tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברק פעל לקדם דרך בג"ץ הסדרה של חוקה למדינת ישראל.
בשנת 1993, עם פרישת המשנה לנשיא מנחם אלון, מונה ברק כמשנה לנשיא במקומו.
עם מינויו לתפקיד זה, נשא ברק דברים על אודות חוק היסוד: כבוד האדם וחירותו ועל הסמכות שניתנה לבית המשפט העליון לשמור על החוק.
ב-1994 חוק יסוד: חופש העיסוק גרר משבר בין בג"ץ והכנסת.
המשבר פרץ כאשר בג"ץ קבע כי האיסור לייבא בשר שאינו כשר סותר את חופש העיסוק ועל כן פסל את ההסדר, מהלך שהוביל להתקוממות מצד מפלגת ש"ס, חברת הממשלה.
כאשר השר אמנון רובינשטיין פעל להגיע לפשרה שתרצה את ש"ס, השופט אור, שצידד בעמדותיו של ברק, מנע ממנו מלנסות ולבטל את תהליך ההפרטה של ייבוא הבשר.
אור נימק כי מניעת הליך ההפרטה גם הוא סותר את חופש העיסוק.
חוק היסוד שונה וחוק בשר ומוצריו נחקק (בשנת 1996 הרכב בראשות ברק כנשיא בית המשפט העליון דחה עתירות נגד החוק).
תרעומת פוליטית חריפה עלתה נגד ברק מצד ש"ס, שדרשה מהממשלה לקדם חוק עוקף בג"ץ.
ברק לא התנגד לסמכות הכנסת לחוקק חוקים שישנו הלכות של בית המשפט העליון, אלא על ההתחייבות מראש לחוקק חוקים שיבטלו פסקי דין של בית המשפט העליון הפוגעים בסטטוס קוו הדתי – כפי שעלה מההסכם הקואליציוני בין העבודה לש"ס.
בהרכב של חמישה שופטים כל השופטים הסכימו לעמדתו העקרונית של ברק כי ההסכם הקואליציוני להגבלת סמכויות בג"ץ אינו חוקי, אך שמגר, גולדברג וחשין טענו כי אין בסמכותו של בית המשפט העליון לבטלו.
עם פרישתו לגמלאות של הנשיא מאיר שמגר, ב-13 באוגוסט 1995, מונה ברק לנשיא בית המשפט העליון.
במהלך כהונתו הרחיב ברק את קשת הנושאים שבהם עסק בית המשפט העליון.
הוא הרחיב את מבחן זכות העמידה שבו הרבה בג"ץ להשתמש עד אז כדי לבלום עתירות, והרחיב את מתחם השפיטות, ובכך פתח דלת לשורה של עתירות ציבוריות במגוון נושאים.
ברק עצמו תיאר פעם את תחום אחריותו כך: "אני לא רופא, אבל יש לי כלים לדעת מתי רופא התרשל.
אני לא טייס, אבל יש לי כלים לדעת מתי טייס התרשל.
אני לא רמטכ"ל, אבל יש לי כלים לדעת מתי רמטכ"ל ביצע את תפקידו באופן לא ראוי.
זה המקצוע שלי." פרופ' דפנה ברק-ארז ציינה:
אחת ההשפעות המשמעותיות ביותר של השופט ברק על המשפט הישראלי התבטאה בתמורה שהוביל בכל הנוגע לתחומי השפיטות.
השופט ברק היה המחולל והמנהיג של התפיסה שלפיה דוקטרינת השפיטות המסורתית מגבילה באופן לא ראוי ולא נחוץ את התחומים שבהם בית המשפט עוסק.
בהנהגתו של השופט ברק, בית המשפט העליון הרחיב במידה משמעותית את תחומי ההתערבות שלו.
במקביל קידם שורה של סטנדרטים משפטיים – הן למנהל הציבורי (בעיקר סטנדרט סבירות ההחלטה המנהלית) והן במגזר הפרטי (סטנדרט תום הלב), תוך שהוא מטשטש את הגבולות בין השניים.
מבקריו של ברק טוענים כי בכך פגע בית המשפט העליון שבהנהגתו ביציבות המשפטית, בעיקר במגזר הפרטי והעסקי (טענה שברק נוהג להשיב עליה במימרתו של קודמו בתפקיד משה זמורה: "אמת ויציב – אמת עדיף").
החל משנת 1992 התמקד בקידום ובעיצוב המהפכה החוקתית (מונח שהוא טבע במאמר אקדמי שפרסם), שיצרו לדעתו חוקי היסוד העוסקים בזכויות האדם.
לפי שיטתו של ברק, שאותה אימץ בית המשפט העליון בפסיקותיו, המהפכה החוקתית הביאה זכויות כדוגמת הזכות לשוויון, חופש העיסוק וחופש הביטוי למעמד של עליונות נורמטיבית על פני חקיקה "רגילה".
בית המשפט העליון פסק שהמהפכה החוקתית העניקה לבתי המשפט סמכות לפסול חוקים שפוגעים באופן לא מידתי בזכויות המוגנות בחוקי היסוד.
בכך, קבע ברק, הפכה מדינת ישראל מדמוקרטיה פרלמנטרית לדמוקרטיה פרלמנטרית חוקתית.
אירועי אוקטובר 2000 סימנו את פרוץ האינתיפאדה השנייה, ובמהלכה קבע ברק כי "מאז סוף חודש ספטמבר 2000 מתנהלת באזורי יהודה והשומרון וחבל עזה לחימה קשה.
זהו סכסוך מזוין", ולפיכך ניתן ללוחמה במסגרת האינתיפאדה מעמד של מלחמה בפני גופים משפטיים.
בעת כהונתו כנשיא בית המשפט, יישם ברק את תפיסת האקטיביזם השיפוטי, לפיה בית המשפט אינו חייב להסתפק בפרשנות החוק, אלא עליו גם להשלים את החסר ב'חקיקה שיפוטית', כנהוג במשפט המקובל, דבר שהקים לו מתנגדים רבים, בהם משפטנים ופוליטיקאים.
הפרשן המשפטי פרופ' זאב סגל כתב ב-2004: "ברק, רואה בבג"ץ מעצב חברתי, הרבה מעבר לתפקידו הראשוני של בית המשפט כמכריע בסכסוכים.
בית המשפט העליון בהנהגתו ממלא תפקיד מרכזי בעיצוב המשפט שאינו נופל בהרבה מזה של הכנסת.
ברק הוא הכוח מוביל בבית המשפט, כשופט מפתח בו זה כרבע מאה וכ"שופט מס' 1" זה כעשר שנים."
בעקבות פסיקות רבות שלו ובעקבות עמדותיו המשפטיות של ברק, התפתחה סלידה ואף התנגדות לו מקרב חוגים חרדים.
ההתנגדות מקרב חוגים אלו לברק הגיעה לשיאה בפרשת סגירת כביש רחוב בר-אילן בירושלים לתחבורה בשבתות.
כאשר הוגשה על כך עתירה לבג"ץ ב-1997 ובנוסף לכך גם בקשה לצו מנע לסגירת הכביש, החלו מחאות רחבות היקף נגד ברק אל מול לבית המשפט העליון.
בהמשך לניסיונותיו הרבים של ברק לקדם את הפרשנות המשפטית בעבור חקיקה, קודמה בכנסת החמש עשרה הצעת חוק שעברה בקריאה טרומית להקמת בית משפט לחוקה שיפצל את סמכויותיו של בית המשפט העליון.
הצעת החוק קודמה ביד חבר הכנסת אליעזר כהן ממפלגת ישראל ביתנו.
ברק פנה נגד הצעת החוק, שהותאמה בעיקר בארצות שעברו משטרים רודניים בהם הוחלט עם הסדר הדמוקרטיה לגנוז מידי בית המשפט העליון את סמכות פרשנות החוקה ולהטיל סמכות זאת בידי ממסד משפטי מיוחד.
ב-2006, קבעה ועדת זמיר, בהמלצתו של ברק ובכירים אחרים במערכת המשפט, להשאיר את בית הדין לענייני עבודה עצמאי בפעילותו אך כפוף משפטית לבג"ץ.
הקביעה הגיעה בין היתר לאחר התנגדות של ברק ובכירים אחרים במערכת להעברת סמכויות ביה"ד לענייני עבודה לידי בג"ץ.
ב-16 בספטמבר 2006, במלאת לו 70, פרש מבית המשפט העליון.
שלושה חודשים לאחר מכן פרסם את פסקי דינו האחרונים, בהם מספר תקדימים בנוגע לפיצויי נזיקין לתושבי השטחים, סיכולים ממוקדים, העדפת יוצאי צבא ובעלות בני זוג על דירתם.
בבג"ץ הסיכולים הממוקדים ברק, בפסק דין שקיבל את תמיכת הרוב במוטב, דחה את טענת המדינה לפיה קיים סטטוס של "לוחמים בלתי חוקיים", אך קבע שאזרח המשתתף בלחימה אינו נהנה מחסינות שלה זכאים אזרחים, וניתן לפגוע בו.
טרם פרסום פסק הדין הוא היה נושא למחלוקת, מתוך חשש של גורמים במערכת הפוליטית כי בג"ץ יגביל את תחום הפעילות של מערכות הביטחון שיפגע בביטחון שוטף.
הפסיקה הסופית נחשבה למתונה, גם בידי מתנגדים לברק ולאקטיביזם השיפוטי שקידם.
עם סיום כהונתו של ברק בבית המשפט העליון נפרדה ממנו נשיאת בית המשפט העליון הנכנסת, דורית ביניש, במילים אלו:
במקביל לכהונתו בבית המשפט העליון היה ברק יושב ראש הוועדה שניסחה, במשך כעשרים שנה, את תזכיר חוק דיני ממונות (חוק הקודיפיקציה), שבא לאחד את עשרים וארבעה החוקים העיקריים במשפט האזרחי בישראל תחת חוק אחד, שאמור להיות הקודקס של המשפט האזרחי הישראלי.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, הצטרף ברק לסגל האקדמי של המרכז הבינתחומי הרצליה, והוא מלמד בתוכנית לתואר שני במסלול למשפט מסחרי.
בנוסף, לימד באוניברסיטת ייל האמריקנית.
בסוף 2007 הביע ברק התנגדות לשינויים שביקש שר המשפטים, דניאל פרידמן לחולל במערכת המשפט.
בדצמבר 2010 נחנך בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית "מרכז אהרן ברק למשפט בינתחומי".
בדצמבר 2018 הביע דעתו בעניין חוק הלאום: "אני חושב שזה חוק חשוב אבל היה כדאי שיבוא בסוף תהליך כינון החוקה ולא באמצעו.
נקודת המוצא שלי היא שמדינת ישראל היא מדינת הלאום של עם היהודי.
הסעיף הראשון בחוק הלאום מקובל עליי וגם בכמה פסקי דין כתבתי שישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, תוך ציטוט של מגילת העצמאות.
אבל עדיין קיימים היבטים של השוויון, שלא מטופלים מספיק בחוק." והוסיף: "אני מקבל שאין מקום להכניס התייחסות לשוויון בתוך חוק הלאום, משום שהשוויון נוגע לזכות האישית ומקומן של הזכויות האישיות הוא בחוקים אחרים.
הבה נבטיח שזה יהיה חלק מהזכויות האישיות."
בראשית 2022 נענה ברק לבקשת ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו לתווך בינו לבין היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט במגעים להסדר טיעון, אך הבהיר כי הוא תומך בהטלת קלון על נתניהו.
בראיון לתקשורת הסביר ברק כי הוא סבור שהאינטרס הציבורי להמיר את ההליך המשפטי בהסדר טיעון גובר על האינטרס הציבורי שהעובדות יתבררו בבית המשפט.
בתחילת 2023 יצא בחריפות נגד הרפורמה המשפטית בישראל, שאותה תיאר כהפיכת ישראל לדיקטטורה.
במרץ 2025 הזהיר כי הקרע הקשה בעם סביב פעולות הממשלה עלול להגיע לכדי מלחמת אזרחים.
הוא אמר כי צריך לנסות לפעול בכל דרך להסכמה בין הצדדים הניצים.
בנאום שנשא בינואר 2026 אמר כי "אנחנו כבר לא דמוקרטיה ליברלית, וזה לא קרה באירוע דרמטי וחד פעמי.
זהו תהליך שבו היבטים מהותיים של הדמוקרטיה, נמצאים תחת התקפה קשה והדמוקרטיה נחלשת.
המשטר שלנו כעת הוא שלטון של רשות פוליטית אחת שנשלטת בפועל על ידי אדם אחד, אותו אדם שולט בממשלה ושולט בכנסת.
שופט אד-הוק בבית הדין הבין-לאומי בהאג
בתחילת 2024 מונה לשמש שופט אד הוק מטעמה של ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בדיון בו תבעה דרום אפריקה את ישראל, בטענה שבמלחמת חרבות ברזל ביצעה ישראל רצח עם באוכלוסייה הפלסטינית ברצועת עזה.
ב-26 בינואר 2024 נתן בית הדין הבין-לאומי את החלטתו בבקשה של דרום-אפריקה לצווים זמניים כנגד ישראל.
ברק סבר שאין בסיס לכאורי להאשמות של דרום אפריקה כאילו ישראל מבצעת מעשים של רצח עם כנגד הפלסטינים.
בדעת מיעוט הבהיר ברק כי דרום אפריקה "ביקשה לייחס להבל את פשעו של קין".
עוד ציין כי לא הובאה כל ראיה ממשית לכך שישראל פועלת בניגוד לאמנה למניעת השמדת עם.
עוד ציין ברק כי "לגבי נתוני הרוגים, פצועים ונזק לתשתיות, משמיט בית המשפט את ציון העובדה כי נתונים אלה מגיעים ממשרד הבריאות של עזה, שבשליטת חמאס.
הם לא נתונים של האו"ם.
יתרה מכך, נתונים אלה אינם מבחינים בין אזרחים ללוחמים, או בין מטרות צבאיות למוסדות אזרחיים.
בנוסף תיאר ברק בחוות דעתו את חוויותיו של כילד בשואה, וכתב כי "רצח עם הוא צל על ההיסטוריה של העם היהודי, והוא שזור בחוויה האישית שלי.
הרעיון שישראל מואשמת כעת בביצוע רצח עם קשה לי מאוד באופן אישי.
כניצול של השואה, אני מודע עמוקות למחויבותה של ישראל לשלטון החוק כמדינה יהודית ודמוקרטית.
לאורך חיי, פעלתי ללא לאות כדי להבטיח שהמטרה והתכלית של אמנת רצח העם יתממשו בפועל; ונלחמתי כדי לוודא שרצח עם ייעלם מחיינו.
אילו נענה בית המשפט לבקשת דרום אפריקה לשים קץ לאלתר של המבצע הצבאי בעזה, ישראל הייתה נותרת חסרת הגנה נוכח תקיפה אכזרית, ללא יכולת למלא את חובותיה הבסיסיות לאזרחיה" ובהמשך, "בינתיים, ידיו של חמאס היו חופשיות להמשיך ולפגוע בישראלים ובפלסטינים כאחד.
היה לי לכבוד להצטרף לבית משפט זה כשופט אד-הוק.
מוניתי על ידי ישראל; אני לא סוכן של ישראל.
המצפן שלי הוא החיפוש אחר מוסר, אמת וצדק.
כדי להגן על הערכים הללו בנותיה ובניה של ישראל שילמו ללא אנוכיות בחייהם ובחלומותיהם, במלחמה שישראל לא בחרה בה".
ברק הצטרף לדעת הרוב בשני סעיפים מבין הצווים נגד ישראל - הקוראים להעמדה לדין על הסתה לרצח עם, ולצעדים להעברת סיוע הומניטרי.
ב-5 ביוני 2024 התפטר ברק מתפקידו זה מסיבות אישיות-משפחתיות.
ע"א 6821/93 בנק המזרחי המאוחד בע"מ נ' מגדל כפר שיתופי: פסק הדין שבו תיאר ברק (יחד עם שופטים נוספים) את המהפכה החוקתית בראייתו, שהחלה עם חקיקתם של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
בפסק דין זה נקבע כי לבית-המשפט העליון יש סמכות לפסול חקיקה של הכנסת שאינה מתיישבת עם חוקי יסוד אלו.
בג"ץ 6698/95 עאדל קעדאן נ' מינהל מקרקעי ישראל ואחרים: בפסק דין הרוב קבע ברק כי מדיניות החכרה של קרקעות ליהודים בלבד מהווה אפליה אסורה הפוגעת בעקרון השוויון.
הנשיא ברק קבע שעקרון השוויון מבוסס על היות מדינת ישראל מדינה יהודית ומדינה דמוקרטית (ואין סתירה בין השניים).
לכן, המדינה אינה רשאית להקצות משאבים באופן המבוסס על יחס מפלה בין יהודים לבין לא-יהודים.
בג"ץ 910/86 רסלר נ' שר הביטחון – צמצום של עילת השפיטות.
בג"ץ 1715/97 לשכת מנהלי ההשקעות בישראל נ' שר האוצר – המקרה הראשון שבו פסל בג"ץ הוראת חוק מאז תחילת המהפכה החוקתית.
במסגרת פסק הדין ביטל בג"ץ הוראות בחוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, העוסק בהסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, עקב פגיעתו בחופש העיסוק, על פי סעיף 10 לחוק יסוד: חופש העיסוק, וביקש מהכנסת לתקן אותו, והחוק אכן תוקן.
ע"א 243/83 עיריית ירושלים נ' גורדון: בפסק דין תקדימי זה ניסח ברק מחדש חלקים מהותיים מדיני הנזיקין בישראל.
ע"א 4628/93 מדינת ישראל נ' אפרופים שיכון ויזום (1991) בע"מ: בפסק דין זה הציע ברק מהפכה בתורת פרשנות החוזה, כשקבע משקל רב בהרבה לנסיבות שהובילו לכריתת החוזה.
פסק הדין הרחיב את השפעת ההתייחסות למצב הנוכחי הקיים בין שני הצדדים במשפט ועשה זאת על חשבון חשיבות לשון החוזים.
רוח פסק דינו משקפת את התפיסה המקובלת בנוגע לפרשנות חוזה, אולם חלקים מדעתו של ברק בנושא זה עודם שנויים במחלוקת.
ביקורת על פסק הדין היא פגיעתו בוודאות מסחרית ומשפטית בפרשנות חוזים.
ייתכן שההלכה שונתה בפסק-הדין ביבי כבישים נ' רכבת ישראל.
ע"א 579/83 הרי זוננשטיין נ' אחים גבסו בע"מ: בפסק דין זה ברק סבר בדעת מיעוט כי "זעקת ההגינות" עשויה להתגבר על הצורך בחוזה כתוב בעסקאות מקרקעין ("דרישת הכתב"), במקרים בהם החוזה לא נכתב בשל חוסר תום לב של אחד הצדדים.
כעבור שמונה שנים, בהיותו נשיא בית המשפט העליון, ישב ברק במותב שנתן את פסק דין קלמר נ' גיא, ועמדתו הפכה מדעת מיעוט להלכה מחייבת.
ע"א 165/82 קיבוץ חצור נ' פקיד שומה רחובות: פסק דין זה הוא נקודת מפנה בפרשנותם של דיני המיסים בישראל, בהעבירו את מרכז הכובד בפרשנות דיני המיסים מהיצמדות ללשון החוק ("פירוש דווקני") להגשמה של 'תכלית' החקיקה.
היה זה פסק הדין היחיד שנגע למורשת השואה שבו היה ברק שותף.
בפס"ד זה קבע ברק לראשונה, בשבתו כמשנה לנשיא שמגר – כי הלכות שיתוף הנכסים שפותחו על ידי בית המשפט העליון אינן נגרמות מאקט הנישואים ואין הן בגדר ענייני נישואים.
הן נגזרות מהסכם בין הצדדים והן חלק מחופש ההתקשרות המוכר בדין הכללי.
לפיכך על בתי הדין הרבניים להחיל את הלכת השיתוף בנכסים בין בני זוג;
בג"ץ 2232/03 פלונית נ' ביה"ד האזורי ת"א-יפו ("הלכת בני נח"): פסק הדין קובע כי גירושין של בני זוג יהודים מנישואים אזרחיים יהיו נתונים לסמכותם של בתי הדין הרבניים.
גם אם בני הזוג נישאו מחוץ לישראל בנישואים אזרחיים, רק בית הדין הרבני רשאי להתיר את נישואיהם.
ד"נ 40/80 קניג נ' כהן: בפסק דין זה שטח ברק, בדעת מיעוט, את תורת פרשנות החקיקה שלו.
בהמשך הפכה תורתו זו לתורת פרשנות חקיקה מקובלת במשפט.
פויכטונגר: ברק מחיל חובת הגינות על בעל שליטה בחברה, בקובעו שבעל שליטה אינו יכול למכור את מניותיו בחברה אם הוא יודע שכתוצאה מהמכירה החברה, ולכן שאר בעלי המניות שלה, ינזקו.
ברק זוכה להערכה בקרב הקהילה המשפטית בישראל ושניים מספריו בדבר הפרשנות המשפטית תורגמו לאנגלית וזכו לשבחי הביקורת.
עם תומכיו ומבקריו יש שתיארוהו במילים "עילוי" ו"מבריק".
פעולתו של ברק כנשיא בית המשפט העליון זכתה להערכה רבה כמו גם לביקורת לא מבוטלת.
יש הסכמה רחבה שלברק הייתה השפעה רבה ביותר (שהיו שכינו אותה "מהפכה") על הכיוון שהיתווה לבית המשפט העליון ומערכת המשפט הישראלי, אך מתקיימת מחלוקת בשאלה האם מעשיו היו רצויים.
בנושא זכות העמידה ומבחן הסבירות (ביטול מעשה שלטוני אם השופט משוכנע שהוא אינו "עומד במתחם הסבירות") כתב פרופ' אמנון רובינשטיין:
פרופסור אריאל בנדור ציין את החשיבות באקטיביזם של ברק, ביקר נקודות שבהן הגזים לדעתו, וציין נקודות שבהן היה מרוסן מדי.
בין המבקרים את האקטיביזם השיפוטי של ברק נמנו נשיאי בית המשפט העליון משה לנדוי ומאיר שמגר, המשנה לנשיא בית המשפט העליון השופט מנחם אלון ופרופסור רות גביזון, שטענו כי ברק נטל לעצמו סמכויות שלטוניות שאיש לא העניק לו.
לעומת זאת ברק טען שהנשיא שמגר שיתף איתו פעולה במהפכה החוקתית.
חלק מהמבקרים השתמשו במילים חריפות, למשל שהוא הנהיג "דיקטטורה שיפוטית".
בלט בביקורתו על הגישה השיפוטית של ברק שר המשפטים, פרופסור דניאל פרידמן, חתן פרס ישראל וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פרידמן ביקר בעיקר את תפיסת העולם השיפוטית שיוחסה לברק, שלפיה "הכל שפיט".
השופט ריצ'רד פוזנר, שופט בית משפט פדרלי לערעורים בארצות הברית, כתב בביקורת על ספרו של ברק, כי לוּ היה פרס נובל למשפטים, ברק היה עשוי להימנות עם ראשוני מקבליו.
עם זאת כתב שכאשר העיר רוברט בורק .
פרופ' ברק מדינה שלל מכל וכל את ביקורתם של בורק ופוזנר על ברק.
פרופסור מנחם אלון ביקר את הגישתו שיוחסה לברק לפיה הכל שפיט:
ברק התנגד למינוי של פרופסור רות גביזון לבית המשפט העליון בנימוק "האג'נדה שלה לא טובה לבית המשפט העליון".
פסיקותיו של ברק בענייני ביטחון ספגו ביקורת רבה מימין ומשמאל המפה הפוליטית גם יחד.
פסיקותיו בנושא יחסי דת ומדינה הובילו לביקורת מצד הציבור הדתי.
דתיים מכל המגזרים קיימו הפגנה המונית בכניסה לירושלים כנגד בית המשפט העליון בראשותו של ברק, לאחר הפסיקה בבג"ץ בבלי שקבעה כי בתביעת גירושין, על בתי הדין הרבניים לדון בענייני חלוקת רכוש על פי חוקי הכנסת ולא על פי ההלכה.
על תפיסת עולמו בסוגיה זו אמר ברק:
על פסיקתו של ברק בעניין איחוד משפחות עם פלסטיניים אמר השופט מישאל חשין: "הוא [ברק] מוכן שיתפוצצו שלושים, חמישים אנשים אבל יהיה זכויות אדם.
הוא חושב כך, אני חושב אחרת.
לאחר מכן, אמר חשין כי הוא מביע חרטה על הדברים.
"זה היה בסערת נפש, אין לי שום ויכוח אישי עם הנשיא אהרון ברק.
הנושא כל כך טעון וזה נפלט לי".
בדצמבר 2025 הביע דעתו בעד פטור משירות צבאי לבחורי ישיבות שתורתם אומנותם.
ברק זכה בפרסים ותוארי כבוד רבים בישראל ובעולם.
הוא קיבל דוקטור לשם כבוד בישראל ממכון ויצמן למדע, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן.
הוא זכה בפרס ישראל ב-1975 ובפרס א.מ.ת.
ב-2007. הוא חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוא קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בולוניה, אוניברסיטת יורק בקנדה, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת רומא טור ורגאטה, אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת הארטפורד, אוניברסיטת המדינה של ניו יורק באלבני והיברו יוניון קולג'.
הוא חבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה האיטלקית למדעים.
זכה בפרס גרובר לצדק לשנת 2006.
אהרן ברק היה נשוי, עד לפטירתה ב-2024, לאלישבע ברק-אוסוסקין, אותה הכיר בעת לימודיהם בבית הספר התיכון.
במשך 13 שנות כהונתו בבית המשפט העליון, קודמה רעייתו מתפקיד של רשמת בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע לתפקיד סגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה (נציגי בית המשפט העליון בוועדה לבחירת שופטים לא השתתפו בדיון על מינויה).
לזוג ברק ארבעה ילדים, כולם למדו משפטים ושניים מהם התמחו אצל שופטים בבית המשפט העליון.
אחת מילדיו היא אסתר ברק-לנדס.
אחריות שילוחית בדיני נזיקין קריית ספר (1964).
גד טדסקי; יצחק אנגלרד; אהרן ברק; מישאל חשין, תורת הנזיקין הכללית הוצאת מגנס (1970).
מהותו של שטר הוצאת הדפוס האקדמי (1973).
חוק השליחות הוצאת הדפוס האקדמי (מהדורה ראשונה, 1975).
שיקול דעת שיפוטי הוצאת פפירוס (1987).
פרשנות במשפט: תורת הפרשנות הכללית (1990).
פרשנות במשפט: פרשנות החקיקה (1993).
פרשנות במשפט: פרשנות חוקתית (1994);
חוק השליחות הוצאת נבו (מהדורה ראשונה, 1996).
חוק השליחות הוצאת נבו (מהדורה שנייה, 1996).
מידתיות במשפט – הפגיעה בזכות החוקתית והגבלותיה (2010).
מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, סדרת אתגרי הדמוקרטיה, אוניברסיטת רייכמן, 2025.
אחריות המעביד לנזק הנגרם לטרמפיסט כתוצאה מנהיגה רשלנית של עובדו הפרקליט י"ח 227 (תשכ"ב).
לעניין האחריות השילוחית, הפרקליט י"ח 193 (תשכ"ב).
אחריות בנזיקין של בעלים שאינו מחזיק כלפי בן רשות של המחזיק, הפרקליט י"ט 213 (תשכ"ג).
אחריות המחזיק במקרקעין כלפי מוזמן היודע על קיום סכנה בלתי רגילה, הפרקליט י"ט 209 (תשכ"ג).
האחריות בנזיקין של מחזיק במקרקעין, מחקרי משפט לזכר ד"ר אברהם רוזנטל ז"ל 104 (תשכ"ד).
האם עשוי נזק ממון נומינלי לשמש קולר לתלות בו פיצויים לדוגמה, הפרקליט כ' 216 (תשכ"ד);
אַהֲרֹן (אהרל'ה) בַּרְנֵעַ (נולד ב-9 ביולי 1944) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ורדיו ישראלי.
הגיש מהדורות ותוכניות בחדשות 2 ובערוץ הכנסת.
נולד בשם אַהֲרֹן זילברשיץ בחיפה, טרם קום המדינה.
ברנע הוא בן דודם של השחקנים שמוליק סגל ויוסי סגל.
סבו היה הרב חיים משה זילברשיץ, שהיה מנהל ישיבת "אורח לחיים" בזלוטשוב ומחבר סדרת ספרי "משנה ברורה" על המשניות וספר "חמדת ישראל" על מעלת עם ישראל.
הוא למד בבית הספר הריאלי בעיר מגוריו והיה חניך בשבט "משוטטי בכרמל" של תנועת הצופים.
בצה"ל שירת בחיל המודיעין בשירות חובה ובהמשך גם בשירות קבע.
בין השאר שימש כמפעיל סוכנים וכחוקר שבויים ביחידה 504 והשתתף גם בין היתר בפעולת כראמה, שם קרא ברמקול לנצורים הפלסטינים להסגיר עצמם.
לאחר שחרורו מצה"ל למד מזרחנות, גילה התעניינות רבה בספרות המצרית והתחיל ללמוד לימודים לתואר שלישי בחוג לספרות ערבית של אוניברסיטת תל אביב, על הדיאלקט הערבי של תושבי רצועת עזה.
במקביל עבד ברנע בקריינות כמקור להשלמת הכנסה.
בעקבות שיחות השלום בין ישראל ומצרים עזב את עבודת הדוקטורט שלו באמצע ועבר לסקר את האירועים בתחנת הרדיו של קול ישראל.
בתחילת 1980, עם פתיחת שגרירות ישראל בקהיר, נתמנה לנספח העיתונות של השגרירות.
מתוקף תפקיד זה, היה בין מקימי השגרירות, אשר עסקו בארגון הראשוני שלה.
לאחר כחצי שנה, לקראת לידת בתו, קיצר את שהותו במצרים וחזר לישראל, להיות כתב ופרשן לענייני ערבים בקול ישראל.
בשנת 1986 כתב ברנע עם מי שהייתה אז רעייתו, עמליה ארגמן ברנע, את רב המכר "ללכת שבי", סיפור תיעודי על פגישותיו עם בכיר לוחמי ארגון החבלה אש"ף סאלח תעמרי ורעייתו המלכה דינא, גרושתו של חוסיין מלך ירדן, וקשרי ידידות אמיצה שנוצרו בין הזוגות.
בספר נטען שתעמרי מעולם לא השתתף בלחימה עצמה, או בפעולות חבלה, אף שהיה מפקדה של יחידת הלוחמים בפעולת כראמה.
ביולי 1991, לאחר 20 שנות עבודה בקול ישראל, עזב ברנע והצטרף, כפרשן לענייני ערבים, לצוות התוכנית "שבע וחצי בעולם" ששודרה בערוץ 2 הניסיוני.
במקביל בשנים 1992–1993 עבד ככתב ופרשן לענייני ערבים של העיתון "חדשות".
במאי 1993 מונה דוברו של הנשיא עזר ויצמן.
בהמשך חזר לחדשות ערוץ 2 ושימש הפרשן לענייני ערבים עד פברואר 2001, שאז הוחלף בידי אהוד יערי.
בקיץ 2001 החל להגיש את "אולפן שישי".
הוא עשה זאת עד ינואר 2008, ואז הוחלף בידי יאיר לפיד.
כמו כן הנחה את התוכנית "מסע לילי" בשידורי קשת מינואר 2006, אך היא ירדה משידור לאחר זמן קצר עקב הרייטינג הנמוך שלה.
משנת 2008 עד אמצע 2014 שימש ברנע כשליח חברת החדשות של ערוץ 2 בארצות הברית.
בתום שליחותו, שב לישראל לשמש מגיש בתוכניות אקטואליה בערוץ 2 של חברת החדשות.
אחד משידוריו הזכורים ביותר של ברנע היה ההודעה על רצח ראש הממשלה יצחק רבין לאחר עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל.
בתחילת אותו ערב לא היה ברנע בכיכר, שבה התקיימה עצרת בהשתתפות רבין.
הוא כלל לא היה אמור לשמש בתפקיד באותן שעות.
בהמשך הערב, עם הבנת גודלה של העצרת, הסכים ברנע לבקשתו של רוני דניאל להתלוות אליו כדי לעזור לגדי סוקניק בדיווח על העצרת.
מיד בתום האירוע החל ברנע לצעוד לעבר רכבו, שהוחנה סמוך לכיכר, וקיבל הודעה לזימונית שבה נאמר: "דב גיל-הר מוסר שיש שמועות על יריות בכיכר וכי רבין נפצע".
ברנע התעלם מההודעה כי סבר שמדובר בהלצה, אך לאחר מכן קיבל הודעה נוספת מהמערכת של חברת החדשות על שידור מבזק מיוחד על ההתנקשות מפי יורם ארבל.
עם קבלת ההודעה טלפן ברנע אל המפיק בשטח של חדשות ערוץ 2, וזה הורה לו להגיע במהירות לבית החולים איכילוב ולדווח משם בהמשך הערב.
משם העביר את הדיווחים על מצבו של ראש הממשלה לכל אורך הערב, ובכלל זה מסירת הידיעה על מותו של רבין.
אחריה אמר למגיש יעקב אילון: "הרבה שנים אני עובד במקצוע הזה של התקשורת, יעקב.
מעולם לא העליתי בדעתי שאני אהיה זה שאבשר לך על כך".
בנובמבר 2014 הוכרז כי ברנע יזכה בפרס "מפעל חיים" מטעם אגודת העיתונאים.
בינואר 2015 החל להגיש בערוץ הכנסת את התוכנית "מחוץ לזמן", שבה הוא מקיים ראיונות אישיים עם דמויות ישראליות שונות.
בהמשך החל להגיש בערוץ הכנסת תוכנית נוספת של ראיונות אישיים, "היו ימים".
בראשית נובמבר 2018 הודיע על פרישה מחברת החדשות ועל יציאתו לגמלאות.
כיום הוא משמש פרשן בחדשות הבוקר.
ברנע היה נשוי לשלוש נשים: אשתו הראשונה הייתה דניאלה שינדל.
נישואיו השניים היו לעמליה ארגמן-ברנע, לה היה נשוי במשך 20 שנה, עד 1997. ב-2013 נישא בשלישית לחוקרת ורופאה ישראלית-אמריקאית ד"ר עפרה (עוֹפי) פורת-סולדין-ברנע, שנפטרה ממחלת הסרטן פחות משנה לאחר מכן, בפברואר 2014.
לברנע חמישה ילדים מארבע נשים: בן מאשתו הראשונה דניאלה, בת ובן, רעות ואור, מנישואיו לעמליה ארגמן-ברנע, בת נוספת מחוץ לנישואים, בעת שהיה נשוי לעמליה ארגמן-ברנע, ובן מזוגיות עם הקומיקאית אורנה בנאי, השחקן אמיר בנאי.
בריאיון לירחון "את" בשנת 2009 סיפרה בנאי שברנע מתכחש לקשר עם בנו אמיר.
דבר הבת הנוספת נודע בשנת 2013 לעמליה, אשתו לשעבר, והיא פרסמה בעיתון מאמר בשם "מכתב גלוי אל בת סודית", בו האשימה את ברנע שממשיך להתנכר לאמיר, בנו מאורנה בנאי, וכן לשאר ילדיו.
ברנע מתגורר בגבעתיים והחל מ-2015, הוא בן זוגה של הרופאה וחברת הכנסת לשעבר רחל אדטו.
כלתו של ברנע היא אור אלתרמן ברנע, יזמת חברתית ואשת תקשורת.
אהרן בראנד-אורבן (Brand-Auraban; 21 בפברואר 1910 – 22 באפריל 1977) היה רופא ישראלי, כיהן כיו"ר המועצה הארצית של ההסתדרות הרפואית בישראל, יו"ר איגוד רופאי הילדים בישראל ויו"ר האקדמיה לרפואה בירושלים, שהוא היה ממייסדיה.
בראנד-אורבן כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוסמך לרבנות, היה חבר ההגנה ואצ"ל ושירת בצה"ל.
בראנד נולד בשנת 1910 בעיירה אוזורקוב (Ozorków) הסמוכה לעיר לודז' שבפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית), וגדל בעיירה קולו (Koło) שבקרבתה.
בשנת 1925 שלחו אביו נתן, שהיה ציוני מובהק, לארץ ישראל, ללמוד ב"גימנסיה הרצליה" בתל אביב.
(אביו נפטר בשנת 1936; אמו, אסתר חיה, נספתה בשואה עם רבים מבני המשפחה.)
ב-1928 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין רפואה, פילוסופיה ושפות שמיות.
במקביל למד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בעיר, ובשנת 1933 קיבל בו תואר דוקטור לפילוסופיה, הוסמך לרב ומורה אקדמי לדת, ומונה בו למרצה לשירה עברית מודרנית.
במוסד התיידד עם אברהם יהושע השל, עמו שמר על קשרי ידידות חמים.
בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת ברלין והוא בן 26 שנים בלבד.
בשנת 1936 חזר ארצה, עבד כמורה ומתנדב בבריאות הציבור ב"הדסה", והחל בעבודתו במחלקת הילדים של בית החולים "ביקור חולים".
לאחר בחינות הוסמך כמפקח על בריאות הציבור ועבד במחיצתה של הנרייטה סאלד.
בשנת 1939, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הנאצים, נשא לאישה את אסתר מלכה לבית אויערבך, עלה לארץ ישראל והיה לפעיל בהגנה ובאצ"ל.
לזוג נולדו שלושה בנים: אברהם, אף הוא רופא, נתן שהיה לפסנתרן בעל שם, וחיים, מהנדס.
בשנים 1948-1952 פעל כרופא במעברות באזור ירושלים ובבית שמש.
בשנת 1944 מונה למפקח ארצי על רופאי בתי הספר ובריאות הנפש בהדסה.
בהמשך התמנה לרופא ילדים בבית החולים ביקור חולים ומרכז רפואי הדסה בירושלים.
בשנת 1950 כיהן כיו"ר הקונגרס המדעי הרפואי הראשון במדינת ישראל ושנתיים לאחר מכן כיו"ר מארגן של הקונגרס העולמי הראשון של רופאים יהודיים בירושלים.
בשנים 1950-1952 השתלם בארצות הברית בנושאי קדחת שיגרון, במחלות לב ובמחלות ילדים.
בנושאים אלה היה לאחד מגדולי המומחים בארץ.
בשנת 1952 ייסד את האגודה למלחמה בקדחת השיגרון.
בשנת 1955 מונה ליו"ר האקדמיה לרפואה בירושלים, שהיה ממייסדיה.
במסגרת זו ארגן עשרות קורסים וכנסים בנושאי בריאות ומאות הרצאות לציבור הרחב.
בשנת 1964 מונה למנהל מחלקת הילדים של בית החולים ביקור חולים.
בין השנים 1958-1965 כיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בירושלים, ובין השנים 1964-1969 כיהן כיו"ר האיגוד לרפואת ילדים בישראל.
בשנת 1971 מונה ליו"ר נשיאות המועצה הארצית של ההסתדרות הרפואית בישראל, וכמרצה בכיר קליני באוניברסיטה העברית.
בתפקידים אלה ואחרים כיהן עד יום מותו בשנת 1977. בחודשים האחרונים לחייו פעל במרץ להקמת המכון לתולדות הרפואה בישראל, אך לא זכה לראות בהקמתו.
בשנת 1975 זכה בפרס עיריית תל אביב לרפואה ולבריאות הציבור על שם הנרייטה סאלד.
בראנד פרסם למעלה מ-100 מאמרים בשטח הרפואה ובריאות הציבור.
בין היתר עסק בנושאים של קרדיולוגיה, סוכרת, פיגור שכלי, ספורט ורפואה, בעיות תזונה, ובמניעת שימוש בסמים והעלאת מודעות לנזקי העישון, בתקופה בה נושאים אלה היו רחוקים מתודעת ההמונים.
הוא ערך קובצי ספרים בנושאי בריאות ותרם רבות לפרסום כתביו הרפואיים של הרמב"ם.
לצד עבודתו בתחום הרפואה, פרסם למעלה מ-50 עבודות בנושאי היסטוריה, יהדות, פילוסופיה וספרות.
הוא היה ידיד אישי של אנשי ציבור, ובהם הפילוסוף והתאולוג אברהם יהושע השל, המשוררים אברהם שלונסקי ואורי צבי גרינברג, רחל ינאית בן-צבי, ישראל אלדד ורבים נוספים.
בשנת 1984 הוקירה עיריית ירושלים את פועלו וקראה רחוב על שמו בשכונת הר נוף בעיר.
אחיו, מאיר בראנד אורבן, היה מחנך ישראלי.
א' בראנד-אורבן (עורך), גריאטריה וגרונטולוגיה, ירושלים: האקדמיה לרפואה בירושלים, ההסתדרות הרפואית בישראל, תשל"ד.
א' ברנד-אורבן, א' זמרי (עורכים), תרבות הגוף והרפואה, ירושלים: רשות הספורט והחינוך הגופני במשרד החינוך והתרבות, ההסתדרות הרפואית בישראל האקדמיה לרפואה בירושלים, מכון ווינגייט לחינוך גופני ולספורט, תשל"ו.
אהרן בקר נולד בעיירה קוֹבְּרִין (Kobryn) שברוסיה הלבנה, אז בתחומי האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי), ב-1905. בגיל ארבע עבר עם משפחתו לבריסק-דליטא, שם למד בחדר מתוקן.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו לעיירה ורכנידנייפרוסק הסמוכה ליקטרינוסלאב, שם למד בגימנסיה הרוסית.
בעקבות פרעות פטליורה בשנת 1917, עברה המשפחה פעם נוספת, הפעם לעיר יקטרינוסלאב.
היה בין מייסדי האגודה הציונית בני-ציון והיה פעיל בה עד שנסגרה על ידי השלטונות הסובייטים בשנת 1920.
בשנת 1921 חזרה המשפחה לבריסק דליטא, שהייתה בשלטון פולין.
בפולין הצטרף לתנועת "החלוץ הצעיר".
באותה עת למד הנהלת חשבונות בבית ספר פולני למסחר בעיר.
בשנת 1925 עלה בקר לארץ ישראל, עבד כפועל חקלאי בפתח תקווה ואחר כך כפועל בניין.
היה פעיל במפלגת "אחדות העבודה", ואחר כך, מאז האיחוד בין אחדות העבודה למפלגת הפועל הצעיר בשנת 1930, במפלגת מפא"י.
היה בין מייסדי תנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית העברית בארץ ישראל" בשנת 1926, ושימש כמזכירה עד לסוף שנת 1927.
בשנת 1932 נבחר לתפקיד מזכיר ועד פועלי רמת גן.
בשנים 1932–1943 היה חבר מועצת פועלי תל אביב של ההסתדרות.
בשנים 1943–1947 שימש כחבר הנהלת "המשביר המרכזי".
בשנת 1944 נבחר כחבר המזכירות של מועצת פועלי תל אביב בהסתדרות.
בשנים 1948–1949 מילא תפקידים שונים הקשורים ברכש לצה"ל (נשלח לארצות הברית, התמנה למנהל הכללי של "המוסד לאספקה", שמתפקידו היה לספק את הצרכים האזרחיים של כוחות הביטחון והיה מנהל אגף הקניות במשרד הביטחון).
בשנת 1949 נבחר מטעם מפא"י כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וראש המחלקה (לאחר מכן: האגף) לאיגוד מקצועי.
תפקיד זה הוערך כשני בחשיבותו (לאחר המזכ"ל) בהסתדרות.
בשנת 1959 נבחר לכנסת הרביעית מטעם רשימת מפא"י, אולם לאחר כחצי שנה התפטר מהכנסת, לאחר שנתבקש להמשיך בתפקידיו בהסתדרות ומכיוון שהרגיש ש"בהמשיכי בתפקידי ההסתדרותיים לא אוכל לעמוד בהתחייבויותי המלאות כראוי לחבר הכנסת".
הוא מילא תפקיד זה עד שנת 1961, שבה נבחר להיות מזכ"ל ההסתדרות (לאחר התפטרותו-פיטוריו של פנחס לבון).
שימש כמזכ"ל ההסתדרות עד לשנת 1969, אז החליפו יצחק בן-אהרן.
בשנת 1974 נבחר להיות יושב ראש קופת חולים.
בנוסף היה חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
היה חבר הכנסת מהכנסת השלישית עד הכנסת השביעית; בכנסת שימש חבר בוועדת העבודה והרווחה.
לאורך כל פעולתו הפוליטית השתייך למפלגת מרכז-שמאל: מפא"י וממשיכיה (המערך ומפלגת העבודה).
אהרן בקר הלך לעולמו ב-24 בדצמבר 1995.
בקר היה אביהם של חוקרת יהדות ספרד אביבה דורון, תמי שנער וצחי בקר.
סבם של איש הטלוויזיה והתיאטרון אייל דורון והגרפולוגית מיכל דורון.
בתל אביב רחוב על שמו.
העובד השכיר בעשור למדינה, 1958.
עם הזמן ובני הדור (אוטוביוגרפיה) עם עובד, 1983.
אהרן ברגמן (נולד ב-1958) הוא כותב ועיתונאי ישראלי-אנגלי, המתמחה בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי.
אהרן ברגמן נולד בישראל בשנת 1958. הוא שירת בצה"ל, ונטל חלק במלחמת לבנון הראשונה (1982), במסגרת שירותו כסמג"ד בחיל התותחנים.
לאחר המלחמה פרש מהצבא, והחל ללמוד יחסים בינלאומיים ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא גם עבד כעוזר פרלמנטרי בכנסת.
בעקבות ריאיון שהעניק לעיתון הארץ בשנת 1988, בו טען כי יסרב לשרת בשטחים הכבושים, עזב את ישראל ועבר לאנגליה.
שם הצטרף למחלקה ללימודי מלחמה בקינגס קולג' בלונדון, שם השלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1994. ברגמן הוא המחבר של מספר ספרים ומאמרים בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי ומערכות יחסים במזרח התיכון.
מאז שנת 1994 שימש כותב הספדים על אישים מהעולם היהודי ומישראל בעבור הדיילי טלגרף הלונדוני.
הוא מרצה במחלקה ללימודי מלחמה ועובד כעיתונאי, ומתגורר בלונדון עם אשתו דנה, ושלושת ילדיו.
ב-2002 חשף אהרן ברגמן בלונדון את זהותו המלאה של סוכן המוסד אשרף מרואן.
ב-2019 יצא לאור סרט תיעודי, "המרגל שנפל לאדמה", הסרט מגולל את סיפור חייו ומותו המסתורי של אשרף מרואן, סרט המבוסס על ספרו של ברגמן.
ברגמן חיבר מספר ספרים, בנוסף להיותו מפיק-שותף ויועץ בעבור שתי סדרות טלוויזיה.
ברגמן חיבר ספרים בשפה האנגלית, שתורגמו למספר שפות, ובהן צרפתית, ערבית והולנדית.
The Fifty Years War: Israel and the Arabs (נכתב יחד עם ג'יהאן אל-טאהרי, מלווה את סדרת הטלוויזיה המופיעה למטה)
ברגמן היה מפיק-שותף ויועץ אקדמאי בשתי סדרות טלוויזיה של ה-BBC:
אהרן גולדשטיין (19 בדצמבר 1902 – 12 באוקטובר 1976), היה קבלן בניין וחבר הכנסת.
אהרן גולדשטיין נולד ב-19 בדצמבר 1902 בזלטופול שבאוקראינה.
עלה לארץ בשנת 1921 ביחד עם רעייתו מרים, אחיו שלמה וגיסתו זינה.
עבד כפועל בניין וביחד עם אחיו שלמה, היה ממייסדי שכונת בורוכוב וגבעתיים ואף שימש, תקופות מסוימות, כיו"ר הוועד המקומי של שכונת בורוכוב.
משנת 1933 עבד כקבלן בניין, וביחד עם אחיו ייסד את חברת הבניה "האחים גולדשטיין".
שלושת האחים, אהרן, שלמה ונפתלי היו שותפים בחברה, אשר הפכה לאחת מחברות הבניה הגדולות בישראל.
בשנת 1952 נבחר ליו"ר התאחדות הקבלנים והבונים בישראל.
היה ממייסדי המפלגה הליברלית וחבר מרכז המפלגה, כיהן כחבר בכנסת החמישית, השישית והשביעית בין השנים 1963–1974. שימש חבר בוועדת הכלכלה, ועדת העבודה והרווחה וועדת הכספים.
אהרן גולדשטיין נפטר בביתו בגבעתיים, בשנת 1976.
אהרן בָּרט (26 במרץ 1890, ה' בניסן ה'תר"ן – 2 ביוני 1957, ג' בסיוון ה'תשי"ז) היה עורך דין, בנקאי ומחבר ספרים במחשבת ישראל.
בשנים 1947–1957 שימש מנכ"ל בנק אנגלו-פלשתינה, שבמהלך תקופה זו שינה את שמו לבנק לאומי לישראל.
עם קום מדינת ישראל היה ברט אחד משני החותמים על שטרי הכסף הראשונים של מדינת ישראל.
ברט היה אחד האנשים המרכזיים בקרן היסוד, ובפעילותו היה קשור גם לתנועת הפועל המזרחי.
בשנת 1954 חיבר את הספר "דורנו מול שאלות הנצח", שהיה ספר פופולרי בתחום מחשבת ישראל בקרב הנוער הדתי לאומי במחצית השנייה של המאה ה-20.
אהרן ברט (Barth) נולד בברלין בירת גרמניה.
אביו, יעקב ברט, מגדולי המזרחנים בדורו, היה פרופסור באוניברסיטת ברלין, ומרצה לתנ"ך ולשפות שמיות בבית המדרש לרבנים בברלין מיסודו של חותנו ד"ר עזריאל הילדסהיימר (אבי אשתו רוזה).
ברט קיבל חינוך דתי אורתודוקסי.
בנעוריו התחנך בגימנסיה קלאסית, ואחר כך למד כלכלה ומשפטים באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג.
בצעירותו שימש כיועץ משפטי למפעל הנחושת של קרוביו מבית הירש.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל.
הוא עבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים בשנת 1934 ופתח משרד לעריכת דין.
בשנת 1938 נתמנה כחבר בהנהלת בנק אנגלו-פלשתינה, ומשנת 1947 ועד לפטירתו בשנת 1957 היה מנכ"ל הבנק, שבמהלך תקופה זו שינה את שמו לבנק לאומי לישראל.
בהיותו מנכ"ל בנק לאומי, שהיה הממונה על הנפקת שטרי הכסף של מדינת ישראל, חתם על שתי הסדרות הראשונות של שטרות כסף שהונפקו לציבור.
יחד עמו חתום על השטרות אליעזר הופיין, יושב ראש מועצת המנהלים של הבנק.
הסדרה הראשונה הונפקה על ידי חברת בנק אנגלו-פלשתינה וערכה נרשם בתור "לירה א"י".
בשנת 1952 הונפקה סדרה חדשה - "לירה ישראלית", סדרת "בנק לאומי לישראל בע"מ".
בשנת 1920 החל לעסוק בפעילות ציונית.
הוא נבחר לתפקיד ראש המזרחי בגרמניה ולחבר הנהלת קרן היסוד.
הוא הקפיד להישאר בלתי תלוי מבחינה כלכלית ועצמאי בדרכיו אף כלפי הארגונים אותם שירת.
בשנת 1921, הקונגרס הציוני העולמי ה-12, שהתכנס בקרלסבאד שבצ'כוסלובקיה (היום צ'כיה), בחר בד"ר ברט לעורך דין הקונגרס.
הוא שימש בתפקיד זה 17 שנה, וגיבש את שיטת המשפט של המוסדות הציוניים.
בשנת 1946 נבחר לאב בית דין של הקונגרס וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
ב היה מועמד אחרון ברשימת החזית הדתית המאוחדת.
בעת מלחמת העולם השנייה נקרא ברט לראשות מגבית ההתגייסות.
הוא יצר תוך זמן קצר את הכלים להטלת מיסים לאומיים מרצון, כמקובל בימי טרם הקמת המדינה.
הוא פעל למימון הגיוס למלחמה ולהגנה.
בהגיע השמועות על גורל יהודי אירופה בשואה, התרחבה המשימה וד"ר ברט היה לנשיא "מגבית ההתגייסות וההצלה".
את ספרו "דורנו מול שאלות הנצח" כתב עת נפל למשכב ולא יכול להמשיך בעבודתו.
מחלתי הייתה לי אות התראה מאת הבורא שנפשי נקראת לחזור אל יוצרה.
ואם החלמתי בעזרת ה' ממחלתי הריני מבין ששנות חיים אלה ניתנו לי לא לשם השגרה בעבודת הבנק, אלה לעשות נפשות לה' ולתורתו בקרב הנוער."
היה נשוי לפאולה ברט, עובדת סוציאלית ופעילה חברתית, והיה אב לשלושה.
אהרן ברט נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
שמו הונצח בין היתר ברחובות בשכונת רמת אביב בתל אביב-יפו, נתניה ופתח תקווה וכן בית כנסת שנקרא על שמו בקיבוץ סעד, שבו התגורר בנו יהודה עד פטירתו ב-2004.
"חנוך לאמונה", ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – הנוער הדתי של הנהלת ההסתדרות הציונית בהשתתפות קרן היסוד בהוצאת הספרים הארץ ישראלית ('למדריך: ספרית המכון למדריכי הנוער הדתי'), תש"ב.
"הקרן הממלכתית היהודית: על מהותה של קרן היסוד", ירושלים: ר' מס; וצא לאור על ידי המחלקה לענייני הנוער של הנהלת ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד ('ערכים: ספרית המכון למדריכים'), תש"ד.
"מצוות למה ניתנו", ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ – המדור הדתי של ההסתדרות הציונית, תש"י.
(מהדורה ב מורחבת ומתוקנת: תשי"ד) (ספרון) (ראה אור בתרגום לאנגלית, צרפתית, איטלקית, ספרדית ופורטוגזית)
דורנו מול שאלות הנצח: קוים להשקפת עולם, ירושלים: המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשי"ד.
(מהדורה ב מורחבת ומתוקנת: תשט"ו) (הספר, והמהדורה המורחבת, ראו אור בתרגום לצרפתית, איטלקית, אנגלית, גרמנית, הולנדית, פורטוגזית וספרדית)
דורנו מול שאלות הנצח וכתבים אחרים; מהדורה מורחבת בכתבים נוספים; הותקנה והובאה לדפוס בידי מאיר חובב, ירושלים: המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית והוצאת הספרים של הסוכנות היהודית, תשי"ט.
(ראה אור בהדפסות רבות נוספות)
"ההשגחה במקרא", תל אביב: בני עקיבא; משרד החנוך והתרבות – המחלקה לתרבות תורנית, תשט"ז.
בריאת העולם באור המדע החדיש; נספחים: א.
מאקס פלאנק, הרצאה על דת ומדע הטבע; ב.
בריאת העולם: מבחר מספרות המקורות; עריכה כללית: מאיר מדן, ירושלים: אמנה, תשכ"ב.
אהרן ברט, יוסף גולדשמידט, "שבות: דרכים לאמונה בדורנו", ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה לתרבות תורנית ('ערכים במערכות: סדרת פרסומים ביהדות בנושאים הקשורים בבעיות השעה'), תשל"ה.
(ספרון) (התוכן: אהרן ברט, 'מה נותנת דת ישראל ליהודים לא דתיים?'; יוסף גולדשמידט, 'מחשבות לעולמו הרוחני של יהודי דתי בן זמננו')
of the Keren Hayesod, 1945. (הופיע בתרגום לספרדית)
רבי אהרן בן מאיר הכהן (~ד'תר"כ (859) - ~ד'תר"צ (929)) היה ראש ישיבת גאון יעקב בארץ ישראל, ככל הנראה בטבריה, בחציה הראשון של המאה ה-10, תקופת הגאונים.
התפרסם כחולק בעניין סוד העיבור נגד רב סעדיה גאון (שבזמן המחלוקת עדיין לא היה גאון) וראש הגולה דוד בן זכאי.
הגם שרבי אהרן התייחס ככהן, מצד אמו התייחס לשושלת הנשיאות של הלל הזקן, הרב אהרן בן מאיר השתייך למשפחה של כהנים שמיוחסים לתנא רבי אלעזר בן עזריה.
מבין יוצאי חלציו נמנה אביתר הכהן מחבר מגילת אביתר.
בגניזת קהיר נתגלה כתב יד שבו כותב צאצא רבי אהרן - רבי מצליח הכהן גאון - את ייחוס המשפחה אליו;
עזרנו בש יו עושה שמים וארץ
מן מצליח הכהן ראש ישיבת גאון יעקב
החוסה בשם אלהיו [מ]גן הוא לכל החוסים ב[ו]
ביר שלמה הכהן ראש ישיבת גאון יעקב
בן אליהו הכהן ראש ישיבת גאון יעקב
נין שלמה הכהן ראש ישיבת גאון יעקב
גזע יהוסף הכהן בית [ד]ין כהן צדק
נכד אהרן הכהן הראש קדוש יו זקל
שאו אחינו אנשי גאולתנו אוהבי ישיבתינו כלל הקהל הקדוש
הדרים בע[יר] דמסים הנדיבים ואנשי המעשה הזקינים
והישישים והבחורים ויתר עם אלהינו בפרט וב[כלל]
דוד בן זכאי שימש ראש הגולה בתקופה רגישה בארץ ישראל, בה המאבק בין הקראים לבין החכמים המסורתיים היה בעיצומו, ובעקבות כך נסע בן-מאיר לבגדאד כדי להשיג את תמיכת הח'ליפים ששלטו באזור.
ליהודי בגדאד הייתה השפעה בחצר הח'ליפה אל-מקתדר, ועל כן בן-מאיר פנה אליהם כדי שיעזרו לו במאבקו נגד הקראים.
בתקופה בה הגיע בן-מאיר לבגדאד התחוללה מחלוקת קשה בין החכמים המקומיים לראש הגולה דוד בן זכאי בנוגע למינוי גאון מחליף לרב יהודה גאון - החכמים תמכו ברב מבשר ובן-זכאי בחר ברב כהן-צדק.
בן-מאיר התערב במחלוקת וצידד בחכמים, וכך יצר ידידות, זמנית, בינו לבין חכמי בגדאד.
המחלוקת על קביעת לוח השנה
יחסים טובים אלה לא האריכו ימים, ופרצה מחלוקת בין בן מאיר לחכמי בבל (ביניהם חכמי בגדאד) על אודות קביעת לוח השנה וקביעת המועדים.
המחלוקת נסבה אודות שנת ד'תרפ"ב; לפי בן מאיר הייתה זו שנה חסרה ולפי חכמי בבל הייתה זו שנה שלמה.
המחלוקת נסבה סביב הכלל של דחיית מולד זקן, שלפיו ראש השנה נדחה ביום אחד כאשר מולד הלבנה חל אחרי חצות היום.
המולד של שנת ד'תרפ"ד חל 237 חלקים לאחר חצות היום, ולכן היה צריך לדחות את ראש השנה בשנה זו, וגם כן לדחות את ראש השנה בשנה הקודמת (ד'תרפ"ג) כדי שהיא לא תהיה ארוכה מדי (דחיית ג"ט ר"ד).
לעומת זאת, בן מאיר טען שמסורת בידו שיש להוסיף 642 חלקים להגדרת "מולד זקן", ולכן אין לדחות את ראש השנה בשנת ד'תרפ"ד שבה המולד חל רק 237 חלקים לאחר חצות היום.
ההבדל בהגדרת "מולד זקן" לא היה רלוונטי בעשרות השנים שקדמו אל זמנו של בן מאיר, עד לשנת ד'תרפ"ב שבה נוצר פער בשאלה האם יש לדחות את ראש השנה או לא.
בן מאיר הורה לתלמידיו לחגוג את המועדים כפי הוראתו, ואילו חכמי בבל, ובראשם ראש הגולה דוד בן זכאי ורב סעדיה גאון כתבו לו כי טעות בידו.
כתוצאה מכך פסח נחגג בארץ ישראל ביום ראשון, ובבבל ביום שלישי.
בתגובה לטענת חכמי בבל, קבע בן מאיר כי הסמכות לקבוע מועדים ולעבר את השנה נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד, ועל כן פסיקתו מוסמכת יותר משל בן זכאי ורס"ג.
מצב בלתי-אפשרי זה הוביל את רב מבשר ותומכיו, שבתחילה צידדו בשיטת בן מאיר, לעבור לצד של רב סעדיה גאון וחכמי בבל.
חליפות המכתבים בין הצדדים הניצים לא פסקו, וחכמי בבל כתבו לבן מאיר וניסו לפייסו לחזור בו ("נעשינו חרפה בגויים וקלסה בין המינים"; "אבלים נזופים בבכי תמרורים ואנחה", ועוד), אך בן מאיר לא חזר בו והשיב להם במכתב כי " אילו נהרגנו ואלף כמותנו, לא נשנה מנהג אבותינו ולא נחליף חוק...
יש הרשות לחבורת ארץ ישראל על חכמי בני הגולה, ואין לבני הגולה רשות על בני ארץ ישראל..." בהמשך מכתבו זה טוען בן מאיר כי רב סעדיה גאון אשם במחלוקת שפרצה.
לא ידוע אימתי פסקה המחלוקת.
בשנת ד'תרפ"ד לפי שתי הדעות פסח חל באותו יום וכן ברוב השנים שאחר כך.
אין מידע מפורש על השנים ד'תרפ"ז וד'תרפ"ח שבהן שוב הייתה המחלוקת רלוונטית.
כיהן כרב וראש ישיבה בכמה מקומות, ושימש כרבה האחרון של העיר שאוול לפני חורבנה בשואה.
נרצח עם חתנו ורבנים נוספים סמוך לכיבוש העיר על ידי הנאצים.
נולד כבן יחיד לזיסלה לבית ויגדורזון ולישעיה בקשט באיוויה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
למד בישיבות וולוז'ין, כנסת ישראל (ישיבת סלבודקה) ותלמוד תורה (בית המוסר בקלם).
בערך בשנת תרנ"ג נבחר לרבנות בייסוגולה הסמוכה לשאוול בצפון ליטא.
אחריה כיהן כרב בסמיאטיץ', במשך כשבע שנים בין השנים תרנ"ה - תרס"א.
לאחר מכן כיהן כרבה של העיר צריצין (שנודעה במשך השנים כסטלינגרד והיום שמה וולגוגרד), במרכז רוסיה.
פעל שם לשיפור מצב היהדות ובין השאר הקים מסגרת מעין "תפארת בחורים" שהשפעתה הייתה רבה על הצעירים המקומיים.
מכיוון שחשש לחינוך ילדיו, בשנת תר"ע עבר לכהן כרבה של שדובה בליטא.
הרב בקשט מילא את מקומו של רבה הקודם של שדובה, הרב יוסף יהודה לייב בלוך, שאף יסד בה ישיבה, ועם פטירתו הפתאומית של חותנו הרב אליעזר גורדון בשנת תר"ע, חזר לטלז כדי למלאות את מקומו כרב וראש ישיבת טלז.
הרב בלוך לקח עמו חלק ניכר מהתלמידים משדוב לישיבתו בטלז, אולם רבי אהרן בקשט הגדיל שוב את מספר תלמידי הישיבה, ובמשך זמן קצר הגיע מספרם ליותר משבעים תלמידים.
בהמשך יסד גם ישיבה לצעירים שמספר תלמידיה הגיע למאה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשלהי שנת תרע"ד, ונדידת היהודים מאזור זה לפנים רוסיה, נדד בין כמה ערים ובהן עיר מולדתו איוויה, ומשם נדד לעיר נובוזיבקוב במחוז צרניגוב, שם כיהן כרבם של קהילת הפליטים.
במקורות מסוימים מוזכר ששימש גם תקופה מסוימת כרבה של טולה מדרום למוסקבה.
כשהתקרבה חזית המלחמה גם לשם, עבר בשנת תרע"ו לעיר פולטבה באוקראינה, שם מונה כרב ואב"ד העיר, עם פטירתו באותו הזמן של הרב אליהו עקיבא רבינוביץ', רבה של העיר ועורכו של הירחון התורני "הפלס" ושל השבועון "המודיע".
בשנת תר"פ או תרפ"א הצליח לעזוב את שטח ברית המועצות וחזר לעירו שדובה בליטא, למשך כחצי שנה.
לאחר מכן עבר לכהן כרבה של סובאלק.
בשנת תרפ"ד או תרפ"ה או תרפ"ו או תרפ"ז עבר לכהן כרבה של לומז'ה שבחבל ווהלין במערב אוקראינה.
בתר"ץ נבחר לכהן כרבה של שאוול ועל שמה התפרסם יותר והיה רבה האחרון של הקהילה היהודית בעיר לפני חורבן הקהילה.
בכל מקום שבו כיהן כרב, הקים גם ישיבה ובסובאלק הקים גם ישיבה למצוינים.
ממייסדי אגודת ישראל ומועצת גדולי התורה שלה.
הוצע לו על ידי הסבא מסלבודקא לעמוד בראשות ישיבת כנסת ישראל אך הוא סירב, והמשרה עברה לרבי משה מרדכי אפשטיין .
נאסר ונרצח בט"ז בתמוז תש"א עם פלישת הנאצים לעיר.
תורת אהרן - שו"ת וחידושים וביאורי סוגיות ודברי הראשונים.
לב אהרן - מאמרי מחשבה בענייני מוסר והשקפה.
יצא לאור בהוצאת "נצח", ירושלים תשמ"ב.
רעייתו הראשונה, טובה, נפטרה ב-1923. רעייתו השנייה, שרה רבקה, נספתה בשואה.
לבקשט נולדו שבעה ילדים: ארבעה בנים ושלוש בנות.
הבן ישעיהו והבת בלה נספו בשואה.
הבן דוד והבת שרה לאה שרדו את השואה ונפטרו בישראל.
הרב יהודה יעקב צימרמן - למד אצל הרב בקשט בישיבת סובאלק ולאחר לימודיו כיהן כר"מ בישיבה.
הרב דוד בונם אקס (תרס"ה-ג' בתמוז תשמ"ה) - ממשפחה של חסידי צ'ורטקוב.
שימש את הרב באקשט בהיותו ראב"ד שאוול.
כיהן למעלה מחמישים שנים ברבנות בקהילות שונות בווינה שבאוסטריה, מנצ'סטר שבאנגליה וטורונטו שבקנדה.
אהרן טֶמקין בֶּק היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת פנסילבניה, מייסד גישת הטיפול הקוגניטיבי.
הגישה פותחה במקור לטיפול בדיכאון, והורחבה מאוחר יותר לטיפול בהפרעות חרדה, הפרעות אכילה, הפרעות התנהגות, הפרעות אישיות והפרעות שימוש בסמים.
בק פרסם מעל 550 מאמרים אקדמיים ו-18 ספרים.
כמו כן, פיתח כלי הערכה רבים, בהם Beck Depression Inventory (BDI) לאבחון דיכאון.
בק נולד ברוד איילנד, ארצות הברית.
הוא היה הצעיר מבין שלושה ילדים, בנם של הארי ואליזבת טמקין בק, יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה.
שני אחים נוספים נפטרו כשהיו תינוקות, ופטירתה של הצעירה שבהן, ביאטריס, הביאה לדיכאון קשה של אמו, ממנו סבלה ברמות שונות לאורך כל חייה.
בגיל 7 פיתח בק מחלה שכמעט הביאה למותו, כתוצאה מזיהום שנגרם בשל זרוע שבורה.
כתוצאה מהמחלה סבל מפוביות וחרדות והחסיר ימי לימודים בבית הספר; לאור זאת החשיב עצמו כטיפש וחסר יכולות.
בק נשאר שנה נוספת בכיתה א', עובדה שחיזקה מחשבות אלה.
עם זאת, מאוחר יותר הוא הצטיין בלימודיו.
בק תיאר את הוריו כבעלי מזג שונה - בעוד אביו היה רגוע, אמו הייתה הפכפכה ובלתי עקבית.
בילדותו אביו עודד את התעניינותו במדע וטבע, ובק היה פעיל בתנועת הצופים.
בבית הספר התיכון היה העורך של עיתון בית הספר, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בק היה נשוי מעל 50 שנה לפיליס ויטמן בק, שופטת בבית המשפט של פנסילבניה, ואב לארבעה ילדים.
בעקבות שני אחיו, החל בק ללמוד באוניברסיטת בראון, שם למד קורסים בתחומים רבים, לרבות אמנות, מוזיקה, ראיית חשבון, אנגלית ומדעי החברה.
הוא התקבל לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל, ולאחר סיום לימודיו התמחה בבית החולים של רוד איילנד בין השנים 1946–1948 במגוון תחומים: כירורגיה, דרמטולוגיה, מחלות זיהומיות, נוירולוגיה ופתולוגיה.
בהמשך רצה להעמיק את התמחותו בנוירולוגיה, אך הגיע להתמחות בפסיכיאטריה מכורח הנסיבות.
הוא פקפק בפסיכואנליזה וסבר כי הנחות היסוד של תאוריה זו אינן מבוססות אמפירית, אבל החליט לעשות מאמץ על מנת להבין גישה טיפולית זו.
בשנת 1950 החל התמחות בת שנתיים בפסיכיאטריה במסצ'וסטס, והסתקרן מיכולתה של הפסיכואנליזה לנסות להסביר את כל התופעות הנפשיות.
בין השנים 1952–1954 שרת בצבא ארצות הברית, והתמנה לראש מדור פסיכיאטריה.
בשנת 1954 התמנה לתפקיד מדריך בפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1958 השלים את ההכשרה האנליטית שלו, וכעבור שנה, כשכבר כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה, קיבל את המענק הראשון שלו בחקר החלומות.
מחקריו של בק אשר עסקו בחלומותיהם של אנשים הסובלים מדיכאון, הגבירו את הסקפטיות שלו לגבי הפסיכואנליזה, מאחר שההנחות של התאוריה הפסיכואנליטית לא תאמו את תוצאות מחקריו.
בנוסף, הושפע מהסקפטיות של אשתו לגבי הפסיכואנליזה, ומעצם היותו נון-קונפורמיסט.
הניסיון שצבר בקליניקה הפרטית שלו סייע לו לגבש תאוריה לגבי פסיכופתולוגיה.
המפגש עם מטופלים עזר לו להמשיג רמות של קוגניציה ולהיות רגיש ל"מחשבות האוטומטיות" שלהם.
בק למד שבתהליך האסוציאציות החופשיות, רבים מהמטופלים הדיכאוניים שלו מעלים בראשם מחשבות אוטומטיות שהם אינם שמים לב אליהן.
רק אחרי שבק הפנה את תשומת לבם לכך, הם סיפרו לו עליהן, והוא גילה שרוב המחשבות הן בעלות הטיה שלילית לכיוונים של אשמה, ייאוש ובושה.
בגיבוש התאוריה הקוגניטיבית, בק הושפע מעבודתם של ג'ורג' קלי (1955), אלברט אליס, קארן הורני ואלפרד אדלר.
הוא לא זנח לחלוטין את הפסיכואנליזה, אלא ראה עצמו כנאו-פסיכואנליסט על פי הגישות של אדלר, הורני והארי סטאק סאליבן.
בק לא נתקל בהתנגדות לרעיונותיו מאחר שעבד בעיקר עם פסיכולוגים חוקרים, ומאחר ולא שיתף את חסידי הפסיכואנליזה ברעיונותיו בשלב זה.
התקופה שבין השנים 1960–1963 הייתה החשובה ביותר עבור בק מבחינה מקצועית.
תוך מספר שנים הוא גיבש את המסגרת התאורטית של כל התאוריה שלו.
כאשר קיבל את מענק המחקר הראשון שלו באוניברסיטת פנסילבניה, הוא ייסד את יחידת המחקר לדיכאון בבית החולים הכללי בפילדלפיה וכן מרפאת דיכאון.
בשנת 1961 פורסם כלי הערכה בשם BDI (Beck Depression Inventory) אשר מטרתו להעריך את חומרת התסמינים הדיכאוניים באמצעות דירוג עצמי (מבוצע על ידי המטופלים) של התסמינים בסולם ליקרט (Likert scale).
הכלי נבדק ונמצא מהימן ותקף, ונעשה בו שימוש ביותר מ-200 מחקרים.
בשנת 1963 קרא הפסיכולוג אלברט אליס את המאמר בנושא חשיבה ודיכאון, זיהה את החפיפה בין התאוריות שלהם, יצר עמו קשר ושלח לו את עבודתו בנושא טיפול רציונלי-אמוטיבי.
בהמשך שניהם שיתפו פעולה מבחינה מקצועית, בק הזמין את אליס להרצות באוניברסיטת פנסילבניה ואליס כלל את מאמרו של בק בנושא טיפול קוגניטיבי במאגר חומרי הלמידה של המכון לטיפול רציונלי-אמוטיבי.
לאחר מכן, הם המשיכו לשתף זה את זה ברעיונותיהם בכתב ולהביע הערכה כלפי האיכויות האישיות האחד של השני.
בק המשיך במחקריו ובעבודתו כמרצה באוניברסיטת פנסילבניה, והפך לפרופסור מן המניין ב-1967. עם זאת, בק קיבל מענק מחקר של שנה אחת נוספת בלבד למחקרו בנושא דיכאון, ואיבד את משרדו בקמפוס.
לפיכך, החליט לעבוד בביתו ולהמשיך לפתח את התאוריה שלו בנושא דיכאון, וכתב את ספרו "דיכאון: סיבות וטיפול" (Depression: Causes and Treatment).
בק טען כי סבל מדיכאון קל בעת כתיבת הספר, וראה בכתיבה תהליך טיפולי.
בשנת 1970 פורסם מאמרו בנושא טיפול קוגניטיבי והקשר לטיפול התנהגותי בכתב העת "טיפול התנהגותי".
מאמר זה מהווה ציון דרך במהפכה הקוגניטיבית בפסיכולוגיה, אשר היוותה שינוי פרדיגמה משמעותי בתחום.
ב-1971 הפך לפרופסור לפסיכיאטריה ושילב בעבודתו הכשרה, מחקר ועבודה קלינית.
ספרו "התאוריה הקוגניטיבית לדיכאון", פורסם ב-1979 והפך לספר קלאסי בתחום מחקר הדיכאון והטיפול בו.
בשנת 1985, פרסם את הספר "הפרעות חרדה ופוביות: פרספקטיבה קוגניטיבית", וב-1987 פורסם ספרו "אהבה לעולם אינה מספיקה", אשר עסק בטיפול קוגניטיבי זוגי.
באותה תקופה נסע לבריטניה, שם עבד והעביר סדנאות באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1989 קיבל פרס הוקרה מאוניברסיטת בראון על הישגיו בתחומים של טיפול קוגניטיבי זוגי, דיכאון והפרעות חרדה.
באותה שנה קיבל גם את פרס איגוד הפסיכולוגים האמריקאי על הישגיו המדעיים בתחום הפסיכולוגיה.
בק הפך לפסיכיאטר היחיד אשר זכה בשני פרסים יוקרתיים, הן מאיגוד הפסיכיאטרים האמריקאי והן מאיגוד הפסיכולוגים האמריקאי.
בשנת 1990 פרסם יחד עם כמה מתלמידיו לשעבר ספר בשם "התאוריה הקוגניטיבית להפרעות אישיות", אשר הרחיב את הטיפול הקוגניטיבי לטיפול ארוך טווח אשר עוסק אף יותר מבעבר בסכמות (מבנים קוגניטיביים של אמונות וחוקים אשר מארגנים ניסיון והתנהגות).
הוא כיהן כראש "המכון של אהרן בק למחקר וטיפול קוגניטיבי", ארגון ללא כוונות רווח באוניברסיטת פנסילבניה.
בק פיתח את אחת התאוריות הבולטות ביותר על הדיכאון.
התסמינים הבולטים ביותר של הדיכאון נחשבו בדרך כלל לתסמינים רגשיים או לתסמיני מצב רוח, אך בק העלה השערה כי התסמינים הקוגניטיביים של הדיכאון לעיתים קרובות קודמים לתסמינים הרגשיים או לתסמיני מצב הרוח, ואף גורמים להם, ולא להפך.
המרכיב המרכזי בתאוריה שלו לדיכאון הוא מבנה הסכמה.
בק הגדיר סכמות כגופי ידע אשר משפיעים על קידוד המידע, הבנתו ושליפתו.
התוכן והארגון של סכמות משתנה אצל אנשים בהתאם להתנסויותיהם.
כאשר הסכמות מופעלות, הסכמות הדיכאוניות מספקות גישה למערכת מורכבת של מחשבות שליליות אשר תורמות להפעלה של עיבוד מידע שלילי לנוכח גורמי דחק בהווה, אשר מאופיין בטעויות חשיבה.
עיבוד קוגניטיבי שלילי זה מגביר את הסיכוי שאנשים יפתחו "משולש קוגניטיבי" שלילי.
על פי התאוריה של בק, המשולש הקוגניטיבי השלילי מהווה סיבה מספקת לדיכאון.
המשולש הקוגניטיבי (הטריאדה הקוגניטיבית) מורכב משלושה דפוסים של מחשבות אוטומטיות שליליות:
תפיסה שלילית של העצמי - האדם תופס את עצמו כפגום, מקופח או חולה.
האדם נוטה לייחס את חוויותיו השליליות לפגם פסיכולוגי או פיזיולוגי בעצמו.
לפיכך, הוא מאמין כי לאור ליקויים אלה הוא חסר ערך ובלתי רצוי ונוטה לבקר את עצמו או להפחית בערכו העצמי.
האדם מאמין כי הוא חסר בתכונות אותן הוא מחשיב כחיוניות על מנת להיות שמח ומסופק.
תפיסה שלילית של העולם - נטייה של האדם לפרש את התנסויותיו בצורה שלילית.
אדם מדוכא תופס את העולם כבעל דרישות מוגזמות, כמציב מכשולים שלא ניתן להתגבר עליהם כשהוא מנסה להשיג את מטרותיו.
האדם מפרש בצורה לא נכונה את האינטראקציות שלו עם הסביבה, ומפרש סיטואציות בצורה שלילית כאשר ניתן לפרשן בצורה אלטרנטיבית.
יש ביכולתו להבין כי הפירושים שלו נובעים מאמונותיו השליליות אם הוא מהרהר בהסברים האלטרנטיביים הפחות שליליים.
בצורה זו, הוא יכול להגיע להבנה כי יצר הבנייה של העובדות כך שיתאימו למסקנותיו השליליות הקיימות.
תפיסה שלילית של העתיד - כאשר אדם מדוכא צופה אל עבר העתיד הוא מצפה כי קשייו הנוכחים או סבלו יימשכו לעד.
הוא צופה קושי אינסופי, תסכול ומחסור.
כאשר הוא שוקל לבצע משימה כלשהי בעתיד הקרוב, הוא צופה להיכשל.
על פי המודל הקוגניטיבי, סימנים ותסמינים אחרים של הדיכאון הם פועל יוצא של הדפוסים הקוגניטיביים השליליים.
לדוגמה, כאשר האדם חושב באופן שגוי כי דוחים אותו, תגובותיו הרגשיות יהיו שליליות (כעס, עצב) באופן זהה לדחייה אמיתית.
מלבד התפיסות הבלתי-פונקציונליות, המלבות את המשולש הקוגניטיבי השלילי מרגע שהן מופעלות, בק טען כי משולש קוגניטיבי זה נוטה להשתמר בעזרת שורה של הטיות או עיוותים קוגניטיביים, בהם:
חשיבה דיכוטומית, "הכל-או-לא כלום", הכרוכה בנטייה לחשוב בקיצוניות.
למשל, אדם יכול לפסול ביצוע שהוא פחות ממושלם בטענה: "אם אני לא מסוגל לביצוע מושלם בכל מאת האחוזים, אין טעם לעשות זאת כלל".
הפשטה סלקטיבית, הכרוכה בנטייה להתמקד בפרט שלילי אחד במצב ולהתעלם ממרכיביו האחרים.
היסק שרירותי, הכרוך בנטייה להסיק מסקנות גורפות ללא עדויות ונתונים מספיקים.
אדם מדוכא יכול לומר, לאחר שלא הצליח ב"שיעורי הבית" שקיבל ממטפל קוגניטיבי: "הטיפול הזה לעולם לא יעזור לי".
הכללת יתר, הכרוכה בנטייה להסיק מסקנה גורפת על סמך אירוע יחיד, ואולי חסר חשיבות.
למשל, אדם העושה טעות אחת עלול להסיק: "כל מה שאני עושה לא מצליח".
הטיפול בדיכאון על פי גישה זו הוא קצר טווח (10–20 פגישות) ומתמקד בבעיות בהווה ולא בסוגיות הסיבתיות המרוחקות יותר, העומדות בדרך כלל במוקד הטיפול הפסיכודינמי.