tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיימת מחלוקת מאלו בעל-חיים מותר להכין שופר של ראש השנה.
על פי הרמב"ם, רק שופר של כבש כשר לתקיעת שופר של ראש השנה.
אולם לפי דעות אחרות, כל שופר כשר לראש השנה חוץ מאלו המיוצרים מקרניים של בקר, ובכל אופן ישנה עדיפות לשופר של כבש כיון שהוא מזכיר את עקדת יצחק.
המחלוקת באה במיוחד לידי ביטוי סביב כשרותו של שופר הקודו שיהודי תימן נהגו לתקוע בו מאז ומקדם.
חז"ל קבעו שתקיעת שופר בראש השנה דומה לתקיעה של היובל, ומכך שהמונח "תרועה" מופיע בהקשר של ראש השנה והיובל שלוש פעמים, נלמד שיש להריע שלוש פעמים.
כמו כן, מהפסוק למדו חז"ל שיש לתקוע בשופר תקיעה פשוטה לפני ואחרי כל תרועה.
בהתאם לכך, המצווה מהתורה כוללת תשעה קולות - שלוש תרועות ושש תקיעות.
עם זאת, הסתפקו חכמים מהי התרועה המקראית: האם היא הקול המכונה "שברים", "תרועה" או שניהם בזה אחר זה (שברים-תרועה):
שברים - שלושה קולות קצרים.
תרועה - מספר רב של קולות קצרים ביותר (תשעה קולות).
לדעת פרשנים אחרים התרועה היא קול אחד רועד.
שברים-תרועה - גניחות ואחריהן יללות.
לדעת רב האי גאון אין מדובר בספק אמיתי מהי התרועה המקראית אלא באופני ביצוע שונים שנהגו במקומות השונים, ואילו לדעת הרמב"ם מדובר בספק ממשי מהי התרועה המקראית.
כדי לצאת ידי השיטות השונות בתרועה המקראית, קבעו חכמים לתקוע שלוש פעמים כל אחת מאפשרויות התרועה המקראית, כאשר לפני כל אחת מהן ואחריה תוקעים תקיעה - קול ארוך רציף.
כך שבסך הכול קיום המצווה מתקיים בשמיעת 30 קולות (18 תקיעות, 6 שברים, 6 תרועות).
קולות אלו נשמעים באחד משלושת הרצפים הבאים:
סדר תשר"ת (במקורות קדמוניים קשר"ק) - תקיעה, אחר כך שברים, אחר כך תרועה ואחר כך תקיעה.
סדר תש"ת (במקורות קדמוניים קש"ק) - תקיעה, אחר כך שברים ואחר כך תקיעה.
סדר תר"ת (במקורות קדמוניים קר"ק) - תקיעה, אחר כך תרועה ואחר כך תקיעה.
בגמרא מסופר שנהוג לתקוע בשני זמנים במהלך התפילה: תקיעות הנקראות "תקיעות דמיושב" (מפני שהשומעים מותרים אז לישב), שהן נעשות לפי רוב השיטות לפני תפילת מוסף, וגם "תקיעות דמועמד", בהן הציבור עומד, והן מבוצעות לרוב השיטות בתוך תפילת מוסף, לאחר כל אחת מהברכות מלכויות זכרונות ושופרות.
בהתאם לכך, לפני מוסף תקעו 30 קולות ("דמיושב"), כדי לצאת ידי מצוות התורה, ובתוך מוסף היו מנהגים שונים:
הגאונים והרמב"ם סוברים שמפאת טורח הציבור יש לתקוע במוסף רק עשרה קולות, כלומר, שלאחר מלכויות תקעו תשר"ת, לאחר זכרונות תש"ת, ולאחר שופרות תר"ת, כך שסה"כ תוקעים 40 קולות (ישנם גם הרבה ראשונים הסבורים כדעה זו).
רבינו תם וראשונים אחרים הורו, לעומת זאת, שיש לתקוע במוסף 12 קולות "תשר"ת" לאחר כל אחת מהברכות, כך שסה"כ תוקעים 42 קולות.
מנהג זה נפסק להלכה ברמ"א.
לפי הדעה הראשונה בשולחן ערוך, תוקעים תשר"ת אחד בסוף ברכת מלכיות, תש"ת אחד בסוף זכרונות, ותר"ת אחד בסוף שופרות, כדעת הרמב"ם הנ"ל.
מובא שם דעה שנייה שיש לתקוע לאחר מלכויות 3 פעמים תשר"ת, לאחר זכרונות שלוש פעמים תש"ת ולאחר שופרות שלוש פעמים תר"ת.
אולם ערוך השולחן כותב שזה מן הסתם טעות והכוונה הייתה שלאחר כל ברכה יתקעו תשר"ת, תש"ת ותר"ת.
מנהג זה דחק את רגלי המנהגים האחרים וכיום ברוב העדות תוקעים לאחר כל ברכה עשר קולות.
בקהילות החסידים רבות, מתפללי נוסח ספרד וברוב קהילות הספרדים, נהוג לתקוע 30 קולות בתוך תפילת הלחש של הציבור, באופן דומה לתקיעות במהלך חזרת הש"ץ.
על פי נוהג זה תוקעים שלושים קולות לפני מוסף, 30 קולות בתפילת הלחש ועוד שלושים קולות בחזרת הש"ץ.
מנהג אשכנז, איטליה והספרדים במערב אירופה הוא שלא לתקוע במהלך תפילת הלחש.
ברוב הקהילות נהוג להשלים את מניין התקיעות למאה על ידי שמיעת עוד 10, 40 או 60 קולות (בהתאם לכמה שתקעו לפני כן) לאחר סיום מוסף, לעיתים באמצע הקדיש שלאחר חזרת הש"ץ.
מספר זה מכוון כנגד מאה יבבות שיבבה אמו של סיסרא על פי המסורת.
אצל יהודי ספרד ותימן נהוג להוסיף בסוף התפילה תרועה אחת בודדת וארוכה הנקראת תרועה גדולה ובכך הם מגיעים לרוב ל-101 קולות.
חסידי חב"ד נוהגים להוסיף בסוף התפילה עוד 40 קולות על אף שהם תוקעים גם בתפילת הלחש, כך שהם תוקעים סך הכל 130 קולות.
לעומת זאת, מנהג הספרדים במערב אירופה הוא שלא תוקעים בשופר במהלך תפילת הלחש ולתקוע רק 10 קולות בסוף התפילה ולכן הם תוקעים רק 71 קולות.
ישנו מנהג עתיק לתקוע 30 קולות לפני תפילת שחרית בלא ברכה.
מנהג זה נהג בעבר אצל חלק יהודי תימן והיה נהוג בעבר גם בקהילות ספרדיות רבות ביישוב הישן הספרדי בארץ ישראל, במצרים ועוד, אך בשל דרישת חכמי הקבלה בוטל המנהג וגם רוב אלו שנהגו לתקוע בתימן ביטלו זאת, כיון שבדורנו בטל הטעם לה.
אצל רוב האשכנזים נהוג להאריך בתקיעה האחרונה לאחר כל פרק של 30 תקיעות, ותקיעה זאת נקראת תקיעה גדולה.
בתקופת הגאונים והראשונים, נתגלעה מחלוקת על נוסח הברכה הראוי קודם תקיעת שופר.
יש שסברו שיש לברך "על תקיעת שופר", או "לתקוע בשופר", ויש שסברו לברך "לשמוע קול שופר", או "לשמוע בקול שופר".
ההלכה נפסקה כדעה השנייה, ועל כן נוהגים כיום לברך:
בנוסף, ביום הראשון של ראש השנה (או ביום השני כשהיום הראשון חל בשבת) מברכים שהחיינו.
לגבי שהחיינו ביום השני (כשיום הראשון לא חל בשבת), נחלקו הפוסקים: לדעת השולחן ערוך, אין לברך שהחיינו, ואילו לדעת הרמ"א יש לברך.
בקהילות אשכנז המערבי, לא נתקבל פסק הרמ"א, ונוהגים שלא לברך שהחיינו בשופר של יום השני, אלא אם חל חל יום הראשון בשבת.
המצווה מתקיימת בדרך כלל בצורה ציבורית, על ידי אדם אחד שתוקע בשופר המכונה בעל תוקע, כשכל האחרים מקשיבים ושומעים את התקיעות.
ואולם, שאלה גדולה התעוררה לגבי עיקרו של החיוב ומהות המצווה: האם לתקוע בשופר או שמא לשמוע קול שופר.
שמא המצווה מתקיימת דווקא בפעולת התקיעה האקטיבית, ומה שגם השומעים יוצאים ידי חובה הוא רק משום שכולם נחשבים כמצטרפים אל תקיעתו של התוקע, על פי דין שומע כעונה או אולי שהמצווה היא השמיעה עצמה ולא התקיעה.
אחת התוצאות המעשיות מדיון תאורטי זה היא השאלה שהוזכרה לעיל על נוסח הברכה הנאמרת לפני התקיעה: "לשמוע קול שופר" או "על תקיעת שופר", כשהדעה המקובלת היא לברך "לשמוע".
גם הרמב"ם הביא ראיות לכך שהמצווה היא לשמוע, אך מן האחרונים היו שהביאו הוכחות לכך שהמצווה היא גם בפעולת התקיעה שהיא ההשמעה לפני ה' וכמו שאומרים בתפילת לחש בברכת שופרות "שומע קול תרועת עמו ישראל".
במצוות השופר מחויבים הגברים בעם ישראל.
נשים פטורות מהמצווה כיוון שמדובר במצוות עשה שהזמן גרמה.
כמו כן פטורים מהמצווה חרש, שוטה וקטן.
ואולם, חרש עליו דיברו חז"ל בכל מקום, הוא שאינו שומע ואינו מדבר, מה שאין כן במצוות השופר, שאפילו מדבר ואינו שומע אינו בן חיוב ואינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם.
בתלמוד נחלקו האם נשים כשרות לתקוע.
בעלי התוספות (שם) האריכו לבאר שההלכה היא שמותרות ואף רשאיות לברך "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו".
וכך פסקו הפוסקים ביהדות אשכנז, אלא שהשאגת אריה ביאר שלא כל הראשונים סוברים כך ועל כן עדיף שאיש יתקע בשופר בעבורן ולא הן בעצמן.
לעומת זאת הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו שנשים יכולות לתקוע ויכולים לתקוע להן, אבל אינן יכולות לברך ולא מברכים עבורן, וכך נוהגים יהודי ספרד.
למרות שנשים פטורות ממצווה זו, נשים רבות נוהגות להדר ולשמוע תקיעות שופר בראש השנה.
בבתי כנסת רבים נהגו לקיים תקיעת שופר מיוחדת עבור נשים בשעות הצהרים או אחר הצהרים.
בימינו אין תוקעים בשופר ביום ראש השנה שחל בשבת, גזרה מחשש שתוקע שלא יודע לתקוע היטב ילך למבין בדבר, ויטלטל את השופר ברשות הרבים במקום ללא עירוב, דבר המהווה חילול שבת.
לכן, בשנה שבה חל ראש השנה בשבת תוקעים בשופר רק ביום טוב השני של ראש השנה החל ביום ראשון בשבוע.
בשו"ת תורה לשמה, בתשובה על עניינה של תקנה זו, מחדש שעיקר גזירת חז"ל הוא מטעם אחר:הדיון בעניין תקיעה בשופר בשבת מופיע במשנה:
ואף תלמידיו אחריו לא נהגו לעשות כן (הרא"ש), וכך נפסקה ההלכה ברמב"ם, הטור ובשולחן ערוך.
אולם, שאלת התקיעה נתעוררה שוב, שנים רבות לאחר מכן, בירושלים בשנים ה'תרס"ה וה'תרס"ו שבהן ראש השנה, שנה אחר שנה, חל בשבת.
רעש גדול התעורר כשר' עקיבא יוסף שלזינגר קרא לתקוע בירושלים בשבת של ראש השנה ואף פרסם שורה של מאמרים הלכתיים על כך במאסף התורני תל-תלפיות שהופיע בהונגריה בשנים ההן.
לדבריו, הסכימו לו ר' שמואל סלנט והאדר"ת.
התנגדות עצומה קמה בירושלים שלבסוף לא נתנה לו להפיק את רצונו.
גם בדורנו התבצעה תקיעת שופר בשבת, על ידי חברי ארגון "הסנהדרין החדשה", בראש-השנה של ה'תשס"ז וה'תש"ע, וכן בשנת ה'תשפ"א.
מעבר לתקיעת השופר, בראש השנה שחל בשבת יש שינויים נוספים: בתפילה מציינים במקום .
האשכנזים אינם אומרים "אבינו מלכנו", לפי שאין מבקשים תחנונים בשבת.
בקהילות אשכנז ובכמה מקהילות ספרד נהוג לדחות את אמירת התשליך ליום השני של ר"ה.
בראש השנה החל ביום חול קיים איסור מדברי חכמים לתקוע בשופר שלא לצורך קיום המצווה, כשם שנאסרה השמעת קול בשאר כלי זמר בשבתות ומועדים אולם יש החולקים ואומרים שכל שתוקע לצורך מצווה כמו המלכת ה' מותר וכמו שמוספים עוד תקיעות כדי להגיע ל-100 תקיעות.
יהי רצון או וידוי בין התקיעות
יש שנוהגים לומר וידוי בין סדר אחד של תקיעות למשנהו (לדוגמה בין תשר"ת תשר"ת תשר"ת לבין תש"ת תש"ת תש"ת).
כך נוהגים על פי שער הכוונות.
מנהג זה הובא על ידי פוסקים רבים.
היו שחששו בכך להפסק בין הברכה לתקיעה, ולכן אמרו להרהר את נוסח הווידוי ולא לומר אותו בפה.
בדורנו חיזק הכרעה זו הרב עובדיה יוסף, וחלקו על דבריו הרב יוסף שלום אלישיב והרב בן-ציון אבא-שאול.
בקרב יהודי אשכנז יש נוסח "יהי רצון" שמודפס במחזורים בין סדרי התקיעות.
בחלק מהמחזורים מופיע נוסח "ישוע שר הפנים" שרבים טענו שהוכנס בזדון על ידי הצנזורה הנוצרית וראו בכך סיבה נוספת שלא לומר את הנוסח שבין התקיעות.
תקיעת כף היא מושג עתיק יומין הבא לבטא התחייבות משפטית בין שני אנשים.
כוחה המשפטי בהלכה שנוי במחלוקת.
במשפט העברי לעיתים שימשה תקיעת כף כאות לגמר קניין, כשמעשה קניין מוגדר כסיטומתא.
בנוסף, שימשה תקיעת הכף כמעשה התחייבות הדומה לשבועה, שיש הסבורים שהיא חזקה יותר משבועה והיא דומה לברית בין הבתרים ויש הסבורים שכוחה היחיד הוא מדין , שלפיו על יהודי לקיים את מה שהבטיח.
תקיפה היא יזום אלימות ללא הסכמה ובניגוד לחוק.
במדינות שונות יש מערכות חקיקה שונות המגדירות את הפרמטרים של עבירת התקיפה לפי המקובל באותה מדינה.
בישראל אסורה ענישה גופנית וביצועה, גם על ידי הורים או מחנכים, נחשבת לתקיפה, אולם מערכות חקיקה אחרות מתירות ענישה גופנית מוגבלת.
דוגמאות להפעלת אלימות שאינה תקיפה לא חוקית
גם אלימות המופעלת על ידי מי שהחוק הסמיך אותו להפעיל אלימות בנסיבות מסוימות, אינה נחשבת לתקיפה.
בקטגוריה זו נכללות פעולות שיטור, הפעלת כוח למטרות רפואיות על ידי מי שהוסמך לכך, הפעלת כוח לשם טיפול וחינוך של ילדים, השתתפות במתקפה צבאית ועוד והכל במסגרת הפרמטרים שנקבעו בחוק.
חוק העונשין, תשל"ז-1977, קובע , את העונש המרבי לתקיפה לסוגיה.
קובע עונש מרבי של שנתיים מאסר למי שביצע עבירת תקיפה שאין עליה עונש חמור יותר על פי סעיף אחר.
קובע עונש מרבי של שלוש שנות מאסר למי שביצע תקיפה שבמהלכה נגרמה חבלה לקורבן התקיפה.
קובע עונש מרבי של שלוש שנות מאסר למי שביצע תקיפה במטרה לבצע פשע או לגנוב או להכשיל מעצר חוקי או שהתקיפה מכוונת נגד עובד ציבור במהלך ביצוע תפקידו.
מכפיל את העונש המרבי הצפוי למבצעי תקיפה על פי הסעיפים הקודמים, אם התקיפה בוצעה על ידי מי שהוא חלק מקבוצה (שניים או יותר) או אם קורבן התקיפה הוא בן משפחה.
עבירות הכוללות יסוד של תקיפה
סעיפים נוספים בחוק העונשין הישראלי מכילים בתוכם יסודות של תקיפה, אך זכו להגדרה נפרדת משום התוצאה החמורה יותר של מעשה התקיפה, או משום מעמדם של הנתקפים או של התוקפים, או בגלל האופי המיני של העבירות.
עבירות של גרימת פגיעות גופניות חמורות במיוחד כלולות בסעיפי החבלה () הפציעה (), ובמיוחד העוסק בחבלה בכוונה מחמירה.
סעיפים מיוחדים נחקקו עבור עבירות הכוללות את יסוד התקיפה, אך עוסקות באוכלוסיות, שהמחוקק החליט, שהן זקוקות להגנה מיוחדת (עובדי ציבור, שוטרים, קטינים ואחרים).
כך הדבר גם לגבי עבירות המבוצעות על רקע מיני.
כמו כן, קיימת עבירת תקיפת בן-זוג או בת-זוג, שבה התוקף מצוי במערכת יחסים זוגית עם הקורבן.
עבירה זו משמשת לעיתים ככלי בעבור בני זוג המעוניינים להתגרש וטופלים האשמות שווא כדי לזכות בנתח רב יותר מהרכוש המשותף, או בהסכם גירושים שנוטה יותר לטובתם.
במהלך הזמן הותאמה החקיקה הישראלית לנורמות המשתנות ובהתאם לכך נאסרה ענישה גופנית כלשהי (בעבר הייתה מותרת ענישה גופנית מתונה שבוצעה על ידי הורים או מחנכים), יחסי מין כפויים במסגרת הנישואין נכללו בין עבירות האונס, בניגוד למקובל בעבר, נקבע עונש מאסר מינימום לעבירות של תקיפת שוטרים ועוד.
שינויי החקיקה נוגעים הן למהות העבירות והן לחומרה בה מתייחס אליהן המחוקק, חומרה הבאה לידי ביטוי בקביעת העונש המרבי.
בגלל עומס יתר המוטל על מערכת אכיפת הדין הישראלית, היא קיבלה רשות מהמחוקק לא לטפל, במצבים מסוימים, בעבירות קלות.
עבירות תקיפה על פי נכללות ברשימת העבירות הקלות, עבירות שהמשטרה יכולה לסרב לטפל בהן.
במקרים בהן הודיעה המשטרה למתלונן על סירובה להמשיך את הטיפול בתלונה, רשאי המתלונן להגיש תביעה פלילית פרטית לבית משפט השלום.
תקורה היא מערך המשאבים שנדרש להשקיע על-מנת לספק דבר מה (תהליך, מוצר, שרות או ארגון מסוימים), אך אינם ניתנים לקשירה אליו באופן ישיר ובלעדי - כיוון שהם משרתים מכלול שאותו דבר הוא רק חלק ממנו.
בתקשורת, תקורה היא האותות אשר אינם מכילים בתוכם את המידע המועבר בתהליך התקשורת, אך נחוצים לטובת קיום תהליך התקשורת.
לדוגמה, בחבילות נתונים מסוגים שונים קיים פתיח אשר מסמן את מאפייני התקשורת (כגון מקור, יעד, עדיפות וכו').
מידע זה הוא אינו תוכן המסר שנדרש להעביר, והוא למעשה תקורה על המסר עצמו.
לדוגמה, פרוטוקול IP מכיל פתיח באורך 20 בתים לפחות, ועד 60 בתים.
התקורה המרבית האפשרית בפרוטוקול זה היא כ-10% (במקרה של חבילה בגודל מינימלי של 576 בתים אך עם תקורה בגודל המרבי של 60 בתים).
בהנדסה, מרכיבים או פעולות מסוימות של מערכת יכולים ליצור מצבים או צרכים מיוחדים, אשר הטיפול בהם מהווה תקורה.
למשל, הצורך להשתמש בשנאים או מיישרי זרם על מנת לאפשר למוצר מסוים להתחבר לרשת החשמל מהווה תקורה הן מבחינת הצורך לרכוש את השנאי/מיישר המתאים ולהשתמש בו יחד עם המוצר, וגם מבחינת ההספק החשמלי שצורך אותו שנאי/מיישר.
בתחום הכלכלה, תקורה היא הוצאה כספית (למשל שכר דירה, הוצאות צריכת חשמל, תשלומי שכר וכו') שהיא הכרחית להמשך קיום העסק אך אין דרך לקשור אותה להכנסה ספציפית כלשהי שהוא מייצר.
הוצאה שאותה כן ניתן לקשור להכנסה ספציפית נקראת "הוצאה ישירה" והיא כוללת עלויות של חומרי גלם או חלקים אשר נרכשו לשם ייצור מוצר ספציפי.
בחברה עסקית התקורה היא אותן הוצאות אשר בלעדיהן אי אפשר לספק את המוצרים או השירותים שאותם מספקת החברה, אולם, בו זמנית - אין דרך לייחס אותן למוצר או שרות ספציפיים.
לדוגמה - הוצאות שנגרמות על ידי ההנהלה, הוצאות הנהלת החשבונות, הביטוח, השכירות, החשמל, וכל פעילות אחרת שאין דרך לייחס אותה למוצר או שרות ספציפיים.
תקורה היא שימוש במשאבים באופן שאינו תורם באופן ישיר לביצוע משימה.
במערכות מחשב המונח תקורה מתייחס לניצול משאבים כמו: מעבד, זיכרון, רוחב פס ומשאבים אחרים.
כך למשל, מערכת הפעלה היא תקורה, משום שהיא אינה מבצעת עבודת יישום.
המטרה היא להפחית את התקורה ככל שניתן.
לפעמים הפחתת תקורה באה על חשבון דברים אחרים, כגון: זמן פיתוח יישום.
במקרים כאלה מנסים למצוא את נקודות האיזון בה מפחיתים את התקורה במשאבי מחשב ומפחיתים למינימום את הפגיעה בהיבטים אחרים.
בתקשורת נתונים, תקורה (לעיתים נקראת כותרת; באנגלית: Header) היא רצף הבתים הפותח חבילת נתונים העוברת בין שתי תחנות.
התקורה אינה מכילה בתוכה את תוכן המסר המועבר אלא את נתוני התקשורת הנוגעים לחבילה, ובהם סוג הפרוטוקול שהיא שייכת אליו, כתובות תחנות המקור והיעד, גודל חלק המסר המצורף, עדיפות, המספר הסידורי ומידע לצורך בדיקת שגיאות שתבוצע בתחנת היעד למסר המתקבל יחד איתה.
לפרוטוקולים שונים במודל השכבות ברשת תקשורת קיימות תקורות שונות.
בפרוטוקול UDP כוללת התקורה 8 בתים ומכילה את פורט המקור והיעד, גודל המסר ומידע לבדיקת שגיאות, התקורה בפרוטוקול TCP המקביל מכילה גם את המספר הסידורי של ההודעה, את האישור על קבלת ההודעה הקודמת, גודל חלון השליחה ופרטים נוספים וגודלה 20 בתים.
בחבילת IP כוללת התקורה מידע על גרסת הפרוטוקול (IPv6/IPv4), "זמן החיים" שנותר לחבילה (TTL), מידע האם החבילה מהווה חלק מפיצול שנעשה במהלך השליחה ופרמטרים נוספים.
בסך הכל מכילה התקורה בין 20 ל-60 בתים.
בחבילת Ethernet מכילה התקורה בנוסף לכתובות ה-MAC של המקור והיעד גם את השדה – Preamble (סדרה של 7+1 בתים שיוצרים את הרצף 10101011....1010110 הפותח את ההודעה ומשמש לסנכרון בין התחנות).
תקורה במעבד היא זמן המעבד שמנצלות תוכנות תשתית, כגון: מערכות הפעלה, מוניטור ניהול טרנזקציות, תקשורת נתונים.
מקרה קיצוני של תקורה גבוהה הוא לולאה אינסופית בתוכנת תשתית.
במקרה זה לא תבוצע שום עבודת יישום.
גם לולאה אינסופית בתוכנת יישום, עלולה לגרום לתקורה גבוהה.
תקורת המעבד תלויה בתקורת רכיבים אחרים.
במצב של עומס גבוה על הזיכרון (Thrashing), עלולה תקורת המעבד לגדול באופן משמעותי, משום שמנגנון הדפדוף של מערכת ההפעלה, עלול לנצל את מרבית זמן המעבד.
תקורה בזיכרון הוא החלק ממנו המנוצל על ידי רכיבי תשתית.
למשל כל מקטע זיכרון מוקצה בערימה בדרך כלל מכיל מצביע לסגמנט הבא, כמו כן קיטוע (פרגמנטציה) גורם פעמים רבות לתקורה גבוהה של הזיכרון.
תקיעת הכהנים בחצוצרות היא מצוות עשה מהתורה המחייבת את הכהנים בני אהרן לתקוע בחצוצרות הן בעת הקרבת קרבנות והן כתזכורת לזכות בני ישראל בעת מצוקה.
מקור הציווי הוא ספר במדבר, פרשת בהעלותך .
אולם, תרגום ירושלמי מקדים את מקור מצווה זו כבר בימי פטירת יעקב, ומספר בעת פטירתו של יעקב אבינו בארץ מצרים, בנוכחותו של בנו יוסף, הספיד בנו יהודה אודות הכהנים -כנכדי אביו יעקב- העתידים לתקוע בחצוצרות.
בזמן הקרבת קרבנות ציבור הכהנים מצווים לתקוע בבית המקדש ליד שולחן החלבים (חלב הקרבנות).
בעת צרה בהם הציבור דרושים ישועות מן השמים -כגון מלחמה מפני צרי המדינה.
תקיעת הכהנים מודגשת בכתוב כמפעיל תזכורת לטובה עבור בני ישראל לפני הקדוש ברוך הוא ועל ידו מפעילים ישועה ממשית.
המדרש תנחומא מזכיר כי גם כניסת השבת הייתה נזכרת על ידי תקיעת החצוצרות של הכהנים.
גם בימי בניית בית שני מוזכר בספר עזרא מעמד הכהנים לעבודת התקיעה בחצוצרות, ולראשונה הוזכר החצוצרות כמו מין "מלבוש" של הכהנים
לפי ההלכה אין לפחות משני כוהנים בתקיעה ואין להוסיף על מאה ועשרים כוהנים.
עם שרוב הדעות סוברות שרק לכהנים ניתן עבודת התקיעה, הרמב"ם כותב כי "בימי המועדות כולם ובראשי חדשים היו הכהנים תוקעים בחצוצרות בשעת הקרבן והלוים אומרין שירה".
מכך מסיק בעל ספר החינוך, כי הרמב"ם סבור שבימים אחרים, לפעמים גם הלויים היו תוקעים בחצוצרות במקדש.
בתענית, מצווה לכתחילה שיתקעו הכהנים בחצוצרות, אך אם אין כהנים - תוקע גם לוי או ישראל.
יש פוסקים שתמהו על ביטול מצוות עשה זו של תקיעת הכהנים בחצוצרות לאחר חורבן המקדש.
וזו כפי הברייתא שבכל מקום מחוץ למקדש לא תוקעים גם בחצוצרות וגם בשופר בבת אחת.
אולם, לדעתו של הרמב"ם מצוות תקיעת חצוצרות בפני עצמן בתענית או עת מצוקה קיימת
יש פוסקים שמציינים כי המצווה של התקיעה בעתי מצוקה ותענית היא בתוקף רק בארץ ישראל ולא בחוצה לארץ
הספרי דורש כי כוונת הכתוב "ונושעתם מאויבכם" היא לתשועה שאין אחריה שעבוד, שהיא תהיה לעת מלחמת גוג ומגוג, ובה יתקעו הכהנים בחצוצרות של כסף על מנת שיעלה זכרונם לפני הקב"ה לטובה.
תקיעת כף (בפולנית: Ślubowanie) הוא סרט קולנוע אילם בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1924. עלילתו דומה מאוד לזו של "הדיבוק", על פי נתן גרוס: "עד כדי חשש לגניבה ספרותית".
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-5 במאי 1924 בוורשה.
הסרט הופץ גם בארצות הברית תחת שם אגדת וילנה.
ב-1937 יצרו בפולין גרסה מדוברת של הסרט, אך הוא לא מוצלח כמו קודמו.
עלילת הסרט מבוססת על אגדה תלמודית לפיה אישה נועדה לגבר 40 יום לפני היוולדה.
שני בחורי ישיבות נשואים ללא ילדים עולים לרגל לצדיק ומבקשים את ברכתו.
הם נודרים נדר שאם לאחד מהם ייוולד בן ולשני תיוולד בת אז ילדיהם יתחתנו.
אליהו הנביא היה צריך להיות ערב לנדר זה.
בסופו של דבר כן נולדים בן ובת, אך הם גרים רחוק אחד מהשני ולא יודעים דבר על הנדר.
הבן והבת נפגשים ומתאהבים אחד בשני.
להוריהם של הילדים יש תוכניות אחרות לגבי ילדיהם, אליהו הנביא נאלץ להתערב, למטרה זו הוא מופיע שבע פעמים בדמות אחרת.
כאמור הסרט מורכב מ-12 מערכות ולכל אחת מהן שם משלה:
1. אליהו הנביא מופיע; 2. חג אצל הרב; 3. השבועה; 4. רומאנס של בחור ישיבה; 5. החיים בישיבה; 6. בבית המדרש של הגאון מווילנה; 7. לילה בבית קברות יהודי; 8. שרפה ביער; 9. אזהרת הידיד המת; 10. חיזיון; 11. בחתונה האומללה; 12. האיחוד המופלא - נס של אליהו הנביא.
תקיפה גלובלית מיידית הוא שם קוד למאמץ צבאי אמריקאי לפיתוח מערכת המסוגלת לבצע התקפה קונבנציונלית מדויקת בכל מקום בעולם בתוך שעה בודדת, בדומה לטיל בליסטי בין-יבשתי (ICBM).
באפריל 1999 ציין גנרל ההאחראי ג'יימס קארטרייט כי: "כיום אם אתה מעוניין להימנע מפעולה גרעינית, זמן תגובה קונבנציונלית צבאית הוא ימים, אולי שבועות".
מערכת PGS יכולה להיות יעילה בעת עימות גרעיני, ויכולה להחליף את פעולת הנשק הגרעיני עבור כ־30% מהמטרות.
PGS מכילה מגוון רב של טכנולוגיות כולל רקטות המשוגרות מהקרקע וטילים שגא-קוליים (Hypersonic - מהירות של מעל 5 מאך) המשוגרים מהאוויר אולם אף אחת מהטכנולוגיות עדיין לא הגיעה לבשלות מבצעית.
בדצמבר 2010 מומחים בצבא הרוסי הודיעו כי המערכת המתוכננת להגנה מפני טילים, S-500, תכלול הגנה מפני טילים שגא-קוליים.
בדצמבר 2012 אמר סרגיי קראקייב ראש מערך הטילים האסטרטגיים של רוסיה כי המערכת שתחליף את R-36M2 Voevoda ICBM תאפשר לרוסיה "לממש הזדמנויות כמו יצירת נשק אסטרטגי מדויק עם ראש קרב קונבנציונלי וטווח פרקטי חובק עולם.
רוסיה תוכל לממש נשק לא אטומי מדויק מבוסס על רקטות בין-יבשתיות במקרה שארצות הברית תשאף לתכנן נשק כזה.
תַּקִייַה היא מושג באסלאם, שמשמעותו "זהירות", "חשש" או "הסתתרות".
התקייה מאפשרת למאמין להסתיר את אמונתו או לא למלא את מצוות הדת בשעת מצוקה או דחק.
מקובלת בעיקר אצל האסלאם השיעי.
באסלאם הסוני לא היה שימוש נרחב בתקייה, שכן הסונים נהנו לרוב מעמדה שליטה וחזקה.
לעומת זאת, התקייה הייתה מקובלת בקרב השיעים, שנאלצו פעמים רבות להסתיר את אמונתם הדתית תחת שלטון סוני מכביד.
המאמין הנמצא בסכנת חיים יכול להעמיד פנים כלפי חוץ, אך לשוב ולהציג את אמונתו משחלפה הסכנה.
השימוש בתקייה רווח גם בדתות שמחוץ לאסלאם, למשל אצל הדרוזים ואצל הבאבים-בהאים.
ניתן לזהות כמה פסוקי קוראן כבסיס לעקרון התקייה, ביניהם:
אל תבקשו עזר מהבוגדים, אם יש מאמינים בכם; כל עושה זאת, אין ישועתה לו באלהים; רק אם תיראו מהם" ().
"נסיבות חמורות עלולות לחייב מוסלמים לפייס כופרים כאמצעי זהירות, גם אם מצטיירים כמחללי האסלאם" ().
"אללה לא יבדוק את שבועותיך חסרות-ההיגיון, אלא את כוונות לבך" ().
השיעים לאורך הדורות נהגו במדינות סוניות להתחזות לסונים בהתאם לעקרון התקייה.
המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979 קראה לסיום התקייה של השיעים.
לטענת המזרחן ד"ר מרדכי קידר, הסכמת מצרים לחתום על הסכם השלום עם ישראל התבססה על שימוש ב'תקייה' בפסק הלכה (פתווה) של המוסד הדתי האסלאמי העליון במצרים, אל-אזהר, תוך הימנעות משימוש במילה 'זמני', אך באופן עקיף על ידי השימוש במינוח הנרדף "הסכם חודיבייה".
זאת לאחר פסק קודם מאותו מוסד, שקבע כי יש להפעיל ג'יהאד נגד ישראל עד סוף כל הדורות או עד שהיא תכלה.
פסק ההלכה האחרון, המתיר לעשות שלום עם ישראל, פורסם בזמנו בתקשורת המצרית במסמך בן שלושה עמודים, באופן גלוי ובהרחבה.
תקיעת השופר האחרונה הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזק אסימוב בשנת 1955. הסיפור תורגם לעברית ב-1976 בקובץ גדול ורחב הוא העולם, ושוב ב-2009 בקובץ כתבי אייזק אסימוב כרך 1.
בפקודת מועצת הנעלים ובאישורו של הראשי, הוחלט כי הגיע זמנו של יום הדין להתרחש על פני כדור הארץ, למרות מחאותיו של אתריאל, שרף צעיר שאחראי על העולם.
אתריאל מבקש פגישה עם הראשי כדי להתחנן לעיכוב גזר הדין, אך הוא מאחר את השעה ותקיעת השופר האחרונה נשמעת, ונקבע כי ה-1 בינואר 1957 יהיה היום בו כדור הארץ יגיע לקיצו.
יום הדין מתרחש, המתים קמים לתחייה ובני האדם מגלים כי אין יותר משמעות לרגשות ולזכרונות שלהם.
מאן מסתובב בעולם ומרוצה מן המצב.
הוא פוגש בדרכו פרופסור לשעבר להיסטוריה שטוען כי יום הדין הגיע והאנשים כולם נשפטו לגיהנום.
מאן המתוסכל מתכנן לקדם מערכת לוח שנה עולמית חדשה, שתהיה מבוססת על העידן האטומי ותתחיל ב-1 בדצמבר 1944.
תקי א-דין א-סובקי (שם מלא בערבית: أبو الحسن تقي الدين علي بن عبد الكافي السبكي, בתעתיק לעברית: אבו אלחסן תקי א-דין עלי בן עבד אלכאפי א-סבכי).
היה פוסק הלכה מפורסם מהאסכולה השאפעית, מומחה לחדית', קאדי, פרשן הקוראן, והשופט הראשי של דמשק.
תקי א-דין -אסובקי, נולד בכפר סובק שבמצרים.
רכש את חינוכו והשכלתו האסלאמית בקהיר, שם הוא למד אצל מומחים כגון אבן ריפע, שהתמחה בשריעה, אל-עיראקי, שהתמחה בפרשנות הקוראן, וא-דימיאטי, שהתמחה בחדית'.
כמו כן, במהלך שנות לימודיו הרבות, תָּר תקי א-דין אחר ידע בתחום החדית' בחוגי המומחים של סוריה, אלכסנדריה והחג'אז.
לבסוף, הוא לימד בבית הספר "מנצוריה" אשר ממוקם ב"מסגד אבן טולון".
לאחר שעזב את מצרים בנעוריו, התיישב תקי א-דין בסוריה, שם הוא צמח והתפתח עד שמונה לשופט הראשי העליון של סוריה, ונואם בכיר במסגדי דמשק, וגם פרופסור של כמה מוסדות אקדמאי.
נותר בתפקידו כשופט הראשי כ-17 שנים, עד שהוחל על ידי בנו, תאג' א-דין א-סובקי.
לאחר שהוחלף בתפקיד על ידי בנו, שב תקי א-דין לקהיר, שם הוא העביר את שארית חייו עד פטירתו בשנת 1355.
תקי א-דין א-סובקי מזוהה מבחינה תאולוגית עם האשעריה, הזרם התאולוגי המוביל והנפוץ ביותר בעולם.
הוא אף העלה על הכתב מספר חיבורים בנושא התאולוגיה האשערית.
חיבורו המפורסם ביותר בנושא הוא "אלאעתבאר בבקא אלג'נה ואלנאר" .
מהפן ההלכתי, מזוהה תקי א-דין עם האסכולה השאפעית.
תקיפה באמצעות חומצה היא תקיפה המתבצעת באמצעות התזת חומצה.
תקיפה בחומצה מתבצעת באמצעות חומרים קלים להשגה ואינה מצריכה הכנות.
לרוב תקיפות באמצעות חומצה הן יוזמה של יחידים.
ברוב התקיפות בחומצה נפגע אדם יחיד, ובמקרים רבים התוקף מצליח להימלט.
האירועים המתועדים הראשונים התרחשו בצרפת בשנת 1879, בעיקר בידי נשים נגד נשים אחרות, כתוצאה מקנאה.
ב-17 באוקטובר 1915 התרחשה בווינה פרשת הנסיך לאופולד קלמנט.
הנסיך, משושלת קוהרי הבטיח לבת זוגו, קמילה ריביקה כי יתחתן איתה, אך התחמק שוב ושוב מהבטחותיו.
ריביקה הנרגזת ירתה בו, שברה על פרצופו בקבוק חומצה ולאחר מכן התאבדה.
כשהגיעו שוטרים לארמון הם מצאו את הנסיך צורח מכאבים.
הוא התעוור בעין אחת ועור פניו התקלף כולו, ומת לאחר שישה חודשי ייסורים.
תקיפת החומצה הראשונה בבנגלדש אירעה בשנת 1967, בהודו ב-1982 ובקמבודיה ב-1993.
ב-17 ביוני 1948, נאשם אדם ברצח דודתו, לאחר ששפך עליה כמות רבה של חומצה והיא מתה מפצעיה חודש אחר כך.
הפרשה הסעירה את המדינה לאחר שהתברר שהרוצח ודודתו היו נאהבים.
בשנת 1986 חיבל אדם בתרסיס חומצה בציור "משמר הלילה" במוזיאון הרייקסמוזיאום שבאמסטרדם.
החומצה פגעה רק בשכבת הלכה של התמונה, והציור שוחזר.
עורך הדין יורם שפטל, סנגורו של ג'ון איוון דמיאניוק, הותקף ב-1 בדצמבר 1988 על ידי ניצול שואה, ישראל יחזקאלי, שהתיז עליו חומצה מלחית בריכוז גבוה, ממנה שפטל נכווה בפניו ונפגע חמורות בעינו.
רובר פוריסון, פרופסור לספרות ומכחיש שואה צרפתי, הותקף בספטמבר 1989 ליד ביתו בווישי כאשר אלמוני התיז עליו חומצה.
בדצמבר 1990, משה הירש, פעיל בנטורי קרתא, היה קורבן לתקיפה בחומצה.
יהודה משי זהב היה חשוד באירוע, אך לא הוגש נגדו כתב אישום
באוגוסט 1991, שפך חרדי חומצה על 3 נשים ליד מאה שערים, משום שלטענתו לבושם לא היה צנוע.
ב-21 במאי 1998 תקף מתנגד להפלות שלוש מרפאות הפלות במיאמי, פלורידה, באמצעות חומצה בוטירית.
בשנת 1999 ניהל שר בממשלת קמבודיה רומן מחוץ לנישואין עם בת 16. כאשר אשתו גילתה זאת, היא תקפה את הנערה בחומצה.
בשנת 2008 הותקפה בחומצה קונסטנטינה קונובה, פעילה בולטת באיגוד מקצועי ביוון.
ב-13 בדצמבר 2008 הושלכו שני בקבוקי חומצה לתוך קהל קונים במרכז קניות במחוז יאו צים מונג, בהונג קונג.
אירועים דומים קרו שוב ושוב באותו מקום מספר פעמים בשנים 2009–2010. באירועים נפגעו כ-130 בני אדם, והמבצע לא נתפס עד היום.
בשנות ה-2000 אירעו תקיפות חומצה רבות באיראן, בעיקר בעיר אספהאן, נגד נשים שנטען שלא התלבשו בצניעות.
אחת הנשים מתה מהפגיעה, אחרת התעוורה, ושאר הנשים סבלו מפגיעות גופניות חמורות.
תופעות דומות קרו גם באפגניסטן.
בפברואר 2013, נערה בת 16 מנצרת נפצעה קשה משפיכת חומצה על פניה, בידי בן דודה בן 51, משום שסירבה להינשא לו.
ברוב התקיפות בחומצה נפגע אדם יחיד כתוצאה מהתקיפה, ובמקרים רבים התוקף מצליח להימלט.
בדרך כלל החומצה מותזת על הפנים מתוך כוונה לגרום למום.
החומצה גורמת נזק בלתי הפיך לרקמות העור ולעצמות.
בטווח הארוך, תקיפת חומצה עלולה לגרום לעיוורון, צלקות בפנים ובגוף, וכן קשיים חברתיים, פסיכולוגיים וכלכליים.
תקיפות חומצה נפוצות כאמצעי אלימות נגד נשים, בעיקר בבנגלדש, הודו ופקיסטן.
בבריטניה החל משנת 2016 נרשמה עלייה חדה בתקיפות חומצה.
אחת הסיבות לשכיחות התקיפות בחומצה היא הזמינות והקלות בה ניתן לרכוש חומצה גופרתית, חומצה חנקתית וחומצת מימן כלורי.
ניתן לרכוש חומצה גופרתית במוסכי אופנועים.
חומצה חנקתית וחומצת מימן כלורי משמשות לניקוי זהב ומתכות יקרות, וניתן להשיגן בחנויות תכשיטים, ובחומצת מימן כלורי משתמשים בתהליך הייצור של רוטב סויה ומוצרי קוסמטיקה.
בגלל הזמינות וקלות הרכישה, ארגונים רבים קוראים להסדרה מחמירה יותר של שוק החומצות.
לדבריהם יש לדרוש רישיון מכל אדם המוכר או קונה חומצה, יש לאסור אחזקת חומצה מרוכזת באזורים מסוימים, וכן לתעד כל עסקה הקשורה לסחר בחומצה.
עם זאת, מספר חוקרים מתריעים כי תקנות מחמירות עלולות לגרום לסחר בחומצות בשוק שחור.
בדרך כלל תקיפה בחומצה נועדה להשפיל את הקורבן, בלי לגרום למוות.
במחקרים שבדקו את התופעה נרשמו הסיבות הבאות כמניעים לתקיפה מסוג זה:
סכסוך או דחייה מינית במערכת יחסים זוגית
סכסוכים חקלאיים, בהם בעלות על קרקע, בעלי חיים וציוד חקלאי
נקמה על סירוב להצעות מיניות או הצעות נישואין
תקיפות בחומצה אירעו כמעט בכל מדינות העולם, אך הן נפוצות במיוחד במדינות דרום-מזרח אסיה, בעיקר בנגלדש, הודו ופקיסטן, וכן בחלקים מאפריקה, בעיקר בקניה, דרום אפריקה ואוגנדה.
רוב התקיפות בחומצה מבוצעות כאמצעי אלימות נגד נשים, והקורבנות הן נשים.
כך עולה ממחקר שפורסם בשנת 2015 בכתב העת הרפואי The Lancet, בו נסקרו נתונים שנאספו במשך 40 שנה במספר מדינות בעולם.
בנוסף למין זוהתה נטייה לתקוף קורבנות במעמד סוציו-אקונומי נמוך.
בעזה בוצעו בשנות השמונים והתשעים תקיפות רבות בחומצה נגד נשים שנטען שלא התלבשו בצניעות, על ידי שמרנים המזוהים עם חמאס והאחים המוסלמים.
לאחר מבצע צוק איתן טען ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" כי חמאס השתמש בחומצה כסוג של עינויים במהלך חקירות.
ארגון תמיכה בנפגעי חומצה בפקיסטן מצא כי רוב הקורבנות לתקיפות בחומצה שורדים, אך נאלצים להתמודד עם קשיים גופניים, הדורשים טיפול כירורגי ארוך טווח, וכן קשיים פסיכולוגיים, הדורשים אף הם מעקב ממושך.
הם חווים קשיים פסיכולוגיים, חברתיים וכלכליים המקשים על השתלבותם בקהילה.
רוב התקיפות בחומצה מכוונות אל הפנים, ומחקרים רבים בדקו את השפעתם.
החומצה מאכלת במהירות את העור, את שכבת השומן מתחת לעור, ובמקרים מסוימים גם את העצמות.
העפעפיים והשפתיים עלולים להיהרס לחלוטין, ולעיתים נגרם נזק חמור לאף ולאוזניים.
נזקים נוספים שנרשמו הם נזק לגולגולת ולשיער, חירשות, עיוורון חלקי או מלא, כיווץ ועיוות של האף והנחיריים, איבוד טווח התנועה של השפתיים, חשיפת חניכיים, וקשיים באכילה ובדיבור.
שאיפת אדי חומצה בדרך כלל גורמת לבעיות בנשימה וחסימת נתיבי אוויר.
במקרים רבים לוקים הקורבנות באלח דם או אי-ספיקת כליות.
חומרת הנזק תלויה במידת הריכוז של החומצה, והזמן שעובר עד שהחומצה נשטפת במים.
לאחר ההתאוששות מתמודדים קורבנות תקיפה בחומצה עם בעיות נפשיות רבות.
מחקר אחד הראה כי הקורבנות דיווחו על רמות גבוהות מהרגיל של חרדה, דיכאון קליני והערכה עצמית נמוכה.
נשים שעברו תקיפה כזו סובלות מנכות ותלויות בבן זוג או בבני משפחה לפעילויות יומיומיות.
הן מתקשות למצוא עבודה בגלל ליקויי ראייה או נכות פיזית.
מחקר בבנגלדש מצא שנשים רווקות שעברו תקיפת חומצה מנודות מהחברה ומתקשות למצוא בני זוג קבועים.
במקרה של פגיעה מחומצה יש לשטוף היטב במים את האזור הפגוע במשך 30 דקות או יותר, כדי לנטרל את השפעת החומצה.
טיפול שגוי, למשל על ידי מריחת האזור בשמן, עלול להחמיר את הפגיעה.
באופן אידיאלי יש להעניק לנפגעי חומצה טיפול מידי מומחים לפגיעות כימיות במרכז רפואי ייעודי.
במדינות כמו אוגנדה וקמבודיה, בהן יש מקרים רבים של תקיפות חומצה, לרוב האוכלוסייה אין כמעט גישה לטיפול רפואי נאות, וכמעט ולא קיימים מרכזים ייעודיים לטיפול בנפגעי חומצה.
מחקרים שבדקו את תופעת התקיפות בחומצה ניסו גם למצוא דרכים למנוע אותה.
החמרת הענישה על מבצעי תקיפה בחומצה
תוכניות שיקום לקורבנות תקיפה בחומצה
הגבלת מכירות של חומצה וחומרים מסוכנים דומים.
בבנגלדש נחקקו מספר חוקים המגבילים סחר בחומצות ומחמירים את הענישה במקרים של סחר לא חוקי או שימוש בחומצה לתקיפה.
בנגלדש היא המדינה המובילה בחקיקה בנושא זה, ומדינות אחרות הסובלות מתקיפות בחומצה, בהן בריטניה, נוקטות בצעדים דומים.
בנוסף לפעולות ממשלתיות למניעה וטיפול בתקיפות בחומצה, במספר מדינות קמו ארגוני חברה אזרחית המספקים סיוע רפואי, משפטי, פסיכולוגי וכלכלי לקורבנות התקיפה.
ארגונים כאלה קיימים בבנגלדש, אוגנדה, קמבודיה והודו.
הארגון "Acid Survivors Trust International" הוקם בשנת 2002 בבריטניה ומטרתו היא לשים קץ לתקיפות בחומצה.
לארגון מרכזי סיוע בבנגלדש, קמבודיה, הודו, נפאל, פקיסטן ואוגנדה.
הארגון מכשיר אנשי צוות רפואי לטיפול בנפגעי חומצה, מגייס כספי סיוע לקורבנות ומקדם חקיקה מונעת.
אחד מתפקידיו המרכזיים הוא העלאת המודעות העולמית לתקיפות בחומצה על מנת לקדם חוקים מחמירים יותר על רכישה חומצות וחומרים כימיים.
בקולומביה הותקפה נטליה פונס דה לאון בשנת 2014 על ידי מטריד מאיים ששפך ליטר חומצה גופרתית על פניה ועל גופה.
דה לאון סבלה מכוויות קשות ב-24% מגופה, ועברה 15 ניתוחי שחזור בפנים ובגוף.
אף על פי שדווח אז בקולומביה על עלייה בשיעור התקיפות בחומצה, לא היה קיים במדינה חוק נגד תקיפה מסוג זה.
דה לאון יזמה חוק המגדיר תקיפה בחומצה כפשע חמור שהעונש עליו הוא עד 50 שנות מאסר.
כמו כן קידמה דה לאון טיפול רפואי ממשלתי לקורבנות, כולל ניתוחי שחזור וטיפול פסיכולוגי.
נטליה פונס דה ליאון הביעה תקווה כי החוק החדש ישמש גורם מרתיע מפני התקפות עתידיות.
בשנת 2012 הופק סרט תיעודי בשם "Saving Face" המתעד רופא בריטי ממוצא פקיסטני המטפל בקורבנות תקיפה בחומצה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר של אותה שנה.
בסיפורו של ארתור קונאן דויל "פרשת הלקוח רם המעלה" (1927), הברון גרונר נופל קורבן לתקיפה בחומצה.
הסיפור כלול באוסף "ספר הפרשיות של שרלוק הולמס".
דמות "העטלף השחור" הופיעה בספרות זולה בשנות ה-30 של המאה ה-20. דמות זו מגולמת על ידי תובע כללי שהופך לעטלף שחור לאחר שנפגע מחומצה בזמן שאסף ראיות לבית המשפט.
העטלף השחור שימש השראה לסדרת הקומיקס באטמן, ובסדרה עצמה יש כמה דמויות משנה שנפלו קורבן לתקיפה בחומצה, בהן דוקטור מידנייט, שהופיע בסדרה בשנת 1941, ודו-פרצוף שהופיע לראשונה ב-1942.
בסרט "מגע של רשע" (1958) בורח השחקן צ'רלטון הסטון מניסיון תקיפה בחומצה, והסרט מציג בצורה דרמטית את מה שהיה עלול לקרות אילו התקיפה הייתה מצליחה.
בסרט "עימות חזיתי" (1997) שון ארצ'ר, המגולם על ידי ניקולס קייג', פוגע באיש אבטחה באמצעות בקבוק חומצה גופרתית.
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "השמיניה" (2007) מתרחש עימות בין ניני, אחד מגיבורי הסדרה, לבין דניאל, הנבל הראשי.
במהלך העימות נשפכת צנצנת של חומצה גופרתית על פניו של דניאל ומשחיתה את פניו.
תקיפות הכרישים בניו ג'רזי היו סדרה של תקיפות כרישים לאורך החוף של ניו ג'רזי, ארצות הברית, בין ה-1 ביולי ל-12 ביולי 1916, שבה נהרגו ארבעה אנשים ואחד נפצע ברגלו השמאלית.
מאז 1916, חוקרים דנו אילו מינים של כרישים היו אחראיים לתקיפות.
העמלץ הלבן והכריש השורי היו הכרישים הנצפים ביותר.
האירועים התרחשו במהלך גל חום קטלני שהיה בקיץ ומגפת הפוליומייליטיס שהתפשטה בארצות הברית, הביאו אלפי אנשים לחופי הים של ניו ג'רזי.
התגובות על ההרוגים גרמה לגל של פאניקה שהוביל לציד כרישים שמטרתו היה לחסל את אוכלוסיית הכרישים התוקפים, ולהגן על כלכלת חופי הים של ניו ג'רזי.
עיירות הנופש הוקפו ברשתות פלדה כדי להגן על השחיינים.
תקיפות הכרישים בניו ג'רזי נכנסו מיד לתרבות בארצות הברית, שבה הכרישים הפכו לקריקטורות שמייצגות סכנה.
ההתקפות הפכו לנושא של סרטי תעודה בערוץ ההיסטוריה, בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ובערוץ דיסקברי.
על התקיפות, התבסס הסופר האמריקאי, פיטר בנצ'לי, בכתיבת הספר "מלתעות", אשר בהמשך הפך לסרט אימה מצליח בעל אותו שם.
ערך זה עוסק בסכסוך הצבאי בין ישראל לאיראן (הסכסוך האיראני–ישראלי) כפי שהוא מתבטא בשטחי עיראק.
ביולי 2019 החל גל תקיפות נגד בסיסי טילים של משמרות המהפכה האסלאמית ובסיסי מיליציות פרו-איראניות בעיראק.
בתקיפות הושמדו טילים בליסטיים איראנים וככל הנראה נפגעו עשרות פעילי משמרות המהפכה האסלאמית ופעילי מיליציות שיעיות.
אף שישראל הרשמית שמרה על עמימות, מקורות זרים - בהם העיתון הערבי הלונדוני א-שרק אל-אווסט - ייחסו את רוב התקיפות האוויריות לישראל ודיווחו שחלקן בוצעו באמצעות מטוסי קרב חמקניים מדגם F-35I אדיר.
התקיפות נמשכו גם לתוך חודש אוגוסט וספטמבר.
ב-19 ביולי הושמדו טילים שהוסלקו במשאיות קירור במחוז צלאח-א-דין שבעיראק.
בתקיפה נהרגו עשרות חיילים איראנים ואנשי מיליציות שיעים והושמדו טילים בליסטיים.
בלילה שבין 28 ביולי ל-29 ביולי הותקף מחנה אשרף של מיליציית אל-חשד א-שעבי.
המחנה נמצא צפונית לבעקובה שבעיראק.
גם בתקיפה זו נהרגו אנשי צבא איראניים ואנשי מיליציות שיעים והושמדו טילים בליסטיים שהוצבו במחנה.
למרות שאף גורם לא לקח אחריות באופן רשמי, היו שייחסו את ביצוע התקיפות לישראל.
בתגובה הראשונית, איראן אמרה שלתקיפה יש מאפיינים ציוניים ואמריקנים.
בתגובה ארצות הברית הכחישה מעורבות בתקיפות.
מאוחר יותר שינתה איראן את גרסתה ואמרה שההרס הרב בבסיס הצבאי נגרם בעקבות שרפה שגרמה לפיצוצים החזקים והקטלניים.
לטענת בכיר בצבא עיראק את התקיפה ביצע כלי טיס בלתי מאויש והוא דיווח על הרוג איראני בודד ושני פצועים.
עם זאת, מקורות זרים העריכו שבתקיפה נהרגו עשרות אנשי צבא ופעילי מיליציות פרו-איראניות.
לפי דיווח בא-שרק אל-אווסט התקיפות בוצעה על ידי מטוסי F-35 של חיל האוויר הישראלי וכך גם לדברי מקורות דיפלומטיים.
ב-12 באוגוסט דווח על פיצוצים ופיצוצי משנה רבים במחסן תחמושת של מיליציה פרו-איראנית (סייד א-שוהאדא) סמוך לבגדאד.
מאוחר יותר טענו גורמים עיראקים שהפיצוץ נגרם עקב תקלה.
עם זאת, חלק טענו שאת התקיפה ביצעו 3 כלי טיס בלתי מאוישים שנצפו באזור.
ב-20 באוגוסט דיווחו בעיראק על תקיפה אווירית בבסיס לוגיסטי צפונית לבגדאד.
בתקיפה הושמדו 50 טילים מדויקים שהעבירה איראן למיליציה אל-חשד א-שעבי.
למרות שחלק מהדיווחים טענו שמקור הפיצוץ בתקלה, גורמים אחרים טענו שאת התקיפה ביצעו מל"טים של ישראל וארצות הברית.
ב-25 באוגוסט הותקפה שיירת נשק של מיליציית אל-חשד א-שעבי בגבול איראן-עיראק.
גורמים עיראקיים טענו שאת התקיפה ביצעו כלי טיס של ישראל בחסות מטרייה אווירית אמריקנית.
בליל 8 בספטמבר הותקפו מחסני נשק איראניים בסמוך למעבר הגבול אלבוכמאל אל-קיים בין עיראק לסוריה.
בעקבות התקיפות ניסה כוח קודס בסוריה לשגר רקטות ארטילריות לעבר ישראל אך הן התפוצצו 2 ק"מ מזרחית לגבול ישראל-סוריה.
ב-17 בספטמבר הותקפו מחסני טילים בגבול סוריה-עיראק ו-10 פעילי מיליציות פרו-איראניות נהרגו.
ב-4 בדצמבר 2019 דווח על שתי תקיפות של מחסני נשק איראניים בשדה אל-חמדאן בסמוך למעבר הגבול אל-בוכמאל אל-קיים בין עיראק לסוריה.
ב-25 בדצמבר 2019 דווח על תקיפה נוספת באותו אזור בה נהרגו 5 פעילי מיליציות פרו-איראניות.
ב-29 בדצמבר 2019 תקף חיל האוויר האמריקאי מספר בסיסים של המיליציות אל-חשד א-שעבי וחזבאללה עיראק בעקבות מעורבותן בתקיפות נגד בסיסים אמריקאיים בעיראק.
כעבור מספר ימים, ב-3 בינואר 2020, ביצע חיל האוויר האמריקני תקיפת אווירית בנמל התעופה של בגדאד בה חוסלו קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס, ואבו מהדי אל-מוהנדס, סגן מפקד אל-חשד א-שעבי.
תקיפה אווירית היא פעולת תקיפה המבוצעת על ידי כלי טיס.
תקיפות אוויריות יכולות להתבצע באמצעות ספינות אוויר, בלונים, מטוסי קרב, מפציצים, מסוקי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים.
אין הכוונה למתקפה אווירית כוללת, ובשימוש פופולרי הכוונה במונח זה היא לתקיפה טקטית (בקנה מידה קטן) על מטרה קרקעית או ימית.
כלי נשק המשמשים לתקיפות אוויריות יכולים להיות תותחי מטוסים, טילי אוויר-קרקע, טילי שיוט, טילים בליסטיים ופצצות מסוגים שונים (פצצות שימוש כללי ופצצות מונחות).
לאחר תקיפה אווירית נהוג לבצע הערכת נזקי לחימה (BDA).
ב-1 בנובמבר 1911, במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית הטיל הסגן האיטלקי ג'וליו גבוטי ארבעה רימוני יד ממטוס חד-כנפי על שני בסיסים של צבא טורקיה בלוב, ובכך ביצע את התקיפה האווירית הראשונה בעולם.
הפשיטה האווירית הראשונה בקנה מידה גדול התרחשה מאוחר יותר באותה שנה כאשר לונדון הופצצה על ידי 15 ספינות צפלין שונות במהלך הלילה.
אף על פי שתקיפות אוויריות נעשו נפוצות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוסיף מילון אוקספורד את המונח "תקיפה אווירית" רק במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה תקיפות אוויריות – ובהן הפצצות שטיח על ערים, מרכזי תעשייה ותשתיות – נעשו נפוצות מאוד והיוו חלק חשוב בלחימה.
לדוגמה: הבליץ על לונדון והפצצת דרזדן.
מלחמת העולם השנייה ראתה גם התפתחות בתחמושת מונחית מדויקת, אשר הייתה בשימוש מוצלח על ידי הגרמנים, ותרמה למודרניזציה של התקיפות, שהפכו מדויקות יותר.
לא ניתן להפריז בחשיבות התפתחות זו: לפי נתונים סטטיסטיים, למעלה ממאה פשיטות היו נדרשות כדי להשמיד יעד טקטי במלחמת העולם השנייה; במלחמת המפרץ פרסם חיל האוויר האמריקאי תמונות של פצצות הפוגעות ביעד במדויק וכמעט ללא נזק לסביבה.
כיום עושות מדינות מפותחות מאמצים למנוע פגיעה בסביבת המטרות.
במהלך מלחמת וייטנאם הותאמו תקיפות האוויר למטוסים, כמו ה-F-100 סופר סייבר, A-4 סקייהוק, מקדונל דאגלס F-4 פנטום ועוד.
כלי טיס אלה יכלו לטוס מהר יותר, לשאת יותר תחמושת ולהגן על עצמם טוב יותר לעומת ה-P-51 מוסטנג וווט F4U קורסייר שלחמו במלחמת קוריאה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות שימוש מוצלח ב-F-4 פנטום לתקיפה והפצצה, מטוסי קרב רבים, שהחלו כמטוסי יירוט, הותאמו לתצורת מטוס קרב-הפצצה, ושימשו הן כמטוסי יירוט והן כמטוסי הפצצה.
ומאוחר יותר פותחו מטוסי קרב רב-משימתיים שנועדו לביצוע מספר תפקידים בהם יירוט וקרבות אוויר לצד תקיפה אווירית, הפצצת מטרות קרקע ושיגור חימוש מונחה מדויק (חמ"ם).
דוגמה למטוס כזה הוא ה-F-16 פייטינג פלקון.
ניתן לבצע תקיפות אוויריות אסטרטגיות גם ללא מלחמה כוללת.
לדוגמה, מבצע אופרה של ישראל להשמדת הכור העיראקי הביא לביקורת עולמית, אך לא הוביל למלחמה.
דוגמה כזו של תקיפה יצרה שאלות חדשות באשר למשפט הבין-לאומי.
במאה ה-21 רוב התקיפות האוויריות מבוצעות על ידי חימוש מונחה מדויק על-מנת לשפר את האפקטיביות של התקיפות, להגדיל את הסיכוי לפגיעה מדויקת במטרה ולהפחית את הנזק האגבי לבלתי מעורבים (בעיקר כאשר ארגוני טרור ממקמים מטרות צבאיות בתוך אוכלוסייה אזרחית המשמשת כמגן אנושי).
מאחר שטיל אוויר-קרקע יקר מאוד פותחו מערכות הנחיה לפצצות שימוש כללי (כגון JDAM ו-SPICE) שהופכות אותן לנשק מדויק בעלות סבירה.
ארצות הברית פתחה את המלחמה העולמית בטרור ב-2001 בתקיפות אוויריות נגד אל-קאעידה והטליבאן באפגניסטן.
מלחמת עיראק ב-2003 נפתחה בגל תקיפות אוויריות ("הלם ומורא") שפורר את הצבא העיראקי.
בתחילת המאה ה-21 ביצעה ישראל (באמצעות חיל האוויר הישראלי) מספר רב של תקיפות אוויריות נגד אויביה, כחלק ממלחמתה בטרור הפלסטיני ובסכסוך האיראני-ישראלי.
התקיפות הללו כוללות מאות סיכולים ממוקדים נגד מחבלים פלסטינים ואיראניים, הפצצת תשתיות טרור ברצועת עזה, השמדת הכור הגרעיני בסוריה, תקיפת מספר רב של משלוחי נשק וטילים לחזבאללה והפצצת תשתיות צבאיות של איראן בסוריה.
בתקיפות אלו נהרגו מאות עד אלפי מחבלים והושמדו אמצעי לחימה רבים.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מתבצעות תקיפות אוויריות רבות נגד ארגוני, תשתיות ופעילי טרור לצורך לוחמה בטרור.
הסיבה לכך היא העליונות האווירית המוחלטת שיש למדינות על פני ארגוני טרור שלרוב חסרים כלי טיס או סוללות הגנה אווירית.
דבר זה מאפשר פגיעה ודאית בארגוני הטרור ותשתיות טרור ללא סיכון של ספיגת אבדות, בניגוד לפשיטה קרקעית.
ישראל שיכללה את התקיפות האוויריות נגד ארגוני טרור, תשתיות טרור ופעילי טרור לדוקטרינת הסיכול הממוקד: חיסול כירורגי של פעילי טרור ומחבלים בכירים באמצעות ירי חימוש מונחה מדויק מהאוויר.
הסיכולים הממוקדים הגיעו לשיאם בתקופת האינתיפאדה השנייה (ובשנים 2001–2009 ברצועת עזה), ובהתחלה לוו בלא מעט נפגעים אזרחיים, דבר שגרם להם להיות שנויים במחלוקת.
בהמשך הם השתכללו והתעדנו ויחס הנפגעים עמד על 30 מחבלים הרוגים על כל אזרח שנפגע.
גם כיום (המאה ה-21), תקיפה אווירית של תשתיות טרור – כגון מפקדות, מחסני אמל"ח ומחנות אימונים – היא כלי רווח בארסנל של מדינות המערב וישראל בפרט, נגד ארגוני הטרור.
תקיפות אוויריות גורמות לעיתים למותם של בלתי-מעורבים, כולל אזרחים.
החוק הבין-לאומי קובע את עקרונות הצורך, ההבחנה והמידתיות הצבאית.
עקרונות אלה מדגישים כי יש לתקוף מטרות צבאיות, והפגיעה הנגרמת ליעדים שאינם לוחמים צריכה להיות מידתית.
תקיפה מינית בעזרת סם היא תקיפה מינית שמבוצעת באדם, לאחר שהאדם הפך חסר יכולת להתנגד, עקב היותו תחת השפעת חומרים המשנים את הדעת, כגון לאחר צריכת אלכוהול או נטילת סם אונס.
לא ניתן לדעת איזה סם אונס ספציפי היינו למטרת התקיפה, מכיוון שמדובר בעשרות סמים שונים שלא קשה להשיגם ולהשתמש בהם לצורך טשטוש בבן אדם, בנוסף אין להם טעם או ריח כך שמאוד נדיר להבחין בהם, ברגע שנכנסו למשקה אלכוהול.
כאשר אדם צורך סם יחד עם אלכוהול, הדבר עלול לעיתים לגרום לאובדן הכרה, או לאובדן היכולת לסרב באופן פיזי לקיום יחסי מין.
75% ממקרי האונס שבוצעו על ידי אדם מוכר לקורבן, בוצעו תחת השפעת אלכוהול או סמים ובנוסף 29% מהמקרים היו מיוחסים לאנשים שלא ידעו כי נטלו סם, אלא שמו להם זאת בחשאי.
אונס תחת השפעת אלכוהול היא הצורה הנפוצה ביותר של אלימות מינית כלפי נשים.
רוב הקורבנות של תקיפות מיניות בעזרת סם הן נשים, בעוד שרוב המבצעים של תקיפות מיניות בעזרת סם הם גברים.
לרוב, הפוגעים יפעלו באופן מתוכנן מראש וסדרתיוכן הוכח שבמידה וקיימים עוברי אורח הם יכולים להשפיע ולהתערב, דבר הגורם לפוגע להמעיט בכוונותיו וביעילותו לבצע את המעשה.
מחקרים מראים כי נטילת סמים ואלכוהול ביחד מרצון מגבירה את הסיכון להיות קורבן לתקיפה מינית.
ידוע כי החומרים לתקיפה לרוב הם אלכוהול, קיין ומריחואנה אך פלוניטראזפאם, קטמין, אקסטזי גם כן קשורים לסם התקיפה המינית כי הם בעלי פוטנציאל גבוה לאמנזיה, הם גורמים לדיכאון במערכת העצבים, חולשה מוגברת ובנוסף לחוסר שליטה מוטורית וחיסונית.
תוצאות התקיפה המינית בעזרת סם
התקיפה המינית גורמת לנזק בלתי הפיך מכיוון שהיא יכולה להוביל לדיכאון נשימתי, קצב לב לא סדיר ותרדמת ואף לטווח הרחוק, תקיפה מינית יכולה לגרום להפרעות נפשיות שהנפוצות ביניהן: הפרעות דיכאון, סכיזופרניה והפרעת דחק פוסט-טראומטי.
יש צורך בהתערבות וטיפול כדי למנוע התפתחות הפרעות אלו, בקרב מי שעבר אירוע זה.
בישראל קיים מרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית ובנוסף ביטוח לאומי מכיר בקורבנות גם אם לא הוגשה תלונה במשטרה.
תקיפה מינית בעזרת סם אינה חוקית ואסורה ברוב המדינות וכמו כן בישראל.
תקיפות אוויריות של ארצות הברית בפקיסטן היו חלק ממלחמת אפגניסטן (2001–2014) ומהמלחמה בצפון-מערב פקיסטן.
משנת 2004 עד 2018 הותקפו אלפי יעדים בפקיסטן בידי ארצות הברית, רובם באמצעות ירי מכטב"ם או ממסוק המופעלים על ידי חיל האוויר של ארצות הברית בהנחיית האגף לפעולות מיוחדות.
התקיפות בוצעו בעיקר באזור וזיריסטן, ונועדו לפגוע בארגוני טרור שנלחמו נגד ארצות הברית באפגניסטן.
גם צבא פקיסטן ביצע תקיפות בחלק מווזיריסטן, ותקיפות הכטב"ם נועדו לפגוע באזורים שצבא פקיסטן נמנע מלהיכנס אליהם.
תקיפות הכטב"ם מיוחסות לארצות הברית, אך היא נקטה בעמדת עמימות וצבא ארצות הברית נמנע מלתעד אותן.
על פי ההערכות, בתקיפות נהרגו בין 1,400 ל-4,000 בני אדם, כולל אזרחים רבים, בהם כ-200 ילדים.
מדצמבר 2013 חלה ירידה בתכיפות התקיפות, וממשל אובמה הודיע על מדיניות חדשה המחייבת פיקוח של הקונגרס על התקיפות ונקיטת צעדים על מנת לצמצם פגיעה באזרחים לא-מעורבים.
באחת התקיפות בשנת 2015 נהרג בשוגג וורן ויינשטיין, אזרח אמריקאי שנחטף בשנת 2011 על ידי פעילי אל-קאעידה והוחזק בשבי.
רקע: מעורבות כלכלית וצבאית של ארצות הברית בפקיסטן
ארצות הברית חימשה את פקיסטן כחלק מהמלחמה בטרור משנת 2001 עד 2010 בסך של 17 מיליארד דולר, מתוכם 6.6 מיליארד דולר שהועברו משנת 2002 עד 2008 במסגרת שנועד למלחמה בטליבאן.
באוקטובר 2009 חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על במסגרתו מועבר מדי שנה לפקיסטן מימון ניכר לפעולות צבאיות ואזרחיות.
בין הקורבנות האמריקאים של פיגועי טרור מידי פקיסטנים נמנים 12 חיילי צבא ארצות הברית, דיפלומט אחד והעיתונאי דניאל פרל.
שבעה חיילים אמריקאים נהרגו ב בשנת 2009.
כוחות צבא פקיסטן שיתפו פעולה עם ארצות הברית במלחמה נגד ארגוני הטרור עד שנת 2011. לאחר מבצע חנית נפטון, בו הרגו את אוסאמה בן לאדן, הורעו היחסים ונפסק רוב שיתוף הפעולה.
היחס לתקיפות כאל פשע מלחמה
בית המשפט העליון בפשאוור קבע כי התקיפות האוויריות אינן חוקיות, אינן מוסריות, מהוות הפרה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ומהוות פשע מלחמה.
ממשל אובמה לא הסכים עם קביעות אלה וטען שהתקיפות אינן מפרות את החוק הבינלאומי וכי תקיפה באמצעות כטב"ם היא מדויקת ויעילה.
דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 2013 סקר את תקיפות הכטב"ם האמריקאיות בפקיסטן וגינה אותן בחריפות.
בדו"ח נקבע שחלק מהתקיפות יכולות להיחשב כהוצאה להורג ללא משפט וכפשע מלחמה, בגלל מקרי המוות הרבים של אזרחים לא-מעורבים, תקיפות של צוותים רפואיים, והפרת הריבונות הפקיסטנית.
ארצות הברית שלחה מספר פעמים כוחות מיוחדים לפשיטות באזורים שונים בפקיסטן, כאשר היעד היה בכירים בארגון אל-קאעידה.
פשיטות אלו נעשו ללא תיאום עם ממשלת פקיסטן.
המספר המדויק של פעולות אלה אינו ידוע.
בעיתונות דווח על שלוש מהפעולות הללו:
פשיטה על מחנה אימונים בדנדה סיידגאי, בצפון וזיריסטן, בינואר 2006
פשיטה של אריות הים במחוז באג'אור, בשנת 2006
פשיטה על העיר אנגור אדה, בדרום וזיריסטן, ב-3 בספטמבר 2008.
תקינת רכש פדרלית היא מערכת הכללים העיקרית בנוגע לרכש ממשלתי בארצות הברית, והיא מפורטת בפרק 1 של "Title 48" של אסופת התקינה הפדרלית (CFR).
הוא מכסה רבים מהחוזים שהונפקו על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ונאס"א, כמו גם סוכנויות פדרליות אזרחיות אמריקאיות.
החלק הגדול ביותר של FAR הוא "Part 52", המכיל תנאים קדם-חוזיים סטנדרטיים וסעיפי חוזה.
תנאים קדם-חוזיים (solicitation provisions) הן דרישות הסמכה, הודעות והוראות שהופנו כלפי חברות שעשויות להיות מעוניינות להתמודד על חוזה ספציפי.
הוראות וסעיפים אלה הם משישה סוגים:
הוראות שידול נדרשות מתי חלות
סעיפי חוזה נדרשים מתי חלים
אם ה-FAR מחייב לכלול סעיף בחוזה ממשלתי, אך סעיף זה הושמט, הפסיקה עשויה לקבוע כי הסעיף החסר ייחשב כלול.
זו ידועה בשם "הדוקטרינה הנוצרית", המבוססת על העיקרון הבסיסי שלתקנות ממשלתיות מסוימות יש תוקף ותוצאה של החוק, ואנשי ממשל אינם רשאים לחרוג מהחוק ללא אישור מתאים.
יש להניח כי קבלנים עתידיים מכירים את החוק, כולל גבולות סמכותם של אנשי הממשלה.
לפיכך, סעיף חובה המבטא חלק משמעותי או מושרש עמוק של מדיניות הרכש הציבורי, ישולב בחוזה ממשלתי מכוח החוק, גם אם הצדדים השמיטו אותו בכוונה.
ניתן לערער על זכייה בחוזה ולבטלו אם טוען כנגדו יכול להוכיח כי הסוכנות הקבלנית או מקבל החוזה לא עמדו בדרישות הקדם חוזיות.
טענה מוצלחת יכולה לגרום לבחינה מחודשת של ההחלטה להעניק את החוזה או להעניק את החוזה לטוען במקום הזוכה המקורי.
למרות שמפגין מצליח לא יקבל בסופו של דבר את החוזה, ייתכן שהסוכנות הממשלתית תצטרך לשלם את הצעת הטוען ואת עלויות ההצעה.
יש שהציעו כי המורכבות הגדולה של עמידה בדרישות FAR מרתיעה את התחרות, במיוחד מצד חברות קטנות.
ראה, למשל, משרד האחריות הממשלתי, ניהול בסיס הספקים במאה ה-21.
תקיפות הכרישים בשארם א-שייח' הייתה סדרה של תקיפות כרישים, שנגרמו בידי כרישים לאורך חופי הים האדום, סמוך לעיירת הנופש המצרית, שארם א-שייח' בשנת 2010. תקיפות אלה גרמו למותה של אישה אחת ולשלושה נפגעים.
ב-1 בדצמבר 2010 נפצעו שלושה תיירים רוסים ואוקראיניים באופן קשה בהפרש של מספר דקות זה מזה, ב-5 בדצמבר 2010 נהרגה אישה גרמנייה.
המתקפות תוארו כ"חסרות תקדים" על ידי מספר מומחי כרישים.
בתגובה לתקיפות, החופים באתר התיירות הפופולרי היו סגורים במשך למעלה משבוע וכאמצעי מניעה לתקיפות נוספות הוחלט להרוג עשרות כרישים ששהו באזור.
בנוסף לכך הממשלה המקומית פרסמה כללים חדשים האוסרים על האכלת כרישים והנחיות על הגבלת שחייה באזורים מסוימים.
מגוון תיאוריות הועלו כדי להסביר את התקיפות, הנפוצות שבהם היו האכלה לא חוקית של כרישים יותר מדי קרוב לחוף, בעוד שאחרים טענו שהסיבה היא פגרי כבשים שהושלכו לחופים כחלק מהפסטיבל המקומי שנערך בחג הקורבן.
שני המינים ידועים בתקיפות אנשים, אם כי לא לעיתים קרובות.
לתקיפות הייתה השפעה דרסטית על ענף התיירות המקומי.
הרשויות המקומיות דאגו שהדבר יפגע בתיירות במקום שאמורה להגיע לעונת השיא שלה לקראת חג המולד ולכן החליטה הממשלה המצרית להעניק לתיירים הרוסים שנפגעו פיצוי בשווי של 50 אלף דולר.
שבועיים לאחר מכן פרסם צוות המומחים שמונה כדי לבחון את סדרת התקפות הכרישים את המלצתו, צוות המומחים המליץ על החלת איסור האכלת הדגים באזור, איסור על השלכת נבלות של חיות לים, הפעלת סיורים על החופים שיזהירו תיירים והקמת מגדלי תצפית בחופים.
תאוריית קונספירציה על מעורבות ישראלית
ההתקפות עוררו גם תיאוריות קונספירציה בנוגע למעורבות ישראלית אפשרית.
בטלוויזיה המצרית רואיין מושל דרום סיני, מוחמד עבדול פאדיל שושה, בראיון טען פאדיל-שושה כי צוללנים ישראלים באו מכיוון העיר אילת, שהגיעו לאזור עיירת הנופש לכדו כריש והניחו עליו צ'יפ GPS שהושתל על גבו.
עם זאת רבים חלקו על טענות אלו, אחד מהם היה פרופסור מחמוד הנאפי מאוניברסיטת תעלת סואץ אשר תיאר את התיאוריה כ"עצובה" וטען כי ציפ'ים של GPS יכולים לשמש למעקב אחרי כרישים בלבד ולא ניתן לשלוט על הכרישים מרחוק בעזרתם.
תקיפות כרישים מתרחשות ברחבי הימים והאוקיינוסים השונים.
תדירות ההתקפות נמוכה יחסית ביחס לתקיפות של בעלי חיים אחרים ורק שלושה מיני כרישים גורמים לתקיפות קטלניות לעיתים קרובות: כריש שורי, כריש טיגריסי והקטלני ביותר – עמלץ לבן.
גם כריש ארך גף ידוע בתקיפת אנשים, בייחוד של ניצולי טביעות בימי מלחמת העולם השנייה.
למרות ההתייחסות המרובה לתקיפות כרישים בתרבות הפופולרית, בין היתר בסרטי אימה כמו מלתעות מ-1975, רק כ-80 תקיפות כרישים מתרחשות בשנה.
לפי נרשמו ברחבי העולם בין 1958 עד 2016 מעל 2,785 תקיפות ללא התגרות, כש-439 מהן היו קטלניות.
עם זאת המספר המדויק צפוי להיות גבוה יותר, בעיקר במדינות העולם השלישי שבהן הנתונים לא מאומתים בזמן אמת ולא מדווחים.
מרבית המתקפות התרחשו בארצות הברית, כשבממוצע ישנן 16 התקפות לשנה עם הרוג אחד לכל שנתיים.
המתקפות התרחשו כמעט בכל מדינת חוף אך בעיקר ב שבקליפורניה (בה ישנם גולשים רבים), הוואי, פלורידה, טקסס, קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית.
עם זאת מרבית התקיפות הקטלניות התרחשו באוסטרליה ובעיקר באוסטרליה המערבית, שבה מאז שנת 2000 אירעו 17 תקיפות קטלניות, בהן מתוך 16,000 תקיפות אחת קטלנית.
גם בדרום אפריקה מספר הקורבנות מתקיפות הוא גבוה יחסית, ולעיתים 27% מהתקיפות בה קטלניות.
אזורים נוספים שבהם תקיפת כרישים היא שכיחה יחסית, הם: ראוניון ורסיפה שבברזיל (בחוף של בואה ויאגם), שבה דווח על 37% הרוגי תקיפות.
החוף שנחשב למסוכן ביותר הוא חוף ניו סמירנה בפלורידה, שבו אירעו מעל 24 תקיפות בשנים 2007–2008.
עם זאת התקיפות נדירות בהרבה ממה שנראה, והסיכוי למות מתקיפת כריש נמוך בהרבה מהסיכוי להיפגע מברק או מתאונת רכבת.
הכרישים הקטלניים ביותר לפי שכיחות התקיפות הם: העמלץ הלבן – הדג הטורף הגדול ביותר, כריש טיגריסי, כריש שורי וכריש ארך-גף שכולם גרמו למספר דו-ספרתי של הרוגים מתקיפות.
בנוסף על ארבעת הכרישים הקטלניים נרשמו תקיפות מכרישים נוספים, בהם: עמלץ כחול, כריש כחול, פטישניים, כריש לימוני, כריש קופר, כריש גלאפגוס, כריש שחור-שוליים, כריש משי, כריש עפרורי, כריש סנפירתן וכריש שונית אפור.
מינים נוספים עלולים לתקוף בטירוף אכילה.