tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מספר את עדותו לאירועי שנת 1764, כאשר חיה מסתורית טרפה אנשים רבים והטילה אימה על מחוז ז'בודן.
בפלשבק לשנת 1764, גרגואר דה פרונסאק, אביר ותומכו של המלך לואי החמישה עשר, מלך צרפת, מגיע למחוז ביחד עם בן לווייתו, צייד אינדיאני משבט אירוקוי ששמו מאני, במטרה ללכוד את החיה.
פרונסאק מתאהב במריאן דה מורנגיאס, בתו של רוזן מקומי, שאחיה ז'אן פרנסואה, בדומה לפרונסאק עצמו, הוא צייד נלהב והרפתקן.
פרונסאק נמשך גם לסילביה, איטלקייה מבית הבושת המקומי.
בעת חקירת אחד הקורבנות להתנפלות החיה מוצא פרונסאק ניב עשוי פלדה.
ילד טראומטי שהיה עד להתנפלות נשבע שהחיה נשלטת על ידי מה שנראה כאדון אנושי.
כאשר חקירתם של פרונסאק ומאני מתבררת כבלתי-פורייה, מגיע מדריך הנשק של המלך עצמו, לורד דה ביוורן, לשים קץ לחיה, ופרונסאק נשלח בחזרה לפריז.
הוא מבין שהחיה היא למעשה מכשיר בידי אגודה סודית: אחוות הזאב, הפועלת לערעור אמון הציבור במלך, ובסופו של דבר להשתלטות על צרפת.
בינתיים נמשכות התקפות קטלניות של החיה במחוז ז'בודן, ופרונסאק חוזר לשים קץ להרג.
בעת מפגש חשאי עם מריאן הם מותקפים על ידי החיה, אך החיה נמנעת באופן מסתורי מלהרוג את מריאן.
פרונסאק, מאני והמרקיז ד'אפשר הצעיר יוצאים ליער ומציבים מערך מלכודות ללכידת החיה; זו נפצעת קשה אך נמלטת.
מאני עוקב אחריה לבדו, ומגלה קטקומבה המשמשת כמאורה של החיה, בה מתגוררים חברי האחווה.
בעזרת יתרונם המספרי הם מתגברים על מאני, והוא נורה ונהרג.
פרונסאק מגלה את גופתו של מאני, מבצע בה נתיחה ומוצא קליע כסף - התחמושת המועדפת על ז'אן פרנסואה.
בהתקף של זעם, פרונסאק הולך לקטקומבות והורג חברי אחווה רבים, אך מוסגר על ידי הרשויות המקומיות ונכלא.
סילביה מבקרת את פרונסאק בכלא, ומגלה שהיא מרגלת מטעם הכס הקדוש.
היא מסבירה כי אנרי סרדיס, הכומר המקומי ומנהיג האחווה, מאמין שהוא מחזיר את עבודת האל לצרפת.
האפיפיור קלמנט השלושה עשר החליט שסרדיס לא שפוי, ושלח את סילביה לחסל אותו.
לאחר מכן מרעילה סילביה את פרונסאק, באמירה שהוא יודע יותר מדי.
בינתיים מגלה ז'אן פרנסואה למריאן שהוא אדון החיה; היא זיהתה את ריחו על מריאן כשהתקרבה אליה, ולכן לא הרגה אותה.
לאחר מכן אונס ז'אן פרנסואה את מריאן כשהיא דוחה את חיזוריו.
סוכניה של סילביה קוברים את פרונסאק, שלא נהרג אלא רק הוכנס לתרדמת זמנית.
הוא מתפרץ לאחת מדרשות האחווה והורג כמה מחבריה, ובכללם ז'אן פרנסואה.
סרדיס נמלט אל ההרים, אך מושחת למוות על ידי להקת זאבים.
פרונסאק והמרקיז ד'אפשר הצעיר שבים למאורת החיה, ומוצאים אותה מוטלת פצועה קשה.
מתברר שהחיה הייתה הצאצא האחרון של יצור שהביא ז'אן פרנסואה מאפריקה.
היא עונתה להיות חיה אכזרית והולבשה בשריון מתכת קוצני.
פרונסאק הורג את החיה הגוססת במעשה רחמים.
העלילה שבה לתקופת המהפכה הצרפתית, כאשר המרקיז ד'אפשר הקשיש מסיים לכתוב את עדותו, רגע לפני שהוא מובל להוצאתו להורג על ידי אספסוף מהפכני.
הוא מצהיר כי אינו יודע מה עלה בגורלם של פרונסאק ומריאן לאחר מות החיה; אך הוא מקווה שבאיזשהו מקום, הם מאושרים יחד.
סמואל לה ביהאן בתפקיד האביר גרגואר דה פרונסאק
ונסן קאסל בתפקיד ז'אן פרנסואה דה מורנגיאס
אמילי דקוון בתפקיד מריאן דה מורנגיאס
ז'רמי רנייה בתפקיד המרקיז תומאס ד'אפשר הצעיר
ז'אק פרין בתפקיד תומאס ד'אפשר / המספר המבוגר
ז'אן יאנה בתפקיד הרוזן דה מורנגיאס
ז'אן פרנסואה סטבנין בתפקיד האב הנרי סרדיס
אדית סקוב בתפקיד הרוזנת ז'נבייב דה מורנגיאס
יוהאן לייזן בתפקיד אנטואן דה ביוורן
ברנרד פרסי בתפקיד המתייצב פייר-ז'אן לפונט
הנס מאייר בתפקיד מרקיז ד'אפר
פיליפ נהון בתפקיד ז'אן צ'סטל
ניקולה וודה בתפקיד מקסים דה פורט
וירג'יני דרמון בתפקיד לה בברדה
אריק פראט בתפקיד קפטן דוהאמל
ז'אן לופ וולף בתפקיד הדוכס גונטראנד דה מונקאן
די בראדלי בייקר כאפקטים קוליים של חיה
יש שלוש גרסאות שונות מאוד לסרט:
הגרסה הקולנועית המקורית שאורכה 143 דקות.- גרסה בריטית, באורך 139 דקות, ששוחררה בגרסת DVD בבריטניה ובאוסטרליה.
גרסת במאי, שאורכה 150 דקות, ששוחררה לצפייה ביתית בצרפת ובקנדה בשנת 2002, ומאוחר יותר בארצות הברית ובשטחים אחרים.
בארצות הברית, Universal Pictures שחררו במקור את הגרסה הקולנועית בת 143 הדקות ב-DVD ב-1 באוקטובר 2002. פוקוס פיצ'רס הוציאה DVD עם שני דיסקים, במהדורה מיוחדת המכילה את "גרסת הבמאי" ב-26 באוגוסט 2008.
אחווה יהודית-ערבית הייתה סיעה ב שהוקמה כפיצול ממפלגת קידמה ופיתוח.
ב־27 בספטמבר 1968 הודיע חבר הכנסת אליאס נח'לה במכתב ליושב ראש הכנסת השישית קדיש לוז על פרישתו מסיעת קידמה ופיתוח והקמת סיעה נפרדת בשם רשימת הגליל בראשותו.
ב-22 באוקטובר 1968 אישרה ועדת הכנסת את הפיצול, והעניקה למפלגה את השם סיעת האחווה הערבית יהודית.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית, התמזגה הסיעה עם מפלגת שיתוף ואחווה, שבמסגרתה התמודד נח'לה.
אחוות שחורי הראש הייתה ארגון של סוחרים ובעלי ספינות רווקים, ממוצא גרמני.
הארגון היה פעיל בליבוניה, ובעיקר בטאלין ובריגה החל מהמאה ה-14 והיה לו קשר הדוק עם הגילדה הגדולה, שבה היו חברות גילדות הסוחרים של ברית הנזה.
בחלק מהאזורים האחווה החלה את דרכה כארגון צבאי, אך עברה שינויים הדרגתיים, עד אשר עברה להתמקד בעיקר בענייני חברה ותרבות.
פעילות האחווה במדינות הבלטיות הופסקה באופן רשמי בשנת 1940, כאשר אלו נכבשו על ידי ברית המועצות.
בשנים 1939–1941 חברי האחווה עברו לגרמניה ובשנת 1961 האחווה נרשמה כארגון רשמי בהמבורג.
כבר לפני 1350 התקיימו קבוצות של סוחרים רווקים, שהשתייכו לאליטה החברתית הגרמנית, אשר עסקיהם היו פזורים על פני מרחקים גדולים באזור הים הבלטי.
על אף שפעילותם הייתה חלק מפעילות ברית הנזה, בשל רווקותם לא יכלו להתקבל ל"גילדה הגדולה" של הסוחרים, לכן הקימו אחווה על שם ג'ורג' הקדוש, אשר היה הקדוש הפטרון של לוחמים ואבירים.
הם ניהלו חיי חברה במועדונים מיוחדים, בערי הנזה שונות, וביניהן דנציג, אלבינג וטורון.
המועדונים נקראו "חצרות ארתור", כרמז להתכנסויות של אבירי המלך ארתור.
במשך הזמן חל שינוי והפטרון החדש שנבחר היה מאוריציוס הקדוש, והארגון קיבל את השם "אחוות שחורי הראש".
מאוריציוס הקדוש, פטרון האחווה, היה קצין כהה עור מהלגיון הרומי של תבאי.
הוא הוכרז כקדוש מאחר שהתנצר יחד עם כל הגדוד שלו וסירב להילחם בנוצרים של גאליה, למרות העינויים שעברו הוא עצמו וחייליו, מידי הרומאים.
ראשו בעל הצבע הכהה מופיע על השלט ההראלדי של האחווה.
קיימת גם גרסה נוספת, הטוענת ששם האחווה בא להדגיש שחבריה של אחווה זו היו צעירים, בעלי שיער שחור, לעומת חברי הגילדה הגדולה, המבוגרים, בעלי השיער הלבן.
על פי המסורת, האחווה קמה מתוך התארגנות של קבוצת סוחרים ממוצא גרמני, נוצרים בדתם, אשר השתתפו בהגנה על רוואל, טאלין של היום, מפני האיכרים האסטוניים, ב בשנים 1343–1345. התקוממות זו באה על רקע הכבדת עול המסים והכנסה כפויה של הנצרות לאזורים שהיו עדיין פגאניים.
המרידה לוותה גם ברציחתם של גרמנים ודנים שחיו בעיר, והיא דוכאה בעזרת הלוחמים הזרים.
האחווה הוקמה בשנת 1399 ובשנת 1407 מועצת העיר טאלין אישרה את זכויותיה .
המטרה העיקרית של האחווה הייתה לזמן מפגשים בין חבריה, אך בנוסף הם גם התחייבו להגן על העיר מפני אויבים.
הם הבטיחו שבמקרה של התקפה יפעילו יחידה של 300 פרשים וגם יפעלו כיחידת כיבוי.
בעתות שלום, 6 מחברי האחווה, רכובים וחמושים, סיירו בכל ערב בתחומי העיר, בתוך החומות.
במלחמת ליבוניה (1558-1583) הצטיינו הלוחמים מקרב אחוות הראשים השחורים בהגנת העיר רוואל (טאלין) כנגד הכוחות הרוסיים.
האחווה המשיכה בפעילותה, בהיבט חברתי וגם צבאי,כל עוד טאלין הייתה עיר מרכזית בברית הנזה.
עם ירידת קרנה של ברית הנזה וירידת חשיבותה של טאלין כנמל של הברית, האחווה הפכה לארגון אזרחי בלבד.
החל משנת 1441 אחוות שחורי הראש של טאלין החלה להעמיד, מדי שנה, עץ חג מולד בכיכר העירייה, ובכך הייתה טאלין העיר האירופית הראשונה עם מסורת של עץ חג מולד ציבורי.
בשנים 1788 עד 1936, יחידת כיבוי האש של אחוות שחורי הראש הייתה יחידת הכבאים המתנדבים הראשונה באימפריה הרוסית וברוסיה הסובייטית.
החל משנת 1406, האחווה נהגה לשכור נכס ברחוב פיק 24–26, לשם קיום אירועים.
בשנת 1531 הם רכשו את המבנה, שמילא תפקיד של מחסן.
בשנת 1517 רכשו גם את המבנה הסמוך, ברחוב פיק 22. חלק אחרון זה שופץ בשנת 1597, בסגנון הרנסאנסס של ארצות השפלה, בפיקוח האדריכל , .
הדלת הצבועה קיימת משנת 1640. בדלת זו מגולפים פניו של אדם כהה עור והכוונה למאוריציוס הקדוש.
דמותו מפוסלת גם באבן, מעל הדלת.
במרץ 1940 התקיימה בבנין זה הארוחה השנתית האחרונה של האחווה ובנובמבר 1940 הבית הולאם על ידי הממשלה, בהיות אסטוניה חלק מברית המועצות.
בשנת 1991, אחרי הכרזת עצמאותה של אסטוניה, האחווה הרשומה בהמבורג פנתה לממשלה האסטונית בבקשה לקבל חזרה לידיה את הבניין.
על אף שהנושא עדיין לא הוסדר, במרץ 2004 התקיים שוב פסטיבל שנתי של אחוות שחורי הראש בבית שברחוב פיק 22, הראשון מאז 1940.
הקשר של האחווה בטלין לממסד הדתי
לפני אימוץ הרפורמציה הפרוטסטנטית באסטוניה, אחוות שחורי הראש קיימה קשרים הדוקים עם המנזר הדומיניקני בטאלין ועם כנסית ניקולאס הקדוש (Niguliste).הם תרמו יצירות אמנות רבות למנזר וניתן למצוא עדות לקשר זה בציור של ראש שחור המופיע על ציור המזבח.
בנוסף, בכנסייה נשמר טריפטיך בן 500 שנה אשר על אחד מכנפיו מופיעים אבירי אחוות הראשים השחורים כורעים בתפילה.
אחוות שחורי הראש בריגה הוקמה במאה ה-14 כגילדה של סוחרים צעירים, רווקים, ממוצא גרמני.
הם התאגדו כדי לשמר את זכויות המסחר שלהם מפני שודדים ופיראטים, בדומה לסוחרים אחרים בברית הנזה.
תפקידים נוספים שלהם היו הגנה על עמדות מסחר קדמיות ופעילות מסיונרית באזור הים הבלטי.
המטה שלהם היה ממוקם ב"בית שחורי הראש", במרכז ריגה העתיקה, בכיכר העירייה, מול בית מועצת העיר.
הבית הוקם בשנת 1334, על ידי הגילדה הגדולה, כלומר סוחרי הנזה הבוגרים, בעלי המשפחות.
החל מאמצע המאה ה-15 אחוות שחורי הראש שכרה את הקומה העליונה של המבנה.
בשנת 1713 חברי אחוות שחורי הראש רכשו את כל המבנה.
המקום נועד לקיום מפגשים בין הסוחרים לספנים בעלי רקע משותף ובכך לקדם יזמות.
המבנה שימש גם לעריכת נשפים, ארגון קרנבלים ואירועי תרבות נוספים.
במשתאות ההשתתפות הגיעה עד 300 איש.
במסגרת האחווה, החברים נהגו לתרום לבית האחווה פריטים עשויים כסף, עליהם נחרטו שם התורם ושנת התרומה.
בשנת 1510 האחווה של ריגה העמידה עץ חג מולד ציבורי, כנראה עץ חג המולד הציבורי הראשון.
הבית נפגע קשה במלחמת העולם השנייה, ב-29 יוני 1941, בחילופי אש ארטילרית בין הצבא הגרמני לבין הצבא הסובייטי.
הקירות השרופים פונו על ידי השלטונות הסובייטים ב-1948, אך לאחר הסתלקות הסובייטים מלטביה ב־1991 הבית שוחזר במדויק, כאשר חלק מומן בתרומות הציבור.
אחוות השלג (בספרדית: La sociedad de la nieve) הוא סרט דרמה ספרדי משנת 2023 בבימויו של חואן אנטוניו ביונה.
הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת פבלו ויירו, המספר את סיפורם של ניצולי אסון טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי בשנת 1972. המטוס נשא 45 נוסעים, ביניהם קבוצת רוגבי מאורוגוואי, בדרכם למשחק בצ'ילה, והתרסק בהרי האנדים.
בעקבות ההתרסקות, הניצולים נאלצו להתמודד עם תנאי מזג האוויר הקשים, מחסור במזון, ובידוד מוחלט, ונלחמו על חייהם במשך יותר מחודשיים.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-80 של ונציה במשבצת מחוץ לתחרות.
הסרט יצא לאקרנים באורוגוואי ב-13 בדצמבר 2023, בספרד ב-15 בדצמבר 2023, ובארצות הברית ב-22 בדצמבר 2023, לפני שיצא בנטפליקס ב-4 בינואר 2024.
הוא זכה ב-12 פרסים, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר בטקס פרסי גויה ה-38 .
בטקס פרסי האוסקר ה-96, הוא היה מועמד לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר, המייצג את ספרד, והאיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר .
ב-13 באוקטובר 1972, טיסה 571 של חיל האוויר של אורוגוואי, שנשכרה על ידי קבוצת כדורגל רוגבי אורוגוואי ותומכיהם כדי לקחת אותם למשחק בסנטיאגו, צ'ילה, מתרסקת לתוך קרחון בלב הרי האנדים.
מתוך 45 הנוסעים, 29 שורדים את ההתרסקות הראשונית, אם כי יותר ימותו מפציעות, מחלות ומפולת שלגים במהלך השבועות הבאים.
לכודים באחת הסביבות הבלתי נגישות והעוינות ביותר על פני כדור הארץ, הניצולים נאלצים לפנות לקניבליזם של אלה שכבר מתו כדי להישאר בחיים.
עם זאת, במקום להסתובב זה נגד זה, הניצולים מסתמכים על עבודת הצוות השיתופית שלמדו באמצעות רוגבי ואמונה רוחנית, כדי להימלט מההרים.
שניים מהניצולים האמיתיים של ההתרסקות מופיעים בסרט בהופעת קמע.
ננדו פראדו, שהפך למנהיג הניצולים בשטח, משחק קרוב משפחה של נוסע בטיסה הממתין בשדה התעופה לחדשות בעניינו.
ניצול נוסף, קרלוס פאאס רודריגז, משחק בסרט את אביו - האמן קרלוס פאאס וילארו, שהשתתף בחיפושים אחרי הניצולים.
בynet רשמו "אחוות השלג" הוא סרט פרווה על אחד הסיפורים המזעזעים בהיסטוריה
פיטר בראדשו מהגרדיאן העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה שכינו אותו "סרט נלהב, לבבי ומצולם בתשוקה ובכישרון".
הביקורת היחידה שלו הייתה ש"ביונה מתעלם מהתעלומה המוזרה והאפלה של מקרה האנדים; החשד המוזר שהחוויה הפכה את הניצולים ל"פוסט-אנושיים".
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס סאטורן2 בפברואר 2025הסרט הבינלאומי הטוב ביותר
אחוות נהגי המשאיות הבינלאומית הוא איגוד עובדים אמריקני שהוקם בשנת 1903 מאיחוד של שני ארגוני נהגי הובלות, המייצג כיום חברות מגוונות של עובדי צווארון כחול ולבן במגזר הציבורי והפרטי בארצות הברית ובקנדה.
במגזר הפרטי, הוא ארגון העובדים הגדול בארצות הברית.
בעבר כונה האיגוד 'האחווה הבינלאומית של נהגי המשאיות, הנהגים האישיים, עובדי מחסנים ומשק הבית של ארצות הברית' (International Brotherhood of Teamsters, Chauffeurs, Warehousemen and Helpers of America)
נכון ל-2025, האחווה מייצגת כ-1.3 מיליון עובדים בכ-1,900 שלוחות ברחבי ארצות הברית, קנדה ופורטו-ריקו.
האיגוד משתף פעולה עם איגודים מקצועיים ברחבי העולם.
הקמת האיגוד עד מלחמת העולם השנייה
האחווה נוסדה בשנת 1903 באמצעות איחוד של שני ארגוני נהגי הובלות קטנים יותר: Team Drivers International Union ו-Teamsters National Union.
בתחילת דרכו, ייצג הארגון בעיקר נהגי כרכרות ומשאיות שהובילו סחורות ברחבי ובין הערים בארצות הברית.
עם המעבר לשימוש נרחב ברכבים ממונעים, הארגון התאים את עצמו לשינויים הטכנולוגיים והחל לייצג מגוון רחב יותר של עובדים בתעשיית התחבורה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, תחת הנהגתו של דניאל ג'יי טובין (שהוביל את הארגון מ-1907 עד 1952), הפכה האחווה לכוח משמעותי בתנועה לזכויות עובדים בארצות הברית.
בתקופה זו, הארגון נאבק לשפר את תנאי העבודה והשכר של חבריו.
בשנות ה-40, הארגון היה מרכזי ברתימת תנועת העבודה האמריקנית למאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה.
125 אלף נהגי המשאיות של ה-IBT שהתלוו לצבא האמריקני היו חיוניים להובלת חומרים צבאיים ואזרחים כאחד.
האיגוד אף השקיע 60% מנכסיו הנזילים ברכישת איגרות חוב ממשלתיות כחלק מהמאמץ המלחמתי.
תקופת המלחמה התאפיינה גם בהצטרפות של נשים רבות למקצוע, וכך גם לארגון.
בין שנות ה-40 לשנות ה-50 גדל הארגון מכ-40 אלף חברים לכמיליון.
תקופת הנהגתו של ג'ימי הופה, שנמשכה משנות ה-50 ועד היעלמותו המסתורית בשנת 1975, נחשבת לאחת התקופות המשמעותיות והדרמטיות ביותר בהיסטוריה של הארגון.
בתקופתו, ה-IBT התרחב משמעותית והפך לאחד מאיגודי העובדים הגדולים ביותר בארצות הברית.
בינואר 1964 חתם הארגון בשיקגו על הסכם ענפי רחב ראשון אשר הקיף למעלה מ-450 אלף עובדים.
הופה הרחיב באופן משמעותי גם את מעורבות הארגון במישור הפוליטי, והקים את D.R.I.V.E.
(חינוך מצביע דמוקרטי, רפובליקני ועצמאי - Democratic, Republican, Independent Voter Education) - מחלקה שעניינה פיתוח התודעה והמעורבות הפוליטית של חברי הארגון במטרה לקדם מועמדים אוהדים למטרותיו בשתי המפלגות הפוליטיות האמריקניות, ולשם פעולת לובינג לקידום או למניעת חקיקה בהתאם לאינטרסים של האיגוד.
בפעילות זו, לקחו חלק משמעותי גם נשות הנהגים חברי האיגוד.
כבר משלב מוקדם קיבל הארגון לשורותיו גם נשים ושחורים, לרבות המאבק על שכר שווה לעבודה שווה.
בשנות ה-60 היה האיגוד מעורב גם במאבקי התנועה לזכויות האזרח.
לצד הישגי הארגון בין שנות ה-50 לסוף שנות ה-80 הורשעו מספר מראשי הארגון, בהם הופה עצמו, בשערוריות הקשורות לשחיתות ולפשע מאורגן.
בעקבות גילויי שחיתות אלה, סולק הארגון מפדרציית האיגודים המקצועיים בארצות הברית (AFL-CIO) והוחזר אליה רק בסוף שנות ה-80. בתקופות מסוימות, הואשם בשימוש בכוחו הפוליטי כדי לקדם אינטרסים פנימיים, דבר שגרר ביקורת ציבורית וחקירות ממשלתיות.
בשנות ה-90, הארגון עבר תהליכי רפורמה משמעותיים במטרה להתמודד עם הביקורת הציבורית ולחזק את מעמדו בקרב העובדים.
האחווה התמקדה בהגברת השקיפות, שיפור התנאים לחברים, וחיזוק פעילותה הבינלאומית.
כמו כן, הרחיבה האחווה את פעילותה גם לאיגוד עובדים במקצועות נוספים: פקידות, שירות וטכנולוגיה.
בשנת 1997 הוביל הארגון שביתה גדולה של עובדי חברת UPS במסגרתה שבתו כ-185 אלף עובדים במשך 15 ימים.
עלות השביתה הוערכה במאות מיליוני דולרים והיא נסתיימה בניצחון של האיגוד ובהסכם קיבוצי שהגדיל את שכר העובדים, את ההטבות הניתנות להם ואת ביטחונם התעסוקתי.
בשנת 1998 נבחר ג'יימס פי.
הופה, בנו של ג'ימי הופה, לראשות הארגון, וכיהן בתפקיד עד שנת 2022 אז נבחר שון מ.
בשנת 2005 פרש הארגון, הפעם מיוזמתו, מפדרציית האיגודים המקצועיים בארצות הברית (AFL-CIO) והיה בין יוזמי הקמת פדרציה חדשה בשם Change to Win coalition (קואליציית שינוי לניצחון).
אחוזת ברק (אֲחֻזַּת בָּרָק) הוא יישוב קהילתי בעמק יזרעאל, כקילומטר אחד מזרחית לעפולה עילית, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל והוא היישוב השני בגודלו בה לאחר שמשית.
היישוב הוקם על ידי היזם והקבלן שעיה חכשורי על אדמות פרטיות.
בראשיתו, נקרא היישוב "אחוזת דברת", על שם הקיבוץ הסמוך דברת, אך היות שהשמות היו דומים, הוחלט לשנות את שמו ל"אחוזת ברק".
מאז, קרוי היישוב על שם ברק בן אבינועם, שר צבאה של דבורה הנביאה, שעל-פי המסופר בספר שופטים, הביס בעמק יזרעאל את צבאו של יבין מלך חצור.
אחוזת ברק הוקמה על אדמות עמק יזרעאל שהיו שייכות בעבר לקומונה של פועלי אגודת ישראל שנקראה "מחנה ישראל".
האדמה עליה ישבה הקומונה נרכשה בשנת 1925. התוכנית הייתה להקים במקום עיר גנים לציבור החרדי ובה עתידים היו להתגורר כ-300 משפחות אשר תעסוקנה בחקלאות ובתעשייה זעירה.
השטח נרכש מערביי הסביבה וחולק ל-300 חלקות.
אלה נמכרו ליהודים ממזרח אירופה, רובם מהעיר לודז'.
בשנת 1925 החלה ההתיישבות במקום, אך בשנת 1938 המתיישבים התפזרו והאדמות הועברו לחזקת הקרן הקיימת לישראל.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם במקום היישוב הקהילתי הנוכחי.
משרד המכירות לבתי היישוב שכן במבנה של היישוב החרדי שנעזב.
בראשית המאה ה-21 קלט היישוב קבוצה גדולה של עולים מדרום אמריקה.
היישוב מיועד להגיע עד ל-720 משקי בית.
ביישוב גני ילדים, מעון יום, בית ספר יסודי, בית כנסת ומגרשי ספורט למשחקי כדורסל וכדורגל וכן, לטניס.
כמו כן, פועלים ביישוב סניפים של תנועות הנוער בני המושבים והתנועה החדשה.
במלחמת חרבות ברזל, נרצחו בדם קר 7 צעירים מבני היישוב בטבח במסיבת הטבע ליד רעים.
בין הנרצחים שני אבות ו-5 צעירים.
"אחוזת בית" הייתה שכונה יהודית שנוסדה מחוץ לחומות יפו בשנת 1909. מועד יסוד השכונה נחשב למועד יסוד העיר תל אביב.
ביום י"ב בתמוז תרס"ו, 5 ביולי 1906 התאספו במועדון "ישורון" ביפו כמאה ועשרים איש מיהודי העיר ויסדו את אגודת "אחוזת בית".
בראש הוועד עמד האדריכל עקיבא אריה ויס עליו הטילה האגודה את מלאכת תכנון השכונה.
לחברי הוועד נבחרו דב ברגר, יצחק חיותמן, יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ודוד סמילנסקי, וכך נוסדה.
השכונה נבנתה בצמוד לשכונות היהודיות הקיימות נווה צדק ונווה שלום.
חזון השכונה כפי שהוצג בעלון התעמולה של האגודה:
לאגודה הצטרפו 60 חברים שביחד הכניסו לקופתה 100,000 פרנק.
300,000 פרנק נוספים נתקבלו כהלוואה מהקרן הקיימת שספגה ביקורת על כך שהיא מלווה סכום כה גדול לבנייה עירונית.
בין חברי האגודה נתגלעו ויכוחים בקשר למיקום ולגודל המגרש שיש לקנות לבניית הבתים.
היו חברים שחששו מסיבוכים כספיים והסתפקו בדאגה לעצמם, כלומר, בית נאה לשישים משפחות המייסדים בלבד.
אלה העדיפו מגרש קטן שהוצע למכירה ביפו.
לבסוף החליטו חברי האגודה לרכוש את אדמת כרם ג'יבלי – שטח גדול, מרוחק מיפו, שיאפשר התפשטות והתרחבות בעתיד.
הרכישה נעשתה סיועם של אהרן מאיר מזי"א ודוד ילין שרכשו במקביל קרקעות לעצמם וסייעו בהתנדבות לאגודת אחוזת בית לרכוש את חלקה.
חברי הקבוצה נתקלו בקושי, שכן השלטון העות'מאני אסר על היהודים לרכוש אדמות.
על כן, יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה נתין הולנדי, מעשירי אירופה והבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי (Bankierskantoor van Lissa & Kann) ויזם ציוני נלהב, רכש על שמו כ־60 קרקעות עבור המתיישבים היהודים באחוזת בית.
הקושאן על הקרקע נתקבל באוגוסט 1908, הודות להשבת החוקה של האימפריה העות'מאנית ביולי 1908.
תוכנית ראשונית לשכונה הוכנה על ידי יוסף טריידל.
התוכנית כללה מים זורמים בבתים, דבר שנחשב לחידוש גדול בארץ ישראל של אותם ימים.
בהמשך נתבקש גם וילהלם שטיאסני להשתתף בתכנון השכונה.
הוחלט גם שלרחובות יינתנו שמות של מנהיגים ציוניים.
בחברה חפשו הצעות לשם השכונה.
בהצבי, עיתונו של אליעזר בן־יהודה, התפרסמו טענות על כך שאישים שונים ניצלו את אגודת אחוזת בית כדי לגרוף לכיסם רווחים.
בעיתון התקיים פולמוס סביב העניין שכלל הכחשות וטענות שכנגד.
לקראת תחילת העבודות באחוזת בית, היקף נרחב של עבודות לאותה תקופה, התפרסמו בעיתונות דרישות של פועלים יהודים שהבנייה תתבצע בעבודה עברית.
הטוענים הזכירו שלבניית השכונה ניתנה הלוואה גדולה מהקרן הקיימת ולכן לטענתם היה על הבונים להשתמש בעבודה עברית.
משבקשות אלו לא נענו במלואן, היו פועלים שאיימו או הכו קבלנים בגלל סירובם להעסיק פועלים יהודים.
למרות זאת, רוב הבתים נבנו בידי פועלים ערבים.
ב־11 באפריל 1909 (כ' בניסן תרס"ט), לאחר כשלוש שנות עבודה רצופות במכשולים עברו בטרם התקבצו משפחות מייסדי השכונה על חולות האדמות הראשונות שנרכשו.
נערכה הגרלת המגרשים בין החברים באמצעות צדפים שנאספו על שפת הים.
לימים, נקבע יום זה כיום הקמתה של העיר תל אביב.
באותו מקום נחפרה אחר־כך באר המים הראשונה.
הנדבן יעקב מוזר תרם כספים לצורך בניית הגימנסיה באחוזת בית.
בידי האגודה נותרו שטחים נרחבים לבנייה אותם הציעה למכירה למי שהיה מוכן לשלם במזומן.
במאי 1909 כבר הוחל ביישור הקרקע.
רוב הבתים שנבנו בשכונה נבנו כמבני כורכר, כנהוג באותו זמן.
הבנייה התקדמה במהירות, בתחילת ינואר 1910 כבר החלו ראשוני המתיישבים להיכנס לבתים ובחודש שבט תר"ע (1910) כבר עמדו כשישים בתים על החולות ומשפחות המייסדים חגגו את הכניסה אליהם.
עם תום השלב הראשון, ב־21 במאי 1910, הוחלט לשנות את שמה של אחוזת בית ולקרוא לעיר "תל אביב", כפי שהציע מנחם שינקין, כשם ספרו של בנימין זאב הרצל, "אלטנוילנד", בתרגומו לעברית של נחום סוקולוב.
העיר העברית של תל אביב נוסדה רשמית בשנת 1909 עם הקמתה של השכונה היהודית "אחוזת בית".
עם זאת, שכונותיה היהודיות של העיר תל אביב החלו להיבנות מחוץ לחומות יפו 22 שנה לפני כן, והתשתית הארגונית של העיר תל אביב החלה להתפתח אף מוקדם יותר, כבר במחצית הראשונה של המאה ה־19, במסגרת הקהילה היהודית של העיר יפו.
ב־19 ביולי 1920 ערך הנציב העליון הראשון, סיר הרברט סמואל, ביקור בשכונות היהודיות שמחוץ לחומות יפו.
הנציב גילה הבנה לתביעות היהודים להיפרדות מיפו של שכונות היהודיות אלה.
לכן, ב־11 במאי 1921 חתם סר הרברט סמואל על "פקודת מועצה מקומית תל אביב" (Tel Aviv Township Order).
הפקודה איחדה את השכונות היהודיות שמחוץ לחומות יפו תחת השם "תל אביב".
ב־1934 הפכה המועצה המקומית תל אביב לעיר בהחלטת שלטונות המנדט הבריטי.
אחוזם (אֲחֻזָּם) הוא מושב הנמצא מדרום לקריית גת, על כביש 40 המחבר בין אזור הדרום והמרכז ובסמיכות לכביש 6. תחנת הרכבת של קריית גת נמצאת מרחק של כעשר דקות נסיעה.
תחילת היישוב במעברה ששכנה ליד הכפר הערבי שנהרס אבו ג'ביר המושב הוקם בשנת 1950 בשם "מעגלים" על ידי עולים ממרוקו כמושב של העובד הציוני וחולקו בו כ-90 משקים למשפחות שונות על ידי הסוכנות היהודית.
היישוב נמצא בחבל לכיש והוא חלק ממועצה אזורית לכיש.
שמו של היישוב ניתן לו על שם אחד מבני שבט יהודה, אחוזם בן אשחור, מבני שבט יהודה, שאזור זה נכלל בנחלתו.
המושב המשתייך לתנועת הפועל המזרחי, ומתגוררים בו תושבים דתיים וחילוניים כאחד.
כיום רוב התושבים הם עובדי חוץ, ומיעוטם חקלאים.
חלק מבעלי המשקים מחזיקים גידולי בעל שלא מצריכים עבודה יומיומית.
בבעלות המושב פרדס משותף מניב בשטח 450 דונם.
כיום, אין במושב גן ילדים או בית ספר יסודי.
הילדים במושב לומדים בבית ספר אזורי ממלכתי או ממלכתי דתי לפי בחירת ההורים.
הרב יעקב אלקבץ שימש כרב היישוב עד לפטירתו באפריל 2020. שימש גם כרבו של חבל לכיש.
את התפקיד מבצע כיום הרב שמעון ביטון.
במושב קיימים שני בתי כנסת פעילים, מקווה טהרה נפרד לנשים ולגברים.
מגרש קט רגל וסל מגודר, מגרש כדורגל מגודר מדשא סינתטי שהוקם על פי הסטנדרטים של פיפ"א, גן משחקים גדול, מינימרקט, בית העם המאפשר לקיים פעילויות חברתיות שונות ושירותי דואר בסיסים.
במושב מתקיימת פעילות ענפה של הוועד למען רווחת התושבים הכוללים פעילויות מגוונות לילדים ולמבוגרים וחלוקת מתנות במהלך החגים השונים.
בשנת 2021, בעקבות מכרזי מקרקעין להרחבת המושב ובניית 80 יחידות דיור חדשות, הוחלט להעניק למושב תקציב של כ-40 מיליון שקלים לפיתוח תשתיות חדשות במושב.
בשנת 2022 נפרסו במושב תשתיות של סיבים אופטים המאפשרים לתושבים גלישה מהירה.
בדצמבר 1955 התרחשה במושב קטטה בה נפצעו מספר תושבים.
בעיתון הצופה נטען שתושבי המקום, ברובם דתיים, נחרדו מהחינוך החילוני שקיבלו ילדיהם וחיפשו דרכים לארגן לילדיהם חינוך דתי.
לאחר שניסיונות שונים כשלו הם ארגנו מעבר של תושבים רבים לפועל המזרחי ובבחירות לכנסת השלישית הצביעו רבים מהם עבור הפועל המזרחי במקום להצביע עבור המפלגה הפרוגרסיבית, כמתבקש מההשתייכות הארגונית של המושב.
לטענת עיתון הצופה, בעקבות הצבעה זאת, פעלו אנשי העובד הציוני להביא למושב משפחות חילוניות ועל רקע זה פרצה הקטטה.
מנגד, בעיתונים אחרים נטען שהסכסוך החל מניסיונות של הפועל המזרחי להעביר את המושב אל תנועתם.
ועדת חקירה של משרד החינוך קבעה בינואר 1956 כי רוב התושבים מעוניינים בחינוך חילוני וכי יש להסתפק בתגבור לימודי קודש עבור ההורים המעוניינים בכך.
לחברי הפועל המזרחי הוצע לעבור למושב באזור שובה בנגב, אך אלו סירבו ודרשו מושב באזורם.
לקראת שנת הלימודים הבאה נקבע שבית הספר במושב לא ייפתח והילדים יוסעו לבית ספר אזורי ממלכתי או ממלכתי דתי לפי בחירת ההורים.
בשנת 1958 נפתח בית ספר דתי לאחר שכל תושבי המושב ביקשו חינוך דתי לילדיהם.
אחוז החסימה הוא שיעור הקולות המינימלי הדרוש כדי לקבל ייצוג בפרלמנט או במוסד מייצג אחר.
החל ממרץ 2014 אחוז החסימה הנהוג בישראל בבחירות לכנסת עומד על 3.25 אחוז מכלל הקולות הכשרים שנמנו בבחירות.
אחוז החסימה הנוכחי עומד על 3.9 יחידות של "מודד למנדט" (כמשמעו בחוק הבחירות), במקרה שכל המפלגות המתמודדות בבחירות עוברות את אחוז החסימה.
לכן ייתכן תאורטית שמפלגה תצלח את אחוז החסימה אך לא תצליח להכניס לכנסת יותר משלושה מושבים.
מעשית, מכיוון שאלפי קולות הולכים למפלגות שאינן עוברות את אחוז החסימה, קרוב לוודאי שהמודד למנדט יהיה נמוך משמעותית, ומפלגה העוברת את אחוז החסימה תקבל לפחות ארבעה מושבים בכנסת.
במאי 2004 התקבל תיקון לחוק הבחירות לכנסת המעלה את אחוז החסימה לשני אחוז.
ובמרץ 2014 התקבל תיקון נוסף לחוק המעלה את אחוז החסימה ל-3.25 אחוז.
שיטת הבחירות בישראל שונה מכמה בחינות בהשוואה לדמוקרטיות אחרות:
שיטת הבחירות יחסית לחלוטין, כך שכל חברי הכנסת נבחרים במסגרת רשימות מועמדים, ואין חברי כנסת שנבחרים בצורה ישירה.
כמו כן, מדינת ישראל נחשבת כולה למחוז אחד ואין חשיבות מהותית למקום מגוריו של הבוחר בזמן הבחירות (מסיבות טכניות נדרש כל בוחר להצביע במקום מגוריו, אולם אין לכך השפעה על תוצאות הבחירות).
מרבית פעולות השלטון מרוכזות בפרלמנט הארצי, הכנסת.
הכנסת עוסקת במגוון גדול של נושאים, ביניהם עניינים שבמדינות אחרות היו מטופלים על ידי רשויות מקומיות או פרלמנטים מחוזיים.
אוכלוסיית המדינה מגוונת ומפוצלת לקבוצות שונות בעלות מאפיינים ייחודיים של אורח חיים, דת, מסורת, שפה וכיוצא באלה.
בין הקבוצות הייחודיות אפשר למנות את הערבים, העולים והחרדים.
אם מתעלמים מאחוז החסימה, מספר הבוחרים הנדרשים על מנת להשיג מנדט אחד בכנסת הוא נמוך יחסית, ועמד על כ-36,227 בבחירות 2022 (מספר הקולות הכשרים מחולק ל-120, מספר המושבים בכנסת).
לשם השוואה, בגרמניה, עבור כל מושב בבחירה ארצית בבונדסטאג נדרשים כ-150,000 מצביעים (אבל בגרמניה יש גם מסלולי בחירה אזוריים חלופיים).
בהולנד, שאין בה אחוז חסימה, נדרשים מעל 64,000 קולות למושב בבית התחתון.
אחוז חסימה של שני אחוז מביא את סף הכניסה לכנסת בישראל לרמה גבוהה במקצת מזו של הולנד בחישוב תאורטי, אולם בפועל הדבר תלוי בשיעור ההשתתפות בבחירות, שכן אחוז החסימה נמדד על-פי כלל הקולות הכשרים, ולא על פי כלל בעלי זכות הבחירה.
בבחירות 2006 עמד אחוז החסימה על כ-63,000 קולות (המספר היה נמוך מכפי שצפו עקב שיעור ההשתתפות הנמוך יחסית בבחירות).
בישראל קיימת דינמיקה משמעותית של הקמת מפלגות חדשות, אף יותר מבמדינות אחרות.
מפלגות חדשות נוצרות בעיקר עקב ניסיון של קבוצות באוכלוסייה להגדיל את הייצוג שלהן, ועקב משברים פוליטיים.
אחוז החסימה אמור להיות גורם המרסן את הנטייה להקים מפלגות חדשות.
אחוז החסימה משפיע רק על גודל הסיעות הנכנסות לכנסת ואינו מונע פיצולים בתוך סיעות באופן המביא לסיעות יחיד.
אחוז החסימה שנקבע בכנסות השונות:
בבחירות לאספה המכוננת, לא נקבע אחוז חסימה, אולם הסדרי חלוקת המנדטים קבעו שרשימה שלא קיבלה לפחות 1 חלקי 121 מהקולות הכשרים, לא תשתתף בחלוקת המנדטים העודפים ובכך נקבע אחוז חסימה מעשי של כ-0.826 אחוז מקולות הבוחרים.
לקראת הבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 נקבע במפורש אחוז חסימה של אחוז אחד, גבוה אך במעט משיעור הקולות שהיה נדרש ממילא.
הרעיון לכלול את אחוז החסימה בחוק הבחירות הועלה בישראל על ידי פנחס רוזן בשיחה עם דוד בן-גוריון.
משנות ה-50 שואפות המפלגות הגדולות להעלות את אחוז החסימה.
בעקבות לחץ של הציונים הכלליים למימוש ההסכם להעלאת אחוז החסימה, ביקשה מפא"י לדחות את תיקון החוק עד סמוך לבחירות לכנסת השלישית, ובהמשך הוסכם להעלות את אחוז החסימה לשני אחוז, אולם ההסכם לא קוים.
לאחר הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965, עלה שוב רעיון העלאת אחוז החסימה, לאור ריבוי הסיעות הקטנות בכנסת.
בעוד רפ"י דרשה שינוי משמעותי בשיטת הבחירות, ביקשו המערך וגח"ל להסתפק בהעלאת אחוז החסימה.
המפלגות הקטנות נאבקו נגד העלאת אחוז החסימה ולבסוף המפלגות הגדולות ויתרו על המהלך, לדברי פרשנים, כדי למנוע פגיעה במפלגות הקטנות המקורבות אליהן, וכדי לא להכריח את פועלי אגודת ישראל לרוץ יחד עם אגודת ישראל, וכתוצאה מכך להקצין את עמדותיה בנושאי דת.
בכנסת השביעית שוב עלה רעיון העלאת אחוז החסימה, בין השאר במסגרת המאבק נגד שינוי שיטת הבחירות לכנסת.
בכנסת התשיעית שוב הועלה רעיון העלאת אחוז החסימה, הפעם על ידי אישים שונים בליכוד, בהם שמחה ארליך, יצחק שמיר וחיים קורפו.
הטענה הייתה שהסיעות הקטנות בכנסת מהוות גורם לאי יציבות, כך שכמעט כל חבר-כנסת יכול להביא להפלת הממשלה.
המתנגדים, לעומת זאת, טענו שגורמי אי היציבות של קואליציות הם אחרים ואינם קשורים למפלגות הקטנות.
בסוף שנת 1980 החליטה מפלגת העבודה להתנגד להעלאת אחוז החסימה כמו גם יגאל ידין וסיעתו התנגדו להעלאת אחוז החסימה.
ידין אף איים בהתפטרות אם החוק להעלאת אחוז החסימה יועלה להצבעה.
כאשר לבסוף עלתה ההצעה בכנסת במרץ 1981 היא נדחתה ברוב של 44 נגד 37. בראש המתנגדים עמדו אנשי המערך.
לאחר הבחירות לכנסת ה-11 והקמת ממשלת האחדות הלאומית, ביקשו המערך והליכוד להעלות את אחוז החסימה.
אולם לאור התנגדות של אגודת ישראל נסוגו שרי הליכוד מהסכמתם למהלך.
גם לאחר התרגיל המסריח התחייבה הליכוד לאגודת ישראל שאחוז החסימה לא יועלה ללא הסכמתה.
לקראת סוף כהונת הכנסת ה-12, נוצרה הזדמנות פוליטית להעלות את אחוז החסימה, וב-14 באוקטובר 1991, לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה, הוא הועלה לאחוז וחצי.
על הצעת החוק היו חתומים יצחק לוי מהמפד"ל וגרשון שפט מהתחייה.
העלאת אחוז החסימה הביאה למפלתה של המפלגה, שלמרבה האירוניה הייתה בין היוזמות של העלאת אחוז החסימה.
בהתאם, אחוז החסימה הועלה לשני אחוז החל מהבחירות לכנסת ה-17 ב-2006.
במרץ 2014 התקבל בכנסת תיקון נוסף לחוק הבחירות לכנסת, ובמסגרתו הועלה אחוז החסימה ל-3.25 אחוז.
עתירה לבג"ץ נגד ההעלאה נדחתה ברוב של 8:1 על ידי בית המשפט העליון, תוך שהשופטים מבהירים כי ייתכן שהתיקון יבוטל לקראת הבחירות לכנסת ה-21, אם התוצאות בבחירות לכנסת ה-20 יצדיקו זאת.
בבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003, עמד אחוז החסימה על אחוז וחצי מכלל הקולות הכשרים, דהיינו 47,226 קולות.
בבחירות לכנסת השבע עשרה בשנת 2006, עמד אחוז החסימה על שני אחוז מכלל הקולות הכשרים, דהיינו 62,742 קולות.
הסיעה הכי קטנה שנכנסה לכנסת זכתה ב-3 מנדטים.
מספר זה גבוה משמעותית מזה שנמדד לאחוז החסימה בבחירות של 2003, עקב העלאת אחוז החסימה בחצי אחוז, אולם הוא נמוך מכפי שצפו בתחילה, כיוון ששיעור ההשתתפות בבחירות היה נמוך במיוחד.
בסך הכול ניתנו 185,235 קולות למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה, שהם כשישה אחוז מכלל הקולות הכשרים.
בבחירות 2006, רוב המפלגות שלא עברו את אחוז החסימה, היו רחוקות ממנו במידה ניכרת.
שתי המפלגות שהתקרבו לאחוז החסימה, אך לא עברו אותו, הן הירוקים ועלה ירוק, והן קיבלו כ-48,000 וכ-40,000 קולות בהתאמה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה בשנת 2009, עמד אחוז החסימה על שני אחוז מכלל הקולות הכשרים, דהיינו 67,470 קולות.
לכנסת לא נכנסו רשימות עם שני מנדטים בלבד.
כל המפלגות שלא עברו את אחוז החסימה היו רחוקות ממנו מאוד ולא הגיעו אפילו לאחוז אחד מהקולות.
התנועה הירוקה-מימד, שהייתה הרשימה שזכתה להכי הרבה קולות ושלא עברה את אחוז החסימה, קיבלה פחות מ-28,000 קולות, שהיוו כ-0.82 אחוז מהקולות הכשרים.
בסך הכול ניתנו 103,904 קולות למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת התשע עשרה בשנת 2013, עמד אחוז החסימה על שני אחוז מכלל הקולות הכשרים, דהיינו 75,854 קולות.
קדימה הצליחה לעבור את אחוז החסימה בהפרש קטן (2.08 אחוז), וקיבלה שני מנדטים.
לעומת זאת, עוצמה לישראל לא עברה את אחוז החסימה אף על פי שהייתה קרובה אליו עם כ-1.75 אחוז מהקולות.
מפלגות נוספות שלא עברו את אחוז החסימה, אך קיבלו קולות של מעל מנדט הן עם שלם (1.20 אחוז) ועלה ירוק – הרשימה הליברלית (1.14 אחוז).
בסך הכול ניתנו 268,795 קולות למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 עמד אחוז החסימה על 3.25 אחוז מכלל הקולות הכשרים, דהיינו 136,854 קולות.
בסך הכול ניתנו כ-190,000 קולות למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה.
עקב העלאת אחוז החסימה, התאחדו המפלגות והרשימות הערביות חד"ש, בל"ד, רע"מ תע"ל ומד"ע להופעה משותפת שלהן בבחירות, בעיקר מפני חששן שאחוז החסימה הגבוה יסכן את בחירת הנציגים של כל אחת מהן בנפרד לכנסת העשרים.
הגוף הפוליטי החדש נקרא הרשימה המשותפת והיא זכתה בבחירות 2015 ב-13 מנדטים, שחולקו לפי הסכם מוקדם בין נציגי כל המפלגות והרשימות שהקימו אותה.
המפלגה הקטנה ביותר שנכנסה לכנסת הייתה מרצ שזכתה בחמישה מנדטים.
מפלגת יחד (אלי ישי) לא עברה את אחוז החסימה אך הייתה קרובה אליו עם 2.97 אחוז מהקולות.
מפלגת עלה ירוק קיבלה 1.12 אחוז מהקולות ואף היא לא נכנסה לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת בשנת 2019 עמד אחוז החסימה על 3.25 אחוז מכלל הקולות הכשרים, דהיינו 140,052 קולות.
בסך הכול ניתנו 366,016 קולות למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה.
שלש מפלגות שקיבלו תמיכה משמעותית לא עברו את אחוז החסימה: הימין החדש שחסרו לה רק עוד 1,503 מצביעים, זהות שחסרו לה כ-22,000 קולות וגשר שהשיגה 1.73 אחוז מהקולות.
מאידך רע"מ-בל"ד היו קרובים לאחוז החסימה ועברו אותו ב-3,614 קולות סך הכול, עם 3.33 אחוז מהקולות.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, שהתקיימו חודשים אחדים אחר כך, קמה רשימת המחנה הדמוקרטי – איחוד של מרצ, המפלגה הירוקה וישראל דמוקרטית – שהייתה למפלגה הקטנה בכנסת זו, לאחר שגרפה 4.34 אחוז מהקולות, רק 1.09 אחוז מעל אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש המפלגה הקטנה ביותר מבחינת קולות הבוחרים הייתה ימינה, שגרפה 5.24 אחוז – כשני אחוז מעל אחוז החסימה.
באותן בחירות לכנסת העשרים ושתיים ולכנסת העשרים ושלוש, חלק מהמפלגות הקטנות חששו שהן לא יעברו את אחוז החסימה והתאחדו.
ימינה ואחר כך העבודה-גשר-מרצ אף הוגדרו כ"איחוד טכני", שנועד רק על מנת לצלוח את אחוז החסימה, ולהתפרק אחרי הבחירות.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע חצתה הרשימה הערבית המאוחדת את אחוז החסימה לאחר שקיבלה 3.79 אחוז מהקולות (0.54 אחוז מעל הרף), ונכנסה לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש ניתנו 417,400 קולות לרשימות שלא עברו את אחוז החסימה – 8.76% מהקולות הכשרים – המספר הגבוה ביותר של קולות "אבודים" בתולדות הבחירות בישראל.
למעלה משליש מן הקולות הללו ניתנו למרצ, שלראשונה מאז הקמתה לא עברה את אחוז החסימה, וחסרו לה לשם כך 4,062 קולות בלבד (0.085% מהקולות הכשרים).
כשליש נוסף מן הקולות ניתנו לבל"ד, שבחרה להתמודד כמפלגה עצמאית ולא עברה את אחוז החסימה.
אחוז החסימה מהווה משוכה לא פשוטה למפלגות שאין להן חבר כנסת מכהן.
הן מתקשות לגייס משאבים להתמודדות בבחירות מכיוון שאינן זכאיות למקדמות על חשבון מימון מפלגות והן מתקשות לשכנע את בוחריהן שהן תעבורנה את אחוז החסימה.
עם זאת היו מספר לא מבוטל של מפלגות שעברו את אחוז החסימה אף על פי שלא היה ברשימתן חבר כנסת מכהן.
בבחירות לכנסת התשיעית נכנסו לכנסת פיתוח ושלום של שמואל פלאטו-שרון, שהורשע במתן שוחד בחירות, ושלומציון שנבנתה על האהדה לאריאל שרון שהיה מגיבורי מלחמת יום הכיפורים, וכיהן כבר בתחילת הכנסת השמינית.
באותן בחירות נכנסה לכנסת התנועה הדמוקרטית לשינוי שזכתה ל-15 מנדטים, ואשר הציבה כדרישה מחברי כנסת ממפלגות אחרות שעברו אליה להתפטר מהכנסת ולא לגנוב כיסא ממפלגה אחרת.
בבחירות לכנסת האחת עשרה נכנסו לכנסת מפלגת ש"ס שקיבלה ארבעה מנדטים, לאחר שקיבלה קולות של מצביעים רבים מבני עדות המזרח וזכתה גם לתמיכה של הרב שך שהורה לחרדים האשכנזים הליטאים להצביע עבורה.
בבחירות אלו נכנסו לכנסת גם כך, שהייתה זו לה ההתמודדות הרביעית, והרשימה המתקדמת לשלום, שהייתה סנונית ראשונה לשינוי בדפוסי ההצבעה במגזר הערבי.
הבחירות לכנסת השתים עשרה הביאו איתן את מולדת של רחבעם זאבי.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה נכנסה לכנסת ישראל בעליה שגרפה קולות רבים של בני העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 וזכתה לשבעה מנדטים.
העלאת אחוז החסימה לשני אחוז הקשתה על המפלגות החדשות, אולם הבחירות לכנסת השבע עשרה הביאו איתן את הכניסה לכנסת של גיל - גמלאי ישראל לכנסת שזכתה בשבעה מנדטים.
בבחירות לכנסת התשע עשרה נכנסה לכנסת יש עתיד שקיבלה 19 מנדטים, והייתה למפלגה השנייה בגודלה.
הבחירות לכנסת העשרים הביאו איתן את כולנו שקיבלה עשרה מנדטים, ומפלגת כחול לבן נכנסה לכנסת ב-2019.
בעקבות העלאת אחוז החסימה, הוגשו עתירות לבג"ץ שטענו שהעלאה זאת אינה חוקתית, בין השאר בגלל פגיעתה בהיות הבחירות יחסיות ושוויוניות ובגלל פגיעה בכבוד האדם וחירותו.
בשנת 1991 דחה בג"ץ עתירה נגד העלאת אחוז החסימה לאחוז וחצי, ובשנת 2006 משך העותר בהמלצת בית המשפט, עתירה נגד העלאת אחוז החסימה לשני אחוז.
עתירה נגד העלאת אחוז החסימה ל-3.25 אחוז, בטענה שהיא פוגעת בייצוג של המיעוט הערבי, נדחתה ברוב של שמונה שופטים נגד דעתו החולקת של השופט סלים ג'ובראן, בשנת 2015. הנימוק העיקרי לדחייה היה שלא הוכח שאחוז החסימה אכן פוגע בשוויון.
עם זאת, חלק מהשופטים כתבו שאם בעקבות הבחירות יתברר שאחוז החסימה הגבוה פוגע בשוויון, יהיה מקום לדון מחדש בחוקתיות העלאת אחוז החסימה.
העלאת אחוז החסימה הובילה לכך שחלק גדל והולך של התעמולה של המפלגות הקטנות עוסק בשאלת סיכוייהן לעבור את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006, כללו בין השאר המפלגות תפנית, הירוקים, שינוי, חזית יהודית לאומית, הגמלאים ועתיד אחד התייחסות לאחוז החסימה בתעמולת הבחירות שלהן.
חזית יהודית לאומית ערכה מפקד שבו התבקשו המצביעים שלה להודיע במסרון כי יצביעו עבור המפלגה, תוך התחייבות שהמפלגה תפרוש מהמירוץ אם לא יהיו מספיק מצביעים שיודיעו על תמיכה.
שבוע לפני הבחירות הודיעה המפלגה כי אספה מעל 55,000 הודעות ועל כן היא ממשיכה בהתמודדות, אך בפועל קיבלה המפלגה 24,824 קולות בלבד.
מפלגת "עתיד אחד" לא ערכה מפקד, אך רמזה בתעמולתה כי התמיכה של עולי אתיופיה תעביר אותה את אחוז החסימה.
מפלגות אחרות ציטטו סקרים שמהם עולה כאילו הן עוברות את אחוז החסימה, אולם לא תמיד הפנו לסקר מסוים שאכן מראה כך.
בבחירות עצמן רק מפלגת הגמלאים אכן עברה את אחוז החסימה ואף זכתה בשבעה מנדטים.
דרך שכנוע נוספת של מפלגות החוששות שלא לעבור את אחוז החסימה, היא קריאה למצביעים ללכת עד הסוף עם האמת שלהם.
המפלגות טוענות שאם כל הבוחרים שהאמינו בדרכן, אך חששו שקולותיהם יאבדו עקב אחוז החסימה, היו מצביעים עבורן, הן היו עוברות בקלות את אחוז החסימה.
בעקבות עליית אחוז החסימה ל-3.25 אחוז הפכה משימת חיזוי תוצאות הבחירות מבחינת הגושים לקשה יותר, בגלל שמעבר או אי מעבר של אחוז החסימה משפיע בבת אחת על ארבעה מנדטים.
אחוז החסימה הגבוה השפיע מאוד במהלך המשבר הפוליטי בישראל:
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת בשנת 2019 כמעט ולא היו סקרים שחזו שהימין החדש לא יעבור את אחוז החסימה.
בבחירות, לימין החדש חסרו רק עוד 1,503 מצביעים.
העובדה שהימין החדש לא עבר את אחוז החסימה הביא לתיקו פוליטי בין הגושים, ולבחירות חוזרות.
בבחירות לכנסת ה-24 לא חזו המדגמים של ליל הבחירות את מעבר אחוז החסימה על ידי הרשימה הערבית המאוחדת.
בבחירות לכנסת ה-25 לא חזו המדגמים את נפילת מרצ מתחת לאחוז החסימה, ורק אחד המדגמים, זה של חדשות 13, הזהיר שהיא קרובה מאוד לאחוז החסימה.
בעקבות זאת, בליל ספירת הקולות עוד היו ציפיות להמשך התיקו בין הגושים.
בבחירות לרשויות המקומיות נקבע אחוז חסימה "הפוך" – כדי להשתתף בחלוקת המנדטים די לרשימה לזכות ב-75 אחוז בלבד מהמודד למנדט.
תיתכן אפשרות שבסוף החישוב רשימה כזאת לא תזכה במנדט.
אם נותרו מושבים לא מאוישים, מחלקים אותם לפי יתרת העודפים שנותרה מהחלוקה לפי המודד הסופי למנדט כאשר אין כל חשיבות לגודל הסיעה, בשונה מחוק בדר-עופר שחוקק אך ורק לכנסת.
ידוע על מקרה בו שום רשימה לא עברה את אחוז החסימה: בבחירות למועצה המקומית מע'אר בנובמבר 1965 התמודדו 19 רשימות על 9 מקומות, אך אף אחת מהרשימות לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 155 קולות, מתוך 1,860 הקולות הכשרים שנספרו.
בבחירות החוזרות שנערכו ביולי 1966 התמודדו אחת עשרה רשימות, ששמונה מהן עברו את אחוז החסימה.
אחוז הצבעה או שיעור הצבעה הוא חלקם היחסי של המצביעים בבחירות בפועל, מתוך כלל האוכלוסייה הכשירה להצביע מבחינת החוק.
אחוז ההצבעה עלה במשך שנים רבות בעולם כולו, אך מאז שנות ה-60 יש נטייה לירידה באחוז ההצבעה, ברוב הדמוקרטיות המבוססות.
אחוז הצבעה נמוך נחשב לרוב לבלתי-רצוי, וישנו ויכוח מהם הגורמים המשפיעים עליו, וכיצד להעלותו.
למרות מחקרים שנערכו בנושא, המומחים חלוקים על הסיבה לירידת אחוזי ההצבעה, והסיבות לכך מיוחסות למגוון של גורמים כלכליים, דמוגרפיים, תרבותיים, טכנולוגיים ומוסדיים.
במדינות שונות ישנם דפוסי הצבעה שונים.
בארצות הברית מצביעים בקושי חצי מן הקולות הכשירים, אך באוסטרליה, שבה ישנה חובת הצבעה, ובמלטה מצביעים תשעים וחמישה אחוזים מכלל הבוחרים הכשירים.
בישראל ישנה מגמה רבת שנים של ירידה באחוז ההצבעה, אשר הגיעה לשיא ב, שבהן הצביעו מבין הכשירים להצביע 63.5 אחוז בלבד.
בכל בחירות שבהן משתתף מספר רב של בוחרים, הסיכוי כי לקול בודד תהיה השפעה על התוצאה הוא נמוך ביותר.
מומחים השייכים לאסכולת "הבחירה הרציונלית", המנתחת מושגים במדעי החברה בשיטות הלקוחות מן המתמטיקה ומתורת המשחקים, רואים בעובדה זו קושי רב.
על פי מומחים אלו, בוחר רציונלי יעדיף שלא להצביע כלל.
כאן מתבטאת בעיית הטרמפיסט, מונח כלכלי המתאר שחקנים במערכת התורמים פחות מכפי חלקם לתוצר הכללי, אך נהנים מצריכתו של התוצר באופן יחסי או אף עולה על חלקם.
לכאורה, יכול מצביע רציונלי להסתמך על שאר האוכלוסייה, שתגיע עבורו להחלטה הרציונלית, מבלי להשקיע את הזמן והמאמץ הכרוכים בהשגת המידע, הגעה להחלטה, והשתתפות בהצבעה.
האמריקנים רייקר (Riker) ואורדשוק (Ordeshook), בהסתמך על רעיון בסיסי שפיתח אנתוני דאונס, פיתחו בשנת 1968 נוסחה לחישוב הסיכוי של מצביע יחיד להצביע: PB + D > C.
כאשר P היא ההסתברות שהקול היחיד ישפיע על תוצאת הבחירות, B הוא הרווח שמצפה הבוחר לקבל כתוצאה מהצבעתו אם אכן תישא פרי, D מתייחס ל"דמוקרטיה" או ל"חובה אזרחית", אך כיום המומחים מתייחסים ל"סיפוק אישי", שחש היחיד כתוצאה מההצבעה, C הוא הזמן, המאמץ, והעלות הכלכלית הכרוכה בהצבעה.
מכיוון שלרוב P הוא אפסי, או קרוב לאפס, ומכפלתו ב־B אף היא לרוב אפסית או קרובה לכך, הרי שהאלמנט החשוב בנוסחה הוא D – התמריץ להצביע, ועליו להיות שקול ל־C או לעלות עליו כדי לגרום לכל בוחר יחיד להגיע אל הקלפי.
רייקר ואורדשוק פיתחו הבנה מודרנית של D.
הם סיפקו חמש צורות עיקריות של סיפוק שחשים האנשים מההצבעה:
אישור הנאמנות של היחיד למערכת הפוליטית.
ביטוי להעדפה המפלגתית (מרכיב זה ידוע גם כ"הצבעה מבטאת", שעיקרה הצבעה כדי להביע תמיכה, ולא מציפייה לתוצאה כלשהי)
קבלת אישור לחשיבות היחיד למערכת הפוליטית.
פעילות המעניקה סיפוק לאלו המתעניינים במערכת הפוליטית.
מדענים אחרים הוסיפו מוטיבציות נוספות, וביקרו חלק מן המוטיבציות שהביאו רייקר ואורדשוק.
גם כיום לא ניתן לומר שיש תשובה ברורה לשאלה מהו המביא אנשים להצביע.
אחוז הצבעה גבוה נחשב לתוצאה דמוקרטית רצויה, אף על פי שאין הסכמה בין מדעני המדינה מדוע בדיוק תוצאה זו רצויה.
לרוב נראית תוצאה זו כנותנת לגיטימציה לשיטה הדמוקרטית.
דיקטטורים נוהגים לזייף תוצאות הצבעה גבוהות כדי להראות כי משטרם נהנה מתמיכה עממית רחבה.
סדאם חוסיין, למשל, ערך בשנת 2002 משאל עם וטען כי במשאל זה הצביעו 100 אחוז מכלל הקולות הכשירים.
מפלגות אופוזיציה נוהגות לעיתים להחרים הצבעות שנתפסות בעיניהן כבלתי הוגנות או בלתי לגיטימיות, או אם הממשלה העורכת את ההצבעה נחשבת מסיבה זו או אחרת לבלתי לגיטימית.
כך, למשל, החרדים הקיצוניים, שאינם מכירים בקיומה של מדינת ישראל, מורים לאנשיהם להחרים את הבחירות.
במדינות מסוימות ישנם איומים באלימות כנגד מצביעים, כדוגמת האיום שעמד כנגד המצביעים בבחירות שהתקיימו בשנת 2005 בעיראק.
עם זאת ישנם רבים הסבורים כי אין בהצבעה משום תמיכה בשיטה כשלעצמה, ומראים כי בבחירות ל מצביעים אלו התומכים ב ואלו המתנגדים לו כאחד.
בהנחה שאחוז הצבעה נמוך מצביע על אדישות או על אכזבה, ניתן להניח כי הצבעה שבה השתתפו מעטים אינה מצביעה על רצון העם לאשורו.
מצד שני, אם אחוז הצבעה נמוך מצביע על סיפוק מהמצב הקיים, וחוסר רצון לשנותו, הרי שתוצאה זו היא לגיטימית כמו תוצאה שהתקבלה מהצבעה שבה אחוז ההצבעה גבוה.
הבעיה היא שאחוז הצבעה נמוך יכול להוביל לייצוג מפלה של חלקים שונים באוכלוסייה.
במדינות מבוססות, אלו שאינם מצביעים נוטים להתרכז בקבוצות דמוגרפיות וסוציו-אקונומיות מסוימות, במיוחד בקרב הצעירים והעניים.
במדינות שבהן אחוז הצבעה נמוך, קבוצות אלו לרוב סובלות מייצוג חסר בבחירות, על כל המשתמע מכך.
מסיבה זו ישנן מדינות שבהן אחוז הצבעה נמוך יוביל לפסילת הבחירות, ונדרש אחוז הצבעה מסוים כדי להכריז על הבחירות ככשרות.
כך, נפסלו מסיבה זו שלוש הצבעות רצופות בבחירות לנשיאות בסרביה ומונטנגרו, בשנת 2003.
במשטרים פרלמנטריים מסייע שיעור הצבעה נמוך למפלגות הקטנות, משום שהוא מוריד את מספר הקולות הדרוש להגעה לאחוז החסימה, ומביא לייצוג יתר של מפלגות שלהן מאגר בוחרים בעל מוטיבציה ורצון להשפיע, על פני מפלגות גדולות, בעלות ציבור בוחרים אדיש יחסית.
הבחירות לכנסת ה-17, שבהן היה שיעור ההצבעה הנמוך ביותר בתולדות מדינת ישראל, הביאו עימן גם פיצול גדול במספר המפלגות שנכנסו לכנסת, כאשר אל מול המפלגות ה"גדולות" ניצב מספר רב של מפלגות קטנות, לעיתים סקטוריאליות, אשר הצליחו להכניס מספר נציגים רב יחסית.
בכל מדינה ישנם חלקים מן האוכלוסייה שנטייתם להצביע גדולה מזו של אחרים.
במדינות שבהן ישנו אחוז הצבעה גבוה, הבדלים אלו הם מוגבלים.
כאשר מספר המצביעים נושק ל-90 אחוז, הבדלים אלו הופכים לבלתי מורגשים.
אך במדינות שבהן אחוז הצבעה נמוך, ההבדלים יכולים להיות מוחשיים ובולטים.
במדינות מתפתחות, העניים ואלו שלא זכו לחינוך, המהווים את הרוב בחברה, נוטים יותר להצביע מאשר אנשי מעמד הביניים.
דוגמה טובה לכך היא הודו.
במדינות המחולקות לפי קווי שבר אתניים או דתיים, ייטו מיעוטים להצביע בשיעור גבוה יותר.
במערכת המבוססת על שיטה רובנית (בה החלטות מתקבלות לפי הצבעת רוב) מוצאים מיעוטים רבים כי יכולתם להשפיע על המערכת הפוליטית באמצעות בחירות היא מוגבלת ביותר, ולעיתים הם מחרימים את הבחירות, אף תוך שימוש באלימות.
במדינות מפותחות, המרכיב המשפיע ביותר על ההשתתפות בהצבעה הוא החינוך.
ככל שהאדם משכיל יותר, נטייתו להצביע חזקה יותר, גם כאשר משקללים מרכיבים כהכנסה או מעמד, אשר מטבעים קשורים קשר הדוק לרמת החינוך.
להכנסה ישנה השפעה מסוימת באופן נפרד.
אנשים עשירים יותר נוטים יותר להצביע במדינות מפותחות, ללא קשר לרמת החינוך שקיבלו.
ישנו ויכוח על השפעת גורמים אתניים, דתיים ומגדריים.
בעבר השפיעו גורמים אלו על ההצבעה במדינות רבות.
כיום קיים קונצנזוס בקרב מדעני מדינה, שלפיו השפעת גורמים אלו פחותה במדינות המערב, כאשר לוקחים בחשבון את מרכיבי החינוך וההכנסה.
לגורמים נוספים השפעה מסוימת – צעירים ייטו פחות להצביע ממבוגרים, ורווקים ייטו פחות להצביע מבעלי משפחות.
לעיסוק כמעט ואין השפעה, אך עובדי מדינה נוטים להצביע יותר מאחרים.
במדינות המתפרסות לרוחבן של יבשות, כמו קנדה, ארצות הברית או רוסיה, ישנה בעיית אזורי הזמן.
למשל, המצביעים במערב ארצות הברית יודעים כי הבחירות הוכרעו במזרח זמן רב לפני סגירת הקלפיות במחוזותיהם.
לידיעה מסוג זה השפעה שלילית על אחוז ההצבעה.
בקנדה נעשה ניסיון לאסור על פרסום תוצאות בחירות בכל מחוז שבו טרם נסגרו הקלפיות, אך בית המשפט העליון קבע כי איסור זה מנוגד לחוקה.
במדינות מסוימות יכולים להיות הבדלים בין מערכות בחירות שונות.
מערכות בחירות שאינן נוגעות לשליטה ברשות המחוקקת נוטות לאחוז הצבעה נמוך יותר, ולעיתים כדי מחצית מן הבחירות הארציות.
בחירות מוניציפליות או מחוזיות, או בחירות משנה כדי למלא חוסר בגוף המחוקק, נוטות לשיעור הצבעה נמוך, כמו גם בחירות לפרלמנט על-לאומי, מסוג הפרלמנט האירופי.
כאשר בחירות לקונגרס בארצות הברית אינן מתרחשות בו זמנית עם בחירת הנשיא (מכונות "בחירות אמצע כהונה" - midterm elections), הן סובלות מאחוז הצבעה נמוך באופן מסורתי מאלו הנערכות במקביל לבחירת הנשיא.
אחד הגורמים שיש בו כדי להעלות את אחוז ההצבעה הוא מרוץ צמוד בין מועמדים קוטביים בדעותיהם, כאשר הסקרים אינם מראים על ניצחון חד משמעי למי מהם.
כך היה המרוץ לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004 בין ג'ורג' ווקר בוש ובין ג'ון קרי, שהביא לאחוז הצבעה גבוה, במונחים של ארצות הברית, של 60 אחוז.
התוצאה הייתה כי מספר האנשים שהצביעו עבור קרי בשנת 2004 היה גבוה יותר ממספר האנשים שהצביעו עבור רונלד רייגן בשנת 1984. מכאן משתמע כי בחירות שבהן התוצאה נחשבת לידועה מראש, מביאות לאחוז הצבעה נמוך יחסית.
בחירתם מחדש של ביל קלינטון בשנת 1996, או של טוני בלייר בשנת 2001 היו בבחירות בעלות אחוז הצבעה נמוך, כפי הנראה בשל כך שלא קם למועמדים אלו מתמודד בעל שיעור קומה, ונראה היה כי בחירתם מובטחת.
במערכות בחירות אלו זכו המועמדים ברוב גדול מבין המצביעים, אך אחוז ההצבעה היה נמוך.
את אחוז ההצבעה הנמוך בישראל בשנת 2006, בהכרזתו של אהוד אולמרט, ימים ספורים לפני הבחירות, כי הבחירות הוכרעו, והאפשרות היחידה העומדת בפני הבוחר היא לחזק את מפלגת קדימה, על מנת לאפשר הקמת ממשלה יציבה, וכפי הנראה להכרזה זו הייתה התוצאה ההפוכה.
מזג אוויר גרוע יכול להביא לאחוז הצבעה נמוך, כמו גם העונה, או היום בשבוע שבו נערכות הבחירות.
בחירות הנערכות בסופי שבוע ובקיץ יביאו לכך שבוחרים רבים יהיו בחופשה, מחוץ למדינה, או באופן כללי לא יתעניינו בנעשה בבחירות.
בחירות הנערכות באמצע השבוע, באביב או בסתיו, מביאות בדרך כלל לאחוז הצבעה מקסימלי.
עם כל זאת, מדעני המדינה מייחסים לגורמים כמזג האוויר, היום בשבוע, והתחרותיות של הבחירות, השפעה של עד חמישה אחוזים על אחוז ההצבעה הסופי.
נראה כי לתחרות בין מגזרים שונים באוכלוסייה , או להבדלים תרבותיים בין המדינות, השפעה רבה יותר.
פרנקלין "ElectoralParticipation", וכוללים רק בחירות "חופשיות".
אחוז ההצבעה משתנה ממדינה למדינה.
הוא נוטה להיות נמוך יותר בארצות הברית, בקנדה, באסיה ובאמריקה הלטינית מאשר במדינות אירופה ובאוקיאניה.
במערב אירופה אחוז המצביעים הממוצע הוא 77 אחוז, בעוד שבארצות הברית הוא מתקרב ל-50 אחוז, ובאמריקה הלטינית הוא מגיע ל-54 אחוז מאז 1945. ההבדלים בין המדינות נראים כמשפיעים יותר מהבדלים בין מעמדות, קבוצות אתניות, או אזורים בתוך המדינות.
באופן פרדוקסלי נראה כי כמה מהמרכיבים המשפיעים על השינויים הפנימיים בין מערכות בחירות באותה מדינה אינם ישימים ברמה הגלובלית.
למשל, מדינות עם אוכלוסייה בעלת חינוך נרחב יותר אינן המדינות בעלות אחוז ההצבעה הגבוה יותר.
מדעני המדינה מייחסים את השוני בין המדינות לשני גורמים – תרבות ומוסדות, על אף שגישה זו מוטלת בספק.
לעושר ולאוריינות ישנה השפעה על אחוז ההצבעה, אך אין אלו גורמים שניתן לסמוך עליהם.
מדינות כאנגולה וכאתיופיה הן בעלות שיעור הצבעה גבוה באופן מסורתי, על אף שהן עניות והאוכלוסייה בהן בורה יותר מאשר באירופה.
"מדד ההתפתחות האנושית" של האו"ם מראה התאמה מסוימת בין תנאי חיים טובים יותר ובין אחוז הצבעה גבוה יותר.
גילה של הדמוקרטיה אף הוא מרכיב חשוב.
בחירות דורשות מעורבות גבוהה של האוכלוסייה, ולוקח זמן מה לפתח את ההרגל התרבותי של ההצבעה, ואת האמון בתוצאות התהליך.
מרכיב זה יכול להסביר את אחוזי ההצבעה הנמוכים בדמוקרטיות החדשות במזרח אירופה ובאמריקה הלטינית.
חלק ניכר מן המניע להצבעה מגיע מתחושה של חובה אזרחית, הדורשת זמן כדי להתפתח בתנאים חברתיים מסוימים.
בינגהם פאואל מונה ארבע גישות מרכזיות שלהן השפעה על אחוז ההצבעה, ואשר התפתחותן יכולה לקחת עשרות שנים:
אנשים מבוגרים יותר נוטים להצביע יותר מצעירים.
כך שבחברות שהגיל הממוצע בהן הוא מעט גבוה יותר, כבאירופה, אחוז ההצבעה גבוה יותר מאשר במדינות צעירות כקנדה או ארצות הברית.
אוכלוסיות ניידות יותר, ואלו שלהן שיעורי נישואים קטנים יותר נוטות לאחוז הצבעה נמוך.
במדינות רב-תרבותיות או רב-לשוניות, קשה למסעי תעמולה ארציים לכסות את כל גוני האוכלוסייה.
טבע הבחירות שונה ממדינה למדינה.
בארצות הברית "תעמולה שלילית" והתקפות אופי על מועמדים הן תופעות שכיחות יותר, ויש בהן כדי להביא לאחוז הצבעה נמוך.
מסעות תעמולה המתרכזים בקריאה להצביע יכולים להביא לאחוז הצבעה גבוה יותר.
חלוקה מפלגתית היא תמריץ חשוב להצבעה, כאשר אדם החש נאמנות למפלגה ייטה יותר להצביע.
אחוזי ההצבעה גבוהים יותר במדינות שהנאמנות המפלגתית בהן קשורה לקווי שבר מעמדיים, אתניים, לשוניים או דתיים.
ארצות בעלות מערכת רב-מפלגתית נוטות לאחוז הצבעה גבוה.
ארצות שבהן ישנן מפלגות המתבססות על מעמד הפועלים, תהיינה בעלות שיעור הצבעה גבוה יותר מארצות שבהן מפלגות המתיימרות להיות "על מעמדיות".
לגורמים מוסדיים השפעה רבה על אחוז ההצבעה.
כללים וחוקים ניתנים לשינוי באופן קל יותר מגישות ומתרבות, כך שעבודה רבה נעשית כדי להביא לכללים שיביאו לשיעור הצבעה רב יותר.
הצבעת חובה נהוגה בכמה מדינות, ויש לה השפעה ישירה ודרמטית על אחוז ההצבעה.
הקלה באופן ההצבעה (כדוגמת הגדלת מספר הקלפיות והנגישות אליהן) מעלה אף היא את אחוז ההצבעה.
מחסומים כדרישה להירשם לפני הבחירות, יכולים להוריד את אחוז ההצבעה.
חשיבות הבחירות, האפקט שהבוחר מייחס להצבעתו על המדיניות שתתקבל, ויחסיות הבחירות, עד כמה משקפת התוצאה את הרצון הכללי, הם שני מרכיבים חשובים.
הרכב רשימת הבוחרים הוא בעלת חשיבות רבה.
למשל, "רישום מתגלגל" הונהג בבריטניה היכן שלא ניתן היה לתקן את מרשם התושבים לאחר תאריך מסוים.
הרישום היה נערך באוקטובר, נכנס לתוקף בפברואר, ונותר בתוקף עד לינואר שלאחר מכן.
משמעות הדבר הייתה כי הרישום הלך ואיבד מתוקפו, כאשר בוחרים מתו, עברו למדינות אחרות, או למחוזות אחרים באותה המדינה.
פירושו של דבר היה כי בחירות הנערכות מאוחר בשנה היו בעלות אחוז הצבעה נמוך מבחירות שנערכו בתאריך מוקדם.
הכנסת שיטה של "רישום מתגלגל" המעדכנת את רשימת הבוחרים מדי חודש, הקטינה, אך לא חיסלה, בעיה זו, מכיוון שהליך הרישום והתיקון אינו אוטומטי.
אחד מהמרכיבים החשובים באחוז ההצבעה הוא הצבעת החובה.
באוסטרליה, רישום כמצביע והצבעה הם חובה מאז שנות ה-20. כללים אלו נאכפים בקשיחות, וכתוצאה מכך אחוז ההצבעה באוסטרליה הוא מהגבוהים בעולם.
הכללים במדינות אחרות דומים, אם כי אכיפתם גמישה יותר.
באיטליה אלו שאינם מצביעים מסתכנים באובדן הטבות מסוימות.
בבוליביה שכרם של אלו שאינם מצביעים נשלל למשך שלושה חודשים.
במקסיקו ובברזיל ישנן סנקציות מינימליות, ואף הן אינן נאכפות.
אכיפת הצבעה ב ובהולנד הביאה לעלייה משמעותית באחוז ההצבעה.