tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעברה להתגורר באיטליה בסוף שנות ה-80, התגלתה לי על ידי ציד כישרונות.
בעקבות כך שימשה כזמרת הראשית בשירי יורודאנס, בהם כיכבה תחת שמות במה שונים, בהם, "Anne", "DJ Space'C", "Lolita", "A Kay BJ", "Alex", "Wienna" ו-"TH Express".
בנוסף לכך היא הייתה שותפה גם בהפקת מספר סינגלים בז'אנר היורוביט עם חברת ההקלטות האיטלקית תחת השמות "Annerley Gordon" ו"Annalise".
גורדון זכתה לקרדיט כאחד מהיוצרים של הקומפוזיציה של השיר "The Rhythm of the Night", אשר הופק על ידי חברת התקליטים DWA על ידי ההרכב המוזיקלי האיטלקי קורונה.
סינגל הסולו הראשון של אן לי היה "" יצא במקור לשווקים בשנת 1998 תחת שם הבמה "Ann Lee".
הסינגל יצא במהדורה מחודשת בתחילת 1999, וגרסה זו כיכבה בצמרת המצעדים באוסטריה, צרפת, גרמניה, איטליה, הולנד, נורווגיה, דנמרק אוסטרליה וניו זילנד.
הסינגל הגיע למקום השני במצעד הבריטי, מולדתה של לי.
השיר זכה בהמשך להצלחה נוספת, כאשר נעשה בו שימוש בפסקול הסרט "Head over Heels" משנת 2001.
הסינגל השני של אן לי, "Voices", לא הצליח לשחזר את ההצלחה של הסינגל הראשון שלה, על אף שהצליח להגיע למצעד ה- שלצ'כיה, דנמרק וספרד, ולמצעד ה- בבריטניה.
בשנת 2007 הוציאה אן לי אלבום אולפן חדש בשם "So Alive", שכלל את הסינגל "Catches Your Love".
בשנת 2009 הוציאה לי סינגל חדש, "", אותו הפיקה עם חברת ההקלטות Off Limits.
אן מקלפלין קורולוגוס הייתה אשת ציבור ודירקטורית אמריקאית, שכיהנה כמזכירת העבודה של ארצות הברית בשנים 1987–1989.
קורולוגוס נולדה בצ'אתם שבדרום-מזרח ניו ג'רזי, בתם של מארי (לבית קואֶלהופר) ואדוארד ג'וזף לאוונשטיין, עובד בחברה לייצור תחמושת.
היא התחנכה בבית הספר הקתולי סנט פטריק, באקדמיית סנט אליזבת' ובמכללת מרמיונט של אוניברסיטת פורדהם בניו יורק סיטי, שם העבירה שנת לימודים באוניברסיטת לונדון.
מאוחר יותר, ב-1988, קיבלה תואר במנהל עסקים מבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה.
טרם כהונתה כמזכירת העבודה, שימשה כתת-מזכיר הפנים של ארצות הברית וכתת מזכירה במחלקת האוצר של ארצות הברית.
בשנים 1987–1989 כיהנה קורוגולוס כמזכירת העבודה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רונלד רייגן.
היא הקימה את נציבות איכות העבודה ועמדה בראשות שעסקה בסוגיות תחרותיות בשוק העבודה בכלכלה גלובלית.
עם סיום כהונתה, העניק לה הנשיא רייגן את מדליית האזרח של הנשיא כאות הוקרה לשירותה הציבורי.
ב-29 בספטמבר 1989 מינה אותה נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ליו"ר ועדת הנשיא לביטחון וטרור בתעופה.
דו"ח הוועדה, שהוצג ב-15 במאי 1990, סקר והעריך אפשרויות מדיניות בקשר עם אבטחת תעופה.
בשנים 1990–1995 היא הייתה ראשת "מועצת העיר הפדרלית", קבוצה של מנהיגים עסקיים ואנשי ציבור שונים הפועלים למען פיתוח כלכלי בוושינגטון הבירה.
בשנים 2000–2006 הייתה חברה במועצת המנהלים של חברת מיקרוסופט.
ב-2008, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו באותה השנה, הייתה קורולוגוס צירה עבור ג'ון מקיין בבחירות המקדימות לנשיאות בוושינגטון די.
עד למותה הייתה חברה במספר מועצות מנהלים של חברות אחדות, בהן פאני מאי, וולקאן מטיריאלס (Vulcan Materials Company) וקלוגס.
בשנים 2004–2009 הייתה יושבת ראש מכון ראנד.
אן מקייב (באוקראינית: Анна Київська; בצרפתית: Anne De Kyiv) הוא סרט קולנוע ביוגרפי-היסטורי, הפקה משותפת של אוקראינה וצרפת בבימויה של איב אנג'לו.
עלילת הסרט מבוססת על הרומן ההיסטורי של הסופרת הצרפתית "אן מקייב, מלכת צרפת" (Anne de Kiev: reine de France, 2002) ומגולל את קורות חייה של אן מקייב, אשתו של אנרי הראשון, מלך צרפת.
אנרי הראשון יורש את כתר הפרנקים, ואיתו – מדינה נטושה מוקפת באויבים.
כדי לחזק את מעמדה של צרפת הוא כורת ברית עם מנהיג המדינה החזקה רוס של קייב – הנסיך יארוסלאב החכם ומתחתן עם בתו אנה יארוסלאבנה.
נישואים אלה מביאים שגשוג למדינה.
אנה הופכת לאן והיא מעוררת השראה באנרי לעשות את הדברים הנכונים והגדולים.
בעזרת כלי נשק ודיפלומטיה הם מביסים אויבים, מרחיבים אדמות ומביאים אליהם שלום ורוגע.
עם זאת, האושר לא נמשך לנצח.
המלך אנרי הראשון מת ומשאיר את אן לשלוט כעוצרת ואחראית על בנם הראשון פיליפ.
אך האם מלך צרפת העתידי יוכל לסלוח לאמו כי העם מעדיף את "המלכה הלבנה" על פניו...?
באפריל 2018 פרצה שערורייה סביב הסרט, לאחר שעיתונאים מהמגזין האוקראיני "השבוע האוקראיני" גילו כי מקור עלילת הסרט הוא הרומן של ז'קלין דוקסואה, "אן מקייב, מלכת צרפת" ובו פרשנות פרו-רוסית להיסטוריה האוקראינית.
במיוחד כתבו העיתונאים האוקראינים מכתב בירור רשמי שהופנה לסוכנות הממשלתית לענייני קולנוע, בו נאמר כי "הספר התפרסם תחת עריכתו של אוקראינופוב ידוע, יו"ר מערכת העיתון "מחשבה רוסית" ויקטור לופאן, שבדפי העיתון שלו מפגין לופאן השקפות אנטי-אוקראיניות בגלוי.
מהשורות הראשונות עד האחרונות, ז'קלין דוקסואה מגלמת בעקביות את הפרשנות הנפוצה שכבר הייתה בספרות ההיסטורית הצרפתית, חזון רוסי גרידא של דמותה של המלכה אן.
בספר אין אזכור של אוקראינה.
זה מתחיל באזהרה כי "לשם הבהירות קיבלו המדינות שמות מודרניים: רוסיה וצרפת." בתגובה לבקשתם של העיתונאים, הבטיח ראש סוכנות הקולנוע הממלכתית שאם ההפקה תאשר את זמינות הסכום הדרוש למימון הפרויקט ויכין מסמכים לחוזה להפקת סרט על השימוש ברומן הפרו-רוסי של ז'קלין דוקסואה, כבסיס לתסריט הסרט תינתן תשומת לב נוספת.
בשנת 2016 הסרט לא זכה במכרז הקולנוע הממלכתי שניהלה סוכנות הקולנוע הממשלתית.
בכך לא קיבל הסרט את תמיכת המדינה, המפיקים לא הצליחו לאשר סופית את מועמדותו של הבמאי רג'יס ורנייה והמפיקים הודיעו כי התקציב הכולל עומד על 100 מיליון הריבניה.
בשנת 2017 הסרט הצליח לזכות במכרז הממשלתי, כשהפעם תקציב הסרט עמד על 135 מיליון הריבניה (כשסוכנות הקולנוע הממלכתית מעניקה 40.5 מיליון הריבניה).
ועדת מומחים מינתה את הפרויקט הזה בין הזוכים והמליצה להפחית את תקציב הסרט.
חברת ההפקות Kinorob (חברה בת של Film.UA) החלה לעבוד על הפרויקט בשנת 2016. שלב הצילומים תוכנן לקיץ–סתיו 2018 בצרפת ובאוקראינה עם איב אנג'לו כבמאית, כשצאת הסרט לאקרנים תוכנן לשנת 2021, אך בהמשך יציאת הסרט נדחתה לזמן לא מוגבל.
אן מקייב (ברוסית ואוקראינית: Анна Ярославна, בצרפתית: Anne de Kiev; 1030 בקירוב – 1075) הייתה נסיכה מנסיכות רוס של קייב שהפכה למלכת צרפת בשנת 1051, לאחר שנישאה למלך אנרי הראשון.
היא שלטה בממלכה כעוצרת בשם בנה, פיליפ הראשון, החל ממותו של בעלה אנרי בשנת 1060 ועד נישואיה השנויים במחלוקת לרוזן ראלף הרביעי מוואלואה.
אן הקימה את מנזר סן וינסנט בסנליס, מקום מושבם של מלכי צרפת הראשונים.
אן הייתה בתו של יארוסלאב הראשון, הנסיך הגדול מקייב, ואשתו השנייה אינגגרד אולופסדוטר משוודיה.
תאריך הלידה המדויק שלה אינו ידוע; ההיסטוריון פיליפ דלורמה הציע את שנת 1027 ואילו אנדריי גריגורייביץ' מצביע על 1032, ומסתמך על אזכור בכרוניקה של קייב על לידת בת ליארוסלאב באותה שנה.
מקומה המדויק של אן בסדר הולדתם של אחיה אינו ידוע, אם כי מקובל לראותה כבת הצעירה ביותר.
מעט ידוע על ילדותה או השכלתה.
חתימה שלה בכתב קירילי מופיעה במסמך משנת 1061, כך שניתן לדעת בוודאות שהיא למדה לפחות לכתוב את שמה, ודלורמה אף מניח כי היא זכתה להשכלה משמעותית יותר מאחר שיארוסלאב יחס חשיבות גדולה לחינוך והקים מספר בתי ספר בממלכתו.
גריגורייביץ' הציע כי אן למדה צרפתית לקראת נישואיה עם המלך אנרי הראשון מצרפת.
הנסיך הגדול יארוסלאב השיא כמה מבנותיו בנישואים פוליטיים למספר שליטים מערביים בניסיון לצמצם את השפעת האימפריה הביזנטית ולהתקרב למערב, ובגלל מדיניות זו הצרפתים הכירו את נסיכות רוס של קייב.
המשא ומתן לנישואיה של אן עם המלך אנרי נערך בסוף שנות הארבעים של המאה האחת עשרה, לאחר מות אשתו הראשונה של אנרי, מטילדה מפריסיה, ובנם של השניים, שהיה יורש העצר.
בשל איסור הכנסייה על נישואי קרובים, נדרש אנרי לחפש כלה שאינה קשורה למשפחתו ופנה לרוס.
בסתיו של שנת 1049 או באביב 1050, אנרי שלח את הבישוף גוטייה מו ואת גוסלין מצ'וני ועימם יועצים נוספים לחצרו של הנסיך הגדול יארוסלאב הראשון, נסיך קייב.
על פי התיעוד ההיסטורי, גם הבישוף רוג'ר משאלון נכח בפגישה, אך יש המשערים כי הוא היה שם בשליחות דיפלומטית נפרדת.
לא נותר תיעוד של משא ומתן לנישואין או להסדרי הנדוניה, אף על פי שעל פי הדיווחים, אן יצאה מקייב עם "מתנות בשפע".
היסטוריונים טוענים שחלק מהעושר שהביאה לצרפת כלל תכשיט עשוי אבן-יקינתון שהמדינאי ואב המנזר סוגריוס שיבץ מאוחר יותר בתיבת השרידים הקדושים במנזר סן דני.
אן עזבה את קייב בקיץ או בסתיו 1050 ונסעה לריימס.
אן נישאה לאנרי ב-19 במאי 1051, במהלך חג פנטקוסט.
אנרי היה מבוגר ממנה כמעט בעשרים שנה.
מיד לאחר טקס הנישואין היא הוכתרה למלכת צרפת והפכה למלכת צרפת הראשונה שהכתרתה נערכה בקתדרלת ריימס.
אן ואנרי היו נשואים במשך תשע שנים ונולדו להם שלושה בנים: פיליפ, רובר (שמת צעיר), ואיג, ובת בשם אמה.
השם היווני במקורו "פיליפ"', המקובל עד היום במשפחות המלוכה של מערב אירופה, היה כאמור שמו של בנה הבכור של המלכה אן, והיא שהביאה אותו למערב.
כמלכה, אן הייתה זכאית להשתתף במועצה המלכותית, אך כמעט ואין תיעוד על כך שהשתתפה במועצה בפועל.
בתקנה משנת 1058 נזכר כי אנרי העניק פריבילגיה לשניים מהכפרים הקשורים למנזר סן-מור-דה-פוסה ליד פריז, "באישור אשתי אן וילדינו פיליפ, רובר ואיג".
אן כנראה החזיקה ברשותה שטחים באותו אזור כחלק מהסדרי הנדוניה שלה.
בשנת 1059 פרץ סכסוך בין המלך אנרי לכנסייה על רקע הרפורמה הגרגוריאנית.
במהלך תקופה זו, האפיפיור ניקולאוס השני שלח למלכה אן מכתב המייעץ לה להיות נאמנה למצפונה, לפעול לתיקון עוולות, ולהתערב כנגד אלימות ודיכוי, וכן מעודד אותה להשפיע על בעלה לשלוט במתינות.
כמה היסטוריונים פירשו את מכתב זה מהאפיפיור כמעיד על כך שאן עזבה את הכנסייה האורתודוקסית המזרחית והפכה לקתולית.
עם מותו של אנרי ב-4 באוגוסט 1060, ירש פיליפ את הכס.
הרוזן בולדווין החמישי מפלנדריה, בעלה של אדלה, אחותו של אנרי, מונה להיות אפוטרופוס לפיליפ.
ייתכן שאן מילאה עדיין תפקיד פעיל בממשל באותה תקופה; מסמך משנת 1060 מציג את שמה תחת שמו של פיליפ ושמה גם נזכר בתקופה זו יותר פעמים משמו של בולדווין.
היא גם בחרה ושכרה את המורה המחנך של פיליפ, שהיה ידוע בחצר בתוארו היווני.
החתימה היחידה של המלכה אן מתקופה זו נמצאת במסמך שהונפק בסואסון עבור אב המנזר של סן-קרפין (שמור בספרייה הלאומית של צרפת).
תחת סמל המלך, אן הוסיפה צלב ושמונה אותיות בקירילית: «AHA РЪИНA», דהיינו "המלכה אן".
העדויות לתפקידה של אן בממשל נפסקות בשנת 1061, בערך בזמן בו נישאה בשנית.
בעלה השני היה הרוזן ראלף הרביעי מוואלואה, שהיה בן הברית העיקרי של אנרי ובעל אדמות נרחבות בממלכה.
נישואים אלה נתקבלו בביקורת בכנסייה, הן בשל קשרי המשפחה בין בני הזוג (שכן ראלף היה בן דודו של אנרי), והן בשל היותו של ראלף ביגמי (היות שהכנסייה לא אשרה את גירושיו מאשתו הראשונה).
ראלף נודה מהכנסייה בשל העבירות הללו.
ייתכן שיועציו של המלך פיליפ עודדו אותו להיפרד מאמו על מנת לצמצם את השפעתו של ראלף, שהציג עצמו כאביו החורג של המלך הצעיר וביקש להשפיע על מהלכיו.
ראלף מת בשנת 1074 והותיר את אן אלמנה בשנית.
בשנת 1062 נתנה אן סכום כסף משמעותי לשיפוץ קפלה רעועה בסנליס, שהוקדשה במקור לוינסנט הקדוש מסרגוסה, והורישה אדמות והכנסות למוסד החדש כדי שיוכל לקיים את עצמו.
היא גם כתבה מכתב בו הסבירה את הסיבות להקדשת המנזר.
מן המכתב ניתן להסיק כי אן דבקה בתאולוגיה היוונית האורתודוקסית.
לדוגמה, המונח "מרי אם האלוהים" משמש במקום "גבירתנו", המונח הנפוץ.
ישנם חוקרים הסבורים כי אן לא כתבה את המכתב בעצמה.
תאריך מותה המדויק של אן אינו ידוע.
לפי דלורמה, היא נפטרה ב-5 בספטמבר - היום שבו הוקדשה הקתדרלה בסנליס - בשנת 1075 (השנה האחרונה בה נמצא מסמך חתום על ידה).
היסטוריונים אחרים הציעו את שנת 1080 .
מסמך Terminus ante quem של בנה, פיליפ הראשון משנת 1089, מצביע על כך שאן מתה קודם לשנה זו.
בשנת 1682, איש כנסייה ישועי קלוד פרנסואה מנסטרייה הודיע כי גילה את קברה של אן במנזר הציסטרסיאני בוויליירס.
לאחר מכן הוזמה טענתו, מכיוון שוויליירס לא נבנתה עד המאה השלוש-עשרה, אם כי ייתכן ששרידיה של אן הועברו לשם לאחר מותה.
אם הייתה שם מצבה, היא נהרסה במהפכה הצרפתית.
במאות ה-18 וה-19, היחסים הדיפלומטיים הקרובים בין צרפת לרוסיה הביאו להתעניינות מחודשת באן ומספר ביוגרפיות קצרות אודותיה ראו אור.
במאה ה-20 הפכה אן לסמל של הלאומיות האוקראינית.
לעומת זאת, בברית המועצות הופק הסרט "יארוסלאבנה מלכת צרפת" (1978), שלא הראה כל קשר של המלכה ל"לאומיות אוקראינית".
אופרה בשם "אנה יארוסלאבנה", שנכתב על ידי אנטין רודניצקי, הוצג לראשונה באולם קרנגי בשנת 1969.
בשנת 1998 הנפיקה ממשלת אוקראינה, באמצעות דואר אוקראינה, בול דואר לכבודה.
בשנת 2005, ממשלת אוקראינה נתנה חסות לבניית פסל ברונזה של המלכה אן בסנליס, שנחנך בטקס בהשתתפות נשיא אוקראינה, ויקטור יושצ'נקו ב-22 ביוני אותה שנה.
ב-2019 יצא סרט קולנוע אוקראיני-צרפתי בשם "אן מקייב", אודות חייה.
אן לורל קרטר היא סופרת קנדית שזכתה במספר פרסים ספרותיים בקנדה.
אן לורל קרטר נולדה בעיירה דון מילס שבקנדה.
לאחר סיום בית הספר היא למדה באוניברסיטת טורונטו, אך עזבה את הלימודים לאחר השנה הראשונה.
בגיל 19 היא הגיעה לישראל והחלה ללמוד עברית.
במהלך הלימודים היא פגשה את בעלה הראשון, הזוג עבר לקליפורניה והתחתן.
בהמשך הם עברו לטורונטו בה אן קרטר חזרה ללימודי אוניברסיטה וסיימה אותה.
היא החלה ללמד אנגלית בבתי הספר בחלק הצרפתי של קנדה.
בשנות ה-90 אן לורל קרטר החלה לפרסם את היצירות שלה.
בשנת 1997 הסיפור No Missing Parts זכה בפרס השני של עיתון בטורונטו.
גם בשנת 1998 הסיפור שלה זכה באותו פרס ובהמשך היא זכתה בפרס ספרותי קנדי עבוד סיפור קצר.
בשנים 2001 ו-2002 היא קיבלה פרסים נוספים על ספרים שכתבה.
בסך הכל אן לורל קרטר כתבה כ-18 ספרים בעיקר ספרי ילדים ונוער.
בשנת 2008 יצאה לאור ספרה "נכדתו של הרועה" שמתאר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני מבעד לעיניה של אמאני, ילדה פלסטינית.
הספר זכה לפרסים מאיגוד הסיפריות הקנדיות וגופים נוספים.
לעומת זאת הוא סומן כספר אנטי-ישראלי על ידי בני ברית, שביקשו להסיר את הספר מרשימות הקריאה המומלצות של אונטריו לבתי ספר.
אָן לוּשְׁאָן (במנדרינית: 安禄山; 703 – 29 בינואר 757) היה מצביא בכיר של שושלת טאנג במהלך המאה ה-8 עד אשר בגד (מחשש לחייו) בשואן-דזונג, קיסר סין, הכריז עצמו קיסר סין החדש של שושלת יאן והחל את מרד אן לושאן על שמו.
מרד זה מוכר כמאבק הקטלני ביותר בתולדות האנושות מבחינת אחוזי המתים מכלל האוכלוסייה; אחד מכל שישה אנשים על בכדור הארץ מתו בסופו של המרד, כשמונה שנים מתחילתו.
אן לושאן היה בנה של בת שבט גקטורקי, ושמו המקורי "גאן-לושאן" משמעו מלחמה בטורקית עתיקה.
בצעירותו אביו נפטר ואמו נישאה בשנית, בכך לקח על עצמו את השם אן לושאן (כשם חתנה השני של אמו) במקום השם הטורקי גאן-לושאן.
המקורות על אביו של אן לושאן לא ברורים ומוערך כי היה בן לעם טורקי באוזבקיסטן של היום, שהיו דאז גבולותיה המערביים של שושלת טאנג.
אן גדל באזור בייג'ינג ונאמר כי ידע שש שפות מלבד מנדרינית.
בשנת 732 הפך למזכיר משטרתי ושימש תרגומן צבאי.
עם הזמן עלה בדרגות והפך משומר צבאי פשוט בגבולות סין הצפוניים למצביא צבאי לוחם שדיכא מספר מרידות של עמים טורקים ומונגולים כאחד.
הוא הועבר בשנת 751 אל צ'אנג-אן (שיאן), הבירה באותה התקופה והפך מקורב אל שואן-דזונג, קיסר סין.
עם הזמן החל חשש גובר בין יועציו הבכירים של הקיסר, כי השפעתו של אן תעלה על השפעתם שלהם וכי הוא יהפוך למקורבו ואיש סודו המרכזי של הקיסר.
בעוד היה אן בפעולות הגנה על מנצ'וריה נודע לו ממקורביו שיועצי הקיסר מתכננים להורגו.
יאן החל בתוכניות להפיכה משל עצמו ובשנת 756 הכריז עצמו קיסר סין של שושלת יאן בעודו שולט על צפון סין, אם לדייק, בתחילת המרד שלט אן בשטחים החופפים לליאונינג, בייג'ינג, טיינג'ין, חביי, צפון ומזרח שאנשי וצפון שאנדונג.
אן יצא במערכה לכיבוש כלל סין, הוא חבר אל האימפריה הטיבטית ולבסוף כבש את שיאן והכריח את בית המלוכה של טאנג לסגת.
בנקודה זאת דרום סין הכריזה עצמאות ונראה כי שושלת טאנג הגיעה לסופה לולא מספר מפקדים מרכזיים בג'יאנגסו וחנאן אשר המשיכו להילחם לטובת הקיסרות של טאנג.
עם הזמן, חלה אן לושאן בכיב וכן התעוור ומצבו הנפשי כמו גם יחסו לאנשיו הידרדר.
לבסוף בליל ה-29 בינואר 757 בנו של אן לושאן, אן צ'ינג-סו הסיח את תשומת ליבו של אביו כאשר מתנקש תקף אותו.
אן לושאן ביקש להילחם בחזרה אך לא מצא את חרבו ומצא את מותו באותו הלילה.
בנו אן צ'ינג-סו אשר תכנן את ההתנקשות ירש אותו.
אן לקטון היא אדריכלית צרפתייה.
החל משנת 1987 היא מנהלת יחד עם שותפה את משרד האדריכלים Lacaton & Vassal.
השניים זכו במשותף בפרס פריצקר לשנת 2021. בעבודתה שמה לקטון דגש על דיור בר השגה, והיא דוגלת בתכנון מנקודת מבט אקולוגית וחברתית, ובבנייה בת־קיימא.
לקטון נולדה בסנט פרדו־לה־ריבייר, אקיטן החדשה, צרפת.
בשנת 1980 סיימה לימודי אדריכלות בבית הספר הגבוה לאדריכלות בבורדו (ENSAPBx).
במהלך לימודיה הכירה את ז'אן־פיליפ ואסאל, שעתיד להפוך לשותפה המרכזי ליצירה לאורך כל הקריירה שלה.
בשנת 1984 סיימה תואר שני בתכנון עירוני באוניברסיטת בורדו.
בתקופת לימודיה ביקרה מספר פעמים את ואסאל, ששהה בניז'ר כחלק מהתנסות בתכנון עירוני.
התנאים הדלים שבהם יצרו המקומיים אדריכלות וחומרי הגלם הפשוטים שעשו בהם שימוש השפיעו עליה עמוקות, והטביעו את חותמם בתפיסה האדריכלית שלה.
בניז'ר גם בנו השניים את הפרויקט הראשון שלהם – בקתת קש.
בשנת 1987 הקימו לקטון וואסאל בפריז את משרד האדריכלים Lacaton & Vassal, והם משתפים פעולה מאז ועד היום.
לאורך השנים היא מילאה תפקידים במגוון מוסדות אקדמיים יוקרתיים בעולם, ביניהם בית הספר הטכני הגבוה במדריד, בית הספר הפוליטכני הפדרלי בלוזאן, אוניברסיטת פלורידה, אוניברסיטת ניו־יורק בבאפלו ואוניברסיטת הרווארד.
כיום לקטון מתגוררת ועובדת בפריז.
פרויקטים בולטים (Lacaton & Vassal)
בית לטפי (Latapie House) שבפלוארק, צרפת הוא אחד מהפרויקטים המוקדמים שתכנן הצמד.
הבית הוזמן על ידי זוג הורים צעירים לשני ילדים מהמעמד הבינוני־נמוך.
לקטון וואסאל הצליחו לשלש את השטח המבונה שהלקוחות היו יכולים לקבל תמורת אותו התקציב בנסיבות אחרות, באמצעות עיצוב חסכוני ושימוש בחומרי גלם מקומיים.
החזית המערבית הפונה לרחוב מכוסה ביריעות מתכת מודולריות הניתנות להסרה והרכבה בהתאם לכמות האור והפרטיות הרצויה.
החזית המזרחית, הפונה אל החצר, בנויה מזגוגיות פוליקרבונט שקופות ונסיגות, שיוצרות חממה.
החממה מתאימה לשימושים מגוונים וניתנת לאוורור טבעי בקיץ.
בשנת 2005 הוזמנו לקטון וואסאל להשתתף במיזם דיור ציבורי נסיוני בלב העיר מילוז.
הם תכננו מבנה דו קומתי שחולק ל־14 יחידות דיור, כך שכל יחידה מתפרשת על שתי קומות.
על מנת להקטין את טביעת הרגל האקולוגית של הפרויקט הושקעה תשומת לב רבה בתכנון האקלים הפנימי של המבנה: הותקנו מערכות אוורור טבעיות, אמצעי הצללה מודולריים ווילונות תרמיים.
המבנה תוכנן כך שאזורי השימוש בבית ישתנו בהתאם לעונות השנה ולשעה ביום.
השימוש בבנייה טרומית קלה אפשר הוזלה משמעותית של עלויות הבנייה ובכך הגדלה של החלל המוקצה לכל משפחה.
בית הספר הגבוה לאדריכלות בנאנט (2009)
בית הספר הגבוה לאדריכלות בנאנט (École Nationale Supérieure d'Architecture de Nantes) היה אחד ממבני הציבור הראשונים שתכננו לקטון וואסאל.
הוא המשיך את הקו האדריכלי שלהם, עם זגוגיות פוליקרבונט גדולות המורכבות על שלדת פלדה ובקרת אקלים טבעית.
החללים הפנימיים של בית הספר מאפשרים שימושים מגוונים בהתאם לצרכיו הדינמיים של המוסד, וגג המבנה יכול לתפקד גם כמרחב למידה
Cité du Grand Parc הוא מיזם דיור ציבורי שנבנה בשנות ה־60 בעיר בורדו.
המיזם מכיל למעלה מ־4,000 יחידות דיור, מתוכן 530 חודשו בידי לקטון וואסאל.
נוספו להן מרפסות רב־תכליתיות ואזורים המיועדים לגידול צמחייה, קירות הוחלפו בזגוגיות שקופות ומערכת האוורור שודרגה.
התהליך כולו בוצע ללא פינוי של הדיירים מהבניין וללא שינויים משמעותיים במבנה הבניין.
הפרויקט מהווה דוגמה לטרנספורמציה בת־השגה של מיזם דיור ציבורי, בתקופה שבה מתחמים כמוהו נמצאים בסכנת הריסה.
העיקרון המנחה הבסיסי שנמצא בלב העשייה האדריכלית של לקטון הוא האמונה בכך שאדריכלות נועדה לשרת את המשתמשים בה.
כחלק מתפיסה זו היא סבורה שבניגוד לפרקטיקה הרווחת, תכנון מיטבי מתבצע מן הפנים אל החוץ; יש לתכנן ראשית את רמת הדירה או הבית הפרטי תוך מחשבה על צורכי הדיירים, ורק לפיה לקבוע את תוכנית־העל.
לקטון מאמינה שהנורמות הרווחות בנוגע לתכנון מגורים לא מתאימות ליושבים בהם ומגבילות אותם, הן מבחינת גודל והן מבחינת השימושים אפשריים.
בפרויקטים שלה היא שמה דגש על תוספת מרחב רב־תכליתי לטובת המשתמשים, שאותו יוכלו לייעד לשימושים שונים.
לקטון מדגישה את הרתיעה שלה מהריסה של בניינים ומבנייה מאפס.
בתור אדריכלית שמתעניינת במיוחד בשיקום וחידוש רקמות אורבניות קיימות, ובייחוד פרויקטים של דיור ציבורי, לקטון מעדיפה לספק פתרונות לליקויים שבקיים (מבנה או אלמנטים טבעיים), לאתר ולשמר את האיכויות שלו ולמצוא דרך לנצל אותן על מנת לשפר את חיי הדיירים.
גישה זו מיטיבה הן עם הדיירים, שלא נאלצים לעזוב את ביתם, והן עם איכות הסביבה; לקטון מאמינה שהימנעות מבנייה חדשה וטרנספורמציה של הקיים היא התגלמות רעיון השימוש החוזר באדריכלות.
אספקט מרכזי נוסף ביצירה האדריכלית של לקטון הוא הניסיון להפוך דיור ציבורי איכותי לנגיש יותר.
היא עושה זאת על ידי בנייה טרומית, שימוש בחומרי בניין מקומיים והימנעות מהריסה ובנייה חדשה.
לקטון לא מתייחסת אל תקציבים מוגבלים לפרויקטים כאל מגבלה, אלא כאל חלק אינטגרלי מהתפיסה האדריכלית הסוציאלית שלה, שמתמרץ אותה לעשות שימוש בבנייה ירוקה ולספק מרחב מחיה גדול ככל האפשר בתמחור נמוך ככל האפשר.
היא שמה דגש מיוחד על הקשר בין בנייה ואקלים – ברבים מהפרויקטים שתכננה שילבה אמצעים לבקרה טבעית על האקלים הפנימי, והיא מצדדת בבנייה ירוקה מטעמים סביבתיים וכלכליים.
לדידה, בנייה אקולוגית, דיור בר השגה ואיכות חיים גבוהה אינן מטרות סותרות, אם כי אם יעדים משלימים, המשתלבים לכדי מציאות אורבנית מיטבית עבור האדם, החברה והסביבה.
לקטון מתנגדת להפרטת שוק הדיור, ומאמינה שהחלטות משמעותיות בעולם האדריכלות והדיור צריכות להיות כפופות לאינטרס הציבורי בלבד.
כלת אלבומי האדריכלות הצעירה לשנת 1991, צרפת
הפרס הלאומי המצוין לכישרונות אדריכליים צעירים לשנת 1999, צרפת
פרס אריך שלינג לשנת 2006
פרס קרלסרוהה – קיימות ויזמות בדיור, מדריד לשנת 2006
הפרס הלאומי המצוין לאדריכלות לשנת 2008, צרפת
פרס Equerre d'Argent לשנת 2011 (יחד עם פרדריק דרואו)
פרס פריז לאור יום ורכיבי בניין לשנת 2011
פרס רולף שוק לאומנות ויזואלית לשנת 2014
התערוכה התלת־שנתית לאדריכלות בליסבון – Life Time Achievement לשנת 2016
האקדמיה הצרפתית לאדריכלות – מדליית זהב לשנת 2016
פרס סימון לאדריכלות – The Living Places לשנת 2016 (יחד עם פרדריק דרואו)
מדליית היינריך טסנוב לשנת 2016
הפרס הגלובלי לאדריכלות בת־קיימא לשנת 2018 (יחד עם פרדריק דרואו)
פרס מיס ואן דר רוהה לשנת 2019
אן מילר הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון, טלוויזיה, זמרת ורקדנית אמריקאית, התפרסמה בעיקר במחזות זמר בשנות ה-40 וה-50.
היא גדלה ביוסטון, טקסס בשם Johnnie Lucille Collier היות שאביה רצה בן.
בילדות סבלה מרככת ואמה אלצה אותה ללמוד לרקוד כדי לחזק את העצמות.
הוריה התגרשו כשהייתה בת תשע והיא עברה עם אמה ללוס אנג'לס.
היות שנראתה מבוגרת לגילה, החלה להופיע במועדוני ליילה ואז שינתה את שמן לאן מילר.
ב-1937 הופיעה בסרט "דלת הבמה" ורקדה לצידה של ג'ינג'ר רוג'רס.
ב-1938 הופיעה כרקדנית בקומדיה של פרנק קפרה, "הן לא תקחהו עמך" בה השתתפו גם ליונל ברימור וג'יימס סטיוארט.
היא הצטיינה כרקדנית סטפס ונאמר עליה שמסוגלת לרקוע 500 פעמים בדקה אך הסתבר שזה היה פסקול שהולבש על הביצועים שלה.
ב-1948 הופיעה בסרט המוזיקלי "מצעד הפסחא" לצידם של פרד אסטר וג'ודי גרלנד.
ב-1949 הופיעה בסרט המוזיקלי "יום בניו יורק" לצידם של פרנק סינטרה וג'ין קלי.
ב-1953 הופיעה בסרט המוזיקלי "נשקיני קייט" לצידם של הווארד קיל וקתרין גרייסון.
עם ירידת העניין בסרטים מוזיקליים, מיעטה להופיע בקולנוע.
סרטה האחרון היה מלהולנד דרייב (2001).
היא גם הופיעה על הבמה בברודוויי ומקומות אחרים במחזות כמו "קאן קאן", "הלו דולי" "פרח הקקטוס" ועוד.
בשנים 1979–1983 הופיע במחזמר "Sugar Babies" והייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית ראשית במחזה מוזיקלי.
הופיעה גם בשני פרקים של ספינת האהבה.
ב-1960 נקבע לכבודה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד וב-1988 בשדרת הכוכבים בפאלם ספרינגס.
מילר הייתה נשואה שלוש פעמים.
בעת ריב עם בעלה הראשון ריס מילנר, כשהייתה בהיריון בטרימסטר השלישי, הופלה על ידו על המדרגות.
הנפילה גרמה ללידה מוקדמת של בתה מרי ששרדה שעות ספורות.
מילר מתה מסרטן הריאות וקבורה לצד בתה.
אן מארי וֶסֶֶל שְליטֶר (בדנית: Anne Marie Vessel Schlüter; נולדה ב-1 במאי 1949) היא רקדנית דנית.
וסל שלוטר נולדה בקופנהגן כבתם של רקדנית בלט ובמאי בלט, היא הופיעה לראשונה בתיאטרון המלכותי של דנמרק בגיל ארבע באופרה מאדאם באטרפליי, בהיותה בת שבע החלה ללמוד בבית הספר המלכותי לבלט.
כרקדנית היא ביצעה רבות יצירות של הכוריאוגרף אוגוסט בורנונביל, היא גם הופיעה בקופליה ומפצח האגוזים.
ב-1988 פרשה מהבמות והחלה לשמש כבמאית בבית הספר המלכותי.
היא הייתה בזוגיות עם הרקדן אלכסנדר קולפין, הצעיר ממנה בשש עשרה שנה, להם בן משותף.
ב-1989 נישאה לראש ממשלת דנמרק פול שליטר.
אן-מארי בלינדה טרוליאן היא פוליטיקאית בריטית המכהנת כשרה בממשלה בקבינט של רישי סונאקרישי סונאק,כיהנה כשרת התחבורה בקבינט של ליז טראס.
כמזכירת המדינה לענייני סחר בינלאומי, שימשה כמזכירת המדינה לפיתוח בינלאומי בשנת 2020. חברת המפלגה השמרנית, וחברת הפרלמנט של בריטניה מאז 2015.
אן כריסטין לינדה (בשוודית: Ann Christin Linde; נולדה ב-4 בדצמבר 1961) היא פוליטיקאית ודיפלומטית שוודית המשתייכת למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, אשר מכהנת כשרת החוץ של שוודיה מאז 7 בספטמבר 2019, ראשית בקבינט השני של לוון, והחל מ-30 בנובמבר 2021 בקבינט של אנדשון.
בעלת קריירה פוליטית ענפה בפרלמנט השוודי, בממשלה השוודית, במדינות הנורדיות ובאיחוד האירופי.
לינדה למדה מדע המדינה, סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטת סטוקהולם, ובעלת תואר ראשון במדעי המדינה מ-1994. במהלך שנות ה-90 לינדה עבדה במשרדי ממשלה שונים, בין היתר במשרד לעניינים חברתיים, במשרד ההגנה ובמשרד החוץ השוודי.
בין השנים 2000–2013 הייתה לינדה ראש מערך החוץ של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית, ובשנים 2013–2014 לינדה כיהנה כראש השלוחה האירופית של המפלגה במפלגת הסוציאליסטים האירופאים בבריסל.
כמו כן, עבדה במרכז לשלום ולזכויות אדם על שמו של ראש הממשלה לשעבר אולוף פלמה.
בין 25 במאי 2016 עד 21 בינואר 2019 כיהנה כשרה לענייני האיחוד האירופי (כחלק ממשרד החוץ השוודי), לאחר כשנתיים בהן לא כיהן שר בתפקיד זה, בהן אחריות המשרד הוטלה על שרת החוץ באותה תקופה.
לאחר התפטרות מרגוט ולסטרם בספטמבר 2019 מונתה לינדה לשרת החוץ השוודית.
אן מהעמק הירוק הוא רומן ילדים מאת הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי.
פורסם לראשונה ביולי 1939 ידי מקללנד וסטיוארט (טורונטו) וחברת פרדריק א.
זהו הספר העשירי מתוך אחד עשר הכוללים את דמותה של אן שרלי, והחמישי שתורגם ופורסם בעברית.
זהו הרומן האחרון של מונטגומרי שפורסם.
מבחינה כרונולוגית, "אן מהעמק הירוק" מקדים את "עמק הקשת בענן", שפורסם שנים קודם לכן.
אוסף סיפורים קצרים "הבלייתים מצוטטים" שנכתב בשנים 1941–1942 אך לא פורסם עד 2009, מסיים את סדרת הספרים על אן.
זכויות היוצרים של הספר בארצות הברית חודשו בשנת 1967.
שבע שנים לאחר "בית החלומות של אן", מבקרת אן את חברת נעוריה דיאנה רייט ובתה, אן קורדליה, באבונלי בעקבות לוויית אביו של גילברט בעלה.
כשהיא חוזרת לבית מורגן הישן, שנקרא "אינגלסייד" על ידי יושביו, מקבלים את פניה חמשת ילדיה: ג'יימס מתיו ('ג'ם'), הבכור, בן השבע, וולטר קאת'ברט, בן השש.
וולטר מחשיב את עצמו לעיתים קרובות לרכרוכי מעט בגלל אהבתו לשירה, התאומות אן ('נאן') ודיאנה ('די'), בנות החמש.
התאומות אינן דומות זו לזו.
נאן בעלת שיער חום ועיניים בצבע לוז, ודי בעלת שיער אדום ועיניים ירוקות.
הבן הקטן הוא שרלי בן השנתיים (נקרא על שם נעוריה של אמו), בן טיפוחיה של סוזן בייקר עוזרת הבית, שטיפלה בתינוק כאילו היה בנה בעת שאן שסבלה מלידה קשה מאוד, נצרכה לזמן התאוששות ממושך.
הספר כולל את הביקור הנורא, הנצחי לכאורה, של דודתו הבלתי נעימה והרגישה מדי של גילברט, מרי מריה בליית.
ביקורה היה אמור להימשך רק שבועיים אך נמשך חודשים.
הדודה מואילה לעזוב, להקלתה הרבה של המשפחה, רק כשאן פוגעת בה בטעות בעת שהיא מארגנת לה מסיבת יום הולדת בהפתעה.
במהלך הרומן, שמתפרש על פני תקופה של כארבע שנים, נולדת בתם הצעירה של אן וגילברט - ברטה מרילה בליית'.
היא נקראת גם רולי-פולי, או בקיצור 'רילה'.
הרומן כולל סדרת הרפתקאות שמאירות זרקור על כל אחד מילדיה של אן בזמן שהם עוסקים באי הבנות ובתקלות הנעורים.
ברבות מההרפתקאות, ילדי אינגלסייד הכנים והתמימים נופלים ברשת סיפוריהם של ילדים המספרים שקרים כדי להיראות מעניינים יותר.
על נאן "עובדת" חברה מבית ספר, המספרת לה שקרים שגורמים לה להאמין שהיא למעשה הוחלפה בלידה ואינה בת ביולוגית של משפחתה.
וולטר משוכנע על ידי חבר לספסל הלימודים שאמו גוססת.
די זוכה לשני סיפורים, שבשניהם היא מתיידדת עם תלמידות בית ספר שמרמות אותה.
בסיפורים אחרים, הילד הבכור ג'ם מתמודד עם אובדן חיית מחמד, והילד הצעיר רילה מקבל איכשהו את הרושם שזוהי בושה גדולה להיראות בציבור נושאת עוגה, ומתאמצת מאוד להימנע מכך.
בנם החמישי של הבלייתים - שרלי, נוכח בספר, אך באופן מוזר לא זוכה לסיפור "זרקור" סולו משלו, התעלמות שחוזרת על עצמה גם ב"עמק הקשת-בענן", הכרך הבא בסדרה.
בסוף הספר, אן דואגת שגילברט התרחק ממנה ואולי לא אוהב אותה יותר.
היא וגילברט מבלים ערב לא נעים עם האלמנה חסרת הילדים כריסטין סטיוארט, האקסית של גילברט (לדעתה של אן) ואהבתו המוקדמת מימי לימודיהם בריצ'מונד.
במהלך הערב, לנוכח הערה של כריסטין היא לפתע מבינה כמה עייף גילברט נראה, ומתחילה לתהות אם היא זו שלוקחת את גילברט כמובן מאליו.
בהמשך מסתבר שהיא טועה ושחוסר תשומת הלב של גילברט נגרמת מדאגה לאחד ממטופליו.
הוא מפתיע את אן עם מתנת יום נישואין והבטחה לטיול לאירופה לקונגרס רפואי.
+ ספרים קשורים שבהם אן שרלי היא דמות משנית # סֵפֶר תאריך פרסום גילה של אן שירלי — דברי הימים של אבונלי 1912 — — כרוניקה נוספת על אבונלי 1920 — — הבלייתים מצוטטים 2009 —
אן מהעמק הירוק, הוצאת כתר, 1997, תרגום: אלאונורה לב איורים: כריסטינה קדמון
אן מאינגלסייד (אן מהעמק הירוק), הוצאת כתר, 2011, תרגום: אלאונורה לב
אן מקבת' הייתה רוקמת, מעצבת, מורה וסופרת בריטית, חברה בתנועת גלאזגו ומקורבת לצ'ארלס רני מקינטוש.
היא גם הייתה סופרג'יסטית פעילה ועיצבה כרזות לתנועות פמיניסטיות.
מקבת' נולדה בפרבר בולטון של האליוול, ולמדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
כשמקבת' הייתה ילדה, היא עברה התקף קדחת.
היא הייתה הבכורה מבין תשעה ילדים.
אביה היה נורמן מקבת', מהנדס מכונות, ואמה הייתה אנני מקניקול.
היא באה מרקע אמנותי: דודיה כללו את האמנים רוברט ווקר מקבת' והנרי מקבת'-רייבורן וסבה מצד אביה היה הפורטרט נורמן מקבת'.
בשנת 1902, היא השתתפה ב"מדור הסקוטי" של התערוכה הבינלאומית הראשונה לאמנות דקורטיבית מודרנית בטורינו.
שם זכתה במדליית כסף על עיצוב סמל גלאזגו של האגודה הבריטית לקידום המדע.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות בגלאזגו בשנת 1901, הפכה מקבת' לעוזרת של ג'סי ניוברי ועבודת הרקמה המרשימה שלה זכתה לסיקור קבוע במגזין סטודיו.
בשנת 1906 היא החלה ללמד עבודת מתכת בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
שם גם לימדה גם כריכת ספרים מ-1907 עד 1911, וקישוט קרמיקה מ-1912 ואילך.
משנת 1902 עד 1911 בערך, מחלקת עבודות היד הייתה הגדולה מבין מדורי המלאכה בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
הייתה דרישה שכל תלמידות בית הספר בגלאזגו ילמדו לתפור.
המחלקה שנבנתה על ידי ניוברי, מקבת ותלמידיהם הייתה משני סוגים עיקריים: הסגנון הנועז, המעוצב בהשראת הטבע ונמצא על פריטים פרקטיים, או הסגנון האסתטי המקובל יותר המורכב מתמונות, שנמצאו על מסכי אש או וילונות בכנסיות.
ניוברי אולי הייתה הנועזת מבין שני המעצבות, אם כי מקבת' רקמה פאנלים בצורה נרחבת יותר עם תפרים אקספרסיביים.
לוחות רקומים אלה הציגו נערות צעירות עם זרים או נערות הממוקמות בתוך נוף, בדומה לחלקי הזכוכית הצבעונית של התקופה.
בשנת 1908 היא ירשה את ג'סי ניוברי כראש המדור לעבודות רקמה בבית הספר לאמנות של גלאזגו, ובשנת 1912 היא הפכה למנהלת הלימודים בסטודיו לאמנויות רקמה-דקורטיביות.
ב-1911 היא השתתפה בתכנון התערוכה הסקוטית להיסטוריה, אמנות ותעשייה לאומית, כשהיא יושבת בוועדה של המדור דקורטיבי ואמנויות יפות.
יחד עם הפסיכולוגית החינוכית מרגרט סוונסון פרסם מקבת' את ספר הלימוד Educational Needlecraft בשנת 1911. ספר הלימוד זכה להערכה בינלאומית והשפיע רבות על הוראת עבודת המחט.
המקצוע נשאר בסילבוס של בתי הספר הסקוטיים עד שנות ה-50. שיעורי הרקמה בבית הספר לאמנות בגלאזגו היו פתוחים לקהילה כולה.
שיעורי השבת למורים, העניקו תעודה ממחלקת החינוך הסקוטית.
בהוראה ובפרסומים שלה הפיצה מקבת' את הגישה הרדיקלית לעיצוב של תנועת גלאזגו והוציאה לפועל את הרעיונות של תנועת האמנויות והאומנות.
היא העלתה את מעמד ההלבשה הביתית ועודדה נשים ליצור בגדים אינדיבידואלים משלהן.
היא הביאה שמלות מעוצבות בהישג ידן של נשים באמצעים צנועים על ידי תמיכה בשימוש ב"חומרים צנועים" כמו כותנה ופשתן.
בפרסומים שלה עודדה מקבת' דור חדש של מעצבות-אומנות.
השימוש בחומרים צנועים הפריד בינה לבין בעלי מלאכה מחוג מוריס, שהשתמשו במשי עשיר.
מקבת' חשבה שהמשי והסאטן הפופולריים ביותר בקרב הדור הקודם של רוקמי האמנות לא רק שהם יקרים יותר, אלא "באמת פחות אמנותיים".
משנת 1920 ואילך לימדה מקבת גם מלאכת יד במכון לנשים והשתתפה בתוכניות להקלה על המצוקה הכלכלית המקומית.
בספרה "עבודות עור רקומות ושרוכים" קוננה מקבת על כך שנשים ייצרו מלאכת יד בזמנן הפנוי והפחיתו מערך עבודתן על ידי תשלום נמוך עבורה, כך שכמעט ולא כוסתה עלות החומרים.
באמצעות עבודת ההוראה שלה במכון לנשים שמה מקבת' למטרה לייצר אמצעי פרנסה לעובדי מלאכה על ידי יצירת סגנונות עבודה אזוריים.
מקבת' עיצבה את הדגל עבור מצעד אדינבורו 1908 של האיחוד הלאומי של אגודות זכות הבחירה לנשים.
באוקטובר 1909 הוצגה לסניף גלאזגו של איגוד הנשים החברתי והפוליטי, האגף המיליטנטי של הקמפיין למען זכות הבחירה לנשים בבריטניה, כרזה רקומה שעוצבה על ידי מקבת'.
עבור תערוכה משנת 1910 עיצבה מקבת את הבאנר - שמיכת פשתן עם החתימות הרקומות של 80 סופרג'טים, לאחר מכן הוא שימש ככרזה.
מלבד העבודה כיוצרת כרזות זכות בחירה, הייתה מקבת גם חברה באיגוד החברתי והפוליטי של נשים, והיא עסקה בפעולה אקטיבית.
כתוצאה מכך היא נכלאה אף שאינה מופיעה בדיווחים בבית המשפט או בעיתונים, נראה שהיא עשתה זאת בשם בדוי; אופי פעולתה אינו ידוע.
במכתב למזכיר בית הספר לאמנויות בגלאזגו ממאי 1912 הודתה לו מקבת על "מכתביו החביבים" וכתבה "אני עדיין הרבה פחות נמרצת ממה שציפיתי...
לאחר מאסר בודד של שבועיים עם האכלה בכפייה".
לאחר שהות בכלא ב-1912 היא נזקקה לטיפול של מספר חודשים כ"נכה למחצה".
מנהל בית הספר תמך מאוד במקבת' במהלך תקופת ההחלמה שלה.
מקבת' קיבלה "כל שיקול עד שיהיה מספיק כוח כדי לחזור לעבודה".
רמה זו של מחויבות הדגישה הסכמה בשתיקה של אמנים הדוגלים בעניין זכות הבחירה מצד מנהלי בית הספר.
מקבת הפכה לרוקמת ומעצבת ידועה.
התפוקה הפוריה שלה כללה כריכות ספרים, עבודות מתכת ועיצובים עבור יצרני השטיחים אלכסנדר מורטון ושות', האחים דונלד מדנדי.
מקבת סיפקה גם עיצובי רקמה בסגנון אר נובו שהופיעו בקטלוגים של הזמנות הדואר של המשרד עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עיצוביה נמכרו על ידי ליברטי כהעברות גיהוץ לרקמה של שמלות ורהיטים.
בשנת 1920 עברה מקבת לפטרדייל בווסטמורלנד, קומבריה.
היא נשארה מרצה אורחת בבית הספר לאמנויות בגלאזגו עד פרישתה בשנת 1928. היא הגתה שיטה פשוטה של אריגת שטיחים שפורסמה בספרה בשנת 1929. היא טענה שמכונות יביאו לדמוקרטיזציה של עיצוב וכי אומנים המבינים את פעולת המכונות יוכלו להגיע לאיכות אמנותית גבוהה.
בקיץ חיה מקבת' על צוק בהלוולי בבית בעיצוב עצמי ותארה את הגבעות המקומיות ברקמה.
מחוץ לבית היא צבעה את החוטים שלה בבורות.
מקבת פרסמה שישה ספרים על רקמה:
Educational Needlecraft (פורסם לראשונה ב-1911, עם מרגרט סוונסון)
The Country ספר שטיחים (פורסם לראשונה ב-1921)
אריגת מחטים (פורסם לראשונה ב-1922)
עבודות תחרה וריקמה (פורסם לראשונה ב-1924).
אן לנגטון הייתה אמנית אנגלייה שהתמחתה בנופים ובציורי דיוקנאות מיניאטוריים.
היא נולדה לתומס ולאלן לנגטון ביורקשייר דיילס, אך תוך מספר חודשים הם עברו ללנקשייר, שם גדלה באחוזה.
היא ואחיה ויליאם וג'ון התחנכו בבית על ידי הוריהם ומורים פרטיים.
משפחתה טיילה רבות באוסטריה, בלגיה, צרפת, איטליה, גרמניה ושווייץ, והילדים קיבלו שיעורי אמנות פרטיים ממאסטרים, ונחשפו לאנשי ספרות בכל מקום שבו שהו.
בעקבות מלחמות נפוליאון, שהסתיימו ב-1815, עסקיו של תומאס לנגטון באנגליה הפכו לא יציבים והמשפחה נאלצה לחזור לאנגליה ממסעותיהם ולימודיהם בשנת 1821. בשובם הם נאלצו למכור את אחוזתם, לפטר את כל המשרתים מלבד אחד, ולעבור לבית עירוני קטן בליברפול.
בגיל 16, אן לקחה על עצמה רבות מחובות משק הבית והטיפול בהוריה המזדקנים, תוך שהיא ממשיכה בעבודות האמנות וההכשרה שלה במידת האפשר.
לאחר הפסדים כספיים נוספים, עברה המשפחה לעיירת ספא קטנה מצפון לליברפול.
אן המשיכה לשכלל את כישוריה האמנותיים ולבקר חברים וקרובי משפחה ברחבי בריטניה כדי לקבל גישה לציור נופים.
היא גם הייתה מוכשרת בציור מיניאטורות בצבעי מים על שנהב.
ב-1833, אחיה ג'ון, לאחר שסיים את לימודיו בקיימברידג', היגר לקנדה והמשפחה עברה לבית קטן יותר ב ליד ליברפול.
בשלב זה, בהיותה קרובה לגיל 30, היא לא התחתנה וסבלה מירידה בשמיעה.
ב-1836, אחיה ויליאם, הפך לאיש עסקים מצליח מאוד במנצ'סטר והוא הציע לשלם את הוצאות המחיה של משפחתו כדי לאפשר להם להישאר באנגליה, אך בשנה שלאחריה החליטה המשפחה להצטרף לג'ון לנגדון בקנדה.
אן, הוריה ודודה עלמה, עזבו את ליברפול ב-24 במאי 1837, והגיעו לניו יורק שלושה שבועות לאחר מכן.
מסעם היבשתי דרך טורונטו אל , אונטריו, נמשך כמעט חודשיים, עקב סיור בניו יורק ובמפלי הניאגרה.
הם התיישבו בחווה של ג'ון ב, ליד , אונטריו.
היא נפטרה ב-1893, בטורונטו בגיל 88.
אן מאקוסינסקי (נולדה ב-3 באוקטובר 1997) היא ממציאה ודוברת ציבור קנדית.
היא מוכרת בזכות המצאת הפנס התרמו-אלקטרי בשנת 2011.
מאקוסינסקי היא ממוצא פיליפיני ופולני.
משפחתה מתגוררת בסאאניץ', קולומביה הבריטית.
אביה הוא מנהל מעבדה בדימוס ובעל שני פטנטים רפואיים.
מגיל צעיר אהבה להתעסק עם חפצים שונים שמצאה בבית.
אחד הצעצועים הראשונים שלה היה קופסת טרנזיסטורים.
היא התחילה להלחים מעגלי הלחמה בגיל 9 ובכיתה ו' החלה להתחרות בירידי מדע.עבור הפרויקט המדעי שלה בכיתה ז', המציאה מאקוסינסקי רדיו המופעל על ידי חום שמופץ מנר.
שנתיים לאחר מכן, בנתה פנס פיזואלקטרי בעיצובה.בגיל 15 החליטה מאקוסינסקי להמציא מקור אור שלא ידרוש סוללות ושניתן להטעינו ולהשתמש בו באמצעות חום ידו של המשתמש.
בסופו של דבר, היא יצרה את הפנס החלול, פנס מתחדש ראשון מסוגו שלא הצריך כל החלפת סוללות או טעינה.
ההשראה שלה לרעיון הגיעה כשחברה מהפיליפינים אמרה לה שנכשלה בשיעור בבית הספר כי אין לה חשמל בבית ולכן לא יכלה ללמוד בלילה.
מאקוסינסקי זכתה במקום הראשון הן ביריד המדע של Google והן ביריד המדע וההנדסה של אינטל.
בנוסף הראתה את המצאתה בתוכנית Tonight Show בכיכובו של ג'ימי פאלון, נשאה שלוש הרצאות TEDx, והייתה ברשימת המשפיעים בעולם מתחת לגיל 30 של מגזין Time לפני שסיימה את התיכון.
מאקוסינסקי למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה הבריטית בשנים 2015 עד 2018. בזמן תקופת הלימודים, מאקוסינסקי הפכה לפנים של קמפיין Heattech Fleece של Uniqlo ואף קיבלה את פרס היזמות בת קיימא.
בשנת 2019, אן התרחקה מתחום המדע ונרשמה לבית הספר למשחק של אולפני הרברט ברגהוף בניו יורק.
בזמן שהותה בניו יורק, עבדה על ייצור צעצועי ילדים שפעלו על אנרגיה ירוקה, ושצולמו מאוחר יותר ב־CNN .
לאחר מכן חידשה את לימודיה בספרות אנגלית באוניברסיטת ויקטוריה וקיבלה תואר ראשון בשנת 2021.
בשנת 2013, מאקוסינסקי זכתה ביריד המדע של גוגל על המצאת הפנס התרמו-אלקטרי.
המכשיר מסתמך על האפקט התרמו-אלקטרי אשר עושה שימוש באריחי פלטייה.
הוא חלול על מנת להגביר את הסעת החום.
בשנת 2018 היא הייתה בתהליך משא ומתן לייצור והפצה מסחרית של הפנס.
היא קיבלה השראה ממולדתה של אמה בפיליפינים, שם חברתה נכשלה בקורס כי לא היה לה חשמל שיאפשר לה ללמוד בלילה.את האבטיפוס הראשוני יצרה מאקוסינסקי באמצעות 26 דולר בלבד.
ב-2013 הציגה את המצאתה ב-TEDx ריצ'מונד וב-TEDx וונקובר וזכתה במדליית זהב ביריד המדע של קנדה.
בשנה זו אף הופיעה בכתבה של מגזין טיים על אנשים משפיעים מתחת לגיל 30. בשנת 2016, נבחרה מאקוסינסקי לממציאה צעירה של השנה באתר "מדע פופולרי".
ספל הקפה של eDrink, הוא ההמצאה השנייה של מאקוסינסקי.
זהו ספל קפה המשתמש בחום העודף של משקה חם בזמן ההמתנה להתקררותו וממיר אותו לחשמל.
החשמל הזה יכול לשמש מגוון דברים כמו טעינת טלפון, טאבלט, אוזניות וכו'.
הספל עדיין לא יצא להפצה מסחרית.
בדומה לפנס החלול, מוצר זה מסוגל לנצל שאריות של אנרגיה תרמית על מנת ליצור אנרגיה בה ניתן לעשות שימוש.
מאקוסינסקי הוזמנה שוב לתוכנית הלילה בכיכובו של ג'ימי פאלון כדי להציג את המצאתה זו.
בשנת 2016, מאקוסינסקי זכתה ב־50,000 דולר ממענק האקלים Quest, שנתמך על ידי Canadian Geographic ו-Shell Energy North America עבור המצאות המופעלות על ידי חום הגוף.
בהמשך השנה מונתה לשגרירת מותג עולמית עבור Uniqlo .
בשנת 2017, נכללה מאקוסינסקי ברשימת פורבס 30 מתחת לגיל 30 .
בנוסף נבחרה לאחת מנשות השנה במכללות לשנת 2018 של מגזין Glamour.
בשנת 2018, מאקוסינסקי הציגה את המצאתה של "ספל הקפה " לג'ימי פאלון בתוכנית Tonight Show כפרס, העניקה לה התוכנית 5,000 דולר כדי לתמוך בהשכלתה.
באותה שנה גם זכתה בארבעה פרסים מרכזיים מיריד המדע וההנדסה הבינלאומי של אינטל .
מאקוסינסקי היא המייסדת של Makotronics Enterprises והגישה מספר פטנטים .
אן לואיס המילטון היא מפיקת קולנוע וטלוויזיה ותסריטאית אמריקאית.
היא הפיקה וכתבה את "שלושים ומשהו", ואף הועמדה ב-1991 לשני פרסי אמי על עבודתה בסדרה.
לאחר מכן המשיכה לעבוד ב"שולחן לחמישה" וב"מגרש ביתי".
כמו כן, הייתה המפיקה-שותפה בעונה הראשונה של "האנטומיה של גריי".
Saved (מפיקה ראשית – 12 פרקים)
"שולחן לחמישה" (מפיקה שותפה – 22 פרקים)
שנהארגוןקטגוריהתוצאהעבודה 2006 פרס WGA סדרת הדרמה הטובה ביותר "האנטומיה של גריי" הסדרה החדשה הטובה ביותר 1991 פרס אמי סדרת הדרמה הטובה ביותר "שלושים ומשהו" כתיבה יוצאת דופן לסדרת דרמה "שלושים ומשהו": פרק "מבט שני" פרס הומניטאס קטגוריית 60 דקות "שלושים ומשהו": פרק "מבט שני"
אן מינג (נולדה ב-1946) היא אזרחית בריטית, אחות מקצועית לשעבר וקמפיינרית למען צדק, הידועה בעיקר על מערכתה להשגת צדק עבור רצח בתה ג'ולי הוג ולשינוי חוק סיכון כפול (Double Jeopardy) הבריטי שהיה בתוקף במשך 800 שנה.
מינג עבדה כאחות בחדר ניתוח במחוז דורהאם, אנגליה.
היא הייתה נשואה לצ'ארלי מינג, איש ממוצא סיני, ויחד גידלו שלושה ילדים.
משפחת מינג הייתה המשפחה הבין-גזעית הסינית היחידה באזורם, דבר שהביא לכך שמינג פיתחה יכולת הגנה חזקה על משפחתה.
ב-16 בנובמבר 1989, נרצחה בתה ג'ולי הוג בת ה-22, שעבדה כמשלוחנית פיצה במשכן מגוריה בבילינגהם, מחוז דורהאם.
הרוצח, ויליאם "בילי" דנלופ, החביא את גופתה מאחורי לוח אמבטיה בביתה.
מינג עצמה היא שגילתה את גופת בתה כעבור כשלושה חודשים, לאחר שהמשטרה לא הצליחה לאתרה במהלך החיפושים הראשונים.
דנלופ עבר שני משפטים בתחילת שנות ה-90, אך בשני הפעמים חבר המושבעים לא הצליחו להגיע להחלטה פה אחד, והוא זוכה מהאישומים.
בשנת 1998, בזמן שריצה מאסר עבור עבירת אלימות אחרת, דנלופ התוודה בפני קצין כלא על רצח ג'ולי.
עם זאת, בשל חוק סיכון כפול העתיק שמנע משפט שני על אותה עבירה, הוא יכול היה להיות מורשע רק בעבירת עדות שקר (perjury) ונידון לשש שנות מאסר.
מינג לא השלימה עם המצב ופתחה במערכה בת 15 שנים לשינוי חוק סיכון כפול.
היא פנתה לפוליטיקאים בכירים, כולל שרי הפנים ג'ק סטרו ודייוויד בלנקט, ואף נאמה בפני ועדה בבית הלורדים.
במהלך המערכה היא התמודדה עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית כרונית, אך המשיכה לקדם את מטרתה.
מאמציה נשאו פרי באפריל 2005, כאשר נכנס לתוקף חוק המשפט הפלילי 2003 (Criminal Justice Act 2003), אשר ביטל את חוק סיכון כפול לגבי עבירות חמורות במקרים שבהם עלו עדויות חדשות ומשכנעות.
השינוי החוקי אפשר משפט חוזר במקרים של עבירות חמורות כמו רצח, אונס ושוד מזוין.
בספטמבר 2006, דנלופ הפך לאדם הראשון בבריטניה שהורשע ברצח לאחר זיכוי קודם באותה עבירה.
הוא הודה באשמה בבית המשפט העליון האנגלי (Old Bailey) ונידון למאסר עולם עם מינימום של 17 שנות מאסר.
השינוי החוקי שהובל על ידי מינג אפשר הרשעות נוספות במקרים היסטוריים, כולל הרשעת רוצחי סטיבן לורנס.
בשנת 2007 מינג זכתה במעמד של חברת מסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתה למערכת המשפט הפלילי.
בריאיון למדיה, היא ציינה: "הייתי נותנת הכל כדי שבתי תחזור במקום לקבל עיטור".
סיפורה של מינג הוכנס לדרמה טלוויזיונית של רשת ITV בת ארבעה פרקים בשם "I Fought the Law" (נלחמתי בחוק), שיצאה לאקרנים באוגוסט 2025, בה שרידן סמית מגלמת את דמותה של מינג.
הדרמה מבוססת על ספרה של מינג "For the Love of Julie" משנת 2008.
בעלה צ'ארלי מינג נפטר בשנת 2013 בגיל 88, לאחר שלקה במחלת פרקינסון.
מינג ממשיכה להתנגד לעתירות השחרור והעברה לכלא פתוח של דנלופ, אשר מגיש באופן תקופתי בקשות שכאלה.
אן סינק היא להקת בנים אמריקנית אשר הוקמה בשנת 1995 באורלנדו, פלורידה.
האלבום של הלהקה No Strings Attached נחשב לאחד האלבומים עם הכי הרבה מכירות בשבוע הראשון.
הוא נמכר ב-2.4 מיליון עותקים, מתוכם 1.1 מיליון עותקים שנמכרו ביום הראשון לצאת האלבום.
שם הלהקה מורכב מהאות האחרונה של שם החיבה של כל אחד מחברי הלהקה:
פירוש המילה הוא גם סינכרוניזציה, בתיאום.
בניגוד למרבית להקות הבנים שהוקמו באמצע שנות התשעים, את אן סינק הקימו חבריה.
וג'סטין הופיעו ביחד בתוכנית הטלוויזיה "מועדון מיקי מאוס" (The Mickey Mouse Club) שהוקרנה בערוץ הטלוויזיה של דיסני (באותה תוכנית הופיעו גם בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה וקרי ראסל).
ג'ואי וכריס הופיעו יחד באולפני יוניברסל.
וג'ואי נפגשו דרך חבר משותף.
כאשר הסתיימו צילומי התוכנית "מועדון מיקי מאוס", ג'סטין וגיי.סי.
ג'סטין נקרא לשוב לאורלנדו כדי להיבחן ללהקה אחרת, בה היה חבר גם כריס, אך הלהקה התפרקה לאחר זמן קצר.
לאחר התפרקות הלהקה החליט כריס שהוא רוצה להקים להקה.
הוא פנה לג'סטין שפנה לג'יי.סי.
הכיר את כריס מאולפני יוניברסל ולכן הוא נסע לאורלנדו כדי להיפגש עם השניים.
השלישייה יצאו למועדון ביחד שם הם נתקלו בג'ואי שהכיר, כאמור, את כריס ואת ג'יי.סי.
כל אחד בנפרד – והציעו לו להצטרף ללהקה.
כעת הלהקה הייתה כמעט שלמה אך היה חסר להם זמר בס על מנת להשלים את ההרמוניה הקולית.
ג'סטין פנה למורה שלו לשעבר לזמרה והוא המליץ לו על לאנס.
לאנס הגיע לאודישן והתקבל מיידית.
הם פנו ללו פרלמן, היזם האמריקני שהקים את להקת בקסטריט בויז וחתמו על חוזה הקלטות בחברת BMG.
האלבום הראשון של הלהקה שנקרא על שמה יצא לראשונה בגרמניה בשנת 1998 והפך להצלחה מסחררת בה ובכול אירופה.
מאלבום זה נמכרו 10 מיליון עותקים בכול העולם ובארצות הברית 4 מיליון נוספים.
בשנת 1999 נקלעה הלהקה לסכסוך משפטי עם מנהלם ועם חברת התקליטים בה הם חתומים על ניהול לוקה וחוזה מגביל.
בסופה של תביעה משפטית, בה הם זכו, הם עזבו את BMG וחתמו על חוזה עם חברת ג'ייב רקורדס.
הם השאירו את מנהל הלהקה ג'וני רייט ואת כל הנגנים שעבדו עימם.
כמו כן הם שחררו את אלבומם "No Strings Attached" אשר שמו הוא גם שם של שיר מתוך האלבום וגם שם סימבולי על השתחררותם מהכבלים שהגבילו אותם.
סיבוב ההופעות שנלווה לשחרור האלבום הפך להצלחה מסחררת – לכל מופע אזלו הכרטיסים שבועות מראש.
השיר "Bye, Bye, Bye" מתוך האלבום שהה במקום הראשון במצעד הסינגלים האמריקאי כתשעה שבועות, ובמקום ה-55 ברשימת שירי הפופ הגדולים של ה"רולינג סטון" וה-MTV.
בשנת 2001 הוציאה הלהקה את האלבום "Celebrity", בו היה לחברי הלהקה הרבה יותר חופש אומנותי: הם כתבו והפיקו את מרבית שירי האלבום.
בספטמבר 2002 הופצה גרסת הכיסוי שלהם לשיר "When You Wish Upon a Star" דרך האלבום "Disneymania", כאשר זמן קצר לאחר מכן הלהקה התפרקה, למעשה, כשחבר הלהקה ג'סטין טימברלייק יצא בקריירת סולו מצליחה באוקטובר של אותה שנה.
מאוחר יותר גם ג'יי.סי שאזיי יצא בקריירת סולו.
בשנת 2018 התאחדה הלהקה לשם קבלת כוכב הוליוודי בשדרת הכוכבים בלוס אנג'לס.
ב-29 בספטמבר 2023 הוציאה הלהקה את הסינגל "Better Place", הסינגל הוא חלק מפסקול הסרט "טרולים 3: הקול טוב".
הלהקה אישרה את האיחוד המוזיקלי שלהם בקליפ מאחורי הקלעים שהראה כל חבר מקליט את החלקים האישיים שלו בסינגל.
זה היה השיר הראשון של הלהקה שהופק מזה 23 שנים.
אן סקסטון הייתה משוררת וסופרת אמריקאית.
סקסטון נולדה כאן גריי הרווי ב-9 בנובמבר 1928 בניוטון שבמסצ'וסטס, כבת אמצעית לאביה רלף צ'רצ'יל הרווי, סוחר, ואמה מארי גריי.
חייה של סקסטון תוארו בשיריה וגם בביוגרפיה שנכתבה עליה על ידי דיאן מידלברוק, ביוגרפיה שהוזמנה על ידי בתה של סקסטון.
מכתבים אלו, עולה כי חיי משפחתה של סקסטון היו קשים, עם אב אלכוהוליסט ומהמר ואם קרה וגנדרנית.
יחסיה עם אמה היו מורכבים, ורצופי עלבונות ועונשים.
אחות סבתה, שהתגוררה בבית המשפחה, היא היחידה המתוארת כמי שאיתה ניהלה סקסטון מערכת יחסים טובה בשנות ילדותה.
סקסטון למדה בבתי ספר בבוסטון, וב-1945 נשלחה לפנימייה תיכונית לבנות - "רוג'רס הול" בלוואל מסצ'וסטס, שם החלה לכתוב שירה.
ב-1947 עברה סקסטון לבית ספר לנשות חברה, בית ספר גארלנד שבבוסטון.
שנה לאחר מכן, ב-1948 ברחה לצפון קליפורניה כדי להתחתן עם אלפרד מולר סקסטון השני (או בכינויו קאיו), מי שהיה אהובה משנות התיכון, אך לא התקבל על ידי משפחתה על רקע מעמדו החברתי.
קאיו ויתר למענה על חלומו ללמוד רפואה, וחזר לגור איתה בניוטון סמוך להוריה.
לאחר תקופה קצרה, הוא הצטרף לעסקי הצמר של אביה, ועבד כסוכן נוסע.
ב-1949 החל בעלה לשרת בצי האמריקני בקוריאה, ונעדר מן הבית לתקופה ארוכה.
סקסטון עברה להתגורר בקונטיקט, ובשנה זו עבדה תקופה קצרה כדוגמנית בסוכנות הדוגמניות "הרט" בבוסטון.
ב-1951, כשהיא סובלת מן הריחוק ממשפחתה ובעלה, שבה לניוטון.
בתקופה זו, סקסטון החלה בפעם הראשונה בטיפול נפשי אינטנסיבי ואובחנה כסובלת מדיכאון.
ב-1953 נולדה בתה הראשונה, לינדה גריי סקסטון.
שנה אחרי כן היא סבלה מדיכאון לאחר לידה ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי.
בשנת 1955 ילדה את בתה השנייה, ג'ויס לאד סקסטון ושנה לאחר הלידה סבלה מהתמוטטות עצבים נוספת ואושפזה שוב, הפעם בבית חולים ציבורי.
בתקופה זו טיפל בה הפסיכאטר ד"ר מרטין אורן, לו הקדישה מספר שירים.
ד"ר אורן עבד עם סקסטון בבית החולים יום יום, תוך הקלטת פגישותיהם.
מאוחר יותר שימשו הקלטות אלו, בצעד נדיר של חשיפת חומר טיפולי, את הביוגרפית שלה, דיאן מידלברוק.
ד"ר אורן עודד את סקסטון לכתוב שירים, ועם שחרורה לנסות למצוא מסגרת שבה תוכל לשפר את כישוריה כמשוררת.
לאחר חצי שנה משחרורה מבית החולים, בנותיה חזרו לטיפולה.
במהלך 1957, נרשמה סקסטון לסדנת כתיבה בהנחייתו של ג'ון הולמס.
הולמס היה לדמות חונכת לאורך שנים רבות, ועבודתו השפיעה במידה רבה על התפתחות שירתה.
לאחר סדנה זו שיריה זכו להצלחה מהירה, והתפרסמו בניו יורקר ובהרפר'ס מגזין.
בסדנה זו פגשה סקסטון את הכותבת מקסין קמין, איתה תישאר בקשר אישי ומקצועי לאורך כל חייה.
ב-1958 קיבלה מלגה לסדנת הכתיבה של אנטיוך, ולסמינר של רוברט לוואל באוניברסיטת בוסטון.
בסמינר זה פגשה סקסטון את סילביה פלאת' שהפכה לחברה קרובה, עד לסוף חייה.
ב-1959 נפטרה אמה מסרטן, ואביה נפטר משבץ.
שנות ה-60 היו שנים פוריות מבחינת התפתחותה של סקסטון כמשוררת מוכרת.
ב-1960, סקסטון פרסמה את ספר השירה הראשון שלה - "בדלם וחלק מהדרך חזרה", ובו שירים המתעדים את התמוטטות העצבים שלה ואת תהליך השתקמותה.
שנתיים מאוחר יותר קיבלה את המשרה הראשונה שהוצעה לכותבים שאינם אקדמאים באוניברסיטת הרווארד, ובמקביל הנחתה סמינר כתיבה ושירה יחד עם הסופרת והמשוררת מקסין קמין.
באותה שנה פרסמה גם את ספרה השני "כל היפים שלי".
בשנת 1965 נבחרה לחברה באגודה המלכותית לשירה בלונדון, וב-1967 פרסמה את ספרה השלישי "חייה או מות".
ב-1968 הופיעה עם להקה במופע הרוק "אן סקסטון ואנשים מסוגה" (Anne Sexton and her Kind), אחד הראשונים מסוגו, המתבסס על הלחנות רוק לשיריה.
ב-1969 פורסם ספרה הרביעי "שירי אהבה".
שנות ה-70 היו שנים שבהן סקסטון נאבקה בדיכאון שממנו סבלה, ושבעקבותיו ניסתה להתאבד מספר פעמים.
ב-1970 ביצעה ניסיון התאבדות אשר לא צלח, ולמרות בעיותיה הנפשיות המשיכה ללמד והפכה ב-1972 לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בוסטון, והוציאה את ספרה "ספר הטיפשות".
ב-1973 התגרשה מבעלה, ובאוגוסט אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בפעם השלישית באותה שנה, בעקבות הידרדרות במצבה הנפשי ולאחר ניסיון התאבדות.
למרות כל אלו, סקסטון השתתפה כחברה בחבר השופטים של פרס פוליצר.
ב-4 באוקטובר 1974, התאבדה סקסטון בחנק מאדי מפלט בחנייה של ביתה, ונקברה בבית הקברות פורסט היל שבבוסטון.
אן סקסטון היא מודל למשורר המתוודה.
קריאת הביוגרפיה שלה היא מפתח חשוב לקריאת שירתה.
סקסטון העלתה בשיריה נושאים שנויים במחלוקת, ופתחה את הדלת לתמות נשיות שלא הועלו קודם לכן בשירה.
היא עסקה בפירוט בנושאים כמו וסת, הפלה טבעית, בגידה, אוננות, ותפקיד האישה בחברה.
כמו כן, כתבה בצורה גלויה ופרטנית על אשפוזיה הפסיכיאטריים ומחלתה, והשתתפה בעיצוב המחודש של גבולות השירה יחד עם קבוצת משוררות מקבילות לה בזמן, כמו חברותיה פלאת' וקמין.
הביקורת והציבור הרבו לעסוק בהיבטים התוכניים-מוסריים של שיריה.
בחירתה לקבלת פרס פוליצר עוררה הדים רבים, ונשמעו טענות בקשר ללגיטימציה הציבורית שניתנת למשוררת העוסקת במחלות נפש ובאשפוזים בפרטנות כה רבה, והנזק האפשרי שמסב המעמד שניתן לה לאנשים צעירים הבוחרים לכתוב.
גל של ניסיונות התאבדות בעקבות התאבדותה של סילביה פלאת', חברתה ובת דורה השירית של סקסטון, גרם שוב לחידוש הביקורת על כך ששירתה גורמת לאנשים צעירים לעצב לעצמם אורח חיים הרסני, הנראה בעיניהם כמתאים לתדמית המשורר.
ספרה הראשון של סקסטון עוסק רבות בטיפול הנפשי, בפסיכואנליזה ובמערכת היחסים בין המטופל למטפל.
את השיר "ד"ר מרטין" כתבה סקסטון לפסיכאטר שטיפל בה:
סקסטון עסקה רבות במערכות היחסים בין אם לבת.
אחד ממחזורי השירה המרכזיים שלה הוא "הדימוי הכפול", הכתוב בשבעה חלקים, ובו סקרה את מערכת היחסים שלה עם אִמָּהּ ועם בתה (ג'ויס) לנוכח מחלתה.
סקסטון כתבה על המאבק להשתחרר מן המחלה ומן האשפוז, ועל שאיפתה העזה לחזור להיות אם לבנותיה.
כמו כן עסקה ביחסיה עם אמה בתקופות שבהן טיפלו זו בזו: אמה טיפלה בה בעת שהשתחררה מן האשפוזים, והיא באמה לאחר שאובחנה כחולה בסרטן.
ומסיימת את המחזור בהתייחסות נוספת לבתה:
שוב ושוב היא עוסקת במוות ובהתאבדות כמו בשיר "חיקויים של טביעה" מ"חייה או מות":
עד שניסיון ההתאבדות שלה מצליח, ומותה הופך למציאות.
כתביה של אן סקסטון בעברית
אני יכולה לטעום את בדיל השמים, שירים, תרגם מאנגלית גיורא לשם, עם עוד משוררות, שנות השבעים.
הספר "שיעורים ברעב" הכולל מבחר שירים של אן סקסטון ואשר תרגמה יעל גלוברמן.
יצא בהוצאת "קשב" בשנת 2015
שירים בודדים שלה תרגמו גם אורית נוימאיר פוטשניק, עודד פלד ושרונה עדיני, רועי רוזן, יצחק יוסף, דורית ויסמן, ארי פרנקל, חוה רטינסקי, לאה טרן.
השירים נדפסו בכתבי העת הספרותיים בישראל.
מתוך המסה פריק שואו, מאנגלית: אלה נובק.
תרגומי אן סקסטון על ידי פרופ' זיוה שמיר באתר מב"ע (מחקרים בספרות עברית)
1962 - פרס לווינסון לשירה
1967 - פרס פוליצר על ספרה "חיה או מות"
1967 - פרס שלי מאגודת השירה של אמריקה
אן סופי פון אוטר היא זמרת מצו סופרן שוודית, המופיעה באופרה, קונצרטים ורסיטלים.
היא נודעת בעיקר בהופעותיה בתפקידי גברים.
פון אוטר נולדה בסטוקהולם, שוודיה.
אביה היה הדיפלומט גראן פון אוטר והיא גדלה בבון, לונדון וסטוקהולם.
אחרי לימודים בסטוקהולם ובית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, הצטרפה לאופרה של בזל, שם הופיעה בתפקידה האופראי הראשון ב-1983 כאלצ'ינה ב"אורלנדו פאלאדינו" של היידן.
הופעתה הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הייתה ב-1985, ב-1987 הופיעה לראשונה בלה סקאלה וב-1988 במטרופוליטן אופרה בניו יורק, ככרובינו בנישואי פיגארו.
הצלחתה גדולה בתפקידים של מוצרט, הנדל ומונטוורדי.
ברסיטלים היא מצטיינת במוזיקה של מאהלר, ברהמס, גריג, וולף וסיבליוס.
ב-2001 הוציאה אלבום עם אלוויס קוסטלו, שעליו קיבלה את פרס אדיסון.
בין המנצחים שאיתם עבדה שוב ושוב ויליאם כריסטי, מארק מינקובסקי, קלאודיו אבאדו, ג'ון אליוט גרדינר ומיונג-וון צ'ונג.