tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1915 נערך המפקד החמישי בו השתתפו היהודים מחוץ לחומות ירושלים.
לצורך ניהול המפקדים חולקה הארץ ל-10 נפות כשבמרכז כל נפה עיר גדולה.
לכל נפה הגיע ועדה שכללה יושב ראש, פקיד רישום ולבלר.
הוועדות עברו מיישוב ליישוב ובכל ישוב התכנסו במבנה מרכזי אליו הגיעו ראשי המשפחות ביישוב ודווחו על בני משפחתם.
בכל ועדה כזו השתתף גם ראש הקהילה (המוכתאר) של אותו ישוב.
את המידע שמסרו ראשי במשפיה רשמו חברי הוועדה בספרי הטיוטה.
בסיום עדכונו של ספר כזה חתמו חברי הוועדה וראש הקהילה בסופו של הספר והצהירו שהם מאשרים את מהימנות תוכנו.
בסיום הסקר היו הפקידים אמורים להעתיק את תוכן "ספרי הטיוטה" ל"ספרי היסוד" אולם במקרים רבים הדבר לא נעשה וספרי הטיוטה הפכו לספרי יסוד.
המידע של כל המפקדים נאסף ל-461 ספרים שנשמרים בארכיון המדינה.
47 יומני רישום אירועים בהם נרשמו אירועים כמו חתונות, גירושין, לידות, פטירות, שינויי כתובת ועוד.
שאיפת הטורקים הייתה להעלות את הרישום הזה לספרי היסוד אולם זה התבצע באופן חלקי בלבד.
10 ספרי זרים - על אף המגמה לא לפקוד זרים נרשם בספרים אלו מידע על נתינים בעלי אזרחות לא טורקית וכן על אזרחים טורקים שאינם תושבי קבע (פקידי ממשל, אנשי דת וכו').
17 ספרי צבא בהם נרשמו פרטים של גברים ששירתו בצבא הטורקי לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה.
רישום זה כולל גם את מתגייסי היישוב לצבא העות'מאני.
בנוסף כולל האוסף 9 ספרי מוכתאר.
ספרים אלו נכתבו ונוהלו על ידי המוכתארים של היישובים ולא היו מסמכים מוכרים על ידי השלטונות.
במקרים מסוימים העתיקו המוכתרים את המידע מתוך ספרי הטיוטה ולפעמים עשו רישום מקביל.
המידע על כל אחד מהפקודים נרשם לרוחב כל הספר (2 דפים) ומולא בסדר הבא:
שם משפחה - כל משפחה קיבלה מספר סידורי (שנקרא "ח'אנה") שלפעמים היה מספר הבית והחלקה.
שמות בני המשפחה - תחילה נרשמו הגברים לפי דורות (ראש המשפחה - בני הדור הבוגר - בני הדור השני וכן הלאה) ואחר כך הנשים.
ליד כל פקוד נרשם הקשר המשפחתי שלו (בנו של אב המשפחה, אשתו של האח וכו').
מצב משפחתי של כל פקוד - נשוי / פנוי (כולל רווקים, אלמנים וגרושים).
מידע נוסף כמו סוג המבנה בו גרה המשפחה (אבן, עץ, בקתה וכו'), מקצוע, תואר, דת, עדה, תכונות חיצוניות (גובה, צבע עיניים, צבע עור), סימנים מיוחדים (נכויות, צלקות בולטות).
מידע על שירות צבאי (דרגה, תפקיד).
תאריך ביצוע הרישום - התאריכים נרשמו לפי המניין הטורקי האדמיניסטרטיבי ("מאלי") ולא לפי הלוח המוסלמי הרגיל (הג'רה).
בתקופת השלטון העות'מאני היו הספרים פזורים במשרדי רישום אזוריים ונשארו שם גם לאחר כיבוש הארץ על ידי הבריטים ב-1918. רק ב-1924, לאחר תחילת המנדט הבריטי, יצאה הוראה לאיסוף הספרים למחלקת הבריאות הממשלתית בירושלים.
מכיוון שב-1922 ערכו הבריטים מפקד משלהם איבדו הספרים מעט מחשיבותם.
ב-1948 נמסרו הספרים למשרד העלייה והמרשם של ממשלת ישראל.
לאחר עריכת מפקד באותה שנה איבדו הספרים ערך לניהול אדמיניסארטיבי אך נשארו כמסמכים היסטוריים חשובים והועברו לארכיון המדינה.
במוסד זה החל תהליך שיקום ושימור הספרים.
בשנים הראשונות של המדינה נשמר עותק של הספרים במיקרופילם ובשנים האחרונות הועלו הספרים לאינטרנט.
חלק מספרי הנופוס, שהיה ידוע על קיומם בתקופה העות'מאנים, לא נאספו בתקופת המנדט.
היקף הספרים החסרים גדול במיוחד בנפות של צפון הארץ (ג'נין, שכם, טולכרם, עכו ואחרים) וההנחה היא שנפות אלו היו שייכות לאזור השליטה הצרפתי שמרכזו היה בביירות ונראה שהספרים נאספו לשם.
לגבי איכות הרשום בספרים קיימת הסכמה בין החוקרים שישנם אי דיוקים ברשום בספרים.
אי דיוקים אלו נבעו, מצד אחד, מהתחמקות מכוונת של אנשים להתפקד (לדוגמה כדי לא להתגייס) ומצד שני בגלל שינויי אוכלוסין תדירה שהמפקדים לא נתנו להם מענה (מעבר מקומות, לידות ופטירות וכו').
ספריגינה (שם מדעי: Spriggina) הוא סוג של בעל חיים קדום מאוד שחי בסוף תקופת האדיקר שבסוף עידן העל פרקמבריון לפני 555 מיליון שנה.
בסוג זה היה רק מין אחד: Spriggina floundersi שתואר בשנת 1958.
אורכו של בעל החיים היה 3 עד 5 סנטימטרים וצורתו הייתה כצורת מלבן.
בעל החיים היה מקוטע ללא מקטעים מתמזגים כאשר חלק מהמקטעים היו לפעמים מעוקלים .
גופו של בעל חיים זה היה משוריין.
שני הקטעים הראשונים יצרו ראש.
הקטע הקדמי היה בעל צורה של פרסה עם זוג של שקעים שכנראה היו עיניו של היצור.
חלקו התחתון של בעל החיים היה מכוסה בשתי שורות של לוחות ואילו שורה אחת כיסתה את חלקו העליון של היצור.
הקטעים הקדמיים שלו התמזגו ליצרית ראש.
בחלק מהמאובנים עשוי להיות פה.
הסימטריה של בעל חיים זה אינה סימטריה דו-צדדית אלא .
לא ידוע ממה ניזון יצור זה אך כנראה שהוא היה טורף.
הסוג נקרא על שמו של שגילה את המאובנים בגבעות אידיאקרה שבאוסטרליה הדרומית.
שם המין floundersi הוא על שם החוקר האוסטרלי .
המאובנים של יצור זה התגלו רק בגבעות אדיקרה שבאוסטרליה הדרומית.
בעבר המאובנים של בעל החיים תוארכו ללפני 1.6 מיליארד שנים אך הסתבר שזו הייתה טעות .
כמו רבים מבעלי החיים של הקשר של בעל חיים זה שקבוצות מודרניות של בעלי חיים אינו ידוע אך הוא דומה מאוד לתולעת החיה Tomopteris אך אינו קרוב עליה .
כמה חוקרים ראו בו קרוב לקבוצה הנכחדת Rangeomorph.
וחוקרים אחרים ראו בו כשייך למערכה המודרנית פרוקי-רגליים וכאב קדמון של הטרילוביטים.
הדמיון של בעל חיים זה לטרילוביטים עשוי להצביע על קשר הדוק ביניהם למרות שהדמיון של בעל החיים לטרילוביטים יכול להיות דוגמה לאבולוציה מתכנסת .
ספרי צמרת היא הוצאה לאור ישראלית, המספקת שירות של הוצאה לאור במימון המחבר.
הוצאת צמרת נוסדה ב-1981 על ידי משה ראובני.
בראשית דרכה התמחתה ההוצאה בספרי ילדים ולאחר מכן עברה גם לענפי ספרות אחרים.
הוצאת צמרת עוסקת גם ביח"ץ של הספרים ובפרסום בעיתונות ובטלוויזיה.
צמרת מוציאה ספרים בארבעה פורמטים: מודפס, דיגיטלי, גרסה להדפסה ביתית וגרסת שמע.
בשנים האחרונות צמרת מוציאה גם משחקי קופסה.
משה קצב, זיכרונותיו של נשיא המדינה, 2022.
יורם טהרלב, אי-טי הצב האיטי בעולם 1996.
משה אלעד, סערת עלי ארצי, 2021.
חגי רזניק, החברה החדשה, 2021.
דורית שביט, דיפלומט בחצאית, 2018.
מאיר כרמון, ארץ הילדים הבודדים, 2013.
יהודה גיל, האיראנים בפריז, 2021.
דני ואזנה, מהפכה וצדק, 2015.
"ספרי לי אהובה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2008 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הראשונה באלבומה השני של הזמרת, חופשיה בין עולמות.
השיר נכתב והולחן על ידי אלון יופה והדר גלרון.
ב-13 בנובמבר 2008 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום התשיעי.
ב-11 בדצמבר עלה למקום הרביעי – המיקום הגבוה ביותר שהגיע אליו.
ב-29 בינואר 2009, לאחר עשרה שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי.
הספר תורגם לעברית על ידי מרים בורנשטיין ויצא לאור בפברואר 2020 בהוצאת כרמל.
"ספרי יעקב" הוא רומן בן 702 עמודים המחולק לשבעה ספרים.
עלילתו מתחילה ב-1752 ברוהאטין שבפולין וחלקה העיקרי מסתיים עם מותו של פרנק באופנבך שבגרמניה ב-1791, עם המשך בפרק האחרון המתאר בקצרה את קורות בתו, אווה פרנק, את קורות מקורבו הצעיר, משה דוברושקה והאפילוג הוא אירוע שהתרחש בזמן השואה במערות הכומר ליד מקום הולדתו של יעקב פרנק בקורולובקה .
גיבורי היצירה הם יעקב פרנק וקהילת מאמיניו.
הרומן משלב מספר נקודות מבט בגוף שלישי, הן של הסופרת והן של דמויות הקשורות ליעקב פרנק.
כמו כן, נעשה שימוש במכתבים שהדמויות כותבות אחת לשנייה ובמסמכים רשמיים המשובצים בספר.
מיד עם פרסומו בפולין, הפך הספר לרב־מכר וזכה בפרס הספרותי היוקרתי ביותר בפולין, פרס ניקה .
שנה לאחר פרסומו הגיע הספר למכירת 100,000 עותקים.
ב-2019, כשלטוקרצ'וק הוענק פרס נובל לספרות, כתבה ועדת פרס נובל בנימוקי הפרס, לאחר סקירת ספריה המוקדמים של טוקרצ'וק: "המגנום אופוס של טוקרצ'וק עד כה הוא הרומן ההיסטורי המרשים "ספרי יעקב" (2014).
הגיבור הוא מנהיג הכת הכריזמטי מהמאה ה-18 יעקב פרנק, שהוכרז על ידי חסידיו כמשיח החדש.
הוא היה מקובל ומחפש חסר מנוחה מעבר לגבולות הרוחניים, נחוש לאחד אמונות יהודיות, נוצריות ומוסלמיות ולכן תמיד בצד הלא נכון של האורתודוקסיה.
מרתק איך טוקרצ'וק נותנת לנו להיכנס למוחם של מספר דמויות בכרוניקה הזו בת 1,000 העמודים כדי לתת לנו דיוקן של הדמות הראשית, בעוד שהוא עצמו מתואר רק מבחוץ.
ברור שהוא היה אדם בעל פנים רבות: מיסטיקן, מורד, מניפולטור ורמאי.
בעוד שהחוקר המודרני המובהק של המיסטיקה היהודית, גרשם שלום, ביצירתו האדירה על הזרמים הראשיים במיסטיקה היהודית, נמנע מהפרסונה המטרידה של פרנק, טוקרצ'וק, להפך, מוצאת עניין רב בדיוק בכך: חוסר הגבולות ותכונת האופי הפסיכופתית שלו.
טוקרצ'וק הראתה בעבודה זו את היכולת העילאית של הרומן לייצג מקרה שהוא כמעט מעבר להבנה האנושית.
אבל היצירה אינה מסתפקת בתיאור חייו המסתוריים של יעקב פרנק, אלא נותנת לנו פנורמה עשירה להפליא של פרק כמעט מוזנח בהיסטוריה האירופית".
לספר בעברית מצורפת בסיום הספר אחרית דבר לתרגום העברי, תחת השם "התנצלות", מאת פרופסור יונתן מאיר, שערך מדעית את התרגום יחד עם פרופסור אבריאל בר-לבב.
יעקב פרנק - גיבורו המרכזי של הספר.
דמותו ועלילותיו מתוארות בדרך כלל על ידי המספרת היודעת כל ובחלק מהמקרים על ידי חסידו, נחמן מבוסק.
לאחר טבילתו לנצרות באוגוסט 1759 הוא מקבל את השם יוזף.
ינטה - בת 80, סבתו של יעקב פרנק הנוטה למות בתחילת הספר.
כתוצאה מבליעת הקמע ובו סגולה לחיים שנתלה על צווארה, היא מרחפת בין עולם החיים ובין עולם המתים וגופה הולך ומצטמק.
כך היא גם מרחפת וצופה בכל עלילות הדמויות המתוארות בספר.
נחמן בן לוי מבוסק - למד בצעירותו כחסיד בחצר הבעל שם טוב והפך לאחד מחסידיו המוקדמים של יעקב פרנק שמלווה אותו בנאמנות בכל גלגוליו.
בתור סופר מטבעו, הוא המספר בחלקים מהספר ומתעד את עלילות יעקב פרנק.
לאחר טבילתו לנצרות הוא מקבל את השם פיוטר יעקובובסקי.
הכומר בנדיקט חמיילובסקי מפִירְלֶיוּב הסמוכה לרוהאטין.
איש ספר המתוודע גם לאלישע שור.
חיבר את "אתונה החדשה" - האנציקלופדיה הראשונה בפולנית.
המגיד אלישע שור - ראש משפחת שור מרוהאטין.
מתקרב לגיל 60 בתחילת הספר.
סוחר (בסוסים ובמשקאות חריפים) מבוסס ומכובד בקהילה.
כמו רבים מיהודי פודוליה, לאחר שנהה אחר השבתאות הוא ומשפחתו הופכים לחסידיו של יעקב פרנק.
קטרינה קוסקובסקה - אצילה פולנית ממשפחת פוטוצקי, אשת מושל קמניץ.
תומכת בעניינם של הפרנקיסטים ומנסה לסייע להם.
אליזבטה דרוז'בצקייה - בת לווייתה של קוסקובסקה, משוררת פולנית.
מוליבדה () - בן דודה של קטרינה קוסקובסקה, אציל והרפתקן פולני המתחבר אל הפרנקיסטים מראשית דרכם ומהווה עבורם שליח לממסד הממלכתי והכנסייתי.
אשר רובין - רופא, בן 35 בתחילת המאורעות.
גיטל - בת פנחס מנאמני התלמוד.
בתחילה, בת לוויה של יעקב ובהמשך, בת זוגו של אשר רובין.
הבישוף קייטאן סולטיק - מתחיל כמשנה לבישוף של קייב, לאחר מכן הבישוף של קרקוב.
הבישוף מיקולאי דמבובסקי - מתחיל כבישוף של קמניץ, לאחר מכן הבישוף של קרקוב.
בתמיכתו בפרנקיסטים, לאחר התנצרותם, מצווה על שריפת אלפי ספרי תלמוד.
שלמה שור - בנו של אלישע שור ובעלה של חיה, לאחר התנצרותו הפך לפרנצישק וולובסקי (בתו של שלמה היא מריה שימנובסקה).
חיה - בת אלישע שור, נשואה להירש - רב העיירה לנצקרון.
הספר נפתח בנסיעתו של הכומר חמיילובסקי לביתו של אלישע שור ברוהאטין, כדי לנסות להחליף עמו ספרים.
הם אינם מדברים באותה שפה והמתורגמן הוא הריצ'קו, נער נוצרי יתום שאומץ על ידי משפחת שור.
הביקור מסתיים בכך שהכומר נותן לשור את האנציקלופדיה שכתב, "אתונה החדשה" ומקבל משור את הספר "עין יעקב".
האצילה הפולניה קוסקובסקה ובת לווייתה דרוז'בצקה מתארחות במסען אצל ראש פלך רוהאטין.
מארחים להם לחברה גם הכמרים חמיילובסקי והכומר המשכיל, גאודנטי פיקולסקי.
בזמן שהרופא היהודי, אשר רובין, מגיע לטפל באורחי וביושבי האחוזה, מתברר לכומר חמיילובסקי כי דרוז'בצקה היא משוררת והוא מגלה בכך עניין.
באמצעות השקפתו של אשר רובין מתבררת לנו המציאות ברוהאטין, שבה נחלקים היהודים בין נאמני התלמוד המועטים ובין מתנגדיו (אליהם משתייכת משפחת שור).
דעתו של רובין, שלמד רפואה באיטליה, על מתנגדי התלמוד היא קשה: "שקועים בהבלים מיסטיים, באמונות תפלות, ...
הם מאמינים במשיח סובל, משיח שנפל לתהום תחתיות, כי רק מתהום כזאת אפשר להתרומם אל הגבוה הנשגב.
הם מאמינים במשיח בבלואים, שכבר בא כמעט לפני מאה שנה.
העולם נגאל כבר, אף כי אולי אי אפשר להבחין בכך במבט ראשון, ואלה שיודעים שכך הוא, מסתמכים על הנביא ישעיהו.
הם מתעלמים מן השבת, נואפים — החטא בלתי מובן לחלקם ולאחרים כל כך זניח, שלא ראוי לעסוק בו.".
אשר הוזמן לבית שור כדי לבדוק את ינטה הזקנה, קרובתו של אלישע שור, שהוזמנה לחתונה וחלתה בטלטולי הדרך ועתה נוטה למות.
אם תמות ותיקבר על החתונה יהיה להידחות.
לכן כותב אלישע שור קמע שבו כתוב "המתנה" ותולה אותו על צווארה של ינטה.
ינטה בולעת את פיסת הנייר שבתוך הקמע.
מעכשיו היא משקיפה על הכול מלמעלה.
דרוז'בצקה מבקרת בביתו של הכומר חמיילובסקי והם דנים בספרו "אתונה החדשה" והיא משאירה לו ספרון של שיריה.
הם ממשיכים וכותבים מכתבים זה לזו.
הבישוף סולטיק כותב מכתב לציר האפיפיור בממלכת פולין המסביר ומצדיק את מה שנודע כעלילת הדם בז'יטומיר, ושהבישוף מכנה רצח של ילד נוצרי על ידי היהודים למטרת שימוש בדמו.
אירוע שהסתיים בשפיטתם, עינויים והוצאתם להורג של שלושה יהודים בביתור לרבעים ושל שלושה שהתנצרו כדי להמתיק את גזר דינם, בכריתת ראש.
למעשה, הבישוף יזם את עלילת הדם לאחר שקיבל הלוואה משני מלווים יהודים מז'יטומיר (למרות שסירבו בתחילה לעסקה) תמורת משכון סמלי הבישופות, כדי להחזיר חוב שצבר במשחקי קלפים.
כיוון שהיה חייב להחזיר לעצמו את הסמלים, טפל על שני היהודים ועל מקורביהם את עלילת הדם.
מבעד לעיניה של ינטה המרחפת בעולם, מתוארת שיירת הסוחרים שיצאה מאיזמיר ועוברת דרך קונסטנטינופול, בוקרשט וחוצה את נהר הדנייסטר בדרכה אל פולין.
אחד מהסוחרים שבשיירה הוא נחמן שמואל בן לוי מבוסק.
הוא מתואר כמי שכותב בכל הזדמנות.
הוא מתאר את ילדותו ואת אביו שהיה רבה של בוסק שבה היה רוב ל"מאמינים האמיתיים" - חסידיו של שבתי צבי וממשיכי דרכו.
בגיל 16 הצטרף לחבורת תלמידיו של הבעש"ט.
עם שובו ולאחר שהתחתן, החל לצאת בשיירות מסחר לאימפריה העות'מאנית ושם פגש את הרב מרדכי שהיה תלמידו של יהונתן אייבשיץ.
נחמן מגיע אל כינוס בבית שור ומספר להם כי פגש את יעקב לייבוביץ, בן יהודה לייב שכונה בוכבינדר, שנולד בקורולובקה וגדל בצ'רנוביץ' ולמד אצל יששכר מפודהייצה.
הוא נשאל איך נדע כי "הוא האיש"?
בסיום, אלישע שור מסתודד עם נחמן ופוקד עליו להביא את יעקב לרוהאטין כדי שיתרשמו ממנו.
ינטה, סבתו של יעקב לייבוביץ, מרחפת אל העבר ונזכרת באירועים מילדותו ונעוריו של יענקל'ה.
כמו כן, הקורא לומד את קורותיו של אביה של ינטה שנשבה בקסמו של שבתי צבי.
ינטה צופה באמה נאנסת על ידי קוזאקים ומסיקה שהיא נהרתה כתוצאה מאותו אונס.
הקורא חוזר אחורה לאירועים מוקדמים יותר באיזמיר.
נחמן מספר כיצד פגש את מוליבדה, בעת ששניהם עבדו כמתורגמנים באיזמיר בשירות טריניטרים (נוצרים), שפדו נוצרים מהשבי המוסלמי.
מוליבדה, הרפתקן פולני שבילה שנים רבות ביוון, כונה על ידי הנוצרים "הרוזן קוסקובסקי" וטען כי שלט באי יווני ששמו מוליבדה ומכך נגזר שמו.
בחתונה הנערכת בניקופול, נושא יעקב לאשה את חנה בת ה-14, בתו של חכם יהודה לוי טובה, שהוא חסיד של ברוכיה רוסו - ממשיכו של שבתי צבי.
יעקב מתחיל להציג את עצמו כיעקב פרנק.
טובה דואג ליעקב למשרה כמנהל מחסן של גיסו - סוחר גדול בקראיובה.
בשעה שאשתו הטריה נשארת עם אביה בניקופול, עושה יעקב חיל כמנהל המחסן הודות לכריזמה שלו.
הוא לוקח לו בקראיובה את הרש'לה - נער משרת המחפה על עסקיו הצדדיים ועל בגידותיו עם נשים.
ב-1753, בעת שמוליבדה בן 35, הוא פוגש לראשונה את יעקב, קושר אתו קשרים ומתוודה בפני נחמן כי הוא מעריץ את יעקב.
נחמן רושם את רשמיו מביקור שערך יעקב עם מספר מצומצם מחסידיו, בכפר של מוליבדה - כפר בוגומילי בוולאכיה.
יעקב וחסידיו התרשמו מאוד מהשקט והשלווה של אנשי הכפר ומהטקסים שלהם.
ב-1754 נוטש יעקב במפתיע את עבודתו ויחד עם חסידיו מתחיל למסע אל קבר נתן העזתי בסקופיה.
בדרך הוא מעולל תעלולים וניסים המושכים אחריו קהל סקרנים, יהודים ונוצרים.
יעקב והחוג המצומצם של חסידיו מגיעים לסלוניקי ויעקב פותח שם בית מדרש המושך תלמידים רבים.
דבר זה גורם לעימות עם חסידיו של ברוכיה, השולטים ביהדות סלוניקי ויעקב וחסידיו נאלצים ב-1755 לעזוב את סלוניקי ולהפליג בים חזרה לאיזמיר.
על החוג המצומצם של חסידי יעקב נמנים: נחמן, רבי יששכר - מורהו של יעקב, רבי מרדכי - מורהו של נחמן ונתן.
בדיוניהם המשותפים רבי יששכר מתחיל לעסוק בשילוש ובצלב.
הוא אומר שהצלב הוא האות א' וכי השילוש הוא אלוהי האמת, השכינה והאל הבורא.
כשמגיע המשיח הוא מחליף את אחד מקודקודי המשולש, את האל הבורא על פי יששכר.
בינתיים מגיעה שיירת מסחר מפודוליה בראשות אלישע שור שבא על פי הזמנת נחמן שתיאר במכתב את רוח הקודש של יעקב.
יעקב חלה וכשהחלים טען שבחלומו הופיע איש עם זקן לבן שאמר לו: "תלך צפונה ושם תמשוך אנשים רבים לאמונה חדשה", ורבי מרדכי אמר לו: "תלך לפולין ושם תהיה מלך ומושיע".
בנסיעתם צפונה, עצרה הקבוצה בבית אביו של יעקב ברומניה.
אביו אינו חסיד גדול של בנו.
כשמספרים לו על כוונותיו, הוא אומר: "ישמור אותו אלוהים מדבר כזה ...
הם רק מחכים לדבר כזה.".
החבורה המלווה בשיירה הקטנה של אלישע שור מצליחה להבריח את הגבול העות'מאני צפונה לפולין.
בפולין השיירה עוברת מכפר לכפר במשך חודש.
בכל כפר נאספים סקרנים לחזות בפלאי המשיח החדש, נערכת סעודה בבית של אחד מקרובי חסידי יעקב וכמנהג השבתאים, נערה או אשת איש זוכה לכבוד לבלות את הלילה עם יעקב.
גיטל בת פנחס - מזכירו של הרב חיים הכהן רפפורט - רבה של לבוב, שעזבה את ביתה, הופכת לבת לווייתו של יעקב וצמודה אליו בכל מקום.
בהגיעם ללנצקרון (כיום: זריצ'נקה), הם מתארחים בביתה של חיה, בתו של אלישע שור, הנשואה להירש - רב העיירה.
לחיה יש כוחות נבואיים והחבורה מסתגרת בביתה ועורכת טקס שבו חיה עומדת על שרפרף, עירומה בחצי גופה העליון והגברים קמים על פי תור מישיבתם במעגל ומנשקים את שדיה.
מבחוץ מציץ בהם אחד מנאמני התלמוד בעיירה, המזעיק את רב העיירה ועוד מספר גדול של גברים החמושים במקלות.
הם פורצים לבית ואוסרים את כל הגברים והפריץ המקומי שולח אותם למעצר בקופיצ'ינצה.
את יעקב פרנק, שהוא נתין טורקי, הם נאלצים לשחרר והוא עובר את הגבול לשטח העות'מאני.
את מקומו כמנהיג מתנגדי התלמוד תופס לייב קריסא מנדבורנה, אדם מעשי השואף להסתפח לנצרות ככת נפרדת.
הרב חיים רפפורט מבהיר לפנחס מזכירו, כי בתו, גיטל, כבר איננה יהודייה.
במקביל, הוא מכנס מועצת רבנים אזורית והללו מחליטים להטיל חרם על יעקב פרנק ומכתבים על כך מופצים בכל רחבי פולין והחרם מאושר על ידי ועד ארבע ארצות.
הכומר פיקולסקי מסביר לבישוף דמבובסקי את עיקרי המחלוקת בין נאמני התלמוד למתנגדיו - שהחליפו את התלמוד בספר הזוהר שאותו הם מפרשים על פי רצונם.
הראשונים פנו לבישופות בטענה כי האחרונים חטאו ב"חטא האדמיטים".
הבישוף דמבובסקי כותב לציר האפיפיור כי מתנגדי התלמוד רוצים להסתפח לנצרות, אך הכומר פיקולסקי מוסיף מכתב משלו המזהיר את ציר האפיפיור כי שאיפתם להתנצרות היא רק למראית עין.
לאחר מעצר חסידיו של יעקב (המשוחררים לאחר זמן קצר במצוות הבישוף דמבובסקי המוציא להם מכתבי חסות), חוזרת גיטל ללבוב, אך לא אל אביה.
בהיותה חסרת כול וכדי לא להפוך למקבצת נדבות או למכור את גופה, היא מקישה על דלת אקראית ומבקשת מחסה.
בקיץ 1757 נערך בקמניץ-פודולסקי ויכוח פומבי בין נאמני התלמוד ובין מתנגדיו.
הוויכוח נערך בקתדרלה שבעיר ובסופו מזכה בית הדין של הכנסייה את מתנגדי התלמוד מכל ההאשמות שטפלו עליהם ובין היתר מורה על שריפת ספרי התלמוד בכל רחבי פודוליה בתור ספר שקרי ומזיק.
פסק הדין נחתם על ידי הבישוף דמבובסקי.
שריפת ספרי התלמוד החלה ב-14 באוקטובר 1757 והתבצעה גם על ידי מתנגדי התלמוד וגם על ידי הנוצרים.
במקרים רבים נשרפו כל הספרים הכתובים בעברית, ללא קשר ישיר לתלמוד.
ימים מעטים לאחר מכן, מקבל הבישוף דמבובסקי שבץ ומת ב-17 בנובמבר 1757. לאחר מות הבישוף - מיטיבם של הפרנקיסטים, מתחזק ביטחונם של נאמני התלמוד והם פורעים בחזרה בפרנקיסטים ושורפים את ספריהם.
ישראל, נכדה של ינטה (ובן דודו של יעקב) וסובלה אשתו, מעבירים את גופה החי-מת והמצומק מאוד של ינטה, מצריף העץ שבחצרם, אל המערה שליד קורולובקה.
נחמן נקלע למשבר אישי בעקבות נטישת יעקב ובעקבות קבלת בקשה לגט מאשתו.
הוא פונה להתייעץ עם הבעש"ט.
הבעש"ט אומר לו "אני אוסר עליך לשקוע בייאוש" ובהמשך הוא מקבל ממנו פתק: "אם אתה מאמין שאתה יכול לקלקל, תאמין שאתה יכול לתקן".
בחורף 1757 נחמן ועוד שלושה שליחים נוסעים לגיורגיו לשכנע את יעקב שישוב לפולין להנהיגם.
הם נותרו בגיורגיו עד הקיץ וחזקו את הקשר עם השלטונות העות'מאניים שנתנו חסות ליעקב.
בינתיים הגיעו אליהם ידיעות על כך שהמוני מאמינים פליטים התקבצו ליד נהר פרוט בצד הטורקי בגבול עם פולין וכי מוליבדה ובת דודו קוסקובסקה משתדלים בעניינם.
ביולי 1758 קיבלו מכתב רשמי של אוגוסטוס, מלך פולין המעניק להם את חסותו.
לאחר קבלת מכתב המלך, חוצים הפליטים את הגבול חזרה לפולין ומתרכזים בכפר איבאני שעל גדות הדנייסטר.
לשם מגיע יעקב בראש שיירה.
יעקב מורה לכל מאמיניו שאין יותר קניין פרטי וכי החוקים הישנים של "לא תגנוב" ו"לא תנאף" אינם חלים עליהם עוד.
באביב 1759 מגיע לאיבאני גם מוליבדה ויחד עם יעקב ומנהיגי נאמניו הם מנסחים אל הארכיבישוף של לבוב, ולדיסלאב לוביינסקי , מכתב הרומז כי הם מוכנים לעבור טבילה, כלומר להתנצר.
כדי להתנקם באויביהם, נאמני התלמוד, הם גם מוסיפים סעיף האומר כי "התלמוד מורה, כי צריכים לדם הנוצרים, וכל המאמין בתלמוד מחויב להשתמש בו." בסיועה של בת דודו מתמנה מוליבדה לראש הטקס אצל הארכיבישוף לוביינסקי.
באביב 1759 חוזים תושבי אירופה בהופעתו של כוכב שביט, המנבא על פי אמונותיהם אסונות: מלחמה, מגפה ואצל היהודים גם פרעות.
קהילת המאמינים באיבאני מקבלת מכתב ממוליבדה המודיע להם כי הוויכוח ובסיומו הטבלתם לנצרות יתקיימו בקיץ.
בינתיים באיבאני, המאמינים ממשיכים להתעמק בחיבור שבין הדת היהודית והדת הנוצרית, כהכנה לכך שיתנצרו.
לאחר שבחר לו קודם לכן שבע נשים, עתה יעקב בוחר לו שנים־עשר נאמנים, כפי שיש 12 שליחים באוונגליון, בו קוראים מדי ערב.
כמו כן, הם ממשיכים בטקסיהם הכוללים מעגל שבו הנוכחים, גברים ונשים, מתפשטים מבגדיהם ומנשקים צלמים המונחים ליד צלב.
הם מתחילים לבחור להם שמות פולניים בהם יקראו לאחר טבילתם לנצרות.
פנחס, מזכירו של הרב רפפורט, כותב את סיכומי הישיבות של מועצות הרבנים נאמני התלמוד, המחליטים להילחם ב"מינים" ולנתקם מהיהדות "כמו שכורתים גפיים נגועים בנמק".
הוא מחפש אחר בתו גיטל ואפילו נוסע מלבוב עד איבאני לחפשה שם, אך לשווא.
באמצע יולי 1759 מתחיל הוויכוח בקתדרלת הבזיליקה של העלייה בלבוב , בין נאמני התלמוד ובין מתנגדיו, כאשר הממסד הקתולי הוא מארח את הוויכוח והוא זה גם שיפסוק מי המנצח בסופו.
הוויכוח מתארך עד הסתיו כשכל אחד מהצדדים שוטח טיעונים ארוכים המשעממים את הקהל שבקתדרלה.
האווירה מתלהטת כאשר מתנגדי התלמוד מאשימים את נאמניו כך שהם נזקקים לדם נוצרי למצוות הפסח.
הכומר האחראי על הוויכוח פוסק כי בשישה סעיפים הוכיחו מתנגדי התלמוד את טענותיהם ובעצת ציר האפיפיור, את סעיף "הדם הנוצרי" הוא מותיר לשיקול נוסף ואינו מקבל החלטה סופית.
כמו כן, נקבע מועד לטבילתו של יעקב לנצרות ואחר כך טבילת כל חסידיו הרבים.
בעקבות ההחלטה עולים כל חסידי יעקב מאיבאני אל לבוב וממלאים אותה בעגלות ובאוהלים.
כל חסידי יעקב נטבלים והופכים לנוצרים קתולים ומקבלים שמות פולניים-קתולים.
בביתו של הרופא אשר רובין, שעבר ללבוב, גרים גם גיטל ובנה שמואל.
היא החלה כמשרתת בבית ואשר נתן לה מחסה ואוהב אותה ואת בנה.
ועכשיו היא הרה עם ילדה השני, ילדו של אשר, אך בלבה עדיין כרוכה אחרי יעקב פרנק ומתעניינת אם הופיע בוויכוח בקתדרלה.
לפנחס אביה נודע כי היא נמצאת בלבוב והוא מתחיל לחפשה.
הוא מוצא אותה ומציע לאשר שהוא וגיטל יעקרו לווינה שם צריכה הקהילה היהודית רופא עיניים.
בסתיו פורצת בלבוב מגפה קשה המפילה חללים רבים, בעיקר ילדים ובחורף אף מתגברת המגפה.
ההמון הנוצרי, הוותיק והמומר, סבור כי סיבת המגפה היא קללה שהטילו נאמני התלמוד על מתנגדיו שהתנצרו.
אשר מטפל בחולי המגפה תוך פחד מתמיד שידביק את בני ביתו.
בינואר 1760 יולדת גיטל תאומים וחודשיים לאחר מכן הם עוקרים לווינה.
בשעה שמוליבדה והרוזנת קוסקובסקה מנסים לדאוג למתנצרים החדשים לאזור שבו יוכלו להתיישב ולצאת מלבוב, עולה יעקב עם מוליבדה ועם נבחרת מחסידיו לוורשה בניסיון להיפגש עם המלך ולהשפיע עליו שיקצה להם חלקת אדמה.
בחנייתם בלובלין, לאחר שהותקפו על ידי המון יהודי זועם, חלו במגפה רבי מרדכי (בשמו הנוצרי, פיוטר) ועוזרו של יעקב, הרשל'ה ונפטרו תוך זמן קצר.
בהגיעם לוורשה מתקבלים יעקב ומוליבדה בבתי האצילים ונפגשים עם ציר האפיפיור, סֶרָה , אשר מבטיח ליישב אותם באדמות המלך.
בוורשה אמורים יעקב ובני עדתו לעבור טבילה שנייה, הפעם ב.
בימים שלאחר הטבילה, עורך הכומר המלומד פיקולסקי, שימוע לשלמה שור ולמתנגד תלמוד אחר ומתרשם כי אין ביניהם ובין האמונה הנוצרית ולא כלום.
הוא כותב על כך לארכיבישוף של לבוב, לוביינסקי ובסוף ינואר 1760 נעצר יעקב ונכלא במנזר הברנרדינים בלבוב .
לאחר חקירתו ולאחר חקירת עוד מחסידיו, מצא בית המשפט של הבישופים את יעקב אשם בהתחזות למשיח ונפסק לו מאסר עולם במבצר של המנזר בצ'נסטוחובה.
השומרים על יעקב במנזר הם חיילים ותיקים ומבוגרים והם מעניקים ליעקב יחס סלחני, אך אב המנזר הוא האחראי והוא מקפיד רוב הזמן על כך שיעקב לא יצא מתאו.
יעקב שולח מכתב לחסידיו והם שמחים על היותו חי ומנסים לבקרו בכלאו.
שלמה שור הוא הראשון שמגיע לבקרו בכלאו ומשחד את השומרים כדי לדבר עם יעקב שסבור שחסידיו בגדו בו בחקירות שערכה הכנסייה.
חלק מחסידי יעקב נשאר באזור ורשה ולבוב ומנסה להיטמע באוכלוסייה הנוצרית.
מסופר על עלילת הדם בוויסלוויצה ב-1760. בכפר היו 80 יהודים.
נעצרו מספר יהודים, כולל שני הרבנים ואשתו של אחד מהם.
לאחר עינויים קשים מודים שני הרבנים ושלושה חברי קהילה ברצח הילד, בשוד כנסיות ובחילול הקודש.
חסידי יעקב מאשרים את ההאשמות הללו (וייתכן כי הם אף טפלו את ההאשמה הראשונית).
ניתנת להם האפשרות להתנצר ולהמתיק את דינם לעריפת ראש וארבעה בוחרים בכך.
הרב סנדר זיסקלניק תולה עצמו בבית המעצר.
לפני מותו הוא מקלל את העיירה וויסלוויצה.
לאחר מותו גופתו נלקחת ונגררת ברחובות קרסניסטב.
הקהילה היהודית מצליחה להשיג מכתב מהאינקוויזיציה ברומא המודיע כי אין כל בסיס לאמונה שהיהודים נצרכים לדם נוצרי וכי בכל טענה עתידית שכזו, תידרשנה הוכחות מוצקות ולא עדויות.
בספטמבר 1762 מגיעים חנה אשת יעקב וילדיה ואתה מחנה חסידים נוספים לצ'נסטוחובה.
תנאיו של יעקב משתפרים ומאפשרים לו להיפגש עם חנה והוא אף בוחר לו "בנות לוויה" מקרב מחנה חסידיו.
בשנתיים הבאות נולדים לו שני בנים מחנה.
באותן שנים מגיעים לצ'נסטוחובה עוד ועוד חסידי יעקב.
יהודה טובה, אביה של חנה, מגיע מטורקיה לבקר את בתו ונדהם מהשינוי שעבר יעקב בעקבות התנצרותו.
הוא מבקש לקחת את בתו ונכדיו עמו חזרה, אך נכשל.
הוא מוציא מכתבים לכל קהילות ישראל, כולל לשבתאים שבאימפריה העות'מאנית המזהיר מפני יעקב.
הכומר חמיילובסקי והמשוררת דרוז'בצקה שקיימו חליפת מכתבים במשך שנים רבות, נפטרים כמעט באותו זמן.
מוליבדה מקבל בעזרת אחיו משרה של כתיבת ותרגום בחצר המלך.
ב-1768 מאפשרים לראשונה ליעקב לצאת לטיולים מחוץ למנזר ולמעשה הוא חופשי ורק צריך לישון במנזר.
הוא פותח במנזר לשכה ובה מכתיב מכתבים.
בפולין מתחיל חוסר שקט ואף אנרכיה ובפודוליה נערכים פוגרומים וחסידי יעקב ואף חלק מחסידי הבעש"ט ששם הופכים לפליטים ונוהרים לצ'נסטוחובה.
הצבא הרוסי מגיע מהמזרח כדי להתערב בענייני פולין ואת המנזר תופס צבא הקונפדרציה של באר - מיליציה שמתנגדת להתערבות הרוסית.
לתגבור הכוחות במנזר מגיעים כוחות פולנים נוספים ויעקב הופך לסוג של יועץ למפקדיהם, בה בשעה שבתו אווה (רחל) שבגרה ויפתה הופכת ליעד להטרדות מצד החיילים המשועממים במנזר והיא נלקחת לוורשה כדי להציל אותה מהחיילים וכיוון שהציפייה היא שהרוסים יטילו מצור על צ'נסטוחובה והמנזר.
חנה, אשתו של יעקב נפטרת תוצאה מסיבוכים לאחר הלידה ולאחר ששניים מילדיה הקטנים נפטרים גם הם.
ילדיה והיא נקברים במערה הסמוכה למנזר שאותה רואים חסידי יעקב כמערת המכפלה כיוון שלטענת יעקב היא מובילה לארץ ישראל.
המצור הרוסי על צ'נסטוחובה והמנזר אורך מ-1769 ועד 15 באוגוסט 1772 כשהכוחות הפולנים נכנעו.
לאחר מספר ימים הגיע למנזר הגנרל הרוסי אלכסנדר איליץ' ביביקוב ולבקשת יעקב משחרר אותו ממאסרו.
לאחר ששוחרר, עברו יעקב אווה ומלוויהם לוורשה ושהו בה מספר חודשים.
בינתיים בוורשה חלק גדול מהחסידיו הרבים של יעקב, בשנים שחלפו מאז שהתנצרו, נטמעו באוכלוסייה הנוצרית וכבר קשה להבדילם באוכלוסייה הכללית.
במרץ 1773 יצאו מפולין שתי מרכבות ובהן יעקב ואווה ועוד 16 מחסידיהם הצעירים ועברו לברין שבמוראביה ב.
בתחילה התגוררו אצל קרוביהם, משפחת דוברושקה, ולאחר מספר ימים שכרו בית בפרברי ברין כשיעקב מצהיר על כך שעסק במסחר באיזמיר והוא מתכוון לחיות על הכסף שצבר ולא לעסוק במסחר.
הבית הגדול ששכר יעקב, הופך לכעין חצר שאליה עולים צעירים וצעירות לתקופות שונות.
גם אווה מתחילה להיות מוקפת בפמליה של בנות, אם כי יעקב דואג להשפילן בהגעתן מוורשה.
נחמן מגיע לברין והפאר המפוזר בבית ולבושם ההדור של יעקב ואווה אינו מוצא חן בעיניו.
יעקב מבקש ממנו להתחיל לרשום את שיחותיהם ונחמן עושה זאת, אך מרגיש כאילו צמח קיר בינו ובין יעקב.
ב-1775 מתחתן בכנסייה בווינה משה דוברושקה, חסידו הצעיר והכריזמטי של יעקב, אשר משתייך גם ל ושולח את ידו בכתיבת שירה בגרמנית.
לדוברושקה יש מהלכים בחצר הקיסרות האוסטרית והוא מכיר לקיסר, יוזף השני ולאמו הקיסרית מריה תרזה, את יעקב ואת בתו אווה.
יעקב, אווה ובני לוויתם משתכנים למספר חודשים בווינה ומבזבזים את הכספים שחסידיהם גייסו עבורם.
באותה תקופה, בעידוד אביה, רוקמת אווה יחסי קרבה אינטימיים עם הקיסר האלמן, בשעה שסיפורי יעקב על עלילותיו בטורקיה חביבים על אמו, מריה תרזה.
ב-1774 וב-1775 שולח יעקב שתי משלחות לטורקיה, בניסיון להיפגש עם הסולטאן ולהבטיח לו את נאמנות יעקב אליו.
שתי השליחויות נכשלות וחסידיו חוזרים ללא שהצליחו להיפגש עם הסולטאן, בפעם השנייה כשהשליחים הם נחמן (הנקרא עתה פיוטר יעקובובסקי) וחסיד נוסף, הם אף ישבו בכלא הטורקי שלושה חודשים.
בשובם, נערך להם טקס של הכאתם על ידי חסידים רבים, כעונש על כישלונם ובזבוז כספי הקהילה.
קהילת נאמני יעקב בוורשה מתקבצת סביב מנהיגותו של שלמה שור (עתה נקרא פרנצישק וולובסקי) ומתחילות מריבות פנימיות על רקע הכספים הרבים שהם נדרשים לשלוח לברין כדי לממן את שהיית יעקב וחסידיו הצעירים שם.
יעקב מטיף לבני עדתו שהמעבר ל"דת אדום" הכרח הוא וכי עליהם למצוא להם מקום שבו יוכלו להמשיך במנהגיהם ללא הפרעה.
הוא אומר להם כי הוא יכול לטעות כיוון שאלוהים נמצא בתוכו.
הוא ממשיך במנהגו להזמין אליו ללילה נשים נשואות ולזווג בעל כורחם בני זוג נשואים לבני זוג נשואים אחרים.
בחנוכה הוא מדליק נרות אך אוסר על תפילה יהודית וביום הכיפורים פוקד לשיר ולרקוד כפי שהיה באיבאני.
אווה נכנסת להריון ממפגש עם ג'קומו קזנובה, אך כשאביה מגלה זאת הוא מורה לנשים סביבו לגרום לה להפיל וכך נעשה.
דוברושקה (עכשיו נקרא תומאס פון שנפלד) ויעקב מהדקים את קשריהם, דוברושקה משכנע את יעקב להשקיע בבורסה כדי לכסות על החובות שצברו.
הם גם מנסים ליצור זהב באמצעות אלכימיה, למכור מי מרפא בבקבוקונים ועוד, אך מאמציהם לכיסוי החובות נכשלים.
גם פגישתם של יעקב ואווה ב-1786 בלוקסמבורג עם הקיסר יוזף השני בתקווה שיוציא מסמך המוחל על חובותיהם, נכשל.
הם שולחים את חסידיהם מברין ומוכרים חלק גדול מרכושם שם.
דוברושקה מצליח לארגן ליעקב מקום חדש ברוזנות הסן-דרמשטאדט, ובפברואר 1786 הם עוזבים את ברין בדרכם לאופנבך על המיין.
למשכנם מוכשר ארמון איסנבורג , אך הכשרתו אורכת זמן ארוך ורק ב-1788 הם נכנסים אליו.
בינתיים בווינה, אשר רובין, שלא שינה את דתו, שינה את שמו לרודולף אשרבך והוא רופא עיניים מכובד.
לו ולאשתו גיטל יש את שמואל, בנה של גיטה ושתי הבנות התאומות.
למרות בריאותו הרופפת, המלווה בשבצים קלים הגורמים לשיתוקים זמניים ולמרות שדוברושקה - שנפלד שולח מכתבים לקהילות המאמינים כי הוא יד ימינו של יעקב ויירש אותו כשימות, ממשיך יעקב לשלוט בארמון שאליו ממשיכים להגיע מאמינים.
אולם בדצמבר 1791 מכריעות אותו מחלותיו והוא מת ונקבר באופנבך.
ביום בו מת יעקב נפטרת בווינה גיטל מסרטן ולקורא מתברר סופית כי יעקב הוא אביו של בנה, שמואל.
בינתיים בוורשה קהילת המאמינים אינה מתפזרת אך חווה קשיים וחלק מהם מתפזרים לליטא, לבוב ולמקומות נוספים.
אם יעקב היה "האדון", עתה אווה בתו היא "הגבירה" וממשיכה להחזיק את החצר באופנבאך, אך צוברת חובות גדולים וחלק מנאמניה הוותיקים עוזבים אותה.
מדווח על מותם של ותיקי הנאמנים, כולל נחמן הסופר (ב-1792).
החסידים החלו להסתלק מהארמון באופנבאך וב-1807, אחרי מותו של יוסף, בנו של יעקב, הצליחה אווה פרנק להימלט מנושיה ועברה לוונציה.
ב-1813 שבה לארמון כדי לקבל את פניו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה שגילה עניין בקבוצה היהודית-נוצרית והייתה לו תוכנית להקצות שטח קטן בממלכתו ליישוב היהודים.
היא נשארה באופנבאך עד מותה ב-1816. כל היהודים המומרים נקברו בבית קברות מקומי באופנבאך.
בשנים מאוחרות יותר, עקב תוכניות פיתוח העיר, הועברו כל הקברים לבית קברות חדש וגולגולתו של יעקב פרנק, שתוארה כ"גולגולת פטריארך יהודי", נשמרה על ידי רושם קורות העיר.
בשנות השלטון הנאצי נשלחה הגולגולת לברלין ושם נמדדה בקפדנות והוכרה כהוכחה ל"נחיתות הגזע היהודי".
לאחר מלחמת העולם השנייה נעלמה הגולגולת.
על פי הספר, שמואל אשרבך, בנו של יעקב שגדל כבנם של אשר וגיטל בווינה, למד משפטים ואחרי הסתבכויות בווינה ובהמבורג היגר לארצות הברית, נישא לבת מושל פנסילבניה וברבות השנים הפך לשופט בבית המשפט העליון ונפטר ב-1842.
אוסף הספרים העצום של האחים זלוסקי, שהכומר חמיילובסקי השתמש בו וכה דאג לו, הוסע בפקודת יקטרינה השנייה לפטרסבורג.
הוא הוחזר לוורשה לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלקו נשרף בזמן מרד ורשה.
לאחר מות יעקב הגיע תומאס פון שנפלד (משה דוברושקה) לארמון באופנבאך ונחשב לתקופה קצרה כיורשו של "האדון".
אולם לאחר מריבה שהתגלעה במקום, עזב לצרפת המהפכנית.
שם הואשם בסיוע לזיוף מסמכים והוצא להורג, יחד עם ז'ורז' דנטון, ב-5 באפריל 1794.
פריינה, אחת משתי הנכדות שטיפלו בינטה החיה-מתה לפני שהועברה למערה, נישאה ליהודי נאמן תלמוד (בזמן שאחותה נישאה והלכה אחרי יעקב פרנק), חיה בקורולובקה וגם נקברה בה.
בנותיה ונכדותיה העבירו את הסיפור על המערה בצורת א' לשם הובאה ינטה.
נינתה, שהייתה המבוגרת ביותר במשפחה בזמן מלחמת העולם השנייה, התעקשה לא ללכת לבורשצ'וב השכנה כפי שפקדו הגרמנים ובאוקטובר 1942 נכנסו חמש משפחות שמנו 38 נפשות אל המערה שליד קורולובקה ויצאו ממנה רק באפריל 1944, אחרי נסיגת הגרמנים.
ינטה, הפכה בינתיים לגביש ובשלב מסוים "היא מאבדת אפוא עניין ונעלמת אי שם למעלה".
הספר מסתיים באמירתה של הסופרת כי "עכשיו אנחנו נמצאים בצד האפלה.
ואולם כתוב שאדם העוסק בענייני משיחים, אפילו אלה שלא צלחו — אפילו רק יספר את סיפורם — כמוהו כמי שחוקר את הסודות הטמירים של האור.".
טוקרצ'וק סיפרה כי עניינה בדמותו של יעקב פרנק החל כשמצאה את הספר "ספר דברי האדון" בשיטוט בחנות ספרים.
בתחילה היא רק אספה חומר על דמותו של פרנק כחלק ממחקר פרטי שלה שנבע מ"היקסמות רבת שנים ובלתי חולפת לכל מה שחורג מן הקאנון, שסוטה מן הגבולות המקובלים, שהוא מרד והתקוממות נגד הנורמות המקובלות.".
היה לה קשה להבין כיצד סיפור מיוחד כזה אבד בתהום הנשייה.
היא סבורה כי ציבורים מספר תרמו להשכחתו: צאצאי הפרנקיסטים שהעדיפו להטמע באוכלוסייה הנוצרית, היהדות האורתודוקסית שהחשיבה את פרנק כבוגד שהעביר על דתם אלפי אנשים והכנסייה הקתולית, שלא היה לה על מה להתגאות בחלקה בסיפור.
טוקרצ'וק סיפרה כי בתהליך הכתיבה לא הרגישה הזדהות עם דמותו של יעקב פרנק שעוררה בה רגשות סותרים.
היא הרגישה הזדהות רבה יותר עם דמויות המספרים בסיפור: נחמן מבוסק וינטה, וגם עם דמויותיהם של אשר רובין, אשתו גיטל והכומר הכפרי שואף הידע, חמיילובסקי.
היא סבורה כי "בדמותו של פרנק נפגשים רעיונות ההשכלה החברתיים של המאה ה־18 עם רעיוניות מיסטיים ואנטינומיסטיים - והתערובת הזאת היא חומר נפיץ.
נראה לי שהיום קשה לנו לתפוס את הרעיון הנלהב הזה של גאולה באמצעות חטא".
טוקרצ'וק טוענת כי רעיונות אלו, של "מצווה הבאה בעבירה" ושל "גאולה באמצעות חטא" כבר היו קיימים במשך שנים רבות לפני פרנק ותמיד היו מהפכניים ועל כן גם איימו על הסדר הקיים ויצרו התנגדות עזה.
עניינה של טוקרצ'וק ביהדות פולין באנטישמיות וב התפתח כבר מגיל צעיר.
בראיון לאתר הצרפתי Radio France היא אמרה: "האנטישמיות בפולין צריכה להיחשב כמחלה מוזרה, מעין תגובה נגד הזהות שלה: "אני חושבת שפולין עדיין חולה מאוד מהשואה.
מחלה זו היא כמו סוג של תגובה אוטואימונית, שכן התרבות הפולנית, ובאופן כללי פולין כקהילה, חדורות מאוד בתרבות, דת ומנטליות יהודית.
זה אולי מקרה ייחודי בעולם".
המבקר הפולני, פשמיסלאב צ'פלינסקי , כתב ביומון הפולני גזטה ויברוצה , כי הרומן מחולל מהפכה בדימוי החיים הדתיים במאה ה-18 ובה בעת משנה את תפיסתנו לגבי אורח החיים ב.".
המבקרת הפולניה, יוסטינה סובולבסקה , כתבה בשבעון פוליטיקה : "טוקרצ'וק הוכיחה שאפשר לכתוב רומן בן למעלה מ-900 עמודים, מלא בתיאורים ציוריים, מחלוקות דתיות ומכתבים, שמחזיק אותך במתח" וכינתה את הספר "פנורמה מעניינת ביותר של פולין של המאה ה-18".
המבקרת אלקסנדרה ליפצ'אק כתבה בסיכום ביקורתה: "קריאת הספר היא יוצאת דופן - למי שעובר אותה.
כי בתור יצירה כוללת היא כלל אינה קלה לקריאה.
פלוברטיאני, מפורט, צפוף, זהו אוהל עשוי מבד יפה ואצילי, אך בכל זאת עצום ולפעמים מעט מוחץ בגודלו.".
בהתייחס למחלוקות ההיסטוריות והאידאולוגיות הנוכחות בספרות הפולנית , הרומן אופיין כאנטי-סנקביץ'.
הרומן זכה לשבחים ממבקרים ומקוראים כאחד, אך התקבלותו הייתה עוינת בקרב חוגים לאומניים פולנים ואולגה טוקרצ'וק הפכה למטרה של מסע שנאה והטרדה באינטרנט.
על פי אתר ביקורת הספרים האמריקאי, Book Marks, הספר זכה לביקורות "חיוביות" המבוססות על 40 ביקורות של מבקרים, כאשר 26 היו "מהללות", תשע היו "חיוביות", ארבע "מעורבות" ואחת היא "פושרת".
בגיליון מרץ/אפריל 2022 של Bookmarks, מגזין שמאגד ביקורות מבקרים על ספרים, הספר קיבל דירוג של 3.5 מתוך 5 על סמך ביקורות מבקרים עם סיכום ביקורתי שאומר, "נאמן לכותרתו, ספרי יעקב נקרא כמו כתבי קודש.
יותר ממבקר אחד תיאר את הרומן כעמוס ומבריק כאחד." אתר הספרות האמריקאי המתמקד בתרגומים לאנגלית, Complete Review אומר כי בהכללה, "יש הסכמה על התיאור: גדול, רחב, מפורט.
אין ממש הסכמה על כמה הכול מוצלח".
הסופר והשדרן, מרסל ת'רו, כתב ב"גרדיאן": מעובה, שובה לב ומוזר, "ספרי יעקב" הוא בקנה מידה שונה מכל אחד מהרומנים הקודמים של טוקרצ'וק שתורגמו לאנגלית.
"זהו רומן בעל חזון התואם רעיון מסוים של יצירת מופת - ארוך, מעורפל ולפעמים בלתי מסביר פנים.
טוקרצ'וק נאבקת עם הנושאים הפילוסופיים הגדולים ביותר [...]." הוא ממשיך ומשווה את זה ל"גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון ומסיק שהרומן הוא כזה ש"יהווה נקודת ציון בחייו של כל קורא עם התיאבון להתמודד עמו.".
מבקר האובזרבר, אנטוני קמינס, כתב: "היצירה היא פנורמה של אירופה של עידן הנאורות המוקדם, ובו בזמן מחקר פתוח במסתרי הכריזמה.
היא אולי מעל הכל מעשה אמונה ענק, רומן שבו הקריאה שלך בקושי התחילה עד שהפכת את האחרון מבין 900 העמודים שלו.".
ניקולא וייל כתב בלה מונד הצרפתי כי עידן הנאורות יוצר כר פורה לדמויות בדיוניות מופלאות וכי בכתיבת רומן מרשים זה, ממשיכה טוקרצ'וק את דרכם של דיומא, גתה, טולסטוי או קרלייל שתיארו את אותה תקופה.
הוא מתאר את היצירה כ"שילוב של למדנות עצומה עם כתיבה קולחת כמו פואטית".
בישראל נחלקו הדעות על הספר.
לצד ביטויים כמו "יצירת מופת מופלאה שלא נופלת מ"מאה שנים של בדידות" (בני ציפר), וציטוט של ציפר את רות אלמוג כאומרת "זה היה כמו לקרוא את "מלחמה ושלום"", היו מבקרים כמו אריק גלסנר שטען כי: "מקטעים נרחבים שלו נותרתי אדיש.
זאת משום שחלק הארי של הדמויות אינן ננעצות בקורא והקורא אינו ננעץ בהן.".
רחל אליאור, חוקרת בתחום היצירה המיסטית היהודית לדורותיה, מרעיפה שבחים רבים על הספר: "הספר, הכתוב בסגנון יוצא דופן ביופיו ...
כתוב בלשון עדינה ביותר, חכמה עד מאד, המצטיינת בדקות הבחנה ובפענוח רמזים, בבקיאות ולמדנות, בכישרון סיפור מקורי, ברוחב יריעה יוצא דופן ובעומק ראייה בלתי מצוי.".
היא טוענת כי טוקרצ'וק מספרת לראשונה את ההיסטוריה היהודית בתקופה זו דרך עיני נשים ולא רק על פי ראיית אבות המשפחה ובניה.
היא רואה ברומן של טוקרצ'וק "כתיבה היסטורית, דתית, ספרותית ואוטוביוגרפית של אנשים שחיו בעולם הסוער שקדם למהפכה הצרפתית ורצו לשנות את העולם מן היסוד, בשעה שעסקו באמונה וכפירה, באנרכיה ואנטינומיה, בגיבוש חברה חדשה, בהמרת דת לכאורה ובחיים כפולים בעידן משיחי למעשה.".
היא מסכמת את ביקורתה "הספר מציב בעדינות רבה וביופי רב, בהתבוננות חודרת ובמתינות מפוכחת, פטורה מכל דעות קדומות ושיפוטים נחרצים, אתגרים מורכבים לקוראיו, בכל הנוגע לשאלת גבולות הנאמנות והאמונה, החירות והבחירה, המוסר והמסורת, הבגידה והכפירה.".
אודי נוימן משבח את הספר מצד אחד, אך טוען כי: "הרצון לתפוש כמה שיותר זוויות ראייה מאריך מאוד את הסיפור, בבחינת תפשת מרובה — לא תפשת.
טוקרצ'וק מפליאה בפרטים רבים ובדמויות–משנה, שחלקן, בעקבות התנצרות מאמיניו של פרנק, גם משנות את שמן, דבר המקשה יותר לעקוב אחרי הסיפור.".
מקורות ביבליוגרפים ששימשו את המחברת בכתיבת הרומן
המחברת מציינת את המקורות הבאים ככאלו שסייעו לה בכתיבה:
אלכסנדר קרויזהר, "פרנק והפרנקיסטים בפולין בשנים 1926-1816" (מונוגרפיה היסטורית), 1895
פאבל מצ'ייקו, "ערב רב: פנים וחוץ בוויכוח הפרנקיסטי", ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2016
פאבל מצ'ייקו, "ואבוא היום אל העין: קונטרס בקבלה / לרבי יהונתן אייבשיץ", לוס אנג'לס: כרוב, תשע"ה (מהדורה שנייה 2016)
גרשם שלום, "זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית", ניו יורק: שוקן, 1941 (בעברית יצא לאור ב-2016 בהוצאת ידיעות ספרים)
, "הבישוף קייטאן סולטיק" 1788-1715", שיצאה לאור בקרקוב ב-1906, ככרך החמישי ב"מונוגרפיה על תולדות העת החדשה", בעריכת שמעון אשכנזי
גאודנטי פיקולסקי (Gaudenti Pikulski), "משפט יהודי בכנסייה בלבוב ב-1755", יצא לאור בפולנית במהדורה רביעית, 1906
מרשם הפטירות, נישואים ולידות בארכיון העירוני של אופנבאך על נהר המיין
בניית ספרייה גנומית היא שיטה למיפוי DNA של אורגניזם, על מנת לבחור מתוך כלל הגנום גן ספציפי.
על מנת לבנות ספרייה גנומית, נעשה תחילה חיתוך של כל הגנום באמצעות אנזימי הגבלה (רסטריקציה) מתאימים.
את מקטעי ה-DNA שהתקבלו מחברים, בתוספת גן בורר, לנשאים כגון פלסמידים או בקטריופאג'ים (לאחר שהוצאו מהגנום שלהם הגנים הפתוגניים), גם כן על ידי חיתוך של הפלסמיד או של הגנום של הבקטריופאג' באמצעות אנזימי הגבלה תואמים.
הנשאים משמשים להחדרת מקטעי ה-DNA לתוך גנומים של חיידקים בתהליך הנקרא טרנספורמציה.
את החיידקים זורעים על מצע בררני המאפשר רק לחיידקים שקלטו פלסמיד לגדול, בשל הגן הבורר שהונדס לתוך הגנום שלהם.
כל חיידק שלתוכו הונדס מקטע מה-DNA המקורי, מהווה מקור למושבת חיידקים, כלומר - כל מושבה מייצגת מקטע DNA אחד מתוך אותו גנום, ואוסף המושבות מייצג את הגנום כולו.
סוג נוסף של ספריית גנים, שאיננה מייצגת את כלל הגנום של האורגניזם אלא רק את הגנים המתבטאים ברקמה מסוימת, הוא ספריית cDNA.
ספרייה זו מקורה ב-mRNA המופק מרקמה כלשהי בגוף האורגניזם, ש"תועתקה במהופך", ל-DNA, באמצעות האנזים Reverse Transcriptase ("משעתק במהופך").
מקטעי ה-DNA שמתקבלים מוחדרים לחיידקים באופן המתואר לעיל, ויוצרים ספריית גנים באופן דומה.
בספרייה זו, בניגוד לספרייה הגנומית, הגנים כוללים את האזור המבני בלבד, ללא אזור בקרה, וכן מכילים את הרצף המקודד בלבד, ללא אינטרונים.
בתכנות, ספרייה היא אוסף של תת-תוכניות המשמשות לפיתוח תוכנה.
ספריות מכילות קוד או מידע, שמספקים שירות לתוכניות עצמאיות.
זה מאפשר לשתף ולשנות קוד או מידע באופן מודולרי.
ישנם קובצי הרצה שהם גם תוכניות עצמאיות וגם ספריות, אך רוב הספריות אינן קובצי הרצה.
קובצי הרצה וספריות מייצרים הפניות - הידועות כקישורים (links) - זה לזה בתהליך הידוע כקישור, אשר נעשה באמצעות מקשר.
רוב מערכות ההפעלה המודרניות מספקות ספריות שמשמשות את רוב שירותי המערכת.
ספריות אלו מספקות את השירותים שיישומים מודרניים מצפים ממערכת הפעלה לספק וככאלו, הן מספקות את רוב הקוד שמשמש יישומים מודרניים.
גם רוב שפות התכנות מספקות ספריה סטנדרטית , המכילה פונקציות בסיסיות לפעולות נפוצות.
יש שפות שמספקות מערכת ניהול חבילות שכוללת אתר שיתופי של ספריות, כך שמשתמשים יכולים להעלות ספריות ולהוריד אותם בקלות.
ניתן לסווג ספריות על פי אופי הקישור אליהן.
בשיטת הקישור הסטטי מכניס המקשר בזמן הפיתוח את קוד התוכנה של הספרייה לתוך תוכנית ההרצה.
באופן זה תוכנית ההרצה אינה זקוקה בזמן הריצה לקובץ נפרד עם קוד הספרייה.
בשיטת הקישור הדינמי מתבצע בזמן ריצה קישור בין תוכנית ההרצה לקובץ ספרייה נפרד.
בשיטה זו ניתן לשתף את קוד הספרייה בזיכרון המחשב בין תהליכים שונים במערכת ההפעלה.
דוגמה לשיטת קישור דינמי היא השימוש ב-Dynamic-Link Library (קובצי dll) במערכת ההפעלה חלונות.
ספרייה היא מקום בו נאספים בצורה מסודרת ספרים ומקורות מידע נוספים (כגון כתבי עת, עיתונים, והקלטות אודיו ווידאו), בין שהם נמצאים בספרייה בצורה פיזית, או במאגרי מידע שונים ומגוונים, בצורה וירטואלית, במטרה לשמר אותם ולהעמיד אותם לשימושו המיידי של קהל הקוראים.
הספריות פועלות לשמר את הידע האנושי שהצטבר לאורך השנים ולאפשר למשתמשיהן לגשת בצורה יעילה לידע זה.
חלק מהספריות משרתות את הציבור הרחב, במטרה להרחיב את הידע של הציבור בכללותו, ולספק לו גם כלים לגיוון ולפיתוח של תרבות הפנאי, כמו ספרות יפה, מוזיקה, וכדומה.
ספריות אחרות מיועדות לאנשי מחקר ובעלי מקצוע הזקוקים למידע מקצועי לצורך עבודתם.
המילה סִפְרִיָּה נוצרה משילוב שם העצם ספר עם הסיומת " ִיָּה", הבאה לציין בין היתר אוספים.
המילה חודשה ככל הנראה על ידי איתמר בן-אב"י שבתחילה ייעד את המילה למשמעות של חנות ספרים ולספרייה במובנה המקובל קרא "סִפְרִיּוֹן", אך בארץ ישראל הועדפה המשמעות המקובלת כיום.
אחרים מייחסים את החידוש ליחיאל מיכל פינס.
בעבר נעשה שימוש בעברית במונח הלועזי "ביבליותיקה".
מקור המילה הוא במילה βιβλιοθήκη ביוונית עתיקה, המורכבת מ־βιβλίον (ביבליוס; ספר) ומ־θήκη (טקה; קופסה, תיבה).
מילה זו עברה ללטינית (bibliothēca) והיא נמצאת בשימוש כיום בשפות רבות, בהן צרפתית (Bibliothèque), ספרדית (Biblioteca), גרמנית (Bibliothek) ורוסית (библиотека).
באנגלית ("library") ובשפות נוספות (לדוגמה הינדי: "लाइब्रेरी", "lāibrerī"; אורדו: "لائبریری", "lā'ibrerī"; איטלקית: "libreria") נעשה שימוש במונחים שמקורם במילה הלטינית "librarium", ארון או תיבה לספרים.
המילה מורכבת מ־"liber" (ליבר; ספר), ומהסיומת "-ārium", שמשמעותה "מקום שמיועד לדבר מסוים" (לדוגמה קולומבאריום).
הספריות הראשונות הוקמו כנראה לפני 4,000 שנה בקירוב, והיו בעיקר בארמונות ובמקדשים.
ספריות אלו, שלמעשה דמו יותר לארכיונים, היו מוגבלות באפשרות השימוש בהן, ושימשו בעיקר את המלכים ושרשרת השלטון.
כדוגמאות ניתן לציין את הספריות הקדומות במקדשים במצרים ובמסופוטמיה.
באוגרית (בצפון סוריה של היום) נמצאו ספריית ארמון, ספריית מקדש ושתי ספריות פרטיות, אחת מהן של דיפלומט.
אלו הספריות הפרטיות הקדומות ביותר הידועות לנו.
בשומר התגלו לוחות חימר מתקופה קדומה (בערך 2600 לפני הספירה) שמכילות רישומים בכתב היתדות של אוספים פרטיים.
במאה ה-7 לפנה"ס הקים אשורבניפל מלך אשור את ספריית אשורבניפל בארמונו בעיר נינוה, שהייתה פתוחה גם למלומדים רבים מכל קצות ממלכתו, ולא רק לשרשרת השלטון.
מלך אשור הציע למלומדים שני חדרים מלאים באלפי לוחות טין שמתועדים בהם יצירות רבות משומר, אשור ובבל.
הוא הציג גם גלילים וטבלאות חרס, שהציגו נושאים רבים כגון אגדות, חוקים, מדע, מלחמה ועוד.
הגלילים והטבלאות היו כתובים בכתב יתדות.
ספרייה ציבורית נוספת הוקמה באתונה העתיקה, במאה ה-5 לפנה"ס, על ידי פייסיסטראטוס, וספריות ציבוריות רבות וגדולות הוקמו ברחבי האימפריה הרומית משנת 40 לפנה"ס.
בספריות הרומיות היה מקובל לבנות שני חדרי קריאה.
אחד הכיל כתבים ביוונית והשני כתבים בלטינית.
הספרייה הגדולה ביותר בעת העתיקה הייתה הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
ספרייה זו, שהוקמה בזמנו של תלמי השני על ידי דמטריוס מפלרום, הכילה בין 400 ל-700 אלף, ולדעות מסוימות אף מיליון מגילות קלף ופפירוסים.
המיוחד בספרייה זו, מלבד גודלה, הוא שנעשה מאמץ מסודר ועקבי לאסוף לספרייה זו את מרבית התרבות הכתובה באותם ימים.
מאמץ זה הוביל, בין השאר, ליצירת תרגום השבעים של התנ"ך, תרגום שהוזמן במיוחד על ידי תלמי השני.
החוקרים נחלקים בדעותיהם לגבי סופה של ספרייה זו.
חלקם טוענים שהיא נשרפה בטעות על ידי צבאו של יוליס קיסר בפלישתו למצרים, חלקם טוענים שעל פי עדויות שונות הייתה הספרייה קיימת עד המאה הרביעית, עת הוחרבה על ידי הנוצרים, שראו בספרייה איום על קדושי הנצרות ואחרים טוענים שהיא נהרסה בעת כיבושה של אלכסנדריה על ידי המוסלמים בשנת 641.
הספרייה היחידה ששרדה מהתקופה הקלאסית היא זו שנחשפה בחפירות בשנת 1752 בעיר הרקולניאום, איטליה ונקראה: הווילה של הפפירוסים (The Villa of the Papyri).
העיר נהרסה בהתפרצות הר הגעש וזוב, שכיסה בסלעים ואפר געשי את הערים בסביבה, כולל פומפיי הידועה, בהתפרצות געשית בשנת 79 לספירה.
היא הייתה ענקית בממדיה - והשתרעה לאורך 250 מטרים של חוף הים, בשטח של כ-2800 מטר רבוע.
הייתה זו, כנראה, הווילה המפוארת ביותר בעיר, ואחת המפוארות באזור המפרץ.
מייחסים את הבעלות על הוילה לחותנו של יוליוס קיסר, יוליוס קלפירניוס פיזו.
בווילה נמצא אוסף של כ-1800 מגילות פפירוס שהשתמרו, בעקבות האפר והטוף שכיסו אותן.
מרביתן של המגילות הן כתביו של הפילוסוף היווני יליד גדר, פילודמוס.
האוסף נמצא כיום בספרייה הלאומית של נאפולי, כשהחוקרים משתדלים עד היום לפענח את המגילות בעזרים מודרניים שמתפתחים במהלך הזמן.
על ספריות סין ידוע כי בשושלת צ'ין (221 לפנה"ס-206 לפנה"ס) הוקמה הספרייה הקיסרית וכי אחד מאוצרי הספרייה בתקופת שושלת האן היה כנראה הראשון לפתח שיטה למיון וסימון הספרים.
בימי הביניים באירופה רוב האוכלוסייה עדיין לא ידע קרוא וכתוב.
השימוש בספרים הצטמצם לבתי המלוכה, מנזרים, אוניברסיטאות וחלק ממעמד האצולה.
המנזרים שימשו כמרכז ההעתקה, העיטור והשימור של כתבי יד, לעיתים בחדר מיוחד (סקריפטוריום).
הגישה אל כתבים אלו הייתה מוגבלת מאוד.
ברחבי האימפריה המוסלמית הוקמו ספריות רבות בבתים פרטיים, באוניברסיטאות ובמסגדים.
במאה ה-9 החלו בהקמת ספריות ציבוריות בערים אסלאמיות רבות, ספריות שהכילו ספרות בתחומים רבים, אחת הבולטות שבהן הייתה בית החוכמה שבבגדאד, מסמלי תור הזהב של האסלאם.
רבות מהספריות הושמדו במהומות במהלך המאה ה-11, או על ידי הכיבוש המונגולי, ואחרות הועברו לאירופה בתקופת הקולוניאליזם, אך היו ספריות, כמו זו שבשינגטי שבמאוריטניה ששרדו עד היום.
היהודים בלטו במספר הגדול של יודעי קרוא וכתוב, לעומת הסביבה המקומית, בעיקר זו שבאירופה, בשל אורח החיים היהודי שכלל חיוב בלימוד תורה.
לאחר חתימת התלמוד החלו בכתיבת התורה שבעל פה, ומספר הספרים בין היהודים גדל, אך עדיין לא התפתחו ספריות יהודיות גדולות ומסודרות.
בגניזת קהיר נמצאו כמאה רשימות ספרים שונות, רובן ספריות פרטיות ומיעוטן רשימות של מוכרי ספרים ואוהבי ספרים, בתי כנסת ועזבונות, שברובן רשומים כמה עשרות ספרים.
הרשימה הגדולה ביותר שנמצאה מכילה מעל 200 ספרים.
הספריות היהודיות בימי הביניים היו בדרך כלל פרטיות, אך התפתחו גם ספריות ציבוריות בבתי כנסת, בתי מדרש וישיבות.
ספריות מתקופת הרנסאנס ועד עידן המחשבים
הרנסאנס, שהחל באיטליה במאה ה-14 הביא לפריחה תרבותית וגידול בשימוש בספרים ובדרישה ליצירתם.
מהפכת הדפוס במאה ה-15, שהחלה עם המצאת הדפוס המודרני על ידי יוהאן גוטנברג באמצע המאה ה-15, נחשבת על ידי רבים להמצאה החשובה ביותר באלף הקודם.
לפיכך, הפצת מידע טרם המצאת הדפוס הייתה איטית מאוד, והוגבלה רק לבני המעמד הגבוה.
נוצרה תחרות בין האצילים השונים שהתבטאה גם ביצירת ספריות מפוארות וגדולות.
ב-1537 חוקק פרנסואה הראשון, מלך צרפת את חוק מונפלייה, הקובע כי יש לתת את העותק הראשון של כל ספר שנדפס לספרייה המלכותית.
חוק זה, שבוטל במהפכה הצרפתית והוחזר ב-1793 כחלק מהתנאים לקבלת זכויות יוצרים, היה חוק ההפקדה הראשון.
חוקים דומים נחקקו במהלך השנים במדינות רבות נוספות במטרה ליצור אוספים לאומיים מקיפים וחוק דומה נחקק בבלגיה ב-1594 ועל ידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1624.
במהלך המאה ה-18 הוקמו הספריות הציבוריות הראשונות.
הספרייה הציבורית הראשונה בפולין ואחת הספריות הציבוריות הראשונות הייתה ספריית זלוסקי שהוקמה בשנת 1747 בוורשה, אז בירת האיחוד הפולני-ליטאי והכילה בשיאה כ-400,000 פריטים.
ב-1794 בזזו חיילי יקטרינה הגדולה את האוסף והוא הועבר לסנקט פטרבורג, שם שימש כבסיס לספרייה הקיסרית הציבורית (היום הספרייה הלאומית הרוסית) שהייתה הספרייה הציבורית הראשונה באימפריה הרוסית.
הספרייה הציבורית הראשונה במלוא מובן המילה (ספרייה הממומנת בידי הציבור ופתוחה לקהל הרחב) הוקמה בפיטרבורו שבניו המפשייר (ארצות הברית) בשנת 1833. אחריה הוקמה ב-1848 הספרייה הציבורית של בוסטון, שהיא כיום הספרייה הציבורית הגדולה בארצות הברית.
ב-1875 נעשה ניסיון ראשון לפתיחת ספרייה ציבורית בעלת אופי כללי, בירושלים העות'מאנית, אך ספרייה זו נסגרה כעבור קצת יותר משנה בשל התנגדות עזה של אנשי היישוב הישן.
עוד קודם לכן פעלו בעיר ספריות בבתי המדרש השונים אשר הכילו בעיקר ספרות תורנית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מספר הספריות גדל מאוד עם הקמתן של יותר מ-2,500 ספריות ציבוריות באמצעות תרומתו של התעשיין והנדבן הסקוטי-אמריקאי אנדרו קרנגי, אשר תרם כספים לבניית ספריות ציבוריות, בתמורה להתחייבות הרשות המקומית לממן את תחזוקתן.
1,679 ספריות הוקמו בארצות הברית (ב-1919 היו כ-3,500 ספריות בארצות הברית, כמעט מחציתן במימונו של קרנגי), 660 בבריטניה ואירלנד, 156 בקנדה והשאר במדינות אחרות.
סמוך לתחילת עידן המחשוב החלו הספריות להשתמש במחשבים והקדימו בכך ענפים רבים אחרים.
המחשב החל לשמש לצורכי קיטלוג ובכך הקל מאוד על השימוש בקטלוג הספרייה.
תקשורת המחשבים איפשרה קשרים בין ספריות שונות ובינן לספקי מידע שונים, וכך יכלו הספריות להציע מידע שלא היה קיים בתוך מבנה הספרייה הפיזי.
בתחילת שנות ה-80 החלו הספריות לעבור מקטלוג כרטיסים לקטלוג ממוחשב ולאפשר לציבור גישה לקטלוג ציבורי מקוון (OPAC - Online Public Access Catalogue).
לאחר התפשטות האינטרנט שהחלה בתחילת שנות ה-90 התאפשרה גישה לקטלוגים דרך האינטרנט.
במקביל, החלו ספריות לאפשר גישה למאגרי מידע ממוחשבים בנושאים מגוונים ולסוגי מדיה נוספים, כמו הקלטות מוזיקה וסרטי קולנוע.
במדינות רבות החלו ספריות ציבוריות לאפשר גישה לאינטרנט לקהל הרחב, לעיתים קרובות ללא תשלום, ובכך תרמו לצמצום הפער הדיגיטלי ולהרחבת הידע שבידי הציבור.
ספריות גדולות רבות החלו לסרוק את האוספים שלהן ולרכוש גישה למאגרי מידע מסחריים ובכך ליצור אוספים דיגיטליים המשלימים את אוספיהן המודפסים.
בתחומים אקדמיים וטכנולוגיים רבים, בעיקר במדעי הטבע והרפואה, כתבי העת האלקטרוניים הם כיום מקור המידע העיקרי וישנם כתבי עת המופצים רק בצורה מקוונת.
הספריות החלו להציע למשתמשיהן גם ספרים אלקטרוניים, אך השימוש בהם עדיין מצומצם.
ספרייה המשלבת אוסף מסורתי יחד עם אוסף דיגיטלי ("ספרייה דיגיטלית") מכונה "ספרייה היברידית".
מאפיין חשוב של הספרייה ההיברידית הוא קטלוג ממוחשב שמאחד בין פריטי מידע מסוגים שונים הן במדיה דיגיטלית הן במדיות פיזית.
היתרונות של קטלוג ממוחשב הוא אי-התלות בין המקום הפיזי של פריט וצורת אחסונו ליכולת לאחזר אותו בין אם מדובר על קטלוג מקומי ובין אם מדובר קטלוג ציבורי מקוון הנגיש באמצעות האינטרנט, וכן היכולת לדלות בחיפוש אחד פרטי מידע ממדיות שונות.
בד בבד עם השינוי שעברו הספריות בעידן המודרני, התגוונו גם פעולותיהם של הספרנים שהוסיפו מימד של סיוע בחיפושי המידע של הקוראים, הן בייעוץ ואספקה של מאגרי מידע מגוונים, והן בתמיכה טכנית של התמצאות בהם.
בספריות האקדמיות מסייעים הספרנים בעצה ובפועל לסטודנטים בחיפושי המידע שלהם.
התפתחות הטכנולוגיה פתחה גם אפשרויות רבות ומגוונות יותר למתן שירותי מידע קהילתי בספריות.
הכוונה למידע בתחומים מגוונים, שהמכנה המשותף לכולם הוא, שהם מסייעים לאזרחים חברי הקהילה לטפל בענייני היום-יום שלהם - מידע על המערכת השלטונית, פעילויות פנאי, שירותי אנוש ועוד.
את הספריות השונות מקובל לחלק לפי קהל היעד (כמו ספריית בית ספר או ספרייה פרלמנטרית), לפי נושא (ספרייה משפטית או ספרייה לחינוך), לפי בעלות (ספרייה לאומית, ספרייה עירונית, ספריית פרטית וכו') ולפי חלוקות נוספות.
החלוקה הבאה מבוססת בעיקר על החלוקה המקובלת במקצוע הספרנות.
ספרייה לאומית היא ספרייה בבעלות ציבורית שמטרתה לשמר את אוצרות התרבות והידע של המדינה והלאום.