tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן התגלו חילוקי דעות בין וגמן לשאר חברי המועצה המנהלת, ווגמן התבקשה לעזוב את המועצה.
בנוסף, היא ומספר תומכים ביטלו את חברותם באגודה האנתרופוסופית עצמה.
אולם העבודה הרפואית פרחה, ווגמן נסעה רבות, והתמיכה בתנועה גדלה במהירות והרחיבה את גבולות הרפואה.
בתקופה זו היא הייתה פעילה במיוחד בהולנד ובאנגליה.
וגמן נפטרה בארלסהיים ב-1943, בגיל 67.
איטהארי (בנפאלית: ईटहरी) היא עיר במחוז סונסארי שבפרובינציית מס' 1 שבדרום-מזרח נפאל.
ונחשבת למרכז עסקים ותחבורה חשוב וצומח.
איטהארי ממוקמת כ-20 קילומטרים צפונית לבירטנגר ובמרחק דומה דרומית לדהאראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של נפאל משנת 2021, התגוררו באיטהארי 197,241 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה בפרובינציה מס' 1, אחרי בירטנגר.
איחוי (מלאכת יד) הוא תיקון, הטלאה או תפירה של קרעים, חורים וקטעים בלויים ולעיתים גם קטעים מוכתמים בבגדים ובדים ארוגים או סרוגים.
באנציקלופדיה הראשונה לעבודות המחט שיצאה לאור ב-1884 'The Complete Encyclopedia of NEEDLEWORK' הפרק על איחוי (Mending), הוא השלישי מבין 20 פרקי הספר.
באנגלית ישנן מספר מילים לאיחוי: Mending שמשמעותו תיקון באופני תפירה שונים, Darning שמשמעותו תיקון הנעשה באריגת מחט ומדמה את הבד המקורי.
מלבישים את הקטע שמסביב לחור שבגרב או בבד על פטריה מעץ או כלי מעוגל.
Patching הטלאה, שבה מכסים את החור או הכתם בטלאי.
בשנים האחרונות שלושת המילים הללו משמשות בערבוביה מה שעשוי להקשות מעט כאשר מחפשים הוראות לתיקונים.
יש להניח שאיחויי בדים התחילו מעט לאחר שאנשים למדו לארוג בדים בעמל רב ורצו לשמר את הבדים.
בתרבותיות נוודיות ארגו פיסות בד קטנות יותר או ארגו וקלעו רצועות כיוון שהנול הנייד היה קטן וצר, את הפיסות או הרצועות איחו כדי לקבל בדים גדולים יותר.
רק כאשר האנשים התחילו להתיישב מקומות קבע בתקופה הנאוליתית יכלו לבנות נולים יותר גדולים.
במאה ה-17 וה-18 כל ילדה למדה תפירה ורקמה מגיל צעיר ככל האפשר, כהכנה לחייה כעקרת בית שאז תהיה ממונה על תחזוקת המצעים והבגדים, גם אם תהיה לה תופרת שתתפור את בגדיה, עליה יהיה לתקן כל בד שהתבלה או נקרע.
הילדות התאמנו על דוגמיות רקימה בתכי איחוי שונים המחקים דוגמאות של בדים ארוגים.
שיטת התיקון הזו נקראה 'תיקון אמנותי', הבד המתוקן והמחוזק צריך היה להיראות כך שלא יראו שהוא תוקן.
עד שלהי המאה ה-עשרים, למדו בנות בבתי הספר באירופה ואמריקה במסגרת שיעורי חובה, שיעורי 'מלאכת יד - בנות' בהם לימדו את הבסיס לתפירה ורקמה וגם לימדו סריגת גרביים יחד עם איחוי גרביים.
במושגי התרבות המערבית בגד מתוקן ומוטלא היה 'סימן לעוני` אי לכך היו תופרות שהתמחו ב'תיקון אמנותי' שם מכובס לתיקון סמוי מהעין.
כבר במאה ה-3 לפני בספירה, המליץ הסנטור קאטו ברומא שעבדים העובדים בחקלאות, יטליאו את בגדיהם בימי גשם כשאינם יכולים לעבוד בשדות.
לאחר מכן טלאי היה מילה נרדפת להשפלה, באנגליה תקופת מלכות טיודור זה שימש ככינוי לאידיוט הכפר, מישהו שלבש את הבגדיים הכי בלויים, אצל דיקנס בגדים מוטלאים הם תמצית היאוש וחוסר האונים, אצל ארנסט המינגוויי הבגדים המוטלאים והקרועים הם סמל לאירופה המשוסעת.
במשך ההיסטוריה טלאים שמשו עקרות בית בעלות תושיה, כדי להאריך את חיי הבגד בעוד כמה שנים..
זה היה עד שנות ה-1960, שאז צמחה תנועת ההיפים שהפכו את אופנת הבגדים הקרועים והמוטלאים לעיתים, לסימן היכר תרבותי התבדלות מהמקובל.
תיקון של פריטים במזרח אסיה נחשב אמנות בפני עצמה המכבדת את היוצר הראשוני ואת ההיסטוריה של הפריט המתוקן.
בכל ארץ שיטת התיקון קבלה שם מכובד.
ביפן מתקנים כלי חרס בשיטת קינצ'וגי ובדים ובגדים בשיטת בורו וסאשיקו.
בהודו מתקנים בגדים ובדים בשיטת קנטה.
בספרי תפירה או ספרי מלאכה או לעיתים ספרי היסטוריה של טקסטילים יש פרק מיוחד או פסקאות נרחבות על איחוי, של אריגים, סריגים ובגדים בכלל.
לרוב הוא מכיל גם הוראות לתחזוקה נכונה של הביגוד, כדי להפחית בצורך באיחוי.
בישראל הופיע פרק מיוחד על תחזוקת בגדים בספר הבישול 'כך נבשל' של ויצו כי 'טיפול סדיר ונכון מאריך ימיו של בגד' כדי לשמור על הלבוש מבילוי וליכלוך' וכותבים עוד 'קרע או פגם אחר יש לתקן בהקדם האפשרי'.
בספר אנגלי Newnes Complete Needlecraft בפרק Mending כותבת העורכת שתיקוני בדים ביתיים ואישיים היא מלאכה משעממת ולכן כל אחת מתפתה לערום את הדברים עד שהמצב גרוע.
אי לכך היא מיעצת להתרגל לתקן את הנדרש, מיד לאחר הכביסה ובבדים שאינם כביסים לתקן מיד כששמים לב שמשהו קרוע.
בספר 'לבת וגם לבן לא יזיק לדעת' שכתבה אסתר קל ב-1956, מוזכר בפרק 'בגדי חורף ' שכאשר האם מורידה את בגדי החורף, היא מושיבה את אחותה של הכותבת לתקן אתהגרביים מן השנה שעברה, ואת הסופרת האם מלמדת לתקן גרביים עם פטריה.
בארץ היה ידוע בעיקר הביטוי יאיחוי גרביים', ועד אמצע שנות ה-1960 אף נמכר חוט מיוחד לאיחוי.
תיקוני גרביים כמו גם תיקוני בגדים בכלל כמעט ונעלמו בסוף שנות ה-1970 עם תחילת האופנה המהירה.
פעם היה מקובל לאחות הכל, גרביים, צווארונים כיסים, כלי מיטה, זה היה חלק מחובות עקרת הבית, בגדים עברו במשפחה מילד לילד הבא אחריו או אפילו מדור לדור.
התפתחות תעשיית 'האופנה המהירה' שאפשרה לאנשים לקנות בגדים זולים ללבשם כמה פעמים ואז לקנות בגדים חדשים הפסיקה את מנהגי האיחוי והתיקון, אבל כשערימות הטקסטיל הצטרפו לבעיות של זיהום הסביבה קמה תנועות של מיחזור משביח לבגדים ותפירה איטית שעודד נשים וגברים רבים להפסיק לזרוק אלא לשוב ולתקן בגדים.
בספר 'On Mending Stories of damage and repair' כותבת המחברת סיליה פים (Celia Pym) במבוא לספרה ש'המילה איחוי משמשת גם לגוף מחלים ובעיקר לאיחוי עצמות'.
וכי האססוסיאציה הראשונה שמישהו עושה כאשר אתה שואל אותו על איחוי היא תיקון גרביים הם זוכרים סבתא, אמא, דודה, דוד או אבא שמאחים גרביים או יש להם סל עם גרביים ובגדים שיש לתקן.
הבגדים שהכותבת מתקנת עבור אנשים מכילים עבורם סיפורים משפחתיים לעיתים של מי שסרג את הסריגים ולעיתים על מי שלבשו אותם.
בספר THE BOOK OF FINE LINEN שכתבה פרנסואה דה בונוויל (Francoise de Bonneville), שבו היא סוקרת את ההיסטוריה של התפתחות כלי המיטה, המגבות ומפות השולחן.
היא מציינת שבספר הוראות לעובדות בית שיצא לאור ב-1896, כתוב 'שרחצה וכביסה נעשים בימי רביעי, גיהוץ בימי חמישי ותיקונים בימי ששי'.
חשיבות התיקונים באה לביטוי גם בביטוי האנגלי הגורס 'שתפר במועדו חוסך תשעה תפרים יותר מאוחר' A Stitch in time saves nine
אחת התופעות המענינות הוא תיקונים במחט וחוט שנעשו על כתבי יד ותעודות קלף מימי הביניים.
שטיחי קיר עתיקים שהושקעו בהם מאות שעות עבוודה, ששימשו כאמנות נייחת של בתי האצולה באירופה בגלל האפשרות לגלגל אותם ולהעבירם מארמון לארמון.
בעלי המקצוע המאחים אותם נקראים רפאים.
בבלגיה בית האריגה הוותיק דה וויט (De Wit) שהתחיל לארוג שטיחי קיר עוד במאה ה-17, הקים ב--1980 בית מלאכה לתיקון, איחוי וניקוי שטיחי קיר עתיקים, בשיטות מסורתיות ומודרניות.
מפעל האריגה ובית המלאכה לתיקונים נמצאים במנזר לשעבר במכלן (Mechelen).
בית המלאכה מחזיק חוטים באלפי גוונים.
בביקור במקום אפשר לראות את העובדים מתקנים בחוט ומחט את השטיחים הענקיים.
בספר Carl and Karin Larsson Creators of the Swedish Style של זוג האמנים השוודים קארין בריו לארסון וקארל לארסון שהיו מהורי הסגנון השוודי המודרני, יש ציור של ערב בביתם קארל מקריא בקול רם וקארין מאחה את בגדי הילדים.
עם עליית תנועת ההאטה וחידוש העניין בשמירה על איכות הסביבה, ישנן אמניות שהתחילו לאחות בצורה אמנותית כמו למשל קייט באולס (Kate Bowls) שיצרה סדרה של 15 ספרים באיחוי בהשפעת אוסף של מצעים ישנים ואוסף חוטים שקבלה מעמית.
בספר על פירוש חלומות שכתב גוסטבוס הינדמן מילר (Gustavus Hindman Miller), מבואר שאם חולמים על איחוי (mending) בגדים מלוכלכים, סימן שהחולם יחליט לתקן עוול כלשהו ברגע לא מתאים אבל אם הבגד נקי, החולם יהיה מצליח בהגדלת רכושו.
אם אשה צעירה חולמת על איחוי המשמעות היא שהיא תהיה עוזרת שיטתית לבעלה.
בספר 'הסיפור של האי הנעלם' מאת ז'וזה סאראמאגו, [תורגם לעברית על ידי מרים טבעון ב-2003] גיבורת הסיפור היא אשה ש'מטליאה גרביים' ומנקה.
לאיחוי משתמשים בחוטים, פיסות בד, מחטים, שיפוד קרושה ופטריה מעץ לעיתים עובדים בידיים לעיתים במכונת תפירה.
יש גם אנשים שמדביקים קרעים בטלאי מיוחד עם דבק על גבו.
איטה ממץ (Itta, גם Itte, אידה Ida, או אידוברגה Iduberga; 592 – 8 במאי 652) הייתה אשתו של פפין מלנדן (הראשון), המאיורדומוס (הממונה על הארמון) של ממלכת אוסטרזיה הפרנקית.
לאחר מותו, היא הקימה את מנזר ניוול , שם הפכה לנזירה קולומבנית יחד עם בתה, גרטרוד מניוול .
שתיהן זוכים לכבוד כקדושות על ידי הכנסייה הקתולית.
אין תיעוד ישיר של הוריה, אך הוצע כי היא באה ממשפחה בעלת מעמד סנאטורי שמקורה באקוויטניה, והייתה בתו של ארנואלד , בישוף מץ, בנו של אנסברטוס .
אחיה היה מודואלד , בישוף טרייר, ואחותה הייתה אם המנזר סוורה (Severa).
היא נישאה לפפין מלנדן, המאיורדומוס של הארמון המלכותי המרובינגי.
לאחר מותו של פפין בשנת 640, איטה ובתה, גרטרוד, פרשו מהבירה לחיים של הרהור דתי.
מאוחר יותר, בסביבות שנת 647, בעצת אמנדוס, בישוף מאסטריכט, היא ייסדה את מנזר ניוול.
המנזר היה במקור רק קהילה של נזירות, אך מאוחר יותר הוא הפך למנזר כפול , כאשר לנזירות הצטרפה קבוצה של נזירים אירים שהציעו להם תמיכה בפעולות המנזר.
ייתכן שהיא מינתה את בתה, גרטרוד, לאם המנזר הראשונה שלה, בעוד שהיא עצמה חיה שם כנזירה פשוטה, וסייעה לאם המנזר הצעירה בעצתה.
איטה מתה במנזר ב-8 במאי 652.
לאיטה נולדה בת נוספת מפפין, אם המנזר בגה מאנדן, שנישאה לאנסגיזל, בנו של הבישוף ארנולף ממץ, לפני שהצטרפה למנזר.
דרך בגה, איטה היא סבתו של פפין מהרסטל (האמצעי) ואחת מהאמהות השלטות של השושלת הקרולינגית.
בניה היו גרימואלד (הזקן), מאיורדומוס ואביו של המלך כילדברט המאומץ; בנה השני של איטה באבו (או אלווין, Allowin), הפך לנזיר ולאחר מכן הוכרז כקדוש.
גם שתי בנותיה זכו לקדושה.
איטה הוכרזה כקדושה על ידי הכנסייה הקתולית.
יום החג שלה נחגג ב-8 במאי.
היא זוכה לכבוד כקדושה המגנה של הכפר הצרפתי איטוויל , שנוסד באתר של חווה שהקימה.
איטו (ביפנית: 伊東市) היא עיר הממוקמת בחוף המזרחי של חצי האי איזו במחוז שיזואוקה, יפן.
נכון ל-1 באוגוסט 2023, בעיר אוכלוסייה מוערכת של 63,343 איש וצפיפות אוכלוסין של 510 איש לקמ"ר.
השטח הכולל של העיר הוא 124.13 קמ"ר.
איטו ממוקמת במזרח מחוז שיזואוקה, בפינה הצפון-מזרחית של חצי האי איזו, ופונה למפרץ סגאמי שעל האוקיינוס השקט.
רוב האזור החופי של העיר נמצא ברחבי , ובגלל זה העיר ידועה במעיינות החמים האונסן שלה עם מלונות ואתרי נופש רבים.
בשל קרבתו של הפארק לטוקיו והתחבורה הזמינה, הוא נחשב לפארק הלאומי המבוקר ביותר בכל יפן.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין היפני, אוכלוסיית איטו הגיעה לשיאה בסביבות שנת 2000.
לעיר אקלים המאופיין בקייצים חמים ולחים, ובחורפים מתונים יחסית.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באיטו היא 14.8 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 2,200 מילימטרים, כאשר ספטמבר הוא החודש הגשום ביותר.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר בממוצע הן בחודש באוגוסט, עם כ-25.1 מעלות צלזיוס, והנמוכות ביותר הן בחודש בינואר, עם כ-5.3 מעלות צלזיוס.
בתקופת אדו, כל היה שטח בשליטה ישירה של שוגונות טוקוגאווה, והאזור שכיום כולל את איטו היה מאוכלס ב-15 יישובים קטנים שעסקו בחקלאות ודיג.
באזור זה הורתה השוגונות ב-1604 לוויליאם אדמס לבנות את כלי השיט הראשונים בסגנון מערבי ביפן.
התקופה מונצחת באיטו על ידי רחוב הקרוי על שם אדמס.
האזור אורגן מחדש לארבעה כפרים (צושימה, איטו, קומורו ואוסאמי) בתוך מחוז קאמו עם הקמת מערכת הרשויות המקומיות המודרנית בתחילת תקופת מייג'י ב-1889, והועבר למחוז טאגאטה ב-1896. ב-1 בינואר 1906, הכפר איטו הועלה למעמד של עיר.
רעידת האדמה בקנטו בשנת 1923 גרמה לנזק באיטו עם צונמי בגובה 5 מטרים.
שירותי הרכבת בעיר החלו בשנת 1938. בשנת 1947 איטו סיפחה אליה את הכפר הסמוך קומורו.
בשנת 1950 הוכרזה איטו כ"עיר תיירות ותרבות בין-לאומית" על ידי הממשלה.
היא הורחבה באמצעות סיפוח הכפרים השכנים צושימה ואוסאמי ב-1 באפריל 1955.
באיטו קיים מודל ראש עירייה–מועצה עם ראש עיר הנבחר ישירות ובית מחוקקים חד-ביתי של 20 חברים.
העיר שולחת חבר אחד לאספה המחוזית של שיזואוקה.
התיירות באיטו היא מרכז הכלכלה המקומית, ובמקום המשני יש דיג מסחרי וייצור דגים מיובשים.
באיטו יש נמל מסחרי לדיג וכן את אזור המנוחה הפופולרי Michi no Eki Itō Marine Town עם נמל יאכטות.
באיטו יש עשרה בתי ספר יסודיים ציבוריים וחמש חטיבות ביניים ציבוריות המופעלים על ידי העירייה, ושני בתי ספר תיכוניים ציבוריים המופעלים על ידי מועצת החינוך של מחוז שיזואוקה.
בנוסף, המחוז מפעיל גם בית ספר לחינוך מיוחד.
כמה קווי רכבת עוברים באיטו, וכמו גם הכביש הלאומי 135.
איטו מקיימת ברית ערים תאומות עם:
איטוקוואה (שם מלא: 25143 איטוקוואה; באנגלית: 25143 Itokawa) הוא אסטרואיד הנמנה עם אסטרואידי אפולו, והוא חוצה את מסלול מאדים.
אסטרואיד זה היה במוקד תשומת הלב המדעית בשל נחיתתה של הגשושית היאבוסה עליו ב-21 בנובמבר 2005. מדובר בנחיתה השנייה על אסטרואיד לאחר שהגשושית NEAR Shoemaker נחתה על ארוס ב-12 בפברואר 2001.
איטוקוואה התגלה בשנת 1998 על ידי מיזם לינקולן לחקר אסטרואידים קרובי ארץ.
הוא נקרא על שמו של היידו איטוקווה, מדען טילים יפני.
החללית היאבוסה הגיעה לקרבתו ב-12 בספטמבר 2005 והיא אף נחתה על פניו ב-20 בנובמבר 2005 למשך כחצי שעה, אך בשל תקלה היא לא הצליחה ליטול דוגמאות קרקע מפני השטח של האסטרואיד בטרם המריאה שוב.
ב-25 בנובמבר 2005 ביצעה החללית ניסיון שני לאסוף דגימות קרקע מהאסטרואיד.
הקפסולה עם דגימות הקרקע נחתה במתחם וומרה, אוסטרליה ב-13 ביוני 2010. ב-16 בנובמבר 2010 הודיעה הסוכנות היפנית לחקר החלל כי אכן נמצאו דגימות מהאסטרואיד בקפסולה שהושבה לכדור הארץ, לאחר מסע שנמשך שבע שנים.
לאיטוקוואה צורה המזכירה את האות S.
צילומי מכ"ם שצולמו מכדור הארץ חשפו כי האסטרואיד מסתובב סביב צירו העיקרי אחת ל-12.5 שעות.
תוואי השטח העיקריים על איטוקוואה זכו לשמות בידי מדעני היאבוסה.
שמות אלה עדיין לא רשמיים, אך הם נבחרו לפי הקווים המנחים של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי והם מכונים בשמם של אתרים ידועים בכדור הארץ ולפי מידת הקשר שלהם לפרויקט היאבוסה.
איטלו דיסקו הוא ז'אנר מוזיקלי שמקורו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 באירופה.
שמו של הז'אנר נגזר משמה של איטליה, שכן רבים מהשירים ממנו נעשו בה, אך הוא אינו ייחודי לה.
בסוף שנות ה-70, כאשר בארצות הברית נתפס הדיסקו כזרם פופוליסטי ונדוש, התפתח באירופה סגנון האיטלו דיסקו, בהתאם להתפתחות הטכנולוגית ולסביבה התרבותית - תפוצת הסינתיסייזרים הביתיים, תחנות הרדיו האזוריות והפורמט הטלוויזיוני תואם Top Of The Pops.
האיטלו דיסקו מאופיין באווירה של "כיף" ומשתמש במקצב הבסיסי של הדיסקו, ללא האספקטים הפאנקיים, תוך שימוש נרחב במוזיקה אלקטרונית.
האחראי הראשי להתפתחות סגנון זה הוא ג'ורג'ו מורודר, מפיק איטלקי ממוצא גרמני שפעל במינכן שבגרמניה.
מורודר הפיק בסוף שנות השבעים סדרה של להיטי דיסקו אלקטרוני מהפכניים ובהם "I Feel Love" של דונה סאמר ב-1977, ופסקול הסרט "אקספרס של חצות" ב-1978. במקביל צברה המוזיקה האלקטרונית פופולריות גם בצרפת, ועם הקרוס-אובר למיינסטרים ניתן למנות שם כמה להיטי מצעדים ובהם Space בשירם "Magic Fly", ו-Cerrone בשירו "Supernature".
הסגנון כונה "איטלו" בנסיבות מסחריות גרידא, ומחוץ לאיטליה נחשב לצליל "אירופאי" (Euro-Pop) ולאו דווקא איטלקי.
מה עוד שאת רוב המוזיקה שמכנים כיום "איטלו" לא עשו באיטליה כי אם בצרפת וגרמניה.
ב-1978 הקימו בניו-יורק צוות מפיקים איטלקיים את בית ההפקה "Goody Music Records", שטבע את צליל ה"בוגי" שהתפתח עם הזמן לאיטלו האופייני.
לאחר שהלייבל פשט את הרגל ב-1982, כמה מהמפיקים (צ'לסו ואלי, מאורו מאלוואסי) "חזרו הביתה" ועמדו מאז מאחורי כמה מהקלאסיקות הגדולות של הז'אנר, ואף מאחורי הפקות של אמנים איטלקיים גדולים אחרים שלא קשורים לז'אנר, כגון להקת מאטיה באזאר, ארוס רמאצוטי, אנדראה בוצ'לי וכו'.
כמה מהזמרים האיטלקיים המפורסמים כיום החלו בסגנון ה"איטלו דיסקו" ובהם צוקרו (בלהקה בשם Taxi), ג'ובאנוטי וכו'.
האיטלו דיסקו נתפס בשעתו כמוזיקת הפופ האלקטרונית-פרופר הראשונה.
הוא פרץ אל הזרם המרכזי בשנת 1982, והיה במרכז הבמה עד לשנת 1988, אז הלך ודעך אל מול פריחת מוזיקת האוס וטכנו, סגנונות שהתפתחו ממנו.
רבים מאמני האיטלו דיסקו נשארו במרכז הבמה גם כאמני יורודאנס (לדוגמה, Savage, שהקים את חברת התקליטים DWA שהנפיקה אמנים כגון Ice MC, Corona, Alexia, Double You ו-Whigfield) כאשר בתחילת שנות התשעים השליטו את צליל האיטלו-האוס (Black Box, Cappella וכו')
ז'אנר האיטלו דיסקו חזר לתודעה בראשית שנות האלפיים בעקבות כמה מהלכים:
מהפכת ה-mp3 אפשרה הפצה מחודשת של להיטים שנחשבו עד אז נדירים מאוד, בין השאר משום שיצאו בעותקים בודדים ובתפוצה אזורית בלבד, בזמנו.
איחודן של להקות בולטות משנות השמונים (כגון מודרן טוקינג), שהפך להצלחה, גרר אחריו גל של איחודים נוספים מצד אחד, וחיקויים מצד שני.
גל הרטרו לאייטיז והאלקטרו-קלאש הפך את הנהירה לדיסקו האלקטרוני לדבר אופנתי.
מוזיקה עכשווית בסגנון נקראת כיום ניו-דיסקו.
RAF – Self Control (התפרסם בביצועה של לורה ברניגן)
Gloria – אומברטו טוצי (התפרסם בביצועה של לורה ברניגן)
אִיטַלוֹ זְבֶבוֹ (Italo Svevo, שם שפירושו "איטלקי-שוואבי") הוא שם העט של אהרון אֶטורֶה שְׁמִיץ (Aron Ettore Schmitz; 19 בדצמבר 1861 – 13 בספטמבר 1928), סופר איטלקי ממוצא יהודי.
זבבו נולד כאטורה שמיץ לפרנץ שמיץ, איש עסקים יהודי ולמרים פליצ'יה (אלגרה) מורביה, גם היא ממשפחה יהודית מקומית, במשפחה בת שלושה בנים, בעיר טריאסטה (אז ב).
אביו קיווה שבניו ימשיכו בקריירה עסקית ועל כן שלח אותם (אטורה היה אז בן 12) לפנימיה בגרמניה, על מנת שילמדו את השפה הגרמנית.
ב-1878 שב מגרמניה ויצא לפירנצה על מנת לשפר את ידיעותיו באיטלקית.
שמיץ נכנס לעסקים מגיל צעיר, אבל אהבת הספרות לא הניחה לו כל חייו.
היכרותו עם ג'יימס ג'ויס עם בואו של זה לטריאסטה השפיעה מאוד על כתיבתו.
ג'ויס, ששימש כמורו לאנגלית, עודד אותו לכתוב, קרא את יצירותיו והתרשם, ואף עזר לו לפרסמן.
זבבו מצדו העשיר את ידיעותיו של ג'ויס בכל הנוגע ליהדות ולעברית.
קיימת טענה מבוססת שג'ויס הכניס קווים מדמותו של זבבו-שמיץ לדמותו של לאופולד בלום, אחד מגיבורי ספרו "יוליסס".
זבבו נחשב לסופר מודרניסט ומקורי.
את הרומן הראשון שלו, "חיים" (Una vita), פרסם בשנת 1890. בשנת 1898 יצא לאור הרומן "גבר מזדקן", או "זקנה" (Senilità), שהביקורת התעלמה ממנו.
לאחר שנים רבות זכה "זקנה" להצלחה: הוא תורגם מאיטלקית ללשונות רבות ואף הוסרט בהצלחה רבה, בכיכובה של קלאודיה קרדינלה.
זבבו נישא לבת דודתו, ליביה ונציאני, שהייתה קתולית, והתנצר בעקבות נישואיו.
בשנת 1899 הצטרף למפעל של חותנו, ובו עבד עד סוף ימיו.
בשנת 1923, לאחר 25 שנות שתיקה ספרותית, יצא לאור "תודעתו של זנו" (La coscienza di Zeno), רומן הנחשב לאבן דרך בספרות האיטלקית המודרנית.
בספטמבר 1928 נפצע זבבו בתאונת דרכים, ונפטר כעבור ימים ספורים.
משנת 2001 מחולק בהמבורג פרס שנתי על שמו בסך של 15,000 יורו.
זבבו פרסם באיטלקית כעשרים כרכים של סיפורת, מחזאות ופרוזה נסיונית.
לעברית תורגם רק חלק קטן, אבל חשוב, מיצירתו.
(ספריו בעברית פורסמו תחת השם "איטלו סבבו".)
גבר מזדקן, תורגם מאנגלית בידי שושנה חן זהבי, עם עובד, 1969.
תורגם מאיטלקית בידי אריאל רטהאוז ופורסם בשם "זקנה", כרמל, 2006.
תודעתו של זנו, תרגמו מאיטלקית והוסיפו אחרית דבר והערות גאיו שילוני ואריאל רטהאוז, ירושלים: כרמל, ירושלים, 1988.
מסע סנטימנטלי קצר, תרגם מאיטלקית והוסיף אחרית דבר אריאל רטהאוז, הוצאת כרמל, 2009.
הסיפור של הזקן הטוב והנערה היפה, תרגם מאיטלקית יונתן פיין, הוצאת תשע נשמות, 2019
רצח ברחוב בלפוג'ו, תרגמה מאטלקית מונה גודאר, הוצאת תשע נשמות, 2021
בטלנותי, תרגם מאיטלקית ראובן מירן, הוצאת נהר ספרים, 2022
איטַלוֹ קָאלוִוינוֹ (באיטלקית: Italo Calvino; 15 באוקטובר 1923 – 19 בספטמבר 1985) היה סופר איטלקי.
בין ספריו המפורסמים: "אבות אבותינו", "הערים הסמויות מעין" ו"אם בלילה חורפי עובר אורח".
קאלווינו נולד בסנטיאגו דה לאס וגאס שבקובה לבוטניקאים מריו קאלווינו ואוולינה מאמלי (צאצאית של גופרדו מאמלי).
אחיו פלוריאנו קאלווינו הוא גאולוג ידוע.
בתחילת חייו עבר עם משפחתו לאיטליה, שם התגורר במשך מרבית חייו.
הוא שהה בעיר האיטלקית סן רמו במשך כמעט עשרים שנה, וגויס לאוואנגווארדיסטי (Avanguardisti), תנועת נוער פשיסטית.
במסגרת השתתפותו בתנועה לקח קאלווינו חלק בכיבוש הריביירה הצרפתית.
בתקופה זו פגש את אוג'ניו סקלפרי, שעתיד להישאר חבר קרוב.
לאחר התלבטויות רבות אם לעבור להתגורר בטורינו או במילאנו, עבר לבסוף לטורינו בשנת 1941. הוא תיאר לעיתים את בחירתו בהומור ונהג להגדיר את טורינו כ"עיר רצינית אך עצובה".
בשנת 1943 הצטרף קאלווינו לחטיבת גריבאלדי שבמחתרת האיטלקית הפרטיזנית.
יחד עם סקלפרי הקים את התנועה האוניברסיטאית הליברלית (MUL).
לאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
קאלווינו סיים את לימודי התואר השני ב בשנת 1947 עם עבודת גמר על ג'וזף קונרד, והחל לעבוד בעיתון הקומוניסטי ל'אוניטה ("L'Unità"; "האחדות").
הוא עבד זמן קצר עם בית ההוצאה לאור "אֶיְנאודי", שם הכיר את נורברטו בוביו, נטליה גינצבורג, צ'זרה פבזה, ואליו ויטוריני.
יחד עם ויטוריני כתב בשבועון התרבותי "הפוליטכני" ("").
הוא חזר לעבור עבור אינאודי בשנת 1950, כאחראי על ספרי הסיפורת.
באותה שנה ביקר בברית המועצות, ככל הנראה במטרה לבדוק אפשרות לקידום במפלגה הקומוניסטית.
ב-1952 כתב יחד עם ג'ורג'ו באסאני לאחד מהמגזינים של המפלגה, ועבד בשבועון המרקסיסטי "קונטמפורנאו" ("Contemporaneo").
ב-1957 עזב את המפלגה הקומוניסטית כי התאכזב מדיכוי המרד ההונגרי ב-1956 ומגילוי פשעי יוזף סטלין, ומכתב ההתפטרות שלו פורסם בעיתון ל'אוניטה.
למרות הסתייגותו החריפה מזרים והיותו קומוניסט, הוא הורשה בשנת 1959 להיכנס לארצות הברית, שם שהה שישה חודשים (ארבעה מהם בניו יורק), בעקבות הזמנה מקרן פורד.
קאלווינו התרשם בעיקר מ"העולם החדש": "מן הסתם ביקרתי בדרום וגם בקליפורניה, אך תמיד הרגשתי ניו יורקי.
העיר שלי היא ניו יורק".
בארצות הברית הוא פגש מתרגמת ארגנטינאית בשם אסתר ג'ודית סינגר, ולאחר כמה שנים נישא לה בהוואנה, קובה, במהלך טיול לעיר הולדתו.
מאוחר יותר נולדה בתם היחידה.
במהלך הטיול הוא גם פגש את ארנסטו צ'ה גווארה.
באיטליה שב לכתוב ב"אינאודי", והחל לפרסם סדרה של סיפורים קצרים בשם "קוסמיקומיקס" במגזין הספרותי "קפה".
למותו של ויטוריני ב-1966 הייתה השפעה כבדה על קאלווינו, שחווה אז את מה שהוא הגדיר כ"דיכאון אינטלקטואלי".
שביל קני העכביש (1947), ספרית פועלים, תש"ס 2000, תרגם אריאל רטהאוז.
אבות אבותינו (טרילוגיה הכוללת את: האביר שלא היה ולא נברא (1959), הרוזן החצוי (1952), הברון המטפס (1957) ), ספרית פועלים, 1978, תרגם גאיו שילוני.
סיפורי עם איטלקיים (1956), ספרית פועלים, תשמ"ט 1988, תרגם גאיו שילוני.
מרקובלדו או עונות השנה בעיר (1963), ספרית פועלים, תשנ"ה 1995, תרגמה ענת שפיצן.
קוסמוקומיקס (1965), הוצאת גוונים בשיתוף עם ספרית פועלים, תשנ"ו 1995, תרגמה ענת שפיצן.
טירת הגורלות המצטלבים (1969), ספרית פועלים, תשנ"ז 1997, תרגמה ענת שפיצן.
אהבות קשות (1970), ספרית פועלים, תשנ"ה 1995, תרגם גאיו שילוני.
הערים הסמויות מעין (1972), ספרית פועלים, תשמ"ד 1984, תרגם גאיו שילוני.
אם בלילה חורפי עובר-אורח (1979), ספרית פועלים, תש"ן 1990, תרגם גאיו שילוני.
מר פלומר (1983), ספרית פועלים, תשנ"ג 1993, תרגם גאיו שילוני.
תחת שמש היגואר (1986), ספרית פועלים, 1999, תרגם אריאל רטהאוז.
שיעורים אמריקאיים, זמורה-ביתן, 2012, תרגם והוסיף אחרית דבר: אריאל רטהאוז.
איטיל או אתיל (ברוסית Итиль, בטורקית İtil) הייתה עיר על דלתת הוולגה, ששימשה כבירת ממלכת הכוזרים מאמצע המאה ה-8 ועד לסוף המאה ה-10.
שמה של העיר הוא גם שמו של הנהר שלגדתו היא שוכנת, והוא שמו הטורקי של הנהר הידוע כיום בשמו הרוסי "נהר הוולגה".
איטיל שכנה בקצה הצפוני-מערבי של הים הכספי, לאורך גדות הוולגה.
העיר הפכה לבירת ממלכת הכוזרים לאחר תבוסת הכוזרים במלחמה הכוזרית-ערבית השנייה.
העיר מוזכרת במקורות הערביים מהמאה ה-9 גם כח'מליז', ואילו השם איטיל מקובל מהמאה העשירית ואילך.
בשיא גדולתה, העיר איטיל הייתה מרכז הסחר החשוב והעיקרי של האזור.
בחלקה המערבי היו בית משפט ונוכחות צבאית גדולה.
החלק המזרחי נבנה מאוחר יותר ושימש כמרכז הסחר והעסקים שלה, והיו בו בתי מרחץ רבים וחנויות.
בין שני החלקים היה אי קטן, שהתחבר ליתר חלקי העיר באמצעות גשר-צף, ובו ניצבו ארמונות הכאכאן והכאכאן בק הכוזרים.
על פי מקורות ערביים, העיר הייתה מחולקת למעשה לשתי ישויות מוניציפליות: האחת נקראה איטיל, והשנייה כזראן.
על פי מקורות אלו איטיל הייתה עיר בעלת אוכלוסייה מעורבת, יהודים, מוסלמים, נוצרים ופגאנים, שרבים מהם היו סוחרים ממדינות אחרות.
לכל אחת מהדתות היו בתי תפילה משלהן בעיר.
שבעה שופטים מונו על מנת ליישב סכסוכים בין הדתות - שני יהודים, שני נוצרים, שני מוסלמים ושופט אחד עבור הפגאנים.
העיר איטיל הוחרבה כליל בשנת 969. ההחרבה מיוחסת לנסיך קייב דאז, סוויאטוסלאב הראשון.
ההיסטוריונים אבן חוקל ומוקדסי התייחסו לאיטיל בכתביהם לאחר חורבנה כאשר בחלק מכתביהם חבויים רמזים לכך שהעיר נבנתה מחדש.
אל-בירוני, בן המאה ה-11, דיווח כי איטיל נחרבה בשנית, אך לא הזכיר את העיר החדשה יותר, סאקסין, שנבנתה בסמוך למיקומה המקורי של איטיל.
לפיכך קיימת האפשרות שהחורבן המאוחר של איטיל התרחש למעשה באמצע המאה ה-11.
שרידיה הארכאולוגיים של איטיל מעולם לא זוהו בוודאות.
אחת התאוריות גורסת כי הם נשטפו על ידי מפלסו העולה של הים הכספי.
עם זאת בספטמבר 2008 דיווחו ארכאולוגים רוסים כי מצאו את שרידי הבירה איטיל, תשע שנים לאחר שהחלו בחפירות לגילוי ממצאים ארכאולוגיים שקשורים לממלכת הכוזרים.
בראש צוות החפירות עמד ד"ר דמיטרי וסילייב מאוניברסיטת אסטרחן.
איטון קולג' (לעיתים בקצרה: איטון, השם הרשמי באנגלית: King's College of Our Lady of Eton, "מכללת המלך של גבירתנו מאיטון") הוא בית ספר תיכון יוקרתי באנגליה, שנוסד ב-1440 על ידי הנרי השישי.
לומדים בו בנים בלבד בתנאי פנימייה.
איטון הוא בית ספר פרטי, עצמאי הן בקביעת תוכנית הלימודים והן במימון.
בית הספר נמצא בעיירה איטון, במחוז ברקשייר – סמוך לווינדזור וכ-30 ק"מ מערבית ללונדון.
זהו אחד ממוסדות החינוך היוקרתיים והנחשבים בעולם, ורבים מבני האליטה של בריטניה וכן מרחבי תבל למדו בו.
בית-הספר הוא מוסד אנגליקני, אך מקבל תלמידים בני כל הדתות.
איטון משתייך לקבוצה של בתי ספר המכונים פאבליק סקול (בית ספר ציבורי).
זהו שם היסטורי ומטעה, כיוון שכאמור מדובר במוסד פרטי ועצמאי.
כיום נקראים בתי הספר הללו באופן רשמי "בתי ספר עצמאיים", אך הכינוי הישן עודו בשימוש.
בבית הספר לומדים כ-1,300 נערים בגילים 13 עד 18, כ-250 בכל שכבה, כולם בתנאי פנימייה.
שכר הלימוד השנתי (נכון לשנת הלימודים 2014/15) היה 34,434 ליש"ט, ה-6 בגובהו בממלכה המאוחדת.
חלק מהנערים זוכים למלגות שונות ומשלמים שכר לימוד מופחת.
קבוצה מובחרת במיוחד מכונה "מלגאי המלך" (king's scholars), ומונה כ-70 תלמידים, כלומר כ-14 בכל שכבה, הנבחרים על סמך עמידה במבחן ומקבלים מלגה של לפחות 10 אחוז משכר הלימוד, אך אפשר לקבל הנחה נוספת לפי צורך כלכלי.
הם מתגוררים במבנה בית הספר עצמו, ונהנים מזכויות יתר סמליות נוספות ותנאים משופרים.
קבוצה זו קיימת מאז נוסד בית הספר, שמנה בתחילה 70 תלמידים שגרו בבית הספר וזכו לסיוע מהמלך.
התלמידים שאינם נמנים עם מלגאי המלך מכונים באופן מסורתי אופידנז (oppidans – מלשון אופידום, "עיירה" בלטינית, שכן הם התגוררו בתחילה בעיר איטון ולא בבית הספר).
הם מתגוררים במספר בניינים ברחבי המוסד.
קיימות בשנים האחרונות מלגות שונות גם עבור תלמידים אלה, למשל עבור הצטיינות במוזיקה.
כ-15% מהתלמידים באים מחוץ לבריטניה, וקיימת גם תוכנית מיוחדת לאמריקנים, שיכולים ללמוד שנה אחת בבית הספר.
התלמידים והמורים נדרשים ללבוש את בגדי בית הספר, הכוללים מעיל פראק ומכנסיים מפוספסים.
האישה הראשונה שהתקבלה כמורה היא אליאן ווגל, בשנת 1980.
אף על פי שאיטון נועד מראשית ימיו להכשיר תלמידים לקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שנוסד שנה לאחר ייסוד איטון ב-1441, איטון אינו כפוף לקולג' או לאוניברסיטת קיימברידג' באופן פורמלי, אך קיימת מערכת קשרים בין המוסדות.
ספורט תחרותי הוא חלק חשוב מחיי התלמידים.
רבת עניין במיוחד היא תחרות הקריקט, שנערכת מדי שנה מאז 1805, נגד נבחרת בית הספר הארו (Harrow), אף הוא "בית ספר ציבורי" עתיק ומכובד.
בין שני בתי הספר קיימת יריבות מסורתית.
שנת הלימודים באיטון נחלקת לשלושה טרימסטרים, המכונים "מחציות" (halves):
מחצית "מייקלמס" (Michaelmas) – מתחילת ספטמבר עד אמצע דצמבר
מחצית "לנט" (Lent) – מאמצע ינואר עד סוף מרץ
מחצית קיץ – מסוף אפריל עד סוף יוני או תחילת יולי
בוגרי בית הספר מכונים "אולד איטוניאנס".
במשך למעלה מחמש מאות שנותיו נחשב בית הספר לאחד היוקרתיים והמכובדים ביותר בממלכה ומשך אליו את התלמידים הטובים ביותר מהשכבות הגבוהות.
בוגריו נמנים עם הצמרת של בריטניה בכל התחומים.
נוסף על שרים, מושלים ובכירי ממשל רבים, נמנו עד כה עשרים ראשי ממשלה של בריטניה שהיו בוגרי איטון, החל ברוברט וולפול, הנחשב בדרך כלל לראש ממשלת בריטניה הראשון, (כיהן בשנים 1721–1742), וכלה בבוריס ג'ונסון, שנכנס לתפקידו ב-2019. בבית הספר הארו, לשם השוואה, למדו שבעה מראשי הממשלה של בריטניה.
אחד מן האולד איטוניאנס הידועים ביותר, והנערצים ביותר עד היום באיטון, הוא ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, אך למעשה הוא למד במוסד רק תקופה קצרה ואף לא רחש לו חיבה מיוחדת.
נוסף על הדוכס מוולינגטון הנזכר לעיל, היו עוד מצביאים ואדמירלים מבין הבוגרים, ו-37 בוגרי איטון זכו במשך השנים בצלב ויקטוריה.
בין הבוגרים לאורך השנים נמנים בישופים וארכיבישופים בכנסייה האנגליקנית (אחד של יורק, ושניים של קנטרברי, היינו ראשי הכנסייה האנגליקנית – ג'ון סאמנר ופרדריק קורנווליס).
כמו כן היו בין הבוגרים אנשי כנסייה בכירים בכנסייה הקתולית ואף מרטירים קתוליים, שכולם נהרגו במהלך הרפורמציה האנגלית.
אחד מהם אף הוכתר כקדוש – ראלף שרווין, שנתלה ב-1581 והוכתר כקדוש ב-1970. אחד מן המרטירים בוגרי איטון, תומאס אופילד, נידון למוות בתלייה על ידי בוגר איטון אחר, ב-1585.
הנרי פילדינג, אלדוס האקסלי, ג'ורג' אורוול, שתיעב את המוסד ותיארו בזכרונותיו בצורה שלילית מאוד, ואיאן פלמינג (יוצרו של ג'יימס בונד, שאף הוא היה "אולד איטוניאן") הם ארבעה מעשרות הסופרים שלמדו באיטון.
עוד בוגרים ידועים הם הכלכלן ג'ון מיינרד קיינס, הפילוסוף אלפרד ג'ולס אייר, המתמטיקאי ג'ון הנרי וייטהד והמדענים רוברט בויל, ג'ון הרשל, סטיבן וולפרם והנרי סולט.
איטון היה פופולרי במשך השנים בקרב בני משפחת המלוכה המורחבת, אם כי אף אחד מבוגריו לא עלה על כס המלוכה הבריטי, עד כה.
בין היתר למדו בו יורש העצר ויליאם והנסיך הארי.
בעשורים האחרונים החלו ללמוד בבית הספר בני משפחות מלוכה מרחבי העולם, בכלל זה משפחות שסולקו מכס המלוכה.
בין השאר למדו בבית הספר בני משפחות מלוכה מנפאל, תאילנד, אתיופיה, יוגוסלביה, רומניה, כווית, ונסיכויות הודיות.
גם מלך בלגיה לאופולד השלישי היה בוגר בית הספר.
פיטר בננסון – מייסד אמנסטי
תומאס לינץ' הבן – מחותמי הכרזת העצמאות האמריקנית
קאת'ברט אוטאווי – שחקן קריקט וכדורגל מצטיין שהיה הקפטן הראשון של נבחרת אנגליה בכדורגל, במשחק הבין-ארצי הראשון בהיסטוריה ב-1872.
גלאדווין ג'ב – המזכ"ל הראשון של האו"ם
אדי רדמיין – שחקן קולנוע ותיאטרון זוכה פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ופרס טוני.
טום הידלסטון – שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה.
ביתן איטליה הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה.
הביתן האיטלקי נועד להציג את תרבותה, מטבחה ואופייה של איטליה.
הביתן בנוי תוך עירוב של סגנונות אדריכלות ונציאני ורומאי.
במבנה דגם של כיכר סן מרקו ושל הקמפנילה - מגדל הפעמונים של בזיליקת סן מרקו וכן מבנה המהווה חיקוי של ארמון הדוג'ים.
בביתן אין מתקן שעשועים והוא כולל חנויות ומסעדה (מסעדת "L'Originale Alfredo di Roma Ristorante" - שנוסדה על ידי צאצאו של השף אלפרדו די ללו, ממציא הפטוצ'יני אלפרדו).
בכיכר של הביתן מספר אלמנטים המחקים אלמנטים ארכיטקטוניים רומיים - כגון מזרקת נפטון, וכן אלמנטים ונציאניים כגון האריה של מארק הקדוש.
חנויות הביתן מוכרות מזון ויינות איטלקיים.
איטלו באלבו (באיטלקית: Italo Balbo ; 5 ביוני 1896 – 28 ביוני 1940) היה מנהיג פשיסטי איטלקי, מאנשי החולצות השחורות, טייס, מושל לוב ואדם שדובר בו בתקופת הפאשיזם כיורש אפשרי של מוסוליני.
נהרג בתאונה בשנת 1940 כאשר מטוסו הופל באש נ"מ איטלקית, כפי הנראה עקב זיהוי מוטעה.
באלבו נולד בקארטזנה, ליד פרארה באיטליה, בשנת 1896. מגיל צעיר היה פעיל בפוליטיקה, ובגיל 14 הצטרף למרידה באלבניה שיזם בנו של ג'וזפה גריבלדי, ריקויוטי גריבלדי.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה הכריזה איטליה על נייטרליות, אך באלבו תמך בכניסה למלחמה לצד מעצמות ההסכמה, והצטרף להפגנות שקראו לכניסתה של איטליה למלחמה.
כאשר נכנסה איטליה לבסוף למלחמה שירת בהצטיינות בחזית האלפינית, עלה בסולם הדרגות לדרגת קפיטן, ועוטר בעיטורים, בשל אומץ לב תחת אש.
מעט לפני התבוסה האיטלקית בקרב קאפורטו, ביקש העברה לחיל האוויר האיטלקי.
יש שהאשימו אותו בעריקה, בשל העובדה שעזב בפתאומיות את תפקידו לפני התבוסה הגדולה.
באלבו לא החל את שיעורי הטיס, ולאחר הקרב שב ליחידתו, והשתתף בקרבות נוספים.
לאחר המלחמה למד בפירנצה, השיג תואר במדעי החברה ושב לעיר מולדתו, שם עבד כפקיד בבנק.
בשנת 1921 הצטרף למפלגה הפשיסטית שהקים בניטו מוסוליני ועד מהרה הפך למזכיר הסניף של המפלגה בפררה.
הוא החל לארגן כנופיות מזוינות של פאשיסטים, בנוסח שכונה אז "החולצות השחורות".
תוארו היה "ראס" תואר מקובל למנהיג כנופיה מהחולצות השחורות, שהתקבל בשפה האיטלקית מהשפה האמהרית, בה שימש כתואר אצולה.
כנופייתו של באלבו כונתה "צ'ליבנו", על שם משקה אלכוהולי מקומי, סוג של שרי ברנדי.
הכנופיה סייעה בשבירת שביתות עבור בעלי הון מקומיים, והתקיפה קומוניסטים וסוציאליסטים.
באלבו עמד בראשם של כמה אלפי אנשים שהטילו אימה על צפון איטליה, שדדו ורצחו את כל הנקרה בדרכם.
באלבו היה אחד מארבעת המתכננים של המצעד על רומא לצד אמיליו דה בונו, מיקלה ביאנקי וצ'זארה מריה דה וקי.
המצעד היה חלק משרשרת אירועים שהביאה למינויו של מוסוליני לראש ממשלת איטליה בשנת 1922.
בשנת 1923 הואשם באלבו ברצח איש הכמורה האנטי-פאשיסטי ג'וזפה מינצוני בארג'נטה.
הוא נמלט לרומא והפך שם למפקד כללי של המיליציות ב-1924. ב-1925 מונה לתת השר לענייני כלכלה לאומית.
על אף אי הבנתו בטיס, מונה באלבו לשר לענייני תעופה בשנת 1926. הוא עבר קורס טיס מהיר, ומונה על בניית חיל האוויר המלכותי האיטלקי.
ב-19 באוגוסט 1928 מונה לגנרל בחיל האוויר וב-12 בספטמבר 1929 לשר לענייני חיל האוויר.
באלבו ביצע שתי טיסות טרנס אטלנטיות שזכו לפרסום רב.
הראשונה בשנת 1930 בה טסו שנים עשר מטוסי סאבויה מרקטי S.55 שכונו "סירה מעופפת" מאיטליה לריו דה ז'אנירו בברזיל בין 17 בדצמבר 1930 ו-15 בינואר 1931. בין 1 ביולי ל-12 באוגוסט 1933 הוביל טיסה של 24 סירות מעופפות במסע הלוך ושוב מרומא לשיקגו.
בשיקגו התקבל, במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו, בכבוד רב ובמצעד ראווה, ואף נקרא רחוב על שמו.
הוא סעד על שולחן הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וקיבל נשיאות כבוד של שבט הסו האינדיאני בשם "צ'יף הנשר הטס".
עם שובו לאיטליה קיבל דרגת "מרשל תעופה".
המונח "באלבו" שימש זמן מה לתיאור צי גדול של כלי טיס.
בשנת 1933 מונה כמושל לוב שהייתה אז מושבה איטלקית.
הוא הגיע ללוב בשנת 1934. באותו הזמן נראה היה שיש להרחיקו מרומא, בשל התנהגותו הראוותנית וקנאת מתחריו.
הוא עסק בפרויקטים של סלילת כבישים, וניסה למשוך ללוב מהגרים איטלקים.
כן ניסה למשוך את המוסלמים אל האידאולוגיה הפאשיסטית.
ב-1938 הביע התנגדות לקבלת חוקי הגזע באיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקר ברומא על מנת להביע התנגדות לבריתו של מוסוליני עם היטלר, והיה הבכיר היחיד במשטר הפשיסטי שעשה זאת בפומבי.
באלבו טען כי איטליה צריכה להילחם לצד בריטניה, אך לא השיג תמיכה.
כאשר הודיעו לו על הברית שבין איטליה וגרמניה, התבטא כי "כולכם תסיימו כמצחצחי הנעליים של הגרמנים".
ב-28 ביוני 1940 נהרג באלבו בעת שנחת בשדה התעופה האיטלקי בטוברוק בלוב, כמה דקות לאחר שהמקום הופצץ בידי מפציצים בריטים.
אש נפתחה אל מטוסו מהסיירת "סן ג'ורג'יו", וכן מתותחי נ"מ שהיו מוצבים ליד שדה התעופה.
לא ברור מי מהם פגע בו.
האירוע הוכרז כתאונה של "אש ידידותית", אך ידידיו ומשפחתו טענו כי המדובר בחיסול שעליו הורה מוסוליני.
ב-1997 נערך ריאיון עם התותחן שירה במטוסו של באלבו, וזה טען כי המדובר בתאונה שנבעה מזיהוי מוטעה.
גופתו של באלבו נטמנה בטריפולי, אך הוחזרה לאיטליה על ידי משפחתו בשנת 1970 משנודע על כוונת לוב להרוס בתי קברות איטלקיים במדינה זו.
איטלו מונטמצי (באיטלקית: Italo Montemezzi, 4 באוגוסט 1875 - 15 במאי 1952) היה מלחין איטלקי.
הוא נודע בעיקר בזכות האופרה שלו, "L'amore dei tre re" ("אהבת שלושת המלכים").
מונטמצי נולד בוויגזיו, סמוך לורונה.
הוא למד מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו ואחר כך לימד שם הרמוניה במשך שנה.
האופרה שלו, "אהבת שלושת המלכים", שנכתבה בשנת 1913, הייתה עבורו נקודת המוצא לקריירה מוזיקלית ואפשרה לו להקדיש את זמנו להלחנה.
ב-1919 ביקר בארצות הברית, שם ניצח על הבכורה האמריקאית של האופרה שלו "La Nave" (אגודת האופרה של שיקגו, 18 בנובמבר), שהופעת הבכורה העולמית שלה הייתה במילאנו ב-1918. הוא חי בקליפורניה משנת 1939, אבל חזר לעיתים קרובות לביקורים באיטליה ובשנת 1949 שב לחיות שם בקביעות.
כמלחין, זכה מונטמצי להערכה על השילוב של ליריות איטלקית מסורתית עם גישה וגנרית לשימוש בתזמורת באופרה, עם גוונים כליים בהשפעת יצירות דביסי.
"ביאנקה" 1901 (מעולם לא בוצעה)
איטום הוא כינוי כולל למערכת רב־שכבתית אשר תפקידה למנוע חדירת מים למבנים.
איטום למניעת חדירת מים משטח הקרקע הצמוד למבנה אל תוך המבנה, בעיקר בשטחי מרתפים תת-קרקעיים.
מקור המים יכול להיות מי גשם שנספגים בקרקע הצמודה למבנה או מי תהום שנמצאים בתוואי סמוך למיקום המבנה.
באם קיימת התראה לחשש להימצאות גז ראדון כלוא בקרקע, משולב במערכת האיטום הנ"ל טיפול נגד חדירת הגז אל קומת/ות המרתף.
איטום למניעת חדירת מי גשם במפגש עם חזיתות המבנה לכל גובהו.
איטום גגות ומרפסות עליהן נופלים מי הגשם ישירות.
איטום פנימי בשטח המבנה, בדרך כלל למניעת העברת רטיבות שמקורה במטבחים או חדרי רחצה לחדרים סמוכים, והעברה אופקית לחדר צמוד כולל גם לדירה או נכס ששוכן בקומה מתחת.
כל מעטפת המבנה, על כל חלקיה:
חלקי מבנה תת-קרקעיים (יסודות, מקלטים, מרתפים, פירי מעליות, חניונים): במקומות אלה נדרשת הגנה הן נגד מים שעלולים להגיע לכל גובה קומות המרתף והן למניעת חדירת מים שיעלו כתוצאי מלחצים בקרקע לעבר הרצפה התחתונה ביותר של המרתפים.
במקומות אלו מיושמת שכבת הגנה על האיטום להבטחת קיים האיטום למשך שנים רבות.
קירות חיצוניים מעל לקרקע: האיטום נדרש גם בתחומי הקיר עצמו בעיקר במפגש בין חומרים כדוגמת קיר עם גמר טיח או חיפוי אבן עם חלונות או קירות מסך וכן אביזרים המשתלבים כחלק מהחזית כדוגמת אדניות פרחים.
על חלקים פנימיים של המבנה, שבהם ישנו שימוש במערכות אינסטלציה כחדרי רחצה, מטבחים, חדרי שירותים וחדרי שרות/כביסה.
חלקים אלה נקראים בשם הכולל "חדרים רטובים".
מתקנים הנדסיים שהם חלק אינטגרלי ממערכות המבנה כדוגמת מאגרי מים לשתייה או לכיבוי אש.
מקרים מיוחדים כמו מרחבים מוגנים שאמורים להיות אטומים כנגד חדירת גזים מסוכנים בעת מלחמה כאשר מערכות כדוגמת מזגנים צנרת חשמל ותקשורת עדיין חייבות לעבור דרך קירות המרחב המוגן על מנת לאפשר לחדר תפקוד מלא גם בשגרה וגם בעת חירום.
עד לפני שנים לא רבות התבצע האיטום במבנים בעיקר על ידי מריחת זפת על קירות המרתפים וגג המבנה.
שיטה זו עדיין מיושמת אבל היא מתבצעת בעיקר במבנים ישנים.
בתחילת שנות השמונים התפתח השימוש ביריעות איטום ביטומניות תעשייתיות.
יישום היריעות בהדבקה בעזרת מבער אל שכבת יסוד שנמרחת ישירות על גבי גג בטון.
במקביל, חברות מסחריות מקדמות מכירת חומרי איטום שונים שישומנן נעשה בהתזה, במריחה או גלילה.
איטום של קירות מסך בהקף הקירות נעשה באמצעות יריעות תרמוסטיות או גומי אשר מודבקות אל קיר המסך מצד אחד ואל דופן הפתח בקיר בצד השני.
בעיה שכיחה באיטום מבנים היא מעברי רטיבות מדירה לדירה בבית משותף, ובעיקר חדירת רטיבות מהגג או ממרפסות פתוחות.
על פי חוק המקרקעין התשכ"ט-1969 ועד הבית המשותף אחראי למניעת מעבר רטיבות מהגג ומהקירות החיצוניים לדירות, וכל בעליה של מרפסת פתוחה אחראי למניעת מעברי רטיבות מהמרפסת שלו אל דירת השכן שמתחתיה.
אך חברת איטום גגות טובה תמנע בעיות אלו.
בעיות של נזילה אנכית מדירה אחת לדירת שכן מתחתיה בעיקר באזורי חדרי רחצה או מקלחות שבהם נעשה שיפוץ אך לא בוצע בהן איטום איכותי.
בעיות האיטום קשות שמשמעותן הכספית גדולה - אותם המקומות שבהם לשם תיקון שכבות איטום נדרש פירוק תשתית קיימת כגון ריצוף, חיפוי קירות מאריחי קרמיקה או אבן או טיח.
בעיות מסוג זה שכיחות במקרה של נזילות ממרפסות גג כך שנוצרת נזילה אל חלל המגורים של הדירה מתחתיה
בעיות יקרות במיוחד לתיקון הן בעיות חדירת רטיבות אל מבנים תת-קרקעיים, מרתפים, מקלטים, פירי מעליות מוצפים, וכו'.
אלו דורשים חפירות לעומק הקרקע או לחלופין את ביצוען של עבודות איטום פנימיות, המכונות עבודות "איטום שלילי".
פתרונות יקרים דומים נחוצים במקרי נזילות ממאגרי מים או בריכות שחייה, אשר גם בהן, פתרונן של הבעיות דורש את ריקון והשבתת המאגר/הבריכה או את קילוף שכבות החיפוי (בבריכות העשויות קרמיקה או פסיפס).
על פי הכתוב במילונו, את השם אִטּוּם ואת הפועל אִטֵּם (שניהם – במובן caulk) חידש ראובן אלקלעי.
אִיטַלְיָה (באיטלקית: Italia, ) ובשמה הרשמי: הָרֶפּוּבְּלִיקָה הָאִיטַלְקִית (באיטלקית: Repubblica Italiana, , תעתיק: "רֵפּוּבְּלִיקָה אִיטַלְיָנָה"), המכונה "ארץ המגף" בשל צורתה היבשתית, היא מדינה בדרום אירופה, המכסה את רוב חצי האי האפניני ואזורים נוספים.
לפי ISTAT (Istituto Nazionale di Statistica), המכון הלאומי לסטטיסטיקה של איטליה, יש במדינה כ-450 איים במים הטריטוריאליים של המדינה בים התיכון, בים האדריאטי, בים הטירני ובים הליגורי.
הגדולים שבהם הם סיציליה וסרדיניה.
מצפון היא תחומה ברכסי הרי האלפים, שם היא גובלת בצרפת, בשווייץ, באוסטריה ובסלובניה.
בתוך איטליה שתי מובלעות: בצפון-מזרח המדינה נמצאת הנסיכות הזעירה סן מרינו, ובמרכז המדינה, בתוככי הבירה רומא, נמצאת קריית הוותיקן.
איטליה היא מולדת העם האיטלקי.
הארץ שכיום איטליה המודרנית, הייתה במה להתרחשויות אנושיות רבות-חשיבות מתקופת הפרהיסטוריה, ובאזורים רבים בה מצויים אתרים ארכאולוגיים חשובים.
בטרם השתלטה התרבות הרומית ולפני כיבוש איטליה בידי בני רומא, הייתה זו ארץ מושבם של מספר עמים מקומיים, כבר מעידן הברונזה.
מלבד העמים המקומיים, כמו האטרוסקים, הלאטינים ואחרים, שהיו מייסדי האימפריה הרומית, התיישבו באיטליה בני יוון העתיקה, עוד מהמאה השמינית לפנה"ס.
מקום ישובם היה בעיקר בסיציליה ובדרום איטליה, והם קיימו סחר ענף עם תושבי איטליה, ואף עם עמי אגן הים התיכון כולו.
בין המאה הרביעית לפנה"ס והמאה השנייה לפנה"ס, חצי-האי האיטלקי אוחד תחת שלטון רומאי.
בתום המלחמות הפוניות והניצחון על קרתגו, גם האיים השכנים באו תחת שלטון רומא, עד המאה השלישית לפנה"ס.
מן המאה הראשונה לספירה שלטה הרפובליקה הרומית באגן הים התיכון, אך בהדרגה נקלעה לתהליך ארוך של שקיעה מדינית וחברתית על רקע מלחמות אזרחים עזות, בסופן שונתה שיטת המשטר לקיסרות.
במהלך המאה הרביעית לספירה, האימפריה התפצלה לחלק מזרחי שבירתו קונסטנטינופול, וחלק מערבי שבירתו נותרה רומא.
החצי המזרחי שכונה האימפריה הביזנטית, שרד עוד כ-1,200 שנים, בעוד החצי המערבי התמוטט תוך כמה מאות שנים, וקרס לבסוף במחצית המאה החמישית לספירה, בגלל סכסוכים פנימיים - ופלישות מבחוץ (שבטים גרמאנים).
באימפריה הזו צמחה הנצרות, שזכתה להכרה במעמדה בתקופת קונסטנטינוס, ושנים לאחר מכן היא הפכה לדתה הרשמית של האימפריה, ובהמשך - של כל אירופה.
האפיפיורים שעמדו בראש הכנסייה הקתולית השפיעו על מהלך האירועים ההיסטוריים, ושלטו על רוב רובה של איטליה במשך מאות שנים, גם לאחר נפילת האימפריה הרומית באמצע המאה ה-5 לספירה.
לאחר המאה החמישית, בשנות נדידת העמים הגדולה, חוותה איטליה פלישות מבחוץ שהותירו בה הרס גדול.
הראשונים שפלשו אליה היו השבטים הגרמאניים הברברים.
ב-488 נכבשה איטליה בידי שבט האוסטרוגותים הגרמאני, וב-555 על ידי האימפריה הביזנטית.
ב-568 כבשו הלנגוברדים הגרמאנים את רוב איטליה, וב-774 סיפח קארל הגדול את מלכות הלנגוברדים לממלכת הפרנקים שבשליטתו.
בתקופת הפרנקים חדר הפיאודליזם לאיטליה, והיא התפצלה לדוכסיות מורשתיות.
ב-827 כבשו האע'לבים את סיציליה, ב-828 פלשו הסרצנים לאיטליה וכ־230 שנה אחר כך (ב-1057) פלשו אליה הנורמנים, וכבשו את הדרום ואת סיציליה.
ב-1176 הביסו ערי לומברדיה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו, וב-1183 הגיעו הצדדים להסכם שלום, המכונה שלום קונסטאנס, בו הכיר הקיסר בעצמאות ערי לומברדיה.
בצפון הצליחו באותה עת קיסרי גרמניה להשכין רגיעה באזור.
מספר ערים איטלקיות ניצלו את המצב להשגת עצמאותן.
מסוף המאה ה-11 ביקשו סוחרים רבים באיטליה שהתעשרו, לצאת משעבוד אדוניהם הפיאודליים ובמשך הזמן הצליחו לצבור כוח פוליטי ומדיני רב במספר ערים.
המאבק ליתר-עצמאות התחדש במאה ה-13, במקביל למאבק שבין האפיפיור לקיסר רומא.
ערים אלו ניצלו את המצב, הרחיבו את תחומי ריבונותן וחיזקו את מעמדן הכלכלי והמדיני באירופה.
במאה ה-14 התרחשו חיכוכים רבים בין הערים, ומוסד האפיפיורות חדל לפעול ברומא ועבר לפעול בדרום צרפת.
ב-1348 פרצה מגפת המוות השחור שקטלה כשליש מאוכלוסיית איטליה.
המגפה קירבה את קץ המשטר הפאודלי, והביאה לסדר החברתי והמבנה התרבותי של תקופת הרנסאנס.
ההתאוששות מהאסון שגרמה המגפה הובילה לתחייה של ערים, המסחר והכלכלה, אשר עודדו תקופה של הומניזם ורנסאנס, הידוע בעיקר בשל ההישגים התרבותיים בתקופה זו.
בתקופת הרנסאנס הייתה תחייה תרבותית, פילוסופית ואמנותית.
הרעיונות שאפיינו את הרנסאנס מקורם בפירנצה של סוף המאה ה-13, ובמיוחד בכתביהם של הסופרים פטרארקה ודנטה וביצירותיו של האמן ג'וטו די בונדונה.
הרנסאנס שהחל באיטליה התפשט בכל אירופה, ובמאות ה-15 וה-16 הפכה איטליה למרכז התרבות של אירופה, ואירעו בה התפתחויות רבות וחשובות בתחומי הציור, הפיסול והאדריכלות.
המלחמות האיטלקיות שהחלו בסוף המאה ה-15 הביאו לעשרות שנים של מתקפות צרפתיות על מדינות איטליה.
עם סיומן, בשנת 1559 הייתה איטליה מחולקת למדינות שהיו בשליטה ישירה או עקיפה של ספרד ההבסבורגית.
איטליה נותרה מחולקת לרפובליקות ולממלכות זעירות, תחת שלטון זר.
איטליה סבלה ממעבר נתיבי הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי.
התוצאה הייתה הידרדרות איטית במאות הבאות.
בשנים 1629–1631 סבלה צפון איטליה מהמגפה הגדולה של מילאן, וב-1656 הכתה בנאפולי מגפה שגבתה את חייהם של 300,000 נפש.
נפוליאון בונפרטה פלש לאיטליה בשנת 1796 וייצב בה שלטון ממושך ורצוף במשך כ-18 שנים, למעט תקופה קצרה בשנת 1799 כשהאוסטרים והרוסים הצליחו להניס את הצבאות הצרפתים, אך תבוסה בקרב מרנגו הביאה לקץ השאיפות האוסטריות באיטליה עד קונגרס וינה.
צרפת שלטה ישירות בחלקים נרחבים בצפון מערב איטליה, בצפון מזרח איטליה הוקמה "הרפובליקה האיטלקית" שהוחלפה לאחר מכן ב"ממלכת איטליה" שהתקיימה עד 1814. בעקבות נפילת נפוליאון השיב קונגרס וינה את הגבולות הישנים שחילקו את איטליה, והיוו רשת של מדינות זערוריות, הנשלטות באופן ישיר או עקיף בידי מעצמות אירופיות שונות, ובמיוחד אוסטריה.
בעקבות הרפובליקה האיטלקית שהקים נפוליאון, שהפכה מאוחר יותר לממלכת איטליה, התגברו באיטליה הנטיות הלאומיות.
הכוחות העיקריים שתמכו באיחוד איטליה היו הקרבונארי, אגודות סודיות של בני המעמד הבינוני והאינטלקטואלים שנמשכו לרעיונות המהפכה הצרפתית, ומאידך מנהיגי ממלכת סרדיניה–פיימונטה, השמרנים יותר.
מנגד עמדו האימפריה האוסטרית, שלא הכירה בקיומה של איטליה כישות פוליטית, והאפיפיור, שחשש מפגיעה בכוחה של הדת.
הקרבונארי וקבוצות אחרות התקוממו כמה פעמים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19, אך דוכאו פעם אחר פעם בידי האוסטרים.
ב-1848, כחלק מאירועי אביב העמים, היו התקוממויות נוספות באיטליה; קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, הכריז מלחמה על האוסטרים, אך הובס בקלות בידי כוחותיו של הגנרל רדצקי בקרב נובארה.
ב-1852 התמנה לראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה.
הוא הבין שסרדיניה-פיימונטה לא תצליח להתמודד עם האוסטרים לבדה, ולכן כרת ברית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת.
ב-1859 פרצה מלחמה בין הצדדים.
בעקבות המלחמה עברה לומברדיה לידי סרדיניה-פיימונטה, אך אזור ונטו נותר בידי האוסטרים.
ב-1860 סיפח קאבור את טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו לאפיפיור.
ניס וסבויה הועברו לצרפתים תמורת הסכמתם למהלך.
באותה שנה החלה התקוממות נוספת בסיציליה.
ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות.
המורדים הצטרפו לכוח ובתוך חודשיים כבשו את כל סיציליה.
גריבלדי חצה את מצר מסינה אל היבשת והתקדם צפונה, בתמיכתה של האוכלוסייה המקומית.
המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא יכלו להתמודד מול צבאו הסדיר של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
לשם כך בא לעזרתו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה-פיימונטה.
בדרך לנאפולי גבר על צבאו של האפיפיור, שחשש עדיין מאובדן האוטונומיה שלו.
למרות התנגדותו העיקשת נאלץ פרנצ'סקו להיכנע לאחר מצור ארוך, אך מאוחר יותר המשיך את מאבקו בלוחמת גרילה.
ב-1861 הכריז ויטוריו אמנואלה על עצמו מלך איטליה.
ואכן, למעט ונטו ורומא, הייתה כל איטליה תחת שלטונו.
ב-1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצידה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה.
משניצחה פרוסיה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב.
באותה שנה ניסה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה פרגמטי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור.
ב-1867 ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם בתבוסה לצבא האפיפיור ולצרפתים.
רק ב-1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת צרפת–פרוסיה, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא, ושנה מאוחר יותר קבע אותה כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
בראשית המאה ה-20 עקבה איטליה בקנאה אחר התחרות בין המעצמות הקולוניאליות על מושבות, והגיעה למסקנה שהגיעה השעה להגדיל את אוסף השטחים שלה מעבר לים.
האימפריה העות'מאנית הייתה חלשה, קרועה במחלוקות מבית ומתמודדת עם מרידות באלבניה ובתימן, והמעצמות האחרות היו טרודות במשברים במרוקו.
במשך השנים קיבלה איטליה הבטחות מבריטניה, מצרפת, מאוסטריה-הונגריה ומרוסיה, שהכירו באינטרסים המיוחדים שלה בשני המחוזות העות'מאניים בצפון אפריקה, קירנייקה וטריפולי (כיום בלוב).
בספטמבר 1911 הציבה איטליה לאימפריה העות'מאנית אולטימטום ופלשה לצפון אפריקה תוך נקיטת שיטות אכזריות כדי לדכא את ההתנגדות הנרחבת במקום.
המעצמות הגדולות האחרות לא רצו להתערב מחשש שירחיקו את איטליה לכיוון יריבותיהן.
האיטלקים שילמו מחיר כבד על כיבושיהם, עם גירעון עצום בתקציב וכ-8,000 חיילים הרוגים ופצועים בשנה הראשונה לכיבוש.
מחיר כבד שילמו גם תושבי לוב.
תחת שלטון האיטלקים הידרדרה לוב והייתה למדינה נחשלת.
התנגדות הלובים נמשכה עד שנות העשרים, אז קם מנהיג חדש לאיטליה, בניטו מוסוליני ששם קץ להתנגדותם בצורה אכזרית ובמחיר של חמישים אלף לובים הרוגים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה איטליה כרתה ברית עם צרפת ואנגליה נגד הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה, וב-23 במאי 1915 נכנסה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
בתוקף ההסדר שלאחר המלחמה, איטליה קיבלה שטח אוסטרי לשעבר לאורך הגבול הצפון-מזרחי.
ב–1922 הנהיג מוסוליני מנהיג המפלגה הפשיסטית את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה שבה תפס את השלטון בפועל בעזרת הפעלת לחץ כבד על הממשל.
ראש הממשלה ג'ובאני ג'וליטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו.
ההפיכה התאפשרה במידה רבה בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להורות לצבא לפעול כנגד הפשיסטים.
במהלך השנים הבאות חיסל מוסוליני את שאר המפלגות הפוליטיות באיטליה, צמצם את החירויות האישיות, והקים דיקטטורה פשיסטית שכונתה "מדינת הקורפורט".
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את הקונקורדאט, שבמסגרתו הנצרות הקתולית הפכה לדת המדינה.
כך קנה מוסוליני את אחדות העם האיטלקי ואף את תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה.
בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סלאסי נמלט.
בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה.
במלחמת האזרחים בספרד שפרצה ב-1936 תמכה איטליה הפשיסטית יחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית בגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו הפשיסטי, שנלחם בספרדים הדמוקרטים שנתמכו על ידי ברית המועצות הקומוניסטית.
במלחמת העולם השנייה לחמה איטליה הפאשיסטית לצד מדינות הציר יחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית.
באוקטובר 1940 פתחה במלחמת איטליה–יוון כאשר פלשה ליוון, ובמקביל ניהלה לצד הנאצים מלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה כנגד בעלות הברית.
עד שנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות.
בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943, פיטר המלך את מוסוליני, אסר אותו ומינה את פייטרו באדוליו לתפקיד ראש הממשלה.
בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם כניעתה ללא תנאי של איטליה, בניגוד לדעתה של גרמניה הנאצית, שמייד תפסה את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון המדינה משטר קצר-חיים – הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
בעוד בעלות הברית, שנחתו בדרום, התקדמו צפונה בסדרת מבצעים שכונתה "הזירה האיטלקית", הוקמה מחתרת אנטי-פשיסטית פופולרית במשך שתי שנותיה האחרונות של המלחמה, שהטרידה כוחות גרמניים עד גירושם באפריל 1945, אז גם תפסו הפרטיזנים האיטלקים את מוסוליני ורצחו אותו ואת פילגשו.
איטליה מסוף מלחמת העולם השנייה עד ימינו
ב-1946 נערך משאל עם (שבו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע) שסיים את המונרכיה, ומועצה מחוקקת נבחרה לכתיבת חוקה לרפובליקה.
הולדת הרפובליקה האיטלקית הייתה נתונה בדיון עמוק.
במסגרת הסכם השלום של 1947 נערכו תיקונים קלים בגבול בין איטליה לצרפת, אזור הספר המזרחי הועבר ליוגוסלביה, והאזור מסביב לעיר טריאסטה הוכרז כטריטוריה חופשית.
ב-1954 חולקה הטריטוריה בין איטליה ליוגוסלביה, בעיקרון לאורך הגבול בין האזורים.
הסדר זה נעשה קבוע תחת אמנת אוזימו בין איטליה ליוגוסלביה שאושררה ב-1977 (ובימינו נדונה בין איטליה, סלובניה וקרואטיה).
הסכם השלום קבע גם כי על איטליה לשחרר את הטריטוריות שמעבר לים שלה הנמצאות במזרח אפריקה – אריתריאה, סומליה, אתיופיה ולוב ובאיים מסוימים במזרח הים התיכון.
אף שאיטליה לא נהנתה מיציבות פוליטית, היו שנות ה-50 וה-60 שנים של צמיחה כלכלית מהירה ושל פריחת התרבות האיטלקית.
בשנות ה-70 זועזעה איטליה מהתקפות טרור של הבריגדות האדומות משמאל ושל קבוצות פשיסטיות מימין, וכן גברה פעילות המאפיה והשפעתה על מערכות השלטון (תקופה זו מכונה "שנות העופרת").
בעקבות חשיפת שערוריות וגילוי קשרים בין פוליטיקאים למאפיה נפתחה בסוף שנות ה-80 מערכה לטיהור השחיתות ומאבק במאפיה.
בתחילת שנות ה-90 התחזקה הליגה הצפונית (הליגה הלומברדית), השואפת להתנתק מרומא ומהדרום העני.
איטליה נמנתה בין מייסדי ארגון נאט"ו והאיחוד האירופי, ובכך הצטרפה לתהליך הגובר של איחוד פוליטי וכלכלי של מערב אירופה, לרבות אימוץ האירו ב-1999.
במרץ 2020 התפרץ נגיף הקורונה באיטליה.
זו הייתה התפרצות הקורונה הגדולה הראשונה מחוץ לסין, והיא גבתה את חייהם של מאות אלפי בני אדם.
איטליה היא רפובליקה דמוקרטית רב-מפלגתית.
ראש המדינה הוא הנשיא, שנבחר אחת לשבע שנים וממנה את ראש הממשלה.
ראש הממשלה הוא לרוב מנהיג אחת המפלגות הגדולות, שהצליח ליצור לעצמו קואליציה בפרלמנט.
ראש הממשלה מתפקד כנשיא מועצת השרים (Presidente del Consiglio dei Ministri), שגם הם מתמנים על ידי הנשיא.
ראש הממשלה והשרים מתחילים את כהונתם רק לאחר הצבעת אמון בפרלמנט.
על פי חוקת איטליה, פועל באיטליה פרלמנט (Parlamento) שמחולק לשני בתים: בית הנבחרים (Camera dei Deputati) והסנאט (Senato della Repubblica).
המערכת הפוליטית באיטליה אינה יציבה: הממשלות נשענות על קואליציות רופפות ומרובות מרכיבים, וחילופי ממשלות בתוך שנה או שנתיים מתחילת כהונתן מתרחשים תדיר.
פעמים רבות מחליפים ממשלות בלי לפזר את הפרלמנט.
המפלגות הגדולות הן: הנוצרים הדמוקרטיים, ששלטו ברוב הממשלות שהוקמו מאז 1946, "פורצה איטליה" (קדימה איטליה), המפלגה הדמוקרטית (מפלגת שמאל-מרכז), והמפלגה הדמוקרטית של השמאל.
מערכת החוקים האיטלקית נבנתה על בסיס החוקים של האימפריה הרומית ושונתה על פי קוד נפוליאון במאה ה-19. שינוי נוסף בחוקים הונהג בעקבות החוקה האיטלקית וייסוד בית משפט חוקתי לאחר מלחמת העולם השנייה.