tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים הנחיתו היפנים תגבורות נוספות, וב-8 בספטמבר תקף כוח בן כ-1,000 חיילים את העמדות האוסטרליות על הרכס.
המתקפה נפתחה בהתקפה חזיתית, אך זו נהדפה בזכות הגנה עיקשת.
אז ערכו היפנים התקפה על האגף האוסטרלי עם כוח של כ-5,000 חיילים וההתקפה פיצלה את כוח מראוברה לשניים, בהפרידה את מפקדת החטיבה משלושה גדודים.
בשל המצב נסוגו פוטס ואנשי מטהו במורד השביל עד לכפר מנרי.
הגדודים ה-27, ה-14 וה-16 נפלו לכיתור היפני ומספר ניסיונות לפרוץ אותו נכשלו.
מאחר שאזלה האספקה והתחמושת וסכנת ההשמדה הייתה קרובה, קיבלו החיילים את הפקודה להיכנס לסבך ("Go bush"), כלומר כל אדם לעצמו ושעליהם לעשות דרכם דרך הג'ונגל למנרי.
חיילי הגדודים ה-14 וה-16 הצליחו להימלט למנרי, אך הגדוד ה-27 התעכב וטרם הגיע לכפר כשהיו היפנים קרובים אליו, ושאר החטיבה נסוגה פעם נוספת.
הגדוד ה-27 נסוג בשביל מקביל לשביל קוקודה וחבר לכוח העיקרי רק שבועיים לאחר מכן, לאחר שהחלה הנסיגה היפנית, וזאת לאחר שחצה את ההרים והגיע לכפר ג'ווארהרה (Jawarere).
יחד המשיכה החטיבה כולה בנסיגה, ראשית לאיוריבאיווה (Ioribaiwa), ואחר כך לרכס אימיטה.
התבוסה של כוח מראוברה בגבעת החטיבה חיסלה למעשה את ההגנה האוסטרלית בשביל קוקודה והייתה לניצחון יפני מוחץ, וב-10 בספטמבר החליף בריגדיר גנרל סלווין פורטר את פוטס כמפקד כוח מראוברה.
התבוסה גם הנחיתה מכה קשה על המורל באוסטרליה.
ב-30 באוגוסט דיווח מקארתור לג'ורג' מרשל ש"האוסטרלים הוכיחו עצמם בלתי מסוגלים להשתוות לאויב בלוחמת ג'ונגלים.
על מנת לעורר את הכוחות הלוחמים הורה מקארתור על בלאמי לנסוע לפורט מורסבי וליטול את הפיקוד על הכוחות, אליהם הגיע ב-23 בספטמבר.
כשנסוגו האוסטרלים לאיוריבאיווה החלה לנוע תגבורת מפורט מורסבי.
ב-5 בספטמבר יצא הגדוד השלישי ויום לאחר מכן יצא הגדוד הראשון, בעוד פלוגת הקומנדו השישית, בפיקודו של מייג'ור הארי הארקורט, נשלחה לכפר ללוקי והחלה לסייר לאורך גדת נהר גולדי לכיוון איורובאיווה.
בנוסף, כוח חדש שהכיל חיילי מהגדוד ה-39 ומפלוגת הקומנדו השישית נשלח לתקוף את קווי האספקה היפניים בין נאורו למנרי.
ב-11 בספטמבר הגיעה התגבורת הראשונה לאזור הלחימה והתפרשה בעמדות ברכס איוריבאיווה, מימין לכוח מראוברה, ומשמאלו סיירה הפלוגה השישית.
ביומיים הבאים הפגיזו היפנים את העמדות האוסטרליות בעוד יחידות קטנות חיפשו אחר נקודות תורפה בהגנות.
בלילה שבין 13 ו-14 בספטמבר הגיעה לאזור החטיבה ה-25, שהכילה את הגדודים ה-25, ה-31 וה-33 תחת פיקודו של בריגדיר גנרל קן אית'ר, והחליפה את החטיבה ה-21. זמן קצר לאחר מכן החלה מתקפה יפנית ואית'ר החליט לסגת לרכס איטימה, מרחק 40 קילומטרים מפורט מורסבי, מפני שלדעתו היה אזור מתאים יותר להגנה.
עד 20 בספטמבר נפרשו החטיבה ה-25, הגדוד השלישי והגדוד הראשון בעמדותיהם ברכס בעוד החטיבה ה-21 נסוגה.
יום לאחר מכן הצטרפה לכוח האוסטרלי סוללת תותחי 25 ליטראות מרגימנט השדה ה-14, שעשתה דרכה במעלה השביל.
לאחר שהתמקמו בעמדות ברכס איטימה, החלו חיילי החטיבה ה-25 לערוך סיורים שמטרתם הייתה עיכוב היפנים בעוד הם עצמם מתכוננים להתקפת-נגד.
כשהגיעו לאיוריבאיווה החלו היפנים לחגוג מכיוון שמהגבעות שמסביב לכפר יכלו לראות את אורות העיר פורט מורסבי ומעבר לה - את ים האלמוגים.
עם זאת, לא עשו היפנים כל ניסיון לתקוף את עמדות החטיבה האוסטרלית, ובמקום זאת הורה הוריאי להתחפר על רכס איוריבאיווה.
כל כוחות התגבורת של הכוח היפני נשלחו לגוודלקנל וקווי האספקה שלו נמתחו יתר על המידה.
האספקה הזעומה שנפלה שלל בידי החיילים היפנים לא הספיקה למתקפה נוספת, והוריאי האמין שחייליו כה רעבים וחלשים עד שחשב שלא יוכלו להגן על העמדות הנוכחיות שלהם, ובטח שלא יוכלו לערוך מתקפה נוספת.
התקפתו של מייג'ור גנרל קיוקוטאקה קווגוצ'י בגוודלקנל במטרה לכבוש את שדה הנדרסון נכשלה ב-14 בספטמבר.
כשהגיעה הידיעה למטה הכללי הקיסרי בטוקיו התכנסה ישיבת חירום בה הוחלט שלא ניתן לתמוך בשתי חזיתות - בגוודלקנל ובפפואה גינאה החדשה - בו זמנית.
המסקנה שהתקבלה הייתה שגוודלקנל ושדה התעופה שבו חיוניים לפעולות הצי הקיסרי היפני בדרום האוקיינוס השקט, ולוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה החליט לשלוח כוחות נוספים על מנת לכבוש את גוודלקנל.
בהתאם, הורה היאקוטאקה להוריאי להסיג את כוחותיו לראשי החוף בבונה-גונה עד שתיפתר סוגיית גוודלקנל.
בשלב זה רצה מקארתור לאגף את היפנים, והורה על אנשי מטהו לתכנן תמרון איגוף שיהדוף את היפנים אל מעבר להרים.
למטרה זו שלח מקארתור את הדיוויזיה ה-32 האמריקאית לגינאה החדשה.
כשהגיע ראש אגף הלוגיסטיקה של מקארתור לפורט מורסבי הוא נוכח לדעת שתוכנית האיגוף אינה ישימה מכיוון שהמסלול חצה את העורף האוסטרלי באזור בו יוכלו היפנים לנתק את היחידות, ומכיוון שהוא עובר בשטח הררי בו הדרך היחידה לקבל אספקה היא דרך האוויר.
לפיכך נבחן מסלול חדש: שביל היוצא מפורט מורסבי לחוף קאפה קאפה, ואז פונה לפנים האי, דרך קליקודובו, ארפארה ולרוני, ומסתיים בג'אור.
מג'אור ישנם מספר שבילים שיובילו את החיילים לוואירופי ולבונה.
בסך הכול הגיע אורך המסלול לכ-210 קילומטרים.
ב-14 באוקטובר יצאו 1,250 חיילים מהדיוויזיה ה-32 - מהגדוד השני, מהרגימנט ה-126, מגדוד ההנדסה ה-114 ומיחידות רפואה - לדרכם ברגל, וב-25 באוקטובר הגיעו ליעדם - ג'אור.
משם המשיכו צפונה בשבילים נוספים וב-2 בנובמבר הגיעו לכפר נטונגה, שם הצטיידו מחדש והמשיכו.
ב-12 בנובמבר הגיעו החיילים לכפרים גורה ובופו, וב-20 בנובמבר, לאחר 42 ימי צעידה מאומצת בג'ונגלים דחוסים ובמעלה הרים גבוהים, הגיעו לכפר סופוטה שבחזית.
כשהגיח הגדוד השני מהג'ונגל, היו כבר הרגימנטים ה-126 וה-128 - שהוטסו לחזית - והגדוד האוסטרלי העשירי בעיצומה של הלחימה ביפנים.
בראשית אוקטובר, כשהיה ברור שהיפנים נסוגים צפונה, החל האוסטרלים לרדוף אחריהם.
שתי חטיבות - החטיבה ה-25 והחטיבה ה-16 - נבחרו למשימה זו, ופעלו תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ארתור אלן.
שתי החטיבות דחקו ביפנים הנסוגים, אך האחרונים, כמו האוסטרלים לפניהם, נקטו בפעולות עיכוב וההתקדמות הייתה איטית ועלתה בחיי אוסטרלים רבים.
בשל חוסר שביעות הרצון של הפיקוד העליון מקצב התקדמות הכוחות החליף מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי את אלן בתור מפקד הכוחות האוסטרלים.
ב-2 בנובמבר הגיע סיור של החטיבה ה-25 לקצה שביל קוקודה, הניף שם את דגל אוסטרליה ובכך סימל את כיבוש השביל מחדש.
האוסטרלים המשיכו בהתקדמותם ועד 16 בנובמבר חברו לכוחות האמריקאים שהתפרשו באזור וואירופי.
במהלך הקרב נחתו על חופי פפואה 13,500 חיילים יפנים, ומתוך אלה היו כ-6,000 חיילים מעורבים ישירות בלחימה.
כנגדם הציבו בעלות הברית כ-30,000 חיילים בפורט מורסבי, אך במשך מרבית הקרב לא השתתפו בלחימה מספר כוחות העולה על חטיבה, כלומר לא יותר מ-3,500 חיילים.
בין 22 ביולי ל-16 בנובמבר 1942 נהרגו 39 קצינים ו-586 חיילים אוסטרלים, ובנוסף 64 קצינים ו-991 חיילים נפצעו בקרב.
אין מידע מדויק לגבי יחס מספר האבדות למחלות, אך ההערכה היא שעל כל אבדה בקרב אבדו בין שניים לשלושה חיילים במחלות.
מספר האבדות היפניות לא ידוע במדויק, אך ההערכות הן שכ-75% מסך הכוחות שהשתתפו בלחימה נהרגו, נפצעו או חלו.
מתוך 13,500 החיילים שהתחילו את הקרב הגיעו לבונה בנובמבר כ-5,000 חיילים בלבד.
ב-22 באוקטובר, לאחר שהחליפה החטיבה ה-25 את החטיבה ה-21 בחזית, ביקר בלאמי את כוח מראוברה ליד פורט מורסבי.
בהגיעו שחרר בלאמי את פוטס מתפקידו כמפקד הכוח בתואנה שהוא נכשל במשימתו להדוף את היפנים, אף על פי שלרשותו עמדו כוחות גדולים יותר, ובכך הפר פקודה ישירה.
זמן קצר לאחר מכן, כינס בלאמי את חיילי החטיבה ה-21 ברחבת המסדרים.
חיילי החטיבה ציפו לשמוע מילות ברכה ועידוד מפי בלאמי על הצלחתם בהדיפת היפנים.
בניגוד גמור לכך, אמר להם בלאמי שהם הובסו על ידי כוח נחות מהם.
בלאמי המשיך ואמר לחיילים "זכרו, הארנבת שבורחת היא שנורית, לא האדם המחזיק ברובה." הערה זו גרמה להתמרמרות רבה בקרב החיילים, וקצינים רבים סיפרו לאחר מכן שלבלאמי היה מזל שהוא יצא מהמקום בחיים.
לאחר מכן, כשביקר בלאמי פצועים אוסטרלים, היו החיילים מכרסמים חסה ומעקמים את אפם, בדרך לעג על דבריו.
בעת חציית נהר קוסומי על סוסו נסחף המפקד היפני הוריאי בזרם, אך ניצל הודות לקאנו, שעליו שהו קצינים יפנים נוספים, שאסף אותו.
לאחר שהפליג הקאנו משפך הנהר על הים סחפה אותו סופה פתאומית אל עומק הים ואיש מהנוסעים לא שב לחוף בחיים.
היפנים נסוגו לראשי החוף שלהם בבונה-גונה ואליהם הצטרפו תגבורות מרבאול.
מבצע משותף של הכוחות האוסטרלים והאמריקאים נערך כנגד ראשי חוף אלה, במה שעתיד להקרא קרב בונה-גונה.
לאחר סיום קרב זה נשלחו 30 השורדים האחרונים מהחטיבה ה-39 בחזרה לאוסטרליה, שם התפרקה החטיבה באופן רשמי ביולי 1943. פעילות בעלות הברית כנגד היפנים בגינאה החדשה נמשכה עד סיום המלחמה ב-1945.
בעוד שמערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה הייתה המבחן הצבאי הראשון של אוסטרליה כמדינה חדשה, היה קרב שביל קוקודה הפעם הראשונה בה הייתה המדינה תחת איום ישיר.
אף על פי שלאחר מכן התברר שפלישה לאוסטרליה לא הייתה אפשרית ואפילו לא הייתה בתכנון היפני, באותו זמן שררה באוסטרליה התחושה שהדבר אפשרי, והביאה לכך שרבים ראו בקרב שביל קוקודה את הקרב שהציל את אוסטרליה.
כתוצאה מכך נטבע הקרב בזיכרון האוסטרלי, ובעיקר פעילותה של החטיבה ה-39 בקרב איסוראבה, בתור "קרב תרמופילאי האוסטרלי."
על אף ניצחון בעלות הברית בקרב, סבל המאמץ המלחמתי מקשיים וליקויים חמורים.
המודיעין האוסטרלי לא הצליח לאמוד נכונה את גודל הכוח היפני, המפות בהן השתמשו היו מיושנות והחיילים לא הכירו את השטח.
הפיקוד הבכיר, ובהם מקארתור ובלאמי, לא היו מודעים לתנאי השטח והאקלים הקשים ששררו באזורי הקרבות, ולכן נתנו לעיתים פקודות בלתי אפשריות לביצוע.
למרות זאת, הובילה אסטרטגיית בעלות הברית לניצחון, שעלה באבדות רבות.
המערכה על ירושלים נערכה בחזית הירדנית בין הלגיון הירדני לבין כוחות צה"ל במלחמת ששת הימים.
המערכה ארכה כשלושה ימים, 5–7 ביוני 1967 (כ"ו–כ"ח באייר תשכ"ז).
במהלך המערכה השתלטו הכוחות הישראליים על מרחב ירושלים כולו, כולל ירושלים המזרחית והעיר העתיקה בירושלים.
המטרה העיקרית של הכוחות הישראלים במרחב ירושלים הייתה הגנתית.
ב-5 ביוני בשעה 9:40 החל צבא ירדן לתקוף את הכוחות הישראלים בגזרת ירושלים בירי מנשק קל, ולאחר מכן פתח בהפגזה כבדה על ירושלים המערבית שבריבונות ישראל.
התגובה ישראלית הראשונית הייתה מתונה, ונערכו ניסיונות הידברות ישירים ועקיפים מצידה על מנת להימנע מהסלמה.
בתיווך האו"ם הושג הסכם להפסקת אש, אך ירדן הפרה אותו תוך זמן קצר, והשתלטה על ארמון הנציב.
ישראל הגיבה בהתקפת נגד מהירה וכבשה את ארמון הנציב.
מכאן ואילך עברה היוזמה לידי ישראל ונותרה בידה עד תום הלחימה.
לאחר ההשתלטות על ארמון הנציב המשיכה מתקפת הנגד הישראלית בדרום ירושלים, וכוח של חטיבת ירושלים (חטיבה 16) מתוגבר בטנקים כבש את מוצב "הנקניק", צור באהר ומוצב "הפעמון" שנמצא בקרבתה.
במקביל לכיבוש המוצבים הירדניים בדרום ירושלים, תקפה חטיבת הראל (חטיבה 10) בצפון פרוזדור ירושלים, ובמהלך ליל 6/5 ביוני כבשה את מוצבי הרדאר מצפון למעלה החמישה, הגיעה עד גב ההר, וניתקה את דרכי הגישה לירושלים מכיוון צפון.
באותו לילה תקפה חטיבה 55 את מערך ההגנה הירדני בצפון ירושלים, כבשה את גבעת התחמושת ואת בית הספר לשוטרים, והבקיעה דרך שכונת שיח' ג'ראח ודרך שכם עד מוזאון רוקפלר, מצפון לעיר העתיקה.
במהלך היום השני למלחמה, 6 ביוני, נעה חטיבת הראל מאזור רמאללה דרומה, וכבשה את גבעת המבתר.
חטיבת ירושלים כבשה בשעות אחר הצהריים את שכונת אבו טור הערבית.
בליל 7/6 ביוני תקף חיל האוויר הישראלי תגבורות של צבא ירדן, שניסו להגיע לירושלים המזרחית מכיוון יריחו, גרם להם אבדות כבדות, ומנע את הגעתם ליעדם.
בבוקר 7 ביוני, כ"ח באייר תשכ"ז, כבשה חטיבה 55 בסיוע חטיבת הראל את מתחם אוגוסטה ויקטוריה על הר הזיתים.
בסביבות השעה 10:00 באותו בוקר נכנסו כוחות משתי חטיבות חי"ר ישראליות אל העיר העתיקה בירושלים: כוחות חטיבה 55 נכנסו לעיר העתיקה ממזרח דרך שער האריות, הגיעו להר הבית ולכותל המערבי, והשתלטו על הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי של העיר העתיקה.
במקביל נכנסו כוחות מחטיבת ירושלים לעיר העתיקה מדרום דרך שער האשפות, והשתלטו על שטח הרובע היהודי והרובע הארמני.
המערכה על ירושלים הייתה אחד הקרבות הקשים והעקובים מדם במלחמת ששת הימים.
המערכה התנהלה בשטח מצומצם יחסית, ונהרגו בו 182 חיילים ישראליים (כרבע מכלל החללים שספגה ישראל במלחמת ששת הימים כולה), ובין 350 ל-400 חיילים ירדניים.
כ"ח באייר, היום שבו השתלטו חיילי צה"ל על העיר העתיקה ובפרט על הר הבית והכותל המערבי, נקבע כחג לאומי, "יום ירושלים".
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן בתום מלחמת העצמאות שנחתם באביב 1949 חילק את ירושלים בין ישראל ובין ממלכת ירדן.
ירושלים המערבית הייתה בקצה המזרחי של פרוזדור ירושלים, מעין שלוחה באורך כ-25 קילומטר שבסיסה המערבי בשפלת החוף.
רוחבו של הפרוזדור בחלקו הצר היה כעשרה קילומטרים בלבד.
ירושלים עצמה נחצתה מצפון לדרום לאורך קו גבול שכונה "הקו העירוני".
שני הצדדים הקימו עמדות מבוצרות לאורך הקו העירוני.
העמדות הירדניות והישראליות ונקודות ציון בשטח כונו בשמות שונים על ידי הפיקוד בחטיבה 16 לצורך ארגון השטח.
כך למשל נקראה העמדה הישראלית בשטח המפורז שבחוות הלימוד "הבית הבודד" ועמדה ירדנית מסוימת בשכונת אבו תור נקראה עמדת "התריסים הצהובים".
אזורים מסוימים בשטח ירדן זכו גם הם לשמות, כמו "גבעת המבתר" ו"הגבעה הצרפתית".
חלק מהשמות נשמר ונשאר בשימוש לאורך השנים.
ב-17 ביולי 1948, יום לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, הגיעו המפקדים הצבאיים של ישראל וירדן בתיווך האו"ם להסכם על יצירת מובלעת הר הצופים ופירוזה.
הסכם זה אושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק.
בהסכם נקבע כי ישראל תחזיק בהר 85 שוטרים שיהיו חמושים בנשק קל בלבד ו-35 אנשי סגל אזרחים.
במקביל הוגבל גם מספר השוטרים בשטח המפורז הירדני ל-46. עוד נקבע בהסכם כי בכל שבועיים תעלה להר שיירה, שתהיה בפיקוח האו"ם.
השיירות להר יצאו ממעבר מנדלבאום ונשאו עמן אספקה וצוות שיחליף מחצית מאנשי ההר.
בפועל, שני הצדדים קיימו את הסדרי הפירוז באופן חלקי בלבד.
ישראל העלתה להר חיילים במסווה של שוטרים ואנשי סגל, הבריחה להר נשק כבד, והצליחה לבצר את המתחם.
הירדנים, מאידך, בנו מוצבים צבאיים בשטחים המפורזים ואף בשטחי ההפקר והשתלטו על הכפר עיסאוויה ועל שטחים נוספים שנכללו בשטח הישראלי.
תנועת השיירה הדו שבועית לא הופסקה במשך הזמן, אף על פי שעוכבה לעיתים בידי הירדנים.
תקריות אש אירעו לעיתים רחוקות במשך התקופה, אם כי הוראות הפתיחה באש הישראליות דרשו איפוק מרבי בגלל הקרבה לשטח העירוני.
בשנים 1957 ו-1958 אירעו גם שתי תקריות קשות יותר.
בנוסף למובלעת הר הצופים הוסכם על אזור מפורז נוסף סביב ארמון הנציב, שהיה שטח בחסות האו"ם.
בארמון עצמו נמצא מטה משקיפי האו"ם, שפיקחו על הסכמי שביתת הנשק שנחתמו בתום מלחמת העצמאות.
לשני הצדדים לא הייתה נוכחות צבאית בשטח זה, אך הותרה כניסת שלושה שוטרים.
היו אלה חיילים שלבשו מדי שוטרים, ושימשו כתצפיתנים במשך היום.
ישראל שמרה על נוכחות אזרחית בחוות הלימוד (כיום בשטח קריית מוריה, בין תלפיות מזרח לתלפיות).
חשיבותו של ארמון הנציב לשני הצדדים הייתה רבה.
כיבוש ארמון הנציב על ידי ישראל היה עלול לנתק את ירושלים הערבית מבית לחם, ובשל כך בנו הירדנים מדרום לארמון הנציב את מוצב הנקניק, ומדרום לו את מוצב הפעמון ליד צור באהר.
מוצב הנקניק היה לאורך הרכס שעליו הוקמה שכונת תלפיות מזרח.
מאידך, כיבוש ארמון הנציב על ידי הירדנים היה מאפשר להם גישה קלה לכל דרומה של ירושלים.
על פי הסכמי שביתת הנשק נאסר על ישראל להחזיק בירושלים שריון, אך למרות זאת סופחה לחטיבת המחוז, חטיבה 16, פלוגת טנקים מוגברת שהוסתרה במחנה שנלר ובמחנה סטף.
מצבה האסטרטגי של ירושלים המערבית היה גרוע: חלוקת העיר העמידה את עיר הבירה החצויה של ישראל במרחק קצר מאוד מצבא עוין, שיכול היה לפגוע בריכוז אוכלוסייה גדול וכן במוסדות השלטון של המדינה.
מיקומה של העיר, בקצהו של פרוזדור יבשתי צר, יצר סיכון חמור לניתוק העיר על ידי כיבוש פרוזדור זה.
נקודה בעייתית במיוחד היה הר הצופים: כמובלעת מנותקת היה סביר מאוד להניח שהירדנים ינסו לכבוש אותו, ולזכות בהישג מהיר ויוקרתי.
פיקוד המרכז זיהה גם את ארמון הנציב כנקודה בעייתית, שכן גם בנקודה זו היו הירדנים יכולים לבצע מחטף מהיר וקל יחסית, ואז הייתה נפתחת לפניהם הדרך להסתערות לכיוון דרום ירושלים.
ברמה הרחבה יותר, היה המשולש ירושלים–לטרון–רמאללה, בסיס שממנו היה הצבא הירדני יכול לתקוף את מותניה הצרים של מדינת ישראל באותו אזור, לפגוע בשדה התעופה לוד, ולהגיע למרכזי האוכלוסין של המדינה.
למרות המצב האסטרטגי הבעייתי, העריכה ישראל כי יש לה ולירדן זהות אינטרסים, ורצון משותף לשמור על הסטטוס קוו.
עם זאת, במהלך השנים נערכה ישראל למלחמה בגזרת ירושלים, בכמה תרחישים אפשריים, כמו מצב שבו חוסיין, מלך ירדן, יאבד את כסאו, ניתוק הקשר עם הר הצופים, ועוד.
תוכניות מבצעיות אסטרטגיות של צה"ל למקרה של מלחמה בגזרת ירושלים כללו בראש ובראשונה התחברות להר הצופים.
שתי דרכי הפעולה האפשריות היו הבקעה ישירה דרך השטח הבנוי בירושלים, או הבקעה עקיפה מצפון פרוזדור ירושלים לתל אל פול, מצפון לירושלים, ומשם הגעה להר הצופים.
תכנונים אלה השפיעו על המערכה כפי שהתחוללה בפועל.
ברמה הפיקודית תכנן פיקוד המרכז את כיבוש כל יהודה ושומרון בתנועת מלקחיים מצפון ומדרום, דרך גב ההר ובקעת הירדן, תוכנית שנקראה "פרגול".
תוכנית זו נועדה גם לשתק את הארטילריה הירדנית ולכתר את העיר העתיקה.
בנוסף לתוכניות האסטרטגיות, היו תוכניות טקטיות מקומיות ל'מחטפים' של אזורים אסטרטגיים בגבולות כמו: בית ספר לשוטרים, הר ציון, אבו טור, מתחם ארמון הנציב, צור באהר ומוצב מר אליאס.
משימות חולקו לגדודי החטיבה והתוכניות אושרו על ידי החטיבה והפיקוד.
התוכניות המבצעיות של הצבא הירדני כללו את תוכנית "טארק".
במסגרת תוכנית זו היה הצבא הירדני אמור לכתר את ירושלים המערבית, על ידי תקיפה בארמון הנציב, בהר הצופים, בלטרון, וניתוק ירושלים באזור הקסטל.
תוכניות נוספות כללו את תוכנית "אל חוסיין", שהייתה הגנתית בעיקרה, אך כללה גם פעולות מקומיות, "מחטפים", שנועדו להשתלט על יעדים מקומיים שביניהם הר הצופים, ארמון הנציב, ומבשרת ירושלים.
ב-14 במאי 1967 החל צבא מצרים להעביר כוחות ניכרים אל תוך חצי האי סיני, וזאת בעקבות התראות של ברית המועצות על ריכוז כוחות של ישראל, כביכול, בגבול הסורי.
ההערכה בצמרת צה"ל ובממשלת ישראל הייתה כי המדובר בהפגנת כח מצידו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ואולם סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים ב-22 במאי החריפה עוד את המצב.
ואולם ב-30 במאי הפתיע חוסיין את ישראל ואת העולם הערבי, כאשר טס למצרים וחתם עם נאצר על הסכם הגנה משותף.
משמעות ההסכם הייתה העמדת צבא ירדן תחת פיקוד צבא מצרים, וכניסת כוחות של צבאות ערבים אחרים לירדן, כדי שיוכלו להילחם בישראל – צעד שירדן התנגדה לו בחריפות עד אז.
אלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, העריך שהירדנים לא יצליחו לפרוץ את הקו העירוני, וינסו לפעול בשרון או בכיוון רמלה.
תוכניות הפיקוד עסקו בהתמודדות עם מקרים אפשריים של תקיפת השיירה להר הצופים (שהייתה אמורה לעלות להר ב-7 ביוני, לאחר דחיות), ובתוכניות ל'מחטפים'.
לפני המלחמה לא אושרו תוכניות החטיבה והפיקוד על ידי הרמטכ"ל יצחק רבין או על ידי שר הביטחון משה דיין, שמונה לתפקיד זה ב-1 ביוני.
דיין הבהיר לאלוף הפיקוד כי תוכניותיו חייבות להיות הגנתיות בלבד, וכי אסור לו לשאלתו של אלוף הפיקוד מה יקרה אם אכן יתקפו הירדנים ויכבשו את הר הצופים, ענה דיין: .
הכוחות הירדניים ביהודה ושומרון היו כפופים למפקדת החזית המערבית, עליה פיקד גנרל מחמד אחמד סלים אלבטניה.
הצבא הירדני היה קטן משאר צבאות ערב, אך נחשב מאומן היטב.
הכוחות הירדניים בחזית זו היו היחידות הללו:
חטיבת המלך טלאל, חטיבת חי"ר 3 (ובה גדודים 4, 2, ו-8), בפיקוד קולונל עלי עטא הזעא – הייתה אחראית על מרחב ירושלים, מבית חנינא עד ג'בל מוכאבר;
חטיבת האימאם עלי, חטיבת חי"ר 27 – גדוד אחד באבו דיס ושני גדודים (33 ו-35) בעתודה באזור מעלה אדומים;
החטיבה ההאשמית, חטיבת חי"ר 2 (ובה גדודים 6, 9 ו-10), בפיקוד קולונל כאמל טאהר – הייתה אחראית על הגנת מרחב לטרון–רמאללה, מנחל שילה עד בית חנינא;
חטיבת חיטין, חטיבת חי"ר 29 – הייתה אחראית על הגנת מרחב חברון, וגדוד אחד שלה נפרס בדרום ירושלים, מצור באהר ומר אליאס ודרומה;
חטיבת שריון 60, בפיקוד קולונל שריף זייד בן שאכר – בעתודה באזור יריחו.
בחטיבה היו 90 טנקים מדגם פטון M48 בשני גדודים, וגדוד שלישי, הגדוד השלישי של משמר המלך, שהיה גדוד חרמ"ש על נגמ"שים מדגם M-113, וכן גדוד תותחים מתנייעים וגדוד הנדסה;
גדודי ארטילריה: גדוד תותחי שדה 9, מצפון לירושלים, בגזרת חטיבה 3; שתי סוללות מגדוד תותחי שדה 1 וסוללת תותחים כבדים מגדוד 6 בגזרת חטיבה 2; וסוללת תותחי שדה בגזרת חטיבה 29.
לרשות פיקוד מרכז עמדו היחידות הבאות:
חטיבת חי"ר מוגברת 16 (חטיבת ירושלים), בפיקוד אלוף-משנה אליעזר אמיתי – הייתה אחראית על גזרת ירושלים.
החטיבה הייתה חטיבת מחוז וכללה ארבעה גדודי חיר"מ מילואים (גדודים 62, 68, 161 ו-163), ארבעה גדודי חי"מ מילואים (גדודים 953, 954, 962 ו-963), יחידת סיור 90 חטיבתית, ופלוגת הנדסה בסיוע ישיר.
בנוסף לכך היו 8,000 חיילי הג"א ו-5,000 חיילי הגמ"ר במחוז כפופים למפקדת החטיבה.
במלחמה הפיקוד על חטיבת גדודי החי"מ היה בידי רפאל ורדי.
פלוגה מוגברת (120 חייל) בהר הצופים, שתי פלוגות מוגברות (140 חייל) בקו העירוני,
פלוגת טנקים שרמן (סופר שרמן – 14 טנקים) מגדוד השריון הפיקודי (גדוד 182) ומחלקת טנקים (4 טנקי סופר שרמן) מחטיבה 60.
חטיבה ממוכנת 10 (חטיבת הראל), בפיקוד אלוף-משנה אורי בן ארי – חטיבה זו הייתה העתודה הפיקודית, ונועדה לכתחילה להדוף התקפות שריון עיראקי וירדני לכיוון השרון.
גם חטיבה זו הייתה חטיבת מילואים, שהייתה מורכבת משני גדודי חרמ"ש (גדודים 104 ו-106), גדוד טנקים (גדוד 95) שרמן M-50, סיירת חטיבתית, פלוגת טנקי צנטוריון, ויחידת "דוכיפת" – יחידת שריוניות מדגם AML 90. בסך הכל היו בחטיבה 73 טנקים, תשע שריוניות ו-192 זחל"מים.
לאחר תחילת המלחמה הוכפפה לפיקוד חטיבה נוספת:
חטיבה 55, בפיקוד אלוף-משנה מרדכי (מוטה) גור – חטיבת צנחנים במילואים, ובה שלושה גדודים (28, 66, ו-71), פלס"ר חטיבתי, ויחידות חטיבתיות נוספות.
לחטיבה הוכפפה גם חצי פלוגת שריון של החטיבה הירושלמית, וכן הפלס"ר של חטיבה 80.
סך הכל, ערב פרוץ המלחמה נהנה הצבא הירדני מעדיפות על כוחות צה"ל במרחב ירושלים, הן מבחינה כמותית – במיוחד בשריון ובארטילריה, והן מבחינה איכותית, בשל היתרון של טנקי הפטון M-48 הירדניים החדישים על טנקי הסופר שרמן המיושנים.
אולם, החל מצהרי היום הראשון למלחמה השתנה מאזן הכוחות לטובת ישראל, הודות לעליונות האווירית שהשיג חיל האוויר הישראלי עם תחילת המלחמה.
היה זה יתרון מכריע, שאפשר לפיקוד הישראלי להעביר ללא הפרעה את חטיבה ממוכנת 10 ואת חטיבה 55 לתגבור כוחותיו באזור ירושלים, ומאידך אפשר לחיל האוויר למנוע מהירדנים להעביר כוחות עתודה לתגבור כוחותיהם במרחב ירושלים.
פיקוד מרכז ריכז את כוחותיו למתקפה בסדר כוחות אוגדתי פלוס (ארבע חטיבות) במרחב ירושלים, וכך הצליח להשיג עדיפות מקומית מכרעת על הכוחות הירדניים, שניצבו מולו בגזרה זו.
מלחמת ששת הימים החלה בבוקר 5 ביוני, כאשר מטוסי חיל האוויר הישראלי תקפו את שדות התעופה במצרים במבצע מוקד.
באותה עת ישראל עדיין קיוותה שתצליח לשכנע את ירדן שלא להתערב במלחמה.
בעקבות זאת, בשעות הבוקר העבירה ישראל מסר לירדן, דרך גנרל אוד בול, ראש משקיפי האו"ם בירושלים.
במסר נאמר שישראל לא תתקוף את ירדן אם זו תשמור על השקט, אך אם ירדן תתקוף תגיב ישראל בעוצמה.
המסר הועבר גם דרך שגרירות ארצות הברית בעמאן.
ואולם ב-9:27 בבוקר הודיע חוסיין ברדיו לעמו על תחילת המלחמה מול ישראל.
כאשר מסר שגריר ארצות הברית בירדן לחוסיין את המסר מישראל, הגיב חוסיין: "הם החלו בקרב, והם יקבלו את תגובתי מהאוויר.
ייתכן שהחלטתו של חוסיין נשענה על מידע כוזב שהועבר לירדן על ידי המצרים, על פיו הושמדו 75% מן המטוסים התוקפים, וצבא מצרים יוצא למתקפה.
דיווח זה חוזק על ידי המכ"ם הירדני בעג'לון, שקלט את המטוסים הישראליים בדרכם חזרה מן הגיחות במצרים; בעקבות הדיווח המצרי, הסיקו הירדנים שהמטוסים המתקרבים הם מטוסים מצריים המגיעים לתקוף את ישראל.
בשעה 9:40 פתחו הירדנים באש לעבר עמדות הכוחות בקו העירוני ובהר הצופים.
אש נפתחה גם לעבר כוח של חטיבה 10 שהיה בסיור לאורך הגבול ליד מבשרת ציון.
בשעה 10:30 הורה אלוף הפיקוד למפקד הקו העירוני הדרומי, סרן רפי בנבנשתי, "להשיב באש בכלים שיורים עליו".
כל עמדות הקו פתחו באש על הירדנים.
בגזרה הצפונית היו בקו חיילים מגדוד 62 של חטיבת ירושלים, והגזרה הדרומית אוישה על ידי חיילים מגדוד 161. פלוגות הקו הוחלפו לפנות ערב בכוחות חי"מ, שאחת מהן, בגזרה הצפונית, שהייתה בפיקוד סרן חיים גורי, ספגה אש כבדה ומספר אבדות.
חיילי יחידת מצוף 247, בפיקוד רס"ן מנחם שרפמן, שהגנה על הר הצופים, השיבו אש למקורות הירי עליהם.
בסביבות 11:00 החלו הכוחות הירדניים לאורך כל הקו העירוני לפתוח באש ארטילרית על נקודות אסטרטגיות בירושלים: תחילה ממרגמות, ומאוחר יותר מתותחים.
האש הירדנית כוונה אל בסיסי צבא ומוסדות שלטון, ובהם מחנה שנלר, מחנה אלנבי, הר הצופים, מקומות הכינוס של חיילי חטיבה 16 ועוד, אך נורתה גם אש תותחים ללא הבחנה.
מאש זו נהרגו במשך היום כ-15 מתושבי העיר, וכאלף נפצעו.
נזק ניכר נגרם לתשתית החשמל בעיר
בשעה 11:55 ניתנה הפקודה למפקדי הקו העירוני להפעיל את טילי ה-ל' (מטען ל') שנמצאו בעמדות מסוימות.
הטילים נועדו להשמיד את העמדות המבוצרות הירדניות שממול, וסופקו והותקנו בעמדות על ידי יחידת יפת"ח מחיל הנדסה קרבית במיוחד למטרה זו.
בגזרת אבו טור הופעלו הטילים על עמדות "לולב" ו"אריה", בהר ציון הופעל המטען נגד עמדת "הפינה" בחומה, ובגזרה הצפונית הופעלו המטענים בעמדות "תורג'מן" (בשער מנדלבאום).
הטילים הרסו כליל את העמדות הירדניות שהיו מולן, והריסתן סייעה בהמשך לכיבוש אבו טור ולחדירה למזרח ירושלים על ידי חטיבה 16 וחטיבה 55. עד הצוהריים ביום הלחימה הראשון הצליחו חיילי הקו העירוני לפגוע ברוב מקורות הירי הירדניים ולשתק אותם.
11 מחיילי חטיבת ירושלים נהרגו במהלך חילופי האש הללו, מתוך 48 חיילי החטיבה שנהרגו בקרב כולו.
בישראל העריכו וקיוו בתחילה שהמדובר בירי שנועד לאפשר לירדן "לצאת ידי חובה" בלבד, ולכן, בסביבות הצוהריים, נעשה ניסיון נוסף מצד ישראל להגיע להפסקת אש, באמצעות משקיפי האו"ם.
תחילה סוכם על השעה 12:00 כשעת הפסקת האש, ומשהמשיכה האש נקבע זמן נוסף, ב-13:30. הקצינים הישראליים בוועדת שביתת הנשק ניסו לשכנע את הקצינים הירדניים בוועדה כי חיל האוויר המצרי הושמד, ולפיכך אין טעם במלחמה, אך הקצינים הירדניים סירבו להאמין.
עם התגברות הירי הורה הפיקוד לחטיבה 16 להגביר את האש, ולהניע כוחות שריון אל תוך העיר.
מג"ד 161 שלח בשעה 12:00 שתי פלוגות להגנת "חוות הלימוד".
לפני השעה 13:00 נכנסה פלוגה מוגברת ירדנית לארמון הנציב.
בשעה 13:35 שלח המפקד הירדני באזור פלוגה לעבר חוות הלימוד.
עם תחילת המלחמה החל המטכ"ל הירדני להניע את חטיבות השריון שהיו בעתודה בבקעת הירדן, והורה לחטיבה 60 הירדנית לנוע לגב ההר.
הפיקוד הירדני העריך לא נכון את כוונותיה של ישראל, והנעת הכוחות נעשתה בדרך לא יעילה: בשעות הראשונות של המלחמה קיבלו החטיבות ארבע פקודות תנועה שונות, ברובן סותרות, ששחקו את הטנקים ובזבזו דלק וזמן.
בצד הישראלי קיבל פיקוד המרכז אישור להעביר את חטיבה 10, שהייתה העתודה הפיקודית, לפרוזדור ירושלים.
שני הצדדים העריכו נכונה שהמטרה העיקרית היא גב ההר: הצד הראשון שיצליח להגיע לגב ההר, מצפון לירושלים, ינצח במערכה.
בנוסף להנעת חטיבה 10 לכיוון ירושלים, הועברה חטיבה 55 לפיקוד מרכז.
חטיבה זו הייתה אמורה לצנוח באזור אל עריש בליל שבין היום הראשון והשני של המלחמה, אך משימתה בוטלה בשל התקדמותה המהירה של אוגדה 84 בציר החוף.
בשל כך הועברה החטיבה לפיקוד מרכז ביום הראשון של המלחמה.
יום שני, 5 ביוני, צהריים וערב: חטיבת ירושלים כובשת את ארמון הנציב, רכס הנקניק וצור באהר
בצוהריים הורה המטכ"ל הירדני לכבוש את ארמון הנציב.
פלוגה מוגברת בתול"רים, מקלעים כבדים ומרגמות מהגדוד של חטיבה 27 שחנה באבו דיס, נכנסה למתחם הארמון (והצטרפה לפלוגה מחטיבה אחרת שהייתה במוצב הנקניק).
ב-13:30 דיווח ראש משקיפי האו"ם, גנרל אוד בול, כי ארמון הנציב נכבש.
כאמור לעיל, ארמון הנציב היה נקודת מפתח, מכיוון שממנו ניתן היה להסתער על השכונות הדרומיות של ירושלים.
חטיבה 16 נערכה להתקפת נגד כדי להסיר את האיום.
בשעה 13:30 הודיעו החיילים הישראליים שהיו בתצפית בחוות הלימוד למפקד הקו בגזרה רפי בנבנשתי כי מחלקה ירדנית מתחילה להתקדם לכיוונם.
מפקד הקו הודיע למטה החטיבה, פתח באש מרגמות על מסלול התקדמותה של היחידה הירדנית וקיפל את התצפית.
פלוגה ה' מגדוד 161 בפיקוד בורנשטיין שהייתה בעמדות בחוות הלימוד פתחה באש מרגמות ואש שטוחת מסלול על הירדנים המתקרבים.
החטיבה נתנה פקודה לטנקים וליחידת הסיור הממוכנת 90 לנוע למחנה אלנבי.
עברה כשעה עד שהסיירת והטנקים הגיעו למחנה.
פלוגה ב' של גדוד 161 יועדה להיות העתודה לכיבוש מתחם הארמון.
שר הביטחון, משה דיין, לא אישר בתחילה מתקפת נגד על הארמון.
ואולם לאחר לחצו של אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, אושרה מתקפת הנגד ב-15:00. זמן קצר לאחר מכן התקבלה בקשה נוספת של ראש משקיפי האו"ם, גנרל אוד בול, לנסות ולהשיג הפסקת אש; בול ביקש שישראל לא תתקוף את הארמון ותאפשר לו למצות את המגעים עם ירדן.
דיין הסכים להצעה, והורה שלא לאפשר את התקיפה.
ואולם עד שנוצר הקשר עם הפיקוד, ולאחר מכן עם החטיבה, כבר הייתה ההתקפה בעיצומה.
בשעה 15:10 החלה מתקפת הנגד הישראלית לאחר הפגזה כבדה.
בתוך דקות הצליחו הטנקים והזחל"מים לפרוץ לשטח הארמון.
הכוח הירדני החל להימלט מזרחה.
רוב הכוח התוקף המשיך לגבעה מזרחית לארמון, שנקראה "גבעת האנטנה".
רק כוח קטן של הסיירת בפיקוד יוסי לנגוצקי נכנס לארמון עצמו.
הכוח כבש את הארמון, וחבר לאנשי האו"ם שהיו באחד מחדריו.
פלוגה ה' מגדוד 161 כבשה את החורשה שממערב ומצפון לארמון ואת המוצב המחלקתי בקצה הצפוני של החורשה ביחד עם חיילי יחידת הסיור.
אחד מחיילי הסיירת, זרח אפשטיין, הוביל את הכוח בקטע החורשה המזרחית, ובהמשך הוביל את ההסתערות על מוצב הפעמון .
במהלך ההתקפה נפצע המג"ד, אשר דרייזין, אך המשיך לפקד על הקרב עד סיומו במוצב הפעמון בצור באהר.
על חלקם בקרב עוטרו אפשטיין ודרייזין בעיטור העוז.
כאמור לעיל, על השלוחה שמדרום לארמון הנציב הקימה ירדן מספר מוצבים.
על שלוחת הארמון היה מוצב שנקרא על שם צורתו מן האוויר, מוצב "הנקניק" (המוצב הקביל פחות או יותר לחלקו העליון של רחוב עולי הגרדום בשכונת תלפיות מזרח של היום).
מצפון מזרח למוצב "הנקניק" היה מוצב ירדני נוסף שנקרא בצה"ל מוצב "הצומת", ששלט על הדרך מירושלים המזרחית לבית לחם.
מעבר לוואדי התוחם את השלוחה מדרום (שהוא למעשה תחילתו של נחל דרגה) בנו הירדנים, מול רמת רחל, מוצב שנקרא בפי הישראלים מוצב "הפעמון", גם הפעם בשל צורתו מן האוויר.
מזרחה לו היה הכפר צור באהר, שגם בו היו כוחות של הלגיון.
עם כיבוש ארמון הנציב שלח דרייזין כוח קטן של חיילי סיירת בליווי טנק כדי להשתלט על מוצב "הצומת".
הכוח תפס את המוצב ובכך למעשה ניתק את הקשר של ירושלים המזרחית דרומה.
המג"ד הורה לכמה ממחלקות הסיירת שלא השתתפו בכיבוש ארמון הנציב ולפלוגה ה' לכבוש את מוצב הנקניק.
בשעה 16:00 החלו חיילי הסיירת בהתקפה על המוצב שהיה מוגן על ידי פלוגה ירדנית אחת.
המוצב, שהיה בנוי מתעלות באורך כקילומטר, נבנה כדי להדוף התקפה ממערב ולא מצפון, ולכן הצליחו חיילי הסיירת לכבוש את המוצב בתוך כשעה, עם שני פצועים.
במהלך הקרב הצטיינו מובילי הכוחות בתעלות, בכרך ואוחנה, שהמשיכו בתפקידם לאורך כל הקרב במוצב.
על חלקם בקרב קיבלו את עיטור המופת.
לאחר כיבוש מוצב "הנקניק", אישר המטכ"ל גם את כיבוש מוצב "הפעמון" והכפר צור באהר.
דרייזין ארגן כוח של חמישה טנקים, מחלקת סיור אחת בפיקוד לנגוצקי ושני ג'יפי תול"ר של הסיירת, והחל לנוע דרומה בכביש אל צור באהר.
במקביל, הורה מח"ט 16, אל"ם אליעזר אמיתי, לגדוד נוסף של החטיבה לנוע לרמת רחל ולהסתער משם על מוצב הפעמון.
הגדוד שעליו הוטלה המשימה היה גדוד 62, בפיקוד סא"ל גדעון רוטשילד.
הגדוד היה בהר הרצל, ומכיוון שלא היו לו אמצעי תחבורה, נאלצו חיילי הגדוד לנוע מהר הרצל לרמת רחל ברגל.
הכוח של דרייזין שנע בכביש המפותל ממוצב הנקניק דרומה ספג אש מרגמות, וכתוצאה ממנה סטה אחד הטנקים מן הדרך והידרדר לוואדי.
תותחן הטנק, נהרג בהתהפכות, ושאר אנשי הצוות נפצעו.
אף על פי כן המשיך הכוח של דרייזין דרומה, כבש במהירות את הכפר, והסתער על מוצב "הפעמון" באור אחרון.
המוצב היה מוגן משלושה כיוונים.
בעקבות תצפית מוקדמת איתר דרייזין את פתח התעלה האחורית של המוצב ושלח את החיילים הישראליים לתקוף את המוצב מאחור, ממזרח, הכיוון היחיד שממנו לא היה מוגן.
המוצב נכבש במהירות עד שעה 19:30. על חלקו בקרב והובלת הכוח בכיבוש הפעמון זכה יוסי לנגוצקי מפקד הסיירת באות המופת.
גדוד 62 התארגן לכניסה אל המוצב מכיוון רמת רחל דרך שדות המוקשים שהגנו על המוצב, הגיע אל המוצב בשעה 22:00 והחליף את הכוח של דרייזין.
בכך הושלם ניתוק הדרך בין ירושלים הירדנית ובית לחם.
לאחר כיבוש מתחם ארמון הנציב וצור באהר התארגן גדוד 62 להגנה על צור באהר וגדוד 161 על מתחמי ארמון הנציב.
פלוגה ג' נכנסה למוצב הנקניק ופלוגה ב' לעמדות בחורשה מצפון לארמון.
בבוקר 6 ביוני ספגה פלוגה ב' אש כבדה מטנקים ירדנים ברכס עזריה, אשר גרמה לחמישה הרוגים ויותר מעשרה פצועים.
האש הירדנית שותקה באמצעות אש המרגמות של הגדוד בהכוונת מ"פ המסייעת אליעזרי שהתמקם על גג הארמון.
יום שני, 5 ביוני, צהריים ולילה: חטיבת הראל מבקיעה דרך פרוזדור ירושלים
כאמור לעיל, שני הצדדים העריכו כי השליטה על הרמה שמצפון לירושלים, על הדרך המובילה מירושלים צפונה, תכריע את המערכה.
האלוף, עוזי נרקיס, העריך שתנועת השריון הירדני תארך כשמונה שעות, ולפיכך הבקעה של חטיבה 10 דרך המוצבים בצפון פרוזדור ירושלים בשעות הערב תצליח להביא אותה לתל אל פול לפנות בוקר, באותו זמן בו יגיעו לשם הכוחות הירדניים.
ואולם הערכה זו הייתה נכונה רק בחלקה; חטיבה 10 הישראלית הייתה צריכה להבקיע דרך מוצבי אויב ולעבור בדרך הררית קשה לתנועה, ואילו חטיבה 60 הירדנית הייתה צריכה לנוע כ-35 קילומטרים בלבד, על כביש סלול ללא הפרעה.
פיקוד המרכז, שהיה מודע לסיכון הרב בהופעתה של חטיבה ירדנית בתל אל פול דרש שוב ושוב מן המטכ"ל סיוע אווירי.
החל מן השעה 17:30 החלו מטוסי פוגה מגיסטר (מטייסת 147, "האיל הנוגח") ואוראגן (מטייסות 107, "אבירי הזנב הכתום", ו-113, "הצרעה") בתקיפת הכוחות הירדניים.
התקיפה נמשכה עד לחצות, ועד אז הושמד חלק מן הכוח הירדני והציר נחסם.
רק כוחות ירדניים מעטים הצליחו להגיע ליעדם עד הבוקר.
גם למחרת המשיך חיל האוויר בהפצצות, וגרם לאבדות כבדות בקרב השריון הירדני.
כיבוש המוצבים הירדנים בצפון פרוזדור ירושלים
אלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, הורה למפקד חטיבת הראל, אורי בן ארי, להבקיע דרך צפון פרוזדור ירושלים, בגזרה שבין מעלה החמישה למוצא, במטרה להגיע לתל אל פול לפנות בוקר.
המשימה הראשונה שעמדה בפני החטיבה הייתה להגיע מיער בן שמן לפרוזדור ירושלים, משעת מתן הפקודה לנוע (ב-13:25) ועד לשעה המיועדת לתחילת ההתקפה, ב-17:00. למרות הנחייתו של אלוף הפיקוד לחסום את הכביש לירושלים ולאפשר רק תנועה צבאית, נותרה הדרך פתוחה ועמוסה בתנועה, אזרחית וצבאית.
מעבר לקושי הלוגיסטי והתנועה העמוסה, הופגזה הדרך על ידי הצבא הירדני, ששלט באש ובתצפית על חלקים נרחבים ממנה.
נרקיס הנחה את אורי בן ארי לבצע הבקעה בשני צירים: האחד, ממעלה החמישה אל גבעת הרדאר (שעליה שוכן כיום היישוב הר אדר), והשני מהקסטל אל מוצבי הלגיון בשייח עבד אל עזיז, ומשם ימשיך אל המוצב בחירבת לאוזה ואל בית סוריכ.
שני הכוחות הפורצים יוכלו לחבור בכפר בידו, וממנו לנוע מזרחה לנבי סמואל ולבית חנינא, על במת ההר.
בכל ציר היה אמור לפרוץ אחד מגדודי החרמ"ש של החטיבה.
הגדוד השלישי של החטיבה, גדוד הטנקים והסיירת החטיבתית היו אמורים להיות בעתודה בקסטל, לניצול ההצלחה.
המח"ט בן ארי היה למוד ניסיון מקרבות מלחמת העצמאות בגזרה זו.
בקרבות אלה היה בן ארי מפקד פלוגה בגדוד הרביעי של חטיבת הראל, שהשתתף בניסיון לכיבוש גבעת הרדאר ונבי סמואל באפריל 1948; הניסיון נכשל באבדות כבדות לישראלים.
הוא חשש כי הקרבות הקשים של מלחמת העצמאות יחזרו על עצמם: שני הגדודים הפורצים עלולים להיכשל בהבקעת הקו הירדני, או להתעכב ולא להצליח להתגבר בזמן על המוצבים הירדניים.
כתוצאה מכך עלול גדוד הטנקים להתעכב, ולא יצליח להגיע בזמן לתל אל פול.
בשל כך החליט בן ארי לשנות את תפקידו של כוח העתודה, והטיל עליו לנסות ולפרוץ ציר שלישי, שיגיע ישירות אל בית חנינא.
על הסיירת הוטל התפקיד להבקיע ישירות אל בית איכסא כדי להחזיק את ציר התנועה של הגדודים האחרים.
למרות הקשיים הרבים בתנועה מבן שמן לפרוזדור ירושלים, הצליחה החטיבה להגיע בזמן לתחילת הפעולה.
בשעה 17:15 החלו הטנקים בירי אל המוצבים הירדניים, ובמקביל החלה הפגזה ארטילרית של מרגמות כבדות על היעדים והפצצה אווירית.
בשעה 18:00 החלה ההסתערות הרגלית.
המוצבים נועדו למנוע פריצה של צה"ל לאורך הכביש העובר ביניהם, המוביל לכפר בידו.
בכפר בידו עצמו הייתה פלוגה נוספת.
בנוסף להגנת הכביש על ידי המוצבים, הציב צבא ירדן מכשולים פיזיים על הכביש: נחפרה בו תעלה, הונחו שדות מוקשים, ומוקמו "שיני דרקון" (גושי בטון שנועדו למנוע מעבר טנקים).
למרות החששות הכבדים, היה הקרב על מוצבי הרדאר קצר.
האש הארטילרית וההפצצות האוויריות גרמו לנזק כבד במוצבים הירדניים, והקושי העיקרי של גדוד 104 (בפיקוד רס"ן יגאל בן דוד), שעליו הוטלה משימת הפריצה דרך מוצבים אלה, היה פריצת נתיב בשדה המוקשים שהקיף את המוצב.
חלק מן המוקשים היו מוקשים שהונחו על ידי צה"ל עוד בימים שלפני המלחמה, אך על מיקומם לא נמסר לכוחות הפורצים.
פלוגה א' של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 1 והשלימה את כיבושו עד 19:25 בערב.
באותו זמן, תקפה פלוגה ב' את מוצב רדאר 2 באיגוף מזרחי, והשלימה את כיבושו עד אותה שעה.
כוח המג"ד, עם פלוגת השריון המסופחת, התעכב במשך כמה שעות במעבר דרך שדה המוקשים תחת אש ארטילרית, ולאחר מכן בהתגברות על תעלת נ"ט ומכשולים נגד טנקים.
במקביל הופעל גדוד 163 של חטיבת ירושלים, בפיקוד סא"ל שהיה ערוך להגנה באותה גזרה, ועם ההבקעה ביקש לקחת חלק בהתקפה.
פלוגה של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 3 והשתלטה עליו עד השעה 22:00. השלב הראשון של ההבקעה בגזרה זו הסתיים בשעה 2:00 לפנות בוקר, כאשר כוח המג"ד של חטיבה 10 מלווה בשריון הצליח לעבור את המכשולים לעבר המוצבים, והחל בתנועה לקראת הסתערות על הכפר בידו.
בשעה 4:00 לפנות בוקר כבש הגדוד את הכפר ואת מוצב ג'בל א-שייח שלידו.
פלוגת הטנקים שהייתה מסופחת לגדוד הועברה לגדוד 106 (בפיקוד אהרן גל), והגדוד עצמו התארגן להגנה מפני התקפה מצפון.
כיבוש מוצבי שיח עבד אל עזיז וחרבת לאוזה
ציר הפריצה השני של חטיבת הראל היה ממבשרת ירושלים, לכיוון הכפרים בית סוריכ ובידו, דרך המוצבים שיח עבד אל עזיז וחרבת לאוזה, שהיה מרוחק מעט יותר וגבוה מן המוצב הראשון.
מוצבים אלה היו מאוישים בפלוגה אחת של הלגיון הערבי, והיו מוגנים בשדות מוקשים, גדרות תיל ומכשולים נוספים.
חלק משדות המוקשים הונחו על ידי ישראל בימים שלפני המלחמה, כהגנה מפני מתקפה ירדנית אפשרית, אך גם כאן לא נמסר עליהם לכוחות הפורצים.
לאחר המלחמה הסתבר כי הפיקוד הירדני אכן הורה על התקפה ממוצבים אלה לכיוון הקסטל, המרוחק מהם כקילומטר וחצי בלבד, ואולם הפקודה בוטלה תוך זמן קצר.
משימת הפריצה בציר זה הוטלה על גדוד 106. הגדוד סבל אבדות כבר בשטח ההיערכות בקסטל, וספג אבדות רבות נוספות במהלך ההסתערות דרך שדות המוקשים.
למרות ההפגזות וקשיי התנועה הצליחה פלוגה ט' של הגדוד לכבוש את מוצב שיח עבד אל עזיז עד השעה 19:30, תוך חיפוי טנקים ומרגמות.
פלוגות כ' ול' שהסתערו על מוצב חרבת לאוזה נהדפו פעם אחת, אך לאחר שביצעו איגוף נרחב ממזרח הסתערו שוב על המוצב והשלימו את כיבושו עד השעה 22:30. אבדות גדוד 106 היו 15 הרוגים ו-42 פצועים, בין ההרוגים היה מפקד פלוגה ט', .
לאחר כיבוש המוצבים המשיך הגדוד לכפר בית סוריכ, השתלט עליו ללא קרב, והגיע לצומת בידו בשעה 4:00 לפנות בוקר.
כיבוש בית איכסא, נבי סמואל, בית חנינא ותל א-זהרה
במקביל לפריצה של גדוד 104 וגדוד 106, ניסתה החטיבה למצוא ציר נוסף להבקעה, ממזרח.
גדוד 95 עם הסיירת החטיבתית החלו את הטיפוס מעמק הארזים, מצפון להר המנוחות, לכיוון בית איכסא ונבי סמואל.
הסיירת החטיבתית התפצלה מתנועתו של הטור הגדודי, טיפסה אל בית איכסא וכבשה את הכפר ללא קרב כבר בשעה 17:45. זמן קצר לאחר מכן השתלטה הסיירת על הצומת שבין נבי סמואל לבית חנינא, כדי למנוע מעבר תגבורת ירדנית לכיוון בידו.
פלוגות הטנקים של גדוד 95 עלו במקביל בציר קשה (דרך שכונת רמות אלון של היום), מעט מזרחה משם.
העלייה הייתה קשה מאוד, וטנקים רבים של פלוגת הצנטוריונים נתקעו וסבלו נזקים מכניים רבים.
למרות זאת, הצליחו חמישה טנקי שרמן ולאחריהם פלוגת החרמ"ש להגיע לצומת שאותו החזיקה הסיירת.
הגדוד, יחד עם הסיירת, השתלט על בית חנינא ובשעה 3:30, עם אור ראשון, התבסס על תל א-זהרה השולט על הדרך מירושלים צפונה, ופתח באש על כוחות ירדניים שהיו על הדרך.
בעקבות כלל התקיפות, השלימה חטיבת הראל את החלק הראשון והמכריע של משימתה: החטיבה הגיעה ראשונה לבמת ההר לפאתי ירושלים מצפון, לפני הירדנים, וניתקה את ירושלים המזרחית מן הצפון.
יום שלישי, 6 ביוני, לפנות בוקר: חטיבת הצנחנים 55 מבקיעה דרך החלק הצפוני של הקו העירוני
שתי דרכי הפעולה בחבירה להר הצופים
כאמור לעיל, מטרת העל של צה"ל בירושלים הייתה התחברות מהירה ככל האפשר עם מובלעת הר הצופים, כדי למנוע מן הירדנים הישג מהיר שעלול היה לגרום לישראל נזק רב, גם בשל שליטת הר הצופים במבואות הצפוניים של ירושלים, וגם מן הבחינה של דעת הקהל הישראלית והבינלאומית.
בתוכניות שנערכו בפיקוד מרכז במשך השנים הועלו שתי אפשרויות לחבירה עם מגיני ההר: הבקעה דרך מוצבי צפון הפרוזדור והגעה עד תל אל פול – המשימה שהוטלה על חטיבת הראל; וחבירה ישירה דרך הקו העירוני המבוצר.
אלוף הפיקוד חשש שחטיבת הראל לא תצליח להתגבר על השטח הקשה ועל התנגדות המוצבים הירדניים בזמן הקצר שעמד לרשותה.
לפיכך, עם העברתה של חטיבה 55 לפיקוד מרכז, החליט האלוף להטיל עליה את ההבקעה דרך הקו העירוני, בשכונת שיח' ג'ראח, אל הר הצופים.
בניגוד לחטיבת הראל, שהייתה צריכה לעבור דרך של כ-35 ק"מ עד ליעדיה, היו הצנחנים צריכים לעבור כשני קילומטרים בלבד עד להר הצופים, אך דרך זו הייתה מוגנת היטב על ידי המוצבים הירדניים בבית הספר לשוטרים, גבעת התחמושת, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית.
חטיבה 55 הייתה חטיבת חי"ר מעולה, ואלוף הפיקוד סמך על יכולתה הגבוהה שתאפשר את הצלחת משימתה.
ואולם כבר בשלב זה הרשה לעצמו אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, להציב יעד נוסף.
הוא אמר למח"ט הצנחנים, מוטה גור: .
כפי שהוזכר, החטיבה הייתה אמורה לצנוח מעבר לקווי האויב.
בשל כך, צוידה החטיבה בהתאם, בציוד שנועד לאפשר לצנחנים להילחם במשך שעות ללא סיוע.
הציוד נארז לצניחה, ללא ציוד מסורבל שעלול היה להכביד על הצנחה, ובמארזים ייעודיים להצנחה.
כל אלו הכבידו על הלחימה בירושלים, כאשר היה צורך לשנות את ההתארגנות הלוגיסטית ולהתארגן מחדש למתאר לחימה שונה.
עם ההחלטה להעביר את החטיבה לירושלים היה עליה להגיע לעיר במהירות; כמו חטיבת הראל, גם גדודי חטיבה 55 היו צריכים להתמודד עם עומס תנועה כבד שהיה בדרך אל העיר, ועם האש הארטילרית שנורתה על ידי צבא ירדן מפקדי הכוחות השונים בחטיבה הכירו את הזירה רק באופן כללי, מסיורים בשנים קודמות.
חסרו לחטיבה אמצעי מודיעין שונים כמו מפות וצילומי אוויר, ובשל הלחץ הרב היה על הכוחות להיערך במהירות ללא זמן להכרה מעמיקה יותר של השטח.
בערב 5 ביוני התקיים התדריך של מפקד חטיבה 55, אלוף-משנה מרדכי גור, עם אלוף הפיקוד נרקיס, במפקדה שבבית ההסתדרות ברחוב שטראוס.
ב-22:00 דנו נרקיס, נציג המטכ"ל רחבעם זאבי והמח"ט גור על שעת השי"ן המתאימה, לאור הצורך הדחוף לחבור למובלעת הר הצופים לפני שתותקף.
גור תכנן פריצה בשתי נקודות בגזרה שניתנה לו, מבית הספר לשוטרים עד מעבר מנדלבאום.
על גדוד 66, בפיקוד רב-סרן יוסי יפה, הוטלה המשימה לפרוץ משיכון פאג"י אל בית הספר לשוטרים, לכבוש את גבעת התחמושת, ולהגיע עד מלון "אמבסדור" בתחילת דרך שכם.
עם ההגעה למלון יימצא הגדוד בנקודה סמוכה להר הצופים, כדי שיוכל לפרוץ אליו בהמשך, וכן ישלוט על חלקה הצפוני של שכונת ואדי אל-ג'וז.
על גדוד 71, בפיקוד רס"ן עוזי עילם, הוטלה המשימה לפרוץ בנקודה דרומית מעט יותר, צפונה ממעבר מנדלבאום.
משימת הגדוד הייתה לכבוש את השכונות ואדי אל-ג'וז, באב א-זהרה והמושבה האמריקנית.
כיבוש שכונות אלה היה מנתק את העיר העתיקה מצפון, לכיוון רמאללה ויריחו.
גדוד 28, בפיקוד סגן-אלוף יוסי פרדקין, נותר כעתודה חטיבתית בשלב הראשון.
לאחר ההבקעה של גדוד 71, היה גדוד 28 אמור לעבור באותה דרך, ולהמשיך דרומה על דרך שכם ולאחר מכן על רחוב סלח א-דין לכיוון מוזאון רוקפלר.
המטרה הייתה להביא את הגדוד לכיוון העיר העתיקה, כך שאם וכאשר תתקבל ההוראה להיכנס אליה יהיה הגדוד במיקום הקרוב ביותר.
גדוד 28 נבחר על ידי המח"ט למשימה זו משום שאנשיו היו הוותיקים בחטיבה, ונלחמו עוד בפעולות התגמול בשנות ה-50 של המאה ה-20.
גור ומפקדי הגדודים התנגדו לדחייה לבוקר.
הם סברו שהתקפה בלילה עדיפה, וזאת בשל עדיפותם של הצנחנים על הלגיון הערבי בלחימת לילה, וכן מכיוון שבאור יום יהיו הצנחנים גלויים לעמדות האויב.
בנוסף, היה חשש ממתקפת נגד ירדנית, לאחר שנתקבלו דיווחים מן התצפית בהר הצופים על שריון ירדני (הטנקים של חטיבה 60) שנצפו נעים ממעלה אדומים לכיוון ירושלים.
אלוף הפיקוד קיבל את עמדת הצנחנים, והמטכ"ל אישר את ההתקפה; במקביל, כפי שתואר לעיל, בוצעו גיחות של חיל האוויר הישראלי כנגד השריון הירדני.
שעת הפתיחה הייתה לבסוף 2:30 לפנות בוקר, כשעה ורבע לפני אור ראשון.
סדר הכוחות של חטיבה 55 כלל 3 גדודים, סיירת חטיבתית, פלוגת הנדסה, 10 טנקים מגדוד השריון הפיקודי וארבע סוללות תותחים ומרגמות.
הכוח הירדני שהגן על גזרת הפריצה של חטיבה 55 היה גדוד 2 של חטיבה 3 הירדנית.
הירדנים היו מצוידים בתותחים ללא רתע, ועל הגזרה היה מטווח גדוד תותחי שדה וכן מרגמות.
בשעה 2:30 לפנות בוקר, בעת תחילת הפריצה, היו החיילים הירדנים כבר אחרי 16 שעות של לחימה רצופה.
הקרב על בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת
בתחילת שנות השלושים בנתה ממשלת המנדט הבריטי את בית הספר לשוטרים בירושלים, מבנה בטון גדול.
בסמיכות לו נבנה מתחם גבעת התחמושת, אשר שימש מצבור תחמושת לבית הספר.
במאי 1948 כבשו הירדנים את כל המתחם, ובהמשך ביצרו אותו.
ב-6 ביוני בשעה 2:15, אור ליום שלישי, החל צה"ל בריכוך ארטילרי על בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת, בנוסף לירי טנקים.
בשעה 2:30 החלה פלוגה ד' של גדוד 66 בפריצה.
הפריצה התעכבה עקב גילויה של גדר תיל שלא הייתה ידועה לכוח הפורץ, ולאחר מכן ספגה הפלוגה אש כבדה מארטילריה ונשק קל.
לאחר הפריצה של פלוגה ד' עברה פלוגה ב' בפרצה, וחייליה החלו להיכנס לתעלות הקשר הצרות שהובילו לבית הספר לשוטרים.
הצנחנים הצליחו לחדור לתוך מבנה בית הספר לשוטרים ללא קשיים מיוחדים, מאחר שחיילי הלגיון הערבי נטשו את המבנה מיד עם תחילת ההרעשה ונסוגו אל תוך מוצב גבעת התחמושת.
מוצב סמוך מדרום, מוצב "המטלית הצהובה", נכבש אף הוא ללא התנגדות מיד לאחר מכן, אף הוא מכיוון שגם חייליו נסוגו לתוך הגבעה.
פלוגה ב' המשיכה בכיבוש התעלות המובילות למוצב גבעת התחמושת והבונקרים שבדרכה.
הפלוגה מילאה את משימתה, והמ"פ הודיע למג"ד שהוא שולט על הכניסה המערבית למוצב.
כוח הטנקים חדר אל חצר בית הספר לשוטרים, משם פנו שני טנקים דרומה, לעבר דרך שכם, בעוד שאר הטנקים עוכבו על מנת לשמש חיפוי לכוח הפורץ לגבעה לכיוון מוצב גבעת המבתר.
פלוגה ג' של הגדוד הסתערה על גבעת התחמושת עצמה.
המוצב הירדני, שנקרא בפי מגיניו "תל אל מודוורה", הגבעה העגולה, היה מוקף בתעלות קשר שנחפרו בצורת פעמון, הפתוח לכיוון דרום.
מפקד הפלוגה חילק את כוחו לשלושה, כשכל כוח נועד לטהר תעלה אחת: המזרחית, המרכזית והמערבית.
כבר מתחילת הקרב ספגו המסתערים אש כבדה, ובגללה טעו מפקדי הכוחות: שני כוחות משנה נכנסו לתעלה המזרחית ואחד לתעלה המרכזית, ואילו התעלה המערבית נותרה ללא פגע.
בתחילה הייתה ההתקדמות קלה, והדיווחים מהמחלקה בתעלה המרכזית יצרו אצל מפקד הפלוגה את הרושם המוטעה שההשתלטות על הגבעה תהיה קלה ולא יהיה צורך בסיוע מפלוגה אחרת.
תמונת הקרב הזו הייתה מוטעית; המ"פ לא הבין שטרם התרחשה ההיתקלות עם הכוח העיקרי במוצב.
הוא דיווח למג"ד כי די בכוחו שלו בלבד להכרעה מהירה של מוצב גבעת התחמושת, והמג"ד הסיק מדיווח זה כי ניתן להמשיך במשימה הבאה – היאחזות במלון "אמבסדור".
הוא הורה לפלוגות א' ו-ד' להמשיך לכיוון המלון, שהיה על גבעה השולטת על מבואות שכונת שייח' ג'ראח.
ואולם כאשר הגיעו הצנחנים לחלקה הצפוני של הגבעה החלה תמונת הקרב להשתנות.
הכוח שלחם בתעלה המרכזית נתקל בהתנגדות קשה ונחשף גם לאש הלוחמים הירדנים שבגבעת המבתר.
הכוח ספג אבדות רבות, והפלוגה התפוררה למעשה.
מפקד פלוגה ג' הבין שמצב פלוגתו חמור, והודיע על כך למפקד הגדוד.
התגבורת הראשונה שנשלחה לעזרה הייתה מחלקה מפלוגה א', שכזכור המשיכה הלאה לכיוון שייח' ג'ראח.
מחלקה זו נכנסה לתעלה המזרחית והמשיכה צפונה עם שרידי פלוגה ג', בלחימה איטית מול התנגדות עזה בחלקה הצפוני של התעלה ההיקפית.
במקביל הורה המג"ד לפלוגה ב' להיכנס לגבעה.
מפקד הפלוגה חילק את כוחו לשניים: הוא עצמו התקדם בתעלה המרכזית וחבר למפקד פלוגה ג', ואילו סגנו התקדם בתעלה המערבית.
תגבורת נוספת הייתה שני טנקים שהגיעו לגבעה.
היו אלה הטנקים אשר ריתקו קודם לכן באש את מוצב גבעת המבתר והופנו עתה על ידי הסמג"ד לגבעת התחמושת.
אש הטנקים הצליחה למוטט את הבונקרים הירדניים שעיכבו את ההסתערות על מרכז הגבעה עד אז, וכוחות המשנה השונים החלו להתקרב לנקודת מפגש אחת, ליד "הבונקר הגדול".
בשעה 5:15 לפנות בוקר פוצץ הבונקר, ובכך תמה עיקר הלחימה.
הכוח על הגבעה היה עדיין נתון לאש מגבעת המבתר, אש שהופסקה רק בצוהריים כאשר כבשה חטיבת הראל את המוצב.
כאמור לעיל, שתי הפלוגות האחרות של הגדוד, פלוגה א' ופלוגה ד', המשיכו עד דרך שכם, וכבשו את הצומת האסטרטגי של שייח' ג'ראח.
הגדוד השלים את משימתו עד השעה 5:15, שעת תום הקרב בגבעת התחמושת.
ירושלים המזרחית נותקה מצפון (בנוסף להתמקמות חטיבת הראל מצפון לירושלים, כאמור לעיל), ולמעשה נוצר קשר עם הר הצופים.
36 צנחנים נהרגו בקרב, מהם 21 בגבעת התחמושת ו-14 בשלב הפריצה.
כמעט כל הכוח הירדני שהיה במוצב נהרג בקרב – כ-70 חיילים ירדניים.
כיבוש שכונות ואדי אל-ג'וז והמושבה האמריקאית
במקביל להבקעה של גדוד 66, הבקיע גדוד 71 בנקודה נוספת, כקילומטר מדרום לשם, מעט צפונה משער מנדלבאום.
ההתקפה החלה במקביל להתקפה של גדוד 66, בשעה 2:30 לפנות בוקר.
לאחר פריצת הגדרות על ידי פלוגה ב', החלה פלוגה ג' בקרב קשה לכיבוש העמדות הירדניות באזור הפריצה, קרב שנמשך עד השעה 6:00 בבוקר והיה כרוך בנפגעים רבים.
מספר בתים מצפון לנקודת הפריצה (שנקראו "הבית הלבן" והבית האדום") נכבשו רק לאחר מספר הסתערויות; בחלק הדרומי של גזרת הפריצה השתלטה פלוגה ג' על בית שכונה "הבית השרוף", מול מלון אמריקן קולוני, ובכך אבטחה את גזרת הפריצה לכיוון דרום, כהכנה למעבר גדוד 28 דרך הפרצה וללחימתו דרומה בדרך שכם.
תוך כדי הקרב של פלוגה ג' עברו דרך הפרצה פלוגות א' וד'.
פלוגה ד' התקדמה לשכונת ואדי אל-ג'וז: כוח אחד התקדם במהירות כדי לשתק עמדת מרגמות 81 מ"מ, ומצא אותה ריקה; כוח שני נע על הכביש הראשי של השכונה והשתלט עליו.
כוח שלישי של הפלוגה השתלט על המושבה האמריקאית, מדרום לשכונת ואדי אל-ג'וז.
פלוגה א' עברה דרך השכונה, התקדמה עד לקצה, והגיעה לנקודה ממנה שלטה על מוזאון רוקפלר.
חיילי הפלוגה הבחינו בכוח ירדני יורד מהר הזיתים לכיוון העיר העתיקה, ובאמצעות סיוע ארטילרי שביקשו בלמו את התקדמותו.
עד השעה 6:00 בבוקר השלים גדוד 71 את משימתו.
גדוד 28 המתין בשכונת שמואל הנביא כעתודה חטיבתית, בהמתנה להשלמת ההבקעה של גדוד 71. במהלך ההמתנה ספג הגדוד הפגזה קשה ולפלוגה ד' היו נפגעים רבים.
במהלך ההפגזה נשכב החובש שלמה אפשטיין על החייל הפצוע שבו טיפל, שלמה חגואל, ובכך הציל את חייו של חגואל במחיר חייו שלו.
מפקדת החטיבה הורתה לפלוגת הטנקים מגדוד השריון הפיקודי שהמתינה עד שלב זה ליד מלון "אמבסדור" לנוע דרומה ולסייע לגדוד 28. הופעתם של הטנקים שינתה את המצב: האש הירדנית התרכזה בהם, מחד, ועוצמת האש של השריון הייתה משמעותית מאוד כנגד האש הירדנית.
על פי התוכנית המקורית אמור היה הגדוד לנוע לאורך רחוב צלאח א-דין, הנמשך ממזרח לדרך שכם.
דרך שכם הייתה למעשה הצד הירדני של הקו העירוני, והמטרה הייתה להימנע מלחימה ישירות בעמדות שבקו זה.
ואולם בלהט הלחימה טעו הצנחנים והמשיכו בדרך שכם עצמה.
הלחימה הייתה מבית לבית, כאשר הלוחמים הירדניים נלחמים מעמדות מבוצרות היטב שהוכנו מראש.
גם בגדוד וגם במטה החטיבה לא הבחינו בטעות של הגדוד, וגם כאשר דיווח המג"ד שהוא נלחם בבניין ימק"א לא הבינו במטה החטיבה את הטעות.
בשעה 6:00 בבוקר הצליחה פלוגה א' להשתלט על צומת הרחובות שמדרום לבניין ימק"א והקונסוליה האמריקאית, ונעה עוד דרומה.
כחצי שעה לאחר מכן נתקלה הפלוגה בעמדה מבוצרת היטב שחסמה את המשך המעבר; העמדה הייתה ממוקמת בקצה סמטה שפנתה מערבה מדרך שכם, ונקראה לאחר מעשה "סמטת המוות".
שלושה מלוחמי הפלוגה נהרגו בניסיון לכבוש את הסמטה, ללא הצלחה.
פלוגה ג', שהחליפה את פלוגה א' בחוד בשלב זה, ניסתה גם היא, ושניים מאנשיה נהרגו גם הם בקרב.
העמדה בסמטה עיכבה את התקדמות הגדוד למשך כשעתיים, והירדנים הוכנעו רק לאחר שטנק מ"פ השריון הצליח לפגוע בה והשמידה.
עם מעבר הסמטה היו הצנחנים סמוכים מאוד לחומת העיר העתיקה, והחלו להיפגע מאש החיילים הירדניים שעל החומה.
המג"ד עם פלוגה ג' נע דרך בית הקברות א-סהירה, מצפון לחומה.
פלוגה ג' כבשה את קצהו של רחוב צלאח א דין, והתמקמה במלון "ריבולי", מול שער שכם.
פלוגה א' והטנקים נשארו בקצה דרך שכם, מול החומה.
הפלוגה המסייעת של גדוד 28 לא טעתה בדרכה; הפלוגה עלתה על רחוב צלאח א-דין, נעה עליו והגיעה עד למוזאון רוקפלר, אותו כבשה לאחר קרב קצר.
כוח שהיה מורכב מחיילי פלוגה ד', הסיירת החטיבתית והסיירת של חטיבה 80 הצטרף לפלוגה המסייעת, והתמקם בסמוך למוזאון.
יום שלישי, 6 ביוני, בוקר: חטיבת הראל כובשת את המבואות הצפוניים של ירושלים
בעוד הקרב על גבעת התחמושת בעיצומו, ובמקביל להבקעת הקו העירוני על ידי גדוד 71, הגיעו הכוחות הראשונים של חטיבת הראל לכביש ירושלים–רמאללה, כפי שתואר לעיל.
הכוח היה מורכב משישה טנקי שרמן ועשרה זחל"מים של גדוד 95, יחד עם סוללת מרגמות, ועוד ארבעה זחל"מים ושלושה ג'יפים של פלוגת הסיור החטיבתית.
הכוח הישראלי פתח באש על הכביש, השמיד כלי רכב ירדניים, וחסם את התנועה צפונה.
חטיבת הראל הייתה פרוסה באותו זמן לאורך כל הצירים שהובקעו בלילה; טנקים, זחל"מים וכלי רכב רבים אחרים היו תקועים לאורך הדרכים השונות, ואחרים נעו מזרחה בכביש הצר מבידו לנבי סמואל ולבית חנינא.
למרות זאת, המשיך המח"ט את תנופת ההתקפה של החטיבה.
קשיי התנועה גרמו גם לקושי רב בהעברת תחמושת ובעיקר דלק לכוחות המסתערים.
חיל האוויר הישראלי הפציץ בלילה את כוחות התגבור הירדניים שנעו ממעלה אדומים לכיוון תל אל פול.
הכביש נחסם, ורק פלוגת טנקים מוקטנת ובה 7 טנקי פטון M48 הצליחה להגיע ליעדה.
בשעה 5:30 בבוקר נוצר מגע אש בין הטנקים הישראליים לטנקים הירדניים.
הירדנים הצליחו לפגוע בכמה זחל"מים ישראליים, שהיו ריקים מצוותם, ומאש הטנקים הישראליים נפגעו כמה טנקים ירדניים.
הטנקים האחרים נסוגו לכיוון צפון מזרח.
בשעה 8:30 בבוקר קיים מפקד חטיבה 10, אלוף-משנה אורי בן ארי, .
הוא החליט להכפיף את כל הכוחות שהמשיכו להגיע לכיוון תל א-זהרה לגדוד 106, בפיקוד סא"ל אהרון גל.
גדוד זה יתקוף את תל אל פול, בחיפוי הטנקים של גדוד 95, בפיקוד סא"ל צביקה דהב, שהיו ממוקמים בתל א-זהרה.
משם ימשיכו הטנקים והזחל"מים דרומה, יכבשו את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית, ויצרו קשר עם חטיבה 55 שהשלימה באותה שעה את כיבוש גבעת התחמושת ועם הר הצופים.
מפקד גדוד 106, סא"ל אהרן גל, הורה לשתי פלוגות טנקים ולפלוגת חרמ"ש להסתער על התל.
פלוגת טנקים נוספת חיפתה על ההסתערות מתל א-זהרה, ופלוגת השריוניות נשלחה כדי לבצע חסימה מצפון לתל, לכיוון מזרח.
ההתקפה על התל עצמו החלה בשעה 9:00 ועברה כמעט ללא התנגדות.
אולם, פלוגת השריוניות נתקלה בכמה טנקים ירדניים, ואלה השמידו שתי שריוניות פאנהארד AML ישראליות.
בקרב נהרג מפקד הפלוגה, .
הטנקים הישראליים שעלו לפסגת תל אל פול השמידו שניים מהטנקים הירדניים, והשאר נסוגו.
כיבוש הגבעה הצרפתית וגבעת המבתר
מיד לאחר כיבוש התל הורה פיקוד המרכז לחטיבת הראל להמשיך דרומה ולכבוש את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית, כשני קילומטרים מדרום לתל.
שתי הגבעות הללו חלשו על הכניסה הצפונית לירושלים, על גבעת התחמושת ועל הכביש העולה להר הצופים, ובשל כך הייתה להן חשיבות רבה.
בדרך לגבעות אלה היה על החטיבה להשתלט על שכונת שועפאט ועל המוצב שהיה בה, וכן על גבעה מצפון לגבעה הצרפתית.
מח"ט "הראל" החליט על הסתערות מהירה: הטנקים יעברו ראשונים דרך הבתים שבדרך.
תנועתם המהירה והאש הכבדה שלהם ייצרו הלם, שבעזרתו ישתלטו פלוגות החרמ"ש שאחריהם על שטחים אלה.
הטנקים עצמם לא יתעכבו אלא ימשיכו עד ליעד הסופי, כלומר גבעת המבתר.