tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2019 שופט יכול להזהיר איש צוות על ידי כרטיס צהוב ולהרחיק איש צוות על ידי כרטיס אדום.
2020 מותר לקבוצה לבצע חמישה חילופים במהלך המשחק ב-3 עצירות שונות - החוק נקבע כחוק זמני בעקבות התמודדות עם מגפת הקורונה, והפך לקבוע בשנת 2022.
2025 לשוער מותר להחזיק בכדור עד 8 שניות.
חריגה מ-8 שניות תגרור קרן לקבוצה היריבה.
חוקת הרפובליקה של קוריאה היא המסמך החוקי העליון של קוריאה הדרומית, המקים ומסדיר את מעמדם של מוסדות השלטון.
החוקה פורסמה לראשונה ב-17 ביולי 1948, והיא תוקנה לאחרונה ב-29 באוקטובר 1987.
חוקת 1948 של קוריאה הדרומית, שנוסחה על ידי ד"ר צ'ין-או יו, יצרה שלטון מרכזי תחת הנשיא בסגנון חוקת רפובליקת ויימאר.
ב-1919 פרסמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה של קוריאה (שהייתה בעצם ממשלה גולה) חוקה, אך היא לא יושמה בקוריאה הקולוניאלית תחת שלטון האימפריה היפנית.
חוקת 1949 תוקנה לראשונה ב-1952 על פי דרישתו של הנשיא לי סינג-מן, שדרש את התיקון שקבע בחירות ישירות לנשיאות (עד אז הנשיא נבחר בידי הפרלמנט) ובית מחוקקים דו-ביתי.
בדצמבר 1954 העביר הפרלמנט בלחצו של לי סינג-מן תיקון נוסף, שהסיר את הגבלת הכהונה של הנשיא והדגיש מודל כלכלי קפיטליסטי.
התיקון קיבל 135 קולות, והוכרז שהתיקון נתקבל למרות שהיה נדרש 135 ושני שלישים קול כדי להתקבל, בטענה שאין להתחשב בשברי קולות.
באפריל 1960, לנוכח מחאות ציבוריות נרחבות נגדו, התפטר הנשיא והוכרז שיתקיימו בחירות חדשות על פי חוקה חדשה.
האספה הלאומית התכנסה לגיבוש חוקה חדשה וביוני 1960 כוננה חוקה דמוקרטית יותר, שהקימה קבינט פרלמנטרי, בית מחוקקים דו-ביתי, ועדת בחירות וועדה חוקתית, והחזירה את בחירת הנשיא - שתפקידו הפך לטקסי - לידי הפרלמנט.
בחוקה נקבע קיום בחירות גם לשופטי בית המשפט העליון ולמושלים המחוזיים וזכויות האדם הטבעיות נקבעו בחוקה.
בהפיכה שבוצעה ב-16 במאי 1961 בידי פאק צ'ונג-הי בוטלה חוקת 1960, וב-1962 כוננה חוקת הרפובליקה השלישית, שהיו בה קווי דמיון לחוקת ארצות הברית, כגון חזרה למשטר נשיאותי ובחירות ישירות לנשיאות, וכן תפקידים נומינליים של ביקורת שיפוטית.
לאחר שפאק נרצח בשנת 1979, קמה הרפובליקה החמישית וכוננה חוקת 1980 תחת הנשיא צ'ון דו-הואן.
כוחו של הנשיא הופחת במידת מה: נאסר עליו להיבחר מחדש לאחר תקופת כהונה בת שבע שנים, חברי הפרלמנט שמונו בידי הנשיא בתקופת הרפובליקה הרביעית מעתה נבחרו בבחירות יחסיות-לאומיות, וסמכותו לפזר את הפרלמנט הוגבלה ואזונה על ידי מתן סמכות לפרלמנט להביע אי-אמון בממשלה על בסיס הנהוג בצרפת.
הגבלות הפעולה של ועד איחוד הלאום הוסרו מעליו, אך מעתה סמכות הוועד הייתה רק לבחור את הנשיא.
נוסף על כך, בחוקה נקבע בית מחוקקים חד-ביתי והוקם קבינט.
לאחר הפגנות פרו-דמוקרטיות בשנת 1987, נכתבה הצעת חוקה חדשה.
בחירת הנשיא חזרה להיות ישירה, ואכן ועד איחוד הלאום בוטל.
הנשיא איבד את סמכותו לפזר את הפרלמנט, והממשלה הפסיקה להיות תלויה באמונו.
הוקם בית משפט לחוקה אשר יכול לבטל חוקים לא-חוקתיים וכן לפזר מפלגות שמצען אנטי-דמוקרטי.
הצעת החוקה הועברה על ידי האספה הלאומית ב-12 באוקטובר 1987, ואושרה במשאל עם עם רוב גדול של 93%, ב-28 באוקטובר.
החוקה החדשה נכנסה לתוקפה ב -25 בפברואר 1988, כאשר רו טה-וו הושבע כנשיא.
האמנה הזמנית של קוריאה - משמשת כבסיס לחוקה הנוכחית.
האמנה, שהוכרזה ב-1919, העניקה למדינה לראשונה את השם "הרפובליקה של קוריאה" והציגה את הרעיונות שיצרו את עמוד השדרה של חוקות דרום קוריאה מאוחרות יותר סעיפי האמנה הן:
הרפובליקה של קוריאה היא מדינה דמוקרטית.
הממשלה הזמנית שולטת ברפובליקה של קוריאה לפי החלטות של האספה הזמנית.
כל אזרחי הרפובליקה של קוריאה שווים ללא הבדלי מגדר, עושר, ומעמד כלכלי.
לכל אזרחי הרפובליקה של קוריאה יש חופש דת, עיתונות, פרסום, התאגדות, כינוס, הפגנה וקניין.
לאזרחי הרפובליקה של קוריאה הזכות לבחור ולהיבחר.
לאזרחי הרפובליקה של קוריאה יש חובות חינוך, מיסוי ושירות צבאי.
הרפובליקה של קוריאה תצטרף לחבר הלאומים על מנת להפעיל את הרוח המייסדת שלה בעולם ולתרום לתרבות ולשלום האנושיים ברצון האל.
הרפובליקה של קוריאה תעניק יחס מיטיב למשפחה הקיסרית לשעבר.
עונש מוות, ענישה גופנית וזנות ברישיון אסורים.
הממשלה הזמנית תכנס את האספה הלאומית בתוך 10 שנים לאחר שיקום השטח.
המבוא, 130 הסעיפים וההוראות המשלימות מרכיבים יחדיו את החוקה, המקימה רשות מבצעת בראשות נשיא נבחר וראש ממשלה ממונה, בית מחוקקים חד-ביתי הנקרא האספה הלאומית, וכן מערכת משפטית המורכבת מבית המשפט החוקתי, בית המשפט העליון ובתי משפט מחוזיים.
הרשות המבצעת: הנשיא נבחר בבחירות בשיטה הרובנית ומכהן תקופת כהונה אחת של 5 שנים.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא בהסכמת האספה הלאומית.
אף על פי אינו נדרש בחוקה, הנשיא ממנה גם את שרי הקבינט שלו, שופטי בית המשפט העליון, ובנוסף משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
הנשיא קים דיי-ג'ונג הפך את הממשלה לקבינט.
הרשות המחוקקת: האספה הלאומית מורכבת מלפחות 200 חברים (כיום 300) שנבחרים ל-4 שנים.
הרשות השופטת: נשיא בית המשפט העליון ממונה על ידי הנשיא ושאר 13 שופטי בית המשפט העליון ממונים על ידי הנשיא על פי המלצת נשיא בתי המשפט העליון באישור האספה הלאומית.
החוקה מכריזה על דרום קוריאה כרפובליקה דמוקרטית, המשתרעת על "חצי האי הקוריאני והאיים הסמוכים לו", וקובעת כי "הרפובליקה של קוריאה תשאף לאיחוד ותגבש ותבצע מדיניות של איחוד בדרכי שלום המבוסס על עקרונות החירות והדמוקרטיה." ישנם סכסוכים על משמעות המינוח "חירות ודמוקרטיה", אבל התרגום המילולי של המונח בקוריאנית משמעו דמוקרטיה ליברלית.
זכויות האדם מנויות בפרק 2 לחוקה: זכויותיהם וחובותיהם של האזרחים.
אנשים לא יוענשו, לא יוצבו תחת הגבלות מונעות ולא יוטל עליהם לעבודות כפייה, אלא על פי הוראות החוק.
מי שנעצר או מעוכב, חובה להודיע לו על סיבת מעצרו ועל זכותו לפגוש עורך-דין, ויש להודיע על כך לבני משפחתו.
צווים צריכים להיות מונפקים על ידי שופט "באמצעות הליכים מתאימים" ונאשם יכול לתבוע על מעצר פסול במקרים מסוימים.
עם זאת, זכויות הפרט מוגבלות על ידי הוראות חוקתיות אחרות וחוקים קיימים, כולל חוק הביטחון הלאומי, אשר מגביל את הזכות להליך הוגן.
החוקה הנוכחית, שנכנסה לתוקף בשנת 1988 הקימה את בית המשפט לחוקה, על פי המודל האירופי.
תשעת שופטי בית המשפט לחוקה מכהנים 6 שנים ולא מוגבלים במספר כהונות.
נכון לחודש דצמבר 2004, בית המשפט לחוקה הכריז על 418 חוקים כבלתי חוקתיים וביטל 214 פעולות ממשלתיות.
החוקה של הרפובליקה הערבית של מצרים 2014 היא החוקה המצרית העדכנית אשר נכנסה לתוקפה ב-18 בינואר 2014 בעקבות משאל העם במצרים בשנת 2014 בנושא חוקי היסוד.
באפריל 2019 נערך משאל עם נוסף, על ביצוע מספר תיקונים בחוקה.
לאחר הדחת נשיא מצרים מוחמד מורסי בשנת 2013 הודיע צבא מצרים על הכנות ולוח זמנים לניסוח של חוקה חדשה למצרים, שתחליף את חוקת 2012 שהוביל הנשיא המודח מורסי.
בעקבות המהלך הוקמו שתי ועדות שדנו בניסוח החוקה החדשה והגישו אותה להצבעה במסגרת משאל העם.
החוקה שאומצה בשנת 2014, כמו החוקה שנוסחה תחת מורסי בשנת 2012, מבוססת על החוקה המצרית של 1971 , שהייתה תקפה עד 2011. החוקה מאשרת מבנה של נשיא ופרלמנט, שבין עיקרי פעילותם:
הנשיא נבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים ויכול לשמש כנשיא לתקופה של שתי קדנציות.
הפרלמנט רשאי להדיח את הנשיא או לא לאשר את מינויו.
הזכות לשוויון בין המינים היא בלי ניתנת לערעור ואין להפלות על רקע מיני ובכל מקום יהיה ייצוג לשני המינים.
האסלאם נותרה דת המדינה, אך נקבע חופש מוחלט של אמונה דתית וחל איסור להפלות מיעוטים דתיים.
לצבא תהיה הסמכות והיכולת למנות את שר הביטחון ל-8 השנים הבאות.
על פי החוקה, מפלגות פוליטיות אינן יכולות להתבסס על "דת, גזע, מין או גאוגרפיה"
תיקונים ותוספות בעקבות משאל העם ה-2019
ב-16 באפריל 2019, אישר הפרלמנט שינויים בחוקה כאשר רק 22 חברי פרלמנט הצביעו נגד השינויים, ואחד נמנע.
השינויים נדרשו להעלות למשאל עם תוך 30 יום וב-19 עד 22 באפריל 2019 נערך משאל העם בו אושרר התיקון לחוקה ברוב של 88 אחוזים אך כאשר אחוז ההצבעה הכללי היה נמוך ועמד על 44 אחוזים.
סעיף 140 תוקן כדי להאריך את כהונתו של הנשיא מתקופה של 4 שנים לתקופה של 6 שנים.
סעיף 241 שונה ובוטלה הגבלת הקדנציות של הנשיא על מנת להאריך את כהונתו הנוכחית של א-סיסי ולאפשר לו לעמוד לכהונה נוספת בתפקיד.
שינויים נוספים מחזקים את כוחו של הנשיא ומחזירים את יכולתו של למנות אדם לתפקיד סגן הנשיא (תפקיד שבוטל בשנת 2012).
בנוסף מתחזקות סמכויות הנשיא על מערכת המשפט, עם שינויים בסעיפים 185, 189 ו-193 אשר הופכים את הנשיא לראש המועצה העליונה אשר אחראית בין היתר על רשויות המשפט במדינה אשר ימנו את התובע הכללי ואת שופטי בית המשפט החוקתי העליון.
בנוסף תנתן לנשיא הסמכות למנות ישירות את ראש בית המשפט החוקתי העליון.
שני תיקונים מתייחסים לתפקיד הצבא בממשל, תוך שינוי מוצע לסעיף 200 אשר קובע כי על הצבא "לשמור על החוקה והדמוקרטיה, לשמור על עמודי התווך הבסיסיים של המדינה ועל אופייה האזרחי, ולשמור על רווחי המדינה ועל זכות הפרט והחופש".
תיקון לסעיף 234 נותן לצבא מצרים את זכות הבחירה למינוי שר ההגנה.
תיקונים נוספים הופכים את הפרלמנט לגוף דו-מושבי, כאשר הבית העליון אשר בוטל בשנת 2014 הופך לסנאט, שיורכב מ -120 חברים נבחרים ו-60 שימונו על ידי הנשיא.
שינויים בסעיף 102 מצמצמים את מספר חברי הבית התחתון מ-596 ל-450, כאשר לפחות 112 מושבים משוריינים לנשים.
החוקה של סוריה מגדירה את אופן פעילותה של ממשלת הרפובליקה הערבית הסורית.
הגרסה האחרונה של החוקה אושררה במשאל עם והתקבלה ב-27 בפברואר 2012, בעקבות אירועי מלחמת האזרחים בסוריה.
החוקה בוטלה לאחר נפילת משטר אסד ותחילת שלטון ממשלת המעבר הסורית, שהודיעה שבכוונתה לחוקק חוקה חדשה.
החוקה שבוטלה קבעה שסוריה היא רפובליקה ערבית ודמוקרטית, המקיימת הפרדה בין דת ומדינה, ברוח האידאולוגיה הבעת'ית.
כמו כן, החוקה, שנוסחה לאור עקרונות הפאן-ערביות, הגדירה את סוריה כחלק בלתי נפרד מהעולם הערבי, וכחלק אינטגרלי מהאומה הערבית הגדולה.
חוקת 1964 ממשיכה וקובעת כי הסמכות לשליטה בסוריה נתונה בידי נשיא סוריה, אשר, על פי סעיף 84 של החוקה, נבחר באמצעות משאל עם, כאשר מועמדותו מוצגת מטעם השלוחה הסורית של מפלגת הבעת'.
חרף זאת, תפקיד הנשיא אינו משוריין באופן פורמלי עבור מפלגת הבעת', שכן בהתאם לחוקה, גורמים פוליטיים נוספים רשאים להציג מטעמם מועמדים לנשיאות סוריה.
החוקה מבטיחה שוויון זכויות והזדמנויות לכלל אזרחי סוריה, לרבות הסדרה של חוקי עבודה, וכן זכויות ותנאי עבודה עבור יולדות.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ובעקבות דרישת פלגים נרחבים מקרב הציבור בסוריה, נוסחה חוקה חדשה והועלתה להצבעה במסגרת משאל עם.
חוקה זו כללה מספר שינויים, שנבעו מדרישות ההמונים, וביניהם:
ביטול סעיף מס' 8, אשר ביסס את מעמדה הפוליטי העליון של מפלגת הבעת'.
במסגרת החוקה החדשה, סעיף 8 קבע כי: "המערכת הפוליטית מבוססת על העיקרון של פלורליזם פוליטי, וכל חוק יתקבל וימומש באופן דמוקרטי באמצעות הצבעה.";
סעיף חדש בחוקה, הממוספר 88, הגביל את תקופת כהונתו של נשיא סוריה עד לשבע שנים, וכן הגביל את האפשרות להתמודד פעם נוספת לתפקיד לפעם אחת בלבד.
סעיף 33 לחוקה קובע כי החירות היא זכות מקודשת, כאשר המדינה ערבה לחירותם האישית של האזרחים ושומרת על כבודם וביטחונם.
משאל העם הביא לאימוץ החוקה החדשה, אשר נכנסה לתוקף ב-27 בפברואר 2012.
החוקה שאומצה במסגרת משאל העם בשנת 2012 אומצה כתגובה ישירה לאירועי מלחמת האזרחים, ולחוסר הנחת שהביעו אזרחים סורים רבים מהמצב הפוליטי הנוכחי במדינה.
עם זאת, ההכרזה בדבר תוצאות משאל העם, ואשרור החוקה, נעשתה באופן יזום מטעם המשטר הסורי, כאשר לטענת המשטר, 89% מהמצביעים תמכו באשרור החוקה החדשה.
החוקה מחולקת ל-6 חלקים (לא כולל ההקדמה) אשר נקראים "פרקים":
פרק 2: זכויות, חירויות ושלטון החוק
פרק 4: בית המשפט החוקתי העליון
פרק 6: הוראות כלליות והוראות מעבר
לאחר נפילת משטר אל-אסד בדצמבר 2024 השעה השלטון החדש תחת אחמד א-שרע את החוקה הקיימת.
במרץ 2025 חתם א-שרע על הצהרת החוקה הזמנית שגיבשה הוועדה המיוחדת לקביעת החוקה.
החוקה של מונגוליה (במונגולית: Монгол Улсын Үндсэн Хууль, Mongol Ulsīn Ündsen Húlĭ, "החוק הכללי של המדינה המונגולית") היא המסגרת המשפטית, המסדירה את היחסים שבין ממשלת מונגוליה ובין אזרחי מונגוליה.
החוקה הנוכחית, אשר נכתבה בהשראת חוקות מערביות נוספות, אומצה ב-13 בינואר 1992, נכנסה לתוקף ב-12 בפברואר באותה שנה, ותוקנה ב-1999 וב-2001.
החוקה קובעת כי "מונגוליה היא רפובליקה בעלת שלטון פרלמנטרי", ומבטיחה חופש דת, חופש תנועה, חופש ביטוי, וזכויות נוספות עבור אזרחי מונגוליה.
החוקה גם מגדירה את אופן פעילותה והיקף סמכויותיה של ממשלת מונגוליה, מנגנון הבחירות במדינה, ועניינים נוספים.
החוקה, שנכתבה זמן קצר לאחר ההפיכה במונגוליה (1990), מורכבת מהקדמה, ואחריה שישה פרקים, המחולקים ל-70 סעיפים.
בטרם החוקה הנוכחית, מונגוליה אימצה חוקות קודמות בשנים 1924, 1940 ו-1960.
פרק זה מצהיר על הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של המדינה המונגולית, מגדיר את מערכת היחסים בין הדת והמדינה, ומעגן את מעמדם המשפטי של הסמל, הדגל, וההמנון המונגולי.
פרק זה מגדיר את הזכויות המוקנות לאזרחי מונגוליה, ביניהן חופש דת, חופש ביטוי, חופש העיתונות, זכות הצבעה לכל, שוויון בפני החוק, הזכות לטיפול רפואי, לחינוך, ולקניין רוחני.
הפרק גם מפרט את חובותיו של האזרח המונגולי, לרבות תשלום מיסים ושירות בצבא המונגולי.
פרק זה מגדיר את המבנה ואופן פעילותה של ממשלת מונגוליה, וכן של המערכת המשפטית במדינה.
פרק זה מגדיר את החלוקה המנהלית של המחוזות הפנימיים במונגוליה, ומסדיר את אופן חלוקת הסמכויות בין השלטון המרכזי ובין הרשויות המקומיות ברחבי המדינה.
פרק זה מכריז על הקמתו של בית משפט חוקתי, אשר תפקידו לפרס ולפסוק בנושאים ובסוגיות שונות הקשורות לחוקה.
פרק זה קובע את הדרכים השונות בהן ניתן לבצע שינויים עתידיים בחוקה.
החוקה הסוציאליסטית של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (הנגול: 조선민주주의인민공화국 사회주의헌법) היא החוקה של קוריאה הצפונית.
החוקה קובעת כי קוריאה הצפונית היא מדינה סוציאליסטית, ומגדירה את תפקידן ואופן פעילותן של ממשלת קוריאה הצפונית, מפלגת הפועלים של קוריאה (המפלגה השלטת), ואספת העם העליונה (בית המחוקקים).
החוקה מורכבת מ-166 פרקים, ומפוצלת לשלושה חלקים.
במקביל לחוקה, קוריאה הצפונית מסתמכת גם על עשרת העקרונות להקמתה של מערכת אידאולוגית מרכזית, כאשר יש הטוענים כי עקרונות אלו צריכים להחליף את החוקה, ולשמש בפני עצמם כחוק העליון של המדינה.
החוקה הצפון קוריאנית ייחודית בהשוואה לחוקות אחרות בשל שילובם של עקרונות סוציאליסטיים מחד, ועקרונות לאומניים מאידך, כמו גם בשל הסתמכותה על עקרונות אידאולוגיית ג'וצ'ה, אשר נתפסת במידה רבה כ"דת המדינה" בקוריאה הצפונית.
החוקה קובעת כי קוריאה הצפונית היא מדינה סוציאליסטית ומהפכנית, אשר שמה הרשמי הוא הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
על פי החוקה, המדינה "תנהל את כל פעילויותיה באמצעות מפלגת הפועלים של קוריאה", סעיף המעגן את השלטון במדינה כמשטר חד-מפלגתי.
אף שהחוקה מכירה בזכותם המוגבלת של אזרחי המדינה לרכוש ולהחזיק ברכוש פרטי, הדבר בא לידי ביטוי באמצעות מבנה של כלכלה מתוכננת, בה כל אמצעי הייצור נמצאים בבעלות המדינה.
סעיף 12 מגדיר את זהות המדינה כ"דיקטטורה של דמוקרטיה עממית", תחת הנהגתה של מפלגת הפועלים של קוריאה.
הפרק מעגן את זכויותיהם האזרחיות והפוליטיות של תושבי המדינה, כגון חופש הביטוי, זכות ההצבעה, הזכות למשפט הוגן, והזכות לחופש דת, וקובע כי לכל אזרח הזכות לעבודה, חינוך, מזון ושירותי בריאות.
בפועל, עם זאת, זכויות אלו מוגבלות על ידי פרק 81, אשר מחייב את כל אזרחי המדינה "להגן בכל כוחם על האחדות והסולידריה הפוליטית-אידאולוגית", ועל ידי סעיף 82, אשר דורש מהאזרחים לאמץ את "אופן החיים הסוציאליסטי".
סעיף 67 לחוקה מגדיר כי: "לכל אזרח מובטחים חופש הדיבור, העיתונות, ההתארגנות, ההפגנה וההתאגדות.
המדינה תאפשר ותספק תנאים לפעילותם התקינה של מפלגות פוליטיות וארגונים חברתיים."
אף שהחוקה מעגנת באופן פורמלי את מעמדה של אספת העם העליונה כפרלמנט של קוריאה הצפונית, בפועל, המדינה מתנהלת דה פקטו כדיקטטורה תחת שלטונו של המנהיג העליון.
אחד מתפקידיה של אספת העם העליונה הוא למנות את יו"ר ועדת ההגנה הלאומית של קוריאה הצפונית.
מאחר שהמנהיג העליון נושא באופן מסורתי בתפקיד זה, התפקיד יכול להיחשב בפועל כעמדה הבכירה ביותר בשירות המדינה הצפון-קוריאני.
פרקי וסעיפי החוקה ניתנים לשינוי או לעדכון באמצעות הצבעה של רוב של שני שלישים באספת העם העליונה.
בפועל, כל שינוי בחוקה דורש הסכמה ואשרור מצד יו"ר מפלגת הפועלים של קוריאה (משרה בה מחזיק המנהיג העליון לפי חוק).
בקוריאה הצפונית לא קיימת ביקורת שיפוטית או חוקתית ביחס לפעילויות הממשלה, וכן לא קיים מוסד נציב קבילות הציבור (אומבודוסמן) או מבקר מדינה.
החוקה הצפון קוריאנית הראשונה אומצה על ידי אספת העם העליונה בספטמבר 1948, זמן קצר לאחר הכרזת עצמאותה של המדינה.
החוקה עצמה נוסחה על בסיס חוקת ברית המועצות משנת 1936, ובסיוע מצד גורמי ממשל בברית המועצות (אשר שלטו במדינה במסגרת ממשל צבאי לאחר תום תקופת הכיבוש היפני בקוריאה), כאשר יוסיף סטלין באופן אישי ערך את החוקה לצד טירנטיי שטיקוב, המושל הצבאי הסובייטי בקוריאה הצפונית.
פרקים נוספים נכתבו מאוחר יותר על ידי מפקחים סובייטים.
במסגרת חוקת 1948, אספת העם העליונה הייתה הגוף השלטוני הגבוה במדינה, כאשר נשיא האספה היה אחראי על ביצוע פעולות ועל קביעת מדיניות.
בניגוד לחוקה המאוחרת יותר, חוקת 1948 לא העניקה מעמד מועדף למפלגת הפועלים של קוריאה.
חוקת 1948 הגדירה את סיאול כעיר הבירה של המדינה, כאשר רק החוקה משנת 1972 שינתה את מיקום עיר הבירה לפיונגיאנג.
הצעות לשינוי החוקה הצפון קוריאנית הועלו כבר החל משנות ה-60 של המאה ה-20. בסופו של דבר, מפלגת הפועלים של קוריאה מינתה באוקטובר 1972 ועדת חוקה רשמית, אשר המנדט שלה היה ניסוח חוקה חדשה למדינה.
הצורך באימוץ חוקה חדשה למדינה הודגש גם על ידי המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג, במסגרת נאומו בישיבה הראשונה של אספת העם העליונה החמישית, ב-25 בדצמבר 1972.
מאפיין ייחודי של חוקת 1972 הוא הסתמכות ניכרת, וכן הפניות רבות, לעקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה.
הדבר הוביל מומחי חוץ לכנות את חוקת 1972 בשם "חוקת ג'וצ'ה"
תיקון קים איל-סונג משנת 1998
התיקון לחוקה משנת 1998 מינה את קים איל-סונג, אשר נפטר ב-1994, לתפקיד הנשיא הנצחי של הרפובליקה.
תיקון 1998 כלל גם לראשונה הקדמה לחוקה, המתארת את ההיסטוריה של המדינה תוך התמקדות בדמותו ובפועלו של קים איל-סונג.
תיקון החוקה משנת 2009 זכה לכינוי "תיקון סונגון", על שם עיקרון הסונגון הצפון קוריאני, המגדיר מתן עדיפות לצבא על פני הכלכלה והחברה.
בתיקון הזה, המילה (קומוניזם) נמחקה מסעיפים 29 ו-40 (שעוסקים בכלכלה ובתרבות בהתאמה).
תיקון קים איל-סונג - קים ג'ונג-איל משנת 2012
תיקון 2012, שהתקבל במהלך המושב ה-12 של אספת העם העליונה, כלל שינויים בהקדמה לחוקה, תוך אזכור פועלו ומורשתו של קים ג'ונג-איל, וכן הגדרתה של קוריאה הצפונית כ"מדינה בעלת חימוש גרעיני".
לפיכך, התיקון החדש זכה לכינוי "תיקון קים איל-סונג - קים ג'ונג-איל" כמו כן, בוצעו מספר שינויים ותיקונים מינוריים בחוקה.
תיקון חדש לחוקה התקבל ב-1 באפריל 2013.
תיקון נוסף לחוקה התקבל במהלך חודש יוני 2016, בעקבות כינוס הוועידה השביעית של מפלגת הפועלים של קוריאה.
תיקון זה שינה את שם ועדת ההגנה הלאומית לוועדה לענייני המדינה, וכן הגדיר באופן פורמלי את קים ג'ונג-און כראש המדינה.
החוקה של הממלכה הירדנית ההאשמית היא החוקה של ממלכת ירדן.
החוקה אומצה ב־11 בינואר 1952 ותוקנה פעמים רבות.
חוקת ירדן מגדירה את השלטון כמלוכני עם מערכת ייצוג פרלמנטרית (מונרכיה חוקתית).
היא קובעת את רשויות המדינה המופרדות (ביצועית, חקיקתית ושיפוטית), את זכויות וחובות האזרחים, עניינים כספיים ותקנות חוקתיות אחרות.
חוקה כתובה ראשונה הוכרזה באפריל 1928, באמירות עבר הירדן תחת המנדט הבריטי.
לאחר שירדן קיבלה עצמאות מלאה במאי 1946, בעקבות ביטול המנדט הבריטי, גובשה חוקה חדשה, שפורסמה ברשומות ב־1 בפברואר 1947, ואומצה על ידי המועצה המחוקקת ב־28 בנובמבר 1947.
כמה שנים לאחר מכן, החוקה תוקנה על ידי המלך טלאל ואושרה ב־1 בינואר 1952.
חוקת ירדן נחשבת בדרך כלל כליברלית, אם כי ביקורת עלולה להתעורר ביחס לסמכויות הרבות המוקנות למלוכה.
חוקת ירדן, שנתקבלה ביום 1 בינואר 1952, קובעת כי "הממלכה הירדנית ההאשמית היא מדינה ערבית, עצמאית, וריבונית.
מלכותה לא תתחלק ולא ייגרע ממנה מאומה.
העם הירדני הוא חלק מהאומה הערבית, והמשטר בה הוא ייצוגי, מלוכני ועובר בירושה".
האסלם היא דת המדינה, והשפה הערבית היא השפה הרשמית בה.
על פי החוקה הגוף המחוקק מורכב משני בתים: הבית התחתון ("בית הנציגים") ש-150 נציגיו נבחרים בבחירות דמוקרטיות והבית העליון ("סנאט") ש-75 נציגיו מתמנים על ידי המלך.
ויחד הם מהווים את האספה הלאומית.
יש מספר מגבלות בהפעלת סמכויותיו אך יכולתו למנות ולפזר את כל מוסדות השלטון וזכויות הווטו שלו הופכות אותו לשליט עליון לכל דבר.
חוקת רומניה (ברומנית: Constituția României) היא החוקה השביעית שחוקקה בהיסטוריה של רומניה המודרנית.
החוקה נחקקה ב-21 בנובמבר 1991 ונכנסה לתוקף ב-8 בדצמבר 1991, בעקבות משאל עם והחליפה בכך את חוקת רומניה של 1965, החוקה הקומוניסטית האחרונה.
חוקת רומניה (1991) הוחלפה בעצמה על ידי חוקת רומניה של 2003.
חוקת רומניה מ-1991 הייתה החוקה הדמוקרטית הראשונה, שחוקקה ברומניה לאחר המהפכה הרומנית (1989) ונפילת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו.
כותרת I – עקרונות כלליים
כותרת II – זכויות, חירויות וחובות יסוד
כותרת III – רשויות ציבוריות
כותרת IV – כלכלה ומימון הציבור
כותרת V – בית משפט לחוקה
כותרת VI – אינטגרציה אירו-אטלנטית
כותרת VII – תיקון החוקה
כותרת VIII – הוראות סיום ומעבר
חוקת לקומפטון הייתה השנייה מתוך ארבע חוקות שהוצעו עבור מדינת קנזס.
חוקה זו מעולם לא נכנסה לתוקף.
חוקת לקומפטון נוסחה על ידי תומכים בעבדות וכללה חקיקה להגנה על עבדות במדינה ולהוצאת שחורים חופשיים מגדר הזכאים להימנות על המוגנים על ידי כתב הזכויות שלה.
העבדות הייתה נושא סעיף 7, שהגן על זכותו של בעל הרכוש, כשההגדרה "רכוש" כללה "עבדים", ומנע מהמחוקק לשחרר עבדים ללא הסכמת בעליהם, וללא פיצוי מלא לבעליהם.
תחילה אושרה החוקה בבחירות מושחתות בדצמבר 1857, אך הובסה באופן גורף בהצבעה שנייה בינואר 1858 ברוב קולותיהם של המצביעים בשטח קנזס.
דחיית חוקת לקומפטון, וכניסתה של קנזס לאיחוד כמדינה חופשית (ללא עבדות) לאחר מכן, הדגישו את שיטות ההצבעה הלא סדירות וההונאות שסימנו מאמצים מוקדמים יותר של כוחות חצי צבאיים למחצה, לא סדירים (Bushwhacker) ומסתננים מעבר לגבול, ליצור חוקה ממלכתית בקנזס שהתירה עבדות.
לפני חוקת לקומפטון הייתה חוקת טופקה ובעקבותיה הגיעו חוקות ליוונוורת' ו-וויאנדוט.
חוקת וויאנדוט (Wyandotte Constitution) הפכה לחוקת מדינת קנזס.
המסמך נכתב בתגובה לעמדתה של התנועה לביטול העבדות, עמדה שהתבטאה בחוקת טופקה משנת 1855 של ג'יימס ה' ליין (James H.
Lane) ותומכי מדינה חופשית אחרים.
בית המחוקקים הטריטוריאלי, שבגלל הונאות בחירות נרחבות כלל בעיקר בעלי עבדים, התכנס בבירה הייעודית לקומפטון בספטמבר 1857 כדי לייצר מסמך שכנגד.
תומכי מדינת חופש, שהיו רוב גדול של מתיישבים בפועל, החרימו את ההצבעה.
רוברט ג'ון ווקר היה מינוי של הנשיא ג'יימס ביוקנן לתפקיד המושל הטריטוריאלי של קנזס.
ווקר היה מתומכי העבדות, אך התנגד לחוסר הצדק הבוטה שבחוקה והתפטר במקום ליישם אותה.
חוקה חדשה זו אישרה את העבדות במדינה המוצעת והגנה על זכויות בעלי העבדים.
בנוסף, החוקה קבעה משאל עם שאפשר לבוחרים לבחור הרשאה להכניס עבדים נוספים לשטח הטריטוריה.
הן חוקת טופקה והן חוקת לקומפטון הונחו בפני אנשי הטריטוריה בקנזס להצבעה, ושתי ההצבעות הוחרמו על ידי הסיעה המתנגדת, שתמכה בקיומה של טריטוריית קנזס ללא הכנסת עבדים נוספים, מה שהיה אמור להתוות את מסלולה של קנזס לעתיד כמדינה ללא עבדות.
במקרה של חוקת לקומפטון, לעומת חוקת טופקה, ההצבעה התבצעה על סוגיה אחת, שהובעה בהצבעה כ"חוקה עם עבדות" נגד "חוקה ללא עבדות".
סעיף "חוקה ללא עבדות" לא היה הופך את קנזס למדינה ללא עבדים; הוא רק היה אוסר על ייבוא עתידי של עבדים לקנזס (דבר שנחשב בעיני רבים כבלתי ניתן לאכיפה).
משאל העם הוחרם על ידי תומכי קנזס כמדינה ללא עבדות, סבל מאי סדירויות קשות, ולמעלה ממחצית 6,000 הקולות נחשבו להונאה.
עם זאת, גם חוקת לקומפטון וגם חוקת טופקה נשלחו לוושינגטון לאישור הקונגרס.
הנשיא ג'יימס ביוקנן היה תומך נחרץ בזכויות בעלי העבדים, תמיכה שלדעתו הייתה נחוצה למניעת התנתקות הדרום מהברית.
ביוקנן אישר את חוקת לקומפטון.
הוא קיבל את תמיכתם של הדמוקרטים הדרומיים, אך דמוקרטים רבים בצפון, ובראשם סטיבן דאגלס, התייצבו עם הרפובליקנים בהתנגדות לחוקת לקומפטון.
הוצע משאל עם חדש על גורלה של חוקת לקומפטון, אף על פי שהדבר היה מעכב את כניסתה של קנזס לאיחוד.
יתר על כן, חוקה חדשה, החוקה נגד עבדות של לוונוורת', כבר נוסחה.
ב-4 בינואר 1858, המצביעים בקנזס דחו באופן גורף את חוקת לקומפטון בהצבעה של 10,226 נגד 138. בוושינגטון נדחתה על ידי בית הנבחרים הפדרלי קבלתה של מדינת קנזס עם חוקת לקומפטון בשנת 1858. אף שהובסה חוקת לקומפטון, הדיון על החוקה המוצעת קרע את המפלגה הדמוקרטית.
קנזס התקבלה לאיחוד כמדינה חופשית בשנת 1861, ברגע שסנאטורים תומכי עבדות שחסמו את קבלתה פרשו מהסנאט, כשמדינותיהם עזבו את הברית.
חוקת קנטקי () היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של קהיליית קנטקי.
החוקה אושרה בבית המחוקקים המדינתי בשנת 1792. במרוצת השנים עברה החוקה מספר תיקונים, כשהמוכרים ביניהם אירעו ב-1799 ו-1850.
הכינוס החוקתי הראשון בו כוננו את החוקה נקרא על ידי הקולונל בנג'מין לוגן ב-27 בדצמבר 1784, בדנוויל, בירת מחוז קנטקי שבוירג'יניה.
במהלך שמונה השנים הבאות נערכו עשרה כנסים חוקתיים, כשכל אחד מקדם יחלק שונה בחוקה.
היא אושרה ב-1 ביוני 1792 ב, ביום כניסתה של קנטקי למדינות ארצות הברית.
לחוקת המדינה כמה נקודות דמיון לחוקת ארצות הברית; חוקת קנטקי מרכזת שלושה ענפי ממשל, חקיקה, רשות מבצעת ורשות שופטת, ואספה כללית מדינתית הכוללת שני דרגים – הבית התחתון, בית הנבחרים של קנטקי, והבית העליון, הסנאט של קנטקי.
היא מכילה את כתב הזכויות לאזרחיה, ואת שיטת הבחירות לתפקיד מושל המדינה והסנאטורים המייצגים אותה ב.
בבחירות למושלות קנטקי 1795 לא הורשו אזרחי המדינה להצביע.
לאחר הבחירות כתבו מספר סופרים ומשוררים שירי מחאה על החוקה הראשונה של המדינה.
רבים מתושבי המדינה תיארו את החוקה כבעלת נרטיב אנטי-דמוקרטי, ואף הציגו למחוקקים את פערי רמת החיים בינם לבין תפקידי האליטה, דוגמת שופטים, מושלים ואנשי צבא.
לאחר הניסיון הכושל לאשרר את החוקה עם מספר שינויים בה, החליט ג'יימס גררד, מושלה השני של קנטקי, לכונן חוקה חדשה.
כדי לכונן חוקה חדשה, דרוש רוב של שני משאלים עוקבים באספה הכללית, או רוב של שני שלישים הן בבית המחוקקים והן בסנאט המדינתי.
החוקה נכתבה ואושרה בסנאט ובבית הנבחרים של המדינה ב-22 ביולי 1799. בחוקה זו שונתה שיטת מערכת הבחירות; מעתה ואילך נבחרו הסנאטורים, נציגי בית הנבחרים והמושל בבחירות ישירות.
החוקה החדשה הגבילה את כהונת המושל קדנציה אחת בלבד.
משנת 1828 החלו להישמע קולות לשינוי החוקה באספה הכללית המדינתית.
היות שחוקתה הקודמת של המדינה היוותה מכשול לכינוס האספה, נדרשו עשרים שנים ליצור ועדה חדשה, שהואמנה על תיקון החוקה.
הוועדה התכנסה בפרנקפורט ב-1 באוקטובר 1849. הנציגים הביעו את חמתם על כוח המושל, שידו הייתה על העליונה במינוי תפקידי ממשל רבים.
בחוקה החדשה הטילו הנציגים מגבלות לכהונתם של השופטים ופקידי הממשל, ותהליך היבחרותם הפך לבחירות עממיות.
זכויות העבדים נפגעו בחוקה החדשה, וההגנה על רכושם הונמך בהרבה.
בנוסף, נאסר על מתנגדי העבדות להתמודד לתפקיד המושל או לבית הנבחרים המדינתי.
בעקבת מלחמת האזרחים האמריקנית תוקנה החוקה שלוש פעמים.
הקריאה לכינון חוקה חדשה הציגה את הפערים בין האמנה המדינתית של קנטקי, לחוקת ארצות הברית.
ברמה הפדרלית, סיפקה החוקה הגנה על רכוש העבדים, בניגוד לחוקה האמריקנית.
הכינוס לכינון החוקה החדשה התרחש ב-8 בספטמבר 1890. החוקה העלתה את מעמד האזרחים, והקנתה להם השפעה בחוקתה העתידית שלק קנטקי.
מעתה ואילך אשרור עתידי שלה, דרש משאל עם של האזרחים.
החוקה החדשה הגבילה את שכר פקידי המדינה ל-5,000 דולרים.
אולם בשנת 1949, בתיקון לחוקה, הועלה שכר זה ל-12,000 דולרים.
מספר תיקונים לחוקת קנטקי נחקקו בשנת 1992. ראשית, הוסרה הקצבת הכהונה של המושל.
בהתאם לתיקון כיהן פול פאטון שתי קדנציות רצופות, והיה מושל קנטקי השני שעושה זאת (אחרי ג'יימס גררד).
בנוסף, חוזק כוחו של סגן המושל.
בעבר מונה הסגן למחליף בפועל של המושל כשהיה מחוץ לגבולות קנטקי.
כיום, אם המושל אינו כשיר למלא את תפקידו, סגנו מחליף אותו בפועל עד ליום מותו.
בשנת 2004 עבר חוק האוסר ללהט"בים להתמודד לאספה הכללית המדינתית.
קנטקי הפכה למדינה הרביעית בארצות הברית שמגבילה את זכויות הקהילה הלהט"בית.
חוק זה הוסר בשנת 2015, עם הגשת העתירה של בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס.
ב-2003 הביאה הפלישה האמריקאית לעיראק לסיום שלטונו הכוחני של סדאם חוסיין שדיכא זכויות אדם ואת זכויותיהן של קבוצות אתניות ודתיות.
ב-2004 הוקמה הרשות הקואליציונית הזמנית שהייתה מורכבת מכל הגורמים בקואליציה המערבית בעיראק.
הרשות הזמנית של הקואליציה הוקמה כגוף שתפקידו להנהיג את המדינה לצד מועצה עיראקית מקומית ששימשה כגוף מייעץ בלבד.
ב-2004 חוקקה הרשות את חוק הניהול לתקופת המעבר שיועד להשיב את סמכויות השלטון בעיראק לתושבי המדינה ולהשיב למדינה את ריבונותה.
חוק הניהול הגדיר כיצד תראה תקופת המעבר להשבת הריבונות, את רשויות המדינה בתקופה זו ואת לוחות הזמנים לתהליכים.
סעיף 61 לחוק התייחס לחוקה וקבע שנוסחה הסופי ייכתב עד ל-15 באוגוסט 2005 ושיש לאשררו במשאל עם שיערך ב-15 באוקטובר 2005.
ב-30 בינואר 2005 נערכו בחירות כלליות לאספת המעבר הלאומית ששימשה כפרלמנט הזמני.
ערב הבחירות, בהשפעת מדיניות הדה-בעת'פיקציה ומלחמת האזרחים, המיעוט הערבי-סוני היה יעד לאלימות.
האלימות וחוסר האמון במערכת הביאו מנהיגים סונים להחרים את הבחירות בדרישה להבטיח את ביטחונם בקלפיות.
אספת המעבר הלאומית כונסה לראשונה בתחילת מרץ 2005 עם ייצוג מזערי למיעוט הערבי-סוני ורק בסוף אפריל 2005 הוקמה ממשלת המעבר.
ב-10 במאי 2005 הוקמה ועדת טיוטת חוקה שהורכבה מ-55 נציגים ומתוכם רק שני נציגים ערבים-סונים.
ב-16 ביולי נוספו 10 נציגים ערבים-סונים בעקבות תחושות הקיפוח והדחיקה של הסונים היו כבדות.
חברי הוועדה התקשו להסכים על נושאים כמו זהות המדינה וחלוקת הכוח במדינה.
השיעים והכורדים תמכו בהקמת מדינה פדרלית וביזור כוח בין הרמה הלאומית ובין המחוזות או אזורים בניסיון למנוע חזרה לדיקטטורה.
הסונים תמכו במבנה ריכוזי מחשש לקיפוחם ולפירוק המדינה למגזרים ולעדות.
ב-15 באוגוסט, חברי הוועדה טרם הגיעו להסכמה על הנושאים העיקריים.
אספת המעבר אישרה מספר פעמים את הארכת מועד ההגשה ולבסוף, ב-28 באוגוסט 2005, הוגש עותק הטיוטה.
ב-18 בספטמבר נשלחה הטיוטה להדפסה ולתפוצה ציבורית דרך סוכנות מקומית של האו"ם כדי להציגה לאזרחים לפני המשאל.
לאחר אישור האו"ם את תקינות המשאל, ב-25 באוקטובר, הפיצה ועדת הבחירות את תוצאות המשאל והכריזה שהחוקה אושררה ברוב של 78% תמיכה ו-63% הצבעה.
רוב המתנגדים לחוקה נצפו במחוזות סונים שלא הסכימו למבנה פדרלי ולביזור הכוח.
התנגדות הסונים לביזור הכוח נבעה מאמונה שיכולו לשחזר את מעמדם הפוליטי ולכן נמנעו מלהמעיט את סמכויות הממשל.
הסונים ראו בפדרציה כצעד ראשון לפירוק עיראק למספר מדינות ולכן התנגדו גם לעיקרון זה.
החוקה קובעת מערכת פדרלית וביזור סמכויות בין המחוזות והממשל הפדרלי.
ניסוח סעיפי החוקה מעורפל במיוחד עקב מסגרת הזמנים הצפופה לטיוטת החוקה והקושי להגיע להסכמה בין הגורמים בה.
ערפול הניסוח אפשר הסכמה רחבה בעת המשאל אך הביא למחלוקות חוקתיות רבות.
בהקדמה לחוקה, המדינה מוגדרת כ"רפובליקה, פדרלית, דמוקרטית ופלורליסטית".
"רפובליקת עיראק היא מדינה פדרלית, אחידה ובעלת ריבונות מלאה; משטרה הוא משטר ייצוגי (פרלמנטרי) דמוקרטי.
חוקה זו ערבה לאחדותה של עיראק".
סעיף 2 מגדיר את האסלאם כדתה הרשמית של המדינה וכיסוד מקור החקיקה.
"עיראק היא מדינה מרובת לאומים, דתות ואסכולות דתיות; היא חברה מייסדת ופעילה בליגה הערבית ומחויבת להתחייבותה וחלקה בעולם הערבי".
ניסוח זה מציין את זיקתה לעולם הערבי ונמנע מהגדרת המדינה כערבית כפשרה מול המפלגות הכורדיות שאינן ערביות.
סעיף 4 מכיר בערבית ובכורדית כשפות רשמיות במדינה.
חוקת 2005 נכתבה תחת העננה שהותיר אחריו משטרו הרודני והריכוזי של סדאם חוסיין.
בכדי למנוע השתלטות מחודשת של גורמים כאלה על המדינה וכדי למנוע דיכוי של קבוצה אתנית או דתית על ידי אחרות, החוקה מבזרת את כוחה בשני מישורים:
"הרשויות הפדרליות מורכבות מהרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת; וימלאו את סמכויותיהן ותפקידיהן על בסיס עקרון הפרדת הרשויות".
"הרשות המחוקקת מורכבת מבית-הנבחרים וממועצת-הפדרציה".
בית הנבחרים (בערבית – מג'לס א-נואב) מייצג את הרמה הלאומית-פדרלית ביחס של נציג אחד על כל 100,000 עיראקים.
הנציגים נבחרים בבחירות ישירות, חסויות ויחסיות ביחידת בחירה לאומית אחת.
ראש הרשות המבצעת ברמה הלאומית-פדרלית הוא ראש הממשלה ונשיא המדינה משמש כדמות סמלית עם סמכויות מינימליות.
מועצת הפדרציה (בערבית - מג'לס אלאיתיחאד) מוגדרת כבית-המחוקקים המייצג את יחידות המשנה.
סעיף 65 הוא היחיד שעוסק במועצה זו וקובע שכל עניין הנוגע אליה יחוקק בחוק בבית הנבחרים.
הקמתה של מועצת פדרציה שחלוקת המושבים בה תבוסס על נציגי מחוזות או חבלים מנהליים תוכל לחזק קולות מיעוטים שנבלעים תחת אחוז החסימה בבחירות של יחידת בחירה לאומי לבית-הנבחרים.
החוקה העיראקית מגדירה מחוזות וחבלים מנהליים אוטונומיים כשני סוגים של יחידות משנה שייצוגו במועצת הפדרציה.
המחוזות (בערבית - מוחאפזה) הם אותם המחוזות המנהליים אליהם חולקה עיראק ולכל אחד מהם רשויות וסמכויות נפרדות מזו של הממשל הפדרלי.
יחידת המשנה השנייה היא חבלים מנהליים אוטונומיים (בערבית - איקלים) שכל אחד מהם מאגד בתוכו מספר מחוזות.
האפשרות להתאגד לכדי חבל מנהלי ניתנה כאיזון לסעיף 117 בו עיראק מכירה בכורדיסטן העיראקית כחבל מנהלי אוטונומי.
ההכרה היא למעשה הכרה במציאות שבשטח כיוון שבזמן כתיבת החוקה, כבר ניתנה לחבל הכורדי אוטונומיה רבה וחסות ממדינות הקואליציה.
"לכל מחוז או יותר ישנה הזכות להתאגד לכדי חבל מנהלי על בסיס דרישה במשאל על הנושא...".
אף על פי שבפועל, כל מחוז יכול להתאגד לחבל מנהלי, נכון ל-2021, לא קיימים חבלים מנהליים חוץ מהחבל הכורדי.
החוקה מעניקה לחבלים המנהליים התנהלות אוטונומית שמקנה להם סמכויות ומרחב פעולה רחבים יותר ביחס למחוזות כמו הקמת מנגנוני ביטחון מקומיים ואף "הזכות לתיקון יישום החוק הפדרלי בחבל המנהלי במקרה של סתירה או ניגוד בין החוק הפדרלי וחוק החבל המנהלי" כל עוד איננו סותר את תוכן החוקה הפדרלית.
סעיף 110 מציין את הסמכויות הבלעדיות לממשל הפדרלי כמו יחסי חוץ, מדיניות מוניטרית, קביעת מידות ותקנים, שמירה על גבולות לאומיים וחלוקת מכסות מים בין המחוזות והאזורים.
סעיף 115 "כל שלא צוין בסמכויות הבלעדיות לרשויות הפדרליות יהיה חלק מסמכויות האזורים והמחוזות שלא מאוגדים לאזורים ובסמכויות האחרות המשותפות לממשלה הפדרלית ולאזורים תהיה זכות בכורה לחוקי האזורים והמחוזות שלא מאוגדים לאזורים במקרה של חילוקי דעות."
"הנפט והגז הם רכוש כל העם העיראקי בכל האזורים והמחוזות".
"הממשל הפדרלי ינהל את תוצרי הנפט והגז מהשדות הנוכחיים עם ממשלות החבלים המנהליים והמחוזות המפיקים באופן שהכנסותיהם יחולקו באופן הוגן שיהלום את פיזור האוכלוסייה ברחבי המדינה..."
ב-2013 התנהל מאבק בין החבל הכורדי והממשל הפדרלי סביב ניהול הנפט.
ממשלת חבל כורדיסטן התנגדה לעליונות סמכותו של הממשל הפדרלי בניהול תוצרי הנפט ופעלה למכור את הנפט באופן עצמאי.
ממשלת החבל הכורדי טענה שבהתאם לסעיף 112, תוצרי הנפט צריכים להתנהל בשיתוף פעולה בין הממשל הפדרלי וממשלת החבל.
לממשל הפדרלי אין וטו בניהול המשאבים שכן תחום הנפט לא מוזכר ברשימת הסמכויות הבלעדיות לממשל הפדרלי בסעיף 110. ולכן, בהתאם לסעיף 115, לממשל האזורי זכות בכורה על התחום.
הממשל הפדרלי פירש את הביטוי "שדות נוכחיים" כשדות הקיימים בשטח.
כיוון שהחוקה נכתבה מאוחר יחסית לחוקות רבות, היא נחשבת מתקדמת מבחינת זכויות אדם.
בשער השני בחוקה, נקבעות זכויות בסיסיות כמו הזכות לשוויון, לביטחון, לחיים, לפרטיות, למשפט הוגן והזכות לאזרחות.
זכויות אלה מתקדמות גם ביחס לחוקות מערביות.
"לכל עיראקי הזכות לטיפול רפואי.
המדינה תדאג לבריאות הכלל ותבטיח טיפולים מונעים ותרופות בבניית בתי חולים ומרכזי בריאות מסוגים שונים".
"המדינה תדאג לנכים ולבעלי צרכים מיוחדים ותבטיח את הכשרתם לשילובם בחברה..".
שער הזכויות והחירויות בחוקה משמש לטיעונים של מחנות שונים במחלוקות פוליטיות כמו בתיקון חוק המעמד האישי.
חוק המעמד האישי הוא חוק משנת 1959 הקובע את אופן פסיקת בתי הדין הדתיים בענייני אישות, משפחה וירושות.
החוק נחשב בזמנו לאחד המתקדמים בעולם הערבי כשהוא קובע תקנות אחידות לכל הדתות והאסכולות בהתבסס על הלכות האסלאם המקלות ביותר.
ב-2003 ניסו גורמים במועצה העיראקית המייעצת לקבוע בדינים אלו את החוק האסלאמי המלא וכך לדוגמה להתיר פוליגמיה שאסורה בחוק זה.
ב-2014 הציע שר המשפטים לחוקק חוק מקביל המבוסס על השריעה וכונה "החוק הג'עפרי" על שם האימאם השיעי.
השר טען שלשיעים הזכות לפעול בהתאם לדתם מתוקף סעיף 41 לחוקה שקובע ש"העיראקים חופשיים במחויבותם למעמדם האישי בהתאם להלכתם, לאסכולה הדתית שלהם, לאמונותיהם או לבחירותיהם...".
המתנגדים לחוק טענו שאין ליצור חוקים נפרדים לכל אסכולה בהתאם לסעיף 14 לחוקה שקובע ש"העיראקים שווים בפני החוק ללא הבדל מין, מוצא, לאום, מקור, צבע, דת, אסכולה...".
פעילת זכויות האדם, הנא אדואר, קראה לביטול סעיף 41 לחוקה מתוך חשש לניצולו על-ידי מפלגות וגורמים דתיים והדגישה את הסתירה בין שוויון וחוק דתי.
ביולי 2021 הועלתה הצעה לתיקון סעיף 57 לחוק המעמד האישי כך שבמקרה של גירושין, משמורת האם על הילדים תימשך עד גיל 7 במקום 10 ולאחר מכן תועבר המשמורת ישירות לאב או לסב מצד האב.
במקרה שהאם התחתנה מחדש, המשמורת תעבור אוטומטית לאב.
הסעיף המקורי לא מבדיל בין אישה שנשאה בשנית לבין אישה שלא ומותיר את המשמרות בידי האם עד גיל 15 שבו ניתנת לילד הבחירה בין האם לאב.
הצעת התיקון לחוק העלתה ביקורות רבות והתבססה על סעיף 41 לחוקה בדומה לניסיונות קודמים.
בשונה מניסיונות קודמים ההצעה לא מתנגשת עם סעיף 14 הקובע כי כל העיראקים שווים בפני החוק.
סעיף 9 לחוקה מאגד מגבלות על קיומם של כוחות חמושים.
תת-סעיף 9\ב' אוסר על קיום גופים צבאיים מחוץ לשורות כוחות- הביטחון הרשמיים.
תת-סעיף 9\ג' אוסר על פעילות פוליטית של גורמים צבאיים.
לאחר אישור החוקה, פעל הממשל הפדרלי לשילוב המיליציות בכוחות הביטחון הפדרליים בהתאם לתת-סעיף 9\ב'.
בפועל, המיליציות לא שולבו בכוחות הביטחון הפדרליים והן מוסיפות לפעול באופן עצמאי.
ישנן מליציות כמו ארגון בדר שבמקביל לקיומן בניגוד לתת-סעיף 9\ב' פועלות גם כמפלגה פוליטית.
מבין 329 חברי הפרלמנט שנבחרו בבחירות 2018, 48 הגיעו מגוש "אלפתח" שייצג את איגוד המיליציות השיעיות, אל-חשד א-שעבי.
כלומר, כשביעית מחברי הפרלמנט העיראקי מכהנים באופן אנטי-חוקתי.
החוקה העיראקית נוכחת בשיח הציבורי והפוליטי במדינה מעצם היותה החוק העליון וטיעונים במחלוקות פוליטיות ומשפטיות מתבססים על סעיפיה ועל ערפול הניסוח המאפיין אותה.
בשנת 2014, בעקבות ניסיון תיקון חוק המעמד האישי משנת 1959, פעילת זכויות האדם העיראקית, הנא אדואר, קראה לביטול סעיף 41 לחוקה מתוך חשש לניצולו על-ידי מפלגות וגורמים דתיים.
אדואר הדגישה את הסתירה בין שוויון ובין אוטונומיה דתית לאסכולות הדתיות השונות.
לדעתה, האוטונומיה הדתית עלולה להעמיק את השסעים בחברה העיראקית כפי שנראה במלחמת האזרחים.
ד"ר שירזאד א-נג'אר מאוניברסיטת נאוורוז שבדהוכ, התייחס בעבר להיעדר יישום החוקה ובייחוד להיעדר מועצת הפדרציה.
נכון ל-2021 לא חוקק חוק לעיגון סעיף 65 שקובע את מועצת הפדרציה כבית העליון ברשות המחוקקת העיראקית.
כלומר, המדינה העיראקית מתנהלת בניגוד לחוקתה.
למעשה, סעיפים רבים בחוקה לא עוגנו בחוק וכך החוקה מצטיירת לעיתים כנייר ללא תוכן.
דוגמה לכך הם סעיפי הזכויות המתקדמים שלא חוקקו בחוקי עזר ולא נאכפים.
בנוסף להיעדר יישום הסעיפים, נוצרות מערכות חוק בלתי פורמליות במקביל לחוקה.
דוגמה לכך הוא עיקרון ה"מוחאססה" (הקצאת תפקידים לפי מכסות עדתיות) הנהוג במערכת הפוליטית, לא מוזכר בחוקה ויש שיאמרו אף שהוא נוגד את עיקריה.
עיקרון המוחאססה נובע מהמתחים הדמוגרפיים בעיראק ובעיקר בין הרוב השיעי לבין שני המיעוטים הגדולים – הכורדים והערבים-הסונים.
כחלק מעיקרון זה מוקצות מכסות לתפקידים פוליטיים בכירים לכל אחת מהעדות הגדולות.
כך למשל ראש הממשלה, בעל הסמכויות הרבות, יהיה שיעי; הנשיא שתפקידו סמלי בעיקרו יהיה כורדי; ויושב ראש הפרלמנט יהיה ערבי-סוני.
אף על פי כן, עיקרון המוחאססה, או כל חלוקת מכסות לפי מפתח עדתי, אינה מוזכרת בחוקה והיא עומדת בניגוד לסעיפי השוויון המצוינים בה מפורשות.
משאל העם בצפון המדינה: אחת הביקורות על אי-יישומם של סעיפי החוקה מתייחסת להימנעות המדינה מהתמודדות עם סוגיית אזורי המחלוקת בצפון עיראק.
הדרישה להתייחסות לסוגיה הופיעה כבר בסעיף 58 לחוק הניהול שדרש את הסדרת אזורי המחלוקת בצפון עיראק לאחר שבימי שלטון מפלגת הבעת', גורשו רבים מהתושבים הכורדים בשטחים אלו ויושבו במקומם תושבים ערבים כדי לצמצם את שטחי השליטה הכורדיים.
מצד אחד טוענים הכורדים ששטחים אלו צריכים להיכלל תחת האזור הכורדי ומצד שני מדיניות השיערוב גרמה לשינוי דמוגרפי ולא ידוע מי מהי קבוצת הרוב בשטחים אלו.
סעיף 140 לחוקה קובע כי פתרון לסוגיה ימצא עד ל-31 בדצמבר 2007 בעזרת מפקד אוכלוסין באזורי המחלוקת שלאחריו יתקיים משאל-עם בין התושבים שתוצאתו תכריע את שאלת הריבונות על אזורי המחלוקת.
אולם בפועל, שני צידי המחלוקת - הן הרשויות בבגדאד והן רשויות החבל הכורדי האוטונומי בארביל - חששו מתוצאותיהם של מפקד אוכלוסין ושל משאל-עם שכאלה ונכון ל-2021 לא התקיים אף לא אחד מהשניים וסוגיית הריבונות באזורי המחלוקת נותרה בעינה.
חוקת צרפת של 1875 או בשמה המוכר יותר החוקים בדבר החוקה של 1875 , הם סדרת חוקים שנחקקו בידי האספה הלאומית של צרפת בתקופת הרפובליקה השלישית ולמעשה היוו את בסיס החוקה הצרפתית של המשטר הרפובליקאי.
החוקה עברה מספר תיקונים עד אשר משטר וישי למעשה נטרל את עיקרה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכתבו חוקות רפובליקניות חדשות, אשר עיקרי סדרי השלטון שלהן בוססו על חוקת 1875.
החוקה הסדירה את הרכב הרשות המחוקקת עם בית מחוקקים בן שני בתים (עם סנאט שנבחר בעקיפין על בסיס מחאה שמרנית כמשקל נגד ללשכת בית הנבחרים, האספה הלאומית, הנבחרת בידי הציבור); מועצת שרים האחראית לאספה; ונשיא בעל סמכויות הדומות לאלו של מונרך חוקתי.
חוקים אלו הותירו היבטים רבים של המבנה הממשלתי הצרפתי ללא שינוי.
בעיקרם, החוקים מבססים את מבנה המשטר הרפובליקאי בצרפת העומד עד היום בימי הרפובליקה החמישית.
החוקים, המהווים למעשה חוקי יסוד, נחקקו באורח הדרגתי, לפי הסדר הבא:
חוק ארגון הסנאט (l'organisation du Sénat) - 24 בפברואר 1875
שלושת החוקים הללו שונו מעט בהמשך.
זו הפעם הראשונה והאחרונה שמשטר רפובליקאי בצרפת אינו מאורגן על ידי חוקה אמיתית (מוצהרת ומוחלטת בהרכבה), אף על פי שעם הזמן נקלט הכינוי, לשם הפשט, "החוקה של 1875".
החוק החוקתי מ-2 בנובמבר 1945 הקים למעשה ממשלה זמנית לאחר שחרור צרפת, ששמרה על החוקים החוקתיים של 1875 דה-פקטו באי-אתחולם.
החוקה של ניו זילנד היא סך כל החוקים והעקרונות הקובעים את המבנה הפוליטי של ניו זילנד.
שלא כמו מדינות רבות אחרות, לניו זילנד אין מסמך חוקתי יחיד.
זוהי חוקה לא פורמלית, שמהווה שילוב של מקורות כתובים ומקורות בלתי כתובים.
לחוק החוקה 1986 יש תפקיד מרכזי בחוקה, לצד אוסף חוקים אחרים, צווים במועצה, מכתבי הרשאה, החלטות של בתי המשפט, עקרונות אמנת ואיטנגי, ומסורות ומוסכמות בלתי כתובות.
בניו זילנד לא קיים הבדל טכני בין חוקים רגילים לחוקים הנחשבים "משפט חוקתי"; שום חוק לא זוכה למעמד גבוה יותר.
ברוב המקרים הפרלמנט של ניו זילנד יכול לבצע "רפורמה חוקתית" פשוט על ידי העברת פעולות של הפרלמנט, ובכך יש לו את הכוח לשנות או לבטל אלמנטים של החוקה.
עם זאת, ישנם כמה חריגים לכך – חוק הבחירות 1993 מחייב הוראות מסוימות שניתן לתקן רק לאחר משאל עם.
לאחר עשרות שנים של ממשל עצמי, ניו זילנד זכתה בעצמאות סטטוטורית מלאה מבריטניה ב-1947. כיום זוהי מונרכיה חוקתית עם דמוקרטיה פרלמנטרית.
המלך של ניו זילנד הוא ראש המדינה – המיוצג בממלכת ניו זילנד על ידי המושל הכללי – והוא מקור הכוח המבצע, השיפוטי והמחוקק, למרות שהכוח האפקטיבי נמצא בידיהם של שרים שנבחרו לבית הנבחרים של ניו זילנד שנבחר באופן דמוקרטי.
מערכת זו מבוססת על "מודל ווסטמינסטר", אם כי מונח זה אינו מתאים יותר בהתחשב בהתפתחויות החוקתיות המיוחדות לניו זילנד.
לדוגמה, ניו זילנד הקימה בית מחוקקים חד-ביתי בתוך עשור מעצמאותה הסטטוטורית.
החוקה כוללת, בין היתר, את המקורות הבאים:
שם תאריך סוג תיאור עקרונות הסכם ואיטנגי 1840 אמנה האמנה היא הסכם שנערך בין ראשי המאורים ונציגי הכתר הבריטי.
זהו "המסמך המכונן" של ניו זילנד.
הפניות ל"עקרונות אמנת ואיטנגי" מופיעות במספר חוקים.
מדריך הקבינט 1979 אמנה מתאר את נוהלי הקבינט ונחשב כ"מדריך הסמכותי לקבלת החלטות עבור שרים וצוותיהם ועבור משרדי הממשלה".
חוק המידע הרשמי 1982 חוק מספק חופש מידע ושקיפות ממשלתית.
מכתבי הרשאה המהווים את משרד המושל הכללי של ניו זילנד 1983 מכתבי הרשאה מתאר את תפקיד המושל הכללי ואת תפקידה של המועצה המבצעת.
חוק החוקה 1986 חוק מתאר את שלוש זרועות הממשל.
חוק בחירות 1993 חוֹק מתאר את בחירת חברי הפרלמנט.
חוק בתי המשפט הבכירים 2016 חוק מתאר את סמכות השיפוט של הרשות השופטת של ניו זילנד ומהווה את בתי המשפט הגבוהים בניו זילנד כולל בית המשפט העליון של ניו זילנד כבית המשפט האחרון לערעורים של ניו זילנד.
חוקת ניו זילנד אינה מאוגדת והיא נמצאת במסמכים משפטיים פורמליים, בהחלטות של בתי המשפט ובפרקטיקות (שחלקן מתוארות כמוסכמות).
היא קובעת כי ניו זילנד היא מונרכיה חוקתית, שיש לה שיטת ממשל פרלמנטרית, וכי היא דמוקרטיה ייצוגית.
היא משקפת יותר ויותר את העובדה שהסכם ואיטנגי נחשב למסמך מכונן של הממשלה בניו זילנד.
יש לראות את החוקה גם בהקשרה הבינלאומי מכיוון שמוסדות ממשלתיים בניו זילנד חייבים להתחשב יותר ויותר בהתחייבויות ובסטנדרטים הבינלאומיים.
חוק החוקה משנת 1986 מתאר את שלוש זרועות הממשל בניו זילנד: הרשות המבצעת (המועצה המבצעת, שכן לקבינט אין מעמד משפטי פורמלי), הרשות המחוקקת (בית הנבחרים והריבון בפרלמנט) והרשות השופטת (מערכת בתי המשפט).
לפי חוק החוקה 1986, ניו זילנד היא מונרכיה חוקתית, שבה תפקידו של הריבון השולט הוא חוקי ומעשי כאחד.
העיקרון הבסיסי הוא דמוקרטיה, כאשר כוח פוליטי מופעל באמצעות פרלמנט שנבחר באופן דמוקרטי – זה נחשב לעיתים קרובות כ"המונרך שולט אבל הממשלה שולטת כל עוד יש לה את תמיכת בית הנבחרים".
חלק 1 של חוק החוקה מתאר את "הריבון", המלך השולט, כראש המדינה של ניו זילנד.
הזרועות המחוקקות, המבצעות והמשפטיות של ניו זילנד פועלות בהתאם לחוק החוקה 1986 ולמוסכמות שונות בלתי כתובות, שנגזרות משיטת וסטמינסטר.
בניו זילנד קיים בית מחוקקים בשם הפרלמנט של ניו זילנד, המורכב מהמלך של הפרלמנט ובית הנבחרים.
על פי עקרון הריבונות הפרלמנטרית, הפרלמנט רשאי להעביר כל חקיקה שירצה.
מאז 1996, ניו זילנד משתמשת בשיטה היחסית של חברים מעורבים (MMP), שהיא בעצם ייצוג יחסי עם מושבים של חברים בודדים (שיכולה להשפיע על המידתיות של הבית, אבל רק במידה מוגבלת).
שבעה אלקטורלים נשמרים כיום לחברים שנבחרו ברשימה מאורית נפרדת.
עם זאת, מאורי רשאי לבחור להצביע ולהתמודד על המושבים הלא שמורים, וכמה מהם נכנסו לפרלמנט בדרך זו.
הקבינט, האחראי לפרלמנט, מפעיל את הסמכות המבצעת.
הקבינט מהווה ביטוי מעשי של גוף רשמי המכונה המועצה המבצעת.
ראש הממשלה, כמנהיג הפרלמנטרי של המפלגה הפוליטית או קואליציית המפלגות המחזיקות או זוכות לתמיכה של רוב מושבים בבית הנבחרים, יושב ראש הקבינט.
סעיף 6(1) לחוק החוקה 1986 קובע, "אדם יכול להתמנות ורשאי לכהן בתפקידו כחבר המועצה המבצעת או כשר הכתר רק אם אותו אדם הוא חבר פרלמנט".
ראש הממשלה וכל שאר השרים נכנסים לתפקידם עם קבלת צו מאת המושל הכללי; נוהג זה מבוסס על העיקרון שכל הכוח הביצועי נובע בסופו של דבר מהריבון.
ממשלה חייבת להיות מסוגלת לזכות ולשמור על תמיכת רוב חברי הפרלמנט על מנת לייעץ למושל הכללי ולריבון; זהו העיקרון של ממשל אחראי.
מערכת המשפט של ניו זילנד היא היררכיה המורכבת מבית המשפט העליון של ניו זילנד, בית המשפט לערעורים של ניו זילנד, בית המשפט הגבוה של ניו זילנד ובתי המשפט המחוזיים.
בתי המשפט הללו הם כולם בסמכות שיפוט כללית.
ישנם מספר בתי משפט נוספים בסמכות מומחים, לרבות בית הדין לעבודה, בית המשפט לאיכות הסביבה ובית המשפט לקרקע מאורית, וכן בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט לנוער, הפועלים כחטיבות מיוחדות של בתי המשפט המחוזיים.
ישנן גם מספר ערכאות מיוחדות הפועלות בתפקיד שיפוטי או מעין שיפוטי, כגון בית הדין לסכסוכים, בית הדין לשכירות ובית הדין של ואיטנגי.
לחוק הניו זילנדי שלושה מקורות עיקריים: המשפט המקובל האנגלי; חוקים מסוימים של הפרלמנט של בריטניה שנחקקו לפני 1947 (בעיקר מגילת הזכויות 1689); וחוקים של הפרלמנט של ניו זילנד.
בפרשנות המשפט המקובל, קיימת חזקה הניתנת להפרכה התומכת באחידות עם המשפט המקובל כפי שפורש בבריטניה ובתחומי שיפוט קשורים.
חוסר אחידות מתעורר כאשר בתי המשפט בניו זילנד שוקלים תנאים מקומיים המצדיקים זאת או כאשר החוק שונה בחוק הניו זילנדי.
קיום הוועדה המשפטית של המועצה הפרטית בלונדון כבית המשפט האחרון לערעורים והנוהג של שופטים לנהוג לפי החלטות בריטיות, למרות שמבחינה טכנית, הן אינן מחויבים להן, שניהם חיזקו את ההנחה הזו.
בית המשפט העליון של ניו זילנד, שהוקם על ידי חקיקה באוקטובר 2003 ושהחליף את המועצה הפרטית לערעורים עתידיים, המשיך לפתח את השיטה הזו.
מקומו של הסכם ואיטנגי בחוקה הוא נושא לוויכוחים רבים.
לאמנה אין מעמד משפטי מובנה, אך היא מוזכרת בחוקים שונים והיא נתפסת יותר ויותר כמקור חשוב למשפט חוקתי.
חוק אמנת ואיטנגי משנת 1975 הכניס את נוסח האמנה לחוק בפעם הראשונה (כלוח זמנים) וקבע את בית הדין של ואיטנגי כמיועד לחקור טענות הנוגעות ליישום עקרונות האמנה.
החוק היה תחילה פרוספקטיבי אך תוקן ב-1985 כך שניתן יהיה לחקור טענות המתוארכות לחתימה על האמנה ב-1840.
הפניות ל"עקרונות אמנת ואיטנגי" מופיעות במספר חוקים, אם כי העקרונות עצמם לא הוגדרו בחוק.
במקום זאת הם מוגדרים על ידי החלטת המשפט המקובל של בית המשפט לערעורים משנת 1987, "פרשת הקרקעות" המפורסמת שהביאה מועצת המאורי של ניו זילנד בשל חששות לגבי העברת נכסים ממשרדי ממשלה לשעבר למפעלים בבעלות המדינה, חלק מהארגון מחדש של כלכלת ניו זילנד על ידי ממשלת הלייבור הרביעית.
מכיוון שהמפעלים בבעלות המדינה היו בעצם חברות פרטיות בבעלות הממשלה, הן דרשו שנכסים שניתנו על ידי מאורים לשימוש המדינה יוחזרו למאורים על ידי בית הדין של ואיטנגי.
מועצת המאורי ביקשה לאכוף את סעיף 9 לחוק המפעלים בבעלות המדינה משנת 1986: "שום דבר במעשה זה לא יתיר לכתר לפעול באופן שאינו עולה בקנה אחד עם עקרונות אמנת ואיטנגי".
חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד
חוק מגילת הזכויות של ניו זילנד קובע את הזכויות האזרחיות והפוליטיות של אזרחי ניו זילנד כנגד שלוש זרועות הממשל וגופים ואנשים הממלאים תפקידים ציבוריים.
החוק אינו משוריין, וניתן, בתיאוריה, לשנותו על ידי הפרלמנט ברוב רגיל.
מכיוון שהיא אינה חוק עליון, החוקה של ניו זילנד היא בתיאוריה קלה יחסית לרפורמה, והיא דורשת רק רוב של חברי הפרלמנט כדי לתקן אותה, דבר שהומחש באמצעות ביטול המועצה המחוקקת ב-1950
היבטים מסוימים של החוקה מושרשים, באופן מסודר.
סעיף 268 עצמו אינו מוגן על ידי הוראה זו, כך שממשלה יכולה לבטל באופן חוקי את סעיף 268 ולהמשיך לשנות את חלקי החוק, שניהם ברוב רגיל בלבד בפרלמנט.
עם זאת, הוראת ההשתרשות נהנתה מתמיכה דו-מפלגתית ארוכת שנים, וההשלכות האלקטורליות של שימוש בפרצה חוקית כדי לשנות הוראה מושרשת יהיו כנראה חמורות.
למרות שהוא אינו מעוגן מבחינה חקיקתית, לא סביר שיתרחש שינוי מהותי בהיבטים אחרים של החוקה בהיעדר תמיכה רחבה, בין אם באמצעות הסכם חקיקה רחב או באמצעות משאל עם.
אין דרישה למשאל עם כדי לחוקק שינוי חוקתי בניו זילנד, למעט שיטת הבחירות ותקופת הפרלמנט.
עם זאת, היו כמה משאלי עם בהיסטוריה של ניו זילנד, לאחרונה כדי להחליט על אופי הרפורמה האלקטורלית בניו זילנד.
קבוצות רבות דוגלות ברפורמה חוקתית באמצעות משאל עם, למשל הרפובליקה של ניו זילנד תומכת במשאל עם על רפובליקה.
המועצה הפרטית כבית המשפט הגבוה ביותר לערעורים בניו זילנד הוחלף על ידי בית המשפט העליון של ניו זילנד בחוק פשוט של הפרלמנט למרות קריאות של המפלגה הלאומית של ניו זילנד לקיים משאל עם בנושא.
חוק משאל עם ביוזמת אזרחים משנת 1993 מאפשר לערוך משאלי עם לא מחייבים בכל נושא אם תומכים יגישו עצומה לפרלמנט חתומה על ידי 10% מהבוחרים הרשומים.
ב-1999 נערך משאל עם אחד כזה, בשאלה האם יש לצמצם את מספר חברי הפרלמנט מ-120 ל-99. האלקטורים הצביעו ברובם המכריע בעד ההצעה.
משאל עם בנושאים חוקתיים בניו זילנד (תוצאה מודגשת):
סקר של TVNZ ב-2004 מצא ש-82% מהנסקרים סברו שלניו זילנד צריכה להיות "חוקה כתובה".
בשנת 2016, ראש הממשלה לשעבר ג'פרי פאלמר ואנדרו באטלר יצרו "חוקה עבור אוטארואה ניו זילנד" כדי לעורר דיון ציבורי על חוקה כתובה.
בנובמבר 2004 הכריזה ראש הממשלה הלן קלארק על הקמת ועדה נבחרת של בית הנבחרים שתערוך חקירה לגבי ההסדרים החוקתיים הקיימים של ניו זילנד.
גם המפלגה הלאומית וגם ניו זילנד פירסט לא השתתפו.
החל משנת 2005 נערכה החקירה של הוועדה להסדרים חוקתיים.
הוועדה הגישה שלוש המלצות מרכזיות לממשלה:
עקרונות גנריים צריכים לעמוד בבסיס כל הדיונים בשינוי חוקתי בהיעדר תהליך קבוע
ייעשה מאמץ מוגבר לשיפור חינוך אזרחי ולימודי אזרחות בבתי הספר
הממשלה תשקול אם מכון עצמאי יכול להגיע להבנה ציבורית טובה יותר של ההסדרים החוקתיים של ניו זילנד, ולערוך דיון מושכל בנושא.
ב-2 בפברואר 2006 הגיבה הממשלה לדו"ח הוועדה.
הממשלה הגיבה בחיוב להמלצה הראשונה והשנייה, אך לא תמכה בהמלצה השלישית.
בדצמבר 2010, הוכרזה סקירה חוקתית כחלק מהסכם האמון בין המפלגה הלאומית למפלגה המאורית.
ההסכם היה חלק מהוויכוח על עתידם של הבוחרים המאורים.
המפלגה הלאומית תמכה במדיניות של ביטול המושבים בעוד שהמפלגה המאורית רצתה שהמושבים יהיו מעוגנים בחוק.
הסקירה החוקתית נוצרה כדרך לספק את שני הצדדים.
בשנת 2010 פורום הכיסאות של איווי פורום המורכב מאנשים מארגון איווי(אנ'), ארגון מאורי בניו זילנד הקים קבוצת עבודה חוקתית על מנת ליצור שיחה עם שיח של המאורים כיצד ניתן לפתח חוקה לניו זילנד מנקודת מבט מאורית.
פורום יושבי ראש איווי הנחה את קבוצת העבודה לבסס את הדיונים על הכרזת העצמאות משנת 1835, על הסכם ואיטנגי, על הצהרת האומות המאוחדות על זכויותיהם של עמים ילידים ועל העקרונות של טיקנגה.
הפורום קיים 252 פגישות עם מאורים במארה ובמסגרות אחרות בין 2012 ל-2015 הממצאים פורסמו ב-2016 במסמך בשם Matike Mai Aotearoa.
חוקת צרפת הנוכחית אומצה ב-4 באוקטובר 1958. היא נקראת בדרך כלל חוקת הרפובליקה החמישית , והיא החליפה את חוקת הרפובליקה הרביעית של 1946. החוקה הנוכחית כוללת את הפרדת הדת מהמדינה, דמוקרטיה ורווחה חברתית כעקרונות הליבה של המדינה הצרפתית.
נשיא צרפת הראשון בתקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית, שארל דה גול, היה הכוח המניע העיקרי בהצגת החוקה החדשה וביצירת הרפובליקה החמישית, בעוד שהטקסט נוסח על ידי מישל דברה.
מאז תוקנה החוקה עשרים וחמש פעמים, האחרונה ב-2024.
ההקדמה לחוקה מזכירה את הצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789, ומבססת את צרפת כמדינה חילונית ודמוקרטית השואבת את ריבונותה מהעם.
מאז 2005 היא כוללת גם מחויבות לאמנת הסביבה.
החוקה הצרפתית קבעה שיטת משטר חצי-נשיאותית, עם שתי משרות "מתחרות": לרשות המבצעת יש גם נשיא וגם ראש ממשלה, ובניגוד לדמוקרטיות פרלמנטריות (בהן לנשיא יש תפקיד סמלי וראש הממשלה מנהל את הממשלה) שני התפקידים הם ביצועיים באופיים.
תפקידים אלו נתמכים בסעיפים 5 ו-21 לחוקה, הקובעים בהתאמה כי הנשיא הוא שומר המדינה והחוקה, ולראש הממשלה הסמכות להחליט על פעולות ומדיניות הממשלה.
הפרלמנט הצרפתי חלש יחסית למערכות פרלמנטריות, ויש לו סמכות חקיקה מוגבלת: סעיף 34 של החוקה מפרט תחומים בלעדיים לחקיקה פרלמנטרית, אך שאר התחומים נותרים לתקנות ההנהלה.
לנשיא יש גם את הסמכויות המכריעות לערוך משאל עם ולפזר את האספה הלאומית.
בעוד שהפרלמנט עשוי להעביר הצעת אי-אמון בממשלה.
שארל דה גול, הנשיא הראשון של הרפובליקה החמישית, היה גורם מרכזי באימוץ החוקה החדשה, שכן הוא נקרא לחזור בו מפרישה ונמנע בקושי מהפיכה כתוצאה ממלחמת העצמאות של אלג'יריה.
דה גול תמך בפרשנות של החוקה התומכת בנשיא חזק.