tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציור הגדול ביותר באולם האדום הוא ציור של פרשים מאת אנטוניו שרדר (Antonio Schrader).
הוא מראה את המלך הפרוסי ואביו של הנסיך קרל, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה במהלך מלחמות השחרור ובתנוחה דומה לנפוליאון בציור נפוליאון חוצה את האלפים של ז'אק-לואי דויד.
קו הרקיע של ברלין נראה ברקע מתחת לשמיים כהים.
דירתה לשעבר של הנסיכה מארי צמודה לאולם האדום במזרח.
החדר הירוק וחדר השינה הירוק הצמוד אליו היו החדרים הפרטיים היחידים שלה בארמון גליניקה.
לא נותר דבר מהרהיטים מתקופת שינקל בסוף שנות השלושים של המאה ה-20. תצלום משנת 1938 בחדר הירוק יכול להוכיח רק קיום של חזית אח שאבדה המעוטרת ברצועות מוזהבות וקישוט דמוי מחרוזת פנינים.
הקיר שלמעלה היה מעוטר בציור סטנסיל עם שריגים.
במהלך השחזור בשנות התשעים של המאה ה-20, נצבעו קירות החדר בצבע ירוק והרצפה כוסתה בפרקט.
ציוד המוזיאון של ימינו עם רהיטי שינקל כולל נברשת שיוצרה בשנת 1830 עם קישוטי ברונזה ותליוני זכוכית, הדומה לנברשת בסלון האדום.
שני כיסאות מרופדים בצבע שחור לכה וכורסה מרופדת ב עם גזרה נמוכה מוזהבת, קישוטי עופרת מוזהבים וכיסוי בד צהוב הם שרידים משנת 1828, שעמדו במקור בחדר הנסיכה מארי בארמון בברלין על וילהלמפלאץ.
שינקל מצא את ההשראה לדגם הכיסא בטיולו באנגליה בשנת 1826. השזלונג מגיע כנראה גם הוא מהחדרים של ארמון ברלין.
שולחן צד מהגוני, שנעשה גם הוא על פי השפעה אנגלית, ומיועד למשחקי קלפים מגיע מטירת הציד גליניקה.
מדפים עגולים ומלבניים בגודל קלפי משחק ניתנים לקיפול על גבי לוח 28.5 × 28.5 סנטימטרים, הנשען על עמוד משושה בגובה 78 סנטימטרים.
שולחן צדדי קטן נוסף מציג מדליונים עם מוטיבים של בנייני ברלין והקזינו בפארק קליין-גליניקה על צלחת חרסינה עגולה, מעוטרת בערבסקות בצבע זהב.
שולחן מהגוני עם ראש מרובע הניתן לפתיחה להגדלת משטח השולחן ניצב במקור בארמון העיר ברלין.
בשנת 1919 הוא הגיע לבית דורן, האחוזה בהולנד אליה גלה וילהלם השני, קיסר גרמניה.
כלי פורצלן שהיו שייכים לנסיך קרל, מוצגים בחלון ראווה עשוי עץ סיסם עם שיבוצים מסביבות 1825–30. בנוסף לצלחות עם עיטורי פרחים משנת 1820 ו-1845, בשתי צלחות מוצגים מוטיבים של גליניקה.
ככל הנראה הם נוצרו בין השנים 1870–1889, מכיוון שטירת הציד גליניקה עדיין מתוארת בסגנון הבארוק הצרפתי על אחת הצלחות בעלות מסגרת הזהב, כלומר לפני השיפוץ בשנת 1889. השנייה צוירה עם נוף לארמון גליניקה ולמזרקת אריות.
על הקירות תלויות יצירות של אמנים בני התקופה מהמאה ה-19. אלה ציורים עם מוטיבים של גליניקה מאת יוהאנס יוזף דסטרה (Johannes Joseph Destrée) ההולנדי, אדוארד גרטנר ויוליוס שופה, ודיוקנאות של הנסיכה מארי מאת יוליוס שופה והמלכה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ מאת יוהאן היינריך שרדר (Johann Heinrich Schröder).
חדר השינה לשעבר בצבע טורקיז של הנסיכה מארי עבר שינוי מבני בעייתי כבר בשנת 1889. הנסיך פרידריך לאופולד האב הורה על הסרת הקיר הצפוני עם גומחת המיטה ששורטטה בתוכנית המבנה מ-1826 וארובה שעמדה מעבר לפינה משמאל כך שהחדר התארך לכל רוחב הקומה.
החלון בצד הצפוני של חצר הגן נסגר בלבנים ולכן החדר המוארך קיבל אור יום רק דרך חלון בקיר הדרומי.
בשנות ה-50 חולק החדר מחדש על ידי הקמת קירות מחיצה, אך מבלי לקחת בחשבון את נישת המיטה.
כך נוצר שוב סידור החדרים כמו בתקופתו של הנסיך הרדנברג.
הרהיטים בימינו כוללים כורסת מהגוני מרופדת וכיסא מהגוני עם קליעת נצרים, שהקישוטים היחידים שלהם הם הרגליים הקדמיות, מאפיין אופייני של דגמי הכיסאות של שינקל.
הריהוט הפשוט והבורגני מגיע מארמון גליניקה ומראה את סגנון הריהוט הפשוט לפעמים של ארמון הקיץ, שבניגוד לארמון העיר כמעט ולא נאלץ לשרת מטרות מייצגות.
שולחן איפור עם קיר מראות אחורי משנת 1820, וספה עם פורניר מהגוני מסביבות 1830 מארמון העיר ברלין ההרוס נשמרו באותו סגנון פשוט.
הקירות מעוטרים בציורים המתארים נופים איטלקיים, כמו גם נוף של גליניקה, כפי שנראה מהגן החדש מאת קרל וילהלם פולקה (Karl Wilhelm Pohlke).
דירתו לשעבר של הנסיך קרל צמודה לאולם האדום ממערב, החל מהחדר הלבן, הידוע גם כחדר השיש.
ניתן היה לשחזר את עיצוב הפנים של שינקל בצורה הטובה ביותר באמצעות תמונות.
כמו המקור, העותקים של הספות הפינתיות שצוירו בתוכנית המבנה מסביבות 1826 קיבלו מסגרת עץ לכה לבנה, ריפודי מושבים שהגיעו כמעט עד לרצפה וגב מרופד עם כיסוי בד אדום.
פסי צבע זהב העוברים אופקית מקדימה יוצרים רושם של שתי כריות מושב מונחות זו על גבי זו.
שני שולחנות עגולים עם רגליים המסתיימים בוולוטה מחליפים את שולחנות השיש המרובעים עם עמוד מרכזי שתוכננו במקור על ידי שינקל.
על משטחי הקיר המטויחים בטיח שיש לבן, יש פסים בצבע הזהב החוזרים על עצמם באמצעות קווים אנכיים בפינות הקיר ובאפריז ההיקפי באזור הקיר העליון כמו גם באנטבלטורה.
קישוטי קיר אחרים הם פרוטומות גבס על בסיסים בגומחות בקיר.
הפרוטומות מייצגות את הנסיכה מארי, אדריכל הגן פטר יוזף לנה וקארל פרידריך שינקל, מבוססות על פרוטומות של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך.
בנוסף, הריהוט המקורי של החדר כלל כנראה כורסאות על גלגלים עם גב נמוך במיוחד, משענות יד סליליות ורגליים קדמיות בצורת מעקה.
ארבע כורסאות שינקל הוקצו לחדר הלבן בגלל גימור הצבע הלבן שלהן והן חלק מהמכירה הפומבית הגדולה משנת 1930–31. הן עתידות להתחלף בשתי כורסאות ששינקל יצר בשנת 1828 לחדר הקבלה, שאותו עיצבה הנסיכה מארי בארמון ברלין על וילהלמפלאץ.
כיסאות העץ האשור המוזהבים עם כיסוי בד בצבע זהב עוצבו על ידי שינקל עם משענות יד צרות וריפודים צמודים.
הצורה הבסיסית של כורסה זו חוזרת לסוג של כיסא שתואר על אפריז בהרקולנאום.
שינקל עיצב גם כורסאות מפוארות אחרות בסגנון זה, רק עם ספינקס כמשענות ידיים, עבור אולם הקבלה בארמון שבווילהלמפלאץ, כמו גם חדר התה וחדר הכוכבים בארמון העיר ברלין.
קערת מנורה עשויה זכוכית חלבית נעשתה גם היא על פי עיצוב שינקל בסביבות 1825–1830. הקערה שוכנת בתוך מסגרת מעוטרת עשויה אבץ יצוק בציפוי זהב ויוצאים ממנה שמונה זרועות פמוט.
החדר הפינתי הכחול ממערב שימש כספרייה וכחדר העבודה של הנסיך קרל.
ניתן היה לזהות משטחי קיר במקור בגוון כחול ואפריז היקפי בדוגמת פרחים על בסיס שרידים בתצלום מסביבות 1950 לחדר זה.
הריהוט כלל ככל הנראה ארון ספרים פשוט בעל ארבע דלתות.
על הכרכוב ציור סטנסיל בצבע חום כהה עשוי קווים, עלים ושושנות.
בשל הקישוט הזהה, הרהיטים המופיעים בתמונות מוקצים לחדר זה.
מקום הימצאם של רהיטי שינקל שתוכננו בסביבות 1828 אינו ידוע.
הרהיטים היחידים שמקורם בארמון גליניקה המבוססים על עיצוב של שינקל הם שני כיסאות מרופדים עשויים מהגוני עם כיסוי בד צהוב בחדר זה.
בנוסף לרגליים הקדמיות בצורת מעקה, הכיסאות מעוטרים במחצית האורך של כרית הגב בקישוט סריג עץ של שושנות עם גימור ועלי קוציץ שכמעט משתרע עד המושב.
ריהוט הישיבה האלגנטי ביותר שעיצב שינקל הוא כורסה בעלת השפעה אנגלית.
מקורו במערכת שתוכננה בשנת 1828 לחדר השינה ולחדר העבודה של הנסיך בארמון בווילהלמפלאץ.
שינקל השתמש לראשונה בעץ סיסם, שהפך אופנתי בתקופת העוצרות.
הוא תכנן את הכיסא החינני למראה על גלגלים עם מושב נמוך עם רגליים קדמיות צרות מחורצות, משענות יד מרופדות צרות ועגולות הנתמכות על ידי מעקות פליז מלוטשות עדינות, וגב עץ צמוד וקורה עם קישוט ורדים.
הכיסוי המקורי עשוי בד בגוון אדום דובדבן נארג מחדש.
העתק ברזל יצוק של המפורסם ששוכפל לעיתים קרובות עומד על כן עץ מעץ מהגוני עם בסיס מעוגל בן שלוש קומות בקיר הדרומי.
מארמון שרלוטנבורג ומהמלאי של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מגיעה ספת מהגוני בסגנון עם כיסוי בד בצבע צהוב ושולחן מהגוני תואם.
כמה ספרים מהספרייה העשירה של הנסיך קרל ומלאי הפריטים האישיים שהוצגו בעבר מוצגים בארון ספרים קטן שמגיע מעיזבונו של היסטוריון האמנות זיברס.
אחת מהן היא קסת דיו, פרט נוסף הוא הפרסה של סוס הציד אגאתון, שמת בשנת 1854 לאחר שהיה באורוות הנסיך במשך עשרים שנה משנת 1828. חריטה בקדמת הפרסה מזכירה את סוס הציד אגאתון.
תמונה שצייר פרנץ קרוגר על הקיר הצפוני של החדר הפינתי הכחול מראה את הסוס האהוב ביותר על הנסיך.
ציורים נוספים מקשטים את הקירות עם דיוקנאות של הנסיך קרל מאת האמנים ניקולאוס לאואר וכריסטיאן טנגרמן וכן נופים של גליניקה מאת אדלברט לומפק ויוליוס שופה.
קונסטנטין שרוטר צייר את המשרת הוותיק מור אחמד, שהוזכר לראשונה בשנת 1828 כמשרתו של הנסיך קרל.
כמו הספרייה, גם החדר הוורוד לשעבר של הנסיך הרדנברג שימש את הנסיך קרל כחדר עבודה.
שום דבר לא ידוע על העיטורים והריהוט המקוריים, כפי שקורה בחדר השינה שאחריו, כבר באגף המערבי, וחדרי המשרתים הסמוכים אליו, בהם נמצא כיום מוזיאון הגננים של חצר המלכות הפרוסי.
בחדר הקטן נותרו שאריות של כלי חרסינה, כלי שולחן מכסף, כלי זכוכית וציורים בצבעי מים מרכושו של הנסיך קרל.
הציורים בצבעי המים מסביבות 1830 עד 1835 הם של פרנץ קרוגר ומוצגים בהם בפרוטרוט כרכרות ומזחלות ששימשו את הנסיך קרל במסעותיו ברוסיה או שהיו שייכים לצי הרכב הנרחב שלו.
מבין הכוסות וקנקני הזכוכית שרדו רק פריטים בודדים, חלקם עם שפה מוזהבים וידית דמוית מעקה, ואחרים מתומנים.
המאפיין והקישוט הבולט ביותר על כל חלקי הזכוכית הוא חיתוך עמוק מצופה זהב עם המונוגרמה הפשוטה או מונוגרמת המראה "C" מתחת לכתר המלוכה הפרוסית המתייחסת לבעלים לשעבר, הנסיך קרל.
ניתן למצוא את המונוגרמות גם על כלי כסף מבית המלאכה של יוהאן גאורג הוסאואר, אך הן חורגות מסימן הבעלים שתכנן שינקל עם עיט במרכז השרשרת של אות מסדר העיט השחור נשר תחת כתר המלוכה הפרוסי.
הוסאואר, שנולד בשנת 1826, וקיבל את התואר צורף הוד מלכותו מפרידריך וילהלם השלישי.
היה אחד הצורפים המפורסמים ביותר בזמנו, ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם שינקל.
כלי הכסף שלו עוצבו על ידי סגנונות הבארוק.
שרשרת המסדר מקיפה את הכפתור בצורת אגס.
המסדרון בקומה העליונה של האגף המערבי
המסדרון המוארך בצד המזרחי של האגף המערבי, שממנו ניתן להיכנס היום לחדרי מוזיאון הגננים של חצר המלכות הפרוסי, מצויד בפורטרטים של גנני חצר פרוסים, בהם זלצמן, ניטנר, זלו, פינטלמן ואמן הגן פטר יוזף לנה.
את העיצוב הצבעוני של המסדרון שהיה פעם במאה ה-19 ניתן להדגים שוב על ידי קטעים מתמונות שצולמו בשנת 1937. ואז קישוט הקיר המערבי באזור התחתון כלל טפט נייר בגובה חצי מטר, המדמה לוח עץ משויש מחולק לשדות ומעליו טפט פנורמה עם נופים איטלקיים.
יצרנית הטפט המודפס ביד "נופים של איטליה" (Les Vues d'Italie) משנת 1818 הייתה היצרנית הצרפתית Zuber & Cie, הפועלת עד היום מ באלזס, האמן היוצר היה פייר-אנטואן מונז'ן (Pierre-Antoine Mongin).
הצד הנגדי של החלון הפונה לחצר הגן היה מכוסה בבלוקי קיר צבועים או טפטים והתקרה נצבעה בדמות גג סוכה.
על פי המפרט של שינקל, תכנן יוליוס שופה את הקיר הצפוני בקצה המסדרון עם נוף פנורמי של האי קאפרי.
התמונה הכוללת הציעה ארקדה עם נופים רחבים של נופים איטלקיים מצד אחד, ומצד שני, מהחלונות האמיתיים, נוף של חצר הגן בסגנון איטלקי עם עיטוריו מהעת העתיקה.
העיצוב של חדרים בודדים עם טפט המציג נוף היה מודרני מאוד מאז תחילת המאה ה-19. בנוסף לתכונות החינוכיות, תמונות הנוף הגדולות יצרו אשליה של שהות במדינה זרה או ביבשת רחוקה.
ז'אן-ז'אק רוסו מתאר את תחושותיו של צופה, הקולט את תמונות הפנורמה כ"חגיגה לעיניים" "שממנה נובע מגע בלתי מוגדר של קסם ועל-טבעי, המגרה את הנפש ואת החושים.
אתה שוכח את העולם, אתה שוכח את עצמך, אתה כבר לא יודע איפה אתה נמצא".
בניין החווה עם אורוות סוסים, שהוקם בצפון בשנת 1796 תחת הרוזן לינדנאו, הורחב מזרחה בשנת 1828 ונוספה בו קומה מלאה.
לדברי קארל פרידריך שינקל, שרטט לודוויג פרזיוס את תוכניות השיפוץ.
המבנה הותאם לסגנון הווילה האיטלקית, מבנה בסגנון בתים דרומיים פשוטים עם גג משופע מעדנות בכל הכיוונים ובולט מעבר לקיר המבנה עשוי יריעת אבץ, פתחי חלונות עם תריסים ופרגולה בעלת גג שטוח עם עמודים מסיביים בקצה הדרומי-מערבי, המחבר את אגף האצילים עם הטירה.
כמו בבניין הארמון, הנסיך קרל דאג לעטר את חזית הצד הדרומי של חצר הגן בשברי אבנים מעוטרות מן העת העתיקה, שאת הסידור הקישוטי ביצע הפסל כריסטיאן דניאל ראוך.
באמצע החזית הדרומית הוצב עותק ארד של פסל רומאי של קבוצת אילדפונסו המבוסס על המקור המוצג במוזיאון הפראדו במדריד.
הפרשנות של שני הצעירים עם זרי הדפנה שנויה במחלוקת עד היום.
לדברי יוהאן יואכים וינקלמן, הפסלים הם של אורסטס ופילאדס, ושינה ומוות על פי גוטהולד אפרים לסינג.
קבוצת הפסלים, שיוצרה על ידי בית יציקת הברזל Gräflich Einsiedel בלאוכאמר, נוצקה מספר פעמים והוצבה במקומות שונים, כולל בחלק שרלוטנהוף של פארק סנסוסי.
שינקל ופרזיוס תכננו את החלק המזרחי של החזית הדרומית, המשתרע מעבר לקו הבניין של הארמון, עם ספסל אבן בסוכת גפנים.
את הספסל עם דפנות מדורגות ניתן היה למצוא עד שנת 1937, אך הוא כבר לא שם יותר.
דמות יצוקות מקשטות את הקומה העליונה.
באמצע נמצאת פליסיטס פובליקה (Felicitas Publica), שהמקור שלה נוצר על ידי כריסטיאן דניאל ראוך לאנדרטת מקס יוזף במינכן.
היא מוקפת על ידי פסלונים של איפיגניה ואודיסאוס.
אלו עבודות מבית המלאכה של הפסל כריסטיאן פרידריך טיק (Christian Friedrich Tieck).
פינת הבניין מעוטרת בראש אבץ יצוק של אתנה.
הכינוי "Kavalierflügel" (אגף האצילים) או "Kavaliergebäude" (בית האצילים) מטעה, מכיוון שכינוי זה מרמז על בניין מגורים בלבד.
למעשה, הוא תוכנן מההתחלה כמבנה מגורים, חווה ואורווה.
הכניסה בצד הצר המזרחי הובילה לקומה העליונה ולדירת משרתים בקומת הקרקע.
אחריה אורווה לסוסים עם 24 תאים לסוסים, מטבח ושירותים בשליש המערבי.
בקומה העליונה במזרח הייתה דירה למפקח, חדרי משרתים, אסם וחדרי שירות באמצע.
בצד המערבי היו חדרים למנהל האורווה, טבחים ושני חדרי אירוח.
שני חדרים, שעבורם יכול היה גג הפרגולה לשמש כמרפסת, שימשו מקום לינה לעוזריו האישיים של הנסיך קרל, שלעיתים היו הרוזן הלמוט פון מולטקה הזקן והנסיך הוהנלוה-אינגלפינגן.
החל משנת 1832 ניתן היה להגיע ישירות לחדרי הדיירים באמצעות גרם מדרגות שני, שהכניסה אליו נעשתה דרך ארכיטקטורת הפרגולה.
שינויים קטנים נוספים בחלל הפנים בוצעו בשנת 1872 על ידי הקבלן ארנסט פטצהולץ (Ernst Petzholtz) מפודסדאם, שהחליף את מבנה התומך מעץ מתקופת שינקל במבנה יצוק באורווה הסוסים.
הרצפה, שככל הנראה עדיין הייתה מרוצפת בלבנים אדומות-צהבהבות על ידי הרוזן לינדנאו, קיבלה כיסוי חדש עשוי לבני קלינקר.
לאחר מותו של הנסיך קרל, הוזנח אגף האצילים, כמו כל הבניינים בפארק.
במשך עשרות שנים תוקן בניין הארמון ושימש מוסדות שונים.
במהלך השיפוצים המחודשים בשנת 1988–89 נחשף המבנה התומך בברזל יצוק, שכוסה בשנות החמישים של המאה ה-20, והרצפה.
אורוות הסוסים לשעבר שימשו לאירועים מאז מרץ 2006.
הבניין מתקופת הרוזן לינדנאו, המכונה ביתן הכרכרות (Wagenremise) בתוכניות בנייה ישנות, היה צריך להיהרס בגלל הרחבה לכיוון מזרח של בניין החווה או אגף האצילים.
כתחליף, רשם לודוויג פרזיוס טיוטות לבית כרכרות (Remise) חדש בשנת 1828 על פי המידע של שינקל והציב אותו צפונה, בזווית ישרה לחלקו המערבי של אגף האצילים.
בית הכרכרות החד-קומתי קיבל גג משופע שטוח עשוי יריעת אבץ.
בחזית הפונה מזרחה, ארבע קשתות עם שערי עץ הובילו לאולם הכרכרות, שעל פי רישום העיצוב של פרזיוס הכילו מקום לשנים-עשר מרכבות.
לצפון האולם הוצמדו שני חדרים, ששימשו בור כבול (Torfgelaß) ואורוות עץ (Holzstall).
בצד הדרומי היה מחסן אוכפים ורתמות.
מכאן מעבר הוביל לאורוות הסוסים בבניין האצילים.
שינקל דאג שחצר המבנה תהיה סגורה בצפון בחומה ובמזרח עם גדר סריג.
דמות של נפטון באמצע הסריג הפונה לחצר הוצגה רק ב-23 ביוני 1838 והייתה מתנת יום הולדת של פרידריך וילהלם השלישי לבנו.
זו גרסה שנייה לדמות נפטון, אותה יצר הפסל הגרמני למזרקה בנורדהאוזן.
אגן המים בצורת קונכייה מגיע מאכסדרת שיש בפארק סנסוסי, שנבנתה בין השנים 1751–1762 על פי תוכניות של גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, אך נהרסה בשנת 1797. הנסיך קרל הורה להקים קונכייה נוספת מתחת לפרגולה הפונה דרומה של הקזינו בפארק.
על פי המידע של שינקל, יצר פרזיוס תוכניות למגדל כדי לשחרר ולהחיות את קבוצת הבניינים באמצעות מבנה אנכי.
מגדל בן חמש קומות עם פתחי חלונות צרים ומלבניים גבוהים ובלוודרה בקומה העליונה נבנה בין בית הכרכרות לאגף האצילים.
גג האוהל השטוח עשוי יריעת אבץ.
ניתן היה להיכנס למגדל דרך כניסה בצפון ומאחד מחדרי הרחצה בחלקו המערבי של אגף האצילים.
שיפוצים גדולים בוצעו במהלך חייו של הנסיך קרל.
ארנסט פטצהולץ, שהגדיל את המגדל בקומה אחת ב-1871–1872, מונה על התכנון והביצוע.
בית הכרכרות הוגדל, אותה האריך גם בקשת נוספת ובמרתף.
המגדל שמר על חריצי החלונות הצרים ונפתח שוב בקומה השישית עם חלונות עד לבלוודרה.
כמו כן, גג האוכף השטוח קיבל קישוטים אדריכליים עתיקים למראה באמצעות אקרוטריון בעיטור כפות דקלים.
אחרי עשרות שנים של הזנחה, בית הכרכרות הרעוע נהרס בשנות החמישים של המאה ה-20 ורק המרתף נבנה מחדש.
בניין נוסף בן קומה אחת נוסף בזווית ישרה, שבמקום הקיר מהווה כיום את החצר הפונה צפונה.
בבית הכרכרות פועלת מסעדה מאז 1986.
ארמון האגה (בשוודית: Haga slott), שנקרא בעבר ביתן המלכה (בשוודית: Drottningens paviljong), ממוקם בפארק האגה, עיריית סולנה, במטרופולין סטוקהולם, שוודיה.
הארמון, שנבנה בין השנים 1805-1802, עוצב בהשראת וילה איטלקית של אמן הבלט גלודיירס בדרוטנינגהולם על ידי האדריכל קרל כריסטופר ג'ורוול עם מינויו על ידי המלך גוסטב הרביעי אדולף לילדי המלוכה.
זה היה ביתם או בית הקיץ של כמה מבני משפחת המלוכה השוודית - בעיקר זה היה מקום הולדתו של המלך הנוכחי - עד 1966 כאשר המלך גוסטב השישי אדולף העביר את סילוקו לממשלה והוא הפך לבית הארחה עבור מבקרים זרים מכובדים.
בשנת 2009, הוכרז על ידי ראש הממשלה פרדריק ריינפלדט כי זכויות הסילוק לארמון יועברו בחזרה לחצר המלוכה כדי לשמש את ויקטוריה, נסיכת הכתר של שוודיה ובעלה, הנסיך דניאל, דוכס וסטרגטלנד, כמתנת חתונה בשנת 2010. הם עברו לגור בארמון האגה לאחר חתונתם ב-19 ביוני אותה שנה.
כאשר המלך גוסטב השלישי נהרג בשנת 1792 בוטלו העבודות על הטירה הגרנדיוזית שלו בברונסוויקן ובנו ויורשו המלך גוסטב הרביעי אדולף החל בבניית ארמון צנוע יותר.
המלך פנה לאדריכל הצעיר יחסית קרל כריסטופר ג'ורוול במטרה לבנות בית מודרני בסגנון וילה איטלקי.
ג'ורוול הועסק בהאגה מאז 1788 ולמד אצל לואי ז'אן דספרז הן בהקמת הביתן המלכותי והן בטירה הלא שלמה בברונסוויקן.
הוא היה גם האדריכל מאחורי מקדש אקו.
הוא עיצב אותה על פי וילה איטלקית של אמן הבלט גלידיירס בדרוטנינגהולם, שג'ורוול עיצב בעצמו.
היסודות הונחו במאי 1802 וכבר לפני סוף השנה הבניין היה תחת קורת גג.
קבלן הבנייה היה הרמן אדברג, שמלבד העובדה שהיו לו בעלי מלאכה מיומנים כבעלי מלאכה מיומנים כבעלי לבנים ונגרים, עמדה לרשותו גם קבוצה של חיילי חי"ר מסודרמנלנדס.
בדצמבר 1803 נודע למלך כי היציעים הוסרו ועמודי השיש הוגבהו.
העמודים היו במקור מפינלנד והובאו לפולין בתקופת שלטונו של המלך זיגיסמונד.
הם נלקחו בחזרה לשוודיה על ידי המלך גוסטב השני אדולף ושימשו את נקדימון טסין הצעיר בבניית הכנסייה הגרמנית בקרלסקרונה.
כאשר הכנסייה נבנתה מחדש לאחר שריפה מסיבית בשנת 1790 נותרו 14 עמודים זמינים לשימוש עתידי.
הרצפה הייתה עשויה מעץ אלון מטירת פרדריקהוב והאבן יועדה במקור לטירתו של המלך גוסטב השלישי, שמעולם לא הושלמה בברונסוויקן.
כל בניית הארמון הושלמה בסוף 1805.
החל משנות ה-20 של המאה ה-19 שימש הארמון כבית קיץ עבור נסיך הכתר אוסקר ורעייתו ג'וזפין.
בשנת 1860 שופץ הארמון עבור בנו הצעיר של המלך אוסקר הראשון, הנסיך אוגוסט, ואשתו הנסיכה תרזה.
הנסיכה התגוררה בארמון האגה עד מותה בשנת 1914 והיא הכניסה את מגעה לארמון במהלך 54 שנות מגוריה.
לאחר מותה של תרזה הוכנס הארמון לשימוש על ידי בני משפחת המלוכה, עד שהזוג החדש, הנסיך התורשתי גוסטב אדולף והנסיכה סיבילה, עברו לשם ב-1932 לאחר שנערך שיפוץ יסודי.
הנסיכות מרגרטה, בירגיטה, דזירה וכריסטינה והנסיך קרל גוסטב, המלך הנוכחי של שוודיה, נולדו שם כולן.
בעקבות מותו הפתאומי של הנסיך התורשתי בהתרסקות מטוס KLM DC-3 בשדה התעופה של קופנהגן ב-26 בינואר 1947, האם האלמנה וילדיה סיימו את שהותם במשרה מלאה בארמון.
המלך גוסטב השישי אדולף ויתר על זכויות הסילוק המלכותיות לארמון ושחרר אותו לשימוש הממשלה בשנת 1966 כמעון רשמי לאורחים זרים נכבדים של הממשלה לשוודיה, אם כי יתברר שהוא משמש בדלילות רבה למטרה זו.
ב-23 באפריל 2009 הודיע ראש הממשלה ריינפלדט כי זכויות הסילוק של ארמון האגה יועברו בחזרה לחצר המלוכה כמתנת חתונה מהממשלה לאור נישואיה המאושרים של נסיכת הכתר ויקטוריה לדניאל ווסטלינג ביוני 2010. הזוג עבר לגור ב-15 בנובמבר 2010.
ארמון הכנסים בבית לחם הוא מרכז כנסים שנמצא בבית לחם, בשטח A של הרשות הפלסטינית.
הארמון נמצא בדרום העיר, בסמוך לבריכות שלמה.
המבנה כולל אולם ישיבות ראשי, גלריה, אולם תיאטרון, חדרי ישיבות, חדרי תפילות (הן לנוצרים והן למוסלמים), קפיטריה ואמפיתיאטרון שיכול לארח קרוב ל-1,500 אנשים.
ארמון הכנסים משתרע על שטח של כ-32,000 מ"ר.
בבניית מרכז הכנסים נעשה שימוש במגוון של אבנים בגדלים וצבעים שונים שהובאו מאזורים שונים ברשות הפלסטינית.
מרכז הכנסים הוקם ב-1999 ביוזמתו של נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת לאחר שחסיב סבאג וטארק עבאס (בנו של מחמוד עבאס) הציעו שהפלסטינים יארחו את כינוס הפורום הכלכלי העולמי של שנת 2000 בבית לחם.
המבנה הוקם בהשקעת קרן ההשקעות הפלסטינית.
ב-2008 אירח מרכז הכנסים את ועידת בית לחם (ועידת ההשקעות הפלסטינית), בה השתתפו מאות אנשים עסקים מהמפרץ הפרסי, מארצות הברית, מרצועת עזה ומאירופה, פוליטיקאים ואף ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, סלאם פיאד.
ועידה דומה התקיימה שנתיים לאחר מכן.
ארמון הורדוס בירושלים נבנה על ידי הורדוס ברבע האחרון של המאה ה-1 לפנה"ס.
המבנה שכן בחומה הצפון מערבית של העיר העליונה של ירושלים.
הורדוס התגורר בארמון כמעון ראשי, אך לא דרך קבע, שכן היו בבעלותו ארמונות נוספים, בהם מצדה, הרודיון וקיסריה.
מהארמון בירושלים לא נותר היום דבר מלבד חלקים ממתחם החומות והמגדלים שמסביב, ששונו רבות הכלולים במתחם מגדל דוד והקישלה.
ארמונו של הורדוס בירושלים ניצב לאורך חומת העיר המערבית, באזור הרובע הארמני של היום, מהקישלה ועד לחומה הנוכחית (העות'מאנית) ממערב לשער ציון.
הארמון כלל שני אגפים שהופרדו בגן גדול.
מצפונן למתחם, באזור מגדל דוד ושער יפו של היום, הקים הורדוס שלושה מגדלים ענקיים, כמגן נוסף ומקלט אחרון למקרה של סכנה.
אלה הוא קרא על שם אנשים קרובים אליו - היפיקוס על שם חבר, פצאל על שם אחיו, ומרים על שם אשתו החשמונאית.
מגדלים אלו חיזקו את הפינה הצפון מערבית של החומה הראשונה, חומת העיר שנבנתה על ידי החשמונאים בין 152 ל-134 לפני הספירה.
מבין שלושת המגדלים, רק החלק התחתון המאסיבי של מגדל היפיקיוס (או מגדל פצאל, לפי כמה חוקרים) שרד.
בחצר מגדל דוד נמצאו שרידים של שני מגדלים חשמונאים קדומים יותר (המגדל הדרום והתיכון), שאינם קשורים למגדלים ההרודיאנים.
במהלך התקופה הביזנטית, המגדל, ובהרחבה המצודה כולה, קיבלו את שמו החלופי - מגדל דוד - לאחר שהביזנטים, שזיהו בטעות את הגבעה כהר ציון, הניחו שהיא ארמונו של דוד.
שם זה נמצא בשימוש עד היום, אם כי במאה ה-19 צריח עות'מאני שהוקם בין השנים 1635–1665 מעל החומה הדרומית של המצודה נהיה למזוהה עם "מגדל דוד".
כמו בית המקדש שלו, ארמונו של הורדוס נבנה על במה מוגבהת של כ-500 מטר (צפון-דרום) על 150 (מזרח-מערב).
נשען על סדרה של קירות תמך המתנשאים לגובה של 4 עד 5 מטרים.
הארמון כלל שני מבנים מרכזיים, כל אחד עם אולמות אירועים, מרחצאות ומקומות לינה למאות אורחים.
שני האגפים נקראו על שם אגריפס ואוגוסטטוס קיסר.
במרכז הארמון היו גנים עם אכסדראות.
השטח כלל חורשות, תעלות ובריכות מצוידות במזרקות ברונזה.
הפריטוריום בארמון היה לאחר מותו של הורדוס למעון הרשמי של הנציבים הרומאים בבואם לירושלים במהלך חגים גדולים, וכנראה היה מקום משפטו של ישו על ידי פונטיוס פילאטוס.
מצפון לארמון הורדוס היו שלושת המגדלים העצומים,
מגדל פצאל היה הגדול ביותר.
הוא נקרא על שם אחיו של הורדוס והתנשא לגובה של 145 רגל.
מגדל היפיקוס נקרא על שם חברו של הורדוס והתנשא לגובה 132 רגל.
מגדל מרים נקרא על שם אשתו החשמונאית של הורדוס אותה הוציא להורג.
יוסף בן מתתיהו כותב עליו "כי חשב המלך, אשר נאה לפאר את המגדל הנקרא על שם אשתו יותר מהמגדלים האחרים, הנקובים בשמות הגברים, תחת אשר היו המגדלים האלה חזקים יותר ממגדל האשה".
הוא התנשא לגובה 74 רגל ונחשב ליפה מבין השלושה.
יוסף בן מתתיהו תיאר בצורה חיה את הארמון
עם הקמת הפרובינקיה הרומית יהודה בשנת 6 לספירה, מושליו - בעלי דרגת פרפקט עד שנת 41 ובדרגת פרוקורטור לאחר מכן - תפסו מקום מגורים בארמונו של הורדוס.
בשנת 66 לספירה, המושל הרומי גסיוס פלורוס הקים צליבה המונית של יהודים, ועורר את המרד הגדול.
המורדים נכנסו ושרפו את הארמון.
רק שלושת המגדלים נותרו עומדים חלקית.
כאשר טיטוס הרס את רוב ירושלים בשנת 70 לספירה, נמנע מלהרוס אותם ואת מקצת מן החומה המערבית עבור מחנה הלגיון העשירי פרטנסיס מקובל לראות במחנה כישב על כל הגבעה המערבית ושטח ארמונו של הורדוס, אך יש הטוענים כי עיקר שטח המחנה היה צפונית יותר, בדרום הרובע הנוצרי והמוריסטאן.
אחד המגדלים - מגדל היפיקוס (או פצאל) שנבנה מחדש על בסיסו השלם - נודע בשם מגדל דוד, שם שהתקבל בתקופה הביזנטית, בעקבות זיהוי הגבעה המערבית עם הר ציון.
העדויות מלמדות שצלבנים התבצרו והגבירו את חומת העיר החשמונאית בעובי של 15 רגל ושהערבים, שכבשו את ירושלים ב-637, עשו כמותם גם כן.
במהלך שנות ה-1160 בנו מלכי ירושלים הצלבנית באותו שטח כללי ארמון מלכותי משלהם, שלא נותר ממנו כמעט כלום.
מחנה מצרי מהמאה ה-19 שהפך מאוחר יותר לכלא נבנה בסמוך לחפיר הדרומי של המצודה ושימש את חיילי איברהים פאשה (1834-40/41), הטורקים (1840/41-1917), הבריטים (1917–48), הירדנים (1948–67) ובחלקים על ידי משטרת ישראל לאחר 1967. מוזיאון מגדל דוד, מנהל גם את בניין קישלה.
בשנות ה-70, חפירות מחוץ לחומת העיר חשפו מערכת ניקוז השייכת לארמון.
המערכת הובילה מים מהארמון אל גיא בן הינום.
בשנת 2001, חפירות חשפו שני קירות תמך של הארמון.
בחפירות של רות עמירן ואברהם איתן נחשפו גם חלקים מהמבנה העל הכולל קטעי טיח צבוע.
חפירות נוספות חשפו בריכת שחיה שהייתה חלק מהארמון.
ארמון הורדוס בקיסריה, הידוע גם כארמון שונית הסלע, היה ארמון הקיץ של הורדוס מלך יהודה בקיסריה.
הארמון הוקם על ידי הורדוס במהלך בנייתה מחדש של קיסריה בשנת 22 לפנה"ס.
הארמון הוקם על שונית סלע מוקפת מים משלושת רוחותיה.
הארמון מוקם בסמוך להיפודרום והתיאטרון, על שונית סלע בולטת לתוך הים.
במרכז השונית מצויה ברכה מלבנית, החצובה אל תוך סלע הכורכר.
הבריכה זוהתה בידי אלכסנדר פלינדר כבריכת דגים, מעין שוק דגים.
במהלך החפירות ארכאולוגיות שבוצעו באתר ב-1976 התגבשה ההנחה כי המבנה נבנה כארמונו של הורדוס, וכי הברכה שבמרכזו הייתה במקורה בריכת שחייה.
שונית הסלע היא כבת מאה מטר על כ-55 מטר, ומרביתה איננה ניתנת לחפירה.
את השרידים שטפו ככל הנראה גלי הים, השוטפים את השונית בחורף.
רק רצועה צרה ברוחב כעשרה מטר שאיננה מושפעת מפעולת גלי הים נותרה לחפירה בקצה המזרחי של השונית.
מרבית השרידים הנראים לעין על פני שונית הסלע, רבים מהם חציבות בסלע, שייכים לבניין אחד שעיצב את דמותה הנוכחית של השונית.
חלק מהחציבות נועדו לעצב את קומת הקרקע של הבניין וחלקן יצרו את הברכה.
קיימות עדויות עקיפות כי הברכה הייתה מוקפת משלושה עברים בסטווים, וניתן לראות בחצר הפתוחה לשמים עם הברכה הגדולה במרכזה חצר מוקפת טורי עמודים.
ברכת השחייה חצובה כמעט כולה בסלע האם.
גודלה הוא 18x35 מטר ועומקה המרבי כיום הוא כ-1.2 מ', אך במקור היה גובהה רב יותר.
מפלסי הרצפות של החדרים ממזרח וקטע של סלע האם מצפון לברכה, מצביעים על כך שהרצפה סביב הברכה הייתה גבוהה כ-80 ס"מ משפת הברכה במצבה הנוכחי, דבר שמעמיד את עומקה על כשני מטר.
נדמה כי לצד החציבה הוגבהו דופנות הבריכה, הגבהה שנעלמה בגלל פעולת גלי הים.
בברכה שרדו קטעי טיח הידראולי, דבר המצביע על שימוש במים מתוקים, כיוון שטיח זה חסר תועלת כשמדובר במי ים.
מי הבריכה היו כנראה מי תהום שבאו משתי ברכות קטנות שנחשפו ליד הפינה הדרומית-מזרחית של הברכה.
במרכז הברכה מצוי בסיס מלבני, יסוד לפסל או מצבה.
הכניסה לארמון הייתה מכיוון צפון-מזרח, אזור שהקרקע בו הייתה גבוהה כגובה קומה אחת מעל שונית הסלע.
מן הכניסה ניתן היה לעלות בגרם מדרגות אל הקומה השנייה או להמשיך, תוך כדי פנייה, ישירות אל הרחבה שהקיפה את הברכה, שהייתה לב הבניין.
בעקבות חורבן המבנה, ידועה רק תבנית האגף המזרחי של הבניין, שכלל כחמישה חדרים, שניצבו בסימטריה כלפי ציר האורך של הבניין.
החדר האמצעי מביניהם היה הגדול מכולם ושימש לקבלת קהל או טרקלין.
במרוצת הזמן פורק הקיר הפונה אל הברכה, והחדר שמצפון לטרקלין חולק לשניים, כשבאחד משני החדרים הוכנסו סידורי חימום עם תנור בצדו המזרחי של החדר.
לא נחשף כאן במקביל חדר קר, אך דומה כי הברכה שבמרכז הבניין מילאה פונקציה זו.
בנוסף נחשפו מצפון-מזרח לבניין, בסמוך לכניסה אליו, שרידי מקווה טהרה אשר ככל הנראה השתייך לבניין המקורי, אף על פי שהיה בצדו.
בשרידי החדרים המערביים נחשפה רצפת פסיפס בדגמים גאומטריים (אהוד נצר הציע לתארכה כהרודיאנית, ויש המאחרים זאת).
החל מהשנה השישית לספירה שימש הבניין כמפקדה (פרטוריום).
על פי החפירות שבוצעו באתר, המשיך הבניין לשמש בית מגורים מפואר וארמון במשך התקופה הרומית ועד לשלהי התקופה הביזנטית.
אמנם בבניין ובמתחם הסמוך אליו ממזרח נעשו במשך השנים שינויים, אך ככלל המשיך הבניין לפעול כבית מגורים מפואר.
שני חלקי עמודים שנמצאו בתחום הארמון, הנושאים כשש כתובות, מציינים שמות של ארבעה נציבים רומים ששלטו באזור עד לתחילת המאה הרביעית לספירה.
הארמון של הורדוס הוסב לשמש כמקום מושבם של המושלים הרומיים ובתקופה זו נוספו לו חדרי משרדים שונים, כמו כן נוסף לארמון בית מרחץ שברצפתו לבנים הטבועים בטביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
מדרום לארמון נפרס שטח שעליו נבנו וילות של אנשים אמידים שהתעשרו מבעלות על אדמות (באזור השרון).
מצפון לכל אחת מן הווילות היה רובע של מחסנים אשר שייך היה לבעל הווילה.
נמצאו בנוסף אסמי תבואה תת-קרקעיים.
בספר מעשי השליחים בברית החדשה, מוזכר ארמונו של הורדוס כמקום כליאתו של פאולוס במשך שנתיים.
שכבות אפר שנמצאו בארמון מראות שהארמון נהרס בקרב מזוין, כנראה במהלך הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה השביעית.
הממצא הבולט באתר, הבריכה המלבנית החצובה במרכז שונית הסלע נזכרת בסקרים הרבים שנעשו בקיסריה בעיקר במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. אחד החוקרים, האדריכל הימי אלכסנדר פלינדר, אף ערך סקר מדוקדק של השרידים הגלויים לעין.
הוא הציע לראות בברכת המים בריכת דגים, מעין שוק דגים.
חפירות ארכאולוגיות מסודרות בוצעו באתר לראשונה ב-1976 על ידי אהוד נצר וישראל לוין.
בחפירות אלו התגבשה ההנחה כי המבנה נבנה כארמונו של הורדוס, וכי הברכה שבמרכזו הייתה במקורה ברכת שחייה.
מיעוט החומר הקרמי הקשה על החופרים לקבוע עובדה זאת בוודאות.
ארמון האתנה בז'נבה הוא בניין ברחוב אתנה מס` 2 בז'נבה בשווייץ.
הארמון הוא מקום משכנה של חברת האמנויות של ז'נבה ונבנה עבורה ב-1860–1864 ביוזמת איש העסקים ז'אן גבריאל אנאר ובהשגחת בת זוגו, אנה אנאר-לולן.
בבניין הקים ב-1863 אנרי דונאן את הצלב האדום.
ב-1821 בנאום שנאם בישיבה של חברת האמנויות, הציע למדינה אחד מנכבדי העיר, היזם ז'אן-גבריאל אנאר (Eynard) להקים חמישה בניינים: בית כלא, בית מחסה לחולי נפש, ספרייה, מוזיאון ומקום לאספות.
אנאר הפקיד לצורך בניית "המקום לאספות" סכום של 3,000 פרנקים של אז.
הבניין נבנה ב-1860–1864 בסגנון נאו-רנסאנס על ידי האדריכלים גבריאל דיודאטיו שארל שק.
הוא נבנה מיוזמת ז'אן גבריאל אנאר במימונו סמוך לבית מגוריו בז'נבה, על חלקה צרה ומוארכת במקום שבו היו ביצורים ישנים.
חברת האמנויות של ז'נבה שהוקמה ב-1776 על ידי אוראס-בנדיקט דה סוסיר עברה לבניין החדש ב-1864.
מטרות הארגון משתקפת בפרופילים המקשטים את אולם הדבורים ומציגים אמנים, פיזיקאים, רופאים, פילוסופים, תאולוגים, מדעני טבע, תעשיינים.
בחזית בניין מוצגות פרוטומות של דמויות חשובות בתולדות העיר ז'נבה, בהן הבישוף אדמאר פאברי.
הבניין נחנך לבית לחברת האמנויות בישיבה חגיגית ב-5 בינואר 1864.
הארמון שוכן במרכז העיר ז'נבה ודומה מבחינה מבנית לביתו השכן של ארנאר.
יש לו חזית ראשית עם קומה אחת ושלוש כניסות חצי מעגליות שבצידן ששה עמודים קורינתיים מונומנטליים בין בסיס מסלע לבן לאנטבלטורה שבראשה כרכוב רב-עוצמה המעניק לכל הבניין רושם של אכסדרה המחוזקת במעקות מכתרות.
בצורת החלונות ובתשע הגומחות המקשטות את החזית הראשית ואת החזית המערבית נכרת השפעתו של מיכלאנג'לו.
על הקיר מוצבות פרוטומות שנוצרו על ידי הפסלים שארל מן, לואי דורסייר ופרדריק דופו.
ההול מקושט בחיקוי של שיש.
בקומת קרקע נמצאים טרקלינים ואולם הדבורים ששופץ לאחרונה ב-1985.
התקרה והמדליונים באולם הדבורים (Salle des Abeilles) נוצרו מחיקוי של גבס על ידי ז'אן ז'אק דריאז, פרנסואה פוג'י ופייטרו טאדאולי.
בטרקלין הגדול שבו הוקם ב-1863 ארגון הצלב האדום, הוקמו גם הוועד הבין-לאומי למדעים היסטוריים והאיגוד הבין-לאומי לסיוע לילדים.
הטרקלין הגדול מארח את אוסף חברת האמנויות.
על החלון העיוור המרכזי בחזית הדרום-מזרחית כתובת המציינת שבבניין הוקם ב-1863 הצלב האדום מיוזמתו של אנרי דונאן.
בגרם המדרגות נמצאת פרוטומה של ז'אן-גבריאל אנאר מאת הפסל פרדריק דופו, כמו כן התמונה "האלה אתונה והמוזות הפורסות את חסותן על חברת האמנויות" מאת הצייר אמיל שמבון.מ-1926.
בקומה א ישנם סלונים עם תאורה עילית ותערוכות מתחלפות.
במרתף נמצאת ספריית חברת האמנויות.
באגף הבנוי בסלע לבן הפונה לרחוב סן לז'ה מארח הארמון את אוסף הקרן באראר שהוקמה ב-1989 על ידי פייר בראיאר והמבוסס בעיקר על יצירתו של אביו מוריס בריאר, אחד האדריכלים שהשפיעו על חיי האדריכלות של ז'נבה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ארמון הנְציב הוא מבנה שלטון שהוקם בירושלים בתקופת המנדט הבריטי לשמש כמקום מגוריו וכלשכתו של הנציב העליון הבריטי.
בפי שלטונות המנדט נקרא המבנה "בית הממשלה" .
מתחם ארמון הנציב נמצא על פסגת הר אצל, הידוע גם בשמות "ג'בל מוכאבר" (בערבית ההר הכביר), "הר העצה הרעה", ו"רכס ארמון הנציב".
רכס ההר צופה מדרום-מזרח על העיר העתיקה.
כיום ארמון הנציב בבעלות מדינת ישראל ומשמש מטה ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (UNTSO).
אחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, הולאם מתחם אוגוסטה ויקטוריה והפך למפקדה הראשית של הצבא הבריטי בארץ ישראל.
כשהתחילה תקופת המנדט הבריטי בשנת 1920, אכלסו את המתחם מוסדות השלטון, והנציב העליון, הרברט סמואל, עבר להתגורר בו למשך חמש שנים.
בין השנים 1925–1927 התגורר באוגוסטה ויקטוריה הנציב העליון פילדמרשל הרברט פלומר, אך אז פקדה רעידת אדמה קשה את ירושלים וסדקה את המבנה.
בעקבות רעידת האדמה, עבר הנציב העליון להתגורר באופן זמני בבית מחניים ברחוב הנביאים, ובמקביל החל תכנונו של מבנה חדש שייועד לשמש כמגורים רשמיים ומרכז שלטוני.
לאחר שנבדקו אתרים רבים ברחבי ירושלים, הוחלט לרכוש אתר בג'בל מוכבר ממזרח לשכונת תלפיות.
אוסטן סיינט בארב הריסון, האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית, הוא שנבחר לתכנן את מבנה ארמון הנציב.
הוא ערך חמש תוכניות חלופיות לעיצוב הבניין עד לקבלת התוכנית הסופית בשנת 1928. התוכניות הראשונות להקמת הבניין נתקלו בביקורת נוקבת אצל הביורוקרטיה במשרד המושבות הבריטי.
הביקורת התמקדה על גודלו המתוכנן של הבניין, ועל עלות בנייתו שהוערכה בסכום של 53,000 לירות ארץ ישראליות – סכום עתק באותם זמנים.
במכתב תגובה לאחראי עליו במחלקת העבודות הציבוריות טען אוסטן סיינט בארב הריסון כי "הביקורת נובעת מאי היכרותם ומאי הבנת המבקרים את התנאים הקיימים בפלשתינה".
משהציעו במשרד המושבות הבריטי כי עדיף שתכנון ארמון הנציב יופקד בידי אדריכל בריטי ענה הריסון, במכתב נוסף למשרד המושבות, כי לאדריכל בעל היכרות מעמיקה עם התנאים, חומרי הבנייה ושיטות העבודה המקומיות יהיה יתרון על אדריכל בעל ניסיון בשיטות הבנייה המערב אירופאיות.
במהלך תכנון המבנה נסע אוסטן סיינט בארב הריסון לדמשק שם אסף מידע, רעיונות והשראה לעיצוב הפנימי של ארמון הנציב מתוך רצון לשלב בו מוטיבים אוריינטליים ייחודיים מקומיים שישתלבו עם אופיו הערבי של הבניין.
ארמון הנציב הוא מבנה המשדר רשמיות ופאר תוך שימוש מושכל באלמנטים עיצוביים ארכיטקטוניים אירופאיים, ומזכיר מבני ציבור שנבנו ברחבי האימפריה בכלל ומבנים מנדטוריים בפרט.
מוזיאון רוקפלר, לדוגמה, תוכנן אף הוא בידי הריסון עם עקרונות דומים.
טכנולוגיות בנייה מודרניות, וחומרים מודרניים כגון בטון, שולבו עם טכנולוגיות מסורתיות האופייניות לאזור ועם חומרי בנין מסורתיים מקומיים כגון אבן ירושלמית.
למתבונן מקרוב מזכיר המבנה, בזכות שימוש באלמנטים מקומיים, מבנים ואופי של כפרים ערביים ומשקף את אופייה של העיר העתיקה שעליה הוא צופה.
אחד האלמנטים המוסלמיים-ערביים הבולטים היא צורת המתומן המשולב בעיצובים רבים במבנה – החל מהמגדל והמזרקה וכלה בריצוף במרפסת המובילה לגינה המזרחית, עיצוב דלתות אולם הנשפים.
העיתונאי דני רובינשטיין ביקר במבנה ומתאר את רשמיו:
תוכנית ארמון הנציב משתרעת על שטח גדול ומגודר של 65 דונם.
כביש הגישה נמתח מרחוב דרך חברון ומוביל למבנה מפואר הניצב בצד המערבי של המתחם.
זהו מבנה שער הכניסה, ובו משולבים חדרים לכוח השומרים של המתחם.
כביש גישה פנימי מוביל ממבנה השער אל הכניסה הראשית המתוכננת בסגנון המזכיר מבנים ממלוכים שדוגמתם ניתן לראות בעיר העתיקה.
ארמון הנציב תוכנן כמבנה מונומנטלי בעל צורה א-סימטרית.
חלקו הצפוני של המבנה מיועד לשמש כאגף תפעולי של המתחם ובו מטבח, חצר שירות וחדרים לצוות המתחזק את המבנה.
צידו הדרומי של המבנה מיועד לשמש את הפונקציות הרשמיות של המבנה, ובו ממוקם אולם נשפים הנחשב לחדר היפה והמרשים ביותר בבניין.
תקרתו של אולם הנשפים שטוחה - בניגוד לתקרות כיפתיות של אולמות חדר האוכל וחדר ההסבה.
באולם הנשפים הותקנה אח ענקית שצופתה אריחי קרמיקה בציורים ארמניים מסורתיים.
בחדר עוצבה גלריה שקישרה בין אולם הנשפים לחדר האוכל, ונועדה לתזמורות שהנעימו את זמנם של האורחים שהוזמנו לאירועים הרשמיים.
מעל אולם הנשפים מתנשא מגדל מתומן, שעל פי התוכנית נועד לשמש כאגף המגורים של הנציב העליון ומשפחתו.
חזיתו הדרומית של בניין ארמון הנציב היא המרשימה מכל חזיתות המבנה.
למשקיף על המבנה מחזית זו נגלה מערך של גושי בניין מדורגים ובהם משולבים אלמנטים אדריכליים אסתטיים הכוללים כיפות, פתחים קמורים וארובות מסותתות ומסוגננות.
מהמגדל המתומן ניתן להשקיף לעבר הנוף המרהיב של ירושלים שמסביב למבנה.
תכנון ארמון הנציב שם דגש על גינות שתפקידן היה להוסיף הדר למבנה עצמו, לשמש כתפאורה ורקע לאירועים רשמיים ולהגן מפני הרוחות העזות הסוחפות את הפסגה ואשר על שמן נקרא ההר גם "בטן של רוח" בערבית.
בחזית המערבית של ארמון הנציב (החזית של הכניסה העיקרית), נמצאת חצר שקועה שיש האומרים כי נועדה לשמש במקור כבריכה.
בסמוך לחצר זאת הוקם בית קברות קטן לחיות המחמד של הנציבים העליונים ופקידי האו"ם ששהו במבנה.
בצד המזרחי של ארמון הנציב תוכננה גינה בעלת אופי סימטרי-פורמלי המאפיין גנים אנגליים, ומולה הוצבה מזרקה מתומנת שדומות לה נמצאות בארמונות מזרחיים ובצפון אפריקה.
בגינה זו נערכו הנשפים ושאר האירועים החברתיים.
מגינה זו יורדים לגינה שתוכננה באופי פראי וספונטני יותר, והיו בה מסלעות ובריכות נוי.
את המבנה כולו הקיפו עצי אורן שנשתלו כעצים בוגרים סביב המבנה, ותפקידם להבטיח פרטיות ולשבור את הרוחות המנשבות על הרכס.
עם אישור סופי של תוכנית הבניין בשנת 1928 נמסרה מלאכת הבנייה לחברה הקבלנית האיטלקית "ארנסטו דה פארו", שבנתה מבנים רבים בעבור האימפריה הבריטית בכלל, ובירושלים בנתה את מוזיאון רוקפלר, בניין הדואר המרכזי ובניין עיריית ירושלים ההיסטורי.
מלאכת הבניה החלה בשנת 1929 על ידי החברה הקבלנית ותוך שיתוף פעולה עם יהודה שפירא.
הדרישה הייתה לסיים את העבודה במהירות האפשרית, ונשכרו את שירותיהם של לא פחות מ-400 פועלים, אך מורכבות הפרויקט והעובדה כי בתוכנית הוכנסו שינויים האטו את קצב העבודה.
האדריכל הריסון אף הסביר כי בניית המבנה בארץ ישראל היא משימה מורכבת יותר מאשר במקומות אחרים, וזאת בשל הריחוק מהמקורות מהם הוזמנו פריטים שונים כגון מתקני הסקה, פרזול, ריהוט וכיוצא בזה.
במהלך הבניה השתמשו הבנאים באבן שנחצבה באתר עצמו לחיפוי הקירות החיצוניים של המבנה.
בשנת 1933 נחנך הבניין בטקס מפואר.
בארמון התגוררו ארבעה נציבים עליונים: סר ארתור ווקופ עד לשנת 1938, סר הרולד מקמייקל עד לשנת 1944, ג'ון ורקר, ויקונט גורט השישי עד נובמבר 1945 וסר אלן גורדון קנינגהם עד תום המנדט הבריטי בשנת 1948. הנציבים השתמשו בארמון לניהול המנדט, וכן לקבלות פנים ולמסיבות רשמיות ששמן יצא למרחוק.
עם סיום המנדט הבריטי העבירו הבריטים את ארמון הנציב לארגון הצלב האדום, והמבנה שימש כמטה הארגון במהלך מלחמת העצמאות.
הצלב האדום הגיע להסכם עם הלגיון הערבי (ב־9 במאי 1948) ועם ישראל (ב־17 במאי 1948) כי המרחב ישמש כ"אזור ביטחון תחת אחריות ופיקוח של הצלב האדום הבין־לאומי", שהפך למעין מקלט עבור אזרחים בלתי מעורבים בלחימה משני הצדדים.
האזור שסביב הארמון היה לאזור קרב כאשר הערבים הקימו עמדות ממזרח לארמון והישראלים הקימו עמדות בחוות הלימוד ממערב לה.
גם לאחר כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, המשיכו הערבים לצלוף ולהפגיז מדי פעם מאזור ארמון הנציב בגרמם אבדות בין החיילים והאזרחים.
על אף שהאזור היה בשטח המפורז, משה דיין, שהיה מפקד אזור ירושלים ומפקד חטיבת עציוני, פקד לכבוש את ההר שבמרכזו ניצב ארמון הנציב, אך מבלי להיכנס למבנה עצמו, זאת כדי למנוע מלוחמים ערבים לירות ממנו לעבר תלפיות.
שם המבצע - "סעודה שלישית".
דיין לא שעה לאזהרות קציני חטיבת עציוני שהאזור נשלט באש על ידי הערבים מארמון הנציב.
בליל ה-17/18 באוגוסט 1948 יצאו כוחות מגדוד 62 (גדוד "בית חורון") של חטיבת עציוני, מאזור מחנה אלנבי, בפיקודו של מאיר זורע ('זרו'), בשני ראשים, ותפסו את שני צידי ההר, מצפון ומדרום, מבלי להיכנס לארמון שנמצא במרכזו.
מפקד הכוח הדרומי, סרן מאיר חפץ, נהרג תוך כדי הקרב וחייליו קיבלו פקודת נסיגה.
הכוח הצפוני, בפיקוד מ"פ ב' צבי צלנר שהגיע למקום הקרב רכוב על גבי משוריינים, השלים את משימתו וכבש רגלית את השלוחה הצפונית, אך עם עלות השחר הם התגלו לערבים שפתחו באש בתוספת לארטילריה.
לוחמי עציוני נתפסו חשופים בשטח גלוי.
זרו וצלנר ביקשו אישור לכבוש את מבנה הארמון ולמצוא בו מחסה, אך המח"ט דיין לא היה במפקדתו ולא נמצא מי שייתן להם אישור לכך.
לפיכך ניתנה להם פקודת נסיגה שהפכה למנוסה מבוהלת לכיוון חוות הלימוד.
הערבים הסתערו על הגבעה וכבשוה.
אבדות חטיבת עציוני היו כבדות: 14 הרוגים, 24 פצועים ו-10 שבויים.
אחד הנופלים נקבר באופן זמני בשטח המפורז שסביב ארמון הנציב והובא לקבורה בישראל רק שנתיים מאוחר יותר.
חלק מגופות עמיתיו נאספו רק לאחר מספר שבועות על ידי הצלב האדום, הועברו לקבורה זמנית בשייח באדר א' יחד עם שאר הרוגי הקרב, ורק לאחר שנתיים הובאו לקבורה קבועה.
קרב זה נחשב לכישלונו הכבד ביותר של דיין בתפקידו כמפקד חזית ירושלים.
בטיילת ארמון הנציב יש אנדרטה משותפת לנופלים בקרב ארמון הנציב במלחמת העצמאות ובכיבוש אזור ארמון הנציב במלחמת ששת הימים.
ב־27 באוגוסט 1948 הוסכם על פירוז האזור והעמדות הישראליות והערביות פורקו.
ב-7 באוקטובר 1948 הועבר הבניין לידי ארגון האו"ם.
רישום במסמכים הרשמיים של האו"ם מציין:
בתחילת שנת 1949 התגוררו בארמון הנציב חברי ועדת הפיוס שהורכבה מנציגים בינלאומיים שבאו לפשר בין ישראל לערבים.
בינואר 1949 נכנסו 11 שוטרים ישראלים ו-11 שוטרים ירדנים לשמור על הארמון אך הם הוחלפו לאחר זמן קצר על ידי 30 חברי משמר או"ם.
ביוני 1949 נסוגו הכוחות הישראליים והירדנים מהאזור המפורז סביב הארמון, לאחר שבחודשים הקודמים התקדמו כוחות ירדניים ולאחר מכן כוחות ישראליים לתוך האזור המפורז.
האזור המפורז סביב ארמון הנציב נחשב בעיה הדורשת פתרון לאור רצונם של שני הצדדים להשתמש בשטחים שבאזור ועל כן עלו הצעות שונות לפתרון הבעיה.
במיוחד עלתה דרישה ירדנית לכלול את הקולג' הנמצא בין חוות הלימוד ושכונת תלפיות לידיה כדי שיהיה ניתן להשתמש בה.
בינואר 1950 הוצע להפוך את הארמון למוזיאון.
בפברואר 1950 הגיש הקולונל הודסון שהיה יו"ר ועדת שביתת הנשק הישראלית-ירדנית הצעה פרטית לפיו הארמון יועבר לידי ממלכת ירדן וישראל תאפשר גישה חופשית לקולג' הנמצא בין חוות הלימוד ושכונת תלפיות.
התוכנית לא יצאה אל הפועל בגלל התנגדות ישראלית.
במאי 1952 העביר הגנרל ריילי מהאו"ם את מטהו מביירות לארמון הנציב בצעד שישראל פרשה כניסיון לשוב אל רעיון בינאום ירושלים.
ב-5 ביוני 1967, עם פרוץ מלחמת ששת הימים כבשה פלוגה של הלגיון הירדני את ארמון הנציב.
החיילים הירדנים ירו מתוך הארמון לעבר מערב ירושלים ואף נעו מארמון הנציב לכיוון חוות הלימוד שעמדה על הגבול בואכה ירושלים המערבית.
מספר שעות אחר כך פרץ כח צה"ל של החטיבה הירושלמית למתחם, והכוח הירדני שתפס את הארמון נסוג אל המוצבים הסמוכים.
משקיפי האו"ם שהיו במקום ומשפחותיהם פונו אל ירושלים המערבית.
בשעה 15:40 הושלם כיבוש מתחם ארמון הנציב ובאופן זמני הורד דגל האו"ם מראש המגדל ובמקומו הונף דגל ישראל.
בקרב זה נהרגו 4 לוחמי החטיבה הירושלמית ו-25 מחיילי הלגיון הירדני.
סמוך לסיום קרבות מלחמת ששת הימים ביקש או תאנט שישראל תחזיר לרשות האו"ם את ארמון הנציב.
לאחר המלחמה הופעלו לחצים כבדים על ישראל להחזיר את ארמון הנציב לידי האו"ם, מצד האו"ם ומצד מדינות ידידותיות לישראל.
ישראל קיימה בנושא משא ומתן עם האו"ם, והממשלה הסכימה לאפשר לאו"ם להשתמש במבנה בתנאי שיובהר שהמבנה נמצא בבעלות ישראלית והאו"ם איננו אלא דייר במבנה, ואילו האו"ם סירב להכיר בבעלות ישראלית על השטח שעד אז היה מפורז.
ב-12 ביולי התקיימה בסמוך לארמון הפגנה שבה השתתפו כ-200 איש, בהם שופט בית המשפט העליון בנימין הלוי, אשר דרשו להימנע מהחזרת הארמון לאו"ם.
אליעזר שוסטק דרש דיון דחוף בכנסת בנושא וטען שהחזרת הארמון לאו"ם מסכנת את המערכה הצבאית והמדינית על ירושלים.
במחצית השנייה של אוגוסט 1967 הושג הסכם שעל פיו מתוך 176.6 דונם שהיו בידי האו"ם עד המלחמה, 44.6 דונם יימסרו לרשותו.
האו"ם רצה שבהסכם עם ישראל יצוין שהשטח "הוחזר" לרשות האו"ם אך ישראל התנגדה והמילה "הוחזר" לא נכתבה בהסכם.
או תאנט הבהיר שההסכם הוא הסכם מעשי ואינו שולל את זכותו של האו"ם לדרוש מישראל להשיב לידיו את כלל שטח מתחם ארמון הנציב.
במרשם המקרקעין רשום מתחם ארמון הנציב כנכס ישראלי.
בתחילת אוקטובר 1967 חיבלה חוליה של הפת"ח באנטנה במתחם.
במסגרת הקמת שכונות הטבעת הוקמה דרומית לארמון שכונת תלפיות מזרח, המכונה גם שכונת "ארמון הנציב".
באמצע שנות התשעים הוקמה ליד הארמון ובצמוד לשכונה טיילת ארמון הנציב הצופה על העיר העתיקה.
עמוס עוז תיאר את המקום ומסיבת נכבדים שנערכה בו, בספרו "הר העצה הרעה".
יהודה האזרחי כתב בספר "עיר, ארץ ושמים" עד כמה הוא מקנא בנציב העליון, , והוסיף: .
הסופר חנוך ברטוב שלחם בקרב ב-1948, כמפקד חוליית מקלע בכוח הצפוני ונפצע, מתאר את חוויותיו בספרו "מתום עד תום".
ארמון הלטראנו (באיטלקית: Palazzo del Laterano) הוא ארמון שראשיתו באימפריה הרומית.
בהמשך שימש הארמון את האפיפיורים.
הארמון שוכן ברובע לטראנו, סמוך לבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו - הקתדרלה של רומא.
הארמון הוענק לאפיפיור בראשית המאה הרביעית על ידי הקיסר הרומי קונסטנטינוס, ושימש משכנם של האפיפיורים במשך כ-1,000 שנים.
לאחר שרפה שפרצה בו במאה ה-10 שיחזר האפיפיור סרגיוס השלישי את המבנה, ובהמשך הרחיב האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את המבנה ושיפץ אותו.
בתקופה זו היה הארמון בשיאו ודנטה מתאר אותו כפסגת ההישגים האנושית.
בין הארמון לבזיליקה עמד בעבר פסלו של מרקוס אורליוס הרכוב על סוס.
פסל זה לא הושמד בשל הטעות בזיהויו - חשבו שמדובר בקיסר הנוצרי קונסטנטינוס.
הפסל מוצג כיום במוזיאונים הקפיטולינים.
בארמון היה מצוי אולם ה-"Aula Concilii" שהיה מורכב מ-11 אפסיסים (אולמות המקורים בקשתות) - אולם ששימש את ועידות הלטראנו במהלך ההיסטוריה.
עם מעבר האפיפיורים מרומא לאביניון ירד הארמון מגדולתו.
שתי שריפות שפרצו בארמון בשנים 1307 ו-1361 גרמו לארמון נזקים בלתי הפיכים, והכסף המועט שנשלח מאביניון לא הספיק לשיקום הבניין.
עם שובו של האפיפיור לרומא התגורר האפיפיור בסנטה מריה אין טרסטוורה, ולאחר מכן בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ולבסוף עבר לקריית הוותיקן.
האפיפיור סיקסטוס החמישי הרס את שרידי הארמון ובנה במקום את הארמון הנוכחי (הקטן בהרבה מהארמון המקורי).
כיום ניתן לראות את שרידי אולם ה"טריקליניום" ששימש את האפיפיור לאו השלישי כאולם הסעודות הרשמי ואת הפסיפסים שנותרו מאולם זה.
ארמון הספורט של טביליסי (בגאורגית: თბილისის სპორტის სასახლე) הוא אולם ספורט מקורה בטביליסי גאורגיה המשמש בדרך כלל למשחקי כדורסל הזוכות לנוכחות גבוה וטורנירי טניס.
מספר מקומות הישיבה מגיע לכ-11,000 מושבים.
המבנה נבנה בשנת 1961 ושימש בתחילה למשחקי הכדורסל של הקבוצה המקומית דינמו טביליסי.
המבנה היה ועודו המבנה הגדול ביותר מסוגו בכל רחבי ברית המועצות לשעבר.
בשנת 2007 שופץ המבנה ונפתח מחדש ב-22 באוגוסט 2007, וזכויות הניהול ניתנו לחברת "לוג'יק גרופ" בחוזה של 30 שנה.
שיפוץ זה הוא הראשון מבין שלושה שיפוצים מתוכננים הכוללים שיפוץ גג המבנה ושיפוץ המושבים.
ארמון הקרמלין הגדול הוא אחד מהארמונות של הקרמלין, המשמש כמשכן החגיגי של נשיא רוסיה.
הארמון נבנה ביוזמת הצאר ניקולאי הראשון בין השנים 1838–1850 במקום בו ניצב קודם לכן ארמונם של איוואן השלישי ויליזבטה פטרובנה שפורקו.
מטרת הארמון הייתה להנציח את תהילתם של לוחמי הצבא הרוסי לדורותיהם.
המתכנן הראשי של הארמון היה קונסטנטין טון.
וכן השתתפו בתכנון האדריכלים ניקולאי צ'צ'גוב, פיודור ריכטר, פיוטר גרסימוב, ולדימיר בקריוב ואחרים.
בין מעצבי הפנים של הארמון נמנו פיטור קלודט ופיודור סולנצב ואיוואן ויטלי.
המבנה נבנה בסגנון המשלב את סגנון הרנסאנס עם הסגנון הרוסי.
בתוך מבנה הארמון שולבו מבנים קדומים יותר שניצבו באתר - הטרקלין המלוטש (Грановитая палата) שנבנה במאה ה-15, טרקלין הצארינה הזהוב (Золотая царицына палата) שנבנה במאה ה-16, וכן ארמון טרם שנבנה במהלך המאה ה-17.
בארמון למעלה מ-700 חדרים, ובו ממוקמים גרם מדרגות מרכזי המוביל לחמישה אולמות קבלת פנים (הנקראים על שם מסדרי רוסי הצארית: גאוגייבסקי, ולדימירסקי, אלכסנדרובסקי, אנדרייבסקי ויקטרינסקי) וכן חדרי המגורים הרשמיים של הצאר.
מגורי המשרתים מוקמו בקומה הראשונה של המבנה.
אורכו של הארמון 125 מטרים, גובהו 47 מטרים, ושטחו הכולל 25,000 מ"ר.
מבנה הארמון רבוע, והוא נבנה סביב חצר פנימית.
בין השנים 1933–1934 אוחדו אולמות אלקסנדרובסי ואנדרייבסקי של הארמון במטרה שהאולם הגדול ישמש את הסובייט העליון, הפרלמנט של ברית המועצות.
בתקופת השלטון הקומוניסטי הוסרו העיצובים הצארים של אולמות הארמון, אולם לאחר נפילת ברית המועצות הוחלט על שיקום ושיחזור הארמון, בין השנים 1994–1998 בוצעה עבודת שחזור נרחבת בארמון ואולמות אלקסנדרובסי ואנדרייבסקי שוחזרו תוך שיתוף פעולה עם הצייר איליה גלזונוב.
הארמון משמש כיום את משרדי נשיא רוסיה.
ארמון הנשיאות הוא המעון הרשמי של הנשיא במספר מדינות.
מספר ארמונות נשיאות שימשו בעבר כמעון הרשמי של המונרך במונרכיות לשעבר, והשתמרו במהלך הפיכתן לרפובליקות.
ארמונות אחרים שימשו בעבר כמעון הרשמי של מושלים או נציבים ששלטו באזורי שלטון מקומיים או בקולוניות-עבר או מטעם אימפריות, והשתמרו במהלך הפיכת אזורים אלה למדינות ריבוניות.
+ מדינה מבנה הערות תמונה פיג'י בית הממשלה (רשמית "בית המדינה"), סובה
ארמון הְלוּבוֹקָה (בצ'כית: Zámek Hluboká), הוא ארמון בדרום בוהמיה בצ'כיה, הממוקם מעל העיירה הלובוקו נאד ולטבוי (Hluboká nad Vltavou), כשעה וחצי דרומית מהבירה פראג ומרחק קצר מצ'סקה בודייוביצה וצ'סקי קרומלוב.
הארמון נבנה בשלהי המאה ה-15 על חורבותיה של מצודה גותית מהמאה ה-13. במהלך המאה ה-16 היה הארמון בבעלות של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עוד בטרם עלה לכס המלוכה.
במהלך השנים החליף הארמון מספר בעלויות והורחב.
במחצית השנייה של המאה ה-19 עבר הארמון שיפוץ נרחב, שכלל הרס מבנים ישנים הסמוכים אליו וביצוע עיצוב פנים חדש.
ב-1947 הולאם הארמון והפך למוזיאון.
ארמון הנְציב הוא מבנה שהוקם בירושלים בתקופת המנדט הבריטי כדי לשמש כמקום מגוריו וכלשכתו של הנְציב העליון הבריטי.
מתחם ארמון הנְציב, הממוקם על פסגת הר אצל (ג'בל מוכבר - ההר הכביר, או "הר העצה הרעה") הצופה מדרום מזרח על העיר העתיקה, היה המקום שבו פרצו הקרבות הקרקעיים בחזית ירושלים במלחמת ששת הימים.
ביום שני, 5 ביוני 1967, בשעה 9:47, הצטרפו הירדנים למהלך התקפי במסגרת מלחמת ששת הימים בהרעשה ארטילרית וירי מנשק קל כנגד עמדות הקו העירוני והר הצופים.
בשעה 13:00 השתלטה פלוגה של הלגיון הירדני על מפקדת משקיפי האו"ם ב"ארמון הנְציב".
כך נוצר רצף של שליטה קרקעית עם מוצב הנקניק ששכן על רכס שעליו יושבת כיום שכונת תלפיות מזרח לכיוון הכפר צור באהר.
החילים הירדנים ירו מתוך הארמון לעבר חוות הלימוד שליד הארמון.
קודם לכן, בשעה 12:30, הגיעו פלוגות ב' ו-ה' לחוות הלימוד ונערכו להגנה על המקום.
בשעה 13:30 דיווחו שלושת החיילים בעמדת התצפית "הבית הבודד" למפקדת הקו העירוני על תנועה של חיילים ירדנים בחורשה מסביב לארמון.
מפקד הקו העירוני רפי בנבנשתי הפעיל אש מרגמות על הכוח הירדני.
בשעה 14:00 החלו חיילים ירדנים לנוע מארמון הנְציב מערבה לכיוון חוות הלימוד.
מג"ד 161 אשר דר (דרייזין) הפעיל את פלוגה ה', פלוגה ב' ואש מרגמות על התוקפים שנסוגו מיד.
בהתאם לתוכנית שהציע קצין המבצעים של חטיבה 16, ריכזה החטיבה כוח להתקפת נגד במחנה אלנבי ובחוות הלימוד.
למפקד הכוח מונה מפקד גדוד חיל רגלים 161 סא"ל אשר דר.
הכוח כלל את הסיירת הירושלמית בפיקוד יוסי לנגוצקי, שתי מחלקות טנקים מפלוגת הטנקים הסודית בפיקוד המ"פ רס"ן אהרון קמארה, ופלוגה ה' מגדוד 161 בפיקוד סרן אברהם בורנשטיין.
פלוגה ב' בפיקוד דודו פרלשטיין הייתה העתודה לכוח.
בשעה 15:15 החלה ההתקפה כשהיא מובלת על ידי שני טנקים, שבעקבותיהם שבעה זחל"מים של הסיירת, מחלקת ג'יפים ומחלקת תול"ר.
פלוגה ה' נעה רגלית אחרי הכוח הפורץ.
בערפל הקרב חלפו הטנקים וחמישה מזחל"מי הסיירת על פני מבנה הארמון והמשיכו ישירות ל"גבעת האנטנה" - שעליה הוצבו אנטנות התקשורת של מטה המשקיפים.
מפקד הסיירת גילה את הטעות של הכוח העיקרי פוצץ את השער וחדר אל תוך המבנה.
בסריקה של הארמון נתגלו באחד החדרים משקיפי האו"ם ומשפחותיהם, והם פונו אל ירושלים המערבית.
פלוגת ה' פנתה לכוון החורשה הסמוכה לארמון מצפון וניהלה קרב קשה עם חיילי הלגיון הירדני שהתבצרו במקום.
לוחם הסיירת זרח אפשטיין החזיר את המומנטום להתקפה וסייע לטיהור החורשה.
בשעה 15:40 הושלם כיבוש מתחם ארמון הנְציב ובאופן זמני הורד דגל האו"ם מראש המגדל ובמקומו הונף דגל ישראל.
עיתונאי עיתון הארץ דני רובינשטיין מספר את זכרונותיו מהקרב:
ארמון הקיץ (בסינית מסורתית: 頤和園, בפין-יין: Yíhé Yuán - "יִיחֶה יְוֵּאן", מילולית "גן הבריאות וההרמוניה") הוא אתר גן נרחב בשוליים המערביים של הרובע הָאיְדְייֵן, כ-15 קילומטרים צפונית-מערבית למרכז בייג'ינג, שהוקם בשנים 1764-1750. האתר, הכולל מבני מגורים ומקדשים, שימש את ארבעת קיסרי סין האחרונים של שושלת צ'ינג.
פעמיים במאה ה-19 הרס כוח משלוח צבאי אירופאי את האתר, והוא שופץ מחדש אחר כך.
ב-1924 הפך האתר לפארק ציבורי ובשנת 1998 הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
ארמון הקיץ משתרע על שטח של 2.97 קמ"ר והוא כולל קטעי נוף ומבנים רבים.
האגם, המשתרע כיום על שלושה רבעים משטח האתר, היה בעבר קטן יותר ושימש, במשך יותר מ-3,500 שנים, כמאגר למי שתייה ומי השקיה לשדות שבסביבה.
לפני כ-800 שנים העביר הקיסר הָאילִינְגְוָאנְג (שלט 1161-1150) משושלת ג'ין את בירת השושלת מחְווֵינִינְג (会宁) שבמנצ'וריה ליאנג'ינג (כיום בייג'ינג) ובנה את ארמונו - "ארמון הר הזהב" - במקום בו מצויה כיום גבעת אריכות הימים.
החל מתקופתו היה המקום ידוע כאתר נוף טבעי, וביקור במקום בחודש אפריל היה מנהג מקובל.
בתקופת שושלת יואן המונגולית שונה שם הגבעה מ"הר הזהב" ל"הר הכד" (וֶנְגְשָׁאן) על בסיס אגדה לפיה מצא נוסע כד מלא אוצרות בתוך סלע שביקע על הר הזהב.
הכד הוצב על ההר וצורף אליו שיר בן שתי שורות ובו הנבואה כי בעת שהכד יוזז ממקומו תחל הידרדרותו של הקיסר.
הכד נעלם בתקופת שלטונו של הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (שלט 1567-1521) משושלת מינג, ואכן בתקופת שלטונו חלה הידרדרות במצב הקיסרות.
גְווֹ שׁוֹאוּגִ'ינְג (郭守敬 בפין-יין Guō Shǒujìng; 1231–1316), אסטרונום ומהנדס מפורסם בתקופתו, שהיה אחראי על מפעלי ההשקיה, הציע ב-1291 לתעל את כל מי המעיינות שבסביבה, ובהם מעיין מצ'אנגפינג (昌平區), כ-50 ק"מ צפונית לבייג'ינג, להר הכד.
המים שהוזרמו לרגלי הר הכד הרחיבו את האגם שלמרגלותיו על מנת שישמש כמאגר עבור בירת שושלת יואן (אז חאנבליק או דאדו, כיום בייג'ינג).
שם האגם שונה ל"אגם וֶנְגְשָׁאן" (אגם הר הכד).
בתקופת שושלת מינג נבנה מקדש בצדה הדרומי של גבעת אריכות הימים, והקיסר גֶ'נְגְדֶה (שלט 1521-1506) בנה על גדת האגם ארמון, אותו כינה "גן נאה ליהנות מההרים" (הָאוֹשָׁאנְיְוֵּאן), והחזיר את שם הגבעה והאגם ל"הר הזהב" ו"ים הר הזהב".