tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"דום בוסקו" השתתפה בדרג הבכיר של אליפות ברזיל בכדורגל החל מעונת 1978, אז סיימה במקום ה-31. בסך הכול שיחקה הקבוצה בליגה הבכירה במשך שלוש עונות רצופות.
בליגת המשנה הברזילאית השתתפה הקבוצה עונה אחת בלבד, בשנת 1981.
עם השנים חלה ירידה ביכולתה של הקבוצה, וכיום היא משחקת בדרג השני של אליפות מדינת מאטו גרוסו.
במסגרת הגביע הברזילאי השתתפה "דום בוסקו" פעמיים.
בעונת 2016 הגיעה הקבוצה עד לשלב השני של המפעל.
אצטדיון הבית של הקבוצה נבנה בשנת 1973. האצטדיון נהרס לצורך הקמת ארנה פנטנל, שאירחה משחקי מונדיאל 2014.
הדרבי המקומי של המועדון נקרא Clássico Vovô ומתקיים מול קבוצת מיסטו.
עד כה נערכו בין הקבוצות 65 משחקים, מהם ניצחה "דום בוסקו" 14 פעמים, סיימה ב־17 תוצאות תיקו והפסידה ב־34 משחקים.
דום-סקרולינג הוא מונח המתאר פעילות יתר ברשתות חברתיות מקוונות.
משתמשים החלו להשתמש במונח ב-2020, עם התפשטותה של מגפת הקורונה.
התמכרות או שימוש יתר באינטרנט נחשבת לבעיה האופיינית בדור ה-Z.
מאפייניה כוללים עיסוק יתר בפעולות באינטרנט ובמחשבות עליהן, קושי בעת התנתקות מהאינטרנט, ותגובה נרגזת בזמן גלישה באתרים.
המילה "דום" (doom) באנגלית מזוהה עם חושך, רוע או זעם, והמילה סקרולינג ("גלילה") מתארת את פעולת הגלילה באתרי אינטרנט ואפליקציות, כגון טיקטוק, X (טוויטר) וכדומה.
המונח נוסף למילון מיריאם-וובסטר בספטמבר 2023.
המונח נטבע לראשונה ב-2018 על ידי אשיק סידיק, אחד מיושבי ראש ארגון הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה.
ב-2020 עם התפשטותה של מגפת הקורונה והטלות סגרים ברחבי העולם, משתמשים רבים החלו להשתמש במונח "doomscrolling".
סקר שנערך על ידי החברה Morning Consult מצא שכ-31% מהמבוגרים ו-51% מבני דור ה-Z באמריקה מבצעים את פעולת הדום-סקרולינג באופן קבוע.
חוקרי בריאות טענו שפעולת הדום-סקרולינג יכולה להוביל להחמרה של בעיות נפשיות קיימות.
ההשלכות של פעולת הדום-סקרולינג משתנה בין אדם לאדם, אך באופן כללי עלולה להוביל לסטרס, חרדה, תחושת פחד, דיכאון ובדידות.
מחקר של פרופסורים לפסיכולוגיה באוניברסיטת סאסקס מצא שיש קשר בין צפייה חזרתית בחדשות רעות, רגילות או טובות, לבין מצב הרוח של הצופה בזמן שלאחר מכן.
המחקר מצא שצפייה בחדשות שליליות מגבירות חרדה ועצב.
מחקר של חוקרי פסיכולוגיה שנעשה בשיתוף פעולה עם האף-פוסט מצא שמשתתפים שצפו ב-3 דקות של חדשות שליליות חוו יום רע בין 6–8 שעות לאחר הצפייה.
לעומת זאת, החוקרים גם מצאו קשר בין צפייה בחדשות חיוביות לבין חוויה חיובית יותר בהמשך היום, בכ-88% מהמקרים.
השאלון מורכב מ-12 פריטים, והוא מבוסס על ארבעה קריטריונים שנכתבו על ידי המחברים: התמכרות, נוקשות, בריאות נפשית והשתקפות.
מחברי האבחון הוציאו סולם חומרה המאפשר מחקר איכותי בתחום.
באפריל 2025, יוטיוב בחנה תכונה חדשה באפליקציה שלה, המאפשרת יישום של טיימר יומי המגביל את זמן הצפייה בסרטוני Shorts.
גם החברות אפל וגוגל התנסו עם תכונות דומות.
דום לב, היא סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים שעלתה לשידור בערוץ הראשון בשנת 2001 בבימויו של שמואל אימברמן, עם ישראל פוליאקוב ואקי אבני בתפקידים הראשיים.
התסריט של לירון פיינטוך עוסק במאבק קשה בין מנהל מחלקה מפורסם בבית חולים לבין מתמחה שלו ומעלה בעיות של שמירת אתיקה רפואית ואמירת אמת.
צילומי הסצנות בבית החולים נערכו במרכז רפואי מאיר והשתתפו בהם גם צוות בית החולים - רופאים, אחיות, סניטרים, עובדי מד"א ועוד.
בסיום שרה סי היימן את השיר "קולו של הלב" למילותיו של נתן יונתן ולחן של נחום היימן.
ד"ר ערן אור (אקי אבני) הוא מתמחה במחלקה כירורגית בבית החולים "הדסים" במחלקתו של פרופ' אלכסנדר (ישראל פוליאקוב).
לבית החולים מגיעים פצועים קשה מפיגוע טרור בכביש גהה.
ערן מנהל את קליטת הפצועים ומשתלט בעצמו על המצב כי מנהל המחלקה עסוק בניתוח פרטי.
פרופ' אלכסנדר מגיע מאוחר, משבח את ערן על תפקודו ומגלה לו כי החליט למנות אותו לסגנו לאחר שיסיים את ההתמחות בקרוב.
ערן משקיע את רוב זמנו בעבודתו בבית החולים וזה גורם לחיכוכים עם אשתו דפנה (ליאת גליק).
במחלקה שוכב יוסף כהן (יצחק בן ארי) עם גידול בחזה שזקוק לניתוח דחוף.
פרופ' אלכסנדר מודיע לבתו ענת (נתלי שילמן) כי אביה זקוק לניתוח דחוף שיבוצע על ידו בבית חולים פרטי ועלותו 50.000 שקלים.
נטלי היא סטודנטית חסרת אמצעים אך דודתה רחלה (אסתי קוסוביצקי) מגלה לה כי אימה חסכה סכום כסף גדול וביחד עם מכירת תכשיטים הם יוכלו לגייס את הכסף.
ערן מתחיל בניתוח ביחד עם המרדימה ד"ר מיקי כץ (נטע מורן) ואחות חדר הניתוח יעל (מאיה קדישמן).
פרופ' אלכסנדר מצטרף באיחור אך קורית תקלה במכשיר ההנשמה ועוברות 10 דקות עד שהוא מתוקן.
פרופ' אלכסנדר קובע שיש נזק חמור למוח והחולה מת ומורה לערן להפסיק את הניתוח.
ערן מגלה סימני חיים במנותח וממשיך ומסיים את הניתוח.
בינתיים מודיע הפרופסור לענת ורחלה כי יוסף נפטר בניתוח.
פרופ' אלכסנדר כועס מאוד על ערן שהמרה את פיו ומשעה אותו מכל פעילות במחלקה.
ערן פונה למנהל בית החולים ד"ר בר אור (אלכס פלג) כדי שיעזור לו אבל המנהל מסרב לצאת נגד הפרופסור.
רוני לוי (נבו קמחי) הוא עיתונאי צעיר בעיתון מקומי והעורך הראשי (רמי ברוך) מאיים לפטר אותו אם לא יביא סקופ רציני.
הוא נפגש עם ערן שמגלה לו את הפרשה.
העניין מתפרסם ומשרד הבריאות מקים ועדת חקירה.
לפרופסור יש קשר טוב עם מפקד המשטרה המקומי מויש רונן ((פולי רשף) וזה שולח בלש חוקר (אמנון וולף) שמאזין לשיחות בין רוני לענת ותוקף את ענת והאחות יעל (מאיה קדישמן) כאזהרה שלא יעידו בוועדת החקירה..
הפרופסור מגיע עם עו"ד לזר (יוסי קאנץ) שתוקף את עדותו של ערן וגם היו"ר (אברהם סלקטר) עוין כלפיו.
ערן עומד להפסיד והוא מיואש.
העדה המרכזית ד"ר מיקי כץ שסירבה עד כה להעיד על מה שקרה בניתוח מחשש לפרנסתה, משנה את דעתה לאחר התקיפות וברגע האחרון היא מגיעה לוועדה ביחד עם ענת החבולה ומוסרת ליו"ר את הדו"ח האמיתי של הניתוח.
הפרופסור מודה בפני ערן: "אתה ניצחת".
דומוקוש סילאג'י (בהונגרית: Szilágyi Domokos; 2; ביולי 1938 – 2 בנובמבר 1976) היה משורר, סופר ומתרגם רומני-הונגרי.
סילאג'י בן המיעוט ההונגרי ברומניה, נולד בכפר נאג'שומקוט שבטרנסילבניה, בן לכומר רפורמיסטי.
בין השנים 1960 ו-1970 חי בבוקרשט, לאחר מכן גר בקולוז'וואר (קלוז'-נאפוקה ברומנית).
סילאג'י היה המשורר ההונגרי החשוב ביותר ברומניה במחצית השנייה של המאה העשרים.
לרוב התמקדה שירתו האוונגרדיסטית בסלידה מהיומיום ובחיפוש אחר יתרונות הקדמה ושלמות האדם.
דומדמנית (שם מדעי: Ribes rubrum) נקראת גם דומדמנית אדומה, היא שיח עונתי הגדל לגובה של 1-1.5 מטר (ולפעמים אף שני מטרים).
העלה הוא בעל חמש אונות; העלים מסודרים בספירלה מסביב לגבעול.
הפרחים צהובים-ירוקים ומהם גדלים הפירות האדומים הבוהקים, שהקנו לשיח את שמו.
הפירות גדלים באשכולות המונים שלושה עד עשרה פירות; גודל כל פרי 8–12 מילימטר.
השיחים גדלים בעיקר במערב אירופה (צרפת, בלגיה, הולנד, גרמניה וצפון איטליה), שם הם נחשבים נפוצים.
בדומדמנית יש רמה גבוהה של ויטמין C, סיבים וחומצות בפרי.
צרפת ובלגיה היו הראשונות שגידלו דומדמניות באופן מסחרי, וכבר ב-1600 נזרעו השדות הראשונים.
כיום מגדלות מדינות רבות את הפרי באופן מסחרי, ביניהן מדינות באסיה, והוא עדיין נפוץ בצפון אירופה, שם הוא גדל באופן טבעי.
בארץ הדומדמניות גדלות ברמת הגולן.
שיח הדומדמניות דורש מנות קור.
פרי הדומדמנית נחשב חמוץ יותר מזנים דומים לו (כגון ענבי שועל) והוא נאכל הן כמרכיב בריבות ומנות מבושלות והן בצורתו הטריה.
בסקנדינביה הפירות משמשים למרקים ולפודינג, ובגרמניה הם מבושלים עם מרנג והופכים למילוי לטארטים.
באנגליה מכינים לחמניית צ'לסי עם מילוי דומדמנית.
דומדמניתיים (שם מדעי: Grossulariaceae) היא משפחה המכילה סוג אחד - Ribes, ובו כ-150 מינים שונים.
היא נמצאת תחת הסדרה בקעצוראים והופרדה ממשפחה אחרת, בקעצוריים, עם התקדמות המחקר הגנטי של הסדרה.
המשפחה כוללת את הדומדמנית, את ענבי השועל ואת החזרזר, בין שאר גרגרי יער אכילים ושיחים נוספים, חלקם תורבתו כצמחי נוי.
טקסונומים מסוימים מחלקים את המינים השונים ב-Ribes לשבעה תתי-סוגים.
קיימת מחלוקת לגבי מיקומה של העכובית (Gooseberry) בסוג זה, ויש מיעוט שמחשיבים אותה כמין בסוג נפרד, Grossularia.
בארצות הברית יש איסור על גידול מרבית מיני ה-Ribes, היות שהוא נחשב כנשא של מחלת אורנים ועשוי לפגוע ביערות טבעיים.
המרכז הבינלאומי דוֹמוּס גָלִילֶאֶה ("בית הגליל"; לטינית Domus Galilaeae) הוא בית ספר לכמרים, מרכז מפגש ולמידה ומרכז התבודדות של ארגון הדרך הנאוקאטקומנאלית (ספרדית Camino Neocatecumenal) הקתולי.
המרכז שוכן על הר האושר ליד כורזים, מעל כנסיית הר האושר, ומשקיף אל חופה הצפוני של הכנרת.
היוזמה להקמת המרכז הייתה של האפיפיור פאולוס השישי במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20. ב-15 בינואר 1999 הונחה אבן הפינה בנוכחות הפטריארך הלטיני בירושלים, מישל סבאח, מזכיר מועצת הוותיקן, שגריר הכס הקדוש (הנונציו) בישראל ונכבדים רבים.
המרכז נחנך רשמית, לאחר השלמת בנייתו של אגף אחד, בעת ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל ב-24 במרץ 2000. המרכז החל לפעול בשנת 2003.
מטרת המרכז היא לימוד מסורת ישראל כמקור לנצרות וטקסיה, במטרה להעמיק את הקשר בין הנצרות לבין היהדות, וכן התעמקות בדרשת ההר לאור המסורת והליטורגיה היהודית.
שטח המבנה הוא 12,000 מטר רבוע והוא ניצב באחוזה המשתרעת על-פני שטח של 33 דונם.
במפלס העליון נמצאים אודיטוריום (מרכז התכנסויות), כנסייה, בית כנסת, ספרייה המוגדרת כספרייה תאולוגית בחסות הוותיקן המשלבת ספרי דת נוצריים ויהודיים ובה 12 כיסאות כמספר שבטי ישראל הניצבים מסביב לספר תורה.
בשני המפלסים התחתונים שוכנים מאה חדרי מגורים, ובהם מאתיים מקומות לינה בסך הכל.
נוגומטני קלוב דומז'אלה (בסלובנית: Nogometni Klub Domžale) הוא מועדון כדורגל סלובני מהעיר דומז'אלה שבמרכז המדינה.
הקבוצה משחקת כיום בליגת העל הסלובנית.
הקבוצה משתתפת בליגה הסלובנית מאז הקמתה בשנת 1991 וירדה פעמיים לליגה השנייה.
הקדנציה הנוכחית של הקבוצה בליגה הבכירה החלה בעונת 2003/04. הקבוצה השתתפה לראשונה במפעל אירופי כלשהו, בגביע אופ"א, בעונת , כשבשלב השני הדיחה את מ.ס אשדוד הישראלית בשני מפגשים.
אך הודחה בשלב השלישי על ידי שטוטגרט הגרמנית.
בעונה הבאה השתתפה פעם נוספת במוקדמות המפעל, אך הודחה על ידי הפועל תל אביב הישראלית.
בעונת 2007/2008 הקבוצה השתתפה בפעם הראשונה במוקדמות ליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה ניצחה את קבוצת קיי אף טירנה מאלבניה.
בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה הפסידה לקבוצת דינמו זאגרב מקרואטיה והודחה מהטורניר.
בעונת 2008/2009 הקבוצה השתתפה בפעם השנייה במוקדמות ליגת האלופות.
בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה ניצחה את קבוצת F91 דודלאנג' מלוקסמבורג.
הקבצה מארחת באצטדיון ספורטני פארק בעיר, שהוקם בשנת 1948 ומכיל 3,234 מקומות ישיבה.
דומאנגארט מק דומנל או דומנגארט מק דומנייל (בגאלית סקוטית: Domangart mac Domnaill - "דומנגארט בנו של דומנל"; נפטר בשנת 673) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 660 ועד פטירתו.
דומאנגארט היה בנו של דומנל ברק, אולם לא ברור אם מלך על דאל ריאטה כולה או שמא מלך רק על קנל נ'גבריין (שבט גבריין).
דומאנגארט אינו מוזכר ב"דואן אלבאנאך", אולם מוזכר במקורות נוספים, ובהם הגניאולוגיה של ויליאם הראשון וזו של קונסטנטין השלישי.
כמו כן מוזכר דומאנגארט ב"סנכוס פר נ-אלבן".
בגניאולוגיות אלה מצוין דומאנגארט כאביו של אאוכאיד מק דומאנגארט.
על פי "דברי ימי אלסטר", נהרג דומאנגארט, בנו של דומנל ברק בשנת 673. עוד מצוין כי בשנה זו (וייתכן בשל מותו של דומאנגארט) נפרד קנל קומגייל (שבט קומגייל) משבט גבריין.
דומוזיד (נקרא גם "הרועה") היה מלך מיתולוגי של שומר.
שירים ומזמורים מצביעים על כך שמאוחר יותר הוא נחשב לאלוהות, מבשר של האל הבבלי תמוז.
לפי רשימת המלכים השומרית הוא היה המלך החמישי של התקופה הטרום-שושלתית.
אחרי תקופת שלטונו, המרכז השלטוני עובר מבאד-טיבירה ללרסה.
לפי הרשימה הוא שלט במשך 36,000 שנים.
הדומברה הוא כלי מיתר עשוי עץ ארוך-צוואר פופולרי במרכז אסיה, הנחשב לכלי הלאומי של קזחסטן.
השם דומברה נגזר מן התרגום הטורקי לטאנבור הפרסי.
הדומברה הקזחית חולקת מספר מאפיינים עם הקומוז הקירגיזי.
ניתן לנגן בה בעזרת פריטה עם היד עם נקישות על גבי משטחה.
לדומברה המודרנית יש שריגים ושני מיתרי ניילון, בעוד שבאופן מסורתי המיתרים היו עשויים מגידים.
המשורר אבאי קוננבאיולי נראה לעיתים באיורים מודרניים מחזיק בדומברה, כסמל לחידוש התודעה הלאומית של העמים הפוסט-סובייטים של חבר המדינות העצמאיות.
בספר "והיום איננו כלה" של הסופר הקירגיזי צ'ינגיס אייטמטוב (הוצאת עם עובד 1981), מסופר (עמ' 339) על נגן דומברה בערבות קזחסטן, שהפליא לעשות בכלי הנגינה וכבש את לבות שומעיו.
דומז'אלה (בסלובנית: Domžale) היא עיר במרכז סלובניה באזור קרניולה עילית.
במרחק 15 קילומטרים מזרחית לבירה ליובליאנה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-32,000 תושבים.
העיר מהווה גם מרכז של מועצה מקומית שכוללת 49 כפרים בסיבת העיר.
קיימות עדויות ארכאולוגיות מתקופת הקלטים בסביבת העיר.
"טירת קרומפרק" הרנסאנסית הקרובה לעיר, נוסדה בסביבות המאה ה-13 על ידי "אצילי ראבנסברג" מקופריבניק.
בפרברי העיר נמצאת כנסייה שנבנתה בשנת 1526 ומהווה מרכז של נוטבורגה בקרניולה.
בעיר קיימות 8,490 משפחות, ולומדים בה 1220 תלמידים.
הגיל הממוצע של התושבים הוא 37.8 שנים.
העיר התפתחה כלכלית במאה ה-19 עם תעשיית כלי השיט המקומית בנוסף על אריגת קש.
ענפי הכלכלה העיקריים כוללים: חקלאות, תעשייה קלה ותעשיות נייר.
בעיר דומז'אלה קיימת קבוצת כדורגל ייצוגית בשם דומז'אלה וקבוצת כדורסל ייצוגית בשם הליוס דומז'אלה, אשר מתמודדות בליגות הבכירות בסלובניה.
דומו (ביפנית: どーも くん, קיצור לדומו-קאן), הוא הדמותג הרשמי של ערוץ הטלוויזיה של NHK, גוף השידור הציבורי של יפן.
דומו מופיע במספר תוכניות ביניים (משודרות בין סדרות או סרטים) בסגנון סטופ מושן, והוא מזוהה מאוד עם הערוץ.
דומו הופיע לראשונה בתשדיר סטופ מושן קצר, בדצמבר 1988, שנועד לציין עשור לשידורי הלוויין של NHK.
השם דומו ניתן לו כאשר בפרק השני של התשדיר, קריין הטלוויזיה אמר "דומו, קוניצ'יווה".
אף על פי שהמשמעות היא למעשה ברכה בסגנון "ובכן, שלום לך!", הפירוש המילולי הוא "שלום, דומו", משחק מילים נוח.
ה"קאן" בשם הרשמי של דומו, היא פנייה מכובדת לגברים צעירים בתרבות היפנית.
טסוניאו גודה מביים את פרקי התוכנית של דומו בעזרת אנימצית סטופ מושן.
גודה אומר שעל ידי שימוש בתהליך הזה, אדם יכול "ליצור מוצר מלא ברגשות"
דומו, הדמות הראשית בתוכניתו, מתואר כ"יצור מוזר שבקע מביצה", עם פה גדול ושיני מסור.
האוכל האהוב על דומו הוא ניקוג'גה, מאכל יפני מסורתי הכולל בשר ותבשיל תפוחי אדמה, ויש לו רתיעה חזקה מתפוחים, אשר מקורה, באופן מסתורי, הוא בDNA שלו.
דומו יכול לתקשר רק בעזרת הפקת רעש אשר נשמע במעט כמו שמו שלו, אך דמויות אחרות בסדרה מבינות אותו, בכל מקרה.
טוקיופופ, חברת האנימה והמאנגה, הצהירה בהודעה לתקשורת, לקראת יציאת ספר הקומיקס בכיכובו, ש"הוא מתקשר סוטטו ווקה עם להט שרק חבריו יכולים להבין".
קלינט ביקמן, הכותב של ספר הקומיקס על דומו, אמר שלהבנתו, התבטאותו של דומו היא "סוג של עליזות והשתאות.
כמו ילד המתעורר לחדר עמוס במתנות בחג המולד".
בעוד לפניו של דומו גרסאות שונות, על פי ביקמן ברוב הביטויים שלו חבוי "תחושת קסם בסיסית"
דומברובה (בפולנית: ; ביידיש: דאמבראווה) היא עיר בשלזיה (זגלמביה) שבדרום פולין ובה התגוררו בשנת 2021 116,930 תושבים.
בדומברובה חיו כ-5,500 יהודים לפני השואה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוקם בה גטו גדול עם יותר מ-20,000 יהודים.
יהודי הגטו שולחו למחנות עבודה או ישירות לאושוויץ.
דומברובה ביאלוסטוצקה (בפולנית: Dąbrowa Białostocka; נקרא: [dɔmˈbrɔva bʲawɔˈstɔt͡ska]) היא עיר במחוז סוקולקה, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין.
במסגרת החלוקה המנהלית הישנה של פולין (1975-1998) השתייכה העיר לתחום השיפוט של ביאליסטוק.
דומברובה קיבלה זכויות עיר בשנת 1712, אך הפסידה אותן בהמשך.
בין השנים 1750-1950 שוב היו ליישוב זכויות עיר, ובמשך זמן מה הוא שימש כבירת המחוז.
העיר ממוקמת במרכזו של אזור חקלאי, אך יש בה גם תעשייה קטנה, בעיקר בתחום המזון.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,400 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה מוסדות דת ותרבות יהודיים, בית ספר מרשת תרבות ומפלגות ציוניות.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, אך כעבור כשבועיים נכנסו אליה הסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולטוב.
עם פרוץ מבצע ברברוסה נכבשה העיר בשנית, והגרמנים שרפו את בתי העיר.
עם הכיבוש נמלטו רוב יהודי העיר לנובי דבור ולסוחובולה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי יישובים אלו.
כ-600 היהודים שנותרו בעיר רוכזו בבניין בית המרחץ ובית הקולנוע בה, ומשם נלקחו לעבודות כפייה, תוך רצח קבוצת צעירים.
במאי 1942 גורשו היהודים המבוגרים מהעיר לגטו סוחובולה, וב-2 בנובמבר גורשו יתר יהודי העיר למחנה קלבסין, וממנו שולחו ב-14 בדצמבר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה.
דומברובה טרנובסקה (בפולנית: Dąbrowa Tarnowska; נהגה: ; ביידיש: דאמברעוו) היא עיירה בגמינה דומברובה טרנובסקה שבמחוז דומברובה בפרובינציית פולין קטן שבדרום-מזרח פולין.
דומברובה טרנובסקה היא בירת מחוז דומברובה.
דומברובה טרנובסקה ממוקמת 16 קילומטרים צפונית לעיר טרנוב, על שמה היא מכונה "טרנובסקה", ועד השינויים בחלוקה המנהלית של פולין בשנת 1999 השתייכה לפרובינציה של טרנוב.
דומברובה טרנובסקה נזכרת לראשונה בשנת 1326, ככפר גדול שהשתייך למשפחת אצולה.
במאות ה-15 וה-16 הפך היישוב למרכז אזורי, בו התקיימו בתי מלאכה, ימי שוק וירידים.
בראשית המאה ה-17 נבנתה במקום טירה, ובסוף המאה ה-17 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בתקופה זו הייתה העיירה למרכז תרבותי נודע, אותו נהגו לפקוד אנשי רוח פולנים.
בסוף המאה ה-19 אירעו בעיירה מספר שריפות, ובשנת 1906 חובר היישוב לרשת מסילות הברזל.
ראשית ההתיישבות היהודית בדומברובה טרנובסקה הייתה כפי הנראה בסוף המאה ה-16, ובמאה ה-17 נזכרה ישיבת יהודים בעיירה בתעודות רשמיות.
ב-1697 הוקם בית הכנסת הראשון בעיירה במבנה עשוי עץ.
היהודים בעיירה היו מעורבים במסחר ובתעשייה המקומיים, ובין היתר, עסקו בייצור שיכר, כמו בירה, תמד ווודקה, ושימשו כשוחטים, קצבים ופונדקאים.
דומברובה טרנובסקה שימשה כערש הולדתן של דמויות בולטות בעולם החסידי.
ב-1778 נולד בה רבי צבי הירש מרימנוב, מצדיקי תנועת החסידות בדור החמישי.
בראשית המאה ה-19 ישבו בעיר הצדיקים לבית אונגר, והשושלת שהקימו נודעה כחסידות דומברובה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחמר מצבם הכלכלי של יהודי העיירה, ובסיוע הג'וינט וארגוני עזרה הדדית, השתקמה הקהילה.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בשנים אלה נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, מתוך כ-2,660 תושבים.
רבה האחרון של הקהילה בעיירה לפני מלחמת העולם השנייה היה הרב נחום ווידנפלד (1939-1875).
ביום 8 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו עד מהרה בחטיפת יהודים לעבודות כפייה, ובמעשי רצח אקראיים של יהודים, תוך שהוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות.
מדצמבר 1939 הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה.
בסוף 1941 נאסרה יציאת יהודים מהעיירה, ואלו שנתפסו מחוץ לה נרצחו.
בתקופה זו פשטה בקרב יהודי העיירה מגפת טיפוס הבהרות, ועל יהודי העיירה הוטל עוצר.
במרץ 1942 שולחו מהעיירה כ-1,500 יהודים למחנה העבודה פוסטקוב.
בד בבד, נרצחו בעיירה כ-20 יהודים, ובהם נשים וילדים, ובהמשך הוטל על יהודי העיירה סכום כופר.
ב-19 ביוני 1942 רוכזו יהודי העיירה בכיכר השוק בה, ולאחר שהוחזקו כשעתיים על ברכיהם עם ראשיהם מורכנים, נערכה בהם סלקציה.
כחמישים יהודים נרצחו במקום, וכ-450 שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מספר צעירים שנמצאו כשירים לעבודה נשלחו למחנה עבודה במיילץ.
ב-22 ביולי 1942 הוקם בעיירה גטו סגור, אליו הועברו יהודי היישוב הנותרים ויהודי כפרי הסביבה.
כעבור כיומיים שולחו כ-1,800 יהודים מגטו זה לבלז'ץ, וכ-100 יהודים נרצחו במקום.
באקציה שלישית, שהתקיימה בספטמבר 1942, נשלחו יהודים נוספים מהגטו להשמדה, ובהם ראש היודנרט המקומי, ד"ר נויברגר.
יהודים שנמלטו ליערות הסביבה, ושבו לעיירה בשל הרעב, רוכזו וגורשו לבלז'ץ באוקטובר 1942. קבוצת יהודים קטנה שהושארה בעיירה עבור איסוף הרכוש היהודי שולחה בדצמבר 1942 לגטו טרנוב, וכ-30 אנשי היודנרט והמשטרה היהודית בעיירה נרצחו באפריל 1943 בבית העלמין היהודי המקומי.
מיהודי העיירה שרדו את השואה כ-50 איש.
דומברוביץ (באוקראינית: Дубровиця, דוברוביציה; בפולנית: Dąbrowica, דומברוביצַה) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, השוכנת על גדת נהר הורין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
דומברוביץ נזכרת לראשונה במאה ה-12. בשנת 1805 נכללה העיירה במחוז ווהלין שבאימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי פולין.
אתר היסטורי בעיירה הוא הכנסייה הקתולית שבה, שנבנתה בשנת 1740.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בדומברוביץ הוא משנת 1500, ובתחילה היו יהודי המקום כפופים לקהילת פינסק.
בזמן פרעות ת"ח ות"ט הצליחו יהודי העיירה להימלט ממנה, ובכך להציל את עצמם.
במהלך המאה ה-19 גדל מספר יהודי העיירה, והגיע לכ-3,000, רוב תושביה, ובתקופה זו פעלו בעיירה חסידויות שונות, ובעיקר חסידות קרלין.
בעיר פעל גם רבי נחום יהושע פיצ'ניק משושלת ברזנה.
בסוף המאה ה-19 עזבו את העיירה רבים מיהודיה, חלקם לסארני הסמוכה, וחלקם לארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה אירעו בעיירה מספר מקרי שוד ורצח של יהודים, ובינואר 1919 פרעו ביהודי העיירה כנופיותיו של סימון פטליורה.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, ביולי 1920, נערכו פרעות ביהודי העיירה בידי חיילים פולנים.
לאחר המלחמות, השתקמה הקהילה בעיירה בסיוע הג'וינט ויוצאי העיירה בארצות הברית, ובין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד.
כמו כן, פעלו בעיירה בתי ספר עבריים מרשת תרבות ומרשת יבנה, תנועות נוער יהודיות, וכן ישיבה קטנה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ונסיגת הסובייטים מהאזור, החלו צעירים יהודים להימלט מהעיירה מזרחה.
ב-6 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ויום למחרת ערכו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודי העיירה.
עד מהרה, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת עבודות כפייה מגיל 14, וחובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד.
כמו כן, מונה בעיירה יודנרט.
במרץ 1942 הוקם בעיירה גטו, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע ל-4,327 איש.
ביום 26 באוגוסט 1942 רוכזו יהודי הגטו בכיכר השוק בעיירה, ומשם הוצעדו בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים לתחנת הרכבת המקומית.
לאחר שבתחנה נשמעו יריות, כ-1,500 מהיהודים החלו להימלט מהמקום.
במהלך המנוסה כ-200 יהודים נורו למוות, וכ-800 נתפסו, והובלו לויסוצק, שם נספו.
כ-500 יהודים הצליחו להגיע ליערות.
יתר יהודי העיירה נלקחו לסארני, ובה נרצחו בבורות ירי במחנה פולסקה.
מבין יהודי העיירה שנמלטו ליערות, רבים השתלבו בקבוצות פרטיזנים.
עם שחרור העיירה בידי הצבא האדום ב-10 בינואר 1944, שבו אליה כ-50 יהודים, אך אלו עזבוה במהרה.
דומברוביצֶה (בפולנית: Dąbrowice) הוא כפר במחוז קוטנו שבפרובינציית לודז' בפולין, כ-22 ק"מ צפונית מערבית לקוטנו, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
לדומברוביצה הוענקו במאה ה-15 זכויות עיר, ובמהלך המאה ה-16 התפתח היישוב, אך לאחר מכן ירד מעמדו, ובשנת 1870 ניטלו ממנו זכויות העיר.
יהודים החלו להתיישב בדומברוביצה במאה ה-18, ובשל מספרם המועט יחסית, השתייכו יהודי המקום לקהילת לנצ'יצה הסמוכה.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-500 יהודים, קרוב לרבע מסך תושביו.
ביוני 1940 גירשו הגרמנים את יהודי הכפר לקוטנו, ומהגטו שהוקם בה שולחו בהמשך להשמדה.
דומביה (בפולנית: Dąbie) היא עיירה במחוז קולו שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
דומביה, השוכנת על גדות נהר נר , נזכרת לראשונה בשנת 1232. בשנת 1423 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
במהלך המאה ה-19 התפתחה העיירה, והייתה למרכז לעבודות יד.
בין מלחמות העולם נמנו בדומביה למעלה מ-1,100 יהודים, כשליש מתושביה.
בשנים אלה פעלו ביישוב חוגים ציוניים, אגודת ישראל והבונד.
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע.
בקיץ 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו, ממנו גורשו בהמשך כ-200 יהודים למחנות עבודה.
ב-14 עד 17 בדצמבר 1941 שולחו כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו למחנה ההשמדה חלמנו.
דומוזטפה (בטורקית: Domuztepe Höyüğü, שפירושו "גבעת החזיר") היה יישוב גדול בתקופה הנאוליתית.
התל שוכן בדרום מזרח טורקיה, 30 ק"מ מדרום מזרח לעיר קהרמאנמרש.
האתר היה מיושב בין השנים 5450-6200 לפנה"ס, בעיקר בתקופת חלף.
שטחו של התל הוא 200 דונם, והוא היישוב הגדול ביותר הידוע מתקופה זאת.
האתר התגלה במהלך סקר ארכאולוגי שבוצע באזור.
האתר נחקר בין השנים 2006-1995 על ידי משלחת חפירות משותפת של אוניברסיטת מנצ'סטר מאנגליה ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מארצות הברית.
בשנת 2008 חודשה העבודה על התל במשלחת משותפת של אוניברסיטת מנצ'סטר והמוזיאון הבריטי ובחסות המכון הבריטי באנקרה.
מנהלי המשלחת הם סטיוארט קמפבל (Stuart Campbell) מאוניברסיטת מנצ'סטר ואלכסנדרה פלטשר (Alexandra Fletcher) מהמוזיאון הבריטי.
ממצאים שנחפרו באתר מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש שהקדיש לאתר אולם תצוגה.
תחילת ההתיישבות באתר החלה בתקופה הנאוליתית הקרמית.
בתקופת חלף המאוחרת כל 200 הדונם של התל היו כנראה מיושבים.
ההתיישבות של התקופה הפרהיסטורית הסתיימה בסוף תקופת חלף בשנת 5450 לפנה"ס.
האתר יושב שוב בתקופה הלניסטית.
התיישבות נוספת על התל התקיימה במאה הראשונה לספירה.
באתר נמצאו שרידי כנסייה ונחפר גם בית קברות נוצרי קטן.
הנמוכה ביותר היא השכבה שבה נמצאו שרידים השייכים לתקופת המעבר בין התקופה הנאוליתית הקרמית לתחילת תקופת חלף 6100 לפנה"ס והשכבה הגבוהה ביותר המתוארכת לתקופה הפרהיסטורית מסתיימת ב-5450 לפנה"ס.
בשכבות מתקופת חלף נמצאו תעלות שחצו את האתר, מבנים עגולים ומבנים מלבניים, קרמיקת "כלי חלף", קערות אבן, צלמיות, חרוזים, כלים מעצם וחותמות טביעה.
באתר נמצא גם אובסידיאן שהובא ממקומות כמו קפדוקיה ומזרח טורקיה של היום.
נמצא גם אובסידיאן שהובא ממקומות רחוקים יותר, כמו אזור ארמניה של היום.
האובסידיאן שימש לייצור פריטי יוקרה כמו תכשיטים וכלים.
בדיקות גאומורפולוגיות של האזור הראו שהיישוב בעת העתיקה שכן באזור מעבר בין אדמה יבשה לאזור ביצתי.
ייתכן וגיוון זה אפשר לתמוך באוכלוסייה גדולה לאורך השנה.
השרידים הבוטניים שנמצאו באתר כללו חיטת איינקורן, חיטת אמר, שעורה, עדשים, אפונה ופשתן.
הם גם אספו או גדלו שקדים, תאנים, פיסטוקים ושזיפים או דובדבנים.
האזור הביצתי סיפק להם קנים ששימשו לבניין, מחצלות וסלים.
נמצאו באתר עצמות בעלי חיים כמו כבשים, עזים, בקר וחזירים.
נמצאו גם שרידי חיות בר כגון, איילים, דובים ונמרים.
בבור קבורה נמצאו שרידי כלבים, דבר המעיד על כך שהכלבים חיו עם בני האדם והיו חשובים להם.
בין השנים 2003-1997 נחפר מתחם קבורה גדול שנקרא על ידי החופרים "בור המוות" מעין קבר פיר.
קוטרו של הבור היה מעל 3 מטר ועומקו כ-1.5 מטר.
הבור היה מלא בשכבות של עצמות אדם ובעלי חיים, שברי קרמיקה וחפצים נוספים.
להערכת החוקרים, הקבורה בבור ארכה מספר שבועות והתרחשה במספר שלבים.
השכבה הראשונה, העמוקה ביותר של בור המוות, הכילה שרידי עצמות של שמונה ראשי בקר, כנראה שרידים של ארוחה מאוד גדולה.
כמות כזאת יכולה להאכיל כ-2,000 אנשים.
השכבות העליונות יותר הכילו שרידי שלדים של כ-40 אנשים וגולגולת של כלב.
השלדים היו מקוטעים ופגועים מאוד, הבשר הוסר וגורד עם כלי צור.
בחלק מהשלדים הראש הוסר והונח לצידם.
לאחר שהעצמות הונחו, הם כוסו בשכבת אפר.
שרידים נוספים של עצמות אדם הונחו סביב קצות הבור.
דומו (בסינית: 斗母, מילולית: אם הדובה הגדולה), הידועה גם בשם דומו יואנג'ון (סינית: Dǒumǔ Yuánjūn פין-יין: 斗母元君 "אלת המרכבה") וטאיי יואנג'ון (פין-יין:太一元君 Tàiyī Yuánjūn "אלת הגדול"), היא אלה בדת הסינית העממית והטאואיזם.
היא נקראת מתוך כבוד גם בשם טיאנהו (Tianhou 天后 "מלכת השמים"), במשותף עם אלות סיניות אחרות, במיוחד מאזו (Mazu), אשר נחשבות לפנים שלה.
שמות אחרים שלה הם דאומו (Dàomǔ 道母 "אמא של" הדאו") וטאינמו (Tiānmǔ 天母 "אמא של גן עדן"), שהיא ההיבט הנשי האוניברסלי של אל השמיים.
דומו נחשבת אמם של שבעת כוכבי הדובה הגדולה ושניים לא גלויים, הג'יוהואנגדאדי (Jiǔhuángdàdì 九皇大帝 "תשעת המלכים האלוהיים הגדולים").
בתרבות הסינית המרכבה הגדולה היא סמל מסורתי של מקורו המוחלט של היקום (טיאן).
לכן, דומו אינה האלה התת-קרקעית (הוטו- Houtu), וגם לא אלת הפריון ביקסיה (Bixia), אלא אלת ה"שמש" או אלה שמיימית.
במקורות טאואיסטים מסוימים היא מזוהה בתור אלת החיים והמוות המסתורית זיוואנגמו (Xiangmu).בהקשר אליה, אל השמיים נקרא גם דופו (Dòufù 斗父 "Father of the Great Chariot, אב הכרכרה הגדולה")
בתורת הטאואיזם היא מזוהה באותו אופן כמו ג'יוטיאן זואנו (Jiutian Xuannü 九天玄女 "האישה המסתורית של תשעה השמים") וזיוואנגמו (西王母Xiwangmu "המלכה האם של המערב"), המייצגת את אמא של בן אלמוות "הפעוט האדום".
זה מקשר אותה ישירות אל המיתוסים על הלידה והחניכה של לאו דזה, p.
1207. ואל הקיסר הצהוב (אשר אימו- פובאו (Fubao) נכנסה להריון איתו
אחרי שהיא הייתה מגורה על ידי ברק, או אחרי שהסתובבה, הדובה הגדולה), כפי שמעיד בין השאר, ג'י הונג (283-343).
במסורות וג'ריאניות של הבודהיזם הסיני (הטאנגמי - Tangmi), דומו שולבה עם הבודהיסטווה מאריסי (Marici), לפחות על ידי שושלת טאנג.
מאריסי גם כן מתוארת בתור אמא של הדאו והדובה הגדולה, במרכזם של שמיי האנרגיה הראשונית של ברהמה (Brahma).
המרכבה של מאריסי נמשכת על ידי שבעה חזירים.
דומי X5 הוא קרוסאובר קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Zotye Auto (שם רשמי: "Zotye International Automobile Trading Co., Ltd", שם בסינית: "众泰汽车") מסדרת "Domy" אשר מיוצר משנת 2015 ועד היום בסין.
דגם ה"דומי X5" הוצג לראשונה בשנת 2015 בתערוכת הרכב הבין-לאומית של שאנגחאי.
מכירות דגמי "דומי X5" החלו בספטמבר 2015.
דומהאזה (בהונגרית: Domaháza) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית דומהאזה נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,065 תושבים בשנת 1990 עד 750 תושבים בשנת 2020 (ירידה של כ-30%).
בכפר חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת ומשנת 1901 היו כפופים לקהילה היהודית באוזד.
בשנת 1944 תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה ומונצחים באנדרטה באוזד.
דּוֹמְבּוּבַאר (בהונגרית: Dombóvár) היא עיר בדרום מערב הונגריה, בחבל דרום טרנסדנוביה.
היא נמצאת במחוז טוֹלְנָה וגובלת במחוז שׁוֹמוֹג' ממזרח ובמחוז בַּארַאנְיָה מצפון.
דומבובאר הוכרזה כעיר בשנת 1970, והיא השלישית בגודלה במחוז אחרי סֵקְסַארְד ופָּקְשׁ.
המקום היה מיושב כבר ב ובתקופת הברונזה.
אזור טרנסדנוביה בו נמצאת דומבובאר נכבש על ידי הקלטים ב ועל ידי הרומאים ב, ואף סופח עד ידם.
נוכחותם של הרומאים במקום הוכחה במספר רב של ממצאים ארכאולוגיים.
קיומה של דומבובאר כמקום ישוב נזקף לזכות מיקומה הנוח בחבל הארץ פׇּאנוֹנְיַה, שאף היה לפרובינקיה רומית: בתקופת הרומאים, דרכים חשובות עברו בה מסוֹפִּיאַני (כיום פֵּץ') אל אָרָבּוֹנָה (כיום גִיוֹר) ואקווינקום (כיום אוֹבּוּדָה).
בתקופת רומא נקראה העיירה "מעבר נהר קאפוס" (Pons Sociorum Mansuectina) אך עבר בה רק גשר אחד, וייתכן ששימש את המבצר הצבאי הגדול (על שטח של 210 דונם, עם חומות באורך כולל של 1879 מטרים) שפעל בכפר הסמוך אַלְסּוֹהֶטֶנִי (Alsóhetény, כיום קָאפּוֹסְפּוּלָה).
במאה ה-12 נבנה במקום מבצר.
ב-1313 תועד במסמכים קיומו של מבצר נוסף שנבנה על ידי משפחת האצילים דומבאי שנתנה את השם ליישוב הנוכחי.
הנציג האחרון של המשפחה, אישטוואן דומבאי, נפטר ללא צאצאים ומכיוון שאשתו הייתה בתו של האציל אישטוואן ורבצי, האחוזה עברה בירושה למשפחת ורבצי.
במאה ה-16, בימי הכיבוש העות'מאני חי במקום המשורר-המוזיקאי ההונגרי שבשטיין טינודי לאנטוש שכתב את יצירתו "יאסון ומדיאה" בעיירה.
בתחילת המאה ה-18 נהרסה הטירה על ידי הכוחות של הקיסר ההבסבורגי.
האחוזה עברה בהמשך לידי משפחת האצילים אסטרהאזי.
בשנת 1725 נבנתה ביישוב כנסייה רומית-קתולית בארוקית.
בשנת 1872 נבנתה מסילת ברזל שהפכה את העיירה לצומת תחבורה חשוב, דבר שעודד את התפתחותה.
בשנת 1944 מנתה האוכלוסייה המקומית 6,688 איש, מתוכם 602 יהודים.
התושבים התפרנסו ממסחר, מלאכה וחקלאות.
רוב היהודים שהתגוררו בעיירה בתקופה זו היו בעלי מלאכה וסוחרים שעסקו בשיווק תוצרתה החקלאית של העיירה.
ב-19 במרץ 1944 נכבשה העיירה על ידי גרמניה הנאצית ביחד עם שאר הערים בהונגריה, במסגרת מבצע מרגרטה, ועקב כך 602 היהודים שהתגוררו בה עברו לגור בגטו העיירה.
בשנת 1970 היישוב זכה למעמד של עיר.
החל משנת 1973 התחילו לפעול בעיירה מרחצאות ואתרי קיט.
לפי מפקדים מסוף המאה ה-19 ובמאה ה-20 ו-21 חלוקת האוכלוסייה לפי לאומים ושייכות דתית הייתה כדלקמן:
1870: 4,165 תושבים, מתוכם:3,944 נוצרים רומים-קתוליים, 183 יהודים ("בני דת ישראל"), 29 נוצרים אוונגלים (לותרנים), 9 רפורמים (קלוויניסטים)
1880: 5,889 תושבים, מתוכם:5,458 הונגרים ( - לרבות דוברי הונגרית נוספים כמו יהודים, צוענים וכו'), 144 גרמנים, 2 סלובקים, 4 קרואטים, 5 אחרים, 246 ללא שייכות אתנית; לפי דתות - 5270 נוצרים רומים-קתוליים, 534 יהודים, 45 נוצרים אוונגלים, 39 נוצרים רפורמים, 1 נוצרי יווני-קתולי
לפי דת:6,534 נוצרים רומים-קתוליים, 581 יהודים, 79 נוצרים רפורמים, 70 נוצרים אוונגליים, 3 נוצרים אורתודוקסים
לפי דת: 7883 נוצרים רומים-קתוליים, 701 יהודים, 202 נוצרים רפורמים, 98 נוצרים אוונגליים, 1 נוצרי יווני-קתולי
1920: 13,787 תושבים, מתוכם:13,221 הונגרים (כולל דוברי הונגרית מסוימים), 466 גרמנים, 26 קרואטים, 9 סלובקים, 8 רומנים, 3 סרבים, 1 אוקראיני, 53 אחרים; לפי דת:12,178 נוצרים רומים-קתוליים, 682 יהודים, 462 נוצרים רפורמים, 304 נוצרים אוונגליים, 34 נוצרים יוונים -קתוליים, 3 נוצרים אוניטריאנים, 1- אחרים.
;לפי דת: 13,379 נוצרים רומים-קתוליים, 780 יהודים, 462 נוצרים רפורמים, 304 נוצרים אוונגליים, 35 נוצרים יוונים-קתוליים, 6 נוצרים אוניטריאנים, 6 נוצרים אורתודוקסים, 3 אחרים
לפי דת: 12,715 נוצרים רומים-קתוליים, 613 יהודים, 603 נוצרים רפורמים, 449 נוצרים אוונגליים, 23 יוונים-קתוליים, 3 נוצרים אוניטריאנים, 3 נוצרים אורתודוקסים, 18 אחרים.
12120 נוצרים - קתוליים, 707 נוצרים רפורמים, 500 נוצרים אוונגליים, 124 יהודים, 11 נוצרים אוניטריאנים, 6 נוצרים אורתודוקסים,
6 סלובקים, 6 סרבים, 4 סלובנים, ; לפי דת: 15,664 נוצרים רומים-קתוליים, 892 נוצרים רפורמים, 565 נוצרים אוונגליים, 39 נוצרים יוונים קתוליים, 12 נוצרים אורתודוקסים, 7 יהודים, 2 אתאיסטים, 1475 לא ענו.
5 נוצרים אורתודוקסים, 3 אתאיסטים, 228 אחרים, 4536 לא ענו.
מוזכרת קיומה של קהילה ארמנית.
בנתונים אינן מצוינות במפורש אמונות נוצריות אוונגליסטיות נאו-פרוטסטנטיות שהתחזקו במחצית השנייה של המאה ה-20.
משפחה יהודית ראשונה הגיעה למקום בשנת 1727. כבר במחצית השנייה של המאה ה-18 החלה התיישבות של יותר יהודים בעיירה.
היהודים חיו בחסותם של המגנאטים לבית אסטרהאזי, משפחת אצולה הונגרית ידועה.
יהודי דומבובאר היו בעלי זיכיון לשיווק תבואה באחוזות.
ב-1870, בעקבות פתיחת קו הרכבת מבודפשט לים האדריאטי, דומבובאר הפכה למרכז תחבורה עיקרי, דבר שעודד התיישבות יהודים במקום.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הקהילה היהודית בדומבובאר תחת שלטון קהילת מאגוץ' הסמוכה, ועד שנת 1886 הייתה כפופה להו'ג'אס האורתודוקסית.
לאחר מכן הפכה הקהילה היהודית לקהילה ניאולוגית עצמאית.
היא כונתה בשם זה בשל היותה קהילה יהודית גדולה ביהדות הונגריה.
העיסוקים העיקריים של יהודי העיירה היו במסחר, בקמעונאות ובסיטונאות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפלו בחזית 26 מיהודי דומבובאר, שלחמו למען הונגריה.
באוגוסט 1919, במהלך פרעות ימי "הטרור הלבן" הכו אנשי יחידות צבאיות של צבא הונגריה והונגרים קומוניסטים את היהודים ואף רצחו שלושה יהודים.
באפריל 1944 נכנסו הגרמנים להונגריה וכבשו את העיירה דומבובאר.
רחוב בית הכנסת שכלל בין היתר גם את משרדי קהילה וכ־20 בתים נוספים הוגדרו כגטו שם רוכזו יהודי דומבובאר וכן יהודי העיירות השכנות: טומאסי (Tamási) ומסקסרד (Szekszard).
מספר היהודים בגטו הגיע ל-1,100 נפשות, לפיכך היו תנאי המחיה בו קשים: בכל חדר הצטופפו בממוצע כ-16 איש.
היהודים נצטוו לסמן את בתי הגטו במגן דוד צהוב.
על הגטו הופקד משמר כבד אשר לו ניתנה הוראה לירות בכל אדם שייכנס או שיצא מהגטו ללא רשות.
לעיתים אנשי המשמר היו מקומיים, ולעיתים שוטרים שהובאו מבחוץ.
כשהשומרים על הגטו היו מאנשי האוכלוסייה המקומית הגניבו נוצרים מאנשי האזור מוצרי מזון לגטו.
למרות התנאים הקשים ארגנו היהודים בגטו מטבח משותף.
המזון נקנה מידיי האוכלוסייה המקומית לאחר שעות הקנייה המקובלות ובליווי משמר.
המים הובאו מחוץ לגטו וחולקו ליהודים שחיכו בתורים ארוכים.
בתחילת יוני 1944 הגיעו לדומבובאר בלשים שעצרו ותחקרו בעינויים את היהודים בעלי האמצעים ששהו בגטו תוך ניסיונות סחיטת פרטים אודות חפצי ערך מוסתרים.
בבוקר 30 ביוני 1944 נלקחו יהודי הגטו לאצטדיון דומבובאר ומשם הועברו לתחנת הרכבת בקבוצות של 50 איש.
ב־2 ביולי נשלחו היהודים למחנה ההשמדה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לדומבובאר 89 ניצולים מהאזור ביחד עם 28 ניצולים מאזורים אחרים.
השורדים ארגנו את הקהילה מחדש, טיהרו את בית הכנסת ואת בית העלמין ומינו את קראוס ח' לרב העיירה.
בנוסף, הקימו הסתדרות ציונית כיוון שרובם שאפו לעלות ארצה.
ב־1947 הוקם בדומבובאר גלעד, ועליו נחרטו שמות 731 הנספים.
ב־1949 עלו עשרה מיהודי דומבובאר לישראל.
יתר היהודים נשארו בעיירה ולא הצליחו להגשים שאיפה זו.
לאחר שהמפעלים שהיו בבעלות יהודית הועברו לבעלות ממשלתית נלקחה מהם פרנסתם והם עברו לבודפשט.
בחודשים אוקטובר ונובמבר 1965 לאחר המרד ההונגרי בבודפשט עזבו רב היהודים את המקום, ולא נותרו בו אלא בודדים.
בדומבובאר לא היו בתי ספר יהודיים, והילדים רכשו את השכלתם בשיעורים שהעבירו מורים פרטיים בלבד.
רק בשנת 1871 נוסד בית הספר הראשון בקרבת בית הכנסת.
בתחילה הוא כלל ארבע כיתות בלבד ובהמשך הוא הורחב לשש כיתות.
הלימוד התקיים בשפה ההונגרית למעט מקצוע התנ"ך שנלמד בגרמנית.
בשנת 1887 החלו ללמד גם את התנ"ך בהונגרית.
היו גם ילדים נוצרים קתוליים שלמדו בבית הספר היהודי.
רק בשנת 1929 נבחר רב קבוע לקהילה היהודית בדומבובאר - ד"ר הלל פרידמן, שפעל רבות לקידום החינוך היהודי בקהילה.
בתחילת המאה ה-19 הוקם בדומבובאר בית הכנסת הראשון.
החלקה שעליה הוקם בית הכנסת התקבלה כתרומה מידי הנסיך האסטארהאזי, שהיה בן למשפחת אצולה הונגרית.
בשנת 1868 הוקם בית כנסת חדש בדומבובר.
ישראל גולדשמיד (1849-1924) - כיהן כרב בעיירה אופאנבאך.
תרגם מהונגרית לגרמנית משיריו של המשורר שנדור פטפי.
ד"ר הלל פרידמן - כיהן כרב בדומבובאר משנת 1929 ועד לשואה.
פרידמן פעל רבות לחינוך יהודי בדומבובאר.
בנו של ראש הממשלה ואח"כ נשיא הונגריה זולטאן טילדי.
יאן גוליאן (1906-1945) - גנרל סלובקי, ממנהיגי המרד הסלובקי בנאצים.
שאנדור ואריאש (במקור וייס) (1885-1939) – פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, אחיו של אלמר ואריאש.
אלמר ואריאש (במקור וייס) (1890-1937) – קומוניסט יהודי-הונגרי מומחה לקואופרציה, הוצא להורג במשפטי הראווה של סטלין.
אימרה מאנדי (במקור מאנדל) (1916-1945) -מתאגרף יהודי-הונגרי.
זולטאן הירש ("הליצן זוֹלי") (1885-1944) - אמן (ליצן) יהודי-הונגרי בינלאומי.
גזה דומבובארי (במקור שולהוף; השם "דומבובארי" ("מדומבובאר") ניתן כתואר אצולה) (1918-1848) - עורך דין וסוציולוג יהודי-הונגרי, מחברם של ספרי משפטים.
שרולטה פציי (), אשתו השנייה של המלחין ההונגרי המפורסם זולטאן קודאי, הייתה ילידת דומבובאר.
כיום מתגוררים בדומבובאר כ-20,000 איש, רק שניים מהם יהודים.
בדומבובאר ישנם נציגים ממדינות אירופיות למען שיפור היחסים הבין לאומיים בין מדינות אירופה.
העיירה פועלת רבות למציאת פתרונות לשיפור תנאי החיים ולהתאימם לתנאי מזג האוויר הקשה.
דומבראד (בהונגרית: Dombrád) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדומבראד מספר התושבים נמצא בירידה.
בשנת 1989 אחת השכונות הצדדיות של דומבראד הוקמה ככפר נפרד בשם אוידומבראד, בעברית, דומבראד החדשה.
יהודים התחילו להתיישב בדומבראד לראשונה בסוף המאה ה-18. רובם עסקו בשיווק תוצרת חקלאית, בתעשייה זעירה ואחדים היו בעלי משקים.
בבעלות יהודית היו גם בית חרושת למשקאות חריפים, טחנת קמח, מנסרה ובית חרושת לעיבוד צמחי רפואה.
בעיר חיו שלושה רופאים יהודים ואחד מהם היה קצין הרפואה של העיר.
הקהילה היהודית התארגנה במחצית המאה ה-19. לאחר הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס יהודי הונגריה (1869-1868), הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי (שסרב לקבל עליו את החלטות הקונגרס).
משנת 1885 היא הייתה כפופה לרבנות קישווארדה.
בקהילה היו חברה קדישא, אגודת נשים ומוסדות צדקה רבים.
בין מוסדות החינוך היו "חדר", ישיבה ובית ספר.
לקהילה היה רב והועסקו מלמד, חזן, שהיה גם שוחט, מלמד ושמש.
בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-18, שופץ והורחב כמה פעמים.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות 12 מיהודי דומבראד.
בין שתי מלחמות העולם הייתה דומבראד לזמן קצר תחת שלטון רומניה, אז ערכו איכרים התקפות אלימות נגד חנויות יהודים, אך אלו פסקו עם התארגנותה של קבוצת הגנה יהודית בכפר.
בעקבות חקיקת "החוקים היהודיים" בשנת 1938, שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, הופקעו קרקעות מידי בעליהם היהודיים.
פקידים יהודים פוטרו, ורישיונות המסחר של הסוחרים ושל בעלי המלאכה לא חודשו.
אחרי מתקפת גרמניה על ברית המועצות ביוני 1941 גויסו גברים יהודים מדומבראד לעבודות כפייה ונשלחו לסייע בחזית אוקראינה.
אחדים נספו ברעב ובקור, ואחרים שהגיעו לאפיסת כוחות נורו בידי ההונגרים בעת נסיגת צבאם.
בסוף אפריל 1944 רוכזו כל יהודי דומבראד בחצר בית הכנסת והועברו לגטו קישווארדה.
כעבור כמה ימים נשלחו הצעירים לעבודות כפייה, וכל השאר שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בלה גאל, במקור גולדשטיין, (בהונגרית: Gaál Béla; דומבראד, 2 בינואר 1893 – מחנה ריכוז דכאו, 18 בפברואר 1945) היה שחקן, תסריטאי, במאי קולנוע יהודי-הונגרי שניספה בשואה.
דומה הוא דמות מקראית, בנו של ישמעאל.
לדומה היו 11 אחים: נביות, קדר, אדבאל, מבשם, משמע, משא, חדד, תימא, יטור, נפיש, קדמה, בשמת.
דומה נזכר בכתובת אשורית של אסרחדון המספרת שאביו סנחריב כבש את המצודה אדומת במדבר.
הגאוגרפיים הערביים מביאים מספר מקומות ששמם 'דומה' היכולים להיות מקום המגורים של שבט דומה.
המפורסם שבהם הוא דומת אל ג'נדל שבערב הסעודית.
ככל הנראה, מקור השם 'דומה' הוא מן המילה הערבית דום, ששפירושה עץ (אגוז פרא או דקל) הגדל גם בערב.
יש חוקרים הסוברים שפירוש השם הוא: "התקיים זמן רב".
דומוקוס , או תאומאקוס או תאומאס (Θαυμακός, Θαυμάκη), היא עיירה ועירייה בפתיוטיס, יוון.
העיירה היא מקום מושבם של עיריית דומוקוס ושל מחוז דומוקוס לשעבר.
העיירה בנויה על מדרון הררי המשקיף על מישור תסליה, 38 ק"מ מהעיר לאמיה.
אזור דומוקוס הפך לחלק מיוון בשנת 1881 כאשר האימפריה העות'מאנית מסרה את תסליה וכמה אזורים סמוכים ליוון.
עד 1899 זה היה חלק ממחוז לריסה.
בשנת 1897, במהלך מלחמת יוון-טורקיה, כ-2,000 מתנדבים איטלקים בפיקוד בנו של ג'וזפה גריבלדי, ריצ'וטי גריבלדי, עזרו ליוונים בקרב דומוקוס.
ביניהם היה גם חבר הפרלמנט האיטלקי, אנטוניו פראטי, שמת בקרב.
הצבא הטורקי ניצח את צבא יוון.
תחנת הרכבת דומוקוס בקו הראשי פיראוס–פלאטי, הממוקמת 5 ק"מ מהעיר ומשרתת את האזור שמסביב לעיירה.
העירייה דומוקוס הוקמה במהלך רפורמות השלטון המקומי בשנת 2011 על ידי מיזוגן של שלוש העיריות לשעבר הבאות, שהפכו ליחידות עירוניות:
מחוז דומוקוס היה אחד הפרובינציות של פתיוטיס.
באותו שטח כמו העירייה הנוכחית.
דומוסלו (בהונגרית: Domoszló) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדומוסלו מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב לסירוגין כבר מתקופת בית ארפאד והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1263.
יהודים חיו בדומוסלו במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
דומז'ליצה (בצ'כית: Domažlice) היא עיירה במחוז פלזן ברפובליקה הצ'כית.
מרכז העיירה שמור היטב ומוגן בחוק כשמורת מונומנט עירוני.
האזכור הראשון בכתב להתיישבות בדומז'ליצה הוא בשטר של בולסלאב השני, דוכס בוהמיה משנת 993. מטרת קיומו הייתה קשורה לגבול הבוהמי-בווארי ולנתיב הסחר החשוב רגנסבורג.
סמוך לאותו יישוב נוסדה עיירה מלכותית מבוצרת דומאז'ליצה על ידי אוטוקר השני מבוהמיה בשנת 1265. העיירה כללה טירה מלכותית.
הגבול עם בוואריה היה מוגן על ידי שומרי הגבול שגויסו מצ'ודן (איכרים סלאבים חופשיים) שהתיישבו בסביבת דומז'ליצה.
העיירה שכנה לבוואריה ב-1331, עד 1419 (עם כמה הפרעות).
תחת השלטון ההוסי, גורשו אזרחים גרמנים מהעיירה, ומאז, האוכלוסייה היא ברובה צ'כית.
בשנת 1431, פרוקופ הגדול הביס את הצלבנים של האימפריה הרומית הקדושה בקרב דומז'ליצה.
במאה ה-15 וה-16, עלתה חשיבותה של העיר דומז'ליצה, אך חשיבותה פחתה בעקבות תום מלחמת שלושים השנים.
רק ב-1770 היא התאוששה, בעיקר בזכות חידושים בתעשיית הטקסטיל.
עד 1918 העיר הייתה חלק מהמלוכה האוסטרית, ומצאה את עצמה בצד האוסטרי של הגבול הפנימי האוסטרו-הונגרי בעקבות הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. זו הייתה בירת המחוז בעל אותו השם, בהיותה אחת מ-94 בירות מחוז בוהמיה.
בתקופת התחייה הלאומית הצ'כית, דומז'ליצה הפכה למקום מרכזי במהלך המאה ה-19. באותה תקופה זו הייתה העיר האתנית הצ'כית המערבית ביותר, קרובה מאוד לגבול עם ממלכת בוואריה.
בעיירה התקיימה עלייה לרגל ב-13 באוגוסט 1939, שהתפתחה להפגנת מחאה צ'כית גדולה נגד הכיבוש והשליטה הנאצית בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה.
האוכלוסייה הגרמנית גורשה ב-1945 על פי הסכם פוטסדאם.
בשנת 2005 התגלה קבר אחים בפאתי העיירה, ובו 54 גרמנים, בעיקר אנשי האס אה המקומית, שהוצאו להורג על ידי ההתנגדות הצ'כית לאחר תום המלחמה, בסביבות ה-8 במאי 1945.
בספרות חז"ל, דומה הוא שמו של המלאך הממונה על רוחות המתים.
בתלמוד רמזו שמו של המלאך בפסוק "משא דומה, אלי קורא משעיר".
מהרש"א מבאר שאף שלפי פשוטו, דומה הוא שם אומה כמו שנאמר "ומשמע ודומה", אבל הוא מבני ישמעאל, ולא ייתכן בו "קורא משעיר", ולכן דרשוהו על שמו של המלאך דומה, שמוזכר בשני מזמורי תהילים.
בתלמוד, במסכת סנהדרין, מובא בשמו של רבי יוחנן: "אותו מלאך הממונה על הרוחות - דומה שמו".
שם המלאך מוזכר גם במסכת ברכות, שם פירש רש"י שמלאך זה ממונה על המתים.
בספר הזוהר מוזכר המלאך דומה שהוא ממונה על בתי הקברות, ושרם של מצרים ושל גיהנום.
במדרש מובא שכשנכנסת השבת, המלאך דומה, שממונה על הנפשות, מכריז להן לצאת מהגיהנום.
דומבג'האז (בהונגרית: Dombegyház) הוא כפר בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בדומבג'האז נמצא בירידה.
האזור מיושב כבר מהמאה ה-16 והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1522.
יהודים חיו בדומבג'האז במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהעיר בשואת יהודי הונגריה.
אמיל וייל (1897 – 1954) היה רופא יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט, פרופסור, חבר פרלמנט.
דומבירטוש (בהונגרית: Dombiratos) הוא כפר בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בדומבירטוש נמצא בירידה.
הכפר מיושב מהמאה ה-15 והוא מוזכר בכתבים משנת 1418.
יהודים חיו בדומבירטוש במאה ה-19. בסוף מאי 1944 רוכזו יהודי האזור בחווה שליד מגיארבאנהגייש איתם גם רבים מיהודי הכפר, משם הועברו היהודים לגטו בקשצ'בה ומשם נשלחו ב-25 ביוני למחנה ההשמדה אושוויץ שם נרצחו כחלק בשואת יהודי הונגריה.
דּוּמָה או רוּמָה הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה.
העיר נזכרת ב, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בקבוצה 6, קבוצת ההר של רשימת ערי יהודה: "נב אֲרַב וְרוּמָה וְאֶשְׁעָן.
לשתי הגרסאות של שם העיר יש עדי נוסח רבים, ושקולים לערך, בכתבי יד ובתרגומים, וכך גם בדפוסים.
אולם דומה שבמחקר מקובל ללא עוררין לקבל את הקריאה דּוּמָה.
רוּמָה נזכרת עוד כעירה של זבודה אשת יאשיהו ואם יהויקים ().
לפי ההשקפה המקובלת זוהי רומה שבגליל התחתון, המזוהה לרוב עם ח' רומה שבבקעת בית-נטופה.
גינזברג הציע כי גם כאן נפל שיבוש מ'דּוּמָה', הצעה הנראית לפחות אפשרית למרות שאין לה עדי נוסח; למעשה אולי יישוב זה שביהודה מסתבר יותר להיות מקום מוצאה של אשת מלך יהודה, מאשר רומה שבגליל.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון מתחילת המאה ה-4 לספירה, זיהה את דּוּמָה עם "כפר גדול" בשם זה ששכן בימיו בדרומא, בגבול בית גוברין ומהלך 17 מיל מעיר זו, כפר (קטן) בשם דומא הקיים עד ימינו בפאתי דאהרייה.
משה כוכבי הראה כי האתר הקדום מצוי בדיר א-דומא (קרויה לעיתים חרבת דומא א-דיר), בצפון מזרחו של כפר דומא), וזיהוי זה מקובל.
באתר שהוצע לזיהויה, כמו ביתר אתרי יישובי ההר מהרשימה, הממצא מאפשר את שני התארוכים.
קבוצה 6 ברשימת ערי יהודה, עליה נמנית דּוּמָה, היא קבוצת לב הר חברון, שבראשה חברון עצמה.
דיר א-דומא נסקר כאמור על ידי משה כוכבי, ולאחר מכן על ידי אבי עופר.
באתר נמצאה שפה בודדת מתקופת הברונזה הקדומה 1. היישוב במקום התחדש בתקופת הברזל 2ג (כ-7 דונמים), ו-2ד (כ-8 דונמים).
מהתקופה הפרסית נמצאו שברים מסופקים בלבד.
בתקופה ההלניסטית האתר מיושב (כ-4 דונמים או פחות), ומגיע לשיאו בתקופה הרומית 1 (כ-10 דונמים).
מאז מתקיים האתר ברציפות עד ימינו תוך ירידה הדרגתית בגדלו.
בשלב מסוים עבר עיקר היישוב כמה מאות מטרים מערבה מהאתר הקדום, למקומו של כפר דומא כיום.
הממצא הארכאולוגי בכפר עד כה הוא מימי הביניים ואילך אך דרוש סקר נוסף.
לפי נתוני אוסביוס ("כפר גדול") מותר לשער שהתרחבות מערבה החלה כבר בתקופה הביזנטית.
הממצא הארכאולוגי תואם איפוא למידע המקראי וההסטורי אודות דּוּמָה.
דומודדובו היא עיר במחוז מוסקבה שברוסיה, הממוקמת דרומית למוסקבה העיר.
בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-96,000 תושבים, לעומת 54,000 ב-2002, וזאת מאחר שאוחדו אל העיר כמספר כפרים סמוכים.
העיר נמצאת בסמוך לנמל התעופה דומודדובו.
החברה הפרטית הגדולה טראנסאארו החזיקה את משרדיה בנמל תעופה זה.
התיעודים הראשונים לקיומה של דומודדובו הם מתחילת המאה ה-15. ההתיישבות עצמה הוסדרה וקיבלה מעמד רשמי ב-1900. ב-1947 העיירה קיבלה מעמד של עיר.
בק הם צמד ג'אז מוזיקלי המורכב מהפסנתרנית דומי לונה הצרפתייה והמתופף ג'יי.
דומי לונה היא במקור מצרפת והחלה לנגן בפסנתר, קלידים ותופים כשהייתה בת שלוש.
היא נרשמה לקונסרבטוריון בגיל חמש כדי ללמוד ג'אז ומוזיקה קלאסית, ולאחר מכן למדה הן בקונסרבטואר של פריז והן במכללת ברקלי למוזיקה במלגה נשיאותית לאחר שעברה לארצות הברית.
סרטוני הווידאו שלה בה היא מבצעת קטעים מקוריים זכו מאוחר יותר לתשומת לבם של כמה מוזיקאים מסוגות הג'אז וההיפ-הופ, כמו אנדרסון פאאק, לואיס קול ות'אנדרקאט, שעבדו איתה בכמה פרויקטים והופעות.
בק גדל ליד העיר דאלאס שבטקסס.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל 5 ועבר לתופים בגיל 9. בסביבות גיל 10, הוא החל לעבוד בצמוד לקלאון אדוארדס (מהלהקה של אריקה באדו).
בק נפגשו לראשונה בתערוכת NAMM לשנת 2018, שמרו על קשר ונפגשו שוב חודש לאחר מכן במסיבת יום ההולדת של אריקה באדו.
לאחר מכן הם התחילו לנגן ולכתוב מוזיקה ביחד.
בשנת 2019, הם הופיעו כמופע ליווי להופעות של ת'אנדרקאט ואנדרסון פאאק.
הצמד החל לקבל תשומת לב לאחר פרסום סרטונים של הופעותיהם באינטרנט.
בדצמבר הם הופיעו בפסטיבל הג'אז בירושלים.
בנובמבר 2020, הם הופיעו בשידור חי לצד ת'אנדרקאט ואריאנה גרנדה בפסטיבל Adult Swim הווירטואלי כשהם מנגנים את "Them Changes" של ת'אנדרקאט.
בשנת 2021, דומי וג'יי.די בק כתבו יחד את השיר "Skate", שיתוף הפעולה של אנדרסון פאאק וברונו מארס תחת ההרכב סילק סוניק.
באפריל 2022, דומי וג'יי.די בק הוציאו את "SMiLE", הסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלהם לאחר שחתמו עם חברת התקליטים של אנדרסון פאאק, אייפשיט, בשיתוף עם בלו נוט.
ביולי, הצמד הופיע בג'ימי קימל לייב!
כדי לבצע את הסינגל שלהם "Take a Chance" עם אנדרסון פאאק.
מאוחר יותר באותור החודש, הצמד הוציא את אלבום האולפן הראשון שלהם, Not Tight.
האלבום כולל, בין היתר, את ת'אנדרקאט, אנדרסון פאאק, הרבי הנקוק, סנופ דוג, באסטה ריימס וקורט רוזנווינקל.
ב-Metacritic, האלבום קיבל ציון ממוצע של 82, על סמך 5 ביקורות.
האלבום קיבל מועמדות לפרס הגראמי לאלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-65, בנוסף למועמדות בפרס גראמי לתגלית השנה.
דומה גדעון בוקו הוא עורך דין ופוליטיקאי מבוטסואנה.
משנת 2012 הוא הוביל את ליצירת מפלגת (Umbrella for Democratic Change), שהייתה ברית של מפלגות האופוזיציה העיקריות בבוטסואנה, ועמד בראש המפלגה בין השנים 2014–2019. בוקו התמודד לנשיאות בוטסואנה בבחירות ב-2014 וב-2019. בבחירות 2024, הוא הוביל את מפלגתו לניצחון והושבע לנשיא בוטסואנה השישי ב-1 בנובמבר 2024.
אביו של בוקו עבד כמרצה בתוכנית החינוכית והקהילתית שהוקמה בבוטסואנה כחלק ממיזם "מרכזי הבריגדות - Madiba Brigades".
הוא נפטר ב-2004. לדומה יש אחות בשם אמה בוקו.
בשנת 1987 בוקו למד משפטים באוניברסיטת בוטסואנה והיה במועצת הסטונדטים.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1993, הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם השלים תואר מוסמך במשפטים.
מ-1993 עד 2003, לאחר סיום התואר השני, בוקו החל להרצות בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוטסואנה, תוך כדי ניהול משרד עורכי דין.
בתחילת שנות ה-2000 הוא כתב טור בעיתון "המוניטור" בו טען ששופטים אינם מתקדמים מבחינה אינטלקטואלית.
הוא הביע תסכול מכך שאנשי האקדמיה והשופטים לא עסקו מספיק במחקר כדי לעסוק בשפוט.
בוקו הפך למנהיג החזית הלאומית של בוטסואנה בשנת 2010. מינויו למנהיג המפלגה גרר עתירות לבית המשפט, מאחר שבעת פיצול בחזית הלאומית של בוטסואנה בשנת 2000, הוא הצטרף למפלגה מתחרה בשם "החזית הדמוקרטית הלאומית".
אם היה מוכח בבית המשפט שהוא היה חבר מייסד של מפלגת החזית הדמוקרטית הלאומית, הוא היה מנוע מלכהן בכל משרה בחזית הלאומית של בוטסואנה במשך שלוש שנים, בהתאם לתקנון המפלגה.
עם זאת בית המשפט דחה את העתירות.
הוא ירש מפלגה שהייתה במשבר ובתהליכי דעיכה תחת הנהגתו של אוצוולטסה מופו.
החזית הלאומית של בוטסואנה התאגדה עם התנועה החדשה לדמוקרטיה של בוטסואנה, פלג שפרש מהמפלגה הדמוקרטית של בוטסואנה, ועם מפלגת העמים של בוטסואנה כדי להקים את הקואליציה למען שינוי דמוקרטי.
כמה מחברי החזית הלאומית התנגדו להקמת הקואליציה בטענה שהאיחוד יגרום להעלמות מפלגתם.
באותה שנה הוגשו לבית הדין הגבוה לצדק של בוטסואנה תביעות נגד בוקו והוועד המרכזי של המפלגה, אך אלו נדחו בבית המשפט.
בבחירות בבוטסואנה ב־2014 הגיעה הקואליציה למען שינוי דמוקרטי למקום השני עם 17 מושבים באספה הלאומית, בעוד שמפלגת השלטון המפלגה הדמוקרטית של בוטסואנה השיגה 37 מושבים.
הקואליציה למען שינוי דמוקרטי איחדה מספר מפלגות אופוזיציה כדי להוות חזית מאוחדת בבחירות, ובנתה את הקמפיין שלה על ביקורת כלפי ניהול הכלכלה והפערים החברתיים במדינה.
בבחירות ב-2019, הובס בוקו על ידי אנה מוקגטי מהמפלגה הדמוקרטית של בוטסואנה במחוז הבחירה גאבורונה בונינגטון צפון.
כתוצאה מתבוסתו, הוא איבד את תואר מנהיג האופוזיציה באספה הלאומית.
בוקו טען שבמהלך הבחירות היו זיופי קולות והונאה מסיבית על ידי המפלגה הדמוקרטית של בוטסואנה והנשיא מוקגווצי מסיסי.
בין העדויות שהוצגו על ידי בוקו והארגון הדרום אפריקני Forensics for Justice, היו טענות על אי השימוש בדיו לטביעת אצבעות בבחירות, דבר שאמור היה למנוע הצבעה כפולה, ועל הפקת כמות עודפת של כרטיסי הצבעה מזויפים מעבר למספר בעלי זכות ההצבעה הרשומים בספר הבוחרים.
למרות עזיבת מפלגת הקונגרס של בוטסואנה וגם החזית הפטריוטית של בוטסואנה את הקואליציה למען שינוי דמוקרטי, מפלגתו של בוקו והאופוזיציה כולה הצליחו לזכות ברוב המושבים בבחירות ובכך בוקו הפך לנשיא הנבחר.
הוא הושבע לתפקיד ב-1 בנובמבר 2024.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בעקבות בחירתו ההיסטורית לנשיא בוטסואנה.
בשנת 2015 דומה בוקו ורעייתו קאונה נישאו בטקס מסורתי של בני הקבוצה האתנית קוסה.
דוֹמוּס דֶה יַאנַס (סרדו Domus de Janas - "בית הפיות" או "בית המכשפות") הם חדרי קבורה תת-קרקעיים החצובים בסלע, או היפוגאה, האופייניים לאי סרדיניה שבאיטליה.
הדומוס דה יאנס הם מאפיין של התקופה הקדם-נוראגית בסרדיניה, והם מתוארכים לתקופה הנאוליתית, התקופה הכלקוליתית וראשית תקופת הברונזה, דהיינו החל באלף ה-5 לפנה"ס ועד סופו של האלף ה-3 לפנה"ס.
קיימים כ-3,500 דומוס דה יאנס ידועים המפוזרים ברחבי סרדיניה, וההערכה היא כי קיימים מבנים רבים נוספים שטרם התגלו.
בשנת 2025 הוכרזו 26 מבנים כאלה, בעיקר בחלקו הצפון-מערבי של האי, כאתר מורשת עולמית.
הדומוס דה יאנס, או חדרי קבורה תת-קרקעיים חצובים בסלע, הם מבני הקבורה האופייניים ביותר בסרדיניה בתקופה הקדם-נוראגית.
מבני קבורה אחרים מתקופה זו הם מעגלי קבורה, מנהירים, דולמנים או שדרות דולמנים (Allées couvertes).
ההיפוגיאה הראשונים באי התאפיינו בתוכנית מתאר פשוטה של חדר בודד ללא עיטורים בגודל של כמטר רבוע אחד אשר כוסו בפיסת סלע.