tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד הלוחמים הישראלים ששרד את הקרב, רץ ממחנה ישראל אל שילה, קרוע בגדים ואדמה על ראשו, והבשורה שבפיו יצרה זעקה גדול בעיר.
עלי, שציפה והמתין בחרדה לשמוע על תוצאות המלחמה ובפרט על גורל הארון, שמע את קול הזעקה, וניסה לברר את פשרה.
למשמע הבשורה כי נלקח ארון ה', עלי הזדעזע ונפל אחורנית מכסאו, ומת כתוצאה משבירת המפרקת.
אשת פינחס כלתו, כרעה ללדת בשמוע הבשורות "כִּי נֶהֶפְכוּ עָלֶיהָ צִרֶיהָ", ובטרם מתה הספיקה להעניק ליילוד את השם "איכבוד" משום ש"גָּלָה כָבוֹד מִיִּשְׂרָאֵל, כִּי נִלְקַח אֲרוֹן הָאֱלֹהִים".
ככל הנראה, הוביל ההפסד במלחמה לחורבנה של שילה והמשכן שבה.
מלחמת אבנר ויואב הייתה מלחמה בין שבט יהודה, שמלכו היה דוד ושר צבאו יואב בן צרויה, לשאר ישראל, שמלכם היה איש בושת ושר הצבא אבנר בן נר.
המלחמה מתוארת בספר שמואל ב.
היא החלה בבריכה בגבעון והתפרסה על כל אזור גבעון ומדבר גבעון.
במלחמה בגלבוע, שהתקיימה בין ישראל לפלשתים, מתו שאול ושלושה מילדיו: יהונתן, מלכישוע ואבינדב.
לאחר מותו הומלך דוד למלך יהודה בחברון, על ידי אנשי יהודה, ואיש בושת, בנו של שאול, מונה למלך ישראל על ידי שר צבאו, אבנר.
בין שתי הממלכות הייתה יריבות קשה.
באחת מן הפעמים, נפגשו אבנר וצבאו, שיצא ממחניים, עם יואב וצבאו, שיצאו מחברון, מסביב לבריכה בגבעון.
בעם פגישתם, הציע אבנר ליואב: .
יואב מסכים, ומכל אחד מן הצדדים קמים 12 נערים.
כל אחד מן הנערים נלחם בנער מן הצד השני, עד לנפילתם.
המלבי"ם מפרש, שבתחילה נאבקו אחד בשני בידיהם, ולאחר מכן החלו להילחם בחרבות, אולם יש הסוברים שהנערים החזיקו בראשי הנערים האחרים כדי למנוע מהם להתחמק, ואז לדקור אותם.
למקום בו התרחש הקרב בין הנערים ניתן השם "חלקת הצורים".
לאחר המקרה עם הנערים, התחזק הקרב בין שני הצדדים למלחמה קשה.
במלחמה, אבנר וצבאו נחלו הפסדים והחלו להימלט.
כשהחל אבנר לברוח, התחיל לרדוף אחריו עשהאל בן צרויה, אחיו של יואב, שתואר כאדם מהיר: .
אבנר מבקש מעשהאל להפסיק לרדוף אחריו, אלא לרדוף אחר אחד מן נעריו, אך עשהאל לא מסכים.
אבנר מבקש שוב, ומזהיר אותו שאם ימשיך לרודפו, יהרגהו, אך עשהאל ממשיך לרדוף אחריו, ואבנר מכה אותו בחניתו בצלע החמישית, שבאזור הלב, ומרב חוזק המכה, החנית יוצאת מגבו של עשהאל והוא מת במקום.
הוא נקבר בקבר אביו בבית לחם.
במלחמה היו לשני הצדדים אבדות: מצבאו של אבנר נהרגו 360 איש, ומצבא יהודה נהרגו 20 איש, ביניהם עשהאל.
לאחר מכן, יואב ואבישי, אחי עשהאל, רודפים אחר אבנר עד לשקיעה, ומגיעים עד למקום הקרוי גבעת אמה, שבמדבר גבעון, סמוך למקום הקרוי גיח.
במהלך מנוסת אבנר, כל שבט בנימין מתקבצים סביבו, והם עולים לראש גבעה אחת, עליה קורא אבנר ליואב להפסיק לרדוף אחריו ולעצור את המלחמה, ויואב מסכים ומורה לאנשיו זאת: .
אחר המלחמה אבנר וצבאו חזרו למחניים ויואב וצבאו חוזרים לחברון.
המלחמה החלה בקרב בין הנערים, שהתרחש בבריכה בגבעון.
גבעון מזוהה כיום ככפר אל-ג'יב, הממוקם כ-10 קילומטרים צפונית-מערבית לירושלים.
בחפירות שנעשו בכפר, התגלה חלל עגול ועמוק, חצוב בסלע, ומדרגות חצובות היורדות אליו, מה שהיה, ככל הנראה, הבריכה.
זיהויו של מדבר גבעון, אליו ברח אבנר, נתון במחלוקת בין החוקרים.
לעומת זאת, חלק מן החוקרים טוענים שגבעון המקראית היא אכן אל-ג'יב, ומדבר גבעון אינו חייב להיות סמוך לגבעון, אלא יכול להיות מרוחק יותר.
יואל אליצור סובר שאין הכוונה לגבעון הנמצא בנחלת בנימין, אלא לגבעון אחרת הנקראת כיום עין סמיה, הנמצאת בנחלת אפרים.
צבי אילן חיזק טענה זו, וסבר שחרבת ג'בעיית, שנמצאת בסמוך לעין סמיה, משמרת את שמה של גבעון.
לאחר המלחמה, חזר אבנר למחניים, שם הואשם על ידי איש בושת בכך שלקח את פילגש שאול.
אבנר נעלב, והחליט לתמוך בדוד כמלך.
הוא ביקש מדוד ליצור שיתוף פעולה ביניהם, ודוד התנה זאת בכך שיחזיר את מיכל, שלוקחה ממנו, אליו.
אבנר החזירה, וכשהוא הגיע לחברון, דוד עשה לכבודו משתה.
לאחר המשתה, אבנר הלך לשכנע אנשים נוספים לתמוך בדוד.
באותו הזמן, יואב חזר עם צבאו, ועודכן בביקור אבנר.
יואב הלך אל דוד, ותמה על כך ששילחו בשלום, משום שיואב חשד באבנר שבא לרגל בחברון ולשכנע את דוד לתמוך בו.
יואב שלח מלאכים, שפגשו את אבנר בבור הסירה, והחזירו אותו לחברון, ללא ידיעת דוד.
בחברון, יואב לקח את אבנר הצידה, מתוך נימוק שהוא רוצה לדבר אתו בארבע עיניים, שם רצח אותו, יחד עם אבישי אחיו, כנקמה על כך שהרג את עשהאל אחיו: .
במהלך קבירתו והלווייתו של אבנר, מקלל דוד את יואב ואבישי פעמיים, על כך שרצחו את אבנר.
הסופר משה שמיר כתב סיפור קצר, שנכלל בספרו "החוט המשולש", על המרדף של עשהאל אחרי אבנר והריגתו כתוצאה מכך.
מלחמת 90 הדקות הוא סרט מוקומנטרי ישראלי משנת 2015 בבימויו של אייל חלפון, עם משה איבגי ונורמן עיסא בתפקידים הראשיים.
התסריט של אייל חלפון, והוא מבוסס על הספר "מלחמת 90 הדקות" (שמבוסס באופן מסוים על מלחמת הכדורגל) של איתי מאירסון משנת 2008.
העלילה מתחילה לאחר שראש ממשלת ישראל ויושב ראש הרשות הפלסטינית מחליטים שיש לסיים את הסכסוך המתמשך במשחק כדורגל בין נבחרת ישראל לנבחרת פלסטין שתוצאתו תקבע אחת ולתמיד מי נשאר בישראל ומי חייב לעזוב.
נורמן עיסא זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר, משה איבגי היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר ואריק להב לייבוביץ' היה מועמד לפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015. נורמן עיסא ומשה איבגי זכו יחד בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2016.
כתב הטלוויזיה פול וואלאס (מייקל גרינספן) מודיע בשידור כי ראש ממשלת ישראל ונשיא הרשות הפלסטינית החליטו כי לאחר שנים רבות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני שגרם לאבידות רבות לשני הצדדים כי הסכסוך ייפתר במשחק כדורגל בין נבחרת ישראל ונבחרת הרשות הפלסטינית.
מי שיפסיד, יעזוב את ארץ ישראל ויחזור לארצות מוצאו.
המשימה מוטלת על יו"ר ההתאחדות הישראלית לכדורגל (משה איבגי) ויו"ר ההתאחדות הפלסטינית לכדורגל זיאד ברגותי (נורמן עיסא).
הם נפגשים בתיווך יו"ר איפ"א (כלומר פיפ"א) ודנים בבחירת שופט (הישראלי מתנגד לשופט משוודיה או נורווגיה שעוינות לישראל והפלסטיני מתנגד לשופט מבלגיה שבתו שהתה כמתנדבת בקיבוץ).
למקום התחרות הם מסכימים על העיר לייריה בפורטוגל באצטדיון העירוני המנוהל על ידי מר גומאש (אלכסנדר בראטה).
גומאש מציע את בן דודו קרליטו (פפה רפזוטה) כשופט במשחק.
למאמן הנבחרת הישראלית נבחר הגרמני יאן מולר (דטלב באק).
היו"ר לוקח את הנבחרת ליד ושם ולאחר הביקור מודיע לו הגרמני שהוא עוזב כי לאחר מה שעשו הגרמנים ליהודים, הוא לא יכול לקחת על מצפונו אם יפסידו והיהודים ייאלצו לעזוב.
היו"ר לוקח את הנבחרת למצדה ומספר על גבורת היהודים במרד הגדול.
השחקן הערבי בקבוצה זאיד זועמט (מג'ד ביטר) נכנע ללחץ הפלסטיני ומודיע על מעבר לקבוצה הפלסטינית.
הוא "זוכה" להפגנות נסערות ורכבו היוקרתי נשרף.
היו"ר הישראלי לוקח אותו לטיול ביער ופוצע אותו בקרסולו (בהסכמה) כדי שתהיה לו סיבה לא לשחק זמן מה.
היו"ר הפלסטיני רוצה לצרף את הכוכב אחמאד האני (ריאד סלימן) שמשחק בבונדסליגה אך היו"ר הישראלי מצליח לשכנע את איפ"א כי כל שחקן צריך לשהות שבועיים בארץ ובתקופה זו מטילים איסור מעבר של פלסטינים לישראל.
הפלסטינים מתחכמים ומכניסים את האני דרך מנהרות לעזה.
בישראל מתקיימות הפגנות של נשים למנוע השתתפות הנבחרת בבעיה פוליטית.
בראשן עומדת אורנה שמואלי (כרמית מסילתי קפלן) שבנה שון משחק בנבחרת.
הנבחרות מגיעות לליריה וגומאש לוקח את שני היו"ר לשתייה באחד הבאר ותוך השתייה הם מתיידדים.
למחרת - האצטדיון מלא באנשים, הנבחרות נכנסות ואחריהן שני יושבי הראש ואז נגמר הסרט.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמשה איבגייו"ר התאחדות הכדורגל בישראלנורמן עיסאזיאד ברגותייו"ר התאחדות הכדורגל ברשות הפלסטיניתדטלב באקיאן מולרמאמן כדורגלאלכסנדר בראטהגומאשמנהל אצטדיון בפורטוגלמייקל גרינספןפול וואלאסשדרן טלוויזיהמירי נבושדרנית בערוץ הספורטכרמית מסילתי קפלןאורנה שמואליאמא של כדורגלןריאד סלימןאחמד האניכדורגלן פלסטינימג'ד ביטראיאד זועמוטכדורגלן ערבי ישראליפפה רפזוטהקרליטושופט כדורגלהרלד דרמרבכיר באיפ"אטורסטן קניפרטזקצין העיתונות של איפ"ארפי רוטשטייןפרשן ספורט
מלחמות שלוש הממלכות, לפעמים ידועות גם כמלחמות האזרחים הבריטיות, היו סדרה של סכסוכים הכוללים מלחמות בין השנים 1639 ל-1653 בממלכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, אז ישויות נפרדות שהיו מאוחדות תחת צ'ארלס הראשון.
מלחמות אלו כוללות את מלחמות הבישופים מ-1639 עד 1640, מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה והשנייה, מלחמות הקונפדרציה האירית, כיבוש אירלנד בידי קרומוול והמלחמה האנגלו-סקוטית (1650–1652).
הן הסתיימו בניצחון צבא הפרלמנט, הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, ביטול המלוכה, וייסוד חבר העמים של אנגליה, מדינה יחידה ששלטה באיים הבריטיים עד הרסטורציה של שושלת סטיוארט ב-1660.
הסכסוך הפוליטי והדתי בין צ'ארלס הראשון ליריביו החל בשנים המוקדמות של שלטונו.
בעוד שהרוב המכריע תמך במוסד המלוכה, הם לא הגיע להסכמה על מי מחזיק בסמכות העליונה.
המלוכנים ("פרשים") טענו בדרך כלל שהגופים הפוליטיים והדתיים כפופים למלך, בעוד שרוב יריביהם תומכי הפרלמנט ("עגולי-הראש") תמכו בצורה מוגבלת של מונרכיה חוקתית והתנגדו לשלטון אישי שצ'ארלס כפה.
מצב זה הורע על ידי שאלות הדת; הפרוטסטנטים הקנאים – הפוריטנים באנגליה ו"בני הברית" (קובננטרים) בסקוטלנד – עיינו את המודל הכנסייתי השמרני והריכוזי שביקש להחיל המלך, אותו ראו ככיסוי דקיק לקתוליות, ושטמו את האירים הקתולים, שצ'ארלס נחשד באהדה אליהם.
הסכסוכים החלו עם מלחמות הבישופים של 1639–1640, כשקובננטרים סקוטים שהתנגדו לרפורמות הדתיות של צ'ארלס תפסו שליטה על סקוטלנד ותפסו בקצרה את צפון אנגליה.
קתולים אירים פתחו במרד ב-1641, שהתפתח לסכסוך אתני עם מתיישבים פרוטסטנטים.
הקונפדרציה האירית הקתולית, שנוצרה לשלוט במרד, החזיקה ברוב אירלנד במלחמה שהתנהלה נגד המלוכנים, הפרלמנטרים והקובננטרים.
למרות שכל השלושה הסכימו על הצורך לדכא את המרד, אף אחד מהם לא סמך על השניים האחרים לשלוט בצבא שהוקם לעשות זאת.
באוגוסט 1642, כישלון לשבור את המבוי הסתום הפוליטי גרם לפרוץ מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, שהפגישה מלוכנים נגד הפרלמנטרים ובעלי בריתם הקובננטרים באנגליה ובויילס.
המלחמה באנגליה הסתיימה כאשר צ'ארלס נכנע לסקוטים ב-1646, אך חילוקי דעות בקרב יריביו וסירובו לעשות ויתורים פוליטיים משמעותיים גרמו להתלקחות מחודשת של הלחימה ב-1648. במלחמת האזרחים האנגלית השנייה, הפרלמנטרים שוב הביסו את המלוכנים ופלג קובננטרי בשם "המתנדבים".
צבא המודל החדש הפרלמנטרי אז טיהר את הפרלמנט האנגלי מאלה שרצו להמשיך במשא ומתן עם המלך.
הפרלמנט הקרוע שנותר אישר את הוצאתו להורג בינואר 1649 וייסד את הרפובליקה של חבר העמים של אנגליה.
באמנת ברדה, הסקוטים הסכימו להשיב את צ'ארלס השני לכס המלוכה האנגלי, אך הובסו במלחמה האנגלו-סקוטית בין 1650–1652. תחת אוליבר קרומוול, חבר העמים כבש את אירלנד ורוב האדמות הקתוליות באירלנד הוחרמו.
האיים הבריטיים הפכו לרפובליקה מאוחדת שנשלטה על ידי קרומוול והצבא.
היו התקוממויות ספורדיות עד שהמלוכה הושבה ב-1660.
המונח "מלחמות שלוש הממלכות" מופיע לראשונה ב"כרוניקה קצרה של כל הפעולות הקטלניות שהתרחשו בשלוש הממלכות" מאת ג'יימס הית', שפורסם ב-1662, אך ההיסטוריון איאן ג'נטלס טוען "אין כותרת יציבה ומוסכמת לאירועים...
שכונו בשמות שונים המרד הגדול, המהפכה הפוריטנית, מלחמת האזרחים האנגלית, המהפכה האנגלית ו...
המונח בדרך כלל משמש היסטוריונים מודרניים הרואים את העימותים בכל מדינה כנובעים מסוגיות חופפות אך לעיתים שונות, ולא רק כרקע למלחמת האזרחים האנגלית, בעוד אחרים כינו אותם מלחמות האזרחים הבריטיות.
אחרי 1541, מונרכים של אנגליה כינו את הטריטוריה האירית שלהם ממלכה, במקום "לורדות אירלנד", ושלטו שם בעזרת הפרלמנט האירי הנפרד.
כמו כן, עם חוקי ויילס 1535 ו-1542, הנרי השמיני צירף את ויילס לתוך ממלכת אנגליה.
סקוטלנד, הממלכה השלישית הנפרדת, נשלטה על ידי בית סטיוארט.
באמצעות הרפורמציה האנגלית, המלך הנרי השמיני מינה את עצמו לראש הכנסייה הפרוטסטנטית של אנגליה ואסר על הקתוליות באנגליה וויילס.
במהלך המאה ה-16, הפרוטסטנטיות הפכה לקשורה בצורה אינטימית לזהות הלאומית באנגליה; הקתוליות נתפסה כאויב הלאומי, במיוחד כפי שהתגלמה ביריבות צרפת וספרד.
קתוליות, עם זאת, נשארה הדת של רוב האנשים באירלנד ועבור רבים אירים היא סימלה התנגדות ילידית לכיבוש הטיודורי של אירלנד.
בממלכת סקוטלנד, הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה תנועה פופולרית בהנהגת ג'ון נוקס.
הפרלמנט הסקוטי חוקק חוקים למען כנסייה פרסביטריאנית לאומית, כלומר הכנסייה של סקוטלנד ("הקירק").
ומרי, מלכת הסקוטים הקתולית, נאלצה לוותר על כסאה לטובת בנה ג'יימס השישי מסקוטלנד.
ג'יימס גדל תחת עוצרות שנויה במחלוקת בין פלגים קתוליים ופרוטסטנטים; כשתפס את השלטון, שאף להיות "מלך אוניברסלי", תומך במערכת הבישופים האנגלית שמינה המלך.
ב-1584 הוא הכניס בישופים לכנסייה של סקוטלנד, אך נתקל בהתנגדות עזה, ונאלץ להסכים שהאספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד תמשיך לנהל את הכנסייה.
האיחוד האישי של שלוש הממלכות תחת מלך אחד התרחש כאשר המלך ג'יימס השישי מסקוטלנד ירש את אליזבת הראשונה לכס האנגלי ב-1603, כאשר הוא גם הפך לג'יימס הראשון של אנגליה ושל אירלנד.
ב-1625 צ'ארלס הראשון ירש את אביו, וסימן שלוש דאגות עיקריות לגבי אנגליה וויילס; איך לממן את ממשלתו, איך לבצע רפורמה בכנסייה, ואיך להגביל את התערבות הפרלמנט האנגלי בשלטונו.
באותו זמן, הוא הראה עניין מועט בשתי ממלכותיו האחרות, סקוטלנד ואירלנד.
ג'יימס השישי נשאר פרוטסטנטי, והקפיד לשמור על תקוותיו לרשת את כס המלוכה האנגלי.
כצפוי, הוא הפך לג'יימס הראשון של אנגליה ב-1603 ועבר ללונדון.
ג'יימס התמקד בטיפול בחצר ובפרלמנט האנגלי, ניהל את סקוטלנד באמצעות הוראות כתובות למועצת המלך של סקוטלנד ושלט על הפרלמנט הסקוטי באמצעות בית הלורדים.
הוא הגביל את סמכותה של האספה הכללית של כנסיית סקוטלנד ומנע ממנה להתכנס, ולאחר מכן הגדיל את מספר הבישופים בכנסיית סקוטלנד.
ב-1618, הוא כינס אספה כללית והעביר בכוח חמישה מאמרים של נוהגי אפיסקופליות, שהיו נתונים לחרם נרחב.
אחרי מותו ב-1625, ירש אותו בנו צ'ארלס הראשון, שהוכתר בקתדרלת סנט ג'יילס באדינבורו ב-1633, עם טקסים אנגליקנים מלאים.
צ'ארלס היה פחות מיומן ומרוסן מאביו; ניסיונותיו לכפות מנהגים אנגליקנים על כנסיית סקוטלנד עוררו התנגדות שהגיעה לשיאה כאשר הוא הציג את ספר התפילה האנגליקני.
העימות שלו עם הסקוטים הגיע לשיאו ב-1639, כאשר הוא ניסה ונכשל לכפות על סקוטלנד באמצעים צבאיים במהלך מלחמות הבישופים.
צ'ארלס חלק עם אביו את האמונה בזכות האלוהית של מלכים, והתעקשותו המתמדת על הסטנדרט הזה פגעה באופן חמור ביחסים בין הכתר לבין הפרלמנט האנגלי.
כנסיית אנגליה נשארה דומיננטית, אבל מיעוט פוריטני חזק, שיוצג על ידי כשליש מהפרלמנט, החל להתבטא; האמונות הדתיות שלהם היו דומות מאוד לאלה של הסקוטים הפרסביטריאנים.
היו סכסוכים חוזרים ונשנים בין הפרלמנט האנגלי למלך על מיסוי, הוצאות צבאיות ותפקיד הפרלמנט בממשלה.
בעוד ג'יימס הראשון החזיק בדעות דומות לאלה של בנו בנוגע לזכויות המלך, הוא בדרך כלל היה בעל שיקול דעת וכריזמה מספיקים כדי לשכנע את חברי הפרלמנט לקבל את דעתו.
צ'ארלס לא היה כישרון כזה ובהתמודד עם משברים מרובים במהלך 1639–1642, הוא נכשל במניעת ממלכותיו מלהחליק למלחמת אזרחים.
כאשר צ'ארלס פנה לפרלמנט כדי לשלם על מערכה נגד הסקוטים, הם סירבו.
אז הם הכריזו על עצמם כמתכנסים באופן קבוע, הפרלמנט הארוך, ובמהרה הציגו בפני צ'ארלס רשימה ארוכה של תלונות אזרחיות ודתיות שדרשו תיקון מצידו לפני שיאשרו חקיקה חדשה כלשהי.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, היו מעורבות רבה במושבות הבריטיות מעבר לים.
באיי התעלה, האי ג'רזי וטירת קורנט בגרנזי תמכו במלך עד כניעה בכבוד בדצמבר 1651.
למרות שההתיישבויות הפוריטניות החדשות בצפון אמריקה, בייחוד מסצ'וסטס, נשלטו על ידי תומכי הפרלמנט, המושבות הוותיקות יותר דרומה תמכו בכתר.
החיכוך בין המלוכנים, שרובם היו אנגליקנים, לבין הפוריטנים במרילנד הגיע לשיאו בקרב סברן.
התיישבויות חברת וירג'יניה, ברמודה ווירג'יניה, כמו גם אנטיגואה וברבדוס, בלטו בנאמנותן לכתר.
נאמנותם של המלוכנים בווירג'יניה לכתר זכתה לגמול לאחר השבת המלוכה ב-1660 כאשר צ'ארלס השני כינה אותה המושבה הישנה.
בינתיים, בממלכת אירלנד (שהוכרזה כזאת ב-1541 אבל נכבשה לחלוטין עבור הכתר רק ב-1603), המתחים גם החלו לעלות.
תומאס ונטוורת', הלורד המשנה של אירלנד של צ'ארלס הראשון, עורר את זעמם של הקתולים באמצעות אכיפת מיסים חדשים בעודו שולל מהם זכויות מלאות כנתינים; הוא עורר עוד יותר את זעמם של קתולים אירים עשירים ביוזמות חוזרות ונשנות להחרים ולהעביר את אדמותיהם למתיישבים אנגלים.
התנאים הפכו לנפיצים ב-1639 כאשר ונטוורת' הציע לקתולים אירים כמה רפורמות בתמורה לגיוס ומימון צבא אירי (בהנהגה פרוטסטנטית) כדי לדכא את המרד הסקוטי.
הרעיון של צבא קתולי אירי שיאכוף מה שרבים ראו כממשל עריצות כבר, זעזע הן את הפרלמנט הסקוטי והן את האנגלי, שבתגובה איימו לפלוש לאירלנד.
כישלונו הראשוני של צ'ארלס לסיים את מלחמות הבישופים של 1639 ו-1640 שכנע במהירות את היריבים שהכוח יכול לשרת אותם טוב יותר מאשר משא ומתן.
הטלת הבישופים ונוהגים אנגליקניים אחרים על הכנסייה הסקוטית התנגדה על ידי רוב הסקוטים, שתמכו במערכת ממשל פרסביטריאנית בהנהגת אספה כללית, ובכנסיות פרטיות על ידי כמרים וועדות זקנים.
ברית הלאום של 1638 התחייבה להתנגד ל"חידושים" שהוטלו.
באירלנד, מנוכרים על ידי שליטת הכנסייה של אנגליה ומפוחדים מהרטוריקה של הפרלמנטים האנגלי והסקוטי, קבוצה קטנה של קושרים אירים השיקה את מרד האירים של 1641, לכאורה תומכת ב"זכויות המלך".
המרד כלל התקפות אלימות נרחבות על קהילות פרוטסטנטיות באירלנד, גם אנגליקנים וגם מתנגדים פרוטסטנטים באלסטר שנוהגיהם דמו לכנסייה הסקוטית.
באנגליה ובסקוטלנד, שמועות התפשטו שהרג היה בחסות המלך, מה שלרבים, חזה את גורלם שלהם אם חייליו האירים של המלך ינחתו בבריטניה.
לכן הפרלמנט האנגלי סירב לשלם על צבא מלכותי לדיכוי המרד באירלנד; במקום זאת הפרלמנט החליט לגייס כוחות מזוינים משלו.
המלך עשה כן גם, וגייס רויאליסטים (חלקם חברי פרלמנט) שהאמינו שמזלם ייטב על ידי נאמנות למלך.
מלחמת האזרחים האנגלית התלקחה ב-1642. קווננטרים סקוטים (כפי שפרסביטריאנים נקראו שם) הצטרפו לכוחות הפרלמנט האנגלי בסוף 1643 ומילאו תפקיד מרכזי בניצחון הפרלמנטרי הסופי.
במשך יותר משנתיים, כוחות המלך נטחנו על ידי היעילות של אלה של הפרלמנט, כולל הצבא החדש, שנתמך בכוח הפיננסי של הסיטי של לונדון.
ב-5 במאי 1646, בסאות'וול, צ'ארלס הראשון נכנע לצבא הסקוטי שצר על ניוארק-און-טרנט.
מה שנותר מצבאות וחילות המצב המלכותיים האנגלים והוולשים נכנעו בהדרגה במהלך החודשים הבאים.
בינתיים, הקתולים האירים המורדים הקימו ממשלה משלהם - אירלנד הקונפדרטיבית - בכוונה לעזור למלוכנים בתמורה לסובלנות דתית ואוטונומיה פוליטית.
חיילים מאנגליה וסקוטלנד נלחמו באירלנד, וחיילים קונפדרטיבים אירים יצאו למסע לסקוטלנד ב-1644, מה שגרם למלחמת האזרחים הסקוטית.
שם, המלוכנים השיגו סדרה של ניצחונות ב-1644–1645, אך נרמסו לאחר שהצבאות הקווננטרים העיקריים חזרו לסקוטלנד עם סיום מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה.
הסקוטים מסרו את צ'ארלס לאנגלים וחזרו לסקוטלנד, לאחר שהפרלמנט האנגלי שילם להם סכום גדול עבור הוצאותיהם במערכה האנגלית.
לאחר כניעתו, צ'ארלס ניגש אל הסקוטים, הפרסביטריאנים בפרלמנט האנגלי, והגרנדים של הצבא החדש, כולם ניסו להגיע להסדר איתו וביניהם שישיג שלום תוך שמירה על הכתר.
אבל עכשיו, פער בין הצבא החדש לפרלמנט התרחב יותר ויותר, עד שהפוריטנים בפרלמנט, עם בעלי ברית בקרב הסקוטים והמלוכנים הנותרים, ראו את עצמם חזקים מספיק כדי לאתגר את הצבא, שהחל את מלחמת האזרחים האנגלית השנייה.
הצבא החדש הביס את המלוכנים האנגלים והפרלמנטרים, כמו גם את בעלי בריתם הסקוטים המעורבים.
בשל תככיו החשאיים עם המעורבים הסקוטים, צ'ארלס הואשם בבגידה נגד אנגליה.
לאחר מכן, הגראנדים ותומכיהם האזרחיים נכשלו בהתפייסות עם המלך או עם הרוב הפוריטני בפרלמנט.
הגראנדים פעלו וחיילים נוצלו כדי לטהר את הפרלמנט האנגלי מאלה שהתנגדו לצבא.
הפרלמנט הקטוע שנותר אז העביר חקיקה מאפשרת להעמיד לדין את צ'ארלס הראשון באשמת בגידה.
הוא נמצא אשם בבגידה נגד הקומונס האנגלי והוצא להורג ב-30 בינואר 1649.
אחרי הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון הפרלמנט הקטוע העביר סדרה של חוקים המכריזים שאנגליה היא רפובליקה; שבית הנבחרים - ללא בית הלורדים - ישב כמחוקק; ושמועצת המדינה תפעל כרשות מבצעת.
בשתי הממלכות האחרות הוצאתו להורג של צ'ארלס גרמה לצדדים הלוחמים להתאחד, והם הכירו בצ'ארלס השני כמלך בריטניה הגדולה, צרפת ואירלנד, מה שהוביל למלחמת האזרחים האנגלית השלישית.
כדי להתמודד עם האיום על חבר העמים האנגלי שהציבו שתי הממלכות (אירלנד וסקוטלנד), הפרלמנט הקטוע מינה תחילה את קרומוול לפלוש ולכבוש את אירלנד.
באוגוסט 1649, הוא הנחית צבא אנגלי ברת'מיינס זמן קצר לאחר שהמצור על דבלין ננטש על ידי המלוכנים לאחר קרב רת'מיינס.
לאחר מכן, בסוף מאי 1650, קרומוול השאיר צבא אחד כדי להמשיך בכיבוש אירלנד וחזר לאנגליה כדי לקחת פיקוד על צבא אנגלי שני שהתכונן לפלוש לסקוטלנד.
ב-3 בספטמבר 1650, הוא הביס את הקווננטרים הסקוטים בקרב דאנבר וכוחותיו אז כבשו את אדינבורו וסקוטלנד דרומית לנהר פורת'.
קרומוול התקדם עם עיקר צבאו מעבר לפורת לכיוון סטירלינג, כאשר צ'ארלס השני, שפיקד על צבא מלוכני סקוטי, גנב צעד על המפקד האנגלי, ופלש לאנגליה מבסיסו בסקוטלנד.
קרומוול חילק את כוחותיו, השאיר חלק בסקוטלנד כדי להשלים שם את הכיבוש, ואז הוביל את שאר הכוח דרומה במרדף אחרי צ'ארלס השני.
צבא המלוכנים נכשל בגיוס תמיכה רבה מקרב המלוכנים האנגלים כאשר התקדם דרומה לתוך אנגליה; לכן, במקום לכוון ישירות ללונדון ולתבוסה ודאית, צ'ארלס כיוון לוורסטר תוך תקווה שוויילס והמערב והמחוזות התיכוניים של אנגליה יתקוממו נגד הקומונוולת'.
זה לא קרה ושנה בדיוק לאחר קרב דאנבר, צבא הדגם החדש ורגימנטים של מיליציות אנגליות הביסו את צבא המלוכנים האחרון של מלחמת האזרחים האנגלית בקרב וורסטר, ב-3 בספטמבר 1651. זה היה הקרב האחרון והמכריע ביותר במלחמות שלוש הממלכות.
לאחר שהביסו כל התנגדות מאורגנת, האצילים של צבא הדגם החדש הפרלמנטרי ותומכיהם האזרחיים שלטו בפוליטיקה של שלוש האומות בתשע השנים הבאות ).
באשר לאנגליה, הפרלמנט השאריתי כבר גזר שהיא רפובליקה וקומונוולת.
אירלנד וסקוטלנד היו כעת נתינות ונשלטו על ידי מושלים צבאיים, ונציגים מהמדינות ישבו בפרלמנט השאריתי של הפרוטקטורט, שם הם היו נתונים לשליטתו של אוליבר קרומוול, הלורד הפרוטקטור.
כאשר קרומוול מת ב-1658, השליטה בקומונוולת' הפכה ללא יציבה.
בתחילת 1660, הגנרל ג'ורג' מונק, שפיקד על כוחות הכיבוש האנגלים בסקוטלנד, הורה לחייליו מבית החייל בקולדסטרים, צעד איתם דרומה לתוך אנגליה, ותפס שליטה על לונדון עד פברואר 1660. שם הוא צבר בעלי ברית והסכמים בקרב המוסדות האנגלים ולונדון, כולל הפרלמנט המכונן שאליו נבחר כחבר.
מונק, תחילה מלוכן ואז חייל פרלמנטרי, כעת תכנן את שחזור המונרכיה.
מונק סידר שהפרלמנט המכונן יזמין את צ'ארלס השני לשוב כמלך שלוש הממלכות - מה שנעשה בחקיקה ב-1 במאי 1660.
מלחמות שלוש הממלכות רמזו על רבים מהשינויים שבסופו של דבר עיצבו את בריטניה המודרנית, אך בטווח הקצר, הסכסוכים הללו למעשה לא פתרו הרבה עבור הממלכות והעמים.
חבר העמים האנגלי השיג פשרה ניכרת בין המונרכיה לרפובליקה ששרדה בעיות מערערות יציבות כמעט למשך מאתיים השנים הבאות.
בפועל, אוליבר קרומוול הפעיל כוח פוליטי באמצעות שליטתו על הכוחות הצבאיים של הפרלמנט, אך מעמדו החוקי - וההסדרים ליורשו - נותרו לא ברורים, גם לאחר שהפך ללורד פרוטקטור.
אף אחת מהחוקות המוצעות במהלך תקופה זו לא הושגה.
לכן, חבר העמים והפרוטקטורט של הפרלמנטרים - מנצחי המלחמות - לא השאירו צורת ממשל חדשה משמעותית במקום לאחר תקופתם.
עדיין, בטווח הארוך, שני מורשות נצחיים של הדמוקרטיה הבריטית הונחו במהלך תקופה זו:
לאחר הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון בעוון בגידה חמורה, אף מונרך בריטי עתידי לא יכול היה לצפות שנתיניו יסבלו עריצות נתפסת - "הזכות האלוהית של מלכים" לא הייתה קיימת יותר;
ההפרזות של צבא הדגם החדש, במיוחד אלו בתקופת שלטון הגנרלים הבכירים, השאירו חוסר אמון נצחי במנהיגים צבאיים ובשלטון צבאי, שנמשך עד היום בקרב בני מוצא או התאגדות בריטית.
הפרוטסטנטים האנגלים חוו חופש דת במהלך תקופת הביניים, אך לא היה חופש כזה לקתולים האנגלים.
במהלך תקופת שליטתם, בני הפוריטנים ביטלו את הכנסייה של אנגליה ואת בית הלורדים.
קרומוול גינה את הפרלמנט השאריתי ופיזר אותו בכוח, אך נכשל בהקמת חלופה מקובלת.
גם הוא ותומכיו לא צעדו בכיוון הדמוקרטיה העממית, כפי שהפרלמנטרים הרדיקליים יותר (הלוולרס) רצו.
במהלך תקופת הביניים, צבא הדגם החדש כבש את אירלנד וסקוטלנד.
באירלנד, הממשלה החדשה החרימה כמעט את כל הקרקעות השייכות לאירים קתולים כעונש על המרד של 1641; גם חוקי העונשין הקשים הגבילו קהילה זו.
אלפי חיילים פרלמנטרים התיישבו באירלנד על אדמות מוחרמות.
חבר העמים ביטל את הפרלמנטים של אירלנד וסקוטלנד.
בתיאוריה, למדינות הללו הייתה ייצוג בפרלמנט האנגלי, אך מכיוון שגוף זה מעולם לא החזיק בסמכויות אמיתיות, הייצוג היה חסר תועלת.
כאשר קרומוול מת ב-1658 חבר העמים התפרק - אך ללא אלימות רבה.
ההיסטוריונים רושמים שפוליטיקאים מיומנים באותה תקופה, ובמיוחד ג'ורג' מונק, הצליחו מעל למשבר המתהווה; מונק בפרט נחשב למנצח sine sanguine, כלומר "ללא דם", של משבר השחזור.
וב-1660, צ'ארלס השני שוחזר כמלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
תחת השחזור האנגלי המערכת הפוליטית חזרה למצב החוקתי שלפני המלחמה.
למרות הצהרת ברדה של צ'ארלס השני, באפריל 1660, שהציעה פיוס וסליחה, והבטיחה חנינה כללית על פשעים שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, המשטר החדש הוציא להורג או כלא למאסר עולם את אלה שהיו מעורבים ישירות בהוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון.
המלוכנים חפרו את גופתו של קרומוול וביצעו בו הוצאה להורג לאחר המוות.
אלה שהיו מניעיהם דתיים ופוליטיים ונחשבו אחראים למלחמות סבלו דיכוי קשה.
סקוטלנד ואירלנד השיבו לעצמן פרלמנטים, חלק מהאירים השיבו לעצמם אדמות מוחרמות, וצבא הדגם החדש פורק.
מלחמות פרס–רומא הן סדרת מלחמות שנערכו בין העולם האיראני לעולם היווני-רומי בעת העתיקה במשך קרוב ל-700 שנה.
סדרת המלחמות החלה בשנת 54 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית לבין האימפריה הפרתית, ונמשכה עד תום המלחמה בין האימפריה הרומית המזרחית (הביזנטית) לבין האימפריה הסאסאנית בשנת 628 לספירה.
הסכסוך בין שתי הציוויליזציות כלל התנגשויות צבאיות ישירות, אך תפקיד משמעותי מילאו גם ממלכות חסות ושבטים נודדים בעלי ברית, ששימשו כמדינות חיץ או "פרוקסי" לשני הצדדים.
שטח המריבה השתרע בין הים התיכון לנהר הפרת שציין את גבול האימפריות הפרסיות.
במזרח הקרוב כלל השטח שבמחלוקת את סוריה הגדולה, ארץ ישראל, עבר הירדן, אנטוליה, וכן את הממלכה הנוצרית המתהווה של ארמניה.
למרות התמשכותן הארוכה, למלחמות הרומיות-פרסיות לא הייתה תוצאה חד משמעית.
שכן גם הרומאים וגם הפרסים הותקפו על ידי ח'ליפות הראשידון כחלק מהכיבוש המוסלמי.
מתקפות המוסלמים הביאו לקריסת האימפריה הסאסאנית וצמצמו במידה רבה את האימפריה הביזנטית לאזור אסיה הקטנה במלחמות הערביות-ביזנטיות שבאו לאחר מכן.
מלבד תזוזות בצפון, הגבול הרומי-פרסי נותר יציב ברובו לאורך כל הסכסוך, אם כי היה נתון לפלישות: ערים, מצודות ופרובינציות נבזזו, נתפסו, נהרסו ועברו ידיים ללא הרף, אך לאף צד לא היה הכוח הלוגיסטי או כוח האדם לקיים קמפיינים צבאיים ארוכים שכאלה הרחק מגבולותיו.
שום יריב לא היה יכול להתקדם רחוק מדי מבלי להסתכן במתיחת יתר של הקוים שלו.
שני הצדדים ביצעו כיבושים קצרי מועד זה בשטחו של זה, אך כעבור זמן, האיזון כמעט תמיד הושב על כנו.
למרות שהיו שונים בתחילה בטקטיקות הצבאיות, הרומאים והפרסים אימצו אותן בהדרגה זה מזה, ובמחצית השנייה של המאה ה-6, הצדדים היו דומים ושווים בכוחם.
בסופו של דבר, השקעת המשאבים במהלך מלחמות רומא–פרס התגלו כהרסניות עבור שני הצדדים, שכן הלחימה הממושכת הותירה אותם תשושים ופגיעים מבחינה צבאית לנוכח הופעתו הפתאומית של הצבא המוסלמי.
הח'ליפות הצעירה, שנהנתה ממצבן המוחלש של שתי האימפריות, סיפחה במהירות את פרס בחזית הסאסאנית; ואת הלבנט, הקווקז, מצרים ושאר צפון אפריקה בחזית הביזנטית.
מהמאה השלישית לפנה"ס ועד תחילת המאה השביעית לספירה, השחקנים העיקריים במזרח הקרוב היו אימפריות, אשר הצליחו לבסס ולהבטיח טריטוריות יציבות.
הרומאים והפרתים באו במגע באמצעות כיבושים של חלקים מהאימפריה הסלאוקית.
במהלך המאה ה-3 לפני הספירה, הפרתים היגרו מהערבה האירואסייתית לאזור שכיום הוא צפון איראן.
למרות שנכבשו לזמן מה על ידי הסלאוקים, הם התנתקו במאה ה-2 לפני הספירה והקימו מדינה עצמאית שהתרחבה בהתמדה על חשבון השליטים הקודמים, ובמהלך המאה ה-2 ותחילת המאה ה-1 לפני הספירה, הם כבשו את פרס, מסופוטמיה וארמניה.
הרומאים גירשו את הסלאוקים משטחיהם באנטוליה בתחילת המאה ה-2. לפנה"ס, לאחר תבוסתו של אנטיוכוס השלישי בתרמופילאי ובקרב מגנסיה.
לבסוף, בשנת 64 לפני הספירה, פומפיוס כבש את השטחים הסלאוקים הנותרים בסוריה, חיסל את מדינתם וקידם את הגבול המזרחי של הרומאים עד לפרת, שם הוא פגש את בטריטוריה שנכבשה בידי הפרתים.
המהלך הפרתי במערב החל בתקופתו של מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה וחודש על ידי מיתרידטס השני, שניהל משא ומתן ללא הצלחה עם לוקיוס קורנליוס סולה הרומאי על ברית רומית-פרתית (105 לפנה"ס בערך).
כאשר הקונסול לוקולוס פלש לממלכת ארמניה והוביל מתקפה נגד טיגרנס הגדול, שליט ארמניה בשנת 69 לפני הספירה, הוא שלח למלך פרס פראטס השלישי אזהרות שהניאו אותו מלהתערב.
בשנים 66–65 לפני הספירה, פומפיוס הגיע להסכם עם פראטס, וכוחות רומאים-פרתים פלשו לארמניה, אך עד מהרה התגלעה מחלוקת על גבול הפרת.
לבסוף, פראטס השתלט על מסופוטמיה, למעט המחוז המערבי של אדסה, שהפך לאזור חסות רומי.
בשנת 53 לפנה"ס, המצביא הרומי מרקוס ליקיניוס קראסוס הוביל פלישה למסופוטמיה שהובילה לתוצאות הרסניות; הוא ובנו פובליוס נהרגו בקרב חרן על ידי הפרתים תחת פיקודו של המצביא סורנה.
הפרתים פשטו על סוריה בשנה שלאחר מכן, וערכו פלישה גדולה בשנת 51 לפני הספירה, אך צבאם נתפס במארב ליד אנטיגוניה על ידי הרומאים, והם נהדפו.
הפרתים נותרו נייטרליים במידה רבה במהלך מלחמת האזרחים של קיסר, ונלחמו בין כוחות שתמכו ביוליוס קיסר לבין כוחות שתמכו בפומפיוס בסנאט הרומי.
עם זאת, הם שמרו על יחסים עם פומפיוס, ולאחר תבוסתו ומותו, כוח פרתי בפיקודו של פקורוס הראשון סייע למצביא קאקיליוס באסוס, שהיה נצור בעמק אפאמיה על ידי נאמני קיסר.
עם תום מלחמת האזרחים, יוליוס קיסר תכנן מערכה נגד פרתיה, אך ההתנקשות בו מנעה את המלחמה.
הפרתים תמכו בברוטוס ובקסיוס במהלך מלחמת האזרחים של המתנקשים שבאה לאחר מכן, ושלחו כוח להילחם לצידם בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס.
לאחר תבוסתם של המתנקשים, פלשו הפרתים לשטח האימפריה הרומית בשנת 40 לפנה"ס, יחד עם הרומאי קווינטוס לאביינוס, תומך לשעבר של ברוטוס וקסיוס.
הם כבשו במהירות את הפרובינקיה הרומית סוריה והתקדמו ליהודה, הדיחו את המלך החשמונאי הורקנוס השני והמליכו את אחיינו מתתיהו אנטיגונוס השני.
לתקופה קצרה, כל המזרח הרומי (וארץ ישראל במרכזו) עמד להישמט מידי הרומאים.
אך סיום מלחמת האזרחים הרומית השנייה החזיר במהרה את כוחה של רומא באזור.
מרקוס אנטוניוס שלח את ונטידיוס להתנגד ללאביינוס, שפלש לאנטוליה.
עד מהרה נדחק לאביינוס חזרה לסוריה על ידי כוחות רומאים, ולמרות שקיבל תגבורת מצד הפרתים, הובס, נפל בשבי ונהרג.
לאחר שספגו תבוסה נוספת ליד שערי סוריה, הפרתים נסוגו מסוריה.
הם חזרו בשנת 38 לפנה"ס אך הובסו באופן מכריע על ידי ונטידיוס, והמלך פקורוס נהרג.
ביהודה, אנטיגונוס הודח בסיוע רומאי על ידי הורדוס בשנת 37 לפנה"ס.
לאחר החזרת השליטה הרומית בסוריה וביהודה, הוביל מרקוס אנטוניוס צבא עצום לאטרופטנה, אך כוחות המצור שלו ונלוויהם בודדו והושמדו, בעוד בעלי בריתו הארמנים ערקו.
הרומאים, שלא הצליחו להתקדם לעבר עמדות הפרתים, נסוגו עם אבדות כבדות.
אנטוניוס היה שוב בארמניה בשנת 33 לפנה"ס כדי להצטרף למלך מדי נגד אוקטביאנוס והפרתים.
דאגות אחרות אילצו אותו לסגת, וכל האזור עבר לשליטה פרתית.
המתחים הגואים בין שתי המעצמות איימו בפתיחת מלחמה מחודשת, עד שאוקטביאנוס ופראטאקס הגיעו לפשרה ב-1 לספירה.
על פי ההסכם, פרתיה התחייבה להסיג את כוחותיה מארמניה ולהכיר בה כמדינת חסות רומית דה פקטו.
אף על פי כן, היריבות הרומית-פרסית על השליטה וההשפעה בארמניה נמשכה ללא הפוגה במשך כמה עשורים.
החלטתו של המלך הפרתי ארטבן השלישי (ארטבאנוס III) להושיב את בנו על כס המלוכה הארמני הפנוי עוררה מלחמה עם רומא בשנת 36 לספירה, אשר הסתיימה כאשר ארטבן השלישי ויתר על תביעותיו.
מלחמה פרצה בשנת 58 לספירה, לאחר שהמלך הפרתי וולוגסס הראשון הציב בכוח את אחיו טירידאטס על כס המלוכה הארמני.
כוחות רומאים הדיחו את טירידאטס והחליפו אותו בנסיך קפדוקי, מה שגרם למלחמה ממושכת.
מלחמה זו הגיעה לסיומה בשנת 63 לספירה לאחר שהרומאים הסכימו לאפשר לטירידטס ולצאצאיו לשלוט בארמניה בתנאי שיקבלו את המלוכה מהקיסר הרומי.
סדרה חדשה של חיכוכים החלה במאה ה-2 לספירה, במהלכה הרומאים החזיקו בעקביות ביתרון על פרתיה.
הקיסר הרומי טראיאנוס פלש לארמניה ולמסופוטמיה במהלך השנים 114 ו-115 וסיפח אותן כפרובינקיות רומיות.
הוא כבש את בירת הפרתים, קטסיפון על החידקל, והפליג במורד הנהר למפרץ הפרסי.
עם זאת, בשנת 115 לספירה פרצו מרידות בשטחים הפרתים הכבושים, יחד עם מרד יהודי גדול בשטח הרומי, שגרמו ללחץ על משאבי הצבא הרומיים.
כוחות פרתים תקפו עמדות רומיות מרכזיות, וחיילות המצב הרומיים בסלאוקיה, נציבין ואדסה גורשו על ידי התושבים המקומיים.
טריאנוס הכניע את המורדים במסופוטמיה, אך לאחר שהציב את הנסיך הפרתים פרתמספטס על כס המלוכה כשליט בובה, הוא הסיג את כוחותיו לסוריה.
טריאנוס מת בשנת 117, לפני שהספיק לארגן מחדש ולבסס את השליטה הרומית בפרובינציות הפרתיות.
מלחמת הפרתים של טריאנוס הביאה לשינוי דגש ב'אסטרטגיה הגדולה של האימפריה הרומית', אך יורשו, אדריאנוס, החליט כי לטובתה של רומא יש לחדש את נהר הפרת כגבול שליטתה הישירה.
אדריאנוס חזר למצב הקיים, והחזיר את שטחי ארמניה, מסופוטמיה וחדייב לשליטיהם ולמלכי החסות הקודמים.
מלחמה על ארמניה פרצה שוב בשנת 161, כאשר וולוגסס הרביעי ניצח את הרומאים שם, כבש את אדסה והחריב את סוריה.
בשנת 163, מתקפה נגדית רומית תחת סטטיוס פריסקוס הביסה את הפרתים בארמניה והציבה מועמד מועדף על כס המלוכה הארמני.
בשנה שלאחר מכן פלש אווידיוס קסיוס למסופוטמיה, ניצח בקרבות בדורה-אירופוס ובסלאוקיה ובזז את קטסיפון בשנת 165. מגפה שפקדה את פרתיה באותה תקופה, אולי של אבעבועות שחורות, התפשטה לצבא הרומי ואילצה את נסיגתו.
זה היה מקורה של המגפה האנטונינית שהשתוללה במשך דור ברחבי האימפריה הרומית.
בשנים 195–197, מתקפה רומית תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס הובילה לכיבוש צפון מסופוטמיה על ידי רומא עד לאזורים סביב נציבין, סינגרה ולביזה השלישית של קטסיפון.
מלחמה אחרונה נגד הפרתים נפתחה על ידי הקיסר קרקלה, שבזז את ארביל בשנת 216. לאחר הירצחו, יורשו מקרינוס הובס על ידי הפרתים ליד נציבין.
בתמורה לשלום, הוא היה מחויב לשלם עבור הנזק שגרם קרקלה.
הסכסוך התחדש זמן קצר לאחר הפלת השלטון הפרתי וייסוד האימפריה הסאסאנית על ידי ארדשיר הראשון.
ארדשיר (מלך 226–241) פשט על מסופוטמיה וסוריה בשנת 230 ודרש את כל השטחים לשעבר של האימפריה האחמנית.
לאחר משא ומתן חסר תועלת, יצא אלכסנדר סוורוס נגד ארדשיר בשנת 232. חלק אחד של צבאו צעד לתוך ארמניה, בעוד ששני חלקים אחרים נעו דרומה ונכשלו.
בשנים 238–240, לקראת סוף שלטונו, ארדשיר תקף שוב, וכבש מספר ערים בסוריה ובמסופוטמיה, כולל חרן, נציבין וחטרא.
המאבק התחדש והתעצם תחת יורשו של ארדשיר, שאפור הראשון.
הוא פלש למסופוטמיה וכבש את חטרא, מדינת חיץ אשר שינתה בסמוך את נאמנותה אך כוחותיו הובסו בקרב ליד רסנה בשנת 243. חרן ונציבין נכבשו מחדש על ידי הרומאים.
מעודד מהצלחה זו, התקדם הקיסר גורדיאנוס השלישי במורד נהר הפרת אך הובס ליד קטסיפון בקרב מיסיכה בשנת 244. גורדיאנוס מת בקרב או נרצח על ידי אנשיו.
פיליפוס הפך לקיסר, ושילם 500,000 דינרים לפרסים במסגרת הסכם שלום שנחתם בחיפזון.
עם התערערות האימפריה הרומית עקב פלישות גרמאניות ורצף של כהונות קצרות של הקיסרים, שאפור הראשון חידש את התקפותיו.
בתחילת שנות ה-250, פיליפוס היה מעורב במאבק על השליטה בארמניה.
שאפור כבש את ארמניה והרג את מלכה, ניצח את הרומאים בקרב ברבלסוס בשנת 253, ולאחר מכן כנראה כבש ובזז את אנטיוכיה.
בין השנים 258 ו-260, שאפור לכד את הקיסר ולריאנוס לאחר שניצח את צבאו בקרב אדסה.
הוא התקדם לאנטוליה אך הובס על ידי כוחות רומאים שם.
התקפות מצד אודינת מתדמור אילצו את הפרסים לסגת משטח רומא, ולמסור את קפדוקיה ואנטיוכיה.
בשנים 275 ו-282 תכננו אורליאנוס ופרובוס לפלוש לפרס, אך שניהם נרצחו לפני שהספיקו להגשים את תוכניותיהם.
בשנת 283 פתח הקיסר קארוס בפלישה מוצלחת לפרס, ובזז את בירתה, קטסיפון.
הוא כנראה היה מרחיב את כיבושיו אלמלא מת בדצמבר של אותה שנה.
יורשו, נומריאנוס, נאלץ על ידי צבאו לסגת, לאחר שנבהל מהאמונה שקארוס מת מפגיעת ברק.
הסכם השלום שהתקבל העניק לרומאים שליטה על האזור שבין החידקל לזב הגדול.
הניצחון הרומי היה המכריע ביותר במשך עשרות שנים: כל השטחים שאבדו, כל האדמות השנויות במחלוקת והשליטה בארמניה היו בידי הרומאים.
ערים רבות ממזרח לחידקל ניתנו לרומאים, כולל טיגרנקרתא, דהוכ וערים רבות נוספות.
ההסדרים של שנת 299 נמשכו עד אמצע שנות ה-330, כאשר שאפור השני החל בסדרת מתקפות נגד הרומאים.
רגיעה זמנית אירעה במהלך שנות ה-350, בזמן ששאפור נלחם בהתקפות נוודים על גבולותיה המזרחיים ולאחר מכן הצפוניים של פרס.
אך הוא פתח במערכה חדשה בשנת 359 בעזרת השבטים המזרחיים שאותם הביס בינתיים, ולאחר מצור קשה כבש שוב את אמידה.
בשנה שלאחר מכן הוא כבש את בזאבדה וסינגרה, והדף את מתקפת הנגד של קונסטנטיוס השני.
המחיר העצום של ניצחונות אלה החליש אותו, והוא ננטש במהרה על ידי בעלי בריתו הברברים, מה שהותיר אותו פגיע למתקפה הגדולה בשנת 363 של הקיסר הרומי יוליאנוס הכופר, שהתקדם במורד הפרת אל קטסיפון עם צבא גדול.
למרות ניצחון טקטי בקרב קטסיפון מול החומות, יוליאנוס לא הצליח לכבוש את בירת פרס או להתקדם עוד ונסוג לאורך החידקל.
לאחר שהוטרד על ידי הפרסים, יוליאנוס נהרג בקרב סמארה, במהלך נסיגה קשה לאורך החידקל.
כאשר הצבא הרומי תקוע בגדה המזרחית של הפרת, יורשו של יוליאנוס, יוביאנוס, חתר לשלום והסכים לוויתורים גדולים בתמורה למעבר בטוח החוצה מהשטח הפרסי.
הרומאים ויתרו על נחלותיהם הקודמות ממזרח לחידקל, כמו גם על נציבין וסינגרה, ושאפור כבש במהרה את ארמניה, שננטשה על ידי הרומאים.
החל מסוף המאה הרביעית ועד תחילת המאה השישית, הסכסוך נכנס לתקופת השלווה הארוכה ביותר שלו.
בשנת 383 או 384 ארמניה הפכה שוב לסלע מחלוקת בין האימפריה הרומית לאימפריה הסאסאנית, אך מעשי איבה לא התרחשו.
הסכם שלום סופי נחתם בשנת 384 או 387, והוא חילק את ארמניה בין שתי המדינות, בין שאפור השלישי ותאודוסיוס הראשון.
בשנים הבאות, השטחים הצפוניים של האימפריה הרומית חוו פלישת עמים על ידי שבטים גרמאניים, אלאנים והונים, בעוד שגבולותיה הצפוניים של פרס היו מאוימים תחילה על ידי מספר עמים הונים ולאחר מכן על ידי ההפתליטים.
איומים אלה הטרידו את האימפריות ועל כן ביניהן השקט נשמר.
הרגיעה נקטעה רק על ידי שתי מלחמות קצרות, הראשונה בשנים 421–422 כאשר בהראם החמישי רדף פקידים פרסיים בכירים שהתנצרו, והשנייה בשנת 440, כאשר יזדגרד השני פשט על ארמניה הרומית.
"מלחמת אנסטסיוס" סיימה את תקופת השלום הארוכה ביותר ששתי המעצמות נהנו ממנה אי פעם.
המלחמה פרצה כאשר מלך פרס קבאד הראשון ניסה להשיג תמיכה כספית מהקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון.
הקיסר סירב לספק אותה והמלך הפרסי ניסה להשיג אותה בכוח.
בשנת 502 לספירה, הוא כבש במהירות את העיר ארזורום שלא הייתה ערוכה, והטיל מצור על אמידה במהלך הסתיו והחורף (502–503).
המצור על אמידה התגלה כקשה הרבה יותר ממה שציפה קבאד.
המגינים הדפו את ההתקפות הפרסיות במשך שלושה חודשים לפני שהובסו.
בשנת 503, הרומאים ניסו להטיל מצור כושל על אמידה שכעת הייתה בשליטת הפרסים, בעוד קבאד הטיל מצור על אדסה עם תוצאות דומות.
לבסוף, בשנת 504, הרומאים השיגו שליטה באמצעות חידוש המאמץ על אמידה, מה שהוביל לנפילת העיר בחזרה לידיהם.
באותה שנה הושגה שביתת נשק כתוצאה מפלישת ההונים מהקווקז לארמניה.
למרות ששתי המעצמות ניהלו משא ומתן ממושך, רק בנובמבר 506 נחתם הסכם.
במהלך המשא ומתן חוסר האמון ההדדי היה גבוה, והרומאים, שחשדו בבגידה, תפסו את הפקידים הפרסיים.
לאחר ששוחררו, הפרסים העדיפו להישאר בנציבין.
לא הרבה ידוע על תנאי ההסכם.
ההיסטוריון פרוקופיוס קבע כי הוסכם על שלום לשבע שנים, וסביר להניח שהרומאים העבירו לפרסים תמורה כלכלית.
בשנת 505, הורה אנסטסיוס על בניית עיר מבוצרת גדולה בדארה.
במקביל, שודרגו הביצורים הרעועים גם באדסה, באטנה ואמידה.
למרות שלא התרחשו סכסוכים נוספים בקנה מידה גדול בתקופת שלטונו של אנסטסיוס, המתיחות נמשכה, במיוחד בזמן שהעבודה בדארה נמשכה.
פרויקט בנייה זה הפך למרכיב מרכזי בהגנות הרומיות, וגם למקור מתמשך למחלוקת עם הפרסים, שהתלוננו כי הוא מפר את האמנה משנת 422, לפיה שתי האימפריות הסכימו לא להקים ביצורים חדשים באזור הגבול.
אנסטסיוס המשיך בפרויקט למרות התנגדויות הפרסים, והחומות הושלמו עד השנים 507–508.
בשנים 524–525 לספירה, קבאד הציע שהקיסר יוסטניוס הראשון יאמץ את בנו, ח'וסרו הראשון, אך המשא ומתן נכשל במהרה.
ההצעה התקבלה בתחילה בהתלהבות על ידי הקיסר הרומי ואחיינו, יוסטיניאנוס הראשון, אך היועץ-המחוקק של יוסטיניוס, פרוקולוס, התנגד למהלך, מתוך אמונה שאימוץ ח'וסרו יעניק לו ולפרסים לגיטימציה לתביעת כס המלוכה הקיסרי.
המתיחות בין שתי המעצמות התגברה עוד יותר עקב עריקתו של המלך האיברי-בקווקז גורגן לרומאים.
בשנת 524/525 האיבריים התקוממו במרד נגד פרס, לאחר תקדים של הממלכה הנוצרית השכנה אגריסי, והרומאים גייסו הונים מצפון הקווקז כדי לסייע להם.
ראשית, שני הצדדים העדיפו לנהל "מלחמה באמצעות שליחים", באמצעות בעלי ברית ערבים בדרום והונים בצפון.
קרבות גלויים בין הרומאים לפרס פרצו באזור עבר הקווקז ובמסופוטמיה העליונה עד השנים 526–527.
שנות המלחמה הראשונות היטיבו עם הפרסים: עד שנת 527 דוכא המרד האיברי, מתקפה רומית נגד נציבין והאזור באותה שנה נכשלה, וכוחות רומיים שניסו לבצר ערים נמנעו מכך על ידי התקפות פרסיות.
בניסיון לתקן את הליקויים שהתגלו מההצלחות הפרסיות הללו, הקיסר הרומי החדש, יוסטיניאנוס הראשון, ארגן מחדש את צבאות המזרח.
בשנת 528 ניסה המצביא הרומאי בליסאריוס ללא הצלחה להגן על פועלים רומאים בת'אנוריס, והחל לבנות מבצר על הגבול.
פשיטות הרסניות של הלח'מידים (שבטים ערבים בחסות פרסית) על סוריה בשנת 529 עודדו את יוסטיניאנוס לחזק את בעלי בריתו הערבים, ועזרו למנהיג הע'סני אל-חארית אבן ג'בלה לאחד ולגבש קואליציה שבטית שהייתה רופפת.
בשנת 530, מתקפה פרסית גדולה במסופוטמיה הובסה על ידי כוחות רומיים בפיקודו של בליסריוס בדארה, בעוד שמתקפה פרסית שנייה בקווקז הובסה על ידי סיטאס בסאטלה.
אך שנה לאחר מכן בליסריוס הובס על ידי כוחות פרסיים ולחמידים ב"קרב קליקוניקום" שהתרחש בא-רקה.
באותה שנה הרומאים כבשו כמה מבצרים בארמניה, בעוד שהפרסים כבשו שני מבצרים במזרח אגריסי (לאזיכה).
מיד לאחר קרב קליקוניקום, התנהל משא ומתן שלא צלח בין שליחו של יוסטיניאנוס, הרמוגנס, לקבאד.
מצור פרסי על מרטירופוליס (כיום סילבן, ) נקטע על ידי מותו של קבאד הראשון והמלך הפרסי החדש, ח'וסרו הראשון, פתח מחדש בשיחות באביב 532 ולבסוף חתם על שלום בספטמבר 532, שנמשך פחות משמונה שנים.
שתי המעצמות הסכימו להחזיר את כל השטחים הכבושים, והרומאים הסכימו לבצע תשלום חד פעמי של שווה ערך ל-11,000 ליברות זהב.
הרומאים השיבו לעצמם את מבצרי אגריסי (לאזיכה), איבריה הקווקזית נותרה בידי פרס, והאיברים שעזבו את ארצם קיבלו את הבחירה להישאר בשטח רומא או לחזור לארץ מולדתם.
הפרסים הפרו את הסכם השלום בשנת 540, כנראה בתגובה לכיבוש מחדש של חלק ניכר מהאימפריה המערבית לשעבר על ידי הרומאים, אשר התאפשר על ידי הפסקת המלחמה במזרח.
ח'וסרו הראשון פלש לסוריה והחריב בה ערים, סחט סכומי כסף גדולים מערי סוריה ומסופוטמיה, ובזז באופן שיטתי ערים אחרות, כולל אנטיוכיה, שאוכלוסייתה גורשה לשטח הפרסי.
הקמפיינים המוצלחים של בליסריוס במערב הביזנטי עודדו את הפרסים לחזור למלחמה, תוך ניצול טרדת הכיבוש הרומי במקומות אחרים וגם בניסיון לבלום את התרחבות השטח והמשאבים הרומיים.
שנה קודם לכן, התחדשה הלחימה על ידי פשיטה לח'מידית בראשות אל-מונדיר הרביעי, אשר הובסה על ידי הע'סנים תחת אל-חרית' בן ג'בלה.
ח'וסראו הראשון פלש ללאזיכה בצפון, בשנת 541. בליסריוס נקרא במהירות על ידי יוסטיניאנוס למזרח כדי להתמודד עם האיום הפרסי, בעוד האוסטרוגותים באיטליה, שהיו בקשר עם מלך פרס, פתחו במתקפת נגד בהנהגת טוטילה.
בליסריוס עלה לשטח וניהל מערכה נגד נציבין ללא תוצאות.
באותה שנה, לאזיכה העבירה את נאמנותה לפרס וח'וסרו הוביל צבא כדי לשמר את מחויבותה הקודמת.
בשנת 542 ח'וסרו פתח במתקפה נוספת במסופוטמיה וניסה ללא הצלחה לכבוש את סרג'יופוליס (רצף).
הוא נסוג במהרה אל מול צבא בפיקודו של בליסריוס, בדרכו לבזוז את העיר קליניקום (כיום א-רקה).
התקפות על מספר ערים רומיות נהדפו והמצביא הפרסי הובס ונלכד בדארה.
כוחות רומיים במזרח, שמנו 30,000 איש, פלשו לארמניה בשנת 543, נגד בירת ארמניה הפרסית, דווין.
המתקפה נכשלה במארב קפדני של כוח פרסי קטן, בכפר בשם "אנגלון" הסמוך לעיר הבירה.
ח'וסרו צר על אדסה בשנת 544 ללא הצלחה ובסופו של דבר העיר נפדתה בכסף, והפרסים עזבו לאחר כמעט חודשיים.
בעקבות הנסיגה הפרסית, שני שליחים רומאים, קונסטנטינוס וסרגיוס, המשיכו לקטסיפון כדי לארגן הפסקת אש עם חוסראו (המלחמה נמשכה תחת שלטון גנרלים אחרים ובמידה מסוימת הושפעה מהמגפה היוסטיניאנית, שבגללה נסוג ח'וסראו זמנית מהשטח הרומי).
בשנת 545 הוסכם על הפסקת אש לחמש שנים, שהובטחה על ידי תשלומים רומיים לפרסים.
בתחילת שנת 548, גובאנס מלך לזיכה ביקש מיוסטיניאנוס להשיב את החסות הרומית.
הקיסר ניצל את ההזדמנות, ובשנים 548–549 שילב כוחות רומיים ולזיכיים עם המגיסטר מיליטום של ארמניה.
המצביא הרומי דגיסתאוס זכה בסדרה של ניצחונות נגד צבאות פרס, אם כי הם לא הצליחו לכבוש את חיל המצב המרכזי בעיר פטרה שלחוף הים השחור (כיום ציחיסדזירי).
בשנת 551, מחליפו של דגיסתאוס הצליח לבסוף לכבשה והרס את ביצוריה.
באותה שנה, מתקפה פרסית כבשה את מזרח לזיכה.
הפסקת האש שנקבעה בשנת 545 חודשה מחוץ ללזיכה לחמש שנים נוספות בתנאי שהרומאים ישלמו לפרסים 2,000 ליברות זהב בכל שנה.
הרומאים לא הצליחו לגרש לחלוטין את הסאסאנים מלאזיכה.
בשנת 554, הפרסים הצליחו לסלק מטלפיס צבא ביזנטי שהגיע בסמוך.
בלזיכה נמשכה המלחמה ללא תוצאות חד משמעיות במשך מספר שנים, מבלי שאף צד מצליח ליצור הישגים משמעותיים.
ח'וסרו, שנאלץ כעת להתמודד עם ההונים הלבנים, חידש את הפסקת האש בשנת 557, הפעם מבלי להחריג את לאזיכה: המשא ומתן נמשך להסכם שלום סופי.
לבסוף, בשנת 562, שליחי יוסטיניאנוס וח'וסרו גיבשו הסכם שלום לחמישים שנה (שהחזיק בפועל רק עשור).
הפרסים הסכימו לפנות את לאזיכה וקיבלו העברה שנתית של מענקים כספיים.
שני הצדדים הסכימו לא לבנות ביצורים חדשים ליד הגבול ולצמצם הגבלות על דיפלומטיה וסחר.
מלחמה פרצה שוב זמן קצר לאחר שארמניה ואיבריה בקווקז מרדו נגד השלטון הסאסאני בשנת 571. היא החלה בעקבות עימותים בין בעלות ברית וממלכות חסות במדבר הסורי, ובתימן בין קיסרות אקסום לממלכת חמייר.
יוסטינוס השני הביא את ארמניה תחת חסותו, בעוד שכוחות רומאים בפיקודו של בן דודו של יוסטינוס, מרסיאן, פשטו על ארזננה (שבארמניה) ופלשו למסופוטמיה הפרסית, שם הביסו כוחות מקומיים.
הדחתו הפתאומית של מרסיאן והגעתם של כוחות תחת ח'וסרו הביאו להרס סוריה, לכישלון המצור הרומי על נציבין ולנפילת דארה.
סוכמה הפסקת אש של שנה במסופוטמיה (שהוארכה בסופו של דבר לחמש שנים), אך בקווקז ובגבולות המדבר נמשכה המלחמה.
בשנת 575, ח'וסרו ניסה לשלב תוקפנות בארמניה עם דיון על שלום קבע.
הוא פלש לאנטוליה ובזז שם את סבסטיה.
לאחר עימות ליד מלטיה, הצבא ספג אבדות כבדות בעת שנסוג מעבר לנהר הפרת תחת מתקפה רומית, והמטען המלכותי הפרסי נתפס.
הרומאים ניצלו את המהומה הפרסית כאשר כוח בפיקודו של יוסטיניאנוס פלש לעומק שטח פרס ופשט על אטרופטנה.
ח'וסרו חתר להסכם שלום אך נטש יוזמה זו כאשר ביטחונו חזר עם ניצחונות בארמניה שהשיג מפקדו תמח'וסרו.
באביב 578 חודשה המלחמה במסופוטמיה עם פשיטות פרסיות על שטח רומא.
המצביא הרומי מאוריקיוס הגיב בפשיטה על מסופוטמיה הפרסית, כיבוש מעוז אפומון ובזיזת סינגרה.
ח'וסרו פתח שוב במשא ומתן לשלום אך הוא מת בתחילת 579 ויורשו הורמיזד הרביעי (מלך 578–590) העדיף להמשיך את המלחמה.
בשנת 580, הורמיזד הרביעי ביטל את המלוכה באיבריה הקווקזית, והפך את איבריה לפרובינציה פרסית הנשלטת על ידי 'מרספאן' (מושל).
במהלך העשור לאחר מכן, המלחמה נמשכה ללא הכרעה.
בשנת 582, מאוריקיוס ניצח באחד הקרבות ותמח'וסר נהרג, אך המצביא הרומי לא השלים את ניצחונו; הוא נאלץ למהר לקונסטנטינופול כדי להגשים את שאיפותיו לקיסרות האימפריה.
הפרסים כבשו את מרטירופוליס בעזרת קשר בשנת 589, אך באותה שנה מרד המצביא הפרסי בהראם, לאחר שהודח והושפל על ידי הורמיזד הרביעי.
הורמיזד הודח בהפיכה בארמון בשנת 590 והוחלף על ידי בנו ח'וסרו השני, אך בהראם המשיך במרדו למרות זאת, וח'וסרו המובס נאלץ במהרה להימלט למקום מבטחים בשטח רומא, בעוד בהראם תפס את כס המלוכה כבהראם השישי.
בתמיכתו של מאוריקיוס, ח'וסרו הקים מרד נגד בהראם, ובשנת 591, הכוחות המשולבים של תומכיו והרומאים הביסו את בהראם בקרב בלרתון ליד העיר גנזק .
בתמורה לעזרתם, ח'וסרו לא רק החזיר את דארה ומרטירופוליס, אלא גם הסכים לוותר על המחצית המערבית של איבריה ויותר ממחצית ארמניה הפרסית לרומאים.
בשנת 602 מרד הצבא הרומי בבלקן תחת הנהגתו של פוקאס, שהצליח לתפוס את כס המלוכה ולאחר מכן להרוג את מאוריקיוס ומשפחתו.
ח'וסרו השני השתמש ברצח מיטיבו כתירוץ למלחמה ולכיבוש מחדש של הפרובינקיה הרומית מסופוטמיה.
בשנים הראשונות של המלחמה נהנו הפרסים מהצלחה מסחררת וחסרת תקדים.
הם נעזרו במתחזה שטען שהוא בנו של מאוריקיוס, ובמרד נגד פוקאס בראשות המצביא הרומי נארסס.
בשנת 603 ניצח והרג ח'וסרו את המצביא הרומי גרמנוס במסופוטמיה והטיל מצור על דארה.
למרות הגעת תגבורת רומית מאירופה, הוא זכה בניצחון נוסף בשנת 604, בעוד דארה נפלה לאחר מצור של תשעה חודשים.
במהלך השנים שלאחר מכן, הפרסים צרו וכבשו בהדרגה את ערי המבצר של מסופוטמיה, בזו אחר זו.
במקביל הם זכו בשורה של ניצחונות בארמניה והכניעו בסדרת מהלכים את חיל המצב הרומאי בקווקז.
דיכויו האכזרי של פוקאס את המרידות עורר משבר ירושה.
המשבר התפתח כאשר המצביא הרקליוס שלח את אחיינו ניקטאס לתקוף את מצרים, מה שאפשר לבנו הצעיר הרקליוס לתבוע את כס הקיסר בשנת 610. פוקאס, שליט לא פופולרי המתואר באופן קבוע במקורות ביזנטיים כעריץ, הודח בסופו של דבר על ידי הרקליוס, לאחר שהפליג מקרתגו.
בערך באותו הזמן, הפרסים השלימו את כיבוש מסופוטמיה והקווקז, ובשנת 611 הם כבשו את סוריה ונכנסו לאנטוליה, וכבשו את קיסריה (כיום בטורקיה).
לאחר שגירש את הפרסים מאנטוליה בשנת 612, הרקליוס פתח במתקפת נגד גדולה בסוריה בשנת 613. הוא הובס באופן מוחץ מחוץ לאנטיוכיה, והעמדה הרומית קרסה.
במהלך העשור שלאחר מכן, הפרסים הצליחו לכבוש את ארץ ישראל, מצרים, רודוס וכמה איים נוספים במזרח הים האגאי, וכן להחריב את אנטוליה.
בינתיים, האווארים והסלאבים ניצלו את המצב כדי לכבוש את הבלקן, והביאו את האימפריה הרומית אל סף חורבן.
באותו זמן לוחמים יהודים ארץ ישראליים פתחו במרד נגד הרקליוס וחברו לצבא הפרסי, במטרה לשחרר את עצמם ואת ירושלים מהשלטון הביזנטי השנוא עליהם.
הצבא הפרסי, בו היו הכוחות היהודיים גורם משמעותי, כבש את ירושלים בתום מצור של כ-20 יום והיהודים קיבלו, לזמן קצר, את השליטה בעיר (614 לספירה).
באירועים אלה נתפס "הצלב האמיתי" ונלקח כשלל בידי הפרסים.
במהלך השנים הבאות, הרקליוס עסק בבניה מחדש של הצבא, קיצץ בהוצאות שאינן צבאיות, פיחת מערך המטבע וגייס כספים מהכנסייה, בתמיכת הפטריארך סרגיוס, לצורך מימון המשך המלחמה.
בשנת 622, עזב הרקליוס את קונסטנטינופול, והפקיד את העיר בידי סרגיוס והגנרל בונוס כעוצרים של בנו.
הוא כינס את כוחותיו באסיה הקטנה, ולאחר שערך תרגילים להחייאת המורל שלהם, פתח במתקפת נגד חדשה, שקיבלה אופי של מלחמת דת.
בקווקז הוא הנחיל תבוסה לצבא ערבי בעל ברית של הפרסים ולאחר מכן ניצח את הפרסים שהיו תחת פיקודו של שהרבראז.
לאחר רגיעה בשנת 623, בזמן שניהל משא ומתן על הפסקת אש עם האווארים, חידש הרקליוס את מסעותיו במזרח בשנת 624 והביס צבא בראשות ח'וסרו בעיר גנזק שבאטרופטנה.
בשנת 625 הוא ניצח את הגנרלים הפרסיים שהרבראז, שאהין ושהרפלקאן בארמניה, ובמתקפת פתע באותו חורף הוא הסתער על מפקדתו של שהרבראז ותקף את חייליו במחנה החורף שלהם.
בתמיכת צבא פרסי בפיקודו של שהרבראז, יחד עם האווארים והסלאבים, השלושה צרו ללא הצלחה על קונסטנטינופול בשנת 626, בעוד שצבא פרסי שני תחת שאהין ספג תבוסה מוחצת נוספת בידי אחיו של הרקליוס, תאודור.
בינתיים, הרקליוס יצר ברית עם החאנות הטורקית המערבית, אשר ניצלו את כוחם המצטמצם של הפרסים כדי להרוס את שטחיהם בקווקז.
בסוף שנת 627, הרקליוס פתח במתקפת חורף לתוך מסופוטמיה, שם, למרות עריקתם של הכוחות הטורקים שליווה אותו, הוא ניצח את הפרסים בקרב נינווה.
הוא המשיך דרומה לאורך החידקל, בזז את ארמונו הגדול של ח'וסרו בדסטאגירד.
הוא נכשל לתקוף את קטסיפון רק בשל הריסת גשרים בדרכו.
ח'וסרו הודח ונהרג בהפיכה בראשות בנו קבאד השני, אשר מיד חתר לשלום והסכים לסגת מכל השטחים הכבושים.
הרקליוס החזיר את "הצלב האמיתי" לירושלים בטקס מלכותי בשנת 629.
ההשפעה ההרסנית של מלחמה אחרונה זו, שנוספה להשפעות המצטברות של מאה שנה של סכסוך מתמשך, הותירה את שתי האימפריות מותשות.
כאשר קבאד השני נפטר חודשים ספורים לאחר שעלה לכס המלוכה, פרס נקלעה למספר שנים של מהומה בהנהגה ומלחמת אזרחים.
הסאסאנים נחלשו עוד יותר עקב ירידה כלכלית, מיסים כבדים ממערכותיו של ח'וסרו השני, אי שקט דתי וכוח גובר של בעלי הקרקעות הפרובינציאליים.
גם האימפריה הביזנטית נפגעה קשות, כאשר עתודותיה הפיננסיות התרוקנו עקב המלחמה והבלקן נמצא כעת במידה רבה בידי הסלאבים.
בנוסף, אנטוליה נהרסה מפלישות פרסיות חוזרות ונשנות; אחיזתה של האימפריה בשטחים שהוחזרו אליה בסמוך בקווקז, סוריה, מסופוטמיה, ארץ ישראל ומצרים התרופפה עקב שנים רבות של כיבוש פרסי.
לאף אחת מהאימפריות לא ניתנה הזדמנות להתאושש, שכן תוך מספר שנים הן הוכו על ידי מתקפות הערבים שזה עתה אוחדו על ידי האסלאם.
האימפריה הסאסאנית נכנעה במהירות להתקפות אלו ונכבשה לחלוטין.
במהלך המלחמות הביזנטיות-ערביות, גם הפרובינקיות המזרחיות והדרומיות של האימפריה הרומית המותשת, סוריה, ארמניה, מצרים וצפון אפריקה, שכבשה רק לאחרונה מחדש, אבדו.
שטחי האימפריה הצטמצמו לאזור טריטוריאלי המורכב מאנטוליה, מספר איים וכמה חבלי ארץ בבלקן ובאיטליה.
אדמות אלו שנותרו התרוששו לחלוטין עקב התקפות תכופות, וסימנו את המעבר מציוויליזציה עירונית קלאסית לצורת חברה כפרית יותר, ומהעת העתיקה לימי הביניים.
עם זאת, בניגוד לפרס, האימפריה הרומית שרדה בסופו של דבר את המתקפה הערבית, החזיקה בשטחים שנותרו לה והצליחה להדוף שני מצורים ערביים על בירתה בשנים 674–678 ו-717–718. האימפריה הרומית איבדה גם את שטחיה בכרתים ובדרום איטליה לערבים בסכסוכים מאוחרים יותר, אם כי גם אלה הוחזרו בסופו של דבר.
המקורות לתולדות פרתיה ולמלחמות עם רומא דלים ומפוזרים.
הפרתים הלכו בעקבות המורשת האחמנית ותמכו בהיסטוריוגרפיה בעל פה, מה שלא תרם לשרידות ההיסטוריה שלהם לאחר כיבושם.
המקורות העיקריים של תקופה זו הם, אם כן, היסטוריונים רומיים (טקיטוס, מריוס מקסימוס ויוסטינוס) ויווניים (הרודיאנוס, דיו קסיוס ופלוטרכוס).
הספר ה-13 של חזיונות הסיבילות מתאר את השפעות מלחמות פרס–רומא בסוריה משלטונו של גורדיאנוס השלישי ועד לשליטתו של אודינת מתדמור בפרובינציה.
עם סוף תיעודו של הרודיאנוס, כל הנרטיבים הכרונולוגיים העכשוויים של ההיסטוריה הרומית אבדו, עד לנרטיבים של לקטנטיוס ואוסביוס בתחילת המאה ה-4, שניהם מנקודת מבט נוצרית.
המקורות העיקריים לתקופה הסאסאנית הקדומה אינם בני הזמן.
ביניהם החשובים ביותר הם היוונים אגת'יאס ומלאלס, המוסלמים הפרסים אל-טברי ופירדוסי, אגת'נגלוס הארמני, והכרוניקות הסוריות של אדסה וארביל, שרובן הסתמכו על מקורות סאסאניים מאוחרים.
ההיסטוריה אוגוסטה אינה בת הזמן ואינה אמינה, אך היא המקור הנרטיבי העיקרי על מלחמות סוורוס וקארוס.
מקורות ראשוניים נוספים הן הכתובות התלת-לשוניות (פרסית תיכונה, פרתית, יוונית) של שאפור.
עם זאת, אלה היו ניסיונות נדירים להעלות על הכתב את ההיסטוריוגרפיה הפרסית.
בסוף המאה ה-4 לספירה, אפילו הנוהג של גילוף תבליטי סלע והשארת כתובות קצרות ננטש על ידי הסאסאנים.
לתקופה שבין 353 ל-378, קיים מקור בן הזמן לאירועים המרכזיים בגבול המזרחי ב-Res Gestae של אמיאנוס מרקלינוס.