tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1884 פרסם את עבודתו בת שני הכרכים "אוסף החוקים הפליליים של הונגריה שבתוקף", שבאותה תקופה מילאה את החסר, לרבות כל המשפט הפלילי וההליכים הפליליים, וב-1888 פרסם בשלושה כרכים את עבודתו "ההסבר של חוק הפלילי ההונגרי" שהביאה גם את התפישה של בית המשפט העליון ההונגרי וגם של בתי משפט מחוץ להונגריה.
אוסף החוקים הפליליים של הונגריה שבתוקף, החוקים והתקנות הקשורים, והאמצעים המשפטיים הנוגעים להליכים פליליים מצוטט פשוטו כמשמעו ובהתייחס לחוק ההונגרי.
בית המשפט העליון, מלך הונגריה.
החלטות עקרוניות חשובות של שר הפנים כערכאה שלישית.
חוק העונשין ההונגרי על פשעים ועבירות (1878) וביאור הלכות ריבית ועסקאות אשראי שגרמו נזקים (1883), לעניין שאר הצווים והתקנות הרלוונטיות.
החלטות עקרוניות של בית המשפט העליון.
הופעתה של תנועת הפועלים בהונגריה.
העיקרון של favor defensionis בית המשפט העליון.
1903. (דיסרטציות של איגוד המשפט ההונגרי, כרך כ"ז.
נוהל ענישה ומערכת הענישה במחוז פשט במחצית הראשונה של המאה ה-19 XIX.
במחצית הראשונה של המאה ה-19. 1906
גזה הראשון, מלך הונגריה (בהונגרית: I.
Géza magyar király; ממלכת פולין, 1044 בקירוב - ואץ, 25 באפריל 1077) היה מלך ממלכת הונגריה מבית ארפאד בין השנים 1074 לבין 1077. הוא היה בנו הבכור של המלך בלה הראשון, מלך הונגריה, הנכד של הנסיך ואזול, ואמו הייתה המלכה ריכזה ממוצא פולני.
בסיוע גרמני, בן דודו של גזה שאלאמון, מלך הונגריה השיג את הכתר כאשר אביו מת ב-1063. הוא אילץ את גזה לעזוב את הונגריה.
גזה חזר בחיזוק כוחות פולניים וחתם על הסכם עם שאלאמון בתחילת 1064. בהסכם הכירו גזה ואחיו לאסלו, בשלטונו של שאלאמון שהעניק להם את הדוכסות לשעבר של אביהם, שגודלה היה כשליש מממלכת הונגריה.
בין גזה לבין שאלאמון היה שיתוף פעולה הדוק, אך מערכת היחסים ביניהם הפכה מתוחה משנת 1071 ואילך.
המלך כבש את הדוכסות בפברואר 1074 והביס את גזה בקרב.
עם זאת, גזה ניצח בקרב הגורלי על מודיורוד ב-14 במרץ 1074. עד מהרה תפס את כס המלכות, אף על פי ששאלאמון שמר על שלטונו במשך שנים באזורי מושון וברטיסלאבה.
בחודשים האחרונים לחייו יזם גזה שיחות שלום עם בן דודו שכס המלכות נשללה ממנו.
בניו היו קטינים במותו, על כן אחיו הצעיר, לאסלו, עלה בעקבותיו על כס המלכות.
גזה היה בנם הבכור של המלך בלה הראשון ושל הנסיכה הפולנייה ריכזה ונולד במהלך שהותו של אביו בפולין.
לאחר מות אביו (1063), הוא ואחיו הכירו שוב בשאלאמון כמלך בשלום גיור (20 ביוני 1064).
גזה החזיר לעצמו את הדוכסות של אביו, וב-11 באפריל בפץ' הניח את כתר הפסחא על ראשו של שאלאמון בנוכחות היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מכן השתתף גזה במלחמות נגד הפצ'נגים ונגד האימפריה הביזנטית.
היוונים של ניקטאס (Niketas) נאנדורפהרוואר בהונגרית (1071) הציעו את עצמם לחסותו, ולא של המלך שאלאמון והוא לא הרשה לבזוז אותם, על כן המלך הפחית את חלקו בחלוקת השלל.
גזה, בשנת 1072 כאשר הביזנטים כבשו בחזרה את נאנדורפהרוואר בתחבולה, ליוה אמנם את המלך למסע קרב ניש, אך לא המשיך איתו הלאה, אלא מיהר הביתה לנסיכותו, שם התכונן למלחמת אזרחים שלא ניתן היה להימנע ממנו.
בשנת 1073 התפייסו אמנם קרובי המשפחה באי אסטרגום לזמן קצר, אך כאשר צבאותיו של שאלאמון רצו להפתיע את גזה, שצד ביער איגפאן במהלך החורף, הנסיך הוביל חילותיו למעבר לנהר טיסה.
גזה, עם אחיו הצעיר, לאסלו, ניסה להגיע לגבול בוהמיה, להתאחד עם צבאותיו.
אולם ב-26 בפברואר 1074 הוא הפסיד בקרב והצליח להימלט מנהר הטיסה עם בודדים בלבד מחייליו.
הוא התאחד לבסוף עם צבאות לאסלו ובשנת 1074 ב-14 במרץ במודיורוד ניצח את המלך שאלאמון בקרב מכריע.
גזה תפס את השלטון ברוב המדינה (הוא הפקיד את לאסלו על הנהגת הדוכסות).
רק הטירה של מושון ופוז'ון נשארה בידי שאלאמון.
גזה נבחר למלך גם על ידי הפרלמנט של סקספהרוואר ב-1074. עם זאת, שאלאמון לקח עמו את סמלי המלכות.
אז גזה פנה לכס הקדוש כדי לקבל את הכתר החדש שלו.
האפיפיור גרגוריוס השביעי במשך זמן מה הכיר בשאלאמון כמלך החוקי, אך מאוחר יותר היה מוכן לתמוך בגזה בתמורה להכרה בנאמנותה של ממלכת הונגריה כלפיו כמדינה וסאלית שלו.
כתמיכה בטענתו לנאמנות טען כי מקורה של המלוכה ההונגרית ברומא, וכי אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, שכתרו וחניתו היו אז בוותיקן, הציע את ארצו לפטרוס הקדוש לפני מותו.
עבור גזה, ההכרה בנאמנות לאפיפיור הייתה בלתי מתקבלת על הדעת כמו הסמכות העליונה של הקיסר הגרמני-רומי על ממלכת הונגריה, לכן כצעד הגיוני במדיניות חוץ, הוא פנה ליריבו לשעבר, ביזנטיון, ובשנת 1075 התחבר עם הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי דוקס.
הברית נחתמה באופן מסורתי בנישואי שושלת, וגזה ביקש את ידה והתחתן עם נסיכה ביזנטית.
ביחד איתה שלח הקיסר כתר - מה שנקרא קורונה גראקה , שעדיין מהווה את החלק התחתון של הכתר הקדוש (הכתר הקדוש ההונגרי הוא אחד מכתרי ההשבעה העתיקים באירופה ושרד עד היום).
ציורי האמייל המעטרים את הכתר הנציחו גם את גזה הראשון, זהו הדיוקן האותנטי השני של מלך הונגרי לאחר גלימת ההכתרה של אישטוואן הראשון.[2]
גזה מת ב-25 באפריל 1077 וליורשו הפך לאחיו הצעיר.
על הנסיבות שגרמו למותו דיווח אב מנזר ממוצא איטלקי, וילרמוס כך: המלך הצעיר, החזק והאהוב מאוד חלה לפתע ומת כאשר השתתף במשא ומתן לשלום עם שאלאמון.
מז'ופיה, אשתו הראשונה של גזה, היו לו שני בנים: קלמן (לימים קלמן, מלך הונגריה, שכינויו היה "קלמן בעל הספר") ואלמוש.
אשתו השנייה, סינאדנה , הייתה אחייניתו של הקיסר הביזנטי ניקפורוס השלישי בוטניאטס, קיסר האימפריה הביזנטית, שממנה נולדה בת, קטלין.
גזה פרויד (בהונגרית: Freud Géza; בודפשט, 4 בינואר 1922 – אוהיו, ארצות הברית, 27 בספטמבר 1979) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי, דוקטור למדעי המתמטיקה (1957), זוכה פרס קושוט (1959) שהוא הפרס הגבוה ביותר בהונגריה ומקביל לפרס ישראל, פרופסור באוניברסיטת אוהיו.
גזה פרויד שנולד במשפחה יהודית זכה כבר בשנת 1939 בפרס הראשון בתחרות הפיזיקה של אגודת אטווש (על שם לוראנד אטווש הפיזיקאי ההונגרי המפורסם), אך הוא לא התקבל לאוניברסיטה בגלל מוצאו היהודי.
מ-1943 עד 1945 היה בשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
לפיכך סיים את לימודיו רק ב-1950 עם תואר בהנדסת מכונות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME).
לאחר מכן הוא הפך למרצה במכון לפיזיקה של הפקולטה למדעים של אוניברסיטת אטווש לוראנד ובהמשך למרצה בכיר.
ב-1951 היה שותף בכתיבת "בעיות פיזיקליות תאורטיות", אוסף של ספרי לימוד.
הוא הפך לדוקטורנט ב-1954. המנחה שלו לדוקטורט היה ליפוט פייר.
עד מהרה מונה לראש המחלקה למשוואות דיפרנציאליות במכון לפיזיקה כחוקר בכיר.
הוא זכה בפרס גרינוולד על ידי "החברה המתמטית יאנוש בויאי".
בשנת 1959 הוענק לו פרס קושוט על הישגיו בתיאוריה וביישום המעשי של ניתוח מתמטי.
משנת 1976 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת אוהיו סטייט.
הוא הרצה וחקר בעיקר בתורת האינטרפולציה ובתורת הפולינומים האורתוגונליים, שהשתייכו לתחום הקלאסי של ניתוח מתמטי, אך השיג תוצאות גם בתחום משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
הוא פרסם 131 מאמרים על מחקריו.
שיטות מתמטיות של הידרודינמיקה (בודפשט, 1955)
משוואות דיפרנציאליות חלקיות (בודפשט, 1958)
גזה פאפ (במקור עד 1905 שעיה גרינברגר-Grünberger, בהונגרית: Pap Géza; אונגוואר, 9 בדצמבר 1883 – אחרי 1952) היה צייר וגרפיקאי שהציג רבות בתערוכות שונות, יהודי-הונגרי.
אחד מאחיו היה השחקן לאיוש גארדוני.
שעיה גרינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור גרינברגר (אונגוואר, 1842 – בודפשט, 11 ביולי 1910) בעל מלאכה בשוק של כיכר קלאוזאל (Klauzál tér piac) ושל פאני ברקוביץ'.
לא ידוע מתי הגיעה המשפחה לבודפשט, אך כבר משנת 1888 נולדו בבודפשט אחיו מנישואיו השניים של אביו.
בין השנים 1901–1903 למד במכללה לעיצוב תעשייתי.
בשנת 1905, הגיש בקשה לשינוי השם.
הוא לא השתמש בשם שעיה והוא נמצא רק בתעודה לשינוי השם וברישום נישואיו השני.
ב-1911 כבר ביקר במושבת האמנים של באיה מארה ובאותה שנה בבודפשט, נשא לאישה את קורנליה בראון (1888–1914) , שיננית שנפטרה כעבור שלוש שנות נישואים.
כבר בגיל צעיר הוא הציג תערוכות במקומות החשובים ביותר בבודפשט בסלון הלאומי, והיכל האמנות וכן בבית האמנים, שם הציג תערוכת אוסף.
הוא היה פוסט-אימפרסיוניסטי בציורי השמן שלו, ונטה יותר כלפי האקספרסיוניזם בגרפיקה שלו.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 שלט בעבודות הציור שלו גם השפעה של הציור הפרימיטיבי.
אשתו הראשונה נפטרה ב-22 באוקטובר 1914 והובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
פאפ התגייס כחייל בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא היה מועמד לקורס קצינים ב-1915, אך בסתיו 1915 נפל בשבי הרוסי בחזית המזרחית.
הוא היה חייל של גדוד הרגלים הראשון של בודפשט.
נפילתו בשבי דווחה על ידי העיתון היומי אשט בפברואר 1916. הוא חזר הביתה לאחר שש שנים בשבי, בפברואר 1921, שעליו כתב "העולם" (Világ) שקיבל את "עיטור צלב קבוצה מסוג קארוי".
ביולי 1923 נשא האלמן גזה פאפ את ליוויה (לילי) קולבן, שאביה עמנואל קולבן היה אחד הכנרים המובילים בתזמורת בית האופרה המלכותי ההונגרי.
נישואיו סוקרו גם על ידי העיתון אשט.
במרץ של אותה השנה הציג תערוכה ב"בלוודר".
בין השנים 1906–1940 הציג בקביעות בסלון הלאומי, מספר פעמים יחד עם אמני האגודה החדשה לאמנים (KUT), במסדרת זו הציג תערוכת אוסף ב-1929. הוא שרד את השואה.
אחד מאחיו לאיוש גארדוני, מנישואיו השניים של אביו, שהיה שחקן ידוע בתקופתו, ניספה בבור (מחנה ריכוז) ב-1945 כעובד כפייה במסגרת שרות העבודה.
באוקטובר 1945 הוא הופיע בתערוכת אמני המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, ביולי 1946 בתערוכת האמנות מספר 1, ובינואר 1947 בתערוכת "שבועות האמנות ההונגרית", וכן במוזיאון ארנסט.
בשנת 1952, יחד עם שני אחיו ואחרים, הופיע כנאשם במשפט פלילי בגין ניצול מט"ח, שבו זוכו למעשה כולם, כולל הוא.
באותה תקופה הוא גר בבודפשט ברובע השמיני.
אין שום ידיעה נוספת לגביו אחרי מועד זה.
גזה שטיינהרדט (במקור גולדשטיין לבסוף השתמש בשם סֶקֶרֶש (בהונגרית: Steinhardt Géza; לוויצה, 9 באוגוסט 1873 – בודפשט, 1944?) היה שחקן, במאי תיאטרון קומיקאי מפורסם ומצליח יהודי-הונגרי שנרצח בשואת יהודי הונגריה.
גזה גולדשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט גולדשטיין ושל תאודורה (דורה) הוכברגר.
הוא למד בעיר הולדתו, שם השלים שלוש כיתות תיכון.
את חייו המוקדמים התחיל כפקיד בבודפשט, בעוד הוא מבלה את הערבים באולות התיאטראות ולאט לאט התחיל לעסוק במשחק.
הוא לא סיים בית הספר למשחק, כי לא יכול היה להרשות זאת לעצמו, אבל בקשתו להתקבל ל-Folis Caprice שנפתח אז ב-1890 עלתה יפה והנער שבקושי היה בן ה-17, הפך לשחקן.
ראו בו כישרון, אבל שנים אחדות הוא רק "העביר את הזמן", ולא רק על הבמה.
תפנית מכרעת בקריירה שלו חלה במה שנקרא אז "תקנת הואריטה".
על פי הצו שנכנס לתוקף ב-1896 הרוב המכריע של התוכניות בתיאטראות בממלכת הונגריה במסגת האימפריה האוסטרו-הונגרית היו חייבות להיות בשפה ההונגרית, וזה פעל לטובת שטיינהרדט.
כשחקן שדיבר היטב גם הונגרית (ולא רק גרמנית), הוא קיבל תפקידים גדולים יותר בבת אחת, בשל דחיקתם לרקע של השחקנים דוברי הגרמנית.
את ייעודו מצא בז'אנר הקברט.
בשלב מוקדם בחייו נפגש עם אחד הקומיקאים הגדולים של אותה תקופה, שאנדור רוט (במקור רוטמן).
במשך שני עשורים, שמם של בני הזוג רוט ושטיינהרדט היה ערובה להצלחה בטוחה.
עם הזמן השניים מצאו קברט עצמאי - ביחד, ואז לפתע אחרי יותר משלושים שנה שבילו יחד על הבמה, יום אחד רבו ונפרדו.
הפרידה הייתה קטלנית עבור שניהם.
רוט נכשל בקברט העצמאי שלו, נקלע לחובות למשך שנים, אבל גם שטיינהרדט פשט רגל עם עסקי הסרטים שלו.
אז התרחש ביניהם פיוס מרהיב, אבל כוכבם כבר לא זרח בבהירות כמו קודם.
רוט סבל מתסמיני זקנה, הוא לא ראה טוב על הבמה וגם השמיעה שלו התדרדרה, בלי קשר לזה, גם שטיינהרדט נדחק לרקע.
ואז בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 שניהם נאלצו לרדת מהבמה בשל החוקים ה (אנטי) יהודים מ-1939 (חקיקת החוק היהודי השני ולאחר מכן ב-1941 החוק היהודי השלישי.
רוט גווע ומת בשל דממת הבמה וגם שטיינהרדט הפך לקורבן השואה בגיל 71. למרבה הצער, שניהם נשכחו היום, למרות שבמחצית הראשונה של המאה ה-20 הם היו כוכבים מפורסמים ופופולריים של ז'אנר הקברט ההונגרי.
כיום, מעטים אם בכלל, יודעים ששטיינהרדט הפך את הלהיט "הוי נהדר בפארק" (Újjé a ligetben nagyszerű) להצלחה עצומה ב-1911, הוא ידוע לאנשים היום הודות לשחקן-בדקן-זמר טיבדאר ביליצ'י.
כמעט 80 שנה חלפו מאז מותו, אבל שורות אלה הן בין הסיכומים המעטים עליו ועל הקריירה שלו.
הוא הופיע כאמור לראשונה ב-1890 ב-Folis Caprice, בהצלחה רבה במחזה גרמני.
עבד שם 18 שנים והפך ז'אנר מיוחד לפופולרי באיכויות המשחק שלו והמופעים הפרטיים שלו.
ב-11 בפברואר 1900 נשא לאישה את הזמרת גיזלה פולק בבודפשט.
באוקטובר 1908 פתח את "מועדון הבידור שטיינהרדט" בדרך ראקוצי, אותו ניהל בהצלחה במשך 10 שנים.
לאחר התאלמנותו נשא לאישה את מריה תרזיה אֶשֶר בבודפשט ב-30 באפריל 1918, בשנת 1919 שינה את שם משפחתו לסקרש.
הוא התגייס כחייל ב-1917 ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בשיתוף עם יריבו הוותיק, שאנדור רוט, ניהל את הקומדיה הקטנה, הפולי קפריס לשעבר, במשך 10 שנים.
עם הזמן הוא עבר ממופעים בשפה הגרמנית להונגרית בלבד ויצר פופולריות רבה לז'אנר שטיפח והציג הן בגרמנית והן בהונגרית, אבל חוסר ההסכמה שם קץ לבמה הקטנה והפופולרית.
שטיינהרדט פרש לאחר מכן מהבמה לזמן מה ופנה לקולנוע, הוא גם הפיק סרט הונגרי.
התנאים הקשים תקפו גם את מצבו הכלכלי, אך ללא רתיעה המשיך, באוקטובר 1930 הוא פתח מחדש תיאטרון קטן ברחוב אקאצפה (Akácfa utca), שהחזיר את הפופולריות הישנה שלו בשל הופעותיו האיכותיות, וכך הוא נלחם בתנאים הכלכליים הקשים שלו.
בתקופת השנה החדשה 1944–1945, אנשי מפלגת צלב החץ הצעידו אותו ואת אשתו לשפת הדנובה (נעליים על הדנובה) ירו בהם ודחפו אותם לדנובה.
1890–1940. המופעים הפרטיים של גזה שטיינהרדט במשך 50 שנה.
מחרוזות, צמדים, שירי עם, סיפורים קצרים, מונולוגים הומוריסטיים ואנקדוטות ; מרכנתיל, בודפשט, 1942
ינה קון: הקופלה ההונגרי של שטיינהרדט ; שמלץ, בודפשט, 1903
גזה גאלי (בהונגרית: Gáli Géza; סבאדקה, 24 במרץ 1887 – לנגנשטיין (בוכנוואלד), 8 באפריל 1945) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ריאות, רופא ראשי ומנהל כללי של בית חולים, אביו של יוז'ף גאלי (1930–1981) סופר ומתרגם.
גזה גאלי נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של אדולף גאלי מהנדס בניין וייזם (1843–1927) ושל גיזלה שוסברגר.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון הממלכתי בסובוטיצה (1896–1904).
לאחר שסיים את בחינות הבגרות בהצלחה, הוא הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) (1904–1909).
במאי 1910 מונה לבתי החולים הציבוריים על גדות הדנובה בבודפשט כעוזר רופא ובאוקטובר כמתמחה, כעוזרו של הנריק בנדיקט.
לפני מלחמת העולם הראשונה, הוא גם ניסה רפואה ימית ולאחר מכן הרחיב את הידע הרפואי שלו בארצות הברית של אמריקה.
באחת התקופות הוא היה הרופא של אלמנתו של קלמן טיסה, ראש ממשלת הונגריה לשעבר, הרוזנת אילונה דגנפלד-שונבורג.
ממאי 1914 מונה למנהל הראשי של סנטוריום יוז'ף בעיר דיולה.
בתפקיד זה מילא - בהפסקות קלות - עד שנת 1944, אז גורש לאושוויץ.
ב-1917 מונה ליועץ רפואי לרכבות הונגריה (מ.א.ב).
הוא הפך לסמכות לאומית ובינלאומית במאבק בשחפת.
ניתן לקשר את הקמת המרכז לטיפול בחולי ריאות בעיר דיולה לשמו.
פעילותו זכתה להכרה במספר פרסים והוא לא רק היה מצוין במקצועו, אלא גם השתתף באופן פעיל בחיים החברתיים-רוחניים-פוליטיים של מקום מגוריו.
ביוני 1944 גורש למחנה הריכוז אושוויץ.
מאוחר יותר נשלח ללנגנשטיין, תת-מחנה של מחנה הריכוז בוכנוולד, שם איבד את חייו.
אשתו הייתה מריה ארנרייך (1893–1944), רופאת אף אוזן גרון שנספתה בשואה, בתם של הנריק ארנרייך ושל אסתר ויינשטיין אתלקה, לה נישא ב-1916 בבודפשט ארז'בטווארוש.
נולדו להם שלושה ילדים: אקוש, אווה ויוז'ף.
עיטור צבאי של הצלב האדום דרג 2. עם מבצר צבאי (1916)
צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף (1918)
גזה הוואש (במקור הניג, בהונגרית: Havas Géza; נג'קניז'ה, 13 בנובמבר 1905 – מחנה הריכוז גונסקירכן, 25 באפריל 1945) היה עיתונאי יהודי-הונגרי לוחם חברתי וסופר רב גוני, מבקר, אסתטיקן, מתרגם ספרותי.
הוויכוחים לגבי דעותיו נמשכו גם כמה עשרות שנים לאחר מותו הטרגי בשואה.
גזה הוואש נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר הוגו הוואש (הניג עד 1886), עורך דין ושל ויוליאנה הורסצקי.
הוא למד בבית ספר יסודי ובתחלת התיכון בעיר הולדתו.
בין 1915 לבין 1921, היה תלמיד בגימנסיה בנג'קניז'ה, אך ב-1921 סולק מבית הספר בגלל מתיחת שובבות של תלמידים.
הוא סיים את שתי הכיתות האחרונות של הגימנסיה בסקשפהרוואר.
בתחילה רצה להיות פילולוג קלאסי, אך עקב מות אביו הפך לפקיד בנק מסיבות כלכליות.
בגיל 25, בשנת 1930, עקב פעילותו בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית, הורשע על ידי בית המשפט ואיבד את עבודתו.
היה לו תיק פלילי דומה גם מאוחר יותר, בשנת 1932 הועמד לדין עם לאסלו אדלר, דז'ה סיקלאי ויאנוש בראון וזאת בשל פעילותם ב-KIMSZ (נוער קומוניסטי) ובאיגוד הספורט של עובדי העור.
בתחילת דרכו עבד זמן מה כמנהל חשבונות וכבלן, אחר כך הפך לסוכן ספרים, ואחר כך לעיתונאי.
בשנת 1935 הועמד לדין שוב בגלל מאמר שפורסם במגזין "כתיבה חופשית" (Szabad Írás).
האשמה הייתה "השמצת המדינה ההונגרית והאומה ההונגרית שבוצעו באמצעות העיתונות".
הוא היה עובד בכיר בנפסבה שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, ב"מילה יפה" (ספ סו - Szép Szó) וב"מאה שלנו" (Századunk), וכן ערך את המגזין "פורום".
בשנת 1937, הוא נכח בהלווייתו של אטילה יוז'ף.
ג'רג' לוקאץ' בכתב העת "אוי האנג" (Új Hang) האשים בעיקר את הוואש ב"פשעים האידאולוגיים" של ספ סו.
לוקאץ' ראה ב"סופרי העם" את בעלי בריתו ב"חזית העממית" שקמה מאוחר יותר, אך ספ סו, והוואש בפרט, הדגישו את עמדתם של סופרי העם נגד קידום הנאציזם בטורים של המגזין.
ב-1940 תרגם את הכרך "קפיטליזם מוקדם - סוציאליזם מוקדם", בשנה שלאחר מכן כתב את "הסוציאליסטים החדשים".
בשל מוצאו היהודי, הוא נצטווה להתייצב במחנות שרות העבודה מספר פעמים בשנת 1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), בזמן השואה בהונגריה הוא גורש בפברואר 1945, ומת כנראה מהתקף לב במחנה הריכוז גונסקירכן באוסטריה ימים ספורים לפני השחרור.
הוא היה ידיד טוב של זולטאן גאשפאר, אישטוואן ארקין ו-מילאן פישט, אליהם שלח את מכתבו המוכר האחרון.
הערכתו מנקודת המבט של הדורות אחריו
לאחר שג'רג' לוקאץ', בטורים של העיתון סאבאד נפ באוגוסט 1945 (לאחר מותו של הוואש) מתח עליו בקורת, חזר על כך גם יוז'ף רוואי בביקורתו על הוואש, וכתב: "מי צדק?
האם הרעיונות והמחנה של ספ סו הפכו לכוח המסוגל ללכוד את ההמונים?
והתנועה של סופרי העם: מפלגת האיכרים הלאומית, גורם חשוב בהתפתחות הכפר ההונגרי.
בגלל הביקורות שלו על דיולה אייש הוא היה מוקף בסלידה הגדולה ביותר הן מבני דורו והן מאלה אחריו.
אפילו בשנת 1990, כתב עליו אישטוואן ואש : "הוואש גילם בצורה הקיצונית ביותר את מה שלא יכולתי לסבול ברדיקליזם הבורגני של ספ סו".
בתגובה להתקפות עליו כתב הוואש במרץ 1941 את הדברים הבאים, שעשויים לשמש גם כתגובה להתקפות עליו גם לאחר מכן: "אני אדם שלילי, כי יש להכחיש את המציאות הזו.
אי אפשר להודות שעוני הוא מחוקי העולם, אבל גם לא ניתן להודות שהטפות מוסר נעימות או אכזריות ישאו פרי לתיקון העוני.
אישטוואן ארקין In memoriam dr.
G הנציח אותו את זה בנובלה שלו.
ליריקה הונגרית חדשה (בכרך לימודי ספרות, בודפשט, 1940)
מאמרים עיתונאיים, 1937-1944 ; סדר העיתונות.
קרל מרקס: מבוא לביקורת תורת הכלכלה.
גזה פריד (בהונגרית: Frid Géza; סיגט, 25 בינואר 1904 – אמסטרדם, 13 בספטמבר 1989) היה מלחין, פסנתרן יהודי הולנדי יליד הונגריה, זוכה פרס בלה בארטוק–דיטה פאסטורי (לאחר מותו, 1990).
גזה פריד נולד במשפחה יהודית והופעתו הפומבית הראשונה הייתה כבר ב-1910 בגיל שש.
בין 1912 לבין 1924, היה תלמידם של אימרה קירי-סנטו , של בלה בארטוק (פסנתר) ושל זולטאן קודאי (הלחנה) באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
הוא נתן קונצרטים בערים הגדולות באירופה (1926: איטליה).
ב-1927, רביעיית מיתרים הראשונה שלו הושמעה בבודפשט ובלונדון.
יצירותיו זכו להכרה בינלאומית (צרפת, שווייץ, ארצות הברית).
במהלך הכיבוש הגרמני בין 1940 לבין 1945 הוא - כמו אמנים הולנדים אחרים - מחה בשביתה.
הוא נמלט מהמאסר והגירוש של יהודים זרים מהולנד.
פריד קיבל אזרחות הולנדית ב-1948. בשנים 1948–1949 היה במסע הופעות דרך אינדונזיה.
לאחר מכן קיבל את תפקיד המנצח של התזמורת הפילהרמונית של רדיו ג'קרטה.
כתוצאה מכך קיבל פרסים והוקרה רבים.
בשנת 1951, החל במסע הופעות שני באינדונזיה דרך מצרים.
לאחר מכן נערכו סיורים נוספים באנגליה, מסע שלישי באינדונזיה, בישראל (1962), בברית המועצות (1963) יחד עם הזמרת ארנה ספורנברג (Erna Spoorenberg).
סיורים נוספים התקיימו בשנים הבאות (שוב ישראל, טורקיה, איטליה, באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית (1965), ונצואלה, ארצות הברית, קנדה).
בין 1964 לבין 1969 הוא היה מורה למוזיקה קאמרית בקונסרבטוריון אוטרכט.
ב-1937 התחתן עם הפסנתרנית-זמרת אלה ואן הול.
פרס בלה בארטוק–דיטה פאסטורי (Béla Bartók–Pásztory Ditta) (לאחר מותו, 1990)
גזזת (בלועזית: trichophyton; tinea capitis; mycosis) היא מחלת עור פטרייתית, הנגרמת על ידי פטריות דרמטופיטיות העלולות לחולל גם מחלות אחרות.
שני הסוגים של הדרמופיטים שגורמים גזזת הם מיקרוספורום וטריכופיטון.
המחלה עלולה להופיע על כלל שטח העור, על הקרקפת, על השיער, הגוף, כפות הרגליים ולעיתים גם בציפורניים.
התסמינים העיקריים של המחלה הם הופעת כתמים אדומים דמויי טבעת הגורמים לגירוד, פגיעה בזקיקי השיער וקרחות המתפשטות על גבי הקרקפת.
על עור הקרקפת באזורים אלה נוטה להופיע קשקשת.
במקרים חמורים יותר עלולות להיות הפרשות מוגלתיות מהמקום הנגוע ואף זיהומים משניים.
המחלה מידבקת מאוד, ומועברת מאדם לאדם באמצעות מגע או באמצעות שימוש בציוד משותף, כגון מגבות ומסרקים.
המחלה יכולה לעבור גם באמצעות מגע עם בעל חיים נגוע.
היסטוריה של הטיפול בגזזת בעולם
מחלת הגזזת הייתה ידועה כבר בעת העתיקה ומופיעה בציורי קיר שהתגלו במצרים והיא מתוארת לראשונה על ידי קלסוס במאה הראשונה לספירה.
בשנת 400 היא מוזכרת שוב בכתביו של קסיוס פליקס בחיבורו על הרפואה.
גי דה שוליאק, רופא מהמאה ה-14, הבדיל בין חמישה סוגים של tinea.
חלוקה זו תהיה תקפה עד תחילת המאה ה-19.
בתחילת המהפכה התעשייתית, עם התגברות ההגירה לערים וצמיחתן של שכונות עוני, נפוצה המחלה ובעיקר בקרב עניים, מהגרים ופליטים החיים בצפיפות.
עקב ביטוייה החיצוניים - כתמים וקרחות -תוייגה המחלה כמכערת ודוחה.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19, שלושה חוקרים, Remak, Gruby ו-Schoenlein, עבדו במקביל וביצעו חלוקה טקסונומית של זני הפטריות השונים אשר גורמים למחלה.
חלוקה זו מקובלת ברובה עד היום.
על אף הגילוי של זני הפטריות אשר הובילו להתפרצות המחלה, מציאת תרופה למחלה ארכה עוד כמאה שנים.
עד ראשית המאה העשרים הטיפול במחלת הגזזת התבסס בעיקר על תלישת השערות באזור הנגוע או של כל הקרקפת באופן ידני על מנת להיפטר מהנגע הפטרייתי בסיוע חומרים כעטרן, גופרית, שעווה ומי סוכר.
במקרים אחרים נהגו לתת לילדים תליום-אצטט (חומר מתכתי רעיל, ששימש לעיתים גם להדברה, למשל כרעל עכברים) במינון נמוך על מנת לגרום לנשירת השיער.
באופן מסורתי הורחקו הילדים נגועי הגזזת ממוסדות חינוך ולא הותר להם לחזור וללמוד בהם, אלא לאחר שהמחלה טופלה, דבר שהוביל להחזקתם בהסגר, בדרך כלל ביתי, במשך חודשים רבים ואף שנים.
החזקת ילדים חולי גזזת בהסגר הייתה נהוגה בכל העולם.
בצרפת ובארצות הברית אף הוקמו בתי ספר מיוחדים לילדים חולי גזזת; בצרפת מוקמו בתי ספר אלה במתחם בתי החולים.
הילדים שהו בבתי ספר אלה, בהסגר, עד שלוש שנים.
בשנת 1897 הציע ליאופולד פרוינד להשתמש בתופעה של נשירת שיער בהשפעת הקרנות הרנטגן לצורך טיפול במחלת הגזזת.
בהמשך לפרוינד פרסם ריימונד סאבורו בשנת 1904 פרוטוקול רפואי מסודר לשימוש בקרני רנטגן כחלופה לתלישת השיער הידנית שהייתה נהוגה בטיפול בגזזת.
סאבורו עבד על מחקריו יחד עם דוד גרובי, ממגלי פטריית הגזזת, ובמספר מחקרים נקראת הגזזת גם "מחלת גרובי-סאבורו".
בהמשך פרסם רוברט קיינבוק בשנת 1907 שיטת הקרנה שחילקה את הקרקפת לחמישה אזורים.
בשנת 1909 שיפר הורציו אדמסון את הטכניקה של קיינבוק למה שיקרא "שיטת קיינבוק-אדמסון".
שיטה זו, שהתפרסמה בשנת 1909 בכתב העת הרפואי "לנסט", הפכה לפרוטוקול ולשיטה הרפואית המקובלת בעולם הרפואי לטיפול בגזזת.
לאחר ההקרנה נמרח ראש של המטופל במשחה וכוסה במטפחת או כובע על מנת למנוע נשירת ופיזור השיער הנגוע, מחשש להדבקת הסובבים אותו.
שארית השיער בעיקר בתחומי הגבולות שבין השדות המוקרנים נתלשה באופן ידני, כמו בשיטה המסורתית, באמצעות פינצטה, ולעיתים בסיוע של שעווה או עטרן להשלמה מהירה של ההליך.
בדרך כלל החלה צמיחה מחודשת של שיער בריא לאחר כשישה שבועות, ותוך זמן קצר יכול היה הילד לחזור למסגרת החינוכית או החברתית בה פעל ולצאת מההסגר הביתי בו היה נתון.
הצלחת הקרנות הרנטגן בטיפול בגזזת עודדה ביצוע טיפולים המוניים מאורגנים לביעור הגזזת, בהם מבצע לביעור גזזת בקרב הקהילות היהודיות במזרח אירופה, בעיקר בפולין ובליטא, בסיוע ארגון הבריאות היהודי אז"ע-טאז, במסגרתו טופלו ברנטגן 27,600 ילדים.
ככלל מבצעים לביעור גזזת נעשו באופן סדיר ברוב מדינות אירופה.
הבולטים שבהם המבצע לביעור גזזת בבתי הספר באנגליה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, המבצע לביעור גזזת בשנות ה-50 ביוגוסלביה (סרביה) בסיוע ארגון יוניצ"ף, במסגרתו טופלו כ-90,000 ילדים, ובפורטוגל כ-30,000 ילדים.
השימוש בהקרנות לטיפול רפואי נעשה לא רק למחלת הגזזת אלא שימש למספר רב של מחלות שונות, כגון פצעי בגרות ובלוטות מוגדלות (התימוס והתריס), וכן לטיפול בבעיות עקרות אצל נשים ונשירת שערות קוסמטית אצל נשים.
טיפולים בהקרנות לגזזת היו מקובלים במדינות רבות בעולם, וקיים תיעוד לטיפולים אלה בין השאר בארצות הברית, ביוגוסלביה, בבריטניה, בפינלנד, באיטליה, בסרביה, באוסטרליה, בקנדה, בסוריה ובאיראן.
בארצות הברית ובקנדה השימוש הנפוץ ביותר בהקרנות נעשה לטיפול בפצעי בגרות ובבלוטות-צוואר מוגדלות.
מספר הילדים המוקרנים מכל הסיבות שנזכרו לעיל בארצות הברית בלבד עומד על כארבעה מיליון ילדים
בשנת 1977 קבע ה-FDA כי אין לטפל בהקרנות בילדים באזורי הראש והצוואר בגלל הסכנה הבריאותית בהן.
בשנת 1960 נכנסה לשימוש התרופה גריזופולבין, תרופה אנטי-פטרייתית הנלקחת דרך הפה במשך כמה שבועות.
מאז החליף הטיפול התרופתי את הקרנות הגזזת כטיפול העיקרי.
בעקבות התפתחות זו, החליט ארגון יוניצ"ף לסייע במימון התרופה למדינות שביקשו לעבור לטיפול בגריזופולבין, בהן ישראל.
כיום מקובל הטיפול באמצעות כמה תרופות אנטי־פטרייתיות: גריזופולבין (גריפולין), טרבינפין (למיזיל), איטרקונזול (ספורנוקס) ופלוקונזול (דיפלוקן)
מחלת הגזזת הייתה אחת המחלות הזיהומיות הנפוצות ביותר ביישוב היהודי בארץ ישראל ובקהילות יהודיות שונות בחו"ל.
על פי דיווחי מחלקת העור של "הדסה" כ-40% מהילדים במוסדות החינוך בירושלים היו נגועים בגזזת.
בתחילת המאה ה-20 טופלו ריכוזי הגזזת בקרב יהודי היישוב הישן בירושלים על ידי ארגון "הדסה" באמצעות קרני רנטגן, והמחלה כמעט ונעלמה.
יוזמי המבצע לביעור הגזזת שהחל בשנת 1925 ונימשך לסירוגין עד שנת 1938 היו פרופ' אריה דוסטרובסקי ממחלקת העור של "הדסה" ופרופ' אברהם דרוקמן ממחלקת הרנטגן של "הדסה".
בשנים 1925–1928 נשלחו כ-3,500 ילדים בירושלים להקרנות במחלקת הרנטגן ב"הדסה" בניהולו של דרוקמן.
בנוסף לירושלים, הוקרנו 343 ילדים בבית החולים הדסה בתל אביב.
שיטת הטיפול הרנטגני שהונהגה ב"הדסה" הייתה, כמקובל, שיטת "קינבוק–אדמסון".
בתל אביב טופלו חולי הגזזת על ידי הד"ר ישעיהו אליהו במכון הרנטגן הראשון שהוקם בעיר באמצע שנות העשרים, בשדרות רוטשילד פינת רחוב הרצל.
על מנת למנוע התפשטות חוזרת של הגזזת על ידי ילדי עולים, שהגיעו במשך כל שנות ה-20 וה-30 לארץ ישראל, קבעו דוסטורובסקי וד"ר מרדכי ברכיהו, מנהל מחלקת ההיגיינה של "הדסה", כי כל העולים וילדיהם יעברו בדיקות מאורגנות עם בואם לאיתור מוקדם של מחלות מידבקות ובאופן מיוחד גרענת וגזזת.
עולים ממזרח אירופה וילדיהם נבדקו בדרך כלל בדיקות קדם-עלייה בארצות מוצאם, ובמידת הצורך טופלו לפני עלייתם.
במקרים של סירוב הורי הילדים החולים לשלחם לטיפול רנטגני, הורחק הילד מבית הספר.
ילדים לא הורשו לחזור לבית הספר אלא אחרי המצאת אישור שאכן עברו את הטיפול הרנטגני הנידרש.
מימון הקרנות הרנטגן נעשה במשותף על ידי מחלקת ההיגיינה של בתי הספר והרשויות המקומיות.
עלות הטיפול בילד הייתה 1.5 לירה ארץ ישראלית.
הגזזת הייתה שכיחה במידה מרובה גם בקרב התושבים הערבים, אשר שלחו את ילדיהם לטיפול במכוני רנטגן פרטיים בתל אביב, ביפו, בחיפה ובירושלים.
לקראת סוף תקופת המנדט נעלמה הגזזת כמעט לחלוטין בקרב התלמידים היהודים.
עם העלייה ההמונית בשנות ה-40 וה-50 הופיעו שוב מקרים רבים של גזזת, בעיקר בקרב ילדי העולים מאסיה ומצפון אפריקה, עקב צפיפות ותנאי תברואה לקויים.
בראשית שנות ה-50 יזם משרד הבריאות מבצע לביעור גזזת בקרב ילדי העולים.
במסגרת זו נשלחו ילדים לטיפול רנטגני בגזזת במכוני הרנטגן של "הדסה" בירושלים ובתל אביב, במחנה הילדים שנלר ובמחנה העולים בראש העין, שנוהלו אף הם על ידי "הדסה".
קופת החולים הכללית הפעילה מרכז טיפולי במכון הרנטגן של מרפאת זמנהוף בתל אביב ובמכון הרנטגן שלה בחיפה.
החל משנת 1952 ריכזה מדינת ישראל את רוב הילדים לטיפול נגד גזזת בבית החולים לגזזת וגרענת שהוקם במחנה העולים שער העלייה.
החל משנת 1953 הוחל בטיפול רנטגני בגזזת גם בבית החולים תל השומר.
גורם מרכזי שפעל לביעור הגזזת ואף סייע ברכישת מכונות רנטגן לשם כך היה ארגון יוניצ"ף (UNICEF), קרן הסיוע הבינלאומית לילדים של האו"ם.
יוניצ"ף היה המפעיל המרכזי בהקרנות רנטגן גם ביוגוסלביה ובסוריה ואף סיפק את שתי מכונות הרנטגן שפעלו במחנה שער העלייה בישראל.
מראשית הקמתו קבע משרד הבריאות כי האחריות הרפואית לפיקוח על כל הפעילות הרנטגנית לביעור הגזזת בישראל תימסר לידיה של מחלקת העור והרנטגן של "הדסה" בראשותם של דוסטורבסקי ודרוקמן.
במקביל לביעור הגזזת המאורגן בישראל פעלו גורמי עלייה ובריאות לביעור הגזזת בקרב ילדי המועמדים לעלייה במדינות השונות, ובעיקר בצפון אפריקה שם היה קיבוץ העולים המרכזי.
האחריות למבצע הגזזת בקרב הקהילה היהודית בצפון אפריקה נמסרה לארגון אז"ע - ארגון הבריאות היהודי שפעל גם בקהילות היהודיות במזרח אירופה.
פרופ' משה פריבס, חבר הנהלת אז"ע, לימים נשיא אוניברסיטת בן-גוריון והדיקן המייסד של בית הספר לרפואה בה, נסע לצפון אפריקה בשנת 1947 ולאור ביקורו שם גיבש את התוכנית הכוללת לביעור מחלות זיהומיות בקרב המיועדים לעלייה.
המבצע לביעור המחלות הזיהומיות בצפון אפריקה נקרא .T.T.T, על שם שלוש המחלות המובילות; גזזת (Tinea), גרענת (Trachoma) ושחפת (Tuberculosis).
בצפון אפריקה טופלו בהקרנות כ-25,000 ילדים, רובם בקהילות היהודיות במרוקו.
מספר המטופלים המדויק אינו ידוע, אך לפי הערכות כ-25,000 ילדים טופלו בישראל, ועוד כ-30,000 ילדים קיבלו טיפול דומה בדרכם לעלייה לישראל.
מרבית המטופלים היו יהודים, אולם בקבוצה נכללים כ-3,700 ערביי ארץ ישראל.
אל מחנה הגזזת בשער-העלייה נשלחו ילדים בקבוצות של עד עשרה ילדים, בטנדר, בליווי אחות או מטפלת, ללא ליווי הורים ונותרו שם מספר שבועות לטיפול שכלל תלישת שערות והקרנות.
חלק מן ההורים התנגדו לכך נחרצות.
המערכת הגיבה על ההתנגדות בהוצאת הילד מבית הספר, מה שאילץ את רוב ההורים המתנגדים לוותר.
הטיפול באמצעות קרני רנטגן גרם לאחר מספר שנים אצל חלק מהחולים להתפתחות גידולים סרטניים או גידולים שפירים (מנינגיומות) על קרומי המוח ובבלוטת התריס.
מספר קבוצות מחקר בישראל ובעולם עקבו אחר חולים שהוקרנו ובדקו תופעות לוואי לטיפול.
חלוצי המחקר בארצות הברית היו אלברט ואומרן שפרסמו בשנת 1966 מחקר ראשון על נזקי בריאות מאוחרים בילדים בניו יורק שהוקרנו לגזזת.
בישראל הוביל את המחקר פרופ' ברוך מודן.
על מנת לבצע מחקר אמין וחסר הטיה בחר מודן קבוצה הומוגנית של 10,834 ילדים, שניתן היה לאתרם במרשם התושבים.
רובם ככולם מעולי המזרח שהגיעו לישראל בשנות ה-50 וטופלו בעיקר במחנה שער העלייה.
מסיבות טכניות הוגבל המעקב לילדים שהוקרנו עד גיל 15, מאותה סיבה של שמירה על הומוגניות לא הוכנסו למעקב אנשים שנולדו באירופה וכן לא בעלי שמות משפחה נפוצים כהן ולוי שלא ניתן היה לאתר את מוצאם.
מודן מצא במחקרו קיום קשר סיבתי בין טיפולי ההקרנה לחולי גזזת לבין הופעת גידולים בראש ובצוואר.
את ממצאי מחקרו פרסם מודן בשנת 1974 בכתב העת הרפואי "לנסט".
במאמר נוסף של מודן הושוו שיעורי התמותה בקרב מטופלי הגזזת לשיעוריהם באוכלוסייה שלא קיבלה טיפול כזה, ולקרובי המטופלים (בקיזוז מקרי מוות ממקור בלתי רלוונטי, כגון תאונות דרכים).
המחקר בחן אוכלוסייה של כ-10,800 מטופלים, אשר מתוכם מתו מסיבות הקשורות למחלה כ-113, בהשוואה לשיעור תמותה של 74 באוכלוסייה הכללית.
סיכויי התמותה ללא טיפול בגזזת עמדו על כ-0.7%, בעוד שלאחר טיפול בגזזת הם עמדו על 1.13%.
בשנת 1975 פרסם מודן את מחקרו גם בעיתונות הישראלית.
במסגרת הפרסום יצא מודן בקריאה לציבור המוקרנים להגיע אליו לבדיקות סקר ומעקב במימון משרד הבריאות, אך היענות הציבור הישראלי לקריאה הייתה נמוכה - רק 440 איש נענו להזמנתו והגיעו לביצוע בדיקות מעקב.
בדיקת הפונים העלתה כי רק ארבעה מהם סבלו מבעיות שדרשו התערבות כירורגית ואף לא אחד מהם סבל מגידול ממאיר.
על סמך זאת החליטו מודן ועמיתיו שלא להמשיך או להרחיב את הקריאה למטופלים להגיע למעקב.
בעקבות פניות של מוקרני גזזת למשרד הבריאות במהלך שנות ה-80, יזם מנכ"ל המשרד הד"ר משה משיח בשנת 1989 הקמתה של ועדה לבדיקת הנושא בראשותו של ד"ר מיכאל לביא מבית החולים ברזילי באשקלון.
בעקבות הוועדה פרסם הד"ר משיח בשנת 1992 חוזר מנכ"ל לכלל רופאי ישראל המפנה את תשומת לבם לנושא.
חוזר המנכ"ל פורסם במלואו גם בעיתונות היומית.
ריבוי הפרסומים בתקשורת הובילו ליוזמתו של ח"כ עמיר פרץ לחקיקת החוק לפיצוי נפגעי גזזת, המעניק פיצוי לחולים שטופלו כנגד גזזת באמצעות קרינת רנטגן.
נפת גָּזִימוּרוֹ-זָאבוֹדְסְקִי (רוסית Газимуро-Заводский район) היא אחת מ-28 נפות מחוז עבר הבאיקל.
הנפה ממוקמת במזרח המחוז וגובלת בסין.
אוכלוסייתה היא 10,600 תושבים נכון ל-1999. הכפר גזימורובסקי זאבוד הוא היישוב האדמיניסטרטיבי של הנפה.
ישנם בנפה בסך הכל 14 בתי ספר, 16 ספריות ו27 מועדוני עם.
תקוות תושבי הנפה לפריחה קשורות ברובן לפתיחת מכרות זהב בה.
אין כבישים בנפה ובשנת 2001 נסגר שדה התעופה שקישר את הנפה עם צ'יטה.
גזיאנטפ (בטורקית: Gaziantep; ובעבר אנטפ – Antep) היא בירת הנפה הקרויה על שמה ומחוז דרום-מזרח אנטוליה בדרום-מזרח טורקיה.
העיר שוכנת בדרום-מזרח רמת אנטוליה כ-500 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אנקרה וכ-100 ק"מ צפונית לעיר הסורית חלב.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir – "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-2.16 מיליון בני אדם.
בעיר התגוררו מיעוט של יהודים, בעיקר ממוצא ספרדי.
האוכלוסייה היהודית הצטמצמה במהירות מאמצע המאה ה-20, ובשנות ה-80 מספר היהודים הגיע ל-0.
בטורקית עות'מאנית נקראה העיר עין תאב (عين تاب).
בערבית היא נקראת ענתאב או עינתאב (عنتاب, عينتاب), והיא מוצאה של משפחת ענתבי מסוריה.
בשנת 1928 הוספה לשם העיר המילה "ע'אזי" (غازي, Gazi), שפירושה בערבית "לוחם (נגד הכופרים באסלאם)".
השינוי נעשה לכבוד עמידתה של העיר במלחמת טורקיה–צרפת.
למרות זאת, בלשון הדיבור ובפי התושבים באזור, העיר מכונה אנטפ (Antep), גם כיום.
נראה שיישוב חתי התקיים באזורה של גזיאנטפ עד שנכבשה על ידי סרגון השני, מלך אשור בשנת 717 לפנה"ס.
האשורים שלטו באזור משך כמאה שנה עד שהקימרים השתלטו עליו ואלה בתורם נהדפו על ידי מדי במחצית הראשונה של המאה ה-6 לפנה"ס.
כשהממלכה האחמנית נדרסה תחת רגלי צבאו של אלכסנדר הגדול, נכבשה גם גזיאנטפ בשנת 333 לפנה"ס.
בתקופה ההלניסטית נקראה גזיאנטפ "אנטיוכיה שבטאורוס" (Antiochia ad Taurum).
בשנת 638 נכבשה העיר על ידי הערבים אשר כינוה עינתאב, ומכאן שמה הטורקי איינטאפ ("Ayintap") שהתגלגל לאנטפ.
לאחר קרב מנזיקרט ב-1071 נכבשה העיר על ידי הסלג'וקים, אך אלה איבדו את השליטה בה עת הייתה לחלק מנסיכות ארמנית קטנה שהקים פילרטוס ברכמיוס, ארמני ששימש בעברו כגנרל בצבא הביזנטי.
נסיכותו של ברכמיוס קמה ב-1078 אך לקראת מותו ב-1086 התפוררה למספר ישויות מקומיות, והעיר נכבשה על ידי צלבני מסע הצלב הראשון בשנת 1097. העיר באה תחת שלטונה של רוזנות אדסה ועם נפילתה באמצע המאה ה-12 הייתה לחלק מממלכת קיליקיה הארמנית.
לאחר התמוטטותה של ממלכת קיליקיה הארמנית חזרה העיר לידי הסלג'וקים וב-1516 נכשה על ידי הסולטאן סלים הראשון והייתה לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
במשך 400 שנה שלטו העות'מאנים בעיר, אך עם תום מלחמת העולם הראשונה כבשו אותה הבריטים, וב-5 בנובמבר 1919 מסרו אותה לידי הצרפתים, הכול בהתאם להסכם סייקס–פיקו שנחתם שלוש שנים קודם לכן בין שתי המעצמות.
כמו באורפה ובמראש לוו חילופי השלטון באנטפ בעימותים עם התושבים, אשר התנגדו לצעד זה, בעיקר בשל נוכחותם של חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני.
החל בחודש ינואר 1920 התפתחו עימותים אלה למארבים על כוחות צרפתיים לאורך הדרכים המובילות מהעיר אל קרמאנמרש ואל קיליס, וגלשו עד מהרה למרי אזרחי מלא ולקרבות קשים שנמשכו בחלקים שונים של העיר במשך יותר משנה.
ב-8 בפברואר 1921 נכנעה גזיאנטפ לאחר 384 ימי קרב, ובו-ביום החליטה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה על שינוי שמה של העיר מ"אנטפ" ל"גזיאנטפ" (Gaziantep – "אנטפ הגיבורה").
מלחמת טורקיה–צרפת הסתיימה עם חתימת הסכם אנקרה, ב-21 באוקטובר 1921, וב-25 בדצמבר 1921 פינו הצרפתים את העיר.
באוגוסט 2016 ביצע ארגון דאעש פיגוע התאבדות בחתונה בגזיאנטפ, ובו נהרגו 57 איש.
זהו היה הפיגוע הקטלני ביותר בטורקיה מאז פיגוע ההתאבדות הכפול בהפגנה באנקרה באוקטובר 2015.
ב-6 בפברואר 2023, בשעה 04:17 (שעון טורקיה), התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 7.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט שהמוקד שלה היה מערבית לגזיאנטפ.
על פי הדיווחים נהרגו מעל 8,000 בני אדם ומעל 40,000 אנשים נפצעו.
אוכלוסיית העיר, שמנתה 45,000 איש בלבד בסוף המאה ה-19, מונה כיום יותר מ-2 מיליון תושבים, והיא אחת הערים הגדולות בטורקיה.
העיר הפכה בעשורים האחרונים של המאה ה-20 למרכז העירוני והכלכלי החשוב ביותר בדרום-מזרח טורקיה, בעיקר בזכות מיזם הפיתוח האזורי רחב ההיקף המוכר כפרויקט דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP).
בעיר אוניברסיטה שזכתה במעמד זה ב-1987.
בעיר שוכן המוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ, המכיל את אוסף הפסיפסים הגדול ביותר בעולם.
אוסף המוזיאון כולל ממצאים מאתרים ארכאולוגים מאזור גזיאנטפ וסביבתה.
אגף שלם במוזיאון הוקצה לעתיקות העיר הסלאוקית והרומאית העתיקה זאוגמה.
המטבח המקומי של גזיאנטפ שונה מהמטבח הטורקי הכללי עקב ההשפעה רבת השנים של ארמנים, כורדים והמסורות הקולינריות של העיר חלב הסמוכה, שהייתה מרכז אדמיניסטרטיבי חשוב עבור האימפריה הסלג'וקית והאימפריה העות'מאנית.
ניתן להבחין בהבדל משמעותי בתבשילי האורז המקומיים, המרק, הקבב, הקציצות ("קופטה"), ועוד.
המטבח המקומי נחשב גם לחריף יותר ביחס למטבח הטורקי הכללי, בעיקר בגלל שימוש נדיב בתבלין הפלפל החלבי לצד פפריקה.
גזיאנטפ ידועה במיוחד בבקלווה שלה, המוגשת במילוי פיסטוק טחון.
ככל הנראה, שף טורקי בשם סלבי גולו (Çelebi Güllü) הביא את המתכון לעיר לאחר שלמד להכין אותו בדמשק.
בשנת 2013 הכריזה הנציבות האירופית על הבקלווה של העיר גזיאנטפ (Antep Baklavası) כמוגנת על-ידי אינדיקציה גאוגרפית.
מאכל פופולרי נוסף באזור גזיאנטפ (וגם באורפה) הוא הלהמג'ון.
גזירה לאחור, תצורה לאחור, או בנייה לאחור היא תהליך מורפולוגי של יצירת לקסמה חדשה ("מילה" חדשה) באמצעות סילוקן של מוספיות ממשיות או משוערות.
גזירה לאחור מכונה גם "דו-כיווניות", הואיל והלקסמה הנוצרת בתהליך זה נוצרת בדרך של קיצור מילה, ולא בדרך של הלחם בסיסים או הרכבת מוספיות על בסיס קיים.
גזירה לאחור עשויה להיות זהה לניתוח-מחדש של אטימולוגיה עממית, כאשר היא נשענת על הבנה מוטעית של מורפולוגיית המילה הארוכה.
בשפה העברית תופעה זו נפוצה כאשר מנסים לשחזר את צורת היחיד על פי צורת הרבים.
כך מצורת הרבים גרוטאות נולדה המילה גרוטאה ומהריבוי של נמוש–נמושות, נולדה המילה נמושה.
גם שם הפרי פומלו עוות לפומלה, כתוצאה מגזירה לאחור.
"פרשייה" הוא גזירה לאחור מצורת הרבים "פרשיות"; ואולם זו בתורה אינה אלא צורת הרבים של "פרשה".
כלומר, במקרה זה, שויכה בטעות האות י' שבמילה "פרשיות" לצורת הבסיס, בעוד שלמעשה הייתה זו חלק ממוספית הרבים.
גזיבו (ובעברית: סוֹכֵכָה) הוא מבנה מסוג ביתן, לעיתים בצורת מתומן, המצוי בדרך כלל בפארקים, גנים, ושטחים ציבוריים מרווחים.
גזיבו הוא מבנה בודד ומקורה המצוי בגינה ופתוח לכל הצדדים.
תפקידו לספק צל ומקום מחסה, לעיתים משמש גם בתור מבנה נוי ואף מקום לנוח.
ישנם מבני גזיבו בגנים ציבוריים גדולים דיים כדי לשמש בימת הופעות או כמחסה מפני הגשם וחלקם כולל בריכה.
המונח "גזיבו" כולל מבנים נוספים כגון: פגודה, ביתן (פביליון), קיוסק, בלוודרה (ביתן תצפית), מבנה שטות, אלמבראס, פרגולה, רוטונדה.
מבנים כאלה הם פופולריים באקלים חם ושטוף שמש.
מאמרים רבים על גזיבו מצויים בספרות של ארצות רבות כגון סין, פרס העתיקה, ובתרבויות עתיקות נוספות.
ג'ורג' וושינגטון הקים מבנה קטן בגינתו עם שמונה צדדים במאונט ורנון.
תומאס ג'פרסון כתב ספר על גזיבו בשם: "בתי קיץ - או ביתנים".
ברוב המקרים המונח גזיבו משתלב עם המונח "נגרו".
בבריטניה או במדינות צפון אמריקה גזיבו בנויים בדרך כלל מעץ מכוסה חומרי קירוי סטנדרטיים, כגון רעפים.
מבני גזיבו מוקמים לעיתים בסגנון של אוהל הכולל בד מתוח.
ייתכן כי וילונות גזיבו משמשים כנגד חרקים מעופפים.
גזִייה היא כלי לחימום באמצעות גז בישול.
הגזייה משמשת לצורך בישול שדה בטיולים ובמחנאות.
את הגזייה ניתן להדליק באמצעות גפרורים או מצית.
על הלהבה שלה ניתן להניח מחבת או סיר קטנים בהם ניתן לבשל מזון.
בלון הגז הוא חלק הניתן להפרדה לצורך החלפה או מילוי מחדש של המכל.
גזור, העתק והדבק הן פקודות מחשב, הזמינות להפעלה על ידי המשתמש בממשק המשתמש של תוכנות רבות.
פקודות אלו מאפשרות למשתמש להעביר אובייקט (טקסט, תמונה, קובץ וכדומה) ממקור ליעד.
הפקודה גזור מוחקת את בחירתו של המשתמש מהמקור שבו נמצאה, ואילו פקודת העתק יוצרת עותק של מה שנבחר, בלי למחוק את המקור.
בשני המקרים, הפקודה הדבק תיצור עותק, במקום הנבחר, של מה שהועתק.
פעולת העתקת/העברת טקסט ממקום אחד לאחר במערכות מחשב, הייתה חלק אינטגרלי מעורכי הטקסט הראשונים.
מיד לאחר שהזנת הנתונים למחשבים עברה ממערכות המבוססות על כרטיסי ניקוב לקבצים מגנטיים (במהלך המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20) התווספו לעורכי הטקסט הראשונים פקודות אשר העניקו למשתמשים את היכולת לבצע את הפעולות הללו.
אף על פי שהמנגנון היה כבר בשימוש נרחב בעורכי טקסט מוקדמים, מדען המחשב לארי טסלר היה זה שהפך את פעולת "גזור והדבק" לפופולרית ביישומי עריכת טקסט במחשב בעת שעבד בזירוקס פארק בשנים 1974–1975.
חברת אפל עשתה שימוש נרחב בפעולות גזור והדבק במערכות ההפעלה והיישומים שבמחשבים ליסה (שיצא לראשונה לשווקים בשנת 1981) ומקינטוש (שיצא לראשונה לשווקים בשנת 1984).
אפל אפשרה לראשונה לבצע פעולות אלו על ידי לחיצה על מקש ה-Command בצירוף עם האות X (לגזירה), או עם האות C (להעתקה), או עם האות V (להדבקה).
שילובים אלו היו נוחים במיוחד שכן כל האותיות הללו ממוקמות זו לצד זו בקצה השמאלי של השורה התחתונה במקלדות בתקן QWERTY.
צירופי מקשים דומים שולבו בהמשך במערכות מחשב אחרות, ונכון להיום צירופי המקשים הללו הם הנפוצים ביותר ברוב עורכי הטקסט הגרפיים, מעבדי התמלילים, הדפדפנים ומערכות הקבצים הקיימים.
עריכת קבצים במערכות מחשב עשויה לכלול שימוש תכוף למדי בפעולות גזור/העתק והדבק.
רוב התוכנות מספקות מספר שיטות דומות לביצוע הפעולות הללו, אשר יכולות להיות שילוב של בחירה בפעולות הללו מתוך תפריטים נגללים, או בלחצנים הזמינים בסרגל הכלים של התוכנה.
המשתמש מסמן את האובייקט (טקסט או קובץ) אותו הוא מעוניין להעביר בשיטה מסוימת, לרוב על ידי גרירת העכבר מעל האובייקט שרוצים לסמן או על ידי לחיצה רציפה על המקש Shift תוך כדי שימוש במקשי החצים כדי להזיז את סמן הטקסט על המקטע שרוצים לסמן.
המשתמש מבצע פעולה "גזירה" על ידי שילוב של לחיצה על מקש ה-Ctrl + לחיצה על האות X (⌘+x במערכות מקינטוש).
מבחינה ויזואלית, שימוש בפעולה "גזירה" מעלים מיידית את האובייקט שנבחר מהמיקום הראשוני שלו.
צבעי הצלמיות של קבצים "גזורים" בדרך כלל משתנים כאינדיקציה שאותם הקבצים יהיו אלו שיועברו.
מבחינה מושגית, לאחר שהאובייקט נגזר הוא עובר למיקום חדש המכונה "הלוח".
הלוח בדרך כלל הוא בלתי נראה.
ברוב מערכות המחשב קיים רק "לוח" אחד, ובשל כך, ביצוע פעולת גזור והדבק נוספת תגרום להיעלמות של המידע שאוחסן בעבר בלוח.
לאחר מכן המשתמש צריך לבחור מיקום חדש אליו יועבר האובייקט שנגזר - בדרך כלל על ידי העברת הסמן למיקום זה באמצעות החצים במקלדת או באמצעות הקלקה על מיקום זה עם סמן העכבר.
פעולת ההדבקה מעבירה את האובייקט מהלוח למיקום החדש.
פעולת ההדבקה בדרך כלל איננה מסירה את האובייקט מהלוח: לרוב האובייקט עדיין נשאר זמין בלוח כאשר המשתמש רשאי להמשיך ולהכניס עותקים נוספים של האובייקט במיקומים אחרים.
המונח "העתק והדבק" מתייחס לשיטה הפופולרית והפשוטה של שכפול טקסט או נתונים מסוג כלשהם ממקור ליעד.
מונח זה מתייחס לפעולה אשר שונה מהפעולה גזור והדבק שכן בפעולה זו האובייקט במיקום המקורי איננו נמחק או מוסר.
הפופולריות של שיטה זו נובעת מהפשטות שלה ומהקלות שבה משתמשים יכולים להעביר נתונים בין יישומים שונים מבחינה חזותית - מבלי להזדקק לאחסן את המידע באופן פיזי על מנת לעשות כן.
פעולת ההעתקה בדרך כלל מתרחשת בממשק משתמש גרפי באמצעות הקלדה של צירוף המקשים Ctrl + C, או באמצעות שיטה אחרת, כגון לחיצה על אפשרות זו מתוך תפריט פנימי או על לחצן בסרגל כלים.
לאחר שהמשתמש העתיק את האובייקט לאזור של זיכרון המכונה ה"לוח", המשתמש יכול להדביק את התוכן של הלוח למיקום יעד כלשהו באמצעות צירופי מקשים Ctrl + V, או באמצעות שיטה אחרת, כגון לחיצה על אפשרות זו מתוך תפריט פנימי או על לחצן בסרגל כלים.
במערכות ווינדוס ולינוקס פעולה Cmd+X Ctrl+X גזור Cmd+C Ctrl+C העתק Cmd+V Ctrl+V הדבק
בשפה השתרש הביטוי "פלוני עשה 'העתק והדבק'" או "עשה Copy & Paste" שמשמעו הוא שהוא העתיק את הטקסט ללא קריאתו, ולא ביצע בו שום פעילת עריכה, ובפרט ניפוי שגיאות כתיב, דקדוק ותוכן.
ביטוי זה מתייחס להעתקת או שכפול טקסט ללא הבנת הטקסט וללא קריאה ביקורתית שלו.
כמו כן, נפוץ הביטוי "גזור ושמור" כביטוי לדבר נבואה שנאמר בין אחד ממשתפי שיח, אם כי משמעות זו הייתה נפוצה עוד לפני ימי המחשב ומקורה בהתייחס למאמרים, בעיקר מאמרי דעה, בעיתונות המודפסת.
גזיאנטפ בויוקשיר בלדייסי ספור קלוב (בטורקית: Gaziantep Büyükşehir Belediyesi Spor Kulübü) היא קבוצת כדורסל טורקית מהעיר גזיאנטפ, המתמודדת בליגת המשנה הטורקית.
הקבוצה הוקמה בשנת 2007 כשהערייה לקחה תחת חסותה את הקבוצה המקומית (גזיאנטפספור) שהייתה בליגה הטורקית השלישית, והתמודדה שנים ארוכות בליגה השנייה.
בסיום עונת 2011/12 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה.
בעונת הבכורה החלה חברת השטיחים "רויאל האלי" לאמץ את הקבוצה, שסיימה במקום התשיעי בטבלה ולא השתלבה בסדרות הפלייאוף.
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 2013/14 בשלב הבתים של היורוצ'לנג'.
הקבוצה מארחת לעיתים באולם הקטן קאמיל אוצ'ק המכיל 2,500 מקומות.
ולעיתים באולם הגדול סהינביי ארנה המכיל 6,400 מקומות.
מועדון הכדורגל גזיאנטפספור הוא מועדון כדורגל טורקי מהעיר גזיאנטפ, ששיחק בליגה הטורקית השלישית.
צבעי המועדון הם אדום ושחור וכינויו הוא "הבזים".
החל משנת 2017 עורכת הקבוצה הבכירה של המועדון את משחקיה הביתיים באצטדיון גזיאנטפ שמונה 35,574 מקומות ישיבה.
לפני כן שימש את הקבוצה אצטדיון גזיאנטפ קאמיל אוקאק, שמונה 16,981 מקומות ישיבה.
בעונת 2001/2002 פגשה בסיבוב הראשון של גביע אופ"א את הקבוצה הישראלית הפועל תל אביב.
המשחק הראשון בבלומפילד, הסתיים בהפסד 1-0 להפועל משער עצמי בדקה ה-90. משחק הגומלין, שהתקיים באצטדיונה של גזיאנטפספור, הסתיים בתוצאה 1-1 וגזיאנטפספור הודחה מהטורניר.
בעונת 2003/2004 הקבוצות נפגשו בשנית, אך הפעם גזיאנטפספור הדיחה את הפועל תל אביב לאחר שניצחה 1-0 בבית, וסיימה בתיקו אפס בחוץ.
היא סיימה את דרכה בטורניר זה בשלב בשלישי לאחר שהודחה בידי רומא האיטלקית אף על פי שניצחה בביתה.
באביב 2020 המועדון הודיע על פשיטת רגל.
גזטה די אמסטרדם (ספרדית: Gazeta de Amsterdam) היה עיתון בשפה הספרדית שיצא לאור באמסטרדם בין 1672 לכל המאוחר ועד 1702 לכל הפחות.
היה זה העיתון היהודי הראשון בהיסטוריה המתועדת, והוא נקרא בקרב קהילת צאצאי המראנוס ברפובליקה ההולנדית.
מעט ידוע בוודאות על ה"גזטה".
המהדורה הישנה ביותר שנמצאה בארכיבים היא מ-12 בספטמבר 1672, ולא ידוע מתי יצא גיליון הפתיחה שלו.
המהדורה המאוחרת ביותר היא מ-22 במאי 1702. המוציא לאור היה דוד די קסטרו טרתס (1698 – 1630), שנולד בפורטוגל למשפחת אנוסים שנמלטה לאמסטרדם ושבה ליהדותה כשהיה בן עשר.
ה"גזטה" נדפס בספרדית, שפתם של בני הקהילה המשגשגת שמנתה יותר מ-4,000 נפש, אם כי נמצאו כמה גליונות באיטלקית מ-1673. לא ברור אם ההדפסה באיטלקית הייתה מאפיין קבוע וכמה זמן נמשכה.
העיתון גם לא יצא במתכונת קבועה: לעיתים הודפסו מהדורות מדי שבוע, ולעיתים קרובות היו מרווחים ארוכים בין כל אחת.
ה"גזטה" עסק בעיקר בחדשות מסחר וספנות, והעתיק לרוב ידיעות מכתבי-עת נוצריים אם כי היו לו כנראה גם כתבים משלו.
צוות העובדים היה יהודי כולו.
לצד טרתס, עבדו יוסף ושמעון ויצנהויזן, יעקב די קורדובה, יששכר בן אליעזר וגר הצדק משה בר אברהם אבינו.
טרתס היה אחד המוציאים-לאור היהודיים החשובים של זמנו, ובבית-הדפוס בבעלותו יצאו ספרים רבים.
הוא אף הדפיס את העיתון היהודי השני בהיסטוריה, ה"קורנט" היידישאי.
אף שה"גזטה" פתח, ככל הידוע, את תולדות העיתונות היהודית, הוא פנה לקהל הכללי ואין ספק שסוחרים נוצרים הרבו לקרוא אותו.
הוא כיסה באופן מפורט את זמני הגעת שיירות הסוחר מיתר ארצות השפלה ומאירופה, פרטים הנוגעים לשודדי ים ודרישות הכופר שהעלו תמורת פדיון שבויים שנפלו בידם, מכירת סחורות שהגיעו מהעולם החדש ואסיה וכיוצא בזה.
ידיעות פוליטיות שלא היו קשורות ישירות למסחר היו נדירות יותר.
גזי כהן (נולד בבגדאד ב-1938) הוא מרים משקולות ישראלי, ייצג את ישראל באולימפיאדת רומא (1960).
כהן נולד בעיראק וגדל במשפחה בת עשר אחים ואחיות.
למחיתו עבד ככורך ספרים במדפיס הממשלתי.
ביולי 1959 השתתף כהן לראשונה בתחרות בינלאומית במסגרת 'משחקי אסק"א' שנערכו בלינץ שבאוסטריה.
בתחרות זו הרים 272.5 ק"ג (בשלושת סגנונות ההרמה יחד) וזכה במקום הראשון במשקל נוצה מתוך 27 מתחרים.
בשנת 1960 השתתף כהן באולימפיאדת רומא והתחרה במשקל נוצה.
באליפות העולם בהרמת משקולות שנערכה בווינה ב-1961 השווה כהן את שיאיו במשקל קל בלחיצה (100 ק"ג) ובדחיקה (122.5 ק"ג) וקבע שיא חדש בהנפה (92.5 ק"ג) ובקרב שלוש (315 ק"ג)
גזטפה (בטורקית: Göztepe Spor Kulübü או .Göztepe S.K) הוא מועדון כדורגל טורקי מהעיר איזמיר שבטורקיה, המשחק בליגת העל הטורקית.
גוזטפה נוסדה ב-14 ביוני 1925 בגוזטפה שבאיזמיר.
גוזטפה זכתה בתואר הלאומי הראשון בעידן טרום הליגה הטורקית הפעילה כיום.
היא זכתה באליפות טורקיה בכדורגל בשנת 1950, וסיימה כסגנית אלופה בשנת 1942.
בעונה שלאחר מכן הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע לאחר שגברה על קארדיף סיטי ועל ראסינג אף.
יוניון לוקסמבורג, עד שהודחה ברבע הגמר לרומא.
מתחילת שנות ה-80 עד סוף שנות ה-90 שיחקה הקבוצה בליגת המשנה הטורקית, ומתחילת שנות ה-2000 עד עונת 2016/2017 התנדנדה הקבוצה בין ליגת המשנה לליגה השלישית, כולל עונת 2008/2009, אז שיחקה בליגת החובבים.
בתום עונת 2017/2028 הבטיחה את חזרה לליגת העל, לראשונה מאז עונת 2002/2003, לאחר שגברה בגמר הפלייאוף על אסקישהירספור בפנדלים.
הקבוצה נשרה חזרה לליגת המשנה בסיום עונת 2021/2022.
באוגוסט 2022, חברת ההשקעות Sport Republic שבסיסה בלונדון רכשה 70% ממניות המועדון.
בעונה המלאה הראשונה תחת הבעלות החדשה, עונת 2022/2023, סיימה הקבוצה במקום ה-7 בליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן שבה הקבוצה לליגת העל.
גזים סלמאני הידוע יותר בשם הבמה שלו, רזאר הוא מתאבק הולנדי ממוצא קוסוברי-אלבני, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw.
סלמאני הוא ממוצא קוסובו אלבני, שגדל באויזן, הולנד.
הוא החל להתאמן בג'ודו מגיל 4, כשבגיל 12 עבר לקיקבוקסינג והחל להתאמן באמנויות לחימה משולבות לצד אחיו, אגזון, בגיל 15. סלמאני הפך לאלוף קיקבוקסינג במשקל כבד לאחר שהתחרה בטורניר של שמונה משתתפים בברמרהאפן, גרמניה.
סלמאני זומן למבחני כניסה בדובאי, וזאת הייתה החלטה של ויליאם ריגל האם להחתים אותו לחוזה ב-WWE.
בחודש מאי 2015 דווח שסלמאני חתם על חוזה עם ה-WWE והחל להתאמן במתחם ה-Performance Center.
את הופעת הבכורה שלו בזירה ערך ב-30 בינואר 2016 באירוע שלא שודר לטלוויזיה כחלק מהתוכנית NXT שהתקיימה בפלורידה, כשהוא מפסיד לג'וש וודס.
בפברואר 2016 סלמאני צוות לסאני דינסה ובחודש אפריל הם נודעו בשם Authors of Pain (בקיצור AOP ובתרגום לעברית: "יוצרי הכאב").
השניים ערכו את הופעת הבכורה הטלוויזיונית בחודש יוני באירוע NXT TakeOver: The End לאחר קרב על אליפות הזוגות של NXT, כשהם תקפו את אלופי הזוגות לשעבר, צ'אד גייבל וג'ייסון ג'ורדן (אמריקן אלפא), ולאחר מכן יוצא אל הזירה המנג'ר שלהם, פול אלרינג.
ב-24 באוגוסט שונה שמו של סלמאני שונה לרזאר, בעוד השם של דינסה שונה לאקאם.
הזוג התחרה בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס וזכו בו לאחר שניצחו בגמר את הזוג TM-61 כחלק מהאירוע NXT TakeOver: Toronto.
באירוע NXT TakeOver: San Antonio, שנערך ב-28 בינואר 2017, השניים ניצחו את ג'וני גרגאנו ותומאסו צ'אמפה (הידועים בתור #DIY) וזכו באליפות הזוגות של NXT.
הם הגנו בהצלחה על התארים באירוע NXT TakeOver: Orlando בקרב הדחות משולש נגד #DIY ונגד הריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון) לאחר ששניהם הדיחו את שתי הקבוצות האחרות.
באירוע NXT TakeOver: Chicago התחרו בקרב המרכזי של הערב נגד #DIY בקרב סולם ושמרו על התארים.
באירוע NXT TakeOver: Brooklyn III, שנערך ב-19 באוגוסט הצמד הפסיד את התארים לקבוצת SAnitY (אריק יאנג ואלכסנדר וולף).
ב-17 בינואר 2018 השניים ניצחו את הסטריט פרופיטס (אנג'לו דוקינס ומונטז פורד) בקרב שקבע את זהות הזוג שיתאבק על אליפות הזוגות נגד אלופי הזוגות מקבוצת The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי) שייערך באירוע NXT TakeOver: Philadelphia.
באירוע זה AOP לא הצליחו להשיב אליהם את התואר לאחר שאוריילי הצמיד את אקאם לניצחון.
ב-7 במרץ AOP גברו על TM-61 במסגרת רבע הגמר של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס.
ב-28 במרץ AOP ניצחו בחצי הגמר של הטורניר את הסטריט פרופיטס והעפילו לגמר נגד רודריק סטרונג ואלוף בריטניה של ה-WWE, פיט דאן.
בגמר, הקרב נגמר ללא תוצאה זאת הודות להפרעה מצידם של קייל אוריילי ואדם קול מקבוצת Undisputed Era, מה שהוביל את הג'נרל מנג'ר, ויליאם ריגל, לקבוע קרב בין שלוש הקבוצות באירוע NXT TakeOver: New Orleans, כשהזוג המנצח בקרב יזכה גם בגביע לזכר דאסטי רודס וגם באליפות הזוגות של NXT.
ב-9 באפריל יממה לאחר האירוע רסלמניה 34 במסגרת התוכנית Raw, ערכו ה-Authors of Pain את הופעת הבכורה שלהם ברוסטר הראשי, ביחד עם המנג'ר שלהם, פול אלרינג.
השניים נענו לאתגר שהציבו בפניהם הית' סלייטר וריינו, ואף ניצחו את האחרונים.
לאחר הקרב אקאם ורזאר אמרו לאלרינג להישאר מאחור, סימן לכך שהוא לא ינהל אותם יותר בעתיד.
שבוע לאחר מכן התאבקו שוב נגד סלייטר וריינו וגברו עליהם.
ב-30 באפריל השניים ניצחו זוג מקומי מקנדה (התוכנית התקיימה במונטריאול).
אקאם ורזאר נעדרו מן המרקע לתקופה של כחודשיים עקב חוסר ברעיונות לשלב אותם בתוכנית, אך ב-25 ביוני השניים חזרו כאשר הם גברו על זוג מקומי.
לאחר מכן, אקאם ורזאר ניצחו את טייטוס וורלדוויד (טייטוס אוניל ואפולו קרוז) בשתי תוכניות, גם ב-2 ביולי וגם ב-16 ביולי.
ב-6 באוגוסט, רזאר גבר על טייטוס אוניל בקרב יחידים.
ב-13 באוגוסט, אקאם ורזאר שיתפו פעולה עם מוג'ו ראולי בקרב שלושה נגד שלושה והפסידו לטייטוס אוניל, אפולו קרוז ובובי רוד.
שבוע לאחר מכן, אקאם ורזאר גברו פעם נוספת בקרב זוגות על טייטוס וורלדוויד.
ב-3 בספטמבר, השניים ניצחו זוג מקומי, כשהמנג'ר שלהם היה הג'נרל מנג'ר של התוכנית 205 לייב, דרייק מאבריק.
ב-24 בספטמבר, השניים הצטוותו לשורות ברון קורבין וביחד הם הפסידו לקבוצת ה"מגן" (דין אמברוז, רומן ריינס וסת' רולינס).
ב-29 באוקטובר, אקאם ורזאר התחרו בקרב זוגות משולש נגד בובי רוד וצ'אד גייבל ונגד האסנשן (קונור וויקטור) בקרב שבו רוד וגייבל ניצחו.
ב-5 בנובמבר, אקאם ורזאר ניצחו את סת' רולינס בקרב האנדיקאפ 2 נגד 1 וזכו באליפות הזוגות של Raw.
במופע המקדים לאירוע הרויאל ראמבל, שנערך ב-27 בינואר, רזאר הצטוות לשורות סקוט דוסון ויחדיו הם הפסידו לאלופי הזוגות של Raw, בובי רוד וצ'אד גייבל.
PWI דירג אותו במקום ה-211 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2018
אליפות הזוגות של Raw (פעם אחת) - עם אקאם