tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיניון משתמש בתאורה דרמטית ומשחקי אור וצל, תוך שילוב צבעים עשירים של אדום, צהוב, ירוק וחום.
האלמנטים הללו מעניקים ליצירה מראה חי ודינמי ומדגישים את הטקסטורות השונות של הפירות.
מעבר לאסתטיקה המרשימה, היצירה כוללת סמלים נוצריים ורמזים למוטיבים של חיים וחלוף הזמן.
הפירות הרקובים המופיעים בציור מסמלים את רעיון הואניטאס – תפיסה המדגישה את ארעיות החיים.
בנוסף, הופעתו של שעון בציור מרמזת על הזמן החולף ועל סופיות הקיום האנושי.
שני בעלי החיים בציור, הסנאי והחוחית, מהווים ניגודים סמליים.
הסנאי נראה כמשוחרר מכבליו ואוכל אגוז, דבר הנתפס כייצוג של היצר הרע והחטא, בהתאם לפרשנויות מימי הביניים.
האגוז עצמו נתפס כסמל נוצרי למותו של ישו – הקליפה מסמלת את עץ הצלב והגרעין את טבעו המחייה של המשיח.
לעומת זאת, החוחית היא סמל ישועי, במיוחד בהקשר לסבלו של ישו במהלך הצליבה.
מיקומה של הציפור בחלקו העליון של הציור מדגיש את הקשר לעולם הגאולה.
החוחית נראית כשהיא שותה מכלי קטן, אשר ככל הנראה מכיל יין – סמל לדם המשיח ולטקס האוכריסטיה.
אברהם מיניון נולד בגרמניה, אך פעל בעיקר בהולנד, שם השתייך לאסכולת הציירים ההולנדים של המאה ה-17 שהתמחו בטבע דומם.
ביצירותיו ניתן לזהות שימוש בטכניקות של ניגודי אור וצל, קומפוזיציות מורכבות ועושר צבעוני, אשר הפכו אותו לאחד מהאמנים הבולטים בתחום זה.
היצירה מהווה דוגמה מובהקת לסגנונו הייחודי ולכישרונו הטכני והסמלי.
טבע דומם עם פירות הוא ציור שמן על בד מאת קאראווג'ו.
היצירה נחשבת לדוגמה בולטת וחשובה של הדור הראשון של ציורי טבע דומם ברומא, ומציגה את ההתפתחות שחלה בז'אנר זה בראשית המאה ה־17.
הציור מציג סידור עשיר ומוקפד של פירות המונחים על אדן אבן מסותת בגוון אפור קר.
בצד השמאלי של הקומפוזיציה מצויה סלסלה ובה תפוחים, אגסים, ענבים ותאנים, אשר מעוצבת כהד לאיקונוגרפיה של ציורים רומיים קדומים.
במרכז מוצגים שמונה תאנים ושלושה מלונים מפוספסים, ובצד הימני מתבלטים קישואים לבנים ארוכים לצד אבטיחים אדומים פרוסים.
כל הפרטים מוארים באור חד מן הפינה השמאלית העליונה, בדומה לעיצוב במה תיאטרלי, ומדגישים את המרקמים הריאליסטיים של הפרי והאבן.
היצירה יוחסה במספר מקורות אפשריים לקרוואג'ו או לעוקביו, בשל סגנונה החדשני והיכולת הטכנית הגבוהה שלה.
במסמכים מהמאה ה־17 נזכרת יצירת טבע דומם מאת קרוואג'ו שנמצאה באוספו של הקרדינל אנטוניו ברבריני, ויש הסוברים כי זוהי אותה יצירה.
עם זאת, אין ייחוס חד־משמעי, והנושא ממשיך להוות מוקד למחקר ומחלוקת בין חוקרי אמנות.
היצירה מציעה מבט מרתק להתפתחות ציור טבע דומם באיטליה, ומשקפת את ההשפעות ההדדיות בין אמנות, מוזיקה, וספרות חזותית באותה תקופה.
יש המצביעים על קשר לקדימון מעוטר משנת 1538 של Mottetti del Frutto מאת אנטוניו גרדאנו כמודל מוקדם לציורי טבע דומם מסוג זה.
האזכור הראשון של היצירה מופיע ברשימת האוסף של הקרדינל אנטוניו ברבריני בשנת 1671, כיצירה שנעשתה "בידיו" של האמן.
הדרך שבה הגיעה לשם (זהו האזכור המתועד הראשון לקיומה) נתונה להשערות, אך ידוע כי ברבריני רכש חלק מאוספו של הקרדינל פרנצ'סקו מריה דל מונטה, הפטרון הראשון של קרוואג'ו, לאחר מותו של דל מונטה בשנת 1627. ייתכן אפוא שהייתה זו יצירה פרטית שנעשתה עבור דל מונטה.
אפשרות נוספת היא שבשנת 1644 ירש הקרדינל אנטוניו ברבריני את היצירה מדודו, האפיפיור אורבנוס השמיני, שהיה הפטרון הבולט ביותר של הבארוק הרומי ואספן אמנות נלהב.
מתועד כי בשנת 1603, כאשר עדיין שימש כקרדינל, רכש אורבנוס השמיני מספר ציורים ישירות מקרוואג'ו.
ייתכן בהחלט שהציור היה אחד מהם.
ליצירה ממדים ופלטת צבעים זהים לאלה של "עקדת יצחק" השמורה כיום בגלריה אופיצי, יצירה הידועה כחלק מאותה קבוצת ציורים ומתוארכת לאותה תקופה בקריירה של קרוואג'ו.
טבע דומם עם צלעות, פילה וראש כבש (בספרדית: Bodegón con costillas, lomo y cabeza de cordero) הוא ציור שמן על בד של פרנסיסקו דה גויה, ששויך לסדרת נגרנדיִה (טבע דומם) שצוירה ככל הנראה בין השנים 1806–1812. כיום מוצג הציור במוזיאון הלובר שבפריז.
על רקע כהה מוצגים בחזית שולחן פשוט ראש כבש בולט, הפונה קלות אל מבט הצופה.
בשולחן מונחים שני חתכי צלעות, אחד מהם מוצב בזווית קלה מעל השני, כך שיוצרים צורה צלובה במרכז הקומפוזיציה.
הצבעים האפרוריים של הבד משווים אווירה קודרת, בעוד הנגיעות האדומות העמוקות בבשר מדגישות את גודלו ומצביעות על יובש וקשיות.
התאורה החדה מדגישה את מרקם הבשר ואת שולי העצמות, ויוצרת ניגוד טונאלי בין גוף הכבש לרקע המונוטוני.
היצירה ניתנה בירושה ליריבו של גויה, בנו חבייר גויה, ובהמשך העבירה אותה משפחת גויה לידי מריאנו גויה.
כאשר מריאנו נכשל בהחזרת הלוואה לרוזן יומורי מקרבנאצ'ל, הופקדו עליו הבדנים הללו כבטוחה, ובסופו של דבר הפכו לרכושו של הרוזן.
לאחר מותו של רוזן יומורי ב־1865 נמכרו יצירות הסדרה.
ציור זה נרכש על ידי מוזיאון הלובר בשנת 1937 (אינבנטורי 1937–120).
הסדרה אליה משתייך הציור צוירה ככל הנראה בתקופת מלחמת העצמאות הספרדית (1808–1814), ומשקפת באמצעות דימוי הבשר את זוועות המלחמה: הבשר המוצג כגופה נטושה וריקה מחיים מהדהד את שרידי הגופות שעל שדה הקרב.
גויה מרחיק לכת מן המסורת הנאטורמורתית החגיגית בכך שהוא מציג גוף חייתי ללא תוספות קישוטיות, בדגש על חומריותו הגלויה.
היחס בין הבשר לבין הרקע והעוצמה הדרמטית של התאורה מעלים אסוציאציות ליצירות דומות של רמברנדט ולטבע הדומם הטבעי של המאה ה־19, ואף הוצעו השערות על השפעת גישה זו על פיקאסו בעבודותיו לדורי נגיעה מאוחרים.
טבעה של הארץ התיכונה הוא ספר שראה אור בשנת 2021, ובו קובץ חומרים שלא פורסמו בעבר מתוך הלגנדריום של טולקין, אשר לוקטו ונערכו בידי החוקר קרל פ.
כמה מן המסות נכללו בעבר בכתב העת לבלשנות אלפית Vinyar Tengwar, שבו שימש הוסטטר עורך במשך שנים רבות.
הספר מחולק לשלושה חלקים עיקריים, עם נספחים.
הוא מספק מענה לסוגיות רבות שטולקין תיאר במכתב אחד כך:"בעוד שרבים דורשים מפות, אחרים משתוקקים לרמזים גאולוגיים ולא לשמות מקומות; רבים רוצים דקדוקים אלפיים, הגאים ודוגמאות; יש שדורשים משקלים ופרוזודיה… מוזיקאים רוצים לחנים ותווים; ארכאולוגים מבקשים חרסים ומטלורגיה.
בוטנאים מבקשים תיאור מדויק יותר של עץ המלורן, של פרחי אלאנור, ניפרידיל, אלפירין, מאלוס וסימבלמינה; והיסטוריונים רוצים פרטים נוספים על המבנה החברתי והפוליטי של גונדור; חוקרים כלליים רוצים מידע על רוכבי העגלות, אנשי הדרום, מקורות הגמדים, המתים, אנשי ביאורן, ושני הקוסמים הנעדרים (מתוך חמישה)".
כולל 23 פרקים בנושאי הזמן, שנות הוולאר, קני מידה של זמן, והשאלה האם הזמן עבור האלפים שונה מזה של בני האדם.
דאגלס קיין מציין כי הטקסטים "מבלבלים" ולעיתים "כואבים בפירוטם", המחישים את דבריו של טולקין על כך שה"משחק העצום" הזה היה עבורו "מושך עד כדי סכנה".
חלק שני: גוף, נפש ורוח
כולל 17 פרקים בנושאים כגון יופי, טוב מוסרי, מגדר ומין; אילו יצורים יכולים לגדל זקנים; גורל ורצון חופשי; האם אלפים מתגלמים מחדש; מה יודעים הוולאר; אילו צורות יכולים הוולאר והמאיאר ללבוש; ונושאי מוות.
החומר נע בין "הבנאלי ביותר לבין הרוחני ביותר", דוגמאות לרובד העמוק כוללות את דרכי התקשורת של הוולאר באמצעות מחשבה, או את יכולת האלפים ליצור "תמונות מחשבה" במוחות בני האדם, יכולת שבמילותיו של טולקין יוצרת "פנטזיה בעלת ריאליזם ומיידיות שמעבר ליכולתו של כל מנגנון אנושי".
חלק שלישי: העולם, אדמותיו ותושביו
כולל 22 פרקים בנושאים כמו חושך ואור, אופן הכנת לחם הלמבס, אכילת פטריות, ודמויותיהם של גלאדריאל וקלבורן.
הנספחים עוסקים בנושאים מטפיזיים ותאולוגיים, וכן במילון מונחים בשפת קווניה.
במסות הדחף הראשוני וכוחות הוולאר, עוסק טולקין בטבעה של הבריאה בעולם, ובכך שכל כוח יצירתי נובע בסופו של דבר מאלוהיו, ארו.
הוא כולל מבחר מאמרים וקטעי סיפורים מאת ג'.
טולקין, בעריכתו של הוסטטר, העוסקים בשאלות הקשורות לפעולתו הפנימית של עולם הפנטזיה שלו, הארץ התיכונה.
בראיון שנערך עמו לפני צאת הספר, סיפר הוסטטר כי החל בעבודת העריכה שהובילה לספר זה כמעט לפני 25 שנה, כאשר קיבל צרור צילומים אותם כינה כריסטופר טולקין "מסות פילולוגיות מאוחרות".
שון גנר, נשיא אגודת טולקין הבריטית, כינה את הספר "כרך בלתי-רשמי שלושה-עשר במספר לסדרת ההיסטוריה של הארץ התיכונה".
קיין, בביקורת שפורסמה בכתב העת Journal of Tolkien Research, התייחס לדברי טולקין במסה על סיפורי-פיות (On Fairy-Stories) בדבר יצירת "עולם משני" (Secondary World), וכתב כי הספר אכן "מדגים עד כמה 'עמל ומחשבה', 'כישרון מיוחד' ו'סוג של אומנות אלפית'… השקיע טולקין ביצירת עולמו המשני – כמו גם את המלכודות שנוצרו מכך".
עם זאת, לדעת קיין, חלק מהחומר בספר הוא "חוזר על עצמו שלא לצורך, מבלבל ואף סותר את עצמו".
הוא גם מבקר את הוסטטר על כך שלדעתו הוא "חורג מתפקידו כעורך", כאשר הוא מציג את החומרים מנקודת ראותו האישית.
קיין מכנה זאת "הצהרת כוונות בוטה", ומביא את דבריה של החוקרת ורלין פליגר, שלפיהם יצירתו של טולקין משקפת את שתי פניה של נפשו, וניתן לראותה "גם כקתולית וגם כלא-נוצרית".
בירצר, היסטוריון, כתב בכתב העת National Review כי הכרך החדש "מאשר שטולקין היה גדול יוצרי המיתוס של המאה ה-20, וכי המיתולוגיה שלו תדורג, אם יש צדק בעולם, בשורה אחת עם זו של הומרוס, ורגיליוס ודנטה.
כשם שהומרוס העניק לנו תובנות עמוקות על העולם היווני, ורגיליוס על העולם הרומי, ודנטה על ימי הביניים, כך טולקין נתן לנו תובנות עמוקות על העולם המודרני.
כל מה שטולקין כתב – חשוב".
הליוס דה רוסאריו מרטינס, בכתב העת Tengwestië, מציין כי הכרך עשיר בפרטים על שפות הארץ התיכונה, חלקם פורסמו כבר בכתבי עת לבלשנות אלפית כגון Parma Eldalamberon ו-Vinyar Tengwar, וחלקם חדשים לגמרי.
טבע דומם עם גבינות, שקדים ובייגלה (בהולנדית: Stilleven met kazen, amandelen en krakelingen) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת הציירת הפלמית קלרה פיטרס, שנוצר סביב שנת 1615. היצירה מוצגת כיום בחדר 3 במוזיאון מאוריצהאוס שבהאג, והיא נחשבת לאחת היצירות המשפיעות והמוקפדות בתחום הטבע דומם בתקופת הרנסאנס המאוחר בארצות השפלה.
פיטרס הייתה אחת הנשים היחידות שפעלו כציירות מקצועיות בזמנה, ויצירה זו נחשבת לפסגת עבודתה.
הציור מציג שולחן אבן אפור-כהה עליו סודרו באופן מוקפד שלושה סוגי גבינות (כנראה אדם, חצי-גבינה גדולה וגבינת כבשים), מונחות זו על גבי זו כמעין פירמידה, שבראשה מגש קטן עם סלסולי חמאה.
לצידן מונחים בייגלה, שקדים קלופים, תאנים מיובשות, קערת חרסינה סינית מסוג ואן-לי, כוס זכוכית ונציאנית עם עיטור מוזהב, קנקן חרס עם מכסה פח ומאפה קטן.
כל אחד מהפריטים צויר ברמת פירוט עילאית, כולל השתקפויות, טקסטורות, צללים ופגמים – כמו חריץ באבן או חותך הסכין בחמאה.
מעבר לאיכות הטכנית הגבוהה, לציור יש משמעויות סמליות ואישיות.
על גבי סכין הכסף – חפץ המזוהה כ"סכין חתונה" – חקוקה חתימתה המלאה של האמנית: CLARA PEETERS.
הסכין, שקישוטיו מסמלים את המידות "אמונה" ו"מתינות", נוכח בלפחות בחמישה ציוריה וייתכן שהיה בבעלותה הפרטית.
בתוך מכסה הפח של הקנקן נראית השתקפות זעירה של אישה בכובע לבן – דיוקן עצמי מוסתר של פיטרס, שיטה בה השתמשה מספר פעמים.
באמצעות סימנים אלה, פיטרס מבססת נוכחות נשית בתוך תחום גברי מובהק של ציור.
הסגנון הייחודי של קלרה פיטרס – שילוב בין דיוק ריאליסטי לסידור קומפוזיציוני מהודק – השפיע על ציירי טבע דומם בני תקופתה, במיוחד על פלוריס ואן דייק וניקולאס גיליס, שפעלו בהולנד ובאנטוורפן.
ניכרת גם השפעה ברורה מיצירתו של אוסיאס בירט (Osias Beert), ויש המניחים כי פיטרס אף הייתה תלמידתו.
ציורה "טבע דומם עם דגים ופמוט" משנת 1611 נחשב לאחד מציורי הדגים הראשונים בז'אנר, ונרכש על ידי מלך ספרד, פליפה הרביעי.
הפופולריות של עבודותיה ניכרת גם בעובדה שכבר במהלך חייה נעשו להן העתקים נאמנים.
בכך הייתה קלרה פיטרס לא רק אמנית מוכשרת, אלא גם חדשנית, שתרמה לעיצובו של אחד הז'אנרים המרכזיים באמנות הפלמית של המאה ה-17.
"טבע האדם" הוא אלבום האולפן ה-42 של הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור באפריל 2008 בחברת NMC.
האלבום נוצר במסגרת שיתוף פעולה עם המוזיקאי והמעבד אבי ליבוביץ', שהלחין, עיבד והפיק את שירי האלבום למילים מאת נדב לויתן.
האלבום נולד מתהליך עבודה שלא תוכנן מראש כפרויקט אלבומי, אלא התפתח בהדרגה מתוך מפגש מקצועי חד פעמי שהוביל ליצירה משותפת ממושכת.
האלבום ממשיך קו של חיפוש והתחדשות ביצירתה של אלברשטיין לאחר תקופה ארוכה שבה הלחינה את שיריה בעצמה.
במסגרת העבודה על "טבע האדם" בחרה אלברשטיין להתמקד בעיקר בביצוע הקולי, תוך ויתור מודע על תפקידה הרגיל כמלחינה ונגנית גיטרה, במטרה לאפשר לשפה מוזיקלית אחרת להתפתח סביבה.
הקשר בין אלברשטיין לאבי ליבוביץ' נוצר במהלך הקלטת דואט עם שאנן סטריט, מתוך אלבום הסולו הראשון שלו, "הבזק אור חולף".
ליבוביץ' שימש אז כמלחין וכמפיק המוזיקלי של האלבום, והעיבוד והלחן שיצר לדואט "נפשי" עוררו אצל אלברשטיין עניין וסקרנות מקצועית.
אלברשטיין תיארה את המפגש עם ליבוביץ' כחשיפה למוזיקאי שאינו פועל מתוך חשיבה תעשייתית או מסחרית, אלא מתוך גישה ראשונית וממוקדת במוזיקה עצמה.
לאחר סיום העבודה על הדואט פנה ליבוביץ' אל אלברשטיין והציע לה להיפגש ולהשמיע לה חומרים מוזיקליים.
בפגישה הראשונה נתנה לו אלברשטיין טקסט של נדב לויתן, שלא נכתב במקור להלחנה, כדי לבחון את אופן התמודדותו עם המילים.
אף שהלחן הראשון נשמע לה בתחילה חריג ביחס לעולמה המוזיקלי, האזנה חוזרת עוררה בה תחושת הרפתקה ועניין, תחושה שלדבריה לא חוותה זמן רב.
העבודה על האלבום התנהלה לאורך תקופה של למעלה משנה וכללה מפגשים קבועים בין אלברשטיין לליבוביץ'.
אלברשטיין העבירה לליבוביץ' טקסטים נוספים מאת לויתן, לעיתים מתוך טיוטות קיימות, ולעיתים תוך שינוי שורות במהלך העבודה.
ליבוביץ' הלחין את השירים, ולאחר מכן למדה אלברשטיין את הלחנים והשתתפה בתהליך של התאמות הדדיות בין טקסט, לחן וביצוע קולי.
במהלך העבודה בחרה אלברשטיין שלא להביא את הגיטרה שלה למפגשים, מתוך רצון להימנע מהיסחפות לכיוונים מוזיקליים מוכרים מעבודותיה הקודמות.
היא הגדירה את תפקידה בתהליך כזמרת בלבד, ואפשרה לליבוביץ' להוביל את השפה ההרמונית, הקצבית והעיבודית, שנשענה על עולמות הג'אז, הפסנתר והטרומבון מהם הגיע.
הלחנים והעיבודים של "טבע האדם" מאופיינים במורכבות הרמונית, במקצבים מגוונים ובשילוב בין כלים אקוסטיים לאלקטרוניים.
ליבוביץ' שילב טרומבון, קונטרבס וגיטרה קלאסית לצד סאונדים אלקטרוניים עדינים, במטרה ליצור מעטפת צלילית שאינה מדגישה את ההפקה אלא נטמעת בקול השירה.
אלברשטיין תיארה את הגישה הזו כ"רקמת תחרה", המעניקה תחושת עדינות ואיפוק.
על אף הזיקות לעולמות הג'אז, האלבום אינו מוגדר כאלבום ג'אז.
אלברשטיין ציינה כי אופן השירה שלה, המזוהה עם מסורת הזמר העברי, הופך גם חומרים מוזיקליים מורכבים לנגישים ופשוטים יחסית.
לדבריה, היא אינה מדגישה אלמנטים דיסוננטיים או חריגים, אלא מבצעת את השירים בגישה ישירה המזכירה את דרכה בשירים של נעמי שמר ונחום היימן.
יוסי חרסונסקי תיאר את שירי האלבום כמסע בין מרחבים גאוגרפיים ורגשיים שונים.
חלק מן השירים מתוארים ככאלה הנעים בין דימויים של רחוב פריזאי סתווי, רחוב ניו יורקי חורפי ודממה כללית, תוך שימוש במקצבים של בוסה נובה, סמבה וניחוחות ג'אז.
חרסונסקי ציין כי המוזיקה שואפת לעיתים להעברת אווירה יותר מאשר לפיתוח מלודי מסורתי.
השירים עוסקים בהתבוננות באדם, בטבע ובחברה, לעיתים מתוך מבט מהורהר ולעיתים מתוך נימה קודרת או אירונית.
חרסונסקי מתייחס לשירים כמו "העונה הסתיימה", "זקן עברי" ו"חוף הים בצהריים", שבהם משולבים טקסטים העוסקים בהתכלות, בזקנה, בחיי היומיום וביחסי אדם וסביבה.
יוסי חרסונסקי העניק לאלבום ציון של ארבעה מתוך חמישה כוכבים.
בביקורתו ציין כי מדובר בניסיון של ליבוביץ' לגעת בטקסטים מתוך אוריינטציה של ג'אז ומוזיקת עולם, ובניסיון של אלברשטיין לפנות לכיוון מוזיקלי שונה מזה שאפיין חלק מיצירתה הקודמת.
לדבריו, החיבור בין הטקסטים, הלחנים והביצוע אינו אחיד לכל אורכו של האלבום, וחלק מן הטקסטים אינם מהמשובחים, אך במקומות שבהם נוצר חיבור מלא מתקבלת אלברשטיין המזוהה והמוכרת.
טבע דומם עם כוס רומר, גביע כסף על רגל ולחמנייה הוא ציור שמן על בד משנת 1637 מאת הצייר ההולנדי פיטר קלאס.
היצירה משתייכת לסוגת הטבע הדומם ההולנדי המונוכרומטי ומצויה באוסף הקבע של מוזיאון הפראדו, מדריד.
על שולחן המכוסה במפה ירוקה ומוצב כנגד רקע נייטרלי מסודרים חפצי סעודה וכלי שולחן.
בין הפריטים נכללים כוסות מסוג רומר וברקמאייר, גביע כסף על רגל, צלחות בדיל וסכין.
לצדם מופיעים מאכלים שונים, ובהם אגוזי מלך, לחם ולימונים.
החפצים ערוכים בסדר מחושב, המאפשר הדגמה של פרספקטיבה ושל קיצור צורני, ומבליט את מיומנותו של האמן בהצגת יחסי מרחב בין האובייקטים.
האור חודר אל הסצנה ממקור שמאלי המצוי מחוץ לשטח הציור.
תאורה זו יוצרת טווח צבעים מצומצם הנשען על ירוקים וחומים אפרפרים.
כלי המתכת והזכוכית בציור חולקים צורות מעוגלות, קעורות וקמורות, והטיפול בפני השטח מדגיש את האופן שבו האור משתקף ונשבר על החומרים השונים.
הציור כולל את כלל המאפיינים הסגנוניים של סוגת הטבע הדומם המונוכרומטי, ובהם צמצום צבעוני, תאורה אחידה והימנעות מפרטים מיותרים.
סידור החפצים על גבי השולחן אינו מקרי, אלא נועד להבליט את יכולתו של האמן בטיפול בפרספקטיבה ובקיצור צורני.
החפצים המתוארים הם פריטי בית וכלי סעודה שהיו מצויים במשקי בית של המעמדות האמידים, ומייצגים מערכת של חפצים יומיומיים בעלי איכות חומרית גבוהה.
מרבית החפצים יוצרו בארצות השפלה, בעוד שגביע הכסף על הרגל הוא פריט שיובא מאיטליה.
טבעת האש היא כינוי לרצועה ארוכה של אזורים המקיפה את האוקיינוס השקט, הנמצאת רובה ככולה מעל הלוח הפסיפי ומתאפיינת בפעילות געשית נמרצת וברעידות אדמה תכופות בגלל תזוזת הלוחות הטקטוניים.
למעלה מ-80% מההתפרצויות הגעשיות ורעידות האדמה בעולם מתרחשות באזורים אלה.
טבעת האש מהווה גבול טקטוני פעיל בין מספר רב של לוחות טקטוניים שבמרכזם הלוח הפסיפי, הגובל בשבעה לוחות טקטוניים אחרים.
גבולות אלו מהווים בחלקם גבולות הפחתה או פתיחה ובחלקם גבולות של החלקה והסטה אופקית ולכן מתאפיינים במכלול של תופעות.
כאלו האופייניים לגבולות של הפחתה, בהם לוח טקטוני אוקיאני נקבר מתחת ללוח יבשתי כמו: הרי געש, שרשראות איים געשיים (למשל יפן), תהומות אוקיאניים (תעלות כשקע מריאנה), והיווצרות רכסים כתוצאה מהתקמטות.
פעילויות המאפיינות אזורי פתיחה כמו: הרי געש תת-מימיים ורכסים מרכז-אוקיאניים.
כל אלה שזורים בתהליכי קימוט ושבירה הנוצרים בגלל רעידות אדמה תכופות ועוצמתיות.
כמיליארד תושבים חיים באזורים הנכללים בטבעת האש והם חיים בסיכון מתמיד.
המדינות העיקריות הנכללות בטבעת האש הן הפיליפינים, מלזיה, אינדונזיה, תאילנד, יפן, קנדה, ארצות הברית, מקסיקו, אקוודור וצ'ילה.
צ'ילה היא המדינה בה מתרחשות רעידות אדמה בתכיפות הרבה ביותר מבין כל מדינות העולם.
מכיוון שרוב הפעילות הגעשית בטבעת האש היא תת-מימית, היא גורמת לעיתים לגלי ים ענקיים הנקראים צונאמי.
היו מקרים בהם התפרצויות געשיות באזור יפן גרמו לגל צונאמי שחצה את כל האוקיינוס השקט ופגע במדף היבשתי של מערב אמריקה, גם הצפונית וגם הדרומית.
ב-11 במרץ 2011 אירעה רעידת אדמה בעוצמה של 9.0 בסולם מגניטודה באזור יפן, אשר פגעה קשות באי הונשו, בעיקר עקב גלי ההדף, שהביאו אחריהם גלי צונאמי בגובה של 40 מטרים.
הרעידה הביאה למותם של אלפי אנשים, ואף לדליפה רדיואקטיבית מכורים גרעיניים שניזוקו ברעידה, באסון הנודע בשם האסון הגרעיני בפוקושימה.
טבעת הקוּלָה הוא כינויה של מערכת של קשרי מסחר בין איי הטרובריאנדים אשר בגינאה החדשה המשמשת להחלפה טקסית של חפצי יוקרה (כלכלת מתנה).
ברוניסלב מלינובסקי היה הראשון שתיאר פעילות זו בשנת 1920.
הטקס מתחיל כאשר הגברים המקומיים יוצאים להפלגה בסירות למרחקים, על מנת להחליף קונכיות יקרות ערך עם חבריהם באיי אלמוגים אחרים.
המסע אורך שבועות ואף חודשים, וכרוך לא אחת בקשיים ותלאות רבים.
חפצי הערך כוללים מחרוזות צוואר מקונכיות אדומות, העושות את דרכן תמיד בכיוון השעון, וצמידי זרוע מקושטים בקונכיות לבנות הסובבים תמיד לכיוון הנגדי.
ערכם של חפצי ערך אלו נקבע על-פי גודלן, צבען, ברק קליפתן ובייחוד סיפור תולדותיהן.
כמה מהקונכיות מפורסמות ויקרות מאוד ובהגיען לאי מסוים נוצרת התרגשות רבה.
איש מבין הגברים אינו יכול להחזיק את חפצי הערך זמן רב מדי, לכל היותר לעשר שנים, משום שלכל ענק או צמיד ישנו "מסלול" שעליו לעבור ואל לבן האיים לעמוד בדרכו.
הגברים היוצאים להפלגות עשויים אומנם גם לסחור במוצרים אחרים, אך זו לא המטרה העיקרית שלשמה מתקיים המסע.
למעשה, הפלגות הקולה אינן תנאי הכרחי למסחר, ומטרתם האמיתית של בני הטרובריאנדים במסעות אלו היא לחולל היסטוריה.
כך שעל ידי הפצת חפצי הערך הללו, הנושאים עימם את תולדות מסעותיהם ושמות בעליהם השונים, מאדירים הגברים הנושאים חפצים אלה את שמם ומחזקים את כוחם והשפעתם הפוליטית.
לכאורה המטרה היא להחליף כל קונכייה בקונכייה שוות גודל וערך, אך הגברים מגייסים את כל המשאבים החומריים ורזי הכישוף שלהם על מנת להגיע לגדולי האספנים ולהשיג את מיטב הקונכיות.
לטבעת הקולה ישנה חשיבות בהיבטים הבאים:
טבעת הקולה היא דוגמה קלאסית לפונקציות הרבות שיש לחליפין של מתנות.
בין השאר, חיזוק וביסוס קשרים חברתיים, יצירת קשרים פוליטיים, ומשא ומתן על סטטוסים חברתיים.
טבעת הקולה היא תהליך מורכב של פולחן, קשרים פוליטיים, עסקאות כלכליות, מסעות, כשפים ומיזוג חברתי.
בכך היא מדגימה את קביעתו של מרסל מוס שלחליפין יש תכונות של עובדה חברתית טוטאלית.
היינו, למסגרת החליפין מתלווים אספקטים רבים הקשורים למוסדות השונים בחברה: יחסים פוליטיים, קשרים חברתיים, כללי התנהגות, מערכת דתית ומאגית, כלכלה, אסתטיקה, וכו'.
טבעת הקולה מדגימה את ההבחנה שערך מרסל מוס בין חליפין של מתנות ובין חליפין של סחורה במסגרת של שוק סחורות.
בנוסף היא מדגימה את הקשר ההדוק בין תרבות לכלכלה ואת העובדה שהכלכלה אינה עומדת בפני עצמה.
טבעת הקולה מדגימה כיצד היסטוריה מכוננת ומעוצבת במסגרת חברתית של משא ומתן.
החליפין יוצר היסטוריה של הפריטים וכן של מיתוסים וסיפורים.
ניתן לראות בעזרת טבעת הקולה כיצד טעם אסתטי מיוצר, וכיצד הוא תוצר חברתי.
טבעת היא סימן דיאקריטי, שיכול להופיע מעל ( ˚ ) או מתחת ( ̥ ) לאות לטינית.
בשפות הסקנדינביות דנית, שוודית ונורווגית ובשפה הוואלונית האות Å (å), הנחשבת לאות בפני עצמה, נראית כמו האות הלטינית A עם טבעת מעליה.
אות אחרת עם טבעת דיאקריטית מעליה היא האות U, הנמצאת בשימוש בשפה הצ'כית, ונכתבת Ů (ů).
הטבעת הדיאקריטית נקראת בצ'כית קרוז'ק.
התנועה "ů" מראה כיצד ההגייה של מילים שונות התפתחה במהלך הזמן.
לדוגמה, המילה "kůň" (שמשמעותה "סוס", מבוטאת: [ku:ɲ]) נכתבה בעבר "kóň", והתפתחה במהלך הזמן ל-"kuoň".
בסופו של דבר, התנועה [o] נעלמה לגמרי, ולכן מסמנים את הטבעת הדיאקריטית מעל ה-u שנשארה.
האות ů מבוטאת כתנועת [uː] ארוכה.
שימוש בסימנים הללו, מעל האותיות, בעברית עם יוניקוד בעייתי, למשל א̊ב̊ג̊ לא מוצג ממש מעל האות.
"טבעת הניבלונג" הוא מחזור אופרות או דרמות מוזיקליות של המלחין הגרמני ריכרד וגנר.
זוהי טרילוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", על אגדות גרמניות פגאניות ועל המיתולוגיה הנורדית.
היצירה הוגדרה על ידי וגנר כ"Bühnenfestspiel", מחזה בימתי חגיגי, לשלושה ערבים ולערב מקדים.
"טבעת הניבלונג" כוללת ארבע אופרות (טטרלוגיה):
וגנר כתב הן את המוזיקה והן את הליברית.
הוא היה כבן 30 כשהתחיל לכתוב אותה ובן 56 בסיומה.
בכורת האופרה "זהב הריין" הוצגה לראשונה ב-1869, ה"וולקירות" הושלמה ב-1856 אך בכורתה נערכה רק ב-1870, ואילו "דמדומי האלים" רק ב-1876.
העלילה מתבססת על טבעת קסומה אשר תמיט אסון על נושאיה.
הטבעת עשויה להקנות לבעליה שליטה עולמית, אך הוא יתקשה מאוד להיפרד ממנה, מוטיב שהופיע גם בסיפורי "שר הטבעות" של ג'.ר.ר.
המיתולוגיה הגרמאנית הייתה אהובה מאוד על לאומנים גרמנים.
דיוויזיה 38 של האס אס נקראה בשם "ניבלונגן".
שם היצירה בגרמנית מיתרגם ל"טבעת הניבלונג", והכוונה היא לטבעתו של הניבלונג אלבריך, שמחשל אותה מזהב הריין שגנב.
הצורה des nibelungen מבטאת יחסת גניטיב (שייכות) ביחיד בלבד.
עם זאת, הסיומת nibelungen והעובדה שהיצירה מבוססת בין היתר על "שירת הניבלונגים" (Nibelungenlied) הביאו לתרגום השגוי הנפוץ "טבעת הניבלונגים".
תרגום זה מרמז שהטבעת שייכת ליותר מניבלונג אחד, דבר שנוגד לחלוטין את תוכן היצירה ואת תפישת הבעלות המוחלטת של אלבריך עליה.
אלבריך, גמד ניבלונגי מכוער, מגיע לנהר הריין.
זהו זהב מכושף שניתן ליצור ממנו טבעת קסמים אשר באמצעותה ניתן לשלוט על העולם.
אלבריך גונב את הזהב מתחתית הנהר ונעלם.
ווטאן, ראש האלים, עושה עסקה עם שני ענקים - פאסולט ופאפנר.
הם יבנו לו מצודה חדשה -ולהאלה, והוא בתמורה יתן להם את אלת האהבה פריה.
לאחר שהענקים משלימים את המשימה, ווטאן מתחרט.
לוגה, אל האש, מספר להם על הטבעת שיצר אלבריך.
הענקים מוכנים לוותר על פריה תמורת הטבעת, אך לוקחים אותה כבת ערובה.
ווטאן מתחפש יחד עם לוגה, ויחד הם יורדים לכדור הארץ.
בינתיים משעבד אלבריך את כל הניבלונגים האחרים להיות לו לעבדים ולחצוב עבורו אבנים טובות וזהב.
על אחיו מימה הוא מצווה ליצור קסדת קסמים אשר תאפשר לו להיות רואה ואינו נראה ולהפוך לבעל חיים.
אלבריך מספר בגאווה על תוכניות השליטה העולמית שלו, אך לוגה מערים עליו וגורם לו לשנות צורה לדרקון ואחר כך לקרפדה.
ווטאן דורך עליו, ולוגה לוקח את הקסדה.
במשכן האלים מבטיחים ווטאן ולוגה לאלבריך לשחרר אותו תמורת זהב הריין.
אך כאשר הם מבקשים גם את הטבעת, הוא אינו מוכן לוותר על כוחה.
לאחר מאבק קצר מצליח ווטאן להסיר את הטבעת מאצבעו של אלבריך ולענוד אותה על שלו, לא לפני שאלבריך מקלל את הטבעת כך שתמיט אסון על כל עונדיה.
כאשר שבים הענקים, ווטאן עושה איתם עסקה חדשה.
הם ישחררו את פריה, אם ווטאן יוכל לכסות את כל גופה בזהב.
ווטאן מכסה אותה בכל הזהב של אלבריך, אך חלק קטן מגופה עדיין נראה לעין.
הענקים דורשים ממנו להסתיר אותו בטבעת אך ווטאן מסרב.
ארדה, אלת האדמה, משכנעת את ווטאן להימנע מהקללה ולתת את הטבעת.
ווטאן מתרצה לבסוף ומכסה את החלק הגלוי של פריה בטבעת.
הענקים המרוצים מחלקים את השלל ביניהם שווה בשווה עד שהם מגיעים לטבעת.
פאפנר חובט בפאסולט למוות ובורח עם כל השלל.
לווטאן ולארדה נולדות תשע ואלקירות, לוחמות הרוכבות על גבי סוסים ומלוות את נשמותיהם של גיבורי המלחמה שנפלו בקרב אל ולהאלה, מעון האלים.
הגיבורים מגינים על ולהאלה מפני התקפות הניבלונגים, אך אין בכך די.
ווטאן מביא לעולם את זיגמונד וזיגלינדה, אבל הלוחם הונדינג הורג את אמם של השניים, לוקח את האחות ומשאיר את זיגמונד לבדו.
לאחר שנים רבות זיגמונד נע ונד.
הוא מסתתר מפני סערה ומוצא מחסה בביתו של הונדינג הלוחם.
אשתו של הונדינג, זיגלינדה, היא בעצם אחותו התאומה של זיגמונד שהופרדה ממנו בגיל צעיר בנסיבות טראגיות.
היא אינה אוהבת את בעלה, וחייה אומללים.
היא מראה לזיגמונד חרב נעוצה בעץ, ואומרת לו שנווד זקן (שלא היה אלא האל ווטאן) הבטיח לה פעם שמצילה יהיה זה שיצליח לשלוף את החרב מן העץ.
זיגמונד שולף את החרב הקסומה, בלמונג, מן העץ.
הונדינג חוזר לביתו וזומם לרצוח את זיגמונד.
פריקה, אשת ווטאן, דורשת מבעלה לעזור להונדינג.
ווטאן נכנע, ושולח את בְרונהילדה הוולקיריה לעזרת הונדינג.
ברונהילדה יוצאת למשימתה, אך מסייעת דווקא לזיגמונד.
על סף ניצחונו של זיגמונד, ווטאן משתולל מזעם, ומנתץ את חרבו של זיגמונד בנו.
זיגמונד מת, ווטאן הורג את הונדינג.
ווטאן מעניש את ברונהילדה על ידי השארתה על צוק סלע, מוקפת בטבעת של להבות אש.
האופרה "זיגפריד" הושלמה ב-1871 והוצגה לראשונה ב-1876 בביירוית שבגרמניה.
זיגלינדה יולדת בן ושמו זיגפריד.
היא מתה בלידה, וזיגפריד נמסר למשמורת יחד עם שרידי החרב של אביו למימה, ניבלונג שהוא אחיו של אלבריך.
מימה מנסה לחשל לזיגפריד חרב חדשה, ומספר לו על מוצאו האמיתי.
מימה שואף להשיג את הטבעת בעזרת זיגפריד.
לאחר שזיגפריד מנתץ כל חרב שחישל עבורו מימה, עובר ביער האל ווטאן מחופש לנווד.
השאלה השלישית היא: מי יוכל לחשל בחזרה את החרב "בלמונג", חרבו של זיגמונד שנותצה על ידי ווטאן.
מימה מנסה ללמד את זיגפריד על פחד ומספר לו על הדרקון פאפנר, שאינו אלא אותו ענק ששולט על הטבעת.
זיגפריד שש לקרב נגד הדרקון, ומחשל את החרב.
מימה זומם להרעיל את זיגפריד ברגע שזה יחסל את הדרקון.
זיגפריד מגיע למערה ותוקע בקרן היער שלו.
לאחר מאבק קצר הוא תוקע את חרבו בלב הדרקון.
ידיו, מגואלות בדם הארסי של הדרקון, לוהטות ובלי משים הוא מכניס אותן לפיו.
עד מהרה הוא נוכח שביכולתו להבין את שפת חיות היער, שמזהירות אוו לגבי כוונותיו של מימה.
הוא לוקח עמו את הטבעת ואת קסדת ההיעלמות, ופוגש את מימה - שמציע לו משקה מורעל - ומחסל אותו.
או-אז הוא שם פעמיו בעזרת ציפורי היער אל צוק הסלע שעליו נמצאת ברונהילדה.
זיגפריד יוצא לחפש הרפתקאות חדשות ומשאיר את הטבעת בידיה של ברינהילדה.
היא משאילה לו את מגינה ואת סוסה.
הוא מופיע לפני ברונהילדה הנפעמת מכך שגבר אחר הצליח לחדור את להבות האש הקסומה שהצית ווטאן על צוק הסלע.
עם עלות השחר מופיע זיגפריד, ומבשר להאגן כי ברונהילדה תהיה לגונתר לאישה.
ברונהילדה, באבלה על אהובה המת, מצווה להקים מדורה על גדת הנהר כדי לשרוף את גופתו.
היא שולחת עורבים כשליחים ללוקי אלוהי האש, ומבקשת שיעלה באש את ולהאלה - משכנות האלים.
ברינהילדה מסירה את הטבעת מאצבעו של זיגפריד, וגופתו נשרפת על המוקד.
ברינהילדה דוהרת עם סוסה וקופצת היישר אל תוך הלהבות.
ב-1924, הבמאי האוסטרי פריץ לאנג יצר סדרת סרטי פנטזיה אילמים בת 2 סרטים: "הניבלונגים: זיגפריד" והסרט "הניבלונגים: נקמת קרימהילד".
ב-1966 הופקו 2 סרטי אתחול באותם שמות.
ב-2004 הופקה מיני סדרה בשם "טבעת הניבלונגים: מלך הדרקון", בכיכובם של בֵּנוֹ פורמן וקריסטנה לוקן.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית שנתיים לאחר מכן.
בשנת 2001 ניצח דניאל בארנבוים על ה"ברלין שׁטאטסקפלה" שביצעה את הפתיחה לאופרה של ריכרד וגנר "טריסטן ואיזולדה" בפסטיבל ישראל בירושלים.
הביצוע עורר סערה בישראל, כיוון שהמוזיקה של וגנר נחשבת במדינה למוקצה בשל האנטישמיות של וגנר.
בארנבוים היה אמור תחילה לנצח על המערכה הראשונה של האופרה "הוולקירה" (שנודעה כאופרה האהובה על היטלר) יחד עם שלושה סולנים, בהם הטנור פלאסידו דומינגו.
מחאות מצד ניצולי שואה ומצד שרים בממשלת ישראל הביאו לכך שהנהלת הפסטיבל ביקשה שבארנבוים יעלה יצירה אחרת במקומה.
בארנבוים הסכים לבקשה והחליף את היצירה ביצירות אחרות, אך הביע את צערו על הבקשה.
בתום הקונצרט הצהיר בארנבוים שהקונצרט תם, וששני הדרנים כבר נוגנו.
הוא המשיך ואמר שברשות התזמורת נמצאים התווים לפתיחה של "טריסטן ואיזולדה", אופרה מאת וגנר.
הוא הודיע שאם הקהל ירצה, הם ינגנו את הפתיחה, והציע לאלו שעלולים להיפגע מכך לעזוב את האולם בשלב זה.
בארנבוים שוחח עם הקהל בעברית במשך כחצי שעה, הסביר את הרציונל שלו לנגינת היצירה, וקרא לאלו שהביעו מחאה לתת למוזיקה להישמע.
בארנבוים אמר שהוא החליט להתריס נגד החרם על וגנר בשל העובדה שבמסיבת עיתונאים שערך בשבוע שלפני ההופעה הוא שמע צלצול של טלפון סלולרי שמנגינתו הייתה "דהרת הוולקירות".
הוא הסביר: "חשבתי שאם אפשר לשמוע אותה (קרי, את היצירה) בצלצול טלפון, מדוע אי אפשר לנגן אותה באולם קונצרטים?"
טבעת היא תכשיט הנענד סביב האצבע של כף היד או של כף הרגל.
הטבעות נענדות הן על ידי גברים והן על ידי נשים.
טבעות עשויות ממתכת (בעיקר זהב, כסף ופלטינה), פלסטיק, עץ, עצם, זכוכית וחומרים נוספים.
טבעות מעוטרות לעיתים באבנים יקרות או יהלומים.
בתרבות המערבית משמשת טבעת כדי לסמל נישואין או אירוסין.
ארגון התקינה הבין-לאומי (ISO) מגדיר את מידת הטבעת לפי הקוטר הפנימי שלה, הנמדד במילימטרים.
המידה מצוינת באופנים שונים ברחבי העולם:
בישראל יש שתי שיטות נפוצות למידות של טבעות:
מיספור נומינלי שנע בין 1- 36.
ציון מידת הטבעת לפי ההיקף הפנימי שלה במילימטרים: מכפלת קוטר הטבעת בגודל פאי (3.14 בקירוב).
בארצות הברית וקנדה משתמשים גם כן בשיטה נומיטרית למדידת טבעת: המידות נעות בין 0 ל-16 ומחולקות לרבעים וחצאים.
בבריטניה ואירלנד משתמשים באותיות A-Z למידת הטבעת, עם חלוקה לחצאים.
בספרד, איטליה ושווייץ נהוג לציין את מידות הטבעות לפי הנוסחה הבאה: הקוטר הפנימי של הטבעת פחות 40 מ"מ.
המידות של טבעות ברוסיה מצוינות לפי הקוטר הפנימי שלהן.
טבעת (בסלנג: טבעת סנפלינג, שאקל) הוא שם כללי לאביזרי מתכת בעלי צורה סגורה ומנגנון נעילה קפיצי או מוברג המשמשים בטיפוס ובגלישת מצוקים לחיבור ויצירת חיכוך בין חבלים.
מקור השם האנגלי הנפוץ, Carabiner, הוא במילה הגרמנית "Karabinerhaken" (טבעת לרובה קרבין).
גם שמה הצרפתי, Mousqueton, קשור לרובה, למוסקט.
טבעות טיפוס מסגסוגת אלומיניום נמצאות בשימוש רחב בענפי ספורט העושים שימוש בחבלים דוגמת טיפוס, חקר מערות, גלישת מצוקים ושייט מפרשיות.
טבעות דומות, מאלומיניום אבל גם מפלדה, פח פלדה וחומרים נוספים, משמשות כציוד מגן לאבטחת עובדים בגובה, בעבודה בה קיימת סכנת נפילה.
למשל, עובדים הנדרשים להתלות על חבלים במהלך עבודה על מעטפת חיצונית של בניין, איטום או ניקוי חלונות.
טבעות המשמשות לספורט הן בדרך כלל קלות יותר ומהירות יותר לשימוש מאשר טבעות המשמשות בתעשייה.
לטיפוס ספורטיבי משתמשים באופן כמעט בלעדי בטבעות עשויות סגסוגות אלומיניום.
לחילוץ ושימוש תעשייתי בהם משקל הציוד הוא קריטריון חשוב פחות משתמשים בטבעות פלדה המסוגלות לשאת עומס גדול יותר.
טבעות שאינן מיועדות לספורט מיוצרות לעיתים ללא קפיץ נועל, ומשתמשות בנעילה עם מנגנון הברגה, לעיתים כזה שפתיחתו מחייבת שימוש בכלי ייעודי.
בנוסף, טבעת דומה (או קרבינה) משמשת כוו תליה במגוון שימושים.
קרבינות הן חוליות המשמשות לחיבור שרשראות, כך למשל לצורך תליית מאווררים וסגירת שערים ברפתות, רתימת מטען לרכב, ועוד.
טבעות שבתאי הן סדרה של טבעות פלנטריות מסביב לכוכב הלכת שבתאי.
הן מכילות בעיקר קרח ואבק.
גלילאו גליליי היה הראשון שצפה בטבעות בשנת 1610, אך עם הטכנולוגיה שהייתה ברשותו אז הוא הניח שאלו שני ירחים משני צידיו של כוכב הלכת.
ב-1655 כריסטיאן הויגנס היה הראשון שהציע שישנה טבעת הסובבת את שבתאי.
במהלך השנים התגלו טבעות שונות ובשנת 2009 בזכות טלסקופ החלל שפיצר נצפתה טבעת שמינית הסובבת את שבתאי.
קיימים מספר רווחים בין הטבעות אשר כולן נגרמו על ידי תהודה מסלולית בין חלקיקים קטנים מתוך הטבעות לבין אחד או יותר מירחי שבתאי.
הטבעות נוצרו לפני פחות ממאה מיליון שנה והן צפויות להיעלם תוך עד 100 מיליון שנה בשל הימשכותן אל שבתאי.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי נתן שמות לטבעות שבתאי השונות ולרווחים ביניהם:
טבעת D היא הטבעת הקרובה ביותר לשבתאי.
היא נמצאת בתוך טבעת C ומאוד עמומה.
ב-1980 החללית וויאג'ר 1 חקרה את שלוש הטבעות הפנימיות בטבעת זו הקרויות D73, D72 ו-D68, כאשר D68 היא הקרובה לשבתאי.
25 שנה לאחר מכן, תמונות מהחללית קאסיני הראו שD72 הפכה עמומה מאוד וזזה בכ-200 קילומטר.
טבעת C רחבה ועמומה ונמצאת בתוך טבעת B.
היא נצפתה ב-1850 על ידי האחים ויליאם וג'ורג' בונד ונקראה "טבעת קרפ".
עובייה מוערך בכ-5 מטרים, המסה שלה נאמדת בכ-1.1e18 קילוגרם והעומק האופטי שלה נע בין 0.05 ל-0.12. כלומר 5 עד 12 אחוז מהאור המגיע בניצב לטבעת נחסם על ידי חלקיקים המרכיבים את הטבעת ולכן נראית כמעט שקופה משני צידיה.
רווח קולומבו נמצא באמצע טבעת C ומכיל את טבעת טיטאן הצרה והבהירה, נקרא גם טבעת קולומבו.
טבעת טיטאן נמצאת 77,883 קילומטר משבתאי ונמצאת בתוך רווח קולומבו.
טבעת טיטאן נקראת כך עקב התהודה המסלולית עם טיטאן.
לכן, זמן המחזור של פרצסיית חלקיקי הטבעת שווה לזמן המחזור של התנועה של טיטאן סביב שבתאי, כך שהחלק הרחוק ביותר בטבעת אליפטית זו, תמיד מופנה לירח טיטאן.
רווח מקסוול נמצא בתוך טבעת C.
טבעת B היא הטבעת הפנימית משתי הטבעות הגדולות והבהירות.
בניגוד לטבעת A, היא מורכבת ממספר עצום של טבעות קטנות שחלקן אליפטיות.
ישנם גם עיוותים דמויי סולם לאורך הטבעת אשר נגרמו מחלקיקי אבק.
עובייה נאמד בין 5 ל-10 מטרים, המסה שלה 2.8e19 קילוגרם והעומק האופטי שלה נע בין 0.4 ל-2.5. זמן המחזור של טבעת זו הוא חצי מזמן המחזור של הירח מימס, כלומר כל שני סיבובים של טבעת זו סביב שבתאי שווה לסיבוב אחד של הירח מימס סביב שבתאי.
רווח הויגנס מפריד בין טבעת B לבין רווח קאסיני.
רוחבו של רווח קאסיני הוא 4,800 קילומטר ונמצא בין טבעת A לטבעת B.
הוא נצפה ב-1675 על ידי ג'ובאני קאסיני.
במהלך תצפיות של החללית וויאג'ר, הובחן שהרווח מלא בטבעות קטנות.
טבעת A היא הטבעת החיצונית משתי הטבעות הגדולות והבהירות.
הגבול הפנימי שלה הוא רווח קאסיני והגבול החיצוני שלה קרוב למסלולו של הירח אטלס.
עובייה מוערך בין 10 ל-30 מטרים, המסה שלה 6.2e18 קילוגרם והעומק האופטי שלה נע בין 0.4 ל-1.0.
בדומה לטבעת B, החלק החיצוני של טבעת A מתנהג באופן של תהודה מסלולית ביחס של 7:6 עם הירח יאנוס.
רווח אנקה נמצא בתוך טבעת A.
יוהאן אנקה לא הבחין ברווח זה בעצמו אלא נקרא על שמו כאות הוקרה על תצפיותיו בטבעות.
מרכז הרווח נמצא במרחק של 133,580 קילומטר משבתאי ורוחבו 325 קילומטר.
הרווח נגרם כתוצאה מהימצאותו של הירח פאן אשר נמצא בתוך רווח זה.
תמונות מהחללית קאסיני הראו שיש לפחות שתי טבעות קטנות בתוך רווח זה.
רוחבו של רווח קילר הוא 42 קילומטר אשר נמצא בתוך טבעת A, בערך 250 קילומטר מקצה הטבעת.
מסלולו של הירח דפניס, אשר נצפה ב-1 במאי 2005, נמצא בתוך רווח זה אשר שומר אותו נקי.
R/2004 S 1, ידוע גם בשם S/2004 1R, זהו השם הזמני הניתן לתצפית טבעת חדשה אשר נמצאת בין טבעת A לטבעת F.
הטבעת נמצאת בתוך מסלול של הירח אטלס.
טבעת דקה ועמומה זו נצפתה על ידי החללית קאסיני ב-9 בספטמבר 2004.
R/2004 S 2 זהו השם הזמני הניתן לתצפית טבעת חדשה על ידי החללית קאסיני ב-2005. הטבעת נמצאת במרחק של 138,900 קילומטר משבתאי ונמצאת בין מסלולם של הירחים אטלס ופרומתאוס.
טבעת F היא מהטבעות החיצוניות של שבתאי.
היא שוכנת מחוץ לשתי הטבעות הגדולות, כ-3,000 קילומטר מטבעת A.
היא נצפתה ב-1979. היא מאוד צרה כך שרוחבה מגיע למספר מאות קילומטרים.
היא מכילה בתוכה את המסלולים של הירחים פרומתאוס ופנדורה.
טבעת עמומה ומאובקת הנמצאת מחוץ לשני מסלולי הירחים יאנוס ואפימתאוס ומכאן שמה.
היקף טבעת זו כ-5,000 קילומטר.
מקורה של טבעת זו הוא בחלקיקים שהועפו כתוצאה מהתנגשויות של מטאוריטים בירחים אשר יצרו טבעת מסביב למסלולם.
טבעת G היא צרה, עמומה ונמצאת בערך בחצי הדרך בין טבעת F לטבעת E.
טבעת G היא רק טבעת אבק שלא הצליחו לשייך אותה לאף ירח ידוע, דבר שהפך אותה למוזרה ויוצאת דופן בקרב הטבעות.
בשנת 2009, גילתה הגשושית קאסיני כי מקור הטבעת הוא בחומר הזולג מהירח אגיאון הנמצא במרכז הטבעת.
טבעת עמומה ומאובקת המכילה את מסלולו של הירח פאליני.
לטבעת זו רדיוס של כ-2,500 קילומטר.
מקורה של טבעת זו בחלקיקים שהועפו כתוצאה מהתנגשויות של מטאוריטים בפני פאליני אשר יצרו טבעת סביב מסלולו.
טבעת E היא הטבעת השנייה החיצונית ביותר של שבתאי ורוחבה גדול במיוחד.
היא מתחילה ממסלולו של הירח מימס ומסתיימת באזור של מסלול הירח ריאה.
היא מורכבת מחלקיקים מיקרוסקופיים של קרח או אבק בניגוד לשאר הטבעות אשר מורכבות מחלקיקים מקרוסקופיים.
מקורה בהר געש של קרח שנצפה ב-2006 על הירח אנקלדוס.
טבעת (או חגורה) זו התגלתה ב-6 באוקטובר 2009, על ידי שלושה חוקרים שעשו שימוש בטלסקופ החלל שפיצר.
הטבעת שזכתה לכינוי פויבה על שם פויבה מהמיתולוגיה היוונית, נטויה כ-27 מעלות ביחס למישור הטבעות הרגילות של שבתאי.
עוביה של הטבעת כ-2.4 מיליון ק"מ והיא נמצאת במרחק של כ-11 עד 15 מיליון ק"מ משבתאי.
הירח פויבה, שמסלולו חוצה את הטבעת, הוא כנראה המקור לחומר הבונה את הטבעת.
טבעת הזהב של רוסיה הוא הכינוי לשמונה ערים הערוכות כטבעת צפונית-מזרחית למוסקבה, בירת רוסיה.
הטבעת כוללת ערים עתיקות להן היה תפקיד חשוב בהתפתחות הכנסייה הרוסית ובהיסטוריה של רוסיה בכלל.
הערים משמשות כעת כמעין מוזיאונים פתוחים ובהן מבנים מהמאה ה-12 עד המאה ה-18 הכוללים קרמלינים, מנזרים, קתדרלות וכנסיות.
הערים שוכנות בחמישה מחוזות – מחוז מוסקבה, מחוז ולדימיר, מחוז איוואנובו, מחוז קוסטרומה ומחוז ירוסלבל.
שמונה ערי טבעת הזהב הן:
ולדימיר במחוז ולדימיר (אתר מורשת עולמית)
סוזדל במחוז ולדימיר (אתר מורשת עולמית).
ירוסלבל במחוז ירוסלבל (אתר מורשת עולמית).
סרגייב פוסאד במחוז מוסקבה (אתר מורשת עולמית - ראו לאוורת השילוש-סרגייב).
לפי גרסאות אחרות כוללת הטבעת 23 ערים.
טבעת ברודגאר , המכונה גם טבעת ברוגאר, היא הנג' נאוליתי ומעגל אבן באי מיינלנד באורקני שבסקוטלנד.
טבעת האבנים עומדת על מצר יבשה החוצץ בין לוך סטנס ולוך האראי.
עד כה לא נערכו במרכז המעגל חפירות ארכאולוגיות או תיארוך מדעי, וההשערה היא כי הוא נבנה בשנת 2500 לפנה"ס בקירוב, ולפיכך הוא בן זמנם של סטונהנג' ואתרים ארכאולוגיים אחרים באיים הבריטיים ובאירופה.
קוטרו של המעגל הוא 104 מטרים, והוא השלישי מבחינה זו בממלכה המאוחדת.
ההנג' היה מורכב במקור מ-60 אבנים, שמתוכן שרדו עד לסוף המאה ה-20 רק 27. האבנים עומדות בתוך תעלה מעגלית, שנחפרה על ידי התושבים הקדמונים של האזור.
עומק התעלה הוא עד 3 מטרים ורוחבה הוא עד 9 מטרים.
באזור הקרוב לטבעת יש אבנים ניצבות נוספות וערמות אדמה עגולות על קברים פרהיסטוריים, ההופכים את האזור לאתר טקסי חשוב.
למרות שמטרתה המדויקת של הטבעת לא ידועה, קרבתה לאבנים הניצבות בסטנס ותל מיס האו הופכים אותה לאתר חשוב ביותר.
חפירות שנערכו על ידי קולג' אורקני בנס (Ness) של ברודגאר, בין הטבעת לאבנים הניצבות של סטנס, חשפו מספר בניינים המיועדים למטרות מגורים וטקסים כאחד ועל פי הממצאים נראה כי בקרבת מקום אמורים להימצא מבנים נוספים.
במקום התגלו גם כלי חרס, עצמות, כלי אבן וקצה משויף של אלת אבן.
הממצא החשוב ביותר, ככל הנראה, הוא שרידי קיר אבן גדול שאורכו היה ככל הנראה 100 מטרים וגובהו 6 מטרים.
ההשערה היא כי הקיר חצה את כל חצי האי שעליו נמצאת הטבעת, וייתכן שהוא היה מחסום סמלי בין המישור בעל החשיבות הטקסית שעליו נמצאת הטבעת, לבין האזור הרגיל שמסביב.
בגאומטריה, טבעת היא הצורה המישורית שמהווה השטח שבין שני מעגלים קונצנטריים, או הצורה המתקבלת כשמחסרים שטח עיגול קטן מעיגול גדול בעל אותה נקודת מרכז.
אם לעיגול הגדול רדיוס R ולקטן רדיוס r, אז שטח הטבעת הוא הפרש השטחים .
אם נסמן באות d את מחצית אורכו של הקטע הארוך ביותר שניתן לשרטט כך שכולו יימצא בגבולות הטבעת, נקבל ששטח הטבעת שווה .
ניתן להוכיח זאת באמצעות משפט פיתגורס, משום שהקטע הארוך ביותר משיק למעגל הפנימי של הטבעת.
חצי מהקטע הארוך ביותר יוצר משולש ישר-זווית עם רדיוס המעגל הפנימי r כניצב ורדיוס המעגל החיצוני R.
ניתן לחשב את שטח הטבעת גם באמצעות שימוש בחשבון האינפיניטסימלי.
נוכל להגיע לביטוי על ידי הכפלת מכפלת הפרשי הרדיוסים בריבוע עם או על ידי הצבה באינטגרל המסוים .
טבעת השדרות היא כביש טבעתי של מוסקבה בירת רוסיה.
טבעת השדרות היא הפנימית מבין ארבעת כבישי הטבעת של מוסקבה, ומקיפה אותה טבעת הגנים.
כביש טבעת זה נבנה במקום בו ניצבו בעבר החומות של קיטאי גורוד, ובלי גורוד (העיר הלבנה) של מוסקבה.
הכביש מקיף את מרכז מוסקבה ואת הקרמלין ממזרח, מצפון וממערב, כאשר נהר מוסקבה מונע את השלמת המעגל מדרום.
החומות עצמן נהרסו בשנת 1760 בצו של הצאר, אולם אף שהצו הורה כי השטח יישאר שטח פתוח, במהרה נבנו במקום בו עברה החומה מבני מגורים.
הראשונה בשדרות המרכיבות את הטבעת היא שדרת טוורסקוי שנבנתה בשנת 1796. הטבעת כולה הושלמה בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעקבות השריפה של מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812, אשר שרפה את מבני המגורים עשויים העץ שנבנו על תוואי החומה.
תוכניות להשלמת חלקו הדרומי של הכביש הטבעתי דרך השכונות יאקימאנקה וזאמוסקוורצ'יה הוצעו כבר בשנת 1935 אולם לא הוצאו אל הפועל.
במהלך המאה ה-20 נשתלו עצים לאורך השדרות והשדרות הורחבו וכללו גם את שדרת פוקרווסקי ושדרת סטראסנוי.
טבעת הגנים, המכונה גם טבעת B היא שדרה אחת מבין ארבעת כבישי הטבעת של מוסקבה בעיר מוסקבה, בירת רוסיה.
השדרה מורכבת למעשה מ-17 שדרות מחוברות, ו-15 כיכרות.
אורכה של השדרה 16 ק"מ ורוחבה נע בין 18 נתיבי תנועה (בכיכר זובווסקאיה) ל-6 נתיבים במקטע הצר ביותר (בגשר קרים).
במקום בו ניצבת כיום טבעת הגנים, ניצב בעבר ה"סקורודום" (Скородом - "מבנה מהיר") וה"זמליאנוי ואל" (Земляной Вал - "סוללת העפר").
סוללת העפר, שהייתה חלק מביצורי העיר, נבנתה במהירות (ומכאן שמה) בהוראת הצאר פיודור הראשון, בעקבות ביזת העיר מוסקבה על ידי ראזי גיראי השני, בשנת 1591.
אמנם העיר לא נכבשה, אולם הביצורים נבנו במטרה למנוע מהטאטארים של קרים לבזוז בעתיד את העיר.
בתום תקופת הצרות נבנו מחדש הביצורים ונקראו "זמליאנוי ואל" על פי מהותם.
סוללה זו הייתה גבוהה מהסקורודום, ועבודות הבניה נמשכו בין השנים 1630–1638. שמה של הסוללה נשתמר בשמו של רחוב זמליאנוי ואל של ימינו.
בסוללה היו 34 שערים, ולא היו בה מגדלים.
כחלק ממבני ההגנה נבנו התיישבויות (סלובודה) של יחידות סטרלצים בסמוך לשלושה מהשערים, בעיקר בשכונות יאקימאנקה וז'אמוסקוורצ'יה הדרומיות.
הסטרלצים הגנו על העיר מפני הפושטים הטאטארים אולם בעקבות מרידת הסטרלצים בשנת 1698 הורה פיוטר הראשון על הוצאה להורג של רבים מהם על סוללות האפר, ותלה אותם על כל אחד משערי הסוללה.
בין השנים 1683–1718 שימשה הסוללה כגבול העיר, וכקו המכס שלה.
סוחרים אשר רצו לפטור עצמם ממכסי הכניסה לעיר הקימו שווקים מחוץ לשערי העיר (האחרון שבשווקים אלה - שוק זאצפה, נסגר בשנות ה-70 של המאה ה-20).
פיוטר הראשון ביטל את המכסים לזמן קצר, אולם בשנות ה-30 של המאה ה-18 הם הוטלו מחדש.
הסוללות איבדו את חשיבותן האסטרטגית במהלך המאה ה-18, ועל רבים מהסוללות נבנו בתים פרטיים.
מבנים אלה נשרפו בשריפת מוסקבה בשנת 1812 במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה, ונותר שטח פתוח המקיף את העיר ומאפשר את פיתוחה.
במקום לבנות מחדש את סוללת העפר, שטחה עירית מוסקבה את הסוללה בין השנים 1818–1826. לאורך תוואי הסוללה נבנו רחובות בהתאם לאופי השכונות הסמוכות.
בחלקה המערבי של הסוללה, אשר עברה בסמוך לבתי משפחות אצולה עשירות, נבנתה שדרה רחבה, שלצידה רחובות צידיים רחבים (שדרות בעצמן).
בחלקים אחרים נבנו רחובות צרים יותר (בין 22 - 43 מטרים), בהם נדרשו תושבי השכונה להקים גנים לאורך הרחובות על חשבונם.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, צמחו גנים עבותים משני צידי הרחובות, והרחובות אכן עברו בתוך גנים.
מסילות לקרונות המונעים על ידי סוסים (שנקראו קונקה - конка) הותקנו בשדרות החל משנת 1872, ובשדרה הותקנו מסילות בשנת 1891. בשנים 1907–1910 הותקנה בשדרת הגנים קו חשמלית.
קו מעגלי זה נקרא קו "B".
בתקופה זו נבנו מבנים בני 4 - 5 - 6 קומות משני צידי השדרה במקום המבנים הנמוכים שהיו בה.
כמו כן נבנה "גורד השחקים" הראשון של העיר - בניין אפרמוב, שהיה מבנה בן 8 קומות בסגנון אר נובו, הוקם רחוב סאדוואיה- ספאסקאיה בשנת 1904.
בשנת 1927 נהרס השער האדום (שער ניצחון).
בשנת 1934 נהרס מגדל סוחארב לצורך הרחבתה של השדרה למרות התנגדויות רבות.
בהתאם לתוכניתו של יוסיף סטלין הורחבה השדרה בשנת 1935 לרוחב של 30- 40 מטרים, תוך הריסת מבנים רבים בקצוות השדרות על מנת לבנות כיכרות רחבות.
על פי התוכניות היו אמורים להיבנות מבנים רבים בסגנון סטליניסטי בכיכרות השונים של השדרות.
במסגרת בניית הרכבת התחתית של מוסקבה אשר אחד מקוויה עובר מתחת לשדרה, הוסרו קווי החשמלית.
בשנת 1941 נפגעו מבנים רבים לאורך השדרה בהפצצות גרמניות, ובין המבנים שנהרסו היה בית משפחת גאגראין שבשדרת נווינסקי, וכן שוק זאצפה.
ב-17 ביוני 1944 נערך בשדרה מצעד של שבויי מלחמה גרמניים, שנתפסו במהלך מבצע בגרטיון.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נבנו מבנים רבים בסגנון סטליניסטי לצידי השדרה.
הידועים שבהם הם שלושת גורדי השחקים של משרד החוץ של רוסיה.
בדומה לשבתאי, אורנוס וצדק, גם לכוכב הלכת נפטון יש מערכת טבעות, המקיפה אותו.
כמו אצל האחרים, גם היא מצויה מעל למישור קו המשווה של כוכב הלכת.
טבעות נפטון מיוחדות בכך, שיש בהן הבדלי ריכוז החומרים בהן, כך שבהתחלה היה נדמה כאילו הן חלקיות.
מערכת הטבעות מורכבת מחמש טבעות עיקריות, הנקראות גאלה, לה ורייה, לאסל, ארגו ואדאמס.
הטבעת הפנימית ביותר, הנקראת טבעת גאלה, נמצאת במרחק של 40,000 ק"מ ממרכז הליבה שלו.
היא נקראת על שם ג'ון גודפריד גאלה, הראשון שראה את נפטון באמצעות טלסקופ בשנת 1846.
הטבעת השנייה, אשר נקראת טבעת לה ורייה, מתחילה ממרחק 53,000 ק"מ ממרכז הליבה.
טבעת זו נקראה על שם אורבן לה-ורייה, אשר חזה את מיקום נפטון ומסלולו בשנת 1846. הירח דספינה הנמצא במרחק 52,526 ק"מ, מהווה ירח רועה לטבעת.
הטבעת השלישית, טבעת לאסל, היא הטבעת הרחבה ביותר.
היא נקראת על שם ויליאם לאסל, מגלה הירח טריטון.
החלקיקים בטבעת זו פרוסים בין טבעות לה ורייה וטבעת ארגו.
הטבעת הרביעית היא טבעת ארגו, אשר נמצאת במרחק של 57,000 ק"מ ממרכז הליבה.
יש המקשרים אותה כחלק מטבעת לאסל.
היא נקראת על שם האסטרונום והמתמיקאי הצרפתי פרנסואה ארגו.
הטבעת החיצונית ביותר, נקראת טבעת אדמס והיא רחוקה כ-63,000 ק"מ ממרכז הליבה של נפטון.
טבעת זו היא הידועה ביותר והנחקרת ביותר.
היא נקראת על שם ג'ון אדמס, אסטרונום בריטי שחזה בנפרד את קיומו של נפטון.
הירח גלתיאה הנמצא באזור טבעת זו, מהווה ירח רועה לטבעת.
חלקים מטבעת אדמס התגלו בשנת 1984 (כקשתות) על ידי תצפיות של צוות חוקרים מטלסקופ החלל לה סילה בצ'ילה.
תחת הנחייתו של אנדרה בראיק וברונו סיקרדי ממצפה החלל בפריז וגם על ידי צוות בהנחייתו של האסטרונום האמריקאי ויליאם האברד.
עם ביקורה של גששית החלל וויאג'ר 2, התברר שהן מושלמות.
טבעת אירוסין היא טבעת אותה מעניק החתן המיועד לארוסתו המיועדת בעת הצעת נישואין.
ענידת הטבעת על ידי האישה מסמלת את הסכמתה להינשא.
נהוג לתת טבעת משובצת ביהלום או באבן חן אחרת.
לאורך ההיסטוריה ניתן למצוא עדויות ואזכורים שונים לטבעות הניתנות כסמל לאירוסי בני זוג.
בתרבויות שונות מסמלת טבעת את רכישתה של האישה על ידי הגבר.
תחילת המסורת מיוחסת למצרים העתיקה ואימוץ המסורת מיוחס ליוון העתיקה.
עם זאת, עדויות היסטוריות מהימנות למסורת טבעת האירוסין קיימות רק מימי רומא העתיקה.
בתרבויות רבות נענדת טבעת האירוסין בידה השמאלית של האישה על הקמיצה.
סיבה אפשרית היא שבעבר רווחה האמונה כי בקמיצה עובר הוריד (Vena amoris) המוביל ישירות אל הלב.
בעת העתיקה היה נהוג לחשוב כי מחירה של טבעת האירוסין כלול במחירה של האישה העומדת להיקנות על ידי הגבר, וטבעת האירוסין נותרת כסמל לבעלות ורכישתה של האישה.
אסכולות בנות ימינו מעמידות בספק אמונה זו.
במאה ה-2 לפנה"ס, בנות רומא העתיקה אשר התארסו קיבלו שתי טבעות, האחת מזהב אותה ענדו מחוץ לבית, והשנייה עמידה יותר ועשויה מברזל, אותה ענדו בתוך הבית בביצוע מטלות שונות.
באותה עת אנשי רומא ענדו טבעות ברזל ובשנים מאוחרות יותר, שרים ושגרירים אשר שירתו את האימפריה הרומית קיבלו טבעות זהב אותן ענדו במעמדים רשמיים.
מאוחר יותר הזכות לענוד טבעות זהב יקרות הורחבה גם לפקידי ציבור שאינם משרתים כשגרירים ובהמשך גם לאבירים ולכל האזרחים.
באימפריה הרומית קבעו כי טבעות אירוסין יש לענוד על הקמיצה השמאלית, בהתאם לאמור לעיל.
באמצע המאה ה-7 הקוד הוויזיגותי קבע כי "במהלך טקס הקידושין בין גבר לאישה...כאשר הטבעת ניתנה או התקבלה כהתחייבות בין בני הזוג, אף על פי ששום התחייבות לא סוכמה בכתב, ההבטחה ומעמדה של הטבעת לא יתערער לעולם, תחת שום נסיבה".
בשנת 860 האפיפיור ניקולאוס הראשון כתב מכתב לקניאז בוריס הראשון, שליט בולגריה ובו שאלות בנוגע להבדלי המנהגים בין קתולים לאורתודוקסים.
במכתב מתאר האפיפיור כיצד מעניקים הגברים הקתולים לארוסותיהן טבעת אירוסין.
בפגישת המועצה הלותרנית הרביעית, אשר כונסה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי נקבע כי על נישואין להיות פומביים ונקבעים מראש וכמו כן נאסר עליהם להיות חשאיים.
מספר משפטנים רואים הקבלה משפטית בין חוק זה לבין המסורת של הענקת טבעת אירוסין שהציג האפיפיור ניקולאוס הראשון.
התיעוד ההיסטורי המשמעותי של הענקת טבעת יהלום כאות לאירוסין מקושר לארכידוכס מקסימיליאן מאוסטריה, שהציע לבת האצולה מארי, דוכסית בורגונדיה להינשא לו ב-1477.
להענקת טבעת יהלום זו הייתה כנראה השפעה על האצולה הגבוהה של אירופה וכך התחילו אנשי המעמד הגבוה להעניק טבעות יהלום לאהובותיהם.
במהלך תקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית טבעת הנישואין החליפה את טבעת האירוסין שעד כה הייתה הטבעת העיקרית הקשורה למוסד הנישואים.
במדינות קתוליות שינוי זה התרחש מעט מאוחר יותר.
בימיה המוקדמים של ניו אינגלנד, הנהגה פוריטנית אסרה על הנשים להתהדר ולענוד קישוטים ותכשיטים.
אותן נשים מאורסות ונשואות עדיין היו צריכות לענוד סממן חיצוני אשר יצביע על היות האישה אשת איש והן נהגו לענוד מעין אצבעון שהיווה תחליף פוריטני לטבעות יקרות.
היו נשים שחתכו את החלק העליון של אותו אצבעון ובכך ייצרו לעצמן מעין טבעת.
בחלק מהקהילות הדתיות נשמר נוהג זה גם בתקופות מאוחרות יותר.
בתקופת ההשכלה (בעיקר במערב אירופה) היו שני סוגי טבעות פופולריים:
Gimmal ring ׁ(מלטינית gemellus) - טבעת עם שניים או שלושה חישוקים מחוברים ששימשה בעיקר בטקסי קידושין.
Posie ring - טבעת זהב שניתנה במאה ה-15 בין אוהבים בעיקר כמתנה המבטאת רגש ולאו דווקא כטבעת אירוסין רשמית.
יהלומים החלו להתגלות לראשונה בדרום אפריקה בשנת 1866, אם כי בתחילה לא זוהו כיהלומים אלא רק שנה מאוחר יותר.
עד שנת 1872 תפוקת מכרות היהלומים הגיעה למיליון קרט יהלומים בשנה.
למרות הייצור המוגבר של כריית היהלומים, באותה עת טבעות אירוסין המשובצות יהלום נותרו נחלתם של האריסטוקרטים, בעוד פשוטי העם הסתפקו בטבעות פשוטות יותר.
בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בפופולריות של טבעות אירוסין משובצות יהלום, מגמה שהתגברה בשנים שלאחר השפל הגדול.
בשנת 1938 החל קרטל היהלומים דה בירס במסע פרסום שמיוחסת לו עד היום השפעה רבה על המסורת של הענקת טבעות אירוסין משובצות יהלומים.
במהלך השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30, מחירם של היהלומים צנח ובמקביל סקר שוק שנערך בארצות הברית קבע כי טבעות אירוסין יוצאות מהאופנה בקרב בני הדור הצעיר.
חברת דה בירס עשתה מחקרי שוק שונים טרם העלאת הקמפיין וב 1939 יצאה בקמפיין לשוק האמריקאי.
אחד מהרעיונות המרכזיים של הקמפיין היה ללמד את הקהל על ה-4C's - ארבעת הפרמטרים אותם יש לבדוק בקניית יהלום: ניקיון - Clarity, צבע - Color, חיתוך - Cut, משקל.
בשנת 1947 פורסם הסלוגן "יהלומים הם לנצח".
בסופו של דבר חברת דה בירס, שהייתה חייבת להפטר ממלאי יהלומים אדיר שהיה ברשותה, הצליחה לקבע תפיסה בקרב הצרכן האמריקאי כי יהלום הוא האבן היחידה המקובלת בטבעת אירוסין.
מסע הפרסום נחשב למוצלח בכך שהביא לעלייה משמעותית ברכישה של טבעות אירוסין עם יהלום: עד שנת 1939 רק כ-10% מטבעות האירוסין שנקנו היו עם יהלום ומסקר שנערך בשנת 1990 עולה כי 80% מטבעות האירוסין שנקנו היו עם יהלום.
במדינות הנורדיות, טבעות אירוסין נענדות הן על ידי גברים והן על ידי נשים.
באופן מסורתי הן טבעות זהב רגילות, אף על פי שעיצובים מצועצעים יותר וחומרים אחרים צוברים פופולריות.
טבעות האירוסין דומות לטבעות החתונה שנמכרו בארצות הברית, ואילו טבעות הנישואין של נשים עשויות להיות דומות לטבעות אירוסין המקובלות בארצות הברית.
ה'אירוסין' במשמעותם בציבור בימינו אינם האירוסין המוזכרים בהלכה.
טבעת האירוסין אינה מחייבת ולא מופיעה בהלכה.
רק נתינת טבעת בטקס חופה וקידושין מחילה את הנישואין על בני הזוג.
ביהדות החרדית החתן אינו נותן לכלה את הטבעת בעצמו, מחשש להתקדשות בטבעת זו ונהוג שהטבעת ניתנת לאחר האירוסין ולא כהצעת נישואין.
בשל העובדה שאין שום אזכור או משמעות לכך מבחינה הלכתית, אין גם שום מגבלות בכל הנוגע לעיצוב ומראה הטבעת.
לעומת טבעות נישואין שעל פי ההלכה חייבות להיות צנועות ככל הניתן ונטולות כל עיטורים, עיצובים ופיתולים.
זהב ופלטינה הם החומרים הנפוצים בייצור טבעות אירוסין אך סוגי מתכת נפוצים כגון טיטניום, כסף, ונירוסטה משמשים גם כן בייצור טבעות אירוסין.
בארצות הברית מאז אמצע המאה ה-20 נהוג להעניק טבעת אירוסין עם יהלום בדרך כלל בסגנון הסוליטר, טבעת ובה יהלום אחד מרכזי.
אבטיפוס של צורה מודרנית זו הוא שיבוץ טיפאני סוליטר אשר הוצג על ידי רשת טיפאני ושות' בשנת 1886 ומתאפיין בראש טבעת בולט אשר מחזיק באבן חן מרכזית עם שישה טפרים.
החיתוך המבוקש ביהלומים המשובצים בטבעות אירוסין הוא החיתוך המבריק, אשר מקנה את הניצול המקסימלי של יכולת החזרת האור.
החיתוך קובע את יופי היהלום בהתחשב בתכונות האחרות שלו.
קטגוריה נוספת היא טבעות אירוסין עם אבני צד.
טבעות עם יהלומים גדולים יותר שנקבעו באמצע ויהלומים קטנים בצד נמנים עם קטגוריה זו.
טבעות המשובצות שלושה יהלומים, המכונות לעיתים טבעות שילוש או טבעות טרילוגיה, הן טבעות עם שלושה יהלומים בגודל זהה המשובצים ברציפות לצד האבן המרכזית הממוקמת במרכז.
סט חתונה, או סט כלה, כולל טבעת אירוסין וטבעת נישואים תואמות.
בחלק מהמקרים, טבעת הנישואין נראית "שלמה"; רק כאשר שני "החצאים", טבעות האירוסין ונישואים, נענדים זה לצד זה.
במקרים אחרים, לאחר החתונה, הכלה יכולה לבחור לרתך את שתי הטבעות יחדיו, כדי להגדיל את הנוחות ולהפחית את הסיכוי לאבד את אחת הטבעות.
בצפון אמריקה ובבריטניה, הטבעת נענדת ברוב המקרים על קמיצת יד שמאל.
מסורת דומה לכאורה מתוארכת עוד לתקופה הקלאסית.