tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נישא לשרה גרינא, בתו של הרב סנדר אורי, בעל תשובה חסיד רחמסטריווקא שהיה צאצא של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב ולפני חזרתו ממקימי קיבוץ בית אלפא.
לאחר חתונתו המשיך ללמוד בהתמדה והיה יכול לשבת קרוב ליממה רצוף בבית המדרש.
לאחר פטירת סבו רבי דוד (שהיה אדמו"ר יחד עם אחיו רבי אברהם דב עד לפטירת האחרון בשנת תש"ה) קיבל אביו את אדמו"רות רחמסטריווקא עד לפטירתו בשנת תשמ"ב.
לאחר מספר שנים רבי ישראל מרדכי עזר לאביו לפתוח את ישיבת מאור עיניים-רחמסטריווקא.
לאחר פטירת אביו סירב לקחת את האדמו"רות ברצותו להמשיך בסדר לימודו כרגיל אך קרוב משפחתו רבי אברהם יהושע העשיל טברסקי ממכנובקה זקן אדמו"רי צ'רנוביל הכריחו לקחת את האדמו"רות באומרו "בין אם ירצה ובין אם לא, יתמנה".
כמו כן התבטא עליו: "אף אם היה משמונת בניו של המגיד מצ'רנוביל לא היה מתבייש מהם".
הקוויטל הראשון שקיבל היה מחמיו.
במקביל קיבל את האדמו"רות אחיו רבי חי יצחק חתנו של רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא שהיה עד אז ראש ישיבת סקווירא בשיכון סקווירא.
כשאחיו היה מגיע לישראל היו מנהלים את הטיש יחד, שניהם ערכו קידוש ואמרו תורה ואת הזמירות שנהגו האדמו"רים להגיד בעצמם אמר רבי חי יצחק.
בישיבת מאור עיניים מינה את אחיו לנשיא הישיבה יחד איתו (בלוגו של הישיבה כתוב 'בנשיאות האדמו"רים שליט"א').
אף בהיותו אדמו"ר רוב יומו עסק בלימוד וכך קרא לחסידיו להקדיש את זמנם ללימוד.
היה מסיים את הטיש בליל שבת מוקדם ומיד פונה ללימודו, והיה מורה שמי שרוצה ללמוד שלא יגיע לטיש.
בשנת תשנ"א חלה ונחלש ובהמשך הוכרח לשבת על כסא גלגלים עד סוף ימיו.
בסוף ימיו החלה החסידות לפרוח ומנתה מאות חסידים, כמו גם בחורים רבים מהישיבה שנהפכו לחסידיו.
נפטר ביום שישי כ"ב בסיוון תשס"ד ונקבר באוהל אדמו"רי רחמסטריווקא בהר הזיתים.
חתנו של הרב משה ניישלאס רב שיכון סקווירא.
הרב נחמן יוסף, חסיד חב"ד.
מכהן כר"מ באהלי תורה בקראון הייטס.
חתנו של הרב משה אשכנזי.
חתנו הרב יהושע מנחם שטרן בנו של רבי יצחק יהודה גאב"ד ביליץ.
חתנו הרב שלמה טייטלבוים, מכונה האדמו"ר מאלעסק.
חתנו הרב בן ציון רבינוביץ', משפיע בישיבת מאור עיניים ובישיבת שערי תורה
רבי ישראל מקרֶמס (קרמז, קרמז', קרעמזיר, קרמזר או Krems) היה מהראשונים באשכנז, חי ופעל במאה ה-14 בקרמס שבאוסטריה.
כתב את החיבור הגהות אשרי על פסקי הרא"ש.
נינו הוא רבי ישראל איסרלן, מחבר הספר "תרומת הדשן".
ניתן להעריך את תקופת חייו 1310-1380. נראה שהוא שרד את הפרעות שהתרחשו בעקבות המגפה השחורה שהתרחשו גם בקרמס, משום שתלמידו לא מזכיר אותו בברכת המתים ב-1353, כ14 שנה אחרי המאורעות.
חוץ מבעיר קרמס הוא נמצא גם ב"לוויש"א" (?Lauscha?
בנו הוא רבי חיים הענשיל מהיינבורג (היימבורג שבסלובקיה), נכדו (בנו של ר' חיים), הוא ר' אהרן בלומלין, ונינו (אחיינו של ר' אהרן) הוא ר' ישראל איסרליין.
גרץ זיהה אותו בתור ר' ישראל שרופרכט השלישי העניק לו את התואר "מנהיג כל הרבנים" (Hochmeister über alle Rabbinen), אך שלמה שפיצר שלל את הזיהוי והצביע על ר' ישראל אחר, מנירנברג.
הוא מופיע כמשיב על שאלה שנשאל לגבי יין נסך יחד עם ר' מושל מזניים (Znaim), המכונה ר' מושל הזקן מאושטרייך.
ר' מושל לימד את ר' שלום מנוישטט, אבל על התשובה של ר' ישראל הוא רק שמע, ולכן לא נראה שהוא למד אצלו.
רבי ישראל התפרסם בעקבות חיבורו 'הגהות אשר"י', הכולל הגהות על פסקי הרא"ש.
בהגהותיו מביא מפסקי חכמי אשכנז שקדמו לו, בעיקר מר' יחזקיה ממגדבורג (הגהות אלו חתומות "מהרי"ח" או "מפרישת מהרי"ח"), הגהות מימוניות ומהמרדכי.
החיבור הנמצא בידינו מקיף את רוב מסכתות הש"ס, והן השפיעו רבות על פסיקת ההלכה במשך הדורות.
חיבור הספר הסתיים לפני 1353.
הגהות אשרי הוא החיבור הראשון המצטט את ספר האגודה לר' אלכסנדרי זוסלין הכהן, שהתחבר כמה שנים קודם (הגהות אשרי על עירובין, א, י).
נולד בשנת ה'תקס"ח לרב אליעזר חזן באיזמיר.
בהיותו כבן שלוש שנים השתקע אביו עם משפחתו בירושלים, שם גדל.
התחנך אצל סבו רבי רפאל יוסף חזן, מחבר הספר "חקרי לב".
בגיל 34 נבחר כחבר בבית דינו של רבי יעקב פינצי, בו כיהן כדיין עד סוף ימיו.
בבית הדין, עקב השקפות שונות בענייני דת קמו לו מתנגדים, ואף אב בית הדין הפך לגדול יריביו.
זמן קצר לאחר מכן, נשא תחתיה אישה שנייה, אשר בעודו בירושלים, ילדה לו בת.
ההתנגדות כלפיו מררה את חייו, והוא חיכה להזדמנות לעזוב את ירושלים.
בספרו כרך של רומי, כתב, שנים לאחר מכן, בהיותו בקורפו: .
רבי ישראל משה חזן ניחן בכישרון הנאום והשכנוע, ועל כן נשלח על ידי ראשי הכולל הספרדי בירושלים לחו"ל במטרה לאסוף כספי צדקה עבור בניית בית חולים בעיר.
בראשית מסעו נסע לצפון אפריקה, הוא ביקר בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו.
בביקורו התערה בין יהודי המגרב, למד מחכמיהם והושפע מדרך לימודם, נשא ונתן איתם בדברי הלכה, ואף ביקר באתרי עתיקות היסטוריים, ובכל מקום בו עבר, השפיע על סביבתו.
בלונדון נתקלה שליחותו בקשיים שכן האגרות שהביא עמו מארץ ישראל לא נשאו את חתימתם של פקידי קושטא היהודים, והקהילה הספרדית בלונדון סירבה לשתף פעולה.
גם משה מונטפיורי והברון רוטשילד, התנגדו לבניית בית החולים הספרדי בירושלים.
עיתונה הלאומי של יהדות בריטניה הג'ואיש כרוניקל מתח ביקורת על משה מונטיפיורי, שלדבריו נהג כלפי הרב חזן בחוסר נימוס בכך שהתעלם ממנו בהגיעו ללונדון ואף לא הזמינו לטקס הכתרת הרב נתן אדלר שהתקיים בשעת ביקורו.
התייחסותו זאת של מונטפיורי, הייתה חריגה כי הרב חזן היה נציגם של יהודי ירושלים, והביא עמו מכתבי המלצה מהרבנים חיים אברהם גאגין ויעקב ענתיבי.
הסיפור הפך נושא להתנגחות בין הג'ואיש כרוניקל, והשבועון המתחרה "קול יעקב, אשר פרסמו מדי שבוע מאמרי תמיכה והתנגדות ברב חזן.
הוא שהה בלונדון כחצי שנה, בתקופה זאת חיבר את ספרו 'דברי אמת ושלום'.
לאחר שהבין כי התנגדותם של מונטפיורי ורוטשילד מונעת ממנו לממש את מטרת שליחותו, נסע להולנד.
גם קהילת אמסטרדם הערימה קשיים, אך נועם הליכותיו של הרב חזן, והתערבותו של החכם באשי רבי חיים אברהם גאגין הביאו לכך שבאמסטרדם החלה שליחותו לשאת פירות.
באמסטרדם נפגש עם רבי צבי הירש להרן.
בחודש תמוז תר"ד 1844 נערכה בעיר בראונשווייג שבגרמניה, האספה הרפורמית הראשונה, ובה הוכרז על עריכת "תיקונים" בהלכה ובסידור התפילה.
בתגובה הריצו ראשי ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם מכתבי תלונה לכל גדולי הדור וריכזו בידיהם את מכתבי התשובה.
רבי ישראל משה חיבר ספר בשם 'קנאת ציון', בו הוא יוצא חוצץ כנגד הרפורמים וכוונתם לשנות בהלכה, ומבקר אותם באופן חריף.
הפקוא"מ הדפיס את ספרו של חזן, וכנספח לספר, פרסם את מכתבי התשובה בשם 'תורת קנאות'.
בשנת ה'תר"ו עזב הרב את הולנד ונסע לליסבון שבפורטוגל.
מליסבון נסע הרב חזן לליבורנו שבאיטליה, שם חלה ושכב בחוליו תקופה ארוכה.
חכמי העיר ובראשם רב הקהילה אברהם ברוך פיפירנו סעדו אותו בחוליו וכך התקרבו אליו ולמדו על מידותיו, ידיעותיו, השקפותיו על היהדות, ויכולותיו המנהיגותיות.
כאשר הוא הגיע לרומא כבר הגיע שמעו למנהיגיה היהודים של העיר.
באותם הימים חיי היהודים בשכונה היהודית של העיר נוהלו ביד רמה על ידי ראשי הקהילה, והיו קיימות חברות למתן עזרה בתחומים רבים, אך רב לא כיהן ברומא מזה כ-12 שנים.
ראשי הקהילה שסברו כי רב ומנהיג כדוגמתו יוכל לשנות את התנאים הפוליטיים הגרועים ואת המצב הכלכלי הקשה של יהודי הגטו הזמינו את הרב חזן להתמנות כרב הקהילה.
הרב נעתר להזמנה ובקיץ ה'תר"ז התקיים טקס ההכתרה בבית הכנסת הקטאלני שבעיר ברוב פאר והדר, ונאומי כבוד נישאו על ידי רבנים ומכובדים.
המשורר יוסף אלמנצי חיבר דברי שירה במיוחד לאירוע:
ראשית רבנותו בעיר הביאה לפריחה בחיי הקהילה היהודית ברומא.
בימים אלו הוא הפגין את כישרונו המנהיגותי הרב, ייעץ, עזר והשכין שלום בין איש לרעהו.
מראהו האצילי והנאה ונימוסיו המזרחיים הקסימו את תושבי העיר יהודים וגויים כאחד, ושמעו הגיע עד לבית האפיפיור פיוס התשיעי.
אף בעיתונות הכללית זכה לכבוד רב ולדברי שבח.
אך תוך פחות משנה קפץ עליו רוגזו של אביב העמים ויציאתו של האפיפיור לגלות, המרידות שפרצו בכל רחבי המדינה וניצחון הצבא האוסטרי בהתמודדות נגד כוחות המהפכה האיטלקים הורידו את מצב הקהילה היהודית לשפל שלא היה כמותו.
בעודו מחזק את בני קהילת רומא המיוסרים, בריאותו הלכה והתרופפה, ביקש הרב ישראל משה לעלות לארץ ישראל על מנת להיקבר בה.
בשנת ה'תרי"ב (1852) התפטר ממשרתו והחל בהכנות לעלייה לארץ ישראל.
הוא יצא מרומא, נסע לנאפולי והמשיך דרך בארי לעיר הנמל ברינדיזי.
מברינדיזי הפליג לאי קורפו, שם התעתד לשהות מספר ימים כאורחה של הקהילה היהודית, עד שימצא ספינה המפליגה ליפו.
דבר בואו לאי הגיע לידיעת אנשי הקהילה אשר זה לא מכבר עזב אותם רבם רבי יהודה ביבאס, שעלה והשתקע בחברון.
הם הפצירו ברב חזן לשבת על כסאו של הרב ביבאס, והוא למרות מחלתו, נעתר להם והוכתר לרבה של קהילת קורפו.
גם בקורפו, כמו ברומא, פעל רבות להנהיג אחדות בקהילה והיה נערץ על ידי תושבי האי יהודים וגויים כאחד.
על כס הרבנות בקורפו ישב עד לשנת ה'תרי"ז, שבה עבר לכהן כרבה של אלכסנדריה במקום קודמו וקרובו, הרב שלמה חזן.
בשנת ה'תרכ"ב עלה הרב ישראל משה חזן חזרה לארץ ישראל, והשתקע בעיר יפו.
את מקומו באלכסנדריה החליף הרב נתן עמרם החל משנת ה'תרכ"ג.
בשל מחלתו, בחודש חשוון ה'תרכ"ג (1862), נסע לעיר ביירות להחליף אוויר, אולם לא האריך ימים ונפטר בחודש טבת.
יום פטירתו אינו ידוע אך נהוג לציינו בי' טבת.
מקום קבורתו בסביבות העיר צידון.
קבלת הוראות רבי יוסף קארו בתשובותיו – מה שקיבלו יהודי המזרח עליהם את הוראותיו ההלכתיות של רבי יוסף קארו אינו נוגע רק לספר השולחן ערוך, אלא גם לתשובותיו של הבית יוסף (כגון ספרו אבקת רוכל).
התנאים להגדרת מאבד עצמו לדעת – לדעתו יש ארבעה תנאים כדי להחשיב אדם כמאבד עצמו לדעת, ואם חסר אחד מהם יש לנהוג בו ככל נפטר: א) שיאמר בפה מלא שרוצה לפגוע בעצמו.
ב) שיעלה לגג ויפול מיד סמוך לאיום.
ג) שתהיה העלייה לגג דרך כעס או צער.
ד) שלא נתברר שעשה תשובה כלל.
לכך הוסיף בהסתייגות תנאי חמישי, שלא היו לאותו אדם סבל וצרות.
, עם הגהות אי"י הי"ם מאת ישראל משה חזן, ליבורנו, 1869
נצח ישראל – על חכמת הקבלה
רבי ישראל משה פרידמן (ד' באב תשט"ז, 23 ביולי 1956 – כ"א באב תש"ף, 11 באוגוסט 2020) היה האדמו"ר מסדיגורה וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בארצות הברית לרבי אברהם יעקב פרידמן ולציפורה פייגא לבית פלדמן.
נקרא על שם אבי שושלת רוזין, רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ועל שם דוד סבו האדמו"ר מבויאן קראקא, רבי משה פרידמן.
למד בישיבת קמניץ ובישיבת פוניבז'.
בשנת ה'תשל"ט נישא לרבנית שרה, בתו של בן דודו, חיים משה פלדמן, חסיד ויז'ניץ מלונדון, לאחר נישואיו עבר לגור בלונדון.
לבני הזוג נולדו עשרה ילדים.
הקים את בית המדרש של חסידי רוז'ין "אור ישראל" בשכונת גולדרס גרין בלונדון.
עד למינויו כאדמו"ר עמד בראש הקהילה ובית המדרש והיה רב חסידי סדיגורה בעולם ומורה צדק בבית ההוראה התאחדות קהילת החרדים בלונדון.
נסמך לרבנות מהרבנים שמואל הלוי ואזנר, משה פיינשטיין, דוד פוברסקי, יצחק יעקב וייס וחנוך דב פאדווא.
בי"ט בטבת תשע"ג נפטר אביו.
הוא התמנה תחתיו לאדמו"ר מסדיגורה ועבר לבני ברק להנהיג את החסידות.
כעבור מספר שבועות, בשבט ה'תשע"ג, מונה כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
תחת נשיאותו הוקם בשנת תשע"ו תלמוד תורה נוסף לחסידיו בבני ברק, וכן בתי כנסיות ברמת בית שמש, בצפת, באלעד, בביתר עילית ובמודיעין עילית.
יסד את הארגון 'ועד אהבת תורה' - מפעל לימוד ומבחנים.
דברי תורתו הודפסו מדי שבוע בחוברות "אמרי קודש" וכן בסדרת הספרים "אבירי ים".
חיבר ספר הדרכה לנערי בר מצווה בשם "עטרת ישראל".
לאחר פטירתו יצא לאור ספר "עטרת ישראל" על התורה ומועדים.
בשנתיים האחרונות לחייו חלה בסרטן הלבלב ושהה בלוס אנג'לס תקופות ממשוכות לצורך טיפולים..
בליל כ"א באב ה'תש"ף (11 באוגוסט 2020) התמוטט בביתו ונפטר בבית החולים שיבא תל השומר שעות ספורות לאחר מכן.
בצוואתו מינה באופן חריג את בנו החמישי, רבי יצחק יהושע העשיל לממלא מקומו, ואת בניו הגדולים מינה לרבנים בחסידות.
בן זה היה בן 24 בעת פטירתו.
חרף הצוואה, מונו לבקשת אלמנתו גם שני בנים בוגרים לאדמו"רים, רבי מרדכי שלום יוסף לאדמו"ר מסאדיגורה-ירושלים, ורבי אהרן דב בער לאדמו"ר מסאדיגורה-לונדון, שיכהנו במקביל לאדמו"ר המרכזי בבני ברק.
על הסכם הפשרה חתמו האם, הבנים והחתנים של האדמו"ר.
לרב פרידמן 6 בנים ו-4 בנות:
רבי מרדכי שלום יוסף – האדמו"ר מסדיגורה בירושלים, חתן הרב נפתלי הורוביץ האדמו"ר מבוסטון בבוסטון.
אפרים פישל – חתן האדמו"ר מרופשיץ מארצות הברית.
רבי אהרן דב בער – האדמו"ר מסדיגורה בלונדון.
אליהו אליקים געציל – חתן הרב שלמה חיים הלברשטאם מלייקווד.
רבי יצחק יהושע העשיל – ממלא מקומו באדמו"רות סדיגורה.
שמעון מנחם נחום – חתן הרב מאיר איתמר שווייד, אב"ד 'חלקת יעקב' בוויליאמסבורג.
הרב יהושע מאיר פרישווסר – ר"מ בישיבת חיי עולם בלונדון.
בנו של הרב שלמה ישראל פרישווסר, רב בית המדרש סאסוב, ראש ישיבת "חיי עולם" וחבר הביד"ץ של התאחדות קהילות החרדים בלונדון.
הרב צבי הירש אייכנשטיין – ראש כולל ללימוד קדשים בירושלים (בן רבי משה מרדכי אייכנשטיין, האדמו"ר מטריסק).
הרב מנחם מנדל מרגליות – ראש ישיבת שערי בינה בלייקווד.
יוחנן שפירא – בן הרב קלמן מנחם שפירא, האדמו"ר מפיאסצנה בבית שמש.
הרב ישראל ניסן קופרשטוך (בכתיב מקומי: קופערשטאך או קופרשטוק; ד' באב ה'תרי"ח, 1858 – כ"ח בטבת ה'תר"ץ, 1930) היה רב ופוסק הלכה, רבן של הקהילות היהודיות אודז'יבול, רוז'אן, פשיסחה, ומאקווא ובסוף ימיו רב של חסידי אלכסנדר בירושלים.
חיבר את ספר השו"ת "עני בן פחמא".
נולד בשנת תרי"ח (1858), לרבנית חנה פעסא, ולרב משה אריה קופרשטוך סוחר לפרנסתו שהוכר כחסיד נלהב, מקורבם של האדמו"רים מוורקא, האדמו"ר הזקן מוורקא ובנו האדמו"ר הצעיר מוורקא וממשיכי דרכם.
את בנו חינך האב להישגיות בלימודי הגמרא.
לימים הקדיש לו הבן מילות תודה בהקדמת ספרו עני בן פחמא שם מתאר את האב:
לאחר תקופת לימודים מקומית אצל אביו, יצא ללמוד בישיבתו המפורסמת של הרב ישראל יצחק הכהן, רבו של הפרוור הוורשאי 'פאוונזיק' שאצלו השתלם בהוראה.
אך רבו המובהק היה הגאון רבי ישראל יהושע טרונק רבה של העיר קוטנא, שישיבתו הייתה מהמפורסמות בישיבות פולין.
הרב מקוטנא חיבבו מאוד, ואף הזמינו להיות מאוכלי שולחנו הפרטי.
ועד אחרית ימיו עמד עם רבו בקשרי מכתבים הלכתיים.
בשנות ילדותו המוקדמות עוד הספיק קופרשטוך להכיר את האדמו"ר הצעיר מוורקא שנפטר בצעירותו.
ולאחר פטירתו המשיך להסתופף בצל תלמידו רבי דב בעריש מביאלה.
בגיל צעיר מאוד נשא את פייגע, בתו של רבי ראובן לייב נויפלד, רבה של קהילת נובידבור מזובייצקי, מי שהיה חתנו של רבי שרגא פייבל דנציגר מגריצא, מייסד שושלת חסידות אלכסנדר.
לאחר חתונתו, היה סמוך על שולחן חותנו, והיה נוסע בקביעות לעיר פילץ (PILICA) הסמוכה, שם למד הוראה בחברותא עם דוד אשתו רבי יחיאל דנציגר שלאחר תקופה קצרה התמנה לאדמו"ר מאלכסנדר, וקופרשטוך דבק בו וזכה לקרבתו.
בהיותו כבן עשרים ושלוש שנים, נבחר לכהן ברבנות העיירה אודז'יבול שבמזרח פולין, אליה הגיע בערב ראש השנה של שנת ה'תרמ"א וכבר באותו יום נדרש להשיב על ספק חמור בדיני טרפה וזכה לקבל את הסכמת רבו מקוטנא.
לאחר כהונה בת שנה אחת באודז'יבול, עבר לכהן ברבנות העיר רוז'אן שם סבל מהתנגדות עזה של תושבי העיר, שלא הסכימו לעובדת היותו חסיד אלכסנדר, והתנכלו אליו ולבני משפחתו.
בשיאן של התנכלויות, נחלץ לעזרתו רבו יחיאל דנציגר ששלח מכתב אזהרה לתושבי העיירה אך ללא הועיל.
כעשר שנים לאחר מכן, בשנת ה'תרנ"א החליפו הרב נפתלי יוסף פריינד שזכה לאהדת התושבים.
מרוז'אן, עבר בה'תרנ"ב לעיירה פשיסחה, שם נבחר לכהונת רבנות בת שתים עשרה שנים, כאשר בשנת ה'תרס"ד עבר לכהן במאקוב מזובייצקי, שם זכה למנוחה ולהצלחה יתירה, ואף זכה להכרה מהשלטונות שאף שילמו את שכרו, דבר שהיה חסר תקדים בימים ההם.
הנהגתו עם בני קהילתו, דמתה יותר להנהגת אדמו"ר חסידי, מאשר לרב מקומי.
הוא היה מאריך בתפילות, והיה עורך טיש חסידי בהשתתפות כל בני העיירה.
במקביל, אף הוכר כלוחם בתנועות הציוניות שקמו באותה תקופה, וכמי שלחם לשמירת גדרי המסורת היהודית.
לאחר שהתאלמן מאשתו הראשונה, נשא קופרשטוך את הרבנית ציפורה חיה, בתו של הגאון רבי יעקב קאפל הכהן רבם של העיירות דבלין-מודז'יץ וקאלושין (KALUSZYN), שילדה לו את בתו היחידה יהודית.
בשנת ה'תרפ"ד לאחר פטירת רבו התפארת שמואל מאלכסנדר, עזב קופרשטוך את קהילתו ויצא לאלכסנדר שם עשה חצי שנה אצל האדמו"ר החדש העקידת יצחק.
אך בסוף אותה שנה גברה חיבתו לעלות לארץ ישראל, והוא עזב את פולין לירושלים.
בשורת עזיבתו את כהונת הרבנות, נפלה על בני המקום כרעם.
אף המושל המקומי ניסה לעכב, אך ללא הועיל.
בני הקהילה ליווהו בכבוד גדול עד לפולטוסק הסמוכה, כאשר תזמורת הכבאים מנגנת לכבודו.
היה בקשר ידידותי בירושלים עם הצדיק הירושלמי הנודע הרב נח גד וינטרוב שהיה כותב מדברי תורתו בספריו.
במסעו לירושלים התעקש קופרשטוך לא לשאת בשום משרה רבנית, ואף סירב לבקשתו של רב העדה החרדית רבי יוסף חיים זוננפלד להימנות על חברי הבד"ץ.
הוא הסתפק בדירת שני חדרים קטנה שקיבל מכולל ורשה.
חסידי אלכסנדר המקומיים התלכדו סביבו וראו בו מנהיג.
לימים, בשער ספרו עני בן פחמא הוא מזכיר לטובה את אשתו הרבנית ואת בתו היחידה, שהסכימו למסע הקשה הזה, ולאובדן המעמד והפרנסה שהורגלו להם.
אף על פי שלא נשא משרה רבנית, היה מוכיח את העם, ומוציא כרוזים בחתימתו שבהם עורר על צניעות הנשים והתריע כנגד פרצות הלכתיות.
בעיקר ניכר בנועזותו להיענות בשנת תרפ"ה לפנייתו של הרב יוסף חיים זוננפלד לפקח על שחיטה חרדית נפרדת ביפו עבור תושבי תל אביב, מה שנחשב להתגרות בסמכות הרבנות הראשית.
המשחטה נסגרה בתרפ"ט עם פרוץ המאורעות ביפו.
הוא נפטר בכ"ח בטבת תר"צ ונטמן בהר הזיתים.
בירושלים הדפיס את חיבור השו"ת שלו עני בן פחמא שהוציא לו מוניטין רב.
את המניע לכתיבת הספר, הוא מספר בשער תוך שהוא מבהיר כי היו ברשותו הרבה כתבים שאבדו לו בעלותו לארץ.
בפתח הספר מתנצל המחבר על כך שהוא מדפיסו ללא שום הסכמה מסמכות תורנית.
את הסיבה לכך הוא מנמק בהסבר ענוותני .
אלא שבכל זאת, , פורס המחבר רשימה שמית של גדולי ישראל שהתכתבו עמו בדברי הלכה, ותשובותיהם ממלאות את הספר.
בין השמות שהוא טורח לציין מצויים: רבו ישראל יהושע מקוטנא, רבי אברהם בורנשטיין ה"אבני נזר", מסוכטשוב, רבי שניאור זלמן פרדקין בעל ה"תורת חסד" מלובלין, רבי יואב יהושע וינגרטן ה"חלקת יואב" מקינצק, רבי צבי הירש שפירא ה"דרכי תשובה" ממונקאטש ועוד רבים.
כך הוא גם מסביר את קריאת שם הספר "עני בן פחמא":
בשנת תשע"ז יצאה מהדורה חדשה של הספר על ידי מכון שפתי צדיקים - קאפיטשניץ בתוספת שני שערים: שער ראשון, על התורה; שער שני, חידושים על הש"ס והשער השלישי הוא שער השאלות והתשובות של המהדורה הראשונה.
שני השערים החדשים הם מכתבי יד שנערכו, הוגו וסודרו על ידי נכדו ישראל ניסן רובין והרב נפתלי פלינטשטיין.
לספר נוספו הקדמה ותולדותיו של הרב באמצעות מסמכים שבארכיון המשפחה.
הרב ישראל משה רוזנפלד (נולד בי"א בטבת תשי"ג, 29 בדצמבר 1952) הוא האדמו"ר מדאראג (קרי: דוֹרוֹג).
נולד בישראל לשמואל וחנה לאה רוזנפלד, ילידי הונגריה שעלו לישראל ב-1949. אביו היה חסיד בעלזא, ובעל משרד להנהלת חשבונות.
אמו היא צאצאית של הרב שמואל פרנקל האדמו"ר מדאראג, מחבר הספר "אמרי שפר".
לאחר נישואיו שימש ראש חבורה בישיבת טשיבין ואחר כך משגיח בישיבת מחנה אברהם-חוג חת"ם סופר בבני ברק, בראשות הרב יצחק שלמה אונגר.
כשלוש שנים לאחר שפרש מתפקידו בישיבת מחנה אברהם, הקים בשנת 1995 חצר חסידית על שם הרב שמואל פרנקל, שכאמור הוא מצאצאיו, והוכתר על ידי דודו הרב משה ובר לאדמו"ר מדאראג.
הקמת החצר, לוותה בביקורת מצד העולם החסידי מכמה סיבות עיקריות: האחת בעולם החסידי מקובל כי חסידות עוברת בירושה מאדמו"ר לבנו או במקרים מיוחדים לחתנו או לנכדו, נדיר שאדם פותח חסידות יש מאין.
הסיבה השנייה והבולטת יותר היא כי רוב החסידים שהצטרפו אליה, היו חסידים צעירים שמשפחתם השתייכה לחסידות אחרת ובחסידויות המקוריות ובמשפחות הושמעה ביקורת רבה על נטישת החסידות וההצטרפות לחסידות חדשה.
סיבה נוספת הייתה עקב העובדה שחסידיו הצעירים כולם, היו תלמידיו לשעבר מישיבת מחנה אברהם שבה כאמור היה משגיח ולא ראש הישיבה ומעריציו היו חלק נכבד מהתלמידים.
תקופה קצרה אחרי שהם עזבו את הישיבה נאלץ הרב יצחק שלמה אונגר שהיה מהרבנים המוערכים לסגור את הישיבה בשברון לב.
מרכז החסידות והישיבה ממוקמים ברחוב רבי יצחק נפחא בבני ברק.
מוסדות החסידות כוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה, כוללים ומפעלי צדקה וחסד.
לקהילה אין מוסדות בערים נוספות בארץ.
"המכון להוצאת ספרים דאראג" מוציא לאור חוברות עם דברי התורה של האדמו"ר, המקובצות לשני ספרים מדי שנה.
בנוסף מוציא המכון עלון שבועי בשם "ישקו העדרים" וכן חוברת ללימוד יומי של הלכות שמירת הלשון היוצאת מדי חודש.
המכון הוציא לאור ספר בשם "רבינו הקדוש מדאראג" על האדמו"ר רבי שמואל פרנקל וכן הדפיס את ספרו "אמרי שפר" בשני כרכים.
רבי שמואל פרנקל (ה' בניסן תקע"ה - ט"ו בחשוון תרמ"ב), תלמידו של רבי חיים מצאנז, כיהן כרב ואדמו"ר בקאמאד (הונגרית: Komádi) ובדאראג שבהונגריה.
חיבר את הספר "אמרי שפר" על התורה.
חתנו, רבי זאב ציטרון (תרי"ז - ט"ז בניסן תרפ"ז) מילא את מקומו ברבנות, ומשנת תרמ"ד שימש כרב וראש ישיבה בדאראג.
חיבר את הספר אגדות מהרז"צ.
בנו, הרב צבי אשר, משפיע בחצר, חתן רבי שמואל צבי אלימלך רוזנפלד האדמו"ר מקרלין לעלוב.
בנו, הרב אפרים פישל, חתן רבי אביגדור יוסף מאיר פולק האדמו"ר מבערגסאז בית שמש.
חתנו, הרב יעקב אריה קוסטליץ, בן הרב נתנאל יצחק קוסטליץ אב"ד מחזיקי תורה אש קודש.
חתנו, הרב מרדכי קליין, אב"ד וואשראהלי.
בנו, הרב מרדכי אברהם, חתן הרב אהרן לייב מלוביצקי.
בנו, הרב יהושע אהרן, חתן הרב עמרם גשטטנר גאב"ד אגודת ישראל, בן רבי נתן גשטטנר.
ישראל נח הכהן קפלן (כ"ה באב ה'תרמ"ד, 3 באוגוסט 1884 - ו' בניסן ה'תשכ"ד, 19 במרץ 1964) היה פעיל ציוני ואסיר ציון.
בישראל היה סגן יו"ר תנועת המזרחי, עמד בראשות מועצת הלוואה וחיסכון - חיפה, היה מזכיר ועד הקהילה העברית של חיפה, יושב ראש המועצה הדתית בחיפה ועוד.
נולד בצ'רניהיב לאיטה ולצבי קפלן, חסידי חב"ד.
בשנת ה'תרס"ו נשא את חנה בת אברהם אהרן חן, נכדתו של הרב פרץ חן, שהיה אז רב העיר צ'רניהיב.
הזוג התגורר בצ'רניהיב ועסק במסחר.
לאחר מהפכת פברואר כשפסקו ההגבלות על יהודי רוסיה מונה ליושב ראש הקהילה היהודית הרשמית שנוסדה בצ'רניהיב, חבר הדומה העירונית ונציג הקהילה היהודית בהנהלת העירייה.
לאחר מהפכת אוקטובר ועליית המפלגה הבולשביקית לשלטון נאסרו פעולות יהודיות לאומיות גלויות והוא שירת כמנהל מחלקת האספקה הממשלתית במחלקת החינוך של פלך צ'רניהיב.
ב-1922 נאסר על ידי השלטון הקומוניסטי, כחלק ממאסרי פעילים ציוניים באוקראינה.
בני משפחתו מספרים כי במהלך כליאתו כאסיר ציון הוא הגניב שופר לבית הכלא ושם תקע בו בראש השנה.
בסוף 1923 שוחרר והורשה לעלות לארץ ישראל, ובי"ז בכסלו ה'תרפ"ד עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בחיפה.
חבר מועצת ישיבת תפארת ישראל, וחבר ועידות, מוסדות וארגוני תרבות וחסד בחיפה.
נבחר לכהן כחבר הכנסת בכנסת השנייה (1951) מטעם מפלגת המזרחי, בעקבות בחירתו לכנסת נדרש לעבור עם משפחתו לירושלים.
על פי עדותו של נכדו, ד"ר צבי קירזון, כאשר היה עם המזוודות ארוזות למעבר הדירה לירושלים, ויתר ברגע האחרון על התפקיד הנחשק, בטענה שאינו יכול לעזוב את חיפה, עיר שכה אהב ושירת אותה בנאמנות מאז עלייתו לארץ.
פרסם בעיתונות מאמרים שונים בענייני ציבור.
הספרייה התורנית מדעית בחיפה נקראה על שמו.
בשנת תשכ"ד נהרג קפלן בתאונת דרכים, והותיר את בתו מרים, רעיית הפרופסור בנימין קירזון, מרצה לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושני נכדים - ד"ר צבי קירזון ורפאיה לסר.
במלאת שנה לפטירתו בא' בניסן ה'תשכ"ה החלה המועצה הדתית בחיפה להוציא את ביטאון "ארחות" והגיליון הראשון הוקדש על שמו.
הרב הראשי לחיפה, הרב יהושע קניאל, כתב עליו בגיליון זה: .
בצוואתו הותיר לבני משפחתו חפצי קדושה רבים בהם ספר תורה, אשר נמצא כיום בבית הכנסת "שירת גנים" בשכונת קריית מנחם בירושלים.
על שמו נקרא רחוב רינ"ה בשכונת קריית אליהו בחיפה.
רבי ישראל ניסן רוזנבוים (כ"ד בניסן ה'תש"ט, 23 באפריל 1949 – ט"ז בחשוון ה'תש"ף, 14 בנובמבר 2019) היה האדמו"ר מקרעטשניף - קריית גת.
נולד ברחובות לרבי דוד משה רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף, ולאסתר רחל, בת רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה.
אחיו התאום הוא רבי מנחם אליעזר זאב ממשיכו של אביו ברחובות.
בשנת תשכ"ט בהיותו בן 20 בלבד נפטר אביו האדמו"ר בפתאומיות בעת מסע השתטחות על קברי אבות ברומניה.
לאחר כשנה עבר לקריית גת שם הוכתר לאדמו"ר.
בשנותיו הראשונות בקרית גת יזם להביא ציבור חרדי לעיר, בין הבאים היו חסידי גור בתקופת הרב פינחס מנחם אלתר.
עם הזמן השכונה נהייתה חרדית.
שנים לאחר מכן יזם הקמת שכונה חדשה "קריית רמות דוד" ע"ש אביו והקים שם בית כנסת וישיבה, שטיבלאך, מקווה ותלמוד תורה.
בשנת תשנ"ט בהיותו כבן 50 חלה הידרדרות במצבו הרפואי ורופאיו אמרו שימיו ספורים עד כדי שלושה חודשים בסופו של דבר הוא החלים וחי עוד כ-20 שנה, הוא הקפיד לחגוג בכל שנה, בנר שלישי של חנוכה את "יום ההצלה" שלו ממחלת הסרטן.
וכן היה נוהג כאבותיו, ומנגן בכינור לאחר הדלקת הנרות את הניגון "שיר המעלות לדוד הנה מה טוב ומה נעים".
עסק גם בקבלה ולמד עם מקובלים ביניהם הרב ששון מזרחי ועם הרב מרדכי שרעבי.
מדברי תורתו שאמר בטישים ומעמדים חובר הספר "נועם ישראל".
נפטר בט"ז חשוון שנת תש"פ, במסע הלוויה בו השתתפו אלפים הוכתר בנו הבכור רבי דוד משה כאדמו"ר מקרעטשניף-קריית גת.
שאר בניו הוכתרו לאדמו"רים מטערבישאן, טשרנוביץ ומיאלען.
נקבר בבית הקברות ברחובות, באוהל אדמו"רי קרעטשניף.
על מצבתו נכתב שמו בצורה פשוטה ביותר ללא תואר "אדמו"ר", כפי שביקש בצוואתו.
רבי דוד משה ירש את מקומו של אביו.
נשוי לבת-שבע, בת הרב עקיבא רבינוביץ, האדמו"ר מפוריסוב.
רבי יחזקאל שרגא, האדמו"ר מטרעבישאן, נשוי לרבקה מרים, בת רבי אריה רוזנפלד מפינסק קרלין.
הקים חצר עם ישיבה בבית שמש.
רבי חיים מרדכי, האדמו"ר מקרעטשניף טשערנוביץ', נשוי לסימא, בת רבי דוד קאהן מתולדות אהרן, פתח חצר בירושלים, וצפוי לעבור לחריש (יישוב).
רבי שלום אליעזר זאב, האדמו"ר ממיאלען.
נשוי לבת האדמו"ר מראדושיץ, בשנים הראשונות כיהן כאדמו"ר בקרית גת, ובשנת תשפ"ד הודיע כי הוא עובר עם בני קהילתו לבני ברק, לשכונה החדשה "מתחם הסופרים" בצפון העיר.
ישראל נבון (8 בדצמבר 1938, ט"ו בכסלו ה'תרצ"ט – 5 בנובמבר 2022) היה ראש עיריית דימונה בשנים 1969–1971. כיהן במשך עשרות שנים במגוון תפקידים ציבוריים, בהם סגן וממלא מקום ראש העירייה, יושב ראש המועצה הדתית דימונה וחבר מרכז המפד"ל.
ישראל נבון נולד בשנת 1938 בעיר מרקש שבמרוקו.
סיים לימודים בבית הספר היסודי "אוצר התורה" במרוקו ובישיבה התיכונית "תומכי תמימים" בעיר מקנס שבמרוקו.
עבד כמורה בבית הספר "תלמוד תורה" בעיר רבאט שבמרוקו.
ב-15 ביוני 1957 עלה לישראל והשתקע בבאר שבע.
עבד בסלילת כביש אילת - באר שבע במע"צ באר שבע.
עבד בבנק המזרחי בבאר שבע.
עבד בבית הדין הרבני בבאר שבע.
התגייס לצה"ל והשתחרר בדרגת סרן.
בשנת 1961 הגיע לדימונה כמנהל לשכת המיסים של הפועל המזרחי.
בשנת 1965 נבחר כחבר המועצה המקומית דימונה בראשותו של ערמון לרדו.
בשנת 1968 נבחר לסגנו של ראש העיר גבי סבג.
בשנת 1969 נבחר כראש העיר ברוטציה עם יצחק פרץ שכיהן כמ"מ ראש העיר, ובנובמבר 1971 מונה לממלא מקום ראש העיר בראשותו של יצחק פרץ, בהתאם להסכם הרוטציה.
בשנת 1974 נבחר כחבר מועצת העיר וכיהן כמ"מ ראש העיר בראשותו של ערמון לרדו.
בין השנים 1974–1994 כיהן כראש המועצה הדתית דימונה.
כיהן כחבר הנהלת העיר בראשותם של ז'אק אמיר, אלי הללי וגבי ללוש.
בשנת 1994 מונה לסגן ראש העיר וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1999 תחת ראש העיר גבי ללוש.
במהלך שנות הקריירה הציבורית שלו כיהן בתפקידים ציבוריים רבים נוספים:
חבר הנהלת סיעת "למפנה" במפד"ל.
יועץ לשר הדתות ד"ר יוסף בורג.
חבר הוועד המנהל של רשת בתי אבות "תפארת בנים" של המפד"ל.
מזכיר המפד"ל והפועל המזרחי במשך 33 שנים.
בשנת 1959 נישא לשמחה נבון, ולהם שישה ילדים.
נפטר ב-5 בנובמבר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין בדימונה .
הרב ישראל מרדכי יואל הורביץ (נולד בח' בשבט ה'תשנ"א, 23 בינואר 1991) הוא האדמו"ר מקאליב הנוכחי, נשיא מפעל בר בי רב דחד יומא, וראש רשתות הכוללים 'שופריא דירושלים' ו'בית של תורה'.
נולד בח' שבט ה'תשנ"א, לרב חיים שלמה הורביץ בנו של הרב משה זאב הורביץ מחסידי מאקאווא, ולבת הרב שלום משולם וינברגר גאב"ד טשאבא.
מצד אביו הוא צאצא בן אחר בן לשל"ה הקדוש, רבי ישעיה הלוי הורביץ.
בשנת ה'תש"ע נישא לנכדתו (החורגת) של רבי מנחם מנדל טאוב האדמו"ר מקאליב.
בת לחתנו הרב רפאל רוזנברג, ובד בבד החל לשמש כיו"ר רשת הכוללים של חסידות קאליב.
בהלווית סבו האדמו"ר בכ"ג בניסן ה'תשע"ט, 28 באפריל 2019 הכריז הרב יצחק ברונשטיין יו"ר מכון 'קול מנחם' כי על פי הצוואה הרב הורביץ יכהן כאדמו"ר תחת רבי מנחם מנדל.
פתח את רשת הכוללים 'בית של תורה' להוראה.
במהלך שנתו האחרונה של סבו האדמו"ר רבי מנחם מנדל טאוב, הגיעו מוסדות קאליב למצב של קריסה כלכלית.
נערך מערך התרמה מוצלח בניהולו של הרב הורביץ שגייס למעלה ממיליון שקלים עבור המוסדות ורשת הכוללים.
יִשְׂרָאֵל נוֹשַׁע בַּה' תְּשׁוּעַת עוֹלָמִים הוא פיוט מפורסם מסוג פזמון שנתחבר על ידי הפייטן האיטלקי רבי שפטיה בן אמיתי, ונאמר בכל קהילות האשכנזים בסליחות לימים נוראים וכן בסליחות לימי בה"ב.
הפייטן מבקש כי נבואת ישעיהו, שניבא: , תתגשם גם בימי הגלות הארוכים שבתוכה אנו מצויים, וגם היום ייוושעו בני ישראל תשועה שתעמוד לעולם.
הפיוט מתאר את סבלות ישראל בגלותם, מספר על תפלותיהם הרבות לה' שיושיעם, ומסיים בבקשה שה' ייטיב ויסלח לעמו, יקשיב לתפילתם ויגאלם מהגלות, , כי הקב"ה מרבה לסלוח ולרחם.
רבינו שפטיה מוסיף ומבקש: , כינויים לנוצרים (המיוחסים בספרות היהודית לעשיו המכונה שעיר) ולערבים (המיוחסים לישמעאל, שאת בתו בשמת נשא עשיו לאישה).
בזמנו של רבי שפטיה נאבקו הנוצרים בני הקיסרות הביזנטית והערבים על השליטה באיטליה, ולמרות שנפטר קודם כיבוש עירו אוֹיְרִי בידי הערבים וטרם הפרעות האכזריות ביהודים שנלוו לכיבוש זה, הוא מתפלל לתבוסתם של שני הלאומים, המהווים אויבים קשים ליהודים.
מאידך, כתב דניאל גולדשמידט כי המילה "וְחוֹתְנוֹ" אינה מתאימה למשקל השיר, שהוא בעל חמש מילים בכל שורה, ולדעתו היא תוספת מאוחרת של הדורות שאחרי רבי שפטיה, שחוו את מוראות הערבים על בשרם.
הפיוט הוא בן שישה בתים, ובכל בית שתי צלעות שלאחריהן בא הרפרן: .
בכל צלע חמש מילים (כאשר מילים המחוברות במקף נחשבות כמילה אחת לעניין זה).
שפתו של הפיוט בהירה ומובנת לכל.
הפיוט התקבל במהירות בתפוצות ישראל, והפך לאבן יסוד בפיוטי הסליחות.
על מחברו כתב רבי אברהם בן עזריאל, בספרו "ערוגת הבושם", כי רבי שפטיה ובנו רבי אמיתי , כלומר בקיאים בחכמת הקבלה; אף בשם האר"י מובא שנהג לומר רק את הפיוטים שחוברו לפי חכמת הקבלה, וביניהם כלל את פיוטי רבי שפטיה וכן פיוטי רבי אמיתי בנו.
פיוט זה הוא פיוטו היחיד של רבי שפטיה שנאמר כיום בסדר הסליחות.
אקרוסטיכון - האותיות שבתחילת כל בית מרכיבות את חתימת המחבר, רבי שפטיה.
שתי הצלעות שבכל בית חרוזות זו בזו בחריזה פנימית.
הצגת הנושא המרכזי של הפיוט כבר בבית הראשון: בקשת התשועה והביטחון בגאולת ה' כיוון שהוא מרבה לסלוח ולרחם על עמו.
בפיוט משובצים הרמזים מקראיים רבים.
הרב ישראל משה אולבסקי (כ"ח באלול ה'תרע"ו – ז' בסיוון ה'תשכ"ו) היה איש ציבור ואיש חינוך במסגרת אגודת ישראל, בפולין, גרמניה וארצות הברית.
היה הרב של ראדזיוב עד השואה.
לאחר השואה שימש כרב בברגן-בלזן וכרב העיר צלה .
מרבני הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש הבריטי.
בהמשך היגר לארצות הברית שם ייסד מוסדות של חסידות גור.
נולד ליהודה אריה ולהענא רבקה.
אמו הייתה בתו של הרב דוד שלמה זלמן ניימן, רבה של אושנצ'ין.
אביו נפטר בהיותו בן שש, והוא נשלח ללמוד ב"חדר" בעיר ולוצלאווק.
לאחר מכן למד בהמתיבתא בוורשה ואחר כך בישיבת חכמי לובלין הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב מנחם זמבה.
לאחר חתונתו גר אצל חמותו האלמנה באיזביצה קויאווסקה.
ולאחר מכן כיהן כרב העיר ראדזיוב.
במהלך השואה, היה אסיר במחנה הכפייה פלצרי בצ'נסטוחובה ובמחנה הריכוז אושוויץ במהלכה איבד את כל משפחתו, אמו, אשתו וילד ואחיו הצעיר נפתלי ולמעט אחיו הבכור רפאל.
לאחר צעדת המוות ומעבר בכמה מחנות ריכוז פגש את אחיו הבכור רפאל אולבסקי, במחנה ברגן-בלזן, שם התברר להם ששניהם היו אסירים בברגן-בלזן באותו זמן בבלוקים סמוכים מבלי לדעת זאת.
ב-1945 התקיים הקונגרס הראשון לשארית הפליטה באזור הכיבוש הבריטי, ובו נבחר הרב אולבסקי לאחד משלושת נציגי אגודת ישראל בוועד היהודי המרכזי של מחנה העקורים ברגן-בלזן שהיה מחנה העקורים היהודים הגדול ביותר באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
הוועד לקח אחריות ציבורית על כל היהודים באזור הכיבוש הבריטי שבגרמניה.
הרב אולבסקי היה "מסדר קידושין" במאות חתונות ויחד עם הרבנים האחרים בברגן-בלזן התיר לעגונות להינשא מחדש.
גם אחיו רפאל אולבסקי היה מחברי הוועד היהודי המרכזי בתפקיד בכיר, אליו נבחר כנציג אחת המפלגות הציוניות.
הרב אולבסקי הקים בעיר צלה הסמוכה לברגן-בלזן, קהילת עקורים של יהודים חרדים ממוצא פולני, וכיהן בראשה, והקים בה את הישיבה "אור המאיר" להקמת הקהילה בצלה היה משנה חשיבות מאחר שבכוונת הבריטים הייתה להחזירם לפולין תוך הסתמכות על אי קליטתם ומעמדם כפליטים עקורים.
כמו כן סייע להקמת ישיבה לצעירים ניצולי שואה בלנדסברג שנמצאה אז בדרום אזור השיפוט האמריקאי בגרמניה.
גם בלנדסברג היה מחנה ריכוז ולאחר מכן מחנה עקורים.
במקביל המשיך בפעולותיו הציבוריות והרבניות בוועד האזורי הבריטי ובמחנה העקורים.
פעילותו בארצות הברית במסגרת חסידות גור ואגודת ישראל
הרב אולבסקי עבר לאמריקה ב-1950, המשיך לפעול במסגרת אגודת ישראל ולקח חלק פעיל בהנהגת שיקום חסידות גור בארצות הברית לאחר השואה.
שם ייסד מספר מוסדות תורניים של חסידות גור בהם "דרכי נעם", "ישיבת מחזיקי הדת" ו"מתיבתא בית ישראל" והיה חבר הוועד הפועל והמוסדות המרכזיים של אגודת ישראל.
הרב אולבסקי שאף לעלות לא"י.
בשנת 1950 היה בין הנואמים בטקס העלייה לקרקע של המושב גמזו.
בשל צורכי הציבור בארצות הברית נשאר שם עד שנפטר בגיל מוקדם יחסית בארצות הברית בז' בסיון ה'תשכ"ו, (1966).
לאחר מסע הלוויה גדול בניו-יורק בו נשאו דברים, רבנים ונציגי שארית הפליטה הועלו עצמותיו לישראל, כאשר המשיך מסע ההלוויה בירושלים בהשתתפות רבני חסידות גור.
הרב אולבסקי נקבר בסמיכות לרבו הרב מנחם זמבה בבית הקברות הר המנוחות, בירושלים.
בשנת 2006 הונצחו הרב ישראל משה ואחיו רפאל אולבסקי בשלט בתוך בית הכנסת בעיר צלה בגרמניה.
יוזמי ההנצחה היו אחייניתו יוכי ריץ-אולבסקי ואחיה אריה אולבסקי, פעילים בארגון שארית הפליטה ברגן-בלזן בישראל.
אשתו רחל לאה בתו של הרב יהושע קוטובסקי, ובנם יהושע יהודה אריה נרצחו בטרבלינקה בשנת ה'תש"ג.
הוא נישא בשנית לאחר השואה להרבנית זלאטא לבית פוזנר ונולדו להם כמה ילדים.
בנם, הרב דוד אולבסקי, היה ראש ישיבה של חסידי גור באמריקה.
בנו של הרב דוד זצ"ל, הרב ישראל משה אולבסקי (הקרוי על שמו) הוא ראש הישיבה הנוכחי.
שלושת בניו האחרים מתגוררים בישראל.
הרב ישראל צבי נוימן הוא רב חרדי אמריקאי ואחד מארבעת ראשי ישיבת בית מדרש גבוה (מכונה בדרך כלל "ישיבת לייקווד") בלייקווד, ניו ג'רזי.
הוא חולק את התואר ראש ישיבה עם הרב מלכיאל קוטלר, הרב ירוחם אולשין, והרב דוד שוסטל.
ישראל צבי נשוי לבתו של הרב דב שוורצמן, שהיא נכדתו של מייסד הישיבה הרב אהרן קוטלר .
היה תלמידו של הרב בנימין שטיינברג באקדמיה לתלמוד בבולטימור.
ישראל מרדכי צישינסקי (נולד 10 באוגוסט 1983 - א' באלול תשמ"ג) הוא איש עסקים, יזם נדל"ן ומייסד ויו"ר ארגון רפואה ושמחה.
בעבר שימש כמנכ"ל קהילת פני מנחם (פלג מחסידות גור).
נולד בבני ברק, למשפחה של חסידי גור.
הוריו ניהלו מאפייה בעיר ("מאפיית צישינסקי").
למד בישיבת שפתי צדיק בחצור הגלילית ובישיבת שפת אמת בירושלים.
ב-2004 הקים את רפואה ושמחה.
מייסדי העמותה קיבלו בשנת 2008 את אות "מגן שר הבריאות".
ב-2013 הקים את קבוצת הנדל"ן חמדת הארץ, ומשמש כמנכ"ל שלה.
נחשב למקורב לראש עיריית ירושלים משה ליאון.
ב-2019, עם הפיצול בחסידות גור, הצטרף לקהילתו של הרב שאול אלתר.
ייסד וניהל את הקהילה ומוסדותיה בחודשים הראשונים ופרש להמשך עסקיו.
ב-26 באפריל 2021 מינה אותו הרב אלתר שוב למנהל הקהילה ומוסדותיה, מינוי בו החזיק למשך מספר שנים, עד להתבססות הקהילה.
בשנת 2020 הופיע ברשימת 40 המשפיעים הצעירים בפרויקט שהופק על ידי בחדרי חרדים ו"ביזנעס".
ב-4 ביולי 2021, קיבל את אות הנשיא למתנדב מאת נשיא המדינה ראובן ריבלין על פועלו במסגרת רפואה ושמחה בתקופת מגפת הקורונה בישראל.
הקים בית כנסת חסידי על שם משפחתו, "בית המדרש צישינסקי", בשכונת רוממה בירושלים.
בשנת 2025 הקים את חברת "יד השם", המיועדת לכלול רשת סופרמרקטים שכונתיים.
בעלים ומנכ"ל של קבוצת הנדל"ן "חמדת הארץ", יו"ר של חברת הסופרמרקטים "יד השם" וכן יו"ר "רפואה ושמחה" לסיוע לחולים מוגבלים.
בעברו ייסד וניהל את קהילת פני מנחם - גור, ואת ארגון הצלה ישראל, וכן כיהן כיו"ר אתר האנציקלופדיה היהודית.
ישראל נדיבי (נולד ב-3 בספטמבר 1947) הוא מחלוצי ההתיישבות הישראלית בבקעת הירדן, ממייסדי מושב מחולה, יו"ר ועד מתיישבי בקעת הירדן וראש המועצה הראשון של המועצה האזורית בקעת הירדן מיום הקמתה ועד 1990.
נולד בקיבוץ משואות יצחק שבגוש עציון לרבקה וחיים נדיבי (במקור רייך), ממייסדי הקיבוץ.
דודו (אחי אמו) הוא הצייר יהודה בקון.
כתינוק, פונה ללא הוריו מגוש עציון הנצור בינואר 1948 ושהה בירושלים ובתל אביב.
הוריו נשארו בגוש עציון ונלקחו בשבי הירדני, אמו שוחררה לאחר הסכמי שביתת הנשק ואביו כמה חודשים מאוחר יותר.
לאחר שחרורם, התגוררו במשואות יצחק החדשה באזור שפיר.
בשבט ה'תשכ"ח (פברואר 1968) הקימו גרעיני "שחל " ו"גלבוע" את היאחזות הנח"ל "מחולה" בצפון בקעת הירדן, שאוזרחה מאוחר יותר והייתה ליישוב הישראלי הראשון בבקעה לאחר מלחמת ששת הימים, ונדיבי התמנה לרכז המשק.
ב-1968 נפצע כשרכבו עלה על מוקש.
לאחר הקמת יישובים נוספים בבקעה, נבחר לעמוד בראש ועד מתיישבי בקעת הירדן, בעת שאלו היו משוייכים למועצה אזורית בקעת בית שאן.
ב-1979 הוקמה מועצה אזורית בקעת הירדן, ונדיבי נבחר לעמוד בראשה.
ב-1990, לאחר יותר מעשור בתפקיד, פרש מתפקידו.
בעשור השני של המאה ה-21 כיהן כמנכ"ל מרכז המועצות האזוריות.
ב-2017 התמנה לראש סניף הבית היהודי בבקעת הירדן.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-31 ברשימת ימינה לכנסת.
נדיבי הוא חבר ועד היכל שלמה, המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט, קריית החינוך בגבעת ושינגטון ועמותות נוספות.
נשוי לד"ר אילה (לבית גרינברגר), אשת חינוך והיסטוריונית ומחברת הספר "בין קראוס לקסטנר", שאותה הכיר בעת שהצטרפה למחולה כחברת גרעין נח"ל, והם נישאו במושב.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי.
נכדו סגן עברי דיקשטיין נפל בלבנון במלחמת חרבות ברזל בלבנון.
הרב ישראל משולם סלומון (בשמו המקורי: הרב ישראל משולם זלמן אשכנזי) נולד בשנת תפ"ג - 1723, לרבי יעקב עמדין שהיה בנו של ה"חכם צבי".
באלטונה שליד המבורג, ונפטר בכ"ט בכסלו תקנ"ה - 21 בדצמבר 1794 בהמבורג שבגרמניה, ושם נקבר.
הרב סלמון היה רב העיר פודהייצה שבגליציה, משנת תק"ה-1745, בערך עד שנת תקכ"ד-1764 בה היגר ללונדון.
בשנת 1764 התמנה לרב בית הכנסת ההמבורגרי המברו שבלונדון.
בית הכנסת שילם את משכורתו בסך 150 ליש"ט, והעניק לו 50 ליש"ט להוצאות נסיעה ו-120 ליש"ט להקמת בית בלונדון.
לאחר שהרב הראשי של בריטניה, הרב צבי הירש לוין עזב את לונדון בשנת 1764 הוסכם כי יורשו ימונה על ידי בית הכנסת הגדול ובית הכנסת המברו במשותף.
אך הקהילות לא הגיעו להסכמה ביניהם, ומתפללי בית הכנסת הגדול מינו את רבם, דוד שיף, לרב ראשי, ואילו מתפללי בית הכנסת המברו מינו את רבם, ישראל משולם זלמן (שהיה בן דודו של הרב שיף), ונודע באנגליה בשם הרב משולם סולומון, לרב הראשי.
בחירת שני הרבנים גרמה לפילוג ברבנות לונדון.
ויהודי הממלכה היו חלוקים מיהו הרב הראשי.
הרב סולומון טען לסמכותו כרב הראשי של הממלכה המאוחדת בין השנים 1765 ל-1780, ואילו הרב דוד שיף טען לאותה סמכות בין השנים 1765 ל-1791 (בה נפטר הרב שיף).
שני בתי כנסת תמכו ברב סלמון, ושילמו את משכורתו, לעומת בית כנסת אחד שקיבל את הרב שיף (אמנם היה זה בית הכנסת הגדול והעשיר יותר).
בהצבעה שנערכה הצביעו 16 מחברי הוועד הבוחר בעד הרב סלמון, ורק 8 הצביעו עבור הרב שיף.
הרב סלומון הכריז על עצמו כראש ק"ק כנסת ישראל ו"רב הקהילות האשכנזיות בממלכה המאוחדת".
וכינה את הרב שיף "רבה של לונדון והמחוזות".
בשנת 1777 פורסמה תרגום של דרשתו מחודש דצמבר 1776, להצלחת הצבא הבריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית, היה זה הנאום הקדום ביותר מבית כנסת אשכנזי באנגליה שפורסם בדפוס לציבור הרחב.
ככל הנראה יחסיו עם אנשי קהילתו לא היו טובים, וכשהכנסתם ירדה, לא יכלו להמשיך ולשלם את משכורתו של הרב ובשנת 1780 עזב הרב סלמון את לונדון לטובת משרה ברוסיה, כשהקהילה ממשיכה לשלם לו שכר של 50 ליש"ט לחודש עד לפטירתו.
לאחר עזיבתו הסתיים הסכסוך, וכל קהילות הממלכה קיבלו ללא עוררין את מרותו של הרב שיף והוא קיבל גם את התואר הרב הראשי של הממלכה המאוחדת.
ישראל פולק (29 בדצמבר 1909 – 6 במאי 1993) היה תעשיין איש עסקים ישראלי, מייסד "פולגת", חתן פרס ישראל.
פולק נולד ב-1910 בעיירה בורשה שבמרמורש (טרנסילבניה) למשפחה שהיו בה אחד עשר ילדים.
כשהיה בן 15 עברה משפחתו לגורה הומורולוי שבבוקובינה מסיבות כלכליות.
לאחר מכן פולק למד בבית הספר לטקסטיל שבצ'רנוביץ ועבד לפרנסתו במפעל סריגה.
בשנת 1935 הקים בצ'רנוביץ מפעל לטקסטיל וב-1937 נשא לאישה את אדית צורף בת גורה הומורה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לצ'ילה והצטרף לאחיו, מרכוס, שהיגר לשם לפני המלחמה.
יחד עם הגיס הקימו שם מפעל טקסטיל גדול.
היה פעיל בקהילה היהודית בצ'ילה, במיוחד בתחום החינוך (הקים בי"ס יהודי) ואף שימש כנשיא הפדרציה הציונית בצ'ילה.
אחיו, מנחם פולק, עלה לישראל, ממניעים ציוניים והתיישב עם משפחתו בחיפה.
בשנת 1960 הציע פנחס ספיר, אז שר התעשייה, לישראל פולק להקים מפעל טקסטיל בקריית גת.
פולק נענה להצעה והקים את "פולגת", תשלובת הטקסטיל הגדולה ביותר במדינת ישראל.
בסוף 1960 הוחלט להקים את פולגת טקסטיל ודב פולק, אחיינו של ישראל ובנו של מנחם, אז בן 26, יצא לגרמניה לצורך רכישת ציוד טכני מתקדם.
במאי 1961 החלה בניית המפעל וב-1964 נפתחה פעילותה של פולגת טקסטיל.
תחילה תרם ישראל פולק לתשלובת כמשקיע חוץ, אך לאחר שעלה לישראל ב-1966 שימש כמנכ"ל התשלובת.
התשלובת נקראה "פולגת" על שמו ועל שם קריית גת.
לאחר עלייתו לישראל היה פעיל בתחומים רבים והיה ממייסדי חברת "כלל תעשיות".
בשנת 1970 הקים את חברת "בגיר" לייצור בגדי גברים כחברת בת של פולגת.
אחר כך הוקמו עוד שתי חברות בת, "אומן" מפעל לסריגים ו"ליגת" מפעל לבגדי ספורט.
פולק היה בין יזמי הקמת מתחם בית הטקסטיל בתל אביב כמרכז של תעשיית הטקסטיל בישראל.
בפברואר 1988 מכר את השליטה בפולגת לחברת כלל תעשיות, אך המשיך לשמש כיושב ראש התשלובת.
בשנת 1977 זכה פולק בפרס התעשייה בקטגוריית הטקסטיל.
בשנת 1979 הוענק לו פרס הרצל מטעם עיריית הרצליה, על תרומתו הבולטת בתחום הציונות.
בשנת 1990 קיבל את פרס ישראל על תרומתו לחברה ולמדינה.
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (1983), מאוניברסיטת בר-אילן (1988) ומן האוניברסיטה העברית (1992).
ישראל פולק נפטר בשנת 1993 והותיר אחריו את רעייתו, רחל, לה נישא בשנת 1980, לאחר שאשתו אדית נפטרה בשנת 1975.
המכללה לאמנות בשכונת כרם ישראל בתל אביב נפתחה ב-1997 ונקראה על שמו.
על שמו נקראה שדרה בעיר קריית גת.
קרן על שמו מחלקת מלגות לדוקטורנטים מן הפריפריה באוניברסיטת בר-אילן.
בתקופה סוערת, אוטוביוגרפיה, הוצאת כתר, 1988
מילא תפקידים בכירים ב"הגנה", בצה"ל ובמשרד הביטחון.
ישראל זבלודובסקי נולד בשנת 1903 ליהושע ולחנה-סטסיה לבית קלוזנר בווילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית, במשפחה בת חמישה ילדים.
אביו, יהושע, הוסמך לרבנות אולם עסק במסחר בעץ.
משפחתו הייתה ציונית ואביו נמנה עם מייסדי האגודה הציונית בעיר.
ילדותו עברה עליו בעיירה טרקאי.
במלחמת העולם הראשונה עזב עם אמו ושאר הילדים ליקטרינוסלב והאב נשאר מאחור.
שם למד במשך שלוש שנים בגימנסיה העברית שעברה גם היא לשם בשל המלחמה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים ב, למד שנתיים בבית ספר גבוה למדעים (טכניקום).
כן היה פעיל בתנועת "החלוץ".
עלה לארץ ישראל באביב 1923, תחילה לירושלים, בה עבד בסלילת הכביש על הר הצופים.
התקבל כמתלמד לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" ונשלח תוך פחות משנתיים לאחר מכן, לקורס מפקדים של "ההגנה" בתל אביב, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1926, ובעקבות כך מונה למפקד פלוגה טירונים.
שם הכיר את אשתו לעתיד, רבקה בת חיים זבודניק, במקור מקייב, עלתה עם הוריה ואחותה לארץ ישראל ב-1923.
כמו כן הוטלה עליו האחריות להגנת גזרת צפון תל אביב ובית הספר "מקוה ישראל".
באותה עת התבקש על ידי אברהם איכר, מפקד "ההגנה" בתל אביב לקחת עליו את הפיקוד ולארגן את ענייני הביטחון של הרצליה, רמת השרון (שנקראה אז עיר שלום) וקריית שאול.
באוקטובר אותה שנה הגיע עם אשתו להרצליה ותוך זמן קצר מצא משרה כעובד ומנהל פרדס בקרבת המושבה.
השניים עברו להתגורר במבנה קטן בלב הפרדס, ובשנת 1932 הקים את ביתו בהרצליה.
במסגרת פעולותיו להגנת המושבה הקים בה מפעל חשאי לייצור רימוני יד ואמצעי לחימה אחרים.
בשנת 1937, כשהוקמה התעשייה הצבאית (לימים תע"ש), מונה למנהלה הראשון.
בשנים 1940–1942 היה מפקד נפת ירקון (גוש דן ופתח תקווה).
בשנת 1942 מונה למפקדו הראשון של הש"י, שירות הידיעות המאוחד הכלל-ארצי של "ההגנה".
במאי 1946 מונה למפקד מחוז ירושלים ומפקד חטיבת עציוני.
במערכה על ירושלים הצליחה "ההגנה", תחת פיקודו, לשמור על היישובים סביב ירושלים ועל השכונות היהודיות בעיר, ואף לתפוס את השכונות הערביות השכנות.
בפברואר 1948 הוחלף בתפקידו כמפקד מחוז ירושלים על ידי דוד שאלתיאל ונשלח לאירופה לארגון והכנת התגבורת העתידית לכוח היהודי מקרב שארית הפליטה.
ב-16 במאי 1948 מונה למפקד חיל האוויר, בדרגת סגן-אלוף.
בתקופת כהונתו נרכשו עשרות מטוסי קרב ותובלה, הוקם בית הספר למקצועות הטכניים, הוקמו שדות תעופה ונקבע מבנה החיל.
כחודשיים לאחר מכן ב-29 ביולי העביר את הפיקוד על החיל לאהרן רמז.
באוגוסט 1948 מונה לראש אגף החימוש במשרד הביטחון, תפקיד שכלל נסיעות רכש לצ'כוסלובקיה, פינלנד וארצות אחרות.
בינואר 1952 מונה לראש אגף כח אדם במשרד הביטחון.
במסגרת תפקידו עשה רבות בנושאי הנצחת חללי מערכות ישראל, הטיפול במשפחות החללים ושיקום הנכים, ופעל לפיתוח והרחבת החברה הממשלתית "גפים", שעסקה בייצור תותבות לנכי צה"ל.
עמד בראש ועדת "אות הלוחם בנאצים".
בשנת 1969, בגיל 66, פרש ממשרד הביטחון.
לאחר פרישתו היה פעיל בתחום הציבורי, כיהן כסגן נשיא מגן דוד אדום, שימש כשופט בבית הדין העליון לכדורגל, פעל לפיתוח והרחבת החברה הממשלתית "גפים", שעסקה בייצור תותבות לנכי צה"ל ועוד.
לעמיר ולרעייתו רבקה נולדו בן ובת.
הוא מתמטיקאי ושימש כרקטור אוניברסיטת תל אביב בשנים 1993–1997.
ישראל עמיר נפטר ב-1 בנובמבר 2002, בגיל 99, ונטמן בבית העלמין בהרצליה.
עיריית הרצליה קראה רחוב בעיר לזכרו ולזכר אשתו, רבקה.
בדרך לא סלולה - אוטוביוגרפיה, עריכה: יוסף ארגמן, משרד הביטחון-ההוצאה לאור, 1988
ישראל פינקלשטיין (נולד ב-29 במרץ 1949) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב וראש בית הספר לארכאולוגיה ולתרבויות ימיות באוניברסיטת חיפה.
עד 2021 היה מופקד על הקתדרה לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופות הברונזה והברזל על שם יעקב מ' אלקוב באוניברסיטת תל אביב.
הוא חוקר מוביל בתחום הארכאולוגיה של הלבנט העוסק, בין השאר, בשילוב מדעי החיים והמדעים המדויקים במחקר ההיסטורי והארכאולוגי.
פינקלשטיין הוא החופר של מגידו – אתר מפתח לחקר תקופות הברונזה והברזל בלבנט.
פינקלשטיין חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והוא associé étranger באקדמיה הצרפתית Académie des Inscriptions et Belles Lettres, וחבר זר באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים.
בשנת 2005 הוא זכה בפרס דן דוד על התיקון המהותי שערך בהיסטוריה של ישראל הקדום במאות העשירית והתשיעית לפנה"ס.
בשנת 2009 זיכה אותו שר התרבות של צרפת באות האביר (Chevalier) של המסדר Ordre des Arts et des Lettres, ובשנת 2010 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוזאן שבשווייץ.
הוא חבר בוועדת הבחירה של הפורום הארכאולוגי של שנחאי (Shanghai Archaeology Forum) באקדמיה הסינית למדעי החברה.
נולד ב-1949 בתל אביב לצבי פינקלשטיין ומרים פינקלשטיין לבית אלנהורן, נכדה של אחד מראשוני פתח תקווה.
לאחר ששירת בצה"ל (1967–1970) הוא החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב.
למד לקראת התואר הראשון בחוג לגאוגרפיה ובחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום, שם היה תלמידו של פרופ' יוחנן אהרוני, וסיים את לימודי הבוגר בשנת 1974. את לימודיו המתקדמים עשה בהנחייתו של פרופ' משה כוכבי.
הוא סיים תואר שני בארכאולוגיה בשנת 1978 לאחר שכתב עבודה בנושא "התיישבות כפרית בשולי ההר באגן הירקון בתקופה הישראלית-הלניסטית", וזכה בתואר דוקטור בשנת 1983 בעקבות מחקרו על "חפירות עזבת צרטה וההתנחלות הישראלית בהר".
בין השנים 1976–1990 לימד פינקלשטיין, תחילה כעוזר הוראה ואחר כך כמרצה, במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנה האקדמית 1983–1984 השתתף בקבוצת מחקר בראשות פרופ' יגאל ידין במכון הישראלי ללימודים מתקדמים בירושלים.
בשנת 1986–1987 הוא לימד במחלקה לשפות ולתרבויות של המזרח הקרוב באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1987 הוא מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן, וב-1990 עבר למחלקה לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1992 קיבל דרגת פרופסור מן המניין.
ב-1992–1993 בילה פינקלשטיין שנת שבתון במחלקה לשפות ולתרבויות של המזרח הקרוב באוניברסיטת הרווארד.
הוא כיהן כראש המחלקה לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום (1994–1998) וכראש המכון לארכאולוגיה ע"ש סוניה ומרקו נדלר (1996–2003) באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998–1999 היה פינקלשטיין חוקר אורח במרכז למחקר ארכאולוגי של המזרח (Centre de Recherche d'Archéologie Orientale) ובבית הספר ללימודים גבוהים (École Pratique des Hautes Études) בסורבון בפריז.
פינקלשטיין היה מופקד על הקתדרה לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופות הברונזה והברזל על שם יעקב מ' אלקוב באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 2021 הוא עומד בראש בית הספר לארכאולוגיה ולתרבויות ימיות באוניברסיטת חיפה.
פינקלשטיין הרצה בכנסים בינלאומיים ובאוניברסיטאות בכל העולם.
פינקלשטיין שימש כעורך של Tel-Aviv, כתב העת של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב 2008–2021, והעורך של סדרת המונוגרפיות של המכון לארכאולוגיה, 2005-2021.
פינקלשטיין הוכשר כארכאולוג חופר בחפירות תל באר-שבע בראשות יוחנן אהרוני (1971) ובחפירות תל אפק בראשות משה כוכבי ופרחיה בק (1973–1978).
החל משנת 1976 הוא ערך מחקרים משלו בכמה אתרים ואזורים.
עזבת צרטה (1976–1978): מנהל בשטח בחפירות עזבת צרטה, כפר מתקופות הברזל א-ב1 ליד ראש העין.
דרום סיני (1976–1978): מנהל סקר שרידי מנזרים ביזנטיים בדרום סיני.
תל בני ברק (1977): מנהל חפירת הצלה בתל בני ברק הקדומה.
תל עירא (1980): מנהל שותף (יחד עם יצחק בית-אריה) בתל עירא, אתר מתקופת הברזל ב בבקעת באר-שבע.
באתר שרידים מתקופות הברונזה התיכונה, הברונזה המאוחרת והברזל א.
נודעת לו חשיבות גדולה לחקר צמיחת ישראל הקדום.
סקר דרום השומרון (1981–1987): מנהל סקר בחבל דרום השומרון, חבל ששטחו כ־1000 קמ"ר.
ח'רבת דווארה (1985–1986): מנהל חפירה בח'רבת דווארה, אתר מתקופות הברזל א וראשית הברזל ב-1 בספר המדבר מצפון-מזרח לירושלים.
דהר מרזבנה (1987): מנהל חפירות בדיקה באתר מתקופת הברונזה הביניימית בספר המדבר מצפון-מזרח לירושלים.
מגידו נחשב אחד האתרים החשובים ביותר מתקופות הברונזה והברזל בלבנט; לממצאיו ערך בולט בשחזור התרבות החומרית וההיסטוריה של ארץ-ישראל, הלבנט ומזרח הים התיכון.
הר הנגב (החל מ-2006): מנהל שותף (עם רות שחק-גרוס, אוניברסיטת חיפה) של חפירות ומחקר גיאו-ארכאולוגי בארבעה אתרים בהר הנגב: אתר הרועה ונחל בוקר (תקופת הברזל) ומשאבי שדה ועין זיק (תקופת הברונזה הביניימית).
קריית-יערים (החל מ-2017): מנהל שותף (עם כריסטוף ניקול ותומס רומר מן הקולג' דה פרנס) בחפירות קריית-יערים, אתר מפתח מקראי ממערב לירושלים הקשור לסיפור ארון הברית בספר שמואל.
בנובמבר 2020 שודר בכאן 11 הסרט התיעודי "בעקבות ארון הברית" הסוקר את החפירות של פינקלשטיין ורומר בקריית יערים.
מחקר פטרוגרפי של תעודות אל-עמרנה, בניסיון לאתר את המקומות מהם נשלחו המכתבים (1997–2000), עם יובל גורן ונדב נאמן (אוניברסיטת תל אביב).
שחזור ישראל הקדום 2009-2014,עם סטיב ווינר ממכון ויצמן למדע, פרויקט שמומן בידי המועצה האירופית למחקר ERC.
המחקר נערך בעשרה מסלולים: תיארוך בשיטת פחמן 14; דנ"א קדום; גיאו-ארכאולוגיה; אקלים קדום; פטרוגרפיה; מטלורגיה; מתמטיקה של יום-יום; הדמיה מתקדמת של אוסטרקאות; ניתוח שקיעים מולקולאריים בכלי חרס; וארכיאוזאולוגיה.
למעלה מארבעים חוקרים, תלמידי מחקר ופוסט-דוקטורנטים השתתפו בפרויקט, ודגימות נלקחו מאתרים רבים בישראל וביוון.
המחקר הניב עשרות רבות של מאמרים, שפורסמו בכתבי עת ברחבי העולם.
אקלים קדום בלבנט (2014-2009): עם דפנה לנגוט (אוניברסיטת תל אביב) ותומס ליט (אוניברסיטת בון).
הרקע הארכאולוגי וההיסטורי של החומש (2016–2019), עם קונרד שמיד (אוניברסיטת ציריך), תומאס רומר וכריסטוף ניהן (אוניברסיטת לוזאן) ועודד ליפשיץ (אוניברסיטת תל אביב).
אוסטרקאות עבריים מתקופת הברזל בעידן הסיליקון: פליאוגרפיה ממוחשבת (החל מ-2008): עם אלי פיסצקי (אוניברסיטת תל אביב) ואחרים.
שימוש בשיטות מתחום מדעי המחשב בחקר טקסטים במקרא: עם אלי פיסצקי ונחום דרשוביץ (אוניברסיטת תל אביב), תומאס רומר (הקולג' דה פרנס), ברק סובר (האוניברסיטה העברית) ואחרים.
DNA קדום, בעלי חיים ובני אדם (החל מ-2009): עם מירב מאירי (אוניברסיטת תל אביב); במשך השנים בשיתוף פעולה עם ג'וזף מרן ופיליפ שטוקהמר (אוניברסיטאות היידלברג ומינכן), לירן כרמל (האוניברסיטה העברית) ודייוויד רייך (אוניברסיטת הרווארד).
פינקלשטיין כתב על מגוון נושאים, ביניהם הארכאולוגיה של תקופת הברונזה ותרומת מדעי החיים והמדעים המדויקים לארכאולוגיה, אולם חלק ניכר מעבודתו הוקדש לתקופת הברזל בלבנט ובעיקר להיסטוריה וההיסטוריוגרפיה של ישראל הקדום.
בשנת 1986 פרסם פינקלשטיין מאמר בו הראה שצמיחת ישראל הקדום החלה בחבל ההר המרכזי שמצפון לירושלים וכי רק מעטים מהאתרים הראשונים היו באזורי הר יהודה והגליל.
בהמשך המאמר העריך פינקלשטיין את האוכלוסייה הפרוטו-ישראלית במאה ה-11 לפני הספירה בכ-55,000 נפש ובכ-20,000 נפש בלבד במאה ה-12 לפני הספירה.
פינקלשטיין טען שממצאים אלו תואמים את האסכולה הסוברת שההתיישבות בחבל ההר הייתה תהליך איטי בו היו מעורבות קבוצות של רועים-נוודים.
במחקריו הוא הדגיש את המימד המחזורי של גלי ההתיישבות בחבל ההר בתקופות הברונזה והברזל וראה בזאת ראיה לכך שישראל הקדום צמח מתוך אוכלוסיית כנען.
אף שהוא מקבל את קיומו ההיסטורי של דוד (בין היתר בגלל כתובת תל דן מהמאה התשיעית לפני הספירה בה מוזכר בית דוד כשמה של ממלכת יהודה), פינקלשטיין אינו מקבל כי הייתה ממלכה מאוחדת נרחבת בראשותו עקב דלותה של יהודה וירושלים ובעיות אחרות בארכאולוגיה של המאה ה־10 לפנה"ס.
דווקא למלוכת שאול הוא מוצא סימנים בכתובת פרעה שושנק (שישק) המתארת את מסעו באזורי ההר המופיעים בסיפורי שאול.
לשיטתו של פינקלשטיין חלק גדול מן החומרים ההיסטוריוגרפיים בתנ"ך נכתבו בממלכת יהודה במאה השביעית לפנה"ס למען מטרות פוליטיות ודתיות של בני התקופה, בין היתר הצורך לשלב את פליטי ממלכת ישראל החרבה בתוך ממלכת יהודה.
עוד הוא גורס כי הכתיבה בישראל ויהודה נפוצה רק במאה ה-8 לפנה"ס וכי לכך יש משמעות במחקר שלבים קדומים של תולדות ישראל הקדום.
התאוריות הקלאסיות על ראשית ישראל תיארו אירוע חד-פעמי, יוצא דופן בהיסטוריה של האזור, אך פינקלשטיין הציע שהיה זה תהליך ארוך ומעגלי.
הוא הראה שגל ההתיישבות בחבלי ההר בתקופת הברזל א (1150–950 לפנה"ס לערך) היה השלב האחרון בסדרת התפתחויות דמוגרפיות כאלה – הראשונה התרחשה בתקופת הברונזה הקדומה והשנייה בברונזה התיכונה.
בתקופות שבין הגלים האלה הייתה פעילות התיישבותית דלה.
התנודות האלה, לדעתו של פינקלשטיין, מייצגות שינויים ברצף שבין התיישבות קבע לנוודות פסטורלית, שנגרמו כתוצאה מדינמיקות כלכליות-חברתיות ופוליטיות.
משום כך חלק ניכר מן האנשים שהתיישבו בחבלי ההר בראשית תקופת הברזל היו נוודים-פסטורליים מקומיים; אחרים היו יושבי קבע ממקומות אחרים, שעברו להרים לאחר התמוטטות החברה של תקופת הברונזה בעקבות תקופה ארוכה של יובש בסביבות 1250–1100 לפנה"ס ונסיגת מצרים מכנען במחצית השנייה של המאה ה-12 לפנה"ס.
הקבוצות האלה יצרו לבסוף את הממלכה הצפונית של ישראל ואת ממלכת יהודה, ולפיכך ניתן לכנות אותם "ישראלים" כבר בראשית תהליך ההתיישבות שלהם.
אותו הדבר ניתן לומר על תהליך ההתיישבות בן אותו הזמן בעבר הירדן ובמערב סוריה, שהביא להיווצרותן של מואב, עמון והממלכות הארמיות.
פינקלשטיין מתייחס לתיאור המקראי של כיבוש כנען בספר יהושע כחיבור אידאולוגי של המחבר הדויטרונומיסטי בשלהי המאה ה-7 לפנה"ס, שתיאר את "הכיבוש העתידי" של המלך יאשיהו מיהודה ולא אירוע היסטורי בסוף תקופת הברונזה.