tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוסאנין שולח את ואניה להזהיר את הצאר מיכאיל מפני הסכנה הפולנית בעוד שהוא עצמו מוביל את החיילים הפולנים שולל בדרך אל הצאר.
החיילים חושבים שהם קרובים אך סוסאנין יודע בליבו כי הוא יהתל בהם.
היא מבינה שזו משימת התאבדות בעבור אביה.
סובינין אוסף כמה גברים לצאת למשימת חילוץ, לנסות להציל את סוסאנין.
ברגע שהחיילים הפולנים יגלו כי הוא הונה אותם, הם יהרגו אותו.
סובינין משכנע את אנשיו בנכונות משימתם להציל את סוסאנין, אך הקבוצה לא נענת לבקשתו מנוכח הסיכון.
כשהלילה יורד, בחלק של היער ליד מנזר, ואניה דופק בשערי המנזר, מקום היחבאו של הצאר, ומזהיר אותו שלא יחולל רעש מחשש לתשומת הלב שזה יעורר אצל החיילים הפולנים.
סוסאנין מוביל את החיילים הפולנים לאזור בו לא ניתן להמשיך, הדרך מכוסה שלג והעצים במקום מצופפים.
הפולנים ישנים בזמן שסוסאנין נפרד מילדיו ומחכה לגורלו בעלות השחר.
סופת שלגים מתחילה ומסתיימת, וכשהיום מגיע, הפולנים מתעוררים.
הם מבינים שסוסאנין הונה אותם והורגים אותו.
בכל ההמולה צועדים המוני אנשים, חוגגים את ניצחון הצאר החדש והינצלותו מידי הפולנים.
לעומתם, אנטונידה, סובינין וואניה מתאבלים על סוסאנין.
חיילים רוסים מגיעים אליהם, מגלים את הקשר שלהם עם סוסאנין ומנחמים אותם בתקווה שהכל יהיה בסדר.
כשהתמונה משתנה לאספה בכיכר האדומה במוסקבה, האנשים מכריזים על זכרו של סוסאנין כמי שהציל את הצאר וחולקים עמו כבוד אחרון.
האופרה מתוזמרת בעבור שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, ארבע קרנות יער, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, אופיקלאידה, טימפני, פעמונים, נבל, כלי קשת, קלרינט, ותוף.
«В поле, в поле», שרה אנטונידה.
פולונז, קרקוביאק (ריקוד), ואלס ומזורקה.
אריה: "כשהרגו את האמא של הציפור הקטנה", «Как мать убили у малого птенца», שר ואניה.
אריה: "בחושך איננו מסוגלים למצוא את האויב שלנו", שר סובינין.
אריה: "הם חשים את האמת!", «Чуют правду!», שר סוסאנין.
"תהילה, תהילה לך, הצאר הרוסי שלנו!", «Славься, славься, нашъ русскiй Царь!» שרה מקהלה.
האופרה הוצגה בבכורה ב-27 בנובמבר 1836 בסנקט פטרבורג בניצוחו של קטרינו קאווס.
ההפקה כללה תפאורה מאת אנדראס רולר (Andreas Roller).
מספר שנים מאוחר יותר עם האופרה הוצגה בבכורה במוסקבה ב-7 בספטמבר 1842 וההפקה כללה הפעם תפאורה שהכין סרקוב ואשניאן.
האופרה הוצגה פעמים רבות במהלך חגיגות יובל המאה לשושלת רומנוב בשנת 1913. היא הוצגה בהצגה חגיגית בתיאטרון מריאינסקי.
למרות ההצלחה, העיתונות הרוסית קבעה כי זו יצירה ריקה מתוכן, ללא אופי ואף משעממת.
בתקופת שלטון ברית המועצות נודעה האופרה בשם איוון סוסאנין , על שם .
הסיבה לשינוי השם היא שינוי השלטון.
רוסיה הסובייטית החליפה את רוסיה הצארית ולכן שמה של אופרה המספרת על חיים שבן אדם מקריב למען הצאר, נוגד את הפילוסופיה הקומוניסטית.
1857, החיים למען הצאר, גרסה לפסנתר מאת פיודור סטלובסקי, סנקט פטרבורג.
1881, החיים למען הצאר, גרסה לתזמורת מאת פיודור סטלובסקי, סנקט פטרבורג.
1907, מהדורה חדשה מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב וגאלזונוב, פרסום של חברת ההוצאה לאור שהקים מטירופן באלייב, לייפציג.
1942, גרסה לאופרה בהוצאת מוזגיז
1949, גרסה שנייה לאופרה בהוצאת מוזגיז.
1953, גרסה שלישית לאופרה בהוצאת מוזגיז.
הכשרתו של גלינקה הייתה בגרמניה יחד עם מורים ופרופסורים שלימדו בשיטה שמרנית, כזו שדומה לשומאן וברהמס, ובכך שאב יכולות הלחנה אקדמאיות, בעלות חוקים קבועים ומבנה מסודר.
עם זאת, ניתן להבחין בכמה מוטיבים מן האופרה המבוססים על שירי עם רוסיים או ניבים מלודיים עממיים שהופכים לחלק מלא מהמרקם המוזיקלי והופכים את היצירה לכזו שהיא חדשנית ופורצת דרך.
סגנון זה אלו השפיע רבות על מלחינים והאופרות שלהם, להלן: בוריס גודונוב מאת מוסורגסקי, המשרתת מפסקוב מאת רימסקי-קורסקוב, "האופריצ'ניק" מאת צ'ייקובסקי והנסיך איגור מאת בורודין.
החיים הם קברט הוא מחזמר להיטים מקורי של התיאטרון הקאמרי שעלה לרגל חגיגות 75 שנה לתיאטרון.
במחזמר מככב איציק כהן ולצידו דנה פרידר/רונה-לי שמעון, גל פופולר, רויטל זלצמן/שני שאולי עופרי ביטרמן, נוי הלפרין, ירדן ניקפהמה ועוד.
אלברט (איציק כהן), לבוש בפיג'מה, יושב על ספה בדירת אמו המנוחה.
תוך שבירת הקיר הרביעי, אלברט משתף את הצופים בסיפורים מילדותו, כבן של שחקנית שבעברה שיחקה בכל מחזות הזמר הגדולים, רגעים אותם הוא משחזר עם אוסף התקליטים ומכשיר הגרמופון שלו.
רשימת המחזות על פי סדר הופעתם
"החיים על פי אורטגה" הוא אלבום האולפן השני של הראפר הישראלי אורטגה.
את האלבום הוציאה לאור ב-24 בדצמבר 2015 חברת התקליטים קמע.
הוא פורסם בפורמט תקליטור בלבד, ובמרוצת השנים יצא גם לפלטפורמות הסטרימינג השונות, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
החיים יפים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ 2 בהנחיית עינת ארליך בין השנים 2003–2004.
בכל אחד מפרקי התוכנית התארחו שלושה ידוענים, במהלכה הוצגו למתמודדים בכל אחד משלבי התוכנית שלושה משפטים שכל אחד מהם משתייך לעבר של כל אחד ממשתתפי התוכנית ועל המתמודדים לגלות מי מבין שלושת המשפטים משתייך לעברו.
מיטל גלם-וולק מ-ynet כתבה על התוכנית כי "יש הרגשה שהצופים נכנסים פה לטריטוריה בלתי מוכרת, שהם נחשפים סוף סוף לאנשים שמאחורי מדורי הרכילות, וזה משהו שאפשר לעשות, עם כל הכבוד, רק בטלוויזיה."
החיים על פי ינון היא סדרת ספרים מאת נדב נוה.
הסדרה מספרת על ילד ממשפחה דתית בשם ינון, שיש לו בעיות מצחיקות בבית, בבית ספר ועוד.
הספרים כתובים מנקודת המבט של הילד, וצורת הכתיבה והעריכה בהן דומה בסגנון לסדרת הספרים יומנו של חנון.
הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 2018, בשם "החיים על פי ינון".
הספר נבחר למצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשפ"ג ונכנס לרשימת הספרים האהובים של משרד החינוך של אותה שנה.
הספר השני יצא ב-2019, בשם "החיים על פי ינון: הכוכב הבא".
הספר השלישי יצא בשנת 2021, בשם "החיים על פי ינון: החופש הגדול".
הספר הרביעי יצא בשנת 2024, בשם "החיים על פי ינון: עושים כסף".
הספרים מתבססים על מדור קבוע בשם זה שהחל להתפרסם משנת 2015 בעיתון אותיות וילדים.
המדור עוסק באותו תוכן והדמויות בו הן אותן דמויות כמו בספרים.
ההבדל העיקרי בין המדור בעיתון לבין הספרים הוא שבכל אחד מהספרים מדובר בעלילה אחת ארוכה ואילו בעיתון כל מדור מכיל סיפור קצר שאינו חלק מעלילה מתמשכת.
החל משנת 2024 נוה התחיל להפיק סרטוני אנימציה המבוססים על הדמויות מתוך סדרת הספרים.
לדברי נדב נוה בלייב שהעלה ליוטיוב ב-17 ביוני 2025, הספר החמישי נמצא בשלבי כתיבה, וצפוי לצאת בחודשים הקרובים, ובין השאר הספר יעסוק בחתונה של טוהר וחגית.
לינון היו יכולים להיות חיים פשוטים בסך הכול, אבל כשאחותו לא מפסיקה לשגע אותו, וכשהחבר שלו דובי כל הזמן מסבך אותו בצרות, וכשהשרת של בית הספר מתעמת איתו פעם אחר פעם – החיים שלו לא ממש פשוטים.
שלא לומר אפילו די מסובכים.
אהלן, אני ינון, זוכרים אותי?
- יש לי אחות בשם שירה, צמד אחים תאומים וחבר טוב אחד שקוראים לו דובי והוא מאוד...
כבר שנה שאני כותב יומן והחלטתי להרשות לכם להציץ בו ולקרוא כמה חוויות שעברו עלי.
על ההכנות למסיבת הסיום הגדולה ועל האימונים בנבחרת הכדורגל וגם על כמה ג'וקים חשובים.
אני יודע, אתם קוראים שוב את המילים האחרונות: ג'וקים חשובים.
אבל כן, כדי לגלות מה עוללו הג'וקים תצטרכו לקרוא את הספר.
יש גם כמה לקחים ומוסר השכל אחד או שניים, לא התכוונתי, אבל כמו שאמא שלי תמיד אומרת: "ינון, מה למדת מזה?", אז כנראה למדתי במחצית הזאת כמה דברים שאין עליהם ציון בתעודה.
ינון מספיק גדול ללכת למחנה קיץ, פעילות סודית וקרב על במבה, אבל בדרך יש תקלות משחת שניים, אבא ואמא וכמובן דובי החבר הכי טוב שלו.
זוכרים אותי ואת היומן שלי?
חצי מהחופש הגדול מאחורינו, ונשאר בערך חודש עד תחילת הלימודים.
הבעיה היא שהחצי שנשאר הוא החצי המשעמם.
אין קייטנות, אין מחנה, אין כלום.
החבר הכי טוב שלי דובי ואני שכבנו על הרצפה בחדר שלי משועממים עד שפתאום הבנו שזה בדיוק הזמן הנכון בשבילנו להרוויח כסף.
מה שלא לקחנו בחשבון זה שלעבוד קשה זאת ממש לא קייטנה.
ינון יעקב תבור – הדמות הראשית.
חברו הטוב ביותר של דובי.
אח של שירה ושני אחיו התאומים.
מהספר השני חבר גם של פיני וחגי.
שירה תבור – אחותו הקטנה של ינון.
איתמר סעדיה תבור – האח התינוק של ינון ושירה, ואח תאום של לירון.
(ינון קורא לו וללירון בקיצור אסל"ה)
לירון הודיה תבור – האחות התינוקת של ינון ושירה, ואחות תאומה של איתמר.
(ינון קורא לה ולאיתמר בקיצור אסל"ה)
ההורים של ינון – הוריו של ינון
סבא אברהם – סבא של ינון
סבתא רוחמה – סבתא של ינון מצד אבא, נפטרה.
סבתא ציפורה – סבתא של ינון מצד אמא, נפטרה.
טוהר – בן דודו של ינון, מהספר הרביעי מאורס לחגית אחותו הגדולה של דובי.
תלמידי בית הספר של ינון
דובי – חברו הטוב ביותר של ינון.
פיני – משתתף בספר השני.
חגי – משתתף בספר השני.
נוהג לקריין כמו שופט באימונים של נבחרת הכדורגל.
רוצה לשחק את תפקידו של יוסף בהצגת הסיום של כיתה ה', ומצליח, חבר של ינון מסוף הספר השני.
יוגב – תלמיד בכיתה של ינון, מרבה לקרוא לאנשים "סבא'לה".
יוחנן – תלמיד בכיתה של ינון, מרבה לעשות מעשים טובים.
מושיקו – תלמיד בכיתה של ינון, מרבה לאכול דברים מוזרים.
צוות בית הספר של ינון
שרה – המחנכת של ינון
עופר – המורה לספורט, ומאמן נבחרת הכדורגל.
מנחם – שרת בית הספר, היה לו דג שהוא מאוד אוהב בשם איגור עד שדובי בטעות הרג אותו והחזיר דג אחר במקומו, ומנחם עדיין חשב שזה איגור.
חגית – אחותו הגדולה של דובי, בספר הרביעי מתארסת עם טוהר בן דודו של ינון.
שוקי הרכז – רכז המסע בחופש הגדול, מופיע בספר השלישי.
אלירן – המדריך של ינון בתנועת הנוער.
דקל – חבר של אבא של ינון מהמילואים.
היה שחקן כדורגל בעבר, אוהב ספורט וטיולים.
ההורים של דובי – מופיעים מספר פעמים לאורך הספרים.
מספרשםשנת הוצאה1החיים על פי ינון20182החיים על פי ינון: הכוכב הבא20193החיים על פי ינון: החופש הגדול20214החיים על פי ינון: עושים כסף2024
"החיים הללו" היה שבועון ארץ-ישראלי מצויר שיצא לאור בתל אביב בתקופה שבין ספטמבר 1935 ואוקטובר 1936.
מטרת העיתון הייתה להעביר את סגנון העיתונות האירופאית שקדמה למלחמת העולם השנייה לאווירה החלוצית של ארץ-ישראל, לעדכן את הציבור בנעשה בעולם אבל גם להתריע על עליית הנאציזם והאנטישמיות בעיקר בגרמניה של שנות השלושים.
להכיר לקוראיו ממעמד הביניים העירוני את קשיי הקליטה של העולים והחלוצים, ואת העבודה והחינוך של שכבות המצוקה.
העורך הראשי היה משה ליבר שחתם בשם העט בן-זאב ליבר, ואחריו א.ג סלומון.
העיתון התקיים מהכנסות ממכירות ופרסומות בלבד וללא כל תמיכה מהארגונים או המפלגות שכל אחת מהן פרסמה עיתון משלה ונסגר ביולי 1936.
השבועון היה בבעלות פרטית של שלושה משקיעים: משה ליבר, סאלו בומס וארון פרידלר.
במקביל הקימו השלושה הוצאה לאור בשם "תבל הוצאת ספרים ועיתונים בע"מ" ששכנה ברחוב פיירברג 22, בתל אביב.
ההשקעה הראשונית הייתה 500 לא"י.
בהסכם הכתוב בגרמנית סוכם שמשה ליבר יהיה העורך.
השבועון היה בלתי תלוי במטרה להציג את תמונת המצב ללא היגררות למאבק הפוליטי והאידאולוגי בין הזרמים השונים בארץ אבל הציג גם את המשברים והקשיים של עולים וחלוצים בארץ.
הכוונה הייתה לכסות את ההשקעה ולהרוויח ממכירה למנויים, מכירת גליונות ברחוב, בבתי קפה, בחנויות ומפרסומות.
מחיר גיליון היה 10 מא"י.
השבועון הודפס ב"הוצאת ארץ ישראל בע"מ תל אביב".
העורך הראשי היה משה ליבר, בעל העיתון היה סאלו בומס, המנכ"ל היה נ.
את התמונות המופיעות בכל גיליון צילמו לזר דינר, אלפרד ברנהיים, בן גבריאל, לוטה בורכארד, גלעזר (ארכיון קרן היסוד) ואחרים.
את הקריקטורות המוקדשות לאירועי הזמן והחברה ציירו ח.
אשר, נח בירזובסקי, יהושע אדרי ואחרים.
אביגדור המאירי כתב מספר שירים המוקדשים לשבועון, כמו בשער הגיליון הראשון.
הגיליון ראשון של השבועון הופץ בתל אביב בראש השנה תרצ"ו, 27 בספטמבר 1935. במאי 1936 התמנה א.
הגיליון האחרון מספר 30 ,הופץ ביולי 1936
התקופה הקצרה שבה הופץ העיתון הייתה עשירה באירועים קשים משמעותיים כמו המרד הערבי הגדול וההרס וההרג ביישוב היהודי, האירועים באירופה ובעיקר בגרמניה, והמלחמה באתיופיה.
באותה התקופה התרחשו גם אירועים חיוביים כמו המכביה, השקת תחנת הרדיו הישראלית, הקונגרס הציוני ה-19, הקמת יישובים חדשים, תערוכת יריד המזרח, חנוכת נמל תל אביב, פריחת התעשייה והחקלאות והשפעת השלטון הבריטי במסגרת המנדט והתארגנות היישוב היהודי.
כל אלה סוקרו בהרחבה, אך ללא הטיה פוליטית כפי שהייתה מסקרת העיתונות בישראל בשנים אלה.
בסיס הלקוחות היה המעמד הבינוני שהתבסס בתל אביב במהלך העלייה החמישית, שהביאה לישראל מעמד בינוני אירופאי בעיקר מגרמניה והיה צמא לתרבות האירופאית וגם חלוצים שהתחנכו בתנועות הנוער ובאירופה.
למעשה המכירות התבססו בעיקר על עולים מאירופה בתל אביב וחיפה.
מלבד העורך וכותבי המדורים לא הייתה מערכת עיתון מסודרת, לא תועדו ישיבות לבקרת תכנים.
ההנהלה כללה את שלושת המשקיעים והמנכ"ל וכנראה לא התערבה בתכנים ובעריכה.
משה ליבר לא היה עיתונאי מקצועי.
ההתלהבות, שפע האינפורמציה והמדורים, לא כיסו מחסור בעריכה מקצועית.
חלק ניכר מהכתבות נכתבו כנראה על ידי העורך בשמות עט כמו ד"ר אבק, בן זאב, זר שושנים, ינשוף, בבל, ועוד.
משה ליבר שהיה מחזאי ונטה לתיאטרון, שילב סגנון מחזאי בכתיבתו - שיח בנושאים שונים ותחת שמות העט המשתנים אבל לא בהכרח תואם לטעם הציבור העברי.
אורי קיסרי, כתב טור קבוע וסייע למשה ליבר להנגשה נכונה יותר.
למרבית הנושאים הקבועים לא הייתה כותרת שממתגת את המדור.
לאחר מספר גליונות הופיעו כותרות לכפי נושאים.
הכיתוב היה צפוף ושולבו בכל עמוד תמונות רבות.
השבועון הציג ידיעות עדכניות בצירוף תמונות רבות מאירועי התקופה בישראל ובעולם.
היו בו כתבות וניתוח אירועים פוליטיים שנכתבו על ידי משה ולדמן; העיתון הציג בכתבות, תצלומים וקריקטורות, את עליית הנאצים והסכנה הקיומית ליהודים, את המלחמה האיטלקית האתיופית, מאחורי הקלעים של הקונגרס הציוני הי"ט, סקירת אירועים, אישים חשובים ומדינאים.
הוצגו חידושים טכנולוגים כמו הרכבת החשמלית והמצאת הרדיוגרפיה ועוד.
הוצגו גם תמונות מחיי החלוצים, העולים והערבים בארץ ישראל וכן תמונות וכתבות מהווי הקיבוצים וההתיישבות.
בעיתון פורסם טור קבוע של אורי קיסרי תחת הכותרת "החיים הללו" שניסח את המוטו של הגיליון והמשיך לכתוב בשם זה גם כשהעיתון שינה את שמו.
מדור "הזמר עברי בארץ ישראל" בעריכת ורדינה שלונסקי כלל גם שירים מקוריים של אביגדור המאירי, י.
היילפרין, לוין קיפניס, שאול טשרניחובסקי ומלחינים ארץ ישראלים כמו י.
השירים המקוריים פורסמו עם התווים כמו טנגו תל אביב, באלפי ידיים, ושירים ארץ ישראלים עממים, וכללו הסבר וניתוח הזמר העברי בשם העט "אפרכסת".
אירועי הספורט תוארו בהרחבה במדור ספורט בשם "שער הספורט" שערך עזרא הויזדורף ותיאר בליווי צילומים את אירועי הספורט בארץ ישראל ובעולם, את המכביה הראשונה, ואת התחרות בין "הפועל" ו"מכבי" שהתלקחה כבר אז.
העיתון השתמש במושג רבנאות במקום המושג אליפות, דוגמה לסגנון העברי הקלסי של שנות ה־30.
העיתון כלל מדור אופנה בשם: "דברי סגולה [ספליאליטטים] של אופנה" בעריכת פנינה שפר, שכלל תמונות ואיורים והסברים על האופנה האירופאית המעודכנת.
כמו כן, היה בעיתון מדור שח-מט בניהול מ.
את מדור הרדיו כתב א.
מרגלית שהרחיב גם בתיאורי טכני של המכשירים ואיכותם.
נושאים שונים תפסו חלק נכבד מהגליונות, לעיתים בהמשכים למספר גליונות ובכותרות שונות.
מחזות וסיפורים, שהבולט בהם היה מחזה בהמשכים בשם "עולים ויורדים" - רומן מחיי הארץ מאת מ.
בר-גיורא; מדור צילום " רשות הדיבור לצלמניה" וגם " מסביב לצלמוניה" שולב כמדור נפרד בחלק מהגיליונות וכלל אסופות של צילומים מחיי הרחוב בתל אביב לעיתים ללא זיהוי הצלם וללא חתימה.
עלו גם קטעי תיאורים ותמונות מהווי החלוצים בארץ ישראל.
נושא תיאטרון ותרבות כלל ביקורות על הצגות ועל התיאטראות שפעלו אז בארץ על שחקנים בעולם וכלל גם ומאמרים, מיניאטורות היסטוריות, ביקורות ומחזות של בן-זאב ליבר בשמות עט שונים כמו "בבל", " בז"ל " "משה בן זאב", "משה ליבר", " רושם רשומות" ואחרים להם וצורפו קריקטורות ואיורים של ח.
הקולנוע בארץ ובעולם הוצג בכותרת "שער הקולנוע" הופיע בחלק מהגליונות בשם עט " אסטרונום" וכלל תיאור ותמונות של שחקנים ומפיקים וביקורות.
נושאי האומנות הוצגו בהרחבה בכמה גליונות כנושאים נפרדים וללא שם מדור, בעריכת א.
חלילי ואחרים וכללו מאמרים ותמונות של אומנים בארץ ובעולם: כמו אומנות גזירת נייר של משה רייפר, צילום אמנותי של ש.
ציורים של הציירים יצחק פרנקל, אריה ליאו פייזק, שמעון הולצמן ועוד בליווי ביקורות וניתוח מאת ד"ר ק.
כתבות בנושאים שונים ובשמות כותבים שונים היוו לעיתים חלק ניכר מהגיליון, כמו "דמויות משיחיות" מאת יוסף קסטיין, "דמותו האמיתית של שיילוק" (מאת בן זאב ליבר) שאולי תאמו לטעם הקורא, כפי שהבין אותו העורך.
כמו כן, כחלק מהשבועון ,התקיימו תחרויות צילום נושאות פרסים.
תחרויות אלה היו חלק מהמאמץ השיווקי של שבועון, בנוסף לפרסומות.
ב19 מרץ 1936, גיליון מספר 19 מציין שהנהלת העיתון עוברת מ"תבל" הוצאת ספרים ברחוב פיינברג 22, לידי א.שמואל סלומון, ברחוב נחלת בניימין 2.
בגיליון הבא, מספר 20 ,על עמוד שלם מתפרסמת הכרזה על " החיים הללו לקראת תקופה חדשה " .המודעה קובעת שהעיתון הצליח להוכיח אפשרות קיום שבועון מצויר בארץ, וכבר הגיע למעל 5000 לקוחות." אנו עובדים להרחיב את החלק הספרותי.
עומדים אנו למשוך אלינו כוחות ספרותיים חדשים"
בגיליון מס 21, מיום 2 באפריל 1936 מוצג מאזן העיתון.
ב-21 באפריל 1936 הודפס גיליון בשם "פעם אחת - הוצאה חד-פעמית" שנערך על-ידי שלמה שמידט והוקדש לסיקור האבל בתל אביב לאחר מאורעות תרצ"ו בתל אביב ויפו.
בגיליון מספר 25 ,21 במאי 1936 מודיע משה ליבר על פרישתו מעריכת השבועון ובמקומו מתמנה א.ג סלומון.
החלפת ההנהלה והעורך לא נבעה מכשל כלכלי ואת סיבותיה נשאר לחקור.
אבל הביאה תוך זמן קצר לסגירת השבועון.
גיליון מספר 25 עדיין בעריכת משה ליבר הוקדש לתערוכת יריד המזרח.
תוספת לגיליון, ללא שם העורך הוקדשה להקמת נמל תל אביב.
סלומון כלל 8 עמודים בלבד.
גליונות 27 ו- 28 אוחדו לגיליון אחד שיצא ב-5 ביוני 1936, כאשר מספרי העמודים לא המשיכו ברצף אלא החלו מ-1. הוא כלל סקירה נרחבת וחוזרת של התערוכה ובתוכה גם תמונות וכתבות שכבר נכתבו בגיליון 25. לאחר 29 גליונות וב-6 ביולי 1936 יצא גיליון מספר 30, האחרון.
תקופה מסוימת לאחר סגירתו הופץ עיתון בשם "עיתון חדש" בהוצאת אברהם שרנבך, שלא כלל את הצגת שם העורך והופיע ללא הגרפיקה המקורית של שער העיתון, אבל עם אותם התכנים והמדורים.
החיים הם תקופה קשה היא סדרה דרמה קומית ישראלית המבוססת על ספר באותו שם מאת חנוך דאום, שיצר וכתב את הסדרה יחד עם עמרי עמית ואדר מירום.
הסדרה עוסקת בחייו של דאום ומשפחתו בהתנחלות אבינדב ובמורכבויות איתן הוא מתמודד.
הסדרה משודרת החל מ-23 בספטמבר 2024 בקשת 12.
הסדרה עוקבת אחר חייו של חנוך דאום המתגורר יחד עם אשתו אפרת ושלושת ילדיהם בהתנחלות (בעלת השם הבדיוני) אבינדב הנמצאת באזור גוש עציון.
הסדרה עוסקת בסיטואציות מחייו של חנוך בהן הוא מתמודד עם המורכבויות שבין דתי לחילוני, בין ימין לשמאל, בין מתנחל לאיש תקשורת וסטנדאפיסט.
חנוך דאום (בתפקיד עצמו, בצעירותו - אורי ורד)
אפרת דאום (עלמה זק) – אשתו של חנוך.
נריה דאום (גל שלהב אהרונוביץ') – בנם של חנוך ואפרת.
טליה דאום (נטע רוט) – בתם של חנוך ואפרת.
איתמר דאום (נבו אלמליח) – בנם של חנוך ואפרת.
צביקה (אמיר דדון) – מפקד כיתת הכוננות של היישוב.
הרב (שי אביבי) – רב היישוב והשכן של חנוך.
לייזר (צח כהן) – עוזר רבש"צ של כיתת הכוננות של היישוב.
עלי (נהד בשיר) – קבלן בנייה ערבי מחלחול שבנה את הבית של חנוך.
ביולי 2020 יצא לאור הספר האוטוביוגרפי של חנוך דאום "החיים הם תקופה קשה" שזכה להצלחה ומכר כ-100,000 עותקים.
ב-23 בפברואר 2022 פורסם שבעקבות הצלחת הספר החליט דאום לפתח סדרה המבוססת על הספר, יחד עם עמרי עמית ואדר מירום ובהפקת "קודה תקשורת".
ב-28 באוגוסט 2023 פורסם שעלמה זק לוהקה לתפקיד אשתו של דאום ונטע רוט לוהקה לתפקיד הבת שלו טליה.
בספטמבר 2023 פורסם שאושרית סרוסי תשחק את בת הדודה של אשתו של דאום ועומר עציון יגלם את בעלה.
בהמשך פורסם על ליהוקו של צחי גראד לתפקיד אביו של דאום, וגם על ליהוקם של גל שלהב אהרונוביץ' ונבו אלמליח לתפקיד בניו ושל אנחל בונני לתפקיד מפקד כיתת הכוננת ביישוב.
בנוסף פורסם ששי אביבי שיגלם את רב היישוב והשכן של דאום.
ב-17 בינואר 2024 פורסם שאמיר דדון יחליף את אנחל בונני בתפקיד מפקד כיתת הכוננות.
צילומי הסדרה החלו בסוף ספטמבר 2023 אך נפסקו בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
בהמשך הצילומים התחדשו והסדרה צולמה במלואה.
קטעי ביתי הספר צולמו בישיבת בני עקיבא יד אברהם בנתניה
ניר וולף מעיתון "ישראל היום" כתב ש.
עינב שיף מעיתון "ידיעות אחרונות" כתב על הסדרה שהיא .
מאיה גדש מאתר "מעריב אונליין" טענה שהסדרה מתקשה לעסוק בנושאים שנויים במחלוקת: .
סמדר שילוני מאתר "ynet" שיבחה את דאום וכינתה אותו ובנוסף כתבה ש.
בן בירון בראודה מאתר "וואלה" טען שהסדרה מרגישה כמו וציין ש.
החיים על פי דאג - הסרט הוא סרט קומדיה מונפש אמריקאי משנת 1999, המבוסס על הפרקים בהפקת חברת וולט דיסני של סדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון ו-ABC, החיים על פי דאג.
את הסרט ביים מוריס ג'ויס, ומככבים בו צוות הטלוויזיה הקבוע של טום מקיו, פרד ניומן, כריס פיליפס, קונסטנס שולמן, פרנק ולקר, אליס פליטן, גאי האדלי ודוריס בלק.
יחד עם הסרט יצא סרטון קצר נלווה של מיקי מאוס "הדינמיט של דונלד: תיבת אופרה".
הסרט זכה לביקורות שליליות בדרך כלל, שביקרו את הסיפור, התסריט והדמויות שלו, אולם הדיבוב בסרט זכה לשבחים מסוימים.
למרות הכותר והצלחתו הקלה בקופות, לא נעשו סרטים נוספים המבוססים על הזיכיון.
דאג וסקיטר מגלים יצור מוטאנטי חברותי מהאגם אותו הם מכנים הרמן מלוויל, והם מנסים להגן עליו מפני מר בלוף והסוכנים שלו.
טום מקיו בתור דאג פאני, לינקולן
פרד ניומן בתור סקיטר ולנטיין, מר דינק, פורקי, נד
כריס פיליפס בתור רוג'ר קלוץ, בומר, לארי, מר צ'ימיני
קונסטנס שולמן בתור פאטי מיונז
פרנק ולקר בתור הרמן מלוויל
אליס פליטן בתור ביבי בלוף, אלמו (זה יהיה התפקיד האחרון שלה בסרט אנימציה לפני מותה ב-2011)
גאי האדלי בתור גאי גרהם
דאג פרייס בתור מר פאני, מר בלוף, ווילי, צ'לקי, סוכן בלוף
אדי קורביץ' בתור אל ומו סליץ', רובוקראשר
דוריס בלק כראש העיר טיפי דינק
בקה ליש בתור ג'ודי פאני, גברת פאני, קוני
גרג לי בתור המנהלת ווייט
בוב בוטון בתור עוזר בלוף
ברוס ביילי ג'ונסון בתור מר סווירלי
פראן בריל בתור גברת איליין פריגרו
מליסה גרינשפן בתור בריאר לנגולייר
הדיבוב המקורי לעברית הופק ובוים על ידי שפרירה זכאי.
דורון בן עמי - דאג פאני
דורי טפר - סקיטר ולנטיין
שרית וינו אלעד - פאטי מיונז
אלון אופיר - רוג'ר קלוץ
אורית אמיר - ביבי בלוף
אוהד שחר - מר פאני / המנהל וייט / קריין
איציק סיידוף - מר דינק / מר בלוף
שפרירה זכאי - גברת דינק
חן חגי - גאי גראהם / ווילי
שירלי טפר - גברת פאני
גיל זמק - הרמן מלוויל
עפרון אטקין - מר סוורלי
יורם יוספסברג - קולות רקע
"החיים והגורל" הוא רומן מאת וסילי גרוסמן.
נכתב בברית המועצות בשנת 1959 ומתאר את סיפור משפחתו של פיזיקאי סובייטי, ויקטור שטרום, במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, המוצגת ברומן כמאבק בין שתי מדינות טוטליטריות דומות.
הרומן מרובה-הפנים עוסק בעיקר בטרגדיה של האנשים הפשוטים, שנאלצים להילחם גם בפולשים וגם בטוטליטריות של מדינתם.
בשנת 2021 תיאר המבקר והעורך רוברט גוטליב בעיתון "הניו יורק טיימס" את "החיים והגורל" כ-"הרומן המרשים ביותר שנכתב מאז מלחמת העולם השנייה".
וסילי גרוסמן, יהודי אוקראיני, הוא סורב להתגייס לצבא בשנת 1941 והפך לכתב של עיתון הצבא האדום "כוכב אדום".
הוא שהה כ-1,000 ימים בקווי החזית, כמעט שלוש מתוך ארבע שנות הלחימה בין גרמניה לברית המועצות.
הוא היה מהעיתונאים הראשונים שכתבו על רצח העם של היהודים במזרח אירופה ונכח בקרבות ידועים רבים.
"החיים והגורל" נחשב ליצירתו המרכזית, שחלק מהשראתה נבעה מתחושת אשמה עקב מותה של אמו בטבח ברדיצ'ב (בספטמבר 1941).
"החיים והגורל" מהווה למעשה את החלק השני של יצירה בעלת שני-חלקים שתכנן גרוסמן.
החלק הראשון, שיצא לאור בשנת 1952 תחת השם "למען מטרה צודקת", נכתב בתקופת שלטונו של סטלין ומבטא נאמנות למשטר.
לעומת זאת, ה"חיים והגורל" מציג אכזבה פוליטית חריפה של הגיבור הראשי וביקורת גלויה על הסטליניזם.
בשל כך נאסר פרסום כתב היד בברית המועצות, והוא ראה אור רק בשנות ה-80, תחילה במערב ואחר כך ברוסיה תחת מדיניות הגלאסנוסט.
הרומן עוסק בחיים בחזית המזרחית בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר עלילות רבות מתרחשות בו-זמנית ברחבי רוסיה ומזרח אירופה.
ישנם שלושה קווי עלילה עיקריים:
החיים במחנות הכליאה של ברית המועצות וגרמניה הנאצית.
אף על פי שכל סיפור מתקדם באופן ליניארי, גרוסמן אינו מחויב לסדר כרונולוגי: דמויות עשויות להיעלם לפרקים ארוכים ואז לשוב כאשר הזמן בתוך הרומן כמעט ולא התקדם.
קו העלילה של ויקטור שטרום
ויקטור שטרום הוא פיזיקאי מבריק, שפונה יחד עם אשתו לודמילה ובתו נדיה ממוסקבה לעיר קאזאן.
הוא נתקל בקשיים רבים בעבודתו המדעית ובחייו המשפחתיים.
ויקטור מקבל מכתב מאמו מתוך גטו יהודי הנשלט על ידי הנאצים, בו היא מודיעה לו כי היא עומדת להירצח.
לודמילה, בינתיים, נוסעת לבקר את בנה מנישואיה הראשונים, טוליה, המאושפז בבית חולים צבאי, אך הוא מת בטרם הגעתה.
בשובה לקאזאן, היא נראית מנותקת לחלוטין וממשיכה לצפות לשובו של טוליה.
ויקטור נגרר לדיונים אנטי-סובייטיים בביתו של עמיתו סוקולוב, בין היתר כדי להרשים את מריה, אשתו של סוקולוב (וחברתה היחידה של לודמילה).
ויקטור נוהג להשוות בין מצבים פוליטיים לבין פיזיקה, ומעיר כי הפשיזם (כלומר הנאציזם) והסטליניזם דומים זה לזה.
בהמשך הוא מתחרט על השיחות הללו מתוך חשש שיוסגר לשלטונות – היסוס שמלווה את כל החלטותיו לאורך הרומן.
לפתע, ויקטור מגלה פריצת דרך מתמטית עצומה, שפותרת את הבעיות שעיכבו את ניסוייו.
עמיתיו מגיבים באיטיות, אך לבסוף מכירים בגאוניות תגליתו.
עם חזרתו למוסקבה, השלטונות מתחילים לתקוף את עבודתו בטענה שהיא אנטי-לניניסטית ופוגעת בזהותו היהודית.
ויקטור מסרב להתחרט בפומבי ונאלץ להתפטר.
הוא חושש שייעצר, אך שיחת טלפון מסטלין עצמו (כנראה מתוך הבנה של חשיבות המחקר הגרעיני) משנה את מצבו באופן מיידי.
מאוחר יותר, הוא חותם על מכתב המפליל שני אנשים חפים מפשע, ומתייסר באשמה.
פרטי העלילה האחרונים שלו נוגעים לרומן שלא מומש עם מריה.
האירועים בסטלינגרד מתמקדים ביבגניה שפושניקובה (אחותה של לודמילה), קרימוב (בעלה לשעבר) ונוביקוב (אהובה).
לאחר שחידשה את הקשר עם נוביקוב, יבגניה מפונה לעיר קויבישב.
נוביקוב, מפקד דיוויזיית טנקים סובייטית, נפגש עם הגנרל ניודובנוב והקומיסר הפוליטי גטמנוב – שניהם עסקנים מפלגתיים ציניים.
יחד הם מתכננים את המתקפה הנגדית על סטלינגרד.
נוביקוב דוחה את תחילת ההתקפה מחשש להקרבה מיותרת של חייליו.
בהמשך, גטמנוב מלשין עליו והוא מוזמן למשפט, אף על פי שההתקפה זכתה להצלחה מלאה.
בינתיים, קרימוב, קומיסר פוליטי נשלח לחקור את "בית 6/1", שבו קבוצה קטנה של חיילים מחזיקה מעמד מול הגרמנים במשך שבועות, אף על פי שהם מנותקים לחלוטין מאספקה.
גרקוב, המפקד במקום, מסרב לשלוח דיווחים למפקדה ולועג לרטוריקה של קרימוב.
מאוחר יותר, פוצע גרקוב את קרימוב בשנתו, מה שמוביל לפינויו מהבית.
זמן קצר לאחר מכן, בית 6/1 נהרס לחלוטין בהפצצה גרמנית.
קרימוב, קומוניסט אדוק, מואשם בבגידה ונשלח לבית הסוהר לוביאנקה במוסקבה, שם הוא עובר עינויים קשים ונאלץ להודות באשמות שווא.
יבגניה מחליטה שלא להתחתן עם נוביקוב ונוסעת למוסקבה בניסיון לבקר את קרימוב.
הוא מקבל ממנה חבילה ומבין כי עדיין אוהב אותה, אך ספק אם ישוחרר מהכלא.
קו העלילה של מחנות הריכוז
הקטעים המתארים את המחנות כוללים מעט דמויות חוזרות, למעט מוסטובסקוי – בולשביק זקן המשתתף במרד נגד הגרמנים, אך מתאכזב מחוסר האמונה בקומוניזם השורר בקרב האסירים.
בחקירתו, החוקר ליס (קצין נאצי בדרגת שטורמבאנפיהרר) טוען כי הפשיזם והקומוניזם הם שני צדדים של אותו מטבע, דבר שמזעזע את מוסטובסקוי.
לבסוף, הוא מוצא להורג על ידי הגרמנים בשל חלקו במרד.
באחד מהקטעים, ליס אומר למוסטובסקוי:
"כשאנו מביטים זה בפני זה, איננו רואים רק פרצוף שנוא; אנו רואים את השתקפותנו במראה...
אינך מזהה את עצמך, את רצונך העז אצלנו?"
גרוסמן מקדיש תשומת לב גם לסופיה לוינטון, רופאה יהודייה בדרכה למחנה השמדה נאצי.
הפרק האחרון מציג קבוצה של דמויות שנותרות אלמוניות: אלמנה קשישה המתבוננת בדייריה, קצין צבא פצוע שחזר זה עתה מבית חולים, אשתו ובתם הצעירה.
משתמע כי אותו קצין הוא רב-סרן ביריוזקין, דמות משנית שחוזרת מהעלילה של סטלינגרד, ומוצג כאדם טוב לב המנסה לשמור על אנושיותו.
ויקטור פבלוביץ' שטרום: גיבור הרומן, פיזיקאי גרעין, אדם המתייסר מבחינה מוסרית ומתקשה לשמור על זהותו הרוחנית מול המשטר.
לודמילה ניקולאייבנה שטרום: אשתו של ויקטור, מתמודדת עם אובדן בנה טוליה.
יבגניה ניקולאייבנה שפושניקובה: אחותה של לודמילה, אהובתו של נוביקוב וגרושתו של קרימוב.
דמנטי טריפונוביץ' גטמנוב: קומיסר פוליטי ציני ושאפתן.
אבארצ'וק: בעלה הראשון של לודמילה, נאמן למפלגה גם במחנה הגולאג.
מיכאיל סידורוביץ' מוסתובסקוי: בלשביק זקן במחנה ריכוז גרמני.
סופיה אוסיפובנה לוינטון: רופאה יהודיה המלווה ילד בדרך אל מותו.
קפטן גרקוב: מפקד עמדת ההגנה בבית 6/1 בסטלינגרד.
ניקולאי גריגוריביץ' קרימוב: קומיסר פוליטי, לשעבר בעלה של יבגניה.
פטר פבלוביץ' נוביקוב: מפקד דיוויזיית טנקים ומאהבה של יבגניה.
אירועי הרומן מתרחשים בסוף 1942 ותחילת 1943, בשיא קרב סטלינגרד.
הרומן מתאר את חיי היום-יום תחת מצור, מחסור ורעב, לצד קרבות קשים ואירועים במחנות המוות הגרמניים והגולאגים הסובייטיים.
גרוסמן משלב דמויות היסטוריות אמיתיות כמו סטלין והיטלר, לצד דמויות בדויות שמייצגות את האזרח הסובייטי הממוצע.
את הרומן החל גרוסמן לכתוב עוד לפני מות סטלין.
בשנת 1960 הוגש לפרסום, אך במהרה פשטו אנשי הק.ג.ב על דירתו והחרימו את כתב היד וכל העותקים.
גרוסמן הצליח לשמור שני עותקים מוסתרים אצל חברים.
בשנת 1962 אמר לו מיכאיל סוסלוב כי לא ניתן יהיה לפרסם את הרומן לפני שיעברו 200 שנה.
בשנת 1974 הצליח סמיון ליפקין להוציא את הרומן על מיקרופילם אל המערב.
גרוסמן נפטר בשנת 1964 מבלי לראות את ספרו מתפרסם.
רק בשנת 1980 פורסם הספר לראשונה במערב וב-1988 ברוסיה עצמה.
בשנת 2011 עיבדה BBC Radio 4 את הרומן לסדרת דרמה רדיופונית בת 8 שעות.
בשנת 2012 שודרה ברוסיה סדרת טלוויזיה בת 12 פרקים המבוססת על הרומן (חיים וגורל).
החיים והגורל, תרגם עמנואל ביחובסקי, הקיבוץ המאוחד - ספריית הפועלים, תל אביב, 1986.
"החיים היפים" הוא שיר של להקת הנח"ל משנת 1969. השיר הוא אחד מלהיטיו הגדולים של סולן הלהקה מוטי פליישר.
השיר נכתב על ידי ירון לונדון והולחן על ידי יאיר רוזנבלום בשנת 1968, לתוכנית הרדיו "שלכם לשעה קלה", שהוקלטה בהופעה חיה בבית המורה בתל אביב, ושודרה בגל הקל, בין השנים 1976-1968. בכל תוכנית התארח אמן אחר, לשעה של מערכונים ושירים.
התוכנית הראשונה עלתה בנובמבר 1968, בהנחיית השחקן עודד תאומי, שאירח בתוכנית את עודד קוטלר, שייקה אופיר, גדי יגיל, עמוס אטינגר, רביעיית מפלסים, אריה לבנון ואורחים נוספים.
תאומי ביצע את השיר בהופעה חיה בתוכנית.
השיר מספר על חיי משפחה בורגנית תל אביבית, ומתאר חיים אפורים, עם האישה הילדים והפילגש, העבודה, החובות, המשכנתא והלחצים הכלכליים.
בשנת 1969, הביא רוזנבלום את השיר ללהקת הנח"ל, שבה היה אחראי יחד עם דני ליטאי על העיבודים המוזיקליים.
השיר התפרסם בביצועם של סולני הלהקה, מוטי פליישר ואופירה גלוסקא, בתוכניתה ה-21 של הלהקה, "קרנבל בנח"ל".
השיר נהפך ללהיט גדול, ויצא לאור בעיבודו של אלכס וייס, באלבום הבכורה של פליישר "החיים היפים של מוטי פליישר", שיצא ב-1970 בהוצאת CBS.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל במשך 12 שבועות לפחות, בין החודשים יוני וספטמבר, 1969. בשיאו הגיע למקום השני (28.7.1969), ובמצעד השנתי תשכ"ט (1969) של התחנה דורג במקום השביעי.
להקת הנח"ל זכתה בתואר "להקת השנה" במצעד זה.
החיל הבריטי החופשי הוא שמה של יחידת שבויי מלחמה בריטיים שהתנדבו להילחם לצד הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה.
באמצע שנת 1943 הקים ג'ון אמרי, בוגד בריטי ששהה בברלין, כשדר של שידורי תעמולה נאציים בשפה האנגלית, יחידה בחסות הנאצים שנקראה "הלגיון הבריטי של סיינט ג'ורג'".
אמרי ניסה לשכנע שבויי מלחמה בריטיים, אוסטרליים וניו זילנדיים להצטרף ליחידתו על מנת להילחם בברית המועצות.
היחידה מנתה עשרות בודדות של שבויים.
ההערכות לגבי מספרם משתנות לפי המקורות השונים, אך בכל מקרה לא יותר מ-30 איש בעת ובעונה אחת.
קבוצה זו הייתה זעירה ביחס לנתון של כ-60,000 שבויי המלחמה הבריטיים שנשבו על ידי הגרמנים, ובהשוואה ליחידות בוגדים צרפתיים ובלגיים שמנו אלפי אנשים.
לבסוף החליטו הגרמנים כי שירותו של אמרי אינו נחוץ להם יותר ושילבו את היחידה, בינואר 1944, במסגרת הוואפן אס אס (האס אס הקרבי) בשם "החיל הבריטי החופשי".
חברי היחידה היו בחלקם פשיסטים בריטיים וחלקם אנשים משולי החברה.
מכיוון שמכסתם לצורכי לחימה ממשית לא נתמלאה, בילו אנשי היחידה את זמנם בבטלה בבסיסם בעיר הילדסהיים בגרמניה.
אחדים מהם יצאו למסעי שכנוע במחנות השבויים במטרה לגייס בוגדים נוספים, אך ללא הצלחה.
היחידה הגיעה לסוף דרכה בראשית שנת 1945, בעת הקרב על ברלין.
מקורות אחדים טוענים כי אכן עסקו בלחימה נגד הכוחות הסובייטיים ומקורות אחרים אומרים כי רובם ערקו.
מקים היחידה ג'ון אמרי נדון למוות והוצא להורג ב-19 בדצמבר 1945. קצין האס אס הגרמני שהיה אחראי על היחידה האופשטורמפירר (סרן) האנס רופקה חי לעת זקנה בגרמניה.
החינוך האחיד הוא שם שניתן לשיטת החינוך שהונהגה במחנות העולים מסוף 1948 ועד ל-1950, עת בוטלה בעקבות ועדת פרומקין.
על החינוך האחיד הופקדה המחלקה להנחלת הלשון ולקליטה תרבותית (מחלקת התרבות) בראשותו של נחום לוין.
השיטה הופעלה כחלק ממדיניות "כור ההיתוך", וספגה ביקורת, בטענה ששליחי המדינה הפעילו כפייה חילונית כנגד העולים החדשים, שכללה אף מקרים של גזיזת פיאות.
העולים החדשים שהגיעו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הופנו אל מחנות העולים כמקום מגורים זמני, שלעיתים השהות בו התארכה.
החיים במחנות הוסדרו על ידי מנהליהם, שהיו אמורים לדאוג לצרכיהם של העולים, כולל פרנסה, חינוך ובריאות.
כך, למרות שבתקופה שלפני חקיקת חוק חינוך ממלכתי ב-1953 הייתה נהוגה בישראל שיטת הזרמים בחינוך, לפיה בחרו תושבי ישראל את זרם החינוך עבור ילדיהם (הכללי, העובדים, המזרחי ואגודת ישראל), במחנות העולים הונהג "החינוך האחיד".
דהיינו, להורים לא ניתנה בחירה, ובתי הספר שעמדו לרשות העולים היו האחידים.
הדבר נעשה לפי סעיף בחוק חינוך חובה שהתקבל בספטמבר 1949. בתי הספר האחידים נועדו להקנות לילדי העולים השכלה בסיסית וכן מושגי יסוד בתולדות העם והארץ ברוח ציונית-חלוצית הנוטה לחילוניות.
כפי שניסח זאת בן-גוריון בדיון בכנסת: "עלינו לקחת את העולה שהוא 'אבר מדולדל, מוזנח, מתנכר ומנוכר...
ונקנה לו במהירות הלשון, אם אינו יודע עברית, וננחיל לו ...
את ידיעת הארץ, ונכניס אותו למסגרת לאומית, בסביבה מחנכת, ונלמד אותו עבודת האדמה...
וכך נבנה עם מאוחד בלשונו, בהכרתו, בעוז רוחו, דבק בארצו ובעצמאותו".
הנחת הבסיס שעמדה בהנהגת החינוך האחיד היא שהעולים החדשים חסרים ידע בסיסי הנדרש כדי לחיות במדינה, ושונים באופיים מתושבי הארץ ומעולי העליות שהגיעו לפני קום המדינה.
זאת משום שהפעם מדובר בעלייה המונית ולא בעלייה של אנשים המושפעים יותר מהתנועה הציונית כפי שהיה בשנים קודמות, וכן בשל כך שרבים מהעולים הגיעו ממדינות ואזורים שבהם לא הייתה ההשכלה הכללית רווחת (בעיקר בני עדות המזרח - יוצאי ארצות אסיה ואפריקה - שהיוו כמחצית העולים באותה תקופה).
הממסד והאוכלוסייה הוותיקים חששו משינוי בדמותה של המדינה.
על אף התמיכה של רוב תושבי המדינה בעלייה, הייתה רתיעה מהעולים ומתרבותם, ובשל כמות העולים האדירה היה חשש שאופיה של המדינה ישתנה לכיוון לא רצוי לאוכלוסייה הקיימת.
נוסף על-כך, היה חשש מוחשי יותר שכל עוד לא יקבלו העולים חינוך "צברי" ממורים שהם אזרחים ותיקים אלא חינוך דתי בלבד, שיבוא מבני העדה בלבד, תיפגע קליטתם, ויכולתם להשתלב במסגרת החיים בישראל תהיה מוגבלת.
החינוך האחיד במקורו היה אמור למנוע היווצרות של פערים תרבותיים בין העולים לוותיקים.
עוד מטרה, אם כי לא מוצהרת של החינוך האחיד הייתה להרחיק את ילדי העולים מהתרבות (שהדת היא חלק אינטגרלי ממנה) של הוריהם ולקרבם לתרבות הישראלית של ימי היישוב.
עיקר התלונות על פגעי החינוך האחיד הגיע מיוצאי תימן שרבים מהם עלו באותה תקופה.
טענה מקובלת גורסת כי יהודי תימן, בניגוד לשאר העולים, לא נפגשו מעולם עם שלטון אירופאי מערבי ועובדה זו גרמה ליוצאי תימן לדבוק בדת ובמסורת יותר מיוצאי ארצות אחרות.
עם הגיעם למחנות העולים הם התקשו מאוד לקבל את העובדה שלא ניתן להם להמשיך בחינוך המסורתי, ולהפקיד את חינוך ילדיהם בידי המורי.
הם קבלו כנגד הלימודים המעורבים (בנים ובנות) במוסדות החינוך האחיד, ומיעוט בלימוד תורה.
יוצאי תימן שביקשו להמשיך ולדבוק בלימוד המסורתי נתקלו בהתנגדות עזה של נציגי המדינה שהתעקשו לדבוק בעקרונות החינוך האחיד.
המצב התפתח ואף הפך לאלים - המדינה הפריעה ללימוד התורה של הילדים, בחלק מהמקומות דווחו על מקרים של גזיזת פיאות, ובמקרה אחד אף נורה ברגלו "מורי" שבא ללמד תורה לקבוצה של ילדים.
יוצאי תימן פנו לחברי הכנסת מהחזית הדתית המאוחדת בבקשה לעזרה.
הם טענו שהמדינה מנסה בכוונה תחילה להעביר אותם על דתם ולכפות עליהם חינוך שבו אין הם חפצים, תוך נקיטה באמצעים אלימים.
האמצעים היו לעיתים מוסווים ועקיפים (לחץ כלכלי - עיכוב במציאת דירה ובמתן עבודה), אך לעיתים ישירים וברורים, היינו, הפעלת אלימות.
נקודה נוספת שהפריעה לעולים היא העובדה שבמנגנוני החינוך לא הועסקו יוצאי העדה או דתיים, אלא רק ישראלים ותיקים, חילונים.
הטענות נפלו על אוזניהם הקשובות של חברי הכנסת הדתיים.
בדצמבר 1949 הגיש חבר הכנסת דוד צבי פנקס (המזרחי) שאילתה לראש הממשלה, דוד בן-גוריון בנוגע לחינוך האחיד במחנות העולים.
פנקס טען שהפעילות החינוכית במחנות העולים היא לא פחות מ"כפייה מצפונית ואינקוויזיציה נגד דת ישראל".
הוא אף טען שמדובר במצב של "כפייה וניצול מצבם האומלל של אנשי המחנות", ושנחום לוין ועובדי החינוך האחיד מנסים להעביר את העולים "על דתם ועל דעתם".
חבר הכנסת פנקס אף הלך צעד אחד קדימה כשטען שמדובר ברצח עם תרבותי ואיים בפירוקה של מדינת ישראל.
פנקס איים בפתיחה במלחמת אחים ובפנייה ליהודי העולם.
בן-גוריון התעלם בתחילה מאיומי המפלגות הדתיות וניסה לשנות את הרכב הממשלה ובכך להתחמק מהלחץ הדתי.
מאחר שלא נמצאו חלופות קואליציוניות ובציבור התחזק קול הזעקה, מינה בן-גוריון ועדת חקירה לבדיקת העניין.
ועדת פרומקין הוקמה ב-1950 בהוראתו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, כדי לבדוק את הסוגיה.
הוועדה פעלה מתוקף פקודת ועדות חקירה שירשה המדינה מהמנדט הבריטי.
לעיתים מכנים אותה כוועדת החקירה הממלכתית הראשונה, אולם חוק ועדות החקירה הממלכתיות חוקק רק ב-1968.
הוועדה מנתה חמישה חברים: שופט וארבעה חברי כנסת.
בראש הוועדה עמד השופט בדימוס גד פרומקין, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של המנדט הבריטי, אך לא התמנה לבית המשפט העליון של ישראל.
יצחק בן-צבי, באותה תקופה חבר כנסת מטעם מפא"י ומקורבו של בן-גוריון, ולימים נשיאה השני של מדינת ישראל.
באותה תקופה חבר כנסת מטעם סיעת הספרדים.
הרב אברהם חיים שאג (צוובנר), יושב ראש המועצה הדתית בירושלים.
באותה תקופה חבר כנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת (השתייך אידאולוגית לתנועת המזרחי).
הרב ד"ר קלמן כהנא, חוקר ומחנך.
באותה תקופה חבר כנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת (השתייך אידאולוגית לתנועת פועלי אגודת ישראל).
כתב המינוי של הוועדה כלל דרישה לבירור של שלושה סעיפים:
(א) לבדוק [את] כל ההאשמות על כפייה אנטי דתית במחנות העולים.
(ב) לברר אם הקטרוגים בעיתונות נכונים ומי אחראי להם.
(ג) לבחון את מקורות תעמולה בחוץ לארץ בקשר עם ההאשמות החמורות.
ב-25 בינואר נערכה ישיבתה הראשונה של הוועדה.
בדיונה הראשון שמעה הוועדה את עדויותיהם של שרים בממשלה ואישי ציבור שונים מרחבי הארץ.
מאוחר יותר ביקרה הוועדה בכמה מחנות עולים וראיינה מורים, תלמידים ועולים.
ככלל נגבו העדויות כמעט ללא חקירה צולבת.
העולים ואנשי המחנות העלו טענות על גירוש תלמידים שהחליטו ללמוד תורה, הפרעה למורים דתיים ולמורים בני העדה, ניסיון לשידול שלא להתפלל ולברך, איסור על גידול פאות, ועוד.
נוסח מסקנותיה המלאות של הוועדה כפי שהוגשו לראש הממשלה בירושלים ב-9 במאי 1950.
ביחס לכפייה האנטי-דתית במחנות הגיעה הוועדה למסקנות האלה:
לא הייתה מצד הממשלה כל כוונה לכפייה אנטי-דתית.
הייתה שגיאה פטלית למסור את חינוך ילדי המחנות בכלל, ויוצאי עדות המזרח בפרט, ובייחוד את יוצאי תימן, טריפוליטניה (לוב) ומרוקו לידי "המחלקה להנחלת הלשון ולקליטה תרבותית בקרב העולים".
(1) הרכב המנגנון של הוועדה הנ"ל, הבנויה מלכתחילה על טיפול במבוגרים, לא היה מיועד לחינוך ילדים.
כמה רכזי תרבות, מנהלי בתי ספר ומורים במחנות הם מחוסרי הכשרה פדגוגית או ניסיון חינוכי.
והוועדה קובעת את העובדה המתמיהה שלא היה קיים כל מגע בין המחלקה לתרבות [שהופקדה על חינוך העולים] ובין אגף החינוך [שהופקד על הפיקוח על חינוכם של כלל ילדי ישראל], שבאותו משרד.
(2) הרכב המנגנון לא היה מותאם לצורכי אלמנט [עדה] אשר הוא דתי ביסודו ועברה על מצווה קלה כבחמורה עלולה להביאו לידי זעזועים נפשיים ופריקת עול.
בנקודה זאת מציינת הוועדה את חוסר המגע בין המחלקה לתרבות [המחלקה להנחלת הלשון ולקליטה תרבותית] לבין המדור התורני שבמשרד החינוך והתרבות.
הוא הדין גם בנימוסי חברה שאין בהם משום חילול דת אולם קיימת סכנה חמורה כי כשמטילים נימוסים כאלה לפתע עלולים הם לערער יסודות מוסר כלליים.
מכאן - אי התאמת המנגנון הן ביחס לחינוך והן ביחס למנהגיהם ודרכי חייהם של העולים - השטחיות בטיפול בבעיות הדתיות של העולה והילד.
המנגנון ראה כתפקיד ראשון סיגול הילד להווי הארץ-ישראלי כפי שהוא מצוי בקרב החברה שלו, ובחיי יום יום שלו.
והטעות היסודית הייתה שמדד לו [את ההוי הארץ-ישראלי] במידה שמודד לעצמו או במידה שמודדים לעולים מארצות אירופאיות.
על כן בחר [מנגנון החינוך האחיד] בדרך שנראתה לו קלה ופשוטה.
יחד עם זה יש לציין כי עבודה כבדה רבצה גם על גבי העובדים בתנאים די קשים, והם גילו מסירות רבה לתפקידם הכללי.
מההאשמות המסוימות [הספציפיות] קובעת הוועדה:
(1) גזיזת פאות - הייתה שיטה ולא מקרה ויש לציין בצער שהטעו את שר החינוך והתרבות בהודעה כי היו רק 12 מקרים ואלה מחמת הגזזת.
(2) גם הפרעת לימוד התורה הייתה שיטה.
מחסור במורים דתיים אינו סיבה מספקת מאחר שבלאו הכי רוב העוסקים בהוראה במחנות היו מחוסרי הכשרה פדגוגית.
(3) לא דקדקו די בשמירת השבת ובתפילה ואף היו מקרים של הפרעת תפילה.
כל זה לא בא כמלחמה מחושבת בדת, כמטרה לעצמה, אלא כהחשת פרוצס [תהליך] ההסתגלות הנשאפת.
ולא הייתה הצדקה להאשים את שליחי הממשלה במחנות ב"אינקוויזיציה" וב"רצח תרבות עם".
המאבק על החינוך במחנות לא היה נקי מנימוקים מפלגתיים.
מצד אחד היה רצון להכשיר את העולה והנוער להסתדרות, ולא לחזק את המפלגות הדתיות.
מאידך, ההתעוררות בחוגים הדתיים אמנם הייתה תמימה ולשם שמים כדי לחזק את הדת בקרב העולים, אבל גם כאן לא נעדר הרצון לחזק את המפלגות הדתיות ולהחליש את השפעת מפלגות אחרות על אותם העולים.
הוועדה כבר קבעה כי שורש כל הרעה, בהזנחה הקשה של ענייני החינוך הדתי במחנות, נעוץ בעובדה שענייני החינוך במחנות היו נתונים לרשותה של המחלקה לתרבות.
אין האחריות חלה על מנהל אגף החינוך ברוך בן-יהודה, [שדאג לחינוכם של כלל ילדי ישראל], שדרש העברת החינוך לרשותו, והוא על כל מנגנוניו היו מוכנים לקבלו.
אין להאשים בזה במפורש את מר נחום לוין [מנהל המחלקה להנחלת הלשון ולקליטה תרבותית], הטוען שלא רצה להחזיק בחינוך, והוכיח כי בתקופות מסוימות הודיע לשר החינוך שאין הוא ומחלקתו יכולים לטפל בתפקיד זה, ודרש העברת החינוך לאגף החינוך.
קשה גם להטיל את האחריות על המנגנון האדמיניסטרטיבי של משרד החינוך והתרבות, באשר עוד היה בעצם ארגונו ובניינו, ללא מסורת וניסיון.
נשאר אפוא שר החינוך והתרבות עצמו זלמן שזר שהוא הנושא באחריות הכללית על כל ענייני משרדו.
אולם אי אפשר להטיל את האחריות על מר שזר, שהרבה זמן בתקופת התפתחות העניינים היה חולה ונמנעה ממנו האפשרות של טיפול אישי ויסודי.
על כן חוזרת האחריות למקורה הראשי - הממשלה כולה נושאת באחריות הקולקטיבית לכל ענייני המדינה, בכלל זה חינוך העולה.
העובדים במחלקה ובמחנות הם שותפיו באחריות זו, בייחוד במידה שהפריזו אפילו על הקו שהותווה להם או שהחמירו בביצועו.
באופן מיוחד רוצה הוועדה לגנות את רכז התרבות במחנה עין שמר, מר אלדמע וגב' ציפורה זהבי, מדריכה במחנה הנוער בבית ליד.
התשובה על החלק הראשון שבסעיף השני "אם הקטרוגים בעיתונות נכונים" יש למצוא במסקנות שהגיעה אליהן הוועדה ביחס לשאלה העיקרית של ההאשמות בכפייה דתית במחנות כדלעיל [סעיף 1].
האחריות על הפרסום בעיתונות המקומית חלה, בדרך הרגילה, על העיתונים וסופריהם [העיתונאים], ובמידה והעיתון הוא שופרה של מפלגה מסוימת גם על המפלגה.
את מקור התעמולה בחוץ לארץ ביחס להאשמות בכפייה דתית במחנות, יש למצוא בחוגים דתיים במדינה ובעיתונאות הישראלית.
האות ניתן בשאילתא בוועדת החינוך של הכנסת, ובאו דרישות [מצד הדתיים] לעזרה מוסרית מרבנים ומהמרכז העולמי של המזרחי.
האחרון ביקש לשתף את העיתונות.
אין לראות בכל הפניות האלה כל כוונה לפעול נגד מדינת ישראל.
כמו כן לא ראתה הוועדה כוונה כזאת בארגון הגוש הדתי בניו יורק ובטלגרמה שנשלחה לחברי הממשלה.
אספת העם במנהטן לא אורגנה מכאן, גם אם יש ליחסה באופן בלתי ישיר לידיעות שהומצאו מכאן על המצב במחנות.
בצורתה לא הייתה האספה [שנערכה במנהטן] כשורה, אם כי בתוכן החלטותיה אין למצוא דופי.
הוועדה סבורה כי מזכותה של יהדות הגולה לגלות עניין במה שמתרחש במדינה, בפרט לדברים הנוגעים לכלל ישראל, ובמידה שלא מגיע הדבר להתערבות בענייניה הפנימיים של המדינה, מותר לה לפנות אל ממשלת ישראל בהצעות ודרישות מתאימות.
עוד לפני שוועדת פרומקין פרסמה את מסקנותיה הושג הסכם בין מפא"י לבין החזית-הדתית על חינוך ילדי העולים במחנות.
הוסכם להעביר את החינוך במחנות העולים ממחלקת התרבות למחלקת החינוך של משרד החינוך ולהפריד בין חינוך ילדי התימנים לבין חינוך ילדי שאר העדות.
כל ילדי התימנים במחנות העולים הוגדרו כדתיים, ונקבע כי לכולם יוענק חינוך דתי.
כחודשיים אחר כך, עם הגשת דו"ח ועדת פרומקין ומסקנותיה,
הודיע בן-גוריון לכנסת כי הממשלה לא קיבלה את הדו"ח של הוועדה, עקב חילוקי דעות, אולם היא כן קיבלה את מסקנות הוועדה.
משמעות הדבר היה פיטורים לשלושת אנשי המחלקה לתרבות – לוין, אלדמע וזהבי (לכולם סודרה עבודה חלופית).
מסקנות הוועדה עוררו זעם רב בחוגי הפועלים.
בכנסת זכה הדו"ח לתמיכה מאנשי החזית הדתית ואף מחרות, אולם הותקף על ידי אנשי מפ"ם וכמה אנשי מפא"י והציונים הכלליים.
בקיץ 1950 הוחלט על סגירת מחנות העולים והפיכתם למעברות.
מפא"י ראתה עצמה משוחררת מההסכם (שחל להשקפתה רק כשהיו מחנות עולים).
נוצר משבר אמון בינה לבין החזית הדתית שהוביל בסופו של דבר להקמת הממשלה השנייה.
ההרכב הקואליציוני היה דומה, אולם זלמן שזר הוחלף בדוד רמז כשר החינוך.
בעקבות ועדת פרומקין חוסר שביעות הרצון משיטת הזרמים בחינוך גבר, ולקראת מערכת הבחירות הבאה הן מפא"י והן החזית הדתית נטו להנהגת חינוך ממלכתי בשתי מערכות - חילונית ודתית.
החינוך העצמאי הוא ממערכות החינוך המרכזיות לחרדים בישראל.
הוא מאגד בעיקר בתי ספר יסודיים לבנות במגזר החרדי, כמו רשת בית יעקב, ורשתות חינוך תורני לבנים המיועדות למגזר הדתי והמסורתי, כמו רשתות החינוך שובו ונתיבות משה.
מסגרות חינוך המזוהות עם המפלגות החרדיות-אשכנזיות, אגודת ישראל ודגל התורה, פועלות במסגרתו.
השליטה והפיקוח של משרד החינוך על מסגרות החינוך העצמאי מצומצמים ביחס למסגרות הממלכתיות.
מבחינת רשויות המדינה, בית ספר המשתייך לחינוך העצמאי מוגדר כמוסד לימודים "מוכר שאינו רשמי".
בשנת הלימודים ה'תשע"ה (2015) פעלו במסגרת החינוך העצמאי כ-240 בתי ספר שבהם למדו כ-90 אלף תלמידים.
בשנת הלימודים תשפ"ב למדו בחינוך העצמאי 113,000 ילדים בכ-285 בתי ספר.
בתקופת המנדט, רוב מוסדות החינוך החרדיים היו בבעלות פרטית וקיבלו תמיכה מוגבלת מ'אגודת ישראל' העולמית.
חוק חינוך ממלכתי, שנחקק בשנת 1953, איחד את הזרמים השונים שהתקיימו במערכת החינוך בישראל לשתי מסגרות: חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי.
מסגרות אלה נמצאות בניהולו ובפיקוחו של משרד החינוך.
מחוץ למסגרת זו נותרו בתי הספר של אגודת ישראל שפעלו עד אז במסגרת "הזרם הרביעי".
הם סירבו להשתלב במסגרות אלו מחשש שתיפגע עצמאותם וקיבלו בחוק מעמד מיוחד.
החינוך העצמאי הוקם על ידי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, וחברי המועצה מונו לחברי הדירקטוריון שלו.
הקמתו לוותה בהתנגדות, הן מצד גורמים חרדיים מתונים כמו פא"י וחב"ד שפעלו עד אז במסגרת הזרם הרביעי אולם פקפקו ביכולת החינוך העצמאי להתקיים מבחינה כלכלית ולכן חברו למסגרת החינוך הממלכתי דתי, והן מצד גורמים קיצוניים אשר חששו כי הפיקוח החלקי של משרד החינוך עלול לפגוע בעצמאות החינוך החרדי.
למסגרת החינוך העצמאי נכנסו בתי הספר המזוהים עם אגודת ישראל.
הבולטים בהם היו המוסדות בירושלים של הרב הלל ליברמן, והרב פנחס לוין (בנות) ומשה פרוש (בנים); בתל אביב - "בית יעקב" בראשות מאיר שצ'רנסקי, הראשון ביישוב החדש בארץ ישראל (נוסד בה'תרצ"ג), ובחיפה - בית הספר לבנות של הרב מאיר ווידיסלבסקי.
עם השנים הצטרפו לזרם החינוך העצמאי זרמים נוספים כגון בן יוסף אשר הוקם בשנת 1984 על ידי תנועת ש"ס.
המפקח הראשון של הרשת היה הרב זלמן ינקלביץ.
כשנה לאחר הקמתו מונה למנהל החינוך העצמאי הרב צבי שרגא גרוסברד, שניהל אותו עד פטירתו.
לאחריו במשך שנתיים כיהן הרב יצחק מאיר מחסידות גור כשלאחריו ניהל את החינוך העצמאי מאיר לוריא, חסיד סלונים עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ח (2008).
לאחריו שימש המשנה למנכ"ל, צבי בוימל כמנהל בפועל עד אוקטובר 2015, אז פרש מתפקידו הניהולי ומנכ"ל לב לאחים, הרב אליעזר סורוצקין, מונה למנכ"ל קבוע.
ביולי 2009 התקיימה אספה במלון נובוטל בירושלים לצורך הקמת עמותת החינוך העצמאי החדשה במקום האגודה העות'מאנית שהתקיימה עד אז.
הוחלט כי הנהלת החינוך העצמאי תורכב מ-14 חברים, מחציתם מאגודת ישראל ומחציתם מדגל התורה.
בתוך אגודת ישראל מוקצים שלושה נציגים לחסידות גור, נציג אחד לחסידות ויז'ניץ, נציג אחד לחסידות סלונים ושני נציגים לסיעת שלומי אמונים.
חסידי גור מחו על ששליטתם פחתה, לא איישו את המושבים שהוקצו להם והגישו תביעה בבית משפט נגד המהלך, אך פרשו באמצע הדיונים.
תחילה המשיך לשמש כיו"ר החינוך העצמאי אברהם יוסף לייזרזון מטעם חסידות גור.
לייזרזון נפטר בשנת 2020, ומאז מתנהלים מגעים על איוש התפקיד.
כאשר הוקם החינוך העצמאי, נקבע כי הוא יתוקצב בחלקו על ידי המדינה ובחלקו מתרומות ושכר לימוד.
בתחילת דרכו מומן על ידי המדינה בשיעור של 60%.
זאת בשונה ממוסדות לא-רשמיים אחרים, המקבלים תקצוב מופחת.
מוסדות בלתי-רשמיים אחרים, בהם בתי ספר פרטיים ומוסדות לימוד חרדיים שאינם חלק משתי הרשתות האמורות, מתוקצבים בשיעורים שבין 55% ל-75% מתקציבם של מוסדות רשמיים.
החינוך העצמאי מפעיל מערך הסעות לתלמידים המתגוררים במרחק מבית הספר.
בעקבות הצורך במימון הסעות אלו הקימו מנהיגי הציבור החרדי הרב אלישיב והרב שטינמן את "קרן ההסעות", שמגייסת תרומות להשלמת התקציב החסר.בראשות הקרן עומד מרדכי קרליץ, קרן ההסעות מפעילה אף מערך של הכוונה ורישום של בוגרי בתי הספר לישיבות קטנות.
החינוך העצמאי עמד במוקד סערה משפטית כשהועלו תלונות מצד מורים המועסקים ברשת, על כך שהרשת אינה ממלאה כלפיהם את חובותיה הסוציאליים על פי חוק וחוסר יכולת של משרד האוצר לפקח על הכספים המתוקצבים על ידי המדינה ב-2.5 מיליארד ש"ח מדי שנה.
סך כל התביעות הייצוגיות העומדות בפני בית המשפט עומדות על סך של 674 מיליון ש"ח
החיל הכללי (חכ"ל) הוא סמכות המאגדת בתוכה את כל החיילים שהוכשרו תחת המטה הכללי או שאינם שייכים לחילות האחרים.
בראש החיל עומד ראש חטיבת הסגל של אגף כוח האדם.
מפקדת החיל הנוכחי היא תא"ל ליאת שבו.
יחידות מחוץ לסדר הכוחות (ימ"ל) - יחידות שחייליהן משרתים במסגרות חוץ-צבאיות: משרד הביטחון, משרד ראש הממשלה ומשטרת ישראל
כמו כן, קיימים מקצועות צבאיים המשויכים לחיל הכללי, כגון רכז בירור, פקיד, מוכרן בשקם ועובד כללי, ללא שום קשר ליחידה שבה החייל משרת בפועל.
מאידך, חיילים שיחידותיהם שייכות לחיל האוויר או לחיל הים, ישויכו על פי יחידתם, ללא שום קשר למקצוע הצבאי שלהם.
היחידות השייכות לחיל אינן נמצאות תחת פיקודו של ראש החיל.
חיילים המשתייכים לחיל הכללי יכולים לצאת לקורס קצינים, במסלול הרגיל, אשר כולל את מסלול ההכנה בבה"ד 1 ואת ההשלמה החילית (כך שכל תהליך ההכשרה לקצונה נמשך כחמישה חודשים).
על פי תיאורי בית המקדש, החיל היה שטח הסמוך לחומת בית המקדש, בין הסורג לבין כותלי העזרה.
חיל (חֵיל וגם חֵל) מוזכר במקרא יחד עם חומה, כחלק ממערכת הביצורים של העיר.
התרגומים ומפרשי ימי הביניים מפרשים את המונח חֵל כחומה נמוכה ליד החומה הגבוהה או כחפיר שליד החומה או כשטח ריק הנמצא בסמוך לחומה.
לפי הפרשנות המסורתית הרווחת, ועל פי רוב החוקרים, החיל היה מתחם ברוחב עשר אמות מסביב לכותלי בית המקדש, מארבע רוחותיו.
אורכו (מצפון לדרום) של הגבול החיצוני של החיל (שם נמצא הסורג), מכל אחת מארבע רוחות השמים, הוא 155 אמות, ורוחבו (ממזרח למערב) הוא 342 אמות.
אורכו של הגבול הפנימי של החיל (שם נמצאים כותלי בית המקדש), הוא 135 אמות, ורוחבו הוא 322 אמות.
בצד המזרחי, ארבע האמות שבתוך החיל, הרחוקות מכותל עזרת הנשים, היה שטח מישורי, ובשש האמות הקרובות יותר לעזרת הנשים, היו מדרגות שגובהן ורוחבן של כל אחת מהן היה חצי אמה.
בשאר הצדדים היה צורך ביותר משתים עשרה מדרגות להגיע אל המקדש, שהרי בתוך עזרת הנשים היו עוד חמש עשרה מדרגות שבהן עלו אל שטח העזרה.
העולים לרגל עלו באמצעות המדרגות שבחיל אל בית המקדש.
בערב פסח שחל בשבת, לאחר הקרבת קורבן פסח, הכת השנייה של ההקרבה התיישבה במקום זה עד צאת השבת, משום שאסור בשבת להביא את הקורבן מהר הבית לבתים בירושלים, שבהם הוא נאכל.
בחיל היה נתון ל'משמרת' כלי של אבן ובו אפר משריפת הפרה האדומה.
פרוכת שנטמאה באב הטומאה, היה אסור להכניסה לעזרה וגם לא לעזרת הנשים אלא אחרי הטבילה היו פורסין אותה בחיל כדי שיראו העם את מלאכתה שהיא נאה.
פרט לבית הדין הגדול שבלשכת הגזית היה בית דין של עשרים ושלושה חכמים שישבו בחיל (תוספתא סנהדרין ז, א).
חכמי הסנהדרין היו עוזבים את לשכת הגזית ויושבים בחיל בשבתות וימים טובים (גמרא סנהדרין דף פח, א).
אנשים שאינם יהודים אסורים להיכנס אל שטח החיל, וגם ליהודים טמאי מת אסורה הכניסה.
החיים על פי נד היא סדרת דרמה אמריקאית, שנוצרה על ידי בריאן פולר, שגם מפיק בפועל את הסדרה.
הסדרה הופקה על ידי האחים וורנר, ומספרת על אופה פאי שיכול להחזיר לחיים מתים במגע.
לנד, שהקריין מכנה "אופה הפאי" יש מילדותו כוח מיוחד: על ידי נגיעה בגופות, הוא יכול להחזיר אותם לחיים ולשאול אותם מי או מה הרג אותם, וכך לפתור את התעלומה.
אם הוא לא נוגע שוב באדם שהחיה תוך דקה מישהו אחר בקרבת מקום מת במקומו.
נד מתחבר לאמרסון קוד, בלש פרטי שאוהב כסף.
במהלך חקירותיהם השניים נתקלים בצ'אק (שארלוט צ'ארלס), שנד הכיר והם התנשקו כשהיו ילד וילדה, והוא מחזיר אותה לחיים אך לא מעז לגעת בה שוב וכך לאבד אותה לתמיד.
הם מאוהבים ונאלצים להימנע ממגע כי הוא קטלני לצ'אק.
שחקן דמות ותיאורלי פייס נד, "אופה הפאי", מנהל ומפעיל ואופה במאפיית הפאיאנה פריל שרלוט "צ'אק" צ'ארלס, אהובת ילדות של נדשיי מקברייד אמרסון קוד, בלש פרטי, אוהב כסף ואב לבתג'ים דייל הקרייןאלן גרין ויויאן צ'ארלס, דודתה של צ'אקסווזי קורץ לילי צ'ארלס, דודתה של צ'אקקריסטין צ'נוות' אוליב סנוק, מלצרית במאפיית הפאי
החיים שאחרי הוא סרט אימה אמריקאי בכיכובם של כריסטינה ריצ'י, ליאם ניסן וג'סטין לונג, שיצא לאקרנים בשנת 2009 על פי התסריט ובבימויה של אגנייסקה ווצוביץ'-ווסולו.
אנה טיילור (כריסטינה ריצ'י), מורה בחטיבת ביניים, אינה מרוצה מחייה.
אם שלא אוהבת, ובן זוג שאינו מצליח להבין אותה (ג'סטין לונג).
לאחר מריבה סוערת עם בן זוגה היא נוהגת בגשם סוער ונהרגת בתאונת דרכים.
מעתה והלאה היא למעשה נמצאת בבית הקברות המקומי בניהולו של אליוט דיקן (ליאם ניסן) אשר טוען כי ביכולתו לדבר עם המתים.
דיקן מנסה להוכיח לאנה כי נפטרה ומתפקידו להכין אותה לקראת הלוויה שתתקיים בעוד מספר ימים.
מנגד, בן זוגה מסרב להשלים עם מותה והוא מאמין כי היא חיה, נושמת וכלואה בבית הקברות.
החיים של דייוויד גייל הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2003 אשר בוים על ידי אלן פארקר ונכתב על ידי צ'ארלס רנדולף.
זהו סיפורו של מרצה בקולג' ופעיל ותיק בעמותה נגד עונשי מוות בטקסס שמוצא את עצמו בתא הנידונים למוות אחרי שהורשע באונס וברצח של חברתו.
קווין ספייסי, קייט וינסלט ולורה ליני הם הכוכבים הראשיים בסרט.
פרופסור דייוויד גייל (קווין ספייסי) הוא אסיר בתא הנידונים למוות בטקסס.
ארבעה ימים לפני הוצאתו להורג, מציע עורך דינו ברקסטון בליו (לאון ריפי) לעיתונאית ביטסי בלום (קייט וינסלט) שלושה ראיונות בני שעתיים בכל מפגש עם האסיר, בתמורה לחצי מיליון דולר.
סיפורו של גייל נחשף לקהל הצופים ולעיתונאית עצמה באמצעות סדרת פלאשבקים ארוכה.