tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגביע לעומת זאת נחלה טרומסה הצלחה רבה, כשזכתה בו לראשונה בתולדותיה לאחר שניצחה 4–1 את מחזיקת הגביע מהעונה שעברה והאלופה הנכנסת לילסטרום.
הזכייה בגביע זיכתה את טרומסה בהופעת בכורה במפעלים האירופים של אופ"א.
שכן היא הקנתה לה כרטיס לסיבוב הראשון של גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1987/1988. טרומסה פגשה בסיבוב הראשון את סנט מירן מסקוטלנד אך לא הצליחה לעבור אותה והודחה לאחר תיקו בבית והפסד בחוץ.
בארבע העונות הבאות בליגה, השתפרה טרומסה באופן עקבי כשסיימה במקומות ה-6, ה-5, ה-3 וה-2 בסיום עונת 1990 שזיכה אותה בהופעה אירופית שנייה, הפעם בגביע אופ"א.
אך שוב היא לא הצליחה לעבור סיבוב או להשיג ניצחון לאחר הפסד חוץ ותיקו בבית נגד סברובסקי טירול מאוסטריה.
בשנות ה-90 חזרה טרומסה למרכז הטבלה, בעונת 1995 השתתפה בגביע האינטרטוטו והשיגה ניצחון אירופי ראשון כשניצחה 10–0 את HB טורסהאבן מאיי פארו.
בשנת 1996 זכתה טרומסה בגביע הנורווגי בפעם השנייה בתולדותיה לאחר ניצחון 2–1 בגמר על בודה/גלימט.
בעקבות הזכייה השתתפה טרומסה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1997/1998 ולראשונה בתולדותיה עברה סיבוב באירופה, כשעברה את זאגרב מקרואטיה לאחר שכל קבוצה ניצחה בביתה אך לטרומסה היה הפרש שערים עדיף.
בסיבוב הבא פגשה טרומסה את צ'לסי מהפרמייר ליג והודחה.
בליגה הייתה לטרומסה עונה רעה והיא ניצלה מירידה רק לאחר שניצחה בפלייאוף עלייה/ירידה, כאשר גם בעונה הבאה התמודדה בתחתית אך הצליחה לשרוד בליגה.
בעונת 1999 שבה טרומסה למרכז הטבלה כשסיימה במקום ה-6 ובעונת 2000 חזרה לצמרת וסיימה במקום ה-4. אך בעונה לאחר מכן עונת 2001, סיימה טרומסה במקום האחרון בליגה וירדה לליגת המשנה לאחר 16 שנים בליגה הבכירה.
את עונת 2002 העבירה טרומסה בליגת המשנה הנורווגית, אך סיימה במקום הראשון ושבה לליגה הבכירה.
בעונת החזרה שלה לליגת העל, עונת 2003, ניצלה טרומסה מירידה במחזור האחרון, אך בעונה הבאה חזרה טרומסה לצמרת, סיימה במקום הרביעי שזיכה אותה בכרטיס לגביע אופ"א וגם למפעל הסקנדינבי החדש הרויאל ליג.
בעונת 2005/206 בגביע אופ"א העפילה טרומסה לראשונה בתולדותיה לשלב בתים אירופי, לאחר ניצחונות על אסביירג מדנמרק וגלאטסראיי מטורקיה.
אך היא סיימה במקום האחרון בבית ולא עברה את שלב הבתים.
בליגה סיימה במקום ה-8 כשגם בשתי העונות הבאות סיימה במרכז הטבלה.
עונת 2008 הייתה נקודת מפנה עבור טרומסה ששבה לצמרת למספר עונות ולהתמודדות בזירה האירופית.
כשהשיא היה בעונת 2011 בה סיימה טרומסה במקום השני בליגה, 5 נקודות אחרי האלופה מולדה.
בעונת 2012 עוד התמודדה טרומסה בצמרת, היא הגיעה לגמר הגביע הנורווגי אך הפסידה בו, סיימה במקום ה-4 בליגה ואף העפילה לעונת 2013/2014 בליגה האירופית לאחר שדורגה במקום השני בדירוג המשחק ההוגן של אופ"א.
אך בעונה לאחר מכן סיימה במקום האחד לפני אחרון וירדה לליגת המשנה לאחר 11 שנים בליגה הבכירה.
בליגה האירופית העפילה טרומסה לשלב הבתים, היא אמנם הודחה בשלב הפלייאוף על ידי בשיקטש מטורקיה אך זו הורחקה מהמפעלים האירופים בשל מעורבותה בהטיית משחקים וטרומסה תפסה את מקומה.
2013–2019: תקופה שלישית בליגה הבכירה
את עונת 2014 העבירה טרומסה בליגת המשנה הנורווגית, היא סיימה את העונה במקום השני והעפילה חזרה לליגת העל.
וגם זכתה שנה שנייה ברציפות בכרטיס לליגה האירופית בזכות זכייתה במקום הראשון בדירוג המשחק ההוגן של אופ"א.
2020–הווה: חזרה לליגת העל ולצמרת
בעונת 2020 התמודדה טרומסה בליגת המשנה הנורווגית אך גם בפעם הזאת, עונה אחת בלבד הספיקה לה כשהיא סיימה במקום הראשון ושבה לליגת העל.
בעונת החזרה שלה לליגת העל, עונת 2021, סיימה טרומסה במקום ה-12, אך משם חל שיפור, כשאת עונת 2022 היא סיימה במקום ה-7 ואת עונת 2023 היא סיימה במקום ה-3 שהשיב אותה להתמודד במפעלים האירופים של אופ"א לאחר עשור של היעדרות.
טרומסה התמודדה הפעם במפעל בו לא התמודדה בעבר הקונפרנס ליג, אך הודחה בשלב המוקדמות השלישי ולא עלתה לשלב הליגה.
גם בליגה לא נחלה טרומסה הצלחה כשסיימה את העונה רק במקום ה-13. אולם בעונת 2025 שבה טרומסה לצמרת סיימה במקום ה-3 והעפילה לליגה האירופית.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של טרומסה מוצג ראשון.
טרופופאוזה (Tropopause) היא שכבת אוויר באטמוספירה המפרידה בין הטרופוספירה, בה מתהווה רוב פעילות מזג האוויר, לבין שכבת הסטרטוספירה.
החלק התחתון של האטמוספירה הוא הטרופוספירה, שכבה שבה הטמפרטורה בדרך כלל יורדת עם הגובה.
שכבה זו מכילה את מרבית ענני כדור הארץ.
הטרופופאוזה מאופיינת במפל איזותרמי (מצב בו הטמפרטורה אינה משתנה עם העלייה בגובה), על כן בדרך כלל לא מתפתחת בה עננות.
כשהטמפרטורה לא יורדת עם הגובה בכלל, אלא נשארת דומה, מדובר במפל איזותרמי.
מפל איזותרמי (שווה-טמפרטורה) הוא מפל יציב לכל גושי האוויר.
גוש אוויר יבש יעלה ויתקרר ב-10 מעלות צלזיוס לקילומטר, וכיוון שסביבתו לא מתקררת כלל עם העלייה בגובה, הוא הופך קר ויציב ממנה.
גם בגוש אוויר לח, המתקרר בשש מעלות לקילומטר, מתרחשת תופעה זו.
זהו מפל נדיר מאוד באטמוספירה, וגם כשהוא מתרחש, זה קורה בשכבה דקה יחסית (בשכבות הביניים) ולא לאורך זמן.
עננים שכבתיים מתרחשים כאשר אוויר רווי נלחץ כלפי מעלה ונשאר קר יותר מהאוויר הצלול שמסביב באותו גובה.
באזור הטרופוספירה התחתונה נקראים עננים כאלה סטרטוס.
ערפל ההסתגלות הוא ענן סטרטוס עם בסיס שוכב על פני כדור הארץ.
באזור הטרופוספירה האמצעית ידועים עננים שכבתיים בשם אלטוסטרטוס.
בטרופוספרה העליונה משתמשים במונחים צירוסטרטוס וצירוס.
סוג הענן בציפוי קרום מתייחס לענני צירוסטרטוס דקים, לעיתים קרובות חדים.
עננים סטרטפוריים המשתרעים שניהם דרך חלק גדול מהטרופוספירה ומשקעים מכונים נימבוסטרטוס.
גובה הטרופופאוזה משתנה בהתאם למיקום, בין 7–9 קילומטר בקטבים, ו-15–17 קילומטר באזור קו המשווה.
באזורים הממוזגים גובה הטרופופאוזה משתנה בדרך כלל.
טרוֹפים דֵניסוביץ' ליסֵנקוֹ (רוסית: Трофи́м Дени́сович Лысе́нко; 29 בספטמבר 1898 - 20 בנובמבר 1976) היה ביולוג סובייטי, יליד אוקראינה, שגישה לא-מבוססת ושגויה שלו בגנטיקה חקלאית, שנודעה בשם "ליסנקואיזם", שלטה בברית המועצות עד אמצע שנות השישים של המאה ה-20. ליסנקו שכנע את השלטונות ועודד אותם לרדוף מדענים שהתנגדו לתורתו.
כמה מהם הוצאו להורג ואחרים הוגלו או פוטרו ממשרתם.
כתוצאה משיטותיו הלא מדעיות נגרם נזק רב ליבולים ומיליוני אנשים מתו בכמה מקרים של רעב המוני.
ליסנקו נחשב היום לביטוי, אולי הקיצוני ביותר, של ההשפעה ההרסנית של מעורבות פוליטית במדע.
ליסנקו נולד לדניס ואוקסנה במשפחה כפרית באוקראינה ולמד במכון החקלאי בקייב.
בשנת 1927, בגיל 29, הוא עבד בתחנת ניסיונות באזרבייג'ן.
באותה שנה התפרסמה כתבה בעיתון הממשלה "פראבדה", שתיארה אותו כממציא שיטה מהפכנית לדישון שדות ללא שימוש בדשן או מינרלים, וכמי שהוכיח שניתן לגדל יבול חורף של אפונה באזרבייג'ן כך ש"הבקר לא יגווע מרעב, והאיכר יוכל לעבור את החורף ללא פחד מהמחר".
למרבה האכזבה של האיכרים, יבול האפונה נכשל כליל בחורפים שלאחר מכן.
תבניות מעין אלו אפיינו את הצלחותיו של ליסנקו בתקשורת הסובייטית משנת 1927 ועד שנת 1964: דיווחים על הצלחות מזהירות (על גבול הבלתי אפשרי), שהוחלפו בדיווחים חדשים ומדהימים אף יותר משהתברר כי הקודמים הם כזב והגזמה.
מה שקסם לתקשורת הסובייטית אף יותר היה המיתוס של ליסנקו כ"מדען יחף", התגשמות האידיאל הקומוניסטי של "גאון כפרי".
כמדען, לא היו לליסנקו הישגים של ממש.
במקרים המועטים בהם ניסח תאוריות ברורות, הן היו עירוב של למארקיזם ודרוויניזם מבולבל.
רוב עבודתו התרכזה ביישומים מעשיים לחקלאות, כגון רעיונו לקרר זרעי דגן בטרם זריעתם (תאוריה לה קרא ורנליזציה).
התאוריות שלו בדבר הכלאות דגן (שלא היו מבוססות מדעית) שבו את בכירי המשטר בהבטחותיהן לזן המבשיל מהר ובעל תנובה רבה.
ליסנקו גם הוציא כתב עת החל משנת 1935 להצגת הצלחותיו המפוקפקות.
ליסנקו הצליח הרבה יותר ביצירת מוטיבציה בקרב האיכרים.
אלו חשו אי אהדה כלפי המשטר בעקבות הקולקטיביזציה הכפויה של תחילת שנות השלושים, וחלקם אף השמידו או הסתירו את יבוליהם מפני המשטר.
ליסנקו נתן להם את התחושה של חלק משמעותי בניסוי המהפכני הסובייטי הגדול, ותחושת אדנות לגורלם.
בסוף שנות ה-20 כבר זכה ליסנקו לגיבוי פוליטי נרחב מבכירי המפלגה הקומוניסטית, דבר שאפשר לו לגנות בפומבי מדענים וגנטיקאים אחרים, בטענו כי עבודת המעבדה שלהם לא תועיל לאיכר הסובייטי.
ליסנקו עצמו היה מהיר חימה ולא סבל ביקורת.
בשנת 1929 החל צינזור של כל מבקריו.
לאחר נאום של סטלין שהילל את "הניסיון המעשי" לעומת "התאוריה" הורם ליסנקו מעל כל ביקורת אפשרית ונהנה מתמיכתו של סטלין.
בשנת 1935 מונה ליסנקו לראש האקדמיה למדעי החקלאות של ברית המועצות, והיה אחראי גם למניעת חלחול "רעיונות מזיקים" אל המדענים הסובייטיים בתחום.
ליסנקו מילא תפקיד זה נאמנה והיה אחראי לכליאה, הגליה והוצאה להורג של מאות מדענים, ביניהם גדול הביולוגים הסובייטיים ניקולאי ואווילוב, ולדעיכתו של המחקר הגנטי (קודם לכן שדה משגשג) בברית המועצות.
תקופה זו נודעה גם בשם "ליסנקואיזם".
האקדמיה למדעי החקלאות של לנין (VASKhNIL) שימשה מקום לוויכוח בין ליסנקואיסטים לגנטיקאים.
התמיכה הפוליטית של השלטון בתיאוריות הביולוגיות שלו פעלה גם לחיסול פיסי של ההתנגדות המדעית.
מדענים שבמשך השנים לא הצליחו לחזור עת תוצאות הניסויים של ליסנקו וערערו על התיאוריה שלו הפכו לאויבי העם.
מאות מדענים בתחומי הביולוגיה והחקלאות פוטרו ממשרתם, חלקם גם נשפטו על התנגדותם ל"ליסנקואיזם" שזוהה עם האידאולוגיה של השלטון (לדוגמה סיפורו של ניקולאי ואווילוב).
המחקר הגנטי בברית המועצות שעד אז עמד בסטנדרטים בינלאומיים גבוהים הוכחד על ידי שילוב של הוצאות להורג ובתי כלא וכן הפחדה וצנזורה.
בשנים 1937-1941 כמה גנטיקאים שסירבו להוקיע את התיאוריה הגנטית נעצרו בטענות כמו "השתייכות לארגון חבלני" והוצאו להורג.
הדבר כלל את המדענים ישראל אגול, סולומון לויט, גריגורי לויצקי, ג'ורג'י קרפצ'נקו וג'ורג'י נדסון.
מבקר בולט אחד של ליסנקו, הגנטיקאי הסובייטי המפורסם ונשיא האקדמיה לחקלאות, ניקולאי ואווילוב, נעצר ב-1940 ומת בכלא ב-1943. מדענים אחרים נשלחו למחנות עבודה.
הכתב המדעי סם קין כתב כי, "לפני שנות ה-30, לברית המועצות כנראה הקהילה הגנטית הטובה ביותר.
ליסנקו הרס את זה, ולפי כמה דיווחים, החזיר את הביולוגיה הרוסית חצי מאה לאחור".
עבודתו של ליסנקו הוכרה בסופו של דבר כמרמה על ידי חלק, "אבל לא לפני שהרס את חייהם של רבים והרס את המוניטין של הביולוגיה הרוסית", לפי המדען פיטר גלוקמן .
באוגוסט 1948 התקיים מושב בן שבוע שאורגן על ידי ליסנקו ואושר על ידי סטלין.
במעמד זה הציג ליסנקו "הוכחות" לכך שהסביבה משפיעה על התורשה, וייחס עמדה זאת לקלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב ואיוואן מיצ'ורין.
ליסנקו טען שהשיטה הכופרת ביכולת לשנות את החומר התורשתי היא שיטה עקרה המונעת ממניעים קפיטליסטיים של שימור הקיים, בעוד השיטה של מיצ'ורין מבקשת להשתלט על הטבע לצורכי האדם.
ב-7 באוגוסט 1948, בתום המושב, הודיע ה-VASKhNIL כי מנקודה זו ואילך ילמד הליסנקואיזם כ"התיאוריה הנכונה היחידה".
מדענים סובייטים נאלצו להוקיע כל עבודה שסתרה את ליסנקו.
פרזנט האשים את הגנטיקאים, אותם כינו ליסנקו ותומכיו "וייסמניסטים-מנדליסטים-מורגניסטים", בחוסר אמינות אידאולוגית.
במושב VASKhNIL ב-1948 אמר פרזנט: "אנו מעודדים לדון כאן.
לא נדון עם המורגניסטים, נמשיך לחשוף אותם כנציגים של תנועה מזיקה וחיזרית מבחינה אידאולוגית, שהובאה אלינו ממדינות זרות, פסאודו-מדעית במהותה."
מחוץ לברית המועצות נמתחה ביקורת קשה על גישתו ופועלו.
מדען בריטי מתאר את ליסנקו כבור בנושאים כמו גנטיקה ופיזיולוגיה של הצמח.
"לדבר עם ליסנקו זה כמו לנסות להסביר חשבון דיפרנציאלי לתלמיד שאינו יודע את לוח הכפל".
ליסנקו מצידו תיעב את ה"מדע המערבי" ותוך שימוש במונחים אידאולוגיים של התקופה תיאר את המדע המערבי כ"מכשיר בשירות הדיכוי האימפריאליסטי".
בהתייחסו לשימוש של הגנטיקאים במערב בזבובי הפירות כמודל מחקר, הוא טען שהגנטיקאים האלה הם "אוהבי זבובים ושונאי אנשים".
מדע הגנטיקה הוכרז בברית המועצות כ"מפעל בורגני ריאקציוני".
הדים לאידאולוגיה של ליסנקו במדינת ישראל מופיעים בספר "גנטיקה" שתורגם מרוסית והתפרסם בהוצאת ספריית הפועלים בשנת 1950. בסוף הספר מובאת בתרגום הרצאה של ליסנקו מ-1948 בה הוא דוחה את "מדע הכרומוזומות".
להדגיש את המעורבות הפוליטית העמוקה בעבודתו, ליסנקו מציין בפתיח כי קיבל את אישור המפלגה להרצאתו.
ההשלכות של רדיפת הגנטיקאים ויישום שיטותו של ליסנקו היה כישלון נרחב של הגידולים ורעב קשה שהרג מיליונים.
סם קין כתב כי "למרות שאי אפשר לומר בוודאות, טרופים ליסנקו כנראה הרג יותר בני אדם מכל מדען בודד בהיסטוריה." שיא התמותה מרעב היה בשנים 1932-1933. השיטה של ליסנקו יושמה לגידולי החיטה, שעורה, תפוחי אדמה, סלק ועוד.
לקראת סוף שנות ה-30 גדלו השטחים שישמו את השיטות של ליסנקו פי 163, אבל תפוקת היבולים הייתה קטנה מאשר לפני כן.
סין הקומוניסטית אימצה גם היא את השיטות בשנות החמישים של המאה העשרים ואלה גרמו לרעב המוני בקנה מידה גדול עוד יותר.
דבר מאלה לא שינה את מעמדו של ליסנקו שהמשיך להנות מהתמיכה של סטלין.
התמונה שלו התנוססה במכונים מדעיים בכל ברית המועצות, מנגינות נוגנו לכבודו.
בברית המועצות שאחרי מלחמת העולם השנייה כוחו רק התגבר, ומעמדו התחזק.
במשך כעשרים השנים בהן היה ליסנקו בעמדת ההשפעה שלו לא חל כל שינוי בתפוקת היבולים למרות שינוי שיטות והגדלה דרמטית בהיקף השטחים המעובדים.
גל שני של רעב קשה היה בשנים 1946-47 עם הופעה של בצורת.
עם מותו של סטלין ב-1953 נשאר ליסנקו בתפקידו ונהנה מתמיכה מסוימת של חרושצ'וב, אך כעת ניתנה למדענים אחרים האפשרות לבקרו בפומבי.
בשנת 1956 עם פרסום זוועותיו של סטלין, נזנחה גם שיטתו של ליסנקו.
בשנת 1962 יצאו שלושה מבכירי המדענים של ברית המועצות, יעקב בוריסוביץ' זלדוביץ', ויטאלי גינזבורג ופיוטר קאפיצה כנגד ליסנקו, המדע הכוזב שלו, ואחריותו לרצח פוליטי של מדענים מתחרים.
מהלך זה היה חלק ממהלך רחב יותר של התנערות מההשפעה האידאולוגית הקומוניסטית על המדע בברית המועצות.
בשנת 1964 כבר התמלאו העיתונים במאמרים כנגד ליסנקו ותורתו, מאמרים שדרשו להשיב את המחקר המדעי לתחומי החקלאות והביולוגיה.
ליסנקו הודח מתפקידו והיה במעצר בית בחווה חקלאית בלניננסקי גורי, ליד מוסקבה.
לאחר פרישתו של חרושצ'וב ב-1965, הודיע רשמית נשיא האקדמיה למדעי החקלאות כי חסינותו של ליסנקו לביקורת פגה, וועדת מומחים תישלח לחוותו לבדיקת ממצאיו.
כמה חודשים לאחר מכן פורסם מאמר ביקורתי מדעי שמחק לחלוטין את המוניטין (הכוזב ממילא) של ליסנקו בברית המועצות, אם כי השפעתו בסין עוד נמשכה לאחר מכן, עד מותו בשנת 1976.
בשנים האחרונות יש עניין מחודש במורשתו של ליסנקו בטענה שהליסנקואיזם מוסבר על ידי תופעת האפי-גנטיקה (תגלית המסבירה באמצעות שינויים מולקולריים את קיומה של השפעה סביבתית מוגבלת על תורשת תכונות דרך ויסות הביטוי של גנים).
באווירת הלאומנות הגוברת ברוסיה תחת פוטין יש ניסיון לשיקום תדמיתו של ליסנקו וקשריו למשטר הסובייטי, ולהעמיד את הליסנקואיזם כתיאוריה מדעית רלוונטית, במעמד זהה למדע הגנטיקה והאבולוציה.
קיימים נימוקי נגד רבים המדגישים כי ליסנקו לא חזה בשום אופן את האפי-גנטיקה, והתיאוריה שלו ששללה גנים ופסלה את הגנטיקה המדעית לא מאפשרת הבנה של האפי-גנטיקה.
טרופוספירה היא שכבת האטמוספירה הנמוכה ביותר בכדור הארץ, שאנו חיים בה.
היא מכילה כ-75% מהמסה הכוללת של האטמוספירה.
בשכבה זו נוצרים כל התהליכים האקלימיים ונוצרים רוב סוגי העננים.
ככל שמגביהים בטרופוספירה, הטמפרטורה יורדת (עד לכ-55- מעלות צלזיוס) וגם לחץ האוויר יורד (לדוגמה, על הר אוורסט לחץ האוויר הוא רק כ-30% מהלחץ בגובה פני הים).
גובה השכבה הוא כשמונה קילומטר ברוב חלקי כדור הארץ ובקו המשווה היא מגיעה לכדי 18 קילומטר.
שכבת הטרופוספירה מתחממת בהשפעתה של קרינת השמש, חימום היוצר רוחות הן בגלל זרימת האוויר למעלה ולמטה, והן בגלל זרימתו מקו המשווה לקטבים.
מפל הטמפרטורה הוא ירידה של כ-6.5 מעלות צלזיוס בכל קילומטר.
ובנוסף לכך האטמוספירה יוצרת תופעות מגנטיות מעניינות שהידועה שבהן היא זוהר הקוטב, מעין צעיף צבעוני של אור הנע לעיתים בלילה בשמים באזורי הקטבים.
טרופיקליה, טרופיקליזם או התנועה הטרופיקליסטית (בפורטוגזית: Tropicália או Tropicalismo) הם שמותיו של זרם תרבותי שהתפתח בברזיל בשנות ה-60 של המאה ה-20, בהשפעת תנועת האוונגרד האמנותי ותרבות הפופ המקומית והבינלאומית (כמו הפופ-רוק והשירה הקונקרטית).
הטרופיקליה שילבה ביטויי תרבות ברזילאיים מסורתיים עם חדשנות אסתטית רדיקלית, והיו לה גם יעדים חברתיים ופוליטיים בני הזמן שכוונו לציבור הברזילאי הנתון תחת משטר צבאי, בסוף אותו עשור.
הטרופיקליה הייתה בראשיתה זרם מוזיקלי, שמייצגיה העיקריים הם קייטנו ולוזו, ז'ילברטו ז'יל, גל קוסטה, מריה בתניה, להקת אוס מוטנטס ("המוטנטים") וטום זה.
אך התפתחה בשלב מאוחר יותר לזרם אמנותי בעל מבעים מגוונים כאמנות פלסטית, קולנוע ותיאטרון.
הטרופיקליה צמחה מתוך מפגשים בין מוזיקאים שהזדמנו יחד לרגל פסטיבלים שהיו נפוצים בברזיל באותה עת.
אחד מן האירועים החשובים בגיבושה של התנועה התרחש בפסטיבל ההקלטות של 1967, בעת שקייטנו ולוזו ביצע את Alegria, Alegria ("שמחה, שמחה") וז'ילברטו ז'יל ביצע עם המוטנטים (אוס מוטנטס) את Domingo no Parque ("יום ראשון בפארק").
בשנה שלאחר מכן כבר נחשב הפסטיבל כאירוע טרופיקליסטי מובהק (טום זה ביצע את São São Paulo - "סאו פאולו הקדוש").
באותה שנה הוציאו ולוזו, ז'יל, זה, המוטנטים ואחרים את האלבום Tropicália ou Panis et Circensis ("טרופיקליה או לחם ושעשועים"), אשר הביע, כבר בשמו, ביקורת גלויה על המשטר הצבאי ששלט ברוחו של ההמון תוך נקיטה באותה טקטיקה רומית עתיקת יומין.
ואולם, קיים הבדל הגדול בין עקרונות התנועה האנתרופופז'ית לאלה של הטרופיקליה.
הראשונים היו מעוניינים ביבוא והפנמה של רעיונות מלומדים ודרכי הבעה אליטיסטיות.
הטרופיקליה, לעומת זאת, גילתה עניין בכל ביטוי אסתטי, גבוה או עממי (ואגב כך, הציגה שאלה חדשה בעניין הביטוי התרבותי שאינו בהכרח עממי אך מכונה "פופ").
השפעתם של הפופ ארט ושל אנדי וורהול על השיח הטרופיקלי היא אפוא השפעה גלויה.
המוזיקה הטרופיקלית, מכל מקום, היא תערובת של בוסה נובה, רוקנ'רול, פופ פסיכדלי, מוזיקה באהיאנית עממית, מוזיקה אפריקנית ופאדו פורטוגזי.
באופן מסוים הושפעה היצירה הטרופיקליסטית גם מעקרונות הקונקרטיזם, זרם אמנותי שהתפתח בשנות ה-50 והתווה עקרונות של רציונליזם, הפרדה בין צורה ותוכן ועיסוק בשפה כבחומר.
כך, נהגה הטרופיקליה בטקסטים השירים כבאלמנט פלסטי ויצרה בהם משחקי מילים.
הטרופיקליה נראתה בעיני מבקריה כתנועה מעורפלת וחסרת ממשות פוליטית, בשונה מביטויי התנגדות אמנותיים אחרים שהיו ברורים וחד-משמעיים.
אכן, אמני הטרופיקליה, בדרך כלל, לא היו מעוניינים בהבעת התייחסויות פוליטיות ואידאולוגיות ישירות, אבל אין לטעות ולסבור משום כך כי הם לא חשו מעורבות ולא גילו עניין בחברה שבה חיו.
ההפך הוא הנכון: הם האמינו כי החוויה האסתטית חשובה כשלעצמה וכי אותה חוויה עצמה מהווה כלי לשינוי חברתי.
במהלך שנות ה-60 התגבשו במוזיקה הפופולרית הברזילאית שלושה זרמים עיקריים: הראשון הובל בידי אמנים שהמשיכו את מורשת הבוסה נובה ועסקו במוזיקה שהייתה לה זיקה לסמבה ולג'אז (למשל - שיקו בוארקי).
הזרם השני ניתן לתיאור כזרם שירי מחאה, והיה לו עניין מצומצם יותר בדיונים אודות מוזיקה כשלעצמה ועניין רב יותר בשימוש בשיר ככלי ביקורת פוליטי וחברתי (בקבוצה זו ניתן למצוא למשל את ז'ראלדו ונדרה).
הזרם השלישי הקדיש עצמו להתנסויות וחדשנויות מוזיקליות ואסתטיות והוא מורכב מאמני הטרופיקליה (וגם מועדון פינת הרחוב).
תחת שלטון הדיקטטורה, צעירי אותה תקופה וגם האינטלקטואלים שלה נטו לדחות את העמדה הטרופיקליסטית וראו באמניה תמהונים; קייטנו ולוזו הצעיר, צריך להזכיר, ספג מן הקהל באוניברסיטאות יותר עגבניות משאפשר לדמיין.
דווקא השלטונות הם שהשכילו להבין את רוחה של הטרופיקליה ואת העוצמה הצפונה בחתרנותה, וכך, עד סוף שנות ה-60 נעצרו ולוזו וז'יל ואחר כך נאלצו לגלות לאירופה למשך מספר שנים.
רק עשורים אחר כך, ואחרי שלא התקיימה עוד, הובנו רעיונותיה של הטרופיקליה, והיא חדלה להיות מושא ללעג.
אמנות הטרופיקליה לא זכתה להצלחה מסחרית מסחררת מחוץ לברזיל, אך היא מוזכרת כמקור השפעה על מוזיקאי רוק כדייוויד ביירן, בק, קורט קוביין, ארטו לידזי ונלי פורטדו וכן של הרכבים ומוזיקאים מהדור הצעיר בברזיל (פאטו פו לדוגמה).
מספר אוספי טרופיקליה יצאו בשנים האחרונות על גבי תקליטורים.
העניין המחודש בטרופיקליה גבר גם לאחר שב-2002 פרסם קייטנו ולוזו ספר עב כרס בשם "אמת טרופית: סיפורה של המוזיקה והמהפכה בברזיל".
הספר, המספר את סיפור הטרופיקליה, תורגם לאנגלית.
הטרופיקליה היא גם נושאן של תערוכות אמנות פלסטית המוצגות בגלריות ובמוזיאונים ברחבי העולם.
להקת אוס מוטנטס: ריטה לי, סרז'יו דיאז וארנלדו בטיסטה
ז'ורז' מאוטנר (מוזיקאי, סופר, שחקן)
ליז'יה קלארק (ציירת ואמנית מיצבים ברזילאית)
טרוצְקיזם, היא תאוריה מרקסיסטית שפותחה על ידי לאון טרוצקי.
טרוצקי הגדיר עצמו כ-"בולשביק – לניניסט" שצידד בהקמת מפלגת אוונגרד.
הוא החשיב את עצמו כתומך של המרקסיזם "האורתודוקסי" (כוונתו של טרוצקי הייתה כנראה למרקסיזם המקורי שהגה קרל מרקס).
מפלגות ברחבי העולם ממשיכות להגדיר עצמן כטרוצקיסטיות, ורואות עצמן כממשיכות דרכו של טרוצקי.
תאוריה זו עמדה בניגוד לתאוריה של סטלין שדגלה ב"שני שלבים": בשלב הראשון על העובדים לשתף פעולה עם הבורגנות כדי להשלים את הקמת הדמוקרטיה הקפיטליסטית.
רק לאחר שתקום מדינה בורגנית, ניתן יהיה לבצע את המהפכה הפרולטרית.
טרוצקי האמין שמדינה סוציאליסטית חדשה לא תוכל לעמוד בלחצים שיופעלו כנגדה מצד העולם הקפיטליסטי העוין, אלא אם כן המהפכה הסוציאליסטית תתפשט במהרה לארצות ומדינות אחרות.
סטלין, לעומת זאת, דגל ב"סוציאליזם בארץ אחת".
בספקטרום הפוליטי של המרקסיזם, הטרוצקיסטים נחשבים כאגף השמאלי ביותר.
הם תמכו בזכויות דמוקרטיות בברית המועצות, העדיפו לא לשתף פעולה עם מדינות שבהם ראו כמדינות "קפיטליסטיות".
הטרוצקיסטים הראשונים תחילה גם דגלו בהתפשטות המהפכה שלהם לכל רחבי אירופה, ולאזורים נוספים בעולם כגון המזרח הרחוק.
האופוזיציה השמאלית (בתוך המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות), שהונהגה על ידי טרוצקי, גדלה במהירות במהלך שנות העשרים של המאה העשרים, עד שסטלין השתמש בכוח נגדה בשנת 1928, שלח את טרוצקי לגלות בתוככי רוסיה ואת תומכיו הכניס לכלא.
האופוזיציה השמאלית בכל אופן, המשיכה לפעול בחשאיות ברחבי ברית המועצות.
טרוצקי עצמו גורש לבסוף לטורקיה, אחר כך לנורווגיה, ולבסוף למקסיקו.
אחרי 1928, סטלין השתמש בכוחו השלטוני הגדול מאוד שהשיג- על מנת להשיג שליטה בירוקרטית (פקידותית) על כמה מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם, וסילק אנשים שהגדיר "טרוצקיסטים" מהתפקידים בהם היו עד אז.
בשלב זה, רדף סטלין מפלגות דמוקרטיות שהיו מהמייסדות של הבולשביזם במקור.
כל מי שלא הסכים עם הקו המפלגתי שהנהיג סטלין, תויג כ"טרוצקיסט" ו"פאשיסט".
מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם, שקיבלו הנחיות מברית המועצות ומסטלין (כמו המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית) החלו לתמוך בקפיטליזם מדינתי.
סטלין נהג בדרך זו, על מנת להראות שברית המועצות אינה מהווה איום על הקפיטליזם, ובכך קיווה למנוע פלישה אימפריאליסטית כמו שקרה אחרי מהפכת 1917. בשנת 1937, סטלין החל ברציחות פוליטיות של הרבה ממנהיגי מהפכת אוקטובר המקוריים.
טרוצקי פיתח את התאוריה לפיה מדינת הפועלים הרוסית הפכה ל"מדינת פועלים מנוונת ביורוקרטית".
עקרונות הקפיטליזם לא יושמו, והלאמת התעשיות והתוכנית הכלכלית, שהייתה נכונה לתקופת לנין, הייתה עדיין מדיניות ממשלתית.
בכל אופן, המדינה נשלטה על ידי הפקידות (בירוקרטיה), שהאינטרסים שלה היו מנוגדים לאלו של מעמד העובדים.
טרוצקי הגן על ברית המועצות כנגד התקפות מצד כוחות אימפריאליסטים וכנגד תנועה אנטי מהפכנית פנימית, אך קרא למהפכה פוליטית בתוככי ברית המועצות ולהחזרת הדמוקרטיה הסוציאליסטית.
הוא טען שאם העובדים לא ייקחו את השליטה מידי הבירוקרטיה הסטליניסטית, הבירוקרטיה תחזיר את הקפיטליזם לשלטון במטרה לחזק את מעמדה.
בעיני טרוצקיסטים רבים, זהו בדיוק מה שקרה מאז תחילת הגלאסנוסט והפרסטרויקה בברית המועצות.
יש הטוענים אף כי אימוץ "השוק הסוציאליסטי" על ידי הרפובליקה העממית של סין מוביל גם כן למגמה קפיטליסטית אנטי-מהפכנית.
רבים מהרעיונות הביקורתיים של טרוצקי כנגד הסטליניזם תוארו בספרו, "הבגידה בסוציאליזם".
המונח "טרוצקיסט" שימש את הסטליניסטים לתיאור בוגד.
במהלך מלחמת האזרחים של ספרד, שימשה המילה "טרוצקיסט" לתיאור מרגלים פשיסטים או סוכנים פרובוקטורים.
סטלין עצמו פרסם קריאה לרצח טרוצקי.
טרוצקי נרצח לבסוף בביתו שבמקסיקו בשנת 1940, על ידי סטליניסט ספרדי בשם רמון מרקאדר.
בשנת 1938, הקימו טרוצקי ותומכיו את האינטרנציונל הרביעי.
הוא טען כי רק האינטרנציונל הרביעי, שהיה מבוסס על הרעיונות של לנין בדבר מפלגת אוונגרד, תוכל להוביל את המהפכה העולמית, ושיש צורך לבנות את האופוזיציה גם לקפיטליזם וגם לסטליניזם.
עם התחזקות המלחמה הקרה, הקונגרס העולמי של האינטרנציונל הרביעי, בשנת 1951, אימץ את התאוריה של מישל פבלו (Michel Pablo) אשר צפתה מלחמת אזרחים בינלאומית.
ב-1951 נטען גם כי ברית המועצות השתלטה על ארצות הגוש המזרחי בעקבות התוצאות הצבאיות והפוליטיות שאחרי מלחמת העולם השנייה, וניסתה להקים בהם משטרים קפיטליסטיים על מנת לרצות את המערב ולמנוע פלישה לאותן ארצות.
את הלאמת התעשייה והכלכלה שם, הנהיגה ברית המועצות רק לאחר שנוכחה לדעת שהקפיטליזם לא יהיה מה שימנע את הפלישה על ידי המערב.
המפלגות הטרוצקיסטיות בסרי לנקה ובבוליביה הפכו למפלגות הפועלים הגדולות ביותר בארצות אלו.
בתחילת המאה ה-21 נחלשו מפלגות אלו, אך הן עדיין מהגדולות ביותר בתוך התנועות והארגונים הטרוצקיסטיים.
בתחילת המאה ה-21 החל הטרוצקיזם להתפתח גם בארצות בעלות התפתחות נמוכה בדרום אמריקה.
בארצות עולם שלישי אחרות, הטרוצקיזם מזוהה יותר עם האינטליגנציה, אף על פי שישנם מקומות שבהם הוא פופולרי גם כתנועה עממית (למשל בדרום אפריקה).
בצרפת, מיליוני אנשים (10% מכלל המצביעים), הצביעו ב-2002 למפלגות המגדירות עצמן כ"טרוצקיסטיות" ובמהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה למפלגה הטרוצקיסטית בארגנטינה אחוז דומה של מצביעים.
טְרוֹפָּאיוֹן היא מצבת זיכרון שהיוונים ומאוחר יותר הרומאים נהגו להקים כדי לציין את ניצחונם על אויביהם.
על פי רוב היה הטרופאיון עץ (אך בתקופות מאוחרות יותר זוג כלונסאות שהועמדו בהצלבה), שעל ענפיו נתלו כלי נשקו של האויב המנוצח.
את הטרופאיון הקדישו כאות הוקרה לאחד האלים האולימפיים אשר הודות לו נחלו את הניצחון בקרב.
בתקופה הארכאית נהגו הפולייס היווניות להציב את הטרופאיון בשדה הקרב עצמו, ובדרך כלל ב"נקודת המפנה" , המקום בו התפורר מערך הפלנקס של האויב וחייליו פנו למנוסה.
את הטרופאיון קישטו בכלי נשקו של הופליט, שכללו קסדה, שריון גוף (מברונזה או מבד), מגינים אחדים ועוד, שהונחו למרגלותיו בערימה.
הטרופאיון נותר על עומדו בשדה הקרב עד עונת הלחימה הבאה, שכן הקרבות נערכו לעיתים קרובות באותן אדמות המישור המעטות המצויות בארץ יוון ההררית, אז הוחלף בטרופאיון חדש.
בתקופות מאוחרות יותר בתולדותיו של העולם היווני הוקדשו הטרופאיה בשדה הקרב, אך הוצבו אחר כך במקומות פולחן פאן-הלניים דוגמת אולימפיה או דלפי וזאת כדי להגדיל את יוקרתה של העיר המנצחת.
הרומאים, לעומת היוונים, לא הציבו בדרך כלל את הטרופאיום בשדה הקרב, אלא דווקא במקום בולט בעיר עצמה.
לא היה להם עניין להרשים מדינות אחרות או יריבים צבאיים, אלא ביקשו לנצל את ניצחונותיהם הצבאיים להגדלת כוחם הפוליטי הפנימי, ובמיוחד בשנים האחרונות של תקופת הרפובליקה.
טרופאיום שניצב בשדה הקרב לא גרף קולות, אך זה שהובא לעיר והוצג בתהלוכת הניצחון יכול היה להרשים את האזרחים ולעוררם להצביע עבור המנצח בבחירות הבאות או להגדיל את יוקרת המצביא בקרב חבריו הסנאטורים.
הרעיון שסימל הטרופאיום היה מוכר כל כך, שבתקופות מאוחרות יותר החלו הרומאים מציגים רק את דיוקנו בתבליטי אבן מגולפים, כמו עמוד טראיאנוס (Tropaeum Traiani), וכך העניקו לניצחון זיכרון עד, שהטרופאיום בצורתו המקורית לא יכול היה להעניק בשל אופיו הארעי והחולף.
אצל היוונים נהוג היה להקים טרופאיון בחוף, סמוך למקום בו התחולל הקרב הימי או במקום התכנסות האוניות טרם הקרב.
את האתר היו מקדישים לאלים, הודות להתערבותם הושג הניצחון, ומקשטים בשלל האוניות כלומר, באילי הניגוח ובסמליהן של האוניות שנשבו או הושמדו.
הרומאים, כאמור, נהגו בדרך כלל להציב את הטרופאיה בעיר רומא עצמה.
את הטרופאיום הימי הראשון קבע גאיוס דואיליוס ליד בימת הנואמים בפורום, לאות ניצחונו ב-260 לפנה"ס על הקרתגים בקרב מילאי במלחמה הפונית הראשונה.
הגדיל לעשות אוקטביאנוס קיסר (אוגוסטוס) אחרי ניצחונו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס).
סווטוניוס מספר, כי ייסד בקרבת מקום הקרב את העיר ניקופוליס ('עיר הניצחון'), "קבע בה משחקים חגיגיים בכל חמש שנים, ולשם הרחבת המקדש הקדום של אפולו הקדיש לנפטונוס ולמרס את מקום המחנה שהשתמש בו, לאחר שקישט אותו בשלל הניצחון של האניות."
שרידי טרופאיון ימי בכתיון (Κίτιον) שבקפריסין
מסמך זה רומז לאירועים הנוגעים ליריבות הגדולה בין ארתחששתא השני לאתונאים – כתי שימשה בסיס עורפי למצור של ארתחששתא על סלמיס, והאויבים המוזכרים על הטרופאיון הם כנראה אנשי סלמיס, שמלכה אואגורס ביקש להגדיל את שטחיו על האי והיה היריב הקבוע של מלך כתי.
דיודורוס הזכיר ניצחון יבשתי וניצחון ימי – האחרון הוא המונצח בטרופאיון.
אף שכתי לא הגדילה את שטחיה, היא שמה קץ להתערבות מלך סלמיס, חיזקה את בעלי הברית של הפרסים באי וביססה את ההגמוניה הפרסית במזרח הים התיכון, כפי שהוגדרה בשלום אנטלקידס.
עמוד הניצחון של דואיליוס ברומא
מצבת ניצחון מימי המלחמה הפונית הראשונה בין רומא וקרתגו, המנציחה לדורות את ניצחונו של המצביא הרומי גאיוס דואיליוס בקרב מילאי (260 לפנה"ס), שרדה לימינו ונמצאת במוזיאון הקפיטוליני.
העמוד נושא בבסיסו את הכתובת הלא שלמה הבאה: "...ובעת היותו קונסול חולל <דואיליוס> מעשה-גבורה באוניות בים, והוא הראשון אשר צייד ואימן צוותים וציים של אוניות-מלחמה; ובעזרת אוניות אלה הנחיל תבוסה בלב-ים לציים הפוניים ולחילותיהם למודי-המלחמה של הקרתגים לעיני חניבעל מצביאם הראשי.
ועם עיקר הצי המלחמתי לכד אוניות על צוותן כדלקמן: שבע-חתרית אחת, שלושים חמש־חתריות ותלת־חתריות, שלוש־עשרה הוא טיבע.
כמו כן היה הוא הראשון אשר העניק לעם מתנת מלקוח מקרב ימי, והראשון אשר הוביל קרתגים בני- חורין בתהלוכת ניצחון...".
"טְרוֹפִּית" הוא שמו המסחרי של משקה בטעם פירות שיוצר על ידי חברת יפאורה-תבורי בין השנים 1977 עד 2002.
המיץ, שיוצר בטעמי ענבים (הנפוץ ביותר), תפוז, אשכוליות ותפוח, נמכר בשקית אלומיניום דמוית משולש שווה-שוקיים.
לשקית צורפה קשית פלסטיק המחודדת בצדה האחד לצורך ניקובה של השקית.
בשוק הישראלי מדובר היה בחידוש, אך משקאות במארזים דומים מאוד נמכרו בעולם משנת 1969 תחת המותג הבינלאומי Capri Sun.
הטרופית, שנמכרה תחת הסלוגן "טרופית משקה שובב – כל שקית שווה זהב", הייתה משקה פופולרי בשנות ה-80. עם תחילת ייצורם של משקאות דומים, וחדירתם לשוק של מוצרים חדשים שנתפסו איכותיים יותר, ירדה קרנה, ובשנת 2002 הופסק ייצורה לחלוטין.
עד היום מיוצרים משקאות דומים על ידי חברות אחרות, אשר מכונים גם הם טרופית.
חלק מהטרופיות מיוצרות ללא צורך בקשית אלא עם פקק בראש הטרופית המאפשר פתיחה וצריכה מיידית.
בשנים האחרונות החלו למכור טרופיות באריזות פלסטיק במקום באריזות אלומיניום.
הטרופית הפכה בארץ לשם גנרי למשקה ענבים באריזת האלומיניום בצורת המנסרה המשולשת.
בנוסף לשקית טרופית נמכרה גם בבקבוקי משקה בשנים 1992–1993 וגם באותן השנים היו עליהם הדמויות של הסדרה "עלילות טייני טון" ואף יצאה גם טרופית בטעם מסטיק, וכמו כן למותג יצא בשנת 1993 משקה קולה שנקרא "טרופית קולה קיד" ונמכר בפחית ובבקבוק.
למשקה התלוותה פרסומת בכיכובו של עוזי חיטמן.
טרונקטו (באיטלקית: Tronchetto) הוא אי מלאכותי בלגונת ונציה, בפאתי העיר ונציה, במערבה.
האי, אשר נמצא צמוד לכניסה לוונציה מהיבשת, יובש ונבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20. רוב שטחו מהווה חניונים לכלי רכבם של תיירים המגיעים אל העיר דרך גשר החירות הסמוך.
האי מקושר באמצעות ה-People Mover (מסיעון) אל נמל ונציה ומשם אל ה-פיאצלה רומא (כיכר רומא), שממנה יוצאים מרבית קווי התחבורה הציבורית של ונציה (ה"ואפורטו" - האוטובוסים הימיים של העיר).
טרופאן הוא תרכובת אורגנית חנקנית דו-טבעתית.
מבחינת מבנה, טרופאן מורכב מציקלוהפטאן עם חנקן מגשר בין פחמנים 1 ו- 5 בטבעת.
החומר הוא נוזל שצפיפותו 0.931 גרם לסמ"ק, מקדם השבירה 1.477 ונקודת ההבזק 42.2°C.
החומר ידוע בעיקר בשל קבוצת אלקלואידים הנגזרים ממנו כדוגמת אטרופין וקוקאין.
אלקלואידים של טרופאן מצויים בצמחים ממשפחת הErythroxylaceae (אליה משתייך שיח הקוקה) וממשפחת הסולניים כולל דטורה, תפוח אדמה ועגבנייה.
טרופאן החסר את קבוצת המתיל הקשורה לאטום החנקן (Azabicyclo[3.2.1]octane) נקרא nortropane.
טרופונין (Troponin) הוא קומפלקס של שלושה חלבונים (טרופונין C, טרופונין I וטרופונין T) המבקר את התכווצות השריר.
חלבון זה חיוני לפעילות של כיווץ שרירים משורטטים ושל שרירי הלב, אך לא לכיווץ שרירים חלקים.
טרופונין משמש כסמן ביולוגי מאבחן לכמה מחלות לב.
טרופונין נקשר לטרופומיוזין, חלבון שנקשר לאקטין ומבקר את פעילותו, ונמצא בין סיבי האקטין שברקמת השריר.
כאשר השריר רפוי, טרופומיוזין חוסם את הקישור בין צומתי המיוזין, ובכך מונע את התכווצות השריר.
כאשר עובר פוטנציאל פעולה ותעלות הסידן נפתחות, וסידן משתחרר לתוך הסרקופלזמה (sarcoplasm), חלק מהסידן נקשר לטרופונין וגורם לשינוי קונפורמציה בחלבון, ולחשיפת אתרי הקישור למיוזין, האתר הפעיל של החלבון, שעל גבי סיבי האקטין.
הקישור בין המיוזין לאקטין יוצר הצטלבויות ב-cross bridge הגורמות להתכווצות השריר.
טרופונין נמצא הן בשרירי השלד והן בשרירי הלב, אולם בתצורות שונות.
ההבדל העיקרי ביניהם הוא שלטרופונין C בשרירי השלד יש 4 אתרי קישור לסידן, בעוד שבשרירי הלב יש רק שלושה.
לתת-היחידות תפקידים שונים; טרופונין C קושר את הסידן וגורם לשינוי קונפורמציה.
טרופונין T נקשר לטרופומיוזין, וכך יוצר קומפלקס טרופונין-טרופומיוזין.
טרופונין I נקשר לאקטין, וכך מונע את הקישור של המיוזין ומחזיק את הטרופונין במקום.
טרופונין I קשור גם לעיכוב אנגיוגנזה.
טרופונין מהווה רכיב חלבוני בתוך סיב שריר, יחד עם אקטין וטרופומיוזין.
אל הטרופונין נקשר הסידן, והוא גם מבקר את פעילות השריר.
כאשר הסידן נקשר לטרופונין C, הטרופומיוזין נע ומפנה את מקומו לאתר הפעיל של האקטין לקישור של מיוזין, ובכך לגרום לתנועה של השריר.
בלא נוכחות של סידן, הטרופונין מפריע לפעולה זו של המיוזין, ועל כן השריר נותר רפוי.
מדידת רמת הטרופונין מהווה מדד אמין לאבחון פגיעה בשריר הלב ולאבחנה בין תעוקת לב לאוטם שריר הלב.
המחזה הועלה על הבמה בשנת 1933 על ידי קבוצת השחקנים יונג טעאטער, שפעלה בוורשה בשנות השלושים של המאה העשרים.
חברי הקבוצה למדו בבית הספר למשחק בהנהלתו ובהנחייתו של ד"ר מיכאל וייכרט.
יונג טעאטער ניסתה ליצור תיאטרון ניסיוני וחדשני: הם שיחקו ללא במה או מסך, עם שחקנים שהתערבבו בקהל כדי ליצור קרבה מרבית בין הקהל לצופים.
הקבוצה פעלה מתוך שליחות ורצון לקדם ערכים דומים לערכי תנועת הפועלים היהודית, הבונד.
הקבוצה תמכה בחופש ושוויון למיעוטים, אהבה לשפת היידיש ולספרותה, לפולקלור היהודי ולעם הפשוט.
היא נלחמה בריאקציה, ב"שמנדריקיות" היהודית ובהתבוללות ושמה לה למטרה להיות העצב הרגיש החש את מצבה של יהדות פולין.
עקרונות אלו בוטאו כבר במחזה הראשון שהעלתה הקבוצה בוסטון, שהוצג למעלה מחמש מאות פעם בוורשה ובערים נוספות בפולין.
המחזה טרופע טאנענצאפ הוא המחזה השני שהעלתה הלהקה.
טרופע טאנענצאפ הוא המחזה שני קונילמל מאת אברהם גולדפדן בתוספת סיפור מסגרת, הערות ותוספות.
סיפור המסגרת, שכתב מיכאל וייכרט, מספר את סיפורם של להקות השחקנים הנודדים בימי הראשית של תיאטרון יידיש.
השם צננטופ הוא שם אמיתי של ראש להקת שחקנים שפגש מחבר המחזה וייכרט במזרח גליציה בשנת 1909.
המחזה נכתב כמחאה כנגד הטרדות וההגבלות שהטילו שלטונות פולין על המחזה בוסטון שהיה המחזה הראשון שהציגה הקבוצה.
שימוש במחזה ידוע של גולדפאדן והעתקת זירת ההתרחשות לעיירה גליציאנית בסוף המאה התשע-עשרה באו כדי למנוע הפרעות מצד הצנזורה.
הפרולוג עוסק בארגון אולם התיאטרון, כניסת הקהל, הצגת חברי הלהקה והסבר על תוכן המחזה.
ההצגה מתקיימת באולם תיאטרון מאולתר שהוא בעצם הרפת של גביר העיירה, בה נתלו כמה עששיות.
הבימה בנויה מקרשים שהונחו על חביות בירה.
בכניסה עומדים מנהל הלהקה רודולף טננצופ ואשתו הנרייטה המנהלת.
הם מוכרים כרטיסים ומפנים את הצופים למקומותיהם.
בדלת צדדית מנסה בתם יוזפינה לחסום את מי שמנסה להיכנס ללא תשלום.
באי התיאטרון מנהלים משא ומתן לגבי גובה מחיר כרטיס הכניסה.
לאולם נכנסים ינטה משרתת הגביר וחתנה משה, דוברי יידיש פשוטה בדיאלקטית.
אחריהם ליטאי דרשן המחליף סמך בשין וטוען שבעצם בא רק להציץ.
להצגה מגיע גם קצין המדבר לשון גרמנית מליצית.
הגביר ואשתו פטורים מתשלום כבעלי האולם כלומר הרפת.
מצטרפת אישה עם אישה עם כובע נוצות המסרבת להסיר את כובעה, ולבסוף חייל ושוטר המדברים בבליל של פולנית וגרמנית.
לאחר שתפסו הצופים את מקומם פותח בדברים מנהל הלהקה, בגרמנית מליצית, ומברך את האורחים.
לכבוד הצגת הבכורה מספר המנהל לצופים על להקתו המפורסמת, מציג את שחקניה ומדבר על המחזה החדש:
לאחר נאום המנהל מתחילה ההצגה שני קוני למל על פי הטקסט שכתב אברהם גולדפדן.
מדי פעם מופרעת ההצגה בהערות ופרשנויות של השחקנים המשמשים כצופים ויושבים בתוך הקהל.
שחקנים אלו רבים ביניהם ומשוחחים עם השחקנים שעל הבמה.
למחזה נוספו שירים שלא נמצאים במקור.
החייל והשוטר קופצים כששרים שיר לכבוד הצאר הרוסי, והשחקנים נאלצים לאלתר מהר גם את ההמנון האוסטרו הונגרי.
המחזה המקורי מופרע על-ידי חסיד שנכנס מאמצע ההצגה.
כל המערכה האחרונה במחזה המקורי חסרה.
במערכה זו במקור מתברר מי הוא קוני למל האמיתי ומי הוא מקס.
המערכה במקור מסתיימת בהעדפת הסטודנטים ובגירוש החסידים.
החסיד מתפרץ וקוטע את ההצגה בצעקות: "גוואלד יהודים.
המחזה לועג לחסידים ועוד לפני גויים.
הלהקה היא חבורת לצים שאינה מקיימת מצוות, מחללת שבת, לא אוכלת כשר, שרה שירים גסים ורוקדת עם נשים".
לעומתו נשמעת הטענה שהתיאטרון הוא בידור והתרגעות לעמלים.
כדי להרגיע את המהומה עולה מנהל הלהקה ופותח בנאום ארוך, הפעם דווקא ביידיש והוא אומר:
סיום ההצגה – השוטר והחייל מפזרים את הקהל.
מיכל וייכרט, יוצר ובמאי המחזה, בחר בעיבוד ייחודי ברוח רעיונות תנועות הפועלים למחזהו הפופולרי של אברהם גולדפדן - שני קוני למל.
אם בעיבודים קודמים עוצבה דמותו של מקס כדמות משכילה, מתוחכמת וחיננית, בעיבודו של וייכרט הוצג מקס כדמות ריקה, שטחית ואפילו מעט מנוולת.
דמותו המטופשת והשלומיאלית של קוני למל הוצגה כדמות מיוסרת המבינה את העוול הנגרם לה.
הצגת הבכורה בנובמבר 1933 לוותה בספקות רבים.
שם המחזה לא היה מוכר ולא אמר דבר.
הרעיון לשחק באולם דמוי רפת עם במת קרשים, הרעיון לפזר בקהל שחקנים המתווכחים ורבים אחד עם השני נראו חדשניים מדי ולא היה ברור איך הם יתקבלו בקהל.
למרות החששות זכתה הצגה להצלחה רבה.
במיוחד הזדהה הקהל עם נאומו של מנהל התיאטרון בסוף המחזה על חשיבות התיאטרון לעמלים.
ההצגה שוחקה חודשים רבים בוורשה ובערים נוספות.
המשורר איציק מאנגר סיפר ששב וצפה בהצגה מספר פעמים.
גולדפאדן נתפס בידי חברי היונג טעאטער כמי שיצר מחזות עממיים שנועדו לשעשע ולתת פורקן לעמלים.
גם חברי היונג טאעטער ראו עצמם כמי שיוצרים תרבות למען הפועלים.
המחזה משתמש בחומרים העממיים והמחוספסים של גולדפאדן אך עוטף אותם בסיפור מסגרת ובבימוי מתוחכם ומאפשר לצופים ליהנות משני העולמות.
ההומור במחזה מושג מהניגודים בין דמויות הצופים במחזה: דמויות האדוקים כדמות הליטוואק והחסיד, דמויות עממיות כמשה וזוגתו ינטה, ודמויות הזרים - השוטר, החייל והקצין.
ההומור נוצר ממנעד לשוני מיידיש עממית ומשובשת ועד גרמנית מליצית.
מרחק רב קיים גם בין זהותה האמיתית של להקת השחקנים כמשפחת נוודים פשוטה דוברת יידיש לבין הצגתם כלהקת שחקנים אירופית חשובה.
ההומור נוצר גם בפירוט רפרטואר ההצגות שנטען שהלהקה שיחקה - ממחזות של גתה ושייקספיר ועד מחזות עממיים של יוסף לטיינר ופרופסור הורביץ.
עיסוק נרחב בסיפורה של להקת שחקנים בימי ראשית התיאטרון ביידיש נמצא ברומן רחב היריעה של שלום עליכם כוכבים תועים.
טרופידוריים (שם מדעי: Tropiduridae) היא משפחת לטאות דרום אמריקאיות המזכירות במראם איגואנות קטנות.
לטאות אלה חיות ברחבי אמריקה הדרומית וכן באיים טרינידד ואיי גלאפגוס במגוון בתי גידול חמימים, צחיחים ואף באזורים קרים כמו בארץ האש ובמורדות הרי האנדים.
הטרופידוריים בעלות קשקשים קוצניים קצרים על גופם והם טפסני עצים וסלעים.
הם ניזונים מחרקים קטנים וגם מעלים ופירות.
רובם הגדול מטילים ביצים אך חלקם משריצי ולדות .
טרופידופיים או בואות ננסיות (שם מדעי: Tropidophiidae) הם משפחה של נחשים לא-ארסיים, הקרובים לחנקיים וחיים ביערות במקסיקו, האיים הקריביים, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית עד לברזיל.
הם נפוצים ביותר במרכז אמריקה ובייחוד בקובה.
מינים אלה דומים לחנקים אך קטנים מהם בהרבה, באורך של 30–60 ס"מ בממוצע.
הם מצויים רוב זמנם מתחת לצמחית היער או מתחת לאדמה, ויוצאים בלילות לחפש טרף.
הם בעלי קשקשים צמודים ובעלי צבעים בולטים.
הם יכולים להכהות ולהבהיר את גוון צבעם, על ידי שינוי של הפיגמנטים, באמצעות פעילות בלילות והאטת הפעילות היומית, בה השמש מייצרת עוד פיגמנטים.
נחשים אלה הם טורפים הניזונים ממכרסמים ומעופות וזוחלים אחרים.
בעת סכנה מטורפים הם מתקפלים לצורת כדור מהודק ואם זה לא עוזר הם יכולים לירוק דם מבעד לעיניהם, פיהם ונחיריהם על התוקף.
משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, סוג אחד ובו 37 מינים.
טְרוֹפַּרִיוֹן הפסחא הוא מזמור דתי המשמש בכנסיות הנוהגות לפי הפולחן הביזנטי – האורתודוקסיות והאוניאטיות – בחגיגת הפסחא והעונה הסובבת את החג.
המילים מתארות בקצרה את תחיית ישו מן המתים והפתיחה "המשיח קם" היא חזרה על ברכת הפסחא המקובלת.
כמו מזמורים דומים מסוגו (טרופריונים) זהו קטע קצר בן בית אחד עליו חוזרים שוב ושוב.
מקורו וחיבורו עלומים, אך הוא מיוחס לפעמים לרומנוס כותב ההמנונים בן המאה השישית.
הטרופריון מושר בתפילת הלילה של יום הפסחא עצמו בסיום תהלוכת הצלב, בין פרקי התהילים.
בכל "השבוע הקורן" שלאחר הפסחא חוזרים עליו במהלך התפילות והטקסים.
כמו כן, המזמור מוקרא בכל התקופה הנמשכת עד לחג העלייה, בעיקר בפתיחת ליטורגיית המיסה.
"המשיח קם" הוא אחד מהקטעים המוזיקליים המוכרים ביותר של הכנסייה האורתודוקסית, כולל מקצבו המפורסם.
הוא תורגם לכל שפות התפילה המקומיות וזכה גם לגרסאות כיסוי רבות.
בין היתר, שרו אותו הזמרת הלבנונית פיירוז, הסרבית דיבנה ליובוייביץ' ורבים אחרים במדינות אורתודוקסיות.
+ מילות הטרופריון עברית יוונית המשיח קם מן המתיםבמותו שָׁף המותולשכני עפרחיים בחסדו נתן!
"טרוצקי" הוא סדרת טלוויזיה רוסית, דרמה ביוגרפית בהפקת הערוץ הראשון ברוסיה משנת 2017. הסדרה הופקה במלאת 100 שנה למהפכת אוקטובר.
הסדרה מגוללת את קורות חייו של המהפכן ושר הצבא הסובייטי לאון טרוצקי למן עלייתו לגדולה ועד לרציחתו.
את התפקידים הראשיים גילמו קונסטנטין חבנסקי, סרגיי סוסנובסקי, אנסטסיה מסיקובה, אלכסנדרה מרייבה, מיכאיל פורצ'נקוב, סרגיי גרמאש, יבגני סטיצ'קין ואורחן אבולוב.
הצילומים התרחשו בעיקר בסנקט פטרבורג ובמוסקבה.
הסדרה זכתה בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית מיני סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר, האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר, עבודת הבימוי הטובה ביותר, עבודת הצילום הטוב ביותר, עיצוב התפאורה הטוב ביותר ועוד.
זכתה גם בפרס TEFI 2018 בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
שנת 1940. כשהוא מסתתר במקסיקו הגולה הפוליטי לאון (לב ברונשטיין) טרוצקי, שאיבד בתוך 11 שנים את כל קרוביו, מבין: סטלין יעקוב אחריו עד סוף ימיו.
אפשר לברוח ממנו, אך לא להתחבא.
אך הנשק שלו לא יהיו הקליעים, כי אם מילים.
הוא מותיר אחריו צוואה פוליטית ומספר לראשונה בכנות כיצד ילד יהודי הפך למבשר המהפכה ומחריבה של אימפריה.
הוא מזמין אליו את העיתונאי הקנדי הצעיר פרנק ג'קסון, החובב את סטלין.
הוא לא מחפש מזכיר ממושמע כי אם עיתונאי בעל דעות פוליטיות שונות, על מנת לרכך אותו ועל מנת שזה יספר לעולם את סיפורו.
אך ג'קסון הוא אגוז קשה לפיצוח והוא שואל שאלות קשות, שמאלצות את טרוצקי לחשוף את נבכי נשמתו ולגלות עמודים בדפי חייו שהוא קיווה לשכוח לנצח.
קונסטנטין חבנסקי – לב ברונשטיין הידוע כלאון טרוצקי
סרגיי סוסנובסקי — דוד ברונשטיין
סרגיי גרמאש – ניקולאי ברונשטיין
אלכסנדרה מרייבה — אלכסנדרה סוקולובסקיה, אשתו הראשונה של טרוצקי
אולגה סוטולובה — נטליה סדובה, בת זוגו השנייה של טרוצקי
יבגני סטיצ'קין – ולדימיר לנין
מיכאיל פורצ'נקוב — ישראל גלפנד, הוא אלכסנדר פרבוס
אורחן אבולוב — יוסיף סטלין
מקסים מאטבייב — פרנק ג'קסון
קיריל זייצב — פיודור רסקולניקוב
לדברי המפיק קונסטנטין ארנסט, מטרת ההפקה הייתה להעביר מידע לכלל הקהל על דמותו של טרוצקי.
הסדרה הופקה ביוזמת הערוץ הראשון ברוסיה וההפקה נמשכה פחות משנה.
הסדרה שודרה לראשונה במסגרת MIPCOM בקאן.
טְרוֹפִּיזֶם (מיוונית: τρόπος, תחדיש עברי: כמיהות, תחדיש האקדמיה: נְהִיָּה), הוא נטייתו של אורגניזם, ובפרט צמח, לגדול לכיוון גירוי סביבתי חיצוני מסוים (טרופיזם חיובי) או בכיוון הנגדי לו (טרופיזם שלילי).
פוטוטרופיזם (בעברית: נהיית אור) הוא נטיית הצמח או חלק בצמח לגדול לכיוון השמש.
נטיית הצמיחה בכיוון ההפוך נקראת "פוטוטרופיזם שלילי".
מקור המונח במילה היוונית "פוטו" שפירושה "אור".
לפוטוטרופיזם חשיבות רבה משום שבזכותו העלים מכוונים לכיוון שבו יש קליטה מיטבית של אור, הנחוץ לקיום תהליך הפוטוסינתזה.
בכל צמח הגבעולים מכופפים לכיוון מקור האור, כלומר נטייתם היא "פוטוטרופיזם חיובי".
לעומת זאת השורשים הם בכיוון ההפוך למקור האור ולכן נטייתם היא "פוטוטרופיזם שלילי".
ההורמון שנמצא בתופעת הטרופיזם הוא האוקסין (מיוונית.
בתרגום לעברית: "לגדול") אשר גורם לחלקים מסוימים בצמח להתארך.
כאשר חקרו את תופעת הטרופיזם בצמחים הדגניים גילו כי מקצה חותלת הצמח (העלה הראשון שיוצא מן האדמה ומשמש כצינור שעליו בנויים כל העלים) מופרש ההורמון אוקסין ונע כלפי מטה.
הם הסיקו כי ההורמון מתחלק על גבי החותלת בצורה לא שווה בצד הפחות מוצל יש פחות הורמוני אוקסין בעוד שבצד היותר מוצל האוקסינים רבים וכך צד זה מתארך יותר ונוצר כיפוף החותלת לכיוון האור.
גילוי האוקסין היה כאשר דרווין ערך ניסויים בנבטים ובאחד מניסוייו גילה כי כאשר מאירים על נבט הוא גדל לכיוון האור.
הוא גילה שכאשר מסירים את החותלת או כאשר מכסים אותה בחומר שלא חדיר לאור תופעת הגדילה לכיוון האור לא מתרחשת.
מכך הסיק שיש חומר בחותלת שמשפיע על כך.
הליוטרופיזם הוא שינוי מיקום הפרחים לכיוון מיקום השמש.
נטיית הצמח או חלק בצמח לגדול לכיוון הקרקע אל כוח המשיכה.
נטיית הצמיחה בכיוון ההפוך נקראת "גיאוטרופיזם שלילי".
לפי האקדמיה ללשון, השם העברי הוא נהיית כבידה.
בכל צמח רגיל השורשים צומחים עם כיוון כוח המשיכה כלומר "גיאוטרופיזם חיובי" והגבעולים בצמח צומחים נגד כיוון המשיכה כלומר "גיאוטרופיזם שלילי".
תופעה זאת נובעת בעקבות שקיעת סטטוליתים (צברי עמילן) .
בגבעול במקום ההצטברות של הסטטוליתים מצטבר גם האוקסין (שמעודד שכפול תאים) ובזאת מעודד צמיחה של הגבעול כנגד כוח המשיכה.
בשורשים לעומת זאת, התופעה הפוכה.
איפה שיש סטטוליתים יש דיכוי ￼צמיחה, והאוקסין משפיע על האזור בו אין סטטוליתים ולכן הצמיחה היא כלפי מטה.
טיגמוטרופיזם (ביוונית- "לגעת"; בעברית: נהיית מגע) היא תנועה או גדילה של הצמח בצורה מסוימת כתגובה למגע או קשר עם גירויים חיצוניים כגון אור, טמפרטורה, סוג הקרקע, ומים.
בתופעה הצמח גדל סביב עמוד או סורג או לאורך קיר או משטח אחר (צמחים מטפסים).
טיגמוטרופיזם גם קיים במצבי העקה של רוחות חזקות וקבועות, כאשר הצמח גדל עם כיוון תנועת הרוח.
טרופאוגנטוס (שם מדעי: Tropeognathus) הוא סוג זוחל קדום מעופף מסדרת הפטרוזאוריה שחי בתקופה קרטיקון תחתון לפני 112 מיליון שנה.
יצור זה היה בעל מוטת כנפיים של 8.2 מטרים והיה בעל עצמות חלולות שעזרו לו להחזיק את גופו.
לסתותיו היו ארוכות, בעלות שיניים לאורכן ובעלות "גבעות" קטנות בקצות הלסת העליונה והתחתונה.
ייתכן שהיה ליצור שק לאיסוף דגים.
לפטרוזאור לא היה זנב אלא קרום עור במקומו.
במראהו הוא דמה לאורניתוקרוס שהיה קרובו.
יצור זה עופף מעל הימים של אמריקה הדרומית וצד דגים וחיות דומות.
בסדרה ללכת עם דינוזאורים מוצג אורניתוקרוס שדומה מאוד לטרופאוגנטוס.
החוקרים חושבים שמייצרי הסדרה הגזימו בהערכותיהם באשר למוטת כנפיים של 12 מטרים, כשבמציאות הגיוני יותר שמוטת כנפיו תעמוד על 8.2 מטרים.
בנוסף הוא הופיע במשחקי המחשב עולם היורה: המשחק וJurassic World Evolution 2.
טרופותי הבת הוא ספר ילדים בריטי מאת ג'וליה דונלדסון, אשר אויר על ידי אקסל שפלר.
זהו ספר ההמשך לספר הילדים "טרופותי".
הספר יצא לאור לראשונה ב-3 בספטמבר 2004, ומאז הופקו בעקבותיו הצגה וסרט.
בישראל הופץ הספר על ידי "כנרת זמורה-ביתן דביר", ותורגם לעברית על ידי רימונה די-נור.
זהו ספר המשך לספר "טרופותי".
הסיפור הוא על בתו של טרופותי, שלמרות אזהרת אביה, יוצאת ליער החשוך כדי למצוא את "העכבר הרע והגדול", הדבר היחידי שאביה חושש ממנו.
במהלך מסעה החורפי היא נתקלת בנחש, ינשוף ושועל שמופיעים בספר "טרופותי" המקורי, ובכל אחד מהם היא חושדת תחילה שהוא "העכבר הרע והגדול", אך כל אחד בתורו אומר לה היכן היא יכולה למצוא את "העכבר הרע הגדול" האמיתי.
בסופו של דבר היא מבינה שהיא הוטעתה על ידי החיות (ואולי גם על ידי אביה), והיא מחליטה בעצב שהיא "לא מאמינה ב'עכבר הרע הגדול'".
בשלב זה, היא נתקלת בעכבר הקטן מטרופותי, שבעבר הערים על אביה ושעליו דיברו החיות.
העכבר מזמין אותה לפגוש את "העכבר הרע והגדול", אותו הוא יוצר מחדש באמצעות שימוש באור ירח כדי להקרין צל מוגדל ומפחיד.
הילדה של טרופותי בורחת וחוזרת למערה של טרופותי, ואמונתה באביה מתחדשת.
לפי גילי בר-הלל, "טרופותי הבת" הוא "נפילה" לעומת הספר הקודם.
הספר זכה בתו "ספרות שווה" באתר "תרבות שווה".
האתר בוחן בספרות ובתרבות היבטים של מגדר ומגוון, ומשמעות התו היא, שעל-פי תפיסת מובילי האתר, הספר הוא יצירה שוויונית ואיכותית מבחינות אלה.
טרופותי הוא ספר ילדים בריטי שנכתב על ידי ג'וליה דונלדסון ואויר על ידי אקסל שפלר, ופורסם לראשונה בשנת 1999. הספר נחשב לאחד מהספרים המוצלחים של דונלדסון, נמכר במעל 13 מיליון עותקים, תורגם ליותר מ-40 שפות, וזכה במספר פרסים של ספרות ילדים.
בעקבות הצלחתו של הספר הוא פותח גם למחזמר ולסרט "טרופותי".
בשנת 2005 יצא לאור ספר המשך בשם "טרופותי הבת".
הספר עוקב אחר עלילותיו של עכבר שהולך לטייל ביער עמוק וחשוך בחיפוש אחר מזון.
בדרך הוא נתקל בשלושה טורפים שמעוניינים לאכול אותו: שועל, ינשוף ונחש.
העכבר מתחמק מהם בכך שמספר להם שהוא בדרך לאכול עם יצור בשם "טרופותי" שהוא ממציא בראשו, תחילה ארוחה, ואז קפה ולבסוף קינוח, תוך כדי שהוא מפרט על תכונותיו הפיזיות המפחידות והמראה המאיים שלו לשלושת הטורפים.
בזה אחר זה נבהלים הטורפים ועוזבים אותו.
לאחר שנפטר מהחיה האחרונה, העכבר פתאום עומד פנים אל פנים עם טרופותי האמיתי, חיה שנראית בדיוק כפי שהעכבר תיאר.
טרופותי, למרבה האימה של העכבר, מצהיר שעכבר קטן כמוהו יהיה בוודאי ארוחה טעימה.
אך העכבר שוב משתמש בערמומיותו כדי לצאת מהצרה.
העכבר אומר בביטחון לטרופותי שהוא למעשה היצור הכי מפחיד בכל היער.
כדי להוכיח זאת, הוא מציע שיטיילו יחד.
כשהם מטיילים ביער, הם חולפים על פני השועל, הינשוף והנחש, שכולם רואים את טרופותי ונמלטים באימה.
טרופותי, משוכנע כעת שהעכבר חייב להיות מפחיד באמת, והופך מפוחד בעצמו.
כאשר העכבר מכריז באומץ שהוא עומד לאכול טרופותי קצוץ (בגרסה המקורית האנגלית העכבר מכריז שהוא הולך לאכול קרמבל טרופותי, פרט ששונה בתרגום לעברית) המפלצת המבועתת בורחת ובכך משאירה את העכבר מנצח.
הספר נכתב בהשראת אגדת עם סינית בשם "השועל ששאל את האימה של הנמר" ("The Fox that Borrows the Terror of a Tiger").
סיפור העם הוא על נמר רעב שמנסה לתפוס שועל.
השועל חכם ואומר לנמר שאלוהים הפך את השועל למלך כל החיות.
בזמן שהוא מלווה את השועל, הנמר שם לב שחיות אחרות בורחות בפחד.
מבלי להבין שהם בעצם בורחים מהנמר, הנמר מאמין שהשועל הוא אכן מלך שחוששים ממנו.
דונלדסון התכוונה במקור שהחיה בספרה תהיה נמר, אבל לא הצליחה לחשוב על חרוזים ל"נמר" ולכן המציאה במקום זאת מילה חדשה - "גרופלו, שתורגם בעברית לטרופותי.
טרופותי הוא סרט קצר בהנפשה ממוחשבת בריטי-גרמני לילדים, שמבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר.
הסרט הופץ לראשונה בשנת 2009, ובוים על ידי מקס לאנג.
בישראל הסרט שודר בערוץ לוגי בדיבוב לעברית בשנת 2010, והופץ ב-DVD על ידי חברת קלסיקלטת ב-2011.
הסרט מתחיל עם משפחת סנאים.
בעוד הילדים של האמא רוצים שהיא תקרא להם סיפור, היא מסכימה, ומספרת להם סיפור על עכבר שמנסה למצוא אגוזים אך נכשל, לאחר מכן הוא רואה עץ אגוזים גדול ומחליט לצאת בעקבותיו.
אך בדרך מחכים לו שלוש חיות טורפות, כמו בספר, קודם שועל, אחר כך ינשוף ואז נחש.
הוא מתחמק מכולם בכך שמפחיד אותם עם יצור בשם "טרופותי", כשאומר להם שהאוכל האהוב עליו היא החיה איתה העכבר מדבר.
לאחר שהתחמק משלושת הטורפים והתקרב לעץ האגוזים, פגש העכבר את טרופותי האמיתי.
העכבר לא ידע שהוא קיים במציאות ותחילה פחד, אך אחר כך השתמש שוב בערמומיות שלו בשביל להתחמק גם ממנו, כשמראה לו עד כמה החיות האחרות מפחדות ממנו ובכך מבריח גם אותו.
הדיבוב הופק על ידי ענבר שטגר עזרא ובוים על ידי אורלי קטן.
הסרט דובב על ידי אולפני דאבי דאב.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתעכברג'יימס קורדןלירון לבטרופותירובי קולטרייןיורם יוספסברגשועלטום וילקינסוןמיכה אוזין סליאןינשוףג'ון הרטשמחה ברבירונחשרוב בריידוןגלעד קלטרסנאיתהלנה בונהם קרטרנורית בנאי קורן
טְרוֹפַּארְיוֹבוֹ-נִיקוּלִינוֹ הוא ראיון של המחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
הכפר האולימפי, שכונה שנבנתה במסגרת ההכנה לאולימפיאדת מוסקבה 1980.
האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי
MIREA – האוניברסיטה הטכנולוגית הרוסית
האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוסקבה
האקדמיה הרוסית לכלכלה לאומית ומינהל ציבורי
מגדל בית התיירות המרכזי שבו נמצא מלון אסטרוס
טרוסטברג היא עיירה במחוז בוואריה, גרמניה.
העיירה ממוקמת על נהר האלץ והיא ממוקמת כ-19 ק"מ צפונית-מערבית לטראונשטיין.
כמו עם "עיירות ישנות" אחרות באזור, גם עיר זו היא יעד תיירותי פופולרי.
כ-1,400 אנשים עובדים בטרוסטברג, רובם המכריע באזור תעשייה כימי גדול שנמצא ליד העיירה.
אחת מהחברות העיקריות הפועלות בעיר היא SKW, מפעל הייצור של החברה נוסד ב-1908. בין השנים 1978 ו 2000, החברה נקראה "calcium cyanamide".
במהלך מלחמת העולם השנייה נוהל בעיירה מחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו.
טרופותי הבת הוא סרט קצר בהנפשה ממוחשבת בריטי-גרמני לילדים, שמבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר.
זהו סרט המשך לסרט "טרופותי".
הסרט הופץ לראשונה ב-25 בדצמבר 2011, ונוצר על ידי מקס לאנג.
בישראל הסרט שודר בערוץ לוגי בדיבוב לעברית בשנת 2012.
בת האם של הסנאי משיגה את אחיה.
אח סנאי שואל, "של מי עקבות האלה?".
האחות אומרת לו שזה טרופותי.
האח אומר לאמו שטרופותי היה שם.
עם זאת, אמא סנאי אינה מאמינה להם.
היא מספרת לילדים סיפור על ביתה של טרופותי, אשר יוצאת ליער בחיפוש אחר העכבר הגדול והנורא שכולם חוששים מפניו.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתטרופותי הבתשירלי הנדרסוןעדן גמליאלטרופותירובי קולטרייןיורם יוספסברגנחשרוב בריידוןגלעד קלטרינשוףג'ון הרטשמחה ברבירושועלטום וילקינסוןצביקה שוורצברגעכברג'יימס קורדןלירון לבאמא סנאיתהלנה בונהם קרטרנורית בנאי קורןאחות סנאיתסם לואיסספיר דרמוןאח סנאיתפיבי גיברון-טיילורעידו גביש
טרופיקל האוס או האוס טרופי הוא תת-ז'אנר של מוזיקת האוס, מוזיקה טרופית, דאנסהול ובלאריק ביט.
בין אמני טרופיקל האוס הפופולרים ביותר נמצאים האמנים תומאס ג'ק , קייגו, מטומה, Lost Frequencies, סיב וגריפין.
טרופיקל האוס התחיל כבדיחה של האמן תומאס ג'ק , אך מאז המשיך לצבור פופולריות.
באמצע ובסוף העשור הראשון של המאה ה-21, בוב סינקלר וייבס לארוק יצרו להיטים בין-לאומיים בעלי מאפיינים דומים לטרופיקל האוס ומוזיקת Hi-NRG של שנות ה-80 של המאה ה-20. תת-הז'אנר זכה לפופולריות נוספת לאחר הוצאת השיר "Stereo Love" של אדוארד מאיה וויקה ג'יגולינה.
בשנת 2012, יוניקורן קיד יצר רייב טרופי, אשר מזכיר אלמנטים של טרופיקל האוס.
עם זאת, רק ב-2013 עם "Sun Don't Shine" של קלנגקרוסל והופעתם של מפיקים כמו קייגו ורובין שולץ, תת-הז'אנר נהיה טרנד של מוזיקת הדאנס.
במהלך 2014 ו-2015, מפיקים כמו Lost Frequencies, פליקס ין, אלכס אדייר , סם פלדט, בייקרמט , קליננדה , ג'ונאס בלו ופאול & ואד אד ישתמשו בתת-הז'אנר.
במהלך אמצע העשור השני של המאה ה-21, אמנים, כגון ג'סטין ביבר וליטל מיקס, הוציאו שירים בז'אנר.
מאפייני ההאוס הטרופי לקוחים ממאפיינים של מוזיקת הדיפ האוס ומוזיקת ההאוס.