tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1926 נתנה ממשלת ליבריה זיכיון לחברת הגומי האמריקאית פירסטון להקים את מטע הגומי הגדול בעולם בהרבל, ליבריה.
במקביל, סידרה פירסטון לליבריה הלוואה פרטית בסך 5 מיליון דולר.
בשנות ה-30 שוב ליבריה כמעט ופשטה רגל, ולאחר לחץ אמריקני, הסכימה לתוכנית הסיוע של חבר הלאומים.
כחלק מתוכנית זו, שני פקידים מרכזיים בארגון הוצבו בתפקידים ל"ייעץ" לממשלת ליבריה.
מאז הנשיא טאפט, התמיכה האמריקנית בעצמאות ליבריה, השגשוג והרפורמה היו בראש סדר העדיפויות.
התפקיד האמריקני העיקרי היה הכשרת הצבא הליבריאני (המכונה כוח הגבול הליבריאני, תוך שימוש בקצינים שחורים מובחרים מצבא ארצות הברית הסדיר).
הנוכחות האמריקנית הזהירה את המעצמות הקיסריות האירופיות, הביסה שורה של מרידות מקומיות וסייעה להכניס טכנולוגיה אמריקאית לפיתוח הפנים עשיר במשאבים.
דמוקרטיה לא הייתה בראש סדר העדיפויות, שכן 15,000 אמריקאים-ליברים היו בעלי שליטה מלאה על 750,000 תושבים.
שבטי קרוס וגרובו נותרו לא ברירה אלא לקבל את השליטה ממונרוביה, אך הם לא היו מספיק חזקים כדי להתגבר על משטר שנתמך בחוזקה על ידי צבא ארצות הברית וחיל הים.
הקצינים האמריקאים ובהם צ'ארלס יאנג, בנג'מין דייוויס ואחרים היו מיומנים בהכשרת מתגייסים, ועזרו לממשלה למזער את השחיתות, ותמכו בהלוואות מתאגידים אמריקניים, תוך פיקוח על זרימת הכספים שהתקבלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה ליבריה לבעלות הברית ומונרוביה אירחה בסיסים לוגיסטיים חשובים של בעלות הברית.
פירסטון הייתה ספקית תחמושת גדולה לבעלות הברית.
מערכות היחסים בין ליבריה וארצות הברית התמתחו בין 1971 ל-1980 עקב כינון היחסים הדיפלומטיים של נשיא ליבריה ויליאם ר.
טולברט עם ברית המועצות ומדינות אחרות בגוש המזרחי.
בשנת 1978, ערך נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר את הביקור הרשמי הראשון לנשיאות בליבריה.
במהלך שנות ה-80, יצרה ארצות הברית קשרים הדוקים במיוחד עם ליבריה כחלק ממאמץ של המלחמה הקרה לדכא את התנועות הקומוניסטיות באפריקה.
ממשלתו של סמואל דו נראתה על ידי אסטרטגים אמריקאים כחשובה במיוחד למדיניות המלחמה הקרה שלהם באפריקה, וממשלתו קיבלה במהלך שנות השמונים ארצות הברית בין 500 מיליון ל-1.3 מיליארד דולר מארצות הברית בצורות ישירות ועקיפות שונות.
יתרה מזאת, ליבריה הייתה בית לתחנת ממסר של קול אמריקה, מגדל ניווט גדול, והבסיס האפריקני העיקרי של ה-CIA במשך רוב התקופה הזו.
עליית ממשלתו של צ'ארלס טיילור, מלחמת האזרחים בליבריה, חוסר היציבות האזורי והפרות בזכויות האדם קטעו את היחסים ההדוקים בעבר בין ליבריה לארצות הברית.
בחירתו של צ'ארלס טיילור בשנת 1997 הייתה תחת פיקוח על ידי הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה וארצות הברית הכירה רשמית בתוצאה ובממשלה החדשה.
עם זאת, במהלך נשיאותו של טיילור קיצצה ארצות הברית סיוע כספי וצבאי ישיר לממשלת ליבריה, ביטלה את פעולות חיל השלום, הטילה איסור נסיעות על בכירי ממשלת ליבריה, ולעיתים קרובות מתחה ביקורת על ממשלתו של צ'ארלס טיילור.
חלק גדול מהמתחים הליבריים-אמריקאים מתקופה זו נבעט מהתמיכה המוכרת של ממשלת ליבריה בחזית המאוחדת המהפכנית, קבוצת מורדים בסיירה לאון והסביבה.
עקב לחץ אינטנסיבי מצד הקהילה הבינלאומית וארצות הברית, יחד עם ארגוני אזרחים ליבריים כמו " פעולות ההמונים של נשות ליבריה", התפטר צ'ארלס טיילור ממשרדו ב-11 באוגוסט 2003.
התפטרותו וגלותו של צ'ארלס טיילור בשנת 2003 הביאו לשינויים בקשרים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לליבריה.
ב-30 ביולי 2003 הציעה ארצות הברית הצעת החלטה במועצת הביטחון של האו"ם שתאשר פריסת כוח ייצוב רב לאומי.
למרות החששות המוצהרים מהתביעה בבית הדין הבינלאומי לפשע, שלח נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש 200 נחתים לשדה התעופה של מונרוביה כדי לתמוך במאמץ לשמור על השלום.
ארצות הברית אף פרסה ספינות מלחמה לאורך חופי ליבריה כחלק ממאמץ הייצוב.
ארצות הברית התחייבה לליבריה ב-1.16 מיליארד דולר בין השנים 2004–2006.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) מיישמת את תוכנית הסיוע לפיתוח של ממשלת ארצות הברית.
אסטרטגיית הבנייה מחדש של הסוכנות לאחר הקונפליקט מתמקדת בהשתלבות מחדש ומתקדמת יותר ויותר לעבר מוקד פיתוח ארוך טווח.
מאמצי השיקום כוללים פרויקטים של תשתיות לאומיות וקהילתיות, כמו בניית כבישים, שיפוץ מבני ממשל והכשרה של ליברים בכישורים מקצועיים.
הסוכנות מממנת גם תוכניות חינוך בסיסי, שיפור חינוך לילדים, התמקדות בבנות והדרכת מורים.
בתחום הבריאות תוכניות USAID כוללות מרפאות ראשוניות לבריאות, מניעת איידס ותוכנית מלריה גדולות.
הסוכנות תומך בתוכניות שלטון החוק, הקמת מרפאות סיוע משפטי ומרכזי התעללות בקורבנות, הכשרת שופטים ועורכי דין, מאמצי בניית שלום ופיוס, ופרויקטים למניעת שחיתות לקידום שקיפות ואחריות בגורמים במגזר הציבורי.
הסוכנות מספקת גם תמיכה לחיזוק המחוקק ותהליכים פוליטיים אחרים.
ה-USAID מחזקת את תפקידה של החברה האזרחית באספקת שירותים ודוגלת בממשל טוב.
תוכנית המימון הכוללת של ה-USAID בשנת 2007 היו בסך 65.9 מיליון דולר.
שגרירת ארצות הברית לליבריה כיום היא כריסטין א.
שגרירות ארצות הברית בליבריה ממוקמת במונרוביה.
ליבריה שהייתה ידועה בתלותה הרבה בארצות הברית מאז הקמת מושבות השחורים המשוחררים הראשונות במקום ועד היום הובל בקרב רבים מהחוקרים הסכמה לפיה ניתן לטעון שליבריה נועדה במקור לאפשר את נוכחותה של ארצות הברית באפריקה בתקופה הקולוניאלית.
המטרה העיקרית של האגודה האמריקנית לקולוניזציה הייתה להקים מושבה באפריקה כדרך לשחרר אפרו-אמריקאים ולקדם את האינטרסים של ארצות הברית באזור על-ידי דריסת רגל במדינה.
וזאת על אף ההסכמים עם שאר המעצמות כי הם לא יתהרבו בנעשה בחצי הכדור המערבי וכך תעשה ארצות הברית בחציו המזרחי (כחלק מתוכנית מונרו).
הקשרים את אלה נותרו חזקים גם היום.
יחסי ארצות הברית–לאוס הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית ללאוס.
בשנת 1954, לאוס קיבלה עצמאות מצרפת, ובשנת 1955, ארצות הברית כוננה יחסים דיפלומטיים עם לאוס.
בשנת 1960 פרצה מלחמת האזרחים בלאוס וארצות הברית תמכה בממשלה המלוכנית של המדינה.
מאז 1964 החלה ארצות הברית להפציץ את לאוס על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, כחלק מהמערכה שלה בווייטנאם.
בשנת 1975, הממשלה הקומוניסטית עלתה לשלטון בלאוס והחלה לשתף פעולה עם וייטנאם וברית המועצות, כמו גם להציג מערכת כלכלה ריכוזית של מפלגה אחת.
בשנים 1975–1991 חוו יחסי ארצות הברית–לאוס ירידה קשה.
בשנת 1991 אחרי קריסת ברית המועצות לאוס החלה לשאוף לשיפור היחסים עם מדינות אחרות.
בשנת 1992 כוננו מחדש יחסי ארצות הברית–לאוס.
ביולי 2012 ביקרה מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון בלאוס, מה שהיה הביקור הראשון של מזכיר המדינה האמריקני במדינה זו מאז 1955. בשנת 2016 ביקר מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי בלאוס פעמיים.
בספטמבר 2016 הפך הנשיא ברק אובמה לנשיא ארצות הברית הראשון שביקר בלאוס.
במהלך הביקור ברק אובמה, יחד עם נשיא לאוס, באניאנג ווראצ'יט הודיע על פתיחת שותפות מקיפה בין מדינות.
נקודות הבעיה ביחסים בין המדינות הן: אנשי צבא אמריקאים נעדרים בלאוס, כמו גם סילוק החימוש הרב שנותר מפוזר בשדות לאחר תום המלחמה.
יצוא ארצות הברית ללאוס כולל: מתכת, מטוסים, כלי רכב ומוצרים חקלאיים.
יבוא ארצות הברית מלאוס כולל: ביגוד, כימיקלים אורגניים, מוצרים חקלאיים ומתכות יקרות.
בפברואר 2016 חתמו שתי המדינות על הסכם מסגרת בנושא סחר והשקעות.
ארצות הברית מחזיקה בלאוס שגרירות בוויינטיאן.
לאוס מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי.
יחסי ארצות הברית–טאיוואן הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין הרפובליקה הסינית (ידועה גם כ"טאיוואן").
היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות הם נושא היחסים בין סין לארצות הברית לפני שהממשלה בראשות המפלגה הלאומית הסינית קוומינטנג נסוגה לטאיוואן ולאייה הסמוכים כתוצאה ממלחמת האזרחים הסינית ועד להכרת ארצות הברית ברפובליקה הסינית מחדש, כ-"סין" בשנת 1979, והחלה לייחס אותה לשם טאיוואן.
לאחר שארצות הברית כוננה יחסים דיפלומטיים עם ממשלת בייג'ינג, או עם הרפובליקה העממית של סין, תחת המפלגה הקומוניסטית של סין בשנת 1979, היחסים בין טאיוואן לארצות הברית הפכו בלתי פורמליים.
עד 16 במרץ 2018, נוהלו היחסים הבלתי פורמליים בין שתי המדינות תחת חוק יחסי טאיוואן של ארצות הברית, המאפשר לארצות הברית לקיים יחסים עם תושבי טאיוואן, וממשלתם, ששמה לא צוין.
בהמשך הומרו היחסים בין ארצות הברית לטאיוואן לבעלי בסיס רשמי וברמה גבוהה יותר.
שני הצדדים חתמו מאז על הסכם המסדיר את היחסים הקונסולריים הקיימים ביניהם ב-13 בספטמבר 2019.
העיר הגדולה ביותר טאיפיי ניו יורק סיטי) ממשלה רפובליקה חוקתית רפובליקה חוקתית פדרלית נשיאותית מנהיג ראשון סון יאט-סן ג'ורג' וושינגטון מנהיג נוכחי לאי צ'ינגדהדונלד טראמפ שפות ראשיות מנדרינית טאיוואנית אנגלית דתות ראשיות35.1% בודהיזם, 33.0% טאואיזם, 18.7% חסרי דת,
להלן ציר הזמן של מנהיגי ארצות הברית וטאיוואן החל משנת 1950.
טאיוואן תחת שלטון צ'ינג ושלטון יפני (לפני 1945)
שני דיפלומטים אמריקאים בשנות החמישים של המאה העשרים הציעו לכבוש את האי טאיוואן מסין, אך הרעיון נדחה.
האבוריג'ינים שבטאיוואן תקפו וטבחו בספינות מערביות ודיפלומטים אמריקאים שניסו לעזור להם.
גם בשנת 1867, במהלך פרשת רובר, תקפו והרגו תושבי טאיוואן צוותי שייטות אמריקאיות.
לאחר מכן התנפלו נגד והכניעו משלחת נקמה של הצבא האמריקני, והרגו אמריקאי נוסף במהלך הקרב.
בעידן היפני החזיקה ארצות הברית בקונסוליה בטאיהוקו, פורמוסה (היום טאיפיי ) משנת 1913. הקונסוליה נסגרה בשנת 1941 בגלל הכרזת ארצות הברית על מלחמה ביפן.
האתר מוגן כעת כקונסוליה האמריקאית לשעבר בטאיפיי.
בשנת 1784 ניסתה ארצות הברית לשלוח קונסול לסין, אך הדבר נדחה על ידי ממשלת סין.
היחסים הרשמיים ביניהן החלו רק ב-16 ביוני 1844 תחת הנשיא ג'ון טיילר, שהוביל להסכם וונגקסיה בשנת 1845.
בזמן שהייתה טאיוואן בשליטה יפנית, בעקבות מהפכת שינהאי בשנת 1911, שהפילה את שושלת צ'ינג, הכירה ממשלת ויליאם טאפט בממשלת הרפובליקה הסינית (ROC) כממשלתה היחידה והלגיטימית.
זו אוחדה מחדש על ידי ממשלה יחידה, בהנהגת הקוומינטנג (KMT) בשנת 1928. הזוכה הראשונה בפרס נובל לספרות, שנהגה לכתוב על הרפובליקה הסינית, הייתה פרל ס.
באק, ילידת ארצות הברית שגדל בטאיוואן, שהרצאותיה משנת 1938 זכו לשם "הרומן הסיני".
במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היו ארצות הברית וסין בעלות ברית נגד יפן.
באוקטובר 1945, חודש לאחר כניעתה של יפן, נשלחו נציגי צ'אנג קאי שק מטעם מעצמות בעלות הברית לפורמוסה להיווכח בכניעת הכוחות היפניים.
עם זאת, בתקופת שנות הארבעים לא הייתה הכרה מצד ממשלת ארצות הברית כי טאיוואן שולבה אי פעם בשטח הלאומי הסיני.
צ'אנג המשיך להביע חשדנות במניעיה של אמריקה בנושא.
עם פרוץ מלחמת קוריאה חידש ממשל טרומן את הסיוע הכלכלי והצבאי לרפובליקה הסינית בטאיוואן ונטרל את מצר טאיוואן על ידי הצי השביעי של ארצות הברית כדי לעצור פלישה קומוניסטית לפורמוסה.
הנוכחות הצבאית של ארצות הברית בטאיוואן כללה את הקבוצה המייעצת לסיוע צבאי (MAAG) ומפקדת ההגנה של ארצות הברית בטאיוואן (USTDC).
עד שארצות הברית הכירה רשמית ברפובליקה העממית של סין בשנת 1979, וושינגטון העניקה לרפובליקה הסינית מענקים כספיים על בסיס חוק סיוע החוץ, וחוק הביטחון ההדדי שלהסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי שנחקק על ידי הקונגרס האמריקני.
חוזה ההגנה ההדדית של סין-אמריקה נחתם בין ממשלות ארצות הברית והרפובליקה הסינית בשנת 1954 ונמשך עד 1979.
עמדתו הרשמית של משרד החוץ האמריקני בשנת 1959 הייתה:
בירתה הזמנית של הרפובליקה של סין נמצאת בטאיפיי, טאיוואן (פורמוסה) מאז דצמבר 1949; ממשלת הרפובליקה הסינית היא בעלת הסמכות על האי; הריבונות של פורמוסה לא מועברת לסין; פורמוסה אינה חלק מסין כמדינה, לפחות עד כה, ולא עד להלן, אלא אם כן נחתמו הסכמים מתאימים.
ניתן לומר כי פורמוסה היא שטח או אזור שנכבש ומנוהל על ידי ממשלת הרפובליקה הסינית, אך אינה מוכרת רשמית כחלק מהרפובליקה של סין.
בשיאו של הפיצול הסיני-סובייטי, ובתחילת הרפורמה בכלכלת סין, ארצות הברית החליפה אסטרטגית את ההכרה הדיפלומטית מהרפובליקה הסינית לרפובליקה העממית של סין בינואר 1979 כדי להתמודד עם ההשפעות הפוליטיות והאיומים הצבאיים של ברית המועצות.
שגרירות ארצות הברית בטאיפיי 'הועברה' לבייג'ינג ושגרירות טאיוואן בארצות הברית נסגרה.
לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים, ארצות הברית סיימה את ברית ההגנה ההדדית עם טאיוואן ב-1 בינואר 1980.
ב-10 באפריל 1979 חתם הנשיא האמריקני ג'ימי קרטר בחוק את חוק יחסי טאיוואן (TRA), אשר יצר סמכות משפטית לניהול יחסים בלתי רשמיים עם טאיוואן.
אינטראקציות מסחריות, תרבותיות ואחרות בארצות הברית עם תושבי טאיוואן מוקלים על ידי המכון האמריקאי בטאיוואן (AIT), תאגיד פרטי למלכ"רים.
למכון מטה באזור וושינגטון הבירה ומחזיק משרדים בטאיפיי וגאושיונג, וזה מורשה להנפיק ויזות, לקבל בקשות דרכון ולספק סיוע לאזרחי ארצות הברית בטאיוואן.
ארגון מקביל, הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי בארצות הברית (TECRO), הוקם על ידי טאיוואן, ולו מטה בטאיפיי, סניף ייצוגי בוושינגטון הבירה, ו-11 משרדים כלכליים ותרבותיים של טאיפיי (TECO) ביבשת ארצות הברית וגואם.
חוק יחסי טאיוואן (TRA) ממשיך לספק את הבסיס המשפטי למערכת היחסים הלא רשמית בין ארצות הברית לטאיוואן, ומעגן את המחויבות של ארצות הברית לסייע לטאיוואן לשמור על יכולת ההגנה שלה.
ביולי 2002, שר המשפטים צ'ן דינג-נאן ( 陳定南 ) הפך לפקיד ממשלת טאיוואן הראשון שהוזמן לבית הלבן לאחר שארצות הברית הכירה בטאיוואן מחדש.
גם לאחר ההכרה, ארצות הברית עדיין מנהלת יחסים דיפלומטיים לא רשמיים עם טאיוואן באמצעות הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי; ראשה של הנציגות בוושינגטון הבירה הוא סטנלי קאו.
בהיעדר הכרה דיפלומטית, במדינה הנוכחית, קשרי טאיוואן-ארצות הברית מונחים באופן רשמי תחת חוק יחסי טאיוואן על ידי הקונגרס האמריקני להמשך היחסים לאחר 1979.
בשנת 2013 הועלה חוק המדיניות של טאיוואן והועבר בוועדת הממשלה לענייני חוץ על ידי הקונגרס האמריקני על מנת לעדכן את מצב היחסים בין ארצות הברית לטאיוואן.
הקשרים המסחריים האמריקניים עם טאיוואן נשמרו והתרחבו מאז 1979. טאיוואן ממשיכה ליהנות ממימון בנק הייצוא-ייבוא, מהערבויות של תאגיד השקעות פרטיות בחו"ל, וממצב יחסי הסחר התקינים (NTR).
בשנים האחרונות התמקדו עסקאות המכון האמריקני בטאיוואן בהרחבת הגישה לשוק עבור מוצרים ושירותים אמריקאים.
המכון קיים סדרה של דיוני סחר שהתמקדו בחששות בנושא זכויות יוצרים וגישה לשוק עבור מוצרים ושירותים אמריקאים.
ב-16 בדצמבר 2015, ממשל אובמה הודיע על עסקה למכירת נשק בשווי 1.83 מיליארד דולר לכוחות המזוינים של טאיוואן, שנה ושמונה חודשים לאחר שהקונגרס האמריקני העביר את חוק אישור חוק יחסי טאיוואן וחוק העברת כלי השיט משנת 2014 כדי לאפשר את מכירת פריגטות של אוליבר הזארד פרי לטאיוואן.
העסקה תכלול מכירת שתי פריגטות של חיל הים האמריקני, טילי נ"ט, כלי רכב לתקיפה וכן טילי קרקע-אוויר FIM-92. משרד החוץ של סין הביע את מורת רוחו מהמכירות והוציא לארצות הברית "אזהרה נוקבת" באומרו כי הדבר יפגע ביחסי ארצות הברית–סין.
מתחם חדש של 250 מיליון דולר למכון האמריקני בטאיוואן נחשף ביוני 2018. הרשויות הסיניות העריכו את הפעולה הזו כהפרה של הצהרת המדיניות "סין אחת" ודרשו שארצות הברית תפסיק כל קשר עם טאיוואן ללא הסכמת סין.
בספטמבר 2018 אישרה ארצות הברית מכירת חלפים וציוד נוסף בשווי 330 מיליון דולר לקיום חיל האוויר של הרפובליקה הסינית.
ביולי 2019 אישר משרד החוץ האמריקני מכירת M1 אברמס, טילי סטינגר וציוד נלווה, בשווי של 2.2 מיליארד דולר לטאיוואן.
בשנת 1949, כאשר כוחותיו של ג'נרליסימו צ'אנג קאי-שק התפשטו לטאיוואן בסוף מלחמת האזרחים הסינית, וושינגטון המשיכה להכיר ב"רפובליקה הסינית" של צ'אנג כממשלת כל סין.
בסוף 1978 הודיעה וושינגטון כי תפר את היחסים עם הממשלה בטאיפיי ותכיר רשמית ברפובליקה העממית של סין (PRC) כ"ממשלת סין היחידה החוקית".
עם זאת, מדיניות "סין אחת" של וושינגטון אין פירושה שארצות הברית מכירה בכך, ואף לא מסכימה עם טענות בייג'ינג לריבונות על טאיוואן.
ב-14 ביולי 1982 הבטיח ממשל רייגן הרפובליקני הבטחות ספציפיות לטאיוואן, שארצות הברית לא קיבלה את טענת סין לריבונות על האי, ומשרד החוץ האמריקני הודיע לסנאט כי "ארצות הברית אינה בוחרת עמדה בשאלת הריבונות של טאיוואן".
משרד החוץ האמריקני, במסמך יחסיו האמריקניים עם טאיוואן, קובע כי "ארצות הברית וטאיוואן נהנות ממערכת יחסים לא רשמית חזקה.
ארצות הברית הכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין כממשלה החוקית היחידה של סין, תוך הכרה בעמדה הסינית כי יש רק סין אחת בלבד וטאיוואן היא חלק מסין.
עמדתה של ארצות הברית ביחס לטאיוואן באה לידי ביטוי ב"שש ההבטחות לטאיוואן", ב"שלושת המסרים" ובחוק יחסי טאיוואן (TRA).
למרות היחסים הידידותיים עם סין, נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש נשאל ב-25 באפריל 2001, "אם טאיוואן הייתה מותקפת על ידי סין, האם אנחנו (ארצות הברית) מחויבים להגן על הטאיוואנים?" הוא השיב, "כן, אנחנו כן...
והסינים חייבים להבין את זה.
ארצות הברית תעשה ככל שנדרש כדי לעזור לטאיוואן להגן על עצמה".
הוא הבהיר כי "אף על פי שיש לנו (סין וארצות הברית) אינטרסים משותפים, הסינים חייבים להבין שיהיו כמה תחומים שבהם אנחנו לא מסכימים".
ב-19 ביוני 2013, משרד החוץ של הרפובליקה הסינית הביע הכרת תודה על הצעת החוק של הקונגרס האמריקני לתמיכה בהצעה של טאיוואן להשתתף בארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (ICAO).
ב-12 ביולי 2013, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה חתם לחוק HR 1151, המתעד את תמיכתה המלאה של ממשלת ארצות הברית בהשתתפות טאיוואן בארגון כישות לא ריבונית.
ארצות הברית המשיכה במכירת ציוד צבאי הגנתי לטאיוואן בהתאם לחוק יחסי טאיוואן, הקובע מכירות כאלה ומכריז כי השלום והיציבות באזור הם האינטרסים של ארצות הברית.
קיום היחסים הדיפלומטיים עם סין הוכר כאינטרס ארוך טווח של ארצות הברית על ידי שבע ממשלות רצופות; עם זאת, שמירה על יחסים חזקים ובלתי רשמיים עם טאיוואן היא גם יעד מרכזי בארצות הברית, בהתאם לרצונה לתמוך בשלום וביציבות באסיה.
בהתאם למדיניות סין, ארצות הברית אינה תומכת בעצמאות טאיוואן דה יורה, אולם היא תומכת בחברות של טאיוואן בארגונים בינלאומיים מתאימים, כמו ארגון הסחר העולמי, הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC) והבנק לפיתוח אסיה, שם מדינה ריבונית אינה דרישה לחברות.
בנוסף, ארצות הברית תומכת בהזדמנויות מתאימות לשמיעת קולה של טאיוואן בארגונים שבהם חברותה אינה אפשרית.
ב-2 בדצמבר 2016, נשיא ארצות הברית הנבחר דונלד טראמפ קיבל את קריאת הברכה של נשיא טאיוואן צאי אינג-וון, וזו הייתה הפעם הראשונה מאז 1979 שהנשיא הנבחר דיבר בפומבי עם מנהיג טאיוואן.
דונלד טראמפ הצהיר כי הקריאה הייתה בנושא "הקשרים הכלכליים, הפוליטיים והביטחוניים ההדוקים בין טאיוואן לארצות הברית".
שר החוץ של ועדת הקונגרס, וואנג יי, הצהיר במהרה כי סין מתנגדת לכל מהלך להפרדת המדינה, מבלי להזכיר במפורש את שיחת הטלפון בין צאי לטראמפ.
ב-16 במרץ 2018 חתם הנשיא טראמפ על חוק הנסיעות בטאיוואן, המאפשר תקשורת דיפלומטית ברמה גבוהה בין גורמים טאיוואניים ואמריקאים, ומעודד ביקורים בין פקידי ממשל של ארצות הברית וטאיוואן בכל הרמות.
החקיקה עוררה זעם מצד סין, והתקבלה באהדה רבה על ידי טאיוואן.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות דה פקטו בטאיפיי המכונה המכון האמריקני בטאיוואן, וגם בקונסוליה בגאושיונג.
טאיוואן מפעילה מספר משלחות דיפלומטיות בארצות הברית, כאשר לשכת הנציגות הכלכלית והתרבותית של טאיפיי בארצות הברית נמצאת בוושינגטון הבירה.
משלחת זו מוכרת גם לקובה, לאיי בהאמה, גרנדה, אנטיגואה וברבודה, דומיניקה וטרינידד וטובגו, אם כי טאיוואן לא מקיימת איתם קשרים.
מלבד המשלחת בוושינגטון, מפעילה טאיוואן גם קונסוליות באטלנטה, בוסטון, שיקגו, הונולולו, יוסטון, מיאמי, לוס אנג'לס, ניו יורק, סן פרנסיסקו, סיאטל ודנוור.
טאיוואן אף הפעילה בעבר קונסוליה בגואם.
יחסי ארצות הברית–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לבין הפיליפינים.
בשנת 1896 החלה התקוממות מאסיבית נגד השלטון הספרדי בפיליפינים.
המורדים הפיליפינים מצאו תמיכה בממשלת ארצות הברית.
הנהגת ארצות הברית הבטיחה לעם הפיליפיני סיוע במאבק נגד האימפריה הספרדית.
באפריל 1898 החלה ארצות הברית לבצע פעולות צבאיות נגד ספרד, בתואנה של סיוע ללאומנים המרדנים של קובה, הפיליפינים ופוארטו ריקו.
ספרד, שהחזיקה במדינות אלה בחסותה מאז המאה ה-16, הפסידה במלחמה.
ב-12 ביוני 1898 הכריזו הפיליפינים על עצמאותם מספרד (חודשיים בדיוק לפני תום מלחמת ארצות הברית-ספרד).
עם זאת, ארצות הברית לא הכירה בעצמאות הפיליפינים וב-10 בדצמבר 1898, ממשלת ארצות הברית רכשה את הפיליפינים מספרד תמורת 20 מיליון דולר.
הפיליפינים נפלו בחסות ארצות הברית, מה שגרם לחוסר שביעות רצון בקרב הרפובליקנים הפיליפינים.
הגורם המיידי להתפרצות המלחמה בין ארצות הברית לפיליפינים היה האירוע שאירע בליל ה-4 בפברואר 1899 בגשר סן חואן, בסמוך למנילה.
חייל אמריקני ירה והרג פיליפיני שחדר לבסיס צבאי של ארצות הברית.
החייל ניסה לעצור את הפיליפיני, אך הוא לא ידע את השפה האנגלית, מה שהביא לתוצאות טרגיות.
המלחמה עלתה לארצות הברית כ-600 מיליון דולר.
בשנת 1935 הפיליפינים קיבלו שלטון עצמי, אולם במלחמת העולם השנייה נכבשו בידי האימפריה היפנית.
במהלך המלחמה עמד צבא אמריקני־פיליפיני משותף בפיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור במצור בחצי האי באטאן ובאי קורג'ידור.
מאמצע שנת 1942 עד אמצע שנת 1944 מקארתור ונימיץ סיפקו אספקה וציוד לכוחות הגרילה הפיליפינים באמצעות צוללות, על מנת שאלה יוכלו להטריד את היפנים ולהשתלט על האזורים ההרריים ועל הג'ונגל, שהיוו כמחצית משטחו של הארכיפלג.
בשנים 1944–1945 האמריקאים פלשו שוב לאיים במסגרת המערכה בפיליפינים.
הכוחות האמריקאים עזבו את הפיליפינים ב-4 ביולי 1946, שהוא התאריך שנקבע עוד לפני פרוץ המלחמה, ולא הושפע ממנה.
עד לא מזמן, היחסים בין ארצות הברית לפיליפינים התבססו על קשרים היסטוריים וצבאיים חזקים, כמו גם מחויבות לדמוקרטיה וכבוד לזכויות אדם.
בשנת 2011 נחתמה הצהרת מנילה, אשר אישרה מחדש את אמנת ההגנה ההדדית בין ארצות הברית לפיליפינים משנת 1951, שמבססת את הבסיס לשותפות אמינה ומאוזנת בין המדינות.
נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, שעלה לשלטון ב-30 ביוני 2016, הודיע על שינוי הקשרים מארצות הברית לכיוון סין ורוסיה.
כמו כן תקף דוטרטה את ברק אובמה לאחר שהלה גינה אותו בעקבות הרג המוני של סוחרי סמים ברחבי הפיליפינים.
לאחר שדונלד טראמפ הפך לנשיא בעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הודיעה דוטרטה על סיום העימות בין המדינות.
בהסכם של 1947, ארצות הברית שמרה על בסיס אוויר גדול באי לוזון עד נובמבר 1991, ומתחם ימי במפרץ סוביק עד נובמבר 1992.
מאז 1998 נחתמו מספר הסכמי שיתוף פעולה צבאי למאבק בעוני, טרור וסחר בסמים.
תרגילים צבאיים משותפים נערכים מדי שנה; באפריל 2016 נערכו התרגילים ה-32 בעשרה ימים.
עם זאת, ב-28 בספטמבר 2016 הודיע הנשיא החדש דוטרטה כי אלה יהיו התרגילים האחרונים במהלך נשיאותו.
ביוני 2023 ארצות הברית והפיליפינים החליטו להרחיב את ההסכמים הצבאיים שלהם כשצבא ארצות הברית משתמש בארבעה בסיסים נוספים.
בשנת 2016 היקף הסחר בין המדינות הסתכם ב-25 מיליארד דולר.
ארצות הברית היא אחת המשקיעות הזרות הגדולות במשק הפיליפיני ושותפת הסחר השלישית בגודלה במדינה זו.
יבוא ארצות הברית מהפיליפינים כולל: מכשירי מוליכים למחצה וחלקי מחשב, חלקי רכב, ציוד חשמלי, טקסטיל ובגדים, חיטה ומזון לבעלי חיים, ושמן קוקוס.
יצוא אמריקני לפיליפינים כולל: מכונות, דגנים, ציוד חשמלי ותחבורה.
כדי להילחם בתוצאות אסונות טבע (למשל, טייפון חייאן בשנת 2013) בעשור האחרון, ארצות הברית סיפקה יותר מ-143 מיליון דולר לסיוע.
במסגרת תוכנית המכסים של טראמפ מוטל בארצות הברית מכס של 19% על ייבוא מהפיליפינים.
כארבעה מיליון פיליפינים אמריקאים גרים בארצות הברית, ומעל 220,000 אזרחים אמריקאים מתגוררים בפיליפינים.
ההערכה היא כי שכ-650,000 תיירים אמריקאים מבקרים בפיליפינים מדי שנה.
ארצות הברית מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליה כללית בסבו.
הפיליפינים מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי ו-13 קונסוליות באטלנטה, שיקגו, דאלאס, דטרויט, הונולולו, יוסטון, ג'ונו, לוס אנג'לס, מיאמי, ניו אורלינס, ניו יורק, סן דייגו וסן פרנסיסקו.
יחסי ארצות הברית–וייטנאם הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לבין וייטנאם.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1950. למרות אירועי מלחמת וייטנאם ועל אף היות שווייטנאם מדינה קומוניסטית, ירדה בשלושת העשורים האחרונים המתיחות בין המדינות וכיום היחסים ביניהן נחשבים טובים מאוד והמדינות חולקות אינטרסים משותפים רבים בים סין הדרומי.
בשנת 1950 כוננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם וייטנאם, לאחר שקיבלה עצמאות מוגבלת במסגרת האיחוד הצרפתי (צרפת המשיכה להוביל את מדיניות ההגנה ומדיניות החוץ של וייטנאם).
בשנת 1954, הווייטנאמים קיבלו עצמאות מצרפת בעקבות מלחמת הודו-סין הראשונה, אולם המדינה חולקה לשני חלקים.
ארצות הברית לא הכירה בממשלת צפון וייטנאם ופתחה שגרירות בדרום וייטנאם.
מחשש לנפילת הדרום לידי הקומוניסטים, סייעה ארצות הברית לכוחות הדרום במלחמתם כנגד כוחות הצפון והווייט מין, ומאוחר יותר נכנסה למלחמה בצד הדרום.
בשנת 1975 סגרה ארצות הברית את שגרירותה בסייגון ואנשיה פונו, ובעקבות כך נכנעה דרום וייטנאם נוכח הכוחות המתקדמים של צפון וייטנאם.
וייטנאם אוחדה תחת שלטונם של הקומוניסטים.
בשנת 1978 החלה מלחמת וייטנאם–קמבודיה.
פוליטיקאים אמריקאים הצהירו כי נורמליזציה של היחסים עם וייטנאם אפשרית בתנאי לנסיגת הצבא הווייטנאמי מקמבודיה כחלק מהסדר מדיני מקיף של הסכסוך.
בשנת 1995, ארצות הברית הודיעה רשמית על נורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים עם וייטנאם.
בשנת 2015 חגגו ארצות הברית ווייטנאם 20 שנה ליחסים דיפלומטיים.
נכון להיום היחסים בין המדינות נחשבים לטובים מאוד והמדינות חולקות אינטרסים משותפים רבים, הן בכלכלה והן בזירה העולמית, בעיקר נגד התפשטות ההשפעה הסינית שווייטנאם רואה בה סכנה לריבונותה.
בשנת 2001 נכנס לתוקף הסכם הסחר הדו-צדדי של ארצות הברית–וייטנאם, ואחריו צמח המסחר בין שתי המדינות בחדות.
היצוא מארצות הברית לווייטנאם כולל: מוצרים חקלאיים, ציוד, טקסטיל ובדים, וכלי רכב.
יבוא ארצות הברית מווייטנאם כולל: ביגוד, נעליים, ריהוט ומצעים, מוצרים חקלאיים, פירות ים, מכוניות חשמליות.
הסחר הבילטרלי גדל מ-451 מיליון דולר בשנת 1995 לכמעט 35 מיליארד דולר בשנת 2014. היצוא האמריקני לווייטנאם בשנת 2014 הסתכם ב-5.5 מיליארד דולר ואילו היבוא בשנת 2013 הסתכם ב-29.7 מיליארד דולר.
ארצות הברית מחזיקה בווייטנאם שגרירות בהאנוי וקונסוליה כללית בהו צ'י מין סיטי.
וייטנאם מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון הבירה ו-3 קונסוליות ביוסטון, ניו יורק וסן פרנסיסקו.
יחסי ארצות הברית–האיטי הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת האיטי.
בארצות הברית, סוגיית ההכרה בהאיטי עוררה דיון סוער בין חברי התנועה לביטול העבדות שתמכו בהכרה לבין בעלי העבדים שהתנגדו נחרצות למהלך כזה.
עם זאת, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הורה נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן להכיר בעצמאותה של האיטי.
בראשית המאה העשרים הפכה האיטי מושא עניין למעצמות הגדולות בגלל מעמדה האסטרטגי.
נוצרה תחרות בין ארצות הברית, גרמניה, צרפת ובריטניה, שהובילה בסופו של דבר לכיבוש האיטי על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מדיניות הבידוד העצמי של האיטי שהתפתחה לאחר מכן נבעה מהייחודיות התרבותית והלשונית של המדינה, התפתחותה הכלכלית והגינוי הבינלאומי למשטרו של הנשיא פרנסואה דובליה.
ארצות הברית והאיטי מקיימות מערכת יחסים בילטרליים במשך תקופה ארוכה.
ארצות הברית הייתה שותפת המסחר העיקרית של האיטי לייצוא ויבוא סחורות, וכן המקור החשוב ביותר לסיוע חוץ והיעד העיקרי להגירת ילידי האיטי.
ענף התעשייה של פורט-או-פרנס היה בעל קשר הדוק לכלכלת ארצות הברית.
ההשפעה הכלכלית והפוליטית של ארצות הברית על האיטי הייתה חזקה מהשפעה של כל מדינה אחרת.
עם זאת, ההשפעה של ארצות הברית על הפן המדיני במדינה זו היה מינימלי.
מאז ומתמיד הביעה וושינגטון עניין אסטרטגי בהאיטי, בעיקר הודות לקרבתה לתעלת פנמה ולמרכז אמריקה.
האיטי שולטת גם במעבר וינדוורד שיכול לחסום בקלות, ולשבש את מעברן החלק של הספינות באזור.
במאה ה-19 שקלה ארצות הברית להקים בסיס ימי בהאיטי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ארצות הברית כבשה את האיטי יחד עם מספר מדינות נוספות באיי הודו המערבית ובמרכז אמריקה.
פרנסואה דובליה, שניצל את העוינות של ארצות הברית כלפי המנהיג הקובני פידל קסטרו, וכן את החששות של ארצות הברית מפני התרחבות הקומוניזם באיי הודו המערבית, לא אפשר לממשלת ארצות הברית להפעיל לחץ מופרז על המשטר במדינה.
בשנות השמונים הביעה ארצות הברית עניין בבלימת ההגירה הבלתי חוקית מהאיטי, ואף ניסתה לצמצם את ייבוא התרופות הנרקוטיות מאותה מדינה.
משנות השבעים עד 1987 גדלה בהתמדה כמות הסיוע שניתנה להאיטי מארצות הברית.
עם זאת, לקראת סוף 1987, נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, השעה את הסיוע להאיטי.
באוגוסט 1989 החזיר נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, 10 מיליון דולר לסיוע בהאיטי, כיוון שממשלתו של פרוספר אווריל התקדמה בקיום בחירות חופשיות והסכימה לשתף פעולה במאבק הבינלאומי בסחר בסמים.
מדיניות ארצות הברית כלפי האיטי מבקשת לחזק את המוסדות והתשתיות הנחוצים לבניית יסודות הדמוקרטיה ולהפחתה משמעותית של העוני באמצעות פיתוח בר-קיימא.
ארצות הברית מספקת סיוע הומניטרי ובריאותי משמעותי.
התקדמות משמעותית במערכת היחסים נעשתה לאורך שמונה שנים לאחר רעידת האדמה בינואר 2010, שהרסה חלק גדול מהאיטי.
בתמיכת ארצות הברית, האיטי התפתחה משמעותית בנושאי בריאות הציבור וצמצום מחלת הכולרה.
למרות השיפור המשמעותי בכלכלת האיטי, אנשים רבים במדינה מנסים מדי יום להגר באופן לא חוקי לארצות הברית.
מהגרים אלה מסכנים את חייהם בנסיעות דרך הים לארצות הברית, לרוב מבריחים ומאבדים כסף, רכוש או חיים בדרך מסוכנת זו.
המחלקה לביטחון הפנים בארצות הברית מדכאת באופן פעיל ניסיונות בלתי חוקיים של מהגרים מהאיטי להיכנס למדינה.
ארצות הברית סיפקה יותר מ-5.1 מיליארד דולר אמריקני כדי לעזור להאיטי להתגבר על השלכות של אסונות טבע, התאוששות, שיקום ופיתוח לטווח הארוך.
לאחר רעידת האדמה בשנת 2010, ארצות הברית הייתה מעורבת באופן פעיל בפיתוח המשטרה בהאיטי, מה שסייע בהגדלת כוח המשטרה במדינה ל-15,000 קצינים.
בסיוע ארצות הברית נפתחו כמעט 13,000 משרות, בעיקר בענף ההלבשה בצפון האיטי.
ממשלת ארצות הברית מימנה אף הקמת תחנת כוח של 10 מגה וואט בצפון האיטי.
ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של האיטי.
יחסי ארצות הברית–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
בשנת 1830 פרשה ונצואלה מהפדרציה עם קולומביה, ובשנת 1835 כוננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם ונצואלה.
מאז היחסים בין ארצות הברית לוונצואלה התדרדרו, אם כי שתי המדינות הסכימו בפסגת 2009 לחפש דרכים להקים מחדש את מערכת היחסים הישנה שלהן על בסיס אינטרסים הדדיים.
נשיא ונצואלה בשנים 1999–2013, הוגו צ'אווס, זיהה את עצמו כאופוזיציה למדיניות ארצות הברית, ומתח ביקורת על יחסם לאמריקה הלטינית.
צ'אווס כיהן כנשיא מאז 1999 ונבחר מחדש לקדנציה שלישית ב-7 באוקטובר 2012. חזונו "הסוציאליזם של המאה ה-21" אינו כלל יצירת יחסי ידידות עם ארצות הברית.
ב-27 בדצמבר 2010, נשללה משגריר ונצואלה בארצות הברית אשרה לאחר שנשיא ונצואלה משך את הסכמתו למינוי שגריר אמריקאי בקראקס.
למרות המתח ביחסים, שתי המדינות משתפות פעולה באופן מוגבל, כגון מלחמה בסמים.
ממשלת ארצות הברית ממשיכה לחפש אינטראקציה קונסטרוקטיבית עם ממשלת ונצואלה, תוך התמקדות בנושאים בעלי עניין הדדי.
דוגמאות לאינטרסים חופפים כאלה הם המאבק בסמים, המאבק בטרור, סחר ואנרגיה.
בשנים 2014–2015 חילקו ארצות הברית וונצואלה איסורי כניסה לקבוצות של מדינאים ונצואלים ואמריקאים, בהתאמה.
ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של ונצואלה, הקונה העיקרית של סחורותיה.
בשנת 2014 היצוא של ונצואלה למדינות הסתכם ב-30 טריליון דולר, היבוא מארצות הברית הסתכם ב-11 טריליון דולר.
יצוא מארצות הברית לוונצואלה (2014): מוצרי נפט (19% מכל היצוא האמריקאי למדינות אמריקה הלטינית), ציוד תעשייתי (5% מכל היצוא האמריקאי לוונצואלה), כימיקלים אורגניים, מוצרים חקלאיים (תירס, חיטה, אורז), ציוד רפואי, חומרים ומוצרים אחרים.
היבוא האמריקאי מוונצואלה (2014) מובדל בצורה לא טובה: נפט גולמי (86% מכלל היבוא האמריקאי מוונצואלה), מוצרי נפט (10% מהיבוא האמריקאי מוונצואלה), כימיקלים אורגניים, נפט דלק, זהב, דגים, רכיכות, בוקסיט, אלומיניום וכו'.
בערך 500 חברות אמריקאיות מיוצגות בוונצואלה.
ההשקעה הישירה של ארצות הברית בוונצואלה מתרכזת בעיקר בתעשיית הנפט ובמימון.
ב-23 בינואר 2019, לאחר שארצות הברית הכירה בלגיטימיות של נשיא מטעם האופוזיציה בוונצואלה, חואן גואידו, הודיע נשיא הרפובליקה הבוליביארית של ונצואלה ניקולאס מדורו על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית וגירוש הדיפלומטים האמריקאים מוונצואלה.
בספטמבר 2025 חלה החרפה משמעותית במתיחות בין ונצואלה לארצות הברית, שכללה פריסה צבאית אמריקאית חריגה באזור הים הקריבי, סמוך לחופי ונצואלה.
ארצות הברית פרסה תחת פיקוד הדרום של ארצות הברית שבע ספינות מלחמה, ביניהן צוללת גרעינית, וכן שלוש נחתות אמפיביות שנשאו יותר מ-4,000 חיילים ונחתים, כשהיא מציינת כי המהלך נועד להילחם בקרטלי הסמים בדרום אמריקה.
לעומת זאת, ממשלת ונצואלה בראשות הנשיא ניקולס מדורו האשימה את ארצות הברית כי הפריסה מהווה כיסוי למבצע צבאי שמטרתו הפיכה והחלפת השלטון.
במסגרת מסיבת עיתונאים מיוחדת שהתקיימה בקראקס, בה נכחו עיתונאים, בכירים וגורמי צבא, האשים מדורו את ממשל טראמפ בניסיון הפיכה מתוכנן.
במהלך האירועים הזהיר מדורו כי ונצואלה ניצבת בפני "האיום החמור ביותר שידעה יבשת אמריקה במאה השנים האחרונות".
בתגובה לפריסה האמריקאית הכריזה ונצואלה על מצב כוננות מרבי, פרסה כוחות צבאיים באזורי החוף ובגבול עם קולומביה, וקראה לאזרחים להצטרף למיליציה אזרחית.
מדורו אף איים כי במקרה של מתקפה אמריקאית יכריז על מצב "רפובליקה חמושה" בהתאם לחוקת המדינה, מונח שמשמעותו בפועל היא הטלת משטר צבאי, אם כי לא פירט כיצד תתבצע הכרזה כזו.
המתיחות לא הופיעה ביום אחד, שכן כבר באוגוסט 2024 הכפילה ארצות הברית את גובה הפרס על מידע שיוביל למעצרו של מדורו ל-50 מיליון דולר, בטענה למעורבותו בסחר סמים בינלאומי.
בנוסף, הממשל האמריקאי הכריז על ארגון "קרטל דה לוס סולס", שלטענתו כולל גורמים בכירים בצבא ונצואלה, כארגון טרור.
דוברת הבית הלבן, קרולין לויט, תקפה את ממשלת מדורו בחריפות וטענה כי "משטר מדורו אינו ממשלה לגיטימית, אלא קרטל נרקו-טרור, ומדורו הוא פושע נמלט".
כמו כן, רוב מדינות המערב, אינן מכירות במדורו כמנהיג לגיטימי, זאת לאור טענות רבות על זיופי בחירות בשנים 2018 ו-2024.
ממשלת ונצואלה דחתה את כל ההאשמות וההצדקות האמריקאיות וטענה כי מדובר בנרטיב שקרי שמטרתו להכין את הקרקע למבצע צבאי נגד המדינה.
שר החוץ הוונצואלי, איבן חיל, הזהיר כי הפריסה הצבאית האמריקאית מסכנת את היציבות של כל אזור אמריקה הלטינית, ואמר כי התקפה על ונצואלה תגרור חוסר יציבות הרסני לכל היבשת.
הוא קרא לסיום מיידי של הפריסה האמריקאית והביע דאגה עמוקה מההתפתחויות באזור.
ב-3 בספטמבר הנשיא דונלד טראמפ הכריז כי צבא ארצות הברית חיסל 11 בני אדם בתקיפה על סירת מנוע שהפליגה מוונצואלה, שלדבריו נשאה סמים והופעלה על-ידי ארגון הטרור Tren de Aragua.
טראמפ כתב ברשת החברתית TruthSocial שבבעלותו כי מדובר ב"נרקו-טרוריסטים הפועלים תחת ניקולס מדורו", והזהיר: "שזו תהיה אזהרה לכל מי שאפילו יחשוב להכניס סמים לתוך ארצות הברית".
זמן קצר לאחר מכן שני מטוסי קרב של ונצואלה התקרבו באופן חריג למשחתת אמריקנית USS Jason Dunham (DDG-109) במים הבין-לאומיים שבים הקריבי.
בפנטגון הגדירו את התקריות "פרובוקטיביות במיוחד" והזהירו את הנשיא ניקולס מאודורו שלא ינסה לשבש את הפעילות הצבאית האמריקאית באזור.
ב-6 בספטמבר דיווחה רשת CNN כי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ שוקל פעולות צבאיות נגד קרטלי סמים בוונצואלה - כולל תקיפות בשטחה.
ב-16 באוקטובר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודה כי אישר בחשאי ל-CIA לבצע פעולה חשאית בוונצואלה.
עד 3 בינואר 2026, תקפה ארצות הברית 35 כלי שיט הקשורים לוונצואלה שהובילו לטענתה סמים לארצות הברית, והרגה יותר מ-100 מאנשי הצוות שלהם.
ארצות הברית גם ריכזה כוח צבאי עצום מול חופי ונצואלה, לרבות נושאת המטוסים "ג'רלד פורד".
בדצמבר 2025, הניו יורק טיימס דיווח כי טראמפ שוחח עם נשיא ונצואלה מדורו, וכי השניים דנו באפשרות שייפגשו בבית הלבן.
טראמפ אמר בגלוי שהוא עשוי להסכים להפגש עם מדורו על מנת למנוע מלחמה.
מאוחר יותר, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הכריז על סגר אווירי בוונצואלה.
קודם לכן, אמר טראמפ ש"בקרוב מאוד" תחל פעילות קרקעית נגד רשתות המסחר בסמים בוונצואלה.
נשיא ונצואלה מדורו אמר כי התושבים מוכנים להגן על אדמתם.
ב-2 בינואר 2026, מדורו אמר שמדינתו מוכנה לדון עם ארצות הברית על הסכם שייאבק בסחר בסמים.
ב-3 בינואר 2026, בשעות הבוקר המוקדמות בוונצואלה, ארצות הברית פתחה במתקפה על ונצואלה.
התפרסמו תיעודים ודיווחים על פיצוצים, מסוקי קרב ופטריות עשן בשמי קראקס, בירת ונצואלה, ומקומות נוספים.
הפסקת חשמל נרחבת נרשמה בדרום העיר, סמוך לבסיס צבאי מרכזי.
גם נמל התעופה היגוארוט הותקף, אחרי שככל הנראה אופסנו בו טילי הגנה אווירית.
נשיא ונצואלה הכריז על מצב חירום במדינה וגיוס כללי.
מאוחר יותר, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הכריז כי הנשיא מדורו נלכד והוטס מהמדינה.
ממשלת ונצואלה הגיבה כי "התקיפות מאיימות על השלום והיציבות באזור", טענה שמטרתה "לתפוס את המשאבים האסטרטגיים של ונצואלה", נפט ומחצבים, והיא דוחה את "התוקפנות הצבאית" האמריקנית.
היא ציינה שהיעדים כללו את הבירה קראקס ואת מדינות המחוז מירנדה, אראגוואה ולה גוואירה.
במסיבת עיתונאים, אמר טראמפ: "ננהל את ונצואלה עד שנוכל להעביר את השלטון באופן מסודר.
חברות הנפט שלנו ייכנסו לוונצואלה".
בשנת 2005 החלה ונצואלה להעניק סיוע במחירים מועדפים עם דלק למוסדות חברתיים (בתי חולים, בתי אבות, מקלטים וכו') בבוסטון (בירת מסצ'וסטס), ובהמשך לאזורים מדוכאים אחרים בארצות הברית.
יחסי ארצות הברית – האימפריה הרוסית היו היחסים שבין האימפריה הרוסית לארצות הברית, כאשר לראשונה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות בשנת 1807.
ההיסטוריה של היחסים בין רוסיה לאמריקה התחילה מסוף המאה ה-17, אז ארצות הברית עדיין לא הייתה מדינה עצמאית.
בשנת 1698 נפגש פיוטר הראשון בלונדון עם ויליאם פן, מייסד המושבה הבריטית, שלימים הפכה למדינת פנסילבניה.
אלה היו המגעים הפוליטיים הדו-צדדיים הראשונים בין רוסיה לאחת המושבות האמריקאיות.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 החלה קולוניזציה פעילה של סוחרים רוסים בצפון אמריקה.
יישובים רוסיים רבים הוקמו באיים האלאוטיים, באלסקה, במחוזות קנדה המודרניים יוקון וקולומביה הבריטית ובמדינות ארצות הברית וושינגטון, אורגון וקליפורניה.
בהדרגה אושרו המושבות הרוסיות ועל השטח שנכבש על ידי מתיישבים רוסים, הוכרזה ריבונות האימפריה הרוסית.
העיר נובארכנגלסק (כיום סיטקה) הפכה לבירת אמריקה הרוסית.
בשנת 1775 במהלך המהפכה האמריקאית פרץ מרד ב-13 מושבות בריטיות נגד הדיכוי הכלכלי של אנגליה.
ג'ורג' השלישי פנה לקיסרית יקתרינה השנייה בבקשה לסייע לכוחות הבריטיים בדיכוי המרד, אך הוא סורב.
ב-4 ביולי 1776 הוכרזה בפילדלפיה העצמאות של ארצות הברית.
רשמית, רוסיה לא הכירה בה, אך תמכה בשאיפות המושבות לעצמאות.
בשנת 1780, בשיאה של מלחמת העצמאות, הכריזה רוסיה על נייטרליות מזוינת, שמשמעותה תמיכה בפועל במושבות.
בשנת 1809 מינו רוסיה וארצות הברית שגרירים והניחו את הבסיס ליחסים דיפלומטיים ביניהן.
השגריר הראשון של ארצות הברית ברוסיה היה ג'ון קווינסי אדמס, שלימים הפך לנשיא ארצות הברית השישי.
אנדריי דשקוב הפך לשגריר הרוסי הראשון בארצות הברית.
ב היחסים בין ארצות הברית לרוסיה היו בדרך כלל ידידותיים, למרות הבעיות שהתעוררו בתחילת המאה כתוצאה מהתנגשות האינטרסים הרוסיים והאמריקאים באזור אלסקה וחוף האוקיינוס השקט של צפון אמריקה.
ב-5 באפריל (או 17 בלוח הישן), 1824, נחתמה בסנקט פטרבורג "האמנה הרוסית-אמריקאית בנושא יחסי ידידות, סחר, ניווט ודיג", שייעל את היחסים בין שתי המדינות בחלק הצפון מערבי של צפון אמריקה.
במהלך המשא ומתן שקדם לחתימתה, בקיץ 1823 נודע לממשלת האימפריה הרוסית על כוונתה של ארצות הברית להגיש את התזה "אמריקה לאמריקאים" כאחד מעקרונות מדיניות החוץ שלה, שמאוחר יותר הוכר רשמית כדוקטרינת מונרו.
האמנה קבעה את הגבול הדרומי של נכסי האימפריה הרוסית באלסקה בקו הרוחב 54° 40'N.
על פי האמנה, האמריקאים התחייבו שלא להתיישב צפונית לגבול זה והרוסים מדרום לו.
דיג ושיט לאורך חוף האוקיינוס השקט הוכרזו כפתוחים לספינות של שתי המעצמות למשך 10 שנים.
בשנת 1832 נחתם הסכם סחר בין ארצות הברית לרוסיה, לפיו הצדדים, על בסיס הדדי, העניקו טיפול לאומי מועדף ביותר על סחורות ואזרחים של שתי המדינות.
באמצע המאה, ממשלתו של ניקולאי הראשון משכה מהנדסים אמריקאים לפרויקטים שלהם למודרניזציה של תשתיות באימפריה.
לפיכך, מומחים מארצות הברית מילאו תפקיד מכריע בהקמת הרכבת בין מוסקבה לסנקט פטרבורג , בבניית קווי הטלגרף הראשונים ובחידוש הטכנולוגיה הצבאית לאחר מלחמת קרים.
שיא ההתקרבות בין רוסיה לארצות הברית היה בשנות 1860. במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית והמרד הפולני בשנים 1863–1864. אז היה לרוסיה ולמדינות צפון אמריקה אויב משותף: אנגליה, שתמכה הן בדרום והן במורדים הפולנים.
כדי להתמודד עם פעולות השייט הבריטי בשנת 1863, הגיעה השייטת הבלטית של האדמירל לסובסקי לניו יורק ושייטת האוקיינוס השקט של האדמירל פופוב הגיעה לסן פרנסיסקו.
בארצות הברית, המלחים הרוסים היו אמורים לשתק את הסחר הימי הבריטי במקרה של מלחמה.
בשנת 1867, כל האחזקות הרוסיות ממזרח למצר ברינג נמכרו לארצות הברית תמורת 7.2 מיליון דולר.
בנוסף לאלסקה עצמה, הם כללו את כל הארכיפלג האלאוטי וכמה איים באוקיינוס השקט .
עם זאת, במאה ה-19 הצטברו מטענים ביחסים בין רוסיה לארצות הברית.
בשנים 1849–1850 מנהיג המהפכה ההונגרית, לג'וס קוסות', ביקר בארצות הברית וקיבל תמיכה אוהדת מהאמריקאים.
בשנת 1850 דן הסנאט האמריקני, ביוזמתו של הסנאטור הדמוקרטי לואיס קאס, ב"החלטת קאס" בדבר הצורך לשפוט מלכים אירופיים בגין דיכוי המהפכות של שנת 1848 (ותחילה, כפי שצוין בטיוטת ההחלטה, "הקיסר הרוסי").
הסנאטור הדמוקרטי ג'ון פרקר הל היה תומך פעיל בהחלטה.
"החלטת קס" לא אומצה לבסוף.
אך בשנות 1880, הקונגרס האמריקני העביר שורה של החלטות שגינו את מדיניותו של אלכסנדר השלישי בשאלת היהודים.
שלטונו של הקיסר אלכסנדר השלישי (1881–1894) התאפיין בשינויים ביחסים בין רוסיה לארצות הברית, שקבעו את כל נקודת המבט העתידית והתפתחותם.
אם התקופה שלפני 1881 תוארה על ידי היסטוריונים כזמן של יחסים הרמוניים, אז החל משנת 1885 בערך בין מדינות אלה ישנה התנגשות בין אינטרסים אסטרטגיים ועלייה ביריבות ביניהן בכל תחומי יחסי המדינה.
כניסתן של רוסיה וארצות הברית לשלב גבוה יותר של פיתוח כלכלי הובילה להתמקדות מחדש במדיניות החוץ שלהן, התקרבות בין ארצות הברית לבריטניה ויפן (בזמן שרוסיה הייתה במצב מלחמה עמן) ולניגוד אינטרסים בין ארצות הברית לרוסיה ב ובמנצ'וריה.
ב, לאחר רצח אלכסנדר השני, מתרחש הידוק המשטר הפוליטי, שמגביר את הסתירות האמריקאיות-רוסיות בתחום אידאולוגי ובצורות השלטון.
לכן, בתקופה זו התעוררה התעניינות מתמדת באירועים המתרחשים ברוסיה בקרב החברה האמריקאית ובמיוחד בפעילותם של ארגון נרודנאיה ווליה ושל "ניהיליסטים" רוסים.
העיתונות האמריקאית דנה באופן פעיל בסוגיות ה"ניהיליזם" הרוסי, תומכי ומתנגדי תנועה זו העבירו הרצאות פומביות ודיונים סוערים.
בתחילה גינה הציבור האמריקני את שיטות הטרור בהן השתמשו המהפכנים הרוסים.
במובנים רבים, הדבר נבע מהביטויים של תופעת הטרור הפוליטי בארצות הברית עצמה – בייחוד על רקע ניסיון ההתנקשות בחייו של הנשיא אברהם לינקולן ורצח ג'יימס גרפילד.
במהלך תקופה זו, החברה האמריקאית נטתה להקביל הקבלות היסטוריות בין ההתנקשויות בלינקולן ואלכסנדר השני כמי שהיו שני רפורמטורים גדולים.
עמדת החברה האמריקאית ביחס למשטר הפוליטי הרוסי במחצית הראשונה של 1880 התאפיינה בביקורת מתונה על ריכוזיות המשטר הצארי, בעיקר בשל החמרת הסתירות בין שתי המדינות בתחום זה (מונרכיה אל מול דמוקרטיה).
ביקורת על ממשלת הצאר בארצות הברית על דיכוי תנועת השחרור הרוסית, הפסקת רפורמות, חוסר חופש העיתונות ונציגי העם, דיכוי יהודים וכוליה.
עם זאת, למורשת המתמשכת של יחסי ידידות בין הרוסים לאמריקאים הייתה השפעה מיטיבה על דעת הקהל האמריקאית.
היעדר סכסוכים חריפים בין רוסיה לארצות הברית בזירה הבינלאומית תרמו לכך אף הם.
אף על פי כן, הדימוי של רוסיה כמדינה לא דמוקרטית התחיל להתגבש בחברה האמריקאית, שבה אין חירויות אזרחיות ואלימות מופעלת נגד מתנגדים, בעוד שהסיבות להופעתה של תנועה מהפכנית קיצונית קשורות למדיניות של ממשלת הצאר.
במוחם של האמריקנים, גינוי למהלך הריאקציוני של האוטוקרטיה הרוסית התערבב בתחושת החברות.
במחצית השנייה של 1880 ותחילת 1890, נחתמה האמנה הרוסית-אמריקאית על הסגרתם ההדדית של עבריינים (1887) מה שהוביל לשינוי קיצוני בדעת הקהל בארצות הברית.
עצם האפשרות להסגיר פליטים פוליטיים הייתה מנוגדת לעקרונות הדמוקרטיים הבסיסיים של החברה האמריקאית ולמסורת הליברלית שלה.
המאבק באישור האמנה בארצות הברית הוליד תנועה חברתית שדגלה ברפורמה ברוסיה על בסיס עקרונות החופש והדמוקרטיה ותמכה במהגרים פוליטיים רוסים.
בתקופה זו נוצרו בתודעה הציבורית האמריקאית סטריאוטיפים שליליים מתמשכים כלפי רוסיה.
עבור אמריקאים רבים רוסיה הופכת להיות מדינה שנמצאת בשלב ההתפתחות מימי הביניים, בה ממשלת הצאר מדכאת את האוכלוסייה שמשתוקקת לשחרור.
ארצות הברית עוברת ממצב של ביקורת מתונה על המשטר הפוליטי ברוסיה לגינוי של ממש נגד הגבלות על חירויות הפרט בתחילת המאה ה-20, טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת המאה ה-20, היחסים בין ארצות הברית לרוסיה התקררו: יחסי הסחר היו מפותחים בצורה גרועה מאוד, ההון האמריקני רק החל לחדור לרוסיה והממשלות לא התייחסו זו לזו כשותפות משמעותיות במדיניות החוץ.
עם זאת, כבר במחצית השנייה של המאה ה-19. הרעיון של עולם דו-קוטבי החל להתגבש, כאשר רוסיה וארצות הברית ממוקמות בקצוות השונים.
מלחמת יפן-רוסיה והמהפכה שלאחר מכן בשנים 1905–1907, כמו גם ההתפתחות הכלכלית האינטנסיבית של רוסיה בתחילת המאה, סייעו בהגברת תשומת הלב של הציבור האמריקני לרוסיה.
הגורמים המכריעים המשפיעים על יחסי המדינות אז היו עמדתם העוינת של ממשל תיאודור רוזוולט והתקשורת האמריקאית כלפי רוסיה, במיוחד במהלך מלחמת רוסיה-יפן, התנגשות האינטרסים הכלכליים במזרח הרחוק ובמנצ'וריה.
כמו גם חיכוכים סביב "השאלה היהודית" הקשורה להגבלות על זכויות היהודים ברוסיה והגירה פעילה של יהודי רוסיה לארצות הברית.
מספר המהגרים מרוסיה לארצות הברית גדל בהדרגה החל משנות 1880 והגיע לשיאו בעשור שלפני מלחמת העולם הראשונה.
בסך הכל, למעלה מ-3.2 מיליון איש הגיעו מהאימפריה הרוסית לארצות הברית, על פי נתונים רשמיים.
מאפיין מובהק שהבדיל את ההגירה הרוסית מהזרם האירופי הכללי היה הדומיננטיות של נציגי אזרחים לאומיים (בעיקר יהודים, אך גם פולנים, גרמנים, עמים בלטיים) ודתיים (מאמינים ותיקים ובני כתות דתיות) ומיעוטים באימפריה הרוסית.
בנוסף, בין המהגרים הרוסים היו נציגי אופוזיציה ממפלגות ותנועות פוליטיות, כמו גם אסירים פוליטיים נמלטים וגולים.
במקביל, הוטל איסור על הגירה מהאימפריה הרוסית, ולכן יישוב מחדש בארצות הברית היה בעל אופי פלילי למחצה.
רק קבוצות אתניות ודתיות בודדות, ובמיוחד יהודים וקבוצות כת שונות, קיבלו אישור מהרשויות לעזוב.
לא הותר מעבר חופשי לאזרחים זרים והזמן שבילה נתין רוסי הוגבל לתקופה של עד חמש שנים.
למעשה, הדבר הוביל לכך שרוב המהגרים הרוסים שהו בארצות הברית באופן בלתי חוקי, וכשחזרו לשטחה של האימפריה הרוסית, הם עמדו בפני העמדה לדין.
גידול בהגירה המהפכנית והאתנו-דתית (בעיקר היהודית) מרוסיה החל לעורר דאגה בקרב הפוליטיקאים האמריקאים, אולם למרות אימוץ מספר חוקי הגירה מגבילים, לא חלה ירידה במספר או שינוי במבנה הזרימה של מהגרים רוסים לארצות הברית.
במקביל, מעמדם הבלתי חוקי של מתיישבים רוסים בארצות הברית וחוסר הרצון של הממשל הצארי לפתור את בעיית ההגירה הבלתי חוקית מהמדינה הפכו לאחד הגורמים שתרמו להידרדרות היחסים בין רוסיה לאמריקה בראשית המאה העשרים.
תפקיד מסוים מילא גם פעולותיהם של כספי יהודים בעלי השפעה שניסו להפעיל לחץ על השלטונות הרוסיים כדי לאלץ אותם להסיר מגבלות ועדתיות אתניות על יהודים ברוסיה.
בשנות 1880, ארצות הברית סוף סוף קיבלה דריסת רגל באוקיינוס השקט.
בשנת 1886, ביוזמת הנשיא גרובר קליבלנד, קיים הקונגרס דיונים על המדיניות בשאלת האוקיינוס השקט.
המשתתפים בדיונים הגיעו למסקנה שמכל מדינות האוקיינוס השקט, רק האימפריה הרוסית עשויה לאיים על האינטרסים האמריקאים.
בהקשר זה, ארצות הברית לא תמכה באולטימטום הרוסי-גרמני-צרפתי על יפן (בשנת 1895).
בשנת 1899 הכריזה ארצות הברית על מדיניות "הדלת הפתוחה", שקבעה שמירה על שלמותה הטריטוריאלית של סין, בעיקר על ידי ריסון ההתקדמות הרוסית אל מנצ'וריה וקוריאה.
בשנים 1900–1902. התאורטיקן הימי האמריקני, האדמירל א.ט.
מייהאן, פיתח את תורת "הבלימה" של רוסיה כמעצמה "יבשתית" חזקה על ידי יצירת גוש של מדינות "ימיות" בראשות ארצות הברית.
יחד עם נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט, שחלקו את תפישתו, הוא סבר כי על ארצות הברית לנקוט במדיניות של התרחבות פעילה במזרח הרחוק.
היריבות בין וושינגטון לפטרבורג עקב השליטה הכלכלית באזור זה (בעיקר במנצ'וריה) הייתה אחת הסיבות להידרדרות היחסים בין רוסיה לאמריקה.
מנסחי מדיניות החוץ האמריקאית האמינו כי התפשטות השפעת רוסיה במזרח הרחוק מאיימת על האינטרסים הכלכליים והפוליטיים של ארצות הברית.
הם דיברו על הצורך לנטרל את ההשפעה הרוסית באזור זה וקבעו שרוסיה אינה מדינה תרבותית ולכן אינה יכולה למלא תפקיד תרבותי במזרח...
בתנאים הרווחים, משטר לא דמוקרטי, מבנה חברתי ארכאי ותת-התפתחות כלכלית שימשו כטיעון נוסף נגד רוסיה..
בשנת 1901 העניק ממשל תיאודור רוזוולט סיוע כספי וצבאי-טכני ליפן, אויבתה העיקרית של רוסיה במזרח הרחוק והסכסוך הצבאי בין האימפריות סימן אבן דרך חדשה בהתפתחות דעת הקהל האמריקאית אודות רוסיה.
תיאודור רוזוולט תמך למעשה ביפן, וסינדיקט של בנקים אמריקניים, שארגן ג'יי שיף, העניק ליפן סיוע כספי משמעותי.
במקביל נעשו מאמצים לסגור את הגישה של רוסיה להלוואות מערביות.
רוסיה וארצות הברית נכנסו אפוא לשלב חדש ביחסים: יריבות גלויה.
דעת הקהל בארצות הברית הייתה עוינת ביותר גם כלפי ממשלת רוסיה.
במלחמת העולם הראשונה רוסיה וארצות הברית נכנסו כבעלות ברית, כאשר שנת 1917 הפכה לנקודת מפנה ביחסים בין שתי המדינות.
ארצות הברית תמכה בהפלת ממשלת הצאר בפברואר 1917, לאחר שהתחוללה מהפכת אוקטובר ברוסיה, ארצות הברית סייעה תחילה למהפכנים ואז תמכה בתנועה הלבנה.
כתוצאה ממחלוקות בין הכוחות הפוליטיים השונים, ארצות הברית סירבה להכיר בממשלה הסובייטית.
בשנים 1918–1920 השתתפו חיילים אמריקאים בלחימה פעילה בייחוד בוולדיווסטוק וב וב-30 ביוני 1922 חדלה ארצות הברית להכיר בדיפלומט הלא-בולשביקי בחמטב כשגריר רוסיה.
ביולי 1922 הכירה ארצות הברית בעצמאותן של אסטוניה, לטביה וליטא ובהמשך ארצות הברית הייתה לאחת ממדינות המערב האחרונות שהכירו בברית המועצות, כאשר אלכסנדר טרויאנובסקי הפך לשגריר הראשון של ברית המועצות בארצות הברית בשנת 1933 והיחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לארצות הברית נוצרו ב-16 בנובמבר 1933.
ממשל מונרכיה אבסולוטית פדרציה נשיאותיתרפובליקה חוקתיתמערכת רב-מפלגתית קיסר/נשיא ראשון פיוטר הגדול ג'ורג' וושינגטון ייסוד 862 (רוס של קייב)16 בינואר 1547 (נסיכות)22 באוקטובר 1721 (אימפריה) 4 ביולי 1776 (הכרזת העצמאות)3 בספטמבר 1783 (הכרה בעצמאות)21 ביוני 1788 (חוקה)שפות רשמיות רוסית אין (אנגלית דה פקטו)
יחסי ארצות הברית–כורדיסטן העיראקית הם היחסים דו-צדדיים בין ארצות הברית וכורדיסטן העיראקית.
במיוחד לאחר ההכרה הבינלאומית באוטונומיה של כורדיסטן העיראקית ב-2005, כשהיחסים הפוליטיים הללו ממשיכים באופן רשמי.
הקשר בין הראשוני בין הכורדים העיראקים לארצות הברית נוצר ב-1972, כשהשאה האיראני, מוחמד רזא שאה פהלווי, שהיה בעל ברית של ארצות הברית, הפך לפטרון העיקרי של המורדים הכורדים בעיראק.
מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר ומולה מוסטפא בארזאני היו השחקנים העיקריים של יחסים אלה .
ב-1975 חתמו עיראק ואיראן על הסכם אלג'יר, ואיראן וארצות הברית הפסיקו את תמיכתם בפשמרגה, שהובסה על ידי ממשלת עיראק.
הלובי הכורדי הדרומי בארצות הברית התכנס לראשונה ב-1975, כשהדיפלומט העיראקי מוחמד דוסקי עמד בראש הפעילויות הדיפלומטיות הללו.
אף על פי שהפעילות לא הייתה מוצלחת במיוחד, כ-3,500 תלמידים כורדים התקבלו ללימודים בארצות הברית
ג'לאל טאלבאני, מנהיג האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, ביקר בארצות הברית בשנת 1988 באמצעות פיטר גלבריית'.
ברהם צאלח, לימים ראש ממשלת כורדיסטן העיראקית ונשיא עיראק, הוצב בארצות הברית כנציג המפלגה.
לאחר מלחמת המפרץ, מנהיגי כורדיסטן הקשיבו להכרזה האמריקנית לפיה ארצות הברית תתמוך במרד בשלטון, והחלו במרד, מתוך כוונה לגרום להפיכה.
אך לאחר שתמיכה אמריקנית מובטחת לא הגיעה, החזיר הצבא העיראקי את הסדר לאזור, וריסק באכזריות את המרד הכורדי.
מיליוני כורדים הפכו לפליטים ועברו דרך הרי הגבול אל טורקיה ואיראן.
בעקבות אירועים אלו, נקבעו שני אזורים אסורים לטיסה על ידי הקואליציה, מדרום לקו הרוחב 32 (בהמשך הורחב האזור למדרום לקו הרוחב 33) ומצפון לקו הרוחב 36, כהגבלה על חיל האוויר העיראקי ולמנוע ממשלת סדאם את העליונות האווירית העיראקית.
בעקבות החלטה 688 של מועצת הביטחון של האו"ם, מדינות הקואליציה קיבלו את האישור להשתמש בכוח על-מנת לשמור על תוקף ההחלטה.
ההחלטה הביאה לאוטונומיה דה-פקטו לכורדיסטן.
ארצות הברית הייתה מעורבת גם בהשכנת השלום בין הפלגים הכורדים, המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, במהלך מלחמת האזרחים הכורדית, שהוסדר בהסכם וושינגטון ב-1997.
כיום לארצות הברית יש מדיניות רשמית כלפי הממשלה האזורית של כורדיסטן.
המדיניות הכורדית האמריקאית החלה במגעים, התקדמה ליחסים סמויים ולבסוף הפכה ליחסים ממוסדים גלויים המגולמים במדיניות כורדית רשמית בארצות הברית.
השינוי באינטראקציה של ארצות הברית עם הכורדים מסיוע הומניטרי לשותפות אסטרטגית כבעל ברית לא-מדינתי וכנכס.
העמקת היחסים הכלכליים של כורדיסטן העיראקית-ארצות הברית נתמכה על ידי הקמת מועצת העסקים של כורדיסטן של ארצות הברית (USKBC) באפריל 2012. באותו חודש נשיא כורדיסטן, מסעוד ברזאני, ביקר בוושינגטון הבירה ונפגש עם הנשיא ברק אובמה וסגן הנשיא ג'ו ביידן.
ארצות הברית מחזיקה בקונסוליה הכללית בארביל, שהוקמה ביולי 2011. לכורדיסטן יש נציגות בארצות הברית מפברואר 2007.
יחסי ארצות הברית–כורדיסטן הסורית הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין כורדיסטן הסורית (נקראת גם רוז'אבה).
ארצות הברית היא תומכת צבאית של כורדיסטן הסורית ושל היחידות להגנת העם במלחמתם כנגד המדינה האסלאמית, למרות שדה יורה ארצות הברית אינה מכירה ברוז'אבה כמדינה עצמאית.
בשנת 2016, מחלקת המדינה של ארצות הברית הכריזה כי תמיכתה הצבאית בכורדים שחיים בסוריה היא חלקית.
במרץ 2016, כיום לאחר הכרזת העצמאות של כורדיסטן הסורית, אשטון קרטר, מזכיר ההגנה של ארצות הברית, הכריז כי "המיליציות של היחידיות להגנת העם היו בעלות ברית מצוינות שלנו במלחמתנו עם המדינה האסלאמית, ואנחנו מתכוונים להמשיך כך".
כאשר כורדיסטן הסורית פלשה למחוז הסורי א-רקה בשנת 2016, חיילים אמריקאים, לבושים במדי היחידות להגנת העם, לחמו לצד הכורדים כנגד המדינה האסלאמית.
במהלך מבצע מנג'יב, הוושינגטון פוסט דיווח על האירוע תחת הכותרת "מתעלמת מטורקיה, ארצות הברית עוזרת לכורדים כנגד דאעש בסוריה".
ב-7 בנובמבר 2016, לאחר שנשאל, סגן דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, מארק סי.
טונר, אמר כי "אנחנו [ארצות הברית] לא רוצים לראות אזורים חצי-אוטונומיים בצפון סוריה".
לפי לוטננט-גנרל סטיבן טאונסנד, ארצות הברית אינה מכירה במחוז האוטונומי כ"מדינה כורדית עצמאית", אלא רואה אותה כ"מחוז סורי רב-תרבותי, רב-מפלגתי ורב-אתני שמשוחרר מהמדינה האסלאמית".
מאז ה-31 בינואר 2018, ממשלת ארצות הברית מכירה בפרלמנט כורדיסטן הסורית כגוף פוליטי חיצוני.
יחסי ארצות הברית–סין ידעו עליות ומורדות רבות מאז דצמבר 1943, עת כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
היו מספר תקופות של מתיחות בין המדינות, בעיקר לאחר התפרקותה של ברית המועצות, כאשר במסגרת זאת ארצות הברית הפכה למעצמת העל היחידה בעולם.
ישנן גם מחלוקות בין המדינות בנושא זכויות האדם בסין ובנושא מעמדה המדיני של טאיוואן.
למרות כל זאת, סין וארצות הברית הן שותפות הסחר הגדולות בעולם.
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין