tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ד"ר פאול וייס התמנה כמנכ"ל משותף (לצידו של נחמן סלומון, מנכ"ל "אסיא" טרום המיזוג) של החברה הממוזגת והיה שותף להכנסת המערכת לעיבוד נתונים לחברה, אך לא השתלב כפי שציפה.
הוא המשיך לעבוד בה עוד 4 שנים, ואז מכר את מניותיו ויצא מן החברה.
ד"ר משה גרוטו שעסק ב"צרי" בתחום הפיתוח, התמנה עם המיזוג לראש מחלקת המחקר והפיתוח של "אסיא-צרי", אך לאחר תקופה קצרה פרש לפנסיה, עבר לירושלים ועסק במחקר בבית הספר לרוקחות.
חברות ב"אורגנים" של תשלובת "אסיא-צרי" שהתפתחה לטבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ
ד"ר הורן היה חבר דירקטוריון החברה כנציג המשפחה.
כדי ליעל את קבלת ההחלטות בדירקטוריון שהיה גדול ומסורבל, נתן הדירקטוריון ייפוי כח ל"ועד הפועל" שהיה גוף מצומצם מתוך הדירקטוריון, שתפקידו היה להכין את נושאי ההחלטות ולהביאן להצבעה בדירקטוריון.
ד"ר הורן היה נציג משפחות "צרי" ב"ועד הפועל".
ד"ר הורן פרש לגמלאות בגיל 76, באפריל 1973. הוא המשיך להתעדכן ולקבל לביתו בכל שבוע את הספרות הרפואית העולמית העדכנית מחברת טבע.
במשך כל שנותיו בארץ, היה חבר פעיל במועדון Kartell Juedischer Verbindungen – KJV וחבר נשיאות המועדון שמנתה מספר חברים.
בשנת 1975 בגיל 78, קיבל התקף לב אך התאושש ממנו.
בראשית חודש מרץ 1984, אושפז בבית חולים "הדסה בלפור" בתל אביב בשל בעיה במעיים ונותח.
כתוצאה מן הניתוח סבל מאלח דם, שממנו לא התאושש והוא נפטר כעבור מספר ימים ב-9 באפריל 1984. נקבר בבית העלמין הדרום.
בשנת 1932, ד"ר הורן נשא לאישה את אלפרידה פייסט מנינבורג, שאותה הכיר בבון בעת לימודיו בפקולטה לרפואה.
לזוג שני ילדים, תמר עמיחי, שנולדה בנינבורג, וגד, שנולד בארץ ישראל.
בשנת 1954 פנתה תמר אל אביה ד"ר הורן בבקשה שיממן את הדפסת ספר השירים של בעלה דאז יהודה עמיחי.
תמר זיהתה את המיוחד בשיריו של עמיחי, שהיה אז משורר אנונימי, ושפניותיו להוצאות לאור שונות נענו בשלילה.
ספר השירים הראשון של יהודה עמיחי, "עכשיו ובימים אחרים", הודפס בבית הדפוס שעבד עם "צרי", ויצא לאור בשנת 1955 בהוצאת "לקראת", בעריכתו של המשורר נתן זך, שתמך מאוד וסייע בהוצאת הספר.
תמר עמיחי עבדה כתועמלנית תרופות מטעם "צרי" (ומאוחר יותר מטעם "אסיא-צרי" ו"טבע") ובשנות החמישים גם ייצגה את "צרי" בנושאי השגת רישיונות לתרופות במשרד המסחר והתעשייה.
בנו גד השתלב בתפקידים ניהוליים שונים בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ ובהם ניהול היצור, ובחברות-בנות שלה, וזאת בנוסף להיותו במשך שנים רבות לאחר פרישת ד"ר הורן, חבר דירקטוריון.
בשנת 1993, ייסדה חברת טבע תעשיות פרמצבטיות בע"מ, את מפעל מתן פרס מייסדי טבע, המוענק על ידי הנהלת החברה בשיתוף עם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים למדען צעיר על פריצת דרך מדעית בתחומי כימיה, ביוכימיה, פרמקולוגיה, רפואה ומדעים ביו-רפואיים ובריאות הציבור.
בכל שנה נערך טקס שבו מוענק הפרס על שמו של אחד ממייסדי החברה.
בשנת 1998, הוענק הפרס על שמו של ד"ר הורן לאבי דומב חוקר בתחום כימיה תרופתית.
במהלך הטקס נשא נציג המשפחה דברים בשם משפחות המייסדים.
הרב רפאל אברהם מצליח (?-1784) היה רבה של מגיניסא ושל יוזיל חיסאר (Güzelhisar) כיום איידן ,הסמוכות לאזמיר.
בנו היה הדיין רבי חיים יוסף מצליח, ונכדו, רבי אברהם מצליח, היה גם הוא רבה של מגינסיא.
כתב את ספר מאמר המלך (שאלוניקי תקס"ו) הוא ספר חידושים על הרמב"ם ומפרשיו, וכן כללי הלכה על סדר הא'-ב'.
בסוף הספר נדפסה תשובה מהרב חיים מודעי לרב המחבר.
לספר הסכמה מרבני אזמיר, הרב רפאל יוסף חזן (מחבר ספר חקרי לב) והרב יצחק מאיו.
את הספר הגיה הרב בכור יצחק נאבארו.
רפאל אונידיקה אנוודיקה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית ובנבחרת ניגריה.
אונידיקה גדל במחלקות הנוער של אבדיי ומיטיולן.
בעונת הושאל לפרדריסיה מליגת המשנה הדנית, במדיה ערך 28 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-16 ביולי 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מיטיולן, בהפסד 2-1 לאודנסה בולקלוב במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הדנית לעונת .
ב-31 באוקטובר הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 3-1 על ראנס במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
בסך הכל ערך אונידיקה 31 הופעות ליגה בעונת , והבקיע שני שערים.
בעונה זו זכה עם המועדון בגביע הדני.
ב-27 בספטמבר 2022 ערך אונידיקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בהפסד 2-1 לנבחרת אלג'יריה במשחק ידידות.
רפאל חוסה אורוסקו מאסטרה (בספרדית: Rafael José Orozco Maestre; 24 במרץ 1954 – 11 ביוני 1992) היה זמר בסגנון ואיינאטו קולומביאני.
הוא נולד ב-24 במרץ 1954. הוריו היו רפאל אורוסקו פרננדס וכריסטינה מאסטרה.
היו לו שנים עשר אחים.
בתחילה הוא רצה להיות אקורדיוניסט כמו אביו.
במהלך שבוע התרבות שכנע דיומדס דיאז את מאסטרה לשיר את השיר שהלחין, "Cariñito de mi vida".
מאסטרה זכה במקום הראשון עם שיר של דיומדס דיאז.
בשנת 1975 הקליט את השיר הזה עם אמיליו אוביידו.
מאסטרה היה זמר עם לוצ'יאנו פובדה ולהקתו, אבל רק למסיבות פרטיות.
מאוחר יותר חבר לחוליו דה לה אוסה.
הוא הקליט את שני אלבומיו הראשונים עם האקורדיוניסט אמיליו אוביידו ב-1975. בשנת 1976 פגש מאסטרה את האקורדיוניסט ישראל רומרו במסיבה, וחודשיים לאחר מכן הם הקימו את להקת El Binomio de Oro.
השיר הראשון שלו עם הלהקה נקרא "La Creciente".
למאסטרה 16 אלבומי זהב ושני אלבומי פלטינה ברחבי העולם, האלבום "De Cache" משנת 1980 נמכר במעל 300,000 עותקים.
מאסטרה הלחין את השיר "Solo para ti", המוקדש לאשתו, שהפך ללהיט בינלאומי.
מאסטרה התחתן עם קלרה אלנה קאבלו סרמינטו בברנקייה ב-5 במרץ 1976. יש להם שלוש בנות.
הוא למד מספר סמסטרים במנהל עסקים באוניברסיטה האוטונומית הקאריבית לפני שהתמסר למוזיקה.
הוא נרצח ב-1992 בברנקייה לאחר שנורה על ידי מתנקש.
רפאל (רפי) אונגער (11 בספטמבר 1947 – 13 באוקטובר 1973) היה עיתונאי ישראלי ששימש כעורך וככתב המדיני של קול ישראל.
אונגער נהרג במלחמת יום הכיפורים, בעת שהתלווה ככתב קול ישראל לנגמ"ש הפיקוד של מפקד עוצבת סיני, האלוף אברהם מנדלר על מנת לסקר את הלחימה בסיני מקרוב.
אונגער היה אחד מהעיתונאים הישראלים היחידים שנהרגו במלחמת יום הכיפורים.
רפאל אונגער נולד ב-11 בספטמבר 1947 בתל אביב, בנם של אברהם ואילה.
הוא למד בבית הספר היסודי "כרמל" בעיר ובגימנסיה העברית "הרצליה", שם למד במגמה הספרותית.
אונגער היה חניך ומדריך בתנועת הנוער "המכבי הצעיר", יושב ראש מועצת התלמידים בגימנסיה ובשנת 1965 בחרו בו חברי "פרלמנט הנוער" של העיר תל אביב-יפו לראש עיר הנוער השלישי של העיר תל אביב.
אונגער התגייס לצה"ל בתחילת ספטמבר 1965, שם שירת בחיל האוויר.
הוא סיים קורס מבצעים וקורס צפנות ושירת כסמל-מבצעים בחיל.
באוגוסט 1968 השתחרר משירות סדיר בצה"ל ובמילואים שירת ביחידת הקשר לעיתונות של חיל האוויר.
עוד בעת שירותו הסדיר החל אונגער בלימודי משפטים בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב ולאחר שחרורו המשיך בלימודיו בירושלים.
במקביל ללימודיו החל אונגער לעבוד בשנת 1968 ברשות השידור ככתב בקול ישראל וכעורך התוכנית "היום הזה".
הוא שימש ככתב המדיני במחלקת ענייני היום של קול ישראל עד להתפטרותו מתפקיד זה במאי 1971 עקב חילוקי דעות עם מנהל המחלקה החדש, יצחק רועה.
לאחר מכן שימש ככתב לעניינים מיוחדים בקול ישראל.
באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים ואונגער התנדב לשרת בחזית כדי שיוכל במקביל להעביר את דיווחיו ככתב לקול ישראל.
במהלך המלחמה הצטוות אונגער לנגמ"ש הפיקוד של מפקד עוצבת סיני, האלוף אברהם מנדלר ועל אף הקושי בהעברת דיווחים, הצליח אונגער לשדר מספר כתבות ודיווחים מעומק החזית בסיני, כולל דיווחים תחת אש טנקים ומטוסים מצריים, למאזיני קול ישראל.
ב-13 באוקטובר בעת שנסע בנגמ"ש הפיקוד של האלוף בציר הגידי, נפגע הרכב פגיעה ישירה ממארב טילי סאגר ויושבי הנגמ"ש וביניהם אונגער נהרגו.
אונגער הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
לאחר מותו הועלה לדרגת סמל ראשון.
דודו של אונגער הוא העיתונאי ד"ר עמנואל אונגר, מוותיקי העיתונאים הישראלים ששימש במשך 20 שנה ככתב מעריב בווינה.
הרב רפאל אהרן מונסונייגו (ה'תק"ך, 1760 - ט' באב ה'ת"ר, 8 באוגוסט 1840) היה פוסק הלכה, פייטן, אב בית הדין ורבה של פאס שבמרוקו במאה התשע עשרה.
נולד לאביו הדיין רבי ידידיה משה, למשפחת רבנים בעיר.
למד אצל רבי שאול סירירו השלישי, ונסמך לרבנות על ידי רבי אליהו הצרפתי.
נהג לעיתים קרובות לצום תענית הפסקה בהם היה צם במשך ששת ימי החול רצוף, ואוכל רק בשבת.
היה בקשרי מסחר וידידות עם רבי יהודה אלבאז מחכמי צפרו, במשך תקופה ארוכה השנים התכתבו בתדירות שבועית.
נכון לשנת תקנ"ו נמנה עם סופרי בית הדין.
נראה שסביב שנת ה'תק"ס התמנה לדיין רביעי בסמוך לפטירת אביו בבית הדין בראשות הרב חיים דוד סירירו.
לא יאוחר משנת ה'תקצ"א כיהן כדיין שני לצד אב בית הדין רבי יהונתן סירירו.
לאחר פטירת האחרון, החל משנת ה'תקצ"ב כיהן כאב בית הדין ורבה של פאס.
בתפקידו זה תיקן תקנות יחד עם חברי בית דינו, רבי יעקב סירירו, רבי יעקב אבן צור השני, ורבי חיים אברהם הצרפתי.
כמו כן התכתב בענייני הלכה ומשפט עם דייני מרוקו, כדוגמת רבי יעקב בירדוגו (שופריה דיעקב) ממקנס, רבי אברהם פינטו הקטן ורבי דוד צבאח מחכמי מרקש, רבי יצחק בן וואליד מטיטואן.
במכתב לרבי יהודה אלבז, העיד כי נכון לתקופתו, לא ערכו בפאס סדר ט"ו בשבט, מלבד כמה יחידים.
מבניו ידועים רבי שלמה, רבי אליעזר, רבי יצחק, ורבי ידידיה מונסונייגו בעל שו"ת דבר אמת.
מי השלח - הלכות גיטין (קזבלנקה תרפ"ט).
משכיות לבב - פירוש לאלפא ביתא בתהלים (קזבלנקה (תר"ץ).
בנאות מדבר - קובץ פיוטים (תשע"ז).
הגהות לחושן משפט - נדפס בתוך: אם הבנים שמחה עמ' יד-יז.
רפאיל פליד היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי.
פליד היה מומחה ליצירה וחקר זרזים.
רפאיל פליד נולד בשנת 1915 בכפר ליד אומן (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בגיל 12 פליד החל לעבוד בסיפרייה של אומאן וניצל את מעמדו לקריאת ספרים רבים.
בשנת 1929 המשפחה עברה לטשקנט.
פליד המשיך לעבוד בסיפרייה ובשנת 1930 החל ללמוד בבית ספר לטכנאים.
הוא השלים לימודים בשנת 1933 עם התמחות בכימיה.
באפריל 1934 פליד החל ללמוד באוניברסיטה בטשקנט.
למרות שהוא התקבל במחצית שנת לימודים פליד עבר בחינות שנת לימודים ראשונה בהצלחה.
החל משנת לימודים השלישית פליד החל פעילות מדעית בהדרכת מיכאיל אוסנוביץ'.
לאחר סיום האוניברסיטה לפיד המשיך ללימודי תואר שלישי.
העבודה הסתיימה ובספטמבר 1941 הוא היה אמור להציג אותה.
בעקבות פלישת גרמניה לברית המועצות פליד כבר באוגוסט גויס לשורות הצבא האדום.
יחידה של פליד רוב תקופת המלחמה הייתה בעתודה.
הוא היה מפקד פלוגת הגנה כימית.
ביוני 1944 הוא קיבל חופשה קצרה להצגת עבודת תואר שלישי.
לאחר קבלת התואר פליד חזר ליחידה.
בשנת 1945 היא השתתפה בקרבות נגד יפן.
בסוף 1945 פליד שוחרר מהצבא, הגיע למוסקבה והחל לעבוד במכון לכימיה וטכנולוגיה.
הוא עבד במכון 29 שנים עד פטירתו.
בשנת 1959 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט ובשנת 1961 מונה לפרופסור.
בשנת 1968 פליד עבר אירוע לבבי קשה.
הוא המשיך לעבוד וללמד אך קצב עבודתו השתנה.
הוא נפטר בשנת 1974 בגיל 59 והטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
פליד כתב ספר, 250 מאמרים ובבעלותו היו 5 פטנטים.
הוא קיבל פרס על פעילותו.
רפאל אוסונה היה טניסאי מקסיקני.
רפאל אוסונה נולד בשנת 1938 במקסיקו סיטי למשפחה מבוססת.
לפני טניס הוא שיחק בטניס שולחן ובכדורסל.
בגיל 10 הוא ניצח בתחרות טניס לגילו.
לאחר סיום בית ספר אוסונה החל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הדרומית אותה סיים בשנת 1963 עם תואר במנהל עסקים.
בזמן הלימודים הוא זכה באליפות ארצות הברית בטניס לסטודנטים.
בשנת 1958 גיל 20 אוסונה החל לשחק עבוד נבחרת גביע דייוויס של מקסיקו.
בשנת 1962 הוא הוביל את הנבחרת למשחק גמר על הגביע.
בשנת 1963 אוסונה ניצח בתחרות הגברים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
נכון לשנת 2025 הוא טניסאי מקסיקני יחיד שזכה בתואר בתחרות יחידים של גראנד סלאם.
בשנת 1963 ג'ק קרמר הציעה לאוסונה לעבור לטניס מקצועי תמורת חוזה של 120 אלף דולר.
אוסונה העדיף להישאר שחקן לא מקצועי.
בשנת 1960 אוסונה זכה בתחרות זוגות גברים באליפות וימבלדון (שיחק לצד דניס רלסטון שלמד איתו ביחד באוניברסיטה).
בשנת 1963 הוא זכה בתחרות זוגות בווימבלדון לצד אנטוניו פלאפוקס (מקסיקו).
הם ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1962. בשנים 1961 ו-1963 הם היו בגמר אך הפסידו.
בשנת 1968 טניס נכלל כענף ספורט להצגה במשחקים האולימפיים.אוסונה זכה בתחרות הגברים ובתחרות זוגות גברים.
רפאל אוסונה נהרג בתאונת מטוס בטיסה פנימית במקסיקו בשנת 1969.
רפאל חוסה אורדנטה אי פריאס (בספרדית: Rafael José Urdaneta y Farías) (24 באוקטובר 1788 – 23 באוגוסט 1845) היה גנרל ונצולאני וגיבור מלחמות העצמאות של אמריקה הספרדית.
כיהן כנשיא רפובליקת קולומביה הגדולה מ-1830 עד 1831. אורדנטה היה תומך נלהב של סימון בוליבר ואחד מבעלי בריתו הנאמנים ביותר.
רפאל אורדנטה נולד במרקאיבו, הקפטן הכללי של ונצואלה למשפחה בולטת ממוצא ספרדי ב-24 באוקטובר 1788. הוא היה בן לנישואים בין מיגל ז'רונימו דה אורדנטה אי טרקוניס ומריה אלחנדרינה דה פאריאס.
הוא החל את לימודיו היסודיים במרקאיבו, ואת השכלתו התיכונית בקראקס.
לפני מלחמת העצמאות היה סטודנט ללטינית ופילוסופיה
אורדנטה התחתן עם דולורס וארגס פאריס, גיבורה צעירה ונודעת של העיר סנטה פה דה בוגוטה.
היא נולדה בסנטה פה, קולומביה הגדולה, ב-31 באוגוסט 1822. לפני פירוק רפובליקת קולומביה הגדולה ב-1831, והנישואים נהנו מפופולריות רבה.
אולם בעקבות הפירוק והקמתה של דיקטטורה ברפובליקת גרנדה החדשה, הם נאלצו לברוח מהמדינה.
כשהגיעו למרקאיבו, ונצואלה (עיר הולדתו של אורדנטה), הם סבלו מרדיפות מצד הגנרל פאז, שהפך לאחד היריבים האידאולוגיים של סימון בוליבר לאחר תום מלחמת העצמאות של ונצואלה.
אורדנטה ודולורס היו תומכי מטרתו של בוליבר; אז הם נאלצו לברוח שוב, הפעם לקוראסאו.
ב-1832 הם יכלו לחזור לקראקס באמצעות רישיון שניתן למשפחה על ידי ממשלת ונצואלה, אך הוא קבע שאורדנטה לא יתערב בפוליטיקה של המדינה.
המשפחה עברה לסנטה אנה דה קורו, שם פרץ מרד נגד הממשלה.
זה פתח את הדלתות לאורדאנטה להיכנס שוב לפוליטיקה.
בסופו של דבר הוא הצליח לשמור על תפקיד כסנאטור עד 1845.
ב-1845 הוא מונה לשליח ונצואלה לספרד, אך הוא מת בפריז, צרפת, ב-23 באוגוסט של אותה שנה מסיבוכים של אבנים בכליות, ולפני שהגיע אי פעם לספרד.
אורדנטה קבור בפנתיאון הלאומי בוונצואלה מאז 16 במאי 1876.
בשנת 2015, ה-24 באוקטובר נקבע כחג לאומי בוונצואלה להנצחתו.
בעידוד דודו, מרטין דה אורדנטה אי טרקוניס, שהועסק בסנטה פה, בממלכת המשנה של גרנדה החדשה כמנהל חשבונות הראשי של בית המשפט לחשבונות של האודינסיה האמיתית של סנטה פה.
אורדאנטה נסע לעיר זו ב-1804 במטרה לפתח את לימודיו.
הוא חי מספר שנים בסנטה פה, רכש ניסיון בניהול ענייני צבא.
ב-20 ביולי 1810 הוקמה חונטה בסנטה פה: אחת מתנועות העצמאות הרבות שהחלו להתגבש ברחבי היבשת כולה, בעקבות הקמת חונטת קראקס באפריל אותה שנה; אורדנטה הצטרף לתנועה.
הוא שולב בגדוד הראשון של הצבא הפטריוטי של גרנדה החדשה ב-1 בנובמבר 1810 כלויטננט, ובשנה שלאחר מכן לחם בקמפניה דל סור של גרנדה החדשה.
לאחר קרב סנטה פה ב-1813, הוא נתפס על ידי המלוכה ונכלא לכמה חודשים לפני ששוחרר.
סימון בוליבר הוגלה משטח ונצואלה לאחר התמוטטות הרפובליקה הראשונה שהקים ב-1811, אך עד 1813 הוא נאבק במלוכנים באזור גרנדה החדשה.
בתקופה זו יכל אורדנטה להצטרף לצבא המהפכני של בוליבר.
הקמפיין המעורר הערצה של בוליבר להשבת ונצואלה הוכיח את עצמו כשלב עבור אורדנטה.
הוא התבלט בפיקודו של קולונל חוסה פליקס ריבאס ב-2 ביולי 1813, בקרב ניקיטאו, והיה מכריע לניצחון הפטריוטי בקרב טאגאנס נגד כוחות המלוכה של קולונל ג'וליאן איזקווירדו.
בעקבות הניצחון הפטריוטי והקמת הרפובליקה השנייה של ונצואלה, בדו"ח לפני קונגרס גרנדה החדש בטוניה, תיאר בוליבר את אורדאנטה כ: "ראוי להמלצה וראוי לכל הערכה מהממשלה על הגבורה והאינטליגנציה שבה הבחין בפעולה".
מאותו רגע הוא הוביל פעולות צבאיות רבות, ביניהן בולטות קרב ברבולה, יציאת קראקס ב-1814, המצור על סנטה פה (שאחריו הועלה לדרגת לוטננט גנרל בגיל 26 בלבד), לכידת מרקאיבו, והצעדה לסן קרלוס ב-1821 ששחרר את מחוז קארבו וקבע את הבמה לשלב הקרב של קרבובו.
הוא לא השתתף בקרב קרבובו מאחר שבוליבר חשב שהתשישות שספגו חייליו במהלך הצעדה הייתה גדולה מדי.
לאור שירותו של אורדנטה, ביקש בוליבר ברגע זה לקדם אותו לגנרל.
בעקבות קרב קרבובו ב-1821, יחד עם ונצואלה כעצמאית ואחרי שנים של שירות למען המטרה הפטריוטית, אורדנטה הפך לאחד מחבריו הקרובים ומשתפי הפעולה של בוליבר.
בשנת 1828 אורדנטה, אז שר ההגנה וראש הקבינט, היה אחראי לשפוט את הבוגדים לכאורה מאחורי קונספירציית ספטמבר שבאמצעותה נעשה ניסיון התנקשות בחיי בוליבר, נשיא קולומביה הגדולה דאז.
אורדנטה היה משוכנע ללא כל ספק כי פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר עמד מאחורי ההתנקשות.
אורדנטה, יחד עם רוב השרים בקבינט, גזר עליו עונש מוות.
בוליבר חשש ליציבות האיחוד בין גרנדה החדשה לוונצואלה, ולכן אילץ את סנטנדר לגלות לכל החיים במקום זאת.
עם זאת, סכסוכים כמו זה, בנוסף לרצח אנטוניו חוסה דה סוקרה ב-1830, הובילו בסופו של דבר להתמוטטות קולומביה הגדולה, והאיחוד שלמענו בוליבר הקריב כל כך הרבה לשמור עליו מאז הושגה העצמאות, התפרק.
לאורך חייו שירת אורדנטה גם כראש מטה הצבא וכשר המלחמה והצי.
בוליבר כינה אותו "אל ברילאנטה" ("המבריק"), בשל תחושת האסטרטגיה המדהימה שלו בקרב; שם המשמש כיום להתייחס אליו בהיסטוריוגרפיה של ונצואלה.
הוא נחשב ל"הנאמן ביותר מבין הנאמנים לבוליבר".
נאמנותו לעניין הפטריוטי ולאידיאלים של בוליבר הונצחה במילים שאמר לו פעם:
בשנת 1830, האיבה הגואה בין הגרנדים חדשים לוונצואלה הגיעה לנקודת רתיחה.
באותה תקופה הוצב בבוגוטה גדוד ונצולאני קאלאו, נאמן לגנרל בוליבר.
גדוד אחר, ששמו ניאוגרנאדין, נאמן לגנרל פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר, ומוצב אף הוא באותה עיר, שכנע את הממשלה להעביר את הגדוד קאלאו לעיר טונג'ה.
פעולה זו עוררה סערה באוכלוסייה האזרחית מוונצואלה שהתגוררה בבוגוטה, וגררה עימות בין שני הגדודים.
גדוד קאלאו הביס את גדוד ניאוגרנאדין והנשיא חואקין מוסקרה אי ארבולדה וסגן הנשיא דומינגו קאיסדו אי צאנז דה סנטמריה ברחו מהבירה.
ב-5 בספטמבר 1830 השתלט הגנרל אורדנטה על הנשיאות תחת התואר "הראש הזמני של ממשלת הרפובליקה של קולומביה".
הייתה זו תקוותם של הגנרל אורדנטה ובעלי בריתו לשכנע את בוליבר, שהתפטר במאי אותה שנה, לחזור לבירה ולהשתלט שוב עליה כנשיא.
כשהתברר כי בוליבר לא יחזור לבירה, ובמאמץ להחזיר את השקט והסדר, הורה אורדנטה לקונגרס להתכנס ב-15 ביוני 1831 בעיר וילה דה לייבה.
רפאיל סמיונוביץ' פבלובסקי (ברוסית Рафаил Семёнович Павловский; 18 בספטמבר 1924 - 25 בדצמבר 1989) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חלקו בקרבות במהלך צליחת נהר אודר.
נולד במשפחת יהודית בעיר בוריספול שבמחוז קייב.
התפנה עם שאר חניכים של הפנימיה לאסיה התיכונה לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות.
התגייס לצבא האדום בשנת 1942. בפברואר 1943 סיים קורס קציני תותחנים.
באפריל 1943 הוצב ברגימנט תותחים קלים של דיוויזיית חיל רגלים מס' 172. השתתף בקרבות במזרח אוקראינה, בקרבות של מבצע בגרטיון, בקרבות בפולין.
סוללת תותחים בפיקודו של רפאיל פבלובסקי צורפה לגדוד חי"ר קדומני שהיה הראשון לצלוח את נהר האודר ולתפוס ראש גשר בגדה המערבית שלו באזור שלזיה תחתית.
במשך שלושה ימים הגנה הסוללה בפיקודו של פבלובסקי יחד עם לוחמי חיל רגלים על ראש הגשר בפני התקפות בלתי פוסקות של הגרמנים.
על חלקו בקרב זה הוענק לרפאיל פבלובסקי ב-10 באפריל 1945תואר גיבור ברית המועצות.
בהמשך השתתף פבלובסקי בקרב לכיבוש ברלין ובקרבות לשחרור פראג.
בפראג, בימים אחרונים של המלחמה נפצע קשה.
לאחר החלמה ארוכה שוחרר מן השירות בשל מצבו הרפואי.
לאחר השירות הצבאי למד משפטים בעיר חרקוב, אותם סיים בשנת 1950. המשיך ללמוד לתארים מתקדמים.
היה מרצה בכיר בפקולטה למשפטים, ראש קתדרה למשפט ציבורי, פרופסור.
נפטר ב־25 בדצמבר 1989 ונטמן בבית העלמין בחרקוב.
רפאל (רפי) זליג (8 באוקטובר 1951 – 10 בפברואר 2025, י"ב בשבט ה'תשפ"ה) היה מוזיקאי, מנצח, מעבד קולי ופעיל חברתי ישראלי.
זליג כיהן בתפקידים מרכזיים בתחום המוזיקה הווקאלית בישראל, יזם והוביל הרכבים מוזיקליים, ניהל גופים ציבוריים בתחום התרבות, ופעל לאורך שנים רבות לקידום דיאלוג ישראלי–פלסטיני באמצעות התנדבות וסיוע הומניטרי.
רפאל (רפי) זליג נולד ב-8 באוקטובר 1951 בחיפה, בשכונת הכרמל הייקי, להוריו פאני והיינץ זליג.
הוא הפגין זיקה טבעית לאמנויות הציור והמוזיקה, למד נגינה בכינור מגיל 5 אצל מרים אמיר וצבי רוטנברג ונגינה בגיטרה אצל אבנר ברנדר.
באוגוסט 1963, בהיותו רק בן 12, יזם ופתח בחיפה תערוכת יצירות ילדים שהכנסותיה נתרמו למען האגודה למלחמה בסרטן.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר הריאלי העברי בחיפה (בוגר מחזור נ', 1969), שם בחר במגמה מזרחית (שכללה לימודי ערבית) ונבחן בבחינת בגרות בשפה זו.
שליטתו בערבית ובגרמנית הובילה לא אחת לתגובות משועשעות מצד סביבתו, כאשר רבים הניחו שהערבית היא "שפת הבית" והתקשו להבין מאין הגיעה הגרמנית.
בשנת 1969 התגייס זליג לצה"ל ושירת כקצין בחיל המודיעין, ביחידה 8200, באזור הגבול הסורי, בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים.
הוא השתחרר משירות סדיר בשנת 1974 והמשיך לשרת במילואים בדרגת רב־סרן עד שנת 2002.
בשנים 1975 עד 1980 למד זליג באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במגמת ניצוח לתואר B.Mus בניצוח תזמורת אצל הפרופ' מנדי רודן.
במהלך לימודיו התבלט ביכולותיו בתחום העבודה עם מקהלות והרכבים ווקאליים.
במקביל, הצטרף למקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה כזמר וכמנהל אדמיניסטרטיבי וכן היה חבר במקהלת רינת.
כמו כן למד כלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1980 עד 1982 השתלם בניצוח תזמורות בזלצבורג, במינכן ובשטוטגרט, גרמניה, שם העמיק את ידיעותיו בניצוח, תורת המוזיקה והפקת צליל תזמורתי.
במהלך שנות פעילותו מילא זליג תפקידים מרכזיים בתחום המוזיקה בישראל:
ניהול המדור למוזיקה במחלקה לתרבות ולאמנות שבמרכז לתרבות ולחינוך בהסתדרות (1987 עד 1995).
לאחר שהנרי קלאוזנר שימש בתפקיד, פוצלה הפעילות לשני מטפלים: רפי פסחזון טיפל בחבורות הזמר ועל זליג הוטל הטיפול במקהלות הקלאסיות; ולאחר שרפי פסחזון נפטר מדום לב ולא מונה לו מחליף, מילא זליג את שני התפקידים גם יחד.
במסגרת תפקידו היה אחראי על קידום פעילות מוזיקלית קהילתית, תמיכה במקהלות, במנצחים ובהרכבים חובבים ומקצועיים, וארגון אירועים מוזיקליים רחבי היקף.
הוא ריכז את הפעילות המקהלתית בישראל, כולל כנסי מקהלות וחבורות-זמר, סדנאות וקורסי ניצוח למנצחים, סדנאות לזמרים, ארגן חילופי מקהלות וחילופי מנצחי מקהלות עם ארגונים גרמניים, פיתח קשרים עם ארגונים אירופאיים ועם הנהלת ארגון המקהלות העולמי IFCM), ואף יזם ופיתח את עלון "מוזיקולית" – העלון הראשון למוזיקה קולית בישראל.
בסיום תפקידו החליף אותו אריה לבנון, עד לסגירת המדור לצמיתות.
חבר הנהלת הזמריה – זליג היה שותף להובלת אחד האירועים הבינלאומיים החשובים בישראל בתחום המוזיקה הווקאלית, המפגיש מקהלות מרחבי העולם ומקדם יצירה ושיתופי פעולה בין־תרבותיים.
מפיק שותף של פסטיבל "יצירמון" במצפה רמון - לרגל חגיגות 40 שנה למדינה.
חבר הוועד המנהל של עמותת מיל"ה – זליג נבחר לראשונה לוועד המנהל ב-2013 בקטגוריית מנצחים, ושימש בתפקיד למשך 5 קדנציות רצופות עד 2023, אז החליט של להעלות את מועמדותו פעם נוספת.
במסגרת פעילותו בוועד המנהל הקים זליג ועדת אתיקה שעמד בראשה וכתב את הקוד האתי של העמותה.
מנכ"ל עמותת מוזיקה מזרח מערב משנת 2017.
זליג נחשב לאחד ממייסדי שירת הא-קפלה בישראל, כאשר בשנת 1985 יזם, הקים, ניהל והפיק את שמיניית "ווקאל", אחד ההרכבים הווקאליים הבולטים שפעלו בישראל, לפי מודל הסווינגל סינגרס.
הוא שימש כמנהל אמנותי, מעבד מוזיקלי וכזמר בס בהרכב.
תחת הנהגתו התפרסמה השמינייה בביצועים מוקפדים, בעיבודים מקוריים ובסגנון ייחודי ששילב מוזיקה קלאסית, שירי עם, יצירה ישראלית ועיבודים מודרניים.
זליג שיווק את קונצרטי ההרכב בישראל ובחו"ל, יזם וניהל ששה מסעות קונצרטים (בגרמניה, אנגליה, הודו, קניה ודרום קוריאה), ניהל את הפקת 5 תקליטורי הלהקה (כולל ניהול משא ומתן על ההפצה) ואף הפיק תוכנית טלוויזיה על סשה ארגוב בערוץ 1 בהשתתפות ההרכב.
זליג ניהל את ההרכב עד שנת 2004.
עיבוד מוזיקלי, הדרכה וניצוח על מקהלות
זליג עסק בעיבוד מוזיקלי למקהלות ולהרכבים שונים, הדרכת זמרים, ליווי אמנים צעירים ופיתוח תוכניות מוזיקליות חינוכיות.
הוא נודע בגישתו המקצועית אך האנושית, וביכולתו להוציא מהמבצעים את המיטב תוך שמירה על דיוק מוזיקלי ורגישות אמנותית.
בשנת 1980 עובדה היצירה "אלוף בצלות ואלוף שום" של חיים נחמן ביאליק למחזמר, וזליג שימש כמדריך המקהלה בהפקה הטלוויזיונית.
בשנים 1981 עד 1984 שימש מנצח-משנה של התזמורת הסימפונית של קונסרבטוריון ריכרד שטראוס במינכן, וכן הקים, ניצח וניהל על "הסינפונייטה הצעירה מינכן" (Junge Sinfonietta München).
זליג עסק בהקמת התזמורת, איסוף נגנים, הכנת תוכנית קונצרטים, ניהול חזרות וקונצרטים, וכן ארגן קונצרטים באזור מינכן רבתי.
בשנת 1984 זכה זליג בפרס ראשון בתחרות ניצוח של האקדמיה למוסיקה בירושלים.
בשנים 1999 עד 2003 ניצח על מקהלת השרון בכפר סבא ועל מקהלת קיבוץ רמת יוחנן.
כמו כן שימש כמנצח מחליף במקהלות שונות בישראל.
בין השנים 2018 עד 2023 יזם, הפיק וניהל מוזיקלית את המופע של חבורת "שלולית", קברט סאטירי אקטואלי, בו גם השתתף כזמר.
בין השנים 2004 עד 2007 ניהל את הפעילות הישראלית בקהילה ושימש חבר הנהלת ה-JCC בוונקובר, קנדה.
זליג פעל לתיאום הקשר עם כל הארגונים היהודיים בוונקובר ובמיוחד עם הפדרציה היהודית וכן עם ארגונים ישראליים כמו שגרירות ישראל בקנדה וארגוני "בית ישראלי" בסן פרנסיסקו ובטורונטו, קידם את ההיכרות של עובדי ארגון JCC Canada עם ישראל, ובמסגרת הזו ארגן וניהל נסיעות לישראל של צוותים מכל הקהילות היהודיות בקנדה.
משנת 2014 היה זליג פעיל בפורום המשפחות השכולות הישראלי–פלסטיני, ארגון הפועל לקידום פיוס ודיאלוג בין העמים.
במסגרת פעילות זו הכיר את עמותת "בדרך להחלמה", המארגנת הסעות לחולים פלסטינים הזקוקים לטיפול רפואי בבתי חולים בישראל.
זליג הפך לאחד המתנדבים הפעילים ביותר בעמותה, ונסע כמעט מדי יום ברכבו הפרטי להסיע ילדים, קשישים וחולים פלסטינים מהמחסומים אל בתי החולים ובחזרה.
פעילות זו איפשרה לו לשלב בין מחויבות מוסרית עמוקה לבין אהבתו לשפה הערבית, שאותה המשיך לשפר בשיחותיו עם הנוסעים.
בשנת 2000 היה זליג מייסד-שותף של חברת ההזנק הישראלית מיוזיקג'נום, שפיתחה טכנולוגיה המתבססת על בינה מלאכותית וידע מוזיקלי, המבוססת על ניתוח מאפיינים מוזיקליים כדי להתאים למשתמשים שירים והמלצות מוזיקה חדשות, בדומה למנועי המלצות של ימינו, ופעלה באותן שנים למכירת פתרונות מוזיקה מותאמים אישית לעסקים ולרשתות.
כמנהל הפיתוח המוזיקלי, זליג ניהל צוות מחקר של 30 מוזיקאים בתל אביב, כולל ארגון ופיתוח מערכי הדרכה לצוות.
במקביל שימש כמנהל הפיתוח העסקי באירופה, בתפקיד זה יזם וניהל את שיווק מוצרי החברה באירופה (לקוחות בגרמניה, אוסטריה, שווייץ, הולנד, בלגיה ואנגליה) וניהל את האינטגרציה של המוצר אצל לקוח ענק באירופה (Media Markt), כולל ניהול הפיילוט בגרמניה.
בין השנים 2007 עד 2010 חזר זליג לשמש כמנהל הפעילות העסקית בגרמניה מטעם חברת מיוזיקג'נום.
זליג היה נשוי לורדה (לבית שפירא) שלה בת מנישואים קודמים, קרן שילה-פז.
נולדו להם שני בנים - אמנון זליג ואורי זליג.
עד ימיו האחרונים המשיך רפאל זליג לעסוק במוזיקה, בהתנדבות ובקידום קשרים בין־תרבותיים.
הוא נפטר ב־10 בפברואר 2025 ונטמן בבית העלמין ירקון.
מותו הותיר חלל בקרב עמיתיו למוזיקה, חבריו לפעילות החברתית, ובקרב רבים מהקהילות שאותן שירת ופגש לאורך דרכו.
רפאל "רפא" בניטס מאודס (בספרדית: Rafael "Rafa" Benítez Maudes, נולד ב-16 באפריל 1960 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ספרדי המאמן את קבוצת פנאתינאיקוס.
בניטס הוא המאמן היחיד בהיסטוריה שזכה בליגת האלופות, גביע אופ"א, הסופרקאפ האירופי וגביע העולם למועדונים.
בניטס שיחק בקבוצות המשניות של ריאל מדריד, דוגמת האוניברסיטה הטכנית של מדריד, Real Madrid C וריאל מדריד קסטיליה, בהן שיחק בליגה הספרדית השנייה, השלישית והרביעית.
בשנת 1979 זומן בניטס לשחק במשחקי U-19 לנוער בספרד במשחקי הסטודנטים העולמיים במקסיקו סיטי, בניטס כבש שער במשחק הפתיחה מול קובה.
במשחק השני נגד קנדה, נפצע בניטס בצורה קשה, פציעה אשר השביתה אותו לתקופה של למעלה משנה והפכה את סיכוייו להפוך לשחקן מוביל לקלושים.
בשנת 1981 הצטרף בניטס ל-AD Parla מהליגה הספרדית הרביעית.
בשנת 1985 הוא חתם בלינארס בה שימש כשחקן/מאמן.
פציעות נוספות גרמו לו להחמיץ כמעט את כל עונת 1985/1986 ובשל כך פרש ממשחק פעיל בגיל 26 בלבד.
בשנת 1986, בגיל 26, חזר בניטס לריאל מדריד והצטרף לצוות האימון של המועדון.
בתחילת עונת 1986/1987 מונה למאמנה של ריאל מדריד קסטיליה.
עם קבוצה זו הוא זכה בשלושה תוארי ליגה: ב-1987, 1989 וב-1990. במחצית עונת 1990/1991 הוא ירש את חוסה אנטוניו קמאצ'ו כמאמנה של ריאל מדריד עד גיל 19. עם הקבוצה הוא זכה בגביע ספרד עד גיל 19 ב-1991 וב-1993, כשהוא מנצח את ברצלונה בשני הגמרים.
בשנת 1993 השלימה הקבוצה דאבל כאשר זכתה גם בליגה עד גיל 19.
בפתיחת עונת 1995/1996 מונה לראשונה לאמן קבוצת בוגרים כשמונה למאמנה של ריאל ואיאדוליד מלה ליגה, אך פוטר לאחר שניצח שני משחקים ב-23 משחקים בלבד כשקבוצה נמצאת עמוק המקום האחרון.
במהלך עונת 1996/1997 מונה למאמנה של אוססונה מהליגה הספרדית השנייה אך גם משם פוטר לאחר שניצח משחק אחד בתשעה מחזורים.
בהמשך 1997 חתם באקסטרמדורה, גם היא מליגת המשנה, והפעם סיים במקום השני בטבלה ועליית ליגה והפעם הוביל אותם לעלייה ללה ליגה וסיים מקום שני בטבלה.
אקסטרמדורה שרדה רק עונה אחת בלה ליגה ונשרה שוב לליגת המשנה.
בשנת 2000 מונה למאמנה של טנריפה וגם איתה הצליח לעלות ללה ליגה, בפעם השנייה בקריירה כשסיים במקום השלישי בליגת המשנה.
בשנת 2001 מונה בניטס למאמן ולנסיה.
בניטס זכה במהירות לתמיכת האוהדים מכיוון שדגל בטקטיקה התקפית והקבוצה כבשה שערים רבים.
בעונת 2003/2004, טקטיקות אלו הובילו את ולנסיה ובניטס לתואר האליפות הראשון שלה בלה ליגה מזה 31 שנה, כשזכתה בהפרש של שש נקודות על פני ברצלונה שסיימה כסגניתה.
בניטס גם השתתף לראשונה בקריירה עם הקבוצה בעונת 2002/2003 בליגת האלופות, ולנסיה הודחה בשלב רבע הגמר על ידי אינטר מילאנו.
ב-2004 זכתה ולנסיה תחת הדרכתו של בניטס בגביע אופ"א כשניצחה במשחק הגמר 0–2 את אולימפיק מרסיי.
אף על פי שהוביל את הקבוצה להישגים אלו, חילוקי דעות עם הנהלת המועדון הובילו אותו להתפטר ב-1 ביוני 2004.
ב-16 ביוני 2004 מונה בניטס למאמנה של ליברפול, והיה לספרדי הראשון שמאמן קבוצה בפרמייר ליג.
במהלך עונתו הראשונה, עונת 2004/2005, לא הצליח בניטס להוביל את הקבוצה להצלחה בפרמייר ליג והקבוצה סיימה במקום החמישי.
אף על פי כן, הקבוצה הגיעה לגמר הגביע האנגלי אך הקבוצה הפסידה 2–3 לצ'לסי לאחר הארכה.
בליגת האלופות, בעונת 2004/2005 ליברפול החלה בצורה לא מרשימה והייתה רחוקה מספר דקות מהדחה על ידי גראצר א.ק.
וגם לאחר מכן, בשלב הבתים, רק שער בדקות האחרונות של סטיבן ג'רארד נגד אולימפיאקוס העניק לקבוצה כרטיס לשלב שמינית הגמר.
לאחר שהדיחה את באייר לברקוזן בשמינית הגמר ואת יובנטוס ברבע הגמר, הוגרלה הקבוצה לשחק מול צ'לסי בחצי הגמר אותה ניצחה 0–1 בסיכום שני המשחקים והעפילה לגמר מול מילאן.
בגמר שנערך באיסטנבול, נקלעה ליברפול לפיגור 3–0 במחצית, והשוותה את התוצאה ל-3–3 תוך שש דקות בלבד, ובסופו של דבר ניצחה 3–2 בפנדלים בעזרת השוער יז'י דודק באחד הגמרים הגדולים והזכורים ביותר בתולדות המפעל.
בתוך כך, הפך בניטס למאמן השלישי בהיסטוריה (אחרי בוב פייזלי וז'וזה מוריניו) שזוכה בגביע אופ"א ובליגת האלופות בעונות רצופות, ומאמן ליברפול השני (אחרי ג'ו פייגן) לזכות אי פעם בליגת האלופות / גביע אופ"א בעונתו הראשונה בתפקיד.
ליברפול סיימה שלישית בליגה בעונת 2005/2006, והפסידה את המקום השני בנקודה אחת.
הקבוצה זכתה גם בגביע האנגלי כשהיא מנצחת את מנצ'סטר יונייטד וגם את צ'לסי, בדרך לגמר מול וסטהאם יונייטד אותה ניצחה בבעיטות עונשין.
בינואר 2007 הפסידה ליברפול תחת בניטס פעמיים בארבעה ימים לארסנל בשתי תחרויות הגביע המקומי, כולל תבוסה 6–3 בגביע הליגה שהייתה התבוסה הביתית הגבוהה ביותר של ליברפול מאז 1913.
על אף שמועות רבות בנוגע למתיחות בין הספרדי לבעלי הקבוצה, פתיחת עונת 2008/2009 הייתה מרשימה מאוד והקבוצה סיימה את 2008 במקום הראשון לראשונה מאז 1996. עם זאת, התוצאות הגרועות של ליברפול בשנה החדשה הובילו להתמקדות חדה יותר בבניטס, והקבוצה סיימה את העונה במקום השני בלבד.
אף על פי כן, ב-18 במרץ 2009, זמן קצר לאחר שרשם ניצחון 4–0 על ריאל מדריד וניצחון 4–1 על מנצ'סטר יונייטד, חתם בניטס על חוזה חדש לחמש שנים במועדון.
בניטס עזב את המועדון "בהסכמה הדדית" ב-3 ביוני 2010. התקשורת שיערה שזה בגלל שהקבוצה סיימה במקום השביעי בפרמייר ליג, מודחת מליגת האלופות, והשיגה תוצאות גרועות.
זמן קצר לאחר עזיבתו את המועדון, תרם בניטס 96,000 ליש"ט לקבוצת תמיכה התומכת במשפחות הרוגי אסון הילסברו.
ב-10 ביוני 2010, שבוע בלבד לאחר שעזב את ליברפול, חתם בניטס לשנתיים באינטר מילאנו מהסרייה א'.
ב-21 באוגוסט 2010, זכה בניטס בגביע הראשון שלו כמאמן הקבוצה כשזכה עמה בסופר קאפ האיטלקי, לאחר ניצחון 3–1 על רומא.
בדצמבר 2010, אינטר צנחה למקום השישי בליגה כשהיא רחוקה 13 נקודות מהפסגה.
למרות הביקורת, בניטס הדריך את אינטר לזכייה בגביע העולם למועדונים בדצמבר 2010. ב-23 בדצמבר, חמישה ימים בלבד לאחר הזכייה בתואר, פוטר בניטס על ידי אינטר מילאנו.
ב-21 בנובמבר 2012, מינתה צ'לסי את בניטס כמאמן זמני עד לסיום עונת 2012/2013 לאחר פיטוריו של רוברטו די מטאו.
התוצאות של בניטס כמאמן צ'לסי היו מעורבות, ובשלב מסוים צ'לסי מצאה את עצמה 16 נקודות מהמוליכה מנצ'סטר יונייטד.
רק סמוך לסיום העונה הבטיחה צ'לסי את מקומה בארבע הראשונות והשתתפות בליגת האלופות בעונה שלאחר מכן.
בנוסף, הקבוצה הגיעה עד לחצי גמר גביע ה-FA בו הפסידה למנצ'סטר סיטי, והעפילה לגמר הליגה האירופית.
בגמר שיחקה צ'לסי נגד בנפיקה ליסבון ב-15 במאי, צ'לסי ניצחה 1–2. תואר זה הפך את בניטס למאמן השני אחרי ג'ובאני טרפטוני שזוכה בגביע אופ"א / ליגה אירופית עם שתי קבוצות שונות, וצ'לסי הפכה למועדון הרביעי הכללי והראשון האנגלי שזכה בכל שלושת הגביעים הגדולים באירופה (כולל גביע מחזיקות).
במאי 2013 עזב בניטס את צ'לסי.
ב-27 במאי 2013 פורסם כי בניטס חתם בנאפולי מהסרייה א' בחוזה לשנתיים.
בעונתו הראשונה בתפקיד, בניטס הצעיד את המועדון לזכייה בקופה איטליה כשהוא מנצח את פיורנטינה 3–1 במשחק הגמר.
בניטס הודח עם הקבוצה בשמינית גמר הליגה האירופית על ידי פורטו, ובליגה, סיימה הקבוצה במקום השלישי והעפילה לליגת האלופות לעונת 2014/2015 אך הקבוצה הודחה בשלב הפלייאוף על ידי אתלטיק בילבאו.
בניטס הודיע כי יתפטר מתום עונת 2014/2015. המשחק האחרון שלו היה הפסד 2–4 ללאציו, שתפסה את המקום האחרון בליגת האלופות על חשבון נאפולי.
ב-3 ביוני 2015 מונה בניטס למאמנה של ריאל מדריד, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
ריאל מדריד נותרה ללא הפסד בליגה עד להפסד 3–2 לסביליה במחזור ה-11 על העונה.
ב-4 בינואר 2016 הסתיים חוזהו של בניטס בעקבות טענות לאי פופולריות בקרב האוהדים, מורת רוח מהשחקנים וכישלון להשיג תוצאות טובות נגד קבוצות בכירות.
כשפוטר, ריאל הייתה שלישית בליגה, ארבע נקודות אחרי המוליכה אתלטיקו מדריד ושתי נקודות אחרי היריבה המושבעת, ברצלונה.
חודשיים לאחר שפוטר מריאל מדריד, ב-11 במרץ 2016 מונה למאמנה של ניוקאסל יונייטד.
בניטס חתם על חוזה של 3 שנים בקבוצה.
ניוקאסל סיימה את העונה בריצה של שישה משחקים ללא הפסד כולל תוצאות תיקו מול ליברפול ומנצ'סטר סיטי וניצחון 1–5 על טוטנהאם הוטספר במחזור הסיום של העונה, אף על פי כן, הקבוצה ירדה לצ'מפיונשיפ וסנדרלנד, יריבתה המושבעת, נשארה בפרמייר ליג על חשבונה.
ב-25 במאי 2016 הודיע בניטס כי יישאר במועדון על אף ירידת הליגה.
במאי 2017 זכתה ניוקאסל באליפות הצ'מפיונשיפ לעונת 2016/2017 וחזרה לפרמייר ליג לאחר עונה אחת בלבד.
אף על פי שהקבוצה סיימה במקום ה-14 בליגה ונשארה עונה נוספת בפרמייר ליג, ב-24 ביוני 2019 הודיעה ניוקאסל כי בניטס יפטור מתפקידו כמאמן עם תום חוזהו, והוא עזב את המועדון ב-30 ביוני.
ב-2 ביולי 2019 בניטס מונה למאמנה של דליאן ייפאנג מליגת העל הסינית.
ב-23 בינואר 2021 עזב את המועדון והסביר את עזיבתו מחשש שלו ושל משפחתו מהתפרצות נגיף הקורונה.
ב-30 ביולי 2021 חזר בניטס לפרמייר ליג וחתם על חוזה לשלוש שנים באברטון, והפך למאמן השני שמאמן גם את אברטון וגם את יריבתה העירונית ליברפול.
הוא פוטר מתפקידו בינואר 2022 לאחר שהקבוצה רשמה 9 הפסדים ב-13 משחקים.
ב-23 ביוני 2023 מונה למאמן סלטה ויגו בחוזה לשלוש שנים.
ב-24 באוקטובר 2025 מונה למאמנה של פנאתינאיקוס.
אביו של בניטס, פרנסיסקו, עבד כמלונאי.
רוסאריו הייתה אוהדת של ריאל מדריד, בעוד שאביו אהד את אתלטיקו מדריד.
פרנסיסקו נפטר בדצמבר 2005 בזמן שבניטס שהה ביפן באליפות העולם למועדונים.
רפאל בניטס התחתן עם מריה מונטסראט בשנת 1998. יש להם שתי בנות, קלאודיה, שנולדה במדריד בשנת 1999, ואגאטה שנולדה בוולנסיה בשנת 2002. בניטס דובר ספרדית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
פרס דון בלון למאמן העונה בליגה הספרדית בעונת 2001/2002
מאמן החודש בצ'מפיונשיפ: אוקטובר 2016
רְפאל בשן (בלומנשטיין) (20 בדצמבר 1930 – 9 בנובמבר 2000) היה עיתונאי ומראיין ב"מעריב" ואחר כך ב"ידיעות אחרונות".
בלט בעיתונות הישראלית בראיונותיו הייחודיים, שבהם הביא בין הטקסטים גם תיאור של הבעת ותגובת מרואייניו.
בשן נולד בשם רפאל בלומנשטיין בל' בכסלו תרצ"א 1930 בדרזדן שבגרמניה, בן ליעקב וסידוניה בלומנשטיין.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה השתקעה בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
לאביו הייתה חנות נעליים על הכרמל (עד שלימים, בבגרותו של בשן, פשט את הרגל).
בגיל שלוש לקה בשן בשיתוק כתוצאה ממחלת הפוליו, שבאותה תקופה טרם נמצא לה חיסון.
בעקבות המחלה נותרה ידו הימנית משותקת.
לימים ראיין בשן את אלברט סייבין, ממציא החיסון נגד חיידק פוליו, ולא הסתיר את התרגשותו.
על בשן עברה ילדות לא מאושרת עם הוריו ועם אחותו הצעירה רחל.
הוא התחנך בבית הספר הריאלי בחיפה.
בבית הספר לא הצטיין בלימודיו ועבר לבית ספר דתי.
לאחר שחזר בתשובה באופן מתון, היה לחבר ב"נוער מזרחי" והצטרף למחזור הראשון של הישיבה התיכונית (הפנימייה) מדרשיית נועם פרדס חנה.
הוא לא סיים את לימודיו בישיבה התיכונית, ותחת זאת הלך ללמוד בישיבת "מרכז הרב" הציונית דתית יחד עם שמואל אבידור הכהן המבוגר ממנו, שאותו הכיר בשן כשהכהן היה מדריך בתנועה.
בגיל 17 החל בשן לעבוד ככתב החדשות בחיפה של ביטאון פאג"י, "הקול", בעריכתו של אוריאל צימר.
במקביל כתב בעיתונים נוספים, בהם "העולם הזה" של אורי אבנרי.
בשלב מסוים התקבל לעבודה כעוזרו של כתב "ידיעות אחרונות" בחיפה, לאחר שעורך החדשות בעיתון, דב יודקובסקי, המליץ לאחרון לקחת "עוזר".
עיקר עבודתו היה כיסוי בתי המשפט.
במסגרת עבודתו בחיפה הכיר בשן את אשתו לימים, רות בונדי (ילידת 1923), עולה חדשה (עלתה ב-1949) ניצולת השואה, שהייתה הכתבת המקומית של "הדור", עיתון אחר-הצהריים של מפא"י.
בשנת 1950 הגיע לחיפה ד"ר עזריאל קרליבך, עורך "מעריב", וצירף את בשן לצוות העיתון.
ראיונותיו – "ריאיון השבוע" – שבהם ראיין אנשי מפתח מכל התחומים, מילאו עמוד שלם במוסף יום ו' של "מעריב".
בשן נהג לכלול בראיונותיו מסגרות קטנות ובהן תיאור המרואיין ואִמרות כנף שלו (כגון: "תוך שאנו לוגמים תה בביתו הצנוע, העיר לפתע...").
הסוגריים התיאוריים היו המצאה ייחודית של בשן.
מאחר שלא הייתה אז טלוויזיה, הריאיון של רפאל בשן היווה מעין תחליף למדיום.
עם בוא שידורי הטלוויזיה ניתנה לבשן הזדמנות להתבטא במדיום זה.
אחת התוכניות הראשונות ששידרה הייתה "במזל כוכב", שהביאה לציבור הצופים כוכבים דוגמת שושנה דמארי ויוסי בנאי בין היתר כשהם ספונים בביתם ומאחורי הקלעים.
הרעיונאי של תוכניות אלו היה בשן.
מ-1955 היה בשן חבר מערכת עיתון "מעריב".
בשנת 1962 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות.
משנת 1962 היה כתב "מעריב" בלונדון למשך 15 חודשים.
בהמשך יצא לשליחות בניו יורק.
בשנת 1970 "ערק" מ"מעריב" ל"ידיעות אחרונות".
בספר הראיונות שלו "יש לי ריאיון" (תל אביב 1965) פרסם גם ריאיון שערך עם עצמו.
בעקבות ריאיון עם יהורם גאון לאחר יציאת הסרט "קזבלן" הפכו השניים לחברים קרובים.
בשנת 1954 נישא בשן לרות בונדי, וב-18 בדצמבר 1956 נולדה בתם היחידה, טל בשן (לימים עיתונאית ב"מעריב").
החל באמצע שנות ה-60 התמודד בשן עם אלכוהוליזם שהלך והחריף, וסירב לעבור גמילה מאלכוהול.
על רקע זה, בשנת 1981 נפרדה רות בונדי מבשן.
בשן נטר טינה לגרושתו ובתם, וניתק עמן קשר, גם לאחר הולדת נכדיו.
לימים מצא בשן חברה לחיים, רווקה צעירה ממנו ב-15 שנה, בעלת מכון קוסמטי.
הוא התגורר ברמת גן, יצא לגמלאות מוקדמות ופרש לחלוטין מהכתיבה.
רפאל בשן נפטר בי"א בחשון תשס"א, 9 בנובמבר 2000, בגיל 70. נקבר בבית העלמין ירקון.
שיחות חולין של ויצמן / ראיין, לקט וערך רפאל בשן, ירושלים: הספרייה הציונית, תשכ"ג 1963. ("לקט אנקדוטות, אמרות שנונות ואפוריזמים מפי נשיאה הראשון של מדינת ישראל, עם פרקי זכרונות עליו, מפי מקורביו")
יש לי ריאיון: ראיונות נבחרים וחדשים, תל אביב: עם עובד, תשכ"ה 1965.
הניצחון: מלחמת ששת הימים, תשכ"ז 1967 / העורך: אהד זמורה; סיפור המערכה: רפאל בשן; הקדמה: חיים הרצוג; העורך הגרפי: שמואל ברנד, תל אביב: א' לוין-אפשטין, תשכ"ז 1967. (תורגם לאנגלית ולצרפתית)
טוביה פרידמן (הצייד), 15 שנים רדפתי אחרי אייכמן (ערוך בידי משה מייזלס ורפאל בשן), ירושלים: אחיאסף, תשכ"א 1961.
רות בונדי, אהד זמורה, רפאל בשן (עורכים), לא על החרב לבדה: הספור המופלא על גבורת עם ישראל וניצחונו במלחמת ששת הימים, תל אביב: א' לוין אפשטין, תשכ"ח 1968. (רשימות ומאמרים שנכתבו ערב מלחמת ששת הימים, תוך כדי הקרבות ובעקבות הניצחון; תורגם לאנגלית)
רפאל בן שמחון (1920–2004) היה פולקלוריסט ישראלי, שכיהן בקול ישראל כעורך, כתב, וקריין בשפה המוגרבית.
בן שמחון הוא יליד העיר מקנס.
הוא עסק בפולקלור של יהודי מרוקו, ותרם רבות להנצחת מורשת יהדות מרוקו ויהדות המגרב.
ספריו מסכמים את נושאי ההווי והמורשת, עושרה התרבותי חוסנה וסוד הישרדותה של פזורה עתיקת יומין כיהדות מרוקו.
"יהדות מרוקו - הווי ומסורת" בהוצאת "אורות יהדות המגרב"
"יהדות המגרב - מסורות ומנהגים במחזור השנה" בהוצאת "אוצרות המגרב"
רבי רפאל בירדוגו (תק"ז, 1747 – הושענא רבא תקפ"ב, 17 באוקטובר 1821), הידוע בכינוי המלאך רפאל היה מגדולי חכמי ופוסקי מרוקו, מקובל ודרשן.
משפחתו – משפחת בירדוגו ידועה במרוקו ובייחוד במקנס, כשושלת של רבנים ודיינים פוסקי הלכה, שהחל מהמאה השבע עשרה, כיהנו בעיר.
נולד לאביו הדיין רבי מרדכי בירדוגו ולאימו בליידא.
נכדו של רבי משה בירדוגו.
בגיל חמש עשרה התייתם מאביו, ונשא עליו הספד.
לא יאוחר משנת תקל"א, בהיותו כבן 24, החל לכתוב חידושים על הש"ס.
בשנת תקמ"א תיאר שמצבו הכלכלי ירוד.
סביב שנת תקמ"ו, התמנה לדיין שלישי בבית הדין בראשות הרב שלמה טולידאנו, ואחיו הרב יקותיאל בירדוגו (דיין שני).
בשנת תקמ"ט, עם פטירת אב בית הדין רבי שלמה טולידאנו, התמנה לדיין שני, לצד אחיו הרב יקותיאל (אב בית הדין) ורבי ברוך טולידאנו (דיין שלישי).
לאחר פטירת רבי יקותיאל בשנת תקס"ב, התמנה לאב בית הדין ורבה של מקנס.
בשבתו כדיין, השתתף בתיקון תקנות שונות, על ידן מתמודדים הרבנים עם בעיות שונות בחיי הקהילה והיחיד, כגון בעיית ריבוי בתי הכנסיות בעיר, הוצאות יתרות בשמחות, שוטטות בהמות ברובע היהודי, משחקי קלפים, ועוד.
וכן תוקנו תקנות בענייני אישות וממונות.
נפטר בשנת ה'תקפ"ב (1821) בליל הושענא רבה, בסיום לימוד האידרא מספר הזוהר (בתיקון ליל הושענא רבה), והוא בן 75 שנה.
בצוואתו ציווה לקוברו בתוך ארון, ומסופר עליו כי כעבור שנה שהוצא ארונו בגזירת השלטון, ראו כי גופו שלם והוא נראה כישן על מיטתו.
פסקיו התקבלו בכבוד רב, ומיעטו לחלוק על פסקיו, וכך העיד אחיינו רבי יעקב בירדוגו: , וסיים: .
דרכו בלימוד של רבי רפאל היא בכל נושא בו עסק לאחרי שעיין והפך בו כנצרך, לומר את דעתו לנמקה ולבססה באשר היא; אינו חת מפני איש עבורו "יקוב הדין את ההר".
דגל בפשט ובסברא בהירה וישרה והתרחק מהחריפות והפלפול.
כנאמן לשיטתם של חכמי ספרד הרשה לעצמו לא פעם לפרש פסוקים לפי עומק פשטם גם בניגוד לדעת חז"ל כל עוד אין דבר מעשי שיוצא ממנו.
אותו דבר נהג גם כלפי חכמים שקדמוהו ראשונים ואחרונים.
את שיטתו ביאר בהקדמת חיבורו הגדול מי מנוחות שעה שהזכיר השיטות השונות שנוקטים הדרשנים ופרשני המקרא:
רבי רפאל בימי חייו סבל לא מעט אבל ושכול, הוא קבר שלוש נשים שנשא זו אחר זו, ובח' תמוז ה'תק"ם נפטר בנו חיים בהיותו בן חמש שנים.
מקרים אלה מוזכרים בחיבוריו וייתכן שהיו עוד.
השאיר אחריו ארבעה בנים הידועים לנו הרב מימון המכונה בשם המבי"ן, רבי מרדכי, רבי אברהם ורבי מאיר.
האחרון נהרג הוא ואשתו על ידי ערבי–ברברי.
רבי מרדכי ורבי אברהם נזכרים בין חכמי העיר.
רבי מימון הוא המפורסם ביותר מביניהם.
רבי מימון השאיר אחריו חיבורים רבים, מתוכם פורסמו תשובותיו 'לב מבי"ן' ו'פני מבי"ן' במכנאס בשנת ה'תש"א, חידושים וביאורים על שלושה חלקי שולחן ערוך – חושן משפט, אבן העזר, ויורה דעה.
תיקן תקנות וחיבר ספרים בתחומים שונים ביהדות: תנ"ך, תלמוד, הלכה, אגדה, מנהגים שו"ת.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא "לשון לימודים" (ג' כרכים) – הספר היחיד שכתב בערבית יהודית ולא בעברית – הכולל תרגום ופרשנות (שרח') של מרבית התורה.
ספר זה נכתב בעיקרו כדי לשמש ספר ללימוד תורה לצעירים בני הקהילה, ועל כן יצרו ממנו העתקים רבים לאורך השנים.
בשנת ה'תשס"ב פרופ' משה בר-אשר הוציא לאור מחדש מהדורה מדעית של הספר בשלושה כרכים (כ-1,400 עמודים) בהוצאת מוסד ביאליק.
ספרי פרשנות מקרא נוספים שחיבר הם "מי מנוחות" (ב' כרכים) המביא דרשות על התורה הודפס בשנת 1942 על ידי נכד נינו, רבי שלום משאש בעיר ג'רבא.
וספרו "משמחי לב" הכולל מפרשנותו למקרא בהתבסס על פרשנויות גדולי ספרד.
ספר השו"ת שלו "משפטים ישרים" (ב' חלקים) היה זה שפרסם את שמו כפוסק חשוב במרוקו.
ספרו "תורות אמת" הוא פרשנות לשולחן ערוך לר' יוסף קארו.
ספרו "רוקח מרקחת" (נסוב על אגדות התלמוד לפי סדר המסכתות) הוא פורץ דרך בביקורתיות שלו כלפי כמה מהדמויות באגדות התלמוד.
שו"ת משפטים ישרים – על שולחן ערוך.
בהקדמה לספר זה מופיע שירו של רבי שמואל עמאר שהיה ראש אב בית הדין בו כיהן רבי רפאל בירדוגו כדיין
מי מנוחות – דרשות על התורה, ב' חלקים
שרביט הזהב – פירוש על הש"ס, נכתב בגיל 24
חסד ואמת – דרשות והספדים
תורות אמת – על השולחן ערוך
רוקח מרקחת – על אגדות התלמוד
משמחי לב (מי מנוחות חלק ג') - פירושים על התורה
לשון לימודים – על התנ"ך
רפאל בש (8 בינואר 1913 – 10 במרץ 2000) היה מפעילי מפא"י ומפלגת העבודה וההסתדרות, חבר הכנסת מטעם מפא"י בשלהי כהונת הכנסת הראשונה (1951), מזכ"ל המפלגה (1954–1956) ומזכיר מחוז תל אביב שלה (1962–1966), חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות ויו"ר המרכז לתרבות ולחינוך שלה (1966–1977).
רפאל בש נולד בשנת 1913 בפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית (כיום לטביה).
בשנת 1930, בהשפעתו של אלעזר גלילי, הגיע לעיירתו רז'יצה, החל בש לפעול כמדריך בתנועת הנוער הציונית "נצ"ח" (נוער צופי חלוצי).
עד שנת 1956 היה חבר קיבוץ כפר בלום.
ב-1944, בהיותו גזבר המשק, הביאו ברל כצנלסון לירח העיון של ההסתדרות ברחובות.
בשנות ה-40 החל בפעילות במוסדות מפא"י, ובשנת 1950 נבחר למזכיר מחלקת הנוער של המפלגה.
בבחירות לכנסת הראשונה שובץ במקום ה-78 ברשימת מפא"י לכנסת ולא נכנס בתחילה לכנסת.
בשלהי כהונת הכנסת ולאחר סדרת התפטרויות הושבע במאי 1951 כחבר הכנסת במקומו של יוסף מיכאל לם.
תקופת כהונתו הייתה קצרה בשל פיזורה המוקדם של הכנסת, ובש, שהספיק לכהן פחות מארבעה חודשים, לא מונה לחבר בוועדות הכנסת.
בראש מחלקת הנוער עמד עד שנת 1953. בשנים 1954–1956 כיהן כמזכ"ל המפלגה ובשנים 1962–1966 היה מזכיר מחוז תל אביב במפא"י.
בש היה חבר מזכירות מועצת הפועלים של תל אביב, וכן חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות (שלוש קדנציות) ויו"ר המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות עד דצמבר 1977.
פרסם מאמרים פובליציסטיים ב"דבר" וב"הפועל הצעיר".
בשנת 1975 ראה אור ספרו "הוָויוֹת חברה".
הוויות חברה, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ה.
רפאל פישל בלומנפלד (10 במרץ 1921 - 30 בספטמבר 2007) היה מחנך ישראלי, שכיהן כמנהל כפר הנוער ניצנים.
רפאל פישל בלומנפלד נולד בעיר קיילצה שבפולין למשפחה חרדית מחסידות גור, מצאצאי הרב אברהם יהושע השיל מאפטא.
במהלך ילדותו ובחרותו למד רפאל במוסדות חינוך חרדיים, חיידר וישיבות, ובהן ישיבת חכמי לובלין.
כבר בצעירותו היה סקרן שלא הסתפק בלימוד התחומים אליהם ייעדו אותו משפחתו והקהילה בה הוא חי.
תוך כדי לימודיו התעניין בסתר בספרות כללית, לימודי מדע ותחומי עיסוק חילוניים לרבות חברות בתנועת הנוער הציוני, שהיו אסורים על ידי הקהילה בה גדל.
כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא סולק מלימודיו בישיבת חכמי לובלין עקב חריגה מכללי המוסד, קשירת קשרים עם גורמים חילוניים וציוניים ופריצת המסגרות.
לאחר הרחקתו מהישיבה ניגש למבחני בגרות מטעם ממשלת פולין ועבר אותם בהצלחה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה שהה בגטו קילצה עם משפחתו עד סמוך למועד גירוש יהודי קילצה לטרבלינקה והשמדתם.
הואיל והוא היה צעיר ובעל חזות של אדם חסון הוא נלקח על ידי הנאצים לעבודות כפייה במפעל לייצור תחמושת בפיונקי פולין שהועתק על ציודו ופועלי הכפיה שבו לאורניינבורג בגרמניה.
לאחר הקמת המפעל מחדש באדמת גרמניה הוא נישלח לעבוד בעבודות כפייה במפעל לייצור מטוסים בסמוך לעיירה רטנאו ליד נהר אלבה.
רפאל הוחזק, כמו עובדי כפייה אחרים, במחנה ריכוז זקסנהאוזן בתנאי מחיה ירודים והיה מצוי בתת תזונה.
הצבא האדום כבש את המקום בתחילת מאי 1945 ושחרר את האסירים.
לאחר קבלת טיפול רפואי במשך כחודשיים, שם רפאל את פעמיו אל עיר הולדתו קילצה, על מנת לאתר ניצולים מבני משפחתו (כולם הושמדו בשואה).
הוא נדד בדרכים ברגל, ברכב וברכבות עד הגיעו לעיר לודז', שם נפגש עם חברי תנועת הנוער הציוני ועבר השתלמות והכשרה כמדריך חינוכי.
ארגון הנוער הציוני שם לו כמטרה לרכז את בני ובנות הנוער ששרדו את השואה, ולהכשירם לקראת עלייה לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1946, במקביל לניסיונות החיפוש אחרי בני משפחתו, הוא נישלח מטעם תנועת הנוער הציוני לעיר הולדתו קילצה על מנת להקים במקום גרעין עליה של בני נוער ולהכשיר קבוצות לעליה במסגרת תנועת הבריחה והמוסד לעלייה ב'.
קבוצת בני הנוער הראשונה שהוא קיבץ ואסף מהדרכים ומתחנת הרכבת של קילצה נקראה "קיבוץ איחוד עקיבא".
קבוצה זו התרכזה ביחד עם עוד יהודים וארגונים ציוניים ויהודיים בבית ברחוב פלנטי 7 בקילצה, וזאת הואיל והאווירה בעיר הייתה אנטישמית והיו לא מעט פעולות אלימות מצד תושבי העיר והסביבה נגד פליטים יהודיים שחזרו מהמחנות.
בתאריך 4 יולי 1946 אירע פוגרום קילצה, על רקע הסתה אנטישמית פרועה ועלילת דם.
מאות תושבי קילצה צרו על הבית ברחוב פלנטי וטבחו ביהודים שנמצאו במקום.
42 הרוגים ועשרות פצועים היו קציר הדמים של פוגרום זה.
רפאל ניפצע בראשו ממהלומת חפץ קהה, איבד את הכרתו, ומאוחר יותר מצא עצמו בערימת גופות.
הוא העמיד פני מת על מנת לשרוד.
5 מחניכיו של רפאל נרצחו בפוגרום זה.
רפאל אושפז לצורך טיפול רפואי למשך חודשיים.
לאחר מכן עבר ללודז' להמשיך בתהליך הכשרת קבוצות ושיגורן לארץ ישראל.
בתחילת שנת 1949 עלה רפאל למדינת ישראל והתגייס לצה"ל בחיל ההנדסה.
לאחר שחרורו עבר להתגורר בקיבוץ תל יצחק ולאחר מכן לקיבוץ המאבק - אלוני אבא.
במהלך שהייתו בקיבוצים, הוא עבר הכשרה נוספת להדרכת נוער וחינוכו.
במהלך 1949 הוא נמנה עם מייסדי כפר הנוער ניצנים.
הוא החל דרכו כמדריך קבוצות נוער, לאחר מכן שימש בתפקיד מרכז ההדרכה, ובשנת 1964 מונה לתפקיד מנהל כפר הנוער ניצנים.
במהלך הזמן הוא למד לימודים אקדמאיים באוניברסיטת תל אביב תוך התמחות במקצועות מדעי הטבע, ומאוחר יותר למד לימודי תואר שני בחינוך והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
המודל החינוכי אותו יישם רפאל התבסס על תמיכה בכל תלמיד ובמיוחד בתלמידים שנתקלו בקשיים, ליווים, עידודם וחיזוקם מכל הבחינות.
רפאל היה בקשר מתמשך עם מחנכים ברחבי העולם שבאו לביקורים בניצנים על מנת להתרשם מהגישה החינוכית בה הופעל הכפר בניהולו.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 פרש לגמלאות ועבר להתגורר עם משפחתו בעיר אשקלון.
שם הוא פתח במופע נוסף של פעלים שבא לידי ביטוי בטיפוח תרבות היידיש בעיר ולאחר מכן הקמת עשרות מועדוני תרבות ופולקלור יידיש ברחבי הארץ, הקמת מקהלות זמר ביידיש, הפעלתם ועריכת כנסים משותפים לעיתים תכופות.
על רקע יוזמתו ופועלו הוא מונה כדירקטור של הרשות הלאומית לתרבות היידיש בישראל.
בנוסף התנדב באופן קבוע לחנוך קשישים במסגרת המוסד לביטוח לאומי, חבר פעיל באגודת אנוש ונבחר לתפקיד יושב ראש ארגון יוצאי קילצה בישראל.
בעת היותו יו"ר הארגון הוא יזם מפעל העברת ידע ומורשת קהילת יהודי קילצה מבני דור השואה לבני דורות ההמשך השני והשלישי, וזאת על ידי שילובם בטקסים משותפים, טיולים וסיורים הקשורים לשואה ולמורשת הקהילה, ימי עיון והרצאות והקמת אתר באינטרנט ובו נתונים אודות קהילת יהודי קילצה.
כמו כן היה פעיל מאוד בהנצחת זכר קהילת יהודי קילצה בקרב שלטונות פולין והוא תרם רבות לקירוב הלבבות מול בני הנוער של העיר קילצה והסביבה מהדורות שאחרי מלחמת העולם השנייה במטרה להסיר דעות קדומות ולהפחית גילויי אנטישמיות בפולין.
על פועלו בתחום זה קיבל אות הוקרה וכבוד מנשיא פולין בשנת 1996.
התנדב להנחות דוקטורנטים בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
לימים הוא עבר עם משפחתו לנס ציונה, שם המשיך בפעילות מתן הרצאות בבתי ספר מקומיים עד יום פטירתו .
נפטר ב-30 בספטמבר 2007, והובא למנוחות בבית העלמין בנס ציונה .
רבי רפאל ברוך טולידאנו (תר"ן, 1890 - י"ח בחשוון תשל"א, 17 בנובמבר 1970) היה אב בית הדין ורבה של מקנס שבמרוקו.
מחבר "קיצור שולחן ערוך" על בסיס פסקי 'כף החיים'.
נולד במקנס שבמרוקו לרבי יעקב טולידאנו רבה של מקנס ולחנה לבית סודרי.
משפחת טולידאנו היא משפחת רבנים ותיקה ממגורשי ספרד, שמקורה בטולדו.
נשא את בת דודתו רחל בת רבי שלום עמאר.
רבו המובהק היה רבי חיים בירדוגו.
למד מוסר אצל רבי חיים משאש.
השם רפאל נוסף לו בשנת תר"צ, לאחר שחלה.
סמוך לפטירת אביו, בשנת תרצ"ב החל לכהן כדיין רשמי בבית הדין שבמקנס בראשות הרב יהושע בירדוגו.
לאחר מספר שנים, הצטרפו להרכב בית הדין הרב יוסף משאש והרב ברוך אברהם טולידאנו.
במסגרת תפקידו הרבני, נהג להשתתף בכינוסים שקיימה מועצת רבני מרוקו מעת לעת.
באספה החמישית של המועצה, קרא לייסד חינוך עצמאי תחת השגחת הרבנים, שישולבו בו לימודי חול עד לקבלת תעודה מתאימה.
בשנת תשכ"ג (1963) עלה הרב טולידאנו לישראל.
הוא התיישב בבני ברק, תחילה בשכונת זיכרון מאיר ובסוף ימיו בשכונת רמת אהרון.
דרש דרשות התעוררות וחיזוק בקרב עולים ממרוקו בישראל והשפיע עליהם לשלוח את בניהם לישיבות.
היה מזוהה עם אגודת ישראל.
השתתף בכנסייה הגדולה החמישית בשנת תשכ"ד (1964) ונשא בה נאום שבו ביכה את מצב הנוער הספרדי העולה לארץ ונוטש את מורשת אבותיו.
הוא הטיל את האחריות על הציבור החרדי וזעק: .
נפטר בי"ח בחשוון תשל"א ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
אחר פטירתו קראה עיריית בני ברק את הרחוב שבו התגורר בסוף ימיו על שמו.
רחוב על שמו קיים גם בשכונת רמת שלמה בירושלים.
צאצאיו הקימו ישיבות ובתי מדרש על שמו: ישיבת חזון ברוך בצרפת, ישיבת אור ברוך בירושלים וקהילת עטרת ברוך בבני ברק.
הרב טולידאנו חיבר את הספר "קיצור שולחן ערוך השלם".
הספר מבוסס בעיקר על פסקי שולחן ערוך ועל ביאור כף החיים וכן על קיצור שולחן ערוך, ובתוספת מנהג מרוקו.
בספר מופיעים גם פיוטים שכתב, והידוע בהם הוא אשורר שירה לכבוד התורה, אשר נפוץ בקרב עדות המזרח.
כתביו ותשובותיו על אורח חיים ויורה דעה יצאו לאור על ידי מכון אהבת שלום, תחת הכותר "שו"ת רבי ברוך".
תשובות נוספות בענייני אבן העזר וחושן משפט מצויים בכתב יד.
רבים מצאצאיו משמשים כרבנים וראשי ישיבות.
הרב יוסף - כיהן כרב קהילת "עטרת ברוך" בבני ברק.
הרב יעקב - כיהן כראש ישיבת "חזון ברוך" וממייסד מוסדות "מרכז התורה" בצרפת.
מנכדיו: הרב ניסים טולדנו והרב גבריאל טולידנו.
הרב ישראל אליזרע – רבה של אשדוד
הרב מישאל דהאן – רבה של באר שבע
הרב יצחק אוחנה – רבה של קריית שמונה
הרב דוד מלול – רבה של ירוחם
הרב יחייה בן הראש, רבה של קניטרה.
הרב יהודה קיסוס – חיבר ספר בשם "מקורך ברוך" על רבו
רפאל (רפי) בנבנשתי (נולד ב-22 במאי 1937) הוא כלכלן והיסטוריון כלכלי המחזיק מניות יסוד במרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע.
רפאל בנבנשתי נולד וגדל בירושלים, נצר למשפחת רבנים ידועה בסלוניקי.
הוא בנו של חתן פרס ישראל, דוד בנבנשתי, ואחיו של מירון בנבנשתי, שהיה סגן ראש עיריית ירושלים.
בשנים 1959–1963 למד בנבנשתי כלכלה וגאוגרפיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תואר BA.
בשנים 1963–1966 היה מנהל אגף התכנון במשרד התעשייה והמסחר.