tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בונה ניסח את פרוגרמות התכנון, הזמין משרדי אדריכלים לבצוע עבודות התכנון, השגיח באופן צמוד על תכנון וניהול הפרויקטים.
כך הוקמו מפעלי תרבות ונופש רבים ברחבי הארץ כדוגמת "כפר הנופש הצרפתי" באשקלון, מלון "מלכת שבא" באילת, בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב ועוד.
כמו כן, שימש בונה כבורר בסכסוכים הקשורים לבניה שעלו בבניין היכל התרבות בתל אביב, ובבניין עיריית תל אביב-יפו.
בונה היה מוכר בקהילת האדריכלים וחברם הקרוב של האדריכלים דב כרמי, בנימין אידלסון, זכי שלוש ואחרים.
ביתו שימש כמקום מפגש בו התכנסו לעיתים קרובות חבריו השונים, ובמרפסתם התקיימו משחקי ברידג' בימי שבת אחר הצהריים.
דב כרמי, שהעריך מאוד את יכולותיו המקצועיות של בונה, שיתף עמו פעולה בפרויקטים שונים שתכנן.
בונה היה צלם חובב, ושמר מאות תצלומים ותשלילים.
אלו נשמרו באלבומים וכאוספים המוחזקים אצל ילדיו.
הוא נפטר ב-15 בינואר 1980 ונקבר בבית העלמין בחולון.
מבנים שתוכננו במסגרת זברודסקי את בלקס:
מבנים שתוכננו במסגרת משרד י.
רחוב הנביאים 6 תל אביב
רחוב השופטים 6 תל אביב
רחוב השופטים 12 תל אביב
רחוב השופטים 16 תל אביב
רחוב אבן גבירול 12 תל אביב
רחוב שטרוק 10 תל אביב
רחוב נצח ישראל 1 פינת מסריק 2 תל אביב
רחוב מאנה 8 פינת שדרות ח"ן 51 תל אביב
בית פעילי ההסתדרות ע"ש אברהם לוינסון, רח' בארי תל אביב (נהרס)
המכון האפרו אסייתי, רח' נהרדעא תל אביב (נהרס)
בנק הפועלים סניף ראשי רחובות
יצחק בולסלבסקי (באנגלית Isaac Boleslavsky; באוקראינית: Исаак Ефремович Болеславский; 9 ביוני 1919 – 15 בפברואר 1977) היה רב-אמן שחמט יהודי-אוקראיני.
בשיאו היה בעל מד כושר של 2560. ב-1936 זכה בולסלבסקי במקום השלישי באליפות הנוער של ברית המועצות שהתקיימה בלנינגרד.
ב-1938, בגיל 19, זכה באליפות אוקראינה.
ב-1945 הוא השתתף באליפות ברית המועצות וזכה במקום השני.
יחד עם עמיתים בשנות השלושים הוא פיתח טכניקות בהגנה הודית של המלך.
קיים נוסח של ההגנה הסיציליאנית על שמו, "הנוסח הבולסלבסקי".
שיא הקריירה שלו היה בשנת 1950 כאשר הוא הגיע לגמר תחרות המועמדים להתמודדות מול מיכאל בוטביניק על תואר אלוף העולם.
בשנת 1952 הוא היה חבר נבחרת ברית המועצות שזכתה באולימפיאדת השחמט בשנת 1952.
ב-1946 נולדה לו בת, טטיאנה, שיותר מאוחר נישאה לדוד ברונשטיין.
לבן: מיכאל בוטביניק - יצחק בולסלבסקי מוסקבה 1941
בוטביניק מפגין מקוריות בפתיחה, אך החלק המרשים ביותר במשחק הוא האלגנטיות בה הוא מנהל את סיום הצריחים.
יתרון של רגלי מספיק לו כדי לנצח בדרך שנראית בהירה לכל.
הוא מתכנן לנעוץ פרש ב-ד5, כך שלא תהיה לשחור דרך לסלקו משם.
רבי יצחק בן אבא מרי (ד'תתפ"ב 1122 - ד'תתקנ"ג 1193) היה רב ממרסילייא שבחבל פרובאנס שבצרפת.
ידוע בעיקר על שם ספרו העיטור, ובכינוי "בעל העיטור", ויש גם המכנים אותו "בעל הדברות", על שם חיבורו "עשרת הדברות" הנספח לספר העיטור.
רבי יצחק נולד למשפחה מיוחסת מחכמי פרובאנס.
אביו היה גדול בתורה, וכמה מפסקיו ופירושיו כלולים בספר העיטור.
כפי הנראה ייצג האב את יהודי עירו בפני השלטונות.
רבי בנימין מטודילה כתב על העיר של-גיל הסמוכה ללוניל שמצא בה (בשנת 1160 בערך) "קהל יהודים כמו מאה חכמים...
ושם הנשיא רבי אבא מארי בר רבי יצחק, והוא פקיד השלטון", ולדעת גרץ זהו אבי בעל העיטור.
אולם יש משערים ששם אביו של רבי יצחק כלל לא היה "אבא מארי", אלא זהו כינוי של בן לאביו ("אבא מארי" = אבי מורי).
גם קרובים אחרים של בעל העיטור מצוטטים בספרו: כמה פעמים הזכיר את "חביבי" (דודי, בלשון התלמוד), וכן את "הרב החסיד קרובנו", ולא התברר מי הם.
מגיל צעיר מאוד נחשב רבי יצחק לגדול בתורה.
בהקדמתו לספר ציין שאת הלכות שחיטה וטרפות כתב לבקשת אביו בהיותו בן שבע עשרה בלבד.
לאחר מכן הוסיף לכתוב את ספרו במשך עשרות שנים: במהלך הספר פזורים תאריכים שונים (ד'תתקל"ט, ד'תתקמ"ט), בהקדמתו ציין שהוא "במעלה השישית", כלומר, בעשור השישי לחייו, ובמקום אחר ציין שסוגיה מסוימת נתבררה לו ארבעים שנה קודם לכן.
רבי יצחק קיים קשרים עם חכמי דורו.
הוא התכתב עם רבינו תם, ועם "חכם דורנו" רבי אברהם בן רבי יצחק, בעל "ספר האשכול", המכונה "ראב"י אב"ד".
את הלכות ציצית כתב רבי יצחק על פי בקשה מיוחדת של "הנשיא רב ששת", הידוע ממקורות אחרים כרופא מנכבדי ברצלונה.
זיקתו לתורת הנסתר משתקפת מההקדמה לספרו, ששלובה בציטוטים מספר יצירה.
עם זאת, המשא ומתן ופסקי ההלכה בספר יונקים מסוגיות התלמוד בלבד.
המחבר התמחה בצעירותו גם בכתיבת פיוטים.
בסוף הדיון בנושא מודעא צירף שיר שקול המתמצת את הסוגיה, וציין שחיבר אותו ארבעים שנה קודם לכן.
חיבור נוסף של בעל העיטור הוא מאה שערים - מאה הערות (ממוספרות באותיות) על ספר ההלכות של הרי"ף בסדר נשים ובסדר נזיקין.
ההערות הודפסו בש"ס וילנא בסוף כל כרך בסדרים אלו, אחרי ספר ההלכות והמרדכי.
בנו של רבי יצחק, רבי אברהם, מוזכר בספר "המנהיג".
ידוע גם על אחיינו, רבי משה בן רבי שמואל, שחיבר את הספר "מנהג מרשלייאה", המסכם את מנהגי התפילה במרסיי.
יצחק (קלינטון) ביילי היה מזרחן וחוקר בדואים ישראלי.
ביילי נולד בבאפלו שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1957 הגיע לראשונה לישראל.
למד לתואר ראשון היסטוריה של המזרח התיכון והאסלאם באוניברסיטה העברית, תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה,
ודוקטורט במדעי המדינה בהתמחות במזרח התיכון, אף זאת באוניברסיטת קולומביה.
בשלב זה החליט לעלות לישראל.
ב-1967 פגש במקרה בביקור בארץ את פולה בן-גוריון.
כך נוצר הקשר בין ביילי לדוד בן-גוריון.
ביילי עלה לישראל והשתקע בשדה בוקר.
ב-1968 ריאיין במשך שש שעות את דוד בן-גוריון לסרט תיעודי, ששימש בסיס לסרט העלילתי של דוד פרלוב, "42:6" (1969).
ב-2017 יצא לאקרנים הסרט "בן-גוריון: אפילוג", הערוך מחומרי הסרט התיעודי.
ביילי שירת כקצין בצה"ל, ושימש כיועץ לענייני ערבים במשרד הביטחון.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כיועץ ליחידת הקישור ללבנון.
במסגרת תפקיד זה שימש כקצין קישור עם תנועת אמל ויועץ לענייני שיעים במשרד הביטחון.
ביילי כיהן כפרופסור אורח בטריניטי קולג' בהרטפורד שבקונטיקט.
שימש כעמית חוקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית.
בשנת 1994 הוענק לו אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג על מפעל חייו לחקר תולדות הבדואים בישראל ולקידום זכויותיהם.
ב-2021 הגיע הארכיון של קלינטון ביילי על התרבות הבדואית למשמר בספרייה הלאומית.
הארכיון כולל כ-350 שעות של ראיונות והקלטות ממחקריו של ד"ר ביילי, וכן מאות תמונות, שקופיות וקטעי וידאו המתעדים את תרבות השבטים הבדואים בחצי המאה האחרונה, שנאספו על ידי ביילי בעבודתו.
ביילי היה נשוי למיה, ולהם ארבעה בנים.
קסם נאקות: שירה בדווית מסיני והנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד המרכז לחקר החברה הערבית, 1993
התרבות הבדואית בתנ"ך, הוצאת רסלינג, 2020
יצחק ביבאס (נולד ב-17 בינואר 1928 בסלוניקי, יוון) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בקבוצת הפועל תל אביב.
יצחק ביבאס נולד בסלוניקי שביוון, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1932 ועבר לגור בשכונת פלורנטין בתל אביב.
בעודו ילד שיחק כדורגל ברחוב השכונתי שממנו יצאו עוד הרבה כדורגלנים ששיחקו לאחר מכן בקבוצות שונות.
תחילת דרכו של ביבאס בהפועל תל אביב הייתה בשנת 1945, ושם שיחק תחת המאמן שלמה פוליאקוב, ועם שחקנים מוכרים מהתקופה כגון משה מלמד והשוער מאיר מליקה.
ביבאס שיחק במשחקי הליגה עד שנת 1948.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס ביבאס לצה"ל ושירת בחטיבת כרמלי הצפונית.
תוך כדי השירות הצבאי פגש שחקנים מהפועל חיפה וביחד שיחקו בזמנם החופשי על מנת לשמור על כושר.
משנת 1951 המשיך לשחק בהפועל תל אביב בעמדת המגן השמאלי, לצידם של כוכבי הקבוצה באותה תקופה, יעקב חודורוב, רחביה רוזנבוים ואשר בלוט.
ביבאס פרש ממשחק פעיל בשנת 1956 עקב פציעה.
לאחר פרישתו הצטרף לאחיו אברהם בחברה לעמילות מכס שהקימו יחדיו ורק בשנים האחרונות פרש מעבודתו בחברה.
ביבאס היה נשוי לוורדה, הוא אב לשלושה בנים, ולו נכדים ונינים.
יצחק (צחי) בירק הוא פרופסור חבר וראש המעבדה למערכות מקביליות בטכניון בפקולטה להנדסת חשמל.
בן לפרופסור מאיר בירק ופרופסור יהודית בירק.
פרופ' בירק הוא בוגר תואר ראשון (1975) ושני (1982) בטכניון ובעל תואר דוקטור (1987) מאוניברסיטת סטנפורד, כולם בהנדסת חשמל.
בשנים 1976–1981 היה מהנדס פרויקטים בצה"ל.
בשנים 1986–1991 היה חבר בצוות המחקר של IBM Almaden Research Center בקליפורניה, שם עבד על ארכיטקטורה מקבילית, תת-מערכות מחשב ורשתות קישוריות סיבים אופטיים פסיביות.
בירק הוא חבר הפקולטה להנדסת חשמל בטכניון מאוקטובר 1991.
חומרת המחשבים וארכיטקטורה של שבבים ומתרכז בתחומי: ארכיטקטורות אחסון היררכי לשרתי מידע מולטימדיה, ארכיטקטורות מערכות מולטימדיה ומידע, מערכות תקשורת לווינית, ניצול נבון של יתירות למטרות שיפור ביצועים.
בירק פרסם מספר מאמרים בתחומו, בעיקר בירחוני ה-IEEE ומחזיק 7 פטנטים - ארבעה לבד ושלושה בשותפות עם חוקר נוסף.
יצחק (ארנסט) בלוך (20 באפריל 1913 – 4 במרץ 1994) היה מבכירי המלונאים בישראל.
חבר הנהלת התאחדות בתי המלון במשך יותר מ-40 שנה והיושב ראש שלה בשנים 1972–1976. יליד הונגריה, ניהל את נציבות בית"ר בצ'כוסלובקיה, פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, בנה וניהל מספר בתי מלון בארץ, בהם מלונות "שולמית", "נוף" ו"נוף הכרמל" בחיפה.
יצחק בלוך נולד לשמואל ובלומה בעיר סעלוש שבהונגריה (לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה) למשפחה יהודית, מסורתית וציונית.
בנעוריו ייסד את תנועת "השומר קדימה" שאחר כך התמזגה לתוך תנועת בית"ר בצ'כוסלובקיה.
מיד לאחר שסיים בית ספר תיכון (הגימנסיה העברית במונקאץ' שברוסיה הקרפטית) נבחר לנהל את תנועת בית"ר בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1933, בעודו סטודנט שנה ב' למשפטים באוניברסיטת פראג, נקרא בלוך על ידי זאב ז'בוטינסקי ללונדון לשם ניהול קרן תל חי.
לאחר מספר שנים של שהייה בלונדון, במחיצתו של ז'בוטינסקי, הוחלט להעתיק את משרדי קרן תל-חי לתל אביב ולשם כך עלה לארץ ישראל ב-1938. בשנותיו הראשונות בארץ היה בלוך מפעילי האצ"ל בחיפה ואף נעצר על ידי הבריטים בבתי הסוהר בעכו ובלטרון (במסגרת השבת השחורה 1946, בה נעצרו ראשי ומנהיגי היישוב העברי).
בשנת 1949 היה בלוך מועמד לכנסת הראשונה מטעם ברית הציונים הרוויזיוניסטים.
לאחר שתנועת הרוויזיוניסטים דחתה את הצעתו של מנחם בגין להצטרף לתנועת החירות, תנועת הרוויזיוניסטים לא נכללה בכנסת הראשונה לעומת תנועת החירות, שקיבלה 14 מנדטים.
ב-1948 נכנס בלוך לעסקי המלונאות והקים את מלון "נוף כרמל" בכיכר היינריך היינה.
בשנת 1956 רכש את מלון "שולמית" בחיפה.
בשנת 1974 הקים גם את מלון "נוף" במרכז הכרמל.
במשך השנים ניהל גם את מלון השרון בהרצליה ומלונות נוספים.
כבר משנתו הראשונה בעסקי המלונאות ועד יום מותו היה בלוך חבר הנהלת התאחדות המלונות בישראל.
בשנים 1972–1976 כיהן גם כיו"ר התאחדות בתי מלון בישראל.
בשנת 1984 הוענק לו עיטור המלונאות.
יצחק בלוך נפטר ב-1994 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
הותיר אחריו אישה, שרה (לבית בוניה ומרדכי גימלשטיין), שני ילדים ונכדים.
יצחק בחמן (נולד ב-31 במאי 1957) הוא דיפלומט ישראלי ושגריר המכהן כיועץ מדיני בכיר לכנסת.
קודם לכן כיהן כשליח מיוחד לענייני דיפלומטיה דיגיטלית במשרד החוץ, כראש המטה המדיני של שר החוץ, כשגריר ישראל בשוודיה, בבוליביה, גואטמלה ושגריר לא תושב בהונדורס.
הוא בוגר בית הספר הולץ בתל אביב בו למד טכנאות אלקטרוניקה ואווירונאוטיקה.
לאחר סיום לימודיו בעתודה הטכנולוגית, התגייס לחיל האוויר ושימש לאורך שירות החובה ולאחר מכן לאורך שנה וחצי של שירות קבע, כראש צוות טכנאי מכ"ם של מטוסי פנטום.
סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ב-1985, עבד כעורך דין המתמחה בתחום המסחרי-עסקי ומקרקעין.
ב-1987 הצטרף למשרד החוץ ועבד בלשכת שר החוץ שמעון פרס.
ב-1989 מונה לסגן שגריר ישראל בבורמה (מיאנמר).
ב-1992 מונה לסגן השגריר באורוגוואי.
בשובו משליחות זאת ב-1994 עבד במחלקה לזכויות אדם במשרד ובשנים 1995 עד 1998 שימש סגן שגריר ישראל בברזיל.
ב-1998 מונה לשגריר ישראל בבוליביה וכיהן בתפקיד עד 2001. בשובו כיהן כראש המחלקה לביקורים רשמיים במשרד החוץ, כשבמסגרת תפקידו זה ניהל את ביקוריהם של נשיאים, שרי חוץ ואנשי ממשל ומשלחות רבות שהגיעו לישראל כאורחים רשמיים.
ב-2004 מונה למנהל מחלקת דרום אמריקה.
ב-2012 מונה לשגריר ישראל בשוודיה.
בתקופת כהונתו התמודד עם המשבר ביחסי ישראל–שוודיה על רקע הסנקציות על איראן והכרת ממשלת שוודיה במדינה פלסטינית, בעקבותיה הוחזר להתייעצות בישראל.
באוגוסט 2017 סיים את כהונתו בשוודיה.
במהלך חמש שנות כהונתו כשגריר, היה פעיל מאוד ברשתות החברתיות והצליח להוביל להפצת מענים לביקורת נמשכת על ישראל בהקשרי הסכסוך ובעקבות זאת גם לנכונות בתקשורת הכתובה לפרסם ממאמריו ולתת פומבי לגרסת ישראל הרשמית לביקורת הנמתחת עליה, בטרם או לאחר שפורסמה.
בתפקידו הבא מונה לשגריר, שליח מיוחד לענייני דיפלומטיה דיגיטלית במשרד החוץ.
בחמן ניהל במשרד החוץ את הצבעת כל שליחי מדינת ישראל בחו"ל, מכל משרדי הממשלה והגופים זכאי ההצבעה האחרים, בארבע מערכות הבחירות, מהכנסת ה-21 ועד הכנסת ה-24.
בנובמבר 2021 מונה ליועץ מדיני בכיר לכנסת העשרים וארבע, היועץ מסייע לכנסת וליו"ר הכנסת לקראת מפגשים עם ראשי מדינות, מנהיגים פרלמנטריים ומשלחות בינלאומיות.
בחמן נשוי לאסנת שהיתלוותה אליו בכל שליחויותיו בחו"ל ועבדה בשגרירויות השונות, כולל כנספחת תרבות במהלך חמש שנות כהונתו בשוודיה.
הוא אב לשלושה וסב לנכדים.
רבי יצחק בּוּנין (Isaac Bunin; תרל"ב, 1872 – ז' באב תשמ"ב, 27 ביולי 1982) היה רב רוסי-אמריקאי, כיהן ברבנות ברוסיה ובארצות הברית, והיה נשיא "ועד הרבנים דוויליאמסבורג" וחבר הנשיאות של "ועד הרבנים דניו יורק רבתי", מראשי אגודת הרבנים ונשיא הכבוד שלה.
בשנות ה-60 עלה לישראל, וחי בה עד פטירתו בגיל 110.
נולד במולוסטוסבקה, מחוז מוהילב לשיינא (נפטרה במוסקבה, תמוז תרצ"א) ולרב צבי הירש בונין (נפטר אדר א' תרפ"ט).
עד גיל 10 למד אצל אביו, ואחר כך בישיבת הרב מאיר רפפורט בעיירת הולדתו.
לאחר שנה נפטר ראש הישיבה, והוא עבר ללמוד בחסלוביץ' בישיבתו של רבי ישראל מלאך.
אחר כך למד שנתיים בישיבת חב"ד בצריקוב, ואחריה כשנתיים בבוברויסק בישיבת ר' זאב וולף.
נישא לבתו של ר' צבי מנחם מהעיר סירוז במחוז צ'רניהיב, אחרי נישואיו למד ב"קיבוץ" בסמרגון ובכולל קובנא.
נסמך לרבנות בידי רבי צבי הירש רבינוביץ מקובנה ובידי רבי רפאל שפירא מוולוז'ין ורבי חיים יהודה ליב ליטווין רבה של סמרגון.
משנת תרנ"א (1891), בגיל 19, כיהן כרב ברובנא ואחריה (מתרס"ח) בנובה אוקראינקה שבמחוז חרסון באימפריה הרוסית.
בשנת תרס"ח הדפיס את ספרו "דברי יצחק" בהסכמת הרבנים: חיים ברלין, משה דנישבסקי, יהודה ליב גורדין ויצחק יעקב ריינס.
בשנת תרפ"ג, 1923 היגר לארצות הברית וכיהן כרב בטרנטון שבניו ג'רזי, משם עבר לכהן כרב קהילת "תפארת ישראל אנשי בריסק" בניו יורק ובשנת תרפ"ז (1927) התמנה כרבה של קהילת "בית יעקב אנשי שלום" בברוקלין.
מלבד רבנותו הרשמית בקהילתו היה נשיא "ועד הרבנים דוויליאמסבורג", חבר הנשיאות של "ועד הרבנים דניו יורק רבתי" (Rabbinical Board of Greater New York), ומראשי אגודת הרבנים.
לצד תפקידים אלו היה גם פעיל במישור הציבורי וכיהן כסגן נשיא הוועד האמריקאי למען גן יבנה.
בשנת תשי"ג הדפיס את ספרו "הגיונות יצחק" בשני חלקים.
הוא עלה לארץ ישראל בשנות ה-60 (סוף תשכ"ה או ראשית תשכ"ו) והתגורר בירושלים ליד ישיבת טשיבין.
בשנת תשל"ה, נקראה הישיבה הקטנה של חסידות טשרנוביל "מאור עיניים" בירושלים על שמו ועל שם רעייתו בסוף ימיו איבד את מאור עיניו, אבל זיכרונו נותר צלול.
הניח אחריו שני בנים וארבע בנות ונכדים.
לא ידועים פרטים ביוגרפיים רבים אודותיו, מלבד שם אביו דוד.
הוא נולד בקושטא וכנראה גם נפטר בה.
למד כנראה בישיבתו של הרב שמואל הלוי.
הוא נחשב לאחד הדרשנים המצוינים בעירו, ופסק בשאלות הלכתיות סבוכות.
בשנת ה'תק"ב התמנה כדיין בבית הדין של קושטא, לצד הדיינים רבי אליהו גלמידי ורבי חיים אבן שנג'י.
רוב תשובותיו אבדו וחלקן נדפסו לאחר מותו בספר "דברי אמת".
הוא התפרסם כאחד מגדולי הדור בכל רחבי אירופה.
רבי יחזקאל לנדא, רבה הנודע של פראג, מתאר אותו בשבחים מופלגים בספר השו"ת שלו "נודע ביהודה": (נודע ביהודה, אבן העזר, סימן עד).
פסיקה אחת מפורסמת שלו היא ביטול המנהג לתקוע בשופר בשעת הנץ החמה בבוקר ראש השנה.
ספרו "דברי אמת" נעשה לספר למדני קלאסי, לפי עדות מאיר בניהו, חלק של הספר בשם "מערכות דברי אמת" שלא נדפס אז, "לא ירד מעל שולחנם שלחכמי קושטא ונעשו ממנו העתקות הרבה".
חלקם אף הדפיסו חיבורים שעיקרם הערות ודיונים בספרו.
חיבורו של "הסבא קדישא" רבי שלמה אליעזר אלפנדרי על דברי אמת, הודפס בירושלים (מכון ירושלים תשל"ז) בצמוד למהדורה הראשונה של "מערכות דברי אמת" בשם "אשא עיני".
שלושת בניו כיהנו כולם כרבנים בקושטא: רבי יעקב, רבי דוד ורבי אברהם בכר יצחק.
חתנו היה רבי אברהם בן אביגדור, ראב"ד קושטא, מחבר הספר "זכור לאברהם" (קושטא תקפ"ז) הכולל שאלות ותשובות, חידושים על התלמוד הבבלי וחידושים על משנה תורה לרמב"ם.
נולד לפייגה רבקה ואברהם אליעזר בינדר בעיירה סאד (Seda), מחוז טלז, פלך קובנה בליטא.
בילדותו למד בחדר ובנעוריו למד בישיבה וכן למד צילום אצל משה קפלנסקי.
כבר בגיל 12 נתפרסמה רשימה פרי עטו בעיתון העברי "הד הזמן" שיצא בווילנה.
בנערותו החל בפעילות ציונית והיה ממקימיה של אגודה ציונית בישיבת קדימה.
ב-1913 עלה לארץ ישראל ועבד כפועל חקלאי בחולדה וברחובות.
ב-1914 הצטרף לקבוצה שעלתה על אדמת דולב, אשר הקימה את קיבוץ קריית ענבים.
בהמשך עבד כפועל במקומות נוספים בארץ ישראל.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד העברי הראשון, ושירת בארץ ישראל ובמצרים.
במהלך תקופה זו החל לכתוב בביטאון אחדות העבודה "קונטרס" בעריכת ברל כצנלסון ובעיתון "צייט" הלונדוני.
השתחרר בדרגת קורפורל ב-1920, החל לעבוד כצלם אצל אברהם סוסקין.
בשנת 1921 עבר לירושלים, שם פתח צלמניה, הצטרף לשורות ההגנה ונטל חלק פעיל בהגנה על שכונות העיר.
בין היתר היה מעורב בהגנה על שער השלשלת בעיר העתיקה בנובמבר אותה שנה.
ב-1923 נשא את שרה, בת עולים מפולין וב-1924 נולד בנו חיים.
באותה שנה עבר להתגורר בתל אביב ולעבוד כפועל, עד שברל כצנלסון שעמל באותם ימים על הקמת עיתון ההסתדרות דבר, הזמין אותו לכתוב.
בן-דור כתב בעיתון "דבר" למן תחילת הוצאתו.
בעוד שהעיתונות העברית עד תקופת דבר הייתה בעיקרה במתכונת של שבועונים וירחונים - היה בן-דור לאחד הכותבים אשר ביססו את אופן הכתיבה הידיעתי-אקטואלי שייחד את העיתון היומי.
בעוד רבים מן הכותבים בדבר כונו 'סופרים', היה בן-דור מכונה רפורטר (Reporter) בתחילת דרכו העיתונאית, ותפקידו היה הבאת הסיפורים האקטואליים מן השטח.
בתחילה היה כתב מקומי ובהמשך ערך את מדור 'כלכלה ומשק' בעיתון, וכן תרגם מאמרים מחוץ לישראל, ופרסם טורי דעה ורשימות.
בתפקידיו העיתונאיים נהג להשיא גם עצות לציבור הפועלים הארץ ישראלי במפעליו השונים.
היה ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, בה שימש סגן יושב-ראש הוועד בתל אביב וכראש הוועדה המקצועית במשך שנים רבות.
ביוני 1942 התגייס לצבא הבריטי לחיל התובלה, בגיל 49, ונטל חלק במלחמת העולם השנייה בחזיתות בצפון אפריקה ובאיטליה.
בעת שירותו כתב בעיתון "החייל", והיה פעיל ביותר בקרב החיילים היהודיים ואף פעל להקים את התנועה הציונית ברומא.
למד איטלקית והיה שותף בהוצאת מילון עברי-איטלקי ובהוצאת המדריך בעברית "תור את רומא".
באוגוסט 1945 השתחרר מן הצבא ועבר לנהל את סניף "דבר" בירושלים, ובהמשך נבחר גם ליו"ר אגודת העיתונאים בירושלים.
בין היתר נהג לפרסם רשימות מחיי העיר ואנשיה תחת הכותרת 'שיחות ירושלים'.
ב-1948 שכל את בנו חיים בפעולת פלמ"ח בכפר הערבי בלד א-שייח', אליה יצאו כפעולת נקם על טבח שביצעו פורעים מהכפר בעובדי בתי הזיקוק בחיפה.
במהלך המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוסיף להיות מעורב ביותר בחיי הציבור והוציא כמעט לבדו את עיתון "ידיעות ירושלים" - יוזמה משותפת בעיר הנצורה של מערכות "דבר", "הארץ", "הבקר", "הצופה", "המשקיף" ו"על המשמר" (שפרש ממנו בשלב מסוים) - כשהוא מרבה לנוע ברחבי העיר תוך סכנת חייו.
בתחילת יוני 1948 נפגע בבטנו מהתפוצצות פגז בדרכו ממשרדי דבר בירושלים.
בבית החולים נותח ונאבק על חייו משך שישה ימים, אך לבסוף נפטר, והובא למנוחות בהר המנוחות שבירושלים.
בהלווייתו של בן-דור השתתפו עיתונאים רבים ואישי ציבור, שנפרדו מן העיתונאי הלוחם, איש המעשה שנפל על משמרתו.
על שמו נקרא רחוב, תחילה בשכונת קריית משה בירושלים (שם הרחוב השתנה בהמשך לרחוב הרב צבי יהודה קוק) ואחר כך בשכונת ארנונה בירושלים.
עיתון "דבר" הנציח את זכרו גם בפרס עיתונאי לציון עיתונאי בולט במערכת לאורך שנים.
יצחק (איציק) בלק (13 בפברואר 1948 - 10 בנובמבר 2022) היה איש השירות הציבורי בישראל.
בין יתר תפקידיו שימש כסמנכ"ל כספים במשרד הפנים, מנהל מינהל השלטון המקומי במשרד הפנים, ומשנה למנכ"ל משרד הפנים.
כיהן כראש מועצה מקומית ממונה בהר אדר בין השנים 1995–1999. מעוטר עיטור המופת על פועלו בפעולת כראמה.
בלק נולד בעיירה דז'רז'וניוב שבפולין, בנם הבכור של פולה בלק (לשעבר גמורה), אשת חינוך ילידת ביאליסטוק, ושל יעקב בלק, סופר ועיתונאי, יליד סוסנוביץ.
בשנת 1957 עלה לישראל עם הוריו, אחותו הצעירה, סבו וסבתו.
לאחר תקופה קצרה במעברה באשקלון התמקמו בעיר חולון.
גדל והתחנך בעיר חולון, והיה חניך פעיל בתנועת הנוער הנוער העובד והלומד.
עם סיום לימודיו בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי התגייס לצה"ל לחיל השריון.
לאחר שהשלים את שירותו הצבאי עבר להתגורר בירושלים, והשלים לימודי תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1972 נישא לשפרירה (שפי) פרשקר.
להם נולדו 3 ילדים ונכדים.
בשנת 1966 התגייס לגדוד 82 של חטיבה 7 של חיל השריון.
במלחמת ששת הימים, אשר פרצה חודשים ספורים לאחר גיוסו, לחם בחזית הדרומית כנהג טנק.
בשנת 1968 לחם כמפקד טנק בפעולת כראמה.
במהלך הפעולה חילץ פצועים מתוך שטח מוכה באש על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת.
בשנת 1969 השתחרר משירות סדיר בדרגת סמ"ר.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התגייס לשירות מילואים במסגרת חטיבה 188 בגזרה הצפונית ברמת הגולן.
לחם כסמל מבצעים, וכן כטען-קשר וכמפקד טנק.
במהלך שירות המילואים השלים קורס קצינים בפיקוד העורף.
השתחרר משירות מילואים פעיל בדרגת סרן.
בשנת 1994 נבחר להדליק משואה בעצרת הגבורה של חיל השריון שנערכה ביד לשריון בלטרון.
עם סיום לימודיו האקדמיים ב-1973 השתלב בשירות הציבורי.
בין השנים 1975–1984 שימש מנתח מערכות מינהל, במחלקת או"ש במשרד הפנים.
בין השנים 1985–1991 היה ממונה על תקצוב ותכנון עבודה במשרד הפנים.
בין השנים 1991–1995 היה סמנכ"ל בכיר לתכנון, תקצוב ופיתוח ברשויות המקומיות במשרד הפנים.
בין השנים 1995–1999 כיהן כראש מועצה ממונה של המועצה המקומית הר אדר, וכן כיו"ר הוועדה המיוחדת לתכנון ובנייה במועצה.
בין השנים 2004–2006 כיהן כמשנה למנכ"ל וכמנהל המינהל לשלטון מקומי במשרד הפנים.
בין השנים 2007–2011 כיהן כיו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, הראל.
בין השנים 2016-2022 שימש כחבר בוועדה הגאוגרפית של ירושלים, יו"ש והשפלה.
יצחק בן-רובי (בספרדית: Yitzhak Ben-Ruby; 25 במרץ 1903 – 2 בנובמבר 1977) היה איש ציבור ופעיל ציוני יליד יוון, סופר, עורך, משורר, מחזאי ועיתונאי לאדינו וספרדית שפעל ביוון ובישראל.
שימש כמנהל סניף קרן קיימת לישראל בסלוניקי, וכציר בקונגרס הספרדי העולמי השני.
נולד ב-25 במרץ 1903 (בספרדית: Yitzhak Ben-Ruby; כ"ו באדר ה'תרס"ג) בסרס שביוון, בנם של לאה בת יצחק דה-בוטון, ממשפחת בנקאים מקושטא, וביטי בן-רובי, רוקח ונצר למשפחת רבנים ורופאים ידועים.
בשנת 1913 עברו עמו הוריו לסלוניקי, ושם למד בבית הספר של כל ישראל חברים ובבית הספר "לה מיסיון לאיר פראנסיז", אצל המשורר רוז'יר מילליט, מומחה ההיסטוריה היהודית קאידו קובו והמשורר הנרי מרקס.
כשבגר נישא לדורה בת יוסף קמחי, והחל לעבוד בבנק "די-שלוניק" ושימש גם כמזכירו הראשי.
בהמשך גם נמנה עם מייסדי ומנהלי אגודת פקידי הבנקים ביוון, ושימש כמזכיר וכחבר ההנהלה של חברת הטבק "אוסטרו איליניק" שהעסיקה אלפי עובדים יהודים.
כפעיל ציוני, שימש כחבר אגודת צעירי ציון בסלוניקי, כמזכירה הראשי של הפדרציה הציונית ביוון, כמנהל הסניף המקומי של קרן קיימת לישראל וכיושב ראש האגודה הציונית "התחיה" שבאתונה.
כן נמנה עם פעילי ומנהלי מוסדות הסיוע הסוציאלי מטעם ועד הקהילה היהודית, ובהם הליגה למלחמה בשחפת ובית החולים לחולי רוח.
עבודתו הספרותית כללה כתיבת שירים, פואמות ומחזות תיאטרון.
כעיתונאי, כתב בעיתוני הלאדינו "לה רינאסינסיה ג'ודיאה" ו"לי-פרוגרי", ובירחון הצרפתי "קוניטר".
ב-8 באוגוסט 1945 עלה לארץ ישראל עם אשתו, כמנהל עליית הנוער מיוון, שבמסגרתה עלו עמו ארצה 250 נערים.
בישראל המשיך בכתיבת מחזות ונובלות, וכתב גם מאמרים עבור העיתונים "אנאליס סירב' אנטינוס" ממדריד, וב"הבמה העברית" ממקסיקו.
כן היה מרצה בפני עולים במעברות ובמושבים ברחבי הארץ, ופעמיים בשבוע היה סוקר את המתרחש במחנות העולים בפינה מיוחדת ברדיו קול ישראל בספרדית.
בארץ גם נמנה עם פעילי ארגון ההגנה, ובהמשך שירת במילואים בצה"ל.
כן היה פעיל בלשכת הבונים החופשיים "מוריה", שימש כחבר ההסתדרות, וניהל וערך מטעמה את העיתונים "איל-אב'יניר" בספרדית ו"לאב'יניר" בצרפתית.
ב-9 באפריל 1954 נבחר לשמש כציר בקונגרס הספרדי העולמי השני מטעם סניף תל אביב של הסתדרות העובדים הכללית.
כשיצאה לאור בישראל גרסה מחודשת של עיתון הלאדינו הטורקי "איל טיימפו", שימש כעורכו.
כפעיל מפא"י, הרצה בכנסים שונים של המפלגה שנערכו ברחבי הארץ.
בחודש פברואר 1960 נערך לכבודו ערב הוקרה בתל אביב, בהשתתפות חבר הכנסת מנחם כהן, לילי מנחם, אברהם אלמליח והרב יעקב משה טולידאנו.
הלך לעולמו ב-2 בנובמבר 1977 (כ"א בחשוון ה'תשל"ח), ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בלום היהודי - מחזה קומדיית דרמה, שלושה חלקים
מטורפים ברצינות - מחזה ששוחק על ידי מחלקת הדרמה של מחלקת התרבות בהסתדרות, שלושה חלקים
איל סיקריטו דיל מידו - רומן
שימון-שימון - חיבור הומוריסטי, שהוקרא ב"קול ישראל לגולה" בספרדית
רבי יצחק בן אברהם מנרבונה, (ריב"א מנרבונה, גם יצחק קראקושה/קרקושא כפי הנראה על שם העיר קרקסון), היה חכם שחי ופעל בערך במאה ה-13, היה תלמידו וחברו של הרמב"ן, ורבו של הרשב"א.
נולד וחי כפי הנראה בנרבונה ובקרקסון (קראקושא), לאחר מכן נראה שעבר לברצלונה שבספרד.
במשך שנים רבות רווח בין החוקרים, שרבי יצחק בן אברהם מנרבונה ורבי יצחק בן אברהם מקרקושא, הם שני חכמים שונים.
אך כיום נתברר שמדובר בחכם אחד.
רבי יצחק נזכר בספרי הראשונים: בשו"ת הרשב"א בחידושי הריטב"א ובשו"ת יכין ובועז וכן בטור בכמה מקומות.
בספר התשב"ץ לרבי שמעון בן צמח דוראן, הביא פעמים רבות הלכות בשמו.
רבי יצחק נזכר כמחבר פירוש על הלכות הרי"ף, כך למשל נזכר במאירי בהקדמתו למסכת אבות.
לדעת רבים מהחוקרים הכונה לחיבור על הרי"ף הידוע יותר בשמו 'פירוש לתלמיד הרמב"ן'.
במשך השנים נדפסו חיבוריו בשמות שונים, מאחר שלא נודע שהוא מחברם, רבים מחידושיו נדפסו בעיקר בשם 'חידושים לתלמיד הרמב"ן'.
חיבורים אלו נדפסו במקומות שונים, רבים מהם נדפסו בספר 'שיטת הקדמונים', שמאגד בתוכו כמה פירושים מאת ראשונים שונים.
יצחק ביגר (2 בנובמבר 1917 – 1 במרץ 1948) היה שחקן כדורמים ארץ ישראלי, שוער מכבי חיפה ונבחרת ארץ ישראל בכדורמים ושוער קבוצת הוקי שדה של מכבי חיפה.
ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות נגד מצרים, לבנון ויוון.
נהרג בגשר רושמיה בחיפה במלחמת העצמאות.
ביגר נולד וגדל בזכרון יעקב למשפחת עובדים דור רביעי בארץ ישראל, בנם של חיה שרה ודוד ביגר.
בילדותו עבר עם משפחתו לשכונת בת גלים בחיפה.
משפחתו הייתה מראשוני המתיישבים בשכונה.
הוא בן מתוך עשרה אחים ואחיות.
אברהם, נחמן, אפרים ויורם אחיו היו אף הם שחיינים ושחקני כדורמים מצטיינים בקבוצת מכבי חיפה, ונבחרת ארץ ישראל.
במשחקה הראשון של נבחרת ארץ ישראל בכדורמים, נגד נבחרת יוון, שנערך בבריכת בת גלים ב-4 בספטמבר 1937 לעיני 3,500 צופים שימש ביגר כשוער, אף על פי שחלה בשפעת עם חום גבוה, ונבחרת ישראל ניצחה 5–2.
בטורניר גביע פארוק, מלך מצרים, שנערך בקהיר באוקטובר 1944 שיחק ביגר כשוער הנבחרת, שניצחה את לבנון 4–1 ואת צבא הברית 7–1. במשחק הגמר ניצחה מצרים את ישראל 2–0.
ביגר היה אמור להשתתף באולימפיאדת לונדון (1948), אך מותו ב-1 במרץ 1948 קטע את החלום.
ביוני 1946 התקבל ביגר כחבר בחברת ההובלה "הנמל החדש", ומאז עבד בקביעות כנהג.
במאי 1947 יצא לאימונים מטעם ההגנה.
למרות ניתוקה של חיפה מהמפרץ על ידי מארבים של הערבים בוואדי רושמיה, ביגר הוביל מדי יום מצרכים מחיפה למפרץ.
ב-1 במרץ 1948 (כ' באדר א' ה'תש"ח), תוך כדי מילוי תפקידו כנהג, נהרג מפגיעת כדורים בבטנו כאשר נסע בוואדי רושמיה.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בחיפה.
ביגר היה נשוי לאיילה ואב לבן.
במשך כארבעה עשורים נערך מפעל העשרה, שכלל תשע תחרויות שחייה לזכרם של תשעה מהרוגי מלחמת העצמאות שחייני מכבי ומשחק כדורמים לזכרו.
יצחק בליקשטיין (12 במאי 1953 – 22 באפריל 2020) היה רופא גינקולוג, ראש היחידה להיריון בסיכון בבית החולים קפלן, פרופסור חבר בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, ומומחה בתחום הריונות מרובי עוברים שפרסם ספרים וכן כמות גדולה של מחקרים בכתבי עת בולטים בעולם.
בליקשטיין נולד בתל אביב, ובה גדל.
שירת כקצין בחיל האוויר בשנים 1971–1975, המשיך בשירות מילואים בחיל האוויר ולאחר מכן בחיל הרפואה.
השתחרר בדרגת רב־סרן בספטמבר 2000.
בשנים 1976–1981 למד ב, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1982 ביצע את הסטאז' בבית החולים הלל יפה בחדרה.
בשנים 1983–1989 התמחה במחלקת נשים בבית החולים קפלן, ובשנת 1990 הוכר כמומחה בגינקולוגיה ומיילדות בבית החולים קפלן.
בעיסוקו הקליני, התמקד בליקשטיין בטיפול בהריונות בסיכון ובעיקר בהריונות מרובי העוברים.
הוא היה חבר בוועד המנהל של שורת התאגדויות מקצועיות בינלאומיות, ובהן:
The Fetus as a Patient Society – אחווה לשורת מומחים עולמיים בתחומי הרפואה הטרום לידתיים, שמתמקדת בטיפול בנשים בהיריון, עוברים ותינוקות בני יומם.
The World Association of Prenatal Medicine – ארגון בינלאומי שמטרתו לקדם את המדע בתחום הטרום לידה, בפרט בתחומים של מחקר וידע, לימוד, קידום פרוטוקולים של עבודה ושיתוף פעולה בין דיסציפלינות מחקריות שונות.
The International Society for Twin Studies – ארגון גג בינלאומי המשלב מחקר בדיסיפלינות שונות, בכל הנוגע לתאומים ולמשפחותיהם.
The International Academy of Perinatal Medicine – ארגון גג בתחום הרפואה הטרום לידתי, שעוסק בתחומים של היריון, עוברים ותינוקות בני יומם.
במרוצת השנים לימד בליקשטיין סטודנטים למקצועות הרפואה בכל הפקולטות בישראל, וכן ליווה והנחה סטודנטים בעבודות תזה ובעבודות גמר בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1985–2020 היה מורה לתלמידי רפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית, וזכה בפרס הרקטור להוראה לשנים 2007 ו־2013–2014, ובפרס הדיקן למורים מצטיינים בשנים 2000, 2002, 2004 ו־2014. בנוסף, לימד בליקשטיין בשנים אלו בבית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית, וזכה בפרס הדיקן למורה מצטיין בשנת 2006.
בשנים 1990–1995 בליקשטיין עמד בראש בית הספר לתלמידים זרים בבית החולים קפלן, במסגרת תפקיד זה זכה בפרס מטעם המועצה המדעית בישראל בשנת 1994.
בליקשטיין התקבל כפרופ' חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בשנת 2002. מחקרו של בליקשטיין, שעסק בעיקר בנושא הריונות מרובי עוברים, זיכה אותו בהכרה בינלאומית בתחומו.
מחקרו של בליקשטיין התווה את הדרך לתת תחומים שונים בגינקולוגיה ובמיילדות, בפרט בליווי הריונות מרובי עוברים ובמיילדות של הריונות אלו.
בפרט מחקרו בלט והתווה את הדרך לניהול הריונות בתחומים של תסמונת מעבר דם בין עוברים, שיעורי הפגות בהיריונות מרובי עוברים, תאומים מונוזיגוטיים ומשקלי לידה לא תקינים.
על מחקריו זכה בשנת 2007 לפרס על תרומתו למחקר ברפואה פרנטאלית מטעם הארגון העולמי לרפואה פרה־נטאלית (The World Association of Perinatal Medicine), למספר פרסים מטעם האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה, ולפרסים נוספים.
בליקשטיין היה נשוי לד"ר דורית בליקשטיין ואב לשתי בנות.
באוקטובר 2019 אובחן כחולה במחלת הסרטן.
הוא נפטר כחצי שנה אחר כך.
במסגרת מחקרו, פרסם בליקשטיין כמות יוצאת דופן של כתבים: הוא הוציא לאור שישה ספרים, האחרון פורסם לאחר מותו.
על ספרו Multiple Pregnancy: Epidemiology, Gestation, and Prenatal Outcome זכה בפרס התאחדות הרופאים בבריטניה לספר הטוב ביותר במיילדות וגינקולוגיה לשנת 2005.
בנוסף, פרסם 20 "מכתבים לעורך" ו־73 פרקים שהופיעו בספרים.
בלפר נולד וגדל בוורשה, פולין, בן שלישי מבין ששת אחיו, לאסתר, עקרת בית ולחיים, סוחר.
כשהיה בן 4 התייתם מאביו, ועבר להתגורר בבית סבו יחד עם אמו ואחיו.
בין השנים 1930–1938 למד בבית הספר של בית היתומים של יאנוש קורצ'אק.
בתום תקופת הלימודים, הגיש בקשה מיוחדת להמשיך ולהתנדב שנה נוספת לעזרה בבית היתומים וכך היה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי פולין, בספטמבר 1939, אחרי כיבוש ורשה על ידי הגרמנים ולפני הקמת הגטו, נפרד מאמו וברח עם חבר לברית המועצות דרך היערות.
עוד באותו חודש הגיע לאזור רוסיה הלבנה, ושם עבד בעבודות כפייה במכרות הפחם באורל.
ב-1941 עבר להתגורר בטשקנט והתגייס ל.
הוא הוצב באחד מגדודי הפרשים של הצבא.
עם פירוק הגדוד בו שירת נשלח לעבוד בבית חרושת חיוני, שם עבד עד תום המלחמה.
ב-1946 שב לוורשה, וגילה שכל משפחתו נספתה בשואה.
ב-1947 עלה לארץ ישראל במסגרת ההעפלה באניית "אף-על-פי-כן" של ההגנה, והועבר על ידי שלטונות המנדט הבריטי למחנות המעצר בקפריסין.
בקפריסין למד רישום ופיסול בהדרכתו של זאב בן-צבי.
הוא התגייס לשירות בצה"ל ושירת כשנתיים.
לאחר מלחמת סיני, סיים בלפר ארבע שנות לימוד במכון אבני לאמנות, ושנתיים נוספות בלימוד תולדות האמנות.
ב-1965 התקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים.
שלוש שנים לאחר מכן ייסד וניהל חוגים לציור בעיריית תל אביב-יפו במסגרת ארגון עובדים.
הוא מונה ליועץ אמנותי בעיריית תל אביב.
ב-1972 החל לשמש כמרצה לציור ב.
ב-2003 הוסר הלוט מעל אנדרטה שייצר לזכרו של יאנוש קורצ'אק והילדים בגינצבורג , גרמניה.
יצירותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל וברחבי העולם.
בשנת 1961 התחתן עם רוזה, ושנה לאחר מכן נולד בנם היחיד חיים.
בדצמבר 1979 תערוכה קבועה וקבלת פרס נחום גוטמן לאיור על נושא ה"שואה".
2014 – "בית לבן בעיר אפורה" – ביוגרפיה, הוצאת גוונים
2015 – "האיש שידע לאהוב ילדים" – ספר ילדים, הוצאת ינוקא
2016 – "המלך מתיא הראשון" – ספר ילדים מאת יאנוש קורצ'אק – תרגם מפולנית, עיבד ואייר, יצחק בלפר, הוצאת ינוקא.
2019 – "קאיטוש המכשף " – ספר ילדים מאת יאנוש קורצ'אק - תרגם מפולנית ועיבד יצחק בלפר, הוצאת ינוקא.
1970 – מוזיאון ביז'אנסון, צרפת.
1981 – בנייני האומה, ירושלים – מפגש עולמי של ניצולי השואה.
1988 – תערוכה משותפת עם אבא פניכל, באוניברסיטה.
גרמניה המערבית – "תמונות ממחנה כפייה וגטו".
יצחק (איציק) בלומנטל (נולד ב-16 באוגוסט 1959, י"ב באב ה'תשי"ט) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן במגוון תפקידים בארגונים שונים ומנכ"ל חברת נמלי ישראל.
נולד ב-1959. התחנך בישיבה התיכונית קריית יעקב הרצוג בבני ברק ובישיבת ההסדר בקרית ארבע.
בשנת 1978, התגייס לצה"ל ושירת כחובש קרבי, תפקיד בו הוא משמש עד היום כחלק ממערך המילואים בחיל.
בשנת 1988, בלומנטל החל לעבוד בחברת התחבורה הציבורית 'דן' כמנהל מחלקת מסלולים.
בשנת 1993, קודם לשמש כעוזר המנכ"ל בחברה, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1998, בה הוא עבר לכהן כראש אגף ארגון ושיטות ומשאבי אנוש במטה רשות הנמלים והרכבות.
בשנת 2000, בלומנטל התחיל את דרכו ברשות הנמלים בתור סמנכ"ל מנהל ומשאבי אנוש בנמל אשדוד.
בשנת 2005, קודם לתפקיד סמנכ"ל מטה ומחשוב בנמל.
בשנת 2011, בלומנטל עזב את נמל אשדוד והחל לשמש כסמנכ"ל מנהל ומשאבי אנוש במועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2013, חזר בלומנטל לנמל אשדוד כסמנכ"ל הנדסה ולוגיסטיקה, עד למינויו כמנכ"ל הנמל בשנת 2014. במסגרת תפקידו, היה אחראי על הכנת האסטרטגיה בחברה והכנת החברה לקראת פתיחת הנמלים המסחריים החדשים בישראל.
החל מפברואר 2021 משמש כמנכ"ל חברת נמלי ישראל.
בשנת 2022, נבחר לשמש כיו"ר הדירקטוריון חברות לתעבורה ימית חיפה ואשדוד.
החל משנת 1990, בלומנטל הוסמך כפרמדיק במגן דוד אדום, בו הוא מתנדב עד היום.
במהלך השנים 2006–2009, שימש כנציג ציבור בבית הדין לעבודה בירושלים.
בשנת 2012, שימש כחבר בצוות "פורום למחשבה" במטה הרפורמה לניהול ההון האנושי מטעם נציבות שירות המדינה.
כשנה לאחר מכן, מונה לראשות ועדת ההיגוי ליישום מערכות המידע ברפורמה בה לקח חלק מטעם נציבות שירות המדינה.
בלומנטל מתגורר באשדוד, אב ל-3 וסב ל-8 נכדים.
תואר B.Tech בניהול תעשייתי - מכללת שנקר (1981)
תואר M.B.A במנהל עסקים - אוניברסיטת מנצ'סטר והקריה האקדמית קריית אונו (1998)
בוגר התכנית למנהלים במגזר הציבורי של קרן וקסנר ואוניברסיטת הרווארד
הכשרת מנהלים - האוניברסיטה הפתוחה (2000)
הכשרת דירקטורים ונושאי משרה - המרכז הבינתחומי הרצליה (2011)
הכשרה בדיני מכרזים - המועצה להשכלה גבוהה (2013)
יצחק (זיגי) בלום (נולד ב-20 בינואר 1951, נהריה, ישראל), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר ולעיתים החלוץ והקיצוני, ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
יצחק בלום נולד ב-1951 בנהריה.
ב-1959 עברה משפחתו להתגורר ביפו, וב-1963 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו.
ב-1968, במהלך עונת 1966/1968 בליגה הלאומית ("העונה הארוכה") עלה לקבוצה הבוגרת.
משחק הליגה הראשון של בלום נערך ב-13 בינואר 1968 מול הפועל באר שבע.
בלום שיחק בעמדת הקשר ולעיתים החלוץ והקיצוני.
עונתו הטובה ביותר הייתה עונת 1976/1977, במסגרתה אומנה הקבוצה על ידי צ'וצ'קו לוי, זכתה בסגנות האליפות, ובהמשך התמודדה במשחקי האינטרטוטו.
בלום כבש שני שערים בטורניר האינטרנטוטו.
הוא שיחק בשורות מכבי יפו ב-221 משחקים בליגה הראשונה ובהם כבש 43 שערים.
בלום שיחק ביפו עד עונת 1979/1980 בליגה הלאומית ומשחקו האחרון היה ב-1 בדצמבר 1979 מול הפועל יהוד.
בהמשך, עבר למכבי לזרוס חולון מליגה א' אשר אומנה על ידי צ'יקו פרקש.
בלום זומן לסגל נבחרת הנוער בכדורגל תחת עמנואל שפר ואמציה לבקוביץ'.
ב-1969 נכלל בלום בסגל הנבחרת לגביע אסיה לנוער שנערך בבנגקוק ובו סיימה הנבחרת במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת איראן בכדורגל 1–2 במשחק על המקום השלישי.
בלום נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת למוקדמות מונדיאל 1974 שנערכו בסיאול.
הוא שיחק ב-2 משחקי ידידות של הנבחרת הבוגרת, האחד מול נבחרת רומניה בכדורגל והשני מול ספורטינג ליסבון.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, עזב את תחום הכדורגל ועבד כמלטש יהלומים עד לפרישתו לגמלאות.
יצחק בלום מתגורר ביבנה, הוא נשוי לשרה, אב ל-4 ילדים וסב ל-13 נכדים.
יצחק (צקי) בירן (1949–2015) היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כמפקד מערך הנ"מ קודם לכן שימש כמפקד בית הספר לנ"מ, מפקד אגד נ"מ מרכז 167 ומפקד גדוד 138.
בירן התגייס לצה"ל ב-1967 ושובץ במערך הנ"מ.
במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים שרת כקצין הוק בסיני.
במבצע שלום הגליל שרת כמפקד יטנ"מ 138, אחת מסוללות הגדוד שהוצבה בהר ברוך הפילה מטוס מדגם מיג-25 במבצע גוזל.
בשנת 1986 קודם לדרגת אל"ם ומונה לתפקיד מפקד אגד נ"מ מרכז 167, בשנים 1988–1990 פיקד על בית הספר לנ"מ.
ב-1991 לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד כוחות הנ"מ.
לאחר שחרורו היה סמנכ"ל בחברות דקסון ופלאפון.
בירן היה נשוי ואב לשלושה.
אחיינו, תת-אלוף גלעד בירן, שירת כמפקד מערך ההגנה האווירית עד יולי 2025 .
בוגר תואר ראשון בהצטיינות מהטכניון בהנדסת חשמל ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה במסגרת לימודיו במב"ל.
יצחק בית־אריה (9 ביולי 1930 – 12 ביולי 2012) היה ארכאולוג ישראלי שהתמחה בחקר הנגב וסיני בתקופות הברונזה והברזל, מרצה ופרופסור במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב בשנים 1971–2012.
יצחק נולד למאיר ואסתר בית־אריה (אינטריליגאטור), ממקימי נחלת יצחק.
אסתר ילדה את יצחק בבית חמיה שבקובנה, וחזרה לביתהּ בארץ כשהיה בן 3 חודשים.
אחיו הצעיר הוא מלאכי בית-אריה.
למד בבית הספר "אילון" ובגימנסיה הרצליה, לחם במלחמת העצמאות, ובשנות ה־60 היה התלמיד הראשון במכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
שלו "מקדשים בארץ ישראל בתקופות הברונזה התיכונה והברונזה המאוחרת" המחקר שהוביל לעבודת הדוקטורט נערך בשנים 1971–1977, ובשלהי 1977 הגיש את עבודת הדוקטורט "דרום סיני בתקופת הברונזה הקדומה" שנכתבה בהנחיית משה כוכבי וקיבל תואר דוקטור.
בית־אריה עמד בראש משלחת האוניברסיטה לחקר סיני, שלאחר נפילתו של , במלחמת יום הכיפורים, נקראה בשם "משלחת אופיר לחקר סיני".
תוצאות החפירה של שבעה אתרים וסקרים נוספים פורסמו במונוגרפיה.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים, עבר לחקר בקעת באר שבע, וחפר שורה של אתרים יהודיים ואדומיים בתל עירא, חורבת עוזה, , תל מלחתה וחורבת קיטמית.
היה שותף פעיל בסקר הארכאולוגי של ישראל ופרסם את מפת תל מלחתה (144), חורבת עוזה (145), נחל חמר (146), כפר סבא (77; יחד עם איתן איילון), ראש העין (78; יחד עם משה כוכבי) ולוד (80; יחד עם רם גופנא).
היה חבר המערכת של "קדמוניות" בשנים 1999–2011. וחבר הוועדה המדעית של מוזיאון ארץ ישראל
נפטר ב־12 ביולי 2012 (כ"ב בתמוז תשע"ב) ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
יצחק בית אריה ופרחיה בק, מקדש אדומי בנגב : תגליות מחפירות קטמית, מוזיאון ישראל, 1987
יצחק בז'רנו (נולד ב-18 במאי 1956) הוא מנהל ותעשיין ישראלי.
חבר נשיאות התאחדות התעשיינים בישראל, יו"ר האגודה הישראלית של יצרני בטון מובא, חבר דירקטוריון של האגודה האירופאית של יצרני הבטון המובא (ERMCO) וחבר הנהלת לשכת המסחר ישראל-אמריקה הלטינית.
בעבר היה יושב ראש איגוד תעשיות מוצרי בנייה וצריכה בהתאחדות התעשיינים בישראל.
בז'רנו נולד וגדל בכפר חיטים, בן לעליזה וליאון, ושירת בשירות קבע בצה"ל.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים.
בז'רנו החל את דרכו בתעשיית מוצרי הבניה בשנת 1983, עת הצטרף לחברת תדיר בטון מוכן (1965) בע"מ בתפקיד מנהל מחצבה.
בשנת 1986 הצטרף לחברת אלפא בטון בע"מ בתפקיד מנהל מפעל בטון.
בראשית שנות ה־90, לאחר שרכשה רדימיקס מחצית מחברת תעשיית אבן וסיד משיכון ובינוי, מונה בז'רנו למנהל חטיבת הבטון של אבן וסיד.
בשנת 1997 מונה בז'רנו למנהל חטיבת הבטון של רדימיקס.
בשנת 2005 מונה בז'רנו למנכ"ל קבוצת רדימיקס ובשנת 2008, לאחר שהשלים את רכישת תעשיית אבן וסיד משיכון ובינוי, מונה גם לתפקיד יושב ראש החברה.
בז'רנו חבר נשיאות התאחדות התעשיינים בישראל, ובעבר שימש כיו"ר איגוד תעשיות מוצרי בנייה וצריכה בהתאחדות.
הוא יו"ר האגודה הישראלית של יצרני בטון מובא, וחבר דירקטוריון של האגודה האירופאית של יצרני הבטון המובא (ERMCO).
בנוסף, הוא חבר הנהלת לשכת המסחר ישראל-אמריקה הלטינית.
בשנת 2024 זכה בפרס חתן פרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בישראל, אותו קיבל מנשיא המדינה מר.
יצחק אריה בן ישראל (נולד ב-26 ביולי 1949, בתל אביב) הוא אלוף (מיל') בצה"ל, שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השבע עשרה מטעם מפלגת קדימה.
פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, ראש סדנת יובל נאמן למדע, טכנולוגיה וביטחון, ראש מרכז הסייבר באוניברסיטת תל אביב.
היה יושב ראש סוכנות החלל הישראלית במשרד המדע והטכנולוגיה בין השנים 2005-2022.
בן ישראל נולד בתל אביב ב־1949. אביו, חיים בן-ישראל (גולדברג), היה לוחם הלח"י וסגן-אלוף בחיל האוויר, ואמו שרה לבית בביוף הייתה גם היא חברה בלח"י.
בשנת 1967 סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה והתגייס לעתודה האקדמאית, במסגרתה השלים תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה.
במקביל לשירותו הצבאי למד באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1985 קיבל תואר שני בפילוסופיה, על עבודה שכותרתה "ה'אנליטי' והפילוסופיה האנליטית" בהנחיית גרשון ויילר, וב-1988 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה, על עבודה שכותרתה "הסינתטי אפריורי ביישומו - פתרון לבעיית נתוני החוש".
עד שנת 2002 שירת בצה"ל, בעיקר בחיל האוויר.
במהלך שירותו בחיל מילא תפקידים במערך המבצעים, המודיעין והפיתוח.
היה חבר בצוות בראשות אביאם סלע ויחד עם מנחם קראוס וצבי לפידות, שזכה בפרס חיל האוויר על הצלחת פיתוח "פריסקופ", מערכת ממוכנת לשליטה ובקרה.
בהמשך היה ראש ענף חקר ביצועים (חק"ב) בחיל האוויר, והיה שותף בתכנון מבצע אופרה להשמדת הכור הגרעיני בעיראק.
תפקידו האחרון בחיל היה ראש מחלקת המחקר בלהק המודיעין (למד"ן).
ב־1992 מונה לראש מחלקת מחקר ופיתוח במטכ"ל, וב־1998 הוכרה תרומתו לבניית שדרתו הטכנולוגית של צה"ל, כאשר הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון.
פעמיים הוענק לו פרס ביטחון ישראל, ב־1972 על פיתוח שיטת הפצצה קלע למטוסי הפנטום, וב־2001 על פרויקט המהווה ביטוי לתפיסה חדשנית של שדה הקרב העתידי.
במסגרת תפקידו כראש מפא"ת יזם תוכנית לפיתוח מערכת מל"טים נושאי טילים להשמדת משגרי טילי קרקע-קרקע ופיתוח לשיגור קונסטלציית לווייני ביון במסגרת סדרת "לווייני אופק".
עם פרישתו מצה"ל הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת תל אביב, וכיום מכהן כראש התוכנית ללימודי ביטחון בבית-הספר לממשל.
במקביל הצטרף לוועדות שונות במוסדות אקדמיים נוספים, בהם הטכניון, ובגופים לאומיים שונים.
היה חבר בוועדת המחקר והפיתוח של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, חבר בדירקטוריון החברה לישראל הקים חברת ייעוץ ביטחוני בשם Ray-Top.
בן-ישראל שימש כיושב ראש סוכנות החלל הישראלית בשנים 2022-2005, וכיהן כיושב ראש המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח בין השנים 2010–2017, שני גופים השייכים למשרד המדע והטכנולוגיה.
במאי 2011 מונה על ידי רה"מ נתניהו לראש המיזם הקיברנטי, כראש ועדת מומחים שעל בסיס המלצותיה הוקם מטה הסייבר הלאומי במשרד ראש הממשלה.
ביוני 2018 מונה על ידי רה"מ נתניהו ביחד עם פרופ' אביתר מתניה לראשות ועדת מומחים מטעם משרד ראש הממשלה להפיכת ישראל למרכז עולמי בבינה מלאכותית.
כיהן גם כדירקטוריון מכון פישר למחקר אסטרטגי וחלל.
בבחירות לכנסת השבע עשרה היה מועמד במקום ה־31 ברשימת קדימה ולא נבחר לכנסת.
עם היבחרו של שמעון פרס לתפקיד הנשיא התשיעי של מדינת ישראל, ב־13 ביוני 2007, החליפו בן ישראל בתפקידו כחבר הכנסת, לאחר שקודם לכן פרש מתפקידו כחבר כנסת הפרופסור אוריאל רייכמן.
בן ישראל הושבע לכנסת ב־25 ביוני 2007.
בבחירות המקדימות לרשימת קדימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18 נבחר בן ישראל במקום ה-31, ובעקבות התוצאה המאכזבת החליט לפרוש מן החיים הפוליטיים, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על המערכת הפוליטית ועל התקשורת.
בשנת 2012 נבחר כחבר לכל החיים לאקדמיה הבינלאומית של מדעני החלל (IAF) וכחבר במועצה הלאומית למחקר, חדשנות ויזמות (RIEC) בסינגפור.
בספטמבר 2017 הוארכה כהונתו של בן ישראל כיו"ר סוכנות החלל הישראלית.
בן ישראל שימש כיו"ר סוכנות החלל עד ליולי 2022.
במאי 2019 הצטרף לדירקטוריון חברת Cyber 2.0, חברה המספקת שירות המונע התפשטות של התקפות סייבר.
באפריל 2023 הוקלטו עם בן ישראל ארבע שיחות רדיו בנושא "תפיסת הביטחון הישראלית".
התוכניות שודרו במסגרת המעבדה, עם רונה גרשון תלמי המשודרת בכאן תרבות.
בן ישראל מתגורר ברמת השרון, נשוי ואב לשלושה.
בן ישראל פרס את שיטתו בתחום המודיעין בספרים דיאלוגים על מדע ומודיעין, והפילוסופיה של המודיעין.
תוך השענות על הגותו של קרל פופר טוען בן ישראל כי המודיעין, כמו המדע, אינו יכול להגיע לעולם לאמת אובייקטיבית וחלוטה.
על כן, יש לדבוק בגישת האלימינציה לפיה כל האפשרויות מוצגות, וחלקן נשללות, עד אשר נותרות אלו שלא ניתן להפריכן.
גישה זו לא הגיעה מעולם ליישום נרחב בעבודת המודיעין, ואף ספגה ביקורת בשל אי הישימות שלה ועל כך שהיא איננה פותרת את בעיות היסוד של המודיעין.
פרס ביטחון ישראל לשנת 1972 על פיתוח מערכת הפצצה למטוס הפנטום
פרס חיל האוויר לשנת 1976 על מערכת שליטה ובקרה ממוחשבת
פרס ראש אגף המודיעין לחשיבה יוצרת לשנת 1984
פרס ביטחון ישראל לשנת 2001 עבור פרויקט המהווה ביטוי לתפיסה חדשנית של שדה הקרב העתידי
אות הצטיינות מטעם משרד הביטחון הסינגפורי על תרומותו לפיתוח הקשר הביטחוני בין ישראל לסינגפור
דיאלוגים על מדע ומודיעין, הוצאת מערכות, 1989 (זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית)
הפילוסופיה של המודיעין, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, בסדרת אוניברסיטה משודרת, 1999
מדע, טכנולוגיה וביטחון: מהאדם בקרב ועד לחלל החיצון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006
תפיסת הביטחון של ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, בסדרת אוניברסיטה משודרת, 2013
יצחק בן יוסף הישראלי (או ישראלי), אסטרונום יהודי ספרדי בטולדו שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-14, תלמיד הרא"ש, מחבר ספר "יסוד עולם".
יצחק בן יוסף הישראלי נולד בטולדו במחצית השנייה של המאה ה-13.
לבקשת רבו הרא"ש, שבא שנים מעטות קודם לכן מאשכנז לטולדו, חיבר בשנת ה'ע' (1310 בערך) בעברית את החיבור האסטרונומי "יסוד עולם" לשם הסברת כללי קביעת הלוח העברי.
בחמשת חלקי הספר ("מאמרים") ישנם: מבוא הסוקר את מושגי המתמטיקה, בפרט גאומטריה וטריגונומטריה, הנחוצים לנושא; תיאור מבנה היקום לפי המודל הגאוצנטרי, שהיה מקובל אז; תיאור תנועות השמש והירח; כללי קביעת הלוח העברי; לוחות אסטרונומיים ולוח שנה קבוע.
בהמשך מופיעה סקירה היסטורית של אישים בתולדות עם ישראל על פי "ספר הקבלה" של ר' אברהם אבן דאוד.
לצורך החיבור חידש יצחק הישראלי כמה מונחים מקצועיים בעברית.
"יסוד עולם" נחשב בזמנו החיבור החשוב ביותר בתחום זה בעברית, ורבים לרבות יצחק בן שלמה אלאחדב הסתמכו עליו במאות השנים הבאות.
רבי משה איסרליש כתב הגהות רבות על הספר, והן נדפסו אחרי מותו, על ידי ר' שמואל פיהם מקראקא, בסוף ספר יוחסין.
החיבור יצא לאור בדפוס בראשונה בברלין תקל"ז (1777), על ידי ר' ברוך שיק משקלוב, ובשנייה בברלין תר"ו-תר"ח (1846 - 1848) על ידי בער גולדברג ואריה ליב רוזנקראנץ, עם מבוא מאת דוד קאסל.
קיצור של הספר בערבית נכתב על ידי בן המחבר, יוסף בן יצחק הישראלי, ותרגומו לעברית ("קיצור יסוד עולם" על ידי יצחק בן שלמה הישראלי) מצוי בכתב יד.
מלבד "יסוד עולם", הישראלי כתב חיבורים נוספים, ביניהם "שער השמים", "שער היסודות" ו"שער המילואים", שנשארו בכתב יד.
אחיו היה הרב ישראל מחבר ספר מצות זמניות על הלכות תפילה, ברכות, שבת ומועדים.
יצחק בן יצחק (נולד ב-1948 בלוב) הוא שופט כדורגל ישראלי לשעבר ושוטר לשעבר.
בן יצחק גדל בשיכון עמידר בבת ים, וכמו רבים מנערי השכונה הצטרף לקבוצת הנערים של הפועל תל אביב תחת הדרכתו של המאמן רחביה רוזנבוים.
בהמשך עבר לשחק בקבוצת הפועל בת ים וכששמע שנפתח קורס שופטי כדורגל, החליט שזה מה שהוא רוצה לעשות.
לאורך השנים היה מזוהה כאוהד של קבוצת הפועל תל אביב, אולם לטענתו "תמיד הייתי אובייקטיבי ושלם עם עצמי.
כשעליתי למגרש חשבתי רק על ההצלחה שלי.
יש כאלה שחושבים שהחמרתי עם הפועל, ויש כאלה שכעסו שלא שרקתי מספיק לטובתם".
בן יצחק שפט לראשונה בליגה הבכירה בשנת 1971, ובעקבות הצלחותיו מונה בשנת 1983 לשופט בינלאומי.
מלבד פועלו כשופט כדורגל, עסק בן יצחק בחיי היום-יום כשוטר.
בן יצחק החל חניכתו במשטרת ישראל בעודו בן 14 בלבד וברבות הימים פרש בדרגת רנ"ג (רב-נגד).
רבי יצחק בן מלכי צדק מסימפונט (בראשי תיבות נפוצים: ריבמ"ץ; תת"ל (1070)-תתק"י (1150) בערך) היה פרשן של המשנה, שחי באזור סיפונטו (Siponto) בחבל פוליה שבדרום איטליה.
מכונה לעיתים "הרב היווני" משום שדרום איטליה הייתה בזמנו חלק מהקיסרות הביזנטית.
לידינו הגיע פירושו לסדר זרעים בלבד, אך בידי כמה מהראשונים היה גם פירושו על סדר טהרות.
פירושו ברור וקצר, והוא מתרגם לעיתים מילים קשות במשנה לאיטלקית, ליוונית או לערבית.
הוא הרבה לפרש את המשנה על פי התלמוד הירושלמי, אך ייתכן שדבר זה נובע מהעובדה שפירושיו (שבידנו) הם על מסכתות שאין עליהם תלמוד בבלי.
פירושו הובא פעמים רבות אצל רבי שמשון משאנץ, אך בדרך כלל ללא הזכרת שמו.
פירושו לסדר זרעים נדפס בש"ס וילנא.
מהדורה מדויקת על פי שני כתבי יד בצירוף הערות יצאה לאור בשנת תשל"ה בידי הרב ניסן זק"ש, בהוצאת מכון התלמוד הישראלי השלם.
לריבמ"ץ היו שני בנים (לפחות), רבי שילה ורבי יהודה, אך לא ידועים פרטים עליהם.
תשובת הרב שמואל מאוטרנטו לר' שילה מובאת בספר העטור, אות שי"ן.
רבי יצחק בן אשר הלוי משפיירא (מכונה גם ריב"א; חי במאה ה-11–12) היה תלמידם של ר' יצחק הלוי ורש"י, וראשון בעלי התוספות באשכנז.
השם ריב"א משותף למספר חכמים מחוגם של בעלי התוספות בצרפת ובאשכנז.
רבי יצחק בן אשר הלוי משפיירא, שבו עוסק ערך זה, כונה "ריב"א הראשון"; לרוב, הכינוי "ריב"א" מתייחס אליו.
עוד מכינוייו של ריב"א הראשון בספרות הרבנית הם רבי יצחק הלוי משפירא, רבינו יב"א, ר' יב"א הלוי ועוד.
בכינוי "ריב"א" נשא גם נכדו של ריב"א הראשון, שנולד ביום פטירת סבו ונקרא (על שמו) רבי יצחק בן אשר.
בנוסף, גם הריצב"א, רבי יצחק בן אברהם אחי רבי שמשון משאנץ, מכונה לעיתים בשם "ריב"א"; ואף רבי יצחק בן אברהם קרקושא, תלמיד הרמב"ן, קרוי בשם "הריב"א מנרבונה".
זמני לידתו ופטירתו לא ידועים בוודאות.
בצעירותו למד בפני רבי יצחק בן יהודה, מרבותיו של רש"י, שנפטר בשנת ד'תת"ל (1070), ומכאן שנולד בסביבות ד'תת"י (1050).
באשר לפטירתו ידוע ממכתב ששלח שבשנת ד'תתס"ג (1103) היה בחיים, ומאידך יש ראיה שבשנת ד'תתצ"ג (1133) כבר לא היה בין החיים.
יש האומרים שאחרי פטירת רש"י בשנת ד'תתס"ה למד ריב"א אצל נכדו של רש"י, רשב"ם.
ברם, לאור גילו הצעיר של הרשב"ם באותו זמן, היו שהציעו גרסה חלופית למקור זה, וגרסו שהוא מתייחס לרבי מאיר בן שמואל חתנו של רש"י, אביו של הרשב"ם.
חכמי דורו המפורסמים (כדוגמת הראב"ן) התייחסו לריב"א הראשון בהערכה רבה, ופנו אליו בשאלות שונות.
היה מכונה בפי תלמידיו "קדוש", למרות שמת באופן טבעי ולא נהרג על קידוש השם, וזאת בגלל הנהגות הפרישות שנהג בהן.
על פטירתו מסופר, שכשהיה חולה ביום הכיפורים הרופאים טענו שאם יאכל יש סיכוי שיחיה, ואם לא יאכל – ימות, והוא העדיף לצום – ומת.
קיימות מספר מסורות סותרות על חותנו של ריב"א.
יש הטוענים כי ריב"א נישא לנכדה של ר' יצחק הלוי, בת בנו ר' שמואל, יש הטוענים כי ריב"א היה נכדו של ר' יצחק הלוי.
עוד משורת גורסת כי חותנו היה רבינו אליקים בן משולם הלוי, חברו של רש"י.
בבית העלמין בוורמייזא נמצאה מצבתה של "פריצא בת מר אליקום הלוי" שנפטרה בשנת ד'תתמ"ח (1088), ומשערים כי זוהי בת רבינו אליקים, אשתו או גיסתו של ריב"א.
אם אכן היא אשתו, הרי שנפטרה בעודו צעיר, בעשור הרביעי לחייו.
לריב"א נולדו שני בנים: האחד הוא אשר, אביו של ריב"א השני, ועל השני ידוע שמת ערירי, ואשתו קיבלה חליצה מאחיו.
ידוע שעסק במסחר, ולשם כך אף נסע לרוסיה.
נכדו, "ריב"א השני", שנולד ביום פטירת סבו ונקרא על שמו רבי יצחק בן אשר, נרצח על קידוש השם בשפייר בשנת ד'תתקנ"ו (1196) עם יהודים נוספים, עקב עלילת דם.
חיבורו העיקרי של ריב"א הוא תוספותיו לתלמוד.
הוא חיבר תוספות לרוב הש"ס, אבל כיום אין בידינו קובץ מלא של תוספותיו בפני עצמם, אלא הם שימשו יסוד לקובצי תוספות מאוחרים יותר, ושמו מופיע מאות פעמים בתוספות הנדפסים עם התלמוד.
בפרט התוספות על מסכתות שבת ופסחים משופעים במובאות מתורתו של ריב"א.
תוספות הריב"א הגיעו גם לפרובנס, ספרד ואיטליה, וראשונים מארצות אלו מצטטים מהם רבות.
כך, למשל, הספר יד רמ"ה על מסכת סנהדרין, מאת רבי מאיר הלוי מטוליטולה, מסתמך לרוב על תוספות ריב"א למסכת זו.
רבינו תם בספר הישר פקפק בייחוס חלק מקבצי התוספות שלפניו אל ריב"א:
ריב"א כתב גם קבצים הכוללים פסקי הלכה, על פי סדר המסכתות.
ידועים חיבוריו על הלכות ריבית, הלכות נידה, פסקי מסכת חולין, פסקי פרק ראשון של מסכת בבא מציעא, ועוד.
ייתכן שגם כתב פירושים למקרא.
בחיבור "תוספות על התורה" וכן בפירוש רבי יוסף קרא לספר יחזקאל יש פירושים בשמו.
מלבד כתיבת חידושי תורתו הרבה ריב"א להרביץ תורה בעל פה לתלמידיו, והללו בהדרכתו המשיכו במפעל של כתיבת התוספות על התלמוד.
בכמה מקורות מצוטטים תוספות ופירושים ש"נתייסדו לפני ריב"א הלוי", כלומר, נכתבו "בפניו" - בהדרכתו בבית מדרשו.
רבי שמריה בן רבי מרדכי, מחכמי שפיירא, רבם של הריב"ק משפיירא והריב"ק ממגנצא.
רבי יצחק בן רבי מרדכי, דיין בבית הדין של רגנשבורג.
רבי יצחק בן רבי יעקב, המכונה "ר"י הלבן", תלמיד רבנו תם.
למד בבית מדרשו של הריב"א, אך אולי לא למד מפי הריב"א עצמו; התוספות שכתב למסכת יומא מבוססות רבות על תורת ריב"א, וכנראה נכתבו בבית מדרשו.
רבי יצחק בן אלישיב היה אמורא שחי בדור הרביעי, בזמנם של אביי ורבא.
ייתכן והשתייך למשפחת בר אלישיב - משפחה עשירה ומכובדת.
מוזכר פעמים אחדות בלבד בתלמוד.
בהקשר זה מסופר בתלמוד, כי אחד מתלמידיו בשם רבי מנא התאונן לפניו, כי הוא חתן במשפחה עשירה, וגיסיו העשירים מצערים אותו.
נענה רבי יצחק: יהפכו כולם לעניים, ואכן כך היה, ועושרם המופלג נלקח מהם, והם הפכו לעניים מרודים המחזרים על הפתחים.
אך החל מאז, ציערו אותו גיסיו בבקשות שונות שיעזור להם כספית, דבר שהעיק עליו כבתחילה, וכאשר סיפר זאת לפני רבו רבי יצחק, הוא הגיב: אם כן, שיתעשרו כבתחילה, ואכן כך היה.
מעשה דומה מסופר בקשר לאותו אמורא רבי מני, שהתאונן לפני רבו רבי יצחק כי אשתו מכוערת, ואינו מסוגל לסובלה.
בירכו רבי יצחק שתתיפה אשתו.
אך כאשר ברכתו של רבו התקיימה ואשתו נהפכה להיות נאה, היא החלה להתגנדר ולהתגאות עליו, ושוב לא הייתה כנועה אליו, וכאשר שמע זאת רבי יצחק רבו הוא נענה: אם כך, תחזור חנה לשחרוריתה ואכן כך היה.
כאשר שמעו ממעשים אלו שניים מתלמידיו האחרים, הם ביקשו ממנו שיברכם שיחכימו.
נענה להם רבי יצחק: נלקח ממני כח זה שכל מה שאבקש יתקבל לפני האלוקים, ושוב אין תפילתי מקובלת כל כך.
יצחק בן דב (6 בנובמבר 1932 – 27 בינואר 2017) היה קצין בצה"ל וכיהן כקצין הנדסה ראשי במלחמת יום הכיפורים.
שימש מנהל בחברות בולטות במשק הישראלי.
בן דב נולד בתל אביב, בנם של אסתר ואליעזר ברמן.