tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2004 נכלל סנטמריה במקום ה-48 מתוך 50 ברשימת כדורגלן היובל של אופ"א.
סנטמריה החל בקריירת אימון בשנת 1968, שנתיים לאחר פרישתו, כשמונה לתפקיד בצוות המקצועי של נבחרת ספרד כמאמן בנבחרת הצעירה והאולימפית.
את תפקידו הראשון בקבוצה קיבל סנטמריה בקיץ 1971, כשמונה לתפקיד המאמן באספניול מהליגה הבכירה בספרד.
הוא הוביל את הקבוצה במשך שש עונות, והישג השיא שלו עימה היה בעונת , אז סיימה במקום השלישי בטבלה, שלוש נקודות מתחת לאלופה אתלטיקו מדריד.
ב-21 בדצמבר 1977 הוא פוטר מתפקידו בעקבות התבוסה 4-0 לראסינג סנטאנדר בחוץ.
ב-1978 מונה סנטמריה לתפקיד מאמן נבחרת ספרד עד גיל 21. הוא החזיק בתפקיד במשך כשנתיים, עד שב-1980 מונה לתפקיד מאמן נבחרת ספרד, לקראת טורניר מונדיאל 1982 שהתקיים במדינה.
בפתיחת הטורניר ספרד סיימה בשוויון 1-1 מול , ולאחריו השיגה את ניצחונה היחיד בטורניר, 2-1 על .
לאחר הפסד 1-0 ל העפילה ספרד מהמקום השני בבית לשלב הבתים השני, אך הפסד ל ותיקו מול סיימו את דרכה של ספרד בטורניר.
עם סיום המונדיאל פוטר סנטמריה מתפקידו, ולאחר מכן גם פרש לחלוטין מעולם הכדורגל כדי להתרכז בעסקיו, ולא שב עוד לאמן.
מקום 48 ברשימת כדורגלן היובל של אופ"א
חוסה עומאר פסטוריסה (בספרדית: José Omar Pastoriza; 23 במאי 1942 – 2 באוגוסט 2004) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ארגנטינאי.
כשחקן, שיחק פסטוריסה בעמדת הקשר, כששיחק במשך רוב הקריירה באינדפנדיינטה ובמונקו.
קריירת האימון של פסטוריסה נמשכה קרוב לשלושים שנה, ונפרשה על מספר ליגות בדרום אמריקה ובאירופה.
פסטוריסה, שכינויו היה "אל פאטו" (בספרדית: El Pato, הברווז), נולד ברוסאריו והחל את דרכו בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטראל המקומית.
משם, עוד בגילאי נוער, עבר לאתלטיקו קולון, לפי שהחל את קריירת הבוגרים במדי ראסינג קלוב.
פסטוריסה שיחק שנתיים במדי ראסינג, בהן רשם 53 הופעות ליגה.
אמנם, עקב מצב כלכלי רעוע ויכולת קבוצתית ירודה, הוא נמכר לאינדפנדיינטה, היריבה העירונית והגדולה ביותר של ראסינג.
בשנה זו זומן פסטוריסה על ידי מאמן נבחרת ארגנטינה, חואן קרלוס לורנסו, לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1966 באנגליה, על אף שלא רשם עד אז הופעות בינלאומיות.
ארגנטינה רשמה ארבע הופעות בטורניר, אך פסטוריסה לא זכה לקבל דקות.
יחד עם פסטוריסה הגיעה אינדפנדיינטה להישגים.
כבר בשנתו השנייה בקבוצה סייע לה פסטוריסה לזכות באליפות ארגנטינה, לראשונה אחרי ארבע שנים.
יחד עם פסטוריסה חזרה הקבוצה לזכות באליפות נוספת, ב-1970. באותה שנה רשם פסטוריסה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה, אליה השתייך בשלוש השנים הבאות, ובמדיה רשם 18 הופעות ושער בודד.
ב-1971 השלימה אינדפנדיינטה זכייה שנייה ברציפות בתואר, ושלישית בסך הכל עם פסטוריסה, שזכה בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה.
הוא רשם באותה שנה 46 הופעות ליגה, בהן כבש 15 שערים, שיא אישי לעונה עבור הקשר.
ב-1972 סייע פסטוריסה לקבוצתו לזכות בגביע ליברטדורס בפעם השלישית בתולדותיה.
לקראת עונת , עזב פסטוריסה בן ה-30 לראשונה את הליגה הארגנטינאית, כשחתם במדי מונקו הצרפתית.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה לעלות בחזרה לליגה הבכירה, והוסיף לשחק בה שלוש עונות נוספות.
בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה כבש פסטוריסה מספר דו-ספרתי של שערים, ולאחר עונת , פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
פסטוריסה נודע כמאמן המקפיד על קשרים טובים עם שחקניו.
את מרב קריירת האימון העביר פסטוריסה בתוך ארגנטינה, אך רשם קדנציות קצרות גם בברזיל, קולומביה, בוליביה וספרד, בנוסף לשתי משרות אימון בינלאומיות.
הקבוצות עימן היה מזוהה יותר מכל כמאמן היו אינדפנדיינטה, אותה אימן בחמש קדנציות שונות, וטאז'רס, אליה הגיע ארבע פעמים שונות כמאמן.
ב-1976, כשנה לאחר פרישתו ממשחק, החל פסטוריסה בקריירת האימון שלו.
משרתו הראשונה הייתה בקבוצה בה שיחק ועימה הגיע להישגים, אינדפנדיינטה.
כבר בשנתו השנייה בקבוצה זכה פסטוריסה באליפות ארגנטינה, ושנה אחר כך הוסיף זכייה נוספת בתואר.
הוא עזב את הקבוצה ב-1979, ורשם קדנציות קצרות בטאז'רס וראסינג קלוב הארגנטינאיות ומיונאריוס הקולומביאנית, בטרם חזר לקדנציה שנייה באינדפנדיינטה.
הקדנציה השנייה של פסטוריסה באינדפנדיינטה החלה ב-1983. הוא הוביל אותה בפעם השלישית לזכייה באליפות ארגנטינה.
שנה לאחר מכן, הוביל פסטוריסה את קבוצתו לזכייה שביעית בגביע ליברטדורס, לאחר שניצחה בגמר את גרמיו הברזילאית.
בעקבות הזכייה, זכתה אינדפנדיינטה לפגוש את ליברפול במסגרת הגביע הביניבשתי, הטורניר שמפגיש את מחזיקת גביע ליברטדורס עם מחזיקת גביע אירופה לאלופות.
אינדפנדיינטה גברה על ליברפול בתוצאה 1-0, וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
בסיום העונה עבר פסטוריסה לברזיל, לתקופה של שנה בה אימן את גרמיו ואת פלומיננסה.
פסטוריסה חזר ב-1985 לקדנציה שלישית באינדפנדיינטה.
הוא אימן בה שנתיים, ללא הצלחה, עד שעבר לראשונה בקריירת האימון למועדון הפאר בוקה ג'וניורס.
בתום פחות משנתיים בתפקיד, חזר לאמן את אינדפנדיינטה בפעם הרביעית.
בשנת 1992 אימן לראשונה מחוץ לדרום אמריקה, באתלטיקו מדריד מספרד, אך הוא פוטר כעבור זמן קצר בעקבות חילוקי דעות עם הבעלים.
ב-1993 חזר לארגנטינה, שם אימן את טאז'רס כ-13 שנים לאחר הקדנציה הראשונה שלו בקבוצה.
גם הפעם נמשכה הקדנציה פחות משנה.
לאחר קדנציות קצרות בבוליבר מבוליביה וארחנטינוס ג'וניורס, קיבל פסטוריסה את משרת האימון הבינלאומית הראשונה שלו, כשאימן את במשך שנתיים.
הוא הוביל את הנבחרת להשתתפות ראשונה בטורניר גביע הזהב 1996. במשחק הראשון גברה אל סלוודור על בתוצאה 3-2, אך הפסד למארחת בתוצאה 2-0 סיים את דרכה בטורניר, לאחר שסיימה שנייה בבית ג' ולא הצליחה להשיג את המאזן הטוב מבין הסגניות.
לאחר הפסקה מאימון שארכה כשנתיים, חזר פסטוריסה לקדנציה שלישית בטאז'רס, ולאחר פחות משנה עבר לאמן את נבחרת ונצואלה, והוביל את הנבחרת בטורניר קופה אמריקה 1999 בפרגוואי.
הנבחרת נכשלה בטורניר, כשהפסידה בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים.
היא פתחה את הטורניר בתבוסה 7-0 ל, והפסידה 3-0 ל ו-3-1 ל, בדרך למקום האחרון בבית.
ב-2003 חזר לטאז'רס בפעם הרביעית והאחרונה, ובהמשך השנה מונה בפעם החמישית לתפקיד המאמן באינדפנדיינטה.
ב-2 באוגוסט 2004, בעודו משמש כמאמן אינדפנדיינטה, לקה פסטוריסה בהתקף לב ונפטר בביתו שבבואנוס איירס, כשהוא בן 62. טקס הלוויה נערך במשרדי קבוצת אינדפנדיינטה.
מותו הכה את שחקני הקבוצה בתדהמה.
החלוץ הקולומביאני, חיירו קסטיו, נענש מספר פעמים במהלך המשך העונה בכרטיס צהוב, לאחר שהוריד חולצה כדי לחשוף מחוות למאמנו שנפטר.
כתוצאה מכך, הוחלט להוסיף לחולצות השחקנים את הכיתוב "פאטו", כינויו של פסטוריסה, כדי להוקיר את זכרו.
אליפות ארגנטינה (3): (נסיונל), (מטרופוליטנו), (מטרופוליטנו)
אליפות ארגנטינה (3): (נסיונל), (נסיונל), (מטרופוליטנו)
חוסה פרנסיסקו סנפיליפו (בספרדית: José Francisco Sanfilippo; נולד ב-4 במאי 1935 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
סנפיליפו, שזכה לכינוי "אל ננה", שיחק במשך תקופה ארוכה במועדון נעוריו סן לורנסו, אליה גם חזר לעונת פרישה, והוא מחזיק בתואר מלך השערים של המועדון בכל הזמנים עם מעל למאתיים שערים בכל המסגרות.
לזכותו שלוש זכיות בליגת העל הארגנטינאית עם הקבוצה, וכן ארבע זכיות רצופות בתואר מלך השערים של הליגה.
סנפיליפו שיחק לאורך הקריירה בקבוצות נוספות בארגנטינה, וכן בליגות הבכירות באורוגוואי ובברזיל.
סנפיליפו הוא מבכירי הכובשים בהיסטוריה של נבחרת ארגנטינה, עם ממוצע מרשים 21 שערים בפחות משלושים הופעות.
הוא ייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל, והוביל אותה לזכייה בטורניר קופה אמריקה 1959 כמלך שערי הטורניר.
סנפיליפו החל את דרכו במחלקת הנוער של סן לורנסו, ועלה לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת .
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-15 בנובמבר 1953, במפגש מול ניואל'ס אולד בויס.
שבוע אחר כך כבר כבש צמד בניצחון 0–4 על באנפילד.
בשתי עונותיו הראשונות היה סנפיליפו שחקן מחליף, אך כבר אז הפגין את יכולת הכיבוש שלו, עם שישה שערים ב-11 הופעות.
בעונת היה סנפיליפו לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, מקום עליו שמר במשך שמונה עונות.
בעונת , בה סיימה הקבוצה במקום השלישי עונה אחת אחרי שהייתה לסגנית האלופה, היה סנפיליפו למלך השערים של ליגת העל הארגנטינאית בפעם הראשונה מתוך ארבע רצופות.
בכל שלוש העונות הבאות, בהן זכה בתואר מלך השערים, קבע סנפיליפו ממוצע של מעל לשער למשחק, ולשיאו הגיע בעונת , עם 34 שערים בשלושים הופעות בלבד.
עונה קודם לכן, מלבד הזכייה בתואר מלך השערים, זכה סנפיליפו לראשונה בקריירה באליפות ארגנטינה עם סן לורנסו.
עונתו האחרונה של סנפיליפו בקבוצה הייתה עונת .
בתום עשר עונות בקבוצה היה סנפיליפו למלך השערים בכל הזמנים של סן לורנסו, ולאחד משיאני הכיבושים בליגה הארגנטינאית בכלל.
בעונת עבר סנפיליפו לבוקה ג'וניורס.
הקבוצה סיימה במקום הרביעי בלבד בליגה, וסנפיליפו קבע את כמות השערים הנמוכה ביותר שלו מזה עשור, כשכבש שבעה שערי ליגה.
עם זאת באותה עונה העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע ליברטדורס, ושם היה סנפיליפו למלך שערי הטורניר עם שבעה כיבושים.
הוא הבקיע שלושער לרשתה של אוניברסידד דה צ'ילה בשלב הבתים, כבש שער ניצחון בגומלין חצי הגמר מול פניארול בו ניצחה בוקה 0–1 (3-1 בסיכום), וסייע לקבוצתו להעפיל עד לגמר בו פגשה את סנטוס עם כוכבה הגדול פלה.
בוקה הפסידה בשני המשחקים, 3-2 בבית ו-1–2 בחוץ, ואת כל שלושת שעריה בשלב הגמר כבש סנפיליפו.
לאחר עונה אחת בלבד בבוקה עזב סנפיליפו לראשונה את ארגנטינה ועבר לנסיונל מליגת העל האורוגוואית.
סנפיליפו פתח היטב את עונת הבכורה שלו בקבוצה, וקבע ממוצע של מעל לשער במשחק בליגה.
הוא תרם להעפלתה של נסיונל לגמר גביע ליברטדורס עם צמד במשחק הראשון של חצי הגמר מול קולו-קולו (8-4 בסיכום שני המפגשים), אך אז ספג פציעה קשה במהלך משחק ידידות מול ואסקו דה גאמה הברזילאית, ונאלץ להיעדר תקופה ארוכה.
ללא סנפיליפו, הפסידו נסיונל בגמר הכפול לאינדפנדיינטה, מבלי שכבשה בצמד המפגשים (1-0 לאינדפנדיינטה בסיכום).
סנפיליפו חזר לזמן קצר עונה אחר כך, ובסיומה נפרד מנסיונל ללא תואר ועם 25 שערי ליגה ב-21 הופעות בלבד.
לאחר שנתיים באורוגוואי חזר סנפיליפו לארגנטינה והצטרף לבאנפילד, במדיה ערך חמישים הופעות ליגה וכבש 19 שערים בשתי עונות.
בעונת עזב פעם נוספת את ארגנטינה, והצטרף לבאנגו הברזילאית מריו דה ז'ניירו.
במהלך אותה עונה, לאחר קדנציה קצרה של 11 משחקים ללא שער, עבר לתחנה הבאה שלו בברזיל, באהיה, הקבוצה המעוטרת ביותר במדינת באהיה.
סנפיליפו בלט בארבע העונות שלו בקבוצה עם 48 שערים ב-71 הופעות, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות המקומית פעמיים רצופות, בעונות ו-.
ב-1972, כשהוא בן 38, חזר סנפיליפו למועדון בו הפך לסמל, סן לורנסו.
הוא שיחק במשך שני הטורנירים של אותה העונה (מטרופוליטנו ונסיונל) תחת המאמן חואן קרלוס לורנסו, וזכה עם הקבוצה בשניהם.
בתום שתי הזכיות, פרש סנפיליפו ממשחק פעיל, כאשר עד היום הוא אחד מבכירי הכובשים בכל הזמנים בליגה הארגנטינאית, עם 226 שערים ב-330 הופעות.
סנפיליפו החל את דרכו בנבחרת הצעירה של ארגנטינה שזכתה במשחקים הפאן-אמריקאיים בשנת 1955. סנפיליפו כיכב בטורניר עם עשרה שערים בשישה משחקים, שסייעו לנבחרתו לסיים במקום הראשון.
מאמנו של סנפיליפו באותו הטורניר, גיז'רמו סטאבילה, היה הראשון להעניק לו מקום בנבחרת ארגנטינה הבוגרת, וזימן אותו לטורניר קופה אמריקה 1957. סנפיליפו היה שותף לארבעה מתוך ששת משחקיה של ארגנטינה בטורניר.
הוא פתח בהרכב בניצחון 2–8 על במשחק הראשון של ארגנטינה בטורניר.
בהמשך שימש בעיקר מחליף להומברטו מאסקיו ואומר סיבורי, וגם כבש שער אחד בטורניר, כשעלה בדקה השמונים כמחליף מול , וכבש לרשתה שלוש דקות אחר כך את השער שקבע את תוצאת המשחק, 4-0 לארגנטינה.
בסיום הטורניר זכה סנפיליפו עם נבחרתו בתואר אלופת דרום אמריקה.
סטאבילה זימן את סנפיליפו גם לטורניר מונדיאל 1958 בשוודיה, אך הוא לא שותף כלל במהלך הטורניר, בו הודחה ארגנטינה כבר בסיום שלב הבתים.
בשנת 1959 נערכו שני טורנירי קופה אמריקה.
בטורניר הראשון, בו הובילה את ארגנטינה שלישיית מאמנים (חוסה בריירו, ויקטוריו ספינטו וחוסה דלה טורה), סנפיליפו לא נכלל בסגל וראה את ארגנטינה קוטפת את התואר בפעם השנייה ברציפות.
מספר חודשים אחר כך, בטורניר השני, תחת המאמן חוסה מנואל מורנו שהגיע לקדנציה קצרה כמאמן הנבחרת, סנפיליפו זומן לסגל ופתח בכל ארבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר.
הוא כבש שלושער בניצחון 2–4 על במשחק הראשון ושלושער נוסף בניצחון 1–4 על במשחק האחרון, וסיים את הטורניר עם שישה שערים ועם תואר מלך שערי הטורניר.
ארגנטינה סיימה את הטורניר במקום השני, אחרי אורוגוואי.
המאמן חואן קרלוס לורנסו זימן את סנפיליפו לסגל ארגנטינה לקראת מונדיאל 1962 בצ'ילה, בו הודחה ארגנטינה פעם נוספת בסיום שלב הבתים.
על אף שרשם רק 29 הופעות בקריירה הבינלאומית הקצרה שלו, הוא עדיין אחד מבכירי הכובשים בנבחרת בכל הזמנים, עם 21 כיבושים.
אליפות ארגנטינה (3): , (מטרופוליטנו), (נסיונל)
מלך השערים של ליגת העל הארגנטינאית (4): , , ,
מלך השערים של קופה אמריקה 1959 (אקוודור)
חוסה פרוילאן גונזלס בספרדית: José Froilán González.
הנהג הראשון שהשיג ניצחון עבור קבוצת פרארי בגרנד פרי בריטניה בעונת 1951.
גונזלס ערך את הופעת הבכורה בגרנד פרי מונקו בעונת הבכורה של האליפות.
במהלך 9 עונות (1950–1957, 1960) לקח חלק ב-26 מרוצים בסבב האליפות ועוד מספר מרוצים מחוץ לסבב האליפות.
ניצח פעמיים את הגרנד פרי בריטניה (1951, 1954), סיים שבע פעמים במקום השני ושש פעמים במקום השלישי.
בשנת 1951 ניצח את מרוץ קופה אסרבו (Coppa Acerbo).
בשנת 1954 ניצח את מרוץ 24 השעות של לה מאן ואת גרנד פרי פורטוגל עבור קבוצת פרארי.
ב-10 ביולי 2011, במהלך גרנד פרי בריטניה, זכה לכבוד מצד קבוצת פרארי והפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA).
במסגרת חגיגות 60 שנה לקבוצה, פרננדו אלונסו הקיף את מסלול המרוצים 4 פעמים, כשהוא נוהג בפרארי 375F, המכונית בה השיג גונזלס את ניצחון הבכורה.
גונזלס נפטר ב-15 ביוני 2013 בבואנוס איירס כתוצאה מכשל נשימתי.
חוסה פרננדו קוואדראדו רומרו (בספרדית: José Fernando Cuadrado) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בתפקיד השוער.
קוואדראדו החל את דרכו במחלקת הנוער של קבוצת מיונאריוס ונחשב לאחד מההבטחות של המועדון לעתיד.
הוא התאמן לצד אחד מגדולי השוערים של מיונאריוס בכל הזמנים, האורוגוואי הקטור בורגס.
בשנת 2010 עבר לקבוצת דפורטיבו קאלי אך לא נלקח בחשבון על ידי המאמן חיימה דה לה פאבה ושימש כשוער משנה לאורוגוואי הבינלאומי חואן קסטיו.
הוא שיחק בסך הכל שישה משחקים לאורך העונה כולה ורשם זכייה בקופה קולומביה.
ב-2011 עבר קוואדראדו לשחק בקבוצת דפורטיבו פאסטו ששיחקה באותו הזמן בליגת המשנה.
הוא תפס את המקום הראשון בהרכב הקבוצה מהר מאוד.
הוא הפך לשוער המצטיין בליגה בכך שספג את הכי מעט שערים, עצר הכי הרבה בעיטות לשערו במהלך אותה עונה (67 הדיפות) והיה אחד הגורמים העיקריים לעלייתה של פאסטו באותה שנה לליגה הבכירה לאחר שפאסטו גברה על פטריוטס בויאקה 0-2 בדו-קרב פנדלים, כאשר קוואדראדו עצר שלוש בעיטות.
ב-13 באפריל 2011 כבש את שערו היחיד כמקצוען מהנקודה הלבנה בניצחון של פאסטו על קורטולואה 4-0.
ב-2013 עבר קוואדראדו לשחק באונסה קלדס.
לא לקח לו יותר מדי זמן כדי להתבלט ולתפוס את המקום הראשון בהרכב.
ב-2017 הפך לאחד השוערים המצטיינים בליגה, מה שפתח לו את הדלת בחזרה לנבחרת הלאומית לאחר תקופה מאוד ארוכה.
בינואר 2019 חתם קוואדרדו באתלטיקו נסיונל.
קוואדראדו זומן לראשונה לנבחרת על ידי המאמן חורחה לואיס פינטו ב-2008 לקראת משחק הידידות מול .
תודות להופעותיו הטובות במדי אונסה קלדס, זימן אותו חוסה פקרמן ב-3 באוקטובר 2014 לקראת משחקי הידידות נגד ו.
את הופעתו היחידה בנבחרת רשם ב-14 בנובמבר 2017 במשחק הידידות מול , משחק שבו ניצחה קולומביה 0–4. ב-4 ביוני 2018 נכלל בסגל הסופי שמנה 23 שחקנים למונדיאל 2018 ברוסיה, אך שימש כשוער שלישי אחרי דויד אוספינה וקאמילו ורגאס ולא שיחק.
קופה קולומביה עם דפורטיבו קאלי (2010)
אליפות הליגה השנייה עם דפורטיבו פאסטו (2011)
חוסה סרברייר (בספרדית: Jose Serebrier; נולד ב-3 בדצמבר 1938 במונטווידאו) הוא מנצח ומלחין יהודי אורוגוואי תואר על ידי המנטור שלו, לאופולד סטוקובסקי במגזין טיים, כ"אמן הגדול של האיזון התזמורתי".
סרברייר נולד בשנת 1938 במונטווידאו, בירת אורוגוואי, כבן להורים יהודים בעלי שורשים ברוסיה ופולין.
בגיל 9 התחיל ללמוד לנגן בכינור אצל יאשה פידלון, אחד מתלמידיו של יאשה חפץ.
כמו כן התחיל ללמוד פסנתר ומוזיקה עממית לטינו-אמריקאית
בגיל 11 הקים סרברייר בבית הספר באישור שר התרבות, תזמורת נוער ראשונה מסוגה, אליה גייס כ-80 נגנים וניצח עליה.
במופע של התזמורת הזמנין את נשיא אורוגוואי ואת שרי הממשלה.
הוא סייר עם התזמורת ברחבי ארצו למשך 4 שנים.
עד גיל 15 למד בבית הספר העירוני למוזיקה במונטווידאו, ולמד נגינת כינור, סולפג' ופולקלור לטינו-אמריקאי.
עם מוריו נמנו חואן פאברי (כינור) מיגל פריץ' וויסנטה אסקונה.
בהמשך למד בקונסרבטוריון של מוטווידאו קונטרפונקט, אמנות הפוגה, הלחנה וניצוח אצל המוזיקאי ממוצא איטלקי גידו סנטורסולה וכן פסנתר אצל אשתו של סנטורסולה, שרה בורדיון סנטורסולה ואצל אסטראדה.
כשארגנה התזמורת הלאומית של אורוגוואי תחרות הלחנה, יצירה של סרברייר, הפתיחה-פנטזיה "אגדת פאוסט" (בהשראת תומאס מאן) שאותה הלחין בשבועיים שלפני התחרות, זכתה בפרס הראשון.
מכיוון שהיה רק בן 15 לא הורשה לנצח על ביצוע הבכורה של היצירה והיא נוצחה על ידי המנצח הברזיליאי אלעזר דה קארווליו (1996-1912).
בשנת 1956 היגר לארצות הברית ולמד ניצוח שם אצל קרוואליו בטנגלווד, מושב הקיץ של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
בטנגלווד השתלם למשך 4 שנים, בין היתר, אצל אהרן קופלנד .
בהמלצתם של קופלנד ושל וירג'יל תומסון נשלח סרברייר עם מלגה ממלכתית ללמוד עד שנת 1958 במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, הלחנה אצל ויטוריו ג'אניני ובשנת 1960 סיים גם תואר שני אצל המנצח אנטל דוראטי באוניברסיטת מינסוטה והיה לעוזרו של דוראטי.
בנוסף השתלם בניצוח במדינת מיין אצל פייר מונטה..
בשנים 1966-1962 היה סגן מנצח לצד לאופולד סטוקובסקי, המנצל הראשי של התזמורת הסימפונית האמריקאית.
בגיל 17 כתב סרברייר את הסימפוניה הראשונה שלו שבוצעה בבכורה תחת שרביטו של לאופולד סטוקובסקי כתחליף של הרגע האחרון לסימפוניה הרביעית של צ'ארלס אייבס שהייתה מורכבת מאוד ועוררה עדיין קשיים בביצוע.
בשנת 2010 יצאה הקלטת הקונצרט הזה על תקליטור.
באותה שנה, 2010, ביצוע אחר של סימפוניה זו הוקלט על ידי המלחין כמנצח את התזמורת הסימפונית של בורנמות' והוקלט על ידי חברת ההקלטות נאקסוס.
הופעת הבכורה של סרברייר כמנצח נערכה עם התזמורת הסימפונית האמריקאית בקרנגי הול בשנת 1965.
סרברייר השתתף יחד עם סטוקובסקי ועוד מנצח בביצוע הבכורה בשנת 1965 של הסימפוניה הרביעית של צ'ארלס אייבס הנחשבת לקשה במיוחד, 50 שנה אחרי הלחנתה.
כעבור מספר שנים ניצח עליה סרברייר לבדו וזו הייתה הקלטתו הראשונה.
המגזין Hi-Fi News and Record Review כתב על כך "זה באופן ודאי אחד מהישגיו הגדולים של הגרמופון".
החל משנת 1975 הפסיק להשתמש בשרביט המנצחים בעקבות פציעה בעת הניצוח.
בשנים 1983-1982 פעל סרברייר כמנצח האורח הראשי של התזמורת הסימפונית של אדלייד.
הוצע לו תפקיד המנצח הראשי של תזמורת זו אבל לא היה יכול להסכים לתפקיד.
לאופולד סטוקובסקי מינה אותו כסגן מנצח של התזמורת הסימפונית האמריקאית, תפקיד שבו כיהן חמש שנים עד שעבר לקליבלנד כמלחין הבית של תזמורת קליבלנד) 1970-1968 (לפי הזמנתו של גאורג סל, עם מלגה מקרן רוקפלר.
סרברייר עבד גם כעוזרו של אנטל דוראטי בניצוח על תזמורת מינסוטה.
בשנים 1968-1966 לימד באוניברסיטת מישיגן-איסט.
הסימפוניה השלישית והפנטזיה לכלי מיתר נמנות עם יצירותיו הידועות ביותר.
סגנונו הוא אנרגטי, צבעוני ומלודי.
אחת מיצירותיו היוצאות דופן היא הפסקליה ופרפטואום מובילה לאקורדיון ולתזמורת קאמרית.
בשנת 2012 פרסם בחברת BIS Records קונצ'רטו לחליל עם טנגו לפי הזמנתה של החלילנית שרון בצלי.
סרברייר ערך סיורי הופעות רבים עם תזמורות רבות, ביניהן התזמורת הסימפונית של פיטסבורג, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת הנוער של האמריקות, התזמורת הקאמרית הסקוטית.
עם התזמורת הלאומית הרוסית הופיע בדרום אמריקה ובסין.
את סיורו הבינלאומי הראשון ערך עם תזמורת ג'וליארד ב-17 מדינות בדרום אמריקה.
בשנים 1964-1962 היה המנהל מוזיקלי של פסטיבל שייקספיר האמריקאי.
סרברייר הקים את הפסטיבל הבינלאומי של האמריקות ופסטיבל מיאמי (1985) אותו ניהל כמנהל אמנותי.
בפברואר 2002 ניצח על התזמורת בטקס פרסי גראמי בלוס אנג'לס, שכלל קטע נגינה בכינור בביצועו של ג'ושוע בל.
סרברייר נשוי החל משנת 1969 לסופרן האמריקאית קרול אן פארלי (ילידת מדינת איווה 1946) ולהם בת.
הם ערכו מספר הקלטות ביחד.
סרברייר מתגורר לסירוגין בניו יורק ובלונדון.
מאיגוד המוזיקה של אוניברסיטת הווארד- עבור הפנטזיה לרביעיית מיתרים
1956 - פרס הקרן קוסביצ'קי בטנגלווד
1956 - פרס BMI למלחינים צעירים - עבור הסימפונה הראשונה והרביעייה לסקסופונים
סרברייר נבחר למועמד ל-12 פרסי גראמי.
הפרס לניצוח של קרן פורד בבולטימור (יחד עם ג'יימס לוויין)
1978 - פרס אליס דיטסון לניצוח מטעם אוניברסיטת קולומביה על מחויבותו למוזיקה האמריקאית.
2004 - פרס גראמי הלטיני על האלבום הקלאסי הטוב ביותר על הקלטת יצירתו, "סימופניית כרמן" (לפי ז'ורז' ביזה)
2005 - מועמדות לפרס גראמי הלטיני - על הקלטתו את הסימפוניה החמישית של אלכסנדר גלאזונוב
פרס של Deutsche Schallplatten עבור הקלטת שלושת התקליטורים הראשונים עם הסוויטות למוזיקת סרטים של דמיטרי שוסטקוביץ' עם תזמורת הרדיו הבלגית
1956 הסימפוניה מס.1 בחלק אחד Symphony No.
1, in one movement -בוצעה בבכורה ביוסטון, טקסס בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי
1958 פרטיטה (הסימפוניה השנייה) Partita (Symphony No.
3 for string orchestra & soprano ("Symphonie mystique") - הסימפוניה השלישית לתזמורת כלי קשת וסופרן "הסימפוניה המיסטית"
1958 Poema Elegaico for orchestra פואמה אלגית לתזמורת - בוצע בבכורה על ידי התזמורת הסימפונית האמריקאית בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי - החלק השני מתוך ה"פרטיטה"
1963 Symphony for Percussion (5 players) - סימפוניה לכלי הקשה (5 נגנים) - הוקלטה על ידי סר ג'ון אליוט גרדינר
1974 "Nueve" Concerto for double bass and chamber orchestra - קונצ'רטו לקונטרבס ולתזמורת קאמרית - הוזמנה על ידי נגן הקונטרבס גארי קאר
כולל "ארבע עונות" מאת מלחינים שונים, כשהחלק הרביעי הוא קונצ'רטו החורף של סרברייר:
קונצ'רטו של קיץ מאת חואקין רודריגו
קונצ'רטו של אביב מאת דריוס מיו
1998 - הקונצ'רטו "החורף " לכינור ולתזמורת מאת סרברייר עצמו - הולחן עבור הכנר מייקל גוטמן
Adagio לתזמורת - עיבוד לתזמורת של הווקליזה למקהלה
1948 סונטה לכינור סולו אופוס 1
1952 אלגיה לכלי קשת - בוצעה בבכורה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי
1955 רביעייה לסקסופונים "טנגו בבלו" Tango in blue
1957 סויטה קאנינה לשלישיית כלי נשיפה Suite Canina (Canine Suite) for woodwind trio - נכתבה לזכר כלבו של המלחין
סרברייר הלחין מוזיקה ללהקת הבלט ג'ופרי בלט.
הקונצ'רטו שלו לנבל ולתזמורת, היצירה "צבעים מגיים" שימשו למופעים של להקת הבלט ג'ופרי בניו יורק, הפנטזיה לכלי קשת שימשה למופעים של להקת הבלט של פיטסבורג.
1955 שיר הגורל למקהלת א קאפלה Song of Destiny
1 שיר ללא שם וללא מלים מס.1
Orpheus Times Light לקולות גבוהים ומקהלה
חוסה מריה בּארֶטוֹ (בספרדית: José María Barreto; 16 בנובמבר 1875 – 11 באוגוסט 1948) היה דיפלומט פרואני, ממקימי עיתון LETRAS, אשר הנפיק אשרות כניסה לפרו עבור יהודים במלחמת העולם השנייה וזכה לתואר חסיד אומות העולם.
חוסה מריה בארטו נולד בשנת 1875 בטאקנה.
הצעיר מבין שלושת ילדיהם של הקולונל פדריקו-מריה בארטו ומריה ונטורו בוסטוס.
אחיו הגדול היה פדריקו בארטו, זמר פרואני ידוע, ואחותו הייתה ונטורה בארטו.
בתקופת ילדותו, בשנת 1879, נכבשה טאקנה על ידי צ'ילה, אשר החזיקה בה עד לשנת 1929. חוסה מריה ואחיו פדריקו, התנגדו לכיבוש וכתבו ברוח זו בעיתון שערכו – לה ווז דל סור.
עיתון זה היה מהעיתונים הפרואניים העיקריים בטקנה, ופעל עד להשמדת בית הדפוס שבו הודפס בידי המון פועלים צ'יליאני.
בשנת 1912 פרסם חוסה מריה בארטו את ספרו "הבעיה הפרואנית צ'ילאנית", שבו דן במצבן של טקנה ואריקה (שני חבלי ארץ בפרו) תחת כיבוש צ'יליאני.
בנוסף, הוא עבד במערך הדיפלומטיה של פרו והיה חבר באגודות בינלאומיות.
באמצע שנת 1943, בעת פועלו כקונסול פרו בז'נבה, פנתה אל חוסה מריה בארטו הוועדה להצלת פליטים אינטלקטואלים בבקשה להנפיק דרכונים דיפלומטיים לאינטלקטואלים יהודים שהוחזקו במחנה הריכוז ויטל שבדרום צרפת ויועדו להישלח לאושוויץ.
עד יולי אותה שנה הנפיק בארטו 27 דרכונים, שלמעשה תרמו להצלת הפליטים ובני משפחותיהם, וזאת בניגוד מוחלט להוראות שנתנה הממשלה הפרואנית, לפיהן נאסר להנפיק דרכונים פרואנים לאנשים ללא רקע פרואני.
באופן זה ניצלו בזכות בארטו 58 יהודים, וביניהם 14 ילדים.
עם זאת, לאחר שהמשטרה השווייצרית תפסה יהודי המחזיק בדרכון פרואני, היא התחילה בבירורים עם השגרירות הפרואנית לגבי מוצאם.
עד מהרה נתגלו מעשיו של בארטו, הוא פוטר ממשרתו והקונסוליה הפרואנית בז'נבה נסגרה.
עם זאת, הממשל הפרואני השאיר את בארטו בז'נבה, ללא שכר ולמרות הסכנה שהנאצים ינסו להתנקם בו.
על מנת להתקיים, בארטו נעזר במשרד העבודה הבינלאומי.
בנובמבר 1943, בדו"ח שכתב על התקרית, הסביר את מעשיו בכך שכוונתו הייתה להציל חיי אדם, מתוך אמונה שיזכה לתמיכה של השלטון הפרואני שלטענתו התנגד לנאצים.
בארטו הוסיף וטען כי הדרכונים לא נועדו לאפשר הגירת היהודים לפרו, אלא רק לאפשר להם לעזוב את מחנה הריכוז שבו שהו.
חוסה מריה בארטו הוכר בשנת 2014 כחסיד אומות העולם הפרואני הראשון, וב-2016 הוכרה חסידת אומות עולם פרואנית נוספת – איזבל וייל.
באפריל 2018 הועלתה הצעת חוק בקונגרס הפרואני שמטרתה להכיר בבארטו כדגם פרואני יוצא דופן להתנהגות דיפלומטית למופת בעתות מלחמה, ובמקביל לבטל את ההצהרה על פיטוריו מהמערך הדיפלומטי.
לוטננט גנרל חוסה סנחורחו וסאנקל (בספרדית: José Sanjurjo y Sacanell; 28 במרץ 1872 – 20 ביולי 1936) היה מפקד ספרדי.
גיבור ספרדי על פועלו במהלך מלחמת הריף וממנהיגי הפלג הלאומני במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
סנחורנו היה מראשי הארגון של הפיכת יולי 1936 ברפובליקה הספרדית השנייה אשר הביאה לתחילתה של מלחמת האזרחים.
סנחורנו נהרג בתאונת מטוס בעת טס מפורטוגל לספרד רק שלושה ימים לאחר שהחלה מלחמת האזרחים.
ראשי ההנהגה הלאומנית במלחמת האזרחים שירשו אותו היו אמיליו מולה ופרנסיסקו פרנקו מאוחר יותר.
חוסה סנחורחו נולד בנווארה, בשנת 1872 בתקופת הרסטורציה הספרדית.
אביו היה מפקד בצבא הספרדי ומשפחתו הייתה מזה מספר דורות בעלת נטייה פוליטית פרו-קרליסטית - פלג פוליטי שטען לנכונותו של האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה לכתר המלוכה הספרדית.
הוא הצטרף לצבא ספרד בשנת 1896 ונשלח מיד לאחר גיוסו למאבק על שמירת המושבה הקובנית של ספרד אשר אוימה בידי תסיסה אזרחית פנימית ומעליית ההשפעה של ארצות הברית באזור אשר בסופו של דבר הובילה לפריצת מלחמה בינה לספרד.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד שב סנחורחו מהקריביים ושירת בצבא אפריקה במרוקו הספרדית שם הועלה לדרגת קולונל.
סנחורנו השיג פרסום רב בשורות הצבא על פועלו במהלך מלחמת הריף במרוקו הספרדית.
כשחזר לספרד הוא מונה למפקד המשמר האזרחי.
סנחורחו היה מבין מתנגדיו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ותמך בהקמתה של הרפובליקה הספרדית השנייה בשנת 1931. עם זאת, הוא לא זכה לתגמול שציפה לו מן שר המלחמה החדש, מנואל אסאניה, שהוריד אותו לתפקיד ראש משמר המכס.
משברים אידאולוגים הפרידו את סנחורנו ופלג ימני נרחב שתמך תחילה בהקמת הרפובליקה, מן הממשלה הספרדית החדשה.
בשנת 1932 הוביל סנחורנו ניסיון הפיכה צבאית נגד הממשלה בסביליה.
הוא נעצר, נשפט ונידון למוות.
מאוחר יותר עונשו הוסב למאסר עולם ובשנת 1934 הוא שוחרר ונשלח לגלות בפורטוגל השכנה, ששנה קודם לכן סיימה את משטר הדיקטטורה הלאומית והייתה באותה העת תחת משטר לאומני דיקטטורי (לעיתים מוגדר גם כפשיסטי) בהנהגתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
בפברואר 1936 עלתה ממשלת החזית העממית לשלטון.
הממשלה החדשה הוציאה באופן מיידי סדרת רפורמות סוציאליסטיות מרחיקות לכת שהובילו לתסיסה אזרחית והתנגדות חריפה, בעיקר מצדם של השמרנים אשר זעמו על כך שהממשלה החדשה ששחררה את כל האסירים הפוליטיים הקומוניסטים והאנרכיסטים.
הממשלה גם הנהיגה רפורמות חקלאיות שהורידו מכוחה של האצולה ושל בעלי האדמות.
צעדים אחרים כללו העברת מנהיגי צבא ימניים כמו פרנסיסקו פרנקו לתפקידים מחוץ לספרד עצמה אלא למושבותיה, הוצאתם מחוץ לחוק מפלגות ימין קיצוניות והענקת אוטונומיה פוליטית ומנהלית בקטלוניה וחבל הבסקים.
כתוצאה מאמצעים אלו נוצר משבר כלכלי, רפורמות אלו הובילו רבים לחשוש מקריסת המדינה.
עם עליית המחירים דרשו העובדים שכר גבוה יותר, דבר אשר הוביל לסדרת שביתות בספרד.
כל הבעיות הללו שכנעו מנהיגי ימין ובהם גם סנחורנו שפעל מן הגלות, כי יש להפיל את ממשלת החזית העממית.
ב-10 במאי 1936 הודח מתפקיד הנשיא ניסטו אלקלה סאמורה ובמקומו מונה מנואל אסאניה מטעם החזית העממית.
זמן קצר אחר כך החלו קצינים ימניים קיצוניים בצבא ספרד, בהם סנחורחו (שפעל מהגלות), אמיליו מולה, פרנסיסקו פרנקו וגונסאלו קוויפו דה לאנו, לתכנן להפיל את ממשלת החזית העממית.
לאחר ניסיון הפיכה צבאית שבסופו סרבה הממשלה להיכנע לכוחות הימניים בצבא, החלה מלחמת האזרחים בספרד ב-17 ביולי 1936. סנחורחו הפך למפקד הראשי של כוחות הימין בצבא, אשר קיבלו על עצמם את הכינוי "הלאומנים".
ב-20 ביולי 1936 נהרג סנחורחו כשמטוסו התרסק בדרך מפורטוגל לספרד.
סנחורנו התעקש להעמיס חפצים אישיים רבים על המטוס, דבר שגרם לאי יציבות במשקל המטוס ובסופו של דבר להתרסקותו.
כאשר גם הגנרל אמיליו מולה נהרג בתאונת מטוס בשנה שלאחר מכן, החלו להתפשט שמועות כי פרנסיסקו פרנקו היה אחראי למותם של שני מפקדים אלו.
עם זאת, מעולם לא נמצאו ראיות המבססות האשמה זו ופרנקו הפך למפקד הכוחות הלאומניים ולאחר ניצחונם של אלו נותר בתפקיד הדיקטטור של ספרד עד יום מותו, כאשר לאחר מכן שבה המלוכה תחת חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד והמדינה עברה תהליך דמוקרטיזציה.
חוסה אדוני סיפואנטס שארקופה (בספרדית: José Adoni Cifuentes Charcopa; נולד ב-12 במרץ 1999 באסמרלדס שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת טורונטו, בהשאלה מגלאזגו ריינג'רס, ובנבחרת אקוודור.
סיפואנטס החל את הקריירה המקצוענית שלו באוניברסידד קאתוליקה מליגת העל האקוודורית.
בהמשך שיחק גם באמריקה דה קיטו.
ב-13 בינואר 2020 חתם סיפואנטס על חוזה לארבע עונות בלוס אנג'לס מה-MLS.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם לארבע שנים בגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית תמורת 1.2 מיליון פאונד.
ב-5 בספטמבר 2019 ערך סיפואנטס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 0–1 על נבחרת פרו במשחק ידידות.
חוסה לואיס צ'ונגה וגה (בספרדית: José Luis Chunga Vega; נולד ב-11 ביולי 1991 בברנקייה שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת דפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין מליגת העל הקולומביאנית ובנבחרת קולומביה.
צ'ונגה גדל במחלקת הנוער של ג'וניור ברנקייה.
הוא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במשך שבע עונות, בהן שימש כשוער שני וערך 30 הופעות ליגה בלבד.
ב-1 בינואר 2021 חתם צ'ונגה בחגוארס קורדובה מליגת העל הקולומביאנית.
ב-20 במאי 2021 חתם באליאנסה פטרולרה מליגת העל הקולומביאנית.
ב-16 בינואר 2022 ערך צ'ונגה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה, בניצחון 2-1 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
חוסה מריה ולאסקו גומס (בספרדית: José María Velasco Gómez; 6 ביולי 1840 – 26 באוגוסט 1912) היה צייר מקסיקני מהמאה ה-19, שהתפרסם שצייר דימויים כסמלי זהות לאומית.
הוא היה גם אחד האמנים הפופולריים ביותר באותה תקופה ובעל שם בינלאומי.
הוא זכה במדליית הזהב של התערוכה הלאומית המקסיקנית באמניות היפות בשנים 1874 ו-1876; מדליית הזהב של התערוכה הבינלאומית של פילדלפיה ב-1876, במלאת מאה לעצמאות ארצות הברית; ומדליה של התערוכה האוניברסלית של פריז ב-1889, במלאת מאה שנה לפרוץ המהפכה הצרפתית.
ציורו El valle de México נחשב ליצירת המופת של ולסקו, שלה יצר שבעה עיבודים שונים.
מכל ציירי המאה ה-19, ולסקו היה "הראשון שפורסם בתקופה שלאחר המהפכה, כמופת לאומנות."
ולסקו למד אמנות באקדמיה של סן קרלוס אצל הפרופסור לציורי נוף, האיטלקי אאוג'ניו לנדזיו, שהחל ללמד באקדמיה ב-1855. לנדזיו העלה את ציור הנוף במקסיקו לדרגת אמנות גבוהה, וניסח תיאוריות קומפוזיציה שיישם בנופיו.
ולסקו הוא תלמידו המפורסם ביותר, שבעקבות עזיבתו של המנטור שלו ב-1877, הוא שלט בציורי הנוף המקסיקני וצבר מוניטין בינלאומי, ויצירותיו הפכו לחלק מאוספים בארצות הברית.
ולסקו התעניין גם במדע, וכסטודנט באקדמיה של סן קרלוס למד זואולוגיה ובוטניקה בבית הספר לרפואה הסמוך; הוא גם למד מתמטיקה, גאולוגיה ומדידות לפני שהפך לסטודנט לציור.
בשנת 1879, הוא תיאר מין חדש של דו-חיים שנמצא באגם סנטה איזבל, מצפון למקסיקו סיטי, ופרסם את תצפיותיו בכתב עת מדעי מקסיקני.
הקריירה הארוכה של ולסקו העלתה את ציור הנוף המקסיקני למעמד בינלאומי.
אחד מהנופים שלו "בעמק מקסיקו" נמצא במוזיאון הוותיקן, מתנה לאפיפיור ליאו ה-13. התמונות שלו מהנוף המקסיקני מהוות מקור חזותי להיסטוריונים סביבתיים, שכן הן מציגות את עמק מקסיקו לפני שקיעתו במאה העשרים, עם זיהום אוויר והתפשטות עירונית.
לאמנות הנוף שלו יש משיכה רחבה, שכן היא נגישה יותר מציורי היסטוריה הדורשים מהצופה להבין אירוע מסוים.
מוזיאון על שמו נפתח בשנת 1992 בטולוקה ומטרתו לשמר ולקדם את ציוריו.
חוסה מריה קלטראווה אי פינאדו (בספרדית: José María Calatrava y Peinado; 26 בפברואר 1781 – 16 בינואר 1846) היה פוליטיקאי ספרדי שכיהן כראש ממשלת ספרד וכשר המדינה בין השנים 1836 ו-1837.
קלטראווה נולד ב-26 בפברואר 1781 במרידה, ספרד.
הוא למד משפטים בסביליה כאשר פרצה המלחמה נגד הצרפתים, בה השתתף באופן פעיל מאוד נגד הכיבוש הצבאי מהחונטה העליונה של אקסטרמדורה, שם הוא נבחר לסגן ב-1810 המייצג את בדחוס, והשתתף בצורה חשובה בקורטס של קדיס.
לאחר השיקום האבסולוטי של 1814, הוא נעצר ונכלא במלייה, במבצר ויקטוריה גרנדה עד שקיבל חנינה עם עליית הליברלים לשלטון ב-1820, כשהוא מונה לשופט בבית המשפט העליון ובין 1822 ל-1823 לשר המשפטים כאחד המעריצים העיקריים של המפלגה המתקדמת כביכול (1836–1837).
עם סיום הטריניום הליברלי הוא יצא לגלות בפורטוגל, אנגליה וצרפת, יחד עם אחיו, רמון מריה דה קלטראווה.
עם מותו של פרדיננד השביעי ותחילת העוצרות של מריה כריסטינה, הוא חזר לספרד ולאחר המהומה בגרניה דה סן אילדפונסו מונה לנשיא מועצת השרים, במקום פרנסיסקו חאבייר דה איסטוריס, והפקיד את תיק האוצר.
למנדיזאבל להשלמת הרפורמה בכספים הציבוריים.
בשנת 1837 הוא הפסיק להיות נשיא לטובת Eusebio Bardají Azara.
הפעולה העיקרית של הממשל של קלטראווה הייתה הכרזת החוקה של 1837 אשר העניקה חופש דת בספרד תוך כדי דרישה מהמדינה לתמוך בכנסייה הקתולית.
זה היה שינוי קיצוני מדי עבור רבים בספרד והוא גרם לנפילתה של ממשלתו של קלטראווה.
הוא סיים את הקריירה שלו כנשיא בית המשפט העליון של ספרד (1840–1843).
חוֹסֶה מַרְטִינֶס רוּאִיס (בספרדית: José Augusto Trinidad Martínez Ruiz; ) ידוע תחת שם העט אַסוּרִין היה סופר ספרדי, מסאי ומבקר ספרות.
כרדיקל פוליטי בשנות ה-90 של המאה ה-19, הוא נע ימינה בהתמדה.
בספרות הוא ניסה להגדיר את התכונות הנצחיות של החיים הספרדיים.
המסות והביקורת שלו כתובים בסגנון פשוט וקומפקטי.
בולטים במיוחד תיאוריו האימפרסיוניסטיים של עיירות ונופים קסטיליאניים.
חוסה מרטינס רואיס נולד בכפר , במחוז אליקנטה שבספרד ב-8 ביוני 1873. הוא היה הבכור מבין תשעה ילדים ונהנה לקרוא בצעירותו.
אביו, עורך דין מהמעמד הבינוני, היה פוליטיקאי שמרן פעיל ולאחר מכן הפך לחבר מועצה וראש עיר, ולאחד מחסידיו של רומרו רובלדו.
אימו, בעלת אדמות, נולדה ב הסמוכה.
מגיל שמונה, עד שהיה בן 16, למד בפנימייה שניהלו הפיאריסטים בעיר הולדתו של אביו שבמחוז מורסיה.
לאחר מכן החל לכתוב, ופרסם מונוגרפיה על ביקורת ספרות בשנת 1893. כאן הוא החל לכתוב בעיתונים מקומיים, ותרם מאמרים לכתב העת הרדיקלי "אל פואבלו" (El pueblo, "הכפר"), בעריכתו של .
הוא החל להתעניין ברעיונותיו של קרל קראוזה, שטען שניתן לתקן את האדם באמצעות חינוך, ושפתיחות לתרבויות של אומות אחרות יכולה להתגבר על השמרנות הלאומית.
ב-1895 רואיס פרסם את Anarquistas literarios ("אנרכיסטים ספרותיים") ו-Notas sociales ("הערות חברתיות"), שבהם הציג את התאוריות האנרכיסטיות העיקריות של אותה תקופה.
בתקופה זו הוא היה רדיקל פוליטי.
רואיס הפך למעריץ של ראש הממשלה הליברלי , שנלחם בתרבות ה"" (בוסים פוליטיים מקומיים), ומי שהפך לדמות מובילה של תנועת נוער, ה, שרצו בו כראש מדינה חדש של ספרד בתקופה של טינה משמעותית כלפי המלך אלפונסו ה-13.
העיתונות של רואיס התפתחה עם המעבר למדריד בשנת 1896. הוא כתב עבור העיתון הרפובליקני אל פאיס עד שפוטר בשל הרדיקליות שלו בפברואר 1897. הוא גם כתב עבור המגזין האנרכיסטי La Campaña ("הפעמון") שיצא לאור בפריז, וכתבי עת ספרדיים אחרים כולל El Progreso ( "הקידמה"), ו-El Imparcial ("חסר משוא הפנים").
הפלט שלו בתקופה זו הציג דעות אנטי-ממסדיות, כולל רעיונות אנרכיסטיים, ראיית הכתיבה כזרז לשינוי, וזלזול באסתטיקה ובאמונה.
עם זאת, ב-1899 החלו דעותיו להשתנות.
עבודתו החלה להציג תודעה פילוסופית ואמנותית חדשה, ועניין בעבר.
ספרו El alma castellana ("הנשמה הקסטיליאנית"), ואוספי החיבורים שלו, La ruta de Don Quijote ("הדרך של דון קיחוטה") והרבה מאוחר יותר, Una hora de España 1560–1590 ("שעת ספרד, 1560–1590"), מתארים את המהות של להיות ספרדי.
הוא זנח רעיונות מהפכניים, אך נעשה יותר ניהיליסט, אף כי כיבד את כבודם של בני האדם, והשתמש באירוניה כדי לעמוד במרחק אמה מהעולם.
הפסימיות הזו תוביל אותו בסופו של דבר לתקופה של שמרנות פוליטית.
בשנת 1902 הוא פרסם את הרומן הראשון מתוך שלושה רומנים ביוגרפיים, La voluntad ("הרצון"), ואחריו Antonio Azorín ("אנטוניו אסורין"), ו-Las confesiones de un pequeño filósofo ("וידויים של פילוסוף קטן").
בתחילת הקריירה שלו, רואיס השתמש בשמות עט, כמו Cándido ("קנדידו", לכבוד וולטר שכתב את הרומן קנדיד) ו-Ahrimán (אהרימן - אל ההרס בדת הזורואסטרית), ובשנת 1904 הוא נפטר משמו שלו והחל להשתמש בשם המשפחה של אחת מדמויותיו, "אסורין".
בשימוש בעיקר במשפטים קצרים, הן בסיפורת שלו והן במאמריו הדגיש את המרכיבים והאירועים הקטנים אך המתמשכים בהיסטוריה ובחייו של האדם.
להשקפתו, הזמן מורכב מסדרה של חזרות, מושג של זמן המתואר כ"נצחי".
הוא התחתן עם חוליה גינדה אורסאנקי (Julia Guinda Urzanqui) ב-1908; היא הייתה עתידה להישאר לצידו עד סוף חייו ולהאריך ימים אחריו.
היא נפטרה ב-1974 בגיל 98. לא היו להם ילדים.
עד 1913 הוא כתב עבור העיתון הספריד , העיתון השמרני הפופולרי תומך המונרכיה, כולל סדרת מאמרים על "" (דור 98), קבוצה ספרותית ואמנותית שאליה השתייך.
רואיס שימש כחבר שמרני בקורטס חנרלס מ-1907 עד 1919, ובסופו של דבר הפך לתת-מזכיר של משרד ההוראה הציבורי.
הוא ויתר על פוליטיקה בהתנגדות לדיקטטורה של הגנרל מיגל פרימו דה ריברה, אף שמעולם לא התנגד לו בפומבי.
הוא כבר הפך לידוע כמבקר תיאטרון ומסאי.
הביקורת הספרותית שלו, כמו Al margen de los clásicos ("הערות שוליים לקלאסיקות"), דון חואן ודוניה אינס, סייעה לפתוח אפיקים חדשים של טעם ספרותי ולעורר התלהבות חדשה מהקלאסיקה הספרדית בתקופה שבה חלק מהספרות הספרדית כמעט ולא היה זמין לציבור.
ב-1924 הוא נבחר לאקדמיה המלכותית הספרדית.
המחזה הראשון שלו מתוך תריסר, "ספרד העתיקה", הופיע ב-1926, ואחריו Brandy mucho brandy ("ברנדי הרבה ברנדי") ו-La comedia del arte ("הקומדיה של האמנות"), אך התקשה להתאים את סגנונו האיטי והמוקפד לדינמיקה ולקצב של הדרמה.
קומדיה סרקסטית על עיתונאים שהגדילו את מכירות העיתונים על ידי המצאת סיפורים, El Clamor ("הצעקה"), הובילה להנהגת Asociación de la Prensa ("איגוד העיתונות") לסלק אותו מהאיגוד, מעשה שאסורין השווה לזה של האינקוויזיציה.
הוא החל להיות מושפע מתנועת האוונגרד, והתנסה בגרסה אישית של סוריאליזם בטרילוגיה קצרה, Lo invisible ("הבלתי נראה").
הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה גרמה לו לאמץ מחדש את האידיאלים הפוליטיים הפרוגרסיביים הישנים שלו.
הוא נטש את ABC כדי לכתוב בעיתונים הרפובליקניים El Sol (השמש), La Libertad ("החופש") ו-Ahora ("עכשיו").
הוא ערך את ("מגזין המערב"), שהוקם על ידי חוסה אורטגה אי גאסט, כתב עת המקדם את הפילוסופיה האירופית, מ-1923 עד 1936. בתחילת מלחמת האזרחים בספרד, ב-1936, נמלט אסורין לפריז, שם המשיך את הקריירה הספרותית שלו בכתיבה בעיתון הארגנטינאי "".
הרהורים על תקופת הגלות הזו מובעים בספר Españoles en Paris ("Españoles en Paris") שיצא לאור ב-1939.
כשחזר לספרד ב-23 באוגוסט 1939, הוא מצא את עצמו ב"גלות פנימית", יחד עם אינטלקטואלים נוספים שלא תמכו באופן גלוי במשטר פרנקו במהלך הסכסוך.
תחילה נשלל ממנו תעודת זיהוי לעיתונות (tarjeta de periodista), אך נתמך על ידי , באותה תקופה שר הפנים של פרנקו ונשיא הפלנחה.
קבלת משטרו של פרנקו הייתה המחיר שהוא נאלץ לשלם כדי להתקבל בחזרה, והוא יישר קו עם הדיקטטורה במאמר ידוע בכתב העת הימני Vértice ("קודקוד").
הוא תרם שוב ל-ABC מ-1941 עד 1962. הוא פרסם יצירות חדשות רבות שהזכירו את הצלחותיו הספרותיות הקודמות, כולל Pensando en España ("חושב על ספרד") ו-Sintiendo España ("מרגיש את ספרד").
בזקנתו הפך אסורין לחובב קולנוע, וכתב מאמרים רבים, שחלקם נדפסו מחדש ב-El cine y el momento ("הקולנוע והרגע"), וטען ש"קולנוע הוא צורת האמנות הגדולה ביותר".
האבולוציה הפוליטית שהפכה את רואיס, עיתונאי מחויב וגם אנרכיסט מהפכני, לאסורין, חבר פרלמנט שמרן, כמו גם סופר ספקן ומפונק שנבהל ממשטרו של פרנקו, היא המפתח להבנת חלוקת מבקריו.
שני דימויים שונים שלו היו של אישיויות בלתי ניתנות לגישור שאי אפשר לחקור בו זמנית בלי להבין את הסתירות.
1924, נבחר לאקדמיה המלכותית הספרדית
1969, ביתו במונובר הפך למוזיאון, Casa-Museo Azorín
חוסה מנואל אריאס קוֹפֶּטֶה (בספרדית: José Manuel Arias Copete; נולד ב-10 באוקטובר 1999) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ולנסיה מהלה ליגה.
קופטה נולד באסיחה, שבאנדלוסיה, והוא בוגר מחלקת הנוער של אסיחה באלומפיה.
ב-19 במרץ 2016, ערך קופטה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 16 בלבד, כשנכנס כמחליף בניצחון 2-0 בחוץ נגד קבסנסה.
קופטה זכה לדקות משחק מועטות באסיחה, וב-4 בינואר 2018, הוא עבר לקורדובה עד סוף העונה, ושיחק עבור קבוצת המילואים שלה.
ב-7 ביוני 2018, חתם קופטה על חוזה לשלוש שנים בויאריאל, ושובץ בתחילה בויאריאל ג', אשר שיחקה בליגה הרביעית.
ב-22 ביולי של השנה שלאחר מכן, הוא הושאל לשנה אחת לפנייה דפורטיבה, ששיחקה בליגה השלישית, וכשחזר ביולי 2020, הוא שיחק עבור ויאריאל ב', גם בליגה השלישית.
ב-17 ביוני 2021, חתם קופטה לשנה אחת בפונפראדינה מליגת המשנה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-14 באוגוסט, כשפתח בהרכב בניצחון ביתי 1-0 על אלקורקון.
ב-29 ביוני 2022, חתם קופטה על חוזה לארבע שנים במיורקה מהלה ליגה.
חוסה סָלִינַאס מוראן (בספרדית: José Salinas Morán; נולד ב-30 בספטמבר 2000) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי באספניול מהלה ליגה.
סלינאס נולד בקאיוסה דה סגורה שבספרד, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של קלמה ואלצ'ה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של אלצ'ה ב-22 בספטמבר 2019, במשחק במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
סלינאס כבש את שערו הראשון בקבוצת המילואים של אלצ'ה ב-29 בפברואר 2020, בהפסד ביתי 3–1 לוויאריאל ג'.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ערך ב-6 בינואר 2021, כשפתח בהרכב בניצחון 1–0 על לה נוסיאה במסגרת הגביע המלך הספרדי.
ב-21 באוגוסט 2021, האריך סלינאס את חוזהו באלצ'ה בשנה והושאל ליוניוניסטאס דה סלמנקה מהליגה השלישית.
ב-30 ביולי 2022, האריך סלינאס את חוזהו עד 2025 ועבר למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה בהשאלה לקראת עונת 2022/2023.
עם חזרתו, סלינאס קודם באופן קבוע לסגל הקבוצה הראשונה של אלצ'ה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
ב-25 ביוני 2025, לאחר שסייע לקבוצתו לעלות לליגה הבכירה, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים באספניול מהלה ליגה.
חוסה סאנס אגואדו (נולד ב־20 בנובמבר 1907, מרטורל שבספרד – 14 בדצמבר 1969, מדריד) היה שחמטאי ספרדי, אלוף ספרד בשחמט לשנת 1943, עיתונאי שחמט וסופר.
יליד מרטורל שבמחוז ברצלונה, התגורר מאז ילדותו במדריד, שם החל לבסס את מעמדו בתחום השחמט בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20. בשנת 1931 זכה באליפות מדריד, ובאותה שנה נבחר לשתף את ספרד באולימפיאדת השחמט בפראג, שם השתתף בלוח מילואים, בתוצאה (+3, =1, -11).
בשנת 1932, לאחר תחרות וולנסיה, קיבל את תואר האמן.
במהלך מלחמת האזרחים האזרחית בספרד איבד את רגלו, נמלט בצרפת וחזר לאחר מכן למדינתו.
בשנת 1943 זכה באליפות ספרד לאחר ניצחון במפגש מול רמון ריי ארדיד, בתוצאה ½5–½4 (+4 =3 −3)
השתתף במספר תחרויות בינלאומיות, כולל בתחרויות גיחון (Gijón) של השנים 1946 ו־1949, בהן סיים במקום התשיעי והעשירי בהתאמה.
השתתף פעמיים בשנת 1946 ובשנת 1948 שיחק במשחקי רדיו נגד ארגנטינה.
בנוסף לפעילותו כשחמטאי, היה עיתונאי שחמט בולט.
הוציא שני ספרים בנושא שחמט:
נפטר במדריד בשנת 1969, בעת שהיה בעיצומה של עבודה על ספר על היסטוריית השחמט.
מרטין אורטואטה אסטבן - חוסה סאנס אגואדו, תחרות במדריר, 6.1933
משחק זה מופיע באנתולגיות רבות כמשחק מופת, וזכה לשבחים מאת חוסה ראול קפבלנקה, אלכסנדר אלכין, ו־אלכסנדר קוטוב.
דיון נרחב במשחק נמצא באתר של טים קרבה.
מרטין אורטואטה אסטבן - חוסה סאנס אגואדו, תחרות במדריר, 6.1933, יוטיוב
חוסה אנטוניו קאסט ריסט (בספרדית: José Antonio Kast Rist; נולד ב-18 בינואר 1966) הוא עורך דין ופוליטיקאי צ'יליאני שנבחר לנשיא צ'ילה בבחירות הכלליות בצ'ילה בשנת 2025 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
כחלק ממשפחת קאסט, הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים בין השנים 2002 ל-2018. ב-14 בדצמבר 2025 זכה במרב הקולות בסבב השני בבחירות לנשיאות צ'ילה, ונבחר לנשיא המדינה.
בכך היה למועמד הימין הראשון שזוכה בבחירות לנשיאות צ'ילה מאז 1990.
קאסט נולד למשפחת מהגרים גרמנית בסנטיאגו, והיה חבר במפלגת האיחוד הדמוקרטי העצמאי עד 2016. בהמשך הקים את המפלגה הרפובליקנית הצ'יליאנית השמרנית, ובשנת 2019 הקים את מכון המחקר "רעיונות רפובליקניים".
בעבר התמודד לנשיאות כמועמד עצמאי בבחירות הכלליות בצ'ילה בשנת 2017, וייסד את תנועת הפעולה הרפובליקנית () בשנת 2018.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות בשנת 2017, קאסט אימץ גישה ישירה ולא שגרתית שמשכה תשומת לב ציבורית רבה.
הוא הביע הערכה חיובית להיבטים מסוימים של עידן פינושה, תוך שהוא מאשרר מחדש את השקפותיו השמרניות המסורתיות בנושאים כמו הפלות, נישואים חד-מיניים והגירה בלתי חוקית.
בבחירות לנשיאות בשנת 2021, הוא התמודד שוב כמועמד, ניצח בסיבוב הראשון לפני שהובס בסיבוב השני על ידי גבריאל בוריק, נציג הקואליציה השמאלנית הרחבה.
משנת 2021 ואילך, קאסט אימץ בהדרגה טון מתון יותר בכמה מעמדותיו הקודמות, כשהוא מבקש למצב את עצמו כקול פרגמטי בתוך הספקטרום השמרני של צ'ילה, תוך שמירה על הכרה כאחת הדמויות הבולטות ביותר במדינה המקושרות לזרם הימני.
קאסט כיהן כנשיא הארגון הבין-לאומי "רשת פוליטית לערכים" בין השנים 2022 ו-2024. קאסט נשוי למריה פיה אדריאסולה; לזוג תשעה ילדים.
הוא קתולי מאמין וחבר בתנועת השליחים של שואנשטאט.
בדצמבר 2018, קאסט הודיע על כוונתו להתמודד לנשיאות בבחירות הכלליות בצ'ילה בשנת 2021, הפעם כנציג המפלגה הרפובליקנית שהוקמה לאחרונה.
הוא ארגן את הקמפיין שלו תחת ברית החזית החברתית הנוצרית, המורכבת מהמפלגות הרפובליקניות והשמרניות הנוצריות.
קאסט עלה לסיבוב השני לאחר שניצח בסיבוב הראשון עם 27.9% מהקולות, שיעור הקולות הגבוה ביותר שהושג על ידי מועמד ימני-מרכז באותו מחזור.
תוכניתו נתנה עדיפות לביטחון, משמעת פיסקלית ורפורמה מוסדית, יחד עם הצעות למיזוג משרדים מסוימים ולהגברת יעילות המנהל הציבורי.
במהלך הקמפיין, קאסט הדגיש את נושא ה"סדר והקידמה", תוך שימוש בסיסמה "להפוך את צ'ילה למדינה גדולה", שאותה תיאר כקריאה להתחדשות לאומית.
הוא נפגש עם עמיתיו הבין-לאומיים, כולל הסנאטור הרפובליקני האמריקאי מרקו רוביו, כדי לדון בשיתוף פעולה אזורי ובהזדמנויות השקעה.
בסיבוב השני, שנערך ב-19 בדצמבר 2021, קאסט השיג 44.13% מהקולות הארציים, וסיים במקום השני אחרי גבריאל בוריץ'.
לאחר מכן הוא בירך את בוריק על ניצחונו והתחייב לתרום "באופן בונה לדיון הדמוקרטי בצ'ילה".
לקראת הבחירות, המפלגה הרפובליקנית התנגדה בתחילה להקמת מועצה חוקתית חדשה, בטענה שאישור אופציית ה"דחייה" במשאל העם הקודם כבר הכריע את העניין.
לאחר שהתהליך אושר ללא משאל עם נוסף על כניסה, המפלגה החליטה להשתתף, תוך הגדרת השתתפותה כאמצעי להבטחת יציבות מוסדית והכללת נקודות מבט שמרניות בתהליך הניסוח.
המועצה, המורכבת מ-51 חברים, נבחרה במאי 2023. מועמדים מהימין השיגו יחד רוב, עם 23 נציגים מהמפלגה הרפובליקנית ו-11 מצ'ילה ואמוס, בעוד ש-16 מושבים הוחזקו על ידי מפלגות שמאל.
התוצאה נחשבה להישג פוליטי משמעותי עבור מפלגתו של קאסט, המשקפת תמיכה ציבורית בגישה זהירה יותר לרפורמה חוקתית.
מאוחר יותר באותה שנה, ההנהגה הרפובליקנית תמכה באפשרות "בעד" במשאל העם החוקתי שנערך בדצמבר.
ההצעה נדחתה בסופו של דבר על ידי המצביעים, מה שהוביל את קאסט להכיר בחסרונות הקמפיין ולקרוא לדיאלוג מחודש בנושאים חוקתיים.
בנובמבר 2024, המפלגה הרפובליקנית אישרה את מינויו של חוסה קאסט כמועמדה לסיבוב הראשון של בחירות לנשיאות 2025, ובחרה שלא להשתתף בפריימריז משותפים עם צ'ילה ואמוס או קואליציות מרכז-ימין אחרות.
באוגוסט 2025, רשם קאסט רשמית את הקמפיין שלו תחת הסיסמה La fuerza del cambio ("כוח השינוי").
הקמפיין שלו התמקד במסרים של התחדשות מוסדית, סדר ציבורי והתאוששות כלכלית במסגרת של המשכיות דמוקרטית.
במהלך תקופה זו, צוות התקשורת של קאסט נוהל על ידי עורך הדין כריסטיאן ולנסואלה, עם דגש אסטרטגי על חיזוק הקשרים בין המפלגה הרפובליקנית למגזרים שמרניים רחבים יותר לקראת הבחירות.
בסיבוב הראשון של הבחירות שנערכו ב-16 בנובמבר 2025, שני המועמדים שזכו במרב הקולות ועלו להתמודד בסיבוב השני היו שרת העבודה הקומוניסטית ז'נט חרה, שזכתה ב-27% מהקולות, וקאסט שזכה ב-24% מהקולות.
ב-24 בנובמבר 2025, אתר ההימורים פולימרקט העריך כי קאסט יזכה בסיבוב השני של הבחירות בסבירות של 95%.
ב-14 בדצמבר 2025 זכה קאסט במרב הקולות בסבב הבחירות השני לנשיאות, ונבחר לכהן כנשיא המדינה.
קאסט הוא תומך נלהב של ישראל, והוא האשים את קודמו גבריאל בוריץ' באנטישמיות.
חוסה ראול קפבלנקה (בספרדית: José Raúl Capablanca y Graupera; 19 בנובמבר 1888 – 8 במרץ 1942) היה גדול שחמטאי קובה, רב-אמן ואלוף העולם השלישי בשחמט (1921–1927).
קפבלנקה היה ידוע במיוחד בהבנתו האינטואיטיבית, במשחקו הפוזיציוני, במיעוט טעויותיו, ובסגנון משחק טהור.
נחשב לאחד מגדולי השחמטאים בכל הזמנים.
קפבלנקה היה גם דיפלומט וסופר שחמט מוערך.
נאמר עליו: "הכרתי הרבה שחמטאים, אך ביניהם היה רק גאון אחד – קפבלנקה!" (עמנואל לסקר); "במשחקיו בולטת מגמה לפשטות, ובפשטות הזו יש יופי מיוחד של עומק גאוני" (מיכאל בוטביניק); "האידיאל של שחמט יכול להיות רק תמונה קולקטיבית, אך לדעתי, קפבלנקה הכי התקרב אליו" (אנטולי קרפוב).
חוסה ראול קפבלנקה נולד בהוואנה שבקובה ב-1888. על פי עדותו הוא למד את כללי השחמט כשהיה בן ארבע, בעת שצפה במשחקי אביו.
הוא סיפר כי ראה את אביו מבצע מסע בלתי חוקי עם הפרש, האשים אותו ברמאות ולאחר מכן הדגים את מה שנעשה.
כשהיה קפבלנקה בן חמש הוא נלקח למועדון השחמט של הוואנה, והשחקנים המובילים גילו כי לא ניתן לנצח את הילד הצעיר גם אם נתן ליריבו יתרון של מלכה.
שמו של קפבלנקה התפרסם במהרה במדינה, וכבר בגיל 13 נערכה תחרות בינו ובין אלוף קובה, חואן קורזו, שבה ניצח קפבלנקה בתוצאה 6–7. שנה לאחר מכן השתתף קפבלנקה באליפות קובה, וסיים במקום הרביעי.
הוא החל ללמוד הנדסה כימית באוניברסיטת קולומביה אך לא סיים את לימודיו, והפך את השחמט למקצועו.
בהיותו עילוי שכישרונו בלט מגיל צעיר, היסטוריוני שחמט רבים רואים בו "מוצרט של השחמט".
ריצ'רד רטי אמר עליו "שחמט היה שפת האם שלו".
בשנת 1909, בגיל 20, ניצח קפבלנקה בדו-קרב מול אלוף ארצות הברית פרנק מרשל בתוצאה +8 -1=14 (שמונה ניצחונות, ארבע עשרה תוצאות תיקו והפסד אחד).
זו הייתה תוצאה שניתנת להשוואה להפסדו של מרשל בדו-קרב על אליפות העולם מול עמנואל לסקר +0 -8=7 בשנת 1907. בשנת 1911 הגיע קפבלנקה למקום השני בתחרות ניו יורק, בתוצאה של 9.5/12, מחצית הנקודה לאחר מרשל בהקדימו את צ'ארלס יפה ואוסקר חאייס במחצית הנקודה.
בתחרות זו הוא הפסיד רק לרוי טורנבול בלק.
מרשל היטיב לזהות את הכישרון של יריבו והתעקש על מתן היתר לקפבלנקה להשתתף בטורניר החזק והאקסקלוסיבי שנערך בסן סבסטיאן בשנת 1911. בתחרות זו השתתפו רק אמנים מהדרג הראשון שכבר זכו בעבר בתחרות משמעותית.
קפבלנקה נכלל חרף מחאות אמני שחמט שונים ובהם אוסיפ ברנשטיין ואהרון נימצוביץ', שהתנגדו לשיתופו משום שלא זכה מעולם בתחרות חזקה.
לאחר שקפבלנקה זכה בסיבוב הראשון נגד ברנשטיין, תוך קבלת פרס היופי של התחרות כולה על משחק זה, הכיר ברנשטיין בכישרונו של קפבלנקה ואמר שלא יופתע אם קפבלנקה יזכה בתחרות.
קפבלנקה נפגע כאשר נימצוביץ' העיר בשעה שצפה באחד ממשחקי הבזק שלו כי שחקנים שטרם הוכיחו את עצמם צריכים לנצור את לשונם כאשר הם בחברת טובים מהם.
קפבלנקה הזמין את נימצוביץ' לסדרה של משחקי בזק שבהם זכה בקלות רבה.
האמנים שהתאספו מסביב לשולחן קבעו כי אין שני לקפבלנקה במשחק מהיר, תכונה אותה שמר עד סמוך למותו.
קפבלנקה זכה גם במשחק התחרותי נגד נימצוביץ', בהשתמשו בהסתעפות פתיחה שהרשימה מאוד את מיכאל בוטביניק.
בסיום התחרות הדהים קפבלנקה את עולם השחמט כאשר זכה במקום הראשון בטורניר, בתוצאה +6 -1=7, לפני כל הצמרת העולמית למעט אלוף העולם לסקר שנעדר מהתחרות.
הוא הקדים את עקיבא רובינשטיין, קרל שלכטר וזיגברט טאראש.
המשחק היחיד שבו הפסיד, לרובינשטיין, נחשב לאחת היצירות המבריקות בקריירה של רובינשטיין.
בשנת 1911 הציע קפבלנקה ללסקר לקיים דו-קרב על אליפות העולם.
לסקר הסכים לאתגר, אך העמיד 17 תנאים לקיום הדו-קרב.
קפבלנקה לא הסכים לחלק מהתנאים והדו-קרב לא התקיים.
בשנת 1912 ניצח קפבלנקה בתחרות ניו יורק בתוצאה 11/13 בהקדימו את מרשל במחצית הנקודה.
בשנת 1913 שיחק קפבלנקה בעיר הולדתו, הוואנה, והגיע למקום השני לאחר מרשל, בתוצאה 10/14. הוא הפסיד במשחק מול מרשל, הגם שהגיע לעמדה עדיפה בהרבה.
במשחק צפו 600 צופים, שהעדיפו את גיבורם המקומי, אבל בהתנהגות ספורטיבית נתנו למרשל מחיאות כפיים סוערות.
מרשל תיאר זאת ביומנו וכתב שכאשר שמע את שאגת הצופים חשש שהקהל עומד להרוג אותו, וביקש ליווי של אנשי אבטחה..
ראובן פיין טוען שקפבלנקה הורה לראש העיר לפנות את כל הצופים כדי שלא יראו אותו נכנע.
סיפור זה מופיע בספרים רבים וגם באינטרנט, אך וינטר טוען בספרו שאין בסיס לסיפורו של פיין.
בשנת 1913 השיג קפבלנקה את התוצאה הנדירה 13/13 בתחרות ניו יורק, הגם שהשחקן היחיד ברמת רב-אמן היה אולדריך דוראס, השתתפו בתחרות גם שחקנים ברמת אמן-בינלאומי כחאייס ואברהם קופצ'יק.
באותה שנה השיג קפבלנקה תוצאה מושלמת נוספת של 9/9 בתחרות בהוואנה.
בחודש ספטמבר 1913 קיבל קפבלנקה תפקיד במשרד החוץ הקובני.
נראה שלא היו לו כל חובות מוגדרים פרט למשחק השחמט, אך דווח שאת זה עשה באופן מצפוני.
במשך שנים רבות הוא היה הקובני החי המפורסם ביותר.
בין החודשים אוקטובר 1913 למרץ 1914 נסע קפבלנקה לאירופה בדרכו לקונסוליה של סנקט פטרבורג לשחק בדו-קרבות או במשחקי ראווה נגד האמנים המובילים ברוסיה.
במשחקים התחרותיים צבר קפבלנקה 19 ניצחונות, ארבע תוצאות תיקו והפסד אחד.
ראשית ניצח את ז'אק מיזס וריצ'רד טייכמן בברלין.
לאחר מכן בסנקט פטרבורג שיחק סדרה של שישה משחקים: שניים נגד אלכסנדר אלכין, שניים נגד אויז'ן זנוסקו-בורובסקי ושניים נגד פיודור דוס-חוטימירסקי.
מששת המשחקים הוא הפסיד באחד לזנוסקו-בורובסקי וזכה ביתר החמישה.
היו אלו שתי ההתמודדויות הראשונות שלו עם אלכין שהיה רמה מתחתיו בשלב זה.
לאחר מכן ניצח את נימצוביץ' בסיום אלגנטי של רצים שוני צבע במשחק שהתקיים בריגה.
בשנת 1914 ניצח את ברנשטיין במוסקבה במשחק שאנתולוגיות רבות מציגות אותו בזכות המסע הזוכה 29...מהב2!!
בקייב ניצח את פדור בוגאטירצ'וק, בווינה ניצח את רטי ולאחר מכן ניצח בדו-קרב את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר 1.5-0.5. קפבלנקה שיחק גם משחקים סימולטניים רבים שידועים בזכות המהירות שבה הסתיימו ובאחוז הניצחונות הגבוה שצבר בהם.
בתמצית, לא היה מתחרה לקפבלנקה כשחמטאי מהיר, גם בין טובי השחקנים בזמנו, וייתכן שגם בזמנים מאוחרים יותר.
אלכין מתאר ביראת כבוד את "מעשה הגבורה של קפבלנקה שמשחק משחק סימולטני מהיר בין סיבובים של תחרות, כאשר הוא מקצה חמש דקות לכל מתחרה ולעצמו רק דקה, ועדיין הוא זוכה".
ב-1914 נערכה בסנקט פטרבורג תחרות גדולה שבה השתתפו טובי השחמטאים בעולם, ובהם לסקר, אלכין, טאראש ומרשל.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה התמודד קפבלנקה עם יריבו הגדול לסקר בתנאי תחרות רגילים (ב-1906 ניצח קפבלנקה את לסקר בתחרות משחקי בזק).