tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קשה לזהות את הקשר ביניהן במדויק, מכיוון שהכתבים הרוניים שמשמשים כמקורות להתפתחות השפות הללו נדירים.
ידוע שבתקופת נדידת העמים הייתה יכולת ההבנה ההדדית בין הקבוצות ברמה גבוהה יחסית, כך שלפעמים קשה ליצור הבחנה בין הסגנונות השונים של הדיבור בשפות.
מקור הניבים שזוהו עם הקבוצה הצפונית הוא בשפה הפרוטו-גרמאנית בתקופה הטרום רומאית המאוחרת באירופה.
בסופו של דבר בסביבות תחילת המאה השלישית לספירה הדיאלקטים הצפוניים נבדלו משפות גרמאניות אחרות.
ניתן לראות את תחילת ההתפתחות של השפות הללו בכתבים רוניים.
בקבוצת השפות הצפוניות התחוללו מספר שינויים שהתקיימו גם בקבוצת השפות המערבית.
עובדה זו הובילה להצעה של קבוצת שפות חדשה - שפות גרמאניות צפון-מערביות.
החוקרים המציעים קבוצה זו טוענים שקבוצה זו נוצרה לאחר שקבוצת השפות המזרחיות התפרדו משאר השפות הגרמאניות.
לקבוצת השפות הצפון-מערביות נותרו ארבעה דיאלקטיים לפי טענה זו, גרמאנית צפונית, ועוד שלוש שפות שלרוב מכנים אותן גרמאנית מערבית:
1. שפת הים הצפוני, שממנה התפתחו השפות האנגלו-פריזיות וגרמנית תחתית.
2. שפת הוזר-ריין, או שפות פרנקיות תחתיות.
3. שפת האלבה, או שפות גרמניות עיליות.
למרות זאת, ישנם מאפיינים רבים של השפות הצפוניות שלא מצויות באף קבוצת שפות אחרת.
חוסר היכולת של שיטות תיאור התפתחות שפות קובנציונליות (המדמות עץ משפחה) להסביר חלק מן המאפיינים של השפות המערב גרמאניות הביא לפיתוח תורת הגלים.
לפי תורה זו, המאפיינים המשותפים של השפות המערב גרמאניות שאינם נמצאים בשפות הצפון גרמאניות לא התפתחו משפה פרוטו-גרמאנית.
במקום זו, סברה זו מעלה שהמאפיינים הנפרדים התפשטו בשפות הגרמאניות המערביות בעקבות מגע שפתי ביניהן, מגע שפתי שלא הגיע לסקנדינביה, שם דוברו השפות הגרמאניות הצפוניות.
פרוטו נורדית התפתחה כניב צפוני של פרוטו גרמאנית במאות הראשונות לספירה, והיא מזוהה כשלב המוקדם ביותר של השפות הגרמאניות הצפוניות.
בסביבות המאה השמינית, פרוטו נורדית הפכה לנורדית עתיקה.
לנורדית עתיקה היו שלושה דיאלקטים: מערב, מזרח, וגוטלאנדית עתיקה.
מהניבים המזרחיים והמערביים התפתחו במהלך השנים שפות רבות.
הצאצאים העכשוויים של השפות המערביות הם פארואזית, איסלנדית, ונורווגית.
הצאצאים העכשוויים של השפות המזרחיות הם דנית ושוודית.
לגוטלאנדית, השריד היחיד בימינו לגוטלאנדית עתיקה, אלפים מעטים של דוברים, ולשפה לרוב מתייחסים כניב של שוודית אף על פי ששוודית התפתחה מנורדית עתיקה מזרחית וגוטלאנדית מגוטלאנדית עתיקה.
כיום ניתן גם לחלק את השפות צפון גרמאניות ליבשתיות (או סקנדינביות) - שוודית, נורווגית, ודנית, ולשפות אינסלריות - איסלנדית, פראוזית, ונורן שנכחדה.
ההבדל היחיד בין הסיווגים העכשוויים והעתיקים הוא נורווגית שנמצאת כיום יחד עם שוודית ודנית.
הסיבה לכך היא ההשתלטות הדנית על נורווגיה במאה ה-16, שבעקבותה נורווגית הושפעה משוודית ודנית.
לאחר קבלת עצמאות היו ניסיונות שונים לסטנדרטיזציה של השפה הנורווגית, כשחלקם התבססו יותר על השפה הנורווגית ה"טהורה", דהיינו עם פחות השפעות דניות ושוודיות, וחלקם התבססו יותר על השפה הדבורה וקיבלו את ההשפעות הזרות.
דבר זה הוביל לשני ניבים סטנדרטים רשמיים המקובלים כיום - נורווגית ספרותית (Bokmål), ונורווגית חדשה (Nynorsk).
השימוש בנורווגית ספרותית נפוץ יותר.
איסלנדית היא השפה הדומה ביותר לנורדית עתיקה והיא דוגמה לשפה שהשתנתה בקצב איטי ביותר.
איסלנדים יכולים לקרוא ולהבין כתבים בנורדית עתיקה בצורה טובה בהרבה משאר דוברי השפות הצפון גרמאניות.
השפות הצפון גרמאניות דומות במידה רבה יותר זו לזו לעומת השפות הגרמאניות המערביות.
קווי דמיון אלה ניתנים לצפייה בטבלה שלהלן:
שפה משפט עברית (אינה שפה הודו-אירופאית) זה היה יום קיץ לח ואפור בסוף יוני.
שמה בא משפת אראוואק, שאין לבלבלה עם אראוקאנית, ארחואקו או אראווה.
הייתה אחת ממשפחות השפות הכי מגוונות והמפושטות באמריקה.
על שטח תפוצה גדול ביותר, היא כללה מגוון רב של שפות וניבים.
חוקרים אחדים סברו שהשפות אראוואק פרופר (מאיפורה) היו אולי ביחס קרבה לשפות אראווה ולשפות גואהיבה, ולכן לכל אלה משתמשים במונח "שפות מקרו-אראוואק, אראואק רבתי או אראהואק".
לגבי שפות אראוואק נמצא בשימוש גם השם "שפות מאיפורה" שנקבע בשנת 1772 על ידי פיליפו סלבטורה ג'ילי, לפי שם שפת מאיפורה (maipure) המשתייכת למשפחה הזאת ושהייתה מדוברת במאה ה-18 בקולומביה וונצואלה ונכחדה בימינו.
מספר הדוברים של שפות אלה הוערך ל-630,000 לערך בסוף שנות ה-1990, מתוכם כמחצית דוברי גואחירו.
דוברי השפות אראוואק נקראים בדרך כלל אראוואקים.
המשפחה של שפות "אראוואק במובן הצר" או "מאיפורה" קיימת באזור שמסביב לאזור האמזונאס (למעשה, רק שפה אחת ממשפחה זו מדוברת בתוך-תוכו של אזור האמאזונס)
לפי מספר השפות ולפי ההתפשטות המקורית שלה משפחת השפות אראוואק היא המשפחה הגדולה ביותר בין משפחות השפות הילידיות של דרום אמריקה.
את המקור המשותף של שפות אלה זיהה לראשונה על ידי הכומר ממוצא איטלקי פיליפו סלבטורה ג'ילי בשנת 1783, וזאת שלוש שנים בלבד לפני ההצהרה המפורסמת של הבלשן סר ויליאם ג'ונס לגבי השפות ההודו-אירופיות.
ג'ילי התבסס על השוואת ציוני הגוף בשפה המאיפורה, שפה מתה היום שדוברה בעמק אורינוקו, ובשפה מוחו בבוליביה של ימינו.
לפי שם השפה מאיפורה הוא כינה את משפחת השפות שזיהה - "שפות מאיפורה".
פון דן שטיינן בשנת 1886 ברינטן בשנת
1891 טבעו במקום שם זה, את השם "שפות אראוואק", לפי השפה אראוואק - לוקונו המדוברת בגויאנות ובעשורים האחרונים שם זה משמש את רוב החוקרים.
את הגבולות של משפחת השפות הזאת נקבעו בהתחלת המאה ה-20.
בימינו שרדו רק 40 שפות מתוך סך של 89 או 154 שפות רשומות.
כעת בערך חצי מיליון אנשים דוברים שפת אראוואק כלשהי.
בשנת 1968 80% מאלו היו דוברי שפת גאריפונה ושל שפת ואיו (ואיונאיקי או גואחירו), ורק 17 מהשפות במשפחה הנ"ל דוברו על ידי יותר מאלף אנשים.
כלומר מרבית השפות ממשפחה זאת הן שפות בסכנת הכחדה.
משערים כי במהלך המאה ה-20 נכחדו כ-30 משפות אראוואק, בתקופה האחרונה, למשל, השפות קאיפאנה ומנדאוואקה.
בסכנה מידית נמצאות למשל השפות אניו-פאראוחאנו (Añun-Paraujano) וצ'אמיקורו (Chamicuro).
גם שפות כמו בארה, טאריאנה, קאביארי, מוואיאנה ובאורה נמצאת בסכנת ההכחדה קרוב מאוד.
לפי אונסקו כל שפות אראוואק מאוימות בהכחדה.
ביניהן חוסר מיוחד מוכיחה שפת גאריפונה, אולם גם עתידה אינו ודאיו.
המחקרים ההשוואתיים וההיסטוריים של משפחת השפות אראוואק נמשכים מזה זמן רב.
יש לציין באמצע המאה ה-20 את תרומותיהם של טיילור ושייפר.
השחזור הראשון של השפה אראוואק הקדמונית (פרוטו-אראואק) על יסודות מוצקים ועל סמך 200 מונחים
לקסיקליים וכמה מורפמות דקדוקיות, פורסם על ידי ד.
פיין בהתחלת שנות ה-80 של המאה ה-20 ובשנת 1991. מפני שמחקר זה דן בסיווג הפנימי של המשפחה רק מנקודת מבט של החידושים הלקסיקליים ולא זה של החידושים הפונולוגיים או דקדוקיים, הוא עדיין שנוי במחלוקת.
מאוחר יותר בלטו המחקרים של טרנס קאופמן (1994) ואלכסנדרה אייכנוואלד.
לכמה מהשפות אראוואק הומצאו כתבים המבוססים על האלפבית הלטיני, לפי דגם הכתיב של השפה הספרדית (בשביל השפות פירו, פיאפוקו, גאריפונה, מצ'יגנגה וכו'), של השפה הפורטוגזית (לשפות טרנה, פארסי) או אנגלית (גאריפונה במדינת בליז), תוך שימוש בכמה סימנים דיאקריטיים.
למשל ü מסמנת תנועה מרכזית כמו ı הטורקית או ы
קבוצה "טה-אראוואק" (Ta-Arawakan): כוללת השפות הכי מדוברות.
ואיו או ואיונאיקי (גואחירו) (Goajiro) - כ-300,000 דוברים - בעיקר בגבול בין קולומביה ובין ונצואלה
גאריפונה (Garífuna) (קריבית שחורה) - כ-100,000 דוברים - בהונדורס, בליז, גואטמאלה, ניקרגואה
שפת טרנה (Terêna) 10,000 דוברים
הסיווג של השפות אראוואק או מאיפורה הוא קשה בגלל המספר הרב של שפות מתות ועם מעט מאוד תיעוד.
עם זאת קיימית הסכמה כללית לגבי כמה קבוצות של שפות מאיפורה:
ישנם סיווגים המחלקים את השפות האלה לענף צפוני ולענף דרומי, אולם אולי לא כל השפות תואמות אחד מן הענפים האלה.
שלושה סיווגים מסכימים לגבי הקבוצות הבאות:
מאיפורה קריבית - טה אראוואק או אראוואק קריבית, טה-מאיפורה Ta-Arawak,Ta-Maipurean - באנטילים, מרכז אמריקה, החופים בין קולומביה ובין מדינת אמאפה בברזיל
מאיפורה מן היבשה או אראוואק מצפון אמאזונאס
מאיפורה מרכזית -פארסי-ואוורה או פארסי-חינגו Paresí–Waurá ,Pareci–Xingu
פורוס ( Purus או שפות פירו Piro)
מאיפורה פרה-אנדיניות Pre-Andine - קאמפה Campa
א.שפות אראוואק מרכזיות - בצפון מאטו גרוסו בברזיל
1.אנאוונה-נאווה 320 (2000) (Enawené-Nawé) בברזיל
יאוואלאפיטי 7 (2005) Yawalapití בברזיל
לוקונו או אראוואק 2,400 (1997), 2,450 (2002), 1,500 (2012) Lokono או Arawak בוונצואלה,ברזיל, גויאנה,גויאנה הצרפתית,סורינם,הרפובליקה הדומיניקנית
טאינו - שפה נכחדת Taíno - באנטילים הקטנים,גוואדלופ (קדמה לקריבית של האיים שנכחדה והוחלפה בקריאולית צרפתית
קאקטיו - שפה נכחדת Caquetío
אצ'אגווה 250 (2000) בקולומביה וונצואלה
באניווה 6,070 (1983-2007) Baniwa בקולומביה,ונצואלה,ברזיל
בארה - שפה נכחדת Baré
קאביארי 310 (2001) Cabiyarí בקולומביה,ונצואלה
גוארקניה 500 (2001-1983) Guarequena בברזיל,ונצואלה
מנדאהואקה 3,000 (1975) Mandahuaca בוונצואלה
רסיגארו 14 (1976) Resígaro בפרו
אטוראדה - יחידים - Atorada בברזיל,גויאנה
מאפידיאן 50 (1986) Mapidian בברזיל
יאבאנה - שפה נכחדת Yabaâna
קבוצת פאראנה - ממורה Paraná-Mamoré
גואנה - שפה נכחדת Guana
מאשקו פירו 60 (1976) Mashco Piro בפרו
(1995) איראנשה 190 Irántxe בברזיל
מאוואיאנה 50 (Mawayana (1986) בגויאנה
ה"טאינוס" או דוברי שפת טאינו חיו רובם באנטילים הגדולים (קובה, היספניולה, פוארטו ריקו וכו') וחלקם באנטילים הקטנים.
חברתם הייתה מעמדית ובאי היספניולה, למשל - בשטחי האיטי והרפובליקה הדומיניקנית של ימינו חיו מפוצלים בכמה ממלכות.
בראשן שלטו מלכים או מלכות.
דתם הייתה פוליתאיסטית והם עבדו את ה"סמיס" (Cemis), אלילים שנחשבו גילום של כוחות הטבע.
הטאינוס היו בסכסוך מתמיד עם הקאריבים.
ה"אינדיאנים" הראשונים שפגש כריסטופר קולומבוס במסעו הראשון היו טאינוס מהיספניולה.
הפלישה הספרדית הביאה לקץ המהיר של אוכלוסייתן על ידי שעבוד, מלחמות ומגפות.
יש סבורים כי תוך עשרים שנה בהתחלת המאה ה-16 מספרם הופחת עד ל-10%.
באזור האמאזונאס דוברי השפות אראוואק חיו בדרך כלל בקהילות קטנות ומרוחקות זו מזו.
לא ממש נוודים, הם עבר נדודים רבים, מיזוגים ופיצולים, והחליפו סחורות עם אוכלוסיות אחרות.
רבים מהם הם רב-לשוניים, משום האקסוגמיה הנפוצה בקרבם - כלומר, נישואים עם בני/בנות קבוצות לשון אחרות
גם מבחינת הארגון החברתי קיים אצלם מגוון.
בדרך כלל בראשם עמדו מנהיג אחד או יותר, כשמעמד מיוחד יוחס לזקני השבט.
כפריהם הוקמו בדרך כלל על גדות נהרות, כשהאלה שימשו לתעבורה, למסחר ודרכי תקשורת.
הם התגוררו ב"בתים משותפים" מעץ מכוסים בגגות ארוגים מעלי דקל.
בכל בית גרו כמה משפחות.
עיסוקם הראשי הוא הציד והדיג -אצל גברים, והחקלאות - אצל נשים.
הם משתמשים בשיטות "כריתה ושריפה" של היערות לשם פינוי שדות לחקלאות ומגדלים פקעות כמו מניוק או בטטה.
הקהילות שהתיישבו רחוק מאוד מהחופים ומהערים נשמרו זמן רב בבטחה מול איומי ההתיישבות האירופית.
אולם במאה ה-20 עקב התפתחות תעשיית הכריה (במיוחד של כריית הזהב), זיהום הנהרות ופיתוח הערים, הגעתם של מיסיונרים ומטיפים אוונגליסטים, השתנה סגנון החיים המסורתי שלי רבים מילידי אמזונאס.
מילים בשפות אירופיות (ספרדית, אנגלית וכו') השאולות משפות אראוואק
barbicue (באמצעות השפות הקריבית וטאינו) - מ barbricot barbacoa- ברביקיו = מנגל, מצלה
canoe - (באמצעות השפה הקריבית) = קאנו
guava - = מ-guayaba (באמצעות השפה הקריבית) = גויאבה
hurricane, huracán - (באמצעות השפה קריבית - שם של אל - "הוראקאן" = "רגלו") = הוריקן, סופה טרופית
hamaca, hammock - (מהשפה טאינו) = ערסל
Jamaica - מ- Xaymaca oder Chaymaka (מהשפה טאינו, אולי "ארץ העץ והמים" או "ארץ המעיינות") - ג'מאיקה
tobacco - מ-tzibatl, tobago (מהשפה טאינו - ככל הנראה, שם של מקטרת בצורת-Y) = טבק
papaya pawpaw - (באמצעות השפה הקריבית) = פאפאיה
batata, potato, patata - (מהשפה טאינו) = בטטה, באנגלית potato = תפוח אדמה
שפות אראואק רבתי או "מקרו-אראוואקה" או "אראהואק" הן משפחה משוערת של לשונות הכוללת את השפות "מאיפורה" (maipure) או אראוואק, את השפות גואחיבו, את השפות אראווה ועוד כמה שפות ילידיות ("אמרינדיאניות") מדרום אמריקה ומרכזה.
השם "אראוואק" בא מהשבט החזק אראוואק שהיה חי באנטילים ההולנדים, בגויאנה וסורינם, האראואקים היו בני ברית של הספרדים במאבק נגד הקריבים שהיו אויבם הוותיק.
שפות מאיפורה, שפות אראוואק, שפות אראוואק רבתי
בשנת 1783 הכומר ממוצא איטלקי פיליפו סלבטורה ג'ילי (Gilii) זיהה את הקרבה בין השפה מאיפורה שדוברה באזור אורינוקו ובין שפות מוחוס מבוליביה של ימינו, והכליל אותן במשפחה של שפות הקרויה "מאיפורה".
ב-1886 פון דן שטיינן ובשנת 1891 ברינטן שינו את המונח ל"משפחהת השפות אראוואק", לפי שם השפה האראוואק מהגויאנות.
המושג "שפות אראוואק" קיבל שתי משמעויות:
משפחת השפות אראוואק או אראוואק פרופר או אראוואק גרעינית, או במובן בצר:
שם נהוג בדרום אמריקה כדי לציין את השפות המקורבות לפי שיטתו של ג'ילי ובלשנים אחרים.
לפיבלשנים צפון-אמריקאים, משפחה מורחבת משוערת של לשונות הנקראת "אראוואק רבתי" או מקרו-אראוואק" או "אראוואק במובן הרחב", הכוללת, פרט לשפות אראואק פרופר, גם את השפות גואחיבו ואת השפות אראוואה.
התומכים בסיווג זה חזרו להשתמש בשם "מאיפורה" בשביל שפות אראוואק פרופר (קאופמן, אלכסנדרה אייכנוולד)
לפני הכיבוש הספרדי השפות אראוואק היו נפוצות באזורים ללא קשר ביניהם, מהים הקריבי ועד לגראן צ'אקו ומקורות הנהר שינגו ומשפך האמזונאס ועד למדרונות הרי האנדים
המשפחה של השפות אראוואק או אראוואק רבתי כוללת כ-80 לשונות וניבים, היו בשימוש בעבר בפלורידה ובאנטילים ובימינו במרכז אמריקה היבשתית, בוונצואלה, קולומביה, ברזיל ובגויאנות (גויאנה, גויאנה הצרפתית וסורינם) ועד לגבעות של האנדי הפרואנים.
הרבה מדובריהן הם בני קבוצות שבטיות קטנות.
מוצא משפחת השפות המשוערת הזאת היה אולי מזרח האמאזונאס, בין שפך הנהר ריו נגרו והאי מאראחו ומשם התפזרו לאורך יובלים אחדים של הנהר אמאזון כמו טרומבטאס, נגרו, מדיירה, פורוס, חורואה וגם כן שינגו, ולאורך החופים של האוקיינוס האטלנטי עד לים הקריבי.
לפי החישובים הלקסיקליים-סטטיסטיים של מוריס סוואדש, ההפרדה בין השפות המרכיבות את המשפחה נוצרה אולי החל מלפני 4500 שנים.
בדרך כלל מבחינים במשפחת-על זו שלוש משפחות מוגדרות היטב:
שפות אראוואק או "מאיפורה": כ- 65 שפות, מתוכן כנראה רק 34 הן מדוברות בימינו.
קריבית, הכוללת את: ואיונאיקי (wayunayki)(גואחרו guajiro), השפה האראוואקית בעלת המספר הרב של דוברים (כ-400,000), גאריפונה (garifune), השפות אניו, אראואק-לוקונו (lokono) וטאינו (taino) - ששלטה פעם הקריבים ונכחדה
מערבית: צ'אמיקורו (chamicuro), אמואשה (amuesha) או יאנשה (yanesha)
פרה-אנדינית: אשאנינקה (asháninca]), קאמפה (campa), קאקינטה (caquinte), מאצ'יגואנגה (machiguenga), נאנטי (nanti), נומאציננגה (nomatsinenga)
פורוס (Purus): פינה (piro), אפוריניה (apuriña), איניאפארי (iñapari) (נכחדת), מאצ'ינרה (machinere), איינה (yine)
בבוליביה: מוחו (mojo), באורה (baure), פאונאקה (paunaka)
שינגו: ואוורה (waurá), יאואלאפיטי (yawalapiti), מחינאקו,(mehinaku), אגאבוטוקנג (אגאטובוטאגרה) (agavotoqueng,agatavotaguerra)
השפות אראואנה - כוללות 6 שפות (אראווה - נכחדת, דני, סורוואחה, המאמאדי, קולינה ופאומארי).
יש להן דוברים בברזיל ופרו.
אראוואה (Arauá, Arawá, Arua) נכחדה בשנת 1877 במגפת חצבת
השפות גואחיבה (Guahibana) - כוללות 5 שפות מחולקות לשלוש קבוצות:
היטני (מאקאגואנה) (Hitnü, Macaguane, jitnu) על נהר אלה (Ele) ובקאניו גילוטו (caño Guiloto), מחוז אראוקה, קולומביה
היטאני (Hítanü, Iguanito ) על הנהר איחואניטו (río Iguanito), ביישוב טאמה (Tame), מחוז אראוקה, קולומביה
סיקואני (Sikuani) (היווי, גואחיבו - Hiwi, jiwi, jivi, guajivo) במחוזות מטה, ויצ'דה, אראוקה, גואאיניה וגואביארה בקולומביה, ובמדינות אפורה ואמסונאס בוונצואלה
על פי הערכות, קיימות באפריקה כ-1250–2100 שפות, ויש חוקרים המעריכים, כי קיימות בה כ-3000 שפות.
השפות מחולקות לשש משפחות חשובות:
שפות אפרו-אסיאתיות: דְבוּרוֹת בצפון אפריקה, בקרן אפריקה ובחלקים מסוימים של הסאהל.
שפות הודו-אירופיות: מדוברות בדרום היבשת (לדוגמה: אפריקאנס), ובמובלעות של סאוטה ומלייה בצפון היבשת (ספרדית).
שפת קאהו מרוכזת במדבריות נמיביה ובוטסואנה.
שפות ניז'ריות-קונגולזיות: שפת בנטו דְבוּרָה במערב אפריקה, במרכז אפריקה, בדרום-מזרח ובדרום אפריקה.
שפת נילו: מדוברת בסהרה, בסודאן ובצ'אד (שנוי במחלוקת).
קיימות מספר שפות נוספות, השייכות למשפחות קטנות אחרות, שלא צוינו לעיל, כמו גם שפות שטרם סווגו.
בנוסף, קיים באפריקה מגוון רחב של שפות סימנים, שברובן הן שפות מבודדות , אשר אינן משתייכות למשפחת שפות כלשהי, ואשר התפתחו באופן עצמאי.
כמאה שפות נמצאות בשימוש נרחב לשם תקשורת בין-אתנית, ביניהן: ערבית, סומלית, ברברית, אמהרית, אורומו, סוואהילי, האוסה, שפת הפולה ויורובה.
שפות אלו דְבוּרוֹת בפיהם של עשרות מיליוני בני אדם.
אם אשכולות של עד מאה שפות דומות נספרים יחדיו, 12 שפות יחשבו כמדוברות על ידי 75%, ו-15 שפות על ידי 85% מאוכלוסיית אפריקה, בין אם כשפה ראשונה ובין אם כשפה שנייה.
המגוון הלשוני העשיר של מדינות אפריקניות רבות יצר מדיניות שימור לשונית בעידן הפוסט-קולוניאלי.
בניגריה לבדה קיימות למעלה מ-500 שפות, עובדה ההופכת אותה אחד הריכוזים הגדולים ביותר של גיוון לשוני בעולם.
בשנים האחרונות, הפכו מדינות אפריקה מודעות יותר ויותר לערך ההון הלשוני שלהן.
ילדים בעלי רקע אתני מעורב נחשפים בקביעות ליותר משפה אחת כבר מרגע לידתם.
אנשים בעלי רקע אתני מעורב נישאים לעיתים קרובות גם מחוץ לשבט בו נולדו וגדלו, עובדה שהובילה לכך, שמשקי בית דו לשוניים ורב לשוניים הפכו נפוצים ביותר
המדיניות הננקטת כיום עוסקת בשימור העושר הלשוני הקיים ביבשת, בפרט שימור שפות, הנתונות בסכנת הכחדה.
כל שפות אפריקה נחשבות שפות רשמיות של האיחוד האפריקאי.
שנת 2006 הוכרזה על ידי האיחוד האפריקאי כ"שנת השפות האפריקניות".
למרות שנעשה שימוש נרחב בשפות לינגואה פרנקה באמצעי התקשורת השונים, כמו גם במערכות החינוך, וחלק גדול מהן נחשבות שפות לאומיות, רק מעטות מהן נחשבות שפות רשמיות.
מרבית השפות הדְבוּרוֹת באפריקה משתייכות לאחת מתוך שלוש משפחות: שפות אפרו-אסיאתיות, שפות נילו-סהריות ושפות ניז'ריות-קונגולזיות.
מאות שפות נוספות שייכות למשפחות קטנות, ביניהן אובנג'יאן (שלעיתים נכללת בניז'ריות-קונגולזיות) וקויסאן, הכוללת משפחות שונות של שפות.
בנוסף, קיימות שפות המשתייכות למשפחות: שפות הודו-אירופיות ושפות אוסטרונזיות, אשר רוב השפות בהן דְבוּרוֹת מחוץ לאפריקה.
ביבשת קיימות מספר שפות נוספות שאינן משויכות לאף משפחה.
כמו כן קיימות שפות סימנים של שפות רבות, עבור חרשים.
השפות האפרו-אסייתיות דְבוּרוֹת ברחבי צפון אפריקה, בקרן אפריקה, בדרום-מערב אסיה ובחלקים של סאהל.
קיימות כ-375 שפות אפרו-אסייתיות, אשר 200–300 מיליוני אנשים דוברים אותן.
תתי המשפחות הגדולות ביותר הן: שפות בֶּרְבֶּרִיוֹת, שפות שמיות, שפות צ'אדיות ושפות כושיות.
האזור בו התפתחו השפות האפרו-אסייתיות אינו ודאי, אולם קרוב לוודאי כי השפות השמיות, המהווה תת-משפחה שלהן - התפתחו בחצי האי ערב.
שפות אלו כוללות, בין היתר, את השפות: עברית, ערבית ואמהרית.
ערבית היא השפות השמית היחידה, מתוך משפחת השפות האפרו-אסיאתיות, אשר מדוברת גם מחוץ לאפריקה - במדינות ערב.
מבין השפות האפרו–אסיאתיות, המדוברות ביותר הן:
השפות האפרו-אסיאתיות הן בעלות ההיסטוריה הכתובה העתיקה ביותר ביחס לשאר השפות הקיימות כיום; זאת, בהתייחס לכתבי מצרים העתיקה והשפה האכדית, שמקורה מסופוטמיה.
משפחת השפות הנילו-סהריות היא ככל הנראה המשפחה המגוונת ביותר, הכוללת מגוון של כמאה שפות.
אזור תפוצת השפות של משפחה זו הוא צפון-מזרח עד מערב אפריקה, מנהר הנילוס לצפון טנזניה, עד ניגריה ונהר קונגו.
מספר הדוברים שפות אלו נאמד בכשלושים מיליון.
על המוכרות שבהן נמנות: מסאית (לשונם של בני שבט המסאי), סונגהאי, נובין ועוד.
משפחת השפות הניז'ריות-קונגולזיות היא בין המשפחות הגדולות בעולם והגדולה ביותר באפריקה.
היא דְבוּרָה במרבית אזורי הסהרה.
מספר דוברי השפה מוערך בכ-600 מיליוני בני אדם (כ-85% מאוכלוסיית אפריקה), הדוברים 1,514 שפות שונות.
חלק גדול מהשפות במשפחה הן שפות טונאליות, ביניהן: יורובה, יגבו, אשנטי ואווה.
החל משנת 1963, בעקבות הצעתו של גרינברג ג'וזף, יש הנוטים לכלול במשפחה זו גם את משפחת שפות הקורדופאניאן (אשר התפתחו ככל הנראה בכרדפאן שבסודאן).
באופן כללי, מקובלות השפות הנכללות במשפחה הגדולה הזו על הבלשנים השונים - מלבד הקושי לקבוע האם להכליל את שפות האובנג'יאן כחלק מהמשפחה.
כמה מהשפות המדוברות ביבשת שייכות למשפחות שמקורן מחוץ ליבשת אפריקה.
דוגמה לכך היא מלגשית, הדְבוּרָה במדגסקר.
שפה זו שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות, המדוברות בעיקר באזורי אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה.
אפריקאנס היא השפה ההודו-אירופאית היחידה שידועה שמקורה באפריקה.
היא התפתחה מההולנדית של המאה ה-17, ואליה השתרבבו מילים אנגליות, צרפתיות, אפריקניות ואף אסיאתיות.
היא מדוברת בדרום היבשת, בעיקר בדרום אפריקה.
בנמיביה היא משמשת לינגואה פרנקה, וניתן למצוא מעט דוברים בבוטסואנה ובזימבבואה.
על פי הערכות שונות, קיימים בעולם 20-15 מיליוני בני אדם הדוברים אותה.
האנגלית, הצרפתית, האיטלקית, הפורטוגזית והספרדית נכנסו לשימוש באפריקה בתקופת הקולניאליזם.
הן מוגדרות שפות רשמיות במדינות רבות, כמו גם לינגואה פרנקה.
גרמנית דוברה באפריקה עד מלחמת העולם הראשונה, שבסופה כבשו בריטניה וצרפת את הקולוניות שהיו נתונות בכיבוש גרמני.
עם זאת, עד היום שפה זו נמצאת בשימוש, בעיקר בנמיביה - בפי האוכלוסייה הלבנה.
זאת, על אף העובדה שזוהי אינה שפה רשמית במדינה עוד משנות התשעים.
קיימות עדויות לשפות הודו-אירופיות נוספות הדְבוּרוֹת ביבשת, דוגמת: פרסית עתיקה, יוונית במצרים ולטינית בצפון אפריקה.
שלוש המשפחות הקטנות של שפות הקויסאן בדרום אפריקה - נחשבות שפות מבודדות.
משפחה הכוללת כשבעים שפות, הדְבוּרוֹת במאלי ובגינאה.
משפחה הכוללת כשבעים שפות, ביניהן שפת הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
משפחת שפות הקשורות, ככל הנראה, למשפחת שפות קואה.
משפחת שפות הקשורה, ככל הנראה, למלאית.
בעקבות הקולוניאליזם אשר שרר ביבשת בימים עברו, מרבית השפות הקריאוליות בעולם נוצרו באפריקה.
שפה קְרֵיאוֹלִית מוגדרת כשפה טבעית, שהתפתחה מתמהיל של מספר שפות, אך התנתקה מהן במידה מספקת - על מנת להיחשב שפה עצמאית.
חלק משפות אלו מבוססות על השפות ההודו-אירופיות, חלקן על ערבית וחלקן על שפות מקומיות שונות.
בקמרון, לדוגמה, שפה קריאולית המבוססת על צרפתית, אנגלית ושפות אפריקאיות מקומיות, המכונה קמפרנגליש - נחשבת פופולרית.
שפות רבות באפריקה לא משויכות למשפחות (מבודדות), רובן בשל מחסור בידע מחקרי.
בקרב השפות הנחקרות, קיימים חוקרים הנוטים להגדיר באופן לא וודאי, את אונטוגה וגומבה - שפות אפרו-אסייתיות.
שפת שאבו נוטה להיות משויכת למשפחת השפות הנילו-סהריות; גאלאה, מברה ובאיות - לשפות הניז'ריות-קונגולזיות.
במדינות רבות באפריקה קיימת שפת סימנים לאומית, דוגמת שפת הסימנים באלג'יריה, בתוניסיה ובאתיופיה.
שפות סימנים אחרות שייכות לאזור קטן, לשבטים מסוימים או לכפרים מבודדים - והן ידועות אך ורק לבני שבטים או כפרים אלה.
על שפות הסימנים המוכרות ביבשת נמנות: שפת הסימנים של פאג'ט גורמן (המבוססת על השפה האנגלית), ואשר נפוצה בנמיביה ובאנגולה; שפת הסימנים של השפה הסודנית - בסודאן ובדרום סודאן; שפת הסימנים של השפה הצרפתית - באזורים שהיו בעבר קולוניות צרפתיות.
השפות הרב לשוניות באפריקה חוו תמורות רבות לאורך ההיסטוריה.
חלקן התפשטו או נכחדו, וחלקן השתנו מבחינה לשונית.
דוגמה לכך היא התפשטות שפות הבנטו – דוברי הבנטו נפוצו על רוב שטח אפריקה שמדרום לקו המשווה, והחליפו את דוברי שפות קויסאן מדרום אפריקה ודוברי שפות נוספים ממרכז אפריקה.
דוגמה נוספת היא התפשטות השפה הערבית, במאה השביעית לספירה, בקרב מדינות צפון אפריקה וקרן אפריקה.
שפות סחר הן תופעה עתיקת יומין באפריקה.
חידושים תרבותיים ולשוניים התפשטו לאורך נתיבי סחר, ושפות העמים הדומיננטיים בסחר התפתחו כשפות התקשורת העיקריות (לינגואה פרנקה).
על שפות סחר אלו נמנות: ברברית (צפון ומערב אפריקה), ג'ולה (מערב אפריקה), פולפולד (מערב אפריקה), האוסה (מערב אפריקה), סוואהילית (מזרח אפריקה), סומליה (קרן אפריקה) וערבית (צפון אפריקה וקרן אפריקה).
רבות ממדינות אפריקה בחרו בשפה אחת לאחר קבלת עצמאותן.
זאת, לשם השגת אחדות לאומית.
בדרך כלל, הייתה זו השפה הקולוניאלית הקודמת שהונהגה במדינה, ואשר שימשה לצורכי ממשל וחינוך.
עם זאת, בשנים האחרונות, תומכות מדינות אפריקה יותר ויותר בשמירה על גיוון לשוני ("מדיניות רב לשונית").
מלבד השפות הקולוניאליות לשעבר: אנגלית, צרפתית, פורטוגזית וספרדית, השפות להלן רשמיות ברמה הלאומית באפריקה:
ערבית בסודאן, באלג'יריה, בלוב, במרוקו, בסומליה, בקומורו, בצ'אד, בג'יבוטי, במצרים, באריתריאה ובמאוריטניה.
ססוטו בלסוטו, בדרום אפריקה ובזימבבואה.
הגבולות הקולוניאליים שהקימו מעצמות אירופאיות בעקבות ועידת ברלין ב-1884–1885 מחלקים את אפריקה לקבוצות אתניות, לשבטים ולקהילות רבות, הדוברות מגוון רחב של לשונות.
גבולות אלו יוצרים הבדלים לשוניים.
תופעה זו נפוצה במיוחד באזורים הסמוכים לשני צדדיו של גבול, המפריד בין מדינות שונות.
התופעה מקבלת משנה תוקף כאשר השפות הרשמיות במדינות ביניהן מפריד הגבול - שונות.
ההבדלים הלשוניים ניכרים דה פקטו בסטנדרטים לכתיבת שפה שכזו, דוגמת התאמות שונות לאופן כתיבת האותיות של שפה זו.
במילים אחרות, ייתכנו הבדלים באופן כתיבת הטקסט, במדינות הסמוכות זו לזו - של אותה השפה בדיוק.
על השפות המשותפות למדינות, החולקות גבול משותף, נמנות:
ברברית (אשר משתרעת על פני חלקים של צפון אפריקה ומספר חלקים של מערב אפריקה).
סומלית (דְבוּרָה ברוב מדינות קרן אפריקה).
סוואהילי (דְבוּרָה באזור האגמים הגדולים של אפריקה).
שפת הפולה (בסאהל ובמערב אפריקה).
לאו בקונגו, באתיופיה, בקניה, בטנזניה, באוגנדה, בסודאן ובדרום סודאן).
נשיא מאלי לשעבר ויושב הראש לשעבר של ועדת אפריקה, עומק קונרה, התייחסו לשפות חוצות הגבולות כגורם העשוי לקדם את אחדות אפריקה
לשונות אפריקה, בדומה לשאר שפות העולם - משתנות באופן תדיר.
בנוסף להשפעה של הגבולות, קיים מדרג של ניבים שונים (דוגמת לגבו, קוינס, נ'קו ורונייקיטארה).
בנוסף, נוצרים ניבים חדשים, דוגמת שנג.
במדינות מסוימות נעשים מאמצים ממשלתיים לפתח גרסאות מתוקננות של השפות, כך שתכתבנה באופן אחיד בכל רחבי מדינה מסוימת.
במילים אחרות, נעשים במדינות מסוימות מאמצים לבצע פורמליזציה של השפה.
כמו כן, קיים מספר לא מבוטל של לשונות, הנמצאות בסכנת הכחדה - בשל מיעוט דובריהן.
מתוך מיליארד תושבי אפריקה (ב-2009), כ-17 אחוזים דוברים את דיאלקט הערבית, כעשרה אחוזים דוברים סוואהילי, שהיא השפה הנפוצה בדרום מזרח אפריקה; כחמישה אחוזים דוברים ניב כלשהו של משפחת השפות הברבריות וכחמישה אחוזים דוברים את שפת ההאוסה, אשר נפוצה בחלקים נרחבים של הסאהל.
שפות נפוצות נוספות ביבשת הן: אמהרית, אורומו וסומלית.
אנגלית (כ-130 מיליוני דוברים), צרפתית (כ-115 מיליוני דוברים) ופורטוגזית (כ-30 מיליוני דוברים) הן שפות חשובות נוספות, אשר דְבוּרוֹת כשפת אם או כשפה שנייה.
פורטוגזית הפכה שפתה הלאומית של אנגולה.
במערב אפריקה: יורובה, איגבו ושפת הפולה.
בדרום אפריקה: זולו, קוסה ואפריקאנס.
ישנן מספר תכונות לשוניות המשותפות לכמה שפות אפריקניות.
הסיבה לכך נעוצה, ככל הנראה, בזכות קשרים לשוניים המשותפים לשפות אלו, אשר עשויים לנבוע מרקע או אירועים היסטוריים, תרבותיים, אתניים, דתיים וכתוצאה מקשרי סחר בין העמים הדוברים אותן.
סוגים מסוימים של עיצורים הנחתכים בשפתיים ("בא"), הנחתכים בחיך האחורי ("קא") או הנחתכים בסדק הקול.
רצפי עיצורים בתחילתן של מילים:
צלילים דוגמת "קפא" ו"גבא" נפוצים בלשונות הדְבוּרוֹת מדרום לסהרה.
צלילים דוגמת "מפא" ו"נגא" נפוצים באפריקה, אך כמעט שאינם קיימים בשפות מחוץ לה.
צלילים אפיים דוגמת "בא" ו"מא" נפוצים בעיקר במערב אפריקה.
מערכות טון פשוטות אשר משמשות למטרות דקדוקיות.
שפות טוניות מצויות בכל העולם, ובפרט באפריקה.
שפות אלו מדוברות באזור אפריקה הטרופית והקויסאן.
בנוסף, הרוב המוחלט של שפות בנטו מבוסס על אינטונציה.
מערכת הטונים הנפוצה ביותר כוללת שתי רמות טונים: גבוהה ונמוכה.
ייתכנו רצפים של שני טונים או יותר, המצויים בהברה אחת.
לאינטונציה יש תפקיד חשוב בהבנת משמעותן של מילים שונות במשפט.
צלילים לא נפוצים באופן יחסי בשפות אפריקאיות כוללים דיפתונג, תנועות קדמיות ועיצורים המערבים את חלקה האחורי של הלשון.
מבנים תחביריים נפוצים כוללים שימוש בפעלים, שמות תואר וביטויי השוואה.
שפות בנטו כוללות מספר גדול של מינים דקדוקיים.
זמנים וקטגוריות אחרות של השפה עשויים להיקבע באמצעות אינטונציה ואופן ההגייה בלבד.
הטבלה שלהלן מציגה את מספר הדוברים של לשונות אפריקה השונות:
שפהמשפחת שפותמספר דובריםמדינהערביתשפות אפרו-אסיאתיות150,000,000, , , , , , , , , , , האוסהשפות אפרו-אסיאתיות34,000,000אורומושפות אפרו-אסיאתיות26,000,000אמהריתשפות אפרו-אסיאתיות22,000,000סומליתשפות אפרו-אסיאתיות16,600,000שילהשפות אפרו-אסיאתיות14,000,000 (הערכה)תיגריניתשפות אפרו-אסיאתיות7,000,000שפות ברבריותשפות אפרו-אסיאתיות, אנגליתשפות הודו-אירופיות130,000,000צרפתיתשפות הודו-אירופיות120,000,000פורטוגזיתשפות הודו-אירופיות13,700,000 (הערכה), , , , , אפריקאנסשפות הודו-אירופיות7,200,000יורובהשפות ניז'ריות-קונגולזיות28,000,000שפת הפולהשפות ניז'ריות-קונגולזיות25,000,000איגבושפות ניז'ריות-קונגולזיות18,000,000סוואהילישפות ניז'ריות-קונגולזיות15,000,000,
השפות הגרמאניות המערביות הן משפחת שפות המדוברות בעיקר במערב ומרכז אירופה.
המשפחה היא הענף הגדול ביותר מבין שלושת ענפי השפות הגרמאניות הכוללות את השפות הגרמאניות הצפוניות והשפות הגרמאניות המזרחיות שנכחדו.
השפות הגרמאניות עצמן באות ממשפחה גדולה יותר: השפות ההודו אירופאיות.
השפה הנפוצה ביותר במשפחה היא אנגלית.
קיימות שפות קריאוליות המבוססות על השפות הגרמאניות המערביות.
רוב החוקרים מסכימים שאחרי שהשפות המזרח גרמאניות התפצלו (מה שקרה ככל הנראה במאה הראשונה או השנייה לפני הספירה), השפות הגרמאניות שנשארו (צפון מערב גרמאנית) התפצלו לארבעה ניבים:
גרמאנית צפון ימית (אינגבאוני), התפתחה לסקסונית עתיקה ואנגלו פריזית, וזו התפתחה לפריזית ואנגלית.
גרמאנית וסר ריין (איסטבאוניק), התפתחה לפרנקית, עוד שפות פרנקוניות כגון הולנדית, וכמה ניבים של גרמנית.
גרמאנית אלבית (אירמוניק), התפתחה ליידיש, רוב הניבים של גרמנית, וכנראה גם ללמברגודית שנכחדה.
הרבה חוקרים תוהים אם הייתה אי פעם שפה "פרוטו גרמאנית מערבית" (שפה שכל השפות הגרמאניות המערביות התפתחו ממנה), ואם לא הייתה כזו, נראה שהניבים שמהם התפתחו השפות הגרמאניות המערביות היו דומים והתפתחו מפרוטו גרמאנית (השפה שממנה כל השפות הגרמאניות באו), אך יש שמסכימים שהיא הייתה קיימת.
אם פרוטו גרמאנית מערבית הייתה קיימת סביר שהיא דוברה בין המאה ה-2 ל-4 לספירה.
עד המאה ה-2 הכתב הרוני (הכתב שהשבטים הגרמאניים כתבו איתו) של צפון גרמאנית ושל מערב גרמאנית היו כל כך דומים כך ש-"צפון מערב גרמאנית" כלל את שניהם, ואחר מכן צפון ומערבית גרמאנית התפצלו.
במאות ה-4 וה-5 לספירה נדידת העמים התחילה, מה שבטח עזר לשפות להתרחק עוד יותר אחת מהשניה.
מפאת הדמיון הרב בין השפות יש סיכוי רב שדוברים מהשפות הגרמאניות המערביות יכלו להבין אחד השני עד המאה ה-7 לספירה, אז התרחש השינוי בעיצורים בגרמנית עילית וגרם לניבים הגרמנים להתרחק משאר השפות הגרמאניות המערביות.
יידיש (שפה מבוססת על ניבים מזרחיים של גרמנית)
שפות הארץ התיכונה הן שפות בדיוניות שהומצאו בידי הבלשן ג'.ר.ר.
חלק מהשפות כאן במדוברות במקומות אחרים בארדה.
קווניה (IPA: [ˈkʷɰʷɛn̠ʲja]) היא שפה מתוכננת שפותחה על ידי ג'.ר.ר.
טולקין, ובלגנדריום שלו היא מדוברת על ידי העלפים (אשר נקראים בתרגומים שונים גם "בני־הלילית" או "העלפים").
אדונאית היא שפתם של בני האדם בארץ התיכונה.
זהו ניב קדום של לשון המערב, הלשון האחידה.
האדונאית הושפעה רבות מהקהוזדול, אך ניכרות בה גם השפעות מהאבארין.
האדונאית הייתה הלשון העממית בנומנור, ומאוחר יותר בעקבות שאיפות הבדלנות של מלכיה, הייתה לשפה הרשמית על מקומה של הקווניה.
האדונאית נקראה בשמה לראשונה בתחילת העידן השני.
אין שום סימן לשימוש בה לאחר מפלת נומנור ב-3319 לעידן השני.
שפה זו הייתה בשימוש במשך 3,300 שנה.
(עם זאת, ייתכן שתושבי בלריאנד, או לכל הפחות בני בית האדור, השתמשו בשפה זו או בשפה דומה כבר בעידן הראשון.
מסיבה זו, ייתכן שמלומדי גונדור וארנור הכירו את שפת אבותיהם גם לאחר מפלת נומנור.
אך כשפת הדיבור החליפו אותה לשון המערב ושפת בני הלילית.)
רוהירית היא שפתם של הרוהירים, אנשי רוהן.
הרוהירים קוראים לעצמם ברוהירית אאורלינגס, "בני אאורל".
ההוביטים נקראו בתחילה ברוהירית הולביטלן, ביחיד הולביטלה, "שוכני בורות", וכנראה משם הגיעה המילה "הוביט".
ולארין נקראת גם: ואליאנית; ואליה (Valya) ולאמבה ולארינווה (Lambe Valarinwa) בקווניה.
ולארין היא הלשון הקדומה ביותר בארדה, שהומצאה על ידי הוולאר.
אף על פי שיכלו לתקשר מבלי צורך במילים הם המציאו לעצמם שפה משנכנסו לאאה.
מילים רבות ממנה נטמעו בלשונות האלדאר, כמו שמות מקומות ושמותיהם של הוולאר והמאיאר.
את הצליל של הולארין היטיב להגדיר רומיל, איש טיריון: "שפתם של הוולאר הנעלים נוקשה בצליליה, והיא מהירה וחריפה בתנועתיה.
הגייתה הייתה קשה לנו, ומילותיה ארוכות ומהירות, כעין ברק חרבות או רשרוש העלים ברוח עזה או שאון אבנים הנופלות בהרים".
יש הרואים דמיון בין הוולארין לשפה הבבלית.
טלרין היא לשון בני לילית משבט הטלרי שבאמאן.
טלרין קרויה גם: לינדאלאמבה בקווניה ולינדארין בטלרין עצמה.
הטלרין מקורבת לקווניה בשל היותה שפה אמאנית מחד, ולסינדרין מהיות הסינדר סיעה אשר יצאה מהטלרי מאידך.
היא שייכת לענף האמאני של שפות בני הלילית.
מסופר כי הטלרי היטיבו לשיר מכל עמי הליליים ושאון הגלים נשמע בשירתם.
לשון המערב היא שפת הדיבור העיקרית של מערב הארץ התיכונה בעידן השלישי.
שפה זו התפתחה מהאדונאית, כאשר חזרו בני נומנור לארץ התיכונה.
למעשה, הדמויות של "שר הטבעות" מדברות בשפה זו, וזו השפה המקורית שהספר האדום נכתב בה.
אך מעט מאוד ידוע עליה, מהסיבה הפשוטה שטולקין ייצג אותה באמצעות אנגלית.
מילים לדוגמה, שמות הוביטים מנספח ו' ל"שר הטבעות":
לשון המערב נקראת גם: "אדוני" (Adûni) ו"סובאל פארה" (Sôval Phârë) בלשון המערב עצמה.
היא נקראת "אנונאיד" (Annúnaid) ו"פאלאתרן" (Falathren) בסינדרין.
לרוב היא מכונה "הלשון האחידה".
קהוזדול היא שפתם הסודית של הגמדאים.
הקהוזדול כמעט ולא נשתנתה עם הזמן, ולא נודעה ברבים, כי הגמדאים למדו את שפות העמים איתם באו במגע.
מעט מאוד ידוע על הדקדוק ואוצר-המילים שלה.
השם נוצר מהשורש Kh-Z-D אשר המקבילה העברית שלו היא ג-מ-דא.
המילה קהאזאד, "גמדאים", באה מאותו שורש.
טולקין שאב השראה לשפה הזו מלשונות שמיות, הן בדקדוק (שורשים משולשים, הטיה על ידי שינויים בתנועות והוספת תחיליות/תוכיות/סופיות) והן בצליל (צלילים קשים וגרוניים, לציין את אופיים המחוספס).
בעידן השלישי הייתה הקהוזדול שפה בשימוש בין הגמדאים לבין עצמם; העמים האחרים נתנו להם שמות משלהם, משפות האזור בו גרו (כמו "באלין", "פונדין" ו"תרור", הלקוחים מהנורדית העתיקה).
שמות מעטים בלבד ידועים בקהוזדול: "איבון", "קהים" ו"מים".
Khazâd ai-mênu!" שפירושו: "קרדומי הגמדאים!
אנטית היא שפתם הרועמת והעתיקה של האנטים.
שפה זו שונה לחלוטין משפות בני הלילית או בני האדם.
האנטית היא שפה איטית ומהורהרת, כמו דובריה האיטיים והמהורהרים.
המילים והשמות בשפה זו מספרים את הסיפור של העצם המתואר.
ייתכן שסיבה זו מסבירה את הביישנות של האנטים לגבי שמותיהם האמיתיים, שהיו פרטיים ונועדו להיוודע רק לידידים נאמנים.
סינדרין קרויה גם: לשון בני הלילית האפורים, לשון בלריאנד, הלשון האצילה.
במקרים רבים מתייחסים אליה בפשטות כ"עלפית", או "שפת בני הלילית" (Elvish).
הסינדרין הייתה שפתם של הסינדר, והיא הייתה הנפוצה מבין שפות הקוונדי בארץ התיכונה.
לסינדרין מספר ניבים שונים, כמו הניב הדוריאתריני שדובר בדוריאת.
כאשר שבו הנולדור לארץ-התיכונה הם אימצו את הסינדרין כשפה מדוברת במקום שפתם הקודמת, הקווניה.
אבארין היא לשון האברי ("המסרבים"), בני הלילית שנשארו בארץ התיכונה לאחר הופעתם בימי קדומים, בעוד חבריהם האלדר החלו את "המסע הגדול" לוולינור.
הקהוזדול והאדונאית הושפעו במידת-מה מלשון זו.
נאנדורין היא לשון בני הלילית הירוקים.
לאחר שהסינדרין הפכה לשפה הנפוצה בקרב בני לילית, הפכה הנאנדורין ללשון משנית, עד שבעידן השלישי שימשה בעיקר לציון שמות מקומות.
מילים לדוגמה: Lindórinand "עמק המשוררים (לינדאר, טלרי)", golda "נולדו", edel "בן-לילית, אלדא".
שפות המאיה מהוות משפחת שפות המדוברות במסו-אמריקה ובצפון אמריקה המרכזית.
שפות המאיה מדוברות על ידי לפחות 6 מיליון בני מאיה, בעיקר בגואטמלה, מקסיקו, בליז, אל סלוודור והונדורס.
בשנת 1996, גואטמלה הכירה רשמית ב-21 שפות של בני המאיה, ומקסיקו מכירה בשמונה בתחומה.
משפחת שפות המאיה היא אחת המתועדות והנחקרות ביותר באמריקה.
שפות המאיה המודרניות התפתחו משפת הפרוטו-מאיה, שחושבים כי הייתה מדוברת לפני 5,000 שנה לפחות; היא שוחזרה חלקית בשיטה ההשוואתית.
השפה הפרוטו-מאייתית התפשטה לפחות לשישה ענפים שונים: הענפים הווסטקניים, הקישיים, יוקטקנים, הקאנג'ובאלנים, המאמאנים והצ'ולנים – צלטלנים.
שפות המאיה מהוות חלק מאזור השפה המסו-אמריקאית, אזור של התכנסות לשונית שהתפתח לאורך אלפי שנות אינטראקציה בין עמי מסו-אמריקה.
כל שפות המאיה מציגות את התכונות המאפיינות את אזור לשוני זה.
לדוגמה, כולם משתמשים בשמות עצם יחסיים במקום במילות יחס כדי לתאר יחסים מרחביים.
יש להן גם מאפיינים דקדוקיים וטיפולוגיים המייחדים אותן משפות אחרות של מסו-אמריקה, כגון שימוש בארגטיביות בטיפול דקדוקי בפעלים ובנושא והנשוא שלהם, קטגוריות הטיה ספציפיות של פעלים וחלקי הדיבר מיוחד של "פוזיציות" האופייני לכל שפות המאיה.
במהלך התקופה הפרה-קולומביאנית של ההיסטוריה המסו-אמריקנית, כמה משפות המאיה נכתבו בלולוגרמת כתב מאיה.
השימוש בה היה נפוץ במיוחד בתקופה הקלאסית של תרבות המאיה (בשנים 250–900 לספירה).
הקורפוס של מעל 5000 כתובות מאיה על בניינים, אנדרטאות, כלי חרס וקודקסים מנייר קליפה, בשילוב עם הספרות העשירה בשפות המאיה שנכתבו בכתב הלטיני לאחר הכיבוש, מספק בסיס של ההבנה המודרנית של ההיסטוריה הטרום קולומביאנית שאין דומה לה באמריקה.
שפות המאיה התפתחו משפה אם הנקראת פרוטו-מאיה.
ההערכה היא כי השפה הפרוטו-מאית דוברה בקוצ'ומטאנס שבמרכז גואטמלה באזור התואם בערך למקום בו מדברים כיום קאנג'ובאלנית.
ההצעה המוקדמת ביותר למקור של שפות המאיה הייתה זו של הבלשן הגרמני קארל סאפר שזיהה את אזור רמות הצ'יאפאס-גואטמלה כמקור אפשרי.
טרנס קאופמן וג'ון ג'סטסון שיחזרו יותר מ-3000 פריטים מילוניים של השפה הפרוטו-מאית.
על פי תוכנית הסיווג הרווחת של לייל קמפבל וטרנס קאופמן, החלוקה הראשונה התרחשה בסביבות 2200 לפני הספירה, כאשר הוסטקן התנתק מהמאיה לאחר שדובריה עברו צפונית מערבית לאורך חוף מפרץ מקסיקו.
דוברי פרוטו-יוקטיקן ופרוטו-צ'ולאן התנתקו לאחר מכן מהקבוצה הראשית ועברו צפונה לחצי האי יוקטן.
דוברי הענף המערבי עברו דרומה לאזורים המאוכלסים כיום באנשים ממאיים וקישיים.
כאשר מאוחר יותר נפרדו דוברי הפרוטו-צלטלאן מקבוצת צ'ולן ועברו דרומה לרמות צ'יאפס, הם באו במגע עם דוברי שפות מיקס – זוק.
על פי תיאוריה אלטרנטיבית של רוברטסון ויוסטון, הוסטקן נשאר ברמות גואטמלה עם דוברי צ'ולן – צלטלאן, ונפרד מאותו ענף במועד הרבה יותר מאוחר ממה שהציע קאופמן.
בתקופה הארכאית (לפני שנת 2000 לפני הספירה) נראה כי מספר מילות השאלה משפות מיקס-זוק נכנסו לשפת הפרוטו-מאיה.
זה הוביל להשערות לפיהן המאיה המוקדמת נשלטה על ידי דוברי שפות מיקס-זוק, אולי האולמקים.
לעומת זאת בשפות קסינקן ולקנן, שפות המאיה לעיתים קרובות יותר הן המקור ולא מקבל מילות ההלוואה.
מומחים לשפות המאיה כמו קמפבל סבורים כי הדבר מעיד על תקופה של קשר אינטנסיבי בין מאיה לאנשי לנקן וקסינקה, אולי בתקופה הקלאסית (250–900 לספירה).
בתקופה הקלאסית החלו הענפים הגדולים להתפשט לשפות נפרדות.
הפיצול בין פרוטו-יוקטן (בצפון, כלומר בחצי האי יוקטן) לפרוטו-צ'ולאן (בדרום, כלומר הרי צ'יאפאס ואגן פטן) כבר התרחש בתקופה הקלאסית, כאשר כתובות המאיה שעדיין קיימות נכתבו.
שתי הגרסאות מתועדות בכתובות הירוגליפיות באתרי המאיה של אז, ושתיהן מכונות בדרך כלל "שפת מאיה קלאסית".
הסיבה לכך שרק מעט זנים לשוניים נמצאים בטקסטים הגליפיים היא ככל הנראה שאלה שימשו כניבים יוקרתיים בכל אזור המאיה; טקסטים הירוגליפיים היו מורכבים בשפת האליטה.
סטיבן יוסטון, ג'ון רוברטסון ודייוויד סטיוארט הציעו כי הזן הספציפי של צ'ולן שנמצא ברוב הטקסטים הגלייפיים של דרום השפלה הדרומית הוא שפה שהם מכנים "צ'וליטאן קלאסית", שפת האב הקדומה של השפות צ'ולטי וצ'ורטי המודרניות.
הם מציעים שמקורה באגן פטן המערבי והדרומי-מרכזי, ושהשתמשו בה בכתובות ואולי גם דוברה על ידי אליטות וכמרים.
עם זאת, מורה-מרין טענה שהתכונות המשותפות למאיה הקלאסית ולשפות הצ'ולטיאן הן לא חידושים, וכי הגיוון של צ'ולן למעשה התפתח אחרי התקופה הקלאסית.
השפה של הכתובות הקלאסיות הייתה אז פרוטו-צ'ולנית.
במהלך הקולוניזציה הספרדית של מרכז אמריקה, כל השפות הילידיות הושמדו על ידי ספרדית, שהפכה לשפת היוקרה החדשה.
השימוש בשפות המאיה בתחומים רבים וחשובים בחברה, כולל ממשל, דת וספרות, הגיע לסיומו.
עם זאת אזור המאיה היה עמיד יותר בפני השפעה חיצונית מאחרים, ואולי מסיבה זו, קהילות מאיה רבות עדיין שומרות על שיעור גבוה של דוברים חד לשוניים.
אזור המאיה נשלט כיום על ידי השפה הספרדית.
בעוד שמספר שפות המאיה נכחדו או נחשבות בסכנת הכחדה, אחרות נותרות קיימות, כאשר הדוברים בכל קבוצות הגיל משתמשים בשפת האם בכל תחומי החברה.
עם התקדמות ארכאולוגיית המאיה במהלך המאה ה-20 והתפשטות האידאולוגיות הלאומניות מבוססות הגאווה, החלו העמים דוברי המאיה לפתח זהות אתנית משותפת כמאיה, יורשי תרבות המאיה.
המילה "מאיה" נגזרה ככל הנראה מהעיר מאיפאן של יוקטן, שמשמעותו המוגבלת יותר בתקופות טרום קולוניאליות וקולוניאליות מצביעה על מקור באזור מסוים בחצי האי יוקטן.
המשמעות הרחבה יותר של "מאיה" כיום, אף על פי שהיא מוגדרת על ידי יחסים לשוניים, משמשת גם להתייחסות לתכונות אתניות או תרבותיות.
מרבית המאיה מזדהה בראש ובראשונה עם קבוצה אתנית מסוימת, למשל "יוקאטק" או "קיצ'ה"; אבל הם גם מכירים בקרבה משותפת של המאיה.
השפה הייתה מהותית בהגדרת גבולותיה של אותה קרבה.
פאברי כותב: "המונח מאיה הוא בעייתי מכיוון שעמי המאיה אינם מהווים זהות הומוגנית.
מאיה, לעומת זאת, הפכה לאסטרטגיה של ייצוג עצמי לתנועות המאיה וחסידיה.
האקדמיה של לנגואס מאיה דה גואטמלה (ALMG) מוצאת עשרים ואחת שפות מאיה מובחנות." גאווה זו באחדות הובילה להתעקשות על הבחנות בין שפות המאיה השונות, שחלקן כל כך קרובות עד שהן יכולות בקלות להיות מכונות דיאלקטים של שפה אחת.
אך בהתחשב בכך שהמונח "דיאלקט" שימש בעבר אנשים עם מאפיינים גזעניים, ומכיוון שחוקרים הבחינו בין "ניבים" אמריקאים לבין "שפות" אירופיות, השימוש המועדף במסו-אמריקה בשנים האחרונות היה ייעוד הזנים הלשוניים המדוברים על ידי קבוצות אתניות שונות כשפות נפרדות.
בגואטמלה, עניינים כמו פיתוח אורתוגרפיות סטנדרטיות לשפות המאיה נשלטים על ידי האקדמיה דה לנגואס מאיה דה גואטמלה (ALMG; האקדמיה לגואטמלה לשפות המאיה), שנוסדה על ידי ארגוני המאיה בשנת 1986. בעקבות הסכמי השלום של 1996 היא זכתה להכרה הולכת וגוברת כסמכות הרגולטורית בשפות המאיה בקרב חוקרי המאיה וגם בקרב בני המאיה.
למשפחת שפת המאיה אין קשר גנטי מוכח למשפחות שפות אחרות.
הדמיון לכמה שפות של מסו-אמריקה נובע מפיזור תכונות לשוניות משפות שכנות למאיה ולא ממוצא משותף.
מסאו-אמריקה הוכחה כאזור של דיפוזיה לשונית משמעותית.
מגוון רחב של הצעות ניסו לקשר את משפחת המאיה למשפחות או לבודדים בשפות אחרות, אך אף אחת מהן אינה נתמכת על ידי בלשנים.
דוגמאות כוללות קישור המאיה עם השפות אורו-צ'יפאיה, מפוצ'ה, לנקאן, פורפצ'ה ואואב.
מאיה נכללת גם בהשערות שונות של שפות הוקאן ופנוטיאן.
הבלשן ג'וזף גרינברג כלל את מאיה בהשערת אמרינד שלו השנויה במחלוקת, אשר נדחית על ידי רוב הבלשנים ההיסטוריים כי היא בלתי נתמכת בראיות זמינות.
בכתיבה בשנת 1997, טען לייל קמפבל, מומחה בשפות המאיה ובלשנות היסטורית, כי ההצעה המבטיחה ביותר היא השערת "מאקרו-מאיה", המציגה קשרים בין המאיה, שפות מיקס-זוק ושפות טוטונאקן, אך מחקרים נוספים נדרשים כדי או לתמוך או להפריך השערה זו.
בשנת 2015 ציין קמפבל כי ראיות עדכניות שהציג דייוויד מורה-מארין הופכות את המקרה של יחסים בין שפות המאיה למיקס-זוקיאן לסביר הרבה יותר.
משפחת המאיה מורכבת משלושים שפות.
בדרך כלל, שפות אלה מקובצות ל-5–6 קבוצות משנה עיקריות (יוקטקאן, הווסטקאן, צ'ולן-צלטלאן, ק'אנג'ובאלאן, מאמאן וקייצ'יאן).
משפחת שפות המאיה מתועדות היטב, ותוכנית הסיווג הפנימי שלה מקובלת ומבוססת, למעט כמה הבדלים קלים שלא נפתרו.
נקודה אחת שעומדת על הפרק היא עמדתם של צ'ולאן וקאנג'ובאלאן – צ'וג'אן.
יש חוקרים שחושבים שאלו מהווים ענף מערבי נפרד (כמו בתרשים להלן).
בלשנים אחרים אינם תומכים בהצבת מערכת יחסים קרובה במיוחד בין צ'ולאן לקאנג'ובאלאן – צ'וג'אן; כתוצאה מכך הם מסווגים כשני ענפים מובחנים הנובעים ישירות מהשפה הפרוטו.
סיווג מוצע חלופי מקבץ את ענף האוסטקן כענף מהצומת צ'ולאן-צלטלן, ולא כענף מרוחק שנובע ישירות מהצומת הפרוטו-מאי.
מחקרים מעריכים כי יותר מ-6 מיליון אנשים מדברים בשפות המאיה.
רובם גרים בגואטמלה, שם לפי ההערכות בין 40%-60% מהאוכלוסייה דוברת שפת מאיה.
במקסיקו נאמדה אוכלוסיית דוברי המאיה ב-2.5 מיליון איש בשנת 2010, ואילו אוכלוסיית הדוברים בליזיה מונה כ-30,000 תושבים.
בעבר השפות הצ'ולניות היו נפוצות בכל אזור המאיה, אך כיום השפה עם רוב הדוברים היא צ'ול, המדוברת על ידי 130,000 אנשים בצ'יאפס.
השפה הקרובה ביותר לשפה זו, שפת צ'ונה מאיה, מדוברת על ידי 55,000 אנשים במדינת טבסקו.
שפה קשורה נוספת, שנמצאת היום בסכנת הכחדה, היא צ'ורטי, אותה מדברים 30,000 אנשים בגואטמלה.
בעבר שפה זו דוברה גם במערב הקיצוני של הונדורס ואל סלבדור, אך הניב הסלבדורי נכחד והניב המדובר בהונדורס עומד להיכחד.
צ'ולטי, שפה אחות של צ'ורטי, נכחדה גם היא.
ההערכה היא כי שפות הצ'ולן הן השמרניות ביותר באוצר המילים והפונולוגיה, והן קשורות בקשר הדוק לשפת כתובות המאיה של התקופה הקלאסית הנמצאות באזור השפלה המרכזית.
ייתכן שהן שימשו כשפות יוקרה, בדו קיום עם ניבים אחרים באזורים מסוימים.
הנחה זו מספקת הסבר מתקבל על הדעת למרחק הגאוגרפי בין אזור צ'ורטי לאזורים בהם מדברים צ'ול וצ'ונטל.
השפות הקרובות ביותר לשפות הצ'ולן הן שפות ענף צלטלן, צוציל וצלטל.
השתיים האחרונות מדוברות בצ'יאפס על ידי אוכלוסיות גדולות ויציבות או גדלות (265,000 דוברים עבור צוציל ו-215,000 דוברים עבור צלטל).
לצלטל יש עשרות אלפי דוברים חד לשוניים.
קאנג'ובאל מדוברת על ידי 77,700 אנשים בהואואיטננגו בגואטמלה, ועל ידי אוכלוסיות קטנות במקומות אחרים.
האזור של דוברי קאנג'ובאלאן בגואטמלה, בגלל מדיניות רצח עם במהלך מלחמת האזרחים וקרבתו לגבול מקסיקו, היה מקורם של מספר פליטים.
לפיכך יש כיום אוכלוסיות קטנות שדוברות קאנג'ובאל, ג'קלטק ואקאטק במקומות שונים במקסיקו, ארצות הברית, ועקב יישוב מחדש לאחר המלחמה גם בחלקים אחרים של גואטמלה.
ג'קלטק (הידועה גם בשם פופטי) מדוברת על ידי כמעט 100,000 אנשים בכמה עיריות בהואואיטננגו בגואטמלה.
שפה נוספת בענף זה היא אקאטק, עם למעלה מ-50,000 דוברים בסן מיגל אקטאן ובסן רפאל לה אינדפנדנסיה.
צ'וג מדוברת על ידי 40,000 אנשים בהואואיטננגו, ועל ידי 9,500 אנשים, בעיקר פליטים, מעל הגבול במקסיקו, בעיריית לה טריניטריה, צ'יאפס, והכפרים ציסקאו וקואוטמוק.
טוג'ולבאל מדוברים במזרח צ'יאפס על ידי 36,000 איש.
השפות והניבים הקישיים-ממאיים, המכילים שני ענפי משנה ושלוש תת-משפחות, מדוברים ברמות של גואטמלה.
קייצ'י, המהווה ענף משנה משלה בתוך משפחת השפות הקישיות-ממאיות, מדוברת על ידי כ-800,000 אנשים במחוזות דרום פטן, איזבל ואלטה ורפז של גואטמלה, וגם בבליז על ידי 9,000 דוברים.
באל סלבדור ישנם 12,000 דוברים כתוצאה מהגירות שהתרחשו בזמן האחרון.
שפת האוספנטק, הנובעת ישירות מהצומת הקיצ'ינית-מאמאית, מדוברת באל-קיש ויש לה 3,000 דוברים.
בתוך ענף המשנה הקישאי, שפת המאיה הנפוצה ביותר מדוברת על ידי כ-1,000,000 מאיה-קישיים בהרי גואטמלה, באזור העיירות צ'יצ'יקסטנגו וקווצלטננגו ובהרי קוצ'ומאטאן, וכן על ידי מהגרים עירוניים בגואטמלה סיטי.
המסמך המיתולוגי המפורסם של מאיה, פופול וו, נכתב בקיצ'ה מיושנת המכונה לעיתים קרובות קיש הקלאסית.
תרבות הקיצ'ה הייתה בשיאה בזמן הכיבוש הספרדי.
קו'מרקאג', הממוקמת ליד העיר סנטה קרוז דל קיש של ימינו, הייתה המרכז הכלכלי והטקסי שלה.
השפה אשי מדוברת על ידי 85,000 איש בקובולקו וברבינאל, שתי מוניציפליות של באחה ורפז.
בכמה סיווגים, למשל זה של קמפבל, אשי נחשבת לסוג של שפה קישאית.
עם זאת, בשל חלוקה היסטורית בין שתי הקבוצות האתניות, בני מאיה דוברי אשי אינם רואים עצמם כקיצ'ה.
את שפת הקצ'יקל מדברים כ-400,000 איש באזור המשתרע מעיר גואטמלה מערבה עד לחופו הצפוני של אגם אטיטלן.
בצ'וטוג'יל יש כ-90,000 דוברים בסביבת אגם אטיטלן.
שפות נוספות בענף הקיצ'יאני הן סקפולטק, המדוברת על ידי כ-15,000 איש בעיקר באל-קיש, והשפה סיפאקאפנס, שמדוברת על ידי 8,000 אנשים בסיפאקאפה, סן מרקוס.
השפה הגדולה ביותר בענף המשנה של השפות הממאיות היא מאם, המדוברת על ידי 478,000 אנשים בסן מרקוס והואואיטנגו.
אוואקאטק היא השפה של 20,000 תושבים במרכז אגואקטאן, עירייה נוספת של הואואיטנגו.
איקסיל (אולי אלו שלוש שפות שונות) מדוברת על ידי 70,000 אנשים באזור "משולש איקסיל" באל-קיש.
טקטיטק (או טקו) מדוברת על ידי מעל 6,000 אנשים בעיריית טקטיטאן, ועל ידי 1,000 פליטים במקסיקו.
על פי האתנולוג מספר הדוברים של טקטיטק ממשיך לגדול.
שפות הפוקום קשורות בקשר הדוק לליבה הקוויצ'ית, בה הן מהוות ענף משנה פוקום-ק'יצ'י בצומת הקוויצ'י-מאמי.
פוקומצ'י מדוברת על ידי 90,000 איש בפורולה, באחה ורפז ובעיריות הבאות באלטה ורפז: סנטה קרוז ורפז, סן קריסטובל ורפז, טקטיקה, טמאחו וטוקורו.
את פוקומאם מדברים כ-49,000 איש בכמה מקומות בגואטמלה.
יוקטן-מאיה (המכונה בפשטות "מאיה" לדובריה) היא שפת המאיה הנפוצה ביותר במקסיקו.
כיום היא מדוברת על ידי כ-800,000 איש, שרובם הגדול נמצא בחצי האי יוקטן.
היא נותרה נפוצה ביוקטן ובמדינות הסמוכות קווינטנה רו וקמפצ'ה.
שלוש השפות האחרות של יוקטן הן מופאן, המדוברת על ידי כ-10,000 דוברים בעיקר בבליז; איצה, שפה שנכחדה או עומדת להיכחד מאגן פטן בגואטמלה; ולאקנדון או לקנטום, גם היא בסכנת הכחדה עם כ-1,000 דוברים בכפרים ספורים בפאתי סלבה לקנדונה, בצ'יאפס.
ווסטק מדוברת במדינות מקסיקו וראקרוס וסן לואיס פוטוסי על ידי כ-110,000 איש.
זוהי השפה השונה ביותר משפות המאיה המודרניות.
צ'יקומולקלטק הייתה שפה הקשורה לוואסטק אשר דוברה בצ'יאפס, ונכחדה זמן מה לפני 1982.
מספר מילות השאלה שמקורן בשפות המאיה נמצאות בשפות אחרות, בעיקר בספרדית, אנגלית וכמה שפות מסואמריקאיות שכנות.
בנוסף, שפות המאיה לוו מילים, במיוחד מספרדית.
מילת הלוואה של בני המאיה היא סיגר.
סיק היא המילה המאיית ל"טבק" וסיקר פירושו "לעשן עלי טבק".
זהו המקור הסביר ביותר למילה סיגריה.
המילה האנגלית "הוריקן", שהיא הלוואה מהמילה הספרדית "huracán" נחשבת קשורה לשמה של אלת הסערה של מאיה, ג'ון רקאן.
עם זאת, סביר להניח שהמילה עברה לשפות אירופאיות משפת הקריבאן או משפת הטאינו.
הכתיב המורכב ששימש לכתיבת שפות המאיה בתקופה הטרום קולומביאנית ואשר ידוע כיום מתחריטים בכמה אתרים ארכאולוגיים של המאיה פוענח כמעט לחלוטין.
הכתיב הוא שילוב בין מערכת לוגוגרפית למערכת סילבית.
בתקופה הקולוניאלית שפות המאיה נכתבו בכתב שמקורו באלפבית הלטיני; אורתוגרפיות פותחו בעיקר על ידי מדקדקים מיסיונרים.
לא בכל שפות המאיה המודרניות יש אורתוגרפיות סטנדרטיות, אך שפות המאיה בגואטמלה משתמשות במערכת איות פונמית סטנדרטית המבוססת על לטינית שפותחה על ידי האקדמיה דה לאנגואס מאיה דה גואטמלה (ALMG).
אורטוגרפיות לשפות מקסיקו מפותחות בימים אלה על ידי המכון הלאומי לשפות הילידים (INALI).
ציוויליזציית המאיה הפרה-קולומביאנית פיתחה והשתמשה במערכת כתיבה מורכבת ומתפקדת לחלוטין, שהיא הכתיב המסו-אמריקני היחיד שניתן לומר שהוא מפוענח כמעט לחלוטין.
ציוויליזציות שהוקמו מוקדם יותר ממערב ומצפון לארצות מולדה של המאיה, שהיו להן גם תכתיבים בכתובות ששרדו, כוללות את האזור זאפוטק, אולמק, והעמים דוברי הזוק בדרום וראקרוס ואזור צ'יאפס המערבי - אך הכתבים שלהם עדיין לא מפוענחים ברובם.
מוסכם בדרך כלל שמערכת הכתיבה של המאיה הותאמה מאחת או יותר מהמערכות הקודמות הללו.
מספר אזכורים מזהים את הכתב הלא-מפוענח של אולמק כקדום ביותר.
במהלך הפענוח של הכתב ההירוגליפי של המאיה, החוקרים הבינו שמדובר במערכת כתיבה מתפקדת לחלוטין בה ניתן היה לבטא באופן חד משמעי כל משפט בשפה המדוברת.
המערכת היא מסוג המסווג בצורה הטובה ביותר, בה ניתן להשתמש בסמלים (גליפים או גרפים).
יש תוספת מלאה (אף על פי שעדיין לא זוהו כל ההברות האפשריות), וסופר מאיה היה מסוגל לכתוב כל דבר בצורה פונטית, הברה לפי הברה, באמצעות סמלים אלה.
לפחות שתי שפות עיקריות של בני המאיה זוהו בבירור בטקסטים הירוגליפיים, וככל הנראה לפחות שפה אחת אחרת זוהתה.
מגוון שפות ארכאיות המכונה מאיה הקלאסית מוזכרות ברוב טקסטים אלה, במיוחד בכתובות בתקופת הקלאסיקה של אזורי השפלה הדרומיים והמרכזיים.
שפה זו קשורה באופן הדוק ביותר לענף הצ'ולאני של משפחת השפות, אשר צאצאיהם המודרניים כוללים את צ'ול, צ'ורטי וצ'ונטל.
כתובות בשפה יוקטית מוקדמת (האב הקדמון של השפה היוקטית הטובה ביותר ששרדה) הוכרו או הוצעו, בעיקר באזור חצי האי יוקטן ומתקופה מאוחרת יותר.
שלושה מארבעת קודקודי המאיה הקיימים מבוססים על יוקאטק.
הוערך כי כמה כתובות שנמצאו באזור הרמות צ'יאפס עשויות להיות בשפה צלטית אשר צאצאיה המודרניים הם צלטל וצוציל.
משערים כי נעשה שימוש גם בזנים ודיאלקטים אזוריים אחרים, אך הם טרם זוהו בוודאות.
השימוש והידע בכתיב המאיה נמשך עד לכיבוש ספרד של המאה ה-16 לפחות.
הבישוף דייגו דה לנדה קלדרון מהארכידוכסיה הקתולית של יוקטן אסר על השימוש בשפה הכתובה, ובכך סיים את מסורת האוריינות בכתב המקומי.
הוא עבד עם המתיישבים הספרדים להשמדת עיקר הטקסטים של בני המאיה כחלק ממאמציו להמיר את בני המקום לנצרות ולהתרחק ממה שהוא ראה כעבודת אלילים אלילית.
כתיב קולוניאלי מסומן על ידי שימוש ב-c עבור / k /, k עבור / q / בגואטמלה או עבור / kʼ / ביוקטן, h עבור / x /, ו-tz עבור / ts, השימוש ב-u עבור / w /, ושימוש המשתנים z, ç, s עבור / s /.
ההבדל הגדול ביותר מהכתיב המודרני, לעומת זאת, הוא בניסיונות השונים לתמלל את העיצורים המוצלחים.
באזור שנת 1550 המציא פרנסיסקו דה לה פארה אותיות ייחודיות להוצאת שפות בשפות המאיה של גואטמלה, הטרזיו וקואטרילו (ונגזרות).
אלה שימשו בכל הכתיבה הפרנציסקנית שלאחר מכן, והם נראים לעיתים גם היום ומערכות דומות הותאמו למאיה.
גישה אחרת, ביוקאטק, הייתה להדגיש אות או תו או להכפיל את שורש המילה.
מאז התקופה הקולוניאלית כמעט כל כתבי המאיה השתמשו באלפבית לטיני.
בעבר אלה התבססו בעיקר על האלף-בית הספרדי ושונו בין מחברים, ורק לאחרונה התבסס אלפבית סטנדרטי.
האלף-בית המקובל הראשון נוצר עבור יוקאטק מאיה על ידי מחבריו ותורמיו של הדיקיצ'ריו מאיה קורדמקס, פרויקט שביים אלפרדו באררה ווסקז ופורסם לראשונה בשנת 1980.
לאחר מכן, האקדמיה הגואטמלית לשפות המאיה, שנוסדה בשנת 1986, התאימה סטנדרטים אלה ל-22 שפות המאיה (בעיקר בגואטמלה).
התסריט הוא ברובו פונמי, אך זנח את ההבחנה בין אפוסטרוף לעיצורי פליטה לבין עצירת הזוהר, כך ש - / tʼ / והרצף / tʔ / כתובים שניהם בתור tʼ.
שפות עיקריות אחרות של המאיה, בעיקר במדינת צ'יאפס המקסיקנית, כגון צוציל, צלטל, צ'ול וטוג'ולאבאל, אינן נכתבות בדרך כלל בצורה זו, ולעיתים נכתבות עם המוסכמות שתוקנו על ידי מרכז המדינה לשפה הילידית של צ'יאפאן, אמנות וספרות, אשר למשל כותב "ts" ולא "tz".
השפות המדוברות בצפון אמריקה כוללות את שפותיהם של העמים הילידיים ביבשת, וגם את שפות השלטונות הקולוניאליים האירופאיים.
השפות המדוברות ביותר באמריקה הצפונית (כולל אמריקה המרכזית והקריביים) הן אנגלית, ספרדית ובמידה פחותה יותר צרפתית.
כמו כן, בעיקר בקריביים, מדוברות שפות קריאוליות שמושפעות מהשפות הללו.
אמריקה הצפונית היא בית למשפחות שפות רבות ומספר שפות מבודדות.
בצפון הארקטי, מדוברות שפות אסקימו-אלאוט מאלסקה עד לגרינלנד.
המשפחה הזו כוללת את השפה האלאוטית בהאיים האלאוטיים, שפות יופיק באלסקה והמזרח הרחוק הרוסי, והשפות האינואיטיות באלסקה, יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות, נונאווט וגרינלנד.