tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מותו בשנת 1876 היא עברה לדרזדן, שם עסקה ביצירה ספרותית עד מותה בשנת 1889, למרות שנפטרה בדרזדן, היא נקברה בבית הקברות העתיק בויסבאדן.
לוואלד כתבה מספר רב של ספרים, אך נודעה בעיקר על מאבקה לזכויות הנשים.
המפורסמת שביצירותיה היא האוטוביוגרפיה שהחלה לכתוב בשנת 1858 בה סיפרה על מסעה הייחודי של אישה עם חופש רב יחסית לנשים במצבה באותה התקופה.
היא ניסתה להעצים את כוחן של הנשים ולהוות עבורן דוגמה אישית, ושאפה לעודד נישואין בעקבות אהבה ולא כצורך חומרי עבור הנשים.
מלבד האוטוביוגרפיה, היא כתבה על מצבן של הנשים המשרתות ובשנת 1863 ב"Osterbriefe für die Frauen" (מכתבי פסחא לנשים) היא תיארה, לעיתים קרובות באופן קיצוני, את החיים העלובים של משרתות, תופרות ועוד נשים העובדות בשכר נמוך, והיא הדגישה את העבודה כי שכר הנשים הוא תמיד הנמוך ביותר במשק.
כדי לשנות את המצב הזה, היא דרשה חינוך גם עבור "בנות העניים", כמו גם, ביטוח בריאות וקצבת זקנה, ושייפתחו חדרי אוכל ופנימיות לנשים עובדות.
בנוסף, היא קראה לנשים במעמד הביניים להביע הזדהות עם "אחיותיהן העניות" ולתמוך בהשכלתן.
באוסף מאמריה משנת 1870 "Für und Wider die Frauen" (בעד ונגד נשים) היא הבהירה את עמדתה על אמנציפציה עבור נשים בנות מעמד הביניים, על השינוי והאפשרות שנשים תלמדנה בכל רמות ההשכלה ושתהיינה להם גישה לכל תחומי החיים הציבוריים, במסחר, במלאכה, אמנויות, ובפוליטיקה.
אולם לוואלד לא קראה לשינוי רדיקלי.
היא סברה כי התקדמות תתרחש צעד אחר צעד, ונדרש שינוי לא רק באמצעות חקיקה, אלא גם במה שכינתה כ"השחרור העצמי של נשים".
הרעיון שלה היה מבוסס על שחרור מתלות המשפחה או הבעל על ידי הטמעת הנשים בנורמות והערכים הקיימים כבר בעולם המקצועי הגברי.
באותה מידה, היא לא רצתה עבור עצמה להיות חלק מנישה מיוחדת כאישה סופרת וסירבה להיקרא כך.
פאני ברייס הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון, קומיקאית וזמרת יהודיה-אמריקאית, אחת הכוכבות הקומיות הגדולות של שנות העשרים והשלושים.
ב-1968 גולמה דמותה על ידי ברברה סטרייסנד בסרט "מצחיקונת", עליו זכתה סטרייסנד בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
פאני בורך (Borach) נולדה בניו יורק למשפחה יהודית שהיגרה לארצות הברית מהונגריה.
ב-1908 עזבה את בית הספר והחלה להופיע במופעי בורלסקה (וודוויל המוני עם בסיס גרוטסקי ומיני).
ב-1921 הופיעה ב"שיגיונות זיגפלד" עם השיר "My Man" (שהתפרסם מאוחר יותר גם בביצועה של בילי הולידיי) והקליטה אותו לחברת תקליטי ויקטור.
התקליטון היה להצלחה ופרסם את ברייס כזמרת.
ההקלטה נכנסה לאחר מותה להיכל התהילה של פרס גראמי.
ב-1929 ו-1930 הופיעה במחזות-זמר בברודוויי, בין השאר במופעי הרביו של בילי רוז, "Sweet and Low" ו-"Crazy Quilt" שכללו קטעים מאת אוסקר לבנט, ג'ורג' מ.
היא נישאה לרוז ב-1929, השניים התגרשו כעבור עשר שנים.
במקביל הופיעה במספר סרטי קולנוע בהם "My Man" (1928), "Be Yourself" (1930), "Everybody Sing" עם ג'ודי גרלנד, ו"זיגפלד הגדול" (1936) ו"שיגיונות זיגפילד" (1946) יחד עם ריי בולג'ר.
ב-1936 החלו שידורי תוכנית הרדיו "שיגיונות זיגפילד באוויר" (The Ziegfeld Follies of the Air) ב-CBS.
ברייס הופיעה בתוכנית בדמות הפעוטה Baby Snooks (בייבי סנוקס, התינוקת סנוקס), דמות שניהלה דיאלוגים שנונים בטון ילדותי עם "אביה" (בגילומו של אלן ריד) והפכה ללהיט.
הדיאלוגים כללו סדרת שאלות "תמימות" שהובילו את האב למבוכה ולהסתבך בלשונו, דבר שגרר עוד פרץ שאלות, שהציגו את המוסכמות החברתיות באור מגוחך.
ברייס הופיעה בדמות זו ברדיו עד מותה והפכה להיות מזוהה עמה.
בדצמבר 1937 עברה עם הדמות לתוכנית הבוקר של NBC, ב-1944 עברה שוב ל-CBS במסגרת חצי-שעה קומית בלעדית וב-1948 שבה ל-NBC לתוכנית שנקראה "The Baby Snooks Show".
בשלבי התוכנית המאוחרים גילם את דמות האב הנרי סטאפורד, וריד הופיע לעיתים בהופעות אורח כמעסיקו.
ביוני 1950 הופיעו סטאפורד וברייס בדמויותיהם כאב ובתו בתוכנית טלוויזיה בודדת, הייתה זו הופעתה היחידה של ברייס בטלוויזיה.
ב-1911 נישאה למספר ימים בספרינגפילד (מסצ'וסטס) לספר מקומי.
ב-1912 הכירה מהמר מקצועי בשם ניקי אורנסטין, האיש נכלא בכלא סינג סינג ל-14 חודשים וברייס ביקרה אותו שם, לאחר שש שנות חברות נישאו השניים ב-1924, באותה שנה הואשם בגנבת איגרות חוב ונכלא לאחר מאבק משפטי בכלא פדרלי לשלוש שנים.
לאחר שחרורו ב-1927 לא שב לביתו והותיר את ברייס עם שני ילדים.
בין 1929 ל-1939 הייתה נשואה לאמרגן בילי רוז.
ברייס נפטרה בהוליווד משבץ מוחי בגיל 59. עשרה ימים לאחר מותה, ב-29 במאי 1951 שודרה תוכנית "בייבי סנוקס" לזכרה.
פאניה (פרידה) חיסין (פריזר) (10 באוגוסט 1862 - 4 בספטמבר 1920), אחת מחברות ביל"ו הראשונות ומחלוצות העלייה הראשונה, נמנתה עם מייסדי תל אביב וראשון לציון.
חיסין נולדה בקרץ', קרים שברוסיה.
למדה בבית ספר עממי ובגימנסיה רוסית.
בהמשך נסעה למוסקבה להשתלם בזמרה ולהמשיך בלימודים בקונסרבטוריון על מנת להיות זמרת באופרה.
בעקבות הפרעות בדרום רוסיה בשנים 1881-1882 (הסופות בנגב), הצטרפה בשנת 1882 לאגודת ביל"ו יחד עם בעלה לעתיד, חיים חיסין, על מנת לעלות לארץ ישראל.
בינואר 1883 עלתה לארץ והצטרפה יחד עם חברי אגודה נוספים למקוה ישראל, תחילה גרו עם חבריהם בבית אנטון איוב שבפרדסי יפו שם עבדו בחקלאות בהמשך עברו לראשון לציון אותה קיוו לפתח למושבה.
בשנת 1885 חזרו בני הזוג חיסין לרוסיה אך בשנת 1886 עלו שוב לארץ למושבה גדרה.
חיסין עבדה בהקמת היישוב ואף בהגנתו בפני התקפות של האוכלוסייה הערבית.
לאחר לידת ביתה הראשונה, יהודית, בשנת 1887 נדדה המשפחה שוב חזרה לרוסיה שם למד חיים רפואה.
בשנת 1905 עלו המשפחה שוב לארץ והשתכנו בתל אביב, שם התמנה חיים לראש הוועד של "חובבי ציון".
חיסין הייתה לשותפה ביסוד תל אביב ופיתוח הפעילויות ההצבוריות והחברתיות בעיר.
בקיץ 1913 התלוותה לאחותה לביקור ברוסיה אך בעקבות מלחמת העולם הראשונה הצליחה לחזור לארץ רק בסוף 1919.
מועדון הכדורגל פאניוניוס הוא מועדון כדורגל יווני מאתונה, בירת יוון.
הקבוצה נוסדה בשנת 1890 על ידי מספר גדול של תושבים מהעיר סמירנה שחיו בעיר דאז.
בזמנו פאניוניוס שימשה לקבוצת מוזיקה וספורט, ושמה היה "קבוצת המוזיקה והכדורגל אורפאוס".
בשנת 1893 מספר חברים בקבוצת אורפאוס החליטו על הפיכת פאניוניוס לקבוצת ספורט, והרחקתה מהמוזיקה, מה שגרם לפאניוניוס להשתתף ביותר ויותר אירועי ספורט, שמה שונה ל"מועדון הספורט אורפאוס".
רק בשנת 1898 שונה שם הקבוצה לפאניוניוס G.G.S., מה שגם גרם למועדון הספורט להשתתף באירועי ספורט בינלאומיים.
הקבוצה משחקת בליגה היוונית הראשונה.
פאניוניוס מעולם לא זכתה באליפות הליגה היוונית אך היא זכתה פעמיים בגביע היווני: פעם אחת ב-1979 ופעם אחרת ב-1998.
פאני בייסרון (נולדה ב-9 במרץ 1992) היא טריאתלטית ישראלית.
הייתה אלופת ישראל בטריאתלון בין השנים 2010-2013.
בייסרון נולדה בנהריה ולאחר מכן עברה לכרמיאל.
החלה להתאמן כילדה בכרמיאל, מאוחר יותר ברוסיה.
בגיל 18 זכתה לראשונה באליפות ישראל בטריאתלון, ואחר כך זכתה עוד שלוש פעמים ברציפות.
בתחילת 2012 התגייסה לצה"ל וקיבלה מעמד של ספורטאי מצטיין.
באוגוסט 2014 זכתה במקום הרביעי בתחרות סבב גביע אירופה בטריאתלון שנערכה בריגה, והבטיחה את מקומה בהמשחקים האירופיים בבאקו 2015.
בשנים האחרונות התאמנה באוסטרליה, יחד עם רון דרמון וכן עם חלק מהנבחרת הרוסית.
אלופת הארץ בנערות לשנים 2008-2009
מקום ראשון בטריאתלון נשים הרצליה ע"ש תמר וסוזי דבוסקין 2010
מקום שישי באולימפיאדת נוער סינגפור 2010
אלופת אולימפית במסגרת האירופאית בתחרות שליחים באולימפיאדת הנוער סינגפור 2010
מקום 24 בגביע עולם אדמונטון קנדה 2011
מקום 4 בגביע אירופה אילת 2011
מקום 8 בגביע אוקאניה מולולובה אוסטרליה 2011
מקום 23 באליפות אירופה עילית נשים אילת 2012
פאניאל קוקו מלאפה הוא כדורגלן גרמני ממוצא טוגולזי המשחק בפנלו מליגת העל ההולנדית בעמדת החלוץ.
מלאפה נולד בלומה, טוגו ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לגרמניה.
הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים קטנות, ובגיל 8 הצטרף לקבוצת הילדים של מינכן 1860. ב-12 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון נגד פ.צ היידנהיים.
ב-17 במאי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון במשחק הליגה נגד אלמניה אאכן.
ב-4 באוקטובר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה נגד פ.צ.
בקיץ חתם בהופנהיים מהבונדסליגה ל-3 שנים.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה בגביע נגד הנזה רוסטוק.
במהלך תקופתו בהופנהיים, הוא היה חלק חשוב בהרכב הקבוצה וכבש 5 שערים ב-54 הופעות.
במאי חתם בבורוסיה מנשנגלדבך ל-4 שנים תמורת 3 מיליון אירו.
במנשנגלדבך, לא זכה לדקות משחק רבות ובקיץ הושאל לנירנברג.
בקיץ 2015 עבר לבוכום מליגת הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2017 חתם מלאפה בדינמו דרזדן מהבונדסליגה השנייה.
בקיץ מלאפה עזב לראשונה בקריירה את גרמניה וחתם בפנלו מליגת העל ההולנדית.
מלאפה שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה.
באוקטובר זומן לסגל נבחרת טוגו, אך הוא דחה את הזימון כדי לשחק בנבחרת הצעירה של גרמניה.
לאחר שהפך לחריג בנבחרת הצעירה, בשנת זומן שוב לסגל נבחרת טוגו והפעם הוא השיב בחיוב.
ב-4 ביוני 2017, מלאפה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד .
מדליית זהב במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר עד גיל 19: 2010
פאני ואלכסנדר (בשוודית: Fanny och Alexander) הוא סרט קולנוע משנת 1982, האחרון שביים אינגמר ברגמן (הוא ביים מאוחר יותר רק עבודות לטלוויזיה ולתיאטרון).
הסרט נוצר תחילה כמיני סדרת טלוויזיה ועבר עריכה נוספת, לסרט באורך 188 דקות.
בנוסף יצא לאור התסריט כספר ב-1987 גם בעברית.
הסרט סוקר שנה אחת בתחילת המאה העשרים בחייה של משפחה שוודית בעלת תיאטרון בעיר שדה קטנה.
בסרט מתוארים שני ילדים, פאני (Pernilla Allwin) ואלכסנדר (Bertil Guve), שגרים במשפחה מורחבת תוססת וחילונית, בעשור הראשון של המאה.
הם שמחים בחברת הוריהם, דודיהם ודודניהם, עד שאביהם מת במפתיע.
אימם (אווה פרולינג), שרוצה דמות אב עבור ילדיה, מתחתנת בשנית.
בעלה החדש הוא כומר צדקן, שתלטן וחסר שמחת חיים.
האם והילדים סובלים מאוד מהאב החדש ולא מצליחים ליזום גירושים בעצמם.
הדודים הביולוגים של הילדים מביאים לעזרתם את ידיד המשפחה הסוחר היהודי .
כשהוא מספק סחורה לכומר, הוא מזמין את הילדים לברוח בכרכרה שלו.
בביתו של היהודי, פוגשים הילדים את בנו בעל הלקות , שהוא גאון בקבלה, אך גר כאסיר בחדר מרופד.
אחרי בריחת הילדים, הדודים מאלצים את הכומר לחתום על מסמכי הגירושין.
הסרט "פאני ואלכסנדר" אמור היה להיות סרטו האחרון של ברגמן ובכך לסכם ארבעה עשורים של עשייה קולנועית, ועל־כן הוא עמוס במוטיבים אוטוביוגרפיים, וגם באלמנטים תמטיים וצורניים המוכרים מסרטיו הקודמים.
פאני הוא סרט דרמה רומנטית משנת 1961 בבימויו של ג'ושוע לוגאן, עם הורסט בוכהולץ, לסלי קארון, שארל בואייה ומוריס שבלייה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יוליוס אפשטיין והוא מבוסס על המחזמר "פאני" של ג'ושוע לוגאן וסמואל ברמן משנת 1954 שהוא עיבוד לטרילוגית מרסיי של מרסל פניול הכוללת את המחזות "מריוס", "פאני" ו"סזאר".
"פאני" הופק לראשונה כסרט צרפתי ב-1931 עם תסריט של פניול.
המחזמר הועלה בהצלחה ב-1954 בברודוויי ובאיסט אנד עם מוזיקה של הרולד רום.
בסרט לא מופיעים השירים אלא רק המוזיקה של רום המשמשת כרקע לעלילה וזיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לפסקול המוזיקה המקורי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (שארל בואייה) ולעריכה הטובה ביותר.
בואייה סירב בתחילה לתפקיד כי לא רצה להופיע מדובב בשירה.
הוא הסכים רק לאחר שהוחלט להוריד את השירים מהפקה זו.
ב-2013 הופק הסרט הצרפתי "פאני" בבימויו של דניאל אוטיי שגם כתב את התסריט ומשתתף בו בתפקיד סזאר.
הסרט צולם במרסיי ומופיעים בו האתרים הידועים של העיר כמו הנמל העתיק ובזיליקת "נוטרדאם גארדה" המשקיפה על העיר מגבוה.
סזאר (שארל בואייה) הוא בעל באר ליד הנמל העתיק של מרסיי.
הוא אלמן ובנו מריוס (הורסט בוכהולץ) עוזר לו בבאר.
למריוס בן ה-19 יש חברת ילדות בשם פאני (לסלי קארון) בת 18 המאוהבת בו ורוצה להתחתן איתו אך מריוס דוחה אותה.
הוא חולם לצאת מאווירת המקום המחניקה אותו, לעלות על ספינת מחקר ולהגיע למקומות בעולם עליהם קרא בספרים.
פאני עוזרת לאמה אונורין (ג'ורג'ט אניס) למכור דגים בדוכן שיש להם בנמל.
אחד ממבקרי הבאר של סזאר הוא הסוחר העשיר פאניס (מוריס שבלייה).
הוא אלמן זקן ללא ילדים ורוצה להתחתן עם פאני.
הוא מתחיל לחזר אחריה לזעמו של מריוס ורומז לאונורין שברצונו לדבר אתה.
היא חושבת שהוא רוצה להציע לה נישואין ומאוכזבת כשהוא מודיע לה שרצונו הוא בפאני אך מיד מתאוששת ומסכימה כשהוא מוסיף ואומר שיש לו רכוש ששווה 600.000 פרנק.
מריוס נפגש עם פאני ומודיע לה על רצונו לעזוב.
הם מתנים אהבה בביתה, אבל אונורין מגלה זאת ודורשת ממריוס שיתחתן עם פאני כדי למנוע בושה.
מריוס מסכים מחוסר ברירה אבל בלילה חומק מחדרו ועולה על הספינה.
פאני מגלה שהיא בהריון ממריוס ומסכימה מחוסר ברירה להינשא לפאניס.
לבן שנולד הוא קורא סזאריו לכבוד סזאר ובשמחה הוא מוסיף לכתובת על בית המסחר שלו: "פאניס ובנו".
כעבור שנה חוזר מריוס ומגלה שיש לו בן.
הוא נפגש עם פאני ומשכנע אותה לעזוב אתו.
מתפתח עימות בינו לבן פאניס וסזאר.
פאניס מסכים שפאני תעזוב עם מריוס אבל הילד יישאר אתו.
כעבור עשר שנים חוגג פאניס את יום הולדתו של סזאריו.
הילד משוטט בנמל העתיק וידיד של מריוס המכונה "האדמירל" משכנע אותו לרדת לסירתו ושט איתו לחלק אחר של העיר בו עובד מריוס במוסך ומריוס רואה לראשונה את בנו.
כאשר שומע פאניס שסזאריו נעלם הוא מתעלף ונופל למשכב.
בינתיים מגלה אותם פאני ומשכנעת את מריוס לבוא אתם לפאניס הגוסס.
מריוס מודיע לפאני כי ברצונו לנסוע לארצות הברית.
בינתיים הוא קופץ בשמחה עם סזאריו על הטרמפולינה.
פאניס מתבונן בהם ומכתיב לסזאר מכתב בו הוא מבקש ממריוס לשאת את פאני לאחר מותו אבל בתנאי שסזאריו ימשיך לשאת את שם המשפחה פאניס.
פאני לו היימר הייתה פעילה למען זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים, וממובילות התנועה לזכויות האזרח.
היא הייתה דמות מפתח בארגון "קיץ החירות" במיסיסיפי עבור ארגון הסטודנטים לזכויות האזרח (SNCC — Student Nonviolent Coordinating Committee).
היא הייתה סגנית יו"ר מפלגת החירות הדמוקרטית של מיסיסיפי, אותה ייצגה בוועדה הדמוקרטית הלאומית באטלנטיק סיטי ב-1964.
היימר נולדה בשנת 1917 במחוז מונטגומרי שבמיסיסיפי, לאלה וג'יימס לי טאונסנד, הצעירה מבין 20 ילדים.
כשהייתה בת שנתיים, משפחתה עברה למחוז סאנפלאוור כדי לעבוד בתור אריסים באחוזה של ו.
מגיל שש קטפה היימר כותנה יחד עם בני המשפחה האחרים.
היא למדה בבית ספר של חדר אחד שישב בגבולות האחוזה מ-1924 עד 1930, אז הפסיקה את לימודיה כדי לסייע בכלכלת המשפחה.
ב-1944, כשבעל המטע גילה שהיימר יודעת קרוא וכתוב, היא נבחרה לשמש כרכזת הרשומות והנוכחות של המטע.
בשנת 1945 היא נישאה לפרי "פאפ" היימר.
הם עבדו יחד במטעו של מארלו במשך 18 השנים הבאות.
לזוג לא נולדו ילדים, אך הם אמצו וגידלו שתי בנות.
בשנת 1961, היימר עברה ניתוח להסרת גידול.
בעת הניתוח, הסיר המנתח הלבן את רחמה ללא ידיעתה או רשותה המוקדמת.
היה זה חלק מתוכנית של מדינת מיסיסיפי לצמצום מספר העניים השחורים במדינה.
היימר טבעה את המונח "הסרת תוספתן סטייל מיסיסיפי" ("Mississippi appendectomy") ביחס לפרקטיקת העיקור השיטתי של נשים שחורות שרווחה בשנות הששים בדרום ארצות הברית.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 השתתפה היימר במספר כנסים של מועצת המנהיגות השחורה, שהייתה שילוב של ארגון זכויות האזרח וארגון סיוע.
שם הכירה מנהיגי קהילה מקומיים, ואף נחשפה לדמויות מהבימה הארצית, בין אם מתחום הבידור — כמו מהליה ג'קסון, או הפוליטיקה — כמו ת'ורגוד מרשל, לימים שופט בית המשפט העליון השחור הראשון.
ב-23 באוגוסט 1962, הכומר ג'יימס בבל, מארגן מטעם ארגון הסטודנטים לזכויות האזרח (SNCC) ומקורבו של ד"ר מרטין לותר קינג ג'וניור, נשא דרשה ברולוויל שבמיסיסיפי, ובסיומה פנה לקהל הרב בהפצרה שיירשמו כבוחרים.
המצב במיסיסיפי מאז 1890 היה כזה שרוב השחורים היו משוללי זכות ההצבעה, בגלל שילוב של חוקים ותיקונים לחוקה שהציבו מחסומים בלתי אפשריים למימוש הזכות עבור רוב תושבי מיסיסיפי השחורים.
דוגמאות לחוקים כאלו כללו מס הצבעה ומבחני אוריינות שניתנו ונבדקו על ידי לבנים שמונו מטעם המדינה להכשיל את הנבחנים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, בנוסף למחסומים החוקיים, אנשים שחורים שניסו להירשם כדי להצביע במיסיסיפי ושאר מדינות הדרום נאלצו להתמודד עם גזענות ממוסדת ועממית, לרבות הטרדה, פיטורים ממקומות עבודה, התקפות פיזיות ורצח.
היימר הייתה המתנדבת הראשונה להגיב לקריאתו של בבל.
מאוחר יותר, אמרה על כך,
ב-31 באוגוסט 1962, היימר נסעה באוטובוס שכור עם מתנדבים אחרים לאינדיאנולה שבמיסיסיפי, להירשם כבוחרת.
בדרך, היא שרה שירי נשמה אפרו-אמריקאים לקבוצה על מנת לחזק את נחישותם, פרקטיקה שלימים הפכה לסימן היכר שלה.
השירים גם ביטאו את אמונתה של היימר שהמאבק לזכויות האזרח הוא מאבק ששורשיו נטועים עמוק בדת הנוצרית.
באותו יום, כששבה לאחוזה, מארלו פיטר אותה ממשרתה, מאחר שהזהיר אותה מראש לא לנסות להירשם כבוחרת.
מנהיגותה של היימר, ואומץ ליבה, הביאו אותה לתשומת לבו של בוב מוזס, אחד המארגנים של ה-SNCC, והוא גייס אותה למאבק.
אף על פי שמטה ה-SNCC היה בצפון קרוליינה, היימר נשארה במיסיסיפי, ומשם נסעה ברחבי מדינות הדרום למטרות הארגון והמאבק.
ב-9 ביוני 1963, בדרך הביתה מסדנת אוריינות שהשלימה בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, היימר וקבוצת הפעילים שנסעה עמם נעצרו בתואנת שווא בעיירה בשם וינונה, ונכלאו.
בתחנת המשטרה, כל הפעילים הוכו קשות על ידי השוטרים.
היימר אז נלקחה לתא מעצר, בו שני אסירים לבנים שהשוטרים הורו להם להכות בה עם אלה.
השוטרים החזיקו בה במשך ההתקפה הכמעט-קטלנית, וכשצרחה מכאבים, הכו בה בעצמם.
היימר, הפצועה אנושות, השתחררה מבית המעצר רק כעבור שלושה ימים, ב-12 ביוני, ולקח לה מעל חודש להתאושש מחבלותיה.
אף על פי שהאירוע השפיע עליה גם נפשית, והיימר סבלה תופעות לוואי פיזיות ופסיכולוגיות, היא מיהרה לחזור לפעולה, וארגנה בין היתר את הקמפיין "קלפי החופש", שכלל מערך בחירות מדומה, וב-1964, הובילה את מיזם "קיץ החירות".
המתנדבים ב"קיץ החירות" — רובם פעילים לבנים צעירים מהצפון — ראו בה דמות אם, וקיבלו ממנה עידוד לפעילותם כי היא האמינה שהמאבק צריך להיות רב-גזעי במהותו.
היא גם אירחה את סאמי יאנג ג'וניור וונדל פאריס, פעילים שחורים מאוניברסיטת טוסקיגי, שהתפתחו תחת הדרכתה למארגנים משמעותיים בתנועה.
(יאנג בסופו של דבר נתן את חייו למען התנועה ב-1966, כאשר נרצח בתחנת דלק במחוז מייקון שבאלבמה, על שימוש בשירותים "ללבנים בלבד".)
מפלגת החירות הדמוקרטית של מיסיסיפי
בקיץ 1964, הוקמה מפלגת החירות הדמוקרטית של מיסיסיפי, במטרה לתת קונטרה למשלחת הלבנה ואנטי זכויות האזרח של מיסיסיפי לוועדה הדמוקרטית הלאומית.
היימר נבחרה כסגנית יו"ר המפלגה.
היימר משכה את תשומת לבם של ערוצי התקשורת בוועדה כאשר שרה את שיריה המוכרים, והרגיזה בכך את ג'ונסון, אשר כינה אותה "האישה האנאלפביתית ההיא".
היימר הוזמנה, יחד עם שאר מנהיגי מפלגת החירות, לשאת דברים בפני ועדת האישורים של הוועדה, אשר משימתה הייתה לקבוע אם למשלחת תהא זכות השתתפות בוועדה.
היא סיפרה על הבעיות בהן נתקלה ברישום כבוחרת, ועל החוויה הקשה שעברה בבית המאסר בווינונה.
על סף דמעות, היא סיימה במילים אלו:
בוושינגטון, הנשיא ג'ונסון, שנבהל מעוצמת דבריה של היימר — אשר שודרו בטלוויזיה בשידור חי — ארגן מסיבת חירום לעיתונות במאמץ להסיט את התקשורת מהנושא.
רשתות הטלוויזיה אכן עברו לשידור מהבית הלבן, מתוך האמונה שג'ונסון עומד להכריז על המועמד שלו לסגן הנשיאות בבחירות.
במקום זאת, ג'ונסון פשוט הכריז על תשעה חודשים לירי במושל טקסס, ג'ון קונלי, במהלך ההתנקשות בחייו של ג'ון פ.
ועדיין, רשתות טלוויזיה רבות שידרו את דבריה של היימר במלואם במהדורות החדשות מאוחר יותר באותו הערב.
ועדת האישורים קיבלה אלפי שיחות ומכתבים בתמיכה במפלגת החופש.
ג'ונסון אז שלח מספר פעילי המפלגה הדמוקרטית לנסות לנהל משא ומתן עם מפלגת החופש, בכללם הסנטור יוברט האמפרי (שביקש להימנות כמועמד לסגן הנשיא), וולטר מונדייל, וולטר רויטר, וכן ג'יי.
אדגר הובר, ראש הבולשת הפדרלית.
הם הציעו פשרה לפיה תקבל מפלגת החירות שני מושבים ללא זכות הצבעה בוועדה, בתמורה למגוון ויתורים מצד המפלגה, ואף השיגו את אישורם של מרטין לותר קינג ושל התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית לתוכנית.
אך כאשר האמפרי הציג את פשרה, הוא ציין שמה שמונח על כף המאזניים הוא מועמדותו, והיימר הגיבה לו בחריפות וגערה בו:
המשך המשא ומתן נערך בלי היימר, והסתכם בפשרה המוצעת.
אך מפלגת החירות דחתה את הפשרה, והיימר העירה במה שהפך לציטוט מפורסם:
ב-1968 מפלגת החירות קיבלה לבסוף את המושבים שביקשו (בעלי זכות הצבעה), לאחר שהמפלגה הדמוקרטית אימצה סעיף בתקנון הוועדה אשר דורש שוויון בייצוג במשלחות.
בשנת 1972, היימר נבחרה כנציגת המפלגה בוועדה הלאומית.
ב-1964 ו-1965 היימר רצה בבחירות לקונגרס, אך לא נבחרה.
למעשה, בפעם הראשונה שהיימר הצביעה בבחירות, היא הצביעה לעצמה בבחירות לקונגרס.
היא המשיכה לעבוד על פרויקטים אחרים, בעיקר בתוכניות חינוכיות עממיות, בהקמת קואופרטיב חוות החירות במיסיסיפי, ובקמפיין המלחמה בעוני של מרטין לותר קינג.
היימר מתה מסיבוכים של יתר לחץ דם וסרטן השד ב-14 במרץ 1977, בגיל 59.
היא נקברה בעיר הולדתה, רולוויל שבמיסיסיפי.
על המצבה שלה חרוט אחד הציטוטים המפורסמים שלה:
להקת האקפלה השחורה מוושינגטון די.
השיר "All of the Places We've Been" של גיל סקוט-הרון ובריאן ג'קסון הוא עליה.
היצירה הקלאסית, "For Fannie Lou Hamer", של המלחין ויליאם פארקר, יצאה באלבום באוקטובר 2000.
Dark River, אופרה על היימר שכתבה המלחינה והפסנתרנית מרי ד.
ווטקינס, הוצגה לראשונה בנובמבר 2009 באוקלנד שבקליפורניה.
ב-6 באוקטובר 2012, לציון 95 שנים להולדתה של היימר, הוצגה בניו יורק הצגת הבכורה של המחזמר מאת פלישה האנטר, Fannie Lou.
בעיירה רולוויל שבמיסיסיפי, יש גן זיכרון על שמה, הכולל פסל בדמותה שנחנך בשנת 2008.
ב-1976 עיריית רולוויל ערכה את "יום פאני היימר".
ביוני 2015, יצא אלבום מטעם הוצאת מוזיקת הפולק של הסמיתסוניאן, Songs My Mother Taught Me by Fannie Lou Hamer.
הספר Voice of Freedom: Fannie Lou Hamer, Spirit of the Civil Rights Movement, מאת קרול בוסטון ומאויר על ידי אקואה הולמס, הוא ספר תמונות אודות חייה של היימר, אשר זכה בפרס קורטה סקוט קינג לכישרון חדש בשנת 2016.
תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת טוגלוף, אוניברסיטת שו, קולומביה קולג' ואוניברסיטת הווארד.
הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים ב-1993.
פרס פול רובסון מטעם אחוות אלפא קאפה אלפא.
פרס מרי צ'רץ' טרל מטעם אחוות דלתא סיגמא תטא.
פרנצ'סקה פאני צ'ריטו (באיטלקית: Francesca "Fanny" Cerrito; 11 במאי 1817 - 6 במאי 1909) הייתה בלרינה וכוריאוגרפית איטלקייה.
כבלרינה נודעה בברק, בעוצמה ובחיוניות של ריקודה, וכן הייתה אחת הנשים המעטות במאה ה-19 שזכתה להכרה בכשרונה ככוריאוגרפית.
היא למדה אצל קארלו בלאזיס ואצל הכוריאוגרפים הצרפתים ז'יל פרו וארתור סן-לאון, שגם היה בעלה בשנים 1845–1851. היא קיבלה את הכשרתה בבית הספר לבלט של בית האופרה סן קרלו, ובהמשך השתלמה אצל סלבטורה טליוני.
הופעתה הראשונה על במה הייתה בשנת 1832, וזיכתה אותה בהכרה מיידית כמעט.
בשנים 1936–1937 החלה להתפרסם אף מעבר לגבולות איטליה והיא הופיעה בוווינה, להציג כמה מן הכוריאוגרפיות שלה עצמה.
מ-1838 עד 1840 המשיכה לרקוד עם בלט לה סקאלה במילאנו, שם זכתה להכרה רבה עוד יותר.
ב-1843 רקדו צ'ריטו ומארי טליוני באותה תוכנית במילאנו; אירוע זה חולל התרגשות כה גדולה, שהעיר נחלקה ביריבות שבין שתי הבלרינות הגדולות.
בתקופת שהותה במילאנו, החלה פאני לעבוד יחד עם ז'יל פרו, ויחד יצרו את "אונדין" Ondine, ou La naïade (1843), את "אלמה" (1842) ואת "Lalla Rookh" (1846).
ב-1845 זכתה להכרה בכשרונה ככוריאוגרפית לאחר שהציגה בלט משלה, "רוזידה".
במשך תשע עונות, מ-1840 עד 1848, נהנתה צ'ריטו מהוקרה רבה כרקדנית בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון, שם יצר השף המהולל אלקסיס סויר קינוח מעוצב לכבודה, שבראשו דמות מיניאטורית של הרקדנית עצמה, בשיווי משקל אוורירי על ספירלת זיג-זג של חוטי סוכר.
פאניוק (בהונגרית: Pányok) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פאניוק קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-168 תושבים בשנת 1990 עד 60 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-64%).
פאני בולוק וורקמן הייתה גאוגרפית סופרת מסעות ומטפסת הרים, בעיקר בהרי ההימלאיה אמריקאית.
היא הייתה מראשוני המטפסים המקצועיים.
היא לא רק חקרה, אלא גם כתבה על הרפתקאותיה.
היא קבעה מספר שיאי גובה לנשים, פרסמה שמונה ספרי מסעות עם בעלה, ונלחמה על זכויות נשים.
היא נולדה למשפחה עשירה, והתחנכה בבתי הספר הטובים ביותר שעמדו לרשות הנשים.
אחרי נישואיה לוויליאם האנטר וורקמן טיילה איתו ברחבי העולם.
הם ניצלו את עושרם וקשריהם לסיורים ברחבי אירופה, צפון אפריקה ואסיה.
לזוג נולדו שני ילדים, אך פאני וורקמן לא הייתה טיפוס אמהי.
הם השאירו את ילדיהם בבתי ספר פרטיים עם אומנות.
פאני וורקמן ראתה את עצמה כאישה חדשה שיכולה להשתוות לכל גבר.
בני הזוג וורקמן החלו את מסעותיהם בסיורי אופניים בשווייץ, צרפת, איטליה, ספרד, אלג'יר והודו.
הם רכבו על אופניים אלפי קילומטרים וישנו בכל מקום שיכלו למצוא מחסה.
הם כתבו ספרים על כל טיול ופאני העירה לעיתים קרובות על מצב חייהן של נשים שראתה.
עלילותיהם בסיורי האופניים המוקדמים התקבלו טוב יותר מספרי ההרים שלהם.
בתום מסעי האופניים דרך הודו, בני הזוג נסעו בקיץ להימלאיה המערבית ולקראקורם, שם התוודעו לטיפוס בגובה רב.
הם חזרו לאזור הזה שלא נחקר שמונה פעמים במהלך 14 השנים הבאות.
אף על פי שלא היו ברשותם ציוד טיפוס מודרני, הם חקרו כמה קרחונים והגיעו לפסגתם של כמה הרים, ובסופו של דבר הגיעו לגובה של 23,000 רגל (7,000 מ ') על Pinnacle Peak, שיא גובה לנשים באותה תקופה.
הם ארגנו משלחות רב שנתיות ודאגו להישאר ביחסים טובים עם המקומיים.
הם הגיעו מעמדת מעמד גבוה ועושר אמריקאים, והם לא הבינו את עמדות העובדים הילידים והתקשו לנהל משא ומתן עם סבלים אמינים.
לאחר מסעותיהם בהימלאיה, העבירו הרצאות על מסעותיהם.
פאני וורקמן הפכה לאישה האמריקאית הראשונה שהרצתה בסורבון והשנייה שנאמה בחברה הגאוגרפית המלכותית.
היא קיבלה מדליות כבוד רבות של מטפסי הרים אירופיים וחברות גאוגרפיות והוכרה כאחת המטפסות הבולטות בימיה.
היא הוכיחה שאישה יכולה לטפס לגבהים באותה מידה כמו גבר ועזרה לפרק את המחסום המגדרי ביחס לטיפוס נשים בגובה ההרים.
פאני וורקמן נולדה ב־8 בינואר 1859, בווסטר, מסצ'וסטס, למשפחה עשירה ומכובדת.
היא הייתה הצעירה מבין שלושה ילדים.
אמה הייתה אלווירה הזארד, ואביה היה אלכסנדר ה.
בולוק, איש עסקים ומושל רפובליקני.
פאני התחנכה על ידי מורות פרטיות לפני שלמדה בבית הספר של מיס גרהם בעיר ניו יורק, לאחר מכן בילתה בפריז, ואז בדרזדן.
חלק קטן מסיפוריה שכתבה בתקופה זו שרדו ומתארים את התעניינותה בהרפתקאות.
באחד מהם - היא מתארת נערה אנגליה יפה ואריסטוקרטית שבורחת מביתה הופכת לאלפיניסטית מעולה ומתחתנת עם אמריקאי.
הסיפור דומה לפרטים מחייה של פאני עצמה: תאוות נדידה, אהבת הרים ומחויבות לזכויות נשים.
בשנת 1879 חזרה פאני לארצות הברית וב־16 ביוני 1882 נישאה לוויליאם האנטר וורקמן, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים.
הוא גם היה ממשפחה עשירה ומשכילה, למד באוניברסיטת ייל וקיבל את הכשרתו הרפואית בהרווארד.
בשנת 1884 נולדה להם בת, רחל.
ויליאם חשף את פאני לטיפוס הרים לאחר נישואיהם, ויחד בילו קייצים רבים בהרים הלבנים בניו המפשייר.
כאן טיפסה על הר וושינגטון (6,293 רגל או 1,918 מטר) מספר פעמים.
הטיפוס בצפון מזרח ארצות הברית איפשר לפאני לפתח את יכולותיה יחד עם נשים אחרות.
בניגוד למועדונים אירופיים, מועדוני טיפוס אמריקאים בהרים הלבנים אפשרו לנשים להיות חברות בהן, ועודדו נשים לטפס.
הם קידמו חזון חדש של האישה האמריקאית, כזו שהייתה גם ביתית וגם אתלטית.
פאני וורקמן אימצה את הדימוי הזה בהתלהבות.
עם זאת, שני בני הזוג לא אהבו את ווסטר, שם התגוררו, וכמהו לחיות באירופה.
לאחר שהוריהם של פאני ושל ויליאם נפטרו והותירו להם אחוזות גדולות, בני הזוג יצאו לטיול האירופי הגדול הראשון שלהם, סיור בסקנדינביה ובגרמניה.
בשנת 1889 משפחת וורקמן עברה להתגורר בגרמניה.
בריאותו הירודה של וילאם השתפרה לאחר המעבר לאירופה, והוא התאושש באופן מפתיע.
ילדם השני של הזוג, זיגפריד, נולד זמן קצר לאחר שהגיעו לדרזדן.
פאני בחרה לא למלא את תפקידיה המסורתיים של אשה ואם ובחרה להיות סופרת והרפתקנית היא חיה חיים נמרצים שסטו מ"הנשיות האידיאלית" של סוף המאה ה-19. כפמיניסטית, פאני ראתה עצמה דוגמה לרעיון שנשים יכולות להשתוות ולהצטיין כמו הגברים והיא גילמה את האתוס של האשה החדשה.
יתרה מזאת, כפי שמציינת מילר בספרה מכיוון שהמשפחה האידיאלית של אותה תקופה הייתה גדולה ומידע על מניעת הריון לא היה קל להשיג, הידע הרפואי של ויליאם בוודאי היה לא יסולא בפז.
בשנת 1893 נפטר זיגפריד משילוב של שפעת ודלקת ריאות.
לאחר מותו, על פי פאולי, פאני וורקמן, בעזרת סיורי האופניים שלה, "רדפה באגרסיביות אחר זהות אלטרנטיבית, כזו ששחררה אותה מהאחריות המקובלת של אשה ואם" הם החמיצו את חתונת בתם לסר אלכסנדר מק'רוברט בשנת 1911 בזמן שהם חקרו בקארקורם.
בני הזוג חקרו את העולם וכתבו יחד שמונה ספרי מסעות המתארים את האנשים, האמנות והארכיטקטורה של האזורים שעברו בהם.
בנרטיב שלהם אמרו לא מעט על התרבויות של אותם אזורים נידחים ודלילים.
הם כללו תיאורים ליריים של השקיעה, עבור הקהל הפופולרי שלהם אבל גם הסברים מפורטים על מאפיינים גאוגרפיים, כמו קרחונים, עבור קהל הקוראים המדעי שלהם.
פאני וויליאם פרסמו מאמרים מדעיים במקביל לכתיבתם הפופולרית כדי לפנות לארגונים כמו האגודה הגאוגרפית המלכותית.
פאני גם האמינה שהמדע יתן לה יוקרה יותר גבוהה בעיני קהילת המטפסים.
פאני כתבה את רוב ספרי המסעות הללו בעצמה, ובתוכם היא העירה בהרחבה על מצוקת הנשים בכל מקום בו נסעה.
סטפני טינגלי כתבה, בערך האנציקלופדי שלה על ספורי המסעות של פאני וורקמן, שיש בהם ביקורת פמיניסטית על הקשיים שנשים חוו ועל מעמדן הנחות של הנשים בחברות אליהן נקלעה.
כתומכת בעלת רצון חזק ובולטת לשינוי זכויות הנשים, השתמשה פאני במסעותיה כדי להפגין את יכולותיה ולהבליט את אי השוויון שנשים חיו בהן.
עם זאת, ספריה נכתבו בגוף רבים ראשון או בגוף שלישי, ולכן קשה לייחס באופן החלטי דעות או קולות לאחד מבני הזוג שכתבו את הספרים יחדיו.
עבודותיהם של בני הזוג וורקמן יצאו מהשקפת עולם קולוניאליסטית בכך שהם מתארים את האנשים שפגשו וצפו בהם כ"אקזוטיים או חריגים, במקרה הגרוע - כפרימיטיביים או אפילו תת-אנושיים ".
עם זאת, לעיתים הם מבהירים כי האנשים שהם פגשו ראו אותם באור דומה, הם מציינים שלעיתים היו מודעים להטיותיהם שלהם.
בין 1888 ל־1893, יצאו בני הזוג וורקמן לסיורי אופניים בשווייץ, צרפת ואיטליה.
בשנת 1891 הפכה פאני לאחת הנשים הראשונות שטיפסו על מון בלאן.
[26] היא גם הייתה בין הנשים הראשונות שטיפסו על היונגפראו ועל המטרהורן בשנת 1893 החליטו בני הזוג לחקור אזורים שמעבר לאירופה ופנו לכיוון אלג'יריה, הודו-סין והודו.
הנסיעות הארוכות הללו היו הרעיון של פאני.
הסיור המורחב הראשון של הזוג היה טיול אופניים של 4,500 ק"מ ברחבי ספרד בשנת 1895; כל אחד מהם נשא מטען של 20 ק"ג והם רכבו בממוצע 72 ק"מ ביום, לפעמים רכבו עד 130 ק"מ.
לאחר מכן הם כתבו יחד על חוויותיהם באיבריה.
בספרם הם תיארו את ספרד כ"כפרית, מוזרה ומקסימה ", בזיכרונות האלג'יראים פאני התמקדה ביופייה והרומנטיקה של הכפר ונמנעת מכל פרשנות על התנאים העירוניים הקשים.
עם זאת, היא הדגישה את ההתעללות וההזנחה של נשים בחברה האלג'יראית.
נסיעתם של בני הזוג וורקמן להודו, בורמה, ציילון ויאווה נמשכה שנתיים וחצי, החל בנובמבר 1897, והם עברו על פני 23,000 ק"מ.
באותה תקופה פאני הייתה בת 38 וויליאם 50. הם רכבו על אופניים כ־6,400 ק"מ מהקצה הדרומי ביותר של הודו ועד ההימלאיה בצפון.
כדי להבטיח שתהיה להם גישה לאספקה, הם נסעו בכבישים ראשיים וליד מסילות רכבת, ולעיתים נאלצו לישון בחדרי ההמתנה של הרכבת אם לא היה מקום לינה אחר.
הם נשאו עמם מינימום אספקה, שכללהתה, סוכר, ביסקוויטים, גבינה, בשרים משומרים, מים, כריות, שמיכה לכל אחד מהם, חומרי כתיבה, וערכות רפואיות ותיקון אופניים.
לעיתים קרובות היו להם מעט מים, הם התמודדו עם נחילי יתושים, תיקנו עד 40 ניקובי צמיגי אופניים ביום וישנו ברבעים שורצים עכברושים.
ספרה של פאני וורקמן, שנכתב לאחר הטיול, הדגיש את הארכיטקטורה העתיקה שראו ולא את התרבויות המקומיות העכשוויות.
בהשוואה למערביים באותה תקופה לבני הזוג היה מידע יוצא דופן על ההיסטוריה של הודו.
הם קראו את ג'קאטה, מהאבהארטה וראמאיאנה לפני נסיעתם.
הם היו להוטים ללמוד על התרבות שיצרה את האפוסים האלה.
הם בילו יותר זמן בלמידה על ההיסטוריה העתיקה מאשר להתערות עם אנשים חיים.
במהלך קיץ 1898, החליטו בני הזוג לברוח מהחום ולחקור את מערב ההימלאיה וקרקורם.
לאחר מכן, הם התכוונו לחקור את האזור סביב קנצ'נג'ונגה בסיקים, ואז לבסוף לנסוע אל ההרים הגובלים בבהוטן במזרח.
קשיים בירוקרטיים ובעיות מזג אוויר פגעו בתוכניותיהם.
הבעיות החמורות ביותר נגעו לכוח עבודה.
הם שכרו 45 סבלים, הצטיידו לטיולים בסיסיים בהרים אך העלויות שלהם הרקיעו שחקים לאחר שהופצו ידיעות על אמריקאים עשירים שמסתובבים בכפרים.
הם לא יכלו לעזוב עד 3 באוקטובר קרוב לעונת הקור.
בני הזוג וורקמן התלוננו בכתביהם על הסבלים ששכרו, שהיה קשה לעבוד איתם.
הם סירבו לעבור יותר מ-8.0 ק"מ ביום.
לאחר שלושה ימים במסעם הגיעו בני הזוג וורקמן לשלג והסבלים התקוממו - הם סירבו לעבוד בתנאי קור כאלה ואילצו את כל המשלחת לחזור לדרג'ילינג.
בני הזוג וורקמן נזקקו לסבלים מקומיים לסחוב ציוד עבורם מכיוון שהם לא יכלו לשאת בעצמם כמות מספקת למסע רב-חודשים.
הם נאלצו להעביר אוהלים, שקי שינה, ציוד צילום, מכשירים מדעיים וכמות גדולה של אוכל.
הסבלים היו סקפטיים לגבי כל המיזם.
המקומיים טיפסו לעיתים קרובות על ההרים, אבל לא היו רגילים לקבל הוראות מאישה, מה שהקשה על מצבה של פאני.
בני הזוג וורקמן ניסו לפתור את הבעיות הללו בהתנשאות ויהירות.
קנת מייסון טען על תולדות טיפוס הרים בהימלאיה, שנכתב בשנת 1955, כי "בני הזוג וורקמן היו במסעותיהם קורבנות של עצמם.
הם היו חסרי סבלנות ולעיתים נדירות ניסו להבין את המנטליות של הסבלים וכך לא קיבלו הטובים שביניהם." בפרק שלה על משפחת וורקמן טוענת מילר כי לבני הזוג, בהיותם אמריקאים, לא הייתה אותה תחושה של קאסטה או מעמד שהיה לחוקרים בריטים.
בני הזוג וורקמן, כמו רוב בני ארצם, ציפו כי האנרגיה העצומה שלהם תצליח להתגבר על כל המכשולים."
לאחר נסיעתם הראשונה להימלאיה, התמקדו בני הזוג וורקמן בטיפוס הרים.
במשך 14 שנים הבאות הם נסעו שמונה פעמים לאזור, שבאותו זמן כמעט לא נחקר ולא היה ממופה.
נסיעותיהם נעשו בלי שהיה להם ציוד מודרני קל משקל, מזון מיובש בהקפאה, קרם הגנה או מכשירי קשר.
בכל משלחת הם חקרו, סקרו וצילמו, ובסופו של דבר דיווחו על ממצאיהם ויצרו מפות.
בני הזוג חלקו באחריות ביניהם.
שנה אחת פאני הייתה מארגנת את הלוגיסטיקה של מסעם וויליאם היה עובד על הפרויקטים המדעיים ובשנה שלאחריה הם היו מחליפים תפקידים.
לאחר טיולם הראשון בהימלאיה שכרו בני הזוג וורקמן את מתיאס זורברגן, מדריך טיפוס ההרים הטוב והמנוסה ביותר באותה תקופה.
וכך, בשנת 1899, עם 50 סבלים מקומיים וזורבריגן, החלו בני הזוג וורקמן לחקור את קרחון ביאפו שבקרקורם, אבל נקיקים מסוכנים ומזג אוויר גרוע אילצו אותם לשנות את המסלול, לעבור לקרחון סקורו לה ולפסגות הבלתי מוכרות שסביבו.
הם הגיעו לזיגפרידהורן, פסגה של 5,700 מ' שנקראה על שם בנה, והעניק לפאני את שיא הגובה לנשים באותה תקופה.
לאחר מכן הם חנו בגובה 5,200 מ ', וטיפסו על פסגה גבוהה יותר של 5,930 מ', וקראו לה הר בולוק וורקמן.
בהתפעלות הם העירו על הנוף הנשגב של K2, ההר השני בגובהו בעולם.
ייתכן ופאני וורקמן הייתה האישה הראשונה בעולם כשראתה אותו.
לבסוף הם טיפסו על ההר קושר ג'אנג' 6,400 מטר, וזיכו את פאני בשיא הגובה השלישי שלה ברציפות.
המבצע היה מאתגר מאוד: הם נאלצו להעסיק סבלים חדשים, להקים מחנה בסיס חדש ולהישאר בלילה בגובה 5,000 מטר.
בבוקר הם טיפסו על קיר בגובה 370 מטר, ונחשפו לרוחות עזות.
במהלך ההליכה לפסגה היו אצבעותיה של פאני כה קהות, עד שהיא לא יכלה להחזיק עוד את גרזן הקרח שלה ואחד הסבלים נטש אותם.
פאולי כתבה, "שהם הגיעו לפסגה בעזרת האדרנלין והייאוש.
הם נותרו שם זמן קצר רק כדי שהמכשירים שלהם יוכלו למדוד את הטמפרטורה שהייתה עשר מעלות פרנהייט [ מינוס 12 מעלות צלזיוס] והגובה שלהם היה 21,000 רגל." כשפאני טיפסה בראשית המאה העשרים, לא היה לה ציוד מיוחד כמו פיטונים או קרבינים.
היא הצליחה לטפס לגבהים כאלה בגלל "ההתמדה חסרת הפשרות שלה וחסינותה למחלת הגבהים".
ברגע שהתאפשר פרסמה פאני וורקמן דיווחים על הישגיה, כמו מאמר במגזין הגאוגרפי הסקוטי.
פאני כתבה על המסע הזה בהרחבה ב"עולם הקרח של הרי ההימלאיה".
היא התאמצה לכלול מידע וניסויים מדעיים, והציגה את הברומטר המעודן שלה.
אך מבקריה בקרב אנשי המדע לא התרשמו מהממצאים, והצביעו על חוסר הידע המדעי שלה.
קוראים שאינם מדענים, לעומת זאת, נהנו מהספר, כאשר אחד מהם סיכם, "ללא היסוס אפשר לומר שד"ר וגברת וורקמן כתבו את אחד מספרי המסע המדהימים ביותר של השנים האחרונות."
בשנת 1902 חזרו בני הזוג וורקמן להימלאיה והפכו למערביים הראשונים שחקרו את קרחון צ'וגו לונגמה, החל בארנדו.
הם שכרו 80 סבלים ולקחו ארבעה טון אספקה, אך מסעם הוגבל על ידי שלג כמעט קבוע וסערה שנמשכו 60 שעות.
בשנת 1903 הם נסעו לקרחון הו לומבה.
הם גם ניסו לטפס על ההר הסמוך שקראו לו שיא הפירמידה (לימים שונה שמו לסאנטיק, כחלק מהרי ספנטיק-סוסבון).
סבל חולה אילץ אותם לחנות את הלילה השלישי בגובה 5,899 מ' ולא 6,100 מ'.
הם בסופו של דבר השאירו אותו מאחור.
הם עלו לשיא של 6,578 מ ', והעניקו לפאני שיא גובה חדש.
ויליאם טיפס לעבר הצריח דמוי המחט שהיה מטרת המשלחת.
עם זאת, הוא נטש את הניסיון להגיע לפסגה במרחק של כמה מאות מטרים מעליו מכיוון שהוא הבין שהם לא יהיו יכולים לרדת לגובה בטוח לפני שיקבלו מחלת גבהים.
לאחר שחזרו ממסעותיהם נסעו בני הזוג וורקמן בכל רחבי אירופה.
פאני הרצתה באנגלית, גרמנית או צרפתית.
בשנת 1905 הפכה פאני לאישה השנייה שהרצתה לחברה הגאוגרפית המלכותית.
(איזבלה בירד בישוף הייתה הראשונה במאי 1897.) שיחתה הוזכרה ב"טיימס".
בני הזוג וורקמן חזרו לקשמיר בשנת 1906, והיו המערביים הראשונים שחקרו את מאסיב נון קון.
למסע זה שכרו בני הזוג שישה סבלים איטלקים מהרי האלפים, 200 סבלים מקומיים וסאבוי חזר כמדריך.
למרות בעיות בני הזוג וורקמן בילו את הלילה גבוה יותר מאשר כל מטפסי הרים קודמים - 6,181 מ' על ראש Z1 של נון קון - במה שהם כינו "מחנה אמריקה".
המפה שהכינו במהלך מסע זה הייתה באיכות נמוכה.
לטענת מייסון, לבני הזוג לא הייתה תחושה טובה של מבנה טופוגרפי, מה שאומר שמדידותיהם לא היו מדויקות ובלתי שמישות עבור מחלקת המדידות של הודו.
לאחר שבשנת 1906, בגיל 4, טיפסה פאני וורקמן לגובה 6,181 מ', המשיכה וטיפסה אל פסגת פינאקל לגובה 6,930 מטר.
לדעתה גובה הפסגה היה 7,091 מטר, שיא באזור המסיב של נון קון, במערב ההימלאיה.
פסגה זו הייתה ההישג הגדול ביותר שלה.
כפי שמציינים איסרמן, וויבר ומולנאר, העובדה שהיא "טיפסה בכלל על ההר, ללא ציוד מודרני ולבושה בחצאיות הרגילות שלה, מעידים הן על יכולתה והן על נחישותה".
היא קבעה שיא גובה לנשים שיישאר עד לעלייתה של הטה דהירנפורת בשנת 1934 על מסיה קנגרי לגובה 7,273 מטר.
מתוך אמונה ששניהם טיפסו מעל 7,000 מ', פאני וויליאם החשיבו את עצמם כמומחים המובילים בטיפוס בגובה.
פאני וורקמן הגנה במרץ על שיא הגובה של פסגת פינאקל שלה נגד כל התובעים האחרים, במיוחד אנני סמית' פק.
בשנת 1908 טענה פק לשיא חדש בהרי האנדים בפרו, שלדעתה היה 7,000 מ'.
פאני וורקמן הייתה כה תחרותית, ששילמה לצוות מודדים צרפתים מ-Service Géographique de l'Armée שלושה עשר אלף דולר ארצות הברית כדי למדוד את גובה ההר, שהיה למעשה 6,768 מ ', ואישר את שיאה.
בשנת 1908 חזרו בני הזוג וורקמן לקרקורם ובחנו את קרחון היספר באורך 61 ק"מ באזור Hunza Nagar; הם עלו מגילגיט לנגיר דרך מעבר היספאר 5,300 מטר כדי לעלות על קרחון ביאפו שאורכו 60 ק"מ עד אסקול.
המסלול הכולל שלהם בין הקרחונים היה שיא נוסף, ופאני הפכה לאישה הראשונה שעברה על פני כל קרחון בהימלאיה בסדר גודל זה.
הם היו הראשונים לחקור את הקרחונים הצדדיים הרבים שלו.
[60] הם רשמו את ההשפעות הפיזיולוגיות של גובה רב, חקרו קרחונים וביצעו מדידות מטאורולוגיות, כולל נתוני גובה שנרשמו גם עם ברומטר וגם עם מדי חום לנקודת רתיחה
חקר הזוג וורקמן את קרחון רוז וקרחון סיאצ'ן באורך 72 ק"מ, בבלטיסטן באזור מסרברום בשנת 1911 ו-1912 היה ההישג החשוב ביותר בקריירה שלהם מכיוון שהוא היה הקרחון הרחב והארוך ביותר בעולם מחוץ לאזורי הקוטב.
באותה העת, הוא היה גם הקרחון הכי פחות נחקר ונגיש.
במשך חודשיים חקרו בני הזוג וורקמן את הקרחון הזה טיפסו על כמה הרים ומיפו את האזור.
הם בילו את כל התקופה מעל 4,600 מ', כאשר נקודת השיא הייתה פסגת אינדירה קול, שאותה הם כבשו ונתנו לה את שמה.
במהלך משלחת זו נפל אחד המדריכים האיטלקיים שלהם לתוך נקיק ונהרג, פאני הצליחה להחלץ במזל בתקרית זאת.
פאני הובילה אותם על פני מעבר סיה לה 5,700 מטר בסמוך לראש קרחון שיאכן ודרך אזור שלא נחקר עד לקרחון קברי.
חקר זה והספר שכתבו התקבל כאחד מהישגיהם הגדולים ביותר.
"ד"ר האנטר וורקמן ליווה אותי, הפעם, אחראי עליי כחברת המשלחת, וצלם וקרחוניסט.
אבל הייתי המנהיגה האחראית למשלחת זו, על הצלחתה או כישלונה".
הם לקחו למשלחת מדריכים וסוקרים אלפיניים, כולל גרנט פטרקין וסוריאן סינג, שהשתתפותם הבטיחה שבניגוד למפות רבות אחרות שיצרו בני הזוג וורקמן במסעותיהם, המפה שלהם על קרחון שיאכן נותרה ללא עוררין במשך שנים רבות.
לאחר מסעותיהם בשנים 1908–1912 חדלו בני הזוג מנסיעות והתפנו לכתיבה והרצאות.
גרמה לכך בעיקר מלחמת העולם הראשונה.
פאני וורקמן הייתה האישה האמריקאית הראשונה שהרצתה בסורבון בפריז.
כמו כן הייתה בין הנשים הראשונות שהתקבלו כחברה בחברה הגאוגרפית המלכותית, כבוד לו זכתה משום שפרסומיה כללו רעיונות מדעיים על קרחונים ותופעות אחרות.
היא גם זכתה במדליות כבוד מעשר חברות גאוגרפיות אירופאיות ונבחרה בסופו של דבר כחברה במועדון האלפיני האמריקאי, האגודה המלכותית האסיאתית, המועדון האלפיני האיטלקי, המועדון האלפיני האוסטרי והגרמני והמועדון האלפיני הצרפתי.
היא הייתה מאוד גאה בהישגים האלה וציינה אותם בשערי הספרים שלה.
פאני וורקמן חלתה בשנת 1917 ונפטרה בשנת 1925 בקאן, צרפת לאחר סבל ממושך.
האפר שלה נטמן בבית הקברות הכפרי של ווסטר במדינת מסצ'וסטס.
על מצבת בני הזוג כתוב: "חלוצי חוקרי ההימלאיה".
בצוואתה השאירה 125,000 דולר, הון רב באותה תקופה, לארבע מכללות שאיפשרו לנשים בנות דורהּ ללמוד ולהשיג תארים אקדמיים: רדקליף, וולסלי, סמית' וברין מאר .
פעילותה מלמדת על האינטרס שלה לאורך שנים בקידום זכויות נשים ועל אמונתה שנשים הן שוות ערך גברים בכול.
יחד עם אנני סמית' פק, הוכרה פאני וורקמן בראשית המאה העשרים כאחת מהמטפסות המפורסמות בעולם.
היריבות שלהן הדגימה שנשים יכולות לטפס על השטחים המרוחקים והקשים ביותר על פני כדור הארץ.
נשים טיפסו באופן קבוע בהרי האלפים מאז שנות ה-50 של המאה העשרים, אך בהרי ההימלאיה שלטו בטיפוס הרים גברים אנגלים אמידים.
עם זאת, נשים אחרות לא טיפסו בהימלאיה עד זמן רב לאחר מלחמת העולם הראשונה, למרות השיפורים בציוד וארגון שהקטינו את אופי הסיכונים והקשיים של משלחות.
פאני וורקמן, עצמה פמיניסטית נלהבת ותומכת בזכות הבחירות של הנשים, רצתה שקוראיה יבינו כיצד תרומותיה והישגיה משקפים את כל הפוטנציאל הנשי.
בכתביה תיארה וורקמן את עצמה "כמאתגרת את הנורמות של הנשיות הוויקטוריאנית ".
היא הדגימה שנשים הן מספיק חזקות כדי לשגשג מחוץ לבית.
היא הוכיחה שאפשר לסבול פעילויות גופניות מאומצות כמו רכיבה על אופניים למרחקים ארוכים במקומות חמים ולחים או לטפס על הרים בטמפרטורות קרות ובגובה רב.
פאני וורקמן קראה תיגר על הדומיננטיות הגברית.
עם זאת, במחקרה על טיפוס הרים ויקטוריאני, אן קולי הציעה כי אפליה מגדרית הייתה גלויה יותר בגבהים נמוכים ובחיים קבועים מאשר בגבהים גבוהים יותר, כמו בהימלאיה.
בערך שלה על פאני וורקמן במילון לביוגרפיה ספרותית, טינגלי מסכם את דמותה כ"אשה תוקפנית, נחושה ובלתי מתפשרת, אמריקאית...היא הייתה תומכת בולטת בזכות הבחירה של האישה והבהירה שהיא רואה עצמה מודל לחיקוי למטיילים ומטפסי הרים אחרים."
כתוצאה מהכסף שוורקמן הותירה בצוואתה, מכללת וולסלי מציעה מלגה בסך 16,000 דולר על שם פאני וורקמן ללימודי תואר שני בכל תחום שהוא בכל שנה.
הקולג' ברין מאור הקים קרן מלגות על שמה של פאני בולוק למען מטיילים, המוענקת למועמדים לתואר שלישי בארכאולוגיה או היסטוריה לאמנות כאשר הכספים מאפשרים זאת.
הספרים והמאמרים הרבים שהפיקו הזוג וורקמן "עדיין מועילים" לטענת מייסון, במיוחד צילומיהם ואיוריהם, אך מפותיהם "מתעתעות ולא תמיד אמינות".
[80] הערכה אחת קובעת שאף על פי שהצטיינו בתיאור התנאים המטאורולוגיים, והגלציולוגיה וכיצד גבהים נישאים השפיעו על בריאות וכושר האדם, הם היו טופוגרפיים ירודים.
הם היו בין מטפסי ההרים הראשונים שהבינו שההימלאיה היא המקום לאתגר הטיפוס האולטימטיבי וחקירותיהם סייעו להתפתחות תחום טיפוס הרים מבילוי לספורט תחרותי רציני.
בהערכתם הסופית אומרים איסרמן, וויבר ומולנאר "הם רשמו קילומטרים רבים יותר וטיפסו על יותר פסגות מכל אחד אחר.
הם הפיקו חמישה כרכים של סיכומים מפוארים של המשלחות.
בזכות המגדר שלה פאני קבעה תקדימים בהימלאיה שלא יסולאו בפז.
אבל הזוג לא היו מטפסי הרים גדולים.
במיטבם הם היו פטרונים נמרצים ומיומנים שעקבו אחרי מדריכיהם האיטלקיים." הם היו האמריקנים הראשונים שחקרו את ההימלאיה לעומק ושברו את המונופול הבריטי על טיפוס הרים בהימלאיה.
פאני אלסלר הייתה בלרינה אוסטרית בתקופת הבלט הרומנטי.
פאני אלסלר נולדה בגומפנדורף, שכונה בווינה.
אביה יוהאן פלוריאן אלסלר היה דור שני לאנשי חצרו של ניקולאוס I, הנסיך אסטרהאזי.
הן יוהאן והן אחיו יוזף הועסקו כמעתיקים לקאפלמייסטר של הנסיך, יוזף היידן.
בהמשך היה יוהאן למשרת האישי של היידן, טיפל בו עד יומו האחרון, ואף היה נוכח בשעת מותו.
משחר ילדותה הוכנה פאני לבלט, והופעתה הראשונה התקיימה בתיאטר אם קרנטנרטור בווינה לפני שמלאו לה שבע.
כמעט תמיד רקדה עם אחותה תרזה, שהייתה גדולה ממנה בשנתיים; האחיות למדו ריקוד אצל ז'אן-פייר אמור ופרידריך הורשלט, מאז מלאו לפאני 9, וכן נסעו לנאפולי ללמוד אצל גאטנו ג'ויה.
לאחר שצברו כמה שנות ניסיון יחדיו בווינה, נסעו האחיות לנאפולי בשנת 1827. בתקופת שהותן שם, ניהלה פאני פרשיית אהבים עם לאופולד, הנסיך מסאלרנו, בנו של פרדיננד הראשון, מלך שתי הסיציליות.
הצלחתן בנאפולי, שפאני תרמה לה יותר מאחותה, הביאה להזמנה לעבודה בברלין בשנת 1830. היה זה הראשון בשורה של ניצחונות ליופייה האישי של פאני ולכשרון הריקוד שלה.
אחרי ששבתה את כל הלבבות בברלין ובווינה, והלהיטה את תשוקתו של המדינאי הקשיש פרידריך פון גנץ, יצאה ללונדון, שם התקבלה בחיבה ובמאור-פנים אצל מר ומרת גרוט, שאימצו למעשה את בתה, שנולדה שלושה חודשים לאחר שאמה הגיעה לאנגליה.
בספטמבר 1834 הופיעה אלסלר עם בלט התיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה (הידוע כיום בשם בלט האופרה של פריז, צעד שצפתה בחששות רבים על שום עליונותה של מארי טליוני על הבמה.
עם זאת, אלסלר וטליוני היו רקדניות שונות בתכלית השוני, והנהלת האופרה ראתה הזדמנות לעורר עניין באמצעות חילוקי דעות בהזמנת אלסלר.
טליוני הייתה Ballon, ידועה בקלילות קפיצותיה וניתוריה.
ריקודה של אלסלר, לעומת זאת, התאפיין כ-danse tacquetée, הדייקנות שבה ביצעה צעדים קטנים ומהירים.
הופעותיה הנחילו, מכל מקום, עוד ניצחון לאלסלר, ודעיכה זמנית לטליוני, שעל אף היותה האמנית המעולה בשתיים, לא יכלה אותו זמן להתחרות בקסמי אישיותה של הרקדנית החדשה בזירה.
הדבר בא לידי ביטוי מובהק בביצוע מחול ה"קאצ'וצ'ה" (מתוך הבלט "השטן החיגר" של ז'אן קוראלי וקזימיר ז'יד משנת 1836), שם העיבה אלסלר בזוהרה על כל יריבותיה.
אלסלר לא הייתה ספרדיה, אבל ביצועי ה"קאצ'וצ'ה" שלה היו חדורי אש וחושניות.
המשורר תאופיל גוטייה הכתיר אותה בתואר רקדנית "פגנית" בזכות הופעותיה ב"קאצ'וצ'ה", לעומת טליוני, הרקדנית ה"נוצריה".
ההצלחה של אלסלר וה"קאצ'וצ'ה" הביאה לדרישה מכל עבר לכוריאוגרפיה של עוד ריקודי בלט בגוון לאומי ספציפי.
סוגי ריקודים אלה נעשו פופולריים מאוד, ואלסלר עצמה הוסיפה "קרקוביאק" פולני וטרנטלה איטלקית לרפרטואר שלה.
היא זוהתה לעיתים קרובות עם סאטן ורוד ותחרה שחורה בתפקידיה כרקדנית ספרדייה נוצצת וחושנית, בניגוד בוטה לדימויים של טליוני, הסילפידה המרחפת, עדינה ומצטנעת בלבן.
אלסלר הצטיינה לא רק בטכניקה, אלא גם ביכולת ביצוע דרמטי יוצאת-דופן.
ביצועיה בבלטים הרומנטיים הגדולים, לרבות הסילפידה, ז'יזל ולה אסמרלדה, האירו באור חדש ומועצם את דמויותיהם הקודמות.
הודות לכך תופסת אלסלר מקום של כבוד בין הבלרינות המוכשרות המכובדות ביותר של תקופת הבלט הרומנטי.
בשנת 1840 הפליגה עם אחותה לניו יורק לסיור הופעות, שארגן הנרי ויקוף, ולאחר שנתיים של הצלחה צרופה חזרו השתיים לאירופה.
בתקופת שהותה בניו יורק, היה בן-לווייתה של פאני ג'ון ואן ביורן, בנו של נשיא ארצות הברית, מרטין ואן ביורן.
בוושינגטון הבירה, נסגר הקונגרס כדי שאיש לא ייאלץ להחמיץ את הופעתה של מיס אלסלר.
ליליאן מור סבורה, שאלסלר הייתה "הסילפידה המהוללת ביותר מכל אלה שרקדו אי פעם את התפקיד באמריקה", ותמונת הסיום הביאה צופים רבים בקהל לידי דמעות.
תיאטרון סן שארל בניו אורלינס חתם עם אלסלר חוזה לשבועיים של הופעות, בשכר של $1,000 לכל הופעה.
במהלך חמש השנים הבאות הופיעה אלסלר בגרמניה, אוסטריה, צרפת, אנגליה ורוסיה.
בשנת 1845 הוזמנה להופיע עם יריבותיה מארי טליוני, קרלוטה גריזי ופאני צ'ריטו ב"פא דה קווטר" של ז'יל פרו בלונדון, אך היא דחתה את ההצעה.
באותה שנה, לאחר שצברה הון רב, פרשה מן הבמה והשתקעה סמוך להמבורג.
שנים ספורות לאחר זאת חתמה אחותה תרזה על חוזה נישואים מורגנטיים עם אדלברט, נסיך פרוסיה, וקיבלה את תואר האצולה "הברונית פון בארנים".
ליליאן הארווי שיחקה בתפקידה בסרט הגרמני משנת 1937, "פאני אלסלר".
לפניה מילאה תפקיד זה ליה מארה בסרט האילם "פאני אלסלר" משנת 1920.
פאני פורי או גולגאפה (בהינדי: पानी पूरी; באנגלית: Panipuri) הוא חטיף מטוגן ועגול הנחשב למאכל רחוב נפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
החטיף מורכב מפורי חלול ועגול ככדור, המטוגן בשמן עמוק וממולא ברוטב אימלי פאני, צ'אטני, תמרהינדי, אבקת צ'ילי, צ'אט מסאלה, מחית תפוחי אדמה, בצל וחומוס.
שמו של החטיף משתנה בהתאם לאזור ומוכר כפאני פורי במהרשטה, פאני פאטאשי בהריאנה, גול גאפה בצפון הודו, פולקי במדיה פארדש ופוצ'קה בבנגלדש.
פאני קונטי (במקור פרנציסקה סטוהל, בהונגרית: Konti Fáni; פשט, 1842 – בודפשט, 19 באוקטובר 1908) הייתה זמרת אופרה (אלט), יהודייה-הונגרייה (לאחר שהתגיירה), אשתו של בני דלנוקי.
בנם היה ד"ר ויקטור דלנוקי, זמר אופרה גם הוא (בריטון) וכן במאי ורופא שיניים.
פרנציסקה סטוהל נולדה במשפחה לא יהודית (והתגיירה) כבתם של מוזיקאי התיאטרון יאנוש סטוהל ושל מריה ארבס.
היא הופיעה לראשונה בקולוז'וואר ב-1860, ולאחר מכן ב-18 בנובמבר 1862 אצל יוז'ף סאבו בארד.
הקהל בערי השדה הגדולות אהב במיוחד את קול האלט שלה והיא זכתה להצלחה גדולה ולהזמנות מרובות.
היא גם שיחקה ושרה בדברצן, קאשה, אוראדיה, שופרון, פץ' וסובוטיצה.
(כל הערים השתייכו אז לממלכת הונגריה - היום הן בסלובקיה, סרביה, רומניה והונגריה) בלהקת התיאטרון בארד היא התגיירה כדי להינשא לבני דלנוקי היהודי.
משנת 1866 הופיעה עם בעלה, בני דלנוקי.
מנובמבר 1884, כדי לשיר עם בעלה, היא החלה לעבוד כזמרת במקהילת בית האופרה של בודפשט (והייתה בין מייסדי בית האופרה) וויתרה על קריירה עצמאית כזמרת עד לפרישתה כעבור כמה שנים.
היא פרשה לגמלאות ב-1891 ומתה בבודפשט עקב טרשת עורקים.
אזוצ'נה ( ג'וזפה ורדי : הטרובדור)
פיאודורה (פרנץ דופלר : הרוזן בניובסקי)
ננסי (פון פלוטו : מרתה)
אדלגיסה (וינצ'נזו בליני : נורמה)
מכשפה (איבן זייץ : המכשפה של בויסי)
1884: בבית האופרה של בודפשט
פאני דיארמטי (במקור גוטמן, בהונגרית: Gyarmati Fanni; בודפשט, 8 בספטמבר 1912 – בודפשט, 15 בפברואר 2014) הייתה מורה לשפה ההונגרית, יהודייה-הונגרייה, מרצה, האפוטרופוס המוציאה לאור והמסדירה של העיזבון והמורשת של בעלה, המשורר הגדול מיקלוש רדנוטי שנספה בשואת יהודי הונגריה.
פאני גוטמן נולדה במשפחה יהודית כבתם של ד"ר דז'ה דיארמטי (גוטמן) (1873–1941) ושל הקצרנית הפרלמנטרית ארנקה וייס.
בגיל 14 הכירה את מיקלוש רדנוטי, איתו התחתנה ב-11 באוגוסט 1935 בבודפשט ושכרו דירה בדרך פוז'וני 1.
ההתכתבות בין פאני דיארמטי לבין מיקלוש רדנוטי היא כעת מסמך בעל ערך היסטורי.
התכתבותם נופלת על שנות האוניברסיטה של רדנוטי באוניברסיטת סגד ובמהלך שהותו במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים בעבור הצבא ההונגרי).
לאחר מות בעלה פרשה מעיני הציבור, טיפלה בפרישות במורשתו של רדנוטי והפכה למרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, לימדה שירה, צרפתית ורוסית.
הוא לא התחתנה שוב, ושמרה על אלמנותה במשך כמעט שבעים שנה.
הוא פרשה מחיי הציבור, ונתנה ראיון רק ליומון החשוב ביותר בהונגריה "נפסבדשאג" (Népszabadság) ב-21 בינואר 1962, שבו הצהירה, בין היתר, כי "הפשיזם בלע את חיינו".
הוא לא הופיעה מעולם ברדיו או בטלוויזיה.
לא כתבה על רדנוטי, וגם לא הופיעה בטקסים של המוסדות שקיבלו את שמו של בעלה, רק עסקה בעניינים הקשורים בעיזבון.
עבור עבודת ההוראה ארוכת השנים שלה ושחרור מורשתו של מיקלוש רדנוטי קיבלה את הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה פרס מאישטוואן הילר, שר החינוך והתרבות, בשמו של נשיא המדינה לאסלו שויום.
בשל גילה המתקדם (היא הייתה אז בת 97), מסר אישטוואן הילר את הפרס בדירתה של פאני דיארמטי.
דירה זו הייתה עדיין אותה דירה בה התגוררה עם בעלה, מיקלוש רדנוטי, ושמו של בעלה, ד"ר מיקלוש רדנוטי, עדיין התנוסס מחוץ לדירה.
ביום ההולדת ה-99, אגודת קוהאני בירכה את פאני דיארמטי ב-9 ורדים צהובים (הוורד הצהוב היה הפרח האהוב עליה) והייתה מועמדת כחברת כבוד של אגודת קוהאני, בשים לב לכל ההומניזם המיוצג על ידי שירתו של מיקלוש רדנוטי ואשתו הנאמנה, מזדהים עם האידיאלים של אגודת קוהאני.
היא קיבלה אזרחות כבוד בשנת 1999 של בודפשט רובע 13 ולאחר מכן בשנת 2005 קיבלה אזרחות כבוד של בודפשט על עבודתו הפדגוגית המצוינת ועל הטיפול והשימור של יצירתו ומורשתו הספרותית של מיקלוש רדנוטי.
פאני דיארמטי בת 100: ברכה
פאני קה מאוזה (באיטלקית: Pani câ meusa, מבוטא [ˈpaːnɪ kaː ˈmɛʊsa]) מאוית גם pani câ mèusa או פחות נכון pani ca meusa; "לחם עם טחול") הוא אוכל רחוב סיציליאני.
זוהי מנה אופיינית לפאלרמו, המורכבת מלחם רך (נקרא במקום ווסטדה או ווסטלה) בציפוי שומשום, ממולא ריאות עגל קצוצות וטחול שהורתחו ולאחר מכן טוגנו בשומן חזיר.
לעיתים מתווספת למנה גבינת קשקבל או ריקוטה, במקרה זה המנה נקראת maritatu ("נשוי" בסיציליאנית); כאשר מוגשת ללא גבינה, היא מכונה schettu ("רווק").
המאכל נמכר בעיקר על ידי רוכלי רחוב בשווקים של פאלרמו.
יש הטוענים כי מקור המנה הגיע מעובדים יהודים של קצבים מקומיים, שקיבלו את חלקי הפנים ומכרו אותם כמנה מוכנה לאוכלוסייה הנוצרית שהייתה רגילה לאכול אותם בתוספת גבינה.
פרנצ'יסקה "פאני" קנדל (בפולנית: Franciska "Fanny" Kandlówna; ?
– 1940) הייתה שחיינית יהודייה-פולנייה.
קנדל התאמנה בקבוצת הכח ביליץ, לצידן של זאוברמן, גרטרודה דוידוביץ' ולידיה פסטור היא התאמנה בבריכת השחייה פנורמה שנפתחה בשנת 1936, אחד המתקנים המודרניים ביותר באירופה.
באליפות פולין שנערכה בשנת 1934 היא זכתה בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חזה ובמשחה שליחות 3x100 מטר מעורב ביחד עם גרטרודה דוידוביץ' ולידיה פסטור.
ב שנערכה בחיפה באפריל 1935 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם גרטרודה דוידוביץ' ולידיה פסטור בתוצאה של 7:11.2 דקות, אחרי אוסטריה (5:34.6 דקות) וארץ ישראל (6:02.6 דקות) וסיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:50.7 דקות.
בתחרות שנערכה בקרקוב, היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 3x100 מטר מעורב ביחד עם פאני קנדל ולידיה פסטור בתוצאה של 4:57.5 דקות.
באליפות פולין שנערכה בביליץ באמצע יולי אותה שנה לעיני 3500–4500 צופים היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם חברותיה זאוברמן, גרטרודה דוידוביץ' ולידיה פסטור בשיא פולין חדש של 5:47.7 דקות.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין היא נהרגה בלבוב.
הברונית פרנציסקה "פאני" פון ארנשטיין (29 בספטמבר 1758 - 8 ביוני 1818), נולדה כווגל איציג (Vögele Itzig), הייתה אשת חברה ובעלת סלון ספרותי בווינה.
פאני ארנשטיין נולדה בברלין, בתו של דניאל איציג.
היא הייתה בת למשפחת איציג היהודית הענפה והמשפיעה.
היא נישאה לבנקאי נתן אדם פון ארנשטיין, שותף במשרד "ארנשטיין ואסקלס"; אחותה ססיליה (ציפרצ'ה) הייתה נשואה לשותף השני במשרד, ברנהרד פון אסקלס.