tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם מפיק2010–2020משפחה מודרניתחאבייר דלגדו6 פרקים2011–2013מרפאה פרטיתד"ר ג'ק רייליתפקיד אורח (עונה 4)
תפקיד ראשי (עונות 6–5); 36 פרקים201424: לחיות עוד יום (אנ')סטיב בנארותפקיד ראשי; 10 פרקים2016–2018סטאר (אנ')יאהיל ריברהתפקיד ראשי (עונות 2–1)
תפקיד אורח (עונה 3); 33 פרקים2022DMZ פארקו דלגדומיני-סדרה2023פוקר פייסקליף לנגרד5 פרקיםאי הגולגולת (אנ')קאפדיבוב; 7 פרקים2024שלל (אנ')עצמופרק: "Mr.
בנג'מין בניקר היה חוואי, מודד, מחבר אלמנכים, ממציא, חוקר טבע, מתמטיקאי ואסטרונום ממוצא אפרו-אמריקאי.
יליד מחוז בולטימור, לימים במדינת מרילנד.
בניקר היה בנם של עבד לשעבר ושל אישה אפרו-אמריקאית חופשייה.
הוא רכש מעט השכלה פורמלית ולרוב היה אוטודידקט.
הוא נודע כחבר בקבוצה שבראשות אנדרו אליקוט שסקר את גבולות המחוז וושינגטון די.
סי., הבירה הפדרלית של ארצות הברית
לבניקר קנה ידע באסטרונומיה, מה שאיפשר לו לפרסם סדרת אלמנכים מצליחים.
הוא התכתב עם תומאס ג'פרסון, מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, בנוגע לסוגיות העבדות והאי-שוויון.
הפעילים למען ביטול העבדות והתומכים בשוויון בין הגזעים הפיצו והעריכו את כתביו.
על אף שביום לווייתו של בניקר, רבים מכתביו וחפציו האישיים אבדו בשריפה, שרדו אחד מיומניו וכמה מהחפצים שבנה, והם מוצגים כיום לקהל.
פארקים, רחובות, בתי ספר בארצות הברית נושאים את שמו לזכרו.
בניקר נולד באליקוט מילס במחוז בולטימור של הפרובינציה מרילנד שבמושבה "אמריקה הבריטית".
אביו רוברט היה חוואי, עבד אפרו-אמריקאי משוחרר.
האם הייתה מרי באנקי, מולאטית.
אמה, מולי וולש, הייתה נערה אנגלייה שהואשמה באנגליה בגנבת חלב ונידונה על כך למוות.
בסופו של דבר עונשה הומתק והיא הוגלתה ל"אמריקה הבריטית".
באמריקה הפכה לחוואית והתחתנה עם אחד משני עבדיה, באנקה, שטען לייחוס מלכותי באחד משבטי מערב-אפריקה.
גם בתם, מרי באנקי, התחתנה עם עבד משוחרר, רוברט, ששאל את שם משפחתה.
בנג'מין בניקר למד קרוא וכתוב וכן כתבי הקודש הנוצריים (תנ"ך והברית החדשה) אצל סבתו הלבנה, מולי וולש, ואחר כך התחנך למשך כשנה בבית ספר קטן של הקווייקר פיטר היינריכס.
בניקר הפסיק את הלימודים הפורמליים כדי לעזור בעבודות בחוות אביו.
אחרי העמל הפיזי הרב נשאר לו מעט זמן וכוח לתחביביו.
בגיל 22 לפי דגם של שעון כיס שקיבל בבולטימור מסוחר מאירופה בשם ג'וזף לוי, בנה בניקר שעון מעץ.
השעון צלצל בשעות המדויקות והמשיך לפעול למשך כל שאר חייו.
השעון של בניקר הביא לו פרסום ביישובו ובנוסף נפוצה הידיעה שהוא יודע לחבר ולפתור חידות מתמטיות.
תחילה עבד בניקר כבונה שעונים וכמודד.
אחרי מות אביו המשיך לטפח את חוותו וגידל טבק.
בשנת 1772 משפחה חדשה התיישבה באזור שבו שכנה חוותו של בניקר.
זו הייתה משפחת אליקוט, קבלנים
שעשו חיל באותה תקופה על ידי בניית טחנות קמח באזור בולטימור.
בני אליקוט שמו לב לכישוריו של בניקר.
אחד מהם, ג'ורג' אליקוט, שכמו בניקר, גילה עניין במדעים, התיידד איתו והשאיל לו ספרים מספרייתו הגדולה.
בסביבות שנת 1788 ,גיל 57 הפך בניקר מסוגל, בעזרת ספרים בלבד, ללמד את עצמו אלגברה, גאומטריה, לוגריתמים, טריגונומטריה ואסטרונומיה.
למד לבד להשתמש במצפן וב"סקטור" ולעקוב אחרי הכוכבים בשמיים והצליח כדי לערוך ניבויים אסטרונומיים כמו למשל, של ליקויי חמה וליקויי ירח.
בשנת 1791 בשותפות עם אנדרו אליקוט עזר במיפוי העיר שעתידה להיות הבירה הלאומית של ארצות הברית - וושינגטון די.
עקב מחלה נאלץ להפסיק עבודה זו אחרי שלושה חודשים.
מאוחר יותר, בשנים 1797-1792 חיבר בניקר אלמנכים שכללו מידע על ספרות, רפואה, מידע שימושי על הגאות והשפל ומדורי דעות.
בספרים אלה מתח ביקורת על תומאס ג'פרסון בגלל השימוש בעבודת עבדים.
בנוסף לאלמנכים פרסם בנקר מידע על הדבורים ועל ציקדות בעלות מחזור בן 17 שנה.
ב-1791 כשג'פרסון כיהן כמזכיר המדינה, פנה אליו בניקר במכתב מתוך תקווה מוצהרת שהאיש המכובד "ינצל כל הזדמנות קרובה כדי לעקור מן השורש המגמה של רעיונות ודעות מופרכים ומזויפים לגבי האפרו-אמריקאים".
כדי להדגים לג'פרסון את עובדת היותם השחורים יותר מסתם "עבדים" שלח לו בניקר כתב יד של אחד האלמנכים שחיבר עבור שנת 1792.
בניקר הציג את עצמו כ"בן לגזע אפריקאי" וכאדם חופשי.
במילים נבחרות בקפידה נזף בניקר בג'פרסון ופטריוטים אמריקאים אחרים על שעבודם את השחורים בעוד שנאבקו בבריטים בעד שחרורם הם.
ג'פרסון הודיע לבניקר ששלח את האלמנך שלו לקונדורסה, מזכיר האקדמיה הצרפתית למדעים, כדי לתעד את הפוטנציאל של "אחינו השחורים" נגד הספקות הנהוגים כלפיהם.
בניקר פרסם התכתבות זו עם ג'פרסון באלמנך שלו משנת 1793. העמדה האמיצה שגילה בניקר בסוגיית העבדות זיכתה אותו בתמיכה רחבה של הקבוצות האבוליציוניסטיות ממרילנד ופנסילבניה, שכל אחת מהן סייעו לו לפרנס את אלמנך.
בנג'מין בניקר נשאר רווק כל חייו.
הוא המשיך עד מותו לעסוק במדע.
ב-1797 ירדו המכירות של האלמנכים שלו והוא הפסיק את פרסומם.
בהמשך כדי להתקיים מכר גם חלק גדול מחוותו לבני אליקוט ולאחרים והמשיך להתגורר בבקתתו.
הוא נפטר בשינה אחרי טיול הבוקר שלו באוקטובר 1806. בהתאם לרצונו, אחיינו החזיר למשפחת אליקוט את הדברים ששאל מהם.
בנג'מין אינגרוסו (, נולד ב-14 בספטמבר 1997) הוא זמר, שחקן ויוצר שוודי.
הוא בן דודו של הדי ג'יי סבסטיאן אינגרוסו.
הוריו הם הזמרים השוודים המפורסמים אמיליו אינגרוסו ופרנילה וולגרן (שהתחרתה גם היא מספר פעמים על הזכות לייצג את שוודיה באירוויזיון).
כילד, הופיע במספר מחזות זמר, ואף זכה בשנת 2006 עם השיר "Hej Sofia" בתוכנית "פסטיבל שירי הילדים" (ילדי מלודיפסטיבלן במקור).
בנימין השתתף במספר מחזות זמר ומחזות, כמו "נילס קרלסון".
ב-2006 זכה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "Hej Sofia" ונבחר לייצג את שוודיה בתחרות השירים של מחוז סקנידנביה.
ב-2014, הודיע כי הוא עובר מתחום המחזמר לטובת התעסקות בכתיבת שירים ובשירה.
באוקטובר 2016 הוציא את הסינגל הראשון שלו בשם "Fall in Love".
באותה שנה חתם על חוזה עם חברת ההקלטות "TEN".
ב-2017 השתתף בפסטיבל השירים השוודי עם שיר שהוא כתב ויצר והצליח להגיע לגמר, אך בסופו הגיע למקום החמישי.
ב-2018 השתתף בשנית בתוכנית עם השיר "Dance You Off" והגיע למקום הראשון.
הוא נבחר לייצג את שוודיה בחצי השני באירוויזיון 2018 שבליסבון עם השיר "Dance You Off".
הסינגל עצמו קיבל בשוודיה מעמד של תקליט פלטינה.
ב-10 במאי 2018 הופיע אינגרוסו בחצי הגמר השני של האירוויזיון.
שירה של שוודיה היה מספר 15 בסדר ההופעות.
בתום הערב הוכרזה שוודיה כעולה החמישית מבין עשר המדינות שעלו לשלב הגמר שהתקיים ב־12 במאי 2018. בגמר האירוויזיון הגיע אינגרוסו למקום השביעי עם 274 נקודות, לאחר שצוותי השיפוט העניקו לו את המקום השני עם 253 נקודות, והצבעות הצופים העניקו לו את המקום ה-24, עם 21 נקודות בלבד.
בנג'מין (בנימין) בוזגלו (נולד ב-19 בינואר 1987) הוא פייטן וזמר ישראלי-צרפתי המבצע מוזיקה ערבית, אנדלוסית וצפון אפריקאית, ומשמש כסולן ראשי של התזמורת האנדלוסית הישראלית.
נולד בצרפת לז'וסלין ולדוד, נגן עוד, במקור מקזבלנקה שבמרוקו.
בביתו גדל על מוזיקה יהודית, מרוקאית ופלמנקו, והושפע מחיים לוק, מסלים הללי ומסמי אלמגריבי.
בגיל תשע החל ללמוד חזנות אצל אברהם אלברט בוהדנה, למשך שבע שנים.
בגיל זה כבר החל להופיע בפריז בעיקר במסגרת אירועים של הקהילה היהודית, ובגיל 12 פגש אותו מוטי מלכא, שחיפש אמנים צעירים בצרפת.
בגיל 13 עלה לישראל לתקופת לימודים בישיבה התיכונית בכפר מימון, ובגיל 15 עלה בגפו ארצה סופית.
בתקופה זו החל לשיר עם התזמורת האנדלוסית הישראלית.
בוזגלו שר בעברית, בערבית ובצרפתית, ומלבד מוזיקה צפון אפריקאית (מלח'ון ואלא אנדלוסיה), הוא שר מוזיקה בסגנון אלג'יראי, לבנוני, תוניסאי, שגורי'א וחליסי (סגנון האמירויות), תוך שמירה על המקור מחד, והוספת חידושים עדכניים מאידך.
נכון ל-2015, בוזגלו משמש כסולן (במשך 12 עונות) של תזמורת מזרח ומערב והתזמורת האנדלוסית הישראלית, והוא מרבה להופיע עמן.
בוזגלו פועל לקירוב לבבות באמצעות המוזיקה, ומופיע עם מוזיקאים מוסלמים מרחבי העולם בפסטיבלים רבים במדינות שונות, בהן מדריד, ארצות הברית, צרפת, דובאי (בחג הרמדאן) ובפרט במרוקו.
נכון ל-2016, בוזגלו מתגורר באשדוד, ומחלק את זמנו בינה לבין צרפת, אליה הוא נוסע לעיתים קרובות לשם הופעות.
במהלך השנים הוציא בוזגלו מספר אלבומים, שבחלקם שירים על רבי חיים פינטו.
בשנת 2016 הקליט קאבר לשיר ENTY של די ג'יי ואן וסעד למג'רד, לכבוד הילולת הרב, ומדי שנה הוא מופיע בהילולתו שבמוגדור.
הוא גם מנגן על פסנתר ועל כלי הקשה, ושימש כחזן בבתי כנסת באשדוד ובמיאמי.
במרץ 2021 שיתף בוזגלו פעולה עם הזמר אייל גולן ושר איתו דואט מתוך הפרויקט של היוצר אופיר כהן.
הדואט נקרא בשם "בינתי", ומספר על ילדה שנפטרה בעקבות מחלה ואביה תרם לה חלק מהכבד שלו.
בוזגלו שר במרוקאית וגולן שר בעברית.
ב-5 במרץ 2025 הוציא את הסינגל "לילות לבנים" יחד עם מירי מסיקה, שהגיע למקום ה־17 במצעד הישראלי השבועי של מדיה פורסט.
בנג'מין דרבולה הוא ג'ודוקא צרפתי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
דרבולה התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים בשנים 2004 ו-2008. בבייג'ינג 2008 הוא זכה במדליית הכסף לאחר שהגיע עד שלב הגמר והפסיד למסאטו אוצ'ישיבה היפני.
במהלך הקריירה זכה למייר במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורניר פריז היוקרתי.
בנג'מין לואי דה בונוויל היה קצין יליד צרפת בצבא ארצות הברית.
היה צייד פרוות וחוקר במערב האמריקני.
הוא נודע בזכות משלחותיו לארץ אורגון ולאגן הגדול ובמיוחד בחלקים מרכזיים משביל אורגון.
במהלך חייו התפרסם בונוויל על ידי דיווחים על מסעותיו במערב שכתב וושינגטון אירווינג.
על שמו נקראה ימת בונוויל שהשתרעה באגן הגדול בתקופת הפלייסטוקן ונעלמה ברובה בתום עידן הקרח האחרון.
בנימין נולד בפריז, צרפת או בסמוך לה, בנם של המו"ל הצרפתי ניקולס בונוויל ואשתו מרגריט בראזייר.
כשהיה בן שבע משפחתו עברה לארצות הברית בשנת 1803. את המעבר שלהם שילם תומאס פיין.
פיין שהה בצרפת והיה הסנדק של בנימין ושני אחיו, לואי ותומס.
בצוואתו, השאיר פיין את עיקר אחוזתו למרגריט שדאגה לו עד שהוא נפטר בשנת 1809. הירושה כללה 400 דונם, מחוות ניו-רושל שלו בניו יורק בה התגוררו, כך שהיא תוכל לקיים ולחנך את בניה.
בשנת 1813 בונוויל הצעיר נכנס לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
הוא סיים את לימודיו לאחר שנתיים בלבד, וקיבל דרגת סגן שני של ארטילריה קלה.
בקריירה המוקדמת שלו, הוא שירת במשרות בניו אינגלנד, מיסיסיפי, ובפורט סמית' בטריטוריה של ארקנסו.
בשנת 1824 הוא הועבר לפורט גיבסון והועלה לדרגת קפטן.
בזמן שנסע לצרפת, הוא היה אורח של הגנרל לאפייט.
לאחר שחזר מצרפת, הוא הועבר בשנת 1828 לג'פרסון במיזורי.
בזמן שהיה במיזורי, בונוויל קיבל השראה מכתיבתו של הול ג'יי קלי, כמו גם ממאמרי מערכת בעיתונות והחליט להצטרף לחקירת המערב האמריקני.
בונוויל נפגש עם קלי שהתרשם ממנו ומינה אותו להוביל את אחת המשלחות לארץ אורגון.
המשלחת הייתה אמורה לצאת בתחילת 1832. המחסור במתנדבים למסע הביא לעיכוב ולביטול הסופי של המשלחת, והותיר את בונוויל מבלי שמילא את שאיפותיו.
כדי להמשיך לחקור את המערב, פנה לגנרל אלכסנדר מקומב לקבלת חופשה מהצבא, וטען כי הוא יוכל לבצע מסע חשוב בקרב הילידים האמריקנים במדינת אורגון, שבאותה תקופה הייתה תחת כיבוש משותף של ארצות הברית ובריטניה.
האזור נשלט ברובו על ידי "חברת מפרץ ההדסון".
מקומב נעתר לבקשתו, ובנג'מין קיבל חופשה בת 26 חודשים שנמשכה מאוגוסט 1831 עד אוקטובר 1833, והורה לו לאסוף את כל המידע שעשוי להועיל לממשלה.
במיוחד הוא היה אמור להתחזות כסוחר פרווה ולברר את ההיסטוריה הטבעית של האזור, אקלים, קרקעות, גאוגרפיה, טופוגרפיה, הפקת מינרלים, גאולוגיה ואופי השבטים המקומיים.
הוצאות בגין מסעו שולמו על ידי תורמים פרטיים, בהם אסטוריאן אלפרד סטון ואולי ג'ון ג'ייקוב אסטור.
בונוויל התחתן ונולדה לו בת.
לאחר שנפטרה אשתו הראשונה ובתו, הוא לא התחתן בשנית עד לאחר שפרש מהצבא בשנת 1866, כשהוא התיישב בפורט סמית', ארקנסו.
שם התחתן עם סו נייס.
המסע שידוע כהישג הבולט ביותר בחייו החל במאי 1832, כאשר בונוויל עזב את מיזורי עם 110 איש, כולל נתנאל ג'רוויס ווית' וקציני שטח מייקל סער וג'וזף ווקר.
המסע מומן על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור, יריבה של חברת מפרץ הדסון.
המשלחת התקדמה מפורט אוסג' שבנהר מיזורי, עד הנהר פלאט - ברחבי ויומינג של ימינו.
הם הגיעו לנהר גרין באוגוסט ובנו עמדת סחר בפרוות, אותה כינו פורט בונוויל.
אנשי ההרים קראו למקום "פורט שטויות" ומעולם לא שימש לסחר.
באביב 1833, בונוויל התקדם לאורך נהר סנייק באיידהו של ימינו, נסחף לראש נהר הסלמון ובסופו של דבר אל פורט נז פרס.
במהלך מסע זה הוא העסיק כמדריך את ג'ון אנוס, בן 10 משבט האינדיאני וושאקי שלימים שימש כמדריך למסע של משלחת פרימונט.
הוא גם שלח חבורת אנשים בפיקודו של ג'ו ווקר לחקור את ימת המלח הגדולה ולמצוא מסלול יבשתי לקליפורניה.
ווקר גילה מסלול לאורך נהר המבולדט ברחבי נבדה של ימינו, וכן איתר ווקר המעבר לסיירה נבדה.
בהמשך נודע השביל כ"שביל קליפורניה", הדרך העיקרית לנוהרים לשדות הזהב במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה.
ספקולציות רבות הקיפו את המוטיבציה של בונוויל לשלוח את ווקר לקליפורניה.
כמה היסטוריונים שיערו כי בונוויל ניסה להניח את הקרקע לפלישה בסופו של דבר לקליפורניה, אז חלק ממקסיקו, על ידי צבא ארצות הברית.
, מנהל של חברת מפרץ הדסון, בפורט ונקובר על הנהר קולומביה, שמע על משימתו של בונוויל.
הוא אסר על סוחריו לעשות עסקים עם בונוויל ואנשיו.
בונוויל דיווח שרבים מהאינדיאנים שבהם הוא נתקל לאורך נהר סנייק לא ששים להמשיך עם חברת מפרץ הדסון, ומוכנים לסחור עם האמריקאים.
בקיץ 1833, בונוויל העז לחצות את נרכס וינד ריוור בוויומינג של ימינו כדי לסחור עם האינדיאנים.
בשלב זה הוא הבין שהוא לא יוכל לחזור מזרחה עד אוקטובר כמתוכנן.
הוא כתב מכתב ארוך לגנרל מקומב ובו סיכם כמה ממצאיו וביקש זמן רב יותר, במיוחד לסקר נהר קולומביה וחלקים בדרום מערב לפני שובו.
לאחר שבילה את החורף המוקדם בפורט בונוויל, הוא יצא מערבה בינואר 1834 במטרה להגיע לעמק נהר וילאמט.
הוא ואנשיו נסעו במורד נהר סנייק, דרך קניון הלס, ואל תוך הרי ולובה, שם הם זכו לקבלת פנים מרשימה בפרסי נץ.
ב־4 במרץ 1834 הם הגיעו לפורט נז פרסס , המאחז של חברת מפרץ ההדסון במפגש נהר וואלה עם נהר הקולומביה.
פייר פמברון, מפקד המצודה, בירך אותו אך סירב לעשות עסקים.
בונוויל ואנשיו חזרו בידיים ריקות לדרום-מזרח איידהו ונערכו למחנה בנהר פורטנוף.
ביולי הוא ערך מסע שני מערבה, נחוש לסחור עם חברת מפרץ ההדסון.
הוא הלך בדרך קלה יותר על פני ההרים הכחולים, שם פגש שוב את נתנאל ויאת' וחנה לאורך נהר גרנדה רונדה.
בשלב זה הוא ואנשיו התייאשו ממזון ואספקה.
במקום לחזור מיד מזרחה, בונוויל ואנשיו פנו למורד הקולומביה לכיוון פורט ונקובר.
לאורך הנהר הוא ניסה לסחור עם שבט סאפטין אך ללא הצלחה.
הוא הבין שהוא כנראה יקבל את אותה דחייה ממקלופלין בפורט ונקובר והחליט לחזור מזרחה.
את חורף 1834 הוא בילה עם שבט השושון לאורך החלק העליון של נהר בייר ובאפריל 1835 החל את המסע חזרה למיזורי.
הוא הגיע לעיר "אינדיפנדנס" באוגוסט וגילה שאף על פי שמכתבו המבקש הארכה הגיעה, הוא לא נמסר למקומב.
בונוויל נסע מזרחה בתקווה להחזיר את מינויו.
בדרכו לוושינגטון הבירה, עבר בעיר ניו יורק שם התקבל על ידי פטרונו ג'ון ג'ייקוב אסטור.
בזמן שהותו אצל אסטור פגש את הסופר וההיסטוריון וושינגטון אירווינג.
בונוויל הקסים את אירווינג בסיפורי הרפתקאותיו שתכנן לפרסם בספר.
כעבור כמה חודשים ביקר אירווינג את בונוויל בוושינגטון וגילה שהוא מתקשה בהעלאת סיפוריו על הכתב.
שניהם הסכימו כי תמורת 1000 דולר, בונוויל ימסור את מפותיו ורשומותיו מן האזורים שמעבר להרי הרוקי, ואירווינג יוכל להשתמש בהם.
התוצאה הייתה הספר "הרפתקאותיו של קפטן בונוויל", שיצא לאור בשנת 1837.
בוושינגטון, בונוויל עתר ללא לאות למזכיר המלחמה, לואיס קאס, לבקשתו לחדש של משלחתו בתחילת 1836 הוא הצליח.
בשנים שלאחר מכן הוענקו לו משימות בגבול המערבי בפורט קירני בשטח נברסקה ובשטח ניו מקסיקו בפורט פילמור, שם הפך למפקד גדוד הרגלים השלישי ב־3 בפברואר 1855, לאחר מותו של קולונל.
הוא שירת גם במלחמת מקסיקו – ארצות הברית, והשתתף במערכה על נמל וראקרוס בפיקוד וינפילד סקוט .
בונוויל לקח חלק בכיבוש של מקסיקו סיטי.
הוא הועלה לדרגת קולונל בגדוד הרגלים השלישי בשנת 1855, ופיקד פעמיים על אוגדת ניו מקסיקו .
בונוויל פרש משירות פעיל בשנת 1861, אך עד מהרה הוחזר לתפקיד במהלך מלחמת האזרחים.
בשנים 1861–1863 שימש בונוויל כמפקח הגיוס במיזורי, ומשנת 1862 עד 1865 שימש כמפקד מחנה בנטון בסנט לואיס.
בסוף המלחמה הוענק לו דרגת תא"ל לכבוד הקריירה הארוכה והמכובדת שלו.
בונוויל פרש בפעם השנייה בשנת 1866 ועבר לפורט סמית', ארקנסו, שם התחתן בפעם השנייה לסו נייס.
בריגדיר-גנרל בונוויל נפטר בגיל 82 בשנת 1878. הוא קבור בבית העלמין בלפונטיין, סנט לואיס, מיזורי.
בנג'מין הלם בריסטו היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר ה-30 וכפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית.
בריסטו היה קצין בצבא האיחוד, איש רפורמות חבר המפלגה הרפובליקנית ופעיל זכויות אזרח.
במהלך כהונתו כמזכיר האוצר הוא נודע בעיקר בשל מיטוטה והעמדתם לדין של חבריה של "טבעת הוויסקי", קבוצה בה היו חברים יצרני ויסקי ומשתפי פעולה משירות הכנסות הפנים להשתמטות ממיסים שדלדלה את האוצר הלאומי, זאת הוא עשה לבקשתו של הנשיא יוליסס ס.
בנוסף, קידם בריסטו את המטבע שנשען על תקן הזהב במקום שטרות כסף.
בריסטו היה אחד מחברי הקבינט הפופולריים ביותר של גרנט מבין הרפורמטורים.
הוא תמך ב"חוק חידוש המטבעות" של גרנט משנת 1875, שסייע לייצב את הכלכלה במהלך המשבר הפיננסי של 1873. כפרקליט המדינה הראשון, סייע בריסטו לגרנט ולתובע הכללי איימוס טפן אקרמן באופן נמרץ בהעמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן במהלך תקופת השיקום במדינות הדרום.
בריסטו דחף למתן האפשרות לאזרחים האפרו-אמריקאים בקנטקי להעיד בבתי משפט בתיקים בהם היו מעורבים לבנים ופתיחת מערכת החינוך הציבורית לבני כל הגזעים.
בריסטו, בן קנטקי, היה בנו של עורך דין בולט תומך האיחוד חבר המפלגה הוויגית.
הוא סיים את לימודיו בקולג' ג'פרסון בפנסילבניה ב-1851, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1853 ועסק בעריכת דין עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861. במהלך המלחמה הוא שירת בצבא האיחוד, נפצע בקרב שילה, החלים, וקודם לדרגת לוטננט קולונל.
עד סוף שרותו הצבאי הגיע לדרגת קולונל.
ב-1863 נבחר בריסטו כחבר הסנאט של קנטקי וכיהן בו תקופת כהונה אחת.
בתום המלחמה הוא מונה כעוזר לתובע המחוזי של ארצות הברית באזור לואיוויל וב-1866 הוא מונה לתובע המחוזי עצמו.
ב-1870 מונה בריסטו כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, ובתפקיד זה הוא סייע לתובע הכללי בטיעונים בתיקים בבית המשפט העליון.
ב-1874 מינה אותו הנשיא גרנט כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
בתחילה העניק גרנט לבריסטו את מלוא הגיבוי במהלך משפטי "טבעת הוויסקי" עם זאת, כאשר בריסטו והתובע הכללי אדוארדס פיירפונט, איש רפורמות נוסף בקבינט, חשפו את אורוויל בבקוק, מזכירו האישי של גרנט, כחלק מטבעת הוויסקי, החלו יחסיהם של גרנט ובריסטו להתקרר.
ביוני 1876, בשל חיכוך על ההעמדה לדין של אנשי טבעת הויסקי על ידי בריסטו, ועל רקע שמועה שבריסטו היה מעוניין להתמודד לנשיאות, הוא התפטר מתפקידו.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1876 ביצע בריסטו ניסיון בלתי מוצלח לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות והרפובליקנים בחרו ברתרפורד הייז.
לאחר הבחירות שב בריסטו לעסקיו הפרטיים בעריכת דין בניו יורק וב-1878 הקים משרד עורכי דין מצליח, ולעיתים קרובות הוא טען בתיקים בפני בית המשפט העליון עד למותו ב-1896.
ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית' הגדיר את בריסטו כאחת מהבחירות הטובות של גרנט לקבינט שלו.
אנשי הרפורמות היו מעל הכל מרוצים מבריסטו על ההעמדה לדין של אנשי טבעת הוויסקי ועל כך שהוא ניקה את הממשלה משחיתות.
ההיסטוריונים גם שיבחו את בריסטו, פרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, על העמדתם לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן.
בכל אופן, בריסטו היה איש מחלוקות שאפתני מטבעו, ובאותה תקופה הוא היה מעורב בכמה סכסוכים עם חברי הקבינט של גרנט.
כאיש קנטקי, הוא ייצג את הדרום בקבינט של גרנט בתקופת נשיאותו השנייה.
בנג'מין בריסטו נולד באחוזת אדוארדס הול שבאלקטון, קנטקי.
הוא היה בנם של פרנסיס בריסטו ושל רעייתו אמילי הלם.
פרנסיס בריסטו היה עורך דין בולט וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1854–1855 ו-1859–1861 מטעם המפלגה הוויגית.
אדוארדס הול היה ביתו של סבו מצד אמו של בריסטו, בנג'מין אדוארדס.
לזמן מה עבד בנג'מין בריסטו כשותף במשרד עורכי הדין של אביו.
בהמשך היה אביו לתומך נלהב של האיחוד ומתנגד עבדות אדוק.
דעותיו הפוליטיות הוויגיות השפיעו מאוד על השקפותיו של בנו.
ב-21 בנובמבר 1854 נשא בריסטו לאישה את אֶבִּי בריסקו.
לזוג נולדו בן בשם ויליאם ובת בשם נני.
ויליאם היה לימים עורך דין שעבד במשרדו של אביו בניו יורק.
נני נישאה לאיבן סמנר דרייפר, איש עסקים בתחום הטקסטיל ופוליטיקאי שכיהן בין השאר כמושל מסצ'וסטס.
ב-1858 עברו בריסטו ורעייתו אבי להופקינסוויל שבקנטקי.
הוא עסק בעריכת דין עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
בדצמבר 1860, לאחר שנבחר אברהם לינקולן לנשיאות, פרשה קרוליינה הדרומית מן האיחוד וכך הוקמה קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"), בעיקר כדי להגן על מוסד העבדות בארצות הברית ועל מטעי הכותנה הרווחיים במדינות הדרום וכהתנגדות לשילובם של השחורים בחברה וקבלתם כאזרחים.
הנשיא ג'יימס ביוקנן, שרחש אהדה לדרום, כמעט ולא נקט בשום צעד למנוע את הפרישה טרם השבעתו של לינקולן ב-4 במרץ 1861. בתחילת המלחמה באותה שנה, בריסטו, שהיה תומך אדוק של האיחוד, התגייס לצבא האיחוד וסייע בהקמת רגימנט הרגלים ה-25 של קנטקי.
ב-21 בספטמבר אותה שנה הוא מונה כקצין בדרגת לוטננט קולונל ברגימנט זה.
בריסטו לחם תחת פיקודו של הגנרל יוליסס ס.
גרנט ושירת בשלושה קרבות: , וקרב שילה, בו הוא נפצע.
באפריל 1862 חנו הגנרל גרנט ורוב כוחות צבא האיחוד שבפיקודו במזח פיטסבורג שבטנסי ותכננו לתקוף את שבמיסיסיפי, שבה היה מוצב כוח חזק של צבא הקונפדרציה.
הדרומיים תקפו בכוח מלא, והפתיעו את צבאו של גרנט שלא היה מחופר.
גרנט ואנשיו הצליחו להדוף את המתקפה, אף על פי שדיוויזיה אחת של הצפוניים נלכדה.
ביום המחרת, לאחר שגרנט קיבל תגבורות, תקף צבא האיחוד את אנשי הקונפדרציה בכוח מלא והדף אותם בחזרה לקורינת'.
ביומיים אלו של קרב שילה נפצע בריסטו קשה מהתפוצצות פגז מעל לראשו ונאלץ לפרוש זמנית משירות קרבי כדי להחלים.
ההתפוצצות החזקה מחרישת האוזניים גרמה לבריסטו ללקות שמיעה ולחוסר הכרה, ונבצר ממנו לפקד.
הוא הוחלף במייג'ור ויליאם בל.
לאחר שהחלים, שב בריסטו בקיץ אותה שנה לשירות קרבי וסייע בגיוסו של רגימנט הפרשים השמיני של קנטקי.
ב-8 בספטמבר אותה שנה הוצב בריסטו כלוטננט קולונל ברגימנט הפרשים השמיני.
בינואר 1863 הוא קיבל את הפיקוד על הרגינמט, לאחר שהמפקד הקודם, קולונל ג'יימס שקלפורד, קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1 באפריל קודם בריסטו לדרגת קולונל והמשיך לפקד על הרגימנט.
ביולי אותה שנה סייע הרגימנט בפיקודו של בריסטו ללכוד את ג'ון האנט מורגן, במהלך פלישתו באותו חודש לאינדיאנה ולאוהיו.
ב-23 בספטמבר 1863 שוחרר בריסטו מצבא האיחוד ונבחר כחבר הסנאט של קנטקי מטעם מחוז כריסטיאן.
בחירה זו הייתה ללא ידיעתו והוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו ב-1865. הוא תמך בכל צעדי החקיקה של האיחוד במהלך המלחמה, בבחירתו של לינקולן לתקופת כהונה שנייה כנשיא בבחירות של 1864 ובקבלתו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שהוציא את העבדות אל מחוץ לחוק.
ב-1865 מונה בריסטו כעוזר התובע המחוזי.
ב-1866 הוא מונה כתובע המחוזי בלואיוויל.
כתובע מחוזי הוא נודע בשל תקיפותו באכיפת .
בריסטו שירת כתובע המחוזי עד 1870 ובילה חודשים מספר בעריכת דין בשותפות עם מי שלימים יכהן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל הרלן.
פרקליט המדינה של ארצות הברית
ב-1870 הקים הקונגרס את מחלקת המשפטים של ארצות הברית, בין השאר כדי לסייע לאכיפת חוקי השיקום והתיקונים לחוקה.
ב-4 באוקטובר מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט את בריסטו כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, תפקידו בו הוא כיהן עד התפטרותו ב-12 בנובמבר 1872.
בריסטו והתובע הכללי של ארצות הברית איימוס טפן אקרמן דאגו להעמדתם לדין של אלפי אנשי הקו קלוקס קלאן.
כתוצאה מכך השנתיים הבאות היו שקטות במהלך תקופת השיקום הסוערת בדרום.
ב-1873 הציג הנשיא גרנט את מועמדותו של בריסטו כתובע הכללי במקרה שתאושר מועמדותו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך בסופו של דבר לא אושר מינויו של ויליאמס.
ב-1871 נסע בריסטו למדינתו קנטקי ובנאום שנשא שם הוא הגן על זכויות האדם של האפרו-אמריקאים.
הוא טען שלשחורים ניתנה הזכות להעיד בבתי משפט.
באותה עת אסר החוק בקנטקי על 225,000 אזרחים שחורים מלהעיד בכל משפט אזרחי או פלילי בו היו מעורבים לבנים.
בריסטו קבע ששורשיו של חוק זה במשטר העבדות ושהוא "שגוי באופן מפלצתי ואכזרי כלפי שני הגזעים".
בריסטו ציין שחוק הקו קלוקס קלאן ושאר חוקי זכויות האדם שעברו בקונגרס נועדו להגן על "האזרחים הצנועים" מפני פורעי החוק.
הוא ציין שהוא "יגבה מס מרכושם של העשירים כדי לחנך את ילדיהם של שכניהם העניים" ושהוא "יגבה מס מרכושם של הלבנים כדי לחנך את ילדי השחורים".
בריסטו טען שיש להעניק חינוך אוניברסלי ושיש לגבות מס מכל בעלי הרכוש בקנטקי כדי לממן את בתי הספר.
ב-3 ביוני 1874 מינה הנשיא גרנט את בריסטו כמזכיר האוצר של ארצות הברית לאחר שויליאם אדמס ריצ'רדסון אולץ להתפטר על רקע "שערוריית סנבורן" , שבה היו מעורבים ספסרות ומשוא פנים בגביית חובות מס.
בריסטו זכה לשבחים מהעיתונות כאיש רפורמות שהמערכת הייתה זקוקה לו אז.
הוא לקח את השליטה על המשבר הכלכלי שהחל בעקבות המשבר הפיננסי של 1873. באותה התקופה הייתה המפלגה הרפובליקנית חלוקה בשאלת המטבע.
בריסטו תמך בחברי המפלגה מצפון מזרח ארצות הברית שהעדיפו את השימוש במטבע קשה (מטבעות) על פני שטרות הכסף.
ב-22 באפריל הטיל הנשיא גרנט וטו על "חוק האינפלציה" שהיה אמור להגדיל את כמות השטרות במחזור בכלכלה הקורסת.
תמיכתו של בריסטו בווטו של גרנט סייעה לו לקבל ממנו את המינוי כמזכיר האוצר.
כשבועיים לאחר שנכנס בריסטו לתפקידו, ב-20 ביוני, חתם גרנט על חוק פשרה שאישר בדיעבד מבחינה חוקית את הכנסתם למחזור של 26 מיליון דולר בשטרות על ידי המזכיר הקודם ריצ'רדסון, התיר את הכנסתם של לא יותר מ-382 מיליון דולר, ואישר הפצה חוזרת של שטרות בערך של 55 מיליון דולר.
לחוק הייתה השפעה מצומצמת בהחייאת הכלכלה ההרוסה.
מתוך רצון להגשים את הציפיות של העיתונות לרפורמות, ניגש בריסטו למשימה באופן מידי.
הוא ביצע ארגון מחדש מקיף במחלקת האוצר, ביטל את המשרה המושחתת של האדריכל המפקח ופיטר את מבקר המשנה של המחלקה ואת הכפופים לו בשל חוסר יעילות.
הוא טלטל את כוח הבילוש ואיחד מחוזות גביה בשירות המכס ובשירות הכנסות הפנים.
הוא פיטר יותר מ-700 איש ויישם כללי שירות ציבורי במחלקת האוצר.
חודשיים לאחר מינויו של בריסטו כמזכיר האוצר, פרצה מחלוקת בינו לבין מזכיר הצי ג'ורג' רובסון.
המחלוקת התמקדה סביב רצונו של רובסון למנות את הסנאטור אלכסנדר קייטל כסוכן פיננסי בלונדון כדי לנהל משא ומתן על איגרות חוב.
קייטל מילא משימה דומה ב-1873 תחת מזכיר האוצר הקודם ריצ'רדסון.
בריסטו סירב לבצע את המינוי והאמין שמינוי מקרב עובדי מחלקת האוצר יהיה מתאים יותר.
בריסטו ניסה לשכנע את גרנט למנות את ג'ון ביגלו, ראש חטיבת ההלוואות של מחלקת האוצר.
גרנט קיבל את בחירתו של בריסטו, אך הזהיר אותו שלביגלו רקע של אלכוהוליזם.
בריסטו המשיך לחתור עוד תחת השפעתו של רובסון בקבינט.
הוא ציין בפני לגרנט שמחלקת הצי מנוהלת באופן בלתי יעיל ושהיא נמצאת תחת השפעתו של הבנק בבעלותו של מזכיר האוצר לשעבר יו מקולוק.
יועציו של בריסטו יעצו לו לצנן את גישתו ולנקוט בגישה פחות תוקפנית.
לאחר שמועמדתו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית לא אושרה על ידי הסנאט, היה מעמדו בקבינט לא בטוח.
המוניטין האישי שלו ושל רעייתו, קייט ויליאמס היה תחת בחינה ציבורית נוקבת.
כדי להגן על בעלה ועל עצמה, שלחה קייט ויליאמס מכתבים אנונימיים שהשמיצו את חברי הקבינט ואישים אחרים, כולל רמיזות על התנהגות מינית בלתי ראויה לכאורה.
בין חברי הקבינט שקיבלו את המכתבים הללו היה מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ ומזכיר הצי ג'ורג' רובסון.
היועץ המשפטי של מחלקת האוצר, בלופורד וילסון, חקר את המכתבים ואת קייט ויליאמס.
וילסון, בלקנאפ ורובסון הסכימו שוויליאמס חייב לפרוש מתפקידו.
בריסטו, שגיבה את וילסון, דחק בנשיא גרנט להדיח את ויליאמס.
מזכיר המדינה המילטון פיש ציין בפני הנשיא שקייט ויליאמס קיבלה שוחד של 30,000 דולר מחברת Pratt & Boyd כדי שמחלקת המשפטים תסגור תיק משפטי שהתנהל נגדה.
לבסוף הדיח גרנט את ויליאמס והחליפו באדוארדס פיירפונט שטיהר את מחלקת המשפטים מהשחיתויות.
קולומבוס דלאנו היה מזכיר הפנים של גרנט, שהתיר שחיתות רבה במחלקת הפנים.
בריסטו, שהיה איש רפורמות, שאף שדלאנו יודח, בהאמינו שעזיבתו של דלאנו תיצור אווירה של יושרה במפלגה הרפובליקנית.
בנוסף, האמין בריסטו שדלאנו זומם כנגדו.
בריסטו כינה אותו "כלב מרושע מאוד" ואמר שדלאנו ראוי "לנאצה מפי כל אדם הגון".
הוא שכר את פרנק וולקוט כדי שיחקור את הנעשה במחלקת הפנים, שהייתה נגועה בשחיתות.
וולקוט גילה שהמודד הראשי של ויומינג, סילס ריד, ביצע חוזים עם מודדים מושחתים שחלקו רווחים עצומים עם שותפים סמויים.
אחד משותפים סמויים אלו היה בנו של דאלנו, ג'ון, שלא עבר שום הכשרה כמודד ולא היה לו ניסיון תעסוקתי בתחום זה.
וולקוט העביר לבריסטו את העדות על כך, ובריסטו העביר אותה לגרנט.
אף על פי שהקשרים עם השותפים הסמויים היו חוקיים לכאורה, השערורייה שלהבה את הדמוקרטים.
באפריל 1875 היה ברור שדלאנו חייב לעזוב את תפקידו, אך גרנט עיכב את פיטוריו בכמה חודשים.
דלאנו השיב מלחמה שערה כאשר חשף מידע שחברי קבינט אחרים ביקשו שהוא יישאר בתפקידו, בנוסף להטלת האשמות שווא נגד בריסטו.
באוקטובר אותה שנה החליף גרנט בסופו של דבר את דלאנו בזכריה צ'נדלר שניקה את השחיתות במחלקת הפנים.
באביב 1875 החל בריסטו במערכה נגד שחיתות שהציבה אותו באור הזרקורים.
פועלו הגדול ביותר במחלקת האוצר הייתה פירוקה של "טבעת הוויסקי" , שבסיסה היה בסנט לואיס, והעמדתם לדין של חבריה.
טבעת הוויסקי הייתה מנגנון חזק ומושחת שהוקם על ידי מזקקי ויסקי במערב התיכון ובעלי בריתם בשירות הכנסות הפנים (IRS).
הם הגדילו את רווחיהם באמצעות הימנעות מתשלום מס על ייצור הוויסקי.
המזקקים העדיפו לשחד את סוכני שירות הכנסות הפנים במקום לשלם את המס על האלכוהול.
מאמצים קודמים לחשוף את טבעת הוויסקי עלו בתוהו, שכן חבר הרשת בוושינגטון הזהירו את שותפיהם במערב התיכון על החקירה.
בנובמבר 1872 נערכה חקירה על ידי שלושה חוקרים של שירות הכנסות הפנים, במזקקות של סנט לואיס, וחשפו אי-סדרים בהיקף משמעותי, אך אחד מסוכני השירות שקיבל שוחד, הגיש דוח מסולף על הנעשה שם.
על אף השמועות שנפוצו בוושינגטון על קיומה, נראה היה שהרשת חסינה מפני רשויות החוק.
בסתיו 1874 קיבל בריסטו הקצבה מהקונגרס בסכום של 125,000 דולר לחקירת טבעת הוויסקי.
בדצמבר אותה שנה שיכנע בריסטו את מפקח הכנסות הפנים, ג'.
דאגלס, למנות צוות חקירה חדש, אך מזכירו האישי של הנשיא גרנט בבית הלבן, אורוויל בבקוק, שכנע את דאגלס לפעול באופן מנוגד.
מאמץ להעביר את מפקחי ההכנסות, שהוצעו על ידי דאגלס, למקומות חדשים, כדי לפרק את הרשת, כשל כאשר על רקע התנגדות פוליטית השעה הנשיא גרנט ב-4 בפברואר 1875 את ההוראה.
גרנט שאף "לחשוף שחיתויות" שכבר בוצעו על ידי טבעת הוויסקי יותר מאשר להעביר מתפקידם את המפקחים.
בריסטו והיועץ המשפטי של מחלקת האוצר שמונה על ידי גרנט, בלופורד וילסון, איבדו אמון בנכונותו של דאגלס לעקוב אחרי טבעת הוויסקי ופתחו בחקירה סמויה שנוהלה על ידי חוקרים עצמאיים, ששמותיהם הוצעו על ידי סוכן מחלקת הכנסות הפנים הומר יריאן.
פישבק, בעליו של העיתון St.
Louis Democrat, יעץ לבריסטו ולווילסון כיצד לחשוף את הטבעת הוויסיקי ולעקוף כל פקיד פדרלי מושחת שהיה עלול להעביר מידע על החקירה לחברי הרשת.
העיתונאי הוושינגטוני הנרי בוינטון סייע גם הוא לבריסטו ולווילסון בחקירתם.
בפיקוחו של וילסון, סוכנים בלתי מושחתים שעליהם נמנה גם יריאן, השיגו עדויות בהיקף נרחב בסנט לואיס על מעשי שחיתות שבוצעו על ידי חברי הרשת.
כדי לוודא את היקפה הרחב של השחיתות, ביצע בריסטו בדיקה של הכמויות המדויקות בשטרי המטען של הרכבות וספינות הקיטור בהם הועברו המשקאות בסנט לואיס ובערים אחרות.
כדי שלא ייוודע דבר אודות החקירה לחברי הרשת, צייד בריסטו את הסוכנים שניהלו את החקירה בצופן שונה מהצופן הרגיל של מחלקת האוצר, והמסרים הועברו דרך פישבק ובוינטון.
חקירה דומה בוצעה בשיקגו ובמילווקי עד מהרה הושג מידע על מעשי השחיתות, שכללו מערך ספסרות שבו היו מעורבים מזקקי ויסקי וסוכנים מושחתים של שירות הכנסות הפנים.
כדי להימנע מתשלום מס, שיווקו חברי הרשת את הוויסקי כשהוא מסומן כחומץ, או עשו שימוש רב-פעמי בחותמות של שירות הכנסות הפנים בניגוד לחוק.
כתוצאה ממעשים אלו, הפסידה מחלקת האוצר הכנסות בשווי של מיליוני דולרים בתשלומי מס.
החקירה של בריסטו חשפה שגובה המס של סנט לואיס, ג'ון מקדולנד, שמונה על ידי גרנט ושלט על שבע מדינות, היה מנהיג טבעת הוויסקי.
באפריל 1875 זומן מקדונלד ללשכתו של בריסטו בוושינגטון, שם הוא עומת עם כל העדויות נגדו והתוודה על היותו מנהיג הרשת.
עם זאת, לאחר שעזב את משרדו של בריסטו, ביודעו שהוא עלול לעמוד לדין, הוא ביקש מווילסון, ללא הצלחה, לשלם כופר במקום לעמוד לדין, ושלא יערכו פשיטות על המזקקות הקשורות לרשת.
מקדונלד קיווה שהעמדת חברי טבעת הוויסקי לדין תגרום נזק למפלגה הרפובליקנית במיזורי.
מאוחר יותר אמר וילסון שהיה עליו לפטר את מקדונלד באותו רגע אם הייתה לו הסמכות לעשות כן.
ב-8 במאי 1875 הגיש בריסטו לגרנט את ממצאי חקירת השחיתות על טבעת הוויסקי והביע את הצורך בהגשת תביעה באופן מידי.
גרנט נתן מיד לבריסטו את הרשות לפעול נגד טבעת הויסקי וביקש ממנו לפעול ללא רחם נגד כל האשמים.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-10 במאי, הכה בריסטו ברשת בעת ובעונה אחת.
סוכני שירות הכנסות הפנים פשטו על מזקקות בסנט לואיס, שיקגו, מילווקי ושש ערים נוספות במערב התיכון וסגרו אותן.
סוכני שירות הכנסות הפנים המושחתים הושמו במעצר ובוצעו השתלטויות על 32 מזקקות.
נלקחו ספרי חשבונות, מסמכים וקבלות מס, מהם עלו הוכחות לאשמותיהם של חברי הרשת.
היקף העדויות היה נרחב והוגשו יותר מ-350 כתבי אישום.
אחד מראשי המנגנון של המפלגה הרפובליקנית בוויסונסין נמצא קשור לרשת.
מן העדויות עלה שכמעט כל מחזיקי המשרות בשיקגו מטעם הרפובליקנים הפיקו רווחים מהזיקוק הבלתי חוקי.
מרכז הרשת היה בסנט לואיס.
היקף ההשתמטות במס בששת החודשים שלפני התפוצצות הפרשה עמד על 1,650,000 דולר ובשנתיים קודם לכן הגיע היקף ההשתמטות ל-4 מיליון דולר.
בריסטו דאג להגשה של כמעט 250 תביעות פליליות פדרליות נגד חברי טבעת הוויסקי ותוך שנה הושב סכום של 3,151,000 דולר לקופת האוצר בכספי מיסים שלא שולמו והושגו 110 הרשעות נגד 176 חברי טבעת הוויסקי.
נגד הפקיד הראשי של מחלקת האוצר, ויליאם אוורי, גובה המס בסנט לואיס, ג'ון מקדולנד וסגנו ג'ון ג'ויס, הוגשו כתבי אישום והם הורשעו.
חקירתו של בריסטו המשיכה אל הבית הלבן, שכן העדויות רמזו שמזכירו הפרטי של הנשיא גרנט, אורוויל בבקוק, היה מודיע חשאי בתשלום של טבעת הוויסקי.
בריסטו מצא שני מכתבים מוצפנים מפלילים שהיו חתומים בשם Sylph, שהוא האמין שהם היו בכתב ידו של בבקוק.
במכתב הראשון, מתאריך 10 בדצמבר 1874, נכתב, "הצלחתי, הם לא ימשיכו, אכתוב לך".
במכתב השני, מה-3 בפברואר 1875, נכתב, "יש לנו מידע רשמי שהאויב התעורר, תזיז דברים".
באוקטובר 1875 הביא בריסטו את המכתבים לישיבת הקבינט.
בבקוק הוכנס לישיבה ועומת מול העדויות הן עם בריסטו והן עם התובע הכללי אדוארדס פיירפונט.
בבקוק טען שהמסרים הללו היו קשורים לבניית גשר אידז בסנט לואיס ולעניינים פוליטיים במיזורי.
גרנט קיבל את הסברו של בבקוק על המכתבים.
בכל אופן, בדצמבר אותה שנה הוכח הקשר של בבקוק לטבעת הוויסקי ומשפטו נקבע לפברואר 1876 בסנט לואיס.
במהלך המשפט, הנשיא גרנט, שהאמין בחפותו של בבקוק, נקט בבית הלבן בעמדה להגנתו, והיא הוקראה למושבעים בסנט לואיס.
בסופו של דבר זוכה בבקוק על ידי חבר המושבעים ושב לוושינגטון.
לאחר משפטי טבעת הוויסקי, כולל משפטו של בבקוק, ועם התקרבות מערכת בחירות לנשיאות של 1876, מעמדו של בריסטו בקבינט של גרנט היה בלתי נסבל.
גרנט כעס על העמדתו של בבקוק על ידי בריסטו, והוא היה סבור גם כן שבבקוק היה חף מפשע.
בנוסף, נפוצו שמועות שבריסטו הגיש את כתבי האישום בפרשה כדי לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, וכך חש גרנט שהוא נבגד על ידו.
בעיקר בשל החיכוך בינו לבין הנשיא, התפטר בריסטו מתפקידו ביוני 1876. כמזכיר האוצר הוא דחף להחזרתם של המטבעות הקשים ולהוצאת מהמחזור, לפחות באופן חלקי של שטרות הכסף.
הוא גם היה זה שקידם את הרפורמה בשירות הציבורי.
עם התפטרותו, שלא כמו שאר חברי הקבינט של גרנט, כמו התובעים הכללים אבנעזר רוקווד הואר ואיימוס טפן אקרמן והמנהל הכללי של הדואר מרשל ג'וול, נמנע בריסטו ממצב מביש יותר של פיטורים ישירים על ידי גרנט.
בריסטו היה מועמד בולט למינוי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1876. בוועידת המפלגה הוא הובס לאחר שכמועמד נבחר רתרפורד הייז.
במהלך ועידת המפלגה, האמינו חברים נאמנים של המפלגה, ידידיו של הנשיא גרנט, שבריסטו גילה חוסר נאמנות לנשיא במהלך משפטי טבעת הוויסקי בניסיון להשיג את מועמדות המפלגה לנשיאות לעצמו.
בכל אופן, בריסטו הוכיח את עצמו כמדינאי נאמן ושאף להרחיק את הנשיא ואת האומה מהשערוריה.
כאשר העיד בריסטו בפני הוועדה של הקונגרס לחקר פרשת טבעת הוויסקי, הוא לא מסר שום מידע ישיר שנגע לקשר כלשהו בין האשמים לבין הנשיא גרנט, בטענה לחיסיון.
ועידת המפלגה התכנסה באולם התערוכות בסינסינטי.
בסבב ההצבעה הראשון הגיע בריסטו למקום השלישי עם 113 קולות מול 285 הקולות של ג'יימס בליין ו-124 הקולות של אוליבר מורטון.
בסבב ההצבעה הרביעי הגיע בריסטו למקום השני עם 126 קולות, התוצאה הגבוהה ביותר שלו, מול 292 קולות של בליין.
בסבב ההצבעה השביעי והאחרון קיבל בריסטו 21 קולות בלבד ורתרפורד הייז זכה במועמדות המפלגה לנשיאות עם 384 קולות.
בליין סיים שני עם 351 קולות.
בריסטו היה מתוסכל מאוד מהפסדו בוועידת המפלגה ועל השמועות על חוסר נאמנותו לנשיא גרנט.
הוא פרש מן החיים הפוליטיים ויותר לא כיהן בשום משרה ציבורית.
לאחר 1878 הוא החל לעסוק בעריכת דין בניו יורק וב-16 באוקטובר אותה שנה הוא פתח משרד עורכי דין בשם "בריסטו, פיט, ברנט ואופדיק".
הוא היה מנהיג מוביל של לשכת עורכי הדין במזרח ארצות הברית ונבחר כנשיא השני של לשכת עורכי הדין האמריקאית ב-1879. הוא נותר תומך נלהב של רפורמות בשירות הציבורי ובשל כך נבחר כנשיא של "אגודת הרפורמות בשירות הציבורי".
לעיתים קרובות הוא הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בנג'מין בריסטו נפטר בביתו בניו יורק ב-22 ביוני 1896 לאחר שבחודשי חייו האחרונים סבל מדלקת התוספתן.
הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבברונקס, ניו יורק.
ההיסטוריונים מעריכים את פועלו של בריסטו בעיקר בשל חיסולה של רשת "טבעת הוויסקי" והעמדתם לדין של חבריה במהלך נשיאותו של גרנט.
אף על פי שבמקצועו הוא היה עורך דין ולא רכש שום השכלה בתחום הפיננסי, עלה בידו לטהר את מחלקת האוצר משחיתות.
בריסטו הדגים את יכולותיו במכה שהנחית על טבעת הוויסקי שזכתה לגיבוי של חוגים פוליטיים רבי עוצמה.
קנאותו של בריסטו לביצוע רפורמות בעת כהונתו כמזכיר האוצר, הונעה בין השאר על ידי אמונתו הכנה בניקיונה משחיתות של המפלגה הרפובליקנית, וכן על ידי שאיפתו להתמודד לנשיאות ב-1876. כתבי האישום שהוגשו על ידיו פגעו בנאמני המפלגה הרפובליקנית שתמכו בפטרונות, ואילצו אותו לפרוש מתפקידו.
כמי שכיהן כפרקליט המדינה הראשון של ארצות הברית, סייע בריסטו בהעמדתם לדין של חברי הקו קלוקס קלאן שאפשרה לאפרו-אמריקאים בדרום ארצות הברית להצביע באופן חופשי ללא חשש מאלימות.
הוא נולד כאיש הדרום בקנטקי, אך חי את שנותיו האחרונות בניו יורק.
ההיסטוריון ג'ין ארדוארד סמית' אמר שמינויו של בריסטו כמזכיר האוצר היה "אחד הטובים ביותר של גרנט".
סמית' טען שברסיטו "הביא אווירת חדשנות קנאית לממשל של גרנט, שחוזקה במנה כבדה של שאפתנות שלא הייתה חריגה אף על פי שהוא היה אז בראשית שנות הארבעים לחייו".
ההיסטוריון רונלד וייט טען שבריסטו, כמזכיר האוצר, "הביא הגינות למשרתו".
ההיסטוריון ויליאם מקפילי אמר שהמינוי של בריסטו על ידי גרנט לניהול מחלקת האוצר היה "באי רצון", וש"המחלקה עברה אל ידיו הנקיות ללא דופי של בנג'מין בריסטו, איש של מטבע קשה".
בנג'מין פרנקלין ביילר היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מפברואר 1975 ועד מרץ 1978. הוא החליף בתפקידו את א.
קודם לכן הוא היה עוזר בכיר למנהל הכללי של הדואר, הפקיד הפיננסי הראשי וסגן המנהל הכללי של הדואר.
בנג'מין ביילר נולד בשמפיין, אילינוי.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים שבעירו ולמד באוניברסיטת קולורדו.
לאחר סיום לימודיו ב-1955 הוא התגייס לצי ארצות הברית ושירת כקצין אספקה.
לאחר שחרורו מהשירות הוא למד לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא סיים את לימודיו ב-1959.
ב-16 בפברואר 1975 מונה ביילר לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
כמי שהיה בעל רקע בפיננסים ובניהול, הוא ניסה לחזק את הבסיס הכלכלי של שירות הדואר של ארצות הברית.
תחום האחריות העיקרי שלו בתפקידו היה להבטיח שהארגון הממשלתי העצמאי למחצה יוכל לממן את פעילותו מהכנסותיו.
ביילר דאג בעיקר לאיכות שירות הדואר ולתעריפי השירות.
בנוסף לכהונתו כמנהל הכללי של הדואר, עבד ביילר בחברת הנפט הקונטיננטלית, בחברה האמריקאית לפחיות ובחברת הגבס האמריקאית.
הוא שימש כחבר במועצות המנהלים של כמה חברות, בנקים, מוסדות חינוכיים ומוסדות ללא כוונת רווח.
ב-1987 הוא התמנה כדקאן וכפרופסור בבית הספר למנהל עסקים על שם ג'סי ה.
ביילר הוביל את המוסד, שהיה אז בראשית דרכו, לצמיחה וליציבות עד לפרישתו ב-1997.
בדצמבר 2006 מונה ביילר על ידי המנהל הכללי של הדואר ג'ון פוטר כחבר בוועד המייעצת האזרחית לבולי דואר של שירות הדואר.
ביולי 2014 הוא פרש מהוועדה במחאה על הנפקת יתר של בולים בעלי עיצוב מסחרי.
בנג'מין ביילר נפטר בלייק פורסט אילינוי ב-20 בפברואר 2017, בגיל 82. הוא נטמן בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של לייק פורסט, אילינוי.
בנג'מין אלן ניקולס הולינגסוורת' הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסדרת הטלוויזיה של רשת CBS "קוד בלאק" בין השנים 2015–2018.
הוא למד בבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ') במונטריאול, קוויבק, וסיים את לימודיו בשנת 2006.
הולינגסוורת התחתן עם מעצבת ההלבשה התחתונה ומורה לשיטת בר, נילה מאיירס, ב-10 בנובמבר 2012, לאחר שנתיים של זוגיות.
לבני הזוג שני בנים, ילידי 2016 ו-2018 בהתאמה.
הולינגסוורת' היה בקשר עם השחקנית הקנדית נינה דוברב בין השנים 2006–2009. הם היו בעבר שותפים לדירה לפני שיצאו.
בנג'מין האריס ברוסטר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מניו ג'רזי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1881–1885 בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור.
בנג'מין ברוסטר נולד בסילם, ניו ג'רזי וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא היה בנה של מריה האמפטון, בתו של דר' ג'ון תומאס האמפטון, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, וידיד קרוב של תומאס ג'פרסון.
סבתו, מרסי האריס-האמפטון, הייתה בתו של בנג'מין האריס, שכונה "הקווייקר הלוחם" והשתתף גם הוא במלחמת העצמאות.
בנג'מין האריס ברוסטר נקרא על שמו.
אביו של ברוסטר היה פרנסיס אנוך ברוסטר, צאצא של ויליאם ברוסטר, שהיה אחד מנוסעי המייפלאואר.
הוא היה עורך דין נודע ומצליח מפילדלפיה שנטש את אמו של בנג'מין ברוסטר, מריה האמפטון, לטובת איזבלה אנדרסון, שאיתה הוא הביא לעולם שני ילדים מחוץ לנישואין.
אחיו החורגים הללו של בנג'מין ברוסטר היו פרדריק קרול ברוסטר, לימים התובע הכללי של פנסילבניה, ואנוך קרול ברוסטר.
אחותו של בנג'מין ברוסטר, אן האמפטון ברוסטר , הייתה אחת מעיתונאיות החוץ הראשונות בארצות הברית, שפרסמה בעיקר בעיתוני פילדפיה, ניו יורק ובוסטון.
היא הייתה "פורעת חוק חברתית" (כפי שאחד מידידיה תיאר אותה), שסירבה להינשא, המירה את דתה לקתוליות, עזבה את ביתו של אחיה הגדול בנג'מין כדי לחיות בגפה, עברה להתגורר ברומא, ומעל הכל כתבה על כל אלו, בתחילה כחובבנית, ולאחר מכן כאשת מקצוע עצמאית.
בצוואתו כתב אביהם את שמותיהם של שני בניו, פרדריק ואנוך קרול כנהנים היחידים.
בנג'מין נאבק בשם אחותו על חלקה באחוזה המשפחתית ועל שינוי הצוואה בכלל, ובסופו של דבר הצליח בכך.
ב-1834 סיים ברוסטר את לימודיו בקולג' פרינסטון, שם הוא קיבל את התארים בוגר אוניברסיטה, מוסמך אוניברסיטה ודוקטור למשפטים.
הוא למד משפטים במשרדו של אלי קירק פרייס, עורך דין נודע מפילדלפיה ורפורמטור משפטי שעמד בראש לשכת עורכי הדין של העיר.
ב-5 בינואר 1838 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1857 נשא ברוסטר לאישה את אליזבת פון פיירבאך דה ריינפלדטס, אלמנתו של דר' שולטה מפריז.
היא נפטרה ב-1868, אך ברוסטר המשיך לבלות את רוב חופשותיו עם הוריה של רעייתו המנוחה בגרמניה, בביתם שליד קלן.
מנישואים אלו לא נולדו לו ילדים.
ב-12 ביולי 1870 נישא ברוסטר בשנית למרי ווקר, ילידת מיסיסיפי.
היא הייתה בתם של רוברט ג'ון ווקר, מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס פולק, ושל מרי בלצ'נדן בצ'י.
מרי בצ'י הייתה בתם של סופיה דארל דאלס ושל ריצ'רד בצ'י הבן, ששירת בצי של רפובליקת טקסס ונבחר לבית המחוקקים של טקסס ב-1847. סופיה הייתה בתם של ארבלה מריה סמית' ואלכסנדר ג'יימס דאלאס, שכיהן כמזכיר האוצר בממשלו של ג'יימס מדיסון.
היא הייתה נינתם של שרה פרנקלין בצ'י וריצ'רד בצ'י, שהיה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וצאצאית של בנג'מין פרנקלין.
היא גם הייתה אחייניתו של ג'ורג' דאלאס, סגן הנשיא בממשלו של ג'יימס פולק.
טרם נישואיה לברוסטר הייתה מרי ווקר נשואה לאדריאן דסלונד, בנו של אנדרה דנסלוד, שבבעלותו היו מטעי סוכר בלואיזיאנה.
אחותו, קרוליין דנסלוד, נישאה לפ.ג.ט.
בורגארד, שהיה סופר, איש ציבור, יזם והגנרל הבולט הראשון של צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים.
דרך אחותו, מטילדה, הוא היה גיסו של ג'ון סלידל, סנאטור מטעם לואיזיאנה ובהמשך דיפלומט מטעם הקונפדרציה.
אחותו של ג'ון, הייתה נשואה לקומודור מת'יו פרי, קצין בצי ארצות הברית שפתח את שעריה של יפן למערב בהסכם קנגאווה ב-1854.
לבנג'מין ולמרי היה בן אחד, בנג'מין האריס ברוסטר הבן, שנולד בפילדלפיה.
נכדו של בנג'מין ברוסטר האב, דניאל באו ברוסטר, היה סנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית שייצג את מרילנד בשנים 1963–1969. הוא גם היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר בית המחוקקים של מרילנד.
ב-1846 מונה ברוסטר על ידי הנשיא ג'יימס פולק כחבר בוועדת הבוררות לטענות שבטי הצ'רוקי.
ב-1867 הוא מונה על ידי מושל פנסילבניה ג'ון גירי כתובע הכללי של המדינה.
ב-1881 מונה ברוסטר על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד לתום נשיאותו של ארתור.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא היה התובע הראשי בתיק של מעשי הונאה במחלקת הדואר של ארצות הברית.
הוא גם היה מעורב בהעמדתם לדין של מרשלים ותובעים מחוזיים במעשי שחיתות.
בנג'מין האריס ברוסטר נפטר בפילדלפיה ב-4 באפריל 1888 ונטמן בבית הקברות וודלנדס שבעיר.
בנג'מין דיטררו היה צייר, חרט, פסל ומרצה לאנגלית, שהיגר לטסמניה.
שם נודע בתמונותיו של הילידים וציורי ההיסטוריה האוסטרלית.
דיטררו נולד בסוהו בלונדון, והיה ממוצא אנגלו-צרפתי.
תיעוד הקהילה של סנט אן, סוהו, קובע את תאריך הטבילה שלו ב-24 במרץ 1768, האב 'בנג'מין דיטררו' והאם 'שרה'.
דיטררו היה חניך חריטה ובשנת 1790 עשה שתי חריטות צבעוניות בעקבות מורלנד.
בין השנים 1817–1823 הציג שישה דיוקנאות בתערוכות האקדמיה המלכותית, וכן הציג שלוש יצירות ז'אנר במוסד הבריטי בערך באותה תקופה.
דיטררו היגר לארץ ואן דימן (טסמניה) והגיע באוגוסט 1832 עם בתו.
הוא גר בהובארט והתאמן כצייר פורטרטים.
בשנת 1833, בהיכל המכניקה בהובארט, הוא היה האדם הראשון במושבה שהעביר הרצאה על אמנות.
בשנת 1835 הוא עשה כמה תחריטים של אוסטרלים ילידים, הדוגמאות הראשונות למלאכה זו שנעשתה באוסטרליה.
ציורו המפורסם ביותר "הפשרה" נמצא במוזיאון הטסמני ובגלריה לאמנות בהובארט עם דיוקן עצמי ועבודות אחרות, כולל תבליטים, הוא מיוצג גם באוסף דיקסון בסידני.
דיטררו נפטר בהובארט בשנת 1851.
מצבתו של דיטררו נמצאת במוזיאון הטסמני לאמנות בהובארט.
האיות של בנג'מין זהה באנגלית ובצרפתית, אך היגוי האותיות שונה.
דיטררו, אף שנולד בלונדון, היה בנם של הורים צרפתים מהגרים ששפתם הראשונה הייתה צרפתית וההשכלה והשפה שלו בבית עשויות בהחלט להיות בעיקר בצרפתית.
בנו, אדם שיחק כדורגל עבור Royal Engineers בגמר גביע ב־1872.
בנג'מין גרובנור הוא פסנתרן קלאסי בריטי.
גרובנור נולד וגדל בווסטקליף-און-סי , סאות'אנד-און-סי, אסקס.
הוא הצעיר מבין חמישה אחים.
אביו הוא מורה לאנגלית ודרמה, ואמו רֶבֶּקָה היא מורה לפסנתר במקצועה.
בגיל חמש גרובנור החל ללמוד פסנתר עם אמו.
בשנת 2003 הוא הצטרף לבית הספר התיכון וסטקליף לבנים.
כעת הוא לוקח גם שיעורים אצל הילרי קואוטס וכריסטופר אלטון בלונדון.
גרובנור למד באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם עבר שיעורי מוזיקליות אצל דניאל-בן פינאר וג'וליאן פרקינס .
בסיום לימודיו לתואר הראשון במוזיקה בשנת 2012 הוא זכה בפרס המלכה למצוינות עבור הסטודנט הטוב ביותר בכל השנה.
במאי 2003 ערך גרובנור את הרסיטל המלא הראשון שלו בכנסייה מקומית וניגן בפסנתר ובצ'לו.
באותה שנה הוא ערך את הקונצרט הראשון שלו עם תזמורת, בו ביצעו את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 של מוצרט עם "וסטקליף סינפוניה".
בהמשך הקריירה השתתף בתחרות BBC Young Musician לשנת 2004 וזכה בחלק הקלידים, כאשר בגמר התחרות ניגן את קונצ'רטו לפסנתר בג'י מז'ור של ראוול .
כמה מהקונצרטים הראשונים בהם ניגן התקיימו ברויאל אלברט הול, סנט ג'ורג', בריסטול, ויגמור הול, מרכז האמנויות ברביקן, אשר הול, קרנגי הול וסימפוני הול.
מאז הוא פיתח קריירה בינלאומית בולטת.
בשנת 2010 הצטרף גרובנור לתוכנית אמני הדור החדש של ה-BBC, אותה סיים בשנת 2012. בקיץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו ב-BBC פרומס כסולן הצעיר ביותר אי פעם בערב הפתיחה, בה ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ליסט והקונצ'רטו לפסנתר של בריטן בהמשך הסדרה עם תזמורת הנוער הלאומית .
מאז הוא ניגן בפרומס מספר רב של פעמים, ובשנת 2015 הופיע בלילה האחרון של הפסטיבל.
ג'ודית וייר הלחינה את יצירתה לפסנתר סולו, Day Break Shadows Fly, עבור גרובנור, שהופיע איתה בבכורה עולמית בספטמבר 2014. בשנת 2016 הוא היה לזוכה הראשון בפרס הפסנתר הקלאסי ע"ש רוני ולורנס אקמן, יחד עם הפילהרמונית של ניו יורק.
בעונת 20/21 הוכרז כאמן-בית של רדיו צרפת וגם עם התזמורת הסימפונית של בורנמות'.
בגיל 10, בשנת 2003, הוא היה לזוכה הצעיר ביותר אי פעם בארבע תחרויות מקומיות ולאומיות בבריטניה: המוזיקאי הצעיר של סאות'אנד, המוזיקאי הצעיר של השנה באסקס, גביע עמנואל וגביע ה-EPTA.
בגיל 11 זכה גרובנור בחלק הקלידים בפרס המוזיקאי הצעיר של ה-BBC לשנת 2004.
בשנת 2011 העיתון הבריטי "איבנינג סטנדרד" בחר בגרובנור כאחד מ-"1,000 הלונדונים המשפיעים ביותר" והדיילי טלגרף בחר בו לאחד מ"עשרת הבריטים המובילים של השנה".
בשנת 2012 הוענקו לפסנתרן "הכה מבריק ומבטיח בו-זמנית" שני פרסי גרמופון : 'פרס ליצירה אינסטרומנטלית' ו'פרס האמן/ית הצעיר/ה' על תקליטור הבכורה שלו בהוצאת דקה, והיה לזוכה הצעיר ביותר אי פעם בשני פרסי גרמופון.
הוא זכה גם ב'פרס בחירת המבקרים' של Classic Brit על התקליטור שלו הכולל יצירות של שופן, ליסט וראוול בהוצאת דקה.
ההקלטה שלו משנת 2020 של קונצ'רטי הפסנתר של שופן זכתה הן בפרס גרמופון בקטגוריית הקונצ'רטו והן בפרס "דיאפסון ד'אור של השנה" של המגזין הצרפתי דיאפסון, כאשר מבקר של העיתון כתב כי ההקלטה היא "גרסה המדורגת בין הטובות ביותר, ואישור של אמן יוצא דופן."
ביולי 2005 הופיע גרובנור בסרט התיעודי "Being a Concert Pianist" של ה-BBC במסגרת הסדרה "Imagine".
גרובנור הקליט תקליטורים בהשתתפות מלחינים שונים.
לאחר תקופה קצרה במסגרת הסכם פיתוח עם EMI, הוא חתם על חוזה עם חברת התקליטים דקה באפריל 2011, והיה לאמן הצעיר ביותר אי פעם והפסנתרן הבריטי הראשון מזה 60 שנה שחתם עם חברת התקליטים.
הוא הוציא חמישה אלבומים דרך חברת התקליטים.
הראשון שלו, Chopin Liszt Ravel, זכה בפרס גרמופון לשנת 2012 עבור האלבום האינסטרומנטלי הטוב ביותר.
באותה שנה, הוציא את Rhapsody in Blue, הכוללת מוזיקה של סן-סנס, ראוול וגרשווין עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול בניצוחו של ג'יימס ג'אד.
בשנת 2014 הוציא את Dances, אלבום סולו הכולל מוזיקה בצורות מחול של מלחינים ביניהם באך, שופן, סקריאבין וגרנדוס.
האלבום זכה בתואר "תקליטור החודש" הן על ידי מגזין המוזיקה של BBC והן על ידי הגרמופון.
אלבומו משנת 2016, Homages, זכה בפרס 'דיאפסון ד'אור' והיה 'היצירה האינסטרומנטלית הנבחרת' של מגזין BBC Music.
בשנת 2020 הוציא הקלטה של קונצ'רטי הפסנתר של שופן עם אלים צ'אן והתזמורת הסקוטית המלכותית.
הקלטה זו זכתה הן בפרס גרמופון בקטגוריית הקונצ'רטו והן בפרס "דיאפסון ד'אור של השנה".
בספטמבר 2012 הופיע גרובנור בסדרה "Human to Hero" של ה-CNN.
בינואר 2021 הוכרז כי גרובנור חתם מחדש עם דקה, וכי התקליטור הראשון בחוזה החדש, המוקדש למוזיקה של ליסט, נקבע לצאת לאור בפברואר 2021.
בנג'מין אבוט דיקסון היה קולונל בצבא ארצות הברית, אשר שימש כקצין מודיעין במהלך מלחמת העולם השנייה.
התפרסם בעיקר כמי שחזה את מתקפת הפתע הגרמנית שהחלה את הקרב על הבליטה.
דיקסון נולד בספרינגפילד, מסצ'וסטס לטרייסי קמפבל דיקסון ואיזבלה קנדריק דיקסון (לבית אבוט) ב-18 בדצמבר 1897. אביו, טרייסי, היה בריגדיר בצבא ארצות הברית.
לדיקסון היה אח גדול אחד, טרייסי קמפבל דיקסון ג'וניור, שהיה גם הוא קצין בצבא ארצות הברית.
בנג'מין דיקסון המשיך את המסורת המשפחתית, וב-1916 החל ללמוד באקדמיה הצבאית וסט פוינט.
בתקופה זו, זכה דיקסון לכינוי "הנזיר" שדבק בו עד סוף הקריירה הצבאית שלו.
ב-1918 הוא סיים את לימודיו והוצב בגבול מקסיקו.
לאחר מכן נשלח לרוסיה כדי לסייע לחלץ חיילים צ'כים שנותרו בארץ לאחר סיום מלחמת האזרחים הרוסית.
לאחר שובו מרוסיה, החל ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס והשלים תואר בהנדסת מכונות.
באוקטובר 1940 הוא חזר לשירות פעיל, ועם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הוא מונה לקצין המודיעין הראשי של הגנרל עומר בראדלי.
הוא נלווה אל בראדלי במהלך המערכה בתוניסיה, ועד מהרה נודע כאיש מודיעין יעיל ויסודי.
באחת הפעמים הוא נפצע כאשר יצא בעצמו לאסוף מידע בחזית.
כמו כן, הוא היה אחד הקצינים האמריקניים הבודדים שהייתה להם גישה לשידורי אולטרה בבלצ'לי פארק.
מנגד, הוא נודע גם כרואה שחורות וזהיר יתר על המידה.
באוגוסט 1944 הועבר בראדלי לפקד על קבוצת הארמיות ה-12, ודיקסון הועבר לשרת את קורטני הודג'ס שמונה כמחליפו בתפקיד הארמייה הראשונה.
תחת פיקודו של הודג'ס, הוא השתתף בקרבות בחזית המערבית.
בדצמבר 1944, האמינו מרבית הגנרלים של בעלות הברית שהצבא הגרמני הובס הלכה למעשה, וכניעתה של גרמניה היא עניין של זמן ותו לא.
דיקסון, יחד עם עמיתו הבריטי קנת סטרונג, האמינו שלצבא הגרמני נותרו עתודות גדולות, והם ינצלו אותם בקרוב לצורך מתקפת נגד גדולה במערב.
ב-10 בדצמבר הגיש דיקסון את דו"ח "אומדן מודיעין G-2 מס' 37" אשר בו הזהיר מפני המתקפה הקרבה.
ב-14 בדצמבר הגיש דיקסון דו"ח נוסף אשר בו חזר והזהיר מפני המתקפה הקרבה, ואף הצביע על מיקומה - יער הארדנים.
לאחר מכן, יצא לחופשה בפריז כדי לחגוג את יום הולדתו.
יומיים לפני כן, ב-16 בדצמבר פתחו הגרמנים במתקפה שהפכה לקרב על הבליטה.
כשנודע לדיקסון על כך, הוא עזב את פריז ומיהר חזרה לחזית.
דיקסון המשיך לשרת בחזית המערבית עד סיום המלחמה.
הוא היה בין החיילים הראשונים בצבא ארצות הברית שפגשו את חיילי הצבא האדום על גדות נהר אלבה בסוף אפריל 1945. הוא אף קיבל עיטור מידי גנרל סובייטי.
הוא עזב את הצבא ב-19 בנובמבר 1945. לאחר פרישתו, הוא התגורר בביתו שבדבון, פנסילבניה, עד מותו ב-14 בפברואר 1976.
בסרט "יום לפני הכניעה", דיקסון מכונה דניאל קיילי, והוא מגולם בידי הנרי פונדה.
בנג'מין בייקר מואר היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, שכיהן כמושל אריזונה הרביעי בשנים 1933- 1937.
בנג'מין בייקר מואר נולד בדצ'רד שבטנסי.
הוא למד בבית הספר לרפואה בליטל רוק, ארקנסו.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1896. עבר מואר לטמפה, אריזונה והחל לעסוק שם ברפואה.
ב-1910 הוא היה נציג מחוז מריקופה בוועידת החוקה של אריזונה.
הוא גם היה חבר במועצת החינוך של טמפה ושימש כמזכיר מועצת החינוך של הקולג' למורים של אריזונה בטמפה, קודמתה של אוניברסיטת המדינה של אריזונה.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1932 נבחר מואר כמושל אריזונה הרביעי, והושבע לכהונתו בינואר 1933. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא הוא גייס את המשמר הלאומי של אריזונה כדי לעצור את בניית סכר פארקר, שנבנה בעיקר כדי להסיט יותר מים לכוון אזור לוס אנג'לס.
גיוס המשמר הלאומי גרם למבוכה בחלקו, שכן הכוחות הגיעו באמצעות אוניית קיטור ישנה שננטשה.
הכוחות ניצלו על ידי העובדים מקליפורניה שעבדו על הסכר.