tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינה מתמטית, אפשר לבנות בנקל תיבות בכל ממד.
התיבה החד-ממדית אינה אלא קטע ישר; התיבה הדו-ממדית היא מלבן, והתיבה ה-n-ממדית היא מכפלה קרטזית של n קטעים:
לתיבה כזו יש קודקודים, צלעות, פאות דו-ממדיות, ו- פאות k-ממדיות, ובפרט פאות -ממדיות, שכל אחת מהן תיבה מהממד המתאים.
תיאמת (או תיהמת) במיתולוגיה המסופוטמית היא אלת הים הקדומה ואם הדור הראשון של האלים.
השם "תיאמת" קשור, ככל הנראה, למילה האכדית "tâmtu" המציינת ים ומקבילה למילה העברית "תהום".
יש חוקרי מקרא הטוענים כי המושג המקראי "תהום" והביטוי המקראי תהו ובהו קשורים אל האלה תיאמת.
תיאמת מחליטה לנקום את מותו של אפסו ומכריזה מלחמה על מחנה האלים שהיו שותפים למותו.
היא בוראת 11 מפלצות שיסייעו לה במלחמתה, ממנה את בנה קִינְגוּ לפקד על צבאה ומפקידה בידיו את לוחות הגורל.
האלים נחרדים וחוששים להתעמת עם תיאמת, אך מרדוך, בנו של אאה, מסכים להתייצב נגדה, ובתנאי שהאלים ימליכו אותו למלכם.
תיאמת - עמקיא - אומורוקה
הישות הקדומה עמקיא מפורשת כ: "המצולה העמוקה", "העמוק", "מעמקים" "האוקיינוס" ומוסבר שפירוש המילה הוא גם "הירח".
המלחמה של האל באלוס היא מול עמקיא ומול אלמנטים של המהות הנשית, שכן כל האלמנטים אלו של אוקיינוס, מים ומעמקים, חושך וירח מוגדרים כאלמנטים הקשורים לצד הנשי.
(מה שמוגדר בפילוסופיה של המזרח הרחוק כצד היין)
יש אשורולוגים וחוקרי מקרא הטוענים כי המושג המקראי "תהום" והביטוי המקראי תהו ובהו קשורים אל האלה תיאמת, כשהמקרא משתמש בו או מתפלמס איתו.
תיארוך אשלגן-ארגון או "תיארוך K-Ar" הוא שיטת תיארוך רדיומטרי אשר נועדה לתיארוך חומרים.
שיטת "אשלגן-ארגון" משמשת למציאת גילם של חומרים אשר בהרכבם הכימי מצוי היסוד כימי אשלגן, דוגמת נציץ, מינרלי חרסית, סלעי התאדות דוגמת מלח בישול, וטפרה – כלל החומר הנפלט מהר געש בעת התפרצות געשית ונופל לקרקע.
כאשר מדובר בסלעים ממוצא מגמטי אין אפשרות להשתמש בשיטה המקובלת של התיארוך הרדיומטרי תיארוך פחמן-14, שכן בבזלת אין פחמן.
ברם, הבזלת מכילה מעט אשלגן.
אחד האיזוטופים של אשלגן 40K הוא חומר רדיואקטיבי טבעי וקיימת התמרה קבועה ויציבה שלו, על ידי לכידת אלקטרון תוך פליטת קרינת גמא לאיזוטופ של הגז האציל ארגון - 40AR.
ההתמרה איטית מאוד - זמן מחצית החיים של האיזוטופ הרדיואקטיבי - הוא מיליארד ורבע שנים.
קיימת הבעיה כיצד להפיק אותו שכן, גז הארגון נוצר בתוך הסלע החל מרגע התגבשותו.
בתוך הסלע הוא נלכד בתוך שריגי הגבישים של הסלע.
לשם כך יהיה עלינו להמיס את השריגים ולשחרר את הגז.
קביעת גיל הבזלת נעשית בשיטה הבאה:
התכת הבזלת בחום גבוה, למעשה נחזיר אותה למצב של לבה.
היחס בין אשלגן 40K לבין 40AR תאפשר לחשב את הזמן שעבר מאז התגבשות הסלע, כלומר את גיל הבזלת מאז שיצאה לקרום כדור הארץ.
גיל שייקבע בשיטה זו נקרא "גיל רדיגני".
הגיל הרדיוגני של בזלת הכיסוי
מדידות שנעשו בסביבות בקעת כנרות העלו כי גיל גג בזלת הכיסוי בממוצע הוא 4.29 מיליוני שנים +- 0.18, לפי הפירוט כדלקמן:
תיארוך הוא פעולה, במגוון שיטות, לשם קביעת גילם של שרידים מהעבר – כגון סלעים, מינרלים, מאובנים, ממצאים ארכאולוגיים וביולוגיים; אירועים – כמו רעידת אדמה, שבר או מחדר; או תהליכים – הצפה (של ים), המסה, או התמרה.
הפועל גזור השם "תִּאֲרֵךְ" (במובן קבע תאריך) הוא חידושו של המילונאי ראובן אלקלעי (לפי הכתוב במילונו).
תיארוך רדיומטרי כולל שיטות שונות המבוססות על ידיעת קצב הדעיכה הרדיואקטיבית של איזוטופים טבעיים, ושיעורו של קצב זה בעת המדידה.
תיארוך פחמן-14 – משמש לתיארוך ממצאים גאולוגיים וארכאולוגיים שיש בהם חומרים אורגניים, יעיל לתיארוך עד טווח של כ-60,000 שנים.
תיארוך אורניום-תוריום – משמש לתיארוך ממצאים מבוססי פחמן לטווחים של מאות אלפי שנים.
תיארוך אשלגן-ארגון – משמש לתיארוך סלעים ומינרלים בטווח ארוך של מיליוני שנים.
נגזרת של שיטה זו היא תארוך ארגון-ארגון, המשמש לתיארוך של גילים צעירים יותר.
תיארוך רובידיום-סטרונציום אינו מדויק כמו תיארוך אורניום-עופרת, עם טעויות של 30 עד 50 מיליוני שנים עבור דגימה בת 3 מיליארדי שנים.
תיארוך באמצעות טבעות עצים (דֶּנְדְּרוֹכְּרוֹנוֹלוֹגְיָה) היא שיטה המבוססת על מדידות עוביין של טבעות עצים שנתיות.
שיטה זו מאפשרת דיוק התארוך ברמה של שנה בודדת ולכן היא מדויקת בהרבה לעומת תארוך רדיומטרי לטווחים הרלוונטיים.
נכון לשנת 2020, נתוני טבעת עצים מתוארכים עבור חלק מהאזורים בחצי הכדור הצפוני וזמינים 13,910 שנים אחורה לפני זמננו, כלומר עד תחילת האלף ה-12 לפנה"ס.
שימוש בגזעי עצים שהתקיימו ביניהם חפיפות היוצרים יחד רצף ארוך בזמן מאפשר קביעת גיל של ממצאי עץ בחפירות אריכאולוגיות.
תארוך טבעות עצים באמצעות דנדרוכרונולוגיה משמש כ"עמוד השדרה העיקרי" של כיול פחמן רדיואקטיבי לפרקי הזמן שבהם זה אפשרי (כמעט 14 אלף שנה).
תיארוך חומצות אמינו – תארוך באמצעות שינוי היחסים בין תצורות שונות של חומצות אמינו המשתנות מרגע מות האורגניזם.
טיפולוגיה – קביעת גילם של ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו באתרים שונים, על פי טיפוסי כלים שזוהו כמאפיינים תקופות מסוימות.
סטרטיגרפיה – שיטת תיארוך ארכאולוגי המתבססת על ההנחה ששרידי תרבות האדם מצטברים באתר זה על גבי זה, כאשר השרידים הקדומים מצויים מתחת לשרידים המאוחרים להם.
מגנטוסטרטיגרפיה – טכניקת מתאם גיאופיזית המשמשת לתיארוך רצפים מסלעי משקע וולקניים.
השיטה פועלת על ידי איסוף דגימות וניתוחן כדי לקבוע את הקוטביות של השדה המגנטי של כדור הארץ בזמן שנוצרה השכבה.
מאובן מנחה – מאובן של בעל חיים או צמח שהתקיים בתפוצה גאוגרפית רחבה אך שרד זמן קצר יחסית, והימצאותו מאפשרת לתארך שכבות גאולוגיות.
בארכאולוגיה משמש המונח לציון סגנון או טכנולוגיה המאפיינים תקופה או תרבות ארכאולוגית מסוימת.
כרונוסטרטיגרפיה – ענף הסטרטיגרפיה החוקר את גילאי שכבות הסלע ביחס לזמן.
היפוך גאומגנטי – חקר השינוי בשדה המגנטי של כדור הארץ, שמאפשר לתארך משקעים לפי כיוון הקוטביות.
תיארוך אובסידיאן באמצעות מִיוּם היא שיטת תיארוך גאוכימית המשמשת לקביעת גילם המוחלט או גילם היחסי של חפצים ארכאולוגיים עשויים מאובסידיאן.
השיטה מתבססת על תכונתו של האובסידיאן להתבלות באמצעות מיום מינרלי, המתרחשת עקב ספיחת מולקולות מים.
השיטה משמשת בין היתר לתיארוך זרמי זכוכית ריוליטית שהתפרצה לפני 200 שנים ועד 200,000 שנים.
תיארוך באמצעות מיום מתבסס על רצועות עתירות מים באובסידיאן, שעומקן עולה ככל שגילן עולה.
ניתן לזהות את חזית המיום באמצעות שינויים חדים במקדם השבירה הנראים בשוליים הפנימיים של רצועות המיום.
חזית המיום צפופה יותר מהחומר הלא ממוים בתוך הסלע, וקיימים ביניהם הבדלים אופטיים אותם ניתן לראות בשקפי הסלע במיקרוסקופ.
שקפים אלה נפרסים בזווית ישרה לפני השטח, כך שניתן לבחון היטב את רצועות המיום.
המיום באובסידיאן מתחיל בעת חשיפתו לפני השטח – בעקבות סדיקה, בליה, סחיפה, שחיקה קרחונית או חציבה, ומתפתח ברצועות הדרגתיות מן השוליים החשופים אל תוך הסלע.
יתרון בולט של השיטה הוא מחירה הנמוך ופשטותה.
אובסידיאן הוא סלע געשי, סוג של זכוכית געשית הנוצר מהתקררות מהירה של לבה פלסית.
בסלע נעשה שימוש מגוון – כלי נשק, כלי עבודה ואבני חן.
אובסידיאן נפוץ מאוד באתרים ארכאולוגיים רבים, תפוצה שתבעה פיתוח שיטה לתיארוכו.
המחקרים הגאוכימיים הראשונים באובסידיאן נערכו בצוק האובסידיאן בפארק הלאומי ילוסטון.
הצוק שיחק תפקיד חשוב בהתפתחות וביישום טכניקות ניתוח גאופיזיות וגאוכימיות לזיהוי חומרים באתרים ארכאולוגיים, לאחר שזוהה כמקור לאובסידיאן שנמצא בתחומי המחייה הנרחבים של תרבות הופוול – תרבות שאיגדה שבטים ממערב קנדה ועד דרום-מזרח ארצות הברית בתקופה שהחלה בשנת 200 לפנה"ס והסתיימה בשנת 500 לספירה.
בשנת 1948 החלו שני גאולוגים מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית – אירווינג פרידמן ורוברט סמית – להבין את האפשרויות הגלומות באובסידיאן ככלי לתיארוך.
ב-1960 פרסמו השניים את "A New Method Using Obsidian Dating" בשני חלקים: הראשון מפרט את שלבי התפתחותה של השיטה, והשני – את תוצאות התיארוך של אובסידיאן מאזורים גאוגרפיים שונים.
בשלבים הראשונים בדקו החוקרים האם התפתחות והתקדמות שולי המיום התרחשו בקצב אחיד או לא.
לצורך זה בוצעו מחקרים גאוכימיים שבדקו את השפעתם של גורמים חיצוניים וסביבות גאולוגיות שונות על קצב המיום, וכן השוואת גילים ארכאולוגיים ידועים של הדגימות.
אלה נפרסו לשקפים דקים ונבדקו במיקרוסקופ.
בדיקת הדגימות העלתה כי קיימים גורמים המשפיעים על קצב המיום:
יכולת ספיחה – תכולת המים באובסידיאן נמוכה מאוד – 0.1%–0.3%, ומגיעה לרוויה בריכוז של 3.5%.
קצב הפעפוע – בחומרים רבים קצב הפעפוע הדרגתי, ואילו באובסידיאן חזית הפעפוע חדה ואחידה למדי.
צבע – גם באזורי אקלים דומה התגלה הבדל בקצב המיום, הנובע מצבעו של האובסידיאן ומספיגת החום שלו.
הרכב האובסידיאן – הרכבו של הסלע אינו קבוע, ושינוי במרכיביו השונים (בעיקר תכולת הסיליקה) משפיעים על צבעו ועל יכולת הספיחה שלו.
לחות יחסית – כמות המים הזמינה בסמיכות לאובסידיאן משפיעה על קצב התרחשות המיום.
התאדות – קצב התאדות המים בשכבות החיצוניות של הסלע החשוף משפיע על אספקת מים לשכבות הפנימיות.
טמפרטורה – השפעת הטמפרטורה על קצב המיום התגלתה כחשובה ביותר: באזורים קרים דוגמת אלסקה התגלה קצב של 0.11 מיקרון2 לשנה, ואילו באזורים טרופיים – 0.36 מיקרון2 לשנה.
מיקום – אובסידיאן, בעיקר שחור, החשוף לקרני השמש סופג חום רב יותר מזה המצוי בתת-הקרקע.
שרפה – חשיפתם לאש של מוצרים העשויים אובסידיאן עשויה לגרום להתכה, סדיקה ושינויים בהרכב ובמבנה, וכתוצאה מכך להשפיע על תוצאות הבדיקה.
סחיפה ובליה – אלה עשויות להסיר רצועות מיום ולפגום בהערכת קצב התפתחותו.
מגוון גורמים אלה – פנימיים וחיצוניים – עשויים לפגום בחישוב קצב המיום, ומהווים את חסרונה של השיטה.
חיסרון נוסף נובע מאופן השימוש בחפצים העשויים מאובסידיאן, ובעיקר מחידוד חוזר ונשנה שלהם במרחק של מאות ואלפי שנים – המסיר רצועות מיום הנחוצות לתיארוך.
חישוב קצב המיום של מוצרי אובסידיאן מסתמך בין היתר על השוואה לתיארוך ארכאולוגי של האתרים בהם נמצאו.
השוואה זו נובעת מתוך ההבנה, כי גושי האובסידיאן ששימשו ליצירתם – נחשפו באותה עת.
התיארוך הארכאולוגי התבצע באמצעות מתאם עם מתחמים ארכאולוגיים, תיארוך פחמן-14, הערכות גאוכרונולוגיות, תיארוך טבעות עצים ומידע היסטורי.
בשנת 2003 נעשה פיתוח על שיטת התיארוך, הנעזר בספקטרומטר מסה של יונים משניים (Secondary ion mass spectrometry – SIMS) למדידת רצועות המיום.
השיטה החדשה נקראת "SIMS-SS" ומתבססת על רוויה בפני השטח (SS – surface saturation).
היא מתבצעת באמצעות ניתוח ההרכב של משטחים מוצקים באמצעות דילוג אלומת יונים ממוקדת על המשטח וניתוח היונים הנפלטים ממנו.
יונים משניים אלה מנותחים בספקטרומטר מסות על מנת לקבוע את הרכב היסודות, האיזוטופים והמולקולות של פני השטח.
שיטה זו רגישה מאוד ומסוגלת לזהות יסודות המצויים בטווח של אחד למיליארד.
שיטה זו פותחה על ידי יואניס ליריציס (Ιωάννης Λυριτζής), פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה האגאית במיטילנה, יוון, ומיושמת ברחבי העולם.
תיארוך איזוכרון היא שיטת תיארוך רדיומטרי המשמשת לתיארוך של סלעים.
השיטה מיושמת לעיתים על סלעים מחוץ לכדור הארץ, כמו מטאוריטים.
היתרון בשיטה זו הוא שאין צורך להניח את כמותו המקורית של איזוטופ הבת.
למעשה, באמצעות השיטה ניתן להעריך את כמותו המקורית של יסוד הבת.
השיטה דורשת שלתוצר ההתפרקות יהיה איזוטופ יציב נוסף לזה שאליו דועך איזוטופ האב.
דגימות ממינרלים שונים נלקחות מהסלע.
בכל דגימה נמדדות כמות איזוטופ האב (יסומן P), איזוטופ הבת (יסומן D), ואיזוטופ אחר מאותו יסוד של איזוטופ הבת (יסומן Di).
התוצאות נכתבות בגרף שבו ציר ה-x הוא היחס וציר ה-y הוא היחס .
אמור להתקבל קו ישר ומשיפועו ניתן לחשב את גיל הסלע.
בתהליך היווצרותו של הסלע, חומרים מתקבצים במינרלים לפי תכונותיהם הכימיות.
מכיוון ששני האיזוטופים של אותו יסוד מגיבים כימית באופן דומה, היחס יהיה זהה בכל הדגימות.
בכל דגימה תתקיים המשוואה הבאה:
Di הוא איזוטופ אחר של יסוד הבת.
ΔPt הוא כמות איזוטופ האב שהתפרקה במהלך זמן t.
ניתן להוכיח משוואה זו באמצעות אלגברה פשוטה.
במשוואה זו ישנו גורם אחד שאי אפשר למדוד אותו ישירות והוא ΔPt.
הגורם הוא כמות איזוטופ הבת שמוצאים בזמן המדידה, ו- הוא כמות איזוטופ האב שמוצאים בזמן המדידה.
אם נחשוב על משוואה זו כמשוואה בשני נעלמים, ו-, נקבל משוואה ליניארית שהשיפוע שלה הוא , והוא ניתן למדידה בקלות.
מהיחס הזה ניתן לחשב את גיל הסלע כמו בכל שיטת תיארוך רדיומטרי.
בפרט, לאחר זמן מחצית חיים אחד, , כלומר כמות איזוטופ האב שנשארה שווה לכמות איזוטופ הבת, והשיפוע יהיה 1.
תיאטרונטו הוא פסטיבל תיאטרון ישראלי להצגות יחיד (מונודרמה) המתקיים בתל אביב-יפו החל משנת 1990, ואחד מפסטיבלי הפרינג' הבולטים והוותיקים בישראל.
בפסטיבל נוצר דיאלוג ישיר בין השחקן היחיד לקהל.
שם הפסטיבל מצביע על מטרתו.
הֶלחֵם המילים תיאטרון + נטו, מכוונים להצגה הנשענת, בדומה לימיו הראשונים של התיאטרון, על המילים הכתובות ויכולתו של שחקן לעורר אותן לכדי סיפור והצגה.
תיאטרון זה נעדר פירוטכניקה ועזרים מתקדמים שילוו אותו.
התיאטרונטו מתקיים בכל שנה בחודש אפריל במהלך חול המועד פסח, ובמרכזו מתקיימת תחרות שאל שלביה הסופיים מגיעות הצגות בודדות.
יוזם ומנכ"ל הפסטיבל הוא יעקב אגמון שצוטט באשר למשנתו על ייחודיות התיאטרונטו:
הפסטיבל נוסד בשנת 1990, ביוזמתו של יעקב אגמון, בשיתוף עם התיאטרון הקאמרי, הבמאי אילן רונן, עמותת אמנות לעם, וקרן "מפעלות דיסקונט לתרבות ואמנות".
בשנה הראשונה עלו 14 הצגות במשך 3 ימים.
בשנים הראשונות התקיים הפסטיבל במרכז סוזן דלל בנווה צדק.
בשנת 1995, עם מינוי אגמון לניהול תיאטרון הבימה, נדד יחד איתו גם הפסטיבל והפך למזוהה עם הבימה.
בשנת 2000 הוחלט להפסיק את הפסטיבל מחוסר תקציב, אך הוא חזר שנתיים אחר כך ב-2003.
בשנת 2005, לאחר פרישתו של אגמון מהבימה, חזר הפסטיבל לסוזן דלאל.
בשנת 2007 עבר לשנה אחת לעכו, ביוזמת עיריית עכו, שסיפקה את רוב התקציב לפסטיבל בשנה זו.
החל משנת 2008 הוא מתקיים במתחם יפו העתיקה בשיתוף עם הנמל והתיאטרון הערבי-עברי.
בשנת 2009 התרחב הפסטיבל ונוספה לו תחרות להצגות ילדים כחלק מהתיאטרונטו הכללי.
משנת 2011 הרחיב הפסטיבל את פעילותו הבינלאומית והעלה גם הצגות יחיד אורחות מרחבי העולם.
בשנת 2012, נערך הפסטיבל במתחם יפו העתיקה ונעשה ניסיון ראשון לשלב ערב מחול בתוכנית האמנותית.
בשנת 2020, בוטל הפסטיבל בעקבות מגפת הקורונה.
לפני מותו, ביקש אגמון מגילה אלמגור רעייתו להמשיך ולנהל את הפסטיבל.
הפסטיבל הראשון בניהולה התקיים ביפו העתיקה ובעכו העתיקה ב-2021.
פרס התיאטרונטו ע"ש נסים עזיקרי
הפסטיבל מעניק את "פרס התיאטרונטו" על שם נסים עזיקרי (ממומן על ידי קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ופרויקט מת"ן) לאמנים שנבחרים על ידי חבר שופטים.
1990 - זכה בפרס הראשון רמי הויברגר, על משחקו בהצגה "תעתועון" שכתב יצחק בן-נר ועיבד וביים אילן תורן.
פרס שני ניתן ליהודה אלמגור מתיאטרון החאן על הצגתו "הגמד".
השופטים ציינו לשבח את שלושת השחקנים ארנון צדוק, דודו אלהרר ויוסי גינסברג.
צוות השופטים כלל את: עדה בן-נחום, הדה בושס, ודן אלמגור.
1991 - חולקו שני פרסים ראשונים על־שם נסים עזיקרי וציון לשבח אחד.
פרס אחד לשחקנית דניאלה מיכאלי על המחזה "שלאף שטונדה" מאת יהודית קציר, ופרס נוסף לשחקנית עולה חדשה (חצי שנה אחרי שעלתה לישראל) אירינה סלזניובה על "אהבה רוסית" - מונולוגים של עשר דמויות נשים מהמחזאות הרוסית הקלאסית; דודו דותן קיבל ציון לשבח על המופע "כנס דודו דותן לדורותיו".
1992 - זכה בפרס הראשון המחזה "לרקוד עם אבא", בימוי ומשחק איציק ויינגרטן
1993 - זכתה שירילי דשא בפרס הראשון עם המחזה "דרמה קטנה" שביים רוני ניניו
1994 - זכה רמי ברוך בפרס הראשון עם המחזה "הנמר" מאת דאריו פו, בבימוי עמי דיין
1995 - זכתה ירדן בר-כוכבא בפרס הראשון עם המחזה "הגר", על פי הספר "מר מאני" מאת א.ב.
1996 - זכה המחזה "יהודי בחושך" בפרס הראשון, בימוי ומשחק שמואל וילוז'ני
1997 - זכתה נלי עמר בפרס הראשון עם המחזה "ג'וזפין"
1998 - זכה אמנון אבוטבול במחזה "אל פחד" שהוא גם כתב, בבימוי מרטין מוגילנר
1999 - לא התקיים הפסטיבל
2000 - זכה המחזה "אנא פאיזה" בביצוע השחקנית יפה תוסיה כהן, שאותו כתבה ביחד עם איריס שביט, ובבימויו של איציק סיידוף
2001 - זכה מיכאל טפליצקי בפרס הראשון עם המחזה "הקונטרבס", מאת פטריק זיסקינד, בבימויו של איגור ברזין
2004 - זכתו במשותף ההצגה "ככה אני פאם פאטאל" של גילי בן אוזיליו שביים איסי ממנוב, וההצגה "בצהרי היום" בבימויו של שמואל וילוז'ני ובכיכובו של יפתח קליין.
ציון לשבח ניתן להצגה "הנבלות" על פי ספרו של יורם קניוק ובכיכובו של אלכס אנסקי.
2005 - זכה המחזה "גילי" מאת אורנה יקיר, המבוסס על הספר בשם "הספר של גילי" מאת ד"ר הניה שנון-קליין, עם השחקנית שרית וינו-אלעד.
2006 - זכתה ההצגה "בטווח יריקה" של ח'ליפה נאטור בבימויה של אופירה הניג
2007 - זכתה ההצגה "פשוטה", שכתבה ובה שיחקה מיקי פלג רוטשטיין וביים נורמן עיסא.
2008 - זכה השחקן אלי גורנשטיין בפרס הראשון, על משחקו במונודרמה "אטרוף", שכתבה דנה אידיסיס על פי נובלה מאת דויד גרוסמן, וביים בנצי אידיסיס.
2009 - זכתה ההצגה "הבן של יעקוב" מאת גליה בארי, בבימויה של שרית וינו-אלעד בכיכובו של ליאור זוהר.
לראשונה הוענק פרס להצגת הילדים הטובה ביותר, מטעם עיריית תל אביב - יפו, ל"הקרב הראשון בנחל קשישון" אותה כתב אפרים סידון וביים מאור זגורי עם השחקנית מסקי שיברו
2010 - זכה השחקן אייל שכטר בפרס הראשון ב=עם המחזה "רצח בכביש המהיר", שביים רוני פלדמן.
צוינו לשבח: "צדק תרדוף" של שי זביב ו"יציאת מצרים" של אסנת זיביל.
2011 - זכתה פנינה ברט-צדקה בפרס הראשון עם המחזה "קברט ז'בוטינסקי", מאת גדי צדקה.
ציון לשבח הוענק לשחקנית יעל טוקר, על משחקה ב"נחמודת" על פי אנטון צ'כוב, בבימוי איציק וינגרטן.
פרס השחקן הטוב ביותר בהצגת ילדים הוענק ליוגב יפת, על משחקו ב"סמיר ויונתן על כוכב מאדים".
ציון לשבח הוענק לשחקנית יעל זיגדון על ההצגה "אור-לי"
2012 - זכה נועם רובינשטיין בפרס בראשון עם המחזה "iDoll", אותה גם כתב וביים יובלל לירון.
ציון לשבח ניתן לשחקנית הילה מצקר הלוי על ההצגה "בגדי החורף של אבא"
2013 - זכה ניר יוספי בפרס הראשון עם המחזה ב"טיק תיק" שעיבד ביים אלירן כספי.
2014 - זכה השחקן דור צויגנבום בפרס הראשון, על מחזה פרי עטו, שעוסק ביחסיו המורכבים עם אמו.
ציון לשבח הוענק לשחקנית עדי שניר
2015 - זכתה השחקנית קרן צור עם ההצגה "מקורקעת" מאת ג'ורג' בראנט ובבימוי סיני פתר.
בפרס ציון לשבח זכתה השחקנית נופר מועטי על תפקידה בהצגה "קשקושים".
2016 - זכתה ההצגה "עדות מהזמן שאחרי" מאת ובביצוע סנאית בן געש, העוסקת בעדויות של אנשים שמלחמות שינו את חייהם.
בציון לשבח זכתה "סיפור שטרם נולד" של השחקנית רחיק חאג' יחיא סלימאן, העוסקת באשה ערבייה שהוטרדה מינית.
2018 - זכו למיס עמאר ששיחקה בהצגה "ואדי מילח" ונינה קוטלר שהופיעה ב"עדיין אליס".
קורין ולך ושחר נץ זכו בציון לשבח.
2019 - זכתה תרין שלפי עם ההצגה "להזיז את השמש", המבוססת על התמודדותה עם מחלת הסרטן, ואמיר פתר על משחקו בהצגה "אואזיס" בהשראת הספר "שחר במדבר" מאת נואל פאורליר
2020 - לא התקיים הפסטיבל
2021 - זכה השחקן בן יוסיפוביץ' על משחקו בהצגה "מפלצת הזיכרון", בבימויו של אריאל וולף.
המחזה עובד על ידי יוסיפוביץ', על פי ספרו של ישי שריד באותו השם
2022 - זכתה השחקנית רינת יונה גליקו, עם ההצגה "המלון", בבימויה של מיקי מבורך
2023 - זכתה השחקנית יעל וקשטיין, עם ההצגה "אשמה" מאת כריסטופר חביב ובבימויה של מירב לחמן.
זכה השחקן רסאן אשקר עם ההצגה "הנשיקה", מאת טובה רוגל ובבימויה של שרה אגמון
2024 - זכתה השחקנית מירב גרובר עם ההצגה "מפי שמירה אימבר" מאת יואב גינאי ובבימויו של אלון אופיר.
התיאטרון התיעודי הוא זרם בתיאטרון של המאה העשרים, שאפשר לראות בו המשך לתיאטרון האפי.
הוא משתמש באותן טכניקות כמו התיאטרון האפי, כגון:
שינוי תכוף של מקום וזמן, לעיני הקהל
ההבדל העיקרי לעומת התיאטרון האפי הוא ההתבססות על אירועים מתועדים, היסטוריים.
האמירה העיקרית של הזרם הזה היא: המציאות מספיק דרמטית, לא צריך להמציא שום דבר.
כמו כן חושף התיאטרון התיעודי בדרך מסמכים, שלא היו נגישים עד כה לעיני הציבור, או שהוא עוזר בהפצתם.
שתי המחזות המפורסמים ביותר שלו הם "בעניין ג'.
רוברט אופנהיימר" על פיתוח פצצת האטום האמריקאית ו"אחינו אייכמן" על אדולף אייכמן.
מחזהו "החקירה" משחזר את משפטי אושוויץ מהשנים 1963 עד 1968.
יגאל עזרתי: משפט גבעתי ב': שחזור משפט גבעתי ב', הוצג בפסטיבל עכו בשנת 1990.
מוטי לרנר: "קסטנר", על ישראל קסטנר
נולה צ'לטון: "דו-קיום" על הנושא הפלסטיני, "אופניים לשנה" על עיירות הפיתוח ו"הימים הבאים" על הזיקנה.
רועי יוסף: פרט לכך, לא אירע דבר.
פתיחה מחודשת לתיק מצ"ח שיוסף בעצמו חקר עשר שנים קודם לכן, שורה: מלאכת זיהוי חיים אשר נכתב על ידי יוסף תוך תיעוד פעילות זיהוי החללים לאחר טבח 7 באוקטובר.
יהושע סובול: "מרד הימאים" על שביתת הימאים (1951) שהוצג ב תיאטרון בית לסין בשנת 1983. בריאיון למקומון החיפאי כלבו, הסביר סובול את הרקע לכתיבת המחזה:
מתוך התיאטרון הדוקומנטרי התפתחה הדוקו-דרמה לטלוויזיה.
תיאנו הייתה מתמטיקאית ורופאה יוונייה, בתו של ברונטינוס, ואחת מ-28 הנשים שהיו תלמידותיו של פיתגורס וחברות באסכולה הפיתגוראית שייסד.
בהמשך הדרך, נישאה תיאנו לפיתגורס, אף על פי שהייתה צעירה ממנו ב-36 שנה.
ביחד נולדו להם 5 ילדים, בהם הפילוסופית מיה.
בעת העתיקה יוחסו לתיאנו מספר מסות ומכתבים.
בין השאר ישנם מקורות שמייחסים לה מסה שלא שרדה בנושא יחס הזהב.
המחקר המודרני מתייחס לכל הטקסטים שמיוחסים לתיאנו כטקסטים שמהימנותם מוטלת בספק.
תיבה להחזרת ספרים היא מתקן המאפשר קליטה של ספרים מוחזרים גם מחוץ לשעות הפעילות של הספרייה.
הדבר מאפשר גם קיצור של משך ההשאלה של הספר.
את התיבה נהוג להתקין בפתח הספרייה, אך ניתן להתקינה גם במקום מרכזי, כמו מרכז קניות או תחנת רכבת.
בתיבה פתח להחדרת ספרים ודלת ננעלת להוצאתם בידי הספרנים.
תיבות משוכללות כוללות קורא ברקוד לאורך נתיב הכניסה של הספר המיועד לזיכוי אוטומטי של השואל וגם מנפקות קבלה עם שמות הספרים שהוחזרו.
קיימות תיבות הכוללות ריפוד וקפיצים כדי למנוע גרימת נזק לספרים המוכנסים לתוכן.
הצורך בעמידה בתנאי הסביבה מהווה סעיף בעל חשיבות ראשונית באפיון הטכני של התיבה.
התיבה צריכה לעמוד בפני פגעי טבע כגון: גשם וברד, ככל מוצר אחר שעומד חשוף לתנאי הסביבה.
כמו כן, עליה לעמוד כנגד פגיעות הנגרמות בידי אדם כתוצאה משימוש לא תקין או בזדון.
ישנם המזהירים מהנזק לספרים מהשימוש בתיבות להחזרת ספרים וממליצים שלא להשתמש בהם כלל, או לפחות לנעול אותה בזמן שהספרייה פתוחה כדי שספרים יוחזרו אז בספרייה ולא בתיבה.
יש המזהירים מפני תיבות בקיר הספרייה המאפשרות הכנסת מזיקים, כגון חרקים וחומרים דליקים, אל תוך הספרייה.
אחרים מעדיפים תיבות בקיר הספרייה על פני תיבות חיצוניות המשאירות את הספרים לפגעי מזג האוויר.
התיבות המיוצרות כיום מתאימות לתקנים מחמירים אשר למעשה מבטלים מראש את סכנת ההיפגעות או הבלאי המואץ הנגרם על ידי מזג אוויר או מעשה ידי אדם.
תיארוך התנ"ך הוא הניסיון למצוא את מקורו של כל אחד מן הספרים המרכיבים את התורה, את הנביאים ואת הכתובים.
שאלת התיארוך לא עוסקת אך ורק במועד החיבור, אלא גם בזהות המחבר או המחברים ובהקשר ההיסטורי בחיי עם ישראל בו נכתב.
כל אחד מן הספרים עצמם עשוי להיות מורכב ממספר רבדים שנכתבו בתקופות שונות.
ערך זה יעסוק בעיקרו בנוסח התנ"ך כפי שנשתמר במסורת ישראל.
עם זאת, רבות מן המתודות המשמשות בתיארוך ויוצגו בערך רלוונטיות גם לתיארוך הספרים החיצוניים למקרא, דוגמת בן סירא, וספרות הברית החדשה, המקודשת במסורת הנוצרית.
התנ"ך נכתב ונחתם כשהוא מופיע ללא סימני פיסוק או ניקוד, כאשר אלו הן תוספות מאוחרות יותר, לכן ערך זה לא יעסוק בהיבטים הללו.
הדרך בה המחקר המודרני ניגש לסוגיה זו היא שיטת חקר המקרא.
למרות שאיננו תחום חדש, זהו עודנו תחום מתפתח שרב הנסתר בו על הגלוי.
ישנם מספר נושאי יסוד בהם אין קונצנזוס בין החוקרים.
עם זאת, מקובל לומר כי החלקים הקדומים במקרא נכתבו עוד טרם חורבן בית המקדש הראשון והיציאה לגלות בבל.
בפרט, בין החלקים הקדומים ביותר המצויים במקרא ניתן למנות חלק ממזמורי תהילים ואת שירת דבורה.
הספר המאוחר ביותר שנכתב הוא ככל הנראה ספר דניאל, הכתוב בחלקו בארמית, המתוארך בידי רבים מן החוקרים לתקופה החשמונאית.
הגישה המסורתית, כפי שהיא מתבטאת בקרב מאמינים רבים, רואה בתנ"ך טקסט מקודש שנכתב על ידי אנשים רמי-מעלה המופיעים בתנ"ך עצמו.
כך על פי הגישה התורה נכתבה על ידי משה, מזמורים רבים בספר תהילים מיוחסים לדוד המלך ואילו שיר השירים, כמו גם ספרות החכמה של משלי וקהלת, נכתבו על ידי שלמה המלך, שנודע בהיותו "החכם באדם".
משום שהמחברים עצמם ידועים והתנ"ך נותן לנו מידע לגבי הזמן בו חיו, ניתן לדעת בנקל את מועד חיבור כל אחד מן הספרים.
חלק מן המקרא מכיל נבואות שונות, שעל פי הגישה המסורתית, מדובר בהן על נבואות של ממש, ראו בהרחבה הנבואה במסורת ישראל.
בחלק מהמקטעים ומהספרים במקרא, מופיע בתחילתו מחבר הקטע והוא האיש שאכן נתפס כמחברו על פי הגישה המסורתית.
כך לדוגמה נפתח ספר משלי:
כך נפתח מזמור תהילים פ"ג:
ברייתא בתלמוד מייחסת את כתיבת ספרי התנ"ך באופן הבא:
מקובל לומר כי כוונת חז"ל במקרה זה היא למלאכת האיסוף והעריכה ואין כוונה שאכן אנשי כנסת הגדולה חיברו בעצמם את נבואות נביאי תרי עשר וכיוצא בזה.
בהקשר דומה חז"ל מונים תיקוני סופרים שנערכו בתקופה מאוחרת בטקסט מטעמים שונים, דוגמת שמירת כבוד האל.
מופעים של אנכרוניזם וסתירות בתוך התורה הובילו מלומדים ופילוסופים מימי הביניים, כמו יצחק אבן ישוש ואברהם אבן עזרא, להכין רשימה של תוספות בתורה שנכתבו לאחר תקופה משה, זאת מבלי לערער את התפיסה המסורתית לפיה הוא כתב את רוב רובם של חמשת החומשים.
הראשון שהתנגד לעמדה לפי משה חיבר את חמשת הספרים הוא התאולוג הפרוטסטנטי אנדראס פון קרלשטט (1486-1541).
בספרו הוא בוחן את האפשרות לפיה דווקא עזרא הסופר הוא מחבר התורה, אך הוא מגיע למסקנה לפיה אין הדבר כך.
מלומד מאוחר יותר שהתנגד אף הוא לכך שמשה חיבר את התורה הוא הפילוסוף היהודי ברוך שפינוזה, בחיבורו מאמר תאולוגי-מדיני.
עם השנים החלו חוקרים, יהודים ושאינם יהודים, לחקור את התנ"ך באמצעים היסטוריים ומדעיים יותר, לשם הבנת הטקסט ותהליך כתיבתו באופן מדויק יותר.
בימינו נעשה אף שימוש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים, דוגמת למידת מכונה, ככלי עזר לחקר רובדי המקרא.
דרך אחת למחקר היא באמצעות חפירות ארכאולוגיות.
החל מן המאה ה-19, חפירות ארכאולוגיות ברחבי המזרח הקדום בכלל וארץ ישראל בפרט סיפקו מידע חדש לגבי ההקשר שבו נכתב המקרא.
התגליות אפשרו להבין באופן מדויק יותר את ההיסטוריה של עם ישראל, ובתוכו את ההיסטוריה של ממלכת ישראל ושל ממלכת יהודה ומכאן להבין את תהליך כתיבת התנ"ך.
בין הממצאים הרבים שנמצאו במזרח הקדום ישנם ממצאים רבים התואמים למקרא, ויש ביניהם ששופכים אור חדש ושונה על הכתוב.
בין הארכאולוגים בתחום של חקר המקרא ניתן למנות גם מספר ישראלים בולטים.
דוגמה לשימוש בארכאולוגיה על מנת לתארך את התחברותם של סיפורי המקרא היא שהממצא הארכאולוגי נותן תמונת מבט לגבי ספרות הקודש והחוכמה של יתר עמי המזרח.
מכאן ניתן להסיק כי קטעים רבים מן המקרא מתכתבים עם מקטעים בספרות של עמים אחרים (לדוגמה ראו - מיתוסים של מבול ומשלי אמנ-אמ-אפה).
במקרה זה, אם ניתן להוכיח השפעה של ספרות קדומה על סיפור מקראי (ולא להפך, לצורך העניין) וניתן להעריך בדיוק רב את זמנה של הספרות הקדומה, הרי שיש לתארך את המקראי לתקופה מאוחרת יותר.
דוגמה נוספת לשימוש בארכאולוגיה ניתן למצוא בעבודותיו של ישראל פינקלשטיין.
כך לדוגמה הוא מוצא כי לאחר שהחריבה אשור את ממלכת ישראל, שהייתה ממלכה החזקה יותר מבין שתי הממלכות, גדלה משמעותית האוכלוסייה של העיר ירושלים, בירתה של ממלכת יהודה.
סברה אפשרית שהוא מציע היא שרבים מן הממלכה הצפונית (ישראל) היגרו לאחר החורבן אל הדרומית (יהודה).
ייתכן אם כן, כי הסיפור המקראי על ממלכה אחת מאוחדת שהתפצלה לשתי ממלכות, שלה לא נמצא אישוש משמעותי בממצא הארכאולוגי, הוא למעשה רצון ליצור "היסטוריה משותפת" לשתי הממלכות שחלקו מאפיינים דומים ושכעת חיו יחדיו בעיר ירושלים.
שיטה אחרת לתיארוך קטע היא באמצעות תוכן דבריו.
ברמה הבסיסית ביותר, לא ייתכן כי כותב יכתוב על תקופה שהיא מאוחרת לימיו.
כך לדוגמה, מגילת אסתר שעלילתה מתרחשת בתקופה הפרסית, הייתה יכולה להיכתב רק בתקופה זו או בתקופה מאוחרת יותר.
ניתן להרחיב על כך ולומר שגם אם רק היבטים מסוימים מתוך העלילה קשורים לתקופה מאוחרת יותר, הרי שהיא נכתבה לפחות בתקופה זו.
לדוגמה אם נקרא סיפור שעלילתו מתרחשת ביוון העתיקה אך מתואר שם לוחם ספרטני הנוהג במכונית, הרי שנוכל לקבוע בוודאות כי הסיפור נכתב לאחר המצאת המכונית.
בחלק מן המקרים הסופר המקראי מוסיף "הערות אגב" לטקסט, דבר הנותן רמז נוסף לתקופת מועד חיבורו של הטקסט.
המחבר המקראי מתאר את אברם בארץ ישראל ומוסיף כי באותה התקופה העם הכנעני הוא שהיה בארץ.
ניתן להסיק אם כך שמועד החיבור הטקסט הוא בתקופה בה הכנעני כבר לא היה בארץ, אחרת לא היה צורך להוסיף הערה זו.
הפרשנים המסורתיים נדרשו לעסוק בסוגיה זו שכן על פי הגישה המסורתית ספר בראשית נכתב (כמעט כולו) על ידי משה, שעל פי הכרונולוגיה המקראית קדם לתקופת כיבוש הארץ בידי יהושע בן נון.
דוגמה נוספת היא מתוך מגילת אסתר:
הכותב מזכיר כי חגיגות הפורים מתרחשות כבר דורות רבים, כלומר לא מדובר על אירוע עכשווי.
זהו טיעון טוב לכך שהמגילה נכתבה לקראת סוף התקופה הפרסית ואולי אף במהלך התקופה ההלניסטית.
שיטה אחרת לזיהויו של כותב, היא באמצעות האידאולוגיה העולה מתוך דבריו.
משמע, בכתיבתו של אדם מתבטאת מערכת האמונות והדעות שלו.
בשיטה זו, ניתן להפריד בין טקסטים שונים במקרא שנראה שנכתבו בידי סופרים שונים, ובדומה לכך למצוא נקודות דמיון בין טקסטים שעשויים לרמז על כותב משותף.
דוגמה קלאסית לעניין זה הוא ספר דברים, המתאפיין באידאולוגיה מובהקת, שזכתה לכינוי האסכולה הדויטרונומיסטית.
מקור השם לאסכולה זו הוא בשמו של ספר דברים בוולגטה, תרגום התנ"ך ללטינית (תרגום של הביטוי "משנה תורה", שמו הנוסף של הספר).
התוכן עשוי לרמז גם על תקופת ונסיבות חייו של הכותב, אף אם הוא כותב על תקופה היסטורית או אם אין קשר ישיר בין הדברים.
לדוגמה, אחד מן ההיבטים השזורים בספר דברים הוא האידאולוגיה של ריכוז פולחן, כלומר זביחה לאל במקום מרכזי יחיד (כאשר הכוונה היא לבית המקדש אשר בירושלים).
מכאן יכול חוקר להעלות השערה כי בתקופתו של המחבר הייתה מחלוקת האם להעדיף פיזור פולחן או ריכוז פולחן.
מכאן ניתן להמשיך ולשער מה היו הנסיבות ההיסטוריות שהובילו את המחבר לתמוך דווקא בצד זה.
מחבר מתאפיין לא רק בתוכן דבריו, אלא גם בפרזיולוגיה, משמע הסגנון בו הוא מתבטא.
כל אדם מתאפיין באידיולקט המשתקף גם אל כתיבתו.
גם באמצעי זה ניתן לאפיין מחבר משותף (או לכל הפחות, מחברים המתבטאים בסגנון דומה, אולי תוך חיקוי האחד של השני או התבססות על מקור משותף) וניתן לאפיין טקסט שחובר על ידי מספר מחברים.
דוגמה לעניין זה היא סיפורי הבריאה בתחילת ספר בראשית.
בדומה לקטעים מכוננים אחרים במקרא (כמו תוכנם של לוחות הברית), הסיפור מופיע פעמיים עם הבדלים שונים.
בסיפורי הבריאה השונים ישנם מספר הבדלים סגנוניים בולטים.
כך לדוגמה, בסיפור הבריאה הראשון בפרק א', שמו של בורא העולם הוא "אלהים", בעוד בפרק ב' שמו הוא השם המפורש ולאחר מכן "אלהים".
ראו למשל בקטע בריאת האישה מתוך פרק א':
בולט כאן לא רק ההבדל הסגנוני אלא גם ההבדל התוכני בין הסיפורים - האם האדם והאישה נבראו יחדיו ("זכר ונקבה ברא אותם") או שמא האישה נבראה לאחר האדם?
אחת התאוריות הקלאסיות בנושא זה בתוך ענף ביקורת המקרא היא השערת התעודות.
הסגנון מתבטא לא רק ברמת המחבר הבודד, אלא גם ברמה תקופתית.
כך לדוגמה, בספר יונה ישנם ביטויים שמרמזים, על פי חלק מן החוקרים, על מועד חיבור מאוחר.
ספר דניאל הכתוב בחלקו ארמית מרמז כי בתקופת חיבורו הייתה הארמית שפה שולטת במרחב, דבר המאפשר לתארך אותו כאחד מאחרון הספרים שהתחברו במקרא.
לכאורה, אילו היו בידינו כתבים עתיקים רבים של הספרים, היינו יכולים בנקל לדעת אילו כתבים נכתבו בתקופה מוקדמת יותר ואילו מאוחרת יותר, אילו מהם נשמרו בשלמותם ואילו נערכו ושונו.
עם זאת, למגינת לבם של החוקרים בידינו עדי נוסח בודדים של המקרא.
הראשון במעלה מביניהם הם הכתבים שנשתמרו במגילות מדבר יהודה.
כתבים עתיקים אחרים של המקרא הם מאוחרים יותר, וגם הם לעיתים לא שלמים, בעיקר תרגומים לשפות המערב אך גם טקסטים מסורתיים עבריים .
ענף בחקר המקרא העוסק בחקר עדי הנוסח הוא ביקורת נוסח המקרא.
מטרתו היא להתחקות אחר תהליך התהוותו של נוסח המקרא, תוך מתן תשומת לב לשינויים שנערכו במשך השנים לנוסח.
בהיסטוריה העולמית מתועדים מספר מקרים בהם ספרות אפית ארוכה, ובמיוחד שירה אפית הועברה מדור לדור, מבלי שינויים משמעותיים.
כך לדוגמה ניתן למנות את המאנאס, אפוס קירגיזי מסורתי, אשר מכיל למעלה מחצי מיליון שורות מחורזות ושעבר במשך דורות מבלי לעלות על הכתב.
סביר למדי כי גם חלק מסיפורי התנ"ך מבוססים על מסורות שעברו מדור לדור, כך לדוגמה אירועי יציאת מצרים עשויים להיות הד לאירוע היסטורי מציאותי שקרה בעבר הרחוק של קבוצה בעם.
ראו להרחבה בעניין זה יציאת מצרים במחקר.
עם זאת, לא סביר כלל שחלקים נרחבים בתנ"ך, שאיננו כתוב בחרוזים או באופן דומה המקל על זכירתו, עברו בנוסח זהה מדור לדור.
אין חולק על כך, מטעמים היסטוריים ופילולוגיים, כי כמעט כל התנ"ך נכתב במקור בעברית מקראית.
על כן, ירידתו לכתב של התנ"ך תלוי במועד בו כתוב וקרוא בשפה העברית הייתה נחלת לכל הפחות המשכילים בעם.
כאן הממצאים האפיגרפיים יכולים לתרום את תרומתם.
במשך שנים הסיקו חוקרים לפיהם כי לא ייתכן שהתנ"ך נכתב לפני שנת 700 לפנה"ס וזאת משום העדר ממצא מתאים.
עם זאת, בשנת 2008, התגלה ממצא מוקדם ביותר של טקסט בחורבת קייאפה, בסמוך לבית שמש, המתוארך לסוף המאה ה-11 לפנה"ס או לראשית המאה ה-10 לפנה"ס.
בשנת 2022 פורסם כי התגלה ממצא מוקדם אף יותר במזבח בהר עיבל, המתוארך למאה ה-13 לפני הספירה, המכיל עשרות מילים.
בתורה, ובייחוד בספר בראשית, נפוצים סיפורי מיתוס רבים, המושפעים מן ספרות המזרח הקדום (לדוגמה מגדל בבל).
היבטים רבים בסיפורים אלו דוגמת שנות החיים הארוכות של הדמויות, שוללים אפשרות כי נכתבו בסמוך למועד האירועים אותם הם מתארים.
לא כך לגבי תקופת האבות, בה הסיפורים נוטים להיות אישיים יותר ומתרחשים ברובם בארץ ישראל.
עם זאת, מרבית החוקרים מטעמי פער בין הממצא הארכאולוגי לבין טקסט המקרא לא סוברים כי סיפורים אלו הועלו על הכתב בסמוך לתקופתם.
החל מהמאה ה-18 החלה להתפתח השערת התעודות, לפיה מקור ספרי התורה בשילוב מספר תעודות מוקדמות המהוות נרטיבים עצמאיים, מקבילים ושלמים של אותם המיתוסים.
על פי שבקרב חוקרים בני ימינו ישנה ביקורת נרחבת כלפי ההשערה, לא נדחו מסקנותיה היסודיות שהתורה איננה אחידה מיסודה.
הטבלה שכאן מציגה תאריכים מקובלים בקרב חלק מן החוקרים המודרניים לגבי תקופות כתיבת התנ"ך עם תוספת השערות על היסטוריית היווצרותם.
מתוקף כך שהטבלה מבוססת על המחקר המודרני, לעיתים היא איננה תואמת את המסורת היהודית.
התנ"ך מתפרס מן המאה ה-8 עד למאה ה-2 לפני הספירה.
שנים ספרים מלוכניהמאה ה-8 והמאה ה-7 לפנה"ס745 - 586 לפנה"ס רוב המזמורים שבשני שלישים הראשונים שבספר תהילים
החצי הראשון של עמוס טרם פלישת אשור ב-645 לפנה"ס
תחילת ספר ישעיהו (פרקים א-ל"ט)
נחום (על סמך הערכתו לנפילת נוא אמון וקריאתו להריסת נינוה)
צפניה (בתקופת המלך יאשיהו בין 649 ל-609 לפנה"ס)
חבקוק (כנראה, מייד לאחר קרב כרכמיש בשנת 605 לפנה"ס)
העריכה הראשונה של ההיסטוריה הדויטרונומיסטית (ספר יהושע, ספר שופטים, שמואל, מלכים) ופרקי ה' - כ"ו של דברים בתקופת המלך יאשיהו גלותיהמאה ה-6 לפנה"ס586-539 לפנה"ס עיקרו של עובדיה בסמוך לנפילת ירושלים ב-586 לפנה"ס
ספר דברים הורחב בתוספת פרקים א' - ד' וכ"ט - ל' כמבוא להיסטוריה הדויטרונומיסטית
ספר ירמיהו עוקב אחר העשור האחרון של המאה ה-7 והעשור הראשון של תחילת המאה ה-6
ספר יחזקאל עוקב אחר בבל בין השנים 592 ל-571 לפנה"ס
ישעיהו השני (כותב פרקי מ' - נ"ה של ספר ישעיהו פעיל בבבל באמצע המאה)
הרחבה וסידור מחדש לספרי הושע, עמוס, מיכה וצפניה
ייתכן ונכתבו תהילים המוקדמים שנחשבים "של דוד" עד לתהיל מס' פ"ט אחר גלותיפרסיהמאות ה-5 - ה-4538-330 לפנה"ס תורה (ספרי בראשית/שמות/ויקרא/במדבר) ממגוון המקורות
ספר דברים הורחב בפרקים י"ט - כ"ה, התווספו פרקים כ"ז ומ"א - מ"ד בשביל שהספר יראה כסיכום לספר תורה
ישעיהו השלישי (פרקים נ"ו - ס"ו)
הגרסה המאוחרת (נוסח המסורה) של ספר ירמיהו
חגי (מתוארך עצמאית לשנה השנייה של מלך ממלכת פרס דריווש הראשון 520 לפנה"ס)
מלאכי (בו זמנית או מייד לאחר פעולתם של נחמיה ועזרא)
תחילתם של ספר עזרא וספר נחמיה (הגיעה לצורתו הקאנונית בתקופת תלמאי (300 - 200 לפנה"ס) אחר גלותיהלניסטיהמאות ה-3 - ה-2330-164 לפנה"ס ספר איוב, מגילת קהלת ושיר השירים (יכלו להיכתב גם במאות הרביעית ואפילו בחמישית אך מציגים מגע עם תרבות יוון העתיקה)
ספר יונה (פרסי או הלני לא יאוחר מן המאה ה-2 לפנה"ס)
רוב התהילים הפרטיים בשליש האחרון שלהם
מגילת אסתר (בין 400 ל-200 לפנה"ס) חשמונאיםהמאה ה-2 - המאה ה-1 לפנה"ס164-4 לפנה"ס ספר דניאל (164 לפנה"ס, משלב נבואות חדשות בפרקים ז' - י"ב עם סיפורים פרסים והלנים בפרקים א' - ו')
מחקר באמצעות בינה מלאכותית (AI)
צוות מחקר בינלאומי בעזרת בינה מלאכותית, מודלים סטטיסטיים וניתוח לשוני, הבחין בין שלוש מסורות כתיבה נפרדות המשתרעות על פני תשעת הספרים הראשונים של התנ"ך (החומש וספרי הנביאים הראשונים: יהושע, שופטים, שמואל ומלכים).
בצוות היו פרופ' שירה פייגנבאום-גולובין ממחלקת מתמטיקה באוניברסיטת דיוק (Duke University) ואת פרופ' ישראל פינקלשטיין, ראש בית הספר לארכאולוגיה ותרבויות ימיות באוניברסיטת חיפה.
הוא נחשב למפורט בתיאורים של המשכן, טקסי כוהנים, וחוקי עבודת המקדש.
תיאור בריאת העולם בבראשית פרק א', למשל, מיוחס למקור זה.
לפי המחקר ספר דברים נכתב לראשונה במאה ה-7 לפנה"ס, ועיקרו חוקים המדגישים את בחירת האל במקום פולחן אחד (ירושלים).
ספרי המקור הכהני נכתבו לראשונה סביב 520 לפנה"ס, בהקשר של בניית בית המקדש השני, ומדגישים את חשיבות הפולחן והקורבנות.
סיפור ארון הברית בספרי שמואל.
שמואל א' ובשמואל ב' אינו מהווה יחידה אחת, אלא נכתבו בתקופות שונות.
תיבה של איש מת (ידוע גם בשם יו הו הו ובקבוק של רום) הוא שיר מלחים בדיוני, ומקורו בספר אי המטמון.
מאוחר יותר השיר הורחב ונעשה בו שימוש ביצירות שונות שהתייחסו לחיי הים ולפיראטים.
המילים המקוריות של השיר נכתבו בחלקן בספר אי המטמון, שנכתב על ידי רוברט לואיס סטיבנסון.
סטיבנסון כתב רק את הפזמון בספר, והותיר את שאר המילים לדמיון הקורא:
גרסאות אחרות של השיר הודפסו במהלך המאה התשע עשרה והמאה העשרים, ולמרות שנטען בהתחלה כי מדובר בשירי עם ידועים, היו אלו למעשה סיומות חדשות לשיר המקורי של סטיבנסון.
בשנת 1901 השיר הולחן עבור הביצוע של אי המטמון בברודוויי.
בסרט "בחזרה אל אי המטמון" משנת 1954 השיר הושר במהלך כתוביות הפתיחה, והוא הופיע בסדרת הטלוויזיה משנת 1959 "הרפתקאותיו של ג'ון סילבר הארוך".
גרסה של השיר בשם "יו הו (חיי פיראט בשבילי)" נוצרה עבור מתקן שודדי הקאריביים של חברת וולט דיסני.
הסרט השני של סדרת שודדי הקאריביים נקרא על שם השיר (תיבה של איש מת), ובתחילת הסרט מר גיבס שר את המילים המקוריות מאי המטמון.
תיארוך אורניום–עופרת (U–Pb) הוא אחת משיטות התיארוך הוותיקות והמדויקות ביותר של תיארוך רדיומטרי.
בשיטה זו ניתן לתארך סלעים, שגילם בין מיליון שנה ל-4.5 מיליארד שנים בשיעור דיוק שיוצר טעות עד טווח של 1% עד 0.1%.
שיטת תיארוך זו מבוצעת בדרך כלל על המינרל זירקון (ZrSiO4), אולם ניתן לעשות בו שימוש גם על מינרלים אחרים.
לזירקון יש טמפרטורת חסימה (הטמפרטורה שמתחתיה אינם חופשיים לעזוב את המינרל, כך שהשעון הרדיומטרי מתחיל לפעול) גבוהה מאוד, עמידות בפני שבירה מכנית ואדישות כימית גבוהה.
זירקון יוצר מספר רב של שכבות גבישיות במהלך אירועים מטאמורפיים, כאשר כל אחד מהם יכול להוות עדות לגיל איזוטופי של האירוע.
המינרל משלב אטומים של אורניום ותוריום לתוך המבנה הגבישי שלו, אבל דוחה בתוקף עופרת.
לכן סביר שכל תכולת העופרת של הזירקון היא רדיוגנית, כלומר היא מיוצרת אך ורק על ידי תהליך של דעיכה רדיואקטיבית לאחר היווצרות המינרל.
לכן היחס הנוכחי בין עופרת לאורניום במינרל יכול לשמש כדי לקבוע את גילו של המינרל.
השיטה מסתמכת על שתי תגובות שרשרת נפרדות של דעיכה רדיואקטיבית: מאיזוטופ של אורניום 238U לאיזוטופ של עופרת עם זמן מחצית חיים של 4.47 מיליארד שנים, וכן תהליך דעיכה רדיואקטיבית שנקרא "סדרת האקטיניום" או "מפל הפלוטוניום" – דעיכה מ-235U ל-207Pb, עם זמן מחצית חיים של 710 מיליון שנים.
תיבה רוסית הוא סרט דרמה היסטורית ניסיוני משנת 2002 בבימויו של אלכסנדר סוקורוב.
הסרט צולם כולו בארמון החורף של מוזיאון ההרמיטאז' הממלכתי, כשהוא משתמש בצילום רציף של 96 דקות במצלמת סטדיקאם.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2002.
מספר ללא שם משוטט באזור ארמון החורף בסנקט פטרבורג.
המספר מרמז כי הוא מת בתאונה נוראית ורוחו נסחפת בארמון.
בכל חדר, הוא נתקל באנשים שונים מתקופות שונות בהיסטוריה בת 300 השנה של העיר.
הוא מלווה ב"אירופאי", המרקיז דה קוסטין, תייר צרפתי בן המאה ה-19. הסרט משתמש בקיר הרביעי באופן נרחב, אך שוב ושוב נשבר מחדש.
לעיתים המספר ודמויות שונות יוצרות אינטראקציה עם שחקנים אחרים אפילו בזמנים שונים.
הצילומים התקיימו באחר הצהריים של היום הקצר ביותר בשנה, בבוקר ה-23 בדצמבר 2001 במוזיאון ההרמיטאז' בסנקט פטרבורג.
ביום חורף, קבוצה קטנה של גברים ונשים מגיעים בכרכרה רתומה לסוס לכניסה הצדדית של ארמון החורף, לבושה בסגנון של תחילת המאה ה-19 כדי להשתתף בנשף בחסות הקיסר אלכסנדר הראשון.
המספר (שנקודת מבטו היא תמיד בגוף ראשון) פוגש זר נוסף "האירופאי", שמלווה אותו בסיורו בחדרי הארמון.
"האירופאי", דיפלומט צרפתי מהמאה ה-19 דיפלומט צרפתי שמתברר בתור המרקיז דה קוסטין, אינו חש אלא בוז לרוסים, דבר שהוא אומר למספר והוא לא מסוגל להעריך את היופי שסביבו.
כל חדר בא לידי ביטוי בתקופה שונה של ההיסטוריה הרוסית, אבל התקופות הן לא בסדר כרונולוגי.
המספר עובר בחדר ובו פיוטר הגדול נראה מוטרד בחברת אחד הגנרלים שלו; תצוגה מרהיב של אופרות ומחזות בעידן של יקטרינה הגדולה, קהל מתאסף בפני הצאר ניקולאי.
נשף גדול הבא, ובו מושמעת מוזיקה מאת מיכאיל גלינקה, עם משתתפים רבים ותזמורת מלאה בניצוחו של ואלרי גרגייב.
קוסטין מספר למספר שהוא שייך כאן, לעולם של שנת 1913 היכן שהכול עדיין יפה ואלגנטי והוא לא רוצה ללכת רחוק יותר.
המספר הולך לאחור דרך המסדרון ורואה אנשים רבים בפרקי זמן שונים שיוצאים מהבניין יחד.
בעודו צופה בהם, המספר בשקט נפרד מהתהלוכה, עוזב את הבניין דרך דלת צדדית ומשקיף על האוקיינוס האינסופי.
סרגיי דונצוב (סרגיי דריידן) – האירופאי (המרקיז דה קוסטין)
מריה קוזנצובה – יקטרינה הגדולה
מקסים סרגייב – פיוטר הגדול
אנה אלכסאחינה – אלכסנדרה פיודורובנה
ולדימיר בראנוב – ניקולאי השני
תיאסיר הוא כפר פלסטיני, הממוקם בנפת טובאס שבצפון השומרון, כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לג'נין, צפונית מזרחית לטובאס (שני הכפרים התרחבו וכיום הכפרים סמוכים זה לזה).
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,311 תושבים בשנת 2016.
על פי עדויות שונות, הכפר היה מיושב עוד מהתקופה הכנענית והמילה "תייסיר" נגזרת ממילה כנענית "אשר", כלומר "הנאה" או "אושר".
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב החל מתקופת הברונזה התיכונה.
בכפר נמצאים שרידים ארכאולוגיים, כולל ארמון רומי קדום, בית בד, כמה מערות, מסגד עתיק, חרסים מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברזל, התקופה הרומית הקדומה והמאוחרת.
דרך רומית עתיקה עברה בכפר, ונמצאה במקום קרמיקה ביזנטית.
נראה כי המקום נקרא "אשר" על ידי צלייני המסע מבורדו, בשנים 333–334 לספירה.
הגאוגרף הערבי מימי הביניים מוקדסי, שכתב בסוף המאה ה-10, כינה את הכפר "תעאסיר", ותיאר אותו כמקום רחוק באותה מידה משכם וביסאן.
בשנת 1500 התיישבו במקום משפחות ג'אביר וטאלב והקימו את הכפר המודרני, בשל מיקומו האסטרטגי והאדמות החקלאיות הפוריות.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע ככפר בסנג'ק שכם (מחוז שכם) עם 39 בתים.
תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, והכנסות מזדמנות מכוורות לגידול דבורים ומעזים.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:
בשנת 1883, בסקר ארץ ישראל המערבית תואר כ
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, בתיאסיר הייתה אוכלוסייה של 146 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 היו בכפר 36 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 192 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 260 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 23,258 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 763 לחקלאות שלחין, ו-5,315 לגידולי דגנים.והכפר היה נוי על 29 דונם.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, תיאסיר עברה משליטה ירדנית לישראלית.
ביניהם "שטח 901" שממערב לתיאסיר ששימש למרעה ולגידולי דגנים.
לאחר הסכמי אוסלו, רוב הכפר הוגדר כשטח A.
עם זאת מצידו המערבי והצפוני הוא גובל בשטח C, בשליטה ישראלית מלאה.
מים – על אף שבשנת 1997 נפרסה בכפר רשת צנרת מים, אין אספקת מים לבתים וכל בית דואג למלא בור מים, או מכל פרטי במים שמגיעים לכפר במכליות.
ביוב – אין רשת ביוב בכפר וכל משק בית מזרים את השפכים לבור ספיגה.
ככל הנראה, זה הגורם העיקרי לזיהום מי התהום.
חשמל – הכפר מחובר לרשת חשמל, משנת 2003. מועצת הכפר מנהלת את חלוקת החשמל והתשלומים לחברת החשמל.
תצורת תיאסיר (או וולקני תיאסיר) היא תצורה גאולוגית מחבורת כורנוב הקרויה על שם הכפר תיאסיר, מאחר שהיא נחשפת בסמוך אליו.
התצורה היא יחידת מסלע הבנויה בעיקר מסלעים געשיים מגיל קרטיקון תחתון (מלפני 145 מיליוני שנים עד לפני 100 מיליוני שנים).
עובייה המרבי של התצורה הוא כ-230 מטר, והיא בנויה שפך בזלת תחתון דק שעוביו כ-10 מטר, מעליו סלעים פירוקלסטים ופצלי שמן, הבאים בזה אחר זה לסירוגין, ועוביים כ-160 מטר, ושפך בזלתי עליון עבה שעוביו כ־60 מטר.
תיבה היא סוג של רהיט הנועד בדרך כלל לאכסן חפצים אישיים.
התיבה לרוב מלבנית בעלת מכסה נשלף או בעל ציר.
לצורך שמירה על חפצים נהוג לרוב להתקין מנגנון נעילה המונע את פתיחתת המכסה.
לעיתים חלל הפנימי של התיבה מחולק בעזרת מחיצות.
משום מידותיה הקטנות והאפשרות להזיז אותה בקלות יחסית נהוג היה בעבר להשתמש בתיבה כדי לשנע כבודה ממקום למקום.
שימוש זה נעלם כמעט לגמרי בעת המודרנית עם העלייה בשימוש של קופסאות ומזוודות.
העדויות הראשונות לשימוש בתיבה ניתן למצוא אצל המצרים הקדמונים שיצרו אותן מעץ או קנים ארוגים, בסביבות 3000 לפני הספירה.
השימושים המוקדמים כללו אחסון של בד משובח, כלי נשק, מזון ופריטים יקרי ערך.
בימי הביניים ובתקופות הרנסאנס המוקדמות באירופה, תיבות נמוכות שימשו לעיתים קרובות כספסלים בעוד תיבות גבוהות יותר שימשו שולחנות צד.
התיבה מופיעה בפולקלור של עמים רבים.
למשל בסיפור של פנדורה מהמיתולוגיה היוונית התיבה הכילה את כל צרות האנושות.
בסיפורי פיראטים מוזכרות לרוב תיבות אוצר המכילות עושר גדול וקבורות מתחת לאדמה כך שניתן למצוא אותן רק בעזרת מפת אוצר.
תיארוך מצטבר הוא מחקר העוסק בחקר שינויים מינורים בזמן ובלוח השנה המצטברים לאורך שנים רבות.
טכיקות תיארוך מצטבר מאפשרות בנייה של כרונולוגיות שנתיות המתארות שינויים משנה לשנה, ובאמצעותן אפשר לתארך אירועים בלוח שנה או ביממה כוכבית בתקופות קדומות, וכן לשער אירועים שיתרחשו בעתיד הרחוק.
ארכאולוגים משתמשים בתיארוך טבעות עצים, דנדרוכרונולוגיה, כדי לקבוע את הגיל של פיסות עץ ישנות.
עצים בדרך כלל מוסיפים טבעות צמיחה על בסיס שנתי.
המרווח בין הטבעות רחב יותר בשנים של צמיחה רבה, וצר יותר בשנים של צמיחה מעטה.
ניתן להשתמש בדפוסי צמיחתן של טבעות העצים כדי לקבוע את הגיל של דוגמאות עץ ישנות, וגם להתחקות אחר תנאי האקלים המקומיים.
טכניקה זו שימושית עד למועד שלפני כ-9,000 שנה עבור דגימות ממערב ארצות הברית תוך שימוש בסדרות טבעות עצים חופפות מעץ חי ומת.
טכניקה נוספת בה משתמשים ארכאולוגים היא לבדוק את עומק החדירה של אדי מים לתוך חפצי אובסידיאן (זכוכית וולקנית).
אדי המים יוצרים "קליפת הידרציה" באובסידיאן, ולכן גישה זו ידועה בשם "תיארוך הידרציה" או "תיארוך אובסידיאן", והיא שימושית לקביעת תאריכים עד 200,000 שנים אחורה.
תנועת המסלול של כדור הארץ היא נטיית ציר כדור הארץ על מסלולו ביחס לשמש, נקיפה גירוסקופית של ציר כדור הארץ כל 26,000 שנה.
נקיפה קורית כל 440 יום, נקיפה של מסלול כדור הארץ וכן וריאציות מסלוליות כגון קדם פריהליון, נקיפה אפסידית, קורית בכל 19,000 ו-23,000 שנים.
תנועות המסלול של כדור הארץ משאירות עקבות גלויים בתיעוד הגאולוגי.
שינויים אלו מספקים רצף ארוך טווח של אירועי אקלים, המתועדים בשינויים בעובי שכבות המשקעים.
תיעוד זה ידוע כ"ניתוח ורווה".
וורווה פירושו שכבה או שכבות של משקעים.
בדרך כלל, באגם או בקרחון.
הטמפרטורה גרמה לשינויים ביחס האיזוטופי של איזוטופי חמצן במשקעים.
את התיעוד אפשר לראות בשפע היחסי של מאובנים (Relative species abundance) .
ניתן לכייל אותם בצורה מהימנה לאורך תקופה של 40 מיליון שנה, והדבר מספק אימות חלופי לתיארוך רדיומטרי במקרים שבהם קיים תיעוד מספיק כדי לספק עקבות אמינים.
היפוכי קוטביות בשדה המגנטי של כדור הארץ שימשו גם לקביעת זמן גאולוגי.
מעת לעת, השדה המגנטי של כדור הארץ מתהפך ומשאיר אות מגנטי בסלעי געש ומשקעים.
ניתן לזהות אות זה ולתעד רצפים, ובמקרה של סלעים געשיים, לקשור זאת לתיארוך רדיומטרי.
תיבה קנופית היא תיבה ששימשה את המצרים הקדמונים כדי להכיל את האיברים הפנימיים שהוסרו בתהליך החניטה.
לאחר שהחלו להשתמש בכדים קנופיים בסוף השושלת הרביעית, הונחו הכדים בתוך תיבה.
אף על פי שהקבורות הקנופיות המוכחות הראשונות מתוארכות לתקופת השושלת הרביעית של סנפרו, ישנן עדויות המצביעות על כך שהיו משתמשים בהן עוד בשושלת השנייה בסקארה.
לתיבות הקנופיות היה מקום חשוב בתרבות המצרית.
תיבות קנופיות הכילו את האיברים הפנימיים של המומיות, ולכן הן מתייחסות לאמונה המצרית שהחיים שלאחר המוות חשובים לא פחות מהחיים עלי אדמות.
המצרים האמינו שהכל צריך להישמר בצורה מושלמת כדי לעבור לעולם המתים וכחלק מתהליך החניטה הם הסירו האיברים הפנימיים מהגוף.
התיבות הקנופיות הראשונות היו פשוטות ועשויות עץ, אך ככל שעבר הזמן הן נעשו משוכללות יותר.
בתחילת תקופת הממלכה החדשה השתמשו בקוורציט, ומתקופת שלטונו של אמנחותפ השני, הבהט המצרי היה החומר המועדף.
בסביבות השושלת ה-21 (1069-945 לפנה"ס), החליטו המצרים להשאיר את האיברים הפנימיים בתוך המומיות.
אבל בגלל שהם השתמשו בתיבות במשך אלפי שנים הם המשיכו לשים אותן בקברים, רק בלי לשים דבר בתוכם.
שידות קנופיות יצאו מכלל שימוש בתקופת הממלכה התלמאית.
תיארוך חומצות אמינו הוא טכניקת תיארוך המשמשת להערכת גילן של דגימות בפלאוביולוגיה, פלאונטולוגיה מולקולרית, ארכאולוגיה, מדע משפטי, טפונומיה, גאולוגיה משקע ותחומים נוספים.
טכניקה זו מתייחסת לשינויים במולקולות חומצות אמינו לזמן שחלף מאז היווצרותן.
כל הרקמות הביולוגיות מכילות חומצות אמינו.
כל חומצות האמינו מלבד גליצין (הפשוטה ביותר) פעילות אופטית, בעלות מרכז סטריאו באטום α-C שלהן.
המשמעות היא שלחומצת האמינו יכולות להיות שתי תצורות שונות, "D" או "L" שהן תמונות מראה זו של זו.
למעט כמה חריגים חשובים, אורגניזמים חיים שומרים על כל חומצות האמינו שלהם בתצורת "L".
כאשר אורגניזם מת, נפסקת השליטה על תצורת חומצות האמינו, והיחס בין D ל-L עובר מערך בקרבת 0 לערך שיווי משקל ליד 1, תהליך הנקרא Racemization.
לפיכך, מדידת היחס בין D ל-L בדגימה מאפשרת להעריך לפני כמה זמן מת האורגניזם שממנו נאספה הדגימה.
"תיבות אבודות" הוא אלבום אוסף של הראפר הישראלי סגול 59, שיצא בלייבל קמ"ע ב-11 ביוני 2025. האוסף כולל שירים נדירים ושירים גנוזים מ-25 שנות פעילותו של סגול 59 כראפר, לצד שיר אחד חדש שהוקלט במיוחד עבור האוסף, "בומרים", בו סגול מארח את שחר חסון ולוקץ', אשר יצא כסינגל לקידום האלבום.
השיר המוקדם ביותר באוסף הוא "לא גומר ת'חודש", שפתח את אלבום הבכורה של סגול, "התקופה הכחולה", שיצא באביב של שנת 2000. לכל השירים באלבום זוהי הופעה ראשונה בשירותי הסטרימינג.
בין הראפרים והמפיקים המופיעים באלבום ניתן למצוא את: שאנן סטריט, שחר חסון, לוקץ', מיכאל כהן, ג'וני גולדשטיין, שגיא "הפטרון" דהן, אורטגה, מאיור, שירוטו, אסקר ורבים אחרים.
תיבה 2 היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית המיועדת לילדים, ששודרה ברשת CBS בין 11 בספטמבר ל-18 בדצמבר 1976 (עם שידורים חוזרים שנמשכו עד 13 בנובמבר 1977 ושידורים נוספים מ-16 בספטמבר 1978 עד 25 באוגוסט 1979).
בארץ הסדרה שודרה במחצית השנייה של שנות ה-80 בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
הסדרה רצה במשך עונה אחת בלבד, והופקו לה 15 פרקים בני כ-30 דקות.
הדמויות המרכזיות של התוכנית נוצרו על ידי מרטין רות', ואת הפורמט עזר לפתח הבמאי טד פוסט.
כותרות הפתיחה של כל פרק, כפי שסופרו תחילה על ידי המפיק בפועל לו שיימר, ולאחר מכן על ידי קולו של טרי לסטר, שגילם את ג'ונה, סיכמו את סיפור הרקע של הסדרה:"במשך מיליוני שנים, כדור הארץ היה פורה ועשיר.
ואז הזיהום והפסולת החלו לגבות את מחירם.
זהו העולם של המאה ה-25. נותרו רק קומץ מדענים, אנשים שנשבעו לבנות מחדש את מה שנהרס.
זה ההישג שלהם: תיבה 2, מחסן נייד של ידע מדעי, המאויש על ידי צוות מיומן של צעירים.
המשימה שלהם: להביא את התקווה לעתיד חדש לאנושות."(קולו של ג'ונה): ''"יומן תיבה 2, מספר 1. אני, ג'ונה,...
ואדם מודעים לחלוטין לסכנות העומדות בפנינו כאשר אנו יוצאים למחוזות לא ידועים, אולי אפילו עוינים.
אבל אנחנו נחושים להביא את ההבטחה של ציוויליזציה חדשה לאנשים שלנו ולכדור הארץ שלנו."השחקן טרי לסטר כיכב כמפקד התיבה, ג'ונה, השחקנית ג'ין מארי הון גלמה את רות, חוסה פלורס שיחק בתפקיד סמואל.
בנוסף, שיחק בסדרה קוף שימפנזה, ששמו בסדרה היה "אדם" שידע לדבר, ואת קולו דיבב המפיק, לו שיימר.
הבסיס הסדרה נוצר בהשראת הסיפור של תיבת נח, והדמויות קיבלו שמות הלקוחים מהתנ"ך.
הסדרה מתרחשת במאה ה-25 הפוסט-אפוקליפטית (ליתר דיוק,שנת 2476, הסדרה עלתה לראשונה ב-1976), לאחר שהציוויליזציה בכדור הארץ הושמדה על ידי השפעות הפסולת, הזיהום והמלחמה, וחזרה לציוויליזציה הדומה לימי הביניים.
המדענים ששרדו איגדו את הידע והמשאבים שלהם, אימנו שלושה צעירים ואת השימפנזה, שהיה מסוגל לדבר ולהסיק מסקנות מופשטות, לחפש שרידים של אנושות, בעודם מטיילים בנוף הצחיח ברכב המשוכלל של תיבה 2.
כל הפרקים התחילו והסתיימו ברשומות ממוספרות ביומן התיבה, שקוריינו על ידי המפקד ג'ונה.
בסוף כל פרק, היה מוסר השכל שנגזר מהאירועים הקודמים שנראו בפרק.
רות – ג'ין מארי הון
ב-"The Launch of Ark II", הסרט התיעודי שצולם לקראת יציאת ה-DVD, לו שיימר ואחרים מזכירים שהתוכנית צולמה במהלך קיץ 1976 בעיקר בחוות פרמאונט ליד מאליבו, קליפורניה.
צילומים של התיבה נוסעת במהירות גבוהה צולמו בקרקעית של האגם היבש רוג'רס שבבסיס חיל האוויר אדוארדס.
הסדרה זכורה בעיקר בזכות רכב ה-"Ark II": רכב פנאי משולב בעל שישה גלגלים בעל מראה עתידני ומעבדה ניידת.
הרכב היה באורך של כ-13 מטר ועשוי מפיברגלס.
בנוסף, הופיע בסדרה גם רכב שטח קטן יותר בעל 4 גלגלים בשם "Jet Jumper" או "Ark Roamer".
תיבת הילוכים היא מערכת תמסורת מכנית המתאמת בין "התקן מניע" (מנוע כלשהו, כמו מנוע בנזין או מנוע דיזל) לבין "התקן מונע" כלשהו ומאפשרת לשנות את היחס בין המהירות שלהם ובין עוצמת המומנט שהם מפעילים זה על זה, בניגוד לתמסורת קבועה.
מהירות הסיבוב עומדת ביחס הפוך למומנט המופעל, ולכן שילוב תיבת ההילוכים להילוך נמוך מגביר את מומנט ההתקן המניע, ומאפשר לו להתגבר ביתר קלות על ההתנגדות שההתקן המונע מפעיל נגדו.
תיבות הילוכים נפוצות בכלי תחבורה: ניתן להבחין בהשפעת המעבר בין ההילוכים השונים ברכב על ידי התבוננות במחוג מד סיבובי המנוע (מד הסיבובים לדקה) והשוואתו למחוג מד המהירות.
בזמן האצת הרכב, מד המהירות עולה בהדרגה, ואילו מד סיבובי המנוע עולה בהדרגה בכל הילוך נתון, ובעת העלאת הילוך (למשל מהילוך ראשון להילוך שני), הוא יורד בבת אחת ומתחיל לעלות בהדרגתיות שוב בהילוך החדש ככל שההאצה במהירות נמשכת.
דבר זה נובע משינוי יחס הגדלים של גלגלי השיניים המשולבים בתיבת ההילוכים, המאפשר למנוע להניע את כלי הרכב במהירות רצויה, תוך הורדת סיבובי המנוע לרמה נמוכה יותר ככל שפוחתת ההתנגדות שמפעיל נגדו כלי הרכב.
תיבת הילוכים ידנית, בה החלפת הילוך נעשית על ידי הנהג באמצעות מוט ההילוכים ודוושת המצמד.
תיבת הילוכים רובוטית, בה החלפת ההילוך נעשית על ידי המכונית, אך היא בנויה כמו תיבה ידנית לכל דבר.
תיבת הילוכים חצי־אוטומטית (או "אוטו־קלאץ'"), בה החלפת הילוך נעשית על ידי הנהג אך הפעלת המצמד נעשית על ידי הרכב.
תיבת הילוכים אוטומטית (המכונה לעיתים תיבה פלנטרית), היא תיבה הכוללת מנגנון המאפשר לרכב להחליף הילוך באופן עצמאי, ללא צורך בהתערבות מצד הנהג.
תיבת הילוכים רציפה (CVT), הפועלת כתיבה אוטומטית ללא התערבות הנהג, אך בעלת מנגנון פנימי רציף השונה מהתיבה האוטומטית.
כדי להבין בצורה טובה כיצד פועלת תיבת הילוכים, יש להבין את אופן פעולתם של גלגלי השיניים.