tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשחק השני הוא קלע 52 נקודות, כמעט מחצית מנקודות קבוצתו שניצחה 115:118. בלטימור ניצחה בשני המשחקים הבאים בסדרה, שנערכו בביתה, אך במשחק החמישי והמכריע סייע וסט לקבוצתו להשיג ניצחון דרמטי של 115:117. הוא סיים את הסדרה כולה עם 46.3 נקודות בממוצע - שיא כל הזמנים לסדרת פלייאוף בודדת.
אף על פי כן, בסדרת הגמר גברה בוסטון בתום חמישה משחקים על הלייקרס, שסבלה מסגל חסר.
במשחק הראשון קלע וסט 26 נקודות בלבד מול השמירה החזקה של קיי סי ג'ונס; הוא שב לקלוע במספרים גבוהים במשחקים הבאים, אך ברבע האחרון של המשחק החמישי החמיץ 14 מתוך 15 זריקותיו לסל, ולא מנע הפסד נוסף של קבוצתו.
בעונה הבאה, , השיג וסט ממוצעים של 31.3 נקודות, 7.1 ריבאונדים ו-6.1 אסיסטים למשחק.
הלייקרס סיימה את העונה הסדירה עם 45 ניצחונות, גברה על סנט לואיס הוקס בסדרה צמודה של שבעה משחקים בגמר המערב, ופגשה פעם נוספת את בוסטון בסדרת הגמר הכללית.
וסט נעזר הפעם בביילור, שלדבריו הציג "75 אחוזים" מיכולתו לפני הפציעה.
שתי הקבוצות חלקו ביניהן את הניצחונות ששת המשחקים הראשונים, כאשר פורוורד בוסטון, ג'ון האבליצ'ק, מנע מווסט להפגין את כישורי הקליעה הרגילים שלו וגם ללייקרס קשיים רבים בעזרת גובהו ומהירותו.
במשחק השביעי והמכריע, וסט וביילור הוגבלו שניהם יחד ל-18 זריקות בלבד במחצית הראשונה.
הלייקרס חזרה מפיגור גדול לפיגור של 95:93 ארבע שניות לסיום, אך בוסטון הצליחה לשמור על התוצאה וזכתה פעם נוספת באליפות על חשבון היריבה.
בעונת השתתף וסט ב-67 משחקים בלבד בעקבות פציעה; ממוצעיו העונתיים צנחו בצורה משמעותית, אל 28 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-6.8 אסיסטים למשחק.
הלייקרס חוותה עונה מאכזבת, במהלכה ניצחה 36 משחקים בלבד, והודחה על ידי סן פרנסיסקו ווריורס כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון.
לאחר אותה עונה פרש המאמן הוותיק, פרד שאוס, ובמקומו מונה בוץ' ואן ברדה קוף.
תחת הדרכתו ניצחה הלייקרס 52 משחקים בעונת , אך וסט עצמו סבל שוב מפציעות ושותף ב-51 משחקים בלבד.
הוא קלע 26.3 נקודות למשחק - הממוצע הנמוך ביותר עבורו מאז עונת הרוקי - ונבחר רק לחמישיית העונה השנייה, לאחר שש עונות רצופות שבהן נבחר לחמישייה הראשונה.
במשחקי הפלייאוף ניצחה הקבוצה את שיקגו בולס ואת סן פרנסיסקו ווריורס, בדרך למפגש נוסף עם בוסטון בסדרת הגמר.
במשחק הראשון בסדרה קלע וסט שבע בלבד מתוך 24 זריקותיו, וקבוצתו הפסידה 107:101. וסט סייע לקבוצתו להשוות את הסדרה על 2-2 לאחר שקלע 38 נקודות במשחק הרביעי, אך נפצע בקרסולו ולא יכול היה לשחק בשיא כוחו בהמשך הסדרה.
במשחק החמישי קלע וסט 35 נקודות למרות פציעתו, אך הלייקרס הפסידה בהפרש של שלוש נקודות, והובסה גם במשחק השישי.
בתום הסדרה טען וסט כי קבוצתו הפסידה בשני משחקים שבהם הייתה אמורה לנצח.
לקראת עונת צירפה הלייקרס לשורותיה את הסנטר וילט צ'מברלין, שבעת זכה שלוש פעמים רצופות בתואר ה-MVP של הליגה, במסגרת עסקה עם קבוצתו פילדלפיה 76'.
צירופו נועד לסייע לווסט ולביילור לגבור על בוסטון סלטיקס, לאחר שהפסידו להם חמש פעמים בסדרות גמר.
במסגרת העסקה הועבר לפילדלפיה ארצ'י קלארק, חברו של וסט ל, בנוסף לעזיבתו של גייל גודריץ' שנבחר על ידי הקבוצה החדשה פיניקס סאנס.
בעקבות כך שיחק לצד וסט ג'וני אגן, שנחשב לחלש מבחינה הגנתית, מצב שלא מצא חן בעיני המאמן.
הרכש החדש צ'מברלין נקלע לעימותים תכופים עם קפטן הקבוצה ביילור, ואף התעמת בתקשורת עם ואן ברדה קוף.
וסט, שהורגל לשחק בקבוצות עם אווירה חברתית טובה, הושפע לרעה מהמאבקים בתוך הקבוצה והשיג את ממוצע הקליעה הנמוך בקריירה שלו - 25.9 נקודות למשחק.
למרות זאת, הוא נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, תואר שחולק לראשונה בשנה זו.
לאחר שניצחה ב-55 משחקים בעונה הסדירה, גברה הלייקרס על אטלנטה הוקס (המועדון שעבר מסנט לואיס) ועל סן פרנסיסקו ווריורס, ופגשה פעם נוספת את בוסטון בסדרת הגמר.
על אף שהלין בפני מאמן היריבה, ביל ראסל, על עייפות, קלע וסט 53 נקודות במשחק הראשון בסדרה והוביל את קבוצתו לניצחון בהפרש של שתי נקודות.
במשחק השני קלע 41 נקודות בדרך לניצחון נוסף.
לבסוף, החליט ראסל להציב על וסט במשחק השלישי.
במהלך המשחק נאלץ וסט לרדת לספסל לפרקי זמן ארוכים בעקבות התעייפותו, ובכל פעם שהוחלף ירדה קבוצתו לפיגור גבוה; לבסוף הפסידה הלייקרס בהפרש של שש נקודות.
גם במשחק הרביעי ניצחה בוסטון מסל של סם ג'ונס בשנייה האחרונה.
במשחק החמישי חזרה הלייקרס להוביל בסדרה לאחר שניצחה בהפרש של 13 נקודות, אך וסט, שסיים את המשחק עם 39 נקודות, נפצע בירך לאחר שקפץ לכדור אבוד וסבל מכאבים עד לסוף הסדרה.
הלייקרס פיגרה לאורך כל המשחק השביעי והמכריע בסדרה, ואף נקלעה לפיגור של 15 במהלך הרבע האחרון.
וסט, שהשיג באותו משחק טריפל דאבל של 42 נקודות, 13 ריבאונדים ו-12 אסיסטים, הוביל את קבוצתו לצמצום הפיגור עד כדי נקודה בלבד, אך לבסוף הפסיד עמה בתוצאה 108:106 ונכנע לבוסטון בסדרת גמר בפעם השישית.
הוא קיבל את תואר ה-MVP של סדרת הגמר, שחולק בפעם הראשונה בשנה זו, והפך ליחיד שזוכה בתואר זה בעודו משחק בקבוצה המפסידה.
בתחילת עונת נפצע צ'מברלין בצורה קשה בברכו ונעדר למשך כל העונה הסדירה.
וסט נאלץ לקחת על עצמו משימות קליעה נוספות עבור קבוצתו, ובעקבות כך זכה בתואר מלך הסלים של הליגה עם 31.2 נקודות בממוצע למשחק, בנוסף לממוצעים של 7.5 אסיסטים ו-4.6 ריבאונדים.
לראשונה מזה שנתיים נבחר וסט לחמישיית העונה הראשונה, וכן נבחר בפעם הראשונה מתוך ארבע לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה.
במשחקי הפלייאוף גברה הלייקרס על פיניקס סאנס (בתום סדרה קשה של שבעה משחקים) ועל אטלנטה הוקס (בתום ארבעה משחקים), ופגשה בסדרת הגמר את ניו יורק ניקס, בשורותיה כיכבו מספר חברי היכל התהילה לעתיד.
במשחק השלישי, במצב של שוויון בסדרה, הובילה ניו יורק בתוצאה 102:100 שלוש שניות לסיום.
בהתקפה האחרונה קיבל וסט את הכדור מצ'מברלין, רץ לעברו של וולט פרייזר וקלע סל ממרחק שני שלישים מגרש שגרר את המשחק להארכה.
מאחר שקשת השלוש טרם הייתה קיימת באותה תקופה, הסל נחשב לשתי נקודות בלבד - אילו היה שווה שלוש נקודות, הלייקרס הייתה מנצחת במשחק.
במהלך ההארכה נקע וסט את ידו השמאלית והחמיץ את כל חמש זריקותיו, וניו יורק ניצחה בהפרש של שתי נקודות.
במשחק הרביעי בסדרה קלע וסט 37 נקודות ומסר 18 אסיסטים, והוביל את הלייקרס לניצחון.
במשחק הבא נחלה הלייקרס אכזבה קשה: על אף פציעתו של ויליס ריד שנתנה לקבוצה הזדמנות להשיג ניצחון קל, איבדה הלייקרס 19 כדורים במהלך המחצית השנייה, בעוד שווסט זרק פעמיים בלבד לאורך כל המחצית וצ'מברלין הגיע לשלוש זריקות בלבד משלו.
ניו יורק חזרה מפיגור גדול וניצחה 107:100, במה שנחשב לאחד מהקאמבקים הבולטים בתולדות ה-NBA.
וסט קלע 31 נקודות ומסר 13 אסיסטים במשחק השישי, וסייע לקבוצתו להשוות את הסדרה.
הלייקרס נחשבה למועמדת עדיפה לניצחון לקראת המשחק השביעי והמכריע, אך וסט נפצע גם בידו הימנית וקיבל מספר זריקות לפני המשחק.
כשהוא משחק עם שתי ידיים פצועות, נכנע וסט ליכולתו המרשימה של פרייזר, וקבוצתו הפסידה במפתיע בסדרה.
בעונת חזר לשורות הלייקרס גייל גודריץ', ששיחק לצדו של וסט בחמישיית הקבוצה בשנים הבאות.
השניים קלעו יחד נקודות רבות ויצרו את אחת מחוליות הגארדים החזקות לאורך ההיסטוריה.
וסט העמיד בעונה זו ממוצעים של 27.9 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-9.5 אסיסטים, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני במערב עם 46 ניצחונות.
לקראת סיום העונה נפצע וסט בברכו פעם נוספת, ונעדר למשך כל משחקי הפלייאוף.
הלייקרס חסרה גם את ביילור, שסבל מקרע בגיד האכילס, ובלעדיהם הודחה בגמר המערב על ידי מילווקי באקס שזכתה לבסוף באליפות.
פציעתו של ביילור התבררה כמכריעה, וזמן קצר מפתיחת העונה הבאה הוא הודיע על פרישתו ממשחק.
לקראת עונת הודיע וסט כי הוא שוקל פרישה בעצמו, עקב פציעותיו וההפסדים הרבים שחווה.
אף על פי כן, הלייקרס נהנתה מעונה מוצלחת במיוחד תחת הדרכת המאמן החדש ביל שרמן.
בכיכובו של וסט שניהל את משחק הקבוצה, הציגה הלייקרס הגנה חזקה והתקפות מתפרצות מיומנות, ניצחה במהלך העונה 33 משחקים ברציפות - שיא הניצחונות הרצופים בתולדות הליגה - וסיימה את העונה עם 69 ניצחונות, שהיוו גם הם שיא באותה תקופה.
וסט עצמו קלע 25.8 נקודות ומסר 9.7 אסיסטים בממוצע, שהעניקו לו את תואר "מלך האסיסטים" של הליגה.
הצטיינותו הגדולה באותה עונה, על אף גילו המבוגר יחסית לכדורסלן, התבטאה בכך שנבחר פעם נוספת לחמישיית העונה ולחמישיית ההגנה.
במשחקי הפלייאוף גברה הלייקרס על שיקגו בולס בתום של ארבעה משחקים ועל מילווקי באקס בתום שישה משחקים.
בסדרת הגמר פגשה הקבוצה את ניו יורק ניקס בשנית.
וסט החטיא את מרבית זריקותיו בשני המשחקים הפותחים בסדרה, אך הלייקרס הצליחה להשוות ל-1:1 את התוצאה.
במשחק השלישי קלע 21 נקודות וסייע לקבוצתו לעלות ליתרון בסדרה.
וסט ניצח יחד עם הלייקרס גם בשני המשחקים הבאים, כשהוא קולע 23 נקודות במשחק החמישי, וזכה באליפות הראשונה בקריירה שלו.
לאורך השנים טען וסט שהציג בעצמו יכולת חלשה באותה סדרה, עליה הצליחה קבוצתו להתגבר וניצחה.
במהלך הסדרה הגיע וסט אל למעלה מ-4,000 נקודות בפלייאוף לאורך הקריירה, ובכך שבר שיא בתולדות ה-NBA.
במהלך העונה הבאה, , איבד וסט את מקומו כקלעי הבכיר בקבוצתו לטובת גודריץ', וקלע 22.8 נקודות בלבד בממוצע למשחק.
הלייקרס ניצחה 60 משחקים בעונה הסדירה והעפילה פעם נוספת לסדרת הגמר מול הניקס.
במשחק הראשון, על אף הרחקתו של וסט שלוש דקות לפני תום הקרב הצמוד (מאחר שעבר את מכסת העבירות המותרת), ניצחה הלייקרס בתוצאה 112:115. אף-על-פי-כן, הניקס ניצחה בשני המשחקים הבאים, בעוד שווסט מתח שתי רצועות בברכו.
הוא נעדר מהמשחק הרביעי בסדרה, ובלעדיו הלייקרס לא היוותה יריב ראוי והובסה.
הוא חזר לשחק פצוע במשחק החמישי והפגין נחישות רבה, אך לא מנע את הפסדה של קבוצתו ונכנע בסדרת גמר בפעם התשיעית.
בעונת , כשהוא משחק ללא צ'מברלין שפרש, חווה צניחה חדה ביכולתו.
כשהוא בן 36, סבל וסט מפציעה במפשעה וסיים את העונה לאחר 31 משחקים בלבד, וגם ממוצעיו הסטטיסטיים ירדו משמעותית.
למרות זאת עדיין נחשב לגארד מהשורה הראשונה בליגה, והופיע במשחק האולסטאר בפעם ה-14 בקריירה.
בהיעדרו הלייקרס ניצחה 47 משחקים בלבד בעונה הסדירה, והוא שותף לדקות ספורות בסיבוב הפלייאוף הראשון, בו הפסידה הקבוצה למילווקי.
לאחר ההדחה הודיע וסט על פרישתו ממשחק לאור מחלוקות עם בעלי הקבוצה בנוגע לחידוש חוזהו.
וסט סיים את הקריירה כקלעי המוביל של הלייקרס בכל הזמנים עם 25,192 נקודות בסך הכל, ממוצע של 27 למשחק.
ב-1979 הוכנס להיכל התהילה של הכדורסל.
בעונת מונה וסט למאמנה של הלייקרס.
הקבוצה בהדרכתו התבססה בעיקר סביב הסנטר כרים עבדול-ג'באר, יריבו משכבר הימים בעת ששיחק במילווקי באקס.
כבר בעונתו הראשונה כמאמן הצליח וסט להצעיד את הלייקרס למקום הראשון בליגה בעונה הסדירה, עם 53 ניצחונות מול 29 הפסדים, אך הקבוצה הודחה על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס בגמר המערב.
ב-1979 סיים את תפקידו כמאמן והפך לסקאוט מטעם המועדון, בטרם מונה לתפקיד הג'נרל מנג'ר בעונת 1982/1983. בתפקידו זה בנה וסט, יחד עם המאמן פט ריילי, קבוצה גדולה של הלייקרס שנודעה בסגנון המשחק הייחודי שלה, וזכתה בחמש אליפויות (1980, 1982, 1985, 1987 ו-1988).
לאחר ירידה ניכרת בהישגיה של הלייקרס בתחילת שנות התשעים, בנה וסט את הקבוצה מחדש סביב שחקנים כמו ולאדה דיבאץ וניק ואן אקסל.
הקבוצה ניצחה 48 משחקים בעונת והעפילה לחצי גמר המערב, והוא קיבל את תואר מנהל השנה בליגה.
לקראת סיום העשור העביר וסט את דיבאץ' בתמורה לצירופו של קובי בראיינט, החתים את שאקיל אוניל כשחקן חופשי וב-1999 מינה לתפקיד המאמן את פיל ג'קסון, שזכה קודם לכן בשש אליפויות עם שיקגו בולס.
מהלכים אלו הובילו לבניית שושלת מצליחה נוספת בלייקרס, שזכתה בשלוש אליפויות רצופות בין 2000 ל-2002.
ב-2002 מונה וסט לג'נרל מנג'ר של ממפיס גריזליס.
הוא הסביר את החלטתו בכך שרצה לחפש אתגר חדש, ולנסות להביא לגדולה מועדון שלא זכה להצלחה משמעותית קודם לכן.
הקבוצה הייתה בנקודת שפל ועמדה על סף מכירה, אך הצליחה להתייצב לאחר הגעתו.
תוך התבססות על שחקנים כפאו גאסול, ג'יימס פוזי וג'ייסון ויליאמס, ותחת המאמן הובי בראון שמונה על ידי וסט, העפילה ממפיס לראשונה בתולדותיה למשחקי הפלייאוף ב-2004. באותה עונה הוא זכה בפרס מנהל השנה בפעם השנייה בקריירה.
גם בשנתיים הבאות העפילה הקבוצה לפלייאוף, אך בכל המקרים הודחה כבר בסיבוב הראשון ללא אף ניצחון.
בין השנים 2011-2017 כיהן ווסט כחבר בהנהלה של גולדן סטייט וויריורס.
לקראת עונת 2014-2015 איים ווסט להתפטר עם יתבצע טרייד בין תומפסון מהווריורס ובין קווין לאב החלטה שהוכיחה את עצמה שכן באותה העונה זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה מזה 40 שנים.
וסט היה גארד מגוון במיוחד במשחקו.
הוא שיחק הן בעמדת הרכז, הודות לכישורי ההחזקה בכדור וניהול המשחק, והן בעמדת הקלע הודות ליכולת הקליעה העילאית שלו מהטווחים השונים.
הוא התפרסם בסגנון הזריקה ("ג'אמפ שוט") הייחודי שלו ובסלים הרבים שקלע ברגעי ההכרעה בסיומם של משחקים, דבר שהקנה לו את הכינוי "מיסטר קלאץ'" שהפך למזוהה איתו.
וסט הצטיין בצורה יוצאת דופן גם במשחק ההגנה: הוא נודע בשמירה האישית החזקה שהפעיל על שחקני ההתקפה היריבים, ביכולת חטיפת הכדורים המרשימה ובכמות החסימות הגבוהה שהעמיד ביחס לשחקן בתפקידו.
העובדה שפתח את הקריירה כפורוורד תרמה לגיוון במשחקו של וסט, והוא היה מסוגל להתמודד עם שחקנים גבוהים ממנו הודות לזריזותו וליכולתו לקחת ריבאונדים.
בשל הישגיו הרבים נחשב וסט לאחד מגדולי הגארדים בתולדות הכדורסל.
הצטיינותו הגדולה בשלבי ההכרעה מתבטאת בכך שהוא מדורג שלישי בכל הזמנים בממוצע הנקודות במשחקי הפלייאוף - 29.1 למשחק.
הישגיו עם לוס אנג'לס לייקרס השפיעו רבות על עיצוב דמותה של הקבוצה, וב-1983 נתלה באולם המועדון מספר חולצתו, 44, כך שאף שחקן לא ילבש את החולצה עם מספר זה.
הוא אף הוכנס להיכל התהילה של הכדורסל בשנת 1979. גם כמנהל נודעה לו השפעה רבה על הלייקרס, מאחר שתרם לבניית הקבוצות המצליחות של שנות השמונים וראשית שנות האלפיים.
כהוקרה ליכולתו, צלליתו של וסט מכדרר מוצגת על הלוגו הרשמי של ה-NBA והגביע אותו מקבל שחקן הקלאץ' של העונה קרוי על שמו.
אחת מהדרכים המובילות לאולם הספורט של אוניברסיטת מערב וירג'יניה נקראה בשנת 2000 על שמו של וסט.
ב-2005 תלתה האוניברסיטה את מספר חולצתו, וב-2007 חנכה פסל ברונזה בדמותו ליד האולם.
כעבור שנתיים הוקם פסל דומה ליד סטייפלס סנטר, האולם המודרני של הלייקרס.
עונה קבוצה משחקים דקות אחוזים מהשדה אחוזים מהקו ריבאונדים אסיסטים נקודות ל.א.
ג'רי והפייסמייקרס הייתה להקת רוק בריטית מהעיר ליברפול אשר פעלה בעיקר במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
הלהקה הוקמה בשנת 1959 על ידי ג'רי מרסדן יחד עם אחיו המתופף פרדי.
הלהקה התחילה כשלישייה עם לס צ'אדוויק, ובשנת 1961 הפכה לרביעייה עם הצטרפותו של לס מגווייר.
בתחילת דרכם נקראו הפייסמייקרס The Mars Bars, אך בעקבות תביעה של חברת הממתקים, נאלצו לשנות את שמם לשם הנוכחי.
ג'רי והפוסעים היו ממובילי מוזיקת המרסיביט, והופיעו בהמבורג ובמועדון הקאוורן בליברפול יחד עם הביטלס.
האמרגן של הביטלס, בריאן אפשטיין, הפך להיות גם האמרגן שלהם, ובתחילת שנת 1963 השיג להם חוזה הקלטה בחברת EMI.
הלהיט הראשון של הלהקה היה How do you do it של המחבר מיץ' מוריי.
במקור ייעד ג'ורג' מרטין את השיר ללהקת הביטלס, אך הם סירבו להקליט שיר של מחבר אחר ובמקומו הקליטו את Please please me.
ג'רי והפייסמייקרס הקליטו את How do you do it שהגיע לראש המצעד הבריטי.
שיר נוסף של מיץ' מוריי, I like it, הגיע גם הוא לפסגה.
הלהיט השלישי של ג'רי והפייסמייקרס היה You'll Never Walk Alone של רוג'רס והמרשטיין מתוך המחזמר קרוסל.
היה זה הלהיט הנמכר ביותר של הלהקה והוא אומץ על ידי אוהדי קבוצת הכדורגל ליברפול כהמנון של הקבוצה.
בכך הפכו ג'רי והפייסמייקרס למבצע הראשון ששלושת הלהיטים הראשונים שלו הגיעו לפסגת המצעד הבריטי, הישג ששוחזר שנית רק לאחר 20 שנים על ידי להקת פרנקי הולך להוליווד.
הלהיט הרביעי של הלהקה היה I'm the one שחיבר ג'רי מרסדן ושהגיע למקום השני.
הלהיט המשמעותי האחרון של הלהקה היה Ferry cross the Mersey שנכתב על ידי מרסדן לסרט באותו שם שתיאר את הלהקות והזמרים של ליברפול והמרסיביט כמו הפורמוסט וסילה בלאק.
גם הלהיט הבא, I'll be there של בובי דארין, הגיע אל 20 הגדולים במצעדים.
בהמשך לא הצליחה הלהקה לשחזר את ההצלחות הקודמות, ובחודש מאי 1967 התפרקה.
ג'רי מרסדן החל קריירת סולו ובשנים הבאות הקליט שישה שירים אך אף אחד מהם לא נכנס למצעד.
במקביל זכה מרסדן להצלחה כשחקן תיאטרון ושיחק שנתיים בהצגה "הנערה של צ'ארלי" והופיע בקביעות בסדרת הטלוויזיה לילדים Sooty and Sweep.
בשנת 1985 התאחדה להקת ג'רי והפייסמייקרס להופעה לטובת קורבנות אסון התמוטטות היציעים במגרש הכדורגל של קבוצת בראדפורד סיטי.
כמו כן הופיע ג'רי מרסדן לעיתים במשחקים מיוחדים של קבוצת הכדורגל שלליברפול באצטדיון אנפילד ושר לקהל את השיר You'll never walk alone.
ג'רי לי לואיס , שנודע בכינויו "The Killer", היה זמר-יוצר ופסנתרן אמריקאי.
לואיס היה אחד מחלוצי הרוק אנד רול.
בשנת 1986 היה בקבוצה הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
בשנת 1989 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2004 דירג המגזין רולינג סטון את לואיס במקום ה-24 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ב-2005 קיבל פרס גראמי על מפעל חיים.
לואיס נולד בשנת 1935 בעיירה פרידיי שבלואיזיאנה, לאלמו ומיימי לואיס.
אביו משכן את החווה שלהם כדי לקנות לו פסנתר.
הוא התחיל לנגן בגיל 8 ולמד לנגן בעצמו.
לואיס ניגן בצעירותו יחד עם בני דודיו: זמר הקאנטרי מיקי גילי והמטיף הטלוויזיוני ג'ימי סוואגרט.
נגינתו ואהבתו למוזיקה הושפעו מדודן נוסף, בוגר יותר – הפסנתרן קארל מקוי, ומשירים אשר שמע ברדיו ובמועדון מוזיקה אפרו-אמריקני אשר שכן בקרבת ביתו.
השפעות שונות אלו תרמו לפיתוח סגנונו של לואיס, אשר שילב מוזיקה שחורה ומוזיקה לבנה.
עם בגרותו רשמה אותו אמו לאוניברסיטה נוצרית שמטרתה העיקרית הייתה הכשרת כמרים.
לואיס סולק מהמוסד במהרה לאחר שבמהלך טקס בכנסייה הוא ניגן את השיר "My God Is Real" בסגנון בוגי ווגי.
לאחר אותו אירוע, הוא החל לנגן במועדונים והתמקד במוזיקת הרוק אנד רול אשר החלה להתפתח בארצות הברית.
הוא הקליט את הדמו הראשון שלו ב-1954. ב-1955, לואיס ואביו מכרו ביצים כדי לממן נסיעה לנאשוויל, בשביל אודישן באולפן הקלטות שם.
אך הוא נדחה על ידי אולפן ההקלטות בנאשוויל, אשר הציעו לו לעבור לנגן בגיטרה.
בנובמבר 1956, לואיס נסע לממפיס, טנסי, לאודישן לסאן רקורדס.
באותו זמן סם פיליפס היה בפלורידה, אבל המפיק המוזיקלי ג'ק קלמנט, הקליט את הביצוע של לואיס לשיר של ריי פרייס "Crazy Arms", הביצוע מצא חן בעיני פיליפס ("אני יכול למכור את זה!" לפי עדותו של קלמנט) והוא החתים את לואיס.
בסאן רקורדס הוא מילא את נגינת הפסנתר בהרכבים של אמנים אחרים של חברת התקליטים.
במהלך תקופה זו ניגן בהרכב המאולתר רביעיית מיליון הדולר ("Million Dollar Quartet"), אשר כלל מלבדו את אלביס פרסלי, קארל פרקינס וג'וני קאש.
לימים כל אחד מחברי הרביעייה הפך לזמר מצליח בזכות עצמו.
פריצתו הגדולה הייתה ב-1957 עם גרסתו לשיר "Whole Lotta Shakin' Goin' On".
גם במקרה זה, כמו בפעמים רבות בקריירה הארוכה שלו, לקח לואיס שיר קיים, אשר אף בוצע על ידי מספר אומנים שונים לפני כן, וביצע אותו בסגנונו הפרוע והקצבי.
לאחר שהופיע איתו בתוכנית טלוויזיה, השיר הפך ללהיט ומכר 6 מיליון עותקים, ועד היום נחשב לאחד משירי הרוקנ'רול המוערכים ביותר, זאת על אף שבזמנו נמתחה עליו ביקורת על הרמיזות המיניות שבו, והוא אף הוחרם כ"וולגרי" על ידי תחנות רדיו.
בתקופה זו גם ככה הרוקנ'רול עורר את זעמם של הכנסייה, שראתה בו "המוזיקה של השטן" והחרימה אותו, והורים מודאגים שחששו שהסגנון החדש והפרוע ישחית את הנוער.
גם לואיס עצמו, כנוצרי מאמין, היה מוטרד מאורח החיים שלו, והאמין ש"המוזיקה של השטן" מובילה אותו ואת הקהל שלו לגיהנום.
להיטו הגדול ביותר "Great Balls of Fire" שוחרר אף הוא באותה השנה, וגם הוא נחשב כיום לקלאסיקת רוקנ'רול.
לואיס הפך לאחד מחלוצי הרוקנרול והרוקבילי, ונודע בזכות סגנונו הייחודי בנגינת הפסנתר והופעותיו הפרועות.
פעמים רבות במהלך ההופעה היה בועט את כיסאו ומנגן בעמידה, מקיש במהירות על כל מקשי הפסנתר, יושב עליו, מקיש על הפסנתר עם העקב והמרפק, עומד על חלקו העליון ועוד.
סגנון הופעה זה אומץ לאחר מכן על ידי מספר אמני פסנתר נוספים, כגון אלטון ג'ון ובילי ג'ואל.
פעם אחת הוא אף הצית את פסנתרו באש בסוף הופעה מפני שצ'אק ברי היה אמור להופיע אחריו ולואיס רצה לגנוב את ההצגה.
בדצמבר 1957 הוא התחתן עם בתו של בן דודו (שהיה נגן הבס שלו), מיירה גייל בראון, שהייתה אז 13 בלבד.
במאי 1958 לואיס יצא לסיבוב הופעות בבריטניה.
כשהם נחתו בשדה התעופה בלונדון, אחד העיתונאים שאל את מיירה מי היא בשביל לואיס והיא ענתה שהיא אשתו.
לאחר שהתברר שהיא בת 13 בלבד, שהיא בת דודתו של לואיס ושזו כבר הפעם השלישית שהוא התחתן, הדברים פורסמו וחוללו סערה ומסע ההופעות בוטל לאחר שלוש הופעות בלבד.
בעקבות האירוע הקריירה של לואיס נפגעה אנושות.
תחנות הרדיו הפסיקו להשמיע אותו, תוכניות טלוויזיה הפסיקו להזמין אותו, והרווחים שלו עבור הופעות ירדו מ-$10,000 ללילה ל-$250. אך לואיס לא התייאש והמשיך להקליט ולהופיע.
בשנים 1963–1965 ההופעות החיות שלו הפכו ליותר ויותר פרועות ואנרגטיות.
בשנת 1964 הוא הופיע בגרמניה בליווי הלהקה הבריטית The Nashville Teens, ההופעה יצאה לאחר שנים בתור אלבום הופעה שנקרא Live at the Star Club, Hamburg, אשר נחשב על ידי מבקרי מוזיקה לאחת מהופעות הרוק הגדולות אי פעם.
בשנת 1968 לואיס עשה מעבר למוזיקת קאנטרי, ועד 1972 הוציא סינגלים שהגיעו לפסגת מצעדי הקאנטרי.
ב-1989 יצא למסכים הסרט סקס, אהבה ורוקנ'רול (במקור: "!Great Balls of Fire"), שהתבסס על סיפור חייו של לואיס וסקר את עלייתו לתהילה ככוכב רוק ואת נפילתו.
לואיס הקליט את להיטיו מחדש עבור פסקול הסרט.
בתפקידים הראשיים שיחקו דניס קווייד, וינונה ריידר ואלק בולדווין.
באותה שנה, יצאו שני אלבומי הופעה בכיכובו: "Jerry Lee Lewis and Friends" הופעה בליווים של בריאן מיי, ואן מוריסון ומוזיקאים נוספים.
ו-"Legends of Rock 'N' Roll" הופעה משותפת של ג'רי לי לואיס, בו דידלי, ליטל ריצ'רד, פאטס דומינו, בי בי קינג, ריי צ'ארלס וג'יימס בראון.
לואיס מעולם לא הפסיק להוציא אלבומים ולהופיע.
בשנת 2006, יצא האלבום "Last Man Standing", הוא נקרא כך משום שכל אומני "סאן רקורדס" של שנות ה-50, מלבד לואיס, מתו עד אז.
בשנת 2010, יצא אלבומו ה-40 של לואיס (לא כולל אוספים והופעות) שנקרא "Mean Old Man".
גם הוא, כמו קודמו, מכיל דואטים עם כוכבי רוק אחרים, ביניהם: מיק ג'אגר, קית' ריצ'רדס, רוני ווד, רינגו סטאר, אריק קלפטון, ווילי נלסון, סולומון בורק, קיד רוק, סלאש, ג'ון בריאון, ג'יימס ברטון, שריל קרואו, ג'ון מאייר, גיליאן ולץ', טים מקגרו ועוד.
לואיס היה נשוי 7 פעמים.
נולדו לו שישה ילדים, שניים מהם מתו בחייו.
בפברואר 1952, כשהוא בן 16, התחתן עם דורותי ברטון.
בשנת 1953 התגרש ממנה והתחתן עם ג'יין מיצ'ם.
תוקף הנישואים מפוקפק מכיוון שלואיס נישא למיצ'ם 23 ימים לפני שהתגרש סופית מברטון.
לזוג נולדו שני ילדים: ג'רי לי לואיס ג'וניור (מת בגיל 19, כשהתהפך עם ג'יפ) ורוני גאי לואיס.
הם התגרשו כעבור 4 שנים ב-1957.
נישואיו השלישיים היו למיירה גייל בראון.
גם הפעם לואיס התחתן לפני שגירושיו מאשתו הקודמת היו סופיים (כי הוא טען שהוא לא היה באמת נשוי למיצ'ם), ולכן הוא ובראון ערכו טקס פעם שנייה.
נולדו להם שני ילדים: סטיב אלן לואיס (שטבע בבריכת שחייה בגיל 3) ופיבי אלן לואיס.
הנישואים נמשכו 13 שנים והסתיימו ב-1970.
בשנת 1982, מיירה כתבה, בשיתוף עם מוריי סילבר, ספר אוטוביוגרפי עליה ועל לואיס "Great Balls of Fire: The Uncensored Story of Jerry Lee Lewis".
ב-1989 יצא הסרט סקס, אהבה ורוקנ'רול אשר התבסס על הספר.
סליבר זעם על חוסר הדיוק בסרט.
מנגד, במאי הסרט טען שהסרט מעולם לא הוצג כסרט תיעודי היסטורי.
לואיס עצמו, כשהסרט יצא לאקרנים, אמר שהוא אוהב את הסרט והוא אף שיבח את משחקו של קוויד, אך לאחר מספר שנים הוא הצהיר כי "זה היה גרוע.
זה פשוט לא היה נכון.
זה לא היה ג'רי לי לואיס...
שום דבר לא היה אמיתי" כשהוא מתכוון גם לספר.
נישואיו הרביעיים, לג'רן אליזבת גאן פייט, נמשכו מ-1971 עד 1982. לזוג נולדה בת אחת: לורי לי לואיס.
מספר שבועות לפני הגירושין, פייט טבעה בבריכת שחייה.
ב-1983, לואיס נישא בחמישית לשון סטיבנס.
לאחר 77 ימים היא נמצאה מתה ממנת יתר.
במגזין רולינג סטון נכתב שיש נסיבות מחשידות סביב מותה של סטיבנס.
הם התגרשו לאחר 20 שנות נישואים.
לזוג בן: ג'רי לי לואיס השלישי.
בשנת 2012, לואיס התחתן, בפעם השביעית, עם ג'ודית בראון.
ג'ודית היא אשתו לשעבר של אחיה של מיירה גייל בראון (שהוא בעצמו בן דוד שני של לואיס).
משה (ג'רי) בית הלוי (14 בנובמבר 1912 – 3 בפברואר 1997) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אחד מסמליו של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
הוא זכה לכינוי "נפוליאון הצהוב" בשל קומתו הנמוכה ומנהיגותו.
בית הלוי נולד בשנת 1912 בלודז' שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1920. שבע שנים לאחר מכן הצטרף למכבי תל אביב כחלוץ, אך משראה כי סיכוייו להשתלב בהרכב הקבוצה קלושים עבר לשחק במכבי רחובות ובמכבי חדרה.
בתחילת שנות ה-30 חזר למכבי תל אביב ואף שימש זמן רב כקפטן הקבוצה, שעימה זכה בשלוש אליפויות ובשני גביעים לפני קום מדינת ישראל.
בנוסף היה בית הלוי חבר בסגל נבחרת ארץ ישראל, וב-20 בפברואר 1938 ערך את הופעתו היחידה במדיה, נגד נבחרת יוון, יחד עם אחיו, אברהם בית הלוי, ששיחק בהפועל תל אביב ובמורלנד האוסטרלית.
בשנת 1945 פרש ממשחק, ושנתיים מאוחר יותר חצה את הקווים והחליף את אגון פולאק בתור מאמנה של מכבי תל אביב.
הוא נחשב למאמן הגנתי וקפדן והביא את מכבי תל אביב לזכייה בארבע אליפויות, בשנים 1950, 1952, 1954 ו-1956, ובנוסף בשני גביעים, בשנים 1954 ו-1955. אף על פי שחצה בעונת 1952/53 את הכביש ועבר לאמן את הפועל תל אביב, חזר בית הלוי במהרה למכבי תל אביב.
בסוף שנת 1953 מונה למאמן נבחרת ישראל במקביל לתפקידו כמאמן מכבי תל אביב, אך הוחלף על ידי ג'קי גיבונס כחצי שנה לאחר מכן.
בשנת 1958 עבר לאמן את מכבי נתניה לאחר סכסוך כספי עם הנהלת מכבי תל אביב.
בשנת 1960 קיבל הצעה מפתיעה מנבחרת ניגריה, והיה לישראלי הראשון שאימן נבחרת אפריקאית.
במשחקו הראשון, הובס 0-3 בידי נבחרת גאנה.
התקשורת הניגרית קראה לפיטוריו אך בית הלוי קיבל גיבוי מהתאחדות הכדורגל הניגרית.
הישגו הראשון הגיע בנובמבר, עת הוביל את נבחרת ניגריה לניצחון 2-1 על מצרים.
באפריל 1961, רשם עם נבחרת ניגריה שתי תוצאות תיקו מול נבחרת גאנה.
בעקבות משחקים אלו, התקשורת החלה לשבח את תרומת בית הלוי לנבחרת.
בסוף 1961, ניגריה שיחקה מול תוניסיה במוקדמות גביע אפריקה 1962. במשחק הראשון, שנערך בניגריה ב-25 בנובמבר, ניגריה ניצחה 2-1. ג'רי לא הורשה להיכנס לתוניסיה עבור משחק הגומלין לנוכח היחסים המתוחים בין ישראל ותוניסיה.
לאורך הקדנציה שלו בניגריה, ג'רי רשם ארבעה ניצחונות, חמש תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
לאחר שנסתיים חוזהו עם נבחרת ניגריה, חזר למכבי תל אביב והציל אותה מירידה לליגת המשנה.
בקדנציה השנייה שלו בקבוצה זכה בשני גביעים, ב-1964 וב-1965.
בשנת 1967 מונה לתפקיד יו"ר מכבי תל אביב בעקבות קשיים כלכליים של המועדון, והחליט להעביר את משחקי הקבוצה לאצטדיון בלומפילד ששימש עד כה את יריבתה העירונית, הפועל תל אביב, במקום אצטדיון המכביה, ובכך להגביר את ההכנסות מכרטיסים.
לאחר תשע שנים עזב את תפקידו.
בשנת 1985 זכה בית הלוי בעיטור מכבי ישראל.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של בית הלוי.
על השובל מופיעה חתימת ידו של בית הלוי.
כיושב ראש מכבי תל אביב
ג'רי דאגלס היה שחקן יהודי-אמריקאי.
היה מוכר בשל גילום דמותו של ג'ון אבוט באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח", שם הוא שיחק במשך יותר מ-30 שנים עד להופעתו האחרונה ב-2016.
דאגלס נולד בשם ג'רלד רובינשטיין בצ'לסי שבמסצ'וסטס, שם גדל וחונך.
הוריו היו מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בתיכון המקומי בצ'לסי, ומשם המשיך לאוניברסיטת ברנדייס, שם רכש תואר ראשון בכלכלה.
דאגלאס המשיך ללימודי משפטים במנהטן, אך פרש לאחר שמונה חודשים בלבד, והחל להיבחן לתפקידי משחק, בתקווה להיות שחקן.
חוסר הידע שלו במשחק תסכל אותו והוא עזב עם משפחתו את ניו יורק לעמק סן פרננדו שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, שם החל דאגלס לעבוד כסוכן ביטוח.
בהמשך ללימודיו, זכה דאגלס בתפקיד במחזה, עליו קיבל ביקורת מצוינת.
אירוע זה הוביל אותו להשתמש בשירותיו של סוכן שחקנים.
במשך מספר שנים, הופיע דאגלס בסדרות טלוויזיה שונות, דוגמת "משימה בלתי אפשרית", בהן שיחק בדרך כלל את הנבל.
בשנת 1982, לוהק דאגלס לתפקיד ג'ון אבוט, הפטריארך של משפחת אבוט, והמייסד של תאגיד הקוסמטיקה "ז'בו" באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח".
דאגלס שיחק בסדרה במשך 24 שנים, עד תום החוזה שלו בשנת 2006. עם זאת, גם לאחר תום החוזה שלו הוא שב להופיע בסדרה כשחקן אורח.
קודם להופעתו באופרת הסבון המצליחה, וגם במקביל אליה הופיע דאגלס בעשרות סדרות וסרטים.
בנוסף לקריירת המשחק, דאגלס היה גם זמר שהופיע בבתי קזינו ואולמות ברחבי ארצות הברית וקנדה.
בשנת 2007, הוציא לאור אלבום: "The Best Is Yet to Come", הכולל שירי ג'אז ושירים מהופעותיו.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית ארלין מרטל, ולהם בת ובן.
בשלב מסוים, החליטה אשתו לעבור ממחוז לוס אנג'לס להתגורר בעיר כרמל, בצפון מדינת קליפורניה, ולקחה איתה את ילדיהם.
דאגלס, שלא רצה לוותר על משפחתו, עזב את לוס אנג'לס והצטרף אליהם.
בני הזוג התגרשו בכל זאת, ודאגלס חזר ללוס אנג'לס במטרה להמשיך בקריירת המשחק שלו.
דאגלס ואשתו ניהלו קרב משפטי על אחזקת ילדיהם, בו הוא ניצח.
בשנת 1985, נישא דאגלס לקימברלי בנקיר, הצעירה ממנו בכעשרים שנה, ולשניים בן משותף.
דאגלס נפטר ב-9 בנובמבר 2021, בגיל 88, אחרי מחלה קצרה.
הותיר אישה, בת, נכדים ונינים.
ג'רלדין אסטל "ג'רי" הורנר המוכרת בשם נעוריה ג'רי האליוול (Halliwell), היא זמרת פופ בריטית, יוצרת ושחקנית אשר התפרסמה כחלק מלהקת הבנות המצליחה "ספייס גירלז" באמצע שנות ה-90. האליוול עזבה את הלהקה בשנת 1998 ופצחה בקריירת סולו.
עד היום, מכרה האליוול לבדה כארבעה וחצי מיליון עותקים מאלבומיה ברחבי העולם, זאת בנוסף ל-80 מיליון האלבומים שמכרה יחד עם "ספייס גירלז".
נולדה ללורנס האליוול ממוצא שוודי ואנגלי ולאנה מריה ממוצא ספרדי, וגדלה בווטפורד שבאנגליה.
לפני פרסומה, עבדה האליוול כרקדנית במועדון לילה במיורקה, דוגמנית עירום וכדיילת בשעשועון טורקי.
בשנת 1994, לאחר מבחני בד ארוכים, זכתה האליוול להיות חלק מחמש הבנות של להקת ה"ספייס גירלז".
האליוול קיבלה את הכינוי "ג'ינג'ר ספייס", בשל שיערה האדמוני.
האליוול הייתה ידועה בתלבושותיה החושפניות והפרובוקטיביות, וסיגלה לעצמה תדמית עצמאית ופמיניסטית.
הלהקה זכתה להצלחה בשנת 1996, כשסינגל הבכורה, "Wannabe" הפך להצלחה עולמית כשהגיע לפסגת מצעדי הלהיטים ביותר מ-30 מדינות ברחבי העולם, כולל בריטניה, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
האליוול לקחה חלק בהקלטת שניים מאלבומי הלהקה, "Spice" ו"Spiceworld" כאשר שני האלבומים זכו להצלחה גדולה ברחבי העולם.
ב-30 ביולי 1998, במהלך סיבוב הופעות בצפון אמריקה, הודיעה האליוול על פרישתה מן הלהקה ותחילת קריירה כאמנית סולו.
סיבוב ההופעות נמשך בלעדי האליוול.
ב-1999, כשנה לאחר פרישתה מלהקת ה"ספייס גירלז", יצא לאור אלבום הבכורה של האליוול הנקרא "Schizophonic".
הסינגל הראשון, "Look at Me" מכר יותר ממיליון עותקים ברחבי העולם ונכנס למקום השני במצעד הלהיטים הבריטי.
הסינגלים הבאים, "Mi Chico Latino" ,"Lift Me Up" ו-"Bag It Up" הצליחו לכבוש את הפסגה.
האליוול ניסתה את מזלה בארצות הברית ו"Look at Me" יצא לתחנות הרדיו האמריקאיות בסוף שנת 1999, אך קיבל אחוז השמעות נמוך.
האלבום "Schizophonic" נכנס אל המקום ה-24 במצעד הבילבורד האמריקאי ויצא מן המצעד לאחר כחודש.
למרות זאת, זהו המיקום הכי גבוה אליו הגיע אלבום סולו של אחת מחברות הלהקה במצעד הבילבורד.
האלבום מכר לבסוף 500,000 עותקים בארצות הברית וקיבל מעמד זהב.
בסך-הכל, מכר האלבום כשני מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 2001 הוציאה לאור האליוואל את אלבומה השני, "Scream If You Wanna Go Faster".
סינגל הבכורה, "It's Raining Men", חידוש לשירן של נערות מזג האוויר, נכנס לפסקול הסרט "יומנה של ברידג'ט ג'ונס".
הסינגל הפך ללהיט ברחבי העולם ומכר כשני מיליון עותקים ונחשב לסינגל השני הנמכר ביותר לשנת 2001. השיר זיכה את האליוואל בפרס שיר השנה בטקס פרסי NJR.
הסינגלים הבאים היו "Scream If You Wanna Go Faster" (מקום שמיני) ו"Calling" (מקום שביעי).
האלבום מכר כ-1.3 מיליון עותקים ברחבי העולם, אומנם לא יצא בארצות הברית.
בנוסף, האליוואל הוציאה שני ספרי אוטוביוגרפיה - "לו רק" (1999) ו"עבור הפרוטוקול" (2002).
בספרים אלו סיפרה על הפיכתה למפורסמת ועל אורך החיים שלה כסלבריטי.
בנוסף, הוציאה האליוואל שני DVD בנושאי יוגה, "ג'רי יוגה" ו"ג'רי, גוף, יוגה".
בשנת 2002 הצטרפה האליוול לפיט ווטרמן ולואיס וולש כשופטת בתוכנית המציאות "כוכבי פופ – התחרות", תוכנית שיצרה את להקת הבנות המצליחה גירלז אלאוד.
האליוול חזרה לנסות את מזלה בארצות הברית כשהצטרפה לסימון פולר, מנהלה האישי לשעבר, כשופטת בתוכנית המציאות "All American Girl", אולם התוכנית הפכה לכישלון.
האליוול עשתה הופעות קטנות נוספות בטלוויזיה, אחת מהן הייתה בתוכנית המצליחה "סקס והעיר הגדולה".
בשנת 2004 חזרה האליוול לאולפן ההקלטות ולקראת סוף השנה הוציאה את הסינגל "Ride It", אשר הגיע למקום הרביעי במצעד הלהיטים הבריטי.
למרות שהסינגל לא זכה לקידום רב, הוא הצליח במדינות אירופאיות רבות.
השיר היה לסינגל הבכורה מתוך אלבומה השלישי, שיצא חודשים לאחר יציאת הסינגל הראשון.
בחודשים אלו נאלצה האליוול להיכנס לאולפן ההקלטות בשנית על מנת להקליט שירים נוספים, בשל אי שביעות רצון של חברת התקליטים עם אלבומה הבא.
הסינגל השני, "Desire" יצא במאי 2005. והצליח להגיע רק למקום 22 במצעד הבריטי.
האלבום "Passion" יצא לאור מאוחר יותר, נחשב לכישלון והגיע רק למקום 41 במצעד מכירות האלבומים הבריטי.
עד היום, מכר האלבום כ-10,000 עותקים בבריטניה בלבד.
ביוני 2007 האליוול הודיעה כי היא מצטרפת לאיחוד להקת הספייס גירלז.
האליוול הצטרפה להקלטת שני שירים חדשים עבור אלבום אוסף, ולסיבוב הופעות ברחבי העולם ביחד עם שאר חברות הלהקה.
הספייס גירלז התאחדו רשמית בטקס נעילת האולימפיאדה שנערך ב-12 באוגוסט 2012.
בשנת 2023 שיחקה האליוול בסרטו של ניל בלומקאמפ "גראן טוריסמו" בדמתה של לסלי מרדנבורו, אימו של ג'אן, הדמות הראשית בסרט.
בשנת 2000 ניהלה מערכת יחסים עם הזמר והמוזיקאי רובי וויליאמס.
ב-14 במאי 2006 נולדה בתה הבכורה בלובל מדונה.
ב-2015 נישאה לכריסטיאן הורנר, מנהל קבוצת המרוצים רד בול רייסינג.
בינואר 2017 נולד בנם המשותף.
ג'רום "ג'רי" גרסיה היה מוזיקאי, משורר, גיטריסט וסולן בלהקת הרוק הפסיכדלי "גרייטפול דד".
גרסיה נתפס כמנהיג הלהקה ודוברה.
הופיע עם הגרייטפול דד במשך שלושת העשורים בהם הייתה קיימת מ-1965 ועד 1995. גרסיה לקח חלק גם במגוון של פרויקטים צדדיים בהם: "Jerry Garcia Band", "Old and in the Way", "Garcia/Grisan acoustic duo" ו-"Legion of Mary".
גרסיה יסד את ההרכב "New Riders of the Purple Sage" יחד עם ג'ון דוסון ודייוויד נלסון.
הוא גם הוציא מספר אלבומי סולו ותרם את חלקו כמוזיקאי למספר אלבומים לאורך השנים.
גרסיה מוכר הודות לסגנון הנגינה המאוד ייחודי לו ודורג במקום ה-13 ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים של מגזין המוזיקה רולינג סטון.
גרסיה נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה לחוזה ראמון גרסיה ורות' מארי קליפורד.
הוריו קראו לו על שם המלחין האמריקני הידוע ג'רום קרן.
ג'רי היה ילדם השני והאחרון של הזוג; בנם הבכור, קליפורד ראמון, נולד בשנת 1937.
גרסיה הושפע ממוזיקה כבר בגיל צעיר, ולקח שיעורי פסנתר במשך רוב ילדותו.
אביו היה מוזיקאי לשעבר ואמו נהגה לנגן רבות בפסנתר.
משפחתו המורחבת של אביו שהיגרה מספרד נהגה לשיר במהלך מפגשים משפחתיים.
בגיל 4 נכרתה אצבעו האמצעית הימנית כתוצאה מתאונה עם גרזן שאותו החזיק אחיו בזמן חיתוך עצים.
בגיל 5 נהרג אביו בתאונה במהלך חופשה משפחתית.
לאחר שבצעירותו שמע את נגינתם של צ'אק ברי, באדי הולי ואדי קוקרן, משאלתו של גרסיה הייתה שתהיה לו גיטרה חשמלית.
ביום הולדתו ה-15 קנתה לו אמו אקורדיון, וגרסיה ניסה לשכנעה שתחליפו בתמורה לגיטרה חשמלית.
לבסוף נעתרה האם והביאה לו גיטרת דנאלקטרו עם מגבר קטן.
התרועעותו בבוהמה של סן פרנסיסקו בצעירותו השפיעה רבות על נטיותיו האמנותיות של גרסיה, ובעיקר על קשריו עם וולי הדריק, אמן מקורי שפעל בסן פרנסיסקו בשנות ה-50. הדריק שימש לגרסיה מפתח להתקרבות לבוהמה המקומית וכן כמודל לחיקוי.
הדריק הוא שדחף את גרסיה לכיוון של בלוז אקוסטי.
ספרו של ג'ק קרואק "בדרכים" השפיע אף הוא רבות על גרסיה.
במהרה הפכה המוזיקה לתחום עניינו העיקרי של גרסיה, אולם הוא אף פעם לא נטש את הרישום והציור.
ב-1959 עברה משפחתו מסן פרנסיסקו לעיירה קטנה בשם קזדרו, שם הצטרף גרסיה ללהקה בשם "האקורדים".
אחת ממטרות המעבר הייתה לשפר את ביצועיו האקדמיים של גרסיה.
מטרה זו לא צלחה, ולאחר שנעצר באשמת גנבת מכונית ניתנה לו האפשרות להתגייס לצבא או להיכנס לכלא.
מהצבא שוחרר לאחר תקופה קצרה בגלל אי התאמה למסגרת.
לאחר שחרורו נדד גרסיה לפאלו אלטו על מנת לחוות את הסצנה האלטרנטיבית באוניברסיטת סטנפורד.
בתקופה זו החל להבין כי עליו להתחיל לנגן ביתר רצינות, מהלך שידרוש ממנו לוותר על אהבתו לציור.
בתקופה זו פגש גרסיה את פיל לש, מי שעתיד היה להיות הבסיסט של להקת הגרייטפול דד, ואת רוברט האנטר, מי שעתיד היה לכתוב רבים משיריה של הלהקה בעתיד.
ב-1960 עברו גרסיה וחברו פול ספיגל תאונת דרכים; גרסיה שבר את עצם הבריח וספיגל נהרג.
גרסיה התייחס לתאונה כאל קריאת התעוררות בשבילו.
הוא אמר בהמשך שאז התחיל לחיות.
בסביבות אותה התקופה LSD החל לצבור תאוצה בקרב ציבור הסטודנטים.
גרסיה תיאר את השפעות ה-LSD עליו כמשחררות.
השפעות של סמים באות בבירור לידי ביטוי ביצירותיו של גרסיה ושל הגרייטפול דד.
גרסיה שימש כגיטריסט מוביל, סולן וכותב השירים של הגרייטפול דד במשך כל תקופת קיומה.
רוברט האנטר שותף נלהב של הלהקה בכתיבת השירים תרם כמעט לכל שיריו של גרסיה.
גרסיה ידוע באימפרוביזציות שלו בעת הנגינה, שלעיתים משלבות את שאר נגני הלהקה.
חלק מתהילתו ותהילת הלהקה היה בכך שהם לעולם לא ניגנו את אותו השיר בצורה דומה.
פעמים רבות היה גרסיה מקבל אות מגיטריסט הקצב בוב ויר לביצוע הסולו.
גרסייה והגרייטפול דד היו בסיבוב הופעות כמעט ברציפות מהקמתה של הלהקה ב-1965 ועד מותו של גרסיה ב-1995. מסע ההופעות שלהם נקרא "Endless tour".
לעיתים היו הפסקות עקב תשישות או מחלה של חברי הלהקה, תכופות עקב בריאותו הרופפת ושימוש בסמים של גרסיה.
בשלושת עשורי קיומם הופיעו הגרייטפול דד 2314 פעמים.
סגנון הנגינה הבוגר של גרסיה שילב בתוכו אלמנטים מסוגי המוזיקה השונים שריתקו אותו.
ניתן להבחין בהדים של בלוגראס וכן בשילוב קטעי מוזיקה קלטית, רוק מוקדם, בלוז, קאנטרי אנד וסטרן וג'אז.
גרסיה מת באוגוסט 1995 מהתקף לב בזמן ששהה במרכז לגמילה מסמים כתוצאה מהתמכרותו להרואין.
בשנותיו האחרונות סבל מבעיות רפואיות רבות עקב משקל גופו הלא יציב וסוכרת שממנה סבל.
גראלד ויליאם "ג'רי" טריינור הוא שחקן, קומיקאי ומוזיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסדרות הנוער "דרייק וג'וש" (כ"סטיב המשוגע") ו"iCarly" (כספנסר שיי).
טריינור נולד וגדל בסן דייגו, קליפורניה, להוריו ביל טריינור, טייס קרב בצי ארצות הברית בדימוס ומדליין (לבית מק'ננלי), מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון.
טריינור ממוצא אירי, גרמני וקרואטי.
טריינור למד בבית הספר התיכון שנקרא "תיכון האוניברסיטה של סן דייגו" בעיר הולדתו, ולאחר מכן נרשם ללימודי תיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בו זמנית, הוא למד אלתור בבית הספר גראונדלינגס שבלוס אנג'לס.
ההופעה הטלוויזיונית הראשונה של טריינור הייתה בסדרה "לא לבושה" ששודרה בערוץ MTV בתפקיד אריק.
ההופעה המחזורית הראשונה שלו בטלוויזיה הייתה בסדרה "ג'ורדן", בה הוא גילם את בריאן, "נער ה-A.V".
לאחר מכן הוא השתתף בסדרות נוספות באופן חד פעמי, בהן "חוק וסדר" ו"מלקולם באמצע" והיו לו מספר תפקידים קטנים בקולנוע, כגון בסרט המדע הבדיוני "דוני דארקו" ובקומדיה "מעודדות צמודות 2".
בנוסף, טריינור הופיע בתוכנית רשת בשם "Hungry Girl TV".
ב-2004 קיבל תפקיד משני בסדרה "דרייק וג'וש" מבית ניקלודיאון בתור סטיב ה"משוגע", עובד בבית קולנוע.
היה זה התפקיד הראשון שחשף אותו לפרסום והצלחה גדולה.
לאחר מכן כיכב בסדרה אחרת של ניקלודיאון אותה גם יצר דן שניידר, "iCarly" בתור ספנסר שיי, האח הגדול והאפוטרופוס של הדמות הראשית של מירנדה קוסגרוב משנת 2007 עד 2012 במשך שש עונות.
בין השנים האלו הוא בנוסף הופיע עם אותה הדמות בתפקידי אורח בסדרה "ויקטוריוס" ו-"סאם וקאט".
שיחק לצד ג'נט מקארדי, שותפתו לסדרה iCarly, בסרט הטלוויזיוני של ניקלודיאון "שחקן הטוב ביותר" שם גילם את קווינסי ג'ונסון, שחקן משחקי וידאו נלהב שתחרותו הראשית היא עם דמותה של מקארדי והשתתף בסדרת הסרטונים של המשחק וורלד אוף וורקאפט שנקראה Project Lore.
יתרה מזאת, טריינור דיבב את הדמות הראשית בתוכנית המצוירת "כלב חשאי", דאגלס "דאדלי" פאפי.
בשנת 2013 המשיך לשחק בניקלודיאון בסדרה "ונדל וויני", שם שיחק את הדמות הראשית ששמה ויני באסט, דודו של הדמות ונדל.
בשל ביקורות שליליות, התוכנית בוטלה לאחר 20 פרקים בלבד.
ב-2015, שיחק טריינור את המפקד מיכאל סילבן בפודקאסט של Halo.
לרוב, דמויותיו של טריינור מאופיינות כבלתי צפויות ויש בהן מוטיב של שיגעון.
באוקטובר 2015, יצר טריינור את הלהקה Nice Enough People עם הגיטריסט/זמר מייק אוגורמן, המתופף אנדרו זובר, והגיטריסטית אליסון סקאגליוטי, ששיחקה בעבר בסדרה שגם טריינור שיחק בה, דרייק וג'וש, בתור מינדי.
טריינור מנגן את הבס בקבוצה.
הקבוצה שחררה את המיני אלבום שלה, Hanover Hideaway, ב-22 ביוני, 2סרטים16.
בנטלי היה היסטוריון אמריקאי ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הוואי.
מייסד ועורכו הראשון של כתב העת "Journal of World History".
בנטלי נולד בברמינגהאם, סיים תואר ראשון מאוניברסיטת טנסי בשנת 1971, ותואר שני (1974) ודוקטורט (1976) מאוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 1976 החל ללמד באוניברסיטת הוואי, בשנת 1982 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1987 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1990 היה ממיסדי כתב העת "Journal of World History" והיה עורכו הראשון.
ג'רום לאון "ג'רי" ברוקהיימר הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה יהודי אמריקאי זוכה עשרה פרסי אמי.
הפיק למעלה מ-50 סרטים, אחראי על להיטי קולנוע גדולים, בהם: "ארמגדון", "בלאק הוק דאון", "פרל הארבור", "הפריצה לאלקטרז", "אהבה בשחקים", "פלאשדאנס", טרילוגיית "השוטר מבברלי הילס", סדרת סרטי "שודדי הקאריביים" ו"אוצר לאומי".
ברוקהיימר נולד בדטרויט, מישיגן לזוג מהגרים מיוצאי יהדות גרמניה.
למד ב"תיכון מאמפורד" לפני שעבר ללמוד באוניברסיטת אריזונה, את לימודיו באוניברסיטה סיים עם תואר בפסיכולוגיה.
במקביל התעניין בתחום הצילום, ולאחר שסיים את לימודיו עבד בתחום הפרסום בדטרויט ובניו יורק, והפיק מספר פרסומות שהובילו אותו לעבור ללוס אנג'לס למטרת הפקת סרטי קולנוע.
ברוקהיימר נישא פעמיים, נישואיו הראשונים היו לבוני ברוקהיימר.
כיום הוא מתגורר בלוס אנג'לס עם אשתו השנייה, הסופרת לינדה ברוקהיימר.
לברוקהיימר יש בת חורגת בשם אלכסנדרה.
חברת ההפקה שבבעלותו ממוקמת בעיר סנטה מוניקה.
הסרט הראשון אותו הפיק ברוקהיימר בתחילת שנות ה-70 היה מותחן הפשע "היי שלום אהובתי".
בתחילת שנות ה-80 הפיק את "ג'יגולו אמריקאי" ו"קללת אנשי החתול" בהן עבד עם פול שרדר.
כן הפיק את "גנב" ואת "פלאשדאנס", להיטו הראשון של ברוקהיימר אשר גרף למעלה מ-200 מיליון דולר ברחבי העולם; בסרט הזה החל לשתף פעולה עם מפיק הקולנוע דון סימפסון.
בשנת 1984 הפיק את קומדיית הפשע "השוטר מבברלי הילס", הסרט הראשון גרף למעלה מ-300 מיליון דולר והביא להפקת שני סרטי המשך, שגרפו למעלה מ-400 מיליון דולר.
לאחר מכן הפיק שני סרטים בכיכובו של טום קרוז ובבימויו של טוני סקוט, "ימי הרעם" ו"אהבה בשחקים", שני הסרטים היו שוברי קופות וקיבלו מועמדויות לפרס אוסקר.
אחרי ארבע שנות הפסקה חזר עם שוברי הקופות "סיכון מחושב" ו"כוננות מיידית", סרט שלישי בו עבד עם טוני סקוט שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
בשנת 1995 שיתף ברוקהיימר פעולה עם במאי קליפי מוזיקה מייקל ביי בסרט הפעולה "בחורים רעים" בכיכובם של ויל סמית ומרטין לורנס; בשנת 2003 יצרו השניים סרט המשך שהצליח בקופות.
בשנה שלאחר מכן נפטר דון סימפסון, האדם הקרוב ביותר אל ברוקהיימר במהלך שנותיו הראשונות בהוליווד ובהצלחותיו.
השניים עבדו ביחד על 11 סרטים, הפרויקט המשותף האחרון שלהם היה "הפריצה לאלקטרז", השני מבית היוצר של מייקל ביי; ברוקהיימר הקדיש את הסרט לזכרו של סימפסון.
סרטו הרביעי עם טוני סקוט היה מותחן הריגול "אויב המדינה", בנוסף הפיק ברוקהיימר את מותחן האקשן של סיימון ווסט "קון אייר".
בשנת 1998 הפיק ביחד עם מייקל ביי את סרט האסונות "ארמגדון", לסרט קיבל ברוקהיימר תקציב של 145 מיליון דולר והתוצאה הייתה להיט הקופות הגדול ביותר של שנת 1998, שהכניס למעלה מ-500 מיליון דולר וקיבל ארבע מועמדויות לאוסקר.
בשנת 2000 הפיק את דרמת הספורט "לזכור את הטיטאנים", מותחן הפשע "עקיצה ב-60 שניות" ועם הדרמה המוזיקלית "חופשיות על הבר".
בשנת 2001 חבר למייקל ביי בפעם הרביעית כדי להפיק את דרמת המלחמה הרומנטית "פרל הארבור" אשר מספרת על הרקע למתקפה על פרל הארבור בנמל צי ארצות הברית שבהוואי ועל מתקפת הפתע היפנית עצמה; הסרט גרף בקופות למעלה מ-450 מיליון דולר וקיבל 4 מועמדויות אוסקר, מהן זכה בפרס אחד.
עבודתו הבאה הייתה בדרמת המלחמה "בלאק הוק דאון", שיצר ביחד עם סר רידלי סקוט לצורך עשיית הסרט שמבוסס על קרב מוגדישו, נסעו ברוקהיימר וצוותו לרבאט במטרה להתאים את צילומי הסרט לאותה תקופה בסומליה.
הסרט הצליח בקופות וזכה בשני פרסי אוסקר.
הפרויקט הבא של ברוקהיימר היה "שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה", שהכניס למעלה מ-650 מיליון דולר וקיבל חמש מועמדויות לאוסקר.
את סט הצילומים בחרו ברוקהיימר וגור ורבינסקי למקם באי סנט וינסנט שבאיים הקאריביים.
סרט ההמשך "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת" הוא הסרט המכניס ביותר שהפיק (למעלה ממיליארד דולר) והיחיד בסדרה שזכה בפרס אוסקר.
החלק השלישי, "שודדי הקאריביים: סוף העולם" הופק בסכום שיא של 300 מיליון דולר, הסכום הגדול ביותר שהוקצה לברוקהיימר, והכניס 960 מיליון דולר.
ב-2004 הפיק את מותחן ההרפתקאות "אוצר לאומי".
הצלחת הסרט הובילה לסרט המשך שיצא ב-2007. סך ההכנסות משני הסרטים עומד על כ-800 מיליון דולר.
סרטים נוספים בהפקתו היו: "ורוניקה גארין", "המלך ארתור", "דז'ה וו", "קנגורו ג'ק", "דרך התהילה" ו"כוח ג'י", סרט האנימציה הראשון בהפקתו של ברוקהיימר.
ב-2010 הפיק את "הנסיך הפרסי: חולות הזמן" ואת סרט הפנטזיה "שוליית המכשף".
בשנת 2022 לקח חלק בהפקת הסרט "אהבה בשחקים: מאווריק", סיקוול לסרט המצליח משנת 1986 "אהבה בשחקים".
באותה שנה הפיק את הסרט "מפקדה סודית" בכיכובו של אוון וילסון, והחל להפיק את הסדרה "אוצר לאומי: קצה ההיסטוריה" ברשת דיסני+.
בשנת 2024 הפיק את סרטו של גיא ריצ'י "היחידה ללוחמה לא ג'נטלמנית" והפיק את סרטו של הבמאי הנורווגי יואכים רונינג "אישה צעירה והים".
ברוקהיימר התחיל את הקריירה שלו בהפקת פרסומות של מותגים כלל עולמיים, בהם "פפסי".
בשנת 1997 החל להפיק במקביל לסרטים גם סדרות טלוויזיה, ביניהן "כוח מיוחד", "ללא עקבות" ו"פשע מן העבר".
הסדרה המצליחה ביותר בהפקתו הייתה סדרת המשטרה "CSI", שזיכתה אותו בשתי מועמדויות לפרס אמי.
בשנת 2001 הפיק את סדרת הריאליטי המצליחה "המירוץ למיליון", אותה הוא עדיין ממשיך להפיק, ובעבורה זכה עד כה בעשרה פרסי אמי.
נכון להיום הוא משמש כמפיק לסדרת הפשע-מותחן "מרדף", לסדרה "פרשיות סמויות" ולסדרה "לוציפר".
ברוקהיימר הוא אחד מבעלי סיאטל קראקן, קבוצת הוקי קרח מקצוענית בליגת ה-NHL.
ג'רלד (ג'רי) וקסלר היה עיתונאי מוזיקה שהפך לאחד מהמפיקים המוזיקליים החשובים של המוזיקה הקלה בארצות הברית בשנות ה-60 וה-70. וקסלר עבד, בין היתר, עם ארית'ה פרנקלין, ריי צ'ארלס ובוב דילן.
בשנת 1987 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
וקסלר נולד למשפחה יהודית ברובע הברונקס, ניו יורק.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של קנזס, נשר מהלימודים וגויס לצבא ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך בלימודיו וקיבל תואר בעיתונות ב-1946.
ככתב ועורך במגזין בילבורד, טבע את המונח "רית'ם אנד בלוז".
בשנת 1953 התקבל כמנהל רפרטואר ואמנים בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, והיה לאיש המפתח בחברה (לצד אהמט ארטגון) כאשר הפיק את אלבומיהם של ריי צ'ארלס, בובי דארין והדריפטרס בשנות ה-50 ושל וילסון פיקט ודאסטי ספרינגפילד בשנות ה-60. במיוחד סייע וקסלר לקרב אוכלוסייה "לבנה" למוזיקה ה"שחורה".
בשנת 1967 החתים את ארית'ה פרנקלין לאטלנטיק ודאג להפיכתה לכוכבת.
ב-1968 החתים לאטלנטיק את להקת לד זפלין אולם לא הפיק אותם.
ב-1975 עזב וקסלר את אטלנטיק ועבר לוורנר ברודרס.
ב-1979 כאשר הכריז בוב דילן כי הוא "נולד מחדש" כנוצרי הפיק עבורו וקסלר את התקליט בעל האופי הדתי "Slow Train Coming", מבלי שידע על התכנים.
בתגובה לטון המטיפני של דילן טען וקסלר שהוא מעריך את האירוניה שבדבר עריכת התקליט על ידי שני יהודים ושהוא עצמו "יהודי אתאיסט חסר-תקנה בן 62".
שנה מאוחר יותר הפיק את אלבומו "Saved".
בשנת 1983 עבד וקסלר עם ג'ורג' מייקל (ש"עלה אליו לרגל" לאולפנו באלבמה) והפיק עבורו את הגרסה הראשונה ללהיטו "Careless Whisper", הפקה ממנה לא היה מייקל מרוצה בסופו של דבר.
ב-1988 היה שותף להפקת אלבום האוסף המצליח של להקת דייר סטרייטס, "Money for Nothing".
בשנות ה-90 חזר להפיק תקליטים עבור ריי צ'ארלס ואטה ג'יימס.
בשנת 1941 התחתן עם שירלי קמפף; נולדו להם שלושה ילדים.
אשתו השנייה הייתה רנה פפאס.
אשתו השלישית הייתה המחזאית-סופרת ז'אן ארנולד.
הוא נפטר בביתו בסרסוטה, פלורידה, ב-15 באוגוסט 2008, מאי ספיקת לב.
לשאלתו של יוצר סרטים תיעודיים כמה שנים לפני מותו מה הוא רוצה על מצבתו, ענה וקסלר "שתי מילים: 'עוד בס'".
אדמונד ג'רלד "ג'רי" בראון, הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קליפורניה בשנים 2011–2019 ו-1975–1983. הוא המושל היחיד בהיסטוריה של קליפורניה שנבחר לארבע כהונות.
קודם לכן כיהן בראון בתפקידים רבים, בהם מזכיר המדינה של קליפורניה (1971–1975), התובע הכללי של קליפורניה (2007–2011) וראש עיריית אוקלנד (1999–2007).
בראון התמודד שלוש פעמים בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
בראון נולד בסן פרנסיסקו לברניס ופט בראון.
אביו היה עורך דין, תובע מחוזי, ובשנים 1959–1967 כיהן כמושל קליפורניה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1955 והחל ללמוד באוניברסיטת סנטה קלרה הישועית.
כעבור שנה עזב את לימודיו והחל בהכשרה לכמורה, אך בהמשך חזר ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים בשנת 1961 תואר בלימודים קלאסיים.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ייל וסיים ב-1964.
הוא חזר לקליפורניה, עבד בלשכה של השופט מתיו טוברינר בבית המשפט העליון של קליפורניה והצטרף למשרד עורכי דין בלוס אנג'לס.
בשנת 1969 נבחר לתפקידו הציבורי הראשון: חבר בוועד המחוזי המפקח על המכללות המקומיות.
ב-1970 נבחר לתפקיד מזכיר המדינה של קליפורניה (תפקיד הדומה לשר הפנים של המדינה).
בשנת 1974 התמודד בהצלחה על תמיכת המפלגה הדמוקרטית במועמדותו למשרת המושל ובבחירות הכלליות ניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית יוסטון פלאורנוי.
בשנת 1979 נבחר לכהונה נוספת כשמולו התמודד התובע הכללי במדינה אבל יאנגר, והוא זכה ברוב גדול עם הפרש קולות שעמד על יותר ממיליון מצביעים.
בשמונה שנות כהונתו, עד 1983, ניהל מדיניות כלכלית שמרנית והקפיד לעשות זאת גם בדוגמה אישית כשהוא מוותר על מגורים במעון המושל ועל נהג פרטי.
לאחר שאושר בשנת 1978, למרות התנגדותו של בראון, התיקון ה-13 לחוקת קליפורניה שהפחית את גביית מס הרכוש, העודף התקציבי שנשמר בעקבות מדיניותו היה בעל חשיבות גדולה בשמירה על היציבות הכלכלית.
בתקופת כהונתו הראשונה כמושל הוא פעל רבות בתחום איכות הסביבה והציג הטבות מס לשימוש באנרגיה סולרית.
כמו כן הוגדל תקציב מועצת האמנויות של קליפורניה במאות אחוזים ומונו אליה בעיקר אמנים.
הצעות אחרות שקידם הייתה רכישת לוויין תקשורת לאספקת אמצעי תקשורת בשעת חירום.
בתחום המשפט בראון התנגד לעונש מוות וניצל את סמכות החנינה לביטול עונשים כאלה, כמו גם מינוי השופטת רוז בירד שהתנגדה לעונש מוות לנשיאת בית המשפט העליון של קליפורניה.
בשנים 1979 ו-1981 הוא מינה לראשונה בתולדות ארצות הברית גבר ואישה בעלי נטיות הומוסקסואליות מוצהרות למשרת שופט.
בשנים 1976 ו-1980 הציג את מועמדותו במפלגה הדמוקרטית למועמד לנשיאות ארצות הברית.
בהתמודדות הראשונה זכה ל-14% תמיכה והיה השני במניין הקולות לאחר המועמד לנשיאות ג'ימי קרטר.
מלבד יוזמות כלכליות חדשות, בשנת 1980 הוא הציג בקמפיין חובת שירות לאומי לכל אזרחי ארצות הברית וביקש לקדם ביטוח בריאות.
עמדותיו משכו תמיכה מצד אישים שהיו שנויים במחלוקת כמו ג'יין פונדה וג'סי ג'קסון ואחוזי התמיכה שניתנו לו היו נמוכים.
בשנת 1982 בחר בראון להתמודד לסנאט של ארצות הברית ולא לכהונה נוספת.
הוא נכשל בבחירות וסיים את תפקידו כמושל בשנת 1983.
פעילותו הציבורית בין כהונות המושל
לאחר סיום הכהונה כמושל בראון נסע ליפן ולמד בודהיזם אצל יאמאדה קאון.
בהודו ביקר אצל אמא תרזה ולקח חלק בפעילות סעד לנזקקים.
בשנת 1988 חזר לארצות הברית ובשנת 1989 נבחר ליו"ר המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה, בראשה עמד עד 1991 ולזכותו נזקפה עלייה במספר התרומות הכספיות למפלגה.
לאחר הופעה זו הפסיד בכל ההצבעות במדינות הנותרות להכרעה המפלגתית.
עם זאת, בוועידה המכרעת להחלטה על המועמד היה השני במניין התומכים לאחר המועמד הנבחר ביל קלינטון.
בראון החל לשדר בשנת 1999 את תוכנית הרדיו היומית "We the people" ובה דן עם מאזיניו בנושאי אקטואליה.
בשנת 1999 התמודד בראון כמועמד עצמאי לראשות עיריית אוקלנד וזכה לתמיכת 59% מהמצביעים.
עוד קודם לבחירתו החל לארגן את השינויים הנדרשים בסמכויות ראש העיר ולתת בידו את הכוח הניהולי הנדרש.
בכניסתו לתפקיד סבלה העיר מנטישת תושבים ומצב כלכלי רעוע ובשמונה שנות כהונתו הוא גייס למעלה ממיליארד דולר והצליח בשיקום תדמיתה של העיר.
שיקום תשתיות העיר כללו חידוש של נמל אוקלנד ומימוש של התוכנית שאושרה על ידי קודמו בתפקיד לבניית מרכז עסקי.
שיעור הפשיעה בעיר ירד ב-13%.
בשנים 2007–2010 היה התובע הכללי של קליפורניה.
נושאים שמשכו תשומת לב רבה בתקופה זו נגעו לעונש מוות ולנישואים חד-מיניים.
במרץ 2010 הכריז בראון כי הוא מתמודד לכהונה שלישית ובלתי רציפה (לאחר כהונתו הראשונה והשנייה בשנים 1975–1983).
בקליפורניה יש חוק המגביל את כהונת המושל לשתי כהונות בלבד, אולם הוא נחקק לאחר כהונותיו הקודמות כמושל, ולכן יכול היה בראון להיבחר מחדש לשתי כהונות נוספות.
יריבתו הרפובליקנית במירוץ זה הייתה מג ויטמן, נשיאה ומנכ"לית חברת היולט פקארד לשעבר.
בראון נתמך על ידי עיתונים כלוס אנג'לס טיימס וסן פרנסיסקו כרוניקל.
בנובמבר 2010 נבחר בפעם השלישית למושל המדינה, לאחר שהביס את יריבתו מג ויטמן.
בינואר 2011 נכנס לתפקידו, יחד עם סגנו גווין ניוסם, לאחר שירש את ארנולד שוורצנגר.
עם תחילת כהונתו, היה חלק מהובלתה של רפורמה מנהלית, שכללה שורה של קיצוצים בהוצאות המדינה, שסייעה למדינה להגיע מגרעון של כ-60 מיליארד דולר ב-2010, לעודף תקציבי שעמד בשנת 2017 על מיליארד דולר.
במהלך כהונתו עלה לכותרות כאשר העביר חוק שאוסר על ערים במדינה להעביר חוקים שיאסרו ברית מילה, ולקראת סוף כהונתו הפך את קליפורניה למדינה הראשונה שאוסרת על חלוקה חינמית של שקיות ניילון במרכולים משיקולים סביבתיים.
בנובמבר 2014 נבחר לכהונה רביעית כמושל, לאחר שהביס את ירבו הרפובליקני, ניל קשקרי, ברוב של 66.35% מן הקולות.
באוקטובר 2018 הציב עצמו בראון בעיצומה של סערה תקשורתית סביב ביטול נייטרליות הרשת של ארצות הברית, כאשר מדינת קליפורניה בהנהגת בראון החליטה לא לכבד את ההחלטה הפדרלית, ולחוקק חוק מדינה שימשיך בה את נייטרליות הרשת.
בעקבות החקיקה נתבעה קליפורניה על ידי ממשלת ארצות הברית.
בראון לא נישא שנים ארוכות ונודע בקשריו הרומנטיים עם נשים בולטות, בהן לינדה רונסטאדט.
בשנת 2005 התחתן עם חברתו אן גאסט, תחילה בטקס אזרחי שערכה הסנאטורית דיאן פיינסטיין ולאחר מכן בטקס דתי בכנסייה.
ג'רמיה "ג'רי" אוקונל הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומדבב אמריקאי.
מוכר בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "אני והחבר'ה", "ג'רי מגווייר", "המשימה מאדים", "קנגורו ג'ק" ו"אובססיבית" ובסדרות "גולשים בזמן" ו"ג'ורדן".
א'וקונל נולד במנהטן שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא אירי, איטלקי ופולני.
בנם הבכור של מייקל אוקונל, מנהל סוכנות פרסום, ושל לינדה, מורה לאמנות.
אוקונל הוא נכדו של ראש עיריית ג'רזי סיטי לשעבר, צ'ארלס וויטקווסקי.
הוא גדל במנהטן עם אחיו צ'ארלי אוקונל שגם כן התפרסם כשחקן.
בוגר לימודי קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, שם למד בשנים 1991-1995, בנוסף למד תסריטאות והשתתף במועדון הסיף.
ב-2009 נרשם ללימודים בבית ספר למשפטים בלוס אנג'לס, אך פרש עקב חזרתו לקריירת המשחק.
אוקונל התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל צעיר בסדרה הבדיונית הקנדית "אני וסוד כוחי" ובדרמת הנעורים של רוב ריינר "אני והחבר'ה", שבה לוהק לתפקיד הילד השמן והביישן ורן טסיו.