tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידו של שאפט כדמות נועזת, בטוחה בעצמה וכריזמטית השפיע גם על הצגות קולנועיות של גברים שחורים וגבריות שחורה, בניגוד לגברים שחורים בסרטים שקדמו ל"שאפט", שהוצגו לעיתים קרובות כבעלי מזג נוח או כמשרתים.
ריצ'רד ארנולד ראונדטרי נולד ב-9 ביולי 1942 בניו רושל, ניו יורק, לג'ון ראונדטרי וקתרין ווטקינס.
ראונדטרי למד בבית הספר התיכון בניו רושל, שם סיים את לימודיו בשנת 1961. לאחר מכן למד באוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל, אילינוי, אך לבסוף פרש מהקולג' בשנת 1963, כדי להתחיל את קריירת המשחק שלו.
ראונדטרי החל את הקריירה המקצועית שלו סביב שנת 1963, כאשר החל לעבוד כדוגמן ב"תצוגת האופנה של איבוני" לאחר שגויס על ידי יוניס וו.
ג'ונסון; לאחר מכן החל לדגמן בפרסומות למוצרים כגון משחת השיער "דיוק" של ג'ונסון פרודקטס וסיגריות סיילם.
בשנת 1967 הצטרף ראונדטרי ל"חברת האנסמבל השחור": הוא המשיך לגלם את תפקיד הקופץ ג'ק ג'ונסון בהפקת החברה של "התקווה הלבנה הגדולה".
פרנקלין, הוא שיחק בהפקת האוף-אוף-ברודוויי של המחזה שלה "חדר מאו מאו", על ידי סדנת פסטיבל "חברת האנסמבל השחור", בסנט מרקס פלייהאוס בשנת 1969, בבימויו של שאונייל פרי.
ראונדטרי ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בתפקיד משני בסרט "מה את אומרת לאישה עירומה?", סרט אמריקאי מסוג מציאות נסתרת משנת 1970 בבימויו של אלן פונט, יוצר "מצלמה סמויה".
ב-1974 השתתף בסרט האסונות "רעידת אדמה".
בשנת 1981 הופיע לצד לורנס אוליבייה ובן גאזארה בסרט המלחמה האפי "אינצ'ון", בבימויו של טרנס יאנג.
בשנת 1984 כיכב שוב כבלש פרטי, דייל סוויפט, בסרט הקומדיה הפלילית "חום העיר", לצד קלינט איסטווד וברט ריינולדס.
באותה תקופה, ראונדטרי המשיך להופיע בסדרות טלוויזיה: ב-19 בספטמבר 1991 הופיע בפרק "אפר לאפר", מהעונה השנייה של "בוורלי הילס, 90210".
בשנת 1995 שיחק בסרטו זוכה לשבחים של דייוויד פינצ'ר "שבע"; בשנת 2000 כיכב שוב בתור ג'ון שאפט בהמשך חדש, אפונימי, לסרט המקורי משנת 1971, עם סמואל ל.
בשנת 1997 הופיע בסרט הקומדיה "ג'ורג' של הג'ונגל"; באותה שנה בערך, שיחק תפקיד ראשי כפיל תומאס בדרמת האנסמבל של פוקס, "413 רחוב הופ";
בשנת 1999 גילם את בוקר ט.
הוא שימש כשחקן קול לדמות הראשית במשחק ה-PlayStation "Akuji the Heartless", שיצא לראשונה בשנת 1999. בשנת 2004, ראונדטרי הופיע בתפקיד אורח בכמה פרקים מהעונה הראשונה של "עקרות בית נואשות" כבלש פרטי חסר מוסר; בשנת 2005 שיחק בתפקיד סגן המנהל של בית ספר תיכון בסרט המסתורין הנאו-נואר "לבנה".
באותה שנה, הופיע ראונדטרי בסדרת הטלוויזיה "הקרוב יותר" בתפקיד אלוף-משנה בדימוס D.B.
וולטר; בשנת 2006, הוא כיכב בסדרת הדרמה המדע בדיוני "גיבורים" בתפקיד צ'ארלס דובוקס, אביה חולה הסרטן של הדמות הראשית סימון דובוקס (טאווני סייפרס).
לאחר מכן הופיע בתפקיד חותנו של אדי סאטון בכמה פרקים של סדרת הדרמה המשפחתית "לינקולן הייטס", לפני ששיחק תפקיד משני בסרט "ספיד רייסר" משנת 2008, עיבוד לייב-אקשן למנגה היפנית האפונימית.
באותה שנה הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "האביר הרכוב" בתפקיד אביה של סוכנת ה-FBI קארי רבאיי (סידני טמיה פויטייה).
החל משנת 2013, הוא שיחק בתפקיד משנה בתפקיד אביה של הדמות הראשית מרי ג'יין פול (גבריאל יוניון) בסדרת הדרמה "להיות מרי ג'יין", ששודרה ב-BET.
בשנת 2019, ראונדטרי שיחק בתפקיד משנה בסרט הקומדיה "מה גברים רוצים", לפני שחזר שוב לתפקיד ג'ון שאפט ב"שאפט", סרט המשך חדש לסרט משנת 2000, יחד עם סמואל ל.
אשר, שגילמו את ג'ון שאפט השני וג'ון שאפט השלישי, בהתאמה.
החל מאותה שנה, לראונדטרי היה גם תפקיד חוזר ב"מפגש משפחתי".
הסרט האחרון של ראונדטרי שיצא לאקרנים בחייו היה "Moving On" (2023) עם ג'יין פונדה.
הסרט האחרון שיצא היה "תלמה" (2024).
ראונדטרי היה נשוי וגרוש פעמיים והיה לו חמישה ילדים.
הוא התחתן עם מרי ג'יין גרנט בשנת 1963; לזוג נולדו שני ילדים לפני שהתגרשו בשנת 1973. הוא יצא עם השחקנית והאישיות הטלוויזיונית קתי לי קרוסבי זמן קצר לאחר מכן.
ראונדטרי התחתן מאוחר יותר עם קרן מ.
צ'רניה בשנת 1980; נולדו להם שלושה ילדים יחד לפני שהתגרשו בשנת 1998. בשנת 1993 אובחן אצל ראונדטרי סרטן השד, והוא עבר לאחר מכן כריתת שד כפולה וכימותרפיה.
ראונדטרי נפטר מסרטן הלבלב בביתו בלוס אנג'לס ב-24 באוקטובר 2023, בגיל 81.
ריצ'רד רולנד קני היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
קני נולד ב-9 בספטמבר 1856 בלורל שבדלאוור.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית לורל, וב-1878 השלים את לימודיו במכללת הובארט בז'נבה שבניו יורק.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1881, והחל לעסוק בכך בדובר שבדלאוור.
קני כיהן כספרן המדינה מ-1879 עד 1881. הוא גם שירת במשמר הלאומי כקפטן מ-1880 עד 1889, וכיהן בתפקיד שליש הגנרל של המדינה מ-1887 עד 1891. ב-1896 מונה לחבר בוועד הלאומי הדמוקרטי.
ב-19 בינואר 1897 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית, ומילא את המושב שהתפנה, בשל מחלוקת אדיקס הממושכת, לשארית הקדנציה שהחלה ב-4 במרץ 1895. במהלך קדנציה זו כיהן עם סיעת המיעוט הדמוקרטי בקונגרסים ה-54, ה-55 וה-56. הדמוקרטים לא הצליחו להבטיח את בחירתו מחדש ב-1901, והמושב נותר שוב פנוי.
בסך הכל כיהן מ-19 בינואר 1897 עד 4 במרץ 1901, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי.
לאחר סיום כהונתו חידש קני את עבודתו כעורך דין בדובר.
מאוחר יותר, במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת במחלקת הייעוץ המשפטי לממשלה.
בשנת 1921 נבחר ליועץ המשפטי של בית הנבחרים של דלאוור, נבחר לעורך דין תובע על ידי בית המשפט להיטלים של מחוז קנט, ומונה לחבר במועצת האספקה של המדינה.
הוא גם כיהן כחבר ומזכיר הוועדה המדינתית לאדמות ציבוריות מ-1913 עד 1929.
קני מת ב-14 באוגוסט 1931 בדובר שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות של כנסיית ישו אפיסקופלית.
ריצ'רד מיפלין קלברג האב , חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן שבע קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-14 של טקסס במהלך התקופה 1931–1945 ויורש של חוות קינג בדרום טקסס.
קלברג נולד ב-18 בנובמבר 1887 בקינגסוויל שבטקסס.
הוא נבחר לראשונה בשנת 1931 בבחירות מיוחדות להחלפת המנוח.
בחירתו העניקה למפלגה הדמוקרטית רוב בבית הנבחרים, שאותו היא שמרה במשך שישים ושלוש השנים הבאות מלבד תקופה של ארבע שנים.
הוא נבחר ללא התנגדות בשנים 1940 ו-1942. לינדון ג'ונסון כיהן כמזכיר הקונגרס תחת קלברג מ-1931 ועד מינויו לראש מינהל הנוער הלאומי של טקסס ב-1935.
כפי שתואר על ידי הביוגרף של ג'ונסון רוברט קארו, קלברג היה שמרן מושבע, ובהתחלה התייחס בספקנות לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ולתוכנית הניו דיל.
אף על פי כן, הוא שוכנע על ידי לינדון ג'ונסון להצביע בעד מדיניות מפתח מסוימת של הניו דיל שהוא התנגד לה באופן אישי כאשר הובא לידיעתו שהיא נהנית מתמיכה משמעותית בקרב בוחריו.
הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1944 על ידי , שנבחר ללא התנגדות באותו נובמבר.
הוא היה חבר בקבוצת מילר בוושינגטון.
רִיצֶ'רְד בְּרִינְזְלִי שֶׁרִידֶן היה מחזאי, סופר ופוליטיקאי ויגי אנגלו-אירי, שהיה חבר בבית הנבחרים הבריטי משנת 1780 עד 1812, וייצג את מחוזות הבחירה של סטאפורד, וסטמינסטר ואילצ'סטר.
כבעל התיאטרון רויאל, דרורי ליין בלונדון, הוא כתב כמה מחזות בולטים כמו "The Rivals" ("היריבים") (1775), "The Duenna" ("האומנת") (1775), "The School for Scandal" ("בית ספר לשערוריות") (1777) ו-"A Trip to Scarborough" ("טיול לסקארבורו") (1777).
הוא שימש כ משנת 1806 עד 1807. שרידן נפטר בשנת 1816 ונקבר ב"פינת המשוררים" במנזר וסטמינסטר.
מחזותיו נותרו חלק מרכזי ב ומוצגים דרך קבע ברחבי העולם.
שרידן נולד בשנת 1751 בדבלין, אירלנד, שם היה למשפחתו בית ברחוב דורסט (Dorset Street) שהיה אופנתי באותה תקופה.
אימו, , הייתה מחזאית וסופרת אנגלו-אירית.
שניים ממחזותיה הועלו בלונדון בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18, אף על פי שהיא ידועה בעיקר בזכות הרומן שלה "The Memoirs of Miss Sidney Biddulph" ("זיכרונותיה של העלמה סידני בידלף", 1761).
אביו האירי, , היה במשך תקופה שחקן-מנהל ב בדבלין, אך לאחר שעבר לאנגליה בשנת 1758, ויתר על המשחק וכתב מספר ספרים בנושא חינוך, במיוחד על תיקנון השפה האנגלית בחינוך.
אחיו הבכור היה עורך הדין, הסופר והפוליטיקאי .
סבו מצד אביו היה הכומר ממחוז קאוואן, שהיה ידיד קרוב של ג'ונתן סוויפט.
כשמשפחתו שהתה בדבלין, ריצ'רד למד בבית הספר לדקדוק האנגלי ברחוב גרפטון.
בשנת 1758, כשהיה בן שבע, עברה משפחת שרידן להתגורר באנגליה לצמיתות.
הוא היה תלמיד בבית הספר הארו בין השנים 1762 ל-1768. בסוף שנת הלימודים 1768, אביו העסיק מורה פרטי, לואיס קר (Lewis Ker), בבית אביו בלונדון, בזמן ש לימד אותו סיף ורכיבה על סוסים.
בשנת 1772, כשהיה בן 20 או 21, שרידן נלחם בשני דו-קרבות מול קפטן תומאס מתיוס, שכתב מאמר בעיתון שהכפיש את שמה של אליזבת אן לינלי, שאותה התכוון שרידן לשאת לאישה.
בדו-קרב הראשון, הם הסכימו להילחם בהייד פארק, אך כשמצאו אותו צפוף מדי, הם עברו תחילה לפאב "הרקולס פילרס" (Hercules Pillars tavern) (באתר שבו ניצב כיום בית אפסלי בפינת הייד פארק) ולאחר מכן לפאב "קאסל טאברן" (Castle Tavern) ברחוב הנרייטה, קובנט גארדן.
בניגוד לדימויו הרומנטי, הדו-קרב היה קצר וללא נפגעים.
מתיוס איבד את חרבו, ולדברי שרידן, נאלץ "להתחנן על חייו" ולחתום על התכחשות למאמר.
ההתנצלות פורסמה בפומבי, ומתיוס, שרתח מזעם בשל הפרסום הרב לו זכה הדו-קרב, סירב לקבל את תבוסתו כסופית ואיתגר את שרידן לדו-קרב נוסף.
שרידן לא היה מחויב לקבל את האתגר הזה, אך עלול היה להפוך למנודה חברתית אם לא היה עושה זאת.
הדו-קרב השני, שנערך ביולי 1772 בקינגסדאון (Kingsdown) שליד באת', היה עקוב מדם הרבה יותר.
הפעם שני הגברים שברו את חרבותיהם, אך המשיכו להילחם ב"מאבק נואש על חיים וכבוד".
שניהם נפצעו, שרידן באורח מסוכן, והוא נאלץ "להינשא מהשדה כשחלק מכלי נשקו של יריבו תקוע דרך אוזנו,, כל גופו מכוסה פצעים ודם, ופניו כמעט רוסקו לג'לי עם ניצב חרבו של מתיוס".
שמונה ימים לאחר האירוע העקוב מדם, יכול היה הבאת' כרוניקל להודיע ששרידן יצא מכלל סכנה.
מאוחר יותר באותה שנה, אליזבת וריצ'רד בן ה-21 ברחו יחד כדי להינשא והקימו בית בלונדון ברוב פאר והדר.
לשרידן היה מעט כסף וללא סיכויים מיידיים להשיג כסף כלשהו, מלבד הנדוניה של אשתו.
הזוג הצעיר נכנס לחברה הגבוהה ונראה כי עמד בנטל האירוח.
שרידן היה פטרון של והיא נחשבה לפילגשו.
כבת חסותו היא הופיעה בתיאטרון דרורי ליין בינואר 1777, למרות היותה שחקנית גרועה.
בשנת 1775, מחזהו הראשון של שרידן, "The Rivals" ("היריבים"), הועלה בתיאטרון קובנט גארדן בלונדון.
הוא נחל כישלון בערב הבכורה, וביצועו של כסר לושיוס או'טריגר (Sir Lucius O'Trigger) ספג ביקורת על שהפך את הדמות ל"מגוחכת ומגעילה".
שרידן כתב את המחזה מחדש והציג אותו שוב כמה ימים לאחר מכן, כש מחליף את לי בתפקיד.
בצורתו המתוקנת הוא זכה להצלחה עצומה, וביסס מיד את המוניטין של המחזאי הצעיר ולאהדה בקרב החוגים המכובדים בלונדון.
הוא הפך ליצירה קלאסית בספרות האנגלית.
זמן קצר לאחר הצלחת "The Rivals", שרידן וחמיו תומאס לינלי, מלחין מצליח, הפיקו את האופרה "The Duenna" ("האומנת").
יצירה זו, שזכתה לקבלת פנים חמה, הוצגה במשך שבעים וחמש הופעות.
מחזהו המפורסם ביותר, "The School for Scandal" ("בית ספר לשערוריות"), הועלה בבכורה בתיאטרון דרורי ליין ב-8 במאי 1777. הוא נחשב לאחת מקומדיות המידות הגדולות ביותר באנגלית.
לאחריו הגיע "The Critic" ("המבקר") (1779), עדכון של "The Rehearsal" ("החזרה").
לאחר שצבר במהירות שם והון, בשנת 1776 רכש שרידן את חלקו של דייוויד גריק בתיאטרון דרורי ליין, ובשנת 1778 רכש את שאר החלקים.
כל מחזותיו המאוחרים הופקו שם.
בשנת 1778 כתב שרידן את "The Camp" ("המחנה"), שהתייחס לאיום המתמשך של פלישה צרפתית לבריטניה.
באותה שנה, גיסו של שרידן, , מלחין צעיר שעבד עמו בתיאטרון דרורי ליין, נהרג בתאונת שיט.
לשרידן הייתה יריבות עם עמיתו המחזאי , והוא כלל פרודיה על קמברלנד במחזהו "The Critic" ("המבקר").
ב-24 בפברואר 1809 (למרות אמצעי הבטיחות מפני אש שהיו כה מהוללים משנת 1794) התיאטרון נשרף כליל.
כשנתקלו בו שותה כוס יין ברחוב תוך כדי צפייה בשריפה, דווח ששרידן אמר את המשפט המפורסם: "אדם בהחלט רשאי לשתות כוס יין ליד האח הפרטית שלו".
שרידן היה מנהל התיאטרון במשך שנים רבות, ומאוחר יותר הפך לבעלים היחיד ללא תפקיד ניהולי.
בשנת 1780, שרידן התקבל לבית הנבחרים הבריטי כבן ברית של צ'ארלס ג'יימס פוקס, בצד המושבות האמריקאיות בדיון הפוליטי של אותה שנה.
נאמר עליו ששילם לבורגנים מסטאפורד חמש גינאות לכל אחד כדי שיתירו לו לייצג אותם.
כתוצאה מכך, נאומו הראשון בפרלמנט היה הגנה מפני אישום בשוחד.
בשנת 1787 דרש שרידן את הדחתו של וורן הייסטינגס, המושל הכללי של הודו הראשון.
נאומו בבית הנבחרים תואר על ידי אדמונד ברק, צ'ארלס ג'יימס פוקס וויליאם פיט כגדול ביותר שנאמר אי פעם, בעת העתיקה או המודרנית.
בבית הנבחרים, שרידן היה ידוע כנואם מרתק, ולעיתים קרובות גם משעשע.
נאומיו במשפט ההדחה של הייסטינגס פורסמו מאוחר יותר כחוברת בת 59 עמודים.
בשנת 1793, במהלך הדיונים על "חוק הזרים" (Aliens Act) שנועד למנוע ממרגלים וחבלנים צרפתים להציף את המדינה, נאם אדמונד ברק נאום שבו טען כי ישנם אלפי סוכנים צרפתים בבריטניה המוכנים להשתמש בנשק נגד הרשויות.
כדי להדגיש באופן דרמטי את נקודתו, הוא השליך סכין על רצפת בית הנבחרים.
שרידן קרא: "היכן המזלג?", מה שגרם לחלק גדול מהבית להתגלגל מצחוק.
באפריל 1798 הופיע שרידן במיידסטון במשפטם של חברי שהואשמו בקשירת קשר בוגדנית עם הצרפתים.
יחד עם צ'ארלס ג'יימס פוקס, ואישים רדיקליים אחרים מהמפלגה הוויגית, הוא העיד לטובת .
במהלך "בהלת הפלישה מצרפת" של 1803, שרידן כתב "נאום לעם":
שרידן נודע בקשריו הפוליטיים הקרובים עם נסיך מוויילס, ועמד בראש סיעה של תומכיו בבית הנבחרים.
עד 1805, כאשר הנסיך הצטנן ביחסו לתמיכה קודמת ב, שרידן, ואחרים הכריזו על התנגדותם לכך.
כאשר, לאחר 32 שנים בפרלמנט, הפסיד בבחירה מחדש ב-1812, נושיו סגרו עליו ושנותיו האחרונות היו מלוות בחובות ובאכזבות.
כששמע הקונגרס האמריקאי על חובותיו, הציע לשרידן 20,000 ליש"ט כהוקרה על מאמציו למנוע את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בדצמבר 1815, שרידן חלה והיה מרותק למיטתו במידה רבה.
עם זאת, דוכסים, רוזנים, לורדים, ויקונטים, הלורד ראש העיר של לונדון ואישי אצולה אחרים נכחו בהלווייתו, והוא נקבר ב"פינת המשוררים" במנזר וסטמינסטר.
בשנת 1825, הסופר האירי פרסם ביוגרפיה אוהדת בשני כרכים, "Memoirs of the Life of Richard Brinsley Sheridan" ("זיכרונות חייו של ריצ'רד ברינזלי שרידן"), שהייתה לה השפעה ניכרת על התפיסות המאוחרות יותר לגביו.
חשפה שלט כחול בשנת 1881 לזכרו של שרידן ברחוב סאביל רו 14 במייפייר.
נישואיו הראשונים היו לאליזבת אן לינלי ונולדו להם ילד אחד תומאס.
אליזבת נפטרה ב-1792 ושלוש שנים אחר כך בשנת 1795, ריצ'רד שרידן נישא לאסתר ג'יין אוגל (1776–1817), בתו של הדיקן מווינצ'סטר.
נולד להם לפחות ילד אחד: צ'ארלס ברינזלי שרידן (1796–1843).
עבור בני דורו, שרידן היה ידוע בשנינותו המסנוורת, חוש הומור תוסס, וחדות ראייתו הפוליטית, לא פחות מאשר בצביעותו, רשעותו הנקמנית והוללותו הכללית.
שרידן היה מטפס חברתי שלא היסס לתקוע סכין בגב חבריו כדי לשמור על מעמדו החברתי בקרב אריסטוקרטים אמיתיים וכדי לצבור כוח בחברת הוויגים.
אולי הסיכום הטוב ביותר לאופיו של שרידן נכתב על ידי סר , שציין לאשתו: "הוא משקיע הרבה מניפולציות, עם הרבה כאב, כדי לספק, לא את התשוקה הראויה בעניינים כאלה, אלא את היהירות; והוא עוסק בתככים מסובכים ובמזימות משנה, כמו מחזה ספרדי".
עד 1789, עורמתו הדו-פרצופית של שרידן הפכה אותו למושא לבוז בעיני רוב חברת הוויגים.
כמו רוב בני החברה הגבוהה, שרידן שתה לשכרה והיה מכור להימורים, כשהוא מהמר כמעט בכל לילה בכסף שלא היה לו.
בעוד שרוב חבריו המכורים להימורים ניסו לשלם לנושיהם, שרידן מעולם לא שילם את חובותיו, מכיוון שהאמין שתשלום לנושים "רק מעודד אותם".
התנהגותו של שרידן כלפי נשים בפרט הייתה לא מכובדת.
כרודף שמלות ומספר סיפורים מקצועי, הוא היה מתנצל מחונן והבטיח לנשותיו ולמאהבותיו הבטחות שידע שלעולם לא יקיים.
שרידן הטריד ותקף נשים מינית.
דוגמה לכך היא ההטרדה המינית ולאחר מכן התקיפה של ליידי וובסטר, שלימים נודעה כליידי הולנד, .
לאחר שהאשים אותה באשמת שווא בניהול רומן עם גבר ש"כלל לא עניין אותה", הוא איים להרוס את שמה הטוב על ידי סיפור לחברה על הרומן הדמיוני שלה.
כשליידי וובסטר לא נכנעה לחיזוריו, הוא נקם בה בכך שתקף אותה מאוחר יותר בביתה.
עד שנת 1802, התנהגותו הבזויה של שרידן קיבלה תפנית אפלה עוד יותר, והוא החל להטריד אחת מידידותיו הבודדות שנותרו, הארייט ספנסר, .
בשנת 1805, שרידן הסלים את ההטרדה כלפי הארייט בכך ששלח לה מכתבי איום אנונימיים; מכיוון שהיו ידידים ותיקים ומאהבים לשעבר, הארייט הסיקה במהירות את זהותו של שרידן כמחבר, מתוך כתב ידו.
שרידן הטריד את הארייט בפומבי ועורר מהומה בכל הזדמנות, כשהוא מטיח בה שלא אהבה אותו מספיק ומצהיר על אהבתו הנצחית אליה.
למרות אכזריותו כלפיה, הארייט הייתה אדיבה אליו על ערש דווי בשנת 1816. בתמורה, שרידן אחז בידה בחוזקה ואמר לה שירדוף אותה לאחר מותו.
הארייט, משותקת מפחד, שאלה מדוע, לאחר שרדף אותה כל חייו, הוא נחוש להמשיך לרדוף אותה גם לאחר המוות.
"כי אני נחוש שתזכרי אותי." לאחר שסבלה עוד כמה דקות מאימתו, הארייט נמלטה מהחדר.
שלושה ימים לאחר מכן, ריצ'רד ברינזלי שרידן מת לבדו.
הוא גם כתב מבחר שירים ונאומים פוליטיים במהלך כהונתו בפרלמנט.
בסרט "טירופו של המלך ג'ורג'" (1994), שרידן מגולם על ידי בארי סטנטון.
בסרט "הדוכסית" (2008), המבוסס על חייה של ג'ורג'יאנה קוונדיש, דוכסית דבונשייר, שרידן מגולם על ידי איידן מקארדל, וקטעים מתוך המחזה "בית ספר לשערוריות" מוצגים בסרט.
ספרים אלו יצאו לאור תחת השם ק.ק.
שרידן היה שמו של כפר בטורונטו טאונשיפ, אונטריו, שנקרא על שם ר.ב.
שמו שימש מאוחר יותר לשכונה, שרידן הומלנדס, שהיא כיום חלק מהעיר מיסיסוגה.
שרידן נבחר כמועמד לשם העיר החדשה שהוקמה ב-1974, והנמצאת ממערב לבירת הפרובינציה, טורונטו.
ברומן של ז'ול ורן "מסביב לעולם בשמונים יום", נאמר על הגיבור הראשי, פיליאס פוג, כי הוא מתגורר ב"סאוויל רואו מספר 7, בורלינגטון גארדנס, הבית שבו מת שרידן ב-1814".
בעוד ששרידן אכן התגורר בסאוויל רואו, הוא התגורר במס' 14 ולא במס' 7 (והוא נפטר ב-1816, לא ב-1814 כפי שנטען בספר).
ריצ'רד ריוס מונטויה (בספרדית: Richard Ríos Montoya; נולד ב-2 ביוני 2000 בווגאצ'י שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בנפיקה ליסבון ובנבחרת קולומביה.
ריוס גדל במחלקת הנוער של פלמנגו.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית, וב-21 ביוני 2021 האריך את חוזהו בפלמנגו עד לחודש דצמבר 2023 והושאל למסטלאן מליגת העל המקסיקנית.
בחודש ספטמבר 2021 הוא נפצע, ולא חזר לפעילות עד חודש אפריל 2022. בחודש מאי, לאחר תקופת ההשאלה, חזר לפלמנגו.
ב-4 באוגוסט 2022 חתם ריוס בגוארני מליגת המשנה הברזילאית עד לחודש דצמבר 2023. ב-28 במרץ 2023 חתם בפלמיירס מליגת העל הברזילאית עד לסוף שנת 2025.
ב-22 ביולי 2025 חתם לחמש שנים בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
ב-12 באוקטובר 2023 ערך ריוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת אורוגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. ב-8 ביוני 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–5 על נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר קופה אמריקה 2024, וערך שש הופעות בטורניר, כולל בהפסד 0–1 לנבחרת ארגנטינה בגמר.
ריצ'רד רובסון הוא פרופסור לכימיה באוניברסיטת מלבורן.
פרסם למעלה מ-200 מאמרים, המתמקדים בעיקר בפולימרים קואורדינטיביים, ובמיוחד במסגרות אורגנו-מתכתיות.
הוא תואר כ"חלוץ בהנדסת גבישים הכוללת מתכות מעבר".
הוא אחד הזוכים השותפים בפרס נובל לכימיה בשנת 2025.
רובסון נולד בגלוסבורן שבמערב יורקשייר שבממלכה המאוחדת, ולמד כימיה באוניברסיטת אוקספורד (תואר ראשון בשנת 1959 ודוקטורט בשנת 1962).
הוא ערך מחקר פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנים 1962–1964 ובאוניברסיטת אוקספורד בשנים 1964–1965. לאחר מכן קיבל משרת מרצה בכימיה באוניברסיטת מלבורן בשנים 1966–1970, ושם נשאר למשך כל הקריירה שלו.
מחקרו פורץ הדרך של רובסון הוא בתחום פולימרי הקואורדינציה, ובמיוחד במסגרת הפולימרית האינסופית, שכונו מאוחר יותר מסגרות מתכת-אורגניות (MOFs).
מסעו בתחום זה החל בשנת 1974 כאשר הוטל עליו לבנות מודלים גדולים מעץ של מבנים גבישיים עבור הרצאות כימיה בשנה א'.
בשנות ה-90 יצר סוג חדש של פולימרי קואורדינציה שנחשבו ליצירת תחום מחקרי כימי חדש לחלוטין.
גישתו כללה שימוש בנחושת במצב חמצון המכונה נחושת I, אשר מעדיפה גאומטריה טטרהדרלית, וערבובה עם תרכובת אורגנית טטרניטריל שתוכננה במיוחד.
שיטה זו הביאה ליצירת פיגומים דמויי גביש עם מבנה דמוי יהלום אך עם מרווח משמעותי בתוך המסגרת.
בשנת 1998 קיבל את פרס בורוז מהמכון המלכותי האוסטרלי לכימיה.
הוא מונה לעמית האקדמיה האוסטרלית למדעים בשנת 2000. בשנת 2022 נבחר לעמית בחברה המלכותית.
ריצה היא קבוצת מקצועות המשויכים לענף האתלטיקה יחד עם מקצועות הזריקה, הקפיצה וההליכה התחרותית.
לפי ההגדרה הספורטיבית, ההבדל בין ריצה תחרותית להליכה תחרותית הוא שבריצה יש נקודת זמן בה אף רגל אינה נוגעת בקרקע, בעוד שבהליכה נוגעת לפחות רגל אחת בקרקע בכל רגע נתון.
מקובל לחלק את הריצות לסוגים לפי מרחקים.
משמעותו של סוג ריצה הוא, למעשה, סוג המאמץ המופעל בעת הריצה.
במהלך ריצה קצרה לא נוצר "חוב חמצן" בגוף ולכן באה לידי ביטוי בעיקר יכולת השרירים לכוח מתפרץ.
ריצות אלה נמשכות בין 6 שניות לדקה.
גודל הצעדים בריצה זו הוא קטן אך מהיר ורצים בה על קצה כף הרגל.
המרחקים השכיחים לריצות קצרות הם:
60 מטר: משמשת בעיקר לבתי ספר ובתחרויות אתלטיקה באולמות.
100 מטר: הריצה הקצרה והמהירה ביותר (מלבד 60 מטר).
בריצות בינוניות השרירים עוברים את "סף האנרגיה המיידית" ומתחילים תהליך כימי של הפקת אנרגיה לצורך פעולתם.
היעילות של תהליך זה תלויה באימונים, והיא באה לידי ביטוי ביכולתם של השרירים לשמור על עומס עבודה גבוה לאורך זמן.
ריצות בינוניות נמשכות בדרך כלל בין 2 ל-6 דקות.
המרחקים השכיחים לריצות בינוניות הם:
2000 מטר – נחשבת לשלב הביניים בין ריצה בינונית לארוכה.
בריצות ארוכות יש צורך להתחשב במגוון של תופעות פיזיולוגיות כסיבולת לב-ריאה – היכולת של הלב והריאות לעמוד במאמצים גבוהים לאורך זמן, מאזן אנרגיה ונוזלים בגוף, סף לקטט ועוד.
הריצה נמשכת מ-10 דקות ומעלה, כפי שנקבע.
המרחקים השכיחים בתחרויות רשמיות לריצות ארוכות הם:
מרוץ מרתון: ריצה למרחק 42.195 קילומטר.
בנוסף, מתקיימות ריצות אתגריות למרחקים העולים על מרתון: ריצות אולטרה מרתון למרחקים שונים כמו 50 ק"מ, 100 ק"מ ועוד.
הריצות המיוחדות כוללות אלמנטים שאינם רגילים בריצה.
מרוץ שליחים: ריצות המיועדות לקבוצות של 4 רצים ונערכת למרחקים 4X100 ו-4X400.
ניתן להבחין בין כמה סוגי ריצות אימון:
ריצות ממושכות באזורי ריצה שונים – חוף הים, פארק וכדומה.
לריצה על משטח לא אחיד יש יתרונות רבים והעיקרי שבהם הוא חלוקת מאמצים משתנה בגפיים התחתונות ועל כן הפחתת פציעות.
ריצה על מדרון צדדי לאורך זמן רב מעמיסה את רצועות הברכיים.
מדרון צדדי מתון, כמו במקומות מסוימים בחוף הים, אינו מומלץ לריצה.
ריצה על חול עמוק טובה לזמן קצר בלבד מאחר שהיא פוגמת בסגנון הריצה ומלמדת צעדים קטנים ללא הרמת רגל מספקת.
ריצת הנפח היא ה"לחם וחמאה" של הריצות לכל המרחקים.
ללא ריצת נפח יגרום אימון בפארטלקים או אינטרוולים לבעיות אורתופדיות.
ריצת רצף מתאימה במיוחד לאלו הרוצים לשרוף שומנים.
ריצה מהירה יותר לזמן קצר או למרחק מוגדר הנעשית תוך כדי ריצת רצף (ריצה ארוכה יותר).
בדוגמה לפארטלק מסמן האצן מרחק של חמישים עד שישים מטר לפניו, מאיץ את קצב הריצה עד לסמן ומאיט לקצב רגיל מיד אחר כך.
באימון פארטלקים רגיל נהוג להוריד דופק בין מאוץ (ספרינט) למאוץ ולכן נחשב אימון הפארטלקים כתחנת ביניים בין האימון ההכרחי בריצות נפח לבין אימון המהירות של האינטרוולים.
באימון אינטרוולים מגדיר האצן פרק זמן או מרחק ורץ אותם בקצב גבוה.
לאחר מספר אינטרוולים נשאר הדופק בעצימות גבוהה וכך מתאמן האצן על טכניקה מהירה, סיבולת של המערכת הקרדיו-וסקולרית ועל המשך ריצה ברמת חומצת חלב גבוהה.
ריצת 800 מטר * 4 – עוצמת מאמץ 60%–80% לאחר מכן זמן מנוחה עד לירידת הדופק לדופק חימום.
ריצת 1000 מטר * 3 – עוצמת המאמץ דומה לסעיף א', מנוחה כנ"ל.
ריצת 500 מטר * 4 – דרגת מאמץ 70%–90% מהיכולת המרבית, מנוחה בין 500 ל-500 מטר לפי יכולת המתאמן ויכולת התאוששותו.
עליות קצרות – 80–150 מ' עוצמת מאמץ 85%–95%, מספר חזרות ינוע בין 6–12. לפי כושרו של המתאמן, ניתן לשלב מנוחה אקטיבית, כגון ריצה קלה חזרה ויציאה נוספת.
ריצת קצב – טמפו (Tempo) – ריצה בה מעלים את מהירות הריצה בחלקה האמצעי ומורידים את מהירות הריצה לקראת סופה.
לריצת הקצב יתרונות רבים והעיקרי שבהם הוא העובדה שחלקה הראשון של הריצה איטי יחסית ומשמש לחימום והכנה בעד שחלקה האחרון של הריצה מתון גם הוא ומונע פציעות ובעיות אורתופדיות הנגרמות מריצה מהירה בסוף אימון כששרירי הגפיים עייפים.
דוגמה לריצת טמפו: 10 דקות ריצה איטית – 20 דקות ריצה מהירה – 15 דקות ריצה איטית.
מטרת האימון: לימוד טכניקת ריצה מהירה.
יש לשים לב ולבצע ריצות איכות ביחס מתאים לכמות ריצות הנפח.
ריצות איכות למיניהן מכבידות על המערכות האורתופדיות ולכן יש לעשותן רק כשנבנה בסיס מתאים של ריצות נפח.
דוגמה לאימון שבועי: שלוש פעמים בשבוע ריצות נפח של לפחות ארבעים דקות ופעם בשבוע ריצת איכות (פרטלקים, טמפו או אינטרוולים).
ישנן מספר פציעות שכיחות הנגרמות מריצה:
יש שני סוגים של פציעות שלד: שברי מאמץ ושין ספלינט.
שבר מאמץ הוא שבר חלקי שנגרם מחבלה חוזרת בשברי מאמץ מופיעים בעיקר בריצה למרחקים ארוכים, לרוב יותר מ-32 קילומטר בשבוע או בעקבות קפיצות חוזרות.
העצמות שנפגעות הן עצם השוקה ועצמות השוקית.
שין ספלינט היא פציעה שמתבטאת בכאבים בחלק התחתון על עצם השוק, כאבים שנובעים מנזק שרירי או מנזק עצם השוק .
פציעת רקמות: ישנן שני סוגים של פציעת רקמות.
פציעה ראשונה היא דלקת בחיתולית הכפית (או בשמה המוכר דורבן) נמצאת ברקמת החיבור בכף הרגל.
פציעה שנייה, הנקראת תסמונת המדור, נוצרת כתוצאה מלחץ פנימי.
היא יכולה לגרום לפגיעה בזרימת הדם ובנוסף גם למוות של הרקמות
ברך רצים היא פציעה הגורמת לכאבים בקדמת הברך וסביב פיקת הברך.
התסמינים העיקריים יכללו כאבים ומגבלות תנועה שונות.
יש אצנים העושים שימוש לרעה בחומרים, הנקראים "סטרואידים אנאבוליים".
חומרים אלה הם בעצם נגזרות של ההורמון הגברי, טסטוסטרון, הידוע בפעילותו כ"בונה שריר" (אנאבולי) ותורם רבות לשיפור התוצאות בפעילויות האנאירוביות.
סטרואידים אנאבוליים לא עוזרים לרוץ למרחקים ארוכים, אלא רק לריצות קצרות, וזאת מסיבה פשוטה: ריצות למרחקים קצרים בעצימות גדולה הם פעילות אנאירובית.
היו מקרים בהם אצנים מתו כתוצאה משימוש יתר או שימוש לא נכון בסטרואידים אנאבוליים – זאת כיוון שהמשתמשים בסטרואידים אנאבוליים חייבים בפיקוח רפואי מתאים.
לפיכך, נהוג לקחת מאצנים בדיקות שתן כדי לברר אם השתמשו בסטרואידים אנאבוליים.
בדרך כלל, לא נמצאים חומרים אסורים, היות שהרופאים המייעצים של האצנים מוצאים דרכים להסתיר או להעלים את השימוש בסטרואידים בזמן הבדיקות.
בכל זאת, מדי פעם אכן מוצאים שאצנים למיניהם משתמשים בסטרואידים אנאבוליים, והם נפסלים לפני או אחרי התחרות.
איגוד האתלטיקה הישראלי הוא הגוף הרשמי אשר מוכר על ידי התאחדות האתלטיקה העולמי, בכל הקשור לענף אתלטיקה בישראל.
המשמעות מכך היא, שרק תוצאות של מתחרים בתחרויות המאורגנות על ידי האיגוד או מוכרות על ידיו, תוכלנה להיות מוכרות ברמה בין-לאומית.
שיא ישראלי יכול להיקבע רק בתחרות הנמצאת באחריות האיגוד, ואשר עמדה בסטנדרטים בין-לאומיים של ארגון ומדידת זמנים.
דוגמאות לתחרויות אשר מאורגנות על ידי האיגוד, הן מרתון טבריה הבין-לאומי, אליפות ישראל בחצי מרתון בבית שאן, אליפות ישראל במרוצי שדה, ליגה בין-אגודתית המהווה את אליפות ישראל לאגודות, או אפילו תחרות בין-לאומית כגון גביע אירופה בזריקות 2006 (אומנם אין זו תחרות ריצה, אך האיגוד מכיר בה מתוקף היותה תחרות בין-לאומית).
מאגני מרוצים ותחרויות אתלטיקה בכל דרג, חייבים לאשר תחילה את התחרות עם האיגוד הישראלי, וזאת על-פי חוקי התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
מרוצים עממיים, בהשתתפות מאות רצים, מתקיימים בישראל בעיקר בעונת האביב.
המרוץ עם המספר הגדול ביותר של משתתפים (לא כולל חיילים), הוא מרוץ עין-גדי, שהוא מרוץ של חצי מרתון (21.1 קילומטר).
אחריו נמצאים מרוץ רעננה, והמרוץ הצעיר – מרוץ רשפון.
התוצאות במרוצים עממיים אינן רשמיות, ואינן יכולות להיחשב כ"שיא ישראלי" או בין-לאומי.
ריצ'רץ' היא תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים, ששודרה בין השנים 1975 – 1980, בערוץ הראשון.
התוכנית הייתה פורצת-דרך בישראל בהיותה התוכנית הראשונה שהוגשה והונחתה על ידי ילדים עבור ילדים.
יוצרת התכנית הייתה חנה בן-ארי ניניו.
שיר הפתיחה נכתב על ידי עמוס אטינגר והולחן על ידי נתן שחר.
התוכנית כללה מערכונים ושירים לצד תכנים רציניים יותר וגם שיחות בעניינים שונים הנוגעים לילדים בגילאי בית הספר.
המנחים כמעט כולם, היו ילדים ירושלמים, בגילאי 11-10. היו שני צוותים של מנחים: הראשון, והזכור יותר בדרך-כלל, הגיש את התוכנית בין 21 בדצמבר 1975 ל-26 ביוני 1977 (35 תוכניות), והצוות השני פעל בין 26 באפריל 1979 ל-23 ביוני 1980 (26 תוכניות).
2 תקליטים (אחד לכל עונה ששודרה) יצאו עם לקט שירים שבוצעו בתוכנית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התכנית הייתה זמינה בהוט V.O.D.
את התכנית הפיקה צלילה רוז וביים אלי ריבנבך ואחריו יוסי צמח.
הניהול המוזיקלי היה תחת נתן שחר ואחריו של נפתלי וגנר, שגם כתב את מרבית השירים.
חלק מהשירים נכתבו עי תלמה אליגון רוז.
גבי אלדור, הייתה הכוריאוגרפית של התוכנית (בתה דינה זקס הייתה אחת המנחות בצוות השני).
איל אספלר (השתתף רק בתוכנית אחת)
אתי ורון (השתתפה רק בשיר הפתיחה)
נורית רבי (השתתפה רק בתוכניות הראשונות)
אברהם דן רובין (רמי "הג'ינג'י")
בתוכנית היו מספר "פינות" קבועות.
שיחה - דיון פתוח בבעיות שהעלו הצופים (במכתבים), בהשתתפות כל הילדים.
- פינת מידע טריוויאלי, אותו היה קורא אחד הילדים לבוש כמגיש חדשות מתוך ספר ענק שכותרתו "אינפורמציה לא חשובה".
- פינה שבדרך-כלל הגיש רמי הג'ינג'י (בצוות הראשון) ובה צירוף-מילים מלווה באיור.
למשל: "מריץ' ורץ' יוצא ריצ'רץ'; ומציפור והיפופוטם - ציפופוטם!"
שיר/פזמון - שירים מתורגמים או מקוריים בביצוע הילדים.
בתוכנית "ארץ נהדרת" נעשתה פרודיה על הסדרה הזו ועל "הילדים משכונת חיים".
בסדרה "הפיג'מות" נעשתה פרודיה על הסדרה הזו ועל "רגע עם דודלי", הפרק הוקדש לזכרו של ספי ריבלין שגילם את פיסטוק.
בגאומטריה, ריצוף הוא כיסוי של משטח דו-ממדי, או מרחב מממד גבוה יותר, באריחים מאותו סוג.
ישנם סוגים שונים של ריצופים - הנבדלים זה מזה באופי הקבוצה שאותה מכסים, במספר האריחים המותרים בשימוש, ובמחזוריות שלהם.
הדוגמה הפשוטה ביותר היא כיסוי של המישור באריחים ריבועיים, כפי שמשבצות מכסות דף במחברת חשבון.
הצד השווה בכל הריצופים הוא שכל נקודה בקבוצה שאותה מכסים, מכוסה בדיוק על ידי אריח אחד.
לריצופים יש חשיבות רבה בגאומטריה (ובטופולוגיה אלגברית), בכך שהם מאפשרים ללמוד את הקבוצה המכוסה X על ידי תכונות של הכיסוי.
לכיסוי משויכת חבורת סימטריות G.
במקרה שהחבורה פועלת באופן טרנזיטיבי, האריחים בהכרח חופפים זה לזה, ואפשר להתאים ביניהם לבין מרחב המנה .
קשרים אלה הם נקודת המוצא של תוכניתו של פליקס קליין מסוף המאה ה-19, ללמוד מרחבים גאומטריים דרך החבורות הפועלות עליהם, ולהפך.
ריצוף DNA (בעברית הַרְצָפָה) הוא תהליך של פענוח סדר הנוקלאוטידים בקטע DNA.
פיתוחן של שיטות מהירות לריצוף DNA האיץ מחקרים ביולוגיים ורפואיים רבים.
הידע על התוכן של רצפי DNA נהיה חשוב למחקר בסיסי, וכן לתחומים רבים נוספים, כגון אבחון רפואי, ביוטכנולוגיה, סיסטמטיקה, וירולוגיה וזיהוי פלילי.
ככל שהטכנולוגיה נהיית זולה ומהירה יותר, ניתן להרחיב את השימוש בגנומיקה אישית.
DNA הוא החומר התורשתי של כלל היצורים החיים, אשר מורכב מארבעה נוקליאוטידים: אדנין (A), תימין (T), גואנין (G) וציטוזין (C).
ה-DNA היא מולקולה יציבה מאוד כאשר היא נמצאת בדו-גדיל, כלומר, סליל כפול.
במבנה זה נוצרים זיווגי בסיסים, שבהם A ממוקם מול T, ו-G מול C.
לפיכך, ידע אודות גדיל אחד מספיק כדי להסיק את תוכנו של הגדיל המשלים.
מכיוון שה-DNA משותף לכלל היצורים, עקרונות הריצוף זהים.
לעיתים בסיסים אלו יכולים לעבור התמרות כימיות שונות, כגון מתילציה, וטכנולוגיות שונות פותחו כדי לפענח גם אותן.
מתוך רצף ה-DNA של יצור, חלקים מסוימים עוברים תהליך שעתוק, שבו נוצר RNA ממקטע מסוים באחד הגדילים.
מקטע RNA זה יכול לעבור תהליך של תרגום, שבו כל שלושה נוקליאוטידים מומרים בחומצה אמינית אחת.
שרשרת חומצות האמינו יוצרת חלבון.
שיטות הריצוף מתרכזות במולקולת ה-DNA מסיבות טכניות.
RNA משועתק מרצף ה-DNA, ובניגוד למבנה הגדיל הכפול האופייני בדרך כלל למולקולות DNA, לרוב RNA מצוי בטבע במבנה של גדיל בודד בלתי יציב.
כדי לאפשר ריצוף RNA, ניתן להוסיף שלב הכנה נוסף בו הוא מומר ל-cDNA, ומרוצף ככל רצף DNA אחר.
פרידריך מישר (1844–1895), ביו-כימאי שווייצרי שהתעניין במבנה התא, ערך אנליזה כימית על תאי הדם הלבנים (לוֹיְקוֹציטים) אותם לקח מתחבושות מלאות מוגלה שסיפקה לו קליניקה כירורגית סמוכה.
או אז התברר לו שהחומר הכימי שבגרעין שונה באופן מהותי מחלבון, וכי בשונה מכל חלבון – הוא מכיל כמויות משמעותיות של זרחן.
את התרכובת המיוחדת הזו המאכלסת את גרעין התא הוא כינה בשם "נוּקְלֵאִין" (nuclein, "גרעינן").
ואכן במחקרו זה הוא גילה שה"נוקלאין" הוא למעשה מולקולה גדולה הבנויה ממספר קבוצות של חומצות, ובשנת 1889 טבע תלמידו, ריכרד אלטמן (; 1852–1900), את המונח "חומצה נוקלאית" (nucleic acid, חומצת גרעין).
כבר במאה התשע עשרה היה ידוע כי הבסיסים החנקניים של ה-DNA מורכבים מארבעה סוגים – אדנין, גואנין, ציטוזין ותימין.
אולם למעשה, באותה תקופה סברו כולם, וכך גם מישר, כי חומצת גרעין זו משמשת כעזר בנייה לתא או לחלבונים, וכי היא אינה ממלאת תפקיד מהותי בהעברת התכונות במהלך ההפריה.
באפריל 1951 פרסמו השניים את המוטיבים המבניים המרכזיים במבנה השניוני של חלבונים – סליל אלפא ומשטח בטא.
בניסוי שלהם הם סימנו בסמנים כימיים (איזוטופים של גופרית ושל זרחן) את החלבונים של הבקטריופאגים והן את ה-DNA שלהם.
DNA התגלה לראשונה על ידי פרידריך מישר בשנת 1869 אך נזנח מבחינה מחקרית מכיוון שהתפיסה המדעית המקובלת באותה תקופה הייתה שחלבונים משמשים כחומר התורשתי.
בשנת 1944 התפרסם ניסוי איוורי-מקלאוד-מקארתי, המראה כי DNA מסוגל להעביר תכונות ביולוגיות בין חיידקים.
בשנת 1953 ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק פרסמו את מודל הסליל הכפול, המתבסס על פענוח תצלום קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן של מבנה ה-DNA שנעשה על ידי רוזלינד פרנקלין.
לפי מודל זה, DNA מורכב מסליל כפול המחובר בקשרי מימן בין זוגות הנוקליאוטידים.
מבנה זה מאפשר השלמת סליל אחד מתוך רצף הסליל הנגדי, מה שמאפשר את העברת המידע במלואו בתורשה.
התשתית לפענוח רצף חומצות האמינו של חלבון הונח על ידי פרדריק סנגר, שהצליח לפענח בשנת 1955 את רצף חומצות האמינו המרכיבות אינסולין.
גילוי זה הוכיח בצורה חד-משמעית שחלבונים מורכבים מישויות כימיות בעלות תכונות מולקולריות מסוימות, ולא מתמהיל אקראי של חומרים, ואתגר את הביולוגים למצוא את התבנית שקובעת איך מרצף ה-DNA נוצרים חלבונים.
פרנסיס קריק השתתף בסוף שנת 1954 בסדרת הרצאות שהעביר פרדריק סנגר, שלאחריהן פיתח את הדוֹגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית, אותה פרסם בשנת 1958. לפי דוֹגמה זו, DNA יוצר חלבונים באמצעות RNA.
השיטה הראשונה לפענוח רצף DNA פותחה על ידי ריי וו באוניברסיטת קורנל בשנת 1970. שיטה זו התבססה על הארכת תחל וסימון נוקליאוטידים, עקרונות העומדים בבסיס שיטות ריצוף רבות.
באמצעות שיטה זו הצליח לרצף חלק מהגנום של בקטריופאג' למדא, ובמשך שלוש השנים הבאות הראה וו יחד עם עמיתיו ששיטה זו ניתנת ליישום על כל רצף DNA שניתן לתכנן לו תחל ספציפי.
סנגר שיכלל אסטרטגיה זו והצליח לקצר משמעותית את התהליך, ופרסם את שיטתו בשנת 1977. עם זאת, שיטת סנגר מוגבלת לאורך של מאות בסיסים.
שיטה נוספת פותחה על ידי וולטר גילברט ואלן מקסם באוניברסיטת הרווארד, המתבססת על דגרדציה כימית.
ריצוף גנומים שלמים ופיתוח מכונות ריצוף
הגנום הראשון שרוצף במלואו הוא של הבקטריופאג' ΦX174 בשנת 1977, באורך של 5,386 זוגות בסיסים.
בשנת 1984 חוקרים פרסמו את רצף ה-DNA של נגיף אפשטיין-בר, באורך כולל של 172,282 זוגות בסיסים.
זוהי נקודת ציון חשובה מכיוון שלחוקרים לא היה שום ידע מוקדם על תוכן רצף ה-DNA של הנגיף.
כדי לרצף מקטעים ארוכים, פותחה שיטת הריצוף שוטגאן, שבה המקטע הארוך מחולק באופן אקראי למקטעים קצרים, ולאחר מכן נעשה שימוש בחלקים חופפים כדי להרכיב מחדש את המקטע הארוך.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הרברט פול ועמיתים פיתחו שיטה שאינה משתמשת בחומרים רדיואקטיביים כדי להעביר תגובות ריצוף למטריצה מקובעת במהלך אלקטרופורזה.
התפתחות זו אפשרה לחברת GATC ביוטק לייצר את מכונת הריצוף הראשונה, ששימשה לפענוח רצף כרומוזום II של שמר האפייה.
בשנת 1986 לירוי הוד מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה הכריז על מכונת ריצוף חצי אוטומטית, ושנה לאחר מכן חברת Applied Biosystems השיקה מכונת ריצוף אוטומטית לחלוטין.
בשנה זו חברת דופונט הפיצה מכונת ריצוף שבה נעשה שימוש בסמן פלואורסצנטי כדי להבדיל בין ארבעת הנוקליאוטידים כך שניתן להפריד ביניהם ביתר קלות.
באמצעות כלים אלו המכונים הלאומיים לבריאות החלו לרצף גנומים של יצורים שונים, ובהם Escherichia coli, Caenorhabditis elegans, מיקופלזמה, ושמר האפייה, בעלות של 0.75$ לנוקליאוטיד.
במקביל, במעבדתו של קרייג ונטר ריצפו את ה-cDNA האנושי כדי לגלות את חלקי הגנום שעוברים שיעתוק.
בשנת 1995 ונטר, המילטון או.
סמית' ועמיתים פרסמו את הגנום הראשון השלם של יצור – החיידק Haemophilus influenzae.
הגנום המעגלי שלו מכיל 1,830,137 זוגות בסיסים.
שיטות אלו שימשו גם בסיס לפרויקט גנום האדם.
המעבר לשיטות ריצוף מהדור החדש
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 פותחו שיטות נוספות לריצוף DNA, שהוטמעו במכונות ריצוף שונות.
שיטות אלו נקראו שיטות ריצוף מהדור החדש (next-generation sequencing), הידוע בקיצור NGS, כדי לבדל אותן מהשיטות המוקדמות.
בשיטות אלו ניתן לרצף גנום שלם בהרצה בודדת, לרוב באמצעות חלוקתו למקטעים קצרים שמרוצפים במקביל במכונת ריצוף.
בתקופה זו התפתחה גם שיטה נוספת לזיהוי רמות ביטוי של גנים, הנקראת מערך DNA, ומתבססת על עיצוב שבב עם מקטעי DNA חד-גדיליים, ומדידת עוצמת הפלואורסצנציה הנוצרת מיצירת דו-גדיל בין ה-DNA בשבב ל-DNA שמוסיפים.
בשנת 1996 פותחה שיטת ריצוף המתבססת על זיהוי של שחרור פירופוספט בעת הוספת נוקליאוטיד; השיטה, שנקראת Pyrosequencing, פותחה על ידי מוסטפא רונגי ופל ניירן במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
בשנת 1997 פסקל מאייר ולורן פרנילי רשמו פטנט על טכנולוגיה להכנת DNA לריצוף בתפוקה גבוהה, כולל שלב של הגברת מקטעי DNA על גבי שבב.
פטנט זה, יחד עם שיטה נוספת שפותחה על ידי רוג'ר טסיין משמשת כבסיס לשיטות ריצוף בתפוקה גבוהה של חברת אילומינה.
הזמינות של שיטות לריצוף בתפוקה גבוהה מאיצה את עידן הרפואה המותאמת אישית.
עם זאת, יש להתאים כלים חישוביים כדי להתמודד עם כמויות המידע המתקבלות משיטות אלו.
שיטה זו דורשת סימון רדיואקטיבי בקצה 5' של ה-DNA.
ארבעה טיפולים כימיים שונים במולקולה גורמים ליצירת שברים מסוימים ב-DNA (G, A+G, C, C+T), אשר מטופלים בריכוז כזה שיגרום שבר אחר פר מולקולת DNA.
כך נוצרת ספרייה של מקטעי DNA באורכים משתנים, החל מהקצה המסומן.
על ידי הפרדת המקטעים באמצעות הרצה בג'ל אלקטרופורזה, ניתן להסיק את זהות הבסיס בכל עמדה.
מורכבות השיטה והשימוש בחומרים רדיואקטיביים, יחד עם התפתחות שיטות ריצוף אחרות צמצמה את השימוש בשיטת ריצוף זו.
בנוסף, יש לספק לתגובה האנזימטית גם dNTPs מארבעת הסוגים (אדנין (A), גואנין (G), תימין (T) וציטוזין (C)).
מבצעים ארבע תגובות מקבילות שלכל אחת מהן מספקים גם ddNTP אחד (C, T, A או G) בו יש מימן (במקום הידרוקסיל) גם בעמדה '3 בנוסף לעמדה '2. שילוב של ddNTP ברצף ה-DNA המסונתז במבחנה מביא לעצירת הפולימריזציה.
כך, מתקבלים מגוון רצפים שנקטעו באורכים שונים.
הרצת תוצרי התגובות האנזימטיות בג'ל אגרוז בעל יכולת הפרדה של נוקלאוטיד אחד מספקת את הרצף.
בכל מבחנה יהיו תוצרים שאורכם הוא המרחק מהתחל ועד הבסיס/הנוקלאוטיד המסוים שהוסף לאותה תגובה בתור ddNTP.
בשיטה זו יש פחות שימוש בחומרים מסוכנים וברדיואקטיביות, והיא נחשבת פשוטה יותר משיטת מקסם-גילברט.
לכן מכונות הריצוף הראשונות שפותחו התבססו על שיטה זו.
במהלך השנים פותחו שיכלולים רבים לשיטת הריצוף לפי סנגר, כגון שימוש בסימון פלאורוסנטי, אלקטרופורזה קפילרית, ואוטומציה של שלבים רבים.
שיפורים אלו הפכו את תהליך הריצוף למהיר יותר וגם הורידו את מחירו, מ-100,000,000$ לריצוף גנום האדם בשנת 2001 ועד 1,000$~ בשנת 2020.
שיטות מהדור החדש לריצוף בתפוקה גבוהה
בשונה משיטת סנגר, השיטות מהדור החדש (next-generation sequencing) אינן נסמכות על זיהוי הרצף על ידי עצירת הפולימריזציה בכל עמדה ברצף בעזרת נוקלאוטידים מסוג ddNTP ובהרצה בג'ל.
במרבית השיטות החדשות מתבצע זיהוי הרצף על בסיס העיקרון "ריצוף על ידי סינתזה" (sequencing by synthesis), כלומר זיהוי הרצף של מולקולת DNA חד-גדילית מסוימת מבוצע במהלך הפולימריזציה של הגדיל המשלים ונסמך עליה.
עם שיטות אלו נמנות השיטות הבאות (פירוט מתחת לטבלת ההשוואה):
זיהוי מתילציות 4mC, 5mC, 6mA.
פונטנציאל לתפוקה רבה, תלוי בדגם המרצף והיישום המבוקש.מחיר זול לכל בסיס.
הציוד עשוי להיות יקר.שגיאות הומופולימרים.
נדרש ריכוז גבוה של DNA.
יקר ולא ישים לפרויקטים גדולים.
שיטת ריצוף באמצעות סינתזה, המבוססת על זיהוי שחרור של פירופוספט כשמתחבר נוקלאוטיד לרצף.
השיטה הוצגה על ידי מוסטפא רונגי (בפרסית: مصطفی رونقی) ופול נירן (בשוודית: Pål Nyrén) מהמכון הטכנולוגי המלכותי בסטוקהולם ב-1996.
בשיטה נעזרים בDNA פולימראז הבונה את הרצף המשלים לרצף שאותו רוצים לרצף, כשלצידו נמצא אנזים כימולומיניסנטי (הפולט אור).
במהלך הריצוף מוסף בכל פעם dNTP שונה, ואם הנוקלאוטיד מתאים לרצף, הוא מתחבר ונפלט פירופוספט.
אנזים ATP סולפורילאז יותר מהפירופוספט ATP, המשמש את הלוציפראז ללוציפרין לאוקסולוציפרין הפולט אור.
לאחר מכן מנוקים כל ה-dNTPs שלא נקשרו באמצעות ADPase המפרק אותם, וממשיכים בריצוף באמצעות נוקלאוטיד שונה.
השיטה פותחה על ידי חוקרים בחברת Manteia Predictive Medicine (שנרכשה על ידי חברת סולקסה [Solexa] ב-2004) וסולקסה עצמה, שגם היא נרכשה לאחר מכן על ידי חברת אילומינה.
שיטה זו מבוססת על שימוש בסמנים פלואורסצנטיים הפיכים שמאפשרים לזהות בסיסים בודדים בעת שהם מצורפים לרצף ה-DNA.
מקטעי DNA קצרים נקשרים לשבב, ומוגברים עליו, ליצירת אות חזק מספיק שניתן לקלוט אותו באמצעות אופטיקה ייעודית.
ארבעה סוגים של בסיסים מוספים (אדנין, תימין, ציטוזין וגואנין), כאשר כל אחד צבוע פלואורסצנטית בצבע אחר ומחובר לקבוצה חוסמת החוסמת את הצבע.
ארבעת סוגי הבסיסים מתחרים על אזורי הקישור בתבנית ה-DNA לטובת הריצוף ומולקולות שלא נקשרו נשטפות, ומתבצעת קריאה של האותות הפלואורסצנטיים באורכי הגל הרלוונטיים.
אחרי כל סינתזה, מסירים באמצעות לייזר את הקבוצה החוסמת בקצה ה-3'.
התהליך חוזר על עצמו עד שכל מולקולת ה-DNA מרוצפת.
בין כל הוספה של נוקלאוטידים יש צורך בשטיפות.
שיטה זו מבוססת על זיהוי פרוטון (יון מימן) המשתחרר בזמן פולימריזציית DNA.
זוהי שיטה בה הריצוף מתבצע על ידי סינתזה, שבמהלכה הגדיל המשלים נבנה על גבי רצף גדיל המקור.
אל מיקרו-באריות, המכילות את גדיל המקור מ-DNA אותו מעוניינים לרצף, מוזרמים לסירוגין בסיסי DNA – דהאוקסינוקלאוטיד פוספט, סוג אחד של חומצת גרעין בכל מחזור פעולה.
אם הבסיס המוצג משלים לנוקלאוטיד המוביל בגדיל המקור, הוא מצורף אל הגדיל המשלים המסונתז, תוך כדי פליטת יון מימן, המאותת לחיישן יונים וזה מזהה כי התגובה התרחשה בעקבות השינוי בערך ההגבה (pH).
אם ישנן חזרות ברצף המקור, מספר נוקלאוטידים יצורפו במחזור אחד.
התרחשות זו תגרור אחריה פליטת יוני מימן בהתאם וכן עלייה פרופורציונית בעוצמת האיתות החשמלי.
הריצוף מבוסס על שני בסיסים המסומנים עם סמן פלואורסצנטי.
שיטת תעלות מרצפות, היא שיטת ריצוף חדשנית המצויה בשלבי פיתוח מתקדמים וטרם זמינה בשוק.
השיטה מבוססת על חדירת מולקולת DNA חד-גדילית דרך תעלות חלבוניות, בעלות קוטר של ננומטרים בודדים, הנעוצות בממברנה טבעית או מלאכותית.
העברת הממברנה לתמיסה פיזיולוגית, והטענת שני צידי הממברנה במטען חשמלי מנוגד מאפשרת תנועה של גדיל ה-DNA מצידה האחד של הממברנה לצידה האחר דרך הננו-תעלות.
מעבר של בסיסים שונים ברצף החד-גדיל דרך התעלה מביא לשינוי במתח הממברנה, והואיל וכל אחד מארבעת הבסיסים המצויים בDNA גורם לשינוי אחר במתח הממברנה ניתן לזהותו על ידי מדידת המתח, כך שמעבר הגדיל השלם מאפשר את זיהוי הרצף כולו.
יתרונותיה העיקריים של השיטה הם מהירות הריצוף ועלותו הנמוכה, הואיל והשיטה אינה דורשת שימוש באנזימים, כגון DNA פולימראז או בנוקלאוטידים מסומנים פלואורסצנטית, אך חסרונה העיקרי הוא אחוז שגיאות גבוה.
ישנן שיטות ריצוף נוספות שעושות שימוש בננו-תעלות, ובהן מתבצע זיהוי הבסיסים ברצף באמצעות סימונם בפלואורסצנציה שונה, ותוך פולימריזציה של גדיל משלים לחד-גדיל המרוצף על ידי DNA פולימראז או על ידי עיכולו בסיס-אחר-בסיס בעזרת אקסונוקלאז.
בשיטות הריצוף המוקדמות, שבהן מרוצפת בכל פעם מולקולה אחת של DNA, יש צורך להגדיל את מספר העותקים שלה כדי שיהיה ניתן להבחין בסימון הנוקליאוטידים.
לצורך כך, יש להפיק את ה-DNA הרצוי וליצור ממנו עותקים זהים – באמצעות PCR או שיבוט.
בשיטות ריצוף מהדור החדש יש להכין ספרייה שכוללת מקטעי DNA שונים, שייעודית לטכנולוגיית הריצוף הרצויה.
בתוך מכונת ההרצפה, באזורים ייעודים המבדילים בין המקטעים השונים, מבוצעת תגובת PCR כדי להעלות את כמות העותקים לסף החישה של המכונה.
מכונות ההרצפה השונות נותנות לרוב כפלט קובץ טקסט בפורמט FASTQ.
קובץ זה מכיל מידע על תוכן רצף ה-DNA, ועל איכות הקריאה, לפי ציון פרד.
ישנן תוכנות שונות שבאמצעותן ניתן לבצע אנליזה לתוצאות הריצוף, כגון התוכנה החינמית גלקסי.
ניתן להשתמש בריצוף כדי לפענח תוכן הן של גן בודד והן של גנום שלם.
ריצוף DNA הוא השיטה הטובה היעילה ביותר לפענח בצורה עקיפה רצפי RNA וחלבונים.
למעשה, ריצוף DNA הפך לטכנולוגיה מרכזית ברוב תחומי הביולוגיה ובתחומים משיקים, כגון זיהוי פלילי ואנתרופולוגיה.
בביולוגיה מולקולרית נעשה שימוש בריצוף כדי לחקור גנומים ולאפיין את פרופיל השעתוק, באמצעות המרת רצפי RNA ל-cDNA.
ההתפתחויות בתחום ה-DNA הרקומביננטי הלכו יד ביד עם התקדמות טכנולוגיות הריצוף, בעקבות המידע שהצטבר.
המידע האצור ברצפים יכול ללמד את החוקרים על שינויים שחלים ברצפים במצבים מסוימים, הקשר בין רצפים למחלות ולזיהוי מטרות לטיפול.
בנוסף, ידיעת הרצף מאפשרת לתכנן ביעילות מגוון רחב של שיטות מולקולריות שונות המשמשות למחקר ולהנדסה גנטית.
פותחו שיטות רבות המתבססות על ריצוף DNA, כגון ChIP-seq שמזהה אתרי קישור של חלבונים ל-DNA.
מכיוון ש-DNA עובר בתורשה, DNA משמש למחקרים בתחום הביולוגיה האבולוציונית, כדי לחקור את התפתחותם של יצורים ואת הקשרים ביניהם.
בפברואר 2021 חוקרים פרסמו רצף DNA של ממותה שגילה מוערך ביותר ממיליון שנה, וזהו רצף ה-DNA העתיק ביותר שרוצף עד היום.
מטא-גנומיקה הוא תחום מדעי העוסק בחקר של כלל החומר הגנטי שנאסף מדגימות סביבתיות, כגון דגימות אדמה, ביוב, מים, אוויר ודגימות מיצורים.
הידע אילו יצורים מאכלסים סביבות חשוב לחוקרים בתחומים רבים, כגון אקולוגיה, אפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה.
בעזרת ריצוף ניתן לדעת, לדוגמה, אילו מיקרובים מרכיבים מיקרוביום מסוים.
רוב הנגיפים הם קטנים מדי מכדי לצפות בהם באמצעות מיקרוסקופ אור, וריצוף הגנום שלהם הוא כלי מרכזי בזיהוים ובמחקר אודותיהם.
בעזרת מעקב אחרי שינויים ברצפי הגנום ניתן לעקוב אחר התפשטות נגיפים, באמצעות מעקב אחרי השעון המולקולרי.
במאגר ה-GenBank יש למעלה מ-2.3 מיליון רצפים ייחודיים של נגיפים, שרובם רוצפו בשיטות מהדור החדש.
שיפורים טכנולוגיים הפכו את הריצוף הגנטי לכלי מרכזי במאבק בקורונה – מפיתוח חיסון במהירות ועד מעקב אחר וריאנטים חדשים.
מומחים צופים כי הטכניקה תיכנס לשימוש נרחב ברפואה, וחוזים כי זו תהיה "הבדיקה הקלינית היעילה והחשובה ביותר".
ניתן לרצף גנומים של בני-אדם כדי לגלות את הסיכון למחלות גנטיות.
זהו סוג של בדיקת סקר גנטית, ולרוב לא מרצפים את הגנום בשלמותו, אלא רק את האזורים המקודדים, שמהווים כ-1%–2% מהגנום - ריצוף אקסום.
אם בדיקה זו לא מגלה את שורש הבעיה, ניתן לפנות לריצוף הגנום כולו.
באמצעות פענוח רצף DNA של מטופל יכול המטפל להתאים לו טיפול מתאים.
ריצ'רקר (ricercar, ricercare, recercar) הוא סוג של יצירה אינסטרומנטלית מסוף הרנסאנס ומתחילת הבארוק.
משמעות המונח "ריצ'רקר" באיטלקית היא "לחקור".
הריצ'רקר חוקר לרוב פרמוטציות שונות של נושא, והנושא יכול להתבסס לפעמים על יצירה אחרת.
כך למשל Ricercar sopra Benedictus יהיה ריצ'רקר שהנושא בו לקוח ממוטט בשם "בנדיקטוס".
המונח יכול לציין לעיתים גם אטיוד או יצירה לימודית שחוקרת טכניקת נגינה בכלי או בשירה.
בימינו, כאשר מזכירים את השם "ריצ'רקר" מתייחסים ליצירה פוליפונית הדומה לפוגה, בעלת אופי רציני ונושא הכתוב בערכים ריתמיים ארוכים.
במאה ה־16 המילה התייחסה לסוגים שונים של יצירות, ובאופן כללי באותה תקופה המינוח היה גמיש.
השמות "קנצונה", "טוקטה" ו"פנטזיה" יכלו כולם להתייחס לאותו סוג של מוזיקה, וההחלטה כיצד לקרוא ליצירה הייתה בידי המלחין.
למרות זאת, ריצ'רקרים משתייכים לשני סוגים כלליים: האחד, הומופוני ברובו, הכולל מדי פעם מעברים, קצת בדומה לטוקטה; הסוג השני, יצירה פוליפונית הבנויה לרוב בצורת וריאציות וכוללת כניסות חיקוייות.
ניתן למצוא דוגמאות לשני סוגי הריצ'רקרים ביצירותיו של ג'ירולאמו פרסקובלדי.
בראייה היסטורית, הסוג השני של הריצ'רקר, זה הפוליפוני, הוא החשוב יותר והוביל להתפתחות הפוגה.
אותו סוג שני פוליפוני של ריצ'רקרים החל להתפתח באמצע המאה ה־16 והתפתח במקביל למוטט, וחלק עם המוטט את דרכי הטיפול החיקוייות בנושאים.
טרנסקריפציות אינסטרומנטליות של מוטטים היו עניין נפוץ בסוף המאה ה־16, ומלחינים החלו ליצור יצירות לכלי נגינה דוגמת לאוטה או מקלדת שהיו דומות באופיין למוטטים.
במהלך תקופת הבארוק, הריצ'רקר התפתח בהדרגה לפוגה, בדיוק כפי שהקנצונה התפתחה לסונאטה.
יצירות מסוימת, שלא ניתן להבדיל בינן לבין פוגות, נקראות "ריצ'רקר", לרוב בשל הערכים הריתמיים הארוכים והסגנון הרציני.
דוגמאות טובות לכך הן הריצ'רקרים ב־3 וב־6 קולות מאת י"ס באך מתוך "המנחה המוזיקלית".
ריצוף הוא כיסוי שטח ברצף של מרצפות או אריחים, קיבועם וייצובם.
מבדילים בדרך כלל בין ריצוף בתוך מבנים שנחשב לאחת מעבודות הגמר העיקריות בבניה, לבין ריצוף חיצוני בשטחים פתוחים, בחצרות, על גבי מיסעות ובמדרכות שנחשב לעיקרית מבין עבודות פיתוח השטח.
למרות החלוקה הזו, שיטות הריצוף בשני המקרים, דומות מאוד וההבדלים העיקריים ביניהם מתבטאים בממדי המרצפות ובחומרי העזר לריצוף.
בעל המקצוע העוסק בריצוף הוא הרצף.
המרצפות או האריחים הם לוחות העשויים מבטון, מחרס או מאבן.
מרצפות מבטון - מרצפות מבטון הן השכיחות ביותר, ומתחלקות להרבה מאוד סוגים ותתי סוגים.
באופן גס ניתן לומר שלריצוף פנים משתמשים בעיקר במרצפות בטון מסוג טרצו ובריצוף חוץ משתמשים בעיקר באבנים משתלבות.
מרצפות מחרס - מבחינים בין שני סוגי אריחי חרס המשמשים לריצוף שהם אריחי קרמיקה ואריחי חרסינה.
אריחי החרס משמשים בעיקר לריצוף פנימי, אבל משתמשים בהם גם לריצוף מרפסות, חצרות ובריכות שחיה.
גרניט פורצלן הוא שמו המסחרי של סוג נפוץ מאוד של אריחי קרמיקה מחוספסים בדוגמאות שונות ובגוונים רבים.
מרצפות מאבן טבעית - אלו המרצפות העתיקות ביותר, והן שימשו לריצוף פנימי וחיצוני כבר בתקופת מצרים העתיקה.
כיום משתמשים באריחי אבן טבעית מסוגים שונים גם לריצוף בתוך מבנים וגם לריצוף כבישים וכיכרות.
ישנן שלוש שיטות ריצוף עיקריות המשמשות הן לריצוף פנימי והן לריצוף חיצוני.
ריצוף על גבי טיט (מכונה בישראל "ריצוף בשיטה הירושלמית").
הריצוף היבש כולל הנחת המרצפות על שכבה בת מספר סנטימטר של חצץ דק או חול.
כאשר מרצפים בשיטה זו מחוץ למבנה, בדרך כלל מהדקים את השטח המרוצף במהדקת, כדי להבטיח את קיבוען של המרצפות זו לזו.
גם בתוך מבנים וחדרים ניתן להשתמש בשיטה זו, כאשר את המהדקת מחליף מילוי מישקים בטיט או בחומר דביק אחר שמונע את תזוזת האריחים לאחר הריצוף.
ריצוף בהדבקה, מכונה גם "ריצוף בשיטה הרטובה" יכול להתבצע רק על גבי משטח קשיח כמו רצפת בטון או פלדה.
בשיטה זו מצמידים את האריחים או המרצפות למשטח באמצעות דבקים מיוחדים.
לשיטה זו ישנן הרבה מאוד גרסאות המשתנות לפי הנחיות יצרני הדבק השונים.
לעיתים מורחים את גב האריח ומצמידים אותו אל המשטח, לעיתים מורחים את המשטח ומצמידים את האריח אליו ולעיתים מורחים הן את גב האריח והן את המשטח ואז מניחים את האריח על המשטח ומהדקים אותו (שיטה זו נקראת בשם המקצועי "רטוב על רטוב").
ריצוף על גבי טיט היא שיטת ביניים המגשרת בין שתי השיטות הקודמות, לכן היא גם מכונה לעיתים "ריצוף חצי יבש" או "ריצוף חצי רטוב".
בשיטה זו מרצפים על גבי שכבה של חצץ או חול עליה מורחים טיט בעזרת כף בנאים או כף סיידים, מניחים את האריחים עליו ומהדקים אותם באמצעות פטיש.
שיטה זו מאוד מקובלת הן בריצוף של בתים פרטיים והן בריצוף שטחים חיצוניים כמו חצרות ומדרכות.
את הטיט המשמש לריצוף מכינים בעיקר ממלט וחול.
הפועלים המומחים בעבודות ריצוף מכונים רצפים והם נחשבים לעובדי הבנייה המיומנים ביותר.
בעבודות הריצוף ישנו טווח רחב מאוד של תשומות לבניה.
יחידת התשומה בעיקרית בעבודות ריצוף היא מ"ר.
בעבודות ריצוף פשוטות כמו ריצוף מדרכות באבנים משתלבות על גבי חול, מקובלות תשומות של כחצי שעה ואילו בעבודות מורכבות יותר כמו ריצוף דוגמאות בהדבקה, התשומה עשויה לעלות אפילו עד ארבע שעות.
התקנים הישראלים והבינלאומיים קובעים אמות מידה למידת החיכוך או החספוס הנדרשת ממשטח מרוצף, על מנת למנוע החלקה ופגיעות גופניות או כלכליות.
כדי להתאים סוגי ריצוף לשימושים בסוגים שונים של חדרים, אזורים ומתקנים, יש לבצע על הריצוף בדיקת החלקה.
בישראל מקובלים שני סוגים של בדיקות להחלקה.
בדיקת רמפה מבצעים כדי לבחון מרצפות או משטחים קיימים ואילו במטוטלת אנגלית משתמשים כדי לבדוק את בטיחותם נגד החלקה של משטחים בנויים או קיימים.
ריצ'רד ה' ת'יילר הוא כלכלן יהודי-אמריקאי מחלוצי תחום הכלכלה ההתנהגותית.
זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2017. מכהן כפרופסור בבית הספר למינהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו.
ב-1967 סיים תואר ראשון באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, ב-1970 קיבל תואר שני מאוניברסיטת רוצ'סטר, וב-1974 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת רוצ'סטר.
את הדוקטורט, שכותרתו "The Value of Saving A Life: A Market Estimate", השלים בהנחיית שרווין רוזן.
בשנות השמונים לימד באוניברסיטת קורנל.
באותן שנים פרסם בכתב העת Journal of Economic Perspectives טור בשם אנומליות ("Anomalities") בו שילב תאוריות פסיכולוגיות כמניעים בהתנהגות כלכלית.
כיום ת'יילר חבר סגל בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו שם הוא עומד בראש המכון לחקר קבלת ההחלטות.
ת'יילר כתב מספר ספרים פורצי דרך בתחומו, בהם "Quasi-rational Economics", הממשיך את התזה של רציונליות מוגבלת ו-"The Winner's Curse" (1994) בו קיבץ מקצת מהמאמרים שהופיעו במשך השנים בטור שבעיתון.
מאמרו המפורסם ביותר שזכה לתהודה היה Toward a Positive Theory of Consumer Choice מ-1980. במשך השנים שיתף פעולה עם זוכי פרס נובל לכלכלה הישראלים עמוס טברסקי ודניאל כהנמן, ופרסם עם האחרון מספר מאמרים.
הדרך בה אנשים מנהלים את החשבונאות הנפשית שלהם גורמת להבדלים במידת ההנאה שאנשים מפיקים מזכייה או קנייה, עבור עסקה בערך נתון.
ת'יילר עסק גם בסוגיית "השפעת הבעלות" (Endowment effect), כלומר התופעה בה ככל שנחוש באופן עוצמתי יותר כי נכס מסוים הוא כבר שלנו, כך יהיה לנו קשה יותר לוותר עליו.
תופעה נוספת עליה התעכב ת'יילר היא סוגיית ההוגנות בכלכלה.
הוא ערך ניסויים רבים שהראו כי בני אדם מוכנים לדחות עסקה שאינה נראית להם הוגנת, גם אם הם מפסידים מכך.
בהקשר זה, במאמר בניו יורק טיימס יחד עם פרופסור דניאל כהנמן, דן ת'יילר בשילוב ההוגנות במשוואה הבסיסית של ביקוש והיצע.
ת'יילר טען למעשה כי ביקוש והיצע כפי הנלמד במודלים הקלאסיים נשען גם על הוגנות במסחר ולכן גם בימים קשים של סופות הוריקן או וירוס הקורונה, ספקים לא יעלו מחירים גם בעת מחסור כדי לשמר ממד של הוגנות בסיסית ביחס ללקוחותיהם.
ביחד עם שלמה בן ארצי הוא פרסם סדרת מאמרים בהקשר לחסכונות לפנסיה, והציע מודל חדש של חיסכון פנסיוני בשם "Save More Tomorrow", שבו אדם מתחייב בהווה לחסוך חלק גדול יותר מהכנסותיו העתידיות.
הספר יצא לאור בעברית בסוף 2019 בהוצאת מטר.
ת'יילר גילם את עצמו בסרט "מכונת הכסף" שעסק במשבר הסאבפריים.