tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1990 הוא משמש פרופסור מן המניין באותו מוסד.
עבודת הדיסרטציה של מילוא, הייתה "הישרדות בתרבות" (Survival in Culture) ועסקה בשאלת ה"עודפות" בתרבות, ריבוי הדמויות והיצירות המתחרות על מקומן בזיכרון הקולקטיבי.
מילוא ראה את המאבק התרבותי על זיכרון, כהקבלה רעיונית למאבק ההישרדות בטבע, והשווה בין הברירה הטבעית, על פי הדרוויניזם, לבין ברירה תרבותית הפועלת בזיכרון הציבורי.
לשיטתו, הדינמיקה של הקאנון התרבותי היא שתמיד יש עודף מועמדים למעמד של "נחלת הכלל" (פנתיאון תרבותי), ומעט מאוד מקומות זמינים בזיכרון הקולקטיבי.
כחלוץ בגישת המדידה הכמותית של הקאנון, פיתח מילוא שיטות אמפיריות לבחינת נושא "החיים לאחר המוות" של יצירות ואישים.
הוא מדד את תדירות הופעתם בספרי לימוד, אנציקלופדיות, מוזיאונים, תרגומים, רפרטוארים תיאטרליים, ושמות רחובות – והיה הראשון להשתמש בפרמטרים אלו כמדדים היסטוריים־תרבותיים ברי מדידה.
עבודת הדיסרטציה של מילוא, "הישרדות בַּתרבות" "Survival in Culture", הייתה מחקרו על עודף והמפגש הראשון שלו עם הדרוויניזם.
יש יותר מדי מועמדים לפנתיאון התרבותי.
המאבק על החיים בזיכרון הקולקטיבי הוא מלתוסיאני.
הוא התייחס לדורות הבאים כאל המקבילה התרבותית של הברירה הטבעית.
מילוא חלוץ ביישום כלים כמותיים על הקאנון התרבותי.
הוא העריך את חייו של אמן או יצירה לאחר מותו על ידי ספירת נוכחותם בספרי לימוד, תרגומים, מוזיאונים, אנציקלופדיות ורפרטוארים תיאטרליים.
הוא היה הראשון שחקר תרגומים ושמות רחובות כסמנים היסטוריים ותרבותיים.
היסטוריוגרפיה: השאלה על מושג "התקופות ההיסטוריות"
בשלב הבא של מחקרו, בספרו (Trahir le temps (histoire ("לבגוד בזמן – היסטוריה"), ערער מילוא על עצם מושג התקופות ההיסטוריות.
הוא בחן את השרירותיות שבחלוקה לעידנים, מאות ודורות, וטָבע את הדימוי "gerrymandering time", חלוקה מלאכותית הגורמת מצג שווא של הבדלים.
הוא ערך ניסויים מחשבתיים, כמו הזזת תחילת הספירה משנת 1 לספירה, לשנת 33 והראה כיצד מסגרות הזמן שלנו מעוותות את הבנת ההיסטוריה.
הוא אף טען כי רעיון "המאה" הומצא רק סביב שנת 1600 והפך רווח רק מהמאה ה־19. 99% מאוכלוסיית ימי הביניים התעלמה מתאריך השנה בה חיו.
מילוא זכה לשבחים על מחקרו זה.
בשנות ה־90 היה מילוא בין הראשונים שחתרו לחדש את תחום ההיסטוריה באמצעות גישה ניסיונית, אותה ניסח במניפסט שכותרתו: Pour une histoire expérimentale ou La gaie science ("לקראת היסטוריה ניסיונית, או המדע העליז").
בהשראת שיטות ממדעי הרפואה, הוא הציע לערוך "ניסויים על העבר" – כמו חיבור אירועים ממקורות שונים (הַרכָּבָה, Graft), מחיקת מרכיב מרכזי מהתמונה (הסרה, Ablation), שינוי קנה מידה, או קולאז'.
את הגישה יישם עם קבוצת היסטוריונים בספר Alter Histoire (1991), שעורר מחלוקת אך זכה להכרה כפורץ דרך.
כיוון שניסויים מוסריים בבני אדם מוגבלים, פנה מילוא אל הספרות כמגרש ניסוי לחקר ההתנהגות האנושית.
בספרו Héros & Cobayes ("גיבורים ושפני ניסיון", 1997) הוא בחן דמויות בדיוניות כשפני ניסוי וסיטואציות ספרותיות כ"מעבדות מחשבתיות".
כדוגמה הוא קרא, את סיפור גן העדן כניסוי בקוגניציה: אלוהים מציב את אדם מול שני עצים, אך אוסר רק על עץ הדעת — וכך ממקד את תשומת לבו דווקא באסור.
בספרו Pour Narcisse: Essai de l'amour impartial ("בעד נרקיס: מסה על אהבה בלתי משוחדת", 1995), בחן מילוא את סוגיית הרלטיביזם הפילוסופי, דרך קריאת הסיפור על נרקיסוס.
מילוא טוען כי נרקיסוס אינו מתאהב בעצמו כפי שאנו חושבים, אלא בדמות מושלמת שהוא רואה, מבלי לדעת שהיא שלו.
תגובתו להתגלמות של יופי, שלמות והרמוניה היא כאובייקטים הקיימים מחוץ לו, מבלי לזהות את זיקתו אליהם, כלומר לא כאהבה עצמית מודעת, או נרקיסיזם במובן הפסיכולוגי.
המסר של מילוא הוא שאובייקטיביות נדירה, מסוכנת, אך אפשרית.
ההתמודדות עם רעיון העודף הובילה את מילוא לפילוסופיה טבעית.
בספרו המצאת המחר (2009) הוא טוען שבבסיס השרידות והאבולוציה של ההומו סאפיינס עומדת היכולת להגזים ולהמציא זמן חדש: העתיד.
העתיד יצר את היכולת לראות את עצמך בזמן שעדיין לא קיים, לתכנן תוכניות ולשתף אותן עם עמיתים וזהו מקור "העודף".
פילוסופיה טבעית: עודף כמאפיין של החיים
לאחר שחקר את העודף האנושי בספר "המצאת העתיד", חקר מילוא את הטבע, ובמיוחד את האבולוציה.
בספרו משנת 2019, Good Enough: The Tolerance for Mediocrity in Nature and Society ("מספיק טוב: הסובלנות לבינוניות בטבע ובחברה"), חקר מילוא את תופעת העודפות וחוסר היעילות בטבע ובחברה.
לטענתו, תופעות כמו גיבוב, רעש, חזרתיות, חוסר תכלית ואף אבסורד, נפוצות בכל רמות החיים, מהמולקולה ועד להתנהגות האנושית.
ההבדל הוא שבני אדם יוצרים את העודף שלהם, בעוד יצורים אחרים יורשים אותו.
מסקנתו היא שהעולם, בניגוד לאידיאלים של שלמות ויעילות, מתקיים דווקא בזכות סובלנותו לחוסר שלמות.
דניאל רינקון יאגה (בספרדית: Daniel Rincón Yagüe; נולד ב-7 בינואר 2003) הוא טניסאי ספרדי מקצועני.
דירוג השיא שלו בדירוג ה-ATP הוא מקום 181 בעולם, אותו השיג ב-4 בדצמבר 2023, בעוד שדירוג השיא שלו בזוגות הוא מקום 148, אותו השיג ב-30 בספטמבר 2024.
רינקון זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה לנוער לשנת 2021, לאחר שניצח בגמר את שאנג ג'ונצ'נג בשתי מערכות (6–2, 7–6 (8–6)).
בנוסף, הוא העפיל לגמר טורניר הזוגות לנוער בווימבלדון 2021 ביחד עם עבדאללה שלבייה הירדני, אולם, השניים הפסידו בגמר לאדאס בוטבילאס ואלחנדרו מנזנרה פרטוסה בשתי מערכות (3–6, 4–6).
רינקון זכה בתואר הזוגות הראשון שלו בסבב הצ'לנג'ר באליפות מורסיה הפתוחה לשנת 2023, לצד עבדאללה שלבייה, לאחר שהם נכנסו לטורניר זה כזוג מחליף.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסבב ה-ATP באליפות ברצלונה הפתוחה לשנת 2023 ככרטיס חופשי (ווילד קארד), לעומת זאת, הוא הפסיד לג'ייסון קובלר כבר במשחקו הראשון בטורניר.
לאחר מכן, רינקון העפיל מהמוקדמות להגרלה הראשית של אליפות ז'נבה הפתוחה לשנת 2023, אך הפסיד בסיבוב הראשון לרוברטו קרבאייס באנה בשלוש מערכות (4–6, 6–4, 0–6).
במסגרת אליפות ברצלונה הפתוחה לשנת 2024, קיבל רינקון כרטיס חופשי נוסף, שגם בו הודח בסיבוב הראשון, הפעם על ידי פקונדו דיאס אקוסטה הארגנטינאי בשתי מערכות (1–6, 4–6).
הישג משמעותי לא איחר לבוא, כאשר זכה בתואר היחידים הראשון שלו בסבב הצ'לנג'ר בטורניר טמפרה מפינלנד ביולי 2024, לאחר שניצח בגמר את קלווין אמרי בשתי מערכות (6–1, 7–6(7–4)).
דניאל "דן" רוזנטל הוא שחיין יהודי-אמריקאי, סגן אלוף המכביה העשירית (1977) במשחה ל-100 מטר חזה ובמשחה ל-200 מטר חזה.
רוזנטל התאמן בקבוצת פורט לודרדייל.
מקום שישי באליפות ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה ב-13 באוגוסט 1976 הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.85 דקות.
דניאל ניקול שולמן היא כדורגלנית אמריקאית ישראלית ששיחקה בעמדת החלוץ.
שולמן נולדה בארצות הברית, ושיחקה בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
שולמן גדלה בסאדל ריבר, ניו ג'רזי, ולמדה בתיכון נורת'רן היילנדס.
שולמן נכללה בסגל של גות'אם ביום הפתיחה של הליגה באפריל 2016.
אביה של שולמן הוא דניאל "טייגר" שולמן, לוחם קראטה קיוקושין מניו יורק.
כמו אביה, היא יהודייה, דבר שאפשר לה לעלות לישראל ולקבל אזרחות ישראלית מלאה.
בזכות אזרחותה הכפולה, זומנה לשחק בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
דניאלה וירצר (נולדה ב-20 באוקטובר 1983 ברמת גן) היא שחקנית ישראלית.
וירצר נולדה וגדלה ברמת גן.
דודהּ הוא השחקן שמואל עצמון.
היא למדה במגמת התיאטרון של תיכון עירוני א'.
במהלך שנת הלימודים האחרונה השתתפה בטלנובלה "לחיי האהבה" בערוץ 3, בדמותה של מאיה קדמי, לצד גיל פרנק, נתי רביץ ויהודה לוי.
בשל צילומי הסדרה דחתה את גיוסה לצה"ל לשנת 2001 והחלה ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנת 2005 חזרה לטלוויזיה, כדי לגלם את דמותה של עידית שליין בסדרת הטלוויזיה "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" של ערוץ 2 לצד מייק בורשטיין, ניצה שאול ואביטל דיקר.
בשנת 2006 שיחקה את התפקיד הראשי של לולו בסרט הקולנוע של איתן פוקס וגל אוחובסקי "הבועה" לצד אוהד קנולר, ושיחקה בסרט הטלוויזיה "מרכבה ירוקה" לצד לוסי דובינצ'יק.
לקראת סוף 2006 עלתה הסדרה "אגדת דשא", בה גילמה וירצר את התפקיד הראשי, לצד סמי הורי ונבו קמחי.
ב-2007 המשיכה גם לעונה השנייה של אגדת דשא.
בשנים 2008–2009 שיחקה וירצר בעונה השנייה של "מסכים" דרמה אלקטרונית.
בה וירצר גילמה את נתניה דבוש, פליטת תוכנית מציאות שמחליטה לעשות סרט על מפורסמת בשם הילה (טל טלמון) שחייה בהוליווד, מתחזה לחברתה ומנסה להוציא ממנה פרטים מחייה האישיים.
בשנת 2009 כיכבה וירצר בסרט העצמאי "ציצים" בבימויו של דניאל אדר מחבורת באבון על פי תסריט של רן אפלברג.
בנוסף שיחקה במחזה "סיפור פשוט" מאת עגנון, ב"תיאטרון חיפה" בבימויה של דניאלה מיכאלי.
בשנת 2010 שיחקה בקומדיה "לילה בתל אביב" מאת חנן פלד, שעלתה בתיאטרון צוותא, ובמחזה "מעגל הגיר הקווקזי" שעלה בקאמרי.
בקיץ 2010 השתתפה בתוכנית הומור יומית בערוץ ביפ.
בשנת 2011 שיחקה דניאלה בסדרת הטלוויזיה "גבוה וגרינבאום" ששודרה קשת, ערוץ 2 בתפקיד ענת.
בשנת 2013 הנחתה לצדו של בן פרי את "אולפן הבית" בערוץ 23 של הטלוויזיה החינוכית.
בנוסף, הגישה המלצות בערוץ HOT V.O.D לתכנים המוצגים בערוץ.
באותה שנה השתתפה במחזה "נשות טרויה" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2015 שיחקה בסרט "מה כבר יכול לקרות?!" בכיכובם של צמד הקומיקאים אילן קובץ וליאור דובדבני .
בשנת 2023 התחתנה וגרה בנתיב השיירה, היא אם לבת.
דניאלה אלכסנדרה לונדון דקל (נולדה ב-25 ביולי 1966) היא קומיקסאית, סופרת, קריקטוריסטית, תסריטאית
מחברת סדרת הקומיקס "חמודי" ויוצרת הסדרה הקומית "יום האם".
לונדון דקל נולדה ב-1966, בתם האמצעית של נירה וירון לונדון ואחותו למחצה של העיתונאי יואב זהבי.
את דרכה המקצועית החלה בעיתון "חדשות", עוד כשהייתה חיילת, דרך חבר של אחיה שסיפר לה שבעיתון מחפשים שליחים.
היא יצרה קשר עם העיתון ונאמר לה כי אין להם צורך בשליחים, אך יש להם צורך בגרפיקאים.
כך היא החלה את דרכה בעיצוב, ורק לאחר מכן החלה ללמוד גרפיקה בבצלאל.
בהמשך היא עבדה כמעצבת גרפית גם ב"ידיעות אחרונות" וב"לאישה", ולאחר מכן עברה להתגורר בניו יורק.
לאחר שנתיים בארצות הברית היא שבה לישראל ונישאה למשה דקל.
עבודת העיצוב הראשונה של לונדון דקל הייתה כמאיירת עצמאית של צה"ל.
בתפקיד זה היא איירה חוברות הדרכה בנושאי נשק ואייקונים לסימולציות מחשב.
ספרה הראשון היה "דב מצב רוח טוב", ועליו היא זכתה בפרס סטימצקי לספר ביכורים.
לונדון דקל פרסמה את "חמודי", קומיקס שפורסם תחילה במוסף "הארץ".
דמותו של חמודי מתארת את מאזן הכוחות בין הילד לאימו, שבו הילד תמיד מנצח לבסוף.
הדמות נדדה עימה בין העיתונים השונים שבהם עבדה; עם הזמן זכה חמודי לככב בפרסומות ובפרסומים של קופת חולים כללית.
דמותו כיכבה גם בספר רב־המכר "חמודי" ובספר ההמשך "חמודי – תעשי לי אווירון".
ללונדון דקל היה גם טור בשבועון "לאשה", "אחת משלנו".
כן פרסמה קריקטורות פוליטיות בעמוד הדעות של "הארץ" וכן מספר קריקטורות קטנטנות לעמודי החדשות.
פרסמה טור קומיקס שבועי למבוגרים, "המילון המשפחתי החסר".
בטור הופיעו מילה לועזית לצד הפירוש שלה ופרשנות מאוירת.
במרץ 2007 החלה לפרסם במוסף הארץ את הטור "כלכלת בית" שעסק, כמו מרבית עבודותיה, במשפחה וביחסי הורים–ילדים.
בשנת 2010 איחדה את הטורים הללו לספר אחד שנקרא "המילון המשפחתי", שבו כללה גם איורים שונים וקטעים נוספים הקשורים כולם לנעשה במשפחה וליחסי ילדים–הורים.
החל משנת 2000 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "זמן הורים" בטלוויזיה החינוכית, והשתתפה בתוכניות טלוויזיה שונות ש"הנרגנות" הייתה האחרונה שבהן.
לונדון דקל מפרסמת ב"ידיעות אחרונות".
במהלך השבוע מופיעות קריקטורות שלה במדור הקריקטורה היומית שבעמוד הדעות.
בימי שישי מופיע המדור שלה, "עמוד הבית", במוסף "7 ימים".
ב־2012 יצרה את סדרת הטלוויזיה "יום האם" בכיכובה של קרן מור.
בשנת 2013 הוענק לה פרס דוש לקריקטורה.
דניאלה לונדון דקל היא ביסקסואלית, טבעונית ופמיניסטית..
היא נשואה לד"ר משה דקל, רופא משפחה, ואם לשלושה ילדים.
דב מצב רוח טוב (עם עובד)
חמודי – תעשי לי אווירון (כתר)
אחת משלנו – 2008 (ידיעות אחרונות)
המילון המשפחתי – 2010 (ידיעות אחרונות)
דניאלה וייס (נולדה בשם דניאלה מינץ ב-30 באוגוסט 1945) היא פעילת ימין ישראלית, מהדמויות הבולטות בהנהגת הימין ביהודה ושומרון.
מייסדת תנועת נחלה ועומדת בראשה.
כיהנה בתפקיד ראש המועצה המקומית קדומים משנת 1996 ועד שנת 2007, והייתה מראשי תנועת גוש אמונים.
משפחת וייס הייתה אחת מעשר המשפחות הראשונות שהקימו מערבית לעיר שכם את ההתנחלות היהודית הראשונה בשומרון אחרי מלחמת ששת הימים - אלון מורה, לימים קדומים.
נולדה ב-1945 בתל אביב בשם דניאלה מינץ.
אביה, יעקב (ג'קי) מינץ, עלה מארצות הברית ואמה, בלהה לבית פופובסקי, עלתה ארצה מפולין.
השניים היו פעילים בתנועת הלח"י.
כשהייתה דניאלה בת שנה עברה המשפחה להתגורר בצמוד לפרדס המשפחתי בבני ברק.
דניאלה בכורה לשתי אחיותיה כלילה ועוזיה.
גדלה בבית מסורתי עם נטייה לאומית חזקה.
למדה במוסדות חינוך דתיים והייתה חברה בתנועת הנוער בני עקיבא.
לאחר סיום לימודיה בבית ספר תיכון עירוני דתי בני ברק, התגייסה לצה"ל ושירתה במסגרת העתודה האקדמית.
לאחר שחרורה למדה לימודי ספרות אנגלית ומדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנות השבעים השתתפה וייס במאבק על יישוב מרחבי יהודה ושומרון, ולאחר מלחמת יום הכיפורים הייתה יחד עם בעלה, אמנון וייס, בין ראשוני המתיישבים בגרעין "מערב שומרון".
מאוחר יותר הצטרפה לגרעין אלון מורה, אשר פונה ואוכלס מחדש שמונה פעמים עד לקבלת הסכם הפשרה עם הממשלה שאישרה העברתם למחנה קדום, שהפך מאוחר יותר ליישוב קדומים, בסמוך לו.
במהלך תקופה זו פגשה את הרב משה לוינגר מקריית ארבע; הזהות בדעות בין השניים, שדגלו בגישה טוטלית בנושא ארץ ישראל, הובילה לידידות רבת שנים ולפעולות רבות ושונות שאורגנו בשיתוף פעולה על ידי השניים.
פעילותה הציבורית כללה מזכירת פנים, רכזת קליטה, ממלאת מקום יו"ר המזכירות של ההתנחלות קדומים, ולאחר מכן אף נבחרה ליו"ר מזכירות היישוב לארבע שנים.
ב-1981 הוצבה במקום ה-115 ברשימת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
בשנים 1984–1988 כיהנה כמזכ"ל תנועת "גוש אמונים".
בערב פסח (י"ב ניסן ה'תשמ"ז) בחודש מאי 1987 התרחש אירוע "ליל הבקבוקים" בקלקיליה, בעקבות רצח עפרה וטל מוזס מבקבוק תבערה, שנזרק לעבר רכבם על כביש הגישה לאלפי מנשה.
קבוצת מתיישבים חזרה מהפגנת מחאה על הזנחת ביטחון מתיישבי האזור, ובעוברם בקלקיליה, בכיכר השעון, נטלה וייס מספר בקבוקי זכוכית ממסעדה מקומית וניפצה אותם על אחד הקירות בעיר.
השלכותיו של אירוע זה על גוש אמונים היו רבות: האירוע הוקלט והושמע ברשת ב' של קול ישראל.
וייס הועמדה לדין על התנהגותה, הורשעה ובגזר הדין הוטל עליה קנס של 2,500 ש"ח ושישה חודשי מאסר על תנאי.
בעקבות האירוע עלו דרישות לאכיפת החוק על המתנחלים וגם רבים ממנהיגי המתנחלים קראו באופן מפורש לסיום תפקידה של וייס כמזכ"לית גוש אמונים, ונטישת הגישה הקוראת לשיתוף פעולה יהודי-ערבי.
בשנת ה'תשמ"ח 1988, כשנה לאחר אירוע הבקבוקים, סיימה את תפקידה כמזכ"ל גוש אמונים.
לאחר סיום תפקידה לא מונה מזכ"ל חדש, חל פילוג בתוך תנועה זו, והארגון החל דועך.
במהלך הבחירות לכנסת ה־13 ב־1992 התמודדה וייס ברשימת 'התורה והארץ' שבראשה עמד הרב משה לוינגר.
מועצת יש"ע יצאה כנגד רשימה זו במפורש, בעקבות ביקורת של רבים מראשי ההתיישבות ביהודה ושומרון על דעותיה ודרכה, היא זכתה רק לכ־3,700 קולות, ולא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1996 נבחרה לראשות מועצת קדומים ובשנת 2001 נבחרה לכהונה שנייה עד סוף 2007. במהלך תקופה זו הובילה קו של התפרסות שכונות חדשות במרחק רב זו מזו, כך שקדומים מתפרסת על שטח נרחב חרף אוכלוסייתה המצומצמת.
היא התנגדה גם להקפת קדומים בגדר ובמכשול ביטחוני.
עם תום תקופת כהונתה פרשה וייס מתפקידי מנהל רשמיים ועברה לעסוק עם הרב משה לוינגר בארגון "נחלה", המעודד את נוער הגבעות להתיישבות במאחזים.
מתוקף כהונתה כראש מועצת קדומים הייתה וייס חברה במועצת יש"ע, אך על רקע התנגדותה להסכם הפשרה שגובש בין אהוד ברק למועצת יש"ע בנושא המאחזים ב־1999, הפכה וייס לאופוזיציה פנימית במועצת יש"ע, ומאוחר יותר פרשה ממנה.
היא הביעה ביקורת חריפה על מועצת יש"ע גם על רקע אירועי כפר מימון בקיץ 2005, ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות בידי ממשלת אריאל שרון.
בעת פינוי גוש קטיף צולמה כשהיא קורעת את כתב "צו הגירוש" כלשונה, אשר חטפה מידי שוטרת, והודיעה ש"כבר נגמר משטר המנדט".
לאחר מכן נאבקה עם השוטרת ושוטרי משמר הגבול, אשר ניסו לגרור אותה בכוח לאוטובוס, ותוך הצגת התעלפות עברה לשוחח בעיניים סגורות עם עיתונאים ולהביע את מחאתה.
שנתיים אחר כך נמצאה אשמה בפלילים על מעשים אלו ונגזרו עליה מאסר בפועל ומאסר על תנאי.
לאחר פינוי גוש קטיף, האשימה וייס את הרב שלמה אבינר בכך שעשרות אלפי המפגינים בכפר מימון לא יצאו מהגדר, ובכך ש"העניק אישור הלכתי לגירוש".
לאחר פינוי גוש קטיף הקימה יחד עם הרב משה לוינגר את תנועת ההתנחלות "נחלה".
במשך השנים הייתה וייס שותפה להקמת ערוץ 7, הקמת ישיבת קדומים ומכון כת"ר שלידה, הקמת הישיבה החקלאית "שדות רחל".
כמו כן הייתה שותפה להקמתן של ההתנחלויות שבות רחל וגבעת הראל, ולקחה חלק פעיל במאבקים שונים בשטחי יהודה ושומרון, גוש קטיף ובחברון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ארגנה עצרת המונים של תומכי הימין בכיכר רבין, והייתה הנואמת הראשונה בעצרת, לפני בנימין נתניהו (הליכוד), נפתלי בנט (הבית היהודי) ואלי ישי (יחד).
וייס מזהה את עצמה כמצביעת הציונות הדתית.
במאי 2023 קיבלה את "פרס מפעל חיים לשמירה על אדמות הלאום" של תנועת רגבים על פועלה למען ההתיישבות ביהודה ושומרון כמעט חמישה עשורים.
ביוני 2024 הודיעה שרת החוץ הקנדית מלאני ג'ולי על הטלת עיצומים נגד וייס ואישים נוספים שמעודדים, תומכים וממנים פעולות אלימות של מתנחלים קיצוניים נגד אזרחים פלסטינים ורכושם.
ב-20 במאי 2025 הטילה גם ממשלת בריטניה סנקציות על ארגון נחלה ועל וייס כיושבת הראש של התנועה.
וייס הקימה ב-2005, יחד עם הרב משה לוינגר את 'תנועת נחלה', שכיום היא עומדת בראשה.
התנועה עוסקת בעיקר בהקמת מאחזים ובארגון פעולות שונות לחיזוק האחיזה היהודית ביהודה ושומרון.
בדצמבר 2008, נמנתה וייס עם אישי הציבור המעטים ביש"ע ששהו ב"בית החום" בחברון במסגרת המאבק על מגורי יהודים בו, ותוארה כמנהיגתם של נוער הגבעות שהתאסף במקום.
יושב ראש מועצת יש"ע, דני דיין, ביקר בחריפות את אופי ההתנגדות אותו הובילה וייס, וטען כי וייס מזיקה להתיישבות היהודית בכלל, וליישוב היהודי בחברון בפרט.
בין המאחזים שהוקמו על ידי נחלה ונתמכים על ידה נמצאים המאחזים: 'שבות עמי', 'רמת מגרון', 'עוז ציון' ו'מעוז אסתר'.
מלבד הסיוע החומרי, וייס שימשה גם כדמות חינוכית לנערים ונערות הגרים במאחזים אלו.
נשואה לאמנון, איש עסקים ונדל"ן אותו הכירה עוד בנערותה, ואם ל-4 בנות.
בפסח ה'תשס"ב (2002) נרצחו , בעלה של נעמה וייס – בִּתהּ של דניאלה, שני הוריו וסבו, על ידי מחבל שירה בכל בני הבית, בפיגוע באלון מורה.
נעמה ובִתָהּ הסתתרו מתחת לשולחן וניצלו עם שישה בני משפחה נוספים שהסתתרו בקומה השנייה.
וייס ובעלה נחשבים לאנשים אמידים המחזיקים בנדל"ן רב באזור תל אביב והשומרון.
בשנת ה'תש"ע 2010 עמד מבנה 'קפה ביאליק' ברחוב ביאליק בתל אביב, שהיה רכוש משפחתה, במרכזה של מחלוקת בעניין שימור מבנים באזור.
נכסים נוספים ברשות המשפחה היו חנות בכיכר המדינה ויקב גבעות (בבעלות משותפת עם חתנו).
בעבר היה בבעלותם מפעל לתכשיטי זהב, שנסגר.
דניאלה וייס ידועה בדעותיה הנחרצות בנושא ארץ ישראל השלמה ובהתנגדותה לכל פשרה בנושא זה, ובדעותיה נגד הערבים החיים בתחומה, והייתה הדמות הנשית הבולטת במועצת יש"ע.
לפי דבריה, נושא ארץ ישראל הוא הנושא העיקרי, כאשר כל הנושאים האחרים נסובים סביבו (וזאת, על רקע משפט ברוח זו שכתב הרב יעקב משה חרל"פ בכתביו).
לשיטתה, התיישבות נרחבת בארץ ישראל היא זו שתוביל לקירוב לבבות בעם ישראל ולחיזוק היהדות, ועל כן היא אינה עוסקת בכל נושא ציבורי מלבד נושא ארץ ישראל.
כראש מועצה ומתוקף תפקידיה האחרים וייס תומכת בהעצמת נשים ובקידום נשים למשרות ציבוריות.
על רקע כישלון המאבק כנגד תוכנית ההתנתקות טענה וייס כי דרך המאבק הפייסנית שאותה הובילה מועצת יש"ע, צריכה להיות מוחלפת במאבק אגרסיבי נחוש ונוקשה, הנושא אף אופי של ארגוני גרילה.
בעקבות גישה זו ותמיכתה בהקמת מאחזים חדשים נחשבת וייס לאחת ממנהיגי נוער הגבעות.
חרף המאבק הנוקשה אותו מובילה וייס כנגד גורמי שלטון שונים, וייס רואה במדינת ישראל את ראשית צמיחת גאולתנו.
וייס הובילה יחד עם אחרים מאבק כנגד מיגון ביהודה ושומרון, ותמכה מנגד בפעילות התקפית נרחבת כתחליף למיגון.
בריאיון עם רון קופמן ברדיו תל אביב אמרה וייס כי ברוך גולדשטיין מנע בטבח מערת המכפלה טבח נגדי ביהודים רבים, ובאופן דומה עמי פופר שטבח ב-7 פועלים פלסטינים מנע הרג ביהודים.
עם זאת אמרה וייס כי היא מתנגדת לרצח.
בנוסף טענה וייס כי יצחק רבין נרצח על ידי צד שלישי ולא על ידי יגאל עמיר, בהתאם לאחת מגרסאות תאוריות הקשר על רצח רבין.
וייס גילתה הבנה לפעולות המחתרת היהודית על רקע אירועי הטרור שקדמו להן, וסייעה למשפחות הכלואים במאבק הציבורי לשחרור האסירים.
דניאלה וייס קראה לחיילי צה"ל לסרב פקודה בכל מקרה של פינוי מאחז או יישוב.
בריאיון למעריב בעניין אלימות בהפגנות אמרה וייס שהיא מתנגדת לאלימות, חושבת שהפגנות אלימות אינן מועילות, ושהאשמותיה באלימות כמו תקיפת שוטרים תמיד הייתה בהתגוששות עם שוטרים אשר תקפו אותה והתנגדות למעצר.
לדעתה הצלחת הפגנה נמדדת בהתמדה ומסירות.
ב-5 בינואר 1989 הפרה צו שטח צבאי סגור בצומת יקיר כדי למחות על פיגוע שאירע במקום.
ב-14 בדצמבר 1993, הורשעה וייס בגין כניסה לשטח צבאי סגור ונקנסה ב-3,000 ש"ח במסגרת עסקת טיעון.
ביוני 2007 הורשעה וייס בעבירות של הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו, העלבת עובד ציבור ותקיפת שוטר אחרי שחטפה מסמכים מידיה של שוטרת וקרעה אותם אל מול מצלמות טלוויזיה, והתנגדה בכוח למעצר לאחר מכן.
על עברות אלה נידונה ל-5 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים שלא תעבור עבירה של תקיפת שוטרים, וכן ארבעה חודשי מאסר על תנאי למשך שלוש שנים, שלא תעבור עבירה של הפרעה לשוטר במילוי תפקידו.
בראש חודש אלול ב' באלול ה'תשס"ח נעצרה בדרכה להפגנה שאושרה על ידי המשטרה מול ביתו של תת-ניצב שמני, יחד עם מספר אישים אחרים.
בעקבות כך תבעו העצורים את המשטרה, ופוצו ב-4,700 ש"ח עקב מעצרי השווא.
בחול המועד פסח (י"ח בניסן ה'תשס"ט) 2009 נעצרה וייס יחד עם עוד 11 פעילים על ידי משטרת שדרות, בחשד שהתכוונו לקחת חלק בצעדה שתוכננה לצאת באותו היום לעבר רצועת עזה, ולעבר מה שהיה גוש קטיף.
בית המשפט הורה על שחרור מיידי של העצורים ואף ביקר חריפות את המשטרה על המעצר הבלתי נחוץ: "השימוש בכוח, השררה ובסמכות המעצר כדי למנוע זכות ביטוי זו, מעבר להיות בגדר סתימת פיות, מלמד על הגעתם של ימים חשוכים ביותר לרחבי מדינת ישראל".
חודש לאחר מכן, בצום גדליה תשס"ט, בעת פינוי המאחז שבות עמי הסמוך לקדומים בעקבות תביעות ארגון יש דין לבעלות ערבית על הקרקע, נעצרו וייס ובעלה.
וייס ניסתה למנוע משוטרים איסוף עדויות מרכב נטוש, אחריו רדפו השוטרים קודם.
ברכב נסעו מציתי מטע זיתים, השייך לטוען על בעלות קרקע המאחז, תושב הכפר הערבי הסמוך, קדום.
וייס סירבה למעצר, הסתתרה תחת המכונית ונגררה משם.
בחקירתם נחשדו גם בהסתרת המציתים.
למחרת, בהליך מהיר הוגש כתב אישום נגדה באשמת תקיפת שוטר ושיבוש הליכי חקירה.
וייס הגיבה לדברים ואמרה שמדובר בטענות שקריות וברדיפה פוליטית.
לטענתה, דווקא שיתפה פעולה עם שוטרי משמר הגבול, וסירבה רק למעצר שווא.
היא נשלחה ליומיים מעצר בית עד תום פינוי המאחז.
בעקבות התנהגותה והתנגדותה בעת פינוי 'בית השלום' בחברון בשנת התשס"ח 2008, הוגש נגד וייס כתב אישום על הפרעה לשוטרים ושיבוש הליכי חקירה.
חמש שנים מאוחר יותר היא הורשעה לאחר שבית המשפט לא קיבל את גרסתה.
גזר הדין נדחה למועד מאוחר יותר.
בשבת, 21 באוגוסט 2012, פרצו שוטרים למאחז שבות עמי, בזמן סעודה שלישית, ועצרו את וייס יחד עם קבוצת צעירים שסירבו להתפנות בשבת ודרשו מהשוטרים להמתין לצאת השבת.
ביוני 2024 הודיע משרד החוץ של קנדה על הטלת עיצומים נגד וייס, שנומקו בהתנגדות קנדה להרחבת ההתנחלויות הבלתי חוקיות בשטחי הגדה המערבית.
במאי 2025 הטילה בריטניה עיצומים הכוללים הקפאת נכסים ואיסור כניסה על וייס בשל "איום, ביצוע, קידום ותמיכה במעשי תוקפנות ואלימות נגד אזרחים פלסטינים".
דניאלה הָאנְטוּחוֹבָה (סלובקית: Daniela Hantuchová; נולדה ב-23 באפריל 1983 בפופרד שבסלובקיה, אז בצ'כוסלובקיה) היא טניסאית עבר סלובקית.
דורגה בשיאה (27 בינואר 2003) במקום ה-5 בעולם בדירוג ה-WTA.
האנטוחובה זכתה ב-9 תוארי יחידות מהם 6 תארים בסבב המקצועני וב-10 תוארי זוגות מהם 9 בסבב המקצועני.
לאחר שלוש זכיות בטורנירי ITF, הצליחה האנטוחובה להיכנס לטופ 100 הבכירות בתבל בשנת 2001, אותה סיימה במקום ה-38. את הפריצה הגדולה עשתה בשנה שלאחר מכן, כאשר זכתה בטורניר אינדיאן ווילס (דרגה 1, לאחר ניצחונות מרשימים על ז'וסטין הנין בשמינית הגמר ועל מרטינה הינגיס בשתי מערכות במשחק הגמר.
יכולתה לשמור על רמה גבוהה באותה עונה (הגיעה לעוד גמר בטורניר נוסף, אך הפסידה לקים קלייסטרס), הביאה אותה למקום השמיני בתום שנת 2002.
בעקבות הגעתה לרבע הגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה בפתיחת שנת 2003, העפילה האנטוחובה לדירוג השיא שלה - מקום חמישי בעולם (ההישג הכי גבוה של טניסאית סלובקית אי פעם בסבב המקצועני).
אך עם ההצלחה, באה גם הנפילה, כאשר באליפות וימבלדון, הודחה האנטוחובה כבר בסיבוב השני, לאחר הפסד מול טניסאית מהדרג הנמוך.
הפסד זה שבר את רוחה (פרצה בבכי תוך כדי המשחק ולאחריו), ומכאן והלאה העונה נמשכה בצורה לא טובה, וכללה רק זכייה אחת בטורניר זוגות.
את שנת 2003 סיימה האנטוחובה במקום ה-19. התחושה הייתה שהאנטוחובה לא מסוגלת להתמודד עם ההצלחה בגיל כה צעיר.
את שנת 2004 פתחה האנטוחובה בצורה טובה, כשהגיעה לגמר באיסטבורן, לאחר ניצחון על אמלי מאורסמו.
אך בגמר שוב קרה דבר ששבר אותה.
אמנם הפעם המתחרה הייתה מהדרג הבכיר, הטניסאית סבטלנה קוזנצובה, אך על אף שהאנטוחובה הוליכה 1-0 במערכות והגישה לניצחון במשחק (במצב 5:6 לזכותה במערכה השנייה), לא השכילה האנטוחובה לשמור על ההגשה והפסידה לבסוף.
האנטוחובה שוב נחלה כישלונות במהלך העונה והתדרדרה עד למעבר המקום ה-60 בדירוג העולמי.
את השנה, למרות הכל, סיימה במקום ה-31 וזאת על אף הפסד מביש נוסף בטורניר שנערך בקוויבק על ידי טניסאית המדורגת מחוץ לאלפייה הראשונה בסבב.
בשנת 2005, סוף סוף חזרה האנטוחובה להפגין את כושרה הטוב ולהראות פעם נוספת את הפוטנציאל הטמון בה, לאחר שתי עונות לא מוצלחות.
היא הגיעה לגמר בטורניר לוס אנג'לס (גמר ראשון שלה, מאז הגמר באיסטבורן ביוני, 2004), לאחר ניצחון על ילנה דמנטייבה (מקום 6 דאז) ונעצרה רק בגמר, לאחר הפסד לקלייסטרס.
בהמשך השנה הגיעה לעוד שלושה חצאי גמר, שבה לעשרים הראשונות בעולם, וסיימה את השנה במקום ה-19.
בתחילת שנת 2006 הדהימה האנטוחובה את עולם הטניס באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר שניצחה את אלופת השנה שעברה, סרינה ויליאמס בשתי מערכות, 1:6, 6:7 בסיבוב השלישי של הטורניר.
בשלב שלאחר מכן (שמינית הגמר) הודחה האנטוחובה בידי מריה שראפובה.
בהמשך השנה הגיעה לגמר בציריך, לאחר שבדרך לגמר עברה את פטי שניידר, אמלי מאורסמו (שפרשה בגלל פציעה) וסבטלנה קוזנצובה.
בגמר עצמו הפסידה לשראפובה בשלוש מערכות.
האנטוחובה שמרה על מקומה בין עשרים הראשונות וסיימה את השנה במקום ה-18, לאחר שלא השכילה לעבור את שלב שמינית הגמר באף אחד מטורנירי הגראנד סלאם.
את שנת 2007 פתחה האנטוחובה בהפסד בטורניר סידני לניקול ואידישובה כבר בסיבוב הראשון.
באליפות אוסטרליה הפתוחה, שנערכה שבוע לאחר מכן, הודחה האנטוחובה בשמינית הגמר על ידי קים קלייסטרס.
בטורניר דוחא זכתה האנטוחובה להישג יפה כשהדיחה ברבע הגמר את מרטינה הינגיס, לאחר שפיגרה 1-0 במערכות ו-4:1 במערכה השנייה, אך חזרה לניצחון 4:6, 4:6 בשתי המערכות הנוספות, בחצי הגמר הודחה בידי סבטלנה קוזנצובה.
במרץ זכתה האנטוחובה בתואר השני שלה, פעם נוספת בטורניר אינדיאן וולס, לאחר שניצחה בגמר את סבטלנה קוזנצובה (מקום רביעי בעולם), 3:6, 4:6, את נה לי בחצי הגמר וברבע הגמר את שחר פאר.
את התואר השלישי שלה האנטוחובה קטפה בתחרות לינץ, שם היא ניצחה בגמר את פטי שנידר 4:6 2:6. בעקבות התוצאות הטובות שלה, היא העפילה לאליפות סבב ה-WTA שם היא הפסידה למריה שראפובה ואנה איבנוביץ, אך ניצחה את סבטלנה קוזנצובה.
בשנת 2007 האנטוחובה חזרה לטופ 10 לראשונה מאז ספטמבר 2003. האנטוחובה סיימה את השנה כמדורגת 9.
האנטוחובה המשיכה במומנטום הטוב מ-2007 כאשר העפילה לראשונה לחצי גמר של גראנד סלאם, כאשר העפילה לחצי גמר של אליפות אוסטרליה הפתוחה.
בחצי הגמר היא הפסידה ב-3 מערכות לאנה איבנוביץ, אחרי שכבר הובילה 0:6 0:2. באינדיאן וולס האנטחובה לא הצליחה להגן על התואר שלה כשהפסידה למריה שראפובה ברבע הגמר.
שבר מאמץ ברגל הימנית השבית את האנטוחובה בחודשים מאי ויוני, מה שגרם לה להחמיץ את הרולאן גארוס.
היא התאוששה בזמן בשביל ווימבלדון אך הפסידה לאליסה קלייבאנובה בסיבוב השני.
תוצאות פושרות במחצית השנייה של השנה גרמו לכך שהאנטוחובה סיימה את השנה כמדורגת 21. האנטוחובה סיימה בפעם הראשונה מאז 2004 את השנה מחוץ לטופ 20.
המגמה השלילית נמשכה ב-2009 והאנטחובה התדרדרה מחוץ לטופ 40.
בווימבלדון האנטוחובה הייתה לא מדורגת לראשונה מאז 2004. היא העפילה לשמינית הגמר שם היא הפסידה לסרינה וויליאמס.
בעקבות הישגיה האנטחובה נכנסה חזרה לטופ 30.
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה במאי 2011 ניצחה האנטוחובה בסיבוב השלישי את קרוליין ווזניאקי מדנמרק (1 בעולם) 1-6, 3-6.
ההצלחה העיקרית של האנטוחובה היא טורנירי הזוגות המעורבים שם זכתה בארבעת טורנירי הגראנד סלאם, פעם אחת בכל אחד.
במשחקי גמר היא והשותף שלה (שהשתנה בכל פעם) זכו לניצחונות מרשימים כשמולם עומדים שחקני זוגות מצוינים כמייק בריאן (מהצמד מייק ובוב בריאן, השולטים בעולם הזוגות כיום) ואחד הצמדים הטובים ביותר בזוגות המעורבים שהיו אי פעם - מרטינה נברטילובה וליאנדר פאס.
דניאלה לוגסי (נולדה ב-28 בספטמבר 1982) היא זמרת אופרה ישראלית, בקול סופרן לירי.
לוגסי נולדה בירושלים וגדלה באשקלון, הבכורה מבין שלושה ילדים.
לוגסי למדה בבית הספר לאמנויות באשקלון ושירתה בצה"ל כמאבחנת פסיכוטכנית בלשכת גיוס.
לוגסי היא בוגרת כיתתה של פרופ' תמר רחום בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
בשנות לימודיה שם הופיעה בתפקיד סוזנה באופרה "נישואי פיגרו" ופמינה באופרה "חליל הקסם" של מוצרט ובתפקידי בלינדה ואישה שנייה באופרה "דידו ואניאס" של פרסל.
כמו כן שרה כסולנית עם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוחו של אבנר בירון והתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
הופיעה ברסיטל שירה מיוחד שהוקלט עם הפסנתרן צ'ארלס ספנסר באולם ימק"א בירושלים.
שרה את תפקיד בלינדה באופרה "דידו ואניאס" עם הקאמרטה הישראלית ירושלים.
נבחרה לשיר את תפקיד הכוהנת הגדולה בהפקה של "אאידה" מאת ורדי, שהועלתה על הבימה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
כמו כן הופיעה בתפקיד ברטה המשרתת באופרה "הספר מסביליה" בניצוחו של רוברטו אבאדו.
באופרה הישראלית הופיעה בתפקידים פפגנה באופרה "חליל הקסם" ופרילפה באופרה "פיק דאם".
הופיעה בוועידת הנשיא 2012 בטקס הפתיחה הרשמי.
בשנת 2014 הוציאה אלבום גרסאות כיסוי בשם "Cross Over", ובו ביצעה שירים באנגלית, ושיר אחד בעברית ("עץ ירוק מפלסטיק" של הזמרת מרגלית צנעני).
ב-2018 הופיעה לוגסי במופע "7 פסנתרי כנף במה אחת - טירוף ב-70 אצבעות" עם גיל שוחט, רמי קלינשטיין, שלמה גרוניך, לאוניד פטשקה, ויקטור סטניסלבסקי, טל סמנון ועוד.
היא השתתפה במופע זה שוב כשעלה ב-2025 בהרכב אומנים שונה חלקית.
בשנת 2025 לוגסי הופיעה באודישן בעונה ה-12 של הכוכב הבא של ישראל לאירוויזיון 2026, והצליחה לעבור לשלב הבא עם 79% אחוזים, אך לא נכנסה לנבחרת העונה.
לוגסי הייתה נשואה לעומר שווילי, איש עסקים.
מחודש נובמבר 2025 לוגסי בתחילתו של קשר זוגי עם הקומיקאי והשחקן קובי מימון.
דניאלה בונרה (באיטלקית: Daniele Bonera; נולד ב-31 במאי 1981 בברשה) הוא כדורגלן עבר איטלקי, אשר שיחק בעמדת הבלם.
בונרה התחיל את הקריירה בברשה.
הופעתו הראשונה הייתה בעונת בסרייה ב'.
בזכות שתי עונות מרשימות בברשה צורף בונרה לסגל נבחרת איטליה.
הופעתו הראשונה בנבחרת הייתה ב-5 בספטמבר 2001 נגד מרוקו.
בונרה עבר לפארמה בעונת , בה שיחק במשך ארבע שנים והביא אותה להישגים אחדים.
בתאריך 28 ביולי 2006 עבר בונרה למילאן.
בהופעה הראשונה שלו בליגת האלופות נגד אנדרלכט קיבל כרטיס אדום בדקה ה-47 מכיוון שבעט באחד משחקני היריבה.
בסיום עונת שוחרר ממילאן לאחר תשע עונות במועדון.
ב-2019, לאחר ארבע עונות בויאריאל, הודיע על פרישה וחזר למילאן כחלק מצוות האימון.
דניאלה מאניני (Daniele Mannini; נולד ב-25 באוקטובר 1983 בעיר ויארג'ו, שנמצאת במחוז טוסקנה באיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקיצוני.
בשנותיו הראשונות שיחק מאניני בקבוצת הכדורגל של עיר הולדתו ויארג'ו.
ב-2003 הצטרף לפיזה בה שיחק עונה אחת בטרם עבר לקבוצת ברשה ששיחקה באותם ימים בסרייה א'.
בעונתו הראשונה כבש מאניני 3 שערים ב-30 משחקים אך ברשה ירדה בתום העונה לסרייה ב'.
מאניני הפך לאחד מכוכבי הקבוצה.
בינואר 2008 רכשה קבוצת נאפולי את כרטיס השחקן שלו תמורת 7.5 מיליון אירו.
מאניני הצטרף בכך למארק האמסיק ופביאנו סנטקרוצ'ה שהגיעו לנאפולי גם כן מברשה.
מאניני, שיכול לשחק בשני האגפים, השתלב היטב בקבוצה.
מאניני שיחק בשורות הנבחרת עד גיל 21 בין השנים 2004–2005.
דניאלה דה רוסי (באיטלקית: Daniele De Rossi; נולד ב-24 ביולי 1983 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי וכיום מאמן את קבוצת גנואה.
דה רוסי גדל במחלקת הנוער של רומא אותה אימן אביו, אלברטו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים דווקא בליגת האלופות, נגד אנדרלכט הבלגית באוקטובר 2001. את הבכורה בליגה הוא ערך רק לקראת סוף עונת , ואת שערו הראשון כבש לאחר שבוע נגד טורינו.
הוא ידוע בעוצמת בעיטותיו החזקות ומסוגל להבקיע שערים ממרחק רב.
את אחד השערים הגדולים ביותר שלו, כבש דה רוסי במהלך עונת בבעיטה מ-40 מטר במשחק נגד פיורנטינה, מעל השוער סבסטיאן פריי ההמום.
כמו כן זכורה החמצת הפנדל שלו ברבע גמר ליגת האלופות של עונת , נגד מנצ'סטר יונייטד.
דה רוסי זכה עם רומא בשני גביעים (2007 ו-2008) ובסופר קאפ איטלקי אחד (2007), בנוסף ל-4 סגנויות של הסרייה א' ולשני גמרים נוספים בגביע, אותם רומא הפסידה.
הוא זכה בתואר "השחקן הצעיר של השנה בסרייה א'" ב-2006 ובמקום שני בתואר "כדורגלן השנה באיטליה" של 2007.
אחרי פרישתו של פרנצ'סקו טוטי בסיום עונת 2016/17 קיבל דה רוסי את סרט הקפטן של רומא.
בסיום עונת 2018/2019 דה רוסי עזב את רומא לאחר 18 שנים כשחקן בקבוצה הבוגרת של רומא.
דה רוסי נחשב לאחד מגדולי השחקנים בהיסטוריה של המועדון.
ב-26 ביולי 2019 חתם לעונה אחת בבוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית, עם סעיפי יציאה בחודשים דצמבר ומרץ.
הוא ערך את משחק הבכורה שלו ב-14 באוגוסט במשחק גביע, בו אף כבש את שער הבכורה שלו.
ב-6 בינואר 2020 הודיע על פרישת ממשחק פעיל, בגיל 36.
בשנת 2004 זכה דה רוסי באליפות אירופה עד גיל 21 ביחד עם נבחרת איטליה, ובאותה עונה זכה עם הנבחרת גם במדליית ארד באולימפיאדת אתונה 2004. את הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך דה רוסי שבועות אחדים לאחר מכן, וכבש כבר במשחק הבכורה נגד נורווגיה, שהסתיים בתוצאה 1:2 לטובת האיטלקים.
במונדיאל 2006 (בו זכתה איטליה), במהלך משחק נגד נבחרת ארצות הברית, הורחק דה רוסי לאחר שנתן מרפק לפניו של בריאן מקברייד האמריקאי.
דה רוסי שיחק בכל משחקיה של איטליה במוקדמות יורו 2008 וכבש שער אחד.
ביורו עצמו כבש דה רוסי שער נגד נבחרת צרפת (מבעיטה חופשית שהוסטה על ידי תיירי הנרי) והחמיץ את הפנדל השני בדו-קרב פנדלים נגד נבחרת ספרד ברבע הגמר, בו הודחה איטליה.
לאחר המשחק מול שוודיה, אשר הסתיים בתוצאה 0-0, הודיע ב-13 בנובמבר 2017 על פרישתו מנבחרת איטליה.
התיקו, יחד עם ההפסד במשחק הראשון במסגרת משחקי פלייאוף המוקדמות מנע מאיטליה לעלות למונדיאל 2018, זאת לאחר שישים שנים רצופות בהם השתתפה הנבחרת בטורניר.
ב-16 בינואר 2024, דה רוסי מונה למאמן הראשי של רומא עד סוף העונה, לאחר פיטוריו של ז'וזה מוריניו.
המשחק הראשון שלו היה ניצחון 2–1 על הלאס ורונה בבית.
דה רוסי הוביל את רומא במעלה שלב הנוקאאוט של הליגה האירופית 2023-2024, עד שהודחה בחצי הגמר על ידי באייר לברקוזן.
ביוני 2024, רומא הודיעה שהיא האריכה את חוזהו של דה רוסי עד 2027.
ב-18 בספטמבר 2024, חודשים בודדים לאחר הארכת החוזה ופתיחת העונה פוטר דה רוסי מתפקיד המאמן של רומא בשל ויכוחי הנהלה.
דניאלה יניב-ריכטר (נולדה ב-5 בנובמבר 1956) היא קרמיקאית ופסלת ישראלית.
יניב-ריכטר נולדה בציריך, שווייץ ועלתה לישראל בשנת 1975. סיימה את לימודיה בבצלאל בשנת 1982 והמשיכה ללמוד בארצות הברית, ב , עד 1983. סיימה תואר שני באוניברסיטת מישיגן בשנת 1985.
יצירותיה עוסקות בין היתר בהעתקה של הטבעי והמלאכותי בחומר.
בשנים האחרונות הניחה יניב-ריכטר את הקרמיקה, המדיום בו התמחתה שנים רבות, והחלה לעסוק בהדפס טקסטורות של חומרים שונים על גבי ניירות ובדים.
יניב-ריכטר היא אם ל-3 בנות בוגרות.
פרס שפירא, בצלאל לשנת 1982
פרס רכישה, מועצת הפיס לתרבות ואמנות לשנת 2003
פרס משרד החינוך והתרבות לעיצוב לשנת 2004. נימוקי השופטים: "יניב-ריכטר יוצרת בחומר הקרמי במקצועיות מבחר חפצים השימושיים בחיי היומיום.
הפער הנוצר בין שמות החפצים ושיוכם המדויק לבין המראה והנוכחות שלהם – מציף שאלות חשובות בדבר מהות, ערך והיררכיה של חפצים.
בחירתה בחומר מדויקת ומציעה התבוננות שונה בפשטות ובתחכום."
"חומר, רגש" (2008) - הביאנלה החמישית לקרמיקה ישראלית.
תערוכת הזוכים בפרס משרד החינוך והתרבות לאמנות ועיצוב (2005).
"עיצוב, אמנות, עיצוב" (2004) - הביאנלה השלישית לקרמיקה ישראלית.
הביאנלה השנייה לקרמיקה ישראלית (2002).
דניאלה ביאנקי (באיטלקית: Daniela Bianchi; נולדה ב-31 בינואר 1942) היא שחקנית איטלקייה, שנודעת במיוחד בסרט ג'יימס בונד "מרוסיה באהבה" משנת 1963, שם גילמה את דמותה של טטיאנה רומנובה.
דניאלה ביאנקי נולדה ברומא, נבחרה לסגנית ראשונה בתחרות מיס תבל 1960, שם בחרה בה העיתונות למיס פוטוגניק.
קריירת המשחק שלה החלה ב-1958. ברברה ג'פורד דיבבה את קולה בסרט "מרוסיה באהבה".
ב-1970 היא פרשה ממשחק ונישאה למגנאט מג'נובה, בעל עסקי ספנות, ונולד להם בן.
דניאלה להבי (25 ביולי 1954 - 6 בדצמבר 2013) הייתה מעצבת אופנה ישראלית, שהתמחתה בעיצוב ופיתוח מוצרי עור בעבודת יד והקימה רשת חנויות הנושאת את שמה.
הסטודיו שהקימה ורשת החנויות הנושאת את שמה ממשיכים לפעול לאחר פטירתה, בניהולו של בנה, אוֹרי להבי.
דניאלה להבי הייתה בתו של יהודה אסיא, איש עסקים ישראלי, וג'ין איינסלי, ילידת תאילנד שהתגיירה עם נישואיה ליהודה.
להבי נולדה וגדלה בז'נבה, שם הקים אביה את "סוויס-ישראל טרייד בנק" (Suisse-Israelien Banque pour La Commerce), ששלוחתו בישראל נקראה בנק לסחר חוץ, שלימים התמזג לבנק הבינלאומי הראשון.
בשנת 1963 עלתה לישראל עם משפחתה ולמדה שנה בפנימיית אלוני יצחק, ובהמשך התגוררה עם משפחתה בסביון.
להבי הייתה בוגרת המחלקה לעיצוב תעשייתי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1980 ולאחריהם עסקה בעבודות שונות בתחום העיצוב.
בין השאר שימשה כמעצבת בחברות מובילות בתעשייה באותה תקופה כגון "מיפ" ו"קליגולה".
ב-1991 הקימה את המותג הקרוי על שמה.
היא החלה בעיצוב ובייצור תיקים, ומשם התפתחה עם השנים גם אל תחום הנעליים, הארנקים, החגורות ואביזרי אופנה נוספים.
בעשר השנים הראשונות למותג נמכרו מוצריו ב-70 חנויות תיקים ואופנה שונות ברחבי ישראל.
בשנת 2001 פתחה להבי את החנות הראשונה במתחם בזל בתל אביב.
כיום, רשת חנויות "דניאלה להבי" מונה 12 חנויות.
המותג נמכר כיום רק בחנויות הרשת, ובנוסף מייצאת החברה את מוצריה לארצות הברית, לקנדה, לקוריאה, ליפן ולאוסטריה.
להבי נישאה בשנת 1976 ובשנת 1985 התגרשה.
בנה היחיד מנישואיה, אורי להבי, מונה בשנת 2009 למנכ"ל רשת האופנה.
להבי נישאה בשנית לשוקי פרמינגר.
להבי הייתה אחותם של דליה פלד, מנכ"לית משותפת של חברת אנשים ומחשבים, ויזם ההייטק דייוויד אסיא, מייסד החברות משוב מחשבים ומג'יק תעשיות תוכנה.
דניאלה מונה זוביק היא שחקנית, רקדנית וזמרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בשל תפקידה כטרינה וגה בסדרת הטלוויזיה "ויקטוריוס" בניקלודיאון.
מונה נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא ספרדי, איטלקי, קרואטי וצ'יליאני.
בשנת 2001, בגיל 12, החלה לשיר לרקוד ולשחק במחזות והצגות בתיאטרון בלוס אנג'לס, היות שאמה הייתה מנהלת התיאטרון.
3 שנים לאחר מכן שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "8 כללים פשוטים" בערוץ ניקלודיאון.
בין השנים 2010–2013 כיכבה מונה בסדרה הקומית של ניקלודיאון "ויקטוריוס" בתפקיד טרינה וגה, אחותה הגדולה של טורי וגה (ויקטוריה ג'סטיס) וסטודנטית בבית הספר לאומנויות הוליווד, אך אין לה כישרון באמת והיא מתוארת כ"מוזרה" ו"מעצבנת".
היא גם החליפה את ג'נט מקארדי בתפקיד הדמות ברת'ה בסרטי ניקלודיאון "Fred 2: Night of the Living Fred" ו-"פרד 3:מחנה פרד".
בשנת 2011 גילמה את טוטי בסדרת הסרטים המקוריים של ניקלודיאון "קסם של הורים – הסרט: טימי טרנר, תתבגר!" (2011), "קסם של הורים - הסרט: חג המולד" (2012) ו"קסם של חופשה" (2014), אשר מבוססים על סדרת הטלוויזיה "קסם של הורים".
בשנת 2012 שיחקה בסדרה "סופר נינג'ה" את קלריסה בתפקיד אורח.
בשנת 2016 גילמה את סאם משך 10 פרקים בקומדיית מצבים "בייבי דאדי" ברשת ABC Family.
בשנת 2026 תשוב לגלם את דמותה של טרינה בסדרת ספין-אוף בשם "Hollywood Arts", המבוססת על "ויקטוריוס".
בדצמבר 2017 התארסה מונה לאנדרו גרדנר לאחר שש שנות זוגיות.
ב-29 בספטמבר 2019 פרסמה מונה על לידת בנם הבכור, ג'יו ג'יימס.
בפברואר 2021 נולדה להם בתם.
Disorder/Damselfly in Distress"תראו את אבאטרייס מק'פי2 פרקיםקסם של חופשהטוטיסרט מקורי של ניקלודיאון2015ניקי, ריקי, דיקי ודוןעצמהפרק: "Go Hollywood"When Duty Callsאלי סקופיקסרט טלוויזיה2017-2016בייבי דאדיסאם10 פרקים2018-2016ריצת גן עדןמנחהתוכנית מציאות; 3 עונות2019בני דודים לחייםדניס2 פרקים2026Hollywood Artsטרינה וגהגם מפיקה בפועל
שנהסרטתפקידהערות2006סימון אמרשרה2007ננסי דרואינגה ויינשטייןתחטפי את ליביגאבי אן דייוויס2010Follow Your Heartאנג'י הצעירההבועטלייסי מת'יו2014Rachel's Returnדניאלה2020Aloha Surf Hotel"בייבי-מונרTBASix Feet Apart
דניאלה מיכאלי (נולדה ב-12 בספטמבר 1952) היא כוריאוגרפית, במאית תיאטרון ושחקנית ישראלית.
למדה ריקוד, נגינה בפסנתר ופיתוח קול מילדות.
למדה בין השאר אצל דליה חרל"פ, עליזה שדה, דבורה ברטונוב, מיה ארבטובה ורינה שחם, בסטודיו בת דור ועם להקת בת שבע.
היא בוגרת בית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט בעירה.
בתחילת 1971 התגייסה לצה"ל ושירתה בצוות הווי של חיל האוויר.
למדה בפריז בבית הספר להכשרת מורי ריקוד והתעמלות הרמונית – Ecole Irène Popard, 1970.
רקדה בלהקה הקאמרית למחול מודרני בהדרכת הכוריאוגרפיות רינה שחם ורוני סגל.
סיימה תואר ראשון בתיאטרון בשנים 1977-1974 בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 1973 עברה השתלמות אצל הכוריאוגרף ג'יימס וורינג באוניברסיטת בפאלו, סטייט יוניברסיטי ניו יורק.
למדה שיעורים פרטיים וקבוצתיים בטכניקות פלדנקרייז, אלכסנדר, שיטת פאולה ושיטת בייטס.
ב-1976 עברה סדנת תיאטרון עם ג'ו צ'ייקין במשכנות שאננים.
הופיעה כפנטומימאית בתוכנית "קלפים" של יורם בוקר ולהקת "מיני מיים" במסגרת תיאטרון חיפה (1977).
עבודתה הראשונה של מיכאלי ככוריאוגרפית הייתה על המחזה "קריזה" מאת איציק ויינגרטן ויהושע סובול, בבימוי נולה צ'לטון בתיאטרון חיפה (1976).
בהצגת "קריזה" מיכאלי גם רקדה וגם שיחקה בהצגה.
ב-1977 הייתה עוזרת במאי של רנה ירושלמי שעשתה כוריאוגרפיה ליצירת המחול "הדיבוק" במסגרת להקת בת שבע.
דניאלה מיכאלי הייתה חברה ב"קבוצת הפרויקט" של תיאטרון חיפה קריית שמונה בהדרכתם של פרופ' נולה צ'לטון ועודד קוטלר.
לפרויקט השתייכו באותה עת גם חוה אורטמן, ארנון צדוק, דליק ווליניץ, איציק ויינגרטן, עפרה ויינגרטן, אורי חכמון, אלברט (בבר) עמאר ואירית בן-צור.
דניאלה מיכאלי שיחקה, עיצבה את התנועה והדריכה בריקוד ובתנועה במסגרת "קבוצת הפרויקט" בקריית שמונה ובתל אביב עד 1990, בין השאר בהצגות "ערב של אגדה", "אופניים לשנה", "נעים", "סופ-משחק בקרית-גת", "שייקספירימנט" ו"סורגים".
ב-1990 עברה קורס לכוריאוגרפים ומוזיקאים מקצועיים בהדרכת מרק קופיטמן ורוברט כהן (אנגליה), במרכז סוזן דלאל.
בנוסף לקחה חלק בסדנאות שונות לאורך השנים, ביניהן: קורס דרמה ותרפיה בהנחיית דיאנה ג'יראלדה (ארצות הברית).
ב-1997 עברה סדנת פסיכודרמה בהנחיית חנן שניר.
ב-1999 עברה סדנת טאי צ'י, סדנת בייטס ואלכסנדר בוויילס, אנגליה, ומספר סדנאות במסגרת סדנאות הבמה.
משנת 1977 עושה עבודות כוריאוגרפיה בתיאטראות שונים בישראל, בטלוויזיה, בקולנוע ובאופרה.
בקולנוע עיצבה תנועה לסרטים "החולמים (סרט)" (1988) ו"ללקק ת'תות" (1992), בבימויו של אורי ברבש, שאת התסריט להם כתב בני ברבש, (הסרט החולמים נכתב יחד עם פרופ' ערן פרייס).
שיחקה בסרטה של מיכל בת-אדם "מאיה" (2010).
עבדה עם זמרים על עיצוב תנועה בהגשת שיר במופעים ובטלוויזיה.
בטלוויזיה עיצבה תנועה לתוכניות: "החיים על פי י' שוורץ" (עם שלמה בראבא), "צפיר הנפש" (עם טוביה צפיר), "מוצ"ש" (עם ספי ריבלין), "רק בישראל".
עשתה כוריאוגרפיה ושיחקה בתוכנית הטלוויזיה "מתגלגלים".
העמידה שירים לחוה אלברשטיין, טל אמיר ומיקי קם.
העניקה ייעוץ אמנותי לשתי תוכניות עבור פסטיבל ישראל לאחינועם ניני.
ביימה את התוכנית של "טררם", מיסודו של המוזיקאי דורון רפאלי.
הופיעה כפנטומימאית בפסטיבל הפנטומימה הראשון בישראל שהתקיים בקרית שמונה ב-1979. ביימה את טקס פרסי אקו"ם נוצת הזהב 1997.
ביצעה עבודות לתיאטרון בהן שילבה משחק, מוזיקה וריקוד כגון "ססיליה, כריסטינה, קורנליה וכל השאר" - הצגת יחיד על פי שירי משוררות בפסטיבל עכו של 1985, ו"שלאף שטונדה" - הצגת יחיד על פי ספרה של יהודית קציר בבמוי יורם פאלק, שזכתה בפרס הראשון בתיאטרונטו 1991.
שיחקה בהצגה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, בבימויה של נולה צ'לטון, שהציגה בפסטיבל עכו 1995. שיחקה בהצגה "הסתברות" מאת תמר שחף, בבימויו של רועי הורוביץ בתפקיד נועה גיל, שהציגה בתיאטראות בית ליסין ותמונע, 1999.
השתתפה כשחקנית ורקדנית בתוכניות טלוויזיה רבות, ביניהן "שמיניות באוויר", "מתגלגלים", "כן לציפור", "קשר משפחתי" ובסרט טלוויזיה על המשוררת לאה אילון.
ביימה את "הסערה" מאת שייקספיר באוניברסיטת תל אביב; ביימה את "הכבש השישה עשר" בתיאטרון אורנה פורת,
2005, ביימה את "פצפונת ואנטון", מאת אפרים סידון על פי אריך קסטנר, שעלה בתיאטרון אורנה פורת 2004 ו-2006, ביימה את "סיפור פשוט" על פי עגנון בתיאטרון חיפה 2009. יצרה את הכוריאוגרפיה "אני אשתגע" ללהקת "קול ודממה" של משה אפרתי (1995).
ביימה ועשתה כוריאוגרפיה למחזות רבים שכתב אפרים סידון.
ביימה את הפסטיגל בשנת 1996.
ביימה את הצגות יחיד של נעם מאירי, ("מומיק" על פי דויד גרוסמן), חוה אורטמן ("מה בעניין שמחה יחזקאל?"), גיל אלון ("מים" על פי מרוז'ק), דבורה ברטונוב ("עם כיבוי האורות") ו"חשבונית הנפש" של משה איבגי על פי טקסט של דני הורוביץ.
לימדה תנועה לתיאטרון בבית הספר לאמנויות תל אביב.
לימדה תנועה וריקוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
הדריכה תנועה לזמרים בבית הספר רימון למוזיקה ובאופרה הישראלית החדשה.
ביימה והדריכה שחקנים בבתי ספר למשחק.
הדריכה תלמידים ומורים במסגרת מת"ן ומיל"ב.
הייתה חברה במדור למחול של המועצה לתרבות ואמנות, חברת הוועדה האמנותית של חשיפה בינלאומית במחול וחברת הוועדה האמנותית של התיאטרונטו משנת 2012.
בשנים 2004-2000 מנהלת אמנותית של פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בשנים 2008-2005 מנהלת אמנותית פסטיבל עכו.
בשנת 2010 הייתה המנהלת האמנותית של פסטיבל אישה בחולון.
לקראת סוף שנת 2018 תעלה בצוותא הצגה בבימויה מאת איש התיאטרון והמטפל בגשטלט ואמנויות אביאל הדרי.
דניאלה מיכאלי הייתה נשואה למוזיקאי ישראל בורוכוב (אנסמבל "מזרח מערב", ממייסדי להקת "הברירה הטבעית"), להם שני ילדים, נגני ג'אז, מלחינים ומעבדים: אברי בורוכוב, קונטרבסיסט ואיתמר בורוכוב, חצוצרן.
בן זוגה הנוכחי הוא הפיזיולוג אבי לבנת.
בני דודיה הם המוזיקאים יובל וגיל דור.
אביה, הכימאי פרופסור יצחק מיכאלי, עבד במכון ויצמן.
אמה, מרים מיכאלי, מניצולי רכבת ההצלה של ישראל קסטנר, עבדה כספרנית במכון ויצמן ועוסקת בהוראת שיטת אלכסנדר.
כילדה הרבתה לבקר עם הוריה במקומות שונים בעולם, שם התוודעה לסגנונות שונים ומגוונים של מחול ותיאטרון.
עבודות בהן באה לידי ביטוי שפתה האמנותית
עבודתה מתאפיינת בבחירת טקסטים מסוגננים (שירה או פרוזה) ומתומצתים, שילוב של תנועה, טקסט ועבודה מוזיקלית; ברובם יש מרכיב של story-telling.
ססיליה, כריסטינה, קורנליה וכל השאר
תיאטרון תנועה בביצוע דניאלה מיכאלי, אותו יצרה אותו על פי שירי לאה גולדברג, דליה רביקוביץ' ובעיקר יונה וולך.
המופע עוסק בעולם נשי פנימי.
בכורה בפסטיבל עכו בספטמבר-אוקטובר 1985.
עמנואל בר-קדמא כתב על המופע בידיעות אחרונות:
בעקבות ההצלחה, הוזמנה מיכאלי להעלות את ההצגה בבית לסין.
בואי בואי מותק בואי בואי
מיכאלי יצרה וביימה ביחד עם הכוריאוגרפית והרקדנית אליס דור-כהן, על פי טקסטים אישיים ושירי לאה איילון.
שרו ורקדו, עוסק ביחסים בין נשים.
בכורה בפסטיבל עכו 1990. אליקים ירון כתב על העבודה במעריב:
עיבוד של יורם פאלק (שגם ביים) ודניאלה מיכאלי לסיפור מאת יהודית קציר.
זוהי מונודרמה על חוויית הנעורים לעומת הזמן שחולף וההזדקנות.
חוויית הנעורים מתוארת באמצעות סיפור אהבתם של הילדה ובן דודה בחופשת קיץ בבית סבם וסבתם שעל הר הכרמל.
ההזדקנות באה לידי ביטוי בהלווייתו של הסבא, שהיה דמות מרכזית בחיי הגיבורים.
הקיץ חולף, האהבה נעלמת, מגיע החורף ועמו הזיקנה, הפנים הדהויים והשיער המאפיר.
הציגה בתיאטרונטו השני, ב-1991. זוהי הצגת יחיד בביצוע דניאלה מיכאלי שזכתה במקום הראשון בתיאטרונטו, ביחד עם אירינה סלזניובה.
זו הפעם הראשונה שעשתה כמבצעת משהו שהעיקר שבו הוא טקסט ולא תנועה.
בנימוקי חבר השופטים (אהוד מנור, חנה מרון וציפי פינס) נכתב:
ההצגה רצה בתחילה בתיאטרון בית ליסין ואחר-כך כהפקה פרטית של אירית נאמן, רצה במשך כשלוש שנים כ-250 פעמים.
הוזמנה להעלותה מחדש בתיאטרונטו 2012 ומאז מופיעה בה בקפה תיאטרון הקאמרי וברחבי הארץ.
סיפור בחרוזים מאת יענקל'ה יעקובסון אודות ינשוף אינטלקטואל ועורב קשה יום המנהלים ריב שכנים על עץ משותף.
בהצגה שיחקו אורי הוכמן, עמי סמולרצ'יק, ניר רון ויהויכין פרידלנדר.
ההצגה גרפה שמונה פרסים בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1996, בכלל זה פרס הבימוי לדניאלה מיכאלי.
קברט סאטירי מאת אפרים סידון בבימויה של מיכאלי, שזכה בפרס התיאטרון הישראלי להצגת הבידור לשנת 2008. ההצגה הועלתה לראשונה כבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים והמשיכה ורצה בצוותא.
משחקות בו שש שחקניות בוגרות הסמינר ופסנתרנית.
המופע מותח ביקורת על תופעות שונות שבעוכרי החברה הישראלית של שנות האלפיים, כגון ילדים רעבים, תאונות דרכים ונשיא שטוף זימה.
במופע מוצג מבחר שירי ארץ ישראל בהגשה שונה.
בין השירים "חורף 73" מאת שמואל הספרי, "אלף בית" ו"אצלנו בחצר" מאת נעמי שמר, "לא נפסיק לשיר" מאת חיים חפר ו"פתאום עכשיו" מאת תרצה אתר.
רעיון, בימוי וכוריאוגרפיה: דניאלה מיכאלי.
כתיבה ופזמונים: זאב שצקי, מוזיקה: רויטל מונטה.
סיפור שקיעת הטיטניק "האוניה שלא טובעת", סיפורם של מי שביהירותם האמינו שכסף או פלאי הטכנולוגיה, מספיקים כדי לחמוק מהגורל.
הטייקונים שקפאו באוקיינוס האטלנטי כשבבטנם שמפניה וקוויאר...
התזמורת שהמשיכה לנגן עד הסוף...
השרירות האכזרית של הטבע שבמהלומת קרחון אחת שמה קץ לשאיפותיהם ולעתידם של אלפים.
עלתה לראשונה עם תלמידי הסטודיו למשחק ניסן נתיב במסגרת פסטיבל עכו 1992 ובגרסה שנייה עם תלמידי ניסן נתיב 2010 כהצגת שנה ג', המשיכה בצוותא כהצגת פרינג' וזכתה בצוותא בשני קיפוד הזהב 2012, על עבודה קבוצתית ועיצוב תלבושות (מורין פרידמן).
צבי גורן כתב על ההצגה באתר הבמה:
1991 – פרס ראשון, תיאטרונטו, הצגת יחיד "שלאף שטונדה".
1996 – שמונה פרסים להצגה "הקץ של העץ", בכלל זה פרס הבימוי לדניאלה מיכאלי, פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1999 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
2001 – פרס התיאטרון הישראלי לעיצוב תנועה בהצגה "כטוב בעיניכם", הקאמרי.
2008 – פרס התיאטרון הישראלי להצגת הבידור של השנה ל"שירת העצבים".
2012 – פרס קיפוד הזהב לעבודה קבוצית ולעיצוב תלבושות עבור ההצגה בבימויה "כשאוניה שוקעת".
הצגות אותן ביימה ולהן עיצבה את הכוריאוגרפיה
הצגה מחזאי מלחין/עורך מוזיקלי תיאטרון שנת הפקה/ שנות הצגה שדות ירוקים (מופע מוזיקלי) גרסאות כיסוי לג'ואן באאז, ארבעת האחים, המשחרים, בוב דילן, ברל אייבס, לאונרד כהן ועוד צביקה כספי א.ק.
כוריאוגרפיה דניאלה מיכאלי ואריה בורשטיין חנה הכהן ועופר שלחין סמינר הקיבוצים 2004 מלכוד 44 אריה סיון חוה אורטמן חנה הכהן סמינר הקיבוצים 2005 המלט ויליאם שייקספיר עמרי ניצן יוסי בן נון תיאטרון הקאמרי 2005 מסע אל תום האלף א.ב.
כשחודשה ב-2012 רצה בתיאטרונטו 1991 מחכים לגודו סמואל בקט נולה צ'לטון פסטיבל עכו לאקי 1995 הסתברות תמר שחף רועי הורוביץ נעה גיל תיאטרון תמונע 1999 להצחיק את אלוהים אסף אופק נולה צ'לטון צוותא 2017
דניאלה יוסטר מנור (נולדה בשנת 1960) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
היא זכתה באליפות רומניה לילדות בגיל 10 ובגיל 12 עלתה עם משפחתה לישראל.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, ולאחר מכן במכבי תל אביב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה בספטמבר 1973 זכתה יוסטר בשתי מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:17.0 דקות, אחרי גלינה ויינר (5:14.9 דקות) ולפני אסנת ארליך (5:20.7 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:39.5 דקות, אחרי ויינר (10:38.0 דקות) ולפני ארליך (11:01.6 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת מכון וינגייט בסוף ספטמבר 1974 זכתה יוסטר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו בבת גלים בחיפה במאי 1975 זכתה יוסטר במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.9 דקות.
באליפות מכבי לנוער (בריכת 25 מטר) שנערכה בחיפה ביולי 1975 זכתה יוסטר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 2:19.9 דקות שיפור לשיא של דורית זלץ (2:20.9 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בספטמבר אותה שנה זכתה יוסטר ב-6 מדליות, 5 כסף ו-1 ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוקטובר 1976 זכתה יוסטר ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:53.1 דקות, אחרי ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 9:52.9 דקות, שיפור לשיא של ארליך (9:54.5 דקות) ולפני איריס קרפ (10:02.8 דקות).
בסיום האליפות ישראל, ניצחה יוסטר בין הנשים וסיימה במקום השמיני הכללי בצליחת הכנרת התחרותית ה-13 בתוצאה של (2:09.51 שעות), לפני ליז בוכשטבר (2:14.18 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1977 זכתה יוסטר ב-6 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-3 ארד.
מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.74 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 5:09.41 דקות.
דניאלה דורון (נולדה ב-20 ביולי 1977) היא יוצרת טלוויזיה, תסריטאית, מורה לכתיבה, מגישה ועיתונאית.
דניאלה דורון נולדה בהרצליה ב-1977 וגדלה בעיר.
אמה הייתה מגישת הרדיו שרה'לה דורון.
לאחר שירות צבאי ביחידת דובר צה"ל, למדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בתסריטאות באוניברסיטה (את שניהם סיימה בהצטיינות).
היא בעלת תעודת הוראה לספרות בחינוך העל-יסודי מסמינר הקיבוצים.
במקביל ללימודיה עבדה ככתבת תרבות במהדורת החדשות של ערוץ 10, ביימה כתבות דוקומנטריות לתוכנית "העולם האמיתי מאחורי המודעות" (ערוץ 10), כתבה לאחת מתוכניות "משחק מכור" (רשת) ואף השתתפה בפאנל.
בנוסף, הנחתה את סדרת הכתבות הסאטיריות "האמת האמיתית" (אתר msn) וערכה והפיקה את תוכנית המגזין "ברומטר".
מאוחר יותר הגישה פינות סאטיריות בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות (תוכנית הבוקר בערוץ 2 ו-10, רדיו תל אביב, רדיו צפון ו-103fm), כתבה למגזינים שונים, ומאז 2007 כותבת בעיתון "Time Out תל אביב" על תרבות, עניינים אורבניים ובעיקר על נושאים הנוגעים לילדים, כולל טור אישי שרץ במשך שנים ושמו "אמא יקרה לי".
כתסריטאית כתבה דורון לסדרות "שירות חדרים" (רשת) ו"אלישע" (ערוץ הילדים) ולפני כן כתבה תסריט לסדרות "אולי הפעם" (yes), "ראש גדול" (yes), "אגדת דשא" (ערוץ 10) ו"המזימה" (ערוץ 10).
בשנת 2008 קיבלה מענק פיתוח ממפעל הפיס על התסריט לקומדיה הרומנטית "תקופות קצרות".
בנוסף, חיברה שאלות טריוויה לשעשועונים רבים ("אחד נגד מאה", "משאבת הכסף", "לעוף על המיליון", "אל תפיל את המיליון", "המרדף" ועוד).
ב-2006 החלה דניאלה דורון ביצירת סדרת הטלוויזיה הקומית "מי נתן לך רישיון?", יחד עם טליה לביא ומיכל ויניק, שם שימשה התסריטאית הראשית של הסדרה והשתתפה בתפקיד אורח בחלק מהפרקים.