tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה מרטן במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 70.06 מטר, לפני סבטלנה חריסטובה מבולגריה (67.78 מטר) ודניאלה קוסטין מאוסטרליה (66.24 מטר).
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה מרטן במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.62 מטר.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיימה מרטן שוב במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.36 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה מרטן במקום 16 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.08 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
מריק בריאן גרלנד הוא משפטן יהודי-אמריקאי שכיהן כ בממשלו של הנשיא ג'ו ביידן בין השנים 2021–2025. לפני כן היה שופט פדרלי בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה משנת 1996 עד 2021.
גרלנד נולד בשיקגו שבאילינוי למשפחה יהודית.
אימו, שירלי לבית הורביץ, הייתה פעילה במועצה למען הקשיש היהודי בשיקגו.
אביו סיריל היה פרסומאי שניהל את עסקו הקטן מביתם.
גרלנד גדל בלינקולנווד, פרוור של שיקגו וסיים את לימודי התיכון בסקוקי שבאילינוי כמצטיין הכיתה.
ב-1974 סיים תואר בוגר אוניברסיטה (BA) מאוניברסיטת הרווארד וב-1977 סיים תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של הרווארד.
הוא התמחה אצל השופט הנודע הנרי ג'יי פרנדלי בבית המשפט לערעורים ואחר כך אצל שופט בית המשפט העליון ויליאם ברנן.
מ-1979 עד 1981 היה גרלנד עוזרו של התובע הכללי של ארצות הברית בנג'מין סיווילטי.
מ-1981 עד 1989 ומ-1992 עד 1993 עבד כעורך דין במשרד פרטי וכמרצה בבית הספר למשפטים הרווארד בין 1985–1986 בנושא הגבלים עסקיים.
ב-1989 חזר לחיים הציבוריים, והיה לעוזר התובע הפדרלי במחוז קולומביה.
הוא היה אחראי לחקירה ומעורב בתביעה בפרשות טימותי מקווי, מבצע הפיגוע באוקלהומה סיטי; בתיקו של טד קזינסקי, הידוע יותר בכינויו ה"יונבומבר"; ובפיגוע הטרור בפארק האולימפי סנטניאל באטלנטה שבג'ורג'יה בזמן האולימפיאדה שנערכה בעיר ב-1996.
בספטמבר 1996 מינה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון את גרלנד לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, תפקיד בו הוא כיהן עד כניסתו למשרת התובע הכללי.
ב-16 במרץ 2016 הכריז נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, על כוונתו למנות את גרלנד לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט השמרן אנטונין סקאליה, שנפטר כחודש לפני כן.
המינוי טורפד לאחר שסנאטורים רפובליקנים מנעו דיון באישור מועמדותו בסנאט, בטענה שעל הנשיא שייבחר בבחירות לנשיאות בנובמבר 2016 למנות את מחליפו של השופט המנוח סקאליה.
יורשו של אובמה, הנשיא דונלד טראמפ, החליט למנות לתפקיד את השופט הפדרלי ניל גורסץ' ומינוי זה אושר בסנאט.
בינואר 2021 הכריז הנשיא הנבחר של ארצות הברית ג'ו ביידן כי בחר בגרלנד להיות התובע הכללי בממשלו העתידי.
ב-10 במרץ 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויו לתובע הכללי ברוב של 70 מול 30.
באוגוסט 2022 הורה גרלנד ל-FBI לפשוט על אחוזתו של טראמפ במאר-א-לאגו בשל חשד כי טראמפ מחזיק באחוזתו מסמכים מסווגים אשר היה נדרש ממנו להחזירם לארכיון הלאומי.
בחודש נובמבר 2022 הודיע גרלנד כי הוא ממנה תובע מיוחד אשר יחקור בין היתר את פרשת המסמכים, ניסיון להשפיע על תוצאות הבחירות בג'ורג'יה ואירועי הקפיטול.
טענה נוספת שנשמעה כנגד גרלנד הייתה בכך שמתוקף תפקידו לשמור על החוק והסדר במדינה אל מול הפשיעה הגועה וסוחרי הסמים מעדיף גרלנד להתעסק ביריב פוליטי.
בחודש יוני 2023 פורסם בעיתונות האמריקאית כי אחרי חמש שנות חקירה, בנו של הנשיא ביידן האנטר חתם על עסקת טיעון מול משרד המשפטים בנוגע לעבירות מס ונשק שונות שביצע לכאורה.
בעקבות עסקת הטיעון יצאו במחאה רפובליקנים רבים בטענה לשחיתות המערכת, שכן בעוד האנטר נחקר במשך שנים בתהליכים בירוקרטיים איטיים המסתיימים בהרשעה זניחה, טראמפ כנשיא לשעבר מועמד לדין פלילי תוך פחות משנתיים עם פוטנציאל ל-400 שנות מאסר בפועל.
בעקבות מחאה תקשורתית נרחבת באשר לעסקת הטיעון השערורייתית, שלטענת הרפובליקנים נוחה במיוחד בגלל שהנאשם הוא בנו של נשיא דמוקרטי - דחה בית המשפט את עסקת הטיעון והאנטר ביידן כפר שוב באישומים.
בחודש יולי 2023 הודיעו שני עובדים מס ההכנסה האמריקאי, גארי שאפלי וג'וסף זיגלר, אשר במקביל הודה בנטיתו המינית ותמיכתו במפלגה הדמוקרטית, כי בחקירה אשר ניהלו נגד האנטר ביידן, נהג משרד המשפטים תחת הנהגתו של גרלנד להתערב בחקירה, לעכב ולהגביל אותם.
בעקבות אותה הודעה נפתחה בקונגרס חקירה פדרלית וחברי קונגרס רפובליקנים יצאו בפומבי כי לפי החשד לכאורה, משפט הדחה לגרלנד הוא בלתי נמנע.
כחודש לאחר התפוצצות הפרשה, ולאחר פגיעה קשה ביותר במעמד משפט המשפטים, נאלץ גרלנד למנות "חוקר מיוחד" חדש בפרשה.
גרלנד נשוי ללין מאז 1987 והם גרים בעיר בת'סדה שבמרילנד.
לין היא נכדתו של השופט סמואל אירווינג רוזנמן.
מריצ'יקה לוקה-פואיקה (ברומנית: Maricica Luca-Puică נולדה ב-29 ביולי 1950) היא אתלטית רומניה בעברה.
היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984), סגנית אלופת עולם (רומא 1987) ופעמיים ברציפות סגנית אלופת אירופה (אתונה 1982 ושטוטגרט 1986) בריצת 3000 מטר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה פואיקה במקום 21 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.62 דקות.
באליפות העולם בריצת שדה (4.728 ק"מ) שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד ב-25 במרץ 1978 זכתה פואיקה במדליית ארד, בתוצאה של 16:59 דקות, אחרי גרטה וייץ מנורווגיה (16:19 דקות) ובת ארצה נטליה מרשסקו (16:49 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה סיימה פואיקה במקום רביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:40.9 דקות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה פואיקה במקום 7 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.26 דקות.
באליפות העולם בריצת שדה (4.663 ק"מ) שנערכה ברומא, איטליה ב-21 במרץ 1982 זכתה פואיקה במדליית זהב בתוצאה של 14:38.9 דקות, לפני בת ארצה פיצה לווין (14:40.5 דקות) וגרטה וייץ (14:43.9 דקות).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בספטמבר אותה שנה זכתה פואיקה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:33.33 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:59.31 דקות.
בתחרות שנערכה ברייטי, איטליה ב-9 בספטמבר אותה שנה קבעה פואיקה בריצת מייל שיא עולם חדש של 4:17.44 דקות, שיפור לשיא העולם בן החודשיים של מרי דקר מארצות הברית (4:18.08 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי מרי דקר (4:16.71 דקות) ובאותה ריצה היא סיימה שנייה אף היא שברה את שיאה העולמי בשיא אישי חדש של 4:17.33 דקות, כיום התוצאה השביעית בטיבה בכל הזמנים (2016).
בשל פציעה החמיצה פואיקה את אליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983.
באליפות העולם בריצת שדה (5 ק"מ) שנערכה במזרח רד'רפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית ב-25 במרץ 1982 זכתה פואיקה בפעם השנייה במדליית זהב, בתוצאה של 15:56 דקות, לפני גלינה זכרובה מברית המועצות (15:58 דקות) וגרטה וייץ (15:58 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה פואיקה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 3000 מטר בשיא אולימפי חדש של 8:35.96 דקות, לפני ונדי סמית-סלאי מבריטניה (8:39.47 דקות) ולין ויליאמס מקנדה (8:42.14 דקות).
ריצה זו זכורה בשל נפילתה של אהודת הקהל אלופת העולם מרי דקר בעקבות ההתנגשות עם זולה באד נציגת בריטניה.
במדליית ארד זכתה בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.15 דקות, אחרי גבריאלה דוריו מאיטליה (4:03.25 דקות) ובת ארצה דוינה מלינטה (4:03.76 דקות).
שיאנית עולם בריצת 2000 מטר
בתחרות שנערכה בלונדון ב-11 ביולי 1986 קבעה פואיקה בריצת 2000 מטר שיא עולם חדש של 5:28.69 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של טטיאנה קזנקינה מברית המועצות 5:28.72 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 8 שנים ונשבר על ידי סוניה או'סאליבן (5:25.36 דקות).
תוצאתה מהווה את התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים (2016).
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוגוסט 1986 זכתה פואיקה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:35.92 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.90 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה במרץ 1987 זכתה פואיקה במדליית ארד, בריצת 300 מטר בתוצאה של 8:47.92 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא בתחילת ספטמבר אותה שנה זכתה פואיקה במדליית כסף, בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:39.45 דקות, אחרי
באולימפיאדת סיאול (1988) לא הצליחה פואיקה לסיים את ריצת 3000 מטר.
ריצת מייל: 4:17.33 דקות (1985), תוצאה שנייה בטיבה בעולם בכל הזמנים באותה העת
ריצת 3000 מטר: 8:27.83 דקות (1985), תוצאה רביעית בטיבה בעולם בכל הזמנים באותה העת
מריצה סיילרו (נולדה ב-16 בפברואר 1961) היא דוגמנית, מעצבת ואשת עסקים ונצואלית.
סיילרו היא הוונצואלית הראשונה שזכתה בתואר זה ולאחר מכן נהייתה ונצואלה אחת המדינות המצליחות בתחרות ועקב כך שמה נהפך למילה נרדפת ליופי בארצות דוברות הספרדית, והשם "מריצה" נהפך להיות פופולרי כשהורים רבים קראו לבנותיהם מריצה על שמה, ובנוסף ישנה גם ספינה שנקראת על שמה.
ב-2010 היא שיחקה תפקיד בטלנובלה לנוער.
כיום היא בעלת בוטיק בקליפורניה בו היא מוכרת את העיצובים שלה.
היא נשואה לטניסאי המקסיקני ראול רמירז ולה שלושה ילדים.
מריסה לי מילר היא דוגמנית אמריקאית.
נולדה בשם מריסה לי ברטטה (Marisa Lee Bertetta) בסנטה קרוז, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
התחנכה בבית ספר נוצרי פרטי.
לה שתי אחיות צעירות, היא התגלתה בגיל שש עשרה על ידי שני סוכני דוגמנות איטלקיים והחלה לדגמן באיטליה.
היא התפרסמה ב-1997 כשהופיעה בגיליון הראשון של המגזין "Perfect 10".
מ-2002 ועד 2008 היא הופיעה בכל אחד מגיליונות בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד וב-2008 היא הופיעה על שער המגזין.
מ-2007 היא החלה לשמש מלאכית של ויקטוריה'ס סיקרט.
היא הצטלמה לשערי המגזינים מקסים וקוסמופוליטן.
הופיעה כדוגמנית בפרק של הסדרה "הפמליה", והתארחה גם בסדרות "גארי הרווק" ו-"איך פגשתי את אמא".
ב-2013 השתתפה בסרט המדע הבדיוני "שוטרים מעולם אחר", לצד ראיין ריינולדס.
מריקופה או בשמם הרשמי פייפאש (Piipaash) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה לאורך גדות הנהר קולורדו בדרום-מערב מדינת אריזונה בארצות הברית.
בני השבט שוכנים יחד עם בני הפימה, שבט אינדיאני נוסף שבהיסטוריה שררו ביניהם יחסים טובים, בשתי שמורות באריזונה: קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה (Gila River Indian Community) וקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט (Salt River Pima-Maricopa Indian Community ).
בני המריקופה שבקהיליית האינדיאנים של הנהר חילה מרוכזים ביישוב מריקופה קולוני (Maricopa Colony), ובני המריקופה, בעיקר חסדום פייפאש (Xalychidom Piipaash), שבקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט, מרוכזים בליהיי (Lehi), פרוור של העיר מסה.
שכניהם ובעלי בריתם לעתיד בני האקימל אודהאם, כינו אותם "קוקמאליקאופ" (Kokmalik'op – "אויבים בהרים הגדולים"), והספרדים תעתקו שם זה כ"מריקופה" (Maricopa).
הם קוראים לעצמם "פייפא" (Piipaa), "פייפאש" (Piipaash) או "פי-פוש" (Pee-Posh - "אנשים").
צאצאים רבים של בני שבט ההלצ'ידהומה (Halchidhoma), שחיפשו מקלט בקרב המריקופה ב-1825, מזדהים כיום באנגלית כ"מריקופה", אף שהם עשויים לשמר את זהותם העצמית ולכן קוראים לעצמם "חסדום פייפא" (Xalychidom Piipaa) או "חסדום פייפאש" (Xalychidom Piipaash - "אנשים החיים כלפי הנהר").
המריקופה היו בעברם קבוצות קטנות ששכנו לאורך גדות הנהר קולורדו במשך מאות בשנים.
במאה ה-16 הם היגרו לאזור שסביב הנהר חילה, על מנת להתחמק מהתקפות בני שבטי המוהאבי והקווצ'אן (Quechan).
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 גבו מגפות מחיר מבני השבט.
במאה ה-19 יצרו המריקופה קונפדרציה עם הפימה, וב-1857 הם הביסו את הקווצ'אן והמוהאבי בקרב פימה ביוט (Pima Butte) בסמוך למריקופה ולס (Maricopa Wells).
הם הפכו לחקלאים מצליחים, וב-1870 הם גידלו 1,400 טון חיטה.
עם זאת, בצורת והטיית מי הנהרות על ידי חקלאים לבנים גרמו אחר-כך ליבולים כושלים בקנה מידה נרחב.
במאה ה-19 וה-20 יישמה הלשכה לענייני אינדיאנים מדיניות של הטמעת המריקופה בחברה הכללית, והם שלחו מיסיונרים פרסביטריאניים לקהילות של המריקופה.
ב-1914 חילק הממשל הפדרלי של ארצות הברית את אדמות השבט לחלקות פרטיות.
המועצה המייעצת של הפימה (Pima Advisory Council) הוקמה על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים ב-1926 על מנת שתדבר בשמן של קהיליות הפימה והמריקופה.
ב-1934 הסכימו הפימה והמריקופה לקבל את החוק לארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) והקימו את קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה שהשיבה להם מידה מסוימת של ממשל-עצמי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גרמו מפעלי ההטיה של הנהר חילה להפסקה מוחלטת של זרימת המים בנהר, והשבט סבל מאובדן המים.
הפתרון של הלשכה לענייני אינדיאנים היה לחייב את בני השבט להשתמש במי בארות מליחים, שלא ניתן היה להשתמש בהם על מנת לגדל יבולי מזון והשבט עבר לגדל כותנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מבני השבט בעידודה של הלשכה לענייני אינדיאנים את השמורה, ובמשך שנים רבות האמינו רבים כי מסורת המריקופה נעלמה וכי הם נטמעו בפימה.
השפה אותה מדברים בני המריקופה הוא מריקופה השייכת למשפחת השפות היומאניות (Yuman language).
המריקופה ידועים בקליעת סלים ובאריגה, אבל הם ידועים בייחוד בכלי החרס האדומים הממורקים מאוד שלהם.
שיטות ייצור כלי החרס המסורתיות שלהם זכו לתחייה מ-1937 עד 1940. אליזבת הארט (Elizabeth Hart) שנשלחה מטעם הממשל הפדרלי עבדה יחד עם איידה רדבירד (Ida Redbird) והקימה את קואופרטיב הקדרות של המריקופה (Maricopa Pottery Cooperative).
רדבירד שימשה כנשיאת הקואופרטיב שבו היו חברים 17 עד 19 אומנים.
הארט עודדה את חברי הקואופרטיב לחתום על עבודותיהם.
צלבי קרס היו מוטיב מסורתי נפוץ שנזנח בשנות ה-40 בשל השימוש שעשו הנאצים בסמל.
המריקופה משתמשים בשיטת המשוט והסדן (paddle and anvil) ביצירת כלי החרס, אבל בעוד שכלי חרס המשמשים לבישול הם מחוסמים, כלי החרס המקושטים אינם מחוסמים.
מריסול אסקובר (22 במאי 1930 - 30 באפריל 2016) שנודעה בשמה הפרטי "מריסול", הייתה אמנית פופ ארט אמריקאית שהתפרסמה בעיקר בזכות פסלי העץ המגולפים שלה.
בשנת 1997 זכתה אסקובר בפרס Premio Gabriela Mistral מארגון מדינות אמריקה על תרומתה לתרבות האמריקאית.
כמו כן, היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות בשנת 1978.
מריסול אסקובר נולדה בפריז להורים מוונצואלה ובגיל 16 עברה יחד עם אביה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
במהלך נעוריה מתה אמה ג'וזפינה שהייתה בעלת השפעה רבה בסצנת האמנויות בוונצואלה, ולאובדן זה הייתה השפעה חזקה על מצבה הנפשי.
בתקופה זו אסקובר נשענה על חפצים וסמלים בעלי אופי דתי כמקור לנחמה ובמקביל היא התחילה להתעסק באמנות, ובפרט בציור.
אביה של אסקובר חיזק את התעניינותה באמנויות ותמך בהחלטתה לעבור לצרפת בשנת 1949, וללמוד בבית הספר לאמנות École des Beaux-Arts בפריז.
שנה לאחר מכן היא חזרה לארצות הברית ולמדה בבית הספר המפורסם לאמנויות-The Art Students League שבניו יורק.
בין השנים 1951-1954 לקחה קורסים באוניברסיטת ניו סקול למחקר חברתי ולמדה בבית הספר לאמנות יפה של הנס הופמן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
הופמן שנודע כ"דיקן האקספרסיוניזם המופשט", השפיע עליה רבות במהלך חייה.
בתקופה זו החלה מריסול אסקובר לבלות חלק מזמנה ב-Cedar Tavern בר-מסעדה שהיווה מקום מפגש חברתי לכמה מאמני האקספרסיוניזם המופשט המובילים שאיתם התחברה, במיוחד וילם דה קונינג, פרנץ קליין וג'קסון פולוק.
בשנת 1951 זנחה אסקובר את הציור ואת החפצים הפרה-קולומביאנים שבהם התמקדה עד אז, ועברה להתעסק בפיסול בעיקר בטרקוטה ובעץ.
את רוב הידע שלה בפיסול רכשה אסקובר בעצמה.
התערוכה הראשונה שלה הייתה בשנת 1958 בגלריית The Leo Castelli בניו יורק והיא זכתה להצלחה רבה.
בתקופה זו זנחה את שם משפחתה על מנת להרגיש שהיא מצליחה בזכות עצמה.
בשנת 1961 העבודות שלה נכללו בתערוכה "אמנות המכלול" של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
הקשר עם אנדי וורהול והצלחה מקצועית
במהלך שנות ה-60 החלה אסקובר להיות מושפעת מסגנון הפופ ארט ומאמנים כמו אנדי וורהל ורוי ליכטנשטיין.
ידידות פורייה התפתחה בינה לבין אנדי וורהל ואסקובר והיא אף הופיעה בשניים מסרטיו - "הנשיקה" (1963) ו-"13 הנשים היפות ביותר" (1964).
בשנים אלו אסקובר זכתה להצלחה גדולה ועבודותיה הוצגו במספר רב של מוזיאונים יוקרתיים.
בשנת 1968 הציגה אסקובר את יצירותיה בתערוכת יחיד בביאנלה שבונציה.
בשנות ה-70 וה-80 הרבתה בנסיעות מסביב לעולם והתנתקה מהאמנות לפרקי זמן ממושכים.
בכל פעם שחזרה לעשייה האמנותית היא התקשתה להתאים את עצמה למגמות העדכניות באמנות העכשווית.
בשנת 2004 המוזיאון לאמנות מודרנית השיק תערוכה בין לאומית שכללה את עבודותיה.
עשר שנים לאחר מכן, זכתה בתערוכת היחיד הראשונה שלה בניו יורק, במוזיאון דל בריו.
בשנים 2014-2015 יצא לאור קטלוג של הפסלים והציורים של אסקובר שאורגן על ידי מוזיאון ממפיס ברוקס שבטנסי.
אסקובר הושפעה מאמונותיה הדתיות ושילבה אותן ביצירותיה מתחילת דרכה באמנות.
בנעוריה עסקה בציור ובשנות העשרים לחייה היא עסקה גם בפיסול וגילוף בעץ שהושפעו מאמנות פרה-קולומביאנית המשלבת חומרים כמו טרקוטה וחלקים מעץ תוך שימוש בהפשטה גאומטרית.
במהלך לימודיה בבית הספר לאמנות של הנס הופמן, נחשפה אסקובר לטכניקה "משיכה ודחיפה", טכניקה אשר משלבת ניגודים של צבע, צורה ומרקם על מנת ליצור עומק ותנועה בציור.
אסקובר השתייכה לזרם הפופ ארט שהתחיל בשנות ה-60 ועבדה בעיקר על דיוקנאות תלת־ממדיים, תוך שימוש בהשראה מתצלומים או מתוך זיכרונותיה האישיים.
למרות שהיא משתייכת לסגנון הפופ ארט, אסקובר הושפעה מסגנונות רבים (קוביזם, פולק ארט, דאדאיזם וקולאז') ושילבה אותם בעבודותיה.
חלק נרחב מיצירותיה מתאר וריאציות שונות של התא המשפחתי ובמהלך שנות ה-60 היא הרבתה לפסל דיוקנאות קבוצתיים של דמויות מפורסמות כמו שארל דה גול ולינדון ג'ונסון.
בשלושים השנים שלאחר מכן היא המשיכה לפסל דיוקנאות של אמנים (ג'ורג'יה אוקיף עם כלבים,1977, דיוקן של מרסל דושן, 1981), ושל מנהיגים פוליטיים.
בשנות ה-70 וה-80, לאחר שובה מנסיעות בעולם לפרקי זמן ארוכים, היא חזרה לרישומי עיפרון, שהפכו לאישיים יותר, כהים יותר ואלימים יותר.
בתקופות אלה האמנות שיצרה נתפשה כפחות רלוונטית בשל המגמות החדשות, היותר פיגורטיביות וקונספטואליות ששררו בעת ההיא באמנות העכשווית.
בנוסף, התחילה אסקובר להתייחס לאירועים היסטוריים ביצירותיה כדוגמת הפסל "משלחת בלאקפוט לוושינגטון 1916" (1993), אשר מתייחס לניסיון של שבט אינדיאנים מאמריקה לנהל משא ומתן עם ממשלת ארצות הברית על זכויותיהן בקרקעות שנגזלו מהם.
בשנים שלאחר מכן המשיכה אסקובר לעסוק באמנות, אך הפסלים החדשים שיצרה היו בקנה מידה קטן יותר בהשוואה ליצירותיה המוקדמות יותר.
אסקובר המעיטה במילים ונתפשה כיוצרת המנסה לתת לדממה צורה ומשקל בעבודותיה.
אסקובר נפטרה מדלקת ריאות ב-30 באפריל בשנת 2016 בניו יורק, כשהיא בת 85. לאחר מותה, נערכה לכבודה רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון ממפיס ברוקס לאמנות ובמוזיאון דל בריו בניו יורק.
כיום, עבודותיה נמצאות באוספים של המכון לאמנות של שיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, במוזיאון דאלאס לאמנות, ובעוד מוזיאונים נוספים.
עם זאת, רבות מיצירותיה נשארו בידי חבריה ונמכרות רק לעיתים רחוקות בשוק החופשי.
"המפלגה" המונה 15 חלקים, היא אחת היצירות המפורסמות ביותר של אסקובר.
היא עבדה על היצירה בין השנים 1965-1966. היצירה הגדולה הזו הכוללת 15 דמויות נפרדות, עוצבה באמצעות שילוב של צילום, גילוף עץ, יציקת גבס, ציור וקולאז'.
אסקובר הרגישה לא בנוח בסצנה החברתית בשנות -60 ולכן בחרה להציג את הדמויות בסביבה שבה איש מהם אינו מתקשר זו עם זו, ורבות מהן נראות לגמרי שקועות בעצמן, בדומה לתחושותיה בתקופה זו.
היצירה נמכרה בשנת 2005 בניו יורק במחיר של 912,000 דולרים .
אסקובר לרוב מזוהה עם עבודתה "הסעודה האחרונה" (1982-1984) שבה היא יוצרת מחדש את הציור המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י, בעזרת מכלול פיסולי.
הפסל "משפחת קנדי" (1961) אשר מעביר ביקורת על תפישת המשפחה "כגדולה מן החיים", מוצג כיום במוזיאון ישראל שבירושלים.
מריקואידודונטידה המכונים לרוב אוראודונטים (שם מדעי: Merycoidodontoidea) היא על-משפחה קדומה של מכפיל פרסה בעלי כרית אשר התקיימו בין סוף האאוקן ושרדו עד לתקופת המיוקן, לפני 5–35 מיליון שנה מזמננו.
המשמעות של שמם הנפוץ הוא "שיני הרים", עקב המבנה של שיניהם הטוחנות.
בני קבוצה זו היו מכפילי פרסה פרימיטיביים, הקרובים מעט לגמלים והיו מגוונים בגודלם, מגודל חתול אצל הספיה , שהגיעה למשקל ארבעה ק"ג, לאפוראודון דמוי הפרה, שהגיע למשקל 118 ק"ג.
חלקם מילאו את הגומחה של החזירים והפקאריים, אחרים הותאמו לתנועה מהירה בדומה לאנטילופות והסוג מריכוכרוס היה מקביל להיפופוטם והגיע למשקל מעל 440 ק"ג.
המריקואידודונטידה היו נמוכים מאוד, בעלי ניבים בולטים בלסתם והיו צמחוניים או אוכלי כל אך לא מתמחים בליחוך עשבים, כמו רוב הפרסתנים הקיימים.
הם חיו בערבות הרחבות של אמריקה הצפונית עד המיוקן, אז הם נעלמו.
ייתכן שהסיבה היא יובש נרחב שפגע בצמחייה השופעת וגרר שינויי אקלים קשים.
בכמה מאובנים נמצאו שרידים של יונקים אלה קבורים יחדיו, במיתה המונית ליד העיר צ'ולה ויסטה, קליפורניה ובפארק הלאומי בדלנדס.
משפחה Agriochoeridae - בה האגריוכיירוס
תת-משפחה Merycoidodontinae - בה הברכיכרוס והמריכרוס
מריקה (שם מדעי: Mareca; מברזילאית-פורטוגזית: "Marréco" - "ברווז קטן") הוא סוג של ברווזים קטנים מתת-משפחת ברווזים מצויים שבמשפחת הברווזיים.
חלק מהחוקרים לא מסכימים על קיומו של סוג זה ומסווגים את המינים שלו בסוג המקורי - ברווז (Anas).
באנגלית מינים אלו מכונים בשם " wigeon".
סוג זה תואר כבר ב-1824 בידי החוקר האנגלי "ג'יימס פרנסיס סטיבנס" (James Francis Stephens) אותו הוא נתן למין ברווז צהוב-מצח.
במשך שנים נחשבו מינים אלה לחלק מהסוג ברווז.
אולם על פי בדיקות מולקולריות שנערכו ב-2009 סיווגו חלק מהחוקרים את מיני הסוג ברווז לקבוצות נפרדות, ובהמשך, כמה קבוצות כאלה סווגו כסוג נפרד.
אלו ברווזים קטני גוף בעלי צוואר קצר, מצח גבוה ולעיתים קרובות בעל עיטור צבעוני ומקור קצר.
הם ניזונים כמו מרבית הברווזים המצויים באמצעות סינון של צמחי מים ושל יצורי מים קטנים.
בסוג זה מסווגים 5 מינים:
שם שם מדעי תמונה תפוצה ברווז אפורMareca streperaלאורך אירופה ואסיה ובמרכז אמריקה הצפונית ברווז אדמוניMareca falcataמזרח אסיה ברווז צהוב-מצחMareca penelopeלאורך אירואסיה ברווז צ'ילואהMareca sibilatrixג'ורג'יה הדרומית, איי אורקני הדרומיים ואיי שטלנד הדרומיים ברווז אמריקאיMareca americanaאמריקה הצפונית מקנדה ואלסקה ודרומה עד לאמריקה המרכזית
מין נוסף הוא ברווז אמסטרדם (Mareca marecula) שנכחד מהאי אמסטרדם.
מריסטמה (meristem) או רִקְמָה יוֹצֶרֶת היא רקמת תאים מיוחדת בצמחים המכילה תאים בלתי ממויינים בה מתרכזת הגדילה של הצמח.
תאי מריסטמה מאפשרים התפתחות של כלל איברי הצמח.
בשונה מרוב בעלי החיים, שגדילתם מוגבלת לשלב התפתחותי צעיר, צמחים ממשיכים לגדול כל חייהם.
זאת מכיוון שגדילה של צמחים מתרכזת באזורים מיוחדים של הצמח – המריסטמות.
כמעט כל חלוקות התאים מתבצעות באזור זה של הצמח.
בצמחים צעירים, רוב הפעילות תתרכז במריסטמות הקודקודיות, הממוקמות בקצוות הנצר והשורש ומאפשרות התארכות של הצמח.
בצמחים מעוצים ישנה חשיבות רבה גם למריסטמות הלאטרליות המאפשרות את גדילת הצמח בהיקפו.
תאים מריסטמטים מתחלקים בתדירות גבוהה יחסית, כאשר חלק מהתאים החדשים ימשיכו להתמיין עד ליצירת רקמות ואיברים חדשים, ואילו חלקם יישארו מריסטמטיים ויאפשרו המשך של הגדילה.
תאים אשר שומרים על היכולת להתמיין נקראים בצמחים באופן מסורתי "תאים איניציילים" (initial cells), אך כיום מקובל יותר להשתמש במונח תאי גזע, לאחר שהראו שפעילותם דומה מאוד לזאת של תאי גזע בבע"ח.
המריסטמות הקודקודיות הן מריסטמות שטרם עברו התמיינות כלל (בשונה מהמריסטמות הלאטרליות אשר עברו התמיינות מסוימת ויכולות להתחלק רק לסוגים מסוימים של רקמות).
ישנם שני סוגים של מריסטמות קודקודיות – מריסטמת הנצר (shoot apical meristem; SAM), ממנה יתפתחו חלקי הצמח הנמצאים מעל הקרקע, ומריסטמת השורש (root apical meristem; RAM) ממנה יתפתחו השורשים.
ממריסטמת הנצר ייווצר הגבעול, אך גם האיברים הצדדיים, כמו העלים והניצנים.
מריסטמת הנצר מורכבת ברוב הצמחים מכמה מאות עד אלפי תאים.
מיקומה של מריסטמת הנצר בקצהו העליון של הנצר, והיא מוקפת על ידי העלים הצעירים ביותר שנוצרו מהתחלקות התאים בה.
צורתה מעוגלת מעט וניתן להבחין בה באזורי פעולה שונים, אשר אחראיים על היווצרות הרקמות השונות.
אזורים אלו נבחנים האחד מהשני על ידי כיווני ההתמיינות שלהם כמו גם על ידי גודלם ופעולתם.
בצמחים מכוסי זרע ניתן לזהות במריסטמת הנצר שכבות ברורות למדי, L1,L2,L3, כאשר L1 היא השכבה החיצונית ביותר, ו-L3 הפנימית ביותר.
בשכבות L1 ו-L2 התאים יתחלקו כך שדופן התא הנוצרת תיווצר בזווית ישרה לפני שטח המריסטמה (חלוקה אנטיקלינית).
בשכבה L3 החלוקה תהייה פחות מסודרת.
מכיוון שהלחצים האבולציונים שפעלו על שורשים שונים מאלו שפעלו על חלקי הצמח העל קרקעיים, אין זה מפתיע שצורת השורש שונה מצורת הנצר, וכך גם צורת המריסטמות.
אילו במריסטמת השורש היו מתפתחים איברים צדדיים כפי שקורה במריסטמת הנצר, הדבר היה מפריע לגדילה בתוך הקרקע.
לכן, השורשים הצדדיים מתחילים את התפתחותם בתוך השורש, באזורים שסיימו את תהליך התארכותם, וכך גם שערות השורש.
מבנה מריסטמת השורש מיוחד בכך שבצמחים רבים ניתן לעקוב אחר סוג התאים ולמצוא את תא הגזע ממנו נוצרו.
חלוקה לקבוצות תאים של מרסיטמת השורש
ניתן לחלק את מריסטמת השורש לארבע קבוצות תאים שונות:
תאי ה-Quiescent center) QC) - באזור זה לרוב לא תהייה התמיינות של תאים חדשים לאחר שלב התפתחות העובר, אך הוא ככל הנראה עוזר בתהליכי ההתמיינות בשאר המריסטמה בעזרת סיגנלים שונים.
תאי יצירת הקורטקס והאנדודרמיס - יוצרים טבעת סביב אזור ה-QC ומתמיינים לתאי קורטקס ואפידרמיס.
תאי יצירת הקולמלה - שכבה של תאים הנמצאת כלפי חוץ מאזור ה-QC אשר מייצרים את תאי הקולמלה שבכיפת השורש.
תאי יצירת כיפת השורש והאפידרמיס - יוצרים טבעת מסביב לתאי יצירת הקולמלה כאשר התחלקות אנטיקלינית יוצרת תאי אפידרמיס, ואילו התחלקות פריקלינית (היווצרות דופן תא במקביל לפני שטח המריסטמה) ואחריה אנטיקלינית של תאי הבת יאפשרו יצירה של תאי כיפת השורש.
מריקה ורוורט (בהולנדית: Marieke Vervoort; 10 במאי 1979 – 22 באוקטובר 2019) הייתה ספורטאית פאראלימפית בלגית, שסבלה ממחלה ניוונית חשוכת מרפא ומאפילפסיה.
ורוורט זכתה במדליית זהב פאראלימפית ובמדליות נוספות, הייתה אלופת העולם, וקבעה שיאים אירופים ועולמיים.
היא משכה את תשומת הלב של התקשורת העולמית כשהודיעה בשנת 2016 שאחרי אולימפיאדת ריו היא תסיים את חייה בהמתת חסד.
באוקטובר 2019 ביקשה להוציא לפועל את הליך ההמתה, עליו חתמה כעשור קודם לכן.
ורוורט נולדה בעיר דיסט שבפלנדריה, בלגיה.
בצעירותה אהבה לשחק כדורסל ולצלול.
כשהגיעה לגיל 14, החלה לסבול מכאבים, שבהמשך אובחנו כמחלה ניוונית נדירה וחשוכת מרפא.
בגיל 20 החלה להשתמש בכסא גלגלים ולהתעניין בספורט נכים.
בתחילה שיחקה כדורסל נכים, ובהמשך עברה להתאמן ולהתחרות במרוצי אופני יד.
בשנת 2006 זכתה באליפות העולם בלוזאן.
שנה אחר כך זכתה שנית באליפות העולם בהמבורג.
במקביל התחרתה גם בתחרויות איש הברזל בשנת 2007 ובתחרויות טריאתלון בשנים 2006–2008. בשנים 2006 ו-2007 הייתה אלופת העולם בטריאתלון.
לאחר מכן, בגלל החמרה במחלתה לא הייתה יכולה להמשיך בטריאתלון.
בשנים 2008–2011 התחרתה במרוצים ובמרתונים של אופני יד ושל אופני יד עם מפרש מסוג .
בשנת 2012 באליפות אירופה בזאגרב זכתה במדליות וקבעה שיאים חדשים במרוצים למרחקים של 100, 200 ו-400 מטר.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות בבלגיה, שברה את שיא העולם ב-800 מטר.
וורוורט קבעה קריטריון אולימפי וייצגה את בלגיה במשחקים הפאראלימפיים בלונדון 2012. היא זכתה במדליית הכסף במרוץ ל-200 מטר.
בהמשך, ב-5 בספטמבר 2012, שברה שיא אישי וזכתה במדליית זהב במרוץ ל-100 מטר בקטגוריה T52.
בשנת 2013 נפצעה במהלך תחרות, ונאלצה לעבור שיקום ארוך.
לפני ששבה להתחרות, נפצעה קשות בתאונה ביתית בשנת 2014. פציעות אלו הובילו לאשפוזים ממושכים, ניתוחים ושיקום, והרופאים הודיעו לה כי סיימה את הקריירה הספורטיבית שלה.
ורוורט סירבה לקבל את רוע הגזירה, חזרה להתאמן, ובשנת 2015 זכתה בשלוש מדליות זהב באליפות העולם בקטר.
בשנת 2015 נבחרה לספורטאית השנה וכן זכתה ברוב קולות מוחץ בתואר "הענקית הפלמית" על ידי התאחדות עיתונאי הספורט בפלנדריה.
בשנת 2016 ייצגה שנית את בלגיה במשחקים הפאראלימפיים בריו.
במשחקים אלו זכתה במדליית כסף ב-400 מטר ובמדליית ארד ב-100 מטר, בקטגוריה T52.
בשנת 2016, לקראת המשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו, משכה ורוורט את תשומת הלב של התקשורת העולמית כשפרסמה שהיא מתכננת למות אחרי המשחקים.
היא חשפה כי עוד בשנת 2008 קיבלה את האישור החוקי הנדרש בבלגיה לצורך המתת חסד.
ורוורט אמרה בראיונות כי ללא האישור הזה, שמאפשר לה לשלוט במועד מותה, הייתה מתאבדת.
היא חשפה בראיונות שמצבה הפיזי הולך ומתדרדר עם השנים, עם ההחמרה של המחלה הניוונית, הירידה בראייה והתקפי האפילפסיה.
ורוורט הדגישה כי אין בכוונתה למות מייד לאחר המשחקים, אלא שהיא תבחר למות כאשר יהיו יותר ימים גרועים מאשר ימים טובים.
ב-22 באוקטובר 2019 מימשה את זכותה החוקית למות.
ורוורט חיברה ופרסמה שני ספרים – Wielemie.
ספורט לחיים") בשנת 2012, ו-De andere kant van de medaille ("הצד השני של המטבע") בשנת 2017. הספרים עוסקים במחלתה ובהשפעת המחלה על חייה.
2012, 2015 – הספורטאית הבלגית הפאראלימפית של השנה
2013 – אות מסדר הכתר הבלגי
2015 – תואר "הענקית הפלמית" שהוענק על ידי התאחדות עיתונאי הספורט הפלמית
2016 – עיטור הקהילה הפלמית שהוענק על ידי מושל פלנדריה
מריסול מלרט (בספרדית: Marisol Malaret; 13 באוקטובר 1949 – 19 במרץ 2023) הייתה דוגמנית פוארטו ריקנית שהוכתרה כמיס תבל.
מלרט נולדה בעיר אוטואדו שבפוארטו ריקו.
היו לה אח אחד וחמישה אחים למחצה.
עקב מחלתה של אמה היא החלה לעבוד מגיל צעיר על מנת לתמוך במשפחתה.
לאחר התיכון למדה באוניברסיטת פוארטו ריקו.
היא עבדה כמזכירת הנהלה בחברת טלפונים.
בתקופה זו התגלתה על ידי מאפר מקומי במדינתה, שדרבן אותה להשתתף בתחרות מיס פוארטו ריקו.
בתחרות הייתה המועמדת אהודה על הקהל וזכתה במקום הראשון.
בתחרות מיס תבל 1970 , שנערכה בארצות הברית זכתה במקום הראשון, והייתה לנציגת פוארטו ריקו הראשונה שזוכה בתואר.
בשנת כהונתה התארחה בתוכנית "המופע של מרב גריפין".
כשחקנית הופיעה ב-1971 בסרט "Mami".
ב-1975 הנחתה את "OTI Festival", פסטיגל מוזיקה בינלאומי שנערך באותה שנה בסאן חוזה, ובו לקחו חלק מדינות אמריקה הלטינית.
היא התארחה בתחרות גם ב-2001.
היא נישאה לדוגמן בוץ ג'יימס.
לאחר מכן נישאה למוזיקאי קורקי סטרומן, ולשניים בת.
לאחר מכן נישאה לקובני פרנק קיו.
נפטרה בפוארטו ריקו ב-19 במרץ 2023.
מריסה מאייר היא סופרת אמריקאית.
רומן הביכורים שלה, "סינדר", יצא לאור ב-3 בינואר 2012 בשפה האנגלית.
זהו הראשון בסדרה "תולדות הלבנה".
ארבעה מספריה תורגמו לעברית: שלושה מספרי סדרת "תולדות הלבנה": "סינדר", "סקרלט" ו"קרס" והספרים "זהב" ו"קללה" מסדרת "מספרת הסיפורים"
מאייר נולדה בטקומה, וושינגטון ולמדה ב , שם קיבלה תואר בכתיבה יוצרת.
לפני שכתבה את "סינדר", מאייר עבדה כעורכת ספרים במשך חמש שנים וכתבה סיפורת מעריצים של "סיילור מון" בשם העט "אלישיה בלייד".
בראיון ל"ניוז-טריביון" היא אמרה כי כתיבת ספרות החובבים סייעה לה ללמוד את מלאכת הכתיבה, נתנה לה משוב מיידי ולימדה אותה כיצד לקחת ביקורת.
מאייר מצהירה כי בהתחלה קיבלה השראה לכתוב את "סינדר" לאחר שהשתתפה בתחרות NaNoWriMo 2008, שם כתבה סיפור המתמקד בגרסה עתידנית של "החתול במגפיים" "תולדות הלבנה" היא סדרה המכילה ארבעה ספרים המבוססת על האגדות של סינדרלה, כיפה אדומה, רפונזל ושלגיה.
הספר הראשון, "סינדר", היה לרב מכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2013 מאייר קיבלה מ-Feiwel & Friends עסקה בת שני ספרים לסדרה לנוער בוגר בהשתתפות מלכת הלבבות מ-"אליס בארץ הפלאות".
הספר הראשון, "Heartless", יצא לאור בסתיו 2016. זהו ספר בודד.
"Publishers Weekly" הודיעו שהיא תכתוב אחר כך סדרת גיבורי על.
ספר זה נקרא "Renegades", ויצא בסתיו 2017. בשנת 2021 הוציאה ספר ראשון מתוך שניים בסדרת "מספרת הסיפורים" (במקור "Gilded") המבוססת על האגדה של האחים גרים, עוץ לי גוץ לי.
הספר השני בסדרה זו יצא ב-2022.
בשנת 2015 היא ובעלה אימצו את בנותיהם התאומות סלואן ודילייני.
"חוטים ועצבים, כרך 1" (2017) – רומן גרפי, מאויר על ידי דגלאס הולגייט
"חוטים ועצבים, כרך 2" (2018) – רומן גרפי, מאויר על ידי סטיבן גילפין
מריקודוס (שם מדעי: Merycodus) הוא סוג נכחד שלמעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים, אשר חי במשך המיוקן של אמריקה הצפונית, בסביבות 20 עד 10 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורות סנטה פה שבניו מקסיקו והוא תואר ב-1854 בידי החוקר האמריקאי ג'וזף ליידי.
יונק זה הזכיר את האנטילוקפרה המודרנית, אך היה קטן יותר והגיע לאורך של 1 מטר, לגובה של 80 ס"מ בכתפיים ולמשקל של 35 ק"ג.
הוא היה בעל מבנה קרניים קצרי בסיסים בעלי 2 ע 3 סעיפים כשל איילים, אשר שונים מאלה של האנטילוקפרה המודרנית והזכירו את אלה של אייל הסבך.
למינים העתיקים ביותר בסוג היו קרניים גדולות ודחוסות יחסית מהמינים החדשים מהסוג.
הסוג כולל כיום 11 מינים, כשחלק מהם הועברו לסוג Cosoryx או לסוג Prosynthetoceras, ממשפחת הפרוטוצרטיים.
מבנה הטוחנות שלו היה בעל התפתחות רחבה של הכתר ואמייל קשה יותר (Hypsodont), מה שנותן לבעל החיים יכולת גדולה יותר לפרק את הסיבים של צמחים קשיחים כמו עשבים ובכך להפחית את שחיקת השיניים שלו על ידי לעיסה מתמדת.
מבנה הגפיים התאים לריצה מהירה מטורפים כמו חתוליים או כלבי דב .
מריקוקב ברהנו היא ציירת אתיופית בינלאומית אשר חיה כיום בארצות הברית, ואשר ייצגה את אתיופיה בביאנלה ה-59 של ונציה ב-2022.
ברהנו נולדה באדיס אבבה, בירת אתיופיה.
סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנויות ועיצוב של אוניברסיטת אדיס אבבה בשנת 2002, שם למדה עיצוב ציורי קיר.
היא הציגה בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות שונות במדינות אפריקאיות כגון אוגנדה, סודאן וג'יבוטי, ובאירופה בגרמניה ובצרפת.
ברהנו עבדה בסטודיו נוביה, מרכז תרבות וסטודיו לאמנות בלב אדיס אבבה, אותו הקימה יחד עם קבוצת אמנים נוספים.
כיום חיה ועובדת במרילנד, ארצות הברית.
למרות שחיה ועבדה בעיקר בסביבות עירוניות, ברהנו אומרת שהיא שואבת השראה מהטבע, נהנית לבודד עצמה מהעולם החיצון, להתעמק בתת-המודע שלה, להביע רגשות אישיים בצורות וצבעים, כל מה שלא ניתן לתקשר מילולית.
התייחסויותיה החוזרות ונשנות ל"אבני הבניין של החיים", תאים אנושיים או אורגניים, נועדו להזכיר את החיבור ההדדי של החיים ואת המקצבים האוניברסליים שלהם, חגיגה של צורות נושאות חיים.
כמו גם העובר, עוד סמל שחוזר על עצמו, המייצג את הולדת הרעיונות והדעות של אנשים והזנה.
אמנותה של ברהנו הושפעה מהאליטה של האמנים המודרניסטים האתיופיים של המאה העשרים.
בנוסף אליהם, גם של אמנים מערביים מהמאה העשרים כמו ג'ורג'יה או'קיף והילמה אף קלינט, עם ציוריהן המתארים את מצביהם הרגשיים, והצורה בה תורגמו רגשות ורעיונות לסמלים מופשטים.
דרכה של ברהנו לייצג את עולמה הפנימי מזכירה במקצת את רצונם של הציירים האירופיים לברוח מהמציאות, להביע חלומות וחזיונות אישיים באמצעות קומפוזיציה, צורות וצבעים, אך עם חותם אפריקאי אופייני.
ללא כותרת III, סדרת התבוננות גופנית, גלריה לאמנות מעגל (2017)
המוזיאון הלאומי של אתיופיה (2011)
גלריה לאמנות יפה של אדיס (2016)
יקום סלולרי, אדיס Fine Art, לונדון (2020)
Art Lab Africa, יריד האמנות של קייפטאון בקייפטאון (2017, 2015)
הדיוקן העצמי שלי, גלריית אסני באדיס אבבה (2011)
אשרה, גלריית לאפטו באדיס אבבה (2013)
מריסה מגווייר רמירז היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעבודתה באופרות סבון בטלוויזיה, ובתפקידה בסדרת הדרמה האמריקנית "שוטרים בדם" בתור הבלשית מריה באז.
רמירז סיימה את בית הספר הקתולי של הקדושים ולאחר מכן למדה בבית ספר תיכון לבנות במנזר רמונה באלהמברה, קליפורניה אותו סיימה ב-1995. רמירז ממשפחה ממוצא מקסיקני, אירי ואינדיאני.
הקריירה שלה החלה בגיל 13 כשהובאה לתשומת לבה של סוכנות דוגמנות גדולה בלוס אנג'לס, מה שהוביל לקריירת דוגמנות בינלאומית.
לאחר הדוגמנות היא עברה לאירוח ומשחק.
לאחר מספר הופעות אורח בסוף שנות ה-90 בימי חיינו ובהיפים והאמיצים, ביולי 2000, לוהקה רמירז לתפקיד של דוגמנית העל גיה קמפבל ב"ג'נרל הוספיטל".
היא עזבה את התפקיד הזה בדצמבר 2002 כדי לככב בדרמה קצרת הימים Miracles .
במהלך תקופתה בג'נרל הוספיטל, היא הייתה מועמדת לפרסי ALMA ו-NAACP.
באפריל 2006 היא הצטרפה לצוות השחקנים של צעירים חסרי מנוח בתור יועצת יחסי הציבור של ג'בוט קוסמטיקס כרמן מסטה למשך חמישה חודשים.
רמירז חזרה לזמן קצר לתוכנית בתחילת 2007 כבת דודתה של כרמן, אינס ורגס.
ב-2011 גילמה בתפקיד הראשי את הבלשת לינה פלורס בסדרה Against the Wall שירדה אחרי עונה אחת בלבד.
עוד ב-2011 היא שיחקה בתפקיד מליטה במיני סדרה ספרטקוס: אלי הזירה שצולמה בניו זילנד.
לרמירז היה תפקיד חוזר בתור השוטרת ריילי דאן בסדרה Body of Proof ששודרה בין השנים 2011 ל-2013.
רמירז מוכרת לקהל הטלוויזיה בעיקר מתפקידה כבלשית מריה באז בסדרה "שוטרים בדם", שם היא גילמה את שותפתו של דני רייגן (דוני וולברג) החל מהעונה השלישית של הסדרה, בה החלה לשחק בשנת 2013. הסדרה הסתיימה ב-2024.
רמירז נישאה לנתן לאבזולי ב-22 בספטמבר 2002 והתגרשה ממנו ב-2011. ב-22 בינואר 2016, רמירז הודיעה שהיא מצפה לתינוק שצפוי להיוולד במאי.
שנה סרט תפקיד הערות 2005 יום כל הנשמות אלישיה 2007 אגודת איטי ביטי טיטי אלן 2009 שדרת קולומביה צ'רלי סרט קצר 2010מתכנן הלווין סיירה ד'אסנטי Contract סנדרה 2014 The Extendables מריה
בסרטון של בקסטריט בויז "כל עוד אתה אוהב אותי".
בסרטון של ג'ורדן נייט "Give It To You".
בסרטון של קולות התיאוריה "לאן שתלך".
בסרטון "Tase Me" של 3T.
הופיעה בפרסומת לקוקה קולה וספיישל K.
הציג בתערוכות יחיד, בין השאר במוזיאון תל אביב ובמוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, וכן בתערוכות קבוצתיות רבות.
זכה במספר פרסים, בהם פרס מפעל הפיס לאמן צעיר ופרס לורן.
נולד ב-1967 בצ'רנוביץ, אוקראינה, עלה לישראל ב-1973 והתיישב עם משפחתו בנהריה.
בשנת 1996 החל ללמוד אמנות במסגרת המרכז הבינתחומי לאמנות של מכללת הגליל המערבי.
לאחר מכן עבר ללימודי אמנות במדרשה לאמנות במכללת בית ברל, אותם סיים בהצטיינות בשנת 2001.
עם סיום לימודי האמנות נסע להמבורג, גרמניה, חזר לארץ לשנתיים, ולאחריהן שב להמבורג שם לימד באוניברסיטה המקומית.
לאחר מכן עבר לברלין שם יצר בסטודיו.
הוא חי ועובד בעיקר בתל אביב.
מיוצג על ידי גלריה גבעון.
ציוריו המוקדמים אופיינו בגדלים קטנים ובתיאור פעולות גופניות כשחייה.
העבודות שהוצגו בתערוכותיו הראשונות של לכנר עסקו בזרות.
הוא צייר בזפת שחורה מבנים שקופים וריקים, תוך שילוב קולאז'ים של צילומים מילדותו.
בציורים אלו בלטו הארעיות וחוסר הוודאות.
עבודותיו המאוחרות יותר נוטות לכיוון אמנות פיגורטיבית, בנויות שכבות על גבי שכבות של צבע עבה המונח על הבד במשיכות אקספרסיביות.
הנושאים בעבודותיו משקפים עצבות ומורבידיות.
עולם דימויים שלו משלב בין האפל לבין הנשגב.
הוא עובד בעיקר בפורמטים גדולים, אך יוצר גם בפורמטים קטנים, אקוורל ועיפרון.
הציג בתערוכות יחיד בין השאר במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון הרצליה, גלריה גבעון וגלריה Feinkunst Krüger בהמבורג.
השתתף בתערוכות קבוצתיות בגרמניה, בלטביה ובישראל.
מלגת קרן שרת לאמנים צעירים, 1998
מלגת קרן גורדון לאמנים צעירים, 2001
מלגת מפעל הפיס לאמנים צעירים, 2002
מלגה, קרן לובה (Leube), זלצבורג, אוסטריה, 2003
פרס ברוקנר-נתה לאמנים צעירים, 2004
פרס אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות, 2011
1998 – לא בבית, גלריה כברי, קיבוץ כברי
2002 – אמונות תפלות, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
2007 – שירת הברבור מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן אייל עופר, תל אביב
2008 – צונאמי, גלריה טבי דרזדנר, נווה צדק, תל אביב
2009 - נוקטורמה, גלריה אלפרד, תל אביב
2012 – התקופה היפה, גלריה רוזנפלד, תל אביב
2013 – Niger River גלריה רוזנפלד, תל אביב
2021 – ספר השינויים, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2017 – מחוט ועד פסל, גבעון גלריה לאמנות, תל אביב
2018 – גרטה וולף קרקואר: מוינה לירושלים, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
2020 – נפש עירומה: חיים סוטין והאמנות הישראלית, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
2019 – חדשות טובות, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
6 2020 – הביאנלה לאומנויות ועיצוב תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
2021 – משקל נגד, גבעון גלריה לאמנות, תל אביב
2021 – נבלות, גלריה מאיה, תל אביב
2022 – בעקבות הזיכרון האבוד, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם
2023 – תערוכת הקיץ, גבעון גלריה לאמנות, תל אביב
מריסה גבריאל אבלה היא שחקנית בריטית-יהודייה.
אבלה נולדה בברייטון וגדלה ברוטינגדין עם אחיה הגדול ג'ק, לשחקנית קרוליין גרובר ולבמאי אנג'לו אבלה וגדלה.
אביה ממוצא מלטזי-לובי ואנגלי, ואמה ממוצא יהודי פולני ויהודי רוסי.
היא למדה בבית הספר רודיאן ולמדה משחק בסדנת לתיאטרון.
ב-2019 סיימה את לימודיה בהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בשנת 2008 הופיעה לראשונה אבלה, בהיותה בת 11 בתור אליס במותחן "אדם בקופסה".
עם סיום לימודיה ב-RADA בשנת 2019 ערכה את הופעות הבכורה שלה בטלוויזיה, בערוץ Sky One במותחן הפוליטי קוברה בדמות של אלי סאתרלנד ובערוצים BBC Two ו-HBO בדרמה האמריקאית "התעשייה" בדמות הראשית של יסמין קארה-חנני.
ב-2022 היא הופיעה בסרט היא אהבה בדמות של לואיז ובסרט סוכן נוכל בדמות של סופי ג'ונס.
בשנת 2023, השתתפה בסרט ברבי בתפקיד ברבי טין טוק.
בשנת 2024 כיכבה בתור איימי ווינהאוס בסרט "Back to Black", סרט דרמה ביוגרפי על הזמרת בבימויה של סם טיילור-ג'ונסון.
בסרט אבלה גם מבצעת את השירים של ווינהאוס.
במרץ 2025 השתתפה אבלה בסרט המותחן הריגולי "תיק שחור" לצד מייקל פסבנדר וקייט בלאנשט, בבימויו של סטיבן סודרברג.
ביוני 2025 פורסם שאבלה הצטרפה לצוות השחקנים של הסרט "היילנדר" לצד הנרי קאוויל וראסל קרואו.
+שנהסרטתפקידהערות2008אדם בקופסהאליס2022 Rogue Agent סופי ג'ונס אקס פקטור (אנ') לואיז2023ברביברבי טין טוק2024Back to Blackאיימי ווינהאוס2025תיק שחור (אנ')קלריסה דובוזהיילנדר
+שנהסדרהתפקידהערות2020 קוברה אלי סאת'רלנדתפקיד ראשי (עונה 1); 6 פרקים התעשייה יסמין קארה-חנני שחקנית ראשית
זוכת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר
בעת פטירתה ב-2024, הייתה האישה הניו זילנדית היחידה שזכתה במדליה אולימפית בריצת מסלול (לוריין מולר זכתה במדליית ארד בריצת מרתון).
בתחרות שנערכה בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד ב-16 בפברואר 1957 היא השוותה בריצת 400 מטר את שיא העולם שנקבע כחודש וחצי לפני כן על ידי מרלן מתיוס מאוסטרליה בתוצאה של 57.0 שניות.
שיא זה החזיק מעמד שמונה ימים ונשבר על ידי ננסי בויל אוסטרליה (56.3 שניות)
במשחקי חבר העמים שנערכו בפרת', מערב אוסטרליה ב-1 בדצמבר זכתה במדליית כסף בריצת 880 יארד בתוצאה של 2:05.7 דקות, אחרי דיקסי וויליס מאוסטרליה שקבעה שיא משחקים חדש של 2:03.7 דקות ולפני ג'וי ג'ורדן מאנגליה (2:05.9 דקות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפרת' ב-8 בדצמבר היא קבעה בריצת מייל שיא עולם חדש של 4:41.4 דקות, שיפור לשיא בן 7 השנים של דיאן לת'ר מהממלכה המאוחדת (4:45.0).
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי אן סמית' מהממלכה המאוחדת (4:39.2 דקות).
במהלך ריצת המייל היא קבעה בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש נוסף של 4:19.0 דקות, שיפור לשיא העולם בן 5 השנים של דיאן לת'ר (4:29.7 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי אן סמית' (4:17.3 דקות).
באולימפיאדת טוקיו, זכתה במדליית ארד בריצת 800 מרט בתוצאה של 2:02.8 דקות, אחרי אן פקר מהממלכה המאוחדת שקבעה שיא עולם חדש של 2:01.1 דקות ומריוון דופורר מצרפת (2:01.9 דקות)
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה, היא מעדה לפני קו הסיום בעת שהובילה בריצת 880 יארד, והחמיצה את המדליה.
צ'מברלין חייתה כל חייה בפרוור דרום ניו ברייטון שבכרייסטצ'רץ'.
לאחר פטירתו של ארל וולס ב-2021, הייתה המדליסטית האחרונה ששרדה מהמשחקים האולימפיים של טוקיו 1964. היא נפטרה בקרייסטצ'רץ' ב-5 בנובמבר 2024, בגיל 88.
בשנת 1995 נכנסה להיכל התהילה של הספורט בניו זילנד.
בשנת 2003, הוענק לצ'מברלין תואר חברת מסדר ההצטיינות של ניו זילנד, על תרומתה לאתלטיקה.
רחוב צ'מברלין בפרוור צ'רטוול בעיר המילטון נקרא על שמה.
מריס סאנגיאמפונגסה (בתאית: มาริษ เสงี่ยมพงษ์; נולד ב-19 בנובמבר 1958) הוא שר החוץ של תאילנד החל מ-30 באפריל 2024.
סאנגיאמפונגסה עשה תואר ראשון בפוליטיקה וממשל מאוניברסיטת ראמקהאמהאנג, ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת אוהיו שבארצות הברית.
ב-1986 הצטרף למשרד החוץ התאילנדי, שם שירת עד שנת 2019. סאנגיאמפונגסה נשלח למשימות דיפלומטיות במשרד החוץ של תאילנד בבריסל שבבלגיה, בוויינטיאן שבלאוס, בברלין שבגרמניה ובפריז שבצרפת.
ב-2009 מונה לשגריר תאילנד בנפאל, ב-2011 היה לשגריר באוסטרליה, ב-2015 מונה לשגריר בניו זילנד וב-2018 מונה לשגריר בקנדה.
במהלך שירותו זכה למספר אותות הוקרה.
שימש יועץ לשר החוץ פרנפרי בהידה-נוקרה, ולאחר שבהידה-נוקרה התפטר בסוף אפריל 2024, נבחר סאנגיאמפונגסה במאי 2024 לשר החוץ.
ביוני שיתף את התקשורת במטרות שהציב למדיניות החוץ בהן קידום יחסי שכנות טובה עם המדינות השכנות, ובפרט קידום שלום במיאנמר על רקע מלחמת האזרחים בה וכן שיתוף פעולה עם מיאנמר במלחמה בפשיעה ובהברחת סמים.
במסגרת זו בין היתר ארגן בדצמבר ועידה בבנגקוק לדיון בין נציגי החונטה של מיאנמר והמדינות השכנות לה.
בנובמבר 2024 נהרגו ארבעה אזרחים תאילנדים במטולה במהלך מלחמת חרבות ברזל, ובעקבות זאת דרש מישראל שלא להעסיק עובדים תאילנדים באזורים מסוכנים בסמוך לגבול.
בסוף ינואר 2025 הגיע לישראל כדי לפגוש את האזרחים ששוחררו משבי חמאס בעזה.
מריצה רוסמן (2 בנובמבר 1930 – 23 בנובמבר 2025) הייתה מוציאה לאור ישראלית שבבעלותה היו כמה הוצאות ספרים, ובהן: עקד, טרקלין וגוונים.
בתקופה שבה פעלה הייתה אחת הנשים היחידות בישראל שבבעלותן הוצאת ספרים משלהן.
נולדה בשם מריאנה/מריצה קסט (Keszt) בעיירה סרווש (Szarvas) שבמחוז בֵּקֵש (בדרום-מזרח הונגריה של ימינו) לאנה/חנה (פאני) לבית אזה ולד"ר דב (בילא) קסט, שהיה רופא.
סבה מצד אביה, אלכסנדר (שאנדור) קסט, היה סוחר עצים בעיירה סרווש.
מצד אמה היא נצר לשושלת רבנים גדולה וידועה, שושלת זילברשטיין (הבולטים בשושלת זו הם הרבנים שלמה, דוד וישעיהו, מראשי האורתודוקסיה ההונגרית).
רוסמן נולדה למשפחה שעברה תהליך של התבוללות – סבה מצד אמה, עוה"ד יוליוס (ג'ולא) אֶזֶה, האמין שהשתלבות בחברה ההונגרית-הכללית היא הפתרון לבעיית היהודים, וכדי להקל על תהליך ההתבוללות בחר בשם "אֶזֶה", שם בעל צליל הונגרי מובהק (שם זה עוברת על ידי אחיה, המשורר איתמר יעוז-קסט ל"יעוז").
יוליוס אֶזֶה ורעייתו נרצחו באוסטריה באפריל 1945. אביה של רוסמן, ד"ר דב (בילא) קסט, אימו ואחיה, נשלחו יחד עימה למחנות הריכוז.
הם היו במחנה הריכוז ברגן-בלזן, והשתחררו מרכבת-מוות בלב גרמניה, במבואות העיר מגדבורג (Magdeburg), ב-13 באפריל 1945.
בשנת 1949 הגיעה רוסמן לישראל עם בעלה הראשון, סטיבן סבסטיאן (פישטה/סטיב), שהיה מהנדס.
הם הגיעו לשער העלייה, בהמשך עברו לשכונת ג'בליה ביפו ומשם לשכונת הדר יוסף בתל אביב.
אחִיה והוריה עלו לישראל בשנת 1951.
בשנת 1958 ייסדה רוסמן, יחד עם אחיה, איתמר יעוז-קסט, את הוצאת הספרים העברית הראשונה שיועדה לשירה בלבד, "עקד", ואת כתב העת "עקד לשירה" (שיצא לאור משנת 1960 ועד שנות ה-70) וכתב העת "פסיפס" שהמשיך אותו.
מריצה הקפידה על העיצוב והאסתטיקה של הספרים שיצאו לאור בהוצאה.
הוצאת הספרים הייתה ממוקמת במרתף ברחוב בר-כוכבא 29 בתל אביב, ששימש גם למפגשים ספרותיים ולגלריה.
בהמשך הוקמה חברה-בת "טרקלין", כהוצאה יותר מסחרית שנועדה לתמוך ב"עקד".
ההוצאה הוציאה לאור מאות כותרים ובהם ספרים קלסיים וכן ספרים ראשונים של כותבים ישראלים כמו: אסי דיין, יאיר הורביץ, מנחם בן ואחרים.
כמו כן יצאו לאור בהוצאה ספרי שירה של משוררים ותיקים כמו יונתן רטוש, אברהם חלפי ואלכסנדר פן.
בשנת 1995, לאחר שאחיה פנה להתמקד בכתיבה, ייסדה רוסמן לבדה את הוצאת גוונים, הוצאה עצמאית שהייתה בבעלותה הבלעדית.
העורך הראשון של ההוצאה היה עודד פלד.
הוצאת גוונים פעלה, כאמור, כל השנים במרתף של בניין ברחוב בר כוכבא 29 בתל אביב.
במסגרת הוצאת גוונים יצאו לאור שלוש סדרות נבדלות של ספרים:
הסדרה הלבנה – תרגומים של פרידריך דירנמאט, ג'ק קרואק, מארק טוויין, בוהומיל הראבאל, ליאו פרוץ, מיכאל ויוג ואנתולוגיות של סיפורי אהבה מספרות העולם.
סדרת "גוונים של שחור" – סדרה בעריכתה של המתרגמת והעורכת הספרותית לאה ששקו (שגם תרגמה חלק מספרי הסדרה ולחלקם הוסיפה אחרית דבר) - ספרים של ניק קייב, ג'ים גרימסלי, ריצ'רד בראוטיגן, ג'.ג.
סדרת "חלונות" – סדרה שהוקדשה, על פי הגדרתה של רוסמן, לספרות חדשנית ופורצת דרך.
בסדרה זו פורסם, בין היתר, ספרו של אילן הייטנר חוכמת הבייגלה.
חוקר התרבות פרופ' מוטי נייגר בדק ומצא שהוצאת גוונים הוציאה במשך שנות פעילותה כ-400 כותרים.
במהלך השנים קיבלה רוסמן הצעות רבות ממוציאים לאור אחרים לרכוש את ההוצאה, או להיכנס עימם לשותפות, אך היא העדיפה להישאר עצמאית.
בנובמבר 2018 אחרי כ-60 שנות פעילות, הודיעה על סגירת ההוצאה.
בביוגרפיה שהוציאו בני משפחתה, מסכמת רוסמן את מפעל חייה:
"מפברואר 1958 ועד נובמבר 2018 עסקתי במו"לות.
זה היה מפעל חיי המלאים.
זאת הייתה, במילים של ימינו, יזמות עסקית ותרבותית כאחד, שבמסגרתה נדרשתי לעמוד בלחצים הן כספיים והן אחרים, וכל זאת ללא תמיכה וללא סיוע.
במילים אחרות: הייתי אישה עובדת, מפרנסת יחידה למעשה, עצמאית, יזמית, מעסיקה, מנהלת הוצאת ספרים שהיא עסק מסחרי לכל דבר, וזאת ללא כל הדרכה בכל הקשור להקמת עסק וניהולו, וללא עזרה במימון, התחלתי...
בקיצור, לא היה לי צל של מושג למה אני נכנסת".
רוסמן הייתה נשואה פעמיים ואם לשתי בנות:
מנישואיה הראשונים למהנדס סטיבן סבסטיאן (סטיב/פישטה) הייתה אם לד"ר נורית פירון, חוקרת בתחום מדעי הצמח וסופרת.
מנישואיה השניים לצלם הצבאי ארתור רוסמן, הייתה אם לשרית רום, עורכת לשונית.
רוסמן נפטרה ב-23 בנובמבר 2025. התגוררה בתל אביב.
רוסמן שימשה, במסגרת עבודתה בניהול הוצאת הספרים, גם כאחראית על הביצוע, העיצוב והאסתטיקה של הספרים אותם הוציאה לאור.
היא בחרה ספרים וסיפורים מספרות העולם ויזמה את תרגומם כדי להביאם לידיעת קוראי העברית.
בין הספרים הרבים אותם הוציאה לאור ניתן למנות:
שִקא: שירים יפניים, תל אביב, עקד, 1958
ז'אק פרוור, משירי ז'אק פרוור, תל אביב, עקד, 1960
(עם מנחם בראון ואיתמר יעוז-קסט), אדרת הגפן: שירים, תל אביב, עקד, 1967
נשים בתמונות ובשיר, תל אביב, עקד, 1968
(עם איתמר יעוז-קסט), בגבולם: אנתולוגיה של סופרים עולים, תל אביב, עקד בשיתוף עם משרד הקליטה והוועדה לטיפול בסופרים עולים על יד אגודת הסופרים העברים בישראל, 1970
(עם יעקב בסר ואיתמר יעוז-קסט), יום השירה 1970: קובץ ליום השירה, תל אביב, עקד, 1970
(עם איתמר יעוז-קסט), ספר עקד: מבחר שירה 20 שנה, תל אביב, עקד, 1978
ורד לאמילי: מסתורין ואהבה, סיפורים, מטובי הסופרים בעולם, תל אביב, עקד, 1983
השיקוי: סיפורי אהבה מטובי הסופרים בעולם, תל אביב, עקד, 1992
10 סיפורי אהבה ישראלים, תל אביב, עקד, 1993
בוהומיל הראבאל (תרגמה: רות בונדי), שירתתי את מלך אנגליה, תל אביב, גוונים, 1993
(עם דלית לב), עשרת הדברות: 10 סיפורים ישראלים בני זמננו, תל אביב, עקד/גוונים, 1995
לקסיקון משוררים בישראל היום, תל אביב, עקד, 1995
סמטת אור ירח: סיפורי אהבה ממיטב סופרי העולם, תל אביב, עקד/גוונים, 1995
חטאים בסיפורי העולם, תל אביב, גוונים, 1996
(עם לאה ששקו), כל הקיץ, כל הלילות: כמיהה לאהבה, סיפורים ישראלים, תל אביב, גוונים, 1996
הקרקס: 13 סיפורי מתח רומנטיים, תל אביב, גוונים, 1998
ליאו פרוץ (תרגמה: רות בונדי), בלילה מתחת לגשר האבן: רומאן מפראג העתיקה, תל אביב, גוונים, 1998
השניים: סיפורים על זוגיות מספרות העולם, תל אביב, גוונים, 1999
מריסה דיאנה (באיטלקית: Marisa Diena; 19 בספטמבר 1916 – 8 במאי 2013) הייתה לוחמת מחתרת יהודייה-איטלקייה שפעלה בשורות .
מריסה דיאנה נולדה ב-19 בספטמבר 1916 כבת בכורה במשפחה יהודית שהייתה שייכת לבורגנות היזמית העשירה של טורינו.
באמצע שנות השלושים, עקב קריסת העסק המשפחתי, עברה משפחת דיאנה לכפר קרוצ'טו, בפאתי העיר טורינו.
כילדה וכנערה הייתה מריסה חברה בארגונים הפשיסטיים "איטלקים קטנים" (באיטלקית: Piccole Italiane) (גילאים 8–14) ו"איטלקים צעירים" (באיטלקית: Giovani italiane), כמקובל בתקופה זו באיטליה.
היא למדה בבית הספר היסודי סילביו פליקו ובבית הספר התיכון הממלכתי ללימודים קלאסיים ויטוריו אלפיירי.
בשנת 1936, עם סיום לימודי התיכון, נרשמה לפקולטה לספרות באוניברסיטת טורינו (אנ') והורשתה להמשיך את לימודיה ולסיימם בשנת 1940, למרות חוקי הגזע שנחקקו בשנת 1938.
בספטמבר 1943 חל מפנה חד במבנה הכוחות שלחמו במלחמת העולם השנייה באיטליה.
בניטו מוסוליני פוטר מתפקידו כראש ממשלה ובמקומו מונה מרשל פייטרו באדוליו, אשר חתם ב-3 בספטמבר על שביתת נשק עם בעלות הברית שמשמעותה הכרזת מלחמה על גרמניה הנאצית.
במצב ענייני זה החליטה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית על הקמת בריגדות גריבלדי שמטרתן בין היתר חיזוק הקשר בין היחידות הלוחמות לתאים הקומוניסטיים הפעילים בערים והחרפת המאבק נגד הפשיסטים הגרמנים והאיטלקים.
ב-1 באוקטובר 1943, ימים ספורים לאחר פלישט גרמניה לטורינו (אנ'), הצטרפה מריסה, שהתקרבה בתקופת לימודיה לפעילות המפלגה הקומוניסטית, לבריגדת גריבלדי הרביעית בפיקודו של פומפאו קולג'אני (באיטלקית: Pompeo Colajani) .
מאוחר יותר עברה לפיקוד האזור השמיני מונפרט.
דיאנה הייתה לוחמת ההתנגדות השלישית במשפחתה.
בשנת 1943 נעצר אחיה הבכור על ידי הפשיסטים האיטלקים ובשנת 1944 נורה למוות אחיה הצעיר בהתקלות בהרים.
מריסה דיאנה פעלה תחת שם הקוד "מארה".
תחילה אספה מידע במשך היום והעבירה אותו למפקדיה בלילה.
בשנת 1944 מונתה לסגנית מפקד לענייני מודיעין של גדוד גריבלדי הרביעי ובנוסף לכך אימנה נשים מקומיות בהשגת מידע והעברתו.
בנוסף לביצוע פעולות חבלה ולוחמת גרילה, היו אנשי בריגדות גריבלדי מעורבים בשמירה על הסדר באזורים שנפגעו במלחמה.
יחד עם יחידתה, השתתפה מריסה דיאנה בארגון ועדות מקומיות שדאגו לחלוקת מזון באזור טורה פליצ'ה ובארגון שביתות של פועלי התעשייה בטורינו.
ב-25 באפריל 1945 שחררה יחידתה של מריסה את טורינו.
מריסה המשיכה את פעילותה בבריגדת גריבלדי עד 7 ביוני 1945.
חברות במפלגה הקומוניסטית, הוראה ומחקר
מריסה דיאנה הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית האיטלקית משנת 1944 והמשיכה את פעילותה במפלגה גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949 הצטרפה לסגל המורים של בית הספר הלאומי לנשים של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
בשנת 1953 חזרה לטורינו כראש ועד מחוז פיימונטה של המפלגה.
בשנת 1957 הפסיקה את פעילותה במפלגה הקומוניסטית אך המשיכה במעורבותה באיגוד הלאומי של הפרטיזנים האיטלקיים (ANPI), בו כיהנה בתפקיד נשיאת כבוד של הוועד המחוזי של טורינו עד שנת 2013.
משנת 1958 עד לפרישתה לגמלאות, עבדה כמורה בחטיבת הביניים ובמקביל עסקה בפעילות מחקרית.
Brigate Garibaldi nel Piemonte occidentale 1943-45", בהוצאת גואנדה, עם הקדמה של הסופר והפעיל האנטי-פשיסטי פרנקו אנטוניצ'לי .
מריסה דיאנה נפטרה ב-8 במאי 2013.
מרכבה היא סדרה של טנקי מערכה ישראליים, המהווים את עמוד השדרה של חיל השריון הישראלי.
ייצור המרכבה החל ב-1979, בחלוף השנים פותחו דגמים מתקדמים ומשוכללים יותר (כל דגם מכונה "סימן").
הדגם המתקדם ביותר הוא מרכבה סימן 4 שייצורו החל בשנת 2003, וזכה לשדרוג משמעותי בתצורת "סימן 4 ברק" (המכונה לעיתים באופן שגוי, הן בצה"ל והן בתקשורת, "מרכבה סימן 5").
טנקי מרכבה סימן 4 ברק מחליפים דגמים קודמים של סימן 4 החל משנת 2023.
הטנק פותח במנהלת המרכבה והרק"ם במשרד הביטחון ומורכב בישראל, רוב חלקיו מיוצרים בישראל.
תפיסת התכנון שלו היא הגנה מרבית לצוותו, ולכן שריונו הקדמי עובה ובוצעה מהפכה עיצובית כך שהמנוע מוצב בחזית הטנק, שלא כמו בטנקים מקבילים בעולם.
המקום שהתפנה בחלקו האחורי של הטנק אפשר הוספת פתח כניסה אחורי המשמש לנשיאת לוחמי חי"ר ואף לפריקה רגלית של צוות הטנק.
הוגה מיזם טנק המרכבה הוא ישראל טל, מאלופי צה"ל שתרם רבות לחיל השריון וממבססי דוקטרינת השריון כאגרוף המחץ שלו.
מתכננו הוא המהנדס ישראל טילן.
לצורך מימוש המיזם הוקמה במשרד הביטחון מנהלת מיזם טנק המרכבה (מנת"ק) – הגוף המתאם ומנהל את המיזם, ובחיל הטכנולוגיה והאחזקה הוקמה הרשות לפיתוח טנקים (רפ"ט) – הגוף המתכנן והמפתח של הטנק.
במהלך השנים יוצרו כ-2,500 טנקי מרכבה מהדגמים השונים.
בתמורה לשיתוף הפעולה, היו אמורים הבריטים לאפשר את מכירת הטנק לישראל עם ייצורו, אך מאוחר יותר ביטלו הבריטים את העסקה כתוצאה מהלחץ הכבד שהפעילו עליהם מדינות ערב.
בישראל הוחלט להימנע מהישנות מקרה שכזה בעתיד, ואז הועלה רעיון פיתוחו של טנק ישראלי מקורי.
התכנון החל בשנת 1970 על בסיס לקחי מלחמת ששת הימים.
הדרישות המבצעיות הכלליות ודרישות הנדסת האנוש נקבעו על ידי קציני שריון מצטיינים ובהם ישראל טילן, נתי גולן וגד רפן.