tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככל הנראה, אקסבייר נטש את חלומו הישן לאחווה ודו-קיום בין בני אדם למוטאנטים, והפך את האי התבונתי קרקואה לאומה ריבונית עבור כלל המוטאנטים, וכדי לעזור לאקס-מן להחלים מהתקריות האחרונות שלהם עם יחידת הסנטינלים א*ח*ד של הארגון לחירום לאומי.
הוא שולח את האקס-מן לשתול זרעים מהאי קרקואה ברחבי העולם ובמאדים.
אותם זרעים גדלים בן לילה והופכים למושבות דמויי-צמחייה טבעית.
באמצעות הקדמה שבטכנולוגיית המוטאנטים בשילוב עם יכולותיו המיוחדות של קרקואה כאי מוטאנטי חי, פרופסור אקס והאקס-מן מחזיקים ברשותם כעת שגרירויות ברחבי העולם.
כמו כן, טכנולוגיה זו אפשרה את פיתוחם של שלושה נסיובים שיכולים לשנות את חיי האנושות - גלולה שיכולה להאריך חיי אדם, אנטיביוטיקה אוניברסלית המתאימה את עצמה לסביבתה, וגלולה שמרפאת מחלה מוחית.
את שלושת הנסיובים האלו פרופסור אקס מציע לממשלות העולם בתמורה להכרה ריבונית באי קרקואה ולחיים שלווים של המוטאנטים על האי.
פרופסור אקסבייר הוא מוטאנט בעל יכולות טלפתיות נרחבות, והוא נמנה בין הטלפתים החזקים ביותר ביקום מארוול.
הוא מסוגל לדמות את מחשבותיהם של אחרים ולהקרין את מחשבותיו לטווח של עד 400 ק"מ.
בעבר, הטלפתיה של אקסבייר כיסתה את העולם כולו, אך מגנטו שינה את השדות האלקטרומגנטיים של כדור הארץ כדי להגביל את טווח הטלפתיה של אקסבייר.
בזמן שלא נכח בכדור הארץ, אקסבייר יכול היה לתקשר מנטלית עם גזעים חייזריים שונים בחלל.
במאמץ רב הוא מסוגל להרחיב את טווח הטלפתיה שלו.
הוא מסוגל ללמוד שפות זרות על ידי קריאת מרכזי השפה שבמוחו של האחר, ובאותו אופן ללמד אחרים.
בעבר, אקסבייר אימן קבוצת מוטאנטים באופן מנטלי וגרם להם לחוות חודשים של אימונים, בזמן שעברו מספר שעות בעולם האמיתי.
כוחותיו המנטליים של אקסבייר מאפשרים לו גם לעשות מניפולציות על מוחותיהם של אחרים, לעוות את תפיסת עולמם כדי להפוך לרואה ואינו נראה, להקרין אשליות מנטליות, לגרום לאובדן זיכרון חלקי או לאמנזיה כוללת וכן לעורר כאב/שיתוק באחרים המבקשים לפגוע בו.
בטווח קרוב, אקסבייר מסוגל לשלוט במספר מוחות לביצוע מטלות פשוטות, אם כי אין הוא יכול לבצע זאת בו זמנית.
הוא יכול להשתלט על תפקודיו הפיזיים והחושיים של האחר, כמו למשל ראייה, שמיעה, טעם, ריח, או אפילו כוחות מוטאנטים.
תופעת לוואי של הטלפתיה כוללת זיכרון צילומי.
אקסבייר אינו יכול לתכנת מוחות של אחרים להאמין במה שהוא רוצה שהם יאמינו, וזאת משום הסברה כי המוח הוא אורגניזם שתמיד יזכור את הצעדים הנדרשים לו להגיע לזמן ההווה ואשר ישכתב את עצמו מחדש אם ייעשה ניסיון לשנות זאת.
חרף זאת, תיכנות מוחו של וולברין נמשך מספר שנים למרות שכוחות הריפוי שלו נעלים מאלה של בני אדם רגילים.
לאחר שכוחותיו של אקסבייר הופשטו באירועי "בית אם", הטלפתיה שלו חזרה אליו כאשר נזרק לתוך גביש המק'קראן העוצמתי.
כוחות אלו היו חזקים יותר מבעבר, וטווח היקפם אינו ידוע.
פרופסור אקס הוא קרלוס חאווייר במיני-סדרה "מארוול 1602" בכתיבתו של ניל גיימן.
הסדרה מתרחשת בעידן האליזבתני שביקום חלופי בשם "ארץ-311".
בעולם זה, קרלוס חאווייר מקים בית ספר לזן מכשפים כדי לאמן אותם ולעזור להם לשרוד בעולם שלא סומך עליהם ושונא אותם.
הוא מחביא אותם ושולח אותם רק למשימות בהם צריך לחלץ מכשפים אחרים מסכנה.
כאשר צעיר בשם ורנר - מכשף בעל כנפי מלאך - עומד להישרף על המוקד בידי האינקויזיציה, חאווייר שולח את מנהיג השטח סקוטיוס סאמראייל ואת רוברטו טרפיוזיס להציל את הנער.
ניקולאס פיורי, רב-המרגלים של מלכת אנגליה, מזהיר את חאווייר על הסכנה שבמותה של אליזבת ועלייתו לכוח של המלך ג'יימס מסקוטלנד שונא המכשפים.
לפרופסור אקס קיימת גרסה מחודשת בהמשכיות של יקום אולטימייט מארוול.
אולטימייט פרופסור אקס לא שונה בהרבה מהפרופסור המקורי.
אקסבייר בגרסה זו הוא הטלפת החזק ביותר ביקום מארוול, ממקימי האקס-מן ופטרונם.
בשונה מגרסתו המקורית, אולטימייט אקסבייר הצהיר בנוגע למוטציה שלו כבר בהתחלה ויש לו יכולות טלקינזיס מועטות.
הוא עוזב את אשתו מוירה מק'טאגרט ואת בנו דייוויד ומחליט ללכת בעקבות חלומו של מגנטו לחברה מוטאנטית, אך מגנטו מפנה לו עורף וגורם לו לשיתוק באמצעות חתיכת מתכת.
בגרסה זו, אהובותיו לשעבר כוללות את מיסטיק ואמה פרוסט.
באמלגם קומיקס, המאחד בין דמויות משתי חברות קומיקס, צ'ארלס אקסבייר אוחד עם דוקטור פיית של חברת DC קומיקס ודוקטור סטריינג' של חברת מארוול קומיקס כדי ליצור את הדמות דוקטור סטריינג'פיית.
הוא גם אוחד עם הצייד ממאדים כדי ליצור את דמותו של מיסטר אקס, מנהיג ה-JLX.
בגיליון השני לאירועי המבוא של "חיל דדפול", דדפול מבקר ביקום שבו פרופסור אקס הקים בית יתומים לצעירים במצוקה הכולל את קידפול (גרסה צעירה של דדפול), סייקלופס, וולברין, קולוסוס, סטורם משמשת כמנהלת וחיה משמש כמורה.
ביקום זה, פרופסור אקס חש חיבה לאמה פרוסט, מנהלת בית יתומות בהן נמצאות ג'ין גריי ורוג.
צ'ארלס אקסבייר הוא פסיכיאטר שמנהל את "בית הספר לצעירים הפכפכים במיוחד ע"ש אקסבייר".
הוא לוקח תחת חסותו בני נוער בסיכון ובמקום לשקם אותם הוא מלמד אותם את דרכי הפשע משום אמונתו כי הפסיכופתיה היא השלב הבא באבולוציה ההתנהגותית האנושית.
עובדה זו גרמה לסילוקו מאיגוד הפסיכולוגים האמריקאי.
נוסף על כך, הוא מופלל בידי ראש הבלשים אריק מגנוס ברצח תלמידו וורן, לאחר שאקסבייר סירב לצרף את האקס-מן לאחווה של מגנטו.
דמותו של אקסבייר הופיעה בתשעת סרטי האקס-מן "אקס-מן", "אקס-מן 2", "אקס-מן 3: המפלט האחרון", "אקס-מן המקור: וולברין", "אקס-מן: ההתחלה", "הוולברין", "אקס-מן: העתיד שהיה", "אקס-מן: אפוקליפסה" ו"אקס-מן: הפניקס האפלה".
בארבעת הסרטים הראשונים ובשישי גילם את דמותו השחקן פטריק סטיוארט, ובסרטים החמישי, השמיני והתשיעי גילם אותו ג'יימס מק'אבוי.
בסרט השביעי, המתרחש בשתי תקופות זמן, מגלמים את דמותו גם סטיוארט וגם מק'אבוי.
סטיוארט שב לגלמו בסרטים "לוגאן" ו"דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף" של היקום הקולנועי של מארוול.
בסרט הראשון, אקסבייר וחבורתו (המונה בתחילה את סייקלופס, ג'ין גריי וסטורם) נחלצים לעזרתם של וולברין ורוג.
שני המוטאנטים נרדפים בידי סייברטות', חבר אחוות המוטאנטים של מגנטו, שרוצה להשתמש ביכולותיהם המיוחדות כדי להפר את האיזון בין מוטאנטים לבני אדם ולאלץ את הגן המוטאנטי על האנושות כולה.
בסרט השני, אקסבייר וחבורתו מותקפים בידי הקולונל ויליאם סטרייקר, שמעוניין להשתמש באקסבייר ובמכשיר סרברו כדי לאתר מוטאנטים ברחבי העולם ולהרוג אותם.
חברי אקס-מן צריכים לאחד כוחות עם אחוות המוטאנטים של מגנטו כדי לעצור בעדו.
בסרט השלישי, אקסבייר מנסה לעזור לג'ין גריי להשתלט על אישיות אפלה שחבויה בתוכה ושולטת בה, "הפניקס".
מתברר כי אקסבייר שתל בג'ין גריי בעבר מחסום מנטלי כדי למנוע מאישיותה האפלה לפרוץ החוצה, וכעת היא נלחמת להשתחרר.
בסרט "אקס-מן המקור: וולברין", אקסבייר מופיע בקצרה כאשר וולברין עוזר לקבוצת ילדים להימלט, וזאת לאחר שנחטפו במסגרת פרויקט נשק אקס, והוא מציע להם מקום מפלט.
בסרט "אקס-מן: ההתחלה", אקסבייר הצעיר לומד להכיר לראשונה את אריק לנשר (מגנטו לעתיד) ואוסף קבוצת צעירים המונה את אלכס סאמרס, הנרי מק'קוי, שון קאסידי ורייבן דארקהולם, בתקופת משבר הטילים בקובה.
בסרט "אקס-מן: העתיד שהיה", המתרחש בשנות ה-70, אקסבייר הצעיר שרוי בדיכאון בגלל מצבו הבריאותי, וזאת לאחר שמגנטו גרם לשיתוקו ב"אקס-מן: ההתחלה".
נראה כי הוא לוקח תרופות שנוצרו על ידי מק'קוי על מנת לאפשר לו ללכת אך במחיר איבוד כוחותיו.
בהמשך הסרט, הוא מוותר על השימוש בתרופות על מנת לאתר את רייבן ולמנוע ממנה להרוג את ממציא זקיפי הסנטינל בוליבר טראסק.
כמו כן, מק'אבוי מופיע בהופעת אורח ללא קרדיט ב"דדפול 2".
פרופסור אקסבייר הופיע לראשונה במדיום הטלוויוני בסדרת האנימציה "גיבורי העל של מארוול" משנת 1966, בפרק שעסק בסאב מרינר.
הוא הופיע לצד חמשת חברי האקס-מן המקוריים.
למרות ששמותיהם ואישיותיהם נותרו כפי שתוארו בקומיקס, הקבוצה לא נקראה בשם "אקס-מן", כי אם "בני ברית לשלום".
בתחילת שנות ה-80, אקסבייר הופיע במספר הופעות אורח בסדרת האנימציה "ספיידרמן וחבריו המדהימים".
ב"אקס-מן: סדרת האנימציה" של שנות ה-90, אקסבייר הופיע כחלק מרשימת הדמויות הראשיות שמככבות בסדרה.
הוא משתמש בסדרה בכיסא מרחף בדומה לזה שמספקת לו לילנדרה בקומיקס.
באותן שנים, אקסבייר הופיע גם בשני פרקים ב"ספיידרמן: סדרת האנימציה" בהם הופיעו חברי האקס-מן.
בשנות ה-2000 הופיע אקסבייר בסדרות "אקס-מן: אבולוציה", המביאה את הרפתקאות האקס-מן בצעירותם, ו"וולברין והאקס-מן".
בסדרה זו, אקסבייר נעלם באופן מסתורי בתחילת הסדרה.
חברי האקס-מן מוצאים אותו כשהוא שרוי בתרדמת באי ג'נושה ותחת טיפולו של מגנטו.
לאורך כל הסדרה, חברי האקס-מן מקבלים ממנו הנחיות טלפתיות לאחר שהתעורר בעתיד דיסטופי שבו זקיפי הסנטינל שולטים בכולם.
לבסוף, עתיד זה נמנע, אך הוחלף בעידן אפוקליפס.
הוא נחשב בעיני רבים כאחד המלחינים האמריקאים הראשונים, שחשיבותם עברה את גבולות ארצות הברית אל העולם הרחב.
בתקופת חייו לא נהנה אייבס מהכרה של ממש במוזיקה שלו, ורבות מיצירותיו לא הגיעו במשך שנים לכלל ביצוע.
במשך השנים התקבל אייבס כאחד ה"מקורות האמריקאים", מלחין העובד בסגנון אמריקאי בלבד, שהמוזיקה שלו שזורה נעימות אמריקאיות וחדורה בתחושת האפשרויות הטמונות בה.
צ'ארלס אייבס נולד בדאנברי שבקונטיקט, בן לג'ורג' אייבס, שהיה מנצח תזמורת צבאית במלחמת האזרחים האמריקנית.
סביר להניח, שההאזנה לנגינת התזמורת הצבאית של אביו בכיכר העיר של דאנברי, במקביל לנגינת תזמורות אחרות מסביב לכיכר, טבעה את חותמה בילד צ'ארלס.
ג'ורג' אייבס בנה לעצמו פסנתר ברבעי טונים והדריך את בנו בגישה ייחודית לתאוריה של המוזיקה, שכללה עידוד להתנסות בהרמוניות בי-טונאליות ופולי-טונאליות.
אייבס דחה את המוזיקה הטונאלית שנים לפני שארנולד שנברג בחר באטונאליות ליצירותיו.
אייבס עבר לניו הייבן שבקונטיקט, בשנת 1893 ובספטמבר 1894 החל את לימודיו באוניברסיטת ייל אצל הוריישו פרקר והרחיב את היקף לימודיו באוניברסיטה להוסיף מקצועות רבים ושונים, כולל יוונית, לטינית, מתמטיקה וספרות.
אחרי סיום לימודיו בייל, עסק אייבס בביטוח, מתוך מניעים אלטרואיסטיים - הוא ביקש להיות מגן לאלמנות ויתומים.
סוכנות הביטוח שלו הצליחה יפה והוא היה למיליונר.
בזמנו הפנוי המשיך לחבר מוזיקה ועבד, עד נישואיו, כנגן עוגב בכנסיות בערים שונות.
במשך חייו סבל ממה שכינה התקפי לב, שהראשון שבהם פקד אותו ב-1907. אחרי שהתאושש מן ההתקף הראשון, נכנס אייבס לתקופת יצירה פורייה במיוחד.
אחרי נישואיו המשיך אייבס, בהצלחה מרשימה, בעסקי הביטוח ובמקביל הלחין בשפע, עד שמחלת לב וסוכרת ריתקו אותו למיטה משנת 1918 וצימצמו מאוד את היקף כתיבתו.
יצירתו האחרונה, השיר "זריחת השמש", נכתבה באוגוסט 1926. בשנת 1922 הוציא לאור את 114 השירים, שמייצגים את היקף יצירתו כמלחין וכוללים שירים אמנותיים, שירים שכתב בנעוריו ובצעירותו ושירים דיסוננטיים מאוד, כמו "הרוב".
הפרטיטורות של אייבס היו כתב חרטומים, עד שהרשה לבסוף להנרי קואל, אליוט קרטר ואחרים מחסידיו הנלהבים לארגן אותן.
במאי 1946 הסדיר קרטר באוניברסיטת קולומביה ביצועי בכורה לשתיים מיצירותיו, "השאלה ללא מענה" ו"סנטרל פארק בחשיכה", שהביצוע היחיד שזכו לו עד אז היה ב-1907, כפרקי ביניים בתיאטרון בניו יורק.
אייבס נחשב לאבי המודרניזם האמריקאי במוזיקה על כל זניו.
אהרן קופלנד ירש את נטייתו למוזיקה עממית, אדגר וארז היה ממשיכו בכלי הקשה וג'ון קייג' הלך בדרכו בהתנגדות לשמרנות ובבוז לכלי נגינה.
פייר בולז, בבואו לארצות הברית, היה מוכן להכיר רק באייבס כמלחין אמריקאי.
"השאלה ללא מענה" שימשה את ליאונרד ברנשטיין בהרצאותיו באוניברסיטת הרווארד, אחרי שביצע אותה במוסקבה.
תאוריות רבות ניסו להסביר את הדומיה ששרתה עליו בשלהי חייו, מאז 1927 עד מותו, מצב ללא הסבר, המזכיר את השתיקה המסתורית שאפיינה את עשרות השנים האחרונות בחייו של ז'אן סיבליוס, שגם הוא הפסיק להלחין בערך באותו זמן.
אף כי אייבס הפסיק להלחין וסבל מבריאות רופפת, הוא המשיך לעבד ולתקן את יצירותיו הקודמות ואף פיקח על ביצועי בכורה של המוזיקה שלו.
ב-1930 פרש מעבודת הביטוח והתפנה לעסוק בעבודתו המוזיקלית, אם כי לא חיבר עוד מוזיקה חדשה.
אייבס מת בניו יורק בשנת 1954.
"שלושה מקומות בניו אינגלנד" ביצוע בכורה בניו יורק, 10.1.31, בניצוח ניקולס סלונימסקי
הסימפוניה הרביעית הכוראלית, ביצוע בכורה בניו יורק, 26.4.65, לאופולד סטוקובסקי
סונאטה לפסנתר מס' 1 "זיכרונות מקונטיקט הכפרית" (1909)
"השאלה ללא מענה", 11.5.46, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק
"סנטרל פארק בחשיכה", 11.5.46, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק
"סימפוניית היקום" (לא גמורה) (1911-1916), הושלמה על ידי לארי אוסטין
"לינקולן, איש העם הדגול", למקהלה ותזמורת (1912)
נורמן לברכט, אנציקלופדיה למוזיקה של המאה העשרים, הוצאת לדורי, 1997.
צ'ארלס אוונס יוז , היה משפטן, עורך דין ופוליטיקאי רפובליקני אמריקאי שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית (1930–1941), כמושל מדינת ניו יורק (1907-1910) וכמזכיר המדינה של ארצות הברית (1921–1925).
הוא היה המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של 1916, והפסיד בהפרש צמוד לנשיא היוצא וודרו וילסון.
יוז היה פרופסור בשנות התשעים של המאה ה-19, ותמך בליברליזם.
הוא היה חבר בתנועה הפרוגרסיבית במאה העשרים, דיפלומט ועורך דין בניו יורק בימי הרדינג וקולידג', והיה ידוע בכך שתמך והתנגד לחלק מרפורמות הניו דיל בשנות ה-30.
צ'ארלס אוונס יוז נולד בגלן פולס, ניו יורק.
הוא היה בנו של הכומר דייוויד יוז ומרי יוז, אחותו של סנאטור.
הוא היה פעיל בכנסייה הבפטיסטית בניו יורק.
הוא למד בבית ספר בניו ג'רזי.
בגיל 14, החל בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת מדיסון.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בראון.
הוא היה התלמיד השלישי בכיתתו בגיל 19. הוא החל ללמוד משפטים בשנת 1882 באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1884 הוא סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
ב-1885 פגש את אנטואנט קרטר, בתו של שותף בכיר בעסק בו עבד, והם נישאו ב-1888. היה להם בן אחד, צ'ארלס הבן, ושלוש בנות.
לאחר שסיים את לימודיו, החל לעסוק בניו יורק בעריכת דין במשרד פרטי.
לאחר שנישא, הוא הפך לשותף במשרד.
בשנת 1891 פסק יוז מעבודתו בעריכת דין ומונה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת קורנל.
כעבור שנתיים הוא שב לעריכת דין בניו יורק, במקביל להמשך ההוראה האקדמית במסגרת בית הספר למשפטים, עיסוק בו המשיך עד שניסה להיבחר למושל.
יחד עמו עבד באותה עת וודרו וילסון, יריבו העתידי בבחירות לנשיאות.
בתקופה זו החל יוז לפעול בפעילות ציבורית מקצועית, עיקרה כחבר בוועדות ציבוריות לבדיקת מחירי שירותים שונים.
גילויי השחיתות שמצאה הוועדה הובילה, בין היתר, להורדת מחירי הגז בעיר.
ב-1906, מונה לוועדה לחקירת תעשיית הביטוח בניו יורק.
בשנים 1907–1910 כיהן יוז כמושל מדינת ניו יורק.
בעת בחירתו הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית היחיד ברחבי ארצות הברית לזכות במינוי, לאחר שניצח את ויליאם רנדולף הרסט.
יוז רץ על מצע שדרש את שיפור רמת החיים בניו יורק בעזרת רפורמות חברתיות.
כפרוגרסיבי, הצליח יוז לנצל את האהדה של תאודור רוזוולט ולהחליש את הרפובליקנים השמרנים במדינה.
בשנת 1908 הוא דחה את הצעתו של ויליאם הווארד טאפט להתמודד למשרת סגן נשיא ארצות הברית.
תאודור רוזוולט הפך לתומך גדול שלו.
כמושל, הוביל יוז רפורמות בשלושה תחומים: מנהל תקין וטוהר מידות בשירות הציבורי, הרחבת סמכויות המדינה כלפי עסקים בתחום השירות הציבורי, והרחבת שירותי הרווחה והמשטרה בעיר.
כדי להתנגד לשחיתות, הוא העביר חוקים ב-1906 וב-1907 שהגבילו תרומות מתאגידים לפוליטיקה ודרשו ממועמדים להציג את התרומות שלהם, חקיקה שחמש עשרה מדינות אחרות החליטו לאמץ.
הוא העביר חקיקה שהרחיבה את סמכויותיו כלפי פקידי הממשל, ופיטר פקידים מושחתים.
הוא גם הצליח להעלות את כוח הוועדה לשירות הציבור.
כששני חוקים למען הפחתת דמי נסיעה ברכבת עברו, הטיל עליהם יוז וטו בטענה שרמת המחירים צריכה להיקבע בידי ממונים מומחים ולא בידי נבחרים.
הוא רצה ממשלה לא בידי העם, אלא למען העם, בטענה ש"בממשל חייבים להיות פקידים שמושלים".
יוז לא הצליח בהשגת אחת ממטרותיו החשובות כמושל: רפורמה בבחירות מקדימות.
הוא קיווה להתפשר עם מנהיגי המפלגה המקומיים, ודחה את האפשרות של בחירות מקדימות ישירות, שבהן הבוחרים יוכלו לבחור בין מועמדים, והעדיף במקום זאת מערכת מסובכת של מועמדויות שיאושרו בוועידת המפלגה.
מנהיגי המפלגה המקומיים דחו את הפשרה, והמועצה המחוקקת דחתה את התוכנית בשלושה מקרים בין 1909 ל-1910.
בנושאים חברתיים, תמך יוז ברפורמות חברתיות מוגבלות.
הוא תמך בחוק שהנהיג יום עבודה בן שמונה שעות ושבוע עבודה בן 48 שעות לעובדי מפעלים- אולם רק לאלו שגילם מתחת לשש עשרה.
הוא הצליח להשיג את הסכמת המועצה המחוקקת עבור חוק שאסר על עובדים צעירים לעבוד בשלושים מקצועות מסוכנים, כשהוא נעזר בחוות דעת משפטית בנושא.
כדי לאכוף את החוקים, ארגן יוז ב-1907 "מחלקת עבודה", ומינה נציב מטעמו.
כעבור שנתיים, נוצר משרד חדש לנושאי מהגרים במחלקת העבודה.
בשנתו האחרונה כמושל, הוא השיג את עזרת מבקר המדינה בהכנת התקציב.
הוא חתם על חוק שדרש פיצויים לעובדים שנפצעו בתעשיות המסוכנות, ומערכת התנדבותית לפיצויים לעובדים האחרים.
לאחר שבית המשפט לערעורים בניו יורק קבע שהחוק אינו חוקתי, משאל עם גרם לתיקון החוקה של ניו יורק כדי לאשר אותו.
ב-1908, נאלץ לשקול מתן חנינה לצ'סטר גילט, שהטביע את חברתו גרייס בראון.
המושל דחה את מתן החנינה, ואישר את הריגת גילט בכיסא חשמלי.
כשעזב יוז את תפקידו, נטען שהותיר מדינה שונה לחלוטין ממה שקיבל.
ב-1926, מונה יוז בידי מושל ניו יורק אל סמית' לתפקיד יושב הראש של "הוועידה לארגון מחדש של המדינה", שהובילה לתוכניות מקיפות יותר ממה שחזה יוז.
ב-25 באפריל 1910, בחר הנשיא ויליאם הווארד טאפט ביוז לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית לאחר מותו של שופט אחר.
הסנאט אישר את מועמדותו ב-2 במאי 1910, ויוז התמנה לתפקיד באותו היום.
הוא היה בבית המשפט העליון עד 1916, והמשיך לתמוך בהחלטות שערערו את הקפיטליזם המסורתי.
הוא כתב פסקי דין שהרחיבו את סמכויות הממשלה והמדינה.
במשפט נגד מדינת אלבמה, פסק ששעבוד הוא לא רק עבדות, ובפסק דין אחר פסק שוועדות סחר בין המדינות יכולות לשנות מחירים כאוות נפשן.
בפסק דין מאפריל 1915, שפסק שליאו פרנק עדיין אשם במעשים שיוחסו לו, התנגד יוז לפסק הדין, יחד עם אוליבר ונדל הולמס הבן.
יוז התפטר מבית המשפט העליון ב-10 ביוני 1916, כדי להפוך למועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1916. הוא השופט האחרון שהתפטר מבית המשפט העליון למען ריצה לתפקיד ציבורי.
המפלגה הפרוגרסיבית תמכה בו, הודות לתמיכה מצד הנשיא לשעבר, תיאודור רוזוולט.
גם הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט תמך בו, והרגיש שיוכל להיות אלטרנטיבה ממשית לנשיא הדמוקרטי, וודרו וילסון, בשל ההישגים שהשיג בתור מושל ניו יורק.
מנהיגים לשעבר של המפלגה הפרוגרסיבית מחו על הבחירה בו, ותמכו בוילסון, כיוון שיוז התנגד לחוקים לימי עבודה בני שמונה שעות, לתיקון ה-16 לחוקה, וכיוון שיוז לא התמקד בנושאים פרוגרסיביים במהלך מסע הבחירות.
יוז נוצח בידי וילסון במסע בחירות צמוד (בהפרש של 23 אלקטורים ו-594,188 קולות).
הבחירות היו תלויות בקליפורניה, בה הצליח וילסון לנצח בהפרש של 3,800 קולות, לזכות ב-13 האלקטורים שלה ולהיבחר לכהונה שנייה.
יוז לא זכה לתמיכתו של הירם ג'ונסון, מושל קליפורניה וסגנו של רוזוולט ב-1912, לאחר שלא הצליח להיפגש איתו.
למרות שכמעט הפך לנשיא, לא ניסה יוז להיבחר שוב ב-1920. הוא ניסה למצוא דרכים שימנעו ניסיון לשליטה ממשלתית רחבה, כמו בימי וילסון, על תעשיות חשובות כתעשיות הרכבת, דבר שהרגיש שמחסל את האינדיבידואליזם.
לאחר שהמפלגה הפרוגרסיבית של רוברט לה פולט תמכה בהגבלות כאלו ב-1924, פנה יוז ימינה, והאמין שיש להגביל את כוח הפקידות הממשלתית לעומת זכויות היחידים וזכויות הרכוש.
יוז חזר לממשלה במרץ 1921, כמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של וורן הרדינג.
ב-11 בנובמבר 1921, נפתחה הוועידה הימית בוושינגטון, שדנה בהגבלות הכוח הימי של המעצמות.
בריטניה, צרפת, איטליה, יפן וארצות הברית נכחו, וגם מדינות אחרות עם דאגה לגבי שטחים באוקיינוס השקט- בלגיה, הולנד, פורטוגל וסין.
יוז ואליהוא רוט הובילו את המשלחת האמריקנית.
יוז המשיך בתפקידו לאחר מותו של הרדינג, בממשל קולידג', אולם התפטר לאחר היבחרו של קולידג'.
ב-30 ביוני 1922, חתם על הסכם שסיים את הכיבוש האמריקני ברפובליקה הדומיניקנית.
ב-1907, הפך לנשיא הראשון של הוועידה הצפון-בפטיסטית, ובנוסף היה נשיא איגוד עורכי הדין של ניו יורק.
לאחר שעזב את מחלקת המדינה, חזר לעריכת דין.
בנוסף, שפט בבית המשפט לצדק בינלאומי (גרסה מוקדמת של בית הדין הבינלאומי לצדק) בהאג בין 1928 ל-1930. בנוסף לכך היה ציר בוועידה הכלל-אמריקנית לבוררות ולהסדרים בין 1928 ל-1930. הוא הקים ועידה לאומית של נוצרים ויהודים, כדי להתנגד לקו קלוקס קלאן, לאנטי-קתוליות ולאנטישמיות בשנות העשרים והשלושים.
בין 1925 ל-1926, ייצג את חברת וזלין בפני הוועידה לשימור שמן.
ב-1928, בעלי עסקים שמרנים ניסו לבחור בו כמועמד הרפובליקני במקום הרברט הובר.
יוז סירב לכך מפאת גילו.
הרברט הובר, שמינה את בנו של יוז לתפקיד פרקליט המדינה ב-1929, מינה את יוז לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-3 בפברואר 1930. יוז אושר בידי הסנאט ב-13 בפברואר, והתמנה לתפקידו באותו היום.
הוא שירת בתפקיד עד 1941, והחליף את ויליאם הווארד טאפט, הנשיא לשעבר וחברו למפלגה הרפובליקנית, שגם הוא הפסיד לוילסון בבחירות לנשיאות, ומינה את יוז לתקופת כהונתו הראשונה בבית המשפט העליון.
האגפים הפרוגרסיביים בשתי המפלגות התנגדו למינויו של יוז בטענה שהיה ידידותי מדי לעסקים הגדולים.
בנוסף, בגיל 67, היה יוז השופט המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד.
למרות זאת, הוא זכה לתמיכה של שני שלישים מהסנאט.
הוא השביע את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ב-1933, 1937 וב-1941.
בית המשפט היה מורכב בשופטים פרוגרסיביים יותר.
יוז החליט לתמוך בהם ולהתנגד לעסקים הגדולים.
אולם החשש מפקידות ממשלתית מנופחת שפיתח גרמה לו להחליט כמה החלטות לטובת התאגידים.
הוא אישר חוקים לטובת זכויות האזרח וחירויות האזרח.
הוא פסק שצווי איסור פרסום הם אינם חוקתיים.
בנושא הכלכלי, תמך בחוקים שאפשרו "חופש בהזדמנות" ליחידים וגם בחוקים שהגדילו את כוחה של המדינה.
הוא לא תמך באופן אישי בחקיקה שקשרה את התכנון הכלכלי הלאומי לפקידות הממשלתית.
הוא התנגד בתחילה לניו דיל של רוזוולט וניסה ליצור חזית נגדו בבית המשפט, ובהשפעתו הגביל את רוזוולט וביטל חוקים שלא נראו חוקתיים בעיניו.
ב-1935, יוז התחיל להרגיש שארבעת השופטים השמרנים בבית המשפט מתעלמים מהחוק כדי לבצר את מעמדם.
יוז יצר ברית עם שלושה שופטים ליברלים- לואיס דמביץ ברנדייס, הרלן סטון ובנג'מין קרדוזו, שכונו שלושת המוסקטרים - כדי לאשר מבחינה חוקית חלקים מהניו דיל (כמו החרמת הזהב).
לעיתים תמך בשמרנים (קבוצת ארבעת הפרשים, שעליה נמנו השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר), כמו במהלך התנגדותו למנהל השיקום החקלאי.
ב-1936, הוא הרגיש שהוא זוכה לעוינות מצד חבריו בבית המשפט.
הוא המשיך להיות לשון המאזניים בבית המשפט, כשהוא תומך לעיתים בליברלים ולעיתים בשמרנים.
ב-1937, כשבית המשפט החל לתמוך בו יותר, אישר חוקים שהגבילו את תעריפי הרכבת וחוקי רגולציה אחרים.
ב-1937, כשהציע רוזוולט למנות עוד שישה שופטים לבית המשפט, פעל יוז נגד החוק, שנכשל בסנאט, בכך שהעביר חוקים לטובת הניו דיל- כולל חוק הביטוח הלאומי.
לאחר מכן קבע בית המשפט שחוק שכר מינימום הוא חוקתי.
לאור תמיכת הבוחרים ברוזוולט בבחירות של 1936, בהן נבחר רוזוולט ברוב מוחץ, החל יוז לאשר עוד חוקי ניו דיל.
יוז טען שחוקי הניו דיל עברו בגלל שהיו חוקתיים, ולא בגלל החוק למינוי שופטים שהציע רוזוולט.
יוז פיקח על מעבר בית המשפט העליון אל משכנו החדש.
הוא כתב 199 פסקי דין ב-11 שנותיו בתפקיד, ונחשב לנשיא בית משפט עליון חשוב.
הוא קבור בניו יורק סיטי.
רכס יוז בהרי המלכה מוד בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של צ'ארלס יוז.
צ'ארלס אנתון היה חוקר אמריקאי ללימודים קלאסיים.
אחרי שסיים בהצטיינות את קולומביה קולג' של אוניברסיטת קולומביה, הוא למד משפטים וקיבל הסמכה לעריכת דין, אבל מעולם לא עסק במקצוע.
ב־1820 הוא מונה לתפקיד פרופסור עוזר ליוונית ולטינית בקולג' שבו למד.
לאחר עשר שנים מונה לפרופסור מן המניין.
הוא שימש גם מנהל בית ספר לדקדוק ליד הקולג'.
בשני התפקידים החזיק עד שנת 1864.
אנתון פרסם מהדורות לימודיות של יצירות יווניות ולטיניות של הורטיוס, הומרוס, יוליוס קיסר, ורגיליוס ויוצרים אחרים וכן ספרי לימוד ליוונית ולטינית ואת Classical Dictionary – אנציקלופדיה לנושאי הלימודים הקלאסיים.
ספריו זכו לתפוצה רבה ואומצו אף באוניברסיטאות יוקרתיות, בהן אוקספורד וקיימברידג', אם כי הם גם ספגו ביקורת – לדעת מלומדים אחדים הפירושים שאנתון כתב הקלו על התלמידים יותר מדי.
למשל, בשנת 1828 העורך הספרותי יו סווינטון ליגרי, (לימים התובע הכללי של ארצות הברית), אמר עליהם: "מי יכול להעריך את הנזק שיעשה ללימודים הקלאסיים השימוש במהדורות של אנתון?
ללא ספק הם יגרמו להיווצרותם של מלומדים מלאכותיים." ההתנגדות לשיטתו של אנתון – ולסגנון ההוראה הנהוג בצפון ארצות הברית – היא שהניעה את בסיל לנו גילדרסליב הדרומי לחבר סדרה חדשה של ספרים ללימוד לטינית ויוונית, שהתמקדה בהבנה מעמיקה של דקדוק.
אנתון מת בניו יורק ב־1867.
צ'ארלס אלן אוסטין הוא אתלט עבר אמריקאי.
הוא אלוף אולימפי (אטלנטה 1996), אלוף עולם (טוקיו 1991), שיאן אולימפי הנוכחי (2012) ושיאן ארצות הברית הנוכחי בקפיצה לגובה.
הוא בעל התוצאה השמינית בטיבה בעולם בקפיצה לגובה בכל הזמנים (2.40 מטר).
אוסטין נולד בביי סיטי, טקסס.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא תחרות חדש של 2.38 מטר, לפני חאבייר סוטומאיור מקובה (2.36 מטר) ובן ארצו הוליס קונוויי (2.36 מטר).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים אוסטין במקום שמיני בקפיצה לגובה (2.28 מטר).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.39 מטר (השיא הנוכחי), לפני ארטור פרטיקה מפולין (2.37 מטר) וסטיב סמית מבריטניה (2.35 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיים אוסטין במקום 12 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.27 מטר ולא עלה לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת במרץ 1997 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.35 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר ולא עלה לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במבשי, יפן במרץ 1999 זכה אוסטין במדליית ארד בקפיצה לגובה (2.30 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 8 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים אוסטין במקום 20 בקפיצה לגובה (2.20 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
צ'ארלס אמי קטר הוא דמות חשובה בהיסטוריה של הספרנות האמריקאית.
קטר נבחר להיות עוזר ספרן בספריית בית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת הרווארד (Harvard Divinity School) עוד בהיותו סטודנט שם.
אחרי שסיים את לימודיו הוא עבד כספרן בהרווארד קולג' (Harvard College) שם הוא פיתח צורה חדשה של קטלוג כשהוא משתמש בכרטיסים במקום בספרים מודפסים שהכילו הן את קטלוג המחברים והן את מיון הנושאים.
תרומתו החשובה ביותר של קטר לתחום הספרנות היה פיתוח של שיטת קטר של מיון פתוח.
שיטה זו השפיעה על התפתחות ספריית הקונגרס.
כחלק מעבודתו על השיטה הוא פיתח שיטה של טבלאות אלפא-נומריות ששימושן היה לקצר שמות מחברים וליצור מספר מדף ייחודי.
בשיטת מספור זו ("מספרי קטר") משתמשים גם היום בספריות.
הדרך בה נעשה הקיצור היה על ידי ייצוג מילה או שם על ידי אות אחת או יותר ואחריה ספרה אחת או יותר שנראה כשבר עשרוני.
אף על פי שעדיין משתמשים בשיטה שלו בספריית הקונגרס (שיטת ספריית הקונגרס), הרי ששיטת המיון המתחרה - שיטת המיון העשרוני של מלוויל דיואי נעשתה השיטה הידועה ביותר בעולם כולו.
ייתכן שהסיבה לכך היא שקטר מת בטרם סיים את העבודה והשיטה נותרה לא מושלמת.
קטר היה אחד ממאה המייסדים, ב-1876 של איגוד הספריות האמריקאי והיה חבר בהיכל התהילה של הספריות (Library Hall of Fame).
בזמן שקטר עבד בספריית הרווארד (Harvard Library}, רכשה הספרייה את אוסף הספרים של פרופסור גוטפריד כריסטיאן פרידריך לוקה (Gottfried Christian Friedrich Lücke) מספריית אוניברסיטת גטינגן.
אוסף זה הכפיל את גודלה של ספריית הרווארד.
לכן נאלצו צ'ארלס קטר וצ'ארלס נויס פורבס (Charles Noyes Forbes) לכתוב מחדש את כל הקטלוג על מנת לכלול בתוכו את הספרים החדשים.
קטר הושפע רבות ממנהל מחלקת הקטלוג בהרוורד, ד"ר עזרא אבוט (Ezra Abbot).
ב-1868 קיבל קטר משרה בספריית הבוסטון אתנאום (Boston Athenaeum).
אחת ממטרותיו הראשיות הייתה לפרסם קטלוג מילוני שלם של האוסף.
מנהל הספרייה הקודם ועוזריו עבדו על כך כאשר הוא פרש.
לרוע המזל רוב העבודה הייתה לא ברמה מספקת, לדעתו של קטר, והיה צורך לעשות אותה מחדש.
דבר זה לא היה בהתאם לרצונם של הנאמנים שרצו להוציא לאור קטלוג במהירות האפשרית.
בכל אופן הקטלוג פורסם וקטר היה מנהל ספריית הבוסטון אתנאום במשך עשרים וחמש שנים.
ב-1876 נשכר קטר על ידי משרד החינוך של ארצות הברית (United States Office of Education) על מנת לעזור לכתוב דו"ח על מצב הספריות עבור יובל המאה.
החלק השני של דו"ח זה היה החוקים שלו לקטלוג המילוני.
הוא היה, גם, העורך של כתב העת Library Journal מ-1893 עד 1891. מבין המאמרים הרבים שכתב בזמן זה, האחד המפורסמים ביותר היה מאמר שנקרא "הספרייה הציבורית של בפאלו ב-1893".
הוא כתב במאמר זה על איך ספרייה צריכה להיות, לדעתו, מאה שנה מאוחר יותר.
הוא הקדיש זמן רב לפרטים כמו איך ספרייה תהיה מסודרת בצורה הטובה ביותר מבחינת תאורה ובקרת לחות באוויר על מנת לשמר את הספרים.
הוא דן גם בגרסה פרימיטיבית של השאלה בין-ספרייתית.
לאחר זמן מה בה היה באתנאום הגיעה קבוצה חדשה של נאמנים.
הם לא כל כך אהדו את הרפורמות של קטר ולכן היחסים ביניהם הצטננו.
ב-1893 מסר קטר לנאמנים מכתב ובו הביע את רצונו לא להמשיך ולחדש את החוזה שלו בסוף השנה.
למזלו הייתה משרה פנויה בנורתהמפטון, מסצ'וסטס.
שופט בית המשפט העליון של מסצ'וסטס (Massachusetts Supreme Judicial Court), צ'ארלס אדוארד פורבס (Charles Edward Forbes), השאיר לעיר סכום מכובד על מנת לבנות בה ספרייה.
הייתה זו הזדמנות עבור קטר ליישם את רעיונותיו מהבסיס.
מ-1880 החל לפתח שיטת קטלוג שנקראה שיטת קטר המתפשטת (Cutter Expansive Classification).
הוא נפטר ב-1903 לפני שהספיק לסיים אותה.
היו אמורים להיות לה שבע רמות של מיון כשבכל אחת רמת הפירוט גבוהה יותר.
בצורה כזאת ספריות קטנות שלא רצו לעסוק במספרי מיון ארוכים שלא לצורך יכלו להשתמש ברמות נמוכות יותר ועדיין להיות מספיק מפורטים למטרותיהם.
ספריות גדולות יותר יכלו להשתמש בטבלאות מפורטות יותר כשהצרכים שלהן חייבו זאת.
בספריית פורבס (Forbes Library) הקים קטר את מחלקת האמנויות והמוזיקה ועודד ילדים מבתי ספר סמוכים להציג את האמנות שלהם.
כמו כן הוא הקים סניפים של הספרייה וייסד ספרייה ניידת.
צ'ארלס קטר נפטר ב-6 בספטמבר 1903 בוולפול (Walpole, New Hampshire), ניו המפשייר.
צ'ארלס אנתוני דין היה ממציא אנגלי, מחלוצי הנדסת הצלילה, שפיתח יחד עם אחיו ג'ון דין את קסדת הצלילה השימושית הראשונה.
צ'ארלס דין נולד בדפטפורד שליד לונדון.
הוא למד בבית הספר הימי Royal Hospital School בגריניץ' (שבבנייניו לשעבר שוכן כיום המוזיאון הימי הלאומי).
עם סיום לימודיו עשה שנים אחדות כמלח באוניות חברת הודו המזרחית הבריטית, ואחר כך התקבל לעבודה כ במספנה קטנה בעיר הולדתו.
זמן מה לאחר תחילת עבודתו, בנובמבר 1823, רשם פטנט ל"קסדת עשן" (smoke helmet) לכיבוי שריפות במדורים סגורים ואפופי עשן.
ב-1824, שבועות אחדים אחרי שהגיש את המפרט הטכני והשרטוטים של המצאתו, מכר את זכויות הפטנט לבעלי המספנה, אדוארד ג'ורג' בארנרד, תמורת 417 לירות.
ברשומות של אותה תקופה מתוארת המצאתו של דין כ"מכשיר או מכונה אותם ישאו אנשים הנכנסים לחדרים או לשאר מקומות המלאים בעשן או באד אחר, כדי לכבות דליקה או לחלץ מתוכם אנשים ורכוש." הייתה זו קסדת נחושת שהונחה על ראשו וכתפיו של האדם וחוברה אל חליפה מיוחדת שלבש.
מחלקה האחורי של הקסדה יצא צינור גמיש עשוי עור, שנמתח אל מחוץ למבנה, דרכו סיפק מפוח את אוויר הנשימה.
צינור נוסף בגב הקסדה סנק את האוויר שנפלט מן הריאות.
החליפה המוצעת הייתה עשויה עור או אריג אטים, והודקה ברצועות אל קולר גמיש בחלקה התחתון של הקסדה סביב הצוואר.
כמו כן צוידה הקסדה בחלון זכוכית, בשסתום להכנסת אוויר אטמוספירי לפני הכניסה למדור הבוער ובהתקנים משניים נוספים.
אדוארד בארנרד וג'ון דין ניסו לעניין בהמצאתם את האדמירליות הבריטית ואת האגודה למניעת אובדן חיים בשריפה בלונדון, אך נדחו פעם אחר פעם.
באותו זמן עבד אחיו של צ'ארלס, ג'ון דין, עם מחלצים ימיים (marine salvagers) מוויטסטבל שבקנט.
באחת משיחותיהם עלה הרעיון להסב את "קסדת העשן" לשימושם של אותם מחלצים, שעסקו בחילוץ עוגנים וחבלי עוגן שניתקו מאוניותיהם, במשיית מטענים מאוניות שטבעו ובסילוק מכשולים תת-ימיים.
עד אז עשו המחלצים את מלאכתם בצלילה חופשית והשתמשו בכדומים ארוכים ולעיתים גם בפעמון צלילה.
ב-1828 ניסו האחים בהצלחה את הקסדה המוסבת בתעלת קרוידן בדפטפורד, ושנה אחר כך, ביולי 1829, זכו לראשונה בחוזה למשיית מטענה של אוניית הודו-מזרחית שטבעה במים רדודים בחופי האי וייט.
למרות גולמניותו הוכיח ציוד הצלילה את יעילותו, והשניים חילצו את רוב מטענה.
עתה, כשסוף סוף הוכחה תועלת הקסדה שהמציאו, פנו האחים לאוגוסטוס זיבה (Siebe), מהנדס גרמני שהשתקע בלונדון, כדי שיבנה עבורם קסדה וחליפה מתקדמות יותר.
הקסדה החדשה הייתה קסדה פתוחה, כלומר החיבור בינה לבין החליפה לא היה אטום, והאוויר שפלט הצולל מריאותיו השתחרר באזור הכתפיים.
משום כך צוידה בצינור אוויר אחד, לאספקה בלבד.
החליפה נתפרה מבד אטים למים הקרוי מקינטוש.
חסרונה של הקסדה היה בכך שהצולל צריך היה לעבוד כשהוא זקוף, שכן נטייה קדימה גרמה לבריחת האוויר מן הקסדה ולחדירת מים לתוכה.
בתחילת 1832 ביצע צ'ארלס דין צלילות אחדות בתמזה ובמדוויי להזמנת האדמירליות.
באוגוסט אותה שנה זכו האחים בחוזה לחילוץ תותחים מטרופת אוניית המלחמה "רויאל ג'ורג'", שטבעה ב-1782 ליד נמל פורטסמות' והייתה שקועה בעומק 18 מטרים.
זמן קצר קודם לכן הקדים אותם אחד ממתחריהם הראשונים, הנרי אבינט, לו מכרו את אחת החליפות המיושנות שלהם; הלה זכה בחוזה של האדמירליות לסילוק הטרופת של אה"מ "בוין", שעלתה באש וטבעה ב-1795 בסמיכות מקום בספיטהד.
בשנים 1834–1836 צללו האחים לסירוגין אל ה"רויאל ג'ורג'", וב-1835 משו מתוכה 22 תותחי ברזל ופליז, תמורתם קיבלו ממנהלת החימוש (Board of Ordance) 3,000 לירות.
האחים דין פעלו גם בנפרד אחד מן השני.
עוד באוגוסט 1832 צלל ג'ון דין אל טרופת אוניית המשא "גרנזי לילי" (Guernsey Lily), שהובילה תותחי שדה של הצבא הבריטי שנסוג מהולנד לאחר התבוסה בקרב ברגן-אופ-סום ב-1799 וטבעה בחופי נורפוק.
בדצמבר אותה שנה נשכר צ'ארלס דין לבדוק את יסודותיו של גשר בלקפריירס שמעל התמזה בלונדון, אך אפשר שהצלילה שזכתה לפרסום הרב ביותר היה גילויה מחדש באקראי של "מרי רוז".
ביוני 1836 שכרו דייגים מקומיים בסולנט וצולל מקצועי נוסף בשם הנרי אבינט את שירותיו של ג'ון דין כדי שיסלק טרופת של אונייה שרשתותיהם נתפסו בה.
הטרופת נתבררה לימים, על פי זהות הממצאים שנמשו מתוכה, כלא אחרת מאשר "מרי רוז", אוניית המלחמה המפורסמת מציו של הנרי השמיני, שטבעה ב-1545 תוך כדי קרב ומקום טביעתה נשכח עם השנים.
ג'ון דין ושותפו לצלילה ויליאם אדוארדס מוויטסטבל משו מן האונייה תותחים אחדים וחפצים נוספים, ושבו אליה ב-1840, כשהפעם הם משתמשים בחומר נפץ כדי לסלק את המכשול.
למרבה המזל היה חלקה הגדול של האונייה קבור בקרקעית ומכוסה בשכבה קשה של סחופת, טין וצמדה, והיא ניצלה מהרס מוחלט עד גילויה מחדש ב-1966.
ההכרה בתועלתה של קסדת הצלילה הקימה לאחים דין מתחרים נחושים כבר מתחילת דרכם, מהם מקרב המחלצים הימיים של ויטסטבל, אשר לא הססו להעתיק את ההמצאה ולשכלל אותה.
אוגוסטוס זיבה – שבמשך שמונה שנים ייצר ומכר 20 ערכות צלילה לפי דוגמת הקסדה הפתוחה של האחים דין – החל משווק קסדות וחליפות צלילה פרי תכנונו, שיזכוהו לימים בתואר "אבי חליפת הצלילה הסטנדרטית".
החברה שהקים ב-1878 קיימת עד היום.
צ'ארלס ויליאם פסלי , אז קולונל בחיל ההנדסה המלכותי הבריטי שרכש לו ניסיון בסילוק מכשולים ימיים מן התמזה באמצעות חומרי נפץ, הצליח ב-1839 באמצעות קשריו במנהלת האדמירליות ובמנהלת החימוש להפקיע מידי צ'ארלס דין את זכויות החילוץ של "רויאל ג'ורג'", שעדיין הייתה מכשול לשיט בספיטהד, ולהעבירן לידיו.
המעשה הלא-ג'נטלמני השפיע על יציבותו הנפשית של צ'ארלס דין עד כדי אשפוזו בכפייה במוסד לחולי רוח.
עשר שנים אחר כך הוא התאבד בשיסוף גרונו.
צ'ארלס מריאנו אראנגיס סנדובל (בספרדית: Charles Mariano Aránguiz Sandoval; נולד ב-17 באפריל 1989) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר המרכזי באוניברסידד דה צ'ילה ובנבחרת צ'ילה.
אראנגיס נולד בפואנטה אלטו שבמחוז סנטיאגו, שבצ'ילה.
אמו, מריאנה, הייתה מאמנת כדורגל.
בגיל 11 התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אוניברסידד דה צ'ילה.
בשנת 2002 עבר למחלקת הנוער של קוברלואה.
אראנגיס הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של קוברלואה ב-2006, במשחק נגד קוברסל.
את שערו הראשון ככדורגלן מקצועי כבש באותה שנה, במשחק נגד או'היגינס.
לאחר שבשנת 2007 שיחק כמושאל בקוברסל, עבר לקולו-קולו בשנת 2009.
לאחר ששיחק בשנת 2010 תקופה קצרה בקבוצת קילמס הארגנטינאית, חזר ב-1 בינואר 2011 לקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה תמורת סכום של 616 אלף לירות שטרלינג.
אראנגיס הפך באופן מיידי לחלק חשוב בהרכב של אוניברסידד, וסייע למועדון לזכייה בגביע סודאמריקנה בשנת 2011, שם ניצח המועדון 0–4 בסיכום שני משחקי הגמר את ליגה דה קיטו.
בחלון ההעברות חורף 2014 נרכש חצי מכרטיס השחקן של אראנגיס על ידי אודינזה מהסרייה א' האיטלקית.
מיד עם רכישתו, ב-11 בינואר 2014, הושאל אראנגיס לאינטרנסיונל, מליגת העל הברזילאית, עד לאוגוסט 2014. אראנגיס נבחר לשחקן הטוב ביותר באליפות ריו גראנדה דו סול בשנת 2014.
ב-11 ביוני 2014 רכשה אינטרנסיונל 30 אחוזים מכרטיס שחקנו של אראנגיס.
אראנגיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה בשנת 2009, אך לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2010 ולקופה אמריקה 2011. למרות זאת, שיחק שבעה משחקים במסגרת הקמפיין המוצלח של צ'ילה במוקדמות מונדיאל 2014, ואף כבש בניצחונות על ועל .
אראנגיס נכלל בסגל נבחרת צ'ילה למונדיאל 2014. אראנגיס בישל את השער הראשון לאדוארדו ורגאס וכבש את השער השני במשחק השני של שלב הבתים, בניצחון 0–2 על .
אליפות ריו גראנדה דו סול: ,
השחקן הטוב ביותר באליפות ריו גראנדה דו סול:
צ'ארלס הוא נהר לאורכה של מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
הוא זורם בכיוון צפון-מזרח, במזרח המדינה.
מקורו של הנהר נמצא בעיר הופקינטון, כאשר הוא עובר דרך 23 ערים ועיירות עד הגעתו לאוקיינוס האטלנטי בבוסטון.
אורכו של הנהר הוא כ-129 קילומטרים והוא מנקז שטח של כ-798 קילומטר מרובע.
מלבד הופקינטון, הנהר חוצה את הערים קיימברידג' ובוסטון.
שמו של הנהר נקרא גם צ'ארלס, לבדו.
המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ואוניברסיטת הרווארד שוכנות לגדת הנהר, שמפריד אותן מבוסטון.
ב-1805 נבנתה תעלה שחיברה אותה עם נהר מיסטיק.
צ'ארלס אוקלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 19 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הפאוור פורוורד.
ממוצעיו לאורך הקריירה הם 9.7 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
אוקלי נבחר בבחירה התשיעית בדראפט ה-NBA לשנת 1985 על ידי קליבלנד קאבלירס, ונשלח בערב הדראפט לשיקגו בולס.
בסיום עונתו הראשונה נבחר אוקלי לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שרשם ממוצעים של 9.6 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק.
בשתי העונות הבאות הפך לשחקן חמישייה קבוע, והיה השחקן השני בחשיבותו בקבוצה אחרי מייקל ג'ורדן, כשהעמיד ממוצעים של 13.5 נקודות ו-13.0 ריבאונדים למשחק עבור הקבוצה הצעירה.
בשתי העונות היה אוקלי שני ב-NBA בממוצע ריבאונדים למשחק, אחרי צ'ארלס בארקלי ומייקל קייג', בהתאמה.
הודות לשיפורו של הפאוור פורוורד המחליף בשיקגו, הוראס גרנט, נוצר עומס בעמדה, והבולס שלחו את אוקלי בטרייד לניו יורק ניקס עבור הסנטר ביל קרטרייט.
ב-10 העונות הבאות הפך אוקלי לחלק משלד הקבוצה הקשוחה וההגנתית בניו יורק, לצד פטריק יואינג, ג'ון סטארקס ומארק ג'קסון.
בכל עונותיו בניקס העפילה הקבוצה לפלייאוף, וב-9 מתוכן עברה לפחות סיבוב אחד.
עונת השיא של אוקלי, הן אישית והן קבוצתית, הייתה בה השתתף במשחק האולסטאר ונבחר לחמישיית ההגנה של העונה.
כמו כן העפילו הניקס באותה עונה לגמר ה-NBA, לראשונה מאז עונת , והפסידו ליוסטון רוקטס של האקים אולאג'ואן בשבעה משחקים.
את סדרת הפלייאוף הראשונה ניצחו הבולס 1–3, ושלוש הסדרות הבאות הסתיימו בתוצאה 3–4, ובכך רשמה הקבוצה שיא NBA של 25 משחקי פלייאוף בסך הכול.
כשחקן היחיד בניקס ששיחק בכל 82 משחקי העונה הסדירה, קבע אוקלי שיא NBA למשחקים בעונה שלמה (107), אשר בכולם פתח בחמישייה.
בתקופתו בניקס רשם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת נשלח אוקלי בטרייד לטורונטו ראפטורס בתמורה לסנטר הצעיר מרכוס קמבי.
בטורונטו שיחק במשך 3 עונות כשחקן חמישייה סולידי, כשקלע 7.9 נקודות למשחק, והיה שותף להעפלתה הראשונה לפלייאוף ה-NBA בעונת .
בסיום עונת חזר לבולס כשהועבר לשיקגו עבור הסנטר בריאן סקינר.
באותה עונה הוסיף ניסיון מהספסל לקו הקדמי הצעיר של הבולס שכלל את טייסון צ'נדלר, אדי קרי, בראד מילר ומרכוס פייזר.
בשתי העונות הבאות שיחק עבור וושינגטון ויזארדס, בה חזר לשתף פעולה עם מייקל ג'ורדן, ויוסטון רוקטס, במדיה שיחק 7 משחקים בלבד.
בסיום עונת הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 40. בעת פרישתו דורג במקום ה-12 בתולדות ה-NBA במספר משחקים (1,282) ובמקום ה-17 ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA (12,205).
בעונת שימש כעוזר מאמן בשארלוט בובקאטס, תחת המאמן הראשי פול סיילאס.
בסיום העונה עזב את התפקיד.
צ'ארלס פיטר קיפ אדוארדס הוא שחקן אנגלי.
אדוארדס נולד בהייזלמיר שבמחוז סארי.
התחנך בווינצ'סטר קולג' , למד משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, וסיים את התואר ב-1992.
הופעתו המקצועית הראשונה בתיאטרון הייתה בגיל 24 במחזה "Blithe Spirit".
מאז שיחק בהצגות רבות בהן "הדוכסית ממאלפי", "Hay Fever", "חיים פרטיים" ו-"The Apple Cart".
אדוארדס זכה לשבחיים על הופעת הבכורה שלו בברודוויי במחזה "39 המדרגות" עיבוד מאת ריצ'רד האנאי משנת 2005. המחזה הוצג בלונדון ב-2006 ובארצות הברית ב-2007 בבוסטון וב-2008 בעיר ניו יורק.
הוא היה השחקן היחיד מההפקה הלונדונית שהופיע גם בהפקה האמריקנית.
הופעתו האחרונה במחזה הייתה ב-6 ביולי 2008.
ב-2012 שיחק אדוארדס בתפקיד הראשי בדמות ברטי בהפקה הבימתית המקורית של "נאום המלך" בסיבוב הופעות ברחבי בריטניה ובווסט אנד.
הוא זכה לתגובות חיוביות מהמבקרים, ומייקל בילינגטון כתב עליו "אדוארדס, שמתקדם לכיוון הכוכבות במשך כמה עונות, הגיע לכך כעת באופן חד משמעי".
ב-2011 היה אדוארדס מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר של איבנינג סטנדרד יחד עם בנדיקט קמברבאץ', ג'וני לי מילר וברטי קארבל, על תפקידו כבנדיק במחזה "מהומה רבה על לא דבר", ולפרס "Whatsonstage" על תפקידו בדמות אנדרו אגונצ'יק במחזה "הלילה השנים עשר".
ב-2012 שיחק בדמות המצליף הקונסרבטיבי ג'ק ות'רהיל במחזה הפוליטי "This House" מאת ג'יימס גרהאם שהועלה בתיאטרון קוטסלו לצדם של פיליפ גלניסטר ופיל דניאלס.
אדוארדס כיכב בעיבוד של סיימון גודווין למחזה זוכה פרס פוליצר "Strange Interlude" מאת יוג'ין או'ניל בתפקיד צ'ארלס מרסדן בתיאטרון ליטלטון של התיאטרון הלאומי.
ב-2014 כיכב אדוארדס בעיבוד של מייקל בלייקמור למחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד לצדה של דיים אנג'לה לאנסברי.
ב-2015 כיכב בדמות המלך ריצ'רד השני בהפקה של סיימון גודווין בשייקספיר גלוב, ובתפקיד הנרי טרבל במחזה "Waste" מאת הנרי גרנוויל ברקר בתיאטרון הלאומי.
בקולנוע ובטלוויזיה השתתף אדוארדס בין השאר בסרטים "באטמן מתחיל", "בעל אידיאלי", "מנספילד פארק", בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק", בסדרה "חדרי מסתורין", הסרט "The Shell Seekers", הסדרה "קולדיץ", ובפרק בסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2002 גילם את דייוויד, שהיה אחר כך אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת, בסרט הטלוויזיה "ברטי ואליזבת'" ברשת ITV.
ב-2011 גילם את דמותו של מייקל פיילין בסרט "Holy Flying Circus", עיבוד דרמטי של התגובות לסרט "בריאן כוכב עליון".
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לדרמה הטובה ביותר.
באוקטובר 2012 הופיע אדוארדס בעונה השלישית של סדרת הדרמה התקופתית עטורת השבחים "אחוזת דאונטון" בתפקיד מייקל גרגסון, מו"ל לונדוני עשיר שלו פרשת אהבים עם ליידי אדית' קרולי (בגילומה של לורה קרמייקל).
הוא חזר והופיע בעונה הרביעית של הסדרה, כאשר באמצע העונה הדמות נעלמת באופן מסתורי.
בעונה החמישית מתברר באופן סופי שגרגסון מת.
ב-2013 השתתף אדוארדס בסרט "דיאנה" המתאר את השנים האחרונות בחייה של הנסיכה דיאנה.
אדוארדס גילם את המזכיר הפרטי שלה פטריק ג'פסון.
את הסרט ביים אוליבר הירשבייגל ובתפקיד דיאנה כיכבה נעמי ווטס.
צ'ארלס אוגוסטוס הרטליי היה מהנדס אזרחי בתקופה הוויקטוריאנית, שכונה "אבי הדנובה" על תרומתו לשיפור נתיבי השיט בדנובה התחתונה.
הרטליי נולד במשפחה סקוטית, בעיר דרלינגטון , באנגליה, כבנו של סוכן מסחרי.
בעיר זו הופעלה לראשונה בעולם מסילת רכבת מסחרית עם קטר הפועל על קיטור.
הרטליי סיים בגיל 13 את הגימנזיה של גייטסהד והתחיל חניכות בעבודות כרייה במקביל ללימודי ערב להרחבת הדעת.
בגיל 19 סיים את חניכותו בתחום ההנדסה וב-25 בספטמבר 1845 התחיל לעבוד כמהנדס ב-Scotish Central Railway.
בגיל 23 התמנה למהנדס ראשי בתוכנית שיפוצים בנמל פלימות'.
המשימה בוצעה מהר ובדייקנות וכך רכש לו מוניטין טוב.
ב-1855 גויס בדרגת קפטן לגוף ההנדסה האנגלו-טורקי, תחת פיקודו של ג'ון סטוקס.
אחרי המלחמה התמנה סטוקס לעמוד בראש הוועדה האירופאית לדנובה והוא ביקש וקיבל את הרטליי כמהנדס הוועדה, שישבה בגאלאץ.
הרטליי הגיע לגאלאץ בחורף 1857, כשהדנובה הייתה קפואה.
צ'ארלס ארווין וילסון ׁ היה איש עסקים, מהנדס ופוליטיקאי אמריקאי ששימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בשנים 1953–1957 תחת ממשלו של הנשיא הרפובליקני דווייט אייזנהאואר.
בנוסף על כך, כיהן גם כנשיא ומנכ"ל ג'נרל מוטורס.
וילסון נולד באוהיו בשנת 1890. הוא למד הנדסה באוניברסיטת קרנגי מלון וסיים את התואר הראשון שלו בשנת 1909, ולאחר מכן החל לעבוד בהנדסה בפיטסבורג שבפנסילבניה.
העסק בו וילסון עבד פיתח ציוד רב עבור הצי והצבא האמריקאים בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הוא התחתן ב-11 בספטמבר 1912 ונולדו לו חמישה ילדים.
בשנת 1919 החל וילסון לעבוד באחת מחברות הבת של ג'נרל מוטורס.
הוא כיהן כמנכ"ל החברה עד למינויו לתפקיד מזכיר ההגנה בינואר 1953. תפקידו בחברה עורר תחילה מחלוקת בדיון בפני הסנאט של ארצות הברית, ולכן הסכים וילסון (בלחץ הסנאט) למכור את מניותיו בחברה, אשר היו בשווי של 2.5 מיליון דולרים.
למרות המחלוקת, אושר מינויו של וילסון בסנאט ברוב של 77 תומכים אל מול 6 מתנגדים.
בתחילת כהונתו התרחשה מלחמת קוריאה, שלאחריה קיצץ באופן משמעותי את תקציב הביטחון.
וילסון ביצע רפורמות ייעול מעמיקות ביותר במערכות ההגנה האמריקאיות.
במסגרת רפורמות אלו, העמיקה ארצות הברית את ההסתמכות על נשק גרעיני, חיזקה את כוחה האווירי, קיצצה בכוחות היבשה ויעלה אותו.
מדיניות זו הייתה שנויה מאוד במחלוקת באותן השנים.
בנוסף על הרפורמות, יזם חוקים כנגד ניסויים בבני אדם.
הוא החליט לעזוב את תפקידו בתחילת כהונתו השנייה של אייזנהואר.
לאחר סיום עשייתו הציבורית, וילסון עזב למישיגן, שם השקיע בעסקים ובמשפחתו.
הוא נפטר בלואיזיאנה ונקבר בבית קברות של הבונים החופשיים בפרברי דטרויט.
צ'ארלס פרנסיס "דיקון" אדמס השלישי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית הרברט הובר.
הוא היה בן למשפחת אדמס, שממנה יצאו שניים מנשיאי ארצות הברית ואישים בולטים נוספים, ושייט יאכטות נודע.
צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי נולד ב לאמו פרנסס "פאני" קאדוולדר קראונינשילד ולאביו ג'ון קווינסי אדמס השני.
ב-1888 הוא סיים את לימודיו ב בדרגת ההצטיינות "ראוי לשבח" (cum laude), שם הוא היה חבר באחוות .
ב-1892 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי היה נצר למשפחת אדמס , שממנה יצאו שניים מנשיאי ארצות הברית.
הוא היה בנו של ג'ון קווינסי אדמס השני, נכדו של צ'ארלס פרנסיס אדמס האב, נינו של נשיא ארצות הברית השישי, ג'ון קווינסי אדמס ובן נינו של נשיא ארצות השני, ג'ון אדמס.
אמו של צ'ארלס אדמס פרנסיס השלישי, פאני קראונינשילד, הייתה נכדתו של מזכיר הצי של ארצות הברית בנג'מין קראונינשילד.
קרוב משפחה נוסף שלו היה אוטיס נורקרוס, שכיהן כראש עיריית בוסטון.
צ'ארלס פרנסיס אדמס השני היה דודו של צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי, ולא אביו, אף על פי שמקובל ששמות זהים עוברים מאב לבנו.
לצ'ארלס פרנסיס אדמס השני היו חמישה ילדים, כששלוש הראשונות היו בנות, וכך ניתן להסביר מדוע אחיו, ג'ון קווינסי אדמס השני הרשה לעצמו לקרוא לבנו על שמו.
שני בניו התאומים של צ'ארלס פרנסיס אדמס השני, נולדו ב-1875, תשע שנים לאחר לידת דודנם.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, והתקבל ב-1893 ללשכת עורכי הדין, החל אדמס לעסוק בעריכת דין ובהמשך פנה לעסקים.
ב-1903, בעודו מכהן כנשיא , הציע אדמס לקונגרס שהפריגטה המפורסמת קונסטיטושן תשופץ ותוחזר לשירות פעיל.
הצעתו זו הובילה את הקונגרס לאישור תקציב לשחזור הספינה ופתיחתה לציבור ב-1907.
ב-1916 כינס בית המחוקקים של מסצ'וסטס ועידה חוקתית.
אדמס נבחר כנציג בוועידה שהתקיימה ב-1917.
אדמס היה נושא משרה בחברות ובנקים רבים ברחבי ארצות הברית, כולל "" ויוניון פסיפיק.
בנקודת זמן מסוימת הוא כיהן בו-זמנית כנושא משרה ב-43 תאגידים.
בין השנים 1929–1933 כיהן אדמס כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הרברט הובר.
בעת כהונתו בתפקיד זה קידם אדמס במרץ את ההכרה הציבורית בתפקידו החיוני של הצי ביחסים הבינלאומיים ופעל ללא ליאות לשמור על כוחו ויעילותו של הצי בתקופת השפל הכלכלי.
הוא השתתף בדיונים על שנחתמה ב-1930 והצליח לשמור על העיקרון של האיזון הימי בין ארצות הברית לבין בריטניה.
בזיכרונותיו ציין הנשיא הובר, שאם היה מתוודע לאדמס בתחילת נשיאותו כפי שהכירו בסיומה, הוא היה ממנה אותו כמזכיר המדינה שלו.
אדמס תמך בהגבלת מספר תקופות הכהונה של נשיא ארצות הברית, זמן רב לפני התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית, וטען שהנשיאים צריכים להתנתק מהמפלגות הפוליטיות לאחר סיום כהונתם ולהפוך לחברי הסנאט של ארצות הברית מתוקף תפקידם לשעבר.
ב-1920 עמד אדמס בראש צוות היאכטה "" שהתחרתה בגביע אמריקה ועד מהרה נודע כ"ראש האוחזים בהגה השיט של אמריקה" (Dean of American Helmsmen).
ב-1993, שנים לאחר מותו הוא הוכנס ל.
ב-1939 הוא ניצח ב, בגביע אסטור ובגביע פוריטן, שלושת פרסי השיט הנחשבים ביותר, במהלך עונה אחת.
ב-1929 הוא היה לחבר באגודת מחוז קולומביה של "בני המהפכה האמריקאית".
הוא גם היה עמית כבוד של "".
ב-1932 הוא נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-3 באפריל 1899 נשא אדמס את פרנסס לבית לברינג, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית .
צ'ארלס אדמס נפטר ב-11 ביוני 1954. הוא נטמן ב שבקווינסי.
ב-1899 בנה אדמס את בית משפחתו ואחוזתו על חלקת קרקע שהייתה קודם לכן בבעלות דודו, .
הבית, שנודע בשם מאונט ורנון, עמד על תילו במשך 120 שנה עד שנחרב בשריפה בדצמבר 2019.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בין השנים 1960–1990. על שמו נקרא גם גביע שיט.
צ'ארלס אדיסון היה איש עסקים, ממציא ואתולוג אמריקאי שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית, לפני כן כסגן המזכיר, ולאחר מכן כמושל ניו ג'רזי.
צ'ארלס אדיסון נולד בבית משפחתו, גלנמנוט, שבעיירה וסט אורנג', ניו ג'רזי, להוריו, הממציא תומאס אלווה אדיסון ורעייתו מינה מילר אדיסון.
ב-1909 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הוטצ'קינס שבלייקוויל, קונטיקט.
בשנים 1915–1916 הוא הפעיל יחד עם גווידו ברונו את "תיאטרון אצבעון הקטן" שהכיל מאה מושבים.
שם הם העלו את מחזותיהם של ג'ורג' ברנרד שו ויוהאן אוגוסט סטרינדברג.
במקביל כתב אדיסון מדי שבוע לשבועון של ברונו, Bruno's Weekly, תחת שם העט "תום סליפר".
באותה תקופה הוא הביא את צוות שחקני התיאטרון לאליס איילנד כדי להופיע שם בפני הפקיד הראשי אוגוסטוס שרמן ובפני יותר מ-400 מהגרים שהוחזקו שם.
אירועי אוונגרד אלו הגיעו לקיצם כאשר אביו הכניס אותו לעבודה.
ב-27 במרץ 1918 הוא נשא לאישה את קרולין הוקינס.
במשך מספר שנים ניהל אדיסון את חברת התקליטים Edison Records.
ב-1927 הוא היה לנשיא החברה של אביו Thomas A.
וניהל אותה עד למכירתה ב-1957, כאשר היא מוזגה עם McGraw Electric Company ל- McGraw-Edison Electric Company, שאדיסון היה יושב ראש מועצת המנהלים שלה עד לפרישתו ב-1961.
הוא החזיק במשרה זו עד ה-24 ביוני אותה שנה, כאשר התפטר כדי להתמודד על משרת מושל ניו ג'רזי.
במהלך כהונתו כמזכיר הצי הוא דחף לבניית אוניות המערכה מסדרת איווה ושאחת מהן תיבנה במספנת פילדלפיה.
החלטה זו זיכתה את רוזוולט בקולות בפנסילבניה ובניו ג'רזי בבחירות לנשיאות של 1940. כמחווה לכך נקראה אחת הספינות על שם ניו ג'רזי, USS New Jersey.
ב-1940 ניצח אדיסון בבחירות למשרת מושל ניו ג'רזי.
הוא שבר את המסורת המשפחתית והכריז על עצמו כחבר המפלגה הדמוקרטית.
כמושל הוא הגיש הצעה לעדכון חוקת המדינה.
אף על פי שהצעתו לא עברה במשאל עם ואף סעיף בחוקה לא השתנה במהלך כהונתו, ביצע בית המחוקקים של המדינה שינויי בחוקה בהמשך.
ב-1948 הקים אדיסון מוסד צדקה שבמקור נקרא "מוסד ברוק" וכיום הוא נקרא "קרן צ'ארלס אדיסון".
בין השנים 1951–1969 התגורר אדיסון במלון וולדורף אסטוריה שבניו יורק, שם נוצרה ידידות בינו לבין הנשיא לשעבר הרברט הובר, שגם הוא התגורר במלון.
ב-1962 הוא היה אחד ממייסדי המפלגה השמרנית של ניו יורק.
ב-1967 ארח אדיסון פגישה במלון וולדורף אסטוריה שהובילה לייסוד קרן הנוער שנקראה על שמו.
בפגישה נכחו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הרפובליקני וולטר ג'ד, הסופר ויליאם בקלי, הפעיל הפוליטי דייוויד ר.
ג'ונס ויועצו הפוליטי של אדיסון, מרווין ליבמן.
שמה של הקרן שונה ב-1985 ל"קרן ללימודים אמריקאים" (The Fund for American Studies), שכן אדיסון ביקש ששמו יושמט משם הקרן לאחר עשרים שנים מייסודה.
צ'ארלס אדיסון נפטר ב-31 ביולי 1969 בניו יורק, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-79. הוא נטמן בבית הקברות רוזדייל שבאורנג', ניו ג'רזי.
צ'ארלס הנרי אלסטון היה צייר, פסל, מאייר אמריקאי, שחי ועבד בשכונת הארלם בעיר ניו יורק.
אלסטון היה פעיל ברנסאנס של הארלם.
אלסטון עיצב וצייר ציורי קיר בבית החולים הארלם ובבניין לביטוח חיים הדדי של גולדן סטייט.
בשנת 1990 הפסל של אלסטון - "מרטין לותר קינג ג'וניור" הפך לדמות הראשונה של אפרו-אמריקאי שהוצגה בבית הלבן.
צ'ארלס הנרי אלסטון נולד ב־28 בנובמבר 1907 בשארלוט, צפון קרוליינה, לכומר פרימוס פריס אלסטון ואנה אליזבת (מילר) אלסטון, כילד הצעיר מבין חמישה ילדים.
שלושה שרדו בינקותם: צ'ארלס, אחותו הגדולה רוזמניאר ואחיו הגדול וונדל.
אביו נולד לעבדות בשנת 1851 בצפון קרוליינה.
לאחר מלחמת האזרחים הוא השלים את לימודיו וסיים את המכללה בשארלוט.
הוא הפך למייסד הכנסייה האפיסקופלית של סנט מיכאל, עם קהל אפרו-אמריקני.
הכומר אלסטון פגש את אשתו כשהייתה סטודנטית בבית הספר שלו.
בשנת 1910 כשצ'ארלס היה בן שלוש, אביו נפטר לפתע.
בשנת 1913 התחתנה אנה אלסטון בשנית, להנרי בארדן, אחיו של אביו של רומרה בירדן.
במהלך הנישואין, צ'ארלס ורומארה הפכו לבני דודים.
שתי המשפחות גרו זו ליד זו.
החברות בין רומארה לצ'ארלס תימשך כל חייהם.
בילדותו קיבל אלסטון השראה מציוריו של אחיו הגדול וונדל שהעתיק תמונות של רכבות ומכוניות.
צ'ארלס שיחק גם עם חימר, ויצר פסל של צפון קרוליינה.
אמו הייתה רוקמת מיומנת והתחילה לצייר בגיל 75. אביו היה גם טוב בציור, כפי שניכר כשחיזר אחרי אמו של אלסטון אנה עם רישומים קטנים במכתבים שכתב לה.
בשנת 1915 עברה משפחת בירדן / אלסטון לניו יורק, כפי שעשו משפחות רבות במהלך ההגירה הגדולה.
אביו החורג של אלסטון, הנרי בארדן, עזב לפני אשתו וילדיו כדי לקבל עבודה.
הוא קיבל עבודת מפקח על מעליות ועל צוות דוכן העיתונים במלון ברטון באפר ווסט סייד.
המשפחה התגוררה בהארלם ונחשבה למעמד הבינוני.
בזמן השפל הגדול תושבי הארלם סבלו כלכלית.
בבית הספר הציבורי 179 במנהטן הכירו ביכולותיו האמנותיות של הילד והוא התבקש לצייר את כל כרזות בית הספר במהלך שנותיו שם.
להארי ואנה בירדן נולדה בת, אאידה סי בארדן (1917–2007).
אלסטון סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שם היה מועמד למצוינות אקדמית והיה עורך האמנותי של מגזין בית הספר.
בתיכון קיבל את צבעי השמן הראשונים שלו, ולאחר סיום לימודיו בשנת 1925 למד באוניברסיטת קולומביה, ודחה מלגה לבית הספר לאמנויות ייל.
אלסטון נכנס לתוכנית הקדם אדריכלית אך איבד עניין לאחר שהבין אילו קשיים היו לאדריכלים אפרו-אמריקאים בתחום.
הוא נכנס לתוכנית לאמנויות יפות, וצייר קריקטורות למגזין בית הספר ג'סטר.
הוא גם בילה במועדונים של הארלם, שם נוצרה אהבתו לג'אז ומוזיקה שחורה.
בשנת 1929 סיים את לימודיו וקיבל מלגה ללמוד במכללת המורים, שם השלים תואר שני בשנת 1931.