tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006 בתערוכה "ללא גבולות: 17 דרכים להתבוננות", במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק,
בשנת 2008 בתערוכה "השדים, חוטים ומעשיות: גובלנים של אמנים עכשוויים, בגלריית המחלבה, לונדון,
בשנת 2009 "נגד הדרה חברתית", בביאנלה השלישית במוסקבה.
בשנת 2003, יצירתה של עאמר נכללה ב-Looking Both Ways: Art of the African Contemporary Diaspora במוזיאון לאמנות אפריקאית בקווינס.
בשנת 2008, הוצגה רטרוספקטיבה של עבודתה, שאצרה מאורה ריילי, במוזיאון ברוקלין לאמנות, במרכז אליזבת א.
בשנים 2014 ו-2015, עבודתה נכללה בתערוכה הנודדת "הקומדיה האלוהית: גן עדן וגיהנום".
בתערוכה השתתפו אמנים אפריקאים עכשוויים, שאצר סיימון נג'מי .
ראדה קרוניץ' (נולד ב-7 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הקשר בהכוכב האדום ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
קרוניץ' התחיל את הקריירה המקצועית שלו ב- מועדון הכדורגל של פוצ'ה, לפני שהצטרף לדונג'י סרם ב-2013. ב-2014, הוא עבר להלס ורונה, שהשאילה אותו בחזרה לדונג'י סרם מאוחר יותר באותה שנה.
הוא עבר לבוראץ צ'אצ'אק ב-2015. מאוחר יותר באותה שנה, קרוניץ' חתם באמפולי .
קרוניץ', שחקן נבחרת נוער לשעבר של בוסניה והרצגובינה, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבכירה ב-2016, ומאז רשם למעלה מ-30 שערים.
קרוניץ' התחיל לשחק במועדון עיר הולדתו, מועדון הכדורגל של פוצ'ה אליו הצטרף ב-2006. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-2011 בגיל 17. ב-6 בנובמבר, הוא כבש את שערו הראשון בקרירת הבוגרים נגד מודריצ'ה, מה שהבטיח את הניצחון לקבוצתו.
בקיץ 2014, קרוניץ' עבר לקבוצה האיטלקית הלאס ורונה, ומיד עבר בהשאלה של חצי שנה לדוניי סרם.
ביולי 2015, קרוניץ' חתם באמפולי בחוזה לשלוש שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון נגד ססואולו ב-4 באוקטובר.
ב-24 באוקטובר הוא כבש את שערו הראשון עבור אמפולי בניצחון על גנואה.
באוקטובר 2017 הוא האריך את חוזהו בקבוצה עד יוני 2021.
קרוניץ' היה חלק חשוב בזכייה של אמפולי בתואר סרייה ב', הגביע הראשון שלו עם המועדון, אשר קרה ב-28 באפריל 2018 והקנה להם עלייה לסרייה א.
עונה אחת בלבד לאחר הירידה.
באותה עונה קרוניץ' כבש 5 שערים ובישל 10 בישולים.
ב-1 בדצמבר הוא שיחק את משחקו ה-100 בקבוצה מול ספאל והצליח לכבוש שער.
ביולי 2019, קרוניץ' עבר למילאן עבור 8 מיליון יורו
הוא ערך את הופעת הבכורה הראשמית שלו בקבוצה ב-29 בספטמבר בהפסד לפיורנטינה .
ב-3 בנובמבר, הוא פתח בהרכב פעם ראשונה במילאן נגד לאציו.
בפברואר 2020 הוא סבל מפציעה בכף הרגל, שאובחנה כשבר ברגל ונעדר למשך 5 חודשים.
הוא חזר למגרש ב-4 ביולי למשחק מול לאציו.
קרוניץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בעונת 2020-21 ב-21 בספטמבר מול בולוניה .
ב-22 באוקטובר, הוא כבש את שערו הראשון עבור מילאן במשחק הליגה האירופית נגד סלטיק .
ארבעה חודשים לאחר מכן, הוא כבש את שער הליגה הראשון שלו מול קבוצתו לשעבר הלס ורונה.
קרוניץ' שיחק את משחקו הראשון בעונה בתבוסה של סמפדוריה ב-23 באוגוסט 2021.
ב-19 באוקטובר, הוא הופיע לראשונה בליגת האלופות מול פורטו .
הוא זכה בתואר הראשון שלו עם המועדון ב-22 במאי 2022, כאשר הם זכו באליפות הליגה לאחר 11 שנים.
קרוניץ' הופיע במשחקו הראשון העונה נגד אודינזה ב-13 באוגוסט.
בספטמבר הוא חתם על חוזה חדש לשלוש שנים עם מילאן.
ב-2 בנובמבר, הוא כבש את שערו הראשון בליגת האלופות בעונהבניצחון על רד בול זלצבורג .
קרוניץ' שיחק לראשונה בעונת 23-24 ב-21 באוגוסט נגד בולוניה.
ב-13 בינואר 2024 הושאל קרוניץ' לפנרבחצ'ה עד לסוף העונה.
ב-3 בספטמבר 2024 חזר לסרביה וחתם בהכוכב האדום.
קרוניץ' שיחק בנבחרת בוסניה והרצגובינה עד גיל 21 תחת המאמן ולאדו יאגודיץ' .
בנובמבר 2015, הוא קיבל את זימון הראשון שלו לנבחרת הבוגרת, לפלייאוף מוקדמות יורו 2016 נגד הרפובליקה של אירלנד, אך נאלץ לחכות עד 3 ביוני 2016 כדי לערוך את הופעת הבכורה שלו במשחק גביע קירין ב-2016 מול דנמרק .
ב-23 במרץ 2019, במשחק מוקדמות יורו 2020 מול ארמניה, כבש קרוניץ' את השער הבינלאומי הבכיר הראשון שלו.
קרוניץ' התחתן עם חברתו הוותיקה איוונה במאי 2022. יחד יש להם בן בשם אנדריי.
ראדה חאמוביץ' (בסרבית: Раде Хамовић; 13 בפברואר 1916 – 19 במאי 2009) היה גנרל יוגוסלבי אשר פיקד על כוחות בפרטיזנים של טיטו במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1961–1967.
חאמוביץ' נולד ב-13 בפברואר 1916 בסטולאץ שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו היה סוחר שהתעשר לאחר שסיפק קפה ומזון לצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, סופחה סטולאץ לממלכת יוגוסלביה.
ב-1936 הוא התגייס לצבא המלכותי היוגוסלבי ולמד באקדמיה הצבאית בבלגרד.
לאחר מכן למד בבית ספר לקצינים בסרייבו ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-60.
באפריל 1941 פלשו מדינות הציר ליוגוסלביה וכבשו אותה תוך 13 ימים.
חאמוביץ' הצליח להימנע מנפילה בשבי ונמלט לרומניה.
כעבור זמן קצר הוא חזר ליוגוסלביה, והצטרף לפרטיזנים של טיטו.
הוא השתתף בקרבות בבוסניה והרצגובינה כנגד הגרמנים ותומכיהם, ובקרואטיה כנגד האוסטאשה.
באוקטובר 1941 הוא מונה למפקד גזרת סרייבו-פוצ'ה.
במאי 1942 הוא מונה לחבר המפקדה העליונה של הפרטיזנים.
באוגוסט של אותה הוא מונה למפקד בריגדת המחץ ה-3. בדצמבר 1943 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-29.
לאחר המלחמה הוא המשיך לשרת במטה הכללי היוגוסלבי.
בין 1952–1956 הוא שימש כמפקד המחוז הצבאי הארמייה ה-3 בסקופיה.
לאחר מכן מונה למפקד המחוז הצבאי הארמייה ה-5 בזגרב.
ב-16 ביוני 1961 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי עד 15 ביוני 1967 כאשר במקומו מונה מילוש שומוניה.
לאחר מכן מונה לתפקיד הסמלי של המפקח הכללי של הצבא היוגוסלבי.
באוגוסט 1968 הוא התנגד להחלטתו של יוסיפ ברוז טיטו להכריז על גיוס כללי של הצבא היוגוסלבי לנוכח האביב של פראג.
עקב כך, הוא סולק מהצבא.
לאחר פירוק יוגוסלביה הוא עבר להתגורר בסלובניה.
הוא נפטר בליובליאנה ב-19 במאי 2009.
ראדום הוא כיסוי להגנת אנטנה.
ראדום עשוי מחומר החסין לגשם ושאינו מפריע למעבר גלי רדיו, לרוב פיברגלס.
הוא משמש בעיקר להגנה מפגעי מזג אוויר, כגון קורוזיה ממשקעים, לחץ הנובע מהצטברות קרח על האנטנה וכוחות שמפעילה הרוח על הרפלקטור.
תפקיד נוסף לראדום הוא הסתרת אנטנות צלחת המשמשות לאיסוף מודיעין אותות (סיגינט) או אנטנות לממסר תקשורת צבאית, מהסיבות הבאות:
הסתרת מטרת היירוט אליה מכוונת האנטנה.
הסתרת ממדי הרפלקטור והזן שבאמצעותם ניתן לחשב את התדר (או אורך הגל) שאליו מותאמת האנטנה.
הסתרת האנטנה (שנחשבת לרכיב רך ופגיע) באמצעות הצבת ראדומי דמה ריקים במטרה להגדיל שרידותה להתקפת אויב.
במקרים רבים, ראדומים נבנים בצורה של כדור, שהיא אופטימלית בנפחה ושטחה למטרת קירוי של אלמנט המסתובב לכל הכיוונים.
ראדומים רבים משתמשים בכיפה גאודזית על מנת לבנות את צורת הכדור העוטפת את האנטנה.
במטוסים ובטילים, המכ"ם נמצא בדרך כלל בחלק הקדמי.
לכן, בנוסף להגנה שהוא מספק, הראדום מתוכנן בצורה אווירודינמית על-מנת להפחית את הגרר שיוצרת אנטנת המכ"ם.
ראדו מיכאיליאנו (ברומנית: Radu Mihăileanu; נולד ב-23 באפריל 1958 בבוקרשט, רומניה) הוא במאי קולנוע ותסריטאי יהודי-רומני שעלה לישראל בגיל 22 ולאחר מכן ירד לצרפת.
ראדו מיכאיליאנו נולד במשפחה יהודית.
אביו, מרדכי בוכמן, שברח ממחנה ריכוז והגיע לרומניה, שינה את שמו לשם הרומני "יון מיכאיליאנו".
מיכאיליאנו לא קיבל חינוך יהודי בביתו, אך פעל כבמאי ושחקן בתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
הוא ברח מרומניה הקומוניסטית בשנת 1980, התיישב תחילה בישראל ולאחר מכן בצרפת, שם החל את לימודיו במכון לקולנוע של פריז בשנת 1980 וסיימם בהצלחה ב-1983.
בסוף שנות ה-80 עבד כעוזר במאי בכמה סרטים צרפתיים.
סרטו "רכבת החיים" משנת 1998, זכה בתשעה פרסים בפסטיבלים שונים.
סרטו "תחיה ותהיה" זכה בשנת 2006 בפרס סזאר על התסריט המקורי ביותר.
1980 "ארבע העונות" (Les Quatre saisons) - סרט קצר
1993 "לבגוד" (Trahir) סרטו הראשון באורך מלא
2002 "הפיגמאים של קרלו" (Les pygmées de Carlo) סרט טלוויזיה
ראדום (בפולנית: Radom, ; ביידיש: ראָדעם) היא עיר במרכז פולין, כ-100 ק"מ מדרום לוורשה, ובה 229,300 תושבים.
חשיבותה של ראדום בעבר הייתה בהיותה צומת דרכים עיקרי בפולין: צפונה לוורשה, מזרחה ללובלין, מערבה ללודז' ודרומה לקרקוב וז'שוב.
העיר ראדום מוכרת בזכות "חוקת ראדום", שנחקקה בשנת 1505. חוקה זו באה להסדיר את היחסים בין ה"מגנאטים" בעלי אחוזות הענק וה"שלאכטה" - כלל האצולה.
חוקת ראדום איפשרה את הקמת הפרלמנט הפולני, הסיים, בו ניתן ייצוג לשלאכטה.
כל חוק צריך היה אישור הסיים, ולכל אציל ניתנה זכות וטו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פלש הצבא הגרמני לפולין ולאחר קרב בין הצבא הפולני ליחידות שריון של הוורמאכט נכבשה העיר ב-8 בספטמבר 1939. על פי הנספח הסודי של הסכם ריבנטרופ מולוטוב מאותה שנה הפכה מרכז פולין לגנרלגוברנמן (מחוז כבוש תחת ממשל כללי גרמני) וראדום הפכה לאחד מארבעת המחוזות שהרכיבו אותו.
הצבא האדום שחרר את העיר מידי הנאצים ב-16 בינואר 1945. בעקבות זאת גורשה האוכלוסייה הגרמנית מן העיר כאשר חלק נרצחו וגברים הכשירים לעבודה נשלחו לעבודות בחקלאות ובתעשייה.
באביב אותה שנה נשלחו הגברים הגרמנים בקבוצות לעבודות כפייה בברית המועצות.
לפי מפקד האוכלוסין ב-1897 חיו בעיר 11,200 יהודים שהיוו כ-39 אחוז מכלל האוכלוסייה.
בעיר חיו לפני מלחמת העולם השנייה כ-30,000 יהודים, שהיוו אז כשליש מהתושבים, בקהילה יהודית משגשגת, חלק גדול מהם חסידים.
עם רבני העיר במשך השנים נמנו גם הרב שמואל מוהליבר והרב אברהם צבי פרלמוטר
לאחר כיבוש העיר בידי הנאצים בספטמבר 1939 והפיכת העיר למחוז בגנרלגוברנמן, גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בכמה אלפים, עקב הגעת יהודים מיישובי הסביבה וכן מגורשים יהודים ממחוזות פוזנן ולודז'.
בתקופת ראש השנה ויום הכיפורים של שנת ת"ש (בין ספטמבר ואוקטובר) חולל בית הכנסת בידי הנאצים.
בסוף אוקטובר החלו הנאצים בהחרמת מפעלים וחברות בבעלות יהודית.
במקרים רבים המשיכו הבעלים היהודים לעבוד בחברה כשכירים בשכר סמלי.
היודנראט שימש את כל מחוז ראדום.
תפקיד היודנראט היה, בין השאר, לספק עובדי כפייה למפעלים בעיר, בעיקר לשיקום מפעל הנשק והתחמושת לוצניק (Łucznik).
בתחילה דרשו הגרמנים כ-80 עד 100 עובדים ליום ועם הזמן עלתה המכסה ל-500 עד 600. לפי מפקד אוכלוסין מתחילת 1940 התגוררו במחוז ראדום כ-280,000 יהודים.
בתקופה שבין סוף 1940 ותחילת 1941 גורשו כ-10,000 יהודים מראדום ליישובים אחרים ובמקביל הגיעו יהודים מיישובים אחרים, ביניהם קרקוב, לראדום.
במהלך חודש מרץ 1941 הוקמו בעיר שני גטאות - גדול וקטן: הגדול שמנה בראשית ימיו 25,000 תושבים הוקם במרכז העיר, והשני- קטן יותר שמנה 8,000 תושבים, הוקם בפרבר גליניצה שבפאתי העיר.
שני הגטאות לא היו סגורים פיזית (לא הוקמו חומות או גדרות), גבולות הגטו סומנו בשלטים.
ב-1 באפריל 1940 הוקם כוח שיטור יהודי בראשותו של יואכים גייגר, שהיה עד כה האחראי בפני הנאצים לשילוחם של יהודים לעבודות כפייה.
ב-1 ביולי 1940 הועבר כל רכושם של היהודים לידי מנהלת נאמנות גרמנית (Treuhandstelle).
ביחס לגטאות אחרים בפולין היה המצב הכללי בגטו ראדום טוב באופן יחסי.
ב-6 באוגוסט 1942 הוקף הגטו הקטן בכוחות גרמנים ואוקראינים בפיקודו של קצין האס אס אונרשטורמפיהרר פרנץ שיפרס (Franz Schipers) והחלה אקציית חיסול הגטו.
בפעולה נורו יהודים רבים למוות.
מעטים הצליחו להימלט או להסתתר.
על מנת למלא את מכסת המשלוח שנקבעה מראש, נכנסו כוחות אלו לאחר מכן לגטו הגדול והוציאו משם בברוטליות תוך כדי מעשי רצח 2,000 יהודים נוספים.
הם צורפו ל-6,000 היהודים שהוצאו מהגטו הקטן וכולם נשלחו ברכבת בקר בת 60 קרונות למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
חיסול הגטו הגדול החל 11 ימים לאחר מכן באותה מתכונת.
יחידת חיסול נאצית, מלווה בכוחות עזר אוקראינים נכנסה לגטו הגדול והחלה לרוקן אותו מתושביו.
הפעולה ארכה מספר ימים ו-17,000 תושבי הגטו שולחו בשלושה משלוחים למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
כ-4,000 יהודים שרדו את הגירושים.
הם הועסקו בעבודות כפייה שונות ורוכזו בשני רחובות - ברחוב שווארליקובסקה (Szwarlikowska) וברחוב שקולנה (Szkolna), שהפך מאוחר יותר למחנה ריכוז ושימש כמחנה-חוץ של מיידנק, בו נספו רבים מן היהודים מחמת התנאים הקשים.
אחרוני היהודים נשלחו ב-26 ביולי 1944 ממחנה שקולנה בצעדת מוות בת יומיים לעיירה טומאשוב, שם המתינו שבוע לרכבת שלקחה אותם לאושוויץ.
כ-300 יהודים בלבד שרדו את השואה וחזרו להתגורר בעיר לאחר המלחמה, רק 2 משפחות חזרו שלמות.
כמה חודשים לאחר סוף המלחמה, נרצחו 9 יהודים על ידי פולנים מקומיים באחת הדירות בעיר.
הם נקשרו לכיסאות וגרונם שוסף.
לאחר מעשה הרצח פורסמה הודעה לכל היהודים בראדום כי כל יהודי שיישאר בראדום יזכה לגורל זהה לזה של ה-9. מלבד יהודי בודד שהיה נשוי לפולנייה נוצרייה, כל יהודי ראדום עזבו את העיר.
בנובמבר 2010 נחנכה בעיר אנדרטת זיכרון במקום בו עמד בית הקברות היהודי.
רַאדוּ קְלַפֶּר (ברומנית: Radu Klapper; 14 בספטמבר 1937, בוקרשט – 30 באוקטובר 2006, תל אביב) היה משורר וסופר ישראלי, מבקר אמנויות ומחול.
יליד 1937, קלפר נולד וגדל בבוקרשט שברומניה בסביבה רב לשונית.
את ילדותו בילה בגן ילדים יהודי שבו דיברו צרפתית, שם גם נולדה זיקתו לשפה ולתרבות הצרפתית שעתידה הייתה ללוותו במשך חייו.
למד לתואר ראשון בספרנות ותואר שני בחוג לביקורת ולתולדות הספרות בפקולטה לבלשנות של אוניברסיטת בוקרשט.
לאחר לימודיו כתב ופרסם שירה ברומנית בכתבי עת ועבד כמבקר תרבות ואמנות בעיתונות הרומנית.
בשנת 1976 עלה לישראל, למד עברית באולפן והשתקע בתל אביב.
בתקופה זו עסק בכתיבת מאמרי ביקורת בתחומי המחול והתיאטרון בעיתונות הלועזית בישראל ובמדינות נוספות (למשל,"Dance in Israel", "Saison de la Danse"), ובמשך שנים אלו פרסם שירה בכתבי עת שונים ובאנתולוגיות שירה בשפה הרומנית.
בשנת 1993 התמנה למנהל הספרייה הישראלית למחול בבית-אריאלה.
במהלך עבודתו הפכה הספרייה למרכז חשוב לרקדנים ואנשי מחול ואמנות, שנעזרו בידע הנרחב של קלפר בתחום המחול, התיאטרון, השירה והספרות.
כמו כן קיים בבית-אריאלה הרצאות מחול לקהל הרחב.
בשנת 1998 פרסם בעברית את ספר השירה הראשון שלו, "צעדים של צבי".
בשנת 2003 פרסם ספר שירה נוסף, "שירים אסורים", ובאותה שנה גם את ספר הפרוזה "יהודים בעל כורחם", כולם בהוצאת שופרא.
שירתו של קלפר היא שירה חושנית מאוד, השואבת את מקורותיה מהשירה האירופית תוך יצירת סינתזה עם הנוף וההוויה הישראלית.
שיריו עוסקים ביום-יומי וברגעי החסד והכאב שבו, בקשיי השפה העברית והדיאלוג עמה, ומצד שני היא בוחנת בעין חושנית את היופי הגברי ואת האהבה ההומוסקסואלית על הכמיהה הבלתי ממומשת שבה.
קולו של קלפר היה קול ייחודי בשירה הישראלית ובשירה ההומוסקסואלית המקומית.
ייחודו נבע מהעושר והעומק של שלל הדימויים ומכנותו הלירית המיוסרת.
"במהותי," העיד קלפר על עצמו, "אני חניך השירה האירופית.
המשוררים שלי במקור ובתרגום, ובלי שום סדר עדיפויות הם ריינר מריה רילקה, ארתור רמבו ופדריקו גארסיה לורקה.
אינני יכול שלא להזכיר בהקשר זה גם את ענק הסיפורת של המאה העשרים, מרסל פרוסט.
בשם הכנות המצפונית אני מוכרח להוסיף שני שמות של משוררים שאינם מוכרים בישראל, אבל הם משוררים גדולים מאוד בשפה הרומנית: טודור ארגזי, שעליו כתבתי את עבודת המאסטר שלי, ויון בארבו (Ion Barbu), משורר הרמטי עם זיקה חזקה ללבנט".
ספר הפרוזה של קלפר "יהודים בעל כורחם" הוא מסע חיפוש בשבעה פרקים, כשבעת ימי הבריאה, אחר עקבותיהם של יהודים שאיבדו את יהדותם או התנכרו לה, שכחו אותה או דחקו אותה מתודעתם.
היהודי המומר שהפך לנוצרי אדוק ולנזיר והקבור מתחת לגבעה ירוקה ברומניה, ברונו בטלהיים, סימון סיניורה ורומן גארי, הזמרת ברברה, משפחת הבנקאים דה קמונדו, כל אלה ואחרים הם תחנות בדרכו של קלפר לפענוח חידתה של היהדות, זו הגלויה וזו הנסתרת.
ב-30 באוקטובר 2006 נפטר קלפר בתל אביב עקב סיבוכים ממחלת ריאות.
התגורר בתל אביב עם אחותו ואחייניתו.
בינואר 2012 עלתה בגלריה "צדיק" ביפו התערוכה "ראדו" של האמן שי עבאדי.
התערוכה שעבודותיה נוצרו בטכניקה של צריבה חשמלית על עץ, כללה דיוקנאות של קלפר בתקופות שונות של חייו, חלקם משולבים בקטעים משיריו.
הפרס ע"ש בנימין פונדויאנו של איגוד הסופרים הישראלים הכותבים ברומנית
ראדוולד היה מלך ממלכת מזרח אנגליה משנת 599 לערך ועד מותו.
בשנת 616 לערך היה לשליט הבריטי החזק ביותר, דרומית לנהר ההאמבר, והצליח להשתלט על ממלכת נורת'מבריה ואף המליך עליה מלך בובה הכפוף לו, בשל עוצמתו מכנה אותו "דברי הימים האנגלו סקסים" בתואר "ברטוולדה".
ראדוולד היה הראשון מבין מלכי מזרח אנגליה אשר הוטבל לנצרות והרשה למיסיונרים נוצריים לנצר את תושבי מלכותו.
היסטוריונים רבים סבורים כי ראדוולד הוא המלך אשר נקבר בסאטון הו.
המקור ההיסטורי הקדום והמקיף ביותר המתאר את חייו של ראדוולד הוא ספרו של בדה ונרביליס, "ההיסטוריה הכנסייתית של האומה האנגלית" המציין את תקופת שלטונו בין הקמת המיסיון האוגוסטיני בקנט בשנת 597 לבין נישואיו והתנצרותו של אדווין, מלך נורת'מבריה בשנת 625 או 626.
כרונולוגיות מאוחרות יותר מציינות תאריכי פטירה חלופיים: 599 או 624, אולם ייתכן שהתאריך הראשון מציין את פטירתו של טיטילה, אביו של ראדוולד, ומועד עלייתו לשלטון.
התקופה שקדמה לעלייתו לשלטון של ראדוולד, הייתה התקופה בה התבססו בתי המלוכה בהפטרכיה.
אתלברט מלך בממלכת קנט (בין השנים 560 לערך - 616), ואף נשא לאישה את ברתה, בתו של שאיבר מלך פריז.
קיוולין מלך ממלכת וסקס היה החזק במלכים דרומית לנהר ההאמבר, אולם במהלך השנים נחל תבוסה לאתלברט.
בממלכת מרסיה שלט באותה עת קרודה.
צפונית לנהר ההאמבר הייתה ממלכת דיירה (שבירתה הייתה יורק) וצפונית לה הייתה ממלכת ברניקיה (שבירתה במברג).
בתקופה זו שלט אלה בדיירה עד מותו בשנת 588. לאחר מותו החל מאבק ירושה בין ביתו אכה, לבין בנו, אדווין.
אדווין נאלץ להימלט לגלות, וגדל בחצרו של קדוואן אפ יאגו מממלכת גוויניד'.
אתלפירת הצליח לאחד את ממלכת נורת'מבריה בשנת 604 והשתלט למעשה על כל ממלכת דיירה.
ראדוולד נולד בין השנים 560–580. השנה המדויקת אינה ידועה.
ככל הנראה היה אחיו הבכור של אני, אשר לימים מלך לצידו.
כנראה בשנת 590 נשא ראדוולד לאישה אישה פאגאנית, אולם שמה אינו ידוע.
נולדו להם שני בנים: ראגנהרה (Rægenhere) ואוארפוולד, אשר לימים ירש את ראדוולד.
לראדוולד היה בן נוסף, או בן חורג בשם סיגברט, אשר לימים מלך בממלכה.
בכתביו של ויליאם ממאלמסברי מצוין כי סיגברט היה בנה של רעייתו של ראדוולד, מנישואיה הקודמים.
בראשית שלטונו הגיע אוגוסטינוס מקנטרבורי מרומא במצוות האפיפיור גרגוריוס הגדול, במטרה לנצר את תושבי מזרח אנגליה.
אוגוסטינוס המיר את דתם של אתלברט וסאברט, והקים בישופויות בממלכת קנט ובממלכת אסקס.
ראדוולד קיבל את הסקרמנט בקנט (ככל הנראה הוזמן לשם על ידי אתלברט, מלך קנט, אשר יזם את התנצרותו של ראדוולד).
מועד הטקס לא ידוע, אולם משוער שמדובר בתקופה בה הקים כנסייה באילי שבקיימברידג'שייר.
בדה מציין כי ראדוולד המיר את דתו לנצרות, וכרת ברית עם אתלברט.
ככל הנראה אשתו של ראדוולד לא המירה את דתה, ואף קיבלה את ההמרה בעין רעה, ולכן במקדש שבארמונו היו שני מזבחות - האחד מזבח נוצרי והאחר מזבח פאגאני.
אתלפירת' מלך ממלכת ברניקיה נשא לאישה את אכה, ביתו של אאלה ובכך הביא לאיחוד ממלכת ברניקיה וממלכת דיירה לממלכה אחת - ממלכת נורת'מבריה.
אדווין נאלץ להימלט לחצרו של קירל, מלך ממלכת מרסיה, נשא לאישה את בתו של קירל, ונולדו להם שני בנים.
מחשש לחייו מפני מרצחים שנשלחו על ידי אתלפירת' (ואף הרגו את בן דודו של אדווין, הרריק), נמלט אדווין לחצרו של ראדוולד בממלכת מזרח אנגליה.
שד קיבל את אדווין בסבר פנים יפות, הבטיח להגן עליו, ואפשר לו לחיות בחצרו.
אתלפירת' שלח שליחים לראדוולד והציע לו ממון רב בתמורה לאפשר את מותו של אדווין, אולם ראדוולד סירב לקבל את השוחד.
אתלפירת' שלח שליחים בשנית, ובשלישית, והציע כסף רב מחד, ואיים במלחמה מאידך.
ראדוולד, אשר חשש לשלום ממלכתו הסכים, אולם הזהיר את אדווין והציע לו להימלט.
אדווין סירב, וראדוולד החליט לסייע לו, מתוך כוונה להקים לו בן ברית מצפון.
רעייתו הפאגאנית של ראדוולד הבהירה לו כי הכבוד שלו, שיאבד אם יפר את הבטחתו לאדווין, יקר יותר מכל ממון שיוצע לו, ואדווין הבטיח לראדוולד שאם יסייע לו לעלות לשלטון יהפוך לבן בריתו.
ראדוולד אסף צבא גדול ויצא במהרה כנגד צבאו של אתלפירת' בטרם היה לאתלפירת' זמן לכנס את צבאו.
הצבאות נפגשו על גדת הנהר טרנט, באזור גיינסבורו בלינקולנשייר של ימינו.
אתלפירת' נהרג בקרב, כמו גם ראגנהיר, בנו של ראדוולד.
אדווין עלה לשלטון במקום אלתפירת' כמלך נורת'מבריה, וגירש את בניו של אתלפירת' לגלות בממלכת הפיקטים.
הנרי מהנטיגנדון מתאר את הקרב ומציין כי צבאו של ראדוולד היה מסודר כצבא לגיון הרומי, בשלושה ראשי תקיפה, שאת האחד מוביל ראדוולד, את השני ראגנהיר, ואת השלישי אדווין.
אתלפירת' תקף את הגדוד שהובל על ידי ראגנהיר (שהיה החלש מבין הגדודים), ככל הנראה משום שחשב שגדוד זה מובל על ידי אדווין, והרג את ראגנהיר (ייתכן כי סבר שמדובר באדווין).
ראדוולד בזעמו על מות בנו, תקף את אתלפירת' והרגו במו ידיו.
זמן קצר לאחר הקרב נפטר אתלברט מלך ממלכת קנט ויורשו, איבלד עלה לשלטון אחריו.
איבלד, שהיה פאגאני בדתו, היה שליט חלש.
כמו כן בתקופה זו נפטר סאברט מלך ממלכת אסקס.
שלושת בניו הפגניים גירשו את ההגמון מליטוס, ונאבקו ביניהם על השליטה בממלכה.
משמעות אירועים אלה הייתה שראדוולד היה למעשה המלך הנוצרי היחיד באנגליה, ולכן בדה ונרביליס בספרו "ההיסטוריה הכנסייתית של האומה האנגלית" הכיר בו כ"אימפריום" (imperium ) וכינה אותו "רקס אנגלורום" (Rex Anglorum - מלך האנגלים).
לאחר מותו של ראדוולד, השתלט אדווין, בן חסותו של ראדוולד על קנט בכך שהתנצר ונשא לאישה את אתלבורג מקנט, אחותו של איבלד.
בסאטון הו התגלו מספר קברים מפוארים.
היסטוריונים סבורים שתל הקבורה מספר 1 באתר הוא קברו של ראדוולד, אף שאין עדויות חד משמעיות לכך.
הקבר נבנה בתקופת מותו של ראדוולד לערך, וברור כי מדובר בקברו של מנהיג רב השפעה.
אוצרות הזהב שהתגלו באתר מלמדים על כך כי מדובר במונרך של אחת מממלכות ההפטרכיה.
בין הממצאים התגלו קערות וכפות, אשר משערים שמדובר במתנות הטבלה.
היותו של ראדוולד המלך הנוצרי היחיד מהווה טיעון רב משקל לעובדה שמדובר בקברו.
ראדומסק (בפולנית: Radomsko, ביידיש: ראַדאָמסק) היא עיירה בדרום פולין.
היא יושבת על גדות הנהר ראדומקה, 190 קילומטר דרום-מערבית לבירה ורשה ו-90 קילומטר דרומית לעיר לודז'.
העיירה מהווה מרכז של מחוז ראדומסקו.
בשנת 1643 אסר המלך הפולני ולדיסלב IV על יהודים להתגורר בעיר.
היהודים התיישבו בכפר שכן בשם Bugaj.
כמו בערים אחרות, הם עסקו במסחר בעיר, אבל בערב היו צריכים לעזוב אותה.
בראשית המאה ה-19, אוחד הכפר עם העיר, אך יהודים המשיכו לגור רק בשטחי הכפר לשעבר.
בשנת 1827 הגיע מספר התושבים בעיר לכאלף ושמונה מאות, מתוכם שלוש מאות ושבעים יהודים.
האיסור לישיבת יהודים נשאר בתוקף עד לשנת 1862, אז החלו יהודים להתיישב גם בחלקי העיר האחרים.
אוכלוסיית היהודים מנתה מעל 5,000 איש (41% מהתושבים) בשנת 1897.
בבחירות למועצת העיר בדצמבר 1927 נבחרו 8 יהודים מתוך 24 חברי מועצה.
בגלל היערות הרבים בסביבת העיר, התפרנסו רבים מהתושבים ובכללם היהודים מתעשיית רהיטים ומוצרי עץ.
בהיסטוריה היהודית נודעה העיר בשל חסידות ראדומסק.
אחת המשפחות היהודיות המפורסמות בעיר הייתה משפחת גרינשפן.
הוריו של הרשל גרינשפן היו ילידי העיר.
רדומסקו הופצצה מהאוויר כבר ב-1 בספטמבר 1939, הגרמנים נכנסו לעיר ב-3 בספטמבר.
ב-12 בספטמבר 1939 אספו הנאצים את הגברים היהודים בכיכר השוק.
הם אולצו, תוך הכאות בשוטים, לכסות בידיהם תעלות שנחפרו קודם המלחמה כהגנה בפני טנקים גרמניים.
הגרמנים השכיבו את היהודים במשך שעות בכיכר תוך איום לירות במי שיזוז.
מאוחר יותר, הובלו היהודים לנחל רדומקה והוכרחו לייצר בגופם גשר בעוד אחרים צועדים על "הגשר החי" מגדה לגדה.
מקצת היהודים הוכנסו לדוודי מים והושארו שם עד שלא יכלו לנשום.
בשני מקרים, בספטמבר ובנובמבר, נדרשו היהודים לשלם כופר לאחר שכמה מנכבדי הקהילה נתפסו כבני ערובה.
גטו רדומסקו היה השני שהוקם בפולין.
ב-20 בדצמבר 1939 הודיעו הגרמנים כי תוך יום אחד נדרשים היהודים להיכנס לתוכו.
בהמשך קלט הגטו גם פליטים מלודז וישובים אחרים ברכבות.
הפליטים הוסעו מספר ימים ללא מזון והגיעו באפיסת כוחות לתחנת הרכבת ברדומסקו.
אנשי היודנראט היו צריכים להוריד אותם על כפיים מהרכבות ולסחוב אותם לגטו.
ב-12 בנובמבר 1939 נצטווה יו"ר הקהילה, משה ברגר, להקים יודנראט.
במאי 1941 החליף אותו ויקטור גוטשטט בתפקיד היו"ר.
אנשי היודנראט הקימו בין היתר מטבח ציבורי.
בגטו הוקם גם, בתמיכת היודנראט, בית יתומים ובו כשישים ילדים בני 3-6.
תושבי הגטו סבלו התעללויות, עבודות כפייה ומשלוחים לאושוויץ ולמחנות כפייה.
בגטו רדומסקו התרחשו 2 אקציות: הראשונה ב-9-12 באוקטובר 1942. האקציה כללה כ-10,000 מיהודי הגטו וכן 4000 יהודים שהגיעו באותם ימים מפשדבוז' ופלאוונו.
בגטו נותרו 321 יהודים, בכללם 7 מאנשי היודנראט, אנשי המשטרה היהודית, 8 רופאים ורופאי שיניים וכן בעלי מקצוע שונים.
בחודשים לאחר מכן, רוכזו בגטו יהודים מכפרים ועיירות בסביבות העיר.
בתום האקציה השנייה, החלו הגרמנים ועוזריהם לצוד יהודים שהסתתרו בגטו.
מאות מהם נרצחו ונקברו בבית הקברות היהודי.
ראדו פאיסיה (ברומנית: Radu Paisie, ידוע גם כ"פטרו מהארג'ש" - Petru de la Argeş, ובכתבי היסטוריונים רומנים כראדו השביעי; חי במאה ה-16) היה וויווד (שליט) של ולאכיה (מונטניה או "הארץ הרומנית") בין ספטמבר לנובמבר 1534 ובין יוני 1535 למרץ 1545.
ראדו פאיסיה היה בנו הבלתי־חוקי של השליט ראדו הגדול (ראדו צ'ל מארה).
נולד בשם פטרו ובגיל צעיר היה לנזיר וראש (סטארץ או אגומן) המנזר ארג'ש, תחת השם הכנסייתי "פאיסיה".
כינוי אחר שלו היה ראדו פאיסיה "הנזיר" ("קֶלוּגֶרוּל", Călugărul).
בספטמבר 1534 בעזרת כמה מיריביו של השליט ואחיו החצי-חורג ולאד (השמיני) וינטילה מסלטינה, פאיסיה הצליח לתפוס את השלטון ושינה את שמו לשם המלכותי ראדו, שם שאומץ על ידי רבים מקודמיו מבית בסראב.
אולם בנובמבר 1534 ולאד וינטילה חזר לכס המלכות ועל כן ראדו פאיסיה נמלט לטרנסילבניה.
עלה שוב על כס ולאכיה ביוני 1535 אחרי שוולאד וינטילה נהרג בעת ציד ליד קריובה.
הסולטאן העות'מאני הכיר בראדו כשליט.
תמיכה בכנסייה והתמודדות עם מתנגדים פנימיים
נוצרי אדוק, גם אחרי חזרתו לחיים החילונים המשיך ראדו פאיסיה לדאוג לעיניניי הכנסייה, השלים את בניית
הכנסייה המטרופוליטנית בטרגובישטה (שכוסתה בעופרת ונצבעה) ובנה את המנזרים מיסליה (Mislea) במחוז פרחובה בשנים 1536–1537, ואליה (Valea) במחוז ארג'ש בשנים 1533–1534, בולניצה קוזיאי (Bolniţa Coziei) בשנים 1542–1543. בדומה לשליטים רומנים אחרים תרם תרומות למנזרי ההר אתוס וכמו כן למנזר גיורגיוס הקדוש במטאורה בתסליה.
מהלך מלוכתו הוטרד מכמה מרידות של בויארים שביקשו להדיחו.
בשנת 1536 הוצאו להורג שניים מהדרגטורים בגלל השתתפות בקשר.
ביוני 1539 אציל בשם שרבאן, באן של איזבורֶן, מקורב למשפחת האצילים קראיובסקו מקריובה ארגן פלג של מורדים על מנת לכבוש את השלטון.
השליט ברח לפרק זמן קצר וחזר עם תגבורת טורקית שסייעה בידו לדכא את המרד ב-19 ביולי 1540.
הטוען לכתר שרבאן הוצא להורג על ידי הסולטאן בקושטא ב-15 ביוני 1543.
בשנת 1544 התחולל נגד ראדו קשר שלישי של כמה מתנגדים מקרב הבויארים הגולים בטרנסילבניה ובראשם הטוען לכתר לאיוטה בסראב הצעיר (Laiotă Basarab cel Tânăr) וסטרויה "הנודד" (Stroe Pribeagul).
במאי 1544 כוחותיהם מתוגברים ב"היידוקים" מ"ארץ ההונגרים" הצליחו להבריח את ראדו לשטח בשליטה טורקית ב"ראיה" טורנו סברין ובניקופול, מימין לדנובה.
השליט חזר שוב עם כוחות טורקים וב-15 באוקטובר 1544 בקרב בפנטנה ציגאנולוי ("באר הצועני") המתנגדים הובסו.
לאיוטה בסראב הצעיר וסטרויה הנודד נהרגו בלחימה.
בימי מלכותו, שהתנהלה בחסות הסולטאן סולימאן המפואר (1520-1566), בשנים 1538–1540 הטורקים כבשו את בראילה וכעבור שנה (1541) הפכו אותה ל"ראיה" עות'מאנית יחד עם היישובים בסביבה.
נסיבות הסיפוח של בראילה אינן ברורות.
לא ידוע אם הייתה זו השלכה של מסע העונשין של סולימאן נגד השליט ממולדובה, פטרו רארש, בשנים 1539–1540 או מחיר שראדו פאיסיה שלם לטורקים על תמיכתם בדיכוי המורדים.
לבראילה קדמה הדוגמה של טיגינה בבסרביה בשנת 1538.
התערבות המונטנים בטרנסילבניה וההסכם עם האוסטרים
בשנת 1541 התערב ראדו פאיסיה עם צבא בטרנסילבניה כדי לתמוך בנסיך יאנוש זאפויה (סאפויאי) נגד הטוען לכתר שטפאן מאילאט שהיה בן בריט של האוסטרים ותרם ללכידתו של האציל המורד.
כשנודע לטורקים על ההסכם עם האוסטרים, בדצמבר 1544 דרשו מראדו לשלוח לקושטא את בנו, מרקו, כבן ערובה.
משסרב, הודח על ידי הסולטאן ועל ידי אחיו, מירצ'ה צ'ובאנול ב-17 במרץ 1545, בטענה של ניהול כושל של המדינה.
ראדו פאיסיה התחתן פעמיים - נישואים ראשנים לסטאנה ונישואים שניים בשנת 1541 לרוקסנדרה בסראבה, בתו של ניאגויה בסאראב ואלמנתו של השליט ראדו דה לה אפומאץ.
מנישואיו השניים נולדו חמישה ילדים, שתמונותיהם מופיעות בפרסקואים על קירות הכנסיות, ליד הוריהם.
, עוד בן (בלתי חוקי?) - פטרו, שלימים היה שליט ולאכיה תחת השם פטראשקו הטוב (פטראשקו צ'ל בון)
ראדו פאיסיה הוגלה יחד עם משפחתו על ידי הטורקים במצרים ושם נעלמו עקבותיהם.
יש סבורים שנקבר בכנסייה בעיר אלכסנדריה.
היחיד מצאצאיו ששרד היה פטרו, הקרוי פטראשקו הטוב, שליט ולאכיה.
ראדומיר פוטניק (בסרבית קירילית: Радомир Путник; 24 בינואר 1847, קרגוייבץ, נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית – 17 במאי 1917 ניס, צרפת), היה פילדמרשל סרבי, מפקד הצבא הסרבי במלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ובמערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה.
פוטניק נולד למשפחת גולים סרבית אשר חזרה לנסיכות האוטונומית באמצע המאה ה-19 משטחי האימפריה האוסטרית.
אביו היה מורה בקרגוייבץ וראדומיר סיים את השכלתו היסודית בעיר.
בהמשך עבר לבלגרד וב-1863 סיים את בית הספר הצבאי לארטילריה.
ב-1879 נישא לליוביצה בויוביץ' ולזוג נולדו 7 ילדים, 4 בנים ו-3 בנות.
פוטניק הצטיין במהלך המלחמה העות'מאנית-סרבית (1876) והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ונודע כקצין אמיץ לב, אך גם בעל בעיות משמעת, דעתן, שהרבה להסתכסך עם מפקדיו.
מ-1886 ועד 1895 הוצב לתפקידי הדרכה בכירים באקדמיה הצבאית בבלגרד.
ב-1899 מונה לסגן ראש המטה הכללי הסרבי ובשל סכסוך עם מילאן הראשון אשר בעת ההיא כיהן כמפקד הצבא הסרבי תחת בנו המלך אלכסנדר הראשון, נאלץ לפרוש מהשירות הצבאי.
ב-1903 פרצה הפיכה בממלכה, המלך אלכסנדר נרצח ובמקומו עלה לשלטון פטר הראשון.
פוטניק הוחזר לשירות פעיל, הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש המטה הכללי הסרבי.
פוטניק מינה את ז'יוויין מישיץ' לסגנו ויחדיו פעלו לארגון מחדש של הצבא והצערת סגל הפיקוד.
ב-1912 הועלה לדרגת פילדמרשל והוביל את הצבא הסרבי במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, אשר הניבו הישגים טריטוריאליים נכבדים לסרבים כפי שבאו לידי ביטוי בהסכם בוקרשט (1913).
במהלך מלחמות הבלקן, מונה מספר פעמים לשר המלחמה של הממלכה.
פוטניק סבל מבריאות לקויה ולאחר תום מלחמות הבלקן נסע לסנטוריום בבאד גליישנברג שבקיסרות הגרמנית, שם שהה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
ז'יוויין מישיץ' מילא את מקומו בהיעדרו ופעל לארגון וגיוס הצבא.
פוטניק חזר לסרביה והגיש את התפטרותו למלך פטר הראשון, על רקע מצב בריאותו הלקוי.
המלך דחה את בקשתו ועמד על כך שיעמוד בראש צבא הממלכה בעימות מול צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ולו רק בשל דמותו כמנהיג צבאי.
פוטניק ארגן את הצבא הסרבי אשר הכה באוסטרו-הונגרים ובדצמבר 1914 הצליח להדוף אותם אל מחוץ לגבולות הממלכה.
באוקטובר 1915 פתחו האוסטרו-הונגרים, הגרמנים והבולגרים בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן במתקפה משולבת בשתי חזיתות כנגד הצבא הסרבי המותש.
הסרבים היו בנחיתות מספרית ביחס של 1:2 ולא יכלו לעמוד בפני המתקפה.
ב-25 בנובמבר 1915 הורה פוטניק לצבא הממלכה לחדול מלחימה ולסגת לחוף האלבני.
במהלך הנסיגה הארוכה וההמתנה לפינוי מאלבניה לאי קורפו מתו 100,000 חיילים סרבים.
פוטניק שמצב בריאותו היה רעוע מלכתחילה, פיקד אישית בשטח על נסיגת הצבא הסרבי וארגן את הכוחות לקראת הפינוי והעניין הירע עוד יותר את מצבו.
הסרבים הצליחו להעביר 125,000 חיילים לקורפו והם היוו כוח מרכזי בהכרעת החזית המקדונית, 3 שנים מאוחר יותר.
בינואר 1916 הדיח המלך פטר הראשון את פוטניק ועימו כל המטה הכללי הסרבי.
לפוטניק נודע על כך באקראי, הוא פשט את מדיו ונסע לניס שבצרפת, אליה הגיע חולה בנפחת בשלבים מתקדמים.
ראדומיר פוטניק הלך לעולמו ב-17 במאי 1917 והוא בן 70 שנים.
ב-1926 הועברו עצמותיו לממלכת יוגוסלביה והוא נקבר בטקס צבאי מלא בבית העלמין בבלגרד.
ראדומיר (בבולגרית: Радомир) היא עיר במערב בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות אוכלוסין במחוז פרניק, השוכנת 13 ק"מ מבירת המחוז פרניק ו-33 קילומטרים דרומית מערבית לבירה סופיה.
היישוב מוזכר לראשונה בשמו המודרני בתעודות עות'מאנית מ-1488 ואוזכר ככפר בשם אוראדמור בראשית המאה ה-15. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך היישוב חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה הארמייה הבולגרית ה-1 בפיקודו של סטפן נרזוב בחזית המקדונית, תחת פיקוד גרמני כולל על החזית.
ב-17 בספטמבר 1918 הבקיעו כוחות סרבים וצרפתים את קווי הבולגרים בקרב דוברו פולה במקדוניה.
האוגדות השנייה והשלישית של הצבא הבולגרי, אשר היו מסופחות לארמייה ה-11 הגרמנית קרסו ויחידות מתוכן נטשו את החזית ונסוגו לראדומיר הסמוכה לגבול הסרבי.
בראדומיר הכריזו החיילים על מרד כנגד המלך פרדיננד הראשון ועל הקמת "הרפובליקה של ראדומיר" בראשות ראיקו דאסקלוב ממנהיגי מפלגת האיכרים.
הכוחות נעו אל עבר הבירה סופיה, שם נתקלו ביחידות צבא גרמניות ובצוערי האקדמיה הצבאית הבולגרית, אשר עשרות מהם נפלו בקרב על הגנת המלוכה, תוך שהם מצליחים לבלום את המורדים.
אירועים אילו הולידו תגובת שרשרת שהובילה לכניעת הממלכה,.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות, הסכם בשם ממלכת בולגריה עם תיאודור דנקר בשם גרמניה הנאצית על העברתם של 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים לידי הגרמנים בשטחי פולין.
הוחלט להקים 3 מחנות מעצר מרכזיים, האחד בראדומיר והאחרים בדופניצה ובלגואבגרד.
מחנה ראדומיר יועד לכליאת 3,000 מגורשים מקרב יהודי "בולגריה הישנה", מהערים סופיה, קיוסטנדיל וסמוקוב, אשר גירושם תוכנן להתחיל ב-10 במרץ.
המחנות בדופניצה ובלגואבגרד יועדו לכליאת מגורשי תראקיה היוונית.
תוכנית גירוש יהודי "בולגריה הישנה" לא יצאה אל הפועל בשל מאבקם של פוליטיקאים ואנשי כנסייה, שהביאו לביטול צו הגירוש.
בשטח הרשות המקומית קיימים מפעלים לעיבוד מתכות וייצור חלקי מכונות, לתרופות ומוצרי קוסמטיקה ומפעלי טקסטיל.
בראשית המאה ה-21 ממצבת עצמה העיר גם כיעד תיירותי ובשטח הרשות המקומית קיים בית מלון ומספר בתי הארחה.
בראדומיר מבקרים 10,244 תיירים בממוצע לשנה.
בשטח הרשות המקומית 244 עסקים פעילים, מרביתם בגודל בינוני-קטן.
56% מכוח העבודה הם שכירים המועסקים במגזר הפרטי.
20.3% מכוח העבודה מועסקים במגזר החקלאות, 21.7% במגזר התעשייה ו-12% במגזר השירותים.
העיר מקושרת באמצעות כביש מהיר ומסילת רכבת לבירה סופיה וכן לעורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
אוכלוסיית ראדומיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה.
6.2% מהאוכלוסייה הם בעלי השכלה על תיכונית.
מרבית אוכלוסיית העיר ממוצא בולגרי ומיעוטה צוענים.
בעל חינוך יווני ,בתקופתו התחזקה השפעת הכמורה והיועצים היוונים בנסיכויות הרומניות.
תיווכו בין פולין ובין האימפריה העות'מאנית עזר למנוע עוד עימותים צבאים שיכלו לזרוע הרס על אדמות הארצות הרומניות.
ראדו מיכניה נולד בסביבות שנת 1585 באיסטנבול כבן מחוץ לנישואים של מיכניה השני הקרוי "הטורקי"
("המומר" או "המתאסלם" Turcitul) מהענף דרקולשט של שושלת בסראב .
גודל על ידי אמו, וישה או ווֹייקה בראטקול, אחיינית של הגבירה ("דואמנה") ניאגה, אשתו הרשמית של אביו, בדת הנוצרית-אורתודוקסית.
ייתכן כי הוסתר בילדותו במנזר איווירון של הנזירים האיבירים (גאורגים) על ההר אתוס
לאחר מכן חזר לגור באיסטנבול במחיצת אביו.
התגורר שם עד העלאתו לראשונה על כס ולאכיה בשנת 1601 ושוב עד לעלייתו בשנית למלכות בשנת 1611. ראדו מיכניה למד יוונית ולטינית, לפי אחד ממוקיריו היווניים ידע אפילו ערבית.
עלה 4 פעמים על כס המלכות בוולאכיה ופעמיים על כס מולדובה בתמיכת הסולטאן העות'מאני שכפה מחדש את חסותו על שתי המדינות הרומניות אחרי תקופה של התרופפות השליטה הטורקית בימי מלוכתו של מיכאי האמיץ.
תיווכו בין פולין ובין האימפורה העות'מאנית מנע המשך העמותים הצבאים בין מעצמות אלה שזרעו הרס על אדמות מולדובה.
ראדו מיכניה הגיע לראשונה לשלטון בוולאכיה בין 23 באוגוסט 1601 – מרץ 1602 מיד אחרי מותו של מיכאי האמיץ.
חזר לשלטון אחרי הפסקה בת 9 שנים, הפעם לפרק זמן קצר במרץ-מאי 1611 אחרי כיבוש ולאכיה על ידי הכוחות הטרנסילבאנים של השליט גאבור באטורי (1613-1608).
בספטמבר 1611 הועלה פעם נוספת על כס המלוכה אחרי הדחתו של ראדו שרבאן והנהיג את ולאכיה עד אוגוסט 1616.
בהתחלת מלוכתו השנייה מרדו נגד ראדו מיכניה תשעה בויארים ובראשותם ברקן ה"סטולניק" ומיכאי ה"קמראש", בין השאר, נגד עליית השפעת היועצים והכמרים היוונים במדינה.
השליט עצר אותם והוציאם להורג.
רדף עד למולדובה אחרי השליט הקודם, ראדו שרבאן, ששאף לשוב לשלטון בעזרת אוסטריה ופולין.
נאבק בהמשך בשליט של טרנסילבניה, גאבור באטורי, שהשלים בינתיים עם ראדו שרבאן ותכנן מתקפה מחודשת בשטח ולאכיה.
ראדו מיכניה הצליח להתגבר עליה בעזרת כוח צבאי שנשלח על ידי שטפאן טומשה, שליט מולדובה, שהואץ לוולאכיה מיוזמת הטורקים.
גאבור באטורי עצמו נאלץ לסגת ולבסוף התפטר מתפקידו ונרצח בסתיו 1613.
אחרי שנרגעו הרוחות בין הטורקים ובין האוסטרים, ניסה גם ראדו מיכניה לשפר את יחסיו אם החצר בווינה ואף הבטיח לקיסר בחשאי סיוע נגד הטורקים במקרה הצורך.
ייתכן כי הבטחות אלה הגיעו לאוזני הטורקים, שהחליטו לסיים את כהונתו ולהחזירו.
מירון קוסטין היה הכרוניקון שהקדיש פרקים נרחבים לימי השלטון של ראדו מיכניה במולדובה והעריך אותו על כישוריו הניהוליות והדיפלומטיות.
על מנת לשים קץ למלחמות הפנימיות ולמנוע את התערבות פולין במולדובה, החליט הסולטאן הטורקי בשנת 1616 להדיח את שליט מולדובה, שטפאן טומשה, ולהחליפו בראדו מיכניה.
כוח עות'מאני בראשותו של סקינדר פאשה ליווה לשם את ראדו מיכניה.
בהמשך הצליח להשיג מהטורקים את שחרורם של רוב השבויים מקרב הבויארים
פולין שילמה כופר רב בעד שחרורו של ראש חיל המשלוח הפולני, קורצקי.
הטורקים המשיכו להחזיק בידם, בין השאר, את אלמנתו של ירמיה מובילה, שנאנסה על ידי כמה מחייליהם, ואת בנה בוגדאן מובילה.
כעבור זמן מה השתתפה מולדובה בהנהגתו למסע של סקינדר פאשה נגד הקוזקים.
יחד עם שליט טרנסילבניה, גאבור בתלן ועם שליט ולאכיה, אלכסנדרו איליאש, וכוח צבאי של טטרים, לקח חלק במצור על רשקוב (כיום בשטח טרנסניסטריה).
בהמשך נחתם הסכם שלום עם הקוזקים ועם פולין, אולם הטטרים הפרו אותו.
ראדו מיכניה נשאר שליט מולדובה עד פברואר 1619 כשפרש בנסיבות הידלקות הסכסוך הטורקי-פולני ו מסיבות בריאות ונסע לרפא את עיניו באיסטנבול, באישור הסולטאן.
אבל אחרי הדחתו של השליט גבריאל מובילה, שנחשב לשליט לא מוכשר, הועלה ראדו מיכניה שוב על כס המלכות בוולאכיה בין אוגוסט 1620 ובין 1623, לא לפני ששילם סכומים גדולים של כסף לווזיר הגדול ומקדמה על חשבון מיסים עתידיים.
חודשה כך שיטת קניית המלוכות מהטורקים.
בתוקף תפקידו כשליט ולאכיה, אחרי הקרב בחוטין בשנת 1621, שבו השתתף לצד הטורקים, נכח באופן פעיל ראדו מיכניה במשא ומתן לשלום בין האימפריה העות'מאנית ובין פולין ותיווך בהצלחה בקביעת הגבולות בין שתי המעצמות.
ב-1623 הנהיג במקביל לזמן קצר גם את נסיכות מולדובה, מה שאיפשר לו להיקרא "שליט ולאכיה ומולדובה", אבל החל מאוגוסט 1623 בהסכמת הטורקים העלה על כס המלכות של ולאכיה את בנו, אלכסנדרו העלם " קוקונול".
המלוכה השנייה במולדובה 1626-1623. שליטה בפועל בשתי הנסיכויות הרומניות
אחר כך נשלח שוב למלוך במולדובה החל מ-2 באוגוסט 1623 ועד יום מותו ב-13 בינואר 1626.
עם כל רצונו הטוב למנוע מלחמות, שלום המדינה הופרע כאשר טטרים נוגאי בהנהגתו של חאן טמיר שמרדו בחאן של קרים ובסולטאן הטורקי יצאו למסעי שוד ברחבי הארצות השכנות, כולל מולדובה וולאכיה.
אחרי שבזזו את שדות פוקוציה בממלכת פולין, חצו את הנסיכויות הרומניות עד לבוזאו שבוולאכיה.
בפקודת ראדו מיכניה, יצאו תושבי דרום מולדובה למסע-נגד נגד המורדים הטטרים על מנת להחזיר את הרכוש שנשדד.
באותה תקופה הביסו הפולנים את הטטרים של החאן טמיר ואת הטורקים בקרב מרטינוב (1624).
ראדו מיכניה מסר קובלנה נגד חאן טמיר בפני השער הנשגב ותלונותיו נלקחו ככל הנראה בחשבון מאוחר יותר, כשב-1637 הסולטאן הוציא את המנהיג הטטרי להורג.
ב-1624 השתתף ראדו מיכניה במאמצים הדיפלומטיים של שגריר פולין באיסטנבול, קשישטוף זרז'סקי, להשיג שחרורו של הגנרל קונייצפולסקי שנפל לידי הטורקים.
בתקופה האחרונה של שלטונו, עקב דליקה שהחריבה את הארמון המלכותי ביאש העביר ראדו מיכניה את חצרו לבתים המלכותיים שנבנו בימי שטפן הגדול בעיר חרלאו ושהוא שיפץ אותם..
מירון קוסטין מדווח בכרוניקה שלו כי בשנותיו האחרונות המצב הכלכלי של הנסיכות היתדרדר לא רק בעקבות פלישות הטטרים אלא גם בגלל בזבוז כספים על חיי פאר ומותרות בחצר השליט.
ראדו מיכניה נודע גם הטלת מיסים כבדים על העם.
מותו של ראדו מיכניה בשנת 1626 נגרם על ידי מחלת צינית קשה.
נקבר בהתחלה למשך שנה-שנתיים בכנסיית גאורגה הקדוש בחרלאו.
מאוחר יותר שרידי גופתו הועברו על ידי בניו למנזר ראדו וודה בבוקרשט שהוקם על ידי סבו, אלכסנדרו מירצ'ה ושנבנה מחדש על ידו.
במנזר זה ניתן לראות את מצבתו עליה חרוטים סמלי שתי הנסיכויות שהנהיג – ולאכיה ומולדובה.
בשנת 1625 הסתיימו עבודות הבנייה מחדש של המנזר השילוש הקדוש, ומאותו זמן ידוע כ"ראדו וודה" בבוקרשט, שנהרסה על ידי הטורקים בשנת 1595. הוא שוקם שוב במאה ה-20 בשנת 1979 ומשמש כקפלה של ההסמינר התאולוגי אורתודוקסי בבוקרשט.
ראדו מיכניה הקיף עצמו עם יועצים וכמרים יוונים והקדיש חלק מהמנזרים והכנסיות שבנה למנזרים בהר אתוס.
בזמנו בשנת 1616 גם הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים, תאופנוס, ביקר במולדובה.
ראדו מיכניה היה נשוי לאישה יווניה בשם ארגירה מינטי, אלמנה של ברטולומאו מינטי.
אלכסנדרו העלם ("קוקונול"), שליט ולאכיה ושליט מולדובה
מיכניה השלישי, הקרוי גם ראדו או גויאן ביי, שליט ולאכיה
אקתרינה, אשתו של מויסה מובילה, שליט מולדובה
אשתו של מירון ברנובסקי-מובילה, שליט מולדובה
ראדי היה כפר הולדתו של חיים נחמן ביאליק.
הכפר שכן במרחק של 15 קילומטרים מן העיר ז'יטומיר בחבל ווהלין שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
כיום הכפר אינו קיים יותר ובמקום שוכנת רק תחנת עצירה של רכבת.
בשנת 1873 נולד בכפר ראדי חיים נחמן בְּיאליק, מגדולי המשוררים העבריים בעת החדשה, שזכה לתואר "המשורר הלאומי" העברי ואף נחשב אחד היוצרים הגדולים בספרות העולמית.
בכפר זה עברו על ביאליק שש שנות חייו הראשונות.
באיגרת ביוגרפית ששיגר ביאליק להיסטוריון יוסף קלאוזנר בשנת 1903 הוא מתאר את רשמיו כילד מן הכפר ראדי:
ביאליק הביע את רשמי הילדות המוקדמת שלו בכפר ראדי בעיקר בשירי הטבע שלו וסיפורו "ספיח", בו הוא מספר כי רשמיו הראשוניים מן הכפר ליוו אותו כל ימיו וצפים ועולים בעיני רוחו מדי פעם:
ככל שמילא הכפר ראדי מקום בעיני רוחו של ביאליק וביצירתו, כך אין הוא נזכר כיום במקורות ואינו מופיע במפות ובספרי הגאוגרפיה.
בשנות התשעים, כאשר גבר באוקראינה העניין בשמו של ביאליק, יצאו שני חוקרים, ההיסטוריון ויקטור ליפינסקי (Виктор Липинский) והאתנולוג, שחקר תולדות העיר ז'יטומיר, גאיורגי מוקריצקי (Георгий Мокрицкий) לחפש בעיר ובסביבותיה את הבתים בהם ביאליק נולד וגר.
הם ניסו לאתר את מקומו של הכפר ראדי, ולאחר חיפושים נתברר להם כי הכפר אינו קיים יותר, ובמקום בו עמד הכפר ישנה רק תחנת עצירה של הרכבת.
תוצאות מחקרם התפרסמו באתר של הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג בשנת 2003 תחת הכותרת "האם שכחה ז'יטומיר את המשורר".
ראדו מאפומאץ (ברומנית: Radu de la Afumați, נפטר ב-2 בינואר 1529), הידוע בכתבי היסטוריונים רומנים כראדו החמישי היה וויווד (שליט) ולאכיה.הוא שלט בין ינואר 1521 לבין אפריל 1529 (לסירוגין בשנה הראשונה, כי הוא איבד את השלטון בין אפריל- יוני ובין אוגוסט-אוקטובר 1521).
הוא החל את שלטונו בניצחון על מהמט ביי מיכלולו, שטען לשלטון בוולאכיה.
בין השנים 1522 ו-1525 הוא נלחם בטוענים נוספים לכס ולאכיה, ולדיסלב השלישי וראדו השישי (בדיקה).
הכיתוב על מצבתו מתעד 20 קרבות.
ראדו נהרג בעריפת ראש ב-2 בינואר 1529 ליד רמניקו ולצ'ה, ונקבר מאוחר יותר בקתדרלה הנמלכותית בקורטיה דה ארגש.
ראדו קיבל את הכינוי "מאפומאץ" כי היה לו רכוש ביישוב אפומאץ (מחוז אילפוב), שירש מסבו ולאד הנזיר (1425-1495).
כדי להבדיל בינו לבין השליטים הוולאכים האחרים בשם ראדו (במיוחד אביו ואחיו), הנסיך קיבל גם כינויים אחרים.
במהלך חייו הוא כונה ראדו וודה הצעיר, ולאחר מותו הוא נקרא גם ראדו האמיץ (במסמך מ-4 ביוני 1588), כהכרה בהישגיו בעצירת ההתקדמות של העות'מאנים ובמניעת הפיכתה של ולאכיה לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
לפי המקום שבו נהרג, הוא היה מוכר גם כנסיך ראדו מרמניק.
ראדו מאפומאץ השתייך לשושלת בית דרקולשט והיה בנם של השליט ראדו הגדול ושל הנסיכה קטלינה.
היו לו שתי אחיות, כריסטינה ובובה.
אשתו הראשונה, ווֹיקה, הייתה בתו של הוורניק ולאיקו מבוסקן (מחוז דמבוביצה).
מנישואים אלו נולדו לו שלושה ילדים: ולאד (שנהרג יחד עם אביו ב-1529), אנקה (שנישאה לבויאר בשם אודרישטה) וניאקשה (Neacşa).
ב-21 בינואר 1526 ראדו התחתן עם הנסיכה רוקסנדרה, בתו של ניאגויה בסאראב, לא היו להם ילדים ביחד.
לאחר מותו של ראדו נישאה רוקסנדרה לאחיו, ראדו פאיסיה.
ראדו מאפומאץ הפך לוויבוד של ולאכיה בזמן שהסולטאן הכריז על מהמט ביי מיכלולו הפאשה של ניקופול (שהיה בעל שורשים רומנים), כשליט ולאכיה.
ראדו הביס את צבאו של מהמט ביי בינואר 1522. ועלה על כס המלכות, אך נאלץ למשך מספר חודשים לעמוד בסדרת התקפות, וצבר ניצחונות רבים.
בחודש אפריל 1522, אולץ לסגת לטרנסילבניה, שם הוא קיבל מספר אחוזות מן המלך לאיוש השני כפרס על מאבקו בעות'מאנים.
ביוני הוא חצה בחזרה את הרי הקרפטים, עם תמיכה מן הוויבוד של טרנסילבניה יאנוש זאפויה, וכבש מחדש את ולאכיה.
ראדו שיקם את הממשל הרומני, וגירש את העות'מאנים מן הארץ.
מהמט ביי תקף את ולאכיה שוב בקיץ 1522 עם כוחות רעננים.
למרות ניצחונות בגרגיצה (Gherghița), בוקרשט וסלטינה, צבאו של ראדו נחלש.
לאחר שהטורקים קיבלו תגבורת, הוא נאלץ להימלט בפעם השנייה לטרנסילבניה ב-15 אוגוסט 1522. מהמט מהמט ביי לקח אז את השלטון.
בניסיון לבסס את סמכותו, הוא השכין משטר של טרור שנמשך עד סתיו 1522. בחודש אוקטובר שני הצבאות התעמתו ברוקר (Rucăr) וראדו גבר עליו בזכות ארגון טוב יותר וטקטיקה.
סכסוך חדש פרץ באביב 1524, כאשר הפעם ולדיסלב השלישי, מבית דנשט טען לשלטון.
בקיץ 1526 התרחש קרב מוהאץ' וממלכת הונגריה נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
הנסיכויות הרומניות (ולאכיה ומולדובה) היו כעת כמעט מוקפות על ידי הטורקים.
ראדו נמנע בנסיבות אלה לפעול יותר נגד הטורקים.
הוא ניסה לדאוג למצב הפנימי של הנסיכות, ולחזק את כלכלתה.
בסוף שנת 1528, קבוצה של בויארים בראשות ניאגויה ודרגן, מרדו בראדו שנמלט למערב, ומצא מחסה בחסות משפחת קראיובשט.
אולם כנראה הם בגדו בו והוא נתפס ליד רמניקו ולצ'ה, וב-2 בינואר 1529 נהרג בכנסיית צ'טצויה (Cetăţuia), יחד עם בנו ולאד .
ראשיהם נשלחו לחצר הסולטאן העות'מאני בקושטא, וגופו נקבר ב-4 בינואר בקתדרלת קורטיה דה ארג'ש.
הוא היה בערך בן 35-36 שנים, ומלך שבע שנים.
ראדז'ייחוב (באוקראינית: Раде́хів, רדחיב; בפולנית: Radziechów; ביידיש: ראדעכעוו) היא עיר קטנה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראדז'ייחוב נזכרת לראשונה בשנת 1472, ובשנת 1752 הוענקו לה זכויות עיר.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ועד מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום גליציה האוסטרית.
לאחר המלחמה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים ישבו בעיר מראשיתה, ובסוף המאה ה-18 נבנה בה בית כנסת.
בעיר כיהן באדמו"רות רבי נפתלי צבי רובין (האדמור מרדיכוב), משושלת רופשיץ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום בית ספר עברי וקיבוץ הכשרה.
הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בד בבד הגיעו לעיר פליטים יהודים ממערב פולין, שהקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה בו ביום כמה יהודים.
בהמשך הובאו לעיר מאות יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ועל יהודי היישוב הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, שבמסגרתן נספו רבים מהם.
עם הבאת לעיר יהודים נוספים לרבות כ-500 יהודים מחולויוב בקיץ 1942, התגברו בקרב יהודי המקום הרעב והמגפות.
ב-15 בספטמבר 1942 בוצעה בעיר אקציה, בה שולחו כ-1,400 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכעבור שבוע שולחו כ-500 גברים יהודים מהעיר למחנה בקמיונקה סטרומילובה, בו נספו כולם.
לאחר סלקציה נותרה בעיר קבוצת יהודים קטנה.
לאחר מכן, הביאו הגרמנים לעיר יהודים נוספים רבים, אשר רוכזו באוקטובר 1942 בגטו שהוקם בה.
ב-7 באוקטובר 1942 שולחו כ-1,000 מיושבי הגטו לבלז'ץ, וב-1 בדצמבר 1942 הועברו כל יתר יושבי הגטו שבעיר לגטו סוקאל.
כ-100 יהודים שהושארו בעיר למיון ואיסוף רכוש המגורשים נרצחו ב-15 במרץ 1943 ביער סמוך.
אחר מספר יהודים מהעיר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד ממושך.
ראדזימין (בפולנית: Radzymin) היא עיירה במחוז וולומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, צפונית מזרחית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראדזימין הוקמה בידי האציל הפולני ראדזימינסקי במאה ה-15, וזמן לא רב לאחר הקמתה הוענקו לה זכויות עיר.
עד סוף המאה ה-18 הייתה העיירה בבעלות משפחות אצולה פולניות, ובאמצע המאה ה-17 נפגעה קשות כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
שריפות גדולות שפרצו בעיירה בשנים 1696 ו-1742 בלמו גם הן את התפתחותה.
מתחילת המאה ה-19 קמו בעיירה מספר מפעלי תעשייה קטנים.
באוגוסט 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, נערך בסמוך לעיירה קרב גדול.
יהודים ישבו בעיירה מראשיתה, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי.
בתקופה הפרוסית גדל מספר יהודי העיירה, ובשנת 1897 מנו כ-60% מתושביה.
במהלך המאה ה-19 החלה לפעול בעיירה שושלת האדמו"רים של חסידות ראדזימין.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל.
בזמן האדמו"ר רבי יעקב מראדזימין כיהן הרב נפתלי הרצקא לוואזער (ליבזר) כמורה צדק בעיירה.
ביתו נישאה לרב חשוב בשם רבי משה מלמד חסיד של רבי ישראל מסטלין (בנו של רב שמשון מלמד רבה של טרנובקה) ששימש תקופה קצרה כשוחט וחזן בעיירה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה ובשוד רכושם, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה, והוצאה להורג של 14 מנכבדיה.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו נצטוו לענוד סרט זרוע, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
בתחילת 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים שגורשו מיישובי הסביבה וממערב פולין, והצפיפות והרעב בו גברו, תוך התפשטות מגפות קטלניות.
באביב 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים מטלושץ' ועיירות נוספות בסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-2,800 איש.
ב-2 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים, וניסו לרכז את יהודיו.
במהלך האקציה התנגדו לגרמנים יהודים רבים, ואלו נרצחו במקום.
בעת זו הצליחו להימלט מהגטו ליערות הסביבה כ-200 יהודים.
כ-70 יהודים שולחו למחנה עבודה ליד ורשה, בו חלקם הגדול נרצחו כעבור זמן מה.
למחרת, 3 באוקטובר 1942, שולחו אחרוני היהודים מהגטו שבעיירה בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחר היהודים שנמלטו ליערות הסביבה ערכו הגרמנים מצוד, בסיוע פולנים מקומיים, ורק בודדים מתוכם הצליחו לשרוד.
ראדושיצה (בפולנית: Radoszyce; ביידיש: ראַדאָשיץ) הוא כפר במחוז קונסקיה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראדושיצה נזכר מהמאה ה-14, ובתחילת המאה ה-15 הוענקו לו זכויות עיר.
עד המאה ה-19 היה הכפר יישוב כנסייתי.
יהודים ישבו בראדושיצה מתחילת המאה ה-19, עם ביטול ההגבלות על מגורי יהודים במקום.
התיישבותו במקום של האדמו"ר ישכר דב בארון הביאה להתפתחות הקהילה היהודית ביישוב, ובשנת 1897 נמנו בעיירה 1,728 יהודים.
הסופר יצחק בשביס-זינגר מזכיר את העיירה בספרו ביידיש "תּאוות", בפרק "לייב בעלקעס בויט דאָס בית-המקדש" (מיידיש: לייב בלקס בונה את בית המקדש).
במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה, גירשו השלטונות את רוב יהודי הכפר ממנו.
כששבו אליו אלו בתום הקרבות, מצאו כי בתיהם נבזזו.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-400 משפחות יהודיות, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית.
בימים הראשונים למלחמת העולם השנייה ניזוק היישוב קשות כתוצאה מהקרבות בסביבתו, ורוב תושביו עזבו אותו.
עם הגעת פליטים יהודים ליישוב, הגיע מספר יהודיו בשנת 1941 לכ-2,400 איש.
באביב 1942 הגיעו ליישוב פליטים יהודים נוספים.
בתחילת נובמבר 1942 שילחו הגרמנים את כ-4,000 היהודים ששהו ביישוב למחנה ההשמדה טרבלינקה.
רָאדִי נָאיְדֶנוֹב (בבולגרית: Ради Найденов; נולד ב-24 באוגוסט 1962, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן בין ינואר למאי 2017 כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של אוגניאן גרדז'יקוב.
ראדי נאידנוב נולד בסופיה למשפחה בעלת אוריינטציה פוליטית.
סבו היה שר המשפטים של בולגריה בין 1946 ל-1962 וחתם על גזר דין המוות שהוטל על ניקולה פטקוב.
נאידנוב רכש השכלה אקדמית ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית בסופיה.
לאחר תום לימודיו הצטרף למפלגת האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה.
בין 2001 ל-2002 כיהן כסגן שר ההגנה של בולגריה בממשלו של סימאון סקסקובורגותסקי.
בין 2005 ל-2011 כיהן כשגריר בולגריה באוסטריה, ובין 2012 ל-2017 כיהן כשגריר בולגריה בגרמניה.
בבחירות לנשיאות שנערכו בבולגריה ב-2016 גבר רומן ראדב שנתמך על ידי המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית על צצקה צצ'בה אשר התמודדה מטעם מפלגת השלטון.
ב-24 בינואר מונה אוגניאן גרדז'יקוב על ידי הנשיא רומן ראדב לתפקיד ראש ממשלת מעבר בבולגריה, וב-27 בינואר מונה נאידנוב לתפקיד שר החוץ.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו במרץ 2017, עלה בידי בויקו בוריסוב להקים ממשלת קואליציה וב-4 במאי 2017 מונתה אקטרינה זכרייבה לתפקיד שרת החוץ של בולגריה.
ב-2019 מונה לשגריר בולגריה בשווייץ ולשגריר לא-תושב בליכטנשטיין.
ראדוביש (במקדונית: Радовиш) היא עיר שנמצאת במקדוניה הצפונית.
העיר ממוקמת כ-86.5 ק"מ מסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר ראדובישקה.
העיר ממוקמת ליד הכבישים A4 ו-P603.
ראדי נג'ם הוא איש ציבור דרוזי-ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית בית ג'ן בשנים 2018–2024.
נולד לנאיף ותמימה וגדל בכפר בית-ג'ן.
למד בבית ספר יסודי בכפר ואת לימודיו התיכוניים עשה מחוץ לכפר.
בשנת 1976 התגייס לצה"ל ושירת ביחידה 299 של גדוד חי"ר.
בהמשך יצא לקורס מ"כים בגדוד 17 בחטיבת גולני וסיים את הקורס בהצטיינות.
לאחר שחרורו מצה"ל ניהל משרד בתחומי תכנון עירוני, מתן שירותי שמאות מקרקעין בכל תחומי הענף, עריכת דין, ומונה על ידי בתי המשפט כמומחה מטעמם, בורר ומגשר, וערך חוות דעת שמאיות ומשפטיות לגופים פרטיים וציבוריים עד לשנת 2018.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול ארבעה מועמדים זיד יוסף אסעד, חמד טאפש, נזיה דבור, וסמיר זידאן.
במהלך כהונתו היה חבר ועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז צפון.
והיה ממקימי ועדת משנה לתוכניות בענייני היישובים הדרוזים והצ'רקסיים בגליל ובגולן.
בבחירות ב-2024 התמודד לקדנציה נוספת.
בסיבוב הראשון זכה לתמיכה של 20.20% מהקולות ועלה לסיבוב שני בו הפסיד לנזיה דבור לאחר שקיבל 41.90 (3,181 קולות) מהקולות לעומת 58.10% (4,411 קולות) לדבור.
הוא בעל תואר שני בתכנון ערים ואזורים מהטכניון, תואר שני במדעי המדינה ומנהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה, תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת דרבי, שמאי מקרקעין מוסמך והנדסאי תעשייה וניהול היצור מהמכון לפריון העבודה והייצור.
הוא נשוי לרחאב ואב לחמישה.
מחוז ראדומסק (בפולנית: Powiat radomszczański) הוא מחוז (פוביאט) בפרובינציית לודז', במרכז פולין.
המחוז נוסד ב-1 בינואר 1999 בעקבות הרפורמה בממשל המקומי בפולין שעברה בשנת 1998. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר בו היא ראדומסק, השוכנת במרחק של 80 קילומטרים דרומית לבירת הפרובינציה, לודז'.
המחוז כולל גם את הערים פשדבוז', השוכנת כ-31 ק"מ מזרחית לראדומסק, וקאמיינסק, השוכנת כ-16 ק"מ צפונית לראדומסק.
מחוז ראדומסק גובל במחוז בלחטוב ובמחוז פיוטרקוב מצפון, במחוז קונסקיה ובמחוז ולושצ'ובה ממזרח, במחוז צ'נסטוחובה מדרום-מערב ובמחוז פאיינצ'נו ממערב.
המחוז מחולק ל-14 גמינות (אחת עירונית, שתיים עירוניות-כפריות ו-11 כפריות).
הגמינות מפורטות בטבלה הבאה, לפי סדר יורד של אוכלוסייה: