tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת חג הסוכות של שנת 'הקהל' - תשע"ו (2015) הוציא פרידמן בשיתוף עם המוזיקאי עמי כהן את השיר "הקהל" שחיבר הרב יוסף מרטון.
בקיץ 2016 הוציא פרידמן את הסינגל הראשון שלו מתוך האלבום הבכורה שלו - "בקרוב".
את השיר כתב והלחין עבורו דניאל זמיר, ועיבד יוני אליאב.
השיר הפך ללהיט הנצפה ביותר שלו וכזה שמזוהה עם פרידמן, ונכון לאוגוסט 2025 יש לו מעל 7.4 מיליון צפיות ביוטיוב.
בחורף 2017 יצא הסינגל השני – "עבור מישהו אחר", אותו כתבה אחותו חנה והלחין פרידמן עצמו.
על העיבוד המוזיקלי הופקד יובל סטופל.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות של כיכר השבת.
בקיץ 2017 פרידמן הוציא לאור סינגל שלישי – "חתן כלה", שיר חתונות בסגנון חסידי אותו כתב והלחין מוטי רוטלר, ועיבד יובל סטופל.
בחורף 2018 הוציא את ההסינגל-קליפ "נשמה" אותו כתב והלחין פרידמן כשהיה בחור צעיר, כעשרים שנה קודם לכן.
בקליפ מופיעים צילומי תקריב של אנשים מגיל 0 עד גיל 100.
בקיץ 2019 יצא הסינגל החמישי - "לא לפחד".
נכון לאוגוסט 2025 יש לו מעל 4.1 מיליון צפיות.
בשנתיים הבאות הוציא פרידמן עוד מספר סינגלים נוספים: "עוד יבוא היום", "השם ישמרך" (בעקבות התפרצות מגפת הקורונה), יברכך", "הרש"י הראשון" ו "לספר ביציאת מצרים".
בקיץ 2021 יצא לאור אלבום הבכורה של פרידמן בשם "לבדך" ובו 15 שירים הכוללים את רוב הסינגלים שהוציא לפני ועוד 3 שירים חדשים - "דאווען מיט א ניגון", "לבדך", ו"מוישהלה".
בקיץ 2022 יצא הניגון הראשון בפרויקט המשותף של פרידמן עם המעבד חיימקה חדד – "ניגון שמחה קנז".
באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל-קליפ "בוא לפה", את השיר כתב והלחין יעקב מנשה ועיבד אליה נתנאלי.
את הקליפ ביים וצילם יענקי אלהרר.
הקליפ בו שמחה לבוש כשוטר צבר מעל 100,000 צפיות באתר יוטיוב תוך פחות מעשרה ימים לצאתו ונכנס לרשימת הסרטונים החמים באתר.
קליפ הסינגל זכה במקום הראשון בקטגוריית "קליפ השנה" במצעד השנה של האתר "כיכר השבת".
נכון לאוגוסט 2025 יש לו מעל 1.3 מיליון צפיות.
באוקטובר 2022 יצא חידוש לשיר שיצא 7 שנים קודם לכן - "הקהל", הפעם בגרסה אלקטרונית בעיבוד משותף של עמי כהן ושמואל יפת, יחד עם קליפ שצולם ברחובות בני ברק אותו ביים שרולי ברונכר.
בקיץ 2023 יצא הניגון השני יחד עם חיימקה חדד – "ניגון לרקוד איתו", ולאחר כחודש יצא השיר "מים רבים" אותו שר פרידמן לראשונה יחד עם אחיו יהודה.
בצל מלחמת חרבות ברזל יצא הסינגל-קליפ "שבשפלנו" בהפקת הרבנות הצבאית, יחד עם המעבד שרולי ברונכר.
ב21 בספט' 2024 הוציא את השיר אם ירצה השם.
מקיץ 2021 משדר פרידמן תוכנית מוזיקלית שבועית ברדיו קול פליי בשם "תמיד בשמחה", בכל חמישי בין 16:00 ל-18:00 אחר הצהריים.
בקיץ 2020 בעיצומה של מגפת הקורונה עלתה הסדרה "שמחה בסלון" בהפקת הפנסאים ובה 9 פרקים בהם ראיין פרידמן זמרים שונים מהמוזיקה החסידית מתוך סלון ביתו.
בין המרואיינים, הזמרים: אברהם פריד, בני פרידמן, אלי מרקוס, מיכה גמרמן, יוני שלמה, מנדי ג'רופי, וכן המוזיקאים: אלאור ולנר, לייבלה ליפסקר ויוסי כהן.
בשנת 2020 יצאה הצגת מחזמר שביימו מנחם שרון ומיכאל וייגל שנקראה "שיר מהלב".
המחזמר מבוסס על ילד מוזיקלי בלי ביטחון שמגמגם עד שמגיע לקדמת הבמה.
שמחה בתפקיד עצמו שיחק את המורה למוזיקה בבית הספר, יחד עם עוד 5 שחקנים, כשכל המחזמר בנוי על שירים של שמחה עצמו.
ההצגה הסתובבה על במות שונות ברחבי הארץ במשך 3 שנים.
לקראת חנוכה תשפ"ג (דצמבר 2022) הוציא לאור יחד עם הוריו ספר לילדים "סבא הגיבור שלי" המספר את קורות חייו ומסירות נפשו של סבו, השוחט ובודק יהושע רסקין מלונדון, אבי אמו.
הספר נכתב על ידי הסופר זלמן רודרמן.
משה לאופר מנגן חב"ד 3 (2014) עם "אתה בחרתנו" ועוד.
המעוררים 2 – אליעזר שוובר (2015) עם השיר "חשוף".
סדר הניגונים – משה לאופר (2017) עם "ימין השם" ועוד.
תמיד עמך (ווקאלי) – מאיר בן דרור (2021) עם "שיר השלום" בדואט יחד עם מאיר בן דרור.
יאללה להרים - יחד עם ישי לפידות ומשה קליין (2018).
כי רגע באפו - עם מנדי ג'רופי, יוני שלמה, ישראל ג'רופי ונמואל הרוש (2020).
ליל הסדר מירושלים - סינגל-קליפ מליל הסדר של ראש העיר ירושלים משה ליאון יחד עם אברימי רוט, דודי קאליש, שוקי סלומון, משה לוק, משה דוד וייסמנדל, יענקי היל וילד הפלא בנצי קלצקין.
סוכות מירושלים - סינגל-קליפ מסוכתו של ראש העיר ירושלים משה ליאון יחד עם משה לוק, דודי קאליש, משה קליין, מידד טסה, משה דוד וייסמנדל ונתנאל ישראל.
עשה למענך - עם הזמר החבד"י מיכאל אזולאי, לחן ועיבוד - מנדי ליפסקר (2021).
מחרוזת שיר השירים - עם דודי קאליש, יענקי היל, משה דואק דוד חפצדי, משה דוד וייסמנדל, יענקי לנדאו ומקהלת נשמה, 2022
גם כי אלך - עם הזמר החבד"י שמואל בטש, עיבוד והפקה מוזיקלית - חיימקה חדד (2025).
פרידמן נשוי בשנית לשושי גולדשטיין ואב לשבעה ילדים.
פרידמן הוא אחיינו של הזמר אברהם פריד ובן דודם של בני פרידמן, אלי מרקוס והאחים מרקוס.
שמחה טרכטר, שמו המלא שמעון שמחה בונם טרכטר (בפולנית: Symche Trachter; נולד ב־1890 או 1894 – נספה בשנת 1942 במחנה ההשמדה טרבלינקה) היה צייר יהודי-פולני.
אביו של טרכטר היה סיטונאי אמיד.
בצעירותו היה תלמידו של יאצק מלצ'בסקי בקרקוב, אחד הציירים המפורסמים ביותר של הסגנון הסימבוליטי הפולני.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בווינה בשנת 1918 ובפריז בשנת 1927. הוא הציג את יצירותיו בפריז בשנת 1930. טרכטר היה פעיל בקרקוב, והשתתף גם בתערוכות שארגנה החברה היהודית להפצת האמנויות .
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נכלא בגטו ורשה, אך המשיך בפעילותו האמנותית בגטו, ועיטר בציורי קיר יחד עם צייר אחר ועצור אחר, פליקס פרידמן עיטרו את קירות אולם הקבלה הראשי במשרדי היודנראט.
בשנת 1942 גורש על ידי הנאצים מגטו ורשה באחד המשלוחים הראשונים למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצח.
שמחה נהיר (1 ביולי 1907 – 1 בנובמבר 1975) היה איש חינוך ארץ-ישראלי בתקופת היישוב ובעשורים הראשונים של מדינת ישראל.
כיהן כסגן מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה בין השנים 1955–1975 וחיבר ספר לימוד, "עיקרי תורת המשפט" וחוברות עבודה.
נהיר, במקור קופשטיק, נולד בשנת 1907, בעיר בילה צרקווה במחוז קייב באוקראינה לצבי קופשטיק, שהיה רב העיר, ולרבנית אסתר בת רבי ישראל ליב.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בחנוכה תרפ"ה (12/1924), והתקבל מיד לגימנסיה הרצליה, אותה סיים במחזור י"ד (תרפ"ו).
בניגוד לרוח התקופה, פנה יחד עם אחותו, לימים הרבנית יונה חיה בנדיקט, ללימודי השכלה גבוהה, והיה בין שלושה עשר הבוגרים של המחזור הראשון של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1931.
ב-1934 הצטרף נהיר לסגל מורי בית הספר הריאלי בחיפה.
הוא לימד בכיתות התיכוניות לשון עברית, הבעה, תנ"ך, ספרות עברית ופילוסופיה, ריכז את ההוראה של המקצועות האלו בבית הספר, ובתפקידו זה עסק רבות בהדרכת מורים.
במקביל להוראה עסק בניהול חינוכי: היה המנהל הראשון של בית בירם (1949) והאחראי הראשון מטעם בית הספר הריאלי על הפנימייה הצבאית לפיקוד.
משנת 1955 ועד פטירתו בשנת 1975 היה סגנו וממלא מקומו של מנהל בית הספר, ד"ר יצחק שפירא.
בתפקידיו אלו קבע שיטות ונהלים אשר הונהגו בבית הספר למשך שנים ארוכות.
נהיר נישא לברינה (1901–1979) ולזוג נולד בן (אברהם מנחם).
ב-1976, ביום השנה למותו של נהיר, נערך ב"בית בירם" טקס קריאת ספרייה על שמו.
על בסיס ניסיונו כמורה היה ברור לנהיר שיש ללמד אוריינות בהדרכה שיטתית הדרגתית ורצופה על מנת לתת בידי התלמיד כלים להבעה, כלים שיעשו את ההבעה בכתב ובע"פ למעניינת יותר, לרהוטה, לרציפה, למתפתחת בדרך הגיונית, למשכנעת, וכל זאת מבלי לפגוע ביצירתיות הרגשית והמחשבתית שלו.
נהיר דגל בהוראה שתקנה הרגלי דיבור וכתיבה החל מן המשפט הבודד וגמור בחיבור בן פסקות אחדות; דגש רב הושם על שלמות הפסקה הבודדת.
גישה זו הייתה בניגוד קוטבי לאסכולה שרווחה באותה תקופה, אסכולת "היצירה החופשית בחיבור" מבית מדרשו של יוסף עזריהו.
את גישתו פרסם בסדרת מאמרים בהד החינוך, מאמרים שזכו לתגובה גם בעיתונות היומית, ובהמשך לסקירה מקיפה.
תפיסתו המקורית של נהיר הייתה נושא ללימוד במחלקה הפדגוגית באוניברסיטת תל אביב בקורס למתודיקה של הוראת דרכי החיבור (בהנחית ד"ר נחמה ליבוביץ).
נהיר האמין שהדרך הטובה ביותר להטמעת גישתו איננה במאמרים תאורטיים בספרות המקצועית, כי אם בכתיבת ספרי לימוד שיהיו עזר שימושי למורה בהוראת האוריינות.
ספריו עוסקים מצד אחד בניתוח אנליטי של המשפט למרכיביו, ומצד אחר בהדרכה לכתיבת חיבור.
בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 פרסם את הספר עיקרי תורת המשפט שעסק בתחביר הלשון העברית.
הספר התאפיין בהגדרות ובדוגמות ברורות, שהבהירו את מבנה המשפט העברי על כל חלקיו ולווו בתרגילים רבים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 זה היה ספר הלימוד המקובל והנפוץ ביותר בארץ בבתי הספר התיכונים ובאוניברסיטאות.
סדרת ספריו כיצד אכתוב חיבור, המשתרעת מכיתות היסוד ועד לסוף התיכון, פותחת בכתיבה של משפט בודד בכיתות היסוד, מתרכזת בפסקה לגווניה השונים (סיפור, תיאור, הסבר וטיעון) בשכבת הביניים, ומסתיימת בכתות הגבוהות בתיכון בחיבור בן פסקות אחדות ובכתיבת תמצית.
מאז שראו אור ועד ימינו, משמשים ספריו של נהיר, ובראשם "עיקרי תורת המשפט", כמקור התייחסות בקרב חוקרי הלשון העברית.
מעבר לפעילותו בבית הספר הריאלי, פעל נהיר במישור הארצי בהשתלמויות ובמסגרות אקדמיות בכתב ובעל-פה להנחלת גישתו לאוריינות.
ספרי הלימוד שכתב בנושא הבעה ותחביר הם התשתית לספרי הלימוד העכשוויים באוריינות, גם לאלו הנוקטים גישות אחרות.
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, א', עם אסתר ילון.
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, ב', עם אסתר ילון.
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, ג', תשכ"א
כיצד אכתוב חיבור לכתות היסוד, ד'.
כיצד אכתוב חיבור לכתות התיכוניות, א'.
כיצד אכתוב חיבור לכתות התיכוניות, ב'.
כיצד אכתוב תמצית לכתות העליונות של בית הספר התיכון, תשכ"ז.
שמחה יצחק לוצקי הוא חכם קראי בן המאה ה-18.
החכם שמחה יצחק לוצקי היה בין המלומדים הקראים האחרונים במזרח אירופה.
היה ידוע גם בשם "רש"י הקראי".
החכם לוצקי נולד בלוטסק והתגורר שם עד 1754, אז עבר לצ'ופוט-קלה (קרים) בהזמנתו של מרדכי בן ברכה, מראשי הקהילה המקומית, כדי להפוך לראש החדש של המדרשה שלהם.
הוא כתב כעשרים וארבעה ספרים במגוון נושאים – הגות, פילוסופיה, פרשנות, הלכה, היסטוריוגרפיה וקבלה.
בין ספריו, 'ארבע יסודות', על חידוש העולם ומציאותו של בורא, אחדותו ואי גשמיותו, 'תפילה למשה', פירוש לשמות לג-לד (בקשות משה: 'הודיעני נא את דרכיך', 'הראני נא את כבודך' ומדות ה'), 'ספר בראשית', על מונחים בסיסיים בקבלה, ו'כבוד מלכים', על התכונות הקבליות של אותיות האל"ף-בי"ת.
בנוסף, עסק בהעתקה של כתבי יד יהודיים קראיים קדומים.
החכם לוצקי היה הוגה שכתביו יועדו לכלל הציבור היהודי.
בהקדמה לרוב יצירותיו לוצקי הזכיר כי הוא בנו של משה בן שמחה, בנו של יוסף, בן ישועה (נפטר בדרז'נה בשנת 1649 במרד חמלניצקי), בן שמחה, בן ישוע, בן שמואל, למשפחה אצילית.
בשנת 2015 הוציא פרופ' דניאל לסקר מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב לקט כתבים מכתב ידו של החכם לוצקי בהוצאת יד בן צבי.
בחודש נובמבר באותה השנה התקיים באוניברסיטה ערב עיון לכבוד הוצאת הספר שעסק כולו בהגותו של החכם שמחה לוצקי.
שמחה יוסיפוב (נולד ב-27 בינואר 1955) הוא ראש עיריית אור עקיבא.
כיהן כראש העיר בין השנים 2003 ו-2013. כיהן כממלא מקום ראש העיר בין נובמבר 2020 לנובמבר 2021, בשל נבצרותו של ראש העיר יעקב אדרי שנחשד בפלילים.
לפני כן כיהן שנים רבות כסגן ראש העיר וכחבר מועצת העיר.
בבחירות 2024 נבחר בסיבוב השני וחזר לכהן כראש העירייה.
יוסיפוב נולד בדרבנט שברפובליקה הסובייטית של דאגסטן (אז, חלק מברית המועצות, כיום ברוסיה).
למד לתואר ראשון בחינוך גופני.
בשנת 1977 עלה לישראל עם משפחתו במסגרת גל העלייה הגדול מאזור הקווקז, והם שוכנו בקרוואן באור עקיבא.
שרת בחיל ההנדסה הקרבית, ולאחר שירותו הצבאי למד חינוך גופני במכון וינגייט, ועבד כמורה לחינוך גופני בבתי ספר באור עקיבא ובמתנ"ס המקומי, שם הכיר את יעקב אדרי ששימש אז מנכ"ל המתנ"ס.
אדרי הציע ליוסיפוב להצטרף לפוליטיקה המקומית, ושניהם רצו יחד מטעם הליכוד בבחירות המוניציפליות של 1983, ונכנסו למועצה המקומית.
בבחירות הבאות שנערכו בשנת 1989, נבחר אדרי לראש המועצה (החל מ-2001: עירייה), ויוסיפוב התמנה לסגנו.
בין השנים 1991–1999 כיהן בהתנדבות כיו"ר התאחדות עולי הקווקז בישראל.
בשנת 2003 נבחר אדרי לכנסת, ויוסיפוב נבחר לעמוד בראשות העירייה, בתום מערכת בחירות סוערת במיוחד שבמהלכה אף נוקבו צמיגי מכוניתו, לאחר שקיבל 41.27% מקולות המצביעים, ובכך היה לראש העיר הראשון בישראל בן העדה הקווקזית.
אחד המהלכים שהוביל כראש עיר היה ניסיון לאיחוד מוניציפלי בין אור עקיבא לשכנתה קיסריה, שהבשיל לכדי חוק שעבר בקריאה טרומית בכנסת, אך כשל לבסוף.
בתקופתו זינקה אור עקיבא באחוז הזכאות לבגרות בכ-8%, והגיעה למקום ה-11 מכלל ערי ישראל.
כמו כן, הוקמו בתקופת כהונתו יחידה לקידום נוער, מרכז צעירים, מרכז לגיל הרך, מרכז מוזיקה, בתי ספר ועוד.
הוא כיהן בתפקיד זה למשך עשור, עד שב-2013 אדרי נבחר שוב לראשות העירייה מטעם סיעה עצמאית, ויוסיפוב שהמשיך לעמוד בראש סיעת הליכוד, זכה בשלושה מנדטים במועצת העיר.
לקראת הבחירות המוניציפליות בשנת 2018, נבחר אדרי לראשות סיעת הליכוד, ויוסיפוב רץ ברשימה עצמאית "אור עקיבא אחת".
הוא קיבל כ-40% מקולות המצביעים, לעומת כ-41% שקיבל אדרי.
בנובמבר 2020 נחשד אדרי בכמה עבירות פליליות שמנעו ממנו לכהן כראש העיר, ויוסיפוב נבחר על ידי מועצת העיר לממלא מקומו.
בנובמבר 2021 התיר בית המשפט לאדרי לחזור לתפקיד.
התמודד בבחירות 2024, ניצח בסיבוב השני ונבחר לחזור ולכהן כראש העירייה.
שִֹמְחָה לַיינֶר (נולד ב-1989) הוא זמר, מלחין, וחזן יהודי אמריקאי.
ליינר נולד ב-1989 בניו יורק.
למד בישיבת נר ישראל בבולטימור, ולאחר נישואיו החל ללמוד בכולל בלייקווד.
ליינר החל להופיע בחתונות בשנת 2008.
בשנת 2014 פתח את הקריירה שלו עם הוצאת אלבומו הראשון "פתחו לי", בהפקתו של יוחי בריסקמן.
באוגוסט 2015 הוציא את אלבומו השני - "שמחה ליינר 2".
בדצמבר 2017 הוציא את אלבומו השלישי - "מרקד".
באוקטובר 2019 הוציא את אלבומו הרביעי - "כל הכבוד".
את אלבומו זה הפיק ליינר בעצמו, לאחר שנפרד ממפיקו המוזיקלי יוחי בריסקמן.
ליינר השתתף במספר אלבומים של הפרויקט המוזיקלי "רילקס", בהפקתו של המוזיקאי יוחי בריקסמן, לצידו של הזמר ברוך לוין.
ב-26 במאי 2019, הוא הוציא את הסינגל - "אחד בשביל השני" המכוון כנגד נושא האלימות והבריונות כלפי חלשים.
בנובמבר 2019 הופיע ליינר בעיר אודסה שבאוקראינה, בפני הקהילה היהודית במדינה.
את ליינר ליוותה תזמורת סימפונית מורחבת בניצוחו של המוזיקאי יוחי בריסקמן, ומהופעה זו הוציא אלבום DVD.
ב-11 במאי 2021 הוציא גרסת כיסוי לשיר "חמול" (בלחנו של יוסי גרין) של הזמר שרגי גשטטנר שנהרג באסון הר מירון, לזכר הנספים באסון.
במאי 2022 הוציא את אלבומו החמישי - "HOME".
מבקר המוזיקה של האתר כיכר השבת נתנאל לייפר העניק מעורבת ביקורת לאלבום
ביוני 2025 הוציא גרסת כיסוי לשיר "New Day Will Rise", איתו ייצגה יובל רפאל את ישראל באירוויזיון 2025.
ליינר נשוי ללייבה (לבית הלפרט), לזוג מספר ילדים.
מתגורר בשכונת תאמס ריבר בניו ג'רזי.
רבי שמחה יאיר רוזנפלד מפיטרקוב (כ"ד בכסלו ה'תקצ"א, 10 בדצמבר 1830 – י"ט בסיוון ה'תרע"א, 15 ביוני 1911) היה רב חסידי שכיהן ברבנות ערים ועיירות בפולין במשך 60 שנים.
כיהן ברבנות הערים – , רצ'ונז', רדזימין, אוזרקוב, ופיטרקוב.
נולד בשנת ה'תקצ"א (1830) בעיר שרפץ שבמחוז פלוצק לרבי פנחס ואסתר רוזנפלד, אביו היה תלמידם של רבי יעקב יצחק מפשיסחה, רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי מנחם מנדל מקוצק.
בשנת ה'תרי"ב, בטרם מלאו לו עשרים שנה, התמנה לרב העיירה , תחילה סירב להצעה מפאת גילו הצעיר אולם קיבל את המינוי בהוראת רבו הרבי מקוצק.
לאחר מכן התמנה לרב העיירה רצ'ונז' בה כיהן מעל 20 שנים ועמד בראשות הישיבה שהקים.
בהמשך כיהן כרב העיירה רדזימין.
בשנת ה'תרמ"ז (1887), לאחר שרבי שמשון אורנשטיין עבר לכהן כרב ואב בית הדין בקאליש, התמנה הרב רוזנפלד לרבנות אוזרקוב בה כיהן כ-3 שנים והיה רבה הרביעי והרב החסידי הראשון.
גם בעיר זו עמד בראשות הישיבה שהקים בה.
לקראת סוף שנת ה'תר"ן (1890), כשנה לאחר פטירת הרב חיים אלעזר וקס התמנה לרב העיר פיטרקוב, בה כיהן 21 שנים בדיוק עד לפטירתו בשנת ה'תרע"א (1911), מינוי זה נעשה על פי הסכמת רבו, רבי יהודה אריה ליב אלתר.
לכן, אף על פי שכבר הספיק להתחבב על תושבי אוזרקוב ותכנן להישאר בה, לא הועילו נסיונותיהם לשנות את ההחלטה, והוא קיבל את רבנות פיטרקוב.
היה בקשר תמידי וחילופי מכתבים עם רבני דורו לגבי נושאים הלכתיים שונים.
הסכמות ממנו מודפסות בספרים רבים.
היה מקורב ונאמן לרבי מנחם מנדל מקוצק כבר בהיותו בחור צעיר, והשתתף בשיחות פלפול בלימוד, אליהן הוזמנו רק התלמידים הקרובים וגדולי הרבנים.
לאחר פטירת הרבי מקוצק נסע לאדמו"רי חסידות גור – רבי יצחק מאיר אלתר, רבי חנוך הניך הכהן לוין, רבי יהודה אריה ליב אלתר, רבי אברהם מרדכי אלתר.
בסוף ימיו, נחשב בין שרידי הרבנים של דורות עברו והתייחסו אליו בכבוד ובהערצה.
השאיר כתבי יד רבים במגוון נושאים תורניים אך מתוכם הודפס רק הספר "אורה ושמחה".
נפטר בי"ט בסיוון ה'תרע"א (15 ביוני 1911), בהלווייתו השתתפו והספידו חשובי רבני פולין.
נישא לפעריל פראדל בת ר' אלי' דוב בער טשארנטצאפקא.
רבי נחום מאיר הלוי פיש – אב"ד חנצ'ין (חמיו של רבי משה מנחם יוסף סגל, ראב"ד לודז')
רבי יצחק מאיר ברודר – אב"ד יאנוב
רבי מנחם מנדל וייס – ראב"ד פיוטרקוב, הוציא לאור את ספרו של חמיו, "אורה ושמחה"
בפולמוס אתרוגי קורפו שהתנהל במהלך המאה ה-19 אודות כשרותם של אתרוגי קורפו, הרב רוזנפלד היה בין הרבנים שאסרו אתרוגים אלו רק לכתחילה כאשר ניתן להשיג אתרוגי ארץ ישראל, אולם התירו אותם כשאין אתרוגים אחרים.
במהלך המאה ה-19 התעוררה מחלוקת הלכתית האם המציצה בברית מילה חייבת להתבצע על ידי הפה או שניתן למצוץ דרך ספוג, הצטרף לעמדת רוב רבני רוסיה שאסרו מציצה דרך ספוג.
הרב רוזנפלד היה בין רבני פולין שהתנגדו לציונות.
רבי שמחה מנחם מיונה (כונה גם: שמחה דאקטער או: שמחה רופא מלעמבורג, שמו הלועזי: Emanuel de Jona; סביבות ה'ת"ד, 1644 - כ"ח באדר ה'תס"ב, 28 במרץ 1702), היה נדבן ושתדלן יהודי בפולין.
מלבד בקיאותו בתורת ישראל, היה איש אשכולות, רופא.
שימש כרופאו הראשי והאישי של יאן סובייסקי מלך פולין.
ביאור לשם משפחתו "מיונה" או "מיוני":
גבריאל סוחסטוב מלבוב גילה שקברו של שמחה מנחם נמצא בסוף שורת קברי בני משפחת "מיונה", ועל מצבותיהם מצוירים צורת שני דגים, ועל כמה מהם רשום בנוסח המצבה "ממשפחת יונה הנביא", ומזכיר את ראש המשפחה יונה הנביא, ששהה במעי הדג שלשה ימים ושלשה לילות.
אבל מאיר בלבן ודוד כהנא כתבו שמבחינה מדעית קשה להתייחס ברצינות להשערה זו.
וכתבו שנקרא על שם העיר יון (Yonne) שהוא מחוז בצרפת.
ר' שמחה מנחם היה בן למשפחת רופאים יהודיים, נולד כנראה בלבוב, אביו הרופא ר' יוחנן ברוך מיונה, היה ידוע כגדול בתורה והיה בקי בחכמת הפרצוף.
אביו ר' שמחה היה ממגורשי ספרד מצאצאי יונה הנביא.
אמו הייתה אקסא (אכסה) בת הרופא מנחם צונזפורט מלבוב (נפטרה בשנת ה'תכ"ו (1666)).
בצעירותו למד תורה וכאשר התבגר והחליט להעמיק בלימודי המדעים והרפואה, נתקל בקושי משמעותי: באותה תקופה לא יכלו היהודים בפולין ללמוד באוניברסיטאות המקומיות, שכן הכניסה למוסדות אלה הייתה אסורה עליהם.
בשל כך, יצא לאיטליה בשנת ה'תכ"ד (1664) והחל ללמוד באוניברסיטת פדובה.
פדובה הייתה באותה תקופה אחד המרכזים המובילים באירופה ללימודי רפואה ומדעים, ואוניברסיטה זו פתחה את שעריה ליהודים באופן חופשי יחסית, מה שאפשר לרבים מהם לרכוש השכלה גבוהה.
לאחר סיום לימודיו שב ר' שמחה מנחם לביתו בלבוב, כשהוא מצויד בידע רב הן בתורה והן במדעים.
השכלה זו הפכה אותו לאיש אשכולות רב-גוני, ששילב בין חכמת התורה ובין חכמת הרפואה והמדעים.
בשנים 1663 ו-1664 חוו יהודי הרובע היהודי התקפות חוזרות ונשנות, המכונות "התקפות התלמידים" (שילער-געלייף).
השיא היה ב-12 ביוני 1664, כאשר בהתקפה אכזרית זו נרצחו 129 יהודים, ושלושת בתי הכנסת יחד עם רוב הבתים ברובע נבזזו ונהרסו כליל.
נישא בפעם הראשונה לנסיה (או: נעשע) בת ר' פתחיה (או: פסח).
וכשנפטרה בשנת ה'תנ"ג (1693) נישא שנית להמלומדת צפורה הענדלה בתו של הרב אהרן תאומים, רבה של וורמס.
רבי שמחה מנחם שימש כרופא בחצר של הסולטאנים העות'מאנים.
ובשנת ה'ת"ל-תל"א (1670–1671) חלה מלך פולין יאן סובייסקי, ודרש להימצא לצדו בז'ולקבה, והיה רופא החצר יחד עם הדוקטור היהודי ר' יצחק מאיר תאומים-פרנקל.
סובייסקי החזיק מעון קיץ בז'ולקבה וקיים קשרים חמים עם הקהילה היהודית המקומית, לדוגמה: הוא העניק מימון מלא לחומרי הבניה של בית הכנסת של ז'ולקבה שהחל להיבנות סמוך לשערה הצפוני של העיר בשנת ה'תמ"א (1681).
רבי שמחה מנחם שימש כרופאו האישי של המלך עד למותו ב-17 ביוני 1696, לאחר מות סובייסקי עלו חשדות בקרב חלק מאנשי החצר שמא המלך לא מת מוות טבעי, אלא הורעל.
בשל קרבתו למלך ותפקידו כרופא האישי, הופנו האצבעות המאשימות כלפי שמחה מנחם.
הוא הואשם כי היה מעורב ברצח סובייסקי באמצעות הרעלה, ונעצר ונכלא.
שמו הטוב עמד בסכנה גדולה.
בתקופה זו, ההאשמה ברצח מלך הייתה אחת החמורות ביותר ויכלה להוביל לעונשים כבדים ביותר, כולל עונש מוות.
שמחה מנחם עבר חקירות קשות ונאלץ להתמודד עם הלחץ הציבורי והמשפטי הכבד שהופעל עליו.
אולם, לאחר חקירה ממושכת וניתוח הראיות שהוצגו, לא נמצאו כל הוכחות ברורות שהצביעו על אשמתו.
בסופו של דבר, הוא שוחרר מהכלא, והחשדות נגדו נמסרו, אם כי השפעותיהן השליליות על שמו ועל מעמדו לא נעלמו לגמרי.
בשנת ה'תנ"ו חזר ללבוב, ובנה לעצמו בית מפואר ברחוב היהודים (רחוב בלאחארסקא 19), ביתו היה סמוך לבית הכנסת.
תרומתו של רבי שמחה מנחם כששימש כרופאו האישי של יאן סובייסקי חיזקה עוד יותר את מעמדו בקרב היהודים.
לאחר מות המלך, הוא חזר ללמברג (לבוב) והתיישב בביתו.
מאז, הוא הפך לדמות מרכזית בקהילה היהודית, כשפנו אליו מכל עבר לעזרה ולעצות.
הקהילה ראתה בו את נשיאה ומנהיגה, ומינתה אותו לאחראי על כספי הצדקה לארץ ישראל וכן לפרנס ולמשגיח בוועדי המדינה ובוועד ארבע ארצות.
שמו של ד"ר שמחה מנחם התפרסם למרחקים מעבר לגבולות לבוב וסביבותיה.
והוא זכה להכרה ולכבוד רב מצד גדולי הדור, ורבני לבוב כגון הרב דוד הלוי סגל בעל הט"ז, והרב יעקב יהושע פלק בעל "פני יהושע" שדיברו בשבחו והעריכו את חוכמתו ותורתו.
המנורה היה שם עד מלחמת העולם השנייה.
רבי שמחה מנחם נפטר ביום כ"ח באדר ה'תס"ב, ונקבר בבית הקברות היהודי הישן בלבוב ועל מצבת קברו נחרת:
נשיא ארץ ישראל ומעשי חסד
רבי שמחה מנחם התפרסם בזכות נדיבותו יוצאת הדופן ומעשי החסד המרשימים שלו.
הוא הקדיש רבות מממונו לתמיכה בעניי ארץ ישראל, ועל פועלו זה הוענק לו התואר המכובד "נשיא ארץ ישראל", כהוקרה על תרומתו ופעילותו למען הכלל.
במהלך שהותו בלבוב, שימש רבי שמחה מנחם כמגיד דרשות ושיעורים בבית המדרש בעיר, והתבלט בכישרונו המיוחד ב"חילוקים".
היה ידוע בהדרכות הרפואיות שלו, הדרכות רפואיות אלו ממנו נדפסו בספר "תולדות אדם" שהודפס במהדורות רבות, וסגולה ממנו הובאה בספר "מפעלות אלוקים" המכיל סגולות ורפואות מרבי יואל בעל שם ורבי נפתלי כ"ץ.
המלך יאן סובייסקי, שנודע בדאגתו לכל נתיניו ללא הבדל דת, הבחין כי הקהילה היהודית בפולין, שהייתה אז הגדולה בעולם, נאלצת להביא ספרי לימוד ותפילה מארצות רחוקות כמו איטליה והולנד, בשל היעדר בית דפוס עברי במדינה.
לאור זאת, החליט סובייסקי לסייע לקהילה היהודית ולשפר את מצב החינוך והתרבות שלה.
הוא העניק ביום 1 בנובמבר 1690 רישיון להקמת בית דפוס עברי בז'ולקובה.
המדפיס אורי שרגא פייווש הלוי בן אהרן מאמשטרדם, שהיה קשור עם המלך בשל הדפסת התנ"ך עם תרגומו של יקותיאל בליץ באמסטרדם בשנת 1678, שהוזמן על ידי הלוי לבצע תרגום חדשני של כל התנ"ך ליידיש, שהיה הראשון מסוגו עם מכתב הרשאה מהמלך.
סובייסקי תמך בהם כלכלית, והם היו הראשונים להקים בית דפוס עברי בפולין תחת חסותו, והעביר פייווש את בית הדפוס שלו לז'ולקווה בסוף שנת תנ"א (1691).
והתחיל להדפיס ספרים בשנת תנ"ב.
התחיל סכסוך בינו לבין המדפיסים בלובלין וקראקא, והסכסוך הובא בפני ועד ארבע ארצות שהתכנס בירוסלב בחשוון תנ"ז (1696).
רבי שמחה מנחם, היה לו חלק נכבד ביישוב בתפקידו כשליש, סייע להביא לפתרון הסכסוך ולפשרה שבה נקבע כי "אורי פייבוש לא ידפיס יותר משבעה מאות קונטרסין בק"ק זולקווה", ובתפקידו זה היה מראשי החותמים בוועד.
כתב אגרות לטובת רבה של ז'ולקבה, רבי יוסף יששכר בר בן עובדיה, נגד אויביו.
אחיו יעקב - היה אף הוא רופא בלבוב, למד באוניברסיטת פדובה בשנת 1678, יחד עם לוי ליברמן, אחיו של אברהם יצחק פורטיס.
נפטר כילד בן שמונה, בשנת תס"ה.
בנו - ר' אהרן בער אב"ד מעיץ (נולד בערך בשנת תנ"ז), ובשנת תס"ט נשא בפראג לאסתר בתו של ר' אברהם ברודא.
נפטר בוורמס צעיר כבן 25 ט"ז בשבט ה'תפ"ב.
בתו - נישאה לרבי יהושע העשיל אב"ד וילנה בן ר' שאול בן רבי השיל מקראקא.
בתו - נשאה להרב יצחק סג"ל לנדא, רבה של קרקוב.
לפי המסורת האדמורי"ם מחסידות סאווראן הם צאצאיו.
גם משפחת פריי, נמנים לצאצאיו.
שִׂמְחַת תּוֹרָה הוא מועד יהודי שמקורו במנהג, המציין את סיום מחזור הקריאה השנתי בתורה והתחלת מחזור חדש.
ביום זה קוראים את פרשת השבוע האחרונה בתורה, פרשת וזאת הברכה, ומייד אחריה את תחילת הפרשה הראשונה, פרשת בראשית.
בארץ ישראל נוהגים לציין את שמחת תורה בכ"ב בתשרי, בחג שמיני עצרת, ואילו בחוץ לארץ נוהגים לציינו למחרת, בכ"ג בתשרי, ביום טוב שני של גלויות של שמיני עצרת.
מנהג ארץ ישראל הקדום היה לסיים את מחזור קריאת התורה אחת לשלוש שנים וחצי.
לפני שהשתרש השם שמחת תורה, בסידורו של רב עמרם גאון, כונה החג בפשטות "יום שני של שמיני עצרת", ואצל רב האי גאון הוא כונה "תשיעי לחג".
קיימת אמנם תשובה המיוחסת לאחד הגאונים ובה מופיע הביטוי "יום שמחת תורה" אבל ככל הנראה נוסח זה הוא תוספת מאוחרת לחיבור המקורי.
השם "שמחת תורה" מופיע בספר החילוקים מתחילת המאה השמינית כתיאור לשמחה שעשו בגמר קריאת ספר התורה, שם נאמר שבני בבל עושים שמחת תורה בחג הסוכות.
אולם ככינוי לחג מופיע השם לראשונה במאה ה-11 ביהדות ספרד אצל הרי"ץ גיאת:
גם ביהדות אשכנז הוא מופיע באותה תקופה בסידור רש"י.
כך החג מכונה גם בספר הזוהר וכך התקבע ברמ"א:
בבבל כינו את היום "עיד אל תבריך" (חג הברכה בערבית) על שם קריאת הפרשה.
מכיוון שהמועד חל ביום טוב, כל ההלכות והמנהגים הנהוגים בימים טובים (כולל סעודות יום טוב ואיסורי מלאכה) חלים ביום זה, בנוסף לכך, ישנם מנהגים ייחודיים הקשורים לשמחת סיום התורה.
השמחה לכבוד סיומה של קריאת או לימוד התורה מקורה כבר במדרש האגדה שיר השירים רבה:
ראשונים הסתמכו על דברי המדרש וממנו הסיקו פרטי הלכות על אופייה וצורתה של השמחה.
כיום, עיקר השמחה מתבטאת בריקודים עם ספרי התורה.
בעבר לא נהוג היה לרקוד והשמחה התבטאה באמירת פיוטים מול ספרי התורה ובעשיית סעודה לציבור.
בגרמניה היה מנהג נערים לפרק את הסוכות ולעשות מהן מדורה.
בהמשך התחילו להקיף את הבימה מספר פעמים קבוע עם ספרי תורה בלי לרקוד, דוגמת הקפת הלולב בהושענות.
המנהג לרקוד התחיל בפועל רק מהאר"י.
ברוב בתי הכנסת, תפילות החג ארוכות משמעותית מתפילות של ימים טובים אחרים בעקבות הקפות וריקודים עם ספרי התורה וקיום קידוש לכבוד החג.
בבתי כנסת אשכנזים, נהוג לקרוא את הפרשה שוב ושוב כדי להעלות לתורה את כל המתפללים (כולל ילדים).
התפילות הבסיסיות של שמחת תורה זהות לאלה של שמיני עצרת, אלא שאין אומרים תפילת גשם שאמרו אתמול, וקריאת התורה וההפטרה שונות, כמתואר להלן.
גם הפיוטים שנכתבו לשמחת תורה שונים מאלה של שמיני עצרת, ומתמקדים בקריאת התורה המיוחדת ובסיום התורה.
עם השנים, נוספו לסדר התפילה בשמחת תורה תוספות שונות לכבוד המאורע החגיגי של היום – סיום התורה והתחלתה מחדש.
בין המנהגים הללו יש למנות בראש ובראשונה את עריכת ההקפות.
אומרים בשני מנהגי אשכנז יוצר "אשרי העם שלו ככה", החתום שמואל.
במנהג אשכנז המערבי אומרים אחריו יוצר "אשריך ישראל מי כמוך".
במנהג אשכנז המערבי אומרים אופן "אשריך אם קדוש" למנחם בן אביתר, ובמנהג המזרחי אומרים "אשנבי שחקים" החתום אמיתי יחי.
בשני המנהגים אומרים זולת "אז בקשב עניו" למשה בן שמואל.
בנוסח איטליה, ביום טוב שני חוזרים על צמאה נפשי כאתמול, ואומרים יוצר "אמרת רנן אערוכה".
בשמחת תורה עושים הקפות בסוף התפילה בלילה, וכן בבקר לפני קריאת התורה.
יש מבחר פיוטים הנאמרים במשך ואחרי ההקפות לשמחת תורה, וכן יש רשויות מיוחדות לחתן התורה וחתן בראשית.
הפיוט "אשריך הר העברים" לר' אברהם אבן עזרא, נדפס בנוסח אשכנז המזרחי מיד אחרי ברכת ההפטרה בשמחת תורה, קודם שמתחילים את ההפטרה.
בקריאת התורה קוראים בפרשת וזאת הברכה, המסיימת את ספר דברים.
נהוג לכבד בעלייה לתורה את כל באי בית הכנסת, לרבות הילדים, העולים יחד לתורה.
מנהג נפוץ הוא עליית כל הנערים, בעליה זו העולה לתורה קורא בקול את הברכות כאשר כל הילדים שלא עלו לתורה מצטרפים איתו לברכות.
בחלק מהמקומות נהוג לפרוש טלית מעל ראש העולה ומעל ראשי הילדים.
לאחר הקריאה, אומרים את הפסוק "המלאך הגואל" מברכת יעקב לאפרים ומנשה.
לאחר עליית כל הקהל לתורה בפרשת "וזאת הברכה" עולה חתן-תורה לקריאת סוף הפרשה (וסוף התורה כולה) ומיד אחריו עולה חתן-בראשית לקריאה של תחילת פרשת בראשית כדי לסמל את המשכיות ומחזוריות התורה.
מסיבה דומה נהוג להפטיר בתחילת ספר יהושע, הראשון מספרי הנביאים.
במרבית הקהילות הספרדיות (למעט מערב אירופה) קיים חתן נוסף המכונה חתן מעונה, העולה לקריאת הפסוקים "מעונה אלהי קדם" עד "ויעל משה" ().
בכמה מקהילות הבלקן ובקהילות גאורגיה קיים חתן רביעי, "חתן ויעל".
חתנים אלו עולים לפני חתן תורה, שלפי המנהג חוזר וקורא את כל פרשת "וזאת הברכה", מתחילתה ועד סופה.
במנהג איטליה קיים רק חתן אחד והוא חתן תורה, שלאחר קריאתו קוראים רק קטע קצר מפרשת בראשית מתוך החומש בלי ברכות.
כמו כן, גם ברוב קהילות תימן נהוג להעלות חתן אחד והוא חתן תורה שקורא לאחר הקריאה גם מספר תורה נוסף את תחילת ספר בראשית.
בכמה מקהילות האשכנזים נהוג להגביה את ספר התורה הפוך - כאשר הצד הכתוב מופנה החוצה.
מנהג נוסף בחלק מקהילות האשכנזים הוא לקרוא בתורה גם בליל שמחת תורה, מנהג זה הופיע לראשונה בחלק מגרסאות ספר מנהגי הר"י טירנא.
המנהג הישן היה לקרוא את כל ה"נדרים" שבתורה, כלומר הקריאות החשובות שאנשים נודרים עבורן ממון רב (כגון ברכת יעקב, שירת הים וברכת כהנים), אך בדורות מאוחרים יותר נהגו קהילות רבות לקרוא פרשת וזאת הברכה, חלקן חמישה עולים וחלקן שלושה עולים.
ככל הנראה טעם קריאה זו הוא משום ריבוי שמחה וכבוד תורה, או שכיוון שהוציאו ספרי תורה, קראו בהם כדי שלא תהא הוצאת הספרים ללא תועלת.
הגמרא קובעת "למחר קורין וזאת הברכה ומפטירין 'ויעמד שלמה'".
הפטרה זו () מופיעה במחזור רומניא משנת רפ"ג, ואם כן עדיין היו שנהגו כן במאה ה-16.
עם זאת, כבר בסדר רב עמרם גאון מובא ש, הפטרה המתארת את מה שהתרחש מיד אחרי מות משה.
במשך ימי הביניים היו קהילות שנהגו בשני המנהגים, והיום נוהגים כולם להפטיר ביהושע.
את שיאן של חגיגות הסיום מסמלות ה"הקפות", שבהן מוציאים ברוב הקהילות את כל ספרי התורה מארון הקודש, ועורכים עמם שבע הקפות או יותר מסביב לבימה כשהם נישאים בזרועות המתפללים, תוך שירה וריקודים.
את טקס ההקפות נוהגים לערוך מספר פעמים במהלך החג ובצאתו.
מנהג ההקפות בשמחת תורה הוא ככל הנראה מנהג מאוחר שהחל במאה ה-15. מנהג ההקפות, בין של ליל שמחת תורה ובין של יומו, אינן נזכרות בראשונים, בארבעה טורים או בבית יוסף.
המהרי"ל כותב על בוקר שמחת תורה: "קודם הוצאת ספר תורה אומר השליח ציבור אתה הראית, והציבור עונים אחריו כל פסוק.
וכשמגיע ל'כי מציון תצא תורה' מוציאין כל הספרי תורה", אך לא הזכיר שהקיפו עמהם.
בספר "המנהגים" של ר' יצחק אייזיק מטירנא הוזכרו רק ההקפות של הלילה:
הרמ"א במאה ה-16 כבר מזכיר גם את הנוהג של הקפות ושמחה המלוות את הוצאת הספרים.
בהגהותיו על השו"ע ("המפה") הוא פוסק:
ההקפות נערכות (ברוב הקהילות) בליל החג לקראת סוף תפילת ערבית, וביום שמחת תורה עצמו בתפילת שחרית, לפני או אחרי קריאת התורה.
במשנה ברורה נכתב בשם אחרונים: "יש מקיפים ג' פעמים, ויש ז' פעמים כמו בהושענא רבה, וכל מקום לפי מנהגו".
כיום נהוג להאריך בהקפות של שמחת תורה ולשלב בהם שירה וריקודים ארוכים בבית הכנסת עם ספרי התורה.
מוציאים את כל ספרי התורה מארון הקודש, והמתפללים מקיפים את הבימה שבע פעמים או יותר בעודם נושאים את הספרים עימם.
למנהג האשכנזים, בכל הקפה צועד שליח הציבור או מתפלל אחר בראש תהלוכת נושאי התורה וקורא יחד עם הציבור פסוקי תפילה, הבנויים על פי סדר הא"ב, ואומרים את הפיוט "אלוהי הרוחות הושיעה נא".
בתום פסוקים אלה יוצא הקהל בשירה ובריקודים עם ספרי-התורה.
למנהג הספרדים במהלך ההקפות שרים את הפיוטים המיוחדים לשמחת תורה, ובסיום כל הקפה אומרים פסוקים נבחרים, וקטע תפילה הקשור לספירה של אותה הקפה.
יוצאי מרוקו נוהגים לומר במהלך כל הקפה כמה פסוקים מ"הודו לה' קראו בשמו".
גם הילדים מצטרפים להקפות כשהם אוחזים בידיהם ספרי תורה זעירים או דגלונים מיוחדים המעוטרים בסמלי החג, והמבוגרים משמחים אותם ומרקידים אותם על הכתפיים.
בגולה נהגו לשים על מוט הדגל תפוח שעליו נר דולק.
בקהילות ובחסידויות מסוימות התקבע מנהג "ההקפה השישית" לזכר ששת מיליון קדושי השואה.
בהקפה זו מניחים את כל ספר התורה על בימת בית הכנסת ומכסים אותם בטלית (בהקפות השניות במוצאי החג גם מעמעמים את אורות בית הכנסת) והקהל שר ניגון נוגה.
בחסידות מודז'יץ מקובל לשיר את ה-"אני מאמין" של חסיד מודז'יץ עזריאל-דוד פסטג שהולחן בקרון בדרך לטרבלינקה ומזוהה יותר מכל עם השואה.
בארץ ישראל נערכות ההקפות ביום כ"ב בתשרי (שמיני עצרת) ובחוץ לארץ בכ"ג בתשרי (שמחת תורה).
עם זאת, במספר קהילות בחוץ לארץ נהגו להקיף גם בשמיני עצרת וגם בשמחת תורה, מנהג שהתקבל גם בחלק מקהילות החסידים (למשל חסידות חב"ד) וכן בחלק מקהילות הספרדים.
אך היו שהתנגדו למנהג זה, מחשש שיבואו לזלזל ביום טוב שני של גלויות (הרב חיד"א).
במוצאי החג, עת מתחיל יום טוב שני של גלויות שהוא גם שמחת תורה בחוץ לארץ, מקובל בארץ ישראל לערוך הקפות שניות, בהן יוצאים עם ספרי התורה לריקודים בבית הכנסת או ברחובות העיר ורוקדים איתם פעם נוספת.
מקור המנהג מתואר על ידי ר' חיים ויטאל בספרו שער הכוונות, על מנהגי רבו האר"י בצפת, שהיה נוהג לבקר במוצאי יום שמחת תורה בכמה בתי כנסיות שהתעכבו לסיים את התפילה, ולערוך שבע הקפות בכל אחד מהם.
משם הגיע המנהג לחברון ולישיבת המקובלים בית אל בירושלים, ואחר כך התפשט גם לשאר בתי הכנסת בירושלים ומאוחר יותר לשאר קהילות ארץ ישראל.
מארץ ישראל עבר המנהג גם לכמה מקהילות איטליה והמזרח, כגון טורקיה, בגדאד, פרס, כורדיסטן והודו.
מלבד המקור ביחס לדברי האר"י, הוזכרו שתי סיבות נוספות להקפות השניות:
השתתפות עם בני הגולה בחגיגותיהם אשר מתחילות בזמן זה.
לאחר צאת החג מותר לנגן בכלי נגינה וכן יכולים להיקבץ רבים יותר לשמחת התורה ולקיים "ברוב עם הדרת מלך".
מקור בן זמננו מייחס את מנהג ההקפות השניות לרב יצחק ידידיה פרנקל, רבה של שכונת פלורנטין בתל אביב לפני קום המדינה, שיזם במוצאי שמחת תורה של 1942 הקפות בתל אביב על מנת להזדהות עם יהודי אירופה שאז היה כבר ידוע כי מתרחש עליהם אסון גדול.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו בכפר חב"ד בהוראת הרבי מנחם מנדל שניאורסון לקיים מעמד הקפות שניות המוני פתוח לקהל הרחב בהשתתפות אישי ציבור וקהל נרחב.
במשך השנים הצטרפו למנהג ההקפות השניות בתי חב"ד וקהילות חב"ד בכל הארץ.
הקפות נוספות מתקיימות גם בחברון בתוך מערת המכפלה, בירושלים, בתל אביב ועוד.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו בקיבוץ טירת צבי לקיים הקפות שניות כדי לשתף את הקיבוצים החילוניים שבשכנותם בחוויה, והצלחתם חלחלה לסניפי תנועת בני עקיבא בערים הגדולות שאימצו לעצמם את הנוהג.
אחרי מלחמת ששת הימים, בעקבות שינויים ברוחו של הציבור הדתי לאומי עקב המלחמה, החל המנהג לפשוט בכל הארץ.
הוא מתקיים ביוזמת בתי כנסת, מתנ"סים, ישיבות ומועצות מקומיות.
הקפות שניות לא התקיימו במוצאי שמחת תורה ה'תשפ"ד בגלל מלחמת חרבות ברזל שפרצה בבוקר החג.
שמחת בית השוֹאֵבָה (נוסח אחר: שמחת בית השאובה) היא מנהג יהודי עתיק שהתקיים בימי חג הסוכות לקראת שאיבת המים למצוות ניסוך המים בבית המקדש.
במשך כל השנה היו מנסכים יין על המזבח עם הקרבת הקורבנות, ובשבעת ימי חג הסוכות בלבד היו מנסכים מים בנוסף.
בימי חול המועד נלוו לניסוך המים שורה של טקסים שמחים במיוחד שנקראו "שמחת בית השואבה", וכללו מוזיקה וריקודים.
הם נמשכו כל הלילה והסתיימו בשאיבת המים ממעיין הגיחון וניסוכם על המזבח עם בוקר.
במסכת סוכה מתוארים ניסיונות של הצדוקים לשלול את מצוות ניסוך המים, אליה התנגדו כיוון שאינה נזכרת כפשוטה בתורה שבכתב אלא אך ורק במסורת הפרושית לתורה שבעל פה.
בשל מחלוקת זו, קבעו חז"ל כי המצווה תעשה בפומביות ובחגיגיות רבה, כדי לשלול את דעתם של הצדוקים.
מקור מצוות ניסוך המים בהלכה למשה מסיני, אם כי יש לה רמז במקרא.
הטעם שנתנו חז"ל לניסוך המים בסוכות הוא קיומו של החג בתחילת עונת הגשמים, בזמן שבו נידונים כל הגשמים של השנה החדשה.
שמחת בית השואבה הייתה נחגגת בלילות ברוב עם ונאמר עליה כי .
השמחה מתוארת לכל שלביה ב, עם המרכיבים הבאים.
לפידים מקובעים על עמודים גבוהים הודלקו על ידי פרחי כהונה ואורם האיר כל חצר בירושלים:
חכמים היו רוקדים ושרים בפני ההמון עם אבוקות אש: במעשי הפעלולים והאקרובטיקה התפרסם במיוחד רבן שמעון בן גמליאל הזקן.
הלוויים היו מנגנים בעמדם על חמש עשרה מדרגות המקבילות לחמישה עשר שירי המעלות שבספר תהלים:
עם הזריחה, בשעת קריאת הגבר, היו צועדים בטקסיות מזרחה, לכיוון השמש העולה, ואז מפנים גבם לשמש ומצהירים על האמונה בה':
לפי המשנה המיקום המרכזי של חגיגות שמחת בית השואבה נקבע בעזרת הנשים.
האזור קרוי בשם זה שכן בו הייתה מותרת כניסה ושהייה של נשים, לעומת עזרת ישראל הפנימית, שבעיקרה מיועדת רק לגברים ה"טהורים" (להבדיל מגבר טמא שהכניסה לעזרה אסורה עליו).
בשמחת בית השואבה נהגו להפריד בין הגברים לבין הנשים ב"עזרת הנשים".
בתוספתא מסופר כי ההפרדה בוצעה בשני שלבים:
"בראשונה כשהיו רואין שמחת בית השואבה היו אנשים רואין מבפנים ונשים מבחוץ." דבר שגרם לעירוב כלשהו בין הנשים והגברים, בזמן הכניסה והיציאה.
"כיוון שראו בית דין שהן באין לידי קלות ראש עשו שלוש גזוזטראות בעזרה כנגד שלוש רוחות, שמשם נשים רואות בשמחת בית השואבה, וכשהיו רואין שמחת בית השואבה לא היו מעורבין".
הנשים היו עומדות על מרפסות מיוחדות שנבנו עבורן, כדי שלא יתערבו עם הגברים וצופות בשמחה.
בימינו, נהוג לציין את זכר "שמחת בית השואבה" בלילות חול המועד סוכות, בריקודים המלווים בכלי זמר ונגינה.
כן יש הנוהגים להרבות בשירות ותשבחות בלילות חול המועד ולומר את חמישה עשר פרקי שיר המעלות שבספר תהלים (פרקים ק"כ-קל"ד).
בקהילות וישיבות חרדיות רבות נערכים במשך ימי חול המועד סוכות אירועי "שמחת בית השואבה", בליווי תזמורות וריקודים.
ידועים במיוחד הם אירועי שמחת בית השואבה במשך לילי הסוכות, הנערכים כבר עשרות שנים בשכונת מאה שערים ובעיקר בחסידויות קרלין, תולדות אהרן, ותולדות אברהם יצחק לשם נוהרים עשרות אלפים מכל החוגים והעדות, ובמערת המכפלה.
בחסידות חב"ד נהוג לקיים אירועי "שמחת בית השואבה" בכל מקום, מתוך הדגשה לקיים אותם מחוץ לבית הכנסת, ברחובה של עיר.
זאת בעקבות קריאת הרבי מלובביץ להוציא את השמחה מתוך בית הכנסת כדי שתפרוץ גם אל הרחוב.
בשכונת קראון הייטס, השכונה המרכזית של חסידות חב"ד בברוקלין, נערכים מדי ערב ריקודים עד השעה 6 בבוקר ונחשבת לשמחת בית השואבה הגדולה בעולם.
בשמחת בית השואבה מקיים מכון המקדש תרגול ניסוך המים על המזבח.
יש הקוראים לסוכות "חג המים" כי בו מנסכים מים על גבי המזבח (נוסף על נסכי היין, כבשאר השנה).
כמו כן לפי המסורת, בחג הסוכות נקבע גורל השנה מבחינת הגשמים: "ובחג הסוכות נידונים על המים".
בקיבוצים רבים חוגגים בטקס מקורי שכולל מוזיקה, שירה וריקודים.
הטקס מבטא את ציפייתם של חברי הקיבוץ לשנה ברוכת גשמים עבור שדותיהם.
חיבר ספרים רבים, ובמיוחד התפרסם כביוגרף של הרב אריה לוין.
שנים רבות ערך תוכניות ספרותיות ברשות השידור, בגלי צה"ל ובערוץ 7.
שמחה רז נולד כשמחה זלמן רקובר, לרב חיים רקובר ולחנה מלכה, בתו של רבי שמחה מנדלבוים.
אחיו הם הרב ברוך והרב הפרופסור נחום רקובר.
אחיותיו: נעמי, נישאה לרב ישעיהו הדרי; ורחל, נישאה לפרופ' משה ימר.
למד בישיבת מרכז הרב בירושלים.
שירת כקצין דת בחטיבת גולני.
נמנה עם סגל המרצים במרכז ההסברה ועיריית ירושלים.
במשך כעשרים שנה שימש כמנכ"ל ברית עברית עולמית, ולאחר מכן יצא בשליחות הפדרציה הציונית לקייפטאון בדרום אפריקה, שם שימש במשך ארבע שנים כמנהל המחלקה לחינוך ולתרבות וכמנהלו של ועד החינוך היהודי בקייפטאון.
בשנת תשמ"ט (1989) הוענק לו פרס ראש הממשלה ליצירה.
שמחה רז פרסם כעשרים ספרים, רובם ספרי ביוגרפיות וליקוטים אמרות, פתגמים ואגדות.
ספרו המפורסם ביותר הוא סיפור חייו של הרב אריה לוין ואמרות שלו, "איש צדיק היה".
כרך המשך של הספר נקרא "צדיק יסוד עולם".
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי רז הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על מפעל חיים ועל תרומה משמעותית בתחום התרבות היהודית בישראל לשנת תש"פ, 2020.
ב-2021 הוענק לו האות יקיר ירושלים.
בתו אסתר ז'יטניצקי, היא שופטת בית משפט השלום לענייני משפחה ברמת גן.
אחיו: הרב ברוך והרב הפרופ' נחום רקובר.
יהדות על רגל אחת - ערכים ומושגי יסוד - הוצאת ברית עברית עולמית, ירושלים, תשל"ה
רב הכותל - מסכת חייו של הרב מאיר יהודה גץ, ראש ישיבת המקובלים בית אל.
איש צדיק היה - מסכת חייו של רבי אריה לוין, אבי האסירים.
הספר תורגם לאנגלית על ידי אלחנן צ'ארלס ונגרוב.
צדיק יסוד עולם - ספר המשך לספר "איש צדיק היה"
מלאכים כבני אדם - מסכת חייו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
פאר הדור - מסכת חייו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק לקורא הצעיר.
משמיע ישועה - מסכת חייו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ביחד עם הילה וולברשטיין.
אוהב ואהוב - מסכת חייו של רבי לוי יצחק מברדיטשוב הוצאת יריד הספרים, 2008
הנאהבים והנעימים - לקט תורות וסיפורים של האחים רבי אלימלך מליז'נסק ורבי זושא מאניפולי, הוצרת יריד הספרים, 2009.
פתגמי חסידים - מבחר אמרות מגדולי החסידות.
כוכב השחר - לקט אמרות ופתגמים של רבי מנחם מנדל מקוצק.
גשר צר מאוד - לקט אמרות ופתגמים של רבי נחמן מברסלב.
המיית הלב - לקט תפילות של רבי נחמן מברסלב.
ירושלים לדור ודור - לקט אגדות ומדרשים על ירושלים.
עולם הזה עולם הבא - סיפורי חסידים.
סיפורי צדיקים - מאות סיפורים (לפי נושאים), ירושלים תשס"א.
יסודות חכמים - דרך החיים על פי חכמי התלמוד.
מצווה גוררת מצווה - על תרי"ג מצוות, בדומה למתכונתו של ספר החינוך, ארבעה כרכים.
ואהבת - סיפורו של רבי עקיבא.
שבעים פנים לתורה ה"כ על חמשה חומשי תורה.
יהודה גור (גרזובסקי) מאת א"ח אלחנני, דניאל פרסקי מאת ירחמיאל וינגרטן, בעריכת שמחה רז, עיבדה לעברית קלה רחל ענבר, (מחיי הלשון העברית, ג'), ירושלים, ברית עברית עולמית, תשל"א, 1970.
שמי אוקטובר הוא סרט דרמה משנת 1999.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של הומר היקאם (.Homer H.
Hickam Jr), שבשנת 1957, בעקבות שיגור הספוטניק הרוסי לחלל, מחליט לבנות רקטה.
העיירה קולווד, שבה חי היקאם, היא עיירת כורים שהוקמה בעקבות מכרה הפחם שנמצא בה, ורק בודדים מצליחים לצאת ממנה.
הדבר מרחיק בתחילה את הומר מהחלום שלו לעבוד במעבדות החלל של נאס"א ולפגוש את ד"ר ורנר פון בראון, אך היקאם אינו מתייאש ובונה יחד עם שלושת חבריו עשרות רקטות כושלות, עד שלבסוף הם בונים את הרקטה המושלמת, "אוק 25".
הסרט הופק בעקבות הספר "נערי הטילים" ("The Rocket Boys") שנכתב על ידי היקאם עצמו.
שם הסרט הוא אנגרמה על שם הספר.
שמחה רותם (ראטהייזר) (נודע בכינויו קאז'יק; 10 בפברואר 1924 – 22 בדצמבר 2018) היה אחד מהלוחמים הבולטים של מרד גטו ורשה.
היה חבר בתנועת "עקיבא" ובארגון אי"ל, בו שימש כקשר הראשי.
שמחה רותם גדל בוורשה שבפולין כבן בכור למשפחה בת ארבעה ילדים.
בגיל 13 הצטרף לתנועת הנוער הציוני.
בספטמבר 1939, במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה, נפצע רותם ואיבד את אחיו ישראל ובני משפחה נוספים, כשביתו נהרס בהפצצות של גרמניה הנאצית.
לאחר שיהודי העיר צוו להיכנס לגטו ורשה לקראת סוף שנת 1940, הוא נשלח על ידי הוריו לקרובי משפחה בכפר ליד ראדום.
הוא שהה שם שלושה חודשים ובשנת 1942 חזר לגטו.
במהלך המרד שהחל ב-19 באפריל 1943, לחם רותם בפלוגה של חנוך גוטמן באזור המברשתנים (שנקרא כך בעקבות בתי החרושת למברשות שפעלו באזור), והיה תחת פיקודו של מארק אדלמן.
חזותו הארית אפשרה לו לנוע בחופשיות יחסית באזור הארי, ובתמורה לכסף ששילם לעובדי עיריית ורשה, הם הובילו אותו בתעלות הביוב מהגטו אל האזור הארי ובחזרה.
בתחילת מאי 1943 יצא רותם יחד עם זלמן פרידריך לאזור הארי על מנת לחבור ליצחק צוקרמן, סגנו של מרדכי אנילביץ', כדי לבקש סיוע למרד.
הוא גייס שני עובדים של רשת הביוב הפולנית באמתלה שהוא זקוק לליווי בסבך הביוב על מנת לחלץ מבריחים פולנים שנקלעו לגטו.
הם הסכימו לביצוע הפעולה בתמורה לכסף רב, אולם כשחשדו בהמשך שהמשימה היא להציל יהודים וביקשו לחזור, הוא מנע זאת מהם באיומי אקדח.
רותם הגיע לבונקרים ברחובות פרנצ'יסקנסקה, מילא, זמנהוף ונאלבקי בגטו, וגילה שם מחזה של הרס ומוות.
ברגע זה הרגיש, על פי עדותו, כמו אחרון היהודים בורשה.
הוא המשיך לחפש ניצולים בתעלות הביוב ולבסוף נתקל בעשרה ניצולים, שסיפרו לו לראשונה על נפילתו של מרדכי אנילביץ' בבונקר ברחוב מילא 18. הוא הבין מהם שעדיין נותרו בגטו עשרות לוחמים, ביניהם מנהיגי המרד צביה לובטקין ומארק אדלמן.
הוא הצליח להעבירם לאזור הארי, לארגן משאית ולחלצם ליערות.
רותם ידע שלוחמים אחדים נשארו בתעלות הביוב ואף הוזהר על ידי לובטקין שלא לעזוב בלעדיהם, אולם הוא החליט להמשיך ליער כדי להציל את מי שכבר יצא.
מספר לוחמים נשארו בתעלות הביוב, ביניהם חברו הטוב, שלאמק שוסטר.
הוא חזר שוב לאזור הארי אך נאלץ לחזור ליער, כשגילה כי בעקבות הלשנה הרגו הנאצים את כל הנותרים בתעלות הביוב.
לאחר כשנה, כשפרץ המרד הפולני בוורשה, הצטרפו רותם וחבריו ללחימה.
עם תום המלחמה הצטרף לפעולת קבוצת הנקם של הפרטיזנים, "הנקם", לנקמה בפושעים הנאצים, על מנת להשלים את המשימה שהרגיש, לדבריו, חובה לעשות, למען משפחתו ולמען חבריו שלא זכו לשרוד את זוועות הנאצים.
רותם עלה לארץ ישראל בשנת 1946, הקים משפחה וסיפר את סיפורו של מרד גטו ורשה.
חלק מעדותו התפרסם כבר בשנת 1946 בספרו של מלך ניישטט, "חורבן ומרד של יהודי ורשה", ואילו עדותו המלאה התפרסמה רק כעבור כארבעים שנה, בספר שהוציא בשנת 1985 בשם "ובתוכי העבר".
סיפורו של רותם סופר בנוכחות משפחתם של אנטק צוקרמן וצביה לובטקין בערב שירי לוחמים 2006 בנוה מונוסון.
בשנת 1962 הוא מונה למנכ"ל רשת קו-אופ ירושלים, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1986.
ב-19 באפריל 2013, בטקס לציון 70 שנה למרד גטו ורשה בפולין, קיבל שמחה רותם את אות "פולוניה רסטיטוטה" ("פולין שבה לתחייה") מידי נשיא פולין, ברוניסלב קומורובסקי.
בשנת 2016, פורסמו, ללא אישורו, מכתבים שהוא כתב לאירנה גלבלום קונטי די מאורו בספר על חייה.
רותם תבע את המפרסמים, זכה במשפט ותרם את הכסף שקיבל לצדקה.
רותם נפטר ב-22 בדצמבר 2018, בגיל 94. היה בין אחרוני לוחמי המרד שנותרו בחיים.
נקבר בבית הקברות של קיבוץ הראל.
שמחה רותם (ראטהייזר), ובתוכי העבר, הוצאת לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1985.
שִׂמְחַת עֲנִיִּים הוא שמו של קובץ השירים השני מאת המשורר העברי נתן אלתרמן, אשר ראה אור בארץ ישראל המנדטורית במרץ 1941, ונחשב לאחת מפסגות יצירתו של אלתרמן.
מחזור השירים כתוב בלשון כמו־תנ"כית ומכיל שבעה פרקים ובהם כמה עשרות שירים שבהם פונה המספר (ה"מת") אל אהובתו (ה"בת").
תוכן השירים חידתי וקשה להבנה ולפירוש, והקובץ כולו נחשב מאז פרסומו לאחת היצירות המסתוריות והמסובכות לפירוש בספרות העברית.
חוקרי ספרות רבים פרסמו פירושים משלהם לקובץ.
הצירוף, "שִׂמְחַת עֲנִיִּים", נלקח משיר המלחמה של שמואל הנגיד 'אלוה עוז', המספר על הניצחון הבלתי-צפוי במלחמה בין צבא ממלכת גרנדה, שבראשו עמד שמואל הנגיד, לבין צבא אלמריה, שבראשו בן עבאס, המשנה למלך, אויבו האישי של הנגיד.
יונתן רטוש טען כל חייו שספר שיריו "חֻפה שחורה" (1941) הוליד את "שמחת עניים" של אלתרמן.
באווירה הפוליטית של התקופה נמנע אלתרמן, יחד עם שאר חבורת טורים, להתפעל מיצירת המשורר המקורב לרוויזיוניזם, אולם בינם לבין עצמם הייתה התפעלות גדולה מספר השירים.
לאחר מותו של רטוש פרסם יעקב אורלנד את ספרו "כ"ז שירים - נתן היה אומר", ובו השיר "שמחת עניים" המוקדש להשפעה האדירה של "חֻפה שחורה" על לאה גולדברג, נתן אלתרמן ואברהם שלונסקי, וכן תגובת הכעס של שני האחרונים.
בשיר אלתרמן מתואר מגיב בתדהמה ותסכול לנוכח השיר "על חטא", והוא נחתם במילים .
בכך אישר אורלנד את טענתו של רטוש.
דן מירון טוען כי אלתרמן עשה שימוש נרחב ב"שמחת עניים" בשיטת הארגון הפואטית של הריתמוס הסטרוקטורלי, "שקיבלה את ביטויה המקיף הראשון בשירה העברית בקובץ חופה שחורה מאת יונתן רטוש".
מרדכי שלו סבר שקובץ השירים – שנכתב בארץ ישראל בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה – עוסק ביחסי היהדות ההיסטורית והציונות, כשהאחרונה גואלת את עם־ישראל אך עלולה להמית את היהדות.
לעומתו, רחל כצנלסון-שזר ואידה צורית סברו שהמדובר באומה היהודית אל מול ההיסטוריה שלה.
עוזי שביט סבר שהספר מבוסס על "החרדה לגורל העם היהודי" ולגורל תרבות המערב אל מול כיבושי גרמניה הנאצית.
לפי פירוש אחר השירים עוסקים בקנאתו של המספר המת לאהובתו החיה, ולפיכך במרכז קובץ זה עומדת שאלת ההתמודדות האנושית עם המוות והאופן בו בכל זאת גובר הרצון לחיים, גם אם הוא רק 'שמחת עניים'.
כברבות מיצירותיו האחרות של אלתרמן, נודע בקובץ השירים תפקיד חשוב למוטיב "השיבה המנצחת", שבה הצד שהפסיד או גורש או נדחה שב מאוחר יותר כמנצח.
בשירים רמזים רבים למקורות יהודים שונים ואף לשירי שייקספיר.
בשירים שביצירה שמחת עניים נעשה שימוש, הן באופן מפורש והן ברמיזות, בכתבי התנ"ך, בסידור התפילה, ובטקסטים מעולם המסורת היהודית.
וב"שיר המחול" המופיע בהמשך: "צוֹעָקָה צוֹעָקָה אַהֲבַת הָעַיִט", המחזירה את שטף הרגשות ממעמד של עקידה למעמד של ברית בין הבתרים ("וירד העיט על הפגרים, וישב אותם אברהם".
בראשית ט"ו, י"א), כאשר המושג "אהבת העיט" מוצג כאן כאוקסימורון, שכן ה"אהבה" באה דווקא מידי העיט המבשר על המוות.
שמחה סניָה (סנקה) צֶחוֹבָל (1901 – 10 בנובמבר 1955) היה שחקן תיאטרון ישראלי, שחקן אופי, מראשוני תיאטרון האהל.
צחובל נולד למשפחה בת שלושה ילדים וגדל בעיר בנדרי שבבסרביה, רוסיה.
התחנך בגימנסיה העברית שוורצמן בעירו.
עלה לארץ ישראל ב-1921 עם משפחתו.
אביו, שלום, נמנה עם מייסדי המושבה כפר סבא.
היה משחקניו הקבועים של תיאטרון "האהל", והיה ידוע במיוחד בהופעתו בתפקיד הראשי במחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שכתב סמי גרונמן, בשנת 1943 בגלגולו הראשון כמחזה, בטרם עובד למחזמר.
מחזות נוספים בהם הופיע: "המשוגעת משאיו", "עת הזמיר", "ירמיהו", "המלך ליר", "יושה עגל", "אגדת החורף", "שבתי צבי", "בשפל", "מסעות בנימין השלישי", "המכשפה", "מות דנטון", ליליום, "היער", "בר כוכבא", "ד"ר קנוק", "סולון בלידיה", "סוף העולם", "העיר הזאת", "מתחת לגשר", "אופרה בגרוש", "האחים אשכנזי", "עיר המחר".
צחובל חי תקופה מסוימת בזוגיות עם לוסיה לייקין, שחקנית האהל אף היא, לאחר שזו נפרדה מבעלה, אברהם שלונסקי.
שמחה צחובל נפטר ערירי מסרטן הגרון.
שמחה קאלימאני (Simcha Calimani; ונציה 1699 – ונציה 1784) מרבני קהילת יהודי ונציה, מדקדק עברי, מחזאי ומשורר.
שמחה קאלימאני לימד בתלמוד התורה של הקהילה.
הוא חיבר יצירות ספרותיות אחדות, בהן "תוכחת מגולה", המתארת את המידות הרעות של בני זמנו.
תוכנו העיקרי של הספר הם דברי תוכחה וביקורת על התופעות השליליות שנתגלו בחברה בה הוא התגורר.
במקרים אחדים הוא מתאר לא רק את הצד המכוער בהתנהגות בני האדם אלה גם המגוחך שבאותן התופעות.
הוא לועג למעשיהם תוך הוקעת הפגמים במטרה לחנך את הקוראים את יצירתו.
אפשר לראות ביצירתו ביטוי לחיים החברתיים בגטו היהודי בוונציה במאה ה-18. בזמנו ספרו "כללי דקדוק לשון עבר" היה מודפס כנספח לחמשה חומשי תורה.
בזמן הפולמוס על דברי שלום ואמת תמך בנפתלי הרץ וייזל ואף חיבר שיר מיוחד לכבודו.
שמחה קאלימאני חיבר לפחות 26 שירים, ביניהם:
לא שירי עגבים זמירותיך - סונט לכבודו של משה חיים לוצאטו
פרח כי בין ציץ גנים יפריח
מות למה עתה כסו פניך - סונט להכתרת יוסף וולמארין בכתר הפילוסופיה
דוד בעמדי על זמירותיך- סונט בשבחו של "גמול עטליה" לדוד פרנקו מנדס
מעפר אמרתך זמירי קומה- שיר שבח על הנדיב המרומם אלכסנדר זינו קאוולייר ופרוקוראטור ביום בואו לפני מעלת הדוכס ומעלת השררה יר"ה
מות מסכל כל אהבה נצחת- קינה על מותו של אברהם יצחק מריני
קול שמחה בנישואים הרמים שהוכפלו - לברית נישואין של שני זוגות
הרב אברהם שמחה הכהן קפלן (א' בתמוז ה'תרע"א, יוני 1911 – כ"ז בטבת ה'תשמ"ט, ינואר 1989) כיהן כרבה של צפת במשך למעלה מ-40 שנים, אב בית הדין בעיר והגליל, נשיא ישיבת צפת וראש בית מדרש האר"י בצפת.
כמו כן היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נודע בלמדנותו, זיכרונו הייחודי וקשריו עם רבנים ממגוון ציבורים.
מונה על ידי האדמו"ר מבויאן לבצע את "ההדלקה" הגדולה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר (הילולת רבי שמעון בר יוחאי).
קפלן נולד ביום א' בתמוז תרע"א (1911) בעיירה ויסוקה שבפולין, למשפחה המיוחסת לש"ך.
בגיל שמונה החל ללמוד את הספר הלמדני "שיטה מקובצת" תוך ציון דברי האחרונים בגליונות העמודים.
בגיל תשע נסע ברשות הוריו לעיר וילנה, ללמוד אצל הרב מאיר באסין (שניפישוקר) בישיבת רמיילס.
בהגיעו לישיבה, סירבו בני הישיבה לקבלו לחברתם בשל גילו הצעיר, עד שהכירו בכשרונותיו ובמעלותיו.
בנעוריו התפלל בבית מדרשו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי, שקירבו בצורה יוצאת דופן.
בגיל חמש עשרה עבר ללמוד בישיבת סלונים בראשות הרב שבתי יגל.
בזכות הצטיינותו בהסברה בהירה מונה לחוזר על השיעורים בישיבה לפני התלמידים.
רישומיו משיעורי רבו, הרב יגל, תרמו רבות כאשר הוציאו לאור את שיעורי ר' שבתי על הש"ס.
גם אצל ר' שבתי זכה הרב קפלן לקרבה ייחודית.
לימים, כשלמד בישיבת מיר, כונה בשם "א קליינער שעבתל" (שבתי קטן), כינוי שניתן לו בשל קרבתו לרבו, ר' שבתי יגל מסלונים.
מישיבת סלונים עבר ללמוד בישיבת מיר, למד בה ארבע עשרה שנה, והתפרסם בשל חריפות שכלו.
תשומת לב מיוחדת נתן לספרי הפלפול של בעל "קצות החושן", עד שזכר אותם בעל פה וכונה בפי בחורי הישיבה "האנציקלופדיה של קצות החושן".
מלבד לימודיו התורניים התבלט בידענותו בחוכמות נוספות, עד שמונה לאחראי על כספי הישיבה.
תפקיד זה דרש אחריות ושיקול דעת מרובה, כיון שהיו אלו זמנים של עוני ומחסור.
עלייתו לארץ ישראל, נישואיו והכתרתו לרבנות צפת
משפחתו של הרב קפלן עלתה לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והתגוררה בשכונת רמת-יצחק בעיר רמת גן.
עם פרוץ המלחמה עלה הרב קפלן לארץ עם הרב מבריסק.
הזמן ששהה בצלו של הרב מבריסק השפיע עליו רבות.
בארץ ישראל למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה עם הגאון הרב שמואל רוזובסקי, לימים ראש ישיבת פוניבז', והשניים נעשו ידידים קרובים.
ראש הישיבה הרב ראובן כץ מינה את הרב קפלן להעביר שיעורים בישיבה ולעיתים אף התייעץ עמו.
באותה תקופה התחבר לרב איסר זלמן מלצר שלימים העניק לרב קפלן תארים יוצאי דופן בכתב סמיכה לרבנות.
בתקופה זו לימד בישיבתו של הרב יגל בפרדס חנה.
בפרדס חנה התיידד עם הרב יהושע זליג דיסקין ולמד עמו בחברותא.
בה' באדר תש"י (1950) נישא הרב קפלן להדסה, בתו של הרב אברהם לייב זילברמן.
השדכן היה הרב צבי מרקוביץ, ראש ישיבת קרלין ואב"ד רמת גן.
מיד לאחר החופה, שנערכה בידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הוכתר הרב קפלן לרבה הראשי של העיר צפת ולאב"ד צפת והגליל.
בכתב הסמיכה של הרב קפלן חתמו רבנים רבים.
הרב קפלן החזיק ברבנות בעיר צפת במשך כארבעים שנה, עד פטירתו ביום כ"ז בטבת ה'תשמ"ט (1989).
בשנת 1960 נבחר הרב קפלן למועצת הרבנות הראשית.
ישיבת צפת הוקמה על ידי גיסו הרב שמואל זילברמן זצ"ל איש חינוך ותלמיד חכם עצום העמיד תלמידים הרבה שהשתלבו בחיי מדינת ישראל כתלמידי חכמים ואנשי מעשה .
בנו, הרב מרדכי דב, מכהן כראש ישיבת צפת המחודשת.
חתנו, הרב מרדכי דרורי, הוא ראש ישיבת חמד.
בשנת 1950 התמנה הרב קפלן לכהן כרבה של העיר צפת וכאב"ד צפת והגליל, ובתפקיד זה שימש בקודש עד שנת 1989, שנת פטירתו.
הרב קפלן המשיך את שושלת הדורות של רבני צפת, והיה לדור חמישי ברבנות צפת.
הראשון בשושלת היה הרב שמואל הלר שכיהן ברבנות צפת קרוב לשישים שנה.
אחריו, כיהן הרב מרדכי זילברמן שהיה בתחילה רבה של העיירה אומן ומשעלה לישראל התמנה לרבה של צפת.
בנו של הרב מרדכי זילברמן, הרב רפאל זילברמן כיהן ברבנות צפת מיד לאחר פטירת אביו וכינוי היה "ר' רפאל ש"ך" על שם בקיאותו העצומה בכל חדרי התורה.
רביעי בשושלת היה הרב אברהם לייב זילברמן, שהשתתף במסע המושבות יחד עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרביוסף חיים זוננפלד.
החמישי בשושלת, הלא הוא הרב קפלן שנישא לביתו של הרב אברהם לייב זילברמן.
הרב קפלן ראה חשיבות גדולה בשושלת המשפחתית של הרבנות.
דוגמה בולטת לכך היא, שכאשר רבו הרב ראובן כ"ץ, רבה של פתח תקווה, הציע לרב קפלן לרשת את מקומו ולהתמנות לרב העיר, הרב קפלן ענה לו שבצפת יש לו "חזקה של רבנות במשפחה", ועל כן אינו יכול לעזוב את העיר.