tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית מתאפיינת במפגשים של לופטין עם הקהל הרחב, בהם הוא מדגים אלמנטים שונים מתחום אומנות החושים והמנטליזם; קריאת מחשבות, טלפתיה, פיצוח סודות והשפעה על החושים.
לופטין מפתיע את עוברי האורח שבתוכנית ומשתף בה גם את הקהל שבבית.
הטכניקות מתחום המנטליזם בהן משתמש לופטין בתוכנית מבוססות על קריאת שפת גוף ופסיכולוגיה.
שתי העונות הראשונות של התוכנית צולמו באזור המרכז בישראל ברובן, והעונה השלישית צולמה באמירות ראס אל-ח'ימה שבאיחוד האמירויות הערביות כפרויקט משותף של ערוץ זום, Yes, רשת מלונות הילטון העולמית וממשלת האמירות, שנפתחה לתיירות ישראלית זמן לא רב לפני כן בעקבות הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל.
העונה הראשונה של התוכנית החלה את שידורה ב-21 במרץ 2021 בערוץ זום, היא שודרה למשך שישה שבועות והסתיימה ב-2 במאי באותה השנה.
התוכנית חודשה לעונה שנייה מספר חודשים לאחר מכן, שעלתה ב-28 בנובמבר באותה השנה והסתיימה ב-2 בינואר 2022. העונה השלישית של התוכנית עלתה ב-3 ביולי 2022, כללה 12 פרקים ושודרה לכל אורך החופש הגדול, כשהפרק האחרון עלה ב-31 באוגוסט 2022.
אַינֵאִיס מאת ורגיליוס היא פואמה אפית רומית שנכתבה בשנים 29–19 לפנה"ס.
הפואמה הכוללת 12 ספרים שנכתבו בהקסמטר דקטילי ומתארת את הרפתקאותיו ומסעותיו של איניאס, מגיבורי מלחמת טרויה, שעבר לאיטליה והיה לאבי הרומאים.
ששת הספרים הראשונים של הפואמה כוללים את סיפור מסעו של איניאס מטרויה לאיטליה, בעוד חציו השני כולל את תיאור ניצחונות הטרויאנים על הלאטינים.
הפואמה נכתבה בימיו של אוגוסטוס, שליטה של קיסרות רומא לאחר הכאוס שהשתרר בה עם רצח יוליוס קיסר.
שלטונו של אוגוסטוס שם קץ למלחמת האזרחים, החזיר את היציבות והשכין את ה"פאקס אוגוסטה" (שלום אוגוסטוס) שנמשך קרוב ליובל.
בוורגיליוס ובבני דורו עורר הסדר החדש התלהבות.
האיניאידה נכתבה כדי לרומם את הקיסרות באמצעות יצירת גיבור לאומי.
ביצירה זו יוצא מייסד הגזע הרומי, שנועד להחזיק בכל העולם תחת שלטונו, הלא הוא איניאס, ששמו כבר נודע כדמות ב"איליאדה", להגשים את גורלו ככובש איטליה.
לפי האגדה כתב ורגיליוס רק שלוש שורות ביום בעת כתיבת היצירה המורכבת הזו.
למרות אורכה של היצירה, המשתווה לזו של כתיבתו של הומרוס, לא נסתיימה כתיבתן של כמה שורות.
יש הסוברים כי זו הייתה כוונתו של המשורר.
עם מותו, השאיר ורגיליוס הוראה כי יש לשרוף את היצירה כיוון שלא היה מרוצה מחלקים מן היצירה (למשל מספר VIII, בו מתקיימים יחסי מין בין ונוס ווולקן), אולם אוגוסטוס הורה כי לא ישרפו אותה, והיא פורסמה עם שינויים מועטים.
במאה ה-15 היו שני ניסיונות ליצור המשך ליצירה.
אחד מניסיונות אלו, שנעשה על ידי מפאו וג'ו (Maffeo Vegio, בלטינית: מפאוס וגיוס), אף נכלל בהדפסות של היצירה שנעשו במאות ה-15 וה-16.
התרגום השלם של ה"אינאיס" לעברית נעשה בידי שלמה דיקמן בשנות השישים (הוצאת כרמל ומוסד ביאליק) תוך שמירה על המשקל השירי שבו נכתבה במקור הלטיני.
תרגום חלקי לעברית נעשה על ידי יוסף ליבס מן המקור הלטיני ועל ידי מיכה יוסף לבנזון שתרגם את הספר השני וקטע מהרביעי לעברית מן התרגום הגרמני של שילר.
הספר הראשון מתחיל במבוא קצר, בו המשורר מצהיר על נושא האפוס () ופונה למוזות בבקשה לעזרה ברישום סיפורו.
המבוא מסתיים בתיאור הסיבה להתרחשויות שתתאורנה בהמשך, שנאתה של יונו לאנשי טרויה.
בתום המבוא הקורא נחשף לסיפור באמצעו.
הצי הטרויאני, בפיקודו של איניאס, שט במימי הים התיכון בדרכו לאיטליה, שם הוא עתיד להקים עם אציל ואמיץ, שיהיה ידוע בכל העולם.
יונו זועמת על שאיניאס עתיד להחריב את עירה קרתגו, ופונה לאיולוס, מלך הרוחות, בבקשה להשיב רוחות חזקות שתטבענה את ספינותיהם.
יונו מציעה בתמורה את דיופאה, נימפת הים היפה ביותר.
איולוס מסכים והרוחות מטלטלות את הצי הטרויאני.
נפטון, בהיותו אל הים, כועס על התערבותה של יונו בממלכתו ומרגיע את הים.
בהיותם בלוב, איניאס פוגש את אמו ונוס המתחפשת לציידת.
ונוס מרוממת את רוחו של איניאס ומעודדת אותו להיכנס בשערי קרתגו.
במקדש לאלה יונו מוצא איניאס את דידו, מלכת קרתגו, אשר ייסדה אך לאחרונה את העיר לאחר שברחה מצור בעקבות מלחמות ירושה ורצח בעלה.
דידו מקבלת את איניאס והטרויאנים בברכה ומתקינה להם סעודה.
בינתיים, פונה ונוס לבנה קופידון, אחיו למחצה של איניאס, ומבקשת ממנו להתחפש לאסקניוס, בנו של איניאס, אשר הוזמן לסעודה.
ונוס מבקשת שתחת מסווה זה יגרום קופידון לדידו להתאהב באיניאס, מתוך התקווה שהתאהבותה תגרום לה להגן עליו.
הספר השני רובו ככולו מתמקד בדברי איניאס לדידו, בהם הוא מגולל את ההתרחשויות מיד לאחר מלחמת טרויה.
כדי לחדור את חומות טרויה, יוליסס היווני הגה את תוכנית הסוס הטרויאני: הלוחמים היוונים התחבאו בסוס עץ גדול, שהוענק לשליטי טרויה כמתנה כוזבת.
הטרויאנים תהו האם לקבל את המתנה או לא; לאוקואון טבע את הביטוי המפורסם Timeo Danaos et dona ferentes ().
לבסוף הטרויאנים קיבלו את המתנה והוטעו על ידי הבריחה המדומה של אוניות הצי היווני.
עם רדת החשכה היוונים יצאו מסוס העץ, פתחו את שערי העיר טרויה ואפשרו לצבא היווני להיכנס לעיר ולשחוט את תושביה.
איניאס רואה בחלומו את הקטור, הנסיך הטרויאני, אשר מפציר בו לברוח עם משפחתו.
איניאס מתעורר ומגלה לתדהמתו את ממדי החורבן.
הוא מנסה תחילה להילחם באויב היווני אך במהרה חברו לנשק נופלים והוא נותר לבדו.
ונוס אמו מתגלה לו ומוליכה אותו חזרה לביתו.
איניאס לוקח את בנו אסקאניוס, אשתו קריאוזה ואביו אנכיסס, והם בורחים מטרויה.
בשערי העיר איניאס מגלה שהוא איבד את אשתו קריאוזה, וחוזר לתור אותה.
הוא מוצא רק את רוחה, המתנבאת על עתידו להקים ממלכה בהספרייה, דהיינו באיטליה.
הספר השלישי ממשיך את הספר השני בתיאור מסעות איניאס והטרויאנים לאחר חורבן עירם.
הצי נודד בסביבת טרויה, ותחילה מגיע לתראקיה, שם הוא מגלה את גופתו של הגיבור הטרויאני פולידורוס בדמות צמח ההדס.
איניאס מביא את פולידורוס לקבורה ראויה וממשיך לדלוס ומשם לכרתים, שם הם מקימים את העיר (הבדיונית) פֶּרְגָּם.
פרגם ננטשת לאחר התפרצות מגפת הדבר בעיר, ואיניאס מתנבא בחלומו שעליהם לעבור לאיטליה.
איניאס והטרויאנים מגיעים לבוטרינט (כיום בשטח אלבניה), שם הוא פוגש את אנדרומכי אלמנת הקטור ואת הלנוס בן פריאמוס, שמתנבא על העתיד המזהיר הצפוי לטרויאנים באיטליה.
איניאס עוזב את בוטרינט ומקיף את אזור דרום איטליה, עד הגיעו לסיציליה, לארצם של הקיקלופים.
איניאס פוגש שם את אחמנידס, חייל בצבא היווני, שהושאר מאחור במנוסת היוונים מפני הקיקלופ פוליפמוס; איניאס מגן עליו ולוקח איתו בספינתו.
איניאס ממשיך להקיף את סיציליה, ובמהלך המסע אביו אנחיזס מת מסיבה לא ידועה.
כאן מסיים איניאס את דבריו לדידו מלכת קרתגו, כיוון שההמשך (הסערה שהובילה אותם לקרתגו) תואר בספר הראשון.
הספר הרביעי מתמקד בגורלה של דידו מלכת קרתגו.
מזימתו מהספר הראשון של קופידון צולחת והיא מתאהבת באיניאס.
יונו, המעוניינת להסיט את איניאס ממשימתו לאכלס את איטליה ולהקים את רומא, מגיעה להסכמות עם ונוס שיש לחתן בין השניים, ואכן במהלך מסע ציד של איניאס תוקפת אותו סערה, המכריחה אותו לתפוס מכסה במערה.
הם מתנים אהבה ודידו רואה בכך סימן לנישואיהם.
יופיטר שולח את בנו מרקוריוס להזכיר לאיניאס את גורלו הצפוי, הלה נכנע לתכתיבי הגורל ומתכנן את בריחתו מקרתגו לעבר איטליה.
דידו מגלה את בריחתו הצפויה ומנסה למנוע אותה בכל כוחה; משהיא כושלת בנסיונותיה, היא מתאבדת.
לפני מותה היא מתנבאת שזרע קרתגו וזרעו של איניאס עתידים להילחם זה בזה, אולי כרמז למלחמות הפוניות.
בשורות הראשונות של הספר איניאס מביט אחורה מספינתו ורואה את קרתגו עולה באש.
על אף שאף אחד מהטרויאנים שעל הספינה לא יודע לומר מה מקור השריפה, הרי שהעשן העולה מן העיר מבשר להם רעות.
העלילה מתמזגת עם התיאור שבספר הראשון – הטרויאנים שטים בסביבת איטליה בעקבות הנבואה לאיניאס.
הספינה עוגנת בסיציליה, תחת חסותו של המלך אֲקֶסְטֶס.
איניאס מכריז על תחרויות ספורט חגיגיות לזכר אביו, והמשך הספר מתאר באריכות את התחרויות השונות בהם התחרו הטרויאנים: חתירה (ש' 113–285), ריצה (ש' 293–361), היאבקות (ש' 363–468) ותחרות קליעה בחץ וקשת (ש' 485–521).
בזמן שהגברים מתחרים בתחרויות הספורט, משתמשת יונו בשליחתה איריס ומשכנעת את הנשים להצית את הצי הטרויאני על מנת למנוע את הגעתם לאיטליה היבשתית.
מזימתה נכשלת כאשר היא מתגלה על ידי איניאס ובנו אשר מתפללים ליופיטר שיכבה את השרפה.
אביו של איניאס מתגלה לו שוב ואומר לו לרדת שאולה על מנת לקבל נבואה באשר לעתיד רומא.
על מנת להבטיח את מעברם הבטוח של הטרויאנים בים הסיציליאני, האלים דורשים קורבן אדם ופלינורוס נבחר כקורבן.
איניאס שומע נבואה מפי הסיבילה של קימה ברוח דומה לנבואות ששמע בעבר.
על פי המיתולוגיה הרומאית באגם אורנום שבקרבת קימה יש שער לעולם המתים (השאול), ולכן הוא מבקש ממנה ללוותו שם כדי לראות את פני אביו.
הסיבילה מסכימה והמשך הספר מתאר את מסעותיהם בעולם המתים, תיאור שלבטח דנטה אליגיירי שאב ממנו השראה בכתיבת התופת.
הם רואים את נשמות המתים על גדת נהר אכרון, מובלים על ידי כארון לגדה השנייה, פוגשים בקרברוס ואף בדידו מלכת קרתגו, בפניה אינאיס מתנצל על הסבל שגרם לה ושהוביל להתאבדותה, אך היא אינה סולחת לו.
לבסוף, לאחר חציית נהר הלתה מגיעים איניאס וחבורתו לשדות אליסיום, מקום מנוחתם של הצדיקים וההגונים, שם מתאחד איניאס עם אביו ושומע נבואה נוספת על אודות עתיד רומא בהנהגתו.
אין שמחה אלא בבשר ויין הוא דין הלכתי המוזכר בתלמוד, שעניינו הוא שבימים שמצווים לשמוח בהם כגון בשלוש הרגלים, חובה להגיע לשמחה זו על ידי סיפוק צורכי הגוף והנפש של האדם.
דין זה משקף את התפיסה של היהדות, שהנאות הגוף אינן פסולות, אם הן מועלות על נס, ואפשר להשתמש בהן כדי להגיע לשמחה.
הביטוי המקורי הוא בדברי רבי יהודה בן בתירא ולפיו בזמן בית המקדש השמחה הייתה בבשר הקורבנות, ובהיעדרו היא בשתיית יין.
אולם הרמב"ם במשנה תורה כותב ששמחת יום טוב כוללת גם אכילת בשר וגם שתיית יין, בין בזמן בית המקדש ובין בהיעדרו:
הביטוי המלא כורך את הבשר והיין ביחד.
כך, למשל, בספר חכמת אדם לרבי אברהם דנציג – קונטרס מצבת משה:
מקור נוסף המדבר על שמחה בבשר (ללא תזכורת ליין) מופיע במדרש במדבר רבה (וילנא).
בהפטרה של פרשת נשא מסופר על מלאך שמגיע אל מנוח ואשתו (הוריו של שמשון), ומבשר להם על לידת בנם.
מנוח הסובר שמדובר באדם רגיל, אומר המדרש מסביר מדוע דווקא גדי עיזים:
בהלכה היהודית, אכילת בשר שלמים מהווה גורם לשמחה; ממילא בשר עוף, שאינו קרב לקורבן שלמים, אינו נחשב לגורם שמחה.
בשל היקשרות הבשר והיין עם השמחה, חכמים אסרו לאוכלם בסעודה המפסקת שלפני תשעה באב.
ברוב העדות איסור זה התרחב למנהג שלא לאוכלם מתחילת השבוע או מראש חודש אב.
גם בימים בהם מותר ואף רצוי לאכול בשר יש הגבלות על אכילתו כגון איסור אכילת בשר בחלב והקפדה על כשרותו.
גם היין נחשב לסמל שמחה בולט ביהדות.
נהוג לשתות יין לשם ציונם של ימים קדושים ליהדות ולשם חגיגתם של אירועים משמחים.
היין הוא המשקה היחיד אשר זכה לברכה פרטית משלו, שיש לומר לפני השתייה:
אם מביאים יין יותר משובח מהקודם אף מברכים:
על דרך הלצה נהוג לומר על פי רש"י על פרשת נח: "יי"ש מרבותינו דורשים אותו לשבח, ויי"ש דורשים אותו לגנאי", כלומר קבלת משקה מהאדמו"ר או הרב הוא מנהג משובח; אולם סתם שתייה ללא מטרה תורנית היא מגונה.
גם לשתיית היין יש הגבלות כשרות.
ככל הנאות הגוף, המסורת היהודית מזהירה מפני התמכרות לאכילת בשר ולשתיית יין.
אחד המקורות הברורים לכך קיים בדיון אודות בן סורר ומורה במסכת סנהדרין שחייב לאכול בשר ולשתות יין כדי להעשות כזה.
לפי ההלכה בן זה מתחייב במוות רק כאשר אכל בשר (זולל) ושתה יין (וסובא):
כשהפרשנים השונים (כרש"י והתוספות) זיהו את התמכרותו לבשר וליין כגורמי תסיסה בעייתיים, שיהפכו אותו לגורם מסוכן בחברה.
לעומת זאת, יש הסוברים כי יש להמשיך את החיים ובכללם אכילת היין והבשר גם בימי אֵבֶל, כמו בסיפור הבא:
פתגם זה, שנטבע בהלכה היהודית בקשר לדרכי השמחה בחגים, ככל הנראה מצביע למעשה על כך שהיהדות היא דת ארצית ופרקטית המתייחסת בעין יפה לשמחה המגיעה מהנאות הגוף, ורואה בהן מנוף עיקרי ומרכזי להגיע אל השמחה.
זאת, בניגוד לתפיסות הרוחניות, הסגפניות והפוריטניות, שסוברות כי הדרך לשמחה היא בהתעלות רוחנית מעל לצורכי הגוף ובפיתוח התבונה והמודעות העצמית ובקשת קרבת האלוהות, וכל שמחה אחרת, ובמיוחד גופנית, היא רעה חולה או לפחות מהווה סיכון רוחני.
היהדות, שאיננה מחבבת במיוחד את הנזירות, סוברת כי הדרך לשמחה שאמורה להיות בחגים, אך לא רק בהם, היא גם באמצעים חיצוניים וממשיים כמו בשר, יין ובגדים יפים.
מפשטות לשון הגמרא נראה כי השמחה היא בבשר קרבנות שלמים, וכיום שאין קרבנות, אין דין שמחה בבשר, אלא רק ביין.
אולם, הרמב"ם לא למד כך את הגמרא ופוסק שגם כיום מצוות השמחה היא דווקא בבשר ויין ויש לאכול ולשתות, כמובא לעיל.
גם הרמב"ן, המשנה ברורה ופוסקים נוספים הלכו בדרכו של הרמב"ם, וסברו שיש לאכול בשר ולשתות יין, אך הזהירו על הגזמה ועל סביאה וזלילה.
העמדות שלא מחייבות אכילת בשר כמעשה שמחה
אומנם יש הרואים בביטוי זה אב טיפוס שמתווה היהדות כדי להגיע לתחושה של שמחה, להשתמש באמצעים חיצוניים כשרים כסולם לטפס אל השמחה שנחשבת למעלה טובה במיוחד.
לשיטתם אין חיוב להשתמש בבשר וביין כאמצעי בלעדי להגיע אל השמחה, אלא המטרה היא תחושת השמחה כשלעצמה, וכל אדם צריך לבחור את האמצעים שיביאו אותו לידי כך; ומי שאכילת בשר או שתיית יין מצערת אותו ואינה גורמת לו להגיע אל השמחה צריך לחפש דרכים אחרות שיביאו אותו לידי כך.
כפי שכתב הרמב"ם, שהשמחה היא "כראוי לכל אחד ואחד", שמשמחים נשים בקניית בגדים ותכשיטים וילדים באמצעות מגדנות וממתקים, לכל אדם יש דרכים משלו לשמוח.
בשולחן ערוך השמיט המחבר, רבי יוסף קארו, את דין אכילת בשר ביום טוב ופסק שהחובה היא שתיית יין בלבד.
הביאור הלכה מסביר שבניגוד לכתוב ברמב"ם, השמיט מחבר השולחן ערוך את דין חובת אכילת בשר כי הוא פוסק כמו הגמרא בפסחים שהובאה לעיל, דהיינו שבזמן הזה אין חובה לאכול בשר: אף על פי כן המשנה ברורה פסק שחובה לאכול בשר.
הביטוי "אין X אלא ב-Y", היא צורה רווחת בלשון חז"ל, שמטרתה להדגיש ולחזק את הדרך המוצעת כדרך עיקרית ומרכזית, תוך שלילת אלטרנטיבות אפשריות.
בין הביטויים הרבים שקיימים בתלמוד ניתן להביא לשם הדגמה את הביטויים ו
הצורה השלמה של דרך הביטוי הזו היא "אין X ב-Y אלא ב-Z" כמו הביטוי
איןציקלופדיה , "האיןציקלופדיה החופשית מתוכן", היא אתר ויקי סאטירי המהווה פרודיה על ויקיפדיה, ועל אנציקלופדיות באופן כללי.
הלוגו של האתר מחקה את לוגו הפאזל של ויקיפדיה, והוא מציג מגוון ערכים סאטיריים והומוריסטיים במגוון נושאים.
כמו בכל אתר ויקי, כל הגולשים באיןציקלופדיה יכולים להשתתף בכתיבה ובעריכה.
האתר בשפה האנגלית היווה את האיןציקלופדיה הראשונה, ובעקבותיו נפתחו איןציקלופדיות בשפות רבות נוספות.
לאתר ישנה מהדורה בשפה העברית שנוסדה בדצמבר 2005 ונקראת איןציקלופדיה (ומכאן שמו של ערך זה).
בדומה לוויקיפדיה העברית, איןציקלופדיה העברית היא אתר ישראלי באופיו, ומרבית עורכיה פועלים מישראל.
איןציקלופדיה האנגלית נוסדה בינואר 2005 בידי ג'ונתן הואנג (הידוע בשם המשתמש "Chronarion") ושותפתו (הידועה כ"Stillwaters").
איןציקלופדיה החלה את דרכה תחת הכתובת uncyclopedia.org ובעקבות צמיחתה המהירה, ב-26 במאי 2005, הוחלט כי איןציקלופדיה תהיה חלק מחברת ויקיה.
כתוצאה מכך, רישיונה ושמה המקורי לא השתנו.
כמו בוויקיות האחרות, את כל המאמרים שלה ניתן היה להוריד בחינם מהאינטרנט.
מטרתה הבלתי רשמית של איןציקלופדיה היא לספק נקודת מבט סאטירית (Satirical Point of View; בקיצור SPOV, על משקל NPOV - מדיניות נקודת המבט הנייטרלית של ויקיפדיה) לחיים.
לעיתים קרובות, הפורמט החופשי של ויקי מסיט אותה ממטרה זו, כאשר מאמרים הומוריסטיים ולא בהכרח סאטיריים נכתבים בכל נושא אפשרי.
האתר הוצף בהומור מסוגים שונים, וחילק עצמו בהתאם לקטגוריות משונות ולפעמים גם מקוריות בוולגריות שלהן, כמו למשל: "קטגוריית הומור שנאת הנשים הילדותי".
במובנים מסוימים, האתר מהווה פרודיה על עצמו, כמו למשל: העובדה שהוא כולל בדיחות פנימיות על עצם קיומו.
דוגמה לכך הוא הערך: "I burning your dog", הלועג לדף ההנחיות הכלליות של האתר, ובפרט להנחיה המייעצת לכותבים: שלא להסתפק בעובדות קצרות כמו "טימי הוא טיפש", אלא לפרט ולכתוב משהו בסגנון: "ב-1982, צוות לעניין הכריז על טימי כטיפש".
המאמר מנתח את המילים I burning your dog (אני שורף את הכלב שלך) בשלל דרכים מקוריות, והוא כולל אפילו תמונה רלוונטית בסגנון חידת מיהו מהו.
ערכיה של איןציקלופדיה הם ברובם המכריע דמיוניים, מבוססים בצורה חופשית על המציאות ומכוונים לפרודיה.
לדוגמה, הערך האיןציקלופדי העוסק באלגוריתם טוען שאלגוריתם הוא מושג המתאר את "אל גור תופס קצב" (כי המילה "אלגוריתם" מורכבת לכאורה מן המילים "אל גור" ו"רית'ם" שמשמעותה "קצב"); הערך העוסק באל גור מציג הודעת שגיאה פיקטיבית והצעה לאל גור להמציא מחדש את האינטרנט ולנסות שנית.
בדומה לכך, הערך האיןציקלופדי העוסק בביטלס טוען שהם בעצם להקה הנקראת לכאורה: "חסרי הקצב" (וטוען כי המילה "ביטלס" מורכבת מהמילים "ביט" (beat) ו"לס" (less), צירוף שמשמעותו: חסרי הקצב.)
מאמרים מסוימים מלווים בתמונות המתארות את נושא המאמר בצורה קומית מעצם הווייתן, או לחלופין תמונות שנוצרו על ידי המשתמשים על מנת לתאר את הנושא בדרך אבסורדית.
איןציקלופדיה כוללת גם בדיחה שחוזרת על עצמה, כאשר בראשם של מאמרים רבים מופיע ציטוט פיקטיבי המיוחס לאוסקר ווילד שיכול להיות ציטוט אמיתי שעוות מעט כפרודיה על שימוש מופרז בציטוטים, או ציטוט בעל אופי פרוע המנוגד לחלוטין לסגנונו של אוסקר ויילד.
קיים גם דף בשם "המצאת ציטוטי אוסקר ויילד", שהוא אחד מן המיזמים של איןציקלופדיה, הכוללים גם את "UnNews" ("המקור החדשותי על קראק", פרודיה על ויקיחדשות).
מנכ"ל מיקרוסופט, המיליארדר סטיב באלמר שאיים "לרצוח את גוגל", הוא נושאה של בדיחה פנימית חוזרת נוספת.
בערכים המופיעים תחת הקטגוריה "רשימת החיסול של סטיב באלמר" מופיע משפט המציין כי סטיב באלמר נשבע לרצוח את נושא המאמר.
קטגוריה בעלת אופי דומה בשם "דברים שלג'ורג' בוש לא אכפת מהם" מבוססת על ציטוטו של הזמר קניה וסט, "לג'ורג' בוש לא אכפת מאנשים שחורים".
בדיחות חוזרות בנוגע ל"הסנפת חתלתולים" ולמייסד התופעה, "איש אחד" ("This Guy").
קדמו לציטוטי אוסקר ויילד ולאיומי סטיב באלמר.
השלכה של הנושא על מבנה המאמר עצמו.
כל הערכים מסוג זה משתייכים לקטגוריה בשם: "מודעות עצמית".
זיהוי חוקי המדע והמתמטיקה כפסאודו-מדע, ומתן עדיפות לאמונות לא מדעיות כמו תאוריית השינוי.
יצירת תאוריות מתמטיות חדשות תוך התבססות על ערכים לא-מתמטיים, כדוגמת "תאוריית אסון קווייד".
הצגת אירועים שהתרחשו במסגרת פרויקט דמיוני כמציאות, או לחלופין הצגת עובדות אמיתיות בדרך פרודית או סטירית, למשל: "מלחמת העולם הראשונה (משחק וידאו)".
יצירת מקומות פיקטיביים, כמו למשל "היבשת הקטלנית Euthenasia" ("המתת חסד"), או לחלופין תיאור מקום אמיתי כמקום דמיוני או סוג של מזימה (למשל, מדינת דלאוור).
רוב ערכי איןציקלופדיה נאמנים לקו-עלילה אלטרנטיבי המתחיל משחר ההיסטוריה, ומכונה "ההיסטוריה של הכל".
רשימות "100 הגרועים ביותר", הכוללות בין השאר סרטי קולנוע, ספרי ילדים ומשחקי מחשב פיקטיביים.
באתר העברי, שימוש יתר במילה גרביל (שמו של אחד מהערכים הראשונים שנכתבו בעברית), המוצג שם כמעין מפלצת, וכותרות-משנה בעמוד הראשי עם התחילית "אין".
באתר העברי, בדומה למוטיב החוזר על אוסקר ויילד בגרסה האנגלית, מוזכר שבתי צבי בציטוטים שונים.
באופן זה נוצר שימוש בתחילית שקיימת בשפה העברית ("אינסוף"), אך באופן המפר את כללי השפה, בדומה למתרחש בשם הלועזי של המיזם: "Uncyclopedia" (בו הוצמדה התחילית "un" אל מחרוזת אותיות שאיננה מהווה מילה בשפה).
האיןציקלופדיה בעברית נוסדה ב-5 בדצמבר 2005 כחלק מאתר ויקיה, כאשר הערך הראשון בעברית עוסק ב"קצב אלגוריתמי", ונכון לשנת 2023 קיימים בה מעל ל-2,500 ערכים.
לאחר שאתר פאנדום (שמה החדש של "ויקיה") הודיע על אי-רצונו להמשיך לארח את פרויקט איןציקלופדיה, כל נתוניה של איןציקלופדיה בעברית ובשפות נוספות הועברו לכתובת eincyclopedia.org במרץ 2019, לרבות חשבונות המשתמשים המקוריים, והעותק המקורי שפעל במסגרת אתר פאנדום נסגר.
את "ציטוטיו" של אוסקר ויילד מחליפים ציטוטיו הפיקטיביים של "מייסדו המוצהר" של האתר, שבתי צבי, שההתייחסות אליו באתר היא בשמו השגוי ובעל ההקשר השלילי "שבתאי צבי"; את לוגו תפוח האדמה של האתר באנגלית (המכונה "סופיה") החליף לוגו (המכונה "לוגופילטע") ובו מוצגת קציצה נגוסה של געפילטע פיש.
שני הסמלילים בנויים כפאזל תלת-ממדי, המחקה את סמלילה של ויקיפדיה.
האתר מכיל פרודיות על מיזמים נוספים של קרן ויקימדיה, ביניהם: "איןמילון", "איןציטוט", "איןספר", "איןטקסט", "איןחדש" ו"איןמינים", וכן תחרות כתיבה שנתית מקבילה לזו של ויקיפדיה בשם "איןוויזיון".
איןציקלופדיה בעברית כוללת ערך ביוגרפי על המשוררת הבדיונית צאלה כץ, שנטען עליו שהוא פורסם על ידי חבורת יוצריה של כץ לשם יצירת אשליה של דמות אמיתית.
ב-2009 איןציקלופדיה נכללה ברשימת "עשרה אתרים ישראליים להוסיף למועדפים" של העיתון "כלכליסט".
האתר מצוטט מדי פעם בתקשורת הישראלית כאסמכתא היתולית לכתבות בנושאים שונים.
קיינציקלאפעדיע, האיןציקלופדיה בשפת היידיש, נוסדה כשנה לאחר היווסדותה של האיןציקלופדיה בעברית, כאשר הערך הראשון בה עוסק בטשולענט (חמין).
במאי 2019 נפתחה קיינציקלאפעדיע מחדש כאתר עצמאי, בדומה לאיןציקלופדיה בעברית.
אינגבורג בכמן (גרמנית: Ingeborg Bachman; 25 ביוני 1926 – 17 באוקטובר 1973) הייתה משוררת אוסטרית, סופרת ומסאית.
אינגבורג בכמן נולדה בקלגנפורט שבמחוז קרינתיה שבאוסטריה.
היא החלה לפרסם את יצירתה בשנת 1946, ועוררה מיד תשומת לב רבה בעולם הספרות הגרמני.
ניהלה מערכת יחסים אינטימית עם המשורר היהודי בלשון הגרמנית פאול צלאן.
מראשית שנות החמישים זכתה להכרה בארצות דוברות הגרמנית, ספריה התפרסמו והיא זכתה בפרסים ספרותיים חשובים.
אינגבורג בכמן העתיקה את מקום מגוריה לרומא ושם התגוררה תקופות ארוכות בחייה.
לאחר הקשר הקרוב שהיה לה עם צלאן, היא התקשרה עם המחזאי השווייצרי הנודע מקס פריש, וחייתה עמו במשך כמה שנים.
היא הייתה אנטי נאצית חריפה ביותר וניהלה מאבקים ספרותיים וחוץ ספרותיים חריפים נגד הנאצים ומורשת הנאציזם בגרמניה ובאוסטריה.
בספטמבר 1973 פרצה שרפה בחדר השינה שלה ברומא לאחר שככל הנראה, נרדמה עם סיגריה בוערת.
בכמן נכוותה קשות, הובהלה לבית החולים ברומא ושם נפטרה לאחר שלושה שבועות.
אינגבורג בכמן נחשבת לאחת מן הסופרות הראשונות בספרות האירופית שהעלו בחריפות רבה את שאלת מצבה של האישה בחברה המודרנית.
הלחצים והמתחים בעולמה הפנימי חברו לקראת מותה לקשיים חיצוניים של ביקורת פוליטית ומערכות מוסריות שניהלה, וייתכן כי היא שמה קץ לחייה.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "יומן מלחמה", המגולל את סיפור אהבתה של בכמן לחייל הבריטי ג'ק האמש (הוא יעקב חמיש), יהודי ממוצא וינאי.
בין השניים נרקם קשר סוער, שהפך לקשר מכתבים שהלך והתרופף בהדרגה לאחר שחמיש בחר לעלות לארץ ישראל.
ב"יומן מלחמה" לא הוזכר שמו של חמיש במפורש והוא תואר רק כ"ידיד נפש".
רק שנים מאוחר יותר גילו בניו של חמיש את תמונותיה של בכמן בעיזבונו של אביהם והצליחו לקשר בין שתי הדמויות.
הספר "יומן מלחמה" תורגם לעברית ויצא לאור ב-2022 כשהוא כולל גם את מכתביו של חמיש אליה.
ספריה של אינגבורג בכמן בעברית
בעיות של היצירה הספרותית בת זמננו, תרגמה מגרמנית: עדה ברודסקי, הוצאת כרמל, 2008.
שנת השלושים, סיפורים, תרגמה מגרמנית: טלי קונס.
בלוית מבוא מאת מיכל בן-חורין, הוצאת כרמל, 2007.
מאלינה, רומן, מגרמנית - יעקב גוטשלק, ספרית פועלים, תל אביב, 1995.
יומן מלחמה, תרגמה מגרמנית: טלי קונס, ספרית פועלים, תל אביב, 2022
וכן תורגמו לעברית שירים בודדים מיצירתה, על ידי כמה מתרגמים, שלא כונסו עדיין בספר.
תריסר שירים גרמנים נבחרים, גינתר גראס, אינגבורג בכמן, הלמוט הייסנבולט, פאול צלאן, אריך פריד, תרגום - דן עומר, רישומים - תרצה ולד, ירושלים 1969.
פרס ספרותי המוענק באוסטריה לסופרים בשפה הגרמנית ונחשב לבין החשובים בספרות הגרמנית.
מאז שנת 1991 מעניקה קרן וולף מדי שנה את מלגת אינגבורג בכמן, מיסודו של אנסלם קיפר.
המלגה, בסך 8,000 דולר, נועדה לעודד אמנים צעירים ומבטיחים בישראל הזקוקים למלגה במיוחד לצורך השתלמות בחו"ל.
המלגה מיועדת לאמנים ישראלים שטרם מלאו להם 35 שנה, שעדיין לומדים או שלא מכבר סיימו את לימודיהם.
האי אינאקססיבל הוא הר געש כבוי המשתרע על פני שטח של 14 קמ"ר, ומתרומם מעל לגובה של 449 מטרים מעל פני המים בדרום האוקיינוס האטלנטי, במרחק 45 ק"מ בכיוון דרום-מזרח מטריסטן דה קונה.
האי נכלל בארכיפלג טריסטן דה קונה, המהווה חלק מהטריטוריה הבריטית של "סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה", אך לאורך ההיסטוריה שלו הוא מעולם לא היה מאוכלס בקביעות.
אינאקססיבל, ביחד עם האי גוף, הוא שמורת טבע שהוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
אינאקססיבל התגלה לראשונה ב-1652 על ידי ספינה הולנדית, 146 שנים לאחר שטריסטן דה קונה התגלה על ידי מלחים פורטוגזיים, והוא נקרא כך כיוון שצוות הספינה לא היה יכול לעבור אל החלק הפנימי של האי ונאלץ להישאר בחוף (Inaccessible באנגלית פירושו "בלתי נגיש").
אולם, במשלחות מחקר מאוחרות יותר הצליחו החוקרים להיכנס לפנים האי על מנת לחקור את הסביבה הטבעית הנמצאת בו.
האחים שטולטנהוף, שהגיעו לאינאקססיבל מגרמניה ב-1871, התגוררו באי במשך מספר שנים וניסו להקים בו תחנת מסחר עבור הסוחרים העוברים באזור.
אולם, הם לא לקחו בחשבון את התדירות הנמוכה שבה מבקרים באי אנשים.
בגלל המחסור במזון הם חולצו מהאי ב-1873 על ידי אה"מ צ'אלנג'ר שביקרה במקום כדי לבדוק את הפלורה והפאונה המקומיות.
הסופר הדרום אפריקני אריק רוזנטל תיאר את האירועים שקרו לאחים סטולטנהוף בספרו Shelter from the Spray (בתרגום חופשי: מקלט מפני הרסס).
ב-1922 עגנה באינקססיבל ספינתו של ארנסט שקלטון, ושהתה שם זמן קצר.
אחד הבוטניקאים ששהו על סיפון האונייה גילה עוף שמאוחר יותר ייקרא על שמו - גבתון וילקינס (שם מדעי: Nesospiza wilkinsi, שייך לציפורי השיר).
משלחת מחקר נורווגית שהתה על האי במשך שלושה שבועות ב-1938, ובתקופה זו הם הצליחו לגשת אל הרמה של האי ולקטלג בה צמחים, עופות וסלעים.
ניסיון נוסף למפות את האי נעשה במהלך משלחת החברה המלכותית לטריסטן דה קונה ב-1962, שלקחה איתה מדענים לאינאקססיבל.
בדומה לחוקרים רבים לפניהם המדענים לא הצליחו להגיע לחלק הפנימי של האי.
האי הוכרז ב-1976 כשמורת טבע לפי פקודת שימור טריסטן דה קונה.
אולם, תושבי טריסטן דה קונה עדיין יכלו לצוד עופות ימיים על האי.
הניסיון המוצלח ביותר לחקור את אינאקססיבל התרחש ב-1982 על ידי קבוצת תלמידים ומוריהם ממכללת דנסטון האנגלית.
המשלחת שהתה באי בין ה-25 באוקטובר 1982 ועד ה-9 בפברואר 1983, הכינה מפות מפורטות של האי, חקרה את הפלורה, פאונה וגאולוגיה, והפעילה תוכנית לסימונם של למעלה מ-3,000 עופות.
המים הטריטוריאליים של אינאקססיבל הוכרזו ב-1997 כשמורת טבע לפי פקודת השימור מ-1976. נכון ל-2008 רק מדריכים מורשים מטריסטן דה קונה רשאים לקחת ספינות טיולים לאינאקססיבל.
בגלל מפות ניווט לא טובות הספינות שעברו ליד אינאקססיבל היו זקוקות להנחיה על ידי תושבי האיים, כיוון שהצוותים לא היו מודעים לזרמי המים.
הריסות של ספינות היו מחזה נפוץ; לפחות 22 ספינות הרוסות התגלו באזור טריסטן דה קונה, ולכל הפחות שלוש מתוכן התגלו בסמוך לחופי אינאקססיבל.
הספינה הראשונה שטבעה נקראה בלנדן הול, והיא הייתה ספינה בריטית שהוחכרה לחברת הודו המזרחית.
הספינה הפליגה ב-1821 עם 84 נוסעים ואנשי צוות.
יעדה היה להפליג מעבר לסנט הלנה, אך הזרמים סחפו אותה לעבר טריסטן דה קונה.
הספינה עלתה על שרטון באי אינאקססיבל, ירכתיה נשברו והסיפון הקדמי נסחף אל החוף.
באירוע זה נהרגו שני אנשים.
בתוך כמה חודשים הצליחו הניצולים לבנות סירות מעץ.
ניסיונם הראשון להפליג לטריסטן דה קונה נכשל, והביא למותם של שישה אנשים.
הניסיון השני הצליח יותר, והם הצליחו למשוך את תשומת לבם של תושבי האי.
אחרוני הניצולים הובאו לטריסטן דה קונה ורובם נשלחו מאוחר יותר לקייפטאון שבדרום אפריקה.
ספינות נוספות שעלו על שרטון באזור אינאקססיבל הן Shakespeare בחוף החזיר (1883) ו-Helen S Lea בנקודה הצפונית (1897).
אינאקססיבל מפורסם בעיקר בשל רלית האי אינאקססיבל, שהוא העוף הקטן ביותר החסר יכולות תעופה.
עופות אחרים המקננים באי הם פינגווין מצויץ צפוני, אלבטרוס טריסטני, אלבטרוס עשון, Nesocichla eremita ממשפחת הקיכליים ושחפית אנטארקטית.
כאשר קורפורל ויליאם גלאס ומשפחתו היו למתיישבים הראשונים שהגיעו לטריסטן דה קונה ב-1816 הם הביאו איתם לאינאקססיבל עזים וחזירים על מנת שאלה ישמשו כמקור מזון.
הם התגוררו באיים במשך 57 השנים הבאות, וסייעו לאחים סטולטנהוף בזמן שאלה שהו באיים, אך מתו לבסוף.
במהלך ההיסטוריה של אינאקססיבל הובאו אליו פרות, כבשים וכלבים, אך כיום לא נותר להם זכר.
דוב ים תת-אנטארקטי ופיל ים דרומי נצפו גם כן באינאקססיבל במספרים גדולים, ובמים המקיפים את האי ניתן למצוא גם לווייתנאים.
עד כה לא התגלו על אינאקססיבל יונקים, זוחלים דו-חיים, פרפראים וחלזונות יבשתיים.
באי יש 64 מיני צמחים מקומיים, כולל 20 מינים של בעלי פרחים ו-17 מינים של שרכאים.
בנוסף, ניתן למצוא באי 48 מינים של חסרי חוליות, שעשרה מתוכם אינם מקומיים.
תושבי טריסטן דה קונה מנצלים את אינאקססיבל לצורך כמה מטרות כלכליות.
באי יש מרבצי גואנו וביצים, אך בגלל הקושי לנוע על אינאקססיבל תושבי טריסטן דה קונה נוטים להגיע אל האי נייטינגייל.
אולם, שלוש ספינות בבעלות חברות שונות עורכות מסעות דיג לחופי האי.
ועדה מיוחדת מטריסטן דה קונה העניקה להם היתר ב-1945 לשהות במרחק של עד שלושה קילומטרים מחופי האי.
אינבכלאך מק פרכאר (בגאלית סקוטית: Ainbcellach mac Ferchair - "אינבכלאך בנו של פרכאר"; מת ב-719) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 697 ועד הדחתו בשנת 698. איינבכלאך היה בנו של פרכאר פוטה, וכונה "הטוב" ב"דואן אלבאנאך".
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם מלך אינבכלאך על דאל ריאטה כולה או שמא היה מלך קנל לואיירן (שבט לואיירן) בלבד.
בשנת 698 הודח והוגלה לאירלנד.
לא ברור כמה זמן שהה בגלות, וייתכן שהוגלה במהלך המאבק בין שבט לואיירן וקנל נגבריין (שבט גבריין) על השליטה בדאל ריאטה.
אינבכלאך שב לדאל ריאטה בספטמבר 719 ונהרג במהלך קרב נגד סלבאך בפינגלן (כנראה לוך פיין של ימינו).
בנו של אינבכלאך - מוירדאך מק אינבכלאך היה לימים מלך שבט לואיירן.
וכן לימים השליטי מוריי (המורמרים של מוריי) טענו להיותם צאצאים של אינבכלאך.
אינאל ארסנוביץ' גטיגז'ב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת המגן בטורפדו ז'ודינו.
ערך את הבכורה שלו בליגת העל ב-2006 בלוקומוטיב מוסקבה.
ב-2008 שיחק בהשאלה בליגה הלאומית, תחילה ברוסטוב, אחר כך בטורפדו מוסקבה.
ב-19 במרץ 2009 עבר לניז'ני נובגורוד.
ב-2010 הפך לשחקן של קבוצה מאותה עיר - וולגה ניז'ני נובגורוד.
ב-15 ביוני 2012 חתם על חוזה ברוסטוב ל-4 שנים.
ב-22 ביוני 2013 עבר לרובין קאזאן.
אינג'י אפלטוּן הייתה ציירת מצרית חשובה, פעילה פוליטית ופמיניסטית.
היא החלה את דרכה האמנותית בקבוצת אמנות וחופש (مجموعة الفن والحرية).
אפלטון לחמה למען זכויות אדם ובמיוחד זכויות נשים, וייסדה את איגוד צעירות האוניברסיטה והמכללות המצריות (رابطة فتيات الجامعة والمعاهد المصرية).
במהלך הקריירה שלה, אפלטון ציירה ופרסמה כתבות בעיתון "אלמסרי" (المصري) וכתבה שני ספרים בנוסף לאוטוביוגרפיה האישית שלה.
אינג'י אפלטון נולדה למשפחה מצרית אריסטוקרטית וגדלה בבית מפואר בקהיר.
אביה דר' חסן מוחמד אפלטון, אנטומולוג שלמד מדעים בשווייץ ובברטניה וחזר למצרים לעבוד כמרצה בפקולטה לרפואה ובפקולטה למדעים.
הוא נשא לבת דודו סאלחה אפלטון בת ה-14. לזוג אפלטון נולדו שתי בנות, גולברי ואינג'י.
בשנת 1924, השנה שבה נולדה אינג'י אפלטון, התגרשו הוריה לאחר מאבקים קשים.
האם בת ה-19, נאלצה לעזוב את ביתה יחד עם שתי בנותיה, ועברה לגור בבית המפואר השייך לסבתה.
חיי המשפחה אורגנו בקפדנות רבה, אמה של אפלטון דאגה לסדר לבנותיה חיים מותאמים לנורמות ולתרבות הרווחת.
היא סירבה להינשא שוב מתוך פחד לאבד את בנותיה ואף החליטה לצאת לשוק העבודה.
בשנת 1936, סאלחה אפלטון הייתה המצריה הראשונה שפתחה חנות בגדים.
לחנות שלה היא קראה "המקום של סאלחה" שהפכה לחנות ידועה לעיצוב בגדים יוקרתיים.
אפלטון העריכה את אמה ושאפה להיות עצמאית וחזקה כמוה.
אביה של אפלטון התעקש לשלוח את בנותיו ללמוד בבית הספר הקתולי "הלב הקדוש" שהיה בית ספר נוקשה וידוע בחינוך בנות והכנתן לחיי משפחה מסורתיים.
הלימודים בבית הספר עוררו סלידה אצל אפלטון, היא נאלצה להתמודד עם איסורים רבים כמו איסור ההסתכלות במראה, איסור ההסתכלות על הגוף בעת רחצה ולבישת גלבייה במקלחת.
אפלטון מרדה בחוקי בית הספר ונאלצה להתמודד עם הנזירות הכועסות.
אמה החליטה להוציא אותה מבית הספר בעקבות תלונותיה ותלונות הנזירות.
אפלטון עברה ללמוד בתיכון הצרפתי (lycée Français), שם נחשפה לראשונה לפילוסופיה הצרפתית והתחילה לחשוב על חייהם של העניים בהשוואה לחיי האריסטוקרטים אותם פגשה.
אפלטון נישאה למוחמד מחמוד אבו אלעולא (محمد محمود ابو العلا), פרקליט מצרי שהיה מרקסיסטי מושבע ששמר על זהותו הפוליטית בסוד.
הם הכירו ב-21 בפברואר 1948, התאהבו וניהלו יחסים סודיים במשך תקופה קצרה עד שהתחתנו ב-27 במאי 1948. באותה שנה, עבר אבו אלעולא לעבוד בייעוץ המשפטי בתיקי הממשלה.
המעבר היה חשוב עבור הזוג מאחר שרצו להתרחק מהפרקליטות שרדפה את אפלטון ואיימה לחשוף את בן זוגה.
חרף המצב הפוליטי המתוח, הם ניהלו חיים שקטים ומאושרים עד שנת 1954. בשנה זו, נעצר אבו אלעולא באשמת השתייכות לארגון קומוניסטי ונשלח לבית כלא "אלקנאטר" (القناطر) שבו שהה שנתיים בחקירה.
ובשנת 1957, שנה לאחר שחרורו מהכלא, נפטר אבו אלעולא עקב שטף דם מוחי.
אפלטון הלכה לעולמה ב-17 באפריל 1989, בגיל 65 לאחר מחלה קשה.
היא הותירה מאחוריה עושר אמנותי ומפעל חיים בלתי נשכח.
אפלטון החלה לפתח מודעות פוליטית –חברתית בגיל צעיר.
בשנת 1939, הכירה את כאמל אלתלמסאני (كامل التلمساني) מורה פרטי לאמנות שהועסק על ידי אמה כדי לעזור לאפלטון לפתח את כישרון הציור שלה.
אלתלמסאני היה אמן חלוץ שעמד בראש קבוצת אמנות וחופש (مجموعة الفن والحرية ) והוא הכיר בין אפלטון לבין הקבוצה והזמין אותה להשתתף בתצוגות שלהם.
אלתלמסאני גם הכיר לאפלטון את חיי האכרים המצריים ופשוטי העם.
עד גיל 18 אפלטון דיברה צרפתית והיה לה קושי להביע את עצמה בשפה הערבית.
היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1944, והחליטה לסלול את דרכה כפעילה פוליטית.
חרף ניסיונם של אמה ומשפחתה לשכנעה לנסוע לצרפת ללמוד אמנות, אפלטון רצתה להתחיל חיים חדשים כמצריה אמיתית.
אפלטון סירבה לעזוב את מצרים, התחילה ללמוד את השפה הערבית ולעבוד כעוזרת מחקר במעבדה למדעי הכימיה.
החלטתה לצאת לשוק העבודה נתקלה בהתנגדויות של משפחתה העשירה.
אף על פי כן, היא הצליחה למצוא עבודה שתמצא חן בעיני המשפחה והחליטה שברגע שם יתרגלו לרעיון שהיא עובדת, תוכל לחפש עבודה שתאהב.
אכן, עם בוא הזמן עזבה את המעבדה, ועברה לעבוד כמורה לשפה הצרפתית ולציור בתיכון הצרפתי שבו למדה.
עבודתה בבית הספר נמשכה עד שנת 1948, השנה בה התחתנה והחליטה שהיא מתפנה לציור ולפעילות הפוליטית.
בנוסף, אפלטון הושפעה מתנועת הנשים שפעלה במצרים באותה תקופה והפכה לפעילה לצידן של מורדות ידועות כמו ת'וריא אחמד (ثريا أحمد) ולטיפה אלזיאת (لطيفة الزيات).
פעילותה הפוליטית של אפלטון התחילה בשנת 1944. במהלך פעילותה בקבוצת "אמנות וחופש", אפלטון נחשפה לחיי האיכרים המצריים ולמצוקותהם והחלה להתעניין במרקסיזם ובסוציאליזם.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, חפשה מסגרת פוליטית שבה תוכל לפעול.
היא הצטרפה לארגון "אסקרא" (בערבית : إسكرا، מילה רוסית שמשמעותה "ניצוץ") - ארגון קומוניסטי שפעל בסודיות במצרים.
בתקופה זו, השלטון המצרי ראה בכל התנגדות וכל התארגנות כחתירה להפלתו.
עם התגייסותה לארגון הסודי, אפלטון מצאה את עצמה מול שני אתגרים משמעותיים.
הראשון היה קשור באי הכרתה את שפת האם שלה.
בשל כך, היא החלה ללמוד את השפה הערבית מתוך אמונה שעליה לדבר עם האנשים בשפה האמיתית שלה.
האתגר השני היה קשור לקושי לגייס נשים לארגון; מצד אחד החברה אליה אפלטון שאפה להגיע לא הייתה רגילה לפעילות מעורבת של גברים ונשים.
מצד שני, הפעילות הסודית משכה אליה רכילות רבה שפגעה בנשים המרקסיסטיות בארגון.
אפלטון פעלה יחד עם נשים אחרות להקים "מחלקה נשית" בתוך הארגון, דבר אשר תרם להתגייסותן של נשים, במיוחד נשים נשואות.
במהלך מעורבותה הפוליטית, אפלטון נתקלה לעיתים בלעג על היותה אריסטוקרטית מרקסיסטית.
היא הרגישה אשמה והאמינה שעליה להתאמץ כדי לזכות באמון של חבריה בארגון.
היא נהגה ללבוש את השמלות הפשוטות והישנות ביותר כדי לא לבלוט.
הרגישות של אפלטון ליוותה אותה שנים רבות, עד שהיא למדה לקבל את מה שהיא ולהעריך את תרומתה לארגון.
אפלטון פעלה למען שחרור העם מכבלי הקולוניאליזם.
היא דגלה בדמוקרטיה ובזכותו של העם להיות שותף בקבלת ההחלטות.
פעילותה המשיכה להיות פעילות מחתרתית שהביאה בסוף למעצרה.
במהלך השנים לאחר מותו של אבו אלעולא, אפלטון המשיכה בפעילות הפוליטית והפמיניסטית.
פעילותה הקומוניסטית הסודית הפכה למסוכנת עוד יותר והיא הפכה לאישיות מבוקשת על ידי השלטונות.
בינואר 1959, אפלטון החליטה להסתתר.
היא עזבה את הדירה ששכרה עם אמה ועברה לגור אצל חברים, היא דאגה לשנות את מקומה מגוריה כל הזמן וסיכמה עם אמה ואחותה לעדכן אותה אם יוצא צו מעצר נגדה.
כשבסוף יצא נגדה צו מעצר, הצליחה לברוח לסואץ.
לאחר כחודש וחצי חזרה לגור בקהיר בדירה סודית עד שנעצרה ב-19 ביוני 1959. היא שהתה בכלא "אלקנאטר" עד 1963. היא הצליחה לשרוד את התנאים הקשים ואף לצייר ולהבריח את ציוריה לאחותה.
איגוד צעירות האוניברסיטאות והמכללות המצריות
באמצע שנת 1945 אפלטון נמנתה בין המייסדות של איגוד צעירות האוניברסיטאות והמכללות המצריות (رابطة فتيات الجامعة والمعاهد المصرية ) יחד עם סיזא נבראוי (سيزا نبراوي) ואחרות.
ההחלטה על הקמת האיגוד נבעה בעיקר מחוסר שיתוף הפעולה של איגודי הנשים הקיימים.
ארגוני נשים של תקופה זו, חששו מפני פעילות פוליטית ושמרו מרחק מפני צעירות שנמנו עם השמאל.
באותה תקופה, הממשל רדף אחרי ארגונים קומוניסטיים והפחיד את העם מפני כניסה למאבקים מעין אלו.
ארגוני הנשים המצריים ראו לנכון לשמור על עצמם מחמת זעמם של השלטונות.
הבחירה בשם "איגוד הצעירות" נבע מחשש להתגרות בשלטונות, המייסדות רצו לקרוא לארגון "איגוד הנשים העובדות" אך בסוף בחרו בשם פחות מאיים.
"איגוד צעירות האוניברסיטאות" קרא לנשים להתאגד כדי להשמיע את קולן.
הוא קרא גם למיצוי זכויות נשים והשגת שחרור ועצמאות לנשים.
לאחר כ-8 חודשים מיום הקמת איגוד הצעירות, הוא פורק על ידי השלטונות.
חברות האיגוד לא התייאשו ואף היו נחושות עוד יותר להקים ועד נשים חדש.
הן הקימו את "עמותת הנשים הלאומית הזמנית" ופעלו דרכה עד מאי 1948.
הכנס הבינלאומי הראשון בעקבות מלחמת העולם השנייה
ב-26 בנובמבר 1945 נערך בפריז כנס הנשים הבינלאומי הראשון בעקבות מלחמת העולם השנייה.
"איגוד הצעירות" החליט לקחת חלק בכנס, חברות האיגוד גייסו תרומות כדי לשלוח את שלושת הנציגות וביניהן אפלטון.
ואף על פי שנציגות האיגוד חששו שלא יכירו בהן כנציגות של מצרים, הן היו מופתעות כשהכיר בהן ועד התכנון של הכנס.
אפלטון שעמדה בראש נציגות האיגוד, עלתה לבמת הכנס ונשאה נאום נלהב.
היא דיברה על הקולוניאליזם במצרים, על מצב הנשים בחברה המצרית והקשר בין הקולוניאליזם לבין שחרור הנשים.
בסוף הכנס היא נבחרה כחברה באיחוד הנשים הבינלאומי ונציגת איגוד צעירות האוניברסיטה והמכללות המצריות.
עם חזרתה למצרים, אפלטון הוזמנה לחקירה וסומנה על ידי השלטון.
הנאום שנשאה בפריז עורר את זעם השלטון ופקח את עיניו על פעילותיה.
אף על פי כן, אפלטון חזרה למצרים נלהבת יותר מאי פעם, היא החליטה שצריך לשתף את הנשים המצריות במה שהיה בכנס העולמי.
היא יזמה להקמת כנס מקומי לנשים ב-28 בפברואר 1946. למרות הניסיונות של משרד הפנים לבטל את היוזמה, הצליח האיגוד לערוך את הכנס המקומי הראשון שלו ולשתף את המוני הנשים באירועי הכנס העולמי.
בשנת 1947, אפלטון כתבה את ספרה הראשון "80 מיליון נשים איתנו" (80 مليون امرأة معنا ).
הספר עצמו יצא לאור רק ב-1948 כתוצאה מעיכוב הוועד המפקח וצורכי הצנזורה.
מטרת הספר הייתה לספר על מאבקן של נשים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הספר גם התייחס לחשיבות של התאחדות הנשים בכל העולם כדי להשיג את זכויותיהן ולהשיג עצמאות ודמוקרטיה.
בספר זה נכתבה הקדמה חשובה של הסופר הידוע טה חוסיין הידוע כמנהיג הספרות הערבית.
הספר "80 מיליון נשים איתנו" נאסף מהדוכנים על ידי השלטונות כמה ימים לאחר הפצתו, אך הותר להפצה בעקבות זכיית אפלטון במשפט נגד משרד הפנים.
בשנת 1950 יצא ספרה השני של אפלטון "אנחנו הנשים המצריות" (نحن النساء المصريات).
הספר כלל ניתוח מפורט למצבן החברתי, הכלכלי והפוליטי של הנשים המצריות בשנות ה-40 ותחילת ה-50. הספר קרא לנשים להיכנס לשוק העבודה ולהיות פעילות בכלל מרחבי החיים.
ההקדמה של הספר נכתבה על ידי ההיסטוריון המצרי הידוע עבד אלרחמן אלראפעי ( عبد الرحمن الرافعي).
האוטוביוגרפיה של אפלטון יצאה לאור בשנת 1993. אפלטון התחילה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה שנים לפני כן.
היא הקליטה את סיפוריה על קלטות ולאחר מכן תמללה את הקלטות ל-13 חוברת.
ידידה העורך סעיד ח'יאל לקח על עצמו את האחריות לאסוף את החוברות ולערוך את ספר הביוגרפיה של אפלטון.
ספר הביוגרפיה שלה מתחיל בתקופת הילדותות ומסתיים בשחרורה מהכלא בשנת 1963. כמו כן, הספר כולל אוסף מכתבים שאפלטון שלחה לאחותה ולאמה בזמן שהותה בכלא.
בנוסף לכתיבת הספרים, אפלטון קיבלה הזדמנות להפיץ את דעותיה הפמיניסטיות דרך פרסום כתבות בעיתון "אלמסרי".
בשנת 1950, פנה אליה עורך העיתון המצרי לכתוב טור בעיתון.
אפלטון קראה לטור שלה "האישה חצי מהחברה" (المرأه نصف المجتمع).
עם הזמן היא התחילה לכתוב עמוד שלם בעיתון.
אפלטון פוטרה מעבודתה בעיתון בעקבות כתבה על זכויות הנשים בעבודה אשר עוררה מחלוקת בין מעסיקים לבין הממשלה.
ב-3 במרץ 1956, השיגו הנשים המצריות את זכות הבחירה.
למרות זאת, הנשים היו זקוקות למודעות פוליטית בסיסית על מנת למצות את זכותן.
אפלטון וחברותיה נאלצו להקים "ועדת נשים זמנית להעלאת המודעות הפוליטית" .
הן עבדו קשה והקימו סניפים בשכונות השונות.
בנוסף, הן הגישו את מועמדותה של סיזא נבראוי בבחירות מול נציג הממשלה אחמד סעיד (احمد سعيد).
ביום הבחירות, נמנעו הפעילות ועורכי הדין להיות נוכחים.
נבראוי הפסידה בבחירות למועצת העם.
ועדת הנשים ניסתה לערער על התוצאות ללא כל הצלחה.
למן ילדותה, אפלטון אהבה לצייר.
היא התחילה באיור הסיפורים הדמיוניים שאחותה המציאה.
בשנת 1939 הכירה לה אמה את כאמל אלתלמסאני, מורה הציור הפרטי.
אלתלמסאני היה אמן חלוץ שעסק באמנות מודרנית ועמד בראש קבוצת אמנות והחופש.
הוא לימד את אפלטון להשתחרר מהכללים הנוקשים של בתי הספר ולמרוד דרך הציור.
הוא העניק לה הזדמנות חשובה להיות שותפה בתצוגות של קבוצת "אמנות וחופש", תנועה שראתה באמנות אמצעי לשחרור אינטלקטואלי וחופש.
באותה תקופה פעלו בקבוצה אמנים חלוצים וסופרים ידועים.
קבוצה זו דגלה בשחרור בני אדם מכבלי האקדמיה ומחיקוי המערב.
אלתלמסאני לימד את אפלטון את עקרונות הסוריאליזם והקוביזם.
אנשים תהו כיצד צעירה ממשפחה עשירה יכולה לחוש כל כך מעונה.
אפלטון הושפעה בתחילת דרכה מהסוריאליזם, היא ציירה את "המפלצת המעופפת" ( الوحش الطائر) בשנת 1941, "הגן השחור" ( الحديقة السوداء) בשנת 1942 והציור "נקמת עץ" (انتقام شجرة) בשנת 1943. בתחילת שנות ה-40, אפלטון ביקרה במוזיאונים שונים באירופה ונחשפה ליופי שבאמנות מודרנית.
אפלטון הרגישה שהתקופה המרדנית שלה עם הסוריאליזם הסתיימה עם כניסתה לפעילות הפוליטית.
בין השנים 1946 עד ל-1948, אפלטון הייתה בשיא הפעילות הפוליטית ובחרה לא לצייר.
היא הרגישה שציוריה היו פחות מחוברים לרגשותיה ושהיא זקוקה ללמידה מסודרת שתעזור לה להביע את מציאות חייהם וחלומותיהם של האנשים הפשוטים ולהשליך אור על מצבה של האישה בחברה המצרית.
בשנת 1948, היא החליטה להקדיש את זמנה ללמידה רצינית, והחלה ללמוד בסטודיו של האמנית השווייצרית מרגו וויילון (Margo Veillon) שגרה אז במצרים.
בנוסף, היא למדה במכללה לאמנות יפה (كلية الفنون الجميلة بالزمالك - القسم الحر) ובשנות ה-50 התחילה ללמוד בסטודיו של האמן חאמד עבדאללה (حامد عبدالله).
עבודתה היצירתית הושפעה מאוד מהמצב הפוליטי של התקופה.
היא קיבלה השראה מחייהם של פשוטי העם, ציירה את המצוקות של עובדים ואוכלוסיות מודרות במיוחד הנשים המצריות.
גם בזמן שהותה בכלא, היא הצליחה לשכנע את מנהל בית הכלא לאפשר לה לצייר.
היא ציירה והבריחה חלק מציוריה אל מחוץ לכלא.
אחותה דאגה לקחת את יצירותיה המוברחים לאמנים ולחברים של אפלטון.
עבודותיה האמנותיות של אפלטון נהיו למפורסמים ברמה המקומית ובעולם.
היא השתתפה בתצוגות באלכסנדריה, בקהיר ובאירופה.
התצוגה הראשונה שלה הייתה במרץ 1952 בקהיר.
בתצוגה הופיעו הציורים החשובים: "בעל הארבע" (زوج الأربعه), "את מגורשת" (روحي وانتي طالق), " עובדת כמו גברים" (تعمل كالرجال), "לא נשכח" ( لن ننسى) שהביעה את המאבק של המצרים נגד הבריטיים.
אפלטון ערכה כ-25 תצוגות פרטיות והשתתפה בהרבה תצוגות אחרות.
אינברקרגיל היא העיר הדרומית והמערבית ביותר בניו זילנד, ואחת הערים הדרומיות ביותר בעולם.
נכון לשנת 2014 אוכלוסיית העיר מונה 53,700 תושבים.
אינברקרגיל היא האזור המסחרי הראשי של חבל סאות'לנד, באי הדרומי של ניו זילנד.
מקומה של העיר הוא בתוך אזור חקלאי פורה, הגובל בשמורות טבע יבשתיות וימיות, ביניהן הפארק הלאומי פיורדלנד המכסה את פינתו הדרומית-מערבית של האי הדרומי, ואזור החוף של הקייטלינס.
רחובות רבים בעיר, במיוחד במרכז העסקים העירוני, נקראים על שמם של נהרות בסקוטלנד.
האדמות אשר עליהן בהמשך נבנתה אינברקרגיל נקנו בשנת 1853 על ידי וולטר מאנטל מתושבים מאורים מקומיים.
האזור באותה עת נחשב חלק מחבל אוטאגו ויועד להתיישבות על ידי תנועה של הכנסייה הפרסביטריאנית הסקוטית.
ב-1856 נפלה החלטה להקים נמל ימי בבלאף, דרומית לאינברקרגיל.
באותה עת נקבע גם השם של העיר - Inver מהמילה הגאלית סקוטית Inbhir שמשמעה "שפך הנהר", ו־Cargill לכבוד הקפטן ויליאם קרגיל, שהיה הנציב של חבל אוטאגו.
אוכלוסיית האזור גדלה משמעותית בתקופת בהלת הזהב באוטאגו בשנות ה-60 של המאה ה-19, אך בהמשך המאה חוותה ירידה הדרגתית עקב מצב כלכלי קשה שנבע מחוסר היכולת לנהל משקים חקלאיים קטנים ותנועת הגירה צפונה, לעבר מרכזי אוכלוסייה גדולים יותר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה התפתחות של יצוא חקלאי שהתבסס על חמאה וגבינה מה שעודד את התפתחות ענף הרפתנות באזור.
בדצמבר 1905, בעקבות הצבעה שנערכה, נאסרה מכירת אלכוהול בתחומי העיר.
האיסור היה בתוקף 40 שנה, עד שבוטל בלחץ תושבים שחזרו לעיר לאחר שלחמו בחזית מלחמת העולם השנייה.
אינברקרגיל עלתה לכותרות בניו זילנד עם היבחרו של טים שאדבולט לראשות העיר.
שאדבולט מוכר בניו זילנד כדמות צבעונית וכיהן קודם לכן כראש עיר בפרברי אוקלנד.
מוסד ההשכלה הגבוהה הראשי בעיר הוא המכון הדרומי לטכנולוגיה.
ייחודו הוא בכך שהיה הראשון במדינה שהנהיג פטור משכר לימוד לאזרחי ניו זילנד ותושבי הקבע שלה, שנדרשו לשלם רק על חומרי הלימוד.
המכון תרם גם להצערת העיר, בתקופה שבה חוותה פיחות קבוע באוכלוסייה.
הענף הכלכלי הראשי בעיר היא תעשיית יצור החלב, הגבינה והחמאה.
ענף זה התפתח במיוחד במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000 עקב ביקוש גובר למוצרי חלב מניו זילנד.
תחום משמעותי נוסף בכלכלה של העיר הוא התיירות.
מיקומה של העיר על דרך הנוף הדרומית (Southern Scenic Route) הופכת אותה לנקודת יציאה נוחה לסיורים לאי סטיוארט, קווינסטאון, הפארק הלאומי פיורדלנד ואחרים.
אינברקרגיל יושבת על צומת דרכים בין הכביש הארצי מס' 1 אשר חוצה מצפון לדרום את שני האיים הראשיים של ניו זילנד, לבין הכביש הארצי מס' 6 שעובר לאורך החוף המערבי של האי הדרומי.
שדה התעופה של אינברקרגיל משרת את העיר וממנו מופעלות מספר טיסות ביום לקרייסטצ'רץ', ולינגטון וגם לאי סטיוארט.
אינברקרגיל היא הקצה הדרומי של קו הרכבת הדרומי הראשי, אשר מחבר בינה לבין קרייסטצ'רץ', דרך דנידין.
העיר הייתה בין הראשונות בניו זילנד שזכתה לשירות רכבתי, אך כיום משמש הקו בלעדית לרכבות משא, כשרכבות נוסעים מגיעות לעיר באירועים מיוחדים בלבד.
עד שנת 2002, בה בוטל שירות רכבות הנוסעים לעיר, נחשבה תחנת הרכבת של אינברקרגיל לתחנה הדרומית ביותר בעולם הזוכה לשירות סדיר.
פיטר ארנט - עיתונאי אמריקאי ממוצא ניו זילנדי.
נתן כהן - חותר יהודי ניו זילנדי, אלוף אולימפי ופעמיים אלוף העולם.
מרטון קסוקס - שחקן קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי.
ברט מנרו - מתחרה במרוצי אופנועים, שיאן עולם.
גרפילד טוד - ראש ממשלת דרום רודזיה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
סר ג'וזף וורד - ראש ממשלת ניו זילנד ה-17.
אינאס מסאלחה היא זמרת סופרן ערבייה ישראלית, המתגוררת בלונדון, שבאנגליה.
היא הופיעה על בימות אופרה מרכזיות בעולם, ושרה עם התזמורות המובילות בישראל.
מסאלחה נולדה בכפר דבורייה שבגליל התחתון, למשפחה שלרבים מחבריה הייתה נטייה מוזיקלית.
הוריה שגדלו במשפחות עניות, השקיעו רבות בחינוך ילדיהם.
הם העניקו לאינאס שיעורי פסנתר החל מגיל חמש, וליוו אותה לאולפנה למוזיקה בקיבוץ מזרע.
היא למדה באקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים.
במהלך לימודיה הופיעה בתפקיד מז'נקה באופרה הכלה המכורה מאת בדז'יך סמטנה, והקליטה שלושה שירי תהילים (מאת אהרון חרל"פ) לתחנת קול המוסיקה.
מסאלחה זכתה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
היא נרשמה לתחרויות האביב, זכתה בהן ואז הוזמנה ל"אופרה סטודיו", תוכנית של האופרה הישראלית החדשה לצעירים, שם שהתה כשנתיים.
באחת מהופעותיה ברמאללה שמע אותה המנצח דניאל בארנבוים, והזמין אותה במפתיע לשיר עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, כבר ביום שלמחרת.
היא הגיעה להופעה של הפילהרמונית, עם מלווה בפסנתר שהצליחה להשיג בהתראה קצרה.
זו הייתה הופעה חגיגית לציון 75 שנה לתזמורת, והקונצרט שודר בטלוויזיה.
בסוף הקונצרט התבקשה לשיר אל מול מצלמות, ללא חזרה.
בעקבות הופעתה הציע לה ברנבוים להופיע בסטודיו של האופרה של ברלין ("שטאטס-אופר").
בברלין קיבלה תפקיד מרכזי, פפגנה באופרה חליל הקסם.
לאחר מכן שרה את תפקיד האישה הצבעונית בהמהמר, תפקיד אותו שרה גם בלה סקאלה במילאנו, בניצוחו של דניאל בארנבוים.
כמו כן, היא ביצעה תפקידים באלקטרה וב"אביר הורד" מאת ריכרד שטראוס, טוסקה, קנטטת הקפה, ועוד.
היא שרה את תפקיד הציירת בבכורה עולמית של האופרה "חצי ירח" מאת מיכאל שנהב.
כמו כן היא שרה את תפקיד הנסיכה באופרה "הסולטנה מקאדיס" מאת חואן אריאגה בהפקת בכורה עולמית שבוצעה ברמאללה.
מסאלחה למדה מספר שנים בניו יורק.
אחרי קריירה קצרה באירופה ובניו יורק, היא החליטה לחזור להופיע בישראל וברשות הפלסטינית.
לדבריה, באופרה היא חשה זרות תרבותית, ולעומת זאת יש לה משיכה לתרבות שבה גדלה ולקשר קרוב יותר לקהל.
היא החליטה להופיע בפני קהל ערבי, בין היתר כדי להכיר לו את המוזיקה האופראית.
למרות חששותיה, הקהל אהב את שירתה והיא החלה להופיע באופן קבוע.
בשנים האחרונות הופיעה בתוכנית "תפילה ושיר" עם הפסנתרן חגי יודן, אותה ערכה והפיקה, במסגרת הפרויקט The Sopranos.
היא יצרה פרויקט בשיתוף אנסמבל סולני תל אביב, ובמרכזו יצירה מאת נועם סיוון בשם "מוות ולידה".
מסאלחה הנחתה כיתת אמן לילדים יהודים ופלסטינים בעכו, ולימדה פיתוח קול לילדים פלסטינים לקראת השתתפותם במחזמר הפלסטיני "Fwanis".
היא מלמדת פיתוח קול ושירה לילדים באולפנה במזרע, בה למדה בעצמה.
בעבודתה החינוכית, מסאלחה מקדמת ערכים של פתיחות כלפי שונות תרבותית, דתית ומגדרית.
היא גם קוראת למאזיניה היהודים ללמוד את השפה הערבית, כאמצעי להבנה בין הקהילות השונות.
בנוסף להופעותיה באירופה, מסאלחה הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הרצליה, והסינפונייטה הישראלית באר שבע.
הופיעה בפסטיבל זלצבורג עם דניאל ברנבוים בפסנתר, בפסטיבל טאנגלווד, בפסטיבל ונטו באיטליה, ובפסטיבל פליציה בלומנטל בישראל.
זכתה במלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן רונן (ביוזמת יפה ישראלי), אפל היל, מלגת IVAI, ומלגות מקרן קטאן, קרן סעיד-ברנבוים וקרן ליז מון.
אינאזומה 11 (ביפנית: イナズマイレブン, באנגלית: Inazuma Eleven) הוא זיכיון יפני של מאנגה וסדרות אנימה המבוססות על סדרת משחקים באותו השם.
המאנגה הראשונה פורסמה בין יוני 2008 לאוקטובר 2011. סדרת האנימה הראשונה שודרה ב-TV Tokyo החל מה-5 באוקטובר 2008 עד ל-27 באפריל 2011, ובישראל בערוץ הילדים ב-18 ביולי 2016.
קבוצת הכדורגל של תיכון ריימון היא קבוצת כדורגל בלי מוטיבציה, ויש בה רק שבעה שחקנים.
קפטן הקבוצה, מארק אוונס, מנסה לאחד את הקבוצה.
הוא שוער מוכשר, ועכשיו הוא תקוע בלי קבוצה ובלי יכולת להראות את הכישורים שלו.
יום אחד מגיע לבית הספר תלמיד חדש, אקסל בלייז.
הוא מפורסם כבועט אגדי בעל הבעיטה המדהימה שלו: טורנדו אש.
הנוכחות שלו בתיכון ריימון, גורמת למארק לנסות לבנות מחדש את הקבוצה, והוא ינסה לבקש מאקסל להצטרף אליו.
נדמה כאילו המצב משתפר, אבל אז מתברר שאקסל פרש מכדורגל מפני שבטורניר הספר של השנה שעברה, אחותו ג'וליה נכנסה לתרדמת ומאז יש לאקסל טראומה.
למרות התעקשותו של מארק, אקסל מסרב לשחק.
ואז משום מקום, מתקבלת בקשה לשחק משחק נגד אקדמיית רויאל, ונאמר לקבוצה שאם הם יפסידו במשחק, הקבוצה תיסגר לנצח.
המשחק נגד רויאל מתקיים, ובסופו ריימון משיגים ניצחון טכני (משום שאקדמיית רויאל פרשו), ומתפרסמים בתור הקבוצה שניצחה את אקדמיית רויאל.
מנהלת הקבוצה, נלי, רשמה את הקבוצה לטורניר הספר עקב הניצחון.
ריימון משתתפים בטורניר הספר, ואקסל מחליט לחזור לשחק בשכונה של נלי.
תלמיד חדש בשם בובי מגיע לבית הספר ומצטרף לקבוצת ריימון.
לאחר משחק בטורניר הספר, אקסל מתחיל לחשוד בבובי שהוא מרגל של רויאל, מפני שהוא מבצע מהלך שמזוהה עם ההגנה של רויאל.
הקבוצה מעפילה לגמר הטורניר, תוך כדי ניצחון על מספר קבוצות חזקות.
לבסוף נלי, חושפת שהמאמן של ריימון הוא בעצם מרגל שנשלח על ידי המפקד של רויאל, והמאמן חושף גם את בובי בתור מרגל של רויאל.
בובי מחליט לפרוש, אך בעידודה של חברתו-סילביה, שהיא עוזרת המאמן של ריימון, חוזר לריימון, הפעם לא כמרגל אלה כשחקן אמיתי העוזר לקבוצת ריימון.
עקב הפיטורים של המאמן של ריימון, חיפשו שחקני הקבוצה מאמן חדש, והם מוצאים.
המאמן הוא שף של נודלייה אחת והוא שיחק בריימון לפני 40 שנה-סימור הילמן.
תוך כדי אירועים אלו ריימון לומדים על "אינאזומה 11", קבוצה אגדית שנוסדה בריימון לפני 40 שנים, על ידי סבו של מארק, והייתה ידועה במהלכיה הבלתי־אפשריים ובשחקניה האגדיים.
ריימון מחליטים להיות אינאזומה 11 החדשים, ומפתחים מהלכים בסגנון מהלכי הקבוצה הוותיקה.
אחרי הניצחון בטורניר הספר נגד תיכון זאוס, מתקבלת בקשה לשחק נגד תיכון אליוס, שהוא תיכון של חייזרים.
התלמידים מתיכון אליוס (בקבוצה שנקראת סערת ג'מיני) מנצחים את ריימון 0–20, וריימון מתאמנים על מנת לנצח את אליוס במשחקם הבא.
סימור הילמן לא יאמן אותם הפעם כי הוא ומר ריימון חוקרים על אודות ריי דארק (המנהל של קבוצת רויאל), כי הם חושבים שהוא עומד מאחורי תיכון אליוס.
אותו מחליפה מאמנת אישה - לינה שילר.
בזמן הזה ראש הממשלה חונך פסל במרכז העיר וחייזרים, תלמידי תיכון אליוס, חוטפים אותו.
למחרת האבטחה של ראש הממשלה משחקת נגד תיכון ריימון.
לאחר המשחק נודע לשחקנים מבתו של ראש הממשלה, שהם ממונים לנצח את תיכון אליוס ולהחזיר את ראש הממשלה.
אחרי המשחק השני של ריימון נגד אליוס מחליטה המאמנת להוציא את אקסל מהקבוצה ולהחליף באותו בשון פרוסט - שחקן כדורגל מבית ספר אלפין.
ראש הממשלה חוזר ללשכה שלו.
תיכון ריימון מנצחים את תיכון אליוס 1–2. אבל המשחק נגד חייזרים אינו נגמר למרות שניצחו את תיכון אליוס – כעת מגיעה קבוצת אפסילון, קבוצת הכדורגל השנייה של תיכון אליוס.
אחרי המשחק נגד אפסילון, בו החייזרים מנצחים את ריימון 0–1, מגלים שחקני ריימון את כישרונו של סקוטי - שחקן של התיכון בו שוכנת קבוצת ריימון לכמה זמן והוא הודף בעיטה קטלנית של אפסילון ולאחר מכן נוסע עם ריימון חזרה ללא ידיעת השחקנים האחרים .
לאחר המשחק השני נגד אפסילון שבו הושג תיקו 1-1, מגלים מחברת נוספת של סבא של מארק בתיכון פוקס שוו, שם הם מוצאים את המעריץ של מארק שמבצע את "יד אלוהים" אחד לאחד של מארק-דארן לאצ'נס, ולאחר מכן הוא מצטרף לריימון.
לאחר מכן מתגלה בפני מארק- קסבייר, שחקן מקבוצת ג'נסיס של אליוס וקורא למארק לשחק נגד ג'נסיס למחרת.
לאחר משחק אחד בו שתי קבוצות של אליוס אוחדו לאחד ושם הם עמדו לנצח אבל קסבייר מנע מהניצחון, לאחר מכן ריימון נוסעים להר פוג'י ושם מגלה המאמנת לינה את הסוד של אליוס - אלה אנשים רגילים אשר נחשפו לאבן האליוס שהגיע מהחלל (בהר פוג'י זה הבסיס שלהם) ומנצחים את ג'נסיס.
אבל אז, כשריימון חוזרים בחזרה, הם מגלים ששחקני העבר של ריימון שפרשו או הוצאו מריימון נחשפו גם הם לאבן האליוס וריימון העכשוויים שיחקו נגדם וניצחו.
לאחר מכן ריימון מקבלים שחקנים חדשים מכל מיני קבוצות ששיחקו נגדם ושלא שיחקו, ביניהם ג'ורדן גרינוואי-שחקן אליוס לשעבר ( בקבוצת סערת ג'מיני), קסבייר שחקן אליוס בקבוצת ג'נסיס.
והם מתחלקים לקבוצות ומתחרים זה בזה ,אז המאמן החדש שלהם מחליט את מי הוא מקבל ואת מי לא לנבחרת יפן.
והם טסים אז לטורניר הספר הבין לאומי (לאחר כמה משחקים נגד קבוצות מקומיות ) ובו משתתפות אנגליה, אמריקה, איטליה, קוריאה, ברזיל, אוסטרליה, קטר.