tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2010 "סיורים" - מיצג וויזואלי, פסטיבל וידאנס, ירושלים.
2009 "נמביה(Numbia)" – טריו, פסטיבל הרמת מסך.
2009 "Manual" - עבודה לשתי רקדניות וזמרת אופרה, המרכז לאופרה פרינג', מרכז מנדל, יפו.
2008 "זה לא אישי" - סולו, פסטיבל זירת מחול, הזירה הבינתחומית, מרכז ז'ראר בכר, ירושלים.
2008 כוריאוגרפיה לווידאודאנס "נחש נחש", בימוי אבי דבאח, פסטיבל ברלין לסרטי שירה.
2007 "זמני" - סולו, פסטיבל אופראסטטה, בסאנו דל-גראפה, איטליה.
2007 "פרויקט קאנובה" - עבודה תלוית מקום לשמונה רקדניות איטלקיות בשיתוף עם מוזיקאיות מקומיות, מוזיאון קאנובה, פסטיבל אופראסטטה, פוסאניו, איטליה.
2007 כוריאוגרפיה לווידאודאנס "חדר חזרות", בימוי בנימין פרידנברג, פסטיבל וידאנס, תל אביב.
2006 כוריאוגרפיה למופע המולטימדיה "love soup", פסטיבל ישראל, ירושלים.
2003 "מקדם הגנה"- סולו, פסטיבל אינטימדאנס, תיאטרון תמונע, תל אביב.
פרס שר התרבות לרקדנית מבצעת בשנים 2001 ו-2018, וכחברה באנסמבל של יסמין גודר בשנת 2003.
מענק יצירה מטעם חברת טבע בשנת 2009
תמיכה מקרן ביסטריצקי בשנת 2012
מאמרה "הגוף הרגשי" התפרסם בספר "מקום לפעולה - כוריאוגרפיה עכשווית בתיאוריה ובמעשה", בעריכת רן בראון, הוצאת אסיה (2014).
המאמר "פדגוגיה של החומר האפל" שכתבה במשותף עם רינה דודאי התפרסם בספר "חינוך לאמנות -אסתטיקה ואתיקה", בעריכת שי פרוגל ודורית ברחנא-לורנד, הוצאת הקיבוץ המאוחד (2018).
מאמרה "געגועים לאחור ולפנים" התפרסם בגיליון מס' 40 של כתב העת "מחול עכשיו", בעריכת רות אשל (2021).
"תנועה עם פרנזים", שיחה עם איריס ארז בפודקאסט 'חיות מחול'.
מגיבה לשיחה: ד"ר עידית סוסליק.
בעריכת ד"ר ילי נתיב ואיריס לנה (2022).
"איריס ארז", פרק המוקדש לארז בפודקאסט "אמנות טובה דיה", בהנחיית מורן אביב (2021).
איריס אברמוביץ (נולדה ב-23 באוגוסט 1973) היא עיתונאית, עורכת ושחקנית ישראלית.
נודעה בזכות תפקידה כשחקנית בתוכנית הסאטירה "אחורי החדשות" וכעורכת במגזינים "פנאי פלוס" ו"את".
בנוסף בעלת טורים במגזינים שונים.
אברמוביץ' נולדה וגדלה בתל אביב.
היא למדה בבית הספר לאמנויות "תלמה ילין".
היא החלה את דרכה המקצועית כשחקנית בסדרות טלוויזיה ישראליות בשנות ה-90. תפקידה הבולט ביותר היה בתוכנית הסאטירה "אחורי החדשות" בהגשת יאיר ניצני, ששודרה בערוץ 2. בתוכנית, היא גילמה את הדמות הקומית של חוה קושניר.
בנוסף, הופיעה בסדרות טלוויזיה נוספות, ביניהן "הפוך", "זבנג!", "בשורות טובות" ובתוכנית מערכוני הנשים של yes "אפידורל".
בסדרה "זבנג!" ששודרה בערוץ הילדים גילמה את יוספה רוזנבלום, חברתו של אשר.
כן שיחקה בסרטי הקולנוע "אנחנו לא לבד", "דמיונות" ו"המוסד הסגור".
לאחר קריירת המשחק, פנתה אברמוביץ' לעולם העיתונות.
היא הצטרפה למערכת המגזין "פנאי פלוס" ככתבת, משנת 2009 ועד 2017 עבדה כסגנית עורכת במגזין פנאי פלוס בו ערכה גם את מדור האופנה.
החל משנת 2005 הייתה גם מבקרת המסעדות במדור האוכל של העיתון.
בהמשך קודמה לתפקיד עורכת מדורים ועורכת משנה.
במסגרת תפקידה, התמחתה בסיקור נושאי תרבות, בידור וחברה.
מאוחר יותר שימשה כעורכת משנה במגזין הנשים "את".
משנת 2004 עד 2009 שימשה אברמוביץ' ככתבת בקבוצת ידיעות אחרונות וכן ערכה במגזין "Go Style".
אברמוביץ' ממשיכה לכתוב מאמרים גם לאחר פרישתה מתפקידי העריכה.
בשנת 2014 השתתפה בתוכנית "בואו לאכול איתי".
אירית או גֵאלית אירית (באירית: Gaeilge או Gaeilge na hEireann; באנגלית: Irish או Irish Gaelic) היא שפה ממשפחת השפות הקלטיות, שנוצרה באי אירלנד ומדוברת על ידי העם האירי.
לאירית מעמד חוקתי כשפה הרשמית הראשונה של אירלנד, על אף שרק מיעוט מהאוכלוסייה דובר אותה כשפת אם; לעומת זאת, תושבים רבים דוברים אותה כשפה שנייה.
בצפון אירלנד, האירית מוכרת כשפת מיעוט ובאיחוד האירופי היא משמשת כשפה רשמית.
הפורס נא גייליגה הוא הגוף הציבורי באירלנד האחראי לשימור ולהפצתה של השפה ברחבי האי.
השפה האירית הייתה לשפתו העיקרית של העם האירי לאורך רוב ההיסטוריה המתועדת שלו, והם אף הפיצו אותה לאזורים אחרים, כמו סקוטלנד והאי מאן, בהם התפתחו ממנה הגאלית סקוטית והמאנית בהתאמה.
היא נכתבה תחילה באלפבית אוגם עד שהאלפבית הלטיני החליף אותו.
הספרות בשפה האירית היא העתיקה ביותר מבין שפות מערב אירופה.
אירית שייכת לענף הגוידלי של השפות הקלטיות, אשר ראשיתו בהגירת הקלטים מבריטניה לאירלנד באמצע האלף הראשון לפנה"ס, הגירה שיצרה נתק לשוני בין הקלטים שבאירלנד לקלטים שבבריטניה.
בחלוף הדורות הביא נתק זה להתפתחות שתי שפות שונות – ברטונית, בבריטניה וגוֹידלית באירלנד.
שתי השפות הללו המשיכו להתפתח ולהתפצל לניבים ולשפות שונות.
הברטונית התפצלה לשפות שגלגוליהן המודרניים הם הוולשית, הברטונית והקורנית ואילו הגוידלית התפתחה לניבים שונים (ובמרוצת השנים נפלה ה-ד' משמה כתוצאה משינוי פונטי), והיגרה גם לסקוטלנד ולאי מאן, בהם הפכה לגאלית הסקוטית (Gàidhlig na hAlban – שם זה משמר זכר אורתוגרפי ל-ד' האבודה) ולגאלית מאנית (Gaelg Vannin).
הגיית שמה של השפה בניבים הסקוטיים הוא "גאליק", בקמץ ולא בצירי, ועל-כן מעוברתת ל"גאלית".
הדמיון בין הכתיב העברי של השם "גאלית" לבין "גאליה" (Gaul), שמה של צרפת הקלטית הקדומה (ותושביה, ה"גאלים" – Gauls), הוא מקור לטעויות נפוצות, אולם הקשר בין שני המונחים מקרי בהחלט.
הגאלית העתיקה מתועדת בכתובות אוגם.
האירית הייתה שפת הרוב המוחלט באירלנד עד לתחילת המאה ה-19, וגם כובשים זרים אימצו אותה כשפתם.
האנגלים, שפלשו לאירלנד לראשונה במאה ה-11 והביאו איתם את השפה האנגלית (ובהתחלה גם את הצרפתית, שפת האצולה האנגלו-נורמנית), הצליחו בקושי רב לשמור על זהותם הלשונית, ובמשך מאות שנים, רבים מהם אימצו את השפה האירית.
האנגלית הייתה מדוברת בעיקר בערים, אולם משקלן של הערים באירלנד הכפרית ברובה היה זניח.
כל עוד היה לתושביה הקלטים של אירלנד קיום מדיני עצמאי, השפה האירית שגשגה ושימשה כלשון תרבות וספרות.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה אף עודדה את השימוש בשפה האירית בכל אירלנד, גם בהתחום (שטח השלטון האנגלי הישיר באירלנד), ואף ביקשה ללמוד את השפה בעצמה.
בראשית המאה ה-17 השלימו הבריטים את תהליך הכיבוש האיטי של אירלנד, בו החלו 500 שנה קודם לכן, ונישלו את האצולה האירית מריבונותה ורכושה, דבר שהביא במהרה לקריסת האירית כשפת שלטון ותרבות.
במהרה התפתח באירלנד תהליך של נטישת האירית לטובת האנגלית.
נוצר באירלנד מצב חברתי-לשוני הנקרא דיגלוסיה, במסגרתו ישנן שתי שפות המדוברות על ידי אותה האוכלוסייה, ומצב בו הדורות הצעירים דוברים בעיקר אנגלית, דורות הביניים דוברים את שתי השפות במקביל והדורות המבוגרים הדוברים בעיקר אירית.
תהליכים אלו הואצו מאוד במאות הבאות בעקבות מספר סיבות:
התפתחות משמעותית של הערים באירלנד וגידול משקלן הן מבחינה דמוגרפית והן מבחינה שלטונית, כלכלית ותרבותית.
הגירתם של מאות אלפי אנגלים וסקוטים לאירלנד (בייחוד לצפון) שהביאו איתם את השפה האנגלית.
מצד שני, כוונות ההגירה של מאות אלפי אירים לארצות הברית ולקנדה, שעודדו בקרבם את הצורך ללימוד אנגלית.
רעב תפוחי האדמה הגדול באמצע המאה ה-19, אשר גרם למותם או להגירתם של 2 מיליון אירים כפריים, רבים מהם דוברי אירית.
כניסתה של מערכת החינוך הבריטית לאירלנד, שאסרה על הלימוד בשפה האירית עד שנת 1871
הכנסייה הקתולית, שעודדה שימוש בשפה האנגלית על פני השפה המקומית עד שנת 1890
בשלהי המאה ה-18 השתוו האירית והאנגלית מבחינה דמוגרפית, ונסיגת האירית המשיכה בהתמדה לאזורים הולכים ומצטמצמים בהם נותרה האירית מדוברת.
האירית נותרה נפוצה בעיקר באזורי הכפר במערב אירלנד, והאנגלית הפכה נפוצה מאוד בערים הגדולות ובמזרח האי.
אף על פי שהאירית הפסיקה להיות שפת הדיבור העיקרית, במהלך המאה ה-19 היא נותרה שפתם העיקרית של לפחות 3 מיליון מתושבי אירלנד.
היא הייתה השפה העיקרית בשימוש במערכת המשפט והחוק ובמערכת הפוליטית, על אף הידע של השופטים, הפוליטיקאים ועורכי הדין באנגלית, וגם במרחב העסקי והמסחרי היו משתמשים בעיקר באירית.
רק בשלהי המאה ה-19, עת גוויעתה של האירית הפכה לעובדה מוגמרת, החלה להתפתח מודעות לשימור השפה.
ברם, מגמה זו, שהייתה חלק מתהליך כולל של התעוררות לאומית באירלנד, באה לידי ביטוי גם בספורט, בספרות, בשירה ובתיאטרון והובילה בסופו של דבר גם לעצמאותה של אירלנד.
התעוררות זו הייתה נחלתם של אירים עירוניים, רובם הגדול דוברי אנגלית, ותרומתם לשיקום מעמדה של השפה האירית הייתה בעיקר במישור העקרוני: האירית החלה להיתפש כשפתו הלאומית של העם האירי, על אף שבמישור המעשי המשיכה השפה לדעוך, ובראשית המאה העשרים דיאלקטים רבים מתו עם דובריהם האחרונים.
חלק מאותם דיאלקטים זכו לתיעוד בלשני מקיף בטרם נעלמו.
שינוי ממשי במעמדה של האירית החל רק עם הקמתה של אירלנד כמדינה עצמאית ב-1922, שהפכה את האירית לשפתה רשמית.
תהליך התקינה של האירית כשפה רשמית סייע רבות הן להנחלתה מחדש והן לחידוד ההבדלים בינה לבין אחיותיה בסקוטלנד ובאי מאן, שכן האירית התקנית מבוססת בעיקרה על הדיאלקטים של מאנסטר וקונכט, הרחוקים יותר גאוגרפית ולשונית מהדיאלקטים של השפות הגאליות האחרות.
עם זאת, גם כיום ישנם דיאלקטים של גאלית אירית וגאלית סקוטית אשר קרובים יותר זה לזה מבחינה לשונית מאשר לדיאלקטים אחרים בתוך כל אחת משתי השפות.
על אף שהחוקה האירית הכירה בשפה האירית כשפתה הרשמית של המדינה החדשה ורוב הרפובליקנים שהקימו אותה היו מחויבים מאוד לתחייתה, האנגלית נותרה השפה השולטת במסדרונות הממשל ואכיפת החוק אפילו באזורים בהם יותר מ-80% מהאוכלוסייה הייתה דוברת אירית.
ניסיונות להעמיק את אחיזת השפה ברחבי המדינה עלו בתוהו עם פריצת מלחמת האזרחים האירית בשנת 1922. לאחר המלחמה סומנו האזורים שבהם נותרה השפה האירית שפת הרוב, ונקראו גיילטאכט.
הממשלה האירית דחתה את מסקנות הוועדה המיוחדת לאזורים אלו שקבעה שמשרדי ומשרות ממשלתיות חייבות לחזור לעבוד בשפה האירית.
מטרת אזורים אלו הייתה לשמר את השפה ובתקווה שמהם היא תתפשט לשאר חלקי האי.
למרות תקווה זו, הייתה זו דווקא המדינה האירית שגרמה לאינגלוז באזורי הגיילטכט.
הדוגמה העיקרית לכך הייתה במשרות שהציעה המדינה, שהיו למקור פרנסתם של רוב תושבי הגיילטאכט, כמו פקידי דואר, גובי מיסים או מפקחים חקלאיים.
אף על פי שכל עובד נדרש להציג תעודת הכשרה בשפה האירית, לא היה צורך אמיתי בשפה במהלך ביצוע העבודות.
לעומת זאת, עובדי המדינה היו מחויבים לדעת אנגלית ברמה גבוהה ולהשתמש בה במהלך ימי עבודתם.
בנוסף, אם אזרח היה רוצה להגיש בקשה למענק, לבקש חיבור לחשמל או להתלונן על מיסוי לא נכון, הוא היה חייב לעשות זאת בשפה האנגלית.
בימיה הראשונים ניסתה המדינה להגביר את השימוש באירית גם דרך מערכת החינוך, ונציגיה אף האמינו שבתוך דור תשוב האירית להיות השפה המדוברת במדינה.
בשנת 1928 הפכו לימודי השפה האירית לשיעור חובה ובשנת 1934 היה צורך לעבור מבחן בשפה האירית על מנת לסיים את בית הספר התיכון.
אולם, על אף התקוות הרבות, הביצוע של שיעורים ומבחנים אלו היה נתון לכישלונות רבים ובמבחן הזמן כשל בהפיכת השפה למדוברת.
גם בפרלמנט ניסו תחילה מספר פוליטיקאים לנאום בשפה האירית, אך עם הזמן הפסיקו.
נשיא אירלנד הראשון, דאגלס הייד, אף נאם את הנאום הראשון שלו בפרלמנט בניב של מחוז רוסקומון, והקלטת נאום זה היא ההוכחה החיה היחידה שנותרה לניב זה.
במבחן הזמן, אחוז התושבים שדוברים אירית כשפתם הראשונה דעך עם הקמת המדינה, אך אחוז התושבים הדוברים את שתי השפות יחד עלה.
השפה האירית מקבלת הכרה בחוקה של אירלנד כשפה הלאומית והראשונה של הרפובליקה של אירלנד, כשהאנגלית שנייה לה ברשמיותה.
במשך עשרות שנים לא היו אומדנים אמינים להערכת מספר דוברי השפה האירית, שכן השאלות הרלוונטיות במפקד האוכלוסין האירי היו עמומות.
נתוני המפקדים מלמדים בעקביות כי כ-40% מאזרחיה של אירלנד, שהם כ-1.8 מיליון איש כיום, יודעים אירית ברמה מסוימת, אם כי ברור שעבור רובם הגדול מדובר בשפה זרה אותה הם למדו/לומדים בבית-הספר ואינם דוברים אותה.
מפקד 2011 מלמד כי כ-94,000 איש (85,000 במפקד 2006) משתמשים באירית באופן יום-יומי שלא בסיטואציות לימודיות, והם מהווים פחות מ-2.5% מאוכלוסיית אירלנד.
עם זאת, מדובר בעליה של כ-11% מאז מפקד 2006, עליה ששיעורה גבוה משמעותית משיעור גידול אוכלוסיית אירלנד בין שני המפקדים (כ-6%).
ניתן להעריך את כל אוכלוסיית דוברי האירית בכ-120 עד 150 אלף.
ההערכות בנוגע למספר הדוברים שהאירית היא שפת האם שלהם (רכשו אותה באופן טבעי מהוריהם) צנועות יותר, ונעות בין 20 ל-80 אלף.
אזורים ספציפיים באירלנד, בעיקר לאורך חופה המערבי (מגווידור והאי טורי שבצפון ועד האי קליר שבדרום, ובמיוחד באזור קונמארה שממערב לעיר גולוויי), אשר בהם היה רוב לדוברי אירית בראשית ימי הרפובליקה האירית, הוכרו רשמית כ"גיילטאכט", וזכו לתמיכה ממשלתית נרחבת.
עם הזמן אזורי הגיילטאכט הצטמקו, וכיום נותרו אזורים ספורים בלבד שבהם האירית נותרה שפת הרוב ושפת הקהילה.
כמו כן, נתון שעולה מסקר נרחב שנערך באזורי הגיילטאכט מעיד שרק כרבע מאוכלוסיית אזורים אלו דוברת את השפה בתוך הבית.
ישנם אזורים מסוימים באירלנד הנקראים "הגיילטאכט האמיתיים" ובהם כ-50% מהאוכלוסייה דוברת את השפה האירית – אזורים אלו תחומים בדרום קונמארה, מערב חצי האי דינגל וצפון מערב מחוז דניגול.
אזורי הגיילטאכט העיקריים נמצאים במחוז גולוויי וכוללים את קונמארה, איי אראן, קררו וספידל, במערב מחוז דניגול ובחצאי האי דינגל ואיוורה שבמחוז קרי.
ריכוזים קטנים יותר נמצאים במחוזות מאיו, מית', ווטרפורד וקורק.
הקהילה הגדולה ביותר של דוברי אירית באזורי הגיילטאכט נמצאת בגווידור שבמחוז דניגול.
השפה הוכרה כשפת מיעוט בצפון אירלנד בשנת 1998 בעקבות חתימת הסכם יום שישי הטוב, שהביא לסיומו של הסכסוך בצפון אירלנד בין הממלכה המאוחדת לרפובליקנים הלאומנים האיריים.
האירית מוכרת גם כאחת מהשפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
מאז ראשית קיומה של אירלנד כמדינה עצמאית נעשו מאמצים לשימור השפה האירית ולהרחבת תפוצתה.
כל המסמכים הרשמיים באירלנד מופיעים באירית ובאנגלית, ופקידי הממשל, מרצים ותלמידים באוניברסיטה הלאומית של אירלנד, מורים בבתי ספר יסודיים ושוטרים מחויבים לדעת את שתי השפות.
לכל הגופים הממלכתיים ללא יוצא מן הכלל, כמו גם לתאגידים ציבוריים רבים, שם אירי רשמי שפעמים רבות הוא המונח היחיד בשימוש יום-יומי.
כל תלמידי בתי-הספר באירלנד מחויבים ללמוד את השפה, וישנו מערך בתי-ספר, Gaelscoileanna ("גיילסקולנה"), הפועל מחוץ לגיילטאכט, שבו האירית היא שפת ההוראה של כל מקצועות הלימוד.
מערך הגיילסקולנה זוכה לפופולריות רבה, והתרחב ביותר מ-1,000% במהלך העשורים האחרונים: מ-18 בתי-ספר בשנת 1972 ל-226 בתי-ספר בשנת 2016. נכון לשנת 2016 לומדים בגיילסקולנה כ-52,000 תלמידים, מתוכם כ-46,000 ברפובליקה של אירלנד וכ-6,000 בצפון אירלנד.
לשם השוואה, בכל אזורי הגיילטאכט ביחד ישנם בסך הכול כ-13,000 תלמידי בית-ספר, מספר השקול למספר הכולל של תלמידי גיילסקולנה במחוז העיר דבלין לבדו.
ברם, תופעת פריחת הגיילסקולנה ניכרת בעיקר בשכבות הגיל הנמוכות: בעוד שבקרב תלמידי בתי הספר היסודיים ברפובליקה של אירלנד, כ-36,000 (קרוב ל-7%) הם תלמידי גיילסקולנה, שיעורם בקרב תלמידי התיכונים עומד על כ-10,000, שהם 2.5% בלבד.
הסיבה העיקרית לפער זה היא הפרישה המוגבלת של בתי הספר התיכוניים המלמדים באירית, הנובעת מכך שהקמת בית ספר תיכון כרוכה באילוצים מורכבים יותר, במשאבים מרובים יותר ובעמידה בקריטריונים נוקשים יותר מהנדרש מהקמת בית ספר יסודי.
על-מנת לתת מענה לדרישה לחינוך תיכוני באירית באזורים בהם אין אפשרות להקים בית ספר תיכון שכזה, מוקמות לעיתים יחידות הוראה באירית במסגרת בתי ספר תיכוניים המלמדים באנגלית.
זהו מענה חלקי בלבד, שכן תלמידי היחידות לומדים באירית רק חלק ממקצועות הלימוד, וממילא שפת הדיבור מחוץ לזמן השיעור היא אנגלית.
היקף השימוש באירית כשפת הוראה באוניברסיטאות (מחוץ למחלקות השפה האירית) עודנו זניח, אולם בשנים האחרונות מסתמן גידול הן בביקוש והן בהיצע של תוכניות לימוד באירית (במיוחד בקמפוסים השונים של University College Galway ובתוכנית הלימודים Fiontar של Dublin City University).
הגידול בשימוש באירית מתבטא גם באמצעי התקשורת האלקטרונית והכתובה: ערוץ הטלוויזיה TG4, שכל תוכניות המקור שלו באירית, פועל מאז שנת 1996, ונודעה לו חשיבות רבה בקישור וגישור בין דוברי האירית באזורי הגיילטאכט השונים ומחוץ לגיילטאכט.
בנוסף לו, פועלות באירלנד כמה תחנות רדיו דוברות אירית, כשהוותיקות שבהן הן Raidió na Gaeltachta ("רדיו נה גיילטכטה", המשדרת מקונמרה ומאזורי גיילטאכט אחרים) ו-Raidió na Life ("רדיו נה ליפה", המשדרת מדבלין וקרויה על-שם נהר הליפי).
שידורי טלוויזיה ורדיו באירית שכיחים גם בערוצים השונים בצפון-אירלנד, וקיימים, בתדירות מועטה, גם בערוצים דוברי האנגלית ברפובליקה האירית.
בשנת 2002 הופיע בבלפסט עיתון יומי באירית בשם Lá Nua ("לא נואה", שפירושו "יום חדש").
היומון יצא לאור במשך 6 שנים, אולם נסגר בשנת 2008.
ההבדל בין היכולות הלשוניות של שתי האוכלוסיות, העומד בדרך כלל בניגוד להבדל הסוציו-אקונומי ביניהן, יוצר דינמיקה מתמדת בשפת הדיבור ה"תקנית".
דינמיקה זו מתגברת לנוכח ההבדלים הדקדוקיים בין ניבי הגיילטאכט השונים, ולאור העובדה שגם מחוץ לגיילטאכט דוברים שונים משתדלים לאמץ נורמות של ניבים שונים: בעוד שברפובליקה האירית משתדלים להיצמד לנורמות דקדוקיות של הניבים המרכזיים (קונמרה) או הדרומיים (בעיקר דינגל), בצפון אירלנד רווחות נורמות דקדוקיות של ניבי דניגול שבצפון.
המבקר באירלנד נתקל בשפה האירית בעיקר בשלטי דרכים, שבהיותם מסמך רשמי, כתובים באירית ובאנגלית (או באירית בלבד בגיילטאכט).
לכל המקומות באירלנד שם אירי לצד השם האנגלי.
לעיתים מדובר בתעתיק שונה לאותו השם, כאשר בדרך כלל השם האנגלי הוא שיבוש של השם האירי ההיסטורי, כמו במקרה של העיר גולוויי (Galway באנגלית, Gaillimh "גאליב" באירית).
לעיתים שני השמות שונים לגמרי, כמו במקרה של בירת אירלנד, הנקראת Dublin באנגלית ו-Baile Átha Cliath (בָלָהָקלִיאה) באירית.
השפה האירית נפוצה גם מחוץ לאי אירלנד בעקבות גלי המהגרים הגדולים שיצאו מהאי לאורך המאות האחרונות.
הפזורה האירית נמצאת בעיקר בממלכה המאוחדת ובצפון אמריקה, אך ישנן אוכלוסיות גדולות של אירים גם בארגנטינה, באוסטרליה ובניו זילנד.
התנועה הגדולה הראשונה של אירים אל מחוץ למדינה התרחשה במאה ה-17, בעיקר לאחר השלמת הכיבוש של אירלנד על ידי אוליבר קרומוול, כשאירים רבים עזבו לאיים הקריביים.
במאה ה-18 החלה עזיבה המונית של אירים לארצות הברית, בעיקר בשנות ה-40 של המאה ה-18, בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
מהגרים אירים הגיעו לראשונה לאוסטרליה בסוף המאה ה-18, לרוב כחיילים או כעצירים, ובשנות ה-60 של המאה ה-18, החלו להגיע גם משפחות אל היבשת, כשחלק מזרם מהגרים זה הופנה גם לניו זילנד.
גוויעתה של האירית באירלנד והאטתו של זרם המהגרים, הביאה לירידת קרנה של השפה גם מחוץ לאי, בנוסף לשחיקתה הטבעית של השפה במדינות הזרות.
למרות זאת, זרם חסידים המשיך ללמוד ולהפיץ את השפה במדינות השונות, מגמה שהתחזקה במחצית השנייה של המאה ה-20. כיום השפה האירית נלמדת בבתי ספר מסוימים מחוץ לאירלנד, בעיקר בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה ומסקר שנערך בין השנים 2006–2008, כ-22,279 אמריקאים טענו שהם מדברים אירית בביתם.
עד תחילת המאה ה-20, השפה האירית הייתה שפת הקהילה באי ניופאונדלנד, בניב שהיה נקרא אירית של ניופאונדלנד, שהיה קרוב לניבים של פרובינציית מנסטר, אולם ניב זה נכחד ופינה את מקומו לשפה האנגלית.
מושגים איריים בשימוש יום יומי
לכל הגופים הממלכתיים, ולתאגידים ציבוריים רבים, שם אירי שלעיתים הוא היחיד הנמצא בשימוש יום-יומי.
ראש ממשלת אירלנד מכונה טישך (Taoiseach – מנהיג) וסגנו הוא הטנשטה (Tánaiste – יורש).
בית הנבחרים האירי מכונה "אֵירָכטָס" (Oireachtas), הסנאט הוא ה"שָנד אירן" (Seanad Éireann) ואילו הבית התחתון הוא "דאל אֵירן" (Dáil Éireann – האספה האירית) או רק "דאל".
חבר הבית התחתון הוא "טכטה דאלה" (Teachta Dála – חבר האספה), המקוצר בראשי תיבות TD.
משטרת אירלנד נקראת באופן רשמי "משמרות השלום של אירלנד" (Garda Síochána na hÉireann) ובדרך כלל רק "משמרות השלום" (An Garda Síochána), ואילו שוטרים הם "שומרים" (Gardaí, יחיד Garda).
השימוש במינוחים האנגליים Police ו-Policmen נדיר, ואפילו תחנת המשטרה מכונה "תחנת גארדה" (Garda station).
במקרים רבים רווח השימוש בתווית הידוע בשתי השפות – כך לדוגמה The Gardaí (השוטרים) או An Garda (השוטר) ו-Na Gardaí (השוטרים).
הדואר האירי נקרא באופן רשמי An Post ("אן פוסט" – הדואר).
חברת האוטובוסים הבין-עירוניים הגדולה באירלנד היא "בוס אירן" (Bus Éireann), הרכבת "יארנרוד אירן" (Iarnród Éireann) והרכבת הקלה בדבלין – "לואס" (Luas – "מהירות" באירית).
ראשי תיבות של מוסדות ממלכתיים הכוללים את המילה "אירלנד", מקפידים על כתיבת האות "É" (עם אקסנט כבד מעליה) המייצגת את שמה של המדינה באירית, ולא עם "I" של Ireland באנגלית.
כך, רשות השידור האירית היא ה-RTÉ, ר"ת של "Raidió Teilifís Éireann" (רדיו טלפיש אירן – הרדיו-טלוויזיה האיריים).
בשימוש יום-יומי בכל המדינה, ולא רק בגיילטאכט, מקובלים ביטויים ומונחים באירית, גם בעת שיחה באנגלית.
"סלאן" (Slán) הוא שלום בעת פרידה, סלנטה (Sláinte – בריאות טובה) הוא "לחיים", "גו ראב מאה אגט" (Go raibh maith agat) הוא "תודה", והדרך אל מרכז העיר בשילוט ובתחבורה ציבורית היא "אן לאר" (An Lar).
השפה האירית מדוברת במספר דיאלקטים מסורתיים ובמגוון של דיאלקטים "עירוניים", אשר אליהם מתייחסים לעיתים כ"אירית מודרנית".
אירית זו פיתחה חיים נפרדים משל עצמה, ולה מספר גדל של דוברים ילידיים.
ההבדלים בין הניבים השונים בשפה האירית באים לידי ביטוי בהטעמה, באינטונציה, באוצר המילים ובמבנה המשפטים.
באופן כללי, ניתן להגיד כי שרדו שלושה אזורי דיאלקטים עיקריים והם מקבילים לפרובינציות של מנסטר, קונכט ואלסטר.
ישנם תיעודים של ניבים מסוימים מפרובינציית לנסטר, אשר תועדו מעט לפני או מעט לאחר הכחדתם.
עד לתחילת המאה ה-19 ואף לאחר מכן, הייתה האירית מדוברת בכל מחוזות פרובינציית לנסטר – קרלו, קילדייר, דבלין, קילקני, ליש, לונגפורד, לאות', מית', וסטמית', אופאלי, וקספורד וויקלו.
עדויות שסיפקו שמות המקומות באזורים אלו, מקורות ספרותיים והקלטות חיות של דוברי הדיאלקטים, הצביעו על קיומם של שלושה דיאלקטים בלנסטר – אחד משמעותי ועוד שניים בעלי חשיבות פחותה.
ניב משני אחד היה קרוב לניבים של פרובינציית אלסטר והיה מדובר בעיקר במחוזות מית' ולאות' והגיע עד לעמקו של נהר הבוין, והניב השני היה קרוב וכמעט זהה לניבים של פרובינציית מנסטר ובו היו מדברים בעיקרי במחוזות קילקני וליש.
הניב העיקרי דובר ברובה של הפרובינציה, באזורה המרכזי – ממערב קונכט עד לשפכו של נהר הליפי ודרומה עד לווקספורד.
לניב זה היו וריאציות מקומיות רבות.
לניב המרכזי היו מאפיינים ששרדו עד היום רק בניבים של קונכט.
ברמה העקרונית, הייתה העדפה להטעמה בהברה הראשונה של המילה, ולרוב היו מבטאים את הצירוף Cn כ-Cr.
לדוגמה, המילה Cnoc (גבעה) הייתה מבוטאת כ-Croc, כפי שניתן לראות בשמות מקומות במחוז דבלין – קרוקסלינג (Cnoc Slinne) או במחוז קרלו – קרוקין (Cnoicín).
הניב היה מאופיין גם בדיפתונגיזציה ובהארכת ההברות במילה, כאמור, בעיקר הראשונה.
הוכחה מוקדמת לניב של מזרח לנסטר נמצאת בספרו של הרופא האנגלי אנדרו בורד, אשר תיעד את הניב המקומי בשנת 1547:
בעברית באירית של לנסטר באירית סטנדרטית מה שלומך?
התחום היה כינוי לאזור אשר הקיף את העיר דבלין בימי הביניים והיה נתון לשליטה ישירה של המלך והממשלה האנגלית.
לקראת סוף המאה ה-15, כלל התחום את קו החוף שבין דלקי בדרום ועד לדאנדוק בצפון.
בפנים האי, התחום הגיע לערים נאס וליקסליף שבמחוז קילדייר והערים טרים וקלס שבמחוז מית'.
על אף שהיה נתון לשליטה אנגלית, עד לתקופה מסוימת רוב התושבים עוד היו מדברים בו בשפה האירית, כפי שניתן להיווכח מכתביו של פקיד אנגלי משנת 1515 – "רוב פשוטי העם המתגוררים במחוזות הכפופים לחוקי המלך (אנגליה), הם ממוצא אירי, בעלי תרבות אירית ודוברים את השפה האירית".
עם התחזקותה התרבותית והפוליטית של האנגלית בתחום, החל תהליך של נסיגת השפה האירית לטובתה של השפה האנגלית, אשר הגיע לשיאו בתחילת המאה ה-19. לדוגמה, בשנת 1781, אחוז דוברי האירית במחוז מית' עמד על 41%, ואילו כמעט מאה שנה לאחר מכן, ב-1851, אחוז זה עמד על כ-3%.
האנגלית פשטה ברחבי לנסטר במאה ה-18, אך דוברי האירית עוד היו הרוב.
על פי מפקד משנת 1781, הוערך אחוז דוברי האירית במחוזות השונים (על אף שההערכה כנראה קטנה מדי):
תחילת הדעיכה המשמעותית של השפה האירית התרחשה במחוזות ליש, וקספורד, ויקלו, דבלין וקילדייר.
אחוז הילדים דוברי האירית צנח באופן משמעותי במאה ה-18: 17% בתחילת המאה ה-18, 11% בתחילת המאה ה-19, 3% בשנות ה-30 של המאה ה-19, וילדים ספורים בלבד כבר בשנות ה-60 של המאה ה-19.
מפקד משנת 1851 מראה שעוד היו דוברי אירית מבוגרים במחוז דבלין.
הקלטות קוליות שבוצעו בין השנים 1928 ו-1931 משמרות את זכר הניבים בלנסטר של כמה מאחרוני הדוברים מאומית' שבמחוז לאות'.
הדוברת האחרונה של ניב לנסטר גם כן התגוררה באומית', שמה היה אנני או'הנלון והיא נפטרה בשנת 1960.
האירית של פרובינציית מנסטר מדוברת בעיקר באזורי הגיילטאכט של מחוז קרי – חצאי האי דינגל ואיוורה, הערים רינג ודונגרבן שבמחוז ווטרפורד ואזור מסקרי והאי קייפ קליר שבמערב מחוז קורק.
חלוקת המשנה בתוך פרובינציית מנסטר היא בין הניב של מחוז ווטרפורד לבין שאר הפרובינציה.
צפון ומערב חצי האי דינגל הם האזור האחרון שנותר במנסטר בו האירית היא שפת הקהילה והיא השגורה בפי רוב האוכלוסייה, על אף שהשפה מדוברת גם בשאר אזורי הגיילטאכט שבפרובינציה.
מבחינה היסטורית, הייתה האירית נפוצה לחלוטין בכל רחבי מנסטר, והניב של מנסטר אף השפיע במידה ניכרת על הניבים בקונכט ובאלסטר שהיו קרובים אליו מבחינה גאוגרפית – לדוגמה, הניבים של המחוזות קילקני, וקספורד ודרום מחוז גולוויי ואיי אראן.
מבחינה היסטורית, הניבים של קונכט מהווים שריד יחידי לאזור דיאלקטי שהשתרע ממרכז האי ועד לחופו המזרחי.
את הניב המובהק ביותר של פרובינציית קונכט ניתן למצוא בקונמארה ובאיי אראן, וניב מובהק נוסף נמצא באזורי הגיילטאכט שבין המחוזות מאיו וגולוויי.
ההבדלים המשמעותיים בין ניב קונכט לבין שאר הניבים של השפה האירית הוא השימוש בסיומת -achan בסוף שמות פעולה – לדוגמה, המילה "היחלשות" – lagú במנסטר ו-lagachan בקונכט.
כמו כן, הארכת התנועות והקטנה משמעותית של הסיומות הוא גם סמל היכר לניבים של קונכט.
ישנם סימני היכר המשותפים לקונכט עם אחד הניבים האחרים: גם בקונכט וגם באלסטר הוגים את הסיומת mh או bh כ-W ולא כ-V כמו במנסטר, למשל המילה "הר", sliabh, נהגית כ-[ʃlʲiəw] ולא [ʃlʲiəβ] כמו במנסטר.
לעומת זאת, גם בקונכט וגם במנסטר יש דיפטונגיזציה או הארכה של הברות קצרות לפני העיצורים nn, -m, -rr, -rd, -ll- במילים בעלות הברה אחת או במילים בעלות מספר הברות, כאשר ההברות מוטעמות ואחריהן מופיע העיצור.
גם בתוך קונכט יש הבדלים בין הניב של דרום קונמארה לבין הניב של מאיו וגולוויי לבין הניב של צפון מאיו.
נשיא אירלנד הראשון, דאגלס הייד, היה ככל הנראה מהדוברים האחרונים של הניב של מחוז רוסקומון, ניב קונכט שנכחד.
מבחינה בלשנית, הניב המשמעותי של פרובינציית אלסטר הוא זה המדובר בעיירה רוזס וסביבותיה ובעיר גווידור, הממוקמות במחוז דניגול.
בניב זה השתמשו רוב הסופרים והמשוררים האירים שהתגוררו בפרובינציית אלסטר כמו גם הזמרת אניה ולהקת הפופ קלאנאד המודרניים והוא גם מהניבים האחרונים ששרדו בפרובינציה.
האירית המדוברת במחוז אלסטר שונה במקצת משאר הניבים של השפה האירית, וניתן אף להגיד שהיא קרובה לשפות הגוידליות האחרות – גאלית סקוטית ומאנית, איתם היא חולקת תחביר ומילים משותפות.
אולם, בעקבות הכחדתם של רוב ניבי אלסטר בשטחים שהיום נקראים צפון אירלנד, קשה להגיד שהניב הנוכחי של אלסטר מהווה מעבר בין הניבים הדרומיים של קונכט ומנסטר לבין השפות הגאלית סקוטית והמאנית, על אף שבעבר הדבר היה נכון.
המאפיין המשותף הבולט ביותר לשלוש השפות – ניב אלסטר, גאלית סקוטית ומאנית הוא השימוש במילת השלילה (cha(n במקום במילה ní, בה משתמשים בקונכט ובמנסטר.
בניבים הצפוניים של אלסטר הדבר בולט יותר מאשר בדרומיים, על אף שגם בניבים הצפוניים וגם באלו הדרומיים הטיית השלילה לעתיד נהגית כ-níl כמו בניבים של קונכט ומנסטר יותר מאשר כ-chan fhuil או cha bhfuil כמו בסקוטית ובמאנית.
מאפיין נוסף של הניבים של אלסטר הוא השימוש בסיומת -am במקום -im בפועל יחיד בהווה, בניגוד לניבים של מנסטר וקונכט.
לדוגמה, "אני הולך" – siúlaim בניבים הדרומיים ו-siúlam באלסטר.
אירית הייתה השפה השגורה בפי הקהילות בערים ובעיירות האיריות עד למאה ה-19, ועד המאה ה-18 היא עוד הייתה נפוצה בדבלין ובהתחום, בעיקר בתחומי האמנות, השירה, הספרות והתרבות.
הניב שהיה מדובר בדבלין היה בטווח שבין הניבים של אלסטר שבמית' ובלאות' מצפון והניבים של לנסטר וקונכט מדרום ועל כן הוא קרוב אליהם מבחינת דקדוקית ופונולוגית.
הכלל במחוז דבלין היה שימת דגש בהברה הראשונה של המילה.
מאחר שהשפה האירית הייתה מדוברת באופן נרחב בדבלין בתקופה הקרומווליאנית, הרשויות האנגליות ביקשו להסדיר אותה באופן רשמי והאצולה האנגלית אולצה לשמוע הרצאות באירית ונאומי כמרים קתולים היו נישאים בה.
המתיישבים האנגלים אף מחו בשנת 1657 על השימוש היום-יומי והנרחב בשפה במקומה של האנגלית.
ישנן הוכחות לשימוש נרחב בשפה מאותה התקופה גם בערים גדולות אחרות באירלנד, דוגמת קורק ודרוהדה.
במאה ה-16, צאצאיהם של המתיישבים האנגלו-נורמנים במרכזים העירוניים באירלנד היו דוברי אירית או שדברו את שתי השפות גם יחד.
בסוף המאה ה-16, לאחר שסייר ברחבי אירלנד, כתב המטייל האנגלי פיינס מוריסון – "האנגלים האירים והאירים עצמם, על אף שהם יכולים לדבר אנגלית טוב כמונו, מדברים בדרך כלל באירית בינם לבין עצמם, ולא פותו לדבר איתנו בשפה האנגלית כלל".
סגירתם ופירוקם של מוסדות לאומיים ותרבותיים איריים במאה ה-17 הובילו לירידת קרנה של השפה האירית ולאינגלוז הדרגתית של מעמד הביניים.
מפקד אוכלוסין משנת 1851 מעיד שעוד נותרו קהילות גדולות דוברות אירית בערים, ובשווקים וברחובות עוד היו מדברים באירית באופן שוטף.
כ-40% מתושבי קורק עוד היו מדברים בשפה האירית.
במאה ה-19 קטנו אוכלוסיות אלו באופן דרסטי, בעיקר בדבלין, וירידה זו נבלמה רק בתחילת המאה ה-20, כשרפובליקנים אירים ביקשו לדאוג שהשפה לא תכחד.
מאמצים אלו נתמכו בידי הליגה הגאלית ולוו בפעילות ספרותית מחודשת בשפה האירית.
בשנים האחרונות ישנה עלייה של דוברי אירית ילידיים בערים באירלנד והדבר משתקף בריבוי שידורים במדיות בשפה האירית.
השפה האירית המדוברת בערים משתנה ללא הרף, בייחוד בתחום העיצורים, תחום המאפיין מאוד את השפה האירית.
לא ברור כיום אם השפה השגורה בפי דוברי האירית ה"חדשים" תהפוך לניב בפני עצמו או אם היא תמשיך להתרחק באופן בלתי הפיך מהאירית המדוברת בגיילטאכט ותהפוך לשפה שונה.
האירית התקנית הרשמית היא שפה תקנית, אותה לומדים בבתי הספר באירלנד, על אף שבהשפעה מסוימת של הניבים המקומיים בהם היא מלומדת.
מאפיינים רבים של השפה התקנית הם של ניב קונכט, מאחר שהוא הניב המרכזי של השפה – הן מבחינת כמות דובריו והן מבחינת היותו גשר בין הניבים של מנסטר לבין הניבים של אלסטר.
איותן של המילים משקף לרוב את האופן בו היו מאייתים אותם באירית קלאסית העתיקה, אך כל ניב שמר לעצמו את אופן ביטוי המילים הייחודי לו.
לדוגמה, את המילה "עליי" מאייתים באירית עתיקה כ-agam ועל כן כך הוא מאוית בכל אירלנד, אך מבחינת הגייה הדבר שונה.
במנסטר המילה נהגית כ-agùm (אגום), בקונכט היא נהגית כ-am (אם) ובאלסטר היא נהגית כ-aigheam (איים).
המטרה השנייה לתקינת השפה הייתה הסדרת והפשטת הדקדוק של האירית על מנת שיהיה נגיש ופשוט יותר להבנה באוכלוסיות בתי הספר דוברות האנגלית.
הסדרת הדקדוק היא אחת הסיבות לכך שישנן אוכלוסיות איריות מסורתיות שלא מקבלות את השפה החדשה.
השפה התקנית מדוברת בעיקר על ידי אירים שזו אינה שפתם הראשונה, מהם אחוז גדול מתגורר בעיר הבירה דבלין – ועל כן, השפה התקנית מכונה לעיתים כ"אירית של דבלין" או כ"אירית עירונית".
השפה האירית המדוברת ברובע הגיילטאכט שבעיר בלפסט היא אירית תקנית רשמית שמושפעת בכבדות מהניבים של אלסטר.
ההבדלים בין הניבים המסורתיים של השפה האירית הם משמעותיים, ועל כן היה קושי רב להגדיר שפה אירית סטנדרטית.
בעקבות תקשורת תכופה יותר בין דוברי הניבים השונים והגדרתה של השפה האירית התקנית הופכים הבדלים אלו לבולטים פחות.
עליהן נוספת האות V המופיעה במילים שאולות שהשתרשו בשפה, כגון vótáil ("להצביע", מהמילה האנגלית vote).
האותיות J, K, Q, W, X, Y, Z מופיעות רק במילים זרות.
התנועות המלוות בתג מציינות תנועה ארוכה.
כיוון התג שמעל האותיות מאפשר להבחין בין הגאלית האירית לגאלית הסקוטית, שכן בגאלית אירית התגים נוטים ימינה (áéíóú) ובגאלית סקוטית – שמאלה (àèìòù).
קוטנו של האלפבית האירי עומד ביחס הפוך לגודל המערכת הפונמית, שבה כ-30 עיצורים וכ-15 תנועות (כולל דיפתונגים).
גודל מערכת העיצורים באירית הוא תולדה עיקרית של שני תהליכים היסטוריים שהתרחשו בגאלית עתיקה:
תהליך אחד הוא ריכוך עיצורים פשוטים (singleton) ופישוט עיצורים כפולים (geminate), שיצר הבדל איכותי (באופן החיתוך של העיצור) במקום הבדל כמותי (במשך העיצור).
תהליך זה דומה לתהליך בג"ד-כפ"ת שאירע במסורת ההגייה של העברית המקראית, שבו עיצורים סותמים פשוטים הפכו לחוככים ועיצורים סותמים כפולים הפכו לפשוטים.
באירית, ההבדל האיכותי מבוטא כיום על ידי שימוש באות H לאחר האות הבסיסית של העיצור לציון העיצור המרוכך (H זו מחליפה נקודה עלית בא"ב המסורתי, ה"קלו גיילאך", ראו למטה).
התהליך השני הוא היווצרות ניגוד פונמי של "מקום חיתוך משני", בין עיצורים מחונככים (palatalized) לבין מוולנים (velarized).
באופן מסורתי נקרא עיצור מחונכך caol ("צר") ועיצור מוולן leathan ("רחב").
ניגוד זה דומה מאוד לניגוד הקיים ברוסית, שבה העיצורים המחונככים והמוולנים מכונים "רכים" ו"קשים" בהתאמה (ברוסית הביטוי הפונטי של ניגוד זה בולט יותר בדרך כלל).
בשונה מרוסית, שבה צרור עיצורים יכול להכיל עיצור מחונכך בצמוד לעיצור מוולן, באירית הצרור מחונכך או מוולן לכל אורכו, למעט מקרים נדירים.
מערכת התנועות באירית נחלקת לתנועות ארוכות וקצרות.
הארוכות יכולות להופיע בהברות מוטעמות ובלתי-מוטעמות, וההשפעה של מקום החיתוך המשני של העיצורים הצמודים אליהן על איכותן מוגבלת.
בניבים המדוברים בימינו יש 5–6 תנועות ארוכות (בחלק מהניבים הגאליים הסקוטיים יש 8–9 תנועות, וריבוי תנועות אפיין גם חלק מהניבים הצפון־איריים שאינם מדוברים עוד).
סימן ההיכר של תנועות ארוכות בכתיב הוא תג מעל לאות.
עם זאת, במקרים רבים, בייחוד אם התנועה מאויתת על ידי רצף אותיות ארוך (למשל aoi, eoi, odh ואיותים נוספים) היא עשויה להיות ארוכה אף בהיעדר תג.
בנוסף ישנם 4–5 דיפתונגים שניתן להגדירם כפונמות עצמאיות.
התנועות הקצרות השונות יכולות להופיע רק בהברות מוטעמות.
בהברות בלתי-מוטעמות יכולה להופיע רק תנועה קצרה אחת, מעין "שווא", שאיכותו נקבעת על־פי מקומות החיתוך הראשיים והמשניים של העיצורים הצמודים לו.
גם בהברות מוטעמות איכות התנועות הקצרות מושפעת רבות על ידי מקום החיתוך המשני של העיצורים הצמודים: בין שני עיצורים מוולנים יופיעו רק תנועות אחוריות, ובין שני עיצורים מחונככים יופיעו רק תנועות קדמיות.
כאשר מקום החיתוך המשני של העיצור שלפני התנועה והעיצור שאחרי התנועה שונים זה מזה, התנועה תהיה כעין דיפתונג קצרצר.
היות שהשפעת העיצורים על התנועות הקצרות מורגשת מאוד, ושונה מעיצור לעיצור, איכויותיהן הפונטיות של התנועות הקצרות מגוונות מאוד, ויש המונים עד 15 איכויות כאלה ואף יותר.
עם זאת, עיקר השוני והגיוון צפוי מראש בהינתן מקום החיתוך המשני של העיצורים הסמוכים, כלומר, מדובר באלופונים (מופעי שטח) מרובים של מערכת פשוטה בהרבה, שיש המצמצמים אותה לכדי שלוש תנועות קצרות בלבד: סגורה, אמצעית ופתוחה.
ההשפעה הרבה של העיצורים על האיכות הפונטית של התנועות הקצרות וחוסר היציבות הפנימית שלהן הנובע מכך גרמו, במרוצת הדורות, לשינויים נקודתיים רבים – תנועה קצרה שנותרה עקבית במילים מסוימות בניב מסוים, הפכה לתנועה אחרת באותן מילים בניב אחר או במילים אחרות באותו הניב.
לאור ריבוי הניבים ושמרנות הכתיב קשה ביותר לצפות את איכותה של תנועה קצרה במילה נתונה מאיות המילה בלבד, בדומה לאנגלית.
אי־לכך, לכללי ההמרה מאיות להגייה בטבלה המופיעה למטה יש תוקף מוגבל מאוד בנוגע לתנועות הקצרות.
הכתיב מבדיל בין העיצורים המחונככים למוולנים באמצעות אותיות התנועה הסמוכות לעיצור: התנועות מחולקות לשתי קבוצות – ה"צרות" הכוללות את האותיות I ו-E, וה"רחבות" את האותיות A, O ו-U.
זוהי הסיבה לכך שבאירית נפוצים צברי תנועות, ובדרך כלל לפחות אחת משתיים, שלוש או אף ארבע התנועות אינה נהגית וכל תפקידה להבהיר אם העיצור מחונכך או מוולן.
לדוגמה, במילה Dáil (אספה), האות i מופיעה רק כסימן לחנכוך העיצור הסופי, בעוד שהאות á מסמנת הן את התנועה (דומה לפתח), הן את אורכה (תנועה ארוכה) והן שהעיצור שלפניה מוולן.
במילה Buíoch ("אסיר תודה") האותיות u ו-o מעידות אך ורק על B ו-Ch מוולנים, ובמילה Feoil ("בשר") האותיות e ו-i מעידות אך ורק על F ו-L מחונככים).
ההבחנה בין עיצורים צרים ורחבים עשויה לשנות משמעות – כך Lón (צהריים) נבדלת מ-Leon (אריה) רק בכך שבראשונה ה-L רחבה ובשנייה היא צרה.
כאשר עיצור או צרור עיצורים המופיעים באמצע מילה בין תנועות, האורתוגרפיה מסמנת אותם באותיות "צרות" או "רחבות" משני צדיו.
לדוגמה, במילה Críostaí ("נוצרי"), הרצף st מסומן כמוולן על ידי האות האילמת o לפניו והאות האילמת a אחריו.
כלל זה מוכר באירית ככלל "Caol le caol agus leathan le leathan" (צר עם צר ורחב עם רחב).
תופעה נוספת בכתיבת ובהגיית אירית מכונה "שינויים תחיליים" (Initial mutations), שמשמעה שבמקרים מסוימים חל שינוי בעיצור או בעיצורים בראשי מילים.
השינויים נגרמים מסיבות תחביריות או מורפולוגיות ומתחלקים לשני סוגים – "ליקוי" (Eclipsis, אירית Úrú) ו"החלשה" (Lenition, אירית Seímhiú "שֵיביוּ").
במקרה של ליקוי, עיצור אטום מוחלף בעיצור קולי מקביל לו, בעוד סותם קולי מוחלף בעיצור אפי המקביל לו.
בכתב, הליקוי מיוצג על ידי תוספת העיצור המחליף בראש המילה, מיד לפני העיצור המוחלף.
לדוגמה: cosa ("רגליים"), הופך ל-a gcosa ("רגליהם"), כאשר העיצור [k] משתנה ל-[g].
במקרה של החלשה או ריכוך, המיוצג בכתב על ידי תוספת h אחרי העיצור, משתנה בדרך כלל אופן החיתוך של העיצור מסותם לחוכך באותו מקום החיתוך.
לדוגמה a chosa ("רגליו" כאשר העיצור [k] משתנה ל-[x]), או a bhó ("פרתו" כאשר העיצור [b] משתנה ל-[v]).
תופעה זו דומה מאוד לגלגול המודרני של תופעת בג"ד כפ"ת בעברית, באותיות בכ"פ בלבד, למשל בנטיות כמו בנה-יבנה (b~v), פגש-יפגוש (p~f), כתב-יכתוב (k~x).
עם זאת, באירית התופעה נפוצה יותר, ועבור חלק מהעיצורים הריכוך דרסטי בהרבה ולעיתים גורם להשמטה מוחלטת, כפי שמראה הטבלה למטה.
במקרים של ליקוי נהוג להותיר את העיצור התחילי המקורי באות רישית ("גדולה") כאשר הדבר מתחייב ממיקומו בתחילת משפט או כאשר מדובר בשם עצם פרטי, ואילו העיצור המביא לליקוי נכתב באות "קטנה".
לדוגמה, "Garda Síochána na hÉireann" ("משמרות השלום של אירלנד" – משטרת אירלנד).
באשר להחלשה, נהוג היה בעבר לסמנה בנקודה שנקראה "שי בוּאֶלטֶה" (Sí buailte) מעל האות המוחלשת, ושנהגה גם במקומות אחרים בהם הצליל מוחלש, אך נוהג זה הוחלף כאמור באות H.
מאחר שתופעת השינויים התחיליים מושפעת גם מסיבות תחביריות (סמיכות של מילים מסוימות זו לזו וכיוצא בזאת), זו מתרחשת גם לפני תנועות בתנאים מסוימים.
בצירוף "an t-uisce" ("המים"), תווית הידוע an דורשת את הוספת האות T כאשר היא מקדימה שם עצם ממין זכר במקרים מסוימים.
כך גם בביטוי "go hÉirinn" – "לאירלנד" שבו מילת היחס אל (Go) מצריכה הוספת האות H (כמו בהחלשה, אך במקרה זה אין עיצור המוחלש מהתופעה).
+פונמות באירית סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋɲnʲn̪ˠmʲ/ˠ סותםɡkɟcdʲtʲd̪ˠt̪ˠbʲ/ˠpʲ/ˠ חוכך hɣx ç ʃ sˠvʲfʲ/ˠ מקורב(צדי)jwlʲl̪ˠ מקישɾʲ/ˠ
העיצורים הסימוןהגרפי תעתיקIPA הערך הפונטיBb b לפני/אחרי a o u נהגה כהגיית בי"ת מוולנת.
בדרך כלל אטום bʲ לפני/אחרי e i נהגה כבי"ת, לעיתים מחונככת.
מעין יו"ד אטומה, דומה לכ"ף רפהDd d לפני/אחרי a o u נהגה כהגיית דל"ת, לעיתים בין-שינית ומוולנת.
בדרך כלל אטום dʲ לפני/אחרי e i נהגה כהגיית דל"ת מחונככת, לעיתים כהגיית גימ"ל גרושה.
בדרך כלל אטום gʲ לפני/אחרי e i נהגה כגימ"ל מחונככת.
בדרך כלל מנושף בכבדות pʲ לפני/אחרי e i נהגה כפ"א, לעיתים מחונככת.
בדרך כלל מנושף בכבדות Ph/ph f מופיע רק במצבים דקדוקיים מסוימים.
נהגה כהגיית ה"אTt t לפני/אחרי a o u נהגה כהגיית ת"ו, לעיתים מוולנת.
בדרך כלל מנושף בכבדות tʲ לפני/אחרי e i נהגה כהגיית ת"ו מחונככת, לעיתים כהגיית צ'ד"י.
בדרך כלל מנושף בכבדות Th/th h נהגה כהגיית ה"א
התנועות הסימוןהגרפי תעתיקIPA הערך הפונטי Aa(ː)a בהברה מוטעמת, נהגית כפתח.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Áá בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כתנועה נמוכה ארוכה, היכולה להיות מרכזית (כפתח)/אחורית/קדמית,תלוי בניב.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Ae/aeeː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כצירי ארוך.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Aei/aei בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כצירי ארוך.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Ai/ai a בהברה מוטעמת, נהגית כפתח.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Aí/aí iː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחיריק ארוכה.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Ái/ái aː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כתנועה נמוכה ארוכה, היכולה להיות מרכזית (כפתח)/אחורית/קדמית,תלוי בניב.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Aío/aío iː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחיריק ארוכה.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Ao/ao eː/i בהברה מוטעמת בלבד.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Aoi/aoi iː בהברה מוטעמת בלבד.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Ee(ː)e בסוף מילה בלבד.
העיצור שלפניה מחונכך Éé בסוף מילה בלבד.
נהגית כצירי (או בין חיריק לצירי) ארוך.
העיצור שלפניה מחונכך Ea/ea(ː)a בהברה מוטעמת, נהגית כפתח.
העיצור שלפניה מחונכך ושאחריה מוולן Eá/eá בהברה מוטעמת/לא מוטעמת, נהגית כתנועה נמוכה ארוכה, היכולה להיות מרכזית (כפתח)/אחורית/קדמית, תלוי בניב.
העיצור שלפניה מחונכך ושאחריה מוולן Éa/éa eː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כצירי.
העיצור שלפניה מחונכך ושאחריה מוולן Eái/eái aː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כתנועה נמוכה ארוכה, היכולה להיות מרכזית (כפתח)/אחורית/קדמית,תלוי בניב.
העיצורים הסמוכים אליה מחונככים Ei/ei ɛ בהברה מוטעמת בלבד.
העיצורים הסמוכים אליה מחונככים Éi/éi eː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כצירי (או בין חיריק לצירי) ארוך.
העיצורים הסמוכים אליה מחונככים Eo/eooː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחולם ארוך.
העיצור שלפניה מחונכך ושאחריה מוולן Eoi/eoi בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחולם ארוך.
העיצורים הסמוכים אליה מחונככים Ii(ː)i בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחיריק.
העיצורים הסמוכים אליה מחונככים Íí בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחיריק ארוכה.
העיצורים הסמוכים אליה מחונככים Io/io ɪ בהברה מוטעמת בלבד.
נהגית כ-i במילה האנגלית in.
העיצור שלפניה מחונכך ושאחריה מוולן Ío/ío iː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחיריק ארוכה.
העיצור שלפניה מחונכך ושאחריה מוולן Iú/iúuː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כשורוק ארוכה.
העיצור שלפניה מחונכך ושאחריה מוולן Iúi/iúi בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כשורוק ארוכה.
העיצורים הסמוכים אליה מחונככים Oo(ː)o בהברה מוטעמת בלבד.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Óó בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחולם ארוך.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Oi/oi ɛ/o~ɔ בהברה מוטעמת בלבד.
נהגית כחולם, כצירי או מעבר חד ביניהם.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Ói/ói oː בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כחולם ארוך.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Uu(ː)u בהברה מוטעמת בלבד.
נהגית כשורוק, או כתנועה אחורית אמצעית.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Úú בהברה מוטעמת/לא-מוטעמת, נהגית כשורוק ארוכה.
העיצורים הסמוכים אליה מוולנים Ui/ui ɪ מופיעה בהברה מוטעמת בלבד, נהגית כ-i במילה האנגלית in.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Uí/uí iː בהברה מוטעמת/לא מוטעמת, נהגית כחיריק ארוכה.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Úi/úi uː בהברה מוטעמת/לא מוטעמת, נהגית כשורוק ארוכה.
העיצור שלפניה מוולן ושאחריה מחונכך Uío/uío iː בהברה מוטעמת/לא מוטעמת, נהגית כחיריק ארוכה.
מערכת ההטעמה באירית שונה בין הניבים השונים.
כלל ההטעמה העיקרי הוא שההטעמה הראשית מופיעה בהברה הראשונה במילה.
חורגות מכלל זה מילים בודדות שבהברתן הראשונה תחילית והבסיס המורפולוגי מתחיל בהברה השנייה (עם זאת, במרבית המילים שבראשן תחילית, ההטעמה הראשית עודנה מופיעה בהברה הראשונה, קרי, בתחילית).
הניבים הצפוניים (דניגול) מצייתים לכלל דלעיל בעקביות.
בנוסף, הם מתאפיינים בהיעדר הטעמה משנית ובאיסור על תנועות ארוכות להופיע בהברות בלתי-מוטעמות.
כתוצאה מכך, ניגוד כמותי (בין תנועות קצרות לארוכות) קיים אך ורק בהברה הראשונה (והיחידה המוטעמת) במילה.
תנועות בלתי-מוטעמות שמקבילותיהן בניבים האחרים ארוכות יופיעו בניבים הצפוניים כתנועות קצרות, אך בדרך כלל הן שומרות על איכותן, כלומר, בניבים הצפוניים יש תנועות קצרות בלתי-מוטעמות בעלות איכות מוגדרת (ולא שווא).
גם הניבים המרכזיים (קונמארה) מצייתים לכלל ההטעמה בעקביות.
בניגוד לניבים הצפוניים, תנועות ארוכות יכולות להופיע בהברות בלתי-מוטעמות, ויזכו בדרך כלל בהטעמה משנית.
בניבים הדרומיים מערכת ההטעמה מעט מורכבת יותר.
כלל ההטעמה העיקרי תקף רק במילים שבהן אין תנועות ארוכות אחרי התנועה הראשונה.
בכל מצב אחר, ההטעמה הראשית מופיעה באחרונה מבין ההברות המכילות תנועות ארוכות.
במצב שכזה, תופיע לרוב הטעמה משנית בהברות מוקדמות יותר המכילות תנועה ארוכה.
הטעמה משנית עשויה להופיע לסירוגין גם ברצף ארוך של הברות המכילות תנועות קצרות, כאשר ההטעמה הראשית מופיעה מאוחר במילה (בהברה המכילה תנועה ארוכה).
לאירית סגנון כתיבה מסורתי אופייני המכונה "קלו גיילאך" (Cló Gaelach), והמומחש בתמונות הבאות:
איריס צ'אנג הייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, שעמדה בראש קבוצת פעילים קטנה שלחמה נגד מה שכינתה "קשר השתיקה" האופף את הטבח והאונס ההמוניים בננקינג.
כבת למשפחה סינית שנמלטה מאימי הכיבוש היפני, היא תיעדה את סיפורי האימים ופרסמה ב-1997 ספר שזכה לתהודה רבה: "האונס של ננקינג" ("The Rape of Nanking").
הספר מביא את סיפור המעשה מ-3 זוויות ראייה: זווית הראייה של החיילים היפניים שביצעו את המעשים, זווית הראייה של הקורבנות הסיניים וזווית הראייה של קבוצת אזרחים אירופאיים ואמריקאים אשר לא עזבו את העיר ויצרו אזור ביטחון שהציל בסופו של דבר מאות אלפי אנשים.
הספר מביא גם את סיפורו של הנאצי ג'ון ראבה, אזרח גרמני אותו מכנה צ'אנג "אוסקר שינדלר הסיני", שהתגורר ברובע הזרים בננקינג והציל באופן אישי אזרחים רבים.
מעבר לתיאור הטבח ההמוני, מנתחת הסופרת את תרבות המלחמה היפנית המזלזלת לטענתה באופן בוטה בחיי אדם ומאשימה הן את המזרח והן את המערב (כל אחד מסיבותיו הוא) בהשתקת הפשע הנורא, השתקה בה היא רואה אונס ופשע נוספים.
צ'אנג התאבדה בגיל 36, גופתה נמצאה ב-11 בנובמבר 2004 ירויה בתוך מכוניתה בעיירה לוס גאטוס בקליפורניה.
אירית אורבוך (נולדה ב-1952) היא מרצה בכירה בדימוס ללימודי יפן בחוג ללימודי מזרח אסיה שבאוניברסיטת תל אביב.
נולדה וגדלה בתל אביב, למדה באוניברסיטה העברית לימודי יפן ואשורולוגיה לתואר הראשון אותו קיבלה ב-1976, והמשיכה לתואר שני במדע הדתות.
מ-1978 למדה לתואר שני בדת השוואתית בהרווארד דיויניטי סקול, אותו סיימה ב-1980.
את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת הרווארד בתוכנית למדעי הדתות.
הדוקטורט שלה עסק בקגורה שהוא ריקוד ריטואלי דתי יפני עתיק.
לצורך הדוקטורט שהתה במשך שלוש שנים וחצי ביפן, מ-1983 עד 1987, והשתתפה בריקודים, דבר שהוא נדיר, שכן אין נוהגים ללמד את הריקוד לזרים ובמיוחד לא לנשים.
במחקר הדוקטורט עסקה באסכולה מסוימת של הקגורה מצפון יפן (אסכולת טאקה של הייצ'ינה קגורה) Hayachine Kagura, Take School.
במסגרת המחקר גם השתתפה בהתבודדות סגפנית של היאמאבושי (yamabushi) בהר הגורו, בצפון יפן.
אורבוך קיבלה ב-1990 את הדוקטורט שלה.
החל מ-1990 משמשת כמרצה באוניברסיטת תל אביב (משנת 2000 כמרצה בכירה), ובמשך מספר שנים גם לימדה באוניברסיטה העברית.
ספרה "The Gods Come Dancing" יצא ב-1995. בספר מסתמכת אורבוך בין היתר גם על המחקר המעשי שלה.
היא מנתחת בספר חלק מהריקודים כטקסט דתי המגלם את השפעת תורת השוגנדו Shugendo.
הריקודים מגלמים תורה, מלמדים את המיתוסים, הפילוסופיה וראיית העולם של השוגנדו (תנועת סגפני ההרים היפנים – הימבושי) המבוססת על הבודהיזם האזוטרי, פועלים כריטואל מאגי להגנה ממחלות ואסונות ולברכות פריון ושגשוג, ומשמרים את המקור השמאני של הקגורה.
אורבוך חוקרת כיום את הקגורה בכל יפן.
היא אחת החוקרים הבודדים העוסקים בתחום זה מחוץ ליפן.
איריס מרטינז קליין (נולדה ב-4 בנובמבר 1973) היא שחקנית ותסריטאית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית.
לפני גיוסה לצה"ל הייתה חברה בלהקת "צעירי תל אביב" בשנים 1990–1991 והשתתפה בסדרה "לא כולל שירות".
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי החלה את לימודיה בבית הספר למשחק בית צבי אותם סיימה בשנת 1997.
ב-2002 שיחקה את דמותה של אתי אינדיבו בטלנובלה "לחיי האהבה".
בתיאטרון שיחקה במחזמר לילדים "מוכר החלומות", בהצגה "פרח לב הזהב" ובמחזה "הכל יחסי...
מרטינז כתבה וביימה את המחזה "הסיפורים של יעל" יחד עם ענבל ארבל.
ב-2017 שיחקה בסרט "זוג יונים" בתפקיד לילך.
מלבד משחק, מרטינז היא גם מדבבת שדיבבה בין השאר ב"דיג'ימון" בערוץ ג'טיקס, "מפלצות קטנות" (שיר הפתיחה) ואת "פוקימון" בערוץ הילדים.
ב-2024 ביימה את ההצגה "הפסקת ששבש", דרמה קומית, והפיקה אותה יחד עם מחזאית ההצגה רינת זליג.
איריס לוין (1942 - 30 במאי 2013) הייתה פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב, מומחית (ולשעבר ראש החוג) להיבטים התפתחותיים בחינוך.
מחקריה עוסקים במשתנים חברתיים ותרבותיים המשפיעים על ומעצבים את האוריינות (יכולת הקריאה והכתיבה) אצל פעוטות בגיל הרך, בטרם השתלבותם במערכת החינוך הפורמלית.
לוין נולדה בשנת 1942 בתל אביב.
אמה, פולה טבצ'ניק, עלתה ארצה מאוקראינה בשנת 1920 בהיותה בת שנתיים.
אביה, ד"ר משה בורכוב, עלה ארצה מאסטוניה בשנת 1936 לאחר שסיים את לימודי הרפואה.
אמה למדה רוקחות בלבנון, ובבעלות משפחתה היו בתי המרקחת המפורסמים בנווה צדק וברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב.
לוין גדלה בשכונת נווה צדק בתל אביב.
למדה בילדותה בבית הספר העממי תל נורדאו וסיימה את לימודיה בתיכון עירוני ה' (תל אביב).
לוין סיימה לימודי תואר ראשון, שני ודוקטורט בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
לצד מחקר אקדמי, לוין הייתה חברה בוועדות ציבוריות שונות שעסקו בקידום האוריינות בישראל.
לוין הייתה נשואה לשאול לוין ולהם שני בנים, יותם ודותן.
היא נפטרה ממחלת סרטן הריאות במאי 2013.
את עבודת הדוקטורט בפסיכולוגיה סיימה לוין בתחילת שנות ה-70 באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך החלה לעבוד בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, שם התקדמה לדרגת פרופסור מן המניין.
במהלך שנות עבודתה באוניברסיטת תל אביב כיהנה כראש תוכנית הלימודים לייעוץ חינוכי בשנים 1976–1979, כראש התוכנית לייעוץ חינוכי בתואר שני בשנים 1979–1981 ובנוסף, כראש המחלקה להיבטים התפתחותיים בחינוך בשנים 1995–1997.
לוין עסקה בשני תחומים עיקריים: מתחילת עבודתה ועד אמצע שנות ה-90 היא חקרה את התפתחות ההבנה של מושגים פיזיקליים-מתמטיים אצל הילד.
בנוסף, חקרה במשך שנים את הנושא של מושג הזמן: מהו זמן?
איך אנשים תופסים את הזמן?
מאמצע שנות ה-80 היא פיתחה תחום נוסף: התפתחות האוריינות וטיפוחה בגיל הרך.
עד אז, סברו החוקרים כי מושגים פיזיקליים מופשטים כמו "זמן" נרכשים רק בגיל 11–12. לוין ערערה על כך ומצאה כי כבר בגיל הרך הילד מגלה הבנה בסיסית של מושגי הזמן והמהירות.
היא ביססה את מחקריה הנוגעים לתפיסת זמן בקרב ילדים על פי גישתו של הפסיכולוג השווייצרי הנודע, ז'אן פיאז'ה.
לאחר מכן עברה לחקור את תחום ניצני האוריינות.
במהלך מחקריה ערכה מחקרים בינלאומיים, השוותה התפתחות של ילדים בישראל לילדים בארצות הברית ועסקה הרבה מאוד בידע אותיות בעברית והמשמעות של ידע אותיות, האופי של האותיות בעברית, ואיך ילדים לומדים את האותיות.
לוין תרמה לחקר התפתחות השפה וניצני אוריינות של ילדים בישראל והובילה תוכניות התערבות בקרב ילדים ממיצב חברתי כלכלי נמוך.
תפיסתה החברתית הניעה אותה להרחיב את עבודתה ולהחילה גם בגני ילדים ובבתי הספר של המגזר הערבי.
היא השתתפה בוועדות מטעם הכנסת והמועצה להשכלה גבוהה להערכת תוכניות ללימוד קריאה ואף עמדה בראש הוועדה שחיברה את התוכנית לבניית תשתית לקראת קריאה וכתיבה בגן.
במחקריה הראתה, כי יש חשיבות להיכרות מוקדמת של ילדים עם מערכת הכתב.
היא עודדה פיתוח משחקים ופעילויות ברוח הגן המעודדים ילדים להכיר את האותיות ולכתוב.
מעבר לפעילות הממוסדת, על מנת לסייע לקידום החינוך בגיל הרך היא פעלה שנים להפצת הידע במתן הרצאות ברחבי המדינה לעובדי חינוך בגיל הרך, לאנשי מקצוע נוספים כגון קלינאי תקשורת, לאנשי משרד החינוך, למורים ולסטודנטים.
כפי שכתבה במאמרה "מה מפיקים ילדים בגיל הרך מידיעת שמות האותיות?",
בשנת 2010 זכתה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר בפסיכולוגיה.
איריס לעאל (נולדה בשנת 1959) היא סופרת, מבקרת ספרות ופובליציסטית ישראלית.
איריס לעאל נולדה בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
היא גדלה אצל סבה וסבתה בבני ברק ומאוחר יותר עברה עם אביה לקיבוץ כפר מנחם של השומר הצעיר.
מעברים אלה השפיעו על כתיבתה.
ב-1980, לאחר לידת בתה הראשונה, נסעה אתה לפריז למשך שנה, שם למדה צרפתית.
בשנים 1985–1991 שהתה בלונדון, שם כתבה את ספרה הראשון, "חוות מרפא".
משנת 2000 עמדה בראש המחלקה לכתיבה בקמרה אובסקורה.
כתבה במוסף "ספרים" של העיתון "הארץ" מאז היווסדו.
בנוסף לכך כתבה מאמרי ביקורת, רשימות וסיפורים קצרים שהתפרסמו בעיתונים שונים, בהם "ידיעות אחרונות" ו"מעריב".
כתבה יחד עם אמנון דנקנר את המחזה "אנשים כמונו", שהיה אמור לעלות בתיאטרון הקאמרי בעונת 2012–2013, אך בסופו של דבר לא הועלה.
מ-1 באוגוסט 2014 היא פובליציסטית קבועה בעיתון "הארץ".
החל מאפריל 2019 היא חברה במועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
היא גרה בתל אביב עם בן זוגה הצלם תמיר שר, ולהם שלושה ילדים.
התמה החוזרת בספריה של לעאל היא המתח בין חיי משפחה שגרתיים לבין היחיד הנגוע בסוג של טירוף ועושה מעשים קיצונים כדי להשתחרר מעריצותה של המשפחה.
ציר מרכזי ביצירתה הוא כוחו של המבט האינטימי והחברתי לעצב את זהותו של היחיד עד שהוא מתקשה להבחין בין עצמיותו האותנטית לבין השתקפותו בעיני הסביבה שלו.
המאבק להגדרה עצמית ולשחרור הוא היסוד האונטולוגי בחיי הדמויות ומבעו הלשוני הוא פעמים רבות ארסי ואירוני.
חוות מרפא: ספרה הראשון של איריס לעאל, שראה אור בשנת 1993 ב"צד התפר", הסדרה לספרות מקור מייסודו ובעריכתו של יגאל שוורץ, בהוצאת כתר.
הספר מגולל את סיפורן של כמה דמויות באזור כפרי בארץ הסובלות ממה שהן מכנות "מחלת החיים".
לעאל זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים עבור ספר זה.
אושר פתאומי: ספרה השני, שיצא לאור בהוצאת כתר ב-1999. הספר עוסק מבחינה תמטית בהתנגשות בין התרבות לבין הטבע.
הוא מפגיש שני אנשים: דניאל, סופר בעל שם השרוי במחסום כתיבה, ואלעזר, רופא כפרי בכפר דייגים בצפון הארץ.
בתווך נמצאת עמליה, בתו של אלעזר ואהובתו של דניאל.
הספר היה מועמד לפרס ספיר.
אש בבית: ראה אור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 2008. הוא מגולל את סיפורם של שני זוגות שנפגשים למשך 24 שעות בביתם הכפרי.
חובות אבודים: היחסים בין מרסי לרֵעַ, בני זוג ישראלים החיים בלונדון, מתערערים בעקבות המשבר הכלכלי של שנת 2008. ראה אור בהוצאת כתר, 2013.
לא העזנו לדעת: רומן שיצא לאור בהוצאת עם עובד הספריה לעם בשנת 2019. סיפור על אובדן במשפחה וכיצד מעגלי הצער הפרטי מתרחבים ומחריבים את היחסים המשפחתיים ומפוררים גם את החברה הישראלית.
בצד הכאב יש גם אהבה שמצליחה להשתקם.
לעאל משתייכת לזרם השמאלי של המפה הפוליטית, ומביעה את עמדותיה בטורי דעה ובחשבון הטוויטר שלה.
בינואר 2019, בתגובה לאירוע שבו נורה למוות פלסטיני במהלך עימותים בין מתנחלים ופלסטינים, כתבה לעאל: "מתנחלים עשו את מה שהם עושים הכי טוב בשבת והרגו פלסטיני".
בהזדמנות אחרת כתבה כי "את הישגיה הגדולים של תנועת ההתיישבות צריך לזקוף להפרת חוק מתמדת, הכוללת התנגדות לפלסטינים, עקירת עצים, חסימת המעבר לשטחים חקלאיים ושליטה על משאבי טבע".
ב-2019 כתבה: "אין לי ומעולם לא הייתה לי בעיה עם השקפה דתית.
קנאות חילונית ואנשים שקוראים לאלוהים 'החבר הדמיוני' מביכים אותי, אבל גם אני מתנגדת לכיבוש ולאפרטהייד."
בעניין הפרדה מגדרית כתבה כי היא מלמדת נשים חרדיות בהפרדה, משום שהיא מאמינה בכוחו של הקורס שלה לחולל שינוי בתודעה שלהן.
עם זאת, היא מתנגדת להפרדה מגדרית בהופעות, ולדבריה רצונן של הנשים החרדיות עצמן בהפרדה נובע מכך שהן התרגלו לראות בעצמן סכנה לסדר החברתי, ולראות בגברים סכנה עבורן.
היא הסתייגה מהעיסוק התקשורתי בשרה נתניהו, ולאחר שהביאה דוגמאות ממנהיגים אחרים שלא נהנו מבני זוג אידיאליים סיכמה: "יש סיבות רבות, מגוונות וטורדות מנוחה מדוע בנימין נתניהו אינו מתאים להנהיג את המדינה.