tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתחלה בתעודות שיצאו מתחת ידיו בלה קרא לעצמו "בנו של המלך אנדראש ומלך" ואחרי שנת 1222 השתמש בתואר
בשנת 1222 החליט המלך אנדראש השני לבטל את נישואיו של בנו עם הנסיכה היווניה, אך האפיפיור הונוריוס השלישי לא הסכים לכך.
מפני חמת אביו, בלה ברח לאוסטריה יחד עם אשתו.
לבסוף הושג הסכם בתיווך האפיפיור.
בלה נשאר עם אשתו וקיבל מחדש את הסמכות לנהל את הדוכסית הקרואטית של כל סלאבוניה.
בסלאבוניה הקיף בלה את עצמו בחצר מלכותית משלו, שכללה, בין השאר, את הארכיבישוף של ספליט, בישופים, באן ואישפאנים.
בשובו לדוכסות, יצא בלה למסע נגד דומלד סוואצ'יץ' מסידרגה, אציל דלמטי מורד, ראש בית סוואצ'יץ' וכבש את מבצרו בקליס.
כל אחוזותיו של דומלד הופקעו וחולקו ליריביו מבית שוביץ', שתמכו בנסיך בזמן המצור.
בשנת 1226 התחיל למשול בטרנסילבניה, בה תמך במיסיונריות הנוצרית של הנזירים הדומיניקנים ("האחים השחורים") בקרב הקומנים.
כתוצאה ממאמצים אלה, שני מנהיגים קומנים, בארץ וממברוק, התנצרו ובסביבות שנת 1228 הכירו בסמכותו של בלה.
באותן השנים ארגן הנסיך הצעיר את הבאנות סוורין (בדרום הבאנאט ומערב אולטניה של היום) כמארקה בגבול הממלכה.
החל משנת 1228 כבר בתוקף תפקידו כמושל התחיל בלה, באישור האפיפיור, להחזיר לכתר ההונגרי אחוזות שאביו המלך פיזר בנדיבות יתרה לתומכיו מבין האצולה.
כשנתקל בהתנגדות לא נרתע להשתמש בכוח.
אבל הכישלון הצבאי שלו ושל אחיו, אנדראש, בהאליץ' (גליציה) החליש את מעמדו וגרם למלך אנדראש לשים קץ למדיניות של החזרת האחוזות לכתר.
בשנות 1230 המוקדמות השתתף בלה במסעות הצבאיים של אביו בגליציה ובאוסטריה.
היחסים עם אביו הידרדרו עוד יותר אחרי הנישואים של זה האחרון ב-14 במאי 1234 עם ביאטריצ'ה ד'אסטה, צעירה בשלושים שנה ממנו.
אחרי מותו של אנדראש השני ב-21 בספטמבר 1235 הוכתר בלה הרביעי באווירה של הסכמה כללית, בקתדרלה בעיר סקשפהרוואר (בזיליקת ההכתרות Koronázó Bazilika), בידי הארכיבישוף רוברט של אסטרגום.
כעבור זמן קצר ציווה על מעצרם של אלמנתו הצעירה של אביו ואמו החורגת, ביאטריצ'ה ד'אסטה, ושל יועץ אביו, דנש, בנו של אפוד, באשמת גילוי עריות.
כפי שהעיד הכרוניקון רוג'ריוס (1223-1266), בהגיעו לכס המלכות, מצא בלה הרביעי את הממלכה במצב כאוטי עקב המדיניות הבזבזנית של אביו וויתוריו לאצולה ולבישופים.
בלה התחיל להנהיג רפורמות בכיוון חיזוק השלטון המרכזי אבל הצטרך לכבד את ההתחייבויות של אנדראש השני ב"בולת הזהב" משנת 1222 בעניין זכויות הנתינים.
בלה הרביעי שאף לחזור לריכוז השלטון לפי דוגמת סבו בלה השלישי.
הצליח להחזיר לכתר כמה מהאחוזות שעברו לבעלות הפאודלים הגדולים בימי שלטון אביו והנהיג בחצר המלוכה תקנות ברורות לגבי הטקסים והגינונים שהיו צריכים לנהוג.
דרש לשרוף את כיסאות יועצי החצר על מנת להכריחם לעמוד בנוכחותו.
החליט לחזק את מעמד הערים ולשם כך אישר מחדש את הצ'רטר של סקשפהרוואר והעניק פרבילגיות חדשות לשורה של ערי מפתח (הרבה מהן בסלובקיה של היום) כמו: פשט, נאג' סומבט, שֶלמֶצבּאניה, קורפונה, זויום, בארש ואסטרגום.
ביישום מדיניותו זו זכה המלך בשיתוף פעולה מצד אחיו קלמן, שניהל את חבל הדראווה, ובתמיכת האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
בשנת 1238 שבטים קומנים שברחו מערבה מפני התקדמות המונגולים, פלשו לממלכה ההונגרית.
בלה הרביעי הסכים לתת להם מקלט וכרת איתם ברית מתוך תקווה שהם יעזרו במאמץ המלחמתי נגד המונגולים.
הוא שכנע את הקומנים להתנצר ואף חיתן את בנו ויורשו, אישטוואן, עם הבת של קותן, (בהונגרית
בכל זאת מנהגי הקומנים הנוודים עוררו עדיין עוינות רבה בקרב ההונגרים.
בתקווה לחזק את הממלכה על ידי העלאתם להונגריה של מאות אלפי בני ה"גזע" ההונגרי (ה"הונגרים המזרחיים" או הקדומים) שנשארו לפי שמועות באזורים רחוקים בשטחי רוסיה, ("הונגריה הגדולה" Magna Hungaria האגדית) שלח בלה בשנים 1235–1236 נזיר דומיניקני בשם יוליאן לשני מסעות שליחות אל אותם השבטים.
הנזיר יוליאן אכן מצא על יד נהר הוולגה, ככל הנראה בשטח בשקיריה של היום, שבטים קרובים להונגרים, ככל הנראה הבולגרים שעל נהר הוולגה.
בשובו להונגריה מהמסע השני הזהיר הנזיר מפני הסכנה הממשית מצד הפולשים המונגולים שהתקרבותם מנעה ממנו להגיע פעם נוספת אל הבולגרים או ההונגרים מהמזרח.
בלה, שקיבל באמצעות הרוסים והנזיר יוליאן איגרת איום מהמונגוליםניסה להזעיק לעזרה את האפיפיור, את הקיסר הגרמני פרידריך השני ואת הדוכס של אוסטריה, פרידריך השני פון באבנברג.
זה האחרון הצליח לסחוט מבלה כמה חבלי ארץ במערב הונגריה תמורת הבטחה לעזרה צבאית, שלבסוף לא התממשה.
האפיפיור ניסה באותם הימים לגייס עזרה צבאית לדיכוי הכפירה הבוגומילית ברחבי חצי האי הבלקני ופנה לבלה הרביעי דווקא בעניין זה הקרוב לליבו.
בפברואר - מרץ 1241 המונגולים בהנהגתו של באטו חאן, חצו את המעברים בהרי הקרפטים ופלשו לטרנסילבניה.
הם נכנסו גם לשטחי מוראביה ופולין ולהונגריה עד לסרביה וקרואטיה.
בלה קרא לאצולה להתגייס להגנת הממלכה אך מעטים נענו לקריאתו.
בן בריתו ומחותנו, החאן קותן, מנהיג הקומנים, נרצח על ידי אצילים הונגרים בפשט שחשדו בקומנים כי הם משתפי פעולה של המונגולים.
אחרי פרעות ומעשי שוד לשם נקם הקומנים עזבו את המדינה, אך לא לפני שחיסלו את כוחותיו של הבישוף מצ'נאד שביקשו לצאת לקרב נגד המונגולים, אירוע שהחליש מאוד את כוחה הצבאי של הממלכה.
הקרב המכריע עם המונגולים התנהל באזור מוּהי שעל הנהר שאיו ב-11 באפריל1241.
בחירת המקום בידי בלה לא הייתה טובה ואיפשרה לפרשים המונגולים לנצח את 60,000 הלוחמים ההונגרים הלבושים בשריונות כבדים והעומדים מאחורי עגלות מלחמה עם בלמים שהקשו על תנועותיהם.
בקרבות נפלו, בין השאר, הארכיבישוף אוגרין והמגיסטר הגדול של מסדר האבירים הטמפלרים.
אחי המלך, קלמן, נפצע קשה ונפטר כעבור שבועות אחדים מפצעיו.
בעוד המונגולים השתלטו על פשט, המלך בלה המובס הצליח לברוח מפניהם קודם לברטיסלאבה (פוז'ון), אחר כך לאוסטריה בהאינבורג שם הדוכס פרידריך פון באבנברג נישל אותו מאוצרותיו והכריחו להעביר לו שלושה חבלי ארץ מצפון-מערב הונגריה: שופרון, מושון (ויזלבורג באוסטריה של היום) ופוז'ון.
בלה נמלט מהאינבורג לזאגרב ושלח משם שליחים לאפיפיור ברומא ולקיסר הגרמני עם בקשה לעזרה.
הבטיח שיכיר בחסות הקיסר אם ישלחו לו סיוע צבאי אבל נענה בסירוב.
בלה מצא לבסוף מקלט בדלמטיה בעיר טרוגיר.
במשך שנה ערי הונגריה היו קרבן לכיבוש המונגולי ולמעשה הממלכה הפסיקה להתקיים.
שלושת רבעי שטחה נשדד ונחרב וחלק מאוכלוסייתה נהרג.
בינואר 1242 כשמי הדנובה קפאו, החאן באטו שיגר חיילים לתפוס את בלה בקרואטיה.
הלוחמים המונגולים ובראשם קאדאן חאן חיפשו אותו במבצר קליס ונחלו שם תבוסה במרץ 1242
משלא מצאו אותו המשיכו בדרכם עד לטרוגיר.
בלה עלה על ספינה לכיוון האי צ'ובו שעל יד טרוגיר וניצל.
הלוחמים המונגולים התפצלו והתקיפו גם לכיוון ספליט.
את הונגריה ואת כל מרכז אירופה הצילה בשורת מותו של החאן אוגדיי בקארא-קורום ב-11 בדצמבר 1241. באטו חאן ומפקדים מונגולים אחרים נסוגו מזרחה על מנת להשתתף בקרילטאי בבחירת היורש לאוגדיי המנוח.
פלישת המונגולים או הטטארים נשארה כאחד האירועים הנחשבים טראומות לאומיות בתולדות העם ההונגרי ומוכרת בשם "טַטאריאראש" (Tatárjárás).
בשובו למולדת התחיל המלך בלה במלאכת בנייתה מחדש של הממלכה.
מבין מושבי המלך העדיף הפעם את מצודת בודה, שאז נקראה Új Hegy ("הגבעה החדשה") והשאיר את אסטרגום לרשות הארכיבישוף בלבד.
בווישגראד בנה טירה לאשתו, המלכה מריה.
בלה העביר לבודה את ניצולי פשט הסמוכה (רבים מהם ממוצא גרמני) שנפגעה אחרי התקפה מונגולית-טטרית נוספת בשנת 1247. בתקופה זו הפכה בודה למרכז המסחרי הראשי של המדינה.
בלה בנה בה בשנת 1247 טירה ומצודה ובהמשך הקים בה את כנסיית מתיאש.
היישוב סקשפהרוואר זכה למעמד של מוניקיפיום.
המלך בנה בסך הכל כעשרים ערים שקיבלו פריווילגיות מלכותיות.
הוא העניק מעמד של ערים חופשיות גם לכמה ערים בקרואטיה ובראשן זאגרב ("בולת הזהב" משנת 1244) ובהונגריה העליונה, כיום סלובקיה, למשל באנסקה ביסטריצה וקורפונה, כמו כן בגבול המערבי, קרמנד.
על מנת להשיג את מטרותיו הפוליטיות והכלכליות בלה הרביעי נקט גם כן בשורה של שינויי מדיניות ורפורמות.
הוא נאלץ הפעם לעשות ויתורים רבים לאצולה הגדולה וביסס על ידי כך את שיטת המעמדות האוליגרכית.
הוא אישר לאצילים הגדולים לבנות כמאה מצודות מבוצרות מאבן ולא מעץ כמקודם ולהחזיק כוחות צבא פרטיים.
המחוזות השונים - קומיטטים - בהנהגת ברונים ורוזנים קיבלו זכות לשלוח נציגים לאספת האצילים - ה"דיאטה".
בראש המערכת המשפטית מינה "אישפאן" שנעזר בידי שופטים נבחרים על ידי האצילים.
גם את טרנסילבניה חילק לקומיטטים המאורגנים סביב מצודות בנויות מאבן.
מהתייחסות מיוחדת זכו הקבוצות האתניות השונות שחיו בממלכה.
החזיר אוכלוסייה קומנית אל האזורים שבין טיסה ולבין דנובה.
בטרנסילבניה כמה מראשי הרומנים (ולאכים) שולבו בתוך אצולה ההונגרית של ה"אישפאנים".
עודד התיישבות של מתנחלים זרים - מאזורים מסוימים מגרמניה - ריינלנד, ומהגבול עם צרפת ועם ארצות השפלה.
בין היתר הם הקימו עיר מדזב שעתה נמצא בסלובקיה.
המתנחלים הגרמנים שיהיו מוכרים בשם "סקסונים", בהונגרית Szászok ("סאס") זכו למעמד מיוחד כ"הוספיטס" ("אורחים").
הם יושבו במיוחד באזורים קרובים לגבולות המזרחיים יחד עם אוכלוסיית הסקלרים, בהונגרית
Székelyek (סֱייקֶייֶק) שזכו בתורם לפריווילגיות.
בראש הסקסונים נבחר רוזן שהיה כפוף ישירות למלך.
הסקלרים בחרו ב"שופטים" שניהלו את שבעת ה"מושבות" (או "כיסאות" שבהם התארגנו.
למלך עצמו נשארו הרבה הכנסות ממכרות, אספקת המלח, מיסים ואגרות שונים, כמו כן חצר מלכותית.
המלך העניק לארכיבישוף של אסטרגום את האחראיות על הטבעת מטבעות בעזרת היהודי הנל שהובא מווינה.
השימוש במטבע חזק עודד את הפעילות הכלכלית, המסחרית ואת הכנסות אוצר הממלכה.
הונגריה ייצאה שוורים, יין, מלח, וייבאה אריגים, משי, תבלינים, מוונציה, מוראביה וגרמניה.
"הזכויות המלכותיות" שנבעו ממכרות הכסף, הזהב או המלח התחלקו בין האוצר, בין יזמים חדשים, רובם גרמנים, ותושבי הערים הסמוכות למכרות.
פעילויות אלה סיפקו הכנסות דומות או אפילו גדולות יותר מהמסים הישנים en nature.
אוכלוסיית ממלכת הונגריה הגיעה לכשני מיליון תושבים שכללו פרט להונגרים, פסיפס אתניות: גרמנים ("סכסונים"), ואלונים, פצ'נגים, קומנים, רומנים, צ'כים, קרואטים, סרבים, פולנים, רותנים ("רוסינים", או אוקראינים מגליציה), כמו כן יאזיגים (בהונגרית: Jászok) ("יאסים"), יהודים, "ישמעאלים" או "סראקנים" (טורקים וטטרים מוסלמים), ואחרים.
מלחמות ובריתות נישואין עם השכנים
גם אחרי הסתלקות המונגולים לא מצאה עדיין הונגריה מנוחה ונחלה.
המלך הצטרך קודם כל לכבוש מחדש שטחים שנלקחו ממנו על ידי פרידריך השני, דוכס אוסטריה.
כבר בשנת 1242 היה מוכן לצאת לקרב.
הצליח להשתלט מחדש על שלושת המחוזות שהעביר בזמנו בכפייה לדוכס פרידריך ולהשתלט על הערים שופרון וקסג.
בשנת 1245 התעשת הדוכס האוסטרי ותקף במערב הונגריה.
אמנם בקרב על הנהר לאיטה ב-15 ביוני 1246 ידם של האוסטרים הייתה על העליונה אבל מנהיגם, פרידריך, מצא את מותו כשנדרס על ידי סוסי חייליו.
איתו גם בית באבנברג נעלם מהמפה ופרץ סכסוך על ירושתו, על השליטה באוסטריה ובשטיריה.
ב-30 ביוני 1244 חתם בלה הרביעי הסכם שלום עם וונציה שבו ויתר על זארא לטובת הוונציאנים, אבל הצליח לשמור על ספליט וחלקי דלמטיה אחרים, וכמו כן על בוסניה.
נשארו בידו שליש מההכנסות מהמסים בחוף דלמטיה.
בריתות ראשונות עם שליטים פולנים
בלה הרביעי בעקבות אביו היה מעורב במה שמתרחש בנסיכויות הרוסיות השכנות.
עוד בשנת 1236 עזר באמצעות כוח צבאי לקניאז מיכאיל ווסבולודוביץ' במאבק על השלטון בחליץ' (גליציה) נגד יריבו וגיסו של זה, דנילו רומנוביץ'.
בימי המלחמות הסוערות הבין-רוסיות ובין הרוסים ובין המונגולים פעמים חוזרות הקניאז מיכאיל ובנו רוסטיסלב הגיעו לחצר ההונגרית.
נוכח התבוסות שנחלו שניהם מול דנילו ומול המונגולים, ביטל בלה הרביעי בשנת 1240 את התוכנית לחתן את בתו, אנה, עם הנסיך רוסטיסלב ואף גרש את רוסטיסלב ואת אביו מהונגריה.
אולם אחרי שגם הונגריה נחרבה על ידי הפלישה המונגולית, בשובו לארצו, שינה בלה את דעתו והסכים בשנת 1242 לתת את ידי בתו לרוסטיסלב.
רק את האב, מיכאיל, שבא לבקש חידוש הברית הצבאית עם הונגריה דחו גם בלה וגם רוסטיסלב עצמו.
כעבור 3 שנים, בשנת 1245, שוב נתן בלה יחד עם בני ברית פולנים, סיוע צבאי לחתנו, רוסטיסלב, נגד הקניאז דנילו של חליץ' (גליציה),אך שוב לא עלה בידם לנצח את הנסיך דנילו בקרב על הנהר סן.
בשנה הבאה נפגש בלה ביישוב זוֹיוֹם (זבולֶם) עם הקניאז היריב דנילו והבטיח לו שלא לתמוך עוד במלחמות נגדו.
בתו קונסטנצה נישאה לנסיך לב דנילוביץ', בנו של הקניאז דנילו.
סכסוכים עם ממלכת סרביה החדשה המונהגת על ידי בית נמאניץ'
אחרי התאוששות הממלכה מהחורבן הטטרי בלה הרביעי הקים בשנת 1247 באנאט (יחידה פוליטית בראשות "באן") באזור מצ'ווה (בהונגרית "מאצ'ו") על החלק התחתי של נהר סאווה בצפון סרביה.
המלך מינה את רוסיטסלב חתנו, ל"באן" של סלאבוניה ולדוכס של מאצ'ווה.
בשנת 1268 החליט מלך הסרבים סטפאן אורוש הראשון נמאניץ' לתקוף שם את ההונגרים ולסלקם.
אבל בלה עבר למתקפת נגד וניצח את הסרבים באביב אותה שנה.
המלך אורוש נלקח בשבי ועל מנת להשתחרר הסכים ככל הנראה לחדש את יחסי החסות כלפי הונגריה.
בהתאם להסכם השלום עם סרביה, התחנן יורש הכתר סטפאן (לימים ידוע כמלך סטפאן דרגוטין עם נכדתו של בלה הרביעי, קטלין (בסרבית - קטֶלינה), נישואים שהוכיחו את עצמם בעתיד.
מלחמת הירושה על נכסי שושלת באבנברג והמלחמה עם הצ'כים
לפי בקשתו בלה קיבל מהאפיפיור גרגוריוס התשיעי פטור מקיום שבועת האמונים שנשבע לקיסר הרומי-גרמני בימי פלישה המונגולים.
בשנת 1252 הצבא ההונגרי חדר לאוסטריה ולאגן של וינה.
המלך ההונגרי תיווך חתונה בין גרטרודה של אוסטריה, אחיינית של הדוכס פרידריך השני ובין רומן דנילוביץ', בנו של יריבו לשעבר, הקניאז דנילו מחליץ'-ווהלין.
תביעותיו באוסטריה ושטיריה נתקלו בהתנגדות המלך השכן, אוטאקר השני של צ'כיה (בוהמיה), שהיה נשוי למרגרטה, אחות הדוכס פרידריך המנוח.
בלה יצא בשנת 1253 למערכה במוראביה בברית עם הקניאז דנילו רומנוביץ' אך לא הצליח לכבוש את אולומוץ כפי שציפה.
בתיווך שליח (נונטיום) האפיפיור שני המלכים נפגשו בפוז'ון והגיעו להסכם שלום.
לפי ההסכם וינר נוישטאדט והדוכסות שטיריה נמסרו להונגריה.
בלה אימץ משום כך לכמה שנים את התואר של "דוכס שטיריה".
בשנת 1260 תושבי שטיריה שהעדיפו את שלטון המלך הצ'כי, מרדו נגד ההונגרים.
בלה הרביעי דיכא את המרד ומינה את בנו, אישטוואן, לדוכס שטיריה.
אבל פרץ שוב מרד בתמיכת המלך אוטאקר השני.
ובראשם בלה ובנו יצאו שוב למלחמה נגד אוטאקר, הפעם בברית עם חתניו הפולנים של בלה (הדוכסים בולסלב האדוק ובולסלב הביישן), אך הובסו ב-12 ביולי 1260 בקרב בקרסנברון (Kressenbrunn).
בעקבות התבוסה, בלה הסכים לוותר בהסכם שנחתם בפוז'ון על תביעותיו בשטיריה.
אחרי שסיפחה את שטיריה והצליחה לכבוש חלקים נוספים מאוסטריה, השושלת הצ'כית פז'מישל התחילה להוות איום גם על ממלכת הונגריה.
לבסוף מדיניות הנישואים האופיינית של בלה הרביעי בא לידי ביטוי גם ביחסים עם צ'כיה כשהמלך אוטקאר השני שנפרד מאשתו האוסטרית, נשא לאשה את נכדתו של בלה, קוניגונדה של סלאבוניה (בתם של הדוכסים רוסטיסלב ואנה).
מסעי צלב נגד הבוגומילים ומסע עונש נגד השליט נינוסלב בבוסניה
בשנת 1238, בעידודו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי כוחות הונגרים בראש עם אחי המלך, הנסיך קלמן, יצאו למסע צלב נגד כת הבוגומילים שהתחזקה בבוסנה.
מאלה ששרדו נפלו כעבור שנים ספורות קרבן לפלישת המונגולים.
בשנת 1244 בלה הרביעי התערב נגד התרחבות שלטונו של הבאן של בוסניה, מתיה נינוסלב בדלמטיה.
ב-20 ביולי 1244 הונגריה חתמה על הסכם שלום עם הבאן הבוסני.
בשנת 1245 הארכיבישוף של קלוצ'ה ביקש מהאפיפיור לארגן מסע צלב חדש
אבל האפיפיור החדש אינוקנטיוס הרביעי דחה לבסוף את התוכנית.
רק אחרי מות הבאן נינוסלב ב-1250 המלך בלה פלש שוב לבוסניה והכתיר שם על כס החבל באן חדש בחסותו,פרייזדה.מסעות צבאיים בבולגריההצאר הצעיר מיכאיל השני אסן של בולגריה התחתן בשנת 1255 עם בת של הקניאז רוסטיסלב אשר כאחת הדמויות המשפיעות בחצר מלך הונגריה וכדוכס של מאצ'ווה הפך לשכן של הבולגרים.
שנה לאחר מכן רוסטיסלב תיווך הסכם שלום בין הצאר מיכאיל ובין הקיסר הביזנטי תיאודורוס לסקריס של ניקאה.
כשהצאר מיכאיל נרצח באותה שנה על ידי קנוניה של האצילים, רוסטיסלב פלש לבולגריה עם כוח צבאי הונגרי
על מנת להציל את בתו האלמנה.
אחרי שלא הצליח לכבוש את הבירה טרנובו כבש את העיר וידין ושם הכריז עצמו כצאר של בולגריה.
אבל מפני שיצא לעזרת חמיו במלחמה בצ'כיה שליטתו הרעועה בבולגריה התפוררה מהר.
במרץ 1261 יחד עם בן המלך, ה-rex iunior אישטוואן, רוסטיסלב חזר לבולגריה וגרש מווידין את חייליו של הצאר קונסנטין רוח והמשיך לשלוט שם עד מותו בעזרת חיל הונגרי.כישלון הפלישה המונגולית הנוספתבשנת 1249 מתוך מחשבה לחזק את ההגנה נגד פלישה אפשרית חוזרת מכיוון מזרח יישב בלה הרביעי
סקסונים וסקלרים בגבולות המזרחיים ובשנת 1247 העניק את הבאנאט של סברין לאבירים היואניטים, הלא הם האבירים הטמפלרים.
והסכנה אכן התממשה בשנת 1261 כשנוגאי החאן בראש פרשיו תקף את הממלכה.
המונגולים איבדו הפעם בקרבות בהונגריה חמשים אלף מלוחמיהם.
שנת 1264 ציינה את שיא כוחו של מלכות בלה הרביעי, אחרי שהביס את מלך סרביה, שטפאן אוּרוש נמאניץ'.
בחצר המלכותית ההונגרית בקאלוצ'ה נמצאות שגרירויות רבות- כולל של האימפריה הביזנטית, של צרפת, בולגריה, בוהמיה ושלשה מירזקים טטרים.
שנות מלכותו האחרונות נמצאת בצל מרידתו של אישטוואן, בנו הבכור.
הנסיך הצעיר אילץ את אביו להתחלק בממלכה.
כמו בלה הרביעי בילדותו, גם אישטוואן הוכרז כ-rex iunior (המלך הצעיר) אך בלה לא היה מוכן להתחלק איתו בסמכויותיו.
הבן הקים לעצמו חצר מלכותית משלו בשארושפאטאק משם ניסה לנהל מדיניות חוץ עצמאית, מנוגדת לזו של אביו.
עוד בשנת 1246 התחיל אישטוואן לגייס צבא משלו ובשנת 1258 אילץ את אביו להעביר לידיו את רסן השלטון בטרנסילבניה.
באותה שנה, כשתושבי שטיריה מרדו, הכתיר בלה את הבן "דוכס של שטיריה" אבל אחרי תבוסותיהם, אולצו שניהם לוותר על חבל ארץ זה למלך הצ'כי אוטקר השני(1260).
ב-1261 שוב באישור אביו, תקף אישטוואן יחד עם גיסו, רוסטיסלב, את האימפריה הבולגרית השנייה הנחלשת והחזיר את שלטונו של רוסטיסלב בעיר הבולגרית וידין.
בלה המשיך להעדיף על פני אישטוואן את בנו הצעיר, בלה, הידוע כבלה של סלאבוניה, ואת בתו, אנה של הונגריה, דוכסית סלאבוניה, וחמותו של מלך צ'כיה.
כך שהתנגשויות נוספות בין כוחות של המלך ושל בנו הבכור נראו בלתי נמנעות.
ב-1262, בעקבות תיווך של הארכיבישוף של אטסטרגום, פולופ טוריה ושל הארכיבישוף של קאלוצ'ה, נחתם בעיר פוז'ון (ברטיסלאבה) הסכם פיוס בין השניים.
בהתאם לפשרה, קיבל אישטוואן לניהולו את החלק מהממלכה ההונגרית הנמצא מזרחית לדנובה.
כבר בשנת 1264 אישטוואן הצעיר סיפח את אחוזות אמו ואחותו, מעבר למה שהובטח לו.
בלה שלח צבא נגדו, לקח בשבי את כלתו ואת נכדו.
אחר כך הצליח להתעשת, פרץ את המצור ויצא למתקפת נגד.
בקרב באישסג במרץ 1264 נחל אישטוואן ניצחון והכריח כתוצאה מכך את אביו לתת לו בחזרה את השלטון בטרנסילבניה.
ב-23 במרץ האב והבן אישרו אישית את ההסכם ביניהם ב"מנזר הבתולה המבורכת" על אי הארנבים Nyulak (כיום האי מרגיט במרכז בודפשט) בשנת 1267 כמרים ואצילים של הממלכה ההונגרית התכנסו באסטרגום והחלטותיהם אושרו גם על ידי המלך וגם על ידי בנו, אישטוואן.
בשנת 1269 המלך כאב את מות בנו המועדף, בלה, בגיל 26 בלבד.
לפני מותו התחזק בחצר מעמד בתו אנה, שהייתה חמותו של מלך צ'כיה, אוטאקר השני.
בלה הרביעי נפטר ב"אי הארנבים" (האי מרגיט), ב-3 במאי 1270 ונקבר בכנסייה הפרנציסקנית באסטרגום שהוא שיקם לפני מותו.
הקבר נחרב יחד עם הכנסייה על ידי הטורקים במאה ה-16. במקום נמצאת כעת הקתדרלה החדשה של אסטרגום שנבנתה במאה ה-19.
בהתחלת דרכו, בדומה לאביו המלך אנדראש השני, בלה "מלך המשנה" הצעיר נאלץ לעיתים להיכנע לדרישות של הכנסייה להגבלת זכויות היהודים.
בנוסף אחד הנושאים שהדאיגו באותה תקופה את הכנסייה היה קיומם של גיורים בקרב תושבי הממלכה.
בשנת 1234 נשבע על כן הנסיך בלה בפני הבישוף יעקוב של פרנסטה להטיל עונש מוות על כל נוצרי שיעז להתגייר.
על ידי צ'רטר זה ערב המלך לזכות היהודים לחיות חופשיים, בהתאם לחוקיהם ודתם, תחת חסות מיוחדת של המלך.
התיר להם לקיים את דתם ואת חגיהם, לבחור לעצמם כלי קודש ודיינים, לבנות בתי-כנסת ובתי מדרש שלהם (scholae iudaeorum) קבע עונשים למי שחילל קדושת בתי כנסת.
כמו כן אישר ליהודים חופש תנועה וזכות לרכוש בתים.
באשר לחלק מהסכסוכים המשפטיים בין היהודים לבין עצמם דייניהם הורשו להכריע לפי הלכתם.
במקרים חמורים מסוימים לקח המלך לעצמו את הזכות לפסוק את הדין.
לפי מעמד זה היו חייבים במס מיוחד ששולם ישירות לאוצר המלך.
בנוגע לעסקאות מסחר מצבם היה דומה לשאר הסוחרים שבערים.
הצ'רטר כלל גם אמצעים להגן על היהודים מפני התעללויות ורדיפות.
משערים שרעיון הצ'רטר הבשיל בלבו של המלך גם הודות לcomes ("רוזן" של חדר האוצר, comes camerae) ממוצא יהודי בשם טקה או טחה (Teha ,Theka), ששרת בעבר את בית באבנברג באוסטריה, ושקיבל אחריות על האוצר בזמן המלך אנדראש השני.
בסביבות 1250 יהודי אחר, בשם חנל או חנלה, (חנוך) הובא מווינה לבודה על מנת להטביע מטבעות בשביל המלך במטבעה (fabrica) שהוקמה בבודה.
חנל או חנוך קיבל את התפקיד של "אישפאן של חדר האוצר "
kamaraispán או "רוזן" של האוצר comes camerae regiae (מעין "שמבלאן" או "צ'מברלין").
הוא הלווה למלך סכומים של כסף ובמקום החזרתם קיבל כמה טירות, אדמות וטחנות קמח בוספרם, קומארום וטאטה.
על חלק ממטבעות הנחושת הקרויים "טטריים" שהונפקו בימי המלכים אנדראש השני, בלה הרביעי ואישטוואן החמישי, מופיעה באמצע אות עברית המסמנת ככל הנראה את האות הראשונה של שם האחראי על האוצר, "ט" לפי שם ה"רוזן" טקה, "ח" לפי "חנוך", "פ" לפי "פרדמנוס" או אולי "פסח" וכו'.
הפריווילגיות מהן נהנו היהודים, על אף המגבלות הקיימות, עוררו לא פעם את מורת רוחם של האפיפיורים.
כך בשנת 1264 באיגרת אל בלה הרביעי מחה האפיפיור אורבנוס הרביעי נגד "ההזדמנויות הניתנות ליהודים, שחטאם שלהם עצמם גזר עליהם עבדות נצח, לקבל סמכויות רשמיות מעל לנוצרים".
אף על פי כן המשיך המלך להתעלם ממחאות אלה.
הזכויות שהוענקו על ידי בלה הרביעי בשנת 1251 ליהודים שחיו בהונגריה חודשו בדרך כלל על ידי המלכים שבאו אחריו (עם היוצא מן הכלל של לאסלו החמישי).
במיוחד קיבלו תוקף מחודש אחרי שבשנת 1396, לפי בקשת היהודים המלך זיגמונד לבית לוקסמבורג הסכים להעביר לנציגם, שלמון (שלמה), עותק מהמסמך של בלה הרביעי שנשמר בעיר סקשפהרוואר.
הזכויות המיוחדות קויימו עד לתבוסת ההונגרים בידי העות'מאנים בקרב מוהאץ' ב-1526.
במוזיאון יהדות הונגריה בבודפשט נמצא העתק של הבולה של בלה הרביעי הנוגעת לזכויות היהודים.
לבלה הרביעי היו 10 ילדים:
שני בנים :בלה (1243-1269) דוכס של סלאבוניה, נשוי לבת המרקיז של ברנדנבורגאישטוואן (1240-1272) שירש אותו כמלך הונגריה בשם אישטוואן החמישי, (1270-1272)
נשוי לנסיכה ממוצא קומני, ארז'בט.
נישאה בשנת 1258 לבולסלב האדוק (1221-1279), הדוכס של פולין הגדולהאליסבט (ארז'יבט Erzsébet)(1236-1271) נישאה להיינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה
הנצחהאנדרטת זיכרון באסטרגום - הוקמה לרגל חגיגות ה"מילניום" לממלכה הונגרית, במקום שבו עמדה בימי הביניים הכנסייה הפרנציסקנית עם קברם של בלה הרביעי, אשתו ובנו בלה.
על האנדרטה מופיעה הכתובת שנכתבה על הקבר המקורי:
בתרגום חופשי הבט מזבח הבתולה
שלשה נחים בקברם: המלך, הדוכס והמלכה
ישב המלך במלוא הדרו על כסאו
דיכא מרמה, השכין שלום וביושר שלט בממלכתו
(נוסחה דומה לשתי השורות האחרונות מופיעה בכתובת על קברם של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ושל גוטייה לה קורני, ארכיבישוף של סאנס בצרפת).
פסל בלה הרביעי - בין פסלי המנהיגים הלאומים בכיכר הגיבורים בבודפשט
פסלים לזכרו בערים רבות ברחבי ממלכת הונגריה לשעבר - כולל בסגד, בקומארום, ב קרואטיה של היום -בזאגרב, קריז'בצי וכו'
בלה הרביעי בספרות ואמנויות אחרות
1961 - יאנוש קודולאני - בני הברזל, רומן היסטורי, 2 כרכים, בודפשט 1961.
1972 - יוז'ף הוניאדי ׁ(גיירג' קולוז'ווארי) - אורדת הזהב - רומן היסטורי,
1980 - גאבור אלברט - תולדות המלכים - רומן היסטורי, הוצאה לספרות יפה, בודפשט, 1980
1980 - שאנדור מקאי - הסופה הצהובה,המלך המכשף רומנים היסטוריים,, בודפשט, 1980
איזבלה "בלה" היתקוט היא שחקנית אוסטרלית.
מוכרת בזכות תפקידיה בסרטים "צללים אפלים", "דוגמניות ושדים" ובתור ניקול דורמר בסדרה "האיש במצודה הרמה" של פריים וידאו.
החלה את הקריירה שלו באוסטרליה בשנת 2008 בסרט האימה המקומי "עוזר לכומר".
ב-2009 הופיעה בשמונה פרקים באופרת הסבון הפופולרית "שכנים" בתפקיד הסטודנטית אמנדה פאולר.
ב-2010 שיחקה בדרמת המלחמה האוסטרלית המוערכת "מתחת לגבעה 60".
ב-2011 עשתה את הופעתה הראשונה בארצות הברית במותחן הפעולה העתידני "עולם הזמן" ולוהקה על ידי טים ברטון לסרטו "צללים אפלים" בתפקיד הכפול של ויקטוריה וינטרס וג'וזט דו פראס.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "חמישים גוונים של אופל", אשר ממשיך מאותה נקודה בה הסרט חמישים גוונים של אפור הסתיים.
בפברואר 2020 לוהקה היתקוט לצד טוני קולט לתפקידים ראשיים בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, אני אף אחת.
+שנהסרטתפקידהערות2008Acolytesפטרה2010מתחת לגבעה 60מארג'וריה וואדל2011עולם הזמןמישל וייז2012צללים אפליםויקטוריה וינטרס (מגי אוונס)Not Fade Awayגרייס2014פרק חדשקארן2015הקללה של עיירות גרובקריסי סוונסון2016גאווה ודעה קדומה וזומביםג'יין בנטדוגמניות ושדיםג'יג'י2017חמישים גוונים של אופלליילה ויליאמספרופסור מרסטון ונשות החילאוליב ביירן2020רליק סאם2024The MoogaiבקיTBAThe Face of HorrorאיזבלThe Room Returns!ליסה
+שנהסדרהתפקידהערות2009שכנים שכניםאמנדה פולר10 פרקים2016–2018האיש במצודה הרמהניקול דורמרתפקיד ראשי (עונות 2–3); 18 פרקים2018–2019Strange Angelסוזן פרסונסתפקיד ראשי (2 עונות); 17 פרקים2020בלוםלוריס הצעירהתפקיד ראשי (עונה 2); 6 פרקיםAwkwafina Is Nora from Queensג'ואיפרק: "China"2022אני אף אחתאנדי אוליברתפקיד ראשי; 8 פרקים2023שבויים בסרט (אנ')ג'מימה ג'סטיסתפקיד ראשי; 6 פרקים
נולדה בטבריה למשפחת בריזל–ליפשיץ, משפחה חרדית מהיישוב הישן.
השם בריזל הוא ראשי תיבות של המילים "בן רבי יוסף זלמן ליפשיץ".
אחד מאחיה, מתי ליפשיץ היה מגדולי הקבלנים בארץ וזכה לתואר יקיר ירושלים.
למדה ציור בסטודיה אצל אהרן אבני.
נישאה לצייר סיומה ברעם, אותו הכירה ב"סטודיה".
בשנות ה-50 שהו השניים בפריז והיא למדה באקדמיה לאמנויות היפות בעיר.
בשנת 1955 זכתה ב"פרס הציירים הישראלים בפריז".
לאחר מכן היגרו השניים לאי הספרדי פורמנטרה והם התגוררו בו עד מותם.
בריזל התמקדה בציור דמויות מיסטיות וכן דמויות של אמהות וילדים.
הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בגלריות בלונדון, פריז, טוקיו, תל אביב וירושלים.
התגוררה עם בעלה, הצייר סיומה ברעם, באי פורמנטרה (Formentera) שבספרד.
נפטרה בשנת 1982, ונקברה בהר הזיתים בירושלים.
לאחר מותה ומות בעלה הוקמה על שמם גלריה ברעם-בריזל.
כמו כן נוסדה "קרן עידוד היצירה לאמן צעיר על שם בלה בריזל וסיומה ברם".
בלה דונה בודרו היא דמות משנה בדיונית מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס גמביט והאקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת X-Men Vol.2 #8 ממאי 1992 ונוצרה על ידי הכותב סקוט לובדל והמאייר ג'ים לי.
בלה דונה בודרו נפגשה עם גנב הרחוב הצעיר רמי לבו ברחובות ניו אורלינס, והם התיידדו במהרה.
בלה דונה ורמי גילו כי הם מוטאנטים - בלה דונה מסוגלת לבצע מסע אסטראלי ולירות מטחי פלזמה, ואילו רמי מסוגל לגרום לחפצים להתפוצץ באמצעות הטענתם באנרגיה קינטית.
בלה דונה ורמי נולדו לגילדות אויבות, בלה דונה מגילדת המתנקשים ורמי מגילדת הגנבים, וכאשר התבגרו והגילדות נעשו אויבות יותר ויותר, ראשי הגילדות חיתנו אותם בתקווה לשלום ולאיחוד.
לאחר החתונה, אחיה של בלה דונה ג'וליאן הזמין את רמי לדו-קרב עד המוות, וכאשר רמי ניצח והרג את ג'וליאן, הוא הוגלה מניו אורלינס והופרד מבלה דונה.
שנים לאחר מכן, בלה דונה חיפשה את רמי, שנעשה לחבר האקס-מן גמביט, כדי לעזור לה בבלימת גזע הברוד החוצני התוקף את הגילדות.
בעזרת גמביט, האקס-מן וגוסט ריידר, בלה דונה והגילדות נלחמו בברוד ובלה דונה עקבה אחר פסיילוק למישור האסטראלי, ושם הוציאה ממנה את האנרגיה שלה והתמוטטה בזרועותיו של גמביט.
באמונה שנהרגה, גמביט אמר לגילדת הגנבים לשמור עליה ויצא לנקום בברוד.
למעשה, בלה דונה לא נהרגה אלא נפלה לתרדמת.
גמביט סיכן את חייו כדי להשיג את סם החיים של קנדרה האלמותית המסתורית, אך כאשר בלה דונה שהתה במצב קטטוני, המוטאנטית רוג נגעה בה בטעות.
בלה דונה התעוררה ללא כל זיכרון מחייה, וכאשר זיכרונה חזר אליה לאיטו, היא הרגישה כי נפשה חוללה, ויצאה לנקמה ברוג בכך שחטפה את חברה קודי ובכך הפנתה את עצמה נגד גמביט.
היא הציבה פרס על ראשו, אך לא התכוונה להרוג אותו אלא לגלות לו את רגשותיה כלפיו.
בלה דונה ורמי התפייסו, ונעשו לראשי הגילדה המאוחדת של ניו אורלינס עד שזו התפרקה.
היא נכנסה למערכת יחסים עם חבר קבוצת הלוחמים החדשים בנדיט, ונפרדה ממנו כשגילתה בדבר כוונותיו האמיתיות לחיפוש כוח.
היא שמרה על כוחותיה לאחר אירועי "בית אם", הובילה את גילדת המתנקשים נגד דומינו והאקס פורס ונקלעה לעימותים עם סקרלט ספיידר השני.
ביקום ארץ-1298 החלופי, בלה דונה ורמי הנשואים הם הוריה המאמצים של רייבן סאמרס, בתם הביולוגית של ג'ין גריי ואלכס סאמרס.
דמותה של בלה דונה הופיעה בפרקים בודדים בסדרת האנימציה המבוססת על האקס-מן.
בלה והבולדוגס היא קומדיית מצבים מערוץ ניקלודיאון.
הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-17 בינואר 2015, והעונה הראשונה הסתיימה בארצות הברית ב-30 במאי 2015. בישראל הסדרה עלתה ב-13 בספטמבר 2015, והעונה הראשונה הסתיימה ב-11 באוקטובר 2015.
ב-4 במרץ 2015 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
העונה עלתה בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2015 והסתיימה ב-25 ביוני 2016. ב-27 ביוני 2016 התקבלה הודעה שלא תהיה עונה שלישית ושהסדרה הסתיימה.
בישראל העונה שודרה בין ה-7 בנובמבר 2016 ל-11 בנובמבר 2016.
בלה המעודדת מרשימה במקרה את מאמן קבוצת הפוטבול של בית הספר, והוא מזמין אותה להיבחן לתפקיד הקוורטרבק.
רבים מתלמידי בית הספר, ובמיוחד הבנים בנבחרת, לא רוצים בת בקבוצה.
בלה מתקבלת לקבוצה, אבל הבנים עדיין לא רוצים לשחק בקבוצה עם בת, וחברותיה המעודדות מרגישות שזנחה אותן.
בלה צריכה לעמוד במבחן בין החיים בקבוצת פוטבול לבין חיים עם החברות.
בלה דוסון (ברק באסינגר) - הדמות הראשית, נהגה לשחק עם אביה פוטבול, מעודדת לשעבר.
החברה הכי טובה של סופי ופפר.
טרוי (קוי סטיוארט) - נוהג לקרוא לעצמו "טרוי הגדול", הקוורטרבק לשעבר, מקנא בבלה, אביו בצבא, החבר הכי טוב של סוייר וניוט.
סוייר (ג'קי רדינסקי) - תופס בנבחרת הפוטבול, החבר הכי טוב של טרוי וניוט, מחבב את פפר ומציע לה חברות, הם הופכים לזוג.
ניוט (באדי הנדלסון) - פחדן, בנבחרת הפוטבול אף על פי שכמעט ולא משחק.
החבר הכי טוב של סוייר וטרוי.
פפר (הלי טג'ו) - די טיפשה אך חיננית, מחבבת את סוייר, מעודדת.
החברה הכי טובה של סופי ובלה, הופכת לבת זוגו של סוייר
סופי (לילימאר הרננדז) - גדלה בבית עם תשעה אחים (אשר שניים מהם בנבחרת הפוטבול ), מעודדת, החברה הכי טובה של בלה ופפר.
אייס מקפאמבלס (ריו מנגיני) - שדר החדשות של תיכון סילוורדו מערב, מעונה שנייה דמות ראשית
המאמן ראסל - דוריאן וילסון
אני טדסקו - קארי דוסון
זאק בארנס - מאט קורנט
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון 1 2017 בינואר 201530 במאי 201513 בספטמבר 201511 באוקטובר 2015 2 2030 בספטמבר 201525 ביוני 20167 בנובמבר 201611 בנובמבר 2016
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי תאריך שידור בישראל211Wide Deceiver30 בספטמבר 20157 בנובמבר 2016222Girls' Night7 באוקטובר 20157 בנובמבר 2016233Personal Foul14 באוקטובר 20157 בנובמבר 2016244Rally Week21 באוקטובר 20157 בנובמבר 2016255Sha-Boo!
שנהפרסקטגוריההמועמדתוצאה2016פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון מקסיקוהתוכנית הבינלאומית המועדפתבלה והבולדוגס
בלה ברעם-לוטן (23 בדצמבר 1918 – 23 במאי 2006) הייתה שדרנית רדיו, במאית וסופרת ילדים ישראלית.
ברעם נולדה ב-23 בדצמבר 1918 בקייב, וב-1922, לאחר שהתייתמה מאביה שנרצח בפרעות פטליורה, עלתה לארץ ישראל עם אמה וגדלה בתל אביב.
הייתה חברה בתנועת המחנות העולים בתל אביב ובהמשך עברה להתגורר בקיבוץ גבעת ברנר ועסקה שם בחינוך.
עבדה ברשות השידור מ-1946. ניהלה את האולפן בתל אביב וערכה את המדור לתיאטרון, לקולנוע ולאמנות פלסטית ב"קול ישראל".
את סיפורי הילדים שלה פרסמה ב"דבר לילדים" וב"משמר לילדים", ואחר-כך – בספרים.
עיבדה מחזות לתסכיתים ("שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב), ויצירות ספרותיות אחרות למחזות (כמו אלי ויזל, יהודה פרדיס וקדיה מולודובסקי).
בשנת 2004 הוענק לה עיטור יקירת תל אביב.
הייתה נשואה לאדריכל ישראל לוטן (1913–1997) ואם לשניים.
נפטרה ב-23 במאי 2006, בגיל 88. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
לאחר שעזבה את הקיבוץ פנתה לרדיו "קול ירושלים" והתקבלה כקריינית בפינת הנוער, הפיקה תוכנית לילדים "פינת הילד", ובמלחמת העצמאות הפכה לקריינית חדשות, משדרת התסכיתים ומספרת סיפורי הנוער עקב שריפת משדר התחנה וריכוז שאר הקריינים בירושלים הנצורה.
משנפרצה הדרך לירושלים הגיעו כל אנשי הצוות לתל אביב והקימו את הרדיו העברי הראשון – קול ירושלים הפך לקול ישראל.
שם מונתה למנהלת פינת הנוער.
בתחנה החדשה ניהלה את פינת הנוער ולאחר זמן קצר קבלה את ניהול מחלקת האמנות והדרמה.
בשנת 1957 יזמה את תוכנית "בימות ובדים"; התוכנית, ששודרה מדי שבת בצהריים, זכתה לפופולריות עצומה לאורך עשרים שנה והשפיעה על חיי התרבות במדינה.
במקביל לעריכת "בימות ובדים" פיתחה ברעם את ז'אנר הדרמה הדוקומנטרית, כאשר נושאי התוכנית התבססו על מאורעות שהתרחשו בארץ.
"חלמתי על פרחים" הייתה תוכנית שהפיקה בעקבות רצח ילדי מעלות ועוררה הדים רבים ברחבי העולם ואף נשלחה לייצג את מדינת ישראל בתחרות "פרס איטליה".
אחת האהבות המקצועיות שלה הייתה בימוי והפקה של סרטים תיעודיים.
בין סרטיה "הזיקנה היא איפור", על שחקן תיאטרון הבימה יהושע ברטונוב, סרט נוסף הפיקה וביימה על שחקן התיאטרון אהרן מסקין ובעקבותיהם ביימה סרט על תיאטרון 'הבימה' - "הבימה אתמול והיום", 1972 במטרה לתעד את דור המייסדים של תיאטרון הבימה את שחקניו–חנה רובינא, שמעון פינקל, פאני לוביץ ועוד.
סרטה על יאנוש קורצ'אק "כיצד לאהוב ילדים", זכה בפרסים בגרמניה והתבסס על משנתו החינוכית, על כתביו בנושא חינוך ויהדות, מחזות שכתב ויומניו מהגטו.
בין סרטיה הנוספים שביימה והפיקה ניתן למצוא סרטים על פרנץ קפקא, על הצייר מרדכי ארדון, על נחום גוטמן ועל אברהם שלונסקי.
סרטים נוספים שהפיקה עבור הטלוויזיה הגרמנית היו "ילדי החממה" על החינוך בקיבוץ ו"הורים ובנים" על דור המייסדים בקיבוץ וממשיכי הדרך, וכן "ציירים של שבת".
לקראת ביקורו של הנרי קיסינג'ר בארץ יזמה הפקת סרט בשיתוף עם המפיק הגרמני אינגו הרמן - "ישבנו וציירנו שלום" – על ילדים יהודים וערבים שציירו את הגיגיהם על השלום.
לאחר שנולדו ילדיה, רמי וטלי, החלה בכתיבת ספרי ילדים.
כן תרגמה את המהדורה של עליזה בארץ הפלאות שאוירה על ידי מרג'ה.
בלה דואגת הוא ארגון להט"בי ישראלי פנים-קהילתי אשר הוקם בשנת 1994 על ידי קבוצת פעילים מקהילת הלהט"ב ומטרתו היא קידום המודעות לנגיף ה-HIV, עידוד מין בטוח ומוגן ושימוש באמצעי מניעה בקרב חברי הקהילה הגאה וניהול מאבק בהתפשטות הנגיף בקרב קהילת הלהט"ב.
הארגון הוקם בשנת 1994 על ידי קבוצת פעילים להט"בית והוקם בתחילתו כזרוע בתוך אגודת הלהט"ב, אשר שמה לה למטרה להגביר את המודעות לנגיף ה-HIV, הגברת המודעות לקיום יחסי מין מוגנים בקרב קהילת הלהט"ב, וליצירת מרחב תומך ומקבל לאנשים אשר חיים עם הנגיף.
הארגון הוקם כ"תת ארגון" תחת אגודת הלהט"ב, אך הארגון היה ארגון עצמאי אשר מפעיליו הם אלו שקיבלו את החלטותיו באמצעים דמוקרטיים.
בתחילה התמקדה פעילות הארגון בהפקה והפצה של חומרי הסברה אשר יועדו לקהילה הגאה ונוסחו ב"שפתם", אך עד מהרה הרחיב פעילותו לתחומים נוספים.
בשנת 2002 הצטרף הארגון לוועד למלחמה באיידס על בסיס החלטתם של פעילי בלה דואגת שהתקבלה בהצבעה.
בעקבות המעבר חדל הארגון לתפקד כתת-ארגון והפך לזרוע ההסברה לקהילה הגאה בתוך הוועד למלחמה באיידס, ומאז הוא פועל כחלק מהוועד.
הארגון מופעל על ידי מתנדבים מקרב קהילת הלהט"ב אשר מקיימים הסברה במקומות מפגש של הקהילה הגאה; כל מתנדבי הארגון עוברים הכשרה מקצועית על ידי הוועד למלחמה באיידס.
הלוגו של בלה דואגת הוא למעשה הסמל של המאבק באיידס (הסרט האדום) משולב בצבעי הגאווה.
עידוד החשיבות לבדיקת HIV תקופתית – כיום מוסכם כי שימוש באמצעי מניעה נותן מענה חשוב למניעת התפשטות ה-HIV, אך לא מספיק.
נגישות הקהילה לבדיקות HIV היא קריטית לגבי מניעת הדבקות חדשות, וזאת משום שסיכויי העברת הנגיף מבן אדם המתגלה כחיובי בבדיקת HIV ומתחיל בטיפול תרופתי יורדים משמעותית ובכך מורידים את העומס הנגיפי (NONDEDUCTIBLE HIVׂ) בקהילה הגאה.
לכן מפעיל הארגון כמעט בכל סוף שבוע ניידת בדיקות דם בסמוך למוקדי הבילוי באזור תל אביב, וזאת למעשה על מנת להנגיש את הבדיקות לאנשי קהילת הלהט"ב.
הסביבה היא פרו-גאה והבדיקות מתקיימות באנונימיות וללא עלות כספית.
בנוסף מקיים הארגון בכל יום רביעי בשעות הערב, בדיקות לגילוי נגיף ה-HIV ומחלות מין לקהילה הגאה במרכז הגאה בגן מאיר בתל אביב.
החל מחודש פברואר 2017, החל לפעול מרכז בדיקות נוסף, בבית הקהילות לגאווה ולסובלנות בעיר חיפה, הפועל בימי ראשון.
אחריות קהילתית - הארגון מאמין כי "מחיר השתיקה" יהא גבוה יותר וכי על הקהילה הגאה להתמודד בגלוי עם נושא ה-HIV, הגם שמדובר בנושא מורכב ורגיש.
הארגון שם למטרה עידוד וקידום של השיח בנושא על ידי יצירת שיתופי פעולה בין ארגוני קהילת הלהט"ב ועבודה רציפה מול התקשורת שתכליתה להביא את הנושא לסדר היום הציבורי.
בשנת 1994 הוקם פרויקט שנקרא "קפה פלוס", שהיה למעשה בית קפה שפעל אחת למספר שבועות לטובת נשאים, קרוביהם ובני זוגם.
במקום נערכו הופעות והרצאות במגוון נושאים והוא פעל לסירוגין במשך כ-8 שנים.
בשנת 1997 החליט משרד האוצר בראשותו של יעקב נאמן שלא להכליל את תרופות הקוקטייל בסל הבריאות.
בעקבות ההחלטה, בלה דואגת, הוועד למלחמה באיידס וארגונים נוספים יצאו למאבק כנגד ההחלטה, מה שהוביל לבסוף לביטול ההחלטה ואישור תרופות הקוקטייל בסל הבריאות.
בשנת 1998 הקימה האגודה את ה"קו לנשא" - קו חירום אשר העניק מענה ותמיכה אנונימית לנשאים ולסובבים אותם, הקו נסגר לאחר שנתיים בעקבות חוסר מעורבות קהילתית.
בשנת 2010 יזם הארגון קמפיין נוסף בשם "גונחים עד שהסטיגמה תיגמר" שגם הוא, ככל הקמפיינים, יועד להגברת המודעות לנגיף.
בשנת 2011 גייס הארגון אנשי לילה מובילים למען המאבק להעלאת המודעות ל-HIV והפיק לוח שנה "בלה דואגת" בהשתתפותם.
אנשי לילה רבים ומובילים התגייסו למאבק להעלאת המודעות ל-HIV והצטלמו ללוח השנה של "בלה דואגת" לאותה השנה.
בין המשתתפים היו: שמעון שירזי, אליוט, טלולה בונט, קיי-לונג ומובילי דעת קהל ואנשי לילה נוספים בקהילה הגאה.
בשנת 2015 יזם הארגון קמפיין נוסף להגברת המודעות למחלות מין בהשתתפותם של אורי גוטליב ודורון מירן לצידם של נשאיי הנגיף שהסכימו להיחשף, אשר בעקבותיו הודיעה הכנסת במסגרת "יום זכויות לקהילה הגאה" במהלך שנת 2016 על הוספת תרופות מונעות הדבקה ב-HIV ׁׁ(פרפ).
בשנת 2016 בעקבות עליה במספר הנדבקים במחלת העגבת אצל הטרוסקסואלים ולהט"בים כאחד החליט הארגון לצאת בקמפיין נוסף להגברת המודעות למחלה.
זו הפעם הראשונה בה קמפיין של הארגון מופנה גם כלפי הטרוסקסואלים.
בנוסף לכך, הארגון החל ביצוע בדיקות למחלת העגבת ללא עלות.
במהלך שנת 2017, לאחר מאבק ארוך שניהל הארגון, ובעקבות הלחץ הציבורי, הכניסו קופות החולים את טיפול ה-PrEP במסגרת ביטוחי השב"ן (טיפול תרופתי אשר מפחית את סיכויי ההדבקה בנגיף ה-HIV-1), והחל מספטמבר יוכלו המבוטחים לפנות לקופה ולקבל טיפול זה במחיר מסובסד של כ-300–500 ש"ח בחודש (תלוי קופה וסוג הביטוח).
על אף ההישג המשמעותי ממשיך הארגון במאבק להכנסת הטיפול לסל התרופות הממלכתי, מאחר שגם לאחר סיבסוד הקופות המחיר עומד עדיין על כמה מאות שקלים בחודש, מה שמקטין את כמות המשתמשים הפוטנציאלית בטיפול לאור מחירו הגבוה.
הטיפול בנשאי HIV נעשה במימון מלא של המדינה, ומאחר ותרופות בסל התרופות נמכרות בעלות מסובסדת בטווח הארוך מדובר בחסכון רב לקופה הציבורית, שכן עלויות הטיפול בנשאים גבוהות, כמו גם הפחתת מספר הנדבקים בנגיף שכן במדינות בהן הטיפול הוא חלק מסל הבריאות או נמכר במחיר סמלי, אחוזי ההדבקה ירדו באופן ניכר.
משנת 1995 הפיק הארגון את אירוע ה"וויגסטוק" בדומה לאירועי הוויגסטוק שהתקיימו בניו יורק, בהם הופיעו דראג קווינס ואומנים מהשורה הראשונה.
האירוע הופק כאירוע התרמה לארגון, מה שהפך למסורת שנתית שהתקיימה ברציפות עד לשנת 2002. האירועים התקיימו אחת לשנה בימי שישי בצהריים, בגן העצמאות בתל אביב.
היחסים הטעונים ממילא שהתקיימו באותה העת בין המשטרה לקהילת הלהט"ב גררו תגובה ספונטנית וחריפה מצד באי האירוע.
מלכת הדראג ליידי סמנת'ה (סמי ג'אבר) קראה לבאי האירוע לחסום את צומת הרחובות ז'בוטינסקי והירקון ביציאה מגן העצמאות, ולקיים הפגנה כנגד החלטת המשטרה.
רבים ממשתתפי האירוע נענו לקריאתה והתיישבו על הכביש על מנת למנוע תנועת רכבים בציר.
במשך שעתיים נחסמה הצומת וכוחות משטרה גדולים הוזעקו למקום ותנועת הרמזורים בעיר הופסקה.
במהלך ההפגנה נשמעו קריאות בגנות מדיניות המשטרה ודגל הגאווה הונף על ניידת משטרה.
במהלך העימותים השתמשו חלק מהשוטרים בכפפות גומי והאירוע תועד בכלי תקשורת רבים.
בסוף ההפגנה הגיעו מארגני האירוע והמשטרה לידי הסכמה, כך שניתן אישור לחברי הקהילה לצעוד לעבר כיכר רבין דרך רחוב ז'בוטינסקי, אבן גבירול ומשם לכיכר.
המפגינים שהגיעו לכיכר רבין הניפו את דגל הגאווה לצד דגלה של מדינת ישראל ובכך הסתים האירוע.
סדרת "אירועי וויגסטוק 1998" זכתה לסיקור תקשורתי נרחב והציגו את התנהלותה הבעייתית של המשטרה תוך מתיחת ביקורת על התנהלותה.
חודש לאחר מכן חל יום הגאווה הבינלאומי ובעקבות אירועי הוויגסטוק החליטה הקהילה הגאה לראשונה באותה השנה לקיים את מצעד הגאווה בישראל, שלא התקיים עד אז.
מסלול המצעד נקבע כצעדה הפוכה למסלול אותו צעדו מפגיני הוויגסטוק כחודש לפני כן ובכך נוסד מצעד הגאווה הראשון במדינת ישראל.
בין השנים 2002 ל-2010 לא התקיימו אירועי הוויגסטוק בעיקר בגלל קשיי הפקה ומעורבות נמוכה יחסית מצד הקהילה הגאה.
בשנת 2010 הופק לראשונה שוב האירוע על ידי "בלה דואגת" והתקיים בגן מאיר לצד המרכז העירוני לקהילה הגאה.
הפעם היה מדובר באירוע להעלאת מודעות בלבד (ללא גיוס משאבים משמעותי) בתקופה שבה נראה שנושא המודעות ל-HIV נדחק לשוליים הקהילתיים.
מאז בכל שנה מתקיימים אירועי הוויגסטוק ואף התרחבו למוקדים נוספים בארץ כמו חיפה, ירושלים ובאר שבע.
בלה השלישי, מלך הונגריה (בהונגרית: Béla III או Harmadik Béla, בסביבות 1148 – 23 באפריל 1196) היה מלך הונגריה וקרואטיה בשנים 1196–1172, נציג השושלת מבית ארפאד, בנם של גזה השני, מלך הונגריה ושל אופרוסינה מקייב, ובאמצעות אמו, שהייתה בתו של מסטיסלאב הראשון, נסיך קייב, היו לו שורשים רוסיים.
בלה התפרסם כגבר מרשים בקומתו (190 ס"מ) שהצטיין כבעל כושר מנהיגות וארגון.
בסביבות 1161 העניקו הוריו לבלה דוכסות שכללה שטחי קרואטיה, מרכז דלמטיה ואולי גם סירמיום.
בשנת 1163 בהתאם להסכם שלום שבין אחיו הבכור, אישטוואן השלישי לקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס, נשלח בלה לחצר הביזנטית בקונסטנטינופול, שם שונה שמו לאלכסיוס והוענק לו התואר דספוט עם אירוסיו לבתו של הקיסר, מריה.
זכויותיו הטריטוריאליות של בלה גרמו בסופו של דבר לעימותים צבאיים בשנים 1164–1167 בין האימפריה הביזנטית לממלכת הונגריה, מכיוון שאישטוואן השלישי ניסה להצר את ניסונות הביזנטים להשתלט על קרואטיה, דלמטיה וסירמיום.
בלה-אלכסיוס, שהוכרז בשנת 1165 ליורש הקיסר מנואל, השתתף בשלוש מלחמות נגד ארצו-מולדתו.
לבסוף אירוסיו לנסיכה הביזנטית בוטלו על ידי הקיסר, אחרי שבשנת 1369 נולד למנואל בן ראשון (גם כן בשם אלכסיוס).
מנואל לקח אז לבלה בחזרה את התואר דספוט והחליף אותו בתואר בכיר אחר, אם כי נחות יותר, של "קייסאר".
ב-4 במרץ 1172 מת אישטוואן השלישי ואז החליט בלה לשוב להונגריה.
לפני עזיבתו את קונסטנטינופול, נשבע שלעולם לא ירים ידו נגד האימפריה הביזנטית.
אף על פי שהכמרים הבכירים והשועים ההונגרים הכריזו פה אחד על בלה למלך, לוקאש, הארכיבישוף מאסטרגום, הפרימאט של הונגריה, סירב להכתירו בטענה שהיה אשם בחטא הסימוניה.
בסופו של דבר, באישור האפיפיור אלכסנדר השלישי, הוכתר בלה כמלך תחת השם בלה השלישי, על ידי הארכיבישוף מקלוצ'ה, ב-18 בינואר 1173. בלה נאלץ להילחם באחיו הצעיר, גזה, שאותו החזיק בשבי למשך יותר מעשור.
בלה השלישי ניצל את ההזדמנות שנוצרה על ידי הסכסוכים הפנימיים באימפריה הביזנטית ובשנים 1180–1181 כבש מחדש את קרואטיה, דלמטיה ואת סירמיום.
בשנת 1188 הוא כבש גם את נסיכות האליץ'-וולין (גליציה) (באוקראינה של ימינו), אך איבד אותה כעבור שנתיים.
בלה השלישי עודד את מלאכת הרישום של תולדות הממלכה ולפי כרוניקנים הונגרים מן המאה ה-14 היה המלך שהקים את הקנצלריה המלכותית ההונגרית.
הארמון המלכותי שהוא בנה באסטרגום היה הדוגמה הראשונה לאדריכלות גותית במרכז אירופה.
בלה השלישי נחשב בזמנו למלך העשיר ביותר בין מלכי אירופה, לפי רשימה שמנתה את רכושו והכנסותיו, אם כי מהימנותה של אותה הרשימה היא בספק.
בלה השלישי נולד כבנו השני של גזה השני, מלך הונגריה, ואשתו, אופרוסינה מקייב.
לא נמצאו רישומים של תאריך לידתו.
בעזרת חקר עצמותיו הוערך כי הוא מת בשנת 1196, בסביבות גיל 49, ולפי הערכה זו שנת לידתו נקבעה לסביבות שנת 1148.
לפי הכרוניקה של יואנס קינאמוס, "מעשי יואנס ומנואל קומננוס", הקצה גזה השני לבנו הצעיר, עוד בימי שלטונו, שטחים במרכז דלמטיה עם שיבניק, ספליט וטרוגיר, שנמצאו תחת חסות מלכי הונגריה עוד מזה עשורים רבים.
לדעת ההיסטוריונים פרנץ מאק וגיולה מורבצ'יק בלה קיבל מאביו גם את קרואטיה.
בנוגע לסירמיום אין הסכמה בין החוקרים, אם קיבל אותה עוד בימי חייו של אביו או רק אחרי מותו.
לדעת וארן טרדגולד, שטח הדוכסות שהשתייכה לבלה כלל גם את באנות בוסניה.
לא ידוע מתי בדיוק החליט גזה השני להעניק לבלה את דוכסותו, אך לפי מאק, זה קרה בסביבות שנת 1161.
במותו, ב-31 במאי 1162, הוריש גזה השני את כס המלכות לבנו הבכור, אישטוואן השלישי.
נראה כי המלך החדש אישר לבלה את אחיזתו בדוכסות, מכיוון שהכרוניקן קינאמוס מוסר שנחלה זו "הוענקה לפני זמן רב".
זמן קצר אחרי עלייתו לשלטון, גורש אישטוואן השלישי על ידי דודיו, לסלו ואישטוואן הרביעי.
הקיסר הביזנטי מנואל קומננוס תמך בדודים, אולם אישטוואן השלישי הצליח לשוב להונגריה ולכבוש את הכתר מחדש בכוח באמצע שנת 1163. ככל הנראה בעת מאבק זה בין אחיו לדודיהם נשאר בלה נייטרלי, מכיוון שאין דיווחים על מעשיו בשנים 1162 ו-1163.
בשנת 1163 שלח הקיסר מנואל את הסבסטוס גאורגיוס פאלאולוגוס לשאת ולתת על הסכם שלום עם אישטוואן השלישי.
לפי ההסכם שנחתם הסכים הקיסר הביזנטי להפסיק את תמיכתו במתנגדים למלך ההונגרי.
בתמורה, הסכים אישטוואן להכיר באחיו בלה כשליט בקרואטיה ובדלמטיה, לשלוח אותו לקונסטנטינופול ולאפשר על ידי כך לביזנטים להשתלט על נחלות אלה של בלה.
הקיסר הבטיח גם כן לתת לבלה את יד בתו, מריה קומננה (פורפירוגניטה).
יואנס קינאמוס ציין אחר כך בכרוניקה שלו:
גאורגיוס פאלאולוגוס ליווה את בלה במסעו לאימפריה הביזנטית.
בלה הגיע לקונסטנטינופול בערך בסוף שנת 1163. הוא המיר את דתו לנצרות האורתודוקסית וקיבל את השם היווני "אלכסיוס" ואת התואר "דספוט" (דספוטס = אדון) שרק הקיסרים השתמשו בו בעבר.
פורסמה רשמית ההודעה כי ישא לאישה את בת הקיסר.
בינתיים בקיץ 1164 פלש אישטוואן השלישי לסירמיום והקיסר מנואל שלח כוחות נגדו, בטענה ש"אינו מתכוון ללחום נגד ההונגרים אלא להחזיר לבלה את נחלותיו".
הפעם בלה-אלכסיוס הצטרף לדודו, אישטוואן הרביעי, ולעוד קרוב משפחה רחוק, אישטוואן קלמן, וליווה את הקיסר הביזנטי במסע הצבאי נגד אחיו.
נחתם לבסוף הסכם שלום חדש, שדרכו ויתר שוב אישטוואן השלישי על הדוכסות של בלה, בעוד הצבא הביזנטי כבש את סירמיום והפך אותה לתמה או מחוז ביזנטי.
אולם באביב 1165 שוב תקף אישטוואן השלישי את סירמיום.
מנואל יצא למתקפת-נגד, שוב פעם בליווי חתנו, בלה.
אחרי שכבשו הביזנטים את זימון (כיום זמון בשטחי סרביה), שכנע בלה את חמיו לבטל את הוצאתם להורג של השבויים ההונגרים שנלכדו באותו מבצר.
כוח ביזנטי אחר כבש גם את דלמטיה.
בהסכם שלום חדש בין הביזנטים להונגרים הכיר שוב אישטוואן השלישי בזכויות הקיסר מנואל בנחלתו של בלה.
דלמטיה ובוסניה הפכו גם הן בנסיבות אלה ל"תמות" ביזנטיות.
בסתיו 1165 הכריז הקיסר מנואל רשמית על בלה-אלכסיוס ועל בתו מריה כיורשיו ואילץ את כל הנכבדים הביזנטים להישבע להם שבועת אמונים.
רק אנדרוניקוס קומננוס, בן דוד של מנואל, העז לגנות את המעשה, באומרו: "איזה שגעון אחז את הקיסר לפסול את כל הגברים הרומאים כבלתי ראויים להתחתן עם בתו, ולבחור לעומת כולם, דווקא את הנוכרי והפולש הזה ולהפכו לקיסר הרומאים ולאדון מעל כולנו?".
לפי עדותו של הכרוניקן ניקטס כוניאטס, בשנת 1166 השתתף בלה-אלכסיוס יחד עם הקיסר בסינוד הכנסייה האורתודוקסית ועם פטריארך קונסטנטינופול, לוקס כריסוברגס.
באביב 1166 בלה-אלכסיוס ליווה את הפורטוסטראטור אלכסיוס אקסוך במתקפה ביזנטית מחודשת נגד הונגריה כתגובת תגמול על פלישה הונגרית חדשה לסירמיום.
ב-11 באפריל 1166, על אף שלבלה-אלכסיוס ולארוסתו היה קשר קרבה משפחתית, אישר הקיסר את החלטת הפטריארך לפיה נאסרו נישואים בין קרובי משפחה עד הדרגה השביעית.
בסתיו 1166, שינה הקיסר את שעתו והציע את בתו למישהו אחר - למלך סיציליה החדש, גוליילמו השני.
ב-1167 פרצה עוד מלחמה בין הונגריה לאימפריה הביזנטית.
זאת אחרי שבלה-אלכסיוס הכריז, לפי הכרוניקה של ראהווין, שטוען את כס המלכות של אחיו.
גם היינריך ממיגלן ציין בכתביו שהרבה הונגרים הצטרפו לצבאו של בלה-אלכסיוס, בטענה ש"מלכות הונגריה שייכת לו כחוק".
ב-8 ביולי 1167 חל שוב קרב בסירמיום שבו הכחידו הביזנטים את הכוחות ההונגריים.
נחתם שוב הסכם שלום, שהפעם שם קץ למלחמות בין הונגריה לאימפריה ואישר את חסותם של הביזנטים בדלמטיה המרכזית, בבוסניה ובסירמיום.
הקלפים נטרפו כשב-14 בספטמבר 1169 אשתו של הקיסר מנואל, מריה מאנטיוכיה, ילדה בן בשם אלכסיוס, לימים אלכסיוס השני קומננוס.
מנואל ביטל את אירוסי בתו לבלה-אלכסיוס וגם לקח ממנו בחזרה את התואר "דספוט" בהחליפו בתואר הנחות יותר של "קיסאר".
באביב 1170 נשא בלה-אלכסיוס את גיסתו של הקיסר, אגנס מאנטיוכיה או אנה לבית שאטיון, לאישה והזוג הצעיר עשה עליית רגל לארץ הקודש.
בירושלים הם תרמו 10,000 בזנטים לאבירים ההוספיטלרים כגמול על קבלת פניהם.
בתעודת המענק כינה בלה-אלכסיוס את עצמו "הדספוט אלכסיוס, דוכס הונגריה, דלמטיה וקרואטיה" תוך התעלמות מהתואר האחרון שקיבל מהקיסר.
אחיו של בלה, המלך אישטוואן השלישי מת באסטרגום ב-4 במרץ 1172. ארנולד מליבק ששהה באותם ימים בעיר כתב שנפוצה שמועה כי המלך הורעל על ידי תומכי בלה, אך אף מקור אחר לא אישר זאת.
אלמנתו של אישטוורן, אנגס מאוסטריה (1182-1154) עזבה את הממלכה, וכשהיא בהריון מבעלה המנוח.
לדברי קינאמוס, משלחת הונגרית ביקרה אז אצל הקיסר מנואל בסרדיקה (כיום סופיה, בירת בולגריה) וביקשה "לפי עקרון הצדק" שבלה יחזור להונגריה ושיוכתר למלך.
קינאמוס מוסר שהקיסר מנואל הכיר בו כמלך, אחרי שבלה נשבע כי כל חייו יישאר נאמן לקיסר ולאימפריה הביזנטית ולא יפגע באינטרסים שלהם.
באיגרת משנת 1196 החתומה על ידי הקיסר איסאאקיוס השני אנגלוס ציין כותב האיגרת שבאותה הזדמנות נשבע בלה שלעולם לא יתמוך במאבק הסרבים נגד האימפריה הביזנטית.
בסוף אפריל או בתחילת מאי 1172 הגיעו בלה ואשתו לסקשפהרוואר.
כפי שציין האפיפיור אלכסנדר השלישי במכתב מ-1179 "כל נכבדי ממלכת ההונגרים" בחרו בבלה בפה אחד כמלך.
עם זאת טקס ההכתרה נדחה, מכיוון שלוקאש, הארכיבישוף של אסטרגום, סירב לקיים את הטקס.
הוא האשים את בלה ב"סימוניה" על כך שהעניק גלימת פאר כמתנה לשליח הארכיבישוף.
לפי השערת ההיסטוריונים, חשש למעשה לוקאש שהשלטון של בלה יגביר את השפעת הנצרות האורתודוקסית הה"סכיזמטית".
אולם רוב הברונים והכמרים הבכירים נשארו נאמנים לבלה.
הנסיך עצמו ביקש מזור אצל הכס הקדוש.
ואכן האפיפיור אלכסנדר השלישי אישר לארכיבישוף של קאלוצ'ה למשוח את בלה כמלך ו"להניח את הכתר על ראשו".
ההכתרה התקיימה ב-18 בינואר 1173. המלך החדש הוציא אז צ'רטר שבו אישר מחדש את זכותם של הארכיבישופים של אסטרגום להכתיר את מלכי הונגריה.
נראה שבזמנו של בלה השלישי אוחדו הכתרים הנקראים "יווני" ו"לטיני" ב"כתר הקדוש של הונגריה".
בשנים הראשונות לשלטונו התעלם המלך בלה מלוקאש, הארכיבישוף של אסטרגום.
הארכיבישוף של קאלוצ'ה היה גם זה שבשנת 1174 הטביל את בנו בכורו של בלה, אימרה.
ברם, הענקת הסקרמנטים לבני המשפחה המלכותית, נעשתה עדיין, ללא הפסקה, על ידי הארכיבישוף של אסטרגום.
לפי כרוניקה בוהמית (Continuatio Gerlaci abbatis Milovicensis) כלא בלה את אחיו הצעיר, גזה, אולם בשנת 1174 או 1175 הצליח הלה להימלט מן המאסר ולברוח לאוסטריה, בליווי השופט המלכותי לורינץ (או לרינץ).
כשסירב היינריך יאזומירגוט, דוכס אוסטריה, להסגיר את גזה, ארגן בלה השלישי כתגובה, פשיטות ביזה בשטח אוסטריה, יחד עם דוכס בוהמיה, סובייסלב השני.
בו זמנית, שלח בלה לקיסר מנואל סיוע צבאי במלחמה נגד הטורקים הסלג'וקים מהסולטנות רום.
אולם ב-17 בספטמבר 1176 נחלו כוחותיהם המאוחדים של הביזנטים וההונגרים תבוסה בקרב מיריוקפאלון.
הנסיך הנמלט גזה פנה לסובייסלב השני כדי לתווך לו פגישה עם הקיסר הגרמני פרידריך הראשון, אבל סובייסלב עצר אותו ובשנת 1177 הסגיר אותו לאחיו, המלך בלה.
גזה נשלח שוב לכלא, הפעם גם אמם, אופרוסינה הושמה בהסגר.
כעונש על תפקידו של סובייסלב בתפיסתו של גזה, הדיח אותו הקיסר פרידריך ומינה בבוהמיה דוכס אחר, פרידריך (בדז'יך) משושלת פשמיסל.
כמו כן הורה הקיסר לדוכס אוסטריה החדש, לאופולד החמישי להתערב בבוהמיה.
בלה הגיב במהירות, איים על אוסטריה בפלישה, ואילץ את הדוכס לאופולד לסגת מהאדמות הצ'כיות.
מסעות צבאיים, פעילות דיפלומטית ורפורמות - 1178–1194
בשנת 1178 העליב אנדראש, הארכיבישוף של קאלוצ'ה, שהיה למשך זמן רב חביב על בלה השלישי, את המלך.
המלך זעם ונישל אותו ואת מקורבו, ה"פרובוסט" של סקשפהרוואר, ממשרדיהם והפקיע את רכוש הארכיבישוף.
מצידו, הטיל האפיפיור אלכסנדר שלישי על בלה עונשים כנסייתיים.
בסופו של דבר התפייס המלך עם הארכיבישוף לוקאש של אסטרגום, שמחל לו והטיל חרם על אנדראש מקאלוצ'ה.
הסכסוך הסתיים בפשרה שתווכה על ידי הכס הקדוש: אנדראש ביקש מחילה מהמלך, והוחזר למעמדו כארכיבישוף.
לפי הזמנתו של בלה, הגיעו להונגריה נזירים ציסטרציאנים שהקימו בשנים 1179–1184 את המנזרים הציסטרצאניים באגרש, זירץ, סנטגוטהרד ופיליש.
בשנות ה-1180 החל בלה בבניית ארמון מלכותי מפואר וקתדרלה חדשה באסטרגום.
עם זאת המשיך המלך במנהגו לא לשהות זמן רב בארמונותיו ולבקר תכופות בכל רחבי ממלכתו.
לפי כתובת שנמצאה על לבנה ביישוב בולקסי (כיום מגליץ' - בסרביה) פרש בלה את חסותו על טקס טבילה לנצרות של מתיישב גרמני באותו כפר.
בחצר הקיסרים בקונסטנטינופול למד בלה את חשיבותו של מנהל מאורגן היטב.
לפי הכרוניקה המאוירת מווינה הוא הנהיג בהונגריה אותו מנהג של הגשת בקשות וקובלנות שהיה נהוג בחצר הרומית והביזנטינית.
יש רמזים לכך שבימי שלטונו התחילה לפעול בממלכה קנצלריה מלכותית ראשונה כמשרד נפרד.
בלה היה מודע לחשיבות הרישומים בכתב ובשנת 1181 הורה להוציא כתב זכויות לכל העסקות שהתקיימו בנוכחותו.
בלה נשאר בן ברית של האימפריה הביזנטית, אך מבלי לוותר על השטחים נמצאו בעבר תחת חסותו בדרום הממלכה.
ב-24 בספטמבר 1180 מת הקיסר מנואל הראשון, ותוך שישה חדשים דאג בלה להחזיר את דלמטיה תחת ריבונותו, אולם לא נשארו תעודות מפורטות על כך מאותם הימים.
הארכידיאקון תומאש מספליט מן המאה ה-13 ציין כי "אזרחי ספליט שבו לחסות ההונגרית".
לפי אותו תומאש גם זאדאר קיבלה את ריבונותו של בלה.
כפי שציין ההיסטוריון ג'ון פיין, בלה קנה מחדש את השליטה בדלמטיה ככל הנראה ללא שפיכות דמים ובהסכמה ביזנטית, מכיוון שהמנהיגים הביזנטים העדיפו לבסוף שהאזור יימצא בשליטתו מאשר תחת חסות הרפובליקה של ונציה.
גם פרטי הכיבוש מחדש של סירמיום נשארו עמומים.
אנדרוניקוס הראשון קומננוס האשים את אמו של הקיסר הצעיר אלכסיוס השני על כי הסיתה את גיסה, בלה השלישי, לזרוע במאי 1182 הרס וחורבן באזורי בלגרד וברניצ'בו (בהונגרית באראנץ'), מה שתומך בהשערה כי באותה תקופה נמצאה סירמיום תחת הכיבוש ההונגרי.
באותו חודש נפלה הקיסרית האלמנה כשבויה בידי אנדרוניקוס קומננונס שהורה על רציחתה בסוף אותה שנה.
במחצית הראשונה של שנת 1183 המשיך בלה השלישי לנצל את האנארכיה שרק הלכה וגברה באימפריה הביזנטית כדי להתקדם אל עבר ניש וסרדיקה.
בסרדיקה הוא מצא תיבה ובה שרידי הקדוש איוואן מרילה ופקד "להובילה אחר כבוד לארצו ולהטמינה בטקס מיוחד בכנסיית אסטרגום.
לפי מאק, נסוג בלה אחר כך מן האזורים שמדרום לדנובה, אך פול סטיבנסון סבר כי שמר אותם בידיו.
בשלהי שנת 1183 רצח אנדרוניקוס קומננוס גם את הקיסר אלכסיוס השני.
עד מן התקופה, אוסביוס מתסלוניקי כתב שמתנגדי אנדרוניקוס שיגרו אגרות לכמה מלכים, וביניהם בלה שלישי, עם בקשה לתקוף את אנדרוניקוס.