tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש מארגני המהפך עמד בן גילו של איאסו, טפרי מקונן (הידוע יותר בשם ההכתרתו היילה סלאסי), שאביו ראס מקונן היה בן דודתו של מנליק ומחשובי עוזריו).
עם הכתרת זאודיתו הוא קיבל את התואר ראס ואת תפקיד יורש העצר וממלא מקום בפועל של הקיסרית.
חודש לאחר מכן הובס צבאם המשותף של איאסו ושל אביו הנגוס מיכאל בקרב סגאלה, וייאסו הסתתר ארבע שנים עד שנתפס.
את שארית חייו בילה בבתי-כלא ובבריחות מהם עד שמת ב-1935.
ייאסו השלישי (עברית: יהושע השלישי) היה קיסר אתיופיה מ-16 בפברואר 1784 - 24 באפריל 1788 הוא היה בנו של אבאטו אזאקו ונכדו של ייאסו השני.
ייאסו הומלך לקיסר על ידי אביו הראס אבאטו אזאקו.
תקופת מלכותו נמשכה כארבע שנים ואופיינה במאבק בין המצביאים, בהם: וולדה סלאסי, הראס היילה יוסדיק.
המצביאים הדיחו את ייאסו, שבסופו של דבר מת מאבעבועות שחורות
ייאסו הרביעי (עברית: יהושע הרביעי) היה קיסר אתיופיה מ-18 ביוני 1830 - 18 במרץ 1832 בנו של הקיסר סלומון.
קיסר זה היה בעיקר בובה שהומלכה על ידי סגן הקיסר ומושל באגמדיר ראס דורי אשר הפיל את הקיסר הקודם ג'יגר.
לאחר שהומלך על ידי דורי, ייאסו ארגן מרד כנגדו בתקיפות של אזורי המחיה של היג'ו אורומו, יורשו של דורי עלי השני שנכח באירועים דיווח זאת לדודו דורי והוא הדיח את ייאסו.
על פי החוקר סמואל גובאט ייאסו נפל בפח של הקיסר הקודם ג'יגר שהעליל עליו שהוא קרא ליריבו של דורי ראס פריס להדיח את דורי בתור סגן הקיסר.
סוגיית ייאוש שלא מדעת היא סוגיה מפורסמת בתלמוד, במסכת בבא מציעא העוסקת במעמדה ההלכתי של השבת אבדה שאין בה סימנים המחייבים להשיבה, באופן שנמצאה לפני שנודע לבעליה שאבדה וממילא עדיין לא הספיקו הבעלים להתייאש ממנה.
על פי ההלכה, אדם המוצא אבדה, אסור לו להתעלם ממנה, אלא חייב לקחתהּ כדי לעסוק בהשבתהּ לבעליה.
כתנאי להשבת האבידה, המאבד צריך לתאר באוזני המוצא סימן זיהוי של האבדה על מנת לאמת כי היא אכן שייכת לו.
ההנחה היא שאדם שמאבד חפץ ללא סימני זיהוי מתייאש מלקבל אותו בחזרה, משום שיקשה עליו לאתר אותו.
בכך הוא מוותר על החפץ ומתיר לכולם לקנותו ולכן המוצא זוכה בו, ויכול לקחת אותו לעצמו, ולא חלה עליו חובת השבתו.
ייאוש שלא מדעת מתאר מצב שבו ניתן להניח כי החפץ נמצא עוד לפני שהבעלים גילה על אבדתו, ולכן הוא גם לא התייאש ממנה.
עם זאת, יש להניח שכאשר הוא יגלה על האבדה הוא יתייאש ממציאתה.
ייאוש קונה - הגדרות והסברים
ההגדרה המילונית למילה "ייאוש" היא אובדן תקווה.
בהלכה, המושג מופיע בעיקר בנושאים הקשורים לממונו של אדם, בהם בהקשר שלנו: אם אדם מתייאש מחפץ שאבד לו – המוצא יכול לזכות בו ולקחת אותו לרשותו.
יש מהראשונים שהסבירו שכשאדם מתייאש מהחפץ הוא יוצא מרשותו והופך להפקר.
לפי הסבר אחר, במקרה של ייאוש בדרך כלל החפץ אינו עשוי לחזור לבעלים, ולכן התורה התירה לכל אדם לזכות בו.
מתוך כך אנו מתייחסים לחפץ כאילו הוא אבוד מהבעלים ומצוי אצל שאר בני האדם, ולכן הוא נעשה הפקר גמור.
לפי הסבר נוסף, בעלות על חפץ תלויה בכך שהחפץ נמצא בשליטת בעליו ובדעתו להשתמש בו.
ויתור מודע של הבעלים על החפץ, גורר אובדן שליטה והעדר שימוש, וכך ייאוש משמעו אובדן בעלות בחפץ.
קניין מכוח ייאוש - המקור
המקור לקניין האבדה על ידי המוצא משום ייאוש הבעלים שנוי במחלוקת התלמודים.
בתלמוד הירושלמי הקניין מבוסס על דרשת הכתוב: "אשר תאבד ממנו ומצאתה".
חובת ההשבה חלה על ה"אבוד לבעלים" ('תאבד ממנו') ומצוי לאחרים.
במקרה של ייאוש, הבעלים מניחים שאינו מצוי גם לאחרים ("שאבוד ממנו ומכל אדם"), ולכן הם מוותרים על בעלותם באבדה.
יש ראשונים שסוברים שגם התלמוד הבבלי לומד את הקניין בייאוש מ"אבדה האבודה לכל אדם".
עם זאת, יש הטוענים שלפי הבבלי קניין בייאוש נובע מהיעדר סימני זיהוי באבדה.
לפי אותם ראשונים, העובדה שיש לאבדה סימנים יוצרת חזקה שהבעלים לא מתייאשים ממנה ויש לה תובעים.
מנגד, אם הבעלים התייאשו - אין תובעים, ועל כן המוצא לא חייב להחזיר את האבדה.
לפי דעה אחרת, הסיבה לזכיית המוצא באבדה שבעליה התייאשו ממנה היא כאמור משום הפקר.
ייאוש שלא מדעת - מחלוקת האמוראים
הלכת ייאוש שלא מדעת שנויה במחלוקת אביי ורבא.
התלמוד קובע, שהמחלוקת מתייחסת למקרה בו לאבדה אין סימני זיהוי.
לדעת אביי, ייאוש שלא מדעת אינו ייאוש, ומי שמצא אבדה לא יכול לקחת אותה לעצמו.
הסיבה לכך היא שהמאבד אינו יודע שהחפץ אבד ממנו, ובפועל הוא לא התייאש ממציאתו.
בין הראשונים יש המסבירים את עמדת אביי כך, שגם כאשר האבדה היא ללא סימן לא ניתן לדעת בוודאות אם הבעלים התייאשו ולא מחפשים את האבדה.
לכן לא ניתן לקבוע שהיה ייאוש וכי החפץ שייך למוצא.
בנסיבות אלו, מוצא האבדה חייב להשיב אותה לבעליה.
אכן, אם ניתן לדעת בוודאות שהבעלים התייאשו – המוצא אינו חייב להשיב את האבדה.
לדעת רבא, ייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש מכיוון שכאשר אותו אדם ידע שהחפץ אבד לו הוא עתיד לוותר עליו.
חלק מהראשונים סבור שהייאוש תקף רק כשקיימת וודאות בדבר ייאוש הבעלים בעתיד.
כשצפוי שהבעלים לא יידעו על האבדה, גם בעתיד, מסתבר שרבא יודה שלא מדובר בייאוש, ואפילו אם ניתן לדעת שהבעלים יתייאשו אם יגלו את דבר האבדה.
לדעת אחרונים, לרבא לא נדרש ייאוש בפועל.
לכן, גם אם הבעלים לא התייאש מן האבדה, נחשב הדבר כאילו הוא התייאש, על בסיס ההנחה שאם ייוודע דבר האבדה לבעלים הם מן הסתם יתייאשו.
לפי כמה אחרונים, גם אם הבעלים הודיע שאינו מתייאש מהאבדה לאחר שגילה את האובדן – נחשב הדבר כאילו התייאש, מפני שהולכים אחר דרך בני אדם, שדרכם להתייאש.
דעה דומה מופיעה גם בקרב ראשונים שסברו כי הסיבה לכך שייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש לדעת רבא היא כי סופו מעיד על תחילתו.
לפי דעה זו, אבדה ללא סימן נחשבת כ"אבדה האבודה ממנו ומכל אדם", ולכן המצב מוגדר כייאוש, אף על פי שאין ייאוש בפועל.
בהמשך הדיון התלמודי דנים אביי ורבא בעניין זה, ומובאות ראיות לכאן ולכאן.
מהדיון משתמע שלמעשה זו מחלוקת עקרונית בשאלה, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו.
בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן.לדוגמה: אדם הפריש תרומות ומעשרות מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד.
לאחר שבעל הפירות הסכים למפרע לפעולה זו, לדעת רבא הפרשת התרומות והמעשרות שרירה וקיימת, ולדעת אביי, לא עשה כלום ועל בעלי הפירות לשוב ולהפריש מהם את התרומות והמעשרות.
התלמוד פוסק כדעת אביי, שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש.
כך גם פוסק הרמב"ם, בעקבות התלמוד: "ייאוש שלא מדעת אפילו בדבר שאין בו סימן אינו ייאוש.
נפל ממנו דינר ולא ידע בו שנפל, אף על פי שכשידע בו שנפל יתייאש - הרי זה אינו ייאוש עתה עד שידעו הבעלים שנפל; אבל אם עדיין הבעלים אומרים: 'שמא נתתיו לפלוני או שמא במגדל הוא מונח או שמא טעיתי בחשבון', וכיוצא בדברים אלו - אין זה ייאוש".
נחלקו הראשונים אם יכול להשתמש בחפץ שמצא, או ש'יהא מונח עד שיבא אליהו' ואינו יכול להשתמש בו כלל.
הסוברים שכל עוד הוא לא יודע של מי האבדה, הוא זוכה בה ויכול לעשות בה כרצונו, מסבירים כי הסיבה לכך היא שהפסיקה שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש רלוונטית רק במצב שבו יודעים מי הבעלים.
להלכה פסק הרב בן ציון אבא שאול שיכול להשתמש.
במקרה שלקח חפץ מבעלים וידוע לו בבירור שהבעלים מסכים שייקח, אף שלא נטל ממנו רשות, במקרה כזה לדעת הבית יוסף אף אביי מודה לדברי רבא.
במצב שבו יש סימן באבדה, גם רבא יודה שייאוש שלא מדעת לא נחשב ייאוש, מכיוון שברגע שהבעלים יגלה על האבדה הוא יחפש אותה בטענה שיש לו סימן, ולכן יש סיכוי שיקבלה חזרה.
גם אם הוא יתייאש לאחר מכן, לא ניתן לומר שהייאוש היה מלכתחילה, אלא רק מהרגע שבו התייאש בפועל, והמוצא אינו יכול ליטול את האבדה לעצמו לפני הייאוש.
אם המוצא ראה מי הבעלים
אם אדם ראה מטבע נופלת מכיס של חברו ונטלה קודם שהבעלים ידע על האבדה, יש מהראשונים שכתב שהוא חייב להחזיר אותה גם לדעת רבא.
הסיבה לכך היא שייאוש מקנה את האבדה למוצא רק אם הוא לא יודע מי הבעלים.
לעומת זאת, כשהמוצא ראה מי הבעלים, הוא חייב להשיב להם את האבדה.
זאת משום שלוּ הבעלים היה יודע שחברו מצא את המטבע ומכיר את הבעלים, הוא לא היה מתייאש.
אם האבדה נמצאת במקום שאי אפשר להגיע אליו
כגון הצפות או גאות ושפל, המוצא לא צריך להחזיר בגלל שהתורה התירה אבדה כזאת (עיין בבא מציעא דף כ"א עמוד ב').
ייאוש שלא מדעת במקרים שונים
אדם שמצא פירות מפוזרים, ונראה מתוך הנסיבות שלא הונחו שם, אלא נפלו מהעץ או ממקום אחר, פטור מהשבתם לבעלים.
הסיבה לכך היא שאבדה בעלת חשיבות, בעליה צפויים לבדוק אם היא ברשותם, ולכן יש להניח שהבחינו באבדה, וכבר התייאשו.
עם זאת, יש שטענו כי כל עוד לא ידוע בוודאות שהבעלים התייאש, אין להניח שהתייאש, ולכן המוצא חייב להשיב את האבדה לבעליה.
"אבידה ששטפה נהר" הוא מושג המתאר מצב שבו הבעלים אינו יכול לשים ידו על האבדה ולכן הוא מנוּעַ מלהשיבה לבעליה.
המקור להלכה זו הוא מדרשת הכתוב: "וכן תעשה לכל אבידת אחיך אשר תאבד ממנו ומצאתה" - "מי שאבודה הימנו (מן הבעלים) ומצויה אצל כל אדם (שיכול להשיבה).
יצאתה זו שאבודה ממנו ואינה מצויה אצל כל אדם".
לכן אם יש קושי להגיע אל האבדה ולהצילה, היא יוצאת מרשות הבעלים והמוצא יכול לקחתה.
על בסיס דרשה זו נטען, שבנסיבות המתוארות גם בעלים שזועק שאינו מתייאש – דבריו בטלים, משום שהאבדה אינה בת-השבה.
למעשה, אבדה ששטפה נהר היא בגדר ייאוש מדעת.
כשאדם יודע שלא ניתן להציל את אבדתו הוא מתייאש, ולכן המוצא זכאי לקחת את האבדה לעצמו.
לפי דעות אחרות ההיתר ההלכתי לאי השבת האבדה מקורו בסיבות אחרות, כמו החלת דין הפקר.
ההלכה המודרנית נזקקה לסוגיית "אבדה ששטפה נהר" בדיון בשאלת היתר הורדת קבצים באופן לא חוקי מהאינטרנט או צריבת דיסקים ללא קבלת רשות מן הבעלים.
לפי אחת הדעות, יוצרי התוכן שבקבצים או בדיסקים מתייחסים אליו כנכס שלהם, שאבד ונשטף בְּים הנתונים הדיגיטליים, ואינם יכולים להצילו, ועל כן הם מתייאשים ממנו.
אדם שהניח חפץ במקום מסוים וניכר שהחפץ הונח ולא אבד - אסור למוצא לקחת את החפץ.
בספרות האחרונים, ובמקביל בפסיקה הישראלית, עלתה השאלה מה דינו של חפץ שנשכח באתר ציבורי – האם בעלי האתר יכולים להשתמש בחפץ ולקחתו.
על פניו נראה כי בעלי המקום הציבורי אינם יכולים לקחת את החפץ ולהשתמש בו.
עם זאת, יש מהאחרונים שפסקו, שאין בחפץ דין אבדה ולא חלה חובה להשיבו, מפני שהוא בא בהיתר לידי בעלי האתר הציבורי.
יש שהתנו זאת בכך שקיימת וודאות בכך שבעל החפץ לא יבוא ויבקש אותו בחזרה.
לפי דעה אחרת, חפץ שהושאר במקום ציבורי הוא "אבדה מדעת", שנחשבת להפקר וכל הקודם זוכה בה.
מנגד, יש מהאחרונים שטענו שאין מדובר באבדה אלא בפיקדון שהושאר במקום הציבורי, ולכן דיני הייאוש אינם חלים, כך שלבעלי המקום אין זכות בפיקדון.
חוק השבת אבידה שנחקק במדינת ישראל לא תואם את פסיקת ההלכה בנושא ייאוש שלא מדעת.
לפי החוק, אדם צריך להשיב את האבדה לבעליה "זולת אם בנסיבות העניין יש להניח שבעל האבדה התייאש ממנה מחמת מיעוט שוויה".
כלומר, החוק דורש מהאדם להפעיל שיקול דעת סביר, ולבחון אם הבעלים יחפשו אחר האבדה או לא, כשהמשקל העיקרי הוא שווי האבדה.
זאת בניגוד לדעת אביי (שנפסקה להלכה), ולפיה רק במקרה שהמוצא יודע בוודאות שהבעלים התייאשו אין חובה להשיב את האבדה, גם במקרה של אבדה ללא סימנים או שאינה יקרה.
נראה שהחוק מאמץ חלקית את דעת רבא בכך שהוא קובע פרק זמן של ארבעה חודשים שלאחריו נחשב שהבעלים התייאשו.
נוסח החוק תואם את העמדה שלפיה גם בעלים שהכריז שהוא לא מתייאש מהאבדה, בנסיבות שאינה בת-השבה, רואים זאת כייאוש מכיוון שהולכים אחר דרך בני אדם, שדרכם להתייאש בנסיבות אלו.
דרך נוספת להבין את החוק היא שהוא כלל אינו מתייחס לייאוש הבעלים.
לפי הסבר זה, הגורם להפקעת הבעלות על האבדה הוא שיקולי מדיניות של המחוקק שאין קשר בינם לבין מושג הייאוש המקורי.
כך יוצא שלמרות שהחוק מתייחס למושג "ייאוש", בפועל לא נשאר מהמונח התלמודי דבר, למעט השם.
לפי הבנה זו אין כל התייחסות בחוק לשאלה אם ייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש, מכיוון שההגדרה החוקית של ייאוש קשורה לפרק הזמן שעבר מאז שהוכרזה האבדה במשטרה וללא כל קשר לשאלה אם הבעלים יודעים שאבד להם חפץ או התייאשו ממציאתו.
ייאסו הראשון (געז: ኢያሱ, עברית: יהושע הראשון) ידוע גם בשם ייאסו הגדול קיסר אתיופיה 1682–1706, הוכתר בשם "אדים סגד" (געז: አድያም ሰገድ, עברית: לו הארץ משתחוות).
ייאסו היה בנו של הקיסר שקדם לו יוהנס הראשון מהקיסרית סבלה וונגאל.
לפני שהוכתר לקיסר ייאסו היה מושל גוג'אם ונתמנה ליורש העצר בגיל 20. בשנה הרביעית לשלטונו הגנרל וולה והנזיר טבדן הכריזו על יסחק ייאסו כקיסר כאשר שמע זאת ייאסו הוא דיכא את המרד והרג את יסחק.
ייאסו הקדיש את שלטונו לעניינים מנהלתיים והחזיק מועצות רבות ברחבי האימפריה האתיופית, דאג לענייני דת, שינה את שיטת המיסוי וחוקק חוקים רבים.
ייאסו יזם מערכות צבאיות כנגד השנקלה ובזמן שלטונו האורומו הראשון כיהן בארמונו.
ייאסו הטיל מצור על העיר מאסאווה שהייתה תחת האימפריה העות'מאנית כאשר שליט מאסאווה הטיל מס על סחורות מאתיופיה.
ההיסטוריון האתיופי סולומון גאטמון כותב ש:
גאטמון כותב גם שהמאמצים של ייאסו נשאו פרי ואפילו קיבל שני פעמונים כמתנה מהמושל ההולנדי של בטאוויה, שנתרמה לכנסיית דברה ברהן סלאסי בגונדר.
היחסים עם צרפת הוליך לבואו של רוקח צרפתי, שארל פונסה, שהגיע לבקשת ייאסו לטפל בו ובבנו שהיו חולים.
הרופא הגיע לגונדר ב-21 ביולי 1699 ונשאר בגונדר משך תשעה חודשים.
מששב לפריז ב-1704 צייר קווים לדמותו של ייאסו שהתפרסמו בספרו של ווליאם פורסט:
בזמן שייאסו היה במערכה צבאית כנגד האורומו בגוג'אם, ייאסו שמע שהפילגש שאהב קאדאסטה קראסטוס מתה.
הקיסר החל להראות סימני דיכאון ופרש מתפקידו לאחד מאיי אגם טאנה.
בתמיכת הקיסרית מלקוטוויט הכתירו את בנו של ייאסו תקלה היימנות.
כאשר ייאסו שמע על הכתרת היימנות הוא החל לצעוד לעבר גונדר ונרצח בפקודת בנו הקיסר החדש.
ייאסו היה בנם של הקיסר בקפה והקיסרית מאנטאווב.
קצת אחרי שהוכרז כקיסר, החל מרד כנגדו בראשות אצה חאזקאיס שטען לכתר צעד עם צבאו לתוך גונדר והקיסר נמלט מהבירה, העם לא ראה בחאזקאיס שליט לגיטימי והוא הודח על ידי צבא של 30,000 חיילים שהגיעו מגוג'אם.
לאחר חזרתו לבירה ייאסו מינה את אמו מאנטאוואב לרגנט/סגן-הקיסר ולשליטה משותפת.
בעקבות זאת הקיסרית מאנטאווב החזיקה בסמכויות משמעותית תחת שלטון בנה ונכדה.
במשך מלכותו הגיעו לאתיופיה הפרנציסקני הצ'כי רמדיוס פרוטקי וחברו שניהם היו מאוד פופולרים באתיופיה בגלל המומחיות שלהם ברפואה אך משום שהיו קתולים הם אולצו לעזוב את אתיופיה בגלל ההתנכלויות של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית האורתודוקסית לאחר כשנה.
אף על פי שאמו הייתה היועצת הראשית שלו ייאסו היה קיסר לא יעיל ולפי פאול האנז, על ייאסו:
ראמאדיוס פרוטקאי כותב על ייאסו ש:
על מנת לקבל את אמון העם ייאסו יזם מערכה צבאית כנד סולטנות סנאר שהסתיים בתבוסה של הצבא האתיופי בקרב נחל דינדר ב-1738 שבו נלקחו על די סאנר חתיכה מהצלב האמיתי שלאחר מכן אתיופיה שלמה עבור החזרתו כ-8,000 אונקיות זהב.
מפלה זו של אתיופיה גרמה לייאסו להבין שהוא לא מנהג צבאי כפי שדונלד לווין כותב:
כאשר האבונא קראסטודולס השלישי מת, לאתיופיה לא היה מספיק כסף לשלם לפאטריך אלכסנדריה שישלח אבונה חדש.
אדוורד אלאנדורף כותב ששלטונו של ייאסו:
בהמשך שלטונו ייאסו כעס על הקשר הרומנטי שהתרחש בין אמו הקיסרית לבין חבר צעיר מבית המלוכה, מאהב של מאנטאווב היה בנה של כלתה רומניוורק שהייתה אחותו של בעלה שנפטר בקפה.
מערכת היחסים בין מאנטאווב עם אחיינו של בעלה היה סקנדל גדול שהקיסר היה מזלזל בו ולכן היה נקרא ייאסו מאלמל - ייאסו המגדל מכיוון שהוא היה צריך לגדל את אמו לא לעשות כך.
למרות כל זאת מאנטאווב והמאהב שלה ילדו שלוש בנות שאחת מהם וויזרו אסתר שנישאה לראס מיכאל סהול, ייאסו נעשה נאוד מקושר לאחיותיו החורגות אך עדיין נטר טינה לאביהם שהוביל למותו של אביהם בדחיפה מצוק ליד אגם טאנה ב-1742.
ייאסו החל לחלות במאי 1755 וטענת בית המלוכה הייתה שהורעל על ידי אחותו מאלמל ייאסו בנקמה על רצח אביה.
מותו של ייאסו הכה את מאנטאווב אמו תדהמה ולכן החליטה לפרוש לארמון שלה בקסקואם אך לאחר שכנוע של אצילים רבים היא חזרה בה.
תהליך ייבוש בריסוס (spray drying) הוא שיטה לייצור אבקה יבשה מתוך תערובת נוזלית או תרחיף, על ידי ייבוש מהיר באוויר חם.
השיטה משמשת להכנת אבקות בתעשיית המזון, התרופות והכימיה.
יתרון שיטת הייבוש הוא שגודל גרגרי האבקה הנוצרים אחיד וקטן יחסית.
התהליך כולל פיזור התרחיף המקורי באמצעות נחיר רסס בעל טיפות קטנות, ומעבר בזרם אוויר חם לייבוש ואיסוף במכל.
ניתן לשלב את השיטה עם מיקרו-אנקפסולציה, כלומר עטיפה של החלקיקים בקליפה מגנה.
שימוש זה חשוב במיוחד בתעשיית התרופות לשחרור מבוקר של התרופה.
העטיפה ניתנת ליצירה על ידי הוספת החומר המגן לתרחיף המקורי, כאשר בתהליך הריסוס החומר המגן נוטה להתרכז בפני הטיפה, וכך כאשר הטיפה מיובשת נשאר חלקיק האבקה עטוף בחומר המגן.
ייאוש הוא מצב בו אדם איבד דבר מה מרכושו, והתייאש מהאפשרות שהרכוש ישוב אליו.
על פי ההלכה, רכוש שבעליו התייאש ממנו כל אדם יכול לקחת אותו לעצמו, ויש מחלוקת ראשונים אם נחשב ממש כהפקר או לא.
הלכה זו נוגעת למצוות השבת אבדה, שקיימת רק כאשר האבדה נמצאה לפני שבעליה התייאשו מלמוצאה.
כמו כן, הלכה זו נוגעת למעמד המשפטי של רכוש גנוב.
אם הייאוש התרחש כאשר החפץ לא היה ברשותו של בעל החפץ, מכיוון שאבד, פקע החפץ מרשותו כליל ומותר לזכות בו.
המהר"ל מסביר זאת בכך שהיות וחפציו של האדם אינם אבר מאבריו, בעלותו על החפץ הוא רק כאשר יש לו יחס של בעלות על החפץ, וזאת בכך שהחפץ בשליטתו ובדעתו להשתמש בו.
אך כאשר האדם מנתק את עצמו כליל מדעתו, והחפץ יצא כליל מרשותו ואין לו דרך להחזיר אותו אליו, מתנתקת בעלותו מהחפץ.
האחרונים נחלקו במהות הקניין, האם הוא כמו שיטת חכמים בהפקר שהחפץ יוצא כליל מרשות בעליו, או כמו שיטת רבי יוסי בהפקר, שהחפץ עדיין ברשות בעליו, אלא שהתורה מתירה לקחת את החפץ.
הקצות החושן סבור שמדובר רק בהיתר מיוחד לקחת חפץ כזה, אבל עדיין החפץ ברשותו של בעליו.
רש"י ותוספות נחלקו באשר למקור קניין זה.
לפי רש"י הלימוד הוא מכך שהתורה התירה אבדה שאבדה בעמקו של הים, כאמור במשנה , לפי רש"י הטעם שהתירה התורה חפץ שנשטף בים הוא בגלל שהבעלים מתייאשים כליל מהחפץ, ומכאן נלמד לכל ייאוש, שמפקיע את החפץ מרשות בעליו.
כדברי רש"י כתוב גם בירושלמי ריש אלו מציאות שמקור לדין יאוש נלמד מאבדה ששטפה נהר.
באופן דומה, כאשר חפץ נגזל או נגנב מאדם בעל כורחו, נחלקו חכמי הגמרא אם ייאוש קונה ואם קונה האם קונה מדרבנן, או גם מהתורה.
רבי שמעון בר יוחאי וחכמים נחלקו, האם עלינו להניח שאדם מתייאש כאשר חפץ נגנב או נגזל ממנו.
לפני דעתם של חכמים אדם מתייאש רק מחפץ שנגנב ממנו, שכן אין הוא יודע מי גנב ממנו ולכן קלושים הסיכויים למוצאו, אך כאשר החפץ נגזל ממנו בפניו, הוא יודע מי גזלו והוא מצפה שתבוא הזדמנות לידו לקחת את החפץ חזרה.
רבי שמעון סבור שההפך הוא הנכון; כאשר חפץ נגזל מאדם בעל כרחו, מדובר באדם אלים יותר ממנו ואין סיכויים להוציא ממנו את החפץ, אך כאשר מדובר בגנב הוא מחפש את הגנב, שהרי אם ימצאנו יוכל לקחת ממנו את החפץ.
השדי חמדדן במחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש בתלמוד הירושלמי, האם ייאוש בטעות נחשב לייאוש, שלפי רבי יוחנן נחשב לייאוש.
ייאוש דומה בדין זה למחילה שגם היא קונה גם במקרה של טעות.
בניגוד לשאר הקניינים שנעשים על ידי פעולה חיובית של גמירות דעת, הייאוש והמחילה נעשית על ידי שלילת והסחת דעת גמורה מחפציו.
אביי ורבא נחלקו במעמדה ההלכתי של השבת אבדה שאין בה סימנים המחייבים להשיבה, באופן שנמצאה לפני שנודע לבעליה שאבדה וממילא עדיין לא הספיקו הבעלים להתייאש ממנה.
דעת אביי שאין זה נחשב ייאוש כי בפועל לא התייאש המאבד.
לדעת רבא זה נחשב ייאוש כיוון שכאשר ידע אדם זה שנאבד לו החפץ יתייאש.
יי אולד צ'שייר צ'יז הוא פאב הפועל בסיטי של לונדון באנגליה, ברחוב פליט.
הפאב החל לפעול בשנת 1538, במבנה שעמד במקום מהמאה ה-13. מרתף הפאב הוא מרתף של מנזר כרמליטי שעמד במקום.
מבנה הפאב נפגע במהלך השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, ולאחר השריפה שוקם ושב לפעול.
הפאב נותר כמעט בלא שינוי מאז ששופץ לאחרונה במאה ה-19. חלק מלוחות העץ המצפות את מרבית קירות הפאב מקורן במבנה משנת 1666.
בפאב נהגו לשתות באופן קבוע צ'ארלס דיקנס, וולטר, אלפרד טניסון, סר ארתור קונן דויל וד"ר סמיואל ג'ונסון.
דיקנס מזכיר את הפאב בספרו "בין שתי ערים" (הפאב אינו מוזכר בשמו אולם מסופר כי סידני קארטון הזמין את צ'ארלס דארני לסעוד בפאב המצוי בסימטה מחופה היוצאת מרחוב פליט - תיאור המתאר את הכניסה אל הפאב).
בספר הבישול של בטי קרוקר מסופר כי דיקנס ובן ג'ונסון נהגו לאכול ארנב ולשי בפאב זה.
הסופר הרוסי בוריס פילניאק אשר ביקר בפאב בשנת 1923 כתב יצירה בשם "סטאריי סיר" ("הגבינה הישנה") שעלילתה מתרחשת בפאב.
ייבא חמוה דאשיין בר נדבך (כלומר ייבא חמיו של אשיין בר נדבך) היה אמורא בבלי בדור השני, שמוזכר בתלמוד פעמים בודדות.
ייבא מוזכר במסכת בבא בתרא בקשר לדיני נזקי שכנים.
הוא מפרש בשם רב את דברי הברייתא הקובעת כי כאשר אדם בונה כותל בסמוך לכותל של אדם אחר, עליו להרחיק את הכותל מכותל חבירו כדי שלא יסתיר את אור השמש, והוא קובע שהמרחק הדרוש להרחקה הוא כגודל חלון.
חתנו של ייבא, אשיין בר נדבך, היה תלמידו של רב יהודה, והוא מוזכר במסכת מנחות כאשר מוסר פסק דין של רב יהודה בהלכות סת"ם.
קיימות גרסאות שונות בשמו, יש גורסים "בר נרבך" או "בר נברך".
ייבסקילה (בפינית: Jyväskylä; בעברית נקראת לעיתים גם יובסקילה וגם יובסקולה) היא בירת אזור פינלנד המרכזית שבמרכז פינלנד, והעיר הגדולה בו.
העיר ממוקמת כ-147 קילומטרים צפונית מזרחית לטמפרה, וכ-270 ק"מ צפונית להלסינקי.
ייבסקילה שוכנת לחוף מערב האגם הפיני.
ברחבי העיר מבנים רבים שתכנן האדריכל הפיני אלוור אלטו.
העיר מארחת מדי שנה את ראלי פינלנד, שהוא חלק מאליפות העולם בראלי.
בנוסף, קבוצת ההוקי קרח של העיר זכתה בליגת האלופות בעונת 2014/2015 והעפילה לגמר בעונת 2017/2018.
המטה ומפעלים של החברה הפינית פנדה ממוקמים בעיר.
על פי גודל האוכלוסייה בעיר, ממוקמת ייבסקילה במקום השביעי במדינה.
בשנת 1940 התגוררו בעיר כ-8,000 תושבים, מאז התפתחה העיר במהירות, ובשנת 2013 התגוררו בה 133,687 תושבים.
לייבסקילה שלוש עשרה ערים תאומות:
יִיווּ (בסינית מפושטת: 义乌; בסינית מסורתית: 義烏; בפין-יין: Yìwū) היא תת-נציבות עירונית, השייכת לנציבות העירונית במרכז מחוז ג'ג'יאנג שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
העיר קיבלה את פרסומה בעקבות המסחר הסיטונאי העצום המתנהל בה.
בזכות מסחר זה, אך גם בכל רחבי העיר, הפכה העיר ליעד תיירותי לסוחרים מכל העולם.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בתת-הנציבות העירונית כ-1.86 מיליון תושבים בשטח של 1,104 קמ"ר.
אף על פי שמנהלית נמצאת יי-וו בתחום השיפוט של הנציבות העירונית ג'ינחווה, היא ידועה יותר ממנה, לא רק בעולם, אלא אף בסין.
קו רכבות המטען יי-וו - מדריד נחשב קו הרכבת הארוך בעולם: כ-13,000 ק"מ ב-21 ימים.
תת-הנציבות העירונית יי-וו מחולקת לשבעה תתי-רבעים ושש עיירות:
שםכתב סיניפין-ייןאוכלוסייה (מפקד 2020)שטחצפיפותתת-הרובע צ'ואוצ'נג稠城街道Chóuchéng Jiēdào92,5079.9929,258תת-הרובע ג'יאנגדונג江东街道Jiāngdōng Jiēdào272,19989.473,042תת-הרובע צ'ואוג'יאנג稠江街道Chóujiāng Jiēdào222,70738.285,817תת-הרובע ביי-יו'אן北苑街道Bĕiyuàn Jiēdào242,59437.416,484תת-הרובע חואוג'אי后宅街道Hòuzhái Jiēdào112,05968.111,645תת-הרובע צ'נגשי城西街道Chéngxī Jiēdào87,87860.221,459תת-הרובע ניינסאנלי廿三里街道Niànsānlĭ Jiēdào130,99268.531,911העיירה פוטאנג佛堂镇Fótáng Zhèn143,0351321,083העיירה צ'ה-'אן赤岸镇Chì'àn Zhèn35,591151.3235.2העיירה ייטינג义亭镇Yìtíng Zhèn75,22758.791,280העיירה שאנגשי上溪镇Shàngxī Zhèn77,052102.2753.6העיירה סושי苏溪镇Sūxī Zhèn142,285108.11,316העיירה דאצ'ן大陈镇Dàchén Zhèn55,104135.6406.5
ייבוש פרחים היא פעילות הנעשית כתחביב או באופן מסחרי, ובמסגרתה נלקחים פרחים טריים ועוברים תהליך של ייבוש, המאפשר שימור שלהם לאורך זמן, ושימוש בהם לאספנות וכן כקישוט לכרטיסי ברכה וספרים, ועיצוב בטכניקת הדקופאז'.
ייבוש פרחים ושימוש אמנותי בהם היה אופנתי במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית.
מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 התקיימה בארץ ישראל ובמדינת ישראל תעשיית חפצי נוי משובצים פרחים מיובשים כמזכרות תיירותיות.
לפני קום המדינה היו אלו בעיקר חוברות תמונות מנופי הארץ אשר עוצבו בצמחים מיובשים.
מפעל "הצבי" בקיבוץ מעיין צבי ייצר חפצי נוי שונים משובצים פרחים מיובשים.
בשנות ה-70 נפוצה בישראל מלאכת יד בגני ילדים ובבתי הספר אשר עשתה שימוש בפרחים מיובשים, למשל ליצירת סימניות שקופות ותליונים המכילים פרחים מיובשים.
הדרך הנפוצה והוותיקה לייבוש פרח היא לשים אותו בין שני דפי נייר בתוך ספר עבה.
לאחר כעשרה ימים הפרח מתייבש.
דרך נוספת היא הנחת הפרח בקופס סגורה יחד עם סיליקה ג'ל - חומר סופח לחות המייבש את הפרח בלי לפגוע בצורתו.
דרך שלישית היא ייבוש הפרח בתנור מיקרוגל.
ייבוא מקביל הוא ייבוא למדינה מוצרים שנקנו מהיצרן עבור מדינה אחרת.
במקרים רבים, נוהגים יצרנים של מוצרים ממותגים למנות יבואן רשמי במדינה מסוימת, שידאג לשיווק מוצריהם, תוך פרסום המוצר.
בנוסף, יצרנים נוהגים לעיתים למכור את מוצריהם ברמות מחיר שונות במדינות שונות, בהתאם לכוח הקנייה של אזרחי המדינות השונות.
כך, יכולים יבואנים למדינות "יקרות" (מדינות שבהן יוקר המחיה גבוה) לקנות מוצרים במדינות זולות, ולמכור אותם במדינה היקרה במחיר זול מזה הנמכר על ידי היבואן הרשמי, תוך ניצול המיתוג של המוצר שנעשה על ידי היבואן הרשמי.
במדינות שונות יש כללים שונים לגבי חוקיות ייבוא מקביל של מוצרים ממותגים.
בחלק מהמדינות, בהן ישראל, נקבע שהיצרן ממצה את זכויותיו בסימן מסחר על המוצר, ברגע שהוא מוכר את המוצר בכל מקום בעולם.
במדינות אלו, ייבוא מקביל של מוצרים ממותגים הוא חוקי.
במדינות אחרות, נקבע שמיצוי הזכויות מתרחש רק כאשר המוצר נמכר שוב באותה מדינה, בעוד העברתו למדינה אחרת היא הפרה של סימן המסחר.
על מנת למנוע את הייבוא המקביל, נוהגות חברות למכור את זכויותיהן בסימן המסחר שלהם במדינות שונות, ליבואנים הרשמיים באותה מדינה.
כך, למשל, מכרה חברת Cadbury Schweppes PLC, בעלת הזכויות במותג שוופס, את הזכויות בסימן המסחר שלה בישראל וברשות הפלסטינית ליפאורה-תבורי באופן שרכישת משקאות של מותג שוופס מחוץ לישראל אינה ממצה את הזכויות של יפאורה-תבורי.
בדיון בבית המשפט העליון נחלקו הדעות לגבי התנהלות זאת.
השופטים אלכס שטיין ויוסף אלרון סברו שאכן מהלך זה מונע ייבוא מקביל, ורק ייבוא מקביל של מוצרים שיוצרו על ידי יפאורה-תבורי מותר, בעוד השופט ניל הנדל סבר שיש לאפשר ייבוא מקביל גם במקרים אלו, תוך הבהרה ברורה שמדובר על מוצרים של יצרן אחר, כדי למנוע בלבול.
בישראל ישנו נתח שוק רב המרוכז בידיהן של חברות ייבוא מרכזיות הפועלות במודל של ייבוא רשמי, ונתח השוק של הייבוא המקביל קטן יחסית.
על פי בדיקת דה-מרקר, נתח השוק של מכירה למרכולים שתופסים הייבואנים המקבילים עומד על כ-5-2%.
יִי (שם מדעי: Yi, "יִי" ממנדרינית תקנית (翼) - "כנף") הוא סוג נכחד של דינוזאור קטן-גוף ממשפחת סקנסוריופטריגיים, שחי בתקופת היורה העליון, 160 מיליון שנה לפני זמננו.
יִי ידוע ממאובן יחיד ומפורט שהתגלה במחוז חביי בסין ופורסם על ידי צוות פלאונטולוגים בראשות שו שינג.
הם גם הגדירו את המין היחיד בסוג בשם qi (צִ'י (奇) ממנדרינית "מוזר"), כך שמשמעות השם המדעי הכפול Yi qi בסינית "כנף מוזרה".
יִי צִ'י היה דינוזאור מנוצה, ככל הנראה בעל יכולת דאייה או אף תעופה פעילה.
נוצותיו היו צפופות אך קצרות, וככנף שימש אותו קרום עור מתוח בין האצבעות הארוכות של רגליו הקדמיות.
בכך היה שונה מן הארכאופטריקס ומדינוזאורים מעופפים אחרים, אבותיהם של העופות בני-ימינו, ודמה יותר לעטלפים ולפטרוזאורים.
יִי צִ'י ידוע ממאובן בודד שקיבל את הסימון הקטלוגי STM 31-2. בדומה למאובני דינוזאורים רבים בסין, הוא התגלה לראשונה על ידי איכר מקומי, שחפר במחצבה.
האיכר מכר את לוח הסלע המכיל את המאובן למוזיאון בשנת 2007, וטכנאי המוזיאון שעבדו עליו חשפו בו פרטים נוספים.
הודות לכך צוות הפלאונטולוגים שחקרו אותו, בראשות הפלאונטולוג שו שינג, בטוחים שהוא איננו מזויף.
המאובן מחוץ וחלקי, אך מפורט ושמור מאוד.
הוא מראה את הגולגולת והצוואר, חלק מעצמות הרגלים האחוריות, עצמות הזרועות והאצבעות, ובכלל זה שרידי קרום העור שהיה מתוח עליהם, ונוצות רבות.
הממצא פורסם בכתב-העת המדעי היוקרתי "נייצ'ר" באפריל 2015.
המחצבה בה התגלה המאובן מכילה שכבות מתצורת טיאוג'ישאן, המתוארכת בשיטות הרדיומטריות אורניום-עופרת וארגון-ארגון לגיל של כ-160 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה העליון.
תצורת טיאוג'ישאן נחשבת לחלק מן הביוטה של דָאוחוּגוֹאוּ, הקדומה בכמה עשרות מיליוני שנים מן הביוטה של ג'הול, וכמוה מכילה מאובנים רבים ושמורים להפליא, בין השאר צמחים מחטניים, ציקסאים ושרכים, וכן חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים ודינוזאורים.
דינוזאורים מנוצים נוספים המשויכים לביוטה של דאוחוגואו הם אנכיאורניס, שיאוטינגיה, אורורניס ובן-משפחתו של יִי צִ'י, הדינוזאור הזעיר אפידקסיפטריקס.
יִי צִ'י הוא הדינוזאור בעל השם הקצר ביותר: רק שתי אותיות לשם הסוג ושתי אותיות נוספות לשם המין.
השיא הקודם הוחזק אף הוא על ידי דינוזאור סיני קטן-גוף שגילה שו שינג: מיי לונג (Mei long) עם שלוש אותיות לשם הסוג וארבע לשם המין.
שיאו של יִי צִ'י ככל הנראה לא יישבר אלא לכל היותר יושווה, שכן הכללים הבינלאומיים להענקת שמות מדעיים אינם מתירים שמות סוג או מין קצרים משתי אותיות.
יִי צִ'י היה בערך בגודל של יונה קטנה.
המגלים מעריכים את משקלו כשהיה בחיים ב-380 גרם בלבד.
אורכו הכללי אינו ידוע בביטחון משום שהזנב לא שרד במאובן.
המגלים העריכו שהזנב דמה לזנבות שהתגלו במאובני שאר בני משפחת הסקנסוריופטריגיים - בעל שלד זנב קצר יחסית שממנו בלטו נוצות דמויות-סרט ארוכות וצרות.
הזרועות במאובן של יִי צִ'י ארוכות מאוד, ארוכות יותר אף מן הרגליים האחוריות.
זאת בניגוד לשאר הסקנסוריופטריגיים ומרבית שאר הדינוזאורים המנוצים בקבוצת הפאראבס, שזרועותיהם הארוכות עדיין קצרות מעט מרגליהם האחוריות.
זרועות ארוכות כאלו רומזות על התאמה לתעופה.
אצבעות היד במאובן אף הן ארוכות, בייחוד האצבע השלישית הארוכה יותר מאמת היד.
גם זוהי תכונה אופיינית למשפחת הסקנסוריופטריגיים, אך אצבעותיו של יִי צִ'י ארוכות אף יותר מאלו של שאר חברי המשפחה.
האצבעות מצוידות בטפרים ונפרדות זו מזו, בדומה לאצבעות שאר דינוזאורים מנוצים ובניגוד לאצבעות היד המאוחות של עופות בני-ימינו.
התכונה יוצאת הדופן והמפתיעה ביותר במאובן של יִי צִ'י היא פיסת עצם או סחוס ארוכה הבולטת מפרק כף היד שלו, מאחורי האצבעות.
אורכה אף גדול מאורך האצבע השלישית, וכן גדול מאורך האמה.
היא דומה למבנים סחוסיים בכנפי מינים מסוימים של סנאים דואים, עטלפים ופטרוזאורים.
שרידי קרום עור המופיעים במאובן מתוחים בין פיסה זו לאצבעות.
נראה שפיסת העצם סייעה למתיחת קרום העור באופן שיצר כנף הדומה לכנף עטלף.
הקרום לא השתמר במלואו ולכן לא ברור עדיין מה הייתה צורת הכנף המדויקת, ובפרט האם וכיצד התחבר קרום העור לעצם הזרוע ולגוף.
הגולגולת של יִי צִ'י דומה לגולגולות של שאר מיני הסקנסוריופטריגיים - קצרה יחסית ובעלת מקור קצר שבקצהו הקדמי שיניים קטנות וחדות.
המאובן מראה בבירור שהראש היה מכוסה בציצית נוצות צפופה, ונוצות רבות וצפופות נראות גם על הצוואר, הגוף, הזרועות והרגליים.
נוצות אלו שימשו ככל הנראה לבידוד תרמי ואולי כנוצות תצורה וקישוט, אך לא לתעופה מכיוון שכולן "דמויות מכחול" וחסרות את הקולמוס המרכזי החזק המאפיין את אברות התעופה של ארכאופטריקס, מיקרורפטור ועופות מעופפים בני-ימינו.
כמו אצל אנכיאורניס ומיקרורפטור, צבעי הנוצות של יִי צִ'י פוענחו באמצעות בדיקה מיקרוסוקופית שלהן והשוואת המלנוזומים - אברוני תא המכילים את הצבען מלנין - למלנוזומים שבתאי הנוצות של עופות בני-ימינו.
נמצא שרוב הנוצות היו כהות או שחורות, אך מלנוזומים הטיפוסיים לצבעי חום וצהוב נמצאו בנוצות הראש והזרועות.
בדומה לשאר בני משפחת הסקנסוריופטריגיים, משערים שיִי צִ'י היה שוכן עצים שנעזר באצבעותיו הארוכות לטיפוס.
קשה להסיק מה היו יכולות התעופה של יִי צִ'י, משום שלא ניתן עדיין לשחזר במדויק את גודלו וצורתו של קרום העור ששימש אותו ככנף.
המגלים הציעו מספר אפשרויות שונות לתנוחתה של פיסת העצם שמתחה את קרום העור, שמהן נובעות אפשרויות שונות לרוחבה של הכנף סמוך לזרוע ולגוף, וכתוצאה מכך חישובים שונים לעומס הכנף של יִי צִ'י.
בכמה מאפשרויות אלו עומס הכנף המתקבל דומה לזה של עופות מעופפים ועטלפים בני ימינו, וכמוהם היה עשוי לאפשר ליִי צִ'י תעופה בטפיחות כנף פעילות.
לעומת זאת, האפשרויות המוליכות לעומסי כנף גבוהים יותר פירושן שיִי צִ'י היה מסוגל רק לדאות מענף גבוה לענף נמוך יותר או לקרקע, בדומה לסנאים דואים בני ימינו.
המגלים סיווגו את יִי צִ'י למשפחת הסקנסוריופטריגיים, משפחה קדומה יחסית של דינוזאורים תרופודים זעירי-גוף מקבוצת פאראבס.
הסנקסוריופטריגיים קרובים מאוד לקבוצת האביאלאה, הכוללת את הארכאופטריקס ואת העופות, אך על פי המיון המעודכן ביותר הם מהווים קבוצה אחות.
למרות סיווגו מחוץ לקבוצת האביאלאה, המאובן של יִי צִ'י מראה התאמות מובהקות לתעופה.
דינוזאורים נוספים מחוץ לאביאלאה עם התאמות מובהקות לתעופה הם בני תת-משפחת המיקרורפטוריים - מיקרורפטור וצ'אנגיורפטור.
מבנה הכנף של יִי צִ'י שונה גם מזה של האביאלאה וגם מזה של המיקרורפטוריים, ודומה יותר (אם כי לא זהה לחלוטין) למבנה הכנף של עטלפים ופטרוזאורים.
עם זאת, נוצותיו ומבנה השלד של יִי צִ'י מראים בבירור שהוא היה דינוזאור מנוצה, ודמיונו לעטלפים ולפטרוזאורים איננו מעיד על קרבת משפחה, אלא הוא תוצאת תופעה מוכרת של אבולוציה מתכנסת.
יִי צִ'י מהווה סיוע נוסף להשערה שבתור היורה והקרטיקון, קבוצות שונות של דינוזאורים מנוצים קטני גוף פיתחו תעופה מספר פעמים באופן בלתי-תלוי ובמנגנונים שונים במקצת.
רק אחת מן הקבוצות הללו התפתחה בסופו של דבר לעופות בני-ימינו, בעוד ששאר הקבוצות נכחדו כולן.
המיון המפושט למטה מראה את מקומו של יִי בהתפתחות האבולוציונית יחסית לעופות ולדינוזאורים מנוצים אחרים:
אביאלאה (Avialae) - לפני כ-170 מיליון שנה' אורורניס (Aurornis) (יורה 160)
עופות בתראים (Neornithes'') - לפני כ-80 מיליון שנה, כוללים את כל העופות בני זמננו
ייבלאח (באזרית: Yevlax) היא עיר באזרבייג'ן.
ייבלאח הוקמה במאה ה-12 על שטח ביצתי.
ב-1 בפברואר 1939 ייבלאח קיבלה מעמד של עיר.
שינוי אוכלוסייה של ייבלאח לאורך השנים:
יִי (במנדרינית תקנית: 彝族; בפין-יין: Yízú) או נְווֹסְווֹ (בשפת יי: ꆈꌠ; ב-IPA: ; בכתב סיני: 诺苏; בפין-יין: Nuòsū) או לוֹ לוֹ (בווייטנאמית: Lô Lô; בתאית: โล-โล) היא קבוצה אתנית שבניה מתגוררים בדרום-מזרח אסיה, בסין, בווייטנאם ובתאילנד.
בני הקבוצה מונים כתשעה מיליון, והם הקבוצה האתנית השביעית בגודלה מבין 55 הקבוצות האתניות המוכרות על ידי ממשלת סין.
הם חיים בעיקר באזורים הכפריים של יונאן, סצ'ואן, גוויג'ואו וגואנגשי בדרך כלל באזורים ההרריים.
הנציבות האוטונומית ליאנגשאן של היי (凉山彝族自治州) היא נציבות אוטונומית בדרום סצ'ואן הכוללת את הריכוז הגדול ביותר של בני היי בסין, כשני מיליון תושבים.
ריכוזים של בני היי חיים גם במחוזות הצפוניים של וייטנאם.
בני היי מדברים ניבים שונים של שפות לולויות , הקרובות לשפה הבורמזית.
הגרסה היוקרתית היא שפת נווסוו הכתובה בכתב יי .
מתוך יותר מ-9 מיליון בני היי, מעל ל-4.5 מיליון חיים במחוז יונאן, 2.5 מיליון חיים בדרום מחוז סצ'ואן, ומיליון חיים בפינה הצפונית-מערבית של מחוז גוויג'ואו.
כמעט כל בני היי מתגוררים באזורים ההרריים ולעיתים קרובות ומתפרנסים למחייתם על מדרונות הרים תלולים הרחק מערי סין.
הבדלי הגובה באזורים בהם חיים בני היי משפיעים ישירות על האקלים והמשקעים באזורים אלה.
ההבדלים הבולטים הללו הם הבסיס לאמירה הנושנה כי באזור היי "מזג האוויר שונה כמה קילומטרים משם".
אוכלוסיות יי באזורים שונים שונות מאוד זו מזו, ומתפרנסות בדרכים שונות לחלוטין.
אף על פי שקבוצות שונות של היי מתייחסות לעצמן באופנים שונים (כולל נִיסוּ, סָאנִי, אָאשִׂי, לוֹלוֹ, אָה, אצ'ה), ולפעמים הן מדברות שפות לא מובנות הדדית, הם קובצו לקבוצה אתנית אחת על ידי הסינים, וניתן לסווג את הכינויים המקומיים השונים לשלוש קבוצות:
הכינויים נְווֹסוּ, נָאסוּ, נֶסוּ ושמות דומים נחשבים כנגזרים מהשם שבו הם מכנים את עצמם "ꆀ" (ניפּ) בתוספת הסיומת "סוּ" המציינת "אנשים".
השם סָאנִי גם הוא וריאציה על קבוצה זו.
יותר מכך, מקובל להניח שהשמות הסיניים 夷 ו-彝 (שניהם בפין-יין Yí) נגזרו מ"ני".
הכינויים לולו, לולופו וכו' קשורים לסגידה של אנשי היי לטיגריס, כיוון ש"לו" בניב שלהם פירושו טיגריס.
קבוצה זו כוללת כינויים אחרים של קבוצות שונות של היי.
חלקן עשויות להיות קבוצות אתניות אחרות, אך מוכרים כיי על ידי הסינים.
ה"פוּ" עשויה להיות רלוונטית לקבוצה אתנית עתיקה (濮).
באגדות של היי הצפוניים, כבשו אנשי היי את אנשי הפו ואת שטחם בחלק הצפון-מזרחי של הנציבות האוטונומית יי ליאנגשאן.
הקבוצות המפורטות להלן ממוינות לפי הסיווג הלשוני הרחב שלהן והאזור הגאוגרפי הכללי בו הן גרות.
בתוך כל חלק, מופיעות תחילה הקבוצות הגדולות יותר.
חוקרים אחדים מאמינים כי היי הם צאצאים מהעם הקדום הצ'יאנג שחי במערב סין של ימינו, שאחת ההשערות היא שהם גם אבותיהם של הטיבטים הנאסי והצ'יאנג.
במאה השנייה לפנה"ס הם נדדו מדרום-מזרח טיבט דרך סצ'ואן ולמחוז יונאן, שם ניתן למצוא כיום את האוכלוסיות הגדולות שלהם.
החברה של רבים מבני היי בליאנגשאן ובצפון-מערב יונאן הייתה מפוצלת בין מעמדות שכללו צורה מורכבת של עבדות.
התושבים חולקו ל"נְווֹחְווֹ" או "יי שחורים" (כלומר אצילים), ל"צ'וּ'נְווֹ" או "יי לבנים" (פשוטי העם) ולעבדים.
יי לבנים היו חופשיים והיו יכולים להחזיק רכוש ועבדים, אך היו קשורים לאדון כלשהו.
בני קבוצות אתניות אחרות הוחזקו כעבדים.
הממשלה הסינית מכירה בשש שפות יי שאינן מובנות הדדית מענפים שונים של שפות לוליות:
שפת יי צפוניים (Nuosu 诺苏)
שפת יי מערביים (Lalo 腊罗)
שפת יי מרכזיים (Lolopo 倮倮泼)
שפת יי דרומיים (Nisu 尼苏)
שפת יי דרום-מזרחים (Sani 撒尼)
שפת יי מזרחיים (Nasu 纳苏)
שפת היי הצפוניים היא הנרחבת ביותר עם כשני מיליון דוברים, והיא הבסיס לשפת הספרות.
קיימות גם שפות יי בווייטנאם העושות שימוש בכתב יי כדוגמת מנצי.
רבים מבני היי ביונאן, גוויג'ואו וגואנגשי יודעים מנדרינית תקנית, ושיחה המערבת שימוש בשתי השפות היא דבר נפוץ.
כתב יי היה במקור לוגוגרפי כמו כתב סיני, ומתוארך לפחות למאה ה-13. היו אולי 10,000 תווים, שרבים מהם היו אזוריים, מכיוון שהכתב מעולם לא עבר סטנדרטיזציה בכל העמים של היי.
כמה יצירות של היסטוריה, ספרות ורפואה, כמו גם אילן היוחסין של המשפחות השולטות, שנכתבו בכתב העתיק של יי, עדיין נמצאות בשימוש, וישנן באזור לוחות אבן עתיקים ואסטלות של היי.
תחת הממשל הקומוניסטי עבר הכתב סטנדרטיזציה ככתב הברות.
בכתב זה נעשה שימוש נרחב בספרים, עיתונים ושלטי רחוב.
בני היי מנגנים במספר כלי מוזיקה מסורתיים, כולל כלי קשת וכלי פריטה גדולים, גם כלי נשיפה הקרויים "בָּווּ" (巴乌) ו"מָאבּוּ".
בני היי מנגנים גם ב"חוּלוּ שֶׁנְג", אם כי שלא כמו בני מיעוטים אחרים ביונאן, היי לא מנגנים בחולו שנג לשירי חיזור או אהבה.
קוֹאוּשְׂייֵן, כלי קטן הדומה לנבל פה, הוא כלי נגינה נפוץ בין היי מליאנגשאן.
שירי קוֹאוּשְׂייֵן יכולים לשמש בשירי אהבה.
הריקוד של בני היי הוא כנראה הצורה המוכרת ביותר של ביצועים מוזיקליים, כיוון שמרבים לבצע אותו בחגים ובחגיגות.
שמות הבנים של בני היי הם פטרונימיים, ומבוססים על ההברה האחרונה או שתי ההברות האחרונות בשם האב.
הצלמת קולט פו (Colette Fu) שוהה מ-1996 בקהילות היי במחוז יונאן ומצלמת אותם.
סדרת ספרי הפופ-אפ שלה "אנו בני הדרקון הטיגריס" (We are Tiger Dragon People), כוללת צילומים של קבוצות יי רבות.
בני היי מאמינים בצורה של אנימיזם, בהובלת שמאן המכונה בימו (Bimo).
הם עדיין שומרים על כמה טקסטים דתיים קדומים שנכתבו בכתב הפיקטוגרפי הייחודי שלהם.
הדת שלהם מכילה גם אלמנטים רבים של דאואיזם ובודהיזם.
בימואיזם היא הדת האתנית של היי.
השמאן של אמונה זו קרוי בימו, שפירושו "אמן הכתבים".
הבימו ממלא תפקיד בלידות, בקבורות, בחתונות ובחגים.
לעיתים קרובות רואים אותם ברחובות כשהם מתייעצים בכתבים עתיקים.
הפולחן של בני היי מעלה לדרגה אלוהה את האבות הקדמונים בדומה למאמינים של דת הסינית העממית, מעבר לאלי הטבע המקומי: אש, הרים, עצים, סלעים, מים, אדמה, שמיים, רוח ויערות.
פולחנים ממלאים תפקיד מרכזי בחיי היומיום ומטרתם ריפוי, גירוש שדים, בקשת גשם, קללת אויבים, ברכה, ניבוי עתידות וניתוח יחסיו של אדם עם האלים.
הם מאמינים שדרקונים מגנים על כפרים מפני רוחות רעות ושדים הגורמים למחלות.
עם זאת, הדרקון של היי אינו דומה לדרקון בתרבות המערבית ולא זהה לזה שבתרבות ההאן.
לאחר שמישהו נפטר הם מקריבים חזיר או כבשה בפתח הדלת כדי לשמור על יחסים עם נשמת המת.
היי מאמינים שרוחות רעות גורמות למחלות, יבולים גרועים ותקלות אחרות וכי הם מאכלסים את כל הדברים החומריים.
היי מאמינים שלכל אדם יש כמה נשמות.
במוות, נשמה אחת נשארת לשמור על הקבר ואילו האחרת מתגלגלת בסופו של דבר לצורה חיה כלשהי.
צורת הנוֹסוּ של הבימואיזם (הדת של תת-הקבוצה של הנוֹסוּ או הנווסוו של היי) מבדילה בין שני סוגים של שמאנים: ה"הבימוֹ" וה"סוּני" (suni), בהתאמה, שמאנים שתפקידם עובר בירושה, ושמאנים שעוברים הדרכה.
אפשר להפוך לבימו על סמך אב שמאני לאחר זמן של חניכה או הכרה רשמית של בימו זקן כמורה, סוני לעומת זאת חייב להיבחר.
הבימו זוכים להערצה גדולה, עד כדי כך שדת הנוסו מכונה גם "דת בימו".
בימו יכול לקרוא כתבים של היי, בעוד שהסוני אינם יכולים.
שניהם יכולים לבצע טקסים, אך רק בימו יכול לבצע טקסים הקשורים למוות.
ברוב המקרים, סוני מבצעים רק סוג של גירוש שדים לריפוי מחלות.
באופן כללי, סוני יכול להיות רק ממשפחות צנועות ואילו בימו יכול להיות ממשפחות אריסטוקרטיות וצנועות כאחד.
בעשורים האחרונים עברה האמונה הבימואיסטית תחייה, כאשר נבנו מקדשים גדולים בראשית העשור השני של המאה ה-21.
חלק מהיי ביונאן אימצו את הבודהיזם כתוצאה ממפגשים עם קבוצות אתניות בודהיסטיות אחרות שנמצאות בעיקר ביונאן, כמו הדאי והטיבטים.
האל החשוב ביותר של הבודהיזם של יי הוא מהאקאלה , אלוהות זועמת שנמצאה בווג'ריאנה ובבודהיזם טיבטי.
במאה ה-20, המירו כמה מבני היי בסין את דתם לנצרות, לאחר הגעתו לאזור של המיסיונר האוסטרלי גלדסטון פורטאוס בשנת 1904, ומאוחר יותר, רופאים מיסיונרים כמו אלפרד ג'יימס ברומהול , ג'נט ברומהול, רות דיקס וג'ואן ויילס מהמיסיון ללב סין .
ארגון המיסיון קיים עדיין בשם OMF International .
המספר המדויק של נוצרים מבני היי אינו ידוע.
בשנת 1991 דווח כי היו במחוז יונאן לפחות 1,500,000 נוצרים מבני היי, במיוחד בנפת לוּצְ'וֵאן בה יש יותר מ 20 כנסיות.
ייבוש קרקע במונקו הוא האמצעי היחיד העומד לרשות המדינה לשם הגדלת שטחה הקרקעי הקטן.
באמצעות שורה של פרויקטים לייבוש קרקע מאז שלהי המאה ה-19 גדל שטחה של הנסיכות ב-20%, עד לשטח של 2.02 קילומטר רבוע.
שטחה של מונקו מהווה רצועה צרה הגובלת בצרפת ובחוף הים התיכון וצפיפות האוכלוסין בה היא גבוהה ביותר.
הדרך היחידה העומדת לרשותה להשיג שטח נוסף לשם הקמת מקומות מגורים ופיתוח הכלכלה היא ייבוש שטחים בים התיכון הגובלים בחופה.
ייבוש רצועות חוף צרות יחסית החל כבר בשלהי המאה ה-19, ורצועות נוספות יובשו מאז מחצית המאה ה-20.
בשנת 1966 החלה הכשרת שטח האדמה המיובש הנרחב ביותר שנוסף עד כה למונקו - שכונת פונטווִיֶיְ שבמערב הנסיכות, בשטח של כ-329 דונם.
נכון לשנת 2021 עומד בבניינו שטח אדמה מיובש נוסף, השני בגודלו מסוגו במונקו - שכונת לה פורטייה במחצית המזרחית של שטח הנסיכות.
היא תשתייך לרובע מונטה קרלו.
שטח השכונה - 60 דונם - נוצר על ידי הצבת שורה של 18 תיבות בטון לאורך קו החוף החיצוני של השכונה, הבולט דרומה מחוף מונקו אל תוך הים.
התיבות, בגובה של 26 מטר ובמשקל של 10,000 טון כל אחת, הוצבו על גבי קרקע הים הסלעית לאחר שכל החול הוסר מעליה.
בניית הפרויקט החלה באוקטובר 2017 ותיבת הבטון האחרונה הוצבה באוגוסט 2019. לאחר מכן יובש האגן שנוצר על ידי מילויו בסלעים וחול שהובאו מצרפת ומאיטליה - כולם בדרך הים, כדי שלא להכביד על כבישי מונקו.
על גבי שטח הקרקע שנוצר בדרך זו ייבנו מבני מגורים ומבני ציבור, שהקמתם מתוכננת להסתיים בשנת 2025. עלות הפרויקט מוערכת ב-2.4 מיליארד דולר.
ייבוש שטחי הקרקע במונקו מעלה שאלות סביבתיות נכבדות, שכן הוא מזיק ביותר למערכת האקולוגית של חי וצומח, השוכנת במי הים שלחופי הנסיכות.
בשל כך נעשה מאמץ לשמר את בעלי החיים והצמחים שבשטח פרויקט לה פורטייה על ידי העברתם לשטח אחר, שהוכשר כשמורה ימית.
כמו כן קו החוף של הפרויקט תוכנן תוך התחשבות בזרמי הים באותו אתר.
יי סון-סין (בקוריאנית: 이순신; 28 באפריל 1545 – 16 בדצמבר 1598) היה אדמירל ומצביא קוריאני הידוע בזכות ניצחונותיו על הצי היפני במהלך מלחמת אימג'ין בתקופת ג'וסון של ההיסטוריה הקוריאנית.
המספר המדויק של אירועים ימיים שהוביל האדמירל יי נגד היפנים נתון בוויכוח היסטורי, אך סבורים רבים שהוא ניצח ב-23 קרבות ימיים במהלך המלחמה.
ברוב הקרבות הללו, הוא היה נתון בנחיתות מספרית ובמחסור של אספקה נחוצה.
ניצחונו המפורסם ביותר היה , שבו הוביל בהצלחה צי קוריאני של 13 ספינות מול צי יפני של לפחות 133. יי מת מפציעת ירי ב, הקרב הגדול האחרון במלחמת אימג'ין, ב-16 בדצמבר 1598.
יי נחשב לאחד ממצביאי הצי הגדולים ביותר בהיסטוריה, אשר פרשנים משבחים את חזונו האסטרטגי, המודיעין, החידושים והאישיות שלו.
הוא אחת הדמויות ההיסטוריות הידועות ביותר בקוריאה, עם מספר נקודות ציון הנצחה, פרסים ועיירות בקוריאה הנקראות על שמו והן סרטים עלילתיים ודוקומנטריים רבים אודות פעילותו.
רשימותיו האישיות על שבע שנות המלחמה, המאוגדות בשם , הן חלק מיוזמת זיכרון העולם של אונסק"ו.
יי נולד ברחוב גאונצ'אונ-דונג (건천동;乾川洞), Hanseong (היום אינהייאון-דונג, מחוז יונג, סיאול).
כילד צעיר, יי שיחק משחקי מלחמה עם נערים מקומיים אחרים, הפגין כישרון מנהיגות מצוין מגיל צעיר, ובנה את הקשת שלו וירה את חיציו כנער.
לאחר שנות התבגרותו ובגרותו המוקדמת עבר את הבחינה הצבאית ב, מקום מגוריהם של קרובי אימו.
משפחתו הייתה חלק משבט Deoksu Yi.
סבו יי באק-רוק (이백록), פוליטיקאי לשעבר, פרש כאשר הרפורמטור הנאו-קונפוציאני הוצא להורג ב ועבר לכפר ליד המקום שבו ג'ו נקבר.
אביו של יי סון-סין, יי ג'אונג התאכזב אף הוא מהפוליטיקה ולא נכנס לשירות ממשלתי כמצופה ממשפחת (אצולה) יאנגבן.
היסטוריונים קוריאנים רבים החזיקו באמונה עקבית שיי סון-סין חוה ילדות קשה בגלל הקשרים של משפחתו עם (כפי שמתואר בסדרת הטלוויזיה מערכת השידור הקוריאנית ).
למרות זאת, מחקרים אחרונים מצביעים על כך שאין זה נכון, ומשפחתו של יי לא נרדפה פוליטית.
אחד האירועים החשובים ביותר בחייו המוקדמים היה פגישתו והתיידדותו עם , מלומד בולט בתפקיד המפתח הרשמי של דוכאכאלסה שפקד על הצבא במהלך הפלישות היפניות לקוריאה (1592–1598).
הוא הרשים את השופטים בחץ וקשת, אך שבר רגל בנופלו מהסוס ולכן לא הצליח לעבור את המבחן הפרשים.
לאחר שנבחן מחדש, הוא הוצב ב-Bukbyeong (צבא הגבול הצפוני) במחוז .
הוא היה הקצין הזוטר המבוגר ביותר בגיל שלושים ושתיים.
שם חווה יי קרבות בהגנה על יישובי הגבול מול השודדים הג'ורצ'נים ושמו יצא במהרה בשל כישוריו האסטרטגיים ובמנהיגותו.
העיכובים והנסיגות בקריירה שלו נבעו מסירובו להעניק פרוטקציה למקורבים ולהיות מעורב בשחיתות - עניינים שהיו לעזר כה מהותי להתקדמות בצבא.
הוא סירב "לשחק את המשחק".
יכולתו וכושר העמידה המוסרית החזק שלו יביאו לו מספר אויבים לאורך השנים, במיוחד בקרב קצינים בכירים מושחתים וחסרי כישורים שעבורם היה יושרו מאיים.
ב-1583 פיתה את הג'ורצ'נים לקרב, הביס את השודדים ולכד את ראשם, מו פאי נאי.
על פי מסורת בת זמנו, היה יי שלוש שנים מחוץ לצבא לאחר שמות אביו נודע לו.
לאחר שובו לקו החזית, יי הוביל שורה של מבצעים מוצלחים נגד היורכן.
ההישגים המבריקים שלו מוקדם כל כך בקריירה גרמו לקנאת הממונים עליו, ואלה האשימו האשמות כזב בעריקה במהלך הקרב.
את הקשר נגדו הוביל גנרל , שלימים לא הצליח להדוף את הפלישה היפנית ב.
נטייה זו לחבל ולהפליל יריבים מקצועיים הייתה נפוצה מאוד בשנים האחרונות של הצבא והממשלה של ג'וסון.
ליי נשללה דרגתו והוא נכלא ועונה.
לאחר שחרורו הורשה יי להילחם כחייל פשוט.
אולם לאחר תקופה קצרה, הוא מונה למפקד המרכז לאימונים צבאיים של סיאול ולאחר מכן הוצב כשופט הצבאי במחוז קטן.
מאמציו של יי בקוריאה הצפונית זכו לתגמול כאשר הוא הוצב כמפקד השמאלי של חיל הים.
בטווח של כמה חודשים בסוף 1590, הוא קיבל ארבעה מינויים צבאיים, ברצף מהיר, כאשר כל מינוי נושא באחריות גדולה יותר מהקודמו: מפקד חיל המצב קוסאריג'ין ב, מפקד חיל המצב של מנפו, גם במחוז פיונגאן, ומפקד חיל המצב וונדו, ב, לפני שלבסוף קיבל את המינוי למפקד מחוז הימי השמאלי ג'אולה.
החצר המלכותית הייתה במצב של בלבול בעניין המלחמה האפשרית עם יפן, שהייתה מאוחדת בעת הזו תחת שלטונו של טויוטומי הידיושי, והמצב הלא יציב במנצ'וריה שבו מנהיג הג'ורצ'נים צעיר בשם נורהאצ'י צבר כוח.
יי נכנס לתפקידו החדש ב ב-13 במרץ 1591.
הוא בנה את הצי האזורי שיתעמת מאוחר יותר עם כוח הפלישה היפני.
לאחר מכן הוא חיזק את הצי המחוזי על ידי שורה של רפורמות שכללו בין היתר בניית ספינות צבים.
יי זכור בזכות ניצחונותיו הרבים בלחימה ביפנים במהלך הפלישות היפניות לקוריאה (1592–1598).
בין עשרים ושלושה ניצחונותיו, ו הם הקרבות המפורסמים ביותר.
בשנת 1592, טויוטומי הידיושי הורה לפלוש לקוריאה ולהשתמש בה כבסיס קדמי לכיבושה של סין שהייתה בשליטתה של שושלת מינג.
לאחר שהיפנים תקפו את פוסאן, יי החל את פעולותיו הימיות מהמפקדה שלו ב.
למרות שמעולם לא פיקד על קרב ימי הוא ניצח במהירות בקרבות , ועוד כמה קרבות אחרים ברצף.
שורת ניצחונותיו גרמה לחשש פתאומי של הגנרלים היפנים מהאיום החדש בים.
הידיושי היה מודע לגמרי לצורך בשליטה ימית במהלך הפלישה.
לאחר שלא הצליח לשכור שני גליאונים פורטוגליים כעזרה, הוא הגדיל את הצי שלו ל-1700 כלי שיט כדי שיוכל להכניע את הצי ג'וסון על ידי עליונות מספרית.
כוח פלישה יפני נחת בפוסאן ובדאדג'ין, ערי נמל בקצה הדרומי של ג'וסון.
היפנים, בהיעדר כל התנגדות ימית, כבשו במהירות את הנמלים הללו והחלו בצעדת בזק צפונה.
הם הגיעו לסיאול תוך תשעה עשר ימים בלבד, ב-2 במאי 1592, וזאת עקב חוסר היעילות של צבא ג'וסון, במיוחד ב והכישלון בהגנה על .
לאחר שכבשו את האנסונג ופיונגיאנג, תכננו היפנים לחצות את נהר יאלו לשטח סיני, ולהשתמש במים ממערב לחצי האי הקוריאני לאספקה לצבאם אך ליי סון-סין היה מודיעין מעודכן על כל פעילויות האויב.
יי מעולם לא למד לוחמה ימית באופן רשמי בזמנו המוגבל באקדמיה הצבאית, ולא היה לו או לפיקודיו ניסיון בלחימה ימית לפני הפלישה היפנית.
ב-13 ביוני 1592, אדמירל יי ואדמירל , מפקד הצי הימני של ג'אולה, הפליגו עם 24 , 15 ספינות מלחמה קטנות, ו-46 ספינות דיג קטנות והגיע למימיו של מחוז גיונגסאנג עד השקיעה.
למחרת הפליג צי ג'אולה למקום מוסכם שבו אמור היה לפגוש אותם האדמירל , ואכן פגש את האדמירל ב-15 ביוני.
המשט המוגדל של 91 ספינות החל אז להקיף את , לכיוון האי גאדאוק, אך ספינות צופים זיהו 50 ספינות יפניות בנמל אוקפו.
לאחר שראו את הצי הקוריאני המתקרב, חלק מהיפנים שהעסיקו את עצמם בביזה חזרו לאניותיהם והחלו לברוח.
הצי הקוריאני הקיף את הספינות היפניות והשמיד אותן בהפגזות ארטילריות.
הקוריאנים הבחינו בחמישה כלי שיט יפניים נוספים באותו לילה, והצליחו להשמיד ארבעה מהם.
למחרת, הקוריאנים התקרבו ל-13 ספינות יפניות בג'וקג'ינפו, לפי דווח המודיעין שלהם.
בדומה להצלחה הקודמת באוקפו, השמיד הצי הקוריאני 11 ספינות יפניות - והשלים את ללא אובדן של אף ספינה.
כשלושה שבועות לאחר קרב אוקפו, הפליגו האדמירל יי והאדמירל ון עם סך של 26 ספינות (23 מתוכן של אדמירל יי) לעבר מפרץ סכאון לאחר קבלת מודיעין על נוכחות יפנית.
אדמירל יי הותיר מאחור את ספינות הדיג שלו שהיוו את רוב הצי שלו לטובת ספינת הצבים שלו שהושלמה לאחרונה.
אדמירל יי הורה לצי להעמיד פנים של נסיגה ובכך גרם ליפנים לרדוף במרץ אחר הצי הקוריאני עם 12 כלי השיט שלהם.
כשהספינות היפניות עזבו בשל כך את מבטחו של הנמל, הצי הקוריאני החל להשיב מלחמה, ובהובלת המתקפה על ידי ספינת הצבים השמידו את כל 12 הספינות היפניות.
אדמירל יי שרד פגיעה בכתפו השמאלית.
ב-10 ביולי 1592, הצי הקוריאני השמיד 21 ספינות יפניות ב וב-13 באותו החודש - 26 ספינות מלחמה יפניות ב.
בתגובה להצלחת הצי הקוריאני, טויוטומי הידיושי החזיר אליו שלושה אדמירלים מפעילות יבשתית: , ו.
הם היו היחידים בעלי האחריות הימית בכל כוח הפלישה היפני.
האדמירלים הגיעו לפוסאן תשעה ימים לפני שהפקודה של הידיושי ניתנה בפועל, והקימו שייטת ללחימה בצי הקוריאני.
כאשר סיים אדמירל וואקיזאקה את הכנותיו, גרמה להיטותו לזכות בכבוד צבאי לצאת מיד למתקפה נגד הקוריאנים מבלי להמתין לאדמירלים האחרים.
הצי הקוריאני המשולב של 70 ספינות בפיקודו של האדמירלים יי סון-סין ויי אוק-ג'י החלו במבצע של חיפוש והשמדת ספינות יפניות מכיוון שהחיילים היפנים ביבשה התקדמו ל אשר היה השטח הקוריאני היחיד שלא נפגע מפעולה צבאית גדולה, ואף שימש בסיס לשלושת האדמירלים ולכוח הימי הקוריאני היחיד הפעיל.
האדמירלים חשבו שעדיף להשמיד את התמיכה הימית של היפנים על מנת להפחית את יעילותם של חיילי הקרקע של האויב.
ב-13 באוגוסט 1592, נודע לצי הקוריאני שהפליג מהאי מירוק בדאנגפו ממקורות מקומיים שצי יפני גדול נמצא בקרבת מקום.
למחרת בבוקר, הצי הקוריאני הבחין בצי היפני של 82 כלי שיט שעוגנו במצר גיאונאריאנג.
בגלל צרותו של המצר והסכנה שנשקפה מהסלעים התת-מימיים, שלח אדמירל יי שש מספינותיו לפתות 63 כלי שיט יפניים אל לצאת מהמייצר אל הים הרחב, והצי היפני אכן התפתה לעקוב אחריהן.
בים הפתוח מצא הצי היפני עצמו מוקף על ידי צי הקוריאני במערך חצי עיגול שהאדמירל יי קרא "כנף העגורים".
עם לפחות שלוש ספינות צבים (ששתיים מתוכן הושלמו זה עתה) מובילות את ההתנגשות, ירו כלי השיט הקוריאניים מטחי תותח אל תוך המערך היפני.
ואז הספינות הקוריאניות ערכו קרב חופשי עם הספינות היפניות, תוך שמירת מרחק מספיק כדי למנוע מהיפנים לעלות על ספינות יפניות; האדמירל יי התיר קרב קירבה רק נגד ספינות יפניות שניזוקו קשות.
הסתיים בניצחון קוריאני, עם אבדות יפניות של 59 ספינות - 47 הושמדו ו-12 נשבו.
כמה שבויי מלחמה קוריאנים חולצו במהלך הקרב.
אדמירל וואקיסאקה הצליח להימלט בגלל מהירותה של ספינת הדגל שלו.
כאשר ידיעת התבוסה הגיעה לטויוטומי הידיושי, הוא הורה לכוחות הפלישה היפניים להפסיק את כל הפעולות הימיות.
ב-16 באוגוסט 1592, יי סון-סין הוביל את הצי ל, שם עגנו 42 כלי שיט יפניים.
בקרב זה השמיד הצי הקוריאני 100 ספינות יפניות.
בספטמבר 1592, עזב יי את בסיסו באי הנסן ותקף .
יי סון-סין הצליח להשמיד למעלה מ-100 ספינות יפניות ונסוג עם אבדות מינימליות.
יי לא הוציא את כוחותיו למרדף יבשתי אחרי היפנים בנמל פוסאן לאחר הקרב עקב משידע שאיכות חייליו לא משתווה לסמוראיים היפנים ביבשה.
בנוסף, מלחי ג'וסון היו מותשים ממסעות ימיים וקרבות ארוכים, והיו בנחיתות מספרית גדולה מאוד ביבשה.
עד לאותו שלב, יי נלחם עם ספינות ותותחים וניצל את כוח האש העדיף שלו כדי לחפות על החסרונות במספר החיילים.
ליפנים היו גם פרשים מאומנים היטב, וזה היה חיסרון נוסף לצבא ג'וסון.
יי איבד את אחד מהקצינים היקרים שלו, בשם וון.
מלכתחילה התכוון יי סון-סין להשמיד את כל הכוח הכוח היפני הימי הנותר, אולם הוא הבין שכך ילכוד למעשה את החיילים היפנים בחצי האי הקוריאני, שם הם יתקדמו פנימה לחצי האי וישחטו את התושבים הקוריאנים.
לכן, השאיר יי בכל זאת מספר קטן של ספינות יפניות שלמות על מנת שיהיה ליפנים על היבשה לאן לחזור והסיג את הצי.
בדיוק כפי שחזה, עלו החיילים היפנים הנותרים בחסות החשיכה על הספינות הנותרות ונסוגו.
תוצאות של ארבעת הקמפיינים של 1592
בשנת 1593, אדמירל יי מונה לפקד על הציים המשולבים של שלושת המחוזות הדרומיים עם התואר מפקד הצי של שלוש המחוזות ובכך קיבל את הפיקוד על הציים הימניים והשמאליים של מחוז ג'אולה, הציים הימניים והשמאליים של מחוז גיונגסאנג, והצי של מחוז צ'ונגצ'ונג.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של יי היה להחזיר לשימוש ולשפר את ספינת הצבים.
עם מוחו היצירתי ותמיכתם של הכפופים לו, יי הצליח לתכנן את הגאובוקסון, או ספינת הצבים.
בניגוד לאמונה הרווחת, ספינת הצבים לא הומצאה בפועל על ידי אדמירל יי; הוא רק שיפר עיצוב ישן יותר מתקופת שלטונו של המלך טאיג'ונג.
ספינות צבים שימשו לראשונה ב ב-1592 והיו בשימוש כמעט בכל קרב עד , כאשר כל הספינות, כולל ספינת צבים הוטבעו.
רק 13 שרדו את הרקב הזה.
ספינות הצבים לא הופיעו שוב בקרב עד ל.
ספינות צב שימשו בעיקר כמובילות התקפות.
השימוש המיטבי שלהם היה באזורים צמודים וסביב איים ולאו-דווקא בים הפתוח.
מרגלים יפנים הוליכו שולל את בטענה הכוזבת שהגנרל היפני האכזרי, , יפליג מהאי היפני צושימה לנמל פוסאן, שהיה מעוז האויב היפני בג'וסון.
עקב כך הורה המלך סונג'ו, הנואש לניצחונות שירפו את האחיזה היפנית מממלכתו, ליי סון-סין להמשיך אל הים הפתוח ממש מחוץ לנמל פוסאן כדי לנסות ללכוד את גנרל האויב המפורסם.
יי סון-סין סירב לעשות זאת מכיוון שידע שהפקודה של המלך מבוססת על מידע שקרי ושקרים.