tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלל הפצועים (בהם מפקד הבסיס אל"ם שגיא ברוך שהגיע לבסיס ללא נשק) פונו במהירות המרבית לבתי החולים באזור.
רבים נפצעו, ביניהם מ"פ הלוחמות, וסמ"פ הלוחמים של גדוד 414, שהיו הראשונים להגיע ללחימה מול המחבלים, חלק מחיילי פיקוד העורף וחיילים שהגיעו מחוץ לבסיס.
לפי עדותו המצולמת של האלוף במילואים יאיר גולן, שהגיע למקום והשתתף בסריקות לאחר הלחימה, תגובתם המהירה של לוחמי ולוחמות גדוד 414 מנעה הרג נוסף של חיילי פיקוד העורף והגעה לבסיס המודיעין הסמוך של יחידה 8200.
הקרבות תועדו בשלמותם במצלמות של מחבלי החמאס.
בנוסף, המחבלים דאגו לצלם את אחד החיילים שהרגו ולאחר מכן הפיצו את התיעוד למשפחתו וחבריו דרך הוואצאפ, האינסטגרם והפייסבוק.
ב-30 במאי 2025 הוצג תחקיר צה"ל על הקרב בבסיס אורים, שנערך על ידי אלוף-משנה אשר בנישתי.
לפי התחקיר, עשרה מחבלים חדרו למחנה והרגו שמונה חיילים ומפקדים.
הכוחות הנוספים בבסיס, בעיקר אנשי גדוד 414, הרגו את כל המחבלים, ואיש לא נחטף.
על פי התחקיר, המחבלים הגיעו לבסיס כתוצאה מטעות בניווט.
כוונתם המקורית הייתה להגיע לבסיס סמוך של חיל המודיעין, אך פנייה שגויה הובילה את השיירה הרכובה על אופנועים אל בסיס אורים.
בין ממצאי התחקיר נמצא כי הבסיס לא אובטח כראוי, והכוחות השומרים בבסיס מעולם לא תורגלו בתרחיש חדירה של מחבלים לשטח.
הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח הוא ציור שמן גדול על קנבס מאת האמן האנגלי ויליאם אטי, אשר הוצג לראשונה בשנת 1825 וכיום שמור בגלריה הלאומית של סקוטלנד.
הציור, שנוצר בהשראת פסלי שיש אלגין ונועד לשמש כמסר מוסרי על "יופייה של החמלה", מציג לוחם כמעט עירום שחרבו נשברה, כרוע על ברכיו בפני לוחם אחר, גם הוא כמעט עירום, המתכונן להנחית מכת מוות.
אישה, אף היא כמעט עירומה, נאחזת בלוחם המנצח ומתחננת בפניו על חיי המנוצח.
בניגוד לנהוג בציורים היסטוריים של אותה תקופה, הקרב אינו מתאר סצנה מההיסטוריה, מהספרות או מהדת ואינו מבוסס על יצירת אמנות קיימת, אלא מדובר בסצנה פרי דמיונו של האמן.
כאשר הוצג הציור בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1825, הוא זכה לשבח כמעט אוניברסלי מצד מבקרי האמנות בזכות מצוינותו הטכנית, השילוב בין סגנונות של אסכולות ציור שונות ונושאו יוצא הדופן.
למרות ההערכה הרבה, הציור לא נמכר במהלך התערוכה, ובמקום זאת נרכש על ידי האמן עמית ג'ון מרטין.
הציור התגלה כגדול מדי עבור ביתו של מרטין, ובשנת 1831 הוא מכר אותו לאקדמיה הסקוטית המלכותית.
בשנת 1910 הועבר הציור לגלריה הלאומית של סקוטלנד, שם הוא מוצג עד היום.
ויליאם אטי נולד בשנת 1787, בנו של אופה וטוחן מיורק.
הוא החל את דרכו המקצועית כשוליית דפוס בעיר האל.
עם סיום חניכותו, שנמשכה שבע שנים, עבר בגיל 18 ללונדון "עם כמה גירים צבעוניים", מתוך כוונה להפוך לצייר היסטוריה במסורת המאסטרים הגדולים.
הוא הושפע עמוקות מיצירותיהם של טיציאן ורובנס, והגיש ציורים לאקדמיה המלכותית לאמנויות ולמוסד הבריטי לאמנות, אולם כל עבודותיו נדחו או זכו להתעלמות כמעט מוחלטת בעת שהוצגו.
בשנת 1821 התקבלה אחת מיצירותיו של ויליאם אטי והוצגה באקדמיה המלכותית – הגעתה של קלאופטרה לקיליקיה (המוכרת גם בשם ניצחונה של קלאופטרה).
הציור התקבל בהתלהבות רבה, ורבים מעמיתיו האמנים העריכו אותו מאוד.
בעקבות ההצלחה של קלאופטרה, ניסה אטי לשחזר את ההישג באמצעות ציור דמויות עירום בהקשרים מקראיים, ספרותיים ומיתולוגיים – בעיקר בציור סקיצה מאחת מאודותיו של גריי (נעורים במרדף) בשנת 1822, ובציור השנוי במחלוקת פנדורה מוכתרת בידי עונות השנה משנת 1824.
בשנת 1823 ערך אטי מסע נרחב באיטליה, וכששב משם צייר את "פנדורה" בחופזה, כ"עדות להתקדמות האחרונה" שהשיג בעת לימודיו את אוספי הציור האיטלקיים.
הביקורת כלפי פנדורה הייתה חלוקה: חלק מהמבקרים היללו אותה כהישג טכני מרשים, בעוד אחרים ראו בה חיקוי חפוז של טיציאן ורובנס.
הציור נמכר ב־300 גיני (כ־35,000 ליש"ט בערכים של 2025), והצלחתו הקנתה לאטי את התואר "חבר עמית" באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בעוד שציורי עירום של אמנים זרים הוחזקו באוספים פרטיים באנגליה, לא הייתה במדינה מסורת של ציור עירום, והצגה או הפצה של חומר עירום לציבור דוכאה מאז ההכרזה המלכותית משנת 1787 לעידוד המוסר.
ויליאם אטי היה האמן הבריטי הראשון שהתמחה בציור עירום, ותגובתם של שכבות העם לציוריו עוררה דאגה לאורך המאה ה־19. מבקרים רבים גינו את התמקדותו החוזרת בעירום נשי וראו בה בלתי מוסרית, אף שציוריו של עירום גברי התקבלו בדרך כלל באופן חיובי.
אטי היה מוקסם מיצירות האמנות הקלאסיות שראה במהלך מסעותיו האחרונים באיטליה, ובמיוחד משישי אלגין – קבוצה של פסלים יווניים עתיקים חשובים שהובאו ללונדון בנסיבות שנויות במחלוקת בראשית המאה ה־19. השפעתם של פסלים אלו ניכרת בעבודותיו, הן באידיאליזציה של הגוף האנושי והן בתיאורים של דרמה ותנועה.
"הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח" הוא ציור גדול במיוחד, ברוחב של 399 ס"מ (13 רגל ו־1 אינץ').
הציור מתאר לוחם מובס, הכורע ברך מול לוחם אחר.
הלוחם המובס מתאמץ להשתחרר מאחיזתו של הלוחם המנצח, העומד ומניף חרב.
אישה כורעת אוחזת במותניו של הלוחם המנצח ומרימה את פניה אליו בתחינה לחוס על יריבו המובס.
הלוחם המובס מתואר כבעל גוף חסון יותר, פנים התואמות את אידיאל היופי של התקופה, והבעה מעוררת חמלה; לעומתו, הלוחם המנצח בעל עור כהה יותר והבעת פניו עזה וריקה.
חרבו השבורה של הלוחם המובס מונחת לצידו על הקרקע.
ויליאם אטי לא ביסס את הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח על אירוע מסוים מההיסטוריה, מהספרות או מיצירת אמנות קיימת, אלא על דמיונו בלבד - מהלך בלתי שגרתי בציור היסטורי, שבדרך כלל עסק בנושאים מתוך הספרות או הדת.
הוא החל להרהר בנושא כבר בשנת 1821, ותוכניותיו התגבשו לאחר ביקורו באיטליה.
במהלך ביקור זה פגש אטי את הפסל אנטוניו קנובה והתרשם ממנו עמוקות; השפעתו של קנובה ניכרת ביצירה.
בנוסף להשפעה של הפיסול הקלאסי, נשען אטי גם על מבנים קומפוזיציוניים של יצירות הציירים הגדולים שראה באוספים שם.
בדומה לרבים מציוריו, גם ביצירה זו דגמנו הדמויות עבורו בנפרד בסטודיו, ולא כקבוצה.
בכתביו משנת 1849 תיאר ויליאם אטי את מטרת הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח כ"ציור לקח מוסרי גדול על הלב – יופייה של החמלה."
הביוגרף דניס פאר, שכתב על אטי בשנת 1958, מציין קווי דמיון בין קומפוזיציית הקרב לבין רישומו של ג'ון פלקסמן הרקלס הורג אדם שאליו נאחזת אישה.
אף על פי שאטי ופלקסמן היו בני אותה תקופה ולמדו באקדמיה המלכותית, אין מידע חד-משמעי אם אטי אכן הכיר את הרישום של פלקסמן.
בסקיצה הראשונית בשמן לדמות הלוחם המובס (גלריית האמנות של יורק), תיאר אטי את הדמות באופן מרדני יותר מהגרסה הסופית.
בסקיצה זו הלוחם אינו כורע ברך, אלא מושיט את רגלו קדימה כדי לייצב את עצמו.
הבעתו מבטאת התנגדות ונחישות, בניגוד להבעת התחנונים ולקומפוזיציית הכניעה המלאה שמופיעה בציור המוגמר.
היצירה המוגמרת הקרב: אישה מתחננת למען המנוצח הוצגה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1825.
הקרב בין בני ישראל לאמורים או מלחמתו של יהושע באמורים הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ניקולא פוסן, אשר צויר סביב שנת 1625 ונמצא כיום במוזיאון פושקין שבמוסקבה.
הציור נוצר כבן־זוג ליצירה "מלחמתו של יהושע נגד העמלקים" מאת אותו אמן, בתקופת שהותו ברומא.
לאחר מותו של פטרונו, המשורר ג'ובאני בטיסטה מרינו, בשנת 1625, ובעקבות עזיבתו של הקרדינל פרנצ'סקו ברבריני את העיר, נקלע פוסן למצוקה כלכלית שאילצה אותו למכור את שתי היצירות.
הציורים נרכשו לאחר מכן בידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, ונשמרו בביתו של גספר דוגה, בן דודו של פוסן, ברחוב פאולינה ברומא.
בשנת 1927 הופרדו שני הציורים.
הציור מבוסס על ספר יהושע, ובו מתואר ניצחונו של המנהיג העברי על בני אמורי לאחר שאלוהים עצר את תנועת השמש והירח לבקשתו.
הקרב מתרחש בשעת דמדומים, כאשר ברקיע נראית ירח רבע אחרון.
הזירה מתוארת בשטח סלעי קשה למעבר, וברקע נראה שלוחה סלעית.
צבאם של האמורים מתואר בצד ימין של הציור, כשהוא מובס ואנשיו אחוזי פחד.
יהושע בן נון עצמו נראה לאחר שערף את ראשו של לוחם אמורי צעיר, שראשו מונח בפינה השמאלית התחתונה של הבד, בעוד גופו נותר מחוץ למסגרת.
יהושע מתקדם בביטחון כשחרב בידו, ומעודד את פרשיו להסתער על שאר האויבים.
שניים מהם נופלים ארצה ומנסים להסתתר מפני המתקפה – האחד מרים את זרועו להסתיר את פניו, והאחר, בולט בקומתו ובשריונו הצבעוני, מסתיר את ראשו במגן, אף שהוא מודע לכך שאין לו מוצא מידי לוחמי ישראל האוחזים בפגיונות.
ביצירה מופיעות שתי מקורות אור: מימין למעלה קרני ירח דועך וחיוור, ומנגד, משמאל, בוהק אור עז של השמש – הנחשב כביטוי ישיר להתערבות האלוהית – המאיר את רוב ההתרחשות.
עם זאת, פניו וחלק מגופו של יהושע נותרו בצל, בעוד שראשו הערוף של הלוחם האמורי מואר באור חזק, המדגיש את צעירותו: עור פניו החלק, אפו הסולד, זקנו הדליל ושערו השחור השופע.
גם שאר בני אמורִי מתוארים כצעירים בעלי שיער כהה, לעומת יהושע ואנשיו, הנראים מבוגרים יותר ובעלי ניסיון קרבי – מסר חזותי הממחיש את כוונת פוסן להציג את יתרונה של הבגרות והניסיון בהכרעת הקרב.
הקרב במעבר גלורייטה התרחש בין 26 ל-27 במרץ 1862 בחלקה הצפוני של טריטוריית ניו מקסיקו (ניו מקסיקו לא הייתה עדיין מדינה של ארצות הברית בתקופה זו).
זה היה הקרב המכריע בניסיון לכיבוש ניו מקסיקו על ידי צבא דרום במלחמת האזרחים האמריקנית.
הקרב שכונה "הגטיסבורג של המערב" על ידי היסטוריונים היווה מכה מכרעת של כוחות האיחוד (הצפון) בעצירת פלישת צבא הקונפדרציה למערב לאורך הרי הרוקי.
מפקדי המערכה לכיבוש ניו מקסיקו היו בריגדיר הנרי הופקינס סיבלי בראש צבא הקונפדרציה וקולונל אדוארד קנבי מהאיחוד.
סיבלי היטיב לתמרן מקנבי בקרב ואלוורדה בפברואר והדף אותו חזרה למבצרו, אך נכשל בניסיון לגרום לו להיכנע.
לאחר מכן, המשיך להתקדם לאורך עמק ריו גראנדה וכבש את סנטה פה ב־10 במרץ.
סיבלי הקים את מפקדת הדיוויזיה שלו במחסן חיל המשמר הנטוש של האיחוד באלבקרקי.
במרץ, שלח סיבלי כוח של 200–300 טקסנים תחת פיקודו של רב-סרן צ'ארלס ל.
פיירון כחלוץ למעבר גלורייטה, אתר אסטרטגי בשביל סנטה פה בקצה הדרומי של הרי סנגרה דה קריסטו דרומית-מזרחית לסנטה פה.
שליטה במעבר הייתה מאפשרת לכוחות הדרום להתקדם לכיוון רמה גבוהה ולהתקיף את מבצר יוניון, מעוז האיחוד לאורך קו הפלישה צפונה דרך מעבר רטון.
הטקסנים הונהגו על ידי צ'ארלס ל.
על כוחות האיחוד פיקד קולונל ג'ון פ.
סלוף מהרגימנט הראשון של מתנדבי קולורדו, עם יחידות נוספות תחת פיקודו של רב-סרן ג'ון מ.
Chivington), שנודע לאחר מכן כגיבור הקרב.
כוחותיו של פיירון הקימו מחנה בחווה של ג'ונסון בקצה אחד של המעבר.
הצפוניים שמנו כ-400 חיילים בראשותו של ג'ון צ'יבינגטון הגיעו למעבר, ובבוקר ה־26 במרץ יצאו להתקפה.
אחר הצהרים אנשיו של צ'יבינגטון לקחו בשבי מספר חיילי משמר קדמי של הדרום ומצאו את הכוח הראשי מאחוריהם.
צ'יבינגטון הורה להתקדם לעבר האויב, אך אש ארטילרית הדפה את הכוח בפיקודו אחורה.
הצפוניים התארגנו מחדש, פיצלו את חייליהם לשני עברי המעבר ותפסו את המורדים באש צולבת.
הדרומיים לא עמדו בעוצמת האש ונסוגו במהרה.
פיירון ואנשיו נסוגו למרחק של כ-2 קילומטר באזור צר של המעבר ובנו שם קו הגנה לפני שאנשיו של צ'יבינגטון הגיעו.
כוחות האיחוד שוב איגפו את אנשיו של פיירון והמטירו עליהם אש לאורך קו ההגנה.
הדרומיים שוב לא הצליחו לעמוד בעוצמת האש הצפוני ונסוגו.
פרשי האיחוד הסתערו על הנסוגים והצליחו לשבות כמה יחידות מהמשמר העורפי.
בשלב זה צ'יבינגטון פרש למחנה בחוות קוזלאוסקי.
למחרת לא הייתה לחימה ושני הצדדים קיבלו תגבורת.
חייליו של סגן-אלוף ויליאם ר.
סקורי הגדילו את כוחות הדרום לכדי 1,100 חיילים, בזמן שקולונול ג'ון פ.
סלוף הגיע עם כ־900 אנשי תגבורת לצפון.
גם סלוף וגם סקורי החליטו לתקוף ויצאו בבוקר של 28 במרץ להתקפה.
כשסקורי התקדם בקניון, הוא ראה את כוחות האיחוד מתקרבים וכונן קו הגנה, כולל פרשים שירדו מהסוסים.
סלוף הורה על התקפה על הדרומיים ב-11:00 בצהריים, אך הדרומיים החזיקו מעמד.
לאורך שעות הצהרים התבצעו התקפות והתקפות נגד בין שני הצבאות.
הלחימה נגמרה כאשר סלוף נסוג לחוות פיג'ן ואחר כך לחוות קוזלאוסקי.
סקורי גם כן עזב במהרה את שדה הקרב בחושבו שניצח את הקרב.
אולם, אנשיו של צ'יבינגטון, השמידו בינתיים את שיירת האספקה ואת בהמות המשא של סקורי בחוות ג'ונסון.
איבוד בהמות המשא ושיירת ההספקה הכריח את הדרומיים לסגת לסנטה פה.
כוחות האיחוד ניצחו, ובכך עצרו את הפלישות של הקונפדרציה לדרום-מערב ארצות הברית.
הקרב במעבר גלורייטה היה נקודת המפנה במלחמה בטריטוריית ניו מקסיקו.
קנבי קודם לדרגת בריגדיר שלושה ימים לאחר הניצחון.
חלקים משדה הקרב השתמרו בפארק הלאומי ההיסטורי פקוס.
הקרב האחרון הוא הספר האחרון בסדרת ספרי הפנטזיה "דברי ימי נרניה" שנכתבה על ידי הסופר הבריטי ק.ס.
לואיס זכה בפרס קרנגי בשנת 1956 בגין כתיבת הספר.
הקרב האחרון הוא הספר המסיים את סדרת "דברי ימי נרניה" מאת ק.
לואיס, ומתאר את סופה של נרניה, ואת מותם של מרבית בני האדם המבקרים בנרניה.
העלילה נפתחת בסיפורו של קוף מדבר בשם טריק (במקור האנגלי Shift), המוצא פרווה ישנה של אריה, ומלביש בה את ידידו החמור בהיה (במקור האנגלי, Puzzle) - הנעתר לכך בחוסר רצון לאחר הפצרות ושכנועים מצד טריק - על מנת להציג את החמור בעור האריה כאסלן, ובכך לגרום לבני נרניה לסור למרותו.
הקוף מנצל את כוחו החדש כדי למכור בני נרניה כעבדים לקלורמן.
על-מנת להצדיק את שיתוף הפעולה עם הקלורמנים, הוא טוען שאסלן וטש (האל הראשי של הקלורמנים) חד הם, ולכן חיבר את שמותיהם ל-טשלן.
המלך טיריאן (נין נינו של המלך כספיאן, שהופיע לראשונה בספר "הנסיך כספיאן"), המנסה להתנגד למעשיו של הקוף, מוכרז כפושע.
הוא קורא לאסלן שישלח לעזרתו את "הילדים מהעולם האחר", שבאו לעזרת נרניה בעבר, וכך מגיעים יוסטס קלרנס סקראב וג'יל פול, שביקרו בעבר בנרניה, כמתואר בספר כס הכסף.
המלך מצליח לגייס קבוצה קטנה של תומכים בעזרתם של הילדים, בעת שהקלורמנים כובשים את נרניה.
במהלך הקרב של טיריאן והילדים בצבא הקלורמני, הם מושלכים אל תוך האורווה שבה הוחזק החמור שהוצג כאסלן.
במפתיע, פנים האורווה שונה לחלוטין ממה שחיצוניותה מעידה עליה, והם מוצאים את עצמם בשטח הפתוח, שם הם פוגשים את גיבורי הספרים הקודמים - פיטר, אדמונד, לוסי, פרופסור קירק ופולי פלמר (סוזן אינה נמצאת שם משום שהיא אינה מאמינה עוד בנרניה, וחושבת שהיא הייתה רק משחק ילדים).
אסלן מופיע ופותח את דלת האורווה, ומביא את סופו של עולמה של נרניה.
כל יצורי נרניה, כולל אלו שמתו, עוברים דרך דלת האורווה.
חלקם מצטרפים לאסלן, וחלקם נעלמים אל הלא נודע.
אסלן מסביר לדמויות האחרות כי הם מתו, ולא יחזרו עוד לעולמם.
הם מורשים להישאר מעתה בארצו של אסלן, אשר היא מקורם של כל העולמות השונים, וכוללת את הטוב ביותר שבהם.
בדומה לספרים האחרים בסדרה גם בספר זה ניתן למצוא פרשנויות נוצריות רבות.
סיפור אחרית ימי נרניה, מזכיר במידה רבה את חזון יוחנן, המופיע בברית החדשה, המתאר את סופו הצפוי של עולמנו, וברירתם של בני נרניה לאלו הזוכים להגיע לארצו של אסלן ואלו שלא, דומה ליום הדין ושפיטת בני־האדם לחיי הנצח.
יש החושבים כי המסרים הדתיים בספר זה מכבידים על העלילה יתר על המידה, שלא כמו בספרים הקודמים בסדרה, ובכך מפחיתים מההנאה שבקריאה שלו כסיפור הרפתקאות פשוט, בנפרד מההקשר הדתי.
ביקורת קשה שהועלתה על ידי רבים, שהבולט בהם הוא פיליפ פולמן, מתייחסת לעובדה שמסוזן נמנעה הכניסה לארצו של אסלן בשל כך שהיא "הגיעה לתקופה בחייה שבה דבר אינו מעניין אותה פרט לגרבי נילון, שפתונים, ופגישות", מה שנתפס כמיזוגניה מצד לואיס.
מנגד, יש האומרים להגנתו שדבריו לא נועדו להוקיע את מיניות האישה, אלא את השקיעה בערכים מסחריים ושטחיים על חשבון ערכים חשובים יותר, וכמו כן, מציינים את העובדה שלא נאמר בספר במפורש שמסוזן נמנעה האפשרות לגאולה, אלא אך ורק שהיא לא נכנסה לארצו של אסלן בשלב זה.
טענות נוספות המופנות נגד הספר מאשימות אותו בגזענות, בשל הייצוג של הקלורמנים, המופיעים כסטריאוטיפ מזרחי (הם כהי־עור, מזוקנים ועוטי טורבנים) המתוארים בצורה שלילית מאוד, כסוחרי־עבדים, זובחי קורבנות אדם, רמאים ותוקפנים.
עם זאת, בספר מופיעה גם דמות קלורמנית חיובית, של הקצין הצעיר אמת (שמו נבחר על פי משמעות המילה העברית), שעל אף שלהלכה הוא סוגד לטש ודוחה את אסלן, אסלן מוכן לקבלו לארצו, בזכות טוהר כוונותיו.
תאונת הרכבת המופיעה בספר מזכירה תאונת רכבת שהתרחשה בסמוך לכתיבתו בסטון קולדפילד ב-23 בינואר 1955 (אף שהכרונולוגיה של לואיס מעמידה את האירועים בספר בשנת 1949).
הקרב האחרון הוא סרט קולנוע צרפתי שבויים בשנת 1983 על ידי הבמאי הצרפתי לוק בסון.
הסרט הוא סרט אפל שמתאר הישרדות בעולם פוסט אפוקליפטי, בו כל הערים הרוסות ורק אנשים מעטים שרדו - והם אינם יודעים לדבר.
הסרט מצולם בשחור-לבן, ללא דיאלוג, ובו רק שתי דקות של מוזיקה.
הקרב הראשון על קרים במלחמת העולם השנייה התחיל בספטמבר 1941 ונמשך עד נובמבר 1941. במהלך הקרב הצליחו הארמייה ה-11 של הוורמאכט בפיקודו של אריך פון מנשטיין עם הארמייה הרומנית השלישית לכבוש את רוב חצי האי קרים מידי הכוחות הסובייטיים ולהתחיל מצור על סבסטופול.
כוחות הציר לא הצליחו לכבוש את העיר סבסטופול שנותרה כמובלעת עד ה-4 ביולי 1942, אז נפלה בידיהם לאחר מצור ממשוך.
חצי האי קרים מהווה יחידה גאוגרפית נפרדת מהחלקים האחרים של ברית המועצות.
הוא מחובר ליבשה בלשון אדמה צרה מצר פרקופ מצפון ובמצר צר במזרחו.
לכאורה, היה די בחיל מצב קטן יחסית על מנת לבודד את הכוחות הסובייטיים בחצי האי בלי שהם יטרידו את הגרמנים.
הגרמנים החליטו בכל זאת לכבוש את חצי האי במלואו מכמה טעמים: ראשית, חצי האי שימש בסיס לצי הים השחור הסובייטי שהיה חזק בהרבה מהצי הרומני.
בנוסף לכך, המטוסים הסובייטיים איימו דרך קבע על שדות התעופה הרומנים בפלוישט.
האחריות על הגנת חצי האי הוטלה על הארמייה ה-51 בפיקוד פיודור קוזנצוב שפעלה ישירות תחת הנחיית הסטבקה.
החלק העיקרי של הארמייה התרכז בצפון חצי האי במטרה להגן על מצר פרקופ הצר.
יתר היחידות התרכזו בהגנה על חוף הים השחור.
כבר במהלך הקרבות בחצי האי, סטבקה החליטה לפנות את ארמיית החוף שהגנה על אודסה ולהעביר אותה לחצי האי קרים.
כתוצאה מהחלטה זו הסתיים מבצע הגנת אודסה וספינות צי הים השחור פינו אלפי חיילים לתגבור מערך הצבא האדום בקרים.
אריך פון מנשטיין החליט להקצות לטובת המתקפה על חצי האי את הקורפוסים ה-54 וה-30 שהיו חלק של הארמייה ה-11 תחת פיקודו.
בנוסף לכך במתקפה לקחו חלק פעיל יחידות הארמייה השלישית הרומנית והקורפוס ההררי ה-49 הגרמני שהתמחה בלחימה הררית.
תמיכה אווירית לכוחות בוצע על ידי מטוסי צי האוויר הרביעי של הלופטוואפה.
לאחר קרב קייב וקריסת החזית הדרום-מערבית הסובייטית קבוצת ארמיות דרום קיבלה הנחיה לתקוף לכיוון חצי האי קרים ואזור מכרות פחם בדרום-מזרח אוקראינה עוד בטרם הצבא האדום התבסס על העמדות החדשות.
במחצית ספטמבר הגרמנים התרכזו בקרבת מצר פרקופ צפונית לחצי האי קרים.
מפקד הארמייה ה-51 הסובייטית ריכז כ-30 אלף חיילים בצפון חצי האי, כ-40 אלף להגנת החוף וכ-25 אלף בחלקים הפנימיים של קרים.
הקרבות צפונית למצר החלו במחצית ספטמבר ונמשכו עד ל-24 בספטמבר.
החל מ-12 בספטמבר החלו הפצצות אוויריות על עמדות סובייטיות באזור מצר פרקופ.
ב-24 בספטמבר גרמנים החלו במתקפה יבשתית וכעבור 3 ימי לחימה הצליחו לפרוץ את ההגנה הקדמית של הצבא האדום.
ב-26 בספטמבר הצבא האדום החל במתקפת נגד שהצליחה והביאה לנסיגה מסוימת של הגרמנית אך ב-28 בספטמבר יחידות הצבא האדום נסוגו לאזור האגמים בצפון חצי האי לקו הביצורים שהוכן מבעוד מועד.
הגרמנים מצידם חששו להמשיך במתקפה נגד עמדות הגנה חזקות והחלו בהתארגנות מחדש.
ב-18 באוקטובר החלה מתקפה כוללת על קו הביצורים הסובייטי.
הקרבות נמשכו עד לתחילת נובמבר.
ב-24 באוקטובר לחצי האי קרים החלו להגיע יחידות ארמייה החוף שהגנו על אודסה ובהתאם להחלטת סטבקה עזבה את העיר לטובת לחימה בקרים.
תוך מספר ימים הגנת חצי האי חוזקה בכ-16,700 אלף לוחמים מנוסים.
כול הכוחות של הצבא האדום בחצי האי כולל צי הים השחור רוכזו תחת פיקודו של גורדיי לבצקנו.
אומנם גם תגבורת זו לא הצליחה למנוע מהגרמנים לפרוץ את קו הביצורים ולהתחיל במסע מהיר בחלקים הפנימיים של חצי האי.
לאחר פריצת קו הביצורים, ארמיית החוף הסובייטית התרכזה במרחב סבסטופול והארמייה ה-51 החלה בנסיגה מזרחה לכיוון העיר קרץ'.
לאחר מספר ימים של קרבות ב-15 בנובמבר יחידות אחרונות של הצבא האדום עזבו את העיר קרץ' ועברו לאזור טאמאן.
האזור היחיד שנותר בידי הסובייטים היה העיר סבסטופול וסביבתו שעמד במצור ממושך עד לקיץ 1942.
מפקד כוחות ההגנה בחצי האי גורדיי לבצ'נקו הועמד לדין בנובמבר 1941 נמצא אשם בניהול כושל של הלחימה ונשפט ל-10 שנות מעצר.
כעבור שנה הוא שוחרר ממעצר ונשלח לחזית הלחימה לאחר שהורד בדרגה.
הקרב הימי על גוודלקנל (ידוע גם בשם הקרב השלישי על האי סבו", ובמקורות יפניים בשם הקרב השלישי בים שלמה (第三次ソロモン海戦)) היה קרב ימי שהתרחש בין 12 בנובמבר ל-15 בנובמבר 1942 בין הצי הקיסרי היפני וצי ארצות הברית במהלך קרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה.
כוחות בעלות הברית, ובראשן ארצות הברית, נחתו בגוודלקנל ב-7 באוגוסט 1942 וכבשו את שדה התעופה שדה הנדרסון מידי היפנים.
מספר ניסיונות מצד הצבא היפני הקיסרי לכבוש בחזרה את שדה התעופה נכשלו, ובראשית נובמבר 1942 שלח הצי הקיסרי היפני כ-7,000 חיילים, ציוד ואספקה לגוודלקנל בניסיון נוסף לכבוש את שדה התעופה.
מספר אוניות אחרות נשלחו להפגיז את שדה הנדרסון, במטרה להשמיד את המטוסים שחנו בו.
משגילו בעלות הברית על התגבורת היפנית שעשתה דרכה לגוודלקנל, הן שלחו מטוסים ואוניות מלחמה כדי לעצור את השיירה ולמנוע את הפגזת שדה הנדרסון.
בתום הקרב, שהיה למעשה סדרה של קרבות מקומיים בהם השתתפו מאות כלי טיס וכלי שיט, הצליחו בעלות הברית לסכל את משימת הפגזת שדה התעופה ואת הנחתת התגבורות באי, לאחר שמטוסי בעלות הברית טיבעו את מרבית ספינות התובלה.
בשל אובדן התגבורות לא יכלו היפנים לצאת למתקפה נוספת בגוודלקנל, והאמריקנים זכו בניצחון אסטרטגי בקרב זה ובקרב גוודלקנל כולו.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט.
באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה, והכח הראשון נחת בגוודלקנל ב-19 באוגוסט.
בשל האיום ממטוסי כוח אוויר קקטוס, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש בסיירות ובמשחתות במקום.
אוניות אלה היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות.
עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים יצאו לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד.
משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי טוקיו אקספרס על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים.
היפנים היו מיומנים ביותר בלחימת לילה, ולכן שלטו במימי איי שלמה במהלך הלילות, ובעלות הברית לא העזו לקרוא תגר על שליטה זו.
אולם כל כלי שיט יפני שהיה בטווח 320 קילומטרים מגוודלקנל עם שחר היה בסכנה חמורה מצד מטוסי בעלות הברית בשדה הנדרסון.
מצב טקטי זה נותר על כנו למשך מספר חודשים.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נסוגו מערבית למטניקאו.
היפנים תכננו לכבוש את שדה הנדרסון בסוף אוקטובר, ולשם כך שלחו לגוודלקנל שיירת משחתות שהובילה 15,000 חיילים מהדיוויזיה השנייה.
ב-14 באוקטובר הפגיזו שתי אוניות מערכה את שדה הנדרסון, והנזק הרב שגרמו למטוסים ולמתקני השדה אפשר לשיירה של אוניות תובלה איטיות שנשאו חיילים לגוודלקנל להשלים את משימתה ולהנחית חיילים נוספים.
על אף הנזק הכבד שנגרם לשדה הנדרסון, חזר שדה התעופה לפעילות תוך זמן קצר, ותוך מספר שבועות חזרה מצבת המטוסים למצבה הקודם.
הניסיון הבא של הצבא היפני הקיסרי לכבוש מחדש את גוודלקנל אירע בקרב על שדה הנדרסון ב-23-26 באוקטובר 1942, וגם התקפה זו נהדפה במחיר אבדות רבות ליפנים.
באותה עת התרחש קרב איי סנטה קרוז בו הביס צי נושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני את נושאות המטוסים של צי ארצות הברית, אך היפנים נסוגו ולא נצלו את הצלחתם בשל נזקים ואבדות בנפש.
הצבא הקיסרי תכנן לערוך מתקפה נוספת על גוודלקנל בנובמבר, אך לשם כך היה נחוץ לשלוח חיילים נוספים לגוודלקנל.
הצבא ביקש ממפקד הצי היפני המשולב, אדמירל איסורוקו יממוטו, סיוע בהעברת הכוחות לאי, ויממוטו נענה.
הוא סיפק לצבא 11 אוניות תובלה כדי שתוכלנה לשאת את 7,000 חיילי דיוויזיית הרגלים ה-38, וכן ציוד ואספקה מבסיס הצי ברבאול, ובנוסף שלח כוח אוניות מלחמה מלווה בפיקודו של תת-אדמירל הירואקי אבה, שכלל את אוניות המערכה קירישימה והיאיי, שתפקידו היה להפגיז את שדה הנדרסון ולחפות על נחיתת החיילים.
חיילי בעלות הברית שהיו מוצבים בגוודלקנל סבלו מהפצצות אווירות בימים, ומהפגזות ימיות בלילות.
בשל השליטה היפנית במימי גוודלקנל, לא יכלו בעלות הברית לשלוח לאי אספקה ותגבורות באופן קבוע.
בראשית נובמבר נודע לפיקוד בגוודלקנל שהיפנים מתכננים לתקוף את שדה הנדרסון פעם נוספת, והיו נחושים לסכל את התוכנית.
לשם כך הגיע לגוודלקנל ב-11 בנובמבר "כוח משימה 67" בפיקודו של אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר, שכלל קבוצת אוניות תובלה עמוסות אספקה, שעליהן הגנו שני כוחות משימה של אוניות מלחמה בפיקודם של אדמירל משנה דניאל קלאהן ואדמירל משנה נורמן סקוט.
בזמן פריקת האספקה לחוף תקפו מטוסים יפנים מבסיסים באיי שלמה את אוניות התובלה, אך לא הסבו נזק רב, ומטוסים משדה הנדרסון הניסו אותם.
אוניותיו של אבה התכנסו ליד איי שורטלנד והתחילו לשוט לעבר גוודלקנל ב-12 בנובמבר, וציפו להגיע ביום המחרת.
אוניות האיטיות יותר, יחד עם כח משחתות הליווי, היה אמור להגיע בשעות הערב המאוחרות.
כוח אוניות המלחמה של אבה כלל, בנוסף לאוניות המערכה קירישימה והיאיי, את הסיירת הקלה "נאגרה" ו-11 משחתות.
שלוש משחתות נוספות הגנו על עורף הכוח בזמן ההסתערות לתוך המצר שבין חוף הצפוני של גוודלקנל לאיי פלורידה והאי סאבו.
מטוס סיור אמריקני איתר את תנועת הספינות היפניות ודיווח לפיקוד בעלות הברית.
עם קבלת האזהרה הורה טרנר לספינות הקרב שלו להפליג לכיוון הכוח היפני ולמנוע את הגעתו לאי.
בנוסף, הוא פקד על אוניות התובלה לעזוב את גוודלקנל בערב ב-12 בנובמבר, ומינה את קלאהן למפקד קבוצת הקרב.
קלאהן תכנן להיכנס לקרב שטח לילי עם היפנים באותו לילה.
כוחו כלל את שתי הסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"פורטלנד", את שלוש הסיירות הקלות "הלנה", "ג'ונו" ו"אטלנטה"ׂ, ושמונה משחתות.
עם התקרבן לגוודלקנל, יצאו חלק מהאוניות היפניות מהמבנה, וזאת בשל תנאי מזג אוויר קשים ופקודות מבלבלות של אבה.
לעומתם התקדמו הכוחות האמריקנים בטור עורפי, עם משחתות בראש ובמאסף, והסיירות במרכזו.
לחמש אוניות בכוח הייתה מערכת מכ"ם חדשנית, אך קלאהן הציב אף לא אחת מהן בראש הטור.
בשעה 01:25 ב-13 בנובמבר הפליגו הכוחות היפניים בחושך מוחלט למצר צר שהפריד בין האי סאבו לגוודלקנל והתכוננו להפגיז את שדה הנדרסון.
מספר ספינות אמריקניות זיהו במכ"ם את הספינות היפניות בשעה 01:24, אך המידע לא הגיע לקלאהן בזמן בגלל בעיות בתקשורת.
מספר דקות לאחר מכן איתרו שני הצדדים זה את זה בעין, אך שני המפקדים היססו במתן הפקודות.
אבה הופתע לנוכח הימצאות ספינות הקרב האמריקניות מולו, מכיוון שתותחי האוניות שלו היו חמושים בתחמושת להפגזת מתקני קרקע, ולא בתחמושת חודרת שריון המתאימה ללוחמה ימית.
לאחר היסוס קל החליט אבה להמשיך.
קלאהן ניסה לחצות את ה-T של היפנים, כפי שעשה סקוט בקרב כף אספרנס, אך בעיות בתקשורת ובמתן הפקודות ופיזור הכוח היפני שיבשו את התמרון, והספינות האמריקניות החלו לסטות ממבנה ההתקפה.
שני הצדדים המשיכו להתקדם זה לעבר זה, והיו בטווח קרוב מאוד.
בשעה 01:48, האירו היאיי ואחת המשחתות באמצעות זרקוריהן הגדולים את הסיירת אטלנטה, שהייתה במרחק של 2.7 קילומטרים מהן, ומיד פתחו מספר ספינות משני הצדדים באש.
קלאהן הורה לספינותיו לפתוח באש, ואלה שלא עשו כן עד אותו רגע עשו זאת כעת.
בשל הקרבה בין הצדדים ובשל היעדר כל מבנה, החלו אוניות להלום זו בזו בתותחיהן מטווחים קרובים מאוד.
היתרון היפני בלוחמת לילה בא לידי ביטוי בצורה ברורה מהלך הקרב.
לפחות שש ספינות אמריקניות, כולל המשחתות "לאפי", "או'באנון", והסיירות "אטלנטה", "סן פרנסיסקו", "פורטלנד" ו"הלנה", ירו על המשחתת אקאצוקי, שזרקוריה משכו אליה את האש.
אקאצוקי התפוצצה וטבעה תוך מספר דקות, לא לפני ששיגרה טורפדו לעבר האטלנטה.
מכיוון שהפליגה בראש טור הסיירות, הייתה הסיירת אטלנטה מטרה עבור מספר ספינות יפניות שטיווחו אותו בתותחיהן ושיגרו לעברה טורפדו.
הירי גרם לאטלנטה נזק כבד ופגיעת הטורפדו השמידה את יחידת ההנעה.
היא נסחפה לתוך קו האש של סן פרנסיסקו, וספגה ממנה מספר פגזים שגרמו לה נזק כבד והרגו את סקוט ואת מרבית צוות הפיקוד.
אטלנטה המשיכה להיסחף ללא שליטה, ונסחפה אל מחוץ לזירת קרב.
המשחתת האמריקנית קושינג נקלעה גם היא לקו האש וספגה נזק כבד שגרם לה להיעצר במקום.
גם אוניית המערכה היפנית היאיי הפכה למטרה עבור ספינות אמריקניות רבות, וזאת בשל זרקוריה הדלוקים, גודלה ונתיב ההפלגה שלה, שהוביל אותה היישר אל לב כוח המשימה האמריקני.
המשחתת "לאפי" נצמדה להיאיי עד כדי כך שאוניית המערכה לא יכלה לכוון את תותחיה נמוך מספיק בשביל לפגוע בה, אך לאפי יכלה לכוון את תותחיה לעבר הגשר של היאיי ולהפגיזו.
נזק כבד נגרם למבנה העילי של האונייה ולגשר הפיקוד.
אבה נפצע וראש המטה שלו נהרג.
המשחתות "סטרט" ואו'באנון ירו גם הן מטחים מטווח קרוב לעבר המבנה העילי של היאיי, ולאחר מכן שיגרו מטח טורפדו ונסוגו.
במקום לירות במשחתות, ירתה היאיי על הסיירת סן פרנסיסקו, שחלפה על פניה במרחק של 2.3 ק"מ.
אל היאיי הצטרפו קירישימה והמשחתות "אינזומה" ו"איקזוצ'י", וסן פרנסיסקו ספגה פגיעות רבות, שחלקן הרגו את קלאהן, את מפקד הסיירת ואת רוב צוות הפיקוד.
למרות זאת, המטחים הראשונים של אוניות המערכה היפניות היו של פגזי רסס, ושריון הפלדה של הספינה ספג את מרבית הפיצוץ ומנע את טביעתה.
על אף הנזק שספגה הצליחה סן פרנסיסקו להימלט מזירת הקרב.
במהלך חילופי האש, הצליחה סן פרנסיסקו לשגר פגז אחד לעבר חדר ההיגוי של היאיי, ופגעה ביכולת ההיגוי שלה.
הנאגרה או המשחתות "טרוזוקי" ו"יוקיקאזה" התקדמו לעבר קושינג והפגיזו אותה עד שהשביתו את כל מערכותיה.
צוותה נטש אותה, והמשחתת שקעה מספר שעות לאחר מכן.
לאפי הצליחה להתרחק מהיאיי, אך נתקלה במשחתות "אסאגומו", "מורסמה", "סמידרה", ו"טרוזוקי", שהפגיזו אותה מטווח קצר, ופגעו בה עם טורפדו ששבר את השדרית שלה.
מספר דקות לאחר מכן הציתו השריפות את מחסן התחמושת והמשחתת התפוצצה ושקעה.
פורטלנד, לאחר שסייעה בטיבוע אקאצוקי, נפגעה על ידי טורפדו מאינזומה או מאיקזוצ'י, שפגע בירכתיה וגרם נזק רב למערכת ההיגוי, אך בכל זאת הצליחה לשגר ארבעה מטחים לעבר היאיי.
יודצ'י ואמצוקזה תקפו עצמאית את חמש ספינות האחרונות במבנה האמריקני.
שני טורפדו מאמצוקזה פגעו במשחתת "ברטון", והטביעו אותה יחד עם כל צוותה.
לאחר מכן שיגרה אמצוקזה טורפדו נוסף לעבר הסיירת ג'ונו, פגעה בה והוציאה אותה מכלל פעולה.
לאחר מכן הצליחה ג'ונו להפליג אל מחוץ לזירת הקרב.
המשחתת "מונסן" חמקה מהתנגשות בשרידי המשחתת ברטון, והמשיכה לחפש מטרות.
המשחתות אסגומו, מורסמה וסמידרה, שבדיוק טיבעו את לאפי.
איתרו אותה והחלו לירות לעברה עד שהוציאו אותה מכלל פעולה.
הצוות נטש את הספינה, והיא שקעה מאוחר יותר.
אמצוקזה תקפה את סן פרנסיסקו אך לא הבחינה בסיירת הלנה, שסגרה את הטווח אליה ושיגרה לעברה מספר מטחים.
אמצוקזה ספגה נזק כבד שהוציא אותה מכלל פעולה, והיא נסוגה בחסות מסך עשן.
"ארון וורד" וסטרט איתרו את יודצ'י וירו עליה בו-זמנית בתותחים וטורפדו, וגרמו לצוותה לנטוש אותה.
סטרט המשיכה בדרכה ונפלה למארב של טרוזוקי, שהסבה לה נזק כבד שאילץ אותה לסגת מהקרב מזרחה.
ארון וורד נקלעה לחילופי אש עם קירישימה, והמשחתת ספגה נזק כבד, וכשניסתה לפרוש מהקרב, נזק למנועים אילץ אותה להיעצר במקום.
בשעה 02:26, לאחר 40 דקות של לחימה ברוטאלית בטווח קרוב, הורו אבה וקפטן גילברט הובר (המפקד הבכיר בשטח לאחר שסקוט וקלאהן נהרגו) על כוחותיהם לנתק מגע.
בצד היפני ספגו אוניית מערכה אחת (קירישימה), סיירת קלה אחת (נגרה), וארבע משחתות (אסגומו, טרוזוקי, יוקיקזה וארוסמה) נזק קל בלבד ויכלו להמשיך בלחימה, ואילו המשחתות האחרות אינזומה, איקזוצ'י, מורסמה וסמידרה ספגו נזקים בינוניים אך יכלו לתרום ללחימה.
לעומתן נותר בעלות הברית עם הסיירת הקלה הלנה והמשחתת "פלטשר", היחידות שהצליחו לחמוק מהקרב ללא פגע.
אף על פי שהדבר לא היה ידוע לו, הדרך להפגזת שדה הנדרסון הייתה פתוחה בפני אבה, ובתוך כך דרכן של אוניות התובלה היפניות להנחתת הכוחות בגוודלקנל.
למרות זאת בחר אבה לבטל את המשימה ולעזוב את האזור.
ישנן מספר השערות מדוע נטש אבה את הקרב.
ראשית, התחמושת שהייתה מיועדת להפצצת שדה הנדרסון נורתה בקרב הימי.
התחמושת חודרת השריון לא הייתה יעילה כנגד מתקני קרקע, ואם לא היו משמידים לחלוטין את שדה התעופה, היו אבה ואוניותיו חשופים למתקפות כוח אוויר קקטוס ביום המחרת.
בנוסף סביר להניח שהפציעות שנגרמו לו, והעובדה שרבים מאנשי המטה שלו נהרגו או נפצעו במהלך הקרב השפיעה על שיקול דעתו.
אבה אף לא ידע את מספר האוניות האמריקניות באזור, ובשל פיזור אוניותיו בשטח יידרש זמן רב להתארגנות מחדש ועריכת התקפה מחודשת.
על כל פנים, אבה הורה על נסיגה צפונה.
בשעה 03:00 ב-13 בנובמבר, דחה אדמירל איסורוקו יממוטו את הנחתת התגבורות, והן חזרו כדי להמתין לפקודות נוספות.
בשעות הבוקר צפו שלוש ספינות יפניות פגועות (היאיי, יודצ'י ואמצוקזה), ושלוש ספינות אמריקניות פגועות (פורטלנד, אטלנטה, וארון וורד) בסביבת האי סאבו.
מפציצי צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון תקפו את אמצוקזה, אך המשחתת הצליחה להימלט ולחזור לבסיסה.
פורטלנד, שתותחיה עדיין היו פעילים למרות הנזק לספינה, טיבעה את יודצ'י הגוררת "בובולינק" שייטה במצר לאורך 13 בנובמבר, סייעה לספינות פגועות, וחילצה ניצולים מהמים.
מפציצי טורפדו TBF אוונג'ר תקפו את היאיי מספר פעמים, ואליהם הצטרפו ממפציצי צלילה שהמריאו מנושאת המטוסים אנטרפרייז, ומפציצי B-17 מבצר מעופף של חיל האוויר האמריקני.
אבה עבר למשחתת "יוקיקזה" בשעה 08:15, והורה לקירישימה לגרור את היאיי.
הניסיון נכשל בגלל איום תקיפת צוללות, ולאחר שספגה נזק נוסף מתקיפות אוויריות, שקעה היאיי צפונית לאי סאבו, בערב 13 בנובמבר.
פורטלנד, סן פרנסיסקו, ארון וורד, סטרט ואו'באנון הצליחו לבסוף להגיע לנמל לתיקונים, אך הסיירת אטלנטה שקעה ליד גוודלקנל בשעה 20:00 ב-13 בנובמבר.
מאוחר יותר באותו היום ספגה הסיירת ג'ונו פגיעת טורפדו ששיגרה הצוללת היפנית "I-26", ושקעה.
מעל מאה הניצולים נותרו באוקיינוס הפתוח במשך שמונה ימים עד שהגיע מטוס הצלה.
בעת ההמתנה להצלה, מתו מרבית הניצולים מפציעות או מתקיפות כרישים.
בשל הבלבול ששרר בעת הקרב, האמינו האמריקנים שהצליחו להטביע שבע ספינות יפניות.
הנחה שגויה זו, והנסיגה היפנית, גרמו לאמריקנים להאמין באותה עת שהם השיגו ניצחון משמעותי.
רק לאחר המלחמה התברר שהאמריקנים ספגו בקרב זה תבוסה "טקטית" ניצחת.
אף על פי כן, רוב ההיסטוריונים נוטים להסכים שהחלטת אבה לסגת הפכה את ניצחונו הטקטי להפסד אסטרטגי.
שדה הנדרסון נשאר פעיל ובו מטוסי תקיפה שמנעו מאוניות התובלה האיטיות מלהתקרב לגוודלקנל עם מטענם יקר הערך.
בנוסף, היפנים החמיצו הזדמנות להשמיד את הכוח הימי של בעלות הברית באזור.
אדמירל יממוטו שחרר את אבה מתפקידו, והורה לתת-אדמירל נובוטאקה קונדו לצאת ולהפגיז את שדה הנדרסון בליל 14 בנובמבר-15 בנובמבר עם קירישימה ואוניות חדשות.
סך כל האבדות האמריקניות בקרב היו 1,439 הרוגים, בהם חמישה אחים בני משפחה אחת - האחים סאליבן.
אף על פי שמאמצם להוביל תגבורת לגוודלקנל סוכל, לא ויתרו היפנים והמשיכו לנסות להשלים את המשימה, אף על פי שיום מאוחר ממה שתכננו במקור.
בצהרי 13 בנובמבר יצאו אוניות התובלה פעם נוספת בדרכן לגוודלקנל.
באותה עת יצא מבסיס הצי בלגונת טרוק כוח ימי בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שכלל את הסיירות הכבדות "צוקאי", "צ'ינוגוסה" ו"מאיה", את הסיירות הקלות "סוזויה" ו"טנריו", ושש משחתות, בדרכו להפגיז את שדה הנדרסון, ואוניית המערכה "קירישימה" הפליגה צפונה כדי לחבור אליו במשימת ההפגזה.
כוחו של מיקווה הצליח להתקרב לגוודלקנל ללא התנגדות משום שהכוחות הימיים האמריקנים נסוגו.
סוזויה ומאיה הפגיזו את שדה הנדרסון בזמן ששאר הכוח סייר סביב סאבו בחיפוש אחר אוניות אויב.
ההפגזה נמשכה 35 דקות וגרמה לנזק למספר מטוסים ומתקנים, אך שדה התעופה המשיך לפעול.
הכוח היפני סיים את ההפגזה בסביבות השעה 02:30 ב-14 בנובמבר והפליג צפונה, חזרה לרבאול.
כשעלה השחר, החלו מטוסים משדה הנדרסון, מאספיריטו סנטו, ומנושאת המטוסים אנטרפרייז, לתקוף את הכוחות היפנים.
תחילה תקפו את ספינותיו של מיקווה שהתרחקו מגוודלקנל, ולאחר מכן תקפו את שיירת אוניות התובלה שהתקדמה אליו.
המטוסים האמריקנים טיבעו את הסיירת הכבדה קינוגסה,ו-511 מאנשי הצוות נהרגו, והנזקים שהסבו למאיה אילצו אותה לשוב ליפן לתיקונים
התקפות אוויריות נוספות על שיירת אוניות התובלה הביאו לטיבוע שש אוניות נוספות, ואילצו אונייה נוספת לשוב לאחור בשל הנזק הכבד שספגה.
הניצולים מהספינות נאספו על ידי המשחתות המלוות, אך 450 חיילים נהרגו.
ארבע אוניות התובלה שנותרו והמשחתות המלוות המשיכו לכיוון גוודלקנל עם רדת הלילה של 14 בנובמבר, אך עצרו מערבית לאי כדי להמתין סיום הקרב הימי שהתפתח.
כוח המשימה של קונדו נפגש באטול אונטונג ג'ווה בערב 13 בנובמבר, ואז שינה נתיב ההפלגה שלו כדי לתדלק מחוץ לטווח מפציצי שדה הנדרסון בבוקר 14 בנובמבר.
הצוללת האמריקנית "טרוט" עקבה אחר קירישימה, אך לא הצליחה לתקוף אותה בזמן תדלוק.
כוח המשימה המשיך דרומה, ומאוחר יותר לאחר צהרי היום תקפו אותו מפציצים אמריקנים.
בזמן ההפצצה האווירית שיגרה הצוללת "פליינג פיש" מטח טורפדו שהחטיא את האוניות היפניות.
הקרב הימי השני של גוודלקנל, 14-15 בנובמבר
בליל 14–15 בנובמבר התקרב כוח המשימה של קונדו לגוודלקנל.
כוח המשימה כלל את אוניית המערכה קירישימה, את הסיירות הכבדות "אטגו" ו"טקאו", הסיירות הקלות "נאגרה" ו"סנדאי", ותשע משחתות, חלקן ניצולות קרב הלילה הראשון, יומיים לפני כן.
בשלב זה נותר מפקד כוחות בעלות הברית בדרום מהאוקיינוס השקט, אדמירל ויליאם הלסי, עם מעט כלי שיט כשירים.
כדי להגן על גוודלקנל ועל שדה הנדרסון, הוא הקים את "כוח משימה 64", שכלל את אוניות המערכה "וושינגטון" ו"דקוטה הדרומית" וארבע משחתות, ומסר את הפיקוד לאדמירל ויליס לי.
כוח משימה זה היה מעשה טלאים, והאוניות שהרכיבו אותו היו מיחידות שונות ולא נהגו לפעול יחד בזמן מלחמה.
הכוח האמריקני הגיע לחוף הצפוני של גוודלקנל עם ערב ה-14 בנובמבר והחל לסייר סביב האי סאבו.
כוח המשימה הפליג בטור, עם ארבע משחתות מקדימה, ואוניית המערכה מאחוריהן.
בשעה 22:55 ב-14 בנובמבר, החלו מכשירי המכ"ם בדקוטה הדרומית ובוושינגטון לאתר את הספינות היפניות ליד האי סאבו בטווח של כ-18,000 מטר.
הספינות האמריקניות ("A" במפה) זיהו את קבוצת סנדאי במכ"ם אך לא זיהו את יתר הספינות היפניות.
ב-23:17 פתחו שתי אוניות המערכה האמריקניות באש לעבר קבוצת סנדאי, אך לי פקד על הפסקת אש כחמש דקות לאחר מכן מכיוון שספינות היפניות נעלמו מצג המכ"ם.
סנדאיי, אורנמי ושיקינמי לא נפגעו והצליחו לחמוק מאזור הסכנה.
ארבע המשחתות האמריקניות בראש הטור נתקלו באיאנמי ובנאגרה בשעה 23:22, והספינות היפניות פתחו באש תותחים ובירי וטורפדו.
המשחתות "פרסטון" ו"וולקי" נפגעו וטבעו תוך 10 דקות, והמשחתת "בנהם" נפגעה בחרטומה מטורפדו ונסוגה (טבעה ביום למחרת).
גם המשחתת "גווין" נפגעה ונטשה את הקרב.
למרות זאת מילאו המשחתות האמריקניות את תפקידן כמסך הגנה לאוניות המערכה, וספגו את המכה הראשונית של האויב.
בשעה 23:48 הורה לי על בנהם ועל גווין לסגת.
באותה עת הגיעה וושינגטון לאזור, ירתה על איאנמי והעלתה אותה באש.
דקוטה הדרומית סבלה מבעיות במערכת החשמל שהותירה אותה ללא מכ"ם וללא מערכת בקרת אש, אך היא המשיכה להפליג בעקבות וושינגטון לעבר הצד המערבי של סאבו.
בשעה 23:35 פנתה וושינגטון לשמאל כדי לעבור מדרומית לסאבו ולמשחתות האמריקניות הפגועות.
דקוטה הדרומית פנתה ימינה כדי להימנע מפגיעה ב"בנהם" הבוערת, אך הדבר גרם לה להתבלט על רקע הלהבות ולהיחשף לפגיעה היפנית.
לאחר שקיבל את הדיווחים מהמשחתות שלו על טיבוע מספר כלי שיט אמריקנים, הורה קונדו לכוח ההפגזה להמשיך לגוודלקנל, מתוך אמונה שכוח ספינות הקרב האמריקני הוכנע.
האוניות היפניות והאוניות האמריקניות התקדמו זו לעבר זו.
דקוטה הדרומית, שבשלב זה הייתה ללא מכ"ם או יכולת לירות בתותחיה הייתה למטרה הראשונה של כוח המשימה היפני.
האוניות היפניות, וקירישימה בראשן, החלו להפגיז אותה ולשגר לעברה מטחי טורפדו.
כל הטורפדו החטיאו את מטרתם, אך דקוטה הדרומית ספגה פגיעות פגזים רבות, ואבדות הצוות הגיעו ל-39 הרוגים ו-59 פצועים.
הספינה נסוגה מהקרב בשעה 00:17 מבלי לידע את אדמירל לי.
הספינות היפניות המשיכו להתמקד בדקוטה הדרומית ולירות לעברה, בזמן שוושינגטון התקרבה למרחק ,8 קילומטרים.
וושינגטון לא הצליחה לזהות את דקוטה הדרומית מבין הספינות שלפניה ולכן לא פתחה באש, אך כשירו היפנים על דקוטה הדרומית, התבהרה התמונה ווושינגטון פתחה באש מטווח קצר.
קירישימה ספגה לפחות תשעה פגזים מהסוללה הראשית של וושינגטון, וכארבעים פגזים מהסוללות המשניות, שהעלו אותה באש.
אוניית המערכה נפגעה מתחת לקו המים, וכן הגה הכיוון נפגע, דבר שגרם לה לשוט במעגלים לצד שמאל.
בשעה 00:25 פקד קונדו על כל ספינותיו הכשירות לשוב למבנה ולהשמיד כל ספינה אמריקנית שיאתרו.
אולם הספינות היפניות עדיין לא ידעו היכן נמצאת וושינגטון, ושאר הספינות האמריקניות נסוגו בשלב זה מהקרב.
וושינגטון הפליגה לכיוון צפון-מערב בניסיון למשוך את הכוח היפני הרחק מגוודלקנל ומדקוטה הדרומית.
הספינות היפניות הבחינו בה ושיגרו מספר מטחי טורפדו, אך כולם החטיאו את מטרתם.
קונדו הסיק שהדרך לגוודלקנל פנויה ושלח קדימה את אוניות התובלה, בעוד הוא מורה לכוח המשימה שלו לסגת מהאזור בשעה 01:04.
אורנמי טיבעה את איאנמי הפגועה בשעה 03:25, ה-15 בנובמבר, ושאר המשחתות אספו את הניצולים מאיאנמי ומקירישימה והפליגו חזרה צפונה.
בחילופי האש נהרגו 242 מלחים אמריקנים ו-249 מלחים יפניים, והייתה זו אחת משתי הפעמים היחידות במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט שאוניות מערכה ירו זו על זו.
הפעם השנייה ארעה במצר סוריגאו במהלך קרב מפרץ לייטה.
ארבע אוניות התובלה היפניות הגיעו לחוף טספרונגה בגוודלקנל בשעה 04:00 והחלו לפרוק חיילים וציוד, בעוד המשחתות המלוות עושות דרכן חזרה צפונה.
בשעה 05:55, עם עלות השחר, תקפו את אוניות התובלה מטוסים משדה הנדרסון וסוללות הארטילריה של הנחתים, ומאוחר יותר, ירתה עליהן המשחתת מיד.
התקפות אלו העלו באש את האוניות והשמידו את כל הציוד שהיה עליהן וטרם נפרק.
רק 3,000-2,000 חיילים מהכוח שנשלח לגוודלקנל הצליחו להגיע לאי, ומרבית התחמושת והמזון שלהם הושמדה.
תגובתו של יממוטו לכישלון כוח המשימה של קונדו הייתה מתונה לעומת תגובתו לכישלונו של אבה, והדבר נבע ככל הנראה מפוליטיקה פנימית של הצי הקיסרי.
קונדו היה שני בשרשרת הפיקוד של הצי היפני המשולב, והיה איש מטה בכיר בפיקוד אוניות המערכה, בעוד אבה עשה את הקריירה הימית שלו במשחתות.
כישלון הניסיון להביא לגוודלקנל כוחות ואספקה נוספים הותיר את היפנים ללא האמצעים שנדרשו כדי לערוך מתקפה נוספת על שדה הנדרסון, ולאחר מכן העביר הצי הקיסרי לאי רק אספקה מועטה ויחידות בודדות.
השליטה האווירית של כוח אוויר קקטוס ונושאות המטוסים אמריקנים שעגנו בסמוך לגוודלקנל אילצו את היפנים להמשיך לערוך גיחות טוקיו אקספרס, אך כמות החיילים והציוד שיכלו להעביר הייתה מוגבלת ביותר.
לפיכך, הציע פיקוד הצי הקיסרי היפני לנטוש את גוודלקנל ב-12 בדצמבר, ולאחר התנגדות ראשונית השתכנע גם פיקוד הצבא הקיסרי, ובאישורו של הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר התקבלה ההחלטה לפנות את כל הכוחות היפנים מהאי, ולהקים קו הגנה חדש במעלה איי שלמה.
לפיכך היה הקרב הימי על גוודלקנל הניסיון הרציני האחרון של היפנים להביא תגבורות לגוודלקנל במטרה לכבוש אותו מידי בעלות הברית.
בניגוד לזאת, לאחר הקרב החלו בעלות הברית לשלוח שיירות אספקה ותגבורת ללא הפרעה, ועד סוף דצמבר נחתו באי שתי דיוויזיות חדשות.
אי יכולתם להוציא את שדה הנדרסון מכלל פעולה חרצה את דין המאמץ היפני להילחם בכיבוש של בעלות הברית בגוודלקנל.
היפנים נותרו באי עד ה-9 בפברואר 1943, אז הסתיים מבצע הפינוי של כל החיילים הנותרים באי במסגרת מבצע קה.
בעלות הברית נבנו מניצחונן בגוודלקנל והמשיכו לכיבוש כל שרשרת איי שלמה, תוך בידוד וניטרול הבסיס היפני העיקרי ברבאול.
לאחר מכן המשיכו בעלות הברית להילחם במעלה האוקיינוס השקט ומזרח אסיה, עד כניעת יפן באוגוסט 1945.
המל סיכם את האירועים המשמעותיים בקרב הימי על גוודלקנל בצורה הזו:
הקרב בנחל תרצה התקיים בשלהי מלחמת העולם הראשונה בעמק שבו עובר נחל תרצה (ואדי אל-פארעה), היורד משכם לעמק הירדן.
העמק היה דרך המוצא היחידה שנותרה לחיילי הארמיות העות'מאניות הנסוגות מהרי השומרון.
ב-21 בספטמבר 1918 הפכה הדרך התלולה ל"מלכודת טופוגרפית".
נתיב הבריחה היה למלכודת מוות אכזרית, שבאה מידי האווירייה הבריטית.
בלילה שבין 18 בספטמבר - 19 בספטמבר 1918 החלה הבריגדה הארצישראלית של חיל האוויר המלכותי בהפצצה אווירית על מרכזי הצבא העות'מאני בעפולה: תחנת הרכבת - מרכז ההובלה והאספקה, שדה התעופה ומתקני התקשורת הצבאית שהיו בה.
הייתה זו תחילתה של המתקפה הבריטית, שכונתה קרב מגידו, ששמה קץ לשלטון העות'מאני בארץ ישראל.
במקביל, הצבא הבריטי התקדם במישור החוף, בנחל עירון ירד בדרכים, בין גבעות, ל"אבו שושא", (היום משמר העמק), לכיוון המפקדה הראשית העות'מאנית בנצרת, למרכז הלוגיסטי בעפולה ולמעברות הירדן - דרך הנסיגה לדמשק.
תוצאות ההפצצה האווירית ותנועת האיגוף של גנרל אלנבי הביאה את המפקדות של הצבא הטורקי בשכם ובטולכרם למצב של אי-ידיעה על המתרחש.
לאחר יום יומיים, כאשר התבררה תמונת הקרב, החלה הנסיגה ההמונית של הארמיות הטורקיות.
נתיב הבריחה של הארמיות הטורקיות היה מטול כרם, במסלול שבו עובר כיום כביש 57, דרך ענבתא לשכם.
משם אל בלאטה, דרך ואדי בידאן ונחל תרצה לנתיב המוליך לגשר אדם על נהר הירדן, ומשם המטרה הייתה להגיע דרך עבר הירדן לדמשק.
הטייסות הבריטיות שהוקצו למערכה יצאו משדות התעופה ברמלה וליד תחנת ואדי צראר.
תפקידן הראשוני היה למנוע מהמטוסים הגרמניים, שפעלו בארץ ישראל, להמריא ולסייע לכוחות העות'מאניים.
בהמשך הן תקפו את מרכזי התקשורת והאספקה.
בבוקר 21 בספטמבר 1918, יום שכונה "יומה של האווירייה" (The outstanding day), גילו הטייסים שדרת מסע ענקית של הצבא העות'מאני נעה, בדרכים צדדיות, מטול כרם ומשכם לכיוון בית שאן ואל מעברות הירדן.
הקרב הראשון על המַארְן (ידוע גם בשם: הנֵּס על המארן) היה קרב שהתחולל במהלך מלחמת העולם הראשונה בין צבא הקיסרות הגרמנית לצבא צרפת וחיל המשלוח הבריטי על גדות נהר המארן בין 5 ל-12 בספטמבר בשנת 1914.
הצבא הגרמני פלש לצרפת עם תוכנית לנצח במלחמה תוך 40 יום על ידי כיבוש פריז והשמדת הצבאות הצרפתיים והבריטים (מדינות ההסכמה).
לגרמנים היו הצלחות ראשוניות באוגוסט.
הם ניצחו בקרב מונס וב וכבשו אזור גדול בצפון צרפת ובבלגיה.
במה שנקרא הנסיגה הגדולה למארן הגרמנים רדפו אחרי כוחות צרפתיים/בריטיים הנסוגים יותר מ-250 ק"מ (160 מייל) דרומה.
הצרפתים והבריטים עצרו את נסיגתם בעמק נהר מארן בעוד הגרמנים התקדמו למרחק של 40 ק"מ (25 מייל) ממרכז העיר פריז.
עם התבוסות בשדה הקרב של אוגוסט, פילדמרשל ג'ון פרנץ', מפקד חיל המשלוח הבריטי (BEF), איבד אמון בבעלי בריתו הצרפתיים והחל לתכנן נסיגה בריטית לערי נמל על חוף תעלת למאנש לצורך פינוי לבריטניה.
עם זאת, המפקד הצרפתי ז'וזף ז'ופר שמר על הסדר הטוב בצבאו הנסוג והצליח לתגבר אותו על ידי הכנסת כוח אדם נוסף מהאגף המזרחי שלו ושילוב יחידות מילואים בצבא הסדיר.
בתחילת ספטמבר, כוחות צרפתיים/בריטים עלו במספרם על הגרמנים שהיו מותשים לאחר מערכה של חודש, התרחקו מקווי האספקה שלהם, וסבלו ממחסור.
ב-3 בספטמבר, המושל הצבאי של פריז, ז'וזף גליאני, הבין שהאגף הימני הגרמני פגיע והציב את כוחותיו להתקפה.
ב-4 בספטמבר נתן ז'ופר פקודה לפתוח במתקפת נגד.
הקרב התרחש בין פריז לוורדן, מרחק ממערב למזרח של 230 ק"מ.
נקודת ההכרעה והלחימה הכבדה ביותר היו במחצית המערבית של אותו אזור.
עד 9 בספטמבר, הצלחת מתקפת הנגד הצרפתית-בריטית הותירה את הארמיות הראשונה והשנייה הגרמניות בסכנת כיתור, והן קיבלו פקודה לסגת לנהר האן.
הצבאות הנסוגים נרדפו על ידי הצרפתים והבריטים.
הצבאות הגרמניים הפסיקו את נסיגתם לאחר 65 ק"מ בקו צפונית לנהר האן, שם הם התחפרו בשטח הגבוה ונלחמו ב.
הנסיגה הגרמנית בין 9 ל-12 בספטמבר סימנה את סוף הניסיון הגרמני להביס את צרפת במהירות.
שני הצדדים החלו לאחר מכן בפעולות הדדיות כדי לאגף את האגף הצפוני של יריבם במה שנודע בשם המרוץ אל הים שהגיע לשיאו בקרב איפר הראשון והוביל לקיפאון עקוב מדם של מלחמת חפירות בחזית המערבית לאורך ארבע שנות מלחמת העולם הראשונה.
בקרבות אוגוסט ותחילת ספטמבר 1914, שהגיעו לשיאם בקרב המארן, היו מעורבים יותר משני מיליון חיילים והיו כ-250,000 נפגעים מכל צד.
קרב המארן לבדו בין 5 ל-12 בספטמבר הביא לפי הערכות ל-85,000 הרוגים צרפתים ובריטים ו-67,000 גרמנים.
ההיסטוריון הולגר הרוויג כינה את קרב המארן הקרב היבשתי החשוב ביותר של המאה ה-20. הקרב מתואר בפולקלור הצרפתי כ"נס על המארן".
גרמניה וצרפת הכריזו מלחמה זו על זו ב-3 באוגוסט 1914. שני הצדדים ציפו למלחמה קצרה.
גרמניה עמדה בפני מלחמה דו-חזיתית, מול רוסיה במזרח וצרפת ובריטניה במערב.
האסטרטגיה הגרמנית הייתה להביס את צרפת תוך שישה שבועות ואז להפנות את תשומת לבה לרוסיה.
על פי תוכנית שליפן (שתוקנה על ידי הלמוט פון מולטקה), הגרמנים יצאו למתקפה מהירה, מעגלית, נגד כיוון השעון דרך בלגיה ולתוך צרפת במטרה לכבוש את פריז ולכתר ולהשמיד את הצבא הצרפתי ממזרח לפריז בלוח זמנים של שישה שבועות.
ההפרה הגרמנית של הנייטרליות של בלגיה הביאה את בריטניה הגדולה למלחמה.
בריטניה שלחה את חיל המשלוח הבריטי (BEF) לצרפת.
גרמניה הקימה שבע ארמיות לשירות בחזית המערבית.
שלוש מהם באגף הימני הגרמני היו מעורבים ביותר בקרב המארן.
בתחילת המלחמה מנתה הארמייה הראשונה 320,000 איש בפיקודו של אלכסנדר פון קלוק; הארמייה השנייה מנתה 260,000 איש בפיקודו של קרל פון בילוב; והארמייה השלישית בפיקודו של מקס פון האוזן מנתה 180,000 איש.
המספרים הללו הצטמצמו עד למועד הקרב על המארן.
הצבא הצרפתי שהוצב בחזית המערבית כלל בתחילה חמש ארמיות מהן הארמייה הרביעית, בפיקודו של פרנן דה לנגל דה קרי, והארמייה החמישית, בפיקודו של שארל לנרזאק, באגף השמאלי היו מעורבות ביותר בקרב על המארן.
שתי ארמיות צרפתיות נוספות הוקמו כדי לבלום את המתקפה הגרמנית: הארמייה השישית בפיקודו של ז'וזף גליאני, שנוצרה כדי להגן על פריז; והארמייה התשיעית בפיקודו של פרדיננד פוש.
הארמיות הצרפתיות שהיו מעורבות בקרב על המארן תוגברו על ידי חיילי מילואים, מגויסים ועל ידי העברות מצבאות צרפתיים וקולוניאליים אחרים.
הדיוויזיות הצרפתיות מול האגף הימני הגרמני עלו מ-17.5 ב-23 באוגוסט ל-41 ב-6 בספטמבר, ומנו יותר מ-700,000 איש.
ה-BEF מנה 130,000 איש בתחילת המלחמה ועליו פיקד ג'ון פרנץ'.
מפקדי הצבאות היו ניגוד משווע.
מולטקה, ראש המטה הכללי הגרמני, נשאר במפקדתו בלוקסמבורג לאורך כל הקרב.
הוא הוציא הנחיות כלליות באמצעות שליחים ממפקדתו, אך העניק למפקדי הארמיות שלו מרחב פעולה רחב.
לעומת זאת, המפקד הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, היה מערבולת של פעילות (אם כי התעקש על אוכל משובח ושמונה שעות שינה ללא הפרעה בכל לילה).
ז'ופר ביקר את צבאותיו ואת מפקדיהם לעיתים קרובות, כשהוא מונע על ידי נהג מרוץ גרנד פרי.
הוא היה חסר רחמים בפיטורי יותר מ-30 גנרלים צרפתים שלא עמדו בסטנדרטים שלו (או, כמו שיש אומרים, שהעזו לא להסכים איתו).
ג'ון פרנץ', המפקד הבריטי, נבהל מהאבידות שספגו הבריטים בקרבות הראשונים ולאחר מכן נמנע מלהילחם בגרמנים, אך לבסוף מילא תפקיד חשוב בקרב על המארן.
גם האסטרטגיות של הצרפתים והגרמנים עמדו בניגוד.
הצרפתים מיקדו את תשומת הלב, החיילים וההגנות שלהם במזרח צרפת, שם האמינו שהגרמנים יהיו מסוכנים ביותר.
הגרמנים נשארו בעיקר בהגנה במזרח, אם כי בלמו את ההתקפות הצרפתיות.
במזרח, לצרפת הייתה מטרה להחזיר את אלזס-לורן, אותה הפסידה לגרמניה במלחמת צרפת–פרוסיה של 1870. הצרפתים לא ביצרו את גבולם הצפון מערבי עם בלגיה מכיוון שהם לא ציפו שהגרמנים יתקפו שם וגם חששו שיאשימו אותם בהפרת הנייטרליות הבלגית - ובכך יאבדו את השתתפות הבריטים במלחמה.
עם זאת, לגרמניה לא היו התלבטויות לגבי הפרת הנייטרליות הבלגית, שכן מטרתה הייתה לנצח במלחמה במהירות לפני שבריטניה תוכל להתערב באופן נחרץ.
מספרם של הצרפתים והבריטים היה גדול יותר בהתמודדות עם המתקפה הגרמנית דרך בלגיה לתוך צרפת.
הגרמנים הכירו שמלחמה ארוכה אינה מעניינם שכן המשאבים של צרפת, בריטניה ורוסיה היו גדולים בהרבה משלהם.
לנצח במלחמה עם צרפת במהירות היה אמור להשוות את הסיכויים שלהם.
לפי ההיסטוריון הרוויג, תוכנית שליפן, הפרת הנייטרליות הבלגית והפלישה הגרמנית לצרפת ב-1914 היו "השלכת הקובייה של הכל או כלום, מבצע בסיכון גבוה שנולד מהיבריס וגבל בפזיזות".
ראו גם: המערכה על הגבולות, קרב מונס, קרב דינאן, קרב שרלרואה, קרב סן-קנטן (1914), קרב הארדנים, קרב האלן וקרב לה קאטו.
לגרמנים ולצרפתים היו אסטרטגיות שונות למה שהם ציפו שתהיה מלחמה קצרה.
העדיפות העליונה של צרפת הייתה לשחרר את אלזס-לורן, שאותו הפסידה לגרמניה במלחמת צרפת–פרוסיה של 1870. העדיפות של גרמניה הייתה להביס את צרפת במהירות, כדי שתוכל להפנות את כוחותיה לרוסים.
בתחילת המלחמה האמינו שני הצבאות שההתקפה תגבר על ההגנה.
הפילוסופיה הצבאית הצרפתית אופיינה כ"כת המתקפה", אמונה ש-elan (רוח) ו-cran (קרביים) הם המרכיבים החיוניים של הניצחון הצבאי.
"אוגוסט הנורא ביותר בהיסטוריה של העולם" הוכיח שהם טועים כאשר ארטילריה ומקלעים ניצחו את ה'אלאן' וה'קראן'.
קפטן צרפתי בשם שארל דה גול אמר 'שכל האומץ שבעולם לא יכול לגבור על ירי."
באוגוסט 1914 נראו קרבות עקובים מדם, שכמעט בכולם ניצחו הגרמנים, כיבוש רוב בלגיה על ידי גרמניה, והתקדמות מהירה של הצבאות הגרמניים לצרפת.
מצפון וממערב לפריז נסוגו הצבאות הצרפתיים והבריטים לפני המתקפה הגרמנית.
מזרחית לפריז, הצבא הצרפתי פתח בכמה חדירות לתוך אלזס-לורן שנכשלו.
התוכנית הצבאית XVII של צרפת צפתה שגרמניה תרכז את רוב כוחותיה במזרח צרפת באלזס-לורן וז'ופר דבק באמונה זו, למרות שמפקד הארמייה הצרפתית החמישית, שארל לנרזאק, הזהיר אותו שוב ושוב שהגרמנים תוקפים את בלגיה במספרים העולים על אלה שלו ושל ה-BEF.
הגנרל בדימוס ז'וזף גליאני גם הזהיר את ז'ופר שהמאמץ העיקרי של הגרמני הוא בצפון מערב, לא במזרח.
ז'ופר פיטר את לנרזאק והחליף אותו בלואי פראנשה ד'אספרה.
טקטיקת ההגנה של לנרזאק וסירובו לצאת למתקפה נגד הגרמנים הביאו אולי לשימור צבאו, שימלא לאחר מכן תפקיד חשוב בקרב על המארן.
ב-24 באוגוסט, ז'ופר הודה סוף סוף שהאגף הצפון-מערבי (השמאלי) שלו נמצא בסיכון.
הוא נטש את תוכנית XVII התוקפנית ובמקום זאת הכריז שצבאות צרפת "נאלצו לנקוט בפעולה הגנתית...
כדי לשחוק את כוחו של האויב ולחדש את ההתקפה בבוא העת".
הנסיגה הגדולה החלה ובה הארמיות השלישית, הרביעית והחמישית הצרפתיות וה-BEF משמאל החלו בנסיגה של 300 ק"מ (190 מייל), בעיקר בהליכה במקום לחימה.
בעקבות הצרפתים הגיעו הארמיות הגרמניות הראשונה (קלוק), השנייה (בילוב) והשלישית (האוזן).
מאות אלפי חיילים גרמנים, צרפתים ובריטים צעדו לדרום-מזרח בחום הקיץ, לבושים במדי צמר ונושאים מטען של 27 ק"ג, הגרמנים מונעים על ידי האמונה שהם בקרוב יכבשו את פריז ויסיימו את המלחמה.
מפקדים גרמנים צהלו בניצחונותיהם, אך ראש המטה הכללי מולטקה היה מודאג.
הגרמנים לכדו מעט שבויים ונשק, סימן שהצרפתים והבריטים נסוגים בסדר תקין, לא בפאניקה.
במהלך הנסיגה, ז'ופר חיזק את ההגנות שלו.
הוא הקים שתי ארמיות חדשות.
הארמייה השישית הייתה אמורה להגן על פריז עם גליאני כמושל הצבאי ומישל-ז'וזף מונורי כמפקד הארמייה השישית.
גליאני דרש לא רק את כוחות חיל המצב אלא גם כוח נייד להתעמת עם הגרמנים המתקדמים.
הארמייה התשיעית בראשות פרדיננד פוש הוצבה בין הארמיות הצרפתיות השלישית והרביעית.
תוך ניצול מערכת הרכבות הצרפתית הענפה, ז'ופר העביר אנשים משתי הארמיות המזרחיות (הראשונה והשנייה) למארן ושילב מילואים צרפתיים מאומנים למחצה בהגנה.
בינתיים, הלוגיסטיקה של הגרמנים התוקפים לא עמדה בדרישות ממנה והשחיקה בקרב החיילים הייתה גבוהה.
קווי האספקה המתארכים עם ההתקדמות היו להם לרועץ.
הארמייה הראשונה של קלוק התקדמה 140 ק"מ (87 מייל) מעבר לקצה המסילה שתספקה אותה.
60% מהתחבורה הממונעת שלה התקלקלה וכך גם קרונות מספוא שהובילו חציר לסוסים.
אנשיה צעדו 500 ק"מ (310 מייל) מאז שעזבו את גרמניה חודש קודם.
נלחמו בכמה קרבות וסבלו 20,000 הרוגים, פצועים וחולים.
החיילים היו "כמו דחלילים חיים".
עם כל מייל שצעדו דרומה, הגרמנים התרחקו יותר ממקורות האספקה שלהם בעוד שהצרפתים היו קרובים יותר לשלהם.