tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1992 ראשי התיבות נותרו על כנן, אך מעתה משמעותן "המכון הממלכתי הכל-רוסי לאמנות הקולנוע" (Всероссийский государственный институт кинематографии).
זהו אחד ממוסדות הלימוד המעטים שהתמקדו בלימוד שיטות של הפקת סרטי 35 מילימטר.
בוגרי המוסד פועלים ב-90 ארצות מסביב לעולם.
מביימים סרטים, ומלמדים בבתי ספר לקולנוע.
בתי ספר לקולנוע בווייטנאם, מצרים וסין נוסדו בעזרת מדריכי המוסד וכיום כמעט כל תעשיית הקולנוע ברוסיה מורכבת מבוגרי המכון.
VGIK היא ממייסדי CILECT - האגודה הבינלאומית ללימוד קולנוע וטלוויזיה של אונסק"ו.
האגודה מפעילה מדריכים בבתי ספר לקולנוע ברוסיה ומחוץ לה ובמוסד עצמו קיים סטודיו לסרטי סטודנטים (היחיד ברוסיה, למעשה), שבו אפשר לעשות הפקת סרט מלא.
נוסף לכך, תיאטרון הסטודנטים מאפשר את התנאים להכשרת שחקנים.
ב-2008 המוסד הפך רשמית לאוניברסיטה, והחל להיקרא רשמית "האוניברסיטה הרוסית הממלכתית לאמנות הקולנוע ע"ש סרגיי גרסימוב" (Всероссийский государственный университет кинематографии имени С.
Герасимова) – אך ראשי התיבות נשתמרו אף הם, והמוסד ממשיך להיקרא בשם זה.
בשנת 2015 המילה "אוניברסיטה" הורדה משם המוסד.
המוסד מכשיר תלמידים להיות תסריטאים, במאים, שחקנים, צלמים, במאי קול, מעצבי אתר צילומים, מעצבי תלבושות, אנימטורים, מנהלי הפקה, מפיקים, מבקרי סרטים.
המכונים הלאומיים לבריאות הם סוכנות של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש בממשלת ארצות הברית והסוכנות הממשלתית העיקרית האחראית למחקר ביו-רפואי.
המכונים אחראיים ל-28%, כ-26.4 מיליארד דולר – מן ההוצאה הכללית בארצות הברית על מחקר ביו-רפואי.
סוכנות ה-NIH פועלת בשני מישורים: הראשון, פונה אל מחוץ לסוכנות ומכיל את תחומי האחריות של ה-NIH למימון מחקר ביו-רפואי המתבצע מחוץ למכוני ה-NIH, בעוד שהשני עוסק בניהול המחקר במכונים.
המחקר של ה-NIH מנוהל ברובו בקמפוס המרכזי הנמצא בבת'סדה, מרילנד, הסמוכה לוושינגטון הבירה.
שאר מעבדות ומשרדי המכון נמצאים ברובם במדינת מרילנד, במיוחד בערים רוקוויל ופרדריק.
המכון הלאומי לזקנה והמכון הלאומי לחקר התמכרות לסמים נמצאים בבולטימור שבמרילנד והמכון למדעי בריאות הסביבה נמצא בקרוליינה הצפונית.
למכון הלאומי לאלרגיה ולמחלות מידבקות יש מעבדות בהרי הרוקי ובהמילטון שבמונטנה.
תחילתו של ה-NIH במוסד שנקרא "המעבדה להיגיינה" ואשר נוסד בשנת 1887. משגדל המוסד, הוא עבר ארגון מחדש בשנת 1930, ונקרא על פי חוק המכון הלאומי לבריאות (עדיין בלשון יחיד).
היום ה-NIH הוא אחד ממכוני המחקר הביו-רפואי המובילים בעולם ומשמש מוקד לפעילות ממשלתית אמריקאית בתחום מחקרי בריאות.
ה-NIH מורכב מ-27 מוסדות מחקר, מרכזי מחקר ולשכת מנהל ומהווה חלק מן המחלקה הממשלתית לבריאות ושירותי אנוש.
המנהלת הנוכחית של ה-NIH היא מוניקה ברטנולי.
מטרת מחקרי ה-NIH היא לרכוש ידע חדש כדי למנוע, לאתר, לאבחן ולטפל במחלות ובנכויות.
מחד מתבצעים ב-NIH מחקרים על מומים גנטיים נדירים ביותר, ומאידך חוקרים אף תופעות בריאותיות נפוצות כמו הצטננות.
משימת ה-NIH היא לחשוף ידע חדש אשר יוביל לחיים בריאים יותר לכל.
ה-NIH מנסה להגשים את משימתו על ידי ניהול מחקר במעבדותיו, תמיכה במחקר של מדענים, אוניברסיטאות, בתי ספר לרפואה, בתי חולים ומוסדות מחקר בארצות הברית ומחוצה לה, אשר אינם חלק מן המנגנון הממשלתי.
ה-NIH פועל להכשרת חוקרים במדע ולעידוד והפצת מידע מתחום הרפואה ומדעי הבריאות.
המכונים הלאומיים לבריאות ידועים בקרב מדענים ישראליים רבים, שכן בשורותיהם מספר רב של פוסט-דוקטורנטים מישראל.
ברוב המקרים, תוכנית הפוסט-דוקטורט כוללת שלוש-ארבע שנים של מחקר באחת ממעבדות המכונים, כאשר ממשלת ארצות הברית מנפיקה ויזת-עבודה למועמדים המתאימים.
מלבד פוסט-דוקטורנטים, קיימת במכונים הלאומיים לבריאות תוכנית השתלמות לבעלי תואר ראשון הכוללת שנה או שנתיים של מחקר ביו-רפואי.
דירוג: המכונים הלאומיים לבריאות מדורגים במקום ה-14 בשנת 2022 על ידי Nature Index המודד את התורמים הגדולים ביותר למאמרי מחקר שפורסמו ב-82 כתבי עת מובילים.
ה-NIH מורכב מ-27 מכונים ומרכזים נפרדים המקיימים ומתאמים מחקר בתחומים שונים של מדע ביו-רפואי.
נוסד בשנת 1937 ומאז חוקר דרכים לריפוי המחלה ולהפחתת הסבל והמוות הנגרם על ידי מחלות ממאירות.
נוסד בשנת 1968 ומתמקד בחקר מחלות עיניים ובמניעת תחלואת עיניים והפרעות ראייה.
מוביל את המחקר הלאומי למחלות לב, כלי דם, ריאות ודם.
כמו כן חוקר הפרעות שינה.
המכון אף אחראי לפעילות היוזמה לבריאות האישה שמפעיל ה-NIH.
המכון מנהל את פרויקט הגנום האנושי של ה-NIH.
עוסק בפיתוח וביישום טכנולוגיות להבנת, אבחון וטיפול במחלות גנטיות.
מנהל מחקר על היבטים ביו-רפואיים וחברתיים של תהליך הזקנה, מניעת מחלות זקנה ונכויות, קידום איכות חיים טובה יותר לאוכלוסייה המזדקנת.
חוקר את שיפור הטיפול ומניעת אלכוהוליזם ובעיות בריאות הנובעות מצריכת אלכוהול.
מטרות המחקר במכון זה כוללות את ההבנה, הטיפול והמניעה של מחלות מידבקות, מחלות אלרגיות וחיסוניות.
נוסד בשנת 1948. המכון מממן את פרויקט מיפוי הגנום של וירוסי השפעת לצורך שיפור הידע להתמודדות עם המחלה.
המכון חוקר את הגורמים, הטיפול והמניעה של דלקת מפרקים, מחלות שרירים ושלד ומחלות עור.
כמו כן הוא עוסק בהכשרת מדענים למחקר בתחומים אלה ולהפצת מידע על תוכניות מחקר בתחומים אלה.
מקדם פיתוחים, בתחום היכולות הטכניות של הדמיה ביו-רפואית והנדסה ביו-רפואית, בין השאר בתחומי מדעי המידע, פיזיקה, כימיה, מתמטיקה, הנדסת חומרים ומדעי המחשב.
מנהל מחקרים בתחום הפריון, הריון, התפתחות ושיקום רפואי לקידום בריאות הילד.
מנהל ותומך במחקר על השמיעה ועל הפרעות שמיעה כמו גם פיתוח כלי מחקר בתחומי השמיעה, שיווי משקל, חוש הריח, חוש הטעם, דיבור ושפה.
מתמקד במחקר לטיפול ומניעת מחלות פה ולסת.
מנהל ותומך במחקר לסוכרת, אנדוקרינולוגיה ומחלות מטבוליות, מחלות בדרכי העיכול, תזונה, מחלות כליה, שלפוחית השתן ומחלות המטולוגיות.
מנהל מחקרים על התמכרות לסמים והתמכרויות אחרות, הטיפול בהן וחקר מדינויות בנושאים אלה.
המחקר מתמקד בשאלה כיצד חשיפה לגורמים סביבתיים, גורמים גנטיים וגורם הגיל משפיעים יחד על בריאות האדם.
המכון תומך במחקר רפואי בסיסי שאינו מיועד לחקר מחלה מסוימת.
המכון מממן מחקרים גנטיים, מחקרים על חלבונים ותאים.
למכון תוכניות להכשרת דור החוקרים הבא בתחום מדעי הרפואה.
המכון מוקדש להבנת מחלות הנפש, הטיפול בהן ומניעתן.
המכון מוביל מחקר מדעי לשיפור בריאות המיעוטים ולמניעת פערים בבריאות.
המכון תומך במחקר בסיסי ומחקר קליני על מערכת העצבים הבריאה והחולה ומכשיר חוקרים בתחום מדעי המוח.
המכון מנהל מחקרים בתחום הטיפול הסיעודי בחולים במשך כל תקופות חיי האדם.
המרכז מספק ומנהל טכנולוגיות מידע ומקדם את הפיתוח המדעי החישובי.
המרכז מוודא כי בקשות למענקי NIH זוכות לביקורות הוגנות, עצמאיות, מומחיות ובזמן - נטולות השפעות בלתי הולמות - כך ש-NIH יוכל לממן את המחקר המבטיח ביותר.
המרכז תומך במחקר רפואי והתנהגותי בינלאומי ומכשיר חוקרים בינלאומיים.
המרכז משנה את התרגום של תגליות מדעיות כך שניתן יהיה להעביר טיפולים חדשים ותרופות למחלות לחולים מהר יותר.
המרכז מגדיר באמצעות חקירה מדעית קפדנית את התועלת והבטיחות של התערבויות ברפואה משלימה ואלטרנטיבית ותפקידיהן בשיפור הבריאות.
המרכז מקדם חדשנות, תאום מחקר ומספק הכשרה לסטודנטים.
המכונה של הגרוב הוא אלבום הבכורה של להקת הדג נחש.
האלבום יצא בשנת 2000, לאחר התגבשות הרכב הלהקה ולאחר סדרה של הופעות.
"המכונה של הגרוב" נחשב גם לאחר האלבומים הנוספים שהוציאה הלהקה לאבן דרך מרכזית וחשובה בעיצוב דרכה של הלהקה ובהצלחתה.
השירים באלבום מציגים אמירות בוטות לעיתים על אלימות ומין ("אף אחד"), עבריינות ("עבריין","קוסאמאמק"), פוליטיקה ("שלום סלאם פיס","ג'רוזלם") ועוד.
השירים אף מתאפיינים באמירה ישירה, כנה השואפת לבטא את תחושות הסביבה שלעיתים אינן נאמרות בפומבי.
השיר הראשון באלבום, "לא מוותר", מציג היטב אחת הבעיות של יוצרי מוזיקה בישראל.
השיר מתאר את הרצון ליצור ולהתקבל באהדה ובהצלחה אצל הקהל הרחב, יחד עם ההתמודדות עם תעשיית המוזיקה השואפת קודם כל לרווחים והצלחה עסקית.
השיר רומז על תרומתו של בית ההפקות "לבנטיני" להצלחתה של "הדג נחש" אל מול חברות אחרות שלא האמינו במוזיקה שיוצרת הלהקה.
השיר "אף אחד" מצטט (בתרגום לעברית) בפזמון שלו את שירו של פיט סיגר "If I Had a Hammer".
האלבום יצא בהוצאה מחודשת על תקליט ויניל ביולי 2023.
מכינת תלם (נודעה בשם המכינה ביפו.
שמה המלא: המכינה הקדם צבאית למנהיגות תלם) היא מכינה קדם-צבאית שנוסדה ביפו ב-2003 על ידי התנועה הרפורמית בישראל.
מחזוריה הראשונים של המכינה מנו פחות מעשרה חניכים.
כיום מונה המכינה כחמישים חניכים.
החל משנת 2007 המכינה ממוקמת ברחוב יעקב וסרמן.
בשנת 2017 נפתחה שלוחה של המכינה בחולון.
בעקבות פתיחת השלוחה החדשה השתנה המבנה הארגוני של המכינה.
שמה של המכינה שונה מ"המכינה ביפו" ל"מכינת תלם" ותחתיה שתי השלוחות - הוותיקה ביפו והחדשה בחולון.
החניכים לומדים מדי בוקר 3 שיעורים.
השיעורים כוללים נושאי יהדות כגון תפילה, תלמוד, ארון הספרים וזרמים ביהדות; נושא החברה בישראל - מגילת העצמאות, הגות ציונית, דילמות מוסריות וזכויות אדם; נושאים כלליים - כמו ערבית מדוברת, מגדר, שפינוזה, בישול, מוזיקה וכתיבה יוצרת.
ראש המכינה מעביר שיעור שבועי.
לחניכים השפעה על תוכנית הלימודים והם יכולים להציע הצעות חדשות.
פעם בשבועיים החניכים מזמינים מרצה אורח.
במסגרת המכינה החניכים מתנדבים במגוון מסגרות ביפו ובדרום תל אביב אחר הצהריים כשלוש פעמים בשבוע, בדרך כלל עם ילדים ונוער.
את המכינה מלווים אגף הרווחה והמישלמה ליפו.
החניכים בוחרים את מקום ההתנדבות.
בנוסף מצופה מהחניכים ליזום פרויקטים נוספים שיתרמו לקהילה ביפו ובדרום תל אביב.
בעקבות כך נפתחו קבוצת תיאטרון לנוער, מרכז למידה וחוג טייקוואנדו.
התלמידים חברים בוועדות טיולים, ועדת בית, גזברות, יפו והקהילה, תרבות ורוח, גיוסים (הרכבת המחזור הבא של המכינה), אקולוגיה, פרולטריון (תחזוקה), ספורט ותקשורת.
במהלך הלוז השבועי יש משבצות שבהן מדברים על חיי הקבוצה ומעלים הצעות איך להשתפר כקהילה; ערב חברתי שאותו מעבירים המת"שים של אותו השבוע; מפגש עם רכזת ההתנדבות של המכינה; שעת אקטואליה; קבלת שבת ועונג שבת.
כמו כן ישנה מסגרת "ביטוי אישי" שבה חניך מספר על עצמו או על נושא שמעניין אותו.
המכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר או בשמה המקוצר SSEM, המכונה "בייבי" (Baby), הייתה המחשב הראשון מסוג Stored-Program.
היא נבנתה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר על ידי פרדריק ס.
ויליאמס, טום קילבורן וג'ף טוטיל, והופעלה לראשונה ב-21 ביוני 1948.
המכונה לא נועדה להיות מחשב פעיל אלא נבנתה כמצע ניסוי למכשיר שפופרת ויליאמס , צורה מוקדמת של אחסון זיכרון המחשב.
המכונה נחשבה קטנה ופשוטה בהשוואה לשאר המכונות שנבנו באותו זמן, אף על פי שהכילה את כל האלמנטים ההכרחיים למחשב אלקטרוני מודרני.
מיד לאחר שהודגמו יכולות הביצוע של המכונה, פרויקט חדש החל באוניברסיטה במטרה לפתח אותה למחשב שימושי, "מנצ'סטר סימן 1".
מנצ'סטר סימן 1 הפך במהירות לאב טיפוס של "פרנטי סימן 1", המחשב הרב-תכליתי המסחרי הראשון.
ל-SSEM היה אורך מילה של 32 ביט וזיכרון של 32 מילים.
כיוון שהיא נועדה להיות מחשב ה-Stored Program הפשוט ביותר, הפעולה החשבונית היחידה שהיא ידעה לבצע הייתה חיסור.
המכון לסקסולוגיה (לעיתים "המכון למדע המין", "המכון למדע המיניות" או "המכון לחקר המין"; בגרמנית: Institut für Sexualwissenschaft) היה מכון מחקר פרטי לסקסולוגיה – הראשון בעולם שהקדיש עצמו למטרה זו – שפעל מ-6 ביולי 1919 ועד תחילת חודש מאי 1933, אז הועלתה תכולתו באש בכיכר האופרה בברלין.
המכון היה מוסד ללא כוונת רווח, ששכן בשכונת טירגארטן שבברלין.
הוא הוקם בידי הרופא והסקסולוג היהודי מגנוס הירשפלד, שמשנת 1897 עמד בראש הוועדה המדעית-הומניטרית (Wissenschaftlich-humanitäres Komitee), אשר הוקמה במטרה לנהל מערכה – ראשונה מסוגה בהיסטוריה – להכרה חברתית בהומסקסואלים וביטול אפלייתם בחוק.
הוועדה פרסמה כתב עת בשם "השנתון לחקר דרגות-הביניים המיניוֹת" (Jahrbuch fur sexuelle Zwischenstufen).
הירשפלד עסק במחקר עוד בטרם הקמת המכון; בין היתר העביר שאלונים ל-10,000 משתתפים, שעליהם התבסס ספרו "ההומוסקסואליות של גבר ואישה" (Die Homosexualität des Mannes und des Weibes; 1914).
בנוסף, הרכיב ספרייה ייחודית על אהבה חד-מינית והומוארוטיקה.
לאחר השתלטות הנאצים על גרמניה ב-1933, נהרס המכון על ספריותיו, כחלק מתוכנית הצנזורה הממשלתית.
ארכיון הספרייה נשרף כחלק משריפות ספרים שלא תאמו את האידאולוגיה הנאצית.
המכון לסקסולוגיה נפתח ב-1919 בידי הירשפלד ועמיתו הפסיכיאטר ארתור קרונפלד , שהיה פסיכותרפיסט יהודי ופרופסור בבית החולים האוניברסיטאי שָריטֶה בברלין ובאוניברסיטת ברלין.
בנוסף צוות המכון נמנו הפסיכיאטר פליקס אברהם, הגינקולוג לודוויג לוי-לנץ, רופאי עור ומין ברנהרד ופרידריך ורטהיים.
במכון שכנה ספריית המחקר של הירפלד, אוסף אביזרי מין ותמונות.
מטופלים במכון, קרוסדרסרים, טרנסג'נדרים ואחרים הגיעו למכון להצטלם.
המכון נתן שירותי ייעוץ לגברים ולנשים על בעיות מיניות, מחלות מין, הריונות לא רצויים ומניעת הריון.
כן פורסמו טורי ייעוץ בעיתונות המודפסת.
כ-20,000 בני אדם פקדו את המכון מדי שנה, וכ-1,800 מבין הבאים נעזרו בשירותי הייעוץ.
המכון דגל בחינוך מיני, בעידוד השימוש באמצעי מניעה, בטיפול במחלות מין ובמתן שוויון זכויות לנשים.
המוטו של הירפלד ושל המכון היה 'באמצעות המדע לצדק' (per scientiam ad justiam) שיקף את התפיסה כי המדע יכול לספק את ההזדמנות לטיפול הוגן בכולם.
אנשים מכל רחבי אירופה הגיעו למכון על מנת לברר את זהותם המינית.
מבין הידועים שבהם, הסופר הבריטי כריסטופר אישרווד הסופר הצרפתי רנה קריבל (René Crevel), הסופר אנדרה ז'יד, במאי הקולונע הסובייטי סרגיי אייזנשטיין, המשוררת והעיתנואית אלסה גידלו (Elsa Gidlow) והסופר והמחזאי גרהרט האופטמן.
לילי אלבה, ששימשה השראה לסרט "הנערה הדנית", עברה את הניתוחים להתאמה מגדרית במכון על ידי ד"ר מגנוס הירשפלד.
באר, אחד הגברים הראשונים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, עבר את ניתוחיו במכון על ידי ד"ר הירשפלד.
הרופאים חיים ברלין ואברהם מטמון הוכשרו במכון לסקסולוגיה ופתחו מרפאות בתל אביב.
את המונח טרנסקסואליות טבע מגנוס הירשפלד, כשהוא מבחין בכך בקטגוריה הקלינית שאותה פיתח מאוחר יותר עמיתו הארי בנימין אנדוקרינולוג וסקסולוג שעבד עם טרנסג'נדרים בארצות הברית.
המכון נחשב לחלוצי בקריאתו לביסוס זכויות האזרח ולקבלה חברתית של הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים.
טרנסג'נדרים נמנו עם צוות המכון, וכן עם לקוחותיו.
ללקוחות הוצעו שירותים אנדרוקרינולוגיים וכירורגיים, בהם הניתוחים להתאמה מגדרית המודרניים הראשונים.
הירשפלד ניצל את מעמדו כרופא על מנת לחלק לטרנסג'נדרים וקרוסדרסרים אישור רפואי שיוכלו ללבוש את הבגדים שרצו, על מנת שלא יוטרדו על ידי משטרת ברלין או ייעצרו בחשד לזנות.
בשלהי פברואר 1933, עם היחלשות השפעתו הממתנת של ארנסט רהם, החלה המפלגה הנאצית בטיהור של מועדוני להט"ב ("התנועה ההומופילית") בברלין, הוציאה פרסומים בנושאי מין אל מחוץ לחוק ואסרה על התארגנות קבוצות הומוסקסואליות.
לאור זאת, נמלטו רבים מהמטפלים ומטופלים במכון מגרמניה.
במרץ 1933 נשלח מנהלו הראשי של המכון, קורט הילר, למחנה ריכוז, אך הוא ברח לפראג כעבור שנה.
ב-6 במאי בבוקר ארגנה מועצת הסטודנטים הגרמנים (Deutsche Studentenschaft), שנשלטה אז בידי התאחדות הסטודנטים הנאציונל-סוציאליסטיים, התקפה על המכון.
אחר הצהרים הגיעו אנשי אס אה וערכו חיפוש מקיף במכון.
מספר ימים לאחר מכן, הוצאו ספריית המכון וארכיוניו ונשרפו לעיני כול בכיכר האופרה.
שריפת ספרי המכון הייתה אירוע ראשון של שרפת ספרים בגרמניה הנאצית.
בין 12,000 ל־20,000 ספרים וכתבי עת ומספר לא ידוע של תמונות ואביזרי מין נשרפו כליל.
בעיצומה של השריפה, נשא יוזף גבלס נאום בפני קהל של כ-40,000 איש.
בנוסף, נשרפו גם ספריהם של סופרים יהודים ופציפיסטים כמו אריך מריה רמרק נשרפו אף הם לאחר הוצאתם מספריות ציבוריות מקומיות ומאוניברסיטת פרידריך-וילהלם (אוניברסיטת ברלין).
על פי ההערכות, דורה ריכטר, האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעברה ניתוח לשינוי מין (על ידי רופאים במכון), נהרגה במהלך התקיפה, אך בשנים האחרונות מחקר חשף כי היא הצליחה לברוח לצ'כיה, שם חיה עד שנפטרה בשנת 1966.
הירשפלד למד על שריפת ספריית המכון במאי 1933, בעת שצפה בחדשות בקולנוע בפריס.
במשך תקופה מסוימת, הירשפלד תכנן להקים מכון חדש בצרפת, אולם התנאים הבינלאומיים המידרדרים הפכו את המיזם לבלתי אפשרי.
חוקרים, תומכים ומטופלים במכון שיכלו לברוח מגרמניה עשו זאת.
אדולף ברנד שהוציא לאור את המגזין הראשון להומוסקסואלים המשיך לפעול בגרמניה.
חמישה חודשים לאחר שריפות הספרים, בנובמבר 1933, הוא הפסיק את פעילותו בתנועת השחרור ההומוסקסואלית בגרמניה, לאחר איומים והטרדות מצד הנאצים.
הנאצים השתלטו על מבני המכון למטרותיהם.
הם הופצצו לקראת תום המלחמה, ב-1944, ונהרסו כליל בשנות החמישים.
הירשפלד ניסה, לשווא, להקים את המכון מחדש בפריז.
לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא נפטר בניס שבצרפת ביום הולדתו ה-67, 14 במאי 1935.
בשטר הבעלות של המכון נכתב כי במקרה של פירוק, כל נכסיו של הירשפלד ייתרמו לאוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין.
כמו כן, בזמן גלותו בפריז חיבר הירשפלד צוואה אישית על פיה הוא מותיר את כל נכסיו לתלמידיו קרל גיזה (Karl Giese) ולי שיו טונג (Li Shiu Tong) לשם המשך על עבודתו.
לבסוף שני התרחישים לא קרו.
בתי המשפט של גרמניה המערבית גילו שפירוק המכון והפקעת רכושו בידי הנאצים היו חוקיים.
הרשות המחוקקת של גרמניה המערבית שמרה על חוקי הנאצים נגד הומוסקסואליות ועל סעיף 175, כך שתביעת פיצויים עבור המרכז ההרוס הייתה בלתי אפשרית עבור ההומוסקסואלים ששרדו.
ב-1973 נפתח מכון לסקסולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט, וב-1996 באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
המכונאי הוא סרט מסוגת מותחן פסיכולוגי אנגלי-ספרדי משנת 2004 בבימויו של בראד אנדרסון ובכיכובם של כריסטיאן בייל, ג'ניפר ג'ייסון לי, ג'ון שריאן, אייטנה סנצ'ז-גיון ומייקל איירונסייד.
טרוור רזניק (כריסטיאן בייל) הוא מכונאי שסובל במשך שנה מאינסומניה כרונית (נדודי שינה), שהשיל ממשקלו באופן הדרגתי עד לנקודה בה הוא הפך להיות כחוש קשות.
הופעתו המדאיגה בנוסף להתנהגותו המוזרה גורמים לעמיתיו לעבודה לשמור ממנו מרחק; בסופו של דבר הם חוברים כנגדו לאחר שהיה מעורב בתאונת מכונה שגובה ממילר (מייקל איירונסייד) את זרועו השמאלית.
טרוור, שדעתו הוסחה על ידי עובד לא מוכר בשם אייוון (ג'ון שריאן), נושא באשמה עבור התאונה.
אף אחד במפעל לא מודע לאייוון ואין שום רישומים לגבי עבודתו שם.
נדמה שטרוור מצליח למצוא שלווה רק בזרועותיה של סטיבי (ג'ניפר ג'ייסון לי), נערת ליווי שמפתחת רגשות חיבה אמיתיים כלפיו, או בחברתה של מריה (אייטנה סנצ'ז-גיון), מלצרית במסעדת שדה התעופה שם הוא מבלה רבים מלילותיו.
טרוור נרדף על ידי הבזקים קצרים של דימויים שחוזרים על עצמם, ובכל יום הוא מוצא עצמו מפחד ללא סיבה מחפץ אחר, כמו המצת במכונית שלו, ממנו הוא נראה ככמעט מפחד לגעת.
סדרה מסתורית של "פתקים דביקים" שמופיעים על הדלת של המקרר שלו ומתארים משחק של "איש תלוי" שולחים את טרוור עמוק יותר לתוך הפרנויה, למרות היותם מאיימים במעומעם בלבד.
למרות הכל הוא מנסה לבסס קשר רומנטי עם מריה.
בפגישה עימה בפארק השעשועים, טרוור מלווה את בנה ניקולאס לביתן אימה שמכונה "כביש 666", שאורותיו המבזיקים גורמים לילד לחוות התקף אפילפסיה.
טרוור לא מסוגל לחשוב יותר בבהירות, ומתחיל לחשוב שהאירועים המשונים בחייו מתרחשים במאמץ מתוכנן כדי לגרום לו להשתגע.
רעיונות אלה חודרים אליו ברמזים קטנים ושרירותיים.
אחד מהם הוא תמונה של אייוון במסע דיג עם אחד מעמיתיו לעבודה של טרוור, אשר הוא מוצא בארנקו של אייוון כשהוא נשאר לרגע מאחור בפאב.
כמעט-תאונה נוספת בעבודה גורמת לטרוור להשתלח בזעם מבלבל על עמיתיו לעבודה וכתוצאה מכך הוא מפוטר מיד.
גדילת הניכור והסחות הדעת אצל טרוור גורמות לו לשכוח לשלם את החשבונות וכתוצאה מכך החשמל בדירתו מנותק.
נוזל סמיך וכהה מתחיל לטפטף מהמקפיא, שלבסוף מכסה את דלת המקרר עם טיפות שנראות כמו דם.
אחרי מספר ניסיונות לא מוצלחים להתעמתות עם אייוון, טרוור מנסה לאתר אותו דרך לוחית הרישוי שלו.
הוא עוקב אחר מכוניתו של אייוון במטרה לקרוא את לוחית הרישוי שלו בדיוק כאשר נגמר הדלק במכוניתו.
כשפקיד משרד הרישוי מתעקש שהוא לא יכול לשחרר מידע אישי אלא אם כן בוצע פשע כלשהו, טרוור משליך את עצמו מתחת לגלגליה של מכונית במטרה להאשים את אייוון בפגע וברח.
אחרי שמילא דו"ח משטרתי עם מספר לוחית הרישוי של אייוון עליו, טרוור החבול נאלם כאשר החוקר מבשר לו שהמכונית של אייוון היא בעצם שלו; טרוור דיווח שהרכב נהרס לחלוטין לפני שנה.
הוא בורח מהשוטר המבולבל והולך לביתה של סטיבי, שמלבישה ומנקה אותו.
אבל אז טרוור מוצא את תמונת הדיג המשותף של אייוון וריינולדס ממוסגרת בביתה ומאשים את סטיבי בקשירת קשר כנגדו.
סטיבי מבולבלת וטוענת שהתמונה היא של ריינולדס ושלו, ולא של אייוון, אבל טרוור מסרב להביט בה.
אחרי חילוף קללות ומריבה קצרה, טרוור מושלך מביתה של סטיבי.
הוא הולך לחפש נחמה במסעדת שדה התעופה, אבל כשהוא שואל על מריה, מלצרית לא מוכרת מספרת לו שמעולם לא הייתה להם מלצרית בשם הזה.
בשיא של הסרט טרוור רואה את אייוון לוקח את ניקולאס, שנראה כאילו נחטף, לתוך דירתו של טרוור.
בחשש מהגרוע ביותר, טרוור מתגנב פנימה.
הוא לא מצליח למצוא את ניקולאס בשום מקום והוא גם לא עונה לקריאותיו של טרוור.
טרוור מתעמת עם אייוון בחדר האמבטיה, ושואל אותו מה הוא עשה עם ניקולאס.
אייוון אומר לו ש"אתה יודע שהוא מת".
טרוור מתעמת עם אייוון ובסופו של דבר הורג אותו.
לאחר מכן הוא מסיט את וילון האמבטיה, בציפייה לראות את גופתו של ניקולאס, אך האמבטיה ריקה.
הוא ניגש למקרר שלו ופותח אותו רק כדי לגלות דגים מרקיבים ושאר מזון מקולקל נופל ממנו על הרצפה.
מוחו נודד בחזרה אל תמונת הדיג, שם נראה פתאום טרוור מלא ובריא יותר עומד ליד ריינולדס, בדיוק כפי שסטיבי אמרה.
אייוון מעולם לא היה בתמונה; הכל היה חלק מהזייתו הפרנואידית של טרוור.
הסצנה הבאה חוזרת לסצנה הראשונה של הסרט, שם טרוור מנסה להפטר מגופה של אדם כלשהו (ככל הנראה גופתו של אייוון), מגלגל אותה בתוך שטיח ומתקשה לזרוק אותה לתוך הים.
כאשר השטיח מתגלגל ונפתח, אין שום דבר בפנים.
אייוון, חי ונושם, מופיע אוחז בפנס וצוחק.
טרוור, פתאום חזרה בביתו, בוהה בעצמו במראה, מתחיל לחזור על המילים "אני יודע מי אתה".
הוא משלים את האותיות החסרות במשחק האיש התלוי על המקרר שלו, ויוצאת המילה "רוצח".
אז הוא נזכר בחלק שלו בתאונת פגע וברח לפני שנה, בה הוא דרס והרג ילד זהה לניקולאס לאחר שהסיר את עיניו מהכביש לרגע כשניסה להשתמש במצת במכוניתו.
אמו של הילד, שלאחר מכן הוא מפנטז עליה כמריה המלצרית, הייתה בזירת התאונה; במעשה של חוסר רגישות ופחדנות, טרוור מחליט פשוט להמשיך לנסוע.
לאחר הזכרות בזיכרון כה מודחק הוא שוקל, לזמן קצר, לנסוע לשדה התעופה ולברוח.
במקום זאת הוא נוסע למפקדת המשטרה, מלווה על ידי אייוון- שקט אך מעודד, שנפרד ממנו מחוץ לתחנת המשטרה.
בנקודה זו ניתן להבין כי אייוון היה כפיל שגילם את המצפון של טרוור.
בהתאם להתגלמות מצפונו של טרוור, אייוון מתרצה רק כאשר טרוור לוקח אחריות למעשיו.
בדלפק הקבלה של תחנת המשטרה, טרוור מתוודה על פשעו מלפני שנה.
כשסוף סוף מצפונו האשם הפך לנקי, טרוור נרדם במהירות בתא המעצר שלו, בפעם הראשונה מאז התאונה.
המכון של צרפת הוא איגוד־גג של חמש האגודות המדעיות הגדולות בצרפת.
נכון לשנת 2011 חברים במכון כ־1,000 ארגונים וכן מוזיאונים וספריות.
המכון מעודד מחקר ותומך ביצירה באמצעות פרסים, מלגות ומענקים שהסתכמו בסך הכול בלמעלה מ־27 מיליון אירו בשנת 2017. בנוסף המכון ממונה על מורשת חשובה המורכבת מאחוזות ואוספים מאז סוף המאה ה־19.
המכון הוקם ב־25 באוקטובר 1795 על ידי ממשלת צרפת.
נכון לשנת 2017, נשיא המכון הוא קסבייה דרקוס (Xavier Darcos).
האקדמיה הצרפתית, שמתרכזת בענייני השפה הצרפתית (1635)
האקדמיה הצרפתית למדעים, העוסקת במדע (1666)
האקדמיה לאמנויות היפות, העוסקת באמנויות (נוסד בשנת 1816 ממיזוג של שלוש אקדמיות)
האקדמיה לכתובות ולספרות יפה (1663)
האקדמיה למדעי האתיקה והפוליטיקה, עוסקת בפילוסופיה, משפט, היסטוריה, מדעי המדינה ופילוסופיה (1795)
המכונאי הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2011 בהשתתפות ג'ייסון סטיית'האם, בן פוסטר ודונלד סאת'רלנד, ובבימויו של סימון וסט.
הסרט גרף בקופות $51,070,807. הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט בעל אותו השם משנת 1972 בכיכובם של צ'ארלס ברונסון בתור ארתור בישופ וז'אן מייקל-וינסנט בתור בנו של המנטור שארתור רצח.
ארתור בישופ (ג'ייסון סטיית'האם), הוא "מכונאי", מתנקש בעל קודים קפדניים ביותר.
לבישופ יכולת יוצאת דופן לחיסול "מטרות" שניתנו לו מראש, כאשר ל"קורבנותיו" אין יכולת התנגדות של ממש.
לאחר שחברו הטוב, המנטור הארי (דונלד סאת'רלנד) נחשד כבוגד הוא הורג אותו אבל אחרי זה מגלה שהוא טעה, ואז עומדת מולו מטרה אחת בלבד, לנקום את מות חברו הטוב, כאשר גם בנו של המנטור (בן פוסטר) מבקש להצטרף אל בישופ במסע הנקמה.
המכחיד הוא דמות בדיונית של גיבור-על ולעיתים נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics Annual #2 ממאי 1989, ונוצרה על ידי רוג'ר סטרן ככלי נשק בידי זן חייזרי עתיק.
המכחיד הוא בן מאתיים אלף שנה והוא נחשב לממצא עתיק על פני כוכב הלכת קריפטון.
בעבר הרחוק, זן חייזרי נכחד יוצר מספר מתקני הכלה על מנת לשמר את הגזע שלהם.
החייזרים שולחים את התאים לעבר החלל החיצון יחד עם מספר צוותים מתוך תקווה לגלות ציוויליזציות חדשות.
כאשר קבוצה מהם מגיעה לכוכב קריפטון, הם נתקלים בקמ-אל המיליטנטי - אבי אבותיהם של בני משפחת אל - שהורג אותם ומשחית אחד מאותם מתקנים.
משימתו החדשה של המתקן היא לשמר את האידיאלים של התרבות הקריפטונית על ידי הכחדת כל היתר, ומשום כך נקרא שמו "המכחיד".
בצורתו המקורית, המכחיד דומה לטיל קטן.
למשך השנים, הוא עושה ככל שביכולתו כדי להגן על הקריפטונים, אפילו מעצמם.
כאשר קבוצת חוקרים מקריפטון עוזבים בחיפושם אחר כוכב חדש לישב, המכחיד משנה את מטריצת ההולדה שלהם והופך אותם לאלרגים לעופרת.
כדי להבטיח שאף אחד לא יעזוב את קריפטון, המכחיד משנה את תושבי הכוכב כך שהם ימותו אם ינסו לעזוב.
לאחר אירועי "פלאשפוינט" ושכתוב יקום DC, המכחיד מופיע כמערכת המחשבים במבצר הבדידות של סופרגירל, שפונה נגדה ונגד סופרבוי.
את דמותו של המכחיד בסדרת הטלוויזיה "סופרמן ולויס" גילם השחקן אדם ריינר.
המכון לתצלומי כתבי היד העבריים נוסד בשנת 1952, כחלק מחזונו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון.
מנהלו הראשון היה פרופ' נחמיה אלוני.
בשנת ה'תשע"ז 2017 נפתח אתר כתיב במרשתת, המאפשר עיון בסריקות והעתקות של כתבי יד עתיקים ודפוסים ישנים בעברית ובנושאי יהדות, מהארץ ומהעולם, והוא המשכו של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, בשיתוף עם הספרייה הלאומית, אגודת פרידברג לכתבי-היד היהודיים, ומשרד ירושלים ומורשת הממשלתי של ישראל.
תפקיד המכון מיום הקמתו הוא איסוף עותקים (במיוחד של מיקרופילם) של כל כתבי היד באות העברית המצויים בידי מוסדות ואצל אספנים פרטיים.
המכון מכיל כיום מעל 75,000 סלילי מיקרופילם ואלפי סריקות, המהווים מעל 90% מכתבי היד הכתובים באות עברית או בשפה העברית הידועים.
המכון, הממוקם ופועל במסגרת הספרייה הלאומית מאפשר לחוקרים ומתעניינים להשוות כתבי יד עבריים הנמצאים פיזית בכל רחבי תבל, לצד מחקרים ופרסומים אחרים אודות כתבי היד שפורסמו לאורך השנים.
לצד המכון פועלת מחלקת כתבי היד, המחזיקה כ-10,000 כתבי יד במקור.
בשנותיו הראשונות היה יוצא מנהלו מדי שנה למספר חודשים למדינות אירופה כדי לחפש כתבי יד עבריים, לבקש רשות לצלמם ולרכוש את הניתן לרכישה.
בנובמבר 1952 יצא ד"ר אלוני לאיטליה ושווייץ, ב-1954 ביקר בהונגריה ולאחר מכן היה בצרפת וספרד.
המנהל הנוכחי הוא יצחק (צ'יקו) גילה.
פרויקט "כתיב", שהושק עם הקונגרס העולמי ה-17 למדעי היהדות באוגוסט 2017, הוא "השלב הבא" בחיי המכון, שנועד להנגשת תצלומים של כל כתבי היד העבריים בעולם לציבור ברשת האינטרנט.
המיזם משותף לספרייה הלאומית, לאגודת פרידברג לכתבי-היד היהודיים FJMS של אלברט ד' וננסי פרידברג ולתוכנית "ציוני דרך" במשרד ירושלים ומורשת, שמטרתה לשמר את המורשת הלאומית של ישראל.
עם השקתו, ארבע שנים לאחר שהחל פרויקט הדיגיטציה, היו ב"כתיב" סריקות מלאות ברזולוציה מעולה של 45 אלף כתבי יד (מתוך 90 אלף) המחזיקים יחדיו 4.37 מיליון עמודים זמינים לציבור.
המיזם נערך בשיתוף הספרייה הלאומית של צרפת (BnF), בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), ספריית פאלאטינה, הספרייה הבריטית, הספרייה הלאומית של אוסטריה, ספריית מדינת בוואריה, ספריית רוזנטליאנה, יד יצחק בן-צבי, ספריית הוותיקן, היברו יוניון קולג', ספריית המדינה בברלין, הספרייה הלאומית הרוסית, הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה ועוד.
טכנולוגיית האתר מבוססת על International Image Interoperability Framework (I3F) המהווה תקן בינלאומי לשיתוף תמונות והוא כולל מנוע חיפוש מתקדם, בו ניתן לחפש לפי מאפיינים שונים של כתבי היד, אך לא בתוך טקסט כתב היד עצמו (כיוון שטכנולוגיית OCR לכתבי יד איננה בשלה).
החל משנת 2023, פרויקט MiDRASH, שמומן באמצעות מענק של המועצה האירופית למחקר (ERC) בסך 10 מיליון אירו, יצר תיעתוקים של הגניזה הקהירית ואלו ישולבו באתר "כתיב" החל מסוף 2025.
בראש הפרויקט עומדת צפרה זיו.
נחמיה אלוני, כתב יד של משה רבנו: יומני מסע לגילוי כתבי יד עבריים, ירושלים: ר' מס, תשנ"ג 1992.
אברהם דוד (מהדיר), מגנזי המכון לתצלומי כתבי היד העבריים; נכתב בידי עובדי המכון, ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשנ"ו 1995.
המוסד לפעולות דת (באיטלקית: Istituto per le Opere di Religione; IOR) הידוע יותר כבנק הוותיקן (Banca del Vaticano) הוא מוסד פיננסי פרטי הממוקם בקריית הוותיקן.
המטרה המוצהרת של המוסד היא "לשמור ולנהל מטלטלין ומקרקעין שהועברו, הופקדו או הוקדשו לוותיקן על ידי אישים או ישויות משפטיות ומיועדים לפעולות של דת או צדקה".
מנכ"ל הבנק מדווח למועצת מנהלים המורכבת כולה מקרדינלים שהיו"ר שלה הוא האפיפיור (או מנהל הנכסים של הוותיקן (ה-Camerlengo), כאשר אין אפיפיור מכהן).
הבנק נוסד על ידי פיוס השנים עשר ב-27 ביוני 1942 על בסיס הוועדה לפעולות צדקה (Commissione ad pias causas) שהוקמה על ידי לאו השלושה עשר ב-1887. נכסי הבנק מופרדים מהמנהלה לנכסי הכס הקדוש (Amministrazione del Patrimonio della Sede Apostolica) ומנוהלים בנפרד.
הבנק איננו הבנק המרכזי של הוותיקן ורשמית אינו מיועד לצבירת הון ורווחים אלא למימון פעולות צדקה וחסד.
ספרים שראו אור בשנות השמונים כ"הברית הלא-קדושה" ו"שואת הוותיקן" ("The Vatican's Holocaust") ביקרו באופן קשה את הבנק כדרך להלבנת כספים שנשדדו, בעיקר מיהודים ("הזהב הנאצי") ומימון מדינת-החסות הנאצית המדינה העצמאית של קרואטיה (מדינת האוסטאשה).
מחלקת המדינה של ארצות הברית פתחה בחקירת הנושא, הוותיקן הכחיש נמרצות את ההאשמות, אך סירב לפתוח את התיקים הנוגעים בדבר.
ב-15 בנובמבר 1999 הוגשה בבית המשפט הפדרלי בסן פרנסיסקו תובענה ייצוגית על ידי ניצול שואה בשם הלפרין נגד בנק הוותיקן (Alperin v.
Vatican Bank), לאחר מספר דיונים סירב בית המשפט לדון בתיק וקבע ב-2009 שלא ניתן לתבוע את בנק הוותיקן כיוון שהוא נהנה מחסינות ריבונית.
הלבנת כספים וקשרים עם המאפיה
בשנת 1968 מונה מיקלה סינדונה (Michele Sindona), בנקאי שהיה מקורב למשפחת הפשע גמבינו ליועץ בכיר למנהל הבנק.
ב-1972 השקיע סינדונה בבנק אמריקאי, גרף רווחי עתק וצבר מוניטין של מושיע, אולם שנתיים לאחר מכן התרסקו מניות הבנק שרכש ב-98% תוך מחיקת 40 מיליון דולר.
סינדונה השתמש בבנק הוותיקן על מנת להלבין כספי מאפיה שנצברו במסגרת מסחר בהרואין.
תאוריית קונספירציה מפורסמת (שמצוטטת בסרט הסנדק חלק שלישי) טוענת שיוחנן פאולוס הראשון נרצח ב-1978 זמן קצר לאחר בחירתו בהוראת המאפיה, כיוון שהורה לקרדינל ז'אן-מרי וילו (Jean-Marie Villot) לחקור את אי-הסדרים בבנק.
בנק הוותיקן היה בעל המניות העיקרי של בנק אמברוזיאנו (Banco Ambrosiano), שהיה הזרוע הפיננסית של ה"מדינה בתוך מדינה" שנוהלה על ידי המאפיה בשנות השבעים, ואשר קרס ב-1982, תוך שהוא מותיר חוב בסך 3.5 מיליארד דולר.
ראש בנק הוותיקן, פול מרצינקוס, הואשם בקריסת הבנק, אך לא ניתן היה לשפוט אותו באיטליה עקב חסינות דיפלומטית ממנה נהנה כאזרח הוותיקן.
בהסדר שנערך הכיר בנק הוותיקן ב"אחריות מוסרית" לקריסת בנק אמברוזיאנו, אם כי לא באחריות חוקית והסכים לפצות את נושיו ב-241 מיליון דולר.
נגד הבנק ומנהליו נפתחו חקירות של הבנק המרכזי של איטליה והמשטרה הפיננסית בגין הלבנות כספים ב-2009 (180 מיליון אירו) ו-2010 (23 מיליון).
ב-30 בדצמבר 2010 הכריז האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על יצירת סוכנות מודיעין פיננסי של הוותיקן.
ב-24 במאי פוטר מנהל הבנק גוטי טדסקי (שזכה בתקשורת לכינוי "הבנקאי של אלוהים") עקב ניהול כושל.
טדסקי טען מצידו שפוטר דווקא כיוון שחשף שחיתויות.
המכורים לזהב (השם המקורי באנגלית: Paint Your Wagon, בתרגום חופשי: "צבע את עגלתך") הוא סרט אמריקאי שיצא למסכים ב-1969. הסרט, ששילב את סוגות המחזמר והמערבון, הופק בתקציב גבוה מאוד לאותן שנים, כ-18 מיליון דולר.
הסרט התבסס על מחזמר שהופק ב-1951 והוצג בתיאטראות ברודוויי, פרי עטם של הסופר ומחבר הפזמונים, אלן ג'יי לרנר והמלחין פרדריק לאו.
את העיבוד לתסריט הקולנועי עשה פאדי צ'ייבסקי, ביים את הסרט ג'ושוע לוגאן וכיכבו בו לי מרווין, קלינט איסטווד וג'ין סיברג.
במהלך מסע של שיירת עגלות למערב ארצות הברית, באמצע המאה ה-19, מתדרדרת אחת העגלות לתהום ובעליה נהרג.
בשעה שהוא כורה את הקבר, מגלה אחד ממשתתפי המסע, בן (לי מרווין) סימני זהב והוא ואחיו הצעיר של ההרוג (קלינט איסטווד), הנקרא מעתה פַּרדְנֶר (שיבוש של Partner - שותף) הופכים לשותפים בבעלות על האדמה שתבטיח להם עושר.
חיש מהר צומחים במקום אוהלים ובקתות של מחפשי זהב והמקום נקרא "עיר ללא שם".
על הצלחת העיירה מעיבה נקודה אחת - אין שם אף אישה.
בעיה זו באה על פתרונה החלקי כשמורמוני זקן מגיע לעיירה עם שתי נשותיו הצעירות ומשתכנע למכור אחת מהן במכירה פומבית.
בן השיכור מצליח לקנות בסכום עתק את אליזבת (ג'ין סיברג), הם נישאים על פי "חוק הכורים" והיא עוברת להתגורר איתו ועם פרדנר, לא לפני שהיא מבהירה לו באיומי אקדח כי איננה מתכוונת להיות רכושו והיא דורשת שיתייחס אליה בכבוד וכי יבנה לה בקתת עץ.
בן נענה לדרישותיה ואף מצווה על שאר הכורים לכבד אותה.
אולם, בן אינו מוצא מנוח מכך שכל גברי העיירה לוטשים עין אל אליזבת היפה ומחליט לחטוף קרון ובו שש פרוצות צרפתיות העושה את דרכו לעיירה השכנה.
הוא סבור כי צעד זה יביא גם להמשך שגשוגה של העיירה שכן ימשוך לשם כורים ועסקים נוספים.
בצאתו למשימה הוא מפקיד את אליזבת למשמרת בידיו של פרדנר והשניים מתאהבים.
אליזבת טוענת כי היא אוהבת גם את בן ומשכנעת את שני הגברים כי כפי שגברים מורמונים חיים עם מספר נשים, כך אין מניעה שהיא תהיה נשואה לשני גברים.
העיירה אמנם משגשגת; מתיישבים חדשים מגיעים וסלונים ובהם הימורים, שתייה וזנות גם הם משגשגים.
אל העיירה מגיע מטיף נוצרי המבטיח לתושביה כי במידה ולא ישפרו את דרכיהם החוטאות - יבלעו על ידי זעם האלוהים.
בחורף המושלג ניצלת משפחת מתיישבים מהוגנת שתעתה בשלג באזור ומוזמנת להתארח בבית גיבורי הסרט, שבו מוצגים פרדנר ואליזבת כזוג נשוי בעוד שבן מוצג כנספח.
בן המתוסכל מפתה את אחד מבניה התמימים של המשפחה המתארחת לשרך את דרכיו בסלונים של העיירה ואליזבת הנכעסת מגרשת את בן ופרדנר מהבית.
בינתיים מתדלדל הזהב שבאדמת העיירה ובנהר הסמוך ובן מוצא שיטה חדשה: הוא חופר מתחת לסלונים מחילות ואוסף את אבקת הזהב שנפלה דרך החריצים שבין לוחות רצפת הסלון.
בן ושותפיו החדשים חופרים תחת כל הסלונים בעיירה עד אשר בזמן תגרה המתפתחת באחד הסלונים מתמוטטת העיירה כולה אל תוך המחילות החפורות ובכך בא הקץ על העיירה ומתגשמת נבואתו של המטיף.
בן שם את פניו לנדודים ולחיפוש זהב באתרים אחרים (ושר בתוך כך את הלהיט "כוכב נודד" (Wandering Star)) בעוד שפרדנר ואליזבת מחליטים להישאר במקום, להקים בית ולעסוק בחקלאות.
תקציבו הראשוני של הסרט היה 10 מיליון דולר ובפועל, התקציב כמעט והוכפל והגיע לכ-18 מיליון דולר.
לי מרווין העדיף להשתתף ב"המכורים לזהב" על פני השתתפות ב"חבורת הפראים" של סם פקינפה.
הוא קיבל שכר של מיליון דולר תמורת השתתפותו.
קלינט איסטווד קיבל על השתתפותו 750 אלף דולר.
פיי דאנאוויי דחתה הצעה לככב בסרט בתפקיד אליזבת.
גם דיאנה ריג וג'ולי אנדרוז היו מועמדות לתפקיד זה שנמסר בסופו של דבר לג'ין סיברג.
מרווין ואיסטווד שרו בסרט בקולם שלהם בעוד ששיריה של סיברג הוקלטו בדיבוב.
חלק משירי המחזמר המקורי בברודוויי הושמטו ובה בשעה, נוספו לסרט שישה שירים שלא היו קיימים במחזמר ונכתבו על ידי לרנר (מילים) ואנדרה פרווין (לחן).
חלק מהשירים שובצו בתזמון ובהקשר שונה מזה שהיה במחזה.
הסרט צולם ליד בייקר סיטי שבמזרח מדינת אורגון, ממאי ועד אוקטובר 1968. אתרי צילום נוספים היו באגם ביג בר (ליד סן ברנרדינו שבקליפורניה) וביער הלאומי של סן ברנרדינו.
צילומי הסצנות הביתיות צולמו באולפני סרטי פרמאונט בהוליווד.
הסרט יצא למסכים באוקטובר 1969. באותן שנים ירדה קרנם של סרטי המחזמר, במיוחד בקרב הקהלים הצעירים.
התקציב המנופח של הסרט ואורכו (קרוב ל-3 שעות) הודגשו בצורה שלילית באמצעי התקשורת האמריקאית.
קלינט איסטווד היה מתוסכל מהעיכובים ומהתמשכות הצילומים ואמר לאחר שנים כי חוויה זו חיזקה בו את ההחלטה להפוך לבמאי.
על פי היסטוריון הקולנוע, רוברט אוסבורן, הירבה לי מרווין לשתות במהלך הצילומים, דבר שתרם לגילום דמותו הקולנועית אך במקביל, הביא גם לדחיות רבות בצילומים.
על פי אתר Box Office Mojo, הכנסות הסרט בארצות הברית הגיעו לכ-14.5 מיליון דולר.
על פי אתר Numbers הגיעו הכנסות הסרט בכל העולם ל-31.7 מיליון דולר.
רוב מבקרי הקולנוע ביקרו את הסרט קשות עם יציאתו למסכים.
מבקר העיתון שיקגו סאן טיימס, רוג'ר איברט, כתב בפתיחת הביקורת שלו כי הסרט איננו מעורר בו השראה לכתיבת ביקורת כלשהי - אפילו לא לכתיבת ביקורת קטלנית.
הוא תלה את כישלון הסרט בבזבזנות היתר של ההפקה הראוותנית וטען שזו הורסת גם את הסצנות הקטנות והאישיות.
גם מבקר הניו יורק טיימס, וינסנט קנבי, סבר כי ההפקה הגרנדיוזית מיותרת, אך ראה בו סרט שהוא בדרך כלל חביב.
הוא טען כי מעלתו הגדולה היא גם חסרונו; שלושת כוכביו: מרווין, איסטווד וסיברג הם שחקנים דרמטיים וקומיים בעלי יכולת.
אולם, יכולתם הקולית הדלה פוגעת בסרט שהוא גם מחזמר.
נראה שעם השנים פחתה הביקורת כלפי הסרט, אך גם כיום איש אינו מדרג אותו כ"סרט קלאסי".
מפסקול הסרט התפרסם השיר "כוכב נודד" (Wandering Star) בביצועו של לי מרווין.
קול הבס הסדוק והצרוד של מרווין הקנה לשיר נופך מיוחד והשיר הגיע לצמרת מצעדי הפזמונים במספר מדינות.
המכון לקרקע עירונית הוא מוסד בינלאומי ללא כוונת רווח הממוקם בוושינגטון הבירה, ארצות הברית וכולל סניפים נוספים בלונדון והונג קונג.
המכון עוסק בתכנון עירוני, התפתחות אורבנית, ושימושי קרקע בערים גלובליות ובשיתוף פעולה עם ממשלות של מדינות שיש להם ערי עולם.
המכון הוקם בשיקגו בשנת 1936 ונקרא בשם: קרן הנדל"ן הלאומית למחקר מעשי ולחינוך.
כיום עוסקים בו 30,000 חברים שמהם 20% חברי ממשלה, חברי אקדמיה, וחברי ארגונים העוסקים בתכנון אורבני.
בנוסף, המכון עוסק גם בייעוץ לארגונים אקולוגיים.
למכון כמה מרכזי מחקר והוצאת ספרים.
המכון דואג גם לחלק פרסים במגוון נושאים הקשורים לתכנון אורבני.
מכוני מחקר נוספים לקרקע עירונית מצויים במדינות נוספות במוסדות אקדמאיים או כאלה הפועלים באופן עצמאי.
בישראל פועל "המכון לחקר מדיניות קרקעית ושימושי קרקע" במסגרת הנהלת קרן קיימת לישראל בירושלים.
המכון לתכנון עירוני של פריז (צרפתית: Institut d'urbanisme de Paris) הוא מכון מחקר אקדמי ומרכז ללימוד והכשרה לתואר שני בתחום תכנון עירוני הממוקם בקמפוס אוניברסיטת פריז ה-12 ואל דה מארן.
המכון הוקם בשנת 1919 בעקבות בעיות הדיור שהתעוררו בפריז בתחילת המאה ה-20 ובעקבות הרצון להרחיב את גבולות העיר בעקבות אולימפיאדת פריז (1900) ותערוכות בינלאומיות שנערכו בפריז בסוף המאה ה-19 שהפכו את העיר לבעלת עניין בינלאומי.
בעקבות הקמתו של המכון החלו לימודי התכנון העירוני בצרפת.
בשנת 1924 הפך להיות חלק בקמפוס אקדמי ובשנת 1972 קיבל מעמד אקדמי עצמאי.
התואר השני לתכנון עירוני מאפשר לסטודנטים לאחד את הידע הבסיסי שלהם בתכנון עירוני במהלך השנה הראשונה ולהעמיק את העיסוק המקצועי שלהם בכלל או בנושא מסוים אחד במהלך השנה השנייה (קורס התמחות אחד מבין שמונה קורסים קיימים).
המכון כיום הוא חבר באיגוד AESOP (האיגוד האירופאי של בתי הספר לתכנון עירוני) וחבר במכון הצרפתי לאורבניזם שהוקם לאחר מכן.
במכון ישנם 350 סטודנטים ועוד 30 מורים ואנשי מחקר העוסקים בתכנון עירוני.
המכון מפעיל מעבדות מחקר (Lab'Urba) וגם חבר באוניברסיטת מזרח פריז.
המכונית הוא מותחן משנת 1977, שבוים על ידי הבמאי אליוט סילברסטיין, בכיכובם של ג'יימס ברולין, קת'לין לויד, ג'ון מארלי ורוני קוקס.
הסרט מתמקד במכונית מסתורית שרוצחת תושבי עיירה קטנה.
הסרט מתרחש בגרסה הבדיונית של העיר יוטה שבארצות הברית.
הסרט נפתח כאשר שני רוכבי אופניים רוכבים בקניון, ומכונית שחורה מסתורית נוסעת בעקבותיהם.
כשהם מגיעים לגשר, המכונית מתנגשת בשניהם מאחור ומעיפה אותם מהגשר, דבר שהורג אותם מיד.
השריף המקומי אוורט פק (ג'ון מארלי) מגיע לחקור את המקרה הראשון בסדרת רציחות פגע וברח, שככל הנראה נגרמו על ידי אותה המכונית המשופצת וחסרת לוחית הרישוי, דבר שמקשה על הזיהוי.
השריף מוצא כיוון לאיתור המכונית כאשר הוא מקבל את עדותו של עמוס קלימנס (אר.
ארמסטרונג) לאחר שהמכונית דורסת קורבן נוסף.
לאחר שהמכונית מחסלת את השריף שהופך לקורבן הרביעי שלה, החקירה מגיעה לאחריותו של השריף וייד פרנט (ג'יימס ברולין), במטרה שיעצור את הרציחות.
במהלך החקירה, עד ראייה נוסף טוען שאין במכונית נהג.
למרות שהשריף וייד מציב מחסום משטרתי סביב האזור, המכונית נכנסת לעיירה ותוקפת את תזמורת בית הספר בזמן שהיא עסוקה בחזרות לקראת המופע המקומי.
המכונית רודפת אחרי המורים והתלמידים, וביניהם החברה של וייד – לאורן (קת'לין לויד).
המכונית רודפת אחריהם אל תוך בית קברות.
למרות שלאורן מתגרה בנהג המסתורי שעדיין לא נראה, המכונית לא נכנסת לשטח בית הקברות.
המכונית משמידה שער לבנים ונוסעת.
המשטרה רודפת אחרי המכונית בכביש המהיר במדבר עד שהמכונית תוקפת אותם, משמידה מספר רכבים ורוצחת חמישה מהשוטרים האחרים.
וייד מתעמת עם המכונית ונדהם לגלות שאף אחת מהיריות שפגעו במכונית לא הסבו לה שום נזק.
לאחר שהוא מנסה לפתוח את הדלת ומגלה שלדלתות אין ידיות, וייד נפצע והמכונית נמלטת.
המרדף אחר המכונית הופך לאישי לאחר שהיא רוצחת את לאורן באמצעות נהיגה ישירות דרך הבית שלה בזמן שהיא מדברת עם וייד בטלפון.
השותף של וייד, לוק ג'ונסון (רוני קוקס), מעלה תאוריה שלפיה המכונית נקמה בלאורן על כך שהתגרתה בה בבית הקברות.
וייד מכין תוכנית לעצירת המכונית על ידי השמדתה בעזרת פיצוץ מבוקר בקניונים שבמדבר שמחוץ לעיירה.
לאחר שהוא מגלה את המכונית אורבת לו בחניה שלו, הוא נאלץ להוציא את התוכנית לפועל במהירות האפשרית.
המכונית רודפת אחריו אל תוך הקניון בו הכינו את המלכודת, והעימות האחרון עם המכונית מסתיים כאשר לאחר הפיצוץ נראית דמות שד בתוך העשן והאש שלאחר הפיצוץ, דבר שמזעזע את השוטרים.
בסצנה האחרונה בסרט וייד מסרב להאמין במה שראה, למרות שג'ונסון מתעקש על אמיתיות המקרה.
הסרט מסתיים כאשר המכונית נוסעת ברחובות לוס אנג'לס, בלתי פגועה לחלוטין.
ג'יימס ברולין – קפטן וייד פרנט
קת'לין לויד – לורן האמפריס
ג'ון מארלי – שריף אוורט פק
ג'ון רובינשטיין – ג'ון מוריס
רוני קוקס – השוטר לוק ג'ונסון
מלודי תומאס סקוט – סוזי פולברוק
קייל ריצ'רדס – דבי פרנט
קים ריצ'רדס – לין מארי פרנט
המכון לפריון העבודה והייצור הוקם בשנת 1951, על פי החלטת ממשלה מ-1950, בהתאם להסכם בין נציגים של משרד העבודה, משרד התעשייה והמסחר, ההסתדרות הכללית, התאחדות בעלי התעשייה ואגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
תפקידיו של המכון היו לפעול למען הגברת פריון העבודה, שיפור המוצרים, מניעת בזבוז, שכלול ההספקה וייעול השימוש בכלים ומכשירים.
במשך שנים פעל המכון בבית הדר.
המכון כלל מדורים שונים, בהם:
המדור למשק חקלאי, שבאמצע שנות ה-60 עבר למכון להנדסה חקלאית של משרד החקלאות
מדור לשאלות ותשובות עבור מפעלים בינוניים וקטנים
בשנת 1984 תיאר שר העבודה והרווחה, משה קצב את פעילות המכון:
"פעילות המכון בשנים 1981-1983 התרכזה בקידום התעסוקה באזורי פיתוח ובסיוע לעשרות מפעלי תעשייה בשילוב תהליכי ייצור מתוחכמים, במגמה לחזק את כושר הייצור והייצוא, לקדם את הייצוא, לקדם קליטת אקדמאים במקצועות מתאימים לצורכי ייצוא, להפעיל חוגי איכות בתעשייה ושיטות למדידת עבודה ולהצמדת השכר לתפוקה המתאימה, לקדם את השימוש במיקרו-אלקטרוניקה וברובוטיקה.
בתהליכי ייצוא המכון פועל לשיפור הניהול, וכן הוא מסייע למאות עסקים זעירים בנושאים של תכנון ייצור, שיפור שיטות עבודה והעלאת איכות המוצרים.
במשך שלוש השנים האחרונות הדריכה מערכת ההדרכה של המכון והכשירה מעל ל-50000 לומדים.
השנה לומדים במכון 24000 איש.
מערכת ההדרכה של המכון מקיימת קורסים שונים להסבה מקצועית בנושאים הדרושים למשק, עוסקת בשיפור מערכת יחסי העבודה בתחום מערכת המחקר של המיכון וכן היא עוסקת בשורה ארוכה של מחקרים ועבודות, שיש להם השלכות לאומיות כלכליות וחברתיות."
בסוף שנות ה-80 בסביבות 11% מתקציב המכון הגיע מתקציב המדינה והשאר הגיע מהכנסות מפעילות, בעיקר מקורסים שניהל.
המכון הוציא לאור את כתב העת "המפעל" והיה שותף בחלוקת פרס קפלן.
כן קיים המכון את שבוע פריון הייצור.
בשנת 1998 הופרט המכון ונמכר לחברת פילת.
המכונה שנצחה במלחמה (במקור: The Machine that Won the War) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוקטובר 1961 של The Magazine of Fantasy & Science Fiction.
הסיפור תורגם לעברית ב-1980 בקובץ אין איש פה, פרט..., ושוב ב-2010 בקובץ כתבי אייזק אסימוב כרך 2. הסיפור הוא חלק מסיפורי מולטיוואק.
בנוסף לכך הופיע הסיפור בגיליון מספר 38 של כתב העת פנטסיה 2000.
שלושה מהמנהיגים המשפיעים של המין האנושי נפגשים בתקופה שלאחר מלחמה מוצלחת נגד דנב.
הם דנים כיצד מולטיוואק העצום והחזק עזר להם לנצח במלחמה, וכל אחד מהם מודה כי במתח המלחמה זייף את הנתונים עמם עבד מולטיוואק, כי חש שהמצב מסוכן מכדי לתת למחשב להתמודד איתו.
ג'ון הנדרסון, המתכנת הראשי של מולטיוואק, מודה ששינה את הנתונים המוזנים למולטיוואק, מאחר שהדיווחים היו נראים לו שגויים.
לאחר מכן, מקס ג'בלונסקי מודה שהוא שינה את הנתונים שמולטיוואק הדפיס, שכן הוא ידע שמולטוויאק לא היה במצב תקין בשל מחסור בכוח אדם וחלקי חילוף.
לבסוף, למאר סוויפט, מנכ"ל פדרציית השמש, מגלה להם שהוא לא סמך על הפקודות שקיבל ממולטיוואק, ועשה את כל ההחלטות אך ורק על סמך הטלת מטבע.
המכונית הנשיאותית , המכונה "החיה" (The Beast), "קאדילק 1" (Cadillac One), או "המכונית הראשונה" (First Car) ושם הקוד שלה הוא "המרכבה" (Stagecoach), היא רכב השרד של נשיא ארצות הברית.
הדגם הנוכחי של המכונית הנשיאותית הוא רכב ייחודי מתוצרת חברת קאדילק, המבוסס על שלדת משאית בינונית, והוא נבנה על פי סטנדרטים שקבע השירות החשאי של ארצות הברית.
הרכב מצויד באמצעים רבים ומתקדמים להגנה, התקפה והצלת חיים, שמטרתם הגנה על נשיא ארצות הברית בעת נסיעתו במכונית.
כאשר הנשיא נוסע ברכב הוא מנותק מהעולם החיצון, אך בהישג ידו מצויים אמצעי תקשורת מודרניים.
הרכב הנוכחי נושא לוחית רישוי של וושינגטון די.
נשיאי ארצות הברית החלו את השימוש במכוניות בראשית המאה ה-20, כאשר רכש הנשיא ויליאם הווארד טאפט ארבע מכוניות והסב את אורוות הבית הלבן למוסך.
מאותה עת עשו הנשיאים שימוש בכלי רכב שנרכשו מהמלאי הרגיל של חברות הרכב, ללא התאמה לצורכיהם המיוחדים, עד שממשלו של פרנקלין דלאנו רוזוולט רכש את הסאנשיין ספיישל, הרכב הנשיאותי הראשון שנבנה על פי דרישות השירות החשאי.
עד רצח קנדי, התאפשר לנשיאים לנסוע במכונית הנשיאותית כשגגה פתוח וכשהם חשופים לעיני הציבור.
לאחר הרצח חל שינוי מן הקצה אל הקצה, ובהדרגה הפכו המכוניות להיות יותר ויותר משוריינות וחתומות, עד המכונית הנשיאותית הנוכחית שאטומה הרמטית, והחלל הפנימי שלה מופרד לחלוטין מהסביבה החיצונית שלה, כך שלא מתאפשר מעבר של שום גז מחוץ למכונית אל תוכה.
המכוניות הנשיאותיות מפורקות ומושמדות בסיועם של אנשי השירות החשאי לאחר צאתן מן השירות, וזאת כדי למנוע את חשיפת סודות המיגון שלהן.
בנוסף למכונית הנשיאותית, מונות שיירות כלי הרכב הנשיאותיות של סוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 בין 24 ל-45 כלי רכב, והן כוללות בין השאר כלי רכב לאבטחה, כלי רכב לטיפול ולפינוי רפואי, כלי רכב של עיתונאים וכלי רכב לפינוי צירי התנועה.
כשהוזמן הדגם הנוכחי של המכונית הנשיאותית לראשונה על ידי השירות החשאי ב-2014, קיבלה ג'נרל מוטורס שלושה חוזים ללימוזינה חדשה.
הציפייה הייתה שכל מכונית תעלה בין 1 ל-1.5 מיליון דולר, ועד ינואר 2016 שולמו לג'נרל מוטורס 15.8 מיליון דולר תמורת עבודתה על הדגם החדש.
לאחר שהאב טיפוס של הדגם החדש נראה בנסיעה על כבישים ציבוריים מכוסה בהסוואה רב-ממדית מונוכרומטית, אישרה קאדילק לפוקס ניוז ש"השלמנו את משימתנו והעברנו את כלי הרכב ללקוח".
השירות החשאי אישר שהתוכנית להחלפת המכונית הנשיאותית הייתה "במסלול ובלוח הזמנים", והיא אמורה להיכנס לשירות בסוף קיץ 2018. גארי גאסלו מפוקס ניוז הביע את דעתו שהאב-טיפוס המוסווה נראה דומה לקאדילק CT6.
המגזין תיאר את המכונית הנשיאותית כ"מאסיבית וגבוהה", ומשקלה הוערך ב-6,800 עד 9,100 ק"ג.
גובהה של המכונית הוא כ-1.8 מטרים.
בנוסף לאמצעי המיגון שנועדו להגן על הנשיא, במכונית הנשיאותית מאוכסנות מנות דם מסוג הדם של הנשיא לשימוש במקרי חירום רפואיים.
המכונית אטומה באופן הרמטי נגד מתקפה כימית, ומתאפיינת בנסיעה על צמיגים שטוחים, אמצעי ראיית לילה, מסך עשן וכתמי שמן כאמצעי הגנה מפני תוקפים.
ב-NBC דיווחו שהמכונית מצוידת בשריון העשוי מאלומיניום, חומר קרמי ופלדה.
עובי הדפנות החיצוניות הוא 20 ס"מ, החלונות הם רב-שכבתיים ובעובי של 13 ס"מ, וכל אחת מהדלתות היא בעובי של 30 ס"מ, ושוקלת כמו דלת של מטוס בואינג 757. המכונית מסוגלת לחשמל את ידיות הדלתות כדי למנוע כניסה אליה.
המכוניות הראשונות - טאפט ווילסון
הנשיא עצמו סירב להתנייד ברכב זה עקב "תדמיתו כרוכב סוסים מחוספס".
הנשיא ויליאם הווארד טאפט הכניס שינויים לבית הלבן, הסב את האורוות שבמעון הנשיאותי למוסך ורכש צי של ארבע מכוניות: שתי מכוניות מפוארות מתוצרת Pierce-Arrow, מכונית חשמלית מתוצרת Baker Motor Vehicle Company ומכונית קיטור וייט מודל M של White Motor Company משנת 1911 בעלות של 4,000 דולר.
הנשיא טאפט הפך לחובב של מכוניות קיטור כאשר הוא גילה שהוא הצליח להתחמק מצלמי העיתונות באמצעות "פרץ קיטור מתוזמן היטב".
הנשיא וודרו וילסון כה חיבב את שלוש מכוניות הפירס ארו (Pierce-Arrow) שנרכשו לשימושו עד שהחליט, עם סיום כהונתו ב-1921, לרכוש מהממשל אחת מהן בסכום של 3,000 דולר.
וורן הרדינג היה הנשיא הראשון שהגיע לטקס ההשבעה שלו במכונית והראשון מבין הנשיאים שהחזיק ברישיון נהיגה.
ב-1936 דאג פרנקלין דלאנו רוזוולט לרכישתה של מכונית מדגם פורד פאטון קופה וצייד אותה במערכת שליטה ידנית לדוושות, וזאת בניגוד להנחיות השירות החשאי שאסרו על ישיבתו של הנשיא ליד ההגה.
בדצמבר 1939 קיבל רוזוולט מכונית לינקולן קבריולה עם מנוע V12 שנקראה סאנשיין ספיישל.
מכונית זו הייתה למכונית הידועה ביותר של הנשיא, הראשונה שנבנתה על פי מפרטים של השירות החשאי והראשונה שנחכרה ולא נקנתה.
היא יוצרה על גבי מרכב של מכונית לינקולן מסדרה K, מרווח הסרנים שלה היה 4,100 מ"מ, היו בה מקומות ישיבה ל-10 נוסעים, דלתותיה הקדמיות נפתחו אחורנית, המתלים שלה היו עמידים בעומס כבד והיא צוידה בשני גלגלים חלופיים ובדרגשים צדדיים שעליהם יכלו לעמוד סוכני השירות החשאי.
במהלך שירותה עברה מכונית זו שתי סדרות של שינויים ושיפורים.
ב-1941 הונמך הגג שלה ב-76 מ"מ משיקולים אסתטיים.
ב-1942, לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוספו לה לוחות שריון, חלונות מזכוכית משוריינת בעובי של 25 מ"מ, פנימיות צמיגים עם מעטפת מתכת נגד תקרים, משדר/מקלט, סירנה, אורות אזהרה אדומים והותקן בה תא לאחסון תת-מקלעים.
לאחר סדרת השיפוצים השנייה הגיע משקלה של המכונית הנשיאותית ל-4,200 ק"ג ואורכה גדל ב-1.8 מטרים.
המעבר למכוניות לינקולן - טרומן ואייזנהאואר
ב-1950, בתקופת נשיאותו של הארי טרומן, נפוצה האגדה האורבנית שהנשיא נטר טינה לחברת ג'נרל מוטורס בשל העובדה שהם לא התירו לו להשתמש במכוניותיהם במהלך מסע הבחירות לנשיאות של 1948. כך או כך, הוא בחר במכונית לינקולן כמכונית הנשיאותית.
הבית הלבן חכר עשר מכוניות לינקולן קוסמופוליטן.
גגות המכוניות הוגבהו כדי שיותאמו לכובעים הגבוהים שהיה מקובל לחבוש באותה תקופה והן נצבעו בצבע שחור.
תשע מהמכוניות הללו היו בעלות גוף סגור והעשירית, שיועדה לנשיא עצמו, הייתה פתוחה וצוידה בלוחות שריון.
אורכה של מכונית זו היה 6.1 מטרים, רוחבה 2 מטרים ומשקלה הגיע ל-2,900 ק"ג, 770 ק"ג יותר ממכוניות רגילות מסדרת הקוסמופוליטן.
כל עשר המכוניות הללו הונעו במנוע V8 בהספק של 152 כוחות סוס והיו מצוידות בתיבות הילוכים Hydramatic כבדות.
ב-1954 קיבל הנשיא דווייט אייזנהאואר מכונית קוסמופוליטן פתוחה שהותאם לה גג מזכוכית אקרילית שנודע בשם "גג הבועה" (Bubble-top).
רכב זה המשיך לשמש כמכונית הנשיאותית עד 1965.
ב-1961 קיבל הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מכונית לינקולן קונטיננטל מותאמת בצבע כחול כהה שעלותה הייתה 200,000 דולר.
מכונית זו קיבלה מהשירות החשאי את שם הקוד X-100 והייתה המכונית הנשיאותית המתוחכמת ביותר עד לאותה עת.
אבזור המכונית כלל מערכת חימום ומיזוג אוויר חזקה, שני טלפונים אלחוטיים, מטפה לכיבוי אש, ערכת עזרה ראשונה וסירנה.
מאפייניה החיצוניים של המכונית שופרו, הותקנו דרגשי עמידה נשלפים וידיות אחיזה עבור סוכני השירות החשאי ואורות אדומים מהבהבים שוקעו לתוך פגוש המכונית.
מאפיינים מיוחדים של ה-X-100 היו שלושה מערכים של גגות נפתחים (גג סטנדרטי, גג העשוי ממתכת קלה וגג מפלסטיק שקוף) ומנגנון הידראולי שהגביה את המושב האחורי ב-28 ס"מ.
כל המאפיינים הללו הוספו למכונית כדי להקל על הציבור לצפות בנשיא.
לרוע המזל תרמו מאפיינים אלו להצלחת ההתנקשות בנשיא קנדי.
לאחר הרצח, עוצבה המכונית מחדש בעלות משוערת של כ-500,000 דולר.
המכונית נצבעה בשחור, הותקן בה ציוד תקשורת משופר, מנוע חזק יותר וצמיגים חסיני תקר העשויים מגומי המצופה באלומיניום.
מכל הדלק שלה מוגן כנגד התפוצצות באמצעות מילויו בקצף נקבובי שתפקידו למזער את היקף שפיכת הדלק במקרה של ניקוב המכל.
תא הנוסעים מוגן בשריון במשקל של 730 ק"ג ושלושת הגגות הנפתחים הוחלפו בגג זכוכית קבוע שעלותו הגיעה ליותר מ-125,000 דולר.
גג הזכוכית היה עשוי מ-13 חלקים שונים של זכוכית משוריינת שעוביים נע בין 25 מ"מ ל-46 מ"מ ובאותה עת הוא היה המוצר הגדול ביותר עד אז שהיה עשוי מחומר זה.
ב-1967 בוצעו התאמות נוספות ב-X-100 ושודרגה בה מערכת מיזוג האוויר, הותקן בה חלון אחורי הניתן לפתיחה ובוצעה הגדלה של חלקה האחורי.
אף על פי שמכוניות נשיאותיות נוספות נכנסו לשירות, ה-X-100 המשיכה לשמש בהזדמנויות שונות את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר, עד שהיא הוצאה מהשירות בראשית 1977. המכונית מוצגת במוזיאון הנרי פורד בדירבורן, מישיגן.
ב-1974 התקבלה לשירות בבית הלבן מכונית מותאמת מדגם לינקולן קונטיננטל משנת ייצור 1972 באורך של 6.7 מטרים ומשקל של 5,900 ק"ג.
מכונית זו, שבה היו שישה מקומות ישיבה, נחכרה מחברת פורד תמורת תשלום של 5,000 דולר לשנה והיא הייתה מצוידת במנוע V8 בנפח של 7.5 ליטרים שהספקו 214 כוחות סוס.
המכונית הייתה מצוידת במערכת מיקרופונים חיצוניים כדי שנוסעי הרכב יוכלו לשמוע את הנעשה בחוץ, בדפנות ממוגנות, בחלונות מזכוכית משוריינת ובמקום לאחסון תת-מקלעים.
במכונית זו נסע הנשיא פורד בעת ניסיון ההתנקשות השני בו ב-22 בספטמבר 1975 ובה הועבר הנשיא רונלד רייגן לבית החולים לאחר ניסיון ההתנקשות בו ב-1981
המכונית הנשיאותית הבאה הייתה קדילאק פליטווד משנת ייצור 1983 והיא נכנסה לשירות ב-30 בינואר 1984. היא הייתה ארוכה מהמכוניות הרגילות מדגם זה ב-43 ס"מ וגבוהה מהן ב-7.6 ס"מ.
כדי לשאת את המשקל שהוסף לה עקב המיגון הותקנו בה צמיגים גדולים יותר, בלמים חזקים יותר ומערכת ייצוב אוטומטית.
ב-1989 הוכנסה לשירות מכונית לינקולן טאון קאר מותאמת שאורכה היה 6.7 מטרים וגובהה 1.5 מטרים.
הנשיא ביל קלינטון השתמש במכונית קדילאק פליטווד משנת ייצור 1993. מכונית זו מוצגת במרכז הנשיאותי ע"ש קלינטון בליטל רוק, ארקנסו כשדלתותיה סגורות.
אוצרת המוזיאון, כריסטין מאו ציינה שהם יכולים "לאבק את החלק החיצוני של המכונית, אך אם הם צריכים להיכנס לתוכה, עליהם לפנות למשרד האזורי של השירות החשאי".
המעבר למכוניות בהזמנה מיוחדת - ג'ורג' ווקר בוש
ב-2001, עם השבעתו של ג'ורג' ווקר בוש לתקופת כהונתו הראשונה, לא היה כבר במלאי של חברת קדילאק מכונית שתוכל לעבור תהליך של הסבה כמכונית נשיאותית.