tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מידע שפורסם ב-N12 נמצא בתחקיר שכניסת השוטרים לבית החולים והעימותים עם מובילי הארון נעשו בעקבות פניית בן משפחה מדרגה ראשונה של שירין אל המשטרה בבקשה לעזרה משום שהארון "נחטף על ידי קיצוניים" המתכננים לנהל את ההלוויה.
אחיה של שירין אבו עאקלה, אנטון, הוא בן המשפחה היחיד שלה מדרגה ראשונה ושימש איש קשר עם המשטרה.
הוא אמר שהיו אנשים שרצו לשאת את הארון ברגל אך איש לא חטף אותו מהמשפחה, המשפחה ביקשה מהמשטרה לאפשר לנאספים שעה אחת עם הארון ברחבה ללא התערבותה אך לא נענו.
שירלי יוז הייתה מאיירת וסופרת אנגליה.
יוז כתבה ואיירה מעל 50 ספרים ואיירה כמאתיים ספרים.
יוז נולדה ב במחוז צ'שייר באנגליה ב-16 ביולי 1927. אביה היה הבעלים של רשת יוז - מותג חנויות כלבו מוזלות באנגליה.
בילדותה הושפעה מאמנים כגון ארתור רקהאם והית רובינסון ונהגה ללכת לקולנוע ותיאטרון עם אמה.
היא למדה בבית ספר לא דתי בוסט קירבי ובגיל 17 עזבה והחלה ללמוד רישום ועיצוב תלבושות בבית ספר לאמנות בליברפול.
משם עברה ללמוד בעיר אוקספורד ב (ב של אוניברסיטת אוקספורד).
היא נישאה לארכיטקט ג'ון ווליאמי בשנת 1952 ולזוג נולדו שלושה ילדים ביניהם העיתונאי .
יוז נפטרה בגיל 94 בשנת 2022 לאחר מחלה קצרה.
ספריה היו פופולריים ודורות שלמים גדלו עליהם.
באוקספורד עודדו את יוז לעבוד בפורמט של סיפורת מאוירת וליתוגרפיות.
לאחר לימודיה ניסתה לעבוד כמעצבת במה בתיאטרון אך מהר מאוד החלה לעבוד כמאיירת.
בהתחלה איירה ספרים של הסופרות ונואל סטריטפילד.
הספר הראשון שכתבה ואיירה נקרא "היום של לוסי וטום" ("Lucy & Tom's Day") שהפך לסדרה.
מאז כתבה ואיירה עשרות סיפורים כולל הספר שזכה בפרסים רבים בשם "דוגר" ב-1977, סדרת "אלפי" וסדרת "אולי ואני" 1993.
בשנת 2003 גלריית ווקר לאמנות בליברפול ערכה לה תערוכה גדולה, לאחר מכן תערוכה זו עברה למוזיאון אשמוליאן לאמנות וארכאולוגיה באוקספורד.
לאורך הקריירה שלה היא גם איירה 200 ספרי ילדים שנמכרו באלפי עותקים.
ב-2015, בגיל 84 כתבה ספר ראשון למבוגרים בשם "Hero on a Bicycle".
ספריה זכו בפרסים רבים כגון על שם המאיירת קייט גרינאווי לשנת 1977 ו-2003 עבור איור ספרי ילדים בריטיים, וב על שם הסופרת אלינור פרג'ן, לשנת 1984 עבור שירות מכובד לספרות ילדים.
בשנת 1999 הוענק לה עיטור במסדר האימפריה הבריטית בדרגת קצינה, ובשנת 2000 הוכתרה כחברת כבוד של החברה המלכותית לספרות.
כמו כן זכתה בתוארי כבוד באוניברסיטת ליברפול ובאוניברסיטת ג'ון מורס בשנת 2004 וב בשנת 2012. היא הייתה פטרונית של הבריטי.
שירין פולו (בפרסית: شیرین پلو; באנגלית: Shirin polo) הידוע גם בתור אורז חתונה פרסי או אורז לראש השנה (של היהודים הפרסים), הוא פילאף אורז מסורתי של המטבח הפרסי שמקובל להגיש לציון אירועים מיוחדים כמו חתונות.
זוהי גרסה פשוטה של morassa' polō, מילולית "אורז תכשיט".
בקהילות יהדות איראן בעולם, המנה מקושרת לרוב לחגים כמו פורים, פסח, ראש השנה והימים הנוראים.
הוא מוגש גם כאפטאר במהלך הרמדאן.
שירין פולו מוגש בדרך כלל בחגיגות כמו חתונות, ימי הולדת וחגים.
זהו אורז מאודה בסגנון פרסי ומעליו אגוזים ופירות יבשים כמו ברביריס (שיח רב-שנתי קטן, עם פרי של גרגרים אדומים וחמוצים מאוד), משמשים ותמרים.
נהוג להכין שירין פולו בצורה המסורתית של השרייה והרתחה, ואז ניקוז ואידוי לאחר ערבוב עם שמן בישול, זעפרן או כורכום, תבלינים ותיבול אחר.
לפעמים הוא מוכן עם קרום פריך של אורז, תהדיג (אורז פריך, הוא קרום דק של אורז מושחם מעט בתחתית סיר הבישול).
כשהוא מבושל, הוא נפרש על צלחת הגשה עם תהדיג כקישוט.
לאחר מכן הוא מכוסה בפירות יבשים, כגון משמש, ברביריס, תמרים, שזיפים מיובשים ואגוזים כגון פיסטוק, שקדים, אגוזי מלך או אגוזי לוז, ולפעמים קליפות תפוז.
ניתן להשאיר את הפירות היבשים והאגוזים שלמים או קצוצים.
שירין פולו מוגש לרוב עם עוף אפוי מתובל.
שירלי ובר היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כמזכירת המדינה של מדינת קליפורניה, מאז ינואר 2021. טרם כניסתה לתפקיד הייתה חברת האספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז הבחירה ה-79. היא האפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד מזכיר המדינה של קליפורניה.
ובר נולד בהופ שבארקנסו, וגדלה בלוס אנג'לס.
אביה היה חקלאי שנשר מהלימודים אחרי כיתה ו', אך עודד את ובר ושבעת אחיה לדבוק בחוק לימודיהם.
בגיל שלוש עקרה עם משפחתה מהחווה שלהם בהופ ונמלטה מערבה לאחר שאביה מיאן ליישב סכסוך עם חקלאי לבן והמון זועם איים עליהם בלינץ'.
משפחת ובר השתכנה במיזם הדיור הציבורי "פואבלו דל ריו" שבדרום לוס אנג'לס, שם גדלה והתחנכה.
באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס היא השלימה לימודי תואר ראשון, תואר שני, ודוקטורט בתקשורת.
ובר הוא פרופסור אמריטה ללימודי אפריקה באוניברסיטת סן דייגו סטייט .
בשנת 1972 לקחה חלק בהקמת הפקולטה ללימודי אפריקה ואף נהייתה לדיקנית הראשונה שלה, ולימדה שם במשך 40 שנה.
בשנים 2002–2006 הייתה נשיאת המועצה הלאומית ללימודי אפריקה.
ובר הייתה חברת הדירקטוריון ובהמשך יו"ר מועצת החינוך של סן דייגו מ-1988 עד 1996. בעבר שימשה גם כיושבת ראש ועדת שוויון ההזדמנויות של עיריית סן דייגו.
בסתיו 2011 גויסה בידי טוני אקטינס להתמודד לתפקיד באספה המדינתית של קליפורניה.
בנובמבר 2012 נבחרה בבחירות לאספה עם 61.7% מקולות הבוחרים אחרי שגברה על יריבתה מהמפלגה הרפובליקנית מרי אינגלנד.
במהלך כהונתה באספה המדינתית הייתה ובר חברה במועצה להשכלה גבוהה של בית המחוקקים.
היא קידמה את היוזמה להקמת קמפוס של אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בצ'ולה ויסטה.
ב-22 בדצמבר 2020 מינה אותה מושל קליפורניה גווין ניוסאם למזכירת המדינה של קליפורניה במקומו של אלכס פדייה, שזה עתה מונה למלא את מקומה של קמלה האריס בסנאט של ארצות הברית.
ובר היא האפרו-אמריקאית הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
ב-29 בינואר 2021 ובר הושבעה לתפקידה לאחר שהסנאט של קליפורניה אישר פה אחד את המינוי.
בבחירות 2022 נבחרה לתקופת כהונה מלאה.
שירלי ז'אן איטון היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
שיחקה בסרטי קולנוע בריטיים רבים במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. התפרסמה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "גולדפינגר", בו גילמה את נערת הבונד ג'יל מאסטרסון.
בנוסף, היא גם השתתפה בסרט "רופא לעת צרה".
היא פרשה ממשחק ב-1969 אך שבה לכך כעבור 30 שנה, ב-1999, כאשר פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, שהייתה לרב-מכר.
ב פרסמה עוד שלושה ספרים נוספים.
איטון הייתה נשואה לקולין לנטון רו מ-1957 ועד למותו ב-1994. לזוג נולדו שני בנים.
שירין פלאח סעב היא עיתונאית ישראלית דרוזית.
כתבת תרבות במדור גלריה של "הארץ".
זוכת פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה לשנת 2025.
כעיתונאית היא מביאה סיפורים מהעולם הערבי, המצב הפוליטי בסוריה ודיווחים מרצועת עזה.
היא עוסקת גם בזכויות נשים.
פלאח סעב נולדה וגדלה בכפר הדרוזי סמיע בגליל המערבי, היא למדה בבית הספר אורט במעלות תרשיחא.
פלאח סעב בוגרת תואר ראשון בפיזיותרפיה ותואר שני בלימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה.
בנוסף סיימה את ה-International Visitor Leadership Program של המזרח התיכון מטעם שגרירות ארצות הברית בישראל.
פלאח סעב החלה את הקריירה שלה ב-2019 בכתיבת בלוג עבור "הארץ " בשם "מיעוטלנד" המתאר את חייהם של בני ובנות מיעוט בישראל ושופך אור על הסוגיות החברתיות שמעסיקות אותם.
ב- 2021 הצטרפה למיזם "הארץ 21" שמטרתו להכשיר עיתונאים צעירים מהחברה הערבית כדי שיוכלו לסקר ולהביא סיפורי עומק עבור התקשורת הישראלית, ומאז היא עיתונאית עבור הארץ.
פלאח סעב עוסקת בסוגיות מורכבות בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל, בין אלה זכויות מגדר וזכויות נשים וכן באלימות בחברה הערבית.
ב-2021 יזמה מחאה ברשת נגד מקרי הרצח בחברה הערבית באמצעות ההאשטג #חיי ערבים חשובים.
המחאה יצאה נגד נבחרי ציבור ונגד משטרת ישראל בטענה שהללו אינם עושים מספיק על מנת להילחם בתופעה.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל עוסקת פלאח סעב בעיקר במצב האזרחים בעזה ובמשבר ההומניטרי ברצועה.
בכתבותיה היא אינה מסתפקת בדיווחים עיתונאיים רגילים אלא נוהגת לאפשר לתושבי עזה לדבר ישירות עם הקוראים ולתאר את המציאות כפי שהם חווים אותה.
עם נפילת משטר אסד עסקה רבות במצב הפוליטי בסוריה ובפרט במצב הדרוזים בסוריה.
מאמרי דעה וכתבות של פלאח סעב פורסמו גם בעיתונות הערבית ברחבי העולם.
במאי 2025 זכתה, יחד עם העיתונאי ג'קי חוגי, בפרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה על סיקור השלכות מלחמת חרבות ברזל על האוכלוסייה בעזה.
שירלי וורד הייתה שחקנית, מחזאית, סופרת ופעילה דתית אמריקאית.
וורד נולדה וגדלה בשכונת וושינגטון הייטס שבניו יורק.
היא נודעה ביכולותיה הדרמטיות ובשילוב של תכנים מוסריים וערכיים במופעיה.
בנוסף לפעילותה על הבמה, חיברה מחזות ומאמרים שעסקו בנושאים חברתיים, תרבותיים ורוחניים.
ידועה גם בפעילותה הדתית עבור הקהילה הבהאית.
וורד החלה ללמוד תיאטרון בבית הספר "Ethical Culture School" שם גם למדה אצל הבמאית הידועה אדה קוריֶר, ובגיל שש העלתה הצגה שכתבה בעצמה.
הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בגיל 14 בהצגה "נשות וינדזור העליזות" בתיאטרון הקרייטריון.
בעקבות הצלחתה המשיכה לגלם תפקידים ראשיים בהפקות רבות ואף הקימה להקת תיאטרון משלה.
בתחילת שנות ה־20 החלה וורד לכתוב מחזות ותסריטים, תוך שהיא נושאת עמה בכל פעם שיצאה מהבית מחברת לרישום רעיונות.
בשנת 1924 שלחה את מחזה הביכורים שלה "What's the Use" לתחרות תסריטאות אמריקאית.בהמשך, בעידוד הסופר רוברט יוז, החלה לפרסם סיפורים קצרים במגזינים פופולריים כמו "קוסמופוליטן".
כשחקנית תיאטרון, בעיקר בברודוויי, והופיעה במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. בין ההפקות הידועות בהן השתתפה ניתן למנות את The Devil Commands (1941)Trick for Trick (1933) Fireside Theatre (1949).
לקראת סוף שנות ה־20 הוצגו שניים ממחזותיה בתיאטראות, ואחד מהתסריטים שכתבה יחד עם ויויאן קרוסבי אף עובד לסרט קולנוע על ידי סמואל גולדווין.
בשנת 1934 פרשה ממשחק, והחלה לעבוד במחלקת ההפקות של רשת השידור CBS.
התפרסמה כמפיקה מוכשרת בתוכניות רדיו, ובין היתר הייתה שותפה להפקת תוכניתו של צ'ארלי מקארתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה למועצת הכותבים למען המלחמה (Writers War Board) וכתבה תסכיתים שעסקו במאמץ המלחמתי.
פעילותה הדתית והתרומה לקהילה הבהאית
וורד הצטרפה לאמונה הבהאית במהלך חייה הבוגרים והייתה פעילה בה לאורך עשורים.
בשנת 1953, במסגרת "קמפיין עשר השנים" של הקהילה הבהאית העולמית להפצת הדת ברחבי העולם, עברה להונדורס הבריטית (כיום בליז), שם נחשבה לאחת מ"אבירי בהאא אללה" (Knights of Bahá'u'lláh) – תואר שניתן לבהאים שהיו הראשונים להביא את האמונה לאזורים חדשים.
עת שהותה בבליז, נטלה חלק בהקמת מוסדות הקהילה המקומית וסייעה רבות לביסוס נוכחות בהאית יציבה באזור.
בשנת 1967 הייתה בין מייסדי האספה הרוחנית הלאומית הראשונה של הבהאים בבליז (National Spiritual Assembly of the Bahá'ís of Belize), ושימשה כגזברית האספה.
ורד הייתה מעורבת גם בפעילות קהילתית רחבה, יזמה והפיקה מופעים מוזיקליים ואירועים ציבוריים, ששימשו לגיוס משאבים למטרות חברתיות, בד בבד, היא לימדה את עקרונות הדת הבהאית לקהל מקומי וסייעה בגיור של מאמינים חדשים.
שירלי ורנר (נולדה ב-15 בדצמבר 1976) היא עובדת סוציאלית, פרופסור מן המניין בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא הקימה את המרכז ללימודי מוגבלות בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית, והמנהלת הראשונה של המרכז.
ורנר סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
בסיום לימודיה היא השתלבה בלשכה לשירותים חברתיים בעיר חולון, בתחום המוגבלויות.
היא עבדה כעובדת סוציאלית בגנים ובבתי ספר של החינוך המיוחד.
לאחר שרכשה מספר שנות ניסיון בשטח, חזרה לאוניברסיטת בר-אילן ללימודי דוקטורט.
בין השנים 2007 ועד 2010 עבדה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2008 הצטרפה לבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים, שם התקדמה עד לדרגת פרופסור מן המניין.
במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית היא מילאה מספר תפקידים.
היא כיהנה כראש התוכנית ללימודי תואר שני.
כיום היא סגנית דקאן לענייני מחקר.
היא ייסדה את המרכז ללימודי מוגבלות בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית.
מרכז הפועל למען קידום הידע, המחקר וההוראה בתחום לימודי המוגבלות.
לאורך השנים היא ניהלה את המרכז לסירוגין.
ורנר חוקרת מוגבלות שכלית, ומאובחנים עם מוגבלות כפולה: שכלית ונפשית.
תחומי המחקר המרכזיים שלה עוסקים בזכות הבחירה של אנשים מוגבלות ובכלל זה אפוטרופסות, ובסטיגמה של אנשים עם מוגבלות.
היא פרסמה כ-100 פרסומים: מחקרים ופרקים בספרים.
פרסומיה צוטטו למעל שלושת אלפים פעמים.
ורנר חברה בוועד המנהל של בית איזי שפירא.
היא נשואה ואם לשתי בנות, זיו ועומר, ובן - מעיין.
בתה עומר נולדה עם מוגבלות מוטורית.
שירת האזינו היא קטע שירי המופיע בספר דברים, פרשת האזינו, .
תוכן השיר עוסק בסקירת ההיסטוריה של עם ישראל, מאז צאתם ממצרים, כניסתם לארץ, הגלות, ועד הגאולה העתידה.
השירה נאמרה לבני ישראל באמצעות משה רבנו לפני מותו (ומכאן שמה הלועזי: "Song of Moses", מילולית: שירו של משה).
ה' ציווה את משה לקרוא את השירה לעם כדי שתהיה עדות ואזהרה על העתיד לבוא עליהם כאשר יחטאו, שלא יחשבו בזמן הגלות שאין ה' בקרבם:
השירה פותחת בפנייתו של משה אל השמים ואל הארץ, שהם קיימים כל ימי העולם, שיהיו עדים לברית בין הקדוש ברוך הוא לבין עם ישראל.
בהמשך, מוכיח ה' את עם ישראל על שלא השכילו להעמיק בהבנת הטובות שעשה עימם, מיציאת מצרים ועד הכניסה לארץ, ובגדו בו לעבוד אלהים אחרים.
הפסוק מתאר את כל חסדי ה' עם ישראל, ואת מעשי ישראל שעשו אחר כך בארץ להמרות את פיו.
כתוצאה ממעשים אלו, ה' מסתיר את פניו מישראל והעמים מכים בהם.
אך מפני שהגויים מייחסים את ניצחונם לעצמם, ואינם מבינים כי מה' הייתה זאת להעניש את ישראל, לכן ה' ישיב את השראת השכינה לישראל, וינקום בעמים שהרעו לעם ישראל.
בנימת נחמה זאת מסתיימת השירה - .
חלק מהפסוקים בשירה מופיעים בגרסאות מעט שונות בעדי נוסח שעתיקים במאות שנים מנוסח המסורה.
לדוגמה, הפסוק נכתב במגילות קומראן כך: בתרגום השבעים הנוסח הוא "יצב גבולות עמים למספר מלאכי אלוהים".
חוקרים ציינו שהשם "עליון" מתקשר לאל עליון, ראש הפנתאון הכנעני, והשוו את הגרסה המקורית של הפסוקים לנרטיב המוכר ממיתוסים כנעניים: האל הראשי מפצל את האנושות לעמים ומנחיל את העמים והארצות לבניו האלים, ואחד מהם, ה', קיבל את עם ישראל ואת ארץ ישראל.
גם הפסוק מופיע בתרגום השבעים ובקומראן בנוסח אחר: .
הביטויים "שמים" ו"כל אלוהים" מתקשרים במיתולוגיה הכנענית עם שבעים האלים שהם בניה של אשרה, והתמונה בה האלים נאספים כדי להמליך אחד מהם מוכרת גם ממיתוסים מסופוטמיים.
חוקרי מקרא מעריכים שגרסאות השבעים וקומראן קרובות יותר לגרסה המקורית של השירה, שנכתבה בתקופה בה האמונה הישראלית הייתה פוליתאיסטית, ולא החשיבה את ה' כאל יחיד אלא כראש הפנתאון.
הפסוקים שונו בתקופה מאוחרת יותר, עם התגבשות התפיסה המונותאיסטית ביהדות והורדת שאר האלים לדרגת מלאכים ומשרתים של האל היחיד.
לפי מסורת תלמודית בשירת הלויים שנאמרה לאחר הקרבת קורבן מוסף של שבת בבית המקדש חילקו את שירת האזינו לשישה חלקים, המתחילים בראשי תיבות 'הזי"ו ל"ך'.
בעקבות כך גם בקריאת התורה בבית הכנסת חובה לחלק את העליות לפי החלוקה של 'הזי"ו ל"ך'.
נחלקו הראשונים לגבי חלק מראשי התיבות, וקיימות כ־8 דעות שונות בעניין צורת חלוקת השירה לששת חלקי 'הזי"ו ל"ך'.
מנהג ישראל לכתוב את השירה בשבעים שורות, אולם לדעת הרמב"ם יש לכותבה בששים ושבע שורות, וכך היא כתובה בכתר ארם צובא.
על פי מסורת בחסידות חב"ד מהמהר"ל, צריך כל יהודי להיות בקי בשירת האזינו בעל פה.
שירת האֵלְף (ביפנית: エルフェンリート), הידועה גם בשם "אלפן לייד", היא סדרת מאנגה יפנית שנכתבה ואויירה על ידי לין אוקמוטו.
הסדרה פורסמה במקור במגזין המאנגה Weekly Young Jump בין השנים 2002 עד 2005, ופורסמה בהמשך גם ב-12 כרכים.
בעקבות הצלחת הסדרה בהמשך הופקה על בסיס המאנגה סדרת אנימה בת 13 פרקים בבימויו של מאמורו קאנבי אשר שודרה במקור ביפן בשנת 2004.
שם הסדרה נלקח משם השיר "Elfenlied", שפירושו בגרמנית הוא "שיר הפיות", אשר נכלל בעלילת הסדרה.
בעקבות הצלחת הסדרה הופקה על בסיס המאנגה סדרת אנימה בת 13 פרקים אשר שודרה במקור ביפן במהלך 2004.
על פי העלילה במסגרת תהליך אבולוציוני נוצר בכדור הארץ מין חדש של יצורים המכונים "דיקלוניוסים" בעלי חזות אנושית אך עם קרניים המעניקות להם את היכולת להשתמש זרועות שקופות המכונות "וקטורים" אשר יוצאות מגבן, והופכות אותן לחזקות וקטלניות במיוחד.
העלילה מתמקדת בנערה הצעירה לוסי, בת למין המוטנטי דיקלוניוס, אשר דומים במראם לבני אנוש אך יש להם יכולות טלקינטיות יוצאות דופן.
בשל כוחותיה הקטלניים לוסי הייתה כלואה במשך כל חייה במתקן מחקר ממשלתי בקמקורה שביפן בה מבצעים בה לאורך כל חייה ניסויים רבים.
החוויות הטראומטיות הללו תרמו לכך שיש לה שנאה עמוקה לבני אדם.
לוסי מצליחה לברוח מהמתקן ובמהלך הבריחה היא הורגת באכזריות 23 מאנשי הצוות והשומרים (13 במאנגה) במתקן המחקר באמצעות כוחותיה הקטלניים.
עם זאת, בניסיון לעצור אותה צלף יורה בה וכתוצאה מכך נגרם לה נזק מוחי אשר יוצר אצלה פיצול אישיות.
האישיות החדשה של לוסי, מאופיינת בתמימות ובהתנהגות ילדותית, ואינה מודעת כלל לעבר שלה וליכולתיה הקטלניים.
לוסי מתגלה בהמשך על ידי שני סטודנטים מקומיים, קוטה ויוקה.
משום שבמצב הנוכחי שלה היא איננה מסוגלת לומר דבר מלבד המילה "ניו", קוטה ויוקה מחליטים לקרוא לה "ניו", והם לוקחים אותה עימם לפונדק הנטוש לבינתיים, על אף שהם אינם מודעים ליכולותיה המסוכנות.
בהמשך האנשים ממתקן המחקר ממנו לוסי נמלטה שולחים בעקבותיה חיילים ודיקלוניוסים על מנת שילכדו אותה או שיהרגו אותה.
לוסי / ניו ( ルーシー /כ にゅう) – הדמות המרכזית בסדרה.
לוסי היא דיקלוניוס בעלת יכולות טלקינטיות יוצאות דופן.
היא שונאת במיוחד בני אדם בשל עברה הטראומטי.
בנוסף לכך, היא חסרת אמפתיה ואת מרבית בני האדם היא מסוגלת להרוג בסדיסטיות בלי כל התחשבות.
ניו הוא פיצול באישיותה של לוסי שנוצר ככל הנראה בעקבות נזק מוחי שנגרם על ידי קליע שנורה על ראשה מרובה צלפים.
ניו מתנהגת בצורה תמימה וילדותית, ואינה מודעת ליכולתיה.
קוטה (コウタ/耕太) – סטודנט באוניברסיטה אשר מטפל בלוסי לאחר שהוא יוקה מצאו אותה פצועה ופגיעה.
משפחתו של יוקה מאפשרים לו לגור בפונדק נטוש בתנאי שהוא ילך לאוניברסיטה.
לקוטה יש טראומת ילדות, עקב מותם של אביו ואחותו על ידי לוסי.
הוא אינו זוכר שום דבר מכך מלבד כמה זיכרונות "נעולים".
יוקה (ユカ) – יוקה היא בת דודתו של קוטה אשר בסביבות אותו הגיל כמוהו.
היא מתכננת ללמוד באותה האוניברסיטה כמו קוטה.
היא עוברת לגור איתו בפונדק הנטוש אחרי שלא ראתה אותו שנים רבות.
היא מאוהבת בקוטה מהילדות ועד היום, ולכן היא מקנאת בתשומת הלב של קוטה לניו.
מאיו (マユ) – ילדה שבת 14 שברחה מהבית עקב התעללות קשה מצד אביה החורג.
לאחר שברחה היא מאמצת כלבלב קטן.
ננה (ナナ) – ננה היא דיקלוניוס אשר מופיעה בהמשך הסדרה.
היא בעלת אופי טוב, ולמרות כוחותיה היא לא מוכנה להרוג אף אחד.
חיה רק בגלל שהיא משמשת כניסוי, הפרופסור שראה אותה התייחס אליה כאל בתו והציל אותה ממוות.
יש לה ידיים ורגליים מוחלפות בגלל שלוסי כרתה לה אותם כשהן נלחמו.
היא גרה בבית עם קוטה ויוקה.
סדרת המאנגה פורסמה במקור במגזין המאנגה Weekly Young Jump בין השנים 2002 עד 2005 והיא כוללת בסך הכל 107 פרקים אשר פורסמה בהמשך גם ב-12 כרכים.
חברת Arms Corporation הפיקה סדרת אנימה בת 13 פרקים שמבוססת על סדרת המאנגה.
סדרת האנימה של שירת האלף שודרה במקור ביפן במהלך שנת 2004.
מהדורת הבלו-ריי של סדרת האנימה יצאה לשווקים ביפן ב-19 בדצמבר 2012.
שירלי מקליין (Shirley MacLaine, נולדה ב-24 באפריל 1934) היא שחקנית קולנוע, זמרת, סופרת, אקטיבסטית ורקדנית עבר אמריקאית זוכת פרס אוסקר, שישה פרסי גלובוס הזהב ופרס אמי.
מקליין נולדה בריצ'מונד, בירת מדינת וירג'יניה, לאב אמריקני ממוצא בריטי ולאם קנדית ממוצא אירי-סקוטי.
משפחתה משתייכת לזרם הבפטיזם בנצרות.
אחיה הצעיר הוא השחקן וורן בייטי.
מקליין גדלה בווברלי, וירג'יניה, סיימה תיכון ועברה לחיות בניו יורק במטרה להגשים את חלומה להיות שחקנית תיאטרון בברודוויי.
היא השיגה את מטרתה כשהייתה לממלאת מקומה של השחקנית קרול הֵני במחזמר "משחקי הפיג'מה".
הני שברה את הקרסול ומקליין החליפה אותה בתפקיד.
חודשים ספורים אחר כך, כאשר הני עדיין לא שבה לבמה, מפיק הסרטים ההוליוודי האל ואליס ראה אותה על הבמה, התרשם והחתים אותה על חוזה לעבודה בהוליווד באולפני "סרטי פרמאונט".
מאוחר יותר היא תבעה את ואליס בשל ויכוח בענייני החוזה.
הקריירה ארוכת השנים של מקליין משתרעת על פני שישה עשורים, שבמהלכן הייתה מועמדת 6 פעמים לפרס אוסקר, 8 פעמים לפרס באפט"א הבריטי, 20 פעמים לפרס גלובוס הזהב, 6 פעמים לפרס אמי וזכתה פעמיים בפרס דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
את הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע ערכה תחת בימויו הקפדני של אלפרד היצ'קוק בקומדיה השחורה "מי רצח את הארי?" (1955), עבורו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המבטיחה ביותר.
סרטה השני, בהמשך השנה, הייתה הקומדיה "אמנים ודוגמניות".
שנה אחר כך הופיעה כנסיכה אאודה בסרט ההרפתקאות זוכה פרס האוסקר "מסביב לעולם בשמונים יום" על פי ספרו רב המכר של ז'ול ורן.
במהלך שנות השישים המשיכה לככב בקומדיות הוליוודיות מצליחות.
זה החל מהקומדיה המוזיקלית "קאן-קאן", עיבוד קולנועי למחזמר הבימתי משנות העשרים של קול פורטר.
מיד אחר כך כיכבה בסרט "הדירה", קומדיה סאטירית זוכת אוסקר של בילי ויילדר.
סרט זה הניב למקליין מועמדות שנייה לפרס האוסקר, מתוך עשר המועמדויות להן היה מועמד הסרט.
בנוסף זכתה מקליין על תפקיד זה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי ובפרס גלובוס הזהב השני שלה ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה 1960. שנה אחר כך הופיעה בסרטו של ויליאם ויילר "שעת הילדים", בו כיכבה לצד אודרי הפבורן, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית דרמה.
שנה אחר כך המשיכה בז'אנר בסרטי הדרמה עם "נדנדה בשניים" (1962) של רוברט וייז.
אולם בין ובין המשיכה להופיע בקומדיות הוליוודיות טיפוסיות כמו "לואיזה וששת בעליה" (1964), כשהבולטת שבהן היא "אירמה לה דוס", סרטו של בילי ויילדר, שהיה ניסיון לשחזר את הצלחת "הדירה".
מקליין הייתה מועמדת פעם נוספת לפרס אוסקר על הופעתה בסרט וזכתה פעם נוספת בפרס גלובוס הזהב.
מאז הופיעה בסרטים כגון "הרולס רויס הצהובה" (1965), וזכתה לעוד שלוש מועמדויות לגלובוס הזהב, עבור הסרטים: "גמביט" (1966), "שבע פעמים אישה" שביים ויטוריו דה סיקה בשנת 1967 ו"צ'ריטי המתוקה" (1969), עיבוד של בוב פוסי למחזהו של ניל סיימון.
את העשור השלישי לקריירה שלה פתחה מקליין במערבון קומי שביים דון סיגל בשם "נשרים הם רעבים" (Two Mules for Sister Sara).
שנה אחר כך הופיעה בדרמה "דמויות נואשות", עליה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל ברלין 1971. בין השנים 1973 ל-1977 לא כיכבה באף סרט קולנוע, אך ביימה סרט דוקומנטרי בשם "החצי השני של השמיים: זיכרון סין", עליו הייתה מועמדת לאוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
ב-1977 יצא שוב סרט בכיכובה עם הדרמה הסנטימנטלית "נקודת מפנה" שהיה מועמד ב-11 קטגוריות לאוסקר, ולא זכה באף קטגוריה.
סרטה הבא היה "להיות שם", עיבוד לסאטירה החברתית של הסופר יז'י קושינסקי, בו מככבת מקליין לצד פיטר סלרס, בסרטו הלפני-אחרון.
על הסרט הייתה מקליין מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1980 הופיעה בקומדיה "נשואים בזוגות", ובדרמה הקומית הכושלת "חילופי עונות".
סרטה הבא, שנתיים אחר כך, הוא הדרמה המשפחתית "תנאים של חיבה", על פי הרב-מכר של לארי מק'מרטרי בו גילמה מקליין את תפקידה הידוע מכול: אם שתלטנית היורדת לחייה של בתה, כשחייהן מתוארים במשך שלושה עשורים.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר (מתוך 11 מועמדויות), לרבות הסרט הטוב ביותר והשחקנית הראשית הטובה ביותר.
מקליין זכתה לראשונה בפרס אוסקר לאחר ארבע מועמדויות לפרס השחקנית ו-28 שנות קריירה קולנועית.
בהמשך הופיעה בסרטים כגון: "מאדאם סוזצקה" (1988) של ג'ון סלזינג'ר (שהקנה לה את פרס גלובוס הזהב ואת פרס השחקנית בפסטיבל ונציה) והדרמה הקומית המצליחה "מגנוליות מפלדה" (1989).
את שנות התשעים פתחה מקליין בשתי קומדיות: "מחכים לאור" ו"גלויות מהחיים", סרטו של מייק ניקולס, בו גילמה את אִמה הססגונית של מריל סטריפ, עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
בהמשך הייתה מועמדת פעם נוספת לפרס בסרטים "אנשים משומשים" (1992), ו"כן, גברת הנשיא" (1994).
בנוסף הופיעה בקומדיות "גברת וינטרבורן" ו"כוכב של ערב" (סרט ההמשך ל"תנאים של חיבה").
בשנת 2000 ביימה מקליין את סרטה הראשון, דרמה קומית קטנה בשם "ברונו", בו גם כיכבה.
שנה אחר כך הופיעה בסרט הטלוויזיה "זקנות חסרות מנוח".
גם בסרט טלוויזיה נוסף, "מלחמתה של מרי קיי" (2002, מועמדות לגלובוס הזהב) התמודדה מקליין עם הזקנה.
בשנת 2005 הופיעה בתפקיד משני בשלוש קומדיות הוליוודיות מצליחות: "סמנתה", שהיא גרסה קולנועית לקומדיית המצבים הטלוויזיונית "מעשי כשפים" משנות השישים ותחילת שנות השבעים, "בנעליה" (מועמדות לגלובוס הזהב) ו"השמועה אומרת ש...", סרטו של רוב ריינר.
בשנת 2008 כיכבה מקליין בסרט הטלוויזיה "קוקו שאנל" (אנ') של ערוץ Lifetime שם גילמה את מעצבה האופנה הצרפתייה קוקו שאנל.
מקליין הייתה מועמדת עבור תפקידה לפרס אמי, פרס גלובוס הזהב ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2014 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "אלסה ופרד".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומי "לחגוג את החיים".
בשנת 2017 שיחקה בסרט "המילה האחרונה" שם גילמה את אשת העסקים הריאט לאולר.
בשנת 2018 השתתפה בסרט "ג'ים ונהג הקטר", הפקה גרמנית המבוססת על הספר "ג'ים ונהג הקטר", ושיחקה בסרט "בת הים הקטנה" לצדם של ויליאם מוזלי וג'ינה גרשון.
בשנת 2022 שיחקה בסרט הקומי "החולם האמריקאי" וביצעה גם הופעת אורח בסדרה הקומית של הולו, "רק רוצחים בבניין".
מקליין הייתה נשואה לאיש העסקים סטיב פרקר עד לשנת 1982 ובתם סאצ'י פרסמה אוטוביוגרפיה.
מקליין החליטה להגיש מסמכי גירושין לאחר שגילתה כי בעלה שיקר לה לגבי ילדותו ביפן, ושהוא העביר את כל כספה לחשבון בנק של פילגשו היפנית במהלך כל שנות נישואיה אליו.
במישור הפוליטי מקליין ידועה בידידות, שנסתיימה, עם אנדרו פיקוק, ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, שהתמנה מאוחר יותר לשגריר אוסטרליה בארצות הברית.
בנוסף יש לה חברות קרובה עם חבר הקונגרס האמריקאי דניס קוסיניץ', שהיה מועמד בבחירות המקדימות למועמדות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מקליין ניהלה מאבקים משפטיים עם אולפני "פוקס המאה ה-20", אותם תבעה על הפרת חוזה.
היא הייתה עתידה לשחק בסרט בשם "Bloomer Girl", אך ההפקה התבטלה והסרט נגנז.
"פוקס המאה ה-20" הציעו לה תפקיד בסרט אחר שלהם, בתקווה להגיע עמה לפשרה וכדי לעמוד בהתחייבויות החוזה עמה, וכדי לשלם לה על ביטול ההפקה.
מקליין סרבה להצעה זו של האולפנים.
שופטי בית המשפט העליון, שנדרשו לסוגיה, פסקו לטובת מקליין בשנת 1970.
מקליין ידועה באמונתה בגלגול נשמות, ולטענתה הייתה גבר באטלנטיס לפני עשרות אלפי שנים.
אמונתה בעקרונות זרמי העידן החדש השפיעה על תסריטיהם של אחדים מסרטיה.
כמו כן טענה למפגשים אחדים עם עב"מים.
בנוסף לקריירת הקולנוע, מקליין חיברה מספר רב של אוטוביוגרפיות.
הכפרים נודעים בבתי הגאשו-זוקורי (合掌造り) שמשמעות שמם היא "ידיים שלובות בתפילה", וזאת על שום גגותיהם המחודדים הנדמים לידיים בתנוחת תפילה.
החל במאה ה-8 היה האזור למקום משכנם של מסדרים בודהיסטים.
שירקאווה-גו נזכר לראשונה בכתובים במאה ה-12, בעוד שגוקאיאמה הוזכר לראשונה במאה ה-16. בתקופת אדו נשלט שירקאווה-קו על ידי הממשלה המרכזית החל בסוף המאה ה-17 ועד לתקופת מייג'י, בעוד שגוקאימה נותר בחסות שליטים מקומיים עד לאמצע המאה ה-19.
האזור נותר מבודד למדי עד לשנות העשרים של המאה ה-20 ואל חלק מהכפרים אף לא הובילה דרך סלולה.
בשנות השישים של המאה ה-20 ועם הקמתו של סכר מיבורו, הועברו בתי גאשו-זוקורי רבים למקום על מנת לשמר אותם, וקורה שבתים הניצבים כיום בסמיכות זה לזה, הובאו ממרחק של עשרות קילומטרים.
האזור לא נסמך על חקלאות בלבד, ותושביו עסקו במשך מאות שנים בייצור אשלגן חנקתי לאבק שרפה, נייר יפני מסיבי תות עץ ובגידול טוואי המשי, אולם כל משלחי היד האלה נעלמו עם השנים.
כיום נסמך חלק גדול מתושבי הסביבה על התיירות וקיימים בתים מסורתיים המשמשים כאכסניות למבקרים.
בתי הגאשו-זוקורי מתאפיינים בגג קש מחודד ומשופע, שנחשב לעמיד ובה בעת מונע מהשלג הכבד שיורד באזור במהלך חודשי החורף מלהיערם עליו.
הגגות נתמכו לעיתים בעמודים עשויים עץ אשוח.
בתי המשפחות האמידות גדולים למדי ויש בהם שלוש או ארבע קומות כך שיכלו לשכן משפחות מורחבות ולעיתים עד שלושים איש.
עליית הגג שימשה לעיתים מזומנות לגידול טוואי המשי בעוד שקומת הכניסה שימשה לייצור האשלגן החנקתי.
בספריה של ליאן הרן, סדרת סיפורי האוטורי, מופיע השם "שיראקווה" כאחת ממשפחות הפיאודליות ביפן שראשיה שלטו בכפרים הסמוכים לנהר (משמעות השם: הנהר הלבן).
בסיפור, מושלת נחלת שירקאווה, הליידי קאדה, הנהיגה שושלת נשית באדמותיה, תחילה עם אחיותיה ולאחר מכן בהורשה לבתה.
שירקאמי-סנצ'י (ביפנית: 白神山地 - "אזור ההר של האל הלבן") הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, הנמצא בצפון האי הונשו שביפן.
הוא מכוסה ביער בתולי ומשתרע על פני חלקים נרחבים ממחוזות אקיטה ואאומורי.
מתוך השטח הכולל של 1,300 קמ"ר, נכלל שטח בגודל 101.39 קמ"ר וכן אזור חיץ בגודל של 68 קמ"ר ברשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1993.
שירקאמי-סנצ'י היה בין האתרים הראשונים ביפן שנכנסו לרשימת אתרי המורשת, ביחד עם טירת הימג'י, יקושימה ואזור האתרים הבודהיסטים בהוריו-ג'י ב-1993. אזורים מיוערים נרחבים בתוך השירקאמי-סנצ'י אינם נכללים ברשימה משום שרמת השימור בהם נמוכה מזו של האזור המרכזי.
אתר המורשת מעולם לא נפתח למבקרים, מלבד מספר שבילים למטפסי הרים, והתכנון הוא להשאירו במצב זה.
יש צורך באישור מיוחד מהנהלת היער על מנת להיכנס לאזור, וגם דיג במקום מצריך אישורים מהנהלת היער ומאיגוד הדיג.
בצידו המזרחי נתחם היער בפארק הלאומי צוגארו (津軽国定公園).
לרוב עצי אשור אינם מתאימים לגידול פטריות שיטאקה, לכן יערות האשור מעולם לא הופרעו על ידי חקלאים, ועל כן נשתמרו יערות אלה יותר מאשר יערות אחרים ביפן.
מלבד האשור, גדלים ביער גם עצי קאצורה, האריגירי, אסאדה וזנים אחרים של עצים נשירים גבוהים.
אנמונוטאקי (暗門の滝 - "מפלי שער הצל") הם שלושה מפלים הנמצאים בתוך אזור אתר המורשת וניתן להגיע אליהם בקלות.
הם מהווים מוקד משיכה תיירותי.
שירקאמי-סנצ'י עשיר בבעלי חיים, וביניהם נקר שחור, יעל יפני, נץ הרים, עיט זהוב, קוף מקוק יפני, נמנמניים ודוב שחור אסייתי.
שירקאמידאקֶה (白神岳 - "פסגת האל הלבן") היא הפסגה הגבוהה ביותר בשירקאמי-סנצ'י, ממנה נשקף נוף לכל הסביבה.
עם זאת, הפסגה אינה כלולה באתר המורשת העולמית, ולפיכך, אין צורך באישור על מנת לטפס אליה.
בפסגה קיימים מתקני שירותים ומחסה.
שירלי מושיוף (נולדה ב-12 בספטמבר 1976) היא עיתונאית, תסריטאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, וחברת הנהלת איגוד התסריטאים.
מושיוף בוגרת מגמת התסריטאות של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במשך שנים כתבה מושיוף במוסף "7 ימים" של עיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2004 ערכה את תוכנית הטלוויזיה "הבלוג" של "yes הטלוויזיה בלוויין".
בשנת 2007 ערכה את תסריטי הטלנובלה של "הוט" ו"דרסט הפקות", "בובות".
בסוף אותה שנה נחשפה מושיוף לראשונה כיוצרת ותסריטאית, בסדרת הטלוויזיה הדרמטית של "הוט", "להוציא את הכלב", שיצרה יחד עם ניר ברגמן (במאי הסדרה), המתארת יממה בחיי ארבעה זוגות, בכיכובם של מוני מושונוב, אורלי זילברשץ ורמי הויברגר, וזכתה לשבחים רבים.
בשנת 2008 יצרה וכתבה את הסדרה "תעשה לי ילד" עבור "הוט", אותה ביים יובל שפרמן, בהשתתפותם של חברי "מרסדס בנד", העוקבת אחר להקת רוק.
יצרה וכתבה את עונתה השלישית של "האלופה".
הייתה עורכת התסריט בסדרת הדרמה ששודרה בערוץ 10 "אלנבי", פרי עטם של התסריטאים ארז קו-אל וגדי טאוב, המבוססת על ספרו של טאוב.
ב-2014 עלתה בהוט סדרת הטלוויזיה "איש חשוב מאוד" אותה יצרה, כתבה וביימה מושיוף, בכיכובם של יהודה לוי ואלמה דישי.
בסוף שנת 2018 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
בהשראת התסריט של "איש חשוב מאוד" הופק הסרט הצרפתי French Lover שראה אור בספטמבר 2025.
ב-2015 כתבה את התסריט של הסרט "גאליס קונקט", סרט שני המבוסס על הסדרה המצליחה "גאליס".
הסרט, בכיכובם של תובל שפיר, אליאנה תדהר ועופר שכטר, עלה לאקרנים באפריל 2016.
מושיוף היא אם לשלוש בנות.
שירן צעירי (נולדה ב-18 בינואר 1986) היא כדורסלנית עבר ישראלית ששיחקה בעמדת הרכזת בנבחרת ישראל.
צעירי גדלה בקבוצת בנות הרצליה בין השנים 2000–2002. אחר-כך שיחקה במכבי רמת חן ב-2004 ובקבוצת בנות השרון.
בשנים 2007–2008 שיחקה באליצור חולון.
בשנים 2010–2011 שיחקה באליצור רמלה, עמה זכתה בשלושה תארים: באליפות המדינה, בגביע המדינה וגם בגביע היורוקאפ.
בשנת 2012 חזרה לשחק בקבוצת מ.ס.
בנות אשדוד ועם תחילת עונת 2014/15 חזרה לאליצור רמלה.
ב-30 ביולי 2015 חתמה צעירי במכבי רמת חן.
ובתאריך 7 ביוני 2018 חתמה שוב באליצור רמלה.
זכתה באליפות אירופה דרג ב' עם נבחרת העתודה של ישראל ב-2005, עמה עלתה למקום ה-14 באליפות אירופה דרג א' בהונגריה ב-2006.
צעירי משחקת גם בנבחרת ישראל בעמדת הגארד.
שירלי לילו (נולדה ב-10 במרץ 1979) היא שחקנית, זמרת, מדבבת וכוכבת ילדים ישראלית.
שירלי נולדה ב-10 במרץ 1979 ברחובות, ליעקב ולילי לילו.
החלה לשיר מגיל בית ספר יסודי.
על-מנת לפתח את שירתה הצטרפה לילו ל"בימת הנוער" ברחובות, המפעילה בני-נוער בתחומי השירה, הדרמה והריקוד.
שם התגלה לראשונה גם כישרון המשחק של לילו, כשהשתתפה במגוון מחזות-זמר.
בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט ברחובות, בו למדה, התקבלה לילו למגמת תיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה לילו בשתי להקות צבאיות שונות: בלהקת הבנות של חיל החינוך ובלהקת מפקדת חילות השדה (מפח"ש).
מיד לאחר שחרורה מצה"ל הופיעה לילו בשלל הופעות לילדים בכל רחבי הארץ במסגרת התיאטרון שלנו.
במקביל, למדה לילו משחק ב"הדרך - בית הספר לביטוי בימתי" אצל איל כהן.
ב-2004 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית המציאות "כוכב נולד" והעפילה לחצי הגמר.
ב-2009 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "שירלי לילו", תחת חסותה של חברת התקליטים פונוקול.
בין השנים 2009–2012 פעלה לילו כזמרת ליווי במופעי הפסטיגל.
כמו כן, ביצעה שירי פתיחה לסרטים וסדרות שונות, ביניהן "הרפתקאות רוקי ובולווינקל", "פוקימון שמש וירח", "רחוב 101 דלמטים" ו"עכברינה".
ב-2004 השתתפה במחזמר "אלאדין", שהתבסס על האגדה "אלאדין ומנורת הקסמים" מ"סיפורי אלף לילה ולילה", בתוספת היבטים מסוימים שנלקחו מהעיבוד המונפש של חברת וולט דיסני.
ב-2006 שיחקה את טינקר בל במחזמר "פיטר פן".
ב-2007 שיחקה את לילי בהצגת הילדים "חלומות של חתולים" בהפקת התיאטרון שלנו.
ב-2016 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "הבאגיס", ששודרה בהוט, בתור "פרלה החיפושית".
בשנת 2020 גילמה את כוכבת הילדים "לילו" בסדרה "שירו עם לילו".
בנוסף משחקת לילו בהצגות: "דירה להשכיר", "הביצה שהתחפשה", "משלוש יוצאת אחת", ו"מביאליק ועד סטטיק", בהפקת התיאטרון שלנו.
לילו נשואה לאורי וייסמן ולזוג שתי בנות.
שירלי ברברה סטריקלנד דה לה הנטי, חברה הייתה אצנית אוסטרלית.
היא אלופה אולימפית בעלת שבע מדליות, שלוש מהן זהב, וכן שיאנית עולם כולל בריצת 100 מטר.
הייתה לאתלטית היחידה במשחקים האולימפיים שזכתה פעמיים ברציפות בריצת 80 מטר משוכות.
סטריקלנד נולדה בגילדפורד, פרבר של פרת', במערב אוסטרליה.
בת יחידה, השנייה במשפחה בת חמישה ילדים.
אביה, דייב היה אצן מקצועני שהחמיץ את המשחקים האולימפיים בפריז 1900 מאחר שלא היה די כסף לממן את הנסיעה.
ואמה, ויולט, ילידת ארצות הברית בת לאבא מהנדס כריית פחם בריטי ולאמא נורווגית.
היא גדלה בחווה המשפחתית בפיתרה, מערב אוסטרליה.
היא בוגרת תואר ראשון במדעים בשנת 1946 מאוניברסיטת מערב אוסטרליה.
מלחמת העולם השנייה פגעה באימונים של סטריקלנד שבחרה להצטרף למאמץ המלחמתי.
לאחר מכן היא התאמנה בהדרכת אוסטין רוברטסון.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה סטריקלנד ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 47.6 שניות, אחרי הולנד (47.5 שניות) ולפני קנדה (47.8 שניות).
מדליות ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.2 שניות, אחרי פאני בלנקרס-קואן מהולנד (11.9 שניות) ודורותי מנלי מבריטניה (12.2 שניות) ובריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 11.4 שניות, אחרי פאני בלנקרס-קואן (11.2 שניות) ומורין גרדנר מבריטניה (11.2 שניות).
נוסף לכך, אף על פי שסיימה במקום שלישי היא דורגה במקום רביעי בריצת 200 מטר (25.3 שניות) ולא זכתה במדליית ארד.
במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בשנת 1950 זכתה סטריקלנד ב-5 מדליות, מהן 3 זהב ו-2 כסף.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה סטריקלנד בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 80 מטר בשיא עולם חדש של 10.9 שניות, לפני מריה גולובניצ'ה מברית המועצות (11.1 שניות) ומריה זנדר מגרמניה (11.1 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.9 שניות, אחרי בת ארצה מרג'ורי ג'קסון שהשוותה את שיא העולם - 11.5 שניות, ודפני הסנג'אגר מדרום אפריקה (11.8 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי עם חברותיה בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.6 שניות.
בתחרות שנערכה בוורשה, פולין, ב-4 באוגוסט 1955 קבעה סטריקלנד בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 11.3 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה רק במקום 16 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.7 שניות ולא עלתה לשלב חצי הגמר.
לאחר המשחקים האולימפיים עבדה סטריקלנד כמורה לפיזיקה ולמתמטיקה ואימנה אתלטיקה קלה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה סטריקלנד לכבוד לשאת את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה, ביחד עם עוד שש ספורטאיות אוסטרליות מהגדולות בהיסטוריה, לציון 100 שנים להשתתפות נשים במשחקים האולימפיים.
בשנת 1950 נישאה סטריקלנד לגאולוג שהיה תלמיד שלה בקולג' שבו לימדה, לורנס אדמונד דה לה הנטי.
בשנת 2001 זכתה סטריקלנד לתשומת לב התקשורת לאחר שבחרה למכור במכירה פומבית את מזכרות הספורט שלה, כולל את המדליות בהן זכתה במשחקים האולימפיים.
בתגובה לביקורת כלפיה היא טענה שצעד זה נועד לממן את לימודיהם של נכדיה ולעוד מטרות.
בסופו של דבר נקנו המדליות על ידי אנשי עסקים אנונימיים שתרמו אותן למוזיאון הספורט הלאומי במלבורן.
גופתה של סטריקלנד נמצאה ב-16 בפברואר 2004 על רצפת המטבח שלה, אך חוקר מקרי המוות קבע כי היא מתה ב-11 בפברואר.
לא נעשתה נתיחה מלאה של הגופה.
חוקר מקרי המוות אמר שסיבת המוות לא ידועה ואינה עולה בקנה אחד עם נסיבות מוות טבעיות.
לאחר מכן היא זכתה ללוויה ממלכתית.
בשנת 2005, בני משפחתה פנו לחוקר מקרה המוות לגבי נסיבות מותה ובשנת 2006 נערכה חקירה על ידי בלשים של המחלק לפשעים חמורים.
בשנת 2008 פסק בית המשפט העליון שאין תשובה ברורה למקרה זה.
בסך הכל קבעה סטריקלנד 10 שיאי עולם, 5 שיאי עולם אישיים (4 בריצת משוכות ו-1 בריצת 100 מטר) ו-5 שיאי עולם בריצת שליחות.
בשנת 1957 קיבלה סטריקלנד את התואר חברה.
בשנת 2014 נכנסה סטריקלנד כחברה בהיכל התהילה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
שירלי קאופמן (5 ביוני 1923 – 25 בספטמבר 2016) הייתה משוררת ומתרגמת אמריקאית-ישראלית.
קאופמן נולדה בסיאטל להורים שהיגרו מפולין לארצות הברית.
אמה, נלי (נחמה) פרימן, הייתה עקרת בית, שנולדה בסמוך לברסט ליטובסק, והיגרה לארצות הברית בשנת 1913. אביה, יוסף פינקוס, נולד בגליציה והיגר לארצות הברית בשנת 1918, תחילה התפרנס כאיש מכירות של רהיטים ומאוחר יותר כסיטונאי ויצרן רהיטים.
הוריה נישאו בסיאטל בשנת 1921.
בשנת 1940 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון על שם ג'יימס א.
ובשנת 1944 סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1946 התחתנה עם ד"ר ברנרד קאופמן הבן, קרדיולוג מסן פרנסיסקו, יחד נולדו להם שלוש בנות.
לאחר ששלוש בנותיה היו בשנות העשרה שלהם, היא החלה לעסוק בכתיבה במשרה מלאה, זאת לאחר שנכנסה לתוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט.
עם חונכיה נמנו הסופרים: גארי סניידר, רוברט דאנקן וג'ורג' אופן (Oppen).
בנוסף, היא הושפעה רבות מהסוריאליזם הספרדי שהותיר חותם על סגנונה.
את שירתה החלה לפרסם מאוחר יחסית, בשנות הארבעים לחייה, אבל מרגע שפרסמה את "The Floor Keeps Turning" בשנת 1970, אשר זכה בפרס הספר הראשון של פורום השירה הבינלאומי בפיטסבורג, וספרה השני "Gold Country" בשנת 1973 זכה לשבחי הביקורת.
קאופמן המשיכה לפרסם מספר רב של שירים בעלי מקור רגשי ואסתטי, מתוך מודעותה לנשיותה, לקשר החזק שלה אל משפחתה ואל זהותה היהודית חזקה.
לאחר גירושיה נישאה להלל דלסקי, פרופסור אמריטוס בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל, עלתה לישראל באוקטובר 1973 והתיישבה בירושלים.
בישראל הציגה ממד חדש לשירתה שנבע, לדבריה, מתחושה של התנדנדות בין מקומות וחיים בין שתי תרבויות, שתי שפות ושתי זהויות.
נפטרה ממחלת אלצהיימר בגיל 93.
מתוך תחושת העקירה וחוויית ההגירה מארצות הברית הגיעה שירה הבולט של קאופמן העוסק באמה, אביה, דודותיה, סבה וסבתה, בשם "נחמה", העוסק במסע שעשו בני משפחתה כדי להיות אמריקאים.
שירתה של קאופמן מערבת עומק של מסתורין, סבל, אקראיות ואכזריות גורל.
כבר ביצירותיה המוקדמות "Turtles" (צבים) ו"The Burning of the Birds" (שריפת הציפורים), היא עוסקת באלימות ובאדישות של בני האדם כלפי ייסוריהם של אחרים.
העלייה לישראל חיזקה בקאופמן את תחושת האכזריות של ההיסטוריה.
המפגש עם המציאות הישראלית פרץ את המעטה בין הצופה לאובייקט ובין החיצוני לפנימי.
בספרה הראשון של קאופמן שפורסם בישראל היא מתייחסת לפסל גולגולת הפיל שיצר הנרי מור בירושלים, תוך התייחסות לאהבה ומוות.
ייחודיותה של קאופמן הוא במיומנותה בתיאור יחסים, ובמיוחד קשרי משפחה.
היא מתארת בכנות יחסי אם ובת, ומתוודאת לרגשות האשמה כלפי אמהּ בשירים כמו "נחמה", "תפוחים" ו"השטן".
ואחת האנתולוגיות הבולטות שלה היא "אמהות, בנות" בו היא מתארת בגילוי לב את המאבק בינה ובין אחת מבנותיה המתבגרות.
קאופמן תרגמה מספר ספרי שירה מעברית לאנגלית בשיתוף פעולה עם המשוררים.
בזמן שעדיין התגוררה בסן פרנסיסקו תרגמה את שיריו של אבא קובנר בגטו וילנה (אחותי הקטנה, 1971, חופה במדבר: שירים נבחרים, 1973).
לאחר עלייתה לישראל תרגמה את שיריו של אמיר גלבע (אור של שמשות אבודות: שירים נבחרים, 1979).
תרגומיה של משוררים עבריים רבים, בהם דן פגיס, אבנר טריינין, חמוטל בר יוסף ויהודה עמיחי הופיעו בכתבי עת בחו"ל.
בנוסף, בשנת 2003 תרגמה את שיריו הנבחרים של חתן פרס ישראל מאיר ויזלטיר "פרח האנרכיה".
קאופמן הייתה העורכת הראשית של האנתולוגיה הדו לשונית של שירה עברית על ידי נשים מן העת העתיקה ועד היום (1999) יחד עם גלית חזן-רוקם ותמר הס, בנוסף תרגמה את שירתה של המשוררת היהודיה ההולנדית, יהודית הרצברג.
קאופמן התייחסה בשיריה להתפתחות של התודעה הנשית והגברית במאה העשרים.
היא חשפה את קולה של האישה והנושאים הנוגעים לנשים: הכנה ללידה, קשרי משפחה, שנאה, קנאה, אהבה, זהות אישית, הזדקנות ומוות, אימה של אלימות ואכזריות וחוסר האונים של קורבנות, והמשמעות של הגורל היהודי.
נפטרה ב-25 בספטמבר 2016 בסן פרנסיסקו.
1979- מענק NEA (הקרן הלאומית לאמנויות)
1989- פרס על שם "Alice Fay Di Castagnola" מאגודת השירה האמריקאית
1990- בפרס "Shelley Memorial" שלי ממוריאל למפעל חיים של אגודת השירה של אמריקה
2006 זכתה בפרס נשיא המדינה לספרות בשפה האנגלית בישראל
התבוננות בתחריטי גולגולת הפיל : מאת הנרי מור בירושלים בזמן המלחמה, תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980 (תרגם: דן פגיס)
מחיים לחיים אחרים : מבחר שירים 1970-1995, ירושלים : מוסד ביאליק, תשנ"ה 1995 (תרגם: אהרן שבתאי)
שירלי אליזבת' קולינס היא זמרת בריטית, המבצעת בעיקר מוזיקת פולק ושירי עם.
רבים משיריה מתאפיינים בשירה פשוטה וצנועה.
היא הייתה מהזמרות הבולטות בתחיית הפולק הבריטי של שנות השישים, והשפיעה על אמנים רבים, ביניהם Steeleye Span ולהקת "רנסאנס".
היא הרבתה להופיע ולהקליט עם אחותה דולי, אשר מלווה אותה בנגינה על אורגן חלילים קטן.
שירלי קולינס ואחותה הגדולה, דולי, גדלו באזור הייסטינגס שבמזרח סאסקס, למשפחה ששימרה לאורך דורות אהבה גדולה לשירי עם.
לאורך כל הקריירה של קולינס היא מבצעת שירים שלמדה מסבה ומדודתה.
בגיל 17 סיימה קולינס את בית הספר התיכון, ונרשמה ללימודים במכללה למורים בדרום לונדון, שם התוודעה לזמרי פולק אנגליים.
במסיבה שנערכה בשנת 1954 אצל הזמר איאן מקול פגשה קולינס את אלן לומקס, מומחה אמריקאי למוזיקת פולק.
לומקס עבר לבריטניה כדי להימנע מרדיפות המקארתיזם.
לומקס וקולינס התיידדו, ובשנת 1959 ערכו טיול משותף למדינות דרום ארצות הברית, שבו הקליטו שירי עם רבים בביצוע אמנים מקומיים.
לאחר שחזרה לבריטניה, המשיכה קולינס את קריירת השירה שלה.
היא הכניסה חידושים רבים לתחיית הפולק הבריטי בסדרה של אלבומים רבי השפעה.
בשנת 1964 הייתה קולינס הראשונה ששילבה פולק וג'אז, בתקליט "שורשי פולק, מסלולים חדשים", עם הגיטריסט דייווי גראהם .
בשנת 1967 הוציאה אוסף ראשון מסוגו של שירי עם מדרום אנגליה, בשם "Sweet Primeroses", בו לוותה לראשונה בנגינת אורגן חלילים של אחותה, דולי.
בשנת 1969 הקליטה קולינס תקליט של שירי עם ביחד עם ההרכב "Young Tradition", אך ההקלטות ראו אור רק בשנת 1995. באותה שנה הקליטה את "Anthems in Eden" שנחשב לתקליט פורץ דרך במוזיקת הפולק.
שירי העם שבתקליט מתארים את השינויים שחלו בכפרים אנגליים בעקבות מלחמת העולם הראשונה ואת הנתק שחל באוכלוסייה הכפרית משירי העם המסורתיים.
השיר הראשון בתקליט נמשך 28 דקות, והוא מאגד מספר שירי עם מסורתיים.
אחריו באים שבעה שירי עם שונים, שנכתבו לאחר המלחמה.
שירים אלה קיבלו עיבוד מודרני, אך נוגנו בכלי נגינה עתיקים.
עיבודים מעין אלה היו חדשניים באותה תקופה, ולהקות פולק ופולק-רוק רבות חיקו סגנון זה של שירלי קולינס.
ב-1969 שיתפו שירלי ודולי קולינס פעולה עם הקונסורט למוזיקה עתיקה של דייוויד מונרו.
בשנת 1971 נישאה קולינס לאשלי האצ'ינגס, גיטריסט להקת Steeleye Span.
תקליטיה משנות השבעים נוטים יותר לכיוון הפולק-רוק, ויש בהם שילוב של כלי נגינה מודרניים, בעיקר גיטרה חשמלית ותופים, עם כלי נגינה מסורתיים.
בשנת 1978 יצא התקליט "For As Many As Will" של שירלי ודולי קולינס.
לאחריו פרשה קולינס מעולם המוזיקה, ומיעטה להופיע.
לימים סיפרה שבעלה, אשלי האצ'ינגס, התאהב באישה אחרת ועזב בפתאומיות את הבית, והיא נאלצה לגדל את שני ילדיה לבד.
הסבל שנגרם לה עקב הגירושים גרם לה לאבד את היכולת לשיר, ולכן פרשה מהמוזיקה.
בשנים שלאחר מכן עבדה בעבודות מזדמנות, בין השאר בספרייה הבריטית ובסוכנות השמה, ומכרה את ציוד המוזיקה שהיה ברשותה.
בשנות ה-90 הרצתה על מוזיקת עם בפני קהל וברדיו, ונחשבה לברת סמכא בתחומי המוזיקה המסורתית.
בשנות האלפיים ערכה שירלי קולינס שלושה מסעי הופעות ברחבי העולם, יחד עם השחקן פיפ בארנס:
"אמריקה על המים", מופע המספר על מסעה בדרום ארצות הברית עם אלן לומקס.
"יום שמש, ברובו", מופע שירי עם אנגליים, בעיקר מאזור סאסקס.
"אני רומני ראי", שירי עם צוענים ושירים מדרום אנגליה.
בשנת 2016, לאחר פסק זמן בן 38 שנה, שבה להקליט ולהופיע, והוציאה לאור את האלבום Lodestar.
לאחר מכן הוציאה שני אלבומים נוספים.
קולינס זכתה בפרסים ועיטורים רבים על תרומתה לתרבות האנגלית.
כמו כן היא נבחרה בשנת 2008 לנשיאת האגודה האנגלית לשירי עם וריקודי עם .
בילי בראג אמר עליה: קולינס עצמה העידה על שירתה:
אמנים רבים מזכירים את שירלי קולינס כאחד האמנים שהשפיעו עליהם, כחלק מתחיית הפולק באנגליה.
בין האמנים שביצעו משיריה ניתן למצוא אמני פולק רבים, וכן אמני פופ ורוק כמו 10,000 מניאקים וקולין מלוי , סולן להקת "The Decemberists" .
1964 - Folk Roots, New Routes – יחד עם הגיטריסט דייווי גראהם
1969 - Anthems in Eden - יחד עם דולי קולינס
1976 - Amaranth - יחד עם דולי קולינס
1978 - For as Many as Will - יחד עם דולי קולינס
1979 - Harking Back – הופעה חיה, יחד עם דולי קולינס
1992 - Fountain of Snow – אוסף שירים בעריכתו של דייוויד טיבט
2006 - Snapshots – הופעה חיה וקטעים נדירים, יחד עם דולי קולינס
2008 - The Harvest Years – אוסף, יחד עם דולי קולינס
שירלי אנולה נייט הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת שלושה פרסי אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס טוני.
נייט הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר על הופעותיה בסרטים "ציפור הנעורים המתוקה" ו"האפלה במעלה המדרגות".
נייט נולדה בעיר גוסל שבקנזס לורג'יניה ולנואל ג'ונסון נייט.
למדה משחק בבית הספר לאומנויות "HB Studio" שבניו יורק סיטי.
נייט פרצה כשחקנית קולנוע בשנת 1960 לאחר ששיחקה בעיבוד הקולנועי למחזה "האפלה במעלה המדרגות" בתפקיד הצעירה רני פלוד עליו הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה שנה קיבלה נייט את פרס גלובוס הזהב לשחקנית המבטיחה ביותר על הופעתה בסרט "ארמון קרח".
ב-1962 הועמדה נייט בשנית לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור הוונלי פינלי לצידו של פול ניומן בעיבודו של ריצ'רד ברוקס למחזהו של טנסי ויליאמס "ציפור הנעורים המתוקה".
בהמשך שנות ה-60 שיתפה נייט פעולה עם סידני לומט בדרמה הפמיניסטית "הקבוצה" ועם פרנסיס פורד קופולה בסרטו "אנשי הגשם" בו שיחקה בתפקיד עקרת הבית נטלי רוונה.
נייט זכתה בשנת 1967 בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל ונציה על הופעתה בסרט דאצ'מאן.
באמצע שנות ה-70 זכתה נייט בפרס טוני על תפקידה במחזה "הילדים של קני" והתפרסמה בסרטי האסונות "יוגרנאט" של ריצ'רד לסטר ו"מעבר להרפתקה בפוסידון" בתור הנוסעת האנה מרדית'.
ב-1980 הועמדה נייט לפרס אמי על הופעתה בדרמת השואה "תזמורת על תנאי" בתפקיד קצינת האס אס מריה מנדל.
ב-1981 הופיעה בסרטו של הבמאי האיטלקי פרנקו זפירלי "אהבת בוסר" בתור אן אמה של הנערה ג'ייד באטרפילד (ברוק שילדס).
לקראת סוף שנות ה-80 זכתה נייט בפרס אמי על הופעת אורח בסדרת הדרמה "שלושים ומשהו" וקיבלה מועמדויות על הופעותייה בסדרות "נקודת שוויון", ו"חוק וסדר".
ב-1995 זכתה נייט בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי על הופעתה בסרט הטלוויזיה המצליח של מיק ג'קסון "אישום: המשפט של מקמרטין" ובפרס אמי נוסף, על הופעת אורח שעשתה בסדרת המשטרה "NYPD Blue".
ב-1996 הופיעה בהפקת הטלוויזיה המוערכת של דמי מור "אם הקירות יכלו לדבר" בתפקיד מרי דונלי.
ב-1997 השתתפה נייט בקומדיה של ג'יימס ל.
ברוקס "הכי טוב שיש" בתפקיד בוורלי אמה של המלצרית החד הורית קרול קונלי (הלן האנט) והועמדה לפרס טוני על הופעתה במחזה "הריש הצעיר מאטלנטה".
ב-2002 השתתפה נייט בדרמה הקומית "הסודות של יה יה" בתפקיד דניס רוז "נסי" קלר.
ב-2006 שיחקה בקומדיה "ילד של סבתא" והועמדה לפרס אמי על תפקיד פיליס, אמו של רקס ואן דה קאמפ אותו שיחקה בחמישה פרקים בסדרה "עקרות בית נואשות".
ב-2007 שיחקה בקומדיה "פול בלארט: שוטר קניון" בתור מרגרט אמו של המאבטח פול בלארט (קווין ג'יימס).
נייט נפטרה ב-22 באפריל 2020. הותירה אחריה שתי בנות, השחקנית קייטלין הופקינס מנישואיה לשחקן והמפיק יוג'ין פרסון, והתסריטאית סופי הופקינס, מנישואיה לתסריטאי האנגלי ג'ון הופקינס.
סטיוארט מציל את משפחתו (1995)
פול בלארט: שוטר קניון (2009)
חייה הפרטיים של פיפה לי (2009)
תזמורת על תנאי (1980) - סרט טלוויזיה
אישום: המשפט של מקמרטין (1995)
אם הקירות יכלו לדבר (1996)
שירלי אן מנסון היא זמרת ושחקנית סקוטית המוכרת בעיקר בהיותה הסולנית של להקת הרוק האלטרנטיבי Garbage.
הקריירה המוזיקלית של מנסון החלה בנעוריה כשהתקבלה ללהקת Goodbye Mr.
Mackenzie כנגנית קלידים ושירת רקע.
במהרה היא הפכה לחברה בולטת ופיתחה את סגנונה.
חברת התקליטים של הלהקה פנתה אל מנסון בבקשה להפוך אותה לזמרת סולו ולהקליט אלבום חדש עם להקתה תחת השם Angelfish.
הקליפ Sofacate Me של Angelfish הופיע בערוץ MTV ומנסון קיבלה הצעה מ-Garbage להצטרף לכמה שירים.
לבסוף מנסון השתתפה בכתיבה ובהפקה של אלבום שלם של הלהקה.
כתוצאה מכך, האלבום Garbage הפך להצלחה עולמית שלאחריו יצאו עוד שלושה אלבומים נוספים שזכו למועמדות לפרסי גראמי רבים.
בעקבות אירועי 7 באוקטובר 2023, גינתה מנסון את חמאס, כינתה אותם "ארגון טרוריסטי" ו"מפלצות" וקראה לא פעם לשחרור החטופים.
עם זאת היא התבטאה נגד פעילות צה"ל בעזה וביקרה בחריפות את ממשל נתניהו.
מנסון הופיעה בסדרת האקשן שליחות קטלנית: יומני שרה קונור בתפקיד קתרין וויבר, מחסלת משנה-צורה, המחופשת למנהלת חברת היי טק.
בשנת 2012 שיחקה במותחן הפוליטי "קרב הסכינים" של הבמאי ביל גאטנטאג.
שירלי עודד (בעבר שירלי עודד-דורן; נולדה ב-26 במאי 1975) היא שחקנית, במאית, אשת עסקים, פעילה חברתית וחברת מועצת העיר חדרה לשעבר.
בשנת 1998 הקימה את בית ספר למשחק "יצירתי".
נולדה בשכונת חפציבה בחדרה שם גדלה עד לגיוסה לצה"ל, בו שירתה כחובשת בנח"ל.
הייתה נשואה למנהל אישי אביתר דורן ולהם שני ילדים.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה לשדר ברדיו אמצע הדרך שרק עלה לאוויר באזור השרון.
היא שידרה במגוון תוכניות, ובמקביל שימשה בתפקידי עריכה והפקה.
בשנת 1998 החלה ללמוד משחק אצל הלל נאמן, ובהמשך למדה גם אצל רחל שור בסטודיו למשחק ניסן נתיב ובמקומות נוספים.
במקביל ללימודי המשחק למדה פיתוח קול אצל חיים פנירי ולמדה ב"בית הספר לתסריטאות" של עידית שחורי וכן מחזאות אצל ציפי פינס.
עם סיום לימודיה גילמה את רוזה בהצגה "סלאח שבתי" בבימויו של זאב רווח, בהצגה "אני לא אשם בשתייה של אבא שלי" בהשתתפות שחקני תיאטרון באר שבע, בהצגות פרינג' בתמונע, בסרטי סטודנטים ובהצגות ילדים ונוער.
באותה השנה, הקימה את "יצירתי" – בית ספר ארצי לילדים ונוער שפעל עד 2020 לבוגרים ומבוגרים, ושישמה כמנהלת האמנותית שלו, בשלוחות: נתניה, כוכב יאיר, אשדוד ותל אביב.
בשנת 2008 כתבה את ההצגה מקורית "צל של אשה", שהופקה ועלתה בפסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית ליסין.
המספרת על ארבע נשים ונערה הנאלצות לשנות זהות, כדי להינצל מבעליהן המכים.
בשנת 2010 נולדה לה ילדה בשם נעמי.
בשנת 2012 כתבה את ההצגה המקורית לנוער "מי אני מה" – הצגה שעוסקת בשאלות שגורמות להבין את המהות שבחיים.
ההצגה זכתה במקום שלישי בתחרות "פסטיבל ארצי לילדים ונוער בת ים".
במקום הראשון כשחקן המצטיין זכה שחקן ההצגה דור אלמקייס.
בשנת 2014 גילמה מזכירה בשם שולה בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" של ערוץ 22.
הקימה, ביחד עם אחותה החרדית, את עמותת "שאלתיאל-נתינה למשפחות נזקקות" – העוזרת למשפחות נצרכות בתחומים שונים.
בבחירות לרשויות המקומיות 2013, הוצבה במקום השני ברשימת "יש עתיד" למועצת העיר חדרה ונבחרה.
בבחירות 2018 הקימה סיעה חדשה בשם "שקיפות" ורצה איתה למועצת העיר ולראשות העיר.
בבחירות לראשות העיר זכתה ב-3% ובבחירות למועצה לא עברה את אחוז החסימה.
מנהלת סוכנות ייצוג שחקנים בשם "ניהול אישי".
שירן סֶנְדֶל (נולדה ב-30 באפריל 1987) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה וזמרת ישראלית.
סנדל נולדה וגדלה בקריית טבעון.
בתיכון למדה במגמת תיאטרון, ושם הופיעה במספר מחזות כגון "אוליבר טוויסט", "תיבת נח" ו"חתולים".
בגיל 14 החלה להשתתף בפרסומות והצגות ילדים.
את שירותה בצה"ל עשתה כמש"קית שלישות במחנה גלילות.
לאחר שחרורה, עבדה בצוות בידור על אונייה במשך כשלושה חודשים.
לאחר מכן, למדה במכינה של סטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
ב-2006 השתתפה בקליפ של השיר "רוצה בנות" של חובבי ציון.
בשנת 2009 השתתפה במחזמר "בנות הווינקס", בתפקיד סטלה.
בשנים 2012–2016 גילמה את דמותה של "יולי סער" למשך שבע עונות בסדרת הנעורים "גאליס" בערוץ הילדים של HOT.
בשנת 2013 החלה להנחות את התוכנית "ששטוס" בערוץ הילדים, לצד דניאל מורשת.
בקיץ אותה שנה, היא השתתפה ב"מופע של גאליס".
החל מקיץ 2013 הנחתה את שעשועון הילדים "הבנים והבנות" המשודר בערוץ הילדים.
באותה שנה גם פתחה בסיבוב הופעות בשם "המופע של שירן וליאור", יחד עם חברתה בגאליס ליאור כהן.
בקיץ 2014 הופיעה בהצגת הילדים "סופרסטאר" לצד מיכל מוכתר וליאור כהן.
בשנת 2014 השתתפה בפרויקט הלהקה בתור "שופטת בתחום יחסי הציבור" וכן בתוכנית התיעוד "Me אני" של ערוץ הילדים.
באותה שנה עלה לאקרנים הסרט "גאליס - המסע לאסטרה", בו גילמה את דמותה של זויה.
באוקטובר 2014 השתתפה במופע "איי לאב גאליס" ובחג החנוכה, הופיעה ב"משחקי הפסטיגל" עם השיר "זה תורי".
ב-2015 הצטלמה סנדל לעונתה השנייה של הסדרה "פצועים בראש".
בנוסף, החלה לשמש כפרזנטורית של מותג תכשיטי הכסף הבינלאומי "תומאס סאבו".
בקיץ אותה השנה השתתפה, לצד אודי ואביעד ואחרים, בהצגה "עולם הקרח בספארי", בספארי רמת גן.
ב-2015 השתתפה במופע "היי-סקול פסטיגל" וגם שנה אחר כך השתתפה בפסטיגל, "היי סקול פסטיגל 2".
ביוני 2015 הצטלמה לסרט השני בסדרת "גאליס", "גאליס - קונקט", שיצא לאקרנים ב-14 באפריל 2016.
ב-2017 השתתפה בגרסה הקולנועית לסיטקום הנוער "מועדון החנונים", "מועדון החנונים: הסרט".
באותה שנה החל שידור העונה השלישית בסדרת המערכונים הקומית "שבט צוצלת" בערוץ זום לצופי yes.
בסדרה, סנדל מגלמת את דמותה של לילך, חניכה בשבט צוצלת.
ב-2018 הצטרפה לעונה השנייה של הסדרה "המלאך השומר שלי" וגילמה את לוסי פרבר, התגלמות השטן.
ב-2018 החלו שידורים של פרקי העונה השנייה של הסדרה "Oboy", בהשתתפות סנדל.
ב-17 במאי 2018 פרסמה שיר בשם "בוא תישאר איתי פה".
הקליפ לשיר זכה לכ-50,000 צפיות בתוך יממה.
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרה "התחנה" בתפקיד חן לייבוביץ'.
באותה שנה שיחקה בסרטו של אלון גור אריה "המוסד" בתפקיד אביגיל.
באוקטובר באותה שנה השתתפה יחד עם אחותה, הכדורגלנית קארין סנדל, בעונה השביעית של סדרת הדוקו-ריאלטי "גולסטאריות" ששודרה ב-HOT.