tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני אתרים של מחוז רוס נמצאים במרחק של כמה קילומטרים מ"עיר התלוליות" ופתוחים לציבור.
אתר "תלוליות סיפּ" (Seip Earthworks) שוכן כ-27 קילומטרים מערבית לצ'יליקותי על .
"קבוצת תלוליות הופוול" (Hopewell Mound Group) היא האתר של החפירה ב-1891 על הקרקע שהייתה שייכת למרדכי הופוול (Mordecai Hopewell, על שמו קרויה התרבות).
אתר "תלוליות הופטון" (Hopeton Earthworks) ממוקם מעבר לנהר סיוטו מ"עיר התלוליות", ו"תלוליות הגדה הגבוהה" (High Bank Works), הסגורה לציבור.
האגודה ההיסטורית של אוהיו מחזיקה גם במספר מערכות תלוליות ותוואי נוף מלאכותיים משוכללים באזור דרום אוהיו, כולל האתרים הלאומיים ההיסטוריים: פורט אנשנט, תלוליות ניוארק ו.
15 מתחמי תלוליות שזוהו קודם לכן במחוז אבדו בשל חקלאות או פיתוח עירוני.
הפארק הלאומי מכיל משאבים ארכאולוגיים בעלי משמעות לאומית, לרבות מתחמי תלוליות עפר ותלים גדולים.
אלה מספקים תובנה על החיים החברתיים, הטקסיים, הפוליטיים והכלכליים המתוחכמים והמורכבים של בני הופוול.
מרכז המבקרים בפארק כולל סרט הכוונה, אזור מכירת ספרים וסיורים בהדרכה עצמית.
הפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול מורכב מחמש יחידות מופרדות גאוגרפית, ארבע מתוכן פתוחות לציבור:
סידורישםשם במקורמיקוםתיאור תמונה 1 קבוצת עיר התלוליות Mound City Group האתר היחיד שבו יש מרכז המבקרים והאתר היחיד המשוחזר במלואו של הופוול.
חומות האתר מקיפות לפחות שני תריסר תלוליות בשטח גדול מעשרה מגרשי כדורגל.
אף על פי כן, בהשוואה למתחמי הענק הרבים הממוקמים מסביב לאזור צ'יליקותי, זהו אחד האתרים הקטנים של תרבות הופוול.
2 תלוליות סיפּ Seip Earthworks אתר זה הכיל פעם יותר מארבעה קילומטרים של חומת סוללה המקיפה מעל 490 דונם בצורת שני עיגולים גדולים וריבוע של 109 דונם עם כיוונים אסטרונומיים.
חומת הסוללה הייתה בחלק מהמקומות בגובה עד שלושה מטרים.
במרכז היה תל עפר עצום שגובהו היה למעלה מ-10 מטרים, אורכו 80 מטרים ורוחבו 48 מטרים.
הוא הכיל כמה קברים טקסיים שכללו שרידים אנושיים וחומרים אקזוטיים נדירים ויקרים.
3 קבוצת תלוליות הופוול Hopewell Mound Group באתר זה בנו בני תרבות הופוול מתחם עבודות עפר עצום המשתרע על פני כ-526 דונם.
חומת עפר השתרעה לאורך יותר מארבעה קילומטרים, והקיפה חלל קדוש עצום שכלל 29 תלי קבורה.
הצורה הכללית של עבודת העפר היא מקבילית באורך 550 מטרים בצד המזרחי והמערבי ואורך 850 מטרים בצפון ובדרום.
4 תלוליות הופטון Hopeton Earthworks האתר כולל עיגול של 80 דונם, ריבוע של 80 דונם, לפחות שני עיגולים קטנים וקירות מקבילים.
האתר בן 1,180 דונם מורכב ממתחם מרובע בגודל של כ-270 מטר בצד המחובר למעגל בקוטר של כ-320 מטרים.
גם מבנים עגולים קטנים יותר מצטרפים לריבוע בנקודות שונות, תלוליות מקבילות קוויות משתרעות מערבה לכיוון הנהר כ-640 מטרים מהפינה הצפון מערבית של הריבוע.
5 תלוליות הגדה הגבוהה High Bank Works האתר כולל תוואי קרקע מרובים הפרוסים על פני 800 דונם על טרסה מעל הנהר סיוטו.
מעגל ומתומן, כל אחד בקוטר של כ-300 מטרים, הם מאפיינים עיקריים של אתר זה.
בחלק הפנימי של המתומן היו שמונה תלוליות התואמים את שמונה נקודות ההצטלבות של הקירות החיצוניים.
שש מנקודות ההצטלבות יוצרות שערים, ואחת מצפון יוצרת כניסה למעגל הגדול.
למעגל הגדול יש שער אחד במזרח והוא מול מתחם עגול קטן יותר בקוטר 75 מטרים.
האתר נפגע משנים של עיבוד חקלאי, לא שוחזר ואינו פתוח לציבור.
הפארק הלאומי גראן פרדיסו (באיטלקית: Parco nazionale del Gran Paradiso) הוא פארק לאומי איטלקי ב, בין עמק אאוסטה ומחוז פיימונטה.
הפארק נקרא על שם הר המתנשא לגובה 4061 מטרים ונמצא בתחום פארק.
ממערב לפארק עובר הגבול עם צרפת, אך בפועל הפארק נושק לשמורה הצרפתית Parc national de la Vanoise ונוצר רצף שמורות משני עברי הגבול.
בשנת 1856, הכריז ויקטור עמנואל השני, מלך איטליה, שאזור גראן פרדיסו יהיה שמורה, מתוך רצון למנוע הכחדת יעלים אלפינים וצפירי האלפים שניצודו באינטנסיביות, למטרות ספורט וכן כדי לייצר קמעות מעצם קטנה בצורת צלב הנמצאת ליד ליבו של היעל, כדי להבטיח הגנה לנושא הקמיע מפני מוות אלים.
ברחבי הפארק פותחו שבילים לבני אדם ולפרדות, באורך 724 קילומטרים.
בשנת 1920, תרם נכדו של ויקטור עמנואל השני , המלך ויקטור עמנואל השלישי, את שטח הפארק, למדינה ובשנת 1922 הוקם הפארק, הפארק הלאומי הראשון באיטליה.
בפארק היו אז כ-3,000 יעלים ואוכלוסייתם הגיעה ל-4,000 עד 1933. בעשור שלאחר מכן, בשל היעדר פיקוח בזמן השלטון הפשיסטי, ומלחמת העולם השנייה ירד מספר היעלים וב-1945 נמנו רק 419 יעלים.
לאחר המלחמה חודש הפיקוח ובשנת 2005 הגיע מספרם ל-4,000.
הפארק ממוקם באלפים הגריאניים באזורי פיימונטה ועמק אאוסטה בצפון מערב איטליה, בשכנות לגבול על צרפת.
שטחו 703 קילומטרים רבועים של שטח אלפיני.
10% משטח הפארק מיוער, 16.5% משמשים לחקלאות ומרעה, 24% אינם מעובדים ו-40% מסווגים כ"סטריליים".
9.5% משטח הפארק מכוסה על ידי 57 קרחונים.
גובה הפארק נע בין 4,061-800 מטרים מעל פני הים והגובה הממוצע הוא 2,000 מטרים.
ובגבהים משתרעים כרי דשא אלפיניים.
הר גראן פרדיסו הוא ההר היחיד באיטליה שגובהו מעל 4,000 מטרים.
ממערב לפארק נמצאת השמורה הצרפתית Parc national de la Vanoise וקיים שיתוף פעולה לשמירה וניהול אוכלוסיית היעלים, הנודדים באופן עונתי.
בחלקים גדולים בפארק גדלים עצים המספקים מחסה לבעלי חיים ומהווים הגנה טבעית מפני מפולות קרקע, מפולות שלגים ושיטפונות.
שני סוגי העצים העיקריים המצויים בפארק הם עצי מחט ונשירים.
מעל גובה 2,000 מטר, יש פחות ופחות עצים וישנם שטחי מרעה שבסוף האביב, עשירים בפרחים.
בין הפרחים: אמנון ותמר, גנציאנה, חבצלות ורודודנדרון.
בפארק יש בתי גידול סלעיים רבים.
הם ממוקמים בעיקר מעל קו העץ ושדות המרעה האלפיניים.
ברחבי הפארק נראים יעלי האלפינים רועים במרעה ההרים השופע בקיץ, ויורדים לרמות נמוכות יותר בחורף.
בנוסף מצויים בפארק בעלי חיים, כמו: הרמין, סמור, ארנבת אירופית, גירית מצויה, צפיר האלפים, זאבים ולינקס.
בפארק יש יותר מ-100 מיני ציפורים כולל ינשוף נשר אירו-אסיאתי, שכווי הצפון, נקר שחור, כותלי, עיט זהוב, קיק אגוזים, סתרי צוקים וזג.
הפארק הלאומי גוֹלסְתָּאן (בפרסית: پارک ملی گلستان.
ידוע גם בשם: ג'ונגל גולסתאן, בפרסית: جنگل گلستان), הוא פארק לאומי במחוז גולסתאן, בצפון מזרח איראן.
הפארק ממוקם דרומית לגבול איראן-טורקמניסטן, כ-150 קילומטרים בקוו אווירי מזרחית לחוף הים הכספי, ברכס אלבורז המזרחי ובקצה המערבי של רכס .
ב-1957 הוחלט על הקמת שמורות טבע: "אָלמֶה" ("Almeh") ו"יָאשְקִי" ("Yashki") ובשנת 1976 שני חלקים אלה אוחדו והפכו לפארק הלאומי גולסתאן.
בשטח הפארק גבעות משופעות (קל) וסלעי גיר גבוהים.
באותה שנה הכריזה אונסק"ו על הפארק כ"שמורה ביוספרית".
חיות הבר בפארק הלאומי גולסתאן כוללות נמר, זאב הודי, דוב חום, תן זהוב, חזיר בר, אייל אדום, כבש אוריאל, עז הבר, צבי הזפק, ארנבת, עיט זהוב, שועל, מיני נחשים, מיני דגים.
הפארק נמצא במסלול נדידת עופות ומשמש כתחנת עצירה חיונית לחלק מהן.
הפארק הוא יעד חשוב לחובבי צפייה בציפורים.
רוב העצים ביערות שבפארק הם עצים נשירים ומחטניים, ככל שהגובה עולה, מתרבים כרי דשא החיוניים לחיות אוכלות העשב ותורמים למגוון הביולוגי הכללי.
עצי הפרי החשובים ביותר בפארק הם: תאנה, תות, אגס בר, אגוז מלך.
הפארק הלאומי גליישר הוא אחד מהפארקים לאומיים של קנדה, ואחד משבעה הפארקים הלאומיים בקולומביה הבריטית.
הפארק הוקם בשנת 1886, והוא משתרע על פני 1,349 קילומטרים רבועים.
ההיסטוריה של הפארק הלאומי גליישר קשורה קשר הדוק לשני צירי תעבורה קנדיים מרכזיים: (CPR), שהושלמה ב-1885, ו שהושלם ב-1963. הכביש חוצה את הפארק במעבר רוג'רס (Rogers Pass) שמופה רק ב-1881. הקמת מסילת הרכבת הביאה עמה את הקמת הפארק הלאומי גליישר ואת התיירות בו.
שלגי החורף הכבדים והעמקים התלולים, מועדים למפולות שלגים ונדרשו עבודות הנדסיות נרחבות בכבישים ובמסילת הברזל וכן התקנת אמצעי בקרה ופיקוח.
הפארק עצמו מתאפיין בפסגות גבוהות, קרחונים פעילים ואחת ממערכות המערות הגדולות בקנדה.
היערות הצפופים ברחבי הפארק מאפשרים קיום אוכלוסיות של יונקים גדולים וקטנים וציפורים.
בפארק רשת שבילי טיול ענפה, שלושה אתרי קמפינג, וארבע בקתות אלפיניות.
בזכות צירי התחבורה החוצים אותו, הפארק הלאומי גליישר מושך אליו מספר רב של מבקרים.
הפארק משתרע על החלק הצפוני של , תת-רכס של .
בשטח הפארק ישנם קרחונים רבים ונתיבי מים גדולים ומהירים.
את הפארק חוצי שני נתיבי תחבורה עיקריים, כביש טרנס-קנדה ורכבת הפסיפיק הקנדית.
העיירות הקרובות ביותר הן רבלסטוק (Revelstoke) ממערב וגולדן (Golden) ממזרח.
הרי קולומביה מתנשאים מהרמות של פנים הארץ בקולומביה הבריטית ומשתרעים מזרחה עד ל.
הטופוגרפיה של הפארק משתנה בין הרים ורכסים מעוגלים במזרח, צפון ומערב, לפסגות חדות ותלולות באזורים המרכזיים והדרומיים.
בתחילת המאה ה-20, האזור כונו ההרים "הרי האלפים הקנדיים".
רוב שמות ההרים ניתנו על ש דמויות היסטוריות, כולל חוקרים, מודדים, מטפסי הרים, ומנהלים בחברות הרכבות ובחברת מפרץ הדסון (Hudson's Bay Company).
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק היא הר דוסון, בגובה 3,377 מטרים מעל פני הים.
הר סר דונלד התלול מתנשא לגובה 3,284 מטרים, בגובה 2,883 מטרים והר מקניקול (Mount McNicoll) בגובה 2,610 מטרים.
כל נתיבי המים בפארק הם חלק מאגן הניקוז של נהר קולומביה.
הנהרות העיקריים הם אילסילוואט (Illecillewaet River), ביבר (Beaver), והמקורות של נהרות אינקומפלו (Incomappleux) ו-דאנקן (Duncan).
הנחלים הגדולים כוללים את מאונטיין (Mountain), באטל (Battle) וקוגר (Cougar) הזורם מתחת לאדמה דרך מערות נאקימו (Nakimu Caves).
נהרות הפארק זורמים במהירות וניזונים על ידי קרחונים, ונושאים איתם הרבה סחף ופסולת סלעית, מה שמעניק להם לעיתים קרובות, מראה לבן חלבי.
לאחר הפשרת השלגים יש בנהרות ובנחלים כמויות גדולות של מים.
הפארק כולל 131 קרחונים המכסים 133 קילומטרים רבועים בפארק.
הקרחונים בפארק מתכווצים ונסוגים בעיקרם, והם מהקרחונים הנחקרים ביותר בצפון אמריקה.
בין שנות ה-80 של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, שטח הקרחונים הצטמצם באופן דרמטי.
מדידות החלו כבר בתחילת במאה ה-20 ומדידות מודרניות באמצעות תמונות לוויין החלו בשנות ה-80 ומאז מבוצעות מדידות קבועות של קרחוני הפארק.
קרחון אילסילוואט (Illecillewaet), הממוקם בסמוך לכביש ולמסילת הרכבת, הוא הנצפה והמצולם ביותר.
בעבר נקרא הקרחון הגדול, והיה אטרקציה תיירותית מרכזית בשנים 1886–1925.
בנוסף ישנם הקרחונים הגדולים: קרחון גייקי (Geikie), קרחון דוויל (Deville), דוסון (Dawson), אסולקן (Asulkan), בישופס (Bishops), בלק (Black), דנקן (Duncan), גרנד (Grand) ואבלנש (Avalanche).
לקרחוני הפארק מראה מגוון: בגבהים הם חלקים ואחידים, על המדרונות הם סדוקים ורצופי סדקים, ובקרקעית העמקים הם שחורים בגלל פסולת ובמהלך הקיץ מקבלים גוון אדום כתוצאה מאצות.
שכבות אבן הגיר בפארק, נתונות לתהליכי חציבה ובלייה על ידי נחל קוגר (Cougar Brook), תהליך שיצר את מערות נקימו (Nakimu Caves).
המערות התגלו לראשונה בשנת 1907 ונקראו במקור "מערות כיאופס" (Caves of Cheops), ולאחר מכן "מערות דויטשמן" (Deutchmann Caves).
מערכת המערות היא באורך 6 קילומטר והיא אחת הגדולות בקנדה.
המערות מכילות ריכוז גדול של חומר נדיר הידוע בשם זהו הצטברות של קלציום קרבונט הנשמרת על ידי בקטריות.
בשל רגישותן ונזק שנגרם לסביבות המערות בידי תיירים מוקדמים, רשות הפארקים הקנדית סגרה את המערות לציבור הרחב וגישה של קבוצות מאורגנות וספליאולוגים מותרת עם אישור.
על אף שמדי שנה מבקרים בפארק למעלה מארבעה מיליון מבקרים, רק כ-15% עוצרים כדי להשתמש במתקני הפארק.
שני שלישים מבין המבקרים בפארק ויוצאים מרכבם, מגיעים מחוץ לקנדה.
ברחבי הפארק ישנם שבילי הליכה מסודרים באורך כולל של כ-140 קילומטרים.
בפארק ישנם שלושה אתרי קמפינג: בפארק.
בנוסף, ישנם גם חמישה אזורי קמפינג ייעודיים לאזורים נידחים והמועדון האלפיני של קנדה (Alpine Club of Canada) מתחזקים ארבע בקתות אלפיניות למטיילים באזורי טבע נידחים.
מתקני הקמפינג בפארק אינם מתוחזקים במהלך חודשי החורף.
הפארק הלאומי ברנרדו אוֹ'הִיגִינְס (בספרדית: Parque nacional Bernardo O'Higgins) הוא שמורת הטבע הגדולה ביותר בצ'ילה, המשתרע על שטח של , במחוזות: אייסן ומגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה.
הפארק מנוהל על ידי (CONAF).
הפארק נקרא על שם הגנרל ברנרדו או'היגינס, (1842-1778) הנחשב לאחד מאבותיה של צ'ילה העצמאית, ראש המדינה הראשון ואחד מהאישים החשובים בעצמאות של מדינות אמריקה הלטינית.
הפארק הלאומי לוס גלייסרס בארגנטינה והפארק הלאומי טורס דל פיינה בפטגוניה הצ'יליאנית הם שכניו ממזרח, נמצא מצפון, מדרום-מערב ו מצפון-מערב.
האזור המזרחי-מרכזי של הפארק נמצא במוקד סכסוך טריטוריאלי בין צ'ילה לארגנטינה.
הפסגה הגבוהה ביותר היא הר הגעש בגובה .
בחלק הדרומי של הפארק גובה ההרים נמוך יותר, אך הנוף עדיין מרהיב.
גולת הכותרת של אזור זה היא בגובה .
אין נהרות גדולים ברחבי הפארק, אך פיורדים צרים רבים חודרים עמוק אל בין ההרים.
הפארק כולל חלק גדול משדה הקרח הדרומי של פטגוניה.
אחת האטרקציות העיקריות בפארק היא קרחון פיוס האחד עשר , שממנו נשברים מעת לעת גושי קרח ענקיים.
זהו הקרחון הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי מחוץ לאנטארקטיקה והוא משתרע על פני שטח של .
הקרחון "זז" ב-50 השנים האחרונות ביותר מ-.
אחת משלוחותיו היא באורך של כ .
גובה פני הקרחון הוא כ- והקרח הנופל מייצר גלים של מעל .
ספינות תיירים מגיעות לקרבת הקרחון כדי לחזות בו ובנפילות גושי הקרח.
האזור שבו שוכן הפארק משתייך לאזור האקולוגי של היערות הסוב-קוטביים המגלניים (Magellanic subpolar forests).
ביערות גדלים עצים, כמו: Nothofagus betuloides – עץ ירוק-עד האופייני לדרום אמריקה הדרומית, Nothofagus pumilio – עץ נשיר הגדל בגבהים שונים, Nothofagus antarctica – מין עץ קטן או שיח, Drimys winteri – עץ ירוק-עד, המכונה גם "פלפל וינטר", בעל עלים ארומטיים.
הפארק נחשב לאחד מהאזורים האחרונים שבהם חי מין של צבי אנדמי – Hippocamelus bisulcus, הנמצא בסכנת הכחדה.
בנוסף לכך, מצויים בפארק גם מינים נוספים כגון: קונדור האנדים – אחד מהעופות הדואים הגדולים בעולם, לוטרת ים (Lontra felina) – טורף ימי נדיר וקורמורנים – עופות מים הנפוצים לאורך חופי האוקיינוס.
בשל הטופוגרפיה המאתגרת והריחוק של האזור, התיירות בפארק זה מצומצמת בהיקיפה ושירותי תיירות לא פותחו בו.
הגישה לפארק מתאפשרת אך ורק באמצעות סירה או מסוק.
שערי הכניסה העיקריים למבקרים בפארק הם הערים פוארטו נטאלס (Puerto Natales), וייה או'היגינס (Villa O'Higgins), קלטה טורטל (Caleta Tortel) ופוארטו אדן (Puerto Edén).
הפארק הלאומי המלכה אליזבת היא שמורה מתוירת באוגנדה.
השמורה מצויה במערב המדינה ומשתרעת על שטח של כ-2,000 קמ"ר מימת ג'ורג' עד ימת אדוארד וסביב ערוץ קזינגה שמחבר ביניהם.
הפארק קרוי על שמה של המלכה אליזבת השנייה ונוסד ב-1954.
הפארק ידוע בחיות הבר שבו.
אף על פי שבעלי חיים רבים נהרגו במלחמת טנזניה-אוגנדה, מינים רבים התאוששו, כולל: היפופוטמים, פילים, נמרים, אריות ושימפנזות; כיום חיים בפארק 95 מיני יונקים ולמעלה מ-500 מיני עופות.
השמורה כוללת את יער מאראמאגמבו והיא גובלת בקיגזי ושמורת השעשועים קימבורו, הפארק הלאומי קיבאלה והפארק הלאומי וירונגה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
העיר קססה שוכנת בקצה הצפון מערבי של הפארק.
הפארק הלאומי טה אורוורה הוא פארק לאומי במרכז האי הצפוני של ניו זילנד, בצפון מזרח חבל הוקס ביי.
הפארק משתרע על שטח של 2,127 ק"מ רבוע הכוללים את אגם ואיקרמואנה, שנוצר לפני 2200 שנה על ידי מפולת אדירה שחסמה את נהר Waikaretaheke, וכן את היער הטבעי הגדול ביותר שנשתמר באי הצפוני.
האזור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1954 ובצמוד אליו נמצאת שמורת היער פהירינקי (Whirinaki Forest Park).
הפארק הלאומי טה אורוורה הוכרז ב-28 ביולי 1954 על שטח מצומצם באגן ההיקוות של אגמי ואיקרמואנה וואיקראיטי.
שטחו הפארק הורחב בצורה משמעותית בשנת 1957, והורחב שוב מספר פעמים בשנות ה-60 וה-70.
בתוך שטח הפארק נמצא מסלול ההליכה המקיף את אגם ואיקרמואנה-אחד הטרקים היפים והחשובים באי הצפוני.
כמו כן טה אורוורה מגן על האזור הגדול ביותר ביער קדום שנותר באי הצפוני ובו כמעט כל מיני הציפורים המקומיות של ניו זילנד.
הפארק הלאומי והנגנאוי (Whanganui National Park) הוא פארק לאומי הממוקם במזרח האי הצפוני של ניו זילנד, סביב נהר והנגנאוי.
האתר הוכרז כפארק לאומי בשנת 1986 ומשתרע על שטח של 742 ק"מ רבוע סביב חלקו המרכזי של הנהר, אך הנהר עצמו אינו מוגדר כחלק מהפארק.
הפארק הלאומי הר אספיירינג הוא פארק לאומי הנמצא בדרום האי הדרומי של ניו זילנד, ומאז שנת 1990 הוא מוכרז כאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו יחד עם שלושה פארקים לאומיים נוספים.
הפארק כולל את הר אספיירינג, המתנשא לגובה של 3,033 מ', וכן את ההרים והעמקים הסובבים אותו עד למעבר האסט בצפון.
שטחו הכולל של הפארק הוא 3,555 קמ"ר.
שתי נקודות הגישה העיקריות אל הפארק הן העיר ואנקה והעיירה גלנורקי.
האזור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1964 והוא מהווה חלק מאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו.
הפארק הלאומי וסטלנד טאי פאוטיני הוא פארק לאומי במערבו של אי הדרומי בניו זילנד, ומאז שנת 1990 הוא מוכרז כאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו יחד עם שלושה פארקים לאומיים נוספים.
הפארק הוקם בשנת 1960 במלאת מאה שנים ליישוב האירופי במקום, והוא משתרע על פני שטח של 1,175 קמ"ר.
בשטחו של הפארק שוכן הר טסמן הנישא לגובה של 3,498 מטר, והוא יודע בקרחון פראנץ יוזף ובקרחון פוקס שבשטחו.
סמוך לחופיו של ים טסמן משתרעים יערות גשם ממוזגים, מספר אגמים, וכן שרידיהם של יישובים שהוקמו לאורך חופי הים ושתושביהם עסקו בכריית זהב.
הפארק הלאומי וסקראן (בספרדית: Parque Nacional Huascarán) שוכן בקורדיירה בלאנקה ("הרכס הלבן") שבהרי האנדים, במחוז אנקאש שבצפון פרו.
הוא הוכרז כפארק לאומי בשנת 1975. ב-1977 הכריז עליו אונסק"ו כשמורה ביוספרית וב-1985 – כאתר מורשת עולמית.
הקמת הפארק נועדה להגן על החי והצומח באזור, על האתרים הארכאולוגים ועל נופיה של הקורדיירה בלאנקה.
שטחו של הפארק כ-3,400 קמ"ר, הכוללים 663 קרחונים, 296 אגמים ו-3 נהרות אליהם מתנקזים 41 יובלים.
גובהו של הפארק הוא למעלה מ-200 מ' מעל פני הים, ופסגותיו הגבוהות כוללות את ההר הגבוה בפרו – הר וסקראן שנתן לפארק את שמו (6,768 מ'), וכן את הר אלפמאיו (5,947 מ') והר פיסקו (5,752 מ').
צמחיית הפארק כוללת 779 מיני צמחים.
112 מיני עופות זוהו בתחומיו, ובהם קונדור האנדים, טינמו הפונה, ברווז הנהרות וקוליבריים ממינים שונים.
היונקים המצויים בפארק כוללים, בין היתר, יגוארים, פומות, חתולי פמפס, דובי משקפיים, טפירים ברזילאים, ויקוניות מצויות, גואנקואים ולמות.
נופיו של הפארק מהווים מוקד משיכה לתיירים, והפעילויות בו כוללות טרקים, טיפוס הרים וסקי.
מרבית המטיילים מגיעים לפארק מהעיירה ואראס הסמוכה.
הפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי (באנגלית Hawaii Volcanoes National Park) הוא פארק לאומי אמריקני ושמורת טבע המשתרע על פני שטח של 1,309 קילומטרים רבועים באי הוואי.
הפארק הוקם ב-1 באוגוסט 1916 והוא כולל שני הרי געש פעילים: קילוואה, אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם ומאונה לואה, הר געש המסיבי ביותר בעולם מטיפוס חרוט מגן.
עבור המדענים הפארק הוא מקור לתובנות על הולדת והתפתחות איי הוואי, ומחקרים מתמשכים להבנת התהליכים של הגעשיות.
עבור המבקרים מציע הפארק נופים געשיים דרמטיים, כמו גם הצצה לבעלי חיים וצמחים נדירים.
ב-10 במאי 2018 נסגר אזור הפסגה של הר הגעש קילוואה, כולל מרכז המבקרים ומטה הפארק, בשל התפוצצויות וענני אפר געשי רעילים מלוע האלמאומאו (Halemaʻumaʻu crater), כמו גם רעידות אדמה ונזקים לכבישים.
עם זאת, חלקים מהפארק, כולל מרכז המבקרים, נפתחו מחדש לציבור ב-22 בספטמבר 2018.
התפרצויות, התמוטטויות של הקרקע והתפוצצויות בפארק הפסיקו בתחילת אוגוסט.
נכון לנובמבר 2018 נמשכת הרגיעה בפעילות הגעשית של הר הגעש קילוואה.
בפסגה, הפעילות הסייסמית ומעוותים הם זניחים.
הפארק משתרע על שטח בן 1,309 קילומטרים רבועים.
מעל למחצית הפארק מוגדרת כאזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי הרי הגעש של הוואי (Hawaii Volcanoes Wilderness), הרמה הגבוהה ביותר של שימור הטבע.
הפארק כולל סביבות מגוונות שבין גובה פני הים ועד פסגת הר הגעש המסיבי ביותר בכדור הארץ מאונה לואה שפסגתו בגובה 4,169 מטרים.
המערכות האקולוגיות נעות בין יער גשם טרופי עשיר ומדבר קאו הצחיח והעקר.
אתרי ההתפרצויות האחרונים כוללים את הקלדרה הראשית של קילוואה והלוע הרחוק יותר והפעיל יותר של פּוּאוּ אוֹאוֹ (Puʻu ʻŌʻō).
האי הוואי מורכב מחמישה הרי געש מסוג חרוט מגן.
בעת התפרצות הייתה בדרך כלל חפיפה בין התפרצויות של שניים מהם.
הרי הגעש הם (מהקדום ביותר לצעיר ביותר):
בתחום הפארק שוכנים ההרים הבאים:
מאונה לואה - פעיל, אחד מהרי הגעש האדירים על-פני כדור הארץ, גובהו 4,169 מטרים מעל פני הים.
ההר מהווה מיצג חי לתהליך היווצרות איים ומקור ידע למדענים על התגבשות הוואי.
ההר מספק גם מראות ונופים געשיים לתיירים התרים את המקום.
הכניסה הראשית לפארק היא מכביש הטבעת של הוואי (Hawaii Belt Road).
כביש שרשרת הלועות (Chain of Craters Road), כפי שהשם מרמז, מוביל לאורך כמה לועות כבויים מהתפרצויות היסטוריות אל החוף.
בעבר הוא הוביל לכניסה אחרת לפארק בסמוך לעיירה קלאפאנה (Kalapana), אבל חלק זה מכוסה כיום בקילוח לבה.
לאורך כביש שולי הלוע (Crater Rim Drive) יש מגוון של שבילים קצרים המאפשרים קבלת התרשמות טובה מהפארק אפילו בביקור של יום אחד.
שביל בן חצי קילומטר מוביל מכביש שולי הלוע לצינור הלבה תרסטון (Thurston Lava Tube).
צינורות לבה אלו נוצרים כאשר שולי קילוח הלבה החשופים לאוויר מתקררים מהר יותר.
עקב כך נותר קרום לאורך שולי הקילוח לאורך זמן.
לעיתים הקרום מכסה לגמרי את הלבה.
אז הלבה זורמת מתחת לפני הקרקע ויכולה לכסות מרחקים גדולים כיוון שהיא אינה חשופה לטמפרטורת האוויר ולכן היא מתקררת לאט.
בנקודה מסוימת נפסקת הפעילות הגעשית וקילוח הלבה נפסק ומאחור נותרת מנהרת לבה.
כ-300 מטרים מצינור הלבה תורסטון פתוחים לביקור התיירים.
לוע קילוואה איקי (Kīlauea Iki Crater) שוכן בקצה הקלדרה של קילוואה.
הליכה לאורך שביל קילוואה איקי מובילה לפני אגם לבה שנוצר בהתפרצות של 1959 התקרר והתמצק.
הוא מוביל גם לנקודה שבה התפרצה מזרקת לבה בגובה 600 מטרים.
את ההשפעה של הפעילות של 1959 אפשר לראות לאורך "שביל ההרס" (Devastation Trail) בן ה-800 מטרים.
בקצה השני של כביש שולי הלוע מגיעים למוזיאון ג'אגר (Jaggar Museum) בסמוך לשולי לוע האלמאומאו.
ב-1924 הייתה בנקודה זו התפרצות עזה שנגרמה כאשר מי תהום נתקלו בקילוח לבה.
במרץ 2008, התרחשה שוב התפרצות מתפוצצת שפרצה פתח בן 30 מטרים בקיר הצדדי של הלוע.
מאז זרמו דרך הפתח גופרית דו-חמצנית ואפר.
התפרצויות שבאו אחר-כך הרחיבו את הפתח.
ב-2015 הלבה הגיעה עד לקצה הפתח בפעם הראשונה.
כתוצאה משינוי זה נסגר כביש שולי הלוע בין מוזיאון ג'אגר לכביש שרשרת הלועות, כיוון שקטע זה של הכביש מוביל ישר לאזור שבו עובר ענן העשן הרעיל.
מרפסת התצפית בהאלמאומאו ניזוקה קשה בשברים שעפו בהתפוצצות, כשמתחת למרפסת נוצר פתח חדש.
הכביש נבנה מחדש מחוץ ללוע, וקטע של הלוע עצמו נפתח מחדש להולכי רגל מאז 2012.
הארכיפלג של איי הוואי מרוחק כ-4,000 קילומטרים מהיבשת הקרובה ביותר והוא קבוצת האיים המבודדת ביותר גאוגרפית בכדור הארץ.
הצמחייה ובעלי החיים של הוואי החלו להתפתח לפני כ-70 מיליון שנים בבדידות מוחלטת ועקב כך כ-90% מהצמחייה ובעלי החיים היבשתיים המקומיים הם אנדמיים וקיימים רק באיי הוואי.
רמה כזו של אנדמיות היא הגבוהה ביותר בעולם ועולה על כל מקום אחר בעולם, כולל איי גלאפגוס.
הפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי שוכן בקצה הדרום-מזרחי של האי הגדול והצעיר ביותר בקו הרוחב 19° צפון.
הפארק כולל סביבות מגוונות שבין גובה פני הים ועד פסגת ההר הגעש המסיבי ביותר בכדור הארץ מאונה לואה שפסגתו בגובה 4,169 מטרים.
למרות ההגנה שמעניק להם הפארק מאוימים המינים המקומיים על ידי גורמים רבים.
הצטמצמות בתי הגידול מחוץ לגבולות הפארק, מינים פולשים של צמחים, קדחת עופות, שרפות, כלבים וחתולים שהתפראו, ובעלי חיים שהובאו לאי: עיזים, כבשים, חולדות, נמיות, נמלים וצרעות.
שומרי הפארק מנסים להילחם באיומים אלו באמצעות סילוק מינים פולשים, השבת בעלי חיים שנעלמו מהשמורה ונטיעה של מינים מקומיים.
יש בתחומי הפארק 23 מינים של צמחים וסקולריים בסכנת הכחדה, מתוכם 23 מינים של עצים.
בין פרוקי הרגליים הייחודים מצויים עשים מהסוג Eupithecia שזחליהם יוצאי דופן בהיותם טורפים של חרקים, והעכביש Theridion grallator (באנגלית Hawaiian happy-face spider).
בין 4 המינים של דו-חיים יש מין אחד של קרפדה ושלושה מינים של צפרדעים.
בין 11 המינים של זוחלים בפארק יש מין אחד של זיקית, 5 מינים של שממיות, 2 מינים של חומטים, מין אחד של נחש ושני מינים של צבי ים, בהם צב ים קרני מצוי בסכנת הכחדה.
בין 62 המינים של עופות מצויים בסכנת הכחדה ברנטה הוואית ומין היסעור Pterodroma sandwichensis (באנגלית Hawaiian petrel).
הר הגעש קילוואה והלמאומאו קלדרה שלו נחשבו למשכנה הקדוש של פלה, אלת הר הגעש ובני האי ביקרו תכופות בלוע הר הגעש להציע לה מנחות.
ב-1790 נקלעה חבורת לוחמים (יחד עם נשים וילדים שהיו באזור) להתפרצות עזה במיוחד.
רבים נהרגו ואחרים הותירו עקבות בלבה שאפשר לראות גם בימינו.
התיירים המערביים הראשונים ביקרו בהרי הגעש בשנת 1823 היו המיסיונר האנגלי ויליאם אליס (William Ellis) והאמריקני אסה תורסטון (Asa Thurston).
אליס תיאר את תגובתו הראשונית כשחזה בהרי הגעש:
הר הגעש הפך לאטרקציה לתיירים בשנות ה-40 של המאה ה-19, ואנשי עסקים מקומיים כדוגמת בנג'מין פיטמן (Benjamin Pitman) וג'ורג' לייקורגוס (George Lycurgus) הפעילו כמה בתי מלון בשולי הלוע.
וולקנו האוז (Volcano House) הוא המלון או המסעדה היחידים בתחומי הפארק.
Thurston), נכדו של המיסיונר אסה תורסטון, נמנה עם האישים שפעלו להקמת הפארק לאחר שהשקיע במלון בין 1891 ל-1904. את הרעיון הציע לראשונה ויליאם ר.
Castle) ב-1903. תורסטון, שהיה הבעלים של העיתון הונולולו אדוורטייזר (Honolulu Advertiser) פרסם מאמרי מערכת שתמכו ברעיון הפארק.
ב-1907 מימנה טריטוריית הוואי ביקור של 50 חברי קונגרס ונשותיהם בהר הגעש הרדום הליאקלה ובקילוואה.
הביקור כלל ארוחת צהריים שבושלה על קיטור מהר הגעש.
ב-1908 אירח תורסטון את מזכיר הפנים של ארצות הברית ג'יימס רודולף גרפילד, וב-1909 משלחת נוספת מהקונגרס.
Frear) הציע טיוטה של הצעת חוק ב-1911 להקמת "הפארק הלאומי קילוואה" (Kilauea National Park) בעלות של 50,000 דולר.
ויליאם הרברט שיפמן (William Herbert Shipman), בעלים של קרקעות באזור ותורסטון הציעו גבולות לפארק, אבל נתקלו בהתנגדות של החוואים המקומיים.
תורסטון פרסם בעיתון מכתבי תמיכה ברעיון הפארק מאת ג'ון מיור, הנרי קבוט לודג' והנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
לאחר כמה ניסיונות, עברה לבסוף החקיקה להקמת הפארק שהוצעה על ידי חבר הקונגרס ג'ונה קוהיו קלאניאנאולה (Jonah Kūhiō Kalaniana'ole).
החלטת בית הנבחרים מספר 9525 נחתמה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-1 באוגוסט 1916. היה זה הפארק הלאומי ה-11 שהוקם בארצות הברית והראשון בטריטוריה של הוואי.
בתוך כמה שבועות הוקם גם שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שניהלה את מערכת הפארקים.
במקור היה הפארק קרוי "הפארק הלאומי הוואי" (Hawaii National Park) והתפצל מהפארק הלאומי הליאקלה ב-22 בספטמבר 1961 על מנת להיקרא "הפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי".
ב-2004 נוספו 468.58 קילומטרים רבועים של חוות קאהוקו (Kahuku Ranch) לפארק והגדילו את שטחו ה-56%.
זה היה אזור מערבית לעיירה ואיוהינו (Waiohinu) ומזרחית לאושן ויו (Ocean View), רכישת הקרקע הגדולה ביותר בהיסטוריה של הוואי.
השטח נרכש בעלות של 21.9 מיליון דולר במימון של החברה לשימור הטבע (The Nature Conservancy), ארגון פרטי לשמירת הסביבה.
ב-19 במרץ 2008 התרחש פיצוץ קטן בלוע האלמאומאו, שהיה הפיצוץ הראשון מאז שנת 1924 וההתפרצות הראשונה בקלדרה של קילוואה מאז ספטמבר 1982. הפיצוץ זרע הרס באזור בגודל של כ-300 דונם.
מאזור יישוב בסמוך להר דווח גם על כמות קטנה של אפר געשי שנפלט במהלך ההתפרצות.
ההתפרצות כיסתה חלקים מכביש שולי הלוע וגרמה נזק לתצפית האלמאומאו.
במהלך הפיצוץ לא נפלטה לבה, ועל כן ייתכן כי מקורה גזי או הידרותרמי.
אירוע התפוצצות גרם לפתיחת לוע גז געשי גדול של גופרית דו-חמצנית, שהגביר מאוד את רמת הגז שנפלט מלוע האלמאומאו.
הגידול המסוכן בגז הגופרית הדו-חמצנית גררה סגירה של כביש שולי הלוע בין מוזיאון ג'אגר דרומית/דרומית-מזרחית לכביש שרשרת הלועות, שביל שולי הלוע ממחנה הנופש הצבאי דרומית/דרומית-מזרחית לכביש שרשרת הלועות, וכל השבילים המובילים ללוע האלמאומאו.
החל במרץ 2018 החלה פעילות געשית שהתרכזה בלוע פּוּאוּ אוֹאוֹ המרוחק.
במקביל החל אגם הלבה בלוע האלמאומאו להתרוקן החל מ-2 במאי 2018. מצפה הרי הגעש של הוואי הזהיר שהתרוקנות אגם הלבה מגבירה את הפוטנציאל להתפרצויות פריאטיות בפסגה עקב המפגש בין המאגמה הלוהטת למפלס מי התהום, דומה לאלו שהתרחשו ב-1924. חששות אלו גרמו לסגירת הפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי ב-11 במאי.
ב-17 במאי בסביבות 4:15 לפנות בוקר ארעה התפרצות מתפוצצת בלוע האלמאומאו, שיצרה עמוד התפרצות של אפר געשי בגובה 9 קילומטרים.
התפרצות זו סימנה התחלה של סדרה של התפרצויות עזות שיצרו תימרות אפר משמעותיות מהאלמאומאו.
התפרצויות אלו שלוו ברעידות אדמה גדולות, שקיעה פנימה והתמוטטות בתוך לוע האלמאומאו וסביבו, נמשכו עד תחילת אוגוסט.
הפארק נפתח מחדש ב-22 בספטמבר 2018, אם כי, נכון לנובמבר 2018, חלקים מסוימים עדיין סגורים לקהל.
מרכז המבקרים הראשי שוכן קרוב לכניסה לפארק ב-, במרכז יש מוצגים ומסופק מידע על הפארק.
בסמוך שוכן מרכז המידע וולקנו (Volcano Art Center) בתוך המבנה המקורי של וולקנו האוז מ-1877 והוא מבנה רשום ויש בו גלריה של אמנות ומוצגים היסטוריים.
במוזיאון ג'אגר השוכן כמה קילומטרים מערבית על כביש שולי הלוע יש מוצגים נוספים ויש ממנו תצפית קרובה על לוע האלמאומאו הפעיל של קילוואה.
המוזיאון קרוי על שם המדען תומאס ג'אגר (.Thomas Augustus Jaggar, Jr; 1871–1953), המנהל הראשון של מצפה הרי הגעש של הוואי (Hawaiian Volcano Observatory), הצמוד למוזיאון.
המצפה עצמו מופעל על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ואינו פתוח לציבור.
חנויות ספרים שוכנות במרכז המבקרים הראשי ובמוזיאון ג'אגר.
המחנה הצבאי קילוואה (Kilauea Military Camp) הוא אתר נופש לחיילי צבא ארצות הברית.
ארגוני מתנדבים ממנים גם הם אירועים בפארק.
הפארק הלאומי טאי הוא פארק לאומי בחוף השנהב, המשתרע באחד האזורים האחרונים בהם שרד יער הגשם ראשוני במערב אפריקה.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1982 הודות למגוון הצמחייה והחי שבו, הכוללת גם מינים בסיכון, כמו ההיפופוטם הגמדי.
הפארק הלאומי טאי נמצא במרחק של כ-100 ק"מ צפונית לחופו של האוקיינוס האטלנטי, ומשתרע לאורך גבולה של המדינה עם ליבריה, בין הנהרות קוואלי במערב (נהר זה הוא גבולה המערבי של חוף השנהב, בינה לבין ליבריה) וסאסאנדרה ממזרח.
שטחו של הפארק הוא כ-3,300 קמ"ר, ו-200 קמ"ר נוספים משמשים כאזור חיץ סביב לו.
הפארק סמוך לשמורת הר נימבה, המשותפת לחוף השנהב ולגינאה, ולשמורת נ'זו (N'zo).
הפארק נמצא בגובה שבין 80 ל-400 מטרים מעל פני הים.
רוב האזור הוא מישור סחף קדום, העשוי מאבן גרניט, ובשטחו מספר הרים מבודדים שנוצרו במהלך פעילות געשית, כמו הר ניאנוקואה (Mont Niénokoué).
האדמה אינה פורייה בשל הרכבה; האקלים הוא טרופי, וכמות הגשם השנתית נעה בין 1700 מ"מ בצפון ל-2000 מ"מ בדרום; העונה היבשה היא בין ספטמבר לפברואר.
הטמפרטורה נעה בין 24° ל-27°, משרע קטן בשל הקרבה לאוקיינוס.
יער הגשם שבפארק הוא שריד ליער גשם ראשוני עצום, שכיסה בעבר את כל השטח שבו שוכנות היום גאנה, חוף השנהב, ליבריה וסיירה לאון.
ביער הגשם קיימת מידה גבוהה של אנדמיות - זוהו למעלה מ-150 מינים ייחודיים לאזור זה.
הצמחייה היא ירוקת עד וצפופה; העצים ביער מתנשאים לגובה 40 עד 60 מטרים.
חמישה מינים מתוכם נמצאים ברשימה האדומה של איגוד השימור הבינלאומי: היפופוטם גמדי, קולובוס ירוק, נמר אפריקאי, שימפנזה מצוי וצביון ז'נטינק (מין אנטילופה מתת-משפחת הצביונים).
ההיפו הגמדי וצביון ז'נטניק הם גם מינים אנדמיים לאזור זה.
ביער נמצאות שתי קבוצות של ילידים: שבטי בקוי (Bakoui) וקרומן (kroumen) החיים בשולי היער ומשפיעים עליו רק במעט, לעומת שבט באולה (Baoule), תושבי האזור המקוריים, הגורמים כיום לנזק העיקרי של היער.
היער נפגע לא מעט בשל בירוא אדמות לחקלאות ולגידול קקאו, כריתת עצים וציד לא חוקי, כמו גם חיפושי זהב.
בשנת 1926 הוכרזה באזור שמורת יער, ששודרגה למעמד של פארק לאומי בשנת 1972. ארגון אונסק"ו הכירה בפארק כשמורה ביוספרית בשנת 1978, וב-1982 כאתר מורשת עולמית.
יער טאי הוא גם מאגר טבעי של נגיף האבולה, וארגון הבריאות העולמי הביע בעקבות כך את חששו מקרבתה של השמורה לנמל התעופה הבינלאומי באביג'אן, העיר הגדולה בחוף השנהב.
הפארק הלאומי ווד באפאלו הוא הפארק הלאומי הגדול בקנדה ומשתרע על פני 44,807 קמ"ר.
הפארק נמצא בצפון מזרח אלברטה ובדרום הטריטוריות הצפון מערביות.
הפארק הוקם ב-1922 במטרה לשמור על העדר הגדול בעולם של ביזון היערות, שאוכלוסייתו נאמדת כיום ביותר מ-5,000 פרטים.
הפארק משמש גם כאתר הקינון היחיד של העגור האמריקאי, המצוי בסכנת הכחדה.
הנקודה הנמוכה ביותר של הפארק נמצאת בנהר הבאפלו הקטן בגובה של 183 מטר, ואילו הנקודה הגבוהה ביותר היא בהרי הקאריבו ברום של 945 מטר.
מטה הפארק נמצא בפורט סמית', ומשרד נוסף של הפארק נמצא בפורט צ'יפויאן, אלברטה.
בפארק נמצאת דלתה של מים מתוקים מן הגדולות בעולם הנוצרת על ידי הנהר פיס (נהר) (Peace River), הנהר אתבסקה (Athabasca River) והנהר סלב (Slave River).
הפארק ידוע גם בשל בולעני הקרסט שבו הנמצאים בצד של הטריטוריה הצפון מערבית.
הפארק נמצא צפונה מחולות הזפת של אלברטה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של אוכלוסייה אנושית באזור כבר לפני כ-8,000 שנה.
ב-1922 הוקם הפארק במטרה לשמור על שארית האוכלוסייה של ביזון היערות (Bison bison athabascae) בצפון קנדה.
בין השנים 1925 ל-1928 הובאו לפארק ביזונים אשר הרחיבו את תחום מחייתם גם דרומה מהנהר פיס, ובעקבות זאת הורחבו גבולותיו של הפארק ב-1926.
בפארק הלאומי ווד באפאלו חיים מגוון מינים של בעלי חיים בהם אייל קורא, דוב שחור אמריקני, זאב מצוי, שונר, דוב חום, ארנבת השלג, עגור קנדי, ביזון היערות, שכווי הצווארון ונחש בירית.
ב-1982 הכיר איגוד השימור העולמי באתר הקינון הקיצי של העגור האמריקאי ובדלתה פיס-אתבסקה כאתרים בעלי חשיבות בינלאומית במסגרת אמנת רמסאר.
ב-1983 הכיר אונסק"ו בפארק כאתר מורשת עולמית.
בין הסיבות שהובילו להחלטה זו: המגוון הביולוגי העשיר בדלתה של נהרות אתבסקה ופיס, שהיא הדלתה הפנים יבשתית הגדולה בעולם, האוכלוסייה הגדולה של ביזון היערות החיה במקום ואתר הקינון האחרון של העגור האמריקאי המצוי בסכנת הכחדה.
הפארק הלאומי הרי הרוקי הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן למעלה מ-1,000 קילומטרים רבועים בתחומי רכס פרונט (Front Range) של הרי הרוקי, 122 קילומטרים צפונית-מערבית לנמל התעופה הבינלאומי דנוור בצפון-מרכז מדינת קולורדו בארצות הברית.
הפארק שוכן בין העיירות אסטס פארק (Estes Park) ממזרח וגרנד לייק (Grand Lake) ממערב.
קו פרשת המים של אמריקה עובר ישירות במרכז הפארק, כשמקורו של הנהר קולורדו ממוקם באזור הצפון-מערבי של הפארק.
המאפיינים העיקריים של הפארק כוללים הרים, אגמים אלפיניים ומגוון של חיות בר במסגרת של אקלימים וסביבות שונים, מיערות עבותים ועד לטונדרה הררית שוממת.
הצעת החוק הפארק הלאומי הרי הרוקי אושרה בחתימת נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ב-26 בינואר 1915, ובה נקבעו גבולות הפארק וההגנה הפדרלית על האזור לדורות הבאים.
חיל השימור האזרחי סלל את כביש כלי הרכב הראשי "כביש שביל הרכס" (Trail Ridge Road) בשנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1976 הכריז ארגון אונסק"ו על הפארק כאחד מהשמורות הביוספריות העולמיות הראשונות.
ב-2017 ביקרו בפארק מעל ל-4.4 מיליון מבקרים, הפארק הלאומי השלישי במערכת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית במספר המבקרים השנתי בשנת 2015.
בפארק יש חמישה מרכזי מבקרים, כשמטה הפארק שוכן במרכז המבקרים ביוור מדוז (Beaver Meadows Visitor Center) – אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) שתוכנן על ידי סטודנטים מבית הספר לאדריכלות של פרנק לויד רייט בטאליסין וסט (Taliesin West) באריזונה.
יערות לאומיים מקיפים את הפארק כולל היער הלאומי רוזוולט (Roosevelt National Forest) מצפון וממזרח, היער הלאומי רואוט (Routt National Forest) מצפון וממערב, והיער הלאומי אראפהו (Arapaho National Forest) ממערב ומדרום, כשאזור הטבע הבראשיתי אינדיאן פיקס (Indian Peaks Wilderness) שוכן ישירות דרומית לפארק.
הפארק הלאומי הרי הרוקי מקיף 1,074.28 קילומטרים רבועים של אדמה פדרלית, יחד עם 1,024.09 קילומטרים רבועים של אזורי טבע בראשיתי של שירות היערות של ארצות הברית הצמודים לגבולות הפארק.
קו פרשת המים של אמריקה עובר במרכז הפארק מצפון לדרום, כשנהרות ונחלים בצד מערבי של קו פרשת המים זורמים לעבר האוקיינוס השקט, בעוד שאלו בצד המזרחי זורמים לעבר האוקיינוס האטלנטי.
אנומליה גאוגרפית קיימת לאורך המדרונות של הרי נוור סמר שבהם קו פרשת המים יוצר פיתול בצורת פרסה לאורך של כ-10 קילומטרים, המתחיל בכיוון צפון-דרום, אבל אז מתפתל.
בחדות דרומה ומערבה מחוץ לפארק.
הפיתול החד גורם לכך שפלגים בצד המזרחי של הרכס מצטרפים למקורותיו של הנהר קולורדו שזורם דרומה ומערבה, ובסופו של דבר נשפך לאוקיינוס השקט.
מקורותיו של הנהר קולורדו נמצאים באזור הצפון-מערבי של הפארק.
בפארק יש 150 אגמים, מעל ל-700 קילומטרים של נהרות ונחלים וכ-550 קילומטרים של שבילי הליכה.
הפארק הלאומי הרי הרוקי הוא אחד הפארקים הלאומיים הגבוהים ביותר, כשהגבהים נעים מ-2,396 ועד 4,346 מטרים, כשהמקום הגבוה ביותר הוא פסגת לונגס (Longs Peak).
כביש שביל הרכס הוא כביש אספלט מקשר בין יישובים הגבוה ביותר בארצות הברית, ששיא גובהו הוא 3,713 מטרים.
בפארק יש 60 פסגות מעל גובה 12,000 רגל (3,658 מטר), וברכס מאמי (Mummy Range), בצפון הפארק יש כמה פסגות מעל ל-13,000 רגל (3,962 מטרים) כולל פסגת האגס (Hagues Peak), הר מאמי (Mummy Mountain), הר פיירצ'יילד (Fairchild Mountain), הר אפסילון (Ypsilon Mountain) והר צ'יקיטה (Mount Chiquita).
כמה קרחונים קטנים ושדות שלג קבועים קיימים בקרקסים קרחוניים בהרים הגבוהים.
יש חמישה אזורים גאוגרפיים בתחומי הפארק:
אזור 1: איילים קוראים ושטחי אחו נרחבים
אזור מספר 1 ידוע בשל שטחי האחו הנרחבים והאיילים הקוראים, והוא שוכן בצד מערב (צד אגם גרנד) של קו פרשת המים של אמריקה.
קרוב ל-50 קילומטרים של שביל קו פרשת המים של היבשת מתפתלים דרך הפארק ועוברים דרך נוף וטונדרה אלפיניים.
אל אזור "ביג מדוז" (Big Meadows - "האחו הגדול") שבו שפע עשבים ופרחי בר אפשר להגיע דרך שבילי ההליכה אונאהו (Onahu), טונאהוטו (Tonahutu), או גרין מאונטיין (Green Mountain).
אזורים נופיים אחרים כוללים את "לונג מדוז" (Long Meadows - "האחו הארוך") ועמק קאוניץ' (עמק זאב הערבות) של חלקו העליון של הנהר קולורדו, מקום טוב לצפרות, ובחורף לפעילויות של הליכה בנעלי שלג וסקי למרחקים.
שביל העמק מתפתל דרך עמק קאוניץ', והוא כולל לפחות 39 מכרות, אף שרק לפחות מ-20 מהם יש תיעוד ושרידים ארכאולוגיים.
לולו סיטי הוא אתר של עיירת מכרות כסף נטושה מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 השוכן לאורך שביל הנהר קולורדו.
על פי הדו"ח מ-1985 שהוכן עבור המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) נותרו רק חורבות של שלוש בקתות יחד עם שרידים של שישה בתים נוספים.
מעבר בייקר (Baker Pass) חוצה את קו פרשת המים של אמריקה דרך הרי נוור סמר ולתוך אגן הניקוז של הנהר מישיגן (Michigan River) מערבית להר נימבס (Mount Nimbus), אגן ניקוז המזין פלגים ונהרות הזורמים בסופו של דבר למפרץ מקסיקו.
מעברי הרים אחרים הם מעבר לה פודר ומעבר תאנדר (Thunder Pass), שפעם שימש למרכבות דואר ומוביל לאגמי מישיגן.
ליטל ילוסטון (Little Yellowstone) מתאפיין בתוואים גאולוגיים דומים לקניון הגדול של ילוסטון.
שביל גרין מאונטיין היה פעם דרך עגלות ששימשה להובלת חציר שנקצר בביג מדוז.
הר פלאטטופ (Flattop Mountain - "הר שולחן"), שאליו ניתן להגיע הן מהצד המזרחי והן מהצד המערבי של הפארק, שוכן קרוב להר גרין (Green Mountain).
מצפה הר שדו (Shadow Mountain Lookout), מגדל תצפית לאיתור שריפות יער, נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פארק פרדייז (Paradise Park) הוא בעיקר אזור בר נסתר ומוגן ששום שביל מוסדר אינו מוביל אליו.
אתרים נוספים הראויים לציון בצד המערבי של הפארק כוללים את נקיק סקלטון (Skeleton Gulch - נקיק השלד), מפלי קסקייד (Cascade Falls), מפלי נורת אינלט (North Inlet Falls), מפלי גרניט (Granite Falls) ומפלי אדמס (Adams Falls).
האגמים בצד המערבי כוללים את אגם בואן (Bowen Lake), אגם ורנה (Lake Verna), אגם העננים (Lake of the Clouds) אגמי היינאץ' (Haynach Lakes), אגם טימבר (Timber Lake), אגם לון פיין (Lone Pine Lake - "אגם האורן הבודד"), אגם נניטה (Lake Nanita) ואגם נוקוני (Lake Nokoni).
אזור 2 הוא האזור האלפיני של הפארק ובו שבילי טונדרה נגישים בגובה רב, אזור הידוע בנופים המרהיבים הנשקפים ממנו.
בתוך האזור נמצאים הר אידה (Mount Ida), שמדרונותיו הם שטחי טונדרה ונשקפת ממנו תצפית נרחבת על קו פרשת המים של אמריקה, והר ספשימן (Specimen Mountain – "הר הדגימה"), שאליו מגיע שביל תלול ואפשר לראות ממנו כבשים גדולות-קרניים ומרמיטות.
מעבר פורסט קניון (Forest Canyon Pass – "מעבר קניון היער") שוכן בסמוך לקצה שביל יוט העתיק (Old Ute Trail), שבעבר קישר בין כפרים לרוחב קו פרשת המים של אמריקה.
שביל מעבר צ'פין (Chapin Pass trail) חוצה יער עבות לעבר תצפיות יפהפיות של עמק צ'פין קריק (Chapin Creek valley), כשהוא ממשיך קדימה מעל לקו העצים למורדות המערביים של הר צ'פין (Mount Chapin).
שביל קהילות הטונדרה (Tundra Communities Trail), שאליו אפשר להגיע מכביש שביל הרכס, הוא שביל הליכה שלאורכו אפשר לצפות בטונדרה ובפרחי בר אלפיניים.
שבילים אחרים הם שביל יוט ורכס טומבסטון (Tombstone Ridge and Ute Trail) המתחיל בטונדרה ורובו במורד מיוט קרוסינג (Ute Crossing) ועד אזור "אפר ביוור מדוז" (Upper Beaver Meadows – "אחו הבונה העליון"), כשלאורכו אתר מחנאות אחד פשוט אחד.
שביל נהר קאש לה פודר (Cache La Poudre River) מתחיל צפונית לאגם פודר (Poudre Lake ) בצד המערבי של העמק בסמוך למעבר מילנר (Milner Pass) וממשיך במורד לעבר המפגש עם שביל מעבר מאמי (Mummy Pass).
אגם אירן (Lake Irene) הוא אזור נופש ופיקניק.
אזור 3: אזור טבע בראשיתי
אזור 3, הידוע כמפלט של אזור טבע בראשיתי, נמצא בחלק הצפוני של הפארק והגישה אליו מאזור אסטס פארק.
רכס מאמי הוא רכס הרים קצר בצפון הפארק.
ההרים המכונים באנגלית Mummies נוטים להיות מתונים ומיוערים יותר מפסגות אחרות בפארק, אם כי חלק מהמדרונות טרשיים ומכוסים בשכבת קרח עבה, בייחוד סביב הר אפסילון והר מאמי.
מפלי הינומת הכלה (Bridal Veil Falls) הם אתר נוף ושביל הנגישים מתחילת שביל קאו קריק (Cow Creek, "נקיק הפרה") במרכז המחקר של קו פרשת המים של אמריקה.
מפלי וסט קריק (West Creek Falls) ומפלי קאזם (Chasm Falls), בסמוך לכביש אולד פול ריוור (Old Fall River Road) נמצאים גם הם באזור.
שביל מניפת הסחף (Alluvial Fan trail) מוביל לגשר מעל נהר שהיה פעם האתר של שיטפון אגם לואן (Lawn Lake Flood).
שביל למפי רידג' (Lumpy Ridge Trail) מוביל לסלע המכונה בשל צורתו "המגף של פול בניין" (Paul Bunyan's Boot), כ-2.5 קילומטרים מתחילת השביל, ואז אגם ג'ם (Gem Lake, "אגם אבן החן"), ובהמשך לסלע המאוזן (Balanced Rock).
שביל בלאק קניון (Black Canyon Trail – "הקניון השחור"), חוצה את שביל קאו קירק, ויוצר לולאה הממשיכה דרך עמק חוות מקגרגור הישנה (McGregor Ranch) ועובר לצד תצורות הסלעים של לאמפי רידג'.
שביל קאו קריק עוקב אחר נקיק קאו, שבו בריכות בונים רבות, נמשך מעבר לשביל לצומת עם ברידל פולס כשביל דארק מאונטיין (Dark Mountain Trail – "ההר האפל"), ואז מצטרף לשביל בלאק קניון החוצה את שביל לואן לייק ( Lawn LakeTrail – "אגם המדשאה"), מרחק קצר אחרי האגם.
שביל נורת באונדרי (North Boundary Trail – "הגבול הצפוני") מתחבר למערכת השבילים של לוסט לייק (Lost Lake – "האגם האבוד").
שביל נורת פורק (North Fork Trail – "המזלג הצפוני") מתחיל מחוץ לפארק באזור הטבע הבראשיתי קומאנצ'י (Comanche Peak Wilderness) ומסתיים בפארק באגם לוסט (Lost Lake).
שביל סטורמי פיקס (Stormy Peaks Trail – "פסגות סוערות") מחבר בין קמפוס פינגרי פארק (Pingree Park campus) של אוניברסיטת המדינה של קולורדו באזור הטבע הבראשיתי קומאנצ'י ושביל נורת פורק בתוך הפארק.
לולאת ביוור מאונטיין (Beaver Mountain Loop – "הר בונה"), שביל שבו משתמשים גם רוכבי סוסים, עוברת דרך יערות וכרי דשא, חוצה את פלג ביוור (Beaver Brook) וכמה אגני ניקוז שבהם צומחים עצי צפצפה, ויש ממנה תצפית מעולה על פסגת לונגס.
משביל דיר מאונטיין (Deer Mountain Trail – "הר הצבי") יש תצפית של 360 מעלות על החלק המזרחי של הפארק.
מרמת הפסגה של הר דיר יש תצפית נרחבת על קו פרשת המים של אמריקה.
במהלך החורף יש מעט שלג בחלק התחתון של השביל, אם כי שלוגיות מצטברות לעיתים בפיתולים החדים בשביל.
עומק השלג על הפסגה נע בין מטר למטר וחצי ומחייב שימוש בנעלי שלג או בגלשי סקי.
השביל לאגם אסטס באסטס פארק מתפתל דרך מקלט לעופות, ליד מסלול גולף, לאורך הנהר ביג תומפסון ונקיק פיש (Fish Creek), דרך אתר הפיקניק ליד האגם ולאורך חופי האגם.
בשביל משתמשים צפרים, רוכבי אופניים והלכים.
שביל לואן לייק מטפס לאגם לואן ואגם קריסטל (Crystal Lake), אחד מהאגמים העמוקים ביותר בפארק, במערכת האקולוגית האלפינית ולאורך מסלולו של הנהר רורינג (Roaring River).
ניתן לראות בערוץ הנהר את הנזק המסיבי שנגרם מהשיטפון של התמוטטות הסכר ב-1982 ועלה בחייהם של שלושה מטיילים.
השביל דורש מאמץ ניכר בחורף בהליכה בנעלי שלג.
שביל אגם אפסילון מוביל אל האגם שבשמו כמו גם אגם צ'יפמנק (Chipmunk Lake – "אגם סנאי"), שממנו תצפיות על אגם לונגס, תוך כדי חצייה של יערות אורן ושיחים של פירות יער.
השביל גם מציע מראות של הקניון שנחפר על ידי המים הגועשים ממי שיטפון אגם לואן ב-1982. ניתן לראות את המדרון הדרומי של הר אפסילון, ובו החתך העמוק דמוי האות Y המתרומם בחדות מחוף האגם.
אגם ג'ם שוכן גבוה בין כיפות הגרניט המעוגלות של רכס לאמפי.
רכס זה, שלא נפגע מקרחונים, הוא מחשוף גרניט בן 1.8 מיליארד שגולף על ידי רוח וסחיפה כימית לרכס דמוי עמוד שדרה.
עמודים, בורות, וסלעים מאוזנים נמצאים בערך באמצע השביל, וממנו יש תצפיות של עמק אסטס וקו פרשת המים של אמריקה.
שביל פוטס פאדל (Potts Puddle trail) נגיש משביל בלאק קניון.
אזור 4 הוא לב הפארק עם גישה נוחה לכבישים ולשבילים, נופים נהדרים, וטיולי אגם, כולל השבילים הפופולריים ביותר.
שביל הר פלטטופ (Flattop Mountain) הוא שביל דרך הטונדרה וההליכה הקלה ביותר לקו פרשת המים של אמריקה בפארק.
ההליכה אל פסגת האלט (Hallett Peak) עוברת דרך שלושה אזורי אקלים, תוך חציית הרכס שממנו זורם קרחון טינדל (Tyndall Glacier) ולבסוף טיפוס אל פסגת האלט.
אגם בר (Bear Lake – "אגם הדובים") הוא אגם בגובה רב ביערות אשוחית ואשוח בבסיס פסגת האלט והר פלטטופ.
אגם בירסטדט (Bierstadt Lake) שוכן על גבי מורנה צידית הקרויה מורנת בירסטדט (Bierstadt Moraine) ומימיו מתנקזים לנקיק מיל (Mill Creek).
יש כמה שבילים המובילים לאגם בירסטדט דרך חורשות עצי צפצפה ואורנים מפותלים.
צפונית למורנת בירסטדט שוכן הוולוול פארק (Hollowell Park), כר דשא ביצתי נרחב לאורך נקיק מיל.
נתיבו של שביל הולוול פארק עובר לאורך חלקו הדרומי של הר סטיפּ (Steep Mountain – "הר תלול").
חוות, מפעלי כריתה ומנסרות פעלו בהולוול פארק בתחילת המאה ה-20.
גלישיאל באסין (Glacial Basin – "אגן קרחוני") היה אתר נופש אותו הפעילו אבנר ואלברטה ספארג (Abner and Alberta Sprague), שעל שם קרוי אגם ספארג.
האגם הוא גוף מים רדוד שנוצר כאשר הזוג ספארג סכר את נקיק בולדר (Boulder Brook) על מנת ליצור בריכת דגים.
אגם ספארג הוא אתר פופולרי לצפרות, הליכה וצפייה בפסגות ההרים, יחד עם מחנאות באתר המחנאות גליישר באסין.
אגם דרים (Dream Lake – "אגם חלומי") הוא אחד האגמים המצולמים ביותר וידוע גם בחורף בהליכה בנעלי שלג.
אגם אמרלד (Emerald Lake – "אגם האזמרגד") שוכן ישירות מתחף לאוכף שבין פסגת האלט והר פלטטופ, מרחק הליכה קצר מאגם דרים.
החוף של אגם האייאהה (Lake Haiyaha – מילה בשפת הילידים שפירושה "סלעים גדולים") מוקף בסלעים יחד עם עצי אורן מעוותים וציוריים הגדלים מתוך הסדקים בסלעים.
אגם נימפ (Nymph Lake – "אגם נימפאה") קרוי על שם מין הנימפאה הצהובה Nymphaea polysepala הגדלה על פניו.
אגם הלן (Lake Helene) הוא מקור מימיו של קניון אודסה (Odessa Gorge), מזרחית להר נוצ'טופ (Notchtop Mountain).
אגם טו ריוורס (Two Rivers Lake – "אגם שני הנהרות") שוכן לאורך השביל לאגם אודסה מאגם בר, ויש בו אתר מחנאות פשוט.
שביל קאב לייק (Cub Lake trail – "אגם הגור") חוצה את נהר ביג תומפסון, כרי דשא פרחוניים, וחורשות אורן וצפצפה.
בחורף יש בשביל קרח ושלג עמוק המחייבים שימוש בנעלי שלג או במגלשי סקי.
שביל אגם פרן (Fern Lake – "אגם השרכים") עובר דרך תצורות קשת סלע (Arch Rock), "הבריכה" (Pool) והאשדות של מפלי פרן (Fern Falls).
שני אתרי מחנאות פשוטים שוכנים בסמוך לאגם, ושניים נוספים קרובים לתחילת השביל.
לאגם אודסה יש שתי דרכי גישה: האחת לאורך שביל פלטטופ מאגם בר בעוד שדרך הגישה השנייה היא מתחילת שביל אגם פרן, שלאורכה נמצאים נקיק פרן, הבריכה, מפלי פרן ואגם פרן בעצמו.
במקום אתר מחנאות פשוט אחד.
אגמים אחרים הם אגם ג'אול (Jewel Lake – "אגם התכשיט"), אגם מילס (Mills Lake), אגם בלאק (Black Lake – "אגם שחור"), אגם בלו (Blue Lake – "אגם כחול"), אגם הזכוכית (Lake of Glass) ואגם ספרוס (Spruce Lake – "אגם האשוחית").
ה"בריכה" (The Pool) היא מערבולת גדולה שנוצרה במפגש בין הנקיקים פרן וספרוס עם הנהר ביג תומפסון.
הנתיב בחורף הוא לאורך דרך חצץ, המובילה לשביל בתחילת שביל אגם פרן.
לאורך השביל יש צפצפות שנכרתו על ידי בונים, מפלים קפואים על הצוקים, וקשת הסלע.
השביל למפלי אלברטה (Alberta Falls) עובר דרך נקיק גליישר (Glacier Creek) וקניון גליישר (Glacier Gorge).
שביל וינד ריוור (Wind River Trail – "נהר הרוח") יוצא מאתר המחנאות איסט פורטל (East Portal – "השער המזרחי") ועוקב אחר מסלול של הנהר וינד על מנת להצטרף לשביל סטורם פאס (Storm Pass – "מעבר הסופה").
אתרים אחרים באזור הם הלוך (The Loch – "אגם" בסקוטית), עמק לוך (Loch Vale), אגן מיל קריק (Mill Creek Basin), קרחון אנדרוז (Andrews Glacier), נקודת סקיי (Sky Point), מפלי טימברליין (Timberline Falls), כרי הדשא אפר ביוור (Upper Beaver Meadows) ומעבר סטורם (Storm Pass).
אזור 5: מפלים ואזורים נדחים
אזור 5 הידוע בשל מפלים ואזורים מרוחקים בלתי מיושבים הוא דרומית לאסטס פארק וכולל את פסגת לונגס, ההר הגבוה ביותר בפארק ואת אזור וילד באסין (Wild Basin – "אגן הפרא").
פסגות ומעברי הרים אחרים כוללים את הר לילי (Lily Mountain), חרוט אסטס (Estes Cone), טווין סיסטרס (Twin Sisters – "שתי האחיות"), מעבר בולדר-גרנד (Boulder-Grand Pass) ומעבר גרניט (Granite Pass).
מכרה אוגניה (Eugenia Mine) פעל משלהי המאה -19 עד תחילת המאה ה-20, ונותרו ממנו מעט ציוד ישן ובקתת גזעי עצים.
אתרים ושבילים כוללים את שדה בולדר (Boulder Field), שביל וילד באסין (Wild Basin Trail), ושביל הנצחת הומר רוז (Homer Rouse Memorial Trail).
אנוס מילס (Enos Mills), הדמות העיקרית מאחורי הקמת הפארק הלאומי הרי הרוקי נהנה ללכת אל אגם לילי מבקתתו הקרובה.
פרחי בר הם מראה נפוץ באביב ובתחילת הקיץ, השביל סביב האגם נוח להליכה בנעלים גבוהות, או הליכה בנעלי שלג למרחק קצר.
ליד רבים מהאגמים יש אתרי מחנאות ללא שירותים.
מפלים כוללים את מפל אוזל, מפלי טריו (Trio Falls), מפלי קופלנד (Copeland Falls) ואשדות קליפסו (Calypso Cascades).
פעולות הגומלין המורכבות בין הגובה, המדרונות, החשיפה וגושי האוויר האזוריים קובעות את האקלים בפארק, הידוע בדפוסי אקלים קיצוניים.
"התנגשות בין גושי אוויר" מכמה כיוונים מייצרת חלק מאירועי מזג האוויר המרכזיים באזור.
כשאוויר ארקטי קר מהצפון פוגש באוויר חמים ולח ממפרץ מקסיקו ברכס פרונט יורדות על הפארק כמויות גדולות של שלג רטוב מאוד ומצטברות לשכבת שלג עבה.
האזורים הגבוהים בפארק מקבלים כמות משקעים כפולה מאזורים נמוכים יותר, בדרך כלל כשלג עמוק בחורף.
תנאים ארקטיים שולטים במהלך החורף, עם סופות שלג פתאומיות, רוחות עזות ושכבת שלג עמוקה.
טיולים ליליים באזורים הגבוהים מחייבים ציוד מיוחד המותאם לטמפרטורות של 35°C- או מתחת להן.
תנאים דמוי אביב לא מתפתחים באזור התת-אלפיני עד יוני.
פרחי בר פורחים משלהי יוני עד תחילת אוגוסט.
מתחת לגובה 2,860 מטרים הטמפרטורות מתונות לעיתים קרובות, אף על פי שהטמפרטורות בלילה קרות, כצפוי ממזג אוויר הררי.
האביב מגיע לאזור ההררי בתחילת מאי, כאשר פרחי הבר מתחילים לפרוח.
מזג האוויר באביב נתון לשינויים בלתי צפויים בטמפרטורות ובמשקעים, כאשר יש פוטנציאל לשלג לאורך השבילים במאי.
ביולי ובאוגוסט, הטמפרטורות הם בין 20°C ל-28°C במהלך היום, וצונחות עד ל-4°C בלילה.
בקיץ מרבית המשקעים בגבהים הנמוכים יותר הם בצורת גשמים.
שינויים דרמטיים פתאומיים במזג האוויר עלולים להתרחש במהלך הקיץ, בדרך כלל בשל סופות רעמים בשעות אחר הצהריים שיכולות לגרום לשינויים בתנאי הרוח ולירידה של מעל ל-10 מעלות צלזיוס בטמפרטורה.
קו פרשת המים של אמריקה
האקלים בפארק מושפע גם מקו פרשת המים של אמריקה, העובר דרך הפארק מצפון-מערב עד דרום-מזרח דרך מרכז הפארק לאורך הפסגות הגבוהות.
קו פרשת המים של אמריקה יוצר שני דפוסי אקלים מובחנים – האחד אופייני לצד המזרחי בסמוך לאסטס פארק והשני הקשור לאזור אגם גרנד בצד המערבי של הפארק.
בצד המערבי של הפארק יש יותר שלג, פחות רוח, וימים קרים בהירים במהלך חודשי החורף.
הפארק הלאומי הרי הרוקי נבחר להשתתף במחקר שינוי האקלים, יחד עם שני אזורים של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית באזור הרי הרוקי ושלושה באזור הרי האפלצ'ים.
המחקר החל ב-2011, ונוהל על ידי חברים בקהילה האקדמית המדעית בשיתוף פעולה עם שירות הפארקים הלאומיים ונאס"א.
המטרה המוצהרת הייתה: "לפתח וליישם כלים תמכי החלטות המשתמשים בנאס"א ומידע ומודלים אחרים על מנת להעריך את הפגיעות של המערכות האקולוגיות והמינים לשינויים באקלים ובשימוש בקרקעות ולהעריך אופציות ניהול".
נכון ל-2010 הראו הרישומים של מאה השנים הקודמות שיש גידול בטמפרטורה השנתית הממוצעת של 1.7°C.
הטמפרטורה הנמוכה הממוצעת גדלה יותר מהטמפרטורה הגבוהה הממוצעת במהלך תקופה זו.
כתוצאה מהגידול בטמפרטורה השלג נמס בהרים מוקדם יותר בשנה ועקב כך הקיצים יבשים יותר וככל הנראה עונות השריפה מגיעות מוקדם וארוכות יותר.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 גדל קצב הריבוי של חיפושית האורן ההררית (Dendroctonus ponderosae) ושיעור התמותה של החיפושיות בחורף פחת.
עקב כך האוכלוסייה הגדולה של החיפושיות הובילה לקצב מוגבר של תמותת העצים בפארק.
מחקר שינויי האקלים צופה עלייה נוספת בטמפרטורות, עם התחממות גדולה יותר בקיץ וטמפרטורות קיצוניות גבוהות יותר עד שנת 2050. בשל הטמפרטורה המוגברת, יש עלייה מתונה צפויה בשיעור התאדות המים.
התחזית לשנת 2050 צופה הפתחה בכמות השלג בין 15% ל-30% מהכמות הנוכחית, היעלמות ברד ששורד על פני הקרקע וסיכוי גבוה יותר לאירועי גשמים עזים.
אירועי בצורת אפשריים בשל הטמפרטורות הגבוהות, קצב התאדות גבוה יותר, ושינויים פוטנציאלים במשקעים.
סלע מותמר נוצר בליבה של יבשת אמריקה הצפונית בעידן העל של הפרקמבריון.
בעידן הפלאוזואיקון, שקע חלקה המערבי של אמריקה הצפונית מתחת לים רדוד, כשקרקעית הים הייתה בנויה ממשקעים של ארגיליט, סוג של סלע משקע שנוצר מבוץ שהתקשה, בעובי כמה קילומטרים.
סוג הגרניט המכונה "גרניט פסגת פייק" (Pikes Peak granite) נוצר בשלהי הפרקמבריון והמשיך להיווצר בעידן הפלאוזואיקון כאשר כמויות מסיביות של סלע מותך זרמו, התגבשו ויצרו את היבשות בין לפני מיליארד ל-300 מיליון שנים.
במקביל בתקופה מלפני 500 עד לפני 300 מיליון שנים החל האזור לשקוע כאשר משקעי אבן גיר ובוץ שקעו במקום שהתפנה.
סחיפה של גרניט יצרה גרגירי חול שיצרו שכבת של משקעים באגן השוקע.
לפני כ-300 מיליון שנים, הקרקע התרוממה תוך יצירת הרי הרוקי הקדמוניים.
תצורת פאונטיין (Fountain Formation) הורבדה במהלך תור הקרבון הפנסילבני של עידן הפלאוזואיקון, לפני 290–296 מיליון שנים.
במהלך 150 מיליון השנים אחר-כך, ההרים התרוממו, נסחפו, והתכסו במשקע של עצמם.
רוח, כבידה, מי גשמים, שלג וקרחונים שחקו את הרי הגרניט במהלך לוח הזמנים הגאולוגי.
הרי הרוקי הקדמוניים נקברו בסופו של דבר מתחת לשכבה הבאה.
תצורת פצלי פייר (Pierre Shale) הורבדה במהלך תורי הפלאוגן והקרטיקון לפני כ-70 מיליון שנים.
האזור היה מכוסה בים עמוק, הים הפנימי המערבי של הקרטיקון, שבו הורבדו כמויות גדולות של פצלים על קרקעית הים.