tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העלים בעלי מתווה עגול שסועים עמוקות (מפורצים), ל-5 עד 7 אונות (בשונה מדלעת-נחש סורית שעליה כמעט שלמים ולכל היותר בעלי 5 אונות קצרות ורחבות).
העלים קירחים, לא חלקים, אלא מגובששים, שפתם אינה משוננת אלא תמימה.
בכל אונה עובר עורק עבה שמסתעף בה.
הפרחים הנקביים והפירות ערוכים באשכולות דלי פרחים בחיק העלים (בשונה מדלעת-נחש סורית שפרחיה הנקביים ערוכים אחד אחד בחיקי העלים).
הפרחים הזכריים ערוכים באשכולות הנישאים על עוקצים ארוכים שעולים באורכם על העלים שמחיקם הם יוצאים.
בכל אשכול יש 3 עד 15 פרחים.
הפרחים חד-מיניים, נכונים, בעלי עטיף כפול, וצבעם צהוב או קרם-ירקרק.
העורקים של הכותרת מסועפים ושקועים וצבעם ירוק כהה.
לרוב הצמח דו-ביתי, היינו כל פרט נושא פרחים נקביים או פרחים זכריים.
פרחי הזכר של דלעת-הנחש מקדימים בפריחה את פרחי הנקבה והם גדולים יותר.
הגביע קצר, דמוי פעמון, מעורה בשחלה ומסתיים ב-5 אונות.
הכותרת גלגלית, צינור הכותרת מאוחה עלים ואוגן פרוש מחולק ל-5 אונות.
בפרח הזכר 5 אבקנים שמאבקיהם של כל זוג אבקנים מאוחה ועל כן מספר המאבקים הוא 3 למראית עין.
הזירים דמויי יתד וחופשיים על פי רוב.
הפרח הנקבי בעל שחלה תחתית, ובין עלי הכותרת הצהובים 3 עד 5 סטמינודים (אבקנים מנוונים) הסדורים לסירוגין עם אונות הכותרת.
השחלה תחתית בעלת מגורה אחת, 3 עלי שחלה, 3 שליות דופניות.
עמוד השחלה שסוע ל-3 צלקות.
לעיתים קרובות לכל צלקת 2 אונות.
הצופן מהווה טבעת על פני המצעית בין האבקנים ועמודי השחלה.
הפרי דמויי ענבה כדורית קטנה, בשרנית, אדומה, קוטרה 1 ס"מ או פחות מזה.
הפרי בלתי נפתח ומרובה זרעים.
הזרע חסר אנדוספרם, והמזון נאגר בפסיגים.
הנצר העל יבשתי מתייבש בעונת הקיץ, וצומח במהירות עם תחילת הגשמים לכדי מטרים אחדים.
הפרחים מאובקים בידי דבורי דבש, זבובים, נמלים, ודבורים קטנות.
דלעת-נחש מצויה פורחת באביב, מסוף פברואר עד תחילת יוני.
דלעת-נחש מצויה גדלה בבתי גידול מגוונים מאוד בדרך כלל הוא גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד: צל חורש, יער, בתה, צומח עשבוני, משוכות או גדות נחלים.
דרישות הצמח למים רבות יותר מדרישות דלעת-נחש סורית, ולפיכך הוא שכיח יותר במפנים צפוניים ובאזורים גבוהים ולחים.
היא גדלה מחוף הים ועד גובה 500 מ'.
אם כי נמצאו פרטים מאזור תל-דן ועד נווה-אטיב ברום 1050 מטר.
דלעת- נחש רבת-פרחים גדלה מרום 700מ' ועד 2300.
התפוצה העולמית משתרעת מאירופה ועד צפון אפריקה ומרכז אסיה (קזחסטן, טדז'יקיסטן, אוזבקיסטן).
דלעת-נחש מצויה מונה 4 תת-מינים.
התת-מין הגדל בישראל גדל באופן טבעי בקפריסין, באיים במזרח יום האגאי, בכריתים, במצרים, בלוב, ביוון, בטורקיה בלבנון-סוריה, בירדן ובישראל.
בישראל הוא נפוץ בבקעת כנרות; מצוי בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, בבקעת בית שאן, בשרון, בערבות הירדן, בהרי יהודה ובגלעד; נדיר בשומרון, בשפלה, ובאדום; נדיר מאוד בחרמון, בבקעת חולה, בעמק יזרעאל, בגלבוע, ובדרום מישור החוף.
דלפין ג'יראיבה (שמה המלא בצרפתית: Delphine Kemneloum Djiraïbé), נולדה ב-1 בדצמבר 1960. היא עורכת דין צ'אדית ואקטיביסטית לזכויות אדם.
היא הקימה את "האגודה הצ'אדית לקידום והגנה על זכויות אדם" (ATPDH) ואת "מרכז המשפטים לאינטרסים ציבוריים" (PILC).
בשנת 2004 הוענק לה פרס RFK, ב-2019 פרס זכויות האדם הצרפתי-גרמני וב-2023 פרס מרטין אנלס.
ערוץ החדשות BBC כתב עליה כי היא "אחת מעורכי הדין הבולטים ביותר לזכויות אדם בצ'אד".
דלפין קמנלום ג'יראיבה נולדה בעיירה קומרה, בירת מחוז מנדול, צ'אד ב-1 בדצמבר 1960. היו לה תשעה אחים ואחיות.
אביה היה חייל ואחד מתלמידיו הטובים ביותר של פרנסואה טומבלבאי, שהפך לנשיאה הראשון של צ'אד מאוחר יותר.
ג'יראיבה התחילה את לימודיה היסודיים בבית ספר קתולי בקומרה וכשאביה עבר למונדו, בירת מחוז לוגון בדרום צ'אד היא המשיכה את לימודיה שם.
בשנת 1979, כשהייתה בתיכון התחוללה מלחמת אזרחים אך בית ספרה המשיך לפעול והיא עברה את מבחני הבגרות בהצלחה ב-1982. באותה שנה עלה לשלטון היסן הארבה, נשיא צ'אד החמישי.
ג'יראיבה ומשפחתה הצליחו לברוח לפני שהשתלט הצבא על מונדו.
היא עברה לגור עם קרוב משפחה בברזוויל בירת קונגו, שם החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת מריאן נגואבי.
ג'יראיבה התקשתה להסתגל לתנאים החדשים והכיתות העמוסות.
היא נתקלה בקשיי למידה, למדה את שנת הלימודים הראשונה פעמיים ולכן קיבלה את התואר רק בשנת 1989. בגלל קשיים כלכליים, נאלצה לחזור לבירת צ'אד נג'מנה.
כשג'יראיבה חזרה מקונגו ב-1990, היא ראתה את זוועות הרעב והעוני שהתרחשו בצ'אד לאחר המרד שגרם לנפילתו של הדיקטטור הארבה.
האירועים האלה הניעו אותה ואת שותפיה לעסוק באקטיביזם לזכויות אדם "הייתי עדה לתחילת המשבר הפוליטי.
זה היה פשוט נורא, אנשים מתו מרעב ולא הייתה להם גישה למים.
החלטתי להקים מערכת שתתמוך בזכויות האדם של האזרחים, כדי שדבר כזה לא יקרה שוב" אומרת בראיון לאל ג'זירה בשנת 2010 לאחר נפילתו של הארבה ב-1990, ג'יראיבה הקימה את "האגודה הצ'אדית לקידום והגנה על זכויות אדם" (ATPDH).
האגודה הפכה לארגון זכויות האדם המוביל בצ'אד ב-20 השנים שלאחר מכן.
ג'יראיבה נבחרה לנשיאה של האגודה, שהחלה לפעול רשמית בנובמבר 1991.
עיקר עבודתה של ג'יראיבה התמקדה בפרויקט צינור הנפט צ'אד-קמרון שמומן ונתמך על ידי הבנק העולמי.
הייתה לה ביקורת חריפה על הפרויקט בטענה שהכנסותיו לא הגיעו לאזרחי צ'אד אלא לצבא שקנה בעזרתן כלי נשק ואמצעי לחימה, ובכך מנציח את המשבר הכלכלי.
בראיון לאל ג'זירה אמרה: "הפרויקט החמיר את המצב, אזרחים נעשו עניים יותר, בתים נלקחו מהם והפיצויים לא מספיקים".
היא כינתה את הפרויקט "קללה" והאמינה שהרווחים ממנו היו מרכיב במלחמת האזרחים בצ'אד ב-2005-2010. לאחר מאבק ארוך עם הבנק העולמי, ג'יראיבה הצליחה להבטיח שהאזרחים ירוויחו מהפרויקט ומנעה נזקים סביבתיים בתהליך בניית צינור הנפט.
בעקבות מאמציה, הממשלה אימצה ועדה לפיקוח על השימוש ברווחי הפרויקט.
בשנת 2006, בתמיכה של מרכז רוברט פרנסיס קנדי הקימה ג'יראיבה את "מרכז המשפטים לאינטרסים ציבוריים" (PILC).
זהו מרכז ראשון מסוגו בצ'אד שמספק לאזרחים שירותי משפטים במחיר זול.
מטרתו העיקרית של המרכז היא לטפל בגורמים הבסיסיים להפרות זכויות אדם בצ'אד והעלאת המודעות של אוכלוסיות מסוימות וזכויותיהן.
PILC מספק שירות בעיקר לנשים וילדים.
נכון לשנת 2023, המרכז נתן הדרכה ללמעלה מ-220 מתנדבים משפטנים.
לעיתים קרובות היא ביקרה את הממשלה (בתקופה של אידריס דבי) והביעה את דעותיה לקהל, מה שגרם למשטרה לעקוב אחר מעשיה.
ב-2008 נשלחה שיירה לסייר סביב ה-ATPDH ולא פעם היא סיכנה את חייה.
מאוחר יותר באותה השנה, במהלך תקיפה של הנשיא אידריס דבי נגד יריבים פוליטיים, נעשו מאמצים להבטחת מעבר בטוח של ג'יראיבה לפריז.
ג'יראיבה גם ידועה על כך שיזמה את העמדתו לדין של הדיקטטור היסן הארבה בפשעי מלחמה ב-2016. היא ממשיכה להילחם על הזכויות של אזרחי צ'אד ופגיעה סביבתית.
ב-16 בנובמבר 2004, הוענק לג'יראיבה פרס RFK לזכויות אדם "על מאמציה הבלתי פוסקים לקדם את זכויות האדם של העם הצ'אדי, תוך סיכון אישי גדול שלה ושל משפחתה"
בשנת 2019 היא קיבלה את פרס זכויות האדם הצרפתי-גרמני.
הפרס ניתן לה על מאבק נגד אלימות בנשים, עינויים ומעשים לא הומניים.
ב-2023 ניתן לה פרס מרטין אנלס לזכויות אדם (Martin Ennals Award for human rights) על אקטיביזם בתחום.
"היותה חלוצה של התנועה לזכויות אדם, כבוד ושוויון בצ'אד כבר למעלה מ-30 שנה".
דלפלוקסצין (באנגלית Delafloxacin) או בשמה המסחרי Baxdela היא דור רביעי למשפחת האנטיביוטיקות הפלורוקווינוליניות ויש לה טווח רחב בטיפול בחיידקים גראם חיוביים עמידים שגורמים נזק אקוטי לעור כמו גם בפתוגנים אטיפיים.
דלפלוקסצין מיועדת לטפל במבוגרים בזיהומים עוריים חמורים שיכולים להיגרם על ידי חיידקים גראם חיוביים.
למשל חיידקים סטפילוקוקים כמו הסטפילוקוק הזהוב (כולל זנים עמידים), וחיידקים סטרפטקוקים שונים.
כמו כן, דלפלוקסצין ניתנת למובגרים לטיפול בזיהומים הנרכשים בקהילה כמו דלקת ריאות חיידקים, קלבסיאלה,פסאודומונס, המופילוס אינפלואנזה, כלמידיה, לגיונלה ומיקופלזמה.
כדי להפחית את העמידות של האנטיביוטיקה לחיידקים ולשמר את היעילות שלה חשוב לתת אותה רק כדי לטפל בזיהומים שהוכחו או שבחשד גבוה שנגרמו על ידי חיידק שרגיש לה.
אופן הפעולה של דלפלוקסצין דומה לפעולה של שאר חברי משפחת הקווינולונים.
האנטיביוטיקות במשפחה חוסמות את האנזים DNAgyrase ואת האנזים topoisomerase 4 החיידקי הנחוצים לליפוף הכרומוזומים ולהישרדות החיידק.
תופעות הלוואי השכיחות של דלפלוקסצין כוללות:
תופעות לוואי נדירות יותר (פחות מ-2%) כוללות:
תופעות לבביות – טכיקרדיה וברדיקרדיה
תופעות אוזניות - טנטון, ורטיגו
בעיות עיניות - טשטוש ראיה
במערכת העיכול ייתכנו כאב בטן ודיספפסיה.
התרופה לא תינתן למטופל שסובל מרגישות יתר לתרופה, או לכל אחת מהתרופות השייכות למשפחת ה־fluroquinolone, או כשיש רגישות יתר לכל אחת ממרכיבי התרופה.
רגישות יתר לתרופה תתבטא בתגובה אנפילקטית לרוב אחר המנה הראשונה.
יש להפסיק את מתן התרופה לאחר הופעה ראשונית של פריחה עורית.
מתן פומי של דלפלוקסצין עם נוגדי חומצה המכילים אלומיניום או מגנזיום, עם קטיונים מתכתיים כגון ברזל, או עם מולטי ויטמינים המכילים ברזל או אבץ, או עם תכשירים המכילים קטיונים דו-ערכיים ותלת-ערכיים, עלולה להפריע באופן משמעותי לספיגה של דלפלוקסצין, וכתוצאה מכך ריכוזים מערכתיים נמוכים במידה ניכרת מהרצוי.
לכן, יש ליטול דלפלוקסצין לפחות שעתיים לפני או 6 שעות אחרי תרופות אלו.
אין מידע קיים בנוגע למתן התרופה תוך ורידית יחד עם מתן פומי של סותרי חומצה, מולטי-ויטמינים, קטיונים של מתכות.
אין לתת דלפלוקסיצין תוך ורידי יחד עם תמיסות המכילות קטיונים מולי וולנטים כמו מגנזיום, באותו ליין ורידי.
התרופה זמינה במתן פומי ובמתן תוך ורידי (בזריקה).
זמן מחצית החיים של התרופה נע סביב 8 שעות, לכן אם נוטל התרופה דילג על לקיחת התרופה, עליו להשלים את המנה שפספס לפחות 8 שעות לפני המנה הבאה.
עיקר המטבוליזם של דלפלוקסיצין נעשה על ידי גלוקורוניזציה (הוספת מולקולת גלוקוז) יחד עם מטבוליזם חמצני המהווה כ־1% מהמנה שניתנה.
פינוי התרופה מהגוף נעשה בעיקרו (65%) דרך השתן בצורתה השלמה, וחלקה (28%) דרך הצואה.
פינוי התרופה אצל מטופלים עם מחלת כליות חמורה יהיה נמוך יותר.
דלפא הייתה אוניית מעפילים שארגן ארגון האצ"ל במסגרת עליית אף על פי.
היא הפליגה מרומניה והורידה את נוסעיה, 222 במספר, בחוף נתניה שבארץ ישראל בדצמבר 1938.
נתן קאלפוס היה מפקד סניף האצ"ל ברמת גן.
בדצמבר 1938 הורה לו מפקד הארגון דוד רזיאל לצאת לוורשה שבפולין ולקבל שם מידי יצחק רוזין פרטים על אוניית מעפילים חדשה.
קאלפוס יצא לוורשה והמשיך למשם לעיר הנמל קונסטנצה שברומניה, לחוף הים השחור.
עמו היו 202 מעפילים חברי בית"ר, שנבחרו על ידי אברהם סטבסקי.
שם עלו על סיפון האונייה דלפא.
הייתה זו אוניית המעפילים השלישית שהפליגה מרומניה באותו חודש (האחרות היו האוניות אלי וג'יפו א').
דלפא הפליגה מקונסטנצה לנמל וארנה שבבולגריה.
שם עלו על סיפון האונייה עוד 20 חברי בית"ר מבולגריה והונגריה.
לאחר עשרה ימי שיט במזג אוויר סוער התקרבה דלפא לחופי ארץ ישראל.
ללא כל סימן מן החוף פנתה האונייה דרומה ופגשה בדרכה סירת משמר בריטית, שלא הבחינה בה.
למחרת התקרבה האונייה שוב אל החוף, לנתניה.
קאלפוס ירד אל החוף בסירת הצלה ופגש את צוות ההורדה בפיקודו של משה חסון.
התעורר ויכוח האם להוריד את המעפילים לחוף במזג האוויר הסוער ששרר אז.
דוד רזיאל, שנמצא גם הוא במקום, התערב והורה להתחיל בהורדה.
היא נעשתה בסירות והסתיימה בשלום.
בדיעבד ידוע כי הבולשת הבריטית עקבה אחרי האונייה והעבירה את המידע עליה לשלטונות המנדט.
למרות זאת היא לא נתפסה.
לאחר הורדת המעפילים חזרה דלפא לים והפליגה לפיראוס שביוון.
על סיפונה עלה גם דוד רזיאל, שהיה בדרכו לפגישה בצרפת עם זאב ז'בוטינסקי.
דוד רזיאל בארגון עלייה ב', חרות, 16 במרץ 1961, באתר עיתונות יהודית היסטורית
בן-ירוחם, ספר בית"ר: קורות ומקורות - כרך ב : אל העם, חלק שני, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1975
אבנרי, מ"ולוס עד טאורוס": עשור ראשון להעפלה בדרכי הים 1934-1943, יד טבנקין, 1985
האונייה דלפה, באתר עמותת חיל הים
דִלְעָן הייתה עיר מקראית באזור שפלת יהודה במחוז הקדום של לכיש.
מקור השם ככל הנראה מן השורש דלע.
העיר מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך בספר יהושע ונכללת ברשימת ערי יהודה: יהושוע פרק טו ל"ח: "וְדִלְעָ֥ן וְהַמִּצְפֶּ֖ה וְיָקְתְאֵֽל".
לפי האינצקלופדיה המקראית יש המזהים את דלען המקראית בתל נגילה (תל-אל נג'ילה), אחרים מזהים את דלען עם עגלון שבנחלת יהודה אשר מזוהה עם תל בית מירסים.
המונח "דלעת" (ברבים: דְּלוּעִים) משמש בדרך כלל לתיאור זני דלעת עגולים וכתומים, אם כי אין לו הגדרה מדעית מחמירה וניתן להתייחס בו למגוון רחב של דלועים בעלות מראה שונה.
הדלועים מגודלות זה אלפי שנים, ויש עדויות המתארכות לגידולן בין 7,000 ל-5,500 לפני הספירה.
מיני הבר של הקישוא והמינים המבויתים הראשונים מקורם בצפון אמריקה, בעיקר בצפון-מזרח מקסיקו ובדרום ארצות הברית.
כיום, זנים מתורבתים של דלועים גדלים ברחבי העולם לשימושים קולינריים, דקורטיביים ותרבותיים שונים.
קליפת הדלעת העבה מכילה זרעים ועיסה אכילים, ופאי דלעת הוא חלק מסורתי מארוחות חג ההודיה בקנדה ובארצות הברית.
בנוסף, דלועים משמשות לעיתים קרובות כקישוטים עונתיים בסתיו וכחלק מקישוטי ליל כל הקדושים כאשר הן מגולפות לעששית ג'ק-או-לנטרן.
על פי מילון אוקספורד, המילה האנגלית "pumpkin" נגזרת מהמילה היוונית העתיקה πέπων (שפירושה "מלון").
לפי תאוריה זו, המונח עבר דרך המילה הלטינית peponem והצרפתית "pompon" לאנגלית המוקדמת pompion, שהשתנתה ל-pumpkin על ידי מתיישבים אנגלים במאה ה-17, זמן קצר לאחר שפגשו דלועים עם הגעתם למה שכיום הוא צפון-מזרח ארצות הברית.
העדות העתיקה ביותר לדלעת נמצאה במקסיקו ומתוארכת בין 7,000 ל-5,500 לפני הספירה.
דלועים ומיני קישוא אחרים, לצד תירס ושעועית, מופיעים ב הנהוגה על ידי רבים מהעמים הילידיים בצפון אמריקה.
עם זאת, זנים מודרניים גדולים יותר של דלעת אינם כלולים בדרך כלל, מכיוון שמשקלם עשוי להזיק לגידולים האחרים.
בתוך עשורים ספורים לאחר תחילת ההתיישבות האירופית בארצות הברית וקנדה, איורים של דלעות הדומים לזנים המודרניים Small Sugar ו-Connecticut Field פורסמו באירופה.
הדלעת היא גידול לעונת הקיץ, ונזרעת בדרך כלל בתחילת יולי בחצי הכדור הצפוני.
הדלועים דורשות טמפרטורת קרקע של לפחות 15.5 מעלות צלזיוס בעומק של 8 סנטימטרים, וקרקע ששומרת על לחות במידה טובה.
גידולי דלעת עשויים להיפגע אם יש מחסור במים, טמפרטורות מתחת ל-18 מעלות צלזיוס, או אם גדלים בקרקעות שהופכות למוצפות מים.
בתנאים אלה, הדלועים נחשבות לעמידות, וגם אם חלקים רבים של העלים והגפן מוסרים או נפגעים, הצמח יכול לצמוח במהירות גפנים משניות כדי להחליף את מה שהוסר.
הדלועים מייצרות פרחים זכריים ונקביים, כאשר ההאבקה מתבצעת בדרך כלל על ידי דבורים.
באמריקה, דלועים היו מאובקות היסטורית על ידי דבורת הקישוא המקומית () אך אוכלוסיית הדבורים הזו הצטמצמה, ככל הנראה בחלקה עקב רגישות לחומרי הדברה (אימידקלופריד).
בשנת 2020, ייצור הדלועים העולמי (כולל קישואים ודלועי נוי) היה 28 מיליון טונות, וסין היוותה 27% מהסה"כ.
אוקראינה ורוסיה ייצרו כל אחת כמיליון טונות.
רוב חלקי צמח הדלעת אכילים, כולל קליפת הבשר, הזרעים, העלים והפרחים.
כשהדלעת מבושלת, היא ניתנת להרתחה, אידוי או צלייה.
בצפון אמריקה, הדלעת היא חלק מהקציר המסורתי של הסתיו, נאכלת כצלויה, כמחית דלעת ובמרקים ולחם דלעת.
פאי דלעת הוא מרכיב מסורתי בחגי ההודיה הקנדיים והאמריקאיים.
לעיתים מכינים מחית דלעת וקופאים אותה לשימוש מאוחר יותר.
בדרום-מערב ארצות הברית ומקסיקו, פרחי הדלעת והקישוא הם מרכיב מזון פופולרי וזמין.
הם עשויים לשמש כקישוט למאכלים, או לטבול בבלילה ואז לטגן בשמן.
בזמביה, עלי הדלעת נאכלים ונקראים "chibwabwa", מבושלים ומבושלים עם מחית בוטנים כתוספת למנה עיקרית.
זרעי דלעת, המכונים גם pepitas, הם אכילים ועשירים בנוטריינטים.
הם באורך של כ-1.5 סנטימטרים, שטוחים, אובליים א-סימטריים, ירוקים בהירים בצבעם ומכוסים בדרך כלל בקליפה לבנה, אם כי ישנם זנים של דלעת שמייצרים זרעים ללא קליפה.
זרעי דלעת הם חטיף פופולרי שניתן למצוא בחנויות במגוון צורות.
בזרעי דלעת יש מקור טוב לחלבון, מגנזיום, נחושת ואבץ.
שמן זרעי דלעת הוא שמן סמיך המופק מזרעים קלויים ומופיע בצבע אדום או ירוק.
כאשר משתמשים בו לבישול או כתיבול לסלט, שמן זרעי דלעת מעורבב בדרך כלל עם שמנים אחרים בשל טעמו העז.
שמן זרעי דלעת מכיל חומצות שומן כמו חומצה אולאית וחומצה אלפא-לינולנית.
קמח זרעי דלעת הוכח כמשפר את הערכים התזונתיים של ביצים המיועדות לצריכת אדם, וזרעי Cucurbita pepo שימשו בהצלחה במקום סויה במזון לעופות.
דלסי אלואינה רודריגס גומס (בספרדית: Delcy Eloína Rodríguez Gómez; נולדה ב-18 במאי 1969) היא עורכת דין, דיפלומטית ופוליטיקאית ונצואלית, סגנית נשיא ונצואלה.
החל מ-3 בינואר 2026 היא מכהנת כנשיאת ונצואלה (זמנית) לאחר מעצרו של הנשיא ניקולאס מדורו בידי ארצות הברית.
קודם לכן כיהנה בתפקידים בכירים בממשל, בין היתר כשרת החוץ ושרת התקשרות והמידע.
רודריגס למדה במשפטים באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, הייתה פעילה כמנהיגת סטודנטים ולאחר מכן התמחתה בדיני עבודה בצרפת, בהמשך שימשה מרצה למשפטים באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה ונשיאת איגוד עורכי הדין במדינה.
לפוליטיקה הצטרפה ב-2003 ועבדה במשרד סגן הנשיא, בהמשך עברה לעבוד במשרד האנרגיה ולאחר מכן מונתה לסגנית השר לעינינים אירופים.
ב-2013 מונתה על ידי הנשיא ניקולאס מדורו לשרת התקשורת, ב-2014 מונתה לשרת החוץ והייתה לאישה הראשונה בתפקיד.
וב-2020 מונתה במקביל לשרת האוצר.
ב-3 בינואר 2026 עצרה ארצות הברית את נשיא ונצואלה מדורו במבצע נחרצות מוחלטת, מה שהפך את רודריגס לנשיאה בפועל, מעמד שאושר על ידי בית המשפט העליון בוונצואלה.
ב-5 בינואר הושבעה כנשיאה זמנית.
דלק מאובנים או דלק מאובן (בלועזית דלק פוסילי, מלטינית: Fossilis, "נכרה מהאדמה") הוא דלק שנוצר מהתאבנות של אורגניזמים בסביבה מחוסרת חמצן (אנאוקסית).
גילם של האורגניזמים ושל דלק המאובנים שנוצר מהם הוא בדרך-כלל מיליוני שנים, ולעיתים אף מעל 650 מיליון שנה.
דלקי המאובנים שנוצרו הם פחם, נפט וגז טבעי – שמכילים כולם כמות גדולה של פחמן.
תהליך ההיווצרות כלל קבורה של החומר האורגני, שקיעה ודחיסה אל מתחת לפני האדמה ו"בישול" (בטמפרטורה ולחצים ספציפיים) לאורך זמן.
תהליך זה יצר סוגים שונים של דלק מאובנים.
תנאי הסביבה שפעלו על החומר הם שקבעו איזה סוג של דלק מאובנים נוצר: פחם, נפט או גז טבעי.
התאוריה המקובלת על מקורם הביולוגי (מאובניהם של צמחים ובעלי-חיים) של דלקי המאובנים, הוצעה לראשונה על ידי גאורגיוס אגריקולה ב-1556 ופותחה לאחר מכן על ידי מיכאיל לומונוסוב במאה ה-18.
סוגי הדלק המאובנים בעלי חשיבות רבה כיוון שלאחר שריפתם הם מתחמצנים לפחמן דו-חמצני ומים, ויכולים להפיק כמויות משמעותיות של אנרגיה ליחידת משקל.
בעבר תתי-חומרים כאלה שימשו לצורכי חניטה ואיטום.
במהלך השריפה של הדלק המאובן נפלטים לאוויר אפר, פיח וגזי חממה.
גזי החממה עולים לאטמוספירה ותורמים לתהליך ההתחממות עולמית.
תופעות אלה הובילו במאה ה-21 להחלטות לצמצום השימוש בדלק מאובנים.
דלק גרעיני הוא חומר שאפשר לנצלו להפקת אנרגיה גרעינית, בין אם בביקוע גרעיני, או בהיתוך גרעיני.
כל הכורים הגרעיניים השימושיים כיום הם כורי ביקוע, בכורים אלה, בדרך כלל החומר המשמש לדלק הוא אורניום.
ברובם נעשה שימוש באורניום מועשר בדרגה נמוכה (LEU - Low-enriched uranium) לרמות של כ-3-4% העשרה.
קיימים גם כורים בהם נעשה שימוש בדלק מבוסס אורניום טבעי, אורניום מועשר קלות (SEU- Slightly Enriched Uranium) ולעיתים הדלק מכיל גם פלוטוניום.
מוטות דלק לכור גרעיני ראשון שנבנה באוניברסיטת שיקגו נבנו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בהנחיית מוריס כהן.
כיום, הדלק הגרעיני בכורים מגיע בדרך כלל בצורה של מוטות.
מוט הדלק עשוי מתכת (בדרך כלל זירקוניום, בגלל בליעת הנייטרונים הנמוכה שלו).
בתוך המוט נמצאות "גלולות" תאי דלק קרמיות, העשויות תחמוצת האורניום בהעשרה נמוכה מעורב עם חומרים שונים לצורך שיפור התכונות שלו.
בכורים בעלי יעוד שונה, צורת מוטות הדלק עשויות להיות שונות.
ישנם כורים בהם מוטות הדלק מגיעים בצורה של כדורים הבנויים ממספר קליפות, כורים בהם מוטות הדלק מגיע בצורה של לבני מתכת ועוד צורות שונות.
מוטות הדלק מוכנסים לליבת הכור שבתוכה זורמים מים.
החומר ה"כבד" שבדלק (כלומר היסודות הבקיעים) מתבקע, ובתהליך הביקוע נפלטים נייטרונים וחום.
הנייטרונים הנפלטים בביקוע משמשים לצורך המשך תגובת השרשרת, והחום מועבר על ידי מעטפת המתכת של הדלק למים שבליבה.
המים המחוממים משמשים לצורך ייצור קיטור באופן ישיר או דרך מחליף חום, והקיטור משמש לצורך הנעת טורבינה שמפיקה כח שמשמש בדרך כלל להנעה (אניות) או ייצור חשמל.
כתוצאה מהביקוע, נוצרים בתוך הדלק מוצרי ביקוע לא יציבים וקרינתיים במיוחד.
לכן, בגמר השימוש, מועבר הדלק הגרעיני לתקופה של מספר שנים לבריכות קירור, ואחר כך למפעלי עיבוד ואחסון מיוחדים.
כיום מנוצל רק חלק קטן מפוטנציאל הביקוע של הדלק הגרעיני.
מוערך כי בעתיד ניתן יהיה למחזר את הדלק המשומש ולהשתמש בו לצורך תדלוק מחדש של כורים.
דָּלָק סִיבִּירִי או צוֹבֶּל (שם מדעי: Martes zibellina) הוא יונק קטן ממשפחת הסמוריים.
זהו מין בסוג דלק, הנפוץ באזור דרום רוסיה, בגזרת הרי אורל, סיביר, מונגוליה ואף יפן.
הוא נפוץ במרוצת השנים גם בפולין ובמערב רוסיה.
השם צובל מקורו בשפות הסלאביות והוא נכנס אל השפות המערב אירופאיות דרך סחר הפרוות בימי הביניים המוקדמים.
כך המילה соболь (sobol) ברוסית והמילה soból בפולנית הפכו ל: Zobel בגרמנית; sabel בהולנדית; zibeline בצרפתית; cibelina או cebellina בספרדית; soopeli בפינית; zibelina בפורטוגזית; zibellina בלטינית; sabellum באנגלית וצוֹבֶּל בעברית.
המונח הפך לתיאור כללי לבעלי חיים בעלי פרווה שחורה, כמו חתולים וארנבים.
וגם הצבע השחור בהרלדיקה מגיע מאותו השורש.
צובלים הם אוכלי כל, הניזונים בעיקר ממכרסמים קטנים כגון עכברים וסנאים.
הם משתמשים בכישורי מארב המתבססים על שמיעה חדה.
בהיעדר טרף זמין, הצובל יכול לשרוד על גרגירי יער, דבש ובלוטים.
במהלך הלילה ובסופות שלגים, כאשר הטרף אינו נפוץ, הצובל גר לרוב במחילה צרה המוגנת מפני אויבים טבעיים.
הצובלים החיים בטבע הם חיות טריטוריאליות ויכולים לתקוף בני אדם המתקרבים אליהם.
פרוותו של הצובל נחשבת משובחת במיוחד בשל העובדה שהיא רכה למגע בכל כיוון שמברישים אותה.
עובדה זו עשתה אותו למבוקש בתעשיית הפרוות, וצובלים מגודלים או ניצודים לצורך שימוש בפרוותם השחורה או החומה-כהה, בין השאר בשטריימלים (כובעי פרווה), מעילים ועוד.
על אף שמם, מכחולי שיער צובל המשמשים כמכחולי עלית בציור בצבעי מים או שמן, אינם עשויים מפרוות צובל אלא מפרוותו של בן משפחה קרוב אחר - החמוס הסיבירי.
על שמם קרויים דגמי הרכב גא"ז סובול המיוצרים ברוסיה במפעלי גא"ז.
דלק מערכות רכב, או בשמה המקוצר "דלק רכב", היא חברה ציבורית המחזיקה בחברת יבוא הרכב "דלק מוטורס", שהיא היבואנית בישראל של מותגי פורד, מאזדה, BMW, ניו ומיני.
בנוסף היא בעלת השליטה בחברת שירותי התשתיות "ורידיס".
החברה הוקמה באוקטובר 1965 כחברה פרטית בשם "גל וייספילר וקרטס בע"מ", על ידי משפחות וייספילר וקרטס, ועסקה בייצור אריזות ושקיות קניות מפוליאתילן.
ביולי 1982 שונה שם החברה ל"גל - תעשיות
וייספילר בע"מ", לאחר שמשפחת וייספילר רכשה את השליטה בחברה.
בנובמבר 1982 הונפקו מניות החברה ב.
בשנת 1988 נקלע החברה לקשיים וחברת "דלק השקעות ונכסים" רכשה את השליטה בחברה.
"דלק השקעות ונכסים" הייתה חברת בת של "דלק" חברת הדלק הישראלית ועסקה בהשקעות בענפי הרכב והכימיה, היא הוקמה ביוזמת מנכ"ל החברה אברהם אגמון במטרה להרחיב ולגוון את הכנסות חברת "דלק".
"דלק" נכנסה לעסקי הרכב בשנת 1984 כאשר הייתה שותפה להקמת חברת שירותי הדרך "שגריר".
ב-1995 רכשה את סוכנות המכוניות סע"ם, יבואנית רכבי סיאט לישראל, ואת נציגות חברת השכרת הרכב הצרפתית "יורופקאר".
בינואר 1992 נערך אירוע ההשקה של "מאזדה" בישראל, בגני התערוכה בתל אביב, בהשתתפות כאלף מוזמנים.
תוך שבועות ספורים מכרה מאות רכבים מדגם מאזדה 323. בהמשך ייבא את הדגמים מאזדה 121, מאזדה 626, מאזדה MX-3 והטנדר מאזדה B2000.
בשנת 1994 לאחר שפעילותה של חברת "גל - תעשיות וייספילר" נמכרה, והיא הפכה לשלד בורסאי, העבירה "דלק השקעות ונכסים" את פעילות יבוא הרכב לחברה ושמה שונה ל"דלק מערכות רכב".
סוכנות המכוניות סע"ם שינתה את שמה ל"דלק מוטורס" והפכה לחברת בת של "דלק מערכות רכב".
מ-1995 החלה "דלק רכב" להיות הדומיננטית בשוק הרכב הישראלי, דומיננטיות שנמשכה יותר מ-15 שנה.
הדגם "מאזדה 323" היה לאחד מכלי הרכב הפופולריים בישראל.
ב-1996 הגיעה למקום השלישי במספר המסירות, ב-1997 כבש את המקום הראשון יחד דגם הדור הבא "לאנטיס".
אחר כך הייתה ה"לאנטיס" הדגם הנמכר בישראל במשך כחמש שנים.
בשנת 1999 רכשה "דלק רכב" את הזיכיון ליבוא מכוניות פורד האמריקאיות לישראל מקבוצת מכשירי תנועה, וב-2011 את "קמור מוטורס", יבואנית רכבי BMW.
באוקטובר 2010 מכרה קבוצת דלק 20% מהמניות שבבעלותה ב"דלק רכב" למנכ"ל החברה, גיל אגמון, שהפך בעקבות המהלך לבעל השליטה בחברה עם אחזקה של 37.47% ממניות החברה.
בדצמבר 2019 מכרה קבוצת דלק כ-7% מהמניות לגיל אגמון, שעלה להחזקה של כ-44% ו-15% נמכרו למשקיעים מוסדיים.
בנוסף לעסקי יבוא רכב לחברה השקעות בחברות הזנק ישראליות בתחום הרכב, ובהן מובילאיי והיילו.
במרץ 2018 רכשה "דלק מערכות רכב" 70% ממניות חברת ורידיס תמורת כמיליארד שקל.
ביוני 2021 הונפקה החברה בבורסת תל אביב לפי שווי של 3.74 מיליארד שקל.
בנובמבר 2024 רכשה דלק מערכות רכב את זיכיון היבוא של דונגפנג מידי "מטרו מוטור".
דרכי הנשימה הן האתר השכיח ביותר לזיהומים, בעקבות שאיפה של אוויר מזוהם או עקב פלורה קבועה של חיידקים המתקיימת בחלל האף והפה.
קיימים מנגנוני הגנה שונים על מנת למנוע מזיהומים להגיע לריאות: סינון על ידי השערות באף, מקרופאגים אלוואולרים אשר בולעים פתוגנים המסתננים לריאות, ועוד.
אולם, כאשר יש הצטברות של חלקיקים קטנים בריאה, המקרופאגים האלוואולרים אינם מצליחים להתגבר עליהם ונוצרות דלקות (תהליך של inoculum - כניסת מסה פתוגנית לגוף בכמות גדולה).
באופן כללי, דלקת ריאות היא מצב של דלקת ושל התמצקות הפרנכימה (הרקמה) הריאתית.
זוהי אחת מהמחלות השכיחות ביותר בריאה.
דלקת ריאות ניתנת לסיווג לפי מספר קטגוריות שונות (למשל, האם הפתוגן הוא חיידק או נגיף, משך הזמן של המחלה, תגובת החולה ועוד).
גם אצל קשישים ותינוקות יש סיכון גדול יותר לחלות בדלקת ריאות, עקב רגישותה של מערכת החיסון (גם אצל חולים מוחלשים חיסונית לאור חסר בטחול אשר מעלה את הנטייה לפתח דלקת ריאות עם Streptococcus pneumoniae).
דלקת ריאות הנוצרת בבית החולים ("פנאומוניה של בית חולים") היא שונה מפנאומוניה בקהילה.
דלקת ריאות של בית חולים היא מחלה קשה יותר לרוב: החולה יכול לסבול מקוצר נשימה, טכיפניאה ועוד, כאשר יש חיידקים נוספים הגורמים למחלה, אשר קיימים בסביבת בית החולים כגון חיידקים גראם-שליליים, Staphylococcus aureus וחיידקים אנאירוביים.
דלקת ריאות בקהילה היא דלקת ריאות קלה יחסית שאינה מצריכה אשפוז, והפתוגנים העיקריים בה הם אלה הנמצאים במצב נורמלי בדרכי הנשימה העליונות, כגון Streptococcus pneumoniae, ההסתמנות הקלינית היא לרוב חום גבוה, שיעול וממצאים מתאימים במעבדה, וניתן להתגבר על הזיהום באמצעות אנטיביוטיקה.
בעבר חילקו את דלקת הריאות ה"קהילתית" לשני סוגים:
דלקת ריאות טיפוסית (Pneumococcal): אשר מופיעה בצורה הקלאסית: חום גבוה, שיעול מוגלתי, כאב פלאורלי, נשימות שטחיות והצללה של צילום חזה יחד עם ממצאי שמע ברורים במסכת (אצל קשישים, לא תמיד ייתכן חום)
דלקת ריאות לא טיפוסית (א-טיפית): במקרים כאלו הפתוגנים הם לרוב ממינים Mycoplasma pneumoniae או Legionella pneumophila, המהלך הקליני הוא איטי והדרגתי יותר: בשלב הראשון החולה "לא נראה חולה" - סובל מחום קל, שיעול יבש וללא מוגלה, ומופיעים סימנים נוספים כגון כאבי ראש, חולשת שרירים ותופעות של מערכת העיכול.
במקרים רבים הנשימה תהיה נורמלית לחלוטין אולם בצילום החזה ניתן יהיה לגלות הסננה ריאתית מוגברת בשתי הריאות, והדגשות של אזורים מסוימים, אולם ללא לויקוציטוזיס משמעותי.
בעבר, הטיפול התרופתי בדלקות ריאה בקהילה היה לפי אחד מהקצוות האמורים לעיל - מוקסיפן או צפלוספורין במקרים של זיהום טיפוסי, ומקרולידים במקרים של זיהום לא טיפוסי.
אולם אצל אנשים צעירים קיימים מקרי ביניים רבים ולכן מטפלים באמצעות אנטיביוטיקה משולבת- למשל ZINNAT ו-ROXO.
אם יש תפליט פלאורלי, חשוב לנקזו (בעיקר אם הוא מוגלתי וחומצי, אחרת אין חדירה טובה של האנטיביוטיקה לחלל האדר (החלל המצוי בין הריאה ובין קיר החזה).
הניקוז מתבצע באמצעות מחט תחת הרדמה מקומית, ובתיווך אולטראסאונד על מנת לזהות את מיקום התפליט.
שלבים בהתפתחות של דלקת ריאות
יש מספר שלבים בהתפתחות המחלה- בעבר, טרם הטיפול באנטיביוטיקה, שלבים אלו היו משמעותיים יותר, כיום הגבולות ביניהם היטשטשו.
גודש (congestion): בתחילה, עם התרבות מהירה של החיידקים, חל גודש וריבוי של הקפילרות.
החיידקים עוברים עם נוזל בצקתי שנוצר כתוצאה מהגודש בכלי הדם, אל תוך הנאדיות עצמן (ומכאן ההבחנה כי בפנאומוניה חיידקית התפליט מצטבר בעיקר בתוך הנאדיות, שלא בדומה לפנאומוניה ויראלית, שבה ההצטברות היא באינטרסטיציום).
הפטיזציה אדומה: הנאדיות מתמלאות תוך מספר ימים במספר רב של נויטרופילים (שלב זה נקרא שלב ההפטיזציה, היות שרקמת הריאה דומה בשלב זה לרקמת כבד).
הרקמה אדומה מאוד ומכילה הרבה מאוד כדוריות דם אדומות ולבנות אשר חודרות לנאדיות כדי להתגבר על הזיהום.
ניתן לראות גם פיברין וקיימת מעורבות של הפלאורה: קיום דלקת בפלאורה אשר עלולה לגרום להידבקויות של הפלאורה הוויסראלית והפריאטלית.
הפטיזציה אפורה, ימים 4-6: בשלב זה האונה הופכת להיות אפורה, שקיעת הפיברין מוחשת, הנויטרופילים מתפרקים והמקרופאגים מתרבים מאוד.
הרקמה עדיין כבדה ומוצקה, אך ניתן לראות שהדפנות האלוואולריות אינן מעובות - אין התערבות של האינטרסטיציום (אלא אם מדובר בדלקת ריאות ויראלית, שאז התסנין נכנס לאינטרסטיציום, ורואים לימפוציטים ולא נויטרופילים).
הרזולוציה - השלב הסופי, שבו החום יורד באופן פתאומי, האקסודט (הנוזל הבצקתי) נספג על ידי המקרופאגים, וכיום במרבית המקרים המצב חוזר לקדמותו.
אצל ילדים וזקנים, שכיחה יותר ברונכופנאומוניה.
זוהי דלקת ריאות מוקדית (בניגוד לפנאומוניה, אשר פוגעת באונה שלמה).
מוקדי הדלקת נוטים להופיע באופן דו-צדדי בבסיסי הריאה.
דלקת ריאות חיידקית (תוך נאדיתית)
דלקת ריאות חיידקית יכולה להיות מחלה חדה אשר נמשכת מספר ימים בלבד, או מחלה כרונית, שבה מתפתחים השינויים באופן איטי במשך מספר שבועות או חודשים.
היא פוגעת לרוב באונה האמצעית הימנית, והאונות התחתונות.
המחלה החדה נגרמת, בכ-90% מהמקרים, על ידי Streptoccus pneumoniae (שכיח אצל אנשים מבוגרים, חולים במחלות לב כרוניות, סוכרתיים).
החיידקים חודרים עד למספר אזורים צנטריאצינריים, סביב או בתוך ברונכיולים, נפגשים עם מקרופאגים וגורמים לדלקת חדה.
פנאומוניה הנגרמת על ידי Staphylococcus aureus היא נדירה יחסית - היא מופיעה בעיקר אצל תינוקות וילדים קטנים, כסיבוך משני של פנאומוניה ויראלית, ובחולים מותשים או עם מצבים של חסר אימוני.
היא מופיעה גם בנרקומנים עקב זיהום חיידקי בהזרקה תוך-ורידית.
לחיידק זה יש נטייה ליצור זיהום מוגלתי והתפתחות של מורסות - פנאומטוצלה - חלל אוויר הנוצר כתוצאה מהתרחבות של מורסה וגורם לאמפיימה (תפליט מוגלתי פלאורלי).
לעיתים נדירות, גורם החיידק הזה לפנאומוניה אינטרסטיציאלית.
פנאומוניה הנגרמת על ידי החיידק הגראם-שלילי Klebsiella pneumoniae: זוהי מחלה נדירה.
החיידק עטוף בקפסולה עבה, מוקואידית, אשר מקשה מאוד על המקרופאגים לסלקו על ידי פגוציטוזה.
כ-80% מן החולים הם גברים, וכ-70% הם אלכוהוליסטים.
חלק מהם סובלים מסוכרת ורובם תשושים.
המחלה מאופיינת על ידי הופעה מוקדמת של נמק, מורסות ואמפיאמה של קרום הריאה.
פנאומוניה הנגרמת על ידי חיידקי הסוג Pseudomonas: אלה הם חיידקים גראם-שליליים המזהמים בעיקר ריאות של חולי סיסטיק פיברוזיס.
בעקבות הטיפולים הרבים עם אנטיביוטיקה ועם קורטיקוסטרואידים חלה התרבות מסוכנת של חיידקים יציבים לטיפולים אלה, וביניהם חיידקי ה-Pseudomonas.
אלה הם חיידקים אלימים מאוד, אשר יכולים לגרום לנמק של רקמת הריאה או לנמק של כלי דם בריאות.
הם מופיעים גם בחולים עם כוויות, נויטרופניים או מונשמים.
ניתן לראות מוקדים קטנים עם מרכזים נמקיים והיקף צהבהב, מלווה בנמק של דופן כלי הדם.
חיידקי ה-Pseudomonas עטופים בקפסולה מוקואידית, המונעת פגוציטוזה מהירה ומאפשרת את התפשטותם.
מחלת הלגיונרים - חיידק ה-Legionella pneumophila היה נפוץ בעיקר בעבר- הוא פוגע יותר באנשים מורדמים וגורם בעיקר למחלות דרכי הנשימה העליונות, אך יכול לגרום גם לדלקת ריאות קשה.
ניתן לזהות כמות גדולה של נוגדנים כנגדו.
דלקת ריאות ויראלית נקראת גם דלקת ריאות א-טיפית, היות שהאקסודט (הנוזל הדלקתי) מצטבר בעיקר בדפנות האלוואולי ובמחיצות הריאה, ולא בתוך האלוואולי (הנאדיות) עצמם.
לרוב מדובר במחלה שמתחילה בדרכי הנשימה העליונות, למשל נזלת, פרינגיטיס, לרינגיטיס, כאשר רק באופן יוצא מן הכלל מתפשט הזיהום הוויראלי אל הפרנכימה של הריאה.
סיבת המחלה היא קיומו של נגיף, או חיידק בשם מיקופלסמה פנאומוניה (גם חיידק הכלמידיה גורם לצורה זו של דלקת ריאות).
מאפיינים נוספים של המחלה הוויראלית הם חום נמוך יחסית למחלה החיידקית, ספירת דם פחות גבוהה ופחות יצירה של כיח.
הזיהום במקרה הוויראלי הוא זיהום של התאים האפיתליאליים (פנאומוציטים מסוג 1) עם נזק לאלוואולי, תפליט ודלקת אינטרסטיציאלית.
באופן כללי, הפתוגן נכנס לדרכי הנשימה העליונות, גורם לנזק ב-cilia ומצליח להגיע לתוך רקמת הריאה ולאוואולי.
פעמים רבות, לאחר זיהום ויראלי של רקמת הריאה קיים זיהום חיידקי משני - ואז ניתן לראות פגיעה גם בתוך האלוואולי וגם בדפנות.
סיבוכים של דלקות ריאה ויראליות, מעבר להתפתחות של דלקת חיידקית משנית, הם תסמונת מצוקה נשימתית חריפה - ARDS .
הווירוסים השכיחים בדלקת ריאות ויראלית הם נגיף השפעת, נגיפי ה-Human parainfluenza viruses, Adenoviridae, ועוד.
במקרים קשים, הריאות כבדות מאוד ובחתך דרכן יש נוזל דמי רב (כיוון שמקרים קשים מערבים גם פגיעה בנאדיות מעבר לפגיעה בדופן).
הפלאורה, במקרים הקשים, היא בעלת "מראה גאוגרפי" - חלק מהלובולים אדומים ודמיים ואחרים חיוורים ובצקתיים.
המחלה הוויראלית לרוב יותר קשה מאחר שהיא דיפוזית יותר (מפושטת), וכתוצאה מהפגיעה באינטרסטיציום קיימת הפרעה לדיפוזיה.
מבחינה הסטולוגית, דלקת ויראלית מאופיינת יותר בלימפוציטים ופחות בנויטרופילים.
(אלא אם קיים זיהום חיידקי משני).
פטריות יכולות לגרום למגוון מחלות הקשורות למערכת הנשימה: למשל, פרינגיטיס, סינוסיטיס, ודלקת ריאות.
ישנן פטריות הגורמות למחלות ריאה ראשוניות (היסטופלסמוזיס, קוקסידיואידומיקוזיס למשל) וישנן פטריות אשר גורמות למחלות ריאה רק בחולים שנחלשו עקב מחלות אחרות- אספרגילוזיס, קריפטוקוקוזיס, קנדידיאזיס.
Aspergillus הוא סוג של עובש בעל קורים עם מחיצות המסתעפים בזוויות חדות.
ההדבקה היא בדרך של שאיפת הנבגים של הפטרייה.
הפטרייה יכולה לגרום למספר תסמינים קליניים:
תגובה אלרגית המכונה ABPA- allergic bronchopulmonary aspergillosis: מדובר בתגובת רגישות יתר למרכיבי העובש.
המין השכיח ביותר הוא Aspergillus fumigatus אך תיתכן תגובת רגישות יתר לסוגי Aspergillus נוספים ואף לעובשים אחרים.
המחלה מאפיינת אנשים הלוקים באסתמה או בציסטיק פיברוזיס (CF) ומתבטאת בהתקפים של דלקות ריאה עם החמרה.
על מנת לאבחן את המחלה יש לבצע תבחין עור (skin prik test).
במקרה של תבחין שלילי המחלה נשללת אך המצאות תבחין חיובי אינה מספיקה על מנת לאבחן את המחלה ויש להמשיך בבדיקות נוספות כולל בדיקות דם להימצאות נוגדנים ספציפיים (IgE וכן IgG) כנגד Aspergillus.
המחלה מתאפיינת במספר שלבים כולל: שלב חד, רמיסיה, התקפים חוזרים, אסתמה תלויית סטרואידים ושלב סופני - פיברוטי-צלקתי.
הטיפול הוא על ידי סטרואידים לרוב רק בעת התקף ולעיתים מלווה בטיפול אנטי-פטרייתי כמו Itraconazole על מנת למגר את העובש עצמו.
לעיתים יש גם מקום לשקול טיפול בתרופות כמו Omalizomab.
קולוניזציה ("אספרגילומה") המאופיינת לעיתים בשיעול ונראית בהיסטולוגיה כמו גוש עגול המורכב מהתפטיר של Aspergillus: יש לזהות את הפטרייה בשטיפת ריאה או בכיח, לבודד אותה בתרבית ולאפיינה - מוציאים את הגוש בליווי טיפול תרופתי.
מחלה פולשנית, בעיקר אצל חולים מוחלשים חיסונית (לוקמיה או לאחר השתלת מח עצם, בהם כמות הנויטרופילים נמוכה ולא מספיקה על מנת להתמודד עם הזיהום.
במצבים בהם יש התפתחות של אספרגילוזיס רב מערכתית, לרוב הסיבה היא תוצאה של מחלה פולשנית בריאה.
במחלה מפושטת קשה לבודד את הפטרייה בדם ולכן לרוב מקובל לזהות אנטיגן של הפטרייה.
הטיפול התרופתי במצבים אלו הוא הכרחי (למרות שלא כל מיני ה-Aspergillus רגישים אליו).
Cryptococcus הוא סוג של שמר הגורם בעיקר לדלקת קרום המוח (למרות שכניסת הפטרייה היא דרך מערכת הנשימה).
הפגיעה המהותית בריאה לרוב נגרמת אצל חולים מוחלשים חיסונית, והיא גורמת למוקדים דמויי ג'לטין ברקמת הריאה ולדלקת ריאות.
דלקת ריאות עם פטריות מהסוג Histoplasma הוא גורם די שכיח של זיהומי ריאות.
הפטרייה היא די-מורפית וההדבקה היא על ידי שאיפה של Macronidia (הצורה היציבה של הפטרייה).
המחלה דומה לשחפת מבחינת ההסתמנות שלה: היא גורמת לעיתים לגרנולומות בריאה אשר עוברות הסתיידות.
מחלה הנגרמת על ידי פטריות בסוג Coccidioides היא אנדמית לחוף המערבי באמריקה, היא אלימה מאוד ושיעורי ההידבקות בה רחבים מאוד.
היא משנה את צורתה בגוף האדם לקבלת מבנה מיוחד של ספרולות.
הפטרייה גורמת לדלקת ריאות אשר יכולה להיות מפושטת וקשה ולגרום גם לזיהום במערכת העצבים.
לראשונה, תואר פתוגן זה בתחילת המאה ה-20, ונחשב לטפיל מסוג פרוטוזואה, אולם לאחר 50 שנה הוא שויך לממלכת הפטריות, (עקב דופן הפתוגן המכילה גלוקאן בדומה לפטריות, סינתזה של חלבונים המבוצעת בדומה לפטריות, וסיבות נוספות).
את הפתוגן הזה ניתן לזהות על ידי צביעות מסוימות, שדרכן ניתן לראות את הציסטות האופייניות לו (צביעה מדגימה של כיח או של BAL).
הפתוגן מכיל שתי קבוצות של אנטיגנים, שככל הנראה נגדן פועלת מערכת החיסון בגוף.
מהלך המחלה: הפתוגן נצמד לפנאומיציטים מסוג 1 וגורם להתעבות של מחסום הדיפוזיה והקטנת יעילות חילוף הגזים בנאדית הריאה.
התוצאה היא דלקת ריאות קשה מאוד עם חום, שיעול, קוצר נשימה, הרגשת חנק ואף כיחלון - הנאדיות מתמלאות בפתוגן ובאקסודט דלקתי - בתוכן ניתן למצוא אין ספור ציסטות קטנות של הפתוגן.
אזורי הריאה הפגועים נראים מחוסרי אוויר, אדומים וקשים.
המחלה עלולה להסתיים במותו של החולה באופן מהיר (תוך שבועיים).
אצל חולי איידס מהלך המחלה איטי יותר והיא נמשכת מספר שבועות או חודשים.
מנגנון ההידבקות בפתוגן אינו ידוע.
הפתוגן קיים בכל העולם, כולל בישראל.
קיימים נוגדנים אליו כבר אצל ילדים, והוא תוקף חולים מוחלשים חיסונית, כמו גם מקרים בהם יש תת-תזונה, או פגים.
טיפול תרופתי: על ידי טיפול אנטי-מיקרוביאלי (הטיפול הרצוי כיום הוא מתן של טרימטופרים וסולפה-מתוקסאזול).
טפילים שונים יכולים לגרום לזיהום של הריאה:
Entamoeba histolytica הוא טפיל חד-תאי אשר מדביק בני אדם על ידי בליעת מזון או מים מזוהמים (האדם בולע את הציסטה שבתוכה קיים הטפיל).
לאחר מכן מתפתח הטפיל במעי ולעיתים יכול לחדור את דופן המעי.
לרוב, טפיל זה חודר לכבד, אולם לעיתים עלול לנדוד לריאות ולמוח.
זיהומים הנגרמים על ידי תולעים
תולעת הכרץ (Ascaris lumbricoides), הגורמת למחלת הכרצת, היא ארוכה יחסית ועלולה לגרום לדלקת ריאות אאוזינופילית ולחסימת המעי.
התגובה החריפה של מערכת החיסון לתולעת היא זו אשר גורמת את רוב התסמינים הקליניים ולנזקים במסגרת ההדבקה.
ההדבקה הראשונית היא על ידי בליעת ביצת התולעת, ולאחר מכן הפגית בוקעת ומגיעה דרך המעי אל הריאות, שם היא עוברת שלב נוסף בהתבגרותה תוך יצירת נזק לרקמת הריאה כתוצאה מהתגובה החיסונית של הגוף.
לאחר מכן חוזרת התולעת הבוגרת לשכון במעי.
בילהרציה היא מחלה של תולעים מהסוג Schistosoma אשר עלולה להיות קטלנית.
התולעים חודרות לרירית הגוף מתוך המים, ולאחר מכן הן מתפתחות לתולעים בוגרות.
בשלבי ההתפתחות קיים גם שלב בו התולעת מזהמת את הריאה.
הזיהום נוצר לאחר שכתוצאה מההתרבות בריאה נוצרות ביצים, אשר גורמות ליצירה של גרנולומות שיוצרות תהליך פיברוטי.
הסיבוך העיקרי הוא חסימה של כלי הדם הריאתיים על ידי הביצים והופעה של יתר לחץ דם ריאתי.
זוהי מחלה שנגרמת בעקבות הדבקות בתולעים מהסוג Echinococcus, אשר עוברת חלק משלבי ההתפתחות שלה באדם.
התולעים מאופיינות ביצירה של גרנולומות ענקיות המכונות Hydatid cysts - שלפוחיות ענק אלו יכולות לפגוע משמעותית בפעילות מערכת הנשימה ולציסטות אופייניות בריאה.
מורסה ריאתית היא תהליך מוגלתי של נמק בריאה, אשר כולל את הנאדיות, דרכי אוויר וכלי דם.
מורסה יכול להיות ראשונית (כתוצאה משאיפת חומר מזהם, או שאיפת גוף זר החוסם דרכי אוויר, אספירציה של תוכן הקיבה וכדומה) או שניונית.
גורמים למורסה ריאתית כוללים דלקת ריאות נמקית, הנגרמת כתוצאה מסטפילוקוקוס אוראוס, חיידקים גרם שליליים, שחפת, מחלות פטרייתיות ובעיקר בחולים תשושים, מבוגרים או בעלי כשל חיסוני; גידולים או מחלות דלקתיות כגון ווגנר.
מורסה ריאתית עשויה להיות משנית להתפשטות זיהומים מאיברים אחרים כגון אנדוקרדיטיס זיהומית, תסחיף זיהומי ממוקד מזוהם אחר בגוף (כגון צינורית דיאליזה מזוהמת), זיהום קשה בדרכי הנשימה העליונות, ברונכואקטזיס, אספירציה אצל אלכוהוליסטים או מורדמים (הפגיעה לרוב תהיה בצד ימין) או חדירה ישירה של זיהום כתוצאה מטראומה.
מורסה בריאה עשויה להיות בודדת או שיהיו מורסות רבות.
במצבים קשים הזיהום עלול להתפתח לחלל האדר (החלל הפלאורלי) ולהוביל אפילו להתפתחות של תפליט מוגלתי (אמפיימה) או של חזה אוויר.
בנוסף יכול להיות נמק של רקמת הריאה והתפשטות נרחבת של התהליך.
מבחינה קלינית, מורסה מתאפיינת בחום, שיעול, וכיח מוגלתי בעל ריח רע.
כאשר המצב מתארך ייתכנו ירידה במשקל, והתאלות אצבעות.
עוד תוצאה נדירה היא התפתחות עמילואידוזיס משנית של הריאה.
הטיפול במורסה בריאה, בשונה ממורסה בכל מקום אחר בגוף, אינו על ידי ניקוז, בדרך כלל, אלא על ידי אנטיביוטיקה ממושכת.
דלקות הוושט או אסופגיטיס יכולות לנבוע מסיבות שונות.
באופן כללי דלקות של הוושט מתחלקות לשלוש קבוצות עיקריות:
דלקת פפטית של הוושט - נגרמת לרוב על ידי חזרה (רפלוקס) של תוכן הקיבה לוושט.
דלקת זיהומית של הוושט - נגרמת כתוצאה מפתוגנים שונים, כגון קנדידה, וירוסים שונים כגון הרפס, נגיף ה-CMV וה-varicella.
דלקת כימית של הוושט - לרוב הגורם הוא שתיית חומרי ניקוי כגון אקונומיקה המאופיינים בבסיסיותם.
הדלקת השכיחה ביותר של הוושט היא זו הנגרמת כתוצאה מרפלוקס של תוכן הקיבה לוושט.
זוהי דלקת שכיחה בעולם המערבי, והיא מאופיינת במצב ההפוך מאכלזיה של הושט, הסוגר התחתון של הוושט לא נסגר וכתוצאה מכך יש הפרשה של חומצה ופפסין מהקיבה אל הוושט עצמו.
מצב זה נקרא רפלוקס קיבתי ושטי או GER - Gastro Esophageal Reflux.
הסיבות לחוסר הסגירה של הסוגר (הספינקטר) התחתון של הוושט, יכולות להיות כתוצאה למשל מקיומו של בקע, Hiatal hernia, מצב בו הסוגר נמצא במיקום לא נכון, או למשל במצבים בהם יש היצרות של סוגר הקיבה, stenosis of pylorus, בגלל הצטלקויות ופיברוזיס בקיבה עצמה, המביא ללחץ מוגבר על הקיבה.
הלחץ יכול להיגרם גם במצבים כגון הריון או אצל אנשים שמנים מאוד, או בעת אכילת ארוחות גדולות.
מאורעות של GER, כשהם ממושכים, הופכים לפתולוגיים ומוגדרים כ - GERD - Gastro Esophageal Reflux Disease.
ניתן לראות כי הרירית בוושט היא אדומה וגדושה בדם (היפרמיה), עם התכייבויות (כיבים).
לאחר מכן, במידה והתופעה ממשיכה זמן רב, ניתן לראות היצרות (סטריקטורה) של האזור בגלל הדלקות החוזרות.
ישנם שינויים היסטולוגיים אשר ייחודיים ל-GERD והם:
התעבות של האפיתל יחד עם פפילומטוזיס (פפילות עמוקות ועוברות 50% מעומק האפיתל)
השכבה הבזאלית של תאי האפיתל מתעבה וכוללת יותר משלוש שכבות של תאים בזאליים עם ריבוי של תאים בזאליים.
הימצאותם של תאי דלקת בתוך האפיתל ובתוך שכבת הרירית המיוחדת של הוושט (לימפוציטים, תאי פלסמה, אאוזינופילים).
הטיפול הוא הסמכת האוכל (הפיכת האוכל לסמיך יותר) כדי להוריד את מינון ההקאה.
ניתן להשתמש בחוסמי קולטנים להיסטמין (כגון רניטידין) או תרופות החוסמות את משאבת המימן (אומפרזול) במקרים של אזופגטיס קשה.
הסיבוכים העיקריים של GERD הם התפתחות של ושט על שם ברט, Barrett's esophagus, מצב בו הרירית של הוושט הופכת בהדרגה להיות דומה לרירית הקיבה (אפיתל עמודי המפריש ריר), ויכול להתפתח כיב פפטי או אף מצב של היווצרות קרצינומה.
למעשה, רוב הקרצינומות של הוושט הן על רקע של תסמונת בארט.
דלקת זיהומית של הוושט יכולה להתפתח כתוצאה מקיום אבצס (מורסה) הנוצר בלוע האחורי, כתוצאה מבליעת גופים זרים וכן כתוצאה מזיהומים כגון קנדידה, הרפס וכו'.
זיהום על ידי קנדידה נפוץ אצל חולים לאחר השתלה, או חולי איידס, מחלות ממאירות וטיפול כימותרפי.
הזיהומים השכיחים בילדים הם בעיקר זיהומים פטרייתיים.
לרוב מופיע כאב בעת בליעה ולפעמים חום.
אסופגיטיס קנדידיאלית - נראה יותר אצל מבוגרים ומדוכאים חיסונית.
ניתן לראות קרומים לבנים על שטח האפיתל.
הקרומים הם עם גרנולוציטים המאוחדים בין מקלות הקנדידה.
אסופגיטיס ויראלית - בעיקר אצל אנשים עם החלשה של מערכת החיסון- נגיפי CMV, הרפס, לרוב עם התכייבויות, וכן עם גופיפי הסגר בתוך התאים (אופייני ל-CMV) או תאי ענק נוקלאוטידים (אופייני להרפס, ע"ש cowdry).
דלקת כימית של הוושט נגרמת לרוב כתוצאה משתיית חומרי ניקוי, בדרך כלל בסיסיים עם pH מעל 10. בשלב הראשון מופיעה נפחיות, דלקת של הוושט ודיספאגיה (קושי בבליעה), שעוברות תוך 2-4 שבועות.
לעיתים יש פסק זמן של שבועות עד חודשים בהם אין תסמינים קליניים, עד שנוצרות סטריקטורות (היצרויות).
התמונה הקלינית תלויה בכמות החומר ובסוגו.
יכול להיווצר נקב בוושט או מדיאטיניטיס (דלקת של המדיאסטינום).
לעיתים נשארות צלקות אשר עלולות לאחר שנים להפוך לקרצינומה.
דלקת של הוושט כתוצאה מהקרנה או Radiation esophagitis היא אצל אנשים שמקבלים הקרנה בגלל גידולי שד או גידולי מדיאסטינום.
בעקבות ההקרנה, על גבי הדלקת עצמה יכולה להתפתח קרצינומה.
השינויים ההיסטולוגיים הם מוקוזה אטרופית עם פיברוזיס בסאבמוקוזה, שינויים קשים בתוך כלי הדם, התנפחות של תאי אנדותל הסותמים את החלל ואיסכמיה של מוקוזה.
דלקת הוושט כתוצאה מבליעת כדור
דלקת הוושט כתוצאה מבליעת כדור נגרמת כאשר כדור שנבלע נתקע בחלל הוושט.
מקובל לייחס זאת להרגלי נטילת כדורים גרועים כגון: נטילת כדורים ללא כמות שתייה מספקת או שכיבה מיד לאחר נטילת הכדור.
המיקום השכיח ביותר בו הכדור נוטה להיתקע הוא בחלק האמצעי של הוושט קרוב לאזור בו אבי העורקים או הפיצול של הקנה חולפים על פני הוושט.
לחץ של מבנים אלו יכול לחסום את מעבר הכדור במורד הוושט.
מאז הדיווח הראשון בשנת 1970, למעלה מ-1000 מקרים של דלקת הוושט כתוצאה מבליעת כדור דווחו בספרות הרפואית הכוללים מגוון רחב של סוגי כדורים.
תסמינים אופייניים למצב זה הם הופעה פתאומית של כאב בחזה וכאבים בבליעה.
הכאב עשוי להעיר משינה ומתפתח תוך שעות מנטילת הכדור.
באנדוסקופיה ניתן לראות סימני דלקת ובהדמיית CT לעיתים ניתן לראות עיבוי של דופן הוושט.
בדרך כלל המצב חולף תוך ימים עד שבועות אך התסמינים עשויים להמשך חודשים ובמקרים קשים תתפתח היצרות של הוושט.
לא ידוע על טיפול המזרז את תהליך הריפוי אך מקובל לטפל בתרופות נוגדות רפלוקס כדי להקל על הגירוי.
במקרה של היצרות יש לטפל באמצעות הרחבה כירורגית.
דלק ביולוגי או ביו-דלק הוא סוג של דלק שמקור האנרגיה האצורה בו הוא בתהליך קיבוע פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה לתרכובת אורגנית (מולקולת סוכר) על ידי תהליך הפוטוסינתזה.
בתהליך זה, צמחים, אצות וציאנובקטריות ממירים את אנרגיית השמש, אנרגיה סולרית, לאנרגיה אלקטרוכימית האצורה בקשרים שבין אטומים של מולקולות גלוקוז.
סוכרים אלו משמשים את הצמח לשם גדילה והתפתחות, בניית דופן התא ואגירת חומרי תשמורת, כגון עמילן.
ניתן לנצל צמחים, סוכרים ושמנים צמחיים בתהליכי שרפה ליצירת חום או לביצוע עבודה במנוע של כלי רכב.
כך למעשה משתמשים באנרגיית השמש, שהיא זמינה ומתחדשת, לקבלת "דלק ביולוגי".
סוגי דלק ביולוגיים כוללים דלק נוזלי, ביוגז, דלק מוצקים שמקורו מביומסה צמחית או דלק מבוסס אלכוהול מביומסה שעוברת תהליכי פירוק ותסיסה.
דלק ביולוגי נחשב כמקור לאנרגיה מתחדשת, היות שהשימוש בהם יוצר "מעגל סגור" של פחמן דו-חמצני; אותו פחמן דו-חמצני שמשתחרר בתהליך שריפת החומר הצמחי או תוצריו במנוע כלי הרכב שימש בעבר לגידולו.
אף על פי שגם מקורו של דלק פוסילי כגון נפט הוא מתהליך קיבוע פחמן עתיק על ידי צמחים, הם אינם נחשבים כמקור לאנרגיה מתחדשת היות שתהליך יצירתם לוקח מיליוני שנים.
הפחמן הדו-חמצני ששימש בעבר הרחוק לגדילה של צמחים אלו הוצא מהאטמוספירה לפני זמן רב, ואינו משפיע על מצב גזי החממה או על האקלים.
להבדיל ממקורות אנרגיה מתחדשים, שרפה של דלק פוסילי תורמת משמעותית לעלייה בהצטברות של פחמן דו-חמצני באטמוספירה, שמהווה גז חממה מסוכן ונפוץ, הקשור באופן ישיר באפקט החממה או ההתחממות העולמית בעשורים האחרונים.
תנודות במחירי הנפט, הצורך בהשגת ביטחון אנרגטי, הרצון בהפחתת התלות בנפט ודאגה סביבתית בנוגע לפליטות גזי חממה הן חלק מהסיבות העיקריות למחקר, פיתוח ושימוש בדלק ביולוגי.
עלייה בקצב התרבות האוכלוסייה העולמית, יחד עם תהליכי תיעוש מואצים במדינות מתפתחות כמו הודו וסין יוצרים דרישה עולמית הולכת וגוברת למקורות אנרגיה.
צריכת האנרגיה בסין למשל גדלה בשנת 2011 ב-11.2% והיא הייתה בשנת 2011 צרכנית האנרגיה הגדולה בעולם, לפני ארצות הברית.
סובסידיות ממשלתיות וארגוני סביבה עולמיים תורמים להגדלת הנתח של אנרגיה מתחדשת מתוך סך השימוש, כאשר סוגי דלק ביולוגי תופסים את החלק המשמעותי ביותר מתוך כלל האנרגיות המתחדשות.
לפי ארגון האנרגיה הבינלאומי - IEA - אנרגיות מתחדשות מספקות 13% מדרישת האנרגיה העולמית, 77% מהן על ידי "ביו-אנרגיה", כלומר אנרגיה השאובה מניצול של ביומסה, פסולת תעשייתית ועירונית וגידולי אנרגיה.
היקף הייצור העולמי של דלק ביולוגי (דלק נוזלי וביוגז המופקים מביומסה) נמצא בעלייה מתמדת בעשורים האחרונים ועלה מ-16 ביוליון ליטרים בשנת 2000 ליותר מ-100 מיליארד ליטרים בשנת 2011. בברזיל לדוגמה, 23% מהדלק לתחבורה בשנת 2009 היו סוגי דלק ביולוגי.
ניתן לחלק דלק ביולוגי לשלושה סוגים עיקריים, לפי המקור ממנו מופק הדלק:
ביואתאנול הוא אלכוהול (אתנול) הנוצר בתהליך תסיסה כהלית של פחמימות, מולקולות סוכר מורכבות, המופקות מגידולים שאוגרים אותם בצורה של סוכר או עמילן.
גידולים אלו כוללים בעיקר תירס וקנה סוכר.
ניתן להשתמש בביואתאנול כדלק לתחבורה בצורתו הנקייה (E100) או כתוסף לבנזין (עד לרמה של 85% בתערובת) כדי להעלות את מספר האוקטן של הדלק ולהפחית את רמת הפליטות של המנוע.
ביואתאנול נמצא בשימוש נרחב בעיקר בארצות הברית ובברזיל.
ביואתאנול צלולוזי הוא אתאנול המופק מחלקי צמח לא אכילים או גידולים שאינם ניתנים למאכל כמו עצים ועשבים.
בתהליך הייצור של דלק זה מבצעים תהליך מקדים לתהליך התסיסה; תחילה יש צורך בפירוק של דופן התא על ידי אנזימים בשם צלולאזות – אנזימים המסוגלים לפרק את סיבי הצלולוז המרכיבים את דופן התא למולקולות גלוקוז פשוטות וזמינות לתסיסה.
הקושי העיקרי בתהליך הייצור של דלק זה הוא הפרדת הצלולוז ממרכיב הליגנין שבדופן התא, ליגנין היא תרכובת מורכבת שאינה ניתנת לפירוק בקלות ולא ניתן להפיק ממנה דלק בתהליך התסיסה.
ביודיזל הוא דלק המופק משמנים צמחיים או משומן בעלי חיים.
הדלק מיוצר בתהליך של טראנסאסטריפיקציה עם אלכוהול, לרוב אתאנול או מתאנול.
כמו הביואתאנול, ניתן להשתמש בו כדלק במנועי הדיזל הקיימים בצורתו הפשוטה, אך לרוב משתמשים בו כתוסף לדיזל כדי להוריד את רמות הפליטה של חלקיקים, פחמן חד-חמצני CO ופחמימנים ברכבים המונעים על ידי מנוע דיזל.
זהו הדלק הביולוגי הנפוץ ביותר בשימוש באירופה.
בשנת 2012 הייצור העולמי של ביואתאנול וביודיזל עמד על 113 מיליארד ליטרים לאחד ו-27 מיליארד ליטרים לשני .
המחיר העולמי עמד על 85.36$ ל-100 ליטרים של ביואתאנול ו-152.75$ ל-100 ליטרים של ביודיזל, בממוצע.
נכון לשנת 2011, קיימים תקנים המחייבים שימוש בדלק ביולוגי כתערובת יחד עם בנזין או דיזל בתחנות הדלק ב-31 מדינות וב-29 מחוזות/פרובינציות ברחבי העולם.
לפי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה (International Energy Agency) עד לשנת 2050 דלק ביולוגי יוכל לספק יותר מרבע מהדרישה העולמית לדלק לתחבורה.
רוב הדלק המשמש לתחבורה הוא דלק נוזלי, היות שרכבים דורשים צפיפות אנרגיה גבוהה, כזו שמצויה בחומר נוזל או מוצק.
כדי לקבל צפיפות הספק גבוהה משתמשים ברוב כלי הרכב במנוע בערה פנימית, מנועים אלו דורשים דלק נקי כדי לשמור על ניקיון המנוע וכדי להקטין את זיהום האוויר.
הדלק שניתן לשרוף בצורה הנקייה ביותר הוא בדרך כלל בצורת נוזל או גז.
לכן, דלק נוזלי (או גזים שניתן לאחסן אותם בצורתם הנוזלית) עומדים הן בדרישות של ניידות יחד עם תהליך שרפה נקי ופחות מזהם.
בנוסף, גז או נוזל ניתן לשאוב בצורה פשוטה ונוחה, כך שהשימוש בהם ידידותי לצרכן ופחות מייגע.
הכוונה בדלק ביולוגי מדור ראשון או דלק ביולוגים קובנציונלי היא למעשה סוגי דלק המופקים מסוכר, עמילן ושמן צמחי.
סוגי דלק אלו (ביודיזל, ביואתאנול וביוגז) מאופיינים או על ידי אפשרות השימוש שלהם בתערובת עם דלק מבוסס בנזין, שרפה במנועי בערה פנימית קיימים והפצה דרך התשתיות הקיימות או על ידי אפשרות השימוש בהם בטכנולוגיות כלי רכב אלטרנטיביות קיימות כמו רכבים מונעים בגז או Flexible-fuel vehicle.
סוגי דלק מדור ראשון נמצאים בשימוש מסחרי, עם קצב ייצור של כ-50 מיליארד ליטרים בשנה.
סוגי דלק אלכוהולי, כגון אתאנול, פרופאנול ובוטאנול, מיוצרים על ידי מיקרואוגניזמים ואנזימים שונים בתהליך תסיסה, בה אלכוהול מתקבל מסוכרים פשוטים או עמילנים.
במקרה של ביואתאנול צלולוזי, סיבי הצלולוז מפורקים בתהליך אנזימטי מקדים, לקבלת סוכרים זמינים לתסיסה מיקרוביאלית.
האלכוהול הנפוץ ביותר שמשמש כדלק הוא הביואתאנול, במיוחד בברזיל.
הדלק האלכוהולי מיוצר בעיקר מתסיסה של סוכרים שמקורם בחיטה, תירס, קנה סוכר, סלק סוכר, דבשה וכל מקור סוכרי או עמילני אחר שניתן להפיק ממנו משקאות אלכוהוליים (כמו תפוחי אדמה, שאריות משדה חקלאי וכדומה).
שרשרת הייצור כוללת פירוק אנזימטי של מולקולות הסוכר המורכבות לסוכרים פשוטים וזמינים לתסיסה, תסיסה מיקרוביאלית של הסוכרים (בדרך כלל על ידי שמרים), זיקוק וייבוש.
תהליך הזיקוק מצריך שימוש באנרגיה רבה בצורה של חום, שמקורה לרוב ממקורות לא מתחדשים כמו דלק פוסילי וגז טבעי.
ביומסה צלולוזית, המתקבלת כתוצר לוואי לאחר תהליך מחיצת קני סוכר למיצוי המיץ, יכולה לשמש גם היא כחומר גלם לבערה והפקת חום בתהליך שנחשב מתחדש ובר קיימא.
יתרונו של הביואתאנול הוא בכך שניתן להשתמש בו במנועי בנזין כתחליף מלא או כתוסף לבנזין.
רוב מנועי כלי הרכב הקיימים העובדים על בנזין יכולים לפעול על תערובות בשיעור של עד 15% ביואתאנול.
הסיבה לשימוש בתערובת היא שלאתאנול צפיפות אנרגיה נמוכה יותר משל בנזין, כלומר דרוש יותר דלק (מבחינה משקלית ונפחית) כדי לייצר את אותה כמות עבודה במנוע כלי הרכב.
גם באתאנול טהור יש רק כשני שלישים מתכולת האנרגיה ליחידת נפח בהשוואה לבנזין, כך שדרוש מכל דלק כבד/גדול יותר כדי לעבור את אותו המרחק, או שתידרשנה יותר עצירות תדלוק.
ללא סובסידיות ממשלתיות, עלות השימוש בדלק לק"מ נסיעה גבוהה יותר בהשוואה לדלק הקונבנציונלי.
לאתאנול מספר אוקטן גבוה יותר מאשר לדלק נטול אתאנול, משמעות הדבר היא עלייה ביחס הדחיסה של המנוע, שמתבטא בהגדלת היעילות התרמית של המנוע.
באזורים גבוהים, בהם האוויר דליל, ישנן מדינות המחייבות שימוש בתערובת בנזין-אתאנול כמחמצן בחורף, כדי להפחית את שיעור הפליטות המזהמות לאטמוספירה.
בנוסף להיותו דלק לתחבורה, אתאנול יכול לשמש גם כדלק לאח ביתית.
אח כזו, שאינה דורשת ארובה או דלק קונבנציונלי, שימושית מאוד עבור בנייני מגורים חדשים ודירות נטולות ארובה מובנית.
החיסרון באח כזו הוא שהחום המיוצר נמוך יותר מזה של אח המופעלת על ידי חשמל או גז.
כאשר מחשבים את הערך האנרגטי נטו של תהליך הייצור של ביואתאנול יש לקחת בחשבון את האנרגיה המושקעת בציוד חקלאי, עיבוד האדמה, זריעה, דישון, הדברה, מערכות השקיה, קציר, הובלת הגידול למפעל העיבוד, תהליך מקדים שעובר החומר הצמחי, תסיסה, זיקוק, ייבוש, הובלה למסופי תדלוק והפצה דרך משאבות קמעוניות.
בנוסף, יש להתייחס לתכולת האנרגיה הנמוכה יותר של דלק אלכוהולי לעומת דלק פוסילי לתחבורה.
ערך זה יכול לצאת חיובי או שלילי, כתלות בגידול עצמו ובאזור, בתהליך הייצור, בשיטות ההובלה וההפצה ועוד.
מאידך, אם מחשיבים את התועלות המתקבלות משימוש באנרגיה מתחדשת (הפחתת הפליטות, הורדת זיהום האוויר, תרומה לבריאות הציבור הכללית ועוד), ערך זה עולה בוודאות.
להפקת ביואתאנול מתירס ומגידולים אחרים ישנם חסרונות בדמות של השפעה על מחירי המזון בעולם ומאזן אנרגיה (במונחים של כמות האנרגיה הסופית המסופקת לצרכן לעומת כמות האנרגיה מדלק פוסילי שהושקעה בגידול) מוגבל ונמוך, אם כי חיובי.
לכן, הטכנולוגיה מתקדמת לעבר פיתוח של אתאנול צלולוזי.