tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני שחרורם, הוכרחו להשתתף במין טקס, בעודם מוקפים באנשי חמאס חמושים ורעולי פנים.
במהלך הטקס הם אף חויבו לשאת דברים בעברית שהוכתבו להם על-ידי חוטפיהם, אלי שרעבי אולץ לומר כי הוא שמח להתאחד עם רעייתו ובנותיו, זאת לאחר שלא ידע כי הן נרצחו בטבח שבעה באוקטובר.
המצב הקשה של המשוחררים הישראלים דווח בתקשורת העולמית, ועורר זעם בעיקר בישראל אך גם בקרב גורמים מתונים בעולם הערבי.
ברשת CNN צוין כי רבים מהאסירים הפלסטינים ששוחררו היו גם הם כחושים ובמצב בריאותי רעוע.
בתמורה לשחרור שלושת החטופים שחררה ישראל 183 אסירים ביטחוניים פלסטינים.
בנוסף השלים צה"ל את נסיגתו מציר נצרים.
ב-10 בפברואר חמאס הודיע כי פעימת השחרור ביום שבת, 15 בפברואר, נדחית עד הודעה חדשה, בטענה כי ישראל הפרה חלק מתנאי ההסכם.
מאוחר יותר חמאס פרסם הודעה נוספת, שבה כתב כי אם ישראל תעמוד בהתחייבויותיה, שחרור החטופים יוכל להימשך כמתוכנן.
למחרת, ב-11 בפברואר, הודיע בנימין נתניהו על החלטת הקבינט שאם חמאס לא יחזיר את החטופים עד שבת בצהריים, הפסקת האש תיפסק וצה"ל יחזור ללחימה.
ב-15 בפברואר שוחררו שלושה אזרחים ישראלים: סשה טרופנוב, שגיא דקל-חן ויאיר הורן, ובתמורה שוחררו 369 אסירים ביטחוניים פלסטינים.
ב-20 בפברואר נמסרו לישראל גופותיהם של ארבעה (למראית עין) חטופים שנרצחו בשבי.
שלוש מהן זוהו כחטופים מניר עוז: עודד ליפשיץ שנרצח בשבי הג'יהאד האסלאמי, והאחים אריאל וכפיר ביבס שנרצחו בשבי ארגון "אדוני השממה", אולם הרביעית שנטען על ידי חמאס שהיא של אימם, שירי ביבס, לא נמצאה תואמת לה או לכל חטוף או חטופה אחרים, ולטענת ישראל זו הייתה הפרה של ההסכם.
לפני העברתן, קיים חמאס טקס שבו הוצגו ארונות החטופים על במה לצד שלטים ומחבלים.
ב-22 בפברואר נמסרה לישראל גופתה של שירי ביבס.
בתמורה לכך ישראל הייתה אמורה לשחרר 602 אסירים פלסטינים, אך ישראל עיכבה צעד זה בטענה להפרות מצד חמאס.
בלילה שבין 26–27 בפברואר נמסרו לישראל גופותיהם של איציק אלגרט ואוהד יהלומי שנחטפו מניר עוז, גופתו של צחי עידן שנחטף מנחל עוז, וגופתו של שלמה מנצור, שנחטף מכיסופים (מנצור היה החטוף המבוגר ביותר בעזה).
בתמורה לכך שחררה ישראל 40 אסירים פלסטינים, ובנוסף שחררה את 602 האסירים הפלסטינים ששחרורם עוכב.
בכך, הושלם שלב א' של העסקה בצורה רשמית עם החזרתם לישראל של 30 חטופים חיים, כולל שניים שנחטפו לפני המלחמה, ושמונה חטופים מתים (שבעה מהם נרצחו בשבי ואחד נרצח בשבעה באוקטובר).
ב-18 במרץ, פתחו כוחות צה"ל במבצע עוז וחרב.
בגל תקיפות של חיל האוויר הישראלי נפגעו עשרות מטרות ברצועת עזה ונהרגו יותר מ-400 פלסטינים, בהם בכירי חמאס.
הסכם הפסקת האש הופר פעם אחר פעם, בעיקר בידי ישראל, ביום ה-16 להסכם ישראל הייתה אמורה להוציא משלחת לקיום השיחות על השלב השני של ההסכם, שבסופו היו צפויים להשתחרר יתר החטופים.
עם זאת, ישראל הפרה את ההסכם ולא שיגרה משלחת לשיחות באותו היום.
ב-2 במרץ תם השלב הראשון של העסקה ללא הצלחה להגיע להסכים על התנאים למעבר לשלב ב'.
צה"ל סגר את כל המעברים לרצועת עזה ועצר את כניסת הסיוע ההומניטרי לשטחה.
בהמשך, שר האנרגיה אלי כהן הנחה לעצור את אספקת החשמל המצומצמת של ישראל לעזה, הפרה נוספת של ההסכם.
ישראל הפרה את ההסכם בהחלטתה שלא לסגת מציר פילדלפי, וזאת אף על פי שהתחייבה לעשות זאת ללא תנאי, בין היום ה-42 ועד היום ה-50 לעסקה.
ישראל ביצעה תקיפות במהלך הפסקת האש כדי למנוע הפרות מצד חמאס.
לפי מניין חמאס, ההתקפות הללו הרגו יותר מ-150 בני אדם.
ב-25 בינואר חמאס שחרר חיילות לפני החזרת כל הנשים האזרחיות, בניגוד להסכם.
בעקבות זאת פרסם ראש ממשלת ישראל הודעה כי כתוצאה מההפרה, ישראל תעכב את כניסת העזתים לצפון הרצועה עד לשחרורה של האזרחית האחרונה, ארבל יהוד, שהייתה אמורה להשתחרר ב-25 בינואר.
כמו כן, חמאס לא פרסם רשימה עם פירוט מצב החטופים כפי שהתחייב.
לאחר שחמאס והג'יהאד האסלאמי הודיעו כי ב-30 בינואר הם ישחררו את ארבל יהוד, איפשר צה"ל לעזתים לשוב לצפון הרצועה.
ב-20 בפברואר נמסרה לישראל גופתה של מי שהייתה אמורה להיות שירי ביבס, אך לא הייתה זו גופתה.
בעקבות מחאת ישראל נמסרה גופתה לאחר יומיים.
ממשלת ישראל טענה כי טקסים משפילים שנערכו בעת שחרור החטופים, וכן השימוש בחטופים למטרות תעמולה, מהווים אף הם הפרה של הסכם הפסקת האש.
החזרת החטופים לישראל הייתה אחת ממטרותיה העיקריות של מלחמת חרבות ברזל.
כבר בישיבת הממשלה שבה הוחלט על העסקה הקודמת בנובמבר 2023, הציג המל"ל את עמדת גורמי הביטחון לפיה "קיימות חשיבות ודחיפות לביצוע המתווה בעת הנוכחית".
על פי סקרי דעת הקהל, עמדת מרבית הציבור בישראל הייתה מאז אוקטובר 2023 באופן עקבי בעד עסקה להחזרת החטופים.
הסיעות החרדיות בקואליציה הודיעו על תמיכה בעסקה.
לפי ח"כ גפני "החזרת החטופים היא הדבר החשוב ביותר, והיא צריכה להיעשות בכל מחיר, בכל צורה ובכל דרך".
לפיכך, כל הצעה שתביא לשחרור החטופים, אנחנו נתמוך בה".
הרב יובל שרלו תמך בעסקה ונימק דרך המושג ההלכתי של "חולה המוטל לפנינו".
יושב ראש רשימת חד"ש-תע"ל, חבר הכנסת איימן עודה, נשא נאום בכנסת שבו תמך בהסכם וקרא להגיע לפשרה היסטורית בין שני העמים.
מפלגות עוצמה יהודית והציונות הדתית, וחלק משרי הליכוד התנגדו להסכם והצביעו נגדו.
לאחר החתימה על ההסכם התפטרו שרי מפלגת עוצמה יהודית מהממשלה.
שר האוצר בצלאל סמוטריץ' הצביע בישיבת הממשלה נגד העסקה, וכינה אותה "קטסטרופה".
הוא הודיע שאם בסוף הפסקת האש ישראל לא תחזור להילחם – יפרוש מהממשלה.
השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, אף הצהיר שמפלגתו היא שמנעה עסקה במהלך השנה שלפני ההגעה להסכם.
משפחות שכולות מ"פורום הגבורה" התנגדו לעסקה מכיוון שהיא כוללת שחרור מחבלים, וכחלק ממאבקן למנוע את התממשות העסקה ישנו באוהלים מול משרד ראש הממשלה והציבו מיצג של ארונות קבורה, כהמחשה לקורבנות הצפויים בעתיד מידי המחבלים המשוחררים.
הוריו של איתן מור, החטוף בעזה, התבטאו נגד העסקה, בין היתר בנימוק שאזרחים אחרים ישלמו את המחיר הכבד הכרוך בה.
דני אלגרט, אחיו של איציק אלגרט החטוף בעזה, התנגד להסכם בטענה שמדובר ב"עסקת הפקרה של מי שנשאר ולא הסכם החזרה".
הרב שמואל אליהו התנגד לעסקה, ואמר שהיא אסורה על פי ההלכה, בנימוק שהיא מסכנת את חייהם של אחרים ואסור להעדיף נפש אחת על נפש אחרת.
בקלקיליה, רמאללה, ג'נין וערים נוספות בשליטת הרשות הפלסטינית, התקיימו חגיגות ובחלקן התנוססו דגלי חמאס.
יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס התקשר לברך את המחבל יאסר אבו בכר, בכיר בגדודי חללי אל-אקצא של פת"ח ששוחרר בעסקה.
ב-22 בפברואר 2025 נהרג נאאל עובייד, מחבל החמאס ששוחרר במסגרת העסקה, לאחר שנפל מגג ביתו בעיסאוויה בשבוע שלאחר שחרורו.
המשטרה פתחה בבדיקה, והחשד המרכזי שנבחן היה התאבדות.
ב-15 במרץ 2025, במהלך הפסקת האש, חיל האוויר הרג בבית לאהיא חוליית מחבלי חמאס שפעלו במסווה של אנשי תקשורת והפעילו רחפן שנועד לקדם מתווי טרור נגד לוחמי צה"ל, ביניהם צוהיב נגאר, מחבל הג'יהאד האסלאמי ששוחרר במסגרת העסקה.
ב-15 ביולי 2025, במסגרת מבצע מרכבות גדעון, נהרג בתקיפה ישראלית בעיר עזה המחבל והמהנדס השאם צרצור ששוחרר בעסקה.
צרצור שימש כראש ועדות החירום של חמאס במחוז מזרח עזה, נעצר במהלך המלחמה במרץ 2024 במסגרת מבצע ניתוח מקומי, ושוחרר בפברואר 2025 במסגרת העסקה.
הסכם חמאס–ישראל הוא הסכם בין מדינת ישראל לארגון הטרור הפלסטיני חמאס שנחתם ב-9 באוקטובר 2025 בשארם א-שייח', בתיווכן של ארצות הברית, מצרים, קטר וטורקיה, במסגרת השלב הראשון של תוכנית 21 הנקודות של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
תנאי ההסכם כוללים את שחרורם והשבתם של כל החטופים הישראלים ממתקפת שבעה באוקטובר, שחרור של מאות אסירים ביטחוניים פלסטינים, כולל מורשעים ברצח, הפסקת הלחימה ונסיגה ישראלית לגבולות מוסכמים בתוך הרצועה, והכנסת סיוע הומניטרי מוגבר לרצועת עזה.
ההסכם נחתם במצרים לאחר משא ומתן בין נציגי ישראל וחמאס בתיווכן של ארצות הברית, מצרים, קטר וטורקיה בשארם א-שייח' שבדרום חצי האי סיני.
ההגעה להסכמות לגבי השלב הראשון של ההסכם והכנה לקראת חתימת הצדדים, הוכרזה על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-9 באוקטובר.
בשעות הצהריים באותו היום נחתם ההסכם בשארם, תוך הבהרה שייכנס לתוקף רק לאחר אישור הקבינט והממשלה בישראל מאוחר יותר באותו היום.
לפנות בוקר ב-10 באוקטובר אישרה ממשלת ישראל את ההסכם.
השרים שהתנגדו היו בצלאל סמוטריץ' ואורית סטרוק מהציונות הדתית, וכל שרי עוצמה יהודית.
כחלק מההסכם שנחתם בין ישראל לחמאס, ישראל התחייבה תוך 24 שעות מרגע אישור ההסכם בממשלה לסגת לקווים שסוכמו בתוך גבולות הרצועה כאשר 53% משטחי הרצועה יישאר בשליטת כוחות צה"ל, וחמאס התחייב לשחרר את כל החטופים החיים והמתים שהוא מחזיק תוך 72 שעות מרגע סיום נסיגת כוחות צה"ל אל הקווים שסוכמו.
בשל טענת חמאס כי אינו יכול למצוא את כל גופות החטופים, יוקם כוח בין-לאומי בהובלת ארצות הברית, קטר ומצרים שיסייע במציאתם ובהבאתם לקבורה בישראל.
מטה משפחות החטופים הודיע כי "ההסכם לא מייצר את הוודאות הנדרשת להשבת כל החללים.
יש לעגן את השבת החטוף האחרון בהסכם תוך יצירת מנופי לחץ משמעותיים יותר על חמאס".
ב-10 באוקטובר בשעה 12 בצהריים השלים צה"ל את הנסיגה לקווים שסוכמו.
ב-13 באוקטובר בבוקר שחרר חמאס את כל החטופים החיים, ובין 13 באוקטובר ל-26 בינואר הושבו כל 28 גופות החטופים.
בטבח שבעה באוקטובר 2023 חטפו מחבלים פלסטינים משטח ישראל לרצועת עזה 251 אנשים, בהם אזרחים, חיילים, תייר, סטודנטים זרים ועובדים זרים.
בינואר 2025, נחתמה בין ישראל לחמאס עסקת שחרור חטופים שנייה במסגרתה שוחררו 30 חטופים חיים, כולל שניים שנחטפו לפני המלחמה, ושמונה חטופים מתים (שבעה מהם נרצחו בשבי ואחד נרצח בשבעה באוקטובר).
בתמורה שחררה ישראל 1,667 אסירים פלסטינים, מהם 139 מחבלים שנידונו למאסר עולם ו-62 נשים.
לאחר שהעסקה של ינואר 2025 לא המשיכה לשלב ב', הפסקת האש תמה ובמרץ 2025 ישראל חזרה להילחם בעזה.
במקביל ללחימה, נמשכו המאמצים להביא לעסקה חדשה, חלקית או מלאה, המוסכמת על הצדדים.
במאי 2025 שחרר חמאס את החייל עידן אלכסנדר כמחווה לאמריקאים.
בנוסף הצליח צה"ל לחלץ את גופותיהם של עשרה חטופים שנרצחו לאחר חטיפתם כולל גופת מפקד טנק שנפל בקרב מול מחבלי חמאס ב-7 באוקטובר.
טרם עסקת שחרור החטופים השלישית במסגרת הסכם זה, הוחזקו ברצועת עזה 48 חטופים, מתוכם 20 חטופים בחיים ושניים שהיה קיים חשש כבד לחייהם.
ההסכם שנחתם באוקטובר 2025 מהווה את השלב הראשון של תוכנית 21 הנקודות של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, לסיום מלחמת חרבות ברזל.
ההסכם שנחתם בין ישראל לחמאס מוגדר כצעדים למימוש תוכניתו של הנשיא טראמפ לסיום כולל של המלחמה בעזה וכולל התחייבויות של הצדדים להסכם:
מדינת ישראל התחייבה לסגת לקווים שסוכמו בתוך הרצועה המכונים "הקו הצהוב", תוך 24 שעות מרגע אישור ההסכם בממשלה, כאשר 53% משטחי הרצועה יישארו בשליטת כוחות צה"ל.
צה"ל לא ישוב לאזורים מהם נסוג, כל עוד חמאס מיישם את ההסכם במלואו.
כן התחייבה לשחרר 250 מחבלים המרצים עונש מאסר עולם ועוד 1,700 עזתים שנעצרו אחרי 7 באוקטובר 2023, כולל כל הנשים והילדים שנעצרו בהקשר זה.
על כל גופת חטוף ישראלי שמוחזרת, ישראל התחייבה לשחרר 15 גופות של פלסטינים.
וכן התחייבה ישראל להפסקת הלחימה ברצועת עזה בהתאם לתוכנית 21 הנקודות.
החמאס התחייב תוך 72 שעות מהרגע שישראל תיסוג לקווים שסוכמו, להחזיר את כל החטופים – החיים וכן את שרידי החטופים המתים שברשותו.
חילופי החטופים והאסירים ייעשו בהתאם למנגנון שיוסכם עליו באמצעות המתווכים ובאמצעות הצלב האדום, ללא כל טקסים פומביים או סיקור תקשורתי.
הוסכמה התחלה מיידית של כניסה מלאה של סיוע הומניטרי וסעד לכל הפחות בהתאם להסכם מ-19 בינואר 2025 בנוגע לסיוע הומניטרי.
מייד עם השלמת הנסיגה על ידי צה"ל, יחל חמאס בחקירת מצב החטופים ויאסוף את כל המידע הנוגע להם.
חמאס יספק משוב וממצאים באמצעות מנגנון שיתוף המידע.
ישראל תספק מידע על האסירים והעצורים הפלסטינים מרצועת עזה המוחזקים בישראל.
יוקם מנגנון לשיתוף מידע בין שני הצדדים באמצעות המתווכים והצלב האדום, להחלפת מידע ומודיעין על כל חטוף או שרידי חטופים שלא אותרו בתוך 72 השעות, או על שרידי עזתים המוחזקים בידי ישראל.
המנגנון יבטיח ששרידיהם של כל החטופים יוצאו מעזה ויוחזרו במלואם ובבטחה.
חמאס יפעיל מאמץ מרבי להבטיח את מילוין המלא של התחייבויות אלה בהקדם האפשרי.
יוקם כוח משימה למעקב שיורכב מנציגי ארצות הברית, קטר, מצרים, טורקיה ומדינות נוספות שיוסכמו על ידי הצדדים.
במסגרת ההסכם שחררה מדינת ישראל מעל 250 מחבלים המרצים עונש מאסר עולם, מתוכם 168 שהורשעו ברצח ישירות, ועוד 1,700 עזתים שנעצרו בתמרון הקרקעי ברצועת עזה לאחר הטבח, כולל כל הנשים והקטינים שנעצרו בהקשר זה.
בין המשוחררים רבים משויכים לארגוני טרור, רובם לפת"ח ולחמאס, ומיעוטם לג'יהאד האסלאמי.
ב-10 באוקטובר, במסגרת הסכם הפסקת האש, פתח צה"ל במבצע אור הברזל, במסגרתו אסף ציוד מבסיסים שהקים במסדרון נצרים.
בהמשך מטוסי חיל האוויר הישראלי הפציצו חלק מהבסיסים, בעוד בסיסים אחרים נשרפו על ידי חיילי צה"ל שפעלו באזור.
זמן קצר לאחר מכן, עם תחילת הבוקר, נסוג צה"ל מהאזורים בעיר עזה שנכבשו על ידיו במסגרת מבצע מרכבות גדעון ב'; במקביל חטיבות 7, 188 ועציוני עזבו את הרצועה.
עד השעה 12:00 הנסיגה הושלמה וצה"ל הגיע לקו הנסיגה הראשון בהתאם להסכם.
צה"ל כינה את הנסיגה "מבצע אור ברזל".
ב-13 באוקטובר, כ"א בתשרי ה'תשפ"ו, חמאס שחרר את כל החטופים החיים.
בפעימה הראשונה באותו היום, סביב השעה 8 בבוקר, העביר חמאס לידי הצלב האדום בעיר עזה 7 חטופים: אלון אהל, גלי ברמן ואחיו זיו ברמן, גיא גלבוע דלאל, איתן מור, עמרי מירן והחייל מתן אנגרסט.
בשעה 09:00 חבר הצלב האדום לכוחות צה"ל, והעביר לחזקתם את החטופים.
בפעימה השנייה באותו יום, סביב השעה 10 וחצי בבוקר, העביר חמאס לידי הצלב האדום בעיר חאן יונס 13 חטופים חיים נוספים: יוסף חיים אוחנה, אבינתן אור, אלקנה בוחבוט, אביתר דוד, איתן הורן, שגב כלפון, מתן צנגאוקר, אריאל קוניו ואחיו דוד קוניו והחיילים רום ברסלבסקי, נמרוד כהן, בר קופרשטיין ומקסים הרקין.
גם חטופים אלו עמדו כולם על רגליהם בעת מסירתם לאנשי הצלב האדום.
בשעה 11:40 חבר הצלב האדום לכוחות צה"ל והעביר לחזקתם את החטופים.
השם שניתן בצה"ל למבצע להשבת וקליטת החטופים היה "מבצע שבים לגבולם".
ישראל ביצעה את מחויבותה לשחרור מחבלים ב-13 באוקטובר, כששחררה 1,968 מחבלים ליהודה, שומרון, מזרח ירושלים, רצועת עזה או למדינות אחרות.
המחבלים ששוחררו שנעצרו לאחר הטבח ומספר מחבלים "כבדים" שוחררו לרצועת עזה יחד מכלא קציעות, בשיירה של 40 אוטובוסים, שלוותה על ידי יותר מ-200 רכבי שב"ס ורכבי אבטחה, במבצע שנוהל על ידי נציב שב"ס קובי יעקובי.
את השיירה הוביל מח"ט פארן, והיא אובטחה על ידי כוחות של יחידת מצדה, מתפ"א ומשמר הגבול.
כשנכנסה השיירה לרצועה ליוו אותה משאיות שבהן ישבו עשרות מחבלים רעולי פנים חמושים, וחלקם ירו באוויר לאות שמחה.
האוטובוסים הגיעו לבית החולים נאצר בח'אן יונס, שם התקיימה מסיבת שחרור בנוכחות קהל רב.
נוסף עליהם, שוחררו כ-100 מהמחבלים הכבדים ליהודה ושומרון וכ-15 למזרח ירושלים.
שאר המחבלים שריצו עונש מאסר עולם, 154 במספר, גורשו למצרים.
מתנהל משא ומתן על מנת לגרש אותם באופן קבוע למדינות אחרות.
לאחר יישום ההסכם נותרו בבתי הכלא של ישראל כ-9,000 אסירים ביטחוניים, מתוכם רק כ-20 אסירי עולם.
לפי ההסכם, על כל גופת אזרח ישראלי חטוף, ישראל תחזיר 15 גופות פלסטינים.
ב-13 באוקטובר הוחזרו גופותיהם של יוסי שרעבי, דניאל פרץ, ביפין ג'ושי (אזרח נפאלי) וגיא אילוז, ישראל העבירה 45 גופות פעילי חמאס לעזה, אך עבור ג'ושי לא הוחזרו גופות.
ב-14 באוקטובר הוחזרו ארבע גופות נוספות, מתוכן שלוש זוהו כאוריאל ברוך, תמיר נמרודי ואיתן לוי; הגופה הרביעית לא הייתה של חטוף: חמאס טענו שהגופה שהוחזרה היא של חייל צה"ל, ואילו גורם ביטחוני אמר שזהו משת"פ פלסטיני מיריחו.
בתמורה הועברו 45 גופות עזתים.
ב-15 באוקטובר הושבו גופותיהם של ענבר הימן ומוחמד אלאטרש.
ב-18 באוקטובר הושבה גופתו של אליהו מרגלית.
ב-19 באוקטובר הושבו גופתיהם של רונן אנגל ושל העובד הזר אזרח תאילנד סונתאיה אוקרסארי.
ב-21 באוקטובר הושבו גופותיהם של אריה זלמנוביץ' ותמיר אדר.
ב-27 באוקטובר, השיב חמאס לישראל שרידים מגופת החטוף, אופיר צרפתי, שכבר הובא לקבורה בישראל.
שרידיו הוצאו ממבנה ונקברו לפני שאנשי הארגון קראו לצלב האדום.
ב-30 באוקטובר הושבו גופותיהם של עמירם קופר וסהר ברוך.
ב-2 בנובמבר הושבו גופותיהם של החיילים: עומר נאוטרה, אסף חממי ועוז דניאל.
ב-13 בנובמבר הושבה גופתו של מני גודארד.
ב-25 בנובמבר הושבה גופתו של דרור אור.
ב-3 בדצמבר הושבה גופתו של העובד הזר אזרח תאילנד סודתיסאק רינטלאק.
ב-26 בינואר 2026 הושבה גופתו של לוחם יס"מ רן גואילי.
גואילי היה החטוף האחרון ובכך הושבו כלל החטופים הישראלים בעזה.
על אף שגואילי הוחזר במבצע צה"ל, הוחזרו תמורת גופתו כ-15 גופות של אסירים פלסטינים.
לפי דיווחים פלסטיניים, עטיה חסן אבו סמהאדנה, איש חמאס ששוחרר במסגרת העסקה לאחר שריצה כ-30 שנות מאסר בכלא בישראל, מת באוהל ברצועת עזה שלושה חודשים לאחר שחרורו.
פעילות מלחמתית לאחר חתימת ההסכם
למעלה מ-400 פלסטינים נהרגו בתקיפות ישראליות במהלך הפסקת האש, בהם למעלה מ-150 ילדים, וכן מחבלים רבים.
ישראל המשיכה להתנקש בבכירי חמאס.
ב-19 באוקטובר 2025 חמאס ירה טיל נ"ט על מחפר ("באגר") צה"לי ברפיח ואז המשיך בירי צליפה על הכוחות.
מהירי נהרגו 2 לוחמים בחטיבת הנח"ל, ובהמשך לוחם נוסף נפטר מפצעיו.
בעקבות התקרית התפתחו חילופי אש כבדים בגזרה ובוצעו תקיפות של חיל האוויר.
באותו יום התקרבו מספר מחבלים חמושים לכוחות צה"ל הפועלים במרחב בית לאהיא מעבר לקו הצהוב, והיוו איום מיידי לכוחות.
בתגובה, כלי טיס תקף את המחבלים במטרה להסיר את האיום.
בעקבות פעולות חמאס אלו, תקף צה"ל בהובלת פיקוד הדרום וחיל האוויר הישראלי עשרות מטרות טרור ברחבי רצועת עזה, כולל מנהרת טרור באורך 6 ק"מ.
בתקיפות חוסל יחיא אל-מבחוח, מפקד פלוגה בכוחות הנוח'בה בגדוד מזרח ג'באליא שהשתתף בטבח שבעה באוקטובר.
ב-28 באוקטובר ירו אנשי חמאס על באגר צה"לי והרגו לוחם מילואים של חטיבת הנח"ל.
בתגובה, צה"ל תקף מטרות טרור ברחבי רצועת עזה.
ב-19 בנובמבר 2025 צה"ל תקף ברחבי הרצועה, לדבריו בעקבות הפרה של ההסכם מצד חמאס.
בתקיפות נהרגו 34 בני אדם, ביניהם ראש המערך הימי של חמאס ברצועה עבדאללה אבו שמאלה, ולטענת משרד הבריאות של חמאס ביניהם גם 10 ילדים ו-8 נשים.
ב-22 בנובמבר, המשיך צה"ל לתקוף מטרות חמאס ברצועה בתגובה להפרות חמאס.
בתקיפות אלו דווח כי נהרגו לפחות 24 בני אדם.
הסכם יום שישי הטוב (ידוע גם כ"הסכם בלפסט"; נחתם ב-10 באפריל 1998), הוא הסכם שלום שנועד להסדיר את עתידה של צפון אירלנד על פי רצון אזרחיה ובאופן דמוקרטי.
על ההסכם, שסיים את הסכסוך בצפון אירלנד, חתמו נציגים של ממשלת בריטניה וממשלת אירלנד והוא אומץ על ידי רוב המפלגות הפוליטיות בצפון אירלנד, ביניהן המפלגה היוניוניסטית של אלסטר (UUP), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והעבודה, השין פיין ומפלגות קטנות נוספות.
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) היא המפלגה הגדולה היחידה שלא חתמה על ההסכם.
בנוסף, ההסכם אומץ על ידי אזרחי אירלנד ואזרחי צפון אירלנד, בשני משאלי עם נפרדים במאי 1998. אדריכלי ההסכם, ג'ון יום ודייוויד טרימבל, זכו בפרס נובל לשלום לשנת 1998.
עתידה החוקתי של צפון אירלנד ייקבע בהצבעה על ידי רוב האזרחים.
התחייבות מצד כל הצדדים בהסכם להשתמש באופן בלעדי באמצעים דמוקרטיים ובאמצעים של שלום.
השלטון בצפון אירלנד יורכב מממשלה אוטונומית (קרי, "חלוקת כוחות ניהולית"), שתיבחר על ידי תושבי צפון אירלנד, אך עדיין תישאר תחת המסגרת של הממלכה המאוחדת, היא בריטניה.
הממשלה המקומית (חלוקת הכוחות הניהולית) חייבת לכלול בתוכה הן מפלגות לאומניות והן יוניוניסטיות.
משרדי הממשלה השונים, יחולקו על פי תוצאות הבחירות, כך שכל גוף יזכה לייצוג על פי גודלו היחסי.
במידה מסוימת סעיף זה מזכיר את לבנון, בה מחולק הכוח בממשל על פי מפתח אתני.
ראש הממשלה או "השר הראשון של צפון אירלנד" יהיה מי שמפלגתו זכתה ברוב הקולות, סגנו יבוא מהמפלגה הגדולה ביותר בגוש הנגדי והשניים ינהיגו את המועצה המבצעת כדיארכיה (שווי זכויות וסמכויות).
משרדי הממשלה יחולקו בין כל המפלגות המיוצגות ב"מועצה המחוקקת", שהיא המקבילה לפרלמנט בצפון אירלנד.
הרציונל שעמד מאחורי ההחלטה ליצירת מועצה מחוקקת שתורכב לפי גודלן היחסי של הקהילות השונות, טמון בשאיפה שלכל קהילה תהיה הזדמנות להציג את בעיותיה או לקדם את מטרותיה בממשלה הנבחרת.
כל חוק במועצה המחוקקת, חייב לקבל רוב קולות כולל, משמע, רוב הקולות של היוניוניסטים, ורוב הקולות של הלאומנים במועצה.
יצירת מועצת שרים דרומית-צפונית וגופים משותפים בדרום ובצפון על מנת לתאם את המדיניות הכללית לגבי נושאים משותפים, כגון: תיירות, חקלאות ופיתוח כלכלי.
יצירת מועצה בריטית-אירית המורכבת מנציגי ממשלות בריטניה, אירלנד, צפון אירלנד, סקוטלנד ויילס, איי התעלה והאי מאן לדיון בנושאים בעלי חשיבות כללית לכל הצדדים.
שחרורם בתוך שנתיים של אסירים מארגונים צבאיים השייכים לארגונים אשר יכבדו את הפסקת האש.
יצירת לוח זמנים בן שנתיים לפירוק המיליציות המזוינות מנשקן.
מיליציות חמושות כדוגמת ה-IRA, נתנו התחייבות להתפרק מנשקן.
אמנם השין פיין הכחישו כי הם מייצגים את ה-IRA באופן ישיר, אך הם הבטיחו "להשתמש בהשפעתם" כדי להבטיח כי הנשק אכן יושמד.
ביטולם של סעיפים 2 ו-3 בחוקת אירלנד לפיהן צפון אירלנד היא חלק בלתי נפרד מאירלנד.
חקיקה חדשה בצפון אירלנד בנושאי שיטור, זכויות אזרח ושוויון.
עיקרה הוא שינוי ליחס גבוה יותר של קתולים בקרב חבריה, ופיקוח על פעולותיה על ידי מועצת מנהלים שחבריה ימונו על ידי הממשלה הבריטית.
בנוסף לכך, עמדות של הצבא הבריטי יפורקו בהדרגה.
חלק מן הסעיפים בהסכם יום שישי הטוב, נוסחו במכוון באופן מעורפל, כך שכל צד יוכל לפרשם לטובתו.
ניסוח מעורפל זה נדרש בעת המשא ומתן על ההסכם, על מנת שיהיה מקובל על כל הצדדים ולמען ההתקדמות בשיחות השלום.
יש הרואים בערפול זה דווקא את גדולתו של ההסכם, כיוון שלא מדובר בהסכם סופי וקבוע.
כך, יוכל כל צד לטעון כי בעתיד הנושאים הנידונים על הפרק יוכרעו לטובתו.
עם זאת, הדבר יצר בעייתיות ביישום ההסכם, במיוחד בכל הקשור לפירוקן של המיליציות מנשקן.
לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב נערכו בחירות ב-1 ביולי 1998. דייוויד טרימבל (יוניוניסט מה-UUP) נבחר לשר הראשון ולסגנו נבחר שיימוס מאלון מ-SDLP - מפלגת הלייבור והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
להסכם יום שישי הטוב חשיבות רבה בתהליך השלום בצפון אירלנד, במיוחד מאחר שהוא הוביל את המיליציות החמושות להודיע על פירוק נשקן.
ב-15 באוקטובר 2002, עקב סירובו של הצבא האירי הרפובליקני (ה-IRA) להתפרק מנשקו, נוצר אי-אמון בין שתי הקהילות וממשלת בריטניה השעתה את פעילות המועצה המבצעת של צפון אירלנד וביטלה את תפקודה העצמאי, לאחר שהשעיה קודמת לשישה שבועות באוגוסט 2001 לא הביאה לפתרון.
בתקופת ההשעיה ניהל את צפון אירלנד שר מטעם הממשלה הבריטית ("שלטון ישיר" - Direct Rule).
ארגון ה-IRA יצא במהלך יולי 2005 בהצהרה פומבית כי המלחמה בינם לבריטים הסתיימה.
תוך מתן הוראה ברורה לכל הפלגים והארגונים המאוגדים תחת השם IRA, להניח נשקם ולהשמיד את מצבורי הנשק שברשותם.
ב-26 במרץ 2007 הודיעו ראשי שתי המפלגות הגדולות של הקהילות, איאן פייזלי ומרטין מקגיניס על הסכמה ללכת לבחירות.
והמנגנון השלטוני העצמאי שב לפעול ב-8 במאי 2007.
במאי 1998 התקיימו שני משאלי עם נפרדים בצפון אירלנד ובאירלנד על מנת לקבל את ההסכם.
המתנגדים בצפון אירלנד היו בעיקרם "יוניוניסטים" - תומכי האיחוד במסגרת הממלכה המאוחדת אשר סברו כי ההסכם מהווה ויתור מרחיק לכת לרפובליקנים וללאומנים האירים.
ניתוח של הקולות מראה כי אף בקרב היוניוניסטים היה רוב לתומכי ההסכם.
באירלנד הצביעו האזרחים על התיקון לחוקה שיאפשר את שינוי סעיפי החוקה הרואים בצפון אירלנד חלק בלתי נפרד מאירלנד.
בצפון אירלנד הצביעו 71% מן הבוחרים בעד ההסכם, ושיעור ההצבעה היה 81%.
באירלנד הצביעו 94% מן הבוחרים בעד ההסכם ושיעור ההצבעה היה 56%.
בעיות מרכזיות העומדות בפני ההסכם
המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (Democratic Unionist Party, או בקיצור, DUP), לא חתמה על ההסכם.
אי החתימה על ההסכם מצד מפלגה זו, גורמת בעיה קשה מאחר שמפלגה זו היא קיצונית יותר מאשר המפלגה היוניוניסטית של אלסטר (Ulster Unionist Party, או בקיצור UUP).
ובנוסף לכך, מפלגה זו הפכה מאז למפלגה היוניוניסטית הגדולה ביותר.
ה-DUP מתנגדים נחרצות לכניסתם של "טרוריסטים" לממשלה, משמע, מתן תיקים ממשלתיים לשין פיין.
הם גם מתנגדים לרפורמה בכוח המשטרתי (ששמו שונה אל שירות המשטרה של צפון אירלנד (PSNI)) כפי שמציע הסכם יום שישי הטוב.
ה-UUP, תחת לחצם של תומכיה, משכה ידה מ"חלוקת הכוחות הניהולית", משמע, הממשל האוטונומי, בסוף שנת 2000. הסיבה המרכזית לכך הייתה, נוכחותם של שרי השין פיין בממשלת צפון אירלנד בעוד שה-IRA עדיין לא התפרק מנשקו.
מאחר שההסכם דרש הן מהמפלגות הלאומניות והן מהיוניוניסטיות להשתתף בממשל האוטונומי, אזי ש"חלוקת הכוחות הניהולית" הושעתה והשלטון הישיר של הבריטים, חודש.
מאז, ממשלות בריטניה ואירלנד ניסו לגרום לחזרה ל"חלוקת הכוחות הניהולית", ולתווך בין המפלגות השונות בצפון אירלנד.
אך זו הייתה משימה קשה מאחר שה-DUP, אשר דחתה את ההסכם הפכה (נכון ל-2005) למפלגה היוניוניסטית הגדולה ביותר.
במקביל, לשין פיין יש יותר תמיכה בקרב המצביעים המגדילים את כוחה היחסי בממשל, ביחס ל-SDLP, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והעבודה (Social Democratic and Labour Party) שהיא מפלגה לאומנית מתונה יותר, שאינה דוגלת באלימות.
כך, ששני הצדדים הפכו נוקשים, ואינם מתפשרים על עמדותיהם.
ה-IRA אכן השמיד חלק מכלי הנשק שברשותו באופן פרטי, תחת פיקוחו של ג'ון דה צ'סטלן (De Chastelain), גנרל ודיפלומט קנדי.
עם זאת, ה-DUP מתעקשים שכל כלי הנשק של ה-IRA חייבים להיות מושמדים לפני שהשין פיין יורשו להיכנס חזרה לממשל האוטונומי.
ואילו השין פיין טוענים כי ה-DUP ממשיכים לבקש יותר ויותר ויתורים מה-IRA כיוון שהם אינם רוצים שהקתולים/לאומנים יהיו בשלטון בצפון אירלנד.
במהלך דצמבר 2004, נאמר כי ה-DUP היו קרובים מאוד לחתימת הסכם חדש, אך לא עשו כך כיוון שרצו הוכחה להשמדת כלי הנשק של ה-IRA.
ה-IRA (שמכחיש את ביצוע פעולה זו) ביצע שוד בנק גדול בבלפסט, בו נגנבו יותר מ-10 מיליון אירו, וה-DUP נטשו את המשא ומתן.
שבוע לאחר מכן, חברי ה-IRA רצחו את רוברט מקרטני, קתולי ותומך של השין פיין במהלך קטטה בבר בבלפסט.
דבר זה הביא פרסום שלילי רב מאוד לשין פיין ול-IRA.
במהלך יולי 2005 ה-IRA יצאו בהצהרה פומבית כי המלחמה בינם לבריטים הסתיימה, תוך מתן הוראה ברורה לכל הפלגים והארגונים המאוגדים תחת השם IRA, להניח נשקם ולהשמיד את מצבורי הנשק שברשותם.
הממשלה הבריטית מצדה הגיבה להצהרה חיובית זו בפירוק הבסיסים הצבאיים אשר נותרו בצפון אירלנד.
שני צעדים אלו נועדו להביע את מחויבותם של הצדדים לתהליך השלום בצפון אירלנד, לאחר לחימה שנמשכה שנים ארוכות.
עם זאת, ה-DUP, המפלגה הדמוקרטית היוניוניסטית, הודיעה כי היא מחכה לראות אם הודעה זו אכן אמיתית, לפני שתסכים לשוב מחדש לשיחות על תהליך השלום.
ביוני 2016 החליטה בריטניה במשאל עם לפרוש מהאיחוד האירופי (הברקזיט).
אותו תהליך היה אמור לקרות בכיוון ההפוך.
רק בפברואר 2023 נפתרה הבעיה, כאשר הוסכם בין נשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון-דר-ליין וראש ממשלת בריטניה רישי סונאק כי ייערכו בדיקות מכס במעבר הסחורות בין צפון אירלנד לשאר חלקי בריטניה.
הסכם טרום-נישואים או הסכם קדם-נישואין הוא הסכם בעל תוקף משפטי הנערך בין בני זוג לפני הנישואים, ומטרתו להסדיר בהסכמה בין בני הזוג עניינים אשר עשויים להיות שנויים במחלוקת אם יתערערו היחסים ביניהם.
פרטי ההסכם בישראל בין הרשומים כיהודים
הסכם טרום-נישואים עוסק בהיבטים שונים של אפשרות סיום הנישואים, בעיקר במקרה של גירושים:
משמורת: קביעת הסדר משמורת על ילדי בני הזוג.
מאחר שהוא משליך על צדדים שלישיים, הוא כפוף לשיקול דעתו של בית המשפט.
חלוקת רכוש: בישראל חוק יחסי ממון בין בני זוג קובע חזקה לפיה כי כל אחד מבני הזוג זכאי לרכוש שהביא עמו ובנוסף למחצית הרכוש שצברו בני הזוג בתקופת חייהם המשותפים.
ההסכם מאפשר לבני הזוג להתנות על כלל זה או לפרט את הנכסים שהביאו עימם.
מזונות: סעיף זה מגדיר מי מבני הזוג ישלם למי דמי מזונות וכמה, במקרה של גירושין, או פטירה (מזונות מעיזבון).
אפשרויות בסעיף זה הן: הגבר ישלם לאישה, האישה לגבר, או בעל ההכנסה הגבוהה ישלם לבעל ההכנסה הנמוכה.
חשוב להדגיש, כי הכוונה למזונות שישלם מי מהצדדים לצד השני, אולם לא למזונות ילדים, לגביהם לא ניתן להסכים מראש במסגרת הסכם ממון טרום-נישואים, שכן אין תוקף משפטי ביחס למזונות ילד שטרם נולד.
בית משותף: להסכם ממון טרום-נישואים חשיבות בהגנה על דירת מגורים.
שכן, אם לאחד מבני הזוג יש דירה בבעלות מלפני הנישואין, הסכם ממון מהווה כלי משפטי חיוני להגנה על זכויותיו של אותו צד ביחס לאותה דירה.
מניעת סרבנות גט: לפי ההלכה, אשר ענייני נישואים וגירושים של יהודים הנערכים בישראל מתבצעים לפיה, גירושים תלויים בהסכמת האיש והאישה לסידור גט, או בהתקיים עילה הלכתית המספיקה לכך, באכיפתו באמצעות בתי הדין הרבניים.
מחוץ לישראל, כלל אין אפשרות חוקית לאכוף גט.
יש הסכמי טרום-נישואים, כגון ההסכם של הסתדרות הרבנים דאמריקה, שנוסחו עבור בני זוג יהודים ונועדו לחייב את הבעל לקבל את מרות בית הדין לעניין מתן גט לאשתו, על בסיס התחייבות שלו לתשלום כספי לאישה, מעת הפרידה והפעלת ההתחייבות, ועד לסיום הנישואים, אלא אם בית הדין יחליט אחרת.
ההסכם לכבוד הדדי, כמו גם ההסכם מאהבה של רבני צוהר, נועדו לאפשר לבני הזוג לחייב זה את זה בגט אף ללא פסק דין רבני.
חלק זה של ההסכמים אינו מקובל על רובו של העולם הרבני האורתודוקסי, וחשובי הרבנים והדיינים פסקו כי גט הנעשה על ידו הוא פסול, הרבנות הראשית לישראל בראשות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו יצאה בקריאה נגד ההסכם, ופסקה כי גיטין הנעשים על ידו - פסולים.
חלק מההסכמים מגדירים את זכויותיהם וחובותיהם של בני הזוג גם במהלך חיי הנישואים.
ההליך המשפטי בישראל בין הרשומים כיהודים
לפי החוק בישראל, על מנת שלהסכם ממון טרום-נישואים יהיה תוקף משפטי לאחר שבני הזוג חותמים עליו הם גם חייבים לאשר אותו באופן פורמלי.
הסכם ממון טרום-נישואים ניתן לאשר בחתימתו של נוטריון, רושם הנישואין במועצה הדתית שבה נרשמו בני הזוג לנישואין, בית משפט לענייני משפחה או בית דין רבני.
ניתן לאשר הסכם כזה גם לאחר הנישואים, אך אז יש צורך באישורו של בית משפט לענייני משפחה או בית דין רבני, מכיוון שלהסכם יש תוקף משפטי של הסכם גירושים.
כאשר בני זוג מבקשים הכרה חוקית בהיותם ידועים בציבור, עריכת הסכם כזה היא דרך לקבלת הכרה זו מצד המדינה.
הסכם טאיף (הידוע גם בשם "הסכם ההבנה הלאומית", בערבית: اتفاق الطائف, תעתיק מדויק: אִתִפָאק אלטָאא'ף) הוא הסכם פוליטי שנחתם ב-22 באוקטובר 1989 בעיר טאיף בערב הסעודית על ידי הצירים הנותרים מחברי הפרלמנט הלבנוני משנת 1972 (אז נערכו במדינה הבחירות הפרלמנטריות האחרונות לפני פריצת מלחמת האזרחים).
ההסכם נחתם בניצוחו ובעידודו של יו"ר הפרלמנט , וכלל רפורמה פוליטית נרחבת, שהביאה לסיומה של מלחמת האזרחים בלבנון.
כמו כן התווה ההסכם את כינונם של יחסים מיוחדים בין סוריה ללבנון ומסגרת לתחילת נסיגת סוריה מלבנון.
הרקע המיידי להסכם טאיף נבע מאירועים ב־1988 עד 1989. עם תום כהונת נשיא לבנון אמין ג'ומאייל בפברואר 1988 ניסו הסורים להביא לבחירת מחליף פרו־סורי תחתיו.
יריבים פוליטיים מארונים סיכלו את בחירת שני מועמדים פרו־סורים על ידי מניעת הגעתם של חברי הפרלמנט הלבנוני שהתגוררו בשטחים בשליטתם לבחירות לנשיאות.
על מנת לשמר את מקומם של המארונים בהנהגה, מינה ג'ומאייל ערב סיום תפקידו את מפקד צבא לבנון מישל עאון לראש ממשלת לבנון, תוך הדחת סלים אל-חוס והפרת האמנה הלאומית מ־1943. המהלך הביא ליצירת שתי ממשלות מקבילות, האחת בראשות עאון והאחרת בראשות אל-חוס, שזכה לתמיכה סורית.
בקיץ 1988 ניסתה ועדה בת שש מדינות של הליגה המוסלמית להביא לפתרון לסוגיה הלבנונית.
במושב של הליגה הערבית במאי 1989 בקזבלנקה הוקמה ועדה בת שלוש מדינות (מרוקו, אלג'יריה וערב הסעודית) לסוגיה הלבנונית.
ב־15 בפברואר פרצה לחימה בין כוחותיו של עאון לכוחות הלבנוניים, מיליציה מארונית מתחרה.
ב־14 במרץ 1989 הכריז עאון על "מלחמת שחרור" נגד צבא סוריה ונוכחותו בלבנון.
בין היתר לחמו נגד כוחותיו הכוחות הדרוזים של ואליד ג'ומבלט.
ב־29 באוגוסט 1989 הצליחה הוועדה של הליגה המוסלמית להשיג הפסקת אש בין הצדדים הלוחמים בלבנון.
ב־30 בספטמבר עד 22 באוקטובר התקיימה ועדה בטאיף שבערב הסעודית בהשתתפות הצדדים.
ההסכם שינה את המבנה הפוליטי שנקבע באמנה הלאומית של 1943, והעביר חלק מהכוח שניתן לעדה המרונית מתוקף מעמדה המיוחד תחת שלטון המנדט הצרפתי.
עד להסכם היה ראש הממשלה הסוני ממונה על ידי הנשיא המרוני וכפוף לו.
בעקבות ההסכם הפך ראש הממשלה לכפוף לרשות המחוקקת, בדומה לשיטות הפרלמנטריות הקלאסיות.
מספר המושבים בבית התחתון של הפרלמנט הוגדל ל-128, שיחולקו שווה בשווה בין הנוצרים למוסלמים (לעומת יחס 6:5 לטובת הנוצרים לפני ההסכם), ולא ייבחרו בהצבעה יחסית, שתעניק למוסלמים רוב.
בדומה לכך חולקו גם המשרות בממשלה שווה בשווה בין שתי הדתות.
את מקומו ירש אליאס הראווי ששימש בתפקיד עד 1998.
להלן נוסח הפסקה העוסקת בשהות צבא סוריה בלבנון:
עם זאת, הצבא הסורי שנכנס ללבנון בחסות כוח ההרתעה הערבי ב-1976 בעת מלחמת האזרחים, לא נסוג בהתאם להסכם.
על בסיס ההסכם הביאה סוריה ב־24 בנובמבר 1989 לבחירת אליאס הראווי לנשיא חדש, בן חסותם של הסורים ונעדר בסיס כוח משלו.
הראוי מינה ממשלה פרו־סורית בראשות סלים אל-חוס.
הממשלה זכתה להכרה ערבית ובינלאומית, בעוד מישל עון ותומכיו מצאו עצמם מבודדים.
ב-13 באוקטובר 1990 תקפו כוחות צבא סוריים, בסיוע מטוסים סוריים ויחידות צבא לבנוניות (בפיקוד אמיל לחוד), את כוחות צבא לבנון תומכי עון בסוק אלע'רב (דרומית־מזרחית לבירות).
תוך מספר שעות קרסו הכוחות תומכי עון, והמובלעת הנוצרית ששרדה מאז פרוץ מלחמת האזרחים נכבשה ללא התנגדות משמעותית.
מנהיגי המחנה הנוצרי האנטי סורי נהרגו, נאסרו או הוגלו.
ב-11 במאי 2004 חתם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על צו נשיאותי שהטיל סנקציות על סוריה בהתאם ל"צו השבת הריבונות הלבנונית" משנת 2003. הצו נחתם, בין היתר מכיוון ש"סוריה שומרת על נוכחות צבאית בלבנון בניגוד לרוח הסכמי טאיף משנת 1989".
החלטת האו"ם 1559 שהתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם ב-2 בספטמבר 2004, חוזרת אף היא על רבים מסעיפי הסכם טאיף.
הלחץ הבינלאומי על דמשק לסגת גבר מאוד לאחר רצח רפיק אל-חרירי, ראש הממשלה לשעבר של לבנון, ב־14 בפברואר 2005. הפגנות ענק שזכו לכינוי "מהפכת הארזים" נערכו בכל רחבי לבנון.
ב־26 באפריל 2005, לאחר 29 שנות נוכחות סורית בלבנון, עזב החייל הסורי האחרון את אדמת לבנון.
הסכם טיגינה שכונה גם "האמנה בדבר ביטחון, ניהול וניצול כלכלי של החבל בין הדניסטר לבוג (טרנסניסטריה) ובין הבוג לדניפר (חבל בוג-דניפר)" נחתם בטיגינה, ב-30 באוגוסט 1941. ההסכם נדון והוסכם בין ה 28-30 באוגוסט בין השלטונות הרומנים ובין השלטונות הגרמנים.
על ההסכם חתמו נציג המטכ"ל הרומני, גנרל ניקולאה טטרנו (Nicolae Tătăranu), ונציג הוורמכט, גנרל ארתור האופה (Arthur Hauffe).
הסכם טיגינה סיכם את פרטי סמכויות ניהול החבל בידי הרומנים ואת זכויותיהם של הגרמנים בחבל זה.
זאת לאחר הסיכום המוקדם יותר בין היטלר לבין יון אנטונסקו ולאחר הסכם טירספול מ-19באוגוסט 1941 על העברת השטח שבין הנהרות בוג ודניסטר (טרנסניסטריה), שנכבש מברית המועצות במלחמת העולם השנייה, לשליטת המנהל הרומני, כדי שישמש כשטח ריכוז אליו יועברו על ידי הרומנים יהודי בסרביה ובוקובינה.
על-פי ההסכם השטח הוא בשליטה רומנית, אבל הגרמנים לא ויתרו לחלוטין על האחיזה בו .
ההסכם התיר נוכחות של יחידות גרמניות בטריטוריה הרומנית לשם ביצוע משימות מיוחדות וכל ימי המלחמה המשיכו הגרמנים להחזיק בטרנסניסטריה יחידות לוגיסטיות ומִנהליות .
כך למשל הוצבו בו מִפקדות גרמניות סמוך לצומתי רכבת כדי לאבטח אותם וכדי לתאם העברת יחידות צבאיות, ציוד והספקה לחזית .
כן הועמדו כמה יחידות צבא גרמניות לרשותו של ארגון טוט (Organisation Todt, OT) שהקים גשרים וסלל כבישים גם בטרנסניסטריה.
הגבול הצפוני של טרנסניסטריה עליו לא הוסכם בהסכם טיגינה נחתם ב 3 בספטמבר 1941 כאשר היטלר פסק לטובת שליט רומניה אנטונסקו וקבע שהגבול יזוז צפונה ויכלול בתחום שליטתה של רומניה גם את אזורי ז'מרינקה וטולצ'ין עד מוגילב וצפונית לה.
סיכום ראשוני ועקרוני לגבי ניהול חבל טרנסניסטריה הושג בין היטלר ואנטונסקו עוד בטרם נועדו נציגי שני הצבאות לדון בפרטי הגבולות והסמכויות בחבל זה והסמוכים לו.
כבר בראשית אוגוסט הודיע אנטונסקו בפקודה לצבאו, שהוא מקבל על עצמו את ניהול טרנסניסטריה.
קודם להסכם טיגינה, נחתם ב-19 באוגוסט 1941 הסכם טירספול שבאמצעותו קיבלה רומניה את האזור.
ביום חתימת הסכם טירספול מינה אנטונסקו את גאורגה אלקסיאנו כמושל טרנסניסטריה.
סעיף 7 בהסכם דן בגורלם של היהודים במחנות ובגטאות בבסרביה ובבוקובינה ושל היהודים המקומיים בטרנסניסטריה.
הוא פוסק שיש לרכזם במחנות עבודה ולנצל אותם לעבודה.
הסכם יששכר וזבולון הוא הסכם בין אדם בעל יכולת כלכלית לתלמיד חכם.
העשיר תומך בתלמיד החכם ומספק לו את צרכיו הגשמיים ובתמורה נחשב לשותף בתורה שתלמיד החכם לומד, ושכר המצווה מתחלק ביניהם.
לפי השקפת חוגים מסוימים ההסכם הוא הבסיס למוסד הישיבה והאברכים שבדרך כלל מתקיימים על ידי תרומות של נדיבים.
חלוקת ושיתוף "שכר לימוד התורה" בין התומך והנתמך נמצאת במחלוקת בין הסוברים כי ניתן לסחור בזכויות לעולם הבא ובין אלו הסוברים ש"שכר העולם הבא אינו דבר שאדם יכול לשאת בחיקו ולמוכרו או ליתנו לחברו במתנה" (רב האי גאון).
עם זאת, אין חולקין על כך שיש שכר בעולם הבא על המפרנס תלמיד חכם.
הסכם יששכר זבולון מופיע בבראשית רבה:
מדרש זה מציין שזבולון זוכה להיות מוזכר לפני יששכר בברכת יעקב, למרות שהוא צעיר ממנו, בגלל שהוא עוסק במסחר (=פרקמטיא) וכך מאכיל את אנשי יששכר הלומדים תורה.
כן כותב המדרש על פי הפסוק בברכת משה שהתורה של יששכר היא "של" זבולון, בזכות הסיוע שזבולון נותן ליששכר.
דברים דומים מובאים גם בילקוט שמעוני: " "שמח זבולון בצאתך" מלמד שהיה זבולון סרסור לאחיו, והיה לוקח מאחיו ומוכר לכנענים ומן הכנענים ומוכר לאחיו, "ויששכר באהליך" מלמד ששבטו של יששכר משתבח שנאמר: "ומבני יששכר יודעי בינה לעיתים"".
מקור אחר למבנה דומה של שותפות מופיע בתלמוד הבבלי במסכת סוטה, באגדה המזכירה את האחים שמעון ועזריה (אביו של רבי אלעזר בן עזריה) ואת רבי יוחנן והנשיא שערכו הסכמים דומים: "מאי "בוז יבוזו לו"?
הסכם זה, האחרון, לא יצא לפועל עקב סירובו של הלל לקבל את עזרתו של שבנא.
הגמרא דורשת את הפסוק משיר השירים: "מַיִם רַבִּים לֹא יוּכְלוּ לְכַבּוֹת אֶת הָאַהֲבָה וּנְהָרוֹת לֹא יִשְׁטְפוּהָ אִם יִתֵּן אִישׁ אֶת כָּל הוֹן בֵּיתוֹ בָּאַהֲבָה בּוֹז יָבוּזוּ לוֹ" כדי להסביר את סירובו של הלל לתת מחצית מזכויותיו בתורה תמורת כלכלתו.
במקומות אחדים בתנ"ך ניתן לראות את אופיים של שבטי ישראל, כך למשל בסיפור המלכת דוד בדברי הימים בולט יששכר בחכמתו, ואילו זבולון בולט במומחיותו בלחימה וגודלו העצום:
דברים המעידים שגם בימי דוד מוצג שבט יששכר כשבט יותר לומד ומשכיל, ושבט זבולון כשבט יותר מחובר לצורכי העולם הפיזיים כמו עבודה או לחימה "בכל כלי מלחמה".
הרמב"ם טען שההסכם כולל מתן הנאה בשווה כסף, אך לא בכסף.
כך הוא כותב בפירושו על המשנה:
היו שטענו שהרמב"ם הסביר את ההבדל בין ההסכמים הראויים לבין ההסכם הלא ראוי של שבנא והלל אחיו, בכך שבשני הזוגות הראשונים הושטה עזרה ללא תמורה, בעוד שבנא מבקש מהלל "תא נערוב וליפלוג" (= בא נשתתף ונתחלק), כלומר מבקש תמורה על כספו, בכך שהלל צריך לתת חלק מזכויותיו.
אחרים מסבירים שהרמב"ם שלל הסכם שכלל מתן כסף, אך שני הזוגות הראשונים העניקו רק סיוע ולא כסף.
לעומת עמדת הרמב"ם, החל מתקופת הגאונים "הסכם יששכר וזבולון" שימש יסוד ההנמקה למתן כסף לתלמידי חכמים שלא היו בעלי תפקיד רשמי.
רבינו ירוחם בן משולם מחלק בין הסכם על לימוד עתידי שהוא רצוי, לבין מכירה של לימוד שכבר נעשה, שהוא לא ראוי.
"העוסק בתורה קודם שיעסוק יכול להתנות שיעסוק חבירו בסחורה ויטול חלק מלמודו כמו יששכר וזבולון.
אבל אחר שעסק כבר ונותן לו חלק בשביל ממון אינו כלום כדכתוב "אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו לו".
הסכם טרואה (או חוזה טרואה) שנחתם ב- 21 במאי 1420 בין הנרי החמישי, מלך אנגליה לבין שארל השישי, מלך צרפת.
החוזה מסמן את שיא עליונותה של אנגליה במלחמת מאה השנים.
על פי הסכם זה, שנחתם בקתדרלת טרואה בצרפת, הוכר הנרי החמישי כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת והיה אמור לרשת את הכתר אחרי מותו של שארל השישי.
בהסכם נקבע גם כי הנרי החמישי יישא לאישה את קתרין דה ולואה, בתם של שארל השישי ושל אשתו איזבו מבוואריה.
ההסכם נחתם אחרי קרב אז'נקור (25 באוקטובר 1415) שבו הנחיל הנרי החמישי מפלה ניצחת לצרפת.
הוא שב לצרפת ב-1417 והטיל מצור על העיר רואן שבנורמנדיה, עד שתושביה שגוועו ברעב נכנעו לו.
ב-1419 הוא התקדם אל עבר פריז, מה שגרם לכניעתה של צרפת ולחתימה על הסכם טרואה.
שארל השישי, שמאז 1392 סבל מהתקפי שיגעון חוזרים ונשנים, לא היה מסוגל לנהל משא ומתן.
במקומו "ייצג" את צרפת במשא ומתן על הסכם טרואה פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, שכרת ברית עם אנגליה.
הוא עשה יד אחת עם הנרי החמישי כדי למנוע משארל (לימים שארל השביעי, מלך צרפת) את מילוי תפקידו כיורש עצר, בטענה שהיה מעורב ברצח ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה (10 בספטמבר 1419).
ב-1 בדצמבר 1420 נכנס הנרי החמישי לפריז והסכם טרואה אושר על ידי אספת המעמדות הצרפתית.
שארל יורש העצר נמלט אל העיר בורז' שבמרכז צרפת ומשם ניהל את ההתנגדות לכיבוש האנגלי.
ב-31 באוגוסט 1422 מת הנרי החמישי, וב-21 באוקטובר של אותה שנה מת גם שארל השישי.
בנו של הנרי החמישי, שהיה בן עשרה חודשים בלבד, הוכרז למלך צרפת ואנגליה בשם הנרי השישי, אך ג'ון הראשון, דוכס בדפורד, אחיו של הנרי החמישי, שלט בצרפת כעוצר בשמו.
ב-1429 הטילו האנגלים מצור על העיר אורליאן.
כאן הופיעה ז'אן ד'ארק שהובילה את ההתקפה הצרפתית על האנגלים וגרמה להתעוררות לאומית.
ניצחונותיו של שארל יורש העצר, שהפך בינתיים לשארל השביעי, מלך צרפת, הפכו את הסכם טרואה לחסר משמעות לחלוטין.
אולם, מלכי אנגליה המשיכו להחזיק בתואר "מלך צרפת" עד הסכם אמיין ב-1802.
הסכם יפו הקרוי גם הסכם תל אל-עג'ול יפו הוא הסכם שנחתם בפברואר 1229 בין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בהיותו נושא כתר מלך ירושלים לבין סולטאן מצרים האיובי אלמלך אלכאמל.
הסכם זה היה שיאו של מסע הצלב השישי ועל פיו הועברו למדינה הצלבנית שטחים בארץ ישראל ושליטה חלקית בירושלים.
מסע הצלב החמישי, שהמסע השישי היה המשכו המיידי, נערך בין השנים 1217 עד 1221, מסע זה כוון כנגד מצרים, מתוך מחשבה כי התמוטטות השושלת האיובית וכיבוש מצרים יבטיחו שליטה אירופית צלבנית בארץ ישראל וירושלים.
המסע הסתיים בכישלון מוחלט - כניעתו של הצבא הצלבני לצבא המצרי והסולטאן האיובי.
הסכם הכניעה החזיר לידיו של הסולטאן שטחים שנכבשו קודם לכן ובראשם העיר דמיאט ואת שבויי המלחמה המוסלמיים.
בתמורה החזיר הסולטאן את הלוחמים הצלבניים לעכו ואת שבויי המלחמה הנוצרים.
הסכם שלום נחתם לתקופה של שמונה שנים והבטיח את הסטטוס קוו על גבולות המדינה הצלבנית.
כישלון מסע הצלב החמישי הביא להתעוררות חדשה באירופה.
האפיפיור הונוריוס השלישי חזר ודורש מפרידריך השני למלא את חובתו הנוצרית ואת שבועת הצלבן שלקח על עצמו ולצאת בראש מסע צלב אל ארץ הקודש על מנת לשחרר את ירושלים.
בפגישה שנערכה בשנת 1222 בעיר האיטלקית ברינדיזי הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים ז'אן דה בריין על השקת מסע צלב חדש.
בפגישה נוספת שנערכה בשנת 1223 הציעו מלך ירושלים והאפיפיור - ככל הנראה כתמריץ - שהקיסר יישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים.
בשנת 1226 נטל על עצמו - שוב - הקיסר את ההתחייבות לצאת למסע צלב אך דחה את תאריך המסע לקיץ של שנת 1227.
לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בכנסייה בצור ומשם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי בה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225. ממלכת ירושלים הפכה לחלק מקיסרות רומא.
פרידריך השני דרש - וקיבל את ויתורו של ז'אן דה בריין על תוארו כמלך ירושלים ובהמשך דרש וקיבל את שבועת הנאמנות של אבירי הארץ.
בספטמבר 1227 נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו.
כישלון מסע הצלב החמישי והעיכובים ביציאת מסע הצלב השישי הביאו את ממלכת ירושלים לשיתוק, הממלכה הגיעה אל קצה כוחה ומלך ירושלים נאלץ לראות - מהצד - את עכו, העיר העיקרית של ממלכתו, הופכת לשדה קרב של ממש בין הקומונות האיטלקיות.
כלפי חוץ עסק המלך הצלבני באיסוף כספים עבור ממלכתו שהייתה חסרת משאבים כלכליים ובשמירה קפדנית על הסכם שביתת הנשק מתוך תקווה כי בואו של הקיסר ישנה את התמונה מקצה לקצה.
גדודים צלבניים שיצאו מאירופה כהכנה למסע הצלב האמור לשחרר את ירושלים ואצילים מקומיים לא יכלו עוד לחכות, והם השתלטו על העיר צידון שביצוריה היו הרוסים לחלוטין ומספר תושביה קטן.
במשך חצי שנה - מנובמבר 1227 עד מרץ 1228 עמלו הצלבנים בשיקום ביצורי העיר ובמקביל עסקו גדודים צלבניים אחרים בראשות המסדר הטבטוני בהקמת מצודת מונפור.
עם סיום עבודות אלו חזרו הצלבנים לעכו וממנה יצאו להקמת ושיקום מצודת העיר קיסריה, עבודה שהסתיימה בספטמבר 1228.
ב-28 ביוני 1228 יצא הקיסר מנמל ברינדיזי בראש צי קטן ולאחר שלושה שבועות נחת בנמל לימסול בקפריסין, לאחר עימות עם בני משפחת איבלין על שאלות שליטה באי ובנכסים אחרים נחת הקיסר ב-7 בספטמבר בעכו.
סוף העימות של מסע הצלב החמישי החזיר את הסולטנות האיובית למצב של מתיחות ויריבות בין הנסיכים, מתיחות זו הגיעה לידי רתיחה לקראת שנות השלושים של המאה ה-13 משכרת האמיר של דמשק אלמלך אל מועטם ברית עם הח'ווארזמים שכוונה כנגד הסולטאן המצרי.
אלמלך אלכאמל במצב זה פנה השליט המצרי אל הקיסר פרידריך השני ובשנת 1227 יצאה משלחת מטעמו לסיציליה שנענתה במשלחת מטעם הקיסר לקהיר.
משא ומתן זה - שהיה הזרע שהוליד את הסכם יפו פתח בפני הקיסר אפשריות פוליטיות ייחודיות שמשמעותן ניצול המצב הגאו-פוליטי של השושלת האיובית על מנת לקבל שליטה על ארץ ישראל.
מותו של שליט דמשק אלמלך אל-מועטם בחש - שוב - בפוליטיקה האיובית ובסוף 1228 נפגשו הצבאות של אלמלך אלאשרף הנסיך האיובי מהג'זירה עם צבאות שליט מצרים בסמוך לתל אל עג'ול, הנמצא על הדרך לעזה בשפכו של נחל הבשור.
המפגש הלא מתוכנן הוליד הסכם בין הנסיכים על חלוקה מחדש של אזורי השליטה, עיקר השינוי נעשה על חשבונו של בן אחיהם - שליט דמשק החדש והחלש אלמלך אנאצר דאוד.
כך קיבל אלאשרף את שטחי סוריה ובמרכזם דמשק והשטח המוסלמי של ארץ ישראל עד עזה, עבר הירדן, הכנרת נלקחו על ידי הסולטאן המצרי.
שהותו של הקיסר בארץ ישראל עוררה רגשות ופעולות מנוגדות, היותו מנודה ומוחרם על ידי האפיפיור יצרה מתיחות עם אנשי הכמורה שפעלו נגדו גם בעת שפעל כצלבן לטובת ממלכת ירושלים בעוד האיבלינים והמסדרים הצבאיים חוששים למעמדם וגורל נכסיהם.
מנגד עורר הקיסר תקוות בליבות נוצרים בארץ ישראל ובאירופה כי פעולותיו "יחזירו עטרה ליושנה" וכי הוא יצליח להחזיר את ממלכת ירושלים אל ימי טרום קרב קרני חיטין.
בתחילת נובמבר החל הקיסר בביצור העיר יפו ומשם חידש את המשא ומתן עם סולטאן מצרים.
מאחר שהמצב הפוליטי השתנה בתכלית החל הסולטאן המצרי בתרגילי השהיה.
בעוד שליחי הקיסר דורשים ממנו מילוי של התחייבויותיו שככל הנראה כללו החזרת רוב או כל השטחים שנכבשו על ידי צלאח א-דין כלומר החזרת שטחי ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן.
הסכם תל אל עג'ול העביר - בינתיים - הן את העוקץ מאיומיו של שליט דמשק ואת השטח ממערב לירדן לידיו של סולטאן מצרים, כלומר עתה אמור היה לוותר על שטחים שהלכה למעשה נמצאים תחת שליטתו.
עם זאת ראה אלמלך אלכאמל סכנה בעצם שהותו של הקיסר בארץ ישראל וסכנה גדולה יותר באפשרות שבן דוד אלמלך אלנאצר דאוד שנשדד מנכסיו בדמשק יבקש את עזרת הקיסר בהחזרתו לנחלתו.
מדיניות ההשהיה כללה החלפת מכתבים ובהם דיונים בנושאים פילוסופיים ברומו של עולם ומתן מתנות אקזוטיות, כך הופיעה משלחת מצרית למחנה הקיסר שעמד אז בכורדני ועמה פיל, גמלי מרוץ, וסוסי מרוץ.
פרידריך השני, שהיה מדינאי ממולח ומנוסה, שלח כתגובה משלחת לסולטאן ובמקביל משלחת לדמשק לדרבן את הסולטאן המצרי על ידי אמירה כי הקיסר עשוי לשקול מחדש את מערך הבריתות.
הטקסט של החוזה המקורי נותר רק בחלקו ושאר הפרטים הנוגעים לתנאים מתוארים במקורות רבים של התקופה ומקורות מאוחרים יותר.
החוזה עצמו נכתב, ככל הנראה, בערבית ובצרפתית עתיקה.
חלקים מתנאי ההסכם מופיעים במכתב מיום 18 בפברואר 1228 שנשלח לאפיפיור גרגוריוס התשיעי מאת ג'רולד הפטריארך של ירושלים ומכתב נוסף שנשלח ביום 16 במרץ אל תיאור ההסכם מצורפות הערות של כותב המכתב המגנות ומבקרות את ההסכם חלקם גובלות בסילוף העובדות.
פרטים נוספים נכללים במכתב ששלח הקיסר לאפיפיור ולשליטי אירופה שנכתב ביום 18 במרץ ובו תיאור מלווה בסופרלטיבים שמטרתם להאדיר את שם הקיסר ולהסוות את החלקים הבעייתיים בהסכם.
מכתב נוסף של הרמן פון זלצה מפקד המסדר הטבטוני - בן חסותו בן לוויה של הקיסר אל האפיפיור מביא פרטים על ההסכם.
מקורות ערביים ומוסלמיים אינם מציינים פרטים בנוגע לסעיפי ההסכם אך מביאים את סיכום ועיקרי ההסכם ככל הנראה מאחר שאלכאמל רצה להימנע מפרסום מדויק של ההסכם ובעיקר את העובדה שחלקים מירושלים והרשות לבנות בה ביצורים נתנו לצלבנים כך שמידע על ההסכם ניתן לציבור המוסלמי באופן חלקי ומקוטע.
ב-11 בפברואר הציג הקיסר את פרטי ההסכם בפני האצילים הצלבנים המקומיים, ראשי הכנסייה וראשי המסדרים הצבאיים.
הנוכחים הביאו שביעות רצון מן ההסכם אך סירבו לסמוך את ידם על החתימה בטרם תתקבל הסכמת נציגי הכנסייה דהיינו הפטריארך של ירושלים ונציגו של האפיפיור בארץ הקודש.
הקיסר, בחשש כי ראשי הכנסייה שחתרו תחתיו לכל אורך מסע הצלב ולא חדלו מלהערים קשיים ומכשולים בפניו פעולותיו של הקיסר, החליט שלא לחכות לאישור הכנסייה וחתם על ההסכם בפני שליחי הסולטאן ושליחיו של הקיסר קיבלו את חתימת הסולטאן על ההסכם.
שטחים נרחבים הועברו לשליטה צלבנית.
אזור הר הבית ובו מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי.
על פי ההסכם שוחררו כל שבויי המלחמה שנותרו בידי המוסלמים.
במכתבו להנרי השלישי, מלך אנגליה כתב הקיסר על היקף הישגו:
בעיני המוסלמים הייתה חשיבות להר הבית, ובעיני הנוצרים הייתה חשיבות לירושלים בכללותה ופחות להר הבית.
הסכם יפו נתון לביקורת ומחלוקת מאז נחתם.
במכתבו לאפיפיור ציין הפטריארך של ירושלים את הפגמים העיקריים של הסכם השלום.
הבעיה העיקרית בחוזה נובעת מהעובדה שהחוזה נחתם בין סולטאן מצרים אך ללא חתימתו של שליט דמשק לשעבר - אלמלך אלנצר דאוד, שנכסים שלו הועברו לידי הצלבנים בחוזה יפו.
שליט זה נושל מנכסיו אלו בהסכם בין-איובי שגם לו הוא לא היה צד.
מצב משפטי זה העמיד את תוקפו המשפטי של הסכם יפו בסימן שאלה מאחר שנסיך איובי זה לא היה צד ולא היה תומך בחוזה יפו או תל עג'ול.
בידודן של הנקודות הנוצריות בירושלים, נצרת ובית לחם והקושי הטקטי להגן על הדרכים המובילות אליהן העמיד את קיומן ברצון הטוב של השליטים המוסלמיים והפך את השלטון הנוצרי בהן לחסר שורשים.
עם קבלת הידיעה על חתימת ההסכם ופרטיו, חדרה רוח של התלהבות במחנה הנוצרי ביפו.
חלק הארי של הצלבנים היו עולי רגל שעבורם העלייה לעיר הקודש וביקור במקומות הקדושים היה עיקר המסע וצפן בתוכו את השכר של חזרה הביתה עטורים בתהילה של גבורת משחררי המקומות הקדושים וקדושת העולים לרגל.
בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מצטט פרופ' יהושע פראוור היסטוריונים מוסלמיים, בני התקופה, המתארים את תוצאות ההסכם - באין בידם מידע לגבי פרטי סעיפיו.
ההיסטוריון המוסלמי ביברס מתאר את יציאת המוסלמים מירושלים:
הסכם השלום של יפו הוא הישג מדיני פוליטי ייחודי בהיסטוריה של מסעי הצלב, הישג שנולד מצירוף מקרים בו הנסיכים האיובים היו עסוקים במלחמות אחים ותככים פוליטיים שהביאו אותם לחפש בריתות - עם הצלבנים ועם אירופה במטרה להבטיח את הישרדותם.
הזדמנות זאת תיעלם עם ירידתם של האיובים מבמת ההיסטוריה ועליית הממלוכים - כוח שאין לו כל אינטרס בברית או חלוקת הארץ עם הצלבנים.
הסכם יפו יצר מציאות שבירה של קיום בתנאי של ממלכת ירושלים, על בסיס זה ייתוספו הסכמים נוספים - הסכמים של תיבו משאמפאן במסגרת מסע הצלב של הבארונים ושל ריצ'רד מקורנוול שהביאו לחידוש הטריטוריאלי של ממלכת ירושלים הצלבנית על גבולות בני הגנה מחד ומאפשרים פעילות כלכלית וקיום הינטרלנד המאפשר מסחר.
הסכם יפו או חוזה יפו היה הסכם שלום שנחתם ב-2 בספטמבר 1192 בין הכוחות המוסלמיים בהנהגת צלאח א-דין לבין הצלבנים בראשות ריצ'רד לב הארי, ושם סוף למסע הצלב השלישי.
לאחר המפלה שהנחיל צלאח א-דין לצלבנים בקרב קרני חיטין, נפלו ירושלים וארץ ישראל כמעט כולה לידיו של הסולטאן האיוּבּי א-דין, ובא הקץ על ממלכת ירושלים הצלבנית.
התבוסה המהדהדת עוררה את הכנסייה ואת שליטי אירופה הנוצרית לפעולה.
עד מהרה יצא לדרך מסע הצלב השלישי, שמטרתו לכידתה של ירושלים הקדושה לנוצרים וכיבוש מחדש של הארץ.
מנהיגיו היו ריצ'רד לב הארי מלך אנגליה, פיליפ השני מלך צרפת ופרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
האחרון טבע בנהר בדרך אל ארץ ישראל; פיליפ הסתפק בהכנעתה של עכו הנצורה, ששימשה שדה קרב עיקרי זה שלוש שנים, ויצא את הארץ.
עכו הנוצרית הייתה לבירתה של ממלכת ירושלים השנייה – שהייתה כזאת בשם בלבד.
הפיקוד נותר אז בידי ריצ'רד לב הארי, שהחליט לכבוש את יפו בטרם יפנה לכיבוש ירושלים, כדי שתשמש לו בסיס ונמל.
כבר בזמן מצעדו דרומה נעשו גישושים דיפלומטיים ראשוניים מול המוסלמים, שמצידם ביקשו להשהות בכך את מהלכיו הצבאיים ולקנות זמן.
אחרי ניצחון מוחץ בקרב ארסוף הגיעו הצלבנים ליפו והחלו בביצורה, בעוד המוסלמים מבצרים את ירושלים.
במקביל להכנות הצבאיות, פתח ריצ'רד במשא ומתן מול אל-מלכ אל-עאדל, אחי הסולטאן.
השיחות נפתחו ביום 3 באוקטובר 1191 באישורו של צלאח א-דין, ונמשכו בעת ההתקדמות האיטית של המחנה הצלבני לכיוון ירושלים, שנעצרה באזור לטרון.
בימי החניה הגיעו השיחות למבוי סתום ונפסקו.
בתחילת ינואר 1192 נסוגו הצלבנים למישור החוף.
בחודשים הבאים כבש ריצ'רד את אשקלון ואת מבצר דרום, ומישור החוף כולו היה בידיו.
ביוני הגיעו שוב הצלבנים למרגלות הרי יהודה.
אולם החשש מתבוסה ומכישלון המצור, כמו גם החשש שלא יוכל להחזיק בירושלים אפילו יכבשה, הניאו את ריצ'רד מלעלות עליה.
לאחר דיונים פנימיים נסוג מן השפלה מערבה בפעם האחרונה.
השיחות של קיץ 1192 נמשכו פחות מחודשיים; התקופה עברה ללא קרבות להוציא מתקפת פתע מוסלמית על יפו, שנכשלה.
ב-2 בספטמבר 1192 חתמו ריצ'רד לב הארי וצלאח א-דין על הסכם שתוקפו שלוש שנים ושלושה חודשים.
על בסיס השליטה הצבאית בשטח, נקבע כי פנים הארץ יישאר איובי, ומישור החוף מצור בצפון ועד יפו בדרום יהיה שטחה של הממלכה הצלבנית החדשה.
אשקלון לא תיכלל בה וביצוריה ייהרסו.
ירושלים תיוותר מוסלמית אף היא, אך לצליינים הנוצרים תינתן הזכות לעלות אליה בחופשיות וללא תשלום מס, בלתי חמושים.
הסכם יאשי הוא הסכם שנחתם בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית ב-9 בינואר 1792 בעיר יאשי שברומניה.
במהלך המאה ה-18 הפכה רוסיה לאויבת העיקרית של האימפריה העות'מאנית.
בסדרת קרבות שנמשכו לסירוגין במשך כמה עשרות שנים הצליחו הרוסים לכבוש שטחים נרחבים, ובסופו של דבר נאלצו העות'מאנים לחתום על הסכם זה.
ההסכם שנחתם ביאשי סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
חצי האי קרים והחוף הצפוני של הים השחור עוברים לרוסיה.
השטחים בין הבוג הדרומי לבין הדנייסטר עוברים לרוסיה.
באזור הקווקז הגבול לא השתנה.
הטורקים מוותרים על השפעתם על גאורגיה ומתחייבים לא לבצע פעילות עוינת נגדה.
לאחר חתימת ההסכם, מספר רב של תושבי מולדובה עברו את נהר דנייסטר והתיישבו בשטחים שבשליטת האימפריה הרוסית.
בשנת 1794 הוקמה העיר אודסה בחוף הים השחור.
בשנת 1795 הוקמה העיר טירספול.
נסיכות מולדובה נהפכה להיות מקום בו רוסיה, אוסטריה וצרפת נאבקו על השפעתן.
הסכם טורקמנצ'אי היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית (سلسله قاجاریه), ב-21 בפברואר 1828, בכפר טורקמנצ'אי שבאיראן, במטרה לסיים את מלחמת רוסיה-פרס (1828-1826).
כמו ההסכם הקודם בין המדינות, ההסכם נחתם לאחר הפסדים כבדים של האימפריה הפרסית בשדה הקרב.
בצד האימפריה הרוסית על ההסכם חתום איוואן פסקביץ', מצד הפרסים - שר החוץ פתח עלי שאה.
אלכסנדר גריבוידוב היה בין הפעילים המרכזים בהסדרת תנאי ההסכם.
ביחד עם הסכם גוליסטן, הסכם זה נחשב אחד המשפילים בהיסטוריה הפרסית המודרנית.
לאימפריה הרוסית מועברים שטחים של חאנות ירוואן (רוב שטחה של ארמניה של היום) ושטחים נרחבים שכלולים עתה באזרבייג'ן.
האימפריה הרוסית מקבלת פיצוי כספי על עלויות המלחמה.
הפרסים מאבדים זכויות שיט בים הכספי.
לרוסים תהיה זכות לשליחת משלחות לכל מקום בפרס, ולסוחרים רוסים תהיה זכות לנהל מסחר בכל תחומי פרס.
תושבי פרס המעוניינים בכך, רשאים לעבור לתחום רוסיה במהלך השנה הקרובה.
רוסיה הכירה בעבאס מירזא כיורש העצר.
האימפריה הפרסית מתנצלת באופן רשמי על הפרת הסכם גוליסטן.
עם היוודע על תנאי ההסכם, החלו מהומות בבירת פרס.