tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אקרבלד החל ללמוד ב-1778 באוניברסיטת אופסלה לימודים קלאסיים ושפות מזרחיות וסיים ב-1782. בזכות שליטתו בשפות הוא נשלח כשגריר לקונסטנטינופול ב-1783. לאחר מילוי משימתו הוא טייל בין 1784 ל-1789 באסיה הקטנה, סוריה, ארץ ישראל, מצרים וצפון אפריקה.
רשימותיו ממסעותיו אלו מוחזקות בספריית הוותיקן ברומא.
עם שובו לשוודיה בסיום מסעותיו ב-1789, מונה למזכיר במשרד החוץ ולמתרגם מטורקית.
ב-1791 נשלח שוב לטורקיה, שם חזר למסעות מחקר, ובאחד מהם לטרויה איבחן את הטיפוגרפיה בכתביו של הומרוס.
ב-1800 ביצע מחקרים בגטינגן, וב-1802 נשלח כציר לפריז, אך עוד באותה השנה נשלח להאג כממונה על היחסים ושוב הוחזר לפריז.
לאחר זמן לא רב, עזב את השירות הדיפלומטי והתיישב למספר שנים ברומא, שם, בעזרת תרומות מנדבנים בריטיים המשיך במחקריו הבלשניים, ובייחוד בשפות מצריות ובהם קופטית.
הוא אסף חומר רב לכתיבת מילון קופטי, וכל מסמכיו נמצאים בעזבונו בספרייה הלאומית השוודית בסטוקהולם.
אקרבאלד היה בין הראשונים שקידמו את פיענוח אבן רוזטה שהתגלתה ב-1799. האבן התגלתה על ידי צבאו של נפוליאון במסעותיו למצרים, אך הוחרמה על ידי הצבא הבריטי זמן קצר לאחר מכן ונשלחה ללונדון.
העתקים ליתוגרפיים של האבן שהוכנו עוד בקהיר, הגיעו לידיו של סילבסטרה דה סאקי, מורו של אקרבאלד, וב-1802 החל אקרבאלד לחקור אותם.
הוא התמקד תחילה בכתב הדמוטי ותוך כדי הערכתו כי זה הוא כתב אלפביתי, הצליח לזהות את כל שמות המקומות תוך חודשיים בלבד.
הוא השתמש בידיעותיו בקופטית והצליח לקרוא מילים נוספות כמו "יווני", "מקדש" ו"מצרי" תוך כדי זיהוי 29 סימנים (בדיעבד רק 15 מהם באופן מדויק).
שיטת המחקר ההשוואתי שלו בין הכתב הדמוטי לקופטי היוותה את המפתח בעזרתה פענח, מאוחר יותר, ז'אן-פרנסואה שמפוליון את כתב החרטומים.
אקרבאלד גם זיהה נכונה את הכתב על אריה פיראוס אשר מוצב בארסנאלה ככתב רוני.
כל כתביו, שפורסמו מחוץ לשוודיה, נכתבו בצורת חליפות מכתבים.
יוהאן היינריך למברט היה מתמטיקאי, פיזיקאי, פילוסוף ואסטרונום שווייצרי, אחד מאנשי האשכולות הגדולים והמשפיעים של המאה ה-18. הוא ידוע במיוחד בשל הוכחת האי רציונליות של π.
למברט נולד ב-1728 בעיר של מילוז (כיום אלזס, צרפת), שהייתה באותה תקופה מובלעת של שווייץ).
בעוזבו את בית הספר הוא המשיך ללמוד בזמנו הפנוי בעודו מבצע סדרה של עבודות.
אלו כללו עזרה לאביו (שהיה חייט), עבודה כפקיד בבית נפחות קרוב, מורה פרטי, מזכיר לעורך של Basler Zeitung, ובגיל 20, מורה פרטי לבנים של Count Salis בעיר כור.
מסעותיו באירופה (בין השנים 1756 ו-1758) אפשרו לו לפגוש מתמטיקאים בעלי שיעור קומה במחוזות גרמנים, בהולנד, בצרפת ובמחוזות איטלקיים.
בחזרתו לכור הוא פרסם את הספרים הראשונים שלו (על אופטיקה וקוסמולוגיה) והוא החל לחפש משרה אקדמית.
אחרי מספר משרות קצרות הוא זכה להזמנה מלאונרד אוילר לאקדמיה הפרוסית למדעים בברלין, שם הוא זכה לחסותו של פרדריך השני בפרוסיה.
באווירה מגרה ויציבה כלכלית זו, הוא עבד באופן יוצא מגדר הרגיל עד מותו ב-1777.
האסטרואיד 187 למברטה נקרא על שמו.
למברט היה הראשון שהכניס את הפונקציות ההיפרבוליות לשימוש בטריגונומטריה.
בחיבורו "התאוריה של קווים מקבילים" ניסה להוכיח את אקסיומת המקבילים, ולשם כך הגדיר צורה הקרויה כיום מרובע למברט, שבה שלוש זוויות ישרות.
הוא הוכיח בקלות שהזווית הרביעית אינה זווית קהה, והוכיח משפטים רבים המתבססים על ההנחה שהזווית הרביעית היא זווית חדה, במה שנראה כהשערה לקיומו של מרחב לא-אוקלידי.
למברט היה הראשון שהוכיח כי π הוא מספר אי-רציונלי (קיימת סברה כי אריאבהטה שיער לראשונה תוצאה זו עוד הרבה קודם לכן, בשנת 500 לספירה).
למברט עשה התקדמויות באנליזה; הוא הציג את פונקציית W של למברט, ופתר את "המשוואה הטרינומית".
הוא פיתח עובדות ומשפטים על חתכי חרוט שהפכו את החישוב של מסלולי שביטים לפשוט יותר.
על שמו קרויה זהות למברט לחישוב מסלולים שביטיים, אשר ז'וזף לואי לגרנז' הצהיר שהיא אחת התוצאות המשמעותיות והיפות ביותר בתחום של מכניקה שמיימית.
בשנת 1761 הוא הוכיח אי-רציונליות של π
למברט היה המתמטיקאי הראשון שדן בתכונות הכלליות של הטלות גרפיות.
הוא היה הראשון שדן בתכונות הקונפורמיות ושימור השטח כמו גם הראשון שעמד על הקשר ביניהן.
ב-1772 למברט פרסם שבעה סוגי הטלות חדשות תחת הכותרת Anmerkungen und Zusätze zur Entwerfung der Land- und Himmelscharten (רעיונות והערות על ההרכבה של מפות ארציות ושמימיות).
למברט לא נתן שמות לאף אחת מההטלות שלו אבל כעת הן ידועות בתור:
היטל למברט אזימוטלי משמר שטח
שלוש ההטלות הראשונות הן בעלות חשיבות גדולה.
למברט המציא את ההיגרומטר הראשון.
עבודתו באופטיקה היא החשובה ביותר בעבודותיו בתחום הפיזיקה.
ב-1760 הוא פרסם ספר על הארה שכותרתו Photometria, שהפך ליצירת המופת שלו בתחום.
הספר הוא הניסיון הראשון מסוגו לחקור היבטים כמותיים של האור והשפעתם, והוא נחשב לעבודה מרכזית בתחום של הנדסת תאורה ופוטומטריה.
הספר היה מבוסס על שלוש הנחות שהן: עוצמת ההארה היא ביחס ישר לחוזק של מקור ההארה, ביחס הפוך לריבוע המרחק מן המקור, וביחס ישר לסינוס הזווית שבין כיוון האור הפוגע לכיוון הטיית המשטח.
ההנחות הללו נתמכו על ידי ניסויים הכרוכים ומתבססים על השוואה ויזואלית של עוצמות הארה ואשר משמשים לצורך חישוב של עוצמות הארה.
בספר הזה למברט ניסח גם את חוק הבליעה של האור - חוק בר-למברט, וטבע את המונח אלבדו.
היחידה הפוטומטרית למברט (יחידת מידה) נקראה על שמו כהכרה על תרומתו לביסוס מדע הפוטומטריה.
למברט כתב עבודה קלאסית על פרספקטיבה ותרם לאופטיקה גאומטרית.
עבודתו על פרספקטיבה קדמה לגאומטריה התיאורית של גספאר מונז'.
למברט היה גם חלוץ בפיתוח של מודלי צבע תלת־ממדיים.
מאוחר בחייו, הוא פרסם תיאור של פירמידת צבע משולשת, שמראה בסה"כ 107 צבעים בשש רמות שונות, אשר מורכבים משילובים שונים של אדום, צהוב, וכחול, ועם כמות הולכת וגוברת של לבן כדי לספק את הרכיב האנכי.
חקירותיו אלו נבנו על בסיס מחקרים תאורטיים מוקדמים יותר על צבעים של טוביאס מאייר.
הוא ערך מחקרים רבים במטאורולוגיה, היגרומטריה, פירומטריה, בליסטיקה ועוד.
מחקריו נגעו לעיתים קרובות בתחומים שמדענים אחרים בני התקופה העדיפו להשאיר בצד, כמו למשל מחקרו על חיכוך ומידת הדמיון בין חול לזורמים (fluidity of sand) והמידול המתמטי של חול, או מחקריו באקוסטיקה על הפיזיקה של חלילים (מחקר על היווצרות הקול של חלילים) ועוד.
מחקריו במטאורולוגיה הניבו תוצאות רבות, באופן לא אופייני למדע בן המאה ה-18. אחת התוצאות של מחקריו המטאורולוגיים היא נוסחת הרוח שלו, שקובעת את כיוון הרוח הממוצע באזור מסוים על בסיס תצפיות שנערכו לאורך תקופה.
ביצירתו הפילוסופית המרכזית New Organon (1764), למברט פיתח כללים להבחנה בין הידמויות סובייקטיביות
עבודה זו מתקשרת עם עבודתו במדע האופטיקה.
ב-1765 הוא החל להתכתב עם עמנואל קאנט אשר תכנן להקדיש לו את ספרו ביקורת התבונה הטהורה, אבל פרסום היצירה נתעכב, והיא הופיעה רק לאחר מותו.
למברט פיתח תאוריה על היווצרות מבנה היקום שהייתה דומה להשערת הערפילית שתומאס רייט ועמנואל קאנט פיתחו במקביל.
למברט שיער שהכוכבים ליד השמש הם חלק מקבוצה גדולה שנעה ברחבי שביל החלב, ושיש הרבה התקבצויות (מערכות כוכבים) כאלה ברחבי הגלקסיה.
למברט אחז בדעה שהיקום סופי, בניגוד להשקפת העולם הניוטונית הרווחת באותה עת.
באסטרודינמיקה הוא גם פתר את הבעיה של קביעת זמן המעוף לאורך חתך חרוט, שידועה כעת כבעיית למברט.
עבודתו בתחום הזה מונצחת בכך שבחרו לקרוא לאסטרואיד 187 למברטה על שמו.
יוהאן היינריך למברט הוא המחבר של חיבור על לוגיקה, אשר הוא קרא לו Neues Organon.
הגרסה העדכנית ביותר של העבודה הזו אשר נקראת על שם ה-organon של אריסטו נתפרסמה ב-1990 בידי המפרסמים האקדמיים בברלין.
בחיבור זה מופיע בפעם הראשונה המונח פנומנולוגיה, וניתן למצוא בו הצגה של מגוון סוגים של סילוגיזם.
בחיבורו A System of Logic Ratiocinative and Inductive, ג'ון סטיוארט מיל מבטא את הערכתו אל יוהאן היינריך למברט.
למברט ניסה לבנות סוג של שפה אוניברסלית, ברוח ובהמשך לרעיונותיו של גוטפריד וילהלם לייבניץ על שפת סימנים אוניברסלית.
פוטומטריה (1760) - יצירת המופת שלו בתחום האופטיקה.
מכתבים קוסמולוגיים (1761) - מכיל את התאוריה שלו על מבנה היקום.
התאוריה של קווים מקבילים (1766) - חיבורו המפורסם של למברט על אקסיומת המקבילים; מכיל תוצאות שמאוחר יותר יכללו בגאומטריות לא אוקלידיות.
מסה על פרספקטיבה (1759) - יצירת מופת בתחום הגאומטריה התיאורית - מכיל תגליות גאומטריות רבות ודומה ברוח החקירה שלו לתוכנית הגאומטרית השיטתית של פונסלה ושטיינר שני דורות מאוחר יותר.
מאמרים על תכונות משמעותיות של גדלים טרסצנדנטליים, מעגליים ולוגריתמיים (1761 - 1768) - מאמרו המפורסם של למברט שמוכיח כי הוא מספר אי רציונלי.
למעשה התוצאה של למברט יותר כללית, והוא מוכיח כי אם x הוא מספר רציונלי שונה מאפס, אז גם וגם הם אי רציונליים.
מכיוון ש- נובע ש- אי רציונלי.
בסיום המאמר למברט משער ש-e ו- הם מספרים טרסצנדנטיים.
על תכונות של מסלולי שביטים (1771) - חיבור באורך מעל מאה עמודים, מכיל משפטים ועובדות גאומטריות חדשות רבות על מסלולי שביטים, שעזרו לייעל את תהליך החישוב של מסלוליהם.
רעיונות והערות על ההרכבה של מפות ארציות ושמיימיות (1772) - עבודה היסטורית מרכזית על קרטוגרפיה, הטלות קרטוגרפיות והתיאורים המתמטיים שלהם.
היגרומטריה (1768-1774) - דן במדידת הלחות באטמוספירה.
מכיל תיאור כיצד לבנות היגרומטר פרקטי.
פירומטריה (1779) - "המדידה של חום" - הכיל חידושים רבים במחקר ומדידה של חום, ובחקר האש.
האורגנון החדש (1764) - יצירתו הפילוסופית המרכזית, שמכילה אנליזה של מגוון שאלות, ביניהם לוגיקה פורמלית, הסתברות, ועקרונות המדע.
יוהאן דייזנהופר , בוואריה) היה ביוכימאי גרמני, שזכה בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם רוברט הובר והארטמוט מישל על גילוי המבנה המרחבי של קומפלקס.
החלבונים החיוני לתהליך הפוטוסינתזה שמתרחש בחיידקים.
מבנה מרחבי של "מוקד ריאקציה" זה, שהיה ידוע כי יש לו תפקיד מרכזי בסוג פשוט של פוטוסינתזה נקבע תוך שימוש בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
שנתיים קודם זכה דייזנהופר יחד עם הארטמוט מישל בפרס בביולוגיה פיזיקלית של האגודה האמריקנית לפיזיקה, וב-1988 בפרס אוטו באייר.
החל משנת 1988 הוא מכהן כפרופסור לביוכימיה במרכז הרפואי אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן בדאלאס.
יוהאן דיזנהופר נולד בשנת 1943 בגרמניה לטקלה (Thekla) ויוהאן (Johann) דייזנהופר.
כשאביו חזר משירות בצבא הגרמני, החלו הוריו לעבוד בחווה המשפחתית.
בשנת 1948 נולדה אחותו היחידה, אנטוני (Antonie).
בסיום הלימודים בחטיבת הביניים בשנת 1956, ציפו הוריו שינהל את החווה המשפחתית, אך הוא לא הביע כל עניין בכך והם שלחו אותו לבית ספר תיכון.
בשנת 1965, אחרי שירות של שלוש שנים בצבא הגרמני, הוא התחיל את לימודיו בפיזיקה באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
במהלך לימודיו התעניין בפיזיקה של מצב מוצק, וכתב תזה על הנושא במעבדה של קלאוס דראסנפלד (Klaus Dransfeld).
לדראסנפלד הייתה השפעה גדולה על הקריירה של דייזנהופר, בכך שחשף אותו למחקרים בביופיזיקה.
בשנת 1971 החל דייזנהופר את לימודי הדוקטורט בתחום זה, במעבדה של הובר ב-Max Plank Institut Fur Eiweiss.
בסיום לימודיו המשיך דייזנהופר שנתיים של פוסט-דוקטורט, ובהמשך קיבל משרה קבועה.
כן התעניין בפיתוח ותחזוק תוכנת קריסטלוגרפיה.
בשנת 1982 הוא הצטרף להארטמוט מישל במחקר של מרכז תגובה, במטרה לקבוע את המבנה התלת-ממדי של מולקולה.
מחקרים אלו הביאו לחשיפה גדולה למחקרו של דייזנהופר, והוא קיבל הצעת עבודה לקבוצת מחקר משלו מאוניברסיטת טקסס
בשנת 1988 קיבל שם משרה כפרופסור בביוכימיה.
בדאלאס הוא גם פגש את קריסטן פישר סינדהל, ונישא לה.
בשנים 1988-2010 שימש חוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
בשנת 1986 זכה דייזנהופר בפרס בביולוגיה פיזיקלית של האגודה האמריקנית לפיזיקה.
ב-1988 זכה בפרס אוטו באייר.
בשנת 1988 זכה בפרס נובל בכימיה על מחקר קביעת המבנה התלת־ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטזי.
בשנת 1981 הארטמוט מישל מצא דרך לגיבוש חלבונים פוטוסינתטיים בבקטריה Rhodopseudomonas Vindis.
מישל בא להתעייץ עם הובר והאחרון שלח אותו לדייזנהופר.
השניים עבדו במשך שלוש שנים על מיפוי של יותר מ-10,000 אטומים בממברנה של מבנה החלבון של הבקטריה שבמהלכם דייזנהופר השתמש בטכניקה של קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
זו הייתה פעם הראשונה שמיפו את המבנה התלת־ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטזי.
חישוב עקיפת קרן ה-X-Ray נעשתה בקלות, אבל תהליך כתיבת תוכנת המחשב לקחה שנתיים.
הוא יצר תוכנת מחשב גרפית המשתמשת בנתונים הקשורים לעקיפת קרן ה-X-Ray ביחד עם אורך גל קבוע מראש ותרגם את תוצאת הנתונים לדגם ממוחשב במבנה תלת־ממדי.
הגילויים שלו אפשרו להבין איך צמחים הופכים אור שמש לאנרגיה אלקטרוכימית.
המחקר שלו עזר להבין את הקשר בין הממברנה למבנה החלבון הדרוש לאנזימים והורמונים.
יוהאן הנדריק ויידנר (בהולנדית: Johan Hendrik Weidner; 1912, בריסל – 1994, מונטריי פארק, קליפורניה ) היה פעיל המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם מהולנד.
ויידנר היה הבן הבכור מבין ארבעה, וגדל בשווייץ, ליד הגבול עם אזור סבואה עילית שבצרפת.
אביו היה מורה ללטינית וליוונית בבית ספר של הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
ויידנר התחנך בבתי ספר ציבוריים בצרפת ובשנת 1935, לאחר תום לימודיו, פתח עסק מסחרי בפריז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, היה ויידנר בפריז ועבד עבור חברה מסחרית בתור סוכן נוסע בדרום צרפת ובז'נבה.
לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה עבר ויידנר לליון, שבאזור משטר וישי, אזור אליו הגיעו אלפי פליטים מהאזור הכבוש של צרפת.
בתחילה סייע להולנדים כמותו אך בתור מאמין מזרם הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי הוא דגל באחווה בין דתית והחל לסייע גם לפליטים אחרים.
בתחילה עזר לפליטים מעטים, אך העזרה התפתחה והובילה להקמת רשת הצלה שכללה כ-300 פעילים תחת הנהגתו של ויידנר.
הרשת הנפיקה מסמכים מזויפים, ארגנה מסתורים וסייעה בהברחת יהודים ונרדפים אחרים על ידי המשטר הנאצי ומשטר וישי לשווייץ ולספרד הנייטרליות.
הרשת הצילה כ-800 יהודים ועוד כמה מאות נרדפים לא-יהודים, בהם טייסים של בעלות הברית שמטוסם הופל בצרפת.
ויידנר היה ברשימת המבוקשים של הגסטפו ונלכד מספר פעמים, אך נמלט בכל אחת מהפעמים.
לאחר המלחמה הוזמן ויידנר ללונדון, לפגישה עם וילהלמינה, מלכת הולנד, וקיבל דרגת קפטן בכוחות המזוינים של הולנד.
תפקידו היה לחפש משתפי פעולה עם שלטונות גרמניה הנאצית מקרב ההולנדים בצרפת ובבלגיה בעת המלחמה.
בשנת 1955 היגר עם אשתו נעמי לארצות הברית, ובשנת 1958 הגיע לקליפורניה ושם פתח רשת חנויות מזון בריאות.
ויידנר קיבל מממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד, את צלב המלחמה ואת מדליית ההתנגדות.
מרשויות השלטון בארצות הברית קיבל ויידנר את מדליית החרות .
מבריטניה קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית, ומשלטונות הולנד – את אות האבירות הצבאי "מסדר אוראנז'-נסאו" (Order of Orange-Nassau) .
ממשלת בלגיה העניקה לו את אות מסדר לאופולד.
בשנת 1978 הכיר יד ושם בוויידנר בתור חסיד אומות העולם.
יוהאן דיניז הוא הלך תחרותי צרפתי, שיאן העולם הנוכחי (2018), אלוף העולם (לונדון 2017) ו-3 פעמים אלוף אירופה (גטבורג 2006, ברצלונה 2010 וציריך 2014) בהליכה ל-50 ק"מ.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכה דיניז במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ, בשיא אישי חדש של 3:41:39 שעות, לפני חסוס אנחל גרסיה מספרד (3:42:48 שעות) ויורי אנדרונוב מרוסיה (3:43:26 שעות).
בשנת 2007 בתחרות הליכה ל-20 ק"מ שנערכה באנגליה, קבע זמן של 1:18:58 שעות, זמן שיא להלך צרפתי.
לאחר מכן באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן באותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתחרות הליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 3:44:22 שעות, אחרי נתן דיקס מאוסטרליה (3:43:53 שעות) ולפני אלכס שווארצר מאיטליה ( 3:44:38 שעות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נאלץ דיניז לפרוש מהתחרות לאחר שעבר מרחק של 30 ק"מ עקב כאב חד בבטן ובירך.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 זכה דיניז במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהליכה ל-50 ק"מ, בתוצאה של 3:40:37 שעות, לפני גז'גוז' סודאו מפולין (3:42:24 שעות) וסרגיי בקולין מרוסיה (3:43:26 שעות).
במרץ 2011 קבע שיא עולם בהליכת 50 ק"מ במסלול לא-סלול, 3:35:27 שעות, השיא הקודם היה ארוך בקצת יותר מ-5 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באותה שנה, נפסל דיניז בתחרות להליכה ל-50 קילומטר.
בתחרות שנערכה בשנת 2012 בצרפת שיפר את שיאו האישי בהליכה ל-20 ק"מ והגיע לשיא אישי חדש של 1:17:43 שעות.
סיים את התחרות במקום השני, אחרי אלכס שווארצר.
באולימפיאדת לונדון (2012) נפסל דיניז מיד עם הגיעו לקו הסיום במיקום שמיני בתחרות הליכה ל-50 ק"מ.
הפסילה נקבעה עקב כך ששתה בקבוק מים בקילומטר ה-38 של התחרות באזור שלא הוקצה לשתייה לספורטאים.
באליפות אירופה, שנערכה בציריך, שווייץ זכה דיניז במדליית זהב בפעם השלישית בהליכה ל-50 ק"מ בשיא עולם חדש של 3:32:32 שעות, לפני מטיי טוט מסלובקיה (3:36:21 שעות) ואיוון נוסקוב מרוסיה (3:37:41 שעות).
שיא זה היה טוב בדקה אחת ו-41 שניות לעומת השיא הקודם, ודיניז יכל לקבוע שיא טוב עוד יותר.
אלא, שעם התקרבו לנקודות הסיום החליט לבקש מהקהל דגל של פורטוגל כאות הוקרה לסבתו המנוחה ילידת פורטוגל בו נופף במטרים האחרונים של המסלול.
באליפות העולם בהליכה שנערכה בארל צרפת, ב-8 במרץ 2015, קבע דיניז בתחרות ל-20 ק"מ שיא עולם חדש של 1:17:02 שעות.
שיא עולם זה החזיק מעמד שבוע אחד בלבד, הוא נשבר בהמשך החודש על ידי ההלך היפני סוזוקה סוזוקי.
ביולי 2015, דיניז הודעה על פרישה מהשתתפות בתחרויות הליכה נוספות, עקב כאבים ברצועת הכתף שהצריכו התערבות ניתוחית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) השתתף דיניז בתחרות ההליכה ל-50 ק"מ, והוביל בתחרות עד לתקרית מביכה בה איבד שליטה על סוגריו ועשה את צרכיו במכנסיו.
בהמשך התחרות התמוטט, אך המשיך ללכת וסיים במקום שמיני.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכה דיניז במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ בשיא אליפות חדש של 3:33:12 שעות, לפני הירוקי אראי (3:41:17 שעות) וקאי קוביאשי (3:41:19 שעות), שניהם מיפן.
יוהאן גוטפריד קלר (גרמנית: Johann Gottfried Köhler; 15 בדצמבר 1745 - 19 בספטמבר 1801) היה אסטרונום גרמני שידוע בעיקר בשל גילוין של הגלקסיות M59 ו-M60 בשנת 1779 והצביר הפתוח M67.
קלר נולד בעיירה גאורניץ (Gauernitz) שבחבל מייסן, כיום במדינת סקסוניה שבגרמניה.
הוא עבד משנת 1771 ועד לשנת 1776 כמזכיר החברה האסטרונומית של דרזדן ובשנת 1776 הוא מונה למפקח על שני מוזיאונים: הסלון למתמטיקה ופיזיקה (Mathematisch-Physikalischen Salon) שהציג כלים ומכשירים מדעיים וחדר פלאות שהציג חפצי אומנות.
בשנת 1784 הוא הפך להיות המנהל בפועל של הסלון למתמטיקה ופיזיקה.
הוא בנה בעצמו מספר כלים אסטרונומיים וצפה בשמים באמצעות טלסקופים שעמדו לרשותו.
בין השנים 1772 ו-1779 הוא הרכיב רשימה של 20 ערפיליות שבהן צפה ושהתפרסמה בשנתון האסטרונומי לשנת 1784 שיצא לאור ב-1782. מתוך 20 הערפיליות רק אחת, M67, הייתה תגלית שלו וחלק מהערפיליות שברשימה לא זוהו עד היום.
בשנת 1779 בזמן שעקב אחרי שביט שעבר בקבוצת הכוכבים בתולה הוא גילה את הגלקסיות M59 ו-M60 ימים ספורים לפני שנצפו על ידי האסטרונומים ברנבה אוריאני ושארל מסיה שעקבו גם כן אחרי אותו שביט.
בשנת 1782 פרסם יוהאן אלרט בודה את הצעתו של קלר לסמל של אורנוס שהתקבלה ונמצאת בשימוש עד היום.
קלר נפטר בשנת 1801 בדרזדן.
יוהאן הראשון, או יוהאן סוורקרסון (בשוודית: Johan Sverkersson; 1201 – 10 במרץ 1222) היה מלך שוודיה משנת 1216 ועד מותו.
יוהאן היה בנם של סוורקר השני, מלך שוודיה ושל רעייתו, המלכה אינגגרד לבית ביילבו.
כאשר מלאה ליוהאן שנה, מת סבו מצד אמו, האציל (יארל) בירגר ברוסה.
המלך סוורקר מינה את בנו כיארל להלכה כדי לחזק את סמכויות השלטון שלו עצמו וכדי להבטיח את מעמדו של מוסד היארל שחשיבותו עלתה בהדרגה.
צעד זה עורר את זעמו של בית אריק, בית המלוכה היריב וכן של כמה מצאצאיו של בירגר ברוסה.
יוהאן שמר על מעמדו עד תבוסתו של אביו בקרב לנה ב-1208 ומותו בקרב גסטלרן ב-1210. לאחר מותו של אביו עלה לכס המלוכה אריק העשירי מבית אריק היריב.
ב-1216 מת אריק העשירי ממחלה ויוהאן, שהיה אז בגיל הנעורים, נבחר להיות מלך על ידי האצולה השוודית, וזאת בניגוד לרצונו של האפיפיור.
ולדמר השני, מלך דנמרק התנגד אף הוא לבחירה, שכן בנו של אריק שנולד לאחר מותו, היה אחיינו של ולדמר.
בשוודיה עצמה הבחירה התקבלה באי שקט.
לכנסייה היה עניין רב במינוי ונראה היה שליוהאן היה מספר לא מועט של תומכים בקרב מנהיגיה, כולל הארכיבישוף ולריוס, הבישוף בנגט מסקרה והבישוף קרל מלינשפינג.
זה האחרון מונה כצ'נסלור, הראשון לקבל תואר זה בשוודיה.
השליט הצעיר הוכתר ב-1219 ומיד הוציא כתב זכויות לטובת הבישופים השוודים.
כתב הזכויות אישר את אלה שהוצאו על ידי אביו, סוורקר השני, ב-1200, אך הרחיב אותם.
נכסי הכנסייה קיבלו פטור ממסים ודמי החכירה ששולמה על נכסים אלו על ידי דיירים עברו לקופות הבישופים.
במהלך תקופת מלכותו הקצרה של יוהאן הראשון החלה נוכחות שוודית באסטוניה.
הרקע לכך הייתה הפעילות של המסדר הליבוני ושל ולדמר השני, מלך דנמרק באזור הים הבלטי שהיה אז עדיין פגני.
האצולה השוודית שאפה לקבל חלק בשלל והמשלחת יצאה לדרך.
המלך יוהאן עצמו, בן דודו קרל החרש (אחיו של בירגר ברוסה) והצ'נסלור שלו, הבישוף קרל מגנוססון, הובילו ב-1220 את הצי שיצא למחוז לאנה שבאסטוניה.
בתחילה היה המהלך מוצלח ויוהאן ייסד בסיס בליל (כיום ליהולה).
מבסיס זה יצאו החיילים השוודים לגיחות באזורי הכפר, בנו כנסיות ואילצו את המקומיים להתנצר.
לאחר מכן שב יוהאן למולדתו.
עם זאת, הסתיימה המשלחת באסון.
תושבי האי אסל (סארמאה) תקפו את הבסיס השוודי בקרב ליהולה שהתנהל ב-8 באוגוסט.
הבישוף קרל וקרל החרש נהרגו יחד עם כמעט כל המגינים השוודים.
לאחר התבוסה הקשה לא נותרה כל נוכחות שוודית באסטוניה, שהתחדשה רק 300 שנים לאחר מכן.
יוהאן הראשון נותר על כס המלוכה עד למותו ב-10 במרץ 1222. הוא מת מבלי שנשא אישה ובלי להעמיד צאצאים והותיר זיכרון חיובי בהיסטוריוגרפיה השוודית: "הוא היה צעיר ומאוד עדין.
הוא היה מלך במשך שלושה חורפים ומת ממחלה באי וויסינגאֶה.
כל שוודיה התאבלה על מותו, שהוא לא האריך ימים.
הוא נטמן באלווסטרה, וישמור האל על נשמתו בחיי נצח".
לאחר מותו היורש הצעיר מבית המלוכה היריב ירש את כס המלוכה בהיותו בגיל שש ומלך כאריק האחד עשר.
במהלך שנות השישים הוא שימש בתפקידי שר המשפטים, הדתות, התעשייה והבריאות.
הוא ייצג את איסלנד בדיוני העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1953, 1959 ו-1974.
הפסטין נולד בעיר אקוריירי שבצפון איסלנד ליוליוס הווסטינס, לימים נציב המחוז, ולת'ורונר יונסדוטיר.
הוא השלים את בחינות הבגרות שלו ב-1934 וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת איסלנד ב-1938. בתקופת לימודיו הוא היה יושב ראש מועצת הסטודנטים של האוניברסיטה.
לאחר מכן הוא למד לימודי המשך במשפט בינלאומי פומבי עד סתיו 1939 באוניברסיטת לונד שבשוודיה וכן בדנמרק ובגרמניה.
ב-1938 הוא נשא לאישה את ראגהיידר תורס, בתם של הוקס תורס, אחיו של אולאפור תורס, ושל סופיה הפסטין, בתו של הנס הפסטין, מי שהיה השר לענייני איסלנד הראשון שהיה תושב איסלנד, למעשה, ראש ממשלת איסלנד הראשון.
ב-1935 ייסד הפסטין את אגודת הסטודנטים ווקה (Vaka) באוניברסיטת איסלנד והיה יושב הראש הראשון שלה.
ב-1939 הוא היה לחבר במפלגת העצמאות של איסלנד ונבחר להיות יושב ראש המשמרת הצעירה של המפלגה (Heimdallur), תפקיד אותו מילא עד 1942, עת נבחר להיות מזכיר המפלגה.
בשנים 1943 – 1955 הוא שימש גם כיושב ראש של מועצת הנציגים של האיגודים העצמאיים של רייקיאוויק.
ב-1946 נבחר הפסטין כחבר האלת'ינגי וכיהן בו עד 1978. ב-1963 הוא מונה לתפקיד שר התעשייה והמשפטים.
ב-1965 הוא נבחר לתפקיד סגן מנהיג מפלגת העצמאות ולאחר מותו הטרגי של ביארני בנדיקטסון ב-10 ביולי 1970 הוא ירש אותו בתפקיד ראש המפלגה, בשלושת החודשים הראשונים הוא כיהן כראש הממשלה בפועל ולאחר מכן נבחר לתפקיד כמינוי של קבע והמשיך לכהן במקביל כשר התעשייה.
לאחר תבוסתה של מפלגת העצמאות בבחירות שנערכו ביולי 1971 עבר הפסטין להיות יושב ראש האופוזיציה.
בסתיו 1973 הוא פרש מתפקידו זה מטעמי בריאות.
ב-1976 פורסם קובץ המאמרים שלו, "יסודות הפוליטיקה והממשל" (Þjóðmálaþætti).
יוהאן הפסטין מת ב-15 במאי 1980 לאחר מחלה קשה וארוכה.
יוהאן הראשון, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה-התחתונה בין השנים 1339–1340.
יוהאן נולד ב-29 בנובמבר 1329, להיינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה ולמרגרט מבוהמיה, דוכסית בוואריה, בתם של יוהאן, מלך בוהמיה ואליזבת מבוהמיה.
בצעירותו התחתן יוהאן עם אנה מבוואריה, בתם של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובאטריצ'ה משוויידניץ.
בשנת 1339 מת אביו היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה, ויוהאן עלה לשלטון במקומו.
ב-21 בדצמבר 1340 מת יוהאן במפתיע, ומכיוון שלא היו לו יורשים ירש את נחלותיו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובכך איחד שוב את דוכסות בוואריה.
יוהאן הראשון, דוכס בוואריה בית ויטלסבאך נולד:29 בנובמבר 1329 מת:21 בדצמבר 1340 היינריך הארבעה עשר דוכסות בוואריה התחתונה 1339–1340 לודוויג הרביעי
יוהאן דה ויט (24 בספטמבר 1625 – 20 באוגוסט 1672) היה דמות מפתח בפוליטיקה ההולנדית באמצע המאה ה-17, תקופה בה היא שימשה שחקן מרכזי בסחר העולמי, ואשר נחשבת לתור הזהב של הולנד.
בין השנים 1653–1672 כיהן דה ויט כ"פנסיונר הגדול" של הולנד (מעין נשיא).
דה ויט התפטר ממשרתו במהלך "שנת האסון" של הולנד שבה הותקפה על ידי צבאות זרים.
התפטרותו לא מנעה מן ההמון בהאג לבצע בו ובאחיו קורנליוס לינץ' אכזרי שהוביל למותו בגיל 46.
יוהאן נולד למשפחה מן המעמד הגבוה בדורדרכט, עיר חשובה באותה עת בדרום הולנד.
הוא למד בבית הספר הלטיני של העיר ולאחר מכן באוניברסיטת ליידן שם הצטיין בלימודי משפטים ומתמטיקה.
בהיותו בן 20 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת אנגרס בצרפת ולאחר מכן התמחה כמשפטן בעיר האג.
בשנת 1650 שימש כנציג העיר דורדרכט במועצה של הולנד ובסופה של אותה שנה התמנה לפנסיונר של העיר (נשיא העיר).
בשנת 1652, בהיותו בן 27, נקלע יוהאן להפגנה של אספסוף זועם בעיר פליסינגן.
רבים ראו בהצלחתו להרגיע את ההמון הפגנה של יכולת הנהגה ברמה הלאומית.
בשנת 1653 נבחר דה ויט לראשות המועצה של מחוז הולנד.
בשל היותו המחוז החשוב ברפובליקה ההולנדית, היווה דה ויט בפועל הפנסיונר הראשי (נשיא) של מדינת הולנד כולה, בייחוד משום שבאותה עת תפקיד ראש המדינה - הסטאדהאודר לא היה מאויש.
דה ויט קידם את הסחר הבינלאומי של הולנד והקפיד על שמירה על סובלנות דתית הן בתוך זרמי הדת הנוצרית והן כלפי דתות זרות.
לאורך כהונתו הארוכה, כוחו התבסס על סיעת "המדינה" הרפובליקאית שייצגה את מעמד הסוחרים הבינוני-גבוה, זאת כנגד סיעת "אורנג'" שייצגה את המעמד הבינוני-נמוך ושאפה למנהיג חזק שייוצג על ידי בית אורנג'.
במהלך כהונתו נאלץ דה ויט להתמודד עם אנגליה במספר מלחמות על השליטה בימים.
לאחר מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (1652–1654) הצליח דה ויט לחתום על הסכם שלום שהביא לשגשוגה של הולנד בשנים הבאות.
בנספח הסודי של ההסכם נכתב שויליאם השלישי שהיה ינוקא באותה עת לא ימונה לעולם לתפקיד הסטאדהאודר של הולנד.
הסכמה זו תאמה את האינטרסים של אנגליה והולנד שהיו שתיהן רפובליקאיות באותה עת.
בשנים 1665–1667 הוביל דה ויט את הולנד לניצחון מזהיר על אנגליה לאחר מלחמה ימית ממושכת נוספת ביניהן.
עם תום המלחמה, בניסיון להביא לפשרה בין הסיעה הרפובליקאית לסיעת אורנג' הציע דה ויט שויליאם יתמנה בהגיעו לגיל 23, בשנת 1673, כקפטן-גנרל של הרפובליקה אך תפקיד הסטאדהאודר שנשא אביו של ויליאם יבוטל.
דה וויט הביא לקבלת "הצו הנצחי" שהצהיר כי הקפטן-גנרל או האדמירל-גנרל של ארצות השפלה לא יכול להיות גם סטאדהאודר באף מחוז.
מעבר לכך, מחוז הולנד השעה את עצם התפקיד של סטאדהאודר, ולאחר מכן עשו כך גם המחוזות האחרים.
בשנת 1672, הידועה בהולנד כ"שנת האסון", תקפו צבאות צרפת ואנגליה את הרפובליקה ההולנדית וסיכנו את עתידה.
בחודש יוני באותה שנה נפצע דה ויט קשה על ידי מתנקש הולנדי והחליט להתפטר מתפקידו.
אולם צעד זה לא הספיק לאויביו הרבים.
אחיו קורנליוס, שזמן קצר קודם לכן שימש סגן מפקד הצי בניצחון בקרב בסולביי כנגד הצבאות התוקפים, הואשם על ידי ההמון בבגידה והושלך למאסר בעיר האג.
קורנליוס עבר עינויים קשים, אך לא הודה בפשע שלא ביצע, ולמרות זאת נשפט להישלח לגלות.
כאשר יוהאן ביקר את אחיו כדי לסייע לו בארגון היציאה לגלות, הותקפו שניהם על ידי חברי המיליציה של האג.
השניים נורו למוות וגופותיהם הושלכו להמון, שביתר אותן ואף תועד אוכל את הכבד של כל אחד מן האחים.
האירוע היה מעשה הרצח הברוטלי ביותר בתולדות הולנד, והיסטוריונים מודרניים רואים בו מעשה מאורגן שנעשה בתמיכת ויליאם השלישי, לימים מלך אנגליה.
הניצחון עבור סיעת אורנג' היה מושלם: "הצו הנצחי" בוטל, וויליאם נבחר לסטאדהאודר של הולנד, זיילנד ואוטרכט ומונה גם לקפטן-גנרל ואדמירל-גנרל של ארצות השפלה.
בשנת 1655 התחתן יוהאן דה ויט עם ונדלה ביקר, בתו של ראש עיריית אמסטרדם באותה עת.
בצד היותו פוליטיקאי, היה דה ויט גם מתמטיקאי נחשב.
בשנת 1659 פרסם דה ויט נספח לתרגום להולנדית של "הגאומטריה" מאת רנה דקארט.
בחיבור זה, "אלמנטה קורבאום לינארום", הגדיר דה ויט את השימושים העיקריים של התבנית הריבועית, צעד חשוב בשדה האלגברה הליניארית.
בשנת 1671 פרסם דה ויט את הספר "השווי של אנונת חיים בהשוואה לאיגרות חוב", בו קשר בין כישוריו כמתמטיקאי לבין תפקידו הפוליטי.
דה ויט הוכיח בספר שהתוחלת לאיגרות חוב שהמדינה נותנת בריבית שנתית של 4% שוות ערך לאנונת חיים בהחזר של 6% בשנה.
כל זאת במצב שההחזר לאנונת חיים עד אותה עת היה של 7% בשנה.
היה זה שימוש מקורי וייחודי בשעתו לחישוב מתמטי בסוגיות של הסתברות לצורך עיצוב מדיניות ציבורית.
דה ויט הכריז בשנת 1657 על היהודים כנתינים שווי זכויות ובתקופת שלטונו העניקה הולנד חופש דת מלא לאזרחיה.
הקהילה היהודית באותה עת שגשגה ויהודים המשיכו להגר להולנד ממקומות שונים באירופה.
בשלהי כהונתו נחנך באמסטרדם בית הכנסת הגדול של העיר והחל להיבנות בית הכנסת הפורטגזי של העיר.
שני בתי הכנסת הם מפוארים ועם חזית הפונה אל רחוב ראשי בעיר, תופעה נדירה באירופה של אותה עת.
עיקר הפעילות של הפילוסוף ברוך שפינוזה הייתה בתקופת שלטונו של דה ויט.
אחת ממטרותיו של המאמר התאולוגי-מדיני שלו היה לחזק את החירות הדתית אותה הוביל דה ויט בהולנד וניתוק שליטתם של חכמי הדת מניהול ענייני המדינה.
עם זאת, דה ויט עצמו, על פי אחת העדויות, הסתייג מן הספר ואף לא היה מוכן להיפגש עם שפינוזה בעניינו.
דה ויט הונצח במחצית הראשונה של המאה העשרים בשלושה פסלים, בעירו דורדרכט ובערים האג ורוטרדם.
כמו כן נושאת את שמו אוניית צי המלחמה ההולנדי שהושקה בשנת 2007.
הלינץ' שנעשה ביוהאן דה ויט ובאחיו קורנליוס פותח את ספרו המפורסם של אלכסנדר דיומא האב, הצבעוני השחור (1850).
בעלילת הסיפור, חייו של הגיבור, הקרוי על שמו של סנדקו, קורנליוס דה ויט, נתונים בסכנה בשל הסיוע שהוא נותן למשפחת דה ויט לפני מותם.
שלטונו של דה ויט ורציחתו תופסים מקום מרכזי גם בסרט הולנדי שיצא לאקרנים בשנת 2015, "מיכיל דה רויטר" (נקרא באנגלית: אדמירל).
יוהאן גיאורג האמאן היה פילוסוף גרמני.
האמאן השפיע בעיקר על יוהאן גוטפריד הרדר ותנועת הסער והפרץ, שאנשיה ראו בו מעין "פרוטו-רומנטיקן".
ישעיה ברלין, הפילוסוף וההיסטוריון של הרעיונות, החשיב את האמאן לאחד מאנשי הנאורות שכנגד.
יש המחשבים אותו אף לפרה-מודרני-פוסטמודרני, בין היתר מאחר שרעיונותיו הטרימו את "המפנה הלשוני" והפילוסופיה של הלשון במאה ה-20.
האמאן ידוע גם כמבקר של מכרו עמנואל קאנט, שניהם תושבי קניגסברג.
בהקשר זה ידוע חיבורו משנת 1784 "Metakritik über den Purismus der Vernunft" (בתרגום חופשי: מטא-ביקורת התבונה הטהרנית) בפרפרזה על "ביקורת התבונה הטהורה".
האמאן הכיר לקאנט את העבודות של דייוויד יום (מי שהעיר את קאנט מ"תנומתו הדוגמטית") וכן גם את ז'אן-ז'אק רוסו, שמשלב מסוים היה לאחד הקולות המעצבים את מחשבת קאנט.
האמאן עצמו הושפע גם כן מיום, אולם הוא השתמש ברעיונותיו של האחרון כדי לחזק את ההשקפה הנוצרית-לותרנית.
האמאן נולד בקניגסברג ב-1730. תחילה למד תאולוגיה באוניברסיטת קניגסברג, אולם התגלגל לעבודה כפקיד בבית מסחר.
לאחר מכן החזיק במשרות ציבוריות זוטרות, תוך כדי שהוא מקדיש את זמנו החופשי ללימוד פילוסופיה.
החיבור הראשון שפרסם היה חיבור בכלכלה פוליטית שעסק במתחים שבין האצולה והסוחרים.
הוא כתב תחת הכינוי "מאגוס מהצפון" .
האמאן החזיק בתפיסות "סטנדרטיות של הנאורות עד שחווה חוויה מיסטית במהלך שליחות בלונדון בה אמור היה לגשר בין שני אצילים.
האמאן לא הצליח במשימת הגישור ובתסכולו בזבז את כל כספו עד שנאלץ לישון באורוותם של כמה משותפיו של האציל ששלח אותו מגרמניה ללונדון.
שם, בעליית הגג, חווה לדבריו הארה.
כשהאמאן חזר לגרמניה, בניסיון להחזירו לערכי הנאורות, הכיר לו אותו אציל את עמנואל קאנט (קאנט של לפני התקופה הביקורתית).
בתקופה זו תרגם האמאן את כתביו של דייוויד יום לגרמנית.
התרגום של כתבי דייוויד יום לגרמנית נחשב למהלך שלדברי קאנט "העיר אותו מתנומתו הדוגמטית" וגם לחשיפתו של קאנט לעבודותיו של רוסו דרך האמאן תפקיד מפתח בהתפתחות של קאנט לקראת התקופה ה"ביקורתית".
האמאן וקאנט החזיקו בכבוד רב האחד לשני, ובתוך כך בבוא העת האמאן הכיר לקאנט את המוציא לאור שהוציא את המהדורה הראשונה של "ביקורת התבונה הטהורה".
גישתו הפילוסופית של האמאן עצמו יצאה מתוך חשד ברעיון התבונה ובערכי הנאורות ומתוך נקודת מוצא לפיה התשובה היחידה לביקורת שנדרש מ"איתנו" להמטיר על השלכות התבונה והשימוש בה היא חזרה לאמונה באלוהים.
זה הפתרון היחיד, טען האמאן, למתחים שבפילוסופיה.
מתח עולה בחיבורו "זיכרונות סוקרטיים":
האמאן ידוע לנו בעיקר כמבקר הראשון של "ביקורת התבונה הטהורה".
הוא כתב שני טקסטים מרכזיים, מהם רק אחד ראה אור בימי חייו.
עם זאת, ידוע לנו כי את הטיוטה של חיבורו השני של האמאן קראו רבים מבין המבקרים המאוחרים יותר של "ביקורת התבונה הטהורה" (ובתוכם הרדר ויעקבי).
את הניתוח הביקורתי העיקרי של האמאן את קאנט ניתן לנסח פחות או יותר בצורה הבאה: האמאן ראה בקאנט כמקדש של התבונה, כלומר כמציב את התבונה כתשובה האולטימטיבית לבעיות העולם, אך בלא מוכנות מצד קאנט להציב את התבונה הטהורה תחת ביקורת אמיתית.
האמאן טען שלא התבונה היא הקובעת את מעשי האדם אלא האמונה והערכים.
יותר מכך, המשמעות של המושגים השונים (ובתוך כך המשמעות של מושג התבונה) מגיעה יותר מכל מההרגלים שצמחו סביבם ולא מהגדרות פילוסופיות קשיחות.
בכך, האמאן הניח בסיס לביקורות הרומנטיות הגרמניות על הנאורות.
אולם להאמאן הייתה השפעה רבה על בני התקופה גם מעבר לביקורתו על קאנט.
האמאן קידש את הגאונות ואת האמנות, וגרס בעד הכרה בדרכי תקשור מרובות בין אלוהים לאנשים.
למעשה, האמאן טען שכל האובייקטים בקיום הם סימנים מאלוהים שמחכים לפרשנות מצידנו.
מכיוון אחר ומשפיע לא פחות, האמאן גרס שתבונה היא עניין של שפה, וספציפית מוסכמה שפתית.
בכך הניח את היסודות ולמעשה הטרים את המפנה הלשוני, כולל רבות מבין האבחנות של ויטגנשטיין.
השפה, טען האמאן, היא הגשר בין המשמעויות של הביטויים השונים לבין הדרכים בהן הם מוצגים.
גם כאן ישנה הטרמה של רעיונות בלשניים מסוימים.
יוהאן גיאורג האמאן, זיכרונות סוקרטיים: חלק א' (מגרמנית: יפתח הלרמן־כרמל), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך י"א, 2019.
יוהאן דניאל טיטיוס או טיציוס, שמו בלידה - יוהאן דניאל טיץ או טיצה, בגרמנית: Johann Daniel Titius או Johann Daniel Tietz, 2 בינואר 1729 קוניץ, בפרוסיה המלכותית, כיום חויניץ (כיום בפולין) בפומרניה - 16 בדצמבר 1796 ויטנברג) היה מלומד גרמני, אסטרונום, פיזיקאי, מתמטיקאי וביולוג, פילוסוף, מתרגם והיסטוריון.
הוא כיהן כפרופסור לפיזיקיה באוניברסיטת ויטנברג.
טיטיוס נולד בקוניץ (חויניצה) בפרוסיה המלוכתית (אחוזה של כתר פולין) כבנם של יאקוב טיץ (Tietz), סוחר בדים וחבר מועצה, ושל ברברה מריה דורותאה, לבית האנו, בת של כומר לותרני.
שמו בלידה היה יוהאן דניאל טיץ, והוא אימץ מאוחר יותר, כשהיה לפרופסור באוניברסיטה, לטיניזציה של שם משפחתו, לפי מנהג נפוץ במאה ה-18.
אחרי שהתייתם מאביו גודל בהמשך אצל דוד שלו מצד אמו, היסטוריון הטבע מיכאל כריסטוף האנו, פרופסור באוניברסיטת דנציג, שעודד את עניינו במדעי הטבע.
טיץ סיים את לימודי התיכון בדנציג (כיום גדנסק) ולמד אחר כך בשנים 1748–1752 באוניברסיטת לייפציג.
בעזרת מלגה מטעם קרן שהוקמה על ידי אחד מאזרחי העיר קוניץ', מרטין פוהרמן, סיים טיטיוס תואר שני עם עבודה על תורת אוילר לגבי אור הירח.
בשנת 1755 התמנה למרצה שלא מן המניין בפקולטה לפילוסופיה בלייפציג.
באפריל 1756 הסכים למינויו כפרופסור מן המניין (ordinarius) למתמטיקה יסודית
ב-1761 החליף את גאורג מתיאס בוזה במתן הרצאות פומביות לפיזיקה וב-1762 מינו אותו מלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה כפרופסור לפיזיקה במקום בוזה שלא חזר לעיר.
בשנת 1768 כיהן כרקטור של האוניברסיטה.
בנוסף לימד פילוסופיה, תאולוגיה של הטבע וחוק טבעי.
הוא קיבל הצעות לפרופסורה גם מהאוניברסיטאות בגטינגן, הלמשטדט, קיל ודאנציג.
הוא נפטר בוויטנברג, בנסיכות הבוחר מסקסוניה.
טיטיוס נודע בעיקר הודות לחוק טיטיוס-בודה, נוסחה מתמטית המתארת סדירות מסוימת במרחקי כוכבי הלכת מהשמש.
על יסוד חוק זה הוא ניבא את קיומו של גרם שמיים במרחק 2.8 AU מהשמש.
הערה זאת לגבי מרחקי כוכבי הלכת מהשמש הופיע בשנת 1766 בתרגומו לספר של שארל בונה "Contemplation de la Nature" (התבוננות בטבע).
טיטיוס סבר שגרם השמיים שדיבר עליו חייב להיות קטן , אולם יוהאן אלרט בודה סבר שמדובר בגרם שמיים דמוי-כוכב לכת.
בהמשך גרם שמיים זה זוהה כ"קרס".
בין השאר, בגלל חוק טיטיוס-בודה, ארבעה כוכבי הלכת המינוריים הראשונים (וסטה, פאלאס, יונו וקרס) נחשבו תחילה לכוכבי לכת רגילים.
אחרי 15 שנה, נתגלו גם כוכבי לכת קטנים אחרים במרחקים הולכים וגדלים, ואז קרס וגופים נלווים אחרים הוגדרו ככוכבי לכת מינוריים או אסטרואידים.
בשנת 2006 בגלל צורתו הספירית, הוגדר קרס כ"כוכב לכת ננסי".
כפיזיקאי תמך טיטיוס בגישתו הניסויית של רנה דקארט.
בנוסף התעניין גם ביישומים כלכליים של התגליות בתחום.
טיטיוס פרסם מספר מחקרים בתחומים אחרים של הפיזיקה, כמו למשל על התנאים והכללים של הניסויים הפיזיים והתמקד במיוחד בתרמומטריה.
בשנת 1765 הוא הציג סקירה עדכנית של התרמומטריה בתקופתו.
הוא כתב על התרמומטר המתכתי שבנה הנס לזר.
בספרי לימוד שכתב על פיזיקה התאורטית והניסויית, הוא תיאר ממצאים של מדענים אחרים, כגון תאורי ניסוייו של גאורג וילהלם קראפט משנת 1738.
טיטיוס בנה את כליא הברק הראשון בוויטנברג.
טיטיוס התעניין מאוד גם במדעי החיים, במיוחד בסיווג האורגניזמים והמינרלים.
פעילותו בתחום הושפעה על ידי קרל לינאוס
כולל סיווג שיטתי של הצמחים, בעלי החיים והמינרלים (המצוטט לפי שמו - Titius), כמו כן סיווג של חמרי יסוד כמו אתר, אש, אוויר מים ואדמה.
בשנים 1753–1754 הוא תרגם לגרמנית במלואן את המסות של מישל דה מונטן.
תרגומו הגרמני נחשב לטוב ביותר עד לתרגום של הנס שטילט בשנת 1998. תרגם את מונטן ואת ה- "שיח על המדעים ועל האמנויות "(Discours sur les sciences et les arts) מאת ז'אן-ז'אק רוסו בעידודו של יוהאן כריסטוף גוטשד.
טיטיוס תרגם גם מלטינית ומאנגלית - הפיץ בגרמניה הדפסות חדשות של כתב העת לפילוסופיה של החברה המלכותית בלונדון.
הוא כתב גם מסות תאולוגיות ופילוסופיות בגישת דת הטבע של עידן האורות וכן ספרי היסטוריה:תולדות פרוסיה המערבית והיסטוריה מקומות החצייה של האלבה בוויטנברג.
(שבועון ויטנברגי ללמידת מדעי הטבע והכלכלה) שהיה העיתון הסדיר הראשון שפורסם בוויטנברג.
בנו סלומון קונסטנטין טיץ (1801-1766) היה פרופסור לאנטומיה ולבוטניקה באוניברסיטת ויטנברג.
טיטיוס היה חבר בחברות לחקר הטבע בברלין ובדנציג, חבר בחברה לכלכלה של לייפציג, ובאקדמיה למדעים ללא כוונות רווח בארפורט
חבר בחברה לספרות ביינה, ארלנגן, לייפציג וברנבורג.
חבר מייסד של החברה הגרמנית בוויטנברג
1998 - האסטרואיד טיטיוס והמכתש טיטיוס על הירח נקראו לזכרו.
דמותו נתנה השראה לסיפור של ברטולד אוארבך -*Der Blitzschlosser von Wittenberg"
יוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט , היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-דסאו.
ובשנת 1544 ייסד מחדש את נסיכות אנהלט-צרבסט.
יוהאן נולד ב-4 בספטמבר 1504 בדסאו, לארנסט הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולמרגרטה ממינסטרברג-אלס, בתו של היינריך הראשון, דוכס מינסטרברג-אלס, ונכדתו של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה.
עם מות אביו בשנת 1516, ירשו יוהאן ואחיו גאורג השלישי ויואכים הראשון את אנהלט-דסאו, ובמהלך שנותיהם הראשונות, שימשה אמם כעוצרת.
האחים שלטו במשותף בנסיכות כמעט עשרים ושמונה שנה, ובשנת 1544 חולקה הנחלה בין האחים; יוהאן קיבל את אנהלט-צרבסט, גאורג קיבל את אנהלט-פלצקאו ויואכים קיבל את אנהלט-דסאו.
ב-15 בפברואר 1534, התחתן יוהאן עם מרגרטה מברנדנבורג, דוכסית פומרניה, בתו של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואלמנתו של גאורג הראשון, דוכס פומרניה, ובנה החורג של מרגרטה - פיליפ הראשון, דוכס פומרניה-וולגשט נאלץ לשלם לה קצבה שנתית של 1,200 גילדן מאוצרו האישי, על מנת לכסות את העלות של הנדוניה שלה.
אל מרגרטה התלוותה בתה הקטנה - גאורגיה, אשר חיה עמה עד לשנת 1543, ולאחר מכן חזרה לפומרניה, שם גדלה אצל אחיה.
בשנת 1544 סבל יוהאן משבץ מוחי, ובשל כך החמירו יחסיו עם מרגרטה במהלך השנים הבאות; בשנת 1550 רצה להכניס את אשתו למעצר, אולם היא ברחה משטחי הנסיכות.
ב-4 בפברואר 1551 מת יוהאן בצרבסט, ובניו קרל, יואכים ארנסט וברנהרד ירשו את נחלותיו.
ב-15 בפברואר 1534, התחתן יוהאן עם מרגרטה מברנדנבורג, דוכסית פומרניה, בתו של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ממנה היו לו שישה ילדים:
מריה מאנהלט-צרבסט (1538–1563), התחתנה עם אלברכט העשירי, רוזן בארבי-מיהלינגן.
אליזבת מאנהלט-צרבסט (1545–1574), התחתנה עם וולפגנג השני, רוזן בארבי-מיהלינגן.
יוהאן החמישי, רוזן נסאו-דילנבורג (9 בנובמבר 1455 - 30 ביולי 1516) היה רוזן נסאו (זיגן, דילנבורג, האדאמאר והרבורן), ויאנדן ודיאץ, לורד של ברדה וסבא של וילם הראשון, נסיך אורנז'.
יוהאן נולד ב-9 בנובמבר 1455 בברדה, ליוהאן הרביעי, רוזן נסאו-דילנבורג ומריה מלון-היינסברג, בתם של יוהאן השני, רוזן לון-היינסברג ואנה מזולמס-בראונפלס.
בשנים 1504 ו-1505 היה יוהאן הסטאדהאודר של חלרה וצוטפן.
בשנת 1504, הוא ירש את ברדה ואת ויאנדן מאחיו אנגלברכט השני מנסאו.
ב-30 ביולי 1516 מת יוהאן בדילנבורג, ולאחר מותו ירש בנו הבכור הנרי את נחלותיו בהולנד, בעוד בנו האחר וילהלם ירש את נחלותיו בגרמניה.
בשנת 1482 התחתן יוהאן עם אליזבת מהסן-מרבורג, בתם של היינריך השלישי, רוזן הסן ואנה מקאצנלבוגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
וילהלם הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג (1487–1559), אביו של וילם הראשון, נסיך אורנז'.
יוהאן היינריך פון תינן היה כלכלן מהמאה ה-19, יליד מקלנבורג-סטרליץ שבצפון גרמניה, הראשון שפיתח תאוריה כלכלית על השפעת המרחק מהיישוב על המרחב.
יוהאן היינריך פון תינן היה בנם של בעל קרקע, כריסטיאן פון תינן (1760-1786) ואשתו, אנה מרגרטה קתרינה (1765), בתו של מוכר הספרים.
הוא השלים חינוך חקלאי מ-1799 עד 1803. בשנת 1806 התחתן עם הלנה סופיה, שהייתה בתו של בעל קרקעות עשיר.
בשנת 1809 הוא רכש את אחוזה בגודל 465 דונם ליד מקלנבורג.
בנוסף לניהול החווה, עסק פון תינן בשאלות של פוריות הקרקע, וחקר את מחירי התבואה.
משנת 1818 קיבל תפקיד של מנהל מחוז בצפון גרמניה.
את ממצאי מחקרו הוא פרסם בשנת 1826 בהמבורג בספר "המדינה המבודדת" ("Der isolirte Staat").
בשנת 1830 הוענק לו דוקטורט כבוד של הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת רוסטוק על בסיס הישגו המדעי בספר.
בשנת 1844 התקבל פון תינן להיות חבר של האגודה להיסטוריה של הטבע מקלנבורג.
בשנת 1848 הוא נבחר להיות חבר פרלמנט.
באותה שנה נבחר פון תינן כממלא מקום של סגן האספה הלאומית בפרנקפורט.
בשנת 1850, פרסם תינן את החלק השני של ספרו "המדינה מבודדת", שבו חקר את השאלה של "השכר הטבעי" והתפוקה השולית, פון תינן העריך את הרעיון מאוד וציווה לחקוק את נוסחתו על מצבתו ליד מקלנבורג.
כאמור פון תינן היה בעל קרקעות, בצפון גרמניה, ופרסם את ספרו "המדינה המבודדת" (1826) ובו הציג את התאוריה שיצר.
בחיבורו בנה את תיאורית ה"רנטה הכלכלית" של השטח המועבד החקלאי.
חשיבותו של המודל היא בגישה האנליטית שהוא הציג ופחות בדפוס השימוש בקרקע שהוא ניסה להסביר.
בנוסף לכך פון תינן פיתח את יסודות התאוריה של התפוקה השולית, ותרם להבנת השפעת המרחק על מחירי הקרקע סביב העיר.
אפשר לסכם את התאוריה של פון תינן בנוסחה:
= רנטה (הרווח לאחר ניכוי ההוצאות)
= הוצאות ייצור ליחידת מוצר
= מחיר השוק ליחידת מוצר
= דמי הובלה (ליחידה חקלאית, לכל קילומטר)
מודל שימושי הקרקע החקלאיים של פון תינן, נוצר לפני שהתרחש תהליך התיעוש והוא התבונן בנוף הכפרי ובשוק העירוני של צפון גרמניה.
המודל הכלכלי יצא מתוך ההנחות הבאות:
יש עיר אחת במרחב והיא ממוקמת באופן מרכזי בתוך "מדינה מבודדת"
המדינה המבודדת מוקפת באזור לא מעובד
פני הנוף שטוחים לחלוטין ואין בה נהרות או הרים
איכות הקרקע והאקלים שווים בכל מקום.
החקלאים צריכים להעביר את הסחורה שלהם לשוק באמצעות עגלות שוורים
החקלאים מתנהגים באופן רציונלי כדי למקסם את הרווחים
התוצאה, במרחב כפי שחזה המודל, היא כי ייווצרו ארבע טבעות קונצנטריות של פעילות חקלאית:
טבעת ראשונה: כפרים שיגדלו פרות לחלב וגם יעסקו בחקלאות אינטנסיבית ימצאו הכי קרוב לעיר.
גידולי ירקות, פירות, חלב ומוצרי חלב אחרים חייבים להגיע לשוק במהירות, ולכן הם יהיו מיוצרים קרוב לעיר.
טבעת שנייה: כפרים שיגדלו יערות לעצי הסקה וחומרי בנייה יהיו בטבעת זו.
באותם ימים עצי הסקה היו מקור דלק חשוב מאוד לחימום ובישול.
מאחר שעץ הוא מוצר כבד מאוד וקשה לשנע אותו גם הוא ממוקם קרוב לעיר.
טבעת שלישית: מורכב מכפרים שיגדלו גידולי שדה נרחבים כגון תבואה.
הדגנים אינם חייבים להגיע מייד לשוק, כמו מוצרי חלב, והם הרבה יותר קלים מאשר עצי ההסקה.
לכן אפשר לצמצם עלויות ההובלה, והם יכולים להיות ממוקמים רחוק יותר מן העיר.
טבעת רביעית: החוות נמצאות בטבעת הרחוקה ביותר מהעיר, יגדלו בעלי חיים (פרות וכבשים).
כי הוצאות הובלתם קטנות, כי בעלי חיים יכולים ללכת אל העיר המרכזית למכירה.
מעבר לטבעת הרביעית נמצא האזור הלא מעובד, כי הוא במרחק גדול מדי מהשוק שבעיר המרכזית לכל סוג של פעילות חקלאית.
בתאוריה שהציג בספרו הוא הושפע מתוך הרעיון של "האדם הכלכלי" של אדם סמית: האיכר צפוי למקסם את רווחיו (=הרנטה) מאדמותיו החקלאיות.
פון תינן, כאציל ובעל אדמות, ידע שרנטה כזאת תלויה בשימוש אופטימלי בקרקע ובעלויות ההובלה.
במודל הוא התמקד בהשפעת שני משתנים אלו על הרווחים.
בהנחותיו לגבי "המדינה המבודדת" ותכונותיה, הוא ביטל גורמים אחרים.
המודל יצר מצב מלאכותי של נוף הומוגני ומבודד.
בו קיים רק שוק יחיד דומיננטי במרכז ואין קשרים כלכליים עם ארצות וערים אחרות.
לפי המודל, הכלכלה באזור הכפרי תצטרך להתארגן מחדש על פי ההתנהגות הכלכלית באופן שכל שימוש קרקע יביא רווח אופטימלי.
כאמור, עלות ההובלה תלויה במרחק מהשוק והסוג השונה של מוצרים.
הרווח מהחקלאות ליחידת שטח (רנטה) פוחתת עם הגדלת המרחק מהשוק.
רנטת המיקום (Location Rent) זהו המונח שהשתמש בו פון תינן בטיעונו.
זהו הערך הכלכלי המקביל לערך הקרקע.
הערך תואם את הסכום המקסימלי שאכר יכול לשלם עבור שימוש בקרקע ללא הפסדים.
לפי התאוריה של פון תינן רנטת המיקום יורדת עם הגדלת המרחק מהשוק - סכום הכסף שכל חקלאי מוכן לשלם עבור קרקע ילך ויקטן עם המרחק בגלל הוצאות ההובלות הגדולות שיהיו לו ביחס למוצרים שהוא יכול ליצר ולמכור בשוק.
לכן שימושי הקרקע יותאמו לאותם גידולים שיתנו לאיכר את התשואה הגבוהה ביותר ביחס שבין שלושת המשתנים: הוצאות היצור, המחיר בשוק של יחידת מוצר והמרחק.
מעבר למרחק מסוים, הייצור של גידול מסוים הופך להיות לא ריווחי, והאיכרים יצטרכו לבחור לגדל גידולים אחרים כדי להמשיך להרוויח.
פון תינן חישב את רנטת המיקום עבור מוצרים בעלי תפוקות שונות (בקר, עץ, דגנים, ביצים, חלב וכו '): הוא מצא כי עבור כל מוצר יש מרחק מסוים מהעיר שבו הייצור שלו יהיה כדאי.
בכך הוא נתן את ההסבר להיווצרות טבעות קונצנטריות סביב העיר המבודדת.
החקלאים המגדלים גידולים אלה מתחרים זה בזה, מתאימים את גידולם סביב השוק על פי עקומת רנטת המיקום של הגידולים.
יש בתאוריה הזאת הסבר חלקי בחקלאות מונוקולטורית במקומות שונים.
בכרך השני של "המדינה המבודדת", פיתח פון תינן חלק מהיסודות המתמטיים של תאוריית התפוקה השולית הפוחתת, שנוסחתה הייתה כל כך חשובה לו עד כי ביקש שעל מצבתו יחקקו את הנוסחה.
התפוקה השולית הפוחתת שניסח פון תינן הורחבה מאוחר יותר על ידי כלכלנים תאורתיים אחרים, כמו הכלכלן הבריטי אלפרד מרשל (1842-1924) בספרו על "עקרונות הכלכלה."
ביקורת על התאוריה של פון תינן
המודל של פון תינן יצר אזור מבודד באופן תאורתי, שאינו מתחשב בהבדלים הקיימים בין מקום למקום בתנאים הפיזיים (טופוגרפיה, נהרות, אקלים) והאנושיים (תחבורה, מספר ערים, הבדלים תרבותיים, חידושים טכנולוגיים).
כך לדוגמה עוד בימיו היה ידוע כי ישנם הבדלים בעלויות הובלה בין הובלה יבשתית עם עגלות לבין הובלה בדרכי מים עם סירות - בהן ההובלה זולה יותר.
התאוריה של פון תינן לא מתקיימת בכלכלות התעשייתיות והפוסט-תעשייתיות כי מתרחשת בהם התרחבות עירונית ושינויים טכנולוגיים.
כך לדוגמה, המצאת אוניות ורכבי קירור מאפשרים למוצרים מתכלים להיות מועברים למרחקים ארוכים יותר.
עוד בסוף מאה ה-19, שפותחו אוניות הקירור הן אפשרו להוביל בשר בקר וכבשים לאירופה מאזורים רחוקים כמו אוסטרליה וניו-זלנד.
כמו מודלים כלכליים רבים אחרים, המודל של פון תינן ספג ביקורת תכופה בשל אופיו המגביל.
המודל התבסס על הרעיון שאת החלטות המיקום קובעים החקלאים לבד.
עם זאת בקביעת שימושי קרקע חקלאיים מעורבים גורמים נוספים, כמו שיקולי בעלי הקרקעות, מיסים ממשלתיים, סובסידיות או מערכת תכנון חקלאית ממשלתית או סקטוריאלית.
כמו כן קיימת תחרות בשוק מייבוא מוצרים חקלאיים מאזורים אחרים, בהם שכר העבודה נמוך יותר ולכן כדאי להובילם למרחק גדול יותר.
למרות הביקורות האלה ואחרות, הרעיון של פון תינן יצר תשתית תאורתית ומתודולוגיה בכלכלה שלקחה חלק מרכזי במהפכה הכמותית בגאוגרפיה החל משנות החמישים של המאה העשרים.
בשנות האלפיים, מלמדים תאוריה זו בבתי הספר בישראל במסגרת לימודי הגאוגרפיה בחטיבה העליונה, ומציגים אותה כתאוריה נכונה בחלקה להסבר הקשר שבין מחיר קרקע לבין המרחק מהעיר.
יוהנס "יוהאן" דה קוק (בהולנדית: Johannes ("Johan") de Kock, נולד ב-25 באוקטובר 1964 בסלידרכט שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם.
דה קוק שיחק במועדונים ההולנדים חרונינגן, אוטרכט ורודה, ובשאלקה 04 מהבונדסליגה.
דה קוק ערך 13 הופעות במדי נבחרת הולנד, עמה השתתף ביורו 1996.
דה קוק החל את קריירת הבוגרים שלו בחרונינגן מליגת העל ההולנדית.
בקבוצה זו שיחק דה קוק בעמדה התקפית יחסית.
בעונתו הראשונה במועדון, 1984/85, הבקיע ארבעה שערים ב-13 הופעות, וסיים עם קבוצתו במקום החמישי.
באותה עונה, סיימו דה קוק וחרונינגן רק במקום ה-13 בליגה, כשדה קוק תורם תשעה שערים.
בקיץ 1987 עזב דה קוק את חרונינגן וחתם באוטרכט, אף היא מליגת העל ההולנדית.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1987/88, דה קוק הבקיע שמונה שערי ליגה, וסיים עם אוטרכט במקום העשירי.
דה קוק השתתף עם אוטרכט בעונה זו בגביע אופ"א, והקבוצה הודחה בסיבוב השני על ידי הלאס ורונה.
המשחק הראשון בין שתי הקבוצות הסתיים בתיקו 1-1, ובגומלין ורונה הובילה 1-0. דה קוק השווה את התוצאה בדקה ה-70, אך שער עצמי של הרמן וריפס בדקה ה-89 הדיח את דה קוק ואוטרכט מהמפעל.
בעונת 1988/89 דה קוק הוסב לעמדה הגנתית יותר, ולמעשה שיחק בעמדת הבלם עד לסוף הקריירה שלו, וכך גם פחתה משמעותית כמות ההבקעות שלו.
בעונה זו סיים דה קוק עם אוטרכט במקום ה-13, ובעונת 1989/90 במקום ה-14. בעונת 1990/91 דה קוק ואוטרכט סיימו במקום הרביעי בליגה והבטיחו מקום בגביע אופ"א בעונה העוקבת, ממנו הודחו בסיבוב השני על ידי ריאל מדריד.
עוד בעונת 1991/92, דה קוק ואוטרכט סיימו במקום ה-11 בליגת העל ההולנדית.
בעונת 1992/93 סיימו במקום השמיני.
עונת 1993/94 הייתה האחרונה של דה קוק באוטרכט.
בעונה זו, סיימה הקבוצה במקום ה-15, מרחק נקודה אחת מהקו האדום.
בתום עונה זו, עזב דה קוק את אוטרכט לאחר שבע עונות, וחתם ברודה.
בעונת הבכורה של דה קוק ברודה, 1994/95, הציג דה קוק יכולת גבוהה מאוד וסיים עם קבוצתו במקום השני בליגת העל ההולנדית.
בעונה זו הבקיע דה קוק שישה שערים ב-31 הופעות על אף תפקידו ההגנתי.
בעונת 1995/96 הודחו דה קוק ורודה כבר בשלב השני של גביע אופ"א על ידי בנפיקה ליסבון.
באותה עונה, סיימו רודה ודה קוק במקום הרביעי בליגת העל ההולנדית.
בתום עונה זו, דה קוק עזב את רודה ולראשונה עזב את הולנד, כשחתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
דה קוק חתם בשאלקה בקיץ 1996, תחת המאמן ההולנדי הוב סטיבנס, והיה אחד ממספר שחקנים הולנדים ששיחקו בשאלקה תחת סטיבנס באותה תקופה, כמו מרקו ואן הוחדאלם ויורי מולדר.
כבר בעונת הבכורה של דה קוק בשאלקה 04, 1996/97, הוא זכה בתואר הראשון שלו, גביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אינטר מילאנו לאחר בעיטות הכרעה.
דה קוק שיחק את מלוא הדקות בשני המשחקים.
בדרך לזכייה, הבקיע דה קוק צמד בתיקו 3-3 במשחק החוץ מול טרבזונספור בשלב השני, שבדיעבד היה קריטי לעלייה של שאלקה לשלב הבא.
עם זאת, בבונדסליגה, שאלקה ודה קוק סיימו עונה מאכזבת במקום ה-12 בלבד.
בעונת 1997/98 שאלקה ודה קוק סיימו את העונה במקום החמישי בבונדסליגה, ונעצרו ברבע גמר גביע אופ"א על ידי אותה אינטר מילאנו.
בעונת 1998/99 דה קוק ושאלקה סיימו במקום העשירי בליגה, והודחו מגביע אופ"א כבר לאחר סיבוב אחד, על ידי סלביה פראג.
עונת 1999/00 הייתה הרביעית והאחרונה של דה קוק בשאלקה.
בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-13 בליגה.
דה קוק ערך ארבע הופעות ליגה בלבד בעונה זו, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
דה קוק ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד בשנת 1993, במשחק בו ניצחה הולנד 3-1 את טורקיה במוקדמות מונדיאל 1994, אך זו הייתה הופעה בודדת עד לשנת 1995, בה דה קוק הפך לתקופה קצרה שחקן מפתח בנבחרת הולנד.
דה קוק זומן לסגל ההולנדי ליורו 1996, ושיחק 90 דקות במשחק הראשון של הולנד, שהסתיים בתיקו 0-0 מול סקוטלנד.
במשחק השני בשלב הבתים, בו ניצחה הולנד 2-0 את שווייץ, נכנס דה קוק כמחליף כבר בדקה ה-26 במקום קלארנס סידורף שנפצע.
במשחק השלישי בשלב הבתים, בו הובסה הולנד 4-1 על ידי אנגליה, נכנס דה קוק כמחליף במחצית במקום ריצ'רד ויטסחה, במצב של 1-0 לאנגליה.
על אף התבוסה, הולנד ודה קוק העפילו לרבע הגמר מהמקום השני.
ברבע הגמר פגשו הולנד ודה קוק את צרפת.
דה קוק פתח בהרכב, במשחק שהסתיים בתיקו 0-0 לאחר 120 דקות, והגיע לבעיטות הכרעה.
דה קוק הבקיע את הפנדל הראשון של הולנד, אך צרפת ניצחה לבסוף 5-4, והולנד ודה קוק הודחו מהטורניר.
בשנת 1997 ערך דה קוק את הופעתו ה-13 והאחרונה במדים הלאומיים.
יוהאן גלאוביץ היה אדריכל גרמני שפעל בדוכסות הגדולה של ליטא.
יוהאן גלאוביץ נולד בשווידניצה ולמד אדריכלות בדרום גרמניה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-18 הוא עבד בדנציג.
בעקבות שרפות שהתרחשו בווילנה בשנים 1737, 1748 ו-1749 הוא הוזמן להשתתף בעבודות שיקום העיר.
בשנים 1738–1748 הוא עבד על שיקום כנסיית יוהאן הקדוש הלותרנית.
במשך שנים זה היה הבניין הגבוה בעיר (עד 68 מטר כולל הצלב) ומבנה חשוב בסגנון הבארוק בעיר.
בשנים 1741–1743 הוא שיקם את כנסיית יקטרינה הקדושה הפולנית ובשנים 1749–1753 את כנסיית רוח הקודש האורתודוקסית-רוסית.
בתקופה זו הוא עבד על העיצוב הפנימי של בית הכנסת הגדול של העיר.
בנוסף לכך הוא תכנן בתים פרטיים ברחבי וילנה.
בשנים 1748–1765 עבד יוהאן גלאוביץ על כנסיית סופיה הקדושה בפולוצק, הבניין הגדול בבלארוס בסגנון בארוק.
במקביל הוא תכנון מערך של מנזר דומיניקני בוולינצי.
יוהאן גוטפריד שדו היה פסל גרמני.
שדו נולד בברלין לחייט עני.
שדו החל את לימודי הפיסול של אצל ז'אן-פייר-אנטואן טאסרט בחסות פרידריך השני, מלך פרוסיה.
טאסרט הציע לשדו את ידה של ביתו אבל הוא העדיף להתחתן עם אישה יהודייה מבוגרת מווינה בשם מריאן דה וידל.
טאסרט לא נעלב וסייע לו להמשיך בלימודיו ברומא.
לאחר שלוש שנים חזר שדו לברלין והמשיך את דרכו של טאסרט בחצר המלך וכמזכיר האקדמיה הפרוסית לאמנות.
שדו היה בקשרי ידידות עם יוהאן וולפגנג פון גתה ולאחר שבנו של גתה ביקר אותו בוויימאר שדו יצר שתים עשרה מדליות של גתה.
בין תלמידיו של שדו: כריסטיאן דניאל ראוך, ואמיל וולף האחיין שלו.
שדו היה אביהם של הפסל רודולף שדו והצייר וילהלם פרידריך שדו מאשתו הראשונה והצייר פליקס שדו.
לשדו ולאשתו השנייה היה נכד האדמירל פליקס פון בנדמן.
יוהאן הורוואט היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ ימני.
הורוואט נולד ב-20 במאי 1903 באוסטריה-הונגריה.
כאחד מחלוצי אוסטריה המוכרים של שנות ה-20 של המאה העשרים, הוא שיחק בכמה קבוצות מהעיר וינה.
במהלך רוב הקריירה שיחק בזימרינגר אך גם שיחק בראפיד וינה עימה זכה פעמיים בליגה ובגביע אחד, וגם הגיעה איתה לשני גמרי גביע מיטרופה בשנים 1927 ו-1928 שאת שניהם הפסידו.
בנבחרת האוסטרית ערך הורוואט את משחקו הראשון נגד גרמניה בינואר 1924, בו גם כבש את שערו הראשון.
האוסטרים העפילו למונדיאל 1934 בזכות ניצחון 1–6 על בולגריה כשהורוואט כבש שלושה מהם.