tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-100 הסרטים הרווחיים ביותר בשנת 2013, דמויות נשיות "מדברות" היוו פחות משליש, שיעור שלא השתנה ב-25 השנים הקודמות למועד הבדיקה.
בעקבות מחקר זה פרופ' סמית', יחד עם השחקנית והמפיקה פאנשן קוקס דיג'ובאני והמשפטנית המתמחה בדיני עבודה קאלפנה קוטאגל סמית' הגו את רעיון הנספח ואף נסחו מסמך מתאים.
פרופ' סמית' הציגה את הנושא בכתבה שפרסמה ב-The Hollywood Reporter ב־15 בדצמבר 2014, ובוועידת Ted Women באוקטובר 2016.
התקבלותו של הנספח בתעשיית הקולנוע
מאז הבאתו של המידע אודות הנספח לתודעה הציבורית על ידי פרנסס מקדורמנד, מספר שחקנים וארגונים הודיעו על מחויבות ליישום הנספח בחוזים שיהיו מעורבים בהם.
בין אלה ניתן למנות את בן אפלק, מאט דיימון, פול פייג (שחקן, במאי, מפיק ותסריטאי), מייקל ב.
ג'ורדן וחברת ההפקה שלו Otlier Society, ברי לארסון, William Morris Endeavor - ארגון המייצג שחקנים וכן קונצרן התקשורת וורנר מדיה והחברות בקבוצה - HBO ו-Turner.
הבמאית אווה דוברני הודיעה כי הייתה מחויבת לעקרונות הנספח עוד לפני יצירתו.
בהמשך, בנאום הזכייה של השחקנית רג'ינה קינג בטקס קבלת פרס גלובוס הזהב ב-6.1.2019 היא התחייבה להעסקה של 50% נשים בפרויקטים בהם תהיה מעורבת בשנתיים הקרובות, וקראה גם לאחרים לפעול להעלאת שיעור הנשים בתעשייה.לפחות לחמישים אחוז.
לעומת זאת אולפני דיסני, סוני, יוניברסל סרטי פרמאונט ואמזון לא נעתרו בשלב זה לפנייה להתחייב ליישום הנספח.
התנגדות ישירה הובעה על ידי ריד הייסטינגס, המייסד ומנכ"ל נטפליקס, בטיעון שמעדיף להשאיר את הנושא לטיפולם האינדיבידואלי של היוצרים השונים מבלי ליצור מחויבות חוזית כוללת.
גם ארגוני העובדים בתחומים השונים של התעשייה לא הביעו תמיכה בנושא.
הביקורות על השימוש בכלי המשפטי לקידום השוויון קשורות לחשש לאיבוד החופש האמנותי של היוצרים, להשפעות השליליות של העדפה מתקנת ולחשש שתפקידים המיועדים למיעוטים הממלאים לכאורה את תנאי ההתחייבות יכולים להיות כאלה שמקדמים דווקא תפיסה סטריאוטיפית שלהם.
נסרין אבו בכר (נולדה ב-1977 בכפר זלפה) היא אמנית ישראלית-פלסטינית היוצרת במדיה משולבת.
יצירותיה עוסקות במעמד האישה בחברה הערבית, סוגיות של מגדר ופמיניזם, והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
סגנון העבודה שלה מאופיין במיצבים המשלבים מגוון חפצי רדי מייד וחומרי גלם תעשייתיים, עבודות ציור ווידאו-ארט.
על עבודתה זכתה אבו בכר בפרס עידוד היצירה מטעם מועצת הפיס לתרבות ואמנות.
בשנים 2002–2006 למדה במדרשה לאמנות בבית ברל, ובהמשך למדה אוצרות בגלריה לאמנות אום אל-פחם.
היא מתגוררת בלייפציג, ועובדת גם כמורה לאמנות וכמדריכה בבתי ספר של ארגון הפליטים אונר"א.
אבו בכר יוצרת אמנות עכשווית בחומרים מסורתיים ומקומיים.
הסטודיו שלה ממוקם במחסן המשפחתי בכפר זלפה, ומגוון החפצים הביתיים והחומרים התעשייתיים המצויים בו משפיע על עבודתה.
היא מרבה לצייר בצבעים תעשייתיים של אביה הסייד, ולהשתמש בבד כותנה פשוט ולא מתוח, המכונה "בד ערבי", ומשמש לרוב לתכריכים בתרבות הערבית.
גם ציפיות של כריות, וילונות ישנים, שמלות, ושאר חפצים משפחתיים אליהם היא קשורה בזיכרון ובגעגוע, הופכים למצעי הציור שלה, ומשקפים את התמודדויות שלה - הן כאישה בחברה מסורתית והן כאזרחית ערבייה בישראל.
השימוש האקלקטי בחפצים וחומרים מקומיים-ערביים בעבודותיה, נובע מן הרצון לעסוק בחומרים זמינים מן החיים וליצור אומנות ישירה.
תערוכת היחיד הראשונה שלה (2011), "On This Earth What Makes Life Worth Living" במוזיאון רמת-גן, עסקה במעמדה של האישה בחברה הערבית, והיעדרותה מסדר היום הציבורי.
התערוכה, ששמה לקוח משיר של מחמוד דרוויש, מעלה שאלות לגבי גבריות ונשיות ומציפה אל פני השטח את ההתנגשות בין המגדרים.
אבו בכר משלבת בין חפצים "גבריים" מחוספסים ותעשייתיים, כמו חלקי בטון וצמיגים, עם חפצים "נשיים" עדינים ומסורתיים, כמו תחרה לבנה מבריקה, מגשים לבנים חגיגיים וצלחות אמייל צבעוניות.
המתח בין הגברי לנשי מתבטא גם במוטיב המבט, או היעדרו, שבולט ברבות מעבודותיה – הדמויות שלה חסרות עיניים, או שעיניהן מחוקות, מוסתרות או מטושטשות.
בתערוכה עוסקת אבו בכר גם במציאות הפוליטית בישראל, ובסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר היא משתמשת, בין היתר, בפאנלים של בטון המאזכרים את גדר ההפרדה.
תערוכת היחיד השנייה של אבו בכר, "הנוכח נפקד" (2012), נקראת על שם חוק נכסי נפקדים, המתייחס לפלסטינים נפקדים נוכחים.
העבודות בתערוכה מבטאות את מחאתה של אבו בכר על חוסר הצדק, אי-השוויון והאפליה במדינת ישראל, וגם מתייחסות לנשים הפלסטיניות ה"נוכחות-נפקדות" בעולם פטריארכלי ושוביניסטי.
גם בתערוכה זו משתמשת אבו בכר בחומרים מן המחסן המשפחתי, ומייצרת הכלאות וסמיכויות בין סמלים גבריים לנשיים וישראליים לפלסטיניים – המיצב "גדר הפרדה 2005", עשוי ממכנסי ג'ינס שלתוכם יצקה בטון מזוין שברזלים בולטים ממנו.
שורות המכנסיים המבוטנים מייצגות את פועלי הבניין הערבים הבונים את ישובי היהודים אך אינם מקבלים היתר לבנות ישוב ערבי חדש.
2006: "לחם ושושנים", גלריית מנשר.
2007: "פייאטה במשרד", גלריה המשרד.
2008: "ביאנלה רמת השרון לאמנים צעירים"
2008: "פורטרטים נשיים", פסטיבל אשה.
2010: "שכנות", פסטיבל החג של החגים.
2011: "אופקים", מרכז התרבות ע"ש מחמוד דרוויש.
2014: "יופי עקור", גלריה בית חביבה
2018: "מהירות מופרזת", מוזיאון חיפה לאמנות
2021: תערוכה קבוצתית בבית הגפן בחיפה
נסרין סותודה (בפרסית: نسرین ستوده; נולדה ב-3 באפריל 1963) היא עורכת דין, פעילת זכויות האדם איראנית, שייצגה פעילי אופוזיציה איראנים ופוליטיקאים, שנכלאו וגם אסירים שנידונו למוות על פשעים שביצעו, כאשר היו קטינים.
היא ייצגה את העיתונאי, עיסא סהרקיז , זוכת פרס נובל לשלום, שירין עבאדי ואת חשמת טברזדי, ראש החזית הדמוקרטית הלאומית (איראן) , קבוצת אופוזיציה לא חוקית.
סותודה ייצגה גם נשים שנעצרו על הופעה בפומבי ללא חג'אב, המהווה עבירה פלילית באיראן.
סותודה נעצרה בספטמבר 2010 באשמת הפצת תעמולה וקשירת קשר לפגוע בביטחון המדינה והייתה כלואה בבידוד בכלא אווין.
בינואר 2011, הרשויות האיראניות דנו את סותודה ל-11 שנות מאסר, בנוסף שללו ממנה את רישיון עריכת הדין ונאסר עליה לעזוב את איראן במשך 20 שנה.
מאוחר יותר באותה השנה, בית המשפט לערעורים הפחית את עונש המאסר לשש שנים, ושלילת הרישיון לעשר שנים.
ביוני 2018 סותודה נעצרה בשנית וב-12 במרץ 2019 נידונה למאסר בטהראן, לאחר שהואשמה במספר עבירות הקשורות לביטחון לאומי.
בעוד ששופט אמר לסוכנות הידיעות של הרפובליקה האסלאמית שעונש שנגזר עליה יהיה שבע שנים, מקורות אחרים ובהם המרכז לזכויות אדם באיראן, דיווחו כי על סותודה נגזר העונש המרבי הכולל 10 שנות מאסר ו-148 מלקות, בצירוף עם עוד שישה פסקי דין מספר שנות המאסר מגיע ל-38.
נסרין סותודה נולדה ב-1963 למשפחה דתית, בת המעמד הבינוני האיראני.
היא קיוותה ללמוד פילוסופיה אך לא התקבלה והמשיכה ללימודי משפטים אוניברסיטת שהיד בהשתי (Shahid Beheshti University) בטהראן.
לאחר שסיימה את התואר במשפט בינלאומי, סותודה עברה בהצלחה את הבחינות לשכת עורכי הדין ב-1995 אך היה עלייה לחכות שמונה שנים, עד שקבלה את רישיון עריכת דין.
סותודה נשואה לרזא חנדאן ולזוג שני ילדים.
סותודה הדגישה את תמיכתו של בעלה בעבודתה.
סותודה התחילה את הקריירה שלה במחלקה המשפטית של משרד השיכון האיראני ואחרי שנתיים הצטרפה למחלקה המשפטית בבנק טג'אראט שבבעלות המדינה.
במהלך עבודה בבנק היא הייתה מעורבת בכנת החומרים והטיעונים המשפטיים עבור רבים מהדיונים שהתנהלו בטריבונל בהאג שהוקם ב־1981 לבירור סוגיות שונות בין ארצות הברית לאיראן.
סותודה הציעה לעיתון Daricheh מספר כתבות וראיונות בנושא זכויות נשים.
העורך הראשי של העיתון דחה את ההצעה, דבר שגרם לסותודה להיות אפילו יותר נחושה בעבודתה למען זכויות נשים.
ב-1995, בגיל 32, סותודה עברה בהצלחה את בחינות לשכת עורכי הדין, והפכה לאחת החברות הפעילות ביותר בלשכה.
עבודתה כללה הגנה על ילדים מוכים, אמהות ופעלה שאבות מתעללים לא יקבלו משמורת על ילדיהם.
היא מאמינה כי רבים מהמתעללים הם קורבנות של התעללות בעצמם או חולים ועל כן זקוקים לטיפול מקצועי ותרופתי.
לפני מעצרה, סותודה ייצגה פעילים, עיתונאים והמשיכה להגן על ילדים שסבלו מהתעללות ומואשמים בפליליים.
היא עבדה באופן הדוק עם זוכת פרס נובל לשלום, שירין עבאדי, ומרכז מגיני זכויות האדם שעבאדי הנשיאה שלו.
ב-28 באוגוסט 2010, הרשויות האיראניות פשטו על משרדה של סותודה.
בזמן הפשיטה, סותודה ייצגה את זהרא בהראמי, אזרחית הולנדית-איראנית שהואשמה בעבירות אחזקת סמים והוצאה להורג.
לא ברור אם הפשיטה הייתה קשור לבהראמי.
ב-4 בספטמבר 2010, שלטונות איראן עצרו את סותודה באשמת הפצת תעמולה ובקשירת קשר לפגוע בביטחון המדינה.
ה"וושינגטון פוסט" תיאר את המעצר "[...] כהגברת הסנקציות על עורכי דין שמגינים על חברי האופוזיציה, פוליטיקאים, פעילים ועיתונאים."
ב-9 בינואר 2011, הרשויות האיראניות דנו אותה ל-11 שנות מאסר באשמת "פעילות נגד הביטחון הלאומי" ו"תעמולה נגד המשטר".
בנוסף, נאסר עליה לעסוק בעריכת דין ולעזוב את המדינה במשך 20 שנה.
באמצע ספטמבר 2011, בית המשפט לערעורים הפחית את עונשה לעד שש שנות והאיסור לעבוד בעריכת דין הופחת לעשר שנים.
ב-25 בספטמבר 2010, סותודה החלה שביתת רעב במחאה על כך שנשללו ממנה הביקורים ושיחות טלפון עם משפחתה.
לדברי בעלה, היא סיימה את שביתת הרעב שלה ארבעה שבועות לאחר מכן, ב-23 באוקטובר.
ב-17 באוקטובר 2012, סותודה החלה שביתת רעב בלתי מוגבלת בעקבות ההגבלות חדשות על ביקורי משפחה.
ב-4 בדצמבר 2012 סותודה הפסיקה את שביתת הרעב אחרי 49 יום, לאחר ביקור קצר של מספר חברי פרלמנט בכלא.
הם הכירו בדרישתה לסיים את איסור הנסיעה של ביתה לחוץ לארץ.
ארגונים זכויות אדם בינלאומיים וארגוני זכויות אדם איראנים גינו את של מאסרה של סותודה וקראו לשחררה.
גם מחלקת המדינה של ארצות הברית גינתה את פסק הדין ואמרה שהוא "אינו צודק ואכזרי" וכינתה את סותודה "קול חזק לשלטון החוק והצדק באיראן".
ב-26 באוקטובר 2012, סותודה הוכרזה כזוכת פרס סחרוב יחד עם במאי הקולנוע האיראני ג'עפר פאנאהי.
הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון קתרין אשטון התייחסה אל הפרס, "אני עוקב אחרי המקרה של נסרין סותודה ושאר מגיני זכויות אדם בדאגה רבה ...
אנו נמשיך לפעול שהאשמות נגדם יבוטלו.
אנחנו קוראים לאיראן לכבד את זכויות האדם ...".
נשיא צ'כיה לשעבר, ואצלב האוול, וזהרה ראהנאווארד, פעילה למען זכויות נשים ואשתו של מנהיג האופוזיציה, מיר-חוסיין מוסאווי, קראו לשחרורה של סותודה.
ב-18 בספטמבר 2013, סותודה שוחררה יחד עם עוד עשרה אסירים פוליטיים, כולל מנהיג האופוזיציה מוחסן אמינזדה , ימים ספורים לפני שנשיא איראן, חסן רוחאני, נאם באומות המאוחדות.
לא ניתן הסבר לה שחרור מוקדם.
סותודה נעצרה בשנית ביוני 2018. לדברי עורך הדין שלה, היא הואשמה בריגול, הפצת תעמולה וזלזול במנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי.
סותודה ביקרה בצורה חריפה את הממשל על ההחלטה להגביל את הייצוג המשפטי של נאשמים פוליטיים לרשימה של 20 סנגורים מורשים בידי המדינה.
ב-29 באוגוסט 2018, סותודה פתחה בשביתת רעב נוספת כדי למחות על תנאי מאסרה והטרדת משפחתה וחבריה על ידי השלטונות.
ב-6 במרץ 2019, היא הורשעה שלא בפניה, בטהראן, לאחר שסירבה להשתתף במשפט בבית המשפט של המהפכה האסלאמית מפני שלא אפשרו לה לבחור את ועורך דינה.
היא הואשמה במספר עבירות ובהן חברות בארגון זכויות האדם, ועידוד שחיתות וזנות.
ב-11 במרץ, פורסם באירנ"א שסותודה נידונה לחמש שנות מאסר בעבירות סיכון ביטחון במדינה באמצעות ארגון אסיפות ושנתיים נוספות על העלבת ח'אמנאי.
ב-7 בנובמבר 2020 סותודה שוחררה זמנית ממאסרה, לאחר ששבתה רעב במשך שישה שבועות בדרישה לשחרר אסירים פוליטיים ופעילי זכויות אדם.
היא שחרורה כחלק משחרור זמני של אלפי אסירים בעקבות החשש מפני התפשטות נגיף הקורונה.
עוד לפני גזר הדין סגנית הנציב העליון לזכויות אדם באו"ם, קייט גילמור, ביקרה את סותודה.
ביקור זה היה הראשון אחרי שנים רבות שחוקרי זכויות אדם של האו"ם לא ביקרו באיראן.
פרנצ'סקו טרדוצ'י (באיטלקית: Francis Tarducci; נולד ב-29 בדצמבר 1980), ידוע בשם הבמה נסלי (Nesli), הוא ראפר, זמר ומפיק מוזיקלי איטלקי.
אחיו הקטן של הראפר פאברי פיברה, איתו עבד פעמים רבות במהלך הקריירה המוזיקלית שלו.
בשנת 1999 הוציא את הדמו הראשון שלו, Fitte Da Latte, שהפיק נסלי בעזרת אחיו פאברי פיברה.
בשנת 2003 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Ego.
האלבום כולל הופעת אורח של אחיו פאברי פיברה, בשיר "Piccolezze".
בשנת 2004 הוציא את אלבומו השני, Home, אשר כלל אף הוא הופעת אורח של אחיו בשלושה שירים מתוכו.
בשנת 2007 הוציא את אלבומו השלישי, Le verità nascoste, אשר יצא לאור כשלוש שנים לאחר הוצאת אלבומו האחרון.
האלבום הפך במהרה לפריצת דרכו של נסלי, תוך שהגיע למקום ה-48 במצעד האלבומים האיטלקי וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
2. האלבום לא הצליח לשחזר את הצלחתם של אלבומיו הקודמים.
בשנת 2010, לאחר שחתם נסלי בחברת "יוניברסל מיוזיק גרופ", הוציא לאור את האלבום L'amore è qui.
האלבום הגיע למקום ה-13 במצעד האלבומים האיטלקי.
הסינגלים מתוך האלבום זכו להצלחה רבה אף הם כאשר צברו עשרות מיליוני צפיות באתר יוטיוב.
בשנת 2012 הוציא את אלבומו השביעי, Nesliving Vol.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האיטלקי, ובכך הפך לאלבומו הראשון של נסלי אשר עשה זאת.
ב-10 בפברואר 2015 הוציא לאור את הסינגל "Buona fortuna amore", שנועד לקדם את אלבומו השמיני.
הסינגל זכה להצלחה רבה והגיע למקום ה-29 במצעד הסינגלים האיטלקי.
יומיים לאחר מכן, ב-12 בפברואר, יצא האלבום, בשם "Andrà tutto bene".
האלבום הגיע למקום השישי במצעד האלבומים האיטלקי.
בשנת 2016 הוציא את אלבומו התשיעי, Kill Karma.
האלבום, בשונה משאר אלבומיו של נסלי, מתאפיין בסגנונות הדאנס והרוק.
בשנת 2019 הוציא את אלבומו העשירי, Vengo in pace.
"נסרין קדרי" הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית נסרין קדרי.
האלבום יצא לאור ב-22 בספטמבר 2014, בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות.
בשנת 2012 זכתה קדרי בתוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך", בעקבות כך, זכתה בפרס חוזה ייצוג בחברה של הזמר אייל גולן ליאם הפקות והפקת אלבום בכורה.
כבר באותה השנה, החלה קדרי לעבוד על האלבום.
ב-19 ביולי הוציאה את הסינגל הראשון מתוכו, וסינגל הבכורה שלה, "מה היא אהבה".
בהמשך, הוציאה עוד ארבעה סינגלים מתוך האלבום שזכו להצלחה.
בצאת האלבום סיפרה קדרי, "בשנתיים וחצי האחרונות, יחד עם אייל גולן והמנהל שלי חגי אוזן, גיבשנו את הקו המוזיקלי לאלבום, ליקטנו שירים, טקסטים ולחנים והקלטנו שנים עשר השירים שמהווים את האמת הפנימית שלי במוזיקה.
כל אחד מהשירים מתייחס לפרק כזה או אחר בחיי.
האלבום משלב בתוכו שירים בעברית וערבית, שנכתבו, הולחנו והופקו על ידי מפיקים ופזמונאים שונים, בהם תמיר צור, רותם כהן, פאר טסי ושי ראובני.
בן שלו מהארץ ביקר את האלבום באופן מעורב באומרו, "המחצית הראשונה של האלבום טובה, ולא בכדי: היא כוללת בעיקר שירים קצביים ואת "אנא בחיבאק" ו"חייאתי".
ההסתייגויות מהאלבום מתחילות לצוץ רק במחצית השנייה שלו, שבה הערבית נעלמת כליל והתמטיקה הרומנטית הצפויה מתחילה לעייף.
אבל בעידן הסינגל הסלולרי חצי אלבום טוב זה הישג לא מבוטל, ומכיוון שנראה שקדרי היא רצה למרחקים לא קצרים, יש לקוות שבהמשך הדרך, עם קצת יותר ערבית במיקס ועם קאדר כותבים פחות הומוגני מבחינה מחשבתית, היא תוסיף ותשתפר.
זהו, עכשיו אפשר לעבור לפרשנויות הפוליטיות, החברתיות, המגזריות והמגדריות".
נספח צבאי (ראשי תיבות: נספ"צ) בישראל הוא קצין צה"ל, המשמש כדיפלומט צבאי מטעם מדינת ישראל במספר שגרירויות ישראל בעולם.
לתפקיד הנספח קיימים שני סוגים, דומים אבל שונים – נספח צה"ל ונספח הגנה.
הבדלי התפקידים הם בעיקר בתחומי האחריות של הנספח.
נספח צה"ל אחראי על כל התחומים הקשורים לצה"ל, בעוד נספח הגנה אחראי בנוסף לתחומים אלו, גם על תחומי משרד הביטחון.
חלק מהנספחים ממלאים את שני התפקידים בו זמנית.
כמו כן, ישנם נספחים מדלגים, כלומר, קציני צה"ל במילואים, שמתגוררים בישראל ומגיעים בהתאם לנדרש למדינות שעליהן הם אמונים.
לכל נספח או נספחת ישראלים הנשלחים מחוץ לישראל, יש נספח או נספחת מהמדינה אליה הגיעו שנמצאים בישראל.
תפקיד הנספח הצבאי היה קיים כבר משנת 1948, אז היו שניים בלבד - ברוסיה ובארצות הברית.
בשנת 1949 חתם סגן הרמטכ"ל מרדכי מקלף על מסמך "פקודות קבע לנספחים צבאיים", אשר הגדירו את תפקיד הנספח כדלהלן: "לייצג את משרד הביטחון וצבא ההגנה לישראל בפני השלטונות הצבאיים ובפני הנספחים הצבאיים מארצות אחרות.
לשמש יועץ לנציג [שגריר או ראש הנציגות הישראלית באותה מדינה] בכל העניינים הצבאיים ולשמש כעוזרו הצבאי".
כמו כן, נקבע כי הנספח הצבאי הוא מפקדם הישיר של חיילי צה"ל, בסדיר ובמילואים, הנמצאים באותה המדינה.
תפקידו של הנספח הוא לאתר מרחבים לשיתופי פעולה עם המדינות אשר עליהן הוא אמון.
שיתוף הפעולה בא לידי ביטוי במספר היבטים מרכזיים: בניין הכוח, מרחבי הלגיטימציה וההשפעה ויצירת מרחב פעולה לצה"ל ולמדינה.
בנושא בניין הכוח עוסק הנספח בעיקר בנושאים של אימון משותף עם צבאות של מדינות זרות, שיתופי ידע, אמל"ח ויכולות.
חשיבות גדולה נודעה לתפקיד הנספח בארצות הברית, לאור קיומם של היחסים הצבאיים המיוחדים ורבי-השנים בין ישראל למעצמה, ולכן מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מתמנה לתפקיד קצין בדרגת אלוף, האלוף היחיד בצה"ל שאיננו חבר פורום מטכ"ל.
בעבר, נהוג היה למנות לתפקיד אלוף שאיננו בתפקיד ראשון, אולם בשנים האחרונות השתנה נוהג זה.
נספחות צה"ל בארצות הברית כוללת גם מספר נספחים המתמקצעים בתחומים שונים (אוויר, יבשה, ים, ומודיעין).
נספחים אלה הם קצינים בדרגת אלוף-משנה.
ככלל, כל קצין צה"ל בעל רקע פיקודי, שהגיע לדרגה בכירה, יכול להתמנות לנספח צבאי.
המתקבלים לתפקיד עוברים קורס הכנה לתפקיד האורך בין חודשיים לשלושה חודשים בבית הספר לדיפלומטיה צבאית בחטיבה לקשרי חוץ, החטיבה האחראית על כל הקשרים המתנהלים מול צבאות זרים, ובו לומדים הנספחים לעתיד על עולם קשרי החוץ והדיפלומטיה הצבאית.
כמו כן, הם עוברים הכשרה הכוללת לימודי שפה, לימודים עיוניים על ההיסטוריה של מדינת היעד ועל ההיסטוריה של שיתוף הפעולה מול מערכת הביטחון הישראלית, על חלקיה השונים והמגוונים.
הם גם מבקרים במדינת היעד לפחות פעם אחת לפני תחילת תפקידם, ואף עוברים הדרכה של נימוסים והליכות, מטעם משרד החוץ.
20 נספחי צה"ל מכהנים כיום ברחבי העולם, כאשר משך כהונתם בתפקיד הוא כשלוש שנים.
מקום מושבנספח צבאימהות התפקידבעלי תפקיד נוספיםקנברהאל"ם (מיל') סאפי עמאשהנספח הגנה באוסטרליהרומאאל"ם טל מסטנספח הגנה באיטליה ואחראי גם על שיתופי הפעולה עם המדינות שווייץ, קרואטיה וסרביהוושינגטון די.
סי.תא"ל אסף ורדי (ממלא מקום)נספח הגנה בארצות הבריתנספח אוויר – תא"ל אסף ורדי (חיה"א)
נספח יבשה – אל"ם אייל שוימר (ז"י)
נספח ימי – אל"ם רועי סלע (חה"י)
נספח מודיעין – אל"ם ג' (חמ"ן)
נספח מו"פ – אל"ם ערן גרנית (מפא"ת)
סגן נספח אוויר – סא"ל חגי וולף (חיה"א)
סגן נספח מו"פ – סא"ל אושרית אנגל (מפא"ת)
קצין הקישור לפיקוד הסיוע הביטחוני (USASAC) – סא"ל שי שול (חיל הרפואה)
קצין הקישור לפיקוד האימונים וההדרכה (TRADOC) – סא"ל ל' (ז"י)
קצין הקישור ללשכת המשמר הלאומי (NGB) – סא"ל שחר בן סמיאן (פקע"ר)בריסלאל"ם משה טטרושוילינספח הגנה לנאט"ו, לאיחוד האירופי ולמדינות הולנד, בלגיה ולוקסמבורגברזיליהאל"ם אורי רוןנספח צה"ל בברזיל
ואחראי גם על שיתופי הפעולה עם המדינות סרביה וקזחסטןמרקשאל"ם שרון איטחנספח הגנה במרוקו
נסקפה (בגרמנית ובצרפתית: Nescafé) הוא מותג קפה מתוצרת חברת נסטלה השווייצרית.
השם הוא הלחם בסיסים של המילים "נסטלה" (Nestlé) ו"קפה" (café).
נסטלה הציגה לראשונה את מותג קפה הדגל שלה בשווייץ ב-1 באפריל 1938.
נסטלה החלה בפיתוח מוצר קפה בשנת 1930, ביוזמת ממשלת ברזיל, כדי לסייע בשימור העודף הגדול של קציר הקפה הברזילאי השנתי.
מקס מורגנטלר הוביל את פרויקט הפיתוח.
נסטלה הציגה את המוצר החדש בשם המותג "נסקפה" – "Nescafé" ב-1 באפריל 1938.
נסקפה הוא אבקת קפה נמס, שהפך למצרך אמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1965 הציגה נסטלה מותג קפה מיובש בהקפאה בשם "נסקפה זהב - Nescafé Gold" באירופה.
בשנת 1966 פיתחה נסטלה מותג קפה מיובש בהקפאה בשם Taster's Choice.
בשפת הסלנג העברית, קיבל שם המותג "נס קפה" (או בקצרה - "נס"), כינוי לקפה נמס בכלל.
בארצות הברית השתמשה נסטלה בשם נסקפה על מוצריה עד סוף שנות השישים.
מאוחר יותר הציגה נסטלה מותג חדש בקנדה ובארצות הברית בשם "Taster's Choice", שהחליף את Nescafé.
החברה ממשיכה למכור את Taster's Choice כמוצר נפרד, שממותג כנעלה על Nescafé ונמכר במחירים גבוהים יותר.
בשנת 2003 הציגה החברה מחדש את המותג Nescafé בקנדה ובארצות הברית, והמוצר ידוע כיום בשם Nescafé Taster's Choice.
הוא נמכר בסופרמרקטים בצפון אמריקה באריזות זכוכית ופלסטיק כאחד.
בעוד המותג Nescafé נוצר לקפה נמס, הוא שימש לאחר מכן כמותג מטרייה במספר מוצרי קפה נמס, כולל, בבריטניה, קפה זהב מיובש ובלנד 37.
בשנת 2006 השיקה נסטלה את מערכת מכונות הקפה החדשה "Dolce Gusto" ("טעם מתוק" באיטלקית) תחת המותג Nescafé.
המערכת מאפשרת לצרכנים להכין בעצמם סגנונות שונים של קפה (קפוצ'ינו, לאטה מקיאטו, אספרסו וכו').
בנוסף, ניתן להכין שוקו חם ומשקאות קרים באמצעות המכונה.
המכונות נמכרות כעת ביותר מ-60 מדינות.
בניגוד למוצרי Nescafé אחרים, רוב משקאות דולצ'ה גוסטו משתמשים בפולי קפה קלויים וטחונים, במקום בקפה נמס.
בבריטניה באוגוסט 2009 חשפה נסטלה קמפיין פרסומי של 43 מיליון ליש"ט עבור נסקפה, תוך התמקדות בטוהר הקפה שלו והציג את הקו "הקפה במאורו".
נסמה עלאא א-דין עלי מחגוב היא זמרת ושחקנית מצרייה.
היא החלה את הקריירה המקצועית שלה לאחר שזכתה בעונה השמינית של אקדמיית הכוכבים - MENA בשנת 2011. יש לה מיומנות לשיר בשפות רבות, ובהן ערבית מצרית, אנגלית, איטלקית, צרפתית, עברית, ספרדית, גרמנית, לטינית ואפילו הינדית.
היא מצטיינת בקריירה המוזיקלית שלה בשירה מזרחית, פופ, רוק, אופרה ועוד.
כעת מחגוב החליטה להקדיש את זמנה למוזיקה המקורית שלה ולמצוא שירים שישלימו את חזון המוזיקה החדש שלה.
נסמה הופיעה על הבמה מגיל 10. היא רואה בכך את ביתה השני בו היא מרגישה בטוחה ביותר.
לאחר סיום הלימודים, היא רדפה אחרי אהבתה לעמוד על הבמה ולהופיע על ידי היותה חברה פעילה ב-Fabrica במשך כמה שנים.
היא המשיכה לנגן את אפואנין בגרסה הערבית של Fabrica של עלובי החיים (מחזמר) ולוהקה כצוענייה בגרסתם של El Leila El Kebira מאת Sayed Mekawy.
בשנת 2015 שיחק מחגוב את התפקיד הראשי של מחזמר מקורי ערבי חדש בשם "דוניה חביבתי", עם השחקן כמאל אבו ראיה.
המחזמר הראה את כישרונה הייחודי כזמרת, שחקנית ורקדנית וביים הבמאי המפורסם, גלאל אל שרקווי.
מחגוב הקליטה שירים שונים לסרטים, סדרות ומודעות.
היא הציגה את כישוריה המוזיקליים בתוכנית הטלוויזיה Sahibat Al Saada בהנחיית אסעד יוניס , שם יצרה וביצעה מדלי שירים בינלאומיים מפורסמים ביותר מרחבי העולם ושירים מפורסמים מהמזרח התיכון.
נַסְר א-דִּין דִינֶה היה צייר אוריינטליסט צרפתי ואחד ממייסדי אגודת הציירים האוריינטלים בצרפת.
הוא הוקסם מצפון אפריקה ותרבותה והתאסלם ושינה את שמו.
בנוסף לציוריו, הוא תרגם ספרות ערבית לצרפתית.
הוא נולד בפריז, כאלפונס-אטיין דינה, היה בנם של שופט צרפתי חשוב, פיליפ לאון דינה ומארי אודיל בוצ'ר.
בשנת 1865 נולדה אחותו ז'אן, שתהפך לביוגרפית שלו.
עם סיום לימודיו ב-1881 הוא נרשם לבית הספר לאמנויות היפות ונכנס לסטודיו של ויקטור גאלנד.
בשנה שלאחר מכן למד אצל ויליאם אדולף בוגרו וטוני רובר-פלרי באקדמיה ז'וליאן.
הוא גם הציג לראשונה בסלון האמנים הצרפתי.
דינה ערך את הטיול הראשון שלו לדרום אלג'יריה בשנת 1884, עם צוות של אנטומולוגים.
בשנה שלאחר מכן הוא ערך טיול שני במלגה ממשלתית, הפעם ללאגוואט.
באותה תקופה הוא צייר את שתי התמונות האלג'יריות הראשונות שלו.
הוא זכה במדליית הכסף לציור בתערוכה העולמית ב-1889, ובאותה שנה היה בין מקימי האגודה לציירים הצרפתית לצידם של רודן, פייר פובי דה שאבאן ואחרים.
בשנת 1887 הוא הקים יחד עם מנהל מוזיאון לוקסמבורג בפריז, את אגודת הציירים האוריינטליים הצרפתית.
בשנת 1903 הוא קנה בית באלג'יר ובילה שם שמונה חודשים כל שנה.
הוא הוקסם מהתרבות הערבית ובסופו של דבר התאסלם.
הוא הודיע על ההתאסלמות במכתב פרטי משנת 1908, והשלים את המרתו הרשמית ב-1913, וכן שינה את שמו לנסר א-דין דינה.
בשנת 1929 הוא ואשתו יצאו לחג' למכה.
ביולי 1896, הוא זכה בתואר אביר לגיון הכבוד והשתתף בתערוכה הבינלאומית של המאה בפריז.
הכבוד שזכה מאנשי אלג'יר בא לידי ביטוי באלפי האנשים שהשתתפו בהלווייתו ב-12 בינואר 1930 בעיירת מגוריו, שם הספיד אותו המושל הכללי לשעבר של אלג'יריה מוריס ויולט.
בהשוואה לציירים מודרניים כמו אנרי מאטיס, שביקר אף הוא בצפון אפריקה בעשור הראשון של המאה ה-20, ציוריו של דינה הם שמרניים ביותר.
הם קרובים לתיעוד אתנוגרפי בתיאור הנושאים שלהם.
הבנתו של דינה את התרבות והשפה הערבית מבדילה אותו מאמנים אוריינטליסטים אחרים, משום שכדובר ערבית, הוא הצליח למצוא דוגמניות עירום באלג'יריה הכפרית שבה "תרבות הצעיף" הייתה פחות קשיחה.
לפני 1900, ניתן לאפיין את רוב יצירותיו כ"סצנות ז'אנר אנקדוטיות".
ככל שהתעניין יותר באסלאם, הוא החל לצייר נושאים דתיים לעיתים קרובות יותר.
הוא גם היה פעיל בתרגום ספרות ערבית לצרפתית, ופרסם תרגום של שיר אפוס ערבי בשנת 1898.
נסקה (בספרדית: Nazca) היא עיר באזור החוף הדרומי של פרו.
בתחום העיר נמצא האתר הנודע "קווי נסקה" אשר כולל ציורי ענק בחול המדבר (גאוגליפים).
האתר קווי נסקה התגלה בשנות ה־20 של המאה ה־20, והוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 1994. כיום יודעים כיצד יצרו אותם, אך עדיין נותרה השאלה מה הייתה מטרתם, והועלו השערות שונות.
נסרין מוחמדי (1937–1990) הייתה אמנית הודית הידועה בעיקר בזכות רישומיה, ונחשבת היום לאחת האמניות המודרניות החשובות ביותר שפעלו בהודו.
למרות היותה אלמונית יחסית במהלך חייה מחוץ לארץ הולדתה, עבודתה של מוחמדי זוכה להכרה יוצאת דופן בעולם האמנות הבינלאומי בעשורים האחרונים.
עבודותיה הוצגו, בין השאר, במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק, ב (KNMA) בניו דלהי, ב בקאסל, גרמניה, וב בניו יורק, שהציגה בשנת 2003 את תערוכת היחיד הראשונה של מוחמדי מחוץ להודו.
מוחמדי נולדה בשנת 1937 בקראצ'י, הודו, (כיום במערב פקיסטן).
היא נולדה למשפחת טיבאג'י המיוחסת, והייתה אחת משמונה ילדים.
אמה נפטרה כשהייתה צעירה מאוד ואביה היה בעלים של חנות לציוד צילום בבחריין, ועסק ביזמות עסקית.
מוחמדי עברה יחד עם משפחתה למומבאי ב-1944, ולאחר מכן, בין השנים 1954 ל-1957 למדה ב בלונדון.
לאחר שהתגוררה במשך זמן קצר עם משפחתה בבחריין, זכתה במלגת לימודים בפריז, שם התגוררה מ-1961 עד 1963 ועבדה בסדנה להדפס.
עם שובה להודו, הצטרפה למכון בהולבהאי לאמנויות במומבאי, שם התחברה עם אמנים אחרים שפעלו באותה תקופה, כמו מ.פ.
תערוכת היחיד הראשונה שלה הוצגה בגלריה 59 זמן מה לאחר שהצטרפה למכון בהולבהאי.
בשנת 1972 עברה מוחמדי לוואדודארה ללמד אמנות ב, ונשארה שם עד מותה ב-1990. במהלך חייה טיילה במדינות אחרות, בין היתר בכווית, בבחריין, ביפן, בארצות הברית, בטורקיה ובאיראן.
טיולים היו מקור השראה למוחמדי, שצילמה וניהלה יומנים לאורך כל חייה, והיא הושפעה בעיקר מהמדבריות, מהאדריכלות האסלאמית ומאסתטיקת הזן שאליהם נחשפה במהלך מסעותיה.
בעשור האחרון לחייה, התפקודים המוטוריים של מוחמדי הידרדרו בהדרגה והיא אובחנה עם מחלת הנטינגטון.
עם זאת, היא הצליחה לשמר את השליטה ביד שאיתה נהגה לצייר, והמשיכה ליצור עד מותה בגיל 53.
מוחמדי מזוהה לרוב עם אגנס מרטין, ובשנת 2007 עבודותיהן הוצגו יחד בדקומנטה בקאסל, גרמניה.
השימוש התכוף של מוחמדי ברשתות ובקווים מזכיר את עבודתה של מרטין, אך מוחמדי עצמה לא הייתה מודעת לאמנית האמריקאית ולציוריה עד לשלב מאוחר בחייה.
ידוע שמוחמדי הייתה בקשר הדוק עם רבים מהאמנים המובילים בהודו בשנות ה-60 וה-70. למרות החיבור שלה עם הקבוצה הזו, והנטייה הכללית לעבודה פיגורטיבית או ייצוגית, מוחמדי יצרה סגנון ייחודי משלה והמשיכה בחיפוש אחר אוצר דימויים אישי שדרכו ראתה את העולם ותארה אותו.
ביומניה מתייחסת מוחמדי לקזימיר מלביץ' ולווסילי קנדינסקי, ומתארת את השפעותיהם על יצירתה.
ואכן, קונסטרוקטיביזם וסופרמטיזם משמשים לעיתים קרובות לתיאור עבודותיה, שחולקות לא רק שפה גאומטרית עם תנועות אלו, אלא גם מונעות מדחף דומה לזיקוק סדר פורמלי שיטתי מהטבע.
עם זאת, נראה שהליריות ביצירתה של מוחמדי, בניגוד לדייקנותה וקפדנותה, הושפעה מההיבטים הפיוטיים והרוחניים של פול קלה ושל וסילי קנדינסקי.
בשנת 1970, כתבה מוחמדי ביומנה, "שוב אני נרגעת מקנדינסקי - הצורך לקחת מסביבה חיצונית ולהביא לה הכרח פנימי".
השוואות לבני דורה של מוחמדי נפוצות גם בכתיבה על עבודתה.
היא מזוהה לעיתים קרובות עם המינימליזם האמריקאי של שנות ה-60 וה-70 ועם אמנים כמו קרל אנדרה, בארנט ניומן, מארק רותקו, וג'ון קייג'.
על אף שלא קיים קשר הדוק בין יצירותיהן מבחינה פורמלית, אווה הסה משמשת גם היא כדוגמה השוואתית למוחמדי, במיוחד בכריזמה וברגישות שהפגינה.
למסעותיה הנרחבים של מוחמדי הייתה גם השפעה עצומה על עבודתה.
דרכם היא נחשפה לאמנים ואמניות מכל העולם, ונחשפה למסורות במסעותיה ביבשת אסיה.
ההיבט הרגשי המובהק של עבודתה מושפע מהפואטיקה של הזרם הסופי, והשילובים שהיא יוצרת בין גאומטריה וערבסק הושפעו מחשיפתה לאמנות אסלאמית, ובמיוחד לארכיטקטורה באיראן, בטורקיה ובראג'סטאן.
עבודתה של מוחמדי מושפעת גם מזן בודהיזם, שאותו אימצה מבחינה רוחנית.
הדבר בולט במיוחד ברעיונות שעוסקים במרחבים של ריק ומלא.
כמו כן, מוחמדי התעניינה באריגה - במספר מתצלומיה מופיעים נולים ומכונות טקסטיל - שמופיעים גם בטקסטורה המעוצבת ובקווים המצטלבים בעבודתה.
עבודתה של מוחמדי מתנגדת לקטגוריזציה - תוצאה של מאמץ מתמשך ליצור אוצר דימויים אינדיבידואלי.
בחלק מעבודותיה המוקדמות אפשר לראות ניסיונות ללכוד את הצורה האנושית, ואמצעי העבודה המועדף עליה היה עיפרון ונייר.
עבודתה מורכבת מקווים עדינים אך מכוונים.
על אף שהשאירה לעיתים קרובות יצירות ללא כותרת וללא תאריך, מבקרים רבים חילקו את יצירותיה לשלוש תקופות כלליות: תקופה מוקדמת של סקיצות וקולאז' בשנות החמישים עד אמצע שנות השישים, "תקופה קלאסית" של דימויים גאומטרים אבסטרקטיים, כולל רישומים המבוססים על רשת בעט ובדיו, ורישומים בוגרים בשנות ה-70 וה-80.
החל משנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, החלה מוחמדי לצלם את סביבתה.
הצילומים שלה היו יותר מאשר דוקומנטריים.
תמונות שצילמה בשנות ה-80, למשל, כמו עבודתה המאוחרת בעט ובדיו, הן מופשטות עד כדי חוסר ייצוג.
חברתה והיסטוריונית האמנות גיטה קפור קבעה שצילומיה יוצרים "אלגוריה של עקירה בין הסובייקט לאובייקט".
על אף שתצלומיה מעולם לא הוצגו במהלך חייה, הם היו נתונים לתהליך אמנותי קפדני כמו זה שבו השתמשה מוחמדי בביצוע רישומיה.
התערוכה הראשונה של עבודות הצילום של מוחמדי מחוץ להודו הייתה ב-2003, בגלריית טלוואר בניו יורק.
הצילום שלה התבסס על נושאים כמו נופי מדבר, נופי ים, דפוסי אריגה, האדריכלות של פטהפור סיקרי ומבנים מודרניים.
נַסְקָנִית עַרְפִלִּית (שם מדעי: Selysiothemis nigra) היא מין יחיד בסוגו של שפירית במשפחת הטיסניתיים.
תפוצתה משתרעת ממרכז אסיה עד המזרח התיכון; באירופה היא מוגבלת בעיקר לאזורי החוף של הים התיכון והים השחור.
בישראל עד לא מזמן היו עדויות לאוכלוסייה קטנה בלבד בצפון הארץ, אך בשנים האחרונות היא נצפית גם בשאר רחבי הארץ, ואפילו באזור אילת.
בשל אופיה המשוטט, באזורים מסוימים היא נצפית תדיר באופן מחזורי, ואילו באחרים היא מזדמנת.
זוהי שפירית קטנה יחסית באורך כולל של 30–38 מ"מ,בטן באורך 21–26 מ"מ, ומוטת כנפיים של 24–27 מ"מ.
אצל זכרים בוגרים החזה שחור והבטן לבנבנה; ישנן גם שערות לבנות.
הנקבות, לעומת זאת, חומות-זהובות, לבנבנות יותר בחלקן התחתון.
הרגליים שחורות ולבנות-צהבהבות בירכיים (coxa) ובקוּלִיות (femur).
הכנפיים שקופות ללא כתמי צבע בבסיסן, ובעלות פטרוסטיגמות לבנות.
בעוד שהשפה התחתונה (לביום) לבנבנה אצל זכרים בוגרים, לבנה צהבהבה אצל זכרים ונקבות צעירים, השפה העליונה (לברום) כתום עמום.
הפנים והמצח הסמוכים (frons) הם בצבע זית-אפרפר, מתכהה לקראת האמצע אצל זכרים בוגרים ולבן ירקרק אצל נקבות וזכרים שצבעם עדיין לא התפתח במלואו.
בנוסף, לאחרונים יש קו בסיס מצח מוגדר בחדות.
הקודקוד גם בצבע זית כהה.
הנסקנית הערפילית היא מין נודד, דבר המאפשר לה התפשטות ואכלוס של מקומות חדשים, גם באורח זמני.
היא מעופפת מפברואר ועד נובמבר.
זהו מין אסייתי, תחום תפוצתה של הנסקנית משתרע ממערב טורקיה מזרחה עד סין.
נדירה יחסית, ומקיימת אוכלוסיות קטנות.
נצפית באופן תדיר בקפריסין ובאזורי החוף של טורקיה וסוריה, נעדרת מאזורים הרריים.
נסרי ח'ליל סלים אבו ג'ייש הוא רופא שיניים, פוליטיקאי ודיפלומט פלסטיני, שכיהן כשר העבודה בממשלת אשתייה.
נסרי נולד בכפר בית דג'ן ביהודה ושומרון ב-20 באפריל 1967, הוא התחנך בבית הספר בכפר ובהמשך בבית הספר קאדרי טוקאן בשכם.
הוא השלים תואר ראשון ברפואת שיניים באוניברסיטת סופיה, ומאוחר יותר קיבל תואר ראשון בדיפלומטיה גם בג'קרטה.
בהמשך, השלים תואר שני ביחסים בינלאומיים ב בטנזניה ותואר דוקטור במדעי המדינה בתוכנית משותפת של אוניברסיטת דאר א-סלאם ואוניברסיטת הארארה בזימבבואה.
בעבודתו כרופא שיניים כיהן כנשיא איגוד רופאי השיניים בנפת שכם בין השנים 2000 ל-2004, כסגן ראש איגוד רופאי השיניים ביהודה ושומרון בשנים 2004-2006, וכיו"ר מתחם האיגודים המקצועיים בנפת שכם 2004/2005.
הוא כיהן כשגריר הרשות הפלסטינית בסיישל, מאוריציוס, טנזניה, אתיופיה, קניה ואוגנדה.
הוא נבחר לכהן כחבר המועצה הלאומית הפלסטינית מטעם מפלגת העם הפלסטינית.
אבו ג'ייש הצדיק את הישארותו בממשלה בכך שהתפטרותו נדחתה על ידי ראש הממשלה אשתייה.
ב-23 באוגוסט 2024 הוא מסר את כתב האמנה שלו כשגריר הרשות הפלסטינית בבולגריה לסגן שר החוץ הבולגרי איוואן קונדוב.
ב-7 באוקטובר 2024 מסר את כתב האמנה שלו לנשיא בולגריה, רומן ראדב.
הוא דובר ערבית, אנגלית ובולגרית.
נאצר מוסא תאופיק עמרן (אל-בוריני) הוא קצין פלסטיני בדרגת לווא.
מכהן כמנהל הקישור הצבאי הפלסטיני וכיו"ר הוועדה הביטחונית המשותפת (J.S.C) מאז 17 בנובמבר 2024.
אל-בוריני נולד בכפר בורין וסיים תעודת בגרות כללית.
הוא קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה הפתוחה אל-קודס ותואר תואר שני במנהיגות ותכנון אסטרטגי.
כמו כן השלים קורסים ייחודיים רבים אשר חיזקו את כישוריו בתחומים שונים, ביניהם: קורס קומנדו וצניחה, קורס ללוחמה בטרור, וקורס לניהול משברים ומשא ומתן במצרים.
בנוסף השתתף בקורס הכשרת מדריכים, בקורסים מתקדמים באבטחת אישים ברוסיה, באימונים אסטרטגיים וטקטיים בשיתוף קנדה ובמספר קורסים בהכוונה פוליטית.
אל-בוריני הצטרף למשמר הנשיאות הפלסטיני והחל עבודתו עם יאסר ערפאת ב-1 בינואר 1997, וליווה את הנשיא מחמוד עבאס שנים רבות.
ב-13 באפריל 2019 מונה למנהל כללי של אבטחת משרד ראש הממשלה וליועץ הביטחוני האישי של ראש הממשלה דאז.
ב-17 בנובמבר 2024 מונה למנהל הכללי של הקישור הצבאי הפלסטיני.
נסרי חואן עספורה זאבלה (בספרדית: Nasry Juan Asfura Zablah; נולד ב-8 ביוני 1958) הוא פוליטיקאי הונדורסי המכהן כנשיא הונדורס מאז ינואר 2026. הוא מנהיג המפלגה הלאומית של הונדורס , ומכהן כחבר בה.
בין השנים 2014–2022 כיהן כראש עיריית טגוסיגלפה, כשלפני כן כיהן כחבר הקונגרס הלאומי של הונדורס .
עספורה סיים במקום השני בבחירות לנשיאות הונדורס בשנת 2021, כשהפסיד לגברת הראשונה לשעבר סיומרה קסטרו.
הוא התמודד בבחירות לנשיאות גם בשנת 2025 וזכה בה עם כ-40% מהקולות.
עספורה נולד בטגוסיגלפה שבהונדורס לנסרי חואן עספורה וגלוריה זאבלה.
זוג מהגרים פלסטינים מבית לחם.
הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטה, אך עזב את הלימודים לפני קבלת התואר כדי להתחיל קריירה בתעשיית הבנייה.
הוא נכנס לחיים הציבורים בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בבחירות הכללית בשנת 2009 נבחר כחבר הקונגרס הלאומי של הונדורס , וכיהן בתפקיד עד לשנת 2014. לאחר מכן נבחר לשתי קדנציות כראש עיריית טגוסיגלפה.
הוא התמודד בבחירות לנשיאות הונדורס בשנת 2021, בהן הפסיד לגברת הראשונה לשעבר סיומרה קסטרו.
הוא מתמודד בבחירות לנשיאות גם בשנת 2025.
בשנת 2020 הגישו הרשויות בהונדורס כתב אישום נגד עספורה בין מעילה בכספי ציבור והלבנת הון.
הוא הואשם בניצול לרעה של 28 מיליון למפירות לטובתו האישית.
לבסוף בוטלו כל האישומים נגדו.
שמו נכלל במסמכי פנדורה שפורסמו בחודש אוקטובר 2021.
הוא נשוי לליזט דל סיד, ולזוג שלושה ילדים: סטפני, מוניק ואלכסנדרה.
נעדר הוא חייל שבמהלך פעילות צבאית שבה השתתף נעלמו עקבותיו, ואין ידיעה ברורה מה עלה בגורלו.
לעיתים משתמשים במושג זה גם למי שידוע שנהרג בקרב, אך גופתו לא נמצאה.
המונח הצבאי הרשמי בצה"ל למקרים אלה הוא "חלל שמקום קבורתו לא נודע" (מקל"ן), ואילו "נעדר" הוא חייל שעקבותיו נעלמו, בין בקרב ובין בשגרה, ואין הוכחה כי אינו בין החיים.
בעיית הנעדרים היא אחת מתוצאותיה הכאובות ביותר של המלחמה, מסיבות אחדות:
משפחתו של הנעדר נעה בין יאוש לתקווה, עקב חוסר הידיעה על גורלו.
פעמים רבות משקיעה המשפחה מאמצים יוצאי דופן במשך שנים רבות, לעיתים עד כדי סכנת נפשות, בניסיון להשיג ידיעה ברורה על גורל יקירם.
כאשר הנעדר הוא יהודי נשוי, הופכת אשתו לעגונה – היא אינה יכולה להינשא לאחר.
רק זיהוי ודאי שהוא מת או הסקה ברורה שאינו בין החיים מחלצת אותה מעגינותה.
הרב הצבאי הראשי אחראי מבחינת צה"ל על קביעת מותם של נעדרים והתרת נשותיהם מעגינות.
גם כאשר ידוע שהנעדר נהרג בקרב, סובלת משפחתו מחוסר קבר לפקוד אותו, ולעיתים גם לא ידוע יום הפטירה המדויק.
מערך איתור הנעדרים בצה"ל (אית"ן) באכ"א הוא הגוף המופקד על טיפול בנעדרים ובחללים שמקום קבורתם לא נודע.
על פי מערך איתור הנעדרים בצה"ל, מוגדרים כיום (2026) שלושה חיילי צה"ל כנעדרים:
יהודה כץ – חייל צה"ל הנעדר מאז קרב סולטאן יעקב, שנערך ב־10 ביוני 1982, במלחמת שלום הגליל.
רון ארד – נווט קרב בחיל האוויר הישראלי שנפל בשבי ארגון "אמל" בלבנון ב-16 באוקטובר 1986.
גיא חבר – חייל בחיל התותחנים שנעדר מבסיסו הצבאי ברמת הגולן מ-17 באוגוסט 1997.
חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע
563 מבין חללי מערכות ישראל מוגדרים כיום כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
מתוכם 108 נהרגו במלחמת העצמאות (92 נעדרים ו-16 אלמונים).
בשני מקרים איתרו משלחות אית"ן את שרידיהם של חללי צה"ל שנהרגו בסיני, אחרי חקירה ממושכת.
בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים נקבעה חלקה לנופלים שמקום קבורתם לא נודע, ומדי שנה בז' באדר נערך שם טקס אזכרה ממלכתי לחללים אלה.
בגן הנעדרים שבהר הרצל נמצא קיר זיכרון ובו שמותיהם של 588 חללי מערכות ישראל, שנהרגו בגבולות הארץ ומחוצה לה, ומקום קבורתם לא נודע.
נעה (נחה) בלאס (19 בדצמבר 1937 – 10 בדצמבר 2008) הייתה מוזיקאית, סופרת, מחנכת ומרפאת ישראלית באמצעות מוזיקה.
נעה בלאס נולדה בתל אביב להוריה פנחס סירקיס ויעל (ינטה) לבית שצ'רנסקי והייתה בוגרת האקדמיה למוזיקה בתל אביב.
למדה פסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס, חליל אצל אורי טפליץ ובצלאל אבירם וקומפוזיציה אצל אבל ארליך, אנדרה היידו ועדן פרטוש.
פיתחה שיטות לימוד, הלחינה יצירות מוזיקליות רבות, שהוצאו בתקליטורים ובתווים ובוצעו בישראל ומחוצה לה (יצירתה "שבעה המנונים מצריים" נוגנה בפסטיבל ישראל, ירושלים, 1988), כתבה ספרים רבים בתחום החינוך מוזיקלי, החינוך המיוחד, סיפורי אגדות ויוגה דרך הצלילים.
נעה בלאס ובנה, המתמטיקאי ד"ר אורי בלאס, חיברו יחד את הספר "מגדל האינסוף", סיפור אגדה, המיועד לילדים בגיל בית הספר היסודי ומשלב מושגים מתמטיים.
פיתחה שיטות לימוד (לרבות משחקים ואמצעי המחשה) באמצעות מוזיקה לאוכלוסייה רגילה ולאנשים עם חריגויות קשות, לרבות בעלי פיגור שכלי קשה ועמוק.
שיטותיה נלמדות באוניברסיטאות, במכללות ובהשתלמויות מטעם משרד הרווחה ומטעם אקים.
שיטות הלימוד שפיתחה מיושמות אצל מעל 5,000 אנשים במעונות משרד הרווחה, אצל מאות ילדים בבתי ספר לחינוך מיוחד בישראל וכן בארגנטינה, באיטליה, בארצות הברית, בגרמניה ובצרפת.
כמו כן, פיתחה שיטת יוגה בשם "יוגה דרך הצלילים".
השיטה קושרת בין ה"צ'אקרות" (מרכזי אנרגיה בגוף) לבין הצלילים.
בשיטה זו נחשפים המשתתפים, במקומות שונים בגוף, לצלילי גונגים, פעמונים וקערות מוזיקליות.
השיטה כוללת נושאים שונים הקושרים בין צליל ונשימה, צליל וצבע, צליל ותחושה ועוד.
השיטה מיושמת מאז ראשית שנות ה-90 בסדנאות בישראל, בצרפת ובקנדה.
קרנבל החיות בליווי הדיסק של סן-סנס, מסדה, 1985
סיפור על המנגינה שאין לה סוף (בליווי דיסק), מסדה, 1986
ככל יכולתם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988
מנחה מוסיקלית, ביוגרפיה של יוהאן סבסטיאן באך לנוער, הקיבוץ המאוחד, 1989
חליל הקסם והדרקון, הקיבוץ המאוחד, 1993
שש חוברות הדרכה ועזר להוראת מוזיקה
ככל יכולתם, הקיבוץ המאוחד, 1988
הגמד פיקי פקו, כנרת, 1989
חיות ומוסיקה (חוברת עבודה), 1990
חינוך מוסיקלי מיוחד (חוברת עבודה), 1990
מוסיקה קלאסית (חוברת עבודה), 1995
אני אתה והעולם (ספר עם דיסק), טפר, 1995,
13 קטעי ג'אז לחינוך המיוחד (חוברת עבודה), 1997
נעה בלאס וחיה עמינדב: גשר בצלילים, הקיבוץ המאוחד, 2003
אדם חבוי בתוך עצמו, הקיבוץ המאוחד, 2007
דרך הצלילים, הוצאת מודן, 1997
צליל ונפש, באיוריה של ליאת בנימיני-אריאל מודן, 2003
קולות מקונכייה, בית התווים, 1981
המלך האפור והמלכה הוורודה, כתר הוצאה לאור, 1985
קרנבל החיות, הוצאת מסדה, 1986
הסיפור על המנגינה שאין לה סוף, הוצאת מסדה, 1987
ארבע חוברות של שירים לקול ופסנתר, הוצאת אור-תו, 1984
שבעה המנונים מצריים עתיקים לקול ופסנתר, 1988, הוצאה עצמית
עשרה מזמורים בשפה שנשתכחה, לקול ונבל, 1988, הוצאה עצמית
מעגלים, לשבעה גונגים, חמישה פעמונים וקול, 1988
מתוך המערבולת, לחמישה גונגים וויברפון, 1988
שירי משוררים, לקול ופסנתר (23 שירים בסגנון ליד), 1983–2003
צימבלימבה, 44 מנגינות לפסנתר, 2000
שירת הציקדות, לסקסופון, פסנתר וכלי הקשה, 2003
חד גדיא, לקריין, בסון, קלרינט, טרומבון, פסנתר ותופים, 2003
דו-רה-מי - משחק ללימוד תווים וקצב, 1967
טומפה, בובה המורכבת מכלי הקשה שונים, 1979
פונופון - אמצעי המחשה להוראת קצב, 1983
נעדר הוא אדם שמקום הימצאו אינו ידוע, ובפרט כזה שנעלם באופן פתאומי וללא סיבה ברורה.
במקומות שונים יש נהלים שעל פיהם חלק מהנעדרים מוכרזים כמת שמקום קבורתו לא נודע.
חלק ממקרי ההיעדרות מכוונים על ידי האדם הנעדר, חלקם נובעים מכך שהוא נפל קורבן לפשע, ומקרים אחרים הם מסיבות טכניות לחלוטין.
ישנם גם מקרים בהם הסיבות להיעדרות משולבות, לדוגמה, אדם שנחטף ושוחרר במקום ממנו הוא אינו מצליח לחזור לביתו, ואינו מצליח ליצור קשר עם מקורביו, וחלקם כתוצאה ממחלות זקנה כגון מחלת אלצהיימר או דמנציה.
עריקה מהצבא או למדינה אחרת.
גבר יהודי העוזב את אשתו ללא גירושין ומשאירה עגונה, ונמנע מיצירת קשר כדי שלא יחויב על ידי בית דין רבני לתת לה גט.
עזיבה והיעלמות מרצון כדי להתחיל "חיים חדשים" – למשל אדם הבוגד בבן זוגו ועוזב כדי לחיות עם אהוב חדש.
חטיפה – במקרים קיצוניים עלולה להימשך שנים.
חטיפה יכולה להיות לצורך סחיטת כספים ממשפחת הנחטף, לסחר בבני אדם או לסיפוק צרכים אלימים או מיניים.
חטיפת תינוקות ופעוטות יכולה להיות גם לצורכי אימוץ.
רצח והעלמת הראיות לאחר מכן.
בתרבויות בהן קיים רצח על רקע "חילול כבוד המשפחה" ישנה תופעת היעלמות של מי שפגעו בקוד החברתי, אם כיוון שברחו עקב סכנה לחייהם ואם כיוון שנרצחו.
היעלמות כפויה – חטיפה או כליאה של אדם בידי מדינה מבלי שנמסרים פרטים על מיקומו או גורלו, מתוך מטרה למנוע ממנו את הגנת החוק.
דוגמאות מפורסמות הם ה-desaparecidos בדרום אמריקה, ואסירי לילה וערפל בגרמניה הנאצית.
תייר שאינו מצליח מסיבות שונות ליצור קשר עם מקורביו בארץ מוצאו.
פעוט שאבד, למשל יצא מחצר גן ילדים מבלי שהמטפלים הבחינו בו, והוא צעיר מכדי להיות מודע למצב או להבהירו לזרים.
אדם שנפל לים מכלי שיט ואין מספיק משאבים כדי לחפש את גווייתו.
בחלק מהמקרים מדובר באדם שנעלם במהלך שיט ואפילו כלל לא בטוח שאכן נפל לים.
נעדר בקרב – חייל שנעלמו עקבותיו ואין ידיעה ברורה מה עלה בגורלו.
במקרים רבים היעדרות זו היא בנסיבות טכניות לחלוטין:
שגיאה בדיווח על מיקום חייל חי:
דיווח על היעדרות בשל שגיאה שלישותית, דהיינו החייל משרת ביחידתו אך השלישות סבורה כי הוא אינו שם.
פגם טכני בדיווח על נפילה בשבי.
שגיאה בדיווח על חייל שאינו חי:
גוויית החייל נמצאת במקום בו אי אפשר למצוא אותה.
גוויית החייל התפוררה לחלוטין בפיצוץ עז.
קושי להתאים בין גוויות חיילים אלמונים לבין נתוני החיילים הנעדרים.
התוצאה עשויה להיות קבורה בקבר החייל האלמוני או קבורה תחת שם בדוי, לעיתים קרובות מדובר במקרה בו גוויית החייל נמצאת במצב בו בלתי ניתן לזהות את החייל ההרוג.
היעדרות בשל פציעה או לקות
אדם שנהרג בעקבות אסון טבע או תאונה שהעלימה את גווייתו (כגון סחף בשיטפון, קבורה ברעידת אדמה או מפולת שלגים, נפילה לנהר עם דגי פיראנה, כניסה לשדה מוקשים שבו קשה לחפש גוויות וכדומה).
תאונה שגרמה לאובדן הכרה או פגיעה מוחית אחרת, בעקבותיה הנפגע אינו מסוגל ליידע את מקורביו אודות מקומו או שאינו יכול להנחות את האנשים המנסים לסייע לו במציאת מקוריו.
אנשים במצב זה מכונים במשטרת ישראל בכינוי "אלמונים חיים" והמשטרה מפיצה את תצלומיהם כדי לחפש את קרוביהם.
איבוד הדרך על ידי אדם הסובל ממחלה או נכות נוירולוגית-קוגניטיבית או נפשית.
אדם כזה עשוי שלא להבין שהוא הולך למקומות מסוכנים, שלא להבין כיצד לחזור אל מקורביו או לא להבין שהוא צריך לעשות זאת.
פיגור שכלי – אדם הסובל מפיגור שכלי קשה עשוי שלא להבין כיצד לחזור אל ביתו וכיצד ליצור קשר עם מקורביו כאשר הוא נמצא במקום זר ובלתי צפוי.
מחלת אלצהיימר גורמת לשיבוש הליכי מחשבה, שיבוש ההתמצאות במרחב ורצון עז לחזור אל מחוזות הילדות.
נעדר הסובל ממחלת אלצהיימר קשה עשוי לשבת בתחנת האוטובוס הקרובה לביתו ולהמתין לקו אוטובוס דמיוני הנוסע אל עיר הולדתו שמעבר לים.
אוטיזם – אוטיסטים מתמצאים על פי רוב היטב במרחב אך קשיי התקשורת שלהם מקשים עליהם להישאר בטווח ראייתו של מי שמלווה אותם, מקשים עליהם לענות לקריאות המחפשים אחריהם ומקשים עליהם לבקש מידע שיסייע להם לחזור אל ביתם.
כלב נחייה עשוי לעזור לאדם אוטיסט להישאר על יד מקורביו ולעזור למחפשים אחריו למצוא אותו.
בישראל (כמו במרבית מדינות המערב), מרבית האנשים, שהמשטרה מכריזה עליהם כנעדרים, נמצאים בתוך זמן קצר.
אולם, מדי שנה, נוספים מספר אנשים לרשימת הנעדרים, שלא נמצאו מזה זמן רב.
נכון ל-2025, 592 ישראלים נמצאים ברשימת הנעדרים.
חיפוש נעדרים בישראל כמו ברוב העולם, מבוצע בימים הראשונים להיעדרות, על ידי המשטרה, באמצעות פרסום באמצעי התקשורת, וכן בעזרת יחידות מתנדבים אזרחיות כגון יחידת הכלבנים לישראל, איחוד הצלה, זק"א, ידידים - סיוע בדרכים, אלו"ן ותופעת טבע.
לעיתים מתגייס הציבור לעזרת המשפחה, ומתנדבים מצטרפים לחיפושים.
לדוגמה, כך היה במקרה ההיעלמות של הפעוטה הודיה קדם, שבדיעבד הסתבר כי נרצחה על ידי אביה.
במקרי היעלמות בלתי מפוענחים, המשטרה ממשיכה לטפל בתיק במישור המודיעיני.
לעיתים, משפחות הנעדרים מנסות לעורר מדי תקופת זמן את תשומת לב הציבור באמצעות ראיונות לאמצעי התקשורת או פרסום מודעות.
כך נוהגת משפחתה של עדי יעקבי שנעדרת מאז דצמבר 1996. חלק מהמשפחות מצליחות גם לשכור עזרה פרטית או לארגן חיפושים בעצמן (כמו משפחתו של מג'די חלבי שגופתו נמצאה).
בישראל פועלת עמותת "בלעדיהם – עמותה לתמיכה במשפחות נעדרים".
בבריטניה ניסיונות לאתר ילדים נעדרים נעשים, בין השאר, על ידי הדפסת תצלומיהם על קרטוני חלב ומוצרים נוספים, כך שדמותם תוכר בכל בית.
נוהג ילדי קרטוני החלב הופסק בארצות הברית כיוון שתיאורי ההיעדרות הפחידו ילדים שראו את המוצרים.
בארצות הברית מופעלת "אזעקת אמבר" (Amber Alert) – נוהל לטיפול מהיר ופרסום נרחב במקרי היעלמויות של ילדים.
נעדרים הייתה סדרת טלוויזיה קנדית מסוגת דרמת פשע המבוססת על סדרת הספרים "1-800-WHERE-R-YOU" מאת מג קאבוט.
הסדרה שודרה בערוץ "CTV 2" ובערוץ "W Network" בקנדה, וברשת Lifetime בארצות הברית מ-2 באוגוסט 2003 עד 5 בפברואר 2006.
גיבורת הסדרה היא ג'ס מסטריאני (קתרינה סקורסון), אישה בשנות העשרים שלה, שמקבלת יכולות על-חושיות עקב פגיעת ברק.
היא מועסקת על ידי יחידה של הבולשת מפני שיש לה חזיונות שבהם רמזים למציאת אנשים נעדרים.
ברוק הייסלט (גלוריה ראובן; עונה 1)
ג'סיקה "ג'ס" מסטריאני (קתרינה סקורסון)
אלן קויל (דין מקדרמוט; עונה 1)
דאגלס (אדם מקדונלד; עונות 2–1)
טוני מסטריאני (אלברטה ווטסון; עונות 2–1)
סאני אסטרדה (ג'סטינה מצ'אדו; עונה 1)
ניקול סקוט (ויויקה איי פוקס; עונות 3–2)
אנטוניו קורטז (מארק קונסואלס; עונות 3–2)
ג'ון פולוק (לואיס פרריה; עונות 3-2)
נעה בירון (נולדה ב-19 בספטמבר 1985) היא שחקנית במאית ועורכת וידאו ישראלית.
אביה, אבנר בירון הוא חלילן, מנצח, מייסד ומנהל מוזיקלי של הקאמרטה הישראלית ירושלים.
אמה, ורדה בירון היא מורה לביולוגיה.
נעה היא הצעירה במשפחה ולה שני אחים: שרית בירון, פסנתרנית ומנצחת המתגוררת בארצות הברית; ומור בירון, נגן בסון בפילהרמונית של ברלין ובאנסמבל אלזה.
בצעירותה הייתה בבימת הנוער ברחובות, שם שיחקה בהצגותיה הראשונות.
כמו כן למדה במשך שבע שנים מחול מודרני.
בירון למדה בבית הספר היסודי שריד ובחטיבת הביניים דה שליט.
היא שאפה להיות שחקנית לאחר שבטיול ללונדון בגיל 15 נכנסה לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה וצפתה בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול בביצוע התלמידים, והתרשמה עמוקות.
בכיתה י' עברה ללמוד בתיכון לאמנויות עירוני בתל אביב ועשתה בגרות מלאה במגמת התיאטרון בניהולו של דוד שטיינברג.
בתום שירותה הצבאי למדה קורס משחק מול מצלמה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בהדרכת שאול מזרחי, והוא עודד אותה לעסוק בתחום.
היא עברה את הבחינות לסטודיו למשחק ניסן נתיב ולמדה במסלול התלת-שנתי (2007 - 2009), שאותו סיימה בהצטיינות.
בבית הספר שיחקה בהצגות "שבת ראשון שני" בבימוי יצחק בבי נאמן; "אידיוט", על פי רומן מאת דוסטויבסקי, בבימויו של מישה לוריה; "עד בלי ירח", על פי סיפוריו של איטלו קאלווינו – בבימוי מרינה בלטוב; "שרופים", בבימויו של מיכאל רונן, ו"הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין - בבימויה של אלינור אגם בן-דוד.
ההצגה הראשונה שבה שיחקה בירון כשחקנית מקצועית הייתה "הקסם של אורנה" בתיאטרון אורנה פורת מאת חגית רכבי ניקוליבסקי, בבימויו של רפי ניב.
בהצגה משחקת בירון בתפקיד הראשי ומגלמת את דמותה של אורנה פורת, זהו מעין הומאז' לאורנה פורת במלאת ארבעים שנה לתיאטרון שייסדה.
בחזרות לתפקיד בירון למדה להגות במבטא גרמני, שהיה אופייני לפורת יוצאת גרמניה.
בירון גם למדה פנטומימה עם הפנטומימאי גנאדי בביצקי והכוריאוגרפית טליה בק, על-מנת לבצע בהצגה את מופע הפנטומימה שבעזרתו פורת שובה את לב הילדים שסביבה.
"הקסם של אורנה" זכתה בתשעה פרסים בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער "אסיטז'" לשנת 2010/2011 ובירון זכתה בפרס השחקנית בתפקיד הראשי הטובה ביותר.
בירון שיחקה בהצגה "שרופים" מאת המחזאי הצרפתי יליד לבנון וג'די מועווד, בבימויו של מיכאל רונן.
ההצגה הופיעה בתחילה בסטודיו למשחק ניסן נתיב והמשיכה לרוץ ב.
היא גילמה את נאוואל מרוואן, שנכנסת להריון בימי נעוריה, התינוק נלקח ממנה והיא יוצאת למסע בעקבותיהם בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון.
בירון מגלמת את דמותה של נאוואל בארבעה גילאים: 14, 20, 45 ו-60.
באוקטובר 2013 שיחקה בירון, בין היתר, בתפקיד הראשי של שרה אהרנסון בהצגה "שרה גיבורת ניל"י" בתיאטרון הקיבוץ.
היא זכתה על תפקידה בפרס הבמה אסיטז' לילדים ונוער לשחקנית הראשית לשנת 2012. היא שיחקה גם בתפקיד תרצה, בהצגה "חבלי משיח" מאת מוטי לרנר בתיאטרון באר שבע, בבימויו של כפיר אזולאי, עליו הייתה מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה בטקס פרסי התיאטרון לשנת 2014.
בתיאטרון בית ליסין: השתתפה בהצגות "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" ובמחזה "אהבת מוות" מאת ענת גוב - שתיהן בבימויו של גלעד קמחי.
מ-2018 ועד 2020 שיחקה במחזה "היורשת" מאת גורן אגמון בתיאטרון בית לסין.
ב-2010 כיכבה בווידאו קליפ לשיר "חתולים" של להקת הג'ירפות, בבימויו של חבר הלהקה יאיר קז.
בירון השתתפה בסרט קצר בשם "פזמון ליקינתון" בבימויה של נעמה לנדאו שהשתתף בפסטיבלים שונים.
השתתפה בסדרת המערכונים "בקיצור" של וניה היימן ורועי כפרי בהפקת שידורי קשת.
ב-2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע קצר "המפעילה" שכתב ליאור זלמנסון וביים בן חכים.
הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים בעולם, בין היתר ייצג את ישראל בתחרות הסרטים הקצרים בפסטיבל הסרטים טרייבקה ובפסטיבל הקולנוע בקאן במסגרת מסלול ה-Short Corner.
ב-2017 גילמה את התפקיד הראשי בסרט הקולנוע הישראלי "מונטנה" שכתבה וביימה לימור שמילה.
באותה שנה שיחקה גם בסדרה "אוטונומיות".
ב-2019 שיחקה בסרט "ככה את אוהבת" שביימה לימור שמילה,
ב-2022 שיחקה בסדרה "ילדים ביער" שביים אילן עבודי.
בירון לסבית מוצהרת ומנהלת מערכת יחסים עם הבמאית, המלהקת והיוצרת לימור שמילה.
סרט סוגה במאי שנה פסטיבליםמונטנהסרט קולנועלימור שמילה2017חםסרט סטודנטיםיותם גנדלמן2015פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים פזמון ליקינתון סרט קצר נעמה לנדאו 2009 פסטיבלי הלהט"ב בתל אביב, ליסבון שבפורטוגל, שיקגו שבארצות הברית, קלוז'-נפוקה שברומניה, בילבאו שבספרד, אמסטרדם שבהולנד בלגרד שבסרביה, טוסון שבארצות הברית Day use סרט קצר בהפקה עצמאית גיא ברד"ך ואון ניר 2008 פסטיבל קולנוע דרום
נׂעה ידלין (נולדה ב-23 בדצמבר 1975) היא סופרת, תסריטאית, עיתונאית ומרצה ישראלית לכתיבה יוצרת.
כלת פרס ספיר לספרות לשנת 2013.
ידלין גדלה בתל אביב להורים שעלו לישראל מארגנטינה.
לאחר השירות הצבאי עברה לירושלים, שם סיימה תואר ראשון ושני בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין התואר הראשון לשני התגוררה במשך חצי שנה בבייג'ינג ולמדה באוניברסיטה המקומית.
במקביל ללימודיה באוניברסיטה החלה לכתוב בשבועון הירושלמי "כל העיר".
בין השאר כתבה את הטורים "מנתחת מערכות" ו"חוזרת בתשובה" (שקובץ לימים לספר "שאלות קשות לאללה – אתם שואלים, אלוהים משיב", בהוצאת חרגול-עם עובד ב-2005).
בין השאר שימשה כעורכת ב"סופשבוע", וכתבה ביקורות טלוויזיה, תרבות ותקשורת.
במקביל שימשה כמבקרת תקשורת במגזין המקוון "העין השביעית", והגישה פינות תרבות ברדיו, בין השאר בתוכניתם של שי ודרור ובטלוויזיה.
מאז 2011 מנחה ידלין סדנאות כתיבה, יחד עם הסופרת ענת עינהר.
על ספרה "בעלת הבית", שיצא בהוצאת זמורה ביתן, זכתה בפרס ספיר לשנת 2013.
על ספרה "שטוקהולם", שיצא לאור בהוצאת זמורה ביתן.
הייתה מועמדת לפרס ספיר לשנת 2017. הספר עובד לסדרת טלוויזיה, שנכתבה גם היא על ידי ידלין.
ידלין נשואה לדורון נחום, דוקטור לפילוסופיה, ואם לבת ולבן.
שאלות קשות לאללה – אתם שואלים, אלוהים משיב (2005), בהוצאת חרגול-עם עובד
חיי מדף (2010), בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
בעלת הבית (2013), בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
שטוקהולם (2016), בהוצאת כנרת זמורה־ביתן
אנשים כמונו (2019), בהוצאת כנרת זמורה־ביתן
הספר הלא נכון (2022), בהוצאת כנרת זמורה דביר
בעלת הבית, הוצאת זמורה ביתן, זכה בפרס ספיר לשנת 2013.
נעול הוא ספר מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי.
הספר, ה-11 בסדרת הספרים אודות ג'ק ראיין, מנתח מודיעין של ה-CIA, הוא הספר השלישי בסדרה (לאחר "The Teeth of the Tiger" וחי או מת), אשר מתאר את פעילותו של בנו של ראיין, ג'ק ראיין ג'וניור, במסגרת פעילותו במוסד מודיעיני אמריקאי לא רשמי בשם "הקמפוס".
עלילת הספר נפתחת לאחר לכידתו של האמיר, הטרוריסט הידוע לשמצה בידי אנשי ה"קמפוס", ארגון מודיעיני סודי הפועל למען האינטרסים של ארצות הברית, ואשר בו חברים בין היתר ג'ק ראיין ג'וניור, ג'ון קלארק ושותפו וחתנו דומינגו שאבז.
בעקבות לכידת האמיר, פועל הקמפוס לניתוח המידע המודיעיני אשר התקבל ממנו, מה שמובילם לגילוי אודות מזימתו של איש צבא פקיסטני בכיר, אשר במסגרת חזונו להקמתה של ח'ליפות אסלאמית חדשה, זומם לביים הטלת פצצת אטום מתוצרת פקיסטן על הרוסים, ובכך לגרום לנפילת המשטר בפקיסטן.
הארגון שלו מצליח לגנוב שתי פצצות אטום.
בו בזמן, ג'ק ראיין האב נכנס במלוא המרץ למירוץ הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בניסיון להדיח מכהונתו את הנשיא המכהן אד קילטי, השואף אף הוא להיבחר לכהונה שנייה.
במסגרת המירוץ פועלים אנשיו של קיטלי, הן בממשל הקיים והן מחוצה לו, להוביל להפסדו של ראיין בבחירות, ולשם כך פועלים להפללתו של ג'ון קלארק, חברו הוותיק של ראיין, על סמך פעולותיו במסגרת ה-CIA, וזאת בהנחה כי הפללתו של קלארק תפגע במעמדו של ראיין, אשר קשריו לקלארק ידועים היטב.
בשלב זה נאלץ קלארק לעמוד כנגד אויביו הישנים והחדשים לבדו, בניסיון לעמוד על זהותם של מפליליו.
הוא טס בעקבות העבר למזרח גרמניה לשעבר אך נתפס בידי פושעים רוסים- שמשתפים פעולה בעקיפין עם קילטי.
בסופו של דבר, נאלצים חברי ה"קמפוס" לעמוד למול איום ישיר על שלום העולם, כאשר איש הצבא הפקיסטני ואנשיו, בניסיון לשחרר את מנהיגם אשר נעצר בידי כוחות הביטחון הרוסיים, מאיימים לשגר את שתי פצצות האטום על מוסקבה.
בשל סירובו לספק סיוע של נשיא ארצות הברית דאז, קילטי, נאלצים אנשי הקמפוס פעם נוספת להתמודד כנגד אויביה של ארצות הברית, בניסיון להציל מיליוני אנשים ממוות ודאי ולשמור על יציבות העולם.
קלארק ניצל על ידי אנשי SVR רוסים, שמבקשים את עזרתו.
יחד עם דינג הוא מאלתר מחדש את יחידת "קשת" (מהספר קשת שש) והם מצליחים למצא את מקום המחבוא עם פצצת אטום אחת.