tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התחתן עם לנה סיטרואן, איתה נולדו לו שלושה ילדים, בשנת 1921. ב-1922 הוא הקים חנות למוצרי עור.
בשנת 1935 החנות נסגרה עקב פשיטת רגל.
הוא עבר לפאריס, שם בשנת 1936 עסק בצילום ווצילם עבור מגזין ווג הצרפתי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נעצר כי נחשב כ-"אזרח זר" ושהה במספר מחנות מעצר צרפתיים, אך ב-1941 הצליח להגר לארצות הברית.
שם הוא הפך עד מהרה לצלם אופנה מצליח, ועבד כעצמאי עבור מגזיני אופנה רבים בהם הרפרס בזאר, לייף והווג האמריקאי.
בשנת 1941 היגר לארצות הברית, שם הפך עד מהרה לצלם אופנה.
צילומי האופנה אותם צילם הופיעו דרך קבע במגזיני אופנה רבים בהם הרפרס בזאר, לייף וווג האמריקאי.
הוא הושפע מזרמי האמנות הדאדאיזם והסוריאליזם.
שני תחומי העניין העיקריים שלו היו מוות ונשים.
התנסה בטכניקות צילום בהן עיוות, חשיפה מרובה, פוטומונט'ז וסולריזציה.
1979: מוזיאון ראת', ז'נבה, שווייץ
1981: מרכז ז'ורז' פומפידו, פריז
1996: מרכז האמנויות ברביקן, לונדון, תערוכה נודדת, מוצגת גם בציריך, לוזאן, ברלין, פריז ואמסטרדם
2006: ארווין בלומנפלד, שנותיו ההולנדיות, Fotomuseum Den Haag, האג, הולנד
2012: "סטודיו בלומנפלד, ניו יורק, 1941-1960", מוזיאון "Nicéphore-Niépce", שאלון-סור-סון, צרפת
2022: "ארווין בלומנפלד: אופנה היא משחק", חנות הכלבו La Samaritaine, פריז, פברואר עד מאי, 2022
בין ה-13 באוקטובר 2022 ל-5 במרץ 2023, הכריז המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות בפריז על תערוכה שכותרתה "הניסויים והתלאות של ארווין בלומנפלד, 1930-1950".
התערוכה הציגה 180 תצלומים וקטלוג נלווה, תערוכה זו משתרעת על התקופה המפורסמת והנסיונית ביותר של בלומנפלד בעיני האוצרים.
בנוסף, הוא מציג מידע על חזונו האמנותי ועל חייו במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלבד צילומי האופנה הידועים שלו, נכללו סיפורים על תצלומיו שטרם פורסמו: האחד על משפחת צוענים בסנט-מארי-דה-לה-מר בפרובאנס, צרפת, והשני על ריקודים טקסיים של עמים ילידים בארצות הברית בניו מקסיקו.
ארווין וורם הוא אמן עכשווי אוסטרי.
הוא מתגורר ופועל באוסטריה ובניו יורק.
הפסלים ההומוריסטיים של וורם מותחים ביקורת על תרבות המערב ועל אוסטריה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
על השימוש בהומור בעבודתו אמר וורם בראיון: "אני חושב שאפשר לגשת לאמיתות על החברה ועל הקיום האנושי בדרכים שונות, אתה לא תמיד צריך להיות רציני.
סרקזם והומור יכולים לעזור לך לראות דברים ברוח קלה יותר".
וורם הוא אמן מקורי ויוצא דופן.
החל מסוף שנות השמונים הרחיב וורם את תפיסת הפיסול ויצר "פסלים לדקה" (One Minute Sculptures).
פסלים אלה כוללים חפצים יום-יומיים רדי מייד בתוספת הוראות שימוש מפתיעות לקהל הצופים.
הוא הוציא דברים מהקשרם ויוצר סיטואציות מפתיעות בהשתתפות הצופים.
באופן זה הכניס וורם חידוש ליחסים בין הצופים לאובייקט, ויצר מימד של השתנות בפסל עצמו.
המפגש בין האביזרים השגרתיים והצופים בתערוכה יוצר פיסול חי ומשתנה, שיש לו קיום לדקה אחת בלבד.
חלק מהצופים הופכים לשחקנים במופע ואחרים נותרים בעמדת תצפית ממנה הם קולטים את משמעות היצירה.
ב-2023 הציג וורם תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, אותה אצרה מירה לפידות.
לתערוכה שני חלקים: פסל חוץ גדול בשם "בית צד" שהוא העתק מוקטן של בית ילדותו, וסדרת "פסלים לדקה" הכוללים ריהוט תוצרת ישראל משנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
ארווין לאסלו (בהונגרית: László Ervin; נולד בבודפשט ב-12 ביוני 1932) הוא פילוסוף של המדע יהודי-הונגרי, סופר, במקור פסנתרן, חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
תחום התמחותו הוא אבולוציה כללית ותורת מערכות וכן הפילוסופיה של המדע.
לאסלו נולד במשפחה יהודית ממעמד הביניים כבנם של אישטוואן לאסלו ושל מריה קרטס.
אביו הגיע לעיר פץ' מסיביו, למד שם וקיבל תואר במשפטים באוניברסיטת פץ'.
אמו גדלה בבודפשט ולמדה פסנתר מגיל צעיר.
הוריו נישאו במאי 1929 בבודפשט.
לסבו מצד אמו של ארווין לאסלו, לאנטל (אדולף) קרטס (1874–1936) היה בית חרושת לנעליים, הוא הזמין את חתנו לנהל את המפעל, שאכן הפך לבעלים ולמנהל העסק לאחר מות חותנו.
לאסלו למד את לימודיו התיכוניים בגימנסיה בבודפשט וכן בבית הספר הלאומי למוזיקה.
בגיל תשע ביצע את רסיטל הפסנתר הראשון שלו ב"וויגאדו של פשט" בהשתתפות הפילהרמונית ההונגרית וזו הסיבה שהוא נחשב לילד פלא מוזיקלי.
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), הוא והוריו עברו לגור בבית בן שלוש קומות ברחוב אבוני, אותו חלקו עם מספר משפחות.
לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ שלחו אותו הוריו לווישגראד עם זוג נוצרי, שטיפלו בו במשך חודש.
באוקטובר 1944, הוא ואמו ביקרו בסתר את המנצח המלחין והפסנתרן ההונגרי ארנסט פון דוהנאני, שסידר שיקבלו מגורים באחד הבתים המוגנים תחת חסות ספרדית.
הוא שרד את השואה וביוני 1947, באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, קיבל את תעודת האמן שלו בגיל ארבע עשרה, ובאותה שנה זכה בפרס הראשון בתחרות הפסנתר פרנץ ליסט, ולאחר מכן זכה במקום השני בתחרות המוזיקה הבינלאומית בז'נבה.
באביב 1948 – בגיל 16 – הוא עבר לארצות הברית ונסע ברחבי העולם עד 1966 כפסנתרן מפורסם.
מאחר שהכיר הרבה תרבויות במהלך מסעותיו, החל להתעניין גם במדע ובפילוסופיה.
את האחרון פגש לראשונה כשהיה ילד קטן, כשדודו סיפר לו על קאנט.
במהלך מסעותיו למד סמסטרים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובבית הספר החדש למחקר חברתי.
הוא התחיל לכתוב מחקרים ב-1959 ופרסם אותם בצורת ספר ב-1962 באמצעות הוצאת Martinus Nijhoff ההולנדית.
ספרו הראשון, המהות החברתית, משך את תשומת לבם של פילוסופים אירופאים ואמריקאים כאחד.
הקריירה המדעית שלו החלה בתחילת שנות השישים.
בין 1961 לבין 1966, בנוסף לקונצרטים, הוא עבד כשותף מחקר במכון המחקר המזרח אירופי של אוניברסיטת פרייבורג.
ב-1966 חזר לארצות הברית בהזמנת הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת ייל.
ב-1967 לימד מוזיקה ואסתטיקה כפרופסור אורח באוניברסיטת אינדיאנה, ובמחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת אקרון.
בשנת 1969, הוא היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק.
לאסלו ערך שני כתבי עת:
וכן כתב ספרים רבים בנוסף לאלו, ולכן ב-1970 הוענק לו תואר דוקטור באמנויות ליברליות ובמדעי הרוח מאוניברסיטת סורבון בפריז.
(באופן רחב, "האמנויות הליברליות" הן מחקרים אקדמיים שנועדו לפתח יכולות אינטלקטואליות כלליות, בניגוד לכישורים תעסוקתיים).
בשנת 1972, הרצה לאסלו באוניברסיטת פרינסטון על פילוסופיית המערכת הכללית החלה על יחסים לאומיים.
אז החל לעסוק בתיאוריה שלו המשלבת את השקפות ההתפתחות הביולוגית והפיזית עם התפתחות אנושית וחברתית.
כתוצאה מכך, אאורליו פצ'אי ביקש ממנו להכין טיוטה עבור מועדון רומא , מה צריכה להיות המשימה של ממשלות, קהילות ואנשי עסקים בשנות ה-70 ובשנות ה-80. לעבודה העצומה הזו הוא קיבל מאה ושלושים עמיתים ממדינות רבות בעולם.
לאחר מכן הוא החליף את הקתדרה שלו באוניברסיטה עם תפקיד המנהל של "מכון האומות המאוחדות להכשרה ומחקר" (UNITAR-United Nations Institute for Training and Research).
בשנת 1977 יצא לאור ספרו "מטרות לאנושות".
ב-1979 הוא עבד שוב עבור UNITAR בתוכנית של שיתוף פעולה חברתי וכלכלי בינלאומי.
בהקשר זה ראו אור בסך הכל 21 כרכי ספריו.
משנת 1984, בביתו באיטליה, הוא בילה את רוב זמנו הפנוי בפיתוח תיאוריות משלו על אחדות הטבע והחברה.
בשנות ה-80 הוא פרסם מחקרים על בעיות גלובליות ועל התיאוריות שלו.
ארווין לאסלו היה חבר ב:
בשנת 1996, מונה לרקטור של האקדמיה האירופית לניהול אבולוציוני ומחקרים מתקדמים (The Europan Academy of Evolutionary Management and Advanced Studies)
ליועץ למנכ"ל הראשי של אונסק"ו
הוא ייסד את מועדון בודפשט.
לפי אתר האינטרנט שלו, הוא היה מועמד פעמיים לפרס נובל לשלום, אולם, שמות המועמדים לפרס נובל נשמרים בסוד על ידי ועדת הפרס למשך 50 שנה ולטענות הקשורות לכך אין מעמד רשמי.
בשנת 2010, הוא הפך לחבר חיצוני במחלקה לכלכלה ומשפטים של האקדמיה ההונגרית למדעים.
כותרת הצגת הקתדרה האקדמית: "קיימות גלובלית לאור תורת המערכות".
הספקנים ביקרו אותו שוב ושוב על הצהרותיו המתנגשות עם הפרדיגמה המדעית הנוכחית.
ארוויג והמכשפה (ביפנית: アーヤと魔女) הוא סרט הנפשה ממוחשבת יפני משנת 2020, אשר בוים על ידי גורו מיאזאקי על בסיס תסריט מאת קייקו ניווה ואמי גונג'י.
הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת הסופרת הבריטית דיאנה וין ג'ונס.
זוהי הפקה משותפת של האולפנים ג'יבלי ו-NHK.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-18 באוקטובר 2020.
הסרט, אשר מאופיין בסגנון הנפשת תלת-ממד ייחודי, שונה מכל יתר הסרטים של סטודיו ג'יבלי שהם בהנפשה מסורתית שצוירו ביד.
באנגליה של שנות ה-90, מכשפה משאירה את בתה, ארווייג, בבית היתומים של סנט מורוולד.
מנהלת הבית חושבת שהשם לא מתאים לילדה ומשנה אותו לאריקה ויג.
שנים לאחר מכן, ארווייג היא ילדה שובבה בת 10 שמרגישה נוח מאוד בבית יתומים שבו כולם עושים מה שהיא רוצה.
היא אוהבת לגור שם עם חברתה קאסטרד ואף לא רוצה שיאמצו אותה.
יום אחד, זוג מוזר, בלה יאגה ומאנדרייק, מאמצים את ארווייג נגד רצונה.
כשהם חוזרים הביתה, בלה יאגה אומרת לארווייג שהיא מכשפה, ושבגלל זה היא אימצה את ארווייג – לשם "זוג ידיים נוסף" שיעזור בבית.
ארווייג מסכימה לעזור, רק אם בלה יאגה תלמד אותה קסמים בתמורה.
ארווייג מכינה מרכיבים לכשפים ומנקה את חדר העבודה.
עייפה מהעבודה, היא מנסה לעזוב את הבית, אך מגלה שכל היציאות ננעלו בכישוף על ידי מאנדרייק.
היא מתוסכלת עוד יותר כי בלה יאגה אף פעם לא מלמדת אותה קסמים.
אירוויג מתחילה להאזין לקלטות מלהקה ישנה בשם "אירוויג" ומגלה שחתול המחמד של בלה יאגה, תומאס, יכול לדבר.
השניים נכנסים לחדר העבודה בלילה כדי ליצור כישוף שיעשה אותם עמידים לקסם, והופכים חסינים לעונשים של בלה יאגה.
הם גם עובדים על כישוף שייתן לבלה יגה 'זוג ידיים נוסף' בגוף שלה כך שאירוויג תוכל להשתחרר מעבודתה.
הכישוף מצליח ובלה יאגה זועמת על זוג הידיים הנוסף שלה, ומטילה תולעים קסומות שמופיעות בחדר של אירוויג.
בגלל עמידותה הקסומה של אירוויג, התולעים לא מזיקות לה.
אירוויג שולחת את התולעים דרך חור בקיר, מה שמכעיס את מנדראק.
בעקבות הכאוס, אירוויג פורצת לחדרו של מנדראק ומגלה שהוא ובלה יאגה היו חברים בלהקת "אירוויג".
מנדראק מופיע ומספר את סיפור הלהקה, וגילה כי הזמרת שלה הייתה אמה של אירוויג.
באמצעות כוחה , אירוויג מסוגלת להשתלט על הבית ולגרום לאחרים לעשות את מה שהיא רוצה.
היא אף מצליחה להזמין את חברתה , קאסטארד, לבקר בשבת חג המולד.
כשהיא מגיעה, גם אמה של אירוויג מגיעה ומפתיעה אותה
דמות דיבוב (ביפנית) דיבוב (באנגלית) ארוויג קוקורו היראסווה טיילור הנדרסון מר ג'קינס יוג'י אואדה ג'.ב'.
בלנק הטבח איצושי טויוקאווה טום ברומהד מטרון שינובו טראג'ימה פנדורה קולין העוזרת של מטרון איצוסי טויאקאווה אלכס קרטנה מנדרייק איצושי טויאקאווה ריצ'רד א.
גרנט טומאסו גקו המאדה דן סטיבנס פיליס שרינה מונף סאמר ג'קינס בלה יאגה שינובו טראג'ימה ונסה מארשול אמה של ארוויג שרינה מונף קאסי מסקגייבס
בימויו של גורו מיאזאקי, הסרט הוכרז כסרט האנימציה התלת-ממדי המלא הראשון של אולפני ג'יבלי והוא תוכנן לעלות בשידור טלוויזיוני ב-NHK בסוף שנת 2020. ב-19 ביוני 2020, מיאזאקי חשף תמונות מהסרט.
גורו סיפר שאביו אמר לו ללכת על זה וטושיו סוזוקי עודד אותו, אבל לאחר מכן נותר לבד ועשה את האנימה עם צוות צעיר ו"לא התייעץ בכלל עם המבוגרים." הוא גם אמר שהוא היחיד באולפן שיודע את שיטת יצירת האנימציה בתלת-ממד.
הסרט היה מתוכנן לעלות לאקרנים בפסטיבל קאן לקולנוע של 2020 לפני שהאירוע בוטל בעקבות מגפת הקורונה.
במקום זאת, הוא עלה לראשונה בפסטיבל הסרטים לומייר במטרופולין ליון, ב-18 באוקטובר 2020.
בנובמבר 2020, פורסמם מידע על שחקני הסרט וצוות ההפקה, יחד עם פרטי העלילה ותאריך השידור שלו.
הוא שודר בערוץ NHK General TV ב-30 בדצמבר 2020.
ב-11 בפברואר 2021 הודיעה חברת טוהו שהסרט צפוי לצאת בהקרנה מסחרית ביפן ב-29 באפריל 2021. גרסה זו כוללת כמה סצנות שלא הוצגו בגרסת השידור הטלוויזיונית (אך כבר כלולות בגרסאות הסרט שהוקמו מחוץ ליפן).
ב-23 באפריל 2021 הסרט הוסר מלוח מועדי ההפצה בעקבות מגפת הקורונה.
מאוחר יותר הוכרז כי תאריך ההפצה החדש יהיה ב-27 באוגוסט 2021.
הסרט יצא ב-DVD וב-Blu-ray Disc על ידי פוני קניון ב-1 בדצמבר 2021, מה שהפך אותו לסרט הראשון של אולפני ג'יבלי מאז השחרור המקורי ב-VHS של 'לחישות מהלב' שלא הופץ על ידי וולט דיסני יפן.
עם זאת, וולט דיסני יפן שיחרר את הסרט (בהיתר מפוני קניון) כחלק ממארז ביום אותו יום, הכולל את סרטי התכנים של אולפני גיבורי שאינם של הייאו מיאזאקי או איסאו טקהאטה.
ב-13 באוקטובר 2021 נמסר כי נטפליקס רכשה את זכויות השידור העולמיות של הסרט, למעט יפן וארצות הברית.
הסרט יצא לשירות ב-18 בנובמבר 2021.
אטושי טקבו הלחין את המוזיקה לסרט.
שיר הנושא, "אל תפריעי לי", ושיר הסיום, "אטאשי נו סקאי סאיפוקו" (あたしの世界征服; בעברית: "שליטת העולם שלי"), מבוצעים על ידי להקה שמורכבת במיוחד עבור הסרט, הכוללת את שרינה מונף בשירה, הירוקי ימאמוטו בגיטרה, קיוקאזו טאקאנו בבס, קאוווקה שישידו בתופים, וטאקבה במקלדות.
הסרט התקבל בצורה בינונית או שלילית.
באתר IMDb לסרט ציון כולל של 4.7/10 על פי 6.8 אלף דירוגים.
באתר Rotten Tomatoes לסרט ציון של 28% ביקורות מבקרים חיוביות על פי 68 ביקורות.
ב-Metacritic לסרט ציון של 46% מהמבקרים על סמך 23 ביקורות.
באתר עין הדג כתב רם קיץ שעל מנת להינות מהסרט מומלץ להנמיך ציפיות.
הוא מתח ביקורת על הסוף שלא מספק תשובות לשאלות שנשאלו בתחילת הסרט.
בעוד אתר הוענק לסרט דירוג של 5/10 cטענה שהסרט מרגיש כמו צל שטוח של הקסם שבסרטי ג'יבלי.
נכון לאוקטובר 2021, הסרט "ארוויג והמכשפה" הרוויח 173,704 דולר בקופות בצפון אמריקה ו-669,040 דולר מאזורים אחרים, עם סך עולמי של 842,744 דולר אמריקאי.
ארווין לדר היה רופא אוסטרי וחייל ורמאכט ששימש כרופא מחנה הריכוז בסלוצק.
לדר הציל את חייהם של יהודים רבים, ובשנת 1999, כשנתיים לאחר מותו, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
לדר נולד בווינה בשנת 1914. לאחר לימודיו, גויס לוורמאכט.
בשנים 1941–1942 שירת כרופא בכיר בסלוצק, כ-80 ק"מ דרומית למינסק.
כקצין רפואה בכיר, היה אחראי גם על מחנה שבויים בו הוחזקו לעיתים בין 25,000 ל-30,000 אסירים.
עם כניסתו לתפקיד, עמדה תמותת האסירים על 70–80 איש ביום כתוצאה מטיפוס ומרעב.
באמצעות הנהגת משטר היגיינה קפדני ושיפור הטיפול הרפואי והתזונה, הצליח לדר להפחית את שיעור התמותה ל-3–4 אנשים ביום, ובכך הציל את חייהם של אלפים.
אחד מעובדיו היה הרופא היהודי רפאל גבוביץ', שהתחזה לשבוי מלחמה אוקראיני.
לדר זיהה את יהדותו של גבוביץ', אך תמך בו והסתיר את זהותו.
בנוסף, החביא לדר יהודים וקומיסרים סובייטים בחדרי ההסגר של המרפאה וסיפק להם מסמכים של אסירים שנפטרו על מנת להצילם.
לדר וגבוביץ', בסיוע מספר עוזרים יהודים, הבריחו באופן קבוע תרופות, מזון וציוד רפואי לגטו היהודי בסלוצק, ובכך הצילו חיי יהודים רבים.
כאשר נודע ללדר על רצח היהודים בגטו סלוצק, הוא הזהיר אותם באמצעות גבוביץ'.
יהודים רבים הצליחו להימלט, אך למעלה מ-5,000 יהודים נרצחו בכל זאת.
בשנת 1942 נתפסו ונורו שתי נשים יהודיות שהבריחו תרופות לסלוצק עבור לדר.
לדר נחשד במעורבות, אך מאחר שהנשים נורו, לא ניתן היה להוכיח דבר, והוא ניצל מעונש מוות.
עם זאת, בנובמבר 1942 הועבר כעונש לחזית הרוסית, שם נפצע קשה בשנת 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לדר לווינה ועבד כפסיכיאטר ונוירולוג.
בשנת 1951 נולד בנו, ארווין לדר .
בשנת 1990 עלה גובוביץ' לישראל, וב-1992 איתר את לדר בווינה ועודד אותו לקבל הכרה כחסיד אומות העולם.
לדר זכה בהכרה זו ב-1999, לאחר מותו.
גנרל-פלדמרשל ארווין אויגן יוהאנס רומל היה אחד הגנרלים הבכירים והמוערכים ביותר בוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית.
בתחילת מלחמת העולם השנייה פיקד על דיוויזיית פאנצר בחזית מערב אירופה, ולאחר מכן פיקד על הכוחות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה במסגרת המערכה במדבר המערבי (קורפוס אפריקה), אז זכה לכינוי "שועל המדבר" (Wüstenfuchs).
לאחר התבוסה באפריקה, פיקד על "החומה האטלנטית" בחוף צרפת.
לקראת סוף המלחמה, נקשר שמו בקשר העשרים ביולי בו ניסתה קבוצת קצינים גרמנים להתנקש בהיטלר.
אף שעצם ידיעתו אודות הקנוניה שנויה במחלוקת בין ההיסטוריונים, נציגי המשטר שוכנעו כי היה מעורב והוא אולץ לשים קץ לחייו.
התאבדותו של המצביא הפופולרי הוסתרה מן העם ונערכה לו הלוויית גיבורים בטענה שמת מפצעיו.
רומל נולד בעיירה היידנהיים, כ-50 ק"מ מאולם שבווירטמברג, גרמניה.
הוא היה בנו של מורה תיכון פרוטסטנטי, ותכנן להיות מהנדס, אבל במקום זאת, הצטרף לרגימנט הרגלים ה-124 שגויס מבני המקום, בתור צוער בשנת 1910. שנתיים לאחר מכן הוסמך כקצין בדרגת סג"ם ושימש כמפקד מחלקת חי"ר.
במלחמת העולם הראשונה לחם רומל בצרפת, ואף נפצע בקרב.
לאחר שהחלים מפציעתו הראשונה התנדב לשמש כמפקד פלוגה ברגימנט הוירטמברגי המובחר ללוחמה הררית, ואף תיפקד לעיתים מזומנות כמג"ד.
בתפקיד זה לחם בחזית האיטלקית והרומנית, כולל בקרב הראשון על מונטה גראפה.
רומל הקפיד, כמפקד, על דוגמה אישית גבוהה בפני אנשיו.
הוא הוביל פשיטות לילה על מערכי האויב, וכן הסתער בראש אנשיו במספר רב של מתקפות רגלים על מוצבי האויב.
במהלך הקרבות נפצע שלוש פעמים וקיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה.
הוא גם קיבל את עיטור הפור לה מריט - העיטור הצבאי הגבוה ביותר בגרמניה הקיסרית אשר הוענק לו בעבור פעולותיו כלוחם ומפקד בחזית האיטלקית, במיוחד בקרב לנגורן.
בתום מלחמת העולם הראשונה, למרות תהליך שחרור מסיבי משורות הצבא הגרמני, רומל נותר כקצין ברייכסווהר.
אחרי המלחמה היה מפקד פלוגה בחטיבה שבה שירת בזמן המלחמה, ושימש כמדריך בבית ספר לחי"ר בדרזדן (1929–1933), ובמשרה דומה באקדמיה הצבאית של פוטסדם.
ספרו "חיל רגלים תוקף!", שהתפרסם ב-1937, הפך לספר הדרכה חשוב, ואף תורגם לימים לעברית.
ב-1938 רומל, שהועלה לדרגת אוברסט (קולונל), קיבל את תפקיד המפקד של האקדמיה הצבאית הטרזיאנית בוינר נוישטאדט.
כעבור פרק זמן קצר קיבל את הפיקוד על גדוד שומרי ראשו של היטלר.
הוא קודם שוב לגנרל-מיור זמן קצר לפני הפלישה לפולין.
בעת הפלישה לפולין, אשר החלה ב-1 בספטמבר 1939, רומל פיקד על כוח משמר הראש של היטלר ומטהו.
בשנת 1940 קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצר ה-7 (שזכתה לכינוי "דיוויזיית הרפאים", מפני שהרבתה לערוך התקפות פתע) לקראת הפלישה לצרפת.
הכוח שבפיקודו תקף באזור הארדנים, וחצה את נהר המז.
בעת התקדמותו, הוא הראה כושר שיפוט מעולה בהבנת שדה הקרב, הרבה לפקד בהיותו בראש כוחותיו, תוך סיכון עצמי רב, והכוח שבפיקודו התקדם במהירות ללא תקדים בתולדות המלחמות, עד הגיעו לשרבור.
כהוקרה על תפקודו, קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה הקלה ה-5, ולאחר מכן צורפה לפיקודו גם דיוויזיית הפאנצר ה-15. הכוח החדש נועד להישלח ללוב לעזרת האיטלקים.
הכוחות אכן נשלחו בשנת 1941 ונודעו בשם "קורפוס אפריקה".
באפריקה רומל זכה לתהילה בתור מפקד הקורפוס החדש, ולכינוי "שועל המדבר".
את רוב שנת 1941 בילה רומל בבניית הקורפוס החדש ובארגון היחידות האיטלקיות שסבלו אבדות כבדות מידי הבריטים במשך השנתיים הראשונות למלחמה.
לאחר ארגון הכוח, הוא פתח במתקפה נגד הכוחות הבריטיים בלוב, אך ההתקפה נבלמה ליד הגבול המצרי והאנגלים עדיין הצליחו לשמור על טוברוק, הנמל החשוב בחוף הלובי, מאחורי הקווים הגרמניים.
המפקד הבריטי גנרל ארצ'יבלד וייוול הוחלף בגנרל קלוד אוקינלק, מפקד החזית ההודית.
אוקינלק פתח במתקפה (מבצע צלבן) כדי להביס את גיסותיו של רומל ולשחרר את טוברוק.
אוקינלק הצליח להדוף את גיסותיו של רומל אל מעבר לטוברוק אל קו קרנסיה.
למרות ההצלחות הבריטיות הראשוניות במתקפת הנגד, רומל פתח במתקפת נגד משלו, בלי להמתין להתאוששות חייליו והגעת תגבורות נוספות.
בחצי הראשון של 1942 נהנה רומל ממודיעין מעולה על הכוחות הבריטיים, שהושג בעקבות פענוח התשדורות המוצפנות של בונר פרנק פלרס, ששירת כנספח הצבאי בשגרירות ארצות הברית במצרים.
בקרב גזאלה שהתחולל בין 26 במאי ועד 21 ביוני 1942, פרץ את קווי המגננה של הארמייה השמינית הבריטית, כבש את טוברוק והסתער מזרחה, בלוחמת בליצקריג טיפוסית.
המתקפה הגרמנית נעצרה ליד אל-עלמיין, כ-100 ק"מ מערבית לאלכסנדריה.
בקרב אל-עלמיין הראשון הפסיד רומל בעיקר בשל שחיקת הציוד, שלא התאים ללוחמת מדבר.
הבריטים עם הגב לקיר היו קרובים למצבורי האספקה ונהנו מיתרון מוחלט בכוח אדם ואש.
רומל ניסה להבקיע דרך הקווים הבריטים פעם נוספת, בקרב עלם חלפה.
גם ניסיון זה לא צלח ונבלם על ידי המפקד הבריטי החדש, לוטננט גנרל ברנרד מונטגומרי.
הכוחות הבריטים במלטה הצליחו ליירט את רוב ספינות האספקה שהיו אמורות להגיע אליו, ורומל לא הצליח להחזיק בעמדותיו לאורך זמן.
למרות החסרונות הרבים שניצב מולם, הוא הצליח להחזיק בקו במשך מספר חודשים, והיה צורך בקרב הכרעה קשה ועקוב מדם, קרב אל עלמיין השני, שהתחולל מ-23 באוקטובר ועד 3 בנובמבר 1942, על מנת להביסו.
לאחר שהיטלר לא אישר לרומל לסגת במהלך הקרב, החל אמונו של רומל בהיטלר מידרדר.
לאחר התבוסה השנייה באל עלמיין המשיך רומל בנסיגתו אל תוניסיה, למרות הפצרותיהם של היטלר ומוסוליני.
במסגרת המערכה בתוניסיה התנגש בקורפוס השני של צבא ארצות הברית, בפיקודו של מייג'ור ג'נרל לויד פרדנדאל, והסב לו אבדות כבדות בקרב מעבר קסרין.
כשהוא ניצב על הגבול הצרפתי הישן, בקו מארת, יכול היה רומל רק לדחות את הקץ.
הוא עזב את אפריקה אחרי שחלה.
לאחר זמן קצר חייליו נשבו על ידי בעלות הברית.
בחזרתו לגרמניה הפך ל"מובטל" לזמן מה, אך עם התבוסות הקשות של גרמניה בחזית הרוסית, קיבל את הפיקוד על קבוצת ארמיות B, האחראיות על הגנת החוף הצרפתי נגד פלישת בעלות הברית.
לאחר קרבותיו באפריקה הסיק רומל שכל פעולה התקפית תהיה בלתי-אפשרית נוכח העליונות האווירית המוחלטת של בעלות הברית.
הוא טען שהכוחות המשוריינים חייבים להיות קרובים ככל האפשר אל החופים, על מנת שלא יספגו אבדות בזמן הפלישה בדרך מהבסיסים לחזית.
למרות זאת, מפקדו, גרד פון רונדשטט, חשב שאין סיכוי לעצור את הפלישה ליד החופים בגלל עוצמת האש האדירה של צי בעלות הברית.
הוא סבר שהטנקים צריכים להיות מרוכזים ביחידות גדולות הרחק בתוך השטח ליד פריז, ואז לצאת למתקפת הנגד.
כאשר היטלר התבקש להכריע בסוגיה, הוא החליט להציבם באמצע הדרך.
פלישת בעלות הברית הוכיחה את נכונות הטקטיקה של רומל.
הטנקים המעטים מדיוויזיית פנצר אס אס ה-12 (יחידת העלית של הנוער ההיטלראי) היו מספיק קרובים לחופים ויצרו סיכון ממשי להצלחת מבצע אוברלורד.
למרות ההצלחות הראשוניות של היחידה, היתרון המספרי של בעלות הברית הכריע את הקרב לטובתם.
חודשים ספורים לפני 20 ביולי 1944 אמר רומל לחברו הטוב וסגנו של דניץ, שאילו הייתה פצצת אטום ברשות גרמניה, הוא היה מצדד בהמשך במלחמה, אך מכיוון שלגרמניה אין אמצעי זה והפסדה הוא בלתי נמנע, יש לסיים את המלחמה מהר ככל האפשר, לפני שבעלות הברית ייכנסו לתוך גרמניה.
קלאוס שנק פון שטאופנברג פגש את רומל וסיפר לו על תוכניתו להרוג את היטלר ולתפוס את השלטון.
רומל לא רצה במותו של היטלר אלא בהעמדתו לדין.
תפקידו של רומל ב-20 ביולי היה לפתוח בהפסקת אש חד-צדדית בחזית המערבית וכך להשפיע על הגנרלים בחזית המזרחית שיפעלו כמוהו.
רומל תכנן שלאחר פתיחת הפסקת האש הוא יקרא לגנרל אייזנהאואר להביא לסיום הלחימה בחזית המערבית.
ב-17 ביולי 1944 הופצצה מכונית המטה שבה נסע על ידי מטוס בריטי, ורומל אושפז עם פציעות ראש חמורות.
לאחר כישלון קשר העשרים ביולי נגד היטלר, נחשד רומל בשיתוף פעולה עם הקושרים.
מרטין בורמן היה בטוח שרומל היה מעורב, אך יוזף גבלס סבר אחרת.
לאמיתו של דבר, מידת מעורבותו של רומל בקשר אינה ידועה.
לאחר המלחמה, טענה אשתו שרומל התנגד לקשר.
לפיה, רומל רצה להימנע מהתאוריות העתידיות כאילו ההפסד במלחמה נגרם שוב בגלל "נעיצת סכין בגב האומה", ולכן העדיף כי היטלר יעמוד למשפט ולא יירצח.
בשל הפופולריות של רומל בעם הגרמני, הציב היטלר בפניו (באמצעות שלישו בורגדורף) את הבחירה אם להתאבד באמצעות ציאניד או להתמודד עם פגיעה בכבודו במעצר ורדיפה אחרי קרובי משפחתו וחבריו.
רומל שם קץ לחייו ב-14 באוקטובר 1944 בעיר הרלינגן, ונקבר בטקס צבאי מלא בעיר אולם.
לאחר המלחמה פורסמו יומניו, מהם עולה דמותו כטקטיקן מעולה.
בשנת 1911, בזמן היותו צוער, רומל התארס עם לוסיה (לוסי) מולין (Mollin, 1971-1894), איתה התחתן בשנת 1916. ב-1928 נולד להם בנם היחיד, מנפרד (שהיה לראש עיריית שטוטגרט וזכה ב-1987 בתואר עמית ירושלים על תרומתו לעיר.
הלך לעולמו ב-2013), ב-1913, היה רומל בקשר עם ואלבורגה שטמר (Stemmer), ממנה נולדה להם בדצמבר בת, גרטרודה.
על אף שרומל נישא לבסוף ללוסי, הוא המשיך לתמוך באם ובבת שמחוץ לנישואין.
שתיהן גרו בשטוטגרט יחד עם הזוג רומל, וגרטרודה הוצגה כלפי חוץ כ'אחיינית'.
בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בה רבו האלמנות, הסבר זה נתקבל מאוד על הדעת.
ואלבורגה הלכה לעולמה במפתיע ב-1928.
על פי כל העדויות, נישואי הזוג רומל היו יציבים ומאושרים.
ארווין רומל נהג לשלוח לאשתו מכתב אחד לפחות ביום, אף בהיותו בשדה.
גנרלמיור ארווין פון לאהוסן היה ראש מנגנון החבלה הגרמני באבווהר, שירות המודיעין הצבאי, בזמן מלחמת העולם השנייה, אחד מקושרי קשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר ועד מפתח במשפטי נירנברג באשר לפשעי המלחמה של הוורמאכט.
לאהוסן נולד באוסטריה למשפחה אריסטוקרטית, ושירת בצבא האימפריה האוסטרו הונגרית בזמן מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הפך לראש מנגנון הריגול הנגדי של אוסטריה.
לאחר סיפוחה של אוסטריה לידי הנאצים, בשנת 1938 נבלע מנגנון הריגול של לאהוסן בשירות המודיעין הצבאי הגרמני, האבווהר, ולאהוסן הוכפף לראש האבווהר, האדמירל וילהלם קנריס.
לאהוסן וקנריס מצאו שפה משותפת, וקנריס שיתף את לאהוסן במזימותיו להפלת המשטר הנאצי.
קנריס מינה את לאהוסן לראש אחד מארבעת מדורי האבווהר, מדור II, שעסק בחבלה.
לאהוסן הצטיין בהכנת האלמנטים הקשורים בחבלה בתחילת מלחמת העולם השנייה, בעת הפלישה לפולין בשנת 1939, אך בשל כך שקנריס ייחס לריגול חשיבות רבה יותר, אומנו הסוכנים המיועדים לארצות המערב יותר באלמנטים של ריגול מאשר באלמנטים של חבלה.
לכך היו תוצאות שליליות מבחינת האבווהר.
סוכנים שנשלחו לבריטניה נתפסו, והפכו לסוכנים כפולים.
מבצע חבלה רחב היקף, המכונה "מבצע פסטוריוס", שתוכנן לפגוע במטרות בארצות הברית ביוני 1942, טורפד על ידי ה-FBI, הסוכנים נתפסו, נשפטו והוצאו להורג.
ב-1943 נשלח לאהוסן לחזית המזרח, ובכך ניצל מגורל חבריו באבווהר, אשר בשלב זה הגביר מאוד את פעילותו כנגד היטלר, ובמקביל איבד את חינו בעיני המשטר הנאצי.
לאהוסן טען כי גם אז המשיך בפעילות הקשורה לקשר העשרים ביולי, וכי הוא היה האיש שסיפק את הפצצה ששימשה את קלאוס שנק פון שטאופנברג, המתנקש בחיי היטלר ב-20 ביולי 1944 לניסיון ההתנקשות הכושל.
לאחר כישלון הקשר נעצרו אלפי קצינים, ביניהם ראשי האבווהר וקנריס, והוצאו להורג לאחר משפט ראווה ב"בית הדין העממי" הידוע לשמצה של השופט התליין רולנד פרייזלר.
היה זה מזלו של לאהוסן אשר הביא להצלתו מגל המאסרים, על אף שהפצצה הייתה מתוצרת בריטית, ומנגנון החבלה שעמד בראשו היה ידוע כמי שעושה שימוש בפצצות מסוג זה.
לאחר סוף המלחמה העיד לאהוסן במשפטי נירנברג.
בין השאר העיד בדבר רציחתם על ידי הוורמאכט של מאות אלפי שבויי מלחמה רוסים, ובדבר פעילויותיו הרצחניות של מנגנון האיינזצגרופן במזרח.
מעדותו עולה כי קולונל גנרל בשם ריינקה, הורה, בישיבה שהתקיימה בחודש יולי 1941 כי יש להרוג את כל הקומיסרים שנפלו בשבי, כמו גם את כל מי שנראה כי עבר תהליך "בולשביזציה".
בעדותו קשר לאהוסן פקודה זו לדרגים הבכירים ביותר בוורמאכט, כגנרל וילהלם קייטל, אשר אכן הוצא להורג בעקבות המשפטים והעדויות שהובאו במהלכם.
יוב וילהלם גיאורג ארדמן "ארווין" פון ויצלבן היה גנרל-פלדמרשל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה ומתנגד לנאציזם שלקח חלק בקשר העשרים ביולי.
ארווין פון ויצלבן נולד בברסלאו למשפחת קצינים מתורינגיה.
הוא השלים את הכשרתו בצבא הפרוסי ב-22 ביוני 1901 והתחיל את שירותו ברגימנט הגרנדירים ה-7 (פרוסיה המערבית ה-2 - המלך וילהלם הראשון) כקצין בדרגת לויטננט.
בשנת 1910 הוא קודם לדרגת אובר-לויטננט.
פון ויצלבן התחתן עם אלזה קליברג ולזוג נולדו בן ובת.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת פון ויצלבן כשליש חטיבתי בחטיבת המילואים ה-19, הוא קודם לדרגת האופטמן וקיבל פיקוד על פלוגה ואחר כך פיקוד על גדוד ברגימנט המילואים ה-6. יחידתו השתתפה בקרב ורדן, קרב שמפאן השני ובקרבות בפלנדריה.
הוא נפצע באופן חמור במהלך הקרבות, ולאחר החלמתו הועבר לתפקיד קצין מטה בדיוויזיה ה-121.
פון ויצלבן נשאר בצבא גרמניה המצומצם, הרייכסווהר ושירת כמפקד פלוגה, הוא קודם לדרגת מיור בשנת 1923 והוצב כקצין מטה של הדיוויזיה ה-4 בדרזדן.
בשנת 1928 הוא קודם לדרגת אוברסט לויטננט ונהיה מפקדו של רגימנט הרגלים ה-6, אחרי קידומו בדרגה לאוברסט הוא קיבל פיקוד על רגימנט הרגלים ה-8 שהוצב בפרנקפורט על האודר, בתחילת שנת 1933 הוא הועבר לפיקוד על רגימנט הרגלים בהנובר.
פון ויצלבן קודם לדרגת גנרל-מיור ב-1 בפברואר 1934 וקיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-3 שהייתה מוצבת בפוטסדאם, ולאחר מכן החליף את ורנר פון פריטש כמפקד האזור הצבאי השלישי בברלין.
בספטמבר 1935 הוא קודם לדרגת גנרל לויטננט וקיבל פיקוד על הקורפוס ה-3, ובשנת 1936 הוא קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים.
פון ויצלבן גילה את סימן ההתנגדות הראשון למשטר הנאצי כבר בשנת 1934, יחד עם אריך פון מאנשטיין, וילהלם פון לאב וגרד פון רונדשטט דרשו שתתבצע חקירה בנוגע לרציחתם של קורט פון שלייכר ופרדיננד פון ברדוב בליל הסכינים הארוכות כמו כן הוא מתח ביקורת על התנהגותו של היטלר בפרשת בלומברג-פריטש.
בשנת 1938 פון ויצלבן הוצב כמפקד קבוצת הארמיות השנייה שהייתה ממוקמת בפרנקפורט על האודר.
פון ויצלבן היה מעורב גם בתוכנית ההפיכה של קורט פון המרשטיין-אקוורד בשנת 1939, לפי התכנון היטלר יילקח בשבי במהלך הסתערות חזיתית.
תפקידו של פון ויצלבן בתוכנית היה להשתלט על מפקדת המפלגה הנאצית, אולם גם התוכנית הזאת לא יצאה לעולם אל הפועל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה פון ויצלבן למפקד הארמייה הראשונה שהייתה מוצבת בגבולה המערבי של גרמניה.
עם הפלישה הגרמנית לצרפת ב-10 במאי 1940 הארמייה הראשונה הייתה חלק מקבוצת ארמיות C.
ב-14 ביוני פרץ פון ויצלבן דרך קו מאז'ינו ותוך שלושה ימים שבה מספר דיוויזיות צרפתיות.
כהוקרה על הצלחת הפעולה הוענק צלב האבירים של צלב הברזל לפון ויצלבן וב-19 ביולי 1940 הוא קודם לדרגת גנרלפלדמרשל.
הוא מונה למפקד החזית המערבית בשנת 1941, הוא החזיק שנה בתפקיד עד שהוא אולץ לפרוש כתוצאה מבעיות בריאות.
הועלתה השערה שהפרישה נכפתה עליו כתוצאה מהביקורת שהוא מתח על המשטר הנאצי אחרי מבצע ברברוסה.
פון ויצלבן אמור היה להיות דמות מרכזית בקשר העשרים ביולי.
אם ניסיון ההפיכה היה מצליח והמשטר הנאצי היה מופל, יועד פון ויצלבן להתמנות למפקד העליון של הורמאכט והפקודות לצבא שיצאו מטעם הקושרים היו חתומות על ידי פון ויצלבן "כמפקד העליון של הוורמאכט".
ב-20 ביולי 1944, עם כישלון הקשר, נעצר פון ויצלבן ונשפט בבית המשפט של כבוד של הוורמאכט, הוא סולק מן הצבא ודרגתו נשללה ממנו, צעד זה נועד לאפשר את שפיטתו על ידי הפולקסגריכט - בית הדין העממי הנאצי.
פון ויצלבן היה חלק מהקבוצה הראשונה של הקושרים שמשפטה החל ב-7 באוגוסט 1944, השופט שכיהן היה רולנד פרייזלר שגזר דין מוות לפון ויצלבן באותו היום על חלקו בקשר.
ויצלבן טען בבית המשפט שבעוד 3 חודשים (מהיום שבו נשפט-7 באוגוסט 1944) ישפטו את כל אלה ששופטים אותו ומשתפים פעולה עם היטלר.
הוא אמנם טעה בהערכת הזמן (נדרשו עוד יותר מ-3 חודשים כדי לסיים את המלחמה ולערוך את משפטי נירנברג) אך צדק בהערכה שלו לגבי גורל משטרו של היטלר.
ארווין פון ויצלבן הוצא להורג ב-8 באוגוסט 1944, הוא נתלה על ידי מיתרי פסנתר בכלא בברלין, ההוצאה להורג צולמה על מנת שהיטלר יצפה בה.
ארווין פיסקטור היה במאי תיאטרון גרמני חדשן, אשר ייסד יחד עם ברטולט ברכט את התיאטרון האפי והיה למייצג בולט של התיאטרון הפוליטי.
פיסקטור למד תחילה ספרות גרמנית, פילוסופיה ותולדות האומנות באוניברסיטת מינכן.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בין היתר בשוחות במערב, שם גיבש את השקפותיו הפציפיסטיות והסוציליסטיות.
אחרי מהפכת נובמבר 1919 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
הוא ייסד וניהל את התיאטרון הפרולטרי הראשון בשנת 1920 ברלין וביים הופעות פוליטיות עבור המפלגה.
ב-1927 הוא פתח תיאטרון של עצמו.
גם ברטולט ברכט היה בהתחלה חלק תיאטרון זה.
ב-1931 עבר פיסקטור לברית המועצות והפיק שם את סרט הקולנוע היחידי שלו: ההתקוממות של דייגי סנטה ברברה (1934).
ב-1936 הוא היגר לפריז, אחרי שהתאכזב מהסטליניזם, וב-1939 לארצות הברית.
עד 1951 הוא ניהל את ה-Dramatic Workshop ובין תלמידיו היו מרלון ברנדו, טוני קרטיס, הרי בלפונטה וטנסי ויליאמס.
הרבה חידושים משנות העשרים המציא פיסקטור, ביניהם שילוב של שקופיות וסרטים בהצגות, וכן סרטים נעים.
תפאורותיו היו מורכבות ואיפשרו סצנות סימולטניות על גבי במות שונות.
ההנגדה יצרה ביקורתיות ואפקטים סטיריים.
גם הפקות ההמונים שלו היו הראשונות בתחום זה.
במסגרת העלאת ההצגה "רספוטין" בברלין ב-1927, בה ביקש להראות, כמרקסיסט, כיצד ההיסטוריה היא תולדה של כוחות ולא של החלטות מנהיגים, הציב על הבמה שחקנים בדמויותיהם של מנהיגי מלחמת העולם הראשונה, פרנץ יוזף מאוסטריה, הצאר ניקולאי ווילהלם השני, קיסר גרמניה, שדיקלמו משפטים אמיתיים שאמרו אישים אלה בהזדמנויות שונות.
במקביל הוקרנו מאחורי הדמויות סרטים תיעודיים מן המלחמה שהדגימו עד כמה היו המנהיגים מנותקים מן המתרחש.
לאחר שהקיסר לשעבר, וילהלם השני, שהיה גולה בהולנד, תבע את פיסקטור בעוון הוצאת דיבה, הוציא בית משפט בגרמניה פסק דין שתבע להסיר את דמותו של הקיסר מן ההצגה.
בהצגות לאחר מכן, במקום הטקסט המקורי, הקריא השחקן קטעים מתוך פסק הדין והגחיך אותו למצהלות הקהל.
אחרי המלחמה הוא היה אחד המייסדים של התיאטרון הדוקומנטרי.
1927 "הופלה, אנחנו חיים" של טולר
1955 "מלחמה ושלום" על-פי טולסטוי
1963 "ממלא המקום" של הוכהוט
ארווין סקלה (באלבנית: Ervin Skela; נולד ב-17 בנובמבר 1976 בוולורה) הוא כדורגלן עבר אלבני ששיחק בעמדת הקשר.
לזכותו של סקלה 75 הופעות במדי נבחרת אלבניה.
הקריירה המקצוענית שלו בכדורגל החלה במועדון הצמרת האלבני פלמורטרי ולורה ומאוחר יותר בקבוצת אס קיי טירנה.
בשנת 1995 עבר לשחק בגרמניה, בקבוצות אוניון ברלין (בין השנים 1995-1998), ארצגבירגה אווה (1998-1999) וקמניצר (1999-2000) לפני שעבר לשחק בוולדהוף מנהיים, שהחמיצה את העלייה לבונדסליגה בעונה שלאחר מכן בנקודה אחת בלבד.
אחרי העונה המאכזבת ב-2005-2006 (ירידה לבונדסליגה השנייה), ארווין סקלה שוחרר מחוזהו בקייזרסלאוטרן, והצטרף למועדון האיטלקי אסקולי בהעברה חופשית.
הוא חתם באיטליה לעונה אחת וערך את משחק הבכורה שלו באסקולי, ב-9 בספטמבר 2006. למרות זאת, סקלה לא הצליח לפרוץ להרכב הראשון של הקבוצה ושוחרר מיד לאחר תחילת מועד ההעברות של ינואר 2007, עת שחתם באנרגי קוטבוס מגרמניה לשנתיים וחצי.
בקוטבוס הציג יכולת טובה ולאחר שנתיים בהן הבקיע 9 שערים עזר את הקבוצה ב-30 ביוני 2009. במשך חודשים רבים חיפש סקלה קבוצה, אך אף אחת מהקבוצות באחת מהליגות הבכירות באירופה לא גילו בו התעניינות ולכן לאחר ארבעה חודשים ללא קבוצה, נאלץ לחתום בטוס קובלנץ, קבוצת תחתית מהבונדסליגה השנייה.
אך עזב את הקבוצה בפברואר 2011 לטובת מועדון הכדורגל של ווינדק, גרמניה.
לאחר חודש בלבד בקבוצה, במרץ באותה שנה עבר לקבוצת ארקה גדיניה בעיר גדיניה שבפולין שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל.
ארווין סקלה זומן לראשונה לסגל נבחרת אלבניה בשנת 2000, בה רשם 75 הופעות בהן הבקיע 12 שערים.
ארווין שוּלְהוֹף היה מלחין ופסנתרן יהודי-גרמני.
שולהוף נולד בפראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום צ'כיה) למשפחה יהודית-גרמנית.
הוא היה אחת הדמויות המבריקות ביותר בדור של מוזיקאים אירופאים, שהקריירות המצליחות שלהם נקטעו בטרם עת עם עליית המשטר הנאצי בגרמניה.
תרומותיהם של רבים מן המוזיקאים הללו, כולל שולהוף, נידונו מאז לשכחה במידה רבה, על אף חשיבותם ומרכזיותם בהתפתחות המוזיקה הקלאסית בשליש הראשון של המאה ה-20.
בנעוריו למד שולהוף הלחנה ופסנתר בפראג, וינה, לייפציג וקלן.
בין מוריו היו קלוד דביסי, מקס רגר, וילי תרן ואחרים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה ניכרו הן בנגינתו והן בכתיבתו השפעותיהם האוונגרדיות של הג'אז והדאדאיזם.
הוא היה אחד המלחינים הקלאסיים הראשונים באירופה שמצאו השראה במקצבים של מוזיקת הג'אז.
שולהוף היה וירטואוז ידוע-שם בפסנתר ויצא למסעות ממושכים בגרמניה ואף מחוץ לגבולותיה, אל צרפת ואנגליה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נתקל שולהוף בקשיים גוברים והולכים הן במישור האישי והן בזה המקצועי.
יהדותו והשקפותיו הפוליטיות הקיצוניות הביאו לכך שהמשטר הנאצי סיווג את יצירותיו כ"מנוונות" והכניס אותן לרשימה השחורה.
נאסר עליו להופיע ברסיטלים בגרמניה ויצירותיו לא הושמעו עוד בפומבי.
אהדתו המוצהרת לקומוניזם, שניכרה יותר ויותר ביצירותיו, סיבכה אותו בצרות גם בצ'כוסלובקיה.
ב-1932 יצר גרסה מוזיקלית למניפסט הקומוניסטי (אופוס 82).
בפראג, שם מצא מקלט, התקבל לעבודה כפסנתרן רדיו, אך משכורתו הספיקה בקושי לכיסוי הוצאות הקיום היומיומי ההכרחי.
כאשר כבשו הנאצים את צ'כוסלובקיה ב-1939 נאלץ לנגן בשם בדוי.
ב-1941 אישרה ברית המועצות את בקשתו לקבלת אזרחות, אך הוא נעצר ונשלח לכלא לפני שיכול היה לעזוב את צ'כוסלובקיה.
ביוני 1941 נשלח שולהוף למחנה הריכוז וולצבורג, סמוך לווייסנבורג, בוואריה.
סגנונו של שולהוף עבר מספר תקופות נבדלות.
ביצירותיו המוקדמות ניכרת השפעת מלחינים בני הדור הקודם, בהם דביסי, סקריאבין וריכרד שטראוס.
בהמשך, בשלב הדאדא שלו, חיבר שולהוף מספר ניכר של יצירות שהכילו יסודות אבסורד; באלה בולטות "אין פוטורום" (מתוך "חמש תמונות" לפסנתר) - קטע דומם מתחילה ועד סיום, בנוי כולו מהפסקות, המקדים את "33'4 של ג'ון קייג' ביותר משלושים שנה.
ליצירתו של שולהוף קדמה יצירתו של אלפונס אלה, "מרש אבל להלווייתו של איש חירש", שנכתבה בשנת 1897; אלא שבשונה מיצירותיהם של אלה וקייג', החיבור של שולהוף כתוב בפרטי פרטים רתמיים, ומשתמש בסימניות קצב מוזרות ובתבניות רתמיות מורכבות, אם כי דוממות.
תקופת הסגנון השלישית של שולהוף נמשכת מ-1923 בערך עד 1932. אלה היו שנותיו הפוריות ביותר כמלחין והיצירות שחוברו במהלך השנים האלה הן, ככלל, המבוצעות בתכיפות הגדולה ביותר מבין יצירותיו.
דוגמאות ליצירות מן התקופה הזו הן "רביעיית המיתרים מס' 1" ו"חמישה קטעים לרביעיית מיתרים", המשלבות אוצר מילים מודרניסטי, יסודות נאו-קלאסיים, ג'אז ומקצבי מחול ממגוון מקורות ותרבויות.
התקופה שחתמה את הקריירה שלו הוקדשה ליצירות שאפשר לסווגן כ"ריאליזם סוציאליסטי".
באופן כללי, המוזיקה של שולהוף עודנה מחוברת לטונליות המערבית, אף כי, בדומה לפרוקופייב ואחרים, הגישה הנלהבת, המתלהמת שביסוד המוזיקה שלו מעוטרת לעיתים קרובות בתרוצות של דיסוננס בוטה.
תווי היכר אחרים המאפיינים את סגנון ההלחנה שלו הם שימוש בהרמוניות מודאליות, הרמוניות של קוורטות, מקצבי מחול וגישה חופשית יחסית לצורה.
לשולהוף הייתה חשובה גם יצירתה של האסכולה הווינאית השנייה, אף כי הוא לא אימץ מעולם את שיטת שנים-עשר הטונים ככלי עבודה בהלחנתו.
יצירותיו נחקרו על ידי המוזיקולוג הישראלי דוד ריד בלוך.
ארווין שאול שִׁמְרוֹן (שיוביץ; 14 בינואר 1919 – 31 במאי 1978) היה עורך דין ישראלי ופרקליט המדינה השני.
עם הקמת המדינה שימש כסגן פרקליט המדינה, ובין השנים 1950–1953 עמד בראש הפרקליטות.
בתקופה זו התנהל משפט הרצח בגן מאיר.
בשנת 1953 הקים משרד עורכי דין, שהתפתח למשרד שמרון, מלכו, פרסקי ושות', בראשו עמד עד לפטירתו.
בין המשפטים שניהל היו משפט לילהאמר באוסלו, הגן על מיכאל צור, על יהושע בן-ציון, והשתתף במשפט תל-גיבורים, ממשפטי השוחד הגדולים בישראל.
משרדו היה הראשון בישראל שהתמחה בתחום האנרגיה.
בין היתר, טיפל בליווי כמה מקידוחי הנפט והגז הראשונים שבוצעו בישראל, ליווה חקיקת נפט והסכמים בינלאומיים בתחום הנפט, לרבות בקשר עם שדות הנפט בסיני.
שמרון אף עמד בראש ועדת חקירה למשק הגז.
בשנת 1976, עמד בראש ועדת שמרון, שהוקמה כדי לבחון הצעות לתכנון רחבת הכותל המערבי.
הוועדה המליצה על אימוץ התוכנית של האדריכל משה ספדיה (שלבסוף לא יושמה בפועל).
בשנת 1977 מונה על ידי ממשלת ישראל לראש הוועדה לבירור נושא הפשיעה בישראל.
בשנת 1970 הצטרף עורך הדין יצחק מולכו למשרד ולאחר מותו של שמרון הוא הפך לשותף הבכיר.
אחד משותפיו לדרך היו עו"ד אריה נוביק, שהקים משרד חדש לאחר מותו של שמרון.
ארווין שמרון נפטר מאוטם שריר הלב ב-31 במאי 1978, בגיל 59. הותיר אישה, רחל לבית טייטל (אחייניתו של נתן מיליקובסקי), בן ובת.
המשרד שהקים עבר לידי הנהלת חתנו עורך הדין יצחק מלכו.
גם בנו, עורך הדין דוד שמרון, הוא שותף בכיר במשרד.
ארווין קרשנר היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי וידוע בעיקר כבמאי הסרטים "האימפריה מכה שנית", "רובוקופ 2" ו"לעולם אל תאמר לעולם לא".
קרשנר החל את דרכו בלימודי מוזיקה באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה ומאוחר יותר עבר לניו יורק, שם למד ציור אצל הצייר הנס הופמן.
לאחר שסיים את לימודיו בניו יורק, נסע ללמוד צילום בלוס אנג'לס, שם החל גם את עיסוקו בקולנוע.
קרשנר היה יהודי מלידה אך לא החזיק באמונה דתית ספציפית.
ב-1977 ביים את סרט הטלוויזיה "הפשיטה על אנטבה" לרשת NBC.
עבודתו הידועה ביותר כבמאי היא הסרט "האימפריה מכה שנית" משנת 1980. הסרט הוא המשך ישיר לסרט הראשון בסדרת מלחמת הכוכבים, "תקווה חדשה".
לדברי קרשנר, שהיווה בחירה מפתיעה לתפקיד הבמאי משום שהיה מבוגר יחסית, כאשר שאל את מפיק הסרט ג'ורג' לוקאס מדוע בחר דווקא בו, ענה לו לוקאס: "אתה יודע כל מה שבמאי צריך לדעת על הוליווד, אבל אתה לא הוליווד בעצמך."
בנוסף לבימוי "האימפריה מכה שנית", ביים קרשנר גם את הסרטים "רובוקופ 2", "לעולם אל תאמר לעולם לא" וסרט טלוויזיה העוסק במבצע יונתן.
בשנותיו האחרונות עסק קרשנר בצילום.
הוא לקה בסרטן ריאות ולאחר כשלוש וחצי שנים נפטר בביתו בלוס אנג'לס, ב-27 בנובמבר 2010.
ארווין פנופסקי היה היסטוריון של האמנות ממוצא יהודי גרמני שאת רוב הקריירה האקדמית שלו עשה בארצות הברית אחרי עליית השלטון הנאצי.
לעבודתו של פנופסקי יש השפעה גם היום בתחום מחקר האיקונוגרפיה.
עבודתו השפיעה רבות על תיאורית הטעם שפותחה על ידי הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה בספרים כמו Les règles de l'art (חוקי האמנות) ו-La Distinction: critique sociale du jugement (ההבחנה: ביקורת חברתית של השיפוט).
בורדייה אימץ את רעיון ההביטוס מספרו של פנופסקי "ארכיטקטורה גותית וסכולסטיקה".
ארווין פנופסקי נולד בהנובר, גרמניה.
הוא למד באוניברסיטאות ברלין, מינכן ופרייבורג.
הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1914 מאוניברסיטת פרייבורג.
הקריירה האקדמית שלו בהיסטוריה של האמנות הביאה אותו לאוניברסיטאות ברלין, אוניברסיטת מינכן ולבסוף לאוניברסיטת המבורג שם הוא לימד מ-1920 עד 1933. בתקופה זו פרסם את כתביו העיקריים בתולדות האמנות.
חיבור מוקדם חשוב הוא Idea: Ein Beitrag zur Begriffsgeschichte der älteren Kunstheorie (1924) (אידאה: תרומה לתולדות המושג בתאוריה העתיקה של האמנות).
פנופסקי הגיע בפעם הראשונה לארצות הברית ב-1931 כדי ללמד באוניברסיטת ניו יורק.
בהתחלה הוא הורשה לשהות לסירוגין בניו יורק ובהמבורג אבל אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בוטל המינוי שלו בהמבורג בשל יהדותו והוא נשאר בקביעות בארצות הברית עם אשתו דורותיאה (דורה) מוסה (Dorothea Mosse).
ב-1934 הוא לימד בו זמנית באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת פרינסטון.
ב-1935 הוא הוזמן להצטרף למכון למחקר מתקדם, שזה עתה הוקם, בפרינסטון.
פנופסקי היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, באקדמיה הבריטית ובעוד כמה אקדמיות לאומיות אחרות.
פנופסקי התפרסם במיוחד בשל מחקריו על סמלים ואיקונוגרפיה ביצירות אמנות.
בתחילה במאמר ב-1934 ואחרי כן בספרו ציור הולנדי מוקדם.
פנופסקי היה הראשון שפרש את ציורו של יאן ואן אייק נישואי הזוג ארנולפיני לא רק כתיאור של טקס חתונה כי אם גם כחוזה ויזואלי המעיד על מעשה הנישואין.
פנופסקי מזהה בריבוי הסמלים החבויים שהכול מצביע על טקס הנישואין.
בשנים האחרונות חלקו על מסקנה זו.
שלשה רבדים של נושאים או משמעות
בספרו מחקרים על איקונולוגיה (Studies in Iconology) מפרט פנופסקי את הרעיון שלו של שלושה שלבים להבנה של אמנות-היסטוריה:
"נושא ראשוני או טבעי המתחלק לשתי תת-חלוקות, עובדתי לעומת הבעתי.
אנו מגיעים אליו באמצעות זיהוי של צורות טהורות...
לעולמן של הצורות הטהורות, המזוהות כנושאות משמעויות ראשויות או טבעיות, אפשר לקרוא עולם המוטיבים האמנותיים.
ניקח, לדוגמה ציור של הסעודה האחרונה.
אם נעצור בחלוקה הראשונה תיתפס תמונה כזאת רק כ-13 אנשים יושבים ליד שולחן.
הרמה הראשונה היא ההבנה הבסיסית ביותר של היצירה ולא מתייחסת לשום ידע תרבותי נוסף.
נושא שניוני או מוסכמתי ...
קבוצת דמויות הישובות סביב שולחן אוכל בסידור מסוים ובתנוחות מסוימות מייצגת את הסעודה האחרונה ...
כשאנו עושים זאת, אנו מקשרים בין מוטיבים אמנותיים וצירופים של מוטיבים אמנותיים לבין תמות או מושגים"".
כאן נכנס ידע תרבותי ואיקונוגרפי.
המתבונן בן התרבות המערבית מבין שקבוצה כזאת מייצגת את הסעודה האחרונה.
אנו מגיעים אליה באמצעות גילוי עקרונות היסוד החושפים את הגישה הבסיסית של אומה, תקופה, מעמד או השקפה דתית או פילוסופית ...
כל עוד אנו מגבילים את עצמנו לטענה כי בפרסקו המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י נראית קבוצה של שלושה עשר איש יישובים סביב שולחן אוכל, ושקבוצה זו מייצגת את הסעודה האחרונה, אנו עוסקים ביצירת האמנות ככזו ומפרשים את הפרטים הקומפוזיציוניים והאיקונוגרפיים כתכונות או מאפיינים שלה עצמה.
אבל כשאנו מנסים להבין אותה כמסמך המעיד על אישיותו של לאונרדו, או על תרבות הרנסאנס המאוחר באיטליה, או על גישה דתית ייחודית ...
גילוים ופרשנותם של אותם ערכים "סימבוליים" (שלעיתים קרובות אינם ידועים לאמן עצמו, ואולי אף שונים בתכלית מהדבר שאותו התכוון באופן מודע להביע) הוא מטרתה של מה שנוכל לקרוא לו בשם "איקונולוגיה", להבדיל מ"איקונוגרפיה"".
לפנופסקי היה חשוב לקחת בחשבון את כל שלוש הרמות בזמן שבוחנים את אמנות הרנסאנס.
אירווינג לוין אמר: "הייתה זו התעקשותו וחיפושיו אחר המשמעות – במיוחד במקומות בהם אף אחד לא חשב שיש משמעות כזאת – שהובילה את פנופסקי להבנת האמנות כפי שאף היסטוריון לפניו לא הבין".
"איקונוגרפיה ואיקונולוגיה: מבוא לחקר אמנות הרנסאנס" (מאנגלית ומאיטלקית: אביעד שטיר), בתוך: המדרשה 12, גיליון סתיו 2009, עמ' 69–97
ארווין הרמן למברט היה פושע מלחמה נאצי, סתת במקצועו.
היה חבר במפלגה הנאצית ובאס אס בעל דרגת אונטרשארפיהרר.
הוא פיקח על הקמת תאי הגזים שנבנו במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה בהרטהיים, זוננשטיין, ברנבורג והאדמר, ובהמשך על תאי הגזים בסוביבור ובטרבלינקה במהלך מבצע ריינהרד.
הוא התמחה בייצור תאי גזים גדולים על מנת שיוכלו להיהרג בהם יותר אנשים מאשר במסגרת תוכנית T4 (האותנסיה) הנאצית.
למברט נולד ב-7 בדצמבר 1909 בשילדאו, עיירה קטנה ליד מוהלנבקר לנד.
אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה; לאביו החורג הייתה חברת בנייה בעיירת הולדתו.
לאחר סיום בית הספר היסודי למברט נהיה לשוליה, תחילה של מנעולן, ולאחר מכן של סתת.
לאחר שסיים את תקופת החניכה החל ללמוד בבית הספר למקצועות ענף הבנייה בברלין באמצע שנות העשרים ועבר את המבחנים לקבלת תפקיד של רב-סתת.
הוא הועסק תמיד כסתת, ולאחר שהיה לרב-סתת, כמנהל צוות במספר חברות בנייה בברלין.
בשנת 1933, לאחר עליית היטלר לשלטון, הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ותפקידו הראשון בה היה "אחראי בלוק" בשילדאו.
בשלב זה למברט עדיין לא היה חבר באחד מן הארגונים הצבאיים-למחצה של המפלגה.
בסוף שנת 1939, אנשי תוכנית T4 - אותנסיה ניסו לגייס את למברט לעזרתם, לאחר שהתקבלה עליו המלצה מהמשרד המקומי של חזית העבודה הגרמנית.
הוא קיבל את הצעתם בינואר 1940. הוא נשכר על ידם לתפקיד מנהל צוות הבנייה המפקח על שאר הפועלים; בתפקידו זה היה עליו לנסוע רבות ברחבי גרמניה והוא זכה לכינוי על כך.
תפקידו העיקרי היה לנהל את הבנייה שבוצעה במרכזי ההמתה של תוכנית האותנסיה, בעיקר בניית תאי הגזים והמשרפות.
בעדותו טען שהוא רק הקים מספר קירות חוצצים והתקין דלתות, טענה שלא זכתה לאמון רב.
מאחר שמרכזי הרצח בברנדנבורג ובגרפנק הוקמו לפני שלמברט הצטרף לתוכנית האותנסיה, הוא שובץ בהרטהיים, זוננשטיין, ברנבורג והאדמר כ"מומחה התוכנית לבניית תאי גזים".
לאחר סיום תוכנית T4, למברט סופח לתוכנית לובלין, שהייתה חלק ממבצע ריינהרד, לצורך עבודות בנייה שבמסגרתן הוקמו תאי הגזים במחנות סוביבור וטרבלינקה.
בלובלין, למברט הצטרף לשורות האס אס.
בתקופה זו, עבודתו הופרעה לעיתים קרובות לצורך עבודות בנייה נוספות בגרמניה ובאוסטריה שבאו לשרת את אקציה 14f13. בעזרתם של מתנדבים אוקראינים ואסירים יהודים מורשעים, למברט הקים תאי גזים קשיחים בסוביבור ובטרבלינקה: "בעזרת הידע המקצועי שלו על מתקני גז, למברט יכל לסיים בזריזות את כל העבודה על ביתן הגז הגדול [בטרבלינקה]".
במהלך עדותו במשפט סוביבור בהאגן בגרמניה (בו הנאשם העיקרי היה קורט בולנדר), שנמשך מ-6 בספטמבר 1965 עד 20 בדצמבר 1966, אמר למברט:
בנוסף, למברט ניהל את הבנייה במחנות נוספים סמוכים כגון מחנה הריכוז פוניאטובה.
לפי העדויות, למברט דבק בתפקידו כמומחה לענייני בנייה ולא התעניין בתנאים שסבבו את מקום עבודתו.
לפי דבריו של הניצול יעקב ויירניק, למברט נמנע מלראות גופות והתייחס לצוות הבנאים היהודים שלו באופן מקצועי:
עם סיומו של מבצע ריינהרד, למברט נשלח לטריאסטה, שם סייע לרצח העם היהודי על ידי הקמת משרפות במחנה ריזיירה די סן סאבה.
לאחר המלחמה, למברט נעצר ב-28 במרץ 1962. במשפט טרבלינקה, שנערך בשנת 1965, הוא הועמד לדין בפעם הראשונה ונידון לארבע שנות מאסר בגין עידודו וסיועו לרצח המוני של לפחות 300,000 איש.
מאחר שריצה את זמן המאסר בעת שהמתין למשפט, הוא הורשה לצאת לחופשי.
במשפט סוביבור בשנת 1966 הוא זוכה.
בשני המשפטים הכחיש למברט שהיה מעורב בפעולות הרצח וטען שחשד שנעשה שימוש במבנים שעזר להקים לצורך רצח.
ארווין למברט נפטר ב-15 באוקטובר 1976.
ארווין סאנצ'ס (נולד ב-19 באוקטובר 1969 בסנטה קרוס דה לה סיירה שבבוליביה) הוא כדורגלן עבר בוליביאני ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל אשר מאמן את קבוצת אוריינטה פטרולרו.
סאנצ'ס ידוע כאחד הכדורגלנים הבוליביאנים הגדולים בכל הזמנים.
הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1994.
סאנצ'ס כונה פלאטיני, על שמו של מישל פלאטיני, שיחק את רוב הקריירה בליגת העל הפורטוגלית, שבה הבקיע 59 שערים ב-288 הופעות וב-13 עונות, שבהן שיחק בבנפיקה ליסבון ובבואבישטה.
סאנצ'ס החל את הקריירה במועדון דסטרוירס מעירו סנטה קרוס, ובהמשך עבר לבוליבר.
בשנת 1990 עבר לבנפיקה ליסבון, אך ללא הצלחה רבה, ושיחק בהמשך כמושאל באשטוריל.
בשנת 1992 שוחרר מבנפיקה, וחתם בבואבישטה, שם הפך לשחקן חשוב ומוערך.
לאחר חמש עונות בבואבישטה, בהן הבקיע 25 שערים, חזר סאנצ'ס לבנפיקה ליסבון, ושוב לא התאקלם.
הוא חזר לבואבישטה כעבור שנה בהשאלה, ולאחר מכן נרכש סופית על ידי הקבוצה.
בשנת 2001 היה סאנצ'ס חלק חשוב מהזכייה ההיסטורית של בואבישטה באליפות.
בשנת 2004, לאחר שקרע את הרצועה הצולבת, איבד סאנצ'ס מחשיבותו בבואבישטה, וחתם בליגה הבוליביאנית באוריינטה פטרולרו, שם שיחק עד לגיל 36. במשחקו האחרון, עלב סאנצ'ס בשופט במשחק מול בלומינג, והושעה לשנה וחצי.
נוסף על הקריירה העשירה של סאנצ'ס בפורטוגל, הוא ערך 57 הופעות בנבחרת בוליביה בכדורגל.
סאנצ'ס הבקיע את שערה היחיד של בוליביה במונדיאל 1994 בהפסד 1–3 לנבחרת ספרד בכדורגל.
זהו השער היחיד של בוליביה אי פעם במונדיאל.
בנוסף, סאנצ'ס השתתף עם בוליביה בשישה טורנירים של קופה אמריקה ובגביע הקונפדרציות 1999, אליו הגיעה בוליביה לאחר שסיימה במקום השני בקופה אמריקה 1997.
לאחר פרישתו מכדורגל החל לאמן, תחילה בבואבישטה ולאחר מכן, בין השנים 2006 ו-2009 אימן את נבחרת בוליביה בכדורגל.
הוא פוטר בעקבות הכישלון במוקדמות מונדיאל 2010. בהמשך אימן את אוריינטה פטרולרו ואת בלומינג הבוליביאניות.
בשנת 2015 חזר סאנצ'ס לאמן את בואבישטה.
ארווין נֶהֶר הוא ביופיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1991.
נהר נולד בלנדסברג שבבוואריה, בנם של פרנץ, מנהל חברת חלב, ואליזבת, מורה.
הוא למד פיזיקה באוניברסיטה הטכנית של מינכן בשנים 1963–1966.
בשנת 1966 זכה במלגת פולברייט ללימודים בארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון במשך כשנה, וקיבל תואר שני בביופיזיקה.
לאחר מכן למד לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל.
הוא עבד במכון מקס פלאנק לכימיה ביופיזיקלית ושימש כראש המכון.
שם הכיר את אווה-מריה, מדענית.
הם נישאו ב-1978 ונולדו להם חמישה ילדים: ריצ'רד, בנג'מין, קרולה, זיגמונד ומרגרט.
בשנת 1991 זכה נהר בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם ברט זקמן, על פיתוח שיטות המדגימות כי תעלות יונים קיימות בכל קרומי התא ומאפשרות לימוד תכונותיהם.
בשנת 2000 הוענק לנהר תואר כבוד מאוניברסיטת פאביה.
גנרל ארווין פירוב (; 15 במאי 1890 – 1 בפברואר 1982) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פירוב נולד ב-15 במאי 1890 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס פירוב לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-64 (ברנדנבורג ה-8 - פלדמרשל פרידריך קרל, נסיך פרוסיה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1915 הועלה פירוב לדרגת אובר לויטננט, וב-13 במאי 1916 נפצע במהלך הקרבות.
ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת האופטמן, ובדצמבר 1917 מונה לקצין מטה במחלקת הרכבות במטכ"ל הקיסרי.
על פעולותיו בקרבות קיבל פירוב את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פירוב לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-15 בספטמבר 1939 מונה פירוב למפקד הדיוויזיה ה-96, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-43 במסגרת הארמייה התשיעית.
ב-1 בינואר 1940 הועלה פירוב לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 באוגוסט 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-9. ב-1 בינואר 1941 הועלה פירוב לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-6 בפברואר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-55. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון.
ב-15 בנובמבר 1941 קיבל פירוב על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-14 בפברואר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-20, שהיה חלק מהארמייה הרביעית.
ב-1 ביולי 1943 מונה למפקד הצבאי במערב צרפת, וב-1 בספטמבר 1944 נפל בשבי הבריטי.
בשנת 1947 שוחרר פירוב מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר בעיר טקלנבורג, עד למותו ב-1 בפברואר 1982.
ארווין קומאן (; נולד ב-20 בספטמבר 1961) הוא כדורגלן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר השמאלי.
קומאן שיחק בשלוש קדנציות שונות במדי קבוצת נעוריו חרונינגן, שיחק בשתי קדנציות בפ.ס.וו.
איינדהובן עמה זכה בשתי אליפויות הולנד, ורשם קדנציה מוצלחת במכלן, עמה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע, בסופר קאפ האירופי, באליפות בלגיה ובגביע הבלגי.
לזכותו גם 31 הופעות במדי נבחרת הולנד, בהן כבש שני שערים.
קומאן אף זכה עם נבחרתו בטורניר יורו 1988.
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון, שהתרכזה בעיקר בהולנד, ובמהלכה גם אימן את נבחרת הונגריה.
החל משנת 2014 ועד 2017, שימש קומאן כעוזר מאמן לצד אחיו, המאמן רונאלד קומאן, תחילה בסאות'המפטון ובהמשך באברטון.
השניים שיתפו פעולה גם על המגרש, במדי הנבחרת וכיום משמש כעוזר מאמן נבחרת הולנד.
קומאן החל את דרכו בקבוצת חרונינגן, ששיחקה אז בליגת המשנה ההולנדית.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת , ורשם שש הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו.
העונה הסתיימה באכזבה מבחינת הקבוצה, שסיימה במקום השני, עם נקודה פחות מאקסלסיור רוטרדם, ולא הצליחה להעפיל ממשחקי הפלייאוף.
לאחר עונה אחת בלבד בחרונינגן, עבר קומאן לפ.ס.וו.
הוא שימש בעיקר כשחקן משלים בקבוצה, ובשלוש עונות ערך במדיה 43 הופעות ליגה, בהן כבש שמונה שערים.
קומאן שב לקדנציה שנייה בחרונינגן לקראת עונת , ושם רשם את פריצתו המשמעותית, בעונה שאף הסתיימה בזימון לנבחרת הולנד.
קומאן כבש 15 שערי ליגה (שיא קריירה אישי) ב-33 הופעות, במדי הקבוצה שכבר שיחקה אז בליגה הבכירה וסיימה את העונה במקום החמישי.
הקדנציה השנייה בחרונינגן נמשכה שלוש עונות, ובכל אחת מהן כבש קומאן כמות דו-ספרתית של שערי ליגה.
לכל אורך הקריירה לא כבש קומאן בכמות דו-ספרתית, למעט בשלוש העונות באלו.
לקראת עונת , ולאחר שלוש העונות המוצלחות בחרונינגן, עבר קומאן למכלן מליגת העל הבלגית, אותה אימן בן ארצו של קומאן, ההולנדי אד דה מוס.
לאחר עונה ראשונה חלשה, שהסתיימה במקום ה-11 בלבד בטבלה, הייתה מכלן לכוח משמעותי בכדורגל הבלגי.
בעונת סיימה מכלן כסגנית האלופה עם שתי נקודות בלבד פחות מאנדרלכט, וזכתה בגביע הבלגי לאחר שגברה 0–1 במשחק הגמר על ראסינג ליאז'.
קומאן פתח בהרכב לגמר, ושיחק לכל אורכו.
בעונת זכתה מכלן בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר מסע מרשים במהלכו הדיחה את הקבוצה את דינמו בוקרשט, סנט מירן, דינמו מינסק ואטאלנטה.
במשחק הגמר גברה מכלן 0–1 על אייאקס אמסטרדם, וזכתה בתואר האירופי הראשון בתולדותיה.
מכלן הייתה שוב קרובה לזכייה באליפות בלגיה, אך שוב סיימה עם שתי נקודות פחות מהמקום הראשון, קלאב ברוז'.
עם פתיחת עונת , המשיכה מכלן את ההצלחה מהעונה החולפת, עם זכייה בסופר קאפ האירופי.
מכלן וקומאן פגשו אחת מקבוצותיו הקודמות של קומאן, פ.ס.וו.
איינדהובן, ובמשחק הראשון בבית הרשימו עם ניצחון 0–3 (קומאן פתח בהרכב ושיחק 58 דקות).
בגומלין בחוץ נוצחה מכלן 0–1, אך זכתה בתואר בסיום המשחק.