tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בארמייה קראיובה והיה העורך הראשי של עיתונו החשאי של הארגון, Biuletyn Informacyjny.
לאחר מותו הוכר כ-"חסיד אומות העולם" על ידי יד ושם ב-5 במאי 1991.
יצירותיו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם
אלכסנדר דמיטרייביץ' קסטלסקי 1856 מוסקבה - 17 בדצמבר 1926) היה מלחין, מנצח מקהלה, מוזיקולוג וחוקר פולקלור רוסי.
היה פרופסור בבית הספר הסינודלי למוזיקה כנסייתית במוסקבה, מ-1922 פרופסור בקונסרבטוריון של מוסקבה.
קסטלסקי הצטיין כיוצר ותאורטיקן בתחום המוזיקה המקהלתית, בעיקר המוזיקה הכנסייתית הרוסית.
נחשב לנציג של "האסכולה המוסקבאית למוזיקה כנסייתית".
אלכסנדר קסטלסקי נולד במוסקבה כילד הרביעי מבין תשעה ילדים של הפרוטופופ (פרוטויראוס) דמיטרי איוואנוביץ' קסטלסקי (1891-1820), תאולוג מלומד ונואם.
קסטלסקי נמשך מילדותו לאמנות, לשירה ולמוזיקה וחלם לתרום לרווחת עמו.
הוא נרשם בשנת 1875 ללימודים בקונסרבטוריון של מוסקבה.
למד תאוריית המוזיקה והלחנה אצל פיוטר צ'ייקובסקי, אצל סרגיי טאנייב ואצל ניקולאי הוברט, ואמנות הפסנתר אצל פורפירי קונב.
בתום לימודיו בשנת 1881 שירת בחטיבת תותחנים.
ב-1882 לימד קסטלסקי מוזיקה בבית הספר הטכני של מסילות הברזל בקוזלוב והקים וניצח על תזמורת של פועלי הסדנאות.
הוא עצמו ניגן בצ'לו ברביעיית חובבים מקרב הפועלים.
ב-1884 חזר למוסקבה ועבד בתחום המוזיקה עם פועלי חברת הטקסטיל פרוחורובסקיה טרחגורנוי.
ב-1887, בהמלצת צ'ייקובסקי, התחיל ללמד פסנתר ואחר כך פיתוח קול בבית הספר הסינודלי של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית במוסקבה ובשנת 1891 התמנה לעוזר לזמר כנסייה של המקהלה הסינודלית בעיר, ו.ס.
הוא פעל בהמשך - החל משנת 1900 כמנהל האגף השמאלי של המקהלה, אחרי שנת 1903 - היה בתפקיד אחראי (סופרוויזור) בבית הספר ובשנים 1907–1910 עבד כמנהל המקהלה הסינודלית כולה [אחרי המנהל הקודם סטפאן סמולנסקי (1909-1848)].
בשנת 1910 התמנה למנהל בית הספר הסינודלי ועבד בתפקיד זה עד לסגירתו על ידי השלטונות הקומוניסטיים ומיזוגו עם החוג למוזיקה המקהלתית של האקדמיה למוזיקה.
המקהלה וחויבה לעבור מהרפרטואר הכנסייתי למוזיקה עממית.
בשנת 1911 יצא לסיור קונצרטים עם המקהלה באיטליה, בגרמניה ובאוסטריה, יחד איתם נסע גם פיליפ סטפאנוב, איש החצר ו"פרוקורטור" של בית הספר הסינודלי ושל המקהלה הסינודלית.
הסיור זכה לתשבחות בעיתונות האיטלקית.
קסטלסקי הלחין את יצירתו הראשונה למקהלה בשנת 1896. הוא כתב בהמשך יצירות רבות וכבש מקום נכבד בחיים המוזיקליים כמלחין בסגנון "נאו-רוסי" שהשפיע על יוצרים אחרים של מוזיקה מקהלתית, כמו סרגיי רחמנינוב (למשל, ב"תפילות ערבית" שלו משנת 1915), ויקטור קליניקוב, אלכסנדר גרצ'אנינוב, פאבל צ'סנוקוב, א.ו.
קסטלסקי ערך מחקרים מקיפים של המוזיקה העתיקה הרוסית ושל המוזיקה העממית.
בין השאר הוא ערך שחזור וטרנסקריפציה של מעגל שירים מקהלתיים מן המאה ה-16 - "פשצ'נויה דיסטבו" - "ניצל מן התנור".
קסטלסקי פעל בעבודותיו לכיוון חזרה אל השיר הדתי הרוסי המסורתי - במיוחד שירת "זנמאמני", תוך הסרת ההשפעה האיטלקית-גרמנית קלאסית-רומנטית שהייתה משמעותית ברוסיה במאה ה-19. הוא עיבד 400 שירי "זנאמני".
הוא חקר גם את שירי העם המקהלתיים, מהם שאב סגנון הרמוניזציה המבוסס על הפוליפוניה העממית עם קולות נגדיים.
הוא הדגיש ש"מערכת הטונים של המוזיקה העממית הרוסית עומדת בפני עצמה, מתבססת על סולמות ומודוסים מיוחדים, יש לה פיזור קדנצות וחופש ועושר מקצבי, טסיטורה והרמוניות, וצורות מיוחדות של שילובם של כל אלה".
תוך התחקות אחרי מקורם המשותף של השיר הדתי והעממי הרוסיים, תרם קסטלסקי לחידוש השירה הליטורגית הרוסית.
לצורך תהליך זה השתמש בתווים המסורתיים של המוזיקה הכנסייתית הרוסית - "קריוקי" או "זנאמיונה".
הרפרטואר המקהלה הסינודלית במוסקבה שימש גם את קפלת הצאר בסנט פטרבורג.
על אף התנגדותו לרעיון ההשפעה המערבית על הפולקלור המוזיקלי הרוסי, השתמש קסטלסקי במונחים של ההרמוניה הטונלית המערב-אירופית למשל, כשהדגים קיומן של "מז'ור עם הגבהה של דרגת IV" (כלומר מודוס לידי) או "מינור עם הנמכה של דרגת II" (מודוס פריגי).
המוזיקולוג והמלחין בוריס אספייב היה ידיד של קסטלסקי, שלדבריו השפיע עליו רבות.
מבצעיו הידועים של יצירותיו היו המנצחים וסילי אורלוב, ניקולאי דנילין וניקולאי גולובנוב.
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה התפרסם קסטלסקי גם במערב עם הרקוויאם שהלחין - "אזכרת אחים" לזכר החיילים שנפלו בחדשים הראשונים של המלחמה ושבו השתמש בטקסטים ליטורגיים בסלבונית בלטינית ושירים באנגלית.
אחרי המהפכה הבושלביקית ב-1917 הסתגל למצב הפוליטי החדש והקדיש את עצמו לחקר הזמר הרוסי העממי.
ב-1918 נאלץ להגיש לשלטונות מיזם להקמת "בית הזמר העממי".
בית הספר הסינודלי נהפך לאקדמיה למקהלות עממיות מסופחת למשרד החינוך החדש - "קומיסריות העם לחינוך".
היא פתחה את שעריה בדצמבר 1918
אחרי המהפכה יצר כ-60 יצירות.
ב-1918 לפי בקשתו של ארתור לוריה הלחין עשה מספר עיבודים לשירת "האינטרנציונל" למקהלה א-קאפלה ואחר כך למקהלת א-קאפלה עם פסנתר.
קסטלסקי היה פעיל בהוראה גם במחלקות המוזיקה של ב"ארגון הפרולטרי לתרבות ולחינוך", בוועד לחינוך הפוליטי ובקומיסריות הצבאית של מוסקבה.
הועסק בקומיסריות לחינוך אולם מפאת מחלת הלב שלו לא היה מסוגל לעיבוד בה באופן פעיל.
ברוח האנטי-שמרנית הלחין יצירה ניסיונית - "סימפוניית הרחוב" תוך כדי שימוש בצלילי רחוב -כולל של מכוניות ועגלות.
בשנת 1922 התמנה על ידי אנטולי לונצ'ארסקי פרופסור לשירה מקהלתית ולניצוח מקהלות בקונסרבטוריון במוסקבה.
על אף מאמציו, האקדמיה לשירה מקהלתית מוזגה ב-1923 עם הפקולטה לשירה מקהלתית ולניצוח מקהלות של הקונסרבטוריון.
עם תלמידיו נמנו המלחינים ד.ס.
עם יצירותיו החשובות שלו למקהלה נמנים "סימפוניית הכפר" (1923) ו"העבודה הכפרית בזמר העממי".
בשנות ה-1920 המוקדמות היה קסטלסקי אחד המלחינים הראשונים שהלחין "שירים מהפכניים" ומוזיקה למקהלות גדולות המוקדשות להילול "החיים הסובייטיים"
לנין" (על יד הקבר) (1924) לקורא, מקהלה ותזמורת סימפונית.
ביקש מרחמניניוב למצוא לו מוציאים לאור ליצירותיו הכנסייתית על מנת לפרסמן ושיהיה מסוגל לממן את נסיעתו לחו"ל.
קסטלסקי מת בשנת 1926. מתחת לכריתו נמצא כתב יד של יצירתו האחרונה.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות נובודביצ'י במוסקבה.
שם קבורה גם אלמנתו, נטליה לברנטייבנה קסטלסקיה (1941-1861).
2004 אלקסיי רודנבסקי הקים את מקהלת הגברים הקאמרית של מוסקבה ע"ש קסטלסקי
קסטלסקי השאיר מעל 200 יצירות ועיבודים.
פורסמו כ-175 יצירות ועיבודים של קסטלסקי בתחום המוזיקה הכנסייתית
קיימות גם יצירות שלא פורסמו, כולל עיבודים של דפוסים מלודיים שונים ("פודובני")
בשנת 1914 הוא הוציא לאור את הספר ה"אוביחוד" של המקהלה הסינודלית.
לצורך ביצוע ההמנונים הליטורגיים הוא פרסם "ספר לימוד הזימרה האקספרסיבית של הסטיכירה בעזרת הרמוניזציות שונות" שבו יישם הרמוניות מז'וריות ומינוריות בהתאמה עם המשמעות ומצב הרוח שבטקסקטים הליטורגיים.
"Свете тихий" "אור רחום" למקהלה א קאפלה
עם נשמות הצדיקים המתים - למקהלה א קאפלה
אדוני, עתה הרשה לעבדך למות בשלום - למקהלה א קאפלה
ליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס - למקהלת ילדים א קאפלה
1920 - Гимн труду המנון לכבוד העבודה
על יד הקבר) למדקלם, מקהלה ותזמורת סימפונית
Красная Русь ("רוסיה היפה" או "רוסיה האדומה") למקהלה ותזמורת כלים עממיים
-"קלרה מיליץ'" - לפי איוואן טורגנייב
1916 - רקוויאם -Братское поминовение "אזכרת אחים" -או "זיכרון עולם לגבורים" במלחמת העולם הראשונה - על טקסטים בלטינית, בסלבונית ובאנגלית, לזכר החיילים הרוסים ובני בריתם שנפלו בחדשים הראשונים של המלחמה.
כלל גם את המנון הודו ושיר יפני.
22 בנובמבר 1917 על ידי Festival Choral Society בניצוחו של הנרי ווד
קסטלסקי כתב זיכרונות, מאמרים והשאיר כ-500 מכתבים.
1960 (אחרי מותו)- "מאמרים, זיכרונות, חומרים" - קובץ שנערך על ידי ד.ו.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קרושלניסקי הוא שחקן קרלינג רוסי.
בוגר האוניברסיטה הלאומית הממלכתית לתרבות הגופנית, בריאות וספורט על שם לסגאפט.
ביוני 2017 הוא התחתן עם זוגתו ושותפתו למשחק, אנסטסיה בריזגאלובה, שיחד איתה זכה בשנת 2016 באליפות העולם בקרלינג לזוגות מעורבים.
השניים זכו גם במדליית ארד המשחקים האולימפיים בשנת 2018 בתחרות הזוגות מעורבים, אך זו נלקחה מהם בשל פרשיית אימרוץ.
ב-18 בפברואר 2018 קרושלניסקי נכשל בבדיקת סימום שנערכה לו ומצאה בדמו מלדוניום.
לאחר בדיקה של מבחנה נוספת בית הדין לבוררות בספורט הודיע על תחילת הליכים פורמליים נגד הספורטאי, בין השאר הוחלט על העברת המדליה לידי הנבחרת הנורווגית וקורשלניצקי עזב את הכפר האולימפי.
אלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון היה קצין צבא בריטי בדרגת מייג'ור גנרל שכיהן בתפקיד המושל הכללי של דרום אפריקה, הרביעי במספר, ובתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-16 במניין מאז איחוד קנדה.
הנסיך אלכסנדר נולד בלונדון כבנם של פרנסיס, דוכס טק ושל רעייתו, הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג'.
הוא התחנך באיטון קולג' וקיבל את הכשרתו הצבאית במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1904 הוא נשא לאישה את אליס, נסיכת אולבני ועלה בסולם הדרגות במהלך השתתפותו במערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה וקיבל מספר רב של כיבודים ועיטורים.
כבן דודו וכגיסו של המלך ג'ורג' החמישי הוא ויתר ב-1917 על תאריו הגרמניים, כולל על התואר נסיך טק בממלכת וירטמברג והוענק לו תואר האצולה רוזן אתלון.
ב-1923 הוא מונה על ידי המלך לתפקיד המושל הכללי של דרום אפריקה, בהמלצת ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, סטנלי בולדווין והוא החליף בתפקיד זה את ארתור, נסיך קונוט.
בתפקיד זה הוא כיהן עד אשר הוחלף על ידי רוזן קלרנדון ב-1930. אתלון שימש גם כנשיא אוניברסיטת לונדון, עד אשר ב-1940 הוא התמנה על ידי המלך ג'ורג' השישי לתפקיד המושל הכללי של קנדה, בהמלצת ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג והחליף בתפקיד זה את ג'ון באקן.
בתפקיד זה הוא כיהן עד אשר הוא הוחלף ב-1946 על ידי הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס.
אתלון סייע להאצת מאמץ המלחמה הקנדי ואירח את המדינאים הבריטים והאמריקנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שובו לבריטניה שימש אתלון כחבר בוועדה המארגנת של טקס ההכתרה של אליזבת השנייה.
הוא מת בארמון קנזינגטון ב-1957 ונטמן בבית הקברות המלכותי בפרוגמור.
הנסיך אלכסנדר מטק נולד בארמון קנזינגטון ב-14 באפריל 1874 כילדם הרביעי ובנם השלישי של פרנסיס, דוכס טק ושל הנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג'.
אחותו הייתה הנסיכה מרי מטק, לימים המלכה הרעיה של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
אף על פי שאמו הייתה נכדתו של המלך ג'ורג' השלישי ובת דודה מדרגה ראשונה של המלכה ויקטוריה, כבנו של נסיך טק, הוא נקרא בלידתו "הוד רוממותו, הנסיך אלכסנדר מטק".
בחוג משפחתו וידידיו הוא כונה "אלג" (Alge), כנגזר משתי האותיות הראשונות של השמות אלכסנדר וג'ורג'.
הוא תואר כטיפוס קפדן וקצר רוח ועם יכולת להיות זהיר ואדיב.
כאשר מלאו לנסיך אלכסנדר תשע שנים, נמלטו הוריו למשך שנתיים מבריטניה לאירופה מפחד נושיהם, אך הוא נשאר ללמוד באיטון עד אשר עבר למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
באוקטובר 1894 הוא השלים את הכשרתו כקצין והוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט ההוסרים השביעי של המלכה, וזמן קצר לאחר מכן הוא לקח חלק במלחמת מטבלה השנייה.
הוא קיבל כמה ציונים לשבח במהלך עימות זה ועם סיומו הוענק לו על ידי המלכה ויקטוריה התואר אביר מפקד של המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ביוני 1899 הוא קודם לדרגת לוטננט, ובאפריל 1900 הוא קודם לדרגת קפטן.
על פועלו במלחמת הבורים הוענק לאלכסנדר באפריל 1901 על ידי המלך אדוארד השביעי אות השירות המצוין.
ב-16 בנובמבר 1903 הוכרז שהנסיך אלכסנדר התארס לאליס, נסיכת אולבני, בתו של בן דודו מדרגה שנייה של הנסיך אלכסנדר, לאופולד, דוכס אולבני, בנה של המלכה ויקטוריה.
טקס הנישואים של השניים נערך בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור ב-10 בפברואר 1904 ושישה ימים לאחר מכן קודם אלכסנדר לתואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
לאלכסנדר ולאליס נולדו שלושה ילדים: הנסיכה מיי מטק (נולדה ב-1906), הנסיך רופרט מטק (נולד ב-1907) והנסיך מוריס פרנסיס ג'ורג, שנולד במרץ 1910 ומת בספטמבר אותה שנה.
באותה שנה מונה הנסיך אלכסנדר כיושב הראש של בית החולים מידלסקס.
בדצמבר 1915 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ובמקביל החזיק בדרגה זמנית של בריגדיר גנרל.
באותה עת הוא שירת כראש המשלחת הבריטית לצבא בלגיה.
על שירותו בשדות הקרב הוענק לו על ידי גיסו, המלך ג'ורג' ב-5 ביוני 1917 התואר עמית של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
במהלך המלחמה הובילו רגשות אנטי-גרמניים בכל רחבי האימפריה הבריטית את המלך לשנות את שמו של בית המלוכה מהשם הגרמני בית סקסה-קובורג-גותה לשם היותר אנגלי, בית וינדזור, ובו זמנית ויתרו המלך וחברי המשפחה המלכותית על כל תואריהם הגרמניים.
באמצעות צו מלכותי שהוצא ב-14 ביולי 1917 ויתר הנסיך אלכסנדר, יחד עם אחיו, הנסיך אדולפוס, דוכס טק, על תאריו הגרמניים ותחת זאת בחר בשם המשפחה קיימברידג', עד אשר ב-7 בנובמבר אותה שנה יצר המלך עבורו את התואר רוזן אתלון וויקונט טרמטון.
הוא דחה את התואר מרקיז, שכן תואר זה לא נשמע לו מספיק בריטי.
אשתו של הלורד אתלון שמרה על תאריה המלכותיים וילדיהם שנותרו אז בחיים נקראו ליידי מיי קיימברידג' ורופרט קיימברידג', ויקונט טרמטון.
רופרט היה אמור לרשת מאביו את התואר רוזן אתלון, אך ב-15 באפריל 1928 הוא מת, עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-21. כך התואר רוזן אתלון נכחד עם מותו של הנסיך אלכסנדר.
לאחר סיום המלחמה קודם אתלון לדרגת כבוד של קולונל ביוני 1919, ובנובמבר הוא פרש מהשירות הצבאי עם דרגת כבוד של בריגדיר גנרל.
הוא החל למלא תפקידים במגזר האזרחי והמשיך בתפקידו כיושב ראש בית החולים מידלסקס.
בשל ניסיונו שם הוא התמנה ב-1921 להיות יושב ראש ועדה לחקירת צורכי הרופאים, שנודעה בשם "ועדת אתלון" ותוצאות עבודתה כללו את הקמתם של בתי הספר שלאחר התואר להכשרה ולמחקר רפואיים, כמו בית הספר הרפואי המלכותי בבית החולים המרסמית' ובית הספר להיגיינה ולרפואה טרופית של לונדון.
במרץ 1922 קודם אתלון לדרגת קולונל בצבא המילואים והוא המשיך להחזיק בדרגת הכבוד שלו כבריגדיר גנרל, וב-1937 הוא מונה להיות יושב ראש הוועדה שחקרה את ההסדרים ל"גיוס, הכשרה ורישום ואת תנאי השירות" של האחיות.
בעת שהותם בלונדון התגוררו בני הזוג אתלון בדירה ששימשה קודם לכן את אמה המנוחה של אליס, הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בארמון קנזינגטון וב-1923 הם רכשו את המעון הכפרי ברנטרידג' פארק שבמערב סאסקס.
המושל הכללי של דרום אפריקה
בדצמבר אותה שנה הוענקה לאתלון על ידי המלך דרגת כבוד של מייג'ור גנרל והוא מונה למושל הכללי של דרום אפריקה.
בתפקיד זה הוא החליף את בן דודה של אשתו, ארתור, נסיך קונוט.
הוא הגיע לפרטוריה בינואר 1924 ומיד החל למלא את תפקידיו כמושל הכללי.
הוא חנך את בניין הפרלמנט של דרום אפריקה, שבנייתו הסתיימה אז, שבועות ספורים לפני שראש ממשלת דרום אפריקה, יאן סמאטס, יעץ לו באופן פתאומי לפזר את הפרלמנט.
בבחירות שנערכו ביוני אותה שנה (ושבעטיים נאלץ אתלון לבטל את הביקור המתוכנן של אדוארד, נסיך ויילס) זכתה המפלגה הלאומית ברוב המושבים בפרלמנט ומשמעות הדבר היה שאתלון מינה את מנהיג המפלגה, ג'יימס ברי מוניק הרצוג כראש הממשלה החדש.
באותה עת תפסה הלאומנות האפריקאנרית תאוצה בדומיניון והרצוג היה רפובליקניסט שקידם את פרישתה של דרום אפריקה מהאימפריה הבריטית.
ככזה, הוא הציע שהמדינה תאמץ דגל במקום דגל הממלכה המאוחדת.
אתלון עצמו גילה רגשות של אהדה וטקט ופתר את הסוגיה על ידי הצעת דגל שיהיה ייחודי עבור דרום אפריקה, אך עדיין יכלול את דגל הממלכה המאוחדת, וזאת על אף ההתנגדות מחוגים רחבים בציבור האפריקאנרי.
הוא גם רכש את אהדתם של הדרום אפריקאים מכל הגזעים במהלך סיוריו התכופים ברחבי הארץ וביצע את תפקידיו הטקסיים, כולל פתיחת פרק החלוצים ביוהנסבורג.
עבור שירותו למען הכתר בדרום אפריקה הוענק לאתלון על ידי המלך ב-17 באפריל 1928 התואר אביר עמית של מסדר הבירית.
ב-4 באוגוסט 1931, לאחר שובו לבריטניה, הוא מונה למושל טירת וינדזור.
בשנה שלאחר מכן הוא גם נבחר להיות נשיא אוניברסיטת לונדון, תפקיד אותו מילא עד 1955.
בסוף שנות השלושים גברו הקריאות בקנדה, הן בחוגי הממשלה והן בתקשורת, שהמלך ימנה לתפקיד המושל הכללי של קנדה אדם שנולד בקנדה.
אף על פי כן, בשל הצורך הדחוף למלא את החלל שנוצר עם מותו הפתאומי של המושל הכללי, ג'ון באקן, ועם כניסתה של קנדה למלחמת העולם השנייה, יעץ ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג למלך ג'ורג' השישי, שעדיין לא הגיעה השעה הנכונה לשינוי שכזה במסורת.
תחת זאת, היה זה דודו של ג'ורג' השישי, רוזן אתלון, ששמו הוגש למלך על ידי ראש הממשלה קינג כמועמד לתפקיד וההחלטה על מינויו התקבלה.
אתלון, יחד עם רעייתו ויחד עם שלישו האישי אלסטייר וינדזור, דוכס קונוט וסטראת'רן, יצא לקנדה כדי להתחיל את כהונתו כמושל הכללי.
הספינה שבה הפליגו עשתה את הדרך בתמרוני זיג-זג להתחמקות מצוללות כאשר חצתה את האוקיינוס האטלנטי עד להגיעה להליפקס, נובה סקוטיה.
לאחר מסע ברכבת לאוטווה, התקיים טקס ההשבעה של אתלון באולם הסנאט הקנדי ב-21 ביוני 1940.
מיד עם כניסתו לתפקיד לקח אתלון חלק פעיל בניהול המאמץ המלחמתי.
הוא נסע בכל רחבי קנדה ומיקד את רוב תשומת לבו לכוחות הלוחמים, הן אלו שעסקו באימונים והן הפצועים שהיו מאושפזים בבתי החולים.
בראותו את תפקיד המושל הכללי כמי שמקשר בין הקנדים לבין מלכם, אתלון נשא נאומים בהם הדגיש את עמידתו של המלך לצדם במאבקם מול אדולף היטלר והמשטר הנאצי.
המלחמה הגיע לסף ביתם של בני הזוג אתלון גם בשל העובדה שרבים מבני המשפחות המלכותיות של אירופה הגיעו לקנדה כמקום של מפלט והתגוררו במעון המושל הכללי, אחוזת רידו או בסמוך לה.
בין האורחים המלכותיים שהגיעו אז לקנדה ניתן למנות את נסיך הכתר הנורווגי אולף ורעייתו הנסיכה מרתה; שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ובן זוגה הנסיך פליצ'ה; פטר השני, מלך יוגוסלביה; גאורגיוס השני, מלך היוונים; קיסרית אוסטריה, זיטה, נסיכת בורבון-פארמה ובנותיה; ווילהלמינה, מלכת הולנד ובתה, הנסיכה יוליאנה.
בהמשך הגיע ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל לאחוזת רידו שם הוא ניהל את ישיבות קבינט ממשלת בריטניה בשיחות טלפון ממיטתו.
ב-8 במאי 1945, יום הניצחון באירופה, וב-15 באוגוסט אותה שנה, יום הניצחון על יפן, הוביל אתלון את החגיגות הלאומיות שנערכו בגבעת הפרלמנט באוטווה ובמקומות נוספים.
במהלך החגיגות הוא נשא נאומים בהם הוא דיבר על כך שעתידה של קנדה עומד לא רק בסימן המלחמה, אלא גם בסימן תפקידה החשוב בתהליכי השיקום והפיוס.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הכללי, העניק אתלון גם את חסותו למגוון אירועי צדקה וחברה ויזם פעילויות שונות, כמו מסיבות מזחלות ושיעורי החלקה על הקרח בשטח אחוזת רידו וכן אירועי סקי בפארק גטינו שבקוויבק סיטי.
ב-21 במרץ 1946, לאחר מינוי מחליפו, שב אתלון לבריטניה, שם הוא התגורר שוב בארמון קנזינגטון.
ב-1 בספטמבר אותה שנה הוא פרש מתפקידו כקולונל של רגימנט ההוסרים השביעי של המלכה.
הוא לא פרש לחלוטין מהחיים הציבורים ויחד עם יורשו בתפקיד המושל הכללי של קנדה, הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס, הוא מונה כחבר בוועדה המארגנת של טקס ההכתרה של אליזבת השנייה ב-1953. הוא המשיך לשמש כנשיא אוניברסיטת לונדון עד 1955.
הרוזן אתלון מת בארמון קנזינגטון ב-16 בינואר 1957. הוא נטמן בבית הקברות המלכותי בפרוגמור.
אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר היה הדוכס האחרון של דוכסות אנהלט-ברנבורג.
אלכסנדר קרל נולד בבאלנשטדט ב-2 במרץ 1805 לאלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג ולמריה פרדריקה מהסן-קאסל, בתם של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן ווילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק.
בשנת 1834 מת אביו, ואלכסנדר קרל עלה לשלטון במקומו.
ב-30 באוקטובר 1834 התחתן אלכסנדר קרל עם פרדריקה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ולואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, ואחותו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אולם לא היו להם ילדים.
בנובמבר 1855 הוגבל הדוכס לטירת הוים, בשל מחלת נפש מתקדמת (כמה מקורות טוענים כי סבל מסכיזופרניה).
שם, אלכסנדר קרל בילה את שארית חייו תחת טיפול רפואי בחברת עוזרו, הצייר וילהלם פון קיגלגן.
בשל חוסר היכולת שלו, אשתו פרדריקה שלטה כעוצרת הדוכסות במקומו.
ב-19 באוגוסט 1863 אלכסנדר קרל נפטר בהוים, ומכיוון שלא היו לו ילדים ירש אותו קרוב משפחתו, ליאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו-קתן, אשר איחד את הדוכסויות ליצירת דוכסות אנהלט.
אלכסנדר קוקול (בסרבית: Александар Кукољ; נולד ב-9 בספטמבר 1991) הוא ג'ודוקא סרבי.
קוקול מתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג, אלוף אירופה (2017).
בפברואר 2010, קוקול זכה לראשונה באליפות סרביה.
ביוני 2012 הוא זכה במדליית זהב בטורניר 'World Cup Lisbon'.
בספטמבר 2014 קוקול זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית כסף בגראנד פרי זאגרב.
במאי 2016 הוא זכה במדליית כסף בגראנד סלאם באקו, באוקטובר אותה השנה הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי ובדצמבר הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח בגמר את אקסל קלרז'ה הצרפתי באיפון.
באולימפיאדת ריו 2016, הוא הודח בסיבוב השלישי לאחר הפסד למשו בייקר היפני.
באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, זכה קוקול במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
בקרב הראשון הוא ניצח את סיריל גרוסקלאוס השווייצרי, בשמינית הגמר הוא ניצח את רוקס ננארטויציוס הליטאי וברבע הגמר גבר על קרן כריסטופר קאליולייד האסטוני.
בחצי הגמר הוא ניצח את ממדאלי מחדייב האזרי ובגמר גבר על אקסל קלרז'ה הצרפתי.
באליפות העולם של אותה שנה הוא הפסיד בקרב על מדליית ערד לאושנגי מרגיאני.
בשנת 2018 הוא זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות מהסבב העולמי; במרץ הוא זכה בגראנד סלאם יקטרינבורג לאחר שבגמר ניצח באיפון את יהור וראפיאו הבלארוסי.
בנובמבר הוא זכה בגראנד פרי האג כאשר בגמר ניצח באיפון את ניקולוז שראזאדישווילי הספרדי בתוך 37 שניות לאחר תרגיל בשם טאי-אוטושי.
בשנת 2020 עבר להתחרות בקטגוריית המשקל עד 100 ק"ג.
באליפות העולם 2021 אשר נערכה בבודפשט זכה קוקול במדליית הכסף; לאחר ארבעה ניצחונות באיפון בקרבות הראשונים, הוא ניצח בחצי הגמר בווזארי את שאדי אל-נחאס הקנדי ובגמר הפסיד לז'ורז' פונסקה הפורטוגלי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, הוא הודח בסיבוב השני לאחר הפסד לצ'ו גו-האם מקוריאה הדרומית.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2016 גראנד סלאם אבו דאבי איחוד האמירויות 2016 גראנד סלאם טוקיו 2017 גראנד פרי האג 2018 גראנד סלאם יקטרינבורג 2018 גראנד פרי האג
אלכסנדר קלשצ'נקו (נולד ב-2 בנובמבר 1995, ולאדיקווקז, צפון אוסטיה, רוסיה) הוא כדורגלן רוסי, המשחק בתפקיד בלם בקבוצת טום טומסק מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
מ-2012 עד 2013, הוא שיחק בקבוצת הנוער של אלאניה וגם שיחק משחק אחד בגביע הרוסי.
בשנים 2013-2014, הוא שיחק במועדון אלאניה-ד' באליפות ה-PFL ושיחק 17 משחקים.
באוגוסט 2014 הוא עבר לקובאן כשבעונת 2014/15 הוא שיחק 29 משחקים והבקיע 3 שערים עבור נבחרת הנוער של הקבוצה מקרסנודאר.
את הופעת הבכורה שלו בהרכב הקבוצה הבוגרת בקובאן עשה ב-23 בספטמבר 2015 במשחק הגביע נגד שיניק ירוסלבל ואת הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי ערך ב-24 באוקטובר, כשעלה כמחליף במקומו של סרגיי טקאצ'יוב בדקה ה-76 של המשחק מול מורדוביה .
בעונת 2015/16 הוא השתתף בחמישה משחקים בקובאן בליגת העל הרוסית בכדורגל .
בעונה הבאה הועבר לקבוצת המילואים של "קובאן" — "קובאן-2 ".
בעונת 2016/17, הוא שיחק בעיקר באליפות ה-PFL, אבל הוא גם לקח חלק בחמישה משחקים של הקבוצה הבוגרת באליפות FNL .
בעונת 2017/18, הושאר בקבוצה הבוגרת ושיחק עבורה 28 משחקים, עד לפירוק הקבוצה.
בקיץ 2018 הוא עבר למועדון הכדורגל "טום", כשהוא חתם על חוזה לשנתיים.
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו במדי טום ב-17 ביולי 2018 במשחק נגד פאקל וורונז'.
אלכסנדר קית ג'ונסטון (; 28 בדצמבר 1804 – 9 ביולי 1871) היה גאוגרף וקרטוגרף סקוטי.
ג'ונסטון נולד בקירקהיל ליד פיניקויק, דרומית לאדינבורו, בנם של אנדרו ג'ונסטון ואיזבל קית'.
אחיו היה תומאס ברומבי ג'ונסטון.
המשרד השתמש במוטו של הקלן הסקוטי שלהם "Ready Aye Ready" כסמל הלוגו של העסק.
סיורים מוקדמים שעשו במערב הרמות בסקוטלנד הובילו את ג'ונסטון לייאוש בגלל חוסר הדיוק של מפות, והעניקו לו את השראה לתקן זאת.
שאר חיי ג'ונסטון הוקדשו לגאוגרפיה, בשנותיו המאוחרות יותר הקדיש להיבטים החינוכיים שלה.
שירותיו הוכרו על ידי החברות המדעיות המובילות באירופה ובאמריקה.
באוקטובר 1849 הוא נבחר עמית של החברה המלכותית באדינבורו, כאשר הממליץ עליו היה רוברט צ'יימברס.
בשנת 1862 היה חבר מייסד של החברה המטאורולוגית של סקוטלנד.
בשנת 1865 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד.
הוא נפטר בריידינג, יורקשייר, בשנת 1871. הוא קבור באזור הצפון-מערבי של בית הקברות גראנג' באדינבורו.
ג'ונסטון שילב קרטוגרפיה עם גישה מדוקדקת ומחקרית לייצור מפות.
הוא המשיך ליצור שם של קרטוגרף בעל מעוף ודיוק.
האטלסים הנושאיים הפכו לסימן ההיכר של החברה שהקים.
עבודתה המדויקת של חברתם גם הביאה להם את התפקיד של החרטים למלך ויליאם הרביעי בשנת 1834. בשנת 1835 הוא שרטט את מפת העולם הפיזי הראשונה בשפה האנגלית ששילבה את הגאולוגיה, ההידרוגרפיה והמטאורולוגיה של כדור הארץ.
בשנת 1843 פרסם ג'ונסטון את האטלס הלאומי לגאוגרפיה היסטורית, מסחרית ופוליטית.
ג'ונסטון היה הראשון שהביא את חקר הגאוגרפיה הפיזית למודעות באנגליה.
תשומת ליבו הופנתה לנושא על ידי אלכסנדר פון הומבולדט.
בשנת 1848 פרסם ג'ונסטון את The Physical Atlas, ואחריו מהדורה שנייה שהוגדלה בשנת 1856. האטלס הכיל מפות וכתב היד תיאר להמחשה של הגאולוגיה, ההידרוגרפיה, המטאורולוגיה, הבוטניקה, הזואולוגיה והאתנולוגיה של העולם.
האטלס היה מבוסס בחלקו על השפה הגרמנית של היינריך ברגהאוס, "פיזיקליישר אטלס", ושיקף את ההתעניינות הגוברת במיפוי תפרושות זואולוגיות וביולוגיות.
הוגים מהמאה ה-18 כמו מונטסקייה הדגישו את חשיבות הגאוגרפיה והאקלים כגורמים הקובעים בהיסטוריה, ואת המושג גבולות טבעיים.
האטלס היה ייצוג חזותי של המדע ההומבולדטיאני, שהפך פופולרי במאה ה -19 והיה עסוק במדידת פרמטרים סביבתיים בקנה מידה עולמי.
ברגהאוס וג'ונסטון המחישו למעשה את הטקסט של החיבור המונומנטלי "הקוסמוס" של הומבולדט ושני האטלסים הוחלפו לאחר מכן במהדורות לבית הספר.
ג'ונסטון פרסם מילון לגאוגרפיה בשנת 1850, עם מהדורות רבות אחר כך.
האטלס המלכותי של הגאוגרפיה המודרנית פורסם לראשונה בשנת 1855 ושימש אטלס של הגאוגרפיה הצבאית שליווה את האטלס לתולדות אירופה של אליסון שפורסם בשנת 1848. מגוון אטלסים ומפות נוספים למטרות חינוכיות או מדעיות.
בשנת 1856 פרסם ג'ונסטון את "אטלס בית הספר לאסטרונומיה".
בשנת 1861 פרסם ג'ונסטון את המהדורה הראשונה של האטלס המלכותי לגאוגרפיה מודרנית עם 48 מפות.
עד שנת 1914 האטלס פורסם ב־12 מהדורות.
הם נודעו כאטלס המלכותי של ג'ונסטון לגאוגרפיה המודרנית עם 61 מפות ליטוגרפיות צבעוניות ואינדקס של 84 עמודים.
בעוד האטלס של ברתולומיאו מכר עותקים רבים יותר, כי עלה כמחצית המחיר, האטלס של ג'ונסטון קבל מעמד מלכותי ונמכר לכל ספרייה ברחבי האימפריה הבריטית.
בשנת 1867 הפיק ג'ונסטון מהדורה חדשה של אטלס לבתי הספר לגאוגרפיה קלאסית.
הוא כלל סדרה של מפות חדשות ששיקפו את תוצאות המחקר העדכני ביותר בעת העתיקה הקלאסית.
מפת הגאוגרפיה של אודיסיאה ושתי מפות של יוון העתיקה התבססו על עבודתו המלומדת של ויליאם יוארט גלדסטון, אשר תיקן גם את לוחות המפה ואת הטקסט של האטלס.
בשנת 1871 פרסם ג'ונסטון את האטלס של ההיסטוריה הבריטית עבור מערכת החינוך.
האטלס תוכנן כסדרת מפות מחוברת למורים ותלמידים והמחישה אירועים מובילים בהיסטוריה הבריטית.
הוא התחתן עם מרגרט גריי בשנת 1837. היא נקראה לאחר מכן בשם מרגרט קית ג'ונסטון.
בנו הבכור, נקרא גם אלכסנדר קית ג'ונסטון, וחיבר מספר ספרי גאוגרפיה.
אלכסנדר קריסטוף הוא רוכב אופני כביש נורווגי לשעבר.
קריסטוף הוא אחד הרוכבים הנורווגים הבולטים והטובים בעולם, הוא ניצח שניים מתוך חמשת המונומנטים, מילאנו – סן רמו ב-2014 והרונדה ון פלנדרן ב-2015. הוא אלוף אירופה לשנת 2017 וניצח שלושה קטעים בטור דה פראנס, במהדורות של 2014 ו-2018.
ב-2010, הצטרף קריסטוף לקבוצת בי.אמ.סי מדרג הפרו קונטיננטל.
באליפות העולם, סיים במקום ה-69. ב-2011, בי.אמ.סי עלתה לדרג הוורלד טור וקריסטוף לראשונה לגראנד טור כאשר רכב בג'ירו ד'איטליה.
התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה כאשר הגיע למקום השני בקטע השמיני.
הוא ניצח את אליפות נורווגיה באופני כביש.
הוא ניצח את שלב 3א' במרוץ דרידאסז'ה דה פאנה וניצח את קטגוריית המאיצים.
הוא נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה, וסיים שני בקטע ה-12. הוא סיים שלישי באליפות נורווגיה באופני כביש, ושלישי באולימפיאדת לונדון (2012).
הוא ניצח את הקטע הרביעי בטור של דנמרק, וניצח את קטגוריית המאיצים.
קריסטוף ניצח את שלב 3א' בדרידאסז'ה דה פאנה, וניצח גם את קטגוריית המאיצים.
הוא ניצח שלושה קטעים בטור של נורווגיה, וניצח את השלב החמישי בטור דה סוויס.
באליפות נורווגיה, קריסטוף הגיע שני.
הוא נבחר לראשונה לטור דה פראנס, וההישג הבכיר שלו היה המקום השני בקטע הראשון.
הוא הוסיף ניצחון בקטע השני בטור של פיורדס.
קריסטוף ניצח את הקטע השני בטור של עומאן.
וקבע הישג שיא, כאשר ניצח את מרוץ מילאנו – סן רמו.
קריסטוף ניצח גם את מרוץ אשבורן–פרנקפורט.
בטור של נורווגיה, ניצח את הקטע הראשון והחמישי בטור של נורווגיה.
קריסטוף הוסיף ניצחונות בשלושה קטעים בטור של פיורדס, כאשר ניצח את הקטע ה-2, ה-4, ה-5. הוא השתתף שוב בטור דה פראנס, ואף ניצח את הקטע ה-12 וה-15, וסיים שני בקטגוריית המאיצים.
קריסטוף ניצח את הקטע השני והרביעי ב, ואת קלאסיקת ואטנפול בהמבורג.
הוא סיים שמיני באליפות העולם בפונפרדה.
בעונת 2015, קריסטוף הציג את אחת מעונות השיא שלו.
הוא ניצח שלושה קטעים בטור של קטר, ואת קטגוריית המאיצים.
קריסטוף הוסיף ניצחון בקטע השלישי בטור של עומאן, סיים שני במרוץ הקורן - בריסל - קורן.
הוא סיים שני במילאנו – סן רמו, רביעי במרוץ E3 בינקבנק קלאסיק, ותשיעי במרוץ גנט–וייפלחם.
באפריל, קריסטוף רשם את אחד מההישגים הגדולים בקריירה שלו כאשר ניצח את מרוץ הרונדה ון פלנדרן.
הוא הוסיף ניצחון ראשון גם במרוץ סכלדפרייס.
הוא סיים עשירי במרוץ פריז–רובה וניצח את שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה.
הוא ניצח שני קטעים בטור של פיורדס ובטור של נורווגיה.
הוא ניצח את המרוץ החד יומי, ג'יפי דו קאנטון.
ואת הקטע השביעי בטור דה סוויס.
בטור דה פראנס, הוא סיים שלישי בקטעים 15 ו-21.
הוא ניצח את הקטע הראשון ב, וניצח את גראנד פרי דה פלואה.
באליפות העולם, סיים במקום הרביעי.
קריסטוף פתח את העונה עם שלושה ניצחונות בקטעים בטור של קטר, הוא סיים שני בדירוג הכללי וניצח את קטגוריית המאיצים.
הוא ניצח שני קטעים בטור של עומאן.
הוא ניצח את הקטע הראשון בדרידאסז'ה דה פאנה, וניצח את קטגוריית המאיצים.
הוא ניצח את מרוץ אשבורן–פרנקפורט, ואת הקטע השביעי ב.
הוא סיים שני באליפות נורווגיה באופני כביש, וסיים שני בקטע ה-14, וה-16 בטור דה פראנס.
הוא ניצח את הקטע הראשון ב, והוסיף שלושה ניצחונות בקטעים בטור של פיורדס, ואת הדירוג הכללי ואת דירוג המאיצים.
הוא סיים שביעי באליפות העולם בדוחה.
הוא ניצח את הקטע הראשון במרוץ אטואל דה בסז', והוסיף ניצחונות בשלושה קטעים שונים בטור של עומאן, בנוסף לכך, ניצח את דירוג המאיצים.
הוא סיים רביעי במילאנו – סן רמו, ניצח את הקטע השני בדרידאסז'ה דה פאנה וניצח את קטגוריית המאיצים.
הוא ניצח את מרוץ אסקבורן פרנקפורט, בטור דה פראנס, ההישג הבכיר שלו היה מקום שני בקטע ה-4. הוא ניצח את קלאסיקת לונדון - סארי, ואת אליפות אירופה.
הוא ניצח את הקטע השני ב.
הוא זכה במדליית הכסף באליפות העולם שנערכה ברגן, לאחר שהפסיד לפטר סאגאן בספרינט.
לאחר שש שנים במדים של קטיושה, הצטרף קריסטוף לקבוצת יו.איי.אי אמירטס.
קריסטוף ניצח את הקטע השישי בטור של עומאן, ואת הקטע הראשון בטור של אבו דאבי.
הוא סיים רביעי במילאנו סן רמו, וניצח את מרוץ אשבורן–פרנקפורט.
קריסטוף ניצח את מרוץ ג'יפי דו קאנטון, בטור דה פראנס, ניצח את השלב האחרון והמסורתי בשאנז אליזה.
קריסטוף ניצח את הקטע הראשון בטור של עומאן, ואת מרוץ גנט–וייפלחם.
הוא ניצח את השלב החמישי בטור של נורווגיה ובעקבות כך גם את המרוץ כולו ואת דירוג המאיצים, הוא ניצח את מרוץ ג'יפי דו קאנטון.
ובטור דה פראנס ההישג הבכיר שלו היה מקום שני בקטע הרביעי.
הוא ניצח את הקטע השני בטור של גרמניה וסיים שני בדירוג המאיצים.
קריסטוף התחרה בטור של סלובקיה, וניצח את החלק הראשון של קטע 1 במרוץ.
קריסטוף פתח את עומת 2020 עם מקום שני בקלאסיקה די אלמריה, אחרי פסקל אקרמן המנצח.
הוא סיים שלישי בקורנה–בריסל–קורנה, שלמעשה היה שני מתוך הפלוטון, לאחר שקספר אסגרן ניצח מתוך בריחת סולו וג'אקומו ניצולו ניצח את הספרינט מהפלוטון.
אלכסנדר קליין (בלועזית: Alexander Klein; 17 ביוני 1879 (ח' בתמוז תרל"ט) באודסה, רוסיה – 15 בנובמבר 1961 בניו יורק, ארצות הברית) היה מחשובי מתכנני הערים בישראל ומחוצה לה.
היה פרופסור לאדריכלות בטכניון ומתכנן ערים שסייע לקרן הקיימת ותכנן ביישובים רבים בארץ.
חיבר כשמונים פרסומים ובהם ספרים, חוברות, מאמרים ומחקרים בעיתונות המקצועית בשפות שונות משנות פעילותו ברוסיה, בגרמניה ובישראל.
אלכסנדר קליין נולד ב־17 ביוני 1879 באודסה שברוסיה (כיום באוקראינה), בן ליונה (מצאצאי הרב יהונתן אייבשיץ) ורוזה בת שמשון פלכסור.
ב-1910 נשא לאישה את אליזבט בת איון קפטל.
הוא נפטר ב־15 בנובמבר 1961 בגיל 82 בניו יורק.
בשנת 1898 סיים את הגימנסיה באודסה.
בשנת 1904 סיים את המכון למהנדסים אזרחיים בסנקט פטרבורג והוסמך כמהנדס אדריכל.
בשנת 1904 החל בעבודה פרטית במקצועו בסנקט פטרבורג.
בשנת 1906 זכה בפרס הראשון בתחרות לתכנון בית-חולים בן 2,000 מיטות בסנקט פטרבורג ומונה כאדריכל הביצוע הראשי.
ב-1910 וב-1912 סייר באיטליה כדי ללמוד את אדריכלות הרנסאנס, ששימשה לו כמקור-השראה באחדים מהבניינים הראשונים שתכנן.
ב־1913 הוזמן לשמש אדריכל-יועץ למפעלי תעשייה גדולים ברוסיה להם תכנן שיכוני-פועלים, בתי-חולים, מועדונים ומרכזי צבור.
באותה תקופה השתתף בהצלחה בתחרויות ארציות ובינלאומית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עמד בראש המחלקה לאדריכלות בבית-הספר הטכני הגבוה בפטרסבורג בין השנים 1915–1917. כמו כן כיהן כחבר הוועד המנהל של האיגוד למלחמה במצוקת הדיור ברוסיה.
עם פרוץ המהפכה לא התאפשר לו להמשיך בעבודתו.
ב-1920 הצליחו קליין ומשפחתו לצאת מרוסיה ועברו לברלין.
הוא המשיך להשתתף בהצלחה בתחרויות ארציות ובינלאומיות.
עסק בעבודה מחקרית ומעשית והתמחה בתחום השיכון העממי.
עם עבודותיו המעשיות החשובות באותה תקופה נמנות שיכון בת אלף יחידות דיור עבור עובדי מפעלי לוינה בבאד-דירנברג שליד מרזבורג ותוכניות-שיכון גדולות בברלין ובסביבתה.
הוא גם פרסם מחקרים מדעיים בתחום השיכון.
תחילה באופן עצמאי, אחר-כך בשיתוף מכון-המחקר הממשלתי למשקיות בבניה ובשיכון.
בתקופה מאוחרת יותר הוא יסד מכון מחקר מיוחד לשיכון בתמיכת ממשלת גרמניה.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נאלץ להפסיק את עבודתו הפרטית, לסגור את מכון-המחקר ולהפסיק את פרסום סדרת מחקרי השיכון.
רק הכרך הראשון של הסדרה הספיק לצאת שם לאור ("הבית החד-משפחתי - הטיפוס הדרומי", הוצאת יוליוס הופמן, שטוטגרט, 1934).
מהחשובים שהתפרסמו בגרמניה בתחום זה.
ב-1935, בגיל 56, הוזמן לעלות לארץ ישראל על ידי המוסדות הלאומיים והתחיל לעבוד כיועץ לתכנון ערים של הקרן הקיימת לישראל.
מעט אחר כך מונה לפרופסור לבניין ערים ושיכון בטכניון בחיפה.
בשנת 1943 יסד ועמד בראש המכון למחקר בנין עיר ושיכון שליד הטכניון.
בשנת 1945 הועלה לדרגת פרופסור מחקר.
בשנות הארבעים הוא שימש גם כחבר ועדת התיכון, שהייתה ועדת משנה של ועדת התכנון הארצית של הסוכנות היהודית בתקופת המנדט הבריטי.
בין השכונות שתוכננו על ידי קליין הייתה שכונת גבעת נשר בעיר נשר.
התכנון נעשה בשנת 1948. גבעת נשר הייתה השכונה הראשונה במרחב נשר שזכתה לתכנון לפני הקמתה.
בשנת 1951 נוסד המדור לבינוי ערים בפקולטה לאדריכלות בטכניון ופרופסור אלכסנדר קליין מונה לעמוד בראשו.
הוא גם כיהן כחבר הסנאט של הטכניון עד פרישתו בשנת 1956. במקביל עסק בעבודה מעשית באדריכלות ובבינוי ערים.
ערך כ-70 תוכניות בינוי ושיכון לפרברי חיפה, המפרץ והר הכרמל, ובהן תוכניות הפיתוח של קרית-הטכניון החדשה על הכרמל.
תוכניות בטבריה, באר שבע, ים המלח, נתניה, ירושלים ואזורים אחרים בארץ, בתי דירות, בניינים ציבוריים, בתי עסק ועוד.
הוא קיבל את תואר אזרח-כבוד של טבעון כאות הוקרה על עריכת תוכנית הראשונה של היישוב, ששנחשבה בשעתו למוצלחת בערי הגנים בארץ.
פרופסור אלכסנדר קליין ייצג את ישראל בכינוסים ובקונגרסים של אדריכלים ובוני-ערים בחוץ לארץ: בשנת 1948 היה נציג מדינת ישראל בהופעתה בפעם הראשונה בקונגרס האיגוד הבינלאומי של האדריכלים בלוזאן; בשנת 1953 ייצג את ממשלת ישראל ואגודת המהנדסים והאדריכלים בקונגרס העולמי של האיגוד בליסבון ונבחר בו לסגן יושב ראש הוועדה לבינוי ערים.
באותו קונגרס הניח את היסוד לארגון ארצות מזרח הים התיכון לחקר בעיות בינוי ערים והדרישות הארכיטקטוניות לפי תנאי ארצות אלו וייצג את ישראל בכינוסו הראשון של ארגון זה במאי 1954. הוא הוזמן כמרצה-אורח בבתי-ספר גבוהים ובארגונים מקצועיים בארצות הברית ובארצות אחרות, ותערוכות עבודותיו הוצגו באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק.
ב-1949 וב-1953 קיבל תואר דוקטור-כבוד למהנדסים.
אלכסנדר קלוורט הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
מוכר בשל תפקידו כג'ק קלין בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "על טבעי".
יליד ונקובר, קלוורט למד תיאטרון מוזיקלי וריקוד היפ הופ עד גיל 15, אז התחיל להתעניין במשחק.
הוא הופיע בכמה סרטים וסדרות טלוויזיה, כולל סדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון "החבורה", ו"החצי האפל".
הוא גילם את ג'סטין הצעיר בסרט "Kickin 'It Old Skool".
שיחק בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "החץ".
בשנת 2017 לוהק קלוורט כג'ק, בנו של לוציפר בסדרת הטלוויזיה "על טבעי".
הוא הופיע לראשונה בסוף עונה 12, ומאז היה חבר צוות השחקנים הקבוע בעונות ה-13, 14 ו-15.
בשנת 2018 גילם את צ'אד בסרט הקומדיה "החבילה" שהפיק בן סטילר, ובשנת 2019 גילם את דניאל בסרט "ילדים טובים" שהפיק סת' רוגן.
אלכסנדר קוציס (בפולנית: Aleksander Kotsis; 30 במאי 1836 – 7 באוגוסט 1877) היה צייר פולני.
הוא יצר נופים, דיוקנאות וסצנות ז'אנריות בשילוב סגנון רומנטי וריאליסטי.
הוא גדל סמוך לקרקוב, שם הייתה למשפחתו חווה קטנה.
הם עברו לקרקוב בשנת 1846 כדי להפוך לסוחרים והוא החל את לימודיו בשנת 1850 באקדמיה לאמנויות יפות אצל וויצ'ך שטאטלר וולדיסלב לושקביץ'.
אביו לא תמך בלימודיו ולכן נאלץ להמשיך לעבוד בחנותם ולקחת את שיעוריו לסירוגין.
בשנת 1857 החל להציג עם אגודת ידידי האמנויות.
לבסוף מכר כמה ציורים ובסיוע סטטלר השיג מלגה מטעם משרד הדת והחינוך שאפשר לו להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד בין היתר אצל פרדיננד גיאורג וולדמולר.
הוא חזר לקרקוב בשנת 1862 והיה מעורב בקבוצה פטריוטית שנפגשה בסטודיו של הפסל, פריס פיליפי, שהיה ממוקם בכנסיית סנט פרנסיס מאסיזי.
אף שקבוצה זו התערבה במרד ינואר, קוציס בילה את רוב השנים 1862 עד 1864 בציור ציורי קיר של הכנסייה.
לאחר שקיבל מלגה נוספת בשנת 1866, עבר לוורשה, ואז לפריז בשנת 1867, ואחריה לבריסל.
כשחזר הביתה, הקים סטודיו ועבד ללא הרף ובילה את הקיץ בציור באוויר הפתוח בהרי הטטרה.
הוא החל גם להציג באופן נרחב ברחבי פולין וצפון אירופה.
לאחר 1870 הוא נסע לעיתים קרובות, ובשנת 1871 עד 1875 התגורר בעיקר במינכן, שם הציג לעיתים קרובות.
הוא חלק סטודיו עם פרנץ שטריט ואנטוני קוזקייביץ' ולעיתים קרובות יצא איתם למסעות ציור בהרי בוואריה.
הוא חלק סטודיו עם חבריו אנטוני קוז'קביץ' ופרנץ שטריט ויצא איתם לטיולי ציור לאלפים הבוואריים.
בשנת 1875 הוא קיבל הצעה לקתדרה פרופסור, אך באותה שנה אובחן כחולה הפרעה מוחית חשוכת מרפא.
הוא נאלץ לסרב לתפקיד ולא היה מסוגל להמשיך לעבוד.
הוא נפטר שנתיים לאחר מכן.
אלכסנדר קוקולר (בפולנית: Aleksander Kokular; 9 באוגוסט 1793 – 6 באפריל 1846) היה צייר, אספן ומורה פולני.
הוא היה ממייסדי בית הספר לאמנויות יפות בוורשה, התמחה בדיוקנאות וסצנות מיתולוגיות.
הוא נולד למשפחת סוחרים ולמד לראשונה ציור בליציאום בוורשה בהשגחת זיגמונט פוגל.
בשנת 1814 הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל יוהאן הבפטיסט פון למפי האב, ואז בילה שנה באקדמיה של סן לוקה ברומא.
הוא חזר לוורשה בשנת 1818 והפך למורה.
במשך שנה לימד קליגרפיה, ולאחר מכן הפך למורה בליציאום בוורשה בשנת 1821. הוא חזר לרומא במלגה ממשלתית בין השנים 1824 עד 1826, שם היה תחת השפעתו של וינצ'נצו קמוצ'יני.
לאחר חזרתו הוא נשאר בליציאום עד לסגירתו על ידי ממשלת רוסיה בשנת 1831.
בין השנים 1835 עד 1841 הפעיל בית ספר פרטי לאומנויות מביתו, ובשנת 1838 עד 1840 היה מרצה ב"מכון אלכסנדריה לנשים צעירות".
בין השנים 1841 עד 1844, הוא היה מורה בגימנסיה המלכותית שהוקמה באותה העת.
בשנת 1844 הצטרף עם יאן פליקס פיברסקי להקמת "בית הספר לאמנויות יפות" ולימד שם עד מותו, שנתיים לאחר מכן.
קפריאן קמיל נורוויד היה התלמיד הידוע ביותר שלו.
בית הספר נסגר בשנת 1864, מכיוון שתלמידיו השתתפו במרד ינואר.
הוא נפתח מחדש בשנת 1904 ומאז 1932 נודע כאקדמיה לאמנויות יפות בוורשה.
בין הדיוקנאות המוכרים ביותר שלו הם ציורי ניקולאי הראשון, הרוזן איוואן פסקביץ', הרוזן אלכסנדר סטניסלב פוטוצקי והמלחינה מריה שימנובסקה.
בין הדיוקנאות ההיסטוריים שלו, ציור המתאר את נישואיהם של המלכה ידוויגה וולאדיסלב השני יג'ילו דוכס ליטא שהפך למלך פולין.
הוא גם עשה ציורים בכנסיות בשדלצה, סבאלקי, פולאווי וברשץ'.
האוסף שלו כלל בעיקר יצירות של אותה העת, אבל הוא גם שיחזר ומכר ציורים עתיקים מאוסף הרוזן פוטוצקי.
אלכסנדר קירכר היה צייר ומאייר ימי ונוף אוסטרי-גרמני.
קירכר נולד בטריאסטה, שהשתייכה באותה תקופה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
כצעיר התכוון לבחור במקצוע של קצין ימי בצי האוסטרו-הונגרי.
בגלל פציעה בכף הרגל בקשתו נדחתה.
בשנת 1888 בחר ללמוד ציור באקדמיה בברלין, שם התרכז בעיקר בציור ימי מההתחלה.
מוריו היו הנס גודה והרמן אשקה.
קירכר ערך טיולי לימוד רבים ברחבי אירופה, אסיה, צפון אמריקה ומצרים.
במהלך מסעות אלה הוא הכין ציורים, רישומים ואיורים חשובים.
בשנת 1893 עבד על ציורי של מבנים בתערוכה העולמית בשיקגו וכן על פנורמות ודיורמות של הצייר הימי הנס פון פיטרסן.
בנוסף, קירכר עבד כמאייר של כתבי עת גרמנים וזרים.
אלה כוללים גם גלויות שיצר קירכר עבור הצלב האדום האוסטרי, משרד המלחמה או משרד הסיוע למלחמה וגם עבור הוצאת לאור של גלויות באנגליה ושוודיה.
במשך זמן מה היה קירכר בעל יאכטת קיטור, אותה כינה רומנה - על שם אשתו.
עם ספינה זו הוא יכול היה להגיע למקומות מעניינים ולתעד נופים ימיים.
בין השנים 1895–1900 הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנות בטריאסטה והתחתן עם רומנה סלמאסי ב־15 באוקטובר 1898. בנישואים אלה נולדו שלושה בנים ושלוש בנות.
בשנת 1904, לאחר שהות קצרה בווינה, עבר קירכר מטריאסטה לדרזדן, שם התגורר עד שנת 1906 ושם הצטרף לקואופרטיב האמנות הגרמני הכללי כאמן עצמאי.
בשנת 1906 עברה המשפחה למוריצבורג.
ביוני 1935 נפטרה אשתו של קירכר.
לאחר מכן עבר הצייר לקלוצ'ה.
קירשר נפטר ב־16 בספטמבר 1939 בברלין, המקום האחרון בו עבד.
הצייר הובא למנוחות בקבר המשפחתי במוריצבורג שבסקסוניה.
אנשי האצולה המשפיעים וכמה תעשיינים - במיוחד מחוגי הניווט הימי - קידמו את האמן.
בראשם הקיסר פרנץ יוזף הראשון והקיסר וילהלם השני.
בשם שני המלכים האלה צייר קירכר תמונות רבות של הצי האוסטרו-הונגרי והצי הגרמני הקיסרי.
ציוריו נמצאו גם בספינות הנוסעים הגדולות של אותם ימים, כמו גם במשרדי חברות ספנות ומספנות ידועות וגם בבעלות פרטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כמה תמונות הלכו לאיבוד או נעלמו.
קירכר סיים את מפעל חייו בסדרה של מאה ציורים שתיעדו את התפתחות הספנות הגרמנית במשך אלפי שנים והיו תלויים במכון ובמוזיאון לאוקיינוגרפיה של אוניברסיטת ברלין.
המיקום הנוכחי שלהן אינו ידוע.
אבל הופיעו רפרודוקציות כמאסף תמונות (1934) ובצורת ספר (1939) ועל גבי תקליטור (2010).
אלכסנדר קנולדט היה צייר גרמני ופרופסור באקדמיה לאמנות בברלין.
במהלך לימודי האמנות שלו באקדמיה בקרלסרוהה הוא היה תלמידם של ארנסט שורט ופרידריך פהר, שכיתת המאסטר שלהם הייתה בין השנים 1906–1909. כאן פגש את וסילי קנדינסקי, אלכסיי פון יובלנסקי, גבריאלה מינטר, מריאן פון ורפקין ואחרים,
הוא ייסד את ה"התאחדות האמנים החדשה" (N.K.V.M.) בשנת 1909, שממנו עלה צוות העריכה של "הפרש הכחול " בשנת 1911. הם ארגנו שלוש תערוכות קבוצתיות גדולות בגלריה המודרנית של היינריך תנהאוזר במינכן.
בנוסף לאלכסיי פון ז'בלנסקי, אדולף ארבסלו, פול קלה וקרל קספר, הוא השתייך גם לקבוצת האמנים החדשים של מינכן שהוקמה בשנת 1913. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מילואים בשנים 1914 עד 1918.
לאחר המלחמה הוא שמר על קשרים הדוקים עם גאורג שרימפף, איתו ייסד קבוצה של "האובייקטיביות החדשה".
במהלך שהות ארוכה באיטליה הוא פיתח ציור של נופים ארכיטקטוניים רב פרספקטיביים.
בשנת 1925 הוא השתתף בתערוכת Neue Sachlichkeit (האובייקטיביות החדשה) במנהיים, שם היה מיוצג לצד מקס בקמן עם קבוצת העבודות הגדולה ביותר.
בין השנים 1925 עד 1931 הוא היה פרופסור באקדמיה הממלכתית לאומנויות ומלאכות בברסלאו.
בשל סגירתה, עבר קנולדט לגארמיש.
דאגות קיומיות פגעו בו, ולכן ניתן לראות שעד 1932 יצר ליטוגרפיות של נוף מולדתו ששימשו אותו כמקור הכנסה.
לאחר 1927 הוא הפך לחבר בזצסיון באדן ומשנת 1932 לחבר בקבוצת האמנים במינכן "קבוצת השבעה".
בשנת 1932 הוא היה בין מתכנני התערוכה הרביעית של ה- N.K.V.M.
לשנת 1934 באיגוד האמנות במינכן, לרגל 25 שנה להקמתו.
בתערוכה אמורים היו להציג עבודות של חברים לשעבר ממינכן ומהשנים האחרונות.
אך רעיון התערוכה לא יכול היה להתממש מכיוון שלאחר העברת השלטון לידי הנאצים, ב־30 בינואר 1933, הציורים של חברי ה- N.K.V.M.
קנולדט הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1932.
בשנת 1933 מונה לפרופסור ומנהל בבית הספר לאמנות בברלין וכסנטור באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
אף על פי כן, עבודותיו נחשבו "מנוונות" בתקופת הנאצים והוסרו מהאוספים הציבוריים בהמבורג ובאסן בשנת 1937.
בשנת 1936 נאלץ לוותר על משרת הפרופסור שלו בברלין מסיבות בריאותיות.
אלכסנדר פטרוביץ' קלשניקוב (נולד ב־27 בינואר 1964) הוא מדינאי רוסי, איש שירותי הביטחון שכיהן כמנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי (FSIN) מ־8 באוקטובר 2019 עד 25 בנובמבר 2021, דרגת לוטננט גנרל (2018).
עמד בראש מנהלות שירות הביטחון הפדרלי ברפובליקה של קומי ובחבל קרסנויארסק (2011–2019).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי הגבוה בנובוסיבירסק של חיל הפנים משרד הפנים של ברית המועצות בשנת 1985. בשנים 1985—1987 עמד בראש מחלקה של גדוד 236 במשמר 36 במשרד הפנים של ברית המועצות, משימותיו כללו ליווי עצורים במכוניות.
בשנת 1987 גויס לוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות להמשיך לשרת בגופי ביטחון הפנים לאחר התפרקות ברית המועצות עובד בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה.
הוא סיים לימודים בקורסים הגבוהים לסיכול ריגול צבאי בנובוסיבירסק.
בשנת 1995 סיים את לימודיו באקדמיה של השירות הביטחון הפדרלי במוסקבה.
החל לעבוד כאיש מבצעים, ולאחר מכן הפך לסגן ראש אחת מהחטיבות של המנגנון המרכזי של השירות.
לפני כן, הוא הספיק לעבוד במחלקת "M" של הארגון, שם פיקח על גורמי ביטחון אחרים.
ביוני 2011, הוא מונה לראש מנהלת שירות הביטחון הפדרלי ברפובליקת קומי, שם עבד עד מאי 2017. במאי 2017, הוא מונה לראש מנהלת הארגון בחבל קרסנויארסק.
על פי צו של נשיא רוסיה מיום 15 ביוני 2012, הוענקה לו הדרגה הצבאית מייג'ור גנרל, בקיץ 2018 קודם לדרגת לוטננט גנרל.
ב־8 באוקטובר 2019, נשיא הפדרציה הרוסית מינה אותו לעמוד בראש שירות בתי הסוהר הפדרלי במקום גנאדי קורניינקו.
מאז 2021, קלשניקוב נכלל ברשימות הסנקציות של האיחוד האירופי, ארצות הברית וקנדה בגלל מקרה הרעלת אלכסיי נבלני, שכן היה אחראי לפעולות השירות להחלפת המאסר המותנה.
עם מאסר בפועל במסגרת גזר הדין בפרשת איב רושה.
ב-25 בנובמבר 2021, הודח מתפקידו כמנהל השירות על רקע הביקורת נגד תפקודו של הארגון תחתיו.
אלכסנדר יבסייביץ' (סשה) קלנטירסקי היה מהנדס ישראלי ממוצא רוסי ששימש בתפקיד מפתח בבנייתו של "הסרקופג", כיפת הבטון שנוצקה מעל הכור הגרעיני הדולף באסון צ'רנוביל.
לאחר עלייתו לישראל כיהן קלנטירסקי כיושב ראש עמותת "ברית ליקווידטורים צ'רנוביל" שפעלה לקידום זכויותיהם של העוסקים במלאכת איטום הכור ונטרולו.
בעת מלחמת העולם השנייה התגורר עם משפחתו בכפר בבשקורטוסטן, ולאחר תום המלחמה שבו לביתם במוסקבה.
את לימודיו עשה במכון להנדסה ובנייה, ולאחר מכן השתלב במכון קורצ'טוב, שהיה אז מכון מחקר ופיתוח מוביל בתחום האנרגיה האטומית בברית המועצות.
ב-26 באפריל 1986, יום אסון צ'רנוביל, סייר קלנטירסקי בין אתרי בנייה במוסקבה.
כאשר שב למשרדו התקשר אליו אחד מחבריו ועדכן אותו בפרטי האירוע.
לאחר כשבועיים, הוטלה על קלנטירסקי ומשרדו הקמתה של כיפת בטון גדולה שתכסה את הכור הדולף ותבלום את התפשטות הקרינה.
בין החודשים יוני ונובמבר 1986 עבדו (באופן כולל) תחת שרביטו של קלנטירסקי כ-10,000 פועלים ב-12 מחלקות, אשר עבדו שבעה ימים בשבוע, ללא חופשות.
על תפקידו, כך סיפר, נאבקו עשרות אנשים, וזאת מתוך תחושת פטריוטיות.
העוסקים במלאכת איטום הכור ונטרולו כונו "ליקווידטורים" .
קלנטירסקי תיאר את החוויה באזור מוכה האסון: .
אכן, התברר כי קלנטירסקי ספג רמות קרינה גבוהות, מעבר למותר, אך לא ביקש שחרור מהמשימה.
בשלב מסוים לקה בדימום פנימי ואושפז בבית חולים במוסקבה, ולמשך שארית חייו סבל מהפרעת קצב.
עם זאת, לא סבל ממחלת הסרטן, בניגוד לרבים מהליקווידטורים.
בשנת 1992 עלה קלנטירסקי לישראל עם רעייתו ז'נטה ושתי בנותיהם והמשפחה התיישבה בעיר בת ים.
למרות השכלתו וניסיונו, וכמו רבים מהעולים באותן שנים, לא מצא קלנטירסקי עבודה כמהנדס והועסק בעבודות שונות.
הוא עמד בראש עמותת "ברית ליקווידטורים צ'רנוביל" המאגדת כ-1,400 ליקווידטורים שעלו מברית המועצות לשעבר וחיים בישראל.
במסגרת פעילותו בעמותה, נלחם למתן מעמד רשמי לליקווידטורים ולהעברת סיוע כספי עבורם, מאבק שצלח וסיומו בחקיקת "חוק המסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל, התשס"א–2001", פרי הצעתו של חבר הכנסת יורי שטרן.
כמו כן, נאבק בסירוב של חברות הביטוח בישראל לבטח את חיי הליקווידטורים, ופעל למען ביטוחם בחברת הביטוח הממשלתית ענבל, יחד עם חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
בשנת 2016 שב קלנטירסקי לראשונה לאזור האסון יחד עם הרופאה פולינה פולסקי וצוות חדשות.
הוא הלך לעולמו בינואר 2022, לאחר שלקה בשבץ, ונטמן בבית העלמין ירקון.
קיילנד הייתה אסדת קידוח נורווגית שהתהפכה ב-27 במרץ 1980 בשדה הנפט אקופיסק שבים הצפוני, וכתוצאה מכך נהרגו 123 בני אדם.
ההתהפכות הייתה האסון החמור ביותר במימי נורווגיה מאז מלחמת העולם השנייה ולאסון האסדה הימית הגדול ביותר נכון ל-2022. האסדה, הממוקמת כ-320 ק"מ מזרחית לדנדי, סקוטלנד, הייתה בבעלות "חברת הקידוח סטוונגר נורווגיה" והושכרה לחברה האמריקאית פיליפס פטרוליום בזמן האסון.
האסדה נקראה על שם הסופר הנורווגי אלכסנדר לאנג קיילנד.
האסדה נבנתה כיחידת קידוח ניידת במספנה צרפתית, ונמסרה לחברת סטוונגר ביולי 1976. אסדת הקידוח הצפה לא שימשה למטרות קידוח אלא שימשה כמתקן צלול למחצה המספק מגורים לעובדי הים.
עד 1978 נוספו לה מתחמי לינה נוספים, כך שניתן היה להכיל בה עד 386 אנשים.
בשנת 1980 סיפקה לינה בים לאסדת הקידוח Edda 2/7C.
בתוך כמה ימים היה אמור להתחיל חוזה חדש עם של הפעם כאסדת קידוח.
בערב 27 במרץ 1980 היו יותר מ-200 גברים אחרי משמרת על גבי האלכסנדר ל.
מזג האוויר היה גשום עם ערפל כבד, רוח עד וגלים של עד 12 מטרים.
קיילנד זה עתה התרחקה מאסדת הקידוח Edda 2/7C.
דקות לפני השעה 18:30 חשו האנשים שהיו על הסיפון 'איזושהי רעד'.
לפתע קיילנד שינתה זווית מעל 30° ואז התייצבה.
חמישה מתוך ששת כבלי העוגן נשברו, הכבל היחיד שנותר מנע מהאסדה להתהפך.
זווית הנטייה המשיכה לגדול ובשעה 18:53, כבל העוגן שנותר נשבר והאסדה התהפכה.
130 גברים היו בחדר האוכל ובקולנוע כשההתהפכות התרחשה.
לקיילנד היו 7 סירות הצלה המכילות 50 איש ו-20 רפסודות המכילות 20 איש כל אחת.
4 סירות הצלה שוגרו, אך רק אחת הצליחה להשתחרר מכבלי ההנמכה (התקן בטיחות לא אפשר שחרור עד להסרת המתח מהכבלים).
סירת הצלה חמישית נסחפה והתהפכה, יושביי הסירה אספו 19 גברים מהמים.
שתיים מהרפסודות נותקו ו-3 גברים חולצו מהן.
שתי רפסודות היכולות להכיל 12 איש הושלכו מאסדת הקידוח Edda 2/7C וחילצו 13 ניצולים.
7 אנשים נלקחו מהים בסירות אספקה ו-7 שחו ל-Edda.
איש לא חולץ על ידי ספינת הכוננות Silver Pit, שהגיעה בתוך שעה למקום.
מתוך 212 האנשים שהיו על האסדה, 123 נהרגו, מה שהפך לאסון החמור ביותר בהיסטוריה הימית של נורווגיה מאז מלחמת העולם השנייה ולאסון האסדה הימי הקטלני ביותר בכל הזמנים עד לנקודה זו.
בסביבות השעה 21:30 ספינה של חברת Smitlloyd ההולנדית הגיעה למקום.
הצוות של הספינה שמע אנשים צועקים לעזרה, אך בשל הערפל איש לא נראה.
כלי השיט של Smitlloyd שהה במקום מספר ימים וסייע למבצע החילוץ המתואם.
במרץ 1981 פורסם דוח החקירה וציין כי הגיעו למסקנה שקיילנד התמוטטה בעקבות סדק עייפות באחד מששת החיזוקים שלה (D-6), שחיבר את רגל ה-D שהתמוטטה לשאר האסדה.
באזור הסדק היה ריתוך קטן בגודל 6 מ"מ שחיבר לוחית ל-D-6. לוחית זו החזיקה מכשיר סונאר המשמש במהלך פעולות קידוח.
הריתוך הגרוע תרם להפחתה בחוזק.
יתרה מכך, החקירה מצאה סדקים קרים בריתוך הבסיסי.
סדקים קרים בריתוך, ריכוזי מתח מוגברים עקב לוחית מוחלשת, פרופיל הריתוך הירוד ולחצים מחזוריים (שיהיו נפוצים בים הצפוני) תרמו כולם לקריסתה של האסדה.
לפי הצבע על חלק מהמשטח השבור, הסדק נבע כנראה מעבודה לא נכונה במהלך בניית האסדה ב-1976. אלמנטים מבניים מרכזיים אחרים נכשלו ברצף, וערערו את המבנה כולו.
התכנון של האסדה היה פגום עקב היעדר יתירות מבנית.
קיילנד נמשתה ב-1983 לאחר 3 ניסיונות.
האסדה הושמדה מאוחר יותר באותה שנה בפיורד נדסטרנד לאחר שהושלמו חיפושים אחר גופות הנעדרים, כמו גם מספר בדיקות כדי לקבוע את סיבת האסון.
בתגובה לאסון, החמירו מתקני הים הצפוני הימיים את ארגון הפיקוד שלהם, והגדירו סמכות ברורה שתורה על נטישה במקרה חירום.
14 הדקות שחלפו בין הכישלון הראשוני של הרגל להתהפכות האסדה הותירו חלון זמן שבו רוב אנשי הצוות שהיו על הסיפון היו יכולים להימלט לו היה מבנה פיקוד יעיל יותר.
הכישלון בפריסת סירות הצלה הוביל לחקיקה חדשה בנוגע להתקני הבטיחות לשחרור סירות הצלה על אסדות גז ונפט.
כתוצאה מכך, ארגון הימאות הבין-לאומי הוציא דרישה שכל סירות ההצלה על ספינות סוחר יהיו מצוידות בווים שניתן לשחררם גם כשהם תחת עומס.
אלכסנדר קיסליוב היה צייר נוף רוסי.
אביו של קיסליוב היה קצין בצבא האימפריה הרוסית ופיקד על חיל המצב בסוויבורג.
כנכד של אנשי צבא, למד קיסליוב בבית הספר לשוחרים של נובגורוד ובשנת 1852 עבר לבית הספר השני לשוחרים בסנקט פטרבורג.
הוא לא סיים את ההכשרה והחל ללמוד באוניברסיטה האימפריאלית של סנט פטרסבורג בשנת 1858 בפקולטה ההיסטורית והפילולוגית.
לאחר סגירתה הזמנית של האוניברסיטה, עקב אי שקט של סטודנטים בסתיו 1861, הוא הפך לסטודנט אורח באקדמיה הקיסרית לאמנויות (IACh), ולאחר מכן התקבל כסטודנט שם ב-1862. משנת 1863 למד אצל סוקראט וורוביוב.
על ציור נוף בנפת נובגורוד קיבל את מדליית הכסף הגדולה מהאקדמיה.
בשנת 1864 הוא הפך לחבר בקולקטיב (ארטל) הציירים בראשות וסילי מקסימוב בעקבות הדוגמה של הקולקטיב של איוואן קראמסקוי.
עם זאת, הארטל של מקסימוב לא היה קיים זמן רב.
בשנת 1865 סיים קיסלב את לימודיו כאמן קלאסי מהדרגה השלישית.
בשנת 1875 הפך לחבר באגודת הנודדים.
שנתיים לאחר מכן עבר למוסקבה ולימד בבית ספר תיכון לבנות.
במשך שנים רבות הוא נדד ברחבי רוסיה והקווקז, ויצר סקיצות לציורים אותם השלים בביתו במוסקבה.
ב-1893 הוא מונה לחבר מלא באקדמיה והפך לפרופסור ב-1897. סטפן קולסניקוב וקונסטנטין גורבאטוב היו בין תלמידיו.
בשנת 1906, בוולוגדה, הוא היה ממייסדי "המעגל הצפוני של אוהבי האמנות היפה", ארגון שבין השאר סייע לאמנים צעירים להביא את עבודותיהם לתערוכה באקדמיה.
מאוחר יותר, כחלק מצוות אמנים, הוא עזר לעצב את הפנים של קתדרלת אלכסנדר נייבסקי בסופיה.
ביתו בטואפסה (שהוא בנה ב-1902) הוא כיום מוזיאון.
מצוק גדול על חוף הים השחור נקרא על שמו, בשל הופעתו באחד מציוריו.
אֲלֶכְּסַנְדֶּר קִישׁ היה רב בוהמי ודרשן חשוב.
קיש היה בנו של מנהל בית הספר הפרטי יוסף חנוך קיש מפראג (1804–1874).
אחיו היה הבלנאולוג חנוך קיש.
אלכסנדר קיש החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו בשנת 1863 כשהוא עדיין לא היה בן 15, נתמך על ידי מלגה מהקהילה הדתית היהודית בפראג, כתלמיד הקבוע הצעיר ביותר באותה תקופה.
הוא למד באוניברסיטת ברסלאו ובאוניברסיטת טיבינגן, שם קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D.), ובפריז, שם היה גם מורה בביתו של הברון הוראצי גינצבורג.
בשנת 1874 קיבל את תפקידו הראשון כרב בעיר בבוהמיה.
ב-1877 התמנה לרב השני של , לאחר מוריץ לוין (Moritz Levin) ופרסם את ה- Neue Israelitische Zeitung ("עיתון יהודי חדש") בשנים 1878–1880. בשנים 1881–1886 היה רב ביונגבונצלאו בבוהמיה ופרסם את ה-Israelticaltische Lehrerbote (שליח מורה יהודי) בשנים 1882–1884.