tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל המקום נשלחו שני נוטרים יהודים, על מנת לשמור עליו בהיעדר תושביו.
אחד הנוטרים, יוסף עבו עברון, תיאר את האווירה במקום משהגיע אליו:
למחרת היום הוחלפו עבו וחברו בנימין מזרחי, בידי חוליה אחרת של נוטרים, שהחזיקו במקום.
ב-5 במרץ הודיעה המשטרה לוועד מתיישבי הגליל העליון כי היישוב ייתפס ויוחזק בידי כוחות צבאיים עד להודעה חדשה.
היישוב הוקף בידי מספר פלוגות צבא, ועל הכביש המוביל ליישוב הוקם מחסום.
בשעות הצהריים הגיע טור צבא ליישוב, חיילים מזוינים בנשק אוטומטי סילקו את הנוטרים, וכבשו את המקום.
שלושה מהעצורים הובאו על מנת לפקח על אחסון חפציהם האישיים של המתיישבים, אך אלה סירבו לחתום על הקבלה.
סיור מטעם הקרן הקיימת לישראל, בעלת הקרקע החוקית, שנערך במקום, גילה כי עצים נעקרו ויבולים הושמדו במזיד.
העיתון "ידיעות אחרונות" פרסם כי עילת הגירוש והמעצר הייתה שתי קבוצות של ערבים שנתקלו זו בזו באפלה, וכלב שנפצע.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הורידו הבריטים יישוב עברי מאדמתו, והמעשה התקבל ביישוב בתחושה של הלם.
היישוב כולו חש כי נעשה אי צדק למתיישבי ביריה, וכי ויתור על נקודת התיישבות זו יהיה נסיגה של ממש במאבק להתיישבות חופשית, לעלייה חופשית ולהקמת מדינה עברית.
תגובת היישוב להורדת ביריה מהקרקע
פינוי ביריה התקבל ביישוב בתערובת של זעם וחרדה.
היה ברור כי מדובר בתקדים, שאם יישאר על כנו, יוכל לשמש כנקודת פתיחה להרס כל מפעל ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
מאז פרסום "הספר הלבן" וחוק הקרקעות הושקע חלק רב מהמאמצים של התנועה הציונית בעקיפת האיסורים על ההתיישבות, ובהעלאת יישובים חדשים על הקרקע הן במקומות שהתאפשרו על פי חקיקה זו, והן במקומות אסורים.
ההשלמה עם חיסול ההתיישבות היהודית בביריה הייתה עלולה להוות מכה ניצחת למאמצים אלו.
במנשר שפרסם מטה הפלמ"ח לאחר האירועים המשקף את הלוך הרוחות שלאחר כיבוש ביריה נאמר:
היו בפלמ"ח שדרשו פעולה קיצונית כנגד כיבוש ביריה על ידי הבריטים, אולם יגאל אלון קבע כי השיקול הריאלי דורש דרך פעולה שלא תתן לאויב (הבריטים) אמתלה להצדיק את ישיבתו בה, אלא תערער אותו מבחינה מוסרית וכך תביא אותו לנסיגה ללא שפיכות דמים.
אלון קבע כי "השימוש בנשק נדחה לשעה שיוכח בעליל כי הדרך הראשונה לא תצלח".
במקביל למאמצי הפלמ"ח ותנועת המרי, פרצה בארץ תנועת מחאה מאורגנת.
שביתה כללית בת יום אחד הוכרזה בחיפה, ועצרת בהשתתפות 5,000 איש, בה נשא דברים אבא חושי קראה להשבת מתיישבי ביריה לאדמתם.
אנשי היישוב פעלו בצורה דומה גם בתל אביב ובירושלים.
מבצע "הגידם" - ביריה ב'
ההגנה החליטה כי התגובה הראויה להורדת היישוב ביריה מעל הקרקע היא יישובו מחדש.
לשם כך הוקם מטה מיוחד בחיפה שכלל את שאול אביגור, יוסף אבידר וצבי איילון.
הללו ריכזו אלפי בני נוער למבצע התיישבות, שנקבע, אם מתוך סמליות, ואם כדי להטעות את השלטונות הבריטיים, ליום חמישי, י"א באדר, ה'תש"ו, 14 במרץ 1946, שהיה אף יום תענית אסתר.
ביום זה נהגו תנועות הנוער לעלות לתל חי על מנת לציין את אירועי הגבורה שאירעו שם.
בהתאם לכך נקרא מבצע ההתיישבות החדש "מבצע הגידם" על שם יוסף טרומפלדור.
הנערים נאספו מרחבי הארץ, תוך שנאמר להם ברמיזה כי השנה יהיה בעלייה לתל חי "עניין מיוחד".
למפקד המבצע בשטח נקבע איש ההגנה משה מן.
מן כינס את הנערים בליל יום רביעי, 13 במרץ.
כמה אלפי נערים הגיעו למקום.
מקורות בני התקופה נוקבים במספרים שבין 2,300 ל-4,000 משתתפים.
בצועדים היו בני תנועות הנוער, פועלים, ואף חיילים משוחררים ששבו מהתנדבות בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
הצועדים צעדו כל הלילה בתנאי מזג אוויר קשים כשעמם אוהלים, עצים וכלי עבודה, הדרושים להקמת נקודת יישוב חדשה.
מכיוון שהצבא הבריטי חסם את הדרכים לביריה לתנועת כלי רכב, נעו הצועדים רגלית בשלושה ראשים.
כאשר הגיעו הצועדים בסמוך לביריה עם שחר, החלו בעבודות סיקול הקרקע, הקמת נקודת יישוב חדשה, ונטיעת עצים במקום.
דגל ישראל הונף על אחד האוהלים, והוכרז כי נקודת היישוב קמה, ושמה "ביריה ב'".
בתחילה נראה היה כי הצבא הבריטי אינו מתכוון לנקוט בצעדים נגד נקודת היישוב החדשה.
סגן מושל מחוז הגליל, ג'יי.
קורנס, ניסה לשכנע את אנשי ועד יישובי הצפון כי יורו למתיישבים לשוב כלעומת שבאו, אך אלו השיבו לו בשלילה.
האווירה בעת ביקורו של קורנס במקום הייתה ידידותית ביותר, וחלק מהפקידים הבריטים אף נטלו חלק בנטיעות.
בשעות הצהריים כאשר נראה היה כי ברור שהנקודה אכן קמה, ונראה כי הצבא הבריטי לא יתערב, החלו המתיישבים להתפזר.
על אף שהביאו עמם אספקה למספר ימים, החלו הצועדים לעזוב את המקום, ובשעות אחר הצהריים המוקדמות נותרו במקום רק כ-150 איש, רובם חיילים משוחררים מהצבא הבריטי.
או אז הקיף הצבא הבריטי במפתיע את נקודת היישוב במכוניות ואף בטנקים.
המתיישבים שנותרו במקום נעצרו, לאחר שגילו התנגדות פסיבית וסירבו להתפנות מרצונם.
כ-50 מהם, חברי הגרעין של הקיבוץ הדתי, נגררו בכוח והוסעו במשאיות צבאיות לטבריה.
המבנים והאוהלים שהוקמו נהרסו, והנטיעות נעקרו.
באותו לילה ארגן מפקד הנפה מטעם "ההגנה", מישאל שחם (שכטר), את העלייה השלישית לביריה.
מתוך אלפי העולים לביריה נותרו כחמש מאות איש, כ-300 בצפת ועוד כ-200 בראש פינה, שאיחרו את ההסעות בחזרה לביתם.
אלו אורגנו במהירות בשני ראשים, האחד יצא מראש פינה והשני מעין זיתים.
מאות אנשים שבו וטיפסו על ההר, כשעמם ציוד, ופניהם מועדות להקים שוב את ביריה.
עם הגיעם למקום, עם בוקר, נתקלו העולים אל ההר במספר קטן של חיילים בריטיים ששמרו על "ביריה ב'" ההרוסה.
אל מול עיניהם הוקמה ביריה בשלישית.
ביום ששי ובשבת המשיכו עשרות רבות לנהור אל ההתיישבות החדשה.
אנשי צפת הביאו למתיישבים לחם טרי, מזון ואספקה, תוך חילול השבת לאחר שקיבלו לכך היתר מרבני העיר.
מתוך חשש שהערבים יתקיפו את הנקודה, ואילו הבריטים לא יסייעו למגניה, תוגבר המקום בחשאי אף בנוטרים חמושים.
במקביל הגיעה הנהגת ההגנה אל זירת האירועים.
שאול אביגור ועמו איש ההתיישבות שלמה גור (גרזובסקי), מאבות תוכנית חומה ומגדל, הגיע לצפת והחל במשא ומתן עם הבריטים, במטרה להגיע לפתרון שישמור על כבודם של שני הצדדים.
בצהרי 17 במרץ 1946, הוא חג פורים, הגיעו הצדדים להסכמה לפיה יישארו במקום 20 מתיישבים "על מנת לעסוק בנטיעות", והשאר יעזבו את המקום.
אביגור הגיע למקום והודיע על הסכמת הבריטים להשאיר את נקודת היישוב.
אביגור העיד כי "היה נרגש עד מאד".
בתחילה נותרו החיילים הבריטים במקום, והאזור נותר בשליטה צבאית, כאשר תנועת האזרחים הותרה רק באישורו הכתוב של מפקד הפלוגה ששהתה במקום.
בתחילת יוני 1946, עזב הצבא את המקום בטקס בו השתתפו פקידים בריטים ונציגי הצבא והמשטרה, וכן נציגי היישוב והסוכנות היהודית.
כניעתם של הבריטים, וההסכמה על השארת המתיישבים היהודים בביריה נתפסו ביישוב כניצחון גדול.
האירוע נתפס כניצחון מוסרי, כהצלחה של פעולה קולקטיבית, עממית, וכמסר ברור לממשלת המנדט כי על אף "הספר הלבן" תמשיך ההתיישבות גם במקומות שנאסרו.
המסר קבע גם כי לפעולה העממית ישנו מנהיג ברור, ארגון ההגנה.
גם המסר בדבר אחדותו של העם אל מול השלטון הבריטי, אף הוא היה ברור.
ההצלחה הביאה לגל של התרוממות רוח.
מטה הפלמ"ח סיכם באותם הימים את לקחי ביריה -
ואילו איש הציונות הדתית מיכאל חזני כתב:
גם לאחר שהובהר כי ההתיישבות בביריה תמשיך להתקיים, עדיין נמשכה פרשת 24 המתיישבים העצורים בידי הבריטים, ובהם שלושה קטינים.
המתיישבים נעצרו עד תום ההליכים והוגש כנגדם כתב אישום באשמת החזקת נשק.
במהלך חקירתם נדרשו העצירים לתת טביעות אצבעות.
הופעל כנגדם כוח על מנת לאלצם לעשות כן, ואצבעותיהם נשברו.
ב-11 במאי 1946 פתחו העצירים בשביתת רעב כנגד לקיחת טביעות האצבעות בכוח.
לאחר שרב בתי הסוהר, הרב יעקב גולדמן, העביר להם בתחכום רב מסר סודי מעו"ד אהרון חוטר-ישי, לפיו הם רשאים להפסיק את שביתת הרעב-הסכימו העצירים להפסיק את שביתת הרעב לאחר חמישה ימים.
הורי העצירים, ועמם נשיא הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי נפגשו עם מפקד משטרת המנדט, הקולונל ויליאם ניקול גריי, וזה הבטיח להם כי ההאשמות על עינויים תיבדקנה, וכי אם יימצא שיש בהן אמת ייענשו האשמים.
עורך הדין אהרן חטר-ישי, ששימש כעורך הדין של "ההגנה", הגיש תלונה רשמית כנגד האחראים.
ב-30 במאי התקיים משפטם של נאשמי ביריה בבית דין צבאי בהר כנען.
העיר צפת הועמדה בכוננות, וכוחות משטרה גדולים שמרו על הסדר.
הנאשמים הובאו לבית המשפט, כשהם לבושים במדי חאקי, וכפי שכותב איש הפלסטיין פוסט שנכח במקום, לבושים בכיפות, ומגודלי פאות.
הם נראו בקו הבריאות על אף העינויים שעברו, אך לאחד מהם הייתה תחבושת מסביב לצווארו.
התובע, לוטננט קולונל קמפבל, סיפר כי ביריה לא הייתה היאחזות חקלאית כי אם מוצב צבאי, שבו בוצעו אימונים בלתי חוקיים.
מטעם הנאשמים דיבר ראש תנועת "המזרחי" הרב מאיר בר-אילן שהסביר כי המדובר בנקודות יישוב מבודדות, וכי על תושביהן להגן על עצמם.
משה לוינסון, תושב עין זיתים, תיאר כיצד הותקף המקום פעמים רבות בזמן המאורעות.
לאחר מכן הודו כל הנאשמים בהאשמות המיוחסות להם.
כאשר התבקשו הנאשמים עצמם לשאת את דברם, קם יהודה ניצן (בלום), מפקד המחלקה הדתית של הפלמ"ח, (ולימים אלוף-משנה בצה"ל, והיועץ הכספי לרמטכ"ל) ואמר בפני השופטים:
רוב העצירים נדונו לארבע שנות מאסר.
שניים מהם, שהיו בני 16 בעת מעצרם, נדונו לשנת מאסר, וקטין נוסף נידון לשנתיים מאסר.
בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שנגזרה עליהם.
ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל "יום הולדתו של המלך".
יחד עמם שוחררו 8 מחברי קיבוץ בית הערבה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה.
על אף הבטחותיו של הקולונל גריי כי האחראים לעינוי עצירי ביריה ייענשו, לא ננקטו כנגדם כל הליכים.
האחראי לעינויים, קצין בשם ברוס, היה ידוע באכזריותו, ועצירים שנעצרו במחנה המעצר בעתלית סיפרו כי עונו על ידו.
"ההגנה" הודיעה כי בשל כך היא דנה את ברוס למוות.
ברוס הועבר לשרת בירושלים מחשש לחייו.
ההגנה גילתה אותו אף שם, והחל מעקב אחריו.
ב-17 באוקטובר 1946 הלך ברוס בלבוש אזרחי, כשעמו שומרי ראשו ברחוב המלכה מליסנדה (כיום רחוב הלני המלכה) בסמוך לרחוב יפו בירושלים.
חוליית חיסול של "ההגנה", ובה מספר אנשים, התקרבה אליו וירתה בו.
תחנת הרדיו המחתרתית של "ההגנה", "קול ישראל", נטלה אחריות על הרצח.
מטה הפלמ"ח פרסם הודעה שבה הסביר כי אין המדובר במעבר לשיטה של טרור אישי, כי אם בעונש חריג שנועד להזהיר מפני התנהגות יוצאת דופן, וכי "ההגנה" עודה רואה בטרור אמצעי פסול מבחינה מדינית ומוסרית.
"ההגנה" לא שבה לשיטת החיסול האישי, וטענות על עינוי עצירים לא נשמעו לאחר חיסולו של ברוס.
במשך מספר שנים נותר היישוב ביריה מיושב על ידי יהודים.
במהלך מלחמת העצמאות ניטשו באזור קרבות.
היישוב ביריה נפגע קשות ונהרס.
בשנת 1949 הוקם במקום מחנה עולים שנעזב לאחר מספר שנים.
בשנת 1971 הוקם היישוב מחדש על ידי משפחות דתיות, במרחק של כמה קילומטרים מהמצודה, במתכונת של יישוב קהילתי.
ב-2006 היו ביישוב כמאה ושבעים משפחות (כ-670 נפש) שעסקו בעיקר במקצועות חופשיים.
מצודת ביריה הייתה עזובה מספר שנים.
בשנות ה-70 החל עניין מחודש בפרשת ביריה.
ביוזמת שר הסעד, מיכאל חזני, שוחזרה המצודה בשנת 1971 והפכה למוזיאון המספר את תולדות המקום ואת פרשת העלייה לביריה.
המוזיאון מצוי בלב יער ביריה, היער השני בגודלו במדינת ישראל, שניטע בשנות ה-50 במדרונות ההרים שמצפון לצפת, בהם התרחשו אירועי העלייה לביריה.
אירועי ביריה השאירו רושם ניכר בזמנם, וגם כיום לא נשכחו.
בשנת 1946 נקראו בנות רבות שנולדו בשם "ביריה", ספינת מעפילים זכתה אף היא לשם זה, כתבות רבות בעיתונות, ספרים ומאמרים דנו באירועים.
שירים נכתבו על האירוע, ביניהם שירו של אלתרמן "אדמת ביריה" ושיר בשם "ביריה הלא תשאלי לשלום אסיריך" שכתב הרב משה צבי נריה.
ההר שעליו ניצבת מצודת ביריה זכה לשם "הר הנועזים".
הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, היא אשתו של יוסף אבידר, ממפקדי המבצע, הנציחה את האירוע בספר ילדים בשם "מבצע 52" (1970), המתאר כתב חידה המגיע לידי קבוצת ילדים בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, ופתרון כתב החידה מוביל את הילדים אל ביריה ומתאר את תולדותיה.
תנועות הנוער לא פסקו מלעלות לביריה ולאזכר את האירועים.
בשנת 1997 הוציאה חברת "בזק" כרטיס טלכרט במסגרת "סדרת שימור אתרים בישראל" המנציח את מצודת ביריה ואת מבצע העלייה לביריה.
בשנת 2004 שחזרה המועצה המקומית כפר תבור את מכל המים הישן שעמד במקום בו הוחלט להקים מעגל תנועה.
המכל הועבר לטרמפיאדה ביציאה מהכפר, נצבע מחדש, ועליו שוחזרה כתובת הגרפיטי ההיסטורית, שנכתבה בעת אירועי העלייה לביריה, בעברית ובאנגלית - "ביריה שלנו - Birya Belongs to Us".
בין מצודת ביריה ומצודת צפת נסלל בשנת 2002 מסלול המכונה "בעקבות לוחמים", המוביל ממצודת ביריה, יורד דרך הר נועזים, ממשיך אל עין זיתים, ומשם אל צפת ומצודת צפת.
יש הסבורים כי אירועי ביריה אינם זוכים לאזכור הראוי להם.
ספי בן-יוסף סיכם את הדרך שבה נתפסת כיום ביריה בתודעה במילים הבאות:
המשורר נתן אלתרמן נכח באירועי ההעפלה לביריה, ובהקמת ביריה ב', לשם נסע עם יוסף אבידר שהיה ידידו וממפקדי המבצע.
כאשר נראה היה כי ביריה ב' עומדת על תילה, שב אלתרמן לתל אביב וחגג את הקמתה בקפה כסית.
באותו ערב כתב אלתרמן את השיר "אדמת ביריה" והקריאו לנוכחים.
השיר נפסל על ידי הצנזורה הבריטית, אך הוא מופיע בין שירי הקובץ "הטור השביעי".
השיר מהלל את הקשר שבין המתיישב ואדמתו, ומעלה אותו לרמה מיסטית כמעט, כאשר שובו של המתיישב, שלוש פעמים, אל האדמה, וחוסר היכולת להינתק ממנה מקבלים מימד על טבעי.
בנוסף, שירם של אלתרמן ושלונסקי "עכו ארץ ישראל", נכתב, על פי הסברה, גם לכבודם של אסירי ביריה.
בשנת 1946 רכשה "ההגנה" ספינה טורקית שנבנתה בשנת 1896 בשם "אקבל", וייעדה אותה להובלת מעפילים.
ברוח אותם ימים נקראה הספינה מחדש "ביריה".
הספינה יצאה ממרסיי ונפגשה בלב ים, בסמוך לאיי יוון עם ספינה בשם "בלבואה" שהעלתה על סיפונה כאלף מעפילים ניצולי השואה, ב-26 ביוני 1946. לאחר מספר ימים בים נקלעה הספינה למצוקה, שכן לא התאימה להסעת מספר כה רב של נוסעים.
על אף שהבריטים אתרו קריאות מצוקה שהגיעו ממנה, נעזבה הספינה לנפשה, לא ניתן לה סיוע במים ובמזון, או סיוע טכני בגרירה.
ב-1 ביולי 1946 הגיעה הספינה לנמל חיפה, שם נעצרו המעפילים, ומכיוון שמחנות המעצר היו מלאים, עקב אירועי השבת השחורה, שבהם נעצרו אלפי חברי המחתרות, שוכנו המעפילים בספינת מעפילים אחרת, "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה.
לאחר מכן הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית משם שוחררו בהדרגה, וניתנו להם אישורים לעלייה במסגרת מכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה לעלייה.
לספינה הצטרף במסעה העיתונאי האמריקני היהודי י.
סטון, שהנציח את המסע בספרו "במחתרת לפלשתינה" (1946), שהביע אהדה לסבל הפליטים ולעניין הציוני.
במהלך השנים שמרו תנועות הנוער על מסורת העלייה לביריה, לזכר האירוע ההיסטורי, שרב היה בו חלקם של בני הנוער וחניכי תנועות הנוער.
כיום מצוין האירוע באופן מיוחד על ידי תנועת בני עקיבא, המציינת את י"א באדר, הן כיום הזיכרון לאירועי תל חי, והן בעלייה לביריה, ובהזכרת חלקה הרב של הציונות הדתית באירוע מעצב זה.
לעלייה לביריה קודם חודש של למידה והכנה.
בבוקר אותו יום עולים החניכים אל ביריה מקבר חוני המעגל, בשיתוף פעולה עם הקרן הקיימת לישראל ובדרכם אל המצודה הם עוברים תחנות הדרכה והפעלה.
העלייה מרומניה לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל, התחילה עוד לפני העלייה הראשונה, שבה יוצאי רומניה, מחובבי ציון, בהנהגת דוד שוב, היו מבוני ראש פינה וזכרון יעקב, ונמשכה עד עזיבת רובם של יהודי רומניה.
לא ידוע כמה יהודים עלו מרומניה בתקופה העות'מאנית, אך מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד שנת 1995 עלו מרומניה כ-313,400 יהודים, מתוכם, בתקופת המנדט הבריטי, עלו יותר מארבעים אלף יהודים.
לצד עלייתם ארצה של רוב שארית הפליטה של יהודי רומניה, הועברו מרומניה לישראל במהלך השנים גם יותר מ-3,000 ספרי תורה מבתי הכנסת שהתרוקנו ממתפלליהם.
גם לפני העלייה הראשונה היה קילוח דק של עולים מרומניה לארץ ישראל - תחילה מ"הנסיכויות הרומניות", הפרינצ'יפאטים ולאחר איחודן - מ"מלכות רומניה", הרגאט.
בשנת 1863 עלו לארץ ישראל הרב יוסף אריה הכהן (דודו של דוד שוב) ממוינשט, יחד עם הרב צונדרס (Tzunders), כל אחד מהם עם חמישה בני משפחה.
דוד שוב חיפש את דרכו לארץ ישראל כבר משנת 1875, והגשים בכך את חלום העלייה, יחד עם חבריו, בשנת 1882.
יהודים שעלו לארץ ישראל מנסיכות מולדובה ומנסיכות ולאכיה (השתיים התאחדו, כאמור, בשנת 1859) וגם מבסרביה ומבוקובינה, הצטרפו לאחר עלייתם לכולל ווהלין בארץ ישראל.
התגברות העלייה מרומניה ולעומת זאת התמעטות הכנסות הכולל מתרומות יהודי רומניה (עקב הרעה במצבם הכלכלי ובמעמדם החוקי) הביאו לחיכוכים ולהיפרדות לכוללים נפרדים וכך קמו כולל מולדובה, כולל מונטניה וכולל בוקרשט ומאוחר יותר גם כולל בסרביה.
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות התאחדו גם הכוללים לכולל רומניה.
לפני שהתחילה העלייה הראשונה, כבר היו בשלוש "ערי הקודש" ירושלים, צפת וטבריה, יותר מ-1,500 יהודים אשכנזים יוצאי רומניה ועוד כ-800 עד 1,000 יהודים יוצאי בסרביה ובוקובינה.
יהודים אלה התערו ביישוב הישן והפכו חלק נכבד ממנו.
בצפת, למשל, היוו יוצאי רומניה 23% מהאוכלוסייה "האשכנזית" ואכלסו ארבעה בתי מדרש, שנקראו על שם יישובי המוצא הרומניים: רומאן, בוטושאן, שטפנשט ובוחוש.
בנוסף לאלה היה גם מספר לא גדול של יוצאי רומניה "ספרדיים", שהצטרפו לכולל הספרדי.
המדינה הרומנית הוקמה ב-1859, תוך איחוד הנסיכויות מולדובה ווולאכיה תחת שליט אחד.
זה, הבטיח אמנציפציה ליהודים, אולם לא עמד בהבטחתו.
עקב לחצם של החוגים האנטישמיים, שכללו חלקים גדולים מחוגי המשכילים, חזר בו השליט אלכסנדרו יואן קוזה מהבטחתו והציע הפעם "השתלבות מדורגת".
הדחת השליט והחלפתו בנסיך מבית הוהנצולרן ממוצא גרמני, מחקה גם הבטחה זו, ונקבע בחוקה שאך ורק נוצרים זכאים לאזרחות רומנית.
אכזבת היהודים הביאה לחיפוש אפיקים לחיים חדשים, מחוץ לרומניה.
ב-1873, בקומונה (מועצה אזורית) ניקורשט (Nicoreşti) שבמחוז גאלאץ וכן בעיירה טקוץ' (Tecuci) שבאותו מחוז, קמו האגודות הראשונות של חיבת ציון, שמטרתן הייתה התכוננות לעלייה לארץ ישראל.
אגודה דומה, שקמה במוינשט, שלחה ב-1875 את דוד שוב עם שני מלווים, לחפש דרכים לרכישת אדמות והתיישבות בארץ ישראל.
בשנים 1877–1878, שנות מלחמת רוסיה-טורקיה וכן מלחמת העצמאות של מלכות רומניה, שרתו בצבא הרומני קרוב לאלף חיילים יהודים.
בקונגרס ברלין, שנערך ב-1878, הכרת המעצמות בעצמאות רומניה הותנתה במתן שוויון זכויות למיעוטים, כשהכוונה הייתה במיוחד ליהודים.
הרומנים העניקו אזרחות ל-883 חיילים יהודים שלחמו במלחמת העצמאות, אך הערימו קשיים על בקשותיהם של יהודים אחרים למתן אזרחות; בין היתר נדרש אישור הפרלמנט הרומני לכל מקרה של מתן אזרחות ליהודי.
בשנים 1880–1913 הוענקה אזרחות רק ל-529 יהודים מבין עשרות אלפי המבקשים.
על היהודים חסרי האזרחות הוטלו גזרות חדשות לבקרים, כולל איסור על מכירת משקאות חריפים, על עיסוק בהשקעות בבורסה, בסחר ובממכר ניירות ערך שהיו פרנסות יהודיות מקובלות.
מצב זה ניפץ את תקוות היהודים לאמנציפציה ולחיי שגשוג ברומניה, והביא לחיפוש פתרונות אחרים, בהם הפתרון הציוני, ולגל הגירה, שחלק קטן ממנו (4,000 עד 1907) פנה לארץ ישראל.
בסוף 1881 התקיים קונגרס פוקשאן, שבו לקחו חלק נציגי אגודות חובבי ציון ברומניה שאיגדו 70,000 יהודים.
מיהדות רומניה יצאו הנחשונים של העלייה הראשונה שייסדו את ראש פינה וזכרון יעקב.
בין עולי רומניה היו אישים בולטים כמו בני משפחת אהרונסון, דוד שוב, מרדכי ברנשטיין וישראל טלר.
32 משפחות, מרביתן ממוינשט, הפליגו באנייה "טטיס" באוגוסט 1882 מנמל גאלאץ לארץ ישראל (באישור הסולטאן העות'מאני, אישור שלא כלל התיישבות בירושלים), והקימו את ראש פינה ומאוחר יותר את זכרון יעקב.
עד סוף 1882 הגיעו לארץ ישראל 1,332 מתיישבים חדשים מרומניה.
גם בבנייה היום יומית של היישוב העברי בארץ ישראל לקחו חלק יוצאי רומניה והבית הראשון של תל אביב נבנה על ידי ראובן ורבקה סגל, מיוצאי רומניה.
בסוף המאה ה-19, ממלכת רומניה החדשה שנולדה אחרי איחוד הנסיכויות וקבלת העצמאות, סירבה להכיר באזרחות מרבית תושביה היהודים ובאמצעים שונים, ביניהם חקיקה מפלה, דחקה אותם כקהילה לחיי עוני וניוון.
היהודים הבינו שהמצב הכלכלי והאזרחי לא עומד להשתפר והצמיחו מתוך יאושם תנועת הגירה מערבה, שחלקה פנתה אל ארץ ישראל.
העלייה בתקופה שבין מלחמות העולם
ברומניה פעלו אגודות ציוניות רבות, ובהן:
ברית חלוצי פועלי ציון (1933), ממנה צמחה דרור;
החבר והתחיה, מהן צמחה גורדוניה-רומניה (1927-1950);
מכבי (מ-1908), ארגון למטרת חינוך גופני ורוחני של הנוער היהודי ברומניה;
הבונים, האיחוד (מפלגת העובדים הציונים, מזוהה עם מפא"י);
ברית הקנאים, אשר השתייכה למדינת היהודים (1935).
התנועה הציונית הרומנית הפיקה את העיתונות הציונית ברומניה וזו דרבנה וחינכה את קוראיה לקראת העלייה לארץ ישראל.
חרף הפעילות הציונית הענפה, העלייה לא הייתה גדולה, בגלל המכשולים והמכסות של השלטונות הבריטיים בארץ ישראל, ומשום שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכו יהודי רומניה באזרחות הנכספת ונפתחו בפניהם דרכי ההשתלבות, מצב שהביא לשגשוג כלכלי.
האנטישמיות הרומנית, שלא נעלמה, ואף התחזקה במקביל להשתפרות מצבם הכלכלי של היהודים, הביאה לבסוף להתהפכות המצב.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה העשרים עלו ממשלות אנטישמיות שיזמו חקיקה מפלה כלפי היהודים, ורבים מבני יהדות רומניה איבדו את אזרחותם.
נמל קונסטנצה הרומני היה לשער חשוב עבור יהודי אירופה בדרכם לארץ, ועברו בו עולים רבים, לא רק יוצאי רומניה.
בשנת 1939, לפי בקשת הבריטים, עצרו השלטונות הרומנים רכבת שהובילה 750 חלוצים יהודים מפולין אל קונסטנצה.
השתדלנות היהודית אצל מלך רומניה הביאה לשחרור החלוצים והם עלו לסיפונה של הספינה טייגר היל והגיעו בה לחוף תל אביב.
תרומת יהודי רומניה להתיישבות העובדת בארץ ישראל
צעירים יהודים, בעיקר יוצאי תנועות נוער יהודיות, עברו הכשרות ויצרו גרעיני התיישבות במושבים ובקיבוצים בעשור השני והשלישי של המאה העשרים.
מדובר בגרעיני התיישבות ובגרעיני השלמה שתרמו להקמתם של 51 מושבים ו-45 קיבוצים.
העלייה לקראת מלחמת העולם השנייה ובמהלכה
לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה עזבו אותה יהודים רבים שעלו לארץ ישראל דרך רומניה.
בהמשך, עם השתלטות גרמניה על אוסטריה וצ'כוסלובקיה, נמלטו יהודים רבים מארצות אלו לאורך הדנובה לרומניה ומשם ניסו להגיע לארץ ישראל.
בשנת 1938 כולה ובשנת 1939, עד תחילת המלחמה ב-1 בספטמבר, עברו דרך נמלי רומניה 12,801 יהודים שהפליגו ב-22 ספינות (בהן פאריטה) לארץ ישראל.
השלטון הרומני האנטישמי, שעשה מאמצים רבים לדחוק את יהודי ארצו מחוץ לגבולותיה, אהד את נושא העלייה וראה בו דרך לצמצם את מספר היהודים ברומניה וגם דרך להרוויח ממעברם של היהודים, מבלי שיתיישבו ברומניה.
עם סגירת הנמלים האיטלקים ביוני 1940, הנמלים הרומנים נותרו שער היציאה האחרון של יהודי מזרח אירופה ומרכזה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה נמשך זרם היהודים היוצאים מאירופה דרך רומניה, ואליהם התחילו להצטרף יהודים מקומיים.
הספינות שיצאו מרומניה ונשאו יהודים היו:
בנובמבר 1939 יצאה הספינה Hilda עם 728 נוסעים.
בפברואר 1940 יצאה הספינה Sakarya עם 2,385 נוסעים.
בספטמבר 1940 יצאה הספינה Pentho עם 509 נוסעים.
באוקטובר 1940 יצאה הספינה Milos עם 711 נוסעים.
באוקטובר 1940 יצאה הספינה Pacific עם 1,067 נוסעים.
באוקטובר 1940 יצאה הספינה Atlantic עם 1,800 נוסעים.
הבריטים ניסו לגרש את נוסעי שלוש הספינות האלה למאוריציוס בניסיון שהסתיים באסון הפאטריה.
בפברואר 1940 יצאה הספינה Darian B.
בדצמבר 1941 יצאה הספינה סטרומה Struma עם 769 נוסעים, מרביתם בני בסרביה ובוקובינה.
בנוסף לספינות הגדולות היו גם ספינות קטנות:
ביולי 1941 הספינה Hoinarul (המשוטט) עם 19 נוסעים.
באוקטובר 1941 הספינה Crai nou (נסיך חדש) עם 12 נוסעים.
יציאת יהודי רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה
הגירת היהודים מרומניה הייתה, לפחות תאורטית, אפשרית ונעשתה בעידוד השלטונות, בתקופה שקדמה לקיץ 1941 ובתקופה שלאחר סתיו 1942 ועד אוגוסט 1944. פליטים יהודים שהגיעו ממדינות אירופיות אחרות הורשו לעבור הלאה דרך הנמלים הרומניים, בדרך כלל לכיוון ארץ ישראל.
גם יהודי הרגאט, שהיו אזרחים רומנים לפני שנת 1918, הורשו להגר, להבדיל מיתר יהודי רומניה שנשלחו למחנות בטרנסניסטריה.
החקיקה האנטישמית, הרומניזציה, הפוגרומים ביאשי, בדורוחוי ובבוקרשט, הגלייתם ורציחתם של יהודי בסרביה, בוקובינה, דרום טרנסילבניה והבאנאט, הכול הועבר כמסר שאינו משתמע לשתי פנים - היהודים אינם רצויים ברומניה ואין להם עתיד במדינה זו.
מצב הספינה היה גרוע, המנוע התקלקל ומספר הנוסעים עלה על המותר.
בריטניה סירבה לאפשר לנוסעי האניה להגיע לארץ-ישראל וטורקיה לא איפשרה לנוסעי "סטרומה" (פרט לבודדים בעלי ויזה בריטית) לרדת לחוף.
לאחר משא ומתן הסכימו הבריטים להתיר לילדים ונערים בספינה בגילאים 11–16 את הכניסה לארץ ישראל (ההנחה הייתה שילדים רכים יותר בשנים יתקשו להיפרד מהוריהם).
אך חילוקי דעות על דרך מעברם לארץ עיכבו את ביצוע ההחלטה, הבריטים הודיעו שאין להם ספינה פנויה למטרות הומניטריות והטורקים סירבו להתיר לצעירים לעבור ביבשה דרך ארצם.
בסופו של דבר החליטו הטורקים לגרור את הספינה אל המרחב הימי.
כאשר שהתה "סטרומה" במימי הים השחור צוללת סובייטית שיגרה לעברה טורפדו והטביעה את האניה.
מכל נוסעיה שרד רק ניצול אחד.
בשנת 1942 יצאו מנמלי רומניה, באישור שלטונות רומניה, עוד שמונה כלי שיט קטנים, שנשאו על סיפונם מספר קטן יותר של עולים:
בפברואר 1942 יצאה מקונסטנצה הספינה Dor de Val עם 14 או 20 נוסעים, תלוי במקור המידע.
הספינה עלתה על דיונת שרטון חולי בקרבת החוף הטורקי ונוסעיה הועברו ב-27 ביולי 1942 לקפריסין.
שניים מהם הגיעו לארץ ישראל וארבעה הצטרפו לפרטיזנים הצרפתים.
ב-16 במרץ יצאה מנמל סולינה הספינה Eouxine עם 11 או 14 או 15 נוסעים.
גם ספינה זו עלתה על שרטון ליד החוף הטורקי ונוסעיה נלקחו לקפריסין, שם נשארו עד לקבלת אישור כניסה לארץ ישראל ב-9 בנובמבר 1942.
ב-17 במרץ 1942 יצאה מקונסטנצה הספינה Mihai עם 13 או 15 או 18 נוסעים.
הם הגיעו לארץ ישראל ב-7 במאי ונכלאו בעתלית על ידי השלטונות הבריטיים.
ב-11 באפריל 1942 יצאה מנמל טולצ'ה הספינה Mircea עם 40 עולים, כולל נשים וילדים.
יוזמי ההפלגה הזאת היו חמישה מלחים ורב חובל, כולם יהודים, שהשקיעו את כל חסכונותיהם בספינת דייגים.
לאחר הרפתקאות רבות עגנה הספינה, בליווי הצי הבריטי, בחיפה, ב-20 במאי 1942.
ב-21 באוגוסט 1942 יצאה מסולינה הספינה Europa עם 20 או 23 נוסעים.
השלטונות הבריטיים העבירו אותם לקפריסין באוקטובר 1942.
ב-22 באוגוסט 1942 יצאה מבראילה הספינה Dora עם 15 נוסעים, מרביתם מצ'רנוביץ.
לאחר כמה תקלות טכניות בדרך, הספינה התקלקלה במפרץ נידח ליד האי הטורקי לירוס, שם המתינו 49 ימים עד שהועברו לקפריסין בנובמבר 1942.
ב-19 בספטמבר 1942 יצאה מקונסטנצה הספינה Viitorul (העתיד) עם 120 עולים, 46 משפחות כולל ילדים, מרביתם מבוקובינה ומבסרביה.
בגלל הצפה של הספינה נדחתה היציאה מסולינה עד 28 בספטמבר.
הספינה נפגעה בסופה בקרבת החוף הטורקי - שני נוסעים טבעו והיתר ניצלו על ידי מלחים טורקים.
הם הועברו לקפריסין בנובמבר 1942, יחד עם נוסעי Dora.
הספינה Lily יצאה מרומניה ב-1943 והגיעה באוגוסט 1943.
לפני סתיו 1942 היו השלטונות הרומניים מוכנים לאפשר הגירת 3,000 יהודים בלבד תמורת תשלום של שני מיליוני לאי.
אחרי מועד זה הציעו שלטונות רומניה לאפשר הגירת 75,000 עד 80,000 יהודים תמורת כמה עשרות מיליארדי לאי.
השלטונות הרומניים הטילו על היהודים מס נסיעה של 40,000 לאי לנפש, בנוסף לתשלום ההפלגה שגובהו היה כ-600 דולרים אמריקאיים.
בתקופה שבין מרץ 1941 ובין סתיו 1942 נאסרה ההגירה, משום ששליט רומניה, המרשל יון אנטונסקו, על פי סיכום עם גרמניה הנאצית, התכונן לשלוח את כל יהודי "הרגאט" להשמדה במחנה בלז'ץ בפולין, וכבר החלו בתיאומי לוחות זמנים של רכבות לשם כך.
רק לאחר ששינה את טעמו בלחץ אנשי רוח והכנסייה הותרה שוב ההגירה.
למרות כל האמור לעיל, בתקופה שבה הותרה העלייה, יצאו מרומניה רק 17 כלי שיט עם 4,500 יהודים.
הרומנים לא סייעו, אלא רק נתנו את הסכמתם, תמורת שלמונים.
על קציני הים הרומנים נאסר לעבוד עבור היהודים, כלי השיט שהיו ברשות היהודים הוחרמו במסגרת ה"רומאניזציה", והוטל איסור על ארגונים יהודים להיות בעלים של כלי שיט.
במצב זה, בתקופת מלחמה, הארגונים היהודים יכלו רק לשכור, במחירים מופקעים, כמה כלי שיט זרים במצב ירוד למדי.
הספינה Darien II, שהפליגה בפברואר 1941 עם 522 נוסעים, הצליחה להגיע ליעדה.
האוניה Milka יצאה מקונסטנצה ב-30 במרץ עם 243 מהגרים, Belacit יצאה ב-4 באפריל עם 120 ילדים יתומים משורדי טרנסניסטריה ו-30 משגיחים, קזבק שיצאה ביום 6 ביולי עם יותר מ-700 נוסעים.
בלילה שבין 3 ובין 4 באוגוסט 1944 יצאו מקונסטנצה הספינות Morina, Bülbul ומפקורה.
הספינה מפקורה, שהובילה יותר משלוש מאות נוסעים, הוטבעה על ידי כלי שיט גרמניים, נוסעים שלא טבעו נקטלו ביריות מקלעים ורק 5 נוסעים ו-6 מלחים ניצלו ונמשו על ידי הספינה Bülbul.
התנועה הציונית ברומניה, בהנהגת אברהם לייב זיסו, פעלה גם במהלך מלחמת העולם השנייה - בעקבות החלטה סודית של ממשלת בריטניה, עליה נודע לאנשי המוסד לעלייה ב', כי הכניסה לארץ ישראל תאושר לכל יהודי שיגיע לטורקיה.
הסכמה נדרשה גם מהצד הרומני, שבו שלטה באותה העת ממשלתו הפשיסטית של המרשל יון אנטונסקו.
בחודש מאי 1944, במסגרת גילוי עצמאות לאומית ולקראת סוף המלחמה, אישרה הממשלה הרומנית לסוכנות היהודית להקים משרד הגירה והצהירה כי מדיניות זו לא נועדה לסייע ליהדות רומניה בלבד, אלא גם ליהודים ממרכז אירופה ומדרומה.
הקמת המשרד אושרה סופית בידי אנטונסקו עצמו ב-9 ביוני ובמכתב הסיכום של הפגישה ננקב בשמה של הספינה קזבק, יחד עם שלוש ספינות נוספות, ככאלו שיורשו להפליג תחת דגל זר מרומניה, ואשר ישאו על סיפונן "יתומים מטרנסניסטריה, פליטים יהודיים ממדינות אחרות שאינם יכולים להישאר עוד ברומניה, ופליטים אחרים".
חלק מהשלטונות ברומניה התנגדו לעלייה בטענה שהעוזבים הם הצעירים והעשירים והנשארים ברומניה הם הזקנים והעניים, שיזדקקו לתמיכת המדינה.
בחודש אוגוסט 1944, זמן קצר לפני הפיכת 23 באוגוסט 1944, הציע ראדו לקה, הממונה מטעם הממשלה על מרכז היהודים (רומניה), לבטל את המוסד שעסק בארגון העלייה.
בתקופה שבין 1938 ובין אוגוסט 1944 יצאו מהנמלים הרומניים 47 ספינות שהובילו כ-26,700 עולים.
3 ספינות, שהובילו עולים, טבעו ויותר מ-1,200 יהודים טבעו איתן.
מסוף מלחמת העולם השנייה ועד הכרזת המדינה
בשנים 1944 - 1945 לא יצאו יהודים מרומניה בדרך חוקית, אבל עם סיום המלחמה כבר החלו בודדים, במיוחד מבני העדה הספרדית, לנסות לחצות את הדנובה בשחייה, בדרכם לארץ ישראל - חלקם נהרגו בגבולות.
בתקופה זו היה מפגש אינטרסים נדיר בין התנועה הציונית ובין השאיפות הקומוניסטיות לדחוק את רגלי הבריטים מארץ ישראל.
ב-1 בדצמבר 1944 שר המיעוטים הלאומיים של רומניה, פרופסור ולדסקו-רקואסה הצהיר: "לרומניה אין אפשרות להעמיד לרשות היהודים כלי שיט לצורכי הגירה, כי הם מגויסים עבור המלחמה, אך מנקודת מבט אנושית הגירת היהודים לא תיתקל בקשיים."
סימיון זייגר, מי שהיה שר העבודה בממשלה הקומוניסטית הרומנית, העיד לאחר עלייתו ארצה שבשנת 1947, לאחר ששב ממשלחת שביקרה בצ'כוסלובקיה, דיווח לגאורגה גאורגיו-דז' על כך שמתארגנת בריגדה של יהודים צ'כוסלובקים, שייצאו להילחם בארץ ישראל.
גאורגיו דז' התלהב מכך, טען שמאמץ כזה ראוי לתמיכה ולהתלהבותו הצטרפו עוד שני מנהיגים קומוניסטים, ואסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו ושלושתם הציעו להקים גם בריגדה לוחמת של יהודים רומנים, כדי לשלוח אותה לארץ ישראל.
אנה פאוקר הסתייגה, ביקשה זמן למחשבה ובהמשך (כנראה לאחר קבלת הנחיות ממוסקבה) אמרה שזה לא בר ביצוע.
בשנת 1947 הוערך מספר היהודים שיצאו מרומניה בשלושים אלף, לפי החלוקה הבאה: 3,500 בחודש ספטמבר, 500 ילדים שיצאו להולנד, 2,000 נסיעות לא מאורגנות ו-10,000 יציאות בלתי חוקיות.
בשנת 1948, עד להכרזת מדינת ישראל, לא היו יציאות של יהודים.
כל הנתונים האלה דווחו על ידי "הוועד הדמוקרטי היהודי".
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הגיעו מרומניה לארץ ישראל בשנים 1946, 1947 ו-1948 (עד הכרזת המדינה) 16,185 עולים.
כ-23,000 מהיהודים שבאו מרומניה נאלצו לעבור דרך מחנות ההסגר הבריטים בקפריסין.
ב-7 במאי 1946 יצאה מקונסטנצה הספינה Smirna (השם שונה למקס נורדאו לכבוד המנהיג הציוני) אל ארץ ישראל, אך זו הייתה ההפלגה החוקית האחרונה, כי בעקבות המחאות הבריטיות הפסיקו הרומנים את ההפלגות מקונסטנצה.
נמצאו נתיבים חדשים ויהודי רומניה המשיכו לצאת לכיוון ארץ ישראל, אך בדרכים לא חוקיות.
חלקם יצאו כתיירים לארצות השכנות ומשם המשיכו ארצה, כשהם משאירים מאחוריהם את רכושם ולפעמים גם חלק ממשפחתם הגרעינית.
בעצימת עין של שלטונות רומניה זרמו היהודים לנמל הקרואטי (באותה תקופה יוגוסלבי) באקאר, משם יצאו ספינות שאורגנו על ידי ההגנה, Aegia Anastasia (שמה שונה ל"הקדושה"), שנשאה 2678 עולים ו"כנסת ישראל", שנשאה 3000 עולים.
משנת 1947 יצאו רבים דרך הנמל הבולגרי בורגס באמצעות הפאנים: אוניות המשא פאן יורק (השם שונה ל"קיבוץ גלויות") ופאן קראשצ'נט (השם שונה ל"עצמאות"), שחולקו לתאי מגורים לצורך העניין.
הייתה זו העלייה הגדולה ביותר בתולדות ההעפלה, (מעל 15 אלף איש בשתי האוניות) אך גם יציאה זו לא הייתה מוסדרת ממש, והשלטונות לא סיפקו לנוסעים דרכונים או תעודות מסע.
בעיצומה של ההפלגה, הופיעו משחתות בריטיות שליוו את האוניות והובילו אותן למחנה המעצר קראולוס בקפריסין.
מלאניה ינקו, שהשתמשה בשם המחתרתי "נינה", הייתה אשת הקשר בין התנועה הציונית ובין הקומוניסטים הרומנים.
היא שכנעה את אברהם בונאצ'יו, שהיה מנכ"ל משרד הפנים הרומני, בצורך לפעול נגד האינטרסים של בריטניה על ידי כך, שיאפשר ליהודים להגיע לארץ ישראל.
לצורך העניין מונה מפקח משטרה בשם לפה (Lefa) שתפקידו היה לאפשר יציאתם של יהודים, שיציגו את חתימתה של "נינה".
ההרכב הדמוגרפי של עולי רומניה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה הושפע ממנה והתאפיין באחוז נמוך של ילדים (15%) ועודף גדול יחסית של נשים על פני הגברים ובהן אלמנות רבות (בעיקר מיאשי, אלמנות נרצחי פרעות יאשי).
בשנים האלה שירותי הביטחון הרומנים עקבו אחר היהודים ומוסדותיהם, החדירו מודיעים לשורותיהם וניהלו רישומים ומעקבים אחר הפעילות הציונית.
סוכני הסקוריטטה הרומנים איתרו מספר נתיבי יציאה בלתי לגליים מרומניה, דרכם יצאו היהודים:
בוקרשט - אורדאה - שילינדיה (כפר הונגרי) - דברצן - בודפשט - וינה.
בוקרשט - ארד - קורטיצ'י - בודפשט - וינה.
בוקרשט באיה מארה - סאטו מארה - קסנגר - בודפשט - וינה.
ברכבת מבוקרשט - ארד - בודפשט - וינה.
הקו הצ'כוסלובקי - עלייה לרכבת בצפון רומניה וקפיצה ממנה בקטע בו הרכבת עברה טריטוריה צ'כוסלובקית בין שתי תחנות רומניות.
הנתיב הזה כונה "עלייה ד'".
נתיב הדנובה - מעבר הדנובה בשחייה לכיוון יוגוסלביה.
נתיב הנהר - ניצול כלי שיט ששטו על הדנובה בקו וינה - בראילה - וינה.
חלקם של עולי רומניה במלחמת העצמאות
בתחילת מלחמת העצמאות היו בארץ ישראל כחמישים אלף יהודים ילידי רומניה, שהיוו כ-8% מהאוכלוסייה היהודית.
במהלך שנת 1948 עלו לישראל עוד כ-25,000 יהודים מרומניה, אך חלקם היחסי באוכלוסייה היהודית לא השתנה, כי היו גם עולים רבים מארצות אחרות.
יוצאי רומניה שרתו בהגנה, בפלמ"ח, בחי"ש, בחי"ם ובגדנ"ע, באצ"ל ובלח"י ולאחר הקמת צה"ל שרתו בכל אחת מ-12 חטיבות היבשה, בחיל הים ובחיל האוויר, בחיל הקשר, בחיל החימוש, בחיל הרפואה, בחיל ההנדסה, בשירותי הביטחון, במשטרה ובתעשייה הביטחונית.
יוצאי רומניה שילמו גם את מחיר הדמים של המלחמה, 450 מחללי המלחמה, 7%, היו ילידי רומניה.
לא רק גברים, גם נשים נמנו בין הלוחמים וגם בין הקורבנות.
עדה ורחל זלצר (רייס), אם ובתה היו בין הנופלים.
העלייה מרומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי
בתקופה בה שלטו ברומניה הקומוניסטים, לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, היה יחסם של שלטונות רומניה לעלייה שלילי (פרט לניסיון שלא צלח לחזק את המפלגה הקומוניסטית הישראלית).
העלייה נחשבה להצבעת אי אמון בשלטון הקומוניסטי ודוגמה רעה ליתר תושבי רומניה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בין 15 במאי 1948 לבין 1952 עלו לישראל מרומניה יותר ממאה ועשרים אלף יהודים.
בחודש יולי 1948 הגיע לרומניה מרדכי נמיר כשליח מיוחד של ממשלת ישראל, כדי לנסות ולהשיג את הסכמת ממשלת רומניה להתיר יציאת יהודים מתחומה.
הוועד, באמצעות הפדרציה של הקהילות היהודיות, ארגן את עלייתם לישראל של 3,600 יהודים, שקיבלו הדרכה פוליטית פרו-קומוניסטית, כדי שיתמכו במאבק של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, למניעת כניסתה של ישראל למעגל ההשפעה האמריקאי.
2,400 יצאו בדצמבר 1948 ו-1200 בינואר 1949. בהמשך, על סמך אישורים של משרד הפנים הרומני, יצאו כמאה עולים בחודש ולקראת סוף 1949 הקצב עלה ל-500–600 לחודש.
השינויים במספר העולים נבעו גם מכך שהספינה טרנסילבניה, שהובילה את העולים, הייתה בעלת קיבולת אכסון והובלה שונה בעונת החורף לעומת הקיץ, כי חלק מהנוסעים היו ישנים על מזרנים שנפרשו על הסיפונים - בקיץ הפליגו בספינה כאלף וחמש מאות נוסעים ובחורף שלוש עד ארבע מאות בלבד.
השלטונות הרומניים תמכו בהתחלה ביציאת היהודים מטעמי פוליטיקה גלובאלית (חיזוק האלמנט הקומוניסטי בישראל), אך לאחר שהיהודים הרומנים, שהגיעו לישראל, "שכחו" את ייעודם ולא הצטרפו למפלגה הקומוניסטית הישראלית, חזרו בהם והכבידו מאוד על מתן אישורי יציאה מרומניה.
שליחים ישראלים הצליחו לשנות עמדה זו על ידי ייזום עסקה של ציוד להפקת נפט תמורת תירס רומני, עסקה שהותנתה באישור יציאתם של היהודים מרומניה.
רומניה נזקקה מאוד לציוד להפקת נפט עבור שדות הנפט של פלוישט שניזוקו ונבזזו במלחמה.
ברית המועצות החרימה את ציוד הקידוח הרומני והעבירה אותו אליה.
ניקולאה מאלאקסה סיכם בארצות הברית, ב-1947, חוזה של 8 מיליוני דולרים לרכישת ציוד קידוח, אולם תפיסת השלטון ברומניה על ידי המפלגה הקומוניסטית נענתה במדיניות אמברגו של ארצות הברית ומנעה מהם את הגישה לציוד הדרוש.
הישראלים התחייבו להשיג עבור הרומנים את מבוקשם, בתנאי שתיפתח הדלת ליציאת יהודי רומניה.
העסקה הושלמה על ידי אפרים אילין, יצחק בן-אפרים ושייקה דן.
יציאת יהודי רומניה התאימה לשלטונות גם לשם התמודדות עם האנטישמיות העממית ברומניה והזיהוי שנעשה בין השלטון הקומוניסטי ובין היהודים (בגלל ריבוי היהודים בקרב צמרת המפלגה הקומוניסטית), אך שלטונות אלה נבהלו מעוצמת הגל שהתפתח וניסו לעצרו על ידי פעולות הסברה, איומים ותעמולה בקרב היהודים.
בדיון של הנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית הציעו אנה פאוקר, שרת החוץ, וואסילה לוקה, שר האוצר, לכלוא את היהודים, שלא משתלבים במשטר החדש, במחנות ריכוז.
ההצעה קיבלה רק 4 קולות, כי גאורגה גאורגיו-דז' לא הסכים והיה בדעה שליהודים אלה אין פתרון חוץ מהגירה לישראל.
שני שליחים סובייטים, שנכחו בישיבה, ביקשו שהות לבדוק את הנושא ובהמשך נתנו אישור לעמדתו של גאורגיו-דז'.
לשם דיכוי גל העלייה נקטו השלטונות הקומוניסטים גם בפעולות משטרתיות/משפטיות - ב-28 באוקטובר 1948 פרצה משטרת רומניה למשרדי הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד, בבוקרשט, החרימה מסמכים רבים, נעלה את המשרדים ועצרה פעילים מרכזיים.
כעבור חודש נערכה פלישה דומה למשרדי המפלגות והתנועות הציוניות ולסניפי ההכשרה לעלייה.
ב-12 בדצמבר שודרה ברדיו בוקרשט החלטת הוועד הפועל של מפלגת הפועלים הרומנית, לפיה הציונות "...על כל גווניה תנועה ריאקציונרית-לאומית של הבורגנות היהודית הנתמכת על ידי האימפריאליזם האמריקני ומנסה לבודד את המוני היהודים מן העמים שבתוכם הם חיים".
בעקבות פעולות אלה, ב-20 בדצמבר, החליט הוועד הציוני המרכזי להפסיק את פעילות מוסדות ההסתדרות הציונית.
סניפי ההכשרה של תנועת החלוץ ומפ"ם המשיכו לפעול עד 2 במרץ 1949, כשנסגרו בעקבות הוראה של שר הפנים הרומני.
בהמשך יזמו השלטונות הרומניים את משפטי הציונים ברומניה, שנערכו להנהגה הציונית של יהדות רומניה.
המוני יהודי רומניה כמהו לעלייה וכל מה שהיה כרוך במדינת ישראל, שרק קמה, הצירות הישראלית בבוקרשט והשמועות על העלייה השפיעו עליהם מאוד.
ב-28 בינואר 1949, בעקבות שמועה על כך שניתן להגיש בקשות לעלייה בבית צירות ישראל, התכנסו יותר מ-15,000 יהודים לידי גדרות בית הצירות והגישו עשרות אלפי בקשות.
כשהצירות הודיעה שתקבל בקשות רק בדואר, התחילו להגיע יום יום 6,000 עד 7,000 מכתבי בקשה לעלייה.
בצירות מילאו חדר אחד עם מכתבים שלא נפתחו ומספר המכתבים שנפתחו עלה על 150,000.
בסוף שנת 1949 השתנה לפתע יחס השלטונות לעליית היהודים, ומבלי שנוהל משא ומתן עם ממשלת ישראל ניתן מספר גדול של היתרי יציאה.
מפנה זה התקיים תקופה קצרה בלבד וכבר בראשית 1950 ירד מספר העולים.
במהלך השנים 1950–1951 הגיעו עיקר העולים מרומניה באונייה "טרנסילבניה", שהפליגה בין קונסטנצה לחיפה פעמיים בחודש ועל סיפונה כ-700–800 עולים בכל הפלגה.
הגבלות כלכליות על היוצאים מרומניה
ביולי 1950 החליטה ממשלת רומניה להטיל מגבלות על הרכוש שיכולים המהגרים מרומניה לקחת איתם.
בהחלטה נכתב על מהגרים לכל ארץ שהיא, אבל בפועל הכוונה הייתה להגירת יהודים לישראל.
המגבלות נכנסו לתוקף מ-8 ביוני וכללו:
מותר למהגרים לקחת איתם ציוד אישי וביתי, שאינו חדש ובכמויות הבאות:
א - אנשים מתחום העבודה: פועלים, בעלי מלאכה זעירים, פקידים, גמלאים ושכירים יכולים לקחת 70 קילוגרמים לנפש.
ב - אחרים יכולים לקחת 40 קילוגרמים לנפש.
ילדים עד גיל 12 יכולים לקחת כמות קטנה ב-10 קילוגרם פחות מהוריהם.
עובדים עצמאים, אמנים ובעלי מלאכה יכולים לקחת את כלי העבודה או הכלים המוזיקליים ההכרחיים לצורכי עבודתם עם הצגת התעודות המתאימות וקבלת אישור מיוחד.
משקל הכלים יהיה חלק מהמשקל, שהותר להם להוציא.
חפצי פולחן דתי אישיים מותרים להוצאה וגם הם יכללו במשקל המותר להוצאה.
לא תותר הוצאת חפצים למי שכבר עזב את רומניה.
במהלך שנת 1950 ערכו השלטונות הרומניים אסיפות אנטי-ציוניות במקומות העבודה, שבהן עודדו את העובדים, יהודים ולא יהודים, למחות נגד אלה שנרשמו לעלייה ולהשפיע עליהם למשוך חזרה את בקשותיהם.
המעטים שנענו ללחצים ומשכו חזרה את בקשותיהם התבקשו לחתום על מכתבים שפורסמו בעיתונות, שבהם נימקו את מעשיהם בכך, שהתברר להם שהולכו שולל ובישראל מצפה להם מצב גרוע.
ב-1952, ברומניה, השלטון נקט בצעד כלכלי קיצוני, החלפת שטרות הכסף.
הצעד ננקט כדי להקטין את עודפי הנזילות במטבע המקומי ובאותה הזדמנות לפגוע בבעלי הממון, כי כל הכסף הישן איבד את ערכו ותמורתו ניתנה כמות קטנה וקצובה של כסף חדש.
הצעד הזה פגע בשתי דרכים ביהודים, שהתכוננו לעלות ארצה, ראשית אלה שמכרו את רכושם וצברו כסף כדי לשלם את המיסים והאגרות מצאו עצמם ללא רכוש וגם ללא כסף מספיק לתשלום המיסים ושנית, אלה שעדיין לא מכרו את רכושם, התקשו כעת למצוא קונים בעלי ממון, שיקנו את רכושם.
אלפים רבים מיהודי רומניה, שכבר קיבלו אישור יציאה מהשלטונות, "נתקעו" ברומניה והשלטונות הפסיקו לתת אישורי יציאה נוספים.
בשנת 1952 יצאו מרומניה לישראל רק 3,712 עולים לעומת 47.041 בשנת 1950 ו-40.625 בשנת 1951 ובשנים 1952–1957 בסך הכול 1,809. במהלך התקופה הזאת, יהודים שהגישו בקשות לעלייה בתקופה הקודמת נדחקו לשולי החברה על ידי פיטורים ושיבוץ לעבודות בעלות סטטוס נמוך, אי העלאה בדרגה וכן הלאה.
זה לא שינה את העמדה הבסיסית של יהודי רומניה וכשנפתח שוב הצוהר, לקראת סוף 1959, נרשם גל אדיר נוסף לעלייה.
עולי רומניה לא השלימו עם הפסקת העלייה וניסו בדרכים שונות להפעיל לחצים לשינוי רוע הגזרה.
יהודים הפגינו בישראל לפני הקונסוליה הרומנית למען מתן היתרים לבני משפחתם להתאחד איתם בארץ.
אידוב כהן תבע דיון בכנסת על כך.
ב-23 במאי 1954, לפני בית הכנסת הגדול, נפתחה שביתת רעב שכוונה נגד ניהול משפטי הציונים ברומניה ולמען מתן חופש עלייה ליהדות רומניה.
העיתון הישראלי בשפה הרומנית, Adevarul (האמת), תבע את ביטול הליגה לידידות ישראל-רומניה ושאל למה לא קיים ברומניה מוסד מקביל.
בתחילת 1957 מינו שתי המדינות דיפלומטים חדשים ובהזדמנות זו הוגשה לשגריר הרומני החדש, פטרו מנאה, רשימה עם שמותיהם של המקרים הטרגיים ביותר, כדי להביא לאיחוד המשפחות.
ב-1958, במהלך ביקורו של ניקיטה חרושצ'וב ברומניה, התייעץ איתו גאורגה גאורגיו-דז' בסוגיית היהודים, שתמורתם הישראלים מוכנים לספק סחורות לרומניה.
חרושצ'וב השיב בחיוב, אך התנה זאת "רק סחורות, לא כסף".
בהרשמה שנערכה ליהודים המעוניינים לעלות לישראל, בין אוקטובר 1958 ובין מרץ 1959, התפקדו 130,000 מיהודי רומניה.
ההיענות הגדולה של יהודי רומניה לאפשרות של עזיבת רומניה ועלייה לישראל הרגיזה את השלטונות הקומוניסטים, שהגיבו במסע רדיפה נגד ראשי יהדות רומניה.
בשנות החמישים, נמנעו השלטונות הרומנים ממתן אישורי יציאה מרומניה ליהודים בעלי השכלה גבוהה וכישורים מבוקשים, וכתוצאה מכך ההשכלה הממוצעת של העולים היהודים מרומניה באותן השנים הייתה 10 שנות לימוד.
בשנות השישים, התחדשה העלייה, לאחר ששלטונות רומניה הצליחו לקבוע מחיר עבור היהודים הרומנים - עבור כל יהודי שולם להם סכום בסיס של חמישים דולר ועבור יהודים בעלי השכלה גבוהה במיוחד נדרשו תוספות.
כתוצאה מכך, ממוצע שנות הלימוד של עולי רומניה בשנות השישים קפץ ל-14 שנות לימוד ובהמשך, בשנות השבעים, הגיע אף ל-15 שנות לימוד.
היו מקרים בהם אזרחים זרים, בני משפחה של יהודים רומנים, "קנו" את יציאת קרוביהם מרומניה במחיר 2,000 דולר לראש.
העסקות נעשו בתיווכו של אזרח זר בשם הנרי יעקובר (Henry Jakober), שהיה נכנס ויוצא ברומניה, לצורכי העסקות של קניית יהודים.
כדי לטשטש את הממדים של עליית יהודי רומניה לישראל, חלק מאישורי היציאה שהנפיקו השלטונות הרומניים ליהודים שביקשו לעלות ארצה, היו עם יעדים שונים, כמו ארגנטינה.
דעיכת הקהילה היהודית של רומניה
הקשר העמוק, שהתקיים בין הקהילה היהודית של רומניה ובין מדינת ישראל, מודגם בסיפוריהם של מקהלת הילדים על שם צדיקוב שערכה ב-1969 סיבוב הופעות ברומניה ושל הזמרת ריקה זראי מסיבוב הופעות שהיה לה ברומניה ב-1978.
מקהלת הילדים הישראלית זכתה להצלחה עצומה, האולמות בהן הופיעה היו מלאים ובעת שירת "ירושלים של זהב" פרץ הקהל בבכי שהדביק גם את הזמרים הצעירים.
זראי, שהגיעה לשם כזמרת צרפתייה, רצתה להכניס למופע גם שירים בעברית ולמרות התנגדות השלטונות עמדה על דעתה.
במופע הראשון בבוקרשט, כשהתחילה לשיר את השיר "ירושלים של זהב" בעברית, קמו מאזיניה על רגליהם, הושיטו כלפיה ידיים בתנועת תחינה וחלקם התחילו לבכות.
זראי, שהשיבה להם בתנועת ידיים דומה, סיפרה שהמחזה חזר על עצמו בכל אחת מ-12 הופעותיה בבוקרשט.
ככל שהתמעטו היהודים ברומניה, כך העלו שליחי צ'אושסקו את המחירים עבור היתרי עלייה והטילו מיסים ואגרות על היוצאים.
יהודים לא מעטים השתלבו במנגנוני השלטון, במיוחד בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, הם ובני משפחותיהם לא מיהרו לעזוב את רומניה, אך עם חלוף הזמן ועם הרחקת היהודים מהצמרת הרומנית, גם הם התחילו לחפש דרכים לצאת לישראל.
היו מקרים, כמו בנו של פטרה לופו, אנדריי לופו, שביקש לעלות, אך ניקולאה צ'אושסקו הטיל על כך וטו, כדי לא לצער את אביו, חבר ותיק של צ'אושסקו.
הנכד של לופו, איליה לופו, זכה להיתר לאחר שפתח בשביתת רעב.
בני משפחה של דמויות עבר מרכזיות נוספות במפלגת השלטון הרומנית, יוסיף קישינבסקי, תאוהרי ג'אורג'סקו, ואפילו נכד של גאורגה גאורגיו-דז' הנשוי ליהודיה, זכו להיתרי יציאה.
בשנת 1945, לאחר שואת יהודי רומניה ושואת יהודי צפון טרנסילבניה, נותרו ברומניה כ-350,000 יהודים, מספר שגדל ל-450,000 בשנת 1947, לאחר שיבת הפליטים מברית המועצות וממקומות אחרים.
הודות לגלי היציאה מרומניה, ירד מספרם ל-170,000 בשנת 1956. בשנת 1992 נותרו ברומניה כ-15,000 יהודים, מרביתם באים בימים ורבים מהם עם בני זוג לא יהודים.
מתוך כ-400,000 יהודים שיצאו מרומניה במהלך חצי המאה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כ-300,000 עלו לישראל וכ-80,000 התפזרו בין מדינות המערב.
אחרי המהפכה הרומנית התאפשרה יציאה חופשית מרומניה ומעט היהודים שנותרו ברומניה ורצו לעלות לארץ, עשו זאת.
המהפכה הרומנית השפיעה על אותם יהודים שפעלו במסגרת מנגנוני הביטחון הרומנים ובגלל פעילותם היו להם שונאים - לאחר המהפכה חלק מהם החליטו לעזוב את רומניה למען ביטחונם האישי.
קרו מקרים בהם נפגשו בישראל ציונים, שנרדפו ברומניה על פעילותם הציונית, עם חוקריהם הקומוניסטים, שנמלטו לישראל אחרי המהפכה.
סיכום מספרי העולים מרומניה לפי שנים
בין השנים 1919–1995 הגיעו מרומניה לארץ ישראל וישראל 313,396 עולים.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, העדה היהודית של עולי רומניה וצאצאיהם, היא הגדולה ביותר במדינת ישראל, נכון לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
העולים מרומניה התארגנו בישראל בארגונים ארציים ובינלאומיים דוגמת:
"ארגון עולמי לתרבות יהודים יוצאי רומניה"
ארגון "תמיר" – תרבות מורשת יהדות רומניה.
וארגונים על בסיס אזורי/ערי מוצא, כמו:
"יוצאי דורוהוי והסביבה" (סווני, מיהלני, הרצה, רדאוץ)
בתקופה בה הגיעו גלי העלייה מרומניה, יצאה לאור בישראל עיתונות רומנית ענפה, יומונים, שבועונים וירחונים, חלקם ביטאונים מפלגתיים (בעיקר של מפא"י) וחלקם עיתונים עצמאיים.
עם הזמן, ועם מעבר היהודים יוצאי רומניה לשימוש בשפה העברית, התמעטו הקוראים, יומונים הפכו לשבועונים, שבועונים לירחונים וחלק פשוט הפסיקו להופיע.
נכון לתחילת שנת 2008 מופיעים בישראל, בשפה הרומנית, כתבי העת הבאים:
Ultima oră - "השעה האחרונה"
Minimum - "מינימום" (מופץ גם לחו"ל)
Facla - "הלפיד" (מופץ גם לחו"ל)
Revista mea - "הרביסטה שלי" (מופץ גם לחו"ל)
Bună dimineaţa, Israel - "בוקר טוב, ישראל", עיתון אינטרנטי
יהודי רומניה, כקבוצה, היו משכילים מהממוצע ברומניה בתקופתם והיוו אחוז נכבד, הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה, בחוגים המשכילים של רומניה.
עם בואם ארצה, הביאו יהודי רומניה גם את התרבות הרומנית, שהייתה לחלק בלתי נפרד מהווייתם.
תרבות זו באה לידי ביטוי במגוון דרכים, החל ממסעדות רומניות וכלה ביצירות ספרותיות בשפה הרומנית, יצירות שנכתבו בישראל.
יוצרים יהודים בשפה הרומנית, שהגיעו ארצה בגיל מבוגר, התקשו לשנות את שפת היצירה והמשיכו ליצור ברומנית - חלק מיצירות אלה זכה לצאת בדפוס בארץ וחלק ראה אור בעיתונות הרומנית-ישראלית הענפה.
שגשוג היצירה הספרותית בשפה הרומנית בישראל הוביל ליצירת חוגים תרבותיים העוסקים בכך ואף מעניקים פרסים רבי ערך ליוצרים נבחרים.
בין הסופרים והמשוררים הישראלים בשפה הרומנית נמנים מירל בראטש, שאול כרמל, סבסטיאן קוסטין, אלכסנדרו מירודן, טאניה לובינסקו, אלכסנדרו סבר, לודוביק ברוקשטיין, וירג'יל דודה ולאופולד ביטמן-רוגה.
העולים הטריים מרומניה, שלא ידעו קרוא וכתוב בעברית, אך היו "מכורים" לתחביב הקריאה, יצרו את הביקוש לספריות בשפה הרומנית ובעקבות הביקוש הגיע גם ההיצע - יהודים רבים שלחו חבילות עם ספרים ברומנית לקרוביהם בישראל ועם בואם ארצה פתחו ספריות השאלה.
תחילה שגשגו הספריות, אך במרוצת הזמן הן התמעטו בעת שקהל לקוחותיהן הצטמצם עם התקדמות לימודי השפה העברית על ידי העולים.
בישראל, נכון לראשית 2008, פועלים הארגונים הבאים בתחום התרבות הרומנית:
עולי רומניה תרגמו לעברית נכסי תרבות רומניים והכירו לקורא הישראלים חלק מהיצירה הספרותית הרומנית.
הירבו לעסוק בכך סנדו דוד, משה כרמל ואחרים.
לאמנים ויוצרים יוצאי רומניה מוענק "פרס שרה וחיים ינקולוביץ'" בין מקבלי הפרס נמנים בין היתר ברוך טרקטין, שושנה בן עדי, אביגדור שחן, דורל שור, שושי חייט, יוסף גוברין, חדווה רבינזון בכרך ומשה אידל.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התרחש גל עלייה גדול של יהודים מברית המועצות לישראל, שבמהלכו עלו יותר מ-150,000 יהודים ארצה.
ההגירה התאפשרה עם ההתרה למסורבי עלייה לעזוב את המדינה הסובייטית, כאשר 100,000 יהודים נוספים היגרו למדינות אחרות שאינן ישראל.
סיבות העלייה נבעו משאיפות דתיות או לאומיות, מרצון לשגשוג כלכלי, וכן בשל בריחה מאנטישמיות.
לאחר מותו של מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין חלו תמורות פוליטיות בברית המועצות שהובילו לחידוש היחסים בין ישראל לבין ברית המועצות ב-21 ביולי 1953. יחד עם שינוי המדיניות הסובייטית לשיפור יחסיה עם ישראל, המאבק נגד הציונות בברית המועצות לא פסק לרגע.
הקדיש מאמצים רבים כדי לפקוח עין על הארגונים הציוניים שהחלו להתהוות ברחבי ברית המועצות.
הרעה משמעותית ביחסי ישראל וברית המועצות התחילה ב-1956 בזמן מבצע קדש.
באיגרת שכתב ראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין לדוד בן-גוריון ראש ממשלת ישראל נכתב כך: "ממשלת ישראל משחקת בצורה פושעת ובלתי אחראית בגורל עמה...
ומעמידה בסימן שאלה את עצם קיומה של מדינת ישראל".
מלבד מאסרים של יהודים שהביעו אהדה כלשהי לישראל, פעלה התעמולה הסובייטית בארבעה מישורים עיקריים:
תיאור של מדינת ישראל כמדינה שלילית ואימפריאליסטית.
התקפות כנגד הרעיונות של הציונות.
תקיפת דיפלומטים ותיירים שהביאו את רעיונות הציונות ליהודי ברית המועצות.
העצמת הסיפורים של אנשים שעלו למדינת ישראל, והתאכזבו ממנה.
מאבקם של יהודי ברית המועצות על זכותם לצאת אל מחוץ ל"מסך הברזל" הוא סיפור הירואי שתחילתו בשנות ה-60 עם התעוררותה של תודעת הזהות הלאומית-היהודית.
עלייה זו כונתה גם "עליית שלח את עמי".
כל מי שביקש לעזוב את ברית המועצות צריך היה להגיש ויזה, ובה הזמנה מבן משפחה שיקבל אותו בארץ שאליה הוא מעוניין להגר.
שולח הוויזה התחייב לתמוך בבן משפחתו.
בקשת בן המשפחה צריכה הייתה לעבור אימות על ידי נוטריון בארץ מגוריו, ואז להישלח אל בן המשפחה שמתגורר בברית המועצות.
מבקש הוויזה היה פונה לאגף במשרד הפנים שנקרא אוביר (המשרד לאשרות ולרישום של משרד הפנים).
במשרד הפנים היה עליו למלא מסמכים שונים, שחלקם כללו מידע אישי מאוד.
הוא חייב היה להודיע לכל הגורמים שאליהם היה קשור בברית המועצות על רצונו לעזוב.
היה עליו להביא מכתב המלצה מהמנהל במקום העבודה שלו.
קבלת ויזה דרשה גם אישורים מבתי-הספר של הילדים ומאזור המגורים.
אישור על היעדר חובות כלכליים בתוך ברית המועצות ואישור מההורים (וגם מהגרושה, אם מבקש הוויזה היה גרוש).
אם המהגר היה חבר מפלגה, היה עליו להשיג אישור ממשרד המפלגה המקומי ומהאיגוד המקצועי שהם מסכימים לעזיבתו.
אחרי הגשת כל האישורים, ולאחר שכל מי שנמצא בקשר עם מבקש הוויזה מודע לכך שהוא רוצה לעזוב, צריך היה להגיש את כל המסמכים ל"אוביר" בתוספת תשלום של ארבעים רובל.
תשובה רשמית לבקשת ההגירה הייתה מגיעה בדרך כלל לאחר כחצי שנה.
אם הבקשה אושרה, צריך היה תוך חודש להגיש אישורים על הוצאת הילדים מבתי הספר, עזיבת מקום העבודה ומכירת הדירה.
לאחר מלחמת ששת הימים נפסקה כמעט לגמרי העלייה מברית המועצות, ובנוסף על כך השלטונות לא הסכימו לקבל בקשות להיתרי עלייה.
הסיבה לכך היא תמיכת ברית המועצות במדינות ערב, וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
ב-1971 הגיע המסע האנטי-ציוני לשיאו, אך הרצון להיפטר מהמטרד של הפעילות הציונית, שהתרחבה ברחבי ברית המועצות, ביחד עם השאיפה של ברית המועצות לשיפור היחסים עם המערב, וקבלה של "פרסים" כלכליים נתנה משנה תוקף לרעיון פתיחת השערים.
הממשל הסובייטי ראה במתן היתרי יציאה מחיר נמוך יחסית כדי לקבל שקט מהארגונים הציוניים, ולכן בשנה זו הוחלט על מתן היתרי יציאה ליהודים.
הניצחון המוחץ של ישראל במלחמת ששת הימים הביא לתפנית בחשיבה אצל יהודי ברית המועצות.
הניצחון הגביר את תחושת הגאווה הלאומית בקרב היהודים.
יותר מכך, הוא הגביר את תחושת הניכור כלפי ברית המועצות, שהייתה בת-ברית של ארצות ערב במהלך המלחמה.
"האזרחים הסובייטיים בני הלאום היהודי" הפכו מ"יהודי הדממה", על-פי הגדרתו של הסופר היהודי אלי ויזל, ל"יהודי התקווה", כפי שהגדיר אותם בשנות השמונים ההיסטוריון הבריטי מרטין גילברט.
לאחר המלחמה התחילו היהודים להפנות מכתבים קבוצתיים אל מוסדות סובייטיים ובינלאומיים בדרישה להעניק להם זכות הגירה, זכות הכלולה במגילת זכויות האדם של האו"ם.
ב-6 באוגוסט 1969 שיגרו 18 ראשי משפחות מיהדות גאורגיה מכתב לאו"ם ובו ביקשו להשפיע על ממשלת ברית המועצות להניח להם לעלות לישראל:
"אנו מאמינים: תפילותינו הגיעו עד השמים.
אנו יודעים: קריאותינו יגיעו ללב האנשים.
שהרי אנו מבקשים כה מעט – שחררו אותנו ללכת לאדמת אבותינו..."
על מכתב אחר, שנשלח למזכיר הכללי של האו"ם או טאנט, חתמו 531 יהודים מגאורגיה והוא הסתיים במילים "ישראל או מוות!".
מלבד התעוררות הרגש הלאומי בקרב יהודי ברית המועצות היו סיבות נוספות לתחילתה של העלייה:
היהודים הרגישו אפליה בקבלה למוסדות להשכלה גבוהה (מדיניות שנודעה בשם נומרוס קלאוזוס), מוסדות ממשל ובקידום מקצועי.
האנטישמיות והתעמולה האנטי ציונית שהתפתחה באמצעי התקשורת ההמוניים.
אי שביעות רצון מהמצב הפוליטי והכלכלי הקיים בברית המועצות.
התגברות הלאומיות של עמי ברית המועצות, גרמה ליהודים להבין שגם להם יש זכות לזהות לאומית.
התגברות שיתוף הפעולה בין יהודי ברית המועצות ליהודי שאר העולם, ופעילות המחאה הענפה במערב למען יהודי ברית המועצות.
ארגון נתיב ואגף ההסברה שפעל מטעמו ("בר") ביצעו עבודה חשובה.
גוף זה ניצל את הדטאנט בין ארצות הברית לברית המועצות, שהרחיב באורח ניכר את האפשרויות של המערב להשפיע על מנהיגי ברית המועצות.
מדיניות מדינת ישראל בפעילות למען יהודי ברית המועצות אשר קדמה לעליית שנות ה-70
במדיניות מדינת ישראל למען יהודי ברית המועצות יש להבחין במספר תקופות:
תקופת חישול הכלים ועיצוב המדיניות, 1953–1959
תקופת המעבר לפעילות בינלאומית מאורגנת, 1960–1968
התקופה שפניה לקראת מדיניות חדשה, 1969–1987
בשנת 1948 עם הקמת המדינה הפסיק לפעול המוסד לעלייה ב', עד 1953 לא הוקם מוסד ממלכתי אחר שהיה יכול לרכז בידיו את הפעילות למען יהודי ברית המועצות ומזרח אירופה.