tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1960 זכתה בתחרות מלכת היופי.
היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל 1960 שנערכה באותה שנה בארצות הברית, והעפילה לשלב 15 המתמודדות הסופיות.
בעקבות החשיפה שקיבלה בתחרות מיס יוניברס, ב-1963 שיחקה כנערת בונד משנית (בתפקיד בחורה צוענייה) בסרט "מרוסיה באהבה", מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
היא גילמה את מלכת היופי של פרו בסרט הבריטי "ג'ונגל היופי".
כמו כן השתתפה בסרט "הרפתקאות בגן עדן" לצד אלביס פרסלי, בסרט "טרזן ונער הג'ונגל" לצד מיק הנרי וכן בעוד מספר סרטים.
בתחילת שנות השמונים עברה להתגורר בלוס אנג'לס ואף כתבה מספר ספרים באנגלית.
עליזה (אליציה) ארנולד-בגין (ו' בניסן תר"ף, 25 במרץ 1920 – כ"ז בחשוון תשמ"ג, 13 בנובמבר 1982) הייתה רעייתו של ראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
עליזה-אַלה נולדה ב-25 במרץ 1920 למשפחת ארנולד האמידה בדרוהוביץ' שבגליציה.
אביה היה שותף לבארות הנפט בגליציה.
בגיל שבע למדה עברית, מגיל 14 הייתה פעילה בבית"ר, ובשנת 1938 סיימה את בית-הספר התיכון.
ב-29 במאי 1939 נישאה למנחם בגין, אותו הכירה בגיל 17 בבית אביה, שהיה תורם למפלגה הרוויזיוניסטית.
השניים התחתנו בעיר דרוהוביץ', כאשר בגין השתלם במשפטים בעיר הסמוכה.
זאב ז'בוטינסקי היה השושבין בחתונתם, שבה נכחו מאות פעילי בית"ר.
שלושה חודשים לאחר הנישואין, פלשו הגרמנים לפולין והזוג הצעיר נמלט מוורשה.
לאחר צעידה, שנמשכה שבועיים, הגיעו לווילנה - בירת ליטא החופשית.
בקיץ 1940 נכנס הצבא הסובייטי לווילנה ובגין נעצר בגין "פעילות ציונית".
לאחר מעצרו של בעלה, עלתה לארץ-ישראל אחר מסע מלא תלאות.
היא נעצרה בטורקיה ושוחררה בהתערבות של אליהו אילת.
עם הגיעה לארץ ישראל נעצרה בידי הבריטים ונכלאה מספר שבועות במחנה המעצר בעתלית.
לאחר שחרורה נרשמה ללימודי ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במאי 1942 התאחדה עם בעלה, משהצטרף לצבא פולין החופשית והוצב בארץ ישראל.
עקב פעילותו המחתרתית של בעלה מנחם בגין באצ"ל, נדדה בגין בין מקומות מסתור ושינתה את שמה לפרקים.
בתחילה התגוררה בשכונת חסידוף ליד פתח תקווה תחת השם הלפרין.
לאחר מכן התגוררה ברחוב יהושע בן נון (היום בסמוך, רחוב הבשן 1א) בתל אביב, תחת השם ססובר.
בשם זה נרשמה בבית החולים בעת שנולדה בתה הראשונה, חסיה.
עם בחירתו של בגין לראש הממשלה ב-1977, הזמינה לבמה, ובפרפרזה על דברי הפסוק מספר ירמיהו, אמר לה: , כשהוא מתייחס לתקופה הקשה שעברה כשלחם בצבא פולין ובמחתרת נגד הבריטים.
עליזה עסקה בפעילות התנדבותית ענפה למען החלש בחברה.
צניעותה הידועה לא עצרה אותה מלנצל את השפעתה וקשריה כאשת ראש הממשלה בפעילותה.
כך לדוגמה תרמה להקמת הוסטלים ובתי ספר לבעלי מוגבלויות וצרכים מיוחדים וגייסה תרומות למגוון ארגונים העוסקים בתחום.
כספי הזכייה בפרס נובל לשלום, אותו חלק בגין עם נשיא מצרים אנואר סאדאת, נתרמו כולם לקרן שהוקמה במטרה לתמוך בילדים ובסטודנטים נזקקים.
כל חייה סבלה בגין ממחלת ריאות קשה - נפחת.
בשנת 1982 הלכה מחלתה והחריפה.
היא התאשפזה שוב ושוב בבתי חולים, ומדי פעם אף נזקקה למכונת הנשמה.
המיליארדר ארמנד האמר, שהיה מעריץ של בעלה, שלח שני מומחים בעלי מוניטין בינלאומי כדי שיבדקו אותה.
הטיפול שהמליצו עליו עזר לתקופת מה.
בגין נפטרה ב-13 בנובמבר 1982, במהלך ביקורו של בעלה בארצות הברית, ונקברה בהר הזיתים סמוך לקברם של עולי הגרדום, במהלך הלווייתה ניצלו מפגיני שמאל את המעמד על מנת להפגין מול בעלה מנחם בגין כנגד מלחמת לבנון הראשונה.
היו כאלו שייחסו את השבר שחל בחייו של בגין למותה.
מנחם בגין נטמן לידה ב-1992.
הייתה נשואה למנחם בגין - ראש ממשלת ישראל השישי, לבני הזוג שלושה ילדים:
חסיה, שנישאה למתי מילוא, אחיו של רוני מילוא.
זאב בנימין, חבר הכנסת ושר.
בגין שמרה על פרטיותה בקנאות, ונמנעה מלהתראיין בכלי התקשורת.
בגין נהגה להשתמש בתחבורה ציבורית ונמנעה מלהשתמש ברכב ממשלתי.
על שמה נקראו היישוב עלי זהב, שכונת נווה עליזה בקרני שומרון, רחובות בערי ישראל, בתי ספר במגדל העמק, באריאל, ובקריית מוצקין.
בבית החולים שמיר (אסף הרופא) נקרא על שמה בניין.
עליזה גבאי (31 בדצמבר 1933 - 14 בדצמבר 2010) הייתה זמרת ישראלית, אשר התפרסמה בעיקר בארצות דוברות גרמנית.
בשנת 1933 נולדה בתל אביב עליזה לחנה שליט ומאיר הורנשטיין, שעלו לישראל מרוסיה.
אביה נפטר בילדותה ואמה עסקה כזמרת אופרה.
לימים גם אחותה הגדולה, יעל, הפכה לזמרת אופרה.
בשנת 1951 התגייסה לצה"ל ומיד עם שחרורה מהצבא ב-1953 התחתנה עם המפיק והמוזיקאי רפי גבאי.
בשנת 1955 הוציאה את התקליטון הראשון שלה, שהכיל שירי ילדים.
בשנות ה-50 הופיעה גבאי במועדונים והקליטה תקליטים שכללו בעיקר גרסאות כיסוי לקלאסיקות ישראליות.
אלבום הבכורה שלה "במקצבים חדשים" היה גם הראשון והיחיד שיצא בישראל.
הוא הודפס על תקליט ב-20 בדצמבר 1965, הקדים את זמנו ונחשב כיום לפורץ-דרך.
שני שירים מתוכו - "זרם המעין" ו"ממגדל שלום" הפכו ללהיטי רדיו.
באותה תקופה החלה גבאי להופיע במועדון לילה בשווייץ ומאוחר יותר השתקעה בגרמניה, שם הפך שירה "חורף בקנדה" (1966) ללהיט.
להיט נוסף שלה היה "Nur Wenn Du Bei Mir Bist" (הופיע בגרסה עברית בשם "אל תגלה מתי" על תקליטון ב-1966).
בגרמניה נפרדה מבעלה והוציאה עוד שני אלבומים ומספר תקליטונים.
גבאי התחתנה בשנית ב-1971 עם מוזיקאי יהודי יוגוסלבי ורקדן בלט בשם ניקו אנדוקיק.
בשנת 1975 נולדה בתם דפנה בהמבורג.
ב-1978 עברה המשפחה לניו יורק בארצות הברית.
חמש שנים אחריו נפטרה עליזה ב-14 בדצמבר 2010 בלוס אנג'לס.
הותירה בת אחת, דפנה דב , זמרת בארצות הברית.
ראשית הציונות הביאה לסדרה של גלי עלייה שקדמו להכרזה על הקמת מדינת ישראל והובילו אליה.
גל העלייה הגדול שהחל בתרמ"ב 1882 בשם: "העלייה הראשונה", נקבע בשמו זה מראשית המאה ה-20 מניעיהם של רוב באי "העלייה הראשונה" היו תפיסת עולם מסורתית וציונית, רצונם לשפר את מצבם הכלכלי, ובריחה מהסביבה התרבותית, האנטישמית או העוינת בארצות הגולה.
העלייה הראשונה (1881–1903): 25 אלף עולים הגיעו מרוסיה, רומניה ותימן, מתוכם רק 5,000 נשארו, מחציתם מעולי תימן.
חלקם מאורגנים ב"חובבי ציון" וחלקם פליטים לא מאורגנים.
הם התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה, ולא מחקלאות.
אצל רובם שררה שאיפה לחיים טובים ומסורתיים ורעיונות לאומיים.
הקונגרס הציוני העולמי הראשון התקיים בשנת 1897 בבזל.
אמנם תנועות קדם-ציונות התכנסו בתפוצות ופעלו כבר קודם לכן.
בין היתר טען כנגדו הרצל כך:
העלייה השנייה (1914-1904): גל הגירה זה היה במידה רבה המשכו של גל העלייה הקודם.
נמשך עד תחילת מלחמת העולם הראשונה שגרמה להפסקתו.
רוב העולים היו משפחות מסורתיות-דתיות.
מיעוט העולים, בין 1,000 ל-1,500 איש, היו צעירים בעלי רעיונות סוציאליסטים-לאומיים, נחושים בדעתם ליישב את הארץ ולעבד את אדמתה.
מקרב מיעוט פועלי-סוציאליסטי זה יצאה ההנהגה של היישוב ושל מדינת ישראל בראשית דרכה - דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, יוסף חיים ברנר, ורבים אחרים.
בגל זה היגרו לארץ כ-35,000 איש, כאשר יותר ממחציתם עזבו את הארץ או גורשו ממנה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
העלייה השלישית (1923-1919): גל הגירה זה נמשך מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד תחילת המשבר הכלכלי בארץ.
בתקופה זו עלו לארץ כ-37 אלף איש שהגיעו בעיקר מארצות מזרח אירופה: מרוסיה הגיעו כ-45% מהעולים, מפולין הגיעו כ-31%, מרומניה הגיעו 5% ומליטא 3%.
בולט בעלייה זו יסוד צעירים חלוצים שהגיעו לארץ בשנים 1919 עד 1921, ואחר שנים אלו התמעט מספרם בתוך זרם העולים.
האידאולוגיה של החלוצים תרמה רבות לבניין הארץ, וכך הטביעו חותמם על הציונות ועל פיתוח היישוב העברי בארץ ישראל.
העלייה הרביעית (1931-1924): העולים הגיעו ממזרח אירופה, אסיה ומצפון אפריקה.
מספר העולים בתקופה זו מוערך בכ-70,000 נפש, בעוד מספר היורדים מן הארץ באותה תקופה מוערך בכ-20,000. זרם עלייה חזק שהחל ב-1924 ונמשך כשנתיים, הביא להתפתחות עירונית מהירה בעיקר בתל אביב שקלטה חלק ניכר מהעולים.
בשנים 1926–1927 חל משבר כלכלי בארץ, מן הקשים שידע היישוב העברי בימי המנדט הבריטי, ולמרות ההתאוששות הכלכלית בשנים 1928–1929, זוהה המשבר עם כל תקופת העלייה.
בתקופת המשבר אף ירדה כמות העולים ואיכותם מבחינה כלכלית.
בעלייה הרביעית עלו כ-80,000 עולים בעיקר מארצות מזרח אירופה, מחצית העולים מפולין השאר מברית המועצות, רומניה וליטא.
כמו כן עלו מאסיה, בעיקר מתימן ומעיראק 12% מכלל העלייה.
משאר חלקי אירופה ומאמריקה עלו מעטים בלבד.
בשל ירידה מהארץ בשנים אלו של כ-10,000 איש, תרומת העולים ליישוב הייתה חשובה ומכרעת.
בתקופה זו הייתה ירידה מאסיבית מהארץ מקרב העולים ממזרח אירופה בעיקר אשר לא התרגלו לאקלים ואורח החיים בארץ, לכן העולים בעלייה הרביעית היוו כוח אדם חשוב להתיישבות הציונית בארץ.
העלייה החמישית (1939-1932): העולים הגיעו מארצות מזרח אירופה, מרכזה ומצפון אפריקה.
גורמים עיקריים לעלייתם היו התגברות האנטישמיות ועליית היטלר לשלטון בגרמניה.
רוב העולים התיישבו בערים, ותרמו לפריחה כלכלית ולשגשוג התרבות.
מספר העולים בעלייה החמישית מוערך בכ-250,000 נפש.
העלייה בימי מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה 1939–1948
עלייה בימי מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה 1939–1948: 130 אלף עולים.
המשך ההעפלה והחרפת המאבק במנדט הבריטי בעקבות מדיניות העלייה.
עליונות הוא מונח מתייחס לאמונה כי המוצא האתני, הדת, המגדר, הנטייה המינית, או התרבות של קבוצת אוכלוסייה מסוימת נעלים מזו של יתר קבוצות האוכלוסייה ועל כן הדבר מזכה את כל מי שמשתייך לאותה הקבוצה לשלוט בכל מי שהם אינם מזהים כמשתייכים לאותה הקבוצה.
לאורך מאות שנים הקולוניאליזם האירופי בדרום אמריקה, אפריקה, אוסטרליה, אוקיאניה ואסיה הובילו להתחזקות התפיסה של עליונות הגזע הלבן על פני יתר אוכלוסיית העולם בקרב קבוצות אוכלוסייה מסוימות ממוצא אירופאי.
במאה ה-19 הביטוי "משא האדם הלבן" הפך לביטוי פופולרי שנעשה בו שימוש להצדקת מדיניות אימפריאליסטית כמו כיוזמה נאצלת.
בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית, נוסד ארגון הקו קלוקס קלאן במדינות הדרום אשר שאף להחזיר את העליונות הלבנה לאזור לאחר תקופת השיקום.
תחילה, הקבוצה צירפה חברים יהודים לתוכה, אך לאחר גדילת האנטישמיות בארצות הברית ולאחר שליאו פרנק נמצא לכאורה אשם ברצח מרי פייגן, הקבוצה הפסיקה לצרף יהודים.
חברי הארגון התחילו להטיף לעליונות על כל פני כל יתר קבוצות האוכלוסייה בהם יהודים, ואוכלוסיות מיעוט אחרות.
במהלך שנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20 המנהיג הנאצי אדולף היטלר והמפלגה הנאצית בגרמניה התחילו להטיף כי הגרמנים האתניים ואנשים אחרים ממוצא "ארי" משתייכים ל"גזע עליון" אשר נעלה מהגזעים של יתר אוכלוסיית העולם.
תפיסה זו, אשר הייתה רווחת במיוחד בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20, הובילה בהמשך לכך שהיטלר זכה בפופולריות רבה ובכוח פוליטי רב, שהובילה לניסיון של המשטר הנאצי להקים אימפריה ארית ביבשת אירופה, ולניסיון של הממשל הנאצי להשמיד את העם היהודי.
הנאצים נתפסים על ידי רבים כיום כאחת מהדוגמאות המובהקות ביותר לקבוצה שדוגלת בעליונות.
באפריקה, רבים מקרב האוכלוסייה הדרום סודנית השחורה טוענים כי קבוצה זו נתונה ליחסי גזעני שנובע מעליונות ערבית, אותה הם השוו לעליונות הלבנה של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
רצח העם שמבוצע במסגרת המלחמה המתמשכת בדרפור מתואר על ידי רבים כדוגמה לגילויי גזענות שמקורם בעליונות ערבית.
על אף שלרוב הם אינם נחשבו בראש ובראשונה לקבוצות הדוגלות בעליונות, ארגוני טרור בולטים כגון אל-קאעידה והחמאס בעלי מאפיינים המזוהים בעיקר עם קבוצות הדוגלות בעליונות הגזע.
דוגמאות למאפיינים מהסוג הזה כוללות הפצה של תעמולה אנטישמית בקרב הפעילים של אותן הארגונים והיעדים של הפיגועים שאותם הם מוציאים לפועל – אשר מכוונים לקהל יעד מגזע מסוים או מקבוצה דתית מסוימת.
דוגמאות בולטות לקבוצות שדגלו או דוגלות באמונה זו
עליזה אורבך נולדה בשנת 1940 בחיפה.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בפילוסופיה ובמקרא.
לאחר לימודי התואר הראשון עסקה שנים אחדות בהוראה בבית הספר התיכון של הגימנסיה העברית בירושלים.
בגיל 25 קיבלה את המצלמה הראשונה מסבתה לכבוד נסיעה מחוץ לישראל.
בשנת 1972 החלה לצלם באורח מקצועי, ובשנת 1974 הציגה לראשונה תערוכת יחיד בנושא "נוער ישראלי", שנדדה ברחבי העולם מטעם משרד החוץ הישראלי.
בין השנים 1972–1989 עסקה בצילום לעיתונות בארץ ובעולם.
תצלומיה התפרסמו בעיתונים כגון "הארץ", "ג'רוזלם פוסט", "הניו יורק טיימס", "הטיימס", "די צייט" ועוד.
אורבך הייתה נשואה למבקר וחוקר האמנות גדעון עפרת.
בתם היא אמנית הווידאו עדן אורבך עפרת.
חיה ופעלה בשכונת אבו תור בירושלים.
עיקר עבודתה של אורבך היה בתחום תצלומי הדיוקן והצילום התיעודי ההומני.
בצילומיה עסקה אורבך במספר תימות מובילות: דיוקנים - אורבך תיעדה חלוצים, יוצאי ברית המועצות, יוצאי אתיופיה וניצולי שואה.
נשים - אמהות ונשים עובדות.
צילומי נוף וצילומים שליוו את כתיבתה.
פרסמה אלבומי תצלומים שצולמו לאורך שנים, והבולטים שביניהם הם "אמהות" (1997), "ראשונים" (1990), "נשים בעבודה" (2003) ועוד.
תצלומיה מאופיינים בהדגשת המבט האנושי לצד הדגשת מבטו של האמן על ידי הדפסת הפריים המלא (ללא חיתוך), על ידי שימוש בהדפסות שחור/לבן, ובנטייה לגרעיניות.
עסקה גם באוצרות כאוצרת הגלריה לצילום בבית גבריאל, שפת ים כנרת.
צילומיה של אורבך מצויים באוספים של מוזיאונים כגון מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המוזיאון הפתוח לצילום, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, מוזיאון על התפר, ובאוספים פרטיים שונים כגון אוסף לוין.
בשנת 2017 התקיימה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיה של עליזה אורבך במשכן לאומנות עין חרוד.
משפחתה תרמה את ארכיונה האישי לספרייה הלאומית בשנת 2018.
1989 - מקום שלישי בתחרות הצילום הבינלאומית של חברת ניקון.
1993 - מקום שני בתחרות הצילום הבינלאומית של חברת ניקון.
1993 - מקום שלישי בתחרות הצילום הבינלאומית מטעם אונסק"ו.
1995 - פרס אמריקן אקספרס, התחרות הבינלאומית לצילום מטעם אונס"קו.
1996 - מקום ראשון ומקום שני בתחרות הצילום הבינלאומית "סין בעיני זרים".
1998 - מקום שני בתחרות הצילום הבינלאומית של חברת ניקון.
ראשונים, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד, 1990
עולים, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד, 1992
צילומי עלייה מחבר־העמים ומאתיופיה, משכן הכנסת, ירושלים, 1993
חיים בצילום (1966–1996), המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל־חי, 1996
לנה, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית (אוצר: מאיר אהרונסון, 2003
אלגיה, גלריית בית גבריאל, צמח; גלריית אוניברסיטת בן־גוריון בנגב, באר שבע, 2003–2004
מעברים, גלריה ויז'ן, ירושלים, 2004
השיר על הים, גלריה בינט, תל־אביב, 2007
דלת אמות ועוד אמה, בית האמנים תל אביב, 2012
קוראים, הספרייה הלאומית, ירושלים, (אוצרות: רות קלדרון), 2013
חיים, המשכן לאמנות על שם חיים אתר (אוצר: גיא רז), קיבוץ עין חרוד, 2016
מאבן לים, בית האמנים בירושלים (אוצר: גיא רז), 2017
1983: צפור האבן: ירושלים בשירה העברית החדשה, אנתולוגיה בעריכת חיים באר, תצלומים מאת עליזה אורבך, הוצאת שבא
1987: שירי ירושלים / יהודה עמיחי ; תצלומים מאת עליזה אורבך, הוצאת שוקן
1990: ראשונים - אלבום צילומים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור
1992: עולים משרד הביטחון – ההוצאה לאור
2003: נשים בעבודה, הוצאת כתר
2007: שיר על הים, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2009: ניצולים, יד יצחק בן-צבי
2011: הטעם המופלא של תאני שיגורנסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2013: קוראים, הוצאת הספרייה הלאומית
2016: עליזה אורבך: חיים''', עין חרוד: משכן לאמנות ע"ש חיים אתר
גאולה עליזה בלוך (נולדה בט' בתשרי ה'תשכ"ח, 13 באוקטובר 1967) היא פוליטיקאית ואשת חינוך ישראלית שכיהנה כראש עיריית בית שמש בשנים 2018–2024.
נולדה לחנה וליצחק בן חמו שעלו לישראל מתאפילאלת שבמרוקו.
החמישית מבין שבעה אחים ואחיות.
גדלה בקריית גת, ולמדה באולפנת בני עקיבא "נאות אברהם" בערד.
שימשה כקומונרית בסניפי בני עקיבא בערד ובטבריה במסגרת השירות הלאומי.
בעלת תואר ראשון במתמטיקה ותואר ראשון שני ושלישי מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
את הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית פרופ' לילך רוזנברג-פרידמן ופרופ' יאיר זלטנרייך ובסיועו של ד"ר צבי צמרת בנושא "עיצוב מערכת החינוך העל-יסודית בעיירות הפיתוח בתקופה שבין הרפורמות (1968–1995), סוגיות, התמודדויות ודילמות".
בשנת 1991 הקימה את המחלקה לקליטת עלייה בבני עקיבא, שבמסגרתה הוקמו עשרות סניפים ברחבי ישראל.
באותה שנה נישאה לאהרן בלוך, והם השתקעו בבית שמש.
בהמשך הקימה את פרויקט "השחר" של בני עקיבא, הפועל להעצמת עולי אתיופיה.
חברה במליאת ההנהלה הארצית של "בני עקיבא".
שימשה שש שנים כמחנכת וסגנית מנהלת בבית הספר "גבעת גונן" שבשכונת קטמון בירושלים.
בשנת 1998 הקימה את החטיבה העליונה בבית הספר התיכון "ברנקו וייס" בבית שמש, ושימשה כמנהלת בית הספר במשך 14 שנים.
הייתה מרצה במכללת לוינסקי לחינוך ומנהלת תוכנית להכשרת מנהלים.
ב-2014 מונתה למנהלת רשת תיכוני "ברנקו וייס".
באותה שנה נבחרה לאשת השנה של תנועת אמונה.
ביוני 2018 הודיעה על התמודדותה לראשות עיריית בית שמש בבחירות 2018 מטעם מפלגת 'עיר מאוחדת', וב-30 באוקטובר 2018 ניצחה בבחירות את ראש העיר המכהן, משה אבוטבול, ברוב של 50.6% ומפלגתה זכתה בשני מנדטים.
בלוך התמודדה לתקופת כהונה נוספת בבחירות המקומיות ב-2024, וקיבלה 33.3% הצבעה לעומת 35.7% הצבעה לשמואל גרינברג, מ"דגל התורה", ובעקבות כך עלתה לסיבוב השני.
בו זכתה ל-42.1% מהקולות והפסידה לשמואל גרינברג לאחר שזכה לתמיכת כלל הרשימות החרדיות בעיר.
סיעתה של בלוך 'בית שמש מאוחדת' זכתה ב-3 מנדטים.
ב-31 במרץ 2024 סיימה את תפקידה כראש העיר והגישה את התפטרותה ממועצת העיר ומרשימת "בית שמש מאוחדת".
בספטמבר 2024 בחר המרכז הישראלי למצוינות בחינוך (יאסא), בבלוך לנשיאת המוסד.
במהלך 2024 העתיקה בלוך את מגוריה לקריית שמונה והקימה בעיר שלוחה של המרכז הישראלי למצוינות בחינוך (יאסא).
בשנת 2011 זכתה בפרס רוטשילד לחינוך "על גיבושו של חזון חינוכי ויישומו תוך דיאלוג, בחינה והערכה דמוקרטית, על בנייתה של שיטת הערכה ותמריצים ועל סימון האתגרים ושאיפה מתמדת לעמוד בהם".
נבחרה להיות בין 52 הנשים המשפיעות לשנת 2018 של העיתון מעריב.
ב-4 ביוני 2019 קיבלה את פרס מוסקוביץ' לחינוך – "עוז ציון" בנימוק: "ד"ר עליזה בלוך מהווה מודל של מנהיגה ציונית המעורבת בעשייה חינוכית-חברתית הפונה לכל שבטי ישראל"
בשנת 2019 קיבלה תואר ד"ר לשם כבוד מהמרכז האקדמי שלם.
ד"ר בלוך היא זוכת אות אביר איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית הרשות המקומית.
בשנת 2020 קיבלה את אות החלוצים החדשים מטעם האיגוד הספרדי העולמי.
בשנת 2022 קיבלה את אות מופת גשר יחד עם אירנה נבזלין וקובי אוז.
בשנת 2023 קיבלה את אות המכללה האקדמית הדסה למצוינות "לאור תרומתה רבת השנים לחברה ולמדינה.
לאור אמונתה הבלתי מתפשרת בתלמידיה וביכולותיהם, ולאור יכולותיה בהנהגת עיר מורכבת כבית-שמש, לאור חזון חינוכי, חברתי ואנושי של בניין גשרים בין בני אדם, גשרים החוצים מגזרים ואמונות ומחברים בין הלבבות".
לבנות את הגשר הזה – 2017, ידיעות ספרים.
על סוגיות בחינוך מתוך האתגרים וההצלחות שחוותה בזמן שניהלה את בית הספר "ברנקו וייס" בבית שמש.
גשרים של אור – מנהיגות מחברת – 2023, ידיעות ספרים.
ספר על מנהיגות, סוגיות בניהול והנהגה מתוך ניסיון ליצירת חיבורים וחזון משותף, בעקבות תפקידה כראש עיריית בית שמש.
נשואה לד"ר אהרן בלוך, נפרולוג המשמש כמנהל המחלקה לדיאליזה בבית החולים הדסה עין כרם.
באוקטובר 2005 אחייניתה מתת רוזנפלד-אדלר נרצחה בפיגוע בצומת גוש עציון.
עליונות לבנה היא צורה של גזענות שבמרכזה האמונה וקידום האמונה לפיה האדם הלבן נעלה מכל הבחינות מכל הקבוצות האתניות האחרות, ולכן גם על צרכיו ורצונותיו להיות בראש סדר העדיפויות החברתי.
בנוסף על לבנים לשלוט מבחינה פוליטית, כלכלית וחברתית על אלו שאינם לבנים.
ישנן מספר תפיסות הדוגלות בעליונות לבנה, וחלקן מגדירות את הגזע הלבן בצורה שונה מהמקובל.
לרוב מגדירות תפישות שונות קבוצות גזעיות ותרבותיות שונות כאויב העיקרי שלהם.
עליזה בן-נון (נולדה ב-1960) היא דיפלומטית ישראלית שכיהנה כשגרירת ישראל בצרפת ובמונקו ובהונגריה.
בן-נון היא בת לאב ניצול שואה מהונגריה שהוריו נרצחו באושוויץ.
היא גדלה באזור נהריה ושירתה בצה"ל בחיל הים.
ב-1984 סיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים וב-1986 תואר שני בלימודי אפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום לימודי התואר השני החלה לעבוד במשרד החוץ וסיימה קורס צוערים.
היא שימשה מזכירה שנייה בשגרירות ישראל במבבנה שבסווזילנד עד 1993. ב-1995 מונתה ליועצת בשגרירות ישראל בקופנהגן שבדנמרק.
ב-1999 מונתה לסגנית מנהל מחלקת ארגונים בינלאומיים במשרד החוץ, ולאחר מכן שימשה יועצת בלשכת מנכ"ל המשרד.
ב-2001 מונתה למנהלת מחלקת התיאום בלשכת המנכ"ל.
ב-2006 מונתה לראש החטיבה הבינלאומית במרכז למחקר מדיני.
ב-2007 מונתה לשגרירת ישראל בהונגריה וכיהנה בתפקיד עד 2011. ב-2012 מונתה לראש מטה שר החוץ, אביגדור ליברמן.
ב-2015 מונתה לשגרירת ישראל בצרפת ובמונקו.
בן-נון היא האישה הראשונה שמונתה לשגרירה בצרפת.
בנובמבר 2020 מונתה לסמנכ"לית אגף אפריקה במשרד החוץ, ובספטמבר 2021 מונתה לסמנכ"לית אגף אירופה במשרד החוץ, ובמאי 2022 מונתה לתפקיד ראש המערך המדיני-אסטרטגי במשרד החוץ, תפקיד ממנו פרשה בפברואר 2025.
בן-נון נשואה ואם לשתי בנות.
הפיוט עֶלְיוֹנִים שָׂשׂוּ הוא חלקו האחרון של הפיוט הקדום "אז שש מאות", חתימת-פיוט בעלת שני בתים הנאמר בסוף האזהרות לחג השבועות בקהילות אשכנז ואיטליה.
פיוט זה כנראה איננו חלק מפיוט האזהרות עצמו, שהרי אומרים אותו גם בסוף אזהרות אתה הנחלת וגם בסוף פיוט אזהרות אזהרת ראשית, הנאמר באשכנז ביום טוב שני.
פיוט "אז שש מאות" מופיע בסיומם של פיוטי אזהרות, כגון סדרת אזהרת אתה הנחלת תורה לעמך ו"אזהרת ראשית".
אזהרות "אתה הנחלת תורה לעמך" הוא אחד מפיוטי האזהרות המפורסמים ביותר.
עיקרו הוא רשימת מצוות המנויות בסדר אלפאביתי עולה ויורד, כאשר היא אינה ערוכה על פי שום סדר הנראה לעין, והיא מכילה הן מצוות מן התורה והן מצוות שקבעו חכמים.
הפיוט נתכנה גם "אזהרות דרבנן" או "אזהרות דרבנין בני מתיבתא", וייתכן כי הסיבה לכך היא שבמניינו כלולות גם מצוות דרבנן.
פיוט זה היה פיוט האזהרות הנפוץ ביותר בקהילות ישראל, ומן הקדומים ביותר.
בסיום הרשימה הפיוטית של "אתה הנחלת" מופיע פיוט החתימה בן שני הבתים המתחיל במילים "אז שש מאות ושלוש עשרה מצוות", המסיים במניינן של כלל המצוות, ובתפילה שירצה האלוקים את קיומן וימלא את כל משאלותיהם של עושיהן.
גם ר' אליהו הזקן חתם את אזהרות "אמת יהגה חכי" במילים "אז שש מאות ושלוש עשרה מצוות לכלה נועדים", ופיוט זה מצוי כמות שהוא הן כחתימת אזהרות "אתה הנחלת" והן בסוף "אזהרת ראשית".
גם ר' שמעון קיירא בהקדמתו לספר "הלכות גדולות" כותב "הרי כאן שש מאות ושלש עשרה מצוות מפורשות שקיבלו ישראל על הר סיני פירוש עונשן ומתן שכרן", וגם רס"ג באזהרותיו המתחילות "את ה' אלוקיך תירא" סיים:
הנוסח זהה כמעט, ומכוח ההקבלה ישנם המניחים כי חתימה זו הייתה מקובלת וידועה עוד בתקופת הגאונים; לא ידוע האם היה מקורה הוא אכן בפיוט אזהרות זה, שהוא הקדום לכל שאר הפיוטים, או שקדמה אף לו.
ד"ר מנחם זולאי סבור כי זהו פיוט נפרד, ושני בתים אלו מהווים את שרידי ראשו וסופו של פיוט אלפאביתי (שהרי הוא פותח באות א', "אז", ומסיים באות ת' – "תואר"), וכנראה הוא הקדום בכל פיוטי האזהרות.
המשפטים המסיימים הידועים של פיוט זה מצוטטים גם אצל תלמיד המהר"ם מרוטנבורג, ר' שמשון בר צדוק.
פיוטי אזהרות נאמרים בתפילת מוסף של שבועות קודם הקטע הפותח "ותתן לנו", קודם הציטוט "ככתוב בתורתך: שלוש פעמים בשנה", אחרי הפסוק "איש כמתנת ידו כברכת ה' אלהיך את נתן לך", או אחרי פסוקי הקרבנות לפי או"א מלך רחמן.
מנהג פרנקפורט לזמר את "אז שש מאות" בניגון הקטע "בראש השנה ייכתבון" מתוך "ונתנה תוקף" הנאמר בראש השנה ויום כיפור.
כיום, עם ירידת קרנם הכללית של כל פיוטי התפילות כתוצאה מהחדרתו של הנוסח הישיבתי לבתי הכנסת, אין פיוטי "אתה הנחלת" או "אז שש מאות" נאמרים ברוב בתי הכנסת בחג השבועות.
בחסידות בעלזא נוהגים לשיר רק את "אז שש מאות" במהלך התפילה, והאזהרות נאמרות בשלימות בתוך חזרת הש"ץ בחסידות דושינסקיא ובקהילת וויען בירושלים, ובעוד כמה בתי כנסת בישראל ובעולם בכלל.
בבית כנסת האיטלקי בירושלים, אומרים את הפיוט "אזהרת ראשית" (הנאמר בנוסח אשכנז ביום ב' של שבועות), ומיד אומרים "אז שש מאות".
הבית האחרון, "עליונים ששו", זכה להיות מוכר ונפוץ הרבה יותר מהפיוט כולו, והוא מושר רבות כשיר חסידי בפני עצמו, לרוב באירועים הקשורים לתורה ולומדיה, כגון בהקפות לשמחת תורה, בהכנסת ספר תורה, בסעודות סיום מסכת, בסעודות החג של שבועות ושמחת תורה ועוד.
עליונות המחוקק (או עליונות הפרלמנט) הוא עיקרון חוקתי הנוהג בצורות שונות בחלק מן הדמוקרטיות הפרלמנטריות.
על פי עיקרון זה הגוף המחוקק במדינה הוא הריבון וככזה הוא נישא מעל מוסדות השלטון האחרים, לרבות הרשות המבצעת והרשות השופטת.
כפועל יוצא של העיקרון, רשאית הרשות המחוקקת לשנות או לבטל כל חקיקה קודמת, ולפיכך אין היא כבולה לחוקים הכתובים (ובמקרים מסוימים, אפילו לחוקה) או על ידי תקדים.
בחלק מהמדינות מצוי עקרון עליונות המחוקק במתח עם עקרון הפרדת רשויות, אשר מגבילה את היקף הסמכות של המחוקק לחקיקה כללית, ולפרקטיקה של ביקורת שיפוטית, שבה ניתן לבטל חוקים שחוקקו על ידי המחוקק בנסיבות מסוימות.
הפולמוס סביב סוגיית הביקורת השיפוטית על הרשות המחוקקת קשור בהנגדה העדינה בין עקרונות אלה.
במדינות רבות יש מסורת של עליונות המחוקק במשטר, בהן ישראל, בריטניה, פינלנד, הולנד, ניו זילנד, דנמרק, איסלנד, ברבדוס, ג'מייקה, פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה.
במדינות אחרות, ובהן ארצות הברית, כפוף המחוקק לחוקה שנקבעה בידי מחוקקים בעבר ולא קל לשנותה.
חוקים המנוגדים לחוקה נפסלים על ידי בית המשפט.
לכנסת, הרשות המחוקקת של ישראל, יש את הסמכות לחוקק ולבטל כל חוק, כולל חוק יסוד.
היא מהווה דה-יורה מחוקק עליון, ובכוחה להעביר כל חוק ברוב פשוט, כולל כזה שעלול להתנגש עם חוק יסוד, אלא אם כן כלולים בו תנאים ספציפיים לשינויו.
הכנסת אף יכולה לאמץ ולשנות את חוקי היסוד של ישראל, סמכות הנתונה לה, בפרשנות המשפטית המקובלת, בתפקידה כרשות מכוננת, בעקבות החלטת הררי.
הכנסת גם מפקחת על פעולות הממשלה באמצעות ועדותיה, ממנה את הממשלה (בהבעת אמון), בוחרת את נשיא המדינה וממליצה על מבקר המדינה.
יש בכוחה להפיל את הממשלה (בהצבעת אי-אמון), להעביר את הנשיא או מבקר המדינה מתפקידיהם, לבטל את חסינות חבריה, ולפזר את עצמה כדי להקדים את הבחירות.
עם זאת, מחקר שפורסם בשנת 2018 וחקר את היחסים בין הכנסת לממשלה, הציג נתונים לפיהם היכולת של הכנסת לפקח על הממשלה בישראל מוגבלת מאוד והפיקוח בפועל הוא לקוי.
תקופת העליונות המוחלטת של הכנסת
עקרון עליונות המחוקק היה מקובל ללא עוררין בראשית ימיה של מדינת ישראל.
מוסכמה זו בוטאה על ידי שופטי בית המשפט העליון בפסקי דין שונים, בהם הובהר שחוקי הכנסת עומדים מעל לסמכות בית המשפט:
בפסק הדין הדגישו השופטים כי הם אינם מכריעים בשאלה העקרונית האם תוקפם של מעשי חקיקה יכול להיות נדון בבית המשפט, והם עושים זאת בהתבסס על הסכמתו של היועץ המשפטי לממשלה שלא לעורר שאלה עקרונית זו.
ערעור מפורש על עקרון עליונות המחוקק בישראל העלה לראשונה השופט אהרן ברק בפסק הדין בעניין לאו"ר מיולי 1990:
ברק סייג את דבריו וציין כי אפשרות זו היא תאורטית בלבד.
לדבריו, לאחר שבארבעים שנות קיומו לא נטל בית המשפט העליון לעצמו סמכות כזו, אין זה ראוי שיעשה זאת כעת ללא הסמכה מפורשת של המחוקק.
עמיתו להרכב, השופט מנחם אלון, הסתייג מדברי ברק וכתב כי:
המהפכה החוקתית – חוקי היסוד עליונים על חקיקה רגילה
הצמצום העיקרי של עקרון עליונות המחוקק בישראל נעשה במהפכה החוקתית.
בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובחוק יסוד: חופש העיסוק קבעה הכנסת את פסקת ההגבלה, שמגבילה את יכולתה של הכנסת לחוקק חוק הפוגע בזכויות שבחוקי יסוד אלה.
בפסק דין בנק המזרחי קבע בית המשפט לראשונה במפורש כי בכוחו לבטל חקיקה של הכנסת המנוגדת לחוקי היסוד, כולל חוקי היסוד שאינם משוריינים.
קביעה זו הורחבה בהמשך בפסיקות נוספות, והביאה לפסילה של חוקים בכ-20 מקרים.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, הדגיש כי המהפכה החוקתית נובעת מהחלטתה של הכנסת לחוקק חוקי יסוד, וכי ביכולתה לבטל את חוקי היסוד באמצעות החלטה דומה.
ברק הבהיר כי מבחינה עקרונית נותרה הכנסת הסמכות העליונה, בכובעה כרשות המכוננת:
לעומתו פרופ' סוזי נבות וד"ר יניב רוזנאי חיוו דעתם ש"שאלת הסמכות לביקורת שיפוטית של חוקי-יסוד ותיקונים חייבת להיות מושפעת, למצער במידה מסוימת, בקושי או בקלות היחסית של הליך התיקון של אותה חוקה ובזהות השחקנים המעורבים בהליך השינוי החוקתי".
הצעות להוספת פסקת התגברות, שתאפשר חקיקה הסותרת חוק יסוד, לא התממשו.
בין המתנגדים להצעה היה היועץ המשפטי לממשלה.
ממשלה חדשה המוקמת בישראל מתחילה את כהונתה רק לאחר שזכתה לאמון הכנסת.
בכוח הכנסת להביא להפלת הממשלה, בהצבעת אי-אמון ובהחלטה על הקדמת הבחירות.
ראש הממשלה רשאי, בהסכמת נשיא המדינה, להוציא צו לפיזור הכנסת, שבעקבותיו רואים את הממשלה כאילו התפטרה.
גם כאשר הממשלה נמנעת מלהגיש את חוק התקציב לאישור הכנסת עד המועד שנקבע ב לחוק יסוד: הכנסת, או שהכנסת אינה מאשרת את חוק התקציב עד מועד זה, נחשב הדבר כאילו הכנסת החליטה להתפזר טרם סיום כהונתה.
הרשות המבצעת, כלומר ממשלת ישראל, כפופה אף היא להוראות החוק.
דוגמה לפעולה של שר בחוסר סמכות היא החלטתו של השר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה, לעכב את חיסונם של אסירים מפני נגיף הקורונה, בניגוד לעמדת משרד הבריאות, שהוא בעל הסמכות בנושא זה.
בדיון בבג"ץ בעתירות שהוגשו נגד החלטה זו, שלושת שופטי בג"ץ מתחו ביקורת על אוחנה.
דוגמה לכך הם דברי השופט מני מזוז: "המשיב לא הוסמך בחוק לשלול או לעכב טיפול רפואי לו נזקק אסיר.
הנחייתו כאמור להימנע מחיסון אסירים עד לקבלת אישורו, ניתנה בחוסר סמכות מובהק ובניגוד לדין.
עצם העובדה שהמשיב הוא נבחר ציבור אין בה כדי להקנות לו סמכות לנהוג כרצונו, בניגוד לחוק, לפגוע בזכויות אדם, ולהורות לגורמי שב"ס לפעול שלא כדין".
עליונות המחוקק על הרשות המבצעת באה לידי ביטוי גם ב"כלל ההסדרים הראשוניים" שפיתח בג"ץ, וקובע שיש הסדרים שהם כה מהותיים, שהממשלה לא רשאית להסדירם אלא רק הכנסת (למשל דחיית שירות גורפת לתלמידי ישיבות).
בחוקים רבים נתונה לשר הממונה סמכות להתקין תקנות, אך סמכות זו מותנית בכך שהתקנות שהציע השר יקבלו את אישורה של הוועדה המתאימה מוועדות הכנסת, ולפעמים משנה הוועדה את הנוסח שהציע השר.
בחוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש נקבע הסדר מיוחד, לפיו לאחר שאישרה הממשלה הגבלות לפי חוק זה, לוועדה של הכנסת יש למשך 24 שעות סמכות (בשונה מתקנות אחרות) לאשרר את החלטת בממשלה או לבטלה או לאשרר חלקית או לשנות את תקופת תוקפה.
בעיקרון של עליונות מוחלטת של המחוקק נפרצו סדקים החל מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
במהלך ארבעים השנים האחרונות בערך, נצפה בבלגיה שינוי ביחסים בין מערכת המשפט והפרלמנט.
"הדוגמת החסינות המוחלטת של האסיפות הפרלמנטריות" הייתה קיימת בעבר אך "נפרצה".
הפרלמנט הפדרלי של בלגיה מחויב כעת לא רק בפני ציבור הבוחרים אלא גם בפני בתי המשפט.
פרצה ראשונה שנפתחה בפסק דין Le Ski מ-27 במאי 1971. בשנת 1980 סעיף 142 לחוקת בלגיה הקים בית משפט לבוררות, כיום בית המשפט לחוקה , המופקד על דיון בתביעות לביטול חוקים.
פסק דין ראשון שלו ניתן ב-5 באפריל 1985.
החוקים מ-25 במאי 1999 ומ-15 במאי 2007, שהתקבלו בעקבות פסק דינו של בית המשפט, הרחיבו את סמכותו של בית המשפט המנהלי העליון להחלטות ולכללי סדר הדין של בתי הפרלמנט בכל הנוגע לרכש ציבורי וסגל.
שלישית ולבסוף, בנוגע להחלטות שהתקבלו על ידי בתי הפרלמנט לגבי חברי פרלמנט או קבוצות פוליטיות, בתי המשפט האזרחיים לא היססו להטיל עליהם סנקציות כאשר זכויות סובייקטיביות היו על כף המאזניים.
חברי פרלמנט "נהנים מהגנה על זכויותיהם הסובייקטיביות על ידי בתי המשפט.
עיקרון זה חל הן על זכויות הנובעות מהחוק במובן הרחב והן על זכויות שיש להן בסיס רגולטורי" (Civ.
בהודו, הריבונות הפרלמנטרית כפופה לחוקת הודו, הכוללת ביקורת שיפוטית.
למעשה, משמעות הדבר היא כי בעוד שלפרלמנט יש זכות לתקן את החוקה, השינויים כפופים למסגרת החוקה עצמה.
לדוגמה, כל התיקונים הנוגעים לאופי הפדרלי של החוקה חייבים להיות מאושרים על ידי רוב המחוקקים במדינה, גם הפרלמנט לבדו לא יכול לחוקק את השינוי בכוחות עצמו.
יתר על כן, כל התיקונים לחוקה פתוחים גם לסקירה שיפוטית.
לפיכך, למרות הזכות הפרלמנטרית לתקן את החוקה, החוקה עצמה נשארת עליונה.
ריבונות הפרלמנט באיטליה נולדה מתוך זכות-יתר של הפרלמנט, אך באחד המשפטים המקיפים והמשכנעים ביותר, בית המשפט החוקתי (קרלו מזנוט) החל להפוך את "הגוף הפנימי" (interna corporis) לשפיט.
מהתאוריות הישנות נשארו שרידים של "שפיטה עצמית" (autodichia), שפירושה בין היתר שלבתי המשפט הרגילים אין סמכות לשפוט מעשים שמבוצעים בתוך בתי הפרלמנט.
הבחירה לבטא מספר מעשים בפני נשיאי הפרלמנט ספגה ביקורת כניסיון להוציא אותם מביקורת שיפוטית, גם כאשר מדובר בזכויות הפרט: הדבר עורר כמה סכסוכים בין הרשות השופטת לבין הפרלמנט, שהובאו לבית המשפט החוקתי, שהעניק אלמנטים שימושיים להגבלת ההגדרה המשפטית, ואילץ את הדוקטרינה המשפטית לעבור את האבולוציה המודרנית של ריבונות הפרלמנט.
עליונות שחורה היא כינוי לתורה גזענית המאמינה בעליונות הגזע השחור על פני שאר הגזעים.
ארגון המרכז המשפטי לדרום העני השתמש במושג הזה כדי לאפיין קבוצות בארצות הברית שמאמינות בתורה גזענית זו.
בין הקבוצות שסווגו כתומכות בעליונות שחורה על ידי הארגון ועל ידי גורמים אחרים:
אומת האסלאם – תחת הנהגתו של לואיס פרחאן הארגון מסית ולהשמיץ את כל מי שאינו שחור, ובפרט יהודים (הארגון סווג כאנטישמי).
הכנסייה הישראלית של האלוהים שבישו המשיח – פלג קיצוני שהתפלג מהעבריים השחורים, מאמין כי 12 שבטי ישראל הם אבותיהם של השחורים באפריקה והאינדיאנים באמריקה, ושהם נבחרו על ידי האל כדי לשעבד את ה"אֱדוֹמִים", דהיינו הלבנים.
בנוסף הם מאמינים שיהודים לבנים הם מתחזים.
בית הספר הישראלי לידע פרקטי ואוניברסלי - קבוצה שמרכזה בפילדלפיה שבארצות הברית והתפצלה בעצמה מקבוצת "הכנסייה הישראלית של האלוהים וישוע המשיח" שהוזכרה לעיל.
נודעת בדעותיה הגזעניות כלפי לבנים, וכן באנטישמיות דתית, בהומופוביה, טרנספוביה ומיזוגיניה.
אומת יָהוֶה – קבוצה נוספת שפרשה מהעבריים השחורים.
המייסד שלה כינה את עצמו בשם "יָהוֶה בן יָהוֶה" (מבוטא ונכתב Yahwe, הגיה משוערת של השם המפורש בתקופת המקרא), והורשע במעשי אלימות ורצח.
תומכי הקבוצה מאמינים כי יָהוֶה הוא המשיח.
יָהוֶה נפטר ב-2007 מסרטן הערמונית.
האומה הנוואבית המאוחדת של המורים – קבוצה גזענית שמאמינה בנחיתות האדם הלבן, ומערבבת גזענות שחורה יחד עם יסוד חזק של עבודת אלילים מצרית, אמונה בקיומם של חוצנים, ובתאוריות קשר על האילומינטי.
על פי אמונתם, הלבנים הם יצירי כפיו של השטן, משוללי לב ונשמה, ושהצבע הלבן הוא תוצאה של צרעת ושל נחיתות גנטית.
הקבוצה מתנהגת ככת, ומלבד מרכזי תפילה יש למאמיניה גם שפה משלהם עם מערכת כתב משלהם ופרשנות שונה למלים אנגליות נפוצות.
חלק מתומכי העליונות השחורה מאמינים ב, תאוריה פסאודו-מדעית שלפיה אצל האדם השחור התפתחו כוחות נפשיים, כוחות פיזיים וכוחות על-טבעיים גבוהים במיוחד בזכות רמות גבוהות של מלנין, פיגמנט העור העיקרי בבני האדם.
עליזה בנציוני (נולדה ב-8 בספטמבר 1936) היא מדענית ישראלית ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקרת בתחום פיזיולוגיה של הצמח.
פרופסור בנציוני תרמה תרומה מכרעת לגידול החוחובה בארץ.
עליזה נולדה להילדה והנס ריטר, בשנת 1936, בתל אביב.
הוריה הגיעו לארץ שנה לפני כן, מברלין, גרמניה.
אמה קראה את החיבור "מיין קאמפף" של היטלר והחליטה שהמצב המסתמן מחייב עליה ארצה.
עד עלית הנאצים הוא היה שופט, אך בעקבות " חוקי נירנברג" איבד את משרתו.
הם היו חלק מהעלייה החמישית, הידועה גם בכינוי "עליית היקים", בתקופה של עליה ליגלית, עם "סרטיפיקט".
בארץ האב לא חזר לעיסוקו הקודם ומצא את פרנסתו בהנהלת חשבונות.
עליזה בנציוני (אז עדיין ריטר) למדה בבית הספר תיכון חדש בתל אביב, הצטרפה לתנועת השומר הצעיר והתגייסה לנח"ל יחד עם חבריה לתנועה.
עליזה הייתה חלק מהיאחזות ניר עוז ומהשלמת קיבוץ מגן בנגב.
ב-1958 נישאה ליואל בנציוני והם הורים ל-4 בנות: סיגל, התאומות ורד ונורית והצעירה, הדס.
פרופסור בנציוני מתגוררת כעת בתל אביב.
עליזה בנציוני לסיימה לימודי תואר ראשון ב-1961 ולימודי לתואר מוסמך ב-1965, שניהם באוניברסיטת תל אביב, במחלקה לביולוגיה.
במקביל, בשנת 1958 הצטרפה למכון לחקר הנגב, שהיה מכון מחקר ממשלתי וצורף לאוניברסיטת בן-גוריון עם היווסדה.
היא המשיכה את לימודיה לדוקטורט באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור יואש ועדיה ודוקטור הרמן ליפס.
את תואר דוקטור לפילוסופיה קיבלה בשנת 1972. במסגרת עבודת הדוקטורט גילתה מסלול מטבולי הנקרא על שמה.
עליזה בנציוני המשיכה את עבודתה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהוראה וכן כחוקרת במכון לחקר הנגב, אשר הפך ל"מכונים למחקר שימושי", במסגרת האוניברסיטה.
בשנת 1998 הוענק לה תואר פרופסור.
במסגרת עבודתה הייתה חברה בהתאגדות מגדלי החוחובה, חברה בוועדת השיפוט של קרן ישראל ארצות הברית (BARD), וכן חוקרת ראשית במיזם החוחובה של משרד החקלאות.
בנוסף, הייתה פרופסור בנציוני יועצת בפיתוח גידולים תעשייתיים כמו חוחובה ו במדינות שונות (מצריים, הודו, צ'ילה, אוסטרליה וסין).
בנציוני פרשה כפרופסור אמריטוס בשנת 2015.
השפעת הורמונים כמו קינטין וחומצה אבסיסית על צמחים במצבי עקה
חקר המסלול המטבולי (הנקרא על שמה),הקושר בין חיזור ניטרט בנוף לקליטת אשלגן ניטרט בשורש
השפעת עקות מלח ויובש על סינתזת חלבונים
השפעות עקות חום קצרות טווח וארוכות טווח על תהליכים מטבוליים בצמחים ובעיקר על שלמות קרום התא
אינטרודוקציה של גידולים חדשים כולל קיוונו, קרלה, לופה אקטונגולה וגואיולה
תחום מחקר עיקרי: חקר צמח החוחובה
רעילות וספיגה של שעוות החוחובה (מחקר בעכברים)
מהלך התפתחות הפרי וצבירת השעווה
משק המים וצריכת הדשן במהלך גידול הצמח
השפעת המליחות על גידול והנבה
אפיון עשרות זנים לשם בחירת זנים עתירי יבול ומתאימים לתנאי קרקע ואקלים נתונים
מחקריה של פרופסור בנציוני היוו בסיס לשיטות הגידול הנהוגות במטעי החוחובה, הנטועים היום על פני שטח של 24000 דונם ברחבי הנגב, רובם בעיבוד "חוחובה ישראל" מקיבוץ חצרים.
רוב הגידולים הם זנים שנלמדו ואופיינו ידי פרופסור בנציוני.
השעווה המופקת מהזרעים מיוצאת ומהווה כיום כשליש מהצריכה של שמן החוחובה בשוק העולמי בעיקר בתעשיית הקוסמטיקה.
שמן החוחובה דומה מאוד לשמן המופק מלוויתן הזרע ושימוש בה מקטין את ציד הלווייתנים עצמם.
בנוסף, גידול החוחובה חסכוני במים ומונע בזבוז משאב זה.
עליזה בירון (קטן) (2 בדצמבר 1926, כ"ו בכסלו ה'תרפ"ז – 20 ביולי 2008, י"ז בתמוז ה'תשס"ח) הייתה פעילה ציונית וחברתית.
עליזה נולדה בשנת 1926 בעיר בגדאד שבעיראק, למשפחת שבתאי שהייתה מסורתית וציונית המעורה בחיי היהדות.
בשנת 1942, בגיל 16, הייתה מראשוני תנועת "החלוץ" הציונית ו"ההגנה" בבגדאד, אשר הוקמה על ידי שליחי המוסד לעליה מארץ ישראל.
היא השתתפה בסמינר הראשון למדריכים של תנועת "החלוץ" והייתה חניכה של השליחים אנצו סרני, שמריה גוטמן ועזרא כדורי.
במשך למעלה משלוש שנים הייתה פעילה מרכזית בתנועת "החלוץ" ומעמודי התווך שלה ולכן זכתה לכינוי "אם ומצפן התנועה".
כמו כן, הייתה חברת מזכירות התנועה בבגדאד, וחברת המזכירות הארצית של תנועת החלוץ בכל עיראק.
בשנת 1944 נבחרה לנשיאת הוועידה הארצית השנייה של תנועת "החלוץ", שהשתתפו בה נציגים מכל סניפי התנועה בעיראק.
עקב פעילותה במחתרת, עמדו חייה בסכנה והיה חשש שתעצר על ידי הבולשת העיראקית אשר חיפשה אותה.
בספטמבר 1945 נמלטה מבגדאד באמצעות דרכון מזויף ברכבת שיצאה לביירות, בירת לבנון.
בלילה בין 5–6 באוקטובר 1945 המשיכה רגלית מלבנון לארץ-ישראל, יחד עם קבוצת עולים שמנתה כ-70 אנשים.
בהתקרבם לקיבוץ כפר גלעדי נתגלו על ידי הבריטים, אולם הוברחו לתוך הקיבוץ תוך מאבק אלים.
בארץ, בשנים 1945–1948, מילאה תפקידים מרכזיים בהכשרות בקיבוצים מעוז חיים, אלונים, שדה נחום ואשדות יעקב והייתה ממייסדי קיבוץ נווה אור בשנת 1949, ביחד בעלה, יואב.
במלחמת השחרור שימשה כאלחוטאית בקרבות עמק הירדן, תפקיד שבגינו קיבלה את אות מלחמת הקוממיות.
בשנת 1955 הגיעה בירון עם משפחתה לבאר שבע והקימה את ארגון אמהות עובדות בבאר שבע (כיום נקרא נעמת), היא ביססה את הארגון והרחיבה את פעולותיו בכל רחבי באר שבע.
היא ריכזה את נעמת עד שנת 1963 והייתה חברה במוסדות המרכזיים של התנועה.
בין השנים 1976–1977 כיהנה כמפקחת אזור הדרום והערבה מטעם נעמת והייתה אחראית על מוסדות הארגון בימית, נתיבות, אופקים, ערד, דימונה, ירוחם, מצפה רמון, אילת ושארם א-שייח'.
בירון הייתה מועמדת לכנסת הרביעית כנסת החמישית מטעם מפלגת מפא"י.
בשנת 1965 הוצע לה להצטרף למפלגת רפ"י בראשות דוד בן-גוריון אך היא סירבה להצעה.
מאוחר יותר הופיעה במקום ה-18 ברשימת המועמדים לכנסת העשירית מטעם מפלגת תל"ם בראשות משה דיין.
משנת 1973 ועד 1976 ריכזה את שירות ייעוץ לאזרח (שי"ל) מטעם משרד העבודה והרווחה ופתחה מספר סניפים בבאר שבע.
נוסף לכך, פעלה והתנדבה באגודה למען החייל באר שבע ובעמותת "אל סם" למלחמה בסמים, בה שימשה גם סגנית יו"ר למספר שנים.
משנת 1973 הייתה חברה במועדון הסורופטימיסט בישראל ואף כיהנה כנשיאת מועדון הנגב של הארגון למשך חמש שנים.
הייתה בעלת תואר .B.A במדעי הרוח והחברה מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
נפטרה ב-20 ביולי 2008, והובאה למנוחות בבית העלמין ביישוב עומר .
בשנת 1996 הוענק לבירון עיטור יקירת העיר באר שבע.
על פעילותה במלחמת השחרור הוענק לה אות מלחמת הקוממיות, עיטור לוחמי המדינה ואות ההגנה.
קיבלה את אות ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 2016 הוחלט לקרוא רחוב על שמה בשכונת הכלניות בבאר שבע.
עליזה אביב בלום (נולדה ב-23 בפברואר 1952) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
עליזה אביב בלום נולדה בתל אביב כעליזה בוחבוט (בר עוז) לאם ילידת סלוניקי שביוון, ולאב יליד ירושלים.
היא למדה בבית הספר "אהבת ציון" בתל אביב, ב"תחכמוני" בבת ים, ובעירוני א' (חשמונאים) בבת ים.
עליזה אביב התגייסה לצה"ל בשנת 1971, הצטרפה לצוות ההווי חיל האוויר, והייתה סולנית הצוות בתוכנית "שבר ענן".
במהלך שירותה הצבאי, בשנת 1971 התחתנה עם מוצי אביב, סולנה של להקת פיקוד הצפון שהתפרסם בשיר "מלכות החרמון".
בין השנים 1973–1974 גרה עליזה עם מוצי בבריסל, ולאחר הולדת בתם, דין דין אביב בשנת 1974, הם חזרו לארץ.
עליזה ומוצי התגרשו בשנת 1994.
אביב נשואה בשנית לשמואל בלום, טייס חיל האוויר, ומתגוררת בצור יצחק.
היא ממשיכה להופיע על במות ומתארחת במופעי הנשים של בתה דין דין אביב.
אביב הופיעה מגיל צעיר על במות כרקדנית בלט, ובנעוריה שרה כאורחת בהופעות של אחיה שמוליק בר עוז, שייסד בשנות השישים את להקת הקצב "הנסיכים".
אביב השתתפה כשחקנית בשלושה סרטים ישראלים ביניהם בין השאר "נורית 2".
בשנת 1972 הקימה ביחד עם בעלה מוצי אביב את "צמד אביב", שהופיע ברחבי הארץ והעולם עם גרסאות כיסוי לשירי פולקלור עולמיים.
באותה השנה הצטרפה עליזה לצוות המחזמר "אל תקרא לי שחור", השתתפה במחזמר "הרוטשילדים" והצטרפה לגלגולה השני של להקת פיקוד דיזינגוף.
במקביל, השתתפה במספר הצגות ילדים, ביניהם "מלך האלמוגים" בתיאטרון אורנה פורת.
בין השנים 1973–1974 הופיע "צמד אביב" בבריסל, ולאחר הולדת בתה דין דין ב-1974 שבה עליזה לישראל.
בשנת 1975 הצטרפה אביב ללהקת השגרירים של האחים יעקב ויצחק אליעזרוב כסולנית, והופיעה איתה עד לשנת 1980. בשנת 1978 אביב השתתפה עם הלהקה בפסטיבל הזמר והפזמון 1978 עם הלהיט "אילני" שזכה במקום התשיעי אך זכה להצלחה רבה.
בדצמבר 1980 הופיעו עליזה, מוצי ובתם דין דין בשירוויזיון מספר 2 עם השיר "מבולבלי", שזכה במקום השני ולהצלחה, והשלושה יצאו למסע הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1981 הקימה עליזה את "להקת אביב", ובשנת 1989 השתתפה אביב עם הלהקה בקדם-אירוויזיון 1989 עם השיר "שלום על ארץ" שזכה במקום ה-11.
אביב מרבה לשיר שירים ביוונית ובלאדינו, שמתקשרים לרקע היווני-סלוניקאי שלה.
בשנות ה-90 הצטרפה לחיים רומנו למופע שירי עם יווניים בשם "בית רומנו".
כמו כן, הופיעה עם התזמורת האנדלוסית והתארחה בערב הופעות מוזיקת עולם רבגונית.
בסוף שנות ה-90 הקימה עליזה צמד עם בתה, דין דין שנשא את השם "עלידין" ובשנת 2000 הצמד הוציא אלבום בהפקת משה דעבול.
עידן רייכל שימש כקלידן של הצמד, ואחד השירים שבוצעו במופע המשותף היה "אם תלך" שלימים הפך ללהיטה הגדול של דין דין אביב במסגרת "הפרויקט של עידן רייכל".
בשנים האחרונות יצרו עליזה ודין ודין גרסה מחודשת של "עלידין", והן מופיעות ברחבי הארץ לנשים בלבד.
עליזה אביב מופיעה בכל רחבי הארץ, והיא משלבת בשירתה ריקוד ותנועה.
"סיפור אהבה יווני" עם שמעון פרנס
"הסלוניקאים" עם שמוליק בר עוז וחיים רומנו
"דם חיים ואהבה" עם אורנה גאון
"עלידין" מופעים לנשים בלבד, בשיתוף עם דין דין אביב
עליזה גלקין-סמית (נולדה בשנת 1952) סופרת ישראלית, מטפלת באמנות, ציירת ופסלת.
למדה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בספרות ספרדית וצרפתית, ועסקה בהנדסת מחשבים.
בנוסף סיימה לימודי תרפיה באמנות בבית ברל.
ספרה ליל זכה בציון לשבח של איגוד הסופרים.
יער הפלאות (תל אביב: חלונות, 2005)
מועדון יום שישי (תל אביב: גוונים, 2007)
עורכת ספרותית (מבשרת ציון: צבעונים, 2007)
ליל (תל אביב: מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2013)
מונולוג של איש שמן (תל אביב: מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2016) תורגם לאנגלית ולהולנדית
על כורחי (תל אביב: מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2016)
אהבה על כוס תה (ישראל, מנדלי ספרים אלקטרוניים, 2017)
קמליה סיננסיס - ספר התה (איתי בחור - הוצאה לאור, 2018)
האישה שניכשה בהר (הרצליה: מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2018)
ורד הכלב (תל אביב: מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2021)
כי הנה כחמר (תל אביב: מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2023)
קצלקואטל / חוסה לופז פורטיו אי פאצ'קו (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1979)
עליז נוי (נולד ב-17 ביולי 1945) הוא קלע פאראלימפי ישראלי.
נולד במושבה כנרת ושירת בצה"ל כלוחם וקצין בסיירת דוכיפת.
ביום השני של מלחמת ששת הימים נפגע בקרבת תל אל פול ונפצע מירי בירך.
בבית החולים עבר קטיעה של רגל ימין אך לאחר תקופת הבראה חזר לשירות קבע, הועבר לחיל המודיעין ושירת למעלה משני עשורים בשירות קבע ובשירות מילואים, בדרגת סגן אלוף.
בבית הלוחם החל לעסוק בספורט נכים: שחייה, טניס שולחן ושחקן בנבחרת הכדורעף.
בשנת 1969 הוא זכה בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף באליפות השחייה הראשונה שנערכה בישראל לקטועי איברים.
ב התחרה בקליעה והשתתף בתחרויות ירי באקדח אוויר שבו דורג במקום ה-14 וברובה אוויר שבו דורג במקום ה-9.
נוי הוא חבר הנהלת בית הלוחם בתל אביב.
את עיסוקו בספורט המשיך במסגרת פרויקט "הצעד הבא" המיועד לקטועי גפיים ולקח חלק במסעות רכיבת אופניים בארץ ובעולם.
עליה פוגל (נולדה ב-1947) היא שופטת בדימוס ונשיאת בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב לשעבר.
נולדה בישראל ב-1947. למדה בתיכון עירוני ד' בתל אביב, וסיימה לימודיה בשנת 1964. שירתה בצה"ל במסגרת עתודה אקדמית בשנים 1965-1968, ובשנת 1968 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1968-1970 התמחתה במשרד עורכי דין ובאפוטרופוס הכללי ובשנת 1971 הוסמכה לעריכת דין.
עד שנת 1973 עבדה כשכירה במשרד עורכי דין ובין השנים 1974-1990 עבדה כעורכת דין בלשכה המשפטית של המוסד לביטוח לאומי בתל אביב..
במרץ 1990 מונתה לשופטת בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
בדצמבר 1999 מונתה לסגנית השופט הראשי בבית הדין, וביולי 2004 לנשיאת בית הדין האזורי לעבודה תל אביב.
ביוני 2010 הודיעה על יציאתה לשנת שבתון לקראת פרישה, וב-31 במאי 2011 פרשה לגמלאות.
בשנים 2011-2014 הייתה השופטת פוגל חברה בוועדה הציבורית לקידום הבטיחות בעבודה והבריאות התעסוקתית (ועדת אדם).
מאז שנת 2012 מכהנת פוגל בראשות הוועדה הציבורית המייעצת לעניין נציגי ציבור בבתי הדין לעבודה.
במאי 2023 ביקש שר המשפטים יריב לוין מנשיאת בית הדין הארצי לעבודה ורדה וירט לבנה, שלא להמליץ על המשך כהונתה בתפקיד.
זאת, לאור התנהלות הוועדה במקרה של תלונה כנגד נציגת ציבור אשר חתמה על פסק דין בהליך בו לא נכחה בדיונים ואף ללא קריאת מלוא החומר בהליך.
לטענת השר הוועדה בראשותה של פוגל לא הגישה לו המלצות ונטלה סמכות שלא כדין, כשהחליטה בעצמה על הפסקת כהונת נציגת הציבור.
עליונות: בינה מלאכותית, ChatGPT והמרוץ שישנה את העולם הוא ספר עיון מאת פרמי אולסון, שפורסם בשנת 2024 וזכה בפרס ספר העסקים של השנה מטעם ה־Financial Times ו־Schroders.
הספר סוקר את סיפור התחרות בין חברות הבינה המלאכותית הגדולות, ומתמקד ביריבות שבין OpenAI לבין DeepMind (שנרכשה על ידי Google).
אולסון, עיתונאית טכנולוגיה בבלומברג, עושה שימוש בניסיונה בסיקור תחום הבינה המלאכותית כדי להציג את ההתפתחויות המהירות של בינה מלאכותית גנרטיבית.
הספר מתאר את ההתפתחות המהירה של בינה מלאכותית גנרטיבית ואת המאבק בין ארצות הברית לסין בתחום זה.
אולסון, עיתונאית ב־Bloomberg News, מתבססת על ניסיונה בסיקור מגזר הטכנולוגיה כדי להציג מבט מעמיק על האירועים והדמויות המרכזיים המעצביים את תעשיית הבינה המלאכותית.
עיקרו של הספר הוא תיאור האבולוציה של התחום כמעין תחרות בין גישות שונות לפיתוח בינה מלאכותית, בעיקר מצד OpenAI ו־DeepMind.
בפייננשל טיימס נכתב: "[אולסון] ממסגרת באופן מבריק את פיתוח הבינה המלאכותית כמרוץ מותח להשתלטות על הטכנולוגיה, בניית עסק ושליטה בעתיד הטכנולוגי".
הלוס אנג'לס טיימס מדגיש את הבעיות ארוכות הטווח של גל הבינה המלאכותית הנוכחי כפי שהוצגו בספר.
הטיימס הילל את הספר כ"התרעת אזהרה משכנעת".
עליזה אהרמן-שק (5 במאי 1927, פראג - 2007, קיסריה) הייתה ניצולת שואה שיומנה מתעד את ששת החודשים האחרונים של גטו טרזינשטט.
היא ובעלה היו שניים ממייסדי מוזיאון בית טרזין, שנפתח בשנת 1975.
אביה של עליזה, רודולף אהרמן, היה אדריכל.
אמה פבלה נולדה כקתולית בווינה.
כשהתחתנה, היא לא הקפידה על שום דת.
עליזה ואחותה הגדולה לא למדו בבתי ספר דתיים וגם לא הקפידו על מצוות היהדות.
עליזה ובעלה זאב שק היו ניצולי טרזיינשטט.
הם הכירו זה את זה מתנועת הנוער הציונית של פראג.
היא גורשה לגטו טרזין בשנת 1943 והזוג התחתן שם בסתר.
הם נפרדו כאשר התנדב שק ללכת עם אמו לאושוויץ והתאחדו לאחר המלחמה.
הם עלו לישראל בשנת 1946. בישראל, שק כיהן כמזכיר האישי של משה שרת וכשגריר.
אליס הפכה לאמנית ונולדו להם שלושה ילדים.
בנה דניאל שק כיהן גם הוא כשגריר.
יומנה בן 33 עמודים, כולל רישומים שציירה וכתוב בגרמנית באותיות עבריות.
כאשר בעלה עזב לאושוויץ, הוא התעקש שתשמור את היומן.
היומן מכסה את התקופה שבין אוקטובר 1944 למאי 1945 ופורסם באפריל 2018.
עלייה ג' הוא השם שניתן לשני תכנונים שונים של עליות בלתי לגאליות גדולות במסגרת מערך ההעפלה, שהוצעו על ידי דוד בן-גוריון והציונות הרוויזיוניסטית ללא קשר ביניהם, ולא יצאו אל הפועל.
דוד בן-גוריון הסתייג בתחילה ממפעל ההעפלה, מתוך חשש שפעילות זו תסכן את העלייה החוקית ואת המשא ומתן עם הבריטים על הקמת מדינה יהודית.
אולם, בסוף 1938 חל מפנה בעמדתו בעקבות פוגרום ליל הבדולח שהתרחש בגרמניה ורצונה של בריטניה לפייס את הערבים, בהתנגדותה להקמת מדינה יהודית וצמצום העלייה כמעט לגמרי (היתר ל-75 אלף עולים בחמש שנים).
משהבחין בן-גוריון בשינוי הצפוי במדיניותה של בריטניה לאחר פגישה עם שר המושבות בלונדון, דעה שהתחזקה כאשר כבר היה ידוע תוכנו של הספר הלבן השלישי שהתפרסם במאי 1939, הוא הגיע למסקנה שגם היישוב צריך לשנות מדיניות ולכונן את ה"ציונות הלוחמת", כשההעפלה היא כלי חשוב להגשמתה.
הוא הציע לפתוח ב"עלייה ג'" או "מרד העלייה" – לא עוד מבצעי העפלה בודדים אלא העלאה של אלפי צעירים בפעולות גדולות, אפילו תוך כדי התנגשות עם הבריטים.
לדעתו, פעולה גלויה כזו המלווה בהתנגשות עם הבריטים הייתה יכולה לעכב או אף לבטל את גזירות הספר הלבן.
במקביל קיבלה ההגנה הוראה לרכז כוח גדול שיסייע לצעירים אלו.
אולם האונייה נקלעה לסערה ומצאה מחסה במפרץ בקפריסין, שם נתגלתה על ידי סיור בריטי והתוכנית בוטלה.
חבריו להנהגה וכן פעילי ההעפלה באירופה לא נטו לאמץ את תוכניתו, בטענה שיש להעדיף הצלת יהודים בהעפלה חשאית על פני התנגדות גדולה וחמושה כנגד הבריטים וכן בשל הסיכון לחיי העולים.
הצעתו נדחתה אך הוחלט לערוך הפגנות מחאה נגד גזירות הספר הלבן.
כחלק מהסקת המסקנות בדיונים שנערכו על הצעתו של בן-גוריון הוקם ב-1939 "המוסד לעלייה ב'" על מנת לארגן "העפלה שקטה".
התוכנית של הרוויזיוניסטים, שנקראה גם תוכנית הרבבה נרקמה בימי עליית אף על פי, בחודש מרץ 1939. לפי התוכנית תמשיך העלייה הבלתי ליגאלית כסדרה עד חודש ספטמבר אותה שנה, ובאותו הזמן יש לארגן מחנות במדינות אירופה השונות.
תעמולה גדולה בחודש יוני תגייס צעירים אל שורות בית"ר, ואלו יקלטו במחנות ויעברו בהם הכשרות שבסופן יתחייבו לשרת שנתיים בפלוגות בית"ר בארץ ישראל.
יום לאחר הגשת התוכנית פלשו צבאותיו של היטלר לפראג והיא ירדה מן הפרק.
מצב היהודים המדרדר במהירות באירופה והמתיחות האזורית הביאו את זאב ז'בוטינסקי לרקימת תוכנית נוספת.
לפיה תתבצע פלישה חמושה רחבת היקף לחופי הארץ של בין 40 ל-50 אלף יהודים ובראשם ז'בוטינסקי.
בו בזמן יפעיל האצ"ל את כל כוחותיו ברחבי הארץ נגד הבריטים, התקוממות ארצית כבירה זו תוביל לתפיסת השלטון מידי הבריטים והכרזה על הקמת מדינה עברית.
מעצר מפקדת האצ"ל בפברואר 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר וגם פטירתו של ז'בוטינסקי ב-1940, מנעו את הגשמת התוכנית.
בימי המלחמה החליט האצ"ל על שביתת נשק עם הבריטים כדי לא לחבל במאמציהם נגד הנאצים, וזאת עד חידוש המאבק ב"הכרזת המרד".
"עלייה חדשה" הייתה מפלגה ליברלית בתקופת היישוב.
מפלגת "עלייה חדשה" נוסדה באמצע שנת 1942 כגלגול למפלגה פוליטית של "התאחדות עולי גרמניה ועולי אוסטריה" (העגוע"א) הא-פוליטית.
התארגנות ראשונה של המפלגה הייתה בחיפה, לקראת הבחירות לוועד הקהילה ביוני 1942. המפלגה זכתה בקרוב לרבע הקולות בחיפה ובעקבות ההצלחה התמודדה רשימה של המפלגה בנתניה.
לקראת סוף שנת 1942 קיימה המפלגה ועידה ארצית בכפר שמריהו.
באוקטובר 1943 התקיים כינוס ארצי שני של המפלגה, הפעם בחיפה.
חלק מהישיבות של הכינוס היה בעברית וחלק בגרמנית.
באותה עת היו למפלגה כ-10,000 חברים וכ-50 סניפים.
המפלגה זכתה ב-18 נציגים מתוך 171 נציגים בבחירות שנערכו לאספת הנבחרים הרביעית שנערכו בשנת 1944. נציגה, גאורג לנדואר, הצטרף להנהלת הוועד הלאומי, אך פרש ממנה לאור חוסר המעש של ההנהלה.
עם החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 התעורר מחלוקת במפלגה בשאלת קבלת התוכנית.
הרוב במפלגה, בראשות פנחס רוזן תמך בעמדת הנהגת היישוב שקיבלה את תוכנית החלוקה, ורוזן היה חבר מטעם המפלגה במינהלת העם ועם הכרזת העצמאות הפך להיות שר המשפטים בממשלה הזמנית.
המיעוט, בהנהגת גאורג לנדואר ראתה בתוכנית החלוקה, תוכנית שאינה בת קיימא.
המפלגה נסמכה על עולים מגרמניה ומאוסטריה שהגיעו לארץ ישראל בימי העלייה החמישית.
כן שיתפה פעולה עם עולי צ'כוסלובקיה והונגריה.
חלק מתעמולתה נגעה לשמירה על כבודם וזכויותיהם של עולי העלייה החמישית ובמיוחד על תרבותם בה הם היו גאים.
המפלגה הייתה בעלת אופי מדיני מתון.
היא תמכה בשיתוף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי בתוכניות בהתאם לספר הלבן כרע הכרחי, דבר שהוצג על ידי יריביה כשמאלנות ואף אנטי-ציונות.
המפלגה לא הביעה עמדה לגבי תוכנית בילטמור, דבר שפורש על ידי מתנגדיה כתמיכה בהמשך החיים היהודיים בארץ ישראל תחת חסות המנדט הבריטי.
דוברי המפלגה טענו שהם אינם מתנגדים לעצמאות, אך שוללים את קשירת גורלה של הציונות בתוכנית אחת.
המפלגה הייתה ציונית, ליברלית ומתונה.
כן הייתה המפלגה חילונית, כרובם של עולי מרכז אירופה.
המפלגה הוציאה לאור בעברית את ביטאונה "עמודים" החל מאמצע 1944 ובגרמנית את ביטאונה מיטיילונגסבלט.
מועצה מקומית רעננה, מרץ 1944 - מנדט אחד מתוך 12
מועצת רחובות, פברואר 1945 - לא זכתה בייצוג.
הסכם עודפים עם הפרוגרסיבים העניק להם מנדט במועצה.
מועצה מקומית נהריה, דצמבר 1945 - 4 מנדטים מתוך 11
בבחירות לקונגרס הציוני העולמי הכ"ב באוקטובר 1946 קיבלה המפלגה 5 צירים, עם כ-6.5% מהקולות.
עליזה עָזיקְרי (28 בדצמבר 1941 – 25 בפברואר 2009) הייתה זמרת, שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
עזיקרי נולדה במרוקו בשם לוסי מלול לדוד ופאני מלול, ולה אחות בשם גילה.
בהיותה בת שנתיים הוריה התגרשו.
שנתיים לאחר מכן, בעת שאמה גיהצה במגהץ פחמים, אחד הפחמים נפל על שמלתה והיא התלקחה ונגרמו לאמה כוויות קטלניות מהן היא נפטרה לאחר מכן.
עזיקרי שהייתה עדה לאירוע נכנסה לטראומה נפשית והפסיקה לדבר למשך כשנה וחצי.
היא עברה לגור תחילה עם אביה ובת זוגו, בהמשך עלתה לישראל לאחר שנשלחה לגור אצל סבה וסבתה בירושלים, ואחרי שנה אחותה עלתה אחריה.
בהיותה בת חמש עוּברַת שמה בארץ לעליזה.
לאחר מכן נשלחה למוסד ליתומים.
בהמשך התחנכה עזיקרי בכפר הנוער קריית יערים בניהולו של ישראל כץ ובקיבוץ בית אלפא.
בשירותה הצבאי הייתה תחילה מזכירתו של מפקד גייסות השריון חיים בר-לב, ולאחר מכן הוזמנה ללהקת גייסות השריון על ידי שאול ביבר, שהיה אז קצין החינוך של החיל והתרשם מקולה.
שם הכירה עליזה מלול את מייסד הלהקה השחקן ניסים עזיקרי.
לאחר שחרורה מהצבא נישאה לניסים עזיקרי והופיעה לראשונה בתיאטרון כמחליפה בהצגה "עושה הנפלאות מלובלין".
לאחר מכן הופיעה עם "להקת זרקור".
במחזמר "נאסר א־דין" ב"תיאטרון העממי" של פשנל בתפקיד הראשי עם חיים טופול ויהורם גאון.