tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פשר יציאתו של פוטכיטר צפונה לא ברור דיו עד ימינו, אך ככל הנראה הוא ניסה למצוא בסיס פורטוגזי שסבר ששכן במקום.
לאחר מספר שבועות של צעידה בהם לא מצא דבר, התברר לו שמסעו נעשה לשווא.
לכן הוא חזר על עקבותיו לעבר זאוטפאנסברג, והגיע למחנה של טרכארדט בסוף יולי.
עקב חששות שונים שעלו אצל פוטכיטר וטרכארדט באשר לגורל הקבוצה של רנסבורג, החליט טרכארדט לעזוב את המחנה יחד עם עשרה מאנשיו בעקבות מסלולו המשוער של רנסבורג, ולנסות לגלות מה עלה בגורלו.
מספר שבועות לאחר מכן שב טרכארדט על עקבותיו למחנהו בזאוטפאנסברג, שם דיווח לפוטכיטר ולשאר תושבי המחנה שמצא את שרידי המשלחת של רנסבורג, כשכל 49 חבריה אינם בין החיים.
הסברה הייתה ששבטים מקומיים הרגו אותם במארב שטמנו להם, כשהמשלחת ירדה במורד הנהר לימפופו שבמוזמביק.
שהותם של פוטכיטר וטרכארדט במחנה בזאוטפאנסברג הולידה בעיות שונות.
עד מהרה הוכו רבים מאנשי המשלחת במלריה ובמחלות שהביא איתו זבוב הצה צה הנפוץ באזור.
הם נתקלו במחסור קשה במזון והתקשו לתחזק את חיות המרעה הרבות שהיו ברשותם.
לאחר המתנה ארוכה של מספר חודשים החליטו השניים לעזוב את המקום ולהתפצל.
טרכארדט, בהתאם לכוונתו המקורית, המשיך בדרכו במסלול שחשב שיביא אותו למפרץ דלגואה, בכיוון דרום מזרח; ופוטכיטר החליט לנוע לכיוון דרום מערב, למעשה באותה הדרך שהביאה אותו אל אזורים צפוניים אלו.
באוגוסט 1837 החלה משלחתו של טרכארדט לנוע למפרץ דלגואה.
עד מהרה התברר שהדרך שבחר טרכארדט, באזורים שהם היום פארק קרוגר, היא הררית ומסוכנת משסבר.
לאחר כמה חודשים של מסע קשה, ב-13 באפריל 1838, הגיע טרכארדט למפרץ דלגואה כשעמו 51 אנשים נוספים בלבד ששרדו את המסע.
שם הם זכו לאירוח ידידותי מצד החיילים הפורטוגזים ששהו במקום, אשר הופתעו לגלות אירופאים בסביבה.
את השבועות הבאים הם ניצלו למנוחה.
הקרבות של פוטכיטר נגד הנדבלה
מספר חודשים טרם יציאת טרכארדט ואנשיו למפרץ דלגואה, החליט הנדריק פוטכיטר לעזוב את זאוטפאנסברג ולשוב דרומה.
עד לשלהי שנת 1836, חצה פוטכיטר את נהר הוואל אל תוך חבל הייבלד במקום שהוא היום המדינה החופשית, מקום בו שהה חודשים ספורים קודם לכן.
הוא פגש באזור בקבוצות קטנות של אפריקאנרים אשר דיווחו לו על ההתקפות שספגו מצד שבט מקומי בשם הנדבלה – חוויות דומות שעבר פוטכיטר עצמו בעת מעברו צפונה במקום.
עקב כך החליט פוטכיטר לארגן צבא מקומי ולהוציא לפועל מספר קרבות שישברו את התנגדות הנדבלה, אשר חששו מהאפריקאנרים בהם ראו כובשים זרים השואפים לנשל אותם מאדמותיהם.
הקרב הראשון היה קרב וגופ (Vegkop), אשר אירע באוקטובר 1836, בסמוך לגדות נהר הוואל.
בתחילה התקשו כוחותיו של פוטכיטר להשיג הכרעה מול הכוחות הגדולים שעמדו בפניהם, אך תוך זמן קצר הגיעו לעזרתם קבוצות ממשלחות טרק אחרות שבדיוק עזבו את מושבת הכף – משלחות בהנהגת חֶריט מאריץ ופיט רטיף.
הקרב הסתיים לבסוף בניצחון אפריקאנרי.
בתום קרב וגופ התפצלו הכוחות האפריקאנרים – מאריץ ורטיף החליטו לנוע עם אנשיהם לעבר נטאל, ופוטכיטר דבק בתוכניתו לרדוף אחרי כוחות הנדבלה הנסוגים, לעבר בסיסם העיקרי בפרובינציה הצפון מערבית של ימינו.
כך ביקשו האפריקאנרים להשלים את טביעת חותמם ברובה ככולה של הארץ הדרום אפריקאית – לאחר שטרכארדט, רנסבורג ופוטכיטר עשו זאת בצפון מזרח; ופוטכיטר, מאריץ ורטיף עשו זאת במרכזה של הארץ; המשיך פוטכיטר לצפון מערב ומאריץ ורטיף פנו לעשות זאת בדרום מזרח, בחבל נטאל.
את החודשים הבאים העבירו פוטכיטר ואנשיו בשורה של קרבות ואירועי טבח שערכו כנגד הנדבלה באזור מוצאם של הנהרות מולופו ונוטוואנה.
בסופו של דבר נרשמו אצל הנדבלה כמה אלפי הרוגים, אל מול כמות מזערית בקרב האפרקיאנרים.
בתום הכרעת בני הנדבלה, בראשית שנת 1837, פנה פוטכיטר מזרחה והתיישב בהייבלד, באזור עליו תקום לימים מדינת אורנג' החופשית.
במקביל, ניסה פוטכיטר ליצור קשר עם משלחתו של טרכארדט, אשר באותה התקופה כבר הייתה בעיצומו של מסעה אל מפרץ דלגואה.
לקראת שלהי שנת 1836, הגיעו עד מהרה השמועות על הניצחונות המהדהדים של פוטכיטר על בני הנדבלה אל האפריקאנרים שנותרו במושבת הכף, אשר באותה העת היו עדיין הרוב המכריע של בני עמם.
ההצלחה בקרבות פורשה על ידם כסימן מהאל על נכונות היציאה לטרק הגדול, ובחודשים הבאים אלפי אפריקאנרים עמוסים על עגלות משא עזבו את שטחי המושבה ונעו לכיוון צפון מזרח, אל השטחים שמעבר לנהר האורנג'.
הבריטים היו מוטרדים ממה שהם ראו כהגירה המונית חסרת אחריות אשר עשויה הייתה לשחוק את התשתית הכלכלית של המושבה אשר הסתמכה בין השאר על החקלאים האפריקאנרים שבה.
כך למשל בנג'מין ד'אורבן, מושל מושבת הכף, אמר בצער כי יש בו "מידה רבה של חרטה עמוקה כי חלק גדול מהחקלאים המהגרים הם אנשים וותיקים ומכובדים...
לדבריו עזיבתם היא "הפסד בל ישוער למושבה, היות שהם משלמי מיסים הנמנים עם אלו המטפחים את המושבה, מגנים עליה".
עם זאת, הוא הודה כי הוא "לא רואה שום צעדים מעשיים העשויים לעצור את ההגירה, למעט שכנוע והקדשת תשומת לב נוספת לצורכי החקלאים במושבה".
ניסיונות לעשות זאת כשלו בדרך כלל.
ההגירה הייתה בעיצומה ואלפי אפריקאנרים החלו מכסים שטחים נרחבים בפנים היבשת.
חלקם אף החלו בפעולות התיישבות בשטח, בפרט במרחבי ההייפלד שבין נהר האורנג' לנהר הואל, עליהם עתידה לקום לימים מדינת אורנג' החופשית.
בעוד חלק מאנשי הטרק הגדול התיישבו כאמור במרכז הארץ, אחרים החליטו להמשיך את חיי הנדודים, ואף לראות בהם חיים אידיאליים.
למעשה רבים מהם כלל לא הבינו את הצורך במעבר להתיישבות קבע.
עם זאת, על הרוב עדיין הייתה מקובלת הקביעה כי עליהם למצוא בסופו של דבר טריטוריה ולהקים בה רפובליקה עצמאית.
בין המתיישבים נערכו דיונים שונים באשר למקום האידיאלי בעבור רפובליקה שכזו.
בעוד למשל פוטכיטר טען שהארץ המשתרעת מעבר לנהר הוואל, בה העביר חודשים רבים יחד עם טרכארדט, היא הארץ שמייעד האל לאפריקאנרים, אחרים הציעו הצעות אחרות.
הצעות אחרות אלו כללו בעיקר שיבה לרעיון המקורי של האפריקאנרים – יישוב חבל נטאל.
ההתיישבות המוקדמת בנטאל והטבח באנשי רטיף
רטיף חזר למחנהו שבמרכז הארץ ב-2 בנובמבר, והודיע לאנשיו שהם יכולים להיכנס לחבל נטאל, מאחר שלהערכתו האזור נמצא מתאים להתיישבות.
הוא יזם משא ומתן עם מלך הזולו, דינגאנה (אחיו למחצה של שאקה אשר מת זה מכבר), ובאותו החודש אף הגיע לביקור אצלו בארמונו.
בעת ביקורו השני של רטיף אצל דינגאנה הסכימו אנשי הזולו להתיישבותם של האפריקאנרים בנטאל, בתנאי שהם יעזרו לזולו להשיג בחזרה בקר שנגנב מהם על ידי שבט יריב.
האפריקאנרים מילאו את חלקם בהסכם, ותוך זמן לא רב השיבו כ-7,000 ראשי בקר שהיו שייכים לזולו.
תוך שבועות ספורים הגיעו כמה מאות אפריקאנרים להתיישב בשטחי ממלכת הזולו.
למרות אזהרות שונות, יצא רטיף ב-28 בינואר 1838 פעם נוספת להיפגש עם דינגאנה, בתקווה שיוכל לשאת ולתת עמו על גבולות קבע להתיישבות האפריקאנרית בנטאל.
למראית עין, המשא ומתן היה מקובל על דינגאנה, אשר חתם בעקבות הדיונים עם רטיף על כתב ויתור, כאשר כל צד הביא 3 עדים במעמד החתימה.
לאחר החתימה הזמין דינגאנה את רטיף ואנשיו לחזות במסיבה והצגה מיוחדת של אנשי שבטו, היה זה ב-6 בפברואר.
עם כניסתם לאזור, התבקשו האפריקאנרים להשאיר את נשקם מחוץ למתחם ההופעה כדי לכבד את המנהגים של הזולו, ואנשיו של רטיף כיבדו את הבקשה.
באמצע ההופעה, התנפלו אנשיו של דינגאנה על האפריקאנרים ושבו אותם ואת בני לוויתם השחורים.
רטיף ועוד כ-100 איש (ביניהם היה גם בנו, גברים אחרים מהמחנה ומשרתים) נלקחו לגבעת קוואמטיוואנה, אתר בו נהג דינגאנה להוציא להורג את אויביו.
אנשי הזולו טבחו בכולם באמצעות מערך אימפי, במה שיכונה לימים טבח משלחת רטיף.
מייד לאחר הטבח, הורה דינגאנה להוציא להורג את כל האפריקאנרים שהתיישבו בעצת רטיף בתחומי ממלכתו, וכן להחרים את רכושם.
הטבח של אנשי הזולו באנשיו של רטיף הותיר זעזוע עמוק וחרדה כבדה בקרב האפריקאנרים שייצאו לטרק הגדול.
בנוסף, הוא היווה איום על המוניטין החיובי שיצר הטרק הגדול באמצעות הניצחונות של פוטכיטר על הנדבלה.
על רקע הטבח שיצר זעם רב, החליטו האפריקאנרים להשיב מלחמה ולצאת לנקמה.
כבר עם בואן של הידיעות הראשונות על הטבח, יצא חריט מאריץ מזרחה אל נטאל, על מנת לפגוש את ניצולי האירוע.
הוא מצא כמה מאות ספורות של אפריקאנרים מבולבלים שהיו מצויים בחוסר ודאות וללא הנהגה.
הוא ניחם אותם והחל לארגן אותם מחדש תחת הנהגתו.
עם זאת, עקב מחלה קשה ממנה החל לסבול מספר שבועות בודדים לאחר מכן, הנהגתו של מאריץ הייתה קצרת ימים (לבסוף הוא אף נפטר ממחלתו בספטמבר 1838).
את הריק ההנהגתי שהשאיר מאריץ מילא בין השאר פיט אויס שהגיע לאזור כבר באותו החודש.
אויס עמד בראשות משלחת של למעלה ממאה משתתפים שיצאה מאוחר יחסית ממושבת הכף, באפריל 1837. אל אויס ואנשיו חבר הנדריק פוטכיטר שבא גם הוא למקום עם כוח צבאי משלו.
יחד, תכננו אויס ופוטכיטר מסע עונשין כנגד הזולו, אך עד מהרה החלו לפרוץ חילוקי דעות מרים באשר למפקד הראוי לביצוע המשימה.
לבסוף, לאחר שלא הצליחו להגיע להסכמה בעניין, הוחלט שכל אחד מהם יפקד על אנשיו בעצמו כאשר שני הכוחות ידאגו לפעול בשיתוף פעולה.
כשכל כוח מונה מעט יותר מ-150 לוחמים, ב-9 באפריל 1838, כחודשיים לאחר הטבח במשלחת רטיף, פרץ הקרב, אשר יקבל לימים את השם קרב איטאלני (Italeni).
אל מול צבאם הלא מאורגן, פגשו האפריקאנרים כוח זולו מאומן היטב ומתואם של כ-8,000 לוחמים במערכי אימפי.
מצוידים בנשק חם הכוחות של אויס ופוטכיטר הצליחו להנחית מכות קשות על צבא הזולו, כאשר בקרב כוחותיהם שלהם נרשמו עשרה הרוגים בלבד.
למרות זאת, נראה היה שהשגת ניצחון על צבא הזולו הייתה עבורם משימה בלתי אפשרית.
מעבר לכך, בין עשרת ההרוגים היה גם פיט אויס עצמו, דבר אשר העיב על מהלך הקרב.
בעקבות כך, החליט פוטכיטר בעצת חייליו להורות על נסיגה כאשר הקרב נתפס ככישלון.
חוסר ההצלחה להכריע את הזולו בקרב איטאלני הוביל למסע הפקת לקחים בקרב האפריקנארים.
הפעם הוחלט על קיום הכנה מדוקדקת לפני היציאה לקרב, ושלא כמו בקרב איטאלני הוסכם כבר מוקדם יחסית על מינויו של מפקד אחד לצבא האפריקנרי כולו.
לתפקיד נבחר המצביא האפריקנרי הצעיר אנדריאס פרטוריוס.
שמונה חודשים לאחר קרב איטאלני, ב-9 בדצמבר 1838, נשא הכוח האפריקנרי תפילה המונית לאלוהים ובסיומה נשבע שאם זה יעניק להם את הניצחון, יקדישו יום זה בשנה לעבודת האל ולפיאור שמו.
זמן קצר לאחר מכן החל הקרב, אשר עתיד להיקרא לימים קרב נהר הדם (Bloedrivier).
הצבא האפריקאנרי, אשר מנה כ-700 לוחמים חמושים בנשק חם ומצוידים בתותח אחד, התמקם בעמדות הגנה על גדות נהר הבפאלו, סמוך לאתר בו נערך קרב איטאלני.
עם בוקר 16 בדצמבר, כוח זולו עצום בגודלו של 12,000 עד 21,000 לוחמים מצוידים בחניתות החל לתקוף במערכי אימפי את הכוח האפריקנרי.
אל מול רעמי אש רובי האפריקנרים, כשלו הזולו בכל ניסיון להתקרב אל עמדותיהם.
הקרב, אשר נערך בין שעתיים לשלוש שעות, הסתיים בתוצאה מכרעת יוצאת מגדר הרגיל.
למעלה מ-3,000 אנשי זולו נהרגו ואף לא אחד מקרב האפריקאנרים.
בנוסף, נסוג צבא הזולו משדה הקרב וממלכת הזולו הידרדרה לתוך מלחמת אזרחים וחדלה למעשה מכל תפקוד ריבוני.
ארבעה ימים לאחר תום הקרב מצא כוח אפריקאנרי את שרידי עצמותיו של פיט רטיף, במקום בו בוצע הטבח באנשי משלחתו.
באופן לא מפתיע, ראו האפריקאנרים את ניצחונם בקרב נהר הדם כאות מבשר מהאל באשר לצדקת דרכם.
הקרב נתן רוח גבית לטרק הגדול כאשר זה התעצם וזכה במצטרפים נוספים ממושבת הכף.
הניצחון על הזולו, אשר הידיעות אודותיו התפשטו ברוב שטחי דרום אפריקה של ימינו, הביא לביסוס תדמיתם של האפריקאנרים כעם נחוש ובלתי מנוצח, אשר היווה את הכוח הדומיננטי בטריטוריות שמחוץ לתחומי המושבה הבריטית.
בנוסף, מפקד הקרב, אנדריאס פרטוריוס בן ה-40, הסתמן עד מהרה כמנהיג לאומי אפשרי אשר עשוי להצליח לרשת את הנהגתם של ראשי המשלחות המבוגרים ולאחד את האפריקאנרים תחת מנהיג אחד.
עניין זה עמד למורת רוחו של הנדריק פוטכיטר, אשר חשש שחוסר נוכחותו בקרב נהר הדם יביא לגזילת מעמדו הרם לטובת פרטוריוס.
בעקבות הניצחון הכריזו האפריקאנרים על 16 בדצמבר כעל "יום הנדר" (Geloftedag or Dingaansdag), אשר נחגג במאה וחמישים השנה הבאות מדי שנה ושנה (עם נפילת האפרטהייד בשנת 1994, שונה החג ל"יום הפיוס").
עלייתה ונפילתה של רפובליקת נטאליה
חלוצי הטרק הגדול בשנים 1840–1848 מקרא מפה הנדריק פוטכיטר אנדריאס פרטוריוס מושבות אירופאיות: ממלכות אפריקניות: אירועים בולטים: קרב עיקרי; נקודת התיישבות עיקרית
בשנה שלאחר קרב נהר הדם, הגיעו מספרים גדולים יחסית של אפריקאנרים להתיישב בחבל נטאל.
בעקבות הכרעת הזולו נחשב האזור אידיאלי לאפריקאנרים.
עם זאת, אל מול עיניהם הם ראו ניצנים של קולוניזציה בריטית מוקדמת של האזור.
האפריקאנרים חששו מהאפשרות שמחירי הדמים ששילמו במלחמתם על נטאל יהיו לשווא, ושבסופו של דבר הם יצטרכו להימלט גם משם מהאימפריאליזם הבריטי, בדומה למה שנאלצו לעשות ביחס למושבת הכף ממנה באו.
על אף זאת, הם החליטו לנצל את שעת הכושר, וב-12 באוקטובר 1839, הם הכריזו על הקמת רפובליקת נטאליה (Natalia Republiek) – מדינה אפריקאנרית דמוקרטית עצמאית.
מקימי הרפובליקה קיוו שבדרך זו של קביעת עובדות בשטח, הם יניאו את בריטניה מכוונתה להשתלט על האזור.
תושבי הרפובליקה החדשה ייסדו את העיר פיטרמריצבורג, בה הם קבעו את בירתם ושם הם הקימו את מועצת העם של נטאליה, שהיה הפרלמנט המקומי.
היו בו 24 חברים אשר ייצגו את בכירי האפריקאנרים ולכאורה היו אמורים לשמש כגוף השלטוני הבלעדי ברפובליקה.
בראשות המועצה עמד כל פעם חבר אחר, אשר התחלף בתפקידו כל שלושה חודשים עם הבא אחריו בתור.
עם זאת, לאנדריאס פרטוריוס, עטור ניצחון קרב נהר הדם, נשמר מקום בכיר יותר בהנהגה.
בהתאם לחוקת הרפובליקה, עבור חקיקה משמעותית לא הספיקה החלטת רוב של מועצת העם, אלא היה גם צורך בהעברתה באספה עממית, בה יכלו להשתתף כל אזרחי הרפובליקה.
השיטה הפוליטית המסורבלת אשר האפריקאנרים כלל לא היו רגילים בה, הייתה בעוכריו של תהליך ביסוס הרפובליקה.
נראה כי עוצמתה של בריטניה והיעדר בסיס ממשי למדינה, דנו את הרפובליקה לכישלון כבר עם הקמתה.
עם זאת, יעברו כמעט ארבע שנים עד שזו תגיע לקיצה.
במהלך שנת 1841, התגבר הלחץ הבריטי על רפובליקת נטאליה.
הבריטים הבהירו לכל כי בכוונתם להקים באזור מושבה בריטית משלהם, וניסו להציע הצעות פשרה שונות אשר ישלבו סממנים של אוטונומיה לאפריקאנרים במסגרת שלטון בריטי.
האפריקאנרים, בגיבוי החלטה של מועצת העם של הרפובליקה, סירבו לכל פשרה.
על רקע קולות מלחמה אשר נשמעו ברקע, שלחה הרפובליקה במרץ 1842 נציגים מטעמה לאמסטרדם, על מנת לנסות לקבל ערבויות לעצמאותה מצד הולנד.
הם קיוו כי ממשלת הולנד תסייע להם במאמציהם באמצעות הפעלת לחץ על בריטניה להימנע מעימות עימם.
כחודש לאחר מכן, ב-1 באפריל, שלחה האימפריה הבריטית ממושבת הכף אל עבר רפובליקת נטאליה כוח של 263 לוחמים בראשות הקפטן ט.
ב-4 במאי, כחודש לאחר צאתם, הם הגיעו בצעידה ללא כל התנגדות לפורט נטאל.
האפריקאנרים, אשר חששו שהכוח הבריטי מתכוון לכפות ריבונות בריטית באזור, החליטו לנסות לבלום אותו בכוח.
לפיכך, קיבץ פרטוריוס כ-300 עד 400 לוחמים, ויצא אל פורט נטאל.
כאשר הגיע לקרבת העיר הוא הקים מחנה זמני מחוצה לה.
בליל 23 במאי, יצא סמית מהעיר עם כוחותיו ופתח במתקפת פתע על הכוח האפריקאנרי במטרה להנחית מכה מקדימה מכרעת.
תקוותיו של סמית נכזבו כאשר התברר לו שכוחותיו של פרטוריוס חזקים ומאומנים משחשב.
בסיכומו של דבר הניסיון הבריטי נכשל, כ-50 לוחמים בריטים נהרגו או נפצעו, והכוח נסוג מוכה אל מחנהו שבתוך העיר.
ב-31 בחודש הטילו אנשיו של פרטוריוס מצור על המחנה הבריטי שבפורט נטאל והאפריקאנרים הכריזו על ניצחונם.
במשך כחודש היה צבאו של סמית נצור בעיר כשהוא סובל מרעב.
מצב זה הגיע לקיצו ב-26 ביוני, אז הגיעה לנמל העיר ספינת המלחמה הבריטית סאות'המפטון (HMS Southampton 1820), כשעל סיפונה היה כוח תגבור גדול יחסית בראשות לוטננט קולונל א.
עם הגעתה של התגבורת הבריטית לפורט נטאל הכוח האפאריקנרי נסוג מהמקום לאחר שהובס בקרב על ידי הבריטים.
ניצולי הכוח שבו אל פיטרמריצבורג, בירת הרפובליקה.
בחודשים הבאים שלאחר הקרבות בפורט נטאל, ניסה לוטננט קולונל קולאט ממקום מושבו בעיר לחדש את המשא ומתן עם האפריקאנרים על שילובם באימפריה הבריטית, אך לשווא.
לבסוף, ב-12 בדצמבר 1842 הכריזה ממשלת בריטניה על סיפוח נטאל.
ב-4 במאי 1843, כחמישה חודשים לאחר מכן, הוקמה באופן רשמי מושבת נטאל – מושבה קולוניאלית תחת הכתר הבריטי.
עם זאת, האפריקאנרים בנטאל המשיכו ליהנות משלטון עצמי מסוים בפיטרמריצבורג בירתם גם כשנה לאחר מכן.
מצב עניינים זה בא אל סופו בדצמבר 1845, אז כוחות בריטים נכנסו לפיטרמריצבורג ופירקו את מועצת העם של נטאליה כמו גם את שאר מוסדות השלטון של הרפובליקה.
עד לסוף העשור רוב האפריקאנרים בנטאל, אשר מנו כנראה כמה מאות משפחות בלבד, עזבו את המקום צפונה, נחושים להקים מדינה עצמאית חופשייה משלטון בריטי.
איש הצבא הבריטי הארי סמית, אשר יהפוך בשנת 1847 למושל מושבת הכף, העיד על ניסיונו לשכנע אפריקאנרים להישאר בשטחי המושבה הבריטית החדשה בנטאל.
לפי עדותו, הם השיבו לו:
עם כישלון יישוב חבל נטאל עקב הכיבוש הבריטי של המקום, האפריקאנרים מצאו את עצמם במצב בו כל חופי היבשת הסמוכים נשלטו על ידי ישויות זרות: בחוף המערבי שכנה מושבת הכף ובחוף המזרחי ובחבל נטאל שכנה ממלכת הזולו משכבר הימים וכעת גם מושבת נטאל.
מחוסר ברירה הם פנו באותה העת ליישב את פנים היבשת, את מרחבי ההייבלד של מרכז הארץ.
למעשה, התיישבות זאת החלה עוד קודם הקמת רפובליקת נטאליה, כשאפריקאנרים רבים טענו כי ההתיישבות בנטאל היא חסרת סיכוי בהתחשב בתוכניותיהם של הבריטים באזור.
בהתאם לכך אפריקאנרים רבים החלו להתיישב בפנים הארץ ובמרכזה וניסו לבסס שם ריבונות רפובליקנית משלהם.
כך למשל הקימו אפריקאנרים בראשות הנדריק פוטכיטר בשנת 1838 את העיירה פוצ'פסטרום בפרובינציה הצפון מערבית של ימינו.
עם הקמתה הם הכריזו עליה כעל רפובליקה עצמאית בשם רפובליקת פוצ'פסטרום (Republiek van Potchefstroom).
בפוצ'פסטרום הקימו האפריקאנרים מספר רחובות וסביבם נבנו בתים כפריים קטנים וכמה בתי מלאכה.
בין הבתים קובעו עגלות משא, אשר שימשו למגורים.
במקביל לייסוד פוצ'פסטרום, הקימו באותם החודשים אפריקאנרים במרכז שטחי המדינה החופשית של ימינו את העיירה ויינבורג ובה הכריזו על לידתה של רפובליקת ויינבורג (Republiek van Winburg).
מעט לפני מפלתה הסופית של רפובליקת נטאליה בפני בריטניה, ב-9 באפריל 1844 הכריזו תושבי ויינבורג ופוצ'פסטרום על הקמת פדרציה ביניהם בשם רפובליקת פוצ'פסטרום-ויינבורג (Republiek van Potchefstroom-Winburg), אשר להלכה שלטה על שטחים נרחבים במרכז דרום אפריקה של ימינו.
הם גיבשו לעצמם חוקה, אשר קבעה בין השאר כי להנדריק פוטכיטר תהיה שליטה בלתי מעורערת במדינה.
למרות הניסיון של האפריקאנרים באותן השנים לתאר זאת כך, הרפובליקה הפדרלית כמו גם שתי אלו שקדמו אליה, הייתה בעיקר הצהרתית.
בניגוד לרפובליקת נטאליה אשר היה בה לתקופה מסוימת שלטון ריבוני, קשה להתייחס לרפובליקות זעירות אלו כאל מדינות של ממש.
הצלחתו המפתיעה ממבט ראשון של פוטכיטר לבסס את עצמו כדיקטטור נבעה בעיקר מנסיבות האירועים הטראגיים בנטאל בשנים הקודמות.
במסגרת הניסיון הכושל ליישב את האזור פיט רטיף, פיט אויס וחריט מאריץ מצאו שם את מותם.
לפיכך, מילא פוטכיטר את הריק המנהיגותי שהשאירו עמיתיו.
בנוסף, באותן השנים גם נראה היה שכישלון הרפובליקה בנטאל הפך את אנדריאס פרטוריוס, אשר לרגע היה נראה כמנהיג האפריקנארי הראשי, לבלתי רלוונטי.
כשנה לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית, בשנת 1845 שב פוטכיטר צפונה, אל המרחבים שמעבר לנהר הואל, מקום אשר פוטכיטר סבר שיהיה יעיל יותר להתיישבות אפריקאנרית המונית.
בתום המסע הקימו הוא ואנשיו יישוב בשם אוֹהְרִיכְסְטַאד (Ohrigstad) בחבל זאוטפאנסברג בסמוך לנופים הפראיים של קניון נהר בלייד על המורדות הצפון מזרחיים של רכס הרי הדראקנסברג.
בתחומי היישוב הוקמו מספר חוות קטנות ופוטכיטר הכריז על המקום כעל בירת הרפובליקה שיקים, כאשר ויינבורג ופוצ'פסטרום ישמשו מעתה יישובי ספר אשר יסמנו את הגבולות הדרומיים של הטריטוריה הלאומית של האפריקאנרים.
עד מהרה שקעו האפריקאנרים באוהריכסטאד אל תוך סכסוכים פנימיים חריפים, וברקע הביעו רבים מורת רוח משלטון היחיד של פוטכיטר.
הם דרשו ממנו להקים מועצה עממית אשר תשמש כגוף מחוקק, ולוותר על מעמדו הרב לטובת הקמת דמוקרטיה.
לצד המתחים הפנימיים העיבה על ההתיישבות החדשה גם המלריה אשר הכתה בעוצמה רבה.
לבסוף, שנים ספורות לאחר הקמת אוהריכסטאד ננטש המקום בינואר 1848, אז גם הרפובליקה הפדרלית של פוצ'פסטרום-ויינבורג התפרקה באופן רשמי, הגם שהיא למעשה חדלה מתפקוד ממשי עוד זמן רב קודם לכן.
פוטכיטר, אשר ראה איך המדינה אותה ניסה להקים מתפוררת אל מול עיניו, המשיך לנסות להתיישב יחד עם אנשיו בזאוטפאנסברג גם במהלך השנים הבאות.
המאבק על עצמאות הטרנסוואל וההייבלד
לאחר כישלונו בביסוס רפובליקת נטאליה, המשיך אנדריאס פרטוריוס להתגורר בנטאל הבריטית מספר שנים נוספות.
עם התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית שהקים פוטכיטר, וכשהוא מנצל את שהייתו של פוטכיטר בצפון הרחוק בזאוטפאנסברג, החליט פרטוריוס לנצל את ההזדמנות ולנסות לחזור למרכז הבמה.
בנוסף, לנוכח ההתמרמרות שחשו אפריקאנרים רבים מהנהגתו של פוטכיטר, חזרתו של פרטוריוס לזירה הייתה נראית עבורם דבר מתבקש.
פרטוריוס הגיע לויינבורג ולפוצ'פסטרום בינואר 1848 והתקבל שם באהדה רבה.
פרטוריוס קיווה כי כעת תהיה לו הזדמנות להצליח במקום שפוטכיטר כשל – לבסס עצמאות אפריאקנרית בתחומי ההייבלד.
אך בבואו לממש יעד זה, הוא שוב מצא את הבריטים עומדים בפניו ומשבשים את תוכניותיו: מספר שבועות לאחר מכן, ב-3 בפברואר, הכריז מושל מושבת הכף על כל האזור שבין נהר הוואל לנהר האורנג' כעל שטח צבאי בריטי (Orange River Sovereignty).
עבור האפריקאנרים היה זה סימן למלחמה.
לאחר שמנקודת מבטם בריטניה אילצה אותם לעזוב את מושבת הכף ואחר כך עשתה את אותו הדבר בנטאל, הם סירבו להעלות בדעתם שייאלצו לעשות זאת בשלישית.
פרטוריוס הגיב להצהרה הבריטית במהירות, על ידי הכרזה על "מלחמת חופש" נגד האימפריה הבריטית.
הוא קיבץ סביבו צבא של כאלף לוחמים ויצא דרומה אל עבר בלומפונטיין, שהייתה באותה התקופה מבצר צבאי שהקימו הבריטים כשנתיים קודם לכן.
צבאו של פרטוריוס כבש את המבצר ב-20 ביולי ובתגובה גייס הארי סמית, מושל מושבת הכף, צבא קטן של כ-800 לוחמים המצוידים בשני תותחים.
הכוח הבריטי נשלח עוד באותו החודש לעבר בלומפונטיין וב-29 באוגוסט פרץ קרב בין הכוחות הניצים אשר הסתיים בניצחון בריטי.
מייד לאחר ההפסד, נסוגו פרטוריוס וניצולי הקרב צפונה אל מעבר לנהר הוואל, שם הם חברו לאפריקאנרים נוספים שעשו זאת קודם לכן בחודשים הקודמים.
הפסדו של פרטוריוס הביא לכך שמאות אפריקאנרים אשר התיישבו בשטחי המדינה החופשית של ימינו עזבו גם הם את המקום, והחלו לנוע צפונה, נחושים להימנע מלהפוך לנתינים בריטיים.
עם הגעתו של פרטוריוס ואנשיו אל המרחבים שמצפון לנהר הוואל, מעמדו של פוטכיטר היה חלש יחסית והוא עדיין לא הצליח לשקם את תדמיתו לאור כישלונו בהקמת הרפובליקה הפדרלית.
עם זאת, הפסדו של פרטוריוס בקרב נגד הבריטים בבלומפונטיין, הביא לאיבוד האמון של אפריקאנרים רבים במנהיגותו.
בצר להם, בהתחשב בכך שכל מנהיגי משלחות הטרק הגדול למעט פוטכיטר כבר מתו זה מכבר, הוחלט לבסוף על ייסוד מועצה עממית אשר תנסה למלא את הריק השלטוני.
בראשית שנת 1851, בחרה המועצה כפשרה ארבעה מנהיגים זמניים אשר יתפקדו במקביל: הנדריק פוטכיטר אשר יהיה אחראי על הצפון הרחוק לרבות חבל זאוטפאנסברג, אנדריאס פרטוריוס אשר יפקד על אזור פרטוריה של ימינו, ועוד שני אישים אלמוניים יחסית אשר כל אחד מהם קיבל שטח משלו עליו הוא מונה לפיקוד.
בשלהי שנת 1851, באופן מפתיע יחסית וככל הנראה לנוכח עיקשותם של האפריקאנרים, החליטו הבריטים שמוטב להם להסיר באופן סופי את התנגדותם לעצמאות האפריקאנרים.
נטען גם שהבריטים הגיעו למסקנה כי עצמאות אפריקאנרית תהפוך אותם לכוח בשירות האימפריה אשר יסייע לה מאוחר יותר בקולוניזציה של פנים יבשת אפריקה.
לפיכך, לקראת ינואר 1852 יצא פרטוריוס בראש משלחת דיפלומטית לאזור בלומפונטיין בהתאם להזמנת הבריטים.
שם, ב-17 בינואר, לאחר שעות אחדות של משא ומתן, חתמו פרטוריוס בשם האפריקאנרים ואיש צבא בריטי בשמה של בריטניה על אמנת נהר החול (Sand River Convention), אשר הכירה באופן רשמי בעצמאותם של האפריקאנרים בשטחים שמצפון לנהר הוואל.
פרטוריוס שב לאזור פרטוריה כמנצח ושם למשמע הבשורה על חתימת האמנה עם הבריטים הוכרז על הקמתה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, או בכינויה הרווח רפובליקת הטרנסוואל – הרפובליקה שמעבר לנהר הוואל.
אל מול הישגו יוצא הדופן, ומתוך הבנה שלא יחזור יותר להנהגה, ירד פוטכיטר דרומה ממושבו שבזאוטפאנסברג על מנת לקבל את פרטוריוס בבואו.
ברקע השמחה על העצמאות, אירח פרטוריוס את פוטכיטר בביתו והשניים הכריזו על פיוס.
באותה ההזדמנות, הם סיכמו גם על ברית בין משפחותיהם אשר תשאף להוביל את הנהגת הרפובליקה המתהווה גם בשנים שלאחר מותם.
הוא נקבר בזאוטפאנסברג, כאשר להלווייתו בא בין השאר פרטוריוס לחלוק לו כבוד אחרון.
ב-23 ביולי 1853, כשמונה חודשים בלבד לאחר מותו של פוטכיטר, נפטר גם פרטוריוס.
על שמו תיקרא שנתיים מאוחר יותר העיר פרטוריה, אשר תהפוך עם הקמתה לבירת הרפובליקה.
לקראת סוף שנת 1853, החליטה בריטניה לדבוק ואף להעצים את מגמת ההשלמה שלה עם השאיפות הלאומיות של האפריקאנרים.
לכן, ב-23 בפברואר 1854, חתמו האפריקאנרים והאימפריה בטקס רב רושם בבלומפונטיין על אמנת נהר האורנג' (Orange River Convention), אשר הכירה בעצמאותם של האפריקאנרים גם על השטחים שבין נהר האורנג' לנהר הוואל, ופירקה סופית את השלטון הצבאי הבריטי שהוכרז במקום שש שנים קודם לכן.
במקביל לחתימת ההסכם, הוכרזה עצמאותה של מדינת אורנג' החופשית.
עם הקמתן של שתי הרפובליקות העצמאיות זכו האפריקאנרים בשתי מדינות ריבוניות גדולות, כאשר שטח כל אחת מהן הוא כשל אנגליה כולה.
חשוב מכך, המדינות זכו להכרה בינלאומית רחבה, לרבות מצד בריטניה אשר התחייבה לשתף עימן פעולה ולהימנע מהתערבות בענייניהן הפנימיים.
הקמת הרפובליקות בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 הביאה לסיומו של הטרק הגדול כמעט כעשרים שנה לאחר ראשיתו, במה שהסתמן כהצלחה אפריקאנרית להשתחרר מעול האימפריה הבריטית.
שתי המדינות האפריקאנריות קבעו ערי בירה, ייסדו עשרות יישובי קבע, חיברו חוקות דמוקרטיות והקימו מוסדות שלטון.
באותה התקופה, התגוררו בשטחי הרפובליקות כ-18,000 אפריקאנרים ואליהם הצטרפו בשנים הבאות כמה אלפים נוספים.
לאחר שהוקמו הרפובליקות האפריקאנריות בתום הטרק הגדול, היה נראה שכל האפריקאנרים ידבקו מעתה בחיי קבע תוך בניית חייהם הריבוניים במדינותיהם.
עם זאת, עבור מיעוט קטן אך בולט מתושבי הרפובליקות החדשות מצב זה לא נמשך זמן רב.
בשנת 1857, יצאו עשר משפחות תושבות הרפובליקה הדרום-אפריקאית, עמוסות על עגלות משא רתומות לשוורים ויחד עם כמויות גדולות של צאן ובקר, למה שהם ראו כהמשכו הטבעי של הטרק הגדול.
הם חצו את נהר הלימפופו והמשיכו בכיוון צפון מערב אל תוך מדבר קלהרי.
מסע זה היה ראשיתו של הדורסלאנד טרק (בהולנדית ובאפריקאנס: Dorslandtrek, מסע ארץ הצמא).
הם חצו את המדבר והגיעו למרכז אזור הגבול בין נמיביה ובוטסואנה של ימינו.
שם הם הקימו את היישוב ריאטפונטיין (Rietfontein), בו הם בנו מספר חוות חקלאיות גדולות לצד כמה בתים קטנים למגורים.
כאשר נשאלו מדוע יצאו למסעם, אחד מהם השיב כי "הלכנו אחרי הרוח שפיעמה בליבנו, ואנו בעצמינו לא היינו מסוגלים להבין זאת.
פשוט מכרנו את הנכסים שלנו ויצאנו לדרך לכיוון צפון מערב כדי למצוא לעצמנו בית חדש".
הצלחת המסע של המשלחת הראשונה של הדורסלאנד טרק, אשר הסתיימה בהקמת היישוב ריאטפונטיין, העלתה על נס את היוזמה להמשיך את הטרק הגדול בחיפוש אחר ארץ פורייה להתיישב בה.
עקב כך, בשנים הבאות מאות רבות של מהגרים תושבי הרפובליקות האפריקאנריות אשר היו מלאי זיכרונות מימי הטרק הגדול החליטו לחדש את הנדידה.
הם צעדו בדרך מדברית קשה לאורך חודשים ארוכים, כאשר בדרך רבים מהם מקפחים את חייהם, עד שחברו לבסוף אל ראשוני המתיישבים בריאטפונטיין.
בשלב מסוים הם גם ניסו ליישב את דלתת האוקבנגו הסמוכה מצפון, אשר הייתה נראית להם כפורייה במיוחד ולכן גם מתאימה להתיישבות.
בדומה לטרק הגדול עצמו, גם הדורסלאנד טרק לא היה חף מאתגרים.
קשיי המדבר, המלריה וזבוב הצה צה הכו בלא רחם בחברי המסע.
לבסוף, הגיעו רוב המתיישבים אל דרום אנגולה של ימינו, אשר הייתה מצויה אז תחת שלטון פורטוגזי.
שם, במרחק של כ-2,000 קילומטר ממוצאם בטרנסוואל ולאחר שקיבלו היתר מהרשויות הפורטוגזיות, הם קבעו את מושבם.
הם ייסדו במקום את היישוב הומפאטה (Humpata), אשר שכן במרחק של כמאה קילומטר מחוף האוקיינוס האטלנטי.
עקב חילוקי דעות בקרב תושבי הומפאטה אשר פרצו בשנת 1885, התפצל היישוב וקבוצה מתוכו עזבה את המקום והחלה לנדוד דרומה, אל חבל קוננה שבשטחי נמיביה של ימינו.
לאחר כמה שבועות של נדודים הם התיישבו במקומם והקימו את היישוב חרוטפונטיין (Grootfontein).
ב-20 באוקטובר 1885 הם הכריזו על הקמתה של רפובליקת אופינגטוניה (Republiek van Upingtonia) אשר בירתה היא חרוטפונטיין.
אף על פי שהמתיישבים במקום, אשר באותה התקופה מנו כ-500 תושבים בלבד, שאפו לראות את עצמם בתור מדינה, בפועל היא מילאה מעט מאוד מאפיינים ממשיים של מדינה ריבונית.
בשנת 1886, נהרג וילם יורדן, ממנהיגי המתיישבים, בעת תגרה עם בני אחד משבט ההררו.
עקב כך התמוטטה הרפובליקה, ובשנת 1887 היא סופחה על ידי הקיסרות הגרמנית לתוך דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
עם קיצה של ההתיישבות בחרוטפונטיין, חזר היישוב הומפאטה שבדרום אנגולה להוות את מרכז ההתיישבות של הדורסלאנד טרק; ובמיוחד לאחר שבמהלך אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא זכה למתיישבים חדשים נוספים מהטרנסוואל.
בשיאו של היישוב התגוררו בהומפאטה כ-2,000 תושבים אפריקאנרים, אשר המשיכו להוות מובלעת לבנה בדרום אנגולה עד שנת 1920, אז המקום ננטש עקב סכסוכים עם השלטונות והתושבים המקומיים.
לאחר קיצן של הרפובליקות האפריקאנריות בתום מלחמת הבורים בשנת 1902, מצאו עצמם האפריקאנרים שוב מחוסרי שלטון עצמאי ושוב תחת שלטון בריטי.
את העשורים הבאים העבירו אפריקאנרים רבים בהימנעות מהשתתפות בחיים הציבוריים בדרום אפריקה החדשה, וכן בתחושת אכזבה ממה שהם תפסו ככישלונה של התנועה הלאומית האפריקאנרית.
עם זאת, מצב זה לא האריך זמן רב, והגורם העיקרי אשר ניסה לשנות אותו היה המפלגה הלאומית – מפלגה אפריקאנרית לאומית שמרנית, אשר האמינה כי ביכולתם של האפריקאנרים לזכות בשלטון על דרום אפריקה כולה.
המפלגה הוקמה ביולי 1915 ועד מהרה הפכה לכוח הפוליטי המייצג העיקרי של העם האפריקאנרי.
אירוע אשר שיחק תפקיד מרכזי בשיבתם של האפריקאנרים למרכז הפוליטיקה הדרום אפריקאית היה חגיגות מאה השנה לטרק הגדול (באפריקאנס: Nasionale gedenkteken vir die Voortrekker-eeufees).
היה זה מפגן כוח רחב היקף שארגנה המפלגה הלאומית, במטרה לציין את ראשית הטרק הגדול וכן על מנת לתת רוח גבית למה שראשי המפלגה תיארו כעיצומה של ההתחדשות הלאומיות האפריקאנרית באיחוד דרום אפריקה.
ההכנות לחגיגות נפרסו על פני חודשים רבים, ולבסוף יצאו לפועל החל מ-8 באוגוסט 1938. בחודשים הבאים השתתפו כמאה אלף אפריקאנרים בשחזור הטרק הגדול, כאשר ברחבי הארץ כולה הם החלו לנוע בשיירות של עגלות רתומות לסוסים ושוורים אל עבר פרטוריה.
כשהגיעו לפרטוריה, נערכה עצרת מרכזית בגבעה הצופה אל העיר בהשתתפות כ-250 אלף איש, אשר היוו את הכינוס ההמוני הגדול ביותר בהיסטוריה של דרום אפריקה עד לאותו הזמן.
בעצרת הונחה אבן הפינה לאנדרטה ופנתאון עצום ממדים לזכר הטרק הגדול – אנדרטת החלוצים (Voortrekkermonument).
האנדרטה, המזכירה במיוחד את אנדרטת קרב האומות בלייפציג, מהווה עד ימינו את אתר ההנצחה המרכזי לטרק הגדול, אשר לצד אנדרטה הוא כולל גם מוזיאון.
במסגרת חגיגות מאה השנה, בעצרת למרגלות הגבעה נערכו טקסים רבים להנצחת תולדות העם האפריקאנרי, אשר חלק מהמקורות טוענים שאופיים של האירועים בחגיגות שאבו השראה מטקסי המפלגה הנאצית בגרמניה אשר עלתה שם לשלטון שנים ספורות קודם לכן.
האירוע הייחודי ויוצא הדופן התקבע בזיכרון האפריקאנרי הקולקטיבי כזה שבישר את התעוררותו הלאומית של העם, באופן אשר הביא לבסוף לעלייתה לשלטון של המפלגה הלאומית בשנת 1948, ולתחילת האפרטהייד בדרום אפריקה.
עם עלייתם לשלטון של האפריקאנרים, הם התגאו לראשונה בשליטה על מה שהם ראו כארצם הגדולה, אשר כללה לצד אוכלוסייה שחורה רבה גם אוכלוסייה גדולה של דוברי אנגלית ממוצא בריטי.
דוברי האנגלית, אשר לפחות בתחילה נמנעו בדרך כלל מהצבעה למפלגה הלאומית, מצאו את עצמם מאבדים את השלטון לעם אותו ניצחו כמה עשורים בודדים קודם לכן במלחמת הבורים.
הנרי ריידר הגרד, "מארי" (Marie), רומן, שנת 1912
סטיוארט קלוטה, "גלגלים חורטים" (Turning Wheels), רומן, שנת 1937
הלגה מוריי, "לא כנועה" (Untamed), רומן, שנת 1950
פרנסואה אלווין ונטר, "ארץ דיכוי" (Geknelde land), רומן, שנת 1960
פרנסואה אלווין ונטר, "ארץ הקרבה" (Offerland), רומן, שנת 1963
פרנסואה אלווין ונטר, "ארץ ברית" (Gelofteland), רומן, שנת 1966
פרנסואה אלווין ונטר, "ארץ הייעוד" (Bedoelde land), רומן, שנת 1968
ג'יימס מיצ'נר, "הברית" (The Covenant), רומן, שנת 1980
רובין בינקס, "פיסת בד תחת השמיים" (Canvas under the Sky), רומן, שנת 2011
פוקס המאה ה-20, "הלב האכזר" (The Fiercest Heart), שנת 1961
סיפור הרפתקאות על שני חיילים בריטיים העורקים מהצבא ומצטרפים לקבוצה של אפריקאנרים בטרק הגדול.
סיפור הרפתקאות המספר על אישה אירית המחפשת חיים חדשים בדרום אפריקה לאחר הרעב באירלנד.
עיבוד קולנועי של רומן בעל שם זהה משנת 1950.
הטרפדות מסדרת קומסומולץ (פרויקט K-123) היו סדרת כלי שיט קטנים ומהירים מתוצרת ברית המועצות, שהיו חמושות בצינורות טורפדו ובמקלעים, ולהן צוות של שנים עשר איש.
טרפדות מסוג זה היו בשירות ב ובצי הסיני ונמכרו גם לחיל הים המצרי והסורי.
חיל הים הישראלי נפגש בטרפדות מהדגם הזה במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
סדרת הטרפדות, שסימולה היה פרויקט 123, תוכננה ב-1939 על בסיס סדרת הטרפדות הקודמת, G-5. הטרפדות בסדרת קומסומלץ נבנו מסגסוגת אלומיניום מסדרת 2XXX.
הגוף חולק על ידי מחיצות אטימה לחמישה מדורים נפרדים, וצינור שהיה בנוי לכל אורך הספינה שימש כשדרית.
היציבות בהפלגה שופרה על ידי התקנת סנפירי צד, בתחתית גוף האונייה וצינורות הטורפדו הועברו מחלקה האחורי של הספינה לשני צידי הספינה.
הספינות הונעו על ידי שני מנועים שהניעו שני מדחפים מקבילים בירכתיים, כשאורך ציר המדחף הימני היה 10 מטרים ואורך ציר המדחף השמאלי היה 12.2 מטר.
הספינות הראשונות היו חמושות בשני צינורות טורפדו בקוטר 533 מ"מ, מקלע DShK בקוטר 12.7 מ"מ וב-4 פצצות עומק.
ב-1942 הושק דגם משופר שהיה חמוש בארבע מקלעים כחימוש נגד מטוסים.
בנובמבר 1943 קיבל הצי ספינות עם שיפורים נוספים, שסומלה 123bis.
בסך הכל נבנו 31 ספינות בסימול זה, שהשדרוג העיקרי שלהם היה בהתקנת שני מנועי מטוסים חזקים, יותר מתוצרת פאקארד 4M-2500, עם דחף של 1,200 כוח סוס כל אחד, שהתקבלו בברית המועצות במסגרת תוכנית השאל-החכר.
לאחר מלחמת העולם השנייה שודרגו הספינות פעמיים נוספות.
יוצרו 205 ספינות חדשות, 50 מדגם M-123Bis ו-155 מדגם 123K, עם מנועי דיזל מתוצרת ברית המועצות.
אלו היו ספינות הטורפדו האחרונות שנבנו בה.
הטרפדות מסדרת קומסומלץ' נבנו במהלך מלחמת העולם השנייה ומילאו תפקיד חשוב בלוחמה ב וב.
כאמור, הספינות נמכרו גם למדינות נוספות.
כאמור, טרפדות מסוג זה פעלו בשירות חילות הים של סוריה ושל מצרים.
במהלך העימותים בין מדינות אלה לישראל היו מספר היתקלויות בין ספינות מסוג זה ליחידות של חיל הים הישראלי.
בלילה הראשון של מלחמת ששת הימים, 5 – 6 ביוני 1967, חלפו שלוש טרפדות של הצי הסורי קרוב מאוד לאח"י נגה (ק-22), בעת שהמתינה לסירות שייטת 13 שנשלחו לפעולה בנמל בניאס.
המפקדים הסורים חשבו את אח"י "נגה" לספינת משמר נגד צוללות מדגם צרפתי של הצי הסורי.
המפגש, שהיה בעדיפות סורית מלאה, הסתיים ללא פתיחה באש.
הטרפדות היו מצוידות במקור במכ"ם מסוג "זרניצה" (קוד דיווח נאט"ו "סקין הד"").
בשל הביצועים הנחותים של המכ"ם התקינו המצרים מכ"ם דקה (Decca), מתוצרת בריטית.
כחלק מההכנות של חיל הים המצרי למלחמת יום הכיפורים הותקנו בכלי השיט מטולי רקטות מסוגים שונים.
על שתי הטרפדות שנמצאו בצפון מפרץ סואץ הותקן מטול רקטות בעל 8 קנים בקוטר 85 מ"מ לכל קנה במקום המקלע הדו-קני 14.5 מ"מ בחרטום.
כך הוקנתה להם יכולת של ירי מהים לעבר יעדים בחוף.
במלחמת יום הכיפורים, בלילה הראשון (6 – 7 באוקטובר 1973) התגלתה טרפדת K-123 לכוח שייטת ספינות הטילים שיצא לתקוף את לטקיה, בסוריה.
מפקד הטרפדת הסורית, שהיה במשימת סיור, הצליח להתריע על התקרבות הספינות הישראליות ואפשר לספינות טילים סוריות לצאת מהנמל בניסיון לבצע מארב טילים.
ספינות הטילים הישראליות אח"י מזנק ואח"י רשף פתחו אש מתותחי 76 מ"מ ופגעו בטרפדת, שהושמדה לבסוף בתותחי אח"י חנית.
הקרב כולו הסתיים בהטבעת ארבע ספינות מלחמה סוריות, בנוסף לטרפדת - 3 ספינות טילים ומקשת אחת.
לחיל הים הישראלי לא היו אבדות.
שתי טרפדות מצריות היו מוצבות דרך קבע בנמל עדביה, בצפון מפרץ סואץ, והיוו איום על פעילות ישראלית באזור.
בסוף מלחמת יום הכיפורים, ב-24 באוקטובר 1973, השתלט כוח שריון ישראלי על העיר והנמל נמלטו שתי הטרפדות לים והסגירו עצמן לספינות דבורים של חיל הים שהעבירו אותן בגרירה ליחידה 838, יחידת חיל הים שבסיסה היה בראס סודר.
בדרך לבסיס טבעה אחת מהטרפדות.
השנייה נמצאת כיום במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
הטרפדת ככלי שיט קטן המפגין עצמה נמצאת באנדרטאות זיכרון למלחמת העולם בערים השונות ברוסיה.
וגם במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
סרט על פרויקט 123K ברוסית.
טרפדות רוסיות באתר העצמה הרוסית.
הטרפדות מסדרה קומסומולץ בוויקיפדיה ברוסית.
הטרמינולוגיה של החדית' היא גוף הטרמינולוגיה האסלאמית אשר נוגעת לחדית', ומפרטת את דרגת אמינותם ואת סוגיהם.
אבן חג'ר אל-עסקלאני הגדיר את התחום באופן הבא: "ידיעת העקרונות לפיהם נקבעים איכותם של המוסר ושל המסורה".
טרמינולוגיה המתייחסת לאותנטיות של החדית'
הגדרותיו של אבן חג'ר מלמדות כי יש חמישה תנאים שיש לעמוד בהם, כדי שחדית' מסוים יחשב לסחיח, ואלו הם:
כל אחד מהאנשים אשר נמצאים בשרשרת המוסרים שהעבירו את החדית' צריכים להיות ידועים כאנשים אמינים.
על כל מוסר להיות מהימן ביכולתו לשמר את המסורה, בין אם ביכולתו לשנן עד כדי כך שהוא יכול להיזכר בה כפי ששמע אותה, או שכתב אותה כפי ששמע אותה ושמר את המסמך הכתוב ללא שינוי.
שרשרת המוסרים רציפה, כך שכל אחד מהמוסרים קיבל את זה מהקודם בשרשרת.
החדית', כולל שרשרת המוסרים שלו, חייב להיות נטול פגמים.
החדית' לא סותר חדית' סחיח אחר.
חַסַן (حَسَن) מתורגם הכי נכון כ"טוב", או "איכותי".
חדית' כזה מוגדר כחדית' אשר האותנטיות שלו אינו מבוססת מספיק, אך הוא מספיק מבוסס על מנת לשמש כראיה תומכת בענייני הלכה וכדומה.
דַעיף (ضَعِيْف) הוא הגדרת חדית' מסוים כ"חלש", והכוונה היא שרמת האותנטיות שלו נמוכה מאוד.
מַוְודוּע (مَوْضُوْع) הוא הגדרה של חדית' כמפוברק.
טרמינולוגיה המתייחסת למקור של המסורה
מַרְפוּע (مَرْفُوْع) הוא חדית' אשר מיוחס לנביא מוחמד.
מַוְוקוּף (مَوْقُوْف) הוא חדית' אשר מיוחס לאחד מהסחאבה.
מקטוע (مَقْطُوْع) הוא חדית' אשר מיוחד לאחד מהתאבעון.
טרמינולוגיה המתייחסת למספר המוסרים בכל שלב של המסורה
מֻתַוַואתִר (مُتَواتِر) הוא חדית' אשר נמסר על ידי מספר כל כך גדול של אנשים בכל אחד מהשלבים בשרשרת המסירה, עד כדי כך שזה לא ייתכן שהם כולם הסכימו ביניהם על נוסח שגוי.
עזיז (عَزِيْز) הוא חדית' אשר בכל חוליה משרשרת המוסרים ניתן למצוא שני אנשים שונים.
ע'ריב (غَرِيْب) הוא חדית' אשר נמסר רק על ידי אדם אחד בכל אחת מהחוליות בשרשרת המוסרים.
הטרמפיסטים היא סדרת רשת ישראלית של כאן תאגיד השידור בבימויים של יאיר אגמון ואלעד שוורץ, אשר גם יצרו את הסדרה.
הסדרה עוסקת באנשים בצידי הדרך ובשולי התודעה.
את העונה הראשונה יצרו אגמון ושוורץ כחלק מפרויקט שלהם בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
התכנית עלתה לראשונה לשידור בערוץ היוטיוב של תאגיד השידור ב-29 במאי 2017.
הסיפורים עוסקים בסיפורים האישיים של טרמפיסטים מכל קצוות המדינה.
בתוכנית מוצגים אנשים מדתות, ממגזרים וממקומות שונים וכל אחד מביא את סיפורו האישי למסך תוך כדי שיחה עם יאיר בזמן הנסיעה.
התוכנית צולמה כולה בתוך מכונית נוסעים בעזרת שימוש במצלמות מרובות.
הפרקים צולמו בכל רחבי ישראל, ובעיקר באזורי הפריפריה.
שנהארגוןקטגוריהתוצאהסימוכין2018פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018סדרת רשת2019פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2019סדרת רשת
הטריילר של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1938 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
בסרט מככבים מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי בטיול דרכים הרה אסון במעונוע.
הסרט בוים על ידי בן שרפסטין ומדובב על ידי וולט דיסני בתור מיקי, קלרנס נאש בתור דונלד, ופינטו קולביג בתור גופי.
פיט עורך קמאו קצר בסרט זה.
הסרט הופץ כחמישה חודשים לאחר "שלגיה ושבעת הגמדים".
זהו הסרט ה-100 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים, והשני באותה השנה.
הסרט מתחיל במה שנראה כמו בית קטן בסביבה טבעית.
מיקי יוצא מהדלת ואומר, "האח הידד!
איזה יום!" ואז, הוא מושך ידית ונכנס פנימה.
הבית וכל מה שסביבו נהפך לקרוואן (יחד עם כל התפאורה הטבעית, שמתקפלת לתוך הקרוואן בצורת מניפה ענקית, ומגלה מאחוריה מזבלה עירונית) ומכוניתו של גופי יוצאת מהצד.
לאחר מכן, גופי מתחיל לנסוע באזור הכפרי בזמן שמיקי מכין ארוחת בוקר (קלחי תירס, תפוחי אדמה אפויים, אבטיח, קפה וחלב) ואוסף מים ממפל חולף עם דלי בכדי להרתיח מים.
בינתיים, דונלד ישן ומתקשה להתעורר, אפילו כשהשעון המעורר שלו מצלצל ומוריד את השמיכה שלו.
הודות ללוח בקרה סודי, מיקי מצליח לעורר אותו לאמבטיה בעזרת מכונה, אבל כשדונלד רואה ציפורים מתבוננות בו הוא מסלק אותן משם עם המברשת שלו.
בהמשך, מיקי מקיש על כפתור נוסף והאמבטיה הופכת לפינת אוכל.
כשמיקי מצלצל במשולש המסמן שהארוחה מוכנה, גופי עוזב בטיפשותו את מושב הנהג - בעוד המכונית והקרוואן עדיין בתנועה - לארוחת בוקר, בעוד המכונית נוסעת דרך כביש חסום.
לאחר מספר תקלות במהלך הארוחה (פגיעה ממגירות סמוכות ותחיבת מזלג לשקע חשמל), ובסופו של דבר אוכל פופקורן לארוחת בוקר, גופי מבחין שאף אחד לא נמצא במושב הנהג ובעודו ממהר לתפוס פיקוד על ההגה הוא בטעות ובלי ידיעה פורק את הקרוואן מהמכונית.
הקרוואן מתגלגל במורד ההר בהרפתקה אפית, בה שולחן האוכל והכיסאות מתקפלים לפתע לקופסה.
כשהקרוואן עומד ליפול מעבר צוק, מיקי קופץ מהחלק האחורי של הקרוואן ודוחף אותו על ידי דחיפה מצוק בצד הנגדי של הגיא בחזרה לכביש.
לאחר מכן הקרוואן קרב אל משאית הנהוגה על ידי פיט (שעורך קמאו קצר בסרט זה) ונמנע ממפגש עימה על ידי נסיעה על הגדר הסמוכה.
דונלד תופס את הטלפון (מחובר לזרוע מתכת הניתנת להרחבה) ומנסה נואשות להזעיק עזרה, אך מוצא את עצמו תלוי מחוץ לדלת הפתוחה של הקרוואן.
כאשר הקרוואן נופל מהכביש שוב, מיקי תופס שלט סמוך כדי להחזיר אותו חזרה לכביש, תוך כדי כך שדונלד נמשך בחזרה לתוך הקרוואן.
דונלד רואה רכבת מתקרבת וצועק עליה לעצור, אך ללא הועיל.
מיקי מתבונן בבהלה בזמן שדונלד מתחנן על חייו.
למרבה המזל, הקרוואן מצליח לעבור את פסי הרכבת לפני שהרכבת מגיעה (בטווח מרחק מסוכן).
השניים חשים הקלה על כך ששרדו, אך לפתע שומעים צפירת רכבת מתקרבת נוספת (לא ברור אם הרכבת היא אותה רכבת מלפני או אחרת), אלא שהפעם הרכבת הגיעה ראשונה לצומת.
הרכבת עוברת ומפנה את המסילה בשנייה האחרונה, ומאפשרת לקרוואן לעבור בבטחה.
הקרוואן מגיע לקצה הדרך, ומתגלגל במורד הגבעה כמו סלע.
בינתיים, גופי, ששר את "היא תבוא מעבר להר כשהיא תבוא", מגיעה בבטחה למורד הגבעה, אבל לא רואה את הקרוואן שנופל במורד הגבעה ובאורח פלא מתחבר מחדש למכונית, אמנם כשבפנים בלגן אחד גדול, אך מבחוץ הוא בסדר וללא שריטה.
לא מודע לאירועים הדרמטיים שעברו, גופי אומר למיקי ודונלד, "ובכן, הורדתי אתכם מטה, בריאים ושלמים".
סרט זה עובד מאוחר יותר לרצועת קומיקס של מיקי מאוס בשם "The Unhappy Campers" בו הם החליפו את דונלד במורטי ופרדי פילדמאוס ופלוטו.
זה נעשה מכיוון שדונלד לא היה דמות ברצועת הקומיקס של מיקי מאוס באותה תקופה.
הסרט הוא גם חלק ממופע הספיישל לחג המולד "From All of Us to All of You".
הסרט שולב בסרט "נערי הכרך" משנת 1983.
חלק מהבדיחות מהרצף של סצנת "הטריילר הנמלט" נעשו בשימוש חוזר עבור סצנת "המכונית הנמלטת" שבסרט "גופי: הסרט" משנת 1995.
בישראל הסרט הופץ גם בשם "הקרון של מיקי", אך כיום בשירות הסטרימינג דיסני+ הסרט מופיע בשם "הטריילר של מיקי".
הטרמינל הוא מתחם הופעות שנפתח ביוני 2024 בשטח האנגר 15 בנמל חיפה.
המתחם המקורה שיארח עד כ-2,000 אורחים יהיה הגדול מסוגו בצפון הארץ.
הטרמינל שוכן בשטחי האנגר 15 ההיסטורי בנמל חיפה שהוקם בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובו השתמשו במהלך השנים לטובת צורכי הנמל השונים בהם לאחסנת סחורות ועמילות מכס.
במסגרת פרויקט חזית הים של הנמל להתחדשות אזורי תעשייה, שופץ המקום מיסודו והוקמה בו במה עם מערכות סאונד ותאורה מתקדמות.
היועץ האורבני רן וולף, שכיהן כסמנכ"ל חברת הניהול של נמל תל אביב ואחראי גם לשיפוץ נמל יפו פעל עם אסף בן דוד, ממקימי פסטיבל אינדינגב והמנהל האומנותי שלו על שיפוץ המקום, והפקת האירועים.
קבוצת האומנות "ברוקן פינגאז" מובילה פרויקט אומנות ברחבי ההאנגר וצבעה את קדמתו.
בצידי המתחם יפעל מתחם ברים ומזון מהיר לטובת באי ההופעות.
אולם ההופעות צפוי לארח עד 2,000 איש בדומה למתחמי הופעות ענקיים בישראל בהם האנגר 11, קו רקיע בפארק אריאל שרון ואמפי קיסריה.
בעקבות תפוסת האולם הגדולה, הוא יהיה בין המתחמים המקורים הגדולים ביותר בצפון הארץ, לצד אמפי שוני המכיל כ-1,350 איש, ואמפי גלבוע שמכיל כ-5,000 מקומות אך אינו מקורה.
המתחם הושק ב-1 ביוני 2024 בהופעה של רביד פלוטניק ולאחריו הופיעו רמי פורטיס, נגה ארז, אביתר בנאי ואמנים נוספים.
ב-25 ו-26 בספטמבר 2024 היה אמור להתקיים במתחם אירוע תמיכה בפסטיבל אינדינגב, שבוטל בעקבות מלחמת חרבות ברזל, שכולל ההופעות של אמנים שונים.
אולם הוא בוטל עקב התרחבות המערכה בצפון.
הטרף הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי משנת 2022 בבימויו של דן טרכטנברג, על פי תסריט מאת פטריק אייסון כחלק מזיכיון הטורף.
הסרט מככבים בו אמבר מיידת'אנדר, דקוטה ביוורס ודיין דיליגרו.
העלילה מתמקדת בלוחמת קומאנצ'י צעירה המתמודדת עם טורף חוצני שהגיע לכדור הארץ בשנת 1719. תקציב ההפקה המדווח עמד על כ-65 מיליון דולר, אולם הנתונים המדויקים על הכנסות הסרט אינם זמינים, מכיוון שהוצג בעיקר בשירותי סטרימינג ולא בקולנוע.
במרכז העלילה עומדת נארו, לוחמת צעירה משבט הקומאנצ'ים בשנת 1719, המבקשת להוכיח את יכולותיה כלוחמת בעמה.
כאשר טורף חוצני, המשתמש בטכנולוגיה מתקדמת, נוחת על כדור הארץ, נארו מבינה במהירות שסכנה גדולה מאיימת על השבט.
בעוד קרב ההישרדות הופך מתוח ומתפרץ, נארו חייבת להשתמש בכל כישוריה כדי להגן על עצמה ועל עמה.
במהלך המסע, היא מתמודדת עם קשרים משפחתיים ומשברים אישיים, בעודה לומדת לגבור על האיום האכזרי ביותר שהכירה עד כה.
אמבר מיידת'אנדר בתפקיד נארו - לוחמת קומאנצ'י צעירה
דקוטה ביוורס בתפקיד טאבה - אחיה הצייד של נארו
דיין דיליגרו בתפקיד הטורף - טורף חוצני מתקדם
מישל תרש בתפקיד ארוקה - אמא של נארו וטאבה
ג'וליאן בלאק אנטלופ בתפקיד ראש השבט קהטו - מנהיג שבט הקומאנצ'י
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 94% בהתבסס על 262 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הטרף מצליח לרענן את סדרת הטורף עם סיפור עלילתי חכם ואקשן מהיר, וזוכה לשבחי המבקרים.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 71 מתוך 100, בהתבסס על 43 ביקורות.
בנוסף, הסרט זכה בעיקר לשבחים על הבימוי, המשחק והמדיה החזותית, תוך הצגת מלאכת סיפור חדשנית בעולם הטורף.
היאבקות היא שמם של מספר ענפי ספורט לחימה.
ההיאבקות מבוססת על גראפלינג, כלומר על תפיסת גופו של היריב, לפיתות ותנועות משיכה והדיפה.
המתאבקים חייבים ללבוש בגד גוף צמוד, כך שאי אפשר לתפוס את הבגד של היריב במהלך הקרב (בניגוד לג'ודו).
גם בעיטות, סטירות והפעלת אגרופים אסורות (זהו ההבדל העיקרי בין היאבקות לבין ענפי ספורט אחרים המדמים קרבות, כמו סוגים שונים של אגרוף).
הקרב נערך בין שני יריבים, בזירה עגולה (לא מגודרת), לעיני שופט.
ניצחון מיידי בקרב מושג על ידי ריתוק הכתפיים והשכמות של היריב למזרן למשך חמש שניות ברציפות.
אם הקרב הסתיים ללא הכרעה, נקבע המנצח לפי מספר הנקודות המוענקות על ביצוע תרגילים ועל שליטה בקרב.
קיימים שני סגנונות היאבקות עיקריים, היאבקות יוונית-רומית והיאבקות חופשית.
מקורו של הסגנון היווני-רומי בצרפת, במאה ה-19. על אף השם שניתן לו, אין קשר בין סגנון ההיאבקות הזה להיאבקות יוונית שהייתה נפוצה כספורט ביוון וברומא בעת העתיקה.
בהיאבקות יוונית-רומית, האזורים המותרים ללפיתה בגוף היריב הם פלג הגוף העליון, למעט אצבעות הידיים.
את העורף מותר ללפות ביד אחת בלבד, כדי למנוע חנק.
אסור ללפות את רגלי היריב, אסור להשתמש ברגליים כדי להמעיד או לבעוט.
כמו כן אסור להכות, להפעיל מרפקים או לנגוח.
משך הקרב הוא שש דקות, בשני סיבובים בני שלוש דקות שביניהם הפסקה בת חצי דקה.
הוא נערך על מזרן עגול בקוטר של 7 מטר.
המתמודדים לובשים בגדי גוף (טייטס) הדוקים כדי למנוע אחיזה בבגד.
על מנת להקל על השופטים בחלוקת הנקודות ובמתן הוראות למתאבקים, מקובל שמתאבק אחד לבוש בבגד אדום והאחר בבגד כחול.
הניצחון בקרב מושג באחת מארבע דרכים:
ריתוק היריב כך ששתי הכתפיים והשכמות נוגעות במזרן בצורה מלאה, למשך חמש שניות לפחות (לפי התרשמות השופט), כשהיריב נמצא בתוך תחום הזירה - המדד להימצאותו של המתאבק בזירה נקבע על פי מיקום הראש שלו המתאבק ביחס לגבולות הזירה.
השגת פער של לפחות שמונה נקודות מול היריב.
לדוגמה, התוצאה 9:1 מביאה לסיום הקרב באופן מיידי ולהכרזת המוביל כמנצח.
הובלה בניקוד בתום הזמן שהוקצה לקרב.
במצב של תיקו, או היעדר הכרעה לפי כללים אלה, ההכרעה תהיה לפי איכות הניקוד ואם גם כאן אין הכרעה, לפי מי שהשיג ניקוד אחרון.
כדי למנוע מצב של תיקו אפס השופט מחויב להעניש את אחד הצדדים על פסיביות בשתי הדקות הראשונות (במקרה שלא נצבר ניקוד).
בהיאבקות יוונית-רומית מקבל המתאבק נקודות במקרים הבאים:
4 נקודות על הטלה "נקייה" - הטלת היריב כך שהוא פוגע עם הגב במזרן.
2 נקודות על הטלת היריב כך שהוא נופל על הבטן.
2 נקודות על הורדת היריב למצב כריעה ("פרטר") כשהמתאבק תופס אותו מאחור.
2 נקודות על גלגול היריב על פני גוף המתאבק (כלומר תפיסתו מאחור כשהוא במצב "פרטר" וביצוע גלגול של 360 מעלות יחד איתו).
5 נקודות מוקנות לפי שיקול דעתו של השופט על הטלות יפות ונקיות במיוחד.
למשל, הטלת היריב לאחור ב-180 מעלות (המכונה "הטלת גשר", מאחר שבסופה נמצא המתאבק בתנוחת "גשר").
סגנון ההיאבקות היוונית-רומית נותן יתרון למתאבק המתגונן לעומת המתאבק שיוזם את ההטלה.
מתאבק שצבר מספר נקודות גבוה עלול "להתבצר", כלומר להימנע ממגע ישיר עם היריב, או להתכדר על המזרן למשך זמן רב כדי למנוע מהיריב לתפוס אותו.
תופעה זו מכונה "פאסיביות בקרב", וכדי למנוע אותה מטיל השופט עונשים על מתאבק שמפגין פאסיביות.
יש שני סוגי עונשים עיקריים - הענקת נקודות ליריב, או הפסקת הקרב והתחלתו מחדש ממצב "פרטר", כך שהמתאבק שנענש כורע על כפות הידיים והברכיים ויריבו מתייצב מאחוריו.
משטר האימונים בענף ההיאבקות תובעני מאוד, אפילו בעיסוק חובבים.
ההיאבקות דורשת שילוב של כוח פיזי רב, המפותח באימוני משקולות וקרבות, שליטה טכנית בהטלות ולפיתות, המפותחת באימוני טכניקה, וסבולת לב-ריאה טובה (הקרבות הם מאמץ קיצוני ומתיש), המפותחות באימוני ריצה וכושר כלליים.
ההיאבקות החופשית דומה להיאבקות יוונית-רומית, אך זהו סגנון מודרני יותר והחוקים בו שונים במקצת.
גם סגנון זה הוא ענף אולימפי.
כללי ההיאבקות החופשית דומים להיאבקות היוונית-רומית, למעט הבדל מהותי אחד: בהיאבקות חופשית מותר ללפות רגליים, ולהשתמש ברגליים במהלך הקרב לצורך ריתוק והמעדה.
הבדל זה יוצר סגנון קרב שונה לחלוטין: בעוד שבסגנון היווני-רומי היריבים זקופים יחסית, עם נטייה קלה של החזה קדימה ומרפקים צמודים לגוף, הרי שבהיאבקות חופשית היריבים נלחמים במצב כריעה שבו ידיהם כמעט נוגעות ברצפה וגבם בזווית ישרה לרגליהם.
הניקוד בהיאבקות חופשית ותנאי הניצחון דומים אך לא זהים להיאבקות יוונית-רומית (נדרש הפרש של עשר נקודות ולא שמונה כדי לסיים קרב באופן מיידי), אולם מגוון התרגילים וההפלות גדול יותר עקב מידת החופש הנובעת משימוש ברגליים.
נשים מתחרות גם הן בסגנון חופשי בהאבקות תחת קטגוריה נפרדת לנשים (WW - Women's Wrestling).
שיטת הניקוד וחוקי התחרות בנשים זהים לגברים.
משטר האימונים בהיאבקות חופשית דומה מאוד להיאבקות יוונית-רומית, וכולל תרגילי אקרובטיקה (לפיתוח גמישות וכוח), תרגילי כושר, אימוני טכניקה ואימוני קרבות.
מאחר שקרבות ההיאבקות (בשני הסגנונות) הם לפי קטגוריות משקל צרות יחסית (הבדלים של חמישה עד עשרה ק"ג), ישנה נטייה של מתאבקים להיכנס למשטר דיאטה מיוחד לפני השקילה בתחרות על מנת להיות קרובים לרף העליון של קטגוריית משקל נמוכה ולא לרף התחתון של קטגוריית משקל גבוהה.
משטר זה כולל ריצות עם לבוש חם מאוד (כולל שקיות ניילון שמעליהן מעילים) ושהות בסאונה על מנת לעודד הזעה, והימנעות מצריכת פחמימות.
התועלת בנוהג זה מפוקפקת, שכן לעיתים המתאבק מצליח להגיע לקטגוריה נמוכת משקל, אולם המאמץ לאבד משקל מתיש אותו כך שהוא מובס בקרב בקלות.
תחרויות היאבקות בסגנון יווני-רומי נערכו באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה, אולימפיאדת אתונה (1896).
באולימפיאדת פריז (1900) לא נערכו תחרויות היאבקות כלל, ובאולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו רק תחרויות היאבקות בסגנון חופשי.
באולימפיאדת לונדון (1908) נערכו לראשונה תחרויות בשני הסגנונות, באולימפיאדת סטוקהולם (1912) שוב נערכו רק תחרויות בסגנון יווני-רומי, ומאז אולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכות ברציפות תחרויות בשני הסגנונות.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוחל בעריכת תחרויות היאבקות לנשים, בסגנון חופשי בלבד.
לאורך השנים היו המדינות הבולטות בענף ברית המועצות (116 מדליות אולימפיות, מהן 62 מדליות זהב), ארצות הברית (122 מדליות, מהן 49 מדליות זהב), טורקיה (61 מדליות, מהן 30 מדליות זהב), שוודיה (82 מדליות, מהן 28 מדליות זהב) ופינלנד (83 מדליות, מהן 26 מדליות זהב).
מרבית הישגיהן של ארצות הברית וטורקיה היו בסגנון חופשי, בעוד שמרבית הישגיהן של שוודיה ופינלנד היו בסגנון יווני-רומי.
בישראל מתקיימת בכל שנה אליפות ישראל בהיאבקות יוונית-רומית לגברים, אליפות ישראל בהיאבקות חופשית לנשים ולגברים ואליפות ישראל בהיאבקות חופים לנשים ולגברים .
15 מתאבקים ייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים ב-8 אולימפיאדות.
הישג השיא שייך ליורי יבסייצ'יק שסיים במקום רביעי במשקל 130 ק"ג באולימפיאדת סידני 2000.
באולימפיאדת מינכן (1972) נרצחו 2 מתאבקים (אליעזר חלפין ומארק סלבין), מאמן היאבקות (משה ויינברג) ושופט היאבקות (יוסף גוטפרוינד).
העלייה מברית המועצות לשעבר לישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20 הביאה לפריחה מסוימת של הענף בארץ, המתאבק גוצ'ה ציציאשווילי הוא נציגו המצליח ביותר של הענף, וב-2003 רשם את הישג השיא של מתאבק ישראלי, כשזכה באליפות העולם.
מאז פרישתו של ציציאשווילי בשנת 2004, חלה דעיכה בהישגי הענף.
ובמשך שתי אולימפיאדות (בייג'ינג ולונדון) לא היה לישראל ייצוג מענף היאבקות.
אך בשנת 2016 השיגה אילנה קרטיש את הכרטיס לאולימפיאדת ריו ובכך הייתה למתאבקת הישראלית הראשונה שהשתתפה במשחקים האולימפיים.
בשנים 2013–2016 זכתה אילנה קרטיש 4 פעמים ברציפות במדליית כסף באליפות אירופה בהיאבקות.
ב-2017 זכה יורי קלשניקוב במקום השלישי באליפות העולם לבוגרים עד גיל 23 וב-2018 הוא זכה במקום השלישי באליפות אירופה לנוער.
היאבקות מקצועית היא ז'אנר בידור המבוסס על קרבות היאבקות, שבהם נקבע מראש המנצח, כך שהנאבקים עובדים בשיתוף פעולה בשביל ליצור מופע דרמטי לקהל.
בשנים האחרונות תחום זה ידוע גם כ"ספורט בידורי", בניגוד לספורט תחרותי, שכן הקרבות מתוסרטים.
קרבות אלה מספרים סיפורים עם עלילה לטווח ארוך באמצעות בניית דרמה מאירוע לאירוע.
הקרבות בענף ההיאבקות המקצועית מבוססים על מגוון אמנויות הלחימה.
רמת האמינות של המכות משתנה בין ארגון לארגון, מהארגונים היפנים בהם האמינות גבוהה מאוד, דרך הסגנון הבריטי בו האמינות גבוהה למדי, עבור ב-WWE האמריקאי בו האמינות בינונית ועד לארגונים המקסיקנים בהם המופע אינו מציאותי לחלוטין.
כל שאר המדינות מתאבקות בסגנון אמריקאי.
על אף שישנם מספר רב של ארגוני היאבקות, וחלק מהחוקים משתנים מארגון לארגון (בדיוק כמו שכדורסל משתנה מארגון לארגון, חוקי ה-NBA, והחוקים באירופה ובכדורסל מכללות לא זהים), רוב החוקים נשארים זהים ובעלי בסיס משותף.
מי שמנהל את הקרב ושולט באופן מעשי בנעשה בו הוא השופט, והוא זה שמכריז בסוף הקרב על המנצח על ידי הרמת ידו.
דרך ידועה כדי לרמות בקרב או כדי ליצור סיבוכים בעלילה היא לבצע דברים מאחורי גבו של השופט, או לגרום לו לאבד הכרה לזמן מסוים ולרמות בזמן שהוא שוכב על המזרן.
מטרת הקרב היא להצמיד את היריב (Pinfall), או להכניע אותו.
עם זאת, מתאבקים מסוימים עלולים להעדיף הפסד מכוון בפסילה אם הם אלופים והקרב על התואר, משום שתואר לא יכול להחליף ידיים בקרב שנגמר בפסילה, וכך אף על פי שהפסידו בקרב לא יפסידו את חגורת האליפות שלהם.
כדי לנצח בהצמדה על כתפי היריב להיות מוצמדות למזרן בזמן שהשופט מכה על המזרן שלוש פעמים.