מולדובה אחר כך מיהר לעיירה חוש בה השיג ניצחון נוסף על אלכסנדר לפושניאנו.
השליט המובס ברח לקיליה שם חיכתה לו אשתו רוקסנדרה עם אוצרות המלוכה.
הם ברחו לאיסטנבול, ומשם במרץ 1562 הוגלה לאי רודוס.
בעקבות ניצחונותיו, במידה רבה בעזרת שיתוף הפעולה של האצולה המקומית שמאסה באלכסנדר וודה, עלה הראקליד על כס מולדובה המיוחל.
ביאשי הוכר על ידי גדולי המדינה כולל ראשי הכמורה, כשליט הנסיכות תחת השם יון וודה דספוט (Ion Vodă Despot).
("וודה" הוא צורה מקוצרת של התואר "וויווד" voievod).
יואן וודה דספוט הבטיח לעצמו את אישור הסולטאן הטורקי להכתרתו כנסיך תמורת העלאת המס המשולם לאימפריה העות'מאנית לסכום של 50,000 אסקודים.
קנה לעצמו גם תמיכה מהשגריר הצרפתי בקושטא.
בעל כישורים לשפות (יוונית, לטינית, איטלקית, צרפתית וספרדית), הצליח להשתלט די מהר על השפה הרומנית המדוברת במולדובה.
אומרים שבסתר ליבו תוכניותיו היו גרנדיוזיות ושאפתניות ביותר - חשב להקים במולדובה מעין ראש גשר למסע עתידי לשחרור המצודות שבגבול, קיליה וצ'טאטיה אלבה, לאיחוד תחת שרביטו של הנסיכויות הרומניות ובשלב הסופי שחרור קושטא מהטורקים ולהקמה מחדש של אימפריית אבותיו היוונים.
אולם במהרה נקלע השליט החדש לתסבוכת.
לחוסר פופולריות בקרב העם התווספו מריבה וניתוק ביחסים עם אולבריכט לאסקי.
דספוט לא רק שלא החזיר ללאסקי את הכספים שהיה חייב לו, אלא גם לקח בחזרה את מצודת חוטין שנתן לו כערבון.
דספוט הצליח להכעיס גם את נסיך טרנסילבניה, יאנוש ז'יגמונד, לאחר שדרש ממנו בחזרה את הערים המבוצרות צ'יצ'או וצ'טאטיה דה בלטה שהיו שייכות בעבר למולדובה.
כתגובה, הנסיך יאנוש ז'יגומנד האשים את דספוט בפני הסולטאן בקנוניה מחודשת יחד עם הקיסר האוסטרי פרדיננד.
לסקי, שהפך בעיני דספוט לבוגד, קשר קשר נגדו יחד עם הפלאטין מפודוליה, ווישנוויצקי, מתוך כוונה להדיחו.
חוסר הפופולריות של דספוט בתוך העם ניזון לא מעט גם מהשינויים שהחיל בתחום החינוך והדת.
מיוזמתו קם ביישוב קוטנאר במחוז יאשי בית ספר גבוה לותרני בשפה הלטינית ברוח הרנסאנס בניהולו של המלומד הגרמני יוהאן זומר.
לימדו בו ככל הנראה גם מורים מפורסמים אחרים כמו המתמטיקאים גאורג יואכים רטיקוס (1514-1574) מחסידי קופרניקוס וגספר פויקר, חתן של פיליפ מלנכתון ורקטור לשעבר של אוניברסיטת ויטנברג.
היישוב קוטנאר נבחר מפני ששם היה כבר קיים מיעוט גרמני של סקוסנים טרנסילבנים לותרנים.
הקמת ה"אקדמיה" של דספוט אליה גויסו במימון השליט תלמידים רבים, נתפסה כהתגרות בשליטת הממסד הנוצרי אורתודוקסי במדינה.
יתרה מזו דספוט החליט לבחור לעצמו בת זוג פולניה ולא מבנות המקום, ולהטביע מטבעות בעזרת הזהב והכסף שהפקיע מנכסי הכנסיות.
כך הוטבע על ידו הטלר המולדובי הראשון, לפי הדוגמה המערבית.
ידוע גם כן שהחזיק ספרית חצר בסוצ'אבה, אולי הראשונה מסוגה במולדובה.
ניסיונותיו לשנות את מנהגי הארץ, הבאת יועצים זרים והטלת מיסים חדשים הרחיקו את העם וזירזו את נפילתו.
בראש המורדים עמד ההטמן שטפאן טומשה.
מאוים מכל הצדדים דספוט ברח לסוצ'אבה.
אחרי מצור בן 3 חדשים, ב-5 בנובמבר 1563, נאלץ דספוט לפתוח את שערי העיר ולהסגיר את עצמו.
יצא בפני אויביו לבוש בהדר וקיווה להרשים את הנוכחים בהופעתו המלכותית.
אולם טומשה הטיח בוז בו, שלף את אלתו הכבדה ("בוזדוגן") מסוג "כוכב השחר" והכה בראשו למוות.
ראשו נערף ולאחר פחלוץ נשלח לסולטאן בקושטא.
שארית גופתו נקברה בטקס לותרני בכנסייה הגרמנית בסוצ'אבה.
שטפאן טומשה עלה על כס מולדובה במקומו אך לא להרבה זמן, כי הווייבוד המודח, אלכסנדרו לפושניאנו, התכונן לחזור לכס המלכות.
אחרי נפילתו של דספוט הראקלידס נחרבה האקדמיה בקוטנאר ויוהאן זומר הצליח לברוח משם לטרנסילבניה מחופש לאיכר רומני.
התחילו רדיפות נגד הגרמנים ונגד הארמנים, שני מיעוטים נוצרים שנחשבו "כופרים".
הלותרנים גורשו מהארץ כעבור כ-25 שנה.
סיפורו של דספוט היווה מקור השראה לדרמה "דספוט וודֶה" (1879)(Despot Vodă) של המשורר המחזאי וסילה אלכסנדרי
מטבעותיו של יואן יאקוב דספוט הראקליד
יואן יאקוב דספוט הקים בשנים 1562–1563 מטבעה בבירה סוצ'אבה בעזרת בעל מלאכה גרמני בשם וולפגנג.
הוטבעו בה טלרים מזהב, דוקאטים, דינרים ואורטים מכסף, ומנגירים (אובולים) מנחושת.
משערים כי הוטבעו בזמנו כ-50000 טלרים אבל בימינו הפכו מטבעות אלה לנדירים מאוד.
חלקם שימשו את דספוט הראקליד בתשלום המס לסולטאן הטורקי, חלק גדול נלקחו על ידי שכירי חבר לגרמניה וחלק אחר נוצקו על ידי השליטים שבאו לשלטון אחר כך.
על טלר עם תמונתו של דספוט הראקליד רואים כתובות בלטינית כדוגמת מטבעות בארצות מרכז ומערב אירופה :HERACLIDIS DESPOTE PATRIS PATRIIE VINDEX ET DEFENSOR LIBERTATIS PATRIE,(הראקלידיס הדספוט אב המולדת, הנוקם והמגן של חרות המולדת).
המלים "נוקם ומשחרר חרות המולדת" התייחסו ל"שחרור" המדינה מידי השליט הקודם, אלכסנדרו לפושנינאנו.
ג'וּרס'קו - תולדות הרומנים כרך ב, ההוצאה לאור המדעית ואנציקלופדית, בוקרשט, 1976 )
יואן (יון) קולצ'ר (Ioan Culcer, 29 ביולי 1853–ספטמבר 1928) היה מצביא, תאורטיקן צבאי ומדינאי רומני.
קולצ'ר נולד ב-29 ביולי 1853 בטרגו ז'יו שבנסיכות ולאכיה, לאב רופא, מייסד בית החולים הראשון של טרגו ז'יו.
קולצ'ר נמשך לחיי הצבא ולאחר קבלת דרגת הקצונה (סגן משנה) נשלח על חשבון המדינה ללימודים באקול פוליטקניק בפריז.
את טבילת האש עבר במצור פלבנה, במלחמת העצמאות של רומניה.
הוא התמחה בהנדסה צבאית ובו זמנית היה לפרופסור ידוע בבית הספר הצבאי העליון של רומניה.
קולצ'ר מילא תפקידים שונים בצבא, ובשנת 1904 מונה למנכ"ל משרד המלחמה, ובמקביל שימש כמפקד בריגדת הרגלים ה-3. במהלך מלחמת הבלקן השנייה פיקד קולצ'ר על הקורפוס ה-5, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-3.
לאחר כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה ניתן לו הפיקוד על הארמייה הרומנית הראשונה, שחדרה לטרנסילבניה בחלק המערבי של החזית.
מתוך זהירות יתירה הוא עצר את יחידותיו, שהתקדמו בשלושה צירים המופרדים על ידי רכסי הרים בלתי עבירים, לפני שהגיעו לאתרים שנקבעו כמטרה.
ההתפתחויות הצבאיות בהמשך אישרו את הערכותיו.
גנרל יואן אנסטאסיו, שהיה מפקד כוח ז'יו במלחמת העולם הראשונה, טען שההדחה התרחשה משום שסגן ראש המטה של קולצ'ר, קולונל קונסטנטין גאבאנסקול, אותת למפקדת הצבא, שאין סיכוי לניצחון כל עוד עומד בראש הארמייה מי שאינו מאמין בכך.
בנוסף לאיתות של גאבאנסקול, התגלו קשרים של קולצ'ר עם פוליטיקאים שהתנגדו ליציאה למלחמה נגד כוחות המרכז.
אלכסנדרו אוורסקו העריך את כישוריו ובשנת 1918 צירף אותו כשר לעבודות ציבוריות בממשלתו.
בשנת 1923 מונה קולצ'ר לסנאטור, ובספטמבר 1928 מת בביתו שבבוקרשט.
יואן דרגלינה (ברומנית: Ioan Drăgălina; 16 בדצמבר 1860 - 9 בנובמבר 1916) איש צבא רומני, מפקד הארמייה הרומנית הראשונה במלחמת העולם הראשונה.
דרגלינה נולד בקאראנסבש, בבאנאט, באותן ימים חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו, אלכסנדרו דרגלינה, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי כקצין ומהנדס, אך ב-1859 התפטר ועבר עם רעייתו, מרתה לאזארוני, את הגבול לרומניה, שם מונה להיות סטרוסטה (תפקיד אדמיניסטרטיבי) ברמניקו ולצ'אה.
לקראת הלידה העדיפה מרתה לשוב אל בית הוריה, שם נולד יואן, הבן הבכור, הראשון מבין 4 אחים.
יואן למד בבית הספר לקדטים של טימישוארה והמשיך לאקדמיה צבאית על שם הקיסרית מריה טרזיה בווינה ובדומה לאביו, למד במקביל הנדסה.
בגיל 26 התחתן עם אלנה ג'יורג'יקה ושנה מאוחר יותר התפטר מהצבא האוסטרו-הונגרי ועבר אל הצבא הרומני, אליו התקבל בדרגת סגן משנה.
הוא התקדם בסולם הדרגות בהתמדה.
באותו זמן גם משפחתו גדלה - היו לו שני בנים ו-4 בנות.
ב-1908 מונה למפקד בית הספר הצבאי לחיל רגלים ובאפריל 1911 הועלה לדרגת קולונל וקיבל את הפיקוד על רגימנט 34, קונסטנצה.
ב-1915 הועלה לדרגת גנרל בריגדיר ועסק בביצור עמק הפראחובה.
עם תחילת מעורבות רומניה במלחמת העולם הראשונה קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה הראשונה של חיל רגלים שהייתה מוצבת בדרובטה-טורנו סברין ולחמה באורשובה ובעמק נחל הצ'רנה.
עם תחילת הלחימה יחידתו יצאה לכבוש את הפסגות השולטות והצלחתה בכך איפשרה לה לעמוד מול מתקפת הנגד של מעצמות המרכז עד אוקטובר.
באוקטובר הועלה יואן לתפקיד מפקד הארמייה הראשונה ונדרש לנסות לעצור את מתקפת האויב דרך עמק נחל הז'יו.
הוא יצא לבדוק את המצב בשטח במכונית ובה נהגו ועוד שני קצינים.
במהלך סיורו נפתחה על המכונית אש מקלע וכדור דום-דום ריסק את זרועו לפני שהמכונית הצליחה להימלט משטח האש.
פצעו נוקה ונחבש והוא הועבר לטיפול לקראיובה ושם הרופא המליץ לקטוע את היד והגנרל הסכים, אך מברק שהגיע מהמטה הראשי הורה על העברתו הדחופה לבוקרשט.
הוא הועבר לשם, אך המנתח הראשי היה בעיר אחרת וממלא מקומו הסתפק בניקוי הפצע והוצאת הכדור וקיבע את היד בגבס.
עם הגעת המנתח, ארבעה ימים לאחר הפציעה, קטעו את ידו ומצבו השתפר, אך כעבור עוד ארבעה ימים הסתבר שהזיהום התפשט, חומו עלה והוא מת.
יואן סְלָאביץ' (ברומנית: Ioan Slavici), 18 בינואר 1848 - 17 באוגוסט 1925) היה סופר, עיתונאי ומחזאי רומני, יליד טרנסילבניה, עורך דין בהכשרתו, ידוע בתרומתו להתפתחות הפרוזה הרומנית המודרנית.
היה בעל דעות אנטישמיות קיצוניות.
בשנת 1882 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית.
יואן סלאביץ' נולד בכפר שיריה (Şiria) שבמחוז ארד, באותו זמן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית כבנם של סאבה סלאביץ' ואלנה, לבית בורליה.
למד בבית הספר המקומי והמשיך בבתי ספר תיכוניים בארד ובטימישוארה ועמד בבחינות הבגרות בסאטו מארה.
בסתיו 1868 התחיל ללמוד באוניברסיטת בודפשט, אך בחורף חלה ושב לכפר הולדתו.
באפריל 1869 התחיל ללמוד באוניברסיטת וינה, אך באוגוסט כבר עבד כמזכיר של נוטריון בקומלאוש.
בסתיו שב ללימודים באוניברסיטת וינה, שם למד משפטים וגם שירת בצבא.
בווינה פגש לראשונה את מיכאי אמינסקו, והשניים קשרו ידידות לכל חייהם.
בהשפעת אמינסקו החליט סלאביץ' לכתוב ברומנית, שפת עמו, אף ששלט היטב בגם בהונגרית ובגרמנית.
הוא פרסם בשיחות ספרותיות את הקומדיה Fata de birău ("בת המוכתר") ואגדות ילדים.
הוא נסע ליאשי, שם הקריא בז'ונימיה את הנובלה Popa Tanda ("הכומר טאנדה"), שפורסמה לאחר מכן, ב-1875, ב"Convorbiri literare".
ב-1874 נסע לבוקרשט והשתקע בה וגם התחתן עם אקטרינה סֶקֶה מאגיארושי (Ecaterina Szöke Magyarosy).
הוא נסע לווינה ולבודפשט, ובשובו, בסתיו 1875, מונה על ידי טיטו מאיורסקו להיות מורה בבית ספר תיכון בבוקרשט.
ב-1877 הצטרף למערכת העיתון Timpul ("הזמן") והמשיך לפרסם יצירות ספרותיות, כשהשיא כישוריו בא לידי ביטוי ביצירה "Moara cu noroc" ("הטחנה עם מזל"), ב-1881. ב-1884 הקים בסיביו את כתב העת Tribuna ("הבמה"), שבו, מאוחר יותר, כתב וערך גם ג'ורג'ה קושבוק.
בגלל מאבקו למען זכויות הרומנים בטרנסילבניה, שהייתה תחת שלטון אוסטרו-הונגרי, נכלא ב-1885, אך שוחרר על ידי חבר המושבעים.
הוא התגרש מאשתו והתחתן עם אלאונורה טנססקו (Eleonora Tanasescu), ובסתיו נולד בנו הבכור.
ב-1886 נידון ל-3 ימי כליאה, וב-1888 נידון לשנת מאסר, שאותה ריצה בבית סוהר הונגרי בוואץ.
לאחר שחרורו וסגירת עיתונו הוא עבר עם משפחתו לבוקרשט, שם שב ללמד.
ב-1894, יחד עם קושבוק ועם יון לוקה קאראג'אלה ייסד את כתב העת Vatra ("ואטרה" - "הקמין" או "המכורה").
ב-1902 פורסם הרומן Din batrâni ("מהזקנים"), שזכה לפרס האקדמיה הרומנית.
מ-1914 הנהיג את היומון Ziua ("זיוואה" - "היום"), שהביע עמדות אוהדות לגרמנים וקרא לנייטרליות של רומניה.
הוא נעצר ונכלא – מקום כליאתו הועבר בהמשך לבית מלון – ובתקופת הכיבוש הגרמני שב לכתוב מאמרים אוהדים לגרמנים.
לאחר חתימת השלום וחזרת השלטון הרומני נעצר מחדש, נשפט לחמש שנות מאסר ונכלא בכלא וקרשט, אך שוחרר במהלך אותה שנה.
יואן סלאביץ' מת בשנת 1925 בייושב קרוצ'ה דה ז'וס-פאנצ'ו במחוז וראנצ'ה.
סלאביץ' היה עוין מאוד כלפי יהודי רומניה, נאבק נגד מתן אזרחות ליהודים ופרסם מאמרי שטנה רבים.
באחד ממאמריו ("Soll și Haben—Chestiunea Ovreilor din România") כינה את היהודים "מחלה" וקרא להשליך אותם לתוך הדנובה.
יואן ז'ולדיה (ברומנית: Ioan Joldea, ידוע גם כ"ז'ולדיה וודה" Joldea Vodă) היה טוען לכתר של מולדובה לתקופה של שמונה ימים, בין התאריכים 4 בספטמבר – 12 בספטמבר 1552.
ז'ולדיה היה בויאר מולדבי בדרגת קומיס, ללא יחוס מיוחד, ששרת תחת כמה משליטי מולדובה מבית מושאט.
לפי הכרוניקון האיטלקי אנטוניו מריה גרציאני, ז'ולדיה היה גבר טוב מראה, תכונה שלדעתו הייתה בעלת משקל בבחירתו.
אחרי ששתי קבוצות בויארים - אחת במולדובה עצמה, ואחת בגלות פולין, יזמו קשר שהביא לרציחתו של השליט שטפאן רארש ב-1 בספטמבר 1552, הנסיכה אלנה אקטרינה לבית ברנקוביץ', אלמנתו של פטרו רארש, ביקשה להבטיח את עתידו של בן הזקונים שלה, קונסטנטין, שהיה קטין בן עשר בערך.
לשם כך, היא קידמה בינתיים את יואן ז'ולדיה כמועמד לכתר מולדובה והציעה לו את ידה של בתה רוקסנדרה.
הוורניק הגדול ("מארה וורניק") גבריל מובילה וההטמאן, "השוער של סוצ'אבה", יון סטורדזה הסכימו לתוכניתה ויחד עם הבויארים הקושרים המולדבים הכתירו את ז'ולדיה.
המהלך של הנסיכה אלנה ושל הבויראים מסביבה התקבל בפולין בזעם.
בתמיכת המגנאט של בלז, שניאבסקי ואצילים פולנים אחרים, הבויארים הגולים בפולין הכתירו כשליט של מולדובה את אחד מהם, ה"סטולניק פטרו" או "פטריה", לכאורה בן מחוץ לנישואים של השליט בוגדאן בעל עין אחת בטקס שהתקיים ביישוב טרמבובלה.
השליט החדש קיבל את השם "אלכסנדרו לפושניאנו".
אחרי רציחתו של שטפאן רארש חיילים הנאמנים ללפושניאנו וכוח צבאי פולני ליוו אותו למולדובה.
מלך פולין עצמו, זיגמונד השני אוגוסט תמך במועמדותו של לפושניאנו והשליט הטרי וחסידיו נשבעו לו אמונים.
הפלג שתמך בז'ולדיה התפזר מהר ורבים מחבריו עברו למחנה של לפושניאנו.
חיילים פולנים ומולדבים בפיקודו של הוורניק מוצוק תפסו את ז'ולדיה בדרך לחתונה בסוצ'אבה, בכפר שׁיפוֹטֶה על נהר ז'יז'יה.
כעבור ימים אחדים נפלו לידי אנשיו של לפושניאנו גם הנסיכה אלנה אקטרינה ובנה הקטן.
הנסיכה אלנה אקטרינה נחנקה למוות וקונסטנטין רארש מת כעבור שנתיים ב-1554. ליואן ז'ולדיה נכרת האף, על מנת לכער את פניו ושיאבד כל סיכוי לממש את שאיפותיו.
הוא נשלח למנזר שבו נפטר בתאריך בלתי ידוע.
השליט החדש אלכסנדרו לפושניאנו הוכתר כשליט של "מולדוולאכיה" בעיירה הרלאו ב-12 בספטמבר 1552 ולאחר מכן נכנס לעיר הבירה סוצ'אבה.
לפי הכרוניקון גריגורה אורקה יואן ז'ולדיה היה שליט של מולדובה לשלושה ימים בלבד.
את ארוסתו, רוקסנדרה, הבת של פטרו רארש ושל אלנה ברנקוביץ', ולפיכך בת דודו לכאורה, לקח אלכסנדרו לפושניאנו לעצמו לאישה כדי לחזק עוד יותר את יחוסו.
אחיו של יואן ז'ולדיה, הבויאר בדרגת ארמאש, שטפאן ז'ולדיה שרת במצודת ניאמץ.
שטפאן ז'ולדיה היה אב לשתי בנות - מרגיטה או מרגיוליצה ותאודורה.
תאודורה התנזרה והפכה בגלל חייה הסגפניים ומעשי נסים שבהם הייתה מעורבת, לתאודורה הקדושה מסיחלה.
היא חייתה במנזרים במזרח ולאכיה ובחבל מולדובה והייתה לרומניה הראשונה שהוכרה כקדושה של הכנסייה האורתודוקסית.
ייתכן כי בני משפחה אחרים של ז'ולדיה נמלטו לטרנסילבניה - לכפר מיטיטל על יד אוראדיה.
פעילותו הציבורית עד מהפכת 1912
את פעילותו הציבורית החל בשנת 1883 בעודו קצין צעיר בשירותו בקוריאה.
צה שי, הקיסרית האלמנה ועוצרת שושלת צ'ינג שיגרה כוח צבאי לקוריאה ומינתה את יואן לראש המטה הכללי.
בזכות הצלחתו, מונה בגיל 21 לנציב הסיני בסיאול.
בשנים אלו ריכז את הקשר הדיפלומטי ופיתח את המסחר בין שתי המדינות דבר אשר הביא לקירוב ביניהן.
בשנת 1903 הוביל את התנועה להכנסת חידושים בצבא הקיסרי והקים שש דיוויזיות בהן השתמש כדי לדכא מרידות ובהן את מרד הבוקסרים.
צבאו היה מאומן היטב על פי הדגם הגרמני וממנו יצאו בהמשך בעלי תפקידים והשפעה רבה בממשל.
בתקופה זו כונה יואן "אבי אילי המלחמה".
בשנת 1907 איבד את אהדת הקיסרית.
בשנת 1908, עם מות הקיסרית האלמנה, ניסה יואן לתפוס את השלטון ומחשש לחייו אולץ לפרוש מהחיים הציבוריים.
ב-12 בפברואר 1912 חתמה הקיסרית האלמנה לונגיו בשם הקיסר בן השש פויי על מסמך אשר האציל את הסמכויות השלטוניות לידי יואן בשם "הבטחת" שלום לעם ושקט לקיסרות לצורך הקמתה של רפובליקה גדולה של סין עקב מהפכת שינהאי.
מדינות המערב הפעילו אף הן לחץ למנותו למשרה משמעותית וסון יאט-סן הבין שהמעצמות תומכות ביואן והתפטר מכהונתו כנשיא זמני של הרפובליקה לטובת יואן לאחר כחודש מתחילת כהונתו, יואן נבחר על ידי האספה הלאומית הזמנית של סין לנשיא זמני.
יואן שה-קאי מינה את עצמו לנשיא והשיג את הסכמת סון יאט-סן לכך.
בשנים 1913–1916 שלט יואן על מרבית סין לאחר כישלונו של סון יאט-סן.
יואן תמך בדיקטטורה נאורה במטרה להביא לאיחודה של סין תחת שלטונו ובמסגרת זו אסר את חברי הפרלמנט אשר לא סרו למרותו.
הוא יסד את המפלגה הרפובליקנית שהתחרתה במפלגה הלאומית קוואמינטנג של סון יאט-סן.
בין השאר פעל בתקופת שלטונו להפסקת הסחר באופיום.
במלחמת העולם הראשונה חתם בניגוד לרצונו על הסכם עם היפנים אשר כלל חמישה סעיפים ובהם מתן זכויות מיוחדות ליפן בחברת מכרות וכן מתן אישור ליפנים לאמן את הצבא הסיני.
במהלך השנים ניסה למנות את עצמו לקיסר בעל שליטה בכל רחבי סין, אך הדבר זכה להתנגדות רבה ובסופו של דבר הוא לא הצליח בכך.
יואן לקראת סוף שנת 1915 הקים את האימפריה הסינית מחדש אשר לפיה היה קיסר, מה שהותיר לו להתנהל באורך חיים ססגוני ולקחת כספים רבים למען הנאתו האישית מבנק המדינה.
בתקופת שלטונו הוא חילק את המחוזות המינהליים של סין בין גנרלים שנשבעו אמונים לשלטונו, מה שמאוחר יותר לאחר מותו הוביל לתקופת המצביאים.
בשנת 1916 התפטר מהתפקיד הססגוני של קיסר ומכל המותרות שכללו שם זה, לאחר שלושה חודשים מת.
שגריר אמריקאי אשר פגש אותו זמן קצר לפני מותו דיווח כי יואן נראה כ"רוח רפאים", יואן לא הצליח לעמוד בלחץ ובעבודה של לנהל את כל סין.
לאחר מותו נכנסה סין לתקופה בת 5 שנים בה שררה אנרכיה שלטונית ולא נמצא מי שימלא את מקומו עד למינויו של סון יאט-סן.
יואן גריפיד' (בוולשית: Ioan Gruffudd ; נולד ב-6 באוקטובר 1973) הוא שחקן ולשי.
גריפיד' מוכר בין היתר בשל תפקידו בתור הוריישיו הורנבלואר בסדרת הסרטים "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן".
גריפיד' נולד בוויילס שבממלכה המאוחדת.
בילדותו עברה המשפחה לעיר קארדיף.
לגריפיד' אח בשם אלון (Alun) ואחות בשם סיוון (Siwan).
קריירת המשחק של גריפיד' החלה בנעוריו כאשר שיחק באופרת הסבון הוולשית שנקראה "Pobol y Cwm" .
בגיל 18 החל ללמוד ב"האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה".
בתחילה התקשה לקבל תפקידים רציניים ואף פרש כמה פעמים אך בשנה האחרונה ללימודיו לוהק לתפקיד ראשי במחזה הדה גאבלר.
לאחר משחקו במחזה קיבל הצעה לשחק בסדרת הטלוויזיה "פולדארק".
ב-1997 הופיע בסרט "ויילד" בתור המאהב של אוסקר ויילד.
בהמשך אותה שנה שיחק בסרט שובר הקופות "טיטניק" של ג'יימס קמרון.
באותה שנה החל לשחק בתפקיד הראשי בדמותו של הוריישיו הורנבלואר, בסדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן", סדרת טלוויזיה בריטית שכללה 8 סרטים אשר שודרו בין 1998 ל-2003. בשנת 2001 הופיע בקליפ לשיר "Uptown Girl" של להקת הבנים וסטלייף לצידה של קלאודיה שיפר.
גריפיד' הופיע בהפקות שונות כמו "תקוות גדולות" עיבוד לרומן מאת צ'ארלס דיקנס, "ההגדה לבית פורסייט", "102 כלבים וגנבים" שם פגש את אשתו לעתיד ו"המלך ארתור" לצידו של קלייב אואן.
בשנת 2005 שיחק את ד"ר ריד ריצ'רדס, גיבור-העל הידוע בכינוי מיסטר פנטסטיק, בסרט שובר הקופות "ארבעת המופלאים" ובסרט ההמשך שיצא ב-2007. שנה לאחר מכן שיחק בסרט "לחזור בקיץ" לצידם של ג'וליה רוברטס וראיין ריינולדס.
בשנת 2009 שיחק את תפקידו של טוני בלייר בסרט "" לצידו של ג'וש ברולין.
בשנת 2017 החל לשחק בתור המנתח אנדרו ארלהם בסדרת הדרמה והמתח "שקרן, שקרנית" ברשת הטלוויזיה הבריטית ITV; ב-2020 שבה הסדרה לעונה שנייה.
ב-14 בספטמבר 2007, התחתן עם השחקנית אליס אוונס, אותה הכיר במהלך צילומי הסרט "102 כלבים וגנבים".
שושבינו של גריפיד' בחתונה היה השחקן הוולשי מת'יו ריס, חברו משכבר הימים ושותפו לדירה מזה שמונה שנים.
לגריפיד' ואוונס יש שתי בנות, שנולדו ב-2009 וב-2013. אוונס הודיעה על פרידתם של בני הזוג בינואר 2021. ב-1 במרץ 2021, גריפיד' הגיש בקשה לגירושין.
באוקטובר 2021, גריפיד' אישר כי הוא נמצא במערכת יחסים עם ביאנקה וואלאס.
ב-14 בפברואר 2022, גריפיד' הגיש בקשה לצו הרחקה נגד אוונס בטענה לאלימות במשפחה.
זה כלל את ההגנה על בת זוגו ביאנקה וואלאס.
יואן קוקוזל או יוחנן קוקוזל הקדוש (בבולגרית: Свети Йоан Кукузел ,
במקדונית: Свети Јован Кукузел, ביוונית: Άγιος Ιωάννης Κουκουζέλης איוס יואניס קוקוזליס, באלבנית: Jan Kukuzeli, בסביבות 1280 - 1360) היה מלחין ("מלודוס") וזמר כנסייתי ("פרוטופסלטוס") ממוצא בולגרי ויליד אלבניה, תאורטיקן ורפורמטור של המוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית שפעל בימי הביניים באימפריה הביזנטית.
בגלל קולו המרשים כונה "בעל הקול של מלאך".(Ангелогласния - אנגלוגלאסניה, ,αγγελόφωνο Καλλικέλαδο).
כונה גם "האמן" או ביוונית "או מאיסטור".
יש המחשיבים אותו ליוצר השני בחשיבות בתולדות המוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית בימי הביניים, אחרי יוחנן מדמשק.
הצטיין גם בסגנון הלחנתו המקושטת והמליסמטית.
עשה שינויים במערכת התווים -על ידי סימנים הנקראים הנוומות של קוקוזל או מערכת התווים הנאו-ביזנטית.
ככל הנראה, מקור השם "קוקוזל" הוא במילה היוונית "קוקיא" שמובנה "פול" והמילה היוונית ממקור סלבי "זליה" שמשמעותה "כרוב הגינה".
אומרים ששם זה נדבק בו מפני שכשהיו שואלים אותו מה אכל, היה עונה" פול עם כרוב" (κουκιά καί ζέλια).
אך ייתכן כי השם בא מ"קוקוזליה", כינוי לזמיר בפי תושבי צפון יוון.
קיימים מעט פרטים על חייו ופעילותו של יואן קוקוזל.
חוקרים רבים חשבו שהוא חי במאה ה-12 בימי קיסרים משושלת קומננוס.
אגון ולס, דימיטרי קונומוס ואחרים סבורים שפעל במאה ה-14 בתקופה שלאחר מסע הצלב הרביעי והיה בן זמנם של הפטריארכים מימי שושלת הקיסרים פאלאולוגים.
המידע עליו נובע בעיקר מכתב יד על חייו מן המאה ה-14 הנמצא בספרייה הלאומית על שם "הקדושים קיריל ומתודי" בסופיה.
על חייו מספור גם בכתב יד הנמצא במנזר הבולגרי זוגרפו בהר אתוס ובסיפור של אגאפיוס מן המאה ה-17, "גאולה לדייגים".
יואן קוקוזל נולד בדוראצו בממלכה האלבנית שבשליטת שושלת אנג'ו בשלהי המאה ה-13. הוא התייתם מאביו בילדותו ואמו הייתה בולגריה.
לדעת רוב החוקרים, לרבות דייוויד מרשל, הוא היה ממוצא בולגרי.
חוקר בשם רוברט אלזי גם כן סבור שהיה ממוצא סלבי, אולי מקדוני.
יוונים ניסו למצוא לו גם מוצא יווני וטענו, ככל הנראה טענות לא מבוססות, ששם משפחתו היה פפדופולוס.
גם סרבים טענו לבעלותם עליו וכי נולד בשטח ארצם, ביוטיניאניה פרימה, על יד ניש.
יואן קוקוזל או קוקוזליס, כפי שנקרא ביוונית, התחנך בבית הספר לזמרה שליד חצר הקיסרים הביזנטים בקונסטנטינופול וככל הנראה, היה תלמידו של יואניס גליקיס ("המתוק").
הוא הפך מהר לאחת הסמכויות המובילות בתחום בתקופתו.
הוא כבש באיכויות קולו את לבו של הקיסר (קרוב לוודאי אנדרוניקוס השני פלאולוגוס) והתמנה לזמר כנסייתי ראשי.("פרוטופסלטוס" או "ארכימוזיקיס") בכנסיות המרכזיות של בירת האימפריה (קתדרלת איה סופיה וכנסיית הארמון המלכותי - "תואוטוקוס וולאכרנון").
מספרים שהקיסר ביקש לחתן אותו, אך הוא נמלט מהחצר מפני ששאף להתנזר מן החיים החילוניים וללכת למנזר.
הוא ניצל את הזדמנות ביקורו של ראש לאוורה הגדולה (מייאסטי לאוורה) מאתוס (הלאוורה של אתנאסיוס הקדוש מאתוס) כדי להתוודות בפניו ולהודיע לו על רצונו להיות נזיר.
ראש הלאוורה ברך אותו על כוונותיו.
בהגיעו לשער הלאוורה הציג עצמו בפני השוער כרועה צאן וביקש רשות להיכנס כדי להתקבל לשורות הנזירים.
השוער העיר בפניו שהוא צעיר מאוד.
אז השיב לו קוקזל במילות ירמיה הנביא: "טוב לגבר כי ישא עול בנעוריו" (איכה,ג,כ"ז).
הוא התקבל ללאוורה ונשלח לרעות את כבשי המנזר.
בינתיים, כשנודע לקיסר על בריחתו של האמן הצעיר הוא רתח מזעם וציווה שיחפשו אותו.
יואן הסתיר מכולם את כשרונותיו פן יזהו אותו ויגיע הדבר לאוזני הקיסר.
עד שיום מן הימים בעת ששהה עם הכבשים במרעה הרגיש דחף בלתי נשלט לשיר שירי הלל לאלהים.
נזיר שהתגורר במערה בסביבה שמע את קולו המלאכי וסיפר על כך אב הלאוורה.
קוקוזל אישר בפני אב הלאוורה שהוא זה השמר הנמלט מחצר הקיסר שאותו פגש בעבר בקונסטנטינופול.
אב הלאוורה התייצב בפני הקיסר וביקש את מחילתו.
אחרי ששמע את דבריו כבש הקיסר את כעסו ושלח לקוקוזל את מחילתו ואת ברכתו.
יש אומרים שאפילו ביקר באתוס כדי לראות אותו ולמחול לו בעצמו.
קוקזל קיבל רשות לבנות לעצמו כנסייה קטנה בשם הארכנגלים הקדושים עם כוך למגורים, במרחק כ-500 מ' מן הלאוורה הגדולה.
בילה שישה ימים בשבוע בתאו במדיטציה דתית ובתפילה.
בימי ראשון ובחגים נהג לשיר במקהלה בכנסייה כזמר מן השורה.
יום אחד בעת שהתפלל ושר אקתיסטוס בפני איקונין של מרים הקדושה נרדם וחלם חלום.
הבתולה הופיעה בפניו ופקדה בו לשמוח וציוותה לו לא להפסיק לשיר שירי הלל לכבודה והבטיחה כי היא לא תשכח אותו.
הקדושה נתנה לו בחלום מטבע זהב.
כשהקיץ משנתו ראה קוקוזל מטבע זהב ליד האיקונין והתרגש עד דמעות.
מאז השקיע עוד יותר מאמץ בהשתתפותו במקהלת יום ראשון.
האיקונין של הבתולה הנמצא עד היום בקפלה בתוך המנזר נקרא בעבר "המדונה של קוקוזל".("קוקוזליסה" או "קוקוזליצה")
פעם אחרת כשלקוקוזל התנפחו הרגליים ונאכלו על ידי תולעים עקב מעשי ההסתגפות הקשים והעמל הרב שהטיל על עצמו, הופיעה שוב הבתולה בחלום ואמרה לו:"מעכשיו תבריא" ואכן רגליו החלימו וחזרו להיות כפי שהיו קודם.
יואן קוקוזל נפטר ב-1 באוקטובר, ככל הנראה בסביבות שנת 1360. הוא הובא לקבורה בכנסיית הארכאנגלים שהוא בנה במתחם הלאוורה הגדולה בהר אתוס.
השאיר מספר תלמידים, אחד מהם גרסימוס שכתב לו ביוגרפיה.
קוקוזל תרם להנהגת הסגנון והרפרטואר המלודי, הקאלופוני במוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית ולהפצת מערכת התווים (פאלאוגרפיה) "המאוחרת", ה"נאו-ביזנטית" או "קוקוזלית" - הנוומות של קוקוזל- ששימשו במוזיקה הביזנטית.
תקופתו - מזוהה במסורת הביזנטית עם תקופת ה"פריחה" .
לפי השיטה הישנה השתמשו ברישום המוזיקה הביזנטית ב-22 תווים וסימנים.
ספר הלימוד של קוקזל ששימש בלימוד המוזיקה נקרא בזמנו "פאפאדיקי" (παπαδική) .הוא כלל מערכות של כ-80 סימנים מוזיקליים והתווים, הקרויים "נוומות " והלקוחים מספרי זמרה שונים.
הסימנים שקוקזליס השתמש בהם כללו גם סימנים רבים לקביעת המקצבים, חלוקת הזמנים, קישוטים, ואף לתנוחות ידיים (חירונומיות) וכו'.
המעתיקים בדורות הבאים לא ידעו להבחין היטב בין סוגי הסימנים השונים - המוזיקליים גרידא ואלה שייצגו קישוטים ותנוחות יד, מה שזרע בלבול וסיבוכים.
למשך כחמש מאות שנה עד לרפורמה של כריסנתוס בהתחלת המאה ה-19, השתמשו במערכת תוויו.
רשימת הסימנים אורגנה עוד לפניו על ידי אסכולתו של יואניס גליקיס בשיר דידקטי שנקרא "האיסון הגדול של הפאפאדיקי" (Μέγα Ίσον της Παπαδικής), שיר העובר את כל שמונת המודוסים או הטונים המוזיקליים (ביוונית - "אכי", ביחיד: אכוס, בשפות סלביות:גלאס) מתוך ה"אוקטואיכוס".
מערכת שמונת האכוסים העומד ביסוד השירה הביזנטית.
תרגול השיר איפשר לתלמידי הזמרה את הקניית שמונת ה"אכי".
קוקזל ערך גרסה שנייה ל"מגא איסון" של יואניס גליקיס, שהיה ככל הנראה מורו ורבו.
מבין כ-2500-3000 לחניו ועיבודיו שרדו עד לימינו כ-90 מיצירות, כשהמפורסמת שבהן היא "פוליאליון של האישה הבולגריה", המוקדש לאמו ושנוהגים לשיר בשבוע הפסחא.
שיר זה מכיל, לדעת חוקרים, יסודות מסוימים משירי הקינה מן המסורת העממית הבולגרית.
קוקוזל הלחין סוג חדש של קובצי מוזיקה קולית ותרגולים "חירונומיים".
לחניו הם מונופוניים ועתירי מליסמות וקישוטים, בעלי דרגת קושי גבוהה לביצועם.
הם מתאפיינים במנעד רחב (כמעט 2 אוקטבות) ובמנה מוזיקלי מורכב
יואן קוקוזל נחשב לדמות בעלת ההשפעה המרבית במוזיקה הביזנטית המאוחרת.
הוא הוכרז לקדוש של הכנסייה האורתדוקוסית כשחג שמו נקבע ב-1 באוקטובר.
בית ספר למוזיקה בעיר הולדתו דורס קיבל את שמו.
במנזר ארדניצה באלבניה קיים ציור על יואן קוקוזל המקבל מטבע ממרים הקדושה
מפרצון באי ליבינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים באנטארקטיקה נקרא על שמו Kukuzel Cove
בשנת 1938 הסופר הבולגרי דוברי נמירוב פרסם רומן על חייו של קוקוזל תחת הכותרת "קול המלאך"
הדואר של בולגריה (1983) ושל אלבניה (1996) הנפיקו בולים לזכרו
מקהלה כנסייתית של גברים בסופיה נושאת את שמו.
גם בעיר יאשי ברומניה קיימת מקהלה כניסייתית של סטודנטים על שמו (הוקמה בשנת 2007)
רחובות בערי הבלקן (למשל, בבוקרשט) קרויים על שמו
קוקזל הלחין המנונים, פוליאלוס, שירי אירמוס, פאסאפנואריה וכו'.
פוליאלאוס של אישה בולגריה (בבולגרית: Polieleiat na Bulgarkata)
Μέγα Ίσον της Παπαδικής (מגה איסון טיס פאפאדיקיס) - שיר ללימוד שיטת התווים
Δημητρίου (סטיחירוס קאלופוני לדמטריוס הקדוש)
סידור התפילות- מתחילת הערבית ועד סוף הליתורגיה
ספר הזמרה והתווים המוזיקליים עם תנוחות היד וכל הטכניקות של הזמרה
יואנה מגורה ברנרד (ברומנית: Ioana Măgură Bernard; נולדה ב- 25 במאי 1940 בבוקרשט) היא קריינית ידועה ברדיו בוקרשט ובטלוויזיה הרומנית ובתחנה רדיו אירופה החופשית בשפה הרומנית.
יואנה מגורה נולדה בשנת 1940 בבוקרשט, הבת השנייה של יאקוב (ינקו) מגורה, במקור ליבוביץ', יליד מוינשט ואורורה לבית אלטרזון גרונברג, גם כן ילידת מוינשט ברומניה.
אחותה הגדולה פררה נפטרה בילדותה.
יואנה מגורה למדה משחק במכון לאמנות הבמה על שם יון לוקה קאראג'אלה בבוקרשט.
בשנים 1968-1961 שיחקה בתיאטרון הלאומי של קראיובה.
במקביל, בשנת 1964 התקבלה על ידי סילביו ברוקאן כקריינית בטלוויזיה הרומנית בבוקרשט.
עבדה שם עד אפריל 1969 כשבעת ביקור בישראל החליטה לא לחזור לרומניה ולמשטר הקומוניסטי.
מישראל היא היגרה לגרמניה, והחל משנת 1970 עבדה במינכן במחלקה הרומנית של תחנת הרדיו "אירופה חופשית" (אאורופה ליברה Europa Liberă).
בשנת 1972 נשאה את נואל ברנרד מנהל המחלקה הרומנית בתחנה.
מנישואיה הראשונים ברומניה הייתה ליואנה מגורה ילדה שהוצאה גם היא יחד עם אמה מרומניה תמורת כופר בשווי 2,500 דולר.
ברדיו "אירופה חופשית" ערכה מגורה תוכנית בשם "אנשים, רעיונות, גישות".
בדצמבר 1981 נפטר בעלה, נואל ברנרד ממחלה ממארת והועלה חשד כי אולי הורעל על ידי מרגלים של מטשר צ'אושסקו.
מגורה המשיכה לעבוד ב"אירופה ליברה" עד להעברת התחנה לפראג בשנת 1995.
יואנה מגורה חיה כעת בסן מקרוס, סן דייגו בקליפורניה.
אחות למחצה של אמה הייתה הפעילה הקומוניסטית עדה מרינסקו, שהוצאה להורג בשנת 1941 בבית הסוהר ז'ילאווה.
Directorul postului nostru de radio - 2007 (מנהל תחנתנו - ספר זכרונות על בעלה המנוח, נואל ברנרד)
יואן לונגפינג (בסינית: 袁隆平; 7 בספטמבר 1930 – 22 במאי 2021) היה אגרונום סיני, מגדולי חוקרי החקלאות בעידן המודרני.
נודע עקב פיתוח זני אורז און כלאיים.
ב-2004 זכה בפרס וולף בתחום החקלאות יחד עם סטיבן ד.
טנקסלי על "פיתוח של זני מכלוא של אורז בדרכים חדשניות, ועל גילויו של הבסיס המדעי לאון-הכלאיים (heterosis) בגידול רב חשיבות זה, המהווה מקור מזון עיקרי לחלק ניכר מאוכלוסיית כדור הארץ".
באותה שנה זכה גם בפרס המזון העולמי.
ב-1953 סיים לימודי חקלאות באוניברסיטת דרום מערב בצ'ונגצ'ינג.
ב-1964 החל במחקרו בתחום השבחת גידולי אורז, הוא גילה זן של אורז עם תכונת עקרות זכרית ציטופלזמטית, ובאמצעותו הביא להגדלה ניכרת ביבול האורז.
תוך מספר עשורים עלתה תפוקת האורז בסין באמצעות השימוש באורז ההיברידי ב-50%, מה שפתר חלק ניכר מהמחסור העולמי במזון.
יואן כיהן כפרופסור באוניברסיטה החקלאית חונאן בצ'אנגשה והיה ראש מרכז הפיתוח הלאומי לאורז היברידי.
יוֹאַן לֶמוּאַן נולד ב-16 במרץ 1983, הוא מעצב גרפי, זמר-יוצר, הוא ידוע בשם הבמה שלו Woodkid ובעבודתו על השיר "Teenage Dream" של קייטי פרי, השיר "Back to December" של טיילור סוויפט, ביום קליפ השיר "Born to Die" של לנה דל ריי ועוד.
יואן הוא מוזיקאי של מוזיקת עם מודרנית.
ב-28 במרץ 2011 יצא לאור המיני אלבום הראשון שלו, וב-18 במרץ 2013 יצא לאור האלבום הראשון בשם The Golden Age.
יואן למואן נולד בליון לאם ממוצא פולני.
הוא למד איור ואנימציה בEmile Cohl School, אחר כך הוא עזב לאנגליה כדי לעקוב אחר הדפסת משי וב-2004 עבר לפריז.
אחרי ניסיון קצר ב-H5. הוא הצטרף לצוות של לוק בסון ועבד על הפרויקט ארתור והמינימונים למשך שנה.
ב-2006 יואן ביים סדרה של בריונים לסופיה קופולה שעבדה על מארי אנטואנט.
ב-2010 למואן קיבל 5 פרסי אריה בפסטיבל הפרסום בקאן על קמפיין למודעות האיידס, ושנתיים לאחר מכן קיבל את פרס לבמאי הטוב של השנה בפרסי MVPA בלוס אנג'לס, והיה מועמד בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV.
ב-18 במרץ 2011 Woodkid יצא לאור המיני אלבום הראשון שלו Iron.
השיר Iron הושמע בקדימון של Assassin's Creed: Revelations של חברת יוביסופט, בסרט היצ'קוק ובסדרה הזאב צעיר
שם האלבום תאריך שחרור הסברThe Golden Age 18 במרץ 2013
יואן אדוארד סמואל מונטגיו , היה יהודי בריטי, קצין מודיעין בצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה, שופט וסופר.
נודע בתפקידו בהובלת "מבצע קציצה" - פעולת הונאה צבאית, שהטעתה את גרמניה הנאצית לחשוב שכוחות הפלישה של בעלות הברית ינחתו ביוון ולא בסיציליה במסגרת מבצע האסקי.
מונטגיו, נצר למשפחת בנקאים עשירה, הוא בנו השני של הברון לואיס מונטגיו, שהיה בן דודו של הרברט סמואל, ונכדו של הברון סמואל מונטגיו.
בית המשפחה היה ארמון פאר ברובע קנסינגטון שהעסיק משרתים רבים.
יואן התחנך בבית הספר וסטמינסטר.
במלחמת העולם הראשונה היה מאמן מקלע בבסיס צי-אוויר של ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד בטריניטי קולג' (קיימברידג'), באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1924 הוסמך כעורך דין.
אחד המקרים המפורסמים שלו כעורך דין זוטר היה ההגנה על אַלְמָה ראטנברי בשנת 1935 שהואשמה יחד עם מאהבה בן השמונה עשרה ברצח בעלה הקשיש פרנסיס ראטנברי (Francis Rattenbury).
בשנת 1939 התקדם להיות "פרקליט המלך" (King's Counsel).
מלחמת העולם השנייה - מבצע קציצה
בשנת 1938 התנדב מונטגיו למערך המילואים של הצי המלכותי.
בשל הרקע המשפטי הוא הוצב למחקר מיוחד.
אחר כך הוצב במטה הצי המלכותי בהאל כקצין צוות סיוע במודיעין.
מונטגיו שירת באגף המודיעין של האדמירליות ועלה לדרגת קומנדר.
הוא היה נציג חיל הים בוועדת XX, שפיקחה על הפעלת סוכנים כפולים (Double-Cross System) במסגרת MI5. הוא פיקד על צ'ארלס צ'ולמונדליי, שהגה את תוכנית ההונאה "מבצע קציצה".
מונטגיו קיבל את הרעיון לתת לגופת חסר בית שנפטר זהות של קצין בריטי, ולהניח לגופה להישטף לחוף כשעליה מסמכים עם מידע כוזב, לפיו מתוכננת פלישה של בעלות הברית ליוון ולסרדיניה, ולא לסיציליה, שם התרחשה הפלישה בפועל.
הגרמנים אכן הולכו שולל, עד היטלר עצמו והפלישה לסיציליה נחלה הצלחה.
ההיסטוריון יו טרבור-רופר כינה את המבצע 'ההונאה הטובה ביותר בהיסטוריה של הונאה צבאית'.
על תפקידו במבצע קציצה, הוא זכה לתואר "מפקד" בחטיבה הצבאית של מסדר האימפריה הבריטית.
מ-1945 עד 1973 הוא החזיק בתפקיד פרקליט הצי, שימש כשופט בהמפשייר ובמידלסקס ורשם בבתי המשפט בדוויז ובסאות'המפטון.
כתב את הספר "האיש שלא היה מעולם" (1953), דין וחשבון על מבצע קציצה, שהפך לסרט "האיש שלא היה מעולם" שלוש שנים מאוחר יותר.
את דמותו של מונטגיו בסרט משחק קליפטון וב, מונטגיו עצמו מופיע בסרט הופעת קמאו בתפקיד סגן מרשל של חיל האוויר המלכותי, המותח ביקורת צינית על תוכנית "מבצע קציצה".
כתב גם את "מעבר לסודי ביותר אולטרה" (1977), שהתמקד בטקטיקות טכנולוגית מידע וריגול שהיו בשימוש במלחמת העולם השנייה.
בסרט "האיש שלא היה" (2022), אודות מבצע קציצה, דמותו מגולמת על ידי קולין פירת'.
מונטגיו היה נשיא ק"ק כנסת ישראל, 1954-1962, וסגן נשיא של ההתאחדות האנגלו-יהודית.
אחיו הבכור, סטיוארט מונטגיו, פנה לעסקי הבנקאות של המשפחה ואילו אחיו הצעיר, אייבור מונטגיו, היה יוצר סרטים, סופר, מייסד איגוד טניס השולחן העולמי, קומוניסט, שריגל עבור גה-אר-או במהלך מלחמת העולם השנייה.
יואן מונטגיו התחתן עם איריס, בתו של הצייר סולומון ג'וזף סולומון, בשנת 1923. נולד להם בן, ג'רמי, שעסק בכלי נגינה ובת, ג'ניפר (), היסטוריונית אמנות.
דודו הוא אדווין מונטגיו - בנו השני של סמואל מונטגיו, מדינאי בריטי ליברלי, חבר המועצה המלכותית ומזכיר המדינה להודו ודודתו היא ליליאן הלן מונטגיו - בתו של סמואל מונטגיו, עובדת סוציאלית, שופטת בבית משפט לנוער בלונדון ופעילת יהדות ליברלית (בריטניה).
יואן (ינאקי) תאודור קאלימאקי או בצעירותו - יואן תאודור קַלמֶשוּל (ברומנית: Ioan Teodor Calmășul) (ברומנית: Ioan Theodor Callimachi, ביוונית:
Ιωάννης Θεόδωρος Καλλιμάχης- יואניס תאודורוס קאלימאכיס , בסביבות 1690 ככל הנראה קמפולונג מולדובנסק - בסביבות 1780, אולי באיסטנבול) היה אציל, דיפלומט ומתרוגמן רומני עם שורשים יווניים, שליט נסיכות מולדובה בין אוגוסט 1758 ולבין מאי/יוני 1761.
יואן תאודור קאלימאקי היה אציל ממוצא רומני.
ככל הנראה שם המשפחה המקורי היה Bene אליו נדבק מאוחר יותר הכינוי "קלמש" (Calmăș) או "קלמשול" (Calmășul),
שהתייוון לצורה "קאלימאכיס", המורכבת מן המלים היווניות - "קאלי"= "יפה" ו"מאכי" = "מאבק".
יואן קאלימאקי בחר לשנות את שם משפחתו לקאלימאקי ככל הנראה אחרי שהתמנה לדרגומן ראשי בקושטא..
סבו של יואן תאודור, ואסילה בֶּנֶה היה בעל אחוזה בכפר היגידיש, על-יד אורהיי, בחבל הארץ שנקרא אחרי 1812 בסרביה והיו לו שני בנים: תאודור (תואדר) (כ-1660-כ-1740) וניקולאיה.
ככל כנראה אביו של השליט, תאודור, הגיע לעיר קמפולונג בדרום החבל בוקובינה והיה לוורניק באותה עיר.
יואן תאודור קאלימאקי נולד ככל הנראה בעיר הזאת והיה בנו השני של תאודור קלמש-קאלימאכיס ושל רוקסנה לבית גיקה, בתו של השליט גריגורה הראשון גיקה..
אחים אחרים היו גאורגה, לימים גבריל, מיטרופוליט של תסלוניקי ואחר כל של יאשי, הבאן ודומיטרשקו ו שתי בנות -, פרסקיבה ומריה.
יואן תאודור למד בלבוב, אז מרכז חינוך חשוב של כל האזור, שנמצא בפולין השכנה.
בצעירותו היה יואן קלימאקי, אז עדיין קלמשול, חבר ממשלחת של 50 לוחמים צעירים שנשלחה על ידי השליט מיכאיל רקוביצה לביקור בחצר הצאר פטר הגדול.
בשובו לנסיכות מולדובה, נשלח על ידי השליט ניקולאיה מברוקורדט כמזכיר ו"תרזימן" (מתורגמן) ליד אחיו, הדרגומן הראשי יואן מברקורדט באיסטנבול (קונסטנטינופול).
נשאר באותו תפקיד גם ליד היורש בתפקיד של יואן, גריגורה גיקה (1726-1716).
הדרגומן הראשי היה מתורגמן אישי של הסולטן העות'מאני ושיחק תפקידים חשובים בדיפלומטיה העות'מאנית.
יואן קאלימאקי שלט היטב בשפות רומנית (שבה התכתב למשל עם אחיו), פולנית, לטינית, יוונית, צרפתית, איטלקית וטורקית.
עם עלייתו של גריגורה השני גיקה לכס המלכות במולדובה, עלה יואן קאלימאקי בהייררכית התפקידים בחצר - מלוגופט שלישי למדלניצ'ר ואחר כך קאופקחאיה, כלומר שגריר.
קיבל שליחות דיפלומטית שנועדה לתווך בין הטטרים מבוג'אק לחאן של קרים.
בתוקף תפקידו האחרון חזר לפעול באיסטנבול והיה לסגן דרגומן, ומקורב לאחים גריגורה ואלכסנדרו גיקה.
בתעודות העות'מאנית הוא מוזכר בתפקיד "סארי-ביי".
אחרי עריפת ראשו של הדרגומן הגדול אלכסנדרו גיקה, אחרי הסכם השלום בבלגרד (1739), התמנה יואן קאלימאקי במקומו בשנת 1741. הוא מילא תפקיד זה בתקופות -1741-1751 ו-1752-1758.כדרגומן דגל קאלימאקי ביחסים טובים עם האימפריה ההבסבורגית.
במשבר שנוצר עקב מות קיסר אוסטריה, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פעל קאלימאקי בהצלחה למנוע את כניסת האימפריה העות'מאנים במלחמת הירושה האוסטרית כפי שציפו פרוסיה וההרפתקן האוסטרי המומר לאסלאם, המרקיז דה בונוואל, שהתנגדו ליורשת הכתר האוסטרי, מריה תרזה.
ב-1751, ככל הנראה בעקבות תככים של גריגורה השני גיקה, מיטיבו בעבר, שביקש הפעם לקדם את אחד מבניו, ואולי גם עקב מזימות הדיפלומטים הפרוסים והצרפתים ששנאו את גישתו הפרו-אוסטרית, פוטר קאלימאקי מתפקידו והוחלף במאטיי גיקה.
לצורך העיניין שילמו בני גיקה לטורקים 200 שקיות צהובים.
יואן קאלימאקי נשלח לכלא יחד עם הפטריארך היווני של קושטא.
שניהם מילאו שליחויות תיווך מטעם הוזיר הגדול בקפריסין והואשמו אחר כך האשמות שוא על אי-סדרים כביכול בטיפול בקובלנות הקפריסאים.
בסופו של דבר ניצל קאלימאקי מעונש מוות הודות להתערבויות של כמה בכירים בחצר העותמ'אנית ויואן הוגלה לאי היווני טנדוס בצפון הים האגאי.
אולם עבור זמן לא רב, באוגוסט 1752 הוחזר לתפקיד באיסטנבול.
באוגוסט 1758 קיבל יואן תאודור מינוי מהשער העליון כשליט מולדובה במקום סקרלט גיקה.
באופן מוזר, ביקש קאלימאקי מהסולטן שבטקס מינויו שלא ישתתפו השגרירים הזרים (ה"אלצ'").
שלטונו הסתמך במידה רבה על הלוגופט והרופא ממוצא יווני יורדאקה סטבראקה (סטבראקיס או סטבראקולו), שכיהן כ"באש קאופקחאיה" - שגריר מולדובה ב"שער הנשגב".
הוא סייע לקאלימאקי לקנות מהטורקים את המינוי כשליט.
המדינה הייתה כבר מתחילת השלטון של קאלימאקי במצב משבר, בגלל פלישת הטטרים מדרום בוג'אק.
הטטרים התפרעו בנסיבות מאבק פנימי שלהם על כתר הח'אנות של קרים בין אסלן גיריי, שהתמנה על ידי הסולטן, ול קרים גיריי, האהוד על ידי העם.
בספטמבר 1758 זרעו הטטרים הרס וחורבן באזורי לפושנה, פלצ'יו, קובורלוי, ואסלוי, טוטובה ופוטנה.
תושבים רבים (כ-15,000, לפי עדות הדיפלומט הצרפתי ה ורז'ן) נחטפו כעבדים.
קשישים ונכים נרצחו ללא רחמים.
רק שלושה מחוזות נשארו ללא פגע.
לבסוף התרצה הסולטן ומינה את קרים גיריי לח'אן.
בהגעתו ליאשי התקיים טקס דתי להכתרת השליט בכנסיית ניקולאיה הקדוש.
בעקבות הפשרה שהושגה לגבי בחירת הח'אן של קרים, הצליח קאלימאקי להשיג את שחרור העבדים מידי הטטרים ואף החזרת חלק מהנכסים גנובים.
אולם אחרי נזקי הטטרים באו הגזרות מבפנים.
סטבראקה חזר לנסיכות ויישם בה, בין היתר, באמצעות שר האוצר - הויסטיירניק קונסטנטין קולגלניצ'אנו מדיניות של הכבדה רבה של עומס המסים.
יואן מינה אז במקומו את אחיו, גבריל, שכיהן קודם כמיטרופוליט בתסלוניקי, אך גם זה לא העז לתמוך במיסוי.
אז המציא קאלימאקי מס חדש בשם "אז'וטורניצה" (מס "לעזרה" "ajutorniță") שהוטל על ראש כל בעל משק, מכל השכבות החברתיות, אף על הבויארים והמנזרים.
נגד חרושת השמועות העוינות לשלטון נאבק השליט בעזרת צו מלכותי שאסר על "המצאת שקרים" והפצתם.
אחרי שסטבראקה הכין מלכודת לכמה מהבויארים שהתנגדו להטלת המיסים, וגרם להם ליפול לידי הטטרים,
זעם רב התעורר בקרב העם, לרבות האצולה.
ב-18 במרץ 1759 באמצע התענית הגדולה פרץ מרד ביאשי נגד סטבראקה.
לדברי ינאקה קוגלניצ'אנו, ההמון שמנה אלפי איכרים וסוחרים דרש את ראשו של היועץ יווני.
המורדים הצליחו לפרוץ את שער הארמון וחדרו פנימה.
סטבראקה הצליח להימלט בעור שיניו, לבוש בבגדים טורקיים, והגיע בשלום לאיסטנבול.
ב-25 בדצמבר 1759 החליט קאלימאקי על הקמת בית חולים ביאשי.
באיסטנבול סוכלו בינתיים מזימות החצר של גריגורה גיקה ושל מיכאי רקוביצה ומקורבו הצרפתי, לנשו, להדיח את קאלימאקי מכס המלכות.
יואן קאלימאקי שלט, כמו שאר הנסיכים הפנרים בחסות האימפריה העות'מאנית, מה שלא מנע ממנו לעודד את המסחר הישיר עם פולין ופרוסיה.
במסגרת מדיניות עידוד המסחר, העניק cab, 1760 ליהודים פריבילגיות כמו הפטור מן המס על המלח..
בימי שלטונו הקצרים הורעו היחסים עם אוסטריה שהחליטה לשים מחסומים בגבולות עם מולדובה מחשש ממגפת דבר.
אחרי שצרפת התקרבה לאוסטריה, גם קאלימאקי התקרב לצרפת.