tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרע"א (1911), כחמש שנים לפני פטירת הרב שמריהו יוסף קרליץ, יצא לאור ספרו הראשון של בנו אברהם ישעיהו שנשא את השם "חזון איש".
הספר יצא בעילום שם, אולם האב היה מהיחידים שידעו את זהות המחבר.
הרב שמריהו יוסף קרליץ הנהיג את קהילתו עד לפטירתו בשנת תרע"ו.
בנו החזון איש גלה למינסק באותם ימים בגלל מלחמת העולם הראשונה ולא השתתף בהלווית אביו.
אשתו, ראשה לאה קרליץ, עלתה בשנות ה-30 לארץ ישראל.
נפטרה בי"ט בחשוון תש"א (1940) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
היה נשוי לראשה-לאה, ולזוג נולדו חמישה עשר ילדים, שישה מהם לא האריכו ימים ונפטרו בחייו.
בניו וחתניו התפרסמו כגדולי תורה בליטא ובארץ ישראל:
הרב מאיר – רבה של לכוביץ', מראשי ועד הישיבות בפולין ובארץ ישראל, וחבר מועצת גדולי התורה.
הרב אברהם ישעיהו – "החזון איש".
הרב יצחק (איצ'לה) – רב בקוסובה.
הרב משה – היה דיין ומו"ץ בווילנה, עורך הירחון התורני "כנסת ישראל".
בדאנה - אשת הרב שמואל אליהו קהאן, רב בעיירה אורצ'ה בבלארוס.
צביה - אשת הרב שמואל גריינימן, רב בליטא, ממקורבי החפץ חיים, והמוציא לאור של ספריו.
בתיה - אשת הרב נחום מאיר קרליץ, רבה של מיישָגולה (מיישעגאָלע) שליד וילנה, ובארץ עמד בראשות כולל חזון איש בבני ברק.
הניה חיה - אשת הרב אבא סוויאטיצקי, אב"ד קוסובה וטיקטין.
פעשא מרים - אשת הרב יעקב ישראל קניבסקי ה"סטייפלר".
שמרית דרור גריילסאמר (נולדה ב-8 במאי 1979) היא זמרת ויוצרת ישראלית.
דרור-גריילסאמר, ילידת קריית ביאליק, החלה את דרכה בלהקת הנוער הייצוגית של קריית מוצקין, "כובע טמבל".
שנים לאחר מכן היא נבחרה לגלם את דמותה של חנה, הזמיר בהצגה "גטו" של יהושוע סובול.
את המחזה הפיק מוזיקלית דניאל סלומון.
דרור-גריילסאמר למדה בבית ספר רימון כשנתיים.
כמו כן, היא תלמידתה של רחל הוכמן, מורה לפיתוח קול.
בשנת 2007 נישאה למוזיקאי מיכאל גריילסאמר, ולהם שלושה ילדים.
ב-2011 התמודדה לצד בעלה בקדם אירוויזיון עם השיר "טו דו דו", שהגיע למקום השישי.
בנובמבר אותה שנה הוציאה אלבום בכורה יחד עם בעלה מיכאל גריילסאמר, הנקרא "בפריז".
הרב שמריהו יוסף קרליץ (תרע"ח, 1918 - תשס"א, 2001) היה ממייסדי כולל חזון איש בבני ברק וראשו הראשון.
נולד בווילנה, בנם של הרב מאיר קרליץ ומרים, בתו של הרב שלמה הכהן, בעל ה"חשק שלמה" מווילנה.
למד בישיבת נובהרדוק בפינסק אצל הרב שמואל וינטרוב ודודו הרב יעקב ישראל קניבסקי, בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ אצל הרב ברוך בר ליבוביץ ובישיבת קלצק אצל הרב אהרן קוטלר.
ערב מלחמת העולם השנייה עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
עם בואו נכנס ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בשנת תרצ"ו (1936) ייסד דודו, הרב אברהם ישעיהו קרליץ ("החזון איש"), כולל אברכים.
הכולל, "עטרת יוסף", פעל תחילה בבני ברק וכעבור זמן הועתק לתל אביב.
בשנות ה-40 נקרא הרב שמריהו יוסף קרליץ על ידי החזון איש לייסד מחדש את כולל האברכים בבני ברק, במקביל לפעילות כולל "עטרת יוסף" בתל אביב.
הוא נענה לבקשה, ולשם כך נסע לארצות הברית ושהה שם במשך מספר שנים לצורך גיוס משאבים להקמת הכולל.
כמו כן פעל לגיוס מימון לבניית דירות מגורים לאברכי הכולל, לימים שיכון חזון איש.
כששב הרב שמריהו יוסף קרליץ מארצות הברית פעל להקמת המבנה של הכולל.
הוא עמד בראשו וניהל אותו במשך מספר שנים.
הוא הוציא את הקובץ התורני "שימוש חכמים", שבו קובצו חידושי תורה של חברי הכולל.
במקביל שימש כר"מ בישיבת תפארת ציון.
בשנת תשי"ד (1953) נפטר החזון איש, ובעקבות זאת הוסב שם הכולל על שמו - "כולל חזון איש".
שנה לאחר מכן נפטר אביו, הרב מאיר קרליץ.
זמן קצר לאחר מכן החליט לפרוש מראשות הכולל.
תחתיו התמנה הרב נחום מאיר קרליץ.
בשנת תשט"ז (1956) יצא לשליחויות רבניות במספר מדינות, ובהן: ארצות הברית, קנדה, ונצואלה, ברזיל ובלגיה, שבה כיהן כרבה הראשי של בריסל.
הוא כיהן בהן כרב בפרקי זמן שונים, ובסך הכול נמשכה תקופת רבנותו בחו"ל ארבעים וחמש שנה.
נפטר בארצות הברית בשנת תשס"א.
ארונו הובא לישראל, והלווייתו יצאה מכולל חזון איש.
בשנת תשי"ג (1953) נישא למאשה, בתו של הרב שמואל וינטרוב, רבו בישיבת נובהרדוק בפינסק, שנפטר תשע שנים לפני כן, בשנת תש"ב (1942).
שנה לפני פטירתו עמד הרב וינטרוב בנשיאות כולל "עטרת יוסף" שייסד החזון איש ואשר הועבר לתל אביב.
הרב קרליץ שימש גם כחבר הנהלת כולל "עטרת יוסף" בתל אביב.
בניו: הרבנים שמואל ואיסר קרליץ.
שמריהו ויניק (11 באפריל 1950 – 22 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת רב-סרן בחטיבת גולני, מפקד סיירת גולני ובעל עיטור המופת.
נהרג במהלך הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים.
שמריהו ויניק נולד וגדל במושב תל עדשים.
למד בבית-הספר המשותף לתל עדשים ולגניגר ולאחר מכן בבית-הספר החקלאי "כפר גלים" ליד חיפה.
באוקטובר 1968 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
לחם במלחמת ההתשה ולקח חלק בפשיטות שביצע צה"ל נגד המחבלים בלבנון.
בהמשך פיקד על פלוגה ג' בגדוד 51. נחשב למפקד פלוגה מצטיין וזכה עם פלוגתו בבוחן הפלוגה החטיבתי.
בתפקידו הבא שימש מפקד סיירת גולני.
הוא גם התייחס בכובד ראש לריכוזי הכוחות בצד הסורי בימים שלפני המלחמה והפציר לגבי צורך בפעילות מנע.
עם פרוץ הקרבות במלחמת יום הכיפורים עלה ויניק בראש הסיירת לרמת הגולן.
כבר בתחילת הקרבות נפצע מפגיעת רסיס בראשו, אולם סירב להתפנות לקבלת טיפול רפואי.
מפקד חטיבת גולני, אל"ם אמיר דרורי, פקד עליו להיבדק, אולם הוא התעלם מן הפקודה והוסיף לפקד על חייליו בלחימה.
ב-7 באוקטובר, במהלך קרבות הבלימה נגד צבא סוריה, הגיע ויניק עם מחצית הסיירת על מנת לתגבר את מוצב 104 אותו החזיקו חיילי גדוד 13. ויניק ארגן את הגנת המוצב וסייע למגיניו להדוף את התוקפים הסורים.
בקרב ההבקעה לרמה הסורית הוביל ויניק פשיטות וסיורים בעומק השטח שבשליטת צבא סוריה.
הכוח בפיקודו נתקל לא פעם בכוחות סוריים, הרג ושבה כמה מהם וכן השמיד טנק סורי.
על סיירת גולני בפיקודו של ויניק, הוטל לכבוש - במסגרת מבצע קינוח - את מוצב הרכבל העליון.
הפיקוד לא קבל את התוכנית שהתגבשה בחטיבה לאחר כישלון הכיבוש הראשון ובשעה 4:15 הגיעה הסיירת למוצב רכבל עליון, למעט צוות אחד שנותר לאבטח את רכבל תחתון, ומצא אותו נטוש.
כוח הצנחנים הסורי היה ערוך בעמדות חסימה נגד כוחות צה"ל במדרון הדרומי בעמדות שבנה מסלעים וששלטו על ציר הכביש המוליך מ"עיקול הטנק" למוצב החרמון הישראלי.
ויניק נפצע אנושות בראשו, נפל על הכביש אך עדיין השיב אש.
קשרו האישי, סמל גלעד ליטן, זינק לעברו כדי לחלצו אך נפגע מכדור ונהרג.
החובש, סמל איתן פלונסקי, ניסה לחלץ את שניהם, אך נפגע בראשו גם הוא ונהרג.
באנדרטה לזכרם מצוין שמילותיו האחרונות של ויניק היו "צריך לכבוש את החרמון".
ויניק נטמן בחלקה הצבאית של בית הקברות בתל עדשים.
על פועלו במלחמה הוענק לו לאחר מותו עיטור המופת, שמו של ויניק מונצח באנדרטה לחללי סיירת גולני בקרבות מלחמת יום הכיפורים על החרמון,
שמריהו (שמרל'ה) היה הבן הצעיר בשלושת ילדיהם של ברכה לבית ריכטר (נפטרה ב-2012) ואברהם ויניק, ולו אח ואחות.
אחיו, סגן-אלוף (מיל') צביקה ויניק, היה טייס מסוקים ומפקד בחיל האוויר.
שניים מאחייניו קרויים על שמו.
אמו הייתה בת למשפחה מרובת ילדים בפינסק.
כל בני המשפחה עלו ארצה פרט לאח הצעיר, ישראל, שלא הספיק לעלות ונספה בשואה עם הוריה.
שמריהו היה שם אביה שהיה שוחט ובודק.
אחי אמה היה הסופר איש קיבוץ גבת אהרן ישראלי (ארקה ויינר), בן-זוגה של הסופרת והמשוררת פניה ברגשטיין (בנם היחיד, , נהרג במלחמת ששת הימים).
אחותה הבכורה של אמו, שרה, נישאה לדוד בנארי, אחיו של נחום בנארי, והתיישבה ביגור.
בתה, , נהרגה בשיירת הדסה.
אחיה יעקב שופט היה מסאי ומתרגם יידי–עברי.
אחיה אשר שופט היה חבר קיבוץ נגבה, משורר וסופר.
הורי-אביו הגיעו מאוקראינה והיו מראשוני תל עדשים.
בירן נולד וגדל בקריית חיים.
לפני שהגיע לפוליטיקה המוניציפלית, היה מורה לתנ"ך בבית הספר אורט דרסקי בעכו ובבית הספר לקציני ים עכו.
הקים את קריית החינוך בעיר וניהל את התיכון המשתייך לרשת אורט.
בשנת 1998 נבחר לתפקיד ראש העיר וכיהן בתפקיד עד תום הקדנציה.
הוא החליט שלא להתמודד שנית לתפקיד בעקבות מחלה קשה שפקדה אותו.
בירן התפרסם בתביעה התקדימית נגד המוסד לביטוח לאומי, בה הוכר כנכה תאונת עבודה, בשל אירוע מוחי שאירע ביום עבודה.
לטענתו באחד הימים היה מעורב בתאונת דרכים, לקה בסחרחורת אך המשיך בעבודתו.
בהמשך היום התבשר כי תקציב פסטיבל עכו קוצץ בשליש, ובשל התרגשותו מן הבשורה הרעה, הוא נפגע מן האירוע המוחי.
בשנת 2005, קיבל בירן את פרס יקיר פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר.
בירן היה אחיו של האלוף במילואים אילן בירן.
נפטר ב-3 באוקטובר 2020, והובא למנוחות בבית העלמין היהודי החדש בעכו .
שמריהו נאבל (1919 - 4 ביוני 2018) היה מאמן שחייה, כדורסל וכדורעף ישראלי.
נאבל היה מיוזמי ומארגני צליחת הכנרת וצעדת הכנרת וממארגני כינוסי הפועל השישי, השביעי והשמיני.
בשנת 1982 הוענק לנאבל עיטור "לאיש כפועלו" מהפועל ובשנת 2010 זכה נאבל בעיטור מפעל חיים ויקיר ההסתדרות במרחב נתניה
נאבל נולד בקרקוב שבפולין ובשנת 1939 עלה לישראל.
בשנת 1943 יזם וארגן נאבל את הצליחה הראשונה של הכנרת בהשתתפות 19 גברים ו-4 נשים.
הוא התגורר כשנה בקיבוץ אשדות יעקב ואחר כך כ-12 שנים בקיבוץ אפיקים ועבד כמורה להתעמלות בעמק הירדן, כמאמן שחייה וכרכז מקצועי של "הפועל" בעמק הירדן.
בצבא שימש כקצין אימון גופני של הנח"ל, הגדנ"ע וגולני.
בשנת 1961 עזב נאבל את קיבוץ אפיקים, ועבר להתגורר במושב אביחיל.
בשנת 1963 נשלח מטעם משרד החוץ לצ'אד שבאפריקה ושימש כיועץ לשר הספורט והנוער.
בין היתר עזר לארגן את מפגן יום עצמאות בצ'ד ושימש כמאמן הלאומי של נבחרת הכדורעף והאתלטיקה הקלה למשחקי אפריקה הראשונים שנערכו בשנת 1965 בקונגו.
בשנת 1974 הקים נאבל את אגודת "הפועל" נתניה שחייה.
הוא הדריך את הקורס הראשון של מאמני השחייה במכון וינגייט ובמשך 25 שנים, נמנה עם סגל ההוראה של המכללה.
בשנת 1983 שימש נאבל בתפקיד במאי ומנהל טקס הנעילה של כינוס הפועל ה-12, שנערך בחיפה במעמד ראש הממשלה מנחם בגין.
בשנת 2003 בהגיעו לגיל 84 פרש נאבל מאימון שחייה.
רבים משחייניו זכו באליפויות ישראל בשחייה ביניהם, יואב צרי, חנה קול, נוגה הררי, יהודית לוזיה, שרון אקסלרוד, אליאב טל, סימון דוידסון, זוהר גלילי ועוד.
מבין שחייניו הרבים היו הרמטכ"לים דוד אלעזר ודן שומרון ומפקד חיל האוויר מוטי הוד.
נפטר ב-4 ביוני 2018, והובא למנוחות בבית העלמין של אביחיל.
שמריה צמרת (ט"ו בתשרי תרע"א, 17 באוקטובר 1910, קליבלנד, ארצות הברית – י"ח באלול תשכ"ד, 26 באוגוסט 1964, בית-השיטה) היה ממייסדי קיבוץ בית-השיטה ופעיל מרכזי בארגון ספינות המעפילים במוסד לעלייה ב' ("ההעפלה").
שמריה צמרת נולד בט"ו בתשרי תרע"א, 17 באוקטובר 1910, בארצות הברית.
הוריו, בתיה ומאיר גלפנד, היגרו מרוסיה הצארית לקליבלנד בארצות הברית, ומשם עברו ללוס-אנג'לס.
האב היה ציוני, והחליט לעברת את שם המשפחה על פי משאת נפשו: צמר"ת – ציון מדינה רבולוציונרית תהיה.
לפי הספר שחובר על שמריה על ידי הדסה צמרת, "בוקר תמיד", שמריה זכר שהרי"ש בשם המשפחה התייחסה למילה מהפכנית - רבולוציונרית - אך לא היה בטוח בכך לחלוטין.
בשנת 1920, בהיות שמריה בן עשר, יצא עם אביו למסע היכרות והכנה לעלייה לארץ ישראל, אך כשחזרו לארצות הברית התברר שהאב חולה בשחפת.
האם נשארה בבית עם שני ילדיה הקטנים, ושמריה הבכור התלווה אל אביו החולה בטיפוליו בבתי המרפא לחולי שחפת.
על ערשׂ דווי ביקש האב מבנו להגשים את משאלתו ולעלות לארץ ישראל.
משנפטר האב עלה שמריה ארצה, והוא בן 15 שנים.
שמריה צמרת הגיע לתל אביב, נער אמריקאי בודד, ללא שפה וללא משפחה.
הוא התגורר בפנסיון, והצטרף לבני המחזור השישי בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
עם חבריו ב"גדוד מגיני השפה" לקח חלק פעיל במאבק להנחלת השפה העברית, ונמנה עם המחזור הראשון מהגימנסיה שהתגייס לארגון "ההגנה" שזה מקרוב הוקם.
בשנים האחרונות ללימודים ייסדו שמריה וקבוצת חברים מהגימנסיה חוג רעיוני, שהפך עם הזמן ל"תנועת החוגים" אשר נקראה לימים "תנועת המחנות העולים".
עם סיום הלימודים יצאו 17 חברי החוג, "החוג הזקן", להתיישבות.
כתחנה בדרך להקמת נקודה התיישבותית חיו ועבדו בפרדסי חדרה.
כעבור שנתיים עברה הקבוצה למעיין חרוד בעמק יזרעאל, ובשנת 1936 ייסדו את קיבוץ בית-השיטה.
בשנת 1933 נקבע צמרת לרַכָּז מפעל "הסורגים" לייצור בגדי טריקו בראשון-לציון, ובמשך שש שנים ניהל את בית החרושת שהועבר לקיבוצו.
לשמריה היו שלוש בנות ובן, ושנים עשר נכדים ונכדות.
להוריו של שמריה היו שני ילדים נוספים, ושעה ששמריה הצטרף לתנועה הציונית, נשארו הם בארצות הברית והצטרפו לתנועה הסוציאליסטית הבינלאומית.
ג'ו צמרת היה לפעיל באיגודים מקצועיים, לפעיל במפלגה הקומוניסטית, וב-1937 התנדב לבריגדות הבינלאומיות.
לאחר שנה של לחימה בספרד כנגד כוחותיו של פרנקו נהרג ג'ו בקרב בעיר גנדסה, באפריל 1938, והוא בן 26. אחותם של שמריה וג'ו, רוז צמרת, נשארה בארצות הברית והייתה לפעילה בתנועה הטרוצקיסטית האמריקאית.
למרות ההבדלים האידאולוגיים, היחסים בין האחים והאחות נשארו טובים עד ליום מותם.
עם החמרת מצב היהודים באירופה לאחר "ליל הבדולח" (9 בנובמבר 1938) ונוכח סגירת שערי הארץ בפני עולים יהודים על ידי השלטונות הבריטיים הקימו נציגי ההסתדרות הכללית במפקדה הארצית של "ההגנה" (ברל כצנלסון, אליהו גולומב, שאול אביגור, דוד נמרי וישראל גלילי) את המוסד לעלייה ב'.
הארגון החשאי נועד להבריח יהודים ארצה בדרכים בלתי לגאליות, תוך הפרת תקנות ממשלת המנדט.
הקמת הארגון החשאי נתקלה בהתנגדות החוגים האזרחיים בגלל המצוקה התקציבית בארץ.
בינואר 1939 נרתמה מזכירות "הקיבוץ המאוחד" למשימת החירום על בסיס הרשת התנועתית של שליחי ארגון "החלוץ" שהפעילה באירופה.
את המוסד לעלייה ב', שממנו צמח לימים "המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים", הקימו חברי "הקיבוץ המאוחד" שהתגייסו להצלת יהודי אירופה.
שמריה צמרת היה מראשוני המתגייסים למוסד ומבכירי הארגון באירופה.
בזכות דרכונו האמריקאי התאפשר לו לנוע בחופשיות ברחבי היבשת, והודות לחריפות מחשבתו, לכישרונו המודיעיני והאִרגוני ולתחושת המחויבות העמוקה שלו, מונה צמרת לעמדות בכירות במוסד לעלייה ב'.
את פעילותו הוא החל באתונה במסווה של איש עסקים אמריקאי, ובקיץ 1939 היה מעורב ברכישת הספינה "דורה" שנועדה להעלות פליטים יהודים מגרמניה שברחו להולנד.
צמרת המשיך בפעילותו המחתרתית ביוון גם לאחר הכיבוש הגרמני, והתגייס לארגון ספינת המעפילים "דאריֶין 2".
הספינה נרשמה על שמו, ובמרץ 1941 הוא הזדרז להגיע לארץ ישראל כדי להסדיר את הגעתה.
הספינה נתפסה בלב ים וצמרת ירד למחתרת בהכשרת שער-הנגב ליד גדרה (לימים ייסדה הקבוצה את קיבוץ כפר-סאלד), כדי לחמוק מהשלטונות הבריטיים הנאבקים בעלייה הבלתי לגאלית.
בשנת 1942 הוא עבר קורס חבלה בפלמ"ח, אך עם תום מלחמת העולם השנייה, התגייס צמרת שוב לשורות המוסד לעלייה ב'.
וכך, בין השנים 1945–1947 חזר לפעילות המחתרתית באירופה, הרחק מביתו וממשפחתו.
תחילה פעל צמרת באיטליה, ואחר כך עבר לצרפת, שם עמד בראש שלוחת המוסד.
הוא קבע את מקום מושבו בעיר מרסיי, ששימשה בסיס העפלה ונמל שילוח לספינות מעפילים.
צמרת עסק ברכישת אוניות (שנרשמו על שמו, כ"איש עסקים אמריקאי"), ניהל את התקנת האוניות הרעועות לקליטת המעפילים, ציודן, השגת האישורים הפיקטיביים, ניהול הקשר עם הרשויות השונות, מינוי סגל הפיקודי של הספינה והצוות המקצועי, ארגון אלפי המעפילים במחנות ההמתנה והתיאום החשאי עם שאול אביגור, נציגי המוסדות היהודיים והרשויות האזרחיות באירופה.
בפרוץ מלחמת העצמאות שב שמריה צמרת משירותו הממושך במוסד לעלייה ב' לביתו בבית-השיטה.
שנים אחדות שימש כגזבר הקיבוץ ולאחר מכן עבד במפעל לכבישת זיתים "הזיתייה", בקיבוצו.
צמרת נהרג בתאונת עבודה ביום י"ח באלול תשכ"ד, 26 באוגוסט 1964, ונקבר בבית העלמין בבית-השיטה.
בוקר תמיד (ספר זיכרון בעריכת הדסה צמרת), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966
רבי שמריה בן אליה האיקריטי, היווני, המכונה לעיתים: רבי שמריה מנגרופונט , רומא – ?
אחרי 1352, ה'קי"ב) היה רב יהודי-איטלקי, פילוסוף יהודי, משורר ופרשן המקרא.
ניסה לקרב ולהשיב את היהדות הקראית אל היהדות הרבנית המסורתית.
לפי האגדה, בסוף ימיו נאשם שהציג את עצמו ב"אל-אנדלוס" כמשיח, נכלא בידי השלטונות המקומיים ונפטר בכלאו.
נולד כנראה ברומא, אביו רבי אליהו מנגרופונט כיהן כרב בכרתים, וממקומות אלו נבעו כינוייו: איקריטי - בן כרתים; מנגרופונט - מן האי היווני השני בגודלו אחרי כרתים, הוא אוויה, שכונה אז נגרופונט; או הכינוי הסתמי - היווני.
חונך על ברכי הביקורת, ושלט מלבד בלשון הקודש גם באיטלקית, רומית ויוונית.
עד גיל 30 למד בעיקר תנ"ך, ולאחר מכן הרחיב את לימודיו במקורות היהודיים גם לתחום אגדות התלמוד ופילוסופיה.
הוא זכה לחסותו של רוברט, מלך נאפולי , ובחצרו חיבר ביאורים לתנ"ך
ב-1328 סיים את חיבורו על פרשת בראשית ופרשת בריאת העולם, ספר איוב ושיר השירים.
ספר נוסף שלו הוא "אלף המגן", ביאור על אגדה במסכת מגילה, ופיוטים ושירים.
תוכניתו לפעול למען איחודם מחדש של הקראים עם היהדות הרבנית, התעכבה בשל מות בנו ב-1330, אך ב-1352 יצא למסע ארוך בקרב קראי קסטיליה ואנדלוסיה, בניסיון לשכנע אותם לשוב אל חיק היהדות הרבנית.
נוצרה סביבו תנועה המונית, שהייתה מוגבלת ליהודים הקראים, ונפוצה השמועה כי הוא רואה בעצמו משיח.
השלטונות האנדלוסיים לא ראו את כל העניין בעין יפה וכלאו אותו.
שִׁמְרִית הַמּוֹאָבִית, דמות מקראית, שמה מופיע ב, כאמו של יהוזבד מהמתנקשים בחיי יואש מלך יהודה.
ב, מופיע שם המתנקש דווקא כ"יהוֹזָבָד בֶּן-שֹׁמֵר".
פולמוס שמות הנשים הזרות במקרא
לדעת רבים, השינויים המהותיים, אשר קיימים בספר דברי הימים בהם שמות האבות הפוכים לשמות האמהות תוך כדי שהכתוב מציין את מוצאן הנוכרי של האמהות.
רבים מהאישים המוזכרים במקרא נקראים על שם האב ולא על שם האם.
לכן חוקרים אלו מניחים, כי המידע המובא בספר מלכים ההוא המקורי.
אין ייסוד ודאי אם המידע המובא בדברי הימים לקוח ממקור אחר או שהשינויים נעשו בידי המחבר.
לשיטת חוקרים אלו גם אם מידע זה נלקח ממקור אחר נראה כי המחבר המקראי העדיף את הזכרת עמדה זו על פני הסתרה של מוצאן.
יש הטוענים כי בציון המוצא הנכרי של האמהות מבקש המחבר המקראי להסתיר את העובדה שאנשים מיהודה, וייתכן כי אף אישים חשובים ממשפחות הכהונה, הם אלה שהתנקשו במלך, אשר על פי המקרא הוא משיח ה'.
מנגד יש הסוברים כי ייחוס שמות הקושרים למוצא מואבי ועמוני מושפע מהכתוב בספר עזרא, שחלק ממגמתו הוא נגד הנשים הנכריות.
שמריהו (שמי) זסלבסקי (נולד ב-1952) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בהפועל גבת/יגור ובנבחרת ישראל.
נולד בקיבוץ יגור ובילדותו שיחק בקבוצת הנוער של הפועל יגור.
בעונת 1967/1968 בליגה הלאומית בכדורסל הופיע לראשונה במדי קבוצת הבוגרים של הפועל יגור, אשר סיימה את העונה במקום האחרון ונשרה לליגה השנייה.
לקראת עונת 1969/1970 התאחדה הפועל יגור עם הפועל גבת והפועל משמר העמק - לקבוצה מאוחדת בשם הפועל גבת/יגור.
בעונת 1971/1972 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה.
בעונת 1973/1974 רשם זסלבסקי את עונתו הטובה ביותר עם ממוצע נקודות עונתי של 14.1.
בעונת 1975/1976 בגביע המדינה, שותף לזכייתה של גבת/יגור בתואר היחיד שלה - גביע המדינה לאחר ניצחון על הפועל תל אביב.
מדובר בקבוצה הראשונה מחוץ לעיר תל אביב שזוכה בתואר כלשהו (אליפות או גביע).
לאחר 9 עונות בהפועל גבת/יגור, בעונת 1976/1977 עבר להפועל ירושלים; בעונת 1977/1978 עבר להפועל רמת גן.
בעונה 1978/1979 חזר להפועל גבת/יגור, בסיומה פרש זסלבסקי מכדורסל וכן התפרקה הקבוצה המאוחדת.
בשנת 1970 שיחק בנבחרת הנוער תחת המאמן רלף קליין ועוזרו דני ארז.
במהלך הטורניר טל ברודי, אחד מגיבורי הזכייה, הופיע בפרסומים הרשמיים ובשידורי הטלוויזיה בשם "שמריהו זסלבסקי".
הסיבה לכך היא שישראל לא הזמינה בתחילה את ברודי לטורניר, עקב חששה כי ברודי, בעל האזרחות האמריקאית, לא יורשה להשתתף.
כשהתברר שהופעתו אפשרית, הוזעק ברודי לטהראן ממסע של מכבי תל אביב באוסטרליה, אלא ששמו לא היה ברשימת 12 השחקנים ששלחה ישראל מראש.
לפיכך הוחלט לתת לברודי את חולצה מספר 10 שיועדה לזסלבסקי.
בסך הכל רשם זסלבסקי 7 הופעות במדי נבחרת ישראל.
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים: 321
סה"כ נקודות בפלייאוף בקריירה: 70
סה"כ משחקי פלייאוף בקריירה: 15
מקום ברשימת קלעי כל הזמנים בפלייאוף: 469
נבחרת ישראל - מדליית זהב במשחקי אסיה - 1974.
כיום מתגורר בבית אלפא, עובד במועצה אזורית גלבוע.
אימן את קבוצת הכדורסל של בית אלפא.
רבי שמריה בן אלחנן (מכונה גם: הרב הראש; נפטר בד'תשע"א, 1011) היה הרב הראשי בקהילת יהודי מצרים בקהיר ("פוסטאט"), בסוף המאה ה-10 ותחילת המאה ה-11.
לפי רבי אברהם אבן דאוד בספר הקבלה, הוא היה אחד מארבעת השבויים.
רבי שמריה היה קשור בקשר הדוק לגאוני בבל, ונזכר במכתבי רב שרירא גאון ובנו רב האי גאון, אם כי בתקופה מסוימת התלונן רב האי על כך שרבי שמריה אינו מעביר שאלות לבבל אלא לרבני ישיבת ארץ ישראל.
נתפרסם גם מכתב המיועד אליו מרבי חושיאל בן אלחנן ראש ישיבת קירואן.
בשל קשריו עם חכמי קירואן וחכמי ארץ ישראל הוא שימש כסוג של חוליה מקשרת ביניהם.
דוגמה לכך ניתן לראות במכתב שכתב רבי שמואל השלישי בן הושענא, ממנהיגי הישיבה הארץ ישראלית, ובו ביקש מרבי שמריה שיסייע לרבי נתן בן אברהם, אחד מתלמידי ישיבת ארץ ישראל שנסע לצפון אפריקה לצורך עסקיו וכדי ללמוד בישיבת קירואן, וייתן לו אגרות המלצה לתלמידיו וידידיו בקהילות היהודיות בקירואן והאזור.
רבי שמריה חיבר פירוש לשיר השירים, שהתגלה בשנת 2023, ובו הוא ממשיך את הסגנון הספרותי שבו התחיל רב סעדיה גאון בפירושיו למקרא, ומבקש להשלים את סדרת פירושי המגילות שרב סעדיה גאון לא השלים אותה.
פירושו מוזכר על ידי מחברים שונים במאות השנים שאחרי פטירתו.
כמו כן נזכר פירוש משלו למגילות רות וקהלת.
רבי שמריה נפטר במגפה בשנת 1011. לאחר פטירתו, ירש בנו רבי אלחנן בן שמריה את מקומו כמנהיג הקהילה.
רבי שמריהו (שמער'ל) מוורחובקה (או וורחיבקה.
נפטר בב' בכסלו ה'תקל"ו, 1775) היה מגיד מישרים בורחובקה ומו"ץ בסאווראן, מבני חבורתו של הבעל שם טוב.
על פי המסופר, בתחילה עסק במסחר, אך משלא נולד לו בן זכר, הבטיח לו הבעל שם טוב בן זכר תמורת עושרו, ומאז עסק במגידות.
ב"שבחי הבעל שם טוב" מובא בשמו: "קודם ביאת משיח צדקנו יסתלקו כל האותות והמופתים והניסים הגלויים והמפורסמים הממשיכים ומתלהבים לב האדם לעבודתו יתברך, ואין מחיה נפש רק מי שיאחוז באמונה".
בנו ר' דוד, כיהן כרבה של טיצ'לניק.
לפניו כיהן כרב בטישלניק חתנו של ר' שמריה, ר' פאלק.
ר' שמריה נקבר בבית הקברות היהודי בוורחובקה.
בשואה נהרס חלק גדול מבית הקברות, ומקום קברו היה נחשב לאבוד.
תושבי העיירה אף השתמשו בשטח בית הקברות לחקלאות.
בשנות ה-90, הגיעה לעמותת "אהלי צדיקים" עדות של יהודי יליד ורחיבקה, שלפני שעזב את העיירה סימן את מקום קברו של ר' שמריה במוט ברזל אדום.
לפי עדות זו איתרה העמותה את מקום הקבר, ובשנת ה'תשס"ז (2007) הוקמה מחדש מצבה על קברו.
שמריהו הוז (נולד ב-13 בפברואר 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר בתחום הכימיה האורגנית-פיזיקאלית והננו-טכנולוגיה החישובית.
כיהן כסגן הנשיא למחקר של אוניברסיטת בר-אילן וכראש פרויקט השו"ת.
שמריהו הוז נולד בירושלים ב-ל בשבט ה'תש"ה 13 בפברואר 1945 לפנינה ויעקב, אח לאורה, מורה לתנ"ך ויקירת העיר רמת השרון ונכד לשניאור זלמן הוז, ראש עיריית עפולה הראשון.
פרופסור הוז למד בתיכון הדתי מעלה שבירושלים ולאחר מכן המשיך לימודי תואר ראשון ושני בכימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט שלו בכימיה הוא עשה באוניברסיטת בר-אילן תחת פרופסור צבי רפופורט ולאחריו המשיך ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז תחת הנחייתו של פרופ' ג'וזף פ.
בשנת 1975 הצטרף הוז למחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם: כימיה אורגנית-פיזיקלית, כימיה של Sml2, ננוטכנולוגיה חישובית והשפעות שדות חשמליים על מבנה ותגובתיות.
פרופסור הוז נשוי לטובה, ד"ר לכימיה באוניברסיטת בר-אילן והוא אב לשלושה.
פרופסור הוז מילא מספר תפקידים מנהליים בכירים באוניברסיטת בר-אילן.
הוא שימש כראש המחלקה לכימיה ובהמשך כסגן הנשיא למחקר באוניברסיטה.
בתפקידו כסגן הנשיא למחקר הקים הוז את המרכז לחקר המוח והקים את היסודות לבית הספר להנדסה.
פרופ' הוז היה אחראי במשך שנים רבות על ההיבטים הפרלמנטריים של חבר הנאמנים של האוניברסיטה, ועמד בראש ועדת החוקים של הסנאט של האוניברסיטה.
פרופסור הוז כיהן כראש פרויקט השו"ת (בשמו הרשמי: מאגר היהדות הממוחשב), פרויקט מאגר המידע ממוחשב של כתבים יהודיים תורניים עם דגש על ספרות הלכתית וספרי שאלות ותשובות (שו"ת) בין השנים 2004 ל-2017. כיום מכהן פרופסור הוז כיועץ בכיר לראש האוניברסיטה.
בנוסף, פרופסור הוז מכהן כחבר בוועדת ההיגוי והבחירה של קרן המלגות על שם מרסל אדמס שמעניקה כל שנה 8 מלגות לדוקטורנטים מצטיינים מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכחבר בדירקטוריון אורט ישראל.
בעבר כיהן פרופסור הוז בוועדת השופטים של פרס ישראל בכימיה שהעניקה את הפרס לפרופסור צבי רפופורט.
עיקרי הישגיו המדעיים הם: גילוי ההשפעה הקטליטית של יון פלואוריד;
ניסוח התיאוריה המובילה על מקור אפקט-α;
הקשר בין נוקליאופיליות והטבלה המחזורית;
גילוי מולקולה קשה פי ארבעה מיהלום בממד אחד;
גילוי ראשון של מולקולה בעלת יחס פואסון שלילי;
ניסוח הנחיות ושיטות לשימוש של Sml2 בתגובות אורגניות.
שמרי בירה הם מזון המיוצר משמר האפייה.
המאכל נפוץ במיוחד בקרב צמחונים וטבעונים.
הוא מכיל אחוז גבוה במיוחד של חלבונים (כ-50%), אינו מכיל שומנים, ומהווה מקור טוב לוויטמינים מקבוצה B ולמינרלים כגון ברזל.
מספר מחקרים פרה-קליניים וקליניים מצביעים על כך ששמרי בירה הם מקור עשיר לחומצות אמינו, מספר מינרלים זמינים ביולוגית (למשל, כרום, סלניום, אבץ, ברזל, מגנזיום, נחושת, מנגן) וויטמינים מקבוצת B.
בתהליך הפקת שמרי הבירה מניחים לשמרים להתרבות על מצע קני סוכר ודבשה.
לאחר מכן קוצרים את השמרים שהתרבו, שוטפים ומייבשים אותם.
הם תורמים לחיזוק מערכת החיסון, מכילים נוגדי חמצון שמסייעים בהוצאת רעלים, בהורדת כולסטרול, ובאיזון רמות הסוכר בדם.
בבישול הם משמשים לייצור תחליפי גבינה, להקרמה והסמכה של תבשילים ולתיבול.
הם ניחנים בטעם חזק המזכיר גבינת פרמזן ומשמשים כתחליף צמחי נפוץ לפרמזן.
לשמרי הבירה מרקם גרגרי בצורתם היבשה, אך הם מתמוססים במים ומקבלים מרקם קרמי.
שמרי בירה עשירים בזרחן ועל כן נראה שיש להגביל את הצריכה שלהם ל-1-2 כפיות ביום.
מועדון כדורגל שמרוק רוברס הוא מועדון כדורגל אירי מהעיר טלאט שבמחוז דרום דבלין, המשחק בליגת העל האירית.
שמרוק רוברס עורך את משחקיו הביתיים באצטדיון טלאט, והוא המועדון המצליח ביותר באירלנד עם 22 זכיות באליפות הליגה הבכירה, 26 זכיות בגביע הבכיר של אירלנד (הגביע האירי), והוא המועדון שסיפק הכי הרבה שחקנים לנבחרת אירלנד לאורך השנים.
אולם מחקר שנעשה על ידי קרן המורשת של שמרוק רוברס, קבעה כי שורשי המועדון עוד לפני כן, והמשחק הראשון של המועדון באופן רשמי נערך נגד קבוצת רוזמאונט ב-1899, ומכך הגיעה שנת הקמת המועדון הידועה כיום.
הוויכוח לגבי הקמת המועדון כיום היא האם הוא הוקם ב-1901 או ב-1899, כאשר ידוע כי במשך שנתיים קיים המועדון משחקי ראווה בלבד, ללא משחקים תחרותיים.
מקור המועדון הוא מפרבר בדרום מזרח העיר דבלין בשם רינגסנד, ושם המועדון נגזר משדרות שמרוק הנמצאות בעיר רינגסנד, שם היה משכנו הראשון של משרדי המועדון.
בספטמבר 1906, אחרי מספר שנות פעילות, פרשו הרוברס מהליגה הראשונה של מחוז ליינסטר והמועדון היה בהפסקה מטורנירים תחרותיים.
ב-1914 המועדון חזר ונרשם לליגות התחרותיות, והחל לקיים את משחקיו באצטדיון רינגסנד פארק.
לאחר שנה המועדון למעשה התפרק שוב וקיים רק משחקי ראווה במשך חמש השנים הבאות.
ב-1921 הרוברס הוקמו מחדש בליגה הראשונה של ליינסטר, והגיעו לגמר בעונת הבכורה של הגביע האירי (גביע ה-FAI), אך הפסידו לסנט.
עונה אחת לאחר מכן זכה המועדון באליפות הליגה הבכירה באירלנד (עונת 1921/922, שלמעשה הייתה עונת הבכורה שלו בליגה, עם רצף של 21 משחקים ללא הפסד, ו-77 שערים לזכותו.
ב-1924 חזר למועדון בוב פולהאם, שהיה כוכב המועדון בשנים לפני כן, והצטרף לשחקנים ג'ון פלוד, ג'ון פאגאן, ובילי פארל, שהרכיבו את רביעיית ההתקפה שהייתה ידוע בתור "ארבעת ה-F-ים" (The Four Fs).
בתום חמש העונות הראשונות של הליגה הבכירה באירלנד, המועדון זכה בשלושה, ובתואר גביע אירי אחד (ב-1924/1925).
בשנות ה-30 המועדון זכה בשלושה תוארי אליפות נוספים, ובחמישה תוארי גביע, כשהשחקנים הבולטים בשורות הקבוצה היו פאדי מור וג'ימי דאן שהובילו את הקבוצה להישגים אלו, בזמן שהקבוצה הצליחה למשוך כ-30 אלף אוהדים כמעט בכל משחק למגרשה הביתי שהיה גלנמור פארק.
בנובמבר 1949, אחרי מותו של המאמן ג'ימי דאן, פאדי קואד נכנס לעמדת השחקן-מאמן, לאחר ששיחק עבור המועדון במשך 8 עונות והיה אחד השחקנים הבולטים ביותר בליגה האירית.
קואד ביצע מהפכה גדולה בתחום הנוער של המועדון, ובמשך שלוש העונות הראשונות בתפקידו החדש, גייס למעשה בית ספר שלם של ילדים תחת מחלקת הנוער.
קואד החל בשגרת אימונים חדשנית לתקופה זו, עם התמקדות בשיפור היכולות הטכניות ובהחזקת כדור, כך שלאחר מעבר במחלקת הנוער השחקנים למדו לשחק כדורגל מהיר, שוטף הכולל מסירות רבות.
מודל זה תרם רבות להתפתחות הכדורגל באירלנד.
ב-1954 זכה המועדון פעם נוספת באליפות הליגה האירית העליונה, וזאת בפעם הראשונה אחרי 15 עונות בהם לא הצליח לעשות זאת, כאשר החלוץ פאדי אמברוז מסיים בתור מלך שערי הקבוצה ונחשב לשחקן המשמעותי ביותר בעונה זו.
שחקנים נוספים לצידו היו ליאם טוהי, והמאמן קואד בעצמו ששימש גם כשחקן הקבוצה במקביל, ובהמשך הוסיף המועדון עוד 2 תוארי הגביע האירי בשנות ה-50.
לאחר עזיבתו של קואד ב-1960, ועונה לא מוצלחת תחת אלבי מרפי, במקומו מונה שון תומאס.
פאדי אמברוז ורוני נולאן נשארו במועדון אליהם הצטרפו החתמות חדשות ומרשימות יחסית בליגה האירית כמו פרנק אונ'יל וג'וני פולהאם.
כמו כן ליאם טוהואי החליט כי הוא חוזר למועדון כקפטן, לאחר 4 שנים מוצלחות בניוקאסל יונייטד.
בעונת 1963/1964, המועדון זכה בכל התארים המקומיים האפשרים, מלבד "גביע הטופ-4".
בטורניר גביע ערי הירידים נוצחו הרוברס אחרי הפסד דחוק בשלבי הנוקאאוט לולנסיה, שזכתה בגביע לבסוף בעונה זו.
תומאס סיים את דרכו במועדון בסיום העונה עקב סכסוך עם הקונינגהאמים (משפחת הבעלים), לגבי סגל השחקנים.
ליאם טוהואי נבחר להיות ממשיך דרכו בתור המאמן-שחקן של המועדון, ואיתו זכה בגביע האירי עוד 5 עונות ברציפות להשלמת שישה תוארי הגביע האירי ברצף, הישג שמעולם לא שוחזר באירלנד.
בעונת 1968/1969 הבקיע מיק ליץ' 56 שערים עבור המועדון, במה שהייתה אחת מעונות השיא של שחקן בודד עבור הרוברס.
ה"הופס" הפסידו לקבוצת שלבורן בסיבוב הראשון של הגביע האירי של 1970, ההפסד הראשון שלהם בשלב ה-32 מזה שבע שנים, מה שהיה אחד מהסימנים לתחילת תקופת הדעיכה של המועדון.
למרות התחלה טובה יחסית כשהיא מפספסת את תואר האליפות בדוחק בעונת 1970/1971, 12 השנים הבאות שהמועדון נכנס אליהם, היו הגרועות ביותר אותם הוא חווה מאז ומעולם, על המגרש ומחוצה לו.
בהשפעת התקופה הרעה וחוסר העניין שהביעה הקהל בקבוצה, החליטו הבעלים (שהספיקו להתחלף) לדלל את סגל הקבוצה ולהשקיע את המינימום הנדרש בעודם משחררים שחקנים בכירים, כשהמחליפים הם שחקני נוער ושחקנים זולים אחרים מהליגה.
הקבוצה התדרדרה עד כדי ירידה לליגת המשנה והייתה צריכה להירשם מחדש לליגה העליונה.
בשנת 1977, המאמן-שחקן הבינלאומי ג'ון ג'ילס חזר לדבלין ולקח את תפקיד המאמן ברוברס, הבעלים החדשים (הקילקויינס) החליטו על לחזור ולהשקיע באצטדיון ובמועדון בשנים הבאות כשהם בונים מחדש את אצטדיון גלנמור פארק, והשקעה בקבוצה תוך הפיכתו למועדון המצטיין בבתי הספר שלו לכדורגל, תוך יומרה להתחרות במסגרות האירופיות.
ג'ילס החתים את השחקנים האיריים הבינלאומיים ריי טרייסי, אימון דונפי ופאדי מוליגאן, ובעונה הראשונה לאחר המהפכה, זכה המועדון בגביע האירי הראשון שלו מזה שנים רבות.
למרות הצלחה במפעל הגביע, והצלחה יחסית בתוצאות במפעלים האירופיים, הגישה השמרנית של ג'ילס עם החזקה בכדור, הוכחה כבלתי מוצלחת, וב-3 בפברואר 1983 סיים את תפקידו במועדון.
בקיץ 1983 החליף ג'ים מקלאפלין את נואל קמפבל כמאמן הרוברס, אחרי תקופה מוצלחת שלו ביריבתה לליגה דאנדוק.
הבעלים לואיס קילקוין החליט להגדיל את התקציב, מה שנתן אור ירוק למקלאפלין להחליף כמעט את כל השחקנים במועדון ולבצע מהפך בסגל, כולל את שחרורו של יקיר האוהדים אלאן אונ'יל.
לסגל החדש הביא המאמן את ליאם באקלי, הארי קיני, אלן קמפבל ופיטר אקלס.
בנוסף רכש שחקנים אחרים בולטים מהליגה כמו ג'ודי בירין ונואל קינג מדאנדוק, מיק נוויל מדרוגהדה, והשלישייה אביסטון, בריידי ואובראין מבוהמיאנס, ובנוסף את אנטו ויילן ונוויל סטידמן ממנ'צסטר יונייטד ות'וראלס טאון.
ההשקעה הרבה השתלמה ובאפריל 1984 זכה המועדון בתואר האליפות האירי הראשון שלו מזה 20 שנים, כשמי שהניף את צלחת האליפות הוא הקפטן פאט ביירין.
לאחר מכן זכה המועדון בעוד שלושה תוארי אליפות רצופים בשלוש העונות הבאות, והשלימם לדאבל לאחר שזכה גם בגביעים האיריים בעונות אלו, מה שהשלים את רצף ארבע האליפויות של המועדון, הישג חסר תקדים בכדורגל האירי.
ב-1987 החליף דרמוט קילי את מקלאפלין שהחליט לעבור לדרי סיטי.
בתקופה זו שמכונה בהיסטוריית המועדון תקופת ה"ארבע ברצף", ניצחו ה"הופס" 74 משחקי ליגה מתוך 100, בין השנים 1983 ועד 1987, והפסידו משחק אחד בלבד בתקופה זו.
מעט לאחר זכיית המועדון בתואר האליפות ה-14 שלו, הבעלים לואיס קילקוין הודיע כי קבוצת הבעלים שלהם ה"קילקוינים", מוכרים את אצטדיון גלנמור פארק, שהם רכשו לאחרונה מקבוצת הישועים.
את עונת 1987/1988 נאלצה הקבוצה לשחק באצטדיון טולקה פארק, אותו האוהדים של השמרוק רוברס השאירו ריק בעקבות חרם בהם נקט הגרעין הקשה של האוהדים והקהל במחאה על התנהלות הבעלים ומכירת האצטדיון הביתי.
לאחר מחאות אלו החליטו הקילקוינים למכור את המועדון לאיש עסקים מדבלין, ג'ון מקנמארה, שהציע רעיון שנוי במחלוקת להעביר את משחקיה הביתיים של הקבוצה לדיילימאונט פארק, אצטדיונה הביתי של הבוהמיאנס, יריבתה המרה של הרוברס.
לאחר הצבעה בקרב גרעיני האוהדים של הרוברס, הוחלט על הרמת החרם מעל המועדון, אך משחקיה הביתיים של הקבוצה נערכו באצטדיון פייבסבורו, וכמות האוהדים עדיין הייתה קטנה מאוד והרבה אוהדים החליטו לא להגיע ולהשאיר את המשחקים ריקים מקהל יחסית.
לאחר סיום עונת 1995/1996, מכר הבעלים ג'ון מקנמארה את המועדון לקבוצת "פרימייר קומפיוטרס" בראשות אלן מקגראת'.
מקגראת' חשף תוכניות לבניית אצטדיון חדיש בפאתיה הדרום מערביים של דבלין, טלאט.
הקבוצה תחת הבעלים החדש עדיין סבלה מחוסר יציבות כאשר החליפה את צמד המאמנים והחזירה את שחקן העבר ביירין, שאימן את הקבוצה שחזרה לאצטדיון טולקה פארק, הפעם באופן זמני עד בניית אצטדיונה הביתי המתוכנן בטלאט.
במישור המקצועי את עונת 1997/1998 סיימה הקבוצה במקום השמיני בלבד בליגה וביירין הוחלף על ידי דמיאן ריצ'רדסון, שאימן אותה לאחר שעברה לאצטדיון זמני אחר, אצטדיון מורטון, אך התפטר מהקבוצה ב-2002, לאחר שלא הגיע להסכמות על המשך דרכו עם ראש המועדון קולוול.
בשנים אלו התעכבה בניית האצטדיון, כשחברת הבנייה שסיכמה עם קולוול על השלמת הבנייה באתר האצטדיון החצי-בנוי, החליטה להפסיק את הפרויקט.
ראש הקבוצה קולוול הוחלף בטוני מגוואיר, שהחל לחפש משקיע חדש למועדון השרוי בחוסר ודאות.
בינתיים המאמן החדש ליאם באקלי הדריך את המועדון לעונה טובה בה סיימה הקבוצה כסגנית בגביע האירי, והעפילה לתחרויות האירופאיות, תוך שהיא משחקת באצטדיון ריצ'מונד פארק.
בהמשך התדרדר מצבו הכספי של המועדון שלא הצליח למצוא רוכשים מתאימים ובמקביל לא הצליח לקדם את המשך בנייתו של האצטדיון שנתקע עקב בעיות מנהליות במועצת המחוז של דרום דבלין.
לאחר תהליך משפטי ארוך ובמקביל התדרדרות של הקבוצה הבוגרת והתפטרות המאמן ליאם באקלי, בשנת 2005 עבר המועדון לבעלות של 400 אוהדים שאספו כסף בקרן נאמנות שנקראת "מועדון ה-400", מה שהציל את המועדון מהתפרקות, אך הוריד אותו לליגת המשנה האירית, לראשונה אחרי עשרות שנים.
ב-2006 עלה המועדון חזרה לליגה הבכירה, תחת הדרכתו של פאט שאלי.
את העונות הבאות, 2007 ו-2008, שיחק המועדון בטולקה פארק, והיה יציב יחסית במרכז הטבלה, אך ללא זכייה בתארים, שהיה מורגל אליהם בעבר.
עידן אצטדיון טלאט (2009 ואילך)
בעונת 2009, החל המועדון לשחק באצטדיון משלו, אחרי המון שנים ללא בית, אצטדיון טלאט החדיש, ובעונה זו סיים המועדון במקום השני בליגה מה שהוביל אותו לתחרות הליגה האירופית, תחת הדרכתו של המאמן מייקל אוניל.
המעבר לאצטדיון החדש נתן אותותיו בקרב קהל האוהדים, שהחל למלא את האצטדיון ברוב המשחקים, ושבר שיאי קהל מבחינת כמות צופים לאורך עונה זו.
מעונה זו בנוסף זכור ביקורו של המועדון ריאל מדריד באצטדיון טלאט במסגרת האירופית לעיני 10,900 צופים, שהיה לשיא קהל באצטדיון, שצפו בקבוצתם מפסידה 1-0 למועדון הספרדי.
בתחילת עונת 2010/2011, בסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית, פגשו הרוברס את בני יהודה תל אביב מהליגה הישראלית, אותם ניצחו הרוברס.
בסיבוב הבא הוגרלה הקבוצה נגד יובנטוס האיטלקית, לה הפסידו האיריים 0-3 בסיכום שני המשחקים, והודחו מהמפעל.
את עונת 2010 בליגה האיריית, סיימה הקבוצה כאלופה, לראשונה מזה 16 שנים בהם הייתה שרויה בחוסר ודאות כלכלית ומקצועית, כששברה את שיא הפרש השערים של בוהמיאנס משנים קודמות.
הרוברס גם הגיעו לגמר הגביע האירי, אך הפסידו בו בדו-קרב פנדלים לסלייגו רוברס לעיני 30,000 צופים.
בעונת 2011 התחיל המועדון את דרכו, לראשונה בתולדותיו, בגביע האירופי הבכיר, ליגת האלופות כשהצליח לנצח את פלורה טאלין האסטונית 1-0 בסיכום צמד משחקים בסיבוב המוקדמות הראשון, אך הפסיד בסיבוב הבא לפ.צ.
קופנהגן הדנית 0-3 בסיכום שני המשחקים.
לאחר הדחתה ממפעל ליגת האלופות, הגיעה לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית והוגרלה לשחק נגד פרטיזן בלגרד הסרבית, אותו הצליחה לנצח 3-2 בסיכום שני המשחקים, ועלתה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ניצחון זה נחשב לאחד הגדולים בהיסטוריה של הכדורגל האירי שהגיע לשיאים מבחינת הצלחה אירופית בעידן המודרני, כשלראשונה קבוצה אירית העפילה לשלב בתים אירופי במפעל בכיר.
הרוברס הצליחו לזכות באליפות הליגה גם בעונת 2011 וסגרו שנתיים מוצלחות מאוד, מאז כניסתם לאצטדיון החדש.
בשנים הבאות חלה דעיכה במצב המועדון שלא הצליח לשחזר את הצלחתו, לא בליגה המקומית ולא באירופה, עם החלפת מאמנים ושיטות משחק בכל 2 עונות.
בשנת 2016 מונה המאמן סטפן בראדלי, שלאחר בניית הקבוצה במשך 3 עונות, הצליח לזכות בגביע האירי ה-25 של המועדון לעונת 2019. בתחילת עונת 2020/2021 במוקדמות הליגה האירופית הפסידה הקבוצה למילאן האיטלקית, והודחה מהמפעל, ששוחק תחת מגבלות מגפת הקורונה העולמית שהתפרצה גם באירופה.
בעונת 2020 זכתה הקבוצה בתואר אליפות ה-18 של המועדון, לראשונה מזה 9 שנים, והעפיל למוקדמות ליגת האלופות של עונת 2021/2022.
ליגת העל האירית (22): (שיא מקומי)
הגביע האירי (26): (שיא מקומי)
גביע מגן הליגה האירי (18): (שיא מקומי)
גביע הנשיא האירי (21): (שיא מקומי)
שמריהו גורליק (27 בדצמבר 1877 - 23 באוקטובר 1942) היה עיתונאי ופובליציסט שכתב בעיקר ביידיש ואחר כך בעברית.
גורליק נולד בעיירה לוחביציה, פלך פולטבה באוקראינה.
למד ב"חדר" ואחר באופן פרטי.
בסביבות 1890 עבר עמו אביו לווילנה, שם עבד כפקיד בבית מסחר ומנהל חשבונות ואת שעותיו הפנויות הקדיש לקריאה וללימודים.
בשנים 1899–1905, כתב בשפה הרוסית עבור העיתון הליברלי "הקול הצפוני־המערבי", שיצא לאור בווילנה.
במהרה התקדם לתפקיד פובליציסט ומבקר התיאטרון של העיתון.
הוא היה פעיל תחילה בתנועת הפועלים היהודית הלא-ציונית "הבונד" והחל מ-1905 עבר להיות פעיל בארגונים ציוניים והחל לכתוב גם ביידיש עבור העיתון "דער יוד".
ב-1908 היה ממייסדי הירחון "ליטערארישע מאנאטסשריפטן" וב-1910 ערך את האלמנך "דער אידישער אלמאנאך".
מאמריו פורסמו בעיתונים היהודיים החשובים באירופה, בהם 'דער פריינד", "די ניו וועלט", "אונזער לעבען" ועוד.
מאמריו תורגמו גם לעברית והתפרסמו ב"השילוח" וב"העולם".
בתקופה זו אף ביקר בארץ ישראל והיה מחסידי הציונות המדינית, על פי תפיסתו של בנימין זאב הרצל.
גורליק ערך מסעות לברלין, שווייץ, צרפת, דנמרק ומדינות נוספות ודיווח על כך במאמרים וספרים שפרסם.
בעקבות מסעות אלו התקרב גרוליק לערכי הליברליזם ותרבות המערב והחליט לעזוב את האימפריה הרוסית.
החל 1914 הוא חי בשווייץ, בעיקר בפנסיון בעיירה ליד מונטרה.
את רשמיו מאותה תקופה תיעד בספר "חמש שנים בארץ נייטרלית".
בתחילת 1919 הוא נכלא בגין פעילות חתרנית לכאורה ולאחר מכן גורש.
הוא עבר לתגורר בברלין וכתב עבור העיתון "יידישה רונדשאו".
ב-1923 יצא גורליק למסע ארוך לקנדה ולארצות הברית.
בשנת 1929 התגורר זמן מה בוורשה.
בספטמבר 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו החל לכתוב בעיתון "דבר, אך לאחר כמה חודשים עבר לעיתון "הארץ" שם עבד עד למותו.
בעקבות מאמרים ביקורתיים שפרסם גורליק ב"הארץ" על תנועות הפועלים הציוניות, תקף העיתון "דבר" את גורליק.
נתן אלתרמן נכנס באופן מפתיע לוויכוח שבועיים בלבד לאחר שעזב בעצמו את "דבר".
הביקורת של גורליק עלתה בעקבות תקיפה של אספת הצה"ר בחיפה בידי פעילי הסתדרות העובדים.
עיקרה היה נגד "הרמה התרבותית שהונמכה פלאים, נעשתה גסה.
גסה מאד" ו"הגופניות חמשגשגת" של הפועלים העבריים.
גורליק גם הותקף מימין, במאמר בשבועון "חזית העם" של התנועה הרוויזיוניסטית כונה "נמושה רוחנית" ו"פיינשמקר" (מתנשא ויהיר - מילולית - אנין טעם) על שהביע דעה מדינית מתונה נגד מאבק מזוין וטען שאמנציפציה ליהודים באירופה הייתה צעד חיובי (ואילו "חזית העם" סבר שהיא גרמה להתבוללות).
בשנת 1937 פרסם ספר "מסות", בו מאמרים שכתב בנושאי פילוסופיה פוליטית, ספרות ותרבות.
נפטר בתל אביב ב-1942. במלאת שלושים לפטירתו הוציא "הארץ" לזכרו ספר "מסות" נוסף שכלל לקט מובחר כין המאמרים, המסות והפיליטונים שכתב בארץ-ישראל.
שמריה גורליק פרסמה טקסטים ברוסית, ביידיש, בגרמנית, בצרפתית ובעברית.
שמש היא קומדיית מצבים ישראלית אשר הופקה על ידי טדי הפקות ושודרה במקור בין השנים 1997 עד 2004, בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת.
במהלך השנים הסדרה שודרה גם בשידורים חוזרים בערוצי טלוויזיה הן של Yes ו-HOT, והייתה גם זמינה לצפייה באתר האינטרנט וואלה.
ב-13 במאי 2018 עלתה הסדרה בשידור חוזר בקשת 12 באיכות HD.
במשך השנים הסדרה זכתה לפופולריות נרחבת בישראל והפכה לאחת מסדרות הקומדיה המצליחות ביותר בטלוויזיה הישראלית ולסדרת קאלט.
שיר הפתיחה של התכנית הוא "איזה עולם" של להקת טיפקס.
המעברונים בתוכנית מלווים במנגינה מתוך השיר "עוד שבת" אשר גם הוא של להקת טיפקס.
המפגשים בין הדמויות המרכזיות מובילים לעיתים רבות לאי הבנות, יריבויות, כאוס, וסיטואציות אבסורדיות שונות.
הסדרה עשתה בין היתר שימוש רב בסלפסטיק, סאטירה, וסטריאוטיפים עדתיים.
נחום שמש (צביקה הדר) - יליד באר שבע, ציני, קמצן, ממוצא רומני שפתח בתל אביב את מסעדת "אימפריית השמש" (על שם הסרט בשם זה).
נחום אוהד שרוף של קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע, והדבר מתבטא בדגלים וצעיפים של הקבוצה אשר מוצגים לראווה ברחבי האימפריה.
בדרך כלל מקנא כשאתי יוצאת עם בחורים.
בעונה הראשונה הוא מגלה כי השחקן פול ניומן הוא אביו הביולוגי.
בטרילוגיה של סוף העונה הרביעית הוא נעצר בשל חשד שמכר משחק כדורגל של הפועל באר שבע, אך לבסוף מתגלה שהכל הייתה אי הבנה גדולה.
בתחילת העונה השישית הוא ואתי מתחתנים, אחרי שנרמז בעבר על קשרים רומנטיים ביניהם.
בשני הפרקים האחרונים בעונה השישית, מת מעציץ שחמי הפיל על ראשו בטעות, וקם לתחייה בפרק שאחרי.
אסתר "אתי" הלל-שמש (גלית גיאת) - מלצרית במסעדת "אימפריית השמש" ממוצא תימני, שעברה מלוד לתל אביב.
לעיתים קרובות היא נראית מבקשת משמש העלאה במשכורת.
בדרך כלל מקנאה כששמש יוצא עם בחורות.
מהעונה השנייה היא מתחילה ללמוד בבית ספר למשחק.
במהלך הסדרה מתחזק הקשר בינה לבין שמש, ובתחילת העונה השישית, הם מתחתנים.
בעונה השישית התחילה לעבוד כשחקנית בטלנובלה בדיונית בשם "לחיי הלגעת", אך כאשר בפרק ה-13 של העונה טנצר גרם לסגירת הערוץ בו משודרת הטלנובלה, אתי פוטרה.
ששון "ששי" סיטון (לשעבר ששישווילי) (זבולון מושיאשווילי) - טבח נס ציוני ממוצא גאורגי.
מזוהה עם גובהו הנמוך ומתנהג כלוקה בפיגור שכלי בעקבות מקרה היפנוזה שחווה בעברו.
על אף שהוריו חזרו על כך פעמים רבות, אפילו במילים מפורשות, ששי מתגלה כמאומץ, ולמעשה הוא בנו של שר החוץ הגאורגי (את האמא המאמצת שלו משחקת בתפקיד אורח גילת אנקורי).
לעיתים קרובות שאר הדמויות, בהן ניתן למנות את טנצר ושמש, צוחקות על גובהו הנמוך וכושרו השכלי המוגבל.
מבלה את רוב הזמן יחד עם עוגן, ובסוף העונה הרביעית הוא, עוגן וחמי התחתנו ולהם אף נולד בן בשם יעקב (אשר אותו הם מכנים יעקובו).
עוגן סיטון (לשעבר לינוביץ') (אורלי ויינרמן) - דמות סטריאוטיפית מוקצנת של "הבלונדינית המטומטמת".
בעונה השנייה מתברר שהיא ואחיה, עונג, בעצם מחוננים ביחד, והתנהגותה ה"מטומטמת" היא רק כתוצאה מהפרדה ממנו.
עוגן עבדה בעבר במוסד, ולאחר שפוטרה משם החלה לעבוד באימפריית השמש בתור ברמנית מהעונה הרביעית (אך עבודתה באימפריה לא הוזכרה בהמשך).
פיתחה חברות בעונה הרביעית עם חמי, אך באמצע העונה נפרדת ממנו וחזרה להיות עם ששי.
בסוף העונה, עקב כך שלא יכלה להחליט מי יהיה בעלה, היא, ששי וחמי מתחתנים.
בסוף העונה החמישית, נולד לה בן בשם יעקב, שאותו היא מכנה יעקובו.
במקור הייתה אמורה להיות דמותה של עוגן דמות חולפת בעונה הראשונה, אך לאחר שמפיקי הסדרה ראו כי היא מעלה את אחוזי הרייטינג של הסדרה החליטו להשאיר אותה בתור דמות קבועה.
ישעיהו טנצר "המניאק" (גדי רבינוביץ') - האנטגוניסט הראשי של הסדרה, השכן, עורך הדין והנוטריון רודף הבצע.
מכונה "טנצר המניאק", בשל הקומבינות שהוא מרבה לעשות.
טנצר שמן עוד יותר משמש ולעיתים קרובות שמש לועג לו על ממדי גופו.
לרוב הוא מופיע כאשר הוא מגיע לאכול במסעדה את המאכל האהוב עליו, סנדוויץ' פסטרמה.
דמות זו מבוססת בין היתר על דמותו של "דוקטור טנצר" מסיפורו של ש"י עגנון "פנים אחרות" הדומה לה באנוכיותה.
בסוף העונה השישית הוא מתחתן עם צילה, נצלנית פציפסיטית שמצליחה לרסן את התנהגותו.
בר סלע-בארי (אליעד נחום) - ילד, בן לאם חד הורית, שגר בקרבת מקום ומתואר בסדרה בתור החבר הכי טוב של שמש.
נוהג לשתות פטל באימפריה והתבגרותו מתוארת עם התקדמות עלילת הסדרה (בסוף העונה השישית הוא אף חוגג בר מצווה).
בן 7 בתחילת הסדרה ובן 13 בסופה.
אמו, רקפת, היא אישה רוחנית מדי בשביל בנה, ועקב כך שמש הוא דמות אב בשביל בר, אפילו אחרי שהוא מגלה את אביו הביולוגי, מאנו.
רקפת סלע (דנה שרייר) (עונה 1, עונה 2, ו-4 בתפקיד משני, ובפרקים האחרונים של עונה 6) - אמא של בר, מורה רוחנית ממוצא צרפתי.
עוסקת במיסטיקה ולא מקדישה זמן לגידול בנה.
שמש מרבה לכנותה "שאנטי שאנטי" מפני שהיא מעופפת ולא מחוברת למציאות.
חברה טובה של אתי, מאז שהשתיים נפגשו בחוג לריקודים דרום-אמריקאים.
רקפת ילדה את בר ממאנו, כאשר קיימה עמו יחסים בזמן שיט, אחרי פסטיבל יין שבו השתכרו שניהם, ובבוקר היא ברחה.
השתתפה בשני הפרקים האחרונים של הסדרה לכבוד בר המצווה של בר ולכבוד סופה של הסדרה.
מנואל "מאנו" בארי (צ'רלי בוזגלו) (עונה 2 ובפרק האחרון של עונות 3 ו-6) - סטודנט שרמנטי לפילוסופיה ממוצא איטלקי שמפתח מערכת יחסים עם אתי במהלך העונה השנייה ומעורר את קנאתו של שמש.
במהלך העונה בר מגלה שמאנו הוא אביו, דבר המקשה על אתי להמשיך את היחסים איתו.
הוא חזר בפרק האחרון של העונה השלישית, בו פגש את סיוון והם זכו בתואר הזוג המושלם של חיפה.
בשני הפרקים האחרונים של העונה השישית, בו התגלה שהוא וסיוון נשואים עם שני ילדים.
הוא נראה גם בעונה החמישית, בפרק "יש חדש תחת השמש", בו שמש ואתי חזרו ארבע שנים אחורה בזמן (אם כי בפרק זה נעשה שימוש בצילומי ארכיון ובוזגלו עצמו לא השתתף באופן פיזי באותו הפרק).
סיוון שמואל-בארי (דורית בר-אור) (עונה 3 ופרק אחרון בעונה 6) - ארוסתו המרשעת של שמש בעונה השלישית.
מכרה ואויבת מילדות של אתי וניתן להבחין ביריבות שביניהן.
סיוון ושמש נפגשו כאשר סיוון נתקעה עם האוטו שלה ושמש שנפגש איתה במקרה עזר לה.
הם נפגשים בשנית בזמן ההפסקה של התוכנית "פספוסים" שבה סיוון עובדת כעוזרת מפיקה.
היא התחילה עם שמש מכיוון שחשבה שהוא חבר של אתי ורצתה "לגנוב" לה אותו.
ביום החתונה שמש נתקע במעלית וסיוון חשבה שהוא מתכוון להבריז לה, לכן טנצר משכנע את סיוון לגנוב את ההמחאות שהביאו האורחים.
בעקבות המקרה ביטל שמש את החתונה וסיוון טסה לסין ובאפילוג של אותו הפרק היא נתפסת והולכת למעצר (שם נגמר האפילוג) בשל נתינת כסף שערכו בוטל.
היא חזרה בפרק האחרון של העונה, "האורות של פיראוס", בו היא פגשה את מאנו ובשני הפרקים האחרונים של העונה השישית, לכבוד סוף הסדרה, בו התגלה שהיא ומאנו נשואים עם שני בנים ששמם בן בן ואורי רי.
חמי סיטון (לשעבר עלזה) (יחזקאל לזרוב) (עונות 4–5 אורח בעונה 6) - קופירייטר ובמאי פרסומות.
התחתן עם עוגן וששי בעונה הרביעית.
דביל אך חכם בהרבה מעוגן וששי.
כשהולך ממקום כלשהו נוהג לגמגם הרבה, לצחוק במתינות, ולומר: "ג'לֶלוּ", שזה בשפתו של חמי - "להתראות".
בפרק "חתונה מאוחרת", בפרק הראשון של העונה השישית, לאחר שהתגלה שהתינוק של עוגן הוא שחור הוא עזב את עוגן וששי.
הוא חזר בשני הפרקים האחרונים של עונה זו לכבוד סיום הסדרה והוא זה שזרק בטעות את העציץ שהרג את שמש.
מרכוס עמק (אריה מוסקונה) (עונה 4, אורח בתחילת עונה 2, וסוף עונה 6) - בעל האימפריה הזמני עד סוף שנת השמש בקוריאה.
מרבה לומר לשמש שהוא המנהל 51 אחוז הוא, 49 אחוז שמש.
כשמאשימים אותו במשהו הוא אומר "זה לא אני זה הקוריאנים".
הוא חזר בשני הפרקים האחרונים של העונה השישית, לכבוד סוף הסדרה.
זואי (מורן סטויצקי) (עונה 5 והפרק האחרון של עונה 6) - קלאברית צעירה שעובדת כדוגמנית והשכנה של שמש.
בפרק השני שבו השתתפה שמש וטנצר מנסים להרשים אותה אבל מכונים קשישים.
נוהגת להשתמש בסלנגים חדשים של המאה ה-21 כגון: "פצצות" ו"אחותי".
רוב הזמן שמש ואתי בכלל לא מבינים אותה מכיוון שהיא מרבה להשתמש בסלנג משולב באנגלית.
היא חזרה בשני הפרקים האחרונים של העונה השישית לכבוד סוף הסדרה.
רווית הלל (שרון דוראני) (עונה 6) - אחותה הצעירה של אתי.
במהלך העונה השישית היא יוצאת עם שני גברים במקביל ושמם אביב וסתיו.
בתחילת העונה רווית עוברת לגור בבית של שמש, ומחליפה את אתי בתור מלצרית באימפריה, שמש שלא אהב את הנוכחות של רווית, ניסה לגרש אותה, אבל אתי דרשה ממנו להפסיק והפריעה לו.
לבסוף, חבר של רווית הציע לה לטוס חזרה להודו.
רווית משתתפת ב-12 הפרקים הראשונים וב-2 הפרקים האחרונים של העונה השישית לכבוד סוף הסדרה.
יעקב (יעקובו) סיטון (עונה 6) - בנם של ששי ועוגן.
בין התפקידים האורחים ניתן למנות את: אברהם סלקטר, ארז טל, אריאל פורמן, צביקה שוורצברג, יובל סגל, אביעד בנטוב, גבי שושן, יעקב בודו, אבי ביטר, דדי זהר, פיני קידרון, אמנון וולף, ליאור מילר,קרן פלס, אריק זילברמן, עלמה זק, יניב פולישוק ודידי גת.
בעונה הראשונה, כמו ביתר העונות, העלילה מתמקדת בבית הקפה "אימפריית השמש".
בבית הקפה מוצגות שבע הדמויות הראשיות: שמש, בעל הבית הקמצן מבאר שבע; אתי, המלצרית התימנייה מלוד; ששי, הטבח הטיפש מנס ציונה; רקפת, מורה רוחנית וחברתה הטובה של אתי; בר, בנה החכם של רקפת; עוגן, השכנה הבלונדינית והטיפשה; וטנצר, עורך דין חמדן ומנייאק.
טנצר, בר ורקפת גרים באותו הבניין שמעל בית הקפה.
לצוות השחקנים בעונה זאת מצטרף צ'רלי בוזגלו בתור מאנו, סטודנט לפילוסופיה ממוצא איטלקי אשר הופך לבן זוגה של אתי.
מאוחר יותר מתגלה מאנו כאביו של בר.
העובדה שמאנו הוא אביו של בר מדאיגה את בר באשר ליחסיו עם שמש אשר שימש לו כאב.
בסוף הפרק האחד לפני האחרון אתי נפגשת עם מיליונר שמציע לה לבוא איתו לחו"ל, וצוות האימפריה עושה הכול כדי שתישאר תחת הסלוגן - "אתי, אל תסעי".
בעונה השלישית מצטרפת לסדרה דורית בר אור בתור סיוון.
שמש, טנצר וששי מתחרים ב"פספוסים" ושם שמש פוגש את סיוון, שעובדת כעוזרת הפקה, פעם שנייה לאחר שעזר לה עם האוטו שנתקע.
סיוון מתגלה כאישה רעה וקשה, שרוצה להתחתן עם שמש כדי "לגנוב" לאתי את מי שחשבה שהוא בן זוגה.
טנצר יוצא עם עוגן, ומתחזה לבעלה.
במהלך החופשה שמש ואתי רואים אנשים שהם התאהבו בהם בעבר (סיוון ומאנו), שמש ואתי מתקרבים, אך לבסוף מאנו וסיוון (שחוזרים בפרק האחרון), זוכים בתואר הזוג של חיפה, בעוד אתי ושמש במקום השני.
בעונה הרביעית לסדרה מצטרפים יחזקאל לזרוב בתור חמי, מפיק פרסומות, ואריה מוסקונה בתור מרכוס עמק, השותף החדש באימפריה.
בעונה הזאת שמש נקלע לבעיה כלכלית ויוצר שותפות עם משקיעים קוריאנים שנציגם הוא מרכוס, שמסכים לעשות "קומבינה" אחרונה למענו בשל זה שהציל אותו בפרק הראשון של העונה השנייה.
במהלך העונה שמש ומרכוס מארגנים ערב קריוקי, אתי מגלה שהיא בהריון, בר נהפך לסלבריטי, ששי מתפטר מהאימפריה בגלל חוסר מוטיבציה ובפרק ה-16 שמש קונה את החלק של הקוריאנים וכך גורם לעזיבתו של מרכוס.
חברי האימפריה מגלים אריה בחדר האחורי, בפרקים האחרונים שמש נכנס לכלא כי חשבו שהוא ניסה לבצע שוחד במהלך משחק כדורגל, ששי וחמי מתחרים על לִבה של עוגן, מתברר כי ששי פעם היה חכם ובוגר ככולם והוא מהופנט שנים רבות, עוגן, ששי וחמי מתחתנים בשיטת הזכיינות המתחלפת של ערוץ 2.
בעונה זאת מצטרפת מורן סטויצקי בתפקיד זואי, קלאברית צעירה שעברה להתגורר בתל אביב.
אתי ושמש עוברים לגור ביחד, החבורה נתקעת באימפריה בזמן הפסקת חשמל, חברי האימפריה חיים בסרט אימה, זואי משלימה בגרויות במתמטיקה על מנת להתקבל לבית ספר גבוה ל"מדעי האופנה", שמש ואתי מתחלפים בגופם ליום שלם.
עוגן, ששי וחמי מתרגלים לחיות בתור שלישייה נשואה.
עוגן הופכת למקק, שמש וטנצר מתחרים בתוכנית "מי רוצה לפתות מיליונר בכספת", פרודיה על מי רוצה להיות מיליונר, הפיתוי והכספת.
במהלך העונה בר מנהל את העיר ליום כיוון שזכה להיות יושב ראש מועצת התלמידים של בית הספר וטנצר העוזר שלו.
בסוף הפרק טנצר במעצר אחרי כל מה שעשה בעירייה, ובר שוחרר בשל היותו קטין, אך מפוטר ממועצת התלמידים.
בסוף העונה בר מנהל את האימפריה ליום.
עוגן נכנסת להריון ויולדת תינוק בעל צבע עור כהה ושמש מציע לאתי נישואים.
לצוות השחקנים בעונה זו מצטרפת שרון דוראני בתפקיד רווית, אחותה הצעירה של אתי.
העונה השישית של הסדרה נפתחת בחתונתם של אתי ושמש באימפריה יחד עם ברית המילה של יעקב (יעקובו), בנם של ששי, חמי ועוגן.
חמי אשר בורח לששי ועוגן, משאיר פתק בו הוא כותב כי הסיבה שהוא בורח היא שברור שהילד הוא לא שלו, עקב צבע עורו.
במשך העונה בר מתאהב ברווית.
אתי מככבת לזמן קצר בטלנובלה "לחיי הלגעת" (שילוב, קריצה ופרודיה לטלנובלות "לגעת באושר" בה השתתפה שרון דוראני, ו"לחיי האהבה").
בהמשך, רווית, מתוך חוסר ברירה ולחץ של אתי כלפי שמש, עוברת לגור בצוותא יחד עם שמש ואתי בדירה.
גשש בלש מגיע לאימפריה, טנצר עושה שמרטפות ליעקובו והוא ושמש עורכים תחרות אכילת סנדוויצ'ים.
בשני פרקי הסיום שבים כל השחקנים אשר השתתפו בסדרה מהעונה הראשונה ועד לשישית.
שמש מבטיח לנסות להיות פחות "קמצן" ומבטיח לממן את החתונה של טנצר וצילה.
אתי מקבלת טלפון מהמכון הרפואי שבה עשתה את בדיקת ההריון שלה ומגלה שהיא בהריון משמש.
הסדרה מסתיימת עם שיר הנושא של הסדרה בביצוע להקת טיפקס - "איזה עולם", עם הצגת כל הצוות שהכין את הסדרה.
לאחר מכן מוצג מקבץ פספוסים מכל עונות הסדרה ולסיום קליפ "אם יש לך שמש" בביצוע שחקני הסדרה.
על אף הצגת מיקום ה"אימפריה" ביהודה הלוי 93 פינת נחמני (מס' 39), בפועל ה"אימפריה" עצמה הוקמה באולפן שהוקם במיוחד לצילומי הסדרה במרתף הסינרמה בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בהתאם לכך רוב צילומי החוץ המציגים את האזור מסביב לאימפריה, צולמו בשכונת יד אליהו, כולל המפל, ולא ברחוב יהודה הלוי.
בנוסף, גבעת קוזלובסקי בגבעתיים הייתה לאורך כל העונות מיקום פופולרי לצילומי חוץ.
שידור הבכורה של הסדרה היה בדצמבר 1997 בערוץ 2, במסגרת "שידורי קשת".
החל מהעונה הרביעית, שידור הבכורה של הפרקים היה בערוץ +yes למנויי הלוויין ורק לאחר מכן, שודרו הפרקים בערוץ 2.
אחוזי הצפייה ותאריכי השידור שבטבלה להלן מתייחסים לשידור הפרקים בערוץ 2:
הממוצע מתייחס רק לפרקים ששודרו החל מאמצע פברואר 1998, אז החלו למדוד את הרייטינג באופן אלקטרוני.
הפרקים ששודרו לפני המדידה החדשה (8 פרקים) השיגו 24.5% על פי סקרי הצפייה שהיו נהוגים באותה התקופה.
כאשר הסדרה שודרה, היא פנתה לקהל המבוגר, אולם מספר שנים אחרי סיום הסדרה החלה לפנות לקהל הילדים והנוער על ידי כך שהתחילו לשדר אותה באופן קבוע בערוץ הילדים, ובכך זכתה להצלחה מחודשת.
ב-2017 נתנה המועצה לשידורי כבלים ולווין הוראה להוריד את התוכנית מלוח השידורים של ערוץ הילדים ושל ערוצים אחרים, בטענה כי התוכנית: "רוויה בייצוגים סטריאוטיפיים בהיבט האתני, המגדרי, התעסוקתי והגאוגרפי גם יחד", וכן "מוצגים בה דימויי גוף ומיניות נשית בוטים, אשר אינם ראויים לצפייה בקרב ילדים".
שמרנות (בלועזית: Conservatism) היא פילוסופיה ואידאולוגיה פוליטית חברתית ותרבותית השואפת לקדם ולשמר מוסדות, מנהגים וערכים מסורתיים.
שמרנים נוטים להעדיף מוסדות ומנהגים המבטיחים סדר חברתי והמשכיות היסטורית.
השמרנות מעדיפה את מה שקיים על פני מה שחדש או אידיאלי, והיא מאמינה בהתפתחות ובשיפור הדרגתיים של הסדר הקיים, ולא ברעיונות חדשים או מהפכניים.
השמרנות המודרנית תומכת בזכות הקניין, בממשל מוגבל ובחירות שלילית, והיא התפתחה מתוך הליברליזם הקלאסי.
שמרנות היא תפיסה פוליטית המעדיפה את מה שקיים על פני מה שחדש או אידיאלי.