tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נחשב לבעל ההשפעה הרבה ביותר של בוש בעניינים פוליטיים, ומתנגדיו של בוש מכנים אותו לעיתים "המוח של בוש".
רוב היווה לעיתים קרובות מטרה לחיציהם של מבקרי ממשל בוש.
הוא הואשם בשימוש במסעי הכפשות אישיים נגד יריביו של בוש.
כך הן בבחירות למושל טקסס ב-1994 בהן בוש התמודד נגד אן ריצ'רדס, והן בבחירות המוקדמות לנשיאות בשנת 2000 בהן הוא התמודד נגד ג'ון מקיין הופיעו סקרים מדומים שנועדו להפיץ שמועות אישיות נגד המתמודדים מול בוש.
הוא גם הואשם כי עמד מאחורי חשיפת זהותה של הסוכנת הסמויה של ה-CIA, ואלרי פליים (עניין שנודע כפרשת פליים), אחרי שבעלה יצא בביקורת על הממשל.
אף על פי שהוא אכן שוחח עם עיתונאים על הנושא, התברר שהוא לא היה המקור להדלפה שהחלה את הפרשה, ולא הוגש נגדו כתב אישום.
בבחירות של 2004 הוביל לניצחון של בוש, בעזרת מסע בחירות בו פנה בוש במידה רבה לא לאמצע המפה הפוליטית, אלא דווקא לאנשי הבסיס השמרני-דתי אותם הצליח רוב לרתום בהתלהבות, על ידי הדגשת נושאים של "ערכי מוסר" כמו למשל התנגדות לנישואים חד-מיניים, ולהביא לקלפי בזכות יכולת ארגונית עדיפה.
ב-2007 שמו הועלה בשימועים בקונגרס, כמי שהיה מעורב בפיטורים של תובעים פדרליים, מסיבות פוליטיות כביכול.
הוא נקרא להעיד בפני הקונגרס, אך הממשל סירב לבקשת הקונגרס בנימוק שיש חיסיון על העצות אותן הוא נותן לנשיא.
באוגוסט 2007 הודיע על פרישתו מתפקידיו בממשל בוש.
כיום הוא משמש כפרשן פוליטי בערוץ פוקס ניוז, מגזין ניוזוויק והעיתון וול סטריט ג'ורנל.
קארלה (באסטונית: Kärla, בגרמנית: Kergel) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה.
ממזרח נמצאת נפת קארמה, מדרום סאלמה, ממערב למאנדה, מצפון-מערב קיהלקונה ומצפון מוסטיאלה.
שטחה של קארלה הוא 217 קמ"ר.
בשנת 2014 אוכלוסייתה מנתה 1633. היישוב הגדול ומרכזי בקארלה ("בירת הנפה") הוא העיירה קארלה על שמה נקראת הנפה.
ניתן למצוא בנפה 22 כפרים נוספים.
קארלה היא הנפה היחידה במחוז סארה שאין לה חוף ים.
קארל ג'יי שפירו היה משורר יהודי-אמריקאי, סופר, מסאי, מורה ומרצה, מבקר וקורא שירה.
עורך כתב העת היוקרתי Poetry.
קארל שפירו נולד למשפחה של איש עסקים, שהתמוטטה בעת השפל הגדול.
חרף המסורת והאווירה העסקית בבית, עודד אותו אביו מגיל צעיר לטפח קריירה של סופר.
הוא למד בכמה מוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם אוניברסיטת וירג'יניה, בשנים 1932 ו-1933, ומוסדות בבלטימור ובשיקגו.
לימים כתב בזכרונותיו, שהוא זוכר את ימי האוניברסיטה שלו כימים שבהם צריך היה "להכאיב לכושים, ולהתעלם מהיהודים".
ואכן, הוא נאבק בגאווה על זכויותיו כיהודי, ולא שינה את שמו לשם אנגלוסקסי, כמו שעשו יהודים אחרים באותה העת.
ספר שיריו הראשון, שהוציא בעצמו, זכה בתחרות ספרותית, ואיפשר לו להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בשנים 1937 עד 1939. הוא התגייס לצבא האמריקאי בטרם השלים את בחינות הסיום שלו.
שנות שירותו הצבאי, בגופי בידור בצבא, היו שנים פוריות מאוד ליצירתו השירית.
שפירו זכה בפרס פוליצר היוקרתי, ממש בעת ששירת במערכה על גינאה החדשה.
קארל שפירו שב ממלחמת העולם לארצות הברית כשהוא משורר מוכר ועטור פרסים.
בשנים 1956 עד 1966 היה מורה ומרצה באוניברסיטת נברסקה, ולימד שם אנגלית וכתיבה יוצרת.
בעת ישיבתו בנברסקה ייסד והוציא לאור כתב עת ספרותי, ובו הופיעו הופעת בכורה משוררים אמריקאים ידועים כגון: ויליאם קרלוס ויליאמס, ריצ'רד אברהרט ואחרים.
בהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
בשנת 1948 הכעיס קארל שפירו מאוד את הקהילה היהודית-אמריקאית, כאשר העניק את פרס בולינגן היוקרתי למשורר עזרא פאונד ששיתף פעולה עם הפשיסטים האיטלקים ועם התורה הנאצית.
קארל שפירו פרסם כעשרים כרכים של שירה, סיפורת, מסות ואוטוביוגרפיה.
אף ספר מספריו לא תורגם לעברית, אך שירים בודדים משלו תורגמו, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים, ובאנתולוגיה "בסימן כוכב – שירי משוררים יהודים בספרות העולם" בתרגומה של גאולה הודס-פלחן (הוצאת עקד, 2003).
נפטר בשנת 2000 בניו יורק.
קארל שוֹרְן Schorn; ) היה צייר ושחמטאי גרמני והיה אחד מהחברים של הפליאדות של ברלין.
שורן, יליד דיסלדורף, למד באקדמיה של דיסלדורף, ובין השנים 1824–1827 בפריז, בין היתר בסטודיו של אנטואן-ז'אן גרו ושל ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
בשנת 1832 עבר לברלין, שם צייר בין היתר את התמונה המופיעה משמאל.
ב-1847 מונה כפרופסור באקדמיה לאמנויות.
שורן התעניין בהבנה המדעית של משחק השחמט, והתמודד רבות עם בן דורו לודוויג בלדו שהיה מטובי השחמטאים בעולם בעת ההיא.
קארל יוהנס נפומוק יוזף נורברט פרידריך אנטוניוס וראטיסלאב מנה פון שוורצנברג (בצ'כית: Karel Schwarzenberg; בגרמנית: Karl Johannes Nepomuk Josef Norbert Friedrich Antonius Wratislaw Mena von Schwarzenberg; ) היה בן אצולה ופוליטיקאי צ'כי.
בתפקידו האחרון כיהן כשר החוץ של הרפובליקה הצ'כית.
שוורצנברג נולד בפראג והוא נצר למשפחות האצולה שוורצנברג (מצד אביו) ופירסטנברג (מצד אמו).
לאחר תחילת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה ב-1948, עברה משפחתו לאוסטריה.
הוא למד משפטים באוניברסיטאות וינה, גראץ ומינכן, והחל מ-1965 החל לעסוק בניהול אחוזות באוסטריה ובבוואריה.
ב-1984 נבחר לכהן כנשיא ועדת הלסינקי לזכויות אדם.
על פעילותו בוועדה קיבל ב-1989 את פרס זכויות האדם של מועצת אירופה, פרס שחלק עם לך ואלנסה.
לאחר בחירתו של ואצלב האוול לנשיא צ'כוסלובקיה ב-1990 שימש כיועצו, עד שזה התפטר מתפקידו ב-1992. לאחר ההתפטרות, שב לעסוק בניהול אחוזות, הפעם במחוז דרום בוהמיה.
ב-2004 שב לחיים הפוליטיים, כשנבחר לכהן כסנטור כנציג מחוז הבחירה השישי של פראג, מטעם המפלגה הירוקה הצ'כית.
הוא היה חבר בוועדת הסנאט לענייני האיחוד האירופי ובמשלחות הפרלמנט לנאט"ו ולמועצת אירופה.
ב-2006 מונה ליו"ר ועדת החוץ והביטחון של הסנאט.
בשנת 2007 מונה שוורצנברג לשר החוץ בממשלתו של מירק טופולנק.
נשיא צ'כיה, ואצלב קלאוס הביע באופן יוצא דופן התנגדות למינוי, בטענה שקשריו של שוורצנברג באוסטריה עלולים למנוע ממנו לייצג באופן ראוי את האינטרס הצ'כי.
ראש הממשלה טופולנק עמד על כך שימונה, אך כפשרה, מונה שר החוץ היוצא, אלכסנדר וונדרה, לתפקיד סגן ראש הממשלה והשר לענייני האיחוד האירופי, בעוד שוורצנברג הופקד על יחסי החוץ של צ'כיה עם שאר העולם.
ביקורת נוספת על מינויו נמתחה מתוך מפלגתו, לאחר שבתחילה הודיע שלא יישב בממשלה אחת עם השר לפיתוח אזורי, יז'י צ'ונק, שנחשד בשחיתות, אך בסופו של דבר נכנס לתפקידו, כדי למנוע את פירוק הקואליציה.
כשר חוץ, חתם שוורצנברג על הסכם עם קונדוליזה רייס, המאפשר הצבת מערכות הגנה מפני טילים ארוכי טווח על אדמת צ'כיה.
בדצמבר 2008 הביע תמיכה בפעולות ישראל במבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2009 נפלה ממשלתו של טופולנק בהצבעת אי אמון, ושוורצנברג עזב את המשרד, אך הוא שב אליו כעבור שנה, עם ניצחונו של פטר נצ'אס בבחירות שנערכו ב-2010. שוורצנברג סיים את כהונתו השנייה כשר החוץ עם התפטרותו של פטר נצ'אס.
לאחר סיום כהונתו התמודד לנשיאות צ'כיה, אולם בפועל הפסיד את ההתמודדות לראש הממשלה הצ'כי לשעבר, מילוש זאמן.
שוורצנברג נישא ב-1967 לתרזיה פון הארדג, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
הם התגרשו ב-1988 ונישאו מחדש ב-2008. שוורצברג החזיק גם באזרחות שווייצרית.
קארל ברנגארדוביץ' רַאדֶק (Karl Berngardovich Radek; בכתיב קירילי: Карл Бернгардович Радек; 31 באוקטובר 1885 – כנראה 19 במאי 1939) היה פוליטיקאי, מנהיג קומוניסטי ועיתונאי יהודי-גליציאני.
פעל תחילה בפולין, אחר-כך בגרמניה ולבסוף בברית המועצות.
כתב גם בשמות העט "פאראבלום" (Parabellum) ו"שטרוטהאן" (Struthahn).
נולד בשם קרול זובלזון (Karol Sobelsohn) למשפחה יהודית בלבוב שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום במערב אוקראינה).
התרבות בביתו הייתה גרמנית, אך ראדק היה קשור כבר כתלמיד לתנועת הפועלים הפולנית וכתב עבור עיתונים פולניים.
ראדק היה, יחד עם רוזה לוקסמבורג, אחד ממנהיגי הסוציאל-דמוקרטיה הפולנית והגרמנית.
אחרי מהפכת 1905 באימפריה הרוסית גורש ראדק מהמפלגה הסוציאליסטית הפולנית, בגיל 20. הרשויות הרוסיות כלאו אותו בגלל השתתפותו במהפכה.
בשנת 1907 היגר ראדק לגרמניה, שם הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
הוא התפרסם וזכה להכרה בעיקר בתחום מדיניות החוץ, ותקף יחד עם רוזה לוקסמבורג את האגף המתון במפלגה, אבל לאחר שבשנת 1912 גורש גם מהמפלגה הגרמנית, ביקר גם אותה והתקרב למנהיג הבולשביקים הגולה (לימים מייסד ברית המועצות) לנין, והיה אחד האנשים המקורבים ביותר שלו בגלותו בשווייץ.
ראדק הוסיף גם בשווייץ לכתוב תחת שם העט פאראבֶּלוּם (Parabellum) מאמרים בקו דומה לשל לנין, טרוצקי וזינובייב.
בספטמבר 1915 השתתף כנציג המפלגה הפולנית בוועידת צימרוולד.
כאן נפגשו לראשונה מאז פרוץ מלחמת העולם הראשונה הנציגים הרדיקליים של המפלגות הסציליסטיות באירופה, כדי לאלץ את מפלגותיהם להתנגד למלחמה ולתקציבי המלחמה.
ראדק גם חתם על ההצהרה של לנין, שבה דרש להפוך את המלחמה למלחמה נגד הקפיטליזם.
ראדק היה אחד הנוסעים בקרון הרכבת המפורסם שהוביל את לנין בשנת 1917 מגלותו בשווייץ דרך גרמניה לשוודיה הנייטרלית ומשם לרוסיה, וגם היה חבר במשלחת המשא ומתן לשלום בין גרמניה לברית המועצות, שהביאו להסכם השלום של ברסט-ליטובסק.
בסוף שנת 1918 נסע ראדק לגרמניה כדי לעזור למפלגה הקומוניסטית הגרמנית הצעירה, אך נעצר תוך זמן קצר באשמת עזרה לניסיון הפיכה והסתה.
לאחר מעצרו ניתן לו על ידי ברית המועצות מעמד של שגריר, באקט שהציל את חייו.
בזמן מאסרו ניהל שיחות רשמיות-למחצה עם מנהיגי רפובליקת ויימאר החדשה, בהם ולטר רתנאו ואחרים.
גם בשנת 1923 ניסה לעזור למפלגה הקומוניסטית הגרמנית בניסיון הפיכה נוסף.
אחרי השתלטותו הזוחלת של סטלין על המפלגה והמדינה הורחק ראדק ממרכזי הכוח ומונה לנשיא הראשון של אוניברסיטת סון-יט-סן במוסקבה.
בשנת 1927, בעקבות תבוסה של האופוזיציה השמאלית, גורש רדק מהמפלגה ונשלח לסיביר.
אחרי חזרתו בשנת 1929 השתלב שוב כעיתונאי בכיר, ופתח בעצם בשנת 1934 על ידי אחד המאמרים את עידן פולחן האישיות של סטלין.
בשנת 1937 הואשם ראדק, במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, והורשע במשפט הראווה השני של מוסקבה, ונגזרו עליו עשר שנות גלות.
על פי הגרסה מתקופת סטלין, הוא נהרג על ידי אסיר אחר.
כפי שהובהר לאחרונה, הוא נהרג בהוראה ישירה של לברנטי בריה וסטלין על ידי אסיר שהובא במיוחד מכלא אחר והשתחרר לאחר ביצוע המעשה.
קארל תאודור דרייר הבן (בדנית: Carl Theodor Dreyer, Jr; 3 בפברואר 1889 – 20 במרץ 1968) היה במאי סרטים דני.
הוא נחשב בעיני מבקרים וקולנוענים רבים כאחד מגדולי הבמאים בתולדות הקולנוע.
דרייר נולד כילד ממזר בקופנהגן, דנמרק.
אמו הייתה משרתת שוודית לא נשואה ששמה יוספינה ברנהרדינה נילסון, ואביו ינס כריסטיאן טורפ, שהיה מעסיקה של אמו, הציע אותו לאימוץ.
בשנתיים הראשונות לחייו שהה בבתי יתומים עד שאומץ בידי קארל תאודור דרייר האב, טיפוגרף (מומחה באמנות הדפוס) ואשתו, אינגר מארי.
הוריו המאמצים היו לותרנים מחמירים ודרייר זכה ליחס מנוכר מצידם.
דרייר היה תלמיד אינטליגנטי במיוחד, ובהיותו בן 16 עזב את הבית ואת החינוך הפורמלי.
הוא ניתק עצמו ממשפחתו המאמצת, אולם חינוכם הנוקשה הותיר את חותמו על רבים מסרטיו.
דרייר הלך לעולמו בשל דלקת ריאות בהיותו בן 79. הסרט התעודי Carl Th.
Dreyer: My Metier משלב זכרונות ממכריו.
תחילה עבד דרייר כעיתונאי ומאוחר יותר הצטרף לתעשיית הסרטים, בתחילה ככותב כתוביות לסרטים אילמים ולבסוף כתסריטאי.
ניסיונו הראשון בבימוי סרטים נחל הצלחה מוגבלת, והוא עזב את דנמרק על מנת לעבוד בתעשיית הסרטים הצרפתית.
בזמן שהותו בצרפת התרועע עם ז'אן קוקטו, ז'אן הוגו ואחרים מסצנת האמנות הצרפתית.
ב-1928 יצר את סרטו הקלאסי הראשון ז'אן ד'ארק (La Passion de Jeanne d'Arc).
בהתבסס על תעתיק משפטה של ז'אן ד'ארק, יצר יצירת מופת של רגש, שיונקת במדה שווה הן מהריאליזם והן מהאקספרסיוניזם.
על מנת ליצור את סרטו הבא, דרייר השתמש במימון פרטי של הברון ניקולאס דה גינזבורג, היות שתעשיית הסרטים הדנית הייתה בפשיטת רגל.
Vampyr (1932) הוא הרהור סוריאליסטי בנושא הפחד.
הלוגיקה מפנה מקום למצב הרוח ולאווירה בסיפור על אדם המגן על שתי אחיותיו מפני ערפד.
הסרט מכיל דימויים חזקים רבים, כמו הגיבור, אותו מגלם גינזבורג (תחת שם המסך ג'וליאן וסט), החולם על קבורתו שלו ותשוקת הדם החייתית על פניה של אחת האחיות כשהיא סובלת מכישופו של הערפד.
הסרט צולם כמעט ללא קול, אבל עם דיאלוגים דלילים ומוצפנים בשלוש גרסאות שונות – אנגלית, צרפתית וגרמנית.
שני הסרטים נכשלו בקופות, ודרייר לא יצר סרט נוסף עד לשנת 1943. דנמרק הייתה נתונה אז תחת הכיבוש הנאצי, ובסרטו "יום הזעם" (Day of Wrath) עסק בפרנויה שרחשה סביב ציד המכשפות במאה השש עשרה, בתרבות תאוקרטית נוקשה.
ביצירה זו, ביסס דרייר את הסגנון שיאפיין את סרטיו המדברים: קומפוזיציות מוקפדות, צילום שחור-לבן עז מבע, ושוטים ממושכים מאוד.
במהלך תריסר השנים עד לסרטו הארוך הבא, יצר דרייר שני סרטים תעודיים.
ב-1955 ביים את "אורדט" ("Ordet - "the word), המבוסס על מחזה באותו שם, פרי עטו של קאי מונק.
הסרט שוזר סיפור אהבה עם משבר אמוני.
סרטו האחרון של דרייר היה "גרטרוד" (Gertrud) (1964).
על אף שיש הרואים בו יצירה פחותה מקודמותיה, הוא מהווה סיום הולם לקריירה של דרייר, מכיוון שהוא מגולל את סיפורה של אישה, שלאורך כל תלאות חייה, אינה מביעה מעולם חרטה על הבחירות שהיא עושה.
הפרויקט הגדול של דרייר שלא זכה להשלימו היה סרט על ישו.
אם כי התסריט כבר נכתב (פורסם ב-1968) המצב הכלכלי הלא יציב ותובענותו האמנותית של דרייר, יחד עם עיסוקים אחרים שלו, הותירו אותו בגדר חלום.
קארלה גוג'ינו היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר מתפקידיה בסרט "השומרים", בסרט "עיר החטאים", בסדרת הטלוויזיה "הפמליה", וגילום התפקיד אינגריד קורטז בסרטי "ספיי קידס".
היא זוכת פרס פסטיבל קאפרי לשנת 2007.
קארלה גוג'ינו נולדה בסרסוטה, פלורידה.
הוריה נפרדו כשהייתה בת שנתיים, והיא העבירה את ילדותה בין פלורידה לקליפורניה.
בראיון תיארה את ילדותה: "גרתי באוהל אינדיאני בצפון קליפורניה, ובוואן בעיירה ביג סור.
עם אבא שלי גרתי בבית יפהפה עם בריכת שחייה ומגרש טניס והיינו טסים לאירופה בקיץ.
אז אני מרגישה כאילו היו לי שתי ילדויות".
בנערותה עבדה כדוגמנית, והלכה לסדנאות משחק בעצתה של דודתה, המנחה של "עשינו עסק".
שוחררה מהאפוטרופסות של הוריה בתמיכתם כשהייתה בת 16.
קריירת המשחק של גוג'ינו מסוף שנות השמונים עד אמצע שנות התשעים כוללת הופעות בסדרות הצלצול הגואל, אלף, דוגי האוזר, מי הבוס?
כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "Son in Law" (1993), והופיעה בווידאו קליפ של להקת בון ג'ובי לשיר "Always" (1994).
ב-1996, גוג'ינו גילמה את אשלי בסדרה ספין סיטי, ושנה לאחר מכן הופיעה בסרט "Lovelife".
ב-1998 כיכבה בסרטו של בריאן דה פלמה, עיני נחש, והופיעה בסרט "Judas Kiss" שאותו גם הפיקה.
שיחקה את הדמות ד"ר ג'ינה סימון בעונה האחרונה של הסדרה "שיקגו הופ" (1999-2000).
ב-2001 גילמה את אם המשפחה אינגריד קורטז בסרט הראשון בסדרת סרטי "ספיי קידס" מאת הבמאי רוברט רודריגז (היא הופיעה בשני הסרטים הבאים בסדרה ב-2002 ו-2003).
באותה שנה שיחקה בסרטו של ג'ט לי "האחד".
שיחקה בשתי סדרות טלוויזיה קצרות ימים: בסדרת הפשע "קארן סיסקו" (2003) לצד רוברט פורסטר ושודרה ב־ABC ובסדרת המדע הבדיוני "על הסף" (2005) ששודרה ב־CBS.
ב-2005 הופיעה בתור לוסיל בעיבוד הקולנועי לספרו של פרנק מילר "עיר החטאים".
שנה לאחר מכן הופיעה בסרט "לילה מוטרף במוזיאון".
הופיעה בהצגת התיאטרון "After the Fall".
ב-2006 הופיעה בהצגת האוף ברודוויי מאת טנסי ויליאמס "פתאום, בקיץ האחרון".
שיחקה את אמנדה, סוכנתו של וינסנט צ'ייס, בסדרת הכבלים "הפמליה" ושיחקה את התפקיד הנשי הראשי במותחן "רצח מוצדק".
כיכבה בתפקיד אבי בהצגה "Desire Under the Elms" מאת יוג'ין או'ניל בין ה-17 בינואר ל-17 בפברואר ב"תיאטרון גודמן" בשיקגו.
צ'ארלס אישרווד מהניו יורק טיימס שיבח את הופעתה: "גברת גוג'ינו מציגה עומק ומגוון ביטוי ואני לא יכול לדמיין שום שחקנית אחרת שתעשה את הדמות בכזו אמינות.
במהלך שלושת החודשים הראשונים של 2009, הופיעה בשלושה סרטים: במותחן "התאום", בעיבוד הקולנועי לספרו של אלן מור "השומרים" בו שיחקה את סאלי יופיטר ובסרט ההרפתקאות המחודש "המירוץ להר המכשפות" בו שיחקה לצד דוויין ג'ונסון.
ב-2011 שיחקה את ד"ר ורה גורצקי בסרט האקשן-פנטזיה "סאקר פאנץ'".
ב-2017 שיחקה בסרט ההרפתקאות "המקום בינינו".
ב-2018 שיחקה בסדרה "מי מתגורר בבית היל".
ב-2019 החל לככב בסדרת הפשע "ג'ט" בתפקיד דייזי "ג'ט" קוולסקי.
ב-2020 שיחקה בסדרה "מי מתגורר באחוזת בליי".
מועמדת פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (2024)2024אוריון והחושךאימו של אוריוןדיבובThe Girls on the Busגרייס גורדון גריןתפקיד ראשי; 10 פרקיםאבן, נייר ומספרייםהשוטרת ווישוקבסקידיבוב; פרק: "Birthday Police/Paper's Big Lie"החבר (אנ')אילייןליסה פרנקנשטייןג'נט2025ראשי המדינהאליזבת' קירקTBAWinthropהרפתקאותיו המתמשכות של קליף בות'
קארלו בורומאו (באיטלקית: Carlo Borromeo, בלטינית: Carolus Borromeus (קארולוס בורומאוס); 2 באוקטובר 1538 – 3 בנובמבר 1584) היה קרדינל וארכיבישוף מילאנו.
בשנת 1610 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור פאולוס החמישי.
נולד בארמון משפחת בורומאו בארונה, על גדות אגם מאג'ורה לאחת המשפחות בעלות ההשפעה הרבה ביותר באזור מילאנו.
אביו היה ג'ילברטו השני בורומאו, רוזן ארונה, ואמו הייתה מרגריטה דה מדיצ'י, אחותו של האפיפיור פיוס הרביעי.
כבר בגיל 12 קיבל משרה כנסייתית מידי דודו ג'וליו צ'זרה.
את ההכנסות מהמשרה העביר לעניים.
למד משפטים חילוניים ודתיים באוניברסיטת פאביה.
בשנת 1554 נפטר אביו, למרות שאחיו הבכור פדריקו ירש את תואר האצולה נקרא קארלו לשוב ולנהל את ענייני המשפחה.
לאחר מכן חזר לפאביה ובשנת 1559 קיבל תואר דוקטור.
עם התמנות דודו, פיוס הרביעי לאפיפיור שנה לאחר מכן, מונה קארלו בורומאו, בגיל 22, לחשמן (קרדינל), מזכיר מדינת האפיפיור (Protonotaio apostolico), הממונה על מסדרי הפרנציסקנים, הכרמליתים ואבירי מלטה וארכיבישוף מילאנו.
לאחר מות אחיו הבוגר הפצירה בו משפחתו לנטוש את הכנסייה וליטול את מקומו כיורש וממשיך השושלת אך הוא סירב.
קארלו בורומאו ייסד את האקדמיה של הוותיקן, שבמסגרתה התכנסו מלומדים ולמדו יחדיו בלילות, עיוניהם התפרסמו בחיבורים שנשאו את השם Noctes Vaticanae ("לילות הוותיקן").
באותו זמן בערך ייסד גם את קולג' בורומאו באוניברסיטת פאביה.
בהמשך ייסד את המערכת הקתולית של סמינרים וקולג'ים להוראה והכשרה של פרחי-כהונה מתוך רפורמה כוללת שנועדה להעלות את רמתם של כל הנושאים במשרות קודש בשירות הכנסייה.
בעקבות סיכומי ועידת טרנטו שמסקנתם הייתה שיש לנקות את הקתדרלות מקישוטים עודפים ומנקרי עיניים, הסיר פסלים וקברים מקתדרלת מילאנו, בין היתר קברים של בני משפחתו.
כמו כן הציע להפריד את ספסלי הגברים והנשים בתפילה.
הוא מינה את פלגרינו פלגריני (Pellegrino Pellegrini) כמהנדס הראשי של הקתדרלה, על מנת לשוות לה מראה חדש ורנסאנסי יותר, שידגיש את טבעה הרומי-איטלקי ויעמעם את הסגנון הגותי, שנראה כעת כזר ולא מתאים.
ב-1577 קידש בורומאו את המבנה של מזרח הקתדרלה ככנסייה חדשה.
בורומאו הקים את המסדר החילוני של אמברוזיוס הקדוש, במסגרת המסדר התחייבו אישים חילונים לסייע למנזרים וקהילות, לפי הוראות הכנסייה.
בפרט טיפח את המסדר על שם יוחנן המטביל שטיפל באסירים ונידונים למוות.
המלכים הקתולים של אירופה של תקופתו, מרי, מלכת הסקוטים, אנרי השלישי, מלך צרפת ופליפה השני, מלך ספרד ביקשו את עצתו כמו גם האפיפיורים תחתם שירת (פיוס הרביעי, פיוס החמישי וגרגוריוס השלושה עשר).
על מנת להילחם בפרוטסטנטים בשווייץ, ביקר בורומאו בין השנים 1524–1526 בקנטונים הקתוליים של שווייץ ואיחד אותם ל"ליגה" (שנקראה על שמו) שמרכזה בלוזאן.
תפקידה היה לתאם ולארגן את הפעילות הקתולית בשווייץ.
בין היתר הביא הדבר לפיצולו של קנטון אפנצל על רקע דתי.
נטל על עצמו להיות פטרון מסדר נזירות-אחיות צרפתי שנקרא מאז על שמו, מסדר האחיות הבורומאיות.
ב-1576 ארגן את הטיפול בחולים וקבורת המתים במהלך המגפה שפקדה את מילאנו.
פעילותו הנמרצת יצרה לו אויבים ומתנגדים רבים.
עתירות נגדו הוגשו לבתי משפט במדריד וברומא ואף נעשה ניסיון התנקשות בחייו, שהשרדותו לאחריו נחשבה לנס.
לאחר מותו ב-3 בנובמבר 1584, נקבר בקתדרלת מילאנו.
סמוך לאחר מכן החלו קולות במילאנו, בולוניה, פאביה ומקומות נוספים לקרוא להכרזתו כקדוש.
מגמה זו הגיעה לשיאה ב-1 בנובמבר 1610, אז הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור פאולוס החמישי.
שלוש שנים מאוחר יותר הוכרז 4 בנובמבר כיום חגו.
ב-1614 יזם בן-דודו, הקרדינל פדריקו בורומאו את הקמת ה - Sancarlone (או Colosso di San Carlo Borromeo) - פסל ארד בגובה 35 מטרים בעיר ארונה.
על שמו נקראו כנסיות, מנזרים ובתי ספר רבים לכמורה בכל רחבי העולם הקתולי.
קארל ריכרד לפסיוס היה אגיפטולוג פרוסי ובלשן מחלוצי מדע האגיפטולוגיה בגרמניה והארכאולוגיה המודרנית.
לפסיוס נולד בעיר נאומבורג שבסקסוניה גרמניה.
למד פילולוגיה וארכאולוגיה יוונית ורומית.
בין השנים 1829–1830 למד באוניברסיטת לייפציג, בין השנים 1830–1832 באוניברסיטת גטינגן, ובין השנים 1832–1833 באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
לאחר קבלת הדוקטורט נסע לפריז כדי ללמוד אצל הארכאולוג .
הוא למד גם ליתוגרפיה ותחריט ועסק במחקרים שונים, במסגרת מחקריו נסע גם לאיטליה ואנגליה.
באיטליה נפגש עם שהוביל בין השנים 1828–1829 ביחד עם שמפוליון משלחת משותפת למצרים.
בשנת 1842 הוזמן על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי להוביל משלחת מדעית למצרים, סיני וסודאן כדי להמשיך את עבודתם של שמפוליון ורוזליני, ולחקור ולתעד את שרידי תרבות מצרים העתיקה.
במשלחת נכללו בדומה למשלחתו של נפוליאון, מודדים, שרטטים ומומחים נוספים.
המשלחת הגיעה לגיזה וחקרה מדעית אתרי פירמידות שונים, אלה היו המחקרים המדעיים הראשונים של אתרים אלה.
בין הפירמידות שנחקרו היו הפירמידות בסקארה, דחשור ואבו סיר.
המשלחת גילתה ואיתרה 67 פירמידות ויותר מ-130 קברים של אצילים באזור.
מעל הפירמידה הגדולה של גיזה חרט לפסיוס כתובת גרפיטי בכתב חרטומים לכבודו של פרידריך וילהלם הרביעי.
לאחר חצי שנה המשיכה המשלחת דרומה לאורך הנילוס, תוך כדי עצירה לתקופות ממושכות באתרים השונים כגון בני חסן ודיר אל-ברשה .
המשלחת הגיעה עד ח'רטום ומשם לאורך הנילוס הכחול וסיירה באתרים שונים בנוביה.
בין האתרים שגילה ומיפה הייתה מרואה השוכנת 200 ק"מ צפונית מזרחית לח'רטום.
לאחר מכן חזרה המשלחת צפונה והגיע לתבאי שבמצרים העליונה ב-2 בנובמבר 1844. הם שהו באזור הגדה המערבית ארבעה חודשים כשהם חוקרים ומתעדים אתרים כגון רעמסאום, מדינת האבו, עמק המלכים ואתרים נוספים.
לאחר מכן עברו לגדה המזרחית של הנילוס שם שהו שלושה חודשים וחקרו את המקדשים בכרנכ ובלוקסור.
משם עלו צפונה, שהו בסיני והגיעו לאתרים בדלתא של הנילוס וחקרו את טאניס ואתרים נוספים.
המשלחת חזרה לאירופה בשנת 1846.
בשנת 1845, הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית (APS).
תוצאות עבודת המשלחת פורסמו בין השנים 1849–1858 ב-Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien (מונומנטים ממצרים ואתיופיה) ב-12 כרכים, שכללו כמעט 900 לוחות של כתובות מצריות עתיקות תוך מתן תיאור ופרשנות לממצאים.
התיעוד, שכלל גם מפות ושרטוטים של קירות מקדשים וקברים, היה המקור העיקרי למידע בנושא של חוקרים גם במאה העשרים.
חלק מהמונומנטים נהרסו במשך השנים והפרסום ממשיך לשמש את החוקרים.
לאחר חזרתו של לפסיוס לגרמניה התמנה לפרופסור לאגיפטולוגיה באוניברסיטת ברלין ובשנת 1850 הפך לחבר ב.
בשנת 1853 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (AAA&S).
ב-1855 מונה להיות מנהל שותף של המוזיאון המצרי בברלין.
הממצאים שהוא הביא מהמשלחת העשירו את המוזיאון.
בשנת 1865 מונה למנהל המוזיאון, ובשנת 1864 הוא הפך לעמית כבוד של (RSE).
בשנת 1866 שב לפסיוס למצרים, בביקור זה גילה בטאניס את צו קנופוס.
לוח זה בדומה אבן רוזטה כתוב מצרית בכתב חרטומים בכתב דמוטי ובכתב יווני.
בין השנים 1867–1880 שימש כנשיא (DAI) ברומא, ומשנת 1873 ועד מותו עמד בראש הספרייה המלכותית בברלין (SBB) בנוסף היה עורכו של כתב העת המדעי Zeitschrift für ägyptisches Sprache und Altertumskunde שעסק באגיפטולוגיה.
לפסיוס פרסם פרסומים רבים באגיפטולוגיה ונחשב לאבי הדיסציפלינה המדעית לאגיפטולוגיה.
הוא טבע את המונח ספר המתים המשמש לטקסטים ממצרים העתיקה ששימשו במהלך הקבורה.
בנוסף הוביל ופרסם מחקרים העוסקים בתחום הבלשנות של שפות אפריקאיות, מחקריו בתחום זה נחשבים כיום מיושנים.
בהתבסס על עבודתו בשפה המצרית העתיקה, ועבודת השדה שלו בסודאן, פיתח אלפבית סטנדרטי לשם תיעתוק שפות אפריקאיות.
קארל ג'וזף רובי, השלישי היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר פרפר.
הוא למד משפטים ושחה באוניברסיטת מישיגן.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ב-19 באוגוסט 1961 קבע רובי במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:12.6 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של בן ארצו מייק טרוי (2:12.8 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 6 חודשים ונשבר על ידי יריבו קווין ברי מאוסטרליה (2:12.5 דקות).
שישה חודשים לאחר מכן, הוא החזיר לעצמו את השיא העולמי לאחר ששיפר אותו פעמיים באותו היום וקבע לבסוף תוצאה של 2:10.8 דקות.
חודשיים לאחר מכן, נשבר שיאו שוב על ידי קויין ברי (2:09.7 דקות) ושלושה חדשים לאחר מכן ברי שיפר את השיא שוב (2:08.4 דקות).
חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בטוקיו, יפן ב-18 במרץ 1963 רובי החזיר לעצמו את שיא העולם בתוצאה של 2:08.2 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו ברזיל בסוף אפריל אותה שנה זכה במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.3 דקות.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.5 דקות, אחרי קווין ברי שקבע שיא עולם חדש של 2:06.6 דקות ולפני בן ארצו פרד שמידט (2:09.3 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:51.4 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט הונגריה בשנת 1965 זכה רובי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.3 דקות, לפני בן ארצו בוץ' רייקר (2:10.1 דקות), ולנטין קוזמין מברית המועצות (2:10.4 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:55.3 דקות, אחרי בן ארצו דיק רות' (4:53.0 דקות) ולפני אולג פוטין מברית המועצות (4:58.3 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו יפן בשנת 1967 זכה ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.5 דקות ומדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.0 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.9 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.7 דקות, לפני מרטין וודרוף מבריטניה (2:09.0 דקות) ובן ארצו ג'ון פריס (הברית 2:09.3 דקות).
נוסף לכך, הוא השתתף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, אך למרות שהרביעייה האמריקאית זכתה במדליית זהב, אותה עת שחיינים ששחו בשלבי המוקדמות לא זכו במדליות.
ב-30 בנובמבר 2011 נפטר רובי בסרסוטה, פלורידה.
רובי קבע במהלך הקריירה שלו 4 שיא עולם חדשים במשחה ל-200 מטר פרפר.
רובי זכה ב-9 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה, מהם 5 תארים ברציפות במשחה ל-200 מטר פרפר משנת 1961.
בשנת 1976 זכה רובי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
קָארלֶ ואצלב שקורפיל (בצ'כית: Karel Václav Škorpil; 15 במאי 1859, ויסוקה מיטו, בוהמיה, האימפריה האוסטרית – 9 במרץ 1944, וארנה, ממלכת בולגריה) היה ארכאולוג יליד חבל בוהמיה שפעל בנסיכות ובהמשך בממלכת בולגריה.
קארל ואחיו הרמן שקורפיל נמנים עם האבות המייסדים של הארכאולוגיה בבולגריה המודרנית.
שקורפיל נולד בעיירה ויסוקה מיטו אשר בחבל בוהמיה.
הוא רכש השכלה תיכונית בפרדוביצה ובהמשך רכש השכלה אקדמית והנדסית באוניברסיטת קארל בפראג ובאוניברסיטה הטכנית שבעיר.
ב-1881 עבר לבולגריה ועסק בהוראה בפלובדיב, סליבן, וליקו טרנובו ווארנה.
הוא השתקע בווארנה ובה ייסד את המוזיאון הארכאולוגי אותו ניהל מ-1915 ועד מותו, ואת האגודה הארכאולוגית בעיר.
ביחד עם אחיו הרמן שקורפיל הוביל משלחות ארכאולוגיות אשר חשפו את הערים פליסקה ופרסלב שהיו ערי הבירה של הממלכה הבולגרית הראשונה.
שקורפיל איתר שרידי בתי כלונסאות קדומים באזור אגם וארנה.
הוא הלך לעולמו ב-1944 והוא בן 84 שנים.
קארל שקורפיל נקבר סמוך לאתר העיר העתיקה פליסקה.
הרמן שקורפיל (1923-1858) עסק בארכאולוגיה ביחד עם אחיו.
רכש תואר אקדמי במדעי הטבע באוניברסיטה הטכנית בפראג.
לאחר לימודיו היגר לנסיכות בולגריה ועסק בהוראה ובארכאולוגיה.
הקים את מוזיאונים בסליבן וברוסה ובהמשך כיהן כאוצר המוזיאון הארכאולוגי בווארנה.
קארל שקורפיל נמנה עם האבות המייסדים של הארכאולוגיה בבולגריה המודרנית.
בעוד שאין חולק על חשיבות ממצאיו, המחקר המודרני שולל את הפרשנות הראשונית שניתנה לחלק מהממצאים.
במהלך חפירותיו באזור חוף הים השחור נמצאו ממצאים פיניקיים, תסלים וקווקזים.
באותה העת פורשו הממצאים כמעידים על התיישבות גורמים אלו באזור.
מחקרים מאוחרים יותר שללו הנחה זו וציינו כי הם מעידים על קיומה של מערכת סחר חליפין ענפה בין השבטים התראקים ליושבי חבלי ארץ אילו וכן נוספים כגון באסיה הקטנה, שברובו בוצע דרך הים השחור והתיכון.
הפרשנות המוקדמת לממצאיו של שקורפיל היוותה אסמכתה להנחה כי ראשוני היהודים הגיעו לאזור בולגריה במהלך המאה ה-5 לפנה"ס.
המחקר המודרני נוטה שלא לקבל הערכה זו, וקובע לאור ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בגיגן, פלובדיב וקיוסטנדיל, כי ראשוני היהודים התיישבו באזור בולגריה במהלך המאה ה-2, עת נשלט האזור על ידי הקיסרות הרומית.
קארלו יוהו סטולברג (בפינית: Kaarlo Juho Ståhlberg; 28 בינואר 1865 – 22 בספטמבר 1952) היה אקדמאי ומשפטן פיני, שלקח חלק מרכזי בניסוח חוקתה הראשונה של המדינה בשנת 1919 והיה נשיא המדינה הראשון בשנים 1919–1925.
נולד במזרח המדינה בשנת 1865 כילד שני למשפחה לותרנית.
סטולברג ומשפחתו עברו ללאהטי שבקרום פינלנד, שם החל את לימודיו.
אביו של סטולברג מת כשהיה ילד, והשאיר את משפחתו במצב כלכלי קשה.
בעזרת תרומות, המשפחה הצליחה לעבור לאואולו, שם סיים סטולברג את לימודיו, בזמן שאמו הייתה המפרנסת בבית.
בשנת 1889 הוא סיים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת הלסינקי.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1893. בשנת 1894 הפך לפרופסור למשפטים וכלכלה באוניברסיטה.
בתקופה זו (כאשר פינלנד הייתה חלק אוטונומי מהאימפריה הרוסית), תמך בעצמאות פינית, והתנגד לרוסיפיקציה של פינלנד.
בנוסף על כך, תמך במתן זכות בחירה לנשים והתנגד לחוקי יובש.
בשנת 1893 סטולברג התחתן ובהמשך נולדו לו שישה ילדים.
בשנים אלו החל סטולברג להיות פעיל פוליטי, ובשנת 1891 התמנה למזכיר ועדת הכספים של הפרלמנט המקומי של פינלנד.
בשנת 1901 נבחר למועצת העיר הלסינקי, וכיהן עד שנת 1903. עזב את הדיאט בשנת 1907 וחזר לכהן כפרופסור באוניברסיטה.
בשנת 1908 נבחר לפרלמנט, וכיהן בו עד שנת 1910. חזר לפרלמנט בשנת 1914 (ואף שימש כיו"ר למשך שנה) וכיהן עד 1918.
עם מהפכת פברואר בשנת 1917, נבחר סטולברג ליו"ר המועצה החוקתית.
לאחר שפינלנד קיבלה את עצמאותה בדצמבר 1917, גיבשה הוועדה החוקתית בראשותו של סטולברג הצעות חדשות למנגנון חדש של חוקה.
בשלב זה, לאור הפילוג הגדול בפינלנד (שהתבטא גם באמצעות מלחמת אזרחים של ממש), הוצעו הצעות רבות לחוקה.
סטולברג עצמו תמך ביצירת רפובליקה במקום מונרכיה חוקתית- רעיון שנתמך בעיקר על ידי השמרנים.
הצעותיו של סטולברג הוסדרו בסופו של דבר כחוקת פינלנד ב-1919. בשנת 1918 התפטר מהפרלמנט על מנת להתמנות לנשיא בית המשפט המנהלי העליון.
הוא אמנם תמך בכך שהנשיא החדש ייבחר בידי העם בבחירות ישירות, אך בסופו של דבר הוחלט כי הנשיא ייבחר בידי הפרלמנט.
בסופו של דבר סטולברג עצמו התמודד לנשיאות בתמיכת המפלגה הפרוגרסיבית לאומית.
ביולי הוא נבחר על ידי הפרלמנט ברוב של כ-140 מתוך 190. כנשיא, נחשב לאדם רשמי מאוד, אך ביישן.
תקופה זו התאפיינה בחוסר יציבות פוליטית- בשש שנותיו מינה סטולברג שמונה ממשלות שונות.
הוא תמך ברפורמות חברתיות וכלכליות, ואף חנן את אסירים קומוניסטיים, דבר שעורר עליו ביקורת מהימין הפוליטי.
הוא חיזק את כוחם של האיגודים המקצועיים ופיתח מדיניות חוץ זהירה מאוד כלפי שוודיה.
בשנת 1925 הכריז סטולברג על כך שאינו רוצה להיבחר מחדש כנשיא, זאת לאחר שהיה שרוי במתח נפשי רב בשנות כהונתו.
בנוסף על כך, האמין כי המלוכנים והשמרנים יתמכו יותר ברעיון הרפובליקני אם לא יתמודד לקדנציה שנייה.
הוצע לו לעמוד בראש אוניברסיטת הלסינקי, אך הוא סירב.
הוא כיהן שוב בפרלמנט בשנים 1930–1933. הוא התמודד שוב לנשיאות בשנת 1931, אך הפסיד לפר אווינד סוינהופווד בשני קולות בלבד מחבר האלקטורים בהצבעה השלישית.
בשנת 1937 התמודד בפעם השלישית לנשיאות, אך הפסיד וסיים במקום השלישי.
בשנת 1946 הפך ליועצו המשפטי של הנשיא יוהו קוסטי פאסיקיבי.
נפטר בשנת 1952 ונקבר בהלסינקי.
קארל ריכטר היה מנצח, מנצח מקהלה, נגן עוגב וצ'מבליסט גרמני.
קארל ריכטר נולד בפלאואן והחל את לימודי המוזיקה בדרזדן, שם היה חבר במקהלת הצלב של דרזדן, והמשיכם בלייפציג, שם סיים בתואר בשנת 1949. הוא למד אצל גונתר ראמין, קארל שטראובה ורודולף מאוארסברגר.
באותה שנה התקבל למשרת נגן עוגב בכנסיית סנט תומאס בלייפציג, שם כיהן יוהאן סבסטיאן באך כמנהל מוזיקלי במשך 27 שנים.
בתקופת כהונתו שם נחנך קברו החדש של באך בכנסייה וריכטר הכין ביצוע מיוחד של הפרלוד ופוגה סנט אן במי במול מאת באך לאירוע.
ב-1951 עבר ריכטר למינכן, שם לימד בקונסרבטוריון וכיהן כמנצח מקהלה ובנגן עוגב כנסיית סנט מארק.
כמו כן ניצח מ-1954 על מקהלת באך של מינכן ועל תזמורת באך של מינכן.
בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-20 הרבה להקליט ויצא למסעות קונצרטים ביפן, ארצות הברית, קנדה, אמריקה הלטינית, מזרח אירופה וברית המועצות.
ריכטר ניגן וניצח על מגוון רחב של מוזיקה (מוזיקת קודש מהיינריך שיץ עד מקס רגר, כמו גם רפרטואר סימפוני וקונצרטנטי מן התקופה הקלאסית והרומנטית - כולל סימפוניות של ברוקנר), אך הוא זכור בעיקר בפרשנויותיו לבאך והנדל.
ביצועיו של ריכטר נודעו באופיים המעמיק, הדרוך והחגיגי.
הוא נמנע משינויי המפעם שאפיינו בעבר את הסגנון הרומנטי, שהיה מקובל בניצוח יצירות באך, והקדיש תשומת לב רבה לכלי הנשיפה מעץ ולאיזון.
הקלטותיו מן השנים 1958–1970 מצטיינות ב"משמעת, מיקוד רתמי ועוצמת הבעה."
ריכטר ראה את מוזיקת הבארוק כלא מתוכננת, סובייקטיבית בטבעה, והסביר בראיון, שנאמר לו כי הביצוע שהגיש למתאוס פסיון של באך נשמע שונה מזה שעליו ניצח שנה קודם לכן.
נגנים שהופיעו עמו הכירו בכך והשוו נגינה של מזיקת בארוק עם ריכטר למשחק פינג פונג, בשל תנועת הלוך ושוב שכיוונה את היצירה.
בשנת 1971 לקה ריכטר בהתקף לב, כמעט עשר שנים לפני מותו.
באמצע שנות ה-70' סבל מבעיות גוברות והולכות בראייה.
היה לו זיכרון מעולה, והוא החל לשנן בעל פה מספר רב ככל האפשר של יצירות לפני שיאבד כליל את כוח הראייה.
בסופו של דבר עבר ניתוח בעיניו, שעל אף ספקנותו הראשונית התגלה כיעיל.
כשנשאל על נטל העבודה המתיש שהעמיס על עצמו מבחירתו הוא, נהג להשיב, "זמני הוא עכשיו", או אפילו "אנחנו בני ריכטר איננו מזדקנים."
בשנות ה-70', לדברי ניקולאס אנדרסון, "לאור העניין הגובר בביצוע אותנטי ...
הוטל ספק בערכיו של ריכטר"; ביצועיו של ריכטר זכו עם זאת להערכה ולהתפעלות הודות ל"משמעת, המיקוד הרתמי ועוצמת ההבעה" שאפיינו אותם.
בשנת 1981, כששהה במלון במינכן, לקה בהתקף לב קטלני, ושמונה ימים לאחר מכן נקבר בבית הקברות של אנזנבול בציריך.
אשתו גלדי, שנולדה ב-1931, נפטרה ב-2019 ונקברה באותו קבר.
קארל רהם היה קצין אס-אס גרמני בדרגת שטורמבאנפיהרר, כיהן כמפקד מחנה הריכוז טרזיינשטט מפברואר 1944 עד מאי 1945. הוא היה מפקד המחנה השלישי והאחרון במספר אחרי זיגפריד זיידל ואנטון בורגר.
הוצא להורג לאחר שהועמד לדין באשמת פשעי מלחמה.
רהם נולד בשנת 1907 בעיר קלוצנבורג שהייתה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עבד כיצרן כלים במשך תקופה בווינה, ובסביבות שנת 1920 נחשף לפעילות של המפלגה הנאצית האוסטרית.
בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 הוא הצטרף לשורות הנאצים ולפעילות המחתרתית של האס-אס האוסטרי.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס, סיפוח אוסטריה אל גרמניה הנאצית, רהם קיבל דרגת קצונה של האס-אס תחת אישורו של ארנסט קלטנברונר.
אחיו פרנץ גורש למחנה ריכוז עקב היותו קומוניסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, רהם החזיק בדרגת אובר-שטורמפיהרר באס-אס הכללי.
מאחר שרצה ל"תרום" יותר למאבק האס-אס הוא סופח לגסטאפו וללשכה המרכזית להגירת יהודים בווינה, שם היה כפוף לאדולף אייכמן.
בשנת 1940 הוצב בפראג כסגנו של הנס גינתר תחת הלשכה האמונה על הגירת יהודים בפראג.
במרץ 1941 נסע עם גינתר להולנד כדי להקים לשכה דומה לטיפול ביהודים אך נכשל במשימה זו.
בפברואר 1944 רהם קודם לדרגת אוברשטורמבנפיהרר ונהיה לקומנדט (מפקד) של מחנה הריכוז וההשמדה טרזיינשטט.
בין תפקידיו במחנה נכללה האחריות לדמות למחנה חזות של מקום מגורים הוגן ונעים לצורך ביקורים של הצלב האדום הבינלאומי.
הכל היה כחלק ממזימה להציג מצג שווא לעולם כי הנאצים מתייחסים ומטפלים בכבוד ביהודים במדינות הכבושות על ידי גרמניה הנאצית.
תחת פיקודו על המחנה, רהם היה אחראי על שילוח המוני של יהודים לאושוויץ, המשלוח הגדול ביותר יצא מהמחנה בסתיו 1944 לאחר הביקור של הצלב האדום, וכן לאחר שצולם סרט תעמולה שקרי שהציג את המחנה כמקום מקלט חופשי ושליו.
קרוב ל-18,000 איש גורשו למותם בחודש אחד.
בטרזיינשטש נכלאו אמנים יהודים, מוזיקאים ומשכילים שמצאו את מותם במחנה עצמו או באושוויץ.
רהם נזכר היטב על ידי אסירי המחנה בציניות שלו ובאישיות הקשה.
הוא נהג להכות את האסירים ולהשתתף בעינויים.
מנגד, היו אסירים שזכו ליחס מעודף, אסירים מיוחסים שמוצאם מוינה.
היו יהודים שחס עליהם מגירוש לאושוויץ (תמורת שוחד) וכן לחלק מהיודנראט של המחנה נהג לדבר בכבוד ופנה אליהם עם המילה Sie במקום Du, אפילו בפני קציני אס-אס.
רהם החליט לפנות את מחנה טרזיינשטט ב-5 במאי 1945 יחד עם כל קציני וחיילי האס אס.
הוא נתפס זמן קצר לאחר מכן על ידי כוחות צבא ארצות הברית ובשנת 1947 הוסגר לצ'כוסלובקיה.
הוא הועמד למשפט, נמצא אשם בביצוע פשעי מלחמה ונידון למוות.
הוצאתו להורג אירעה ב-30 באפריל 1947, כארבע שעות בלבד לאחר מתן פסק הדין על ידי חבר השופטים הצ'כי.
קארל תאודור סאלה (בדנית: Carl Theodor Zahle; 19 בינואר 1866 – 3 בפברואר 1946) היה פוליטיקאי ועורך דין דני, שכיהן כראש ממשלת דנמרק בשנים 1909–1910 ובשנים 1913–1920.
סאלה נולד ב-19 בינואר 1866 באי שלן.
בשנת 1890 סיים את לימודי המשפטים.
בשנת 1895 נבחר סאלה לפולקטינג.
הוא כיהן בפרלמנט עד 1939. עד שנת 1901 כיהן סאלה בוועדת הכספים של הפרלמנט.
בשנת 1905 הקים את המפלגה הסוציאל-ליברלית שהורכבה בעיקר מפציפיסטים.
סאלה כיהן כראש הממשלה בשנים 1909–1910. בשנת 1913 חזר לראשות הממשלה.
בשנת 1917 החל תהליך משא ומתן עם איסלנד, תהליך שהוביל לעצמאותה של איסלנד בשנה שלאחר מכן.
בזמן כהונתו של סאלה כראש הממשלה, פרצה מלחמת העולם הראשונה.
סאלה הצליח במאמציו ושמר על דנמרק נייטרלית במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה האופוזיציה צברה כעס גדול כלפי ממשלת סאלה.
הממשלה הואשמה כי הייתה ידידותית מדי כלפי גרמניה במהלך המלחמה והתקנות הכלכליות הגבילו לכאורה את פעילות העסקים.
בסופו של דבר סאלה הודח על ידי המלך כריסטיאן העשירי.
בשנים 1929–1935 סאלה כיהן כשר המשפטים בממשלתו של תורוולד סטאונינג.
בשנים 1936–1939 היה דובר הבית העליון של הפרלמנט.
סאלה נפטר ב-3 בפברואר 1946 בקופנהגן.
קארלו בלאזיס (באיטלקית: Carlo Blasis; 4 בנובמבר 1797 – 15 בינואר 1878) היה רקדן, כוריאוגרף ותאורטיקן של המחול, יליד נאפולי.
בלאזיס נודע בשיעורי הריקוד המחמירים מאוד שלו, שנמשכו לפעמים ארבע שעות.
הוא התעקש שתלמידיו ילמדו את התיאוריה של צעדי הריקוד.
הוא היה זה שהכשיר את כל מוריו לריקוד של אנריקו צ'קטי, וההערכה הרווחת היא שהשפעת סגנונו באימוניו היא זו שהדריכה והובילה את צ'יקטי ביצירת שיטת הוראת הבלט הקרויה על שמו.
קארל כריסטיאן שוּרץ (באנגלית ובגרמנית: Carl Christian Schurz; ) היה מהפכן גרמני ופוליטיקאי, עיתונאי ורפורמטור אמריקאי.
הוא היגר לארצות הברית לאחר אביב העמים והיה לחבר בולט במפלגה הרפובליקנית החדשה.
לאחר ששירת כקצין בכיר בצבא האיחוד במלחמת האזרחים, הוא סייע להקים את קצרת הימים והיה לתומך בולט של הרפורמה בשירות הציבורי.
שורץ כיהן כסנאטור מטעם מיזורי וכמזכיר הפנים ה-13.
שורץ נולד בפרובינציית ריינלנד שבממלכת פרוסיה.
הוא לחם למען רפורמות דמוקרטיות באביב העמים בשנים 1848–1849 כחבר אגודת האחווה האקדמית Deutsche Burschenschaft.
לאחר שפרוסיה דיכאה את המהפכה, נמלט שורץ לצרפת.
כאשר המשטרה המקומית אילצה אותו לעזוב את צרפת הוא היגר ללונדון.
כמו רבים ממהפכני 1848 הוא היגר לאחר מכן לארצות הברית, וב-1852 התיישב בווטרטאון שבוויסקונסין.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של ויסקונסין, הוא פתח משרד עורכי דין במילווקי.
הוא גם היה תומך נלהב של התנועה לביטול העבדות והצטרף למפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז.
הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת סגן מושל ויסקונסין.
לאחר ששימש לזמן קצר כשגריר ארצות הברית בספרד, שירת שורץ כקצין במלחמת האזרחים, ולחם בקרב גטיסברג ובקרבות מרכזיים נוספים.
לאחר המלחמה הקים שורץ עיתון בסנט לואיס וניצח בבחירות לסנאט של ארצות הברית, וכך היה לאמריקאי הראשון יליד גרמניה שנבחר לסנאט.
יחסיו עם הנשיא יוליסס ס.
גרנט התערערו והוא היה בין מייסדי המפלגה הליברלית הרפובליקנית.
המפלגה קידמה רפורמה בשירות הציבורי והתנגדה למאמציו של גרנט להגן על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים במדינות הדרום במהלך תקופת השיקום.
שורץ היה יושב ראש הוועידה הארצית של המפלגה שהציגה מועמד שלא עלה בידו לנצח את גרנט בבחירות לנשיאות של 1872. שורץ עצמו לא הצליח להיבחר מחדש לסנאט בבחירות של 1874 וחידש את עיסוקו כעורך עיתון.
ב-1878 הוא נבחר כחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
לאחר שבבחירות לנשיאות של 1876 ניצח הרפובליקני רתרפורד הייז, הוא מינה את שורץ כמזכיר הפנים בממשלו.
שורץ שאף ליצור מערכת שירות ציבורי שתהייה מבוססת על כישרונותיהם של האנשים ולא על קשרים פוליטיים ומפלגתיים וסייע למנוע את העברת הלשכה לענייני אינדיאנים אל מחלקת המלחמה.
ב-1881, לאחר תום נשיאותו של הייז עבר שורץ לניו יורק ולזמן קצר שימש כעורך העיתונים ניו יורק איבנינג פוסט וThe Nation, ובהמשך היה לכותב מאמרי מערכת עבור העיתון Harper's Weekly.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה והוביל את תנועת Mugwumps, שהתנגדה למועמדותו של ג'יימס בליין בבחירות לנשיאות של 1884. שורץ התנגד למשנתו הכלכלית של ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות לנשיאות של 1896, (ובמיוחד התנגד למעבר לבסיס דו מתכתי) אך תמך במערכה האנטי-אימפריאליסטית שלו בבחירות של 1900.שורץ נפטר בניו יורק ב-1906.
קארל שורץ נולד בליבלר, כיום חלק מהעיירה ארפשטדט, פרובינציית ריינלנד שבממלכת פרוסיה, כבנם של מריאן (לבית יוסן), נואמת ועיתונאית, ושל כריסטיאן שורץ, מורה בבית ספר.
הוא התחנך בגימנסיה הישועית בקלן, ולמד נגינה בפסנתר בהדרכת מורים פרטיים.
בעיות כלכליות של משפחתו אילצו אותו לעזוב את בית הספר שנה טרם סיום לימודיו מבלי שסיים אותם.
בהמשך הוא סיים את לימודיו בגימנסיה, עבר בחינות מיוחדות והחל את לימודיו באוניברסיטת בון.
בבון יצר שורץ קשרי ידידות עם אחד ממוריו, גוטפריד קינקל.
הוא הצטרף לאחוות הסטודנטים (בורשנשאפט Burschenschaft) פרנקוניה שבבון, שבאותה תקופה נמנו עם חבריה פרידריך שפילהגן, יוהנס אוברבק, יוליוס שמידט, קארל אוטו ובר, לודוויג מאייר ואדולף שטרודטמאן, כולם לימים אנשי מדע ורוח.
כתגובה לתחילת אירועי אביב העמים, ייסדו שורץ וקינקל את Bonner Zeitung, עיתון שקידם רפורמות דמוקרטיות.
בתחילת הדרך היה קינקל עורך העיתון ושורץ היה אחת מהכותבים בו.
תפקידי השניים במערכת העיתון התחלפו כאשר קינקל עזב לברלין והיה חבר בוועידה החוקתית הפרוסית.
כאשר קראה האספה הלאומית של פרנקפורט לאנשים לאחוז בנשק כדי להגן על החוקה הגרמנית החדשה, עשו כן שורץ, קינקל ואחרים מאוניברסיטת בון.
במהלך המאבק התוודע שורץ לפרנץ סיגל, אלכסנדר שימלפניג, פריץ אנקה, פרידריך בוסט, לואיס בלנקר ואחרים.
רבים מהם נקרו בדרכו שוב כאשר לחם בשורות צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית.
במהלך המערכה הצבאית שהתנהלה ב-1849 בפפאלץ ובבאדן, הוא התגייס לצבא המהפכני ולחם בכמה קרבות נגד הצבא הפרוסי.
שורץ היה שלישו של מפקד הארטילריה פריץ אנקה, שבמהלך המערכה הצבאית התלוותה אליו רעייתו, מתילדה פרנצסקה אנקה.
בהמשך היגרו בני הזוג אנקה לארצות הברית, שם הם היו לתומכי המפלגה הרפובליקנית.
אחיו של אנקה, אמיל אנקה, היה מייסד המפלגה הרפובליקנית במישיגן.
פריץ אנקה הגיע לדרגת קולונל והיה למפקד רגימנט הרגלים ה-34 של ויסקונסין במהלך מלחמת האזרחים.
מתילדה אנקה הייתה פעילה הן בתנועה לביטול העבדות והן בתנועה למתן זכות בחירה לנשים בארצות הברית.
כאשר הובס הצבא המהפכני במצודת ראשטאט ב-1849, היה שורץ בתוכה.
בידיעה שהפרוסים יטבחו בשבויים, עלה בידו להימלט ולנסוע לציריך.
ב-1850 הוא שב בחשאי לפרוסיה, חילץ את קינקל מכלאו בשפנדאו, וסייע לו להימלט לאדינבורו שבסקוטלנד.
לאחר מכן נסע שורץ לפריז, אך המשטרה המקומית אילצה אותו לעזוב את צרפת ערב ההפיכה של 1851 והוא היגר ללונדון.
בלונדון הוא נשאר עד אוגוסט 1852 והתפרנס שם מהוראת השפה הגרמנית.
ביולי 1852, בעת שהותו בלונדון, נשא שורץ לאישה את מרגרט מאייר, גיסתו של עמיתו המהפכן יוהנס רונגה.
לאחר מכן, כמו רבים ממהפכני 1848, הם היגרו לארצות הברית.
בתחילה הם חיו בפילדלפיה, ולאחר מכן עברו לווטרטאון, ויסקונסין, שם החל שורץ לגלות עניין בפוליטיקה ומאייר החלה בעבודתה בחינוך לגיל הרך.
בוויסקונסין, החל שורץ להיות מעורב עד מהרה בתנועה לביטול העבדות ובפוליטיקה, והצטרף למפלגה הרפובליקנית.
ב-1857 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת סגן מושל ויסקונסין.
בשנה שלאחר מכן, באילינוי, הוא השתתף במערכה בין אברהם לינקולן לבין סטיבן דאגלס, כדובר לטובתו של לינקולן, בעיקר בגרמנית, מה שהעלה את הפופולריות של לינקולן בקרב קהל המצביעים ממוצא גרמני.
ב-1858 התקבל שורץ ללשכת עורכי הדין של ויסקונסין והחל לעסוק במקצוע במילווקי.
במערכת הבחירות במדינה שהתקיימה ב-1859 הוא נשא נאום בו הוא תקף את חוק העבד הנמלט, וטען לזכויות המדינות.
ב-18 באפריל אותה שנה, הוא נשא נאום בבוסטון שכותרתו הייתה "האמריקניזם הנכון", שכשנישא מפיו של מהגר, כוון לטהר את המפלגה הרפובליקנית מההאשמה בנייטיביזם.
באותה שנה קידמו יוצאי גרמניה בוויסקונסין ללא הצלחה את מועמדותו של שורץ למשרת מושל המדינה.
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1860, היה שורץ דוברה של המשלחת מוויסקונסין, שהצביעה בעד ויליאם סיוארד.
על אף זאת, היה שורץ חבר הוועדה שבישרה ללינקולן על בחירתו כמועמד המפלגה לנשיאות.
לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות, על אף התנגדותו של סיוארד, מינה לינקולן את שורץ כשגריר ארצות הברית בספרד, בין השאר בשל עברו של שורץ כמהפכן באירופה.
בעת כהונתו שם הצליח שורץ להניא בחשאי את ספרד מלתמוך בקונפדרציה.
במלחמת האזרחים האמריקאית שירת שורץ כקצין בכיר בצבא האיחוד.
בין השניים התעוררה מחלוקת מרה בנוגע לאסטרטגיה שהופעלה בצ'נסלורסוויל, שכתוצאה מכך הובס הגיס ה-11 על ידי כוחות צבא הקונפדרציה בפיקודו של תומאס ג'ונתן ג'קסון.
חודשיים לאחר מכן הוכה שוב הגיס ה-11 במהלך היום הראשון של קרב גטיסברג.
כשבמסגרתו לחמו כמה יחידות של אמריקאים ממוצא גרמני, תפקודו של הגיס ה-11 במהלך שני הקרבות ספג ביקורת קשה בעיתונות, שהזינה את הרגשות נגד המהגרים.
לאחר קרב גטיסברג, הוצבה הדיוויזיה של שורץ בטנסי והשתתפה ב.
במערכה זו הוא שירת עם ג'וזף פורקר, ג'ון פטרסון רי ולותר מוריס בוצ'וולטר.
הסנאטור צ'ארלס סאמנר היה המשקיף של הקונגרס במהלך מערכת צ'טנוגה.
בהמשך הוצב שורץ לפקד על גיס אימונים בנאשוויל.
לזמן קצר הוא שב לשירות פעיל, שם בחודשי המלחמה האחרונים הוא לחם במסגרת הארמייה של ויליאם שרמן בקרוליינה הצפונית כראש המטה של בפיקודו של .
לאחר סיום המלחמה באפריל 1865 פרש שורץ מהשירות.
בקיץ 1865 שלח הנשיא אנדרו ג'ונסון את שורץ לדרום כדי ללמוד על המצב שם.
לאחר מכן הם הסתכסכו בשל תמיכתו של שורץ בהוראתו של גנרל סלוקום שאסרה על ארגון מיליציה במיסיסיפי.
הדוח של שורץ, שבו הוא המליץ על קבלתן מחדש של מדינות הדרום לאיחוד עם זכויות מלאות וחקירת הצורך בחקיקה נוספת על ידי ועדה של הקונגרס, זכה להתעלמותו של הנשיא.
ב-1866 עבר שורץ לדטרויט, שם הוא היה לעורך הראשי של העיתון "דטרויט פוסט" (Detroit Post).
בשנה שלאחר מכן הוא עבר לסנט לואיס, שם הוא היה לעורך והשותף לבעלות יחד עם אמיל פריטוריוס בעיתון הגרמני Westliche Post (הפוסט המערבי), בו הוא העסיק את ג'וזף פוליצר ככתב צעיר.
הדיווח שלו על הראיון שקיים עם אוטו פון ביסמרק היה אחד הפרקים המעניינים ביותר בזיכרונותיו.
הוא דיבר נגד ההתכחשות לחובות שנוצרו במלחמה ובעד "כסף הגון", שם קוד לחזרה לתקן הזהב, במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של 1868.
ב-1868 נבחר שורץ כסנאטור מטעם מיזורי, ובכך הוא היה לאמריקאי הראשון ממוצא גרמני שנבחר לבית מחוקקים זה.
הוא קנה מוניטין בזכות נאומיו, שבהם הוא קידם אחריות פיסקלית, התנגד לאימפריאליזם, וקידם את יושרתה של הממשלה.
באותה תקופה הוא התנתק מממשל הנשיא גרנט, והחל בהקמתה של במיזורי, שב-1870 נבחר מטעמה בנג'מין גרץ בראון כמושל המדינה.
לאחר מותו של ויליאם פיט פסנדן, היה שורץ לחבר בוועדת החוץ של הסנאט, בה הוא התנגד למדיניותו של גרנט בדרום, למהלך שלו לסיפוח סנטו דומינגו ולשימוש שלו בכוח צבאי לחסל את הקו קלוקס קלאן באמצעות חוקי האכיפה.
שורץ זיהה את עצמו עם חקירת הוועדה בנוגע למכירת נשק ותחמושת לצבא צרפת על ידי ממשלת ארצות הברית במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
ב-1869 היה שורץ הסנאטור הראשון שהגיש הצעת חוק לרפורמה בשירות הציבורי.
במהלך תקופת השיקום, התנגד שורץ לפעולות אכיפת חוק פדרלית באמצעות כוח צבאי והגנה על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים, והחזיק ברעיונות של המאה ה-19 על עליונות אירופאית וחששות מפני נישואים בין-גזעיים.
ב-1872 היה שורץ יושב ראש הוועידה של המפלגה הליברלית הרפובליקנית, שבחרה בהוראס גרילי כמועמדה לנשיאות.
בחירתו האישית של שורץ הייתה צ'ארלס פרנסיס אדמס או ליימן טרמבול, והוועידה לא ייצגה את השקפותיו של שורץ בנוגע למדיניות המחירים.
בכל אופן, שורץ השתתף במסע הבחירות של גרילי.
במסע בחירות זה באופן מיוחד, ובמשך כל הקריירה שלו כסנאטור ולאחר מכן, הוא היה מטרה לעטו של אומן המגזין Harper's Weekly תומאס נאסט, בדרך כלל בצורה בלתי מחמיאה.
הבחירות היו כישלון לתומכיו של גרילי.
גרנט נבחר לכהונה שנייה כנשיא בניצחון סוחף, וגרילי נפטר זמן קצר לאחריהן.
בבחירות לסנאט של 1874 נוצח שורץ על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית ואיש הקונפדרציה לשעבר פרנסיס קוקרל.
לאחר תום כהונתו הוא עבד כעורך בעיתונים שונים.
ב-1875 הוא סייע לרתרפורד הייז במסע הבחירות המוצלח שלו לבחירה מחדש כמושל אוהיו.
ב-1877 מונה שורץ על ידי הייז, שאז כבר נבחר כנשיא, כמזכיר הפנים של ארצות הברית.
אף על פי ששורץ ניסה להפחית את השפעות הגזענות כלפי האינדיאנים בארצות הברית, והצליח באופן חלקי בניקוי השחיתות, המלצותיו לפעולות כלפי האינדיאנים היו צעדי דיכוי כלפיהם.
האינדיאנים אולצו לעבור לשטחים בעלי איכות נמוכה שלא התאימו לאורח חייהם הכלכלי והתרבותי.
ההבטחות שניתנו בפגישות שקיימו הייז ושורץ בבית הלבן עם ראשי השבטים הופרו לעיתים קרובות.
הייז הטה אוזן קשבת לעצותיו של שורץ בנוגע למינויים האחרים בקבינט ובנוגע לנאום ההשבעה שלו.
בעבודתו במחלקת הפנים, יישם שורץ את אמונתו שכישורים אישיים צריכים להיות השיקול העיקרי במינוי עובדים למשרותיהם בשירות הציבורי.
הוא לא תמך בפיטורי עובדים למעט במקרה הצורך, ותמך בהנהגת מבחני קבלה למועמדים לעבודה.
מאמציו לחיסול מערכת הפטרונות הפוליטית נחלו הצלחה מוגבלת.
כמי שהיה מראשוני הסביבתנות, הוא דאג להעמדתם לדין של גנבי קרקעות ועורר את עניין הציבור בצורך לשימור היערות.
במהלך תקופת כהונתו של שורץ כמזכיר הפנים, החל מהלך להחזרת הלשכה לענייני אינדיאנים לאחריותה של מחלקת המלחמה, מהלך שזכה לתמיכתו של הגנרל ויליאם שרמן.
מחלקת המלחמה הייתה מעוניינת להשיב לה את השליטה בלשכה כדי להמשיך את תוכנית השכנת השלום שלה, מהלך שזכה להתנגדותו של שורץ, ובסופו של דבר נשאר גוף זה בתחום אחריותה של מחלקת הפנים.
הלשכה לענייני אינדיאנים היה המשרד המושחת ביותר במחלקת הפנים.
איוש התפקידים בו התבסס על פטרונות פוליטית והם נראו כמתן רשות לשימוש בשמורות האינדיאנים כמקור להתעשרות אישית.
על רקע ההבנה של שורץ שהלשכה צריכה להיות מטוהרת משחיתות כזאת לפני השלמת כל צעד חיובי כלשהו, הוא הנהיג הליכי פיקוח נרחבים בלשכה, פיטר כמה פקידים, והחל ברפורמה בשירות הציבורי על פיה מינויים וקידומים היו צריכים להתבסס על כישורי העובדים ולא על פטרונות פוליטית.
התנהלותו של שורץ כלפי הלשכה לענייני אינדיאנים הייתה באותה תקופה שנויה במחלוקת.
בה בשעה שהוא בהחלט לא היה האדריכל של העקירה הכפויה של האינדיאנים ממקומותיהם, הוא המשיך את המהלכים הללו.
עם זאת, בתגובה לדבריהם של רפורמטורים הוא שינה בהמשך את עמדתו וקידם מדיניות של התבוללות.
עם סיום כהונתו כמזכיר הפנים ב-1881, עבר שורץ להתגורר בניו יורק.
באותה שנה רכש הנרי וילארד, גם הוא ממוצא גרמני, נשיא חברת הרכבות נורת'רן פסיפיק, את העיתונים ניו יורק איבנינג פוסט ו-The Nation, והעביר את ניהולם לשורץ, הוראס וייט ואדווין ל.
בסתיו 1883 עזב שורץ את הפוסט על רקע חילוקי דעות על מדיניות העריכה בנוגע לתאגידים ועובדיהם.
ב-1884 היה שורץ מנהיג בתנועה העצמאית נגד מועמדותו של ג'יימס בליין לנשיאות ובעד בחירתו גרובר קליבלנד.
בשנים 1888–1892 הוא היה הנציג הראשי בארצות הברית של חברת ספינות הקיטור המבורג-אמריקה.
לאחר מכן הוא החליף את ג'ורג' ויליאם קרטיס כנשיא הליגה לרפורמה לאומית בשירות הציבורי, תפקיד בו הוא שימש עד 1901. ב-1892 הוא גם החליף את קרטיס ככותב מאמרי המערכת של המגזין Harper's Weekly, ועסק בכך עד 1898. ב-1895 הוא דיבר בעד המועמד שהתמודד מול טמאני הול בניו יורק.
הוא התנגד למועמדותו של ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות לנשיאות של 1896, ודיבר אז על מטבע יציב ולא דבק בקו המפלגתי של הרפובליקנים.
ארבע שנים לאחר מכן, בחירות לנשיאות של 1900, הוא תמך בברייאן על רקע דעותיו נגד האימפריאליזם, שהובילו גם לחברותו בליגה האמריקאית האנטי-אימפרליאליסטית.
מתוך נאמנות לדעותיו האנטי-אימפריאליסטיות, דחק שורץ בנשיא ויליאם מקינלי להתנגד לצורך לספח שטחים בעקבות מלחמת ארצות הברית-ספרד.
בבחירות לנשיאות של 1904 הוא תמך במועמד הדמוקרטי אלטון פארקר.
קארל שורץ נפטר ב-14 במאי 1906 בניו יורק, ונטמן בבית הקברות סליפי הולאו שבעיר.
רעייתו מרגרט, הייתה פעילה במיסוד גני הילדים בארצות הברית.
שורץ התפרסם בשל אמירתו "ארצי, צודקת או טועה; אם היא צודקת, יש לשמור על צדקתה; אם היא טועה, יש להפוך אותה לצודקת".
בסרטו של ג'ון פורד מ-1964 "סתיו בשאיין" (Cheyenne Autumn) מגולמת דמותו של שורץ כידידם של האינדיאנים משבטי השאיין על ידי אדוארד ג'י רובינסון.
שורץ פרסם כרך של נאומיו (יצא לאור ב-1865), שני כרכים של הביוגרפיה של הנרי קליי (יצאו לאור ב-1887), מאמרים על אברהם לינקולן (יצאו לאור ב-1899), על צ'ארלס סאמנר (יצא לאור לאחר מותו ב-1951), וזיכרונותיו (יצא לאור לאחר מותו ב-1907–1909).
שורץ היה חבר בחברה הספרותית של וושינגטון בשנים 1879–1880.
פארק קארל שורץ בניו יורק, סמוך ליורקוויל שבמנהטן, משקיף על מצר הל גייט.
הפארק נקרא על שמו של שורץ ב-1910, ובו שוכן מעון גרייסי, מעונו הרשמי של ראש עיריית ניו יורק מאז 1942.
אנדרטה בדמותו של שורץ מעשי ידיו של קארל ביטר מ-1913 מחוץ לפארק מורנינגסייד שבמנהטן.
על האנדרטה חקוקת המילים "מגן החירות וידיד זכויות האדם".
פסל נוסף של קארל ביטר מ-1914 בפארק מנומיני שבאושקוש, ויסקונסין.
על האנדרטה חקוקות המילים "הגרמני האמריקאי הגדול ביותר שלנו".
פארק הזיכרון על שם קארל שורץ ואברהם ג'קובי בבולטון לנדינג, מדינת ניו יורק.
דרך קארל שורץ, רחוב בפרבר מגורים בקצה הצפוני של עיר מגוריו ווטרטאון, ויסקונסין.
בית הספר היסודי שורץ בווטרטאון.
פארק קארל שורץ, פארק פרטי לחברים לחופי אגם מוס בעיירה מרטון, ויסקונסין.
יער קארל שורץ, חלק מיוער של שביל עידן הקרח ליד העיירה מונצ'ס, ויסקונסין.
בית הספר התיכון קארל שורץ, אתר היסטורי בשיקגו, נבנה ב-1910.
אולם שורץ, מעונות סטודנטים באוניברסיטת מיזורי.
בית הספר היסודי קארל שורץ בניו בראונפלס, טקסס.
הר שורץ, במזרח הפארק הלאומי ילוסטון, מצפון לפסגת איגל ומדרום לפסגת אטקינס, נקרא ב-1885 על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית לכבוד מחויבותו של שורץ להגנת הפארק.
ב-1983 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול דואר בעריך של 4 סנט מסדרת האמריקאי הגדולים עם דמותו של שורץ.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו של שורץ אחת מאוניות ליברטי.
ב-1917 הוכנסה לשירות בצי ארצות הברית ספינת התותחים "שורץ" (USS Schurz).
קודם לכן היא שירתה כסיירת בשם "גייר" (SMS Geier) של הצי הקיסרי הגרמני.
הספינה נשבתה על ידי צי ארצות הברית כאשר החלו מעשי האיבה בין ארצות הברית לבין הקיסרות הגרמנית.
הספינה טבעה ב-21 ביוני 1918 לאחר התנגשות מול חופי פלורידה.
מחנה קארל שורץ בברמרהאפן, היה בסיסן של יחידות של צבא ארצות הברית במשך כמה עשורים, כולל יחידות של דיוויזיית השריון השנייה.