tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הסכם שלום בין ממשלת בוזיזה לקואליציית המורדים סלקה בינואר 2013, פיטר בוזיזה את טואדרה ב-12 בינואר 2013, בהתאם לתנאי ההסכם, שחייב למנות ראש ממשלה חדש מהאופוזיציה הפוליטית.
בהמשך הודיע טואדרה על כוונתו להתמודד כמועמד עצמאי בבחירות לנשיאות באוקטובר 2015.
טואדרה רץ כמועמד בבחירות לנשיאות בדצמבר 2015 ובפברואר 2016. לאחר שזכה לתמיכה של 62% מהקולות בסיבוב השני, הוא הושבע ב-30 במרץ 2016 לתפקיד הנשיא.
בהזדמנות זו נשבע להמשיך להתפרק מנשק ו"להפוך את הרפובליקה המרכז-אפריקאית למדינה מאוחדת, מדינה של שלום, מדינה העומדת בפני פיתוח".
הוא מינה את סמפליס סרנג'י לראש הממשלה באפריל 2016. סרנג'י היה מנהל קמפיין הבחירות של טואדרה וכיהן כרמטכ"ל בתקופתו של טואדרה כראש הממשלה.
לאחר שהושבע לתפקידו אישרה צרפת כי תסיים את התערבותה הצבאית ברפובליקה המרכז אפריקאית.
לצרפת היו כ-2,500 חיילים שנפרסו במדינה במסגרת מבצע סיוע במהלך מלחמת האזרחים ותמכה בכ-10,000 שומרי שלום של האו"ם.
ללא תמיכת צרפת, עמדה בפני טואדרה האתגר המיידי של שמירה על הביטחון בערים הגדולות.
ברפובליקה המרכז אפריקאית נרשמה ירידה של 36 אחוז בתוצר המקומי הגולמי שלה בשנת 2013. מאז המשק זכה לצמיחה איטית, אך המגזר החקלאי – התורם העיקרי לתוצר – עדיין מצוי בקשיים והממשלה נאבקת לגייס הכנסות.
על פי הדיווחים, את שירותי האבטחה האישית של טואדרה מספקים חברי קבוצת וגנר הרוסית, מאז נודע על מעורבות מסיבית יותר של רוסיה בסיוע לממשל המקומי במאבקו במורדים.
בינואר 2021 נבחר טואדרה לכהונה נוספת.
הסתמכות הנשיא על קבוצת שכירי החרב הרוסית וגנר במאמצים להבטיח את הביטחון הפנימי במדינה, עוררה הידרדרות ביחסים עם צרפת.
בנסיבות אלה הורה נשיא צרפת עמנואל מקרון על החזרת היועצים הצרפתים ועל השהיית הסיוע הכלכלי לרפובליקה המרכז-אפריקנית.
תמורת עזרתה, השיגה קבוצת וגנר מהשלטון המרכז-אפרקיני נכסים במכרות היהלומים, האורניום והזהב במדינה.
התקרבות הנשיא טואדרה לרוסיה התבטאה גם במדיניות החוץ, והוא היה אחד מראשי המדינה הבודדים שתמך בהחלטת נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין להכיר בעצמאותן של "הרפובליקות העממיות" של דונצק ולוגנסק במזרח אוקראינה בפברואר 2022.
ב-2 במרץ 2022 בעת הצבעת העצרת הכללית של האו"ם נגד "תקיפת אוקראינה" על ידי רוסיה, הנציג המרכז-אפריקני נמנע.
ב-17 במרץ 2023 נבחר טואדרה ליושב ראש "הקהילה הכלכלית והמונטרית של אפריקה המרכזית" CEMAC.
ב-27 באפריל 2022 תחת מנהיגותו אימץ הפרלמנט של הרפובליקה המרכז אפריקאית את הביטקוין כמטבע רשמי, המדינה השנייה שהחליטה כך אחרי אל סלוודור.
ב-3 ביולי 2022 השיק הנשיא את המיזם של המטבע הדיגיטלי "סנגו-קווין" והקמת אתר בשם "סנגו סיטי" על מנת לאשפר עסקי סחר בעיקר עם רוסיה וגורמים אחרים, בנסיבות של הקפאת הסיוע מהבנק העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית וממשלת צרפת.
עסקאות כאלה - של רכישת האזרחות ושל אדמות וחומרי גלם - באמצעות המטבע הדיגיטלי נחשבו על ידי מומחים כבעלות סיכון להונאות ולהלבנת הון.
ב-29 באוגוסט 2022 בית המשפט החוקתי של הרפובליקה ביטל סעיפים חשובים ממיזם זה כנוגדים את החוקה.
במרץ 2023 במכרה הזהב שימבולו נטבחו תשעה אזרחים סינים על ידי חמושים רעולי פנים, ייתכן על רקע היריבות על המכרה עם קבוצות אינטרסים זרים, כמו קבוצת וגנר.
באפריל 2024 ביקר טואדרה בשנית אצל הנשיא מקרון מאז התחלת כהונתו .
הוא חתם על מפת דרכים שנועדה לחדש את היחסים הדו-צדדיים בין ארצות לצרפת.
טואדרה נשוי הן לבריז'יט טואדרה והן למרגריט "טינה" טואדרה.
על פי הדיווחים, שתי הנשים מתחרות על התואר "הגברת הראשונה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית" מאחורי הקלעים.
בשנות ה-2020 בלט בטקסים הרשמיים מעמדה הרם של בריז'יט טואדרה.
טואדרה הוא דיאקון בכנסייה בפטיסטית במסגרת איחוד האחים של הכנסיות הבפטיסטיות.
בשנים 2020-2019 נודע על קשר מחוץ לנישואים של הנשיא עם שומרת ראש רואנדית של אשתו בריז'יט ואשר ילדה לו תינוק.
המאהבת חזרה בהמשך עם הילד לארצה.
פוסטצ'לאד (בהונגרית: Pusztacsalád) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בפוסטצ'לאד מספר התושבים נמצא בירידה.
בפוסטצ'לאד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
פוסטרוונאטור (שם מדעי: Fosterovenator; מילולית: "הצייד של ג'ון ראסל פוסטר ") הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הצרטוזאורים.
הוא התגלה ב-2014 בתצורת מוריסון שבוויומינג, בממצא שכלל שוקה רחבה שכוסתה בצמחי קדד.
ממצא נוסף מהאזור הכיל כמה עצמות ובעיקר את השוקית.
הדינוזאור תואר בידי מגליו, ס.
Dalman) וג'ון פוסטר, והוא נקרא על שם האחרון (בידי עמיתו).
שם המין היחיד בסוג, Fosterovenator churei נקרא על החוקר דניאל צ'ור (Daniel J.
דגימה של דינוזאור זה כבר נלקחה בעבר בידי הפלאונטולוג ארתור לייקס , אשר מצא שוקית של אותו דינוזאור באורך 27.5 סנטימטרים בשטחי Como Bluff, שבדרום ויומינג.
עם זאת הוא כינה אותם בשם אלפרוזאורוס.
הטורף עצמו הגיע לאורך 2.5 מטרים והיה בעל גפיים חזקות, כך שהיה יכול כנראה לרוץ במהירות אחרי טרף.
עם זאת הוא היה צריך להישמר מטורפים גדולים בהרבה מהאזור, כמו האלוזאורוס והזאורופגנקס ששקלו מעל כמה טונות.
הפוסטרוונאטור הוא דינוזאור קשה לזיהוי, אך מבנה עצמותיו דומה לאלה של בני קבוצת הצרטוזאורים.
בתחילה נחשב לקרובו של הצרטוזאורוס שהתקיים לצידו, אך בהמשך נראה שהוא השתייך לקבוצה אחרת בעלת ממדים קטנים יותר כמו הנואזאוריים.
כיום הוא נחשב לסוג ללא מקור בקבוצת הצרטוזאורים ומאבות הנואזאוריים והאבליזאוריים.
פוסטמישקה (בהונגרית: Pusztamiske) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בפוסטמישקה מספר התושבים נמצא בירידה.
בפוסטמישקה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
פוסטר סיטי היא עיר הממוקמת באזור סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
לפעמים היא נחשבת לחלק של עמק הסיליקון לאור אופי התעשייה שלה וקרבתה לעמק עצמו.
היא נחשבת לאחת הערים הבטוחות בארצות הברית עם קצב של כרצח אחד בעשור.
תכנון העיר החל בשנות ה-60 בחלק המזרחי של המחוז על האי ברוור.
היא נקראה על שם ג'ק פוסטר שהיה בעל שטחים נרחבים שהפכו לחלק של העיר והוא לקח חלק פעיל בתכנון היישוב החדש.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2010 גרים בעיר כ-30 אלף תושבים מהם כ-45% לבנים.
בשנת 1993 חברת ויזה החליטה לרכז בעיר את המטה שלה.
בהדרגה היא העבירה את היחידות שלה לעיר ובשנת 2009 היא העסיקה בעיר כ-3,000 אנשים.
גם כאשר הנהלת החברה עברה לסן פרנסיסקו, מרכז ויזה בעיר ממשיך להעסיק כ-2,400 עובדים.
בין העסקים בולטים נוספים נמנים ברקשייר האת'וויי, גיליאד סיאנסז, פיליפס, Qualys.
בעיר פועלים מספר בתי ספר לרבות בית ספר יהודי.
לרווחת התושבים הוקם פארק על שם ליאו לאיין שכולל שטחים ירוקים רבים ואמפיתיאטרון.
כמו כן הוקמה מרינה שיכולה להכליל 750 כלי שיט.
פוסטפלדוואר (בהונגרית: Pusztaföldvár) הוא כפר גדול בנפת אורושהאזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בפוסטפלדוואר נמצא בירידה.
יהודים ישבו בפוסטפלדוואר במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
פוסטמן הוא יישום המאפשר בדיקה של ממשק תכנות יישומים באינטרנט.
התוכנה נוצרה בשנת 2012 על ידיAbhinav Asthana, Ankit Sobti ו-Abhijit Kane בבנגלורו, הודו על מנת לפתור את בעיית השיתוף של בדיקות API.
במקור, הוא פותח כתוסף עבור Google Chrome, לאחר מכן נוצרה אפליקציה עצמאית.
כיום משתמשים בו יותר מ-500,000 חברות ברחבי העולם.
Postman מאגד מחדש את בדיקות ה-API באוספים, כדי לשתף את כתובות ה-URL והאימות שלהם.
גרסה חינמית עם שיתוף סביבת עבודה לשלושה משתמשים לכל היותר.
מערכת בקרת גרסאות של בדיקות וסביבות.
זכויות גישה לפי תפקידים (משתמש או עורך).
בודק ייצוא לפורמטים שונים של לקוחות HTTP ( cURL, PHP, Python, Java, Node.js ...).
אימות על ידי JSON Web Token (עם תצורת OAuth2 אפשרית).
קונסולת איתור באגים השומרת בקשות קודמות ותגובות שלהן בזיכרון.
פוסי גאלור היא דמות בדיונית בסדרת ספרי וסרטי ג'יימס בונד.
היא מופיעה ברומן "גולדפינגר", שנכתב על ידי איאן פלמינג ויצא לאור ב-1959. כמו כן, היא מופיעה בסרט המבוסס על הרומן, שם היא מגולמת על ידי אונור בלקמן.
הדמות מבוססת על , ג'מייקנית ממוצא יהודי שהייתה בת זוגו של פלמינג בשנותיו האחרונות.
דמותה של אלוטה פג'ינה בסרט "אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון", המגולמת על ידי פביאנה אודניו, מבוססת על דמותה של פוסי גאלור.
פוסק (או פוסק הלכה, מורה הוראה, מורה צדק, המוכר גם בראשי התיבות או ) הוא רב או תלמיד חכם בעל סמכות הלכתית, שעוסק בהכרעת שאלות הלכה המובאות בפניו.
פוסק זה מהווה מקור סמכות לקהילה, למוסדות לימוד, או לאנשים פרטיים המחפשים הכוונה בנושאים הלכתיים שונים.
מבחינה פורמלית, כל רב שקיבל סמיכת חכמים נחשב כשיכול להורות הלכה ולפסוק.
עם זאת, המונח "פוסק" מתייחס לרב בעל מומחיות מעמיקה בשאלות הלכתיות וביכולתו להכריע בנושאים אלו ולעיתים מתמקד בסוגיות מסוימות.
מורה הוראה – מעניק הוראות הלכתיות ומכוון את הציבור או תלמידיו, לעיתים בנושא מוגדר כמו דיני כשרות, שבת, תפילה או דינים ממוניים.
דומ"צ (דיין ומורה צדק) – מתמחה הן בחושן משפט (דיני ממונות, חוזים ומשפט), והן באורח חיים ויורה דעה (דיני יום-יום, מצוות, כשרות, טהרה).
פוסק זה מחזיק בהיקף סמכות רחב, ומקובל למנותו כראש מוסדות הלכה או כרב הקהילה.
לא כל רב הוא פוסק – חלקם מתמחים בתחומי לימוד אחרים, כגון:
תנ"ך – פרשנות מקראית ודרוש.
תלמוד – לימוד ופרשנות טקסטים תלמודיים.
מוסר – הדרכה והוראת תכנים מוסריים, חינוכיים או רוחניים.
חסידות – הדרכה רוחנית ופרשנות חסידית של התורה והמצוות.
פוסקים יכולים להתמחות בנושאים כלליים או ספציפיים:
דיני בית המטבחיים ושחיטה – פוסק מיוחד לעניין כשרות בשר.
דיני שבת, כשרות, טהרה – פוסק המתמחה בחיי היום-יום של הפרט והקהילה.
דיני ממונות – דומ"צ הבקיא בחושן משפט ויכול להכריע בסוגיות כספיות ומשפטיות.
בקהילות רבות, במיוחד בקהילות חסידיות, נבדל התפקיד בין:
רב הקהילה – אחראי לניהול ענייני הקהילה, הדרכה, דרשות וליווי רוחני.
פוסק הלכה – אחראי לפסיקת הלכה מקצועית, ולעיתים ממונה כ"דומ"צ" עם סמכות נרחבת.
המונח "פוסקים" מתייחס גם ליצירותיהם של רבנים פוסקים ידועים, בעיקר:
פרשנויות ושולחנות ערוך במהדורות עיקריות.
ספרי שו"ת, בהם עונים על שאלות הלכתיות שהובאו על ידי קהילות, רבנים אחרים או פרטים.
בימינו, הביטוי 'בקיא בש"ס ופוסקים' מציין אדם שיש לו ידע רחב ומעמיק:
בספרות השו"ת ובמחלוקות ההלכתיות המודרניות.
פוסקים ממלאים תפקיד מרכזי בעיצוב חיי הדת והקהילה:
קביעת נורמות הלכתיות ומענה על שאלות מעשיות.
השפעה על חינוך תלמידי חכמים ומוסדות דתיים.
שמירה על רצף מסורתי, תוך התאמה לנסיבות חדשות.
הפוספוליפידים מהווים מרכיב ראשי בכל הממברנות הביולוגיות בעולם החי.
הפוספוליפיד הוא ליפיד אמפיפילי בעל זנב הידרופובי מחומצות שומן (שהן שרשרות פחמימניות ארוכות) וראש הידרופילי המורכב מקבוצת זרחה, אליה קשור כוהל.
בין הראש לזנב מחבר דיגליצריד או ספינגוזין בקשר פוספודיאסטרי.
הפוספוליפיד הוא מולקולה יונית קוטבית.
פוספוליפידים בעלי שלד גליצרולי מכונים פוספוגליצרידים, ופוספוליפידים בעלי שלד של ספינגוזין מכונים ספינגומיילינים.
פלסמלוגן הוא פוספוליפיד הקשור לאלקן בקשר אתרי בפחמן הראשון של הגליצרול (הוינילי).
הפוספוליפידים הם המרכיב המרכזי של קרום התא.
הפוספוליפידים בקרום התא מסודרים בשתי שכבות כאשר בכל שכבה הראשים ההידרופיליים פונים לכיוון הצד החיצוני של קרום התא, בצד אחד לכיוון הציטופלזמה שבתוך התא ובצד שני כלפי חוץ לכיוון הנוזל החוץ תאי; והזנבות ביניהם, כלפי פנים קרום התא.
בזכות מבנה זה קרום התא מהווה חיץ הידרופובי בין שתי תמיסות מימיות, פנים התא והסביבה החיצונית, וכך מונע מעבר חופשי בין פנים התא לצדו החיצוני.
פוספוליפידים המעורבבים עם מים יוצרים ללא התערבות מבנים סגורים וכדוריים המכונים מיצלות, או מבנים של דו-שכבה ליפידית כמו בקרום התא ובממברנות האברונים.
בנוסף להיותם המרכיב המרכזי של שלד קרום התא, הפוספוליפידים בקרום התא משמשים כמאגר של שליחים תוך תאיים המשוחררים על פי הצורך וכעוגן עבור חלבונים מסוימים לקרום התא.
לפוספוליפידים תפקידים נוספים שלא כחלק מקרום התא.
פוספוליפידים משמשים כחומרים פעילי שטח של הריאה ובמיצי עיכול הם משתתפים בהמסה של כולסטרול.
הפוספוליפידים מחולקים באופן א-סימטרי בין שני צדי הדו-שכבה ליפידית.
במחקר ראשון שזיהה את האסימטריות, משנת 1972, נמצא שעל אף כי מספר הפוספוליפידים משני צדי קרום התא של תאי דם אדומים הוא בערך שווה, יש א-סימטריות רבה בסוגים של הפוספוליפידים בשני הצדדים.
הפוספוליפידים מסוג choline lipids, ספינגומילין ו Phosphatidylcholine נמצאו בעיקר בשכבה החיצונית של קרום התא של תאי דם אדומים, בעוד Phosphatidylethanolamine ופוספוליפידים שהכילו סרין נמצאו באופן מובהק יותר בשכבה הפנימית של התא לכיוון הציטופלסמה.
במחקר אחר, על וירוס האינפלואנזה A נמצא א-סימטריות לא רק בסוגי הפוספוליפידים, אלא גם במספרם.
פיזור א-סימטרי של פוספוליפידים נמצא גם בקרום התא של סוגים אחרים של תאים, כמו בטסיות דם.
הפוספוליפידים משמשים לייצור ליפוזומים לצרכים רפואיים.
בהתחלה נעשה שימוש בפוספוליפידים טבעיים בייצור ליפוזומים, אך כיום משתמשים גם בפוספוליפידים שעברו שינוי מבנה במעבדה ואף בפוספוליפידים מסונתזים.
גם בתעשיית המזון ותוספי התזונה משמשים הפוספוליפידים לייצור ליפוזומים (ראה: טכנולוגיה ליפוזומלית בתוספי תזונה), לשם הגנה על רכיבים עדינים במזון ובתוספי תזונה וכן כמערכת הובלה במערכת העיכול של רכיבי תזונה קשי תמס, לשם שיפור הספיגה והזמינות הביולוגית.
פוספין (לעיתים מכונה פוספאן או פוספאמין, על-פי מונחון IUPAC) הוא שם שכיח לגז זרחן מימני.
הפוספין הוא גז חסר צבע ודליק, בעל נקודת רתיחה של מינוס 88 מעלות צלזיוס בלחץ סטנדרטי.
הפוספין הטהור חסר ריח, אך לפוספין המסחרי יש ריח של שום או של דגים מקולקלים, שמקורו בגז הדיפוספין (P2H4) המוסף אליו כדי לסייע בזיהויו ובהתגוננות מפניו במקרה של דליפה.
לפוספין קוטביות נמוכה ולכן מסיסותו במים קטנה, הוא מסיס בממסים אורגנים.
מייצרים פוספין בתגובת דיספרופורציונציה ביו זרחן לבן לאשלגן הידרוקסידי
גז הפוספין רעיל ביותר, ומשכך משמש בעיקר להדברת מזיקים.
לצורך ההדברה משתמשים בטבליות המכילות אלומיניום פוספיד (AlP), סידן פוספיד (Ca3P2) או אבץ פוספיד (Zn3P2) חומרים אלו מתפרקים בחשיפה ללחות האוויר (או לנוזלים במערכת העיכול של מכרסם) ומשחררים פוספין גזי.
בעקבות הפסקת השימוש במתיל ברומיד נותר הפוספין כחומר הנפוץ ביותר להדברה באידוי כיוון שפעולתו מהירה והוא אינו משאיר שיירים במוצרים.
בכמה מקומות באסיה התגלו מזיקים שפיתחו עמידות גנטית לפוספין
לפוספין שימושים חשובים במיקרואלקטרוניקה ובתעשיית המוליכים למחצה.
הוא משמש כמקור לזרחן לצורך של אילוח (זיהום) של סיליקון ולצורך גידול של מוליכים למחצה מרוכבים כגון אינדיום פוספיד (InP) גליום פוספיד (GaP) ועוד.
בגלל הרעילות הרבה של הפוספין נקבעו לו כללי שימוש האוסרים על שימוש בו באזורים בהם נמצאים בני אדם.
בינואר 2014 אירעה תאונה חמורה במהלכה נפגעו שישה בני משפחה בירושלים מפוספין ששימש באופן בלתי חוקי להדברה בתוך ביתם, ושתיים מבנות המשפחה נפטרו.
בעקבות זאת, גובשו כללי בטיחות מחמירים יותר לגבי הרשאים לקנות חומרים הכוללים פוספין.
גז הפוספין הוא כבד יותר מהאוויר, ונוטה להצטבר במקומות נמוכים הקרובים לקרקע.
החומר עשוי ליצור תערובת נפיצה עם האוויר, ואף עשוי להתלקח מאליו (חומר פירופורי).
בספטמבר 2020 פורסם מאמר במגזין Nature Astronomy ולפיו על פי ממצאים ספקטרוגרפיים קיים פוספין באטמוספירה של נוגה.
החומר נחשב תוצר של תהליכים ביולוגיים שכנראה אינם אפשריים על פני נוגה.
המאמר העלה השערה שמקור הפוספין הוא יצורים חד-תאיים באטמוספירה של נוגה, הרחק מפני השטח הלוהטים והיבשים.
חברת פוספטים בנגב (פו"ב) הייתה חברה שהוקמה בשנת 1951 על ידי החברה הממשלתית "מחצבי ישראל" וביצעה כרייה והשבחה של פוספטים בשדות פוספט בנגב.
פעילותה מוזגה עם מספר חברות אחרת לתוך חברת "כיל רותם" חברת בת של "כימיקלים לישראל" (שבמאי 2020 שינתה את שם ל"איי.סי.אל גרופ").
מרבית הפוספט משמש לייצור דשנים זרחתיים לחקלאות הצומח.
פוספט נטול פלואור משמש כתוספת מזון להאבסת בעלי חיים.
חומצה זרחתית משמשת לתעשיות שונות כגון דטרגנטים, מזון ותרופות.
הפוספט, לאחר כרייתו, מכיל זרחן מעורב בחומר תפל כדוגמת מלחי כלור שונים ואבן גיר.
לאחר כריית הפוספט, משביחים אותו בתהליך אשר כולל הפרדת מלחי הכלור מהזרחן שבפוספט ואז, שטיפתו.
הפרדת אבן הגיר מהזרחן שבפוספט נעשית באמצעות קלייה בתנורים בטמפרטורה גבוהה.
באפריל 1951 הוקמה חברת "מחצבי ישראל" לצורך איתור והפקת מחצבים ברחבי ישראל, בעיקר בנגב, זאת על בסיס סקרים גאולוגיים שבוצעו מיד לאחר הקמת המדינה, בהם נתגלה פוטנציאל רחב להקפת מחצבים שונים בנגב.
"מחצבי ישראל" פעלה כחברת גג שלצורך פיתוח המחצבים עצמם תוכננה הקמת חברות-בת בשותפות עם חברות מהמגזר הפרטי.
"פוספטים בנגב" הוקמה במטרה לפתח את שדות הפוספטים.
מרבצי פוספטים נתגלו לראשונה כבר ב.
למנהל החברה מונה שלמה שמיר, שהיה אחד מ-12 אלופי המטה הכללי הראשון של צה"ל
פעילותה הראשונה של החברה היה ביצוע סקר גאולוגי מקיף לאיתור שדות הפוספטים בהם הפוטנציאל הכלכלי הגדול ביותר.
שדה אורון היה הראשון שהוחלט לפתח, מאחר שאחוז הפוספט בסלע במקום היה גבוה (כ-25%) והוא קרוב לפני השטח.
באורון הוקם מפעל שכלל מתקן הפרדה ומתקן קלייה ומחנה מגורים לפועלים, מאחר שמפעל היה רחוק מנקודות יישוב.
רוב תוצרת המפעל נשלחה תחילה למפעל "דשנים וחומרים כימיים" בחיפה, במשאיות עד תחנת הרכבת אשקלון ומשם ברכבות משא לחיפה.
באפריל 1956 החלה העברת הפוספט דרך תחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה, עם פתיחת מסילת הדרום.
לצורך הובלת הפוספטים גם נבנו במפעל "וולקן" בחיפה קרונות משא.
ביוני 1953 בוצע יצוא ראשון של פוספטים לאיטליה, אחר כך גם להונגריה, ויפן.
ב-1959 החל ביצוא פוספטים דרך נמל אילת.
החברה ערכה סקרי פוספט נרחבים באותן השנים בחלקים שונים של הנגב, בשיתוף המכון הגיאולוגי לישראל.
סקרים אלה הביאו במהלך השנים לגילויים של מרבצי פוספט נוספים, בין היתר במישור רותם, עין יהב, בקעת צין, בקעת ערד, שולי הערבה ובנגב המרכזי.
באותה שנה גם החלה הזרמת גז לשימוש מפעל אורון משדה ראש זוהר.
הגז שימש גם עובר תנור קליה חדש שהוקם במפעל.
בשנת 1964 החלה סלילת מסילת ברזל לאתר אורון במטרה להוביל את הפוספטים ישירות ברכבת מהאתר.
המסילה לאורון נחנכה ב-11 במרץ 1970, כחלק מפרויקט מסילת הרכבת לאילת, אולם המסילה עד אילת מעולם לא הושלמה.
במרץ 1966 התגלה מרבץ ליד המכתש הקטן, בו אחוז הפוספט היה גבוה ביותר, למעלה מ-30 אחוז.
הפקת הפוספט במקום החלה בקיץ אותה שנה.
המכרה במכתש הקטן, היה פעיל עד שנת 1992, והופקו ממנו 15 מיליון טון של פוספט.
בשנת 1971 פורק המיזוג בין "פוספטים בנגב" וחברת "דשנים וחומרים כימיים", עם כי היא המשיכה לפועל בשם "כימיקלים ופוספטים" עד 1976.
בדצמבר 1974 אישרה ועדת השרים לענייני כלכלה הקמת מכרה פתוח בנחל צין ומפעל להעשרת פוספטים.
הוא היה המכרה הגדול ביותר של פוספטים בנגב ונועד להגדיל את תפוקת הפוספטים ל-2 מיליון טון בשנה.
הסיבה להקמת המכרה החדש הייתה עלייה של מחיר הפוספט מ-14 דולר לטון לכ-60 דולר תוך שנה.
לשם שינוע הפוספטים ממפעל צין נסללה מסילת ברזל מאורון באורך 34 ק"מ בצורת פרסה כדי להתגבר על הפרשי הגובה, החוצה את נחל צין בגשר גבוה וארוך.
כן נסללה דרך אספלט היורדת בתלילות ממפעל אורון למפעל צין ומשם לכביש הערבה דרך כביש 227. הדרך נקראת על שם מרדכי מקלף שהיה מנכ"ל מפעלי ים המלח.
המפעל בצין נחנך רשמית ב-13 בדצמבר 1977. עלות הקמת המכרה, המפעל ומסילת הברזל הייתה 2 מיליארד ל"י.
במרץ 2021 נסגר מפעל צין לאחר 44 שנות פעילות.
בשנת 1975 הוחלט על מיזוג של חברת "פוספטים בנגב" עם חברת "ערד תעשיות כימיות" שעסקה בייצור חומצה זרחתית.
בשנות ה-80 עלתה התפוקה של החברה למעל 2 מיליון טון סלע פוספט בשנה והיא הפיקה רווחים גבוהים.
ב-1988 מונה האלוף עמנואל סקל למנכ"ל החברה מיד עם שחררו מצה"ל, אך פרש שנתיים אחר כך שחזר לשירות.
במקומו מונה עקיבא מוזס שכמה שנים אחר כך מונה למנכ"ל קבוצת "כימיקלים לישראל" כולה.
בשנת 1991 התאחדה "פוספטים בנגב" עם "רותם דשנים" ועם "קבוצת אמפרט" האירופאית, תחת השם "רותם אמפרט נגב בע"מ".
החברה המאוחדת ריכזה את פעילות "כימיקלים לישראל" בתחום ייצור זרחן ודשנים.
אחר כך שונה שם החברה המאוחדת ל" "כיל רותם".
לחברת רותם אמפרט זיכיון לכרייה על פני 200 קמ"ר (200,000 דונם), מתוכם כ-35 קמ"ר של מכרות לא משוקמים.
בשנת 2003 העניקה רשות מקרקעי ישראל לחברת רותם אמפרט פטור מדמי חכירה עבור שטחים בהם לא נעשית כרייה פעילה, בתמורה להקמת קרן לשיקום מכרות אליה יופרשו כספים לשיקום מכרות העבר במטרה למזער את הנזק ולהחזיר את המצב לקדמותו.
כבר ב-1993 התקבלו דיווחים על כך שמפעלי הפוספטים זיהמו את מקורות המים בסביבתם.
אולם רק בשנת 2022, בעקבות תובענה ייצוגית של קבוצת תושבים נגד חברת רותם אמפרט בגין זיהום המעיינות בנחל צין, נדרשה החברה לטפל במפגע.
כחלק מפעילות של אחריות תאגידית נתיב הפוספטים הוקם בידי חברת רותם אמפרט בסיוע רשות הטבע והגנים.
הנתיב הוא דרך עפר בת עשרה קילומטרים, המתאימה גם לנסיעת מכוניות פרטיות.
הדרך מובילה אל המכתש הקטן ומאפשרת הצצה לתופעות הגאולוגיות כמו גם לתופעת הכרייה.
בדרך מוקמו ארבע תחנות הסבר ועוד עמדת תצפית אחת.
פוספטאז הוא אנזים המזרז את ריאקציית ההידרוליזה של קבוצת פוספט ממולקולה.
ריאקציה זו קרויה גם דהפוספורילציה.
לאחר ההידרוליזה של הקשר הפוספואסתרי מתקבל יון פוספט וקבוצת הידרוקסיל חופשית.
הידרוליזה של פוספט היא ריאקציה ספונטנית () בה לוקחת חלק מולקולת מים.
מולקולת המים, או שני יוני H+ ו- OH- שמקורם ממולקולת מים, נקשרים לשתי הקבוצות הנוצרות לאחר ניתוק הקשר הפוספואסתרי, יון H+ נקשר למולקולת הפוספט (לקבלת אורתופוספט), ויון OH- נקשר במקום קבוצת הפוספט ויוצר קבוצת הידרוקסיל.
פוספטאזות משתתפות בתהליכים מטבוליים במקביל לקבוצת אנזימים נוספת הנקראת קינאזות, המזרזים את ריאקצית הזרחון (הוספת פוספט) של מולקולות.
הסובסטראט יכול להיות חלבוני או לא חלבוני.
במקרה שהסובסטרט חלבוני ניתן לקרוא לאנזים המזרז את ההידרוליזה בשם פרוטאין פוספטאז (ולאנזים המזרז את הזרחון בשם פרוטאין קינאז).
אף שמדובר בשתי ריאקציות כימיות שונות, פעולת הפוספטאז בעצם הופכת את האפקט של הקינאז.
פעילות חלבונים רבים מבוקרת על ידי רמת זרחון
הפעילות של חלבונים (ובניהם אנזימים) רבים מבוקרים על ידי רמת הזרחון עליהם.
הוספת הזרחן גורמת לשינוי קונפורמציה (שינוי מבני) הגורם להפיכתם לפעילים, או במקרים אחרים להפסקת פעילותם.
הפרוטאין פוספטאזות, במקרים אלו, יהוו את החלק המנוגד בבקרת פעילות חלבונים אלה, בכך שהם יחזירו את מבנה החלבון (ולכן את פעילותו) בחזרה לאופן הלא-מזורחן שלו.
דוגמה לשימוש בפוספטאזות בתהליך מטבולי
לא רק חלבונים יכולים לעבור דהפוספורילציה, אלא גם מגוון רחב של מולקולות אורגניות.
בנוסף לבקרה החשובה על פעילות חלבונים, ישנן פוספטאזות שתפקידן להתמיר מטבלוליטים תאיים.
דוגמה נוספת היא גלוקונאוגנזה, תהליך בו פירובט הופך לגלוקוז תוך השקעת אנרגיה, משתתפים האנזים פרוקטוז-1,6-ביספוספטאז שמסיר מולקולת פוספט מהמולקולה פרוקטוז-1,6-ביספוספט.
פוספוגלוקומוטאז הוא אנזים, ממשפחת אנזימי המוטאז, המצוי בכל תא צמחי ואנימלי.
תפקידו הוא העברת קבוצת פוספט על מונומר של גלוקוז מעמדה 1' לעמדה 6' במולקולה או ביצוע הפעולה ההפוכה.
פוספוגלוקומוטאז מזרז את ריאקצית ההעברה התוך-מולקולרית של קבוצת הפוספט הנמצאת על מולקולת גלוקוז.
ליתר דיוק, הפוספט הנמצא על פחמן מספר 1 במטבוליט גלוקוז-1-פוספט עובר לעמדה מספר 6 בגלוקוז, לקבלת גלוקוז-6-פוספט.
זוהי ריאקציה הפיכה היכולה להתרחש בתאים לשני הכיוונים.
גלוקוז-1-פוספט נוצר מביקוע גליקוגן על ידי האנזים גליקוגן פוספורילאז.
על מנת שתוצר זה יוכל להיכנס לתהליכים מטבוליים, כגון, תהליך הגליקוליזה הוא עובר איזומריזציה לגלוקוז-6-פוספט, על ידי פוספוגלוקומוטאז.
בריכוזים גבוהים של גלוקוז-6-פוספט האנזים פוספוגלוקומוטאז מזרז את הריאקציה ההפוכה: גלוקוז-6-פוספט עובר איזומריזציה לגלוקוז-1-פוספט.
זהו השלב הראשון בסינתזה של גליקוגן מיחידות גלוקוז.
בשלבים הבאים ייווצר UDP-גלוקוז, שבעזרת האנזים גליקוגן סינטאז ישמש מולקולת הסובסטרט שתאפשר הוספת הגלוקוז לגליקוגן.
האנזים קושר את הסובסטרט (לדוגמה, גלוקוז-1-פוספט).
האנזים פוספוגלוקומוטאז מוסר קבוצת פוספט לסובסטרט כך שנוצר גלוקוז-1,6-ביספוספט, כלומר גלוקוז עם פוספט בעמדה 1' ופוספט בעמדה 6'.
הפוספט שנמצא באתר 1' בגלוקוז-1,6-ביספוספט מועבר לאנזים.
לסיכום, מהשלבים הנ"ל מגיעים למצב בו האנזים בסה"כ לא עבר שינוי ומוכן לקלוט סובסטרט חדש למזור קטליטי נוסף והסובסטרט עבר שינו מבני לגלוקוז-6-פוספט.
פוספוליפאז C (ראשי התיבות PLC) היא קבוצת אנזימים המעוגנים בקרום הפלסמה וחותכים (מפרקים) פוספוליפידים באתר הקישור לזרחה.
PLC הוא אנזים אאוקריוטי תוך תאי בעל חשיבות בתהליך מעבר אותות.
אנזימים אלו אינם ספציפיים ליונקים ונמצאים גם בבקטריה וטריפנסומה.
פוספוליפאז C שונים משתתפים במטבוליזם של phosphatidylinositol 4,5- bisphosphate (PIP2), ובנתיבי lipid signaling בתצורה תלוית קלציום.
PLC מייצג משפחה המכילה שש תת-משפחות ובסך הכל 13 איזופורמים שונים הנבדלים במצב הפעולה שלהם, רגולציה קטליטית, מיקום תאי, קישור ממברנה ופיזור בריקמה.
כל האיזופורמים מסוגלים לזרז הידרוליזיס (פירוק על ידי מים) של ה-PIP2 לשתי מולקולות שליח שניוני חשובות אשר ממשיכות לשנות תגובות תאיות כדוגמת התרבות מהירה, אבחנה, אפיפוטוזה, עיצוב שלד התא, ניקוז תעלות יוניות, תנועה שלפוחית, פעולות אנדוקריניות, וונירוטרנסמיטור.
PLC מבצעים את הפעילות הקטליטית שלהם בממברנת הפלסמה שם נמצאת גם המולקולה PIP2. ממברנה זו עוגנת לרוב בתווך שבתחום קישור ליפידים (לדוגמה תחום PH, תחום C2), היא מציגה משיכה למרכיבים השונים של פוספוליפידים בממברנת הפלסמה.
יחד עם זאת, חוקרים גילו שבנוסף לממברנת הפלסמה PLC קיים באברוני תא נוספים כדוגמת ציטופלסמה וגרעין התא.
נכון ל-2008 לא ברור תפקידי אנזימים אלו בציטופלסמה ובמיוחד בגרעין.
פוספוליפאז C מרכיב מכניזם קטליטי היוצר inositol חלבונית בהמשך הזרם זה חשוב לאותות התא.
inositol triphosphate מסיס ועובר בדיפיוזיה דרך הציטופלסמה עד אשר נקשר לרצפטורים המיועדים לו רשתית תוך-פלזמית, חיבור זה מוביל לשחרור סידן והעלאת רמת הסידן בתוך התא.
פוספוריט הוא סלע משקע, המורכב ברובו ממינרלים פוספטיים, בעיקר אפטיט.
זהו המקור העיקרי לזרחן המשמש בייצור דשנים חקלאיים, כמו גם בתעשיות אחרות כמו ייצור חומצה זרחתית וחומרי ניקוי.
המרכיב העיקרי של הפוספוריט הוא קבוצת המינרלים אפטיט, הכוללת בעיקר פלואוראפטיט Ca5(PO4)3F, הידרוקסילאפטיט (Ca5(PO4)3OH) וכלוראפטיט (Ca5(PO4)3Cl).
לעיתים קרובות קיימות בהם החלפות איזומורפיות, למשל של פחמות במקום פוספטים.
הפוספוריט אינו סלע אחיד, אלא שם לקבוצת סלעים עשירים במינרלים זרחניים.
תכולת ה-P2O5 (תחמוצת הזרחן החמש-ערכית), שהיא מדד נפוץ לעושר הפוספוריט, נעה בדרך כלל בין 15% ל-35%, אך יכולה להגיע גם ל-40%.
בנוסף למינרלים הפוספטיים, הפוספוריט מכיל לעיתים קרובות מינרלים אחרים כגון קלציט, דולומיט, קוורץ, חרסיות וחומרים אורגניים.
הרכבם המינרלוגי והכימי של הפוספוריטים משתנה מאוד בהתאם לאזור ולתנאי ההיווצרות.
הפוספוריט נוצר בסביבות ימיות רדודות, לרוב באזורי עליית מי עומק (upwelling), בהם זרמים עשירים בחומרי מזון (כולל זרחן) עולים ממעמקים אל פני הים.
הזרחן נטמע על ידי אורגניזמים ימיים (כגון פלנקטון), ולאחר מותם שוקעים שרידיהם לקרקעית הים.
בתנאים מתאימים של טמפרטורה, חומציות, וחמצון-חיזור, הזרחן משתחרר מחומרים אורגניים ומשוקע מחדש בצורת מינרלים פוספטיים.
תהליכים דיאגנטיים (שינויים לאחר שקיעה) ממלאים תפקיד חשוב בריכוז וגיבוש מינרלים אלו.
היווצרות פוספוריט קשורה לעיתים קרובות לאירועים גלובליים של שינוי אקלים ומפלס ים.
מרבצי פוספוריט גדולים נוצרו בתקופות גאולוגיות שונות, כגון הקמבריון, הדבון, הקרבון, הקרטיקון והפלאוגן.
מרבצי פוספוריט נמצאים ברחבי העולם, כאשר הגדולים והחשובים שבהם מרוכזים באזורים הבאים:
מרוקו וסהרה המערבית: מחזיקות בעתודות הגדולות ביותר בעולם.
ארצות הברית: מרבצים חשובים בפלורידה, צפון קרוליינה ואיידהו.
ירדן: עתודות גדולות במדבר המזרחי.
מצרים, תוניסיה, אלג'יריה, ישראל: מרבצים חשובים בצפון אפריקה והמזרח התיכון.
אוסטרליה, ברזיל, פרו: מרבצים נוספים.
השימוש העיקרי בפוספוריט הוא בייצור דשנים זרחניים.
הזרחן הוא יסוד חיוני לצמיחת צמחים ומחסור בו מגביל באופן חמור את התפוקה החקלאית.
הפוספוריט מעובד בתהליכים כימיים שונים (כגון חומצה גופרתית לייצור חומצה זרחתית) כדי להפוך את הזרחן לזמין לצמחים.
בנוסף לחקלאות, הפוספוריט משמש גם:
ייצור חומצה זרחתית: המשמשת בתעשיית המזון (תוספים, חומר משמר), תרופות, וחומרי ניקוי.
חומרי ניקוי וחומרים מעכבי בעירה.
בישראל קיימים מרבצי פוספוריט משמעותיים, בעיקר בנגב הצפוני והמרכזי (למשל, באורון, ציחור, ועין יהב).
הפוספוריטים בישראל שייכים לתצורות גאולוגיות מהקרטיקון העליון והפלאוגן.
במשך שנים רבות, כריית פוספוריט הייתה ענף תעשייתי חשוב בישראל, בעיקר על ידי חברת "רותם אמפרט נגב" (כיום חלק מכי"ל - כימיקלים לישראל).
הכרייה והעיבוד של הפוספוריט בישראל שימשו בעיקר לייצור דשנים וחומצה זרחתית.
כריית פוספוריט ועיבודו מלווים במספר אתגרים סביבתיים:
הרס נוף וזיהום קרקע: הכרייה הפתוחה יוצרת בורות גדולים ופוגעת במערכות אקולוגיות.
פסולת רדיואקטיבית: פוספוריטים רבים מכילים יסודות רדיואקטיביים טבעיים (כמו אורניום ותוריום), המרוכזים בפסולת העיבוד (פוספוגבס).
טיפול בפסולת זו מהווה אתגר סביבתי משמעותי.
זיהום אוויר ומים: תהליכי העיבוד הכימיים יכולים לשחרר מזהמים לאוויר ולמים.
משאב מתכלה: הזרחן הוא משאב טבע מוגבל ומתכלה, וקיימים חששות לגבי זמינותו לטווח הארוך.
נושא זה מעלה את הצורך בפיתוח שיטות למיחזור זרחן מפסולת וביוב, וכן ייעול השימוש בו בחקלאות.
פוספוגליצריד (או גליצרופוספוליפיד) הוא פוספוליפיד בעל שלד עשוי גליצרול.
פוספוגליצרידים הם המרכיב הליפידי העיקרי ברוב הממברנות הביולוגיות.
גליצרול הוא כוהל המכיל שלושה אטומי פחמן.
בפוספוגליצריד, לכל אחד מהפחמנים 1 ו-2 קשורה חומצת שומן בקשר אסטרי.
אורך חומצות השומן לא בהכרח שווה, והן מכילות מספר זוגי של פחמנים, על פי רוב בין 14 ל-24 (מספר הפחמנים מעיד למעשה על אורך חומצת השומן).
לעיתים נדירות מספר חומצות השומן שונה משתיים.
לפחמן 3 של הגליצרול קשורה קבוצת זרחה, גם היא בקשר אסטרי.
קשר אסטרי נוסף קושר בין קבוצת הזרחה לכוהל נוסף.
כוהל זה משתנה בין פוספוגליצריד אחד למשנהו: הוא עשוי להיות אינוזיטול, גליצרול, כולין, אתנולאמין, סרין, ובשכיחויות נמוכות הרבה יותר גם כהלים נוספים.
שמם של הפוספוגליצרידים נגזר בדרך כלל משם הכוהל שבאזור ההידרופילי.
כך פוספטידילאינוזיטול הוא פוספוגליצריד המכיל אינוזיטול, ופוספוטידיל אתנולאמין מכיל אתנולאמין ככוהל הנוסף.
פועה מֶנצֶ'ל (בן-טובים; 1 במאי 1903 – 20 בפברואר 1991) הייתה אשת חינוך ישראלית, מייסדת ומנהלת בית הספר התיכון מקיף א' באר שבע (שקרוי על שמה כיום) בין השנים 1954–1966, ומייסדת החינוך התיכוני המקיף בישראל.
נודעה כידידתו של פרנץ קפקא ומורתו לעברית.
פועה נולדה בשכונת אוהל משה בירושלים לדבורה וזלמן בן-טובים, נכדה לאיש העלייה הראשונה יצחק-אייזיק בן-טובים.
היא למדה בבית הספר היסודי 'עזרה' ובבית הספר אליאנס בעיר, בעקבות מלחמת העולם הראשונה נסגרו בתי הספר והיא המשיכה את לימודיה בבית הספר הגרמני ברחוב הנביאים, בו נקשרה לתרבות הגרמנית.
משהסתיימה המלחמה עברה לגימנסיה העברית רחביה, בה סיימה את לימודיה בשנת 1921 אצל מורים כשלמה שילר והוגו ברגמן.
לאחר סיום לימודיה שכר ברגמן את שירותיה כמקטלגת בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי שרק נפתח.
ברגמן סייע לפועה בן-טובים להשיג מלגת לימודי מתמטיקה באוניברסיטה הגרמנית בפראג ומגורים בבית אמו בעיר.
כמקור פרנסה שימשה הנערה הצעירה מארץ ישראל כמורה לעברית.
בדצמבר 1922 התחילה ללמד עברית את פרנץ קפקא שהיה מכר של משפחת ברגמן.
בנוסף, שימשה כמדריכה לחברי סניף תנועת "בלאו וייס" הציונית בפראג, סיפרה על ארץ ישראל ונופיה ולימדה את בני הנוער שירים עבריים.
בהשראת לימוד אותם שירים כתב קפקא את סיפורו האחרון: "יוזפינה הזמרת ועם העכברים".
בשנת 1923 החליטה פועה בן-טובים שבכוונתה להתמחות בפדגוגיה ולא במתמטיקה ונסעה לברלין לצורך לימודים בסמינר למורות.
בשנת 1923 הכירה את ד"ר יוסף מנצ'ל במסגרת עבודתם המשותפת במוסד הילדים "אהבה" של ביאטה ברגר, ונישאה לו.
באותה עת התכתבה עם קפקא בעברית, בעיקר בקשר להתלבטויותיה לגבי עתידה ולהסכמת הוריה למסלול הלימודים בו בחרה.
מכתב של קפקא אליה שרד והוא דוגמה יחידה לכתב-ידו של הסופר בעברית.
קפקא המשיך לדרוש בשלומה של פועה במכתביו למכריהם המשותפים, אך היא ניתקה את קשריה עמו.
בשנת 1925 חזרו פועה ויוסף מנצ'ל לארץ ישראל, בה לימדה מספר שנים לאחר מכן שבה לברלין ללימודים לתואר דוקטור בפדגוגיה.
בשובה לישראל המשיכה ללמד בירושלים (יוסף היה במשך שנים רבות מנהלו של תיכון בית הכרם).
פועה מנצ'ל הייתה מנהלת בית ספר "בית הילד" בירושלים מ-1940 עד 1947 או 1948. היא הייתה מנהלת אהודה מאד, בית הילד הכיל את כל ילדי רחביה בעיקר, והיו בבית הספר מורים ומורות מוצלחים.
זה היה בית ספר לכתות א' עד ה' וחלק גדול מהתלמידים עברו לאחר סיומם את הלימודים מבית הילד לתיכון בית הכרם וחלק אחר עבר לגימנסיה רחביה.
בביקור לפני כמה שנים בירושלים המקום נראה כפי שהיה בזמנו [ברטה13 חוויות אישיות].
פועה בין היתר חברה ליוסף בנטוויץ' בלימוד הגותו של בנג'מין בלום ("הטקסונומיה של בלום") ובשלילת המודל החינוכי המכוון לקראת בחינת בגרות כאידיאל.
בפרט שמה מנצ'ל דגש על החינוך המעשי והמקצועי ועל טיפוח ההכשרה המקצועית הרצינית הבאה לפתח כישרונות הקיימים בכל ילד, באופן שיכוון אותו למסלול חיים יצרני, מועיל ומספק.
משנת הלימודים 1948/1949 עד שנת הלימודים 1953/1954 ניהל מנצ'ל את תיכון עירוני מקיף קריית חיים.
בשנת 1954 נפטר יוסף מנצ'ל והוא בן-50, פועה הגיעה לבאר שבע על מנת לנהל את בית הספר התיכון בעיר.
העיר קלטה עולים חדשים רבים.
מנצ'ל החלה לגבש רעיון לבית ספר תיכון שיכיל מגמות לימוד רבות, הן עיוניות והן מעשיות, כדי לאפשר לכל תלמיד למצוא מגמה המדברת אליו ויאה לכישוריו, גם אם לא לבגרות מלאה, לפחות על מנת לזכות בתעודת גמר 12 שנות לימוד.
מנצ'ל הביאה לבירת הנגב מורים כצייר דן לבני, שפתח בבית הספר את מגמת האמנות והצלם דוד אולמר שייסד בבית הספר את המגמה לצילום.
בית הספר היווה דגם לכל בתי הספר התיכוניים המקיפים בישראל.
לפועה ויוסף נולדו שני ילדים.
בנה הבכור היה הארכאולוג אהוד נצר ובתה הצעירה הייתה תרצה ואן-לפן.
פועה נייגר (נולדה ב-19 בינואר 1966) היא אתלטית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל בריצת 100 מטר משוכות ובריצת 400 מטר משוכות.
שיאנית ישראל במשך 16 שנים בריצת 400 מטר משוכות והישראלית הראשונה שירדה בריצה זו מדקה.
היא בתו של דב נייגר, נציב מס הכנסה בעבר.
היא למדה בבית ספר תיכון בויאר והתאמנה בהפועל ירושלים בהדרכת אלברט עמים.
נוסף לכך, היא מנגנת בפסנתר כתחביב.
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון הדר יוסף במאי 1983 זכתה נייגר במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 1:03.82 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביולי 1983 זכתה נייגר ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתחילת יולי 1984 זכתה נייגר במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:05.15 דקות, אחרי דלית בונין שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:01.48 דקות, שיפור לשיא של נייגר.
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף בתחילת יולי 1985 זכתה נייגר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:03.99 דקות, אחרי בת אגודתה עידית מורלי (1:02.81 דקות) ומדליית ארד, בריצת 400 מטר, אחרי אורית קולודני (56.68 שניות) ועידית מורלי (57.69 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1987 זכתה נייגר במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:01.73 דקות.
במסגרת תחרות הזמנה שנערכה ב-30 ביוני 1988 קבעה נייגר בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 1:00.31 דקות, שיפור לשיא בן ה-3 שנים של דלית בונין (1:00.80 דקות).
בשנת 1989 זכתה נייגר באליפות ישראל במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.25 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלוש עשרה שנערכו שבוע לאחר מכן, בריצת 400 מטר משוכות ניצחה נייגר בשיא מכביה חדש תוך כדי כעס רב ותסכול גדול, מאחר שהיו רק 9 משוכות ולכן הריצה והשיא נפסלו.
למחרת נערכה ריצה חוזרת, אך נייגר שנפצעה, לא התייצבה לריצה המחודשת בעצת רופאיה, ונאלצה לראות את תמי בלוך קובעת שיא מכביה חדש.
ב-20 ביוני 1992 בתחרות שנערכה בתל אביב קבעה נייגר בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 58.86 שניות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1993 זכתה נייגר במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:00.05 דקות.
פּוּעָה רָקוֹבְסקי (גם: רקובסקה) (נכתב גם: ראקובסקי, ראקובסקה, רקובסקא; ביידיש: ראַקאָווסקי או ראַקאָווסקאַ; בפולנית: Pua Rakowska; 3 ביולי 1865, ביאליסטוק, פולין הרוסית – כ"ב באייר תשט"ו, 13 במאי 1955, חיפה) הייתה המחנכת היהודייה הבולטת בוורשה במפנה המאה, פעילה ציונית ועברייה ופעילה למען נשים ומתרגמת ליידיש.
פעלה בפולין, וב-1935 עלתה לארץ ישראל, שבה חייתה עד פטירתה בגיל 89.
פועה רקובסקי נולדה בשנת 1865 בעיר ביאליסטוק שבפולין הרוסית למשפחה יהודית ליטאית אמידה, בתם הבכורה של אם בת 15 ואב בן 17, רייכל (רייכעל) ומנחם מנדל רקובסקי.
מצד אביה הייתה נצר לשושלת ארוכה של רבנים, והייתה נכדתו של הרב עזריאל אריה לייב ראקובסקי (לייבּלה פּלוֹצקֶר) (1818–1893), אב"ד פלוצק, מחבר פירוש "שלמה משנתו" למסכת ברכות, ואחייניתו של הסופר והמלומד העברי אברהם אבא רקובסקי (1854–1921).
ובמקביל למדה יידיש עם ("כותב").
בגיל שבע נשלחה לבית ספר יהודי פרטי בביאליסטוק בניהולו של עזריאל קפלן, והוריה המשיכו להזמין לה מורה פרטי שילמד אותה חומש בבית.
עם סיום לימודיה נתקלה בסירובו של אביה לשלחה לגימנסיה, משום ההכרח לכתוב בשבת.
תחת זאת למדה בבית עם מורים פרטיים רוסית, גרמנית, מקצועות נוספים שנלמדו בגימנסיה וכן עברית.
המורה הראשון שלה היה מנחם מנדל דוליצקי, אך הוא פוטר על ידי אביה מחשש לאפיקורסות.
היא הייתה תלמידה מצטיינת וחרוצה, וכבר בגיל 15 פרסמה בעיתון "הצפירה" תרגום שלה לסיפור של שמעון פרוג בשם "ספוג".
בגיל 13 עברה רקובסקי משבר אמונה וחדלה להאמין באלוהים ולקיים מצוות.
מצב זה הרע את יחסיה עם הוריה, וכשהייתה בת 15 הם החליטו לחתנה על מנת להחזירה בתשובה.
לאחר שנת אירוסין היא נישאה בגיל 16 לשמעון מכלין (מאכלין), וילדה בן ובת.
בנה יהודה דב (לימים נקרא בוריס סמיונוביץ מכלין, בברית המועצות) וחמדה שיינה שרלוטה אולסוַונגר.
לאחר שנישואיה לא עלו יפה, החליטה לרכוש מקצוע ונסעה למריאמפולה, בה התגורר סבה הרב עזריאל אריה רקובסקי, ללמוד ולהיבחן לבחינות ההסמכה להוראה של האימפריה הרוסית.
כשהוסמכה וחזרה ב-1889, כשהייתה בת 24 ואם לשניים, נפרדה מבעלה ועברה ללומז'ה, שם פתחה בית ספר עברי לבנות.
את השפה העברית לימדה ברוסית, שכן אז עוד לא נפוצה שיטת ה"עברית בעברית".
בהוראה סייעה לה אחותה הצעירה.
בנוסף, ארגנה שם חוג צעירות ברוח ציונות והשכלה עברית.
בשנת 1891, בהיותה בת 26, עברה לוורשה לאחר שהוזמנה לקבל לידיה את הנהלת ה"חדר לבנות" 'יהודיה' של תנועת "בני משה".
לאחר שנה הכירה את אברהם קְריסלָבין (קריסלאווין) ונישאה לו, אך הוא מת ממחלה כעבור שנים מעטות.
"אך בסערה כבשה פועה את סביבתה וביתה נעשה בית ועד לחכמים, סופרים ועסקנים.
בייחוד הסתופפו בצלה הכוחות הצעירים בספרות ובעסקנות, אשר דופק העממיות פעם בהם"; בין אלה היו מיכאל הלפרן, בשובו מארץ ישראל בסוף המאה, וכן יעקב לשצ'ינסקי הצעיר.
בשנת 1893 פתחה בוורשה באישור השלטונות הרוסיים גימנסיה (שבאופן רשמי נקראה "בית ספר יהודי לנערות, בן שבע מחלקות [=כיתות], בעל תוכנית של גימנסיה לנערות של פ.
להצלחת בית הספר נדרש מאמץ גדול מצד רקובסקי הן בגיוס מורים מן השורה הראשונה והן בעמידה מול תגובות של התנגדות בקרב הציבור היהודי בעיר לבית הספר הראשון לנערות אשר למדו בו, נוסף על לימודים כלליים ברוסית, גם לימודי יהדות ועברית.
היו אלה תחומים אשר עד אז רוב הנערות היו מודרות מהם.
כפי שהיא בעצמה תיארה לימים:
שמה של הגימנסיה יצא למרחוק בשל ראשוניותה, כפי שמספרת תלמידתה אסתר רוזנטל-שניידרמן.
ועוד לפני מלחמת העולם הראשונה היו בנות יהודיות של הורים אדוקים אמידים בעיר מולדתי בצ'נסטוחוב הוזות: 'הו, אילו היה בצ'נסטוחוב בית ספר תיכון כשל ראקובסקה, היו אבא-אמא, איך שהוא, נאותים לכך, שבתם תלמד שם.' רק מעטים ספורים מן ההורים האדוקים מלאם לבם לשלוח את בנותיהם לגימנסיות-לבנות של נכרים שהיו בעירנו.
דמותה של רקובסקי – מחנכת עברייה, פעילת ציבור ואֵם גרושה צעירה – הרשימה את הסופר והמו"ל העברי בן אביגדור, שבשנת 1893 פרסם ביוגרפיה בדיונית שלה, בשם "רבי שפרה".
בגיל 37 התאהבה רקובסקי בחבר של בנה הבכור, מרדכי אבא בירנבוים, שהיה מורה בבית ספרה וצעיר ממנה בכ-15 שנים.
היא נישאה לו ובשנת 1903 ילדה את בתם שרה.
בשנים שעד מלחמת העולם הראשונה המשיכה לעבוד במרץ בגימנסיה שלה בוורשה ובמחנה קיץ בעיירה הסמוכה אוטבוצק בחופשות, ובינתיים התרגשו עליה כמה אסונות: שניים מאחיה התאבדו בפריז; ובתה הגדולה שרלוטה נפטרה ב-1913 במהלך לידה, בגיל 28, והותירה שלושה פעוטות (התינוקת נפטרה גם היא חודשים מאוחר יותר).
בזמן המלחמה ברחה לווילנה, וכשחזרה נפרדה מבעלה השלישי ולא הקימה מחדש את בית ספרה, שנסגר במלחמה.
בשנת 1920 נבחרה לצירה בוועידה הציונית בלונדון (ההתכנסות הראשונה של התנועה הציונית לאחר תום מלחמת העולם הראשונה).
במקביל השתתפה בלונדון גם בוועידה המייסדת של הסתדרות הנשים העולמית לנשים ציוניות – ויצו.
שם קיבלה רקובסקי, כפי שרצתה, עבודה בהקמת סניף ויצו בארץ ישראל ובכך השיגה רישיון כניסה לארץ ישראל.
באוגוסט 1920 עלתה לארץ ישראל, ושהתה בה שנה.
בארץ עבדה בוויצו ושימשה כמורה, למדה ערבית ונכחה במקרה גם בפרעות תרפ"א בתל אביב, שבעקבותיהן חזרה לוורשה.
מתברר כי לא חסכה את ביקורתה על היישוב בארץ והביעה דעתה גם בוורשה, כפי שמתארת אסתר רוזנטל-שניידרמן:
פועה ראקובסקה הייתה מכובדת גם בחוגינו אנו של מורי-ציש"א – לפי שהיא צירת הקונגרסים הציוניים, המקנה את הלשון העברית לבנות יהודיות, לא הייתה מאותם הצירים הזועמים, שנלחמו נגד בית הספר היידי החילוני.
כשחזרה מנסיעתה לארץ-ישראל סיפרה בפומבי, מתוך אכזבה, על הקיפוח ששרר אז בארץ-ישראל ביחס ללשון יידיש.
אגב, נוצל הדבר במפלגתנו, וכן על ידי הבונד, כחומר טוב במאבק נגד הציונות, ובאסיפות היינו מסתמכים לא אחת על סיפוריה של ראקובסקה, אם כי ידענו כי הדבר גורם לה אי-נעימויות מצד מנהיגי מפלגתה.
כל זה עשה את פועה לאחת משלנו ועורר כלפיה רגשות-אהדה בחוגים האידישאיים השמאליים.
בעת ההיא כבר נודעה כמתרגמת ספרים טובים ליידיש משפות אחרות.
באביב 1935, בגיל 70, עלתה לארץ ישראל בשנית, זמן קצר לאחר שמת בארץ נכדהּ שמואל.
היא עבדה בתרגום ליידיש עבור הקק"ל, הסוכנות היהודית ומחלקת התעמולה של ההנהלה הציונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פסקה עבודתם של מוסדות אלה בפולין, ורקובסקי השתקעה בבית בתה בחיפה והחלה בכתיבת זיכרונותיה, ביוזמתה ובעידודה של רחל כצנלסון-שזר.{{הערה|בילי מלמן, [http://www.jstor.org/stable/70036309 'P.R.
Rakovsky, My Life as a Radical Jewish Woman : Memories of a Zionist Feminist in Poland] [סקירה], ציון סט, א (2004), 113.}} זיכרונותיה ראו אור בשנת תשי"ב-1951 בתרגום מיידיש לעברית בגרסה מקוצרת מאת דוד קלעי, בהוצאת נ' טברסקי ובחסות מועצת הפועלות, תחת הכותרת "לא נכנעתי".
בשנת תשי"ד-1954 ראה אור המקור היידי בבואנוס איירס בסדרת "דאָס פּוילישע יִידנטום" ('יהדות פולין') שהוציאה האגודה המרכזית של יהודי פולין בארגנטינה.
פועה רקובסקי נפטרה במאי 1955, בגיל 90. היא נקברה לבקשתה בהר המנוחות בירושלים בלוויית קהל רב.
הותירה בן ובת, נכדים ונינים.
בשנת 1965 נקרא על שמה "רחוב פועה" בשכונת קריית משה בירושלים.
רקובסקי תמיד תפסה את תפקידה כפעילה למען הנשים כמקביל לעבודתה החינוכית בבית הספר:
ובעת שהובלתי את חיי העצמאים, במקביל לעבודתי החינוכית, לא שכחתי את חובי הפנימי למאבק לשחרור האישה, בפרט האישה היהודייה, אשר תמיד הייתה המשועבדת ביותר מכל העבדים; אפוטרופסים בלתי רצויים כפו עצמם עליה וכאילו ביקשו להציל נשמתה.
בעצמאותה הכלכלית של האישה ראיתי את הגורם העיקרי שיוביל לשחרורה האישי והחברתי.
על כן שמתי לעצמי למטרה לפעול בכל כוחותיי למען שחרור האישה, להפיץ רעיון זה בקרב השכבות הרחבות של הנשים והנערות היהודיות.
רקובסקי טענה בכמה מקומות כי אבותיה הראשונים של המחשבה הציונית כלל לא הקדישו מחשבה לנשים היהודיות אלא חשבו כי יש לעלות לארץ ישראל ולהביא את הנשים שימשיכו לעשות את שהיו עושות בגולה זה דורי דורות – ללדת ילדים, ואילו על החינוך של אותם ילדים בידי האימהות לא חשבו כלל.
לאחר המלחמה הייתה בין מקימות "איגוד הנשים היהודיות" בפולין (ייִדישע פֿרויען פֿאריין), ופעלה בו במשנה מרץ עד עלייתה ארצה בשנת 1935. ייחודו של ארגון זה שפעל באופן עצמאי ולא כמחלקה בתוך אחת המפלגות היהודיות בפולין, והיה בכך חידוש רב.
ביחד עם רחל שטיין ולאה פרוּשַנסקי ערכה רקובסקי את הירחון שפרסם הארגון, "פרויען-שטים" ('קול הנשים'), שקרא לקוראותיו לפעול בחברה ובפוליטיקה.
מצד אביה הייתה פועה רקובסקי נכדתו של הרב הגאון עזריאל אריה לייב רקובסקי, אב"ד פלוצק, ואחייניתו של הסופר העברי אברהם אבא רקובסקי.
משפחתה הייתה ענפה; לדבריה, "לא הייתה כמעט עיר ברוסיה ובפולין הרוסית שלא היו לנו קרובים בה".
בתה של רקובסקי חמדה שיינה שרלוטה הייתה שחקנית, ובשנת 1907 נישאה לעו"ד אלכסנדר (הרץ) אולסוַונגר, פעיל ציוני בפולין.
נפטרה ב-1913, בגיל 28, והותירה שני ילדים.
אביו של בעלה (מחותנה של רקובסקי), הרב יצחק וולף (זאב) אולשוונגר, היה רב בבירת רוסיה, סנקט פטרבורג, מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 ועד מותו ב-1896, מאנשי הציבור היהודים הבולטים בעיר, חבר ועד חברת מרבי השכלה, ותמך בהתיישבות היהודית בארץ ישראל עוד בתקופה שלפני פרעות הסופות בנגב.
בנם של שרלוטה ואלכסנדר (ונכדה של רקובסקי), שמואל אולסוונגר, עלה לארץ ישראל כחלוץ ונפטר בצעירותו, ב-1935.
נכדה נוספת, בת בתה שרה, היא הסופרת והמתרגמת חמדה אלון, אמו של המתמטיקאי נוגה אלון.
אחיינה מארֶק רקובסקי (בן אחיה יעקב מאיר) היה מתרגם ומבקר ספרות יידי סובייטי-פולני.
נכדו של דודה א"א רקובסקי (בן-דודניתה), וֶניאמין דימשיץ, היה בכיר בממשל הסובייטי ובתכנון והפיתוח ההנדסי במדינה במשך עשרות שנים, והיהודי היחידי בצמרת הממשל הסובייטי מ-1962 ועד 1985. כיהן כסגן שר לענייני בנייה (בשנות ה-50), חבר הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות (1961–1986) וציר לסובייט העליון (משנת 1962).
מתחילת שנות ה-70 היה פעיל בקמפיין האנטי-ציוני.
נכד נוסף של דודה א"א רקובסקי הוא מנחם חודורובסקי סבידור יושב ראש הכנסת העשירית.
די ייִדישע פֿרוי :1. די ייִדישע פֿרוי און די ציוניסטישע באַוועגונג.
2. פֿאר וואָס דאַרפֿען מיר אַ ספּעציעלע פֿרויען-אָרגאַניזאַציע?
ייִדישע געשיכטע : נאָך דובנאָווען און אַנדערע קוועלן.
לא נכנעתי: ספר זכרונות; תרגם מכתב-יד: דוד קלעי, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב 1951.
זכרונות פֿון אַ ייִדישער רעוואָלוציאָנערין, בואנוס איירס: צענטראַל-פֿאַרבאַנד פֿון פּוילישע ייִדן אין אַרגענטינע ('דאָס פּוילישע יִידנטום'), תשי"ד 1954. (המקור, ביידיש)
קרל קאוטסקי, ווער איז שולדיק אינעם וועלט-קריג?.
לילי ברוין, מעמואַרן פֿון אַ סאָציאַליסטין.
ויקטור מרגריט, דײַן קערפּער געהערט דיר.
ויקטור מרגריט, דער נײַער דור.
אריך מריה רמרק, אויפֿן מערבֿ נישטאָ קיין נײַעס.
לדיסה דיסנר, די פֿרוי פֿון די באַריקאַדן.
בנימין בר לינדזי, די רעוואָלוציע פֿון דער מאָדערנער יוגנט.
רוברט קר, די ווילדבליענדיקע יוגנט.
לב דוידוביץ טרוצקי, מיין לעבן.
ויקטור מרגריט, דאָס געזאַנג פֿון פּאַסטוך.
נוסף על אלה פרסמה רקובסקי למעלה מעשרים מאמרים, הידועים לנו, בעיתונות היומית ביידיש בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
רובם של מאמרים אלו עוסק בחובתן של הנשים להתארגן למען קידום ענייניהן ובדרכיה של תנועת הנשים.
די פֿליכט פֿון דער ייִדישער מאַמע (תפקידה של האם היהודייה),
צי דאַרפֿן די ייִדישע פֿרויען בלײַבן פּאַסיוו בײַ די איצטיקע קהילה-וואַלן?
(האם צריכות הנשים להישאר פסיביות בּבחירות העכשוויות לקהילה?),
צי קען די פֿרוי צונויפֿבינדן געזעלשאַפֿטלעכע און פּאָליטישע אַרבעט מיט פֿאַמיליען-פֿליכטן?
(האם יכולות הנשים לשלב ולקשור עבודה חברתית ופוליטית עם חובות המשפחה?).
פּועה ראַקאָווסקי, זכרונות פֿון אַ ייִדישער רעוואָלוציאָנערין, בואנוס איירס: צענטראַל-פֿאַרבאַנד פֿון פּוילישע ייִדן אין אַרגענטינע ('דאָס פּוילישע יִידנטום'), תשי"ד 1954.
אסתר רוזנטל-שניידרמן, נפתולי דרכים: זכרונות, מאורעות, אישים, כרך א; מיידיש: מ.
ולפובסקי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ל.
מרים סמט, "שכל מרדנותה אינה אלא פרוזדור של המעשה הבונה: חיי המהפכנית היהודייה פועה רקובסקי 1865–1955", עבודת מוסמך, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2010.
פועה בר (קותיאל) (נולדה ב-12 ביוני 1951) היא אקולוגית ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה למדעי הסביבה, הגאואיפורמטיקה ותכנון ערים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכן לשעבר יו"ר האגודה לאקולוגיה ומדעי הסביבה.
בר למדה ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיכה שם לתואר שני בביולוגיה סביבתית בנושא "הקשר בין קרקע-צמח בחולות קיסריה" בהנחיית פרופ' אבינעם דנין (1977) ודוקטורט בביולוגיה סביבתית בנושא "תחרות בין חד-שנתיים בפרופיל קרקע משתנה" בהנחיית פרופ' עמנואל נוי מאיר (1984).
בין השנים 1985 ל-1989 שימשה בר כחוקרת ומרצה בפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון.
לאחר מכן עברה לאוניברסיטת בר-אילן ושימשה שם כמרצה בכירה באקולוגיה במחלקות לגאוגרפיה ולמדעי החיים.
בשנת 2001 עברה למחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומשמשת שם כיום כחוקרת ומרצה בתחומי הגאו-אקולוגיה.
לפועה בר יש פרסומים רבים בספרות המדעית (45 פרקים בספרים ו-120 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים, ספר על ה"גאו-אקולוגיה של דיונות במישור החוף של ישראל") ומאמרים וכתבות בספרות הפופולרית.
עד היום הנחתה 50 סטודנטים לתארים מתקדמים ומילאה תפקידים אקדמיים רבים ובהם: סגנית נשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית, יו"ר האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה, חברה בוועדת העורכים של כתב העת "אקולוגיה וסביבה", נציגת האקדמיה בוועדה הארצית לשמירת טבע וראש המחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנים 2010–2014.
השפעת שרפות יער על הקרקע, הצומח והצמחייה, נגר וסחף
שרפות יער הן תופעות שכיחות בחודשי המעבר והקיץ בארץ ישראל ובאזורי האקלים הים תיכוניים בכלל.
עוצמת השרפה תלויה בכמות הביומסה הצמחית הזמינה לשרפה, מהירות הרוח וכמות האנרגיה הנפלטת מהחומר בזמן השרפה.
הטמפרטורות המרביות על פני הקרקע ברוב השריפות באזורים הים תיכוניים נעות בין 100–300 מעלות צלזיוס ואינן עולות על 100 מעלות צלזיוס בעומק 1-2 ס"מ.
בתנאים אלו מתפרקים החומרים האורגניים לרכיביהם ומעשירים את הקרקע בחומרי הזנה.
לעומת זאת, בעוצמות שרפה גבוהות הטמפרטורות על פני הקרקע גבוהות מ-600 מעלות צלזיוס ובעומק 6 ס"מ אינן עולות על 50 מעלות צלזיוס.
בתנאים כאלו מתנדפים חלק מחומרי ההזנה ונמנע תהליך שיקום החיידקים בשכבת הקרקע העליונה בגלל עליית ה-pH לערכים בסיסיים.
עושר מיני הצמחים והרכבם לאחר השרפה משתנה גם כן כתלות בעוצמת השרפה ובתדירות השריפות.
בדרך כלל המגוון עולה והצמחייה מורכבת בעיקר ממיני צמחים עשבוניים.
תהליך ההתחדשות לאחר השרפה והחזרה למצב שהיה לפני השרפה נמשך כ-30 שנה.
לאי התערבות בשטח שרוף במהלך 2-4 השנים הראשונות לאחר השרפה יש חשיבות רבה בכל מה שקשור לנגר וסחף.
פני שטח מחוספסים כתוצאה מהימצאותו של האפר וחלקי צמחים שלא התכלו.
אלה מפחיתים את היווצרותם של נגר וסחף לאורך המדרון.
מחקריה של בר בנושא שריפות יער היוו בסיס למחקרים נוספים בעולם.
ההשפעה של קיטוע על ידי קרקע מעובדת על צמחייה ותהליכים אקולוגיים באזור הצחיח למחצה בישראל
חקלאות מודרנית היא אחד הגורמים העיקריים לירידה במגוון ביולוגי והטרוגניות נופית.
בנוסף, היא קוטעת את הנוף הטבעי, ומשאירה רק כתמים שאריתיים של בתי הגידול המקוריים.
הכתמים שנותרו הם בעלי חשיבות רבה לשימור, ברמות שונות, של החי וצומח המקורי לפני ההפרעה.
שטחים טבעיים רבים באזור הצחיח למחצה בישראל קטנו באופן משמעותי בשל פיתוח חקלאי אינטנסיבי במשך 50 השנים האחרונות.
תהליך זה יצר כתמים מקוטעים של שיחים ננסיים ים תיכוניים בלב הקרקעות המעובדות.
שיחים ננסיים ים תיכוניים נחשבים כאחת מהמערכות האקולוגית המגוונות ביותר בישראל ובאזור הים התיכון בכללותו בשל מיקומם באקוטון שבין שני אזורים ביוגאוגרפיים שונים.
אף אחת מהתאוריות הקיימות לא יכולה להסביר את תצפיות השדה.
מודל תאורטי מוצע במסגרת מחקר זה ומתאר את הגורמים נוספים המשפיעים על מגוון מיני צמחים וקומפוזיציה בכתמים השונים.
המטרה העיקרית של מחקר זה היא לשמר את המגוון הביולוגי הייחודי של דיונות חול חופיות ומדבריות תוך התמקדות באורגניזמים "אוהבי חול" האופייניים לדיונות נודדות.
מאז הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948, דיונות החוף בהדרגה התייצבו.
תהליך זה הוא תוצאה של יצירת אזור חיץ בדיונה, באמצעות איסור על כל סוג שהוא של התערבות אדם.
הבעיה היא כיצד למנוע את המשכו של תהליך ייצוב דיונה, וכיצד לקיים את הנוף הרצוי של דיונות חצי יציבות ובלתי יציבות המכילות מכלולים עשירים של מינים "אוהבי חול".
מחקר זה נערך במשך חמש שנים במספר אתרים בישראל והמחקר האחרון נערך כדי לבדוק את ההשערה כי הסרת צמחייה מדיונות מיוצבות על ידי אמצעים מכניים יעודד התאוששות מחדש של האורגניזמים "אוהבי החול".
נבדקת גם ההשפעה של רעיית גמלים (בעלי חיים היחיד המסוגל לאכול את השיחים) על התבססות שיחים וניידות חול בדיונות חצי יציבות.
המחקר בודק כיצד זה משפיע על התאוששות מינים אוהבי חול; צמחים ובעלי חיים (יונקים קטנים, זוחלים, ופרוקי-רגליים שנבחרו), וכן גודל אוכלוסייה, המבנה והמגוון שלהם.
סוגיות תאורטיות הנוגעות לסוקצסיה, הפרעות וצמחים כמהנדסי נוף גם נחקרות.
שיטה כחלחלה בדיונות החול החופיות בישראל
שיטה כחלחלה נחשבת בעולם כמין פולש.
מטרות המחקר היו: (א) כימות תהליך פלישה ביולוגי (הגעה, התבססות, ושיעורי הפצה) של שיטה כחלחלה בדיונות חוף הים התיכון בישראל; (ב) אפיון דפוסי הפצה ומגמות בתוך בתי גידול שונים במערכת האקולוגית; ו-(ג) כימות ההשפעה של הפלישה בצמחים המקומיים ואופייניים לחולות מישור החוף.
תצלומי אוויר מחמש שנים (1965, 1974 1982 1990, ו-1999) נותחו באמצעות GIS ושיטות חישה מרחוק ותצפיות על צמחים נערכו בחלקות עם מינים פולשים וחלקות ביקורת.
תוצאות המחקר מראות כי: על פני 34 השנים שנלמדו, השטח המכוסה על ידי שיטה גדל ב־166% בקצב צמיחה שנתי של 2.92%.
שלב ההגעה נמשך עשרים שנה.
במהלך שמונה השנים הבאות, שלב ההתבססות התקיים, ומאז 1990 השיטה התפשטה בחולות מישור החוף (שלב הפצה).
השיטה פלשה גם לשקעים שבין דיונות, אבל אף פעם לא לחולות הנודדים.
כל בתי הגידול שנפלשו מתאפיינים בלחות קרקע גבוהה יחסית בהשוואה לבתי גידול סמוכים.
כיסוי הצמחייה המקומי ועושר המינים היו נמוכים יותר באופן משמעותי בבתי הגידול שנפלשו.
כמו כן, מיני צמחים אופורטוניסטיים גדלו בחלקות הפלישה על חשבון מיני "אוהבי חול".
במסגרת המחקר פותח גם מדד שמכמת את השפעת הפלישה ביחס למטרות שימור.
מדד זה לוקח בחשבון את הערך היחסי האקולוגי של המינים ("אוהבי חול" אנדמי, נדיר, וכו') והשפע שלהם בבתי הגידול השונים
פועה שלו תורן (מרץ 1930 - 4 בנובמבר 2017) הייתה משוררת, מתרגמת ומאיירת ישראלית.
פועה שלו תורן נולדה בתל אביב להורים יוצאי רוסיה הלבנה.
היא למדה בגימנסיה הרצליה ובעלת תואר דוקטור בספרות עברית באוניברסיטה העברית.
שלו החלה לכתוב עוד כשהייתה תלמידה ביסודי.
ב-1954 זכתה בתואר "מיס ירושלים" והשתתפה בתחרות מלכת היופי של ישראל.
הייתה חברה באגודת הסופרים, באקו"ם, בפא"ן ישראל, שם היא שימשה יו"ר סניף ירושלים וחברת הנהלה והייתה חברה באקדמיה העולמית לאמנות ולתרבות (W.A.A.C).
הייתה נשואה לסופר חיים תורן ובנה היחיד הוא המעצב רוני תורן.
"צפרי נוד" רבינדרנת טאגור (תל אביב : יבנה, תשי"ג)
"מתת אוהב" רבינדרנת טאגור (תל אביב : יבנה, תשט"ו)
"עלי ארח" רבינדרנת טאגור (תל אביב : יבנה, תשי"ז)
"בסוד נשים" רבינדרנת טאגור (תל אביב : יבנה, תש"ך)
"שימיני כחותם" רבינדרנת טאגור (תל אביב: יבנה, תשכ"ג) לקט שירים
"חליליות" רבינדרנת טאגור (תל אביב: יבנה, תשכ"ט)
"לאור השקיעה" רבינדרנת טאגור (תל אביב: יבנה, תשכ"ט)
"בשורת אביב" רבינדרנת טאגור (תל אביב: יבנה, תשל"ג) שירים
"הרדופים אדמים: דרמה במערכה אחת" / רבינדרנת טאגור (תל אביב: יבנה, 1977)
"צללים של אהבה" טלאט סאיט הלמן (תל אביב: יבנה, תשמ"ג 1983)
"זו אגרתי לעולם" אמילי דיקינסון (תל אביב: יבנה, תשנ"ד 1993)
פרס קלאוזנר מטעם עיריית תל אביב, 1957
פרס בינלאומי לשירי שלום ע"ש ש.
שלום, הקונגרס הבינלאומי למשוררים, חיפה, 1992