tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום זאת נבחר לסנאט של ניו המפשייר ב־1990, שם כיהן כהונה אחת.
דווח כי שקל להתמודד לנשיאות ב־1988 וב־1992 מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הדבר לא יצא לפועל.
ב־2000 חזר לפוליטיקה במדינתו והתמודד מול המושלת הדמוקרטית המכהנת ג'ין שאהין.
היא נחשבה לפגיעה בעקבות החלטת בית המשפט העליון של המדינה שהטילה על המדינה אחריות רחבה יותר במימון החינוך.
רבים ראו בכך פתח להטלת מס הכנסה או מס מכירה ברמה מדינתית.
המפרי התחייב לחסום צעדים כאלה, אך הובס בהפרש קטן.
ב־2002 התמודד שוב על מועמדות הרפובליקנים למשרת המושל, אך הפסיד לקרייג בנסון, שזכה במשרה.
האמפרי סיים במקום השלישי והצהיר שזו תהיה מערכת הבחירות האחרונה שלו.
ב־2004 נכנס לתחום השידור הרדיופוני ורכש תחנת AM בקונקורד (WKXL).
הוא מתגורר בצ'יצ'סטר שבניו המפשייר, עם אשתו פטרישיה ושני ילדיהם.
ב־2013 עורר כותרות כשגיבה את חושף הסודות אדוארד סנודן, שחשף את תוכניות המעקב ההמוניות של ה־NSA.
העיתונאי גלן גרינוולד דיווח שהאמפרי פנה לסנודן במייל ואמר לו: "כל עוד לא הדלפת מידע שמסכן סוכן מודיעין, אני מאמין שעשית את הדבר הנכון בחשיפת מה שאני רואה כהפרה מסיבית של חוקת ארצות הברית".
האמפרי התלונן בפני סנודן כי "לא נעשה שום ניסיון לזהות, להדיח ולהביא לדין את אותם בכירים שניצלו לרעה את כוחם והפרו ברציפות את זכויות מיליוני האזרחים התמימים".
הוא כינה את סנודן "חושף שחיתויות אמיץ".
סנודן השיב לו במייל תודה.
ב־2015 תמך במושל אוהיו ג'ון קייסיק במרוץ לנשיאות.
במהלכן של הבחירות המקדימות הרפובליקניות פעל לבלום את מועמדותו של דונלד טראמפ בוועידת המפלגה.
הוא אמר: "אצביע להילרי קלינטון רק במקרה של תחרות צמודה מאוד.
בינתיים אני מקווה שהנהגת המפלגה הרפובליקנית, סוף סוף, תפגין אומץ ועקרונות ותדרוש מטראמפ לוותר על המועמדות או שייערך כינוס מחדש של הוועידה".
יומיים לפני הבחירות, ב־6 בנובמבר 2016, הכריז רשמית על תמיכתו בהילרי קלינטון.
באותו חודש פרש מהמפלגה הרפובליקנית והפך לעצמאי.
ב־9 באוגוסט 2017 הרחיב את התנגדותו לנשיא טראמפ וקרא להדיחו במכתב ששלח לחברת הקונגרס הדמוקרטית אנני קסטר, בו טען שטראמפ הוא "חולה נפש" ומסוכן.
הסתדרות הנוער העממית חלוצית גורדוניה הייתה תנועת נוער ציונית-חלוצית, שדגלה בערכי א"ד גורדון: הגשמה, ציונות עובדת (עבודה עצמית) וחינוך האדם.
חבורות של צעירים שהחלו להתארגן בשנת 1923 בעיירות בגליציה המזרחית התגבשו ארגונית והפכו לתנועה שבחרה בשם גורדוניה בשנת 1925. הסניף המרכזי של התנועה פעל בעיר לבוב.
הרקע להקמת התנועה היה המשבר הקשה שעבר על יהודי האזור בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מלחמות האזרחים והפוגרומים שבאו בעקבותיהן.
גליציה המזרחית, שהייתה קודם חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, הפכה לחלק ממדינת פולין.
המרשל יוזף פילסודסקי נעשה שליטה של פולין המשוחררת.
הרוח הלאומית הפולנית והאנטישמיות הגואה הצטרפו למצוקה הכלכלית ולתחושה של הצעירים היהודים שאין להם עתיד בפולין.
רבים אימצו את הציונות כדרכם אך חיפשו גם תשובה לשאלות החברתיות שהטרידו אותם.
מייסדי גורדוניה היו צעירים חיפשו דרך שונה מדרכה של תנועת השומר הצעיר, שהייתה בעלת השפעה ניכרת בגליציה, מכיוון שקיבלה לשורותיה רק נוער לומד ולא נוער עובד, וגם מתוך התנגדות לכיוון המרכסיסטי שאימצה.
בעוד שתנועת "השומר הצעיר" התרכזה יותר בערים הגדולות ובבני אמידים ובעלי השכלה פרמלית, גורדוניה שאבה את עיקר כוחה מהעיירות ומן השכבות העממיות יותר.
החיפוש אחר דרך חיים חדשה החריף לאחר מותו של פילסודסקי.
הסניף המשני של תנועת גורדוניה במחוז שלזיה היה בקראקוב והוא החל להתארגן בשנת 1925. רוב הפעילויות כללו הכשרה לעלייה ארצה, מחנות קיץ ועוד.
רוב רובם של חברי התנועה באו אל העיר משכבות מעוטות יכולת, מערי השדה ומערי הספר.
הם עזבו את מקומות מגוריהם כדי למצוא פרנסה בקראקוב.
בתום יום עבודה עסקו בני הנוער בפעילויות השגרתיות של התנועה שבה מצאו כל מה שהיה חסר בבית ההורים ובבית הספר: לימוד עברית, לימוד על ארץ ישראל, על עבודה עברית ועבודת כפיים ופעולות נוספות אשר יכשירו אותם לעלייה ארצה.
חלק גדול מבני הנוער חוו נתק מהגרעין המשפחתי וחשו קושי עצום הן נפשית והן פיזית.
למרות זאת ואף שבאותה עת פרצה מלחמת העולם השנייה, לא פסקה פעולתה של תנועת גורדוניה.
ביולי 1924 הקים קומץ בחורים בלודז' שבפולין את הסתדרות הנוער 'תכלת-לבן' בהשראת תנועת הצופים 'בלאו-וייס' בווינה.
שאיפתם העיקרית הייתה לקשור את הנוער המקומי לערכי היהדות, לקרב את אלה שבאו מבתים מתבוללים, לעורר בהם את הכרתם הלאומית ולהשגיר בפיהם את השפה העברית.
תוך זמן קצר התקבצה סביבם קבוצה ניכרת של בנים ובנות, בעיקר נוער לומד.
בשנת 1925 החלטה ההנהגה של 'תכלת-לבן' להסב את שמה לגורדוניה, וכך היא השתייכה מעתה לתנועה רחבה.
בין ראשוני המחנכים בתנועה היה תלמיד הגימנסיה שמואל פצנובסקי-גביש שהיה למשענת לשאר המדריכים ובמהלך השנים ייצג את התנועה בכל הבמות בחוץ לארץ ובארץ.
ב-25-24 בדצמבר 1926 התקיימה בלודז' ישיבת מועצת המנהלים של סניפי גורדוניה, ובשנת 1928 כבר ישבה בלודז' ההנהגה הראשית של גורדוניה, והסניף המקומי כלל כאלף חניכים.
גורדוניה התגבשה כתנועת נוער עממית–חלוצית–סוציאליסטית, שראתה את עצמה כממשיכת דרכה של מפלגת הפועל הצעיר ושאבה את השראתה ואת שמה מדמותו של א"ד גורדון, שעל פי משנתו קיים קשר בין חיי האדם ועבודתו ובין חיי האומה ואדמתה.
"אין עם קונה את אדמתו אלא על ידי עצמו", טען בנחרצות.
מאז ראשית התנועה היה יום כ"ד בשבט, יום הזיכרון לגורדון, יום של התעמקות בתורתו, היום המרכזי בחיי תנועת גורדוניה.
מסורת זו המשיכה להתקיים, תוך סכנת נפשות, בתנאי המחתרת בגטו, בדרכי 'הבריחה' ובריכוזים של שארית הפלטה בארצות אירופה ובמחנות המעפילים בקפריסין.
גורדוניה דגלה ביישוב ארץ ישראל תוך הדגשת ערך העבודה העצמית וחינוך האדם להגשמה ולציונות וגרסה שאין להגיע לתיקון החברה בלי תיקונה וחידושה של רות האדם.
החניכים למדו את השפה העברית, ובוגריה התארגנו לקראת עלייה לארץ ישראל, השתלבות בקבוצות הקיימות בארץ ישראל והקמת קבוצות חדשות.
את הקבוצה ראו כ"יחידה אורגנית - הקבוצה האינטימית - שהיא מסגרת לחיי חברותא ושיתוף באידאולוגיה." כדי להכין את החברים לחיים בארץ ישראל יצרו חברי גורדוניה גרעיני הכשרה שיצאו מן העיר לעבודה בכפרים, בבתי חרושת ובמחצבות.
תקופת ההכשרה נועדה לסגל את חברי הגרעין לעבודה גופנית ולאפשר להם לגבש מסגרת לחיי חברה מאורגנים.
את המנגינה חיבר ליאון זלמן, מנצח תזמורת כלי נשיפה של הגימנסיה לנערים ומנצח תזמורת בתיאטרון יידיש בלודז', והמילים נכתבו על ידי מלכיאל לוסטרניק והוא הושר בכל הזדמנות: "שיר חן על כל שפתיים טבול שחר, אור וטל.
קדימה, גורדונאים, אל-על, אל-על, אל-על.
למי רק לב זכאי, מי רק למד לאהוב, לנס הגורדונאי יבוא, האח הטוב!"
גורדוניה התפשטה במהירות לשאר חלקי פולין.
ב-1928, כשהתקיימה הוועידה הראשונה של התנועה בדנצינג, מנתה התנועה למעלה מ-4,000 חברים.
ב-1933 פרשו מגורדוניה כמה מאות חברים שלא השלימו עם הצטרפותה ל'איחוד העולמי פועלי ציון - התאחדות, שנקראה בקיצור 'האיחוד העולמי'.
הם חברו לתנועה חדשה - ויתקיניה - בראותם את עצמם כנאמנים ל'גורדונאיות הטהורה'.
בסוף 1935 חזרה תנועת ויתקיניה והתאחדה עם גורדוניה.
במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 התרחבה פעילות גורדוניה לליטא, לטביה, סרביה, צרפת, ארגנטינה, ארצות הברית, אלג'יריה, תוניסיה ורומניה.
במלחמת העולם השנייה ריכזה תנועת גורדוניה ברומניה את פעולתה בבוקרשט הבירה.
חבריה עבדו במחתרת, בקבוצות קטנות, בבתים פרטיים ופעלו לעזרת מגורשי טרנסיסטריה ופליטים מהונגריה.
בשנת 1929 עלו רבים מחברי התנועה לארץ ישראל והעבירו אליה את מרכז פעילותה.
העלייה במסגרת גורדוניה המשיכה כל שנות ה-30 ועד פרוץ המלחמה ב-1939 גם במסגרת ארגון החלוץ ונמשכה גם לאחר השואה.
הקבוצה הראשונה של חברי גורדוניה הקימה את קבוצת חולדה.
עם הזמן הקימו חברי גורדוניה קבוצות נוספות שהתאגדו תחת השם 'איגוד גורדוניה' ובשנת 1934 הצטרפו לחבר הקבוצות.
ביו הקבוצות שהקימו בוגרי גורדוניה היו חניתה, כפר החורש ורמת דוד בצפון, במישור החוף נווה ים, מעין צבי, משמרות ומשמר השרון, חולדה ומעלה החמישה באזור ירושלים, מסדה בעמק הירדן, ניר עם ואורים בנגב.
בשנת 1939 פעלו בפולין 80 סניפים של התנועה.
חניכי גורדוניה, בפיקודו של אליעזר גלר, לקחו חלק פעיל במרד בגטו ורשה.
גם במרד שהתחולל בגטו בנדין שבדרום פולין באוגוסט 1943 לקחו חלק חניכי גורדוניה.
חברי הקבוצות שהקימה גורדוניה המשיכו את פעילותם בתנועה בחו"ל באמצעות שליחים שיצאו וסייעו לחניכים בסניפים ובחוות ההכשרה החקלאית.
פעילות זו נמשכה גם לאחר מלחמת העולם השנייה בעיקר במחנות העקורים.
איסר בן-צבי, חבר מעלה החמישה, היה בין השליחים הפעילים ביותר בארגון 'הבריחה' של הניצולים מאירופה.
פנחס לבון (לובליאנקר) היה למנהיג התנועה משנותיה הראשונות והוא נחשב לאחראי להתפתחותה לתנועה גדולה.
כבר בשנות העשרים של המאה ה-20 התבלט לבון כאדם בעל כישורים ארגוניים וכאחד הדוברים הרהוטים והמרשימים ביותר בוועידות התנועה ובהופעותיו בסניפים.
הוא אימץ את המצע האידאי של מייסדי גורדוניה שראו עצמם כממשיכי הדרך של צעירי ציון והפועל הצעיר.
לבון הושפע מאוד מחיים ארלוזורוב וראה בא"ד גורדון את מורה הדרך הרוחני של התנועה.
הוא התנגד בחריפות לסוציאליזם המרקסיסטי הדוגמטי שאימצה תנועת השומר הצעיר וגם ללאומנות ולמיליטריזם של התנועה הרוויזיוניסטית.
הייעוד של גורדוניה ותפקידה בהגשמת הציונות התמצו, לדעתו, בעלייה לארץ וב"כיבוש הארץ והעבודה, החקלאות, השפה והאדם, תוך מאמצי הגשמה חלוציים".
אף שדגל בשמירה על דרכה הייחודית של גורדוניה, לבון האמין בצורך באיחוד כוחות והוביל את גורדוניה לאיחוד עם תנועות הנוער הציוניות-סוציאליסטיות הקרובות אליה.
בשנת 1929 עלתה ארצה מלודז' הקבוצה הראשונה של חברי גורדוניה ובראשה פנחס לבון והם היו למקימי קבוצת חולדה.
בשנת 1940 התאחדה גורדוניה עם תנועת המכבי הצעיר ובשנת 1945 התמזגה עם פלג מהמחנות העולים שהזדהה עם מפא"י.
התנועה החדשה היא התנועה המאוחדת שהייתה תנועת נוער לומד ששמה דגש על עקרון הכלליות.
מתוך תפיסה זו של כלליות, התאחדה ב-1959 התנועה המאוחדת עם תנועת הנוער העובד ויצרה את הנוער העובד והלומד.
גורדוניה הייתה תנועת נוער יהודית-ציונית-סוציאליסטית בעלת נופך צופי.
גורדוניה הציבה בראש מעייניה את ערך ההגשמה החלוצית ושאבה השראה רבה ממשנתו של א"ד גורדון.
בוועידה הראשונה בדנציג ב-1928 התקבלו העקרונות הבאים:
בניין ארץ ישראל כמולדת לעם
יצירת עם עובד בארץ ישראל
"הנוסח המקובל של מלחמת מעמדות, כדרך כוללת להגשמת הסוציאליזם, אין בכוחו להקיף את הגיוון העשיר בדרכי הגשמת הסוציאליזם".
כמו בתנועות נוער צופיות מקבילות כדוגמת השומר הצעיר ומכבי הצעיר, כך גם לגורדוניה היו מידות, אשר מטרתן הייתה לשמש מצפן ערכי לחברי התנועה.
למראית עין נדמה שאין קשר בין המידות הללו, אבל למעשה האחת נובעת מהאחרת.
הווה מתקרב לטבע וקשור בו.
הווה שומר על בריאות ותרבות גופך.
הווה מכניס לחייך וסביבתך הרמוניה ופשטות של איש העבודה.
הווה מסתכל בפני המציאות כדי להבינה בלא כיסוי פנים.
הווה שומר על עצמאותך אך מקשיב לדעות אחרים.
הווה מכבד את האדם שבזולתך ומתייחס אליו ביושר לבב.
הווה נוהג בכבוד ויושר הדדי ביחסי החבר והחברה.
הווה מגשים את העברית למעשה יום-יום.
הווה נאמן ומסור לתנועת גורדוניה, אחראי בעד עתיד העם וגורל בניין המולדת.
הווה איש העבודה, היצירה וההגשמה.
הווה מרגיש את עצמך סולידרי עם הסובלים והמנוצלים בחברה הנוכחית.
הווה מתקומם נגד הרע והעוול ונלחם בעד הצדק החברתי והיושר האנושי.
הווה מכוון את מחשבותיך ואת מעשייך בחיי יום-יום לאור התכלית המוסרית, החברתית לעם והאנושיות, באשר אין המטרה מקדשת את האמצעים.
מַרְקוּס אַנְטוֹנְיוּס גוֹרְדִיָאנוּס פִּיוּס , המוכר כגורדיאנוס השלישי, כיהן כקיסר רומא משנת 238 ועד לשנת 244 לספירה.
גורדיאנוס היה בנה של אנטוניה גורדיאנה, בתו של גורדיאנוס הראשון ואחותו של גורדיאנוס השני.
שם אביו של גורדיאנוס השלישי אינו ידוע לבטח, כמו גם שמו שלו לפני שאימץ את שם סבו בשנת 238, אך הסברות הן שאביו היה יוניוס בלבוס, אשר נפטר לפני שנת 238, הזמן ששמו שונה.
לאחר מות סבו גורדיאנוס הראשון ודודו גורדיאנוס השני, מינה הסנאט ברומא את פופיאנוס ובלבינוס לקיסרים משותפים, על מנת לקדם את פני הרעה הצפויה מכיוונו של מקסימינוס תראקס, אולם רבים התנגדו לכך ודרשו כי גורדיאנוס, יורשם החוקי של הקיסרים הקודמים, יעלה לשלטון.
לאחר מהומות ברחובות רומא הסכימו פופיאנוס ובלבינוס לפשרה לפיה יתמנה גורדיאנוס לתפקיד "קיסר", תואר שהיה בעת הזאת תואר כבוד חסר סמכויות - ומסוכן.
בפברואר 238, בהיותו בן 13, הועלה לדרגת "קיסר", בתואר: Marcus Antonius Gordianus Nobilis Caesar, Princeps Iuventutis ("מרקוס אנטוניוס גורדיאנוס הקיסר האציל, ראש הנוער שוחר האימפריום").
לבסוף גורדיאנוס היה זה שצחק אחרון, עם הרצחם של מקסימינוס, פופיאנוס ובלבינוס ובסופה של שנת 238 הוא כבר היה קיסר יחידי.
במאי 241 נשא לאישה את פוריה סאביניה טראנקווילינה (Furia Sabinia Tranquilina).
במעמדה זה היא כונתה "אוגוסטה".
את אביה, גאיוס פוריוס סאביניוס אקווילה טימסיתיאוס (Caius Furius Sabinius Aquila Timesitheus), מינה לפראיפקט הפראיטוריאנים.
בראשית ימי שלטונו היה גורדיאנוס נתון להשפעת אמו (אנטוניה גורדיאנה) ויועציה אך משנת 241 ואילך גברה השפעת חותנו, ראש המשמר הפרטוריאני שהיה למעשה לשליט האימפריה.
בשנת 242 נכח גורדיאנוס בהתכנסות חגיגית של פייטנים וסופרים לכבוד האלה מינרווה, אלת הפיוט והחכמה.
בתקופת שלטונו חוזקו גבולות נומידיה ומאוריטניה.
בתחילת קיץ שנת 242 יצא מרומא אל עבר אסיה.
בשנת 243, אולי בתחילתה, הוא פתח מסע צבאי נגד שאפור הראשון מלך פרס שבו ניצחו הרומאים בסוריה ובארם נהריים, אולם לפני גמר המסע מת טימסתיאוס והמפקד החדש של המשמר הפרטוריאני, פיליפוס הערבי רצח את גורדיאנוס ומינה את עצמו לקיסר.
גורדיאנוס מת בתחילת שנת 244. שרידי גופתו הועברו לרומא.
חייליו הקימו קבר ריק לזיכרון, סמוך למחנה שלהם על יד קירקסיום (כיום בוסירה בגבול סוריה) על נהר פרת.
הסנאט ברומא הכריז עליו כאל (Divus).
ייתכן ונולדה לו בת בשם פוריה יחד אשתו הקיסרית טראנקווילינה.
מַרְקוּס אַנְטוֹנְיוּס גוֹרְדִיָאנוּס סֶמְפְּרוֹנִיָאנוּס רוֹמָנוּס אַפְרִיקָנוּס או גורדיאנוס הראשון , קיסר רומא בשנת 238, תקופה סוערת הידועה בהיסטוריה כשנת ששת הקיסרים .
הוא נשא בתואר קיסר רומא ביחד עם בנו, גורדיאנוס השני, למשך חודש ימים בלבד, עד שנפל בשבי הצבא הנאמן לקיסר מקסימינוס התראקי והתאבד.
מעט מאוד ידוע על תולדות חייו של גורדיאנוס הראשון עד שהפך למתמודד על כס הקיסר.
גורדיאנוס נולד בשנת 158 או 159. ידוע כי הוא היה בן למשפחה ממעמד הפרשים (לטינית: ordo equester), שהיה אחד משני המעמדות העליונים ברפובליקה הרומית ובראשית ימי האימפריה הרומית.
תחילית שמו "מרקוס אנטוניוס" מעידה כי משפחתו קיבלה מעמד של אזרחות רומית על ידי מרקוס אנטוניוס או מי מהמקורבים לו ושמו מעיד כי מוצא משפחתו היה מאנטוליה ייתכן כי מקפדוקיה.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, הוא נולד לאזרחית רומית בשם אולפיה גורדיאנה (Ulpia Gordiana) ולסנטור מייקיוס מרולוס (Maecius Marullus).
אולם היסטוריונים מאוחרים קבעו כי פרטים ביוגרפיים אלו אינם נכונים.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה היה גורדיאנוס הראשון נשוי לאישה אזרחית רומא בשם פביה אורסטילה (Fabia Orestilla).
ההיסטוריונים הרומים מתארים את אילן היוחסין שלה כצאצאית של הקיסרים אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס, אך גם מידע זה נפסל כלא נכון על ידי היסטוריונים מאוחרים.
גורדיאנוס הראשון נשא במספר תפקידים רשמיים.
הוא החל בקריירה הציבורית עוד בימי הקיסר מרקוס אורליוס (161–180).
תחילה שימש כקוואיסטור ולאחר מכן כאיידיל, מגיסטראט שהיה אחראי על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא וזכה לפופולריות בזכות משחקים ומופעים פומביים שיזם וערך.
בימי הקיסר ספטימיוס סוורוס (193–211) שימש פראיטור.
אורח חייו הצנוע והמסוגר הגן עליו מתשומת לבו וקנאתו של הקיסר קרקלה (211–217) ונאמנותו לקיסר הופגנה בפומבי בפואמה בשם "Antoninias", שכתב לכבודו.
בשנת 216 קיבל מינוי של שליח האוגוסטוס בדרגה כמו של פראיטור בפרובינקיה פרובינקיה בריטניה התחתונה (Legatus Augusti propraetore provinciae Britanniae inferioris).
שמו נמחק מכתובות מתקופת שלטונו שנמצאו בבריטניה, עובדה העשויה להצביע על אי שביעות רצונו של הקיסר ממעשיו של גורדיאנוס.
בשנת 220 כיהן כמושל בדרגת פרוקונסול באכייאה.
הוא פיקד על הלגיון הרביעי סקיתיקה, ששימש חיל מצב בפרובינקיה.
בשנת 229 לערך מונה לקונסול מוסף (consul suffectus).
גישתו העניינית וחוסר העניין בתככים פוליטיים איפשר לו לשמור על מעמדו החברתי והפוליטי ולשמור על רכושו במהלך השלטון הכאוטי של השושלת הסוורית.
איש הרוח היווני-רומי פילוסטרטוס הקדיש את חיבורו "חיי הסופיסטים" לגורדיאנוס.
בשנת 237, זכה גורדיאנוס במשרת מושל הפרובינקיה אפריקה בדרגה של פרוקונסול (Legatus Augusti proconsule provinciae Africae).
מקסימינוס היה שליט לא פופולרי ובשנת 238 פרץ מרד בפרובינקיה אפריקה, שתחילה כוון כנגד המושל מטעמו של מקסימינוס ועם מותו של הלה פנו בני האצולה המקומית ודרשו שייקח על עצמו את משרת הקיסר.
הללו הכריזו על גורדיאנוס כעל קיסר בתחילת ינואר 238 בעיר תיסדרוס (Thysdrus) שבפרובינקיה.
באמצע ינואר הוא הוכר כקיסר על ידי הסנאט.
גורדיאנוס סירב תחילה בטענה שהוא זקן מדי' אך ביום 22 במרץ הוא נטל על עצמו את המשרה המסוכנת של קיסר רומא בתנאי שבנו מרקוס אנטוניוס גורדיאנוס ימשול לצידו בשם גורדיאנוס השני.
ימים מספר לאחר מכן הוא נכנס בשערי העיר קרתגו וזכה מיידית לתמיכה גורפת של האוכלוסייה וההנהגה המקומית.
גורדיאנוס שלח משלחת בראשות פובליוס ליקיניוס ולריאנוס (לימים הקיסר ולריאנוס) לסנאט ברומא וביום 2 באפריל הוא ובנו הוכרזו כקיסרים וזכו לתואר אַוּגוּסְטוּס .
מקסימינוס שהה באותה עת עם הלגיונות הנאמנים לו בסִירְמִיוּם, אסף את חילו והחל לעלות על רומא במטרה להחזיר לידיו את השלטון.
גורדיאנוס שהחזיק בתואר היה חסר צבא שיעמוד לצידו ונשען על כוחן של מיליציות מקומיות.
הלגיון היחיד באפריקה הלגיון השלישי "אוגוסטה", היה תחת פיקודו של מושל נומידיה שתמך במקסימינוס בעיקר בגלל עוינות ארוכת שנים לגורדיאנוס, ובחר לנצל את ההזדמנות ולהתעמת עם הקיסרים לבית גורדיאנוס.
הצבאות נפגשו בסמוך לעיר קרתגו.
הלגיון הרומי הביס ללא תנאי את צבא של מיליציות לא מאומנות ולא מצוידות של תושבים מקומיים בפיקודו של גורדיאנוס השני שעמד מולו.
בתום יום הקרב נהרג גורדיאנוס השני ואביו גורדיאנוס הראשון התאבד בתליה לאחר שקיבל את החדשות המרות.
הוא מת לאחר עשרים ימי שלטון בלבד.
הסנאט הרומי, שקשר את גורלו עם גורל הקיסרים גורדיאנוס ומול מקסימינוס, שעתה היה בתנועה עם צבא אל רומא, מינה את פופיאנוס ובלבינוס כקיסרים בתקווה שהם יצליחו להכריע את הכף.
למרות זאת, בסוף שנת 238 היה נכדו של גורדיאנוס הראשון – גורדיאנוס השלישי, הקיסר הנבחר.
בימי שלטונו של מקסימינוס תראקס, הכריזו דיראון על זכרו (damnatio memoriae) של גורדיאנוס.
אולם עם חלוף שלטונו בשנת 238 הועלה גורדיאנוס למעלת אל (Divus).
אחוזת המשפחה, שהייתה ידועה בעושרה שימשה כביתם של שלושת הקיסרים לבית המשפחה.
על השטח הגדול נבנו מספר מבנים על ידי בעליו השונים.
שרידיו של בית המידות של משפחת גורדיאנוס נמצא עד היום בפארק אך הוא ברובו מכוסה ולא נחפר.
האחוזה הידועה כ"וילה גורדיאני" (Villa Gordiani) שוכנת ברומא לצד הדרך הרומאית ויה פרנסטינה (Via Praenestina) באתר נמצאים מספר שרידים מתקופות שונות ובהם פורטיקו - מבנה שער מקורה הנישא על ידי 200 עמודים, בזיליקות ומרחצאות.
בשנות ה-60 של המאה העשרים שוקם האתר והוא משמש כפארק ארכאולוגי.
גורה הומורולוי (ברומנית: Gura Humorului; ביידיש: גורא הומאָרא, בפולנית
וגרמנית: Gura Humora) היא עיירה בדרום אזור בוקובינה במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה.
העיירה ממוקמת 36 קילומטר מערבית לסוצ'אבה, 45 קילומטר מקמפולונג מולדובנסק ו-120 קילומטר מביסטריצה, על קו הרכבת לקלוז'.
העיר, שהשתייכה בעבר לנסיכות מולדובה, שוכנת בשפך הנחל הומור לנהר מולדובה.
בשלהי המאה ה-18 סופח האזור בוקובינה יחד עם העיר לאימרפיה ההבסבורגית.
החל מהמאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה זאת הייתה עיר רב-תרבותית שבה בלטו התרבויות הגרמנית והיהודית.
בשנות ה-1930 הקבוצה האתנית הגדולה ביותר היו הגרמנים של בוקובינה.
שם העיר גורה הומורולוי (Gura Humorului) ברומנית משמעותו המילולית היא **"פה ההומור"** או **"שפך ההומור"**, ונגזר ישירות מעמדתה הגאוגרפית הייחודית: העיר שוכנת בנקודה בה נשפך נחל הומור (Râul Humor) אל נהר מולדובה.
הופעת השם בכתבי יד דוקומנטריים מתוארכת למאה ה-15, עוד טרם ייסוד היישוב המודרני, כאשר האזור נודע בשם "מחוז הומור" או "חבל הומור" (Ținutul Humorului).
מקור שמו של נחל הומור עצמו נותר נושא שנוי במחלוקת בקרב בלשנים והיסטוריונים רומנים, כאשר קיימות מספר תאוריות לשוניות עיקריות:
התאוריה הטטרית/סלאבית:** תאוריה זו, מקשרת את השם למילה טטרית או סלאבית קדומה – **"הוֹמוֹר"**, שמשמעותה המקורית היא "מהר", "מהיר" או "סוער".
תאוריה זו מתאימה לאופי הזורם והתלול של הנחל היורד מהרי הקרפטים.
התאוריה הרומנית המקומית:** מקשרת את השם למילים רומניות הקשורות לתופעות טבע או קרקע, כגון *humar* (סוג של אדמת חרסית או חצץ שנמצא בשפע בגדות הנחל), או *hârmă* (שמשמעותה רעש או המהום), המתארת את זרימתו הקולנית של הנחל.
התאוריה הונגרית/אישית:** יש חוקרים המציעים כי השם נגזר משם פרטי של אציל או בעל אדמות, ככל הנראה ממוצא הונגרי או סלאבי, ששלט באזור בתקופת ימי הביניים המוקדמים.
לאורך ההיסטוריה, תחת השלטון האוסטרי (החל מסוף המאה ה-18), הייתה נפוצה גרסת השם הגרמנית **הוּמוֹרָה** (Humora) או הומורה-באדן (Humora-Baden, עקב היותה עיר קיט ובריאות).
בקרב דוברי היידיש באזור, ובהם הקהילה היהודית הגדולה, הייתה נפוצה הצורה **אומורה** (או **הומורה**), והיא מופיעה כך בכתבים היסטוריים יהודיים ובספרי יזכור כהתאמה פונטית לשם הרומני המקורי.
גרעין העיירה הוקם בשפך הנחל הומור לתוך נהר המולדובה בגובה שבין 600 ל-800 מטרים מעל פני האדמה, מוקפת ביערות מסביב.
בקיץ הטמפרטורה הממוצעת 30 מעלות צלזיוס ואילו בחורף צונחת הטמפרטורה עד כדי 30 מעלות מתחת לאפס.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית 800 מילימטר.
הקמה תחת שטפן הגדול (המאה ה-15)
העיירה נוסדה רשמית ב-26 בפברואר 1490 על ידי שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול (Ştefan cel Mare).
עדות לכך היא ה**"אוריק" (Uric)**, המסמך המשפטי אותו העניק השליט שטפן הגדול למנזר וורונץ.
במסמך זה, שהיווה כתב הקדשה דתי וכלכלי, העניק שטפן הגדול את היישוב והקרקעות שעל שפך נהר ההומור, כולל זכויות דיג נרחבות ובעלות על יערות, לטובת המנזר.
הקדשה זו ממחישה את המגמה הרווחת במולדובה באותה תקופה, שבה יישובים חדשים הוקמו וצמחו תחת חסותן של אחוזות כנסייה חזקות, כהכרה ותמיכה במנזרים כדוגמת וורונץ והומור (שנוסד ב-1530).
השלטון האוסטרי: פיתוח, תיעוש ורב-תרבותיות (1774–1918)
בשנת 1774 נכבש אזור בוקובינה על ידי ממלכת הבסבורג (אוסטריה), והשטח סופח באופן רשמי בשנת 1775. חשיבותה האסטרטגית של גורה הומורולוי כצומת דרכים בנתיבי המסחר והמעבר הצבאי בין טרנסילבניה לגליציה, הוכרה מיד על ידי השלטונות.
מפאת חשיבות זו הוקמה במקום בשנת 1782 **מצודה צבאית** (Festung) והוצב בה **חיל מצב** אוסטרי קבוע.
ההנהגה האוסטרית בחרה במודל של מינהל צבאי קפדני (K.u.k.
Administration), כאשר קיומו של חיל המצב גרם להאצת התפתחות העיירה סביב המצודה והבסיס הצבאי.
התיישבות מאורגנת:** בתחילת המאה ה-19, בעקבות יוזמת השלטונות ליישוב בוקובינה ולהפיכתה למחוז יצרני, הגיעו לעיירה מתיישבים רבים ממקומות שונים בקיסרות.
הממשל עודד במיוחד הגירה של **גרמנים אתניים** (המכונים "גרמנים של בוקובינה"), אשר הובאו על מנת לפתח את תעשיית העץ והיערנות, ואחריהם הגיעו פולנים, יהודים ואוקראינים.
הגידול המהיר באוכלוסייה האזרחית שאינה צבאית הוביל לכך שבשנת 1835 הוקם אזור מגורים חדש ומתוכנן בשם בורי (Bori), שהיווה מרכז אזרחי נפרד מהרובע הצבאי הוותיק.
פיתוח תשתיות:** באותה השנה חוברה העיירה בקשר טלגרפי עם וינה, מה ששיקף את חשיבותה המנהלית והכלכלית.
הפיתוח הואץ משמעותית ב-1866 כאשר הגיעה הרכבת לעיירה, הוקמה תחנה מקומית, והיא חובּרה למסילת הרכבת האוסטרית שהובילה משאבים טבעיים (בעיקר עץ) מבוקובינה למרכז אירופה.
הרכבת האיצה את התיעוש ואת המסחר היהודי באזור.
ב-1877 נוסד בית הדואר במקום.
השפעה יהודית:** הקהילה היהודית התבססה בעיירה החל מהרבע האחרון של המאה ה-18. בשנת 1869 מנתה האוכלוסייה היהודית כ-800 נפש, כשליש מכלל האוכלוסייה.
היהודים היוו את הכוח המניע המרכזי בתעשיית העץ, המסחר והבנקאות המקומית.
השפעת האוכלוסייה היהודית הייתה ניכרת עד כדי כך שמונו סגנים יהודים קבועים לצד ראשי העיר, והחיים הפוליטיים והתרבותיים התנהלו במידה רבה בגרמנית וביידיש.
הקהילה הקימה מוסדות קהילתיים, כולל בית ספר יסודי יהודי ופעילות ציונית ענפה (חוגי השכלה ותנועת *ציונה*), שהיוו מוקד תרבותי אזורי.
השרפה הגדולה:** ב-11 במאי 1899 כילתה שרפה גדולה (שכונתה "השריפה הגדולה של הומורה") חלק ניכר מבתי העיירה, ובמיוחד את האזורים שנבנו מעץ.
שיקום הבתים נעשה בחלקו במימון יהודים מארצות הברית ומאוסטריה, מה שהעיד על הקשרים הגלובליים של הקהילה.
ההתפתחות המנהלית הושלמה רשמית כאשר משנת 1893 ניתן לעיירה מעמד של **בירת נפה** (Bezirkhauptmannschaft), ובשנת 1904 הוכרה רשמית כעיירה (Marktgemeinde).
השלטון הרומני והתמורות המודרניות (1918 ואילך)
בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בתום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, עברה העיירה, כחלק מבוקובינה, לשלטון רומניה.
המעבר לרומניה הוביל לשינויים מנהליים ותרבותיים משמעותיים, שכללו תהליך של **רומניזציה** (הפיכת השפה הרומנית לשפת המנהל והחינוך הבלעדית) והחלפת הפקידות האוסטרו-גרמנית.
בשנת 1925, בתקופת השלטון הרומני, שימשה העיירה כבירת נפה (Plasă) במחוז קמפולונג (Câmpulung), אך איבדה חלק ממעמדה המנהלי והתרבותי לטובת המרכזים הרומניים הגדולים יותר.
למרות זאת, הקהילות הלאומיות (יהודים, גרמנים, אוקראינים) המשיכו לשמור על זהותן המובחנת, כאשר **תנועות ציוניות** המשיכו לפעול בעיירה בעצימות.
תקופת מלחמת העולם השנייה:** החיים הרב-תרבותיים נקטעו באופן טרגי.
העיירה עברה תחת שליטה סובייטית קצרה (1940–1941), ולאחר מכן הוחזרה לשלטון רומני שהיה משתף פעולה עם גרמניה הנאצית.
כמעט כל **האוכלוסייה היהודית** של גורה הומורולוי גורשה לטרנסניסטריה באוקטובר 1941, אירוע אשר חיסל את הקהילה היהודית המפוארת שהייתה מרכז העסקים והתרבות של העיירה.
משנת 1950, בעקבות רפורמה מנהלית בתקופה הקומוניסטית, חזרה הנפה למחוז סוצ'אבה (Suceava), ובכך איבדה גורה הומורולוי את מעמדה ההיסטורי כמרכז נפה עצמאי לטובת מבנה מחוזות גדול יותר ומרוכז.
האוכלוסייה בגורה הומורולוי עברה תמורות דמוגרפיות ואתניות חדות לאורך המאה ה-20.
| **צפיפות אוכלוסין (2005)** | 7.8 איש לקילומטר מרובע | (נתון זה נראה נמוך באופן יוצא דופן ביחס לשטח, ככל הנראה מתייחס ליחידת שטח שונה).
אוכלוסיית היישוב הגיעה לשיאה בשנת 1992, אז נמנו בה קרוב ל-17,000 תושבים.
מבנה האוכלוסייה לפי גיל (2005):**
הרכב אתני ושפת אם: השוואה היסטורית
מבנה האוכלוסייה ההיסטורי של גורה הומורולוי היה רב-גוני באופן מובהק, ובעל רוב דובר גרמנית והוא עבר שינוי דרמטי לאורך המאה ה-20.
אוקראינים ואחרים (כולל צ'כים, סלובקים וארמנים): 1.4%.
גרמנית: 43.8% (שימשה גם כשפה האדמיניסטרטיבית).
בעקבות השואה והגירת המיעוטים לאחר מלחמת העולם השנייה, הפכה העיירה לריכוז רומני כמעט בלעדי:
ללא שייכות אתנית מוצהרת / אחרים: 7.7%.
הרכב דתי לפי מפקד 1930
נוצרים רומים-קתולים (בעיקר גרמנים ופולנים): 2,631 נפש (43.54%).
נוצרים אורתודוקסים (בעיקר רומנים ואוקראינים): 1,280 נפש (21.18%).
נוצרים לותרנים, יוונים-קתולים ואחרים: 3.0%.
הרכב דתי לפי מפקד 2011
נוצרים אורתודוקסים: **86.81%** (הרוב המכריע).
ללא שייכות דתית ידועה / אחרים: 8.64%.
הנוכחות היהודית בגורה הומורולוי החלה זמן קצר לאחר כיבוש בוקובינה על ידי ממלכת הבסבורג.
אזכור ראשון של יהודים בעיירה מופיע במסמך רשמי אוסטרי משנת 1782, ועד 1790 כבר התיישבה במקום משפחה יהודית אחת לפחות.
בראשית המאה ה-19, כחלק מיוזמת ההתיישבות האוסטרית בבוקובינה, הגיעו ליישוב כמה משפחות יהודיות נוספות, ועד שנת 1835 הייתה זו עדיין קהילה קטנה מאוד.
ההתפתחות המהירה של היישוב הפכה את גורה הומורולוי למרכז סחר אזורי, והדבר משך אליה גלי הגירה יהודית ממחוזות סמוכים ומהאימפריה האוסטרית.
בשנת 1848 הקהילה היהודית החלה להתארגן באופן רשמי.
באותה עת כבר מנתה הקהילה כ-20 משפחות, והוקם בית כנסת ראשון (שבתחילה היה כנראה בית תפילה ארעי).
החל משנת 1856 החלה הקהילה לנהל פנקסי מרשם תושבים מסודרים, כנדרש על ידי הממשל האוסטרי, ובכך הפכה לגוף מוכר.
לראש הקהילה היהודית הראשון מונה שלום שיבר.
בתוך שני עשורים, גדלה הקהילה בקצב מסחרר: בשנת 1869 מנתה האוכלוסייה היהודית **800 נפש**, שהיוו כשליש מכלל אוכלוסיית העיירה.
**הכנסות הקהילה היהודית** הגיעו בעיקר מאגרות שחיטה (שכללו פיקוח כשרות), מיסוי על מוצרי בשר כשר ודמי חבר קהילתיים.
הקהילה הפעילה **מוסדות דת ותרבות** שכללו חדרים, תלמודי תורה, בתי ספר יסודיים בהשפעה גרמנית, ושני בתי כנסת מרכזיים.
שיא הפריחה והמעורבות העירונית (סוף המאה ה-19 עד 1939)
תחת השלטון האוסטרי, ובתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה ואיחוד בוקובינה עם רומניה, הקהילה היהודית בגורה הומורולוי הגיעה לשיא פריחתה.
יהודי העיירה נהנו ממעמד כלכלי איתן והיו מעורבים באופן עמוק בכל רובדי החיים העירוניים:
כלכלה:** המסחר הקמעונאי והסיטונאי, תעשיית העץ, הבנקאות המקומית והמלאכה, **היו ברובם המוחלט בידי היהודים**, עד כדי כך שבשבת למעשה רוב חנויות העיר היו סגורות לחלוטין.
פוליטיקה ומנהל:** השפעת הקהילה הייתה כה ניכרת, עד שבשלבים שונים מונו לראש העיר סגנים יהודים קבועים, שהשתתפו באופן פעיל בניהול העניינים המוניציפליים.
תרבות וציונות:** הקהילה שגשגה תרבותית.
היהודים היו מעורים בכל חיי העיר, והיא הפכה למרכז של פעילות ציונית מגוונת בבוקובינה, בהשפעת הזרם המשכילי-גרמני שאפיין את המחוז.
בעיר פעלו מספר רב של **תנועות נוער** ציוניות (כגון השומר הצעיר, בית"ר) וארגוני תרבות וספורט.
מצב אידיאלי זה של סימביוזה תרבותית וכלכלית החל להתערער ערב מלחמת העולם השנייה, בעקבות התגברות הזרמים הלאומניים והאנטישמיים ברומניה, שהושפעו ישירות מעליית הנאצים ומהשתלטות רעיונותיהם על הממשל הרומני.
רבים מהיהודים שהוגלו לטרנסניסטריה נספו בגלל מחלות (טיפוס), רעב כבד, קור ורצח שיטתי על ידי שומרים רומנים ואוקראינים.
הקהילה הושמדה פיזית וכלכלית; רכוש היהודים נבזז או הולאם על ידי השלטונות הרומניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה והנצחה
לאחר מלחמת העולם השנייה ועם תחילת העלייה ההמונית לישראל לאחר הקמת המדינה, עלו רוב הניצולים היהודים מגורה הומורולוי לישראל.
גלי עלייה נוספים הפחיתו את מספרם של הנשארים, ועד סוף המאה ה-20 נותרו בעיירה רק יהודים בודדים.
בשנת 2004 הלך לעולמו ראש הקהילה היהודית האחרון **דון יוני**, ובכך חדלה הקהילה היהודית רשמית מלהתקיים כגוף מאורגן.
כיום ידוע על יהודייה קשישה אחת בלבד שמתגוררת במקום.
תושבי גורה הומורולוי וצאצאיהם הקימו בישראל ב-1986 את עמותת יוצאי גורה הומורולוי והסביבה.
העמותה שמה לה למטרה לשמר את הזיכרון ואת המורשת של הקהילה.
עיסוקה העיקרי של העמותה הוא מתן עזרה ליוצאי העיירה הנזקקים, וארגון כנסים תקופתיים לשם זיכרון ומפגש קהילתי.
פרויקט הזיכרון המרכזי:** הפרויקט הגדול והחשוב ביותר שהעמותה עסקה בו היה הוצאת **ספר הזיכרון "גורה-הומורה עיירה בדרום בוקובינה"**.
זהו ספר מקיף ומתעד, שיצא לאור בשנת 1990, הכולל עדויות, תמונות ורשימות משפחות מפורטות, ומהווה את המקור העיקרי לתולדות הקהילה.
שימור אתרים:** פרויקטים נוספים כללו שיפוץ ותחזוקת **בית העלמין היהודי** ההיסטורי בגורה הומורולוי, שהינו שריד פיזי מרכזי לקהילה, והקמת אתר אינטרנט מתעד המכיל רשימות משפחות ועדויות.
בראש העמותה עמד יעקב יורגראו (ז'קי), (נפטר ב-7 ביוני 2008) ולצדו חברים מרכזיים נוספים כגון שלמה אפטר (נפטר 2011), לאה לאופר (נפטרה ב-2003) ושרגא ישורון דוד ארז (נפטר ב-1999).
מקרב קהילת גורה הומורולוי קמו אישים משפיעים בזירה האירופית והישראלית:
סלומון וינינגר (Salomon Wininger): היסטוריון ולקסיקוגרף יהודי-אוסטרי, מחבר הלקסיקון הביוגרפי המקיף "הביוגרפיות הגדולות של היהודים".
נתן (נפתלי) הרץ ג'וראן: במאי קולנוע ומפיק ישראלי-רומני.
ויקטור סחליאנו: רופא אנדוקרינולוג ואנתרופולוג בעל שם עולמי.
אזור דרום בוקובינה ידוע במנזרים המצוירים ולכן זהו אזור מתויר.
מנזר וורונץ הידוע שוכן בשכונה בדרום-מערב העיירה (בעבר היה זה הכפר וורונץ).
מכיוון שגורה הומורולוי משמשת כ"שער" לדרום בוקובינה, התיירות תופסת מקום נכבד בכלכלת המקום.
בעיר ישנו בית מלון מפואר, וכן מספר מוטלים ובתי הארחה.
האנדרטה לזכרה של הסופרת האוקראינית אולהה קובליאנסקה
גורה-הומורולוי: פנקס הקהילות, רומניה, כרך שני, בהוצאת יד ושם, עמ' 444 - 456
גורה-הומורה, עיירה בדרום בוקובינה, קורותיה של קהילה יהודית, מאת שרגא ישורון
העיר ניו יורק, הגדולה מבין ערי ארצות הברית, היא ביתם של 6,486 רבי קומות וגובהם של 113 מתוכם עולה על 183 מטרים (600 רגל).
גורד השחקים הגבוה ביותר בעיר הוא מגדל החירות שנבנה כחלק ממרכז הסחר העולמי החדש ומתנשא לגובה של 541 מטרים.
הבניין, על 104 קומותיו, הוא גם הבניין הגבוה ביותר בארצות הברית, הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי והשביעי בגובהו בעולם.
רובם של גורדי השחקים בניו יורק מרוכזים במידטאון, מנהטן תחתית.
נכון לינואר 2011, היו בעיר 228 גורדי שחקים שגובהם עולה על 152 מטרים (500 רגל), כולל אלו שהיו מצויים בבנייה, יותר מכל עיר אחרת בארצות הברית.
משנת 2003 הושלמו בנייתם של 24 גורדי שחקים הגבוהים מ-183 מטרים בעיר ו-20 נוספים מצויים בשלבי בנייה שונים.
נכון לפברואר 2016, ישנם 458 גורדי שחקים הנמצאים בבנייה או מוצעים לבנייה בעיר.
נהוג לציין את תחילת עידן גורדי השחקים בניו יורק ב-1890 עם השלמתו של בניין הניו יורק וורלד.
קדמו לו רבי קומות רבים בעיר, אך הוא הבניין הראשון בעיר שגובהו עלה על גובהה של כנסיית השילוש הקדוש.
הוא היה הגבוה ביותר בעיר ניו יורק עד שנת 1899, ובשנת 1955 נהרס כדי לאפשר את הרחבת הכניסה לגשר ברוקלין.
מאז בלטה ניו יורק בבניית גורדי שחקים.
בין השנים 1890–2001, אחד-עשר מבנים שונים שנבנו בה החזיקו בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם".
הפיתוח המואץ השני הגיע לשיאו בתקופה בין העשור השני של המאה ה-20 לתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 שבה נבנו מבנים בולטים כמו בניין וולוורת', וול סטריט 40, בניין קרייזלר ובניין אמפייר סטייט.
כל אחד מהמבנים הללו היה לבניין הגבוה בעולם מיום השלמתו כשהאחרון נשא בתואר כ-40 שנה.
הפיתוח המואץ השלישי הגיע לשיאו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנים אלו נבנו והושלמו כ-70 גורדי שחקים שגובהם עלה על 183 מטרים (600 רגל).
הטבלה שלהלן מדרגת את גורדי השחקים בעיר ניו יורק שבנייתם הושלמה או שהסתיימו בהם עבודות השלד (topped out) וגובהם עולה על 183 מטרים (600 רגל).
גובה הבניינים המוצג בטבלה כולל את התורן או פרטים אדריכליים אחרים הממוקמים בראשם, אך אינם כוללים את האנטנות שעל התורן.
סימן שווה (=) מצביע על שוויון בגובהם של שני מבנים או יותר.
עמודת ה"שנה" מציגה את שנת סיום הבנייה.
מקום שם תמונה גובהבמטרים (רגל) קומות שנה הערות 1מגדל החירות 541 (1,776) 104 2014 הבניין השביעי בגובהו בעולם והגבוה ביותר בארצות הברית מאז ה-10 במאי 2013, השנה בה הסתיימה בניית השלד שלו.
בנוסף, הוא הבניין הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי והבניין הגבוה ביותר בעולם שמשמש אך ורק למשרדים.2מגדל סנטרל פארק472 (1,550)992021בניין המגורים הגבוה בעולם, הבניין השני בגובהו בחצי הכדור המערבי לאחר מגדל החירות.3מגדל סטיינווי435 (1,428)852022נחשב למגדל הצר בעולם.4One Vanderbilt427 (1,401)672020נמצאת בו התצפית השנייה בגובהה בארצות הברית.
5שדרת פארק 432 426 (1,396) 89 2014 היה בניין המגורים הגבוה בחצי הכדור המערבי עד 2021, הבניין ה-5 בגובהו בארצות הברית והבניין ה-16 בגובהו בעולם, מאז ה-10 באוקטובר 2014, השנה בה הסתיימה בניית השלד שלו.
6בניין האמפייר סטייט 381 (443.2 כולל האנטנה בראשו) (1250) 103 1931 הבניין ה-23 בגובהו בעולם והרביעי בגובהו בארצות הברית.
הבניין הראשון בעולם שכלל יותר מ-100 קומות.
משך בנייתו היה 14 חודשים בלבד בתקופת השפל הגדול.
היה הבניין הגבוה בעולם משנת השלמתו, 1931 ועד 1972, בה הושלמה בנייתם של מגדלי התאומים.
לאחר קריסתם של התאומים, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, שב להיות הבניין הגבוה בעיר ניו יורק החל משנת 2001 ועד שנת 2013. 7מגדל בנק אוף אמריקה 366 (1,200) 55 2009 הבניין ה-29 בגובהו בעולם והחמישי בגובהו בארצות הברית.
המגדל הראשון בעולם שזכה לדירוג פלטינה של התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED.
7=בניין קרייזלר 319 (1,046) 77 1930 הבניין ה-57 בגובהו בעולם והשביעי בגובהו בארצות הברית.
הבניין הראשון שחצה את רף הגובה של 1,000 רגל (305 מטרים).
היה הבניין הגבוה בעולם בין השנים 1930-1931. 7=בניין הניו יורק טיימס 319 (1,046) 52 2007 הבניין ה-57 בגובהו בעולם והשביעי בגובהו בארצות הברית.
8 מרכז הסחר העולמי 3 329 (1,079)802018נפתח רשמית ב-11 ביוני 2018. הבניין השלישי הגבוה ביותר במתחם מרכז הסחר העולמי.
9 מרכז הסחר העולמי 4 298 (977) 72 2013 ידוע גם בשם רחוב גרינוויץ' 150, והוא מהווה חלק מבנייתו המחודשת של מרכז הסחר העולמי החדש.
היה לבניין הגבוה בעולם במשך חודשיים בשנת 1930. מוכר גם בשם Bank of Manhattan Trust Building.
13מגדל ביקמן 265 (870) 76 2011 עד 2021 היה בניין המגורים הגבוה ביותר בעיר ניו יורק וחצי הכדור המערבי.
14מגדל טראמפ העולמי 262 (861) 72 2001 בניין המגורים השני בגבוהו בעיר ניו יורק.
קומת התצפית שלו היא השנייה בגובהה בעיר ניו יורק.16מגדל רחוב לאונרד 56250 (821)602017מגדל המגורים הגבוה ביותר במנהטן תחתית.
20בניין מט לייף 246 (808) 59 1963 מוכר גם בשמו הקודם: בניין פאן אמריקן וורלד איירווייז.
הטבלה שלהלן מציגה את הבניין הגבוה ביותר בכל אחד מחמשת רובעי העיר ניו יורק.
מדידת המבנים לפי השיטה הסטנדרטית.
עמודת ה"שנה" מציינת את שנת השלמת בנייתו של המבנה.
רשימה זו כוללת את גורדי השחקים בעיר ניו יורק שנהרסו וגובהם היה לפחות 152 מטרים (500 רגל).
שםתמונהגובהבמטרים (רגל) קומות הושלמובשנת נהרסובשנתהערות מרכז הסחר העולמי 1 (המקורי) 480 (526 כולל האנטנה)(1368) 110 1972 2001 נהרס בפיגועי 11 בספטמבר.
סדר כרונולוגי של גורד השחקים הכי גבוה בעיר
זו רשימת הבניינים שהחזיקו בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעיר ניו יורק".
כנסיית השילוש הקדוש ובניין אמפייר סטייט החזיקו בתואר פעמיים לאחר שהבניינים שהיו גבוהים מהם נהרסו.
גורדי שחקים ומגדלים רבי קומות מוקמים בישראל כחלק מהליך העיור, העיבוי והציפוף של מרכזי הערים, המאפיין את הערים בישראל, ובמיוחד ערי גוש דן.
לפי הגדרת המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית, "גורד שחקים" הוא בניין רב קומות המתנשא לגובה של לפחות 150 מטרים אך ישנה גם הגדרה מקלה המגדירה כגורד שחקים כל בניין המתנשא לגובה של החל מ-100 מטרים לפחות.
נכון ל-2022 היו בישראל 24 גורדי שחקים מעל לגובה של 150 מטר, כולם נמצאו בגוש דן ורק שישה מתוכם הושלמו לפני שנת 2010. למעט מגדל עזריאלי העגול ב-1999 כולם הושלמו אחרי שנת 2000.
מגדל שלום, החזיק שנים ארוכות בתואר "גורד השחקים הגבוה בישראל" ובמשך מספר שנים אף בתארים "גורד השחקים הגבוה באסיה" ו"גורד השחקים הגבוה במזרח התיכון".
תנופת בנייה של גורדי שחקים החלה משנות ה-90 של המאה ה-20.
מגדל Beyond הדרומי הוא גורד השחקים הגבוה בישראל, המתנשא לגובה של מעל ל-300 מטרים.
ב-2024 היו בישראל למעלה מ-2,000 מבנים בעלי 20 קומות ומעלה.
נכון לשנת 2024 החזיקו בתואר שישה בניינים בלבד: הראשון הוא מגדל שלום מאיר התל אביבי.
גובהו 120 מטר, הוא נבנה בשנת 1965 והחזיק בתואר במשך כ-22 שנה – עד שנת 1987. בשנה זו נבנה מגדל מרגנית, שהיה הגבוה ביותר עד 1999, בשנה זו נחנכו מגדלי עזריאלי והתואר עבר למגדל עזריאלי העגול שגובהו 187 מטר, גם הוא בתל אביב.
עד שנות ה-90 נבנו לא מעט רבי קומות גבוהים בישראל, ביניהם מגדל אשכול בחיפה, מגדלי דיזנגוף ומגדל גן העיר בתל אביב, חלק ממגדלי מתחם הבורסה שברמת גן ועוד רבים אחרים; אבל מעטים עברו את סף 100 המטרים ורק ב-1999 נבנה גורד שחקים שעבר את 150 המטרים.
עיקר התנופה בבניית גורדי שחקים גבוהים בישראל התרחשה מאמצע שנות ה-90 ועד היום.
מתוך רשימת 25 המגדלים הגבוהים בישראל, כולם נבנו החל משנות ה-90, רובם בשנות ה-2000 המאוחרות.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמו מספר מבנים גבוהים מוכרים, כמו מצודת זאב, בית אל על בתל אביב, בניין עיריית תל אביב, בית מנורה, מגדל אגד בחיפה ומגדל שמשון בבורסת היהלומים ברמת גן (שהיה המגדל הראשון מני רבים באזור זה).
בשנת 1965 נבנה מגדל שלום במקום בו עמדה הגימנסיה העברית הרצליה.
המגדל שימש במשך שנים ארוכות מקור גאווה לישראלים רבים, שראו בו סמל להתקדמות הטכנולוגית בישראל.
המגדל זכה גם לביקורת שנים לאחר מכן, עקב מיקומו בלב הנוסטלגי של תל אביב והצורך בהריסת בניין גימנסיה הרצליה לצורך בנייתו.
אזור בורסת היהלומים ברמת גן מוכר בישראל במיוחד בשל הריכוז הגבוה של רבי קומות שבו.
אזור זה כולל ארבעה מבנים אשר שייכים ישירות לבורסת היהלומים, ועוד מבנים ומגדלים רבים המשמשים לצורכי משרדים, מלונאות ומעט מגורים.
מגדל שמשון, שהוקם בשלהי שנות ה-60 וגובהו 79 מטרים ולכן אינו גורד שחקים, כולל 23 קומות, הוא היום למעשה העשירי בגובהו באזור בורסת היהלומים.
למעלה מ-160 מטרים מפרידים בינו לבין מגדל משה אביב, שהוא המגדל הגבוה במתחם.
בשנות ה-70 לא נבנה מספר רב של גורדי שחקים, אך הוקמו במהלכן בירושלים ובתל–אביב מספר מלונות גבוהים ובהם (בשמותיהם היום) שרתון מוריה, שרתון תל אביב, קרלטון ודן פנורמה.
בירושלים, בה הייתה עד שנות השבעים קיימת מדיניות של שמירה על קו רקיע נקי מגורדי שחקים, נבנה מגדל קראון פלאזה (1973) נחשב במשך תקופה ארוכה למגדל הגבוה בעיר, וכן שרתון פלאזה ירושלים.
בחיפה הוקם בשנת 1978 מגדל אשכול, שבו 30 קומות.
המגדל נחשב עד שנת 2002 לגבוה ביותר בחיפה בפרט ובצפון הארץ בכלל.
כאשר הוקם הוא היה למעשה המגדל הגבוה ביותר בישראל מחוץ לתל אביב.
מגדל אשכול, שהוא המגדל הראשי של אוניברסיטת חיפה, היה מגדל האוניברסיטה הגבוה ביבשת אסיה עד שנת 1989, והוא עדיין, הודות למיקומו על הכרמל, המבנה הראשון הנגלה לכל נוסע המגיע לאזור חיפה או הקריות.
שנות ה-80 אופיינו בבנייה גבוהה יותר, אך עדיין מתונה בהשוואה להתפתחות בשנות ה-90. באותו עשור נבנו דיזנגוף סנטר ומגדליו, מגדל דניאל פריש, מגדל מרגנית בקריה שבתל אביב שהפך לגבוה בישראל, מגדל גן העיר, וכן מגדלי פנורמה על הכרמל בחיפה.
באותה עת החלה להתפתח מגמת בנייני מגורים גבוהים, אך התופעה עדיין לא התפשטה באופן רחב כבעשור שלאחר מכן.
שנות ה-90 והעשור הראשון של שנות ה-2000
החל מאמצע שנות ה-90, בזכות השגשוג הכלכלי בישראל, חלה מהפכה אשר תוצאותיה נראו רק לקראת סוף העשור.
בתקופה זו החלו לבנות גורדי שחקים ורבי קומות רבים, במיוחד באזור תל אביב ורמת גן, אשר היו גבוהים משמעותית ובעלי מספר קומות רב יותר מבעבר.
לקראת סוף שנת 2000, עם התנפצות בועת האינטרנט והכניסה למיתון בעולם ובישראל, תחילת האינתיפאדה השנייה, ותחת השפעת פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, נכנס ענף גורדי השחקים למיתון עמוק.
הבנייה במגדלים רבים הוקפאה או בוטלה, ולא אושרו כמעט תוכניות חדשות לבנייה.
שיא אותה מגמה היה הקפאת התוכנית לבניית מגדל אגד, שתוכנן להתנשא לגובה של למעלה מ-300 מטרים ולגרוף את תואר הבכורה הישראלי.
החל משנת 2005, עם היציאה מהמיתון הכלכלי והשיפור במצב הביטחוני בישראל, החלה הפשרת מיזמי בנייה ואושרו פרויקטים רבים נוספים.
בשל הזמן הממושך יחסית הנדרש לבניית גורדי שחקים (כשלוש שנים), נראו תוצאות היציאה מהמיתון והחזרה לבנייה לגובה באופן משמעותי רק מספר שנים אחר כך לקראת סוף העשור.
עם התאוששות הכלכלה העולמית ב-2008 המשך הצמיחה מהעשור הקודם והפחתת רגולציית גובה בידי ממשלות נתניהו ועיריות גוש דן, בעשור השני של שנות ה-2000 החלה תנופת צמיחה בבניית רבי קומות בכלל וגורדי שחקים מעל לגובה של 150 מטר בפרט.
עד שנת 2010 היו רק שמונה גורדי שחקים מעל לגובה של 150 מטר, ועד שנת 2020 נבנו 28 גורדי שחקים חדשים בעיקר בתל אביב ורמת גן אך גם בערים כמו גבעתיים, בני ברק, פתח תקווה, בת ים ואשדוד.
בין האזורים שעברו פיתוח מאסיבי בולט לאורך העשור ניתן למנות את: פארק צמרת, משולש הגבולות בין תל אביב גבעתיים ורמת גן ואת מע"ר עסקים ראשי בעיקר לאורך דרך בגין בתל אביב.
עידוד הציפוף במרכזי הערים על ידי המדינה ורשויות התכנון, כחלק ממגמה כוללת של התחדשות עירונית בערים, ביחד עם תחבורה ציבורית יעילה יותר ומערכת של רכבת קלה, מביאים להתרבות חסרת תקדים גורדי שחקים בבנייה מסוגים שונים בכל הערים הגדולות ובעיקר בגוש דן לאורך העשור השני של המאה ה-21 ובעתיד הנראה לעין.
בעשור השני התחילה מגמת פיתוח מגדלים נרחבת בערים אחרות יותר מרוחקות מתל אביב כמו אשדוד ונתניה, אך גם גדילת משמעותית במספר המגדלים בגלעין של מטרופולין תל אביב.
אחד המאפיינים הבולטים שהחלו להתחזק ולהשפיע לקראת סוף שנות ה-90 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21, הוא בנייתם של גורדי שחקים יוקרתיים למטרות מגורים בלבד.
מגדלים אלה נבנים בעיקר באזור תל אביב ורמת גן, ברמת גימור גבוהה, ונועדו לאוכלוסייה האמידה בישראל כתחליף לווילות בפרוורים.
המגמה החלה במספר קטן של גורדי שחקים שנבנו למטרה זו, ביניהם מגדלי צמרת ומגדלים בודדים נוספים, אך ללא ספק שיאה בא לידי ביטוי בבניית פארק צמרת.
פארק צמרת בתל אביב הוא אחד הפרויקטים המשמעותיים והגדולים ביותר בישראל בתחום גורדי השחקים.
השכונה, אשר בנייתה החלה בשנת 2005 לאחר שנים רבות של עיכובים בירוקרטיים, נמצאת בין דרך נמיר לנתיבי איילון.
פרויקט הפיתוח כלל שכונת יוקרה חדשה המורכבת מ-12 רבי קומות וגורדי שחקים בני 30–47 קומות, שייעודם למגורים בלבד.
על אף התיאום בתכנון המגדלים והפיתוח הסביבתי, כל מגדל נבנה בדרך כלל על ידי יזם אחר.
בניית השכונה חיזקה את מגמת בניית גורדי שחקים למגורים בלבד באזור תל אביב ואף ניתן לראות שכונות דומות, אם כי עדיין לא באותו היקף, בערים נוספות בישראל.
מגדל המגורים הגבוה בישראל נכון למאי 2020 הוא מגדל המגורים בפרויקט מידטאון.
ב-2023 הסתיימה בניית מגדל Hi Tower (הגבהתו הסתיימה ב־2022) בגבעתיים, הוא בניין המגורים הגבוה בישראל, ומגיע לגובה של 220 מטר.
גורד שחקים שנטמע בפולקלור הישראלי הוא הבניין של הקפיטריה מטבריה:
מגדל שלום מאיר היווה אתר התרחשות מרכזי בסרט 999 עליזה מזרחי ובאפיזודה "גט" בסרט סיפורי תל אביב.
הבנייה לגובה בעיר לונדון החלה בשנת 1098, עם תחילת בנייתו של המגדל הלבן של מצודת לונדון.
המבנה הראשון שהתנשא לגובה של יותר מ-100 מטרים היה קתדרלת סנט פול הישנה.
עם השלמת בנייתה, בשנת 1310, היה גובהה 150 מטרים.
הקתדרלה הייתה גם למבנה הגבוה ביותר בעולם עד שנת 1311, עם השלמת בנייתה של קתדרלת לינקולן בלינקולן, אנגליה.
בשנת 1549, שבה להיות קתדרלת סנט פול הישנה למבנה הגבוה ביותר בעולם עקב קריסת המגדל המחודד בראש קתדרלת לינקולן.
למרות קריסתו של המגדל המחודד בראש קתדרלת סנט פול הישנה ב-4 ביוני 1561, עקב מכת ברק, היא נותרה המבנה הגבוה בלונדון.
בספטמבר 1666 נשרפה כליל בשרפה הגדולה של לונדון.
כעת הייתה קתדרלת סאת'ק לבניין הגבוה בלונדון - גובהה 50 מטרים.
מאז ועד שנת 1710, אף מבנה לא התקרב לגובה 100 מטרים, עד בנייתה המחודשת של קתדרלת סנט פול המוכרת כיום.
הקתדרלה הייתה ועודנה בגובה 111 מטרים ונותרה לבניין הגבוה בעיר עד אוקטובר 1965, עם השלמת בנייתו של מגדל בריטיש טלקום.
גורד השחקים הראשון של לונדון היה מגדל נטווסט (כיום "מגדל 42") שהושלם בשנת 1980 והגיע לגובה של 183 מטרים.
הבניין הגבוה ביותר שנבנה אחריו היה כיכר קנדה 1 בקנרי וורף שהושלם בשנת 1991. בעשור השנים שלאחר מכן נבנו מספר גורדי שחקים ובהם כיכר קנדה 8, רציפי הרון, בניין ברקליז ובניין סוויס רה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה שוב בנייה לגובה.
מגדל השארד הגבוה ביותר בעיר ומתנשא לגובה של 306 מטרים.
הטבלה שלהלן מדרגת את גורדי השחקים בלונדון שבנייתם הושלמה או שהסתיימו בהם עבודות השלד (topped out) וגובהם עולה על 100 מטרים (328 רגל.
טבלה זו מציגה את גורדי השחקים שנהרסו וגובהם עלה על 100 מטרים.
שם תמונה גובהמטרים/רגל קומות <span style="color:navy;">שנת בנייה <span style="color:navy;">שנת הריסה הערות גני דרייפרז 100 / 328 30 1967 2007 תוכננו על ידי ריצ'רד סייפרט.
גוּרַה קַלְוַוארְיַה (בפולנית: Góra Kalwaria; ביידיש: גער, מבוטא "גֶר") היא עיר השוכנת על נהר הוויסלה בפולין, כ-25 ק"מ מדרום לעיר ורשה.
העיר חשובה לנוצרים הקתולים של פולין, וכן ליהודים, כמרכזה בעבר של חסידות גור.
במקור היה שמה של העיר פשוט "גורה".
בשנת 1670 הוא שונה ל"נוֹבַה יֶרוֹזוֹלִימַה" (Nowa Jerozolima, בפולנית: "ירושלים החדשה"), ושונה פעם נוספת במהלך המאה ה-18 ל"גורה קלוואריה" (פולנית: Góra Kalwaria), שפירושה "הר הגולגולתא" - ההר בירושלים שעליו נצלב ישו.
הכפר גורה היה קיים כבר במאה ה-13. במהלך הכיבוש השוודי נהרס הכפר עד היסוד, ובשנת 1666 הפך לרכושו של הבישוף של פוזנן, סטפן וייז'בּובסקי , אשר החליט לייסד עיירה חדשה על גבי החורבות.
תוכניתו הייתה להקים מעין "גבעת גולגולתא" - מרכז דתי אשר יוקדש להצגת הפסיון של ישו ולטקסים, שהיו די פופולריים בתחילת העת החדשה בפולין.
הוא סבר כי הנוף המקומי מזכיר את זה של ארץ הקודש.
בשנת 1670 נקראה העיר החדשה "נוֹבַה יֶרוֹזוֹלִימַה" ("ירושלים החדשה"), קיבלה זכויות עיר ועבודת הבנייה צברה תנופה.
העיצוב העירוני התבסס על מפות ימי-ביניימיות של ירושלים, וסידור הרחובות יצר צורת צלב.
הבישוף הזמין את מסדרי הדומיניקנים, הפרנציסקנים והפיאריסטים להתיישב בעיר, וזו התכסתה עד מהרה במנזרים, בכנסיות, קפלות וב"דרכי ייסורים".
העיירה אמורה הייתה להיות נוצרית טהורה, ויהודים לא הורשו להתיישב בה.
לאחר מותו של הבישוף וייז'בּובסקי החלה שקיעתה של העיירה.
כנסיות וקפלות רבות נסגרו, ובין השנים 1883-1919 הושעו זכויות העיר של העיירה.
בתחילת המאה ה-19 בוטל האיסור על התיישבות יהודים בגורה.
היהודים הראשונים הגיעו לגורה קלוואריה בשנת 1802, וכעשרים שנה מאוחר יותר התגוררו בה כמה מאות יהודים.
רק בשנת 1834 הורשו היהודים בעיר לבנות בתים.
בעיר כיהן כרב רבי יעקב דוד קאליש (לימים האדמו"ר מאמשינוב), למשך תקופה מסוימת.
בסביבות אמצע המאה ה-19 הגיע למקום רבי יצחק מאיר אלתר, והקים את החסידות הקרויה על שם העיר - חסידות גור.
עם התבססות החסידות משכה אליה העיר המוני מבקרים, וב-1899 החל אף לפעול קו רכבת מוורשה לגורה, שכונה "דעם רבינ'ס קאלייקע" - הרכבת הקלה של הרבי.
לצד בית הרבי הוקם בית מדרש גורה קלוואריה, וכן הוקמו אכסניות ומתקנים נוספים לשימושם של החסידים, וביקור החסידים אצל האדמו"ר הפך לעוגן כלכלי משמעותי של העיירה
בשנת 1936 נעשה ניסיון הצתה של בית הכנסת של חסידי גור מסיבות אנטישמיות.
ב־1938 אירעה בעיר התנפלות אנטישמית, במהלכה נפצעו מספר יהודים ונגרם נזק לרכוש
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה הוטלו על יהודיה גזירות שונות, רכושם הוחרם, ובוצעו בהם מעשי התעללות והשפלה פומביים.
בין היתר, בתי תפילה יהודיים הוסבו לאורוות סוסים.
עד מהרה הוקם בעיר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה, ולהעביר לגרמנים תשלומי כופר גבוהים.
בשנת 1940 חלק מהיהודים הועברו לסובייניה יז'יורי.
בפברואר 1941 העבירו הגרמנים את יהודי העיר, תוך שימוש באלימות רבה, לגטו ורשה, שם מתו מאות מהם תוך מספר חודשים מרעב וממחלות.
היתר הועברו עם שאר יושבי גטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מכ-3,300 יהודי העיר שרדו את השואה בודדים.
בעיר קבורים כיום שני אדמו"רי גור, הרב יצחק מאיר אלתר ("חידושי הרי"ם) ונכדו הרב יהודה אריה ליב אלתר ("השפת אמת").
| שם = גורדון רמזי
| מקום לידה = ג'ונסטון, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת
| סגנון = מטבח צרפתי, בריטי
| השכלה = המכללה הטכנית צפון אוקספורדשייר
גורדון ג'יימס רמזי הוא שף סקוטי ידוע, אחד משלושת השפים הבריטיים אשר מסעדותיהם מחזיקות כיום בשלושה כוכבי מישלן.
רמזי זכה בסך הכול ב-16 כוכבי מישלן עבור כל מסעדותיו ומחזיק כיום ב-8 מהם.
הוא התפרסם בבריטניה בעקבות הופעתו בתוכניות טלוויזיה הקשורות בתחרויות בישול, מזון ושיפור מסעדות ברחבי המדינה.
החל מחודש מאי 2005 הוא מככב בתוכנית הטלוויזיה "מטבחי הגיהנום" של רשת פוקס בארצות הברית.
נולד בסקוטלנד, ובילדותו נדד רמזי עם משפחתו ברחבי הממלכה המאוחדת, זאת בעקבות כישלונות אביו במקומות עבודה שונים.
באוטוביוגרפיה שלו תיאר את ילדותו כילדות של התעללות והזנחה מצד אביו השתיין ורודף הנשים.
בגיל 16, עזב את בית הוריו, יחד עם אחותו הגדולה דיאן, ועבר לדיור מוגן.
בגיל 12 החל רמזי לשחק כדורגל בקבוצת ווריקשייר.
בקיץ 1984 צורף לקבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית, אולם פציעה בברכו לא איפשרה לו להמשיך ולשחק כדורגל מקצועני.
בגיל 19, לאחר שחוזהו עם הריינג'רס לא הוארך בגלל פציעתו, החל להתעניין ברכישת השכלה גסטרונומית.
לאחר שבחן מספר אפשרויות, הוא נרשם ללימודי מינהל מלונאות במכללה טכנית המופעלת על ידי ארגון רוטרי.
רמזי עבד כסו שף ב"מלון בית רוקסטון", ולאחר מכן ניהל מטבח של חדר אוכל ל-60 סועדים ב"ויקאם ארמס", עד שמערכת היחסים שלו עם אשת הבעלים לא איפשרה את המשך עבודתו במקום.
הוא עבר ללונדון, שם עבד במספר מסעדות עד שעבר לעבוד עם מרקו פייר וייט, במסעדת "הרווי'ס".
לאחר שעבד ב"הרווי'ס" במשך שנתיים ועשרה חודשים, החליט להתמחות במטבח הצרפתי.
השף מרקו וייט עודד אותו לא לנסוע לפריז להשלמת השכלתו, אלא לעבוד עבור אלברט רו, ב"לה גאברוש", ברובע מייפייר (ב"לה גאברוש" פגש את ז'אן-קלוד ברטון, כיום רב המלצרים שלו במסעדת "רויאל הוספיטל רוד").
לאחר שנה ב"לה גאברוש" הזמינו אלברט רו לעבוד כסגנו ב"הוטל דיווה", מלון נופש באתר סקי באלפים הצרפתיים.
משם עבר לפריז ועבד שם עם השפים גי סאבואה וז'ואל רובישון, שניהם בעלי מסעדות בעלות כוכבי מישלן.
הוא המשיך את הכשרתו בצרפת כשלוש שנים ואחריהן עבד כשף אישי למשך שנה ביאכטה פרטית בשם "אידלווילד", בברמודה.
עם שובו ללונדון בשנת 1993, הוצעה לרמזי משרת השף הראשי במסעדת "לה טנט קלייר" בצ'לסי.
מעט לאחר מכן הציע השף מרקו וייט לרמזי את תפקיד השף הראשי ו-10% מהבעלות במסעדת "רוזמור".
שם המסעדה שונה ל"אוברג'ין" וארבעה חודשים אחר כך זכתה בכוכב מישלן ראשון.
בשנת 1997 זכתה המסעדה בכוכב מישלן שני, אולם למרות ההצלחה עזב רמזי את המסעדה באותה שנה בעקבות חילוקי דעות עם בעליה.
בשנת 1998 פתח רמזי את מסעדת "גורדון רמזי ברויאל הוספיטל רוד" בצ'לסי, בסיוע חותנו, כריס הטצ'סון.
המסעדה זכתה בכוכב המישלן השלישי שלה ב-2001 והפכה אותו לשף הסקוטי הראשון שזכה בשלושה כוכבי מישלן.
ממסעדה אחת, צמחה אימפריית המסעדות שלו במהירות.
מסעדתו השנייה נקראה "פטרוס" והתפרסמה כאשר שישה בנקאים שתו בארוחה אחת בשנת 2001, יינות בסך 44,000 ליש"ט.
מסעדתו השלישית הייתה "אמריליס" בגלאזגו (ואשר נסגרה מאז) והרביעית "גורדון רמזי" במלון קלרידג'ס בלונדון.
בשנים 2005–2006 נוספו אף מסעדה בדובאי, שתי מסעדות בטוקיו, וכן "גורדון רמזי בלונדון" בעיר ניו יורק,
שלה שני כוכבים במדריך המישלן לשנת 2011.
בשנת 2007 פתח רמזי מסעדה ראשונה באירלנד, וב-2008 חנך את מסעדתו הראשונה בחוף המערבי של ארצות הברית, בלוס אנג'לס.
רמזי אמר פעם ששלוש המטרות שהציב לעצמו בחייו הן לזכות בפרס קטיי, בכוכבי מישלן ובתואר אבירות.
רמזי הוא אחד משלושת השפים הבריטים המחזיקים בשלושה כוכבי מישלן עבור מסעדותיהם (האחרים הם הסטון בלומנטל ואלן רו).
ב-2006 קיבל תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE) עבור "תרומתו לתעשיית האירוח".
ביולי 2006 הפך רמזי לאדם השלישי בבריטניה אשר זכה בשלושה פרסי קטיי, הפרס הגבוה ביותר בתעשיית האירוח הבריטית.
זוכי שלושת פרסי קטיי האחרים הם מישל רו, אנדרו וג'קי פרן.
בספטמבר 2006 זכה בתואר "האדם המשפיע ביותר בבריטניה בתחום תעשיית האירוח" של רשימת CatererSearch 100'', שמפרסם מגזין "קייטרר אנד הוטלקיפר".
בזכייה זו עבר את ג'יימי אוליבר, אשר עמד בראש הרשימה ב-2005.
כמו כן, עבד גם כיועץ למספר ארגוני הסעדה ולחברת התעופה סינגפור איירליינס כחלק מ"קבוצת יועצים בינלאומית".
כל עסקיו של גורדון רמזי מוחזקים על ידי חברת גורדון רמזי החזקות, שהיא חברת שותפות עסקית של כריס הטצ'סון ורמזי.
רמזי מחזיק 69% ממניות החברה בשווי של 67 מיליון ליש"ט.
בנובמבר 2006 הודיע רמזי על כוונתו להקים שלוש מסעדות נוספות בארצות הברית בשותפות עסקית עם קרן ההשקעות קבוצת בלקסטון.
המסעדות הללו מציעות מאכלים אירופיים מודרניים של השף ונפתחו בין 2006–2007 ב-
"גורדון רמזי במלון לונדון" שבמנהטן, ניו יורק – אוקטובר 2006.
"גורדון רמזי בסיילו" בבוקה רטון, פלורידה.
"גורדון רמזי במלון לונדון" בלוס אנג'לס.
בסוף 2006 רכשה החברה שלושה פאבים לונדוניים, שאותם הסב למסעדות-פאב.
"דה נארוו" בליימאאוס, אשר נפתח במרץ 2007, "דבונשייר" בצ'יזיק שנפתח באוקטובר 2007 ו"דה וורינגטון" במיידה ויל, אשר נפתח בפברואר 2008.