tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באדלייד, מוקד החגיגות הוא "יום אוסטרליה בעיר" (Australia Day in the City), הכולל מצעד, קונצרט, ותצוגת זיקוקי די-נור בפארק אלדר, כולל אירועים שהחלו בשנת 2019 כדי להודות, לזכור ולהכיר באבוריג'ינים שתרמו לקהילה.
האירועים במלבורן מתמקדים באירועים רב-תרבותיים, שאחד מהם הוא "מצעד העם".
האירוע המרכזי בחגיגות יום אוסטרליה בפרת' הוא מופע הזיקוקים המרכזי הנערך בה .
יום אוסטרליה משמש גם כהזדמנות לעריכתם של טקסי קבלת אזרחות אוסטרלית.
טקסים אלו נערכים גם בימים אחרים בשנה אך יום החג מהווה את אחת ההזדמנויות השכיחות ביותר לקיומם הטקסים.
בחלק ניכר מהטקסים נערכים גם טקסי אישור אזרחות , בהם אנשים שכבר מחזיקים באזרחות אוסטרלית מאשרים מחדש בטקסים אלו את מחויבותם לאומה האוסטרלית.
בניגוד לטקסי קבלת האזרחות, ההשתתפות בטקסי אישור האזרחות היא לא חובה ונעשית מרצונם החופשי של המשתתפים בהם.
"תוכנית שגרירי יום אוסטרליה" (Australia Day Ambassador Program) מסייעת לחגיגות בקהילות בכל רחבי הארץ באמצעות השתתפותם של אוסטרלים בעלי השגים משמעותיים בחגיגות הקהילתיות המקומיות.
טקסי הענקת אות מסדר אוסטרליה הוא גם אחד המאפיינים של היום.
"מדליית ההישגים של יום אוסטרליה" (The Australia Day Achievement Medallion) מוענקת לאזרחים על ידי הממשלות המקומיות בהתבסס על הצטיינות הן בארגונים ממשלתיים וחוץ-ממשלתיים.
המושל הכללי וראש הממשלה נושאים שניהם נאומים אל האומה.
בערב יום אוסטרליה מכריז ראש הממשלה על זהות הזוכה בפרס "אוסטרלי השנה" , המוענק לאזרח אוסטרלי שתרם "תרומה משמעותית לקהילה האוסטרלית ולאומה" ושמשמש "דוגמה מעוררת השראה לקהילה האוסטרלית".
קטגוריות משנה לפרס זה הם פרס "האוסטרלי הצעיר של השנה" , פרס "האזרח הוותיק האוסטרלי של השנה" , ו"פרס הגיבור המקומי" , שמוענק לאוסטרלים שתרמו תרומה מיוחדת לקהילה ונבחרו על ידי המדינה או הטריטוריה שלהם ומתוך כל שמונה מועמדים אלו נבחר אחד מהם לקבל את הפרס.
משמעות יום אוסטרליה עבור האוסטרלים
בעוד שמבחינתה של ממשלת אוסטרליה, יום אוסטרליה נועד להעלות את זכר הנחיתה במפרצון סידני ב-1788, מעבירה מועצת יום אוסטרליה הלאומית את המסר ש"אנו חוגגים את הדברים הגדולים הנוגעים לאוסטרליה ובלהיות אוסטרלים".
הבדל זה משקף את המשמעויות השונות הקשורות לעמדות בנוגע ליום אוסטרליה והאם זהו יום המשקף גרסה מסוימת בסיפור ההיסטורי או יום בו חוגגים האוסטרלים את השתייכותם לאומה ואת מחויבותם לבניית עתיד משותף.
מחקר שנערך ב-2002 הראה שאוסטרלים רבים רואים ביום אוסטרליה כקצת יותר מסוף שבוע אבוד או יום חג חסר משמעות.
המחקר הראה שמעט יותר מ-10% מהתושבים מחשיבים את החג כבעל משמעות היסטורית.
22% מהנשאלים במחקר ציינו שהם מחשיבים את חג המולד כיום בעל המשמעות ההיסטורית הגבוהה ביותר בעיניהם ו-18% ציינו שיום אנזא"ק הוא היום השני בחשיבותו ההיסטורית מבחינתם.
נראה שבעיניהם של האוסטרלים 26 בינואר חסר כבר קודם לכן את המשמעות ההיסטורית.
ב-1878 צוין במאמר עיתונאי שהאוסטרלים פשוט נהנו מאירועי היום מבלי לשים לב למשמעותו ההיסטורית, שכן זהו לא יום בו בוצעה "הקרבה אולטימטיבית" כלשהי, לא הוכרז על עצמאותה של אוסטרליה ולא נחתם הסכם כלשהו.
בניגוד למחקר משנת 2002 שקובע שחוסר ההקשר ההיסטורי של יום אוסטרליה הופכת אותו לחסר משמעות, מחקר שערכה מועצת יום אוסטרליה הלאומית ב-2004 הראה שהאוסטרלים מתפלגים ברובם בין הצורך למקד את אירועי יום אוסטרליה בהקשר ההיסטורי שלהם לבין הצורך למקד את אירועי היום בראיה לעתיד.
באותו מחקר השיבו 78% מהנשאלים בסקר שנערך מטעמו שהם לא מסכימים עם האמירה שיום אוסטרליה הוא חסר משמעות ו-92% מהנשאלים אמרו שחשוב שתושבי אוסטרליה יחגגו את יום זה.
80% מהנשאלים הסכימו עם האמירה שחגיגות יום אוסטרליה גורמות להם לחוש גאים בלאומיותם האוסטרלית".
חלק מהאוסטרלים רואים ביום אוסטרליה כסמל להשפעות השליליות של ההתיישבות הבריטית על האבוריג'ינים.
ב-1888, לפני שהתקיימו חגיגות המאה לציון נחיתת הצי הראשון, נשאל ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, הנרי פארקס, על שיתופם של האבוריג'ינים בחגיגות.
פארקס השיב: "והאם עלינו להזכיר להם ששדדנו אותם?".
לצד החגיגות שנערכו ביום אוסטרליה של 1938 התקיים "יום אבל" של האבוריג'ינים.
כינוס גדול של האבוריג'ינים ב-1988 בסידני הוביל לציון "יום הפלישה" (Invasion Day) המסמל את אובדן תרבותם הילידית.
אישים אבוריג'ינים ואחרים ממשיכים לתייג את יום אוסטרליה כ"יום הפלישה", ומדי שנה נשמעות מחאות, לעיתים בעת קיום אירועי יום אוסטרליה.
אלפים משתתפים בצעדות מחאה בערי הבירה של מדינות אוסטרליה הנערכות ביום אוסטרליה/יום הפלישה.
ההערכות שבמחאות שהתקיימו במלבורן ב-2018 השתתפו עשרות אלפי אנשים.
יום אוסטרליה מכונה גם בשם "יום ההישרדות" (Survival Day) והוא מצוין באירועים כמו קונצרט יום ההישרדות שנערך לראשונה ב-1992 בסידני, לציון העובדה שהילידים ותרבותם שרדו על אף הקולוניאליזציה והאפליה.
ב-2016 בחרה רשת הטלוויזיה של הילידים להעדיף את המונח "יום ההישרדות" על בסיס אופיו המעורב של היום, באומרם שהמונח "מכיר בפלישה", אך לא מאפשר להציג את הסיפור המלא של העם האבוריג'יני.
בתגובה לכך, נעשו ניסיונות לכלול את האבוריג'ינים בחגיגות הרשמיות, תוך קיום טקסים כמו טקס שנערך בסידני שהקו הכללי בו היה לכבד את העבר ולחגוג את ההווה.
באוגוסט 2017 העבירה מועצת העיר יארה, פרבר של מלבורן, החלטה פה אחד להפסיק להתייחס ל-26 בינואר כיום אוסטרליה ולא לקיים טקסי קבלת אזרחות באותו יום.
תחת זאת הוחלט לקיים אירוע המכיר בתרבות ובהיסטוריה של האבוריג'ינים.
בהמשך הלכה בעקבותיה מועצת העיר דיירבין, פרבר אחר של מלבורן.
בתגובה שללה הממשלה הפדרלית מהמועצות את סמכותן לקיים טקסי קבלת אזרחות.
מחוז ביירון שבניו סאות' וילס היה המחוז השלישי שאיבד את סמכותו לקיים טקסי קבלת אזרחות בנסיבות דומות.
ב-13 בינואר 2019 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה סקוט מוריסון שהחל מיום אוסטרליה של 2020 יחויבו כל המועצות המקומיות לקיים טקסי קבלת אזרחות אך ורק ב-26 בינואר וב-17 בספטמבר, זאת בנוסף לקוד לבוש לטקסים אלו.
על פי הערכות, השתתפו כ-80,000 איש במחאות "יום הפלישה" שהתקיימו במלבורן ב-2019, זאת בנוסף למצעדים דומים שנערכו ברחבי אוסטרליה.
ב-19 בנובמבר 2019, בעקבות סקר שנערך באינטרנט, הייתה מועצת אינר וסט שבסידני לרשות המקומית הראשונה באוסטרליה שביטלה את אירועי יום אוסטרליה, ותחת זאת עודדה את תושביה להשתתף בפסטיבל יאבון האבוריג'יני שנערך באותו יום.
עם זאת, עדיין לא נשללה מהמועצה הזכות לניהול טקסי קבלת אזרחות.
עוד לפני מיסודו של יום אוסטרליה כיום חג לאומי, ובשנים שחלפו מאז, הוצעו מספר תאריכים חלופיים לחגיגות, ובזמנים שונים האפשרות לשינוי יום החג הועלתה לדיון ציבורי.
אחת הסיבות שהועלו לכך היא שהתאריך הקיים חוגג למעשה את ייסודה של מושבת ניו סאות' ויילס והוא חסר משמעות לאומית.
סיבה נוספת היא שיום אוסטרליה בתאריכו הנוכחי חל בתקופת חופשת הקיץ של בתי הספר (באוסטרליה, כמו בכל חצי הכדור הדרומי ינואר חל בקיץ), ובכך נמנעת מעורבות ילדי בתי הספר באירועים.
סיבה שלישית היא שיום אוסטרליה לא כולל את האוכלוסייה הילידית וקבוצות אוכלוסייה אחרות שרואות ביום אוסטרליה כיום לזכר הפלישה לאדמותיהם.
מהלך שכזה יצריך שיתוף פעולה של הממשלה הפדרלית ושל ממשלות המדינות והוא חסר תמיכה פוליטית וציבורית.
ב-2001 אמר ראש הממשלה ג'ון הווארד שהוא מכיר ברגשות של האבוריג'ינים כלפי התאריך, אך עם זאת זהו יום בעל משמעות בהיסטוריה של אוסטרליה, ולפיכך הוא בעד המשך ציון יום אוסטרליה בתאריך הנוכחי.
הווארד גם ציין ש-1 בינואר, יום איחוד אוסטרליה, לא מתאים עקב התנגשותו עם ראש השנה האזרחית.
ב-2009 הביע ראש הממשלה קווין ראד את התנגדותו התקיפה לשינוי התאריך.
ראד דיבר על כך בתגובה להצעתו של עורך הדין האבוריג'יני, מיק דודסון, שקיבל את אות "אוסטרלי השנה" באותה השנה, לפתוח את הדיון בנושא.
מנהיג האופוזיציה, מלקולם טרנבול, תמך גם הוא בהשארת 26 בינואר, אך גם תמך בזכותם של האוסטרלים לדון בנושא.
ברמה המדינתית, ציין ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, נייתן ריז, שהוא טרם שמע את "הטיעון המשכנע" לביצוע השינוי.
ראשת ממשלת קווינסלנד, אנה בליי, הביעה גם היא את התנגדותה לשינוי.
ביוני 2017 הצביעה האספה הכללית הלאומית השנתית של איגוד השלטון המקומי האוסטרלי, ברוב של 64 מול 62, בעד החלטה שקראה למועצות המקומיות לשקול דרכים לשכנוע הממשלה הפדרלית לשנות את מועדו של יום אוסטרליה.
ב-2004 השיבו 79% מהנשאלים בסקר דעת קהל של מכון Newspoll כי הם מעדיפים שלא יתבצע שינוי במועדו של יום אוסטרליה ו15% מהנשאלים השיבו שהם בעד שינוי.
בינואר 2017 השיבו 68% מהנשאלים בסקר שנוהל על ידי מכון McNair yellowSquare עבור הגרדיאן כי הם חשים תחושות חיוביות בנוגע ליום אוסטרליה.
19% מהנשאלים היו אדישים לשאלה, ל-7% היו תחושות מעורבות ול-6% מהנשאלים היו תחושות שליליות בנוגע ליום אוסטרליה.
בקרב האוכלוסייה האבוריג'ינית רק 23% השיבו שהם חשים תחושות חיוביות בנוגע ליום אוסטרליה, 31% חשו תחושות שליליות ול-30% היו תחושות מעורבות.
54% מהמשיבים מהאוכלוסייה האבוריג'ינית הביעו את דעתם החיובית בנוגע לשינוי תאריך החג.
בסקר שנערך בספטמבר אותה שנה על ידי מכון Essential Polling עבור הגרדיאן התנגדו 54% מהנשאלים לשינוי תאריך החג, 26% היו בעדו ול-19% לא הייתה דעה בנושא.
בסקר דעת קהל שנוהל ב-2018 על ידי צוות החשיבה למדיניות ציבורית פרוגרסיבית של מכון אוסטרליה השיבו 56% מהנשאלים שלא אכפת להם באיזה יום יצוין יום אוסטרליה.
באותה סקר התברר ש-49% מהאוסטרלים מאמינים שהחג לא צריך להיות בתאריך שהוא פוגעני כלפי האבוריג'ינים, אך רק 37% השיבו שהם מאמינים שהתאריך הנוכחי הוא פוגעני.
לפני יום אוסטרליה 2019 פרסם צוות החשיבה למדיניות ציבורית שמרנית של המכון ליחסי ציבור סקר שבו עלה ש-75% מהאוסטרלים מעדיפים שיום אוסטרליה יישאר בתאריך הנוכחי שלו.
בסקר של קבוצת הימין החדש "התקדמי אוסטרליה" תמכו 71% מהנשאלים בהשארת תאריך החג, אם כי בשני הסקרים הללו קדמו לשאלה זו שאלות בנוגע לגאוותם של הנשאלים על לאומיותם האוסטרלית.
1 בינואר - יום איחוד אוסטרליה - כבר ב-1954 הוצע 1 בינואר כתאריך חלופי אפשרי ליום אוסטרליה, זאת כדי להזכיר את איחוד אוסטרליה.
ב-1902, שנה לאחר איחוד אוסטרליה, כונה 1 בינואר "יום הדומיניון" (Commonwealth Day).
עם זאת, ראש השנה האזרחית כבר היה חג רשמי ויום הדומיניון לא זכה לתמיכה רבה.
25 באפריל - יום אנזא"ק - בשנות ה-90 קיבל 25 באפריל, יום אנזא"ק, תמיכה רחבה בהפיכתו ליום החג הלאומי של אוסטרליה.
8 במאי - ב-2017 עלתה הצעה להעביר את יום אוסטרליה ל-8 במאי.
זאת בעיקר בשל העובדה שבאנגלית התאריך May 8 נשמע כמו המילה mate, באנגלית "חבר", שהיא מילה בעלת הקשר תרבותי וחברתי נרחב באוסטרליה.
27 במאי - יום משאל העם של 1967 - יום משאל העם של 1967, בו הצביע הציבור האוסטרלי על תיקון חוקת אוסטרליה.
במשאל עם זה אושר לפרלמנט של אוסטרליה לחוקק חוקים בנוגע לאבוריג'ינים והכליל את האבוריג'ינים במפקד האוכלוסין הלאומי.
1 בספטמבר - יום השיטה - יום השיטה הוא היום הראשון של האביב בחצי הכדור הדרומי.
הצבעים הלאומיים של אוסטרליה, צבעי הירוק והזהב, מקורם בעצי השיטה, והם מסמלים את אוסטרליה מתחילת המאה ה-19. יום השיטה הוצע כתאריך חדש ליום אוסטרליה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 והרעיון נתמך על ידי האגודה הלאומית של יום השיטה.
24 באוקטובר - יום נאום טנטרפילד - ביום זה בשנת 1889 נשא סר הנרי פארקס , הנחשב ל"אבי איחוד אוסטרליה" את נאומו בטנטרפילד, ניו סאות' ויילס, שהתווה את הדרך לאיחוד אוסטרליה.
3 בדצמבר - יום מרד יוריקה - ליום זה היסטוריה ארוכה כחלופה ליום אוסטרליה, והוא הוצע לראשונה כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19. מרד יוריקה התרחש ב-1854 במהלך הבהלה לזהב בוויקטוריה, והיה מרידה כושלת של הכורים נגד השלטון הקולוניאלי בוויקטוריה.
אף על פי שהמרד כשל, הוא הוביל לרפורמות משמעותיות, והוא תואר כערש לידתה של הדמוקרטיה האוסטרלית.
בין התומכים בתאריך זה נמנו הסנאטור והשר דון צ'יפ וראש ממשלת ויקטוריה לשעבר, סטיב בראקס.
לרעיון זה התנגדו הן איגודי עובדים מהשמאל הקיצוני, והן קבוצות לאומניות מהאגף הימני של המפה הפוליטית, כששתי הקבוצות טוענות לזיקה לאירוע זה.
אחרים רואים בו אירוע המקושר בלעדית להיסטוריה של ויקטוריה.
יום אבל לאומי הוא יום אבל או מספר ימי אבל המוכרזים במדינה באופן חד-פעמי, בעקבות אסון לאומי כלשהו.
יום האבל נקבע מכוח חוק, מנהג או בהחלטה אד-הוק, ובו נוהגים מנהגי אבלות ממלכתיים בעקבות מותו של מנהיג או בעקבות אסון לאומי, בין אם מדובר בהרוגים בפעולת איבה או בנספים מאירוע טבע.
בהכרזה על יום אבל לאומי נקבעים האירועים והמנהגים של יום זה, כגון הורדת דגלי הלאום לחצי התורן, עריכת טקסי זיכרון שונים וסגירת מוסדות בילוי ובידור (בתי קולנוע, מסעדות וכדומה).
ביום אבל לאומי יכולים תושבי המדינה לנהוג מנהגי אבלות המקובלים באותה מדינה, כגון ענידת סרטים שחורים או פרחים אדומים על דש הבגד, תליית דגלי הלאום, או הצמדת סרטים שחורים לדגלי לאום תלויים.
ימי אבל לאומי ידועים מתקופות קדומות ביותר.
בעת העתיקה זוהה הלאום עם המונרך העומד בראש המדינה, והוא שהכריז על ימי אבל לאומי.
כמו כן, במות המונרך, הונהגו לרוב מנהגי אבלות לאומיים.
דוגמה לימי אבל לאומי ניתן למצוא בתנ"ך, כך לדוגמה מוזכר בספר יונה יום אבל שהוכרז בנינווה על ידי מלך נינווה לאחר שיונה הנביא ניבא על חורבן העיר:
מתיאור זה, ניתן ללמוד על מנהגי האבלות הלאומיים בעת העתיקה - צום ולבישת שק, הן על ידי האדם והן על ידי בעלי החיים.
בעת העתיקה ובימי הביניים נהגו מנהגי אבלות לאומיים בעת מותו של המונרך, אולם המנהג של הורדת דגל הלאום לחצי התורן הוא מנהג מאוחר, שמקורו בקבלת הגדרת המדינה המודרנית הנפרדת מהמונרך העומד בראשה.
כך לדוגמה, בעת מותו של מונרך בממלכה המאוחדת הונהגה מאז מותה של המלכה ויקטוריה הורדת דגל הלאום לחצי התורן, אולם הנס המלכותי נותר תמיד מונף בראש התורן שכן גם במות המונרך יש לו יורש היורש אותו מיידית.
מנהגי האבלות הלאומיים באירופה של העת החדשה כללו לרוב הכרזה על מספר ימי אבל לאומי מלא או חלקי, בהם לא פעלו מוסדות השלטון ובתי המשפט.
דוגמה לכך ניתן לראות באימפריה הבריטית בעת מותה של המלכה ויקטוריה.
המלכה נפטרה ב-22 בינואר 1901, והוכרז אבל לאומי מלא עד 24 בינואר שנה לאחר מכן, וכן צו מלכותי הורה לציבור ללבוש בגדי אבל מלאים עד 6 במרץ 1901, ובגדי אבל חלקיים עד 17 באפריל 1901.
במדינות רבות בעולם, נהוג להכריז על מספר סמלי של ימי אבל לאומיים, כאשר שלושה ימי אבל הוא המספר הנפוץ ביותר.
בשנת 2008 יזמה חברת הכנסת רוחמה אברהם הצעת חוק להסדרת קביעתם של ימי אבל לאומיים, אך היא לא אושרה.
באמצע נובמבר 1942 התברר בוודאות דבר קיומו של מסע השמדה שיטתי של יהודי פולין בידי הנאצים.
בהגיע האישור הוודאי הכריזה הנהגת היישוב על שלושה ימי אבל, מ-30 בנובמבר עד 2 בדצמבר 1942. נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, בוטלו כל הצגות הקולנוע ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
בעקבות מותו של נשיא מדינת ישראל יצחק בן צבי ב-23 באפריל 1963, הוכרזו שני ימי אבל לאומי בישראל.
ימי אבל הוכרזו כהזדהות גם בארגנטינה, ברפובליקה של קונגו ובקובה.
בעקבות רצח נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי ב-22 בנובמבר 1963, הוכרזו בישראל שלושה ימי אבל לאומי.
בעקבות מותו של ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ב-26 בפברואר 1969, הוכרזו שני ימי אבל לאומי.
בעקבות מותו של יושב ראש הכנסת ראובן ברקת ב-5 באפריל 1972, הוכרז יום אבל לאומי.
בעקבות אסון צור הראשון ב-11 בנובמבר 1982, הכריזה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי כמה ימים מאוחר יותר, לזכר קורבנות האסון.
בעקבות אסון הבונים ב-11 ביוני 1985, נשיא המדינה הכריז על היום כיום אבל לאומי, אך הדבר לא עוגן בהחלטה של הכנסת.
בעקבות רצח יצחק רבין, שהיה ראש הממשלה ושר הביטחון, בידי יגאל עמיר, פעיל ימין קיצוני שרצח את רבין בעקבות הליך הסכמי אוסלו – בעקבות הרצח, שאירע ב-4 בנובמבר 1995, הכריזה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי, ובהמשך גם על יום זיכרון לאומי לזכרו של יצחק רבין.
בעקבות אסון המסוקים, שבו נהרגו בתאונה אווירית 73 חיילי צה"ל, ב-4 בפברואר 1997, הכריזה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי.
ב-11 בספטמבר 2001 החליטה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בארצות הברית.
בעקבות התרסקות טיסה 1812 של סיביריה איירליינס, מישראל לנובוסיבירסק שברוסיה, שאירעה ב-4 באוקטובר 2001 ובה נספו 78 נוסעים ואנשי צוות, מתוכם 51 ישראלים הוכרז יום אבל לאומי לאחר חג הסוכות ב-11 באוקטובר.
בעקבות מות ראש ממשלת ישראל ונשיא מדינת ישראל לשעבר שמעון פרס, ב-28 בספטמבר 2016, ממשלת ישראל הכריזה על יום אבל לאומי.
בעקבות אסון הר מירון באירועי ל"ג בעומר 2021, החליטה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי ב-2 במאי 2021.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, החליטה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי בין 26 ל-27 באוקטובר 2024 (יומיים לאחר שמחת תורה).
יום-טוב תמיר (נולד ב-3 בספטמבר 1944) הוא קצין במילואים בצה"ל, שהשתחרר בדרגת תת-אלוף.
תמיר נולד בנתניה בשם יום טוב טייכמן, והוא בוגר בית הספר הריאלי ומחזור ח' (1962) של הפנימיה הצבאית לפיקוד בחיפה.
שימש ראש מדור תותחנות בגייסות השריון והיה ממקימי גדוד 79 בחטיבה 7. במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת טנקים בגדוד 79. הפלוגה סופחה לגדוד 9, גדוד חרמ"ש, שלחם בחזית המצרית תחת פיקודה של חטיבה 7. לאחר היום הראשון הועבר ל"כוח גרנית", עמו נלחם עד לאזור רומני.
לאחר מכן הועבר כמ"פ טנקים לחטיבת הצנחנים בפיקוד רפאל איתן, הוא נפגע מטיל נ"ט בכניסה לקנטרה.
לאחר החלמתו פיקד על מגמת טנקי מגח בקורס קציני שריון, שימש קצין אג"ם בחטיבה 14, בתפקיד מטה בגייסות השריון וכסגן מפקד גדוד 184.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 9, באותה עת גדוד טנקי מגח.
הגדוד שהה בתעסוקה מבצעית בגזרת צפון תעלת סואץ כשפרצה המלחמה.
הגדוד ספג אבדות כבדות בקרבות, כולל 67 הרוגים, ונשחק לגמרי, עד שנותרו בו שני טנקים כשירים בלבד ולמעשה חדל מלהתקיים.
תמיר חבר לגבי עמיר, מפקד חטיבה 460 שהגיעה לחזית במוצאי יום הכיפורים, וסייע לכוחות החטיבה להתמצא בגזרה.
למחרת נענה לבקשת עמיר ומונה לקצין האג"ם של החטיבה והמשיך בתפקיד לאורך קרבות הבלימה, הצליחה וקרב העיר סואץ.
לאחר צליחת התעלה פנה תמיר לארגון מחדש של גדוד 9, על בסיס שרידי הגדוד המקורי וחיילי מילואים שנאספו בבית הספר לשריון בג'וליס.
לאחר יום אימונים חזר הגדוד והצטרף לאוגדת שרון, שהייתה מוצבת בגדה המערבית של תעלת סואץ.
על פועלו במלחמה זכה תמיר בעיטור המופת, אחד מ-18 ציונים לשבח מסוגים שונים שקיבלו לוחמי הגדוד, כולל שני עיטורי גבורה, עיטור העוז אחד ושבעה עיטורי מופת.
לאחר המלחמה התחזה לרב, כדי להצטרף לצוות שעסק באיתור חללי צה"ל באזור שבשליטת מצרים.
במהלך קרבות ההתשה לאחר המלחמה, השתתף תמיר בלחימה בחזית הגדה המערבית של תעלת סואץ.
לאחר הסכם הפרדת הכוחות, עבר לשרת כקצין אג"ם באוגדה 36 ברמת הגולן, שנבנתה כאוגדה סדירה תוך כדי מלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
יצא ללימודים בפורט נוקס ובשובו פיקד בשנים 1977-1976 על קורס מפקדי פלוגות בבית הספר לשריון ובמקביל על חטיבה 280.
ב-1977 מונה תמיר למפקד חטיבה 188 והוביל אותה במבצע ליטני.
ב-1979 מונה לסגן מפקד אוגדה 36 והמשך שירת כראש ענף אימון מתקדם בבבית הספר לשריון.
ב-1981 מונה למפקד אוגדה 880, הוא פיקד עליה במבצע שלום הגליל כששימשה עתודה פיקודית וכוחותיה נשלחו לסייע בקרב סולטאן יעקוב ב-1983 מונה לראש מטה פיקוד הצפון, ב-1985 למפקד אוגדה 252 וב-1986 לסגן ראש אגף התכנון.
בשנים 1990 עד 1993 שירת כנספח צבאי בבריטניה.
לאחר שחרורו משמש תמיר יועץ ארגוני וביטחוני, דירקטור בחברות, היה מנכ"ל איגוד תחנות הדלק בישראל, ומ-2009 יו"ר הוועד המנהל של האגודה למען החייל.
משמש ראש המרכז לחקר לוחמת היבשה ביד לשריון.
תמיר בוגר תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, מוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה ומוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2022 הוציא תמיר אוטוביוגרפיה בשם מעגלים נסגרים בלונדון בהוצאה עצמית.
בנובמבר 2023 נפל נכדו, סמ"ר ינון תמיר בלחימה ברצועת עזה.
במרץ 2025 מינה אותו הרמטכ"ל, רב-אלוף אייל זמיר, כחבר בצוות חיצוני של קצינים בכירים במילואים לבחינה ויישום תחקירי ה-7/10 שבוצעו בצה"ל.
יולפוסאו (באיסלנדית: Ölfusá) הוא נהר בדרום-מערב איסלנד, שנוצר מהתמזגותם של הנהרות קוויטאו וסוג.
אורכו של יולפוסאו 33 קילומטרים והוא מנקז שטח של 5,678 קילומטרים.
מבחינת כמות המים, יולפוסאו הוא הנהר הגדול ביותר באיסלנד - ספיקתו הממוצעת היא 423 מ"ק לשנייה (בקיץ, הספיקה הממוצעת היא 470-330 מ"ק לשנייה, ובחורף 500-300 מ"ק לשנייה).
ספיקת המים הגבוהה ביותר, שנמדדה אי-פעם בנהר, היא 2,500 מ"ק לשנייה.
ראשיתו של יולפוסאו הוא מפגש הנהרות קוויטאו וסוג ממזרח להר אינגולפספיאל (Ingólfsfjall).
אחרי היווצרותו כתוצאה מהתמזגותם של שני הנהרות, יולפוסאו זורם דרומה עד העיירה סלפוס.
בקטע זה, הנהר מהווה את גבולו המערבי של שדה הלבה הגדול ביותר באיסלנד — ת'יורסאו.
בהתקרבותו לעיירה, הנהר נעשה צר — כאשר חלקו חולף בתוך שדה הלבה.
בשטח העיירה, יולפוסאו נפרד משדה הלבה, פונה מערבה ומהווה את גבולו הצפוני של השדה.
אחרי פנייתו מערבה ליד סלפוס, יולפוסאו מתרחב שוב וזורם 25 קילומטרים עד שפיכתו אל האוקיינוס האטלנטי.
סמוך לשפיכתו אל האוקיינוס, הנהר פונה דרומה ורוחבו בהמשך מגיע לחמישה קילומטרים — מה שהופך את השפך שלו ללגונה.
באזור זה, בגדה המזרחית של יולפוסאו נמצאת שמורת הטבע פלוי (Flói).
יולפוסאו עלול להציף את גדותיו בזמן התכת קרחונים (כתוצאה מפעילות געשית תת-קרחונית סמוך למקורות של הנהרות שיוצרים אותו).
הנהר עשיר בדגה, במיוחד ממין אלתית.
נהר יום () הוא נהר בתאילנד.
הוא מתחבר בהמשך אורכו לנהר נאן ולנהרות נוספים בתאילנד.
הנהר מספק מקור פרנסה לתושבים רבים בתור ספק דגים.
נהר יום עובר בפארק הלאומי המוגן התאילנדי, מאה יום.
שטח הניקוז הכולל של נהר יום ויובליו הוא 23,615.59 קמ"ר (9,285 מיילים רבועים), אגן הניקוז של הנהר מכונה "אגן יום".
נהר יום הוא חלק מאגן הניקוז של נהר נאן ושל נהר הצ'או פראיה.
סכר גדול ושנוי במחלוקת תוכנן בנהר בשנת 1991, למרבה מזלם של המתנגדים, הפרויקט ננטש.
הוויכוח על הקמת הסכר נפתח שוב בשנת 2011. נכון לשנת 2012, מתנהל דיון על בניית שני סכרים קטנים יותר על נהר יום באזור המדובר במקום סכר הענק שתוכנן.
יום איכות הסביבה העולמי הוא מועד בינלאומי המצוין כל שנה ב-5 ביוני, על ידי המדינות החברות באו"ם, להעלאת המודעות לאיכות הסביבה (הגנת הטבע והסביבה).
היום הוכרז על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1972 וצוין לראשונה ב-1974. במהלך היום נערכים מפגשים וכנסים לחינוך ולמודעות בנושא, כולל דרכי טיפול ומניעה בבעיות סביבתיות.
מטרת יום זה היא להעלות את המודעות לנושאים הקשורים באיכות הסביבה, לקדם שינוי עמדות בנושאים של איכות הסביבה ולהגביר את שיתוף הפעולה של כל המדינות, כדי שאנשים יהנו בעתיד מעולם משגשג ובטוח.
יום איכות הסביבה מצוין ברחבי העולם בפעילויות רבות, כמו קונצרטים בחיק הטבע, תהלוכות, נטיעות עצים, תחרויות כתיבה וציור כרזות בבתי הספר, וכן מבצעי מיחזור ונקיון.
יום איכות הסביבה הוא אחד המועדים הבינלאומיים הראשונים בנושא שמירת טבע, קיימות וסביבתנות.
ימים דומים ליום איכות הסביבה שמציין האו"ם כוללים את היום העולמי לחיות הבר (World Wildlife Day) ב-3 במרץ, יום היערות העולמי (21 במרץ), יום המים העולמי (22 במרץ), יום כדור הארץ (ב-22 באפריל), יום המגוון הביולוגי (22 במאי), יום האוקיינוסים (ב-8 ביוני) ויום למאבק במדבור (ב-17 ביוני).
"יום אחרון" הוא שיר שנכתב על ידי המשורר אברהם שלונסקי, נדפס לראשונה בעיתון הארץ ב-28 באפריל 1939 והופיע בספר שיריו "על מלאת" ב-1947. השיר הולחן על ידי מאיר אריאל ושלום חנוך.
השניים, בני קיבוץ משמרות, התבקשו להכין שיר למופע בקיבוץ לרגל חג סוכות, והחלו להלחין את השיר בדוחק של זמן תוך שהם מלחינים 'שורה שורה' (שורה אריאל, שורה חנוך, וכן הלאה).
השיר בוצע במהלך השנים על ידי מספר אמנים.
הוא הוקלט לראשונה ב-1967 על ידי חנוך, מנחם זילברמן ואלי מגן.
לאחר מכן הקליט אותו אריק איינשטיין פעמיים ושתיהן בעיבודו של שם טוב לוי: לראשונה בעיבוד תזמורתי שלא הופץ ב-1973 ובשנייה בביצוע המוכר והמזוהה ביותר מתוך האלבום "שירים" שיצא לאור ב-1975. נורית גלרון הקליטה ב-1979 גרסה משלה שהופיעה באלבומה "נורית גלרון בהופעה חיה".
מילות השיר קשות לפירוש ומכילות דימויים תנ"כיים, דימויים חקלאיים, ודימויים מן הבריאה והטבע (סהר, שמש, שדה).
השיר נע לאורכו בין תקווה לייאוש (תפרחת ושלכת), כך למשל מתוארת יונת המבול שיוצאת להביא את הבשורה המיוחלת.
כמו כן מתואר תהליך חקלאי של ברירת היבולים והזרעים מהמוץ (מה להבר שדי ומה לזרות), אשר בהתאמה יכול להתפרש כבחירות שאדם עושה בחייו, בין טוב לרע, בין התפל לעיקר וכן הלאה.
בין שלל הפרשנויות שהוצעו לשיר נטען שהשיר עוסק באבל על אובדן של מישהו, שיר פרידה של אדם מהחיים, על אהבה שנגמרה או על יכולת יצירה שכבתה.
יולנטה קוושנייבסקה (בפולנית: Jolanta Kwaśniewska; נולדה ב-3 ביוני 1955) היא עורכת דין פולנייה, הגברת הראשונה של פולין בין השנים 1995–2005.
בהיותה סטודנטית למשפטים באוניברסיטת גדנסק פגשה את נשיא פולין לעתיד אלכסנדר קוושנייבסקי, לו נישאה בשנת 1979. במהלך לימודיה הייתה פעילה בארגון סטודנטים.
בשנת 1984 החלה את הקריירה המקצועית שלה כשהחלה לעבוד בחברה המייצרת תכשיטים.
בשנת 1991 הקימה עסק נדל"ן אותו ניהלה עד היבחרו של בעלה כנשיא.
משהחלה לכהן כגברת הראשונה עסקה רבות בענייני צדקה.
בשנת 1997 הקימה ארגון המקדם זכויות של אנשים בעלי מוגבלויות, ובשנת 1999 קיבלה אות מסדר לאופולד מטעם מלך בלגיה.
בהמשך זכתה לאותות ועיטורים נוספים, היא הנחתה את תוכנית הסטייל "Lekcja stylu" ב-TVN Style, ערוץ טלוויזיה פולני המיועד לנשים.
יולנדה ורגאס רטר הייתה ספרנית, ארכיונאית, חוקרת, ופעילה חברתית לסבית אמריקאית.
רטר נולדה בקונטיקט, אך העבירה את רוב הילדות שלה באל סלוודור, שם אביה, אדריכל אמריקאי, עבד בפרויקט של מחלקת המדינה.
המפגש הראשון שלה עם גזענות התרחש כשהייתה בת שתים-עשרה, כאשר חזרה לבית הספר בקונטיקט.
האירוע הזה הוביל אותה לאקטיביזם.
רטר למדה במכללת פיצר בקלרמונט, קליפורניה, וסיימה תואר ראשון בסוציולוגיה בשנת 1970. היא סיימה תואר שני במדעי הספרייה ב-1983, ואחד נוסף בעבודה סוציאלית ב-1987 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וב-1996 סיימה דוקטורט בלימודי אמריקה באוניברסיטת ניו מקסיקו, שבאלבקרקי.
התזה שלה הייתה בנושא פיתוח זהות לסבית לטינה, ועבודת הדוקטורט הייתה על אקטיביזם לסבי בלוס אנג'לס, "On The Side of Angels: Lesbian Activism in Los Angeles, 1970–1990".
לפני שהייתה לספרנית וארכיביסטית, רטר עבדה במגוון רחב של עבודות, חלקן בהתנדבות.
היא עבדה בבית הכלא ובתוכניות שחרור מוקדם, במסגרת מרכז השירות הגאה (1972), וכמנהלת של קו חם לנפגעות אונס (1977), והייתה מייסדת שותפה בהוצאה לאור של "דפי זהב לנשים" (1978).
היא אז הייתה לארכיביסטית המייסדת באוסף המורשת הלסבית ב-ONE Archives, והתנדבה בארכיון הלסבי על שם ג'ון מזר.
בשנים הראשונות של הפעילות שלה, היא הגדירה את עצמה כ"אקטיביסטית להיסטוריה ונראות לסבית".
היא אספה, שימרה, והעלתה למודעות היסטוריות גנוזות.
הפרויקט שהקימה, אתר האינטרנט "פרויקט ההיסטוריה הלסבית" שהחל בשנות ה-90 זכה לכבוד רב בקהילה הלסבית ומחוצה לה, וכולל כרונולוגיות וערכים על "היא-סטוריה" לסבית ולסביות חשובות היסטורית.
האתר דורג באותה העת כבין 5% האתרים העליונים, ויצר קישוריות לאתרים להטב"קים ברחבי עולם.
חלק מההיסטוריה שאספה בפרויקט היווה בסיס לאוספים שערכה מאוחר יותר במוסדות אקדמיים.
היא ראתה את הייעוד שלה "להיות זבוב על הגוף הפוליטי", או בעגה הישראלית – קרציה.
היא קראה תיגר על המנהיגים של התנועה הגאה, מכיוון ששוב ושוב כאשר כן הוקצו תקציבים ומשאבים ללהט"ב, הם נסבו על צרכים ואג'נדות של גברים גאים, והיא הייתה דמות מרכזית בקידום הזכויות של לסביות במרכז הלהט"ב הראשון שהוקם בלוס אנג'לס.
היא פעלה להעלאת מודעות במיוחד בקרב לסביות לטינה ושל צבע.
רטר החשיבה את עצמה כלסבית בדלנית, שהאמינה שנשים גאות יכולו להתעצם ללא נוכחות גברית.
היא הייתה חברת דירקטוריון של המרכז הלסבי האחרון בלוס אנג'לס, Connexxus/Centro Mujeres.
ובשנת 1988, בתוקף תפקידה כמנהלת תוכניות נשים במכללת גאלף קוסט, היא הייתה אחת משלוש לסביות בדלניות שהופיעו בתוכניתה של אופרה וינפרי ב-1988.
משנת 1989 ועד 1991 ניהלה רטר את אוסף המשאבים הצ'יקנו עבור הספרייה הציבורית של לוס אנג'לס, שם הקימה את מסד הנתונים הביוגרפי הצ'יקנו הראשון.
מ-2003 ועד מותה, שמשה רטר כספרנית ראשית וארכיביסטית של המרכז למחקר ולימודי צ'יקנו בלוס אנג'לס.
בין הפרסים והכיבודים המרובים להם זכתה, כלולים פרס מפעל חיים שהוענק לה במסגרת הכנס "Queer Frontiers" באוניברסיטת דרום קליפורניה בשנת 1985, פרס מונט-הורביץ בשנת 2000, פרס קאל מטשין האקדמי ופרס מרי וורנר כמחברת-שותפה של הספר Gay and Lesbian Rights In America: A Documentary History.
ביוני 2007 זכתה בפרס "מפתח הזהב" מהמועצה המייעצת הגאה והלסבית של עיריית מערב הוליווד, על תרומותיה ומחויבותה "להפיכת ההיסטוריה הלסבית והלסבית הלטינה נגישה לחוקרים ולכותבים המספרים את סיפורינו".
רטר אהבה לעסוק בנגרות ובמכונאות מטוסים, ואף הייתה משמשת כאשת אבטחה באירועים קהילתיים, כגון משלחת האנשים של צבע לצעדת הגאווה הראשונה על וושינגטון בשנת 1979, במצעד הדייקיות בלוס אנג'לס.
היה לה עסק פרטי של קניית ומכירת ספרים נדירים.
בשנות ה-90 הוסיפה את שם הנעורים של אמה לשמה המלא – ורגאס.
אמה, יולנדה ורגאס, על שמה היא נקראה, הייתה הרפתקנית, שלמדה לטוס בשנות ה-40. היא באה ממשפחה אמנותית: דודה אלברטו ורגאס היה אמן ה"פינ-אפ" המפורסם אשר ציוריו הפכו לאיקוניים בתקופת מלחמת העולם השנייה; וסבהּ, מקס ורגאס היה צלם ידוע בפרו.
היא נסעה לפרו מספר פעמים כדי לעשות שם מחקר היסטורי ומשפחתי.
צילומיה משם הופיעו בקטלוגים של תערוכות, ובכתבי עת לצילום לטינו-אמריקאי.
רטר נפטרה מסרטן בשנת 2007, והותירה אחריה את בת זוגה לחיים לזלי גולדן סטמפלר, את אביה הנרי רטר, וארבעה אחים בקונטיקט.
היא ערכה מספר ספרים משמעותיים על היסטוריה לסבית וגאה, כולל הספר זוכה פרס למדא Queers in Space: Communities, Public Places, Sites of Resistance.
מאמרים שכתבה בכתב העת Lesbian News
הטקסט פורסם לראשונה ב-1962 בירחון נובי מיר (באישורו האישי של ניקיטה חרושצ'וב, שביקש לחשוף את פשעיו של קודמו, יוזף סטלין).
השם המקורי של הסיפור היה "Щ-854, יום אחד בחיי אסיר" (Щ-854 .(Один день одного зэка.
Щ-854 הוא מספרו האישי של גיבור הסיפור, איוואן דניסוביץ' שוחוב, התפור על בגדיו ומשמש את הסוהרים על מנת לקרוא לו.
העלילה מתארת יום של שגרת מחנה אפורה.
ביום זה לא מתחוללת דרמה מיוחדת, אין תיאורי זוועה ולא קורה שום אירוע בעל חשיבות.
עבור המספר זהו עוד יום של השרדות.
המספר, איוואן דניסוביץ' שוחוב, אינו מצייר את עצמו כחכם או גיבור באופן מיוחד ואף לא כאומלל באופן יוצא דופן.
יש לו חכמת חיים ותבונה שנרכשה בשמונה שנותיו כאסיר ומסייעת לו לשרוד, אך הוא גם עושה טעויות ומודה בהן.
גישתו הכנה מסייעת לאמינות בה מתקבלים הדברים, כדיווח או עדות ולא כסיפור עלילתי.
מכאן גם נובעים הזעזוע והאימה.
שוחוב הוא "כל אדם", בנקל היה הקורא יכול להקלע למצבו ולבלות כך, ימים על גבי ימים של שגרה שוחקת ביקום מקביל ובו חוקים כתובים ובלתי כתובים, שסטיה מהם פירושה מוות בייסורים וגם החיים בו קשים מנשוא.
עלילת הספר מלווה את שוחוב מרגע שהוא שומע את קולות ההשכמה בבוקר קר של ינואר ועד שהוא עולה על משכבו בלילה, בסוף אותו יום רגיל, אחד מכ-3660 ימי כליאה.
כפי שעולה במהלך מחשבותיו באותו יום אנו למדים כי שוחוב נשפט לעשר שנים ב"מחנה מיוחד" במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הוצב בחזית הצפון-מערבית כחייל ביחידת הצבא האדום שכבר לא נותרו לה מזון ותחמושת ולפיכך נפל בשבי הגרמני.
הוא הצליח להימלט מן השבי חזרה לקווים הרוסיים, אך שם נשפט על ידי הפוליטרוק בהאשמת שוא של שיתוף פעולה עם האויב.
אט-אט נגלים לנו דרך עיניו של שוחוב, שהוא אסיר ותיק שנותרו לו רק שנתיים עד לשחרורו, סדרי המחנה והרכבו.
הבריגדה של שוחוב, שמספרה 104, מונה 24 עובדים.
האיש החשוב ביותר בבריגדה הוא ה"בריגדיר", אסיר שמנהל למעשה את עבודת האסירים שתחת מרותו.
לפי דיווח אחוזי הביצוע של עבודות הכפייה המוטלות על הבריגדה (ביום המדובר עוסקת הבריגדה בבניית קומה בתחנת כוח), היא זוכה לטובות הנאה שונות, ובראשן תוספת מזון.
כך נוצר מנגנון המעודד לכאורה את האסירים לעבוד היטב.
אולם, הדבר החשוב באמת הוא דיווחו של הבריגדיר לממונים ולא הביצוע בפועל.
לפיכך - בריגדיר טוב הוא זה המצליח לדווח על אחוזי ביצוע גבוהים (ולשחד במידת הצורך את חשבי הנורמה), מצליח לזכות באתר עבודה בעל תנאים סבירים, מעניק מידה של מוטיבציה לאנשיו, מגונן עליהם מפני גחמות הממונים ומונע מהם לבצע עבירות אשר בשלן יסבלו כל שאר חברי הבריגדה.
הבריגדיר של שוחוב, טיורין, הוא בריגדיר טוב ודמותו זוכה לאהדה רבה של המספר.
כלכלת היום יום מבוססת על מנות מזון זעומות, מהן ניתן להתקיים אך בקושי.
כיוון שכך, נוצרת מוטיבציה לזכות במנות מזון נוספות, הן על ידי גנבה (גם כאן מתגלה כוחה של הבריגדה המגוננת על מנות המזון של כל חבריה), הן על ידי ביצוע עבודות נוספות או בזכות מילוי תפקיד בהיררכיה (סגן הבריגדיר, למשל).
אסירים זכאים לקבל חבילות מבני משפחתם, כך שלאסיר המקבל חבילה יש יתרון גדול, הן מבחינת התזונה האישית והן מבחינת משא ומתן על טובות הנאה מול אסירים אחרים.
הדרך הבזויה ביותר לזכות בהקלות ומנות מזון היא הלשנה לממונים.
מלשינים שנתפסים מוצאים לעיתים להורג על ידי האסירים האחרים.
חוקי המחנה נראים כנזילים למדי.
חוק יציב אחד הוא שלא יוצאים לעבודה אם הטמפרטורה יורדת מתחת ל-40 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
פרט לכך, ההיתר לשאת פריטי לבוש, הנעלה או מזון ליציאה לעבודה למשל, משתנה מדי יום לפי שרירות ליבם של הממונים.
חיפושים אחר פריטים אסורים מתבצעים באופן תדיר.
במחנה מתקיימת מערכת ענישה פנימית, כאשר על הפרת חוקי מחנה, מוכנס האסיר לצינוק בבית כלא פנימי במחנה.
רוב היום מועסקים האסירים בעבודות פיזיות שונות.
ביום האחד עליו מדווח בספר עבדה הבריגדה של שוחוב באתר בנייה של תחנת כוח והייתה עסוקה בבניית קומה בבניין שחלקו כבר הוקם, בטמפרטורה של 27 מעלות מתחת לאפס.
האסירים-פועלים נאלצים לגלות תושייה וכושר אלתור ולעיתים נהנים ממעשי ידיהם ומן הפתרונות המעשיים אותם הם מפתחים.
שוחוב, למשל, מקפיד להחביא לעצמו כף-סיידים טובה, במקום לקבל בכל פעם כף-סיידים ממחסן כלי העבודה, שטיבה הגרוע לא יאפשר לו לעבוד כהלכה.
בניגוד לאסירים הנבונים, מתגלים מנהלי העבודה והמשגיחים כאטומים, טיפשים, בורים ומונעים אך ורק מפחד מן הממונים עליהם או משוחד.
בסוף היום מסכם שוחוב לעצמו שהיה זה יום טוב.
מעמדו בהיררכיה הפנימית של האסירים לא התדרדר, הוא הצליח להשיג תוספות מזון ולסחור בטבק עם אסיר שקיבל חבילה, מצבו הבריאותי תקין והוא עדיין בחיים ולא בצינוק.
מיד עם פרסומו, עורר הסיפור דיון ער ברחבי ברית המועצות על תקופת הגולאגים ומיקד את תשומת הלב בסולז'ניצין.
באופן יוצא דופן הוא צורף לאיגוד הסופרים הרוסים על סמך יצירתו זאת, הראשונה.
הסיפור היה בין התיאורים הספרותיים הראשונים של מוסדות אלו, שפרץ אל מעבר למסך הברזל ותורגם לשפות רבות.
ב-1970 הוענק לסולז'ניצין פרס נובל לספרות, כאשר "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'" זכה לאזכור מיוחד בדברי חבר השופטים.
יולנטה סניידר-קבאו (בהולנדית: Yolanthe Sneijder-Cabau; נולדה ב-19 במרץ 1985) היא שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ספרדייה-הולנדית.
קבאו נולדה באיביזה לאם הולנדית ואב ספרדי, אביה היה יזם שבבעלותו מספר מסעדות וברים, לאחר שאביה חווה משבר כלכלי היא חוותה אלימות במשפחה וכתוצאה מכך אמה חזרה עם ילדיה להולנד מולדתה.
לאחר שסיימה את בית הספר היא החליטה להתחיל בקריירת משחק והופיעה במספר הפקות.
היא אחת המייסדות של הארגון "Stop Kindermisbruik" הפועל לצמצום התופעה של התעללות מינית בילדים במדינות המתפתחות.
היא הייתה נשואה לכדורגלן וסלי סניידר ויש לה בן, בעקבות כך היא גם השתתפה בגרסה ההולנדית של נשות הכדורגלנים.
בין 2005–2008 הופיעה בתפקיד משני באופרת הסבון "Onderweg naar morgen".
ב-2006 שיחקה בסרט הקצר "Turkse chick" שהיה מועמד לפרס "Gouden Kalf" (עגל הזהב), המקביל ההולנדי לפרס האוסקר, הסרט הכיל מספר סצנות מיניות שלאחר מכן הצהירה שהיא מתחרטת עליהן.
ב-2009 ו-2010 הציגה את הניקוד של הולנד באירוויזיון.
ב-2010 ו-2011 הנחתה את פסטיבל השירים של הולנד, בו הזוכה מייצג את הולנד באירוויזיון.
ב-2013 שיחקה בסרט האמריקאי "רווח וכאב".
ב-2015 הופיעה בסרט הבריטי-הולנדי "לחטוף את פרדי הייניקן" (אנ') עם אנתוני הופקינס.
בשנת 2025 שיחקה את אוויטה בסרט הפעולה הבלגי "Gangstas" שכתבו וביימו צמד הבמאים הבלגים-מרוקאים אדיל אל ערבי ובילאל פאלח (אנ').
יולנדה סלדיבר (בספרדית: Yolanda Saldívar; נולדה ב-19 בספטמבר 1960) היא אחות מוסמכת לשעבר ונשיאת מועדון מעריצים שהורשעה ברצח זמרת הטחאנו סלינה ב-31 במרץ 1995 בקורפוס כריסטי, טקסס.
סלדיבר הגישה בקשה לשחרור מוקדם בינואר 2025, אך בקשתה זו נדחתה ב-27 במרץ 2025, כאשר ההרשאה להגיש את הבקשה הבאה לשחרור מוקדם נקבע למרץ 2030.
במרץ 1991 קיבלה את רישיונה כאחות מוסמכת מטעם מועצת הבוחנים לאחיות בטקסס.
אביה ומנהלה של סלינה, אברהם קינטנייה ג'וניור, מינה את יולנדה סלדיבר לנשיאת מועדון המעריצים שלה בשנת 1991 לאחר שסלדיבר ביקשה שוב ושוב שיאשרו לה להקים מועדון כזה.
עד 1993 מועדון המעריצים הגיע ל-1,500 חברים בפחות מארבע שנים, ובסופו של דבר גדל ליותר מ-5,000 חברים.
הוא הפך לאחד ממועדוני המעריצים הגדולים ביותר בסן אנטוניו.
בשעה 7:30 בבוקר (CST) יום שישי, 31 במרץ, סלינה יצאה לכיוון המוטל של סלדיבר.
במוטל סיפרה סלדיבר לסלינה שנאנסה במקסיקו.
סלינה לקחה אותה לבית החולים האזורי, שם הבחינו הצוותים הרפואיים כי סלדיבר מראה "תסמינים ברורים של דיכאון קליני".
סלדיבר סיפרה לצוות הרפואי שהיא דיממה "מעט".
הצוות הרפואי הבחין בסלינה הכועסת, לה סלדיבר סיפרה שדיממה "הרבה", יום קודם לכן.
האחות המוסמכת קרלה אנתוני, הודיעה לסלדיבר שהיא צריכה לנסוע לסן אנטוניו כדי לעבור בדיקה גינקולוגית מכיוון שלטענתה, "סלדיבר הייתה תושבת סן אנטוניו, בית החולים היה בקורפוס כריסטי והאונס התרחש מחוץ למדינה".
כשנסעו חזרה למוטל, אמרה סלינה לסלדיבר שטוב יהיה אם הן יישארו בנפרד זמן מה כדי להימנע מתגובתו של אביה, קינטנייה ג'וניור.
לדברי ד"ר מרטינז, סלינה ניסתה ליצור איתו קשר באותו הבוקר, אך הוא לא יכול היה לדבר בטלפון מכיוון שהוא ביצע ניתוח.
בשעה 10:00 לפנות בוקר (CST), קינטנייה ג'וניור יצר קשר עם פרס כדי לאתר את סלינה, היות שהיא אמורה הייתה להקליט שיר חדש באותו הבוקר ולא הגיעה לאולפן ההקלטות.
פרס התקשר לטלפון הנייד של סלינה והזכיר לה שהיא צריכה להקליט שיר חדש.
היא אמרה לו ששכחה את זה והיא כרגע "מטפלת בעניין אחרון", תוך שתגיע בקרוב לאולפן ההקלטות.
זו הייתה שיחת הטלפון האחרונה שסלינה קיימה והייתה הפעם האחרונה שפרס שוחח עם אשתו.
בחדר המוטל החלו סלינה וסלדיבר להתווכח.
אורחי המוטל התלוננו על רעשים חזקים שמגיעים מחדרה של סלדיבר.
הם אמרו ששמעו שתי נשים מתווכחות על עניינים עסקיים.
סלינה אמרה לסלדיבר שאי אפשר לסמוך עליה יותר, ודרשה מסלדיבר להחזיר את דוחות הבנק.
לאחר מכן זרקה סלינה את תיקה של סלדיבר ולאחר מכן, נפלו מתוכו דוחות הבנק והאקדח.
בשעה 11:48 (CST) כיוונה אותו סלדיבר לעבר סלינה.
כשסלינה ניסתה לברוח, סלדיבר ירתה בה פעם אחת בכתף הימנית התחתונה; דבר שגרם לניתוק העורק ולאובדן דם רב.
טרינידד אספינוזה, איש התחזוקה של המלון, דיווח כי שמע "פיצוץ חזק", שאותו הוא השווה למנוע לא תקין של רכב.
היא רצה לעבר הלובי והשאירה שובל דם באורך של 392 רגל (119 מטרים).
היא נראתה כשהיא אוחזת בבטנה וצועקת: "תעזרו לי!
ירו בי!"; סלדיבר עדיין רדפה אחריה, כיוונה אליה את האקדח וכינתה אותה "כלבה".
לדברי צוות המוטל, סלדיבר נראתה "רגועה" וחזרה לחדרה לאחר שרדפה אחרי סלינה.
לדברי קרלוס מוראלס, שחיכה מחוץ למוטל, הוא שמע צרחות וראה את סלינה רצה לעברו.
היא תפסה את מוראלס וצרחה, "הם יירו בי שוב".
צוות המוטל הבחין בבגדיה ה"ספוגים בדם" כאשר התקרבה ללובי.
סלינה התמוטטה על הרצפה בשעה 11:49 בבוקר (CST) כשמנכ"לית המלון ברברה שולץ צלצלה לשירותי החירום.
סלינה צרחה לעבר הצוות ואמרה לו, "תנעל את הדלת, היא תירה בי שוב".
הזמרת זיהתה את סלדיבר כתוקפת ומסרה את מספר החדר בו נורתה.
היא "נפצעה אנושות [ונחרדה] כשזיהתה את סלדיבר", לאחר שאמרה את מילותיה האחרונות "יולנדה...
שונה וילה ומנהל המכירות של המוטל רובן דליאון ניסו לעצור את זרימת הדם.
דליאון הבחין שעיניה של סלינה התהפכו לאחור ושהיא רפויה.
תוך עשרים דקות מכניעתה של סלדיבר, היא הובלה לתחנת המשטרה במרכז העיר קורפוס כריסטי והוכנסה לחדר חקירות, שם חקרו אותה פול וריי ריברה.
פול ריברה, שחקר מקרי רצח מאז 1978, הודיע לסלדיבר על זכותה לבקש עורך דין, אך זו ויתרה על הזכות.
כאשר חוקרי המשטרה הקיפו את הטנדר של סלדיבר, היא צעקה: "אני לא מאמינה שהרגתי את החברה הטובה ביותר שלי".
תוך שעות ספורות היא אמרה שהירי היה מקרי.
סכום הערבות של סלדיבר נקבע בהתחלה על סך של 100,000 דולר, אך התובע המחוזי קרלוס ולדז שכנע את השופט הנשיא להעלותו ל-500,000 דולר.
כאשר הוכרז סכום הערבות, שאלו מעריציה מדוע לא נקבע לה עונש מוות.
בית הסוהר של מחוז נואקס הוצף באיומי מוות והיו קריאות פומביות שהצדק ייעשה.
בנוסף, דווח כי כנופיות בטקסס אוספים כסף כדי לשלם את הערבות, במטרה לשחרר אותה ולרצוח אותה לאחר מכן.
בבית הסוהר, היא עמדה בפני איומי מוות נוספים מטעם האסירים.
המאפיה המקסיקנית (שהוגדרה ככנופיה הקטלנית והחזקה ביותר במערכת הכלא בקליפורניה) הציעה מחיר על ראשה והפיצה את הידיעה שמי שיצליח לפגוע בה או להביא אותה לידיהם יוכר כ"גיבור".
על פשעה של סלדיבר, נגזר כי עונשה יהיה עד תשעים ותשע שנות מאסר וקנס של 10,000 דולר.
סלדיבר הוחזקה בכלא במחוז נואיס והשמירה עליה הייתה כבדה, עקב החשש שהיא תתאבד לפני משפטה.
המדינה התקשתה לארגן סלדיבר סנגור; דובר אמר כי כל עורך דין שיגן על סלדיבר עלול יהיה להתמודד עם איומי מוות.
לבסוף, נבחר דאגלס טינקר להיות הסנגור שלה.
אשתו של טינקר חששה שהקהילה תתנכל להם וביקשה ממנו לא לקחת את התיק.
טינקר בחר בארנולד גרסיה, תובע מחוזי לשעבר, כיועצו המשפטי.
ולדז, שהתגורר כמה רחובות ממשפחת קינטנייה, בחר במארק סקורקה כיועצו המשפטי.
השופט מייק וסטרגרן עמד בראש התיק, שהועבר לבסוף לבית המשפט של מחוז האריס ביוסטון, טקסס, במטרה להבטיח שחבר המושבעים לא יערב רגשות ודעות אישיות בעת הכרעת הדין.
על פי דיווח שפורסם ב-Chicago Tribune, "משפט רצח סלינה התחרה במשפט הרצח של או.
וסטרגרן הורה כי לא ישדרו או יקליטו את המשפט והגביל את מספר העיתונאים באולם בית המשפט כדי להימנע מהמאורעות שקרו במשפטו של סימפסון.
בנוסף, דווח שם כי הדעות בין הלטינים לאמריקאים הלבנים היו חלוקות.
דונה דיקרסון, מוציאה לאור של מגזינים, אמרה ל-Chicago Tribune כי "אין לה שום עניין במשפט בגלל הרקע הלטיני של סלינה" והוסיפה כי "מקסיקנים-אמריקאים לא גילו את אותה התלהבות כשאלביס פרסלי נמצא מת".
משפט הרצח כונה "משפט המאה" והמשפט החשוב ביותר לאוכלוסיית הלטינים.
המשפט ייצר עניין באירופה, אמריקה הדרומית, אוסטרליה ויפן.
סלדיבר הטילה ספק בגזר הדין ואמרה כי הירי היה מקרי.
בהצהרת הפתיחה שלו אמר ולדז כי הוא מאמין שסלדיבר "הרגה את סלינה במכוון".
ולדז כינה זאת מעשה "חסר טעם ופחד" מכיוון שסלינה נורתה בגבה.
טינקר אמר כי הירי היה מקרי והכחיש שמועות שסלדיבר חשקה בקשר רומנטי עם סלינה.
ב-23 באוקטובר 1995 דן חבר המושבעים במשך שעתיים לפני שמצא את סלדיבר אשמה ברצח.
לבסוף, היא קיבלה את העונש המרבי; מאסר עולם ללא זכות לשחרור מוקדם במשך 30 שנה.
ב-22 בנובמבר 1995 היא הגיעה ליחידת גייטסוויל (כיום: Christina Melton Crain Unit) בגייטסוויל, טקסס.
החל משנת 2018 מרצה סלדיבר את עונשה בגייטסוויל ביחידת Mountain View, המופעלת על ידי משרד המשפטים הפלילי בטקסס.
היא תהיה זכאית לשחרור מוקדם ב-30 במרץ 2025. בגלל איומי מוות פנימיים מרובים מצד אסירים שמעריצים את סלינה, סלדיבר הוכנסה לבידוד ושוהה במשך עשרים ושלוש שעות ביממה כשהיא לבד בתא שלה.
האקדח שבאמצעותו רצחה סלדיבר את סלינה נעלם לאחר המשפט.
מאוחר יותר, הוא נמצא בארגז ציוד משרדי בבית של כתבת בית המשפט סנדרה אובאל, שאמרה שהיא לא ידעה שהיא מחזיקה בו.
בשנת 2002, על פי צו שופט, האקדח ששימש להרוג את סלינה הושמד והחתיכות שנותרו הושלכו למפרץ קורפוס כריסטי.
מעריציה של סלינה והיסטוריונים לא הסכימו לקבל את ההחלטה להשמיד את האקדח ואמרו שמדובר בחפץ שלקוח מתוך אירוע היסטורי, תוך שטענו כי האקדח היה צריך להיות מוצג במוזיאון.
סלדיבר ביקשה מבית המשפט לערעורים פליליים בטקסס לקבל עתירה לגבי הרשעתה.
לטענתה, העתירה הוגשה בשנת 2000 לבית המשפט המחוזי 214, אך מעולם לא נשלחה לבית המשפט העליון.
בקשתה התקבלה ב-31 במרץ 2008, יום השנה ה-13 למותה של סלינה.
יולנדה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Iolanda Margherita di Savoia; 1 ביוני 1901 – 16 באוקטובר 1986) הייתה בתם הבכורה של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואשתו אלנה, נסיכת מונטנגרו.
היא נולדה בתור פרינציפסה יולנדה מרגריטה מילנה אליזבטה רומנה מריה די סבויה ברומא, איטליה.
כאישה צעירה היא הייתה ספורטאית נהדרת, שהתעניינה במיוחד בשחייה ורכיבה.
לאחר נישואיה ב-9 באפריל 1923 לג'ורג'יו קרלו קלווי, רוזן ברגולו התגוררה יולנדה בעיירה פינרולו, מדרום־מערב לטורינו.
בשנת 1946 יצאו יולנדה ומשפחתה לגלות מרצון עם אביה באלכסנדריה, מצרים.
לאחר מותו של המלך ויטוריו חזרו יולנדה ומשפחתה לאיטליה, שם התגוררו בקסטלפורזיאנו.
יולנדה מתה בבית חולים ברומא ונקברה בטורינו.
יום D (רוסית: «День Д») הוא סרט פעולה רוסי מאת מיכאיל פורצ'נקוב ויקטרינה פובדינסקאיה, שיצא לאקרנים ב-4 בספטמבר 2008 ומהווה גרסה מחודשת לסרט האמריקאי "קומנדו" משנת 1985.
קצין חיל הצנחנים הרוסי איוואן גר עם בתו ז'ניה בבית מבודד אי שם בהרים.
הבוס לשעבר שלו, קולונל פיליפוב, מגיע במסוק עם חדשות רעות.
מישהו הורג את פקודיו לשעבר של איוואן.
פיליפוב מורה לשני חיילים לשמור על ביתו של איוואן.
מיד לאחר מכן, כנופיה תוקפת את הבית, הורגת את השומרים וחוטפת את בתו של איוואן.
איוואן מקבל הוראה להרוג את נשיא אסטוניה בתמורה לחיי בתו.
מלווה באחד הפושעים, הוא נשלח ל-Tu-154 מוולדיווסטוק לבצע את המשימה שהוטלה עליו.
במהלך ההמראה, איוואן, לאחר שגנב את המצנח שהורכב מהמטען של צוות הצנחנים, חוזר לקרקע, ויש לו 10 שעות להחזיר את בתו.
בוב שרייבר - גלדה (דובב על ידי ולדימיר אנטוניק)
הצילומים החלו בקיץ 2007 במחוז קרסנודר.
יולנדה קינג הייתה פעילת זכויות אדם, שחקנית ואקטיביסטית ממוצא אפרו-אמריקאי.
בתו של מנהיג זכויות האזרח ד"ר מרטין לותר קינג ושל פעילת זכויות האזרח קורטה סקוט קינג.
יולנדה נולדה בבית החולים סנט ג'וד במונטגומרי, אלבמה.
לקורטה סקוט קינג ומרטין לותר קינג ג'וניור.
היא הייתה רק בת שבועיים כאשר רוזה פארקס סירבה לוותר על מקומה באוטובוס.
אפילו בינקותה, יולנדה התמודדה עם האיומים שקיבל אביה על משפחתו.
ב-1956, מספר לבנים הפציצו את בית משפחת קינג בזמן שיולנדה הייתה עם אימה בבית אך הן לא נפגעו הודות להיותן בחלק האחורי של ביתם.
בעוד שאמה אהבה את שמה, לאביה היו הסתייגות מלכנות אותה "יולנדה" בשל האפשרות שהשם יתבטא בצורה שגויה.
במהלך חייה, שמה של קינג הוגה בצורה שגויה עד כדי כך שזה הפריע לה אביה בסופו של דבר הסתפק בכינוי "יוקי".
קינג טענה שאמה הייתה הדמות הדומיננטית בבית שגידלה אותה ואת אחייה, בעוד שאביה נעדר לעיתים קרובות עקב פועלו.
לאחר רצח בעלה, אמה התייחסה ליולנדה כאשת סוד.
יולנדה תמיד החמיאה לאימה על הישגיה וגם אימה דיברה עליה תמיד באור חיובי.
כשנשאלה על ידי ילד צעיר מה היא זוכרת יותר מכל מאביה, היא הודתה שאביה לא היה מסוגל לבלות הרבה זמן איתה ועם שאר המשפחה.
כאשר היה מבלה איתה, היא הייתה משחקת ושוחה איתו.
כשהייתה בת 6, חבריה לכיתה כינו את אביה בכינוי "ציפור כלא" דבר שנחקק לה בזיכרון.
זיכרון מוקדם נוסף היה המקרה בו היא רצתה ללכת לפארק שעשועים מקומי, עם שאר כיתתה, אך נאסר עליה לעשות זאת בשל הגזע שלה.
היא לא הבינה, ושאלה את אמה קורטה מדוע היא לא מסוגלת ללכת.
תשובתה של אימה הייתה: "אבא שלך בכלא כדי שתוכלי ללכת לפארק השעשועים".
לאחר ניסיונות רבים להסביר לה את הנושא, יולנדה הבינה סוף סוף.
עם זאת, אביה הרגיע אותה ואמר לה שהיא "טובה בדיוק" כמו כל חבריה שהלכו לפארק השעשועים ושיום אחד ב"עתיד הלא רחוק" היא תהיה מסוגלת ללכת "לכל עיר" יחד עם "כל ילדיו של אלוהים".
בערב 4 באפריל 1968, כשהייתה בת 12, חזרה יולנדה עם אמה מקניות חג הפסחא כשג'סי ג'קסון התקשה למשפחה ודיווח שאביה נורה.
היא שאלה את אמה, האם עליה לשנוא את האיש שהרג את אביה.
אמה אמרה לה לא לעשות זאת, כי אביה לא היה רוצה בכך.
ארבעה ימים לאחר מכן, היא ומשפחתה ליוו את אמם לבית העירייה של ממפיס, שכן היא ואחיה רצו להתלוות לאימם.
יולנדה טסה לממפיס, טנסי עם אחיה ואמה והשתתפה במצעד בממפיס עם עובדי תברואה ומנהיגי זכויות האזרח.
לפני הלווית אביה הגיעה גברת ג'קלין קנדי לבקר את אימם ואת המשפחה.
ביל קוסבי טס לאטלנטה לאחר ההלוויה ואירח את קינג ואחיה.
לקינג ולאחיה הובטחה השכלה הודות לעזרתו של הארי בלפונטה, שהקים עבורם קרן נאמנות שנים לפני מות אביהם.
בכל הנוגע לאפשרות שניתן היה להציל את אביה, טענה יולנדה שהיא מפקפקת בכך שאביה יכול היה לחיות הרבה יותר לאור כל הלחץ שהיה לו במהלך כהונתו כמנהיג התנועה לזכויות האזרח.
היא כן הודתה שאם הוא היה חי או שהיו מאזינים יותר לדעותיו, "היינו במקום הרבה יותר טוב." קינג הצהירה בגלוי שנים לאחר מכן שהיא לא שונאת את ג'יימס ארל ריי רוצח אביה.
ב-1965 יולנדה החלה את לימודייה ב-Spring Street Elementary School ולאחר מכן למדה ב-Grady High School, שם הייתה נשיאת השכבה.
היא סיימה את לימודי התואר ראשון ב'Smith College' ולאחר מכן למדה תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק.
יולנדה קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מריווד (Marywood University).
יולנדה קינג עבדה כשחקנית ודוברת מוטיבציה.
היא גם הקימה את Higher Ground Productions, חברה המבקשת להשפיע על שינוי חברתי חיובי וצמיחה אישית.
היא הבינה את חשיבות המורשת המשפחתית שלה ואת ההשפעות מרחיקות הלכת של הוריה.
קינג אמרה "עלינו לפעול מתוך הבנה של מה שאנו מייצגים לחברה הגדולה יותר.
וזה קשה כי אנחנו בדיוק כמו כל משפחה אחרת.
יש לנו את ההבדלים שלנו.
אני אומרת לאנשים שזו ברכה מדהימה, אדירה, וזו גם אחריות די כבדה".
כשחקנית קינג הופיעה במספר רב של סרטים רובם סביב נושאי חייה והוריה, אף גילמה את רוזה פארקס בסדרה הקצרה שיצאה ב-1978 בשם "קינג".
היא גם ערכה את האנתולוגיה, "Open My Eyes, Open My Soul", שהתמקדה בהסתכלות על ההבדלים האישיים של אנשים כדי להתאחד לשלום.
כפעילה חברתית יולנדה פעלה רבות כנגד אפליה והעוול החברתי באוכלוסיות מוחלשות.
ב-1984 נעצרה יולנדה בגלל מחאה נגד האפרטהייד הדרום אפריקאי מול 'שגרירות דרום אפריקה'.
מאוחר יותר היא שימשה כחברה במועצת המנהלים של 'Martin Luther King Jr.
Center for Nonviolent Social Change, Inc' והייתה המנהלת המייסדת של מדור התרבות של הארגון.
בשנת 2006,היא נשאה נאום ב"Out and Equal Workplace Summit" של שיקגו, בו היא טענה לשוויון זכויות להומוסקסואלים.
היא הייתה השגרירה הלאומית הראשונה של מסע ה-'Power to End Stroke' של 'אגודת השבץ האמריקאית' והייתה חברה ב'Southern Christian Leadership Conference'.
יולנדה כיהנה ב'מועצת השותפות' של 'Habitat for Humanity'.
לצד הבטחת חברות לכל החיים ב'אגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים' (NAACP), היא נתנה חסות ל'ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות' ואת 'קמפיין זכויות האדם'.
ב-15 במאי 2007, קינג אמרה לאחיה, דקסטר, שהיא עייפה, הוא לא חשב על כך ויחס זאת ללוח הזמנים ה"קדחתני" שלה.
כשעה לאחר מכן, קינג התמוטטה, ולא ניתן היה להחיות אותה.
מותה הגיע כשנה לאחר שאמה מתה.
משפחתה העלתה השערות כי מותה נגרם ממחלת לב.
בשעות המוקדמות של 19 במאי 2007, גופתה של קינג הובאה לאטלנטה, ג'ורג'יה במטוס פרטי השייך לבישוף אדי לונג.
טקס זיכרון פומבי נערך ב-24 במאי 2007, ב-Ebenezer Baptist Church Horizon Sanctuary באטלנטה, ג'ורג'יה.
רבים מהנוכחים לא הכירו אותה, אך באו מתוך כבוד להיסטוריה של מחאות השלום והצדק החברתי של משפחת קינג.
גופתה של קינג נשרפה בהתאם לרצונה.
מאיה אנג'לו כתבה מילות מחווה, שהוקראו במהלך הטקס.
"יולנדה הוכיחה מדי יום שאפשר לחייך כשהיא עטופה בעצב.
למעשה, היא הוכיחה שחיוך הוא חזק ומתוק יותר כי הוא צריך לסלול לעצמו יצאה דרך אבל בכדי להיראות, לנצח את האכזריות כדי להוכיח שאור השורדים מאיר לכולנו".
"יום אחד" הוא אלבומם המשותף של אלון אולארצ'יק ואלעד אדר.
את האלבום הוציאה בשנת 2014 לאור חברת התקליטים היי פידליטי בפורמט תקליטור בלבד בקטלוג HF360. כל רצועותיו הופקו על ידי אדר, שעבד עם אולארצ'יק גם בהוצאת "אולארצ'יק סטייל".
המוזיקאיות רות רסיוק (רצועות 2 ו-6) ויהודית רביץ (רצועה 5) מופיעות כקולות רקע.
מתוך האלבום יצא לאור השיר "מסטיק", שזכה להצלחה במצעד הפזמונים של רשת ג'.
יולשבה (בסלובקית:Jelšava, בהונגרית: Jolsva) היא עיר במרכז סלובקיה במחוז באנסקה ביסטריצה.
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 1243 כמקום בו התיישבו גרמנים והונגרים.
במהלך המאה ה-14 המקום היה מרכז חשוב של תעשיית הפלדה.
בשנת 1556 העיר הייתה נצורה על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית.
היא הייתה תחת שלטון טורקי מספר פעמים, שוחררה סופית בשנת 1686 ועברה לשליטת משפחת בוצ'קאי.
בשנת 1894 בעיר הוקם מפעל לייצור מגנזיט ועיר חוברה למסילת ברזל.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה האזור הפך להיות חלק של צ'כוסלובקיה ורוב ההונגרים עזבו אותה.
בשנת 1938 בעקבות בוררות וינה הראשונה הוא עבר להונגריה עד לשנת 1945. בשנת 1993 הוא הפך להיות חלק של סלובקיה.
בהתאם לנתונים של שנת 2001 בעיר התגוררו 3,287 תושבים, מהם 84.4% היו סלובקים.
העיירה היא עיר תאומה של טוטקומלוש (הונגריה) ושצ'קוצ'יני (פולין).
הקהילה הוקמה במהלך המאה ה-19. בשנת 1895 הוקם בית הכנסת.
בשנת 1921 הקהילה מנתה 222 יהודים שהיו כ-8% מיהודי העיר.
בשנת 1944 העיר נכבשה על ידי הגרמנים.
בתחילת יוני 1944 יהודים הועברו למקום ריכוז במישקולץ ומשם, ב-13 ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
יום אחד היא מיני-סדרה בריטית המבוססת על רומן באותו שם משנת 2009 מאת דייוויד ניקולס.
הסדרה הוקרנה לראשונה בנטפליקס ב-8 בפברואר 2024.
בנובמבר 2021 יצאה הודעה מטעם נטפליקס על פיתוח עיבוד טלוויזיוני לרומן "יום אחד" מאת דייוויד ניקולס, שיופק על ידי חברת ההפקות "Drama Republic".
הכתיבה נעשתה על ידי התסריטאים ניקול טיילור, אנה ג'ורדן, וינאי פאטל וביג'אן שייבאני; וההפקה בפועל על ידי ניקולס וטיילור, רואנה בן וג'וד ליקניצקי.
ביוני 2022 פורסמו שמות השחקנים הראשיים: אמביקה מוד וליאו וודול כאמה ודקסטר, זוג הנאהבים העומד במרכז העלילה.
ביולי ובאוקטובר 2022 פורסם שהשחקניות אלינור טומלינסון ואסי דייוויס ישחקו את הדמויות של סילבי ואליסון (בהתאמה).
בנובמבר 2022 אמרה מוד שעלילת המיני-סדרה תכלול יותר אירועים מתוך הרומן מאשר העיבוד הקולנועי שהופק ב-2011.
הצילומים החלו בלונדון ב-4 ביולי 2022. לאחר כשבועיים החלו לצלם באדינבורו.
הצילומים הסתיימו ב-19 בינואר 2023 באיסלינגטון, לונדון.
בין אתרי הצילום אפשר למצוא את קמפוס אולד קולג' שבאוניברסיטת אדינבורו, מרכז העיר, רובע ווסט אנד והעיר העתיקה.
פרסשנהקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס ג'ות'הם לטלוויזיה4 ביוני 2024ההופעה הטובה ביותר במיני-סדרהאמביקה מודפרס באפט"א אמנותי לטלוויזיה27 באפריל 2025הבמאי הטוב ביותר: עלילתימולי מנרסהתסריטאי הטוב ביותר: דרמהניקול טיילורפרס באפט"א לטלוויזיה11 במאי 2025הדרמה המוגבלת הטובה ביותר"יום אחד"
"יום אחד באוקטובר: ארבעים גיבורים, ארבעים סיפורים" הוא ספר של יאיר אגמון ואוריה מבורך, שיצא לאור במרץ 2024 בהוצאת קורן-מגיד.
הוא פורס את סיפוריהם של 40 ישראלים שהצילו חיי אדם בטבח שבעה באוקטובר.
הספר כתוב בגוף ראשון ומבוסס על ראיונות מתומללים עם הגיבורים עצמם או עם קרוביהם, ובהם הסיפורים של ענר שפירא, רמי דוידיאן ויותם חיים.
את הראיונות ערכו הכותבים יחד עם ארבעה מראיינים נוספים.
התמלול בוצע על ידי לאוולין לנדו והעטיפה עוצבה על ידי דוב אברמסון.
הספר מביא כי באותו יום תשעה אנשים קפצו על רימון במעשה של הקרבה עצמית, רובם אנשים "רגילים", צעירים, הורים, תושבים, ולא לוחמים קרביים.
ב-7 באוקטובר, מציין אגמון בראיונותיו, התרחשו מעשי גבורה רבים כל כך ביום אחד, עד שהם כמעט הפכו ל"שגרה" באותו אירוע קטלני, ולא כולם זכו להכרה ציבורית הולמת.
הספר עמד 11 שבועות בראש רשימות רבי המכר וזכה לתג "ספר זהב" של רשת סטימצקי.
הוא אף עמד בראש מצעד רבי המכר של "ישראל היום" לשבוע הספר.
חלק מהכנסותיו נתרמו לעמותת "סולמות", התומכת בשיקום קהילות מעוטף עזה.
באוגוסט 2024 הודיעה ההוצאה על תרגום הספר לאנגלית.
בישראל, יום אבל לאומי הוא יום אבל המוכרז במדינה באופן חד-פעמי בעקבות אסון לאומי כלשהו.
הסמכות להכרזה על יום אבל לאומי נתונה לממשלת ישראל.