tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התובע הכללי פוטי מיאן לפרסם חוות דעת בנוגע לזכאותו של ברו, והצהיר כי מדובר בשאלה שצריכה להיות מוכרעת בבתי המשפט.
ברו אמר שהוא לא רצה שסוגיית הזכאות תאפיל על מסע הבחירות שלו, שכן את הפנייה לבית המשפט לא ניתן היה להגיש עד ספטמבר.
ברו מכהן גם במועצת המנהלים של CSX Transportation.
בשנת 2021, ברו היה מעורב במאמצים ללחוץ נגד מיסוי של ירושות גדולות.
ג'ון קלווין בראון היה קצין בצבא הקונפדרציה, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טנסי ה-19 בשנים 1871–1875.
ג'ון בראון נולד במחוז ג'יילס שבטנסי, כבנם של דנקן ומרגרט (לבית סמית') בראון.
הוא היה אחיו הצעיר של ניל בראון שכיהן כמושל טנסי בשנים 1847–1849. ב-1846 סיים בראון את לימודיו בג'קסון קולג' שבקולומביה, טנסי.
הוא למד משפטים בהדרכת דודו יו בראון בספרינג היל שבטנסי, וב-1848 התקבל ללשכת עורכי הדין.
באותה שנה הוא החל לעסוק במקצוע בעיר פולאסקי שבטנסי.
כמו אחיו, היה בראון ויגי עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחר קריסת המפלגה באמצע שנות ה-50, הוא המשיך לתמוך במועמדים שבעבר היו חבריה.
בבחירות לנשיאות של 1860 הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעם מועמד מפלגת האיחוד החוקתי ג'ון בל, שהתנגד לפרישה מהאיחוד, ונקט בעמדה נייטרלית בסוגיות העבדות.
עם זאת, בשבועות שלאחר קרב פורט סאמטר באפריל 1861, התגברו הדעות בעד הפרישה ברחבי מרכז טנסי, ובראון, יחד עם אחיו ובסופו של דבר גם עם ג'ון בל, שינו את עמדתם ותמכו בקונפדרציה שהתהוותה אז.
במאי 1861 התגייס בראון כטוראי לחיל הרגלים של צבא הקונפדרציה, ועד מהרה נבחר כקולונל של רגימנט הרגלים השלישי של טנסי.
בהמשך הוא קיבל פיקוד על בריגדה שאליה היו כפופים שלושה רגימנטים של טנסי.
לאחר הוחזק בראון כשבוי במשך שישה חודשים בפורט וורן שבמסצ'וסטס עד ששוחרר בעסקת חילופי שבויים באוגוסט 1862. זמן קצר לאחר מכן הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על בריגדה גדולה וחדשה שכללה כוחות מפלורידה וממיסיסיפי.
הוא השתתף במערכות של ברקסטון בראג בקנטקי ובטנסי מסוף 1862 ובמהלך 1863. בעת שפיקד על הבריגדה שלו, נפצע בראון בקרב פריוויל ובקרב צ'יקמוגה.
אנשיו היו חלק מקו ההגנה ב ב-1863.
ב-1864 לחם בראון ב, ובזמנים שונים פיקד באופן זמני על דיוויזיה.
באוגוסט אותה שנה הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל, וקיבל באופן רשמי את הפיקוד על דיוויזיה במסגרת הגיס של בנג'מין פ.
הוא נפצע שוב ב באותה שנה, בו שישה מעמיתיו הגנרלים נהרגו.
הוא יצא מכושר קרבי במשך כמה חודשים ולא חזר לשירות עד לתום המערכה בקרוליינות באפריל 1865. בראון נכנע בפני כוחותיו של ג'וזף א' ג'ונסטון בבנט פלייס , וחודש לאחר מכן קיבל חנינה.
לאחר המלחמה שב בראון לפולאסקי וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
ב-1869 הוא נבחר לבית הנבחרים של טנסי.
בשנה שלאחר מכן הוא היה נציג לוועידת החוקה של טנסי, ונבחר על ידי צירי הוועידה כנשיאה.
בוועידה זו נוסחה חוקה חדשה לטנסי שהחליפה את החוקה של 1834, זאת על פי הצורך לעדכונה כך שתעמוד בדרישות שהוצבו לאחר המלחמה.
הסעיף הבולט ביותר של החוקה היה מתן זכות הצבעה לכל הגברים מעל גיל 21, ללא קשר לגזעם, אך גם הונהג על פיה מס גולגולת.
אף על פי שבמשך השנים בוצעו בה תיקונים רבים, היא הבסיס לחוקת טנסי של היום.
אף על פי שהיה ויגי לפני המלחמה, הצטרף בראון לשורות המפלגה הדמוקרטית אחריה, וב-1870 נבחר כמועמדה למשרת מושל טנסי.
מאחר שהחוקה החדשה השיבה את זכות ההצבעה לאנשי הקונפדרציה לשעבר, הביס בראון בקלות את יריבו, מועמד המפלגה הרפובליקנית ויליאם ה.
וייזנר, ביחס קולות של 78,979 מול 41,500. בבחירות של 1872 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה לאחר שהביס את מועמד הרפובליקנים אלפרד א.
הנושא הבוער ביותר שהיה על סדר יומו של בראון כמושל היה החוב המדינתי שהרקיע שחקים.
בעשורים הקודמים צברה טנסי חוב של 43 מיליון דולר באיגרות חוב, רובו לתשלום עבור עבודות ציבוריות כמו סלילת כבישי אגרה והלוואות לחברות הרכבות.
המושל ויליאם בראונלו החריף את הבעיה כאשר הנפיק איגרות חוב נוספות לתשלום הריבית על איגרות חוב קימות בסוף העשור הקודם.
בעת שהושבע בראון כמושל, נאבקה טנסי לשלם את הריבית על חוב זה.
בראון הצליח להפחית את החוב המדינתי באיגרות החוב ל-20 מיליון דולר, וחיסל את החובות של המדינה לטווח קצר.
מאמציו התבררו כחסרי תועלת, ובסופו של דבר המדינה כשלה בתשלום חובותיה בעקבות המשבר הפיננסי של 1873.
ממשל בראון דאג לחקיקה המלאה הראשונה במדינה בנוגע לבתי הספר הציבוריים, שקראה למינוי מפקחים במחוזות ובערים, וליצירת תפקיד המפקח המדינתי לחינוך הציבורי.
בראון גם קידם את הקמתן של מועצות מנהלים לפיקוח על מחוזות החינוך הציבוריים, ואת הקמתם של בתי ספר נפרדים לאפרו-אמריקאים וללבנים.
כדי לממן את בתי הספר הללו, קרא בראון לבית המחוקקים להנהיג מס מדינתי בהיקף מצומצם ולתת לערים ולמחוזות את הסמכות לגבות מיסים נוספים.
ב-1875, יחד עם כמה קצינים בכירים לשעבר בצבא הקונפדרציה, התמודד בראון בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה, אך נוצח בסבב ההצבעה ה-54 בבית המחוקקים על ידי הנשיא לשעבר אנדרו ג'ונסון.
ב-1876, בראון, שתמך במאמציו של תומאס א.
סקוט לסלול מסילת ברזל טרנס-יבשתית בדרום, הצטרף לחברת הרכבות טקסס ופסיפיק כסגן הנשיא.
ב-1885 הוא מונה ככונס הנכסים של חברה זו, וקודם לתפקיד הנשיא ב-1888. בשנה שלאחר מכן הוא היה לנשיא חברת הפחם, הברזל והרכבות של טנסי, שהייתה אחת החברות התעשייתיות הגדולות ביותר בדרום.
בראון שימש באותו עשור גם כנשיא של חברת פחם שפעלה במישור קמברלנד ליד קרוסוויל.
אשתו הראשונה של בראון, אן פוינטר, נפטרה ב-1858. לשניים לא נולדו ילדים.
ב-1864 נישא בראון בשנית לאליזבת צ'יילדרס, שדודתה מצד אביה הייתה הגברת הראשונה שרה צ'יילדרס פולק.
אחת מהם, מרי, הייתה רעייתו של בנטון מקמילין, מושל טנסי בשנים 1899–1903.
בקיץ 1889 חלה בראון, ונסע לאתר המעיינות החמים רד בוילינג ספרינגס בצפון-מרכז טנסי, מתוך תקווה להחלים.
ג'ון בראון נפטר שם ב-17 באוגוסט 1889 לאחר שלקה בדימום בטני.
גופתו הושבה לפולאסקי, והוא נטמן בבית הקברות מייפלווד שבעיר.
ברנן ג'וניור הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כסגן מפקד פיקוד אפריקה של ארצות הברית.
ברנן סיים ב-1990 תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית והתגייס לצבא ארצות הברית.
שירת כקצין בכוחות המיוחדים, שירת בכוח דלתא ופיקד ביחידה על פלגה B.
כמו כן פיקד על הגדוד הראשון בקבוצות הכוחות המיוחדים ה-3 ועל קבוצת הכוחות המיוחדים ה-5 בשנים 2013–2015. הוא שימש ראש מטה וסגן מפקד מפקדת המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית, סגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא ומפקד כוח המשימה המשולב למלחמה בטרור בסוריה.
ב-2017 מונה לסגן מפקד לענייני מבצעים של הדיוויזיה המוטסת ה-101. ב-2019 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים והוביל את המבצע לחיסולו של מנהיג ארגון הטרור המדינה האסלאמית אבו בכר אל-בגדאדי, בנובמבר אותה שנה מונה למפקד פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1.
בספטמבר 2021 מונה למפקד כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה, ובאוקטובר 2022 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המבצעים המיוחדים ושימש במקביל כסגן מפקד הפיקוד בפועל.
באפריל 2024 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד פיקוד אפריקה.
ברנן נשוי ואב לשני בנים.
הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, ותוכנית העמיתים של מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
ג'ון בפטיסט אש היה פוליטיקאי וקצין צבא אמריקאי מקרוליינה הצפונית.
הוא נולד בשנת 1748 במחוז רוקי פוינט שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוא היה בנו של סמואל אש ומרי פורטר אש (שהייתה בת דודתו של בעלה ואשתו הראשונה).
בית אביו, שנקרא "The Neck", שכן על נהר קייפ פיר הצפוני.
אביו כיהן מאוחר יותר כמושל המדינה, ואחיו היה הגנרל ג'ון אש מהמיליציה של קרוליינה הצפונית.
במקור נקרא "ג'ון בפטיסטה אש" לכבוד סבו, אך בהמשך השמיט את האות האחרונה משם האמצעי שלו.
לפי מפקד האוכלוסין של 1790, הוא החזיק בלפחות 63 עבדים.
אש שירת כלוטננט במיליציית מחוז ניוהנובר של קרוליינה הצפונית בתקופת התקוממות הרגולטורים בשנת 1771. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת כחייל מיליציה במיליציית המחוז סליסברי וברגימנט השישי של קרוליינה הצפונית (בצבא הקונטיננטלי), שם פיקד על פלוגת "המג'ורים".
הוא השתתף בקרב גשר מורס קריק ב־27 בפברואר 1776, שלאחריו פורקו גדודי המיליציה לטובת צבא היבשה הקבוע.
בהמשך הצטרף לרגימנט השישי כקפטן, הועלה לדרגת מייג'ור, ובהמשך ללוטננט קולונל.
הוא שהה עם צבאו בוואלי פורג' ונלחם בקרב ברנדיוויין (11 בספטמבר 1777), בקרב ג'רמנטאון (4 באוקטובר 1777) ובקרב מונמות' (28 ביוני 1778).
בשנת 1775 שירת בבית הנבחרים של פרובינציית קרוליינה הצפונית.
בשנים 1784–1786 נבחר לבית הנבחרים של המדינה (House of Commons) וכיהן כיושב ראש הבית ב־1786. הוא היה נציג בקונגרס הקונפדרציה בשנת 1787, ובשנת 1789 היה ציר בכינוס פייטוויל שבו אשררה קרוליינה הצפונית את חוקת ארצות הברית, ושם עמד בראש ועדת הדיון הכללית.
באותה שנה גם נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית.
אש נבחר לקונגרסים הראשון והשני של ארצות הברית כנציג מהמפלגה ה"אנטי־ממשלתית" (Anti-Administration), שהפכה לימים לדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן בשנים 1790–1793. בשנת 1792 התמודד בבחירות למושל קרוליינה הצפונית וסיים במקום השלישי.
הוא התמודד שוב למשרת המושל בשנים 1800 ו־1801.
בשנת 1802 נבחר על ידי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית למושל המדינה, אך נפטר ב-27 בנובמבר לפני שהספיק להיכנס לתפקיד.
ב־7 באוקטובר 1779 נישא לאליזבת מונפורט.
בני הזוג גרו בשולי העיר הליפקס בקרוליינה הצפונית, ונולד להם בן אחד – סמואל פורטר אש, שנולד ב־17 ביולי 1791. אחיינו ונושא שמו, , כיהן אף הוא כחבר קונגרס מטנסי.
ג'ון בראון פרנסיס היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר שני בתי האספה הכללית של רוד איילנד בתקופות כהונה שונות בשנים 1821–1856, כמושל רוד איילנד ה-13 בשנים 1833–1838, וכסנאטור מטעמה בשנים 1844–1845. היה גם הנגיד של אוניברסיטת בראון בשנים 1841–1854.
ג'ון בראון פרנסיס נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, כבנם של ג'ון פרנסיס ואביגייל בראון.
סבו של פרנסיס, ג'ון בראון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם רוד איילנד, ובן המשפחה שעל שמה נקראה אוניברסיטת בראון.
פרנסיס התחנך בבתי ספר מקומיים בפרובידנס, וב-1808 סיים את לימודיו באוניברסיטת בראון.
הוא עבד בעסקי מסחר בחברה שנקראה בראון ואיבס, ולמד משפטים בליצ'פילד, קונטיקט, אך לא עסק במקצוע.
לאחר מות סבו, ניהל פרנסיס את האחוזה הגדולה שקיבל בירושה.
באותה שנה בה עבר פרנסיס לווריק, הוא נבחר מטעמה לבית הנבחרים של רוד איילנד, וכיהן בו עד 1829. בשנים 1829–1857 היה פרנסיס חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בראון.
ב-1831 הוא נבחר לסנאט של רוד איילנד מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית, וכיהן בו במושב אחד של שנה.
ב-17 באפריל 1833 נבחר פרנסיס לכהונתו הראשונה כמושל רוד איילנד.
ב-1 במאי אותה שנה הוא הושבע לתפקידו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל עברו חוק בנקאות חדש, חוק שנגע לשילוח מטענים לרוד איילנד, וחוק שאפשר מכירת כרטיסי לוטו מקומיים וזרים.
באותה תקופה אורגנה מחדש המיליציה המדינתית, ולמושל ניתנה סמכות להעסיק ספינות למטרות סיוע ואכיפת החוקים בנוגע להסגרים.
בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שישית כמושל, הובס פרנסיס על ידי ויליאם ספראג השלישי הוויגי.
במהלך המשבר החוקתי שהתחולל ברוד איילנד ב-1842 נבחר פרנסיס שוב לתקופת כהונה אחת לסנאט המדינתי מטעם "מפלגת החוק והסדר".
ב-1844 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ויליאם ספראג, וכיהן בו עד מרץ 1845. הוא לא התמודד בבחירות לסנאט לתקופת כהונה נוספת, אך נבחר שוב לסנאט של רוד איילנד, כיהן בו עד 1856, ולאחר מכן פרש מהפוליטיקה.
ב-1822 נשא פרנסיס לאישה את אן קרטר בראון, בתו של ניקולס בראון הבן ונכדתו של ניקולס בראון האב, שניהם אנשי עסקים מרוד איילנד.
לשניים נולדו שתי בנות ובן.
אן נפטרה ב-1828. ב-1832 נישא פרנסיס בשנית לדודניתו, אליזבת פרנסיס, אלמנתו של הנרי הריסון, ובתם של תומאס וילינג פרנסיס ושל דורותי פרנסיס.
לשניים נולדו שלוש בנות ובן.
ג'ון בראון פרנסיס נפטר בווריק ב-9 באוגוסט 1864. הוא נטמן בבית הקברות הצפוני שבפרובידנס.
ג'ון ברטון תומפסון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנטקי, וכסגן מושל קנטקי ה־15.
תומפסון נולד ב-14 בדצמבר 1810 סמוך לעיר הרודסברג שבקנטקי, וגדל בבית שתמך בעבדות.
כאשר נפטר אביו בשנת 1833, ירשה אמו את העבדים והמשיכה להחזיק בהם.
גם תומפסון עצמו המשיך להחזיק בעבדים במשך כל חייו הציבוריים.
לאחר שהשלים את לימודיו המוקדמים, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1831. הוא עסק בעריכת דין בהרודסברג וכיהן כתובע מחוזי של המדינה.
בשנת 1829 נבחר לסנאט של קנטקי, וכיהן בו עד 1833. בשנת 1835 נבחר לבית הנבחרים של המדינה וכיהן בו שתי קדנציות בנות שנתיים.
בשנת 1840 נבחר תומפסון מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, כנציג מחוז הקונגרס החמישי של קנטקי, כדי למלא את מקומו של שנפטר.
הוא נבחר מחדש בשנת 1842 וכיהן עד מרץ 1843. לאחר הפסקה, נבחר שוב מטעם אותו מחוז וכיהן בין 4 במרץ 1847 ל־3 במרץ 1851. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת המיליציה של בית הנבחרים.
בשנת 1852 נבחר לסגן מושל קנטקי ה־15, ובאותה שנה נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה האמריקנית, וכיהן בין 4 במרץ 1853 ל־3 במרץ 1859.
לאורך השנים השתנו דעותיו הפוליטיות.
בתחילה היה תומך של הנרי קליי וחבר במפלגה הוויגית, אך עם פירוקה של המפלגה ערב מלחמת האזרחים האמריקאית עבר לתמוך במפלגת "האיחוד החוקתי".
בשנת 1870 קיבל מועמדות לנשיאות ועידת הקונגרס הרדיקלית.
בשנת 1840 היה תומפסון בעליה של אישה משועבדת אחת, בגיל שבין 10 ל־23. בשנת 1850 כבר החזיק בשלושה עבדים – אישה בת 21, נער בן 12 וילדה בת שנה.
ב־24 בספטמבר 1857 פרסם העיתון Springfield Daily Republican כתבה בשם "בורחים מזויפים", שסיפרה על שני גברים שהתחזו לעבדים נמלטים.
אחד מהם, ג'ורג' תומפסון, טען כי היה עבדו של הסנאטור תומפסון מקנטקי וכי שימש כמשרתו בוושינגטון.
הכתבה הטילה ספק באמינות דבריו וטענה כי מדובר באדם "פיקח מאוד ומיומן בהונאה".
בפברואר 1859 פרסם העיתון קליבלנד הארלד כתבה בשם "כמה עלו לסנאטור עוגות השרופות שלו", ובה סופר כי שני עבדים נמלטו מקנטקי דרך "רכבת המחתרת".
אחד מהם היה נער מעורב־גזע בן כ־18–20, ששירת את הסנאטור תומפסון.
לפי הדיווח, לאחר שעוגות שהכין נשרפו, איים עליו אדונו במלקות, והוא נמלט בלילה יחד עם עבד נוסף.
הכתבה רמזה כי ייתכן שהנער היה בנו הביולוגי של תומפסון.
בשנת 1860 חי תומפסון עם אמו ננסי באותו בית בהרודסברג.
הוא עבד כעורך דין, והחזיק נכסים בשווי של 1,500 דולר ונכסים אישיים בשווי של 8,000 דולר.
אמו החזיקה רכוש בשווי של 3,250 דולר ונכסים אישיים בשווי של 10,000 דולר, והייתה בעלת שלושה עבדים – גבר בן 60, אישה בת 35 ונער בן 18.
לאורך רוב חייו נותר רווק, אך ב־28 במרץ 1868 נישא במרסר קאונטי בקנטקי, למרי הארדין (צ'ין) באומן, אלמנתו של הרופא בנג'מין באומן.
ג'ון ברטון תומפסון נפטר בהרודסברג ב־7 בינואר 1874, ונקבר בבית העלמין ספרינג היל בעיר.
ג'ון קרפס ויקליף בקהאם היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קנטקי ה־35 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי.
הוא היה הסנאטור הראשון מהמדינה שנבחר בבחירות ישירות לאחר אישור התיקון ה־17 לחוקה.
בהיותו צאצא למשפחה פוליטית בולטת, נבחר בקהאם למועמד לתפקיד סגן המושל לצד המועמד הדמוקרטי בבחירות למושל קנטקי בשנת 1899. אף שגובל הפסיד לרפובליקני , האספה הכללית של קנטקי ערערה על תוצאות הבחירות.
במהלך מאבק פוליטי מתמשך נורה גובל על ידי מתנקש אלמוני.
יום לאחר מכן פסלה האספה די קולות כדי להעניק את הניצחון לגובל, שהושבע למושל על ערש דווי.
טיילור טען שהבחירות נגנבו בידי הרוב הדמוקרטי, ופרץ מאבק משפטי בינו לבין בקהאם על המושלות.
בסופו של דבר בקהאם ניצח, וטיילור נמלט מהמדינה.
זמן קצר לאחר מכן זכה בקהאם בבחירות מיוחדות להשלמת כהונת גובל, ואחר כך נבחר מחדש ב־1903.
ב־1906, במהלך כהונתו השנייה, ביקש בקהאם להיבחר לסנאט.
תמיכתו הנחרצת בחוק היובש גרמה לכך שארבעה מחוקקים ממפלגתו סירבו להצביע עבורו, וב־1908 העניקה האספה הכללית את המושב לרפובליקני ויליאם או'קונל בראדלי.
ב־1914 זכה בקהאם במושב בבחירות ישירות, אך הפסיד בבחירות מחדש ב־1920, בעיקר בשל עמדותיו התומכות בחוק היובש והתנגדותו לזכות הבחירה לנשים.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המדינתית עוד שני עשורים, אך לא נבחר שוב – כשל בניסיונו להיבחר לתפקיד המושל ב־1927 ולסנאט ב־1936. הוא נפטר בלואיוויל בשנת 1940.
על פי מחקר אחד, בקהאם ייצג "את היסודות הליברליים יותר" של המפלגה הדמוקרטית בקנטקי.
בקהאם נולד ב-5 באוגוסט 1869 בוויקלנד, סמוך לבארדסטאון שבמחוז נלסון, קנטקי, והיה בנם של ויליאם נתרטון וג'וליה טביס (ויקליף) בקהאם.
סבו מצד אמו, צ'ארלס ויקליף, היה מושל קנטקי בשנים 1839–1840 ושימש כשר הדואר בממשל של הנשיא ג'ון טיילר.
דודו, רוברט ויקליף, היה מושל לואיזיאנה.
בקהאם קיבל את השכלתו הראשונית באקדמיית רוזלנד בבארדסטאון.
בשנת 1881, בגיל 12, שימש כנער רצים בבית הנבחרים של קנטקי.
לאחר מכן למד באוניברסיטת סנטרל (כיום אוניברסיטת מזרח קנטקי), אך נאלץ לעזוב את הלימודים בגיל 17 כדי לפרנס את אמו האלמנה.
כעבור שנתיים הפך למנהל בתי הספר הציבוריים בבארדסטאון, וכיהן בתפקיד זה עד 1893.
במקביל למד משפטים באוניברסיטת קנטקי, שם השלים את לימודיו לתואר ראשון ב־1889. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בבארדסטאון ב־1893. הוא גם שימש נשיא מועדון הדמוקרטים הצעירים של מחוז נלסון.
בקהאם החל את דרכו הפוליטית ב־1893, כאשר נבחר ללא מתחרים לבית הנבחרים של קנטקי.
הוא כיהן ארבע קדנציות רצופות, וב־1898 – שנתו האחרונה – כיהן כיושב הראש.
הוא היה גם ציר בכל הוועידות הלאומיות של המפלגה הדמוקרטית בין 1900 ל־1920.
בחר בבקהאם כסגנו בבחירות לתפקיד המושל בשנת 1899. גובל היסס משום שבהאם לא היה מישהו שיכול היה "להביא את קולות מחוזו", שכן מחוז נלסון כבר תמך במועמד אחר.
אך יועציו של גובל הבטיחו כי בקהאם יהיה נאמן לאג'נדת הרפורמות שלו, בעוד מועמדים אחרים היו עלולים לפגוע בו פוליטית.
בעת בחירתו עדיין לא מלאו לבקהאם 30 – הגיל המינימלי לכהונת מושל.
כשנפתח מושב האספה הכללית ב־2 בינואר 1900, התקבלו ערעורים על תוצאות הבחירות.
הדמוקרטים, ששלטו בשני הבתים, צפו להפוך את התוצאות.
ב־30 בינואר, בעיצומה של ההכרעה, נורה גובל כשנכנס לבניין הקפיטול.
יום לאחר מכן, בעודו נאבק על חייו במלון סמוך, פסלה האספה די קולות כדי להכריז עליו כמנצח.
הוא הושבע למושל על מיטתו, ונפטר שלושה ימים לאחר מכן.
פרצה אנדרלמוסיה פוליטית: טיילור סירב לוותר על התפקיד.
הרפובליקנים צייתו לו, הדמוקרטים למנהיגיהם.
ב־21 בפברואר 1900 הוסכם להשאיר את ההכרעה לבתי המשפט.
בית המשפט המחוזי בלואיוויל פסק לטובת בקהאם.
בית המשפט העליון של קנטקי אישר זאת ב־6 באפריל.
טיילור ערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שסירב לדון בערעורו ב־21 במאי.
לאחר ההחלטה ברח טיילור לאינדיאנפוליס מחשש שיקשרו אותו להתנקשות בגובל.
בקהאם נשאר מושל, אך בשל הנסיבות יוצאות הדופן נערכו בחירות מיוחדות ב־6 בנובמבר 1900. הפעם, משהגיע לגיל הדרוש, ניצח בקהאם בפער של פחות מ־4,000 קולות.
זמן קצר אחרי כן התחתן עם ג'ין רפאל פוקואה מאוונסבורו.
כמושל ניסה לאחד את המדינה והמפלגה, קידם רפורמות בחוקי הבחירות, ושם דגש על נושאים בלתי שנויים במחלוקת כמו חינוך ותשתיות.
הוא קידם חוק אחיד למחירי ספרי לימוד – רפורמה שבה תמך גם גובל.
אף שהיה מנהיג פסיבי, התקבלו מספר רפורמות חיוביות, כגון העלאת מס שהכניסה חצי מיליון דולר, חוקי הגנה על עובדים צעירים, ורגולציה על תשלומי שכר לכורי פחם.
בבחירות 1902 הגן על הישגי המפלגה ואמר:
החוקה של קנטקי אסרה על כהונות רצופות, אך בית המשפט קבע שבקהאם לא כיהן "כהונה מלאה" ולכן רשאי להתמודד ב־1903. בזכות מדיניות הפיוס שלו לא היה לו כמעט מתנגדים.
הוא ניצח את הרפובליקני מוריס בלקנפ.
בכהונה זו המשיך לדחוף את חוק ספרי הלימוד האחיד, שאושר לבסוף ב־1904. גם הקמת בניין הקפיטול החדש ומצבה לזכר גובל אושרו.
במרץ 1904 חתם על ה־Day Law שחייב הפרדה גזעית בכל מוסדות החינוך.
מכללת בריאה, שהייתה משולבת מאז שנות ה-50 של המאה ה-19, הגישה תביעה נגד החוק – אך הפסידה בכל הערכאות, כולל בבית המשפט העליון ב־1908.
ב־1904 הוקם מחוז בקהאם, אך פורק כעבור חודשים בידי בית המשפט העליון של קנטקי משום שלא עמד בדרישות החוקה.
מחוז בקהאם באוקלהומה נקרא על שמו ב־1907.
בקהאם עמד על רפורמות בתחום הביטוח, התנגד לשליחת צבא למלחמות הטבק , ושילם חובות ישנים מתקופת מלחמת האזרחים וכמעט העלים את חוב המדינה.
כהונתו כמושל הסתיימה ב־1907, וב־1908 ניסה להיבחר לסנאט מול ויליאם או'קונל בראדלי.
לאחר 29 סבבי הצבעה הפסיד, בעקבות עריקה של ארבעה דמוקרטים – בעיקר בשל עמדתו בחוק היובש.
ב־1914, אחרי אישור התיקון ה־17, התמודד בבחירות ישירות וניצח את וילסון הרפובליקני.
הוא שירת בוועדת ההוצאות של משרד העבודה ובוועדת הצבא.
הוא קידם הקמת שני בסיסי אימונים גדולים: מחנה זכארי טיילור ופורט נוקס.
במלחמת העולם הראשונה תמך בנשיא וודרו וילסון ובחבר הלאומים.
הוא תמך בתיקון ה־18 (חוק היובש) והתנגד לתיקון ה־19 (זכות הבחירה לנשים).
בבחירות 1920 הפסיד לרפובליקני ריצ'רד ארנסט בפער של פחות מ־5,000 קולות.
ב־1927 התמודד שוב למשרת המושל, הפעם בתמיכת ה־Courier-Journal, אך הפסיד לרפובליקני , שנתמך בידי "מועדון הג'וקי" – מכונת כוח פוליטית עשירה שדחפה להתרת הימורים במסלולי הסוסים.
ב־1935 ציפו שיתמודד שוב, אך מות בנו הכניסו ליגון עמוק והוא ויתר על ההתמודדות.
המפלגה בחרה בהאפי צ'נדלר, ובקהאם תמך בו.
בתמורה צ'נדלר מינה אותו לוועדת השירות הציבורי של קנטקי ולגופים ממשלתיים נוספים.
ראש "מועדון הג'וקי", ג'יימס ב.
בראון, איבד את הונו ואת כוחו כאשר אימפריית הבנקאות שלו קרסה ב-1930. אף שנהנה מתמיכה רחבה, איבד קולות רבים למועמד נוסף, , והפסיד לסנאטור המכהן מארוול מילס לוגן בפער של 2,385 קולות בלבד.
בקהאם נפטר בלואיוויל ב־9 בינואר 1940 ונקבר בפרנקפורט שבקנטקי.
מקום הולדתו, ויקלנד, נכנס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב־1973.
ג'ון סטרוד ברבור הבן היה בעל עבדים, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם וירג'יניה, ולחם נגד ארצות הברית במסגרת צבא הקונפדרציה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 נטל את השלטון בווירג'יניה מידי מפלגת המתאמים מחדש קצרת הימים, והקים את המנגנון הפוליטי הראשון של 'הדמוקרטים השמרנים', שמעמדם נמשך כ-80 שנה עד התמוטטות ארגון בירד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
ברבור נולד ב-29 בדצמבר 1820 באחוזת קטלפה, סמוך לקאלפפר שבווירג'יניה.
הוא היה בנו של , ציר בבית המחוקקים של וירג'יניה ולימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
היו לו שתי אחיות ואח צעיר.
הוא למד בבתי ספר מקומיים וסיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל.
הוא נישא לסוזן דיינג'רפילד, בת למשפחה בולטת במחוז פרינס ג'ורג' שבמרילנד.
בהמשך לדרכו של אביו, התקבל ברבור ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה בשנת 1841 ופתח משרד עורכי דין בקאלפפר.
חמש שנים לאחר מכן התמודד וזכה בבחירות לבית הנבחרים של וירג'יניה, וכיהן שם בין השנים 1847–1851 במקביל לעיסוקו הפרטי בעריכת דין.
משנת 1852 ועד 1881 כיהן כנשיא חברת הרכבת אורנג' ואלכסנדריה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת ברבור כקצין בצבא הקונפדרציה, וכך גם אחיו הצעיר ג'יימס.
אחוזת המשפחה בפליטווד היל אירחה את הגנרל ג'.
סטיוארט לאחר ניצחון הקונפדרציה בקרב צ'נסלורסוויל, אך העימות עם כוחות הצפון ביוני 1863 – קרב ברנדי סטיישן, שנחשב אולי לקרב הפרשים הגדול ביותר במלחמה – הסתיים בתיקו.
לאחר המלחמה שבו ג'ון וג'יימס לקריירות המשפטיות שלהם.
בעוד ג'ון התמקד בענייני רכבות, רכש ג'יימס את העיתון 'Richmond Enquirer' והפך לעורכו.
לאחר השבת הזכויות האזרחיות לקציני הקונפדרציה, נבחר ג'ון ברבור כנציג המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-47 ולשני הקונגרסים שלאחריו, וכיהן בין 4 במרץ 1881 ל-3 במרץ 1887. הוא החליף את אפה האנטון, עורך דין מעמק שננדואה שבחר שלא להתמודד מחדש.
בתקופת כהונתו שימש ברבור כיו"ר ועדת מחוז קולומביה בקונגרסים ה-48 וה-49. בשנת 1886, חודשים לאחר מות אשתו, החליט שלא להתמודד לכהונה נוספת.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הצטרף ברבור לדמוקרטים השמרנים והתנגד למפלגת המתאמים מחדש, קואליציה של שחורים ורפובליקנים בראשות הריסון רידלברגר וויליאם מהון.
הוא היה שותף בהקמת מנגנון השלטון של 'הדמוקרטים השמרנים', שמעמדו שלט בפוליטיקה של וירג'יניה במשך כ-80 שנה, עד נפילת ארגון בירד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 1888 התמודד ברבור על המושב בסנאט של ארצות הברית לאחר שרידלברגר ויתר על התמודדות לכהונה נוספת ונפטר בשנה שלאחר מכן.
ברבור נבחר כסנאטור דמוקרטי וכיהן בסנאט של ארצות הברית מ-4 במרץ 1889 ועד מותו.
אפה האנטון מונה לכהן זמנית עד הבחירות להמשך התקופה, זכה בבחירות אך בחר שלא להתמודד לכהונה מלאה.
ברבור נפטר בביתו שבוושינגטון הבירה ב-14 במאי 1892, ונקבר בחלקת הקבורה 'Poplar Hill' במחוז פרינס ג'ורג' שבמרילנד, לצד רעייתו סוזן.
בנו של אחיו ג'יימס, ג'ון ס.
ברבור, שימש לזמן קצר כעורך עיתון ובהמשך כעורך דין וכראש עיריית קאלפפר, אף שלימים עבר להתגורר במחוז פיירפקס שבווירג'יניה.
ג'ון ג'יי היה פוליטיקאי, מהפכן, דיפלומט ומשפטן אמריקאי.
נחשב לאחד מבין שבעת ה"אבות המייסדים" החשובים ביותר.
נודע בעיקר עקב שליחותו בצרפת במשותף עם בנג'מין פרנקלין ועם ג'ון אדמס ועקב חלקו בכתיבת מסמכי "הפדרליסט".
נחשב לאחד מראשי המוחות מאחורי מרד המושבות כנגד האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-18. כמו כן, ג'יי כיהן כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1789–1794, כמושל ניו יורק בין השנים 1795–1801 וכמזכיר לענייני חוץ (לימים מזכיר המדינה).
ג'יי נולד בשנת 1745 למשפחת סוחרים עשירים בעיר ניו יורק.
את ילדותו העביר בעיר ריי שבמדינת ניו יורק.
הוא למד אצל מורים פרטיים, עד שבהיותו בן 15 עבר ללמוד בקינגס קולג'.
לאחר שקיבל הסמכת עורך דין הוא החל לעבוד יחד עם רוברט ליווינגסטון.
לאחר מכן הקים משרד עורכי דין משלו.
פעולתו הפוליטית החלה עם מינויו למזכיר "ועדת ההידברות" של ניו יורק.
(ועדות ההידברות היו מעין "ממשלות צללים" שהוקמו בארצות הברית ערב מלחמת העצמאות).
עמדותיו של ג'יי בתקופה זו לגבי שלטון הבריטים היו מורכבות.
הוא הביע חשש מפני אנרכיה שעלולה לפרוץ בעקבות מלחמה עם הבריטים (מה שכונה "שלטון האספסוף"), ותמך בניסיונות הפיוס שנעשו עם הפרלמנט של בריטניה.
לעומת זאת הוא הביע מחאה על המיסים הכבדים שהבריטים הטילו על המתיישבים, ותמך במאבק נגדם.
אירועים שונים, בהם שרפת העיר נורפוק על ידי חיילים בריטים, הובילו לשינוי עמדתו של ג'יי, ותמיכתו בהכרזת עצמאות.
בתחילת המהפכה טיפס ג'יי ב"סולם הדרגות" הפוליטי.
הוא התמנה קודם לנשיא הקונגרס הפרובינציאלי של ניו יורק, אחר כך לשופט העליון של מדינת ניו יורק, ובשנת 1778 נבחר לנשיא הקונגרס הקונטיננטלי.
במהלך כהונתו הוא היה היושב ראש בישיבות של הקונגרס הקונטיננטלי, אך לא החזיק כוח ממשי מעבר לשאר חברי הקונגרס.
ב-27 בספטמבר 1779 סיים ג'יי את תפקידו, ומונה לשגריר ארצות הברית בספרד, שם עסק בגיוס כספים למדינה שבדרך.
לאחר מכן לקח חלק פעיל במשא ומתן עם הבריטים לסיום המלחמה.
הוא דחה את הצעתו של הרוזן משלבורן לעצמאות, מכיוון שלא הובטחה עצמאות בזמן המשא ומתן.
בסופו של דבר הושגה הסכמה עקרונית על הסכם העצמאות, אך נקודות מעשיות רבות נשארו ללא מענה.
עם הקמת המדינה מונה ג'יי ל"מזכיר ענייני החוץ" של ארצות הברית, תפקיד שהפך אחר כך למזכיר המדינה של ארצות הברית.
הוצע לו להמשיך כמזכיר המדינה, אבל הוא סירב.
במקום זאת הוצע לו להיות נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, והוא קיבל את המשרה.
בשנת 1795 רשם ג'יי את הישגו הדיפלומטי הגדול ביותר, עם חתימתו על הסכם ג'יי עם הבריטים.
לפני ההסכם, בריטניה וארצות הברית היו על סף מלחמה.
עיקר הסכסוך היה סביב הגבלות שהטילה בריטניה על ייצוא אמריקאי, וגם הפרות של חוזה פריז.
ג'יימס מדיסון תמך ביציאה למלחמה, אולם ג'ורג' וושינגטון, שכיהן כנשיא באותו זמן, החליט לשלוח את ג'יי כשליח דיפלומטי.
ג'יי חזר עם חתימה על הסכם ג'יי, שפתר סוגיות רבות עם הבריטים.
עיקר פעולתו של בית המשפט העליון של ארצות הברית בתקופת כהונתו של ג'יי הייתה הקמת התשתית של מערכת המשפט - מינוי עורכי דין, החלטה על נהלים וכדומה.
בפני בית המשפט הובאו רק ארבעה תיקים משפטיים במשך שש שנות כהונתו:
תיק "ווסט נגד בארנס", בו הוחלט לאפשר תשלום חובות באמצעות שטרות.
תיק "כריסהולם נגד מדינת ג'ורג'יה", בו הוחלט שהמדינות והאזרחים בארצות הברית כפופים להחלטות משפטיות שנעשו על ידי בתי משפט בריטיים טרם הכרזת העצמאות.
קביעה זו בוטלה עקב התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית.
"תיק הייבום", בו הוחלט שבתי המשפט של מדינות אינם יכולים לקבוע לגבי תקציבי הפנסיה של חיילים משוחררים, למרות חוק שהעביר הקונגרס, שדרש זאת.
זאת הפעם הראשונה שבה בית המשפט העליון סתר החלטה של הקונגרס, והפעם הראשונה שנידונה בארצות הברית שאלת השפיטוּת.
תיק "מדינת ג'ורג'יה נגד בריילספורד", בו הורחבו סמכויותיו של חבר המושבעים במשפט.
במאי 1795, בזמן ששהה באנגליה, מונה ג'יי למושל השני של מדינת ניו יורק, לאחר ג'ורג' קלינטון.
הוא נבחר כנציג המפלגה הפדרליסטית.
הוא כיהן במשך שש שנים, ולאחר מכן דחה הצעה לכהונה שנייה.
הוא פרש לחיים בחווה במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
אשתו מתה זמן מועט לאחר פרישתו, אולם הוא חיי בחווה במשך כמעט שלושים שנים נוספות, עד מותו בשנת 1829.
ג'יי ידוע בעיקר כמתנגד נחרץ לעבדות.
הוא עסק רבות בייעוץ משפטי לשחורים שנחשדו כעבדים.
בזמן כהונתו כמושל ניו יורק, החל להיאבק למען אמנסיפציה לשחורים.
המאבק לא נחל פרי מלא בזמן כהונתו, אבל הוא הצליח להעביר את חוק האמנסיפציה בשנת 1799. הוא זכה לראות את הצעתו ממומשת לפני מותו ב-1829.
מלבד זאת, ג'יי ידוע כאנגליקן נלהב, וקידם את הכנסייה בארצות הברית.
כמחצית משופטי בית המשפט העליון בתקופתו של ג'יי היו בונים חופשיים, ויש הטוענים שגם הוא היה בונה חופשי.
דעותיו כליברל נוצרי עומדות בקנה אחד עם עובדה זו.
מקומות רבים ברחבי ארצות הברית קרואים על שמו של ג'יי.
ישנן שבע ערים בשבע מדינות שונות בשם "ג'יי" (במדינות קליפורניה, פלורידה, מיין, ניו יורק, אוקלהומה, ורמונט ואינדיאנה).
בנוסף לכך יש על שמו הר, רחוב בברוקלין, בתי ספר, ועוד.
בשנת 1958 שירות הדואר של ארצות הברית הוציא בול דואר על שמו.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החל קידום רעיון הפיכת חווה בה גדל ג'ון ג'יי למרכז מורשת ומוזיאון.
לאחר תקופה ארוכה של דיונים ובתמיכת פוליטיקאים של ניו יורק לרבות מריו קואומו וסוזי אופנהיימר הוקם באזור "מרכז ג'ון ג'יי" שפועל עד היום.
ג'יי ג'ונה ג'יימסון השלישי , הידוע כג'ון ג'יימסון (John Jameson), הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #1 ממרץ 1963, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר סטיב דיטקו.
ג'ון ג'יימסון הוא הבן של עורך ה"דיילי ביוגל" ג'יי ג'ונה ג'יימסון ומשמש כאסטרונאוט בכיר בנאס"א ביקום הבדיוני של מארוול.
לרוב הוא מופיע בתוכניות הקשורות בספיידרמן (כולל בסרטים).
דמותו גולמה בסרט הלייב אקשן "ספיידרמן 2" בידי דניאל גיליס.
ג'ון ג'יימסון הופיע לראשונה בחוברת הקומיקס The Amazing Spider-Man #1 בתור אסטרונאוט שיצא למשימה בכוכב לכת בחלל, ככל הנראה הירח, כדי לחקור את נוזלי החיים שבו ומגלה את צורת החיים החדשה והמסוכנת שנקראת "סימביוט" בתוך סלע.
הוא מחליט להביא את היצור לבדיקה בנאס"א אך בעת השיגור לכדור הארץ היצור מחבל בטיסה והחללית מתרסקת בגשר שער הזהב.
ספיידרמן שהיה בסביבה קפץ כדי לחלץ את הפצועים ומגלה בתוך החללית את הסימביוט, שבא עמו במגע ויוצר את "העכביש השחור" - גרסה אפלה של ספיידרמן המונעת על ידי שנאה וכעס של הסימביוט, וגורמת לספיידרמן להתנהג מוזר גם לאלה הסובבים אותו כפיטר פארקר.
הסימביוט השתלט מאוחר יותר על יריבו של פארקר ב"דיילי ביוגל", אדי ברוק, שנודע כנבל-העל ונום.
בסדרת האנימציה של ספיידרמן משנות ה-90 (1994-1998), ג'ון ג'יימסון מופיע בפרק שביעי שנקרא "סאגת החליפה החייזרית: חלק א', בתור אסטרונאוט שמביא את הסימביוט החייזרי לכדור הארץ, דבר שלבסוף יוצר את האויב החזק ביותר של ספיידרמן, ונום.
דובב בישראל על ידי מיכה מורים.
בסדרת האנימציה "ספיידרמן ללא גבולות" (1999-2001) הוא יוצא לכוכב חדש דמוי כדור הארץ שנקרא הארץ הנגדית בתור אסטרונאוט בכיר במסע לכוכב שבו ונום וקארנג' משבשים את טיסתו.
הוא מתרסק בכוכב ונחטף על ידי הוד התפתחותו ואבירי ונדגור לטירתו, שבה נערכו עליו ניסויים ונגנבה ממנו חלליתו לצורך מחקר של האבירים.
בסוף הניסויים הוא מסומן כתושב הארץ הנגדית ונהפך לאיש זאב חייתי.
לאחר שהצליח לברוח מטירתו של הוד התפתחותו הוא עובר לקבוצת המורדים שפועלים למען חופש הכוכב משלטונם של הוד התפתחותו ואנשי החיה שלו, ומתמנה למנהיגם לאחר שהבטיח שלא יעזוב את הכוכב מבלי לשחרר את בני האדם לחופשי.
בשונה מהסדרה, ג'יימסון הצעיר נשלח בקומיקס למשימה סודית בירח, ובזמן שהוא אוסף דוגמיות סלע הוא מוצא אבן חן אדמדמה ומסתורית, אותה הוא עונד כתליון, והיא משנה אותו בעת ירח מלא לאיש הזאב.
דובב בישראל על ידי עמי מנדלמן.
לאחר שספיידרמן ניצח אותו ג'ון ג'יימסון נכנס לבית משוגעים.
ג'ון ג'וזף הוֹפְּפִילְד הוא מדען אמריקאי הידוע בעיקר בפיתוח רשת הופפילד, מודל של רשת עצבית שפורסם ב-1982. על מחקרו זה זכה, יחד עם ג'פרי הינטון, בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2024.
הופפילד קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קורנל בשנת 1958. הוא עבד במשך שנתיים במעבדות בל, ולאחר מכן היה חבר פקולטה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (בפיזיקה), באוניברסיטת פרינסטון (פיזיקה) ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה (כימיה וביולוגיה).
במשך 35 שנים נשמר הקשר בינו לבין מעבדות בל.
המאמר החשוב ביותר שכתב הוא "Neural networks and physical systems with emergent collective computational abilities" שפורסם ב-1982, ובו הציע הופפילד להשתמש במודל איזינג דינמי כקירוב ראשון של רשת עצבית המסוגלת ללמוד (רשת הופפילד).
מודל איזינג פורסם בשנת 1925 על ידי הפיזיקאים הגרמנים וילהלם לנץ וארנסט איזינג , ושופר על ידי המהנדס ומדען המוח היפני אמארי שוניצ'י בשנת 1972.
ב-2002 הוענקה להופפילד מדליית דיראק של המרכז הבין-לאומי לפיזיקה תאורטית על תרומתו הבין-תחומית להבנת הביולוגיה כתהליך פיזיקלי, כולל השינויים שהציע לגבי סינתזה בביולוגיה מולקולרית, תיאוריו של הדינמיקה הקיבוצית, וחישוביו עם גורמי משיכה ברשתות נוירונים.
כמו כן, הוענק לו פרס אוליבר באקלי (Oliver Buckley Prize) על עבודתו לגבי יחסי גומלין בין אור למוצק.
הופפילד נכון ל-2008 הוא פרופסור במחלקת הביולוגיה המולקולרית באוניברסיטת פרינסטון, וב-2006 היה נשיאו הרשמי של איגוד הפיזיקה האמריקאי (American Physical Society).
ג'ון קבל ברקינרידג' היה עורך דין, פוליטיקאי וחייל מקנטקי.
הוא ייצג את המדינה בבית הנבחרים ובסנאט, והיה סגן נשיא ארצות הברית הצעיר ביותר תחת הנשיא ג'יימס ביוקנן (1857–1861).
הוא היה חבר בסנאט במהלך פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, אולם הושעה משם לאחר שהצטרף לצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה.
הוא הסנאטור היחיד שהורשע בידי הסנאט בבגידה.
הוא מונה למזכיר לענייני צבא בקונפדרציה.
הוא היה נכדו של ג'ון ברקינרידג', התובע הכללי, בנו של מזכיר מדינת קנטקי, קייבל ברקינרידג', ואביו של קליפטון ברקינרידג', חבר קונגרס מקנטקי.
לאחר שירות ללא קרב במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נבחר ברקינרידג' כנציגה של המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של קנטקי ב-1849, ותמך בזכות המדינות בברית להכריע בנושא העבדות בארצות הברית.
הוא נבחר לבית הנבחרים ב-1851, ושיתף פעולה עם סטיבן דאגלס בתמיכה בחוק קנזס נברסקה.
לאחר שינוי במחוזות הבחירה, החליט ברקינרידג' לא לרוץ לעוד כהונה.
הוא נבחר להיות סגנו של ג'יימס ביוקנן במהלך הבחירות של 1856. לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות, ברקינרידג' לא הצליח להשפיע על ביוקנן, ולא הצליח להשפיע על הסנאט.
ב-1859, נבחר לעוד כהונה בסנאט שנועדה להתחיל ב-1861.
לאחר נטישת הדמוקרטים הדרומיים את המפלגה ב-1860, הפלגים הצפוניים והדרומיים של המפלגה התכנסו ובחרו בדאגלס ובברקינרידג', בהתאמה, כמועמדיהם לנשיאות.
מפלגת האיחוד החוקתי בחרה בג'ון בל.
שלושת האנשים פיצלו את הקול הדרומי, ואפשרו למועמד המפלגה הרפובליקנית, אברהם לינקולן, לזכות בבחירות, על אף ניצחונו של ברקינרידג' ברוב מדינות הדרום.
לאחר היבחרו לסנאט, ניסה ברקינרידג' להוביל פשרה שתשמור על האיחוד, אף על פי ששבע מדינות דרומיות כבר פרשו ממנה.
תומכי האיחוד השתלטו על המועצה המחוקקת של קנטקי כשהנייטרליות שלה הופרה.
לאחר מכן, ברקינרידג' הצטרף לקונפדרציה ומונה לבריגדיר גנרל.
לאחר קרב שילה באפריל 1862, קודם לדרגת מייג'ור גנרל, ובאוקטובר פיקד על צבא מיסיסיפי.
רבים טענו ששכרותו הובילה לתבוסת הקונפדרציה בקרב סטונז ריבר ובקרב מישינרי רידג', והוא הועבר לחזית המזרחית והופקד על כוחות הקונפדרציה בעמק שיננדואה.
לאחר מכן ניצח בקרב ניו מרקט.
על ברקינרידג' הוטל להגן על האספקה בטנסי ובווירג'יניה.
בפברואר 1865 מונה לשר המלחמה בממשל הקונפדרציה ושימש בתפקיד עד לתום המלחמה.
במסגרת התפקיד, בראייתו את הפסד הקונפדרציה בלחימה, ביקש להביא להסכם כניעה שיכבד את עמדת הממשל, אך עסק בכך אל מול התנגדות נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לקראת תום הלחימה חשש מהאשמתו בבגידה במדינה וביקש לצאת את גבולות המדינה.
יחד עם קבוצת תומכים הפליג ברקינרידג' מחופי פלורידה אל קובה וממנה עבר לבריטניה, קנדה ושב בשנית לבריטניה.
במרץ 1869 שב לקנטקי, לאחר שהוענקה לו חנינה בידי הנשיא אנדרו ג'ונסון, ולעיסוק במשפטים.
ברקינרידג' דחה קריאות לשובו לחיים הציבוריים.
פציעות מימי המלחמה החמירו את בריאותו ולאחר שני ניתוחים, הוא מת ב-17 במאי 1875.
ג'ון קבל ברקינרידג' נולד בסמוך ללקסינגטון שבקנטקי לג'וזף קייבל ברקינרידג' ולמרי קליי סמית' ב-16 בינואר 1821. הוא היה הרביעי מבין שישה ילדים, והבן הזכר היחיד.
אמו הייתה נינה של חותם על הכרזת העצמאות, ואביו היה מזכיר מדינת קנטקי.
בפברואר, המשפחה עברה עם מושל המדינה לאחוזה בפרנקפורט.
באוגוסט 1823, מגפת קדחת פגעה בפרנקפורט, והמשפחה עברה ללקסינגטון.
אביו מת מהקדחת, ומשפחתו עברה לגור אצל סבתו.
ברקינרידג' למד מסבתו על סבו, ג'ון ברקינרידג', ששירת בסנאט, והיה תובע כללי בממשל תומאס ג'פרסון.
כמחוקק, ברקינרידג' הוביל את עיקרון "זכויות המדינות" והתנגד לחוקי הזרים וההסתה.
לאחר ויכוח בין אמו וסבתו, המשפחה עברה לדנביל, כדי לגור עם אחותו ובעלה.
דודו, ויליאם ברקינרידג', היה בפקולטה בקולג'.
ברקינרידג' עצמו סיים את לימודיו האקדמיים בדנביל שבקנטקי בשנת 1839, ולאחריו למד בקולג' ניו ג'רזי וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון.
הוא הוסמך לעריכת דין בשנת 1840.
לאחר שהסיק שלקסינגטון הייתה מלאה בעורכי דין, עבר ברקינרידג' להתגורר בברלינגטון שבאיווה, אז טריטוריה.
הוא שקל להשתקע באילינוי, אולם שם היו עורכי דין כסטיבן דאגלס ואברהם לינקולן.
ברקינרידג' השתקעה באיווה, והפך לעורך דין מוצלח ביותר.
הוא התפקד למפלגה הדמוקרטית, ובפברואר 1843, הפך לחבר הוועידה המפלגתית המקומית.
רוב משפחתו הייתה חברה במפלגה הוויגית, והצטרפותו לדמוקרטים גרמה לסכסוך משפחתי.
במאי 1843, ביקר בקנטקי וניסה לפייס בין אמו ושאר משפחתו.
לאחר שחלה בשפעת, החליט להישאר שם בקיץ.
באותה תקופה הכיר את מרי בירץ', ובספטמבר התארס לה.
באוקטובר, חזר לאיווה כדי לסגור את עסקיו, והקים משרד עורכי דין בלקסינגטון.
הוא נישא למרי ב-12 בדצמבר 1843, והשתקע בג'ורג'טאון בקנטקי.
נולדו להם שישה ילדים: ג'וזף קבל, קליפטון ברקינרידג', שכיהן לאחר מכן כחבר קונגרס מארקנסו, פרנסיס, ג'ון מילטון, ג'ון ויטרספון ומרי דאשה.
לאחר שהשיג ביטחון ביכולותיו כעורך דין, חזר ללקסינגטון ב-1845.
כתומך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ברקינרידג' ביקש להתמנות לתפקיד בגדוד של ויליאם באטלר, אולם באטלר לא יכול היה להציע לו תפקיד הולם.
ביולי 1847, נאם בלוויה לכבוד בני קנטקי שנהרגו בקרב בואנה ויסטה, והנאום גרם להנרי קליי, אביו של אחד מההרוגים, לבכות.
לאחר שמושל קנטקי קרא לגיוס עוד שני גדודים מתנדבים באוגוסט, ברקינרידג' ניסה שוב להצטרף לצבא.
המושל הוויגי היה צריך דמוקרט אחד, ובחר בברקינרידג'.
ב-6 בספטמבר 1847, התמנה לקצין בגדוד המתנדבים השלישי של קנטקי.
הגדוד עזב את קנטקי ב-1 בנובמבר, והגיע אל וראקרוס ב-21 בנובמבר.
לאחר שכמה אנשים חלו בווראקרוס, הגדוד מיהר אל מקסיקו סיטי.
רבים טענו שפרט ליומיים במהלך המסע, הלך ברקינרידג' ברגל ואפשר לחיילים העייפים להשתמש בסוסו.
כשהגדוד הגיע למקסיקו סיטי ב-18 בדצמבר, הקרב כבר כמעט נגמר.
הגדוד לא לחם ונשאר בעיר כנציג הצבא הכובש עד 30 במאי 1848.
בשל דרישה לכישוריו כעורך דין, מונה כיועץ במשפט של חייל שהואשם בידי הגנרל וינפילד סקוט.
החייל ניסה למנוע מסקוט להיבחר לנשיאות, ופרסם מכתבים שטענו שסקוט לא היה אחראי לניצחונות בקרבות.
ברקינרידג' לא ידע על כך וייצג את החייל.
הוא תשאל כמה עדים במהלך המשפט.
לאחר שחזר ללואיוויל ב-16 ביולי 1848, הגדוד פורק ב-21 ביולי.
מעל 100 חיילים מתוך 1,000 מתו ממחלות במקסיקו.
ברקינרידג' תמך בנשיא הדמוקרטי ג'יימס פולק במהלך הבחירות של 1844. הוא החליט שלא לנסות להיבחר לתפקיד רשם המחוז לאחר שהחליט להתעסק יותר במשפטים.
הדמוקרטים ביקשו ממנו להתמודד על מושב בקונגרס אולם הוא סירב ותמך במועמדם, שכשל לבסוף.
כאזרח פרטי, התנגד למסקנת וילמוט, שדרשה איסור על עבדות בטריטוריות שנכבשו ממקסיקו.
במהלך הבחירות ב-1848, תמך בלואיס קאס.
באוגוסט 1849, אזרחי קנטקי בחרו בצירים לאספה החוקתית של המדינה, בנוסף לנציגיהם לסנאט.
דודיו של ברקינרידג', שהתנגדו לעבדות, ניסו לבחור מועמדים דומים אליהם לאספה ולמועצה.
לכן, תומכי העבדות הגישו רשימת מועמדים משל עצמם, כולל שמו של ברקינרידג'.
ברקינרידג' היה בעליהם של חמישה עבדים, והכריז על התנגדותו להתערבות בחקיקה לגבי העבדות.
למרות תמיכתו בעבדות, הוא היה חבר באיגוד הבונים החופשיים, שהתנגדו לעבדות באופן רשמי.
הוא גם ייצג עבדים משוחררים בבתי המשפט ותמך בשחרור עבדים מרצון.
בנוסף, תמך ביישוב שחורים משוחררים בליבריה.
ברקנרידג' ניצח בבחירות במחוזו, ונבחר לראשונה לבית הנבחרים של קנטקי.
בין היבחרו וכינוס המועצה המחוקקת, הקים משרד משפטים חדש לאחר ששותפו מת.
הוא התחבר גם עם לינקולן, והפך לחברו למרות הבדליהם הפוליטיים.
כשבית הנבחרים התכנס, ברקינרידג' קיבל את מרב הקולות בבחירות לתפקיד יו"ר הבית, אולם לא השיג את הרוב המוחלט הדרוש.
הוא הנהיג את הפלג הדמוקרטי בבית הנבחרים.
הוא תמך במימון ל"שיפורים פנימיים" (עבודות תשתית יזומות), עקרון וויגי בעיקרו.
בזמן הדיונים בקונגרס על פשרת 1850 שהציע הנרי קליי, ארבעת הוויגים בוועידה ליחסים פדרליים בבית הנבחרים דרשו מהצירים של קנטקי בקונגרס לתמוך בה כבסיס להתיישבות בטריטוריות החדשות.
ברקינרידג' הרגיש שההחלטה מעורפלת מדי והגיש דעת מיעוט שדרשה מהממשל הפדרלי לא להתערב בנושאי העבדות במדינות ובטריטוריות.
שלושה ימים לפני תום המושב, עזב ברקינרידג' כדי לטפל בבנו החולה, שמת ב-18 במרץ 1850. בעקבות האבל, התעמק ברקינרידג' בעבודתו, ודרש מקנטקי לאמץ חוקה חדשה.
החוקה אושררה ברוב גדול במאי.
הדמוקרטים ביקשו שברקינרידג' ינסה להתמודד על מושבו שוב, אולם הוא סירב, עקב הבעיות המשפחתיות בגלל מות בנו ומשבר כלכלי שהיה נתון בו.
ברקינרידג' היה ציר בוועידה הדמוקרטית המקומית ב-8 בינואר 1851, לצורך בחירת המועמד לתפקיד המושל.
כעבור שבוע, הכריז על התמודדותו בבחירות מטעם מחוזו לבית הנבחרים.
המחוז היה ביתו של הנרי קליי, והיה מעוז וויגי מובהק.
בבחירות הקודמות, הדמוקרטים לא ניסו אפילו להתמודד במחוז.
יריבו של ברקינרידג', לזלי קומבס, היה מחוקק לשעבר ומקורב לקליי, וגם יוצא מלחמת 1812. היה ברור שינצח בבחירות בקלות.
באפריל, המועמדים ערכו עימות בפרנקפורט, ובמאי, טיילו ברחבי המחוז, כשהם נואמים בכל יום.
ברקינרידג' המשיך להטיף לפירוש מצומצם של חוקת ארצות הברית, והתנגד למכסי המגן הוויגים בטענה שחופש המחשבה קשור קשר הדוק לסחר חופשי.
קולו החזק ואישיותו הכריזמטית עמדו בניגוד לקומבס הקשיש.
בסופו של דבר, זכה ברקינרידג' בשלושה אזורים מתוך שבעה במחוז, אולם הצליח לנצח ברוב דחוק בבחירות.
הדמוקרטים זכו בחמישה נציגים בקנטקי, וגם הצליחו לנצח בבחירות לתפקיד המושל.
תומכי ברקינרידג' רצו לבחור בו לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, אולם הוא סירב לכך ובחר בלין בויד, גם הוא מקנטקי.
למרות זאת, השניים היו מסוכסכים, ובויד מינה את ברקינרידג' לוועדה לענייני חוץ, ועדה שולית בעיקרה.
ברקינרידג' לא התבלט בנושאי חקיקה.
הוא הגן על חוק העבד הנמלט והתנגד לניסיונו של אנדרו ג'ונסון לחלק אדמות במחיר מוזל מתוך חשש שדבר זה יצור מדינות ללא עבדות.
למרות שטען שיש לממן באופן ממשלתי רק פרויקטים לאומיים של שיפורים פנימיים, הוא הקצה משאבים רבים לקנטקי וניסה להעביר חוקים שיעזרו לחקלאים ממחוזו.
לאחר יציאת הקונגרס לפגרה, ביקר ברקינרידג' אצל הנרי קליי הגוסס, ונאם הספד לכבודו במושב הבא של הקונגרס.
הוא נחשב ליורשו של קליי.
הוא תמך בפרנקלין פירס כמועמד נשיאותי.
למרות שפירס הפסיד בקנטקי בהפרש של 3,200 קולות, ברקינרידג' השפיע עליו יותר מאשר השפיע על הנשיא הוויגי היוצא, מילרד פילמור.
כשבוע לאחר כניסתו של פירס לתפקיד, הציע לו פירס מינוי כמושל טריטוריית וושינגטון.
לאחר ששקל את העניין, החליט להישאר בקנטקי ולנסות להיבחר שוב לבית הנבחרים.
הוויגים, שרצו לזכות שוב במושב בקונגרס, בחרו בתובע הכללי בקנטקי, ג'יימס הרלאן.
אולם חלק מהפלגים הוויגים התנגדו אליו והוא פרש במרץ.
רוברט לטצ'ר, שהיה חבר קונגרס בעברו וניצח כבר ב-14 בחירות בקנטקי ללא הפסד, נבחר כמועמד חלופי.
שני המועמדים נאמו רבות בין מאי ואוגוסט.
לטצ'ר היה מנוסה, אולם לא היה מלוטש בנאומיו והתפרץ בכעס הרבה פעמים.
גם יריבים של ברקינרידג', שהתנגדו לנושאי העבדות, תמכו בו על פני לטצ'ר.
לטצ'ר ניסה לטעון שברקינרידג' התנגד לעבדות, אולם ברקינרידג' הציג את תמיכתו העקבית בנושא, וטען שלטצ'ר היה זה שהיה עוין את בעלי העבדים.
בבחירות של השנה הקודמת, המחוז בחר בוינפילד סקוט, המועמד הוויגי, בהפרש של יותר מ-600 קולות, אולם ברקינרידג' ניצח את לטצ'ר בהפרש של 526 קולות.
מבין 234 חברי בית הנבחרים, ברקינרידג' היה מתוך שמונים שחזרו אל מושבם כנציגים.
בגלל הותק שלו, הוא מונה לוועדת המיסוי והתקציב, אולם לא ניהל אותה כפי שרבים ציפו.
הוא תמך בפירס בנושא העבדות ובנושא זכויות המדינות, וגם תמך בזכות מדינות הדרום לפרוש מהאיחוד, אולם טען שפרישה מהאיחוד לא תפתור את הבעיות.
תמיכתו ביישוב מחדש באפריקה איזן את תמיכתו בעבדות, והוא נחשב למתון.
ברקינרידג' היה בן בריתו של סטיבן דאגלס מאילינוי, ותמך ברעיון "ריבונות העם", שדאגלס הביע בחוק קנזס נברסקה.
הוא האמין שהעברת החוק תחסל את נושא העבדות בפוליטיקה הלאומית - למרות שבפועל ההפך קרה - והוא תיווך בין דאגלס ופירס לצורך העברת החוק.
במהלך העימות על החוק, אתגר ברקינרידג' חבר קונגרס לדו-קרב ברובים.
החוקה של קנטקי מנעה ממשתתפים בדו-קרב להיבחר למשרה ממשלתית, ואם הדו-קרב היה קורה, הקריירה הפוליטית של ברקינרידג' הייתה מסתיימת.
בפברואר 1854, העביר הרוב הוויגי באספה הכללית של קנטקי - למרות וטו מצד המושל - חוק ששינה את מחוזות הבחירה, והחליף מחוזות תומכי ברקינרידג' במחוזות שהתנגדו לו.
דבר זה, לצד עליית תנועת "שאינם יודעים דבר" בקנטקי, פגע בסיכויו של ברקינרידג' להיבחר שוב, והוא החליט לפרוש מבית הנבחרים.
לאחר התפטרותו של השגריר בספרד, שניסה לספח את קובה, הציע פירס לברקינרידג' להתמנות לשגריר.
ברקינרידג' סירב לכך מסיבות אישיות.
כשהוא רוצה לטפל באשתו החולה ולחדש את הונו, חזר ברקינרידג' לעריכת דין בלקסינגטון.
בנוסף לכך, הוא השקיע בקרקעות במינסוטה ובויסקונסין, שאז היו טריטוריות.
כשמושל מינסוטה עצר את ניסיונו לאשר מסילת רכבת, דרש מפירס לפטר את המושל ולהתמנות במקומו.
פירס לא הצליח לעשות זאת.
בנוסף, קידם ברקינרידג' את מרוצי הסוסים במדינתו.
סגן הנשיא של ארצות הברית
כציר לוועידה הדמוקרטית ב-1856, תמך ברקינרידג' בפירס.
לאחר שאיבד פירס את תמיכתו, ניסה ברקינרידג' להעביר את התמיכה לחברו, סטיבן דאגלס.
למרות זאת, דאגלס לא הצליח להשיג את רוב הצירים ופרש, כשג'יימס ביוקנן נבחר להיות המועמד.
לאחר מכן, הוחלט לאזן את ביוקנן בבחירתו של ברקינרידג', שהיה מקובל על תומכי דאגלס ופירס, כמועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
עשרה אנשים התמודדו על התפקיד, ושמונה משלחות תמכו בברקינרידג', שהגיע למקום השני.
בסיבוב השני, מספר גדול של צירים התחיל לתמוך בו, והאחרים העבירו את תמיכתם אליו במהירות.
בניגוד לרוב המועמדים באותה התקופה, ברקינרידג' ניהל מסע בחירות במהלך הבחירות.
בעשרת הימים הראשונים של ספטמבר, נאם נאומים בערים שונות.
הוא טען שהרפובליקנים מחויבים לשחרור העבדים, ושבחירה בהם תפרק את האיחוד.
נוכחותו של ברקינרידג' עזרה לדמוקרטים לנצח בקנטקי - שהמפלגה לא ניצחה בה מאז 1828 - בהפרש של 6,000 קולות.
ביוקנן וברקינרידג' זכו ל-174 אלקטורים מול ג'ון פרימונט הרפובליקני, שזכה ל-114, ומילרד פילמור, שזכה ל-8. בעת השבעתו היה ברקינרידג' בן 36 והוא האדם הצעיר ביותר לכהן בתפקיד (נכון ל-2020), מבוגר רק בשנה מהגיל הנדרש בחוקה.
ביוקנן לא אהב את העובדה שברקינרידג' תמך בפירס ובדאגלס לפני שתמך בו, והיחסים ביניהם הפכו למתוחים.
ביוקנן לא התייעץ עם ברקינרידג' בנוגע למינויים, ולא נפגש איתו יותר מדי.
כשברקינרידג' וביוקנן תמכו בצירופה של קנזס לאיחוד כמדינת עבדות במקום לתת לתושביה להצביע על כך, רוב הדמוקרטים הצפוניים, כולל דאגלס, הפסיקו לתמוך בהם.
לאחר מכן מכר את השפחה האחרונה שהייתה לו.
הוא לא תמך בדאגלס במהלך ניסיונו להיבחר מחדש לסנאט, והיחסים ביניהם הוחמרו.
למרות שהיה יושב הראש של הסנאט, השתתפותו בדיונים הוגבלה.
ב-4 בינואר 1859, התבקש לנאום, ודרש מהקונגרס לשמור על שלמות האיחוד.
הוא התנגד להתערבות הממשל בענייניהן של המדינות, וטען שהפרישה מהאיחוד, על אף שהייתה חוקית, לא תפתור את הבעיות.
ב-1859, האספה הכללית בקנטקי התכנסה כדי לבחור את מועמדה לסנאט, שנתיים לפני הבחירות.
רבים ציפו שברקינרידג' ובויד יהיו המועמדים המובילים, אולם מצבו הבריאותי של בויד גרם לפרישתו ב-28 בנובמבר 1859, וברקינרידג' נבחר ב-12 בדצמבר.
בנאומו, תמך בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שאישר את חוקיות העבדות, וטען שהרפובליקנים מנסים להוביל לשוויון זכויות ולמרד שחורים.
בתחילת 1859, החל ברקינרידג' לנסות להתמודד על המועמדות הדמוקרטית.
בינואר 1860 אמר למשפחתו שאינו רוצה להיות מועמד, למרות האהדה שזכה לה לעומת חוסר האהדה של ביוקנן.
דאגלס נחשב למועמד המוביל, אבל היה משוכנע שברקינרידג' יהיה המועמד.
דבר זה, יחד עם חוסר תמיכתו של ביוקנן בברקינרידג' ותמיכתו של ברקינרידג' בחוקי עבדות פדרליים, הובילו לפילוג.
ברקינרידג' לא נכח בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1860, אבל הנחה את תומכיו לא לתמוך בו כל עוד ג'יימס גות'רי, גם הוא מקנטקי, נשאר מועמד.
במהלך 57 סיבובים, שמר דאגלס על המספר הגדול ביותר של הקולות, אולם לא השיג רוב.
הוועידה התפזרה והתכנסה שוב בבולטימור ב-18 ביוני.
הצירים הדרומיים, שעזבו את הוועידה בגלל חוסר רצונה של המפלגה לכלול חוקי עבדות במצע שלה, לא הגיעו לוועידה.
הצירים מאלבמה ומלואיזיאנה הוחלפו בתומכי דאגלס, וכך הוא נבחר.
הצירים המוחים התכנסו כעבור חמישה ימים בבולטימור, והעניקו תמיכה לברקינרידג' פה אחד.
למרות שדאג למצב המפלגה, הסכים ברקינרידג' להיות המועמד.
באוגוסט, הסנאטור ממיסיסיפי, ג'פרסון דייוויס, ניסה לפשר בין דאגלס, ברקינרידג' וג'ון בל, שהיה מועמד מפלגת האיחוד החוקתי, כדי שיפרשו לטובת מועמד פשרה.
ברקינרידג' ובל תמכו בכך, אולם דאגלס לא הסכים לוותר.
רבים ידעו שברקינרידג' טען שפרישה מהאיחוד היא חוקית, והאשימו אותו בניסיון לפרק את האיחוד.
הוא טען שהוא אזרח אמריקני, ושמעולם לא חשב על דבר פרט לחוקה ולאיחוד.
הוא לא זכה לתמיכה בצפון, אולם המדינות הדרומיות תמכו בו במובהק.
דבר זה היה מעניק לו רק 120 מתוך 303 קולות, אולם כדי לזכות בצפון, היה עליו להתנתק מהדרום, וכך יפסיד אותו לבל.
תומכי ברקינרידג' האמינו שהסיכוי היחיד שלהם היה שבית הנבחרים יכריע בבחירות.
היה עליו לזכות בעוד שתי מדינות, ולנצח את לינקולן, שציפו שיזכה ב-15 מדינות.
בקרב מרובע, ברקינרידג' הגיע למקום השלישי מבחינת הקולות, וזכה ל-18.1% מהקולות, אולם זכה למספר השני בגובהו של אלקטורים.
למרות שברקינרידג' זכה בדרום, הוא ניצח באזורים כפריים ללא הרבה עבדים.
בל ודאגלס זכו לתמיכה באזורים העירוניים עם מספר גבוה יותר של עבדים.
בנוסף, ברקינרידג' זכה גם במרילנד ובדלאוור.
לינקולן ניצח בכל מדינות הצפון, פרט לניו ג'רזי שתמכה גם בדאגלס.
בעזרת תמיכתו של ביוקנן, ברקינרידג' השיג יותר קולות מדאגלס בפנסילבניה והשתווה איתו בקונטיקט, אולם לא השיג עוד תמיכה בצפון.
כסגן הנשיא, היה על ברקינרידג' להכריז על לינקולן כמנצח בבחירות ב-13 בפברואר 1861.
ב-24 בפברואר, ביקר ברקינרידג' את לינקולן ואת בת דודתו, מרי טוד, שמונתה לגברת הראשונה של ארצות הברית, בבית הלבן.
ברקינרידג' נפרד מתפקידו כסגן הנשיא ונשבע לתפקיד סנאטור.
שבע מדינות פרשו מהאיחוד כשברקינרידג' נכנס לסנאט, ושאר הסנאטורים הדרומיים היו בעמדת נחיתות בנושא העבדות.
כדי למצוא פשרה שתאחד מחדש את המדינות, דרש ברקינרידג' מלינקולן להסיג את הצבא ממדינות הדרום.
לאחר סיום המושב, דרש ברקינרידג' מהאסיפה הכללית של קנטקי לנהל משא ומתן, וקרא להקמת ועדה של מדינות הגבול.
קרב פורט סאמטר סתם את הגולל על כך.
ברקינרידג' דרש אספה עממית שתכריע האם על קנטקי להישאר באיחוד או לעבור לקונפדרציה.
ב-10 במאי, הוא נבחר לכהן בוועדה שתכריע את גורלה של קנטקי.
כששלושה תמכו בפרישה ושלושה אחרים תמכו באיחוד, הוחלט שקנטקי תהיה נייטרלית במלחמת האזרחים האמריקנית ותנסה למנוע כל פלישה לתחומה.
בבחירות מיוחדות ביוני, מועמדים תומכי האיחוד זכו לניצחונות גדולים.
ברקינרידג' חזר לסנאט ונחשב כבוגד עקב תמיכתו בקונפדרציית המדינות של אמריקה.
הוא טען שלינקולן פעל באופן לא חוקתי כשחימש את הצבא למלחמה ללא אישור הקונגרס, הקצה משאבים ללא אישור הקונגרס, והשעה צווי הביאס קורפוס.
הוא היה הסנאטור היחיד שהתנגד למתן סמכות ללינקולן להשתמש בכל משאבי הממשלה במלחמה.
כשנשאל מה היה עושה כנשיא, טען שהוא רוצה לראות את המדינות מאוחדות תחת עקרונות חוקתיים ובשלום, ללא מלחמה, שבה ראה את סוף החירות האישית.
ב-1 באוגוסט, טען שאם קנטקי תתמוך בממשלה, הוא לא ייצג אותה יותר.
שני הצבאות הפרו את הנייטרליות של קנטקי בספטמבר 1861. תומכי האיחוד אסרו את המושל שתמך בקונפדרציה וסגרו עיתונים שתמכו בקונפדרציה.
ברקינרידג' שמע על תכנונים לעצור גם אותו, וכך, ב-19 בספטמבר 1861, עזב את לקסינגטון.
הוא נמלט אל הקונפדרציה עם תומכים אחרים.
במכתב פתוח, טען שהאיחוד אינו קיים יותר ושקנטקי רשאית לבחור בדרכה.
הוא הגן על תמיכתו בדרום והתנגד לאיחוד.
הוא הואשם בבגידה לאחר שהתנדב לצבא הקונפדרציה, והסנאט הכריז עליו כעל בוגד ב-2 בדצמבר 1861.
ברקינרידג' החל את שירותו במלחמה כמפקד הבריגדה הראשונה של קנטקי, בדרגת בריגדיר גנרל, ב-2 בנובמבר 1861. ב-16 בנובמבר, פיקד על הבריגדה.
הבריגדה הייתה חלק מצבא מיסיסיפי, וברקינרידג' אימן את חייליו במשך כמה שבועות.
הוא הקים ממשלה חלופית בקנטקי, וניסה לכבוש אותה.
ברקינרידג' היה אחראי על האספקה, ולאחר מכן הצבא החליט לתקוף את כוחותיו של יוליסס ס.
גרנט בשילה, טנסי, ב-6 באפריל 1862. כוחותיו של ברקינרידג' הצטרפו לקרב שילה וניסו להדוף את כוחותיו של גרנט.
למרות מותו של המפקד, כוחות הקונפדרציה הצליחו להתקדם עד שנעצרו בידי מפקדם החלופי.
למחרת היום, כוחות האיחוד הדפו את הקונפדרציה.
לאחר פציעתו, קודם ברקינרידג' לדרגת מייג'ור גנרל ב-14 באפריל 1862. לאחר מכן, כוחות הקונפדרציה התכוננו להתקפה מצד האיחוד.
לבסוף, קיבל פקודה לכבוש את באטון רוז', לואיזיאנה.
למרות הנחיתות המספרית, הוא תקף את העיר, לכד אסירים, השמיד את קווי האספקה וסילק את האיחוד מהעיר.
אולם ללא תמיכה ימית, הקונפדרציה לא הצליחה להחזיק בעיר.
לאחר מכן, פיקד באופן עצמאי על עמק מיסיסיפי ועמד בראש המאחז של פורט הדסון, שהאט את ההתקדמות של צבא האיחוד בנהר המיסיסיפי.
בינתיים, הגנרל של האזור הכין פלישה לקנטקי בעזרת ברקינרידג'.
מנהיגי הקונפדרציה האמינו שיוכל להשיג תמיכה במדינה, אולם רבים סירבו לאבד אותו בקרב, וההתקפה נכשלה.
קנטקי נשארה בידי האיחוד, ואשתו של ברקינרידג' וילדיו נעו דרומה עם החיילים.
ב-2 בינואר 1863 הוביל ברקינרידג' את הבריגדה בקרב סטונז ריבר, שגבה קורבנות רבים והביא לאבדן כשליש מאנשיו.
ב-2 בינואר, כוחות האיחוד הצליחו להשתלט על העיר.
אנשיו של ברקינרידג' הצליחו לפרוץ את קווי האיחוד ולהסיג אותם, אולם ירי ותגבורת מצד האיחוד גרמו לתבוסה קשה.
הוטלה עליו ביקורת קשה בעקבות ההפסד.
במאי 1863, הועבר לחזית אחרת, והשתתף בקרבות אחרים בניסיון לשבור את המצור שהטיל האיחוד על הקונפדרציה.
כוחות גרנט כבשו את האזורים ב-4 ביולי, וברקינרידג' חזר לחזיתו הקודמת.