tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכפר המונה קבוצה קטנה ומבודדת של בני הדת העלווית – שנמנע מהם כל קשר עם בני עדתם במרחב.
היו לכאורה צריכים להתחלק בין שתי מדינות עוינות.
הכפר לאחר נסיגת צה"ל מלבנון
ב-24 במאי 2000 יצאה לפועל החלטת ממשלת ישראל על הנסיגה מרצועת הביטחון בדרום לבנון באופן חד-צדדי וצה"ל נסוג לקו הגבול הבין-לאומי הידוע בכינויו קו כחול.
האו"ם הכריז שבנסיגתה ישראל ישמה את החלטה 425 של מועצת הביטחון ומומחיו סימנו את קו הגבול תוך שממשלת לבנון סירבה לשתף פעולה.
ממשלת לבנון לא פרסה את כוחותיה בדרום לבנון, כך שהאזור נשאר בשליטת חזבאללה.
תושבי הכפר מחו על החלטת נציגי האו"ם, ואיימו למנוע בכוח כניסה שלהם לתחומי הכפר.
עד לפרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006, היה הכפר בשליטה חלקית של ישראל.
חלקו הצפוני נמצא מעבר לגבול ישראל–לבנון ולכן בעצם המעבר מצפון הכפר לדרומו או להפך נדרשו תושביו לחצות את הגבול.
מצב זה גרם אי־נוחות רבה לתושבים.
הם אומנם אזרחים ישראלים, אך חלק ניכר מבתיהם ואדמותיהם החקלאיות נמצאים בשטח לבנון ואינו יכול לקבל שירותים מהרשויות הישראליות.
על פי החוק הישראלי מוגדרים התושבים בחלקו הצפוני של הכפר "אזרחים ישראלים על שטח עוין".
המצב הזה יצר בעיות קשות גם לצה"ל ולמשטרת ישראל.
שוטרים וחיילים ישראלים לא נכנסו בגלוי לצפונו של הכפר כדי שלא יואשמו בהפרת החוק הבין-לאומי, אך כדי שלא לחצות את הכפר, לא הוקמו מכשולים על הגבול העובר בתוך הכפר.
כיוון שממשלת לבנון לא מימשה את ריבונותה בדרום לבנון, הפך הכפר למוקד של פעילות עבריינית ופעילות של חזבאללה.
סוחרי סמים ניצלו את המצב להברחת סמים דרך שטח הכפר, וחזבאללה הקים עמדת תצפית בחלק הצפוני של הכפר.
ניסיון החטיפה בכפר ומלחמת לבנון השנייה
בחודש נובמבר 2005 התבצעה בע'ג'ר פעילות חבלנית רבת עוצמה של ארגון הטרור חזבאללה.
במהלך האירוע הופגזו מוצבי צה"ל השולטים על הכפר והתבצע ניסיון חטיפה של חיילי חטיבת הצנחנים המוצבים בו.
מ"פ היחידה, סגן אלעד יעקובסון, תיצפת באופן מתמשך לעבר חזבאללה, סוריה ולבנון, וגיבש תוכנית פעולה שהצילה את חיי הפלוגה שלו.
הוא הבין כי כוחותיו עומדים להיות מופגזים בארטילריה כבדה ובחסות ההפגזה יתקיפו כלי רכב רבים של החזבאללה בניסיון לחטוף חיילים.
הוא אימן את לוחמיו לתרחיש כזה בדיוק.
החיילים תצפתו בערנות לכיוון כניסת כלי הרכב המיועדים לחטיפת חיילים ולא זזו מעמדותיהם.
כך שברגע שהגיעו כלי הרכב בניסיון לחטוף חייל, סוכל ניסיון החטיפה וארבעה מהמחבלים נהרגו.
תוכנית הפעולה שגיבש הצילה חיי הפלוגה שלו ועל כך קיבל צל"ש.
הוא בעצמו נפצע קשה בידו וברגלו.
כתוצאה מניסיונות החטיפה, נסגר היישוב לכניסת אזרחים ישראלים שאינם תושבי הכפר, או תושבי הכפרים הדרוזיים ברמת הגולן.
בשל המצב הביטחוני הייחודי בכפר והיותו פרוץ להתקפות חבלניות, הועלו במערכת הביטחונית מספר הצעות לטיפול בבעיה, כגון בניית גדר במרכז הכפר בין השטח הישראלי ללבנוני, העברת הכפר לשליטה לבנונית, או לחלופין, העברת כל תושבי הצד הלבנוני לשטח ישראל.
תושבי הכפר נאבקים לשימור המצב הקיים.
בשנת 2003 הודיע ראש המועצה חטיב על פרישתו, והוחלף באחיינו אחמד פתאלי, המכהן כראש המועצה עד היום.
גם כנגד פתאלי, מעולם לא התמודד מועמד אחר על התפקיד.
ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הרס צה"ל את עמדת החזבאללה מצפון לכפר.
השטח שמעבר לקו הכחול בצפון הכפר וסביבתו הקרובה נשאר תחת שליטה צה"לית גם לאחר שצה"ל התפנה מכל השטחים אליהם נכנס במהלך מלחמת לבנון השנייה.
כחצי שנה לאחר סיום המלחמה, הגיע צה"ל להסכמות עם יוניפי"ל וצבא לבנון באשר לאבטחה בצפון הכפר – דבר אשר היה אמור לאפשר לצה"ל לוותר על השליטה בצפון הכפר, אולם צבא לבנון חזר בו מהסיכומים וההסכמות לא אושררו.
בשנת 2016 הוגשו כתבי אישום כנגד מספר תושבי הכפר, שנעצרו על ידי השב"כ.
הם הואשמו בהעברת אמצעי לחימה, בסחר בסמים ובסיוע לארגון חזבאללה.
ב-12 בנובמבר 2017 נחנך במרכז הכפר "פארק ירוק", שמומן בידי מפעל הפיס.
הפארק כולל מזרקה, מדשאות, גינה ומתקני משחק לילדים.
עד שנת 2022 הוצב מחסום בכניסה לכפר, והכניסה הייתה מותרת רק לתושבי היישוב ולחיילי צה"ל, או בכפוף לאישור ממשרד הביטחון ובליווי מדריך מקומי.
בספטמבר 2022, לאחר שמועצת רג'ר הקימה גדר שחוסמת את המעבר לכפר מלבנון, הוסרו המחסומים בכניסה לכפר ומגבלות הכניסה אליו מישראל.
שטח הכפר מוגדר עדיין כ"שטח צבאי סגור לכניסה", וזאת במסגרת הקו הכחול שנקבע לגבול ישראל–לבנון, אך לא מתקיימת אכיפה של איסור הכניסה, ולמעשה צה"ל הסיר את המחסומים במרכז הכפר, וכל חלקי הכפר פתוחים באופן מלא לכלל אזרחי ישראל, וכלול כולו בפועל בתוך שטח ישראל.
נכון ל-2024 נמצא צפון ע'ג'ר תחת שליטה ישראלית, ולבנון וחזבאללה ממשיכים לדרוש את נסיגת ישראל מהחלק הצפוני של הכפר, מגבעות כפר שובא ומחוות שבעא.
על תביעות אלה מוסיף חזבאללה את התביעה להשיב את שבעת הכפרים לריבונות לבנונית.
ע'ויר אבו שושה היה כפר ערבי, אשר שכן בקרבת קיבוץ גינוסר, כ-8 ק"מ צפונית לטבריה.
הכפר נקרא על שמו של קדוש מוסלמי (אבו שושה, פירושו בעל הבלורית הפרועה) והוא שכן בחלקו התחתון של נחל צלמון, בראש גבעה קטנה שהשקיפה לעבר הכנרת, שני ק"מ ממערב לאגם ושמונה ק"מ מצפון לטבריה.
מי מעיינות הנחל, בעיקר מעין עין רביד, (עין א-רובדייה בערבית) שימשו גם להפעלת טחנות קמח שעמדו בכפר.
השרידים הארכאולוגים במקום מותארכים לתקופה הצלבנית ול.
הכפר היה שלוחה של היישוב הפורח בבקעת גינוסר (העיר מגדלא וסביבתה), שהיה מרכז משגשג של תעשיית הסוכר בתקופות הצלבנית והממלוכית, הודות לשפע המים והתנאים האקלימיים שהתאימו לגידול קנה הסוכר.
עם זאת אחר כך ניטש היישוב.
בשנת 1838 מצא אדוארד רובינסון במקום שרידי בתי מגורים, הבנויים מאבנים וולקניות מחוספסות, שחלקן עדיין שימשו כמחסנים על ידי תושבי בקעת גינוסר.
הוא גם דיווח כי במקום מבנה מקאם עם כיפה לבנה.
בשנת 1851 לערך תיאר פליסיאן דה סוסי את הכפר כהרוס.
בשנת 1875 ביקר ויקטור גרן בכפר וציין את המקאם לאבו שושה.
בשנת 1881, בסקר הקרן לחקר ארץ ישראל דווח כי הכפר מיושב על ידי 20 מוסלמים, בו בתי מגורים בנויים מבזלת, הממוקמים סביב טחנת קמח.
הכפר מוזכר בספרו של חובב ציון שמעון ברמן "מסעות שמעון" משנות ה-70 של המאה ה-19, לאחר שביקר במקום וביקש לרכוש אדמה להקמת מושבה יהודית.
תושבי הכפר היו אריסים שעיבדו את קרקעות בקעת גינוסר עבור בעלי הקרקע, חלקם היו בדואים.
חלק מהאדמות נמכרו לחברה להתיישבות יהודית פיק"א שמסרה את האדמות ב-1937 להקמת קיבוץ גינוסר.
ב-24 באוקטובר 1939, עקב סגסוך על מי המעיינות באזור תקפו קבוצה של עשרה מאנשי גינוסר את הכפר אבו שושה, בה נפגעו שני תושבים.
הבריטים פתחו בחקירה, חברי הקבוצה הועמדו למשפט ונדונו לתקופת מאסר שבין 3 ל-7 שנים.
בזמן המרד הערבי הגדול, בספטמבר 1938, ערך הצבא הבריטי פשיטה על הכפר ועצרו 92 תושבים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מספר התושבים המשוער היה 1,240 תושבים, יחד עם שער כפרי בקעת גינוסר שאדמותים השתרעו על 12,098 דונם.
במלחמת העצמאות, בינואר 1948 ערכה "ההגנה" פעולת תגמול בכפר ופוצצו מספר בתים.
בעקבות נפילת טבריה באפריל 1948 שעוררה בהלה בקרב תושבי הכפרים באזור הכנרת, נמלטו גם תושבי הכפר קבוצת פליטים מן הכפר נמלטה בסוף אפריל לכפר ראמה.
מהכפר נותר מבנה מקאם ("קבר ש'ייח") ושרידי טחנות קמח.
ע'ול בתרבות הערבית הוא יצור מיתי, סוג של שד או מעין מפלצת מפחידה.
צורתו או תיאורו אינם ניתנים במדויק, ולעיתים משתמשים במילה לתיאור דבר מה מפחיד ולא ידוע.
ספרות מודרנית משתמשת לעיתים קרובות במונח כדי לתייג סוג מסוים של מפלצת אל-מת, עם קשר הדוק לבתי קברות ולצריכה של בשר אדם.
בהרחבה, המילה ע'ול משמשת גם ככינוי גנאי כדי להתייחס לאדם שאוהב להתעסק במקברי או שעיסוקו כרוך ישירות במוות.
בפולקלור הערבי אומרים שהע'ול שוכן בבתי קברות ובמקומות לא מיושבים אחרים.
ע'ול זכר מכונה ע'ול ואילו הנקבה נקראת ע'ולה.
יש המזהים את הע'ול הערבי כיצור נקבה המכונה לפעמים אמא ע'ול ('אום ע'ולה) או מונח יחסי כמו דודה ע'ול.
היא מתוארת בסיפורים רבים כשהיא מפתה דמויות אומללות, בדרך כלל גברים, לביתה שם היא יכולה לאכול אותם.
יש הטוענים שהע'ול הוא שד השוכן במדבר, משנה צורה שיכול ללבוש חזות של חיה, במיוחד צבוע.
הוא מפתה אנשים לא זהירים למקומות נטושים במדבר כדי להרוג ולטרוף אותם.
היצור טורף ילדים צעירים, שותה דם, גונב מטבעות ואוכל את המתים, ואז לובש את צורתו של האדם שנאכל לאחרונה.
רק כאשר אנטואן גלן תרגם את סיפורי אלף לילה ולילה לצרפתית, המושג המערבי של ע'ולים הוכנס לחברה האירופית.
גלן תיאר את הע'ול כיצור מפלצתי השוכן בבתי קברות וחוגג על גופות.
הסרט "הג'ול המשוגע" (1943; The Mad Ghoul) בבימויו של ג'יימס הוגאן מספר על פרופסור לכימיה שבעקבות ניסויים בגז הופך את עוזרו לג'ול.
היצור היווה השראה לדמותו של ראס-אל-גול, דמות בדיונית ביקום של חברת DC קומיקס, ואחד מאויביו הגדולים של באטמן, אשר הופיעה בסרטו של כריסטופר נולאן, באטמן מתחיל משנת 2005, בגילומו של ליאם ניסן.
בסוגת הפנטזיה מופיעים ע'ולים, לעיתים כדמויות משנה ולעיתים כבעלי תפקיד מרכזי יותר.
בסדרת ספרי "אניטה בלייק" של לורל ק' המילטון, העו'לים הם שוכני בתי קברות מטרידים.
בסדרת "ציידת הלילה" של ג'אנין פרוסט, ע'ולים תופסים מקום מרכזי אף על פי שהם אוכלי בשר אדם.
גיבורת הסדרה, קתרין מנספילד עצמה, נחשדת שהיא שואפת להפוך ליצור היברידי (חצי ערפד וחצי ע'ול) בעלת כוחות מיוחדים.
בסדרת "תיקי דרזדן" של ג'ים בוצ'ר מופיעים ע'ולים בעלי בינה היכולים להתחזות לבני אדם רגילים.
הע'ולים מככבים גם בסדרת הספרים, משחקי המחשב והסדרה הטלווזיונית "המכשף", כיצורים הבאים לסעוד באתרים בהם רב המוות.
למשפחת ויזלי היה ע'ול בעליית הגג.
ע'אדה שועאע היא אתלטית סורית בעבר.
היא אלופה אולימפית ואלופת עולם בקרב שבע.
שועאע הספורטאית הסורית הראשונה והיחידה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
שועאע נולדה במחרדה שבמחוז חמאת.
בנעוריה עסקה בכדורסל, אך ב-1991 החליטה להתחיל להתאמן באתלטיקה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באותה שנה בטוקיו סיימה במקום האחרון, אך באליפות אסיה זכתה במדליית כסף.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סבלה מפציעה וסיימה במקום ה-18. במשחקי הים התיכון של 1993 סיימה במקום השני.
פריצתה הגדולה של שועאע הגיעה בשנת 1995. בטורניר שנערך בגציס שבאוסטריה זכתה במקום הראשון, עם תוצאה שהציבה אותה כמועמדת לזכייה באליפות העולם בגטבורג לצדה של זאבינה בראון מגרמניה.
בראון נעדרה בסופו של דבר מאליפות העולם בשל פציעה, ושועאע זכתה במדליית הזהב.
בהמשך, קבעה שיא אישי של 6,942 נקודות בטורניר בגציס, שנכון לשנת 2008 הוא תקף גם כשיא אסיה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוכיחה שועאע כי זכייתה באליפות העולם לא הייתה אירוע חד פעמי, והיא זכתה גם בה במדליית זהב.
הייתה זו מדליית הזהב האולימפית הראשונה בתולדות סוריה, והיחידה עד כה (2024).
לאחר האולימפיאדה סבלה מפציעות, מהן לא התאוששה עד 1999, אז זכתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בסביליה.
בראשית אולימפיאדת סידני (2000) נפצעה שוב, ולא השלימה את התחרויות.
לאחר מכן החליטה לפרוש מפעילות ספורטיבית.
המונח עֻ'לאת (ערבית غلاة - "מגזימים", מיחיד "ע'לו"), הוא כינוי אסלאמי לכתות אזוטריות בעלות תאולוגיה דתית רדיקלית.
כתות אלו נוטות לייחס לנביא או למשפחתו תכונות אלוהיות או לפרש את המהות האלוהית באופן הפוגע באחדותה.
כתות אחרות מייחסות תכונות אלוהיות למייסדיהן או לדמויות אחרות כמו חברי הנביא.
במיוחד מיוחסות תכונות כאלה לעלי ולסלמאן הפרסי.
בשל תפישותיהן הקיצוניות, מוקצות כתות אלו על ידי האורתודוקסיה האסלאמית ככופרות.
הצופיות האסלאמית נטתה במיוחד להגזמות שכאלה.
עבדאללה אבן סבא נתפס כראשון הע'ולאת, שכן הוא ייחס לעלי תכונות אלוהיות וסירב לקבל את עובדת מותו.
עלווים: האמונה שעלי היה התגלמות האל, שמוחמד שימש כרעלה שלו ושסלמאן הפרסי היה השער שדרכו התגלה לעולם.
שלושת האישים מהווים את השילוש הקדוש באמונה העלווית, ואשר מכונה בקצרה על פי ראשי התיבות של שמותיהם עמס.
דרוזים: הח'ליפה הפאטמי אל-חאכם באמר אללה הוא התגלמות האלוהים.
לאחר שלטונו הוא נעלם ועתיד להתגלות בשנית באחרית הימים.
ע'וטת דמשק היא נווה מדבר בדרום-מערב סוריה, בו שוכנת העיר דמשק.
נווה המדבר מהווה את אסם התבואה העיקרי של אגן דמשק והוא מושקה בידי נהרות הפרפר (עוואג') והאמנה (ברדה).
הגנים מקיפים את העיר מצדה הדרומי והמזרחי.
הע'וטה מחולקת לע'וטה המזרחית ולע'וטה המערבית, ובמבחינה מנהלית חלקים ממנה שייכים למחוז דמשק וחלקים למחוז ריף דמשק.
הע'וטה הייתה מיושבת במשך אלפי שנים ברציפות וסיפקה את צורכי המזון של יושבי אזור נרחב.
הגידולים החקלאיים העיקריים הם שזיף, כותנה, צפצפה ואגוזים; אספסת, תירס, חיטה ושעורה.
בעשורים האחרונים החל גידול מואץ בהתיישבות בע'וטה ובדרישה למוצריה החקלאיים, כחלק מתהליך העיור שעובר על דמשק.
הפיתוח האורבני, התעשייתי והחקלאי נתנו את אותותיהם עליה.
מפלס מי התהום ירד, כמות היבולים ואיכותם ירדו.
זיהום מים מהתעשייה ומי שפכים פגעו בסביבה ופגעו במעמדה כאזור הבילוי העיקרי של יושבי דמשק בקיץ ובאביב.
במקרא מוזכרת הע'וטה כגאוות הארמים על פני ישראל, כמאמר נעמן שר צבא בן-הדד השני:
ע'אזי משעל עג'יל אל-יאוור הוא פוליטיקאי עיראקי שכיהן כנשיא עיראק בשנים 2004–2005.
נולד במוסול בשנת 1958. למד תואר ראשון בהנדסה בממלכה המאוחדת.
את התואר השני למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבארצות הברית בשנות ה-80.
לאחר הפלתו של סדאם חוסיין בשנת 2003, התבקש אל- יאוור לחזור לארצו.
אל-יאוור נבחר לכהן כנשיא הזמני של עיראק לאחר העברת השלטון לעיראק מידי ארצות הברית, ששלטה בה כשנה, וזאת לאחר שמועמד אחר, שכבר הוסכם על כהונתו, עדנאן אל-פאצ'צ'י דחה את המינוי.
כיהן מיוני 2004 ועד הבחירות באפריל 2005. במשך תקופה קצרה, מ-17–28 במאי 2004, כיהן כראש ממשלת עיראק.
בזמן שלטונו התנגד לטענה כי הסונים נהנו מזכויות יתר בזמן שלטון סדאם.
ע' 17 הוא מחזה פרי עטם של שי להב ויוני זיכהולץ שעלה בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של נועם שמואל, ב-5 במרץ 2009. המחזה היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי למחזה המקורי הישראלי באותה שנה.
המחזה מספר את סיפורו האמיתי של שי להב (עיתונאי) שהתגייס לנח"ל מוצנח בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה.
להב כתב ספר בשם "לך לעזה", המתאר את קורותיו במהלך שלוש שנות שירותו הצבאי בעזה, שראה אור בהוצאת מעריב בשנת 2005. אחד הסיפורים קרוי "ע' 17" ומספר על הבניין הגבוה בעזה בן 17 קומות, שלגג שלו שלחו חיילים לתצפת על האזור.
שלחו אותם ל-48 שעות, שהות שהתארכה לשבוע ובהמשך לחודש.
יוני זיכהולץ ושי להב עיבדו את הסיפור למחזה.
המחזה מספר על חבורה של חמישה חיילים חיפאים, חברי ילדות, בני תשע עשרה, יוצאי גרעין הנח"ל.
הם משרתים במחנה הפליטים ג'באליה, עזה באוגוסט–ספטמבר 1989, בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה.
הם מתנדבים למשימת אבטחה שנראית על פניה כקלה ומהנה – תיצפות מגג בניין בן שבע עשרה קומות על הנעשה במקום.
המשימה מתארכת שוב ושוב והאידיליה החברית ביניהם נסדקת לאיטה ויוצרת עימותים.
מיכאל הנדלזלץ כתב על ההצגה בביקורתו בעיתון הארץ:
יוצרים: מחזה – יוני זיכהולץ ושי להב (עיתונאי), בימוי – נועם שמואל, עיצוב תפאורה – זאב לוי, הלחנת מוזיקה – אייל וייס, עיצוב תאורה – יחיאל אורגל, וידאו, עריכת סאונד ומיקס – נועם שמואל
שחקנים: גיא פרנק - רועי אסף, גידי ברבי - יניב ביטון, לירון גלרון - פיני טבגר, איתי כרמלי - יואב לוי, טל יהב - עידו רוזנברג
שי להב ויוני זיכהולץ, ע' 17 - על פי ספרו של שי להב "לך לעזה", מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור, ביוזמתו ובתמיכתו של המכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין ת' הקאמרי.
ע'אדה אחמד א-סמאן , סופרת, משוררת ממוצא סורי.
נחשבת לאחת הסופרות הבולטות בתקופתה, לצד קולט ח'ורי ולילה בעלבקי.
ע'אדה א-סמאן נולדה בדמשק למשפחה בורגנית והיא קרובת משפחתו של המשורר הסורי הידוע ניזאר קבאני.
אביה, ד"ר אחמד א-סמאן, סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת הסורבון בכלכלה פוליטית והיה נשיא האוניברסיטה הסורית ושר החינוך של סוריה.
הוא היה איש ספר ואינטלקטואל, שהתעניין בעיקר בספרות הערבית הקלאסית.
ע'אדה הושפעה ממנו רבות אחרי שאמהּ, סלמא רויחה, מתה בעודה ילדה.
זה השתקף בהרבה אספקטים באישיותה ונתן גיוון לדרך החשיבה שלה, שבמהרה הביא להתנגשות עם החברה הדמשקאית השמרנית.
תוצאת התנגשות זו הייתה הוצאתו לאור בשנת 1962 של מקבץ סיפוריה הראשון, נושא הכותרת "עיניך גורלי".
ע'אדה א-סמאן היא בוגרת אוניברסיטת דמשק לתואר ראשון בספרות אנגלית (1963), ומחזיקה תואר שני בתיאטרון האבסורד מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות.
היא עבדה כעיתונאית ובמהרה הפכה לכוכבת בתקופת הזוהר התרבותית בביירות.
א-סמאן התחתנה בסוף שנות ה-60 עם ד"ר בשיר אל-דאעוק, בעל בית ההוצאה לאור "דאר אלטליעה".
נולד להם בן יחיד בשם חאזם.
נישואים אלה הכו בתדהמה את חוג מכריהם בגלל השוני המהותי ביניהם מהאספקט האישי והרעיוני.
אל-דאעוק היה נצר למשפחת דאעוק המיוחסת בביירות ובעל נטיות "בעת'יסטיות" מוצהרות, בעוד שהיא הייתה ליברלית, ועל אף השוני ביניהם, ע'אדה תמכה בבן זוגה בזמן שלקה בסרטן ונאבק על חייו ונישואים אלה החזיקו מעמד עד יום מותו ב-2007.
בשנת 1967, לאחר התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים, כתבה א-סמאן מאמר נוקב ומפורסם בשם "נושא את קלוני ללונדון".
א-סמאן נזהרה מהשימוש שנעשה במושגים מוחלטים בעולם הערבי המגבילים את החשיבה של האומה הערבית והמביאים עד כדי תרדמת אינטלקטואלית; אחד ממושגים אלה היה "נכסה" (תבוסת 67').
בארכיון נמצאים, בין היתר, התכתבויות שהיו אמורות להתפרסם "במועד המתאים", בגלל החומרים הצהובים מעברה כאושיה חברתית תרבותית בחיי הלילה של ביירות בשנות השישים.
במיוחד קשריה הרומנטיים עם נאסר אל-נשאשיבי, עיתונאי פלסטיני, והמשורר המנוח כאמל נאסר והתכתבויותיה עמם.
אחד האירועים, בשנת 1992, גרם לרעידת אמות הסיפים בחוגים הספרותיים והפוליטיים, כשאל-סלמאן פרסמה מכתבים רומנטיים שקיבלה מע'סאן כנפאני, אחת מאושיות התרבות הפלסטינית, מכתבים שמוענו אליה בשנות השישים בזמן שניהלה איתו רומן סוער וגלוי.
בעקבות פרסום המכתבים הואשמה ע'אדה בחבירה למזימה כנגד הסוגיה הפלסטינית.
נכון לשנת 2014, חיה ע'אדה בפריז ועדיין כותבת טור שבועי (פינת "רגע של חופש") בעיתון אלחואדית', אחד העיתונים הערביים הרואים אור בלונדון.
היא עומדת בתוקף בסירובה לנהל כל ראיון טלוויזיוני, סירוב שהחל באמצע שנות ה-70 כשגילתה שהמראיינת שלה בטלוויזיה המצרית לא קראה ולו אף אחת מיצירותיה.
עקב כך, יצא לאור ב-1965 מקבץ הסיפורת השני, "אין ים בבירות".
לאחר מכן עקרה לאירופה ושימשה ככתבת ברוב בירות אירופה.
היא לא זנחה את המפגש התרבותי עם תרבות המערב, בעיקר את הספרות שסייעה לגבש את זהותה וייחודה הספרותי, שהתבטא במקבץ השלישי שהוציאה בשנת 1966 תחת השם "ליל הזרים", שזכה ביקורת חיובית מגדול המבקרים, מחמוד אמין, שהכיר בייחודיות שלה.
על אף גישתה הליברלית-מערבית, נטתה א-סמאן מדי פעם לאידיאלים סוציאליסטים, שהיו די פופולריים לתקופה בערים ברחבי העולם הערבי, ואף ביקרה בעדן שבתימן בתקופה המרקסיסטית וכתבה על כך מאמרים.
בשנים אלה א-סמאן לא פרסמה דברים, אך התקרבה יותר לבעיות החברתיות וחיברה כתבות עיתונאיות.
ב-1973 חיברה את הקובץ הרביעי תחת השם "פרידת הנמלים הישנים", קובץ שנחשב לאחד החשובים והמעמיקים בקבציה, שבו תיארה את דילמת האינטלקטואל הערבי - הפער בין הגותו להתנהגותו.
בסוף שנת 1974 הוציאה את הנובלה "ביירות 75", שבה תיארה את הדיכוטומיה בין הראייה "הוורודה" של ביירות כ"שווייץ של המזרח התיכון", לבין ביירות "השחורה" והמעוותת.
נובלה זאת הייתה מעין נבואה למלחמת האזרחים העקובה מדם שפרצה חודשים ספורים אחרי פרסומה.
ב-1977 הוציאה א-סמאן את "סיוטי ביירות" וב-1986 את "ליל המיליארד".
ב"נשף תחפושות למתים" (2003) שבו חזרה וניבאה עד כמה המצב בלבנון נפיץ.
מין ויחסי מין שימשו רק בהקשר הספרותי והדרמטי ביצירתה, וההתייחסות אליו הייתה ברמזים, ללא היסחפות לפורנוגרפיה.
לדוגמה, בסיפור על "ליל המיליארד" מתארת א-סמאן את האימפוטנציה שהייתה מנת חלקו של גיבור הסיפור, כעין אלגוריה למצבו של האינטלקטואל הערבי וחוסר יכולתו לעמוד מול המשטרים הריאקציונרים והתמוטטותו של החלום הערבי
סגנונה הספרותי מתאפיין בזרם התודעה בשילוב מקטעי וידאו-טייפ עם נגיעות פואמיות מיוחדות שלה.
נכתבו עליה ביקורות רבות במגוון שפות.
חלק מתרגומים אלה זכו להצלחה מסחרית מסחררת.
زمن الحب الآخر (זמן האהבה האחר), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1978
الجسد حقيبة سفر (הגוף מזוודת נסיעות), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1979
السباحة في بحيرة الشيطان (שחייה באגם השטן), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1979
ختم الذاكرة بالشمع الأحمر (חתימת הזיכרון בשעווה אדומה), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1979
اعتقال لحظة هاربة (מעצרו של רגע בורח), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1979
مواطنة متلبسة بالقراءة (אזרחית נתפסה בקריאה), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1979
الرغيف ينبض كالقلب (הלחם פועם כמו לב), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1979
אורבת), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1980
صفارة إنذار داخل رأسي (צפירה בתוך ראשי), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1980
كتابات غير ملتزمة (כתיבות לא מחויבות), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1980
حب من الوريد إلى الوريد (אהבה מווריד לווריד), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1981
القبيلة تستجوب القتيلة (השבט מתחקרת את ההרוגה), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1981
البحر يحاكم سمكة (הים שופט דג), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1986
تسكع داخل جرح (התפתלות תוך פצע), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1988
محاكمة حب (משפט אהבה), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור
عيناك قدري (עיניך גורלי) ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1962
لا بحر في بيروت (אין ים בבירות), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1963
ليل الغرباء (ליל הזרים), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1967
رحيل المرافئ القديمة (פרידת הנמלים העתיקים), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1973
القمر المربع (הירח המרובע), 1994. תורגם לאנגלית על ידי עיסא בולאטה
بيروت- (ביירות-75), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1975
كوابيس بيروت (סיוטי ביירות), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1976
ليلة المليار (ליל המיליארד), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1986
حب (אהבה), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1973
أعلنت عليك الحب (הצהרתי עליך אהבה), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1976
أشهد عكس الريح (מעידה בניגוד לרוח), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1987
عاشقة في محبرة (אוהבת בקסת), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1995
الأبدية لحظة حب (הנצח רגע של אהבה)
الرقص مع البوم (לרקוד עם ינשופים)
الحبيب الافتراضي- ولا شيء يسقط كل شيء (המאהב הדמיוני-ושום דבר אינו מפיל כל דבר)
غربة تحت الصفر (גלות מתחת לאפס), 1986
شهوة الأجنحة (תשוקת הכנפיים), 1995
الأعماق المحتلة (התהום הכבוש) ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1987
رسائل غسان كنفاني لغادة السمان (מכתבי ע'סאן כנפאני לע'אדה א-סמאן), ע'אדה א-סמאן הוצאה לאור 1992
ע"פ 11196/02 מיכאל פרודנטל נ' מדינת ישראל הוא ערעור פלילי לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בתל אביב, שניתן ב-4 בנובמבר 2002 ודן באיסור הפלילי בנושא סחר בנשים למטרות זנות ובניצול מצוקתן של הנשים שהן קורבנותיו.
חשיבותה של פסיקה זו היא בדיון החוקתי בזכויות היסוד המנויות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
לאחר פסק דין זה בוטל ובשנת 2006 חוקק חוק איסור סחר בבני אדם (תיקוני חקיקה), התשס"ז-2006.
מחקרים מלמדים ששני שלישים מקורבנות הסחר בבני אדם בעולם הן נשים.
בישראל, העיסוק הפלילי של סחר בנשים למטרות זנות התפתח כתוצאה מניצול חולשתן של הנשים וכפועל יוצא מניצול זה הבאתן לישראל שלא כחוק, בדרך ייסורים, והעברתן מיד ליד כטובין שניתן לסחור בהן בתמורה כספית או כל תמורה אחרת.
תופעת הסחר בנשים למטרות זנות היא תופעה שביקש המחוקק הישראלי לאסור, ולהעניש את הנוטלים בה חלק.
לשם כך חוקק סעיף 203א (א) לחוק העונשין התשל"ז 1977 אשר כותרתו: "סחר בבני אדם לעיסוק בזנות".
המערער, פרודנטל "קיבל" את המתלוננות להחזקתו מאדם אחר, העסיק אותן בזנות באופן שקיבל הזמנות מלקוחות, הסיע אותן לבית הלקוחות, גבה תשלום עבור שירותי המין שסיפקו ובתום השירות החזיר אותן לביתו.
כל מתלוננת קיבלה מתוך הסכום ששולם 40 ש"ח ושילמה לפרודנטל 20 ש"ח ליום מרווחיה תמורת אוכל ומגורים.
פרודנטל מנע מהנשים לצאת מהדירה על ידי כך שכלא אותן בדירתו, לקח מהן את דרכוניהן ואף איים על חייהן וחיי בני משפחתן.
בבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים פליליים בפני השופטת דורית ביניש נדונה השאלה האם לשון סעיף 203א (א) לחוק העונשין תואמת את כתב האישום ואת מעשיו של פרודנטל ועולה לכדי סחר בבני אדם.
השופטת ביניש שמה דגש על המלים "המוכר או הקונה" כלשון סעיף 203א (א): "המוכר או קונה אדם להעסקתו בזנות או המתווך למכירה או לקניה כאמור...
בתיקון לחוק העונשין ביקש המחוקק הישראלי ליטול חלק במאבק הבין-לאומי בסחר בבני אדם, קל וחומר סחר בבני אדם למטרות זנות, אשר על כן תכליות החקיקה הישראלית זהות הן לתכלית האמנה והפרוטוקול הנ"ל.
מהטעמים האמורים נדחה הערעור על ההרשעה והעונש.
את הירידה במספר הקרבנות שנמצאו אפשר לפיכך להסביר בכמה סיבות: צמצום ממדי התופעה, שינויים בדפוס הסחר בנשים שלא זוהו, וירידה בפעילות האכיפה".
גם בתחום הענישה חל שינוי – עד שנת 2006 היה נענש סרסור בגין עבירות זנות וניהול מכון זנות במאסר, העונש המרבי היה עד 5 שנות מאסר, בשנת 2006 חוקק חוק איסור סחר בבני אדם והענישה המרבית שונתה ל-16 שנות מאסר.
הערך המוגן בנורמה הפלילית שבסעיף 203א טמון באינטרס החברתי לבער את נגע הסחר בבני אדם למטרות זנות ולשלול בכל אמצעי אפשרי את התופעה של קניה ומכירה של בני אדם כדי לנצלם למטרות מין.
התכלית הטמונה ביסוד נורמה זו הביאה להרחבה של הגדרת המושגים "קניה ו"מכירה" לצורך העסקה בזנות בדרך הכוללת כל סוג של עסקה המביאה להעברת אדם מיד ליד והקניית זכות רכושית לאדם אחד כלפי גופו של אדם אחר.
ע'אבסייה היה כפר ערבי בגליל המערבי, דרומית-מזרחית לנהריה.
בתקופת המנדט נכלל ע'אבסייה בנפת עכו.
מסגד הכפר הוקם בתחילת המאה ה-19, בתקופת שלטונו של אביו של עבדאללה פאשא באזור.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1875.
סקר הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1881 מציין שבכפר כ-150 תושבים, בתיו בנויים מאבן, הוא מוקף עצי תאנה וזית ומים זמינים בו בשפע..
תושבי הכפר השתמשו במעיינות הסמוכים עין אל עסל (כיום עין צוף), אל ע'אואר ואל-מפשוח (כיום עין שפע) וכן במי נחל געתון.
במפקד של 1922 נמנו 427 תושבים בכפר, כולם מוסלמים.
סקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 אמד את אוכלוסיית הכפר ב-690 תושבים.
שטחי הכפר השתרעו על פני 11,771 דונמים.
על פי החלטת החלוקה נועד הכפר להשתייך למדינה הערבית.
בתקופת המנדט הבריטי שיתפו תושבי הכפר פעולה עם היישוב היהודי ועם הש"י של ההגנה.
בסמוך לכפר הותקפה בסוף מרץ 1948 שיירת יחיעם, בה נהרגו 46 לוחמים של ההגנה.
בעל המשמר נטען שרוב תושבי הכפר כרתו ברית עם ההגנה והעבירו ידיעות ונשק לתושבי היישובים היהודיים בסביבה.
בדבר, לעומת זאת, נטען שתושבי הכפר היו מראשי הפורעים שהשתתפו בהתקפה על שיירת יחיעם.
לאחר כיבוש הכפר על ידי צה"ל במבצע בן עמי, גורשו תושביו מבתיהם ב-26 במאי 1948. יש גרסאות שונות לגבי כיבוש הכפר.
בספר חטיבת כרמלי נכתב שתושבי הכפר נכנעו ונשארו במקום, בעוד עדויות אחרות מספרות שכמה מתושבי הכפר נהרגו ובעקבות זאת השאר ברחו.
תושבי הכפר עברו להתגורר זמנית בכפרים ערביים נטושים סמוכים, א-שייח' דאוד וא-שייח' דנון.
באביב 1949 שבו חלק מהתושבים לכפר, ובסוף 1949 הורשו חלק מהתושבים לשהות זמן מה בכפר לצורך מסיק זיתים.
ב-24 בינואר 1950 הורה צה"ל לתושבי הכפר להתפנות וב-26 בינואר הושלם גירושם.
התושבים פונו לשיח' דנון, אך הועברו בסופו של דבר למזרעה.
אדמות הכפר נמסרו לידי יחיעם, געתון, עברון ושבי ציון.
בנובמבר 1951 הורה בג"ץ להחזיר לכפר 31 מתושביו בגלל שהצו להפיכת הכפר לשטח סגור לא פורסם ברשומות.
בעקבות זאת, פרסם שר הביטחון צו חדש רטרואקטיבי והתושבים גורשו מהכפר.
אחד מהם - שייח' רבאח עווד - אף שלח מכתב לראש הממשלה ובו התלונן על כפיות הטובה של הרשויות
תחילת 1955 התקיים משא ומתן בין התושבים לרשויות, בחסות השופט משה לנדוי על פיצוי התושבים.
בינואר 1955 פוצצו חמישה בתים בכפר הנטוש באימון של הצנחנים, בניגוד לפקודה מפורשת ולהוראה של בג"ץ שאסר על הריסת בתי הכפר.
שאר הבתים נהרסו בתחילת 1958 כדי שלא יהפוך למשכן למסתננים.
בעיתונות נטען שההריסות נעשו בניגוד לצו של בג"ץ שהורה להקפיא את המצב בכפר.
בחלק המערבי של הכפר הוקמה מעברה לעולים, רובם מעיראק.
מאוחר יותר הפכה המעברה ליישוב הכפרי, נתיב השיירה.
בקשתם של תושבי הכפר בשנת 1972 לחזור לכפרם נדחתה על ידי ממשלת ישראל.
בשנת 1977, בעקבות התבטאויות שתמכו בדרישת תושבי איקרית ובירעם לחזור לכפריהם, העלו תושבי ע'אבסייה גם הם את הדרישה לשוב לכפרם.
מן הכפר נותרו המסגד ובית הקברות.
במשך שנים שימש המסגד כמחסה לרועים מפני הגשם.
בשנת 1995 שיפצה עמותת יוצאי הכפר את המקום ויוצאי הכפר החלו גם להתפלל במקום.
במרץ 1997 נאטם המסגד, המתחם גודר והכניסה אליו נאסרה בהוראת מינהל מקרקעי ישראל.
ע'ולאם-רזא פהלווי (בפרסית: غلامرضا پهلوی; 15 במאי 1923–7 במאי 2017) היה נסיך איראני ובן לשושלת פהלווי, בנו של רזא שאה ואחיו למחצה של מוחמד רזא פהלווי, השאה האחרון של איראן.
לאחר מותה של אחותו למחצה אשרף פהלווי ב-7 בינואר 2016, ע'ולאם-רזא הפך לאחרון מילדיו של רזא פהלווי שנותר בחיים.
הוא התגורר בפריז עם משפחתו.
ב-7 במאי 2017 נפטר ע'ולאם-רזא בגיל 93, שמונה ימים לפני יום הולדתו ה-94.
הוא היה ילדו החמישי (ובנו השלישי) של רזא שאה, מייסד שושלת פהלווי באיראן.
אמו, טוראן (קמר אל-מולכ) אמיר סולימאני, התייחסה לשושלת קאג'אר שהודחה בשנת 1925. היא הייתה בתו של אציל קאג'ארי, עיסא מג'ד א-סלטאנה.
היא הייתה גם נכדתו של מהדי קולי מג'ד-י דוולה, דודו של נאצר אל-דין שאה.
הוריו של ע'ולאם-רזא נישאו בשנת 1922, והתגרשו זמן קצר לאחר לידתו בשנת 1923.
ע'ולאם-רזא קיבל חינוך יסודי באיראן וחינוך תיכוני בשווייץ.
בשנת 1936, הוא חזר לאיראן ולמד בבית ספר צבאי.
הוא ליווה את אביו, רזא שאה, בגלותו במאוריציוס כאשר נאלץ לוותר על כסאו בספטמבר 1941. בעקבות התפטרותו של רזא שאה, נציגי בריטניה ורוסיה ניסו להושיב את ע'ולאם-רזא על כס המלכות, תוך עקיפת נסיך הכתר מוחמד רזא, לאחר שמאמציהם להדיח את שושלת פהלווי ולהשיב את שושלת קאג'אר נכשלו.
גם ניסיון זה לא עלה בידם.
ע'ולאם-רזא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון.
עם חזרתו לאיראן הוא הצטרף למכללה להכשרת קצינים כדי לרכוש קריירה צבאית.
ע'ולאם-רזא החל את הקריירה שלו בכוחות צבא איראן, במשרת המפקח הכללי.
לאחר שמילא תפקידים שונים בצבא הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל בשנת 1973.
בשנת 1955, הוא הפך לחבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
הוא גם שימש כנשיא הוועד האולימפי האיראני.
הוא היה חבר המועצה המלכותית אשר שלטה באיראן במהלך ביקוריו הבינלאומיים של מוחמד רזא פהלווי.
בשנת 1973, הוא ואשתו ביקרו בסין ביקור רשמי טרם האמנת השגריר האיראני הראשון, עבאס ארם, שם.
כנשיא הוועד האולימפי הלאומי, הוא תמך בהתנגדותה של סין להשתתפותה של טאיוואן במשחקים האולימפיים במונטריאול בשנת 1976.
עם זאת, הוא מעולם לא השתתף באופן פעיל בפוליטיקה האיראנית.
בתקופת שלטונו של מחמד רזא פהלווי היו בבעלותו שטחי אדמה באיראן, והוא היה בעל מניות גדול בשש חברות.
ע'ולאם-רזא התחתן עם הומא אעלם ב-4 באפריל 1947 בטהראן.
נולדו להם שני ילדים: מהרנאז (נולדה ב-4 בפברואר 1949), ובהמן (נולד ב-30 בינואר 1950).
הם התגרשו בשנת 1956. בשנת 1962 התחתן בשנית עם מניז'ה ג'האן-באני בטהראן.
ג'האן-באני היא נסיכה משושלת קאג'אר.
לשניים נולדו שתי בנות (אד'ר-דוח'ת ומרים) ובן (בהראם).
ע'ולאם-רזא עזב את איראן לפני מהפכת 1979 יחד עם קרובי משפחה אחרים.
מייד בעקבות המהפכה, איתאללה צאדק ח'לח'אלי, דיין ויו"ר בית המשפט המהפכני, הודיע לעיתונות כי גזר דין מוות הוטל על בני משפחת פהלווי, כולל ע'ולאם-רזא ונושאי תפקידים אחרים במשטר השאה.
ע'ולאם-רזא נפטר בגיל 93 בבית החולים האמריקאי בפריז ב-7 במאי 2017.
בשנת 2005 פרסם ע'ולאם-רזא את הספר "אבי, אחי, מלכי איראן" (Mon père, mon frère, les Shahs d'Iran), בו הוא מתאר את חוויותיו ואת מחשבותיו בנוגע לעתידה של איראן.
הספר יצא לאור בצרפתית ובפרסית.
ע'ולאם איסחאק ח'אן (באורדו: غلام اسحاق خان; 20 בינואר 1915 – 27 באוקטובר 2006) היה נשיא פקיסטן השביעי שנבחר לתפקידו ב-1988 וכיהן בו עד להתפטרותו ב-1993.
ח'אן גדל בעיר בנו שבמחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה, הודו הבריטית (כיום פקיסטן).
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פשאוור, התקבל לעבודה בשירות הממשלתי של הודו הבריטית ולאחר שפקיסטן קיבלה את עצמאותה עבר לשירות הממשלתי שלה.
ב-1961 הוא מונה על ידי הנשיא איוב ח'אן לתפקיד היושב ראש הראשון של רשות פיתוח המים והאנרגיה של פקיסטן.
בין השנים 1966 – 1970 הוא שימש כמזכיר הפיננסי במשרד האוצר של פקיסטן.
שנה לאחר מכן הוא מונה לנגיד הבנק הממשלתי על ידי הנשיא זולפיקאר עלי בהוטו וב-1975 הוא מונה לשר ההגנה ולקח חלק בתוכנית הגרעין הפקיסטנית.
בממשלתו של הגנרל מוחמד זיא אל-חאק הוא מונה ב-1977 לתפקיד שר האוצר ובתקופת כהונתו בתפקיד זה נהנתה פקיסטן משיעור הצמיחה הכלכלית הגבוהה ביותר.
ב-1985 הוא נבחר לתפקיד יושב ראש הסנאט של פקיסטן ובתוקף תפקידו זה הוא התמנה לנשיא לאחר מותו הפתאומי של מוחמד זיא אל-חאק בתאונת מטוס ב-17 באוגוסט 1988. ב-13 בדצמבר אותה שנה הוא נבחר רשמית כנשיא כמועמד מוסכם של מפלגת הברית האסלאמית הדמוקרטית ושל מפלגת העם הפקיסטנית.
בתחום מדיניות הפנים עמדה תקופת כהונתו של ח'אן בסימן של אתגרים כמו מהומות על רקע אתני שהתחוללו בקראצ'י וכן ההאשמות שראשת הממשלה בנזיר בהוטו הטיחו בו על כך ששם מכשולים לפני ממשלתה כחלק מברית עם מנהיג האופוזיציה השמרנית, נוואז שריף ועם הקצונה הבכירה שלאחר עידן זיא-אל-חאק.
ח'אן הפעיל את סמכותו על פי התיקון השמיני לחוקת פקיסטן ופיטר את ממשלת בנזיר בהוטו לאחר עשרים חודשי כהונה בלבד על רקע האשמות בשחיתות.
ב-1990 נבחר לתפקיד נוואז שריף, אך שלוש שנים לאחר מכן פיטר ח'אן גם את ממשלתו על בסיס האשמות דומות.
בית המשפט העליון של פקיסטן השעה את הפיטורים הללו, אך המבוי הסתום שנוצר בעקבות כך גרם להתפטרותם של שני האישים ב-1993.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים שימש ח'אן כרקטור המכון להנדסה, מדעים וטכנולוגיה הקרוי על שמו שבמחוז מוצאו.
הוא מת מדלקת ריאות ב-2006. ההיסטוריונים הפקיסטניים רואים אתך דמותו באופן שלילי.
אף על פי שהם מציינים לחיוב את אישיותו הצנועה, הם מותחים ביקורת על האופי האוטוקרטי של שלטונו, בשל העובדה שהוא פיטר שתי ממשלות.
ע'ולאם איסחאק ח'אן נולד באיסמעיל חאל, כפר קטן בשולי העיר בנו שבמחוז הספר הצפון-מערבי שבהודו הבריטית (כיום בפקיסטן).
הוא היה בן למשפחה משבט בנגש הפתאני שהייתה פעילה בפוליטיקה.
לאחר שסיים את לימודיו בעיר בנו, החל ללמוד במכללה האסלאמית בפשאוור ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת פשאוור.
הוא סיים שם שני תוארי B.Sc, בכימיה ובבוטניקה.
בתחילה הוא חיפש אחר משרה אקדמית, אך ב-1940 הוא הצטרף לשירות הממשלתי של הודו הבריטית, ושימש במגוון משרות במחוזות שונים.
לאחר שפקיסטן זכתה בעצמאותה ב-1947 היה ח'אן לאזרח המדינה והתקבל לעבודה בממשלת מחוז הספר הצפון-מערבי (כיום מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה).
הוא שימש כמזכיר מחלקת ההשקיה של המחוז, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1955.
ב-1956 מונה ח'אן כשר הפנים בממשלת מחוז סינד, אך מאוחר יותר הוא מונה כשר הפיתוח וההשקיה.
ב-1958 הוא קודם לכהונה בממשלה הפדרלית ומונה כמזכיר במשרד החקלאות על ידי נשיא פקיסטן, איוב ח'אן.
החל מאותה שנה הוא גם מונה כחבר במועצת המנהלים של רשות פיתוח המים והאנרגיה וב-1961 הוא היה ליושב הראש שלה.
כיושב ראש הוא לקח חלק פעיל בבניית ובתהליכי המימון של סכר מנגלה וסכר ורסק.
ב-1966 סיים ח'אן את תפקידו כדי להתמנות כמזכיר הפיננסי במשרד האוצר, תפקיד בו שימש עד 1970. לאחר התבוסה שנחלה פקיסטן להודו במסגרת מלחמת הודו-פקיסטן השלישית ב-1971, נקרא ח'אן לנהל את שירותי המגזר העסקי שהיו קשורים לכלכלה הלאומית ושניזוקו עקב המלחמה.
באותה שנה מינה אותו הנשיא, זולפיקאר עלי בהוטו לתפקיד נגיד הבנק הממשלתי ומשימתו הייתה להנהיג מדיניות מוניטרית ומדיניות אשראי בהתאם למדיניות הממשלה.
בתפקידו זה הוא הטיל ספק בחוכמתם של כמה מצעדי המדיניות הכלכלית של בהוטו שהיה להוט להרחיב את צעדי ההלאמה של המוסדות הפיננסיים וכך האט את קצב ההתפתחות של כלכלת פקיסטן.
ב-1975 העביר ראש הממשלה בהוטו את ח'אן מתפקידו בבנק הממשלתי ותחת זאת מינה אותו לתפקיד שר ההגנה.
בתפקיד זה היה יצר ח'אן קשר הדוק מאוד עם הפיקוד הצבאי של המדינה.
אף על פי שתפקיד זה היה יוצא דופן עבור אדם שהתמחותו הייתה בתחום הכלכלי, מינוי זה הפך אותו לדמות בעלת השפעה מרובה במדינה.
באותה תקופה פיתח ח'אן יחסי קרבה עם הגנרל מוחמד זיא אל-חאק ומאוחר יותר תמך במינויו של זה האחרון לתפקיד ראש מטה הצבא.
כשר ההגנה הוא הוביל את תוכנית הגרעין הפקיסטנית.
הוא היה תומך נלהב של התוכנית וראה בה כמיזם בעל "עדיפות לאומית".
הוא העניק גיבוי למדען הגרעין, דר' עבד אלקדיר חאן וסייע להקמת מעבדות הפיתוח בקהוטה.
הוא עמד בראש מועצת תיאום האורניום ומאוחר יותר סייע לגבש את המאמצים של מעבדות הפיתוח בראשות לוטננט גנרל זאיד עלי אכבר שהיה המפקד הצבאי הראשון שלהם.
לאחר שאישר את עריכת הסקר הגאולוגי הנחוץ, הוא דאג למימון פעילות המעבדות וקידם את מינויו של אכבר כמהנדס הראשי.
לח'אן היו יחסים קרובים עם דר' עבד אלקדיר חאן ועם מוניר אחמד חאן, גם הוא מהמדענים הראשיים של התוכנית.
מעורבותו בתוכנית והתמיכה שהעניק לה הקנו לו את הכינוי "מר גרעין" (Mr.
Nuke), כינוי שהוענק לו על ידי דיפלומטים אמריקאים, בעוד שהתקשורת הפקיסטנית כינתה אותו "באבא פצצת אטום" (Baba Atom Bomb) מנגד, לח'אן לא היה כל תפקיד ניהולי בתוכנית הגרעין עד פרישתו של מוניר אחמד חאן.
לאחר הדחתו של ראש הממשלה בהוטו בהפיכה צבאית ב-1977, לקח ח'אן חלק מכריע באירועים שייצבו את מעמדו של הגנרל זיא-אל-חאק כמחליפו של בהוטו.
לאחר פגישה שנערכה עם הנהגת הצבא, דווח שח'אן ציין ש"פעולה זו עמדה להזיק למדינה, אך מאחר שלא ניתן להחזיר את הגלגל לאחור, עליהם לעשות כמיטב יכולתם כדי להציל אותה".
מיד לאחר ההפיכה קידם אותו הגנרל זיא-אל-חאק לתפקיד שר האוצר, שכיהן כמפקד הצבאי של המדינה.
צוות של מומחים לכלכלה בניהולו של ח'אן קובץ כדי לנהל את כלכלת המדינה.
ח'אן פעל לשליטה בכלכלת המדינה במקביל לרתימת המגזר הפרטי לטובת המטרה.
ב-1977 הוא העניק את תמיכתו בבחירתו של זיא-אל-חאק כנשיא פקיסטן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העניק ח'אן את גיבויו ל"אסלאמיזציה של הכלכלה" על ידי הנהגת מערכת שיעור ריבית ללא סיכון וכן על ידי הקמת המגזר התאגידי בתעשייה.
הוא ניהל את גביית המיסים והוביל תהליכי מודרניזציה בחברות הממשלתיות שהוקמו במסגרת תהליכי ההלאמה של שנות ה-70. צעדי המדיניות שלו ומומחיותו הובילו בסופו של דבר לשיפור בתוצר המקומי הגולמי ובתוצר הלאומי הגולמי והפכו את כלכלת פקיסטן לאחת הכלכלות בעלות שיעור הצמיחה המהיר ביותר בדרום אסיה.
הוא שמר על קשריו עם הקהילה הגרעינית הפקיסטנית והעניק עדיפות גבוהה לתוכנית הגרעינית כשהוא תיעל כספים למיזם פצצות האטום.
ב-1983 היה ח'אן בין אלו שהוזמנו לחזות בביקוע הגרעיני הקר הראשון באתר קיראנה-1, יחד עם הגנרל זאיד עלי, הגנרל חליק מחמוד עריף, מרשל אוויר משנה מייקל ג'ון או'בראין ומוניר אחמד.
ב-1984 תמך ח'אן במשאל העם להפיכתה של פקיסטן לרפובליקה אסלאמית.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו בפקיסטן ב-1985 הוחלף ח'אן בתפקידו כשר האוצר על ידי מחבוב אל-חאק, כלכלן במקצועו.
הוא החליט להעמיד את עצמו כמועמד עצמאי בבחירות הבלתי-ישירות שנערכו לסנאט של פקיסטן.
באותה שנה הוא נבחר כיושב ראש הסנאט, תפקיד בו הוא כיהן עד 1988.
לאחר תאונת המטוס המסתורית שהתרחשה בבהוולפור, הופיע ח'אן בשידורי הטלוויזיה הלאומית והודיע על מותו של הגנרל מוחמד זיא אל-חאק.
על פי חוקת פקיסטן היה ח'אן השני בסדר הירושה לתפקיד.
מפקד הצבא, הגנרל מירזא אסלאם בג הכריז על עריכת בחירות חדשות.
עד לבחירות כיהן ח'אן כנשיא בפועל על פי החוקה.
לאחר שהגיע להבנות עם מפלגת העם הפקיסטנית מן האגף השמאלי השתתף ח'אן בבחירות כמועמד מטעמה.
בבחירות הוא הבטיח לעצמו 608 קולות והוא התמודד מול ארבעה מועמדים.
הוא קיבל גם את תמיכתה של הברית האסלאמית הדמוקרטית בהנהגתו של נוואז שריף.
כנשיא היה ח'אן מעורב במאבק פוליטי מול ראש הממשלה בנזיר בהוטו שניסתה לקדם חוק לביטול התיקון השמיני לחוקה.
יותר מכך, ח'אן היה בעימות עם בהוטו בשתי סוגיות: מינוי הקצונה הבכירה של הצבא ושופטי בית המשפט העליון של פקיסטן.
חאן ייצב את מעמדו כמי ששלט בתוכנית הגרעין.
כאשר יצרה בהוטו קשר עם מוניר אחמד ועם עבד אלקדיר חאן בנוגע לניהול התוכנית גרם הדבר לח'אן לתסכול.
שיעור הצמיחה הכלכלית הואט והטלת האמברגו האמריקאי על פקיסטן גרמה לבהלה בנוגע למצבה הכלכלי של המדינה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כשלו ח'אן ובהוטו בבלימת הירידה בערך הרופי הפקיסטני ששערו ירד בשיעור של 30% מ-21 רופי ל-30 רופי לדולר אמריקני.
ח'אן נאבק כדי לשמור על החוק והסדר בפקיסטן לאחר שהיה עד לנסיגת ברית המועצות מאפגניסטן.
עם זאת, הוא שמר את ארצות הברית כבעלת ברית של פקיסטן.
זמן קצר לאחר שעלה לכס הנשיאות צץ משבר ביחסי ח'אן וראש הממשלה בהוטו על רקע המינויים הבלתי תקפים והבלתי מתאימים של זו האחרונה לשופטי בית המשפט העליון, שהיו בעיקר על רקע פוליטי ולא על בסיס כישוריהם של המועמדים.
רבות מההמלצות של ממשלת בהוטו למינויים השיפוטיים בוטלו והמינויים שבוצעו על ידי הנשיא ח'אן עצמו הפכו לשנויים במחלוקת.
מינוייהם של חברי המטה הכללי של הכוחות המזוינים של פקיסטן עוררו גם הם מחלוקת כאשר פרץ עימות בין ח'אן לבין בהוטו ב-1989. הנשיא ח'אן עשה שימוש בסמכויותיו כנשיא כדי להשאיר בתפקידו את האדמירל סירוהי כראש מטה הכוחות המשולבים ונטרל את כל ניסיונותיה של בהוטו למנות את הגנרל בג לתפקיד.
ב-1990 סירב ח'אן לאשר את הארכת כהונתו של הגנרל בג, על אף הפצרותיו של ראש הממשלה נוואז שריף.
הוא גם הביע התנגדות ובהמשך הטיל וטו על מינויו של לוטננט גנרל חמיד גול, לשעבר מפקד המודיעין הכללי, לתפקיד ראש מטה הצבא.
תחת זאת, הוא העדיף את מינויו של עסיף נוואז לתפקיד.
בעצתו של ראש הממשלה שריף, הוא אישר את מינויו של מרשל אוויר ראשי פארוק פרוז לראש מטה חיל האוויר הפקיסטני.
המשבר הכלכלי החמיר לצד התדרדרות החוק והסדר בפקיסטן, וח'אן עשה שימוש בסמכותו על פי התיקון השמיני לחוקה ופיטר את ממשלתה של בנזיר בהוטו על רקע האשמות בשחיתות ועל רקע ההתדרדרות בסדר הציבורי וקרא לעריכת בחירות חדשות.
לאחר שב-1993 נערכו בחירות חדשות, תמך ח'אן במועמדותו של נוואז שריף לראשות הממשלה.
בין ח'אן לבין שריף התעוררו עימותים על רקע ניסיונו של זה האחרון להעביר חוק לביטול התיקון השמיני.
בסופו של דבר עשה ח'אן שימוש בסמכותו על פי תיקון זה כדי לפטר את ממשלת שריף על בסיס האשמות דומות.
שריף נקם בח'אן על ידי הגשת תביעה נגדו בבית המשפט העליון.
השימוש שעשה הנשיא בסמכותו על פי התיקון השמיני הוכרז על ידי בית המשפט כבלתי חוקי ושריף נותר ראש הממשלה.
המבוי הסתום הפוליטי נותר על כנו ולאחר התערבות מצדם של גורמי המשפט והצבא, נאלצו שני האישים להתפטר מתפקידיהם.
ב-1988 ייסד ח'אן את המכון להנדסה, מדעים וטכנולוגיה הקרוי על שמו.
מוסד זה הוקם בתמיכתו הכספית של הבנק הבינלאומי לאשראי ולמסחר (Bank of Credit and Commerce International).
בבחירות של 1993 ניהל ח'אן משא ומתן עם מפלגת העם הפקיסטנית להיות מועמדה לנשיאות, אך בסופו של דבר ויתר לטובתו של פארוק לע'ארי.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים ונמנע מליצור קשר עם אמצעי התקשורת המקומיים והבינלאומיים.
ע'ולאם איסחאק ח'אן מת ב-27 באוקטובר 2006 לאחר שלקה בדלקת ריאות.
ע'אבת כפר סור ובתעתיק מדויק: ע'אבת כפר צור היה כפר פלסטיני בנפת טול כרם שבארץ ישראל המנדטורית, שהייתה אז תחת שלטון המנדט הבריטי, הכפר שכן כ-16 קילומטרים דרום-מערבית לעיר הפלסטינית, טולכרם.
כיום שטח הכפר נמצא בסמוך לאזור התעשייה קריית ספיר, תחנת הרכבת נתניה – ספיר ושכונות "באר גנים" ו"תל צור" ביישוב אבן יהודה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל מנה הכפר ביחד עם היישוב ביארת חנון הסמוך כ-128 בתים, בהם גרו כ-559 אנשים כ-553 מהם היו מוסלמים וה-6 הנותרים היו ערבים נוצרים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו במקום כ-740 מוסלמים (וככל הנראה אף לא נוצרי אחד), לעומת זאת ביישובים היהודים הסמוכים: כפר נטר, בית יהושע ותל יצחק התגוררו בסך הכל כ-390 יהודים.
ב-1992, קרוב ל-40 שנים אחרי הפשיטה הצבאית של מחתרת ההגנה על יישובי האזור, נמצאו שרידים בודדים מהיישוב, בהם כ-3 בתים ועצים שהיו חלק מפרדסי תפוזים.
ע'ולאם רזא אזהארי (בפרסית: غلامرضا ازهاری; 18 בפברואר 1912 - 5 בנובמבר 2001) היה ראש ממשלת איראן ולפני כן רמטכ"ל הכוחות המזוינים של איראן.
אזהארי נולד בשיראז בשנת 1912 (אם כי יש המעריכים שנולד ב-1917)הוא למד באוניברסיטה לביטחון לאומי ששוכנת בוושינגטון בשנות החמישים.
אזהארי מונה לרמטכ"ל הכוחות המזוינים של איראן בשנת 1971 וכיהן בתפקיד זה עד 1978. לאחר מכן, כבר ב-6 בנובמבר של אותה שנה החל לכהן כראש ממשלת איראן הזמני עד שהוחלף ב-31 בדצמבר 1978.
בינואר 1978 חטף אזהארי התקף לב ובשל כך התפטר ב-2 בינואר 1978. הוא מינה את שאפור בח'תיאר להיות מחליפו.
אחר שעזב את תפקידו נסע לארצות הברית לניתוח לב בבית החולים הלאומי וולטר ריד, לאחר שנותח הוא לא חזר לאיראן והתמקם בעיירה מקלין שבוירג'יניה.
לאחר המהפכה האיראנית בה הודח השאה, מוחמד רזא שאה פהלווי החליטו השלטונות האיראנים החדשים לגזור גזר דין מוות לכל בני משפחת פהלווי ולבכירי השלטון שלו, בין בכירי השלטון היו אזהארי.
הוא נפטר מסרטן במקלין ב -5 בנובמבר 2001.
עַ'אזִ֫יֶּה הוא כפר שיעי בלבנון, ששייך לנפת צידון במחוז הדרום בלבנון.
הכפר ממוקם כ-4 קילומטרים מדרום לעיר צידון, בסמוך לכביש החוף הלבנוני (מספר 51).
ממזרח לע'אזיה שוכן הכפר הנוצרי מע'דושה ומדרום שוכן הכפר קנארית.
על פי המסורת הכפר נקרא על שמו של חוקר החדית' הישאם בן אל-ע'אז בן רביעה בן עַמְר בן עוף בן זוהיר, אבי עבדאללה , שכינויו היה: "אבו עבאס אל-גַ'רַשי א-דימשקי א-סַּ֗יְדאווי", שהגיע למקום בשנת 781 (שנת 159 בלוח ההיג'רי) ואחר כך צאצאיו אכלסו את המקום.
בתקופת ממלכת הצלבנים בצידון נרשם היישוב בשם GAZIA.
ע'אזיה נפגעה מרעידת האדמה של 1837. קרסו 14 בתים ושבעה בני אדם נהרגו.
במהלך שנות התשעים החל חזבאללה להתבסס בכפר ובסביבתו.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ב-7 וב-8 אוגוסט 2006, הפציצו מטוסי צה"ל מטרות של חזבאללה בכפר ובסביבתו.
בתאריך 19 פברואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, צה"ל תקף מחסני נשק של חזבאללה ביישוב ובסביבתו.
בשנת 2014 חיו בכפר 7,221 תושבים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
הכפר ע'אזיה הוא אחד ממרכזי העסקים הגדולים בדרום לבנון ונמצא בו בית זיקוק גדול לדלק הקשור למיזם צינור הנפט הטרנס-ערבי (TapLine).
בכפר הוקמה ופועלת קבוצת הכדורגל ובקיצור "ע'אזיה", המשחקת בליגה הלבנונית הראשונה.
ע'ולאם עלי רשיד (בפרסית: غلامعلی رشید, בתעתיק מדויק: ע'לאמעלי רשיד; 1953 – 13 ביוני 2025) היה מפקד המטה המרכזי ח'אתם אל-אנביא, מפקדת החירום של הכוחות המזוינים של איראן.
לפני כן כיהן כסגן ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
רשיד היה אחד המפקדים המרכזיים בתהליכי קבלת ההחלטות במהלך מלחמת איראן–עיראק.
הוא היה חלק מרשת הפיקוד של הכוחות המזוינים של הרפובליקה האסלאמית של איראן, יחד עם מוחמד עלי ג'עפרי, עלי פדווי, קאסם סולימאני ומוחמד באקרי.
רשיד הצהיר ב-2011 כי איראן עשויה לתקוף את הציוד הצבאי ואתרי הגרעין של ישראל במקרה של מלחמה.
בכנס שהתקיים בטהרן ב-2014, הוא הודיע כי מפקדים איראנים פועלים בעיראק, בסוריה, בפלסטין ובלבנון במטרה לספק ייעוץ צבאי.
רשיד ציין כי "נושא הגרעין וזכויות האדם הם אך ורק תירוצים", והדגיש כי "אלו שמעלים נושאים אלו נגד איראן, בעצם מתנגדים לאסלאם".
הוא גם הצהיר כי פעולה צבאית כלשהי נגד איראן מצד ארצות הברית תהיה טעות אסטרטגית.
ב-13 ביוני 2025 הוא נהרג בסיכול ממוקד על ידי חיל האוויר הישראלי במסגרת מבצע עם כלביא.
ע'אנם בן סעד אַאל סעד הוא איש עסקים קטרי.
הוא יושב ראש חברת GSSG (ע'אנם בן סעד אאל סעד ובניו) אחזקות, חברת אחזקות משפחתית פרטית המשקיעה בעשרות מגזרים וחברות בקטר וברחבי העולם.
אאל סעד עמד בקשר עם גורמים בכירים בלשכתו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו במסגרת פרשת קאטר גייט וכן שימש חולייה מקשרת להעברת הסיוע הקטרי לרצועת עזה, במזוודות המזומנים שעברו מנתב"ג לחמאס, כסף ששימש בין היתר למתקפת 7 באוקטובר.
אאל סעד נולד בדוחה, קטר.
הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת קטר ותואר שני במדיניות חברתית ומנהל מאוניברסיטת קנט הבריטית.
בנוסף הוא בעל דוקטורט בעסקים קטנים ובינוניים מאוניברסיטת גריניץ', לונדון.
בתחילת דרכו עבד במשרד המשפטים ובמועצה העליונה לתכנון בקטר, וב-1998 כיהן כדירקטור במשרד לענייני קבינט של קטר.
נכון לשנת 2025 הוא מכהן כשגריר במשרד החוץ הקטרי.
הוא שימש כיועץ לראש ממשלת קטר, חמד בן ג'אסם בן ג'אבר אאל ת'אני להשקעות מסחריות עבור הקרן הריבונית של קטר, שם המליץ על מספר רכישות בין-לאומיות.
ב-1993 הקים את קבוצת ג'רסי, אשר בשנת 2007 הפכה לקבוצת GSSG (Ghanim Bin Saad Al Saaad& Sons Group) אחזקות, בה הוא משמש כיו"ר.
הקבוצה כוללת יותר מ-40 חברות ברחבי העולם בתחומי הנדל"ן, השקעות פיננסיות, חינוך, תעופה, טכנולוגיית רכב, תחבורה ימית, ייצור, קבלנות, הנדסה, טכנולוגיות מידע ותקשורת, תקשורת בבתי חולים, כושר ובתי חולים.
המטה של החברה נמצא בקטר עם סניפים בלונדון, קהיר וסינגפור.
החברות הבנות של הקבוצה כוללות את Reason Jet, מפעילת המטוסים הפרטיים הראשונה במזרח התיכון, שלה טרמינל פרטי בקטר והיא מציעה שירותי ניהול והשכרת מטוסים.
בתחום המדיה והטכנולוגיה מחזיקה הקבוצה ב־Media Group International המספקת שירותים לערוצי טלוויזיה, אולפני קולנוע ומפעילי רשתות בתחומי תקשורת, שידור, מערכות משולבות ופתרונות אבטחה.
בין השנים 2006–2011 כיהן אאל סעד כיו"ר ומנכ"ל חברת Barwa Real Estate, בה פיקח על נכסים בשווי כ-17.9 מיליארד דולר.
כיהן גם כחבר דירקטוריון ומנכ"ל Qatari Diar - זרוע ההשקעות בנדל"ן של קרן ההשקעות של קטר (QIA).
הקרן הייתה מעורבת בבניית העיר רוואבי, העיר המתוכננת הראשונה בגדה המערבית.
בשנת 2008, חברה הקרן ל־Massar International בבעלות איש העסקים בשאר אל-מסרי, להקמת חברת Bayti Real Estate Investment Company, אשר הופקדה על פיתוח ובניית רוואבי.
פרויקט זה, בעלות של כ-1.4 מיליארד דולר, נועד לספק דיור בר-השגה עבור פלסטינים, עם תכנון לאכלס כ-40,000 תושבים.
נכון לשנת 2024, מספר התושבים בפועל נמוך משמעותית מהצפוי - רק 5,000 איש.
אאל סעד הוא גם יו"ר קבוצת Oryx ו-LAMAT, חברות המתמקדות במגזר האנרגיה העולמי ועוסקות בקידום המעבר למודלים של אנרגיה עם פליטה נמוכה.
LAMAT הוקמה ב-2017, ו-Oryx Group הוקמה ב-2020 והיא פעילה במיוחד באיים הקריביים ובאמריקה הלטינית.
אאל סעד היה חבר בוועדת הכביש בין בחריין לקטר .
הוא היה יו"ר חברת הרכבות של קטר (Qatar Railways) בשנים 2010–2011. הוא גם כיהן בתפקיד יו"ר הדירקטוריון וחבר מועצת המנהלים של חברות בנות וחברות כלולות שונות של קטר דיאר (2008 עד 2011) וחברת הנדל"ן ברווה (ינואר 2006 – אפריל 2011).
חברת נדל"ן חצי ממשלתית שבבעלות 45% של קטר דיאר ו-55% ממנה רשומים בבורסת דוחה.
אאל סעד הוא חבר במועצת המנהלים של קרן ההשקעות קטר.
אל-סעד הוא יו"ר חברות האנרגיה Oryx Group ו-LAMAT.
אל-סעד הוא משקיע עוגן ב-Pont Capital.
אאל סעד מדורג במקום ה-12 ברשימת בעלי הנכסים במזרח התיכון.
הוא צוין במקום ה-27 ברשימת הכוח הערבי לעסקים בקטר של 2012.
אאל סעד הצטרף לאספת הצדקה הכללית של קטר בשנת 2001. הוא הפך לחבר מועצת המנהלים בשנת 2001. הוא מונה ליו"ר האספה ב-13 באוקטובר 2010 והוא משמש כיושב ראש גם היום.
משנת 2009 ניהל את מערך תמיכת קטר בחמאס והסדרת התשלומים מקטר לממשל חמאס ברצועת עזה, הכולל סיוע הומניטרי, שיקום וסיוע כלכלי.
אאל סעד היה דובר בהשתתפות בכנס "חידוש העולם הערבי" במכון הערבי בפריז, ינואר 2015 יחד עם נשיא צרפת פרנסואה הולנד, שר החוץ הצרפתי לורן פביוס, ז'אק לאנג, נשיא המכון העולמי הערבי ומנהיגים בין-לאומיים רבים אחרים המוקדשים לבניית קשרים חזקים יותר בין כל הדתות.
אאל סעד קיבל את התואר 'דאטוק', ממלך מלזיה.
בין השנים 2010–2013 כיהן כיו"ר Qatar Charity, קרן סיוע הומניטרי קטרית לא ממשלתית המספקת תמיכה לאוכלוסיות נזקקות ופועלת גם בעזה.
עומד בראש Al Jazeera Academy ו-Taalum Group, הפועלות לקידום יוזמות חינוכיות.
אאל סעד ניהל קרן בשם Oryx שעל פי החשד שילמה שוחד בסך 22 מיליון דולר ליושב ראש התאחדות הכדורגל פיפ"א בברזיל, ריקרדו טיקסיירה, באמצעות העברת הסכום לחשבונו בבנק Pasche Monaco וזאת על מנת שיתמוך בבחירת קטר למארחת מונדיאל 2022. העסקה נחקרה על ידי הרשויות האמריקאיות והברזילאיות.
ע'וויבה הוא כפר בדואי בלב הערבה, במרחק 170 קילומטרים של נסיעה מרבת עמון.
אוכלוסייתו עומדת על 1,305 תושבים, לפי מפקד האוכלוסין הירדני שבוצע ב-2015.
הכפר מאוכלס על ידי בני שבט אל-עזמה, ומאופיין בעוני כבד ומחסור.
אין בו תשתיות ראויות, והוא מרוחק ומבודד, כאשר כלכלתו, המבוססת חקלאות, מקרטעת.
הכפר נמצא בסמוך לגבול הדרומי של המחוז, בסמוך מחוז טפילה.
הכפר נמצא בגובה 140 מטר מתחת לפני הים, למרגלות הרי אדום, במרחק של כ-4.6 קילומטרים ממושב חצבה, שבצד הישראלי של הערבה.
הכפר נמצא בין נחל פונון, הזורם מדרומה לו, וואדי ע'ווייב, הזורם צפונית לו.
שני הנחלים עוברים בהמשך את גבול ישראל, ונשפכים אל נחל הערבה בין השטחים החקלאיים של חצבה.
הכפר נמצא במקום מבודד, ונמצא במרחק של כ-40 קילומטרים של נסיעה מהעיירה הקרובה ביותר, א-סאפי.
תושבי הכפר מטפחים שטחים חקלאיים בדלתא של נחל פונון, בסמוך לכפר, לאורך כביש 65. מצב החקלאות בכפר אינו טוב, בטח בהתחשב במיקומו בגדה המזרחית של נחל הערבה (הפוריה יותר מהגדה הישראלית המערבית), וכאשר השטחים החקלאיים של חצבה, שגם מחזיקה בדונמים בודדים בעבר הירדן המזרחי, נמצאים במצב טוב בהרבה.
סכר פידן, על נחל פונון, היה אמור לספק לכפר מים להשקיה, אולם החקלאות במקום ממשיכה להיות במצב רע מאוד יחסית לחקלאות בצד הישראלי.
הכביש יושב על הכביש הראשי 65, כביש הערבה הירדני, ומחובר באמצעותו צפונה לכיוון א-סאפי, כרכ, רבת עמון ושאר המדינה, ודרומה לעקבה.
א-סאפי, עיירת האם של הכפר, מרוחקת ממנו כ-45 קילומטרים של נסיעה לכיוון צפון.
מערכת החינוך בכפר נמצאת במצב לא טוב, ותשתיות המים וחשמל בכפר אינן טובות גם הן, כאשר הכפר סובל תדיר מהפסקות מים והפסקות חשמל.
שירותי הבריאות בכפר רעועים וכוללים מרכז בריאות אחד, הפועל יומיים בשבוע בלבד עקב מחסור ברופאים, כאשר בית החולים הקרוב הוא בא-סאפי.
ע'אזי אסמאעיל אחמד אבו טמאעה הידוע בכינויו אבו מוסא, היה טרוריסט פלסטיני, ששימש כראש מערך הסיוע הקרבי והמנהלתי של גדודי עז א-דין אל-קסאם ברצועת עזה וחבר במועצה הצבאית של ארגון הטרור חמאס.
בעברו היה כלוא אצל הרשות הפלסטינית למשך שישה חודשים.
אבו טמאעה נולד ב-1974 בדיר אל-בלח שבמרכז רצועת עזה למשפחה פלסטינית שמוצאה מהעיר באר שבע.
הוא השלים את לימודיו היסודיים בבתי הספר של אונר"א ואת לימודיו התיכוניים בבית הספר אל-מנפלוטי בדיר אל-בלח, שם קיבל תעודת בגרות במדעי הרוח.
לאחר מכן נרשם לפקולטה למסחר באוניברסיטה האסלאמית בעזה ללימודי חשבונאות, ובשנת 2017 קיבל תעודה במדעי הצבא מהמכללה הצבאית הפלסטינית.
הוא היה נשוי ואב לבן אחד וארבע בנות.
אבו טמאעה הצטרף לחמאס מיד לאחר הקמתה.
הוא השתתף בפעילותה במהלך האינתיפאדה הראשונה, כולל השתתפות בהפגנות, באירועי יידוי אבנים וכתיבת סיסמאות על קירות.
הוא הצטרף לשורות גדודי עז א-דין אל-קסאם בשנת 1992 והיה ממייסדי גדוד דיר אל-בלח.
בשנת 2000, בתחילת האינתיפאדה השנייה הוא קיבל את הפיקוד על גדוד דיר אל-בלח.
בשנת 2008 הוא מונה למפקד החטיבה המרכזית בגדודי קסאם, ונשאר בתפקיד זה במשך ארבע עשרה שנים.
הוא היה חבר במועצה הצבאית של הזרוע הצבאית של חמאס, וקיבל את הנהגת ענף הנשק והלחימה בשנת 2022, היה לו גם תפקיד מרכזי בפיתוח היכולות הצבאיות של הארגון, בין אם בייצור נשק ובין אם בפיתוח מערכת האספקה הלוגיסטית.
ישראל ניסתה להתנקש בחייו יותר מפעם אחת, וביתו הופצץ בשנים 2012, 2014 ו-2021, עד להריגתו ב-11 במרץ 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כתוצאה ממבצע התנקשות של ישראל שכוון נגד מפקדת חמאס במחנה נוסייראת, יחד עמו נהרג מרואן עיסא סגנו של מוחמד דף.
חמאס הודיע על מותו ב-30 בינואר 2025.
הִלל עומר (4 באוגוסט 1926 – 30 ביוני 1990) היה סופר, משורר ואדריכל נוף ישראלי, נודע בשם העט ע.
הלל עוגני נולד בקיבוץ משמר העמק לשולמית ולבנימין קוטוביץ ("חתולי").
אביו, מוזיקאי במקצועו, עִברת את שם המשפחה לעוגני, ותחת שם זה פרסם הלל עוגני את שיריו הראשונים בעיתון "משמר" בשנת 1944. בהמלצת אברהם שלונסקי אימץ את שם העט "ע.
הלל" החל מפרסום שיריו בחוברת "ילקוט הרעים" ב-1945, ושינה את שם משפחתו ל"עומר".
בשנת 1947 פורסמו לראשונה שיריו לילדים ב"דבר לילדים".
במלחמת העצמאות השתתף כסייר בקרבות משמר העמק (אפריל 1948), ואחר כך התנדב לפלמ"ח ונלחם בחטיבת הנגב עד תום הקרבות.
עם שובו לקיבוץ החל לעבוד בענף הנוי, ובמקביל הוציא את ספר שיריו הראשון "ארץ הצהרים" ב-1950. ב-1951 נסע לצרפת ללמוד אדריכלות, אך בעקבות מפגש עם חבר החליט ללמוד אדריכלות גנים ונוף.
בצרפת נישא לציפורה, ועימה שב ארצה לקיבוצו.