tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה דוגלת בפלטפורמה שלפי דעתם משקפת את כוונתם המקורית של האבות המייסדים של חוקת ארצות הברית, עקרונות של הכרזת העצמאות של ארצות הברית ומוסר שלקחו מהתנ"ך, מדיניות החוץ שלה בדלנית ודוגלת בפרישה מנאט"ו וארגונים בין לאומיים נוספים.
חוץ מהמפלגה הירוקה, המפלגה הליברטריאנית ומפלגת החוקה קיימות מפלגות רבות נוספות הזוכות לתמיכה מינימלית, ומופיעות רק בהצבעה של אחת או כמה מדינות.
המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית נוסדה בשנת 1995. הניצחון המשמעותי ביותר שלה היה היבחרות ג'סי ונטורה למושל מדינת מינסוטה, מטעמה, בשנת 1998. ב-1996, המפלגה הריצה את רוס פרו לנשיא ארצות הברית, אחרי שהוא נכשל בהתמודדות קודמת לתפקיד, כמועמד עצמאי, בשנת 1992.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית קיימת כבר כמאה שנה ומפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה שהתקיימה במשך כמאה ושלושים שנה ופורקה בשנת 2008 הן מפלגות דלות השפעה ברמת הפדרציה, אף על פי שהן התקיימו במשך זמן רב מאוד.
מפלגת הסולידריות האמריקאית (ASP) נוסדה ב-2011 בשם "המפלגה הנוצרית דמוקרטית" וב-2012 שינתה לשם הנוכחי.
המדיניות הכלכלית של המפלגה נוטה לשמאל, אם כי היא שמרנית בנושאים חברתיים.
המועמד מטעם המפלגה לנשיאות ארצות הברית ב-2020 היה בריאן קרול, הוא זכה ב-42,305 קולות אבל לא קיבל אלקטורים.
המפלגה האנטי מסונית (נגד הבונים החופשיים), הקרויה גם "התנועה האנטי מאסונית".
היא התנגדה בתוקף לבנייה החופשית כמפלגה עם נושא יחיד, ובהמשך שאפה להפוך למפלגה גדולה על ידי הרחבת הפלטפורמה שלה לנקיטת עמדות בנושא אחר.
לאחר שהופיע ככוח פוליטי בסוף 1820, מרבית חברי המפלגה נגד הבונים החופשיים הצטרפו למפלגה הוויגית בשנות ה -30 של המאה העשרים, והמפלגה נעלמה לאחר 1838.
מפלגות בעלות השפעה שהתקיימו בעבר
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית - מפלגה דומיננטית בראשית דרכה של ארצות הברית.
ארבעה מנשיאי ארצות הברית הראשונים היו מטעמה.
בסופו של דבר היא התפרקה לשתי מפלגות: המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית.
המפלגה הוויגית - מפלגה שפעלה בארצות הברית בשנים 1833–1856, והייתה היריבה העיקרית של המפלגה הדמוקרטית במערכת הדו-מפלגתית של ארצות הברית באותה תקופה.
המפלגה הפדרליסטית - הנשיא היחיד מטעם מפלגה זו היה ג'ון אדמס, נשיאה השני של ארצות הברית.
היו לה גם נציגים רבים בשלטון המקומי.
זו הייתה המפלגה הראשונה שהתגבשה בארצות הברית, ולמרות ששלטונה היה קצר, ראשוניותה נתנה לה לעצב דברים רבים בארצות הברית.
דוגמאות למפלגות אחרות בעלות השפעה
מפלגת האיסור הייתה מפלגה שתמכה בהטלת איסור על שתייה והפצה של משקאות אלכוהוליים.
על אף שהישגיה בקלפי לא היו רבים, היא השפיעה רבות על דעת הקהל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, דבר שהביא להעברת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית בשנת 1920 ולשינוי משמעותי בהיסטוריה של ארצות הברית.
המפלגה הפופוליסטית - התקיימה בין השנים 1887–1908 וסופה שנטמעה במפלגה הדמוקרטית.
במערכת הבחירות לנשיאות של 1892 הייתה המפלגה השלישית בגודלה וצברה 9% מקולות המצביעים ו-22 אלקטורים .
מאז התפרקות ברית המועצות יש ברוסיה מערכת רב-מפלגתית.
מערכת זו התאפיינה בשנות ה-90 במאבקי כוח בין המחנה הליברלי ומפלגת השלטון הדמוקרטית "רוסיה ביתנו" ותנועת "הבחירה הדמוקרטית של רוסיה" לבין מחנה השמאל והמפלגה הקומוניסטית הרוסית.
עם זאת, מאז שנת 2003 שולטת במדינה מפלגת "רוסיה המאוחדת" הצנטרליסטית והשמרנית, תוך דריסת המפלגות הקטנות.
למעשה, נוצר מצב של מערכת רב-מפלגתית בעלת מפלגה דומיננטית אחת, כשהמערכת הפוליטית נשלטת על ידי מפלגה רבת-עוצמה ולה אחיזה במרבית מושבי הפרלמנט וגופי הממשל הפדרלי והשלטון המקומי, בדומה למצב ששרר בישראל עד 1977 עם מפא"י.
בשנת 1905 הקיסר ניקולאי השני חתם על צו להקמת הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית שמושבה היה בארמון טבריד בסנקט פטרבורג.
בבחירות שנערכו בשנת 1906 נבחרו 10 מפלגות מתוך 14 שהיו קיימות אז ברוסיה, כאשר הטקס החגיגי לפתיחת כינוס הדומה נערך באפריל 1906 בנוכחות הצאר.
בין המפלגות העיקריות באותן שנים היו: המפלגה הדמוקרטית החוקתית, ברית העם הרוסי, מפלגת הס"רים, המפלגה המוסלמית, קבוצת הקוזאקים, מפלגת העם הסוציאליסטית, המפלגה המונרכיסטית הרוסית, מפלגת הרפורמות הדמוקרטיות, ברית 17 באוקטובר, המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ותנועת המאות השחורות.
בשנת 1991 אלה היו המפלגות החוקיות במדינה:
בשנים 1991–1993 התגלע סכסוך בין הרשות המבצעת לבין הרשות המחוקקת.
שהביא להפצצת מושב הפרלמנט בהוראת הנשיא ולבסוף סוכם על כתיבת חוקה חדשה ועריכת בחירות חדשות לפרלמנט שנערכו ב-1993 ובמסגרתן 3 מפלגות חילקו ביניהן את המושבים בדומה הרוסית:
המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה: 22,92%
הבחירה הדמוקרטית של רוסיה: 15,51%
משנת 1993 מפלגת רוסיה ביתנו והמפלגה הדמוקרטית היוו מפלגות הקואליציה העיקריות ברוסיה.
מאז 1999 מפלגת רוסיה המאוחדת הפכה למפלגת השלטון העיקרית כשמספר המפלגות המתמודדות בבחירות לפרלמנט הולך ומתמעט.
בסך הכל 48 מפלגות רשומות באופן חוקי במשרד המשפטים הרוסי, נכון למאי 2020:
המפלגה למען הצדק פופוליזם, פטריוטיות ו.
החזית העממית הכול-רוסית הוא שמה של תנועה על מפלגתית המאגדת מספר ארגונים, מפלגות ותנועות פוליטיות תחת קורת גג אחת.
מפלגת החידוש השליו (המפלגה הפרוגרסיבית)
איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים
המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
מפל שבע האחיות (נורווגית: De Syv Søstrene או Dei Sju Systrene, הידוע גם בשם Knivsflåfossen) הוא המפל ה-39 בגובהו בנורווגיה.
המפל מורכב משבעה אשדים מקבילים, כשלגבוה מבין השבעה נפילה חופשית של 250 מטרים.
המפל ממוקם לאורך ייראנגרפיורד בסטראנדה שבמחוז מור או רומזדל, נורווגיה.
המפל ממוקם דרומית לחוות קניספלה ההיסטורית, מעבר לפיורד מחוות סקגפלה.
המפל נמצא כ-6.5 ק"מ מערבית מכפר גירנג'ר.
הוא מהווה חלק מאתר המורשת העולמית של גירנג'ר.
"שבע האחיות" (מנורווגית: De Syv Søstrene או Dei Sju Systrene) ממוקם בצד הצפוני של ייראנגרפיורד.
בדיוק מעברו השני של הפיורד ישנו מפל מים יחיד שנקרא "המחזר" (נורווגית: Friaren).
האגדה על שבע אחיות מספרת שהן רקדו בשובבות במורד ההר, כשבצד השני של הפיורד, המחזר מפלרטט איתם בשובבות מרחוק.
מפל נאצ'י (ביפנית: 那智滝 那智滝; נאצ'י נו טאקי) נמצא בנאצ'יקצורה שבמחוז ואקאימה, בחצי האי איזה שביפן.
הוא אחד המפלים הידועים ביותר ביפן.
מפלים גבוהים יותר ביפן הם מרובי נפילות: מפל האנוקי (Hannoki) גובהו 497 מטר בעונה הגשומה, ומפל שומויו (Shomyo) גובהו 350 מטר כל השנה.
בחלק העליון של המפל ישנם שני סלעים הנחשבים לשומרי הקאמי (הרוח הקדושה) של המפל ושל המקדש השינטואי שלמרגלותיו.
בעבר היה שם גם מקדש בודהיסטי אך הוא נהרס במהלך תקופת מייג'י (סוף המאה ה-19).
במאה השביעית, נהגו מאמיני דת שוגנדו (shugenja) רבים וזוגות נאהבים לזנק מהחלק העליון של המפל מתוך אמונה כי הם ייוולדו מחדש בגן העדן של אל הנחמה קאנון (Kannon).
עד היום, מוקדם כל בוקר, נזיר שינטו מקומי מקיים את טקס מתן התשורות למפל.
המפל נחשב לביתו של הקאמי היריו גונגן (Hiryū Gongen), שלו סוגדים במקדש קומאנו נאצ'י טיישה (Kumano Nachi Taisha), והוא מהווה חלק מהתוואי קומאנו קודו (Kumano Kodo) של אתר המורשת העולמית האתרים הקדושים ודרך העולים לרגל ברכס הרי קיאי של ארגון אונסק"ו.
ב-1918 נחפר תל סוטרה בבסיס המפל ונמצאו בו ממצאים ארכאולוגיים רבים וחשובים, כולל פסלים, מראות, מזבח אביזרי סוטרה וצילינדרים.
אלה מוצגים כעת בריוהודן (Ryuhoden, "אולם המטמון") הממוקם ליד פגודת סנג'ודו (Sanjūdō, פגודת שלוש הקומות) שבקרבת מקום.
תלי סוטרה אלה נוצרו על ידי כהנים בשעת מלחמה כדי להסתיר את האוצרות שלהם.
פריטים רבים נוספים נקברו בדרך זו מתוך האמונה כי סוף העולם קרוב להגיע בתחילת המאה ה-10.
המפלגה האפריקאית לעצמאות של גינאה ביסאו וכף ורדה (בפורטוגזית: Partido africano para a independencia de guine e Cabo verde, או PAIGC) היא מפלגה פוליטית בגינאה ביסאו.
גינאה ביסאו שוכנת במערב אפריקה וגובלת במערב ובדרום-מערב באוקיינוס האטלנטי.
כף ורדה היא רפובליקת איים באוקיינוס האטלנטי, הנמצאת כ-500 ק"מ ממערבית לאפריקה.
המפלגה נוסדה למען השגת עצמאות מפורטוגל, בדרכי שלום, של המדינות גינאה ביסאו וכף ורדה, שהיו בתחילה ישות אחת.
אך עם הזמן המפלגה שינתה את דרכי פעולתה ופנתה לצורה של מאבק מזוין, ובשנות ה-60 והייתה אחת הלוחמות העיקריות במלחמת העצמאות של גינאה ביסאו.
PAIGC, המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה, הוקמה בספטמבר 1956, כמפלגת העצמאות האפריקאית, אשר התבססה על התנועה הלאומית לעצמאות גינאה הפורטוגזית.
המפלגה נוסדה כחלק ממאבק לשלום ולעצמאות מהאימפריה הפורטוגזית (הקולוניה הפורטוגלית).
לאחר ניסיונות רבים לפתור את הסכסוך בדרכי שלום, פנתה המפלגה לסכסוך מזוין בשנות ה-60 והייתה אחת מהלוחמות במלחמה העצמאות בגינאה-ביסאו.
לקראת סוף המלחמה הקימה המפלגה מדינה מפלגתית מרקסיסטית, עד שהונהגה דמוקרטיה רב מפלגתית, בראשית שנות התשעים.
המפלגה זכתה בבחירות הרב מפלגתיות הראשונות ב-1994, אך הפסידה בבחירות של 1999–2000. המפלגה ניצחה בבחירות לפרלמנט בשנת 2004 וכן בבחירות לנשיאות בשנת 2005, ומאז היא המפלגה הגדולה ביותר באספה העממית הלאומית.
ה-PAIGC שלטו על קייפ ורדה, לצד גינאה ביסאו, מעצמאותה בשנת 1975 ועד לשנת 1980. לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה בגינאה ביסאו בשנת 1980, שליטתה של המפלגה בחלק הקייפ ורדיאני הוסב למפלגה אחרת, ששמה "המפלגה האפריקאית לעצמאות קייפ ורדה", וכיום ה-PAIGC נוכחים רק בגינאה-ביסאו.
בתחילת דרכה היו במפלגה שישה חברים מייסדים: האחים אמילקר קברל ולואיס קברל, אריסטיס פייררה, פרננדו פורטס, חוליו אלמידה ואליסה טורפין.
המפלגה הוקמה לאחר מספר ניסיונות כושלים להקמת איגוד משפטי, איגוד תרבותי והתאחדות ספורט.
התנועה קראה לעצמאות ואחדות של גינאה וכף ורדה, והייתה דומה לתנועות שקמו תחת האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
בראשית הדרך, בין השנים 1956–1959, הייתה התנועה קטנה מאוד וישבה בעיקר בביסאו, בירתה של גינאה.
התנועה הורכבה מקבוצת אנשים אשר זכתה לכינוי "הבורגנות הנמוכה".
קבוצה זו כללה: עובדי מדינה, עובדי משרד ועובדים שכירים.
בשנים אלו התנועה פעלה בניסיון לפתח תשתית אשר תעודד את הציבור לקחת חלק במאבק לעצמאות.
האידאולוגיה של תנועת הPAIGC אופיינה בהיעדר קיבוע מחשבתי, או העתקת אידאולוגיה משכניהם.
בעוד שניתן לומר כי האידאולוגיה הרחבה של המפלגה נחשבה כסוציאליסטית, ניתן לראות גם שילוב של מאפיינים שונים, כמו האידאולוגיה המרקסיסטית של לנין והסוציאליזציה האפריקאית.
השנים הראשונות לפעילותה של תנועת ה-PAIGC היו כישלון מוחלט בעייני הקולוניאליזם הפורטוגלי, כיוון שהפורטוגלים מעולם לא ראו אפשרות לקיום דיאלוג עם המפלגות הלאומיות, ולכן פעלו בעיקר למען דיכוי קולות ההתנגדות.
ב-1959, מספר שנים לאחר הקמת המפלגה, נפגשו מנהיגיה, במטרה לשנות את טקטיקות ההתנגדות שלהם, והחליטו לגייס את ההמון למען מאבק לשחרור לאומי.
ביולי 1963 מפלגת הPAIGC ביססה את מעמדם הצבאי בדרום והשיגה דריסת רגל באזור של משולש מנסואה - מנסבה, מצפון לשפך גבה.
גינאה ביסאו הייתה חלק אינטגרלי מהלחימה, הצבא הפורטוגלי לא הצליח עוד לנתב את חייליו, ובכל הגבולות היו פעולות התקוממות של המפלגה.
הפורטוגלים הקימו כוח משימה של חיילים מיחידות עלית כדי להתמודד עם ההצלחות הצבאיות של PAIGC.
בדצמבר 1963 החל כוח המשימה הפורטוגלי לתקוף בסיסים בדרום, חוליות של PAIGC יכלו אז לברוח לאי קומו הסמוך.
לפורטוגזים היה חשוב לשמור על חזקת אי זה, כיוון שהדבר אפשר להם לפקח על פריסת חוליות מהמעוזים הדרומיים של PAIGC והן על זרימת נשק ותחמושת מאזור קונאקרי.
חיל האוויר הפורטוגלי הכה באי בפצצות.
המטוסים המשיכו להפציץ את כל האזור במשך 75 ימים.
על אף זאת, המפקדים הפורטוגלים לא זיהו לחלוטין את דרכי המילוט ונתיבי האספקה של PAIGC בדרום, דבר שהיווה פתח לתבוסתם בקרב.
התמיכה הרבה שקיבלה המפלגה באזור באלאנטה חיזקה את החלטתם לפתוח חזית חדשה במזרח.
החזית במזרח הובילה להקמת כוח צבאי חדש, ה-FARP (כוחות הצבא המהפכני העממי).
דומינגו ראמוס, נבחר לעמוד בראש הכוח החדש, כאשר תחתיו 600 חיילים.
בתקופה זו מעוזי המפלגה נדרשו לחזק את האזור מבחינה פוליטית, כנגד התנגדות אליהם, באמצעות גיוס לפעולות הצבאיות.
הלחימה של כוחות ה-PAIGC בשלושת המחוזות הלכה והתעצמה.
בשלב זה החלה אסטרטגיה חדשה שמטרתה הייתה לא רק להחליש את כוחו של צבא פורטוגל, אלא גם להשיג עצמאות כלכלית.
דבר זה הצליח וחברות גדולות משני צדי שפך גבה החלו לסגת ולסיים את פעילותן.
בפברואר 1964 נסגרו עסקים נוספים, דבר שהשפיע לרעה על מאזן הסחר בגינאה ביסאו.
היה צורך לייבא יותר, בשל המאמצים שהושקעו בלחימה, מה שהחריף את הגרעון במאזן התשלומים.
עזיבתם של חברות פורטוגליות את גינאה ביסאו הסתמנה כהצלחה של PAIGC, והם המשיכו בקמפיין להפיכת הכלכלה לחופשית מן הקולוניה.
לאחר 229 פעולות צבאיות במשך שנתיים, התהדקה אחיזתו הצבאית של ה-PAIGC במזרח גינאה ביסאו.
אחיזה זו אילצה את הפורטוגלים לשנות אסטרטגיה צבאית.
שולץ, גנרל פורטוגזי, ניסה לנתק את ה-FARP משני בסיסיו הגדולים, אך התקפותיו אלו הסתיימו בכישלון והוא החליט לשוב לליסבון.
מפקדי FARP פירקו בסיסים גדולים והחליפו אותם בבסיסים קטנים יותר, כדי שלא יזוהו ויופצצו.
בשלב זה הוחלט כי על הצבא הקולוניאלי להשתמש בלוחמה אווירית כדי להחליש את אחיזתם של הPAIGC באזורים שונים בגינאה - ביסאו, וכך להלום את מעבר אספקת המזון ולנסות להרעיב את כוחות ה-FARP למוות.
ההכנות למתקפה זו, בתחילת 1967, החלו עם פריסתם של סיורים חמושים של מסוקים, כדי להגן על הכוחות ולספק אמצעי לחימה ואספקה.
המתקפה הפורטוגזית כמעט שיתקה את הFARP, תושבי הכפרים ברחו למדינות שכנות והשאירו את יבוליהם מאחור, החיילים סבלו מרעב והחלו להטיל ספק במאמץ המלחמתי.
ב-28 בפברואר 1968, בשעת לילה, תקפה יחידת נ"מ של FARP את שדה התעופה ביסבלנקה - שם רוכזו כוחות חיל האוויר הפורטוגלי.
פעולה זו הצליחה וניפצה את תחושת הביטחון הפורטוגזית בגינאה ביסאו.
בתחילת 1970 ה-FARP הרחיבו את תקיפותיהם בכל שלוש החזיתות.
כתוצאה מהתרחבות זו נאלץ ספינולה לסגת.
הוא פנה לחזית פוליטית באמצעות קמפיין שביקש להשמיד את התשתית ה-PAIGC בגינאה ביסאו.
הוא רצה לזכות בתמיכתם של תושבי גינאה בכפרים על ידי הטבות כלכליות, השקת תוכניות פיתוח חברתיות ורפואיות ועוד.
בנוסף הוא הקים קונגרסים עממיים שהיוו אספות שפעלו כגופי ייעוץ לממשלת גינאה-ביסאו.
כמו כן, ספינולה הקים כוח תשתיתי כנגד זה של ה-PAIGC - חזית השחרור המאוחדת (FUL - SPINOLA).
כוחות אלה פעלו בכבישים המהירים העיקריים של גינאה-ביסאו כדי לחזק את יכולתו הלוגיסטית של צבא פורטוגל.
כמו כן, הוקמו כוחות מליציה אפריקאיות, קבוצות הגנה אזרחית, שהיו מורכבות מאיכרים מקומיים, מתנגדי ה-PAIGC.
אל מול זה, קברל, המפקד על כוחות ה-PAIGC, הקים כוח דומה שאיחד מתנגדים בחזית משותפת נגד הפורטוגזים.
ספינולה הקים כוח קומנדו מיוחד שמטרתו הייתה לחסל את לוחמי הFARP.
לאחר שהושלמה משימה זו הוא פינה את כל התשתיות ה-PAIGC.
הFARP ניסו להשיב מלחמה אך ללא הצלחה.
הם חולקו לשני כוחות מיוחדים: המיליציה של העם, והכוח הלאומי המזוין.
בשלב זה היה נראה כי ה-PAIGC היו מוכנים לנהל משא ומתן לשלום.
נשיא סנגל שימש כמתווך, אך הצדדים נאבקו על החלקים שיקבלו תחת שליטתם.
הפורטוגזים רצו לקבל את האיים, ואילו קברל, מפקד ה-PAIGC לא היה מוכן לוותר על איי כף ורדה, בהתחשב בחשיבותם האסטרטגית לפורטוגל.
קברל רצה למשוך את הזמן במשא ומתן ככל שכוחותיו חיפשו אחר כלי נשק כבדים ומטוסים תוצרת רוסיה, באמצעותם יכלו להתמודד עם ספינולה בשדה הקרב.
במקביל, ספינולה פעל לחטיפת מנהיג ה-PAIGC, קברל, בתקווה שבלעדיו תסתיים המלחמה.
אך דבר זה לא צלח.
בתחילת ינואר 1973 הפציץ ספינולה את הדרום כדי לגרום לפליטים לעבור לקונאקרי.
עם הפליטים הללו התערבבו אסירים פוליטיים לשעבר, סוכנים של הפורטוגזים ועריקים מצבא פורטוגל.
הם החלו לתכנן את הפלתו של קברל ולבסוף רצחו אותו.
ההתנקשות בקברל השפיעה לטובה על האסטרטגיה הצבאית של ה-PAIGC, והתומכים הביעו מחדש נחישות להילחם.
בספטמבר 1973 הכריזה ה-PAIGC על האזורים המשוחררים כמדינה עצמאית של גינאה ביסאו.
75 מדינות הכירו בה כמדינה של מפלגה אחת.
ארגון האחדות האפריקאית הכיר במדינה החדשה כחברה ה-42 בו.
העצרת הכללית של האו"ם פסקה כי על פורטוגל להפסיק את פעולות האיבה ולסגת עם כוחותיה.
הלחימה בין הPAIGC והפורטוגזים עדיין נמשכה בשלב זה, אך נראה היה כי הפורטוגלים איבדו את רצונם להילחם.
במאי 1974 הממשלה הפורטוגזית החדשה הסכימה להפסקת אש ומשא ומתן.
ביולי 1946 ספינולה עצמו העניק במעמד טלוויזיה עצמאות לגינאה ביסאו.
כבר באותו חודש החלו כוחותיו לצאת משם, ובאוקטובר 1946 גינאה ביסאו כבר הייתה תחת שליטתם של ה-PAIGC.
מפלת ה-PAIGC, הייתה המפלגה היחידה שקיבלה לגיטימציה כמוכרת כתנועה סוציאליסטית לשחרור על ידי מדינות צפון אירופה, הוותיקן ועל ידי האו"ם
(ג'ס נגבי: המשפט מתחיל לא ברור או מובן ולא ידעתי מה הקשר בין "המפלה" (המילה הראשונה) להמשך המשפט)
האידאולוגיה והערכים של המפלגה שיקפו אידאולוגיה שביטאה את כוח הרצון הריבוני של העם והאמינה כי המערכת הקולוניאלית (במקרה זה - הפורטוגלית) צריכה להיהרס וכי אסור בתכלית שהמבנה שלה והשלכותיה יחלחלו לעידן הפוסט קולוניאלי.
יתר על כן, האידאולוגיה והחזון גרסו כי האנשים הם אלו שיעשו את המהפכה מפני שהם בעלי הכוח האמיתי.
אנשי המפלגה האמינו כי אחדות אפשרית בין מנהיגות המפלגה לבין האנשים הכפריים, ביחד עם חינוך פוליטי, יגרמו ליכולת הכפריים להיהפך לשחקנים משמעותיים במאבק לשחרור לאומי לעצמאות.
יתר על כן, האידאולוגיה גרסה כי האיום הגדול ביותר לעצמאות יכול להגיע מדמויות בכירות (מנהיגים), בתוך התנועה עצמה ויש להיות זהירים.
כמו כן, המפלגה האמינה ודגלה ביושרה אנושית, ששמה דגש על מעורבות פעילה של האזרחים, ביחד עם השקפה וחזון של מדינה בעלת דמוקרטיה עממית סוציאליסטית שמאמינה בפלורליזם נצחי.
המפלגה ארגנה התנגדות פוליטית מוקדמת לשלטון הקולוניאליסטי פורטוגלי, וכמו כן, פעלה רבות כדי לייצר שביתות עובדים במשק.
לאחר אירוע היתקלות עם השלטונות הפורטוגלים ב-1959 (טבח פידג'יגואטי), המפלגה שינתה את אופן פעולתה וגישתה – פעילות ההתנגדות של המפלגה הועברה לאזורי הכפר (שם יכלו הפעילים לפעול בטקטיקה שונה ובלחימת גרילה).
בשנת 1963 הם החלו לדגול במלחמה פתוחה וחשופה לעצמאותה של גינאה וכף ורדה הפורטוגזית.
מבחינה תרבותית, המפלגה דגלה בלימוד הזהות הגינאית והכף ורדיאנית של אותם עמים, ובייחודם מהזהות הפורטוגלית שהשתלטה על מושבם בהקשר של שחרור לאומי, תודעה מעמדית ותאוריה מרקסיסטית.
המפלגה האמינה כי התרבות היא המפתח לשחרור הלאומי.
כחלק מן האידאולוגיה המפלגה ניסחה תהליך של "אפריקניזציה מחדש" – באמצעות תהליך זה, האליטה של אפריקה, שפעלה רבות לחינוכם ותעסוקתם של התושבים, תחבק מחדש את הילידים ואת התרבות האפריקאית ותפעל למען השתלבות בתוך תרבות פופולרית המונית.
רק כך הם האמינו כי מנהיגי אפריקה יכולים ליצור מחדש זהות עצמאית-חברתית תרבותית ופסיכולוגית - ולעשות רוח לאומנית באיכרים הכפריים שחייהם לא טופחו, ברובם על ידי האימפריאליזם.
המפלגה שמה דגש על התודעה הלאומית והתפתחות ילידית, ועל כן עד היום דעות אלו נותרו רלוונטיות בדיונים עכשוויים על התפתחות אפריקאית וגבולות הממשלות הפוסט קולוניאליות ברחבי היבשת.
בשנותיה הראשונות, המפלגה פעלה ללא ניסיון פוליטי, מאגרי נשק או כל קשרים בינלאומיים.
הממשלות במדינות השכנות – סנגל, וגיאנה אסרו על פעילות המפלגה בתוך שטחיה.
השגת התמיכה הפוליטית הייתה המשימה הקשה ביותר של המפלגה.
בשנים 1961–1963, עם תחילתן של המהומות באנגולה, והתגברות הדיכוי בגינאה, החלה המפלגה לקבל לראשונה תמיכה בינלאומית ממנהיגי מדינות שונות באפריקה, כאשר בראשם היה סקו טורה, הנשיא הראשון של גינאה.
תעמולתה הפוליטית של המפלגה לשחרור גינאה ביסאו וכף ורדה הייתה עד כדי כך רחבה בתוך שטחי המדינה ומחוץ לה, כך שבספטמבר 1973 היא הצהירה על עצמאות המדינה וזכתה מידית לתמיכתן והכרתן של רוב מדינות העולם.
אמילקר קברל - מנהיג לאומני, הוגה דעות אפריקני, מייסד ומזכ"ל המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה.
קברלה נולד ב-12 בספטמבר 1924 ונפטר ב-20 בינואר 1973. לאחר שסיים את לימודי התיכון בקייפ ורדה עבר ללמוד באוניברסיטת ליסבון, שם סייע להקמת אגודה של סטודנטים אפריקאים - 'הסנטרו דה אסטודוס אפריקנוס'.
במהלך לימודיו באוניברסיטת ליסבון קברל וכמה מחבריו הסטודנטים עסקו בפיתוח תאוריות פוליטיות בנוגע לקולוניאליזם ושחרור לאומי.
במהלך עבודתו כאגרונום (לאחר הלימודים) הוא נסע רבות בגינאה הפורטוגזית כדי לערוך מחקרים על הארץ ומשאביה.
במסגרת עבודתו קיים אינטראקציה עם אנשים מתרבויות שונות שחיו במושבה, מה שהוביל אותו שוב להרהר בנושאים של שחרור לאומי ועצמאות.
בספטמבר 1956, יחד עם חמישה מחבריו הקרובים, הקים קברל את מפלגת PAIGC.
קברל התגלה במהירות כמנהיג הקבוצה.
החל משנת 1963 קברל הוביל את מפלגתו למלחמה פתוחה לעצמאותה של גינאה הפורטוגזית, ובסוף שנות השישים היה השליט בפועל של חלקים מגינאה הפורטוגזית שלא נכבשו על ידי צבא פורטוגל.
בשנת 1972 הוא הקים את האספה הלאומית של העם הגינאי, כצעד לעצמאות.
בינואר 1973 נורה קברל מחוץ לביתו שבקונאקרי בגינאה העצמאית.
הוא נהרג על ידי אינוצ'נסיו קאני, לוחם ותיק במלחמות הגרילה של PAIGC, שלפי ההערכה עבד עם סוכנים פורטוגזים.
בספטמבר של אותה השנה, הכריזה ה-PAIGC באופן חד צדדי על עצמאותה של גינאה ביסאו, מעמד שהושג רשמית ב-10 בספטמבר 1974. אחיו של קברל וממקימי מפלגת PAIGC – לואיס קברל, כיהן כנשיא הראשון במדינה החדשה.
עד שנת 1973 החזיקה המפלגה ב-70% משטח המדינה.
ב-24 בספטמבר 1973 הכריז לואיס קברל באופן חד צדדי על עצמאותה של גינאה ביסאו, וזו נחשבה למפלגה הפוליטית החוקית היחידה במדינה.
מיד עם השחרור, מצעה הראשון של המפלגה לעצמאות כלל מספר סעיפים מרכזיים:
עצמאות מידית וכוללת – העברת מרכזי הכוח המדיניים לשליטתם של ילדי המדינה, ומחיקתם של כל האלמנטים הקולוניאליסטים או אימפריאליסטים במדינה.
אחדות לאומית לתושבי גינאה וכף ורדה – שוויון זכויות וחובות, שיתוף פעולה ואחדות בין כל תושבי גינאה וכף ורדה.
בנוסף, איסור על כל ניסיון לפילוג בין האנשים.
המפלגה מאמינה כי האחדות הלאומית צריכה לבוא לידי ביטוי בכל תחומי החיים: כלכלית, פוליטית, סוציאלית ותרבותית.
המפלגה גם שואפת לאיחודן של שתי המדינות תחת ממשל אחד.
אחדות אפריקאית – לאחר קבלת עצמאות ויצירת תשתית למדינה עצמאית, יש לפעול למען אחדותם של תושבי אפריקה, או לפחות יצירת אחדות אזורית בתוך שטחי היבשת.
ממשל דמוקרטי - אנטי קולוניאליזם, אנטי אימפריאליזם – הקמת משטר דמוקרטי רפובליקני, אנטי קולוניאליסטי ואנטי אימפריאליסטי.
ממשל זה יפעל למען הכרה והגנה של זכויות אדם.
זאת ועוד, תסופק הגנה אישית לכל התושבים הזרים אשר מתגוררים או עובדים במדינה, כל עוד יכבדו את החוק החדש.
עצמאות כלכלית – יצירת תשתית לפיתוח כלכלת המדינה.
המפלגה תפעל למחיקת כל קשר בעל אופי קולוניאליסטי או אימפריאליסטי.
במקביל תוקם תוכנית לשיקום הכלכלה המדינית והכלכלה הפרטית של התושבים.
שוויון חברתי לכלל האזרחים – הכולל שוויון בשלוש רמות: סוציאלית, תרבותית ואקדמית.
בנוסף, עם היציאה לעצמאות פעלה המפלגה בחזית הצבאית והבינלאומית במקביל.
היא הקימה כוח צבאי מדיני אשר יכלול הגנה יבשתית, ימית ואווירית וקראה להתחלה של מדיניות אחדות ושלום בין העולם, ואפריקה בפרט.
בשנת 1976 נערכה מערכת הבחירות הראשונה מאז עצמאותה של המדינה.
בחירות אלו היו חופשיות והוגנות אולם המפלגה האפריקאית לשחרור גיאנה ביסאו וכף ורדה הייתה היחידה שקיבלה קולות.
בשנת 1980 התרחשה הפיכה צבאית כנגד נשיאה של גינאה ביסאו, שהביאה לעלייתו של נינו לשלטון.
אומנם המפלגה האפריקאית לעצמאותה של גינאה ביסאו וכף ורדה נשארה בשלטון, אך הייתה עלייה במקומה הפוליטי של הצבא במדינה.
מהלכו הראשון של נינו בתור נשיא היה ניתוק כל הקשרים עם כף ורדה, ובכך הביא לסיום תהליך האיחוד בין שתי המדינות.
דגל - הדגל של מפלגת PAIGC נוצר על ידי שלושה מלבנים בצבעים שונים.
מלבן אדום אנכי ושני מלבנים אופקיים - צהוב וירוק.
במרכז המלבן האדום ישנו כוכב שחור שם מופעים ראשי התיבות.PAIGC הצבעים אדום - צהוב - ירוק הם הצבעים המזוהים עם 'הפאן - אפריקניזים'.
הכוכב השחור מסמל את אפריקה במרכז.
מהדגל של המפלגה התפתחו שני דגלים לאומיים של המדינות גינאה וכף ורדה.
הדגלים מזכירים את דגל המפלגה בצבעים ובצורת הכוכב, אך כל דגל לאומי קיבל על עצמו שינויים בהתאם לרוח המדינה.
בהמשך כף ורדה שינתה את הדגל שזוהה עמה לאורך השנים, כצעד המסמל את היפרדותה מגינאה ביסאו.
סמל- לסמל PAIGC עוגן צהוב שמבסיסו יוצאים שני ענפי דקל ירוקים, ראשי התיבות PAIGC הם בצבע אדום בחלקו העליון של הסמל, ובתחתית הסמל מופיע המוטו של המפלגה 'אחדות וקרב', חתום תחת כוכב שחור המופיע בדגל המפלגה.
המנון - את ההמנון של המפלגה חיבר אמילקר לופס קברל: "שמש, זיעה, הארץ והים, מאות שנים של כאב ותקווה; זו ארץ הסבים והסבתות שלנו!
פרי ידינו, מפרח דמינו, זו מולדתנו האהובה.
אנחנו הולכים לבנות מולדת אלמותית שלום והתקדמות!
אנחנו הולכים לבנות מולדת אלמותית; שלום והתקדמות!
סניפים מאותו המטען, עיניים באותו אור, זהו כוחו של האיחוד שלנו!
לשיר את הים ואת הארץ, שחר ושמש המאבק שלנו נשא פרי".
לאחר כינון העצמאות ועד היום:
לאחר השגת העצמאות לואיס קברל הפך לנשיא המדינה.
המפלגה נלחמה כדי לשמר את האיחוד בין גינאה ביסאו לכף ורדה.
ב-1974 הישות שכללה את גינאה ביסאו וכף ורדה קיבלה עצמאות מהאיים הפורטוגלים.
כבר אז החלה הפעילות הפוליטית להתעורר בכף ורדה וכשנה לאחר מכן, כף ורדה קיבלה עצמאות כישות מדינית יחידה.
ב-30 ביוני 1975 התקיימו בחירות כלליות, וב-5 ביולי 1975 הוכרזה עצמאות של האיים מפורטוגל, בראשותו של אריסטידס פריירה.
בשנת 1980 התרחש הפיצול הממשי בין שתי המדינות לאחר ההפיכה הצבאית.
לאחר מכן, ב-13 בינואר 1991 נערכו הבחירות הרב מפלגתיות הראשונות בהן זכתה אחת המפלגות החדשות.
בגינאה ביסאו, נינו ויירה נבחר מחדש למזכ"ל הPAIGC, בקונגרס הרביעי של המפלגה בנובמבר 1986. לאחר כניסת הרעיון של ריבוי מפלגות בשנת 1991, הבחירות הראשונות הרב מפלגתיות התקיימו בשנת 1994. ויירה זכה בבחירות לנשיאות ב-1994, ו-PAIGC זכתה במחוקקים, עם 62 מתוך 100 המנדטים, וקיבלו כ-46% מהקולות.
במאי 1998, בקונגרס ה-PAIGC השישי, נבחר ויירה לכהונה נוספת של ארבע שנים כנשיא PAIGC.
מלחמת האזרחים בגינאה ביסאו וההפיכה הביאו לגירושו של ויירה מה PAIGC במאי 1999. פרנסיסקו בננטה, מנהיג הרפורמיסטים במפלגה והאזרח היחיד בחונטה הצבאית, נבחר לנשיא מטעם המפלגה.
המפלגה זכתה במספר המושבים השלישי בגובהו בבחירות לפרלמנט בנובמבר 1999. בבחירות לפרלמנט המחוקקים ב-2004, התייצבה PAIGC כמפלגה הפוליטית הגדולה במדינה, וזכתה ב-31.45% מהקולות, ובכ-45 מתוך 100 המושבים בפרלמנט.
הם הקימו ממשלה ב-4 במאי 2004, כשקרלוס גומס ג'וניור היה ראש המפלגה והפך לראש ממשלה.
במרץ 2007 כרתה ה-PAIGC ברית משולשת עם ה-PRS והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית המאוחדת, ושלוש המפלגות ניסו להקים ממשלה חדשה.
דבר זה הוביל לאסטרטגיה מוצלחת, שהגיעה לשיאה כנגד אריסטיד גומס.
התפטרותו התרחשה בסוף החודש, תוך שהיא מפנה מקום למינוי, על ידי שלוש המפלגות, של ראש ממשלה חדש, מרטינו נדאפא קאבי.
הקונגרס השביעי בראשותה של PAIGC,שהתקיים בגאבו, החל ביוני 2008; במירוץ לראשות המפלגה, נבחר גומס ג'וניור לכהונה של חמש שנים כנשיא PAIGC.
בפברואר 2014 נערך הקונגרס השמיני של המפלגה בעיר ההיסטורית צ'אצ'ו, תחת המוטו "בהשראת קברל - התאחד וחזק את ה-PAIGC לקראת פיתוח" ושם דומינגוס סימוס פררה נבחר כמנהיג המפלגה.
בשנים האחרונות בגינאה ביסאו, חוזה מריו ווז זכה בבחירות לנשיאות במאי 2014, בהפרש גדול מהמתמודד מולו.
הוא המנהיג הנבחר הראשון מאז ההפיכה הצבאית בגינאה ביסאו ב-2012, שגרמה למדינה ליפול לכאוס, בנוסף על הכאוס שכבר הייתה שרויה בו – שחיתות וסחר בקוקאין.
מריו ווז הוא הראשון שהצליח להשלים את כהונתו במדינה מבלי שהיא תופל.
שנה לאחר עלייתו לשלטון הוא הדיח את ראש הממשלה ועמיתו ממפלגת הPAIGC, סימו פררה.
בהמשך שנות כהונתו הפכה הממשלה ללא יציבה ומלאה בשחיתויות פוליטיות.
בבחירות לנשיאות בינואר 2020, ניצח ראש הממשלה לשעבר, אומארו סיסוקו אמבלו, שהביס את המועמד מר פררה מהPAIGC.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של גינאה ביסאו שפוליטיקאי שאינו ממפלגת ה-PAIGC נבחר לנשיא.
כך, אומארו סיים 46 שנות שלטון צבאי של מפלגת הPAIGC בגינאה ביסאו.
מפל קרח הוא חלק מקרחון המאופיין בזרימה מהירה יחסית לשאר חלקי אותו קרחון, ובמשטח מבוקע ותלול.
יש להבדיל בין מפל קרח, שהוא סוג של קרחון שזרימתו מהירה, לבין מפל מים הקופא בעונת החורף, שאף הוא מכונה "מפל קרח".
בשל מאפיינים אלה, מכונה חלק זה של הקרחון "מפל קרח" בדומה ל"מפל מים" ביחס לנהר (שכן גם במפל המים נעים במהירות יחסית גבוהה ליתר חלקי הנהר, ופני המפל סוערים ביחס לנהר).
מפלי קרח נוצרים במקומות בהם גדות הקרחון מצירות את זרימת הקרחון, או שהקרחון זורם מעל מתלול.
בעוד שקרחון זורם על פי רוב במהירות של כמה מאות מטרים בשנה, מפל קרח זורם במהירות רבה יותר - שיכולה להגיע לקילומטרים בשנה.
בניגוד לזרימת קרחון, זרימה מהירה זו גורמת לשינוי בפני השטח של הקרחון - ולכן פני מפל הקרח מחורצים, סדוקים ובתרוניים, וחלקים ממפל הקרח יכולים להתמוטט בפתאומיות ובלי אזהרה - ולכן הטיפוס על מפלי קרח מסוכן ביותר.
עם זאת, בשל יופיים מהווים אתרי הקרח יעד טיפוס אטרקטיבי.
גובהם של מפלי הקרח השונים שונה ביותר.
גובהו של מפל הקרח היורד מקרחון רוזוולט, שעל המורדות הצפוניים של הר בייקר, ברכס קסקייד שבארצות הברית הוא 730 מטרים.
מפל קרח יכול להיות גדול ביותר, לדוגמה, רוחבו של מפל הקרח הזורם אל קרחון לאמברט שבאנטארקטיקה 7 קילומטרים, אורכו 14 קילומטרים, ואולם הוא נופל גובה של 400 מטרים (מחצית מגובהו של מפל הקרח בקרחון רוזוולט).
מפלגות פוליטיות באוגנדה היו אסורות עד למשאל העם שנערך ביולי 2005. המפלגות היו אסורות מכיוון שנשיא המדינה יוורי מוסווני החליט לבטל אותם בשנת 1986 במטרה לרסן את המתיחות המגזרית בעקבות המהפכה.
להלן רשימה של מפלגות הפוליטיות שמוצגת באתר הרשמי של ועדת הבחירות של אוגנדה המפלגות הללו אלו המפלגות היחידות שמתמודדות להפרלמנט ולנשיאות:
+מפלגהיושב ראשהערותהברית לשינוי לאומימוגישה מונטוהמפלגה הדמוקרטיתנורברט מאוהמפלגה הפרוגרסיבית העממיתג'אברי בידנדי סאליהמפלגה השמרניתקן לוקיאמוסיהממשיכה בפועל של מפלגת קבאקה יקה.המצע לאחדות לאומיתרוברט סנטאמוהפורום לשינוי דמוקרטיפטריק אובוי אמוריאטמפלגת הפיתוח העממיתעבד בווניקהפורום הצדקאסומן בסאלירווהקונגרס העם באוגנדהג'ימי מישאל אקנהתנועת ההתנגדות הלאומיתיוורי מוסווניהמפלגה של נשיא אוגנדה
מפלגות שמעולם לא נכנסו לפרלמנט
קבאקה יקה – המפלגה הייתה קיימת עד שנת 1964 בשנה הזו התאחדה המפלגה אם מפלגת קונגרס העם באוגנדה.
המפלגה השמרנית נחשבת ליורשת של המפלגה.
מפלגת CARC (באיטלקית: Partito dei CARC) היא מפלגת שמאל רדיקלית באיטליה.
CARC נוסדה בכינוס שנערך בויארגיו , איטליה בין ה-21 ל-22 בנובמבר 1992. הכינוס נערך על ידי אנשים מבוגרים שתמכו וצדדו באידאולוגיות מרקסיסטיות-לניניסטיות, פרו-סיניות וטרוצקיסטיות, ורובם הגיעו מהתנועה "אוטונומיה אופריה" .
המזכיר הכללי הראשון של המפלגה היה ג'וזפה מג', שב-1981 נחקר במשטרה בגין חתרנות וזוכה ב-1986.
CARC פעלה תחילה בעיקר בקמפניה וטוסקנה, אך עם הזמן נכנסה למרכז השיח הפוליטי, ורבים קישרו את המפלגה לפעולות החתרניות והחשאיות אשר התרחשו במדינה.
ב-1998, יצא מצע המפלגה אשר נקרא "Project of Manifesto – Program of the New Italian Communist Party", ועל פי המצע, המטרה העיקרית של המפלגה היה להנהיג את הפרולטריון (מעמד הפועלים).
המפלגה נחלשה כאשר התפצלה לשתיים.
הפיצול הראשון התרחש כאשר קבוצה של שמאלנים מיליטנטים מהמפלגה, פרשו ממנה והקימו קבוצה משלהם אשר נקראה "LineaRossa", והפיצול השני התרחש כמה ימים לפני רצח מאסימו ד'אנטונה, כאשר קבוצה קטנה של אנשים מהמפלגה הואשמה ב-"פעילות בעלת נטיות אנרכיסטיות", מה שסטה מהקו שהמפלגה הלכה דרכה.
ב-2001, המפלגה החדשה תוכננה לקום מחדש בתור "המפלגה הקומוניסטית".
על פי המזכיר פייטרו ונגלי, המבצע הזה נועד לשקם את ולאחד את המפלגה כפי שהייתה בעבר.
בבחירות המוניציפליות בנאפולי ב-2011, מפלגת CARC תמכה באופן מוצהר בשופט לשעבר לואיג'י דה מגיסטריס , שהיה בקשר עם מאפיה איטלקית, ועוררה מחלוקת רחבה בציבור.
בבחירות לפרלמנט של 2013, המפלגה בחרה לתמוך בתנועת חמשת הכוכבים.
מפלגה שלישית הוא מונח בפוליטיקה האמריקאית המכוון למפלגות פוליטיות החיצוניות לשתי המפלגות הדומיננטיות – הרפובליקנית והדמוקרטית.
לפעמים המפלגה השלישית מכונה גם כ"מפלגה המינורית".
מפלגות שלישיות נחשפות לרוב לקהל הרחב במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
עם זאת, אף מועמד שלישי לא זכה בנשיאות מאז שהמפלגה הרפובליקנית הפכה למפלגה מרכזית באמצע המאה ה-19. מאז, רק בחמש מערכות בחירות (1892, 1912, 1924, 1948 ו-1968) ניצח מועמד שלישי במדינות כלשהן, ורק במערכת בחירות אחת (1912) מועמד שלישי הגיע למקום השני.
מפלגות עם למעלה מ-100,000 מצביעים רשומים
המפלגה הליברטריאנית – מפלגה הדוגלת בליברטריאניזם, כלכלת לסה פר, וזכויות אזרחיות.
מפלגת הירוקים של ארצות הברית – מפלגה ירוקה הדוגלת באיכות הסביבה, זכויות להט"ב ופמיניזם
מפלגת החוקה – מפלגה פלאו-שמרנית.
המפלגה העצמאית האמריקאית – מפלגה שהוקמה לקראת הבחירות לנשיאות ב-1968 וגרפה 9,906,473 מהקולות (13.5%).
זהו היה הישג השיא שלה ומאז לא הגיעה להישגים משמעותיים.
מפלגת האיסור – מפלגה שהוקמה ב-1869 ותומכת בהטלת איסור על שתייה והפצה של משקאות אלכוהוליים.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית – מפלגה הדוגלת בקומוניזם אשר הוקמה ב-1919.
לאור השנים מועמדים שלישיים הגיעו להשגים מסוימים בפוליטיקה המקומית.
הירוקים, הליברטריאנים ומפלגות נוספות הצליחו לשלוח מטעמן נציגים לרשויות המחוקקות ולפקידות במדינות.
המפלגה הסוציאליסטית איישה מאות פקידים מקומיים ב-169 ערים ב-33 מדינות עד 1912 (ובהן מילווקי, ניו הייבן, וסקנקטדי).
לאורך המאה ה-20 כיהנו כמספר מושלים מהמפלגות השלישיות.
אך לאור חוק דוברז'ה מערכת השלטון בארצות הברית היא דו-מפלגתית ברובה.
לאורך ההיסטוריה כיהנו כשלושה נשיאים שלא השתייכו למפלגה פוליטית גדולה – ג'ורג' וושינגטון, ג'ון טיילר ואנדרו ג'ונסון.
רק וושינגטון כיהן בכל שנותיו כנשיא כעצמאי.
שני האחרים היו סגני נשיא שמונו לתפקיד עם מותו של הנשיא הקודם, ושניהם הפכו לעצמאיים בגלל קשר רעוע עם מפלגותיהם.
ביל ווקר מאלסקה היה המושל העצמאי האחרון בארצות הברית (והראשון בתולדות אלסקה) בכהונתו בשנים 2014–2018. בשנת 1998, המתאבק ג'סי ונטורה נבחר לתפקיד מושל מינסוטה מטעם המפלגה הרפורמיסטית.
נכון לשנת 2021, הסנאטורים האמריקנים העצמאיים היחידים הם ברני סנדרס מורמונט ואנגוס קינג ממיין.
שני הסנאטורים מצביעים יחד עם המפלגה הדמוקרטית.
אף אחד מחברי בית הנבחרים הנוכחי אינו חבר במפלגה שלישית.
הנציג לשעבר ג'סטין עמאש ממישיגן נבחר במקור כרפובליקני, והצטרף למפלגה הליברטריאנית באפריל 2020. הוא לא התמודד שוב לתפקיד בשנה זו ובכך היה החבר האחרון בבית שהיה משויך למפלגה שלישית כלשהי.
ממסד המפלגה בפוליטיקה של ניו זילנד היא מערכת מפלגות נרחבת אשר הלכה והתרחבה עם השנים בעיקר עם תחילת המאה ה-20.
לרוב חברי הפרלמנט של ניו זילנד ובייחוד בית הנבחרים הם חברי המפלגות השונות.
עם זאת, אין חוק מחייב הקובע שעל חבר פרלמנט להיות חבר במפלגה, מה שמאפשר גם להיבחר כעצמאי.
מאז שנות ה-30 שלטו בעיקר בזירה הפוליטית של ניו זילנד שתי המפלגות הגדולות (המפלגה הלאומית של ניו זילנד, ומפלגת הלייבור של ניו זילנד).
ב-1996 עם שינוי הבחירות לשיטה יחסית נוצר קשת מפלגות רחבה אשר מקנה גם למפלגות קטנות ייצוג משמעותי בפרלמנט.
המפלגה הלאומית של ניו זילנד
המפלגה הלאומית של ניו זילנד הוקמה בשנת 1936, היא מפלגת מרכז-ימין והיא אחת משתי המפלגות הגדולות בניו זילנד יחד עם מפלגת הלייבור.
על פי אתר המפלגה, "המפלגה הלאומית שואפת לביטחונה, שגשוגה והצלחתה של ניו זילנד שבה נוצרים הזדמנויות לכל הניו זילנדים להגשים את מטרותיהם האישיות ואת חלומותיהם".
עוד במצע המפלגה ניתן למצוא קווי מדיניות של הורדת נטל המס, הפחתת תשלומי הרווחה, קידום כלכלת השוק, החזרה או שמירה על מדיניות הביטחון המסורתית באמצעות בריתות עם מדינות המערב וקידומו של קנה מידה אחיד של אזרחות לכל הניו זילנדים ("חוק אחד לכולם" - One law for all).
מפלגת הלייבור של ניו זילנד
מפלגת הלייבור של ניו זילנד היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בניו זילנד ואחת משתי המפלגות הראשיות בפוליטיקה של ניו זילנד.
המפלגה הוקמה ב-1916 ובכך היא המפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר מבין המפלגות הפעילות ב-2023 בניו זילנד.
על פי חוקת המפלגה מ-2014, מפלגת הלייבור קיבלה על עצמה את עקרונות הדמוקרטיה הסוציאליסטית, הכוללים בין היתר: שוויון חברתי, כלכלי, תרבותי, פוליטי ומשפטי, ללא קשר למעמד כלכלי או חברתי.
המפלגה הירוקה של ניו זילנד
המפלגה הירוקה היא מפלגה ירוקה הפועלת בניו זילנד.
על פי מצע המפלגה, מפלגת הירוקים פועלת להגן על האקלים, לשקם את הטבע, להגן על חיות הבר המקומיות, לבנות דיור חם ובמחיר סביר, לוודא שלכל אדם יש מספיק כדי לחיות חיים טובים, ולבנות סביבה טבעית שטובה עבור כולם.
ACT ניו זילנד (איגוד הצרכנים ומשלמי המיסים) היא מפלגת ימין-ליברלית שנוסדה ב-1993.
לפי מצע המפלגה מפלגת ACT פועלת לבנות סביבה קהילתית בטוחה יותר, מערכת חינוך באיכות בינלאומית-מערבית, קיצוץ בהוצאות המגזר הציבורי, הקלה בנטל מס, צמצום בירוקרטיה ורגולציה, מערכת חוקים אחידה ללא הבדלי גזע, ותמיכה במגזר הכפרי.
היא מפלגה פוליטית בניו זילנד הדוגלת בזכויותיהם של הילידים המאורים של ניו זילנד.
המפלגה המאורית מאמינה ששיטות הילידיים יכולים לעזור לפתוח את רווחתם של ניו זילנד.
המדיניות של המפלגה מאמינה שמטרתה לספק את רווחתם של כולם, מתוך הכרה שחייבים לשפר את איכות חייהם של המאורי אם ברצונה של ניו זילנד להיות אומה מגוונת, מאושרת ובריאה באמת.
בפוליטיקה של ישראל התמודדו מפלגות נשים בכמה בחירות לכנסת, אך הישגיהן האלקטורליים של המפלגות היו דלים יחסית.
עם זאת, היו שטענו שהייתה להן השפעה ניכרת על סוגיות החשובות לנשים בישראל ובכלל זה מעמד האישה בישראל.
בין השנים 1920 ל־1944 השתתפו מפלגות נשים בכל אסיפות הנבחרים.
בבחירות לאספה המכוננת, בשנת 1949, השתתפו שתי רשימות נשים: רשימת הפועלת והאשה הדתית, שרצה מאחר שהמפלגות החרדיות לא הסכימו להכליל נשים בחזית הדתית המאוחדת, ורשימת ויצו שזכתה במנדט אחד ונציגתה בכנסת הייתה רחל כהן-כגן.
מאז ועד שנות ה-70 לא הייתה מפלגת נשים שרצה לכנסת.
בשנת 1973 נכנסה לכנסת מפלגת ר"צ (התנועה לזכויות האזרח), בראשותה של שולמית אלוני שאמנם לא הייתה מפלגת נשים באופן רשמי, אך יש המחשיבים אותה לכזאת.
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977, התמודדה מפלגת הנשים, אך היא לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1989 מאשה לובלסקי בקשה לקדם את הרעיון של מפלגת נשים, הגם שאמרה שהיא עצמה לא תרוץ במפלגה כזאת.
בדיון שהתקיים בנושא במרץ 1989 היא ורות רזניק שהייתה שותפה במפלגת הנשים בשנת 1977 תמכו ברעיון, ולעומת זאת לימור לבנת ואליס שלוי התנגדו.
בשנת 1992 בבחירות לכנסת ה-13 השתתפה מפלגת נשים בראשות רות רזניק ואסתר הרצוג.
המפלגה השיגה כעשירית מהקולות הנדרשים למעבר אחוז החסימה, וכמחצית ממספר הקולות של מפלגת הנשים בשנת 1977.
בשנת 2015 התמודדה בבחירות לכנסת ה-20 מפלגת "ובזכותן", מפלגת נשים חרדית, בראשות רות קוליאן, שזכתה רק ב-1802 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-2020, התמודדה בבחירות לכנסת ה-23 מפלגת "קול הנשים", בראשותה של מזל שאול.
המפלגה זכתה ב-2,773 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
אחד הנימוקים המובא כתמיכה במפלגת נשים היא הייצוג הדל של נשים בכנסת.
אחת מטענות המתנגדים היא שלנשים יש עמדות במגוון נושאים שלא מאפשרות התאחדות למפלגת נשים.
חוקרים רבים מתעלמים ממפלגות נשים, או מתייחסים אליהן במונחים של כישלון.
אסתר הרצוג, לעומת זאת, טוענת שהייתה להן השפעה ניכרת על סוגיות החשובות לנשים בישראל.
מפלגות ברשות הפלסטינית התעתדו להשתתף במערכת הבחירות האחרונה שתוכננה ל־2021, לרשות הלאומית הפלסטינית בשטחים הפלסטיניים.
בשנת 1994 הוקמה הרשות הפלסטינית, הגוף המנהל לתקופת הביניים עד למשא ומתן על מעמד הקבע.
נשיא הרשות הפלסטינית הוא התפקיד הפוליטי הבכיר ביותר, המקביל לראש מדינה.
המועצה המחוקקת הפלסטינית היא הרשות המחוקקת של הרשות הפלסטינית.
לעומתה, המועצה הלאומית הפלסטינית, היא הרשות המחוקקת הלאומית של העם הפלסטיני בכללותו.
הרשות הפלסטינית העבירה חוק חדש ביוני 2005 שהגדיל את מספר חברי הפרלמנט מ-88 ל-132, שקבע שמחציתם ייבחרו בשיטה של ייצוג יחסי ומחציתם על ידי מחוזות בחירה מסורתיים.
סיעהבערביתדגלנוסדהמנהיגעמדה פוליטיתהמועצה המחוקקת הפלסטיניתחמאסحركة المقاومة الإسلامية1987 ח'אלד משעלימין פת"חفتح - حركة التحرير الوطني الفلسطيني1965מחמוד עבאסמרכז-שמאל לשמאלהחזית העממית לשחרור פלסטיןالجبهة الشعبية لتحرير فلسطين1967אחמד סעדאתשמאל רדיקליהדרך השלישיתالطريق الثالث2005סלאם פיאדמרכז-שמאל היוזמה הלאומית הפלסטיניתالمبادرة الوطنية الفلسطينية2002מוסטפא ברגותימרכז-שמאל לשמאלהחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטיןالجبهة الديموقراطية لتحرير فلسطين1968נאיף חוואתמהשמאל רדיקלימפלגת העם הפלסטיניתحزب الشعب الفلسطيني1982סאם סאלישמאל רדיקליעצמאי
סיעהבערביתנוסדהעמדת פוליטיתמצבברית הכוחות הפלסטיניים تحالف القوى الفلسطينية1993אוהל גדול פעילהכוחות הלאומיים והאיסלאמיים הפלסטינים القوى الوطنية والإسلامية الفلسطينية2000אוהל גדול פעיל
ברית זארה וַגְנְקְנֶכְט – שכל וצדק, או בקיצור BSW, היא מפלגה פוליטית גרמנית שהוקמה ב-8 בינואר 2024. עוד קודם לכן, ב-26 בספטמבר 2023, הוקמה עמותה רשומה שכָּללה בעיקר חברים לשעבר במפלגה הפוליטית הגרמנית די לינקה, כהכנה להקמת המפלגה הפוליטית החדשה.
התוכניות להקמת המפלגה החדשה הוצגו במסיבת עיתונאים פדרלית ב-23 באוקטובר 2023 על ידי חברי הבונדסטאג, זארה וגנקנכט, אמירה מוחמד עלי וכריסטיאן לי, מנכ"ל לשעבר של די לינקה בנורדריין-וסטפאליה לוקאס שון, והיזם ראלף סויקאט.
אמירה מוחמד עלי הודיעה שהיא, יחד עם וגנקנכט, לי ושבעה חברים נוספים בסיעת הבונדסטאג, תעזוב את מפלגת די לינקה ותצטרף ל-BSW שזה עתה הוקמה, והם ישמרו על חברותם בסיעה הפרלמנטרית של די לינקה וישמרו על הרשאותיהם הפרלמנטריות.
אולם, הסיעה פורקה על ידי די לינקה ב-6 בדצמבר 2023.
המטרה העיקרית של העמותה היא להפוך למפלגה חדשה בראשות וגנקנכט.
המפלגה סקפטית הן לגבי פוליטיקה ירוקה והן לגבי תמיכה באוקראינה במלחמת רוסיה–אוקראינה.
לפי סקרים עדכניים, בין 12% ל-20% מהמשיבים אמרו שהם ישקלו להצביע למפלגה (בקרב תושבי מזרח גרמניה לשעבר השיעור גבוה יותר, כ-32%).
בבחירות הכלליות בגרמניה 2025 המפלגה לא עברה את אחוז החסימה (5%) ולא נכנסה לפרלמנט.
וגנקנכט, שתוארה כפוליטיקאית שמאלנית בולטת, הייתה חברה במפלגת די לינקה ובמפלגות שהתאחדו ויצרו את די לינקה, כגון מפלגת האחדות הסוציאליסטית של גרמניה (SED) ומפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי (PDS).
עמדותיה הפוליטיות מזוהות בדרך כלל כשמאלניות פופוליסטיות.
למרות שהייתה בעברה מנהיגה משותפת של השמאל מ-2015 עד 2019, סכסוך עם חברי מפלגה אחרים בנושאים כמו מדיניות הפליטים הגרמנית, חיסון נגד COVID-19, והפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, הוביל להשערות מאז 2021 שהיא תעזוב את השמאל ותקים מפלגה פוליטית חדשה.
הספקולציות גברו לקראת הבחירות במדינת הסן ב-2023 ולבחירות ב-2023 במדינת בוואריה ב-8 באוקטובר, שבהן די לינקה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בגובה 5%, בעוד שמפלגת אלטרנטיבה לגרמניה (AfD) זינקה בשתיהן.
הצלחת ה-AfD הובילה את וגנקנכט לטעון כי מפלגה פופוליסטית שמאלנית יכולה להתחרות ב-AfD תוך כיבוד חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
וגנקנכט טוענת שהסיבה לכישלונות האלקטורליים של די לינקה (שיעור התומכים במפלגה ירד מ-12% ב-2009 ל-5% ב-2021) היא ההתמקדות במאבק באפליה סקסיסטית, גזענית או הומופובית, על חשבון נושאים כלכליים.
היא טוענת שיש להתמקד בכלכלה, בניגוד לגישה ההצטלבותית של הנהגת המפלגה, המשתמשת במונח "קלאסיזם" לתיאור הפערים החברתיים כסוג של אפליה, בדומה לסקסיזם או גזענות.
לדעתה, מעמדות הפועלים כבר לא מזהים את עצמם בשיח של השמאל, והם פונים למפלגת הימין הקיצוני, אלטרנטיבה לגרמניה, ככלי קיבול להצבעת המחאה.
העמותה "BSW – Für Vernunft und Gerechtigkeit eV", שממוקמת בקרלסרוהה, נרשמה בפנקס העמותה בבית המשפט המחוזי במנהיים ב-26 בספטמבר 2023. באמצע אוקטובר הגישו למעלה מחמישים מחברי די לינקה בקשה להרחיק את וגנקנכט מהמפלגה כדי למנוע ממנה לבנות מפלגה חדשה תוך שימוש במשאבים של די לינקה.
חברי המפלגה ופרשנים פוליטיים טענו שהספקולציות המתמשכות לגבי הקמת מפלגה חדשה והתפרקות די לינקה הן שגרמו לתוצאות הגרועות של די לינקה בבחירות.
מרטין שירדוואן, יו"ר פדרלי של השמאל ויו"ר משותף של השמאל בפרלמנט האירופי - GUE/NGL, הכריז שהמפלגה תגרש חברים שהתחייבו להקים מפלגה מתחרה באמצעות עמותת BSW.
הוועד המנהל הפדרלי של השמאל העביר החלטה של חוסר תאימות (Unvereinbarkeitsbeschluss) עם BSW.
זמן קצר לאחר ההכרזה על מסיבת העיתונאים, נרשם אתר מזויף בכתובת "www.bswpartei.de", שהציג את עצמו כאתר הרשמי של המפלגה, תוך שימוש בתמונות המוגנות בזכויות יוצרים ובכתובת משרדה של וגנקנכט בהחתמתו.
וגנקנכט הגישה תלונה למשטרה נגד האתר, שכעת מושבת.
עדיין לא ברור מי יצר אותו.
חברי ה-BSW בבונדסטאג הגרמני רוצים להמשיך לעבוד יחד כקבוצה פרלמנטרית והגישו בקשה מקבילה לנשיא הבונדסטאג.
כאשר הוקמה קבוצת וגנקנכט בבונדסטאג ב-11 בדצמבר 2023, נבחרה וגנקנכט ליושב הראש שלה, קלאוס ארנסט נבחר לסגנה וג'סיקה טאטי למנהלת הפרלמנטרית.
הקבוצה החלה להיות מיוצגת גם בבית הנבחרים של ברלין, על ידי אלכסנדר קינג, הפרלמנט של המבורג, על ידי Metin Kaya, והפרלמנט של ריינלנד-פאלץ על ידי אנדראס הרטנפלס, חבר לשעבר באליאנס 90/הירוקים.
ה-BSW תוארה באופן שונה הן כמפלגה פופוליסטית, סוציאליסטית, הן כמפלגה כלכלית סוציאליסטית, שמרנית תרבותית, חברתית-שמרנית, ואף כמפלגת שמאל פופוליסטי, שמאלנית לאומנית ושמרנית שמאלנית.
התיאור האחרון ניתן לה בין השאר בשל עמדותיה השמאלניות בתחום הכלכלה ועמדותיה הימניות במספר נושאים חברתיים ותרבותיים.
לדברי וורטמן, השילוב הזה פופולרי בקרב מצביעים אנטי-ממסדיים ונוטים לימין.
בתגובה לתיאור המפלגה כימנית קיצונית או ימנית חברתית, אמר מדען המדינה תורסטן פאס כי וגנקנכט היא בכל זאת פוליטיקאית עם פרופיל שמאלני, אפילו בתוך מפלגת השמאל, והעיר: "הייתי קצת נזהר לגבי זה, כי זה כמובן פרויקט שמאלני מובהק.
היא בהחלט לא פוליטיקאית שמייצגת עמדה ימנית".
בספקטרום הפוליטי של ימין-שמאל, המפלגה ממוקמת בדרך כלל בשמאל, או בשמאל הקיצוני, תוך שהיא קרובה יותר לימין בנושאים חברתיים-תרבותיים כגון הגירה וגיוון מגדרי.
שילוב עמדות זה הושווה לזה של המפלגה הסוציאליסטית בהולנד ושל המפלגה הקומוניסטית של יוון.
שרה וגנר, מרצה למדע המדינה באוניברסיטת קווינס בבלפסט וחוקרת פוסט-דוקטורט לשעבר באוניברסיטת מנהיים, שחקרה את עלייתה הפוליטית של וגנקנכט, הגיבה: "אנחנו לא באמת יכולים לומר בדיוק כמה אנשים מיישרים קו עם שמאל שמרני, אבל מה שאנחנו יכולים לומר הוא שזו מפלגה משמעותית ומעולם לא ראינו את השילוב הזה במפלגה בגרמניה".
העמדות הפוליטיות של ה-BSW כוללות הגבלות נוספות על הגירה, תוכנית לדה-גלובליזציה, התנגדות לפוליטיקה ירוקה, הפסקת הסיוע הצבאי לאוקראינה והסדר משא ומתן לפלישה הרוסית לאוקראינה.
וגנקנכט סבורה שה-BSW עומד בראש ובראשונה באופוזיציה לשמאל ולברית עם מפלגת 90/הירוקים.
בראיון ל-"Suddeutsche Zeitung" ציינה וגנקנכט כי מפלגתה היא "בבירור לא ימנית", אלא שמאלנית במובן של "חתירה ליותר צדק חברתי, שכר טוב, פנסיה ראויה" ו"מדיניות חוץ שחוזרת למסורת הדטאנט במקום להסתמך יותר ויותר על הקלף הצבאי".
עם זאת, וגנקנכט השמיטה את המילה "שמאלנית" משם המפלגה החדשה, ואמרה כי "אנשים רבים כיום מקשרים [את המילה הזאת] עם תוכן שונה לחלוטין" ועם "ויכוחים אליטיסטיים", וכי מפלגת ה-BSW מעדיפה לפנות ל"קשת רחבה של בוחרים פוטנציאליים".
וגנקנכט הרגישה שהשמאל הפך לליברלי חברתית ומה שהיא כינתה "אורח חיים שמאלני" ולא שמאלני, והאשימה את הפרוגרסיבים בשמאל בכך שהם "מרוכזים מדי בדיאטה, בכינויי גוף ובמה שנתפס כגזענות", במקום להתמקד ב"עוני ופער הולך וגדל בין עשירים לעניים".
ה-BSW תומכת בהתערבות כלכלית ובהטבות סוציאליות גדולות יותר, שאמורות להיות ממומנות על ידי העשירים, אך מבלי לפגוע בנכסים ובירושות.
וגנקנכט פרסמה מניפסט בן חמישה עמודים שהתמקד בנושאים כמו הידרדרות גשרים וכבישים, קליטה גרועה של טלפונים סלולריים, אינטרנט איטי וממשלים מוצפים.
למרות הביקורת נגד הירוקים והפוליטיקה הירוקה, המניפסט הדהד את האסטרטגיה התעשייתית שהציג רוברט האבק, תוך שימת דגש על חדשנות ומחויבות של BSW לצדק חברתי, קידמה וצמיחה כלכלית.
וגנקנכט דחתה את הביקורת שנמתחה עליה, שהיא רוצה להפוך את הכלכלה לזו של מזרח גרמניה, ואמרה שהיא חסידה של אורדו-ליברליזם, התומך בכלכלת שוק הוגנת ובמדיניות חברתית חזקה.
בנוסף, השילוב במפלגה של מדיניות כלכלית סוציאליסטית בחלקה, חלקה רעיונות נאו-ליברליים עם שמרנים יותר בנושאים חברתיים-תרבותיים משך תמיכה וספקנות.
מדיניות החוץ של BSW תוארה כרוסופילית, אך וגנקנכט הכחישה זאת.
ה-BSW מבקרת את שליחת הנשק לאוקראינה ולתומכיה במלחמת רוסיה-אוקראינה, ומאשימה את נאט"ו בהסלמה של הסכסוך.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תיארה וגנקנכט את רצועת עזה כ"כלא באוויר הפתוח".
בשנת 2023, על רקע ספקולציות על עזיבה של וגנקנכט את מפלגת די לינקה, בוצעו סקרים שונים כדי לאמוד את התמיכה במפלגה בראשות וגנקנכט.
לגבי הסיכויים הפוליטיים של המפלגה, וולפגנג שרדר, מדען פוליטי מאוניברסיטת קאסל, אמר שמחצית מחלקו של השמאל יכול ללכת ל-BSW, מה שאומר שהשמאל לא ייכנס לבונדסטג בבחירות הפדרליות הבאות בגרמניה.
לעומת זאת, מחקר של המדענים הפוליטיים שרה וגנר, קונסטנטין וורתמן ויאן-פיליפ טומצ'ק מצא ש-BSW עלולה לפגוע גם בימין הקיצוני.
וורתמן, שהצהיר כי וגנקנכט נמצאת "מבחינה חברתית-תרבותית בימין", הגיב: "הנתונים שלנו מראים ששיעור בעלי הדעה החיובית על וגנקנכט גבוה יותר בקרב מצביעי AfD מאשר בקרב מצביעי די לינקה.
על אנשים שרואים את עצמם כשמרנים, מבקרים את ההגירה ומגיעים חלקית מהמזרח".
באוקטובר 2023, לאחר ההכרזה על BSW, סקרים נוספים העריכו את התמיכה במפלגה החדשה של וגנקנכט.
סקר שנערך בקרב מצביעי "T-Online" מצא כי מצביעי השמאל, AfD ו-FDP, כמו גם מצביעים שאינם מצביעים ומצביעי מפלגות קטנות, היו פתוחים ביותר ל-BSW, בעוד ש-CDU/CSU, SPD ובעיקר מצביעי הירוקים התנגדו במידה רבה.
לפי סקר של Insa, כ-12% מהגרמנים אמרו שהם יצביעו עבור BSW.
סקר של Civey הצביע על כך ש-20% מהגרמנים יכולים "לדמיין באופן עקרוני" להצביע למפלגה היפותטית בראשות וגנקנכט.
הסקר גם מצא שתומכי מפלגת השמאל וה-AfD היו אלה שהיו פתוחים ביותר להצבעה למפלגה כזו, הנתון הגיע ל-32% במזרח גרמניה.
סקר של "בילד" מצא כי 27% מהמצביעים ישקלו להצביע למפלגה של וגנקנכט.
מנפרד Güllner – שחברת הסקרים שלו, מכון Forsa, ערכה סקר על מפלגתו של וגנקנכט – אמר של-BSW יש סיכוי למשוך מצביעים ממפלגות מסורתיות כמו למשוך את אלה שמצביעים בימין.
בבחירות לפרלננט האירופאי, ביוני 2024, קיבלה המפלגה כ-6.2% אחוז מהקולות וזכתה ל-6 מושבים.
מפל רסיסים הוא מפל גדול בערוצו של נחל סער שברמת הגולן.
מיקומו של המפל בשמורת הטבע "נחל סער".
תחילתו של המפל :גשר הידידות (קרוב לכביש 99).
סופו של המפל במפגש הכבישים 989,ו-99 ליד גשר סער.
מפל רסיסים מכונה בערבית "שלל אל מוברה " (شلّال المُبرة/ اٌلموبرة), ויש המכנים אותו גם "ואדי חשבה" (وَادِي خَشَـبـة).
גובהו של הנחל כ-23 מטרים.
המפל אינו זורם כל השנה, אלא רק בעונת החורף והאביב.
המפל נקרא בעברית מפל רסיסים בגלל נפילת המים בכוח עצום והתנפצות המים לרסיסים על פני הסלעים.
בשנת 2011 קבוצת מטיילים, אשר הגיעה למפל רסיסים הופתעה לגלות שקיר המפל יבש ואין זרימה, רק בריכה, אך יוצאים מים מתחתית המפל, סלע גיר קשה יורד בזווית לסלע בזלת ובין שני הסלעים נובעים מים ונחל חדש נוצר.
לתופעה זו יש שני הסברים: רעידת אדמה או מים אשר נכנסו לשכבה פוסילית תת-קרקעית וחלחלו בין הגיר לבזלת.
תחילותו של המפל הוא גשר הידידות, הגשר נקרא כך מכיוון שלאחר שפוצץ במלחמת יום הכיפורים על ידי הסורים, במטרה לעקב את כוחות צה"ל, החליטה המדינה לשקם את הגשר בשביל לחזק את הקשר והאמון עם התושבים הדרוזים במדינה ולכן נקרא הגשר " גשר הידידות ".
מימין לגשר הידידות נמצאות טחנות קמח עתיקות, שפעלו עד השנה 1969 מכוח מי הנחל, הטחנות נהרסו בשיטפון ומאז הן לא בפעילות.
הצמחייה ובעלי החיים באזור הנחל
הצמחייה המצויה באזור המפל (אזור רמת הגולן) הם צמחים כמו: אלון מצוי, אלון התולע אלה ארצישראלית ניתן למצוא באזור גם:שזיף הדוב, אגס סורי ולבנה רפואי.
כמו כן, יש שם גם שפע של צמחים כמו רקפת יוונית, כלניות ואת שני מיני שיחי השיזף.
באזור זה יש גם מגוון בעלי חיים כמו: זאבים, צבועים, נמיות, חתולי הבר, שועל מצוי, סמור, גירית, חזיר הבר, שפן הסלעים הסורי ומיני מכרסמים.
כמו כן מיני עופות מעולם העופות של הגולן העשיר ביותר.
מפלגה סוציאליסטית היא מפלגה פוליטית המבקשת לקדם את עקרונות הסוציאליזם במסגרת המדינה והחברה.
מפלגות סוציאליסטיות פועלות לרוב לקידום שוויון חברתי וכלכלי, הרחבת הבעלות הציבורית או הפיקוח על אמצעי הייצור, חיזוק מדינת הרווחה, והגנה על זכויות עובדים ואיגודים מקצועיים.
המונח "מפלגה סוציאליסטית" הוא רחב וכולל בתוכו מגוון רחב של תנועות, החל ממפלגות סוציאל-דמוקרטיות מתונות הפועלות במסגרת הקפיטליזם והדמוקרטיה הפרלמנטרית, ועד למפלגות סוציאליסטיות-דמוקרטיות רדיקליות יותר, ולעיתים (בהקשר היסטורי) גם מפלגות קומוניסטיות.
ההיסטוריה של המפלגות הסוציאליסטיות שזורה בהתפתחות המהפכה התעשייתית ובצמיחתו של מעמד הפועלים (פרולטריון) באירופה של המאה ה-19.
המאה ה-19: צמיחתן של מפלגות הפועלים
בראשית המאה ה-19, הסוציאליזם היה בעיקרו תנועה רעיונית ואוטופיסטית.
אולם עם התחזקות האיגודים המקצועיים ופרסום "המניפסט הקומוניסטי" (1848) על ידי קרל מרקס ופרידריך אנגלס, החלו לקום התאגדויות פוליטיות של פועלים.
ב-1863 הקים פרדיננד לסל את "אגודת הפועלים הגרמנית הכללית" (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein), ה-ADAV.
במקביל הקימו וילהלם ליבקנכט ואוגוסט בבל את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (Sozialdemokratische Arbeiterpartei Deutschlands).
שתי המפלגות התאחדו ב-1875 ליצירת מפלגת ה-SPD (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה).
ה-SPD הפכה למודל לחיקוי עבור מפלגות סוציאליסטיות בכל רחבי אירופה, בשילוב של בסיס תמיכה המוני של איגודי עובדים עם מנגנון מפלגתי בירוקרטי.
אף על פי שאוטו פון ביסמרק ניסה להגביל את כוחה ב-1878 באמצעות חקיקה (שבוטלה ב-1890), ובבחירות של 1912 הפכה למפלגה הגדולה בגרמניה עם כשליש מכמות המושבים ברייכסטאג.
ב-1889 הוקם האינטרנציונל השני, ארגון גג של מפלגות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות, שאיגד מפלגות מצרפת, בריטניה (לימים מפלגת הלייבור), בלגיה, אוסטריה ועוד.
מטרת העל הייתה החלפת הקפיטליזם בסוציאליזם, אך התגלעה מחלוקת עזה בין הזרם המהפכני המרקסיסטי (שדגל בהפיכה אלימה) לבין הזרם הרפורמיסטי בהובלת הוגים כאדוארד ברנשטיין, שדגל בשינוי הדרגתי דרך הפרלמנט.
דעותיו כונו סוציאליזם רפורמי או רוויזיוניזם בפי מתנגדיו המרקסיסטיים.
תחילת הסוציאליזם בצרפת בניסוי שכשל שנערך ב-1848 (אביב העמים) המכונה (Ateliers Nationaux).
בצרפת פעלו אחר כך שלושה זרמים סוציאליסטיים שאותם הובילו , שנחשב לאבי הזרם האבולוציוני, פייר-ז'וזף פרודון שהיה אבי הזרם האנרכיסטי ולואי אוגיסט בלאנקי שפיתח את התפיסה הקרויה בלאנקיזם על שמו שגרס כי מהפכה סוציאליסטית צריכה להתבצע בידי קבוצה קטנה יחסית של קושרי קשר מאורגנים היטב וסודיים.
החסידים של פרודון ושל בלאנקי עמדו בראש הקומונה הפריזאית, מרד ב-1871 שהסתיים בטבח.
אירוע זה החליש את התנועה הסוציאליסטית בצרפת, ועד 1905 היו מפוצלים בין תנועות שונות ואז התאחדו בשם (כיום המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית) כשבראש המפלגה הסוציאליסטית עמדו ז'אן ז'ורס וז'יל גד.
בבריטניה הוקמה ב-1900 מפלגת הלייבור מתוך תנועת האיגודים המקצועיים ותנועות סוציאליסטיות אוטופיות שרווחו באנגליה בשלהי המאה ה-19. היא הושפעה מהאגודה הפביאנית, תנועה סוציאליסטית בריטית, שנוסדה ב-1884, ושבה היו חברים, בין השאר, ג'ורג' ברנרד שו, ה.
מטרתה של התנועה הייתה לקדם את הסוציאליזם על ידי סוציאל-דמוקרטיה, ולא במהפכה.
בניגוד לדרך שבה הוקמו מפלגות סוציאליסטיות אחרות באירופה, כשהמנהיגים של המפלגות ארגנו את איגודי העובדים, בבריטניה האיגודים יחד עם מפלגת הלייבור העצמאית שבראשה עמד קיר הארדי, הקימו את המפלגה, ובשנים הראשונות היו חברי האיגודים המקצועיים אוטומטית גם חברי מפלגת הלייבור.
באוסטריה (אז בראש ) הוקמה ב-1889 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, שבין מנהיגיה בלטו ויקטור אדלר ואוטו באואר.
בתחילה הייתה המפלגה מקורבת לרעיונות המרקסיזם, ואחר כך התמקדה בנתינת זכויות נוספות לפועלים, ובנתינת זכות הצבעה בבחירות.
ברוסיה הקימו גאורגי פלחנוב ופאבל אקסלרוד ב-1883 את (Освобождение труда) – ארגון מרקסיסטי.