tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנגליה שינתה את מעורבותה במלחמת שלושים השנים על ידי משא ומתן על הסכם שלום עם צרפת ב-1629. לאחר מכן נשלחו משלחות בראשות הדוכס מהמילטון ורוזן קרייבן לאימפריה הרומית הקדושה לתמיכה באלפי שכירי החרב הסקוטים והאנגלים שכבר שירתו תחת מלך שוודיה באותו עימות.
המס של המילטון הוטל למרות תום המלחמה האנגלו-ספרדית.
בנוסף, חיילים אנגלים יהוו חלק גדול מהצבא ההולנדי, אך הם עשו זאת בעד שכר מההולנדים לאחר 1630. בשנים הבאות תחת פיקודו של פרדריק הנדריק והוראס ויר נכבשו מחדש הערים מאסטריכט וריינברג.
עם תחילתה של מלחמת הירושה במנטובה חיפשה ספרד שלום עם אנגליה ב-1629, ולכן ארגנה שביתת נשק וחילופי שגרירים.
ב-15 בנובמבר נחתם הסכם מדריד שסיים את המלחמה ובכך החזיר את ה'סטטוס קוו'.
זה הוכיח כישלון יקר עבור אנגליה, שסוחריה הפסידו את שוקי הבדים הפלמיים הרווחיים למכסים כבדים לאחר המלחמה.
התוצאה הלא מוצלחת והלא פופולרית של הסכסוך הזינו את המחלוקות בין המלוכה והפרלמנט שהחלו לפני מלחמת האזרחים האנגלית, עד כדי כך שההאשמה הראשונה נגד צ'ארלס הראשון בהרמוניה הגדולה הייתה על העלויות והניהול הלא נכון של המלחמה עם ספרד.
המלחמה האנגלו-ספרדית הייתה סכסוך בין הפרוטקטורט האנגלי בפיקודו של אוליבר קרומוול וספרד, בין 1654 ל-1660. הסכסוך נגרם כתוצאה מיריבות מסחרית.
כל צד תקף את האינטרסים המסחריים והקולוניאליים של השני בדרכים שונות כמו פריבטירים ומשלחות ימיות.
בשנת 1655 פלשה משלחת אמפיבית אנגלית לשטח ספרד באיים הקריביים.
בשנת 1657, אנגליה כוננה ברית עם צרפת, מיזגה את המלחמה האנגלו-ספרדית עם המלחמה הצרפתית-ספרדית הגדולה יותר, וכתוצאה מכך בוצעו פעולות יבשתיות גדולות שהתרחשו בארצות השפלה הספרדיות.
למרות שהמלחמה הופסקה לאחר חזרתו לשלטון של צ'ארלס השני, מלך אנגליה בשנת 1660, המתיחות בקריביים החזיקה את הסכסוך לסירוגין במשך למעלה מעשר שנים.
המלחמה הסתיימה רשמית עם שני הסכמי שלום שנחתמו במדריד ב-1667 וב-1670.
כשמלחמת הולנד–אנגליה הראשונה הגיעה לסיומה, הפנה קרומוול את תשומת לבו למלחמה בין צרפת וספרד, שתיהן היריבות המסורתיות של אנגליה.
צרפת וספרד היו שתיהן בני האמונה הרומית-קתולית, ותועבו על קרומוול, שהאמין שרצון האל הוא שהפרוטסטנטיות תנצח באירופה.
עם זאת, הוא ראה בספרד את האיום הגדול יותר על המטרה הפרוטסטנטית, ובכך קשר באופן פרגמטי את אומתו עם צרפת.
ביציאה למלחמה עם ספרד, הוא גם ביקש לחזור למדיניות של אופורטוניזם מסחרי שננקטה בימי אליזבת הראשונה וננטשה לאחר מכן על ידי יורשיה מבית סטיוארט.
ההתקפה של קרומוול על נתיבי הסחר והאוצר הספרדיים הזכירה מיד את מעלליהם של פרנסיס דרייק ו-וולטר ראלי; ולא במקרה החלו להסתובב באנגליה דיווחים מודפסים על פעילותם בזמן זה.
עם זאת היה הבדל אחד חשוב: לצד כסף וזהב אוצר חדש נעשה חשוב יותר ויותר - סוכר.
משמעות הדבר הייתה כיבוש שטח, צעד מעבר לפיראטיות שנרשמה בימי אליזבת.
במהלך השנה הראשונה של הפרוטקטורט, קרומוול ניהל משא ומתן עם המדינאי הצרפתי הקרדינל מאזארן, שהביא להקמת ברית אנגלו-צרפתית נגד ספרד באוקטובר 1655. לברית היה יתרון נוסף: צרפת, שהציעה כעת מקלט לסטיוארטים, לא נטתה כעת לסייע להם בהחזרת כס המלוכה האנגלי.
בינתיים, קרומוול כבר השיק את העיצוב המערבי נגד מושבות ספרד באיי הודו המערבית הספרדית.
הצי עזב את פורטסמות' בסוף דצמבר 1654 והגיע לאיי הודו המערבית בינואר.
במאי 1655, משלחת אמפיבית אנגלית בראשות הגנרל בים ויליאם פן, אביו של מייסד פנסילבניה, והגנרל רוברט ונבלס פלשו לשטח ספרדי באיי הודו המערבית במטרה לכבוש את היספניולה.
הצי היה אחד החזקים אי פעם שהפליגו מאנגליה, עם כ-3,000 נחתים בפיקודו של הגנרל רוברט ונבלס, שחוזקו עוד יותר בברבדוס, מונטסראט, סנט קיטס ונוויס.
למרות שקרומוול התעניין בעבר ברכישה אפשרית של האי היספניולה, ניתנה למפקדי המשלחת החופש לקבוע את סדרי העדיפויות שלהם בנסיבות שעמדו בפניהם עם הגעתם.
נבחנו מספר אפשרויות, כולל נחיתה בחוף גואטמלה או בקובה.
שתי האפשרויות היו מונחות על השולחן, שכן פן וונבלס החליטו לנסות לחזור על ההתקפה שערך דרייק על סנטו דומינגו על היספניולה.
עם זאת, המצור על סנטו דומינגו ב-1655 נכשל מכיוון שהספרדים שיפרו את ההגנות שלהם מול התקפות הולנדיות מוקדם יותר במהלך המאה.
קרומוול, לעומת זאת, ראה בתבוסה של היספניולה את שיפוטו של אלוהים.
למרות הצלחות שונות לאחר מכן, התבוסה הפכה את כל המבצע נגד איי הודו המערבית הספרדית לכישלון כללי.
לכן ונבלס ופן נכלאו במצודת לונדון עם הגעתם לאנגליה.
ג'מייקה הייתה ה-casus belli שהביאה למלחמה האנגלו-ספרדית בפועל בשנת 1655. מוחלש בגלל קדחת, הפליג הכוח האנגלי מערבה למושבה סנטיאגו (היום ג'מייקה), האי היחיד של הודו המערבית הספרדית שלא הקים עמדות הגנה חדשות.
הם נחתו במאי 1655 במקום שנקרא סנטיאגו דה לה וגה, כיום העיר הספרדית.
הם באו ועמדו, מול התנגדות מקומית ממושכת שתוגברה על ידי חיילים שנשלחו מספרד וספרד החדשה (מקסיקו).
בשנת 1657 הזמין המושל האנגלי את הבוקאנירים להתבסס בפורט רויאל בסנטיאגו, כדי להרתיע את הספרדים מלכבוש מחדש את האי.
עבור אנגליה, ג'מייקה הייתה אמורה להיות "הפגיון המצביע על לב ליבה של האימפריה הספרדית", למרות שלמעשה היא הייתה אז נכס בעל ערך מועט.
קרומוול, למרות כל הקשיים, היה נחוש שהנוכחות צריכה להישאר, ושלח תגבורת ואספקה.
חיילים ספרדים חדשים, שהפליגו מקובה, הפסידו בקרב אוצ'ו ריוס ב-1657 ובקרב ריו נואבו ב-1658, כשלו בניסיונותיהם להשתלט מחדש על ג'מייקה.
אף על פי כן, החשש מפני פלישה נוספת גרם לכך שהמושל האנגלי של ג'מייקה אדוארד ד'אוילי הרגיש שחובתו החדשה היא לארגן את ההגנה על האי נגד הספרדים.
על ידי שימוש בטקטיקה של תקיפה במקום הגנה, הוא שלח את כריסטופר מינגס לפשוט על ערים ובסיסים קולוניאליים ספרדיים.
טולו וסנטה מרתה היו ביניהם בשנת 1658, ובשנה שלאחר מכן נבזזו קומאנה, פוארטו קבאלוס וקורו ונהרסו ומינגס חזר לג'מייקה עם כמות עצומה של שלל ואוצרות.
באפריל 1656 הפליג האדמירל האנגלי רוברט בלייק עם צי של כארבעים ספינות מלחמה, ספינות אש וספינות אספקה כדי לחסום את הנמל הספרדי של קדיס, מהלך שנמשך לאורך כל הקיץ.
הספרדים נשארו במגננה ולא נקטו בפעולה תוקפנית נגד הצי האנגלי.
באמצע יוני הפליג קפטן אדוארד בלאג עם שמונה ספינות לפשוט על נמלים בצפון ספרד.
ב-24 ביוני פשט בלאג על ויגו, שם הושמדו מספר ספינות בנמל.
בעוד בלייק חידש את אספקת המים שלו בחוף האפריקאי, יחידה של חמש פריגטות תחת קפטן סמית' פשטה על מלאגה בדרום ספרד ב-19 ביולי.
סמית' הטביע תשע ספינות ספרדיות, השבית את תותחי הנמל והפגיז את העיר.
פשיטה דומה על אליקנטה לא צלחה, אך איום ההתקפה שיבש את הסחר לאורך כל חופי ספרד.
בערב 8 בספטמבר, אחד הקברניטים של בלייק, ריצ'רד סטיינר, יירט צי אוצר ספרדי וכבש או הטביע את כל ספינותיו מלבד שתיים.
אובדן המטענים של הספינות שנתפסו או הוטבעו על ידי האנגלים היווה מכה קשה לכלכלת ספרד עם הפסד מוערך של 2,000,000 פאונד.
לראשונה בהיסטוריה הימית, בלייק החזיק את הצי בים לאורך חורף שלם על מנת לשמור על המצור נגד ספרד.
בפברואר 1657 קיבל בלייק מידע מודיעיני שצי המתכות מספרד החדשה בדרכו מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
בהשאירו שתי ספינות כדי לצפות בקדיס, בלייק הפליג משם כדי לתקוף את צי המתכות, שעגן בסנטה קרוס בטנריפה באיים הקנריים כדי להמתין לליווי לספרד.
באפריל בקרב סנטה קרוס דה טנריפה, בלייק השמיד כליל את שיירת הסוחר הספרדית - הצי המערב הודי - אולם הצי הנחית את מטילי המתכות לפני הקרב.
בלייק לא הצליח לתפוס אותו, אך הוא גם לא היה זמין לממשלה במדריד.
ההשפעה קצרת הטווח של המצור של בלייק על ספרד וניצחונו בסנטה קרוס הייתה שיבוש הכלכלה הספרדית, שהייתה תלויה בכסף וזהב מאמריקה ובכך פגעה ביכולתה של ספרד לנהל מלחמה.
האנגלים איבדו 1,500 עד 2,000 ספינות סוחר לפיראטים ספרדים ובמקום להשתמש בספינות אנגליות שנתפסו כדי להחליף את שיירותיהם ההרוסות, הפקידה ממשלת ספרד את הטיפול בסחר הספרדי בידי סוחרים הולנדים נייטרליים.
ברית אנגלו-צרפתית נגד ספרד הוקמה עם חתימת הסכם פריז במרץ 1657. בהתבסס על תנאי ההסכם, האנגלים יצטרפו לצרפת במלחמתה המתמשכת נגד ספרד בפלנדריה.
צרפת תתרום צבא של 20,000 איש, אנגליה תתרום הן 6,000 חיילים והן את הצי האנגלי במערכה נגד מבצרי החוף הפלמיים גרבליינס, דנקרק ומרדיק.
הוסכם שגרבליינס יועברו לצרפת, דנקרק ומרדיק לאנגליה.
דנקרק, בפרט, הייתה בראש העדיפויות של חבר העמים בעיקר בגלל הפריבטירים שגרמו נזק לצי הסוחר.
עבור קרומוול וחבר העמים, שאלת ההחזקה בדנקרק עברה אפוא מהאפשרות הדיפלומטית האזורית לצורך פוליטי דחוף.
על הצבא האנגלו-צרפתי המשולב לפלישה לפלנדריה פיקד המרשל הצרפתי הגדול טורן.
על הצבא הספרדי של פלנדריה פיקד דון חואן חוסה, בנו הבלתי חוקי של המלך הספרדי פליפה.
הצבא הספרדי שכלל 15,000 חיילים תוגבר בכוח של 3,000 מלוכנים אנגלים - שהוקם כגרעין הצבא הפוטנציאלי לפלישה לאנגליה על ידי צ'ארלס השני, עם אחיו של צ'ארלס ג'יימס, הדוכס מיורק, בין מפקדיו.
צי חבר העמים של אנגליה חסם את הנמלים הפלמיים, אך, למורת רוחו של קרומוול, המערכה הצבאית החלה בסוף השנה והייתה נתונה לעיכובים רבים.
המרשל טורן בילה את קיץ 1657 במערכה נגד הספרדים בלוקסמבורג ולא עשה שום צעד לתקוף את פלנדריה עד ספטמבר.
מרדיק נתפסה ב-22 בספטמבר והוצב בה חיל מצב של חיילי חבר העמים.
על דנקרק הוטל מצור במאי 1658. כוח סיוע ספרדי ניסה להסיר את המצור אך הובס ב-4 ביוני בקרב הדיונות.
יחידת חבר העמים בצבא טורן נלחמה בהצטיינות והרשימה את בעלי בריתם הצרפתיים בהתקפה מוצלחת במעלה גבעת חול מוגנת חזק בגובה 150 רגל במהלך הקרב.
כאשר דנקרק נכנעה לטורן ב-14 ביוני, כיבד הקרדינל מאזארן את תנאי ההסכם עם קרומוול ומסר את הנמל לידי חבר העמים, למרות מחאותיו של לואי ה-14. חבר העמים גם כיבד את התחייבויותיו בכיבוד זכויות האוכלוסיות הקתוליות של מרדיק ודנקרק.
קבוצה של חיילי חבר העמים נותרה עם צבאו של טורן והייתה לעזר בכיבוש גרבליינס וערים פלמיות אחרות על ידי הצרפתים.
כשהאיום של הפיראטים של דנקרק ירד מהדרך, צי הסוחר של אנגליה ספג הרבה פחות הפסדים; לא רק בגלל שהדנקירקרים איבדו את הבסיס הגדול ביותר שלהם, אלא גם בגלל שהסחר האנגלי כבר הלך לאיבוד להולנדים כתוצאה מהפריבטירים של דנקירק.
המלחמה בין צרפת לספרד הסתיימה עם חתימת שלום הפירנאים ב-28 באוקטובר 1659. מותו של קרומוול ב-1658 הותיר את אנגליה בסערה פוליטית שתביא לחזרתם של הסטיוארטים לכס המלכות של אנגליה.
לאחר חזרתו לשלטון של צ'ארלס השני, המלחמה האנגלו-ספרדית הופסקה רשמית בספטמבר 1660 אך לא נחתם הסכם בין שתי המדינות.
צ'ארלס הפך לבעל ברית לספרד באמצעות הסכם בריסל.
אנגליה וספרד ספגו שתיהן הפסדים כלכליים כבדים; האחרונה סבלה בעיקר מהמצור של בלייק על קדיס.
ההשפעה של זה, במיוחד עם הפעולות ליד קדיס וסנטה קרוס, הייתה השיבוש של הכלכלה הספרדית, שהייתה תלויה בכסף וזהב מאמריקה.
הדבר הוסיף לקשיים של צבאותיו המתוחים יתר על המידה של פליפה הרביעי, שבמשך שנים פעלו במקביל באיטליה, הפירנאים, פלנדריה ופורטוגל.
הספרדים ענו במסע פיראטיות שכמעט חיסל את סחר הספנות האנגלי.
כתוצאה מכך, ההולנדים נהנו מהתאוששות מההפסדים שספגו במלחמת אנגליה–הולנד הראשונה ולקחו סחר רב מהאנגלים.
אף על פי כן, עם ניצחון המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה וההצלחות במלחמה נגד ספרד, אנגליה עשתה מספיק כדי לבסס את עצמה כאחת המעצמות הימיות המובילות באירופה.
ספרד דרשה להחזיר את הרכוש שנלקח על ידי הרפובליקה של קרומוול, דרישה שצ'ארלס היה מוכן להסכים לה.
עם זאת, זה השתנה במהרה מכיוון שצ'ארלס היה מתוסכל מכישלונו של פליפה לסייע בשיקום שלטונו.
שבוע בלבד לאחר סיום המלחמה ביטל צ'ארלס את הסכם בריסל ואפשר לפרלמנט האנגלי לספח את אחזקותיה של אנגליה (ג'מייקה, דנקרק ומרדיק) למרות מחאות ספרד.
במקביל צ'ארלס חיפש הסכם עם ספרד כדי שניתן יהיה להכיר באחזקותיה של אנגליה אך התנאים לגבי ספרד היו קשים מדי והייתה תקווה שהאחרונה תכבוש מחדש את ג'מייקה במערכה צבאית.
על מנת להגדיל את נכסיו מכר צ'ארלס את דנקרק ללואי ה-14 מצרפת בנובמבר 1662 - אם כי פחות מ-300,000 פאונד מחצי המיליון שהובטח שולמו אי פעם.
בשנת 1662 ערך צ'ארלס נישואים שושלתיים עם קתרינה, נסיכת פורטוגל; טנג'יר ובומביי נמסרו לכתר הבריטי והוסכם על ברית צבאית שתסייע לפורטוגל שנלחמה להחזרת עצמאותה מאז 1640. חיילים בריטים בפיקודו של פרדריק שומברג גויסו לשרת כדי לעזור להילחם בספרדים.
תוך שנה ניסה הצבא הספרדי לעקוף את פורטוגל, אך בקרב המכריע של Ameixial הנחילו לו הפורטוגלים והבריטים תבוסה מוחצת.
בשנת 1664 אנגליה באמצעות סר ריצ'רד פאנשאו ביקשה לערוך שלום בין הכתר הפורטוגזי והספרדי ולאחר מכן בין אנגליה לספרד אך ללא הועיל.
בקרב מונטס קלרוס שנה לאחר מכן הובסה פלישה ספרדית נוספת באופן מכריע עד כדי כך שהיא סיימה את פעולות הלחימה הגדולות במהלך המלחמה שהבטיחו באופן סופי את עצמאות פורטוגל מספרד.
בזירה הקריבית המלחמה השתוללה זמן רב יותר.
עם סיפוחה של ג'מייקה, מטרת העיצוב המערבי (למרות שנכשלה במטרתו העיקרית של לכבוש את האי היספניולה) שרדה את הפרוטקטורט עצמו, ומאוחר יותר התעוררה לתחייה בפשיטות שהוזמנו בהוראת המושל הג'מייקני תומאס מודיפורד.
התירוצים של מודיפורד למתן רישיון לבוקאנירים היו חשדות שג'מייקה לעולם לא תהיה בטוחה עד שממשלת ספרד תכיר בבעלותה של אנגליה בג'מייקה ובאיי קיימן ותשים את שמה בהסכם.
הפשיטות הפיראטיות על אמריקה הספרדית במהלך עשר השנים הבאות היו הרסניות.
כריסטופר מינגס פשט על סנטיאגו דה קובה בשנת 1662 ועל קמפשה בשנה שלאחר מכן.
הנרי מורגן לקח פיקוד מאוחר יותר - ההתקפות הבולטות ביותר שלו היו על פורטובלו ב-1668 והתבוסה של שייטת ספרדית על אגם מרקאיבו בשנה שלאחר מכן.
הספרדים בינתיים יכלו לעשות מעט כדי להגן על עצמם.
בתגובה מריאנה, העוצרת של ספרד, הוציאה מכתבי הרשאה עבור התקפות פיראטיות על הספנות האנגלית באיים הקריביים.
אחד מהפריבטירים הללו היה הפיראט הפורטוגלי המפורסם מנואל ריביירו פרדל.
צ'ארלס השני הורה על אותו הדבר - בעקבות כך מודיפורד הזמין את מורגן פעם נוספת לפשוט על אמריקה הספרדית כדי לשמר את ג'מייקה אחת ולתמיד.
בדצמבר 1670 תפס מורגן את האיים של פרובידנס העתיקה וסנטה קטלינה ואילץ את כוחות המצב להיכנע.
משם הפליג הצי שלו לצ'אגרס ותפס את המבצר גם שם - מורגן קיווה לחצות את מצר פנמה אך בשלב זה הוא לא היה מודע לאירועים באירופה.
ספרד בתקופה זו נחלשה מבחינה פוליטית, כלכלית וצבאית על ידי עשרות שנות המלחמה והלחימה הפנימית.
צ'ארלס השני ראה הזדמנויות אידיאליות לשני הסכמי שלום בסופו של דבר שנחתמו במדריד, שניהם היו נוחים לאנגליה.
ראשית, הסכם 1667 התקבל בסיפוק רב על ידי מדינאים וסוחרים אנגלים במונחי סחר.
עם אבטחת חידוש עצמאותה של פורטוגל, הבריגדה הבריטית פורקה לאחר מכן, אך נחלותיה של אנגליה באיים הקריביים נותרו מעורערות.
אף על פי כן, זה היה צעד גדול לשלום בין שתי הממלכות.
שלוש שנים לאחר מכן בהסכם מדריד הבא, ספרד ויתרה לבסוף על ג'מייקה ואיי קיימן לבריטניה, מה שהיה ויתור גדול והשפלה עבור ספרד.
ספינות אנגליות יכלו גם לשוטט בים הקריבי ללא הפרעה ולראשונה לא נחשבו באיי הודו המערבית כפולשים או כשודדי ים.
באופן שנוי במחלוקת, החדשות לא הגיעו בזמן כדי למנוע מהנרי מורגן לבזוז ולשרוף את פנמה ב-1671. למרות מחאות ספרדיות ומעצרו, מורגן לא נענש בטענה שהוא לא ידע על האמנה.
אנגליה וספרד יהיו בעלות ברית במהלך הסכסוך האירופי הגדול הבא, מלחמת הברית הגדולה, ונשארו כך עד 1702 עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית.
המלחמה האנגלו-ספרדית (בספרדית: Guerra Anglo-Española) הייתה סכסוך צבאי שהתרחש בין בריטניה וספרד כחלק ממלחמת שבע השנים.
המלחמה נמשכה מינואר 1762 עד פברואר 1763, אז הסכם פריז הביא לסיומה.
במשך רוב מלחמת שבע השנים, ספרד נשארה נייטרלית, ודחתה הצעות מהצרפתים להצטרף למלחמה לצדם.
אולם במהלך השלבים האחרונים של המלחמה, כשהאבידות הצרפתיות הגוברות לבריטים הותירו את האימפריה הספרדית פגיעה, סימן המלך קרלוס השלישי את כוונתו להיכנס למלחמה לצד צרפת.
ברית זו הפכה לחוזה המשפחתי השלישי בין שתי הממלכות הבורבוניות.
לאחר שקרלוס חתם על ההסכם עם צרפת, הפקיע את הספנות הבריטית וגירש סוחרים בריטים, בריטניה הכריזה מלחמה על ספרד.
באוגוסט 1762, משלחת בריטית כבשה את הוואנה וחודש לאחר מכן, כבשה את מנילה.
אובדן הבירות הקולוניאליות באיי הודו המערבית הספרדית ובאיי הודו המזרחית היה מכה עצומה ליוקרה הספרדית וליכולתה להגן על האימפריה שלה.
בין מאי לנובמבר, הובסו שלוש פלישות צרפתיות-ספרדיות גדולות לפורטוגל, בעלת בריתה של בריטניה האיברית הוותיקה.
הפולשים נאלצו לסגת עם אבדות משמעותיות שנגרמו על ידי הפורטוגלים, בסיוע בריטי משמעותי.
באמריקה הדרומית הצליחו הספרדים לכבוש נמל חשוב מבחינה אסטרטגית, אך חוץ מזה לעימותים עם הפורטוגלים שם הייתה השפעה מועטה על תוצאות המלחמה.
לפי הסכם פריז, ספרד העבירה את פלורידה ומנורקה לידי בריטניה והחזירה לממלכת פורטוגל שטחים בפורטוגל וברזיל בתמורה לכך שהבריטים החזירו את הוואנה ומנילה.
כפיצוי על ההפסדים של בעלי בריתם, הצרפתים ויתרו על לואיזיאנה לספרד בהסכם פונטנבלו.
לאחר שהוכרזה מלחמה בין צרפת לבריטניה ב-1756, ספרד נותרה נייטרלית.
ראש ממשלתו של פרננדו השישי, מלך ספרד, ריקרדו וול, התנגד למעשה למפלגה הצרפתית שרצתה להיכנס למלחמה לצד צרפת.
המצב הגאופוליטי השתנה כאשר פרננדו השישי מת בשנת 1759 והוחלף על ידי אחיו למחצה הצעיר, קרלוס השלישי, מלך ספרד.
קרלוס היה שאפתני יותר מאחיו השאנן, ואחת המטרות העיקריות של מדיניות החוץ של קרלוס הייתה המשך הישרדותה של ספרד כמעצמה אימפריאלית, ולכן, כמעצמה שיש להתחשב בה באירופה.
הוא נבהל מהתבוסות הצרפתיות במלחמה, וחשד שזה יפר את מאזן הכוחות.
עם עדויות לשיתוף הפעולה הצרפתי-ספרדי הגובר, פיט הציע שזה רק עניין של זמן עד שספרד תיכנס למלחמה.
הסיכוי למלחמה עם ספרד ריסק את אחדות הקבינט שהייתה קיימת עד לאותה נקודה.
פיט תמך בתוקף במתקפת מנע שתאפשר להם ללכוד את צי המתכות השנתי, ולמנוע מספרד את הכסף הנדרש למימון מלחמה מתמשכת.
שאר חברי הקבינט סירבו, ופיט התפטר.
למרות זאת המלחמה הזאת עם ספרד הפכה במהירות לבלתי נמנעת; עד 1761, צרפת נראתה כאילו היא עומדת להפסיד במלחמה עם בריטניה.
בחשד שתבוסה צרפתית במלחמת שבע השנים תפר את מאזן הכוחות, חתם קרלוס על הסכם המשפחה עם צרפת (שתי המדינות נשלטו על ידי ענפים של בית בורבון) באוגוסט 1761. בדצמבר 1761, ספרד הטילה אמברגו על סחר בריטי, תפסה סחורות בריטיות בספרד וגירשה סוחרים בריטים.
בתגובה לכך הכריזה בריטניה מלחמה על ספרד ב-4 בינואר 1762.
מנקודת המבט הבריטית, הנושא הדחוף ביותר במלחמה עם ספרד היה איום הפלישה לפורטוגל, שלמרות שהייתה בעלת ברית היסטורית בריטית, נשארה, כמו ספרד, נייטרלית במהלך רוב הסכסוך.
צרפת שכנעה את ספרד בעל כורחה לתקוף את פורטוגל וקיוותה שחזית חדשה זו תרחיק כוחות בריטיים שכוונו אז נגד צרפת.
הגבול הארוך אך המפותל של פורטוגל עם ספרד נחשב על ידי הצרפתים לפגיע וקל למעבר (השקפה שאינה שותפה לספרדים), במקום למאמץ המורכב יותר הדרוש כדי להטיל מצור על המבצר הבריטי של גיברלטר.
כוחות ספרדים התאספו על גבול פורטוגל, מוכנים לתקוף.
בריטניה הגיבה במהירות לתמוך בבעלי בריתה הפורטוגזים, ושיגרה אספקה וקצינים כדי לסייע בתיאום ההגנה.
התוכנית הספרדית המקורית הייתה לכבוש את אלמיידה ולאחר מכן להתקדם לעבר האלנטחו וליסבון, אבל הם העבירו את היעד שלהם לפורטו מכיוון שהיא תפגע ישירות יותר במסחר האנגלו-פורטוגזי.
תחת פיקודו של המרקיז מסאריה חצו כוחות ספרדים מגליסיה לצפון פורטוגל וכבשו כמה ערים.
עם זאת, המאמץ נגד פורטו נבלם בשטח קשה ובשל ההצפה של נהר האסלה.
חיילים בריטיים החלו להגיע באותו קיץ עם 6,000 חיילים שהגיעו מבל איל תחת לורד לאודון ועוד 2,000 מאירלנד.
ב-9 במאי ספרד השקיעה וכבשה את מבצר הגבול של אלמיידה.
התקפת נגד בריטית-פורטוגזית בראשות ג'ון בורגוין כבשה את העיירה הספרדית ולנסיה דה אלקנטרה.
כוחות צרפתים החלו להגיע לתמוך בספרדים, אך כמו בני בריתם הם החלו לסבול מרמות גבוהות של שחיקה עקב מחלות ועריקות.
בנובמבר בשל בעיות בקווי האספקה והתקשורת שלהם פרשו בעלות הברית הבורבוניות לאחר שספגו 25,000 אבדות ותבעו הסכם שלום.
למרות המספר הגדול של הכוחות המעורבים, לא נערכו קרבות גדולים.
מלחמת שבע השנים גלשה לסכסוך הפורטוגזי-ספרדי במושבותיהם בדרום אמריקה.
המלחמה בדרום אמריקה כללה כוחות קולוניאליים קטנים אשר השתלטו והשתלטו מחדש על אזורי גבול מרוחקים והסתיימה בקיפאון.
הפעולה המשמעותית היחידה הייתה משלחת צ'וואלוס הראשונה, שבה כבשו הכוחות הספרדיים ולאחר מכן הגנו על עיר הנמל החשובה מבחינה אסטרטגית, קולוניה דל סקרמנטו על הנהר פלאטה.
ביוני 1762 נחתו כוחות בריטיים מאיי הודו המערבית על האי קובה והטילו מצור על הוואנה.
למרות שהם הגיעו בשיא עונת הקדחת, ומשלחות קודמות נגד מבצרים ספרדיים טרופיים נכשלו, לא מעט בגלל מחלות טרופיות, ממשלת בריטניה הייתה אופטימית לגבי ניצחון - אם הכוחות יצליחו לתפוס את הספרדים לא מוכנים לפני שיהיה להם זמן להגיב.
המפקד הבריטי אלבמארל הורה לחפור מנהרה על ידי החבלנים שלו כדי שניתן יהיה להטמין מוקש מתחת לחומות מבצר העיר.
חיילים בריטים החלו לחלות ממחלות, אך הם זכו לתגבור על ידי הגעתם של 4,000 חיילים נוספים מצפון אמריקה.
ב-30 ביולי הורה אלבמארל לפוצץ את המוקש, וחייליו הסתערו על המצודה.
כשהוואנה כעת בידיהם, הבריטים היו מוכנים להכות במושבות ספרדיות אחרות באזור אמריקה הספרדית אם המלחמה תימשך שנה נוספת.
עם זאת, היו להם נפגעים רבים בבתי החולים הצבאיים שלהם שעדיין לא התאוששו - ובשלב זה הם התחילו לבסס את אחיזתם בעיר.
במהלך שנת הכיבוש הבריטי, המסחר בהוואנה פרח, כאשר הנמל נפתח לסחר עם האימפריה הבריטית ולא היה מוגבל למונופול עם קדיס שהיה קיים קודם לכן.
בתחילת 1762 שלח ויליאם ליטלטון, המושל הבריטי של ג'מייקה, משלחת לניקרגואה הספרדית במעלה נהר סן חואן במטרה העיקרית לכבוש את העיירה גרנדה.
הכוח העיקרי וקבוצה גדולה של מתיישבי מיסקיטו סמבו שמנתה אלפיים איש ויותר מחמישים סירות כבשו מטעי קקאו בעמק מטינה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-26 ביולי, הטיל הכוח הזה מצור על מבצר אינמאקולדה קונספסיון.
עם זאת, המצור נזנח בסופו של דבר, והביא לסיום המבצעים הצבאיים במרכז אמריקה.
כמעט ברגע שהוכרזה מלחמה עם ספרד, נשלחו פקודות לכוח בריטי במדרס להמשיך לפיליפינים ולכבוש את מנילה.
כוח משולב של 10,700 איש תחת ויליאם דרייפר יצא מהודו בסוף יולי, והגיע למפרץ מנילה בספטמבר 1762. הם היו צריכים לנוע במהירות לפני שעונת המונסון תגיע.
ב-6 באוקטובר הבריטים הסתערו על העיר, וכבשו אותה הודות להתנגדות ספרדית חלשה, יחד עם כניעת הארכיבישוף כדי למנוע שפיכות דמים נוספת.
כוחות ספרדים התארגנו מחדש תחת סימון אנדה, שנמלט ממנילה במהלך המצור.
דייגו סילאנג, מנהיג פיליפיני מקומי, הוביל מרד נגד השלטון הספרדי.
עם זאת, הוא נחבל על ידי סוכנים ספרדים ולבסוף נמחץ על ידי הספרדים.
הבריטים לא הצליחו להרחיב את סמכותם מעבר למנילה ולנמל קאוויט הסמוך.
בסופו של דבר, הכוחות הבריטיים באזור החלו לסבול ממחלות ומחלוקות בקרב הפיקוד, מה שפגע עוד יותר ביכולתם לסייע לסילאנג.
החדשות על לכידת העיר לא הגיעו לאירופה אלא לאחר הסכם פריז; בשל כך לא ניתנה הוראה לגבי מעמדה.
במהלך המצור הסכים סגן המושל הספרדי לתשלום של ארבעה מיליון דולר בדולרי כסף המכונה כופר מנילה בתמורה לחסוך מהעיר כל נזק.
אולם הסכום המלא מעולם לא שולם מכיוון שאף צד לא ראה צורך בכך.
המשלחת הבריטית, לעומת זאת, זכתה לתגמול כספי לאחר לכידת ספינת האוצר פיליפינה אשר נשאה כסף אמריקאי מאקפולקו, ובקרב מול קאוויטה נכבשה הסנטיסימה טרינידד, שנשאה סחורות מסין, על ידי שייטת בריטית.
שווי המטען היה 1.5 מיליון דולר ושווי הספינה היה 3 מיליון דולר.
כיבוש מנילה שנמשך עשרים חודשים הסתיים ב-1764.
בריטניה החזיקה בעמדה דומיננטית במשא ומתן, שכן במהלך שבע השנים של המלחמה היא כבשה את קנדה, גוואדלופ, מרטיניק, דומיניקה, פונדיצ'רי, סנגל, ובל איל מהצרפתים ואת הוואנה ומנילה מהספרדים.
רק שטח בריטי אחד, מנורקה, נפל לידיים צרפתיות, והספרדים לא כבשו אפילו סנטימטר אחד של אדמת בריטניה.
למרות שנה של תבוסות, ספרד הייתה מוכנה להמשיך במלחמה - דבר שבעלי בריתם הצרפתיים התנגדו לו.
ביוט הציע הצעה שצרפת תוותר על השטח שנותר לה בצפון אמריקה בלואיזיאנה לספרד כדי לפצות את מדריד על אבדותיה במהלך המלחמה.
נוסחה זו הייתה מקובלת על ממשלת ספרד, ואפשרה לבריטניה ולצרפת לנהל משא ומתן עם יותר מקום לוויתורים.
שני בעלי הברית הבורבונים ראו בהסכם שסיים את המלחמה קרוב יותר לשביתת נשק זמנית ולא להסדר סופי אמיתי, וויליאם פיט תיאר זאת כ"הפוגה מזוינת".
בריטניה נהגה לצמצם באופן מסיבי את גודל הכוחות המזוינים שלה בימי שלום, אך במהלך שנות ה-60 של המאה ה-18 נשמרה מערכת צבאית גדולה - שנועדה להרתיע נגד צרפת וספרד.
המלחמה האנגלו-ספרדית התרחשה בין 1796 ל-1802, ושוב בין 1804 ל-1808, כחלק ממלחמות הקואליציה.
המלחמה הסתיימה כאשר נחתמה ברית בין בריטניה הגדולה לספרד, שהייתה כעת תחת פלישה צרפתית.
במלחמת הקואליציה הראשונה, ספרד הכריזה מלחמה על הרפובליקה הצרפתית החדשה שהוקמה, והצטרפה לקואליציה בניסיון להחזיר את המלוכה הבורבונית.
הגנרל הספרדי הראשי היה אנטוניו ריקרדוס, שלא הצליח להשיג ניצחון מכריע, למרות הצלחות ראשוניות.
כוחות צרפתים במקומות אחרים השתלטו במהירות על ארצות השפלה האוסטריות לאחר קרב פלרוס, והרפובליקה ההולנדית קרסה תחת לחץ עצום.
לספרדים היו גם כן כישלונות דומים.
הצי הספרדי עשה מעט מאוד, למעט שילוב כוחות עם הבריטים והשתתפות במצור על טולון.
בעקבות הקרב על ההר השחור, הרפובליקה הצרפתית השיגה יתרון עצום, ועד 1795 נחתם שלום בזל, שאילץ את ממלכת ספרד וממלכת פרוסיה לצאת מהקואליציה.
בשנת 1796, בעידוד ההישגים האדירים של צרפת במסע הריין ובמערכה האיטלקית, חתם ראש ממשלת ספרד מנואל גודוי על הסכם סן אילדפונסו השני, הקמת ברית צרפתית-ספרדית ומלחמה משותפת נגד בריטניה הגדולה.
התקווה הייתה שצרפת המנצחת תזכה גם בשטחים ובכסף עבור ספרד, במיוחד מול האיום הימי העיקרי של ספרד דאז, בריטניה.
הברית המשיכה את שיתוף הפעולה הממושך בין צרפת וספרד שהוקם על ידי Pacte de Famille ב-1733, שנותק רק על ידי המהפכה הצרפתית.
המלחמה גרמה נזק לספרד ולהכנסות הכתר הספרדי, כאשר המצור הבריטי הפחית מאוד את כמות העושר שהגיע מהמושבות.
עם זאת, צי ספרדי עיקרי, בפיקודו של חוסה דה קורדובה אי ראמוס, החזיק ב-27 אוניות קו, והוא תכנן לחבור עם הצרפתים ולהגן על סחורות יקרות ערך.
לצי הים התיכון הבריטי היו 15 אוניות קו - כמות נמוכה בהרבה מהאוניות הצרפתיות-ספרדיות, מה שאילץ נסיגה מקורסיקה ואלבה עד 1797. עם זאת, הצי הספרדי הוכיח כי אינו מסוגל לתאם עם בעלי בריתו הרפובליקנים הצרפתיים, והובס קשות בקרב כף סנט וינסנט.
זה הותיר את ספרד בעמדה נחותה בים למשך שארית המלחמה, למרות שהם הדפו שתי התקפות בריטיות על קדיס וטנריפה ומשלחת בריטית מאוחרת יותר לפרול.
המלחמה התרחבה עד האוקיינוס השקט, שם בתחילת 1797 תפסו הספרדים מספר אנשי סוחר וספינות ציד לווייתנים בריטים.
כמו כן, בשנת 1797, חברת הודו המזרחית הבריטית (EIC) בכלכותה שכרה מספר אנשי מזרח הודו וכלי שיט מקומיים שישמשו כתחבורה למתקפה מתוכננת על מנילה.
עם זאת, הממשלה ביטלה את הפלישה בעקבות הסכם שלום עם ספרד וה-EIC שחררה את כלי השיט שהתכוננו לפלישה.
הסכם אמיין בשנת 1802 קבע הפסקת אש זמנית בפעולות האיבה, רק כדי להישבר ב-1804 כאשר, בהפתעה וללא הכרזת מלחמה, תקפו ספינות בריטיות שייטת ספרדית של פריגטות שנשאה מטילי זהב וכסף לקדיס.
הפריגטה הספרדית Nuestra Señora de las Mercedes התפוצצה והבריטים כבשו את השאר.
הצרפתים תכננו פלישה לבריטניה בשנה הקרובה; הצי הספרדי היה אמור להיות חלק בלתי נפרד בסיוע לפלישה זו.
בקרב טרפלגר, בשנת 1805, צי צרפתי-ספרדי משולב, שניסה לאחד כוחות עם הציים הצרפתיים בצפון לצורך הפלישה, הותקף על ידי צי בריטי והושמד בקרב מכריע.
הניצחון הבריטי סיים את האיום המיידי של פלישת נפוליאון לבריטניה.
הניצחון גם זעזע קשות את נחישותה של הממשלה הספרדית הלא פופולרית בראשות גודוי, שהחלה לפקפק בתועלת של הברית הלא בטוחה שלה עם נפוליאון.
בינתיים, מסע בריטי (1806–1807) לכיבוש אזור ריו דה לה פלטה החשוב מבחינה אסטרטגית בדרום אמריקה הספרדית נתקל בכישלון.
גודוי נסוג מהמערכת הקונטיננטלית שנפוליאון הגה כדי להילחם בבריטניה, רק כדי להצטרף אליה שוב ב-1807, לאחר שנפוליאון הביס את הפרוסים.
נפוליאון, לעומת זאת, איבד את אמונתו בגודוי ובקרלוס הרביעי, מלך ספרד.
בספרד גברה גם תמיכה בבן המלך, פרננדו, שהתנגד לגודוי הנתעב.
פרננדו, לעומת זאת, העדיף ברית עם בריטניה, ונפוליאון תמיד פקפק באמינות של כל מלוכה בורבונית.
ב-1807, צרפת וספרד פלשו לפורטוגל, וב-1 בדצמבר נכבשה ליסבון ללא התנגדות צבאית.
בתחילת 1808, הנוכחות הצרפתית בספרד הייתה כה חזקה עד שהובילה למרד.
לאחר מכן סילק נפוליאון את המלך קרלוס ובנו פרננדו לבאיון ואילץ את שניהם להתפטר ב-5 במאי, והעניק את כס המלוכה לאחיו ז'וזף.
זה הוביל למלחמת חצי האי ולסיום בפועל של המלחמה האנגלו-ספרדית, כפי שהכריז ג'ורג' קנינג, שר החוץ של ממשלת הוד מלכותו:
"אף אחד כבר לא זוכר שהתקיימה מלחמה בין ספרד לבריטניה.
כל אומה שמתנגדת לכוחה המופקע של צרפת הופכת מיד, ולא משנה מה שהיו יחסיה הקודמים איתנו, לבעלת בריתה הטבעית של בריטניה הגדולה."
בכך הפכה ממשלת בורבון של ספרד, יחד עם כל החונטות שהתיימרו לייצג אותה, לבעלי ברית של בריטניה, ככל שהתפתחה מלחמת חצי האי.
מלחמת אנגלו-מייסור השנייה התחוללה בהודו בין 1780 ל-1784 בין חברת הודו המזרחית הבריטית וממלכת מייסור שחתמה בריתות עם ממלכת צרפת והרפובליקה ההולנדית.
המלחמה הסתיימה ללא הכרעה ברורה לאחר שכל אחד מהצדדים ניצח במספר קרבות והפסיד בקרבות אחרים.
בסופה של המלחמה נחתם חוזה מנגלור שסיים את המלחמה וכלל החלטה להחזיר את המצב לקדמותו.
באמצע המאה ה-18 החלה האימפריה הבריטית להתפשט ל ובמיוחד להודו.
התפשטות זו נעשתה בפועל על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית במטרה להרחיב את המסחר במזרח.
החברה החזיקה צבא משלה אך נתמכה על ידי צבא בריטניה ויעדיה בהודו היו להשיג אחיזה בנמלים בחופיה המזרחיים והמערביים כדי לתמוך בצי הספינות של החברה.
בתהליך החדירה להודו נאלצו הבריטים להתמודד עם מלכים וסולטאנים ששלטו על ממלכות בהודו והתנגדו להתפשטות הבריטים לכן ראשי חברת הודו המזרחית הבריטית נאלצו להשיג את יעדיהם בשלוב מאמצים דיפלומטיים וצבאיים.
אחת מהממלכות שהתנגדו לבריטים הייתה ממלכת מייסור בדרום הודו.
ב-1767 החלה מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה שנמשכה עד 1769 ובמהלכה נלחם צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית בממלכת מייסור בסיוע חלקי של ממלכות אחרות בדרום הודו כמו ניזאם היידראבאד, האימפריה המראטהית וסולטנות קרנאטקה.
המלחמה הסתיימה בחתימה על חוזה מדראס אך ללא הכרעה חד משמעי.
חוזה זה כלל הסכם הגנה הדדי בין הבריטים למייסור אך הבריטים לא קיימו את ההסכם כשממלכת מייסור יצאה למערכה לאחר החתימה.
במקביל למאמצים הבריטים לחדור להודו ניסו גם ממלכת צרפת והרפובליקה ההולנדית לתפוס אחיזה בתת-היבשת ולשם כך חתמו הסכם עם ממלכת מייסור והפכה בכך ליריבות של בריטניה וזאת במקביל לאיבה בין צרפת ובריטניה שהתפתחה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מספר אירועים שהתחוללו לפני 1780 היוו את הטריגר לפרוץ מלחמת אנגלו-מייסור השנייה:
ב-1771, לאחר חתימת חוזה מדראס ב-1769, יצאה ממלכת מייסור למערכה כנגד האימפריה המראטהית שמצפון לה בהנחה שבריטניה תתמוך בה בהתאם לחוזה.
בריטניה סירבה להצטרף ומייסור נאלצה להתמודד במערכה לבד ולא הצליחה להגיע להכרעה ולכן נטרה איבה לבריטניה ושאפה לנקמה.
ב-1778 החליטה בריטניה, כחלק מהמלחמה האנגלו-צרפתית, לגרש את צרפת מתת היבשת על ידי כיבוש המאחזים המעטים אותם החזיקה.
ההסכם בין צרפת ומייסור הכניס את המייסורים למערכה זו.
בשלב ראשון כבשה בריטניה את העיר פונדיצ'רי בצידה המערבי של הודו ובהמשך כבשה בריטניה את עיר הנמל מאה בחופה המערבי של הודו.
עיר נמל זו שימשה להזרמת ציוד ונשק צרפתי למייסור ואף נשמרה על ידי חיילי מייסור.
אירוע זה הביא את מנהיג מייסור חיידר עלי להתכונן למלחמה מול הבריטים על ידי חתימת הסכמים עם הממלכות השכנות האימפריה המראטהית וניזאם היידראבאד.
ביולי 1780, לאחר שגייס כ-80,000 חיילים, יצא חיידר עלי למלחמה.
כצעד ראשון פלש למחוז קרנטיק שבמזרח הודו והטיל מצור על העיר ארקוט שהוחזקה על ידי הבריטים בפיקודו של קולונל הקטור מונרו .
הבריטים מיהרו לשלוח יחידה של כ-5,000 חיילים בפיקודו של קולונל ויליאם ביילי , שיצא מהעיר גונטור , לסייע לכוחותיהם בעיר.
עלי הפריש חלק מכוחותיו, בפיקודו של בנו טיפו סולטאן, כדי לקדם את הכוחות הבריטים.
הכוחות נפגשו ב-10 בספטמבר לקרב באמצע הדרך ליד פולי .
הכוחות הבריטים נערכו במערך הגנתי צפוף אולם המייסורים ירו בתותחים על הכוחות הבריטים וגרמו לאבידות כבדות ובהמשך השתמשו בסוסים כדי לפרוץ את קווי ההגנה של הבריטים ולהביס אותם.
בקרב זה נהרגו 336 חיילים בריטים ו-250 נשבו (וביניהם מפקד הכוח ביילי) ושאר הכוח הבריטי נסוג למדראס.
עלי החליט לא לנצל את ההצלחה ולרדוף אחרי הכוחות הבריטים הנסוגים אלא לחזור ולתקוף את ארקוט וכבש אותה ב-3 בנובמבר.
החלטתם של המייסורים לחזור לארקוט אפשרה לבריטים לסגת דרומה, לחזק את כוחותיה ולמנות את לוטננט גנרל איירה קוט למפקד הכוח.
לאחר שאסף כ-8,000 לוחמים חזר קוט למערכה נגד מייסור והביס אותם בסדרה של קרבות:
ב-1 ביולי 1781 ניצח בקרב פורטו נובו שהתחולל בקרבת העיר פאראנגיפטי שמדרום למדראס מול כוח מייסורי של כ-40,000 חיילים.
בסיומו של הקרב נמנו כ-3,000 חיילי מייסור הרגים וכ-6,000 פצועים בשעה שבצד הבריטי נמנו כ-300 הרוגים ופצועים.
ב-27 בספטמבר 1781 ניצח בקרב שולינגהור שהתחולל בקרבת העיר ממזרח למדראס.
קוט הצליח להפתיע את הכוחות המדרסיים ולגרום להם אבדות כבדות.
הניצחונות של קוט אילצו את טיפו סולטאן להסיר את המצור שהטיל על העיר ואנדבשי מדרום מזרח למדראס.
בשלהי 1781 הורה מושל מדראס, הלורד ג'ורג' מקרטני, לפעול בהודו וסביבתה כנגד מאחזים של הרפובליקה ההולנדית שהייתה בת בריתה של ממלכת מייסור.
כוחות בריטים, בהיקף של כ-4,000 לוחמים, תקפו את עיר הנמל נאגאפאטינאם , שהייתה העיר המרכזית של המושבה ההולנדית ונשמרה על ידי כ-6,000 חיילי צבא הולנד וכ-2,000 חיילי מייסור.
ב-12 בנובמבר 1781, לאחר מצור של שלושה שבועות , נכנעה העיר.
הכניעה הושגה, בין השאר, בזכות כוחו של הצי של חברת הודו המזרחית הבריטית שצר על הנמל והשתמש בתותחיו לירות עם הנצורים.
לאחר הכניעה המשיכה בריטניה לפעול לכיבוש השטחים שהחזיקו ההולנדים.
בתחילת 1782 זכה טיפו סולטאן במספר ניצחונות על הצבא הבריטי.
בין נשאר ניצח סולטאן כוח צבאי בריטי, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון בריית'וויט , שהגן על העיר אנגודי שליד ת'אנג'אובר .
בקרב זה התמודדו כ-1,800 חיילי בריטניה מול כ-1,800 מחיילי מייסור והקרב הסתיים בניצחון מוחץ של מייסור ובשביית כל חיילי הכוח הבריטי.
בקיץ 1782, בזמן שחלק גדול מהכוחות של מייסור היו עסוקים במזרח הודו, שלחו מנהלי חברת הודו המזרחית הבריטית תגבורות לצבאם.
יחידות אלו נחתו בחוף מלבר במערב הודו וחיידר עלי מיהר לשלוח את בנו טיפו סולטאן, בראש כח מייסורי, כדי לבלום פלישה זו.
המיסורים אכן הצליחו לבלום את הבריטים אך בדצמבר אותה שנה נפטר מנהיג מייסור, חיידר עלי, מסרטן ובנו נסוג מהזירה המערבית והתיר את המצור על הכוחות הבריטים.
הבריטים ניצלו נסיגה ויחד עם תגבורת צבאית נוספת, בפיקודו של גנרל ריצ'רד מת'יוס החלו להתקדם מזרחה במטרה לכבוש את העיר בדנור (כ-100 ק"מ מחוף הים).
העיר נכנעה לבריטים אולם מהלך זה הביא למתיחת קווי האספקה של הבריטים ולמחסור בחילי רגלים ואספקה.
בתחילת אפריל חזר טיפו סולטאן לזירה בראש כוח של כ-100,000 חיילים והטיל מצור על בדנור שהתגוננה על ידי כ-1,600 חיילים בריטים.
הבריטים התבצרו במבצר של העיר אך סבלו ממחסור באנשים וציוד וכן מהכנה לקויה של המבצר ולכן החלו ב-24 באפריל במשא ומתן עם המייסורים.
המצור הסתיים ב-28 באפריל 1783 בכניעת הבריטים ובהסכמה שהבריטים ישאירו מאחור את כל רכושם ובתמורה יורשה להם לסגת בביטחה לבומביי.
כשהתברר לטיפו סולטאן שמת'יוס והקצינים הבכירים לקחו איתם את האוצרות שהיו בעיר הוא ראה בכך אי עמידה בהסכם ויצא לפעולות נקם.
את מת'יוס ו-19 מקציניו הוציא להורג בהרעלה, מהפצועים שנמצאו בעיר רבים מתו מחוסר טיפול רפואי, רבים מהחיילים הפשוטים נתפסו במהלך נסיגתם מהעיר ונכלאו ו-34 מקציני היחידות שנתפסו הוכרחו לצעוד לבית כלא כ-130 ק"מ מזרחה.
בפני קצינים אלו הועמדה הברירה לערוק לצבא מייסור או למות ולאחר שכולם סירבו לערוק הוציאו המייסורים חלק מהם להורג ולטענת הניצולים המייסורים היו מוציאים את כולם להורג לולא נחתם הסכם השלום.
במרץ 1783, במקביל למערכה בבדנור , כבשו הבריטים את העיר מנגלור.
טיפו סולטאן שלח חלק מצבאו למנגלור וב-20 במאי 1783 הטיל כוח זה מצור על העיר .
בעיר התבצרו כ-2,700 חיילים בריטים והמצור נמשך עד 30 בינואר 1784 אז נכנעו הבריטים לאחר שרק כ-850 חיילים שרדו.
לאחר האירועים בחוף המערבי פתחו הבריטים במערכה בחוף המזרחי ובמסגרת זו, ב-7 ביוני 1783, הטיל כוח בריטי של כ-12,000 חיילים בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס סטיוארט , מצור על עיר הנמל קודלור (כ-170 ק"מ מדרום ממדראס).
הכוח שהגן על העיר כלל יחידות צרפתיות ויחידות של מייסור בהיקף של כ-9,000 חיילים בפיקודו של המרקיז דה בוסא-קסטלנו הצרפתי.
המייסורים והצרפתים ניסו לעצור את הבריטים מחוץ לחומות העיר אולם נאלצו לסגת לעיר.
הבריטים תכננו להסתייע בצי של חברת הודו המזרחית הבריטית אולם האוניות הבריטיות נתקלו בצי צרפתי בפיקודו של פייר אנדרה דה סופרן ולאחר קרב נאלצו הבריטים לסגת למדראס לאחר שכל צד סבל מכ-500 נפגעים.
הצי הצרפתי ניצל נסיגה זו והנחית כ-2,400 חיילי צי לסיוע לנצורים בעיר.
המצור הוסר ב-25 ביולי 1783 לאחר שהחלו שיחות שלום בין בריטניה וצרפת.
בתחילת 1784 הורתה הנהלת חברת הודו המזרחית הבריטית לצבאה לחתור להסכם הפסקת אש עם ממלכת מייסור.
הסכם זה נחתם ב-11 במרץ 1784 במנגלור וסיים את המלחמה.
בהסכם הוחלט על מודל סטטוס קוו אנטה בלום דהיינו החזרת המצב לקדמותו כפי שהיה לפני פרוץ המלחמה.
כתוצאה מההסכם נחלשה אחיזתה של בריטניה וחברת הודו המזרחית הבריטית בדרום הודו.
כמו כן העביר ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן בפרלמנט את "חוק הודו" שהעביר את השליטה במהלכים הפוליטיים של חברת הודו המזרחית הבריטית לידי הממשלה ובכך החליש את החברה.
מלחמת אנגלו-מייסור השלישית התחוללה בדרום הודו בין 1789 ל-1792 בין ממלכת מייסור וחברת הודו המזרחית הבריטית שהסתייעה בניזאם היידראבאד, האימפריה המראטהית וטרוונקור.
מלחמה זו הייתה חלק ממערכה, שהחלה ב-1767, בין הבריטים לבין ממלכת מייסור שהתנגדה לחדירת הבריטים לתת היבשת.
המלחמה הסתיימה בניצחון מוחץ של הבריטים שכבשו את בירת ממלכת מייסור ואילצו את שליט מייסור לחתום על חוזה שלום בו הוסכם שמייסור תוותר על חלקים משטחיה.
ביולי 1780 החלה מלחמת אנגלו-מייסור השנייה שנמשכה עד מרץ 1784. המלחמה התחוללה בין צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית לבין צבאה של ממלכת מייסור ששיתפה פעולה עם הרפובליקה ההולנדית וממלכת צרפת וכללה מספר רב של קרבות שהתנהלו ברחבי דרום הודו ללא הכרעה מובהקת.
המלחמה הסתיימה עם החתימה על הסכם מנגלור לפיו יוחזר המצב בין המעצמות למצבו לפני המלחמה.
בתחילת תקופת המלחמות מול הבריטים שלט בממלכת מייסור חיידר עלי ועם מותו ב-1782 עבר שרביט השלטון לבנו טיפו סולטאן שהיה מעורב בקרבות מול הבריטים עוד בשלוט אביו והמשיך במלחמה מולם כששלט בממלכה.
טיפו סולטן היה מוסלמי ופעל כנגד בני דתות אחרים בממלכתו ובמיוחד כנגד ההינדים תוך הרס מקדשים והרג אזרחים.
על אף החתימה על הסכם מנגלור, ב-1784, הודיע מנהיג ממלכת מייסור, טיפו סולטאן, שאינו מסכים לקיים את ההסכם ואינו מתכוון להניח את נשקו.
במסגרת זו סירב סולטאן לשחרר שבויי מלחמה בריטים וכן החל לחתום הסכמים עם שליטים שכנים כדי לחזק את שליטתו.
ב-1786 מונה צ'ארלס קורנווליס לתפקיד המושל הכללי של הודו ולמפקד צבא הודו .
קורנווליס ניסה לגייס לצידו את האימפריה המראטהית וממלכת ניזאם היידראבאד.
כחלק מהסכמים אלו זכו הבריטים בטריטוריה של ממלכת הניזאם, בקרבת הגבול עם מייסור, ובתמורה שלחו שני בטליונים לסייע לממלכה.
הטריטוריה הראשונה אליה כיוון טיפו סולטאן הייתה ממלכת טרוונקור ששכנה מדרום למייסור.
קורנווליס הודיע שפלישה לטרוונקור משמעותה הפרה בוטה של "הסכם מנגלור" ויביא להתערבות הבריטים במערכה אולם לא הצליח לגייס תמיכה לעמדתו מצד מושל מדראס ג'ון הולנד הפשרן.
טרוונקור הוגנה על ידי חומה שנבנתה באמצע המאה ה-18 על גבולה עם מייסור ונקראה "נדומקוטא" .
בדצמבר 1789, לאחר שאסף כ-14,000 חיילים, צעד טיפו סולטאן דרומה כדי לכבוש את טרוונקור.
קרב נדומקוטא החל ב-28 בדצמבר 1789 כשהמייסורים תקפו את החומה שהגנה על טרוונקור ואת צבא הממלכה בפיקודם של דהארמה רג'ה ורג'ה קסוואדאס .
קרב זה הסתיים בתבוסה של המייסורים שנסוגו משדה הקרב לאחר שספגו נפגעים רבים.
טיפו סולטאן החל לארגן את כוחותיו לקרב נוסף וקורנווליס דרש ממושל מדראס, ג'ון הולנד, להתערב לטובת טרוונקור אולם התאכזב כשנודע לו שהולנד החל במשא ומתן מול טיפו סולטאן.
קורנווליס תכנן לרדת דרומה ולקחת בעצמו את ניהול המערכה אך נודע לו שגנרל ויליאם מדוז החליף את הולנד והחל לתכנן את המערכה מול המייסורים ולאסוף כוחות בטירוצ'יראפאלי.
באפריל 1790, בזמן שהאנגלים עוד מתארגנים, יצא טיפו סולטאן למערכה נוספת מול ממלכת טרוונקור.
הפעם הצליח לפרוץ את קו נדומקוטא אך צבא טרוונקור נסוג מעבר לנהר ושיטפונות של עונת המונסונים מנעו מהמייסורים לרדוף אחריהם.
הידיעות שהצבא הבריטי מתקרב הביאו את טיפו סולטאן לסגת לממלכתו.
מדוז הציג את תוכניתו לתקיפת מייסור בפני קורנווליס שפקפק בתוכנית אך החליט לאפשר למדוז ליישם אותה.
בשלהי מאי יצא הצבא הבריטי למערכה מול מייסור במספר ראשים.
ביולי 1790 השלים מדוז את כיבוש מחוז קוימבטור (כולל פורט דינדיגול ופורט פאלאקאד) והעיר סאת'יאמאנגאלאם .
תוכניתו של מדוז שבמקביל לכיבוש מחוז קוימבטור שאר כוחותיו יתקפו את מייסור מכיוון בנגלורו ובומביי לא התממש דבר שהשאיר את הכוחות הבריטים מפוזרים וחלשים וחשופים להתקפת נגד.
התקפת הנגד של טיפו סולטאן
לאחר נסיגתו מטרוונקור אסף סולטאן כ-40,000 לוחמים ובספטמבר 1790 יצא למתקפת נגד מול הבריטים.
תחילה ניסה לכבוש מחדש את המוצב הבריטי הקדמי בסאת'יאמאנגאלאם שם התבצרו כ-2,800 חיילים בריטים בפיקודו של קפטן ג'ון פלויד .
תחת לחץ המייסורים נסוגו הכוחות הבריטים לכוון עיר המחוז קוימבטור ומדוז נאלץ לשלוח כוח חילוץ להציל אותם מהפרשים של מייסור שרדפו אחריהם.
בתחילת נובמבר 1790 שלח סולטאן חלק גדול מכוחותיו צפונה לתקוף את הכוח הבריטי שהתקדם מכיוון בנגל.
כוח זה, שמנה כ-9,000 חיילים בפיקודו של קולונל מקסוול, התבצר היטב בעיר קבריפטינאם הצליח להדוף את המיתקפה המייסורית וטיפו סולטאן נסוג מהזירה.
באמצע נובמבר נפגשו הכוחות הבריטים של מדוז ומקסוול והחלו במרדף משותף אחרי סולטאן.
טיפו סולטאן ניסה לכרות ברית עם הכוחות הצרפתים ששהו בדרום הודו אך אלו היו עסוקים באותו זמן באירועי המהפכה הצרפתית ודחו את הצעתו של סולטאן.
במהלך 1790 המשיכו הבריטים לארגן את כוחותיהם כדי לתקוף באופן משמעותי את ממלכת מייסור.
הבריטים ובעלי בריתם פעלו כנגד המייסורים במספר כוחות:
כוח של צבא האימפריה המראטהית, שהתגייס לעזור לבריטים, בהיקף של כ-30,000 חיילים בפיקודו של פורסרם מהאטי יצא מבומביי דרומה באוגוסט 1790. בספטמבר הטיל הכוח מצור על המבצר של העיר דארוור שהוחזק על ידי חיילי מייסור.
המבצר נכנע רק לאחר 29 שבועות ורק במאי 1791 המשיך הכוח בדרכו דרומה.
כוח נוסף של חיילים בריטים ומראטהים בהיקף של כ-30,000 חיילים ובפיקודו של הארי פנט יצא מהעיר פונה בינואר 1790 והתקדם דרום מזרחה לגבולה המזרחי של מייסור.
כוח של ניזאם היידראבאד, בפיקודו של מהאבאט ג'ונג, הטיל, באוקטובר 1790, מצור על מבצר קופל בצפון ממלכת מייסור.
ניהול כושל של המצור וחוסר בתותחים חזקים האריך את המצור עד אפריל 1791 כשהנצורים קיבלו את הידיעה על נפילת בנגלורו.
כוח בריטי, שהחל לפעול במערב ממלכת מייסור בשלהי 1790, התפצל לשניים כשכוח אחד, בפיקודו של קולונל הרטלי, השיג ניצחון מוחץ מול המייסורים בקרב קליקוט כשהכוח השני, בפיקודו של רוברט אברקרומבי , כבש את קנאנור והשלים את כיבוש חוף מלבר.
מטרתו של הכוח הבריטי העיקרי, בפיקודו של צ'ארלס קורנווליס, הייתה לכבוש את בנגלורו בדרך לכיבוש בירת מייסור סרינגאפטאם .
קורנווליס הניח שטיפו סולטאן ינקוט במהלך נסיגתו בגישת אדמה חרוכה לכן הכין תשתית לאספקה לצבאו.
בתחילת 1791 יצא הכוח הבריטי מקוימבטור צפונה והתקדם לכוון בנגלור.
טיפו סולטאן שהבין לאן פניו של קורנווליס מיהר עם צבאו לבנגלור וחיזק את ביצורי העיר אך השאיר חלקים גדולים של יחידותיו מחוץ לעיר.
הבריטים הגיעו בתחילת פברואר לשערי פורט בנגלור והטילו עליו מצור .
המצור הסתיים לאחר 6 שבועות כשבמהלכן נאלצו כוחותיו של קורנווליס להתמודד מול הנצורים ומול כוחות מייסור ששהו מחוץ לעיר.
עם סיום כיבוש העיר הציב קורנווליס כוחות לשמור על בנגלור ויצא צפונה לפגוש את הכוחות של ניזאם היידראבאד בתקווה לקבל אספקה ותגבורת חיילים, אך לאכזבתו מצא את חיילי הניזאם חסרי מוטיבציה להילחם במייסורים.
קורנווליס חזר לבנגלור והחל לצעוד לכוון בירת מייסור סרינגאפטאם אך טיפו סולטאן וצבאו חיכו לו מדרום לבנגלור בניסיון לעצור את התקדמותו.
בקרב ארקרה , שהחל ב-15 במאי 1791, הצליחו הבריטים להדוף את המייסורים מעמדותיהם ולהדוף אותם בחזרה לעיר הבירה.
קורנווליס תכנן לנצל את ההצלחה ולהמשיך לכיבוש סרינגאפטאם אך תשישות ומחסור במזון ואספקה הביאו אותו להחלטה לסגת בחזרה לבנגלור.
בהתרכזות הכוח הבריטי בבנגלור נחלשה האחיזה שלהם במחוז קוימבטור ובעיר המחוז קוימבטור וטיפו סולטאן ניצל זאת ושלח כוח של כ-2,000 חיילים לכבוש בחזרה את קוימבטור.
ב-11 ביוני הטילו המייסורים מצור על העיר , שהוחזקה על ידי 300 חיילים בלבד בפיקודו של סגן צ'למרס.
צ'למרס הצליח להחזיק בעיר גם שסולטאן שלח עוד כ-8,000 חיילים להדק את המצור עד נפילתה של העיר ב-2 בנובמבר.
על אף הסכמי כניעה מוסדרים לקח סולטאן את כל הכוח בשבי וההערכות הם שכ-100 מהחיילים הוצאו להורג.
בעקבות מלחמת אנגלו-מייסור השנייה הוכרזה הפסקת אש בין בריטניה וממלכת צרפת ועם תחילת מלחמת אנגלו-מייסור השלישית הכריזה צרפת על עצמה כנייטרלית.
אף על פי כן המשיכו אונייותיה לפקוד את הנמל הראשי של מייסור במנגלור והבריטים חשדו שצרפת שולחת אספקה למייסורים.
ב-18 בנובמבר 1791 יזמו הבריטים מהלך התקפי מול הצרפתים כשמשט של אוניות בריטיות, בפיקודם של ויליאם קורנווליס (אחיו של צ'ארלס קורנווליס) וריצארד סטרצ'ן עצרו שיירה של ספינות צרפתיות כדי לחפש בהן מטען המיועד למייסורים.
הצרפתים סירבו לחיפשו ופתחו באש על הספינות הבריטיות ובקרב שהתפתח, וכונה "קרב טליצ'רי" , הייתה ידם של הבריטים על העליונה לאור יתרונם בכוח אש.
הצרפתים נכנעו לאחר שנמנו כ-60 פצועים וחולים מצידם.
השיירה הצרפתית נסוגה והבריטים לקחו ספינה צרפתית בשבי.
בשלהי 1791 החל קורנווליס לתכנן את הניסיון הבא לכיבוש בירת ממלכת מייסור סרינגאפטאם .
כלקח מהניסיון הקודם פעל לחזק את התמיכה הלוגיסטית מכוון מדראס וכן הרחיב את אחיזתו בשוליים של בנגלורו כשהטיל מצור על הערים המבוצרות "נונדידרוג" מצפון לבנגלור ו"סבנדרוג" ממערב לבנגלור.
קורנווליס כלל בתוכניתו הצבאית את הכוחות הבריטים שישבו בחוף מלבר וכן ניסה לגייס שוב לפעולה, תמורת תשלום שוחד, את הצבא של האימפריה המראטהית אך התרשם לשלילה מאיכות החיילים בכוח זה.
ב-25 בינואר 1792 יצא קורנווליס מבנגלור מערבה לכוון סרינגאפטאם וב-5 בפברואר הגיע לקרבת העיר שם נתקל בצבא המייסורי.
קורנווליס הצליח לאגף את המייסורים ואילץ אותם לסגת לתוך העיר ואז הטיל עליה מצור .
ב-12 בפברואר הגיע למקום, מחוף מלבר, כוח בריטי נוסף בפיקודו של רוברט אברקרומבי שסייע להדק את המצור על העיר.
ב-23 בפברואר הגיע טיפו סולטאן למסקנה שלא יוכל לעמוד מול הבריטים וביקש לדון על הסכם כניעה ולאור הבקשה החלה הפסקת אש והחלו שיחות על תנאי ההסכם.
כתנאי לעמידה של המייסורים בהסכם השלום דרש קורנווליס מטיפו סולטאן להסגיר שנים מילדיו לאלתר לידי הבריטים כבני ערובה.
ב-18 במרץ 1792 נחתמה אמנת סרינגאפטאם שכללה 2 סעיפים עיקריים:
ויתור על שטחים בגבולות מייסור לטובת חברת הודו המזרחית הבריטית וממלכות שכנות.
תשלום קנס על חלק מהוצאת המלחמה.
קורנווליס העדיף להשאיר לממלכת מייסור מידה מסוימת של עוצמה כדי להוות משקל נגד לכוחה של האימפריה המראטהית.
בעקבות ההצלחה במערכה זכה קורנווליס לתואר מרקיז והועלה לדרגת גנרל וחייליו זכו ב"מדליית מייסור" .
השימוש שעשו המייסורים ברקטות כנגד הבריטים הביאו לפיתוח רקטת קונגריב ששימש את הריטים בקרבות מאוחרים יותר.
מלחמת אנגלו-מייסור הרביעית התחוללה בדרום הודו בין 1798 ל-1799 בין ממלכת מייסור לחברת הודו המזרחית הבריטית, שהסתייעה בניזאם היידראבאד וב.
מלחמה זו הייתה חלק ממערכה, שהחלה ב-1767, בין הבריטים לבין ממלכת מייסור, שהתנגדה לחדירת הבריטים לתת-היבשת.
המלחמה הסתיימה בניצחון מוחץ של הבריטים, שכבשו את בירת ממלכת מייסור והרגו את טיפו סולטאן, מנהיג ממלכה זו.
התנגדותה של ממלכת מייסור להתרחבות השליטה הבריטית בדרום הודו הביאה לשורה של מלחמות ביניהם לבין חברת הודו המזרחית הבריטית עוד לפני פרוץ המלחמה הרביעית:
ב-1767 החלה מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה שנמשכה עד 1769 ובמהלכה נלחם צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית בממלכת מייסור בסיוע חלקי של ממלכות אחרות בדרום הודו כמו הניזאם של היידראבאד, האימפריה המראטהית וסולטנות קרנאטקה.
עם תחילת המלחמה שלט בממלכת מייסור חיידר עלי ועם מותו ב-1782 עבר שרביט השלטון לבנו טיפו סולטאן שהיה מעורב בקרבות מול הבריטים עוד בשלוט אביו והמשיך במלחמה מולם כששלט בממלכה.
בדצמבר 1789 החלה מלחמת אנגלו-מייסור השלישית שנמשכה עד מרץ 1792 והתחוללה בין חברת הודו המזרחית הבריטית לבין ממלכת מייסור.
המלחמה החלה בהישגים של המייסורים אך הצבא הבריטי, בהובלת צ'ארלס קורנווליס, הצליח לחזק את כוחותיו ולרתום את ניזאם היידראבאד.
הבריטים הצליחו לפלוש לממלכת מייסור ולכבוש את העיר המרכזית בנגלורו ואת בירת מייסור סרינגאפטאם ולהביא לכניעת הממלכה ולחתימה על אמנת בסרינגאפטאם שהביאה את המייסורים לוותר על חלקים ממלכתם.
על אף התבוסה של המייסורים העדיף קורנווליס להשאיר לממלכת מייסור מידה מסוימת של עוצמה כדי להוות משקל נגד לכוחה של האימפריה המראטהית.
למרות כניעתו נטה מנהיג המייסורים, טיפו סולטאן, להמשיך בהתקוממות של עמו כנגד הבריטים.
כמו במלחמות עבר כרת סולטאן ברית עם האימפריה הצרפתית זאת לאחר שנפוליאון בונפרטה נחת ב-1798 במצרים והודיע לסולטאן שפניו להודו כדי לעזור לו לסלק את הבריטים מארצו.
כמו כן חתם סולטאן על הסכם עם המושל הצרפתי של האי מאוריציוס שהבטיח לשלוח לוחמים מתנדבים לסייע למייסורים.
לצערו של סולטאן תיקוותו לסיוע צרפתי נגוזו באוגוסט 1798 כשאדמירל הוריישו נלסון הביס את הצי הצרפתי בקרב הנילוס שהתחולל במצרים ומנע מנפוליאון התקדמות להודו.
מצב זה אילץ את סולטאן לצאת למערכה לבדו כשתחת פיקודו נמנו כ-37,000 חיילים.
הבריטים הציבו למערכה כוח של כ-60,000 חיילים מחברת הודו המזרחית הבריטית בפיקודו של מפקד הצבא והמושל ריצ'רד וולסלי .
כמו כן כרתו הבריטים ברית עם ניזאם היידראבאד (ששלח למערכה 4 בטליונים של חיילי רגלים וכ-10,000 פרשים) ועם האימפריה המראטהית.
הבריטים יצאו למערכה בשלושה ראשי חץ כשכח אחד של כ-6,500 חיילים, בפיקודו של לוטננט גנרל ג'יימס סטיוארט הגיע מבומביי ושני דיוויזיות הגיעו ממדראס כשעל אחד מהם פיקד קולונל ארתור ולסלי.
בתחילת 1799 נכנסו הכוחות לממלכת מייסור והחלו להתקדם לעבר בירתה סרינגאפטאם .
במרץ 1799 נתקל הכוח מבומביי בכוח מייסורי בקרבת סידפורה (Siddapura) והביס אותו בקרב סידאסיר .
בשלהי אותו חודש הביס כוח בריטי כוח מייסורי ב"קרב מלאוולי" בדרך לסרינגאפטאם וגרם לכ-2,000-1,000 אבדות למייסורים.
במקביל תקפו הדיוויזיות הבריטיות שהגיעו ממדראס את מבואות סרינגאפטאם.
בקרב סולטנפט , ב-5 באפריל 1799, נפגעו הבריטים ממטחי רקטות שירו המייסורים ונאלצו לסגת ורק בהתקפה נוספת כבשו את עמדות המייסורים.
ב-22 באפריל תקפו כ-20,000 חיילים מייסורים את הכוח הבריטי העיקרי כשהם מסתייעים שוב ברקטות.
התנגדות זו עיכבה את התקדמות הבריטים אך ב-2 במאי החל הקרב על סרינגאפטאם על ידי הטלת מצור על העיר בהובלתו של מייג'ור גנרל דייוויד בירד .
כבר בשלבים הראשונים של הקרב פגע פגז תותח בריטי במאגר רקטות וחומר נפץ של צבא מייסור והעלה אותו באש.
במקביל ירו סוללות התותחים של היידראבד והאימפריה המראטהית על חומת העיר ויצרו בה פרצה.
היסטוריונים טוענים שמספר מפקדי צבא מייסורים שיתפו פעולה עם הבריטים לאחר תשלום שוחד.
שיתוף פעולה זה בא לידי ביטוי בנסיגת חלק מהכוחות המייסורים מהפרצה שיצרו הבריטים בחומה דבר שאיפשר להם לחדור לעיר במספר כוחות ללא נפגעים רבים.
בפינה הצפון מערבית נתקל אחד הכוחות בלוחמים מייסורים בפיקודו של קצין.
לאחר קרב קצר נהרגו הלוחמים והקצין ולאחר סיום כיבוש העיר התברר שאותו קצין שנהרג הוא מנהיג ממלכת מייסור טיפו סולטאן.
הבריטים גירשו את בני משפחתו של טיפו סולטאן והמליכו משפחה אחרת (Wadiyars)
חלקים ממלכת מייסור נמסרו לניזאם היידראבאד ול
לאחר הקרב עלו אצל הבריטים חשדות שממלכת קרנטיקה סייעה למייסורים ועלתה דרישה להדיח את סולטן ממלכה זו.
בקרב לכיבוש סרינגאפטאם נהרגו כ-10,000-6,000 מחיילי מייסור מול כ-1,400 חיילים בריטים.
כ-80 חיילים צרפתים שהשתתפו ונהרגו בקרב לצד ממלכת מייסור הובאו למנוחות בבית קברות מיוחד בסרינגאפטאם
לכל משתתפי הקרב הוענקה "מדליית סרינגאפטאם" מטעם המושל הכללי של הודו.
שני תותחים של צבא מייסור שנשבו בקרב האחרון מוצבים כיום ב
בובה מכנית של טיגריס שנבנה במיוחד עבור טיפו סולטן , שנלקחה שלל בסרינגאפטאם, מוצגת כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון
זירת הקרב בו נהרג סולטאן שומרה ומהווה אתר תיירות כולל אנדרטה בנקודה בה נפל
הספר Sharpe's Tiger שכתב הסופר הבריטי ברנרד קורנוול מתמקד במלחמת אנגלו-מייסור הרביעית ובמיוחד בקרב על סרינגאפטאם
מספר ציירים ציירו סצנות מקרב סרינגאפטאם ובמיוחד את מותו של טיפו סולטאן
מספר אנדרטאות הוצבו לציין את המלחמה
מלחמת בזק היא אם תורת הלחימה (תו"ל) ההתקפית המודרנית.
עקרונותיה מבוססים על תנועה והתקדמות מהירה תוך ניצול כוח האש הגדול של כלי רכב ממונעים: טנקים ומטוסים, שנועד לשבור את קווי ההגנה של היריב, להשתלט על נקודות מפתח, ובכך להביא להכרעה מהירה של הקרב.
העקרונות המודרניים לשיטת לחימה זו הונחו בידי גרמניה לפני מלחמת העולם השנייה בהשראת הקרבות המוצלחים בתחילה במתקפת האביב שבהם נעשה שימוש בטקטיקת הוטיאר על ידי חיילי סער גרמנים (אף שהגרמנים לא השתמשו במושג זה).
בהשאלה, יש המשתמשים במושג בְּלִיצְקְרִיג לתיאור ניצחון מהיר בתחומים אחרים, מקום בו בדרך כלל ניטש מאבק ממושך (ספורט, פוליטיקה, תקשורת, משפט).
במלחמת העולם הראשונה באו לעולם הטנק והמטוס.
עם זאת, גרסאותיהם הפרימיטיביות של כלים אלו, בהן נעשה שימוש במלחמה זו, לא היו כלים שנועדו למשימות הכרעה, אלא למשימות של סיור וסיוע לכוחות החי"ר.
המלחמה בחזית המערבית הייתה בעיקרה מלחמת חפירות סטאטית, ולא מלחמת תנועה דינאמית (פרט לחריגים כגון מתקפת לודנדורף ב-1918, שאינם מלמדים על הכלל).
השימוש בטנק היה על מנת לעבור את גדרות התיל, החפירות ואש המקלעים, אך לא נעשתה כל חשיבה מה ייעשה בו לאחר שנפרץ הקו (למעט "תוכנית 1919" שנפסלה).
לטנק ולמטוס לא הייתה השפעה מכריעה על תוצאות המלחמה.
לאחר המלחמה נוצר מצב חדש, שבו הוגבל הצבא הגרמני לסדר כוחות של כ-100,000 חיילים, וחלו הגבלות משמעותיות על חימושו.
על הצבא הצרפתי פיקדו בוגרי החפירות של מלחמת העולם הראשונה, אנשים כאנרי פיליפ פטן או מוריס גמלאן, אשר ראו לנגד עיניהם את הגנתה של צרפת כקו ביצורים סטטי חזק, שאכן התגבש לכלל מערכת ביצורים ענקית שנקראה "קו מאז'ינו".
בצורת ההגנה הסטאטית שראו לנגד עיניהם מפקדי הצבא הצרפתי לא היה מקום לשימוש בטנקים ובמטוסים אלא לסיוע לכוחות החי"ר, או כמפציצים אסטרטגיים.
הקיסר נפוליאון, שבפניו הובאה פעם תוכנית הגנה שלפיה יוצבו חיילים בפריסה שווה לאורך כל הגבול, שאל את מציג התוכנית: "האם אתה רוצה למנוע הברחות?" ואכן, הכשל בהגנה מסוג זה גלוי; בעידן המודרני על הגנה קווית להיות נתמכת בעתודות ניידות לסתימת הפרצות בקו, אם אכן יובקע הקו.
דבר זה לא היה ברור להוגים הצבאיים הצרפתים בתקופה שבין שתי המלחמות.
מספר הוגים צבאיים עצמאיים וחריפי מחשבה הגיעו לאותה המסקנה, בשלוש ארצות שונות, בנפרד, עד שנות ה-30 של המאה העשרים.
בצרפת, כתב הקולונל (כפי שהייתה אז דרגתו) שארל דה גול את ספרו "לקראת צבא מקצועי", בו הוא ממליץ על צבא המורכב מדיוויזיות שריון ניידות, אשר בכח האש שלהן ובניידותן הן היכולות להכריע את המלחמה.
באותו זמן שלטה בצרפת הדוקטרינה של פטן, לפיה תפקידו של השריון הוא סיוע לכוחות החי"ר בהריסת ביצורים ובהתגברות על מכשולים.
התפיסה של דיוויזיית השריון ככח עצמאי, נייד ואף מכריע, הייתה זרה לרוחו של הצבא הצרפתי.
כתיבת הספר ופרסומו הביאו לדה גול שנים של עיכוב בקריירה הצבאית, לעג ובוז.
גורל דומה ציפה לקצין הצבא ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר ולהיסטוריון הצבאי קפטן באזיל לידל הארט, אשר פיתחו תורה של "הבקעה עמוקה" הדומה לרעיונותיו של דה גול.