tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגברים היהודים נעצרו על ידי הגסטפו מיד לאחר הפוגרום והובלו לכלא משטרת וֶלצהַיים או למחנה הריכוז דכאו.
בין השנים 1941 - 1945,שטוטגרט שימשה תחנת מעבר בה רוכזו יהודי ויטמברג לפני שליחתם למחנות ההשמדה.
בעת הקמת המדינה הפדרלית באדן-וירטמברג בשנת 1952 חיו בשטחה רק מאות בודדות של יהודים.
הקהילה גדלה מעט בשנים שלאחר התפרקותה ברית המועצות הודות להגירת יהודים מתחומה.
הקהילה היהודית של וירטמברג (בגרמנית Israelitische Religionsgemeinschaft Württembergs) שמרכזה בשטוטגרט משרתת את יהודי שטוטגרט, אסלינגן, אולם, רויטלינגן והיילבורן.
היא הוקמה מחדש בשנת 1945 כמוסד המוכר על ידי המדינה ומונה כ-3,000 חברים.
אנדרטה לזכר חיילים יהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה
בבית הקברות פראג (בגרמנית Pragfriedhof) (לשם אין קשר לפראג בירת צ'כיה), בית הקברות הגדול ביותר בשטוטגרט, קיימת מאז שנת 1874 חלקה יהודית.
האנדרטה הוקמה בחלקה הצבאית, שם הובאו למנוחות שמונה עשר חיילים יהודים שנפלו במלחמה בשורות הצבא הגרמני.
אנדרטאות לזכר קורבנות המשטר הנאצי
אנדרטה לזכר 2,498 "האחים והאחיות שנרצחו בין השנים 1933 – 1948", הוקמה בחלקה היהודית בבית הקברות פראג בשנת 1947 ביוזמת הקהילה היהודית של וירטמברג.
הקהילה השומרונית ביוון התקיימה לפחות מ-250 לפנה"ס, כאשר ראשיתה של התפוצה של השומרונים מחוץ לארץ ישראל אינו ברור.
בבית הכנסת הזה נתגלה כיסא עשוי שיש שכונה "כיסא משה".
לפי מסורות עממיות עד למאה ה-20 בסלוניקי שהיו מוכרות לארכאולוג היווני, סטראטיס פלקידיס, שהלך לעולמו ב-1954 אחד ממגדלי השמירה העתיקים על חומת העיר נקרא "מגדל שומרון" מה שמתקשר לקיומה של קהילה שומרונית בעיר.
הקהילה העברית של היטון פארק הוא שמם של קהילה יהודית אורתודוקסית ובית כנסת הממוקמים במידלטון רוד, קרמפסול , מנצ'סטר, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
הקהילה נוסדה בשנת 1935 ומתפללת בנוסח אשכנז.
בניית בית הכנסת הושלמה בשנת 1967.
באוקטובר 2025, במהלך תפילות יום הכיפורים, אירע פיגוע בבית הכנסת, בו נרצחו שניים ונפצעו שישה.
הקהילה היהודית של שטומלן הייתה קהילה יהודית היסטורית בשטומלן (מחוז ריין-ארפט, נורדריין-וסטפאליה) שבעיר פולהיים, גרמניה של ימינו.
תושבים יהודים בשטומלן מתועדים בשטרות משנים 1305 ו-1321. בעקבות פרעות המוות השחור, הקהילה בימי הביניים ככל הנראה הושמדה בשנת 1349.
התיישבות מחודשת של משפחות יהודיות מתועדת מראשית המאה ה-18. בשנת 1831/1832 הוקמו חדר תפילה או בית כנסת קטן ראשוני בעורף חצר.
עם צמיחת הקהילה נבנה באותו המגרש בניין חדש בשנים 1881/1882, והוא נחנך בטקס ב-11 באוגוסט 1882. מספר בני הקהילה הגיע לשיאו בשנת 1861 עם 78 נפשות; עד 1890 ירד המספר ל-40.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גברה ההגירה אל הערים.
סביב 1926 עבר, כנראה, אחרון ראשי הקהילה לקלן; וסביב 1930 התפרקה הקהילה דה-פקטו בשל היעדר מניין.
לשנים 1932/1933 נרשמו בשטומלן כעשרה תושבים יהודים.
במאי 1937 נמכר מבנה בית הכנסת על ידי קהילת קלן (כיורשת החוקית) לאיכר משטומלן, והוא שימש מאז כמחסן; כתוצאה מכך המבנה נותר ללא פגיעה במהלך פוגרומי נובמבר 1938 (ליל הבדולח).
אחרוני התושבים היהודים שחיו בשטומלן גורשו בידי הנאצים בשנת 1942; מאז 1988 נושאת מצבה זיכרון בבית העלמין היהודי את שמותיהם.
בית הכנסת שנבנה בשנים 1881/1882 מצוי "בשורה השנייה", מאחורי Hauptstraße 85. בשנת 1979 רכשה עיריית פולהיים את המבנה הנטוש; הוא שוקם בשנים 1981–1983 ונפתח לציבור ב-2 באוקטובר 1983. מאז 1990/1991 משמשת הבמה של בית הכנסת לשעבר לאירועי אמנות בינלאומי ("Synagogue Stommeln"), שבמסגרתו מתקיימות מדי שנה תערוכות אמנותיות תלויות-מקום.
בית העלמין היהודי ברחוב Nagelschmiedstraße נוסד לפני 1861 והיה בשימוש עד 1937. הוא חולל בתקופת הנאצים ושוקם בשנת 1967. יש בו שרידים של 25 מצבות; מאז נובמבר 1988 מוצבת בכניסה מצבה המנציחה את אזרחי שטומלן היהודים שנרצחו בתקופת הנאצים.
מאז 1990/1991: פרויקט "Synagogue Stommeln" עם תערוכות תלויות-מקום שנתיות של אמנים בני זמננו מן העולם (ובהם יאניס קונליס, ריצ'רד סרה, גאורג בזליץ, רבקה הורן, סול לוויט, רוזמרי טרוקל, דניאל בירן, אנתוני קראג, פרנץ ארהרד ואלטר, אלפרדו יאר).
1988: מצבת זיכרון בבית העלמין היהודי הנושאת את שמות הנרצחים.
הקהילה היהודית של שטרלזונד נוסדה במאה ה-13. הקהילה חרבה עם גירוש אחרוני היהודים משטרלזונד למחנות ההשמדה ב־1943 ולא הוקמה מחדש.
יהודים הגיעו לאזור הים הבלטי ממערב במהלך ההתפשטות הגרמנית מזרחה, אך גורשו ברובם משטרלזונד בסביבות שנת 1500. רק במאה ה-18 התיישבו שוב יהודים בעיר.
הקהילה הייתה קטנה, ומנתה בשיאה 170 חברים.
ביניהם היו בני משפחות ורטהיים ו, שרשתות חנויות הכלבו שלהן, ורטהיים וקאופהוף, נוסדו בשטרלזונד.
היהודים האחרונים מצפון גרמניה, ובכללם משטרלזונד גורשו למחנות השמדה בשנת 1943. ניסיון לבנות מחדש קהילה יהודית בשטרנלזונד נכשל בשנת 1947.
עד ראשית המאה ה־13 היה האזור שלחוף הים הבלטי מיושב ברובו בידי עמים סלאביים.
במהלך המאה ה־13, עם בואם של מהגרים גרמנים מן האזורים המערביים התיישבו בשטרלזונד גם היהודים הראשונים.
שטרלזונד זכתה למעמד עצמאי של עיר על פי חוק ליבק בשנת 1234. יהודי שטרלזונד לא התגוררו בגטו בשולי העיר, אלא באזור שבאותה תקופה היה ה"עיר החדשה" (Neustadt); הרחוב מתועד לראשונה כ"רחוב היהודים" (Judenstraße) בשנת 1401. בפנקס העירוני העתיק ביותר ששרד של שטרלזונד מוזכרים יהודים בקשר לרכישת קרקעות בשנים 1282 ו־1286.
נראה כי יהודי שטרלזונד היו מבוססים למדי מבחינה חברתית.
בין השאר עסקו במסחר בחפצים משומשים ועבדו כמלווים בריבית ומשכנים.
בהצהרה מיום 17 באוגוסט 1316 התחייבו אבירים ואצילים כלפי עיר שטרלזונד על חוב של 8,000 מרקים ונדיים, והתחייבו לפרוע אותו בחמישה תשלומים במזומן או "על ידי משכון אצל היהודים".
בהצהרה דומה משנת 1319 מוזכרים היהודים שוב כמלווים כנגד משכון.
בעוד שיש תיעוד על קבלת אזרחות עירונית על ידי יהודים בערי פומרניה וקבלת היתרי בנייה לבתים בגרייפסוואלד, אין תיעוד דומה לגבי שטרלזונד.
עם זאת, היהודים הן בגרייפסוואלד והן בשטרלזונד נחשבו לתושבים מבוססים.
הם נהנו מהגנת השליט המקומי מבית ריגן.
אין עדות לעוינות כלפי יהודים בתקופה זו.
אפילו כאשר הואשמו יהודים בהתפרצות המגפה בחלקים נרחבים של גרמניה באמצע המאה ה־14, נרדפו והוצאו להורג, נותרו יהודי שטרלזונד בטוחים: כרוניקות המתארות בפירוט את מוראות המגפה אינן מזכירות פוגרומים בשטרלזונד.
במסמך השמור בארכיון העיר שטרלזונד, ראש העיר ומועצת העיר פאזוואלק ביקשו בשנת 1466 מראש העיר שטרלזונד, מתיאס דארנה, להגן על משה ויהודי נוסף; במקרה של אי־ציות, ייאלצו לפנות לשליט.
בשנת 1481 העניק הדוכס ליהודי פומרניה פריווילגיה (כתב זכות) לתקופה של שש שנים.
במסמך זה הוא שם את היהודים תחת חסותו המפורשת ופירט את זכויותיהם וחובותיהם.
על פי הפריבילגיה הזו, הורשו "לקחת משכונות לילה ויום", למכור את סחורתם בערי פומרניה, ואף הורשו לקיים את מנהגיהם הדתיים.
לאחר משנת 1492 והפוגרום שבא בעקבותיו, התפשטה אווירה אנטישמית אלימה בצפון גרמניה, וככל הנראה הגיעה גם לשטרלזונד.
במהלכה גורשו יהודים מצפון גרמניה, והמעטים שנותרו התנצרו.
עם זאת, מכתבו של דוכס פומרניה ארנסט לודוויג משנת 1571 מראה כי גישה זו לא הבטיחה ביטחון: הוא מורה בו למועצת שטרלזונד לגזור עונש מקל למדי על אסמוס וגנר בגין רצח יהודי.
מסוף המאה 16 ועד המאה ה־18 אין תיעוד נוסף על יהודים בשטרלזונד, ככל הנראה הם גורשו.
בעקבות קונגרס וינה ב־1815 סופחה מערב פומרניה ובתוכה שטרלזונד לפרוסיה.
גם תחת השלטון החדש נאסר על יהודים להתיישב בשטרלזונד או לעסוק במסחר.
עם זאת, השלטון העלים עין מנוכחותם של מספר מוגבל של יהודים שנחשבו "מועילים".
בשנת 1850 הצליחה הקהילה היהודית לרכוש מגרש חקלאי ברחוב גרייפסוולד (Greifswalder Chaussee) ששימש מעתה כבית קברות שני.
מחצית השנייה של המאה ה־19 התרחבו עסקיהם של סוחרים יהודים משטרלזונד לשוק הגרמני ולשווקים זרים.
ב־15 באפריל 1852 פתחו אברהם ותיאודור ורטהיים ברחוב המים חנות "מוצרי אופנה ומפעל", שהיווה את הבסיס לקונצרן ורטהיים.
בשנת 1875 הוקם בית כלבו ורטהיים הראשון על ידי אברהם ואידה ורטהיים, ב־1876 הצטרפו לבית העסק בניו של אברהם ורטהיים, גאורג והוגו, הרחיבו את מגוון המוצרים והנהיגו זכות החזרה, מחירים אחידים ואפשרות לבחון את הסחורה לעומק לפני הרכישה.
בשנת 1902 רכשו משפחת ורטהיים בשטרלזונד את המגרשים ברחוב אוסנרייר מס' 8–10 והקימו שם בית כלבו גדול שנחנך ב־1903. בשנת 1927 נרכשו גם המגרשים השכנים מס' 11 ו־12 ברחוב אוסנרייר.
לאונרד טייץ רכש ב־14 באוגוסט 1879 חנות קטנה לממכר חוטים, כפתורים, תחרה ומוצרי צמר והניח כך את היסודות לרשת החנויות קאופהוף.
העיתון "פומרישר צייטונג" קרא שוב ושוב עוד לפני ה־1 באפריל 1933 לביצוע החרם על חנויות יהודיות שתוכנן על ידי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית ליום זה.
בחרם זה השתתפו מעטים משטרלזונד בלבד.
באותה תקופה הצהירו 134 תושבי שטרלזונד (80 גברים ו־54 נשים) שהם יהודים.
עד 1939 עזבו לפחות 95 מהם את העיר; במפקד האוכלוסין של 1939 נספרו עוד 62 יהודים – כעת על פי ההגדרה הנאציונל-סוציאליסטית.
בשנת 1934 שינתה עיריית העיר את שם רחוב היהודים ל"יודסטראסה" (רחוב היהודים) ביוזמת הסניף המקומי של המפלגה הנאצית.
לאחר חתונתו של היהודי משטרלזונד היינץ כהן עם לואיזה גנצן שנחשבה כארית, התמקמו אנשי "החולצות החומות" SA מול בית משפחת כהן ברחוב פרנקן מס' 72 והפריעו לחגיגות; כהן נלקח למעצר מגן, וכך גם דייוויד מנדלבאום שהיה נשוי אף הוא ל"ארית".
העיתון "פומרישר צייטונג" דיווח על כך ביום המחרת בכותרת "מתנת חתונה מאוחרת / זעם עמך מוצא את מוצאו" וסיים במילים שיהודים אינם ראויים להינשא במשרד רשום, "אלא במקום אחר לגמרי".
ב־15 באוקטובר 1938 היו בשטרלזונד עוד 20 חנויות בבעלות יהודית; ארבעת היהודים בעלי האזרחות הפולנית נאלצו לסגור את עסקיהם ב־28 באוקטובר 1938 וגורשו יחד עם 18 בני משפחותיהם במסגרת גירוש זבונשין ("אקצית פולין").
ב־11 במאי 1939 הודיע ראש העיר ורנר שטול לפרנץ שוודה (שוודה-קובורג) בשטטין על סיום "הסדרת" העסקים היהודיים.
קרן שהוקמה על ידי הסוחר משה לזרוס ישראל, שחילקה מלגות לצעירים ללא קשר לדתם, אוחדה ב־7 בנובמבר 1939 בפסק דין של שטול עם קרן הקרובה לנאציונל-סוציאליסטים, ונשללה הזכות מיהודים לקבל ממנה מלגות.
ב־9 בנובמבר 1939 התקיימה בכיכר השוק הישן שבועת נאמנות ל-SS.
קודם לכן נערך בתיאטרון שטרלזונד טקס לזכר הפוטש במרתף הבירה.
בליל ה־10 בנובמבר 1938, בליל הבדולח, הרסו אנשי SA ו-SS חנויות ואתרי מגורים יהודיים והציתו את בית הכנסת.
העיתון "שטרלזונדר טאגבלט" כתב בנושא בכותרת "הפגנת אנטישמיות בשטרלזונד":
„כמו במקומות אחרים במחוז, התקיימו אתמול גם בשטרלזונד הפגנות ספונטניות נגד היהודים.
[…] בסביבות 5 בבוקר פרצה שריפה בבית הכנסת ברחוב לנגה.
[…] בחנויות יהודיות שונות נופצו חלונות הראווה.
לא הגיעו למקרי שוד או תקיפות.
בשעות הערב המאוחרות של אתמול נוצרו שוב התקהלויות שונות בעיר, והתקיימו הפגנות מחודשות מול החנויות היהודיות.
במהלך היום נלקחו כ־30 יהודים למעצר מגן לשם הגנתם, חלקם שוחררו כבר."
20 היהודים שנלקחו למעצר הועברו למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם שהו בין שבועיים לחמישה שבועות.
ב־11 בנובמבר ערכה המפלגה הנאצית בכיכר השוק הישן עצרת המונים, בה דיבר מנהיג המחוז בייר על "היהדות העולמית וחבריה האדומים והשחורים".
העיתון "פומרישר צייטונג" פרסם את הנאום והוסיף בנוגע לליל הבדולח:
„אפילו אם רוב האנשים ידעו על מה מדובר, עדיין ישנם רבים שלא מוכנים להבין שהיהודי עם כל חבורתו הוא סרטן של עם.
לצערנו אף בשטרלזונד חווינו אתמול ואתמול לשלשום תושבים מקומיים מגנים על פורעי החוק הזויים.
לא יאה לגרמני להציב את עצמו מול יהודי."
שמעון למקה, חזן קהילת בית הכנסת, מסר ב־29 בנובמבר 1939 רשימה של 74 תושבי שטרלזונד יהודים.
הרשימה שהושלמה על ידי הנאציונל-סוציאליסטים על פי חוקי הגזע שימשה בסיס לרשימות הגירוש המאוחרים יותר.
על בסיס הרשאה סודית של היטלר מאוקטובר 1939 נרצחו חמישה יהודים משטרלזונד שהיו קודם לכן בבית החולים הממלכתי של שטרלזונד במסגרת תוכנית T4.
מצבם של היהודים שנשארו החמיר בהדרגה.
הרבה לפני תחילת גירוש יהודי גרמניה בכל רחבי הרייך באוקטובר 1941, הכריז ריינהרד היידריך ב־30 בינואר 1940 שברצונו לפנות את דירות היהודים בפומרניה לטובת גרמנים אתניים מבאלטיק מסיבות של "כלכלת מלחמה".
בין יהודי פומרניה שגורשו בתחילת 1940 לגטו לובלין היו לפחות 36 משטרלזונד (33 מבוגרים ושלושה ילדים), שנעצרו בלילה שבין 12 ל־13 בפברואר 1940 והועברו לשטטין.
מבין 20 בעלי עסקים שהיו רשומים באוקטובר 1938 חיו בשטרלזונד ב־29 באפריל 1941 רק שניים, ורשומים עוד תשעה שמות של תושבים יהודים.
חמשת הגברים היהודים גויסו לעבודות כפייה.
בסתיו 1943 הועברו הם יחד עם משפחת דורן (אדמונד, הרטה ובתם אווה) לאושוויץ.
פרט לאחד, החייט מקס קוטליארסקי, כולם נספו שם, ביניהם גם איזידור לווקוביץ, מנהל לשעבר של בית כלבו של לאונרד טייץ.
רק קוטליארסקי חזר לשטרלזונד, שורדת נוספת, פלורה מנתל, עזבה את העיר.
ב־2 בספטמבר 1947, באישור סגן נשיא ממשלת המדינה, גוטפריד גרונברג, התכנסו 22 יהודים בשטרלזונד כדי להקים קהילה יהודית חדשה למחוזות שטרלזונד, ריגן, אוזדום, גרים, דמין, גרייפסוואלד, אנקלאם, אוקרמונדה וראנדו, עם מטה בשטרלזונד.
עם זאת, התוכנית נכשלה משום שהיו נוכחים פחות מעשרה גברים יהודים.
ב־30 במרץ 1787 נחנך בית הכנסת של היהודים בלנגה מס' 69 שהבנייה שלו החלה בשנה הקודמת.
הוא הכיל 200 מקומות ישיבה וכלל מקווה.
למימון בניית בית הכנסת תרמו יהודים מכל רחבי פומרן השוודית.
בשנת 1913 שופץ בית הכנסת באופן מלא.
לרגל חנוכתו מחדש ב־16 בספטמבר 1913 הביע ראש העיר ארנסט גרונוב, את תקוותו ש"אזרחינו היהודים ימשיכו לחיות בעיר זו בשלום ובהרמוניה עם אזרחיהם הנוצרים כפי שהיה עד כה".
בליל ה־10 בנובמבר 1938 הרסו אנשי SA ו-SS חנויות ומגורי יהודים והציתו את בית הכנסת, שנהרס חלקית.
מועצת העיר רכשה אותו ב־12,000 רייכסמארק והעבירה אותו לסיוע טכני חירום לשימוש כמבנה משרדים ולינה.
בהפצצת שטרלזונד ב־6 באוקטובר 1944 נפגע המבנה קשות ולא שוקם.
ב־28 באפריל 2009 הוצב לוח זיכרון במבנה שבחצרו עמד בית הכנסת, בנוכחות הקנצלרית אנגלה מרקל והרב והעיתונאי הגרמני ויליאם וולף.
בית הקברות היהודי ברחוב גרייפסוולדר חאוסה, מצבת הזיכרון היהודית שנחנכה ב־1988, ורחוב היהודים בעיר העתיקה משמשים עדיין כתזכורת לקהילה היהודית בשטרלזונד.
מאז 2006 הונחו גם אבני נגף.
מצבת הזיכרון ליהודי העיר, שנחנכה ב־1 בנובמבר 1988 ברחוב היהודים פינת אפולוניימרקט, הועברה ב־1992 לחצר מנזר יוחנן לאחר שהושחתה שוב ושוב על ידי גרפיטי.
ביד ושם, שטרלזונד מופיעה על לוח אבן בבקעת הקהילות.
כינויים נוספים לקו הירוק הם "גבולות 4 ביוני 1967", "גבולות 67" וגם "גבולות 48".
במפה הרשמית של מדינת ישראל, עליה החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון של ממשלת ישראל באוקטובר 1967, על בסיס קווי הפסקת האש של מלחמת ששת הימים, הקו הירוק אינו מסומן.
גבולותיה של ישראל לפני 1967 שיקפו את פרישׂת הכוחות הישראלים והערבים בעקבות הסכמי שביתת הנשק לאחר מלחמת העצמאות והשינויים שחלו בראשית שנות ה-50. רשמית לא היה זה קו גבול אלא קו הפרדת הכוחות בין ישראל לשכנותיה.
"בעיני העולם, זהו קו הגבול המזרחי של מדינת ישראל, אך המדינה איננה מקבלת טענה זו, ולתפיסתה קו זה אינו קיים.
קו גבול אחר – אם ייקבע – ייקבע בהסכם בין מדינת ישראל למדינה פלסטינית, אם זו תקום אי פעם".
לדוגמה, בהסכם לשיתוף פעולה שנחתם בין ארגון מגן דוד אדום ומקבילו הסהר האדום הפלסטיני בדצמבר 2005 נקבע כי הקו הירוק יגדיר את הגבול בין תחומי הפעילות הגאוגרפיים של הארגונים.
"הקו הירוק" הקיף 78% משטחו המערבי של המנדט הבריטי, שהחל מ-1922 כבר לא כלל את עבר הירדן המזרחי.
הוא חפף פחות או יותר את הגבול של שטח המנדט עם סוריה ולבנון, את רוב הגבול עם מצרים, ואת הגבול עם ירדן בערבה ומטירת צבי ועד חמת גדר.
חלק גדול מאזור ההר במרכז הארץ נכבש על ידי ירדן ב-1948. שטח זה סופח על ידי ירדן וכונה "הגדה המערבית" , כלומר, השטח שממערב לנהר הירדן, כדי להבדילו מיתר ממלכת ירדן דאז שנמצאה ממזרח לנהר הירדן.
בישראל השטח נקרא "יהודה ושומרון".
רצועה צרה לאורך מישור החוף הדרומי עברה לשליטה צבאית מצרית, וכונתה "רצועת עזה" .
בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לממלכת ירדן בשנת 1949 נאמר מפורשות שקו זה אינו גבול.
סעיף קטן 2 מתוך סעיף 2: "כן מכירים הצדדים כי שום תנאי מתנאי ההסכם הזה לא יחרוץ בשום אופן את זכויותיו, תביעותיו ועמדותיו של כל אחד מהצדדים ביישובה הסופי של שאלת ארץ ישראל בדרך שלום, באשר תנאי הסכם זה נקבעים מתוך שיקולים צבאיים בלבד".
סעיף קטן 9 בתוך סעיף 6: "קווי שביתת הנשק שהוגדרו בסעיפים 5 ו-6 של הסכם זה נקבעו בהסכמת הצדדים בלי לחרוץ מראש סדרים טריטוריאליים או קווי גבול לעתיד לבוא או תביעות של צד מן הצדדים בעניינים אלה".
מדינת ישראל לא הכריזה עם הקמתה על גבולותיה באופן רשמי ולפיכך שימש הקו הירוק כגבול דה-פקטו של ריבונותה.
כיום רואות רוב מדינות העולם והארגונים הבין-לאומיים את הקו הירוק כגבול רשמי ולא מכירות בהגדה המערבית רצועת עזה ורמת הגולן כחלק ממדינת ישראל.
בפועל גבולות מדינת ישראל הנוכחיים הם על בסיס הקו הירוק כי ישראל מעולם לא סיפחה את הגדה המערבית ורצועת עזה וסיפחה רק את רמת הגולן ואת מזרח ירושלים.
הקו הירוק, בקטעים התוחמים את "יהודה ושומרון" (הגדה המערבית) ואת "רצועת עזה", יצר מחסום סגור בתוך אזור שהיה מיושב בצפיפות, ואשר לא היה בו כל גבול לפני כן.
לפיכך, קביעת התוואי המדויק שלו הייתה מסובכת, ופגיעתו ביישובי הסְפר הייתה גדולה.
לאורך רוב התוואי קיבע הקו הירוק את מצב החזית בתום מלחמת העצמאות.
קווי שביתת הנשק היו בעלי אופי צבאי טהור, הוכנו בחופזה במטרה לשים קץ לשפיכות הדמים בהקדם האפשרי, ונועדו לספק שלב מעבר רגוע להסכם שלום סופי.
כתוצאה מכך, קווי שביתת הנשק נקבעו בלי התחשבות בגבולות הכפרים או בזכויות המים.
הם מהווים, למעשה, הסכמים לאי התקפה לפרק זמן בלתי מוגבל, אך אינם מכילים בתוכם שום הוראה לכינון יחסים נורמליים בין מדינות שכנות.
תחילת התקופה מאוגוסט 1949 עד יוני 1956 הייתה כאוטית, אך במהרה עברו ועדות שביתת הנשק שהוקמו על ידי האו"ם לשגרה של תלונות הדדיות בין ישראל לבין שכנותיה.
בתחילה הצליחו אנשי האו"ם להתמודד עם תלונות על הפרות של שביתת הנשק ברמת המפקדים המקומיים.
אך ההגדרה המעורפלת של הקווים – "קווי הפוגה" – תרמה לכך שככל שהזמן עבר, נוצרה תרבות של תביעה ותביעה נגדית בין הצדדים, בניגוד למטרתן המקורית של הוועדות, ועוצמת התקריות גברה.
אי לכך התרומה של ועדות שביתת הנשק ליצירת קיום בשלום הייתה מוגבלת, מה גם שהסנקציות שהן היו מסוגלות להטיל (גינוי רשמי על ידי מועצת הביטחון) לא היו חזקות.
במשך כ־18 שנים, משנת 1949 עד לאחר מלחמת ששת הימים, חוסר ההרמוניה בתוך הוועדות שיקף את מערכת היחסים הקיימת בין המדינות, כך שסכסוכים והתנגשויות בוועדות הפכו לנפוצים, למעט המקרה של הוועדה בין ישראל ולבנון.
ועדות שביתת הנשק היו שונות מאוד זו מזו, ולמעשה היו ארבע משימות שונות של שמירת שלום – תחת ארגון אחד.
המחלוקות בוועדת שביתת הנשק עם סוריה התרכזו במאבק על הריבונות על המים באזור המפורז ומעבר לו.
סוגיות המחלוקת עם ירדן היו הקו העירוני בירושלים ובמיוחד המובלעת הישראלית בהר הצופים, וכן אזור לטרון שהיה שטח הפקר וכונה "השטח שבין הקווים".
החדירה לתוך ישראל מירדן הביאה לפשיטות תגמול על ידי יחידות צבאיות כגון פעולת קיביה ופעולת נחלין.
חוסר שביעות רצונה של ישראל מהתנהגות האו"ם הוביל אותה לפרוש מהוועדה עם סוריה בשנת 1951 ומהוועדה עם ירדן בשנת 1954. לעומת זאת המחלוקות בוועדת ישראל–לבנון היו קטנות יותר בשל היחס הפחות נוקשה של סיורים ישראליים כלפי המסתננים.
פגיעה ברציפות טריטוריאלית של יישובים קיימים
השיקולים שהנחו את הצדדים בעת המשא ומתן על התוואי היו בעיקר צבאיים, אולם בעת שסומן הקו בשטח התגלה כי במקומות רבים הוא חוצה כפרים, או מפריד בין בתי חקלאים לשדותיהם.
עקב כך נעשו בו תיקונים קלים, ונקבעו סידורים מיוחדים למעבר מוגבל בין צידיו במקומות מסוימים.
יישובים שנפגעו באופן מיוחד מסימון הקו הירוק הם העיר ירושלים, שהגבול חצה אותה במרכזה, קיבוץ רמת רחל, שהגבול הקיף אותו מכל עבר, העיר הערבית קלקיליה שהגבול עבר בפאתיה, והכפר הערבי ברטעה שהגבול חילק אותו לשניים.
כל היהודים שישבו מעברו המזרחי של הקו הירוק, באזור גוש עציון וברובע היהודי של ירושלים העתיקה, נלקחו במהלך המלחמה בשבי הירדנים, והועברו בתום המלחמה לישראל.
התושבים היהודים של כפר דרום ונהריים התפנו במהלך המלחמה, בעקבות לחץ צבאי של מצרים וירדן, בהתאמה.
רוב הערבים שישבו באזור שהפך לצד הישראלי של הקו הירוק נמלטו או גורשו במהלך המלחמה.
ערבים שנותרו בתחומי הקו הירוק אחרי סגירת הגבול, קיבלו אזרחות ישראלית.
אזור טייבה–אום אל-פחם–באקה–טירה, המכונה "המשולש", היה אמור לעבור לשליטה ירדנית, אך ישראל התעקשה לכלול אותו בשטחה, משיקולים צבאיים, ובשל כביש ואדי עארה (נחל עירון) שמשמש עורק תחבורה לצפון הארץ.
ירדן הסכימה לכך, מתוך הנחה שמדובר בקו גבול זמני בלבד, ולפיכך הועבר האזור כולו על תושביו לידי ישראל.
תושבי האזור הערבים הם כיום אזרחי ישראל.
בנובמבר 1967 אישרה ועדת השרים לענייני ביטחון את עמדתו של יגאל אלון להפסיק לסמן במפות את הקו הירוק, ובמקומו לסמן את קווי הפסקת האש החדשים, שיסומנו בצבע סגול.
מאז 1967 ניכרת מגמה הדרגתית של טשטוש הקו בשטח, בספרי לימוד, ובמפות.
הגבול בין ישראל וירדן, מים המלח ועד אילת נותר הקו הירוק, למעט תיקונים קלים שנעשו בהסכמה בין המדינות.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ונסיגת צה"ל מסיני חזר הקו הירוק להיות גבול ישראל–מצרים.
באתר המפות הממשלתי Govmap מוצגת מפת מדינת ישראל ללא הקו הירוק.
ב-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את הצעת ועדת UNSCOP לחלוקת שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות עצמאיות ושטח נייטרלי בירושלים ובבית לחם.
ההצעה כללה פירוט של תוואי הגבול בין המדינות.
אי-מימוש התוכנית ביטל למעשה את תוואי הגבול שהוצע בתוכנית, אך במהלך מלחמת העצמאות הוא נלקח בחשבון במידה מסוימת בעיקר על ידי ישראל וירדן.
ביום הקמתה שלטה ממשלת ישראל רק בחלק קטן של השטחים שנועדו לה בתוכנית החלוקה, אולם במסגרת הכרזת העצמאות נמנע בן-גוריון מתיאור גבולות המדינה מתוך הנחה שנושא זה עדיין פתוח למשא ומתן.
על אף העובדה שכוחות היישוב נאלצו לסגת מחלקים גדולים של מישור החוף הדרומי ושל אזור ההר, בסופה של המלחמה הצליח צה"ל להדוף את צבאות מצרים וירדן ולהשתלט על מרבית שטחי המנדט הבריטי.
במסגרת המשא ומתן שנערך באי היווני רודוס עם תום המלחמה ב-1949 שימש קו החזית בתום המלחמה כבסיס לקו הירוק, אולם נערכו בו כמה שינויים – המובלעת שכונתה כיס פלוג'ה (כיום: אזור צומת פלוגות), שהייתה בשליטת הצבא המצרי, עברה לישראל.
ישראל מצידה נסוגה משטחים קטנים בסיני שצה"ל הצליח להשתלט עליהם.
רצועת עזה עברה לשליטה צבאית מצרית.
אזור יהודה ושומרון עבר לשליטת ירדן, למעט אזור ואדי עארה (נחל עירון) שהעבירה ירדן לישראל.
בנוסף על כך נסוגה ישראל מכפרים בגליל העליון הלבנוני שנכבשו על ידה במלחמה וסוריה נסוגה ממשמר הירדן ומשטחים ממזרח לכנרת שכבשה במלחמה.
כל השטחים הללו נשארו מפורזים.
במהלך סימון הגבול התברר שהתוואי המתוכנן יוצר בעיות קשות במקומות מסוימים.
עקב כך, שונה תחום רצועת עזה.
הקו הירוק הוסט מעט דרומה, אולם נוספו לרצועת עזה הגבעות בדרום מערב הרצועה.
בקטע התוחם את יהודה ושומרון הוכנסו תיקונים רבים שנועדו למנוע ביתור יישובים או ניתוק חקלאים מאדמותיהם, ובכל זאת תושבי אזור הספר החדש נפגעו במידה רבה.
הפגיעה הרבה ביותר הייתה בעיר ירושלים שנחצתה בלב השטח הבנוי.
גם הכפר ברטעה נחצה באופן שהשאיר שליש ממנו בתחום ישראל ושני שלישים בתחום ירדן.
חציית הכפר נבעה מטעות במפות שעליהם סומן הגבול, וכיוון שהצדדים לא הצליחו להסכים על פתרון במקום.
העיר קלקיליה הפכה למעין מובלעת ירדנית בתוך ישראל (עם חיבור צר לשטח יהודה ושומרון).
קיבוץ רמת רחל בפאתי ירושלים נפגע קשות מהעובדה שהגבול החדש עבר כמעט מכל עבריו.
הקו הירוק בין ישראל לסוריה היה אמור לחפוף את הגבול הבין-לאומי של המנדט הבריטי, אך סוריה לא כיבדה אותו והשתלטה על שטחים קטנים אך משמעותיים (חמת גדר, רמת הבניאס ועוד) ועל כל השטח ממזרח לנהר הירדן ואף על חלק בצפון מזרח אגם הכנרת.
באזור סוסיתא גובש הקו בעקבות הקרב של אנשי עין גב ששחררו את המקום וכללו אותו בתחומי מדינת ישראל מאז 1948.
בנוסף, הקו הירוק יצר מצב שבו מרבית מקורות המים של ישראל (חלק ממקורות הירדן, אקוויפר ההר והכנרת) נמצאו בשליטה ערבית.
מכיוון שלא הושג סיכום מפורש על כך, החליטו מדינות ערב לבצע הטיה של המים, מה שהביא בסופו למלחמה על המים באמצע שנות השישים.
לטענת ההיסטוריון אלעד בן-דרור, מתווך האו"ם ראלף באנץ' העריך שהקו-הירוק שאותו שרטט יישאר קו הגבול של ישראל לתקופה ארוכה.
ההבדלים בין הקו הירוק לקווי 4 ביוני 1967
בשתי גזרות ושלושה מוקדים אין חפיפה בין הקו הירוק לקווי 4 ביוני 1967, עקב שינויים לאורך קווי הפרדת הכוחות בראשית שנות ה-50 כתוצאה מפשרה או פעולה חד-צדדית של מי מהצדדים.
שטחים ממערב לקו הגבול הבין-לאומי ובתחומי המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה שצבא סוריה פלש אליהם במלחמת העצמאות ושבהסכם שביתת הנשק הוגדרו כשטח ישראלי מפורז והסורים שבו והשתלטו עליהם בראשית שנות ה-50 – רכס הבניאס, האזור ליד משמר הירדן ומובלעת אל-חמה, עד מלחמת ששת הימים.
"פשרת שעה" עם מצרים בפברואר 1950 – שינויים בגבול רצועת עזה עם ישראל, שבמסגרתם סופחו בפועל כ-4 קמ"ר מרצועת עזה לשטח ישראל.
כיבוש ישראלי של השטח המפורז בניצנה במבצע הר געש (1955), עקב כניסת כוחות צבא מצרים לשטח המפורז.
הסורים משתמשים במונח "גבולות 4 ביוני 1967" כקוד לתביעה סורית להשיב לשליטתם את השטחים המפורזים, רכס הבניאס ומובלעת אל-חמה (מול היישובים דן, דפנה ושאר ישוב) – שטחים שהשליטה בהם תקנה לסורים זכויות שימוש במי הירדן, הכנרת והירמוך.
עד מלחמת ששת הימים גרסה תורת הלחימה של צה"ל כי בעת מלחמה כוללת יש להעביר את הלחימה מהר ככל האפשר לשטחו של האויב.
ההנחה הייתה שישראל אינה יכולה להרשות לחימה בשטחה, בייחוד באזור השרון המכונה "המותניים הצרים של ישראל".
תורת הלחימה הזו הוכחה כיעילה – כשלושה שבועות לאחר היווצרות האיומים הראשונים, וכשנראה כי המלחמה אינה נמנעת, פתח צה"ל במתקפת מנע ופלש אל השטחים שמעבר לקו הירוק.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל שטחים נרחבים בכל החזיתות, הרבה מעבר לקו הירוק:
בצפון, כבשה ישראל מידי סוריה את רמת הגולן והגיעה עד הכתף הדרומית של הר החרמון.
במזרח, כבשה ישראל מידי ירדן את כל שטחי יהודה ושומרון (הגדה המערבית) ואת העיר העתיקה בירושלים והגיעה עד לנהר הירדן.
בדרום, כבשה ישראל מידי מצרים את רצועת עזה ואת כל חצי האי סיני.
כיבושים אלה יצרו בעיה מורכבת עבור ישראל והתושבים הפלסטינים כאחד: בתום המלחמה, שלטה ישראל על שטח גדול פי כמה משטחה המקורי, ועל אוכלוסייה של כ-3 מיליון פלסטינים.
הפלסטינים, תושבי יהודה ושומרון והרצועה (חלקם היו אזרחים ירדנים וחלקם ללא אזרחות), נאלצו לקבל משטר צבאי זר.
ישראל החליטה שלא לספח את רוב השטח הכבוש, שכן צעד כזה היה עלול ליצור משבר ביחסי החוץ של המדינה, וכמו כן צעד כזה היה מחייב אותה להעניק אזרחות לתושבי השטחים המסופחים, מהלך שהיה מקטין במידה ניכרת את שיעור היהודים באוכלוסיית המדינה, עד כדי איום על הרוב היהודי.
מצד שני, ישראל לא רצתה לסגת מהשטחים, הן מטעמים ביטחוניים-אסטרטגיים, הן מטעמים מדיניים (השטחים עתידים להפוך לקלף מיקוח עבור ישראל), והן מטעמים אידאולוגיים.
ישראל הנהיגה ממשל צבאי בשטח הכבוש, ברוח אמנת ז'נבה הרביעית, אך במקביל סיפחה את שטח מזרח ירושלים בצו שפורסם חודשים ספורים לאחר המלחמה, על-פי חוק של הכנסת.
הצו הורה על החלת החוק הישראלי על שטח שכלל את החלק הירדני של ירושלים וכן כמה כפרים ועיירות בסביבתה.
שטח זה מכונה מזרח ירושלים והוא שייך לשטח המוניציפלי של עיריית ירושלים.
לתושבי האזור הוענק מעמד של תושבי קבע.
כמו כן החלה ממשלת ישראל בהקמת יישובים ישראליים בשטחים שנכבשו.
תחילה הוקמו יישובים על-פי תוכנית אלון, שגרסה כי יש להחזיק בשטחי בקעת הירדן ובאזורים אסטרטגיים אחרים, ולהחזיר את היתר.
מאוחר יותר הוקמו יישובים גם באזורים אחרים.
הקו הירוק נשאר גבול מִנהלי בין השטחים שנתונים למָרוּת ישראל.
החוק הישראלי חל על השטחים שבגבולות הקו הירוק, אך לא על השטחים שמעבר לו.
בשטחים אלה המשיך לחול החוק של המדינות ששלטו בהם לפני מלחמת ששת הימים, וצווים של הממשל הצבאי הישראלי.
זמן קצר אחרי המלחמה הנהיג שר הביטחון דאז, משה דיין, מדיניות שכונתה "הגשרים הפתוחים".
במסגרת המדיניות הזאת נשארו גשרי נהר הירדן (בייחוד גשר אלנבי) פתוחים למעבר אנשים וסחורות, כך שנשמר הקשר בין ממלכת ירדן לבין יהודה ושומרון (הגדה המערבית).
במקביל נפתח הקו הירוק לתנועה חופשית, ובוטלה הדרישה מן הפלסטינים להצטייד באישור מיוחד לשם ביקור בישראל גופא.
לפיכך, נוצר קשר עקיף אך רצוף בין ישראל לירדן.
המדיניות הזאת החזיקה מעמד עד האינתיפאדה הראשונה (שפרצה בדצמבר 1987).
עם התמשכות האינתיפאדה ובגלל הסכנה לביטחון ישראל הוטלו עוד ועוד מגבלות על מעבר פלסטינים אל תוך תחומי הקו הירוק, עד שלבסוף נסגר הקו הירוק לתנועת פלסטינים כמעט לגמרי.
תנועה חופשית של ישראלים מעבר לקו הירוק נמשכה עד קריסת הסכמי אוסלו כעשר שנים מאוחר יותר.
ישראל ממשיכה לספק שירותי חשמל, מים, טלפון ודואר לפלסטינים, אם כי באופן פחות סדיר מכפי שנהגה בעבר.
הקו הירוק בין רמת הגולן לגליל נשאר פתוח לגמרי מאז מלחמת ששת הימים.
עם קבלת חוק הגולן בכנסת ב-1981 החלה ישראל להתייחס לרמת הגולן כאל חלק בלתי נפרד משטחה.
בשנת 1979 נחתם הסכם שלום בין ישראל למצרים, אשר במסגרתו החזירה ישראל למצרים את כל חצי האי סיני והרסה את כל היישובים הישראליים שנבנו בו אחרי מלחמת ששת הימים, כולל חבל ימית.
במשא ומתן שקדם לחתימת ההסכם, דרשה מצרים לקבל לידיה בחזרה את כל שטח חצי האי סיני, אך לא את שטח רצועת עזה.
בהסכם השלום לא הוזכר הקו הירוק, אלא הגבול הבין-לאומי האחרון שסומן – קו הגבול שקבעו האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית ב-1906. קו גבול זה זהה לתוואי הקו הירוק, למעט הקטע הצפוני שלו – הקו הירוק מכליל את רצועת עזה בתחומי מצרים, בעוד הסכמי השלום, כאמור, הותירו אותה בשליטה ישראלית.
זו הייתה הפעם הראשונה שישראל נסוגה משטחים שכבשה במלחמת ששת הימים.
חוק ירושלים וחוק רמת הגולן
בשנת 1981 התקבל בכנסת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
החוק מגדיר את בירת ישראל כ"ירושלים השלמה והמאוחדת".
באותה שנה התקבל בכנסת חוק רמת הגולן שמחיל את החוק והמשפט הישראלי על רמת הגולן.
רוב מדינות העולם אינן מכירות בסיפוח מזרח ירושלים למדינת ישראל, ומחשיבות את השכונות הישראליות שנבנו שם כהתנחלויות.
בשנת 1993 נחתם ההסכם אשר היה הראשון בסדרת הסכמים, אשר כונו הסכמי אוסלו.
במסגרת הסכמי אוסלו הוקמה הרשות הפלסטינית ושטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה חולקו לשלושה אזורי שליטה:
שטחי A: בשליטה ביטחונית ואזרחית של הרשות הפלסטינית.
שטחי B: בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של צה"ל.
שטחי C: בשליטה מלאה של צה"ל ושל הרשויות המקומיות האזרחיות, ברובן מועצות מקומיות.
בשטחי C נמצאות כל ההתנחלויות, והגדרתם נקבעה בעיקר על-פי גורם זה.
מנהלה מיוחדת, מנהלת התיאום והקישור (מת"ק), המתפקדת למעשה כיחידה של צה"ל, מופקדת על תיאום בין פעולות צה"ל לפעולות המשטרה הפלסטינית.
הסכם השלום והגבול עם ירדן
גם בהסכם השלום בין ישראל לירדן לא מוזכר הקו הירוק, אלא קו הגבול שקבעו רשויות האימפריה הבריטית בין שטח המנדט הבריטי לשטח אמירות עבר הירדן (מאוחר יותר: ממלכת עבר הירדן).
כיוון ששתי הישויות היו בהשפעה בריטית, קו הגבול לא סומן בפועל אלא תואר ושורטט על מפות בלבד.
הסכם השלום קובע שחלק מתוואי הגבול בין ישראל לירדן בשטח שבין חמת גדר וטירת צבי הוא הנהרות הירמוך והירדן, ובמקרה של שינוי זרימתם באופן טבעי, הוא ייקבע מחדש לפי התוואי.
בהסכם נאמר במפורש שאין בהסכם כדי לשנות את מעמדם של שטחי יהודה ושומרון (הגדה המערבית).
הגבול בערבה סומן לראשונה בעקבות ההסכם.
פירוש הגדרת תוואי הגבול במסמכים הבריטיים הישנים הייתה שנויה במחלוקת, ולבסוף קיבלה ישראל את הפרשנות הירדנית, והעבירה אליה בחזרה 300 קמ"ר, שבהם שלטה החל משנות החמישים ועד לחתימת הסכם השלום.
עם זאת, שונה קו הגבול כך שכ-14 אלף דונמים של אדמה שעובדה מעבר לקו הגבול המנדטורי לאורך נחל ערבה, הועברו לשטח ישראל ותמורתם העבירה ישראל שטחים בגודל דומה לאורך הערבה.
שני שטחים, מול צופר שבערבה וליד נהריים, "אי השלום", הם שטחים בריבונות ירדנית המעובדים בהיתר על ידי חקלאים ישראלים.
קטע הגבול מעין גדי ועד בית שאן לא סומן, מפני שלטעמה של ירדן אין כל ישות עצמאית השוכנת ממערב לקו זה כי הרשות הפלסטינית איננה מדינה עצמאית ומדינת ישראל לא סיפחה אליה שטח זה.
בכל מקרה, קו הגבול בקטע זה עובר בתוך ים המלח ובמרכז נהר הירדן ולכן אין כל צורך לסמנו בפועל.
בשנת 2004 החליטה ממשלת ישראל (בראשות אריאל שרון), בהחלטה שאושרה על ידי הכנסת, לפנות באופן חד-צדדי את כל היישובים הישראליים ואת כוחות הצבא ומתקניו מרצועת עזה, וכן ארבעה יישובים בצפון השומרון.
תוכנית זו, שמכונה "תוכנית ההתנתקות", נתקלה בהתנגדות מצד קבוצות גדולות בחברה הישראלית (במיוחד מצד הציבור הדתי), אך יצאה בכל זאת אל הפועל בשנת 2005. באוגוסט אותה שנה, פונו מרצועת עזה כל התושבים הישראלים, כל היישובים נהרסו וצה"ל פינה את כל כוחותיו ומתקניו מהרצועה.
ישראל הודיעה כי היא מבטלת את הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה, והחלה להתייחס לקו הירוק ברצועת עזה כאל גבול לכל דבר, הגם שלא הכריזה על כך באופן רשמי.
כיום רואה ישראל ברשות הפלסטינית את האחראית לשלטון ברצועת עזה, אם כי רשות זו אינה נחשבת כמדינה.
תמיכה והתנגדות לחזרה לגבולות הקו הירוק
עד אמצע שנות ה-80 התמיכה בחזרה לגבולות הקו הירוק בקרב הציבור בישראל הייתה מצומצמת, אולם היא הייתה נחלתם של כמה אישים בולטים.
דוד בן-גוריון, שהיה ראש הממשלה בעת קביעת הקו הירוק, הביע לאחר המלחמה את עמדתו שיש לחזור לקו הירוק ברוב חלקיו, למעט בירושלים וברמת הגולן, ובלבד שמדינות ערב השכנות יסכימו לשלום מלא עם ישראל.
בתקופה ההיא בן-גוריון כבר לא כיהן בשום תפקיד רשמי, ועל כן דבריו שיקפו את דעתו האישית בלבד.
ב-16 באוגוסט 1972 דיווח זאב שיף בעיתון הארץ כי בן-גוריון שינה את דעתו וכי אין הוא תומך עוד בנסיגת ישראל לקו הירוק.
שיף ציטט מקורבים לבן-גוריון שטענו כי חל שינוי בעמדתו כיוון שהתאכזב מהסיכוי לכונן שלום עם מדינות ערב, וכיוון שהתרשם מהצלחת ההתנחלויות.
אישי ציבור אחרים שתמכו בחזרה לקו הירוק היו פרופסור ישעיהו ליבוביץ, אורי אבנרי, העיתונאי ירון לונדון ואחרים, כולם מזוהים כאנשי שמאל.
האינתיפאדה הראשונה, שפרצה בדצמבר 1987, עוררה ביתר שאת את המחלוקת הציבורית בעניין שליטת ישראל בשטחים שמעבר לקו הירוק.
בתחילת שנות התשעים, התמיכה בפינוי השטחים, או לפחות חלקם, החלה לצבור תאוצה, מה שאפשר לרבין לחתום על הסכמי אוסלו, על אף התנגדות עזה של הימין.
בבחירות לכנסת ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1996, הובס השמאל ובנימין נתניהו זכה ברוב יחסי, שהבהיר כי חלק משמעותי בישראל התנגד להמשך הנסיגות.
נתניהו השאיר את עמדתו בסוגיה זו בערפל מסוים – מחד הוא הביע התנגדות לנסיגה לקו הירוק, מאידך הוא הודיע כי ימשיך את ביצוע הסכמי אוסלו.
כישלון שיחות השלום בקמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000 הביאו להקפאת הדיון בנושא, מתוך תפיסה ש"אין פרטנר" בצד הפלסטיני שאיתו ניתן להגיע להסכם שלום.
פיגועי הטרור הבלתי פוסקים בעורף ישראל, הביאו להתפשטות ההשקפה כי כל עוד לא ניתן להגיע להסכם, יש להתחיל ולבצע "התנתקות חד-צדדית", כלומר נסיגה ישראלית חד-צדדית מחלק מהשטחים מעבר לקו הירוק, ויצירת מכשול פיזי, גדר ההפרדה, שימנע מעבר של פלסטינים לתוך תחומי הקו הירוק.
הדבר התבטא בתוכנית ההתנתקות מרצועת עזה של ראש הממשלה אריאל שרון (אף על פי שביצע משאל חברים בתוך מפלגתו והפסיד), שזכתה לאהדה בקרב השמאל, אך בהתנגדות עזה מקרב הימין.
קביעת קו הנסיגה כקו הירוק לא הייתה מובנת מאליה – היו הצעות לתיקונים בקו זה, אולם בסופו של דבר התקבל הקו הירוק מטעמים בין-לאומיים.
ההנחה הייתה שהקהילה הבין-לאומית לא תראה את הנסיגה הישראלית כמושלמת אלא אם תהיה אל הקו הירוק, כולל ביטול הנוכחות הצבאית ברצועה.
מאידך, תוואי גדר ההפרדה ביהודה ושומרון נקבע כך שגושי התיישבות ישראליים יכללו בצידה המערבי של הגדר, והגדר לא תחפוף את הקו הירוק באופן מוחלט.
המתנגדים לנסיגת ישראל אל הקו הירוק באים מחוגים שונים בציבור היהודי בישראל, וגם טענותיהם שונות.
יש המתנגדים לנסיגה מתוך אמונה כי אין לוותר על חלקים מארץ ישראל, כיוון שהיא שייכת לעם היהודי – אם מסיבות היסטוריות, ציוניות או דתיות .
חלק ניכר מבין אלו הם דתיים לאומיים.
רבים אחרים מתנגדים לנסיגה מסיבות ביטחוניות, וסבורים כי שטחים אלה חיוניים לגבולות בני הגנה על מדינת ישראל, טענה זו נשמעת גם בפי המתנגדים מסיבות היסטוריות או דתיות.
עם זאת, רבים אינם מאמינים כי השלטון הפלסטיני הנוכחי, בעיקר לאור עליית חמאס, מסוגל להגיע להסכם שלום שייאכף ויוסכם על כל חלקי העם הפלסטיני.
ישנם גם המצדדים בנסיגה ישראלית חלקית מהשטח, תוך הכללת גושי התיישבות בתחומי ישראל, כמו גם את בקעת הירדן וצפון ים המלח.
הפלסטינים לא היו שותפים לקביעת הקו הירוק, והאינטרסים שלהם כמעט לא נלקחו בחשבון בעת קביעת הקו.
למרות זאת, השפעת הקו הירוק עליהם הייתה מרחיקת לכת.
פלסטינים, בדואים, נוצרים ודרוזים שנותרו בתוך תחומי הקו הירוק קיבלו אזרחות ישראלית, והשתלבו במידה כזאת או אחרת במדינת ישראל.
פלסטינים ובדואים שנותרו בתחומי יהודה ושומרון (הגדה המערבית) קיבלו אזרחות ירדנית ושולבו בממלכת ירדן.
גם בין השנים 1967–1988 היו קשרים הדוקים בין תושבי יהודה ושומרון לבין ממלכת ירדן, קשרים שישראל אפשרה ואף עודדה.
ב-1988 הודיע מלך ירדן דאז, המלך חוסיין, על ניתוק הקשרים בין ירדן לגדה המערבית, ובכך קיבל את עמדת הארגונים הפלסטינים, בעיקר אש"ף, כי באזור זה צריכה לקום מדינה פלסטינית.
ברצועת עזה נותרו התושבים חסרי אזרחות.
הם לא קיבלו אזרחות מצרית ולא אזרחות ישראלית.
מעמדו של השטח נותר לא-ברור מבחינה משפטית, ולעניין זה היו השלכות על תושביו.
הארגונים הפלסטיניים, ובייחוד אש"ף שהוקם ב-1964, סירבו במשך שנים רבות להכיר בקו הירוק כקו גבול, כשם שסירבו להכיר במדינת ישראל או בזכות קיומה.
עמדה זו התרככה בהדרגה – ב"הכרזת העצמאות" הפלסטינית שהוקראה באלג'יריה ב-1988 נרמז כי הפלסטינים מקבלים את קווי החלוקה שהתווה האו"ם ב-1947.
בהסכמי אוסלו מ-1993 כבר הסכים אש"ף לקביעת הקו הירוק כגבול השטח שעליו יחולו ההסכמים, וכיוון שההסכמים כללו הכרה במדינת ישראל, אפשר להסיק מכך שאש"ף ראה בקו הירוק את גבולות מדינת ישראל.
אש"ף סירב להכיר בסיפוח מזרח ירושלים לישראל.
ארגונים פלסטינים גדולים אחרים, בעיקר חמאס, מסרבים גם היום להכיר בקו הירוק באופן רשמי.
ההכרה לכאורה של אש"ף בקו הירוק עומדת בסתירה עם דרישה אחרת שהארגונים הפלסטינים עדיין עומדים עליה – זכות השיבה.
הארגונים הפלסטינים עומדים על כך שפליטים פלסטינים שגרו עד 1949 ביישובים שבתוך תחומי הקו הירוק, יוכלו לשוב ליישוביהם המקוריים אם ירצו בכך.
דרישה זו אינה מתיישבת עם הכרה בריבונות ישראל על השטחים שבתוך תחומי הקו הירוק, כיוון שריבונותה של מדינה כוללת גם את הזכות לשלוט בהגירה אל תוך המדינה ובהתאזרחות המהגרים.
הרשות הפלסטינית ואש"ף שומרים כיום על עמימות בנוגע לאופן שבו לדעתם יש ליישב את הקונפליקט הזה.
ישראל שוללת את הדרישה ל"זכות השיבה" מכול וכול.
במסגרת השיחות המדיניות בין ישראל והפלסטינים בתקופת ממשלת אהוד ברק, הסכימו הפלסטינים להכללת גושי התיישבות ישראליים מסוימים שמעבר לקו הירוק בתחומי ישראל, אך התנו זאת במסירת שטחים שבתוך הקו הירוק לידי פלסטין, בעיקר במערב הנגב ובחבל לכיש.
הקו הירוק, המכונה לפעמים גם "קו אטילה" (על-פי שם הקוד שנתן לו הצבא הטורקי), הוא קו הפסקת האש שמפריד בין הרפובליקה של קפריסין (שבה השלטון קפריסאי-יווני) לבין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (מדינה עצמאית דה פקטו שהשלטון בה קפריסאי-טורקי).
אורכו של הקו כ-300 קילומטרים, והוא מוקף משני עבריו באזור חיץ שנמצא בשליטת כוחות האו"ם ברוב חלקיו, ובשליטת כוחות בריטיים בחלקו הדרומי, אזור שבו מחזיקה בריטניה בסיסים צבאיים לפי הסכם מיוחד ("חוזה האחריות") שנחתם עוד לפני המשבר.
הוא נוצר בשנת 1975 כתוצאה מפלישת טורקיה לקפריסין ב-1974, והשתלטות צבאה על השליש הצפוני של האי.
הפלישה הטורקית באה עקב חשש טורקי מסיפוח קפריסין ליוון, והיא הייתה כרוכה בגירושם של כ-200,000 קפריסאים-יוונים מצפון האי לדרומו, ובגירוש נגדי של כ-60,000 קפריסאים-טורקים מדרום האי לצפונו.
הקו חוצה את האי קפריסין מחופו המזרחי לחופו המערבי.
הוא יוצא מנקודה על החוף המזרחי מצפון לכף גרקו וממזרח לאזור הבסיס הצבאי הבריטי בדקליה.
הוא מתפתל, ובאחת הנקודות פונה צפונה ומגיע אל בירת קפריסין, שם הוא מפריד בין שני חלקי העיר ניקוסיה מדרום ולפקושה מצפון.
הקו הירוק חוצה את העיר בלב השטח הבנוי, ושטח אזור החיץ בתוכה הוא המצומצם ביותר.
מהעיר ממשיך הקו מערבה, ומסתיים מדרום למפרץ מורפו.
החלק שמצפון לקו, שנכבש בידי הצבא הטורקי ב-1974, ושנמצא בשליטה קפריסאית-טורקית, כולל 37% משטח האי.
תקריות אלימות לאורך הקו הירוק אירעו מדי פעם, אבל לא לעיתים קרובות.
ככלל, עם תום הקרבות ב-1974 היה הקו שקט, אבל הוא היה סגור לחלוטין בלי כל אפשרות מעבר דרכו.
בחלקים ארוכים שלו הוקמו מכשולים פיזיים כגון חומות וגדרות שמנעו כל אפשרות למעבר.
רק בשני כפרים שנשארו באזור החיץ שבשליטת האו"ם הוסיפו קפריסאים-יוונים וקפריסאים-טורקים לחיות אלה בצד אלה, אולם גם בהם נשמרה מידה מסוימת של הפרדה בין הקהילות.
שינוי משמעותי במצב התחולל באפריל 2003, כשהוחלט לפתוח את הקו הירוק לתנועה מוגבלת של תושבים קפריסאים ושל תיירים בארבע נקודות.
שתיים מהן באזור שנמצא בשליטת בריטניה, אחת בניקוסיה/לפקושה, ואחת במקום אחר לאורך הקו.
פתיחת הקו הירוק נעשתה בעקבות הציפייה לאיחוד האי לקראת צירוף הרפובליקה של קפריסין לאיחוד האירופי.
התקווה לאיחוד האי נכזבה, כיוון שהסכם האיחוד שהציע מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, נדחה במשאל עם שנערך בחלק היווני.
למרות זאת, ארבע נקודות המעבר על הקו הירוק נותרו פתוחות.
אף על-פי שבאופן רשמי מכירות רוב מדינות העולם, ובכלל זה האיחוד האירופי, בריבונות רפובליקת קפריסין שבשלטון יווני על כל חלקי האי, בפועל רק החלק היווני הצטרף לאיחוד האירופי, והאיחוד האירופי השלים עם קיומה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, גם אם לא באופן רשמי.
ב-3 באפריל 2008 נפתחה נקודת מעבר נוספת על הקו הירוק, ברחוב לדרה שבבירה.
נקודת המעבר הזאת היא היחידה המקשרת ישירות בין החלק הטורקי לחלק היווני, בלי צורך לעבור דרך האזור הנתון לשליטת בריטניה או לשליטת האו"ם.
רחוב לדרה היה הרחוב הראשי של העיר לפני חלוקת קפריסין, אך הוא נחסם וניטש בשנת 1974. פתיחת נקודת המעבר ברחוב לדרה התאפשרה לאחר הפשרה נוספת ביחסים בין היוונים לטורקים בקפריסין ולוותה בטקס חגיגי בהשתתפות מנהיגי שני חלקי האי.
לאורך הקו הירוק קיים אזור חיץ שרוחבו נע בין מטרים בודדים לקילומטרים אחדים.
מיעוט הפעילות האנושית באזור החיץ הביאה ליצירת "פארק לא מתוכנן" שמתקיימת בו מערכת אקולוגית ייחודית.
הקו הפתוח הוא מוקד כלל ארצי המופעל על ידי משרד החינוך הפועל לשמירה על זכויות התלמיד כפי שהן נגזרות מזכויות האדם, חוקי המדינה והאמנה הבינלאומית לזכויות הילד, שישראל אִישררה בשנת 1991.
הקו הפתוח מסייע לתלמידים בשמירה על זכויותיהם, ובמצוקות חברתיות אישיות שלא באו על פתרונן על ידי הגורמים המקומיים (מנהל בית הספר וצוותו, הפיקוח על בתי הספר ומחוזות המשרד), או במקרים בהם התלמיד מעדיף לפנות לגורם מקצועי, שאינו קשור לסביבתו הקרובה ושאינו קשור אליו בקשר אישי.
הסיוע שניתן לתלמיד נעשה תוך שיתוף כל הגורמים במערכת החינוך.
כמו כן מופקד הקו הפתוח על פיתוח וקידום הנושא הכללי של זכויות הילדים במערכת החינוך ומיסודו במדיניות המשרד, בהנחיות הניתנות לעובדיו ובצורות הארגון של המערכת .
על פי מדיניות המרכז, התלמיד זכאי לזכויות הבסיסיות של האדם והאזרח, ובהן הזכות לפרטיות, לכבוד, לשותפות בהחלטות הקשורות לגורלו, לקבלת מידע, להבעת דעה, לייצוג, לשימוע ולהליך הוגן.
בשל תלותו של הילד במבוגר אשר איננו הורה שלו, התלמיד חשוף לאפשרות של פגיעה בזכויותיו ובצרכים הבסיסיים שלו.
הקו הפתוח נועד להיות כלי עבור מערכת החינוך לאתר פגיעות בזכויות התלמיד, ולטפל בהן בתוך המערכת.
בסמכותו של הקו הפתוח לקבל כל פנייה הנוגעת למצוקה או לתלונה של תלמיד.
הקו הפתוח יכול גם לסרב לטפל בפנייה, אם לדעתו היא הוגשה שלא בתום לב או לצורך השתמטות ממילוי חובות.
במסגרת בדיקת הפנייה בסמכותו של הקו הפתוח לפנות ישירות לכל אדם במערכת החינוך (מנהלים, מפקחים, מנהלי מחוזות, בעלי תפקידים ברשויות המקומיות ובעלי תפקידים במטה), לשם קבלת מידע בעל פה ובכתב (כולל מסמכים) או לשם הבהרה של שיקול דעת בפעולות שננקטו.
במסגרת טיפול בפנייה יכול הקו הפתוח לפעול לתיקון עוול, או פגיעה בזכויות תלמידים ובשלומם.
הטיפול נעשה בשיתוף מנהל בית הספר, המערכת הפיקוחית או כל גורם אחר במערכת החינוך.
לעיתים מטופלות פניות התלמיד או הוריו ישירות על ידי הקו הפתוח ולעיתים אלו מופנים לטיפול על ידי גורמים במערכת החינוך ומחוצה לה.
הקו הפתוח רשאי להורות על שינוי או ביטול דרכי טיפול ותגובה, אם אלה פוגעים בזכויותיהם או בשלומם של התלמידים, על פי החוק או על פי נוהלי המשרד, ולהציע דרכי טיפול ותגובה חלופיות בהתאם לצורך.
בסמכותו של הקו הפתוח לתת ייעוץ לגורמים שונים במערכת החינוך (מטה המשרד, בתי-ספר, הרשויות המקומיות) בנושאים מערכתיים שונים, נהלים, מדיניות וארגון, הנגזרים מתלונות ספציפיות.
בהיבט המערכתי, הקו הפתוח מפנה לבעלי התפקידים השונים במשרד מסקנות מערכתיות העולות מהטיפול בפניות.
בנוסף הקו מציע הצעות לתיקון מדיניות, נהלים, דרכי אכיפה ובקרה הקשורים לזכויות התלמידים ולשיפור תפקוד מערכת החינוך.
"הקו - הפתוח" רואה את התלמידים והוריהם כלקוחותיו העיקריים וכמושא הטיפול המרכזי.
"הקו - הפתוח" נותן שירות גם לאנשי חינוך: מנהלים, מפקחים, יועצים ומנהלי מחלקות חינוך ברשויות, בנושאים הקשורים בזכויות התלמידים ובמצוקותיהם.
.1 השירות שנותן "הקו – הפתוח" מיועד לתלמידים במערכת החינוך כולה: גני –הילדים, בתי – הספר היסודיים, בתי –הספר העל –יסודיים ובוגרים.
"הקו-הפתוח" מקבל פניות מכל מגזרי האוכלוסייה בארץ; פנייה ישירה של התלמיד עצמו או של כל אדם אחר המייצג אותו .
.2"הקו – פתוח" מספק מידע וייעוץ לאנשי חינוך בנושאים של קידום זכויות הילד / התלמיד.
המידע מועבר טלפונית או בפרסומים מיוחדים .
.3"הקו – הפתוח" מקיים הרצאות וסדנאות לאנשי חינוך ולגורמים נוספים בנושאים הקשורים בזכויות הילד תוך שימוש בנתונים ובאירועים שהגיעו לטיפולו.
.4"הקו- הפתוח" פועל בתיאום עם הנהלת משרד החינוך הן לשם הטיפול בפניות התלמיד והן לשם מתן משוב למערכת על תופעות בשדה הדורשות התייחסות מחודשת מתוך מגמה לשיפור מתמיד של מימוש זכויות הילד /התלמיד.
בצוות "הקו – הפתוח ", משולבים אנשי חינוך מתחומים שונים, בעלי הכשרה וניסיון מגוונים במערכת החינוך ( הוראה, ייעוץ, פסיכולוגיה, פיקוח וניהול ), זאת כדי להבטיח שירות מתאים הן לצרכים המגוונים של הפונים, והן למערכת החינוך .
כללי האתיקה המקצועית של הצוות
"הקו – הפתוח" רואה בפנייה אליו יצירת קשר דיסקרטי ורגיש.
אי לכך מתחייבים אנשי "הקו – הפתוח" לנושאים הבאים:
לפעול על –פי חוקי המדינה, אמנת האו"ם לזכויות הילד, (1991) ומדיניות המשרד.
להיענות לכל פנייה, מכל מגזרי האוכלוסייה ללא משוא פנים.
לשמור על סודיות וצנעת הפרט.
להעביר מידע הקשור בפונה ובנושא פנייתו רק בהסכמת הפונה.
לבקש את אישור הפונה בכל מקרה של טיפול הדורש את חשיפתו.
"הקו –הפתוח" מטפל בפניות מכל רחבי ישראל.
ניתן לפנות ל"קו – הפתוח" בנושאים הקשורים ביחסים שבין התלמיד למערכת החינוך כגון:
ענישה בלתי מוצדקת או פוגעת
צרכים מיוחדים (כגון: עולים חדשים, לקויי למידה, מחוננים ואחרים)
הפרת הליכים ותקנות של מערכת החינוך
לתת לפונה יחס אדיב ומכובד תוך הקפדה על הקשבה ונכונות לסייע
לספק לתלמיד, להורה או לאיש החינוך, מידע ברור ומדויק בנושא פנייתו ולעדכנו בשלבי התקדמות הטיפול
לבדוק את כל ההיבטים של התלונה ולטפל בה באמינות
לטפל בנושא הפנייה, תוך שמירה על כללי האתיקה המקצועית
"הקו- הפתוח" מתחייב לטפל בתלונות אנונימיות, אלא אם יש לכך הצדקה מבחינת תוכן הפנייה או חומרתה
במהלך הטיפול יוצרים אנשי הקו קשר עם גורמים הקשורים לפנייה, לשם קבלת מידע משלים המסייע בתכנון דרכי הטיפול ומציאת פתרון הולם.
אם הפנייה נוגעת לנושא שאינו קשור ישירות בתחום טיפולו של "הקו – הפתוח" יסיעו אנשיו בהפניה לגורמים המתאימים.
עבודת "הקו – הפתוח" נעשית בשיתוף פעולה והדדיות עם מנהלי בתי הספר, היועצים והמפקחים.
וכן עם מחלקות החינוך של הרשויות המקומיות
עובדי "הקו- הפתוח" עומדים בקשר קבוע עם קובעי המדיניות במשרד החינוך לצורך בחינה מתמדת של מדיניות המשרד והוראותיו, במגמה לשפר ולקדם את נושא זכויות הילד והעלאת רמתם המקצועית של אנשי החינוך.
הקו העירוני הוא השם שניתן לקטע של הקו הירוק שחצה את העיר ירושלים בין 1948 ל-1967. הקו, באורך שבעה קילומטרים, היווה קו גבול זמני לפי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, שחילק את העיר בין מזרחה, שנכבש על ידי הלגיון הירדני במלחמה, לבין מערבה, שהייתה לבירת מדינת ישראל.
דיין שרטט בעיפרון שעווה ירוק את קו העמדות שבשליטה ישראלית, ותל התווה בעיפרון אדום את קו העמדות הירדני.
באותה עת נראה היה לצדדים כי מדובר בקו הפסקת אש זמני, ולא ייחסו משמעות מיוחדת לאי-דיוקים שנבעו מעובי העיפרון, סטיות קלות בשרטוט וקטעים לא-רציפים בקו.
כעבור חודשים אחדים, בעת הדיונים ברודוס באפריל 1949 על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, נמצא כי מפת דיין-תל היא המסמך הרשמי היחיד המציין את הקו בירושלים המחולקת בהסכמת שני הצדדים.
כל העיר העתיקה, השכונות שמצפון אליה, והר הזיתים היו בתחום הירדני.
מערב העיר ומובלעת הר הצופים בצפון-מזרח העיר היו בתחום הישראלי.
באזור ארמון הנציב היה שטח מפורז בשליטת האו"ם, והארמון עצמו נקבע כמטה משקיפי האו"ם.
המעבר נוהל על ידי אנשי מכס ישראלים וירדנים, ושימש בעיקר למעבר דיפלומטים ואנשי או"ם, וכן למעבר של צליינים נוצרים בחג המולד.
מן המעבר יצאה שיירה דו-שבועית אל המובלעת הישראלית בהר הצופים.
שכונות ירושלים המערבית שלאורך הקו היו לשכונות ספר שמגורים בהן נחשבו מסוכנים, ועל כן הפכו לשכונות מצוקה שאוכלסו במעוטי אמצעים והתאפיינו בעוני ובהזנחה.
עם אלה נמנו השכונות שמואל הנביא, מאה שערים, מוסררה, ממילא וימין משה.
ב-22 במאי 1956, כאשר חולָה בבית החולים הצרפתי סן לואי, שעמד על הגבול, הפילה בטעות את שיניה התותבות מהחלון הפונה אל שטח ההפקר שתחתיו.
נזירות בית החולים השיגו את הסכמתם של צה"ל והלגיון הערבי וירדו לחפש את השיניים האבודות, כשאליהן נלווה קצין צרפתי ממשקיפי האו"ם הנושא דגל לבן.
השיניים התותבות נמצאו והוחזרו לבעליהן.
אחת הנזירות אף הונצחה במצלמתו של צלם המגזין "לייף" דוד רובינגר כשהיא מחזיקה את השיניים בידיה, על אף שהשיניים לא היו שייכות לה, אלא לחולה אחרת.
הקו העירוני חצה את ירושלים במשך 19 שנה, עד למלחמת ששת הימים ביוני 1967. בצהרי ה-5 ביוני כבשו הירדנים את ארמון הנציב מידי האו"ם ובכך החלו הקרבות הקרקעיים בירושלים.
חטיבת ירושלים כבשה עוד באותו יום את הארמון וכן את המוצבים שמדרום לו.
אור ליום 6 ביוני, יומה השני של המלחמה, פרצו כוחות הצנחנים את הקו העירוני בחלקו הצפוני, ומשם כבשו את השכונות שמצפון לעיר העתיקה וחברו אל הר הצופים המבודד.
בצהרי ה-6 ביוני פרצו לוחמי חטיבת ירושלים את הגדרות שחצו את שכונת אבו תור, ועם כיבוש השכונה השלימו את כיתור העיר העתיקה.
העיר העתיקה נכבשה בידי צה"ל בכ"ח באייר תשכ"ז- 7 ביוני 1967, המצוין בעקבות זאת כיום ירושלים.
מיד בתום המלחמה הופלו הגדרות וחומות הבטון שביתרו רחובות ושכונות, פורקו הביצורים והוסרו המוקשים.
ריבונות ישראלית הוחלה על מזרח ירושלים, ושני חלקי העיר אוחדו מוניציפלית תחת עיריית ירושלים, שעשתה מאז מאמצים רבים לטשטש ולהעלים את צלקות הקו העירוני.
הקו העירוני אינו קיים עוד כגבול מדיני, אך במובנים רבים חלקו ממשיך להתקיים עד היום ולחלק את העיר אתנית ותרבותית.
כיום מקובל להתייחס אליו במושג "קו התפר", אף על פי שחצייתו אינה מורגשת בהיעדר הגדרות.
הקו הירוק הקיף את ירושלים הישראלית (ירושלים המערבית) משלושת רוחותיה: מדרום, ממזרח ומצפון.
בצידו הדרומי התחיל הקו בכפר בית צפאפא, כשהוא חוצה אותו בסמיכות למסילת הרכבת.
משם המשיך הקו מזרחה כשהוא מקיף את קיבוץ רמת רחל ועובר בינו לבין הכפר צור באהר, ומשם פנה צפונה לאורך הגבול המזרחי של השכונות ארנונה ותלפיות.
המיקום בו שוכן בניין מלון דיפלומט (מלון גני יהודה לשעבר) מציין את המקום שבו עבר הקו; המלון נבנה כאשר פינתו הצפון-מזרחית פולשת מספר מטרים לתוך השטח המפורז.
מתלפיות המשיך הקו אל רכס ארמון הנציב שהיה שטח מפורז בחסות האו"ם, ובו שכן מטה משקיפי האו"ם שפיקחו על קיום שביתת הנשק.
מצפון לארמון הנציב חצה הקו את שכונת אבו תור וביתר אותה לשניים.
שלא כבבית צפאפא, לא נותרו תושבים ערבים מצדו המערבי של הקו; בתיהם ננטשו ומאוחר יותר אוכלסו ביהודים, שחיו בצמידות רבה לשכניהם הערבים מעבר לגבול.
מרכס אבו תור ירד הקו לגיא בן הינום ובריכת הסולטאן דרך שרידי השכונות שמאעה (כיום סינמטק ירושלים) וג'ורת אל-ענב (כיום חוצות היוצר), כשבדרכו הוא כולל בשטח ישראל את הר ציון הצמוד לעיר העתיקה מדרומה, אך ללא כביש שיוביל אליו.
רק ב-1964 סללו ירדן וישראל במשותף כביש המכונה "כביש האפיפיור", שחיבר את ירושלים המערבית להר ציון, לכבוד ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי.
בריכת הסולטאן הייתה שטח הפקר, שגבל בבתי משכנות שאננים וימין משה.
ממנה המשיך הקו צפונה כשהוא חוצץ בין החומה המערבית של העיר העתיקה (בה נמצאים שער יפו ומגדל דוד), לבין שכונת ממילא ובניין עיריית ירושלים.
בית העירייה ההיסטורי, שניצב בכיכר צה"ל, נושא עד היום את צלקות פגיעות הקליעים, עדות למיקומו הרגיש.
מבניין העירייה נטה הקו על פי תוואי הפינה הצפון-מערבית של חומת העיר העתיקה, כשהוא עובר בין הרובע הנוצרי בצפון-מערב העיר העתיקה לבין מוסדות הדת שבנו הנוצרים מחוץ לחומה במתחם הצרפתי: בית החולים סן לואי ובניין נוטרדאם דה ז'רוזלם.
הקו עבר בצמוד לחומה הצפונית של העיר העתיקה והשער החדש לעבר אזור שער שכם (הקטע הקרוי כיום רחוב הצנחנים), ומשם נטה שוב צפונה דרך בתי שכונת מוסררה, לאורך התוואי הידוע כיום כ"דרך חיל ההנדסה" ו"שדרות בר-לב".
באזור זה נחצה רחוב הנביאים, שחלקו המרכזי והמערבי היו בשטח ישראל, ואילו חלקו המזרחי נותר בשטח ממלכת ירדן.
הוא חצץ בין השכונות מאה שערים ובית ישראל בצד הישראלי לבין שכונת החוסיינים, המושבה האמריקאית ושייח ג'ראח בצד הירדני.
באזור זה גם נקבע מעבר הגבול שער מנדלבאום, שאיפשר מעבר בין שני חלקי העיר וקשר ישראלי עם מובלעת הר הצופים.
ב-1999 נבנו בשטח שבין שני צידי הקו, שלושה בתי מלון חדשים ובהם מלון עץ הזית.
גזרתו הצפונית של הקו, באזור השכונות מעלות דפנה ורמת אשכול של היום, עברה בין השכונות שמואל הנביא וסנהדריה בצד הישראלי לבין המוצבים הירדניים של גבעת התחמושת, בית הספר לשוטרים וגבעת המבתר.
בצמידות לקו בגזרה זו שוכן בית הקברות סנהדריה, שהוקם כתחליף לבית הקברות שעל הר הזיתים, שהיה בשליטת הירדנים בתקופה הראשונה שלאחר מלחמת העצמאות.
הקו האדום הוא סרט מלחמה הוליוודי משנת 1998, בבימויו של טרנס מאליק.
הסרט מציין את חזרת מאליק לתעשיית הסרטים ההוליוודית, לאחר היעדרות של שני עשורים.
הסרט מספר את סיפור קרב גוודלקנל, אשר התרחש באיי שלמה, כחלק מן המערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, בין כוחות אמריקניים ליפניים.
הסרט מתמקד בקרב יבשתי של אחת מן הפלוגות האמריקניות.
בסרט תמונות נוף מרהיבות של איי שלמה, המצולמות בצורה סוריאליסטית אופיינית לסרטי טרנס מאליק ובאות בניגוד לסצנות המלחמתיות האלימות.
גם בסרט הזה מאליק משתמש בקריינות, של כל דמות ודמות כדי לתאר את רגשותיה ותהיותיה.
הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה, של הסופר האמריקני ג'יימס ג'ונס, אשר היה חייל בחיל הרגלים האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה.
ג'ונס לחם ואף נפצע בקרב גוודלקנל.
ג'ונס כתב מספר ספרים על חוויותיו ובהם גם את "הקו האדום הדק", עליו ביסס מאליק את הסרט, שתורגם בארץ לשם "הקו האדום".
הליהוק לסרט כלל כוכבי קולנוע רבים, בין השאר השתתפו בו: שון פן, ג'יימס קאבייזל, ג'ון קיוזאק, ניק נולטה, וודי הארלסון, ג'ארד לטו, בן צ'אפלין, ג'ון ס.
ריילי, דאש מיהוק ואדריאן ברודי.
ג'ורג' קלוני וג'ון טרבולטה מופיעים לזמן קצר בסרט, בתפקידי משנה.
ככל הנראה, ארכה הגרסה הראשונה של הסרט כחמש שעות.
מאליק ערך שינויים מפליגים בסרט במהלך חודשי העריכה הארוכים, וסצנות רבות מצאו עצמן לבסוף על רצפת חדר העריכה.
שחקנים רבים שהשתתפו בצילומי הסרט אינם מופיעים בגרסה הסופית, ביניהם: בילי בוב ת'ורנטון, מרטין שין, גארי אולדמן, ביל פולמן, לוקאס האס, ג'ייסון פטריק, ויגו מורטנסן ומיקי רורק.
אדריאן ברודי, שאמור היה לגלם את התפקיד הגדול והמשמעותי בסרט, גילה לתדהמתו בהקרנת הבכורה, שתפקידו התכווץ לכשתי שורות טקסט וכחמש דקות זמן מסך.