tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר נעשה שימוש בסף גבוה, כדי למנוע מזוגות סירוב שגוי להפריה חוץ גופית, רק כ-3% מהמקרים המצביעים על הפריה חוץ גופית מזוהים כבעלי סיכויים לא טובים במחזור טיפולי הפריה חוץ גופית.
כמו כן, הסקירה הגיעה למסקנה שלא ניתן לתמוך בשימוש בכל ORT (בדיקת רזרבות שחלות) לניבוי תוצאות.
כמו כן, הנתונים הסטטיסטיים של המרכז לבקרת מחלות ומניעתן מראים כי שיעורי ההצלחה של הפריה חוץ גופית עם רזרבה שחלתית מופחתת משתנים מאוד בין מרכזי הפריה חוץ גופית.
עלייה ברמת ההורמון המגרה זקיק בסרום (FSH) נמדדת ביום השלישי של המחזור החודשי.
(היום הראשון של זרימת התקופה נספר כיום הראשון.
זיהוי לא נחשב לתחילת התקופה.) אם מתרחש ערך נמוך יותר מבדיקה מאוחרת יותר, הערך הגבוה ביותר נחשב לניבוי ביותר.
מבחני FSH עשויים להיות שונים במקצת, כך שטווחי ההתייחסות לגבי מה שהוא נורמלי, טרום-מנופאוזה או גיל המעבר צריכים להתבסס על טווחים המסופקים על-ידי המעבדה המבצעת את הבדיקה.
כמו כן יש למדוד אסטרדיול (E2) שכן לנשים המבייצות מוקדם עשויות להיות רמות גבוהות של E2 מעל 80 pg/mL (עקב גיוס מוקדם של זקיקים, אולי בשל רמת אינהיבין B בסרום נמוכה) אשר יסווה רמת FSH מוגברת וייתן תוצאה שלילית כוזבת.
FSH גבוה מנבא בצורה חזקה תגובה ירודה של IVF בנשים מבוגרות, פחות בנשים צעירות יותר.
מחקר אחד הראה ש-FSH בסיסי מוגבר ביום-שלושה נמצא בקורלציה עם רזרבה שחלתית מופחתת בנשים מעל 35 שנים וקשור לשיעורי הריון נמוכים לאחר טיפול בהשראת ביוץ (6% לעומת 42%).
שיעורי הריון ספונטני בנשים מבוגרות עם רמות גבוהות של FSH לא נחקרו היטב ושיעור הצלחת ההריון הספונטני, אף על פי שהוא נמוך, עשוי להיות מוזל בשל הטיה שאינה מדווחת, שכן רוב מרפאות הפוריות לא יקבלו נשים מעל גיל ארבעים עם רמות FSH בטווח טרום גיל המעבר ומעלה.
לאישה יכולה להיות רמת FSH רגילה ביום-שלושה, אך עדיין מגיבה בצורה גרועה לגירוי השחלתי ולכן יכולה להיחשב כבעלת רזרבה גרועה.
לפיכך, בדיקה נוספת המבוססת על FSH משמשת לעיתים קרובות לאיתור רזרבה שחלתית לקויה: בדיקת אתגר קלומיד (אנ' Clomifene), הידועה גם בשם CCCT (בדיקת אתגר קלומיפן ציטראט).
ניתן להשתמש באולטרסאונד טרנס-ווגינלי כדי לקבוע את ספירת הזקיקים האנטראליים (AFC).
זוהי שיטה קלה לביצוע ולא פולשנית (אך עשויה להיות אי נוחות מסוימת).
מספר מחקרים מראים שבדיקה זו מדויקת יותר מבדיקת FSH בסיסית לנשים מבוגרות (מתחת לגיל 44) בחיזוי תוצאת IVF.
שיטה זו לקביעת רזרבה שחלתית מומלצת על ידי ד"ר שרמן ג'יי זילבר, מחבר ומנהל רפואי של מרכז הפוריות של סנט לואי.
ירידה ברמות הסרום של הורמון אנטי מולריאני (AMH).
מחקרים אחרונים אימתו את השימוש ברמות AMH בסרום כסמן להיבט הכמותי של רזרבה שחלתית.
בגלל היעדר שינויים במחזוריות ברמות הסרום של AMH, הוצע להשתמש בסמן זה כחלק מהליכי האבחון הסטנדרטיים להערכת הפרעות בתפקוד השחלות, כגון אי ספיקת שחלה מוקדמת.
מחקר אחד הראה כי AMH הוא סמן טוב יותר מ-FSH בסיסי עבור נשים עם פוריות מוכחת (קודמת) במדידת ירידה הקשורה לגיל ברזרבה השחלתית.
רמות ה-Inhibin B נוטות לרדת בנשים בגיל רבייה מתקדם, הן בגלל פחות זקיקים והן בגלל ירידה בהפרשה על ידי תאי הגרנולוזה.
רמות Inhibin B מתחילות לעלות בסביבות היום האפס ורמות נמוכות ביום שלוש קשורות לתוצאה ירודה של IVF.
מדידת אולטרסאונד של נפח השחלה.
שיעור הצלחה משתנה עם הטיפול, ישנם מעט מאוד מחקרים מבוקרים, בעיקר דיווחי מקרה.
הצלחת הטיפול נוטה מאוד להצטמצם עם הגיל ומידת העלייה של FSH.
תרומת ביציות היא השיטה המוצלחת ביותר להפקת הריון בנשים בגיל המעבר.
מחקר משנת 1995 דיווח שנשים בגילאי חמישים ומעלה חוות שיעורי הריון דומים לאחר תרומת ביציות כמו נשים צעירות יותר.
הן נמצאות בסיכון זהה להריון מרובה עוברים כמו נשים צעירות יותר.
בנוסף, רוב המטופלות חוו סיבוכים טרום לידתיים, ולכן מעקב וטיפול מיילדותי בסיכון גבוה הם חיוניים.
IVF, אך ללא שימוש ב-hCG לגירוי ביוץ, במקום זאת, האגוניסט GnRH Synarel (nafarelin acetate) בצורה מדוללת נלקח כתרסיס לאף להפעלת הביוץ.
לגונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG) יש זמן מחצית חיים ארוך והוא עלול לעורר (להטמין) זקיקים קטנים בטרם עת ולגרום להם להפוך לציסטות.
בעוד שנפארלין אצטט בתרסיס לאף גורם לעלייה קצרת טווח של LH שהוא גבוה מספיק כדי לגרום לביוץ בזקיקים גדולים, אך קצר מכדי להשפיע לרעה על זקיקים קטנים.
זה מגדיל את הסבירות שהזקיקים והביציות הקטנים בהם יתפתחו כרגיל למחזורים הקרובים, וכתוצאה מכך מגדיל את ההסתברות להתעברות בנשים הסובלות מרזרבה שחלתית נמוכה ובנשים בגילאי פוריות מתקדמים.
הפרוטוקולים הבאים הראו הבטחה: גונדורופינים במינון גבוה, פרוטוקול GnRH-a (רגיל או מיקרו-מינון), פרוטוקולי עצירה, פרוטוקול קצר, מחזור טבעי או מחזור טבעי שונה ומינון נמוך של hCG בתחילת פרוטוקול הגירוי.
המרת אגוניסט/אנטגוניסט של הורמון משחרר גונדוטרופין עם פרוטוקול אסטרוגן (AACEP).
איכות הביציות אצל נשים עם רזרבה שחלתית נמוכה
גם איכות הביציות עלולה להיפגע.
עם זאת, מחקרים אחרים לא מראים קשר בין רמות גבוהות של FSH לאיכות גנטית של עוברים לאחר התאמה לגיל.
הירידה באיכות הייתה קשורה לגיל, לא קשורה ל-FSH מכיוון שלנשים הצעירות יותר עם רמות גבוהות של FSH ביום השלישי (Day 3 FSH), היו שיעורי לידות חי (אנ' Live birth) גבוהים יותר מהנשים המבוגרות עם FSH גבוה.
מחקר נוסף משנת 2008 הגיע למסקנה כי רזרבה שחלתית נמוכה לא השפיעה על איכות הביציות וכל ירידה באיכות בנשים עם רזרבה נמוכה הייתה קשורה לגיל.
מומחה אחד סיכם: אצל נשים צעירות עם רזרבה ירודה כאשר מתקבלות ביציות יש להן שיעורי הריון קרובים לנורמליים, אך הן נמצאות בסיכון גבוה לכישלון בהפריה חוץ גופית; אם מתקבלות ביציות, שיעורי ההריון בדרך כלל טובים יותר מאשר אצל אישה מבוגרת עם רזרבה תקינה.
עם זאת, אם רמת ה-FSH גבוהה ביותר, סביר להניח שמסקנות אלו אינן ישימות.
רזינה (ברומנית: Rezina) היא עיר בראיון רזינה, ברפובליקה מולדובה, על הגדה הימנית של הדניסטר, במרחק 98 קילומטרים מקישינב.
רזינה היא עיר תעשייתית והמפעל הגדול ביותר בה הוא מפעל המלט Lafarge Ciment Moldova של התאגיד הצרפתי "לאפארג'".
שם המקום מוזכר לראשונה ככפר במסמך מפברואר 1495. היישוב קיבל סטטוס של עיר באוגוסט 1940.
רזיס או ראזיס היה ממנהיגי היהודים בתקופת מרד החשמונאים.
השם רזיס לקוח כנראה מהמילה רז אשר מופיעה בספר ישעיהו.
יש ששיערו שמקור השם הוא פרסי.
רזיס מוזכר רק בספר מקבים ב, הוא מתואר כאחד מזקני ירושלים, אהוב על הבריות, פופולרי, ואדם שמסכן את עצמו למען הכלל.
על פי ספר מקבים, ניקנור שלח חמש מאות אנשים ללכוד אותו ולענות אותו.
רזיס שהה באותה עת במצודה, כאשר חיילי ניקנור פרצו את החומות, הוא ניסה להתאבד ונפל על חרבו אך כשל בכך.
כאשר לא הצליח, קפץ מגג המגדל, אך עדיין לא מת.
לאחר מכן עלה על סלע וקרא לאל לקבל את נשמתו, הוא תלש את קרביו זרקם לקהל ומת.
יש חוקרים הסבורים כי תיאור ההתאבדות בספר מקבים ב לא מבקר את ההתאבדות ואף מעריץ את המוות.
יש מספר השערות בקשר לתפקידו המדויק של רזיס, ולסיבת רדיפתו בידי ניקנור: יש שכתבו שמכיוון שהיה מפורסם רצה ניקנור להורגו כדי להוריד את המורל של הציבור.
יש שכתבו שהיה חבר של יהודה המכבי ומותו היה מאיים על יהודה.
איה ברסקי אלישב כתבה על סמך זיהוי השם רזיס כשם פרסי שייתכן שרזיס שימש כמרגל של יהודה ועסק באיסוף מודיעין ליהודה, ועל כן לכידתו יכלה לסכן את יהודה.
רחב-מקור אפריקני (שם מדעי: Smithornis capensis) הוא מין של עוף מהמשפחה רחבי-מקור, החי באפריקה שמדרום לסהרה.
רחב-המקור מגיע לאורך של 12 עד 14 ס"מ והזכרים מגיעים למשקל 21 עד 26.9 גרם בעוד הנקבות קטנות יותר ומגיעות למשקל 17.4 עד 27.5 גרם.
ישנם הבדלי גודל וגוונים בין התת-מינים השונים.
לרוב צבע הציפור הוא אפור עד חום-זית בחלקו העליון והחלק התחתון בהיר יותר עד לבן, עם כנפיים מסורטטות בשחור והוא בעל ראש עם מצח שחור אצל הזכרים ואפור אצל הנקבות כשהמקור רחב וכהה והסנטר צהבהב.
הבטן והחזה בעלי גוון לבן-שמנת עם פסים כתמים שחורים בחלק העליון, דומים לסרטוטי ינשוף.
רחב המקור מצוי ביערות בחבורות קטנות והוא חי ביערות גשם, יערות סבוכים סמוכים לנהרות או ביצות וכן ביערות נשירים מסוימים.
ישנם 2 אוכלוסיות שלו: אוכלוסייה המצויה במערב אפריקה מסיירה לאון במערב עד הרפובליקה המרכז-אפריקאית ודרומה עד לגבון וצפון הרפובליקה של קונגו.
אוכלוסייה שנייה ונפרדת מצויה באזור אפריקה הדרומית ומזרח אפריקה מקניה בצפון ודרומה עד לקוואזולו נטאל שבדרום אפריקה.
מין זה חי ביערות ולרוב הוא שקט ואיננו פעיל, אם כי קולו רם.
לרוב הוא מחפש מזון על הקרקע אך גם יתפוס טרף מעופף.
הוא ניזון מחסרי חוליות כמו חיפושיות, חגבים, פשפשים, זחלים ועכבישים.
בעת הרבייה הזכרים מבצעים טיסת תצוגה ומנפחים את נוצות הגב שלהם כדי להבליט את חזם הלבן וכן מנפחים את נוצות ה"זקן".
שני הזוויגים עוזרים בבניית הקן הבנוי על ענף עץ נמוך ובו הנקבה מטילה 1 עד 3 ביצים.
הנקבה דוגרת במשך 16 עד 17 ימים בעוד הזכר שומר על הקן מסכנות.
לאחר שהגוזלים בוקעים שני ההורים, בעיקר הזכר מביאים להם מזון.
תפוצתו רחבה והוא איננו בסכנה בטבע, אף שכמה אוכלוסיות נפגעו מבירוא יערות.
ישנם 9 תת-מינים במין זה:
רזננודרונגוב (שם מדעי: Razanandrongobe; משמעות השם ממלגשית: "אב הלטאה הגדולה") הוא סוג של זוחל דמוי-תנין פרהיסטורי אשר התקיים במשך היורה התיכון של מדגסקר שלפני 167.7 עד 164.7 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה הכיל מין יחיד, Razanandrongobe sakalavae אשר תואר ב-2006 בידי החוקר סימון מגאנוקו ועמיתיו, לאחר שאלה התגלו בשנים 2003–2004 בתצורות Isalo III Formation.
שם המין קרוי לכבוד בני סאקאלבה המלגשים.
ממצאי המאובנים של היצור שהתגלו כללו שרידי לסת עליונה ומספר שיניים.
ממצאים שהתגלו כבר ב-1972 ולא קיבלו שיוך עד 2017 שויכו גם לסוג, כולם באותו המין.
זוחל גדול זה הגיע בבגרות לאורך של 7 מטרים, על סמך בסיס הגולגולת שאורכה הגיע ל-88 ס"מ, כשלפי ההערכות הגיע לגובה של 1.6 מטר ולמשקל של 800–1,000 ק"ג.
הוא היה כנראה טורף-על שמילא תפקיד של תרופוד במדגסקר.
הוא דמה לכמה דמויי-תנינאים כמו הבאורוסוכוס, הנוטוסוכוס וקרוביהם וכמותם היה כלול בקבוצה נוטוסוכיה.
רזיה אדם (נולדה ב-29 בנובמבר 1944, י"ג בכסלו ה'תש"ה) היא משוררת, סופרת, מלחינה, שחקנית וזמרת.
רזיה אדם נולדה בחיפה בשנת 1944 בשם רוזה (שושנה) פלר לציפורה דסקל, ילידת קישינב, ולצבי פלר יליד צ'רנוביץ.
הוריה התגרשו בילדותה ובהיותה בת 12 אימה נישאה בשנית לניצול שואה מפולין שהיגר לאוסטרליה והמשפחה הצטרפה אליו.
בגיל 16 החליטה לשוב לישראל בגפה וחזרה לחיפה להתגורר עם סבתה.
סיימה את לימודי התיכון בבית הספר אליאנס והתגייסה לצה"ל.
לאחר שחרורה החלה ללמוד באוניברסיטת חיפה.
במהלך השנים הייתה עיתונאית במקומונים "כלבו" ו"קול חיפה" וכן פרסמה כתבות בירחון לנשים "את".
רזיה אדם עבדה במשך שנים ככתבת פרויקטים באנגלית לגיוס כספים של הטכניון.
בשנות ה-90 התגוררה בספרד בעיר אליקנטה.
בשנת 2000 שבה לישראל וקיבלה מלגת אומן תושב חוזר.
במשך שנים רבות הייתה רזיה אדם בעליה של חנות כובעים בחיפה בשם "רזיה אדם מרכז הכובע".
בשנת 1977 הוציאה את ספרה הראשון "ערוגות קטנות של בדידות אוסף שירים" (הוצאת אל"ף).
בשנת 2016 הוציאה את ספרה השני "רזי אדם" (הוצאת סער), אשר בעקבותיו יצאה במופע שירים.
שירים אלה מופיעים ביוטיוב בעברית תחת השם "ספוקן וורד פואטרי" ובאיטלקית תחת השם Razya Adam Legge le sue poesie.
בשנת 2005 הוציאה ואיירה ספר ילדים בשם "סיון הפחדן ועוד 2 סיפורים" (הוצאה פרטית).
בשנת 2017 הוציאה את ספרה הדו - לשוני יידיש/עברית "קיצלען און לאכן - לדגדג ולצחוק - הומורסקות תיאטרליות"(בתמיכת הרשות הלאומית לתרבות האידיש).
רזיה אדם כותבת, יוצרת ומופיעה במספר שפות, בהן עברית, אנגלית, יידיש וכן עוסקת בתרגום במספר שפות וביניהן אנגלית, איטלקית וספרדית.
אדם מפעילה ערוץ יוטיוב בו מעלה את יצירותיה.
אדם גרושה, ולה שני בנים.
רזק עבד אל רחמן סלים סלימייה הוא אקדמאי ופוליטיקאי פלסטיני, המכהן בתפקיד שר החקלאות בממשלת הרשות הפלסטינית בראשות מוחמד מוסטפא.
רזק נולד בשנת 1969 בעיירה אידנא שבנפת חברון.
הוא למד לתואר ראשון בגינון ב בין השנים 1990–1994, ולתואר שני ב בין השנים 1996 ו-1997 במכון האגרונומי הים תיכוני בחאניה, יוון.
בין השנים 2000 ל-2004 השלים לימודי דוקטורט בבוטניקה באוניברסיטת אריסטוטלס של סלוניקי ביוון.
סלימייה עבד כראש המחלקה לחינוך חקלאי במשרד החינוך הפלסטיני, וכמרצה באוניברסיטת חברון ובמכון כדורי בטולכרם.
ב-21 בדצמבר 2020 מונה לכהן כנשיא , והמשיך בתפקידו זה עד 2024.
ב-28 במרץ 2024, נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס אישר את הרכב השרים של הממשלה התשע-עשרה בראשות מוחמד מוסטפא.
ב-31 במרץ 2024 נשבע סלימייה שבועת אמונים ונכנס לתפקידו כשר החקלאות במטה הנשיאותי בעיר אל-בירה.
רְחַבְעָם הוא דמות מקראית, מלך יהודה הראשון, בנו של שלמה המלך מאשתו נעמה העמונית.
מוזכר בשני מקורות תנ"כיים: מלכים א פרקים יא-יד, ודברי הימים ב פרקים ט-יב.
לפי המסופר במקרא, רחבעם הומלך לאחר מות אביו, ובתקופתו התפלגה ממלכת ישראל המאוחדת לשתי ממלכות נפרדות: ממלכת יהודה בדרום וממלכת ישראל בצפון.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס לרחבעם, חוקרים רבים מטילים ספק בעצם קיומה של הממלכה המאוחדת, ואם כך הוא הרי הסיפור על התפלגותה אינו היסטורי.
בספר מלכים א' מתואר שבסוף ימיו של שלמה החלה הממלכה הגדולה שהקים דוד אביו להתערער.
הסיבה לכך היא ששלמה שנשא נשים נוכריות רבות, תמך בפולחן האלילים שאותן נשים הביאו עמן מארצותיהן.
בעקבות כך החליט ה' לקרוע את הממלכה לשתיים, לאחר מותו של שלמה.
ה' שולח אויבים מבחוץ להילחם בישראל, את הדד האדומי ורזון בן אלידע הארמי.
בתוך ישראל מתארגנת מרידה שמונהגת על ידי ירבעם בן נבט.
ירבעם נתמך על ידי הנביא אחיה השילוני.
המרידה לא מצליחה וירבעם בורח לשישק מלך מצרים.
רחבעם הומלך בירושלים ומשם יצא לשכם כדי לקבל את אישורם של שאר שבטי ישראל.
בן 41 במולכו ו-17 שנה נמשכה מלכותו.
בתקופתו חל הפיצול בין ממלכת יהודה, עליה שלט הוא, לבין ממלכת ישראל שנשלטה על ידי ירבעם בן נבט.
בתקופתו עלה שישק מלך מצרים למלחמה ביהודה, ב-924 לפנה"ס, ושדד את אוצרות הזהב מבית המקדש.
לאחר מותו נקבר בירושלים, ובנו אביה ירש את שלטונו.
כאשר שמע ירבעם ששלמה מת, חזר ממצרים ובא יחד עם עוד נציגים משבטי ישראל לדבר עם רחבעם.
דרישתם הייתה להוריד את נטל המיסים שהונהג בתקופת שלמה.
רחבעם ביקש מהנציגים שיתנו לו שלושה ימים לשקול את הנושא.
רחבעם מתייעץ עם הזקנים שהיו יועצי אביו והם מייעצים לו לקבל את דרישות העם.
לאחר מכן נועץ בחבריו הצעירים והם יעצו לו להפגין את כוחו בכך שלא יקבל את הדרישות, ובנוסף להכביד על העם בעוד מיסים: .
רחבעם מקבל את עצת חבריו, ובעקבות כך חלה התקוממות בעם ישראל.
הכתוב מציין שעל אף שהדעת הייתה נותנת לקבל את עצת הזקנים, בכל זאת לא קבל אותה - .
רחבעם שולח את אדרם גובה המיסים, אולי כדי לפייס את העם, אך תגובת העם היא הריגתו בסקילה.
רחבעם חש בסכנה לחייו ובורח במרכבתו לירושלים.
בכך החל הפיצול המדיני שהוביל לשתי ממלכות נפרדות, ממלכת ישראל בצפון, וממלכת יהודה בדרום.
ברגע שירבעם הומלך למלך על ישראל, ניסה רחבעם להגיב במלחמה וגייס צבא של מאה ושמונים אלף לוחמים משבט יהודה ובנימין.
בעקבות אזהרתו של שמעיה הנביא לא להילחם בישראל, פיזר רחבעם את הצבא שגייס, אך נותר סכסוך מתמיד בין הממלכות.
תחילת הפיצול הייתה מבלבלת עבור כל נושא הפולחן שהיה נסוב סביב ירושלים.
הכוהנים והלווים מהמרחב של ממלכת ישראל תחת שליטת ירבעם החלו לעבור לירושלים.
אחריהם החלו חלק מבני ישראל להמשיך ולקיים את הפולחן בירושלים, מה שקומם את ירבעם שניסה לאחד את המדינה החדשה – בחלוקה מדינית ודתית.
ירבעם בנה מקומות פולחן חדשים בבית אל ובדן, בקריאת תגר על ההגמוניה הדתית של ירושלים.
יחד עם הפולחן בבית המקדש שבירושלים, התפתחה בימי רחבעם גם עבודת האלילים ונהייתה נפוצה יותר.
ספר דברי הימים מספר כי רחבעם בנה וביצר חמש עשרה ערים ביהודה: וַיִּבֶן אֶת-בֵּית-לֶחֶם וְאֶת-עֵיטָם, וְאֶת-תְּקוֹעַ.
רוב הערים נמצאות במרכז נחלת שבט יהודה ולא בגבולות הממלכה.
חלק מהביצורים האלה נחשף בחפירות ארכאולוגיות (לכיש, עזקה, חברון).
הביצורים נדרשו כדי להגן על הרכוש של בעלי התפקידים שקיבלו מעשר מכל התוצרת החקלאית בממלכה.
הנושא של עבודת ה' ומעמד הכוהנים והלויים היה חשוב מאוד לסופר דברי הימים ולכן הדיווח על כך נזכר רק בספרו.
בנוסף יש לציין שחלק מהערים ממוקמות במרכז יהודה, וחלק בדרום, אבל אף אחת לא ממוקמת בצפון כלומר בגבול עם ממלכת ישראל.
ייתכן שרחבעם ראה בשכנה הצפונית מחוז מורד רק באופן זמני שתשוב לממלכתו במוקדם או מאוחר, וסירב לבצר את הגבול במעשה שייראה כהכרה בעצמאותה.
החלשות בית המלוכה בירושלים מאובדן שבטי ישראל הצפוניים הזמינה התקפה מדרום.
על פי ספרי מלכים ודברי הימים, בשנה החמישית למלכותו של רחבעם פלש שישק מלך מצרים לארץ ישראל, ושדד את אוצרות בית המקדש בירושלים, ומכללם גם את כל מגיני הזהב שעשה שלמה.
רחבעם שחזר את מגיני הזהב שנגנבו והחליפם בנחושת.
על מסע שישק ידוע מכתובת שנמצאה על קירותיו של מקדש אמון בכרנכ שבמצרים.
נמצא תחריט ובו רשימת טופונימים המכילה כ-150 שמות מקומות אותם כבש שישק בארץ ישראל.
ירושלים לא מופיעה ברשימת השמות של שישק, אולם בכתובות שלו מופיעות ערים אחרות בממלכת יהודה כגון: איילון וגבעון.
רחבעם נשא 18 נשים ו-60 פילגשים, ונולדו לו 28 בנים ו-60 בנות.
מבין נשותיו מוזכרות שתי נשים מחצר המלוכה לבית דוד:
מחלת (נכדתו של דוד), שאביה היה ירימות בן דוד, ואמה הייתה אביהיל בת אליאב בן ישי (דברי הימים ב יא, יח).
מעכה בת אבישלום (בת דודו מצד אביה אבשלום בן דוד), נינתו של תלמי מלך גשור.
הדגשת נשים אלה מבין 18 הנשים של רחבעם מלמדת על מוצאן המלכותי המיוחס.
מעכה בת אבשלום הייתה האהובה על רחבעם יותר מכל נשיו ולכן מינה את בנה אביה ליורש העצר, אף על פי שלא היה הבן הבכור.
כפיצוי, נתן לשאר בניו כהונת ניצבים בערים שביצר.
היא משתרעת מדרום-מערב לרחוב קרן היסוד ולרחוב המלך ג'ורג', גובלת בשכונת נחלאות ושערי חסד מצפון, בשכונות טלביה וקריית שמואל מדרום, ובשכונת שערי חסד ממערב.
על פי השנתון הסטטיסטי של מכון ירושלים למחקרי מדיניות ב-2016 התגוררו בשכונה (בצירוף תושבי קריית שמואל הסמוכה) 7,710 תושבים.
השכונה הוקמה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 על אדמות בבעלותה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, אשר כונו ג'נזריה, והוחכרו לחברת הכשרת היישוב בשנת 1922. החברה העסיקה את האדריכל היהודי יליד גרמניה ריכרד קאופמן, שתכנן אותה כשכונת גנים בהשראת עיר הגנים האירופאית, תוך יישום עקרונות הסגנון הבינלאומי שרווח באותה עת בארץ ישראל.
בוני השכונה היו ברובם מהפכנים, אנשי גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור שאת אוהליהם פרסו ליד מנזר רטיסבון.
בשלב הראשון תוכננה "רחביה א'", שגבולותיה היו רחוב המלך ג'ורג' במזרח, רחוב רמב"ן בדרום, רחוב אוסישקין (אז - הקרן הקיימת) במערב, ורחוב הקרן הקיימת (אז - שמואל הנגיד) בצפון.
בשלבים מאוחרים יותר הורחבה השכונה דרומה, והיא תחומה ברחובות ז'בוטינסקי ובלפור.
הבית הראשון בשכונה, בית אליעזר ותלמה ילין בתכנונם של האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר, נבנה בשנת 1924 ברחוב רמב"ן (היום מס' 14, פינת רחוב אלחריזי).
במקביל נבנו בשכונה גם בית גד פרומקין וביתו של דניאל אוסטר (כיום בית הכנסת "חורב"), גם הם בתכנון הקר וילין.
הראשונים לגור בשכונה היו יצחק בן-צבי ואריה דוסטרובסקי שהקימו במקום צריפים ונכנסו לגור כבר בשנת 1924.
מאוחר יותר נבנו גם הרחבות לשכונה - רחביה ב', ג' וד' שהשתרעו עד רחוב התיבונים ובן סרוק בדרום מערב, והרחובות שלמה מולכו ורד"ק בדרום מזרח.
על פי התקנות המקוריות של ועד השכונה הותר לפתוח בתי מסחר רק בשני הרחובות הראשיים שבשולי השכונה, וזאת כדי לשוות לה אופי פסטורלי.
הרחובות שנועדו למעבר לכלי רכב היו צרים כדי שלא יהפכו לסואנים מדי, ואילו השדרה הירוקה החוצה את השכונה מצפון לדרום נועדה להולכי רגל ולמטיילים והיא רחבה יחסית.
על פי המסופר, נבנו הרחובות כשהם מעוקלים - סגולה נגד שדים ומזיקים.
ראשוני התושבים באו ממשפחות ספרדיות מבוססות שהשפיעו על בחירת שמות הרחובות.
גם מנהיגי היישוב היהודי הנבנה בארץ ישראל נמנו על תושבי השכונה הראשונים, ורבים מתושביה הבאים לאורך הדורות היו מנכבדי המדינה.
בשנת 1936 התגורר ברחביה היילה סלאסי, קיסר אתיופיה הגולה, במשך שלושה חודשים בווילה לאה, ברחוב בן מימון שבשכונה.
לרחביה יצא שם של שכונה אריסטוקרטית של יוצאי מרכז אירופה, אף על פי שבפועל התגוררו בה גם משפחות ספרדיות מבוססות, בהן משפחות אלישר, ולירו, מולכו וקוקיה.
מספר הרופאים בשכונה תרם ליוקרתה הרבה, בפנקס התושבים של שנת 1936 נספרו 56 רופאים מתוך 988 תושבים.
בראשית פברואר 1947 החרימו השלטונות את בתיהם של כשליש מתושבי רחביה לצורך הצבא הבריטי ואלו נאלצו למצוא לעצמם מקומות מגורים אחרים.
החל משנות השישים אופייה של רחביה כשכונה פסטורלית ושקטה החל להשתנות, עם הפיכת חלק מרחובותיה לעורקי תחבורה ראשיים המחברים בין חלקי העיר החדשים והישנים.
לרבים מהבתים והוילות נוספו תוספות בנייה וקומות נוספות.
מחירי הדירות הגבוהים והעדר שטחים לבנייה חדשה הגבילו את היכולת של דיירים חדשים לקנות בתים בשכונה, אך היא המשיכה להוות מרכז בולט לאנשי אקדמיה- ובעיקר מהאוניברסיטה העברית, רופאים, שופטים ובכירים מהשירות הציבורי.
בתחילת המאה ה-21 החלה התעוררות לכך שהחכירה של האדמות מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית מסתיימת עד אמצע המאה ה-21. ובמקרה של בתי ראש רחביה, אף לפני כן.
ב-2016, עדיין לא היה שינוי במצב זה.
פרט למקרה של ראש רחביה.
שם, חוכר אחר שילם עבור הארכת החכירה ב-200 שנה.
אולם כל דייר קיים יאלץ לשלם חלק ניכר משווי דירתו אם ברצונו שהחזקה בה תישאר בידיו אחרי סיום החכירה הראשונית.
מתוכם כ-20% מעל גיל 65 ו-20% מתחת לגיל 14 ושליש מהאוכלוסייה הם בין הגילאים 20-35. שכבת הגיל הצעירה מוסברת בכמות הסטודנטים הגדולה המתגוררת בשכונה.
ישנה ירידה בכמות הילדים המתגוררים בשכונה ובפרט מהאוכלוסייה החילונית.
בין 1986–2006 ירד מספר התלמידים בבית הספר היסודי הממלכתי "פולה ודוד בן-גוריון" בכ-50%.
ומספר התלמידים בגימנסיית רחביה ירד בכשליש, בעוד שבבתי הספר הממלכתיים דתיים נשאר יציב.
החל משנות התשעים ישנה תופעה של כניסת עולים חרדים מודרניים מבוססים בעיקר מארצות הברית שהגיעו אל השכונה והם כיום מהווים חלק ניכר מאוכלוסייתה.
אחד המוקדים המרכזיים בשכונה הוא בנייני המוסדות הלאומיים, הכוללים את משרדי הסוכנות היהודית, הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד, לצד היכל שלמה ובית הכנסת הגדול.
מבני ציבור נוספים הם בנייני הגימנסיה העברית, מרכז התרבות בית אבי חי וספריית שוקן.
במרכז השכונה ההיסטורית שוכנים גם מתחם יד בן צבי, המשמר את המקום בו עמד בעבר צריף המגורים של הנשיא יצחק בן-צבי שלידו (בית ולירו) שכן משכן נשיאי ישראל עד שנת 1971 ואת בית החלוצות, לצדם ניצב גם בית לוי אשכול, השוכן במבנה ששימש כמעון ראש הממשלה הרשמי בין 1950–1974.
בשכונה בתי כנסת היסטוריים רבים בהם בית הכנסת ישורון, בית כנסת הנשיא ובית הכנסת חורב.
שמות הרחובות ברחביה הם שמותיהם של חכמים ומשוררים יהודים מתקופת תור הזהב של יהדות ספרד.
השמות ניתנו בזמנו על ידי מוכתר רחביה יצחק רפאל מולכו שהיה ממקימי השכונה ומנושאי המשא ומתן לרכישת הקרקעות מהכנסייה.
בין שמות הרחובות ניתן למצוא את אברבנאל, בן מימון והרמב"ן.
זאת למעט שני רחובות שקיבלו שמות אחרים, מתוך ההקשר המיוחד: רחוב מנחם אוסישקין, שבמקור נקרא על-שם הקרן הקיימת, ורחוב הקרן הקיימת שנקרא במקור על שם שמואל הנגיד (כיום נקרא רחוב על-שמו של שמואל הנגיד מחוץ לשכונה).
יש בשכונה אף רחובות בשם המטייל היהודי בנימין מטודלה, עובדיה מברטנורא וחיים ארלוזורוב וחוֹצָה אותה לאורכה דרך עזה.
גן אליעזר ילין ("הטניס פלאץ")
בשכונה התגוררו מאז הקמתה סלתה ושמנה של ירושלים.
כמו כן התגוררו בשכונה משה דיין, גולדה מאיר, וטדי קולק, וכיום בנימין נתניהו ודן מרידור.
בשנת 1926, לאור פינוי גדוד העבודה מהשכונה, טענו המפונים שוועד השכונה הביא לפינויים מהשכונה מפני שהיו כתם לשכונה המכובדת.
כן התלוננו אנשי הגדוד על שאנשי השכונה מנעו מהם לקיים מחצבה בשכונה משום שהיא מפריעה את שנת הצהריים שלהם.
בנוגע לתדמית "רחביה" שדבקה במיוחד בשופטי בית המשפט העליון, אמרה דורית ביניש:
רְחֹוב הוא מושב הנמצא כ-4 ק"מ מדרום לבית שאן.
המושב משתייך לארגון המושבים של "הפועל המזרחי" ושייך למועצה אזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן).
היישוב הוקם בספטמבר 1951 על ידי עולים מכורדיסטן ומרוקו על אדמות הכפר הערבי הנטוש פרוונה.
רוב המתיישבים הגיעו ממעברת עין הנציב.
בחודשים הראשונים עסקו המתיישבים בהכשרת הקרקע על ידי עקירת פרדס סמוך ובניית הבתים שבהם יגורו.
המושב כלל 60 יחידות משק.
לקראת סוף 1952 ניתן לו שמו "רחוב" על ידי ועדת השמות הממשלתית שהגיעה לביקור באזור.
שמו של המושב הוא כשם עיר קדומה ששכנה במקום ועל שמה נקרא "תל רחוב" הסמוך.
המושב הוא אחד מיישובי המרכז האזורי ביכורה: רחוב, שדי תרומות, רוויה ותל תאומים.
רחוב הוא חלק ציבורי של מקום יישוב שלצידו ישנם בתים או בניינים ובו מתאפשר מעבר של הולכי רגל ולרוב של כלי רכב.
המילה רחוב נגזרת מהשורש ר.ח.ב., כלומר קשורה למרחב, מקום ציבורי המיועד למפגש בין הדיירים והולכי רגל.
ברחבי העולם ישנם בין 23 ל-27 סוגים שונים של רחובות.
במזרח אירופה ישנם רחובות צרים ביותר המשמשים בתור: "מעבר בין בניינים" ובהם יכול לעבור רק אדם בודד.
במקור משמעות המילה "רחוב וכיכר" היו הפוכות: רחוב = מקום רחב; כיכר = מקום מוארך וצר.
רחובות בעלי "תיאור קבוע" שאינם נכללים בשם הרחוב עצמו אלא באים רק לתאר את הרחוב עצמו:
רחוב ראשי: של עיר או שכונה מסוימת.
בשכונה זהו הרחוב המרכזי אשר בו התנועה רבה; בעיר יש בדרך כלל כמה רחובות ראשיים, ובהם גם חנויות לרוב.
רחוב דואר (להבדיל: כביש דואר): מסלול רחוב שהיה קיים בתקופת האימפריה הרוסית עבור כלי רכב להובלת דברי דואר.
רחוב היסטורי: רחוב, קטע רחוב, או מסלול רחוב, המיועד לשימור היסטורי.
כיכר לאומית ישנן ערים בהם הכיכר המרכזית משמשת בתור אזור בו מופגנת לאומיות המדינה בו נערכות הפגנות גדולות או נאומים של פוליטיקאים וראשי המדינה ולעיתים כיכרות כאלו משמשות בתור "כרטיס הביקור" של המדינה עבור המבקרים בה.
מדרחוב: זהו רחוב אשר אין בו תנועת כלי רכב והוא מיועד להולכי רגל בלבד.
בדרך כלל זהו רחוב אשר בו חנויות.
רחוב מופעים: מרחב עירוני או כפרי עבור מופעי רחוב, כינוסי רחוב, טקסים רשמיים, תהלוכות, או אירועים משפחתיים.
רחוב מוזיאון: רחוב המשמש בתור מיצגי הסברים, תערוכות, ולעיתים אף ביתני תערוכות או מוזיאונים.
"רחוב הולנדי" (או רחוב משולב): רחוב זה מתאפיין בבתים פרטיים (קוטג'ים), הרחוב שקט ואינו סלול באספלט אלא בדרך כלל במרצפות כמו של מדרכה.
זהו רחוב אשר נמצא לרוב בשכונות ולא במרכז העיר.
ברחוב זה מותרת תנועת כלי רכב והולכי רגל.
רחוב סגור: צורת רחוב העובר בתוך "מתחם סגור" או "שכונה סגורה".
רחוב פתוח: צורת רחוב רגילה במרחב הציבורי
רחוב חצי סגור: צורת רחוב שחציו במתחם סגור וחציו במרחב ציבורי פתוח או המשולב בין שניהם.
רחוב קניות: רחוב בעל דגש על אופי מסחרי קבוע ולעיתים גם עם אופי מסחרי זמני הנוסף אליו כגון: "ירידים" או שווקים".
רחוב שעשועים: רחוב בעל דגש על מתקני שעשועים, ולעיתים גם מתקני ספורט או משחקים.
שדרה לאומית: זהו מונח המתאר רחוב ראשי (לעיתים אף עם פארק) הבא להפגין את לאומיות המדינה ולעיתים נערכות בו אף תהלוכות, מצעדים, או טקסים לאומיים ולעיתים מצויות ברחוב זה גם כמה מן המוסדות הכי חשובים במדינה.
שם הרחובות הנושאים את התיאור של אותו הרחוב:
דרך (שם רחוב) - היא "שם רחוב" המתאר או מנציח דרך היסטורית כלשהי או הבא לתאר את "יעד הרחוב" בו הוא מתחיל או מסתיים.
כיכר - היא חלל עירוני ציבורי פתוח המשמש למטרות ציבוריות שונות.
- הוא הכינוי לכיכר עירונית סגורה באיטליה ומלטה המשמשת להולכי רגל בלבד.
פלאזה - הוא המונח הספרדי לכיכר עירונית או רחבה המשמשת עבור התכנסויות או אירועים שונים.
פלאטיה - הוא המונח בתרבות היוונית לכיכר עירונית המציינת "נקודת ציון עירונית" או "רחבה עבור מפגשים וחגיגות ביישובים הכפריים.
מעגל (שם רחוב) - הוא "שם רחוב או כיכר" המצוי בעיקר במדינות אנגלו-סקסיות בצורת עיגול שיש בתוכו "מעגל תנועה".
שדרה (Boulevard) - היא דרך, לרוב רחוב, בעלת חשיבות טקסית או סמלית הבאה לידי ביטוי בעיצובה הנופי והעירוני.
שדרת פארק (Avenue) - רחוב משולב עם פארק או גינה ציבורית גדולה.
סמטה - היא מעבר צר בין בניינים, המצוי בעיקר באזורים עירוניים, ומשמש הולכי רגל (אף כי יש מקרים של סמטאות שמשמשות נסיעת כלי רכב).
פרוספקט - הוא מונח רוסי עבור "רחוב רב-נתיבים רחב וארוך" הכולל לעיתים גם אזור מיוחד עבור "תחבורה ציבורית" כגון: רכבת קלה או אוטובוס חשמלי בעיקר באזורים עירוניים המשמשים בתור דרך עורקית.
לשם התמצאות נוחה ביישוב וברחובותיו, נהוג לתת שם לכל רחוב, ולמספר את הבתים שבו.
במקומות שונים בעולם ישנן שיטות שונות לקביעת מספרי הבתים, כשברוב המקרים המספור הוא רציף ולעיתים שיטת המספור שונה ומושפעת מפריסת הרחובות ומהמרחקים בין הבתים.
בישראל ממוספרים הבתים באופן רציף, ולמעט במקרים חריגים המספרים הזוגיים יהיו תמיד בצידו הימני של הרחוב והאי-זוגיים בצידו השמאלי (יחסית לכיוון התקדמות המספרים).
שלטים על בתי הרחוב מציינים את שם הרחוב ומספר הבית, ולעיתים הם כוללים מידע על מקור השם.
בעבר בחלק מהיישובים בישראל הייתה נהוגה שיטת מספור כללית, כלומר ביישוב שבו יש 2000 בניינים היו ממספרים מ־1 ועד 2000 (לדוגמה: בית מספר 1202).
לעיתים רחוקות תכנון מחדש של רחובות דורש שינוי של מבנה או צורת הרחוב.
לעיתים שמות הרחובות מעידים על "מתחמים או מבנים חשובים" המצויים בו ולעיתים על הדרך שאליה הם מובילים.
שמות הרחובות עוברים לפעמים שינוי או מעבר אל אזור אחר בגלל סיבות פוליטיות או שהם נמחקים לחלוטין.
לעיתים ישנם גם: "רחובות בעלי מספרים ללא שם" או "רחובות בעלי שם ללא מספר".
ישנם יישובים בהם המספרים של הרחובות נעשה על פי מספר הדירות או הבתים באותו היישוב.
שדרת ה-9 ביולי - בבואנוס איירס בירת ארגנטינה – הרחוב הרחב ביותר בעולם שכולל 12 נתיבי תחבורה.
סלילת הרחוב החלה בשנות ה-30 וארכה קרוב ל-50 שנה.
Spreuerhofstraße - בגרמניה זהו הרחוב הצר ביותר בעולם שרוחבו 31 סנטימטר.
רחוב יונג בקנדה - נחשב בעבר בטעות כרחוב הכי ארוך בעולם, 1,896 ק"מ.
למעשה אורכו הוא 86 קילומטר .
בנייתו של רחוב זה החלה בשנת 1776 והוא בעל משמעות היסטורית לאומית בקנדה.
אבנעזר פלייס - בעיירה וויק, סקוטלנד הוא הרחוב הקצר ביותר בעולם, כייוון שכולו מתייחס אל בניין מספר 1 ששוכן בודד במפגש פינתי של כמה רחובות.
רחוב לומבארד בסן פרנסיסקו, ארצות הברית - הרחוב המפותל ביותר בעולם.
הוא כולל שמונה פניות חדות הממוקמות במרווחים הדוקים.
רחוב שדרות ההסתדרות (חיפה) - נחשב בתור הרחוב הכי ארוך בישראל ואורכו מגיע ל-22 קילומטר.
רחבת משמר הסוסים היא רחבת מצעדים בווייטהול ברובע וסטמינסטר שבמרכז לונדון שבאנגליה.
הרחבה הייתה אזור התחרויות של ארמון וייטהול שבו נהגו האבירים להילחם זה בזה בקרבות ראווה, בתקופת שלטונו של הנרי השמיני.
הרחבה שימשה למצעדים ולתהלוכות החל מהמאה ה-17. מדי שנה בחודש יוני נערך בה טקס נשיאת הדגלים המסמל את יום ההולדת הרשמי של המלך או המלכה.
החל מאמצע המאה ה-20 שימשה הרחבה חנייה לעובדי הממשלה הבריטית אולם נוהג זה הופסק בשנות ה-90.
הרחבה מוקפת בניינים משלושת צידיה ופונה מערבה לדרך משמר הסוסים ולפארק סנט ג'יימס.
בצידה הצפוני נמצא בניין האדמירליות הישן, מצודת האדמירליות, ממזרח לרחבה בניין משמר הסוסים (בעבר מפקדת הצבא הבריטי), ובצידה הדרומי של הרחבה נמצא הקיר האחורי של רחוב דאונינג מס' 10 - ביתו של ראש ממשלת בריטניה.
ברחבה מספר אנדרטאות, בהן: פסלי הורשיו קיצ'נר, פרדריק רוברטס, גרנט ג'וזף וולסלי, תותח טורקי שניצוק בשנת 1524 ונתפס במצרים בשנת 1801, ואנדרטת קדיז - דרקון סיני המסמל את הניצחון בהסרת המצור על קדיס שבספרד בשנת 1812.
במהלך אולימפיאדת לונדון, שנערכה בשנת 2012, נבנה באתר זה אצטדיון זמני, שאירח את תחרויות כדורעף החופים, בתכולה של 15,000 מקומות ישיבה.
התכולה הגדולה בכל הזמנים עבור אצטדיון כדורעף חופים במשחקים האולימפיים.
רֶחָה פְרַיֶאר הייתה מייסדת עליית הנוער, המפעל להכשרת ילדי ישראל, הקרן למלחינים ישראלים והטסטימוניום.
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ירושלים, כלת פרס ישראל למפעל חיים, על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בשירותי רווחה, קהילה ונוער (1981).
רחה שְוַייצר (Schweitzer) נולדה ב-1892 בנוֹרְדֶן (Norden) שבצפון-מערב גרמניה.
אביה, מנחם מנשה שוייצר, שימש כמורה בבית הספר היהודי בנורדן, פעיל בארגון התפילות בעיר ושימש כחזן.
אימה ברטה לוי-שוייצר הייתה מורה פרטית לשפות זרות, צרפתית ואנגלית.
השם רחה ניתן על ידי הוריה על שם בתו של נתן החכם, גיבורו של המשורר והמחזאי גוטהולד אפרים לסינג, המייצג את היהודי הגרמני החדש, שבאישיותו מתמזגת השמירה על הדת היהודית, הבקיאות בתרבות החילונית, והסובלנות לדתות אחרות.
רחה ושלושת אחיה חונכו בביתם על ידי הוריהם בשנותיהם הראשונות.
המשפחה שהייתה עדה לגילויי אנטישמיות החליטה לעבור בשנת 1897 לעיר גלוֹגאוּ בחבל שלזיה, בדרום-מזרח גרמניה.
גם שם נתקלה רחה פריאר ביחס אנטישמי ממורתה ומילדי כיתתה בבית-הספר.
מאמרה "שלט לבן אחד" מתאר אירוע אנטישמי אחד מני רבים שעיצב את תפישת עולמה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים, למדה בבית מדרש למורות ושפות בברסלאו (היום, וורוצלאב).שם הוסמכה כמורה להוראת גרמנית, צרפתית ואנגלית בבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1919 נישאה לרב ד"ר משה (מוריץ) יששכר פריאר (Moritz Freier; 1889–1969), שהיה תומך נלהב ליהדות האורתודוקסית, ונדדה עמו בהיותו רב מקהילה יהודית אחת לשנייה.
שמות ילדיהם ניתנו כביטוי לציוניותם: שלהבת (שלהבת-יה), עמוד (עמוד-האש).
בשנת 1937 הפסיק שלהבת את לימודיו בגרמניה ועבר לאנגליה, לאחר שהומלץ לגרשו מבית הספר לאור כתיבת חיבור שנגד את התזה הפטריוטית הגרמנית.
עם התגברות האנטישמיות ויום לאחר ליל הבדולח, קיבל הרב ד"ר משה (מוריץ) יששכר פריאר טלפון מפקיד גסטפו בעילום שם שהודיע לו ששמו ברשימת המשלוח למחנה הריכוז.
בעקבות הודעה טלפונית זו נמלט מוריץ פריאר בשנת 1938 דרך איטליה לאנגליה.
הצטרפו אליו בניו, עמוד בשנת 1938 וזרם בשנת 1939. לאחר המלחמה עבר מוריץ פריאר לשווייץ ועלה לישראל בשנת 1967, שנתיים לפני פטירתו.
בשנת 1939 זומנה פריאר להתייצב בפני אדולף אייכמן, שהיה בשעתו הממונה בפועל על "הלשכה המרכזית להגירת יהודים מגרמניה", זאת לאחר שהלשינו עליה שהעבירה מסמכים שיועדו ליהודי גרמניה לטובת עלייתם של יהודים מפולין.
שם ניטל ממנה דרכונה ונאסר עליה לצאת מברלין.
ביולי 1940 הצליחו פריאר ובתה מעין להסתנן בעזרת מבריחים לזאגרב שביוגוסלביה.
במרץ 1941 עלתה פריאר עם בתה דרך טורקיה לארץ-ישראל.
גם בישראל המשיכה פריאר את פעילותה למען החברה והתרבות בישראל ולא חדלה מעשייתה זו עד ליום מותה.
פריאר נפטרה בירושלים בשנת 1984.
פעילותה הציונית החלה בשנת 1922. בעת כהונתו של הרב ד"ר מוריץ פריאר כרב אשכנזי בסופיה בירת בולגריה, הקימה שם פריאר את סניף ארגון ויצו העולמי.
אף שלרוב הנשים היהודיות בסופיה לא היה עניין בציונות, היא רתמה אותן לפעילות הסניף באמצעות הקמתו של חוג ספרות, ובזכות שליטתה בשפת הלאדינו, אותה רכשה עם הגעתה לעיר.
בשנת 1926, עם מינויו של מוריץ פריאר לרב בשלושה בתי כנסת אורתודוקסיים בברלין בשכונות המאוכלסות ביהודים יוצאי מזרח אירופה, עקרה המשפחה לברלין.
בשנת 1935 תרגמה פריאר את הספר "דברי פועלות" לגרמנית.
בספר זה, שפורסם לראשונה בשנת 1930, מצאה פריאר את התשובה לקליטתם הנכונה של בני נוער עולים בארץ ישראל, באמצעות חינוך לעבודת אדמה תוך שילובם בקיבוצים ובמושבים.
ספר זה קיבץ בתוכו רשימות שנכתבו על ידי עשרות פועלות, בנות העלייה השנייה והשלישית, רובן חברות הקיבוצים הראשונים והפך לאחד מספרי היסוד במערכת החינוכית של תנועות הנוער והחלוץ בגולה.
בשנת 1931, כשגבר המשבר הכלכלי והפוליטי בגרמניה, נזכרה פריאר בדברי בורוכוב ביחס להגדרת הציונות שתוארה ככוח המסוגל לשנות באופן טוטאלי את תנאי הקיום של העם היהודי, באמצעות עיסוק בחקלאות.
התעצמותה של התנועה הנאצית הייתה מבחינתה כ"מציאות הדוחפת את האדם אל שורשיו" כלומר לפעילות ציונית.
באותה עת הבינה פריאר שזו העת לפעול למען עלייתם של בני הנוער מגרמניה.
על רקע האנטישמיות הגוברת בגרמניה, הפכה פריאר לציונית מעשית.
בשנת 1932 הקימה פריאר בברלין את ארגון "עליית הנוער", שהפך לימים למפעל ההצלה והחינוך הגדול ביותר עבור 180 אלף ילדים ובני נוער יהודים, בתקופת השלטון הנאצי ואחריו.
בזכות פעילותה זו ניצלו אלפי ילדים יהודיים ממכונת המוות הנאצית.
בשנת 1932 פוטרו 12 נערים יהודים מעבודתם על רקע דתם.
הנערים פנו אל פריאר שהתנדבה ב"לשכת העבודה של הקהילה היהודית בברלין", כדי שתסייע להם במציאת עבודה.
בעקבות פניה זו, והקשיים המצטברים של נוער יהודי בגרמניה בשל האנטישמיות העולה וגואה, הבינה פריאר, שהציונות חייבת להציע פתרון מעשי לשאלת חייהם של הנערים המפוטרים.
רעיון שהפך לחלק מובן מאליו מההיסטוריה היהודית והישראלית, אך היה חדשני בשעתו ועורר ויכוח בקרב יהודי גרמניה ובקרב יהודי ארץ ישראל.
בספרה "ישרש" כתבה כי הגיעה העת שנוער יהודי היכול לתרום תרומה משמעותית לבנין העם היהודי בארץ ישראל, יעלה לארץ ישראל ויכה בו את שורשיו.
היא שתפה ברעיון זה את אנצו סירני, שליח התנועה הקיבוצית ששהה באותם ימים בברלין.
הוא תמך ברעיון ועודד אותה להתקשר עם הסתדרות העובדים בארץ-ישראל.
פריאר פנתה לגורמים מרכזיים שונים ובהם להסתדרות העובדים בארץ ישראל, ולהסתדרות הציונית בגרמניה, ויצו, עזרא, העיתון הציוני הרשמי בגרמניה (יודישה רונדשאו) ולעיתונים יהודיים אחרים בגרמניה.
רעיונותיה נתקלו בסרוב מוחלט מצד המנהיגות הציונית בגרמניה שדחו אותם בטענה שעדיף כי ילדים אלו ירכשו הכשרה חקלאית מאיכרים גרמניים בעלי ניסיון, ולא מאנשי הקיבוץ בארץ ישראל.
לפיכך, היא פנתה ישירות אל בני הנוער היהודי בברלין והציעה להם להירשם כמועמדים לעליה.
אף כי רבים מבני הנוער בברלין התלהבו מתוכניתה, הציבור היהודי היה מודאג מהתעוררות הנוער לרעיון.
בנחישותה, ניסתה פריאר להשיג סרטיפיקטים לנערים שפנו אליה בינואר ושמספרם עלה בינתיים ל-25. פנייתה להנרייטה סאלד, שעמדה בראש השרות לעבודה סוציאלית בוועד הלאומי בסוכנות היהודית בירושלים, נתקלה אף היא בסירוב, בטענה כי הנערים העניים בארץ ישראל קודמים לבני הנוער הרוצים לעלות מברלין.
המוסדות היהודיים בברלין, ההסתדרות הציונית בגרמניה והוועד הארצי של ויצו דחו את מעשיה.
פריאר יצרה קשר עם קיבוץ עין חרוד וניהלה עמו משא ומתן לקליטת קבוצות הנוער שארגנה.
בנוסף היא הגיעה להסכם עם הקיבוצים רודגס, לימים קבוצת יבנה, כפר גלעדי, תל יוסף ואחרים לצורך קליטת חבורות בני נוער נוספות שהיא תכננה לארגן.
ביוני 1932 נפגשה פריאר בברלין עם ד"ר זיגפריד להמן, מייסד ומנהל כפר הילדים והנוער בן-שמן.
הוא נפגש עם קבוצת הנוער הראשונה המיועדת לעליה, ואפשר ל-12 בני הנוער הראשונים לעלות לבן-שמן באמצעות רישיונות העלייה שהיו בידיו.
באוקטובר 1932 עלתה הקבוצה הראשונה של "עליית הנוער" שכונתה אלומות, אחת מני רבות שתבואנה בהמשך.
ישיבת היסוד הראשונה של "עליית הנוער", התקיימה אצל הנוטריון ד"ר הוגו פִירְט ב-30 בינואר 1933. האגודה הוגדרה כמוסד צדקה: "ועד העזרה לנוער יהודי" (Jüdische Jugendhilfe), אך היהודים הכירוה בשם "עליית הנוער".
מטרות האגודה הוגדרו כך: "הכשרתם המקצועית וסידורם בארץ-ישראל של נערים יהודים מחוסרי עבודה הנמצאים בגרמניה".
בישיבה השנייה שהתקיימה ב־5 בפברואר 1933 נחתם הפרוטוקול הרשמי, ובו שמות נושאי התפקידים: "הגברת רחה פריאר – יו"ר, והאדונים [אדם] סימונסון – מזכיר, וסאלי היילברון – גזבר.
שאר החותמים היו הרב ד"ר פריאר, ד"ר הוגו פירט, הא' חנוך ריינהולד והגב' סולובייצ'יק.
בפועל היה זה ארגון של כל תנועות הנוער הציוניות בגרמניה שתמכו בעליית נוער יהודי לארץ ישראל.
הם רשמו את המועמדים הפנו אותם להכשרה ולארגון העלייה וסיפקו סרטיפיקטים (רישיונות עליה).
במאי 1933, לאחר שקבוצה נוספת של 60 בני-נוער הייתה מוכנה להישלח לעין-חרוד, הגיעה פריאר לביקור ראשון בארץ ישראל, ונפגשה עם ראשי הסתדרות העובדים.
גם בישראל היה פער בין ידידים ובעלי תפקידים שנכבשו ברעיון, לבין המוסדות הרשמיים שסירבו לשתף פעולה.
ב-30 במאי 1933, נוסד "ועד שיתוף הפעולה לעלית ילדים ונוער", אשר מטרותיו הוגדרו כארגון וגיוס כספים והפצת המידע ביחס לפעילות הארגון.
פריאר החלה לגייס כספים בארצות אירופה, כדי לאפשר לכמה שיותר בני נוער להגיע לארץ ישראל.
חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, נאות לתרגם את רעיונה של פריאר למסגרות מדיניות וארגוניות.
הוא נפגש בבן שמן ב-16 ביוני 1933 עם הנציב העליון הבריטי ארתור ווֹקוֹפּ, לצורך הקצאת סרטיפיקטים לעליית הנוער, אך באותו הלילה, לאחר שובו מהפגישה, נרצח.
באוגוסט 1933, על רקע עליית היטלר לשלטון, אישר הקונגרס הציוני ה-18 בפראג את רעיונותיה של פריאר, והוחלט על הקמת משרד אשר יפעל ליישובם של יהודים יוצאי גרמניה בארץ ישראל.
סאלד ניהלה את עליית הנוער בפועל.
היא דאגה לסדרי העלייה בארץ ישראל, שכללו השגת סרטיפיקטים ועריכת חוזים עם הקיבוצים.
פריאר דאגה להכנת הנערים לעלייה לישראל, במסגרת אגודת "ועד העזרה לנוער יהודי" בגרמניה.
קבוצה נוספת הגיעה ב-1 בינואר 1934 לקיבוץ עין חרוד.
כעבור ארבעה חודשים הועלתה קבוצה דתית ראשונה לקיבוץ רודגס.
לאחריהן, הוקמו קבוצות בתל חי, בנהלל, בכפר חסידים, ובקיבוצים ובמושבים נוספים.
גם בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, הוקם בקיבוץ יגור.
קבוצות שסיימו הכשרה הועברו להתיישבות קבועה באלונים ובשדה אליהו.
בני נוער אלו, שעלו לישראל, נבחרו בקפידה הן בשל המספר המועט של הסרטיפיקטים, והן בשל התנאים ויכולת הקליטה של הקיבוצים.
בשנת 1935 הציעה פריאר להרחיב את מפעל הצלת הנוער גם לפולין, לאוסטריה ולצ'כוסלובקיה, אך הצעתה נדחתה בידי המוסדות הציוניים.
ב"ליל הבדולח" ב-9 בנובמבר 1938, פגשה פריאר בברלין את דוד רמז, שביקש ממנה להצטרף אליו לישיבה חשובה בלונדון, בנושא הצלת ילדי היהודים בגרמניה.
הישיבה התקיימה בהשתתפות חיים ויצמן, דוד בן-גוריון וגולדה מאירסון (מאיר).
פריאר הצטרפה לישיבה זו שבעקבותיה סודר מקלט לבני הנוער שנותרו בגרמניה.
מתוך 60,000 בני נוער בגרמניה, ניצלו 30,000. כשליש מהניצולים הועברו לאנגליה ורבים מהנותרים – לארצות בנלוקס וסקנדינביה.
13,000 ילדים מגרמניה, מאוסטריה (שם פעלה מול אהרון מנצ'ר) ומצ'כוסלובקיה נקלטו במוסדות ובמשפחות נוצריות.
פריאר, שחששה שילדים אלה יאבדו את זהותם היהודית, ניסתה לארגן מחנות הכשרה לילדים בקפריסין, בטורקיה וביוון, אך מאמציה לא נשאו פרי.
הילדים אומנם ניצלו, אך חלקם המיר את דתו.
בשנת 1939, העלתה פריאר בפני ועדת "הכשרה ועליה" בקונגרס הציוני בז'נבה, תוכנית שהגתה בשם "פדיון הילד".
מטרתה של התוכנית הייתה גיוס כספים למען הכשרת הילדים בארץ ישראל ומחוצה לה באמצעות הטלת מס אחיד שישולם בשעה שהילד נולד.
ההצעה להנהיג מס זה נדחתה.
מנהיגי ה"התאחדות", ובראשם הרב ליאו בֶּק, דרשו את התפטרותה מראשות "ועד העזרה לנוער יהודי" בעקבות מעשה זה.
בנוסף הם הלשינו על מעשיה לגסטפו, והיא זומנה להתייצב בפני אדולף אייכמן, הממונה על "הלשכה המרכזית להגירת יהודים מגרמניה".
ביולי 1940, בהיותה בווינה שלחה פריאר מבריחים להעביר ליוגוסלביה קבוצה של 120 בני נוער, שאבותיהם נספו במחנות ריכוז בגרמניה.
היא השיגה מידי חיים בֶּרלָס, שליח הסוכנות באיסטנבול לענייני העלייה, רק 90 סרטיפיקטים.
במרץ 1941 הגיעה רחה פריאר עם בתה דרך טורקיה לארץ-ישראל.
לאחר שיושׁקו אינדיג (יוסף איתאי), חבר הנהגת "השומר הצעיר" בזאגרב, התחייב בפניה לדאוג לילדים ולהביאם בשלום לישראל.
ב-6 באפריל 1941, העלה אינדיג את 90 הנערים נושאי הסרטיפיקטים על רכבת שיצאה מזאגרב בדרכם לארץ ישראל.
אינדיג נשאר ביוגוסלביה עם 30 הנערים הנותרים, שאליהם נוספו עוד נערים שמספרם הגיע ל-70, וכן כמה מלווים מבוגרים.
עם הגעתה לישראל פנתה פריאר לסאלד, בבקשה שתיתן לה את 30 הסרטיפיקטים שחסרו לה.
אך סאלד סירבה בטענה, שאין הדבר חוקי.
סאלד אף סירבה לקבל את פניהם עם הגעתם לישראל.
עם עלייתה לארץ ישראל הודחה פריאר על ידי הנריאטה סאלד מכל תפקידיה בהנהלת עליית הנוער.
מעין בתה נשלחה להתחנך בקיבוץ משמר העמק.
בספרה "ישרש", מתייחסת פריאר להדחתה: "בזה הושם קץ לעולם לעבודתי אני במפעל עליית-הנוער".
אך המפעל כשהוא לעצמו הלך וגדל.
ראשי ההסתדרות הציונית, דוד בן-גוריון ומשה שרת, דאגו שפריאר תקבל חדר, ממנו המשיכה לפעול.
אף כי בתחילה, מטרתו של ארגון "עליית הנוער" הייתה ממוקדת בעלייתו של נוער יהודי מגרמניה, עם השנים, נכללו מדינות נוספות במפעל זה, שאף בהן התגברה הסכנה ליהודים.
עד 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלו לארץ ישראל דרך עליית הנוער כ־7,000 ילדים ובני נוער.
90% הגיעו ממערב אירופה והשאר ממזרחה.
כפרי הנוער של עליית הנוער, בן יקיר, הדסה נעורים, קריית יערים ורמת הדסה, הוכפפו למינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך, והפסיקו לפעול באופן עצמאי.
הם מתוקצבים על ידי הסוכנות היהודית, ומפוקחים על ידי המינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך.
הקמתו של המפעל להכשרת ילדי ישראל
פריאר, שלא הצליחה להשתלב באופן פעיל בהנהלת עליית הנוער, ייסדה בשנת 1943 מסגרת חינוכית נפרדת לטיפול בילדים במשפחות מצוקה בארץ ישראל, תוך התאמתה לרעיון החינוך החקלאי.
תוכנית זו כונתה "המפעל להכשרת ילדי ישראל, מייסודה של רחה פריאר".
את שמה שילבה בשמו של המפעל, כדי להבטיח את זכויותיה עליו, לאחר הניסיון להשכיח את שמה מעליית הנוער.
המפגש עם הילד הישן ברחוב בן-יהודה בירושלים, וילדים נוספים בהם נתקלה ברחובות, נטולים זכויות אלמנטאריות של חינוך, מזון, לבוש ועוד, עובדים בעבודות קשות כדי לסייע לפרנסת משפחה דלת אמצעים, עורר אותה לפעולה ולהקמת המפעל שיביא את ילדי ישראל שבמצוקה לקיבוצים, במטרה לחנכם לעבודה פרודוקטיבית ולמניעת התדרדרותם לפשע.
פריאר הייתה מודעת גם לממצאי מחקרים אקדמאים שנעשו בארץ ישראל, והצביעו על אלפי ילדים שלא למדו כלל או למדו באופן חלקי בלבד.
במכתב פרסה בפניהם את הבעיה, וטענה כי הפתרון למצב, יהיה באמצעות העברתם של הילדים לסביבה אחרת שתקנה להם השכלה, מקצוע, הכשרה חקלאית ותאפשר להם הליך סוציאליזציה תקין.
על בסיס הנחות אלו הוכנה מסגרת לטיפול בילדים שהופנו הן על ידי לשכות הסעד בישראל, הן על ידי גופים רשמיים למחצה ולעיתים גם על ידי ההורים.
ילדים שאינם היו מסוגלים להמשיך את לימודיהם אחרי כתה ח' הופנו למוסדות "עליית הנוער".
בדצמבר 1941 היא פנתה למספר אישים מתחומים שונים שמילאו תפקידים שונים באקדמיה, במערכת הבנקאית ובארגונים ציבוריים שונים וביקשה מהם להצטרף לוועד היוזם של "המפעל".
גם עו"ד גדעון האוזנר, שהתגייס לסייע "למפעל" כיועצו המשפטי, עמד על ייחודו של "המפעל" ודרכי הטיפול בחניכים.
בישיבת היסוד השתתפו רחה פריאר - יו"ר, פרופ' ברגמן, גב' הלפרין, ארנסט כהן, ד"ר ליאו כהן, א.
ד"ר אשר מלאך ופרץ נפתלי נבחרו כנאמנים.
בתקנון האגודה שהועבר לצורך רישומה אצל "רשם האגודות במשרד מושל המחוז" צוין שם האגודה: "מפעל הכשרת ילדי ארץ ישראל', והמטרה: העברת ילדים מן העיר אל הכפר והכשרתם המקצועית בייחוד לחקלאות, בתקנון פורטו האמצעים, פרטי המייסדים, שמות חברי ההנהלה, האספה הכללית ודרכי קבלת החלטות.
פריאר נבחרה ליו"ר, ארנסט כהן (גזבר), אמילי הלפרן, וכן מרדכי פרנק, והא.
פריאר עמדה בראש המפעל עד יום מותה.
המפעל להכשרת ילדי ישראל מוסיף להתקיים ולשגשג עד היום ופועל בתמיכת משרד החינוך ותחת פיקוחו.
למפעל להכשרת ילדי ישראל כ-970 ילדים המפוזרים בכ-9 כפרי ילדים: עפולה עילית, כרמיאל, חורפיש, "נווה אלישע" גבעת עדה, משפחתוני הכפר הירוק, "נווה יהודה" נס ציונה, "נווה הרואה" אשקלון, "נווה גלים" אשדוד, 3 מועדוניות יום, ומעונות משפחתיים בכפר חב"ד, במגדל העמק, בראשון לציון, ברמת גן, בקיבוץ סעד ובויצו ניר העמק.
כל מסגרות הארגון פועלות על פי מודל חינוכי ייחודי המכונה "משפחתון" לפיו 10–12 ילדים מתגוררים יחד עם זוג נשוי וילדיו הביולוגים כמשפחה אחת גדולה.
בשנת 1958 התרחבה פעילותה של פריאר לתחום התרבות.
נוסף לכתיבת כמה ספרי שירה, היא הקימה את "הקרן למלחינים ישראליים", לקידום המוזיקה הישראלית המקורית.
המלחין הישראלי מרק קופיטמן הלחין את האופרה "זיסקינד פון טרימברג" (1982), ללברית מאת רחה פריאר.
הקרן חדלה להתקיים עם מותה.
בשנת 1966 הקימה יחד עם המלחין רומן האובנשטוק-רמתי את "הטסטימוניום" (Testimonium, 'עדות') – מפעל שנועד להנציח באמצעות יצירות מוזיקליות מאורעות מרכזיים בתולדות העם היהודי.
למפעלה זה גייסה פריאר מלחינים נודעים, יהודים ולא-יהודים, בהם בן-ציון אורגד, סרג'יו נטרא, האגל, שטוקהאוזן, קסנאקיס ואחרים.
כמו כן כתבה את התמליל לאופרה "אמנון ותמר" מאת יוסף טל ולאופרה "משפט 19" מאת יצחק סדאי.
עוד בוצעה לראשונה בטסטימוניום הראשון הקנטטה הכוריאוגרפית "ירושלים" מאת המלחין דוד עורי, לטקסט מפסוקי תהילים.
פריאר ניהלה מאבק עיקש ותבעה מראשי עליית הנוער ומנהליו להכיר בה כמייסדת.
היא פעלה נגד משה קול, שעמד עשרות שנים בראש הארגון, ופעל תחת צלה של סאלד.
בעקבות תביעה משפטית של פריאר נגד משה קול ב-1954 על "התעלמות ממאמציה והישגיה כמייסדת עליית הנוער" ומאבקים נוספים שניהלה להכרה בהישגיה, קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שפריאר היא היוזמת של מפעל עליית הנוער והיא זו שהניחה את יסודותיו, כך הוכרו זכויותיה של פריאר בהצלת אלפי ילדים יהודים באירופה.
ב-1958, הוענק פרס ישראל לעליית הנוער.
הגורמים הרשמיים המשיכו להתעלם מפריאר והיא לא הוזמנה לקבלו.
ספרים לא מעטים שנכתבו ברבות השנים על עליית הנוער המשיכו להפחית בחשיבות תרומתה, והזכירו את שמה בחטף או כלל לא.
הספר שיצא במלאת מאה שנה להולדתה של סאלד ציין בקצרה את שמה של פריאר, ולא התייחס לתרומתה.
ב-1966 פנה יצחק ארצי, שהחליף את משה קול בתפקידו, אל פריאר בבקשה לכתוב מאמר בספר על עליית הנוער.
במאמר זה תיארה את פעילותה בהקמת הארגון.
פרסום הספר בעריכת פנחס רוזנבליט סלל את הדרך להכרה הרשמית במעמדה של פריאר.
בשנת 1975 הוענק לפריאר תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1981 זכתה פריאר בפרס ישראל על מפעל חיים, על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בשירותי רווחה, קהילה ונוער.
בשנת 2012 הוענק לה אות המציל היהודי.
שמה של פריאר הונצח באתרים אחדים:
בשכונת קטמון בירושלים, בקרבת הבית שבו גרה, ברחוב רחל אמנו ישנה כיכר על שמה, אותה יזם טדי קולק.
בעיירת הולדתה של פריאר בעיר נורדן שבצפון גרמניה ישנה כיכר מרכזית על שמה.
בבאר שבע נקרא רחוב על שמה, שיזם שלמה גבעון, מקבוצת הילדים שהעלתה לארץ ישראל במלחמת העולם השנייה.
אחד מלוחות ההוקרה שהציבה עיריית ברלין בחוצות העיר לזכר יקיריה, מוקדש לזכרה.
הלוח מוצב בבית הקהילה היהודית ברחוב פזאננשטראסה ברובע שרלוטנבורג.
בסוף שנות ה-80 סייעה עיריית ברלין בהקמת בית תרבות - אולם המופעים "יד רחה פריאר" בקיבוץ יקום, שכמה מחבריו הוותיקים היו 'נערי רחה'.
בחזית המבנה יצרו האמנים שמואל כץ (צייר) ומשה סעידי תבליט קרמיקה אמנותי.
ארכיונה של פריאר מרוכז בקיבוץ יקום, באולם המופעים "בית רחה פריאר".
ועדת השמות בעיריית נתניה נתבעה להסיר את שלט הרחוב הקרוי על שמה בשל מחאת הדיירים ברחוב שטענו 'אנחנו לא פראיירים!'.
ב-2018 הונפק בול על שמה
ישרש: לייסוד עלית הנוער ושנותיה הראשונות, תל אביב: הוצאת תמר, תשי"ג.
רחבי-מקור (שם מדעי: Eurylaimidae) היא משפחה של ציפורי שיר השוכנות באזורים הטרופיים של דרום-מזרח אסיה, עם מינים ספורים החיים גם באפריקה.
לרחבי-המקור גוף בינוני-קטן וראש גדול בעל מקור רחב.
הם ניכרים בצבעיהם הבוהקים, בגווני ירוק, כחול ואדום.
עם זאת, הם שוכנים בעיקר ביערות גשם בעיקר בצמרות העצים, כך שלמרות צבעיהם הבולטים קשה לצפות בהם.
הם ניזונים מפירות ומחרקים אותם הם תופסים באוויר.
מעט ידוע על הרגלי הרבייה של רחבי מקור.
משערים כי חלקם מונוגמיים וחלקם פוליגמיים.
בשעת חיזור ובתצוגות ראווה, הם משמיעים קולות גבוהים שנשמעים למרחק רב.
סוג Smithornis - בו רחב-מקור אפריקני
תת-משפחה Calyptomeninae - לעיתים מופרדת למשפחה עצמאית
סוג Calyptomena - בו המין רחב-מקור ירוק
בעבר היו שייכים למשפחה גם המין ספיואה רחב-מקור (Sapayoa aenigma) שכיום שייך למשפחה עצמאית - ספיואות (Sapayoidae) וכן המשפחה צווחני מדגסקר (Philepittidae).
רחביה ורדי (ורדיגר) (23 במרץ 1923 – 14 בספטמבר 2006) היה איש מערכת הביטחון הישראלית ואלוף-משנה בצה"ל.
נולד ב-23 במרץ 1923 בפולין, בו יחיד למתילדה לבית ספיבק (הוריה נמנו על מייסדי מגדיאל) ולדוד ורדיגר.
ב-1927עלה לארץ ישראל עם סבו וסבתו, שהתיישבו במגדיאל.
הוריו, שנותרו בפולין, עלו מאוחר יותר.
הצטרף ל בגיל 14. התגייס לפלמ"ח ועבר לש"י, במלחמת העצמאות שירת כקצין ש"י בנפת השרון ולאחר הקמתו של צה"ל כקצין מודיעין במרחב.
שימש כסגן מפקד יחידת המודיעין 154, היא "מודיעין 10", שהפכה ליחידה 504, ובשנים 1952 עד 1957 עמד בראשה.
מונה לראש ענף איסוף באגף המודיעין, שירת בתפקיד עד 1962 והשתחרר בדרגת אל"ם.
ב-1963 התפטר איסר הראל מראשות המוסד.
ראש אמ"ן, מאיר עמית, נקרא להחליף אותו בבהילות.
עמית הביא איתו מאמ"ן את רחביה ורדי, ומינה אותו לעמוד בראש אגף "צומת", המפעיל סוכנים בארצות ערב (ורדי שימש בתפקיד כעשור).
במהלך שירותו היה מעורב במבצעים רבים, בהם, ב-1956 מבצע שנועד להריגתו של מוסטפא חאפז שהיה מפקד המודיעין המצרי ברצועת עזה, ב-1966 ניהל את מבצע יהלום שבו יוסף שמש יצר קשר והביא לעריקת הטיס העיראקי מוניר רדפא עם מטוסו מסוג מיג 21.
ב-1972 פרש מהמוסד, ועבר לייצג קבוצת משקיעים מפרס (משפחת אלגאניאן) שבנתה את המגדל השני במתחם בורסת היהלומים הישראלית.
ורדי מונה בינואר 1982 על ידי שר הביטחון אריק שרון לשמש כמתאם הפעולות בשטחים כאזרח, והמשיך לתפקיד מתאם נושאי לבנון ושל"ג.
לאחר הדחת שרון מתפקידו כשר הביטחון בפברואר 1983 ביקש ורדי להתפטר מתפקידו, וביולי 1983 הוחלף בתת־אלוף בנימין בן אליעזר.
כשסיים את פועלו הביטחוני נבחר כנשיא עמותת גמלאי המוסד וקיבל מידידו יעקב נמרודי מינוי למועצת המנהלים של חברת הכשרת היישוב.
היה בין מקימי הוועד הציבורי למען יונתן פולארד והיה מעורב בניסיונות לשחרר את שבויי קרב סולטאן יעקוב.
רחביה ורדי נפטר ב-2006 ונטמן בבית העלמין במגדיאל.
רחבעם עמיקם (גנדי) זאבי (20 ביוני 1926, ח' בתמוז ה'תרפ"ו – 17 באוקטובר 2001, ל' בתשרי ה'תשס"ב) היה אלוף בצה"ל, פוליטיקאי ישראלי ושר התיירות, ממנהיגי הימין הישראלי ואיש ארץ ישראל השלמה.
תמך בעידוד הגירה ערבית מרצון (טרנספר בהסכמה) אל מחוץ לגבולותיה של ישראל, ואף קידם השקפה זו בציבור ובכנסת בשנות ה-80 ושנות ה-90.
באוקטובר 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, נרצח על-ידי שלושה מחבלים-מתנקשים פלסטינים, אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין.
בעת הירצחו היה שר התיירות בממשלת ישראל, וחבר הכנסת מטעם מפלגת מולדת בסיעת האיחוד הלאומי.
רחבעם עמיקם זאבי נולד ב-1926 בשכונת ימין משה שבירושלים, למשפחה מסורתית, ששילבה בין ערכים סוציאליסטיים ליהודיים.
אביו, שלמה הכהן זאבי (וולקוביץ), נולד למשפחת חסידי גור בעיירה זְדוּנְסְקָה וְוֹלָה, שליד לודז' בפולין והיה איש העלייה השלישית, ומנהל לשכת העיתונות והמודיעין של עיריית ירושלים.
אימו, מינה (לבית זובאק), נולדה לבית דתי בשכונת נחלת שבעה והייתה לדור-רביעי של ירושלמים.
שניהם היו חברים בארגון החלוצים השיתופי "גדוד העבודה".
זאבי נהג לספר בהומור שהוא צורף ל"הגנה" כבר בהיותו פעוט בן שלוש, במהלך פרעות תרפ"ט.
לשכונה הגיע איש "ההגנה" פסח בר אדון, כדי להגן מהפורעים, והתגורר בבית זאבי.
לאחר שבר אדון ירה באקדחו, שהיה לא חוקי, הגיעו חיילים בריטים לחיפוש בבית המשפחה.
אמו מינה הסתירה את האקדח מתחת לכרית של רחבעם הפעוט וצבטה את לחיו והוא החל לבכות.
החייל הבריטי נרתע מלחפש בכריתו של הפעוט הבוכה והאקדח לא נמצא.
לימים ההדיר זאבי את הספר "באהלי מדבר", שכתב בר אדון.
זאבי התחנך בבתי הספר של תנועת העבודה.
את הכינוי "גנדי", שליווה אותו למשך כל חייו, קיבל בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בקיבוץ גבעת השלושה.
בקיבוץ נהגו לספר את הילדים בתספורת "גלח" (צבאית); כשהגיע רחבעם הרזה עם שיערו הקצוץ לחדר האוכל, יחף ומגבת למותניו, כשהוא מושך אחריו עז פועה, נראה דומה בחזותו למהאטמה גנדי, ומאז דבק בו שמו של המנהיג ההינדי הנודע.
בכיתה ח' עבר ללמוד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
שם הושפע במיוחד ממורהו לטבע, נתן שלם, מייסד חוג המשוטטים ומבכירי חוקרי ארץ ישראל.
גנדי היה זה שהציע לקרוא לקיבוץ מצפה שלם במדבר יהודה על שם מורהו הנערץ.
בגיל צעיר הצטרף זאבי לתנועת הנוער המחנות העולים.
זאבי הצטרף עם חבריו לתנועת הנוער המחנות העולים ל"הגנה", שם סירב ליטול חלק בסזון נגד אנשי האצ"ל.
לאחר מכן שירת בפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות היה מ"מ בגדוד הראשון וקצין המודיעין של חטיבת יפתח במסגרתה לחם בקרבות מלכיה, כיבוש לוד במבצע דני ומערכת הנגב הנצור.
לימים ייחס את דעותיו לחינוכו ולתקופתו בפלמ"ח ואמר "אין לי זכויות יוצרים ולו על שורה אחת בהשקפת העולם שלי.
חינכו אותנו על ציונות ועל סוציאליזם, תוך דגש על הציונות האקטיביסטית וה"הגנה".
ההגשמה האישית ושלמות הארץ עמדו במרכז חיינו, והיה ברור כשמש בצהריים שמולדת אין מחלקים".
זאבי שירת בצה"ל בשנים 1948–1974. הוא החל את דרכו כקצין המבצעים של פיקוד הצפון, וכקצין המודיעין של פיקוד הדרום.