tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבועיים וחצי לפני פתיחת עונת 2013 הוחתם כנהג בקבוצת מרוסיה.
בגרנד פרי אוסטרליה, מרוץ הפתיחה של העונה דורג במקום ה-19. כבר בהקפה הראשונה הצליח לעקוף את פסטור מלדונדו ודניאל ריקארדו.
את המרוץ סיים במקום ה-15. במרוץ הבא שנערך במלזיה סיים במקום ה-13, ההישג הטוב בעונה.
במהלך העונה הצליח לסיים 16 מתוך 19 מרוצים, אך לא צבר נקודות.
לקראת סיום העונה הוארך חוזהו בקבוצה לשנה נוספת.
בגרנד פרי מונקו, המרוץ השישי בעונה, הצליח לצבור את הנקודות הראשונות בקריירה האישית והראשונות של קבוצת מרוסיה באליפות, כשסיים את המרוץ במקום התשיעי.
ב-2 באוקטובר התראיין ביאנקי והרכיז על עצמו כ"מוכן" להיות נהג בקבוצת פרארי, כמחליפו של פרננדו אלונסו, אם יעזוב בסוף העונה.
גרנד פרי יפן נערך ב-5 באוקטובר 2014 תחת תנאים קשים שנגרמו כתוצאה מסופה טרופית.
בהקפה ה-43 של המרוץ איבד ביאנקי שליטה על רכבו שהחליק לאזור המילוט בפניית דאנלופ (פנייה מס' 7).
הוא התנגש בעגורן שעמד בצד המסלול והיה עסוק בפינוי רכבו של אדריאן סוטיל, שאיבד שליטה באותו המקום הקפה אחת קודם לכן.
הצד השמאלי של מכוניתו התנגש בעוצמה בעגורן באופן שפגע במסגרת הבטיחת של המכונית.
המרוץ נעצר ולואיס המילטון הוכרז כמנצח.
ביאנקי נותר ללא הכרה ולא הגיב לקריאות בקשר הקבוצתי ולמארשלים שהגיעו למקום התאונה.
הוא טופל במקום לפני שנלקח למרכז הטיפול הרפואי הצמוד למסלול.
בשל תנאי מזג האוויר הקשים לא התאפשר פינוי באמצעות מסוק והוא הוסע לבית החולים באמבולנס תחת ליווי משטרתי, נסיעה למרחק של 15 קילומטר שנמשכה 32 דקות.
אל בית החולים הגיע כשהוא במצב קריטי עם פגיעה בראשו.
הוא עבר ניתוח בראשו ולאחר מכן הועבר להמשך טיפול במחלקת טיפול נמרץ.
לאחר הניתוח נותר ביאנקי במצב קשה אך יציב והוא הורדם והונשם.
מצבו הוגדר "נואש" והרופאים ציינו שעצם העובדה שניצל מהווה נס רפואי.
במהלך חודש נובמבר הוצא מהתרדמת המלאכותית בה היה שרוי והחל לנשום בכוחות עצמו.
בהמשך לא חל שיפור כלשהו במצבו והוא נותר חסר הכרה.
הלווייתו נערכה ארבעה ימים לאחר מכן בקתדרלת רפרט הקדושה בניס, צרפת.
גופתו נשרפה והאפר נטמן בבית הקברות של מונטה קרלו.
בטקס הלוויה השתתפו נהגים מרוץ רבים ביניהם אלן פרוסט, אלן מקניש, סבסטיאן פטל, לואיס המילטון, ולטרי בוטאס, ניקו רוזברג, ז'אן-אריק ורן ופליפה מאסה.
במאי 2016 הכריזה משפחתו על הכוונה לנקוט בצעדים משפטיים כנגד FIA, קבוצת מרוסיה וברני אקלסטון.
בעקבות התאונה הקשה פתחה FIA בחקירה לבירור נסיבות התאונה והנהיגה מספר שינויים בכללי הבטיחות.
המסקנות הראשונות הוצגו במסיבת עיתונאים שנערכה לפני גרנד פרי רוסיה.
בהודעה נמסר, בין היתר, כי ביאנקי האט בכניסה לפנייה מספר 7, אך לא נמסר באיזה מהירות אירעה התאונה.
בנוסף, נטען כי התארכות הנסיעה לבית החולים באמבולנס ולא במסוק הייתה חסרת השפעה על מצב הפציעה.
FIA חשפה כי היא נמצאת בתהליך בחינה מתמשך של אמצעי הגנה שיסגרו את תא הנהג ויגנו עליו מפני פגיעות אפשריות ויסייעו לבלום בצורה מהירה יותר מכוניות שנכנסות לסכנת התרסקות.
החל מהגרנד פרי הרוסי הוכנסה לשימוש מכונית בטיחות וירטואלית (VSC), בדומה למערכת Slow Zone בה נעשה שימוש במרוצי הלה-מאן.
הסימון להפעלת המערכת מופיע לצידי המסלול ועל ההגה של הנהגים.
במהלך הפעלתה אסור לנהגים לבצע עקיפות.
שבוע לאחר מכן פנתה FIA לכל הקבוצות בבקשה שיעבירו כל מידע שיש ברשותם לגבי התאונה לפאנל מיוחד שהוקם על מנת לחקור את התאונה.
הפאנל שהורכב מנהגי עבר ובעלי קבוצות.
צוות החקירה הציג את ממצאיו ארבעה שבועות לאחר מכן וקבע כי לא נמצא גורם אחד מרכזי לתאונה.
השילוב של תנאי מסלול קשים, מהירות הנסיעה ונוכחות המנוף בצידי המסלול הובילו לתוצאה הקשה.
הדו"ח הצביע על כשל במערכת בלימת החירום האוטומטית ברכב שלא הופעלה.
בנוסף, המליץ הדו"ח על מספר שינויים בבטיחות בעת טיפול ברכבים פגועים על המסלול או בצידו.
בשנת 2018 הוסף מכשיר ההיילו (Halo) לכל מכוניות הפורמולה 1, מכשיר זה נועד להגן על ראשי הנהגים מגלגלים ,חלקי מכוניות ופגיעות ראש אפשריות מתאונות.
ז'או טוד, נשיא הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), הכריז לאחר מותו של ביאנקי כי המספר 17 יופרש ונהגים לא יוכלו להשתמש בו, כהוקרה לזכרו של ביאנקי.
איגוד נהגי הגרנד פרי הכריז כי הוא חש אחראי "לעולם לא להתפשר על קידום נושא הבטיחות".
גרנד פרי רוסיה, שהתקיים שבוע לאחר הפציעה, נפתח על ידי הנהגים בדקת דומייה לכבודו של ביאנקי.
קבוצת מרוסיה החתימה את אלכסנדר רוסי כמחליף לביאנקי, אך לבסוף בחרה להתחרות במרוץ עם מכונית אחת בלבד.
דקת דומיה נוספת התקיימה בתחילת גרנד פרי הונגריה בשנת 2015, שהתקיים לאחר מותו בנוכחות בני משפחתו.
סבסטיאן פטל, מנצח המרוץ, הקדיש את הניצחון לביאנקי.
כמוהו עשו גם דניאיל קוויט ודניאל ריקארדו, שסיימו על הפודיום.
בדצמבר 2015 הודיעה משפחתו של ביאנקי על הקמת קרן מיוחדת לזכרו של בנם שתתמוך ותקדם נהגים צעירים.
הקרן מוכרת מזכרות וציוד עם הלוגו JB17 ומענינקה חסויות לאירועים.
בין תומכי הקרן נמצא אלבר השני, נסיך מונקו.
רחוב The Rue du Sapin, הרחוב בו שוכן אצטדיון אליאנץ ריביירה, מגשרה הביתי של קבוצת הכדורגל של ניס שינה את שמו ונקרא על שם ביאנקי במהלך שנת 2016.
שארל לקלר, שהיה בן חסותו של ביאנקי, התחרה בגרנד פרי מונקו בשנת 2019 עם קסדה בעיצוב מיוחד כמחווה לביאנקי.
ז'ול גרווי היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1879–1887 מטעם מפלגת הרפובליקניים השמאליים.
גרווי נולד ב-15 באוגוסט 1807 בפראנש-קונטה.
כיהן כנשיא האספה הלאומית בשנים 1871–1873. בינואר 1879 נבחר לנשיאות צרפת.
בדצמבר 1885 נבחר לכהונה שנייה.
מדיניות החוץ שלו הייתה שקולה במיוחד שכן הוא התנגד לדרישות הלאומיות לנקום בגרמניה בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה ההרסנית (1870–1871) והתנגד להתפשטות קולוניאלית, שהייתה אז סוגיה פוליטית מרכזית.
כהונתו השנייה של גרווי התאפיינה בשערוריות שחיתות שהובילו להתפטרותו בשנת 1877. שירתו תחתיו ראשי הממשלה ויליאם הנרי ודינגטון, ז'ול פרי ולאון גמבטה.
הוא נפטר כארבע שנים לאחר מכן.
ז'וזפין דה רשקה (בפולנית: Józefina Reszke, בצרפתית: Joséphine de Reszke; 4 ביוני 1855 – 22 בפברואר 1891) הייתה זמרת סופרן אופראית פולנייה, ילידת ורשה.
דה רשקה הייתה אחותם של זמר הבס אדואר דה רשקה וזמר הטנור יאן דה רשקה, שניהם זמרי אופרה ידועי-שם.
את לימודי השירה החלה אצל אמה ואצל מאדאם ניסן-סלומון, והופעת הבכורה שלה הייתה בפריז, כאופליה באופרה "המלט" של אמברואז תומא ב-21 ביוני 1875.
דה רשקה נשארה באופרה של פריז במשך שנים אחדות, במהלכן נודעה בהופעותיה באופרות איטלקיות וצרפתיות; היא יצרה את תפקיד זיטה ב"מלך לאהור" של מאסנה.
היא דחתה הצעה להופיע בארצות הברית, ונשארה באירופה במשך כל שנות הקריירה שלה.
דה רשקה הופיעה עם אחיה יאן בהופעת הבכורה שלו; השניים, יחד עם אדואר, השתתפו בהצגת הבכורה של "ארודיאדה" בשנת 1884. בשיא הקריירה שלה נישאה לברון לאופולד יוליאן קרוננברג, ופרשה מן הבמה כמעט לחלוטין; מאז ואילך הסתפקה בהופעות צדקה בלבד.
על הופעותיה אלה גמלה לה עיריית פוזנן ביהלום.
ז'ואאו פדרו נבש פיליפה (בפורטוגזית: João Pedro Neves Filipe; נולד ב-30 במרץ 1999 בליסבון שבפורטוגל), הידוע בכינוי ז'וטה (בפורטוגזית: Jota), הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית.
ז'וטה גדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון, ובשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-25 בפברואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על צ'אווס במסגרת המחזור ה-23 בליגת העל הפורטוגלית בעונת .
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל ז'וטה למשך עונה אחת לריאל ואיאדוליד מהלה ליגה.
ב-22 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על גרנדה במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת 2020/2021. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בספטמבר 2021 הושאל ז'וטה למשך עונה אחת לסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על רוס קאונטי במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת .
ב-23 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על ריית' רוברס במסגרת גביע הליגה הסקוטית.
ב-3 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 2-1 על אברדין במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בסך הכל ערך 29 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-1 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע לחמש עונות במועדון.
נבחרת פורטוגל עד גיל 17
ז'וזפן -אֶמֵה פּלדאן היה סופר, הוגה רוחני ומבקר והיסטוריון אמנות צרפתי.
היה ממנהיגי מסדר הרוזיקרוציאנים, מאוחר יותר חסיד של המסדר המרטיניסטי שבראשות פפוס (ז'ראר אנקוס).
הקים את סלון הוורד והצלב שמשך אליו ציירים, סופרים ומוזיקאים, בעיקר סימבוליסטים.
פלדאן נולד ב-1858 בליון שבצרפת למשפחה קתולית אדוקה של חקלאים וסוחרים.
אביו, לואי-אדריין פלדאן היה עיתונאי שעבד בכתב העת "לה פראנס ליטרר" וייסד את השבועון "La Semaine religieuse" (השבוע הדתי).
אמו הייתה ז'וזפין לבית ואקייה.
אחיו הבכור, אדריין, יליד 1844, היה רופא ואיש אשכולות, שעסק בין השאר בהומאופתיה.
פלדאן למד במכללות ישועיות באביניון ובנים.
גילה אופי נון-קונפורמיסטי והורחק מהתיכון הראשון אחרי שהאשים את אחד המורים באתאיזם, מאוחר יותר סולק גם מהסמינר בעיר נים.
אחרי שנכשל בבחינות הבגרות עבר לפריז ונעשה למבקר ספרות ואמנות.
פלדאן היה לחבר פעיל מאוד בתנועת תחיית האוקולטיזם הצרפתי והטביע את חותמו על האמנות הסימבוליסטית בצרפת ובבלגיה.
אולם גישתו האקסצנטרית והשחצנית משכה עליו לא מעט לעג, ואחרי מותו נשכח במהרה.
ב-1882 התקבל לעבודה אצל ארסן אוסה (Houssaye) בכתב העת "L'Artiste" (האמן).
ב-1884 פרסם את הרומן הראשון שלו, "החטא העליון" (Le vice suprême), שהטיף לגאולת האדם על ידי שיטות מאגיה אוקולטית מהמזרח הקדום.
בתחילה התקבל הספר בהצלחה אצל הקהל הצרפתי, שגילה באותה תקופה עניין מחודש ברוחניות ובמיסטיקה, והופיע במספר מהדורות.
גם "החטא העליון" וגם הספרים שבאו בעקבותיו בלטו בנושאים מהגות הצלב והוורד והאוקולטיזם.
קריאת ספרו הראשון של פלדאן גרמה למשורר הצרפתי ממוצא איטלקי סטניסלס דה גואיטה לעסוק באוקולטיזם.
אחרי התכתבות ארוכה ביניהם, השניים נפגשו בפריז.
פלדאן הושפע במידת מה מתורתו של אליפז לוי אך בעיקר מתורת הרוזיקרוציאנים, כפי שבאה לידי ביטוי בשלוחתם בטולוז.
להשקפות אלה, שהטיפו למעשים טובים בעולם ולהשגת אידיאלים רוחניים, התוודע פלדאן בזכות אחיו אדריאן.
אחרי תקופת החניכות במסדר שבה פלדאן היה המנטור של גואיטה, החליט התלמיד להקים אסכולה אזוטרית משלו שביקשה למזג בתוכה תורות של מסדרים אזוטריים שונים.
דה גואיטה הכיר לפלדאן את ז'ראר אנקוס, שנודע כ"פפוס", רופא ומיסטיקן ממוצא ספרדי, שכתב מספר ספרים העוסקים במאגיה, בקבלה ובטארוט.
ב-1888 הקימו השלושה את "המסדר הקבלי הצרפתי של צלב הוורד".
בין היתר, סיפק המסדר החדש OKRC אימונים בצורה סינקרטית של הקבלה.
הוכנסו בו גם יסודות מהמרטיניזם, הבנייה החופשית ותאוסופיה.
המסדר ארגן בחינות והעניק תארים אוניברסיטאיים על נושאים אזוטריים.
ברשות דה גואיטה הייתה ספרייה פרטית גדולה מאוד בתחומי מטפיזיקה, מאגיה ותורת הנסתר.
הוא כונה לפעמים "נסיך הרוזיקרוציאנים" .
בשנות ה-1890 הופיעו סדקים בשיתוף הפעולה ובהרמוניה שבין שלושת המנהיגים של המסדר, שחלקו זה על זה גם באסטרטגיה וכן בדוקטרינה.
פלדאן עזב כדי להקים מסדר התואם יותר את דעותיו.
ביוני 1890 הוא הקים את המסדר הקוואזי-קתולי של מקדש הצלב והוורד.
הוא קרא לעצמו מגיסטר גדול וייסד מבנה בשלוש רמות: נושאי כלים, אבירים, ומפקדים.
חסידיו חויבו לשרת לפי נטיותיהם וכשרונותיהם - באמצעות אמנויות ומדעים, על ידי גרסה מתוקנת של האמונה הקתולית או על ידי גישה מיסטית של התמזגות עם רוח הקודש.
הוא שאף להקים רשת בינלאומית שתפעיל את המיטב מהכישרון האנושי.
המסדר של מקדש הוורד והצלב והסלון השנתי שלו לאמנות
ב-1881 התחיל פלדאן את הקריירה שלו כחוקר אמנות במחקר על רמברנדט.
בשובו ממסע לאיטליה ב-1882 עמד לצידו של ז'ול בארבה ד'אורביי במאבק בנטורליזם
כמבקר אמנות, פלדאן מתח ביקורת על הזרמים ששלטו בזמנו בזירת האמנות הצרפתית, כולל האקדמיזם והאימפרסיוניזם.
הוא האמין שהאמנות שבה מקודדים מסרים וסמלים רוחניים תמלא תפקיד בהתעוררות הקהל הרחב ותסחוף אותו להתעלות רוחנית.
ב-1894 הוא הסביר את רעיונותיו במניפסט שלו
הוא הרחיב אותם ב "אמפיתיאטרון של המדעים המתים", מחזור של שבעה ספרי לימוד אזוטריים שנועדו למתחילים שביקשו להשתלב במערכת שלו לצורך חניכות עצמית ומימוש עצמי.
בשנים 1892–1897, באמצעות המסדר שלו, ארגן פלדאן סדרה של שש תערוכות של אמנים סימבוליסטים, ציירים, סופרים ומוזיקאים אוונגרדיסטים.
הן נודעו כ"סלונים של הוורד והצלב".
התערוכות התקבלו בשמחה על ידי העיתונות ועל ידי הקהל, אך לא עוררו מהפכה כלשהי באמנות הצרפתית, כפי שפלדאן קיווה.
עם זאת היו לרעיונותיו האזוטריים השפעה על אושיות תרבות בעולם כמו אוגוסט סטרינדברג ועזרא פאונד ובקרב הסופרים והמשוררים באמריקה הלטינית.
עד סביבות שנת 1900 השתמש פלדאן בכינוי העצמי "שר מרודך".
בני תקופתו לעגו לדמות "האמגוש הבבלי" שיצר לעצמו ולטענתו שירש את התואר ממשפחתו.
לדבריו השם מרודך והזדהותו עם האל הבבלי מרדוך היו חלק ממערכת החניכה שהוא הגה, בניסיון לגלם את האידיאלים הגבוהים ביותר.
פלדאן נפטר ב-1918, כמעט נשכח.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות בטיניול בפריז (גוש 6).
פלדאן התחתן בפריז ב־10 בינואר 1896 עם הרוזנת ז'וזפין לרואה דה בארד, אלמנה של ראו לרואה, רוזן בארד.
היא נולדה כז'וזפין דה מאלה-רוקפור.
1909 – פרס שארל בלאן של האקדמיה הצרפתית – עבור "טקסטים מובחרים של לאונרדו דה וינצ'י"
1914 – פרס יסט של האקדמיה הצרפתית – עבור הספר "Nos églises artistiques et historiques" (הכנסיות האמנותיות וההיסטוריות שלנו)
פלדאן כתב מעל מאה ספרים, רומנים ומחזות שהוא ראה בהם דרך רבת אפשרויות לתקשורת עם הקוראים, כדי לגרום להם התעוררות אזוטרית.
ספרי העיון שלו נועדו להיות ספרי לימוד לחניכה עצמית אינדיבידואלית.
החל ב"החטא העליון" מ-1884 כתב פלדאן 20 רומנים ועוד כ-30 ספרי עיון שבהם ביקש לשקף את שקיעת "הגזע הלטיני" כתוצאה מצמצום כוחו הכנסייתי והמדיני.
Le Vice suprême, (החטא העליון) רומן, 1884
1892 La queste du Graal, proses lyriques de l'éthopée de la décadence latine (החיפוש אחרי הגראל - קטעי פרוזה לירית על האתופיאה של הדקדנס הלטיני) פורסם ב"סלון הצלב והוורד" - כוללת 21 מספריו
Le dernier Bourbon 1895 (הבורבון האחרון), טרגדיה
Le Prince de Byzance 1896 - (נסיך ביזנטיון) טרגדיה
1903 - Œdipe et le Sphinx (אדיפוס והספינקס) טרגדיה בפרוזה
1904 - Sémiramis (סמירמיס), טרגדיה בפרוזה
1904 - La Dernière Leçon de Léonard de Vinci (שיעורו האחרון של לאונרדו דה וינצ'י) מסה
ז'ול מרקס איזאק היה היסטוריון יהודי צרפתי.
הוא המשיך את עבודתו של אלבר מאלה בחיבור ספרי ההיסטוריה לבתי הספר התיכונים בצרפת, הידועים בשם "מאלה-איזאק".
ז'ול איזאק התבלט גם כחלוץ הארגון לידידות יהודית-נוצרית Amitiés judéo-chrétiennes במיוחד בזכות ספרו "ישו וישראל" והשתתפותו הפעילה בעבודות ועידת זליסברג.
איזאק נולד בעיר רן, שבה התיישב אביו, אדוארד מרקס איזאק, איש צבא יהודי צרפתי מחבל לורן שבחר לעבור לחבל ברטניה בצרפת עקבות ההנסיגה מאלזס-לורן במלחמת פרוסיה-צרפת ב-1870–1871.
איזאק גדל כילד שלישי מבין שלושת ילדיה של משפחה יהודית שנקשרה לצרפת .
שם אמו, ילידת שטרסבורג, היה מטילד-לאוני לבית מאסנבך.סבו מצד האב אליאס איזאק שירת כמש"ק ברגימנט תותחנים בגרנד ארמה.
האב, מרקס איזאק, (1891-1829) סיים קריירה צבאית עם דרגת לוטננט קולונל ועוטר באות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין.
גם דודו, ויקטור-מרקס איזאק היה לקפטן בצבא ועוטר באות לגיון הכבוד.
אחרי שבגיל 13 תוך כמה חדשים התייתם משני הוריו זה אחר זה, נשלח איזאק לתיכון-פנימייה "לקנאל" בסו, מאוחר יותר עבר לתיכון "אנרי הרביעי" בפריז, בו לימד פילוסופיה אנרי ברגסון
לאחר מכן איזאק למד היסטוריה באוניברסיטת סורבון אצל לנגלואה וסגניובוס, אך נהנה במיוחד מהרצאותיהם של פוסטל דה קולאנז' ושל ארנסט לאוויס שהרשים אותו בכושרו הרטורי.
בגיל שלוש עשרה בתיכון "לקנאל" הכיר איזאק לראשונה את שארל פגי שהפך כעבור שש שנים לידיד קרוב ומנטור לאורך שנים ארוכות עד למותו של פגי ב-1914 במלחמת העולם הראשונה.
איזאק השתתף בהקמת כתב העת הסוציאליסטי-ליברלי של פגי, Cahiers de la Quinzaine (מחברות השבועיים).
שניהם פעלו כצוות למען "הפיוס בין היהודים לנוצרים".
ביחד הצטרפו למחנה פרו-דרייפוס ונאבקו באנטישמיות
איזאק תמך בדרייפוס לא בגלל סולידריות יהודית אלא בגין "אהבתו העמוקה לתכונות המשחררות של האמת".
ב-1902 קיבל איזאק את ההסמכה להוראת היסטוריה.
באותה שנה התחתן עם לור אטינגהאוזן (ילידת פריז 1878).
הוא לימד היסטוריה בבתי ספר תיכון בניס (תיכון "מאסנה"), אחר כך בסנס (מחוז יון), בסנט אטיין ובליון.
ארנסט לאוויס הציג אותו בפני ההוצאה לאור אשט שפרסמה את ספרי הלימוד להיסטוריה של אלבר מאלה.
על איזאק הוטל לערוך בהתחלה את ספרי העזר לבגרות.
בהמשך התמנה כמורה בתיכון לואי הגדול בפריז, אחר כך בתיכון סן לואי.
בימי מלחמת העולם הראשונה אלבר מאלה נהרג בחזית בארטואה ב-1915 .
ז'ול איזאק עצמו שרד לשלושים ושלושה חודשי מלחמת חפירות ונפצע פציעה מסובכת בקרבות בוורדן.
הוא הרחיב בהמשך את השתתפותו בעריכת ספרי הלימוד מהסדרה של מאלה.
אחרי מותו של מאלה, החל מ-1923 ניהל איזאק את גרסתם החדשה המותאמת לדרישות החדשות של משרד החינוך.
ספרי ההיסטוריה מאלה-איזאק התאפיינו בהבלטת עובדותו חברתיות, כלכליות ותרבותיות, קפידה ובהירות בהצגת הדברים.
ישה מאמץ להציג בצורה ברורה את השתלשולת האירועים ולהעמיד לרשות התלמידים טקסטים חשובים להבנתם ותמונות של השחקנים הראשיים.
איזאק היה פעיל בליגה לזכויות האדם והאזרח ואחר כך בוועד ההתראה של האקדמאים האנטיפאשיסטים.
הוא התגייס למען שיפור ההבנה בין צרפתים לגרמנים ודגל בשינוי תוכן ספרי הלימוד.
ב-1936 התמנה כמפקח כללי של החינוך הציבורי.
ב-1940 בגיל 63 פוטר ממשרתו על סמך חוק מעמד היהודים, התקנון המפלה נגד היהודים שאומץ על ידי ממשל וישי הפרו-נאצי.
ב-13 בנובמבר 1942 הצהיר שר החינוך, חבר האקדמיה אבל בונאר בעיתון "גרנגואר" ש"לא היה ייתכן שהצעירים הצרפתים ילמדו את ההיסטוריה של צרפת מאיזאק אחד".
איזאק נמלט מפריז הכבושה אל ה"אזור החופשי" של צרפת שבשליטת משטר וישי, קודם לאקס-אן-פרובאנס ואחרי שבנובמבר 1942 פלשו הגרמנים לאזור זה, התתישב בלה שמבון-סור-ליניון במחוז אוט לואר אצל בנו הבכור, דניאל איזאק, שהיה מורה במכללת סוונול, ושהזדרז להימלט לספרד.
אז עבר לגור אצל בתו, ז'וליאט בודוויל וחתנו, רובר בודוויל, שעבד במרכז של סוכנות החדשות האוואס בוישי.
מכיוון שהשניים היו מעורבים ברשת מחתרתית, הם נעצרו על ידי הגסטפו ב-7 באוקטובר 1943 בריום.
כך גם אשתו, לור ובנם הצעיר, הצייר ז'אן-קלוד איזאק-ז'אנה (יליד 1918) וב-28 באוקטובר 1943 בטרנספורט 61 נשלחו למחנה הריכוז דראנסי ואחר כך הנשים הובלו לאושוויץ, שם נרצחו, בעוד שרובר בודוויל והבן של איזאק שנשלחו למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו בגרמניה.
ז'אן קלוד הצליח לברוח מדורה ולהינצל, בעוד שגיסו, בודוויל, נספה במחנה ברגן-בלזן.
אחרי השחרור ב-1944, ב-1945 ז'ול איזאק הוחזר לתפקיד מפקח כללי לשם כבוד של משרד החינות,
בעת ימי המסתור ב-1941–1942 כתב איזאק את ספרו Les Oligarques.
מסה היסטורית חלקית) שאותו פרסם ב-1945 בהוצאת מינווי (Minuit) בשם העט ז'וניוס.
הספר דן באוליגרכים באתונה העתיקה, ביתר דיוק במשטר "שלושים הטירנים", דיקטטורה קולקטיבית שהוקמה ב-404 לפנה"ס על חורבות הדמוקרטיה האתונאית שהובסה צבאית ובתמיכת הצד המנצח, הספרטנים.
הספר כולל רמיזות להקשר שבו נכתב, כשמשטר וישי הושכן בעקבות התבוסה של צרפת על ידי גרמניה הנאצית, ושיתף פעולה עם המעצמה הכובשת.
במהלך שיתפו אז פעולה אויבי הדמוקרטיה מבפנים, שאיזאק משווה אותם לאוליגרכים האתונאים, ושציפו מזמן להזדמנות כזאת.
הוקעת האנטישמיות ממקור נוצרי ומאמציו לפיוס יהודי-נוצרי
איזאק השקיע מאמצים רבים לחיפוש אחרי מקורות האנטישמיות.
עדיין בזמן המלחמה הוא כתב את הספר "ישו וישראל" שאותו פרסם גם כן אחרי השחרור.
כמו כן השפיע על רוחן של ועידת זליסברג בשווייץ ושל מסקנותיה.
לצד אדמון פלג ואחרים, היה ב-1947 מייסד ופעיל של ה"ארגון הידידות היהודית-נוצרית של צרפת" Amitié Judéo-Chrétienne de France.
השתדל להיאבק במקורות הנוצריים של השנאה, אשר, אם לא היו היחידים, הם נראו לו העמוקים והאיתנים ביותר, עדיין במחצית השנייה של המאה ה-20.
רעיונו העיקרי היה לעודד את מימוש הטבע היהודי העמוק של הנצרות העתיקה.
בוועידת זליסברג הציע יחד עם הרב הראשי יעקב קפלן תוכנית בשמונה עשרה סעיפים לשינוי הלימודים הנוצריים בנוגע לעם היהודי.
איזאק נאבק ללא הרף נגד מה שקרה "לימוד הזלזול" והוקיע את מאות שנות ההטפה ששכנעה את הנוצרים ב"פרפידיה" (בשתי המשמעויות של המילה - חוסר אמונה וצביעות) ובאופיים ה"שטני" של היהודים והדגיש את הקשר בין מעשי האנטישמיות הנוצרית לאנטישמיות ההיטלראית.
ב-16 באוקטובר 1949 בהשתתפו בקבלת קהל אצל האפיפיור פיוס השנים עשר ביקש איזאק את שינוי התפילה הקתולית מיום שישי הקדוש שכללה את המשפט "Oremus et pro perfidis Judaeis" (במובן העכשווי - נתפלל גם עבור היהודים הצבועים)
ב-1959 עוד לפני כינוס ועידת הוותיקן השנייה הורה האפיפיור יוחנן העשרים ושניים לבטל את חלק פוגעני זה מנוסח התפילה.
ב-13 ביוני 1960 התקבל איזאק אצל יוחנן העשרים ושניים ומסר לו תיק שכלל תוכנית לשינויים בלימודים הנוצריים ביחס לעם ישראל, דוגמה לשל מיתוס אידאולוגי (הפתזרות עם ישראל, עונש מאלוהים), קטעים מהקתכיזם של ועידת טרנטו שבו נטען שההאשמה ב"רצח אל" מנוגדת למסורת הבריאה של הכנסייה.
איזאק קישר יחסי ידידות עם האפיפיור הזה שהשפיע על עריכת ההצהרה על הדתות הלא נוצריות נוסטרה אטאטה Nostra Ætate, שאושרה ב-1965 על ידי ועידת הוותיקן השנייה.
ז'ול איזאק נפטר ב־5 בספטמבר 1963 באקס-אן-פרובאנס והובא לקבורה כעבור חמישה ימים בבית הקברות מונפרנאס בגוש 30.
6 בינואר 1956 - במלון לוטסיה התקיים טקס שבו קיבל ז'ול איזאק את"פרס האחווה" מטעם התנועה נגד הגזענות, נגד האנטישמיות ולמען השלום" MRAP (המכונה כיום "התנועה נגד הגזענות ולמען הידידיות בין העמים")
ההחלטה הושפעה על ידי ההד הרב שעוררו ספריו של איזאק "ישו וישראל" ו"לידת האנטישמיות".
טיילת (Promenade) בפריז, שדרה (Avenue) באקס-אן-פרובנס ורחוב במרסיי
2023 - דרך ז'ול איזאק (Allée Jules Isaac) בעיר ניס, בטיילת פאיון, ממול לתיכון מאסנה שבו למד ב-1902
שני בתי ספר יסודיים, בערים רן ואקס-אן-פרובאנס (ברח' ז'ול איזאק)
4 בספטמבר 2023 - הדואר הצרפתי הנפיק בול לזכרו של איזאק במלאת ששים שנה למותו
(הקורס להיסטוריה מאלה-איזאק, בשבעה כרכים, 1930-1923)
(הפרדוקס על המדע הרוצח בני אדם וכפירות אחרות)
(פורסמה לראשונה בשם העט ז'וניוס: האוליגרכים, מסה היסטורית חלקית - פורסמה מחדש ב-1989 תחת שמו האמיתי של ז'ול איזאק, בהוצאת קלמן-לוי, עם פתח דבר מאת פסקל אורי
(יש לאנטישמיות שרשים נוצריים ?)
ז'ואאו פדרו פריירה סילבה (בפורטוגזית: João Pedro Ferreira Silva; נולד ב-1 באוגוסט 1999), הידוע בשם ז'וטה סילבה, או בקיצור ז'וטה הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק כקיצוני במועדון בשיקטש מליגת העל הטורקית, בהשאלה מנוטינגהאם פורסט ובנבחרת פורטוגל.
ז'וטה נולדה במלרש, גונדומאר, שבמחוז פורטו.
הוא גדל במחלקת הנוער של סוזנסה ואת הקרירה הבוגרת שלו הוא התחיל בליגה השלישית, בסוזנסה ואחר כך באשפיניו.
ב-7 ביולי 2020, חתם ז'וטה על חוזה לשלוש שנים בלאישויש מליגת המשנה הפורטוגלית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה ב-13 בספטמבר 2020, כשפתח במשחק נגד קאזה פיה שהסתיים בתוצאה 2–2. השערים הראשונים שלו הגיעו ב-16 באוקטובר, כשכבש צמד בניצחון 3–1 על וארזים.
בסוף חלון ההעברות של ינואר 2021, הצטרף ז'וטה לקאזה פיה בחוזה עד יוני 2023. ואת העונה סיים עם 10 הופעות ושני שערים בלאישויש ועוד 17 הופעות ושני שערים בקאזה פיה.
עונת 2021/2022, הייתה עונת הפריצה של ז'וטה, בנובמבר הוא זכה בתואר שחקן החודש, בסך הכל הוא הבקיע 11 שערים ב-33 הופעות בליגה, וסיים עם קאזה פיה במקום השני בליגה השנייה, שזיכה אותה בחזרה לפרמיירה ליגה לאחר 83 שנים.
ואף נכלל בנבחרת העונה של הליגה השנייה.
ב-1 ביוני 2022, חתם ז'וטה על חוזה ל-3 שנים בויטוריה דה גימארייש מהפרימיירה ליגה.
את הופעת הבכורה שלו במועדון הוא ערך ב-21 ביולי 2022 נגד פושקש אקדמיה מהונגריה במסגרת שלב המוקדמות השני בקונפרנס ליג.
בליגה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-7 באוגוסט 2022, בניצחון 1–0 על שאביש.
ב-21 באוגוסט הבקיע ז'וטה את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לפורטימוננסה.
ואת עונת 2022/2023 הוא סיים עם שני שערים ב-30 הופעות בליגה, ובסך הכל 4 שערים ב-40 הופעות בכל המסגרות.
בעונת 2023/2024 חל שיפור ביכולתו של ז'וטה מה שהוביל גם לזימונו לנבחרת.
בגימארייש הוא כבש שער אירופי ראשון בניצחון 4–3 על צליה הסלובנית בשלב המוקדמות השני של הקונפרנס ליג.
ואת העונה סיים ככובש המצטיין של המועדון, עם 11 שערים ב-33 הופעות בליגה ו-15 שערים ב-42 הופעות בסך הכל.
ב-1 באוגוסט 2024 חתם ז'וטה על חוזה ל-4 שנים בנוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
ב-24 באוגוסט ערך ז'וטה הופעת בכורה בפרמייר ליג בניצחון 1–0 על סאות'המפטון.
4 ימים לאחר מכן כבש ז'וטה את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1–1 עם ניוקאסל במסגרת הסיבוב השני של גביע הליגה האנגלית.
ב-1 בפברואר 2025 כבש ז'וטה את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג בניצחון של פורסט 7–0 על ברייטון.
ז'וטה היה חלק חשוב בקבוצה שסיימה את העונה במקום ה-7 והעפילה לקונפרנס ליג כשהוא סיים את העונה עם 4 שערים ב-37 הופעות בכל המסגרות.
ב-12 בספטמבר 2025 הושאל ז'וטה לבשיקטש מליגת העל הטורקית לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ז'וטה לא שיחק באף אחת מנבחרות הנוער של פורטוגל.
ב-15 במרץ 2024, הוא זומן לסגל הנבחרת הבוגרת על ידי המאמן רוברטו מרטינס לצמד משחקי הידידות נגד שוודיה וסלובניה.
ב-21 במרץ 2024 ערך ז'וטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כשעלה כמחליף בניצחון 5–2 על שוודיה.
נבחרת העונה של הליגה הפורטוגלית השנייה: 2021/2022
שחקן החודש בליגה הפורטוגלית השנייה: אוקטובר/נובמבר 2021
ז'ול ארדואן-מנסאר היה אדריכל בארוק צרפתי מהמחצית השנייה של המאה ה-17 שעבד בחצרו של לואי ה-14 מלך צרפת והיה מהמשפיעים ביותר על סגנונו.
עבודותיו הבולטות הן כיכר ויקטואר (1684–1690), כיכר ונדום (1690), קפלת האינווליד (1690), והטריאנון הגדול של ארמון ורסאי.
ז'ול ארדואן נולד בפריז ב-1646. הוא למד אצל דודו, האדריכל הנודע פרנסואה מנסאר, ממחוללי המסורת הקלאסית באדריכלות הצרפתית.
ארדואן ירש את אוסף התוכניות והרישומים של דודו והוסיף את שמו של מנסאר לשמו שלו ב-1668. הוא החל את דרכו כיזם בבניית מבנים, בשותפות עם אחיו מישל, אך ב-1672 גמלה בליבו ההחלטה להתמסר כולו לאדריכלות.
בשנת 1674 הפך לאחד מקבוצת האדריכלים המלכותיים שעבדו עבור לואי ה-14. הפרויקט החשוב הראשון שלו היה שאטו דה קלני, שנבנה עבור בת זוגו של המלך, מרקיזת מונטספן, וזכה לתמיכתה וחסותה.
לאחר מכן למד ועבד אצל אדריכל הנוף אנדרה לה נוטר, לפני שלבסוף עבד ישירות עם המלך עצמו.
בשנת 1677 החל לעבוד על הרחבת הארמון המלכותי של ורסאי, פרויקט שהעסיק אותו עד סוף חייו.
זמן קצר לאחר מכן הפך לחבר באקדמיה המלכותית לאדריכלות.
ב-1678 הפך למנהל העבודה הראשי בוורסאי, והאדריכל הבולט ביותר בפמליה המלכותית.
הוא מונה לאדריכל הראשי של המלך ב-1681 והועלה לאצולה ב-1682. ארדואן-מנסאר הפך לממונה של המלך ב-1685, ולמפקח הכללי של בנייני המלך ב-1691.
ארדואן-מנסאר השיג את מעמדו לא רק בזכות יכולתו לרצות את פטרונו בעיצוביו, אלא הרבה בזכות יכולתו לנהל פרויקטים עצומים ומורכבים עם הרבה אלמנטים ומעצבים, תוך שמירה על יחסי העבודה עם האמנים האחרים והיצמדות לתקציב.
ב-1 במרץ 1676, פרנסואה-מישל לה טלייה, מרקיז דה לובואה, שר המלחמה, זימן את ארדואן-מנסאר לקחת פיקוד על בנייתו של האינווליד, בית החולים העצום והקפלה שהמלך בנה במרכז פריז עבור פצועי ויוצאי הצבא.
הפרויקט החל בשנת 1671 על ידי האדריכל ליברל בוראון , חלק מבנייני המגורים הושלמו וכבר אוכלסו, אך בניית החלק המרכזי, הקפלה לחיילים, לא החל.
המלך לא היה מרוצה מהתוכניות שהוצעו לו על ידי ברואנה, והתלונן על איטיות העבודה.
ב-1 במרץ 1676 פיטר לובואה את ברואנה וזימן את ארדואן-מנסאר, שלא היה מוכר כמעט מחוץ לבית המלוכה, וביקש ממנו לבנות את הכנסייה.
הקפלה שתוכננה במקור על ידי ברואנה עבור יוצאי הצבא הייתה צנועה יחסית בגודלה וביופיה.
ארדואן-מנסאר הציע פרויקט גרנדיוזי בהרבה עם שני חלקים צמודים, מתחם עבור יוצאי הצבא עם בית חולים, כנסייה ועוד, ובנוסף קפלה מלכותית נפרדת שבה המלך לא יאלץ להתערבב עם הנכים.
ההצעה התקבלה על ידי המלך וארדואן-מנסאר השלים בזריזות את בניית בתי המגורים והמרפאות.
ב-1676 החל לעבוד על הכנסייה המיועדת לחיילים הגמלאים.
בקיץ 1677 הגג כבר עמד במקומו, ועד 1679 כבר סיים את כל עבודות העץ והריהוט.
לעומת זאת, העבודה על הקפלה המלכותית התנהלה לאט יותר.
המאפיין הייחודי שלה היה הכיפה, אחת המוקדמות שנבנו בפריז, בהשראת כנסיית ואל-דה-גראס, שתוכננה על ידי דודו יחד עם ז'אק למרסייה.
התוכנית המקורית שלו הייתה לבנות חלל גדול אחד מתחת לכיפה ענקית מעוטרת בציורים בצידה הפנימי.
עם זאת, בזמן שהעבודה הייתה בעיצומה, המפקח על הכספים ז'אן-בטיסט קולבר, קיצץ בתקציב הבנייה בעקבות עלויות צבאיות אחרות.
ארדואן-מנסאר נאלץ לשנות את התוכנית המקורית, לבטל את התקרה המצוירת ולעצב מחדש את הכיפה עם כיפה פנימית שאינה נראית מבחוץ.
בעקבות המלחמה נוצר משבר פיננסי העבודה הופסקה לחלוטין ב-1695, ולא התחדשה עד שהמלחמה הסתיימה ב-1699. לאחר שהמלחמה הסתיימה, חודשה בנייתה, והקפלה המלכותית נחנכה לבסוף, בנוכחות המלך, ב-22 באוגוסט 1706, זמן לא רב לפני מותו של ארדואן-מנסאר.
זו נותרה עבודתו המפורסמת ביותר.
משנת 1677 ועד מותו, ארדואן-מנסאר היה אחראי על התכנון והבנייה של חלק גדול מארמון ורסאי.
הוא ירש את האדריכל המלכותי לואי לה וו.
החל מ-1678, הוא השלים את "המעטפת" של מבנים חדשים המקיפים את הטירה המקורית של לואי ה-13, הפך את המרפסת בקומה הראשונה של הארמון המשקיפה על הגן, לאולם המראות המהולל, שעוצב בפאר על ידי עמיתו האמן שארל לה ברן.
הוא גם שיחזר את חזית הקומה הראשונה הפונה לחצר השיש, העניק לה חלונות מקושתים גדולים והכניס יותר אור, והוסיף אגף מגורים מרכזי חדש, גם הוא עם חלונות גדולים יותר, עבור משפחת המלוכה.
כדי לשכן את המספר ההולך וגדל של צוות ומשרתים בטירה, הוא בנה את הקהילה הגדולה (1682–85), ועבור הסוסים והכרכרות של בית המלוכה בנה שתי אורוות מפוארות בצד הארמון (הסתיים ב-1682).
בשנת 1684 החל לבנות את האורנז'רי, חציו מתחת לאדמה, שאליו מובילים שני גרמי מדרגות מונומנטליים הנפתחים אל הגן השקוע שלו.
לקראת סוף חייו בנה ארמון קטן יותר בן קומה אחת, הטריאנון הגדול (1687) כמקלט למלך מהרעש והטקסים של החצר.
הפרויקט האחרון שלו בורסאי היה הקפלה (1699–1710), ששולבה בקפידה בארכיטקטורה של האגף הדרומי.
ארדואן-מנסאר היה גם מעצב עירוני חשוב והמתכנן של שתי כיכרות בולטות בפריז.
שתי הכיכרות, כיכר ויקטואר (1685) וכיכר ונדום (1699), תוכננו, כמו רבים ממפעלי הארכיטקטורה שלו, כדי לבטא את ההוד והתהילה של לואי ה-14. כיכר ויקטואר נבנה כתפאורה לפסל ללואי ה-14, מוקף בבנייני מגורים תואמים הרמוניים.
הפסל המקורי הותך לאחר המהפכה, והוחלף מאוחר יותר בעותק, והכיכר עצמה שונתה רבות בשנים מאוחרות יותר, עם תוספת של רחובות חוצים ומבנים בסגנונות אחרים.
כיכר ונדום הייתה שטח ריבועי גדול, אבל ארדואן-מנסאר שבר את צורת הריבוע הנוקשה עם מבנים פינתיים מפוארים הפונים לכיכר.
מעמדו הבולט בצרפת הביא אותו ליצור רבים מהמונומנטים המשמעותיים של התקופה ולתכנן טירות ואחוזות למשפחות האצולה, כך הצליח לתת את הטון לסגנון האדריכלי הצרפתי של הבארוק המאופק, שהשפיע עד סנט פטרבורג ואפילו הדהד בקונסטנטינופול.
יחד עם זאת, גודל הצוות התמך בתפקידו הביורוקרטי הרשמי העלה לא פעם ביקורת על כך שהוא היה פחות אחראי לעבודה שנבנתה תחת שמו.
ז'ול אנגל היה במאי קולנוע, צייר, פסל, מעצב גרפי, מעצב במה, אנימטור ומורה אמריקאי ממוצא הונגרי.
הקים וניהל את תוכנית האנימציה הניסיונית ב, שם לימד עד מותו.
הוא נולד בבודפשט ועבר לאילינוי בגיל 13. ב-1937 למד תקופה קצרה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, לפני שעבד כאדריכל נוף.
בינואר 1939 הצטרף לאולפני ההנפשה של וולט דיסני, שם הנפיש סצנות ריקוד שונות בסרט העלילתי "פנטסיה".
אנגל השתתף גם בהנפשת הסרט "במבי".
ב-1941 עזב את החברה בעקבות שביתת האנימטורים של דיסני.
מ-1942 עד 1944 היה חבר ביחידת הקולנוע של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
בשנת 1944 הצטרף לאולפן ההנפשה .
ב-1959 עזב את המקום והקים, יחד עם ובאדי גצלר, אולפן הנפשה משל עצמם.
האולפן הפיק מספר סדרות טלוויזיה מונפשות, כמו גם כמה מסרטיו של אנגל עצמו.
אחד מהם, "Icarus Montgolfier Wright", היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בשנת 1962. אנגל היה פעיל גם כצייר והציג את ציוריו לראשונה בגלריה בלוס אנג'לס בשנת 1945.
ב-1962 נסע אנגל לפריז ועבד גם כמעצב במה.
ב-1968 בא אנגל במגע עם הרברט בלאו, המנהל הראשון של .
לפי הצעתו, אנגל ייסד את תוכנית האנימציה הניסויית של המכון בשנת 1970 ועמד בראשה עד 2001. בין בוגרי התוכנית נמנים: הנרי סליק, טים ברטון וסטיבן הילנבורג.
בשנת 2001 הוכתר אנגל כעמית המכון, תואר שהוענק רק לשני אנשים מלבדיו.
אנגל מת בגיל 94 לאחר מחלה ונקבר בלוס אנג'לס.
אחד מתלמידיו סטיבן הילנבורג הקדיש את סרטו, "בובספוג: הסרט", לאנגל.
פרויקט השימור של אנגל, שנוסד בשנת 2003, מוקדש לשימור ולטיפול בעבודותיו שלו.
ז'ול בראונשוויג היה תעשיין צרפתי.
בראונשוויג היה פעיל מרכזי בארגון "כל ישראל חברים" לאחר מלחמת העולם השנייה מ-1946 עד 1976, והיה נשיא הכבוד שלו מ-1985 ועד מותו.
בראונשוויג נולד בעיירה סנט-מארי-או-מאן , במחוז או-רן שעל גבול גרמניה.
אביו, ז'ורז' בראונשוויג (איש עסקים אביר לגיון הכבוד), נולד בליון ב-1870 ומת בפריז ב-1928. אמו, לור סימון, הייתה מסנט-מארי-או-מאן, שם נולדה ב-1877. היא מתה בלה-באולה ב-1916. דודתה פאני בראונשוויג גידלה אותו.
ז'ול בראונשוויג למד בבית הספר התיכון היוקרתי "Lycée Janson-de-Sailly" בפריז, שם התיידד עם חברים שישפיעו עליו בהמשך חייו, בהם ז'אק בינגן, ממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית, ז'אק לינדון, שלימים יהיה אחד מנשיאי בית המשפט החוקתי של צרפת, וגיום גונדי, בכיר הרפובליקה הרביעית לעתיד.
אחר כך למד בפקולטה למשפטים בפריז וב.
כשאביהם נפטר ב-1928, ז'ול בראונשוויג ואחיו הגדול פול לקחו על עצמם את האחריות על העסק המשפחתי במרוקו, שנוסד ב-1888 בטנג'יר על ידי סבם, בנימין בראונשוויג.
במלחמת העולם השנייה שימש כקצין בחזית לורן, והשתתף ב בשנים 1939–1940. אומץ ליבו במהלך קרבות מאי 1940 זיכה אותו בעיטור, אך הוא נלקח כשבוי מלחמה לגרמניה שם שהה עד 1945.
לאחר ששוחרר ב-1945, הקדיש את מרצו לפעילות בארגון "כל ישראל חברים".
הוא גם היה חבר בוועד המנהל של ועידת התביעות בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. במסגרת פעילותו ב"כל ישראל חברים" פעל רבות לשיפור תנאי החיים של יהודי צפון אפריקה, לא רק בתחום החינוך אלא גם לשיפור תנאי הדיור שלהם.
ב-1947 התחתן עם גלדיס טולדנו, בת למשפחה ותיקה מטנג'יר שחיה בארצות הברית במשך דור.
לבי הזוג נולד שלושה ילדים: דניאל, מהנדס ואיש עסקים, המתגורר בירושלים ; מרים, פילוסופית ואמנית, ודייוויד, עורך דין, שמתגוררים שניהם בארצות הברית.
ז'ול בראונשוויג היה, בין השאר, יו"ר מועצת המנהלים של ה- École normale israélite orientale (ENIO), ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם מנהלו, הפילוסוף עמנואל לוינס,
בשנת 1973 הקים יחד עם מרקוס כהן את מכון כרם בירושלים, שנועד להכשיר מורים ברוח היהדות ההומניסטית.
ז'ול בראונשוויג פרש לגמלאות ב-1985 והתיישב בירושלים, שם נפטר ב-19 באוקטובר 1993.
אביר לגיון הכבוד ב-1951, קצין לגיון הכבוד ב-1966, מפקד לגיון הכבוד ב-1984.
דוקטור לשם כבוד בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ב-1978.
עיטור יקיר ירושלים (אזרח כבוד של ירושלים) ב-1988.
לאחר מותו נקרא בית הספר התיכון המסורתי בירושלים על שמו.
בית ספר שהוקם בירושלים בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי ארגון "כל ישראל חברים" וקרן "תגבור לימודי יהדות (תל"י)" ופעל תחילה בבנין בית הספר אליאנס שברחוב כי"ח, ליד שוק מחנה יהודה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 עבר למבנה חדש שנבנה עבורו בשכונת תלפיות, אז הוחלט לקרוא לו על שם בראונשוויג.
ז'ול בסטיאן-לפאז' היה צייר צרפתי מראשוני הנטורליסטים, סגנון אמנותי שצמח מתוך הסגנון הריאליסטי וסלל את הדרך להתפתחות האימפרסיוניזם.
אמיל זולא תיאר את עבודתה של בסטיין-לפה כ"אימפרסיוניזם מתוקן, ממותק ומותאם לטעמו של הקהל".
תיאוריו של חיי האיכרים בכפר השפיעו רבות על אמנים בינלאומיים רבים, ביניהם ג'ורג' קלוזן באנגליה וטום רוברטס באוסטרליה.
הוא זכה לתהילה גם בזכות ציוריו ההיסטוריים, שבין המפורסמים שבהם הוא "ז'אן ד'ארק", המוצג כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בסטיאן-לפאז' נולד בכפר דמווילר, במחוז מז, שם העביר את שנות ילדותו.
בסטיאן גילה חיבה לציור בגיל צעיר, והוריו טיפחו את כישרונו על ידי קניית הדפסים של ציורים עבורו להעתקה.
בשנת 1867 נסע בסטיאן -לפאז' לפריז, שם התקבל בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות, שם עבד תחת אלכסנדר קבנל.
הוא בילה את רוב זמנו בעבודה לבדו, ורק מדי פעם הופיע בכיתה.
אף על פי כן, הוא השלים שלוש שנים בבית הספר.
במכתב להוריו, הוא התלונן שהדוגמן היה גבר בתנוחה של נגן לאוטה מימי הביניים.
במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870, בסטיאן נלחם ונפצע.
לאחר המלחמה חזר הביתה כדי לצייר את אנשי הכפר ולהתאושש מפצעיו.
בשנת 1873 הוא צייר את סבו בגינה, יצירה שתביא לו את הצלחתו הראשונה בסלון פריז.
לאחר שהציג עבודות בסלונים של 1870 ו-1872, שלא משכו תשומת לב, בשנת 1874 הציג את הדיוקן של סבו וזכה לשבחי המבקרים וקיבל מדליה מדרגה שלישית.
הוא גם הציג את "שירת האביב", המתאר נערת איכרים יושבת על גבעה מעל הכפר, מוקפת בנימפות יער.
בשנת 1875 זכה במקום השני בפרס רומא עם יצירתו "מלאכים המופיעים בפני הרועים", ניסיונו הבא לזכות בפרס רומא בשנת 1876 עם פריאמוס לרגלי אכילס נכשל שוב.
לסלון של 1878 שלח דיוקן של מר ת'ורייה ו"עבודת חציר" (Les Foins) המוצג כיום במוזיאון ד'אורסה, וזכה לשבחים רבים מצד המבקרים והקהל כאחד.
זה הבטיח את מעמדו כאחד הציירים הראשונים באסכולת הנטורליסטים.
בסטיאן-לפאז' נפטר בפריז בשנת 1884, בעת שתכנן סדרה חדשה של ציורים כפריים.
במרץ ובאפריל 1885 הוצגו יותר מ-200 מיצירותיו בבית הספר לאמנויות יפות.
בשנת 1889 הוצגו כמה מעבודותיו הידועות ביותר בתערוכה העולמית של פריז.
הציירת האוקראינית מריה בשקירצבה יצרה חברות קרובה עם בסטיאן-לפאג'.
המחיר הגבוה ביותר אליו הגיע אחד מציוריו בשוק האמנות היה כאשר "דיוקן של שרה ברנהרדט" (1879) נמכר תמורת 2,280,000 דולר על ידי מרכז גטי לאספן פרטי, באוקטובר 2022.
המבקר האנגלי המשפיע רוג'ר פריי ייחס את קבלת האימפרסיוניסטים, ובמיוחד את קלוד מונה על ידי הציבור הרחב לבסטיאן-לפאז'.
במאמרו "מסה באסתטיקה" משנת 1920, כתב פריי: מונה הוא אמן שזכאותו העיקרית להכרה נובעת מהיכולת המדהימה שלו לשחזר בנאמנות היבטים מסוימים של הטבע.
אך הציבור פירש את התמימות הילדותית והכנות האמיתית שלו כהונאה נועזת במיוחד.
נדרש היה שיחזרו וילמדו אמנים כמו בסטיאן-לפאז', אשר ערכו פשרה חכמה בין האמת לבין מוסכמות מקובלות של איך דברים אמורים להיראות, כדי להביא את העולם בהדרגה להודות באמת – אמת שאפילו טיול אחד בטבע, בעיניים בלתי משוחדות, היה יכול לאשש מעל לכל ספק."
ז'ול ארמאן קו ביומלה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ.
קו גדל במחלקות הנוער של FC אביון וסטאד רנאר בקמרון.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת לה אסטרה מליגת העל הקמרונית, במדיה ערך 96 הופעות ליגה והבקיע 48 שערים.
בחודש יולי 2024 חתם בקלאב אפריקן מליגת העל התוניסאית, במדיה ערך 13 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בתום עונת עזב את המועדון.
ז'וזפ פיירה, ובשמו המלא ז'וּזֵפּ פִּיֵּרָה אִי רוּבְּיוֹ (בקטלאנית: Josep Piera i Rubió; נולד ב-30 במאי 1947 בפרבר בניאופה שמצפון לעיר גנדיה) הוא משורר וסופר ספרדי, החי גם ביום בקהילה האוטונומית ולנסיה (קהילה אוטונומית) ועיקר כתביו ראו אור בשפה הקטלאנית.
פיירה למד חינוך והוראה, והחל את דרכו הספרותית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 בפרסומי שירה, שרובם ככולם ראו אור בכתבי עת של יוצרים בני ולנסיה.
ספר הביכורים שלו ראה אור בשנת 1976. על כתיבתו האצילו מהותית את השראתם חוויותיו ממסעותיו המרובים ברחבי אזור הים התיכון, שבמהלכם שהה תקופות ארוכות ביוון, באיטליה ובמרוקו.
במקביל לעיסוקו בכתיבת שירה ובהוראה עסק פיירה גם בתרגום שירה מאיטלקית ומערבית לקטלאנית.
נכון ל-2025, פרסם עשרים ושניים קובצי שירה, תשעה רומנים, שישה קובצי מסות וביקורות ספרותיות, חמישה ספרי זיכרונות, שלושה ספרי ילדים ושני קובצי סיפורים קצרים.
על יצירתו הענפה זכה בארצו בפרסים יוקרתיים רבים.
ז'וינווילי (בפורטוגזית: Joinville Esporte Clube) הוא מועדון כדורגל מברזיל.
המועדון נוסד בשנת 1976 בעיר ז'וינווילי שבמדינת סנטה קטרינה.
הקבוצה שיחקה בעבר בדרג הבכיר של אליפות ברזיל בכדורגל.
בנוסף לכדורגל, פועלת במועדון גם קבוצת קטרגל שזכתה באליפות ברזיל בשנת 2017.
המועדון הוקם בשנת 1976 בעיר ז'וינווילי בעקבות איחודן של שתי קבוצות ותיקות בעיר – "אמריקה" ו"קשיאס".
כבר בשנת היווסדו זכה המועדון באליפות מדינת סנטה קטרינה.
בסך הכול זכתה "ז'וינווילי" באליפות המדינה 12 פעמים (הזכייה האחרונה בשנת 2001), ובנוסף סיימה שמונה פעמים כסגנית.
בשנת 1978 השתתפה הקבוצה לראשונה בליגה הבכירה של ברזיל.
הישגה הגבוה ביותר היה מקום שמיני בעונת 1985. בסך הכול שיחקה הקבוצה בליגה הבכירה שמונה עונות, והופעתה האחרונה בה הייתה בשנת 2015.
בליגת המשנה הברזילאית שיחקה "ז'וינווילי" 21 עונות – לראשונה בשנת 1982 ולבסוף בשנת 2016. הישגה הבולט בליגה זו הוא זכייה באליפות בשנת 2014.
בתחילת המאה ה-21 הידרדר המועדון לדרגים הנמוכים, ובשנת 2010 נשרה הקבוצה לליגה הרביעית.
נכון לעונת 2025 היא ממשיכה לשחק בליגה זו.
בהגביע הברזילאי השתתפה "ז'וינווילי" 11 פעמים.
הישגה הטוב ביותר היה הגעה לשלב הרביעי בשנת 2017.
ב-2015 העפילה הקבוצה לגביע סודאמריקנה וסיימה את דרכה בשלב השני.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא "ארנה ז'וינווילי" (Arena Joinville), שנבנה בשנת 2004. האצטדיון נמצא בבעלות העירייה, משולב עם מרכז קניות, ומותאם לכ־22,000 צופים.
אַרְמָן ז'וּל פְרַנְסוּאָה דֶה פּוֹלִינְיָאק ומת ב-21 בספטמבר 1817 בסנקט פטרבורג) היה אריסטוקרט, פוליטיקאי ואיש צבא צרפתי.
ארמן ז'ול פרנסואה דה פוליניאק הוא בנם של אראקל-לואי דה פוליניאק, ויקונט פוליניאק (1717–1792), ודיאן-זפירין מנצ'יני (1726–1755).
מצד אביו, הוא צאצא למשפחה מהאצולה הגבוהה, ששורשיה בתחילת המאה ה-13, ואילו מצד אמו, הוא נינו של (שהוא עצמו אחיינו של החשמן מאזארן).
ייחוס אימהי זה הקנה לו את התואר מרקיז דה .
לאחר נישואיו ב-1767, ידידותה של רעייתו, , עם המלכה מארי אנטואנט קידמה מאוד את מעמדו בחצר.
ב-1772 הוא מונה ל הראשון של אח המלך, הרוזן ד'ארטואה, וב-1776 לאקוויר הראשון של המלכה.
הודות לשני מינויים אלה, הוא יכול היה לתרום לנטרול , שעמדה להסתיים בדו-קרב ביער בולון בין הרוזן ד'ארטואה לבין דוכס בורבון.
לואי ה-16 הפך אותו לדוכס תורשתי (בכתב מינוי) ב-20 בספטמבר 1780 ולמנהל הכללי של הדואר ב-1782. הוא היה גם מושל שאמבור ומנהל .
הוא נהנה גם מקידום בקריירה הצבאית שלו: כקפטן ב, הוא קודם ב-1781 לדרגת בצבאות המלך, לפני שהתפטר מהצבא ב-1785. הוא התגורר לעיתים קרובות באחוזתו ב, נכס שהגיע לידיו ממשפחת מנצ'יני-מזריני, שם החל, זמן קצר לפני המהפכה, בבניית טירה חדשה, שאותה לא הספיק לסיים.
הוא היגר כבר בחודש יולי 1789, ושהה בזה אחר זה בשווייץ, לאחר מכן ב-1791 בחצי האי האיטלקי, ולבסוף בפראג ובווינה, שם מתה אשתו ב-1793. הוא השתתף במערכה נגד המהפכנים במסגרת , ולאחר מכן עזב לרוסיה, שם קיבל מהקיסרית יקטרינה נחלה באוקראינה, והמשיך לשהות שם למרות הרסטורציה של הבורבונים.
המשטר החדש העניק לו את דרגת , בצו מיום 4 ביוני 1814, ופיר תורשתי בצו מ-18 באוגוסט 1815. שלושה שבועות לפני מותו, ברוסיה, צו מ-31 באוגוסט 1817 הפך אותו לדוכס-פיר.
הוא נישא, ב-7 ביולי 1767, ל (1749–1793), בתם של ז'אן פרנסואה גבריאל דה פולסטרון וז'אן שרלוט ארו (Hérault).
ז'ול דה פוליניאק, הדוכס השלישי לבית פוליניאק (14 במאי 1780 – 30 במרץ 1847), נישא בראשונה לברברה קמפבל (22 באוגוסט 1788 – 23 במאי 1819), ולהם צאצאים, ולאחר מכן נישא בשנית למרי שרלוט פרקינס (6 בינואר 1792 – 1 בספטמבר 1864), ולהם צאצאים.
, רוזן פוליניאק (27 בדצמבר 1781 – 2 בפברואר 1855), נישא למארי קליסט שרלוט אלפונסין לה וסור דה לה טוש דה בורגאר (15 בספטמבר 1781 – 22 ביוני 1861), ולהם צאצאים.
בספרות ז'ול דה פוליניאק הוא אחד הגיבורים ברומן "פרידה מהמלכה" (Les Adieux à la reine) מאת , שפורסם ב-2002.
ז'וּל וֶרְן היה סופר צרפתי הנחשב לאחד מחלוצי סוגת המדע הבדיוני בספרות.
אחדים מספריו תורגמו ל־148 שפות.
ז'ול וורן נולד ב־8 בפברואר 1828 בעיר נאנט שבצרפת.
הוא היה הבכור בין חמישה ילדים.
ילדותו עברה עליו עם משפחתו על אי בנהר הלואר.
בדידות זו חיזקה את דמיונו, ואת קשריו עם אחיו פול.
בגיל 9 נשלחו ז'ול ורן ואחיו לבית ספר, שבו למד ורן לטינית (הוא השתמש בשפה זו באחד מסיפוריו הקצרים).
האגדה מספרת כי בשנת 1839, בגיל 11, ורן השיג בחשאי מקום כנער סיפון על ספינת סוחר מסוג מפרשית תלת-תרנית בשם קוראלי, תוך שהוא מתכוון להפליג להודו ולחזור עם שרשרת אלמוגים לבת דודתו קרולין.
הספינה הייתה אמורה לצאת להודו באותו ערב, אבל עצרה תחילה בנמל פמבף , אליו הגיע אביו, פייר וורן, בדיוק בזמן כדי לתפוס את בנו ולגרום לו להבטיח שאת מסעותיו הבאים יערוך רק בדמיונו.
כיום ידוע כי האגדה היא סיפור מוגזם (אם כי יכול להיות מבוסס על מקרה אמיתי) שהומצא על ידי אחייניתו של ורן, מרגריט, שכתבה את הביוגרפיה שלו.
בתום לימודיו עבר ורן לפריז, כדי ללמוד משפטים.
בשנת 1848 החל לכתוב תמלילים לאופרטות, וכעבור זמן מה גילה את כישרונו הגדול: כתיבת סיפורי מסעות והרפתקאות, שהכנה מדעית וגאוגרפית מפורטת העניקו להם אמינות.
כאשר גילה אביו שז'ול עוסק בכתיבה ואינו לומד משפטים, הפסיק לתמוך בו כלכלית.
ורן נאלץ לפרנס עצמו מכתיבה, וגילה שאין זה פשוט.
בתקופה זו פגש את הסופרים אלכסנדר דיומא וויקטור הוגו, שהעניקו לו מניסיונם.
ורן נישא להונורין דוויאן, אלמנה עם שתי בנות.
בעצת אביו מצא עבודה כברוקר, אך בעידודה של אשתו המשיך לכתוב.
בשנת 1861 נולד לו בן, מישל ז'אן פייר.
פגישה עם טייס כדור פורח והאזנה לסיפוריו הניבו את הרעיון לספר על מסע בכדור פורח באפריקה.
אולם הספר נדחה על ידי מו"לים אחרים בטענה שהסיפור "מדעי יתר על המידה".
מצבו של ורן השתפר כאשר פגש את המו"ל ז'ול הצל, שהיה, בין השאר, המו"ל של ויקטור הוגו ושל ז'ורז' סאנד.
בסיועו של הצל שיכתב ורן את הסיפור, ובשנת 1863 הוציאו לאור סיפור בשם "חמישה שבועות בכדור פורח".
הסיפור זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות אחדות.
משלב זה ואילך, במשך קרוב ל־25 שנה, פורסמו סיפוריו של ורן בהמשכים דו־שבועיים במגזין של הצל ועם תום השנה הוצאו לאור כספר.
במשך אותה תקופה, לא חלפה שנה מבלי שהצל פרסם ספר מאת ז'ול ורן.
כמו סופרים רבים מתקופתו שהתחנכו בחברה הקתולית הבורגנית, ורן נקט לעיתים בטון אנטישמי בספריו.
סיווגו כאנטישמי נובע בעיקר מתיאור דמותו של היהודי יצחק החבוט מהספר "הארץ שנתלשה", אם כי בזמנו מדובר היה באנטישמיות מסורתית, ולא באנטישמיות מודרנית והמשמעות שקיבל המושג לאחר השואה.
ז'ול ורן נפטר בעקבות מחלת הסכרת ממנה סבל, באמיין, אליה עבר ב־1872, ב־24 במרץ 1905 והוא בן 77. שמו של הרחוב שהוא גר בו הוסב לשמו.
בנו, מישל, המשיך לכתוב חלק מספריו שלא ראו אור טרם מותו, תוך שהוא משכתבם.
כתביו המקוריים של ורן, אשר לא ראו אור, פורסמו בסוף המאה ה־20.
ז'ול ורן היה מבשר של ספרות המדע הבדיוני בעולם.
כונה לפעמים "אבי המדע הבדיוני", (לצד ה.ג'.ולס או הוגו גרנסבק)
אחרי 1979 ורן היה הסופר המתורגם ביותר בעולם אחרי אגתה כריסטי ולפני ויליאם שייקספיר בשנות ה-2010 היה המחבר הצרפתי המתורגם ביותר בעולם.
אחד ממאפייני ספריו של ורן הוא תיאור של המצאות בדיוניות, שהתממשו ברבות הימים.
ברוב המקרים התבסס ז'ול ורן על המצאות דומות שהיו ידועות גם בתקופתו.
מתוארת "אלבטרוס" - ספינה הכבדה מן האוויר המסוגלת לרחף ואפשר לכוונה לכל צד.
צורתה כשל אונייה ו־74 מדחפים הביאו להתרוממותה.
כוח הנעתה בא מ־37 מצברים חשמליים שגלי הים סיפקו להם אנרגיה.
הספינה לא הייתה מצוידת בגלגלים ובמקומם הונחו קפיצים חזקים לבל תינזק הספינה בנחיתתה בקרקע.
תיאור הספינה "אלבטרוס" דומה לא מעט למסוק של ימינו, ותיאורה הושפע מפגישה של ורן עם מהנדסים שתכננו מכונה דומה.
מכונות מוטסות תוארו גם בספר נוסף שלו, "עיר בלב מדבר".
בספר "עשרים אלף מיל מתחת למים" מתוארת הצוללת "נאוטילוס", הצוללת השתמשה בכוח חשמלי, ובמכשור חשמלי משוכלל.
בספר "כוכב הדרום" מתוארת יצירת יהלומים מלאכותיים.
יהלומים מלאכותיים יוצרו לראשונה בשנת 1953, זמן רב לאחר מותו של ז'ול ורן.
בספר "מהארץ לירח" מתוארת חללית.
בספר "עיר בלב מדבר" מתוארת המצאה דומה לטלוויזיה.
בספר "פריז במאה העשרים" מתואר עולם מפותח ובו גורדי שחקים, מכונות למיזוג אוויר, מכוניות המונעות בדלק, רכבות מהירות, מחשבונים ורשת תקשורת טלגרפית המזכירה את האינטרנט.
חמישה שבועות בכדור פורח (1863. תרגום ש.
מסע אל הקוטב הצפוני (1864. תרגום יצחק ספיבק בשם מסעו ופגעיו של הקפיטן הטרס, פרנקפורט 1924; ח.
זילברשטיין בשם מסע אל הקוטב, 1963) — קורות קברניט אנגלי, שהקדיש את חייו לגילוי הקוטב הצפוני.
פריז במאה העשרים — צעיר החי בפריז בעולם מודרני ומפותח, אך הצעיר לא מצליח למצוא אושר.
הצל, המו"ל, חשב שהספר המתאר מציאות בלתי אמינה ובעל האופי הפסימי, יפגע בקריירה המתפתחת של ז'ול ורן, והציע לו לגנוז אותו לעשרים שנה.
ורן הניח את הספר בכספת עד שנתגלה בשנת 1989, ויצא לאור כעבור ארבע שנים.
מסע אל בטן האדמה (1864. תרגום ישראל־זאב שפרלינג בשם בבטן האדמה, ורשה 1878; ג.
בן־חנה, 1950; שרגא גפני בשם מסע אל כדור־הארץ, 1981; אביטל ענבר, 1984; בינה אופק, 1999; מיכל מילר, 2002) — סטודנט גרמני מספר על מסעו עם דודו הפרופסור ללב כדור־הארץ.
מן הארץ אל הירח (1865. תרגום דוד צמח, 1924; יוסף אחיטוב, 1962) — שלושה אסטרונאוטים בתוך קפסולה נורים לעבר הירח מתוך תותח ענק שנבנה בפלורידה.
ילדי רב־החובל גרנט (1867. תרגום עקיבא רוזנבוים, ורשה 1923; ג.
בן־חנה בשם רב־החובל האבוד, 1953; אליעזר כרמי, 1980; אביטל ענבר, 1981; מיכה פרנקל, 1994; בינה אופק, 1999) — בנו ובתו של קברניט אבוד מצטרפים למשלחת המקיפה את כדור־הארץ בחיפושים אחריו.
עשרים־אלף ליגות מתחת לים (1869. תרגום ישראל־זאב שפרלינג בשם במצולות ים, ורשה 1877; אוריאל הלפרין בשם שמונים־אלף מיל מתחת למים, 1930; זאב הרטבי בשם קפיטן נמו, 1953; נ.
פורת, 1965; שלומית קדם, 1976; עדית זרטל, 1977; אביטל ענבר, 1990; בינה אופק, 1999; איטלה רימיני, 2002; עמיחי הדרי, 2005) — מדען צרפתי מספר בגוף ראשון על מסעו בעל כרחו בצוללת "נאוטילוס" שבנה הקפיטן נמו.
גיבורי הירח (1870. תרגום יוסף אחיטוב בשם גיבורי הירח, 1962) — גיבורי מן הארץ אל הירח מקיפים את הלבנה ושבים בשלום ארצה.
בן־חנה, 1946) — חציית האוקיינוס בכלי־שיט ענקי, המצויד בכל שכלולי הטכניקה.
הרפתקאות שלושה רוסים ושלושה אנגלים באפריקה החמה (1872. תרגום ג.
בן־חנה, 1946) — שישה גברים יוצאים למדבר קלהארי למדוד את קו האורך ה־24 של כדור־הארץ.
בן־חנה בשם הקצין גובסון, 1955) — תחנה שהקימו סוחרי פרווה על קרחון־ענק בצפון קנדה "נתלשת" ומשייטת ברחבי האוקיינוס.
מסביב לעולם בשמונים יום (1873. תרגום אליעזר בן-יהודה בשם סביב הארץ בשמונים יום, 1901; ל.
אי המסתורין (1875. תרגום יצחק לייב ברוך בשם אי התעלומות, 1930; י"ד תנעזר, 1953; משה הרפז בשם אי התעלומה, 1959; עדינה בסון, 1982; דורית קלינגר, 1984; בינה אופק, 1998) — חמישה גברים נמלטים משביים באמצעות כדור פורח, נוחתים באי שומם והופכים אותו לגן פורח.
בן־חנה, 1955; דליה טסלר בשם רפסודה בלב ים, 1968) — יומנו של אחד מניצולי מפרשית טרופה, שעלו על רפסודה והפליגו לבלתי־נודע.
דוקטור אוקס (1874 תרגום דורי מנור בשם חזיון התעתועים של ד"ר אוקס, 2004) — נובלה למבוגרים אודות מדען מסתורי המאיר עיירה פלמית בגז פרי המצאתו וממיט עליה שואה.
דרמה באוויר (1874. תרגום מ"ז זינגר בשם מחזה באוויר, ברדיצ'ב 1895) — ארבעה צעירים טסים בכדור פורח המונהג בידי מדען מטורף.
חורף בלב הקרחונים (1875. תרגום י.
קשטן בשם בין קרחי הצפון, ורשה 1924) — אב מפליג לים־הקרח למצוא את בנו האובד.
מיכאל סטרוגוב (1876. תרגום יצחק לייב ברוך, 1930; רפאל אלגד, 1957; עדינה בסון, 1981; אביטל ענבר, 1987) — איש חיל־הרצים הרוסי יוצא בשליחות רבת־סכנות לסיביר, עם איגרת לאחי הצאר.
הודו השחורה (1877. תרגום שלמה סקולסקי, 1960) — מהנדסי מכרה פחם חוזרים כעבור שנים למכרה הנטוש ומגלים בו משפחה הגרה במרבץ שופע עושר.
אקטור סרוואדק (1877. תרגום ג.
בן־חנה בשם הארץ שנתלשה, 1954) — קצין צרפתי ומשרתו היהודי מאבדים הכרתם בשל טלטלת־אדמה מסתורית, מתעוררים ומגלים כי אזורם נתלש מכדור־הארץ.
קפיטן בן חמש־עשרה (1878. תרגום יהושכר כרכי בשם הקברניט הצעיר, 1947) — הנער הבריטי דיק נוטל פיקוד על ספינת־סוחר, הנטרפת ליד חופי אפריקה.
חמש־מאות המיליונים של הבגום (1879. תרגום ברוך קרופניק - קרוא בשם קריית שטן, 1954; שלמה סקולסקי בשם הירושה הגדולה, 1962; ג.
אשד בשם ירושת המיליונים, 1963) — רופא צרפתי וכימאי גרמני מנצלים, כל אחד בדרכו שלו, ירושה עצומה של נסיכה הודית.
תלאותיו של סיני בארץ סין (1879. תרגום י.
סערוני בשם הרפתקאותיו של סיני בקיסרות השמים, 1964) — סיפור משעשע־מקאברי על סיני משועמם, המורה לטוב בידידיו להורגו וכל מה שקורה איתו אחר־כך.
בית הקיטור (1880. תרגום יוסף רביקוב, 1967) — צבא בריטי יוצא לדכא מרד בהודו, כאשר מולו נעה שיירת קרונות־בתים הנגררת על ידי פיל־קיטור רב־עצמה.
זמירי, 1965) — כפר שלם על בתיו שט על רפסודה ענקית במורד האמזונס, ותושביו עוברים בה הרפתקה, שמעורבים בה כתב־סתרים ונאשם חף־מפשע.
בית־ספר לרובינזונים (1882. תרגום ישראל שף, 1927) — הרפתקאותיו של צעיר עשיר, שחפץ לטעום חוויה רובינזונית לפני נישואיו.
הקרן הירוקה (1882) (תרגום מיכל מילר, עופרים, כפר מונש, 2001) — מעשה בעלמה אנגלית, המסרבת להינשא בטרם תראה במו עיניה את הקרן הירוקה האגדית.
קרבאן העקשן (1883. תרגום יוסף רביקוב, 1965) — טורקי המסרב לשלם אגרת־מעבר כדי לחצות את הבוספורוס מקושטא לסקוטרי, מחליט להגיע למחוז־חפצו על ידי הקפת הים השחור, ושב לביתו בדרך קצרה, מהירה ומפתיעה.
כוכב הדרום (1884. תרגום שלמה סקולסקי, 1958) — מדען צרפתי העובד במכרה־יהלומים בדרום־אפריקה מצליח ליצור יהלום סינתטי ענקי ויקר־ערך.
הארכיפלג בלהבות (1884. תרגום שלמה סקולסקי, 1952) — קצין צרפתי מתנדב למלחמת־העצמאות היוונית ונקלע לפרשת בגידה ואהבה.
מתיאס סנדורף (1885. תרגום ג.
בן־חנה בשם שלושת המורדים (חלק א' בלבד), 1960; א"ב צבי בשם נקמת המורד (חלק ב' בלבד), 1960; רונית איתן, 1963) — לוחם־חירות, שניסה לארגן מרד הונגרי נגד קיסרות אוסטריה, נמלט מכלאו ויוצא לנקום במסגיריו.
אסופי מאניית "סינטיה" (1885. תרגום שמואל יזרעאלי, 1968) — דייג מאמץ פעוט שניצל מספינה טרופה, ולאחר שהאסופי גדל הוא יוצא לגלות את זהותו.
בן חנה (גדליהו אמיתי), 1945) — שני יריבים אמריקנים נחטפים ומוצאים עצמם במכונה מעופפת הקרויה "אירונף", שמטיסה הוא רובור הכובש.
תרגום מיכה פרנקל, 1992 בשם רובור הכובש בשחקים.
כרטיס ההגרלה (1886) — נערה נורווגית מצפה לשווא לשובו של ארוסה הדייג שהפליג ללב ים, עד שנמשה מהים בקבוק ובו כרטיס פיס.
הצפון נגד הדרום (1887. תרגום יצחק לייב ברוך, 1943; מיכה פרנקל, 2002) — קורותיה של משפחה דרומית בעת מלחמת־האזרחים האמריקנית.
הבריחה לצרפת (1887) — פרש צרפתי מתיידד בעת קרב ואלמי עם טירון גרמני שנמלט ממפקדו האלים, והשניים נתפסים ונידונים למוות.
חופשה בת שנתיים (1888. תרגום שלמה סקולסקי בשם שנתיים באי בודד, 1959) — קבוצת תלמידים יוצאת לטיול־פגרה ונקלעת לאי שומם.
עליונים למטה (1889. תרגום יהודה גור בשם עולם הפוך, 1923; ג.
בן־חנה, 1960; שלמה סקולסקי בשם הפוך על פיו, 1961) — מדען ועוזרו קונים את הקוטב הצפוני כדי לפוצצו ולחדור לאוצרות הטמונים במעמקיו.
משפחה בלי שם (1889. תרגום יוסף רביקוב, 1965) — קשר של יושבי חבל קוויבק הקנדי נגד השלטון הבריטי נכשל על ידי בוגד, הממיט קלון על משפחתו.
כיבוש הקוטב הצפוני (1889. תרגום מיכל מילר, 2004) — קבוצת חברים מנסה לכרות פחם מהקוטב הצפוני.
צזר קסקאבל (1890. תרגום יצחק לבנון בשם המסע הנועז או הרפתקאות משפחת קסקאבל, 1966) — נדודיה של משפחת אמני קרקס.
מרת ברניקאן (1891) — קורותיה של אישה, היוצאת לחפש את בעלה, שעקבותיו אבדו בלב ים.
הטירה בקרפטים (1892. תרגום יוסף רביקוב בשם המצודה על הרי הקרפטים, 1966) — איכרים בלקניים מגלים עשן מיתמר מארובת טירה נטושה, והתעלומה גדלה כשבוקע מתוכה קולה של זמרת שמתה.