tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוריון חי עם רבקה לבלנג בין 1959-1971, נולדו להם שלושה ילדים.
הוא חי עם רותי שדמי מ-1977 ועד מותה ב-1986, נולדו להם שני ילדים.
הוא חי עם דפנה חורב משנת 2000 ועד מותו, ב-18 באוקטובר 2015. עזרא אוריון נקבר במדרשת שדה בוקר.
אחד מבניו הוא תא"ל (מיל') אסף אוריון, אשר בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון.
1950 פרס נחמה, תחרות לבני נוער לעיצוב שלט אזהרה, משרד החקלאות
1964 מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת להשתלמות
1974 פרס קניה, תחרות לעיצוב אחוזת הקבר של פולה דוד בן-גוריון, רשות הגנים הלאומיים
1986 פרס בנק דיסקנט לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים
שדה פסלים, צופר - יועצים ליחסי ציבור, 1968
אנדרטת חטיבת הגולן, האגודה להקמת אנדרטה לחטיבת הגולן
עזרא אוריון: פיסול טקטוני, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1982
פיסול במערכת השמש, ספרית פועלים, תל אביב, 1985
עזרא אוריון": פיסול בין-גאלאקטי: שיגור ממצפה בר-גיורא 22 יוני 1989, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1989
אלון אוריון (עורך), עזרא אוריון – פַּסָל בין-גלקטי', [חמו"ל], שדה בוקר, 1995
פיסול - אלומות תהליכים, מודן, תל אביב, 1995
פסול בין גלקטי אל האלף השלישי, [חמו"ל], 1992
עזרא אוריון: שבשמים ובארץ, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2007
מרחב ממוסגר: עזרא אוריון, בית הנסן, ירושלים, 2022
אסף בן-נר, לילה גבוה 1958-1968, שירים בני זמננו, ירושלים, תשל"א [אסף בן-נר הוא פסדונים של אוריון]
תהומות אבק: שטף אטי וקולות, עקד, תל אביב, 1982
תהומות אבק אדם, חלונות, תל אביב, 2000
ערפליות אבק: (שטף אטי וקולות), הוצאת טרקלין, [תל אביב], תשל"ז [1977]
רבי עזרא בן שלמה מגרונה, ואחיו רבי עזריאל בן שלמה מגרונה, היו מגדולי המקובלים בקטלוניה בסביבות שנת ד'תתק"ן, 1190. רבי עזרא נפטר בשנת ד'תתקפ"ח 1227. שניהם היו תלמידים של רבי יצחק סגי נהור בנו של הראב"ד בתורת הקבלה, וע"פ חלק מן הדעות, רבותיו של הרמב"ן בקבלה.
חיברו חיבורים קצרים בתורת הקבלה, בניסוח סתום המאפשר הבנה בהם רק למי שכבר ידועים לו ענייני הקבלה ממקורות אחרים.
במקורות מסוימים מחליפים בין רבי עזריאל בן שלמה זה, לבין רבי עזריאל בן מנחם, מקובל אחר בן אותה תקופה.
שנת לידתם ופטירתם של האחים אינה מבוררת.
על שנת פטירתו של רבי עזרא יש עדויות סותרות: יש המקדימים אותה לשנת ד'תתקנח, 1188, עובדה שאינה עולה בקנה אחד עם היותו תלמיד בנו של הראב"ד שנפטר שנה מאוחר יותר.
יש המאחרים את תאריך פטירתו לט' טבת ד'תתקפח (20 בדצמבר 1227), ויש המאחרים אותה בעוד עשר שנים.
החיד"א בספרו שם הגדולים כותב שרבי עזרא בן שלמה הוא רבי עזרא הנביא ממונקטור (Moncontour), המובא בתוספות.
רבי עזרא היה מבוגר מרבי עזריאל.
מדברי רבי עזריאל בספרו את תולדות חייו, ניכר שהיה מטבעו פילוסוף ומבקש חכמה, ומתוך אמונה שסודות היקום נמסרו ליהודים הוא חיפש את האמת ומצאה בדברי המקובלים היהודיים, שתורתם לא זכתה בזמנו לפרסום.
יחסי הקרבה בין שני המקובלים
עובדת דמיון שמו של רבי עזרא לשמו של אחיו רבי עזריאל, הביאה לידי כך שבמקומות רבים מובאים דברים בשמו של האחד, שעה שבמקורות אחרים הם מובאים בשמו של האחר.
יש מהחוקרים שהסיקו מחמת כך שאדם אחד היה שלפעמים קראוהו עזרא ולפעמים קראוהו עזריאל.
עם זאת, מסקנת החוקרים היא שאכן שני אנשים היו ופעלו יחד.
ראיה מכריעה לכך היא שתלמידם רבי משולם דאפירה כותב בספר הדיואן שלו קינה, ובה נאמר: "אקונן על שני אחים כשרים, יחדש מספדי יומי ולילי, לעזרא ועזריאל אבך ואבכה, ונזכר בן ברכיה באבלי".
גם בשירים אחרים בספרו הוא מזכיר את שני האחים.
סתירות רבות קיימות בדבר יחסי הקרבה בין שני המקובלים.
בשער כתב יד של פירושי תפילות שחיברו, נאמר: "פירושי תפילות מרבי עזרא שחיבר והיה מקובל עם חתנו רבי עזריאל", אם כי ייתכן שרבי עזריאל נשא לאישה את אחייניתו, דבר הנחשב מצווה, לכל הפחות בזמנם.
בדברי רבי משולם דאפירה הנזכרים מפורש שהיו אחים, אם כי ניתן לקבל את דבריו כמטפורה לידידותם ופעילותם המשותפת.
אך במקומות רבים מופיע שמם של אביהם, רבי שלמה, מה שמחזק את ההשערה שאחים היו בני אב אחד (ואמנם, ע"פ י.
תשבי, גם זה יכול להיות תוספת של מעתיקים שהעבירו את שם האב מהאחד לשני בעקבות השערה על קרבתם), ובמקומות רבים מביא רבי עזריאל את רבי עזרא ומכנה אותו אדוני אחי.
כך או כך, ניתן להסיק שרבי עזרא היה מבוגר מרבי עזריאל, עד שניתן היה לחושבו כחותנו, מה גם שרבי עזריאל מביא הרבה מדברי אחיו רבי עזרא ומכנה אותו אדוני אחי, ואילו רבי עזרא אינו מביא מדברי רבי עזריאל.
משנתם העיקרית עוסקת בפירוש עשר הספירות כשלשלת של האצלה שבה התגלה האל במידותיו.
מופיעים בה מאפיינים סימבוליים הלקוחים מתוך ספר יצירה, וסימבוליזם אנתרופומורפי על דרכי האל והבריאה.
רבי עזרא התעניין בכל תחומי ההויה: האלהות, המלאכים, העולם והאדם.
לעומתו רבי עזריאל התרכז בעיקר בתחום ההתבוננות בעולמות הרוחניים העליונים.
רבי עזרא נהג לחזור על דבריו במקומות שונים כמעט ללא שינוי, ולעומתו רבי עזריאל מנסח את רעיונותיו בכל מקום בניסוח שונה ובתוספת גוון רעיוני חדש.
מושגים רבים מתורת הפילוסופיה של הרמב"ם במורה נבוכים מקבלים צורה מיסטית בתורתם של מקובלים אלו, וכך יוצרת משנתם סינתיזה בין הפילוסופיה לקבלה.
כך לדוגמה המושגים חומר, צורה ואפס, מקבלים במשנתם פירוש מיסטי.
בכתבי רבי עזריאל בלבד מופיעה חלוקת עשר הספירות לפי מערכת העולמות הנאופלטונית, למוטבע, מורגש ומושכל.
בפירוש שיר השירים של רבי עזרא לא מוזכר שמו של חכם אחר כלשהו, מלבד רבנו החסיד (רבי יצחק סגי נהור) בפסוק עורי צפון.
עובדה ראויה לציון לנוכח עדותו הנזכרת של אחיו רבי עזריאל על כך שהיה מקבל ולומד חכמה מאנשים רבים.
בפירוש שיר השירים של רבי עזרא מבואר שזמן הגאולה הוא בשנת ה'ר (1440).
הרדב"ז בספרו מגן דוד (אות סמ"ך) דן רבות בהשוואת מסורת זו ואחרות עם המציאות לפיה המשיח טרם בא.
הנחתם הפשוטה הייתה כי תורת הקבלה שבידיהם הייתה גלויה לכותבי התלמוד, והם רמזוה באגדות התלמוד.
הם ראו את רעיונותיהם כגילוי, פיתוח וסידור בלבד של הרעיונות המובעים באגדות אלו.
את מחלוקות החכמים בענייני אגדה הם ראו כמחלוקת שולית, "בעניין הנאות לגלות בו את הסוד".
אך לעומת רבי עזרא שקבע בפשטות כי כוונת חז"ל בדבריהם היא לסודות הקבלה שבידו, רבי עזריאל מתאמץ לפרש את אגדות חז"ל ולהתאימן לקבלה.
ישנם מקובלים מהזרם הלימודי של תלמידי הגר"א, הרואים בהתייחסותו של ר' עזריאל, למקומות בהם מקובצים עשר הספירות יחד כמעין אבן דרך לחידוש המיוחס להאר"י בתבניות של פרצופים
למרות תפיסתם את תורת הקבלה כתורה שנמסרה דור אחר דור ממשה עד ימיהם, רבי עזרא אינו מונה בין מעבירי המסורת את רבי שמעון בר יוחאי, לו יוחס לאחר מכן ספר הזוהר, וחכמים אחרים כרבי עקיבא ורבי יוחנן בן זכאי תופסים את מקומו כמקובלים מדור המשנה.
בספר ברית מנוחה, המאוחר מעט לגילוי הזוהר, ניסה לפתור בעיה זו תוך שהוא מייחס את הזוהר לרבי שמעון בנו של רבי יהודה הנשיא, שחי בסוף תקופת התנאים, תקופה שלא מפורטת בתיאורו של רבי עזרא.
הרמב"ן- ואולם כבר הוכיח י.
תשבי כי ייחוס זה הוא טעות
פירושי אגדות התלמוד ופירושי מעשה בראשית ומעשה מרכבה, מרבי עזרא.
פירושי שיר השירים, מרבי עזרא.
נדפסו על שמו של הרמב"ן.
מהדורה חדשה, בליווי הערותיו של ר' חיים דוב שעוועל, נדפסה בתוך כתבי רמב"ן, מוסד הרב קוק תשכ"ד.
פירוש על התורה, מרבי עזרא.
מוזכר בפירושו על שיר השירים.
פרופ' אפרים גוטליב מציין שהמשפט המזכיר את פירושו לתורה הוא טעות בהגהה.
ועל כן החיבור לא קיים.
פירוש על ספר יצירה, מרבי עזרא.
מוזכר בספרי רבי אברהם אבולעפיה ורבי משה די ליאון ועוד.
איגרת בתורת הקבלה מרבי עזרא בבירור הסתירות שבין דברי הרמב"ם לדברי המקובלים, ספר ביאליק תרצ"ד 1934, עמ' 155, בליווי הערותיו של גרשם שלום.
פירושי תפילות, כתב יד בספרית פארמה, מרבי עזרא, ויש המייחסים אותו לרבי עזריאל.
יש המייחסים לר' עזרא את חיבור אגרת הקודש המיוחסת לרוב לרמב"ן.
פירוש האגדות לרבי עזריאל, ירושלים תש"ד/ה 1945. מהדורה מוערת בצירוף מבוא לשם קבלת דוקטורט על ידי ישעיה תשבי, בהנחיית גרשם שלום.
פירוש על ספר יצירה, מרבי עזריאל, נדפס על שמו של הרמב"ן.
פירוש על עשר ספירות מרבי עזריאל, במבנה של י"ב שאלות ותשובות, בשם עזרת ה', נדפס בברלין תרי"ח 1858, ובברדיטשוב תקנ"ח בשם "שו"ת עקרים ויסודים לחכמת הנסתר".
שרידים חדשים מכתבי ר' עזריאל מגירונה, בתוך ספר זיכרון לגולק ולקלין תש"ב 1942, בליווי הערותיו של גרשם שלום.
משך תקופה ארוכה, יוחס לרבי עזריאל, ככל הנראה בטעות, חיבור ספר הבהיר.
עזרא איכילוב (10 ביוני 1907 - 26 ביוני 1961) היה חבר הכנסת מטעם מפלגת הציונים הכלליים, מראשי המחנה האזרחי.
איכילוב נולד למשפחת החקלאים יעקב (בנו של אברהם איכילוב) ואיטה איכילוב בפתח תקווה, בה התגורר וניהל משק חקלאי.
הוא ספג ביקורת מצד תנועות הפועלים על שנמנע מהעסקת עבודה עברית בפרדסו.
במאי 1936, בתחילת המרד הערבי הגדול, הוא ניצל בנס עת ירו עליו ערבים בפרדסו, והוא לא נפגע.
היה פעיל באגודת הספורט מכבי, כיהן מטעמה בקונגרס הציוני ה-19 ב-1935 והיה ב-1928 אחד מנציגי האגודה בהקמת התאחדות הכדורגל בארץ-ישראל.
בשנים 1931–1955 כיהן כחבר המועצה המקומית ולאחר-מכן עיריית פתח-תקוה.
בתחילה הוא נחשב לנציג האזרחים הצעירים והיה יושב ראש ועדת החינוך המקומית.
אולם השמאל בתגובה גיבש הסכם דומה ומרדכי קראוסמן מונה לראשות העיר עד שהעביר לקראת סוף שנת 1951 את השרביט לידי פנחס רשיש.
בשנת 1951 נבחר לכנסת השנייה מטעם הציונים הכלליים.
כהונתו בכנסת נמשכה עד לפטירתו, בשנת 1961, במהלך הכנסת הרביעית.
בתקופת כהונתו היה חבר בוועדות הכנסת השונות.
כאחיו הבכור, משה הצטרף אף הוא לאגודת בני בנימין והיה מראשיה.
ב-1940, יחד עם יוסף תמיר, אליהו יגנס ואחרים היה ממייסדי "התאחדות בני המושבות".
במקביל, היה חבר הנהלת אגודת הפרדסנים הקואופרטיבית הראשונה בארץ - "פרדס" (לימים האגודה לעיבוד חקלאי וייצוא פרי הדר "פרדס סינדיקט").
ב-1932 נבחר למרכז "התאחדות האיכרים" והיה חבר ההנהלה והנשיאות שלה.
היה ממייסדי התארגנות המעסיקים הפרטיים "האיחוד האזרחי" ונציג הארגון במוסדות היישוב ובהנהגת "ההגנה".
בשנת 1944 היה חבר המזכירות של מגבית ההתגייסות וההצלה.
עם קום המדינה, הצטרף המרכז האזרחי למפלגת "הסתדרות הציונים הכלליים - מפלגת המרכז" ואיכילוב הפך לפעיל במפלגה זו.
עזרא איכילוב נפטר ערירי ב-1961 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
עזרא בנימיני (נולד ב-1948) כיהן כראש עיריית הוד השרון משנת 1989 עד לשנת 2003.
אביו נמנה עם עשרת המתיישבים הראשונים שהגיעו מבגדאד והתיישבו במושבה.
לפני כהונתו כראש עיר עסק בנדל"ן.
הונו הוערך בתחילת שנות האלפיים בכ-50 מיליון דולר.
נבחר ב-1989 לראש המועצה המקומית הוד השרון מטעם הליכוד.
בשנת 1990 הוכרזה הוד השרון כעיר.
בבחירות 1993 גבר על ראש העיר הקודם אליהו שמעוני ועל מועמד נוסף וזכה בראשות העיר ברוב גדול.
רשימת הליכוד בראשותו זכתה ל-10 מנדטים ולרוב במועצה.
בבחירות 1998 הקים רשימה עצמאית ורץ מטעמה לראשות העיר.
הוא זכה ל-62.19% מקולות הבוחרים וגבר על חי אדיב, ראש העיר לעתיד.
במהלך כהונתו של בנימיני בהוד השרון התפתחה העיר, ובין השאר הוקמו בה בית יד לבנים לזכר חללי תושבי הוד השרון, פארק ארבע עונות, חטיבת הביניים עתידים, בית הספר היסודי המגן, קניון מרגלית השרון, בית הספר הדמוקרטי, בית הספר היסודי ע"ש יצחק רבין ופארק עתידים.
בנימיני שם דגש על ענייני החינוך והתרבות ובתקופתו הוקם המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
בבחירות של שנת 2003 החליט בנימיני לא להתמודד על התפקיד ופרש מהעירייה.
בשנת 2002 מונה ליו"ר עמית בקק"ל וכיהן בתפקיד זה עד 2005.
עזרא "אלנקם" יכין (נולד ב-11 ביוני 1928) הוא איש מחתרת וסופר ישראלי, מלוחמי תנועת הלח"י ומנחיל מורשת קרב על פעילותו במחתרת ובמלחמת העצמאות.
יכין נולד ביפו ליצחק יליד ירושלים ממוצא חלבי ואמילי ילידת משפחה אמידה מאלכסנדריה שבמצרים שעלתה לארץ ישראל אחרי נישואיה.
יכין הוא הבן הרביעי משישה ילדים שנולדו למשפחה.
הוריו של יכין עברו לאחר חתונתם מאלכסנדריה לעיר העתיקה של ירושלים, והמשיכה לשכונת "ימין משה".
בשיא מאורעות תרפ"ט, המון ערבי מקטמון התאסף מול הבית, שהיה בקצה הדרומי של השכונה, ועמד לפרוץ אליו.
משפחת יכין התחבאה באחד החדרים וניסתה להשתיק את עזרא, בן השנה וחצי, אך הוא פרץ בבכי.
הפורעים, ששמעו את הבכי, החלו לפרוץ את הדלת, אך בדיוק אז, אחד הפורעים זרק אבן גדולה לחלון בקומה השנייה.
האבן החטיאה ופגעה בקיר, חזרה אליו בעוצמה, ופצעה אותו אנושות.
ההמון נתקף בהלה, פינה את הפצוע, והתפזר.
בהמשך, ההמון שב בתוספת נשים וזקנים שבאו לשדוד רכוש, ושוב עמדו לפרוץ לבית ולרצוח את המשפחה.
רגע לפני הפריצה, אחת הנשים הערביות צעקה על ההמון שהוא מבזבז זמן על שכונה של עניים חסרי רכוש רב ערך, ושכדאי להם לעקוב אחריה לשכונת רחביה, שם מתגוררים יהודים עשירים.
ההמון עזב את הבית ופנה לרחביה, וכך ניצלה המשפחה.
לאחר מכן התגוררה המשפחה בשכונת מחנה יהודה, בדירה שקיבלו בירושה.
יכין התחיל את פעילותו בלח"י בגיל 15 כמדביק של עיתון המחתרת המעש על קירות מבנים בירושלים, ובניסיון להשיג ידיעות מודיעיניות בבית הדואר בירושלים, שם עבד חמש שנים.
תחילה כינויו היה "דתן", ולאחר שהבריטים חשפו בית מסתור של המחתרת שהכיל פנקסים עם חלק מהשמות המחתרתיים, שונה כינויו ל"אלחנן".
יכין כינה את עצמו "אלנקם" לאחר החטיפה, החקירה והרצח של חברו אלכסנדר רובוביץ בידי הבריטים, לאחר שנעצר בערב 6 במאי 1947.
יכין השתתף במלחמת העצמאות בקרבות רבים, כגון פיצוץ ארבעה בתים בכפר ליפתא, הקרב בבית מזמיל, והמפורסמים שבהם הם קרב דיר יאסין, ההשתלטות הראשונית על מנזר נוטרדאם וניסיון הפריצה לעיר העתיקה ב-17 ביולי 1948. קרב זה נקרא קרב "גג המוות" ובו נהרגו ארבעה לוחמי לח"י.
תחילה, כאשר התקרבה קבוצת הלוחמים ובתוכה עזרא אל חומות העיר העתיקה, החלה הפגזה מאסיבית של פצמ"רים ואש תותחים לכיוונם.
כאשר הסתתרו הלוחמים מאחורי קיר אבן, התפוצץ פגז במרחק אפסי מהלוחמים, ממנו נפגע עזרא בעינו הימנית.
כאשר לוחמים אחרים החישו אותו על אלונקה לקבלת טיפול ראשוני, התפוצץ פגז נוסף.
הלוחמים לא נפגעו, אך ראשו של עזרא, שפנה לכיוון הפיצוץ, ספג רסיס שחדר חלקית את כיפת הגולגולת.
הפציעות מנעו מעזרא להשתתף בקרב לכיבוש העיר העתיקה, קרב שהופסק זמן קצר לאחר מכן בהוראה מהפיקוד הגבוה, וזאת על אף שהחומה נפרצה על ידי מוקש הקונוס שהכינו לוחמי אצ"ל.
יכין הובהל לבית החולים שערי צדק, שם נותח בידי ד"ר בלר, מנתח מוח.
הניתוח נמשך כמעט יום שלם, ובדו"ח הרפואי ציין בלר שלכל אורכו דלף נוזל המוח והשדרה מהפגיעה בראשו של יכין, שהייתה בגודל 2×1 ס"מ, אך הוא שרד את הניתוח והחלים לחלוטין, מלבד עינו הימנית שהתעוורה עקב שטפי דם.
יכין היה ממייסדיו של בית השבעה (בית בו מתגוררות משפחות יהודיות בכפר בית חנינא), בו הוא מתגורר.
ב-1988 הוצב במקום ה-15 ברשימת מפלגת מולדת לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, וב-1992 הוצב במקום ה-110 ברשימה.
ב־1974 החל בשירות מילואים ביחידת ההפצה של חטיבת הצנחנים.
כיום יכין עוסק בעיקר בהרצאות.
אחד מקהלי היעד העיקריים שלו הם חיילי צה"ל, וצה"ל מחשיב את ההרצאות כשירות מילואים.
בשנת 2002 הושעו הרצאותיו בצה"ל בעקבות פנייה של חברת הכנסת נעמי חזן, שהאשימה אותו ב"סירוס ההיסטוריה" על הקרב בדיר יאסין.
ב-2007 שובץ יכין ברבנות הצבאית כמפיץ תודעה יהודית.
ב-2014, בגיל 86, הוצג יכין כמשרת המילואים הוותיק ביותר בצה"ל.
על פי רישומי צה"ל, מאז 1973 ערך אלפי הרצאות בפני חיילים ותלמידי מכינות קדם צבאיות.
ב-28 בנובמבר 2018 הוענקה לעזרא דרגת רס"ר אישית על ידי הרב הצבאי הראשי כאות הוקרה והערכה על שירותו ארוך השנים בהרצאות לחיילים.
בטקס מצטייני הרבנות הצבאית בשנת 2024 הוענקה לו דרגת רנ"ג.
ב-2021 הוכר כיקיר ירושלים לשנת תשפ"א.
באוקטובר 2023, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, התגייס למילואים בגיל 95 והפך למשרת המילואים המבוגר בתולדות מדינת ישראל.
כעבור ימים אחדים הופץ בטוויטר סרטון שבו הוא קורא לחיילים "תכסחו אותם כמה שיותר.
לא הם, לא אמא שלהם, לא הילדה שלהם ולא התינוקות שלהם.
אסור להם לחיות - לחיות האלה".
הציטוט נכלל כראייה בתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם.
אשתו הראשונה של יכין הייתה חיה צין, ולזוג נולדו שלושה בנים ובת.
בשנת תשנ"א חיה נפטרה, ויכין נישא בשנית לחנה וינברג.
אחיו הם הצייר אברהם יכין, לוחם אצ"ל לשעבר דוד יכין, ולוחם לח"י לשעבר יהושע יכין.
אלנקם – סיפורו של לוחם חרות ישראל, הוצאת יאיר, תל אביב (מהדורה י"ז – תשע"ה)
הסוד הגדול של אלי פאצ'ה, הוצאת בית עלים
שירת השולמית – סיפורה של מרגלת ציונית, הוצאת שונים
עם ישראל – עם הספר
מוות בכבלים, סיפורם של חברי מחתרות שנהרגו בידי הבריטים ללא משפט
ארץ הברית – הגות במצוות ירושת ארץ-ישראל.
פירוש וביאור לחמישה חומשי תורה בדגש על מצוות יישוב הארץ
– סיפורו של "דני בית המקדש" לוחם חירות ישראל, הוצאת ירון גולן, 1996
בחזון ובחזית – אסופת מאמרים ודברי הגות, עריכה: אסתר שניאורסון גרי, הוצאה עצמית, 2011
צלקות – המעפיל שעלה מן המדבר, הוצאת יאיר
הרב עזרא הררי רפול (כ"ד באב ה'תרי"ז, 14 באוגוסט 1857 - י' בסיוון ה'תרצ"ו, 31 במאי 1936) היה ראש ישיבה, מייסד ישיבת "אוהל מועד", מקובל ועסקן ציבור.
נולד בחלב (ארם צובא) שבסוריה, לרבי יוסף בן הרב ישעיה ולסנבול, נצר למשפחה שמוצאה ממגורשי ספרד.
למד בישיבת רחובות הנהר אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק, ובהמשך אצל הרב חיים מרדכי לבטון, הרב מרדכי עבאדי, ודודו, הרב נסים הררי, מחבר הספר "עלי נהר".
בשנת ה'תרמ"ח (1888) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בתחילה נמנה עם תלמידי ישיבת המקובלים בית אל, וכשנוסדה ישיבת רחובות הנהר בשנת ה'תרס"ג (1903), החל ללמוד בה אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק, שעלה ארצה כשנתיים אחריו ונמנה עם רבניה.
בסיוון ה'תרס"ז (1907) ייסד את ישיבת אהל מועד ובראשה העמיד את הרב רפאל שלמה לניאדו.
הרב עזרא שימש בישיבה כמשגיח וכמנהל אדמיניסטרטיבי.
הישיבה נסגרה בשנת 1917 בשל הקשיים החמורים בירושלים אז, מהם סבלו גם ישיבות אחרות, וחלק ניכר מתלמידיה שהיו תושבי חו"ל עזבו את הארץ.
בשנת ה'תרע"ח (1918) פתח את ישיבת "בית יוסף", ובשנת ה'תר"פ (1920) ייסד את תלמוד תורה מגן דוד, שניהל בנו אהרן.
באותה שנה מונה לשמש כחבר בוועד המרכזי של ישיבת תפארת ירושלים של ועד העדה הספרדית בירושלים.
בשנת ה'תרפ"ג (1923) העביר את תלמידיו לישיבת פורת יוסף ונטל על עצמו משימות גיוס כספים עבורה.
כן סייע לבניית בתי שכונת רוממה בירושלים.
שימש כחבר בית הדין של יוצאי ארם צובא בירושלים, לצד הרב אברהם חיים עדס והרב יוסף ידיד הלוי.
הלך לעולמו בי' בסיוון ה'תרצ"ו (31 במאי 1936), ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
לרב עזרא נולדו חמישה בנים ושתי בנות.
בנו הבכור הרב אהרון היה שד"ר, עסקן ורב ירושלמי.
בנו הרב אברהם הררי רפול היה זקן רבני ארם צובא, ובתו אסתר חיה נישאה לרב יעקב עדס.
הכין עזרא - לקט מכתביו בענייני תורה ומוסר, הודפס לאחר מותו בשנת התשמ"ב ויצא שוב מחדש על ידי צאצאיו בשנת התשע"ט.
הרב עזרא בצרי (נולד בשנת 1937) הוא אב"ד בירושלים ומחבר ספרים.
נולד בירושלים לרב יוסף בצרי, שהיה נכד אחותו של הרב יוסף חיים, בעל "בן איש חי".
כמו כן, הוא נינו של המקובל הרב יהודה פתיה.
אחיו הצעיר הוא המקובל הרב דוד בצרי.
אחיינו הוא הרב יצחק בצרי.
בשנות ה-50 עת היה חשש שיגייסו את בני הישיבות לצבא השיג אישור מזויף של פסיכיאטר שהוא חולה נפש, ובאמצעותו השיג פטור משירות צבאי.
לימים הסביר שהאמין שגיוס בני הישיבות אינו ראוי ולכן ראה בשימוש במסמך כוזב כדי להכשיל את הגיוס שלו מהלך כשר.
למד 14 שנים בישיבת פורת יוסף אצל הרב עזרא עטייה וקרובו הרב יהודה צדקה ששימש כראש הישיבה, וכן אצל הרב יצחק נסים.
בשנת 1971 מונה לדיין בבית הדין הרבני האזורי ברחובות.
בשנת 1975 התמודד על תפקיד הרב הראשי של חיפה אך לא נבחר.
בשנת 1977 ביקש להתמודד על תפקיד הרב הראשי של ירושלים, אולם דבר המסמך הכוזב פורסם בתקשורת ובעקבות זאת ירדו סיכוייו להיבחר וברגע האחרון הוא הסיר את מועמדותו.
בהמשך עבר לכהן כאב"ד בירושלים.
בשנת 1986 מונה בידי שר הדתות יוסף בורג לתפקיד דיין בבית הדין הגדול במינוי בפועל.
בשנת 1987 ביזמתו של יאיר צבן סוכל מינויו לבית הדין הגדול על ידי היועץ המשפטי לממשלה.
ניסיונות חוזרים למנותו לבית הדין נתקלו שוב ושוב בהתנגדות והוא לא מונה לבית הדין הגדול.
בשנת 1989 ביקש הרב בצרי להתגייס באופן סמלי לצה"ל אולם הדבר לא התאפשר והניסיונות החוזרים ונשנים למנותו כדיין בבית הדין הרבני העליון שנמשכו גם ב-1992 עלו בתוהו.
בשנת 1993 היה מועמד למשרת הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
הרב בצרי ייסד את מכון הכתב, ובמסגרתו ההדיר, ערך והוציא ספרים תורניים רבים, בעיקר של חכמי ספרד.
כמו כן פרסם ספרים ומאמרים בבמות שונות בנושאי דין ומשפט.
על פועלו התורני זכה בשנת תשמ"ו בפרס הרב מימון.
כיום הוא עומד בראש מוסדות "עמלי תורה" בשכונת הר נוף בירושלים ורב בית הכנסת "משכן אהרון" בשכונה.
אשתו הייתה הרבנית סימה בצרי (נפטרה בפברואר 2021), שהוציאה לאור את סדרת הספרים "הנישואין - משימה!" ו"משימה בשניים".
הלכות ריבית, הלכות צדקה, הלכות מעשר כספים - תדפיסים מתוך דיני ממונות
שערי עזרא - שאלות ותשובות ופסקי דין בארבעה חלקי השולחן ערוך (4 חלקים)
תורת הטהרה - הלכות נידה, חלה והדלקת הנר
ספר הצוואות - באו בו הדינים הנצרכים לעריכת צוואות ונוסח הצוואות הכשרות
עזרא דותן ("בבן"; 25 בספטמבר 1937 – 16 במאי 1981) היה טייס קרב בחיל האוויר ואלוף הפלות שבזכות הישגיו בקרבות כונה "מר סקייהוק".
נפטר בעת שירותו בדרגת אל"ם.
נולד בשם עזרא זנדמן ב-25 בספטמבר 1937 בדנציג, גרמניה.
בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, העפיל עם הוריו לארץ ישראל אך גורש ממנה על ידי שלטונות המנדט והיה מגולי מאוריציוס.
בשנת 1945 עלה בשנית לארץ ישראל.
התגורר בנהריה והשלים בה את לימודיו היסודיים.
לאחר מכן למד בבית הספר הטכני בחיפה.
בנעוריו היה חבר בקלוב התעופה לישראל.
התגייס לצה"ל במאי 1955 והתנדב לקורס טיס אותו סיים בשנת 1957. שירת בטייסת 117 בה נחשב לטייס מבטיח.
במהלך יום הקרבות של 7 באפריל 1967 בחזית סוריה, נזקפה לזכותו הפלה ראשונה.
במלחמת ששת הימים הוביל מבנים של מטוסי מיראז' 3 לתקיפת שדות התעופה הערביים במסגרת מבצע מוקד.
תקף פעמיים את שדה התעופה H-3 בעיראק.
במהלך המלחמה הפיל שני מטוסי קרב.
באוגוסט 1968 עבר הסבה לטייס סקייהוק ומונה למפקד טייסת 109.
במהלך מלחמת ההתשה הוביל גיחות תקיפה רבות.
בשנת 1970, במסגרת מבצע קלחת 2 כנגד ריכוזי מחבלים בפתחלנד, הוביל רביעיית סקייהוקים לתקיפת סוללות תותחים סוריות.
בדרכו לתקיפה נתקל במטוסי תקיפה סוריים מדגם מיג 17 וניהל כנגדם קרב אוויר זאת על אף שמטוס הסקייהוק הוא מטוס תקיפה ואינו מיועד לקרבות אוויר.
במהלך מרדף הצליח לפגוע ולהפיל מיג 17 ברקטות נגד טנקים מדגם "זוני".
הייתה זו ההפלה הראשונה בעולם של מטוס סקייהוק באמצעות רקטה.
לאחר מכן, הפיל מיג נוסף בירי תותח וניהל קרב אוויר עם מיג שלישי ללא תוצאות.
לאחר קרב זה דבק בו הכינוי "מר סקייהוק" - טייס הסקייהוק היחיד בעולם שהפיל מטוסי מיג בקרב-אוויר.
בתחילת שנות השבעים היה אחד מארבעת ממציאי המזל"ט.
במהלך שירותו עבר שני התקפי לב וניתוח לב פתוח.
אף על פי כן המשיך לטוס בטייסת תובלה.
ביום שישי, 15 במאי 1981 טס בפעם האחרונה ולפנות בוקר המחרת, 16 במאי 1981, נפטר מדום לב.
בשנת 1961 נשא לאשה את מרי ונולדו להם שלושה ילדים.
עזרא הס (4 בנובמבר 1933 - 3 באוקטובר 2010) היה קריין ומדבב ישראלי.
נולד בגרמניה בשנת 1933 לד"ר רות הס וד"ר מאיר הס, בשנת 1935, בתקופת העלייה החמישית, עלה לארץ ישראל עם משפחתו בעודו ילד.
קיבל תואר ראשון בספרות, לשון ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בלונדון, שם גם התפרנס משירה ומניגון של מוזיקה אירית.
עבד כצנזור צבאי וכיהן כסגן מפקד בסיס ירושלים של יחידת הצנזורה הצבאית, שיחק בתסכיתים לילדים ונוער ברדיו וכמדובב בטלוויזיה.
בין התסכיתים ברדיו:"פול טמפל", "הגמד סיפורון", "סכנה באנדימון".
כמו כן שימש כקריין בתוכנית "לבת, לבן ולכל המתעניין".
בטלוויזיה: קולו של האיש החכם בסדרה "היה היה", הצב בצריף של תמרי.
החתול יובב וג'פטו אביו של פינוקיו.
הס נפטר בשנת 2010 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הס נשא לאישה את המשוררת, אמירה הס ביולי 1972 והשניים התגוררו בשכונת בית הכרם בירושלים.
עזרא כפרי (נולד ב-16 בדצמבר 1941) הוא שחקן ישראלי.
עזרא כפרי נולד להורים ילידי פולין, מורים במקצועם וגדל בקיבוץ עין החורש.
בקיבוץ החל לצייר והוא עוסק בכך עד היום.
בצבא שירת בקרבי והתנדב לשנת שירות שלישית.
בתום שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב, עיר מגוריו עד היום.
במשך קרוב לשנה עבד בתפקידים שונים בבניין, אחר-כך עבר קורס מצילים והיה מורה לשחייה ומציל בבריכת גורדון וגם עסק בדיג תת-מימי.
כפרי שימש כמאמן נבחרת הכדורעף של הפועל פתח תקווה.
עבד במכירת טלוויזיות והתקנת אנטנות.
בשלב מסוים גר בשותפות עם אדם שלמד אצל נולה צ'לטון וסיפר לו על כך.
כפרי תמיד היה טוב במשחק, אבל מעולם לא חשב על כך בתור מקצוע.
בגיל 35 התחיל ללמוד פעם בשבוע בקורס של נולה צ'לטון בצוותא תל אביב.
כפרי בוגר פרויקט עין הוד שנערך כשנה בהדרכת נולה צ'לטון.
בו השתתפו גם מוני מושונוב, שלמה בר-אבא, עמי טראוב, סנדרה שדה ועידית צור.
הוא הצטרף ביחד עם קבוצת השחקנים של צ'לטון לתיאטרון חיפה, בו שיחק בשנים 1975–1979.
ההצגה הראשונה בה שיחק הייתה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב בבימויו של מייקל אלפרדס.
אחר-כך שיחק בין השאר ב"אכזר מכל המלך" מאת נסים אלוני, בבימויו של עודד קוטלר; "רומיאו ויוליה" בבימויה של גזה פרטוש "ליל העשרים" מאת יהושע סובול בבימויה של נולה צ'לטון; "קריזה" בבימויה של צ'לטון ו"המחרשה והכוכבים" מאת שון או'קייסי בבימויו של קוטלר.
המחזה "ליל העשרים" נוצר באמצעות דינמיקה קבוצתית שעשו קבוצת שחקניה של צ'לטון בעין הוד, שבהתבסס עליה יהושע סובול כתב את המחזה.
את המחזה "גוג ומגוג שאו" כתב סובול בעקבות משחקי דינמיקה שעשו כפרי ומושונוב, את ההצגה ביימה צ'לטון ומלחין המוזיקה היה יוני רכטר.
הסרט הראשון בו עזרא כפרי שיחק היה "ג'וקר", בבימויו של יצחק צפל ישורון (1976).
בסרט הוא מגלם את דמותו של בלש שרודף אחרי פושע (יהורם גאון) ומחסל אותו.
ב-1976 גילם דמות בנוסח חנן פורת בסרט המתח הפוליטי "קשר הדבש".
אחר-כך שיחק בסרט "מסע אלונקות", בבימויו של יהודה ג'אד נאמן (1977).
הוא שיחק בסרט "הלהקה" בבימויו של אבי נשר (1978), בו הוא מגלם את דמותו של אלרן, קצין החינוך.
הוא שיחק בסרט "שורו", בבימויו של שבי גביזון (1990).
בו הוא מגלם את דמותו של פרופסור מרושע.
בסרט "החיים על פי אגפא", בבימויו של אסי דיין (1992), משחק בתפקיד חברה העדין וחולה הסרטן של בעלת הפאב (גילה אלמגור), בו מתרחש רוב הסרט.
ב-1996 השתתף בטלנובלה "המוסד" בתפקיד יואב.
כפרי משתתף בתפקידים מרכזיים או ראשיים בכל ארבעת סרטי הקולנוע של יוסף פיצ'חדזה: בסרט "לנגד עיניים מערביות" (1996), מככב באחד משני התפקידים הראשיים לצד אייל שכטר.
הוא מגלם את דמותו של וולף, סוכן שב"כ שמנהל מעקב אחרי גרי ראזומוב, בנו של אסיר נמלט, בניסיון לתפוש את אביו.
ב"בסמה מוצ'ו" (2001), מגלם את דמותו של אוגוסט, בעל חנות עתיקות שמחזיק באיקונין גנוב מהכנסייה ומעוניין למכור אותו לפושע מחו"ל.
ובסרט "שנת אפס" (2004), הוא מגלם את דמותו של רובינזון, פאנקיסט שנות השישים לחייו ו"סוכריות" (2013), בו הוא ומושונוב מגלמים את דמויותיהם של שני רוצחים שכירים.
הוא שיחק בדרמת הטלוויזיה "ישראל בר" בבימויו של יהודה קווה שצולמה בכלא שאטה וגילם את דמותו של בר.
הציג תערוכות ציורים בגלריית נוגה, אצל טובה אוסמן ובגלריה של יוחנן הריסון.
כפרי היה נשוי לסוכנת השחקנים פרי כפרי, עד לפטירתה באוגוסט 2019. בתם, איוה כפרי, היא אמנית שלמדה בפריז.
מק'לגלן לינדסטורם קרומן 1983 אות קין מיכה שגריר ערן פרייס אורי ברבש 1982 האיש שבא לקחת אמציה חיוני פרוספר א.
פריינטה 1982 הלהקה יצחק קול שרון הראל, אבי נשר אבי נשר אלרן, קצין החינוך 1978 קשר הדבש (51 דקות) אריה קרישק יעוד לבנון 1977 מסע אלונקות יהודה ג'אד נאמן דני הורוביץ יהודה ג'אד נאמן 1977 ג'וקר יצחק צפל ישורון יצחק צפל ישורון יצחק צפל ישורון 1976
הצגה תיאטרון מחזאי במאי הצגת בכורה סוף משחק תיאטרון חיפה סמואל בקט נולה צ'לטון 14 בפברואר 1971
עזרא י' חדד (חדאד) (ברזילי) היה מחנך, מתרגם, משורר, עיתונאי, היסטוריון ופעיל ציוני יהודי-עיראקי-ישראלי.
לאחר עלייתו לישראל בשנת 1951 השתלב במוסדות ההסתדרות והיה לראש מחלקת הקליטה והפיתוח של ההסתדרות וחבר הוועדה המרכזית שלה.
חדד נולד בשנת 1903 בעיר בגדאד, בירת וילאייט בגדאד של האימפריה העות'מאנית (עיראק), בנם של פַרחה ויחזקאל.
קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה, ואחר כך חינוך מודרני בבית הספר "אל-תעאוון" (בהמשך נקרא "רחל שחמון") של הקהילה היהודית, ששפת הלימוד בו הייתה טורקית, ושם למד גם פרסית וצרפתית.
הוא היה איש ספר מגיל צעיר, במסגרת הבית ספרית ומחוצה לה השתלם ושלט היטב בשפות עברית, ערבית, פרסית, צרפתית, טורקית ואנגלית.
בשנת 1923 סיים את לימודיו בבית מדרש ממלכתי למורים.
בנובמבר 1924 נישא לנעימה מזרחי, והיה אב לארבעה.
החל משנת 1922 לימד ערבית, אנגלית והיסטוריה בבית הספר היהודי "אל-וטניה" בבגדאד.
הוא התקדם במהירות, ובשנת 1924 היה למנהל בית הספר, תפקיד שמילא בארבע השנים הבאות.
לאחר מכן חזר לתפקידו כמנהל בית הספר "אל-וטניה" וכיהן בתפקיד זה לאורך 16 השנים הבאות.
בשנת 1949 מונה למפקח על כלל בתי הספר היהודיים בבגדאד.
מלבד תפקידיו כמחנך, חדד היה מתרגם, פובליציסט ומשורר פורה.
הוא היה חבר בכמה אגודות ספרותיות ואקדמיות, בהן החברה המלכותית ללימודים אסייתיים של בריטניה ואגודת הסופרים העיראקית "נאדי אל-קַלַם".
הוא היה כותב קבוע לעיתון היהודי-העיראקי בשפה הערבית "אל-מִצבָּאח'" ('המנורה') שהופיע בשנות ה-20, ושימש לצד אנואר שאול כעוזר העורך סלמן שינה, ובכתב העת הספרותי "אל-חאצד" ('הקוצר').
כמו כן, היה בעל טור בנושא יחסי חוץ בעיתון הלאומי העיראקי "אל-בלד".
כחלק מתפקידו בעיתון ביקר בארץ ישראל, נפגש עם מנהיגי היישוב משה שרת ובן-גוריון ולצד זאת אף ראיין את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
חדד חיבר שירה עברית ופרסמה בכתב העת העברי היהודי-עיראקי קצר הימים "ישורון".
בשנת 1945 ראה אור בבגדאד תרגומו מעברית לערבית לספר המסעות הגדול של בנימין מטודלה, עם הקדמה מאת ההיסטוריון העיראקי הידוע עבאס אל-עזאווי (عباس العزاوي), אשר עורר תהודה משמעותית בעולם הספרותי הערבי.
שנתיים לאחר מכן תרגם מפרסית לעברית כמה מחלקי ה"רֻבָּאעיאת", יצירתו הספרותית הגדולה של המשורר הפרסי עומר ח'יאם.
בנוסף, פרסם מספר ספרי לימוד, בהם ספר לימוד של עברית וספר לימוד של סיפורי התנ"ך בתרגום לערבית.
חדד אהד את הציונות, ותרגם לערבית כתבים ספרותיים ציוניים כגון הפואמה "הוא אמר לה" ליוסף חיים ברנר (1941).
משנת 1947 היה פעיל במסגרת ארגון החלוץ.
כמו מרבית הקהילה היהודית בעיראק, חדד עלה לישראל בשנת 1951 עקב הסכנה שריחפה מעל ראשי היהודים במדינה.
בישראל הוסיף לפעול בשדות החינוך והספרות והיה פעיל בקרב יוצאי עיראק ובתנועת העבודה.
בשנים 1955–1959 כיהן כחבר מועצת העירייה ומועצת הפועלי ברמלה.
מ-1959 היה חבר הוועדה המרכזית של מפא"י וייצג את המפלגה בקרן היסוד ובמוסדות הסתדרותיים שונים.
כיהן בהנהלת ההסתדרות: בשנת 1955 היה למנהל מחלקת הפרסומים בשפה הערבית של ההסתדרות, ומשנת 1960 עמד בראש מחלקת הקליטה והפיתוח שלה; משנת 1955 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ובשנים 1960–1970 נבחר לחבר הוועדה המרכזת שלה.
בשנתיים האחרונות לחייו עמד בראש המדור לפעילות חברתית-תרבותית בקרב העולים.
בשירות המגבית היהודית המאוחדת ובשירות משרד החינוך נסע לשליחויות בארצות שונות כגון ארצות הברית והודו.
במקביל לעבודתו הפוליטית, המשיך לעסוק בכתיבה בערבית.
בין היתר כתב (ביחד עם אחיו מאיר חדד) עבור העיתון הישראלי הממסדי "אל-יוּם".
בשנים 1953–1954 היה העורך הראשי של עיתון ממסדי אחר בערבית, "אל-וטן" (המולדת).
בשנת 1956 תרגם לערבית את הרומן "נפתולי אדם" ליהודה בורלא.
בשנת 1967 תרגם לערבית את שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב".
בנוסף, המשיך לעסוק בתחום ההוראה, וחיבר ספרי לימוד היסטוריה עבור מערכת החינוך הערבית בישראל.
כמו כן נהג להרצות באוניברסיטה העברית על תולדות יהודי בבל.
בשנת 1971, לרגל 20 שנה למבצע עזרא ונחמיה, פרסם ספר מחקרי בעברית על ההיסטוריה של יהדות עיראק בשם "אבני דרך".
עזרא חדד נפטר בשנת 1972. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
במותו הותיר אישה, שני בנים ושתי בנות: אברהם, ויולט, בלאנש ודוד, וכן נכדים.
ב-1973, במלאת שנה למותו פרסמו ידידיו לזכרו אסופה מכתביו בשם "סופר ומחנך מבבל".
אלפא ביתא: ותרגילי מקרא למתחילים, בגדאד: ועדת בתי הספר של הקהלה (דפוס אלשרקייה), תש"ז.
(הספר באתר Iraqi Jewish Archive, מנהל הארכיונים והרשומות הלאומי של ארצות הברית) (הופיע במהדורות נוספות)
אבני דרך לתולדות היהודים בבבל-עיראק מחורבן הבית הראשון ועד לעליה ההמונית, תל אביב: ארגון יוצאי עיראק בישראל, תש"ל.
("לציון כ' שנים ליציאת בבל")
יהדות בבל בזמן החדש: סקירה היסטורית, ירושלים: יד יצחק בן-צבי – המחלקה לפעולות חינוך והדרכה, תשל"ג.
סופר ומחנך מבבל: דפי זיכרון לעזרא חדד ז"ל, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל – הוועד הפועל – המרכז לתרבות וחינוך, המחלקה לקליטה ופיתוח, תשל"ג.
עזרא טיסונה (1944 - 15 בפברואר 2025) היה איש עסקים ישראלי שהתמודד לכנסת במסגרת רשימת "קזינו".
משפחת טיסונה נמנית עם עדת האורפלים הירושלמית.
בשנות ה-70 נודע עזרא טיסונה כשחקן שש בש מקצועי.
ב-1977 הופיע שמו ברשימת ה-11 לצד אחיו אלי.
משטרת ישראל חשדה כי קריירת השש-בש שלו היא מסווה לפעילות בלתי חוקית הכוללת הימורים, בלדרות סמים ואלימות.
בעקבות הפרסום עזב טיסונה את הארץ והצטרף לאחיו שהקים חווה לגידול דגים וירקות בג'מייקה.
כעבור מספר שנים עזרא שב לארץ.
אלי נשאר בג'מייקה ופיתח קשרים ענפים עם צמרת השלטון הג'מייקני.
לאחר שסופה טרופית החריבה את החווה שלו, הוא עבר לקולומביה והקים גם בה חווה.
שלטונות ארצות הברית החלו לחשוד בו שהוא עוסק בבלדרות סמים, הוא נתפס וריצה עונש מאסר של 19 שנים בארצות הברית, לאחר שהורשע בהלבנת עשרות מיליוני דולרים עבור ארגון הסמים הקולומביאני קאלי.
ב-1989 ניהל ספינת הימורים מצרית בשם "Sea Princess" שפעלה מול חופי ישראל בים התיכון.
בראשית שנות ה-90 הוציא קלטת וידאו בשם "שיטת טיסונה להרוויח בבלאק ג'ק".
בהמשך תבע טיסונה את ערוץ הקניות אשר סירב להציג את הקלטת למכירה.
לאחר מכן היה מעורב ביוזמה של קבוצת משקיעים בראשות ראובן גבריאלי להקמת קזינו ביריחו.
בסופו של דבר הוקם הקזינו על ידי קבוצה אחרת בראשות מרטין שלאף.
ב-1999 התמודד לכנסת במסגרת רשימת "קזינו" למען מיסוד ההימורים בישראל.
הרשימה קיבלה 6,540 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-2001 הקימו טיסונה והקבלן שלום גניש שוק פשפשים במיאמי, פלורידה.
עזרא אלחסיד (ברומנית: Esdra Alhasid או Ezra Alhasid, 5 בפברואר 1912 – אוקטובר 2005) היה מתרגם, סופר והיספניסט יהודי-רומני, בשנותיו האחרונות ראש הקהילה הספרדית של בוקרשט.
עזרא אלחסיד נולד בשנת 1912 בסיליסטרה שסופחה זמנית לרומניה, אחרי שהייתה קודם וחזרה להיות מאוחר יותר חלק מבולגריה.
אלחסיד בילה את ילדותו בסיליסטרה ולמד לדבר בצורה שוטפת, פרט ללדינו, יותר נכון ז'ודזמו, שפת הוריו, ורומנית, גם בולגרית וטורקית.
ובגיל 17 התיישב בבוקרשט, בה התגוררה אחותו.
בימי המשטר הקומוניסטי ברומניה עבד בתפקיד כלכלי בהוצאה לאור למוזיקה Editura muzicală.
התחתן עם אחותה של עמליה רוקנשטיין, שהייתה לימים אשתו של הרב דוד משה רוזן ונולדו להם בן, רמון.
עזרא אלחסיד תרם רבות להפצת הספרות הספרדית והדרום-אמריקאית ברומניה, על ידי תרגומים מרומנים ומספרי עיון רבים מהשפה הספרדית.
בין השאר תרגם גם ספרים על תולדות יהודי ספרד.
ערך מונוגרפיה של בית העלמין הספרדי בבוקרשט.
היה חבר באיגוד הסופרים של רומניה.
פרסם מאמרים ותרגומים גם על דפי עיתוני התרבות ברומניה.
5 בינואר 1987 - העיטור להצטיינות אזרחית של ספרד -הוענק לו על ידי המלך חואן קרלוס הראשון, אסקיאל מרטינס אסטראדה ואחרים.
מיצירות מאת חורחה לואיס בורחס, גבריאל גרסיה מרקס, אלחו קרפנטייה, ויסטנה בלאסקו איבאנס, חוסה אורטגה אי גאסט, ואחרים
"תולדות היהודים הספרדים" (Historia de los Sefarditas) מאת פליפה טורובה ברנאלדו דה קירוס,
(בית העלמין היהודי- ספרדי של בוקרשט)
הפרק Evreii sefarzi (spanioli) "היהודים הספרדים" בספר "תרומת יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה" בעריכת הרי קולר ואחרים, פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, ההוצאה לאור "הספר", בוקרשט 2004 Contribuția evreilor din România la cultură și civilizație עמודים 798–806
הרב עֶזְרָא שָׂשׂוֹן דַנְגוּר (כ"ו באב ה'תר"ח אוגוסט 1848 – י"ג בטבת ה'תר"ץ ינואר 1930) היה הרב הראשי של קהילת יהודי בגדאד בשנים 1923–1928. הקים בבגדאד בית דפוס שבו יצאו לאור ספרים רבים.
נולד בבגדאד בשנת 1848 לראובן דנגור, ממנו התייתם כשהיה כבן עשר.
הוא למד תורה במדרש בית זלכה והיה הצעיר שבתלמידי הרב עבדאללה סומך.
בבית מדרש בית זלכה תלמידים שהיו נשואים קיבלו תמיכה כספית לפרנסת משפחתם, אך הרב דנגור נמנע מלקבל את התמיכה ולמד בבית המדרש מחצית היום, ובחציו השני עסק במסחר.
הרב דנגור שימש גם כחזן, מוהל, שוחט וכותב שטרות.
בשנים 1886 ל-1880 נתמנה לאחראי לכתיבת השטרות.
סמוך לשנת 1892 הפסיד את כל כספו במסחר, ונאלץ להתפרנס מן הרבנות.
ב-1894 מונה לשמש כרבם של בני קהילת יוצאי בגדאד שישבו בראנגון, שבבורמה.
מאגרות ששלח הרב יוסף חיים לראשון לציון יעקב שאול אלישר מתברר כי פרצה מחלוקת בין הרב דנגור לקהילה בראנגון, כאשר הוא ביטל את המנהג של טבילת יולדת והנהיג את המנהג שקיימו היהודים בבגדאד השונה ממנהג הקהילה.
חלק מבני הקהילה שלא הסכימו לקבל את פסיקת הרב דנגור, פנו אל הרב יוסף חיים ואל הרב אלישר.
הרב יוסף חיים תמך בעמדת הרב דנגור, לעומת הרב אלישר, שתמך במנהגם של יהודי ראנגון.
קבלתן של שתי פסיקות שונות משני המנהיגים הרוחניים של אותה תקופה הציתה מחלוקת בקהילת ראנגון.
הרב אלישר שלח מכתבים לקהילת ראנגון בהם קילל את הרב דנגור.
בעקבות מצב זה נאלץ הרב לעזוב את התפקיד לאחר שנתיים, לפני תום התקופה שנקבעה בחוזה העסקתו (4 שנים).
אחרי שהות בבומביי, בה ניסה ללא הצלחה למצוא מקור פרנסה, הוא שב לבגדאד.
הרב דנגור החליט לבקש את הרב יוסף חיים לסייע בידו בפנייתו לרב אלישר ברכה לבטל את הקללה.
הרב אלישר נעתר לפנייתו של הרב דנגור ולבקשתו של הרב יוסף חיים והתיר את הקללה.
בשנת 1897 החל לנהל בהתנדבות את בית הכנסת שף ויתיב (בית הכנסת הגדול) שבבגדאד.
בשנת 1903 קיבל רישיון מהסולטן הטורקי להקמת בית דפוס בבגדאד.
בבית הדפוס נדפסו על ידי הרב דנגור ובניו כמאה וארבעים ספרים, הראשון שבהם סידור תפילה כמנהג יהודי בגדאד.
בית הדפוס היה פעיל עד לשנת ה'תרפ"א (1921).
לאורך השנים תרגם כתבים שונים מעברית לערבית יהודית, כולל חלקים מההגדה של פסח ומהסידור.
בנוסף היה הרב דנגור פייטן חזן ושליח ציבור וכמו כן הצטיין בידיעת המקאם העיראקי.
הרב עובדיה יוסף כתב עליו בפתיח של הספר "עדי זהב" של הרב דנגור:
בשנת 1917 נרצח אחיו של הרב עזרא דנגור, חכם יחזקאל ברוך דנגור, בעקבות עלילות שהעלילו השלטונות הטורקים על שבעה עשר יהודים כולל אחיו של הרב.
ב-1923 נתמנה לרב הראשי של יהודי בגדאד, אך בעקבות מחלוקות בתוך הקהילה התפטר בשנת 1928 מהתפקיד.
ב-1924 כשהמלך פייסל ביקר בקהילה היהודית בבגדאד, הוא שאל את הרב דנגור: "האם היהודים בעיראק הם ציוניים?", לתדהמתו של המלך הרב עזרא דנגור ענה לו "שכולנו ציוניים מאחר שאנחנו מתפללים שלוש פעמים ביום לחזור לציון".
חכם עזרא ששון דנגור נפטר ב-1930 ונקבר בבית הקברות היהודי בבגדאד.
ב-28 בנובמבר 1971 נקבע על שמו של הרב עזרא דנגור הרחוב "דנגור" בשכונת עמידר, שברמת גן.
בנו של הרב, משה יהודה דנגור, היה אחראי לארגון הקהילה הספרדית מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה.
"מגילת קהלת" -מגילת קהלת ועל ידה תרגום ערבי ושני פירושים.
"מנחה בלולה" - דינים, מנהגים ופיוטים.
"ברכות שמים" - סדר ברכות המצוות, הנהנין, הראיה, הריח, וברכות הודאה, קידוש לשבתות וחגים ועוד.
ספר דברי הימים של בגדאד.
חידושים ומאמרים בענייני דרך ארץ.
"עדי זהב" - פירושים לתורה.
הרב עזרא אַלטשוּלֶר (כ"ה בשבט ה'תרי"ח, 9 בפברואר 1858 - ליל ח' באייר ה'תרצ"ח, 8 במאי 1938) היה רב ליטאי, רבן של כמה קהילות בליטא, ומחבר פורה של ספרות תורנית, ספרו הנודע הוא הספר תקנת עזרא על מסכת מעילה ועל הלכות מעילה במשנה תורה לרמב"ם.
נולד במיר לחנה פראדה ולרב יהודה ליב אלטשולר.
בילדותו למד בישיבה בעיירה קרליץ, ואחר כך בישיבת מיר אצל רבי חיים ליב טיקטינסקי.
עם סיימו את לימודיו במיר, עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין מפי רבי רפאל שפירא.
בגיל 18 נישא למאגינה (נפטרה אלול תרע"ז) ונסע ללמוד בכולל הפרושים באיישישוק.
נסמך לרבנות בידי רבה של מיר הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי ובידי הרב שלמה הכהן מווילנה והרב מאיר ברנצקי מבריסק, מחבר הספר "הר המוריה".
בשנת 1884 התמנה כרבה של קולטינן וכיהן בתפקידו זה במשך 17 שנים.
בשנת 1901 התמנה כרבה של וינוטה וכיהן בה שלושים וחמש שנים.
בסוף ימיו, 1936, עלה לארץ ישראל והתיישב במושבה כפר סבא.
בליל ח' באייר ה'תרצ"ח, 8 במאי 1938, חזר מבית הכנסת לביתו, ונפגע ממונית חולפת, היו שמועות כאילו מדובר בפיגוע דריסה אך הן הוזמו מעדויות עוברי אורח.
הוא נפטר מפצעיו בבית החולים בילינסון.
על שמו נקראה "ישיבת עזרא" בכפר סבא שנוסדה זמן קצר לאחר פטירתו, ובראשה הועמד ידידו הרב אהרן יעקב קלפפיש משנאדובה, ליטא והרב אברהם ריניק, רב העיר.
הותיר אחריו כתבים רבים, חלקם ראו אור בראשית המאה ה-21. פירושו לרמב"ם הוכנס לפרויקט השו"ת.
נינתו, בת-שבע אלטשולר, שירתה במלחמת העצמאות כחובשת ונפלה במהלך כיבוש לוד.
עזרא גולדין (בכתיב יידי: גאָלדין; לונה, 1868 ה'תרכ"ח – ריגה, 2 במאי 1915, ה'תרע"ה) היה סופר ומשורר עברי.
נולד בעיר לונה שבמחוז הורדנה, בלארוס ליצחק.
עד גיל עשר למד בעירו, ולאחר מכן נסע לוולקוביסק ללמוד אצל הרב אברהם פסח סג"ל.
רב העיר אברהם שמואל דיסקין מחבר הספר "לבני בנימין" בחנו, והתרשם ממנו לטובה.
כשהיה בן 12 עבר לביאליסטוק כדי ללמוד אצל צבי הירש שור, מחבר הספר "צבי וחמיד", שם שהה שנה.
בשנת 1886 עבר לעיר ורשה, שם גרה אחותו, ושנה לאחר מכן כתב את ספר שיריו "שירי נוער".
בספר שירים מקוריים, וכן שירים מתורגמים מרוסית, ונושאיו ציוניים.
במהרה עבר לכתוב ספרות פרוזה, וכתב סיפורים ביידיש ובעברית בעיתונות התקופה.
ב-1893 עבר לעיר לודז', ועד סוף אותו עשור חיבר בה את עיקר יצירתו הסיפורית.
בראשית המאה העשרים הפסיק לכתוב ספרות והחל לעבוד בטקסטיל.
כמו כן נשא באותה תקופה נאומים באסיפות וכתב פילטונים לעיתון מלודז'.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לפני הכיבוש הגרמני, ברח מלודז', ולאחר זמן התיישב בריגה, שם נפטר כעבור שנה.
ב-1896 ערך קובץ ספרותי בשם "הזמן" (ווארשא תרנ"ו), בהשתתפותם של סופרי הדור, בהם ביאליק, טשרניחובסקי וי"ל פרץ.
הרב עזרא בר-שלום (נולד ב-1 בינואר 1941, ב' בטבת ה'תש"א) הוא דיין ישראלי, שכיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול (1998–2011).
נולד לחנה ובן-ציון חי בר-שלום, נישא לעדינה בתם הבכורה של הרבנית מרגלית והרב עובדיה יוסף.
התגורר במשך 45 שנים בתל אביב, שבה כיהן כאב בית הדין הרבני המקומי, ועמד בראש הסניף התל אביבי של כולל האברכים "חזון עובדיה".
בשנת תשל"ה הוסמך לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית.
ב-1976 נתמנה לדיין בבתי הדין הרבניים.
בשנת 1998 נבחר לכהן בבית הדין הרבני הגדול בירושלים, תפקיד בו נשא עד פרישתו לגמלאות ב-2011. בשנת 2014 עברו בני הזוג בר-שלום להתגורר בירושלים.
במקביל לעבודתו בבתי הדין, ההדיר את ספר השו"ת "שער יהושע" לרבי יהושע בנבנישתי, במסגרת מכון "אור המזרח" של מכון ירושלים (תשמ"ב-תשנ"ב).
אחיו היה הרב יוסף בר-שלום, רבה הראשי של העיר בת ים במשך ארבעים שנה, וראש בית המדרש לדיינים בעיר.
אשתו, עדינה בר-שלום היא מייסדת המכללה החרדית ירושלים וכלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשע"ד.
עזרא מנחם דניאל היה פילנתרופ וסנטור יהודי עיראקי, בנו של הסנטור מנחם צאלח דניאל.
נולד בבגדאד בשנת 1874 והיה לחבר המועצה המנהלית של הוילאייט של בגדאד מ-1901. ב-1932 ירש את מקומו של אביו כסנאטור וכיהן שם עד פטירתו.
היה גם חבר פעיל של ארגון הסהר האדום, אגודת התעופה העיראקית, והאגודה למלחמה בשחפת.
בנוסף להקמת מועדון ספורט לסטודנטים יהודים, המודרני ביותר באותה העת בבגדאד (שנתפס בידי הממשלה אחרי מלחמת ששת הימים ומאז משמש מועדון צבאי), הפעיליות הפילנתרופיות של דניאל כללו פתיחת בית חולים בבית משפחתו, ופרויקט להצגת שיטות חקלאות חדשות.
כסנטור, הוא התנגד להרחבת סמכויות המלוכה, וגינה את דרישת הממשל כלפי היהודים שעזבו את המדינה לוותר על אזרחותם.
נצרב בזיכרון של יהודי עיראק, על שהיה בין היחידים שיצא בנאום פומבי בסנאט כנגד הממשל בנושא היהודים.
דניאל נאם נאום חריף ואף העז לגדף את ממשלת נורי א-סעיד וסאלח ג'בר, על אשר בגדו באזרחים העיראקים היהודיים ומכרו אותם.
עזרא וישניא (נולד ב-1948) הוא חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על לחימתו בקרב אום-כתף במלחמת ששת הימים.
וישניא עוטר על כך ששכב על הגדר, על מנת שחבריו לגדוד יוכלו לעבור על גבו.
עזרא וישניא נולד בתל אביב בשנת 1948. וישניא התגייס לנח"ל ושירת כחניך צעיר בקורס המ"כים של הנח"ל (שמוקם אז בשבטה) בגדוד "שועלי הנגב".
כשפרצה המלחמה, הגדוד של וישניא נשלח לכבוש חלק ממתחם התעלות באום כתף - נקודת מפתח הסמוכה לגבול עם מצרים – במטרה לפתוח את הכביש שעבר במרכז המתחם, ובכך לאפשר לכוחות השריון של צה"ל להתקדם על הכביש מערבה.
בליל ה-5 ביוני 1967, בכניסה לקרב התעלות באום-כתף, נמנה וישניא עם חוליית הפריצה של מחלקתו.
בשעת הפריצה נפצע בשתי רגליו מ-6 כדורים במספר צרורות.
על אף פצעיו הקשים, גרר את עצמו על גדר התיל, שכב על הגדר וצעק לעבר חבריו: "דירכו עלי ועברו".
אנשי הפלוגה עברו עליו לתוך המתחם ורק לאחר מכן, נחבש ופונה.
מדובר בתרגולת צה"לית שהייתה קיימת עוד לפני מלחמת ששת הימים, על פיה, בעת פריצה ליעד מבוצר, פורץ הכוח התוקף את הגדרות המקיפות את היעד באמצעות בונגלור.
במידה ואין בונגלור, או שהבונגלור לא מתפוצץ, על אחד מחיילי כוח הפריצה להישכב על הגדר ושאר החיילים אמורים לעבור על גבו ולדלג אל תוך המתחם.
על פועלו בקרב העניק לו הרמטכ"ל דוד אלעזר את עיטור העוז באפריל 1973.
לאחר המלחמה סבל מכאבים ברגליו.
וישניא השתתף בראיונות בהם סיפר את סיפורו כלוחם.
עזרא וישניא נשוי וגר בתל אביב.
פעולתו של וישניא בקרב הונצחה בפזמון "צל"ש" שכתבו עודד בצר (מילים) ודוד קריבושי (לחן) ובוצע על ידי צמד דרום באלבום הבכורה שלהם, "צמד דרום" (1968).
הביטוי לשכב על הגדר הפך נפוץ בעקבות מורשת הקרב שהותיר אחריו וישניא, בתחילה בצה"ל ולאחר מכן בכלל העברית החדשה.
עזרא ברנע (1935 – 29 בינואר 2025) היה איש חינוך ומוזיקאי, פייטן וחזן מומחה בסוגת החזנות הספרדית, מייסד "בית הספר המרכזי לחזנות ולשירה יהודית" ו"הוועד להוצאת כתביו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל".
בשנת 2009 קיבל את אות יקיר העיר ירושלים.
נולד בשכונת הבוכרים שבירושלים בשנת 1935 לנחמיה עזרא מזרחי.
השם "ברנע" הוא ראשי תיבות שמו של אביו, בר נחמיה עזרא.
בצעירותו למד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה מזרחי" ובהמשך עבר לבית הספר "אלומה".
מגיל צעיר שימש כחזן, והתוודע למסורות התפילה והפיוטים של יהודי ירושלים.
בשנת 1948 החל ללמוד בישיבת שערי ציון אצל הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ובסיום לימודיו התגייס לצה"ל.
כשסיים את שירותו בצה"ל החל לעסוק בחינוך, ושימש כמנהל בתי ספר בחבל עדולם.
בשנת 1962 חזר לירושלים ומונה לשמש כסגן מנהל בית הספר "ענף החיים".
בשנת 1967 מונה לשמש כמנהל בית הספר "מוריה".
בשנת 1985 מונה לשמש כמנהל מכון "רננות" - המכון למוזיקה יהודית בירושלים, ושימש בו גם כמורה לחזנות בהתנדבות.
במקביל ייסד במסגרת המכון את "בית הספר המרכזי לחזנות ולשירה יהודית" בירושלים, בבת ים ובערים נוספות, והקפיד ללמד בו את מסורות התפילה והפיוט השונות, בשילוב מזרח ומערב.
בשנת 1987 יזם את מפעל התיעוד, השימור וההצלה של המסורות המוזיקליות של 27 עדות ישראל השונות.
נכון לשנת 2009 נצברו בו כ-45 אלף פריטים, וראו אור 150 אלבומים בתקליטורים ובקלטות.
במקביל לעבודתו במכון רננות, הרצה בהתנדבות בחוגים ברחבי הארץ, וייסד את הוועד להוצאת כתביו של הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
היכרותו עם הרב עוזיאל החלה כשהיה בן 13, כשהרב הזמינו ללמוד בישיבתו, על אף גילו הצעיר.
בשנתיים האחרונות לחייו של הרב עוזיאל, ברנע היה מגיע מדי יום לביתו של הרב ומעתיק מכתב ידו של הרב את ספרו "הגיוני עוזיאל".
במסגרת הוועד שייסד, נכון לשנת 2016, הוצאו לאור 33 כרכים מעזבונו של הרב, והופקו שני סרטים על חייו.
במשך כ-30 שנים שימש כחזנו של הרב מרדכי אליהו בבית הכנסת "היכל יעקב" בירושלים, והמשיך למלא תפקיד זה גם לאחר פטירת הרב.
בשנת 2009 הוענק לו עיטור אות יקיר העיר ירושלים, בגין: עבודתו החינוכית, תרומתו לתרבותה של העיר ומפעל התיעוד, הפרסום וההנחלה של מסורותיהן המוזיקליות של עדות ישראל.
הוא היה גיסו של הרב שלום שמואלי ודודו של הרב בניהו שמואלי.
נפטר בכ"ט טבת ה'תשפ"ה (29 בינואר 2025), והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים .
עזרא ינוב (ינקוביץ; נולד ב-1935) הוא איש תקשורת ותיירות ישראלי.
שימש במשך 32 שנים ככתב וצלם "מעריב" באזור הדרום.
עזרא ינוביץ נולד ברומניה ונדד עם עוד 500 יתומים באירופה עד להולנד, שם למד עברית, השכלה כללית ומסורת יהודית.
עלה לישראל ב-1948 והתחנך בקיבוץ דברת.
ב-1949 פגש אותו דוד בן-גוריון בתל אביב ושינה את שם משפחתו לינוב.
הוריו ואחיו עלו לישראל בנפרד, והמשפחה התאחדה ב-1950 באשקלון.
בשנת 1953 התגייס לצה"ל ומיד לאחר שחרורו החל לעבוד כטרקטוריסט.
מאוחר יותר זכה במכרז עיריית אשקלון להקמת המחלקה לתרבות נוער וספורט בעיר.
בשנים 1957–1960 הקים את מערכות התרבות, הנוער, הספורט והתיירות בעיר.
בשנים 1960–1992 היה עיתונאי וצלם ב"מעריב" ובמקביל שידר ב"קול ישראל", ב"גלי צה"ל" ובשידור הערבי בטלוויזיה הישראלית.
ב-1992 החל לעסוק בתיירות באשדוד ובאשקלון.
הוא הפעיל קמפיינים ופסטיבלים רבים לעידוד התיירות בשתי הערים.
מאוחר יותר הקים את אתר האינטרנט 'תיירות דרום', אותו הוא מנהל מאז הקמתו.
כדובר עיריית אשדוד, סייע בהקמת החברה לקידום התיירות באשדוד "חופית", והיה חבר הנהלת החברה בראשית דרכה.
בשנים 1995–1999 יזם ניהל את קמפיין התיירות "אשקלון ויש בה המון".
במסגרת הקמפיין ניהל פסטיבלים וירידי אשקלון שתרם רבות לקידום העיר אשקלון.
בקמפיין הושקע מדי שנה תקציב של למעלה ממיליון ש"ח מכספי המשתתפים.
מאז 2010 מקדם ינוב מקדם מהלך מול עירית אשקלון להכרזה על אשקלון כעיר תיירות בזכות ההיסטוריה העשירה שלה, האקלים הנוח, מוקדי הבילוי וחוף הים הייחודי.
ינוב פרסם ספרים וחוברות בתחום התיירות המקומית.
בהם הספר 'האור שבחוף - סיפורה של עיר', שאותו כתב יחד עם הסופר אריה קרישק, 'אשקלון לנופשים ולתיירים' וחוברת על המרינות בישראל.
בנוסף, אייר ינוב את מפות אשקלון בעברית, אנגלית, צרפתית רוסית.
הרב עזרא הכהן מסלתון טראב (?
- כ"ח בשבט ה'תר"ף, 17 בפברואר 1920), היה ראש ישיבה וראש אב בית דין בדמשק.
נולד בדמשק, לאסתר ולרב אליהו הכהן טראב (נפטר בשביעי של פסח ה'תרנ"ט).
משפחת טראב הייתה משפחה מיוחסת ונכבדה בדמשק, והרב אליהו היה אחד מארבעת בניו של "רבי יעקב הזקן" (שנפטר בר"ח חשוון ה'תר"ו), ושימש רב חשוב בעירו, ומקורב לרב שלמה הררי, מהדמויות הבולטות בעלילת דמשק.
את ספרו "ויעל אליהו" (מחידושיו בדברי הפוסקים, ודרושים, קהיר התרצ"ח) הדפיס נכדו, רבי יהודה, בנו של רבי עזרא, ומעט מחידושיו הדפיס בנו רבי עזרא ב"ספר עזרא" (דף צ"ו ע"א) בדברי הספד שנשא עליו, כן יש בכתבי ידו חידושים נוספים.
הרב עזרא למד את תורתו מאביו, ומחכמי דמשק נוספים, בפרט מהרב חיים רומאנו שהיה דיין בבית דינו של הרב יצחק אבולעפיה בעיר.
מצעירותו נחשב לשקדן והיה לבקיא גדול בתורה, בהלכה, בקבלה ובדרוש.
את דרשותיו נהג לדרוש מידי שבת וחג לפני ציבור גדול בבית הכנסת הגדול "שמאע" שבדמשק.
הרב עזרא שימש כראש ישיבה וראש אב בית דין בדמשק, וכבעל קול נעים שימש גם כחזן קבוע בבית הכנסת "אלפראנג", שהיה בית התפלה של גדולי הרבנים, ביניהם הרב אהרן יעקב בנימין, הרב הראשי לדמשק.
אחיו היו הרב בכור יעקב, אב"ד ור"מ במדרש "כואג'ה רפאל" (נפטר בי"ז בטבת ה'תרע"ב).
הרב מאיר, ממנהיגי בית כנסת "אלראקי" (נפטר בשנת ה'תר"ץ).
כן ידוע לפחות על שתי אחיות שהיו לו, שרה שנישאה לרב צאלח הלוי, וצלחה.
הרב עזרא נשא לאישה את לאה ונולדו להם שני בנים ושלוש בנות.
בנו הגדול הרב יהודה חיים הכהן מסלתון טראב היה תלמיד חכם ואב בית דין בקהיר שבמצרים, ומוהל.
בנו הרב מאיר היה שוחט ומוהל שנפטר בצעירותו, והותיר אחריו בן בשם עזרא.
בתו רג'ינה, נישאה לרב אליהו מסלתון טראב, ראש השוחטים בדמשק, ובן אחיו הרב בכור יעקב, בנם השני היה נכדו הרב עזרא הכהן מסלתון טראב, "חכם עזור".
בתו סניאר, נישאה לרב נסים בכור מהדיב.
ובתו רחל נישאה למרדכי רפאל הלוי.
הרב טארב היה מחבר פורה שהשכים קום בכל יום להעלות על הכתב את חידושיו ואת דרשותיו.
בחייו הוציא לאור שלושה ספרים.
שערי עזרה - שו"ת, ירושלים ה'תרס"ו.
ספר עזרא - דרושים ורמזים מדרשותיו, ירושלים ה'תרע"ג.
ויאמר עזרא - על התנ"ך, דרושים ורמזים מדרשותיו, ירושלים ה'תרע"ד.
מילי דעזרא - שו"ת וענייני הלכה, שהוציא לאור בנו הרב יהודה לאחר פטירתו, ירושלים ה'תרפ"ד.
שני ספרים נוספים נשארו בכתב יד, "לי לעזרא" ו"פתח העזרה".
עזרא ברהום (נולד ב-20 במאי 1934) הוא מלחין ונגן עוד ישראלי.
עזרא ברהום נולד בבגדאד, בירת עיראק למשפחה יהודית, ובגיל 5 החל לנגן על עוד.
הוא למד לנגן אצל נגן העוד הטוב ביותר בעיראק, עזרא ימין שמו והוא עיוור, בשיטת הפריטה הכפולה.
כבר בגיל 11 הלחין ברהום את השיר הראשון שלו.
בשנת 1950 נורי סעיד ראש ממשלת עיראק התיר ליהודים לעזוב את עיראק, בתמורה לפסילת אזרחותם העיראקית והשארת כל רכושם בעיראק בהיותו בן 17, עלה לארץ ישראל ב-1951 במבצע עזרא ונחמיה, ושהה במחנה ישראל מספר שנים.
בתקופה זו פיתח את המוזיקה שלו והוא וחבריו היו מנגנים ושרים.
ברהום למד בקיבוץ שפיים, ובבית הספר למוסיקה.
סגנון ההלחנה שלו הושפע מהמלחינים המובילים של מצרים.
הוא הביא את סגנון ההלחנה הזה לישראל של שנות ה-60.
אחד מהשירים הידועים שהלחין הוא יאבו ק'לבי טאייב, שיר שאת מילותיו כתב המשורר הערבי חביב זידאן שווידי מכפר יאסיף.
השיר זכה במקום הראשון בפסטיבל למוזיקה ערבית שהתקיים בבית הגפן בחיפה בשנות ה-70. במקור ביצעה את השיר הזמרת היהודיה- מצרית אהובה (שם במה: שאדיה אל כרמל).
בשנות ה-70 הרבה ברהום להופיע בטלוויזיה בערבית בתוכנית המוזיקלית מין ליאלינה בניצוחו של פליקס מזרחי.
בשנות ה-70 וה-80 ניגן והלחין יצירות לתזמורת קול ישראל בערבית בניצוחו של זוזו מוסא.
הוא הלחין שירים אשר שודרו ברדיו בטלוויזיה והופיע עם אמנים רבים.
שירת בצה"ל בחיל המודיעין והשתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים בתפקיד מודיעין.
במהלך המלחמה הוא עלה על מסמך סודי מצרי המספר את סיפור התקיפה בתעלת סואץ.
כאשר נחתם הסכם השלום עם מצרים, התבקש להלחין שיר מיוחד לרגל הסכם השלום, שנחתם לאחר ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל.
השירים שלו שודרו בכל יום בתחנות הרדיו הישראליות והמצריות ובשידורים בעברית כמחווה להסכם השלום.
לאחר הסכם השלום, נסע לביקור במצרים ושם נפגש עם אמנים מהתחום.
ברהום נחשב במשך שנים לאחד מנגני העוד הטובים במזרח התיכון.
כיום גר בכפר סבא, נשוי לשמחה ולהם ארבעה ילדים ותשעה נכדים.
הוא מנהל מועדון מוזיקה, מלחין, מלמד נגינה על עוד ומופיע.
רבי עזרא ב"ר יצחק חמווי - כבאז (1875 - כ"ח בכסלו ה'תש"ו 3 בדצמבר 1945) היה רב, דיין, בעל תפילה, אב בית דין ארם צובא וראש קהילת יהודי חלב.
נולד בארם צובא, לרבי יצחק חמווי.
נודע כעילוי וכמתמיד גדול כבר בצעירותו, ולמד יחד עם חבריו רבי עזרא עבאדי-שעיו, ורבי משה עזרא מזרחי.
בשנת ה'תר"ן התמנה לדיין בבית הדין בארם צובא, ושימש בתפקיד זה במשך ארבעים וחמש שנה, לצד הרב ישעיה דיין והרב שלמה צפדיה, הרב יעקב דוויק הכהן, הרב אליהו חמווי ועוד.
לימים מונה לראש הרבנים בארם צובא ולאב בית הדין, עד עזיבתו בשנת ה'תרצ"ה, אז מונה חברו הרב משה עזרא מזרחי תחתיו.
רבי יעקב קצין משבחו כדיין מתון ושקול מאוד, ומעיד עליו כי קיים בעצמו "והוו מתונים בדין".
בשנת ה'תרצ"ה עלה לארץ הקודש והתיישב בירושלים, ובאותו זמן ניטל מאור עיניו והוא התעוור.
עם זאת, נותר צלול בדעתו עד יומו האחרון, ורבים מחכמי ירושלים היו באים לבקרו ומשתעשעים עמו בדברי תורה.
בנוסף לגדלותו התורנית, היה בקיא באקטואליה ובהוויות העולם, וניחן בחוש הומור שסייע לו לשמח אנשים, בייחוד חתנים וכלות במשתה נגינתם.
נודע כבעל תפילה ובעל קול ערב, ועסק גם בשירה ופיוט.
לפיוט על מות שני בני אהרן ליהודי ארם צובא, הוסיף את הבית האחרון:הַכּוֹכָבִים אִסְפוּ נָגְהָם / וְאוֹר הַחַמָּה נִכְחַד
וְיָמוּתוּ שְׁנֵי בְּנֵי אַהֲרֹןנפטר בירושלים בנר רביעי של חנוכה, כ"ח בכסלו ה'תש"ו - 3 בדצמבר 1945, ונטמן בהר הזיתים.
הותיר אחריו בארם צובא כתבים רבים בהלכה ובאגדה שרובם אבדו.
חלק מהם הודפסו בספר "וישא יעקב" לחתנו רבי יעקב אלמליח, וכן הובאו מדבריו בשו"ת "ישא איש" לרבי יעקב אלישר, ובכתב העת המאסף מאת רבי בן ציון קואינקה.
רבי עזרא הנביא ממונקנטור (Moncontour ) היה תלמיד חכם צרפתי ואולי גם מקובל, בן המאה ה-13, שחי ופעל בתקופת בעלי התוספות.