tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראוניץ' פתח את 2013 מצוין.
הוא הגיע לשמינית גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה שם הפסיד לרוג'ר פדרר שאז דורג במקום השני בעולם.
לאחר מכן הוא זכה בסאן חוסה בפעם השלישית ברציפות.
בעונת החימר הגיע ראוניץ' עד הסיבוב השלישי באליפות צרפת הפתוחה.
בווימבלדון ראוניץ' ספג הדחה מוקדמת כשהפסיד לאיגור סיסלינג ההולנדי.
לאחר ווימבלדון התחרה ראוניץ' בטורניר מונטריאול שם הגיע עד הגמר עם ניצחונות על ז'רמי שארדי הצרפתי, מיכאל יוז'ני הרוסי, חואן מרטין דל פוטרו המדורג 7 בעולם, ארנסטס גולביס הלטבי שניצח בסיבוב שלפני כן את אנדי מארי הבריטי, את ואשק פוספיסיל בן ארצו בחצי הגמר ובגמר הפסיד לרפאל נדאל הספרדי.
בעקבות זאת קבע את דירוג השיא שלו ושל כל קנדי אי פעם: 10 בעולם.
ראוניץ' המשיך בתקופה הטובה והפסיד רק בשמינית הגמר בסינסינטי לג'ון איזנר שהמשיך עד הגמר.
בתקופה שלאחר סינסינטי היה ראוניץ' בכושר שיא.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיע לשמינית הגמר והפסיד לאחר מותחן של חמש מערכות צמודות לצרפתי רישאר גאסקה.
הוא זכה בתואר בבנגקוק עם ניצחון בשלוש מערכות בחצי הגמר על רישאר גאסקה המדורג 9 בעולם ובגמר ניצחון קל בשתי מערכות על הצ'כי המדורג 5 בעולם
ראוניץ' השתתף גם בטורניר טוקיו והגיע עד הגמר והפסיד לחואן מרטין דל פוטרו.
באליפות וימבלדון שנערכה בשנת 2016 הגיע ראוניץ' להישג השיא שלו כאשר העפיל לשלב הגמר אחרי ניצחון ב-5 מערכות על רוג'ר פדרר.
במשחק הגמר הפסיד ראוניץ' לאנדי מארי בשלוש מערכות.
בסוף השנה העפיל ראוניץ' לשלב חצי הגמר במסגרת אליפות סבב המאסטרס העולמי.
ראוניץ' שגובהו 1.96 מגיש הגשות עוצמתיות ואף הגיש בטורניר ממפיס 2011 הגשה במהירות 250 קמ"ש.
ראוניץ' שחקן קו אחורי מצוין אך גם חבטת היעף שלו יעילה ואגרסיבית.
משנת 2010 המאמן של ראוניץ' היה גאלו בלאנקו הספרדי אך כיום מאמנו הוא איבן ליוביצ'יץ' הקרואטי שדורג בשיאו במקום ה-3 בעולם.
מילוש זמאן (בצ'כית: Miloš Zeman; נולד ב-28 בספטמבר 1944) הוא פוליטיקאי, כלכלן ועתידן צ'כי, אשר כיהן כנשיאה השלישי של צ'כיה מ-2013 עד 2023.
זמאן כיהן כראש ממשלת צ'כיה בשנים 1998–2002 בראשות קבינט מיעוט עם תמיכה של הסיעה החשובה של האופוזיציה.
הוא ידוע בזירה הפוליטית עוד בימים שלאחר מהפכת הקטיפה משנת 1989. בשנת 1993 נבחר ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית.
בתוקף מעמד זה הפך את מפלגתו לאחת המפלגות המובילות במדינה.
שימש בעבר גם כיושב ראש בית הנבחרים, הבית התחתון של הפרלמנט הצ'כי – בשנים 1996–1998. בשנת 2002 ניסה להיבחר לנשיאות מול ראש הממשלה לשעבר, ואצלב קלאוס.
אחרי שעזב בשנת 2007 את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, הקים בשנת 2009 את מפלגת זכויות האזרח – זמאן SPO.
בינואר 2013 נבחר לתפקיד הנשיא של צ'כיה והיה הנשיא הראשון של המדינה שנבחר בבחירות כלליות ישירות ולא על ידי הפרלמנט כמו קודמיו – ואצלב האוול וואצלב קלאוס.
בסיבוב הראשון של ההצבעה הגיע במקום הראשון ובסיבוב השני כעבור שבועיים הביס את קארל שוורצנברג.
בינואר 2018 נבחר לכהונה שנייה לאחר שגבר על יריבו, ייז'י דרהוש, שכיהן בעבר כיושב ראש האקדמיה הלאומית למדעים.
כנשיא, אימץ מילוש זמאן קו פעיל ותקיף, מה שבא לידי ביטוי כמה חדשים אחרי כניסתו לתפקיד מול משבר ממשלתי שנוצר עקב התפטרות ראש הממשלה פטר נצ'אס ביוני 2013. זמאן העדיף למנות כראש ממשלה את יועצו האישי לענייני כלכלה, ייז'י רוסנוק ולא את מירוסלבה נמצובה, שמועמדותה הוצעה על ידי קואליציית הרוב.
בסופו של דבר הורכבה ממשלת מומחים זמנית בלתי מפלגתית עד לבחירות המוקדמות לפרלמנט.
ילדות ונערות; חייו בשנות המשטר הקומוניסטי
מילוש זמאן נולד בקולין, במרכז בוהמיה, בעיצומו של הכיבוש הנאצי במולדתו.
הוריו - אביו, במקצוע דוור, ואמו, מורה, התגרשו כשהיה בן שנתיים.
הוא גדל בהמשך בבית אמו, מריה זמאנובה, וסבתו.
אביו, ששמר איתו קשר, נפטר כשמילוש היה בן 13.
זמאן למד בבית ספר יסודי ואחר כך בתיכון לכלכלה בעיר הולדתו, קולין.
בגלל מאמר שכתב במסגרת בית הספר שבו שיבח את הספר האסור "שיחות של קארל צ'אפק עם תומאש מסריק" היה עלול לאבד את הזכות לגשת לבחינות הבגרות.
נאסר עליו למשך שנתיים ללמוד באוניברסיטה ונאלץ לעבוד במחלקת הנהלת החשבונות של המפעל "טאטרה" בעירו.
בשנת 1965 התקבל לבסוף לבית הספר הגבוה לכלכלה בפראג אך למשך שנתיים הראשונות נאלץ ללמוד בהתכתבות.
החל משנת 1967 התאפשר לו להיות נוכח בקורסים.
סיים את לימודיו ב-1969 עם עבודת גמר שעסקה בעתידנות כלכלית.
בימי האביב של פראג נכנס זמאן לשורות המפלגה הקומוניסטית, שנראה היה שהיא ניצבת בפני רפורמות גדולות.
כרבים אחרים נחל אכזבה רבה מדיכוי המגמה הזאת על ידי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה באוגוסט 1968. בשנת 1970 גורש מן המפלגה על ידי משטר ה"רסטורציה" שבעקבות הפלישה, בגלל השקפותיו הבלתי מקובלות.
הוא פוטר גם מעבודתו, ונשלח לעבוד במשך למעלה מעשר שנים בארגון לספורט "ספורט פרופאג".
אחרי שנת 1984 הועסק בחברה "אגרודאט, אך פוטר שוב ב-1989, בעקבות מאמר ביקורת שכתב: "פרוגנוסטיקה ובנייה מחדש" ("Prognostika a přestavba").
בקיץ 1989 זמאן הופיע בטלוויזיה הצ'כוסלובקית עם פרשנות בקורתית על מצב הכלכלה של המדינה.
זמאן השתתף בהמשך בהפגנה ההמונית ב־17 בנובמבר 1989 בעת מהפכת הקטיפה והנהיג לאורך השבועות הבאים אסיפות פוליטיות בתיאטראות ובאוניברסיטה.
הוא הצטרף להנהגת הפורום האזרחי שעמדה בראש המהפכה.
בינואר 1990 זמאן נבחר כחבר בבית הלאומים של האספה הפדרלית של צ'כוסלובקיה.
ב-1992 נבחר כחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לבית הנבחרים של האספה הפדרלית.
ב-1993 נבחר ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אותה הפכה לאחת המפלגות החשובות במדינה.
הצלחת מפלגתו בבחירות לפרלמנט בשנת 1996 מנעה מיריבו, ואצלב קלאוס ומפלגתו, הדמוקרטית האזרחית, להרכיב ממשלה.
זמאן נבחר ליושב ראש בית הנבחרים הצ'כי, תפקיד בו כיהן עד לבחירות בשנת 1998.
הבחירות ב-1998 הביאו אותו לשלטון.
בראש ממשלת מיעוט זמאן כיהן כראש ממשלה למשך 4 שנים.
באפריל 2001 הוחלף בראשות המפלגה על ידי ולדימיר שפידלה.
אז העדיף להתפטר ולנוח בכפר באזור ויסוצ'ינה.
מועמדותו לנשיאות שנכשלה ב-2003 בפני זו של ואצלב קלאוס גרמה לפילוג בתוך המפלגה.
זמאן שקרא תגר על מנהיגותו של ייז'י פארובק, עזב את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והפך למבקר חריף של מנהיגיה.
באוקטובר 2009 זמאן הקים מפלגה חדשה משלו, מפלגת זכויות האזרח-זמאן (חסידי זמאן -"זמאנובצי").
אולם בבחירות בשנת 2010 ו-2013 מפלגה זו לא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
בפברואר 2012 הודיע זמאן על כוונתו לרוץ לנשיאות צ'כיה.
יחד עם יאן פישר השיג תוצאות טובות בסקרי דעת הקהל.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, שהיו לראשונה בחירות כלליות ישירות, ניצח בהפרש קטן.
בסיבוב השני השיג מול קארל שוורצנברג ניצחון ברור יותר.
נכנס לתפקיד הנשיא במרץ 2013.
ב-7 בדצמבר 2017 הודיע זמאן על תמיכתו בהכרת טראמפ בירושלים כבירת ישראל ובהחלטתו להעביר את השגרירות האמריקנית לירושלים.
בינואר 2018, נבחר זמאן לכהונת נשיאות שנייה.
הוא קיבל 51.1% מהקולות בעוד יריבו, יושב ראש לשעבר של האקדמיה הלאומית למדעים, ייז'י דרהוש, זכה ל-48.5% תמיכה.
מילוש זמאן בדומה לוואצלב קלאוס הסתייג מהאזהרות נגד התחממות כדור הארץ שיוחסה לפעולות בני האדם.
הביע בקורת חריפה כלפי הסכנה האסלאמיסטית על העולם (לפעמים תוך זיהוי עם הדת האסאלמית) והביע דעתו כי המיעוט הגרמני הסודטי שיחק בזמנו בצ'כוסלובקיה שבין מלחמות העולם תפקיד של "גיס חמישי".
לדבריו גירושם של הגרמנים אחרי המלחמה מילא את מבוקשם להתאחד עם המולדת הגרמנית.
מתח בקורת על מזכירת המדינה של ארצות הברית מדליין אולברייט, שלא עמדה לדבריו במילתה כשהבטיחה כי ארצות הברית לא תפציץ את האוכלוסייה האזרחית בסרביה.
הוא הביע במילים חריפות התנגדות להכרה בקוסובו כמדינה עצמאית.
בעת מערכת הבחירות הגדיר עצמו כאירו-פדרליסט, ומתח בקורת על האירוסקפטיות של הנשיא הקודם, ואצלב קלאוס.
התבטא בעד אימוץ מטבע האירו.
בכירים באיחוד האירופי ביקרו את התנהלותו ביוני 2013 כשסרב להחליף את ראש הממשלה מן המרכז-ימין, פטר נצ'אס שמקורביו הסתבכו בפרשת ריגול ושחיתות, במועמדת של אותה הקואליציה והעדיף למנות את איש אמוניו ייז'י רוסנוק בראשות ממשלת מומחים זמנית.
בסופו של דבר בעקבות ניצחון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובנות בריתה בבחירות באוקטובר 2013 מינה זמאן לראש ממשלה החל משנת 2014 את מנהיג מפלגה זו, בוהוסלב סובוטקה.
מבחינת השקפת עולמו, זמאן מגדיר עצמו כאתאיסט סובלני.
תחביביו כוללים טיולים רגליים בהרים, סקי, קריאה (לרבות ספרי מדע בדיוני) ושחמט.
זמאן נחשב לתומך של מדינת ישראל.
לאחר פיגוע הירי במוזיאון היהודי של בלגיה, הוא נשא נאום תקיף נגד הטרור האיסלאמי והאנטישמיות, ואמר שתקינות פוליטית היא, בלשון נקייה, פחדנות פוליטית.
עוד הוסיף: "אני מגנה את אלו שקוראים להרוג ערבים ...
אך מה שאני רואה זה תנועה נגד הציוויליזציה הקוראת להרג המוני של יהודים".
בדצמבר 2017 הביע תמיכה פומבית בהעברת השגרירות הצ'כית לירושלים.
בשנות השבעים של המאה הקודמת התחתן זמאן עם אשתו הראשונה, בלנקה.
הזוג התגרש ב-1978. מנישואיו אלה נולד לו בן, דוד.
יליד 1971, מהנדס ורופא בתחום הנוירולוגיה והביוכימיה הקלינית.
בשנת 1993 התחתן עם יועצת שלו, איוואנה בדנרצ'יקובה (ילידת 1965).
מנישואים אלה נולדה בתם, קטז'ינה זמאנובה, שהתבקשה על ידו להשתתף במערכת הבחירות במקום אשתו, הנוהגת להתרחק מזרקורי התקשורת.
עיטור מסדר האריה הלבן של הרפובליקה הצ'כית - בדרגת רב-מגיסט עם קולר
עיטור המסדר "תומאש גאריג מסריק" בדרגת אביר ורב-מגיסטר.
מילוש אוביליץ' (בסרבית: Милош Обилић או Miloš Obilić), המכונה גם קוביליץ' (Kobilić), שמת ב-1389, היה אביר בשירותו של הנסיך לאזאר של סרביה.
מילוש נחשב לגיבור לאומי סרבי, מיוחסת לו הריגתו של הסולטאן מוראט הראשון לאחר קרב קוסובו והוא קדוש של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית.
לאחר ההתנקשות של אוביליץ' במוראט הראשון, הבן של מוראט והיורש שלו, באיזיט הראשון, הוציא להורג את השבויים הסרבים.
המקורות ההיסטוריים אינם מזכירים את מילוש אוביליץ' עד סוף המאה ה-14. את הריגת הסולטאן העות'מאני מייחסים המקורות ללזר חרבליאנוביץ' (נסיך סרביה דאז) ותריסר חבריו האמיצים.
הקבוצה ניסתה לפרוץ לאוהלו של הסולטאן ושבעה מהם נפלו בדרך ורק אחד הצליח לחדור ולפצוע את הסולטאן בכידונו.
האיש שפצע את הסולטאן מזוהה על ידי מקור טורקי בשם דימיטריה קוביליץ', שמאוחר יותר מוזכר כ"מילוש קובילה".
בזיכרון הלאומי הסרבי התקבע השם מילוש קוביליץ', שעבר בהמשך שינוי ל"מילוש אוביליץ'".
על מילוש אוביליץ' חיברו שירים עממיים ואגדות.
על פי אחת האגדות הוא ינק בילדותו מאתון, לכן נעשה חזק כמו אתון ומכאן השם "קוביליץ" (בסרבית אתון היא kobila).
על פי אגדה אחרת כשהיה כבר ילד אימו, שהיה לה שפע חלב, עדיין הניקה אותו ומכאן השם "אוביליץ'" (בסרבית שפע זה obilje).
מילוש אדמוביץ' (בסרבית: Mилoш Aдaмoвић; נולד ב-19 ביוני 1988) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
אדמוביץ', יליד שאבאץ, החל את הקריירה בקבוצת OFK בלגרד, ולאחר שהושאל לכמה קבוצות קטנות יותר בסרביה, עבר בשנת 2010 לשריף טירספול מליגת העל המולדובית בו יחק במרכז שדה עם ולדימיר וולקוב גם הוא כדורגלן העבר של "OFK בלגרד".
בפברואר 2011 הושאל אדמוביץ' לחצי עונה לקבוצת פולוניה ורשה מליגת העל הפולנית.
לאחר מכן שיחק במספר קבוצות מליגת העל הקזחית, ובשנת 2013 חתם במועדון רוואן באקו מליגת העל האזרית.
הופעת הבכורה שלו בליגת העל האזרית הייתה נגד טוראן טובוז, ובמשחק זה גם הבקיע את שער הבכורה שלו.
בסוף מאי 2014 הגיע אדמוביץ' לישראל וחתם לעונה אחת בקבוצת הפועל פתח תקווה מליגת העל.
ב-12 ביולי, עוד לפני שנפתחה העונה, החליטה הקבוצה לשחרר את אדמוביץ', וחתם במלאדוסט לוצ'אני הסרבית.
בקיץ 2015 חתם בקבוצת ואשאש מליגת העל ההונגרית.
מילוש יואיץ' (בסרבית: Милош Јојић; נולד ב-19 במרץ 1992 בסטארה פאזובה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר.
יואיץ' גדל בעיירה פאזובה ושיחק בקבוצה המקומית סטארה פאזובה עד גיל 11 אז עבר לפרטיזן ושיחק שם בנוער עד סוף עונת 2010.
יואיץ' הושאל לקבוצת טלאופטיק ששיחקה אז בליגה הראשונה המקומית ושיחק שם שנתיים בהם הופיע ב-60 משחקים וכבש 14 שערים.
בעת סיום ההשאלה, חתם יואיץ' ב-24 בינואר 2012 על חוזה לארבע שנים בפרטיזן בלגרד שם כיכב, כבש 10 שערים ב-35 משחקים כולל שער ניצחון בדקה התשעים מול היריבה העירונית הכוכב האדום, והרשים את הסקאוטים של בורוסיה דורטמונד.
יואיץ' חתם בקבוצה ב-31 בינואר 2014 על חוזה ל-4.5 שנים תמורת 2.5 מיליון יורו שעברו לקבוצתו הקודמת.
לאחר שחתם בדורטמונד בהעברת חורף, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה מהספסל במשחק מול איינטרכט פרנקפורט בדקה ה-67 וכבש לאחר 17 שניות בנגיעה הראשונה שלו בכדור, אחרי שהשוער הדף לרגליו בעיטה של קווין גרוסקרויץ.
המשחק עצמו הסתיים בתוצאה 0-4. השער שלו גם היה השער המהיר ביותר שכבש שחקן מחליף אי פעם בבונדסליגה.
עד תום העונה כבש יואיץ' שלשה שערים נוספים.
קלן לארבע שנים עבור 2.5 מיליון יורו.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 4-0 על מפן בגביע הגרמני.
ב-17 באפריל 2016 הבקיע את שערו הראשון בניצחון 3-2 על מיינץ 05.
ב-10 ביולי 2018 חתם יואיץ' באיסטנבול בשאקשהיר הטורקית.
ב-9 באוגוסט ערך אל הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד ברנלי.
ב-29 בינואר 2020 הושאל לוולפסברג עד לסוף העונה.
ב-6 באוקטובר 2020 חתם בפרטיזן בלגרד.
יואיץ' כבש בהופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה ב-11 באוקטובר 2013 במשחק ידידות מול נבחרת יפן בניצחון נבחרתו 0-2.
מילוש ראדיבוייביץ' (בסרבית: Милош Радивојевић; נולד ב-5 באפריל 1990) הוא כדורגלן סרבי המשחק בראד בלגרד בעמדת המגן השמאלי.
ראדיבוייביץ' התחיל את הקריירה שלו בסינג'ליץ' בלגרד מהליגה השנייה בסרביה.
בינואר הצטרף ל-BSK בורצ'ה מליגת העל הסרבית.
ב-6 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-0 לפרטיזן בלגרד.
עונה לאחר מכן חתם באינג'יה ובמהלך העונה חזר לליגה הבכירה בסרביה כאשר חתם בווז'דובאץ.
ב-5 בדצמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה בניצחון 1-3 נגד ראדניצ'קי ניש.
ב-17 ביוני 2016 חתם בראדינצ'קי ניש.
ב-17 באפריל 2017 סיכם בעירוני קריית שמונה והוא עתיד להצטרף אליה לקראת תחילת עונת 2017/2018. מספר ימים לפני תחילת הליגה, שוחרר ראדיבוייביץ' מקריית שמונה, אך חזר לסגל זמן קצר לאחר מכן.
ב-2 באוגוסט 2018 חתם בזירה האזרית לעונה אחת.
ב-22 ביולי 2019 ראדיבוייביץ' חתם בסלאבן בלופו מליגת העל הקרואטית.
ב-11 בספטמבר 2020, ראדיבוייביץ' חתם בראד בלגרד.
מילוש ולקוביץ' (בסרבו-קרואטית: Miloš Veljković, בסרבית קירילית: Милош Вељковић; נולד ב-26 בספטמבר 1995 בבזל שבשווייץ) הוא כדורגלן סרבי-שווייצרי המשחק בכוכב האדום בלגרד ובנבחרת סרביה בעמדות הבלם והקשר האחורי.
ולקוביץ' נולד בבזל שבשווייץ, וכילד שיחק 11 שנים בפ.צ.
כשהיה בן 16, בשנת 2011, עבר לשחק בקבוצות הנוער של טוטנהאם הוטספר.
החל מעונת 2013/14 השתייך לקבוצה הבוגרת של טוטנהאם, ובאפריל 2014 ערך בכורה בפרמייר ליג, כשהחליף את פאוליניו בניצחון 1–5 על סנדרלנד, ועד לסיום העונה ערך הופעה אחת נוספת, כשהחליף את סנדרו ראנייר במשחק מול אסטון וילה.
באוקטובר 2014 הושאל ולקוביץ' למידלסברו מהצ'מפיונשיפ לשלושה חודשים.
ולקוביץ' לא מצא מקום בהרכב בקבוצתו החדשה וערך רק שלוש הופעות, והשאלתו לא הוארכה.
בינואר 2015 הושאל ולקוביץ' שוב, והפעם לצ'רלטון אתלטיק.
ולקוביץ' החל את התקופה שלו בצ'רלטון כשחקן הרכב, אך נפצע במשחק השלישי ולא שיחק עוד עד לסוף עונת 2014/15.
בינואר 2016 הצטרף ולקוביץ' לוורדר ברמן מהבונדסליגה, ששילמה עבורו דמי העברה של 300 אלף אירו.
ולקוביץ' חתם על חוזה לשלוש עונות וחצי בקבוצה.
בעונת 2015/16 ערך שלוש הופעות בקבוצה הבכירה, ושיחק עוד מספר משחקים בקבוצת המילואים.
החל מעונת 2016/17 ולקוביץ' שיחק בהרכב ורדר ברמן בקביעות.
בעונה זו סיים ולקוביץ' עם הקבוצה במקום השמיני בבונדסליגה.
בעונת 2017/18 ערך ולקוביץ' 30 הופעות ליגה, וסיים עם ורדר ברמן במקום ה-11.
ב-11 במרץ 2025 הוגיעה הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית שולקוביץ' יעבור אליה בקיץ.
ולקוביץ' שיחק כנער בנבחרת שווייץ עד גיל 16, אך בגילאים המאוחרים יותר בחר לייצג את סרביה.
עם נבחרות סרביה הצעירות ולקוביץ' זכה בשנת 2013 באליפות אירופה עד גיל 19 עם הנבחרת עד גיל 19, ובשנת 2015 זכה באליפות אירופה עד גיל 20 עם הנבחרת עד גיל 20. בשני הטורנירים הללו היה ולקוביץ' שחקן הרכב קבוע ששיחק כבלם.
בנובמבר 2017 ערך ולקוביץ' את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סרביה הבכירה, במשחק ידידות מול נבחרת סין.
בשנת 2018 נכלל ולקוביץ' בסגל הסרבי למונדיאל 2018, וערך בו הופעה אחת, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–2 לנבחרת ברזיל במחזור האחרון של שלב הבתים.
ולקוביץ' וסרביה הודחו מהמונדיאל בתום שלב זה.
מילוסלבה צ'מקובה-מיסקובה (בצ'כית: Miloslava Čamková-Misáková; 25 בפברואר 1922 – 1 ביולי 2015) הייתה מתעמלת צ'כוסלובקית, אלופה אולימפית (לונדון 1948) בתחרות הקבוצתית בהתעמלות.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה מיסקובה יחד עם חברותיה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית לפני הונגריה וארצות הברית, מתוך 11 נבחרות.
השתתפותה הייתה מצוינת והיא דורגה במקום רביעי מתוך 90 המשתתפות בתחרות ושנייה מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות.
אחותה הצעירה, אלישקה מיסקובה חלתה בשיתוק ילדים כבר ביום הראשון לבואן ללונדון והוחלפה על ידי ורה רוז'יצ'קובה.
באותו היום שבו הן התחרו, נפטרה אחותה, אלישקה מיסקובה.
לאחר שפרשה מיסקובה מספורט תחרותי, היא החלה לאמן התעמלות ולשפוט בתחרויות בינלאומיות בהתעמלות.
לפני מותה היא הייתה לזוכת מדליית הזהב האולימפית מצ'כיה, הזקנה ביותר.
מילוש דגנק הוא כדורגלן אוסטרלי-סרבי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת TSC באצ'קה טופולה.
דגנק נולד בשנת 1994 בעיר קנין שבקרואטיה למשפחה ממוצא סרבי.
בגיל 6 היגר עם משפחתו לסידני שבאוסטרליה בעקבות מלחמת העצמאות של קרואטיה.
דגנק שיחק בליגת התיכונים האוסטרלית במדי בונירינג ווית' איגלס וגם ב-AIS, התחיל כמגן ימני.
בקיץ הצטרף למחלקת הנוער של שטוטגרט.
ב-26 ביולי 2013 ערך דגנק את הופעת הבכורה שלו בשטוטגרט ב' במשחק הליגה נגד דרמשטאדט 98. ברוב שלבי עונת דגנק היה פצוע ושיחק רק 9 משחקים.
בקיץ חתם במינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך נגד פ.צ.
ב-19 בספטמבר 2015 הבקיע דגנק את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד פ.צ.
בעונת דגנק עבר לשחק בעמדת הבלם.
ב-26 בינואר 2017 חתם ביוקוהמה אף.
ב-25 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד אוראווה רד דיימונדס.
מאז, הפך דגנק לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, עד תחילת גביע הקונפדרציות 2019. דגנק נבחר לשחקן הצעיר של העונה בליגה היפנית.
ב-21 באפריל 2018 דגנק הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 4-4 נגד שונאן בלמארה.
ב-5 ביולי 2018 חתם לשלוש עונות בכוכב האדום בלגרד תמורת כ-200 אלף אירו.
ב-11 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד ספרטקס יורמלה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-29 באוגוסט 2018 רשם שני בישולים בתיקו 2-2 נגד רד בול זלצבורג במסגרת פלייאוף ליגת האלופות, ובסיום המשחק עלתה הכוכב האדום לשלב הבתים של המפעל.
ב-12 בינואר 2019 חתם באל הילאל מליגת העל הסעודית עד לסיום העונה.
ב-24 בינואר 2022 דגנק חתם בקולומבוס קרו מה-MLS.
ב-24 ביולי 2023 חזר לכוכב האדום בלגרד.
בינואר חתם בקבוצת TSC באצ'קה טופולה.
דגנק מחזיק בשתי אזרחויות: סרבית ואוסטרלית.
בצעירותו, דגנק שיחק בנבחרת הנערים של אוסטרליה, אולם בשלב הנוער החליט לייצג את סרביה.
בשנת , שב לייצג את אוסטרליה ושיחק בנבחרת הצעירה שלה.
ב-27 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–2 ל.
במשחק עצמו, "בישל" את השער של אוסטרליה כאשר הרים כדור לרחבה ואריק דייר הבקיע שער עצמי.
ב-30 בדצמבר 2018 דגנק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
דגנק השתתף עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות 2017, מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019.
מילוש ביקוביץ' (בסרבית: Милош Биковић; נולד ב-13 בינואר 1988, בלגרד, יוגוסלביה) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סרבי ורוסי.
בסרביה, זכה לתהילה בעקבות גילום התפקיד הראשי בסרט ההיסטורי ובסדרות הטלוויזיה "מונטווידאו: חזון אלוהי".
ברוסיה, הקריירה שלו החלה עם השתתפותו בסרט "מכת שמש" מאת ניקיטה מיכאלקוב ולאחר מכן בסרט "נטול נשמה 2" לצד דנילה קוזלובסקי.
זכה לפופולריות בשל סדרת הטלוויזיה "מלון אלאון".
מילוש ביקוביץ' נולד ב-13 בינואר 1988 בבלגרד.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בלגרד לאמנויות (הפקולטה לאומנות דרמטית).
מילוש מופיע בתיאטרון הלאומי של בלגרד.
הוא השתתף בעיקר בסדרות טלוויזיה ובזיכיון מונטווידאו שזכה להצלחה רבה בסרביה.
ב-2013 הכיר את ניקיטה מיכאלקוב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה שליהק אותו לסרטו "מכת שמש".
זמן קצר לאחר מכן קיבל הזמנות להשתתף בשלל סרטי קולנוע רוסיים והשתתף בשובר הקופות קרח, במיני-סדרה "כנפי האימפריה" ובסרטים "נטול נשמה 2", "מוסקבה פינת הוליווד", "מעבר למציאות", "הגבול הבלקני" ו"תרדמת".
בשנת 2020 סרטו "מעושר לאושר" הפך לשובר קופות ולסרט הקולנוע הרוסי הרווחי ביותר כשהכניס יותר מ-3 מיליארד רובלים (50 מיליון דולר).
ב-2019 חזר לסרביה והוא נוטל חלק בהפקה הטלוויזיונית של חברת KINODANZ הרוסית והטלוויזיה הסרבית על חייו של ניקולה טסלה.
בינואר 2024 הוא לוהק לעונה השלישית של "הלוטוס הלבן".
אך פוטר לאחר שתמך בפומבי בפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-2016 נפגש מילוש ביקוביץ' עם הדוגמנית הרוסייה סאשה לוס, אך הזוג נפרד.
מאז שנת 2016, נפגש מילוש עם אגלאיה טראסובה - כוכבת הסרט "קרח" שבו היא כיכבה בצמד עם מילוש, אך בתחילת 2018 נפרדו בני הזוג.
כרגע, מילוש מנהל יחסים עם הדוגמנית הסרבית ברברה טטאלוביץ'.
מילוש הַאיֶיק (בצ'כית: Miloš Hájek; 12 במאי 1921 – 25 בפברואר 2016) היה היסטוריון, פוליטיקאי ולוחם המחתרת הצ'כית בשנים בהן צ'כיה הייתה תחת כיבוש גרמני (1938 - 1945).
בשנת 1995 קיבל את התואר חסיד אומות העולם.
האייק נולד בדייטניצה , צ'כיה.
ב-1938, גרמניה הנאצית כבשה את צ'כוסלובקיה.
יחד עם אשתו המנוחה אלנה, הפך פעיל במחתרת הצ'כית והיה פעיל בארגונים אנטי- נאצים אחרים.
סיפק ליהודים זהויות מזויפות באמצעות מסמכי זיהוי על מנת לעזור ליהודים לשמור על מקומות המסתור שלהם.
הוא נעצר על ידי הגסטפו באוגוסט 1944 ונגזר עליו עונש מוות במרץ 1945. הוצאתו להורג לא יצאה לפועל עקב פעילותה של המחתרת הצ'כית וסיום כיבוש גרמניה בצ'כיה.
שיתף פעולה עם פעיל ב ארנושט ניומן, וזייף מסמכים לחברי התנועה האחרים ומשפחותיהם ומצא להם מקומות מסתור.
האייק סייע לארנוסט ניומן להקים חיים חדשים תחת שם חדש, וכשהיה בסכנת היתפסות, האייק סיפק לו מסמכים חדשים בעזרתם הגיע ניומן להונגריה שם היה מוגן.
הרשויות תפסו את האייק ועצרו אותו בגין זיוף מסמכים וסיוע ליהודים.
האייק נידון למוות לפי החוק הנאצי.
למרות גזר הדין, הרשויות הגרמניות היו עסוקות במלחמה מול הצבא האדום לכן הוצאתו להורג לא להוצאה לפועל והאייק ניצל.
האייק הפך לחבר ב"מועצה הקומוניסטית של צ'כיה" בעקבות המלחמה.
האייק הצטרף למפלגה הקומוניסטית, ממנה גורש אחרי שברית המועצות פלשה לפראג.
הוא פוטר מעבודתו אך יצא לגמלאות על בסיס לוחם מחתרת במלחמת העולם השנייה בזכות עזרתה של אלנה הייקובה, אשתו לשעבר.
ב-1977, האייק חתם על "אמנת 77"- אמנת שפועלת למען זכויות אדם.
מילוש האייק נפטר ב-25 בפברואר 2016, בגיל 94. נכדתו, אנה, היא היסטוריונית שואה באוניברסיטת וורוויק.
ב-29 באוגוסט 1995, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
מילוקונמינגיה (שם מדעי: Myllokunmingia) הוא סוג נכחד של יצור שחי בתקופת הקמבריון שבתחילת הפלאוזואיקון, ראשון העידנים, לפני 520–535 מיליון שנה מהיום.
יצור זה השתייך למיתרניים והיה, ככל הנראה, הדג והחולייתן הראשון בעולם, אם כי הדעות על כך חלוקות (הן על כך שהיה ראשון והן על כך שהיה חולייתן).
המאובנים שלו התגלו באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג במחוז יונאן בדרום-מערב סין, בקרבת העיר קונמינג והוא הוגדר ב-1999.
יצור קטן זה הגיע לאורך 28 מילימטרים ולגובה שישה מילימטרים והיה ככל הנראה בעל גולגולת ומבנה סחוסי של שלד רך.
על גבו היה סנפיר גבי רך באורך 1.5 מ"מ שאולי שימש להיגוי.
הייתה לו מערכת עיכול דומה לאלה של דגים אך לא היה לו פה רגיל, כך שהוא היה קרובם של חסרי הלסתות ששואבים את מזונם לסדק בגולגולת שאינו נחשב לפה אך מכיל לוע ואינו יכול להיסגר.
ככל הנראה היה המילוקונמינגיה החולייתן הראשון בעולם לצידו של ההייקויכטיס מאותה תקופה, אשר גם התגלה ביונאן.
מילוש ווצ'ביץ' (בסרבית: Милош Вучевић; נולד ב-10 בדצמבר 1974) הוא פוליטיקאי סרבי מהמפלגה הפרוגרסיבית הסרבית, שכיהן כראש ממשלת סרביה, כסגן ראש ממשלת סרביה וכשר ההגנה.
ווצ'ביץ' נולד ב-10 בדצמבר 1974 בנובי סאד.
הוא למד בבית ספר יסודי בנובי סאד, ולאחר מכן בבית ספר תיכון בבאצ'קי פטרובאץ.
הוא למד משפטים באוניברסיטת נובי סאד עד 1999. לאחר מכן עבד כעורך דין עד 2012.
מגיל צעיר, ווצ'ביץ' היה מעורב פוליטית.
הוא הצטרף למפלגה הרדיקלית הסרבית אשר בה אביו היה חבר בכיר.
ב-2008 התפצלה המפלגה ו-ווצ'ביץ' הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית הסרבית.
עד מהרה הוא הפך לאיש אמונו של ראש המפלגה וראש הממשלה אלכסנדר ווצ'יץ'.
ב-2012 הוא נבחר לראש עיריית נובי סאד.
הוא נבחר לתפקיד בפעם השנייה ב-2016, ובפעם השלישית ב-2020. בנובמבר 2021 הוא נבחר במקביל לסגן נשיא המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-23 באוקטובר 2022 הודיע אלכסנדר ווצ'יץ' כי ווצ'ביץ' יחליף את נבוישה סטפנוביץ' בתפקידיו כסגן ראש ממשלת סרביה וכשר ההגנה.
בעיני פרשנים פוליטיים רבים, מהלך זה סימן אותו כיורש פוטנציאלי של ווצ'יץ' בהנהגת המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-2 במאי 2024 מונה לראש ממשלת סרביה במקום איוויצה דאצ'יץ', שהחליף את ראש הממשלה הקודמת אנה ברנאביץ'.
ב-28 בינואר 2025 הודיע על התפטרותו בעקבות מחאות הענק נגד הממשלה.
עמדותיו של ווצ'ביץ' מזוהות עם הימין הקשה בסרביה.
הוא מתנגד לעצמאות קוסובו בטענה שקוסובו היא "ה-DNA מכונן המדינה של עמנו ושל ארצנו".
כמו כן, הוא טען שהפצצת יוגוסלביה בידי כוחות נאט"ו הייתה "פשע מלחמה".
הוא מתנגד לסנקציות שהוטלו על רוסיה בעקבות פלישתה לאוקראינה.
מילוש קֶרְקֶז (בסרבית: Милош Керкез; נולד ב-7 בנובמבר 2003 בוורבאס שבסרביה ומונטנגרו) הוא כדורגלן הונגרי-סרבי המשחק בעמדת המגן השמאלי בליברפול ובנבחרת הונגריה.
קרקז גדל במחלקות הנוער של פ.ק.
ורבאס, ראפיד וינה, הודמזוושרהיי וגיור.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של גיור במסגרת ליגת המשנה ההונגרית, וערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-2 בפברואר 2021 חתם קרקז במילאן מהסרייה א'.
הוא שיחק בקבוצת הנוער במהלך תקופתו במועדון.
ב-20 ביולי 2023 חתם בבורנמות' מהפרמייר ליג.
ב-26 ביוני 2025 חתם ל-5 שנים בליברפול תמורת 40 מיליון פאונד.
ב-10 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בהפסד לקריסטל פאלאס במשחק מגן הקהילה לאחר דו-קרב פנדלים.
ב-15 באוגוסט 2025 ערך הופעת בכורה בפרמייר ליג בניצחון 2-4 על קבוצתו לשעבר בורנמות'.
ב-25 באוקטובר 2025 כבש שער בכורה בהפסד 2-3 לברנטפורד.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך קרקז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, בניצחון 0–1 על נבחרת גרמניה במסגרת ליגת האומות 2022/23.
מילוסלב בלהניק (בצ'כית: Miloslav Blahník; 22 בדצמבר 1927 – 15 בדצמבר 2017) היה איש צבא ופוליטיקאי צ'כוסלובקי.
שימש כראש המטה הכללי של צ'כוסלובקיה בין 1979-1987, וכסגן ראש המטה הכללי של ברית ורשה בין 1987–1990. כמו כן היה חבר האספה הפדרלית בין 1979–1988.
בלהניק נולד בפלזן ב-22 בדצמבר 1927. ב-1950 הוא התגייס לצבא צ'כוסלובקיה.
הוא שימש כראש מטה דיוויזיית הטנקים ה-4, וב-1970 הועבר לשמש כראש מטה הארמייה ה-1. שנה לאחר מכן הוא עבר להיות מפקד הארמייה.
ב-1975 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי.
ב-26 בנובמבר 1979 הוא מונה לראש המטה הכללי, ובמקביל נבחר לחבר האספה הפדרלית עד 1988. ב-13 באוקטובר 1987 הוא פרש מתפקיד רמטכ"ל הצבא הצ'כוסלובקי, ומונה לסגן ראש המטה הכללי של ברית ורשה.
מילוש שומוניה (בסרבית: Милош Шумоња; 23 בספטמבר 1918 – 22 במרץ 2006) היה גנרל יוגוסלבי אשר פיקד על כוחות בפרטיזנים של טיטו במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1967–1970.
שומוניה נולד ב-23 בספטמבר 1918 בכפר טושילוביץ' ליד קרלובץ.
הוא למד בבית ספר להכשרת מורים בקרלובץ, ולאחר שירות חובה בצבא המלכותי היוגוסלבי החל לעבוד כמורה בכפר סלבסקו פוליה.
בעקבות פלישת מדינות הציר ליוגוסלביה באפריל 1941, שומוניה התגייס מחדש לצבא יוגוסלביה כמפקד מחלקה.
לאחר נפילת הצבא היוגוסלבי, הוא הצטרף לפרטיזנים של טיטו.
במהלך המלחמה, הוא לחם בחזית קרואטיה כנגד הגרמנים והאוסטאשה.
הוא שימש כמפקד הבריגדה ה-5, כמפקד דיוויזיית התקיפה ה-8, ואת המלחמה סיים כמפקד הקורפוס הקוראטי ה-4.
לאחר סיום המלחמה, המשיך שומוניה לשרת בצבא יוגוסלביה.
הוא נשלח למוסקבה ולמד באקדמיה הצבאית "פרונזה" עד 1947. לאחר חזרתו ליוגוסלביה מונה למפקד הארמייה ה-12 עד 1948. לאחר מכן מילא תפקידי מטה בכירים.
ב-15 ביוני 1967 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי וכיהן בתפקיד עד 5 בינואר 1970. ב-1977 הוא מונה לשגריר יוגוסלביה בהולנד וכיהן בתפקיד עד 1981.
מילוסלבה רזקובה (בצ'כית: Miloslava Rezková; 22 ביולי 1950 – 19 באוקטובר 2014), הידוע גם כמילוסלבה הובנרובה (בצ'כית: Miloslava Hübnerová) הייתה אתלטית צ'כוסלובקית, אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) ואלופת אירופה (אתונה 1969) בקפיצה לגובה.
היא נישאה לרודולף הובנר , גם הוא קופץ לגובה.
בצעירותה התאמנה בבלט ובהתעמלות אמנותית.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי שנערכה באוקטובר זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.82 מטר, לפני אנטונינה לזרבה (1.80 מטר) וולנטינה קוזיר (1.80 מטר), שתיהן מברית המועצות.
באליפות אירופה שנערכה באתונה שביוון בספטמבר זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אליפות חדש של 1.83 מטר, לפני אנטונינה לזרבה (1.83 מטר) ובת ארצה מריה מראצ'נובה (1.83 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.83 מטר.
באולימפיאדת מינכן שנערכה בספטמבר סיימה במקום 15 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.82 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה ברוטרדם שבהולנד במרץ סיימה במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.84 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה בספטמבר סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.86 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בקטוביץ שבפולין במרץ סיימה במקום 11 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר.
מילוש ואסיץ' (בסרבית: Милош Васић; 27 בפברואר 1859 - 20 באוקטובר 1935) היה גנרל סרבי שפיקד על הארמייה הסרבית השלישית במלחמת העולם הראשונה.
מילוש ואסיץ' נולד ב-27 בפברואר 1859 בנמניקוצ'ה ליד בלגרד, ולחם כמתנדב במלחמה הסרבית-עות'מאנית (1876–1878), ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית בין 1880 ל-1883. הוא לחם כלוטננט משנה במלחמת בולגריה–סרביה (1885).
לאחר המלחמה מילא מספר תפקידים במטה הצבא.
בשנת 1897 הפך לנספח צבאי בבולגריה, ומיולי 1900 עד אפריל 1901 היה שר ההגנה של סרביה.
במהלך אותה תקופה הוא יצר את הדרגה הצבאית של פילדמרשל שהייתה חדשה בצבא הסרבי.
לאחר ההפיכה במאי 1903, הוא פרש מהחיים הציבוריים.
עם פרוץ מלחמות הבלקן (1912–1913) הוא הוחזר לשירות והפך לקצין קישור עם הצבא היווני.
ביולי 1914 מונה לראש מחלקת ברניצבסקי וב-30 באוגוסט 1914 מונה למפקד דיוויזיית הדנובה ה-2.
בחודשים הראשונים של 1916, כאשר ז'יבויין מישיץ' אושפז בצרפת, הוא הפך למפקד זמני של הארמייה הסרבית הראשונה, לפני שחזר ליוון כקצין קישור.
ב-14 באוגוסט 1916 החליף את פאבלה יורישיץ' שטורם בראש הארמייה הסרבית השלישית, עד לפירוקה ב-28 במרץ 1917. לאחר מכן נשלח כקצין קישור לאיטליה, שם שהה עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה היה מעורב בדיונים עם איטליה על הבעיה הדלמטית ושוב כיהן כשר ההגנה בין ינואר לנובמבר 1922. הגנרל מילוש ואסיץ' מת בבלגרד ב-20 באוקטובר 1935. הוא נקבר בסמטת הגדולים בבית הקברות החדש בבלגרד.
מילוסלבסקי אדריכלים בע"מ הוא משרד אדריכלים ישראלי, המתמחה בתכנון אדריכלי של מבני ציבור ומגדלים מעורבי שימושים.
מילוסלבסקי אדריכלים הוקם בצפת בשנת 1937 על ידי ישראל מילוסלבסקי.
בראשית דרכו תכנן המשרד מבני מגורים עבור היישוב היהודי בארץ ישראל, וכן עבודות ציבוריות עבור שלטון המנדט הבריטי, בהן תכנון כביש חלב-דמשק ונמל התעופה בביירות.
לאחר הקמת המדינה, המשרד המשיך להתפתח בעיר צפת, והיה אחראי בין היתר על תכנון מלון רימונים, המצפה בראש הנקרה, תל דן וחוות הנופש ורד הגליל.
במרוצת השנים ניהול המשרד עבר לאורי מילוסלבסקי, בנו של ישראל, ורעייתו לאה, מהנדסת בניין במקצועה.
תחת ניהולם הורחבו תחומי הפעילות של המשרד, ותוכננו שיפוצים במבני ציבור ופרויקטים לשימור דוגמת מוזיאון אסירי המחתרות בעכו ובית הכנסת אבוהב מהמאה ה-16 השוכן בצפת.
בשנת 1997 הצטרף גיא מילוסלבסקי, בנו של אורי, לצוות המשרד.
לאחר 5 שנים הפך למנכ"ל המשרד, ובשנת 2008 העביר חלק מפעילות המשרד למרכז הארץ.
נכון לשנת 2024, כולל המשרד מטה ראשי ברמת גן, ועוד 4 שלוחות נוספות בצפון הארץ ובדרומה (צפת, חיפה, ירושלים ובאר שבע).
המשרד מונה כ-150 עובדים, ונחשב לאחד ממשרדי האדריכלים הגדולים בישראל, ונוסף על תכנון מגדלים מעורבי שימושים למגורים ותעסוקה עוסק גם בתכנון דיור מוגן, מלונאות, התחדשות עירונית, מבני ציבור, חינוך ותרבות וכן תכנון עירוני (תוכניות אב) של שכונות.
משנת 2020 מדורג המשרד בקביעות בצמרת משרדי האדריכלים בישראל בדירוג duns100. בשנת 2023 דורג במקום החמישי.
מגדל בין ערים – גורד שחקים הנבנה בתל אביב-יפו, בסמוך לגבולה המוניציפלי עם רמת גן וגבעתיים.
עם השלמתו צפוי להיות המגדל הגבוה בישראל.
בית גיבור ספורט – הגבהת המגדל ברמת גן מ-29 ל-37 קומות והוספת 9,500 מ"ר של שטח בנוי.
מגדל לבנדה – מגדל בן 30 קומות בדרום תל אביב, המשלב מלונאות, מגורים, מסחר, ספא וחללי עבודה.
תוכנן בהשראת "בית האוניה" הסמוך.
מגדל ספיר – מגדל משרדים בן 42 קומות במתחם הבורסה ברמת גן.
מגדל בראשית בבלי – מגדל מגורים בשכונת בבלי בתל אביב, הנבנה על שטחה של שכונת גבעת עמל ב'.
מגדל הראשונים – מגדל מעורב שימושים בן 35 קומות בשכונת הראשונים ברמת גן.
בית רובינשטיין – בית דיור מוגן בגבעתיים, הגבוה בישראל מסוגו, בן 45 קומות.
המגדל במחצבה (מגדל Signature) – המגדל הגבוה בישראל מחוץ לגוש דן, בעיר נשר.
מתחם טוביהו-הצבי – פרויקט התחדשות עירונית בשכונה ה' בבאר שבע.
מרכז ספורט ומתנ"ס בעיר אלעד – מרכז קהילתי עירוני בשטח של 2,000 מ"ר המשלב ספרייה, משרדים, אולמות הרצאות וחוגים שונים.
מתחם רחבעם ברמלה – שכונת מגורים חדשה על שטח מחנה "רחבעם" ברמלה, עם 2,500 יחידות דיור.
מלון מילוס ים המלח, מבתי המלון הוותיקים בים המלח, ממוקם במרכז עין בוקק באזור מלונות ים המלח ובעל חוף ים צמוד.
היה זה אחד מהמלונות הראשונים שהוקמו באזור התיירות בעין בוקק, ועם זאת היה שונה מכל שאר המלונות שהוקמו באזור.
בעוד האחרים נבנו בגושי בניינים גבוהים ורחבים, תוכנן המלון בידי האדריכל אורי בלומנטל בתצורה של כפר, כשהוא מורכב מאשכולות של חדרי אירוח במבנים חד ודו קומתיים המאורגנים סביב לבריכה חיצונית מרכזית.
המלון תוכנן ברמה של שלושה כוכבים.
לאחר שהחליף בעלות וצורף לרשת מלונות רשת מלונות הרברט סמואל עבר תהליך חידוש ושיכלול ונפתח מחדש בשנת 2019 תחת שמו החדש.
במסגרת חידוש המלון בתכנון משרד פייגין אדריכלים, נוספו בריכות פרטיות לחלק מהחדרים וכן נוסף ספא הכולל חדרי טיפולים ובריכת מלח פנימית.
המלון המחודש מותג מחדש ככזה שמתאפיין בסגנון יווני, כשהבינוי כולו נצבע בלבן וברחבי המלון הודבקו תצלומים שצולמו ביוון.
מילטון פרידמן היה כלכלן יהודי-אמריקאי, מן החשובים ביותר במאה ה-20. נחשב לאבי אסכולת המוניטריזם אשר מתנגדת להתערבות פיסקלית מצד הממשלה בעת משבר.
כמו כן, החזיק בעמדות ליברליות ותמך בחופש כלכלי רב, הגירה חופשית, לגליזציית סמים וביטול אמצעי מדיניות אטטיסטים אחרים.
פרידמן זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 1976.
פרידמן נולד בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית של מהגרים מברהובה שברוסיה הקרפטית, באותם הימים חלק מהונגריה.
אמו הייתה מוכרת במכולת, ואביו התפרנס מעסקות תיווך.
בגיל 16 התקבל ללימודים אקדמיים.
בשנת 1932 קיבל תואר ראשון במתמטיקה וכלכלה מאוניברסיטת ראטגרס.
אהבתו הראשונה של פרידמן הייתה המתמטיקה וחלומו היה לעשות בה שימוש כמומחה לביטוח ולאקטואריה.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ראטגרס הוצעו לו שתי מלגות לימודים לתואר שני- אחת במתמטיקה באוניברסיטת בראון ושנייה בכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
פרידמן בחר באפשרות השנייה וכתב את עבודת הדוקטורט בהנחיית סיימון קוזנץ.
בשנים 1941–1943 היה דובר מחלקת האוצר של ארצות הברית, בשנת 1946 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה ובאותה שנה החל ללמד באוניברסיטת שיקגו.
שם החל להתבלט כהוגה דעות כלכלי יוצא דופן.
בשלהי שנות ה-50 כבר עמד בראש המחלקה והוביל קו שצידד בשוק החופשי, בניגוד לרוב עמיתיו שהעלו על נס כלכלה שבה הממשלה מתערבת, על פי שיטתו של קיינס.
בנו, פרופסור דייוויד פרידמן, הוא הוגה דעות של הזרם האנרכו-קפיטליסטי בכלכלה.
היוקרה שלה זוכה כיום רעיון השוק החופשי מקורה במידה רבה בעבודתם של מילטון פרידמן ושל עמיתיו באוניברסיטת שיקגו.
לפי פרידמן, השוק פועל בצורה האופטימלית כאשר אין הממשלה מנסה להסדיר אותו.
הנימוק של פרידמן לצימצום המעורבות הממשלתית בפרויקטים כלכליים הוא שכאשר גורם ממשלתי מנהל תקציב ממשלתי, הרי שלאותו גורם אין אינטרס ואמביציה להתאמץ להפיק את התועלת המקסימלית מהתקציב תפוקה היחסית של כל שקל תהיה נמוכה.
לעומת זאת כשהכסף מנוהל על ידי גורם פרטי שעמל בעצמו להשיג את התקציב והוא זה שיאלץ לחיות עם תוצאות הניהול - התפוקה מכל שקל תהיה גבוהה בהרבה.
גישתו של פרידמן ספגה ביקורת, ומתנגדיה טענו שהיא דוגמטית, לא גמישה וחד משמעית מדי.
כמה משריו של דיקטטור צ'ילה אוגוסטו פינושה עברו סמינר של פרידמן באוניברסיטת שיקגו (וכונו "נערי שיקגו"), בעקבות זאת, קידמו השרים מדיניות ליברליזציה שהובילה לנס הצ'יליאני אשר הוביל להגדלת התוצר הלאומי הגולמי לצד הרחבת אי השוויון והעוני במדינה.
בשנת 1976 זכה מילטון פרידמן בפרס נובל לכלכלה.
ב-1988 העניק לו הנשיא רונלד רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
בשנת 1977 הגיע לביקור בישראל, נפגש עם שר האוצר שמחה ארליך ועם בכירים במשק הישראלי.
ביקורו עורר גל של מחאות בחוגי השמאל, בשל חששם מהשפעתו על מעצבי המדיניות הכלכלית בממשלה.
לטענת פרידמן, הנהגת המדינה לאחר המהפך הפוליטי לא שעתה לעצותיו, והגדילה את הסובסידיות וההוצאה הציבורית ואת מעורבות הממשלה במשק.
הטענות מצד מבקריו של פרידמן הן, שהמלצותיו כי ממשלת ישראל תוותר על חלק מסמכויות הרגולציה ותנהיג סחר חופשי במטבע חוץ הן שהובילו, בין השאר, להרעה במאזן התשלומים ולעלייה מהירה מאוד באינפלציה.
בשנת 1998 הביע פרידמן תקווה שבנימין נתניהו יצליח לשנות את התפיסה ויביא את המשק הכלכלי חזרה למה שהוא כינה מסורת יהודית בת אלפיים שנה של כלכלה חופשית ויוזמה פרטית.
למרות הסתייגותו של פרידמן מהמדיניות הכלכלית של ממשלות ישראל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, בחוגים סוציאליסטים ישראליים נוהגים לייחס את המעבר למדיניות הפרטה ושוק חופשי בישראל לביקורו של פרידמן בשנת 1977.
היה לאחד הספרים המשפיעים ביותר שנכתבו בנושאי כלכלה.
בספר מציג פרידמן בבהירות ובקיצור את אמונותיו הכלכליות, ששורשיהן בגישה ליברלית ובתמיכה בחירויות הפרט.
פרידמן מונה בספר 14 פעילויות שמהאחריות עליהן צריכה הממשלה למשוך את ידה, ביניהן סבסוד לחקלאות, פיקוח על שכר הדירה, שכר מינימום, רגולציה בענפים שונים, חובת ביטוח סוציאלי, גיוס חובה והדואר.
שותף בכתיבת הספר "ההיסטוריה המוניטרית של ארצות הברית".
החופש לבחור - עיקרי הכלכלה החופשית, 1980 - (הוצאת דביר, תשמ"ח 1988).
בספר זה, אותו חיבר עם אשתו, מציין פרידמן את החינוך כתחום חשוב אשר ביחס אליו הגיע למסקנה כי מוטב לממשלה למשוך את ידה מהעיסוק בו, לטובת מעבר לשימוש בשיטה לפיה יקבלו ההורים קופונים מאוצר המדינה, ובאמצעותם יוכלו "לקנות" חינוך בבית ספר שיבחרו לפי שיקול דעתם.
התחרות בין בתי הספר על ה"לקוחות", אליבא דפרידמן, תביא לשיפור רמתם.
הרעיון מומש באופן חלקי כאשר תוכניות שוברים הופעלו במקומות שונים בארצות הברית, החל בשנות ה-80 של המאה ה-20.
אפולו מילטון אובוטה היה נשיא אוגנדה בין 1966–1971 ושוב בין 1980–1985. מכונה על ידי בני עמו "אבי האומה".
אובוטה, בן שבט לאנג'י, התחיל את הקריירה הפוליטית בקניה עם ג'ומו קניאטה, לאחר שהבריטים סירבו להתיר לו ללמוד משפטים בארצות הברית.
ב-1955, עם חזרתו לאוגנדה, הקים את הקונגרס הלאומי האוגנדי (UNC).
ב-1958 נבחר לרשות המחוקקת הקולוניאלית.
ב-1959 ה-UNC התפצל ואובוטה נבחר לראשות הקונגרס העממי של אוגנדה שהוקם.
לאחר כמה שנים בראשות האופוזיציה הקים אובוטה קואליציה עם המפלגה המלוכנית של בוגנדה ונבחר לראשות הממשלה ב-1961. הוא נכנס לתפקיד ב-25 באפריל 1962. הנשיא הראשון היה סר אדוארד מוטסה, הקבקה (מלך) של בוגנדה, אחת הממלכות המסורתיות המרכזיות באוגנדה.
בספטמבר 1962 ערך ביקור בישראל, חודש לפני קבלת העצמאות של המדינה.
אחר כך נסע שר העבודה יגאל אלון לאוגנדה, לייצג את ישראל בחגיגות העצמאות שנערכו ב-9 באוקטובר 1962.
במהלך כהונתו נחשד אובוטה בהברחת זהב, יחד עם סגן הרמטכ"ל, אידי אמין.
הנשיא דרש את חקירתו של אובוטה והדחתו של אמין.
בתגובה השעה אובוטה את החוקה ועצר כמה מחברי ממשלתו.
לבסוף הוא טוהר מהחשדות נגדו, אולם נוצר מתח אישי בינו לבין הנשיא, שנוסף על המתח שבין הממלכות המסורתיות למדינה, והמתח שבין אנשי בוגנדה, ממלכתו של הנשיא, לשאר האוגנדים.
ב-2 במרץ 1966 חולל אובוטה הפיכה והכריז על עצמו כנשיא.
ב-24 במאי אותה שנה תקף צבא אוגנדה, בהוראת אובוטה, את ארמונו של המלך מוטסה, שנמלט מן המדינה.
כעבור שנה העביר אובוטה חוקה שמבטלת לחלוטין את מעמדן של הממלכות המסורתיות באוגנדה.
הצבא האוגנדי ערער את שלטונו של אובוטה.
ב-1971 הוא הודח על ידי אידי אמין, שכבר היה אז הרמטכ"ל.
לאחר נפילת אמין ב-1979 חזר אובוטה לכהן כנשיא, לאחר שנבחר בבחירות כלליות בשנת 1980. מעריכים כי בין 100,000 ל-300,000 איש מתו כתוצאה מהלחימה בין צבא החופש הלאומי של אוגנדה (UNLA) של אובוטה וקבוצות צבאיות אחרות, בעיקר צבא ההתנגדות העממי (NRA) של יוורי מוסווני.
ב-1985 הודח אובוטה על ידי בזיליו אולרה אוקלו.
מועצה צבאית הוקמה ובראשה עמד טיטו אוקלו.
בתוך שנה השתלט יוורי מוסווני על אוגנדה.
לאחר הדחתו ברח אובוטה לטנזניה ומשם לזמביה.
אחת לזמן מה צצו שמועות על חזרתו לחיים הפוליטיים באוגנדה, אך הוא מת לבסוף ב-10 באוקטובר 2005 ביוהנסבורג, מאי-תפקוד של כליותיו.
נערכה לו הלוויה ממלכתית באוגנדה, בנוכחות יריבו המר, הנשיא מוסווני.
מילות הִגיון (במקור בערבית: מקאלה פי צנאעת אלמנטק – מאמר בענף ההיגיון) הוא שמו של חיבור פילוסופי שנכתב, ככל הנראה, על ידי הרמב"ם.
הספר מרכז באופן נהיר ותמציתי את עיקרי הלוגיקה של אריסטו, על פי האורגנון: מרכיביה של טענה, סוגי הסילוגיזם, וכו'.
במספר מקומות עוסק הספר בנושאים פילוסופיים שמעבר ללוגיקה.
ג'ואל קרמר שיער שמרבית החומר נשאב מכתבי אל-פאראבי.
העילה לחיבור הספר מתוארת בפתיחתו:
על הפתיחה, וכן על פי תוכן הספר, מבין דיווידסון שהספר חובר עבור איש מוסלמי בעל שם.
לעומתו סבר הרב קאפח כי את הטקסט חיבר הרמב"ם עבור "שר משרי התורה, מלומד גדול, ראש ישיבה, או רב גדול".
הספר נכתב במקור בערבית, ותורגם לעברית ארבע פעמים:
האחת על ידי משה אבן תיבון.
תרגום זה תורגם ללטינית במאה ה-16, על ידי ההומניסט הגרמני סבסטיאן מינסטר, מגדולי ההבראיסטים בתקופתו, ויצא לאור בהוצאת יוהאן פרובן בבזל, 1527.
השנייה על ידי אחיטוב בן יצחק הרופא מפלרמו.
תרגומו של אחיטוב נחשב המדויק ביותר, אבל לא התפשט בצבור והוא מצוי בכתבי-יד אחדים.
כתב-היד היחיד שהשתמר כמעט בשלמות שמור בספרייה הלאומית, ועל פיו פרסם את הטקסט מרדכי חמיצר (Chamizer), בספר היובל לכבוד הרמן כהן.
מלאכת התרגום השלישית נעשתה על ידי ר' יוסף בן ביבש.
בעת החדשה הספר תורגם על ידי הרב יוסף קאפח תחת השם "באור מלאכת ההגיון", בתרגום עברי מודרני.
הספר מחולק לי"ד שערים, מספר החוזר בכמה מכתבי הרמב"ם ובראשם במשנה תורה המחולק גם הוא לי"ד חלקים ועל כן מכונה גם "הי"ד החזקה" על דרך המליצה.
יש חוקרים המערערים על ייחוסו של הספר לרמב"ם, בין היתר כיוון שהרמב"ם עצמו אינו מזכיר אותו בשאר כתביו, ובשל חוסר ייחוס ברור לרמב"ם בכתבי היד של הטקסט – במקורו ובתרגומיו.
כתב יד אחד, שיצא בטורקיה בשנות ה-60 של המאה ה-20, מייחסו ל"יעקב אבו יצחק אבן יוסוף".
בוונציה בשנת ש"י עם שני ביאורים אנונימיים.
בשנת תקכ"ב 1762, בפרנקפורט נדפס עם פירושו של משה מנדלסון.
בעריכת: חיים יהודה רות, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1935
מילטון היילנד אריקסון היה פסיכיאטר ופסיכולוג אמריקאי, ממייסדי הגישה האסטרטגית בטיפול פסיכולוגי ואבי השיטה האריקסוניאנית בהיפנותרפיה.
התפרסם בשל גישתו הבלתי קונבנציונלית לטיפול פסיכולוגי, השימוש הנרחב שלו במטפורות, בטיפול נרטיבי ובהיפנוזה.
אריקסון נהג לספר לעיתים קרובות דוגמאות על כוחו של התת-מודע, מניסיונותיו האישיים.
את רוב כישוריו רכש מלימוד עצמי.
אריקסון גדל בוויסקונסין במשפחת חוואים צנועה, והתכוון להיות חוואי כמו אביו.
אריקסון לקה בעיכוב התפתחותי בדיבורו - בגיל ארבע עדיין לא דיבר.
אמו טענה כי "כשיגיע הזמן, הוא ידבר", ואריקסון הסתייע בתמיכתה.
הוא התייחס להשתהות זו כראייה לכך שלתת-מודע דרוש זמן ללמידה של דברים, וגם אימו הבינה זאת.
לבסוף לאחר קשיים למד לדבר.
כילד בן שש סבל אריקסון מדיסלקסיה.
מוריו התקשו ללמדו שהספרה "3" והאות "m" הן סמלים שונים.
יום אחד המורה כתבה 3 ואז m תוך כדי שהיא מנחה את ידו.
אריקסון עדיין לא היה מסוגל להבחין בהבדל.
לפתע, לדבריו, חווה הזיה ויזואלית ספונטנית, שבה הוא ראה את השוני בתוך אור מסנוור.
אריקסון: "יום אחד, זה כה מדהים, הייתה לפתע התפרצות אטומית של אור.
ראיתי את ה-m ואז ראיתי את ה-3. ה-m עמדה על רגליה, וה-3 הייתה על צידה, עם הרגליים בולטות החוצה.
הוא היה כל כך חזק!
הוא הסיט כל דבר אחר אל תהום הנשייה.
היה הבזק של אור מסנוור, ובמרכז ההתפרצות הנוראית של האור היו ה-3 וה-m."
בגיל 17, הוא חלה בפוליו והפך למשותק בצורה כה קשה, עד כי היה חשש לחייו.
אריקסון: "כששכבתי במיטה באותו היום, שמעתי שלושה רופאים מדברים עם ההורים שלי ואומרים להם, שהבן שלהם יהיה מת בבוקר.
חשתי זעם רב על כך שמישהו בכלל אומר לאמא, שהבן שלה יהיה מת בבוקר.
אמא שלי נכנסה עם הפנים הכי שלוות שיכלה לעטות על עצמה.
ביקשתי ממנה שתזיז את השידה ותדחף אותה, כך שתיצור זווית עם המיטה.
היא לא הבינה מדוע וחשבה שאני הוזה.
הדיבור שלי גם היה כבד.
אך בזווית הזאת, בזכות המראה שעל השידה, יכולתי לראות מבעד לדלת, דרך החלון המערבי שבחדר השני.
הייתי מוכרח לראות עוד שקיעה אחת, אם נגזר עלי למות.
לו היה לי שמץ של כשרון ציור, הייתי יכול לצייר עכשיו את השקיעה הזאת."
הכעס של אריקסון והרצון שלו לראות עוד שקיעה היו הדרך שלו להישאר בחיים, למרות תחזיות הרופאים.
הוא החלים, אך נשאר משותק בכל גופו: הוא היה מסוגל רק לשמוע ולהזיז את עיניו.
בעודו מרותק למיטה וחסר יכולת דיבור, הוא שם לב באופן חזק לחשיבותה של תקשורת לא-מילולית - שפת הגוף, טון הדיבור - ולכך שלעיתים קרובות, התקשורת הלא-מילולית סותרת את זו המילולית.
הוא החל להיזכר ב"זכרונות גוף" של הפעילות השרירית בגופו שלו.
באמצעות ההתרכזות בזכרונות אלו, הוא התחיל לאט-לאט להשיב שליטה על חלקים בגופו, עד כי יכול היה לדבר ולהשתמש בזרועותיו.
בהיותו עדיין מחוסר יכולת ללכת, הוא החליט להמשיך לאמן את גופו, על ידי יציאה לשיט קאנו במסלול בן 1,600 ק"מ, לבדו, עם מעט דולרים בכיסו.
לאחר הטיול המפרך, היה מסוגל ללכת בעזרת מקל.
אריקסון היה סטודנט לרפואה שאפתני וממוקד, ומסוקרן מפסיכיאטריה.
הוא קיבל תואר בפסיכולוגיה, בעת שעדיין למד רפואה.
בשנות החמישים לחייו, חלה בפוליו פעם נוספת, אך היות שכבר חווה סיטואציה זו בעבר, הייתה לו אסטרטגיה "מוכנה" להחלמת שריריו, וכך עשה.
לאחר ההתאוששות השנייה הוא היה מרותק לכיסא גלגלים, וסבל מכאבים כרוניים, עליהם שלט באמצעות היפנוזה עצמית.
בכל בוקר נדרשה לו כשעה להוציא את כל הכאב החוצה.
נשא אישה והוליד שמונה ילדים.
בשנות השבעים החל שמו להתפרסם.
הוא החל להעביר סמינרים, והמשיך בכך עד למותו במרץ 1980, בהיותו בן 78. אריקסון השאיר מורשת חשובה בתחומי הפסיכולוגיה, הפסיכיאטריה, הפסיכותרפיה, החינוך והתקשורת.
אריקסון מפורסם בעיקר כהיפנו-תרפיסט (מטפל באמצעות היפנוזה), אך הניסיון והמחקר שלו בהיפנוזה הביאו אותו לפתח שיטות תרפיה יעילות.
הרבה משיטות אלה אינן היפנוטיות בצורה מפורשת, אבל הן הרחבה של אסטרטגיות היפנוטיות ותבניות דיבור.
אריקסון ראה שההתנגדות לטראנס (שהייה במצב של היפנוזה) דומה להתנגדות לשינוי, ופיתח שיטות המתבססות על ידיעה זו.
אריקסון פיתח את השיטה האסטרטגית קצרת המועד בפסיכותרפיה- טיפול מנחה, מהיר, ממוקד בשינוי, תחבולני, ער מאוד לתכנים מילוליים וללשון הגוף.
עידוד התנגדות - בעיני אריקסון הבקשה הקלאסית: "ספר לי הכול על..." היא אגרסיבית ומזלזלת.
הוא היה מבקש ממטופלים להסתיר ממנו דברים ולספר לו עליהם רק כאשר הם באמת מוכנים לחשוף אותם.
המלכוד הכפול - הצגת שתי אפשרויות למטופל, לעשות דבר מה בדרך א' או בדרך ב'.
בחירת המטופל בכל אחת מהאפשרויות, היא למעשה יציאה מנקודת הנחה שהוא אכן רוצה לעשות את הדבר המוצע.
בעוד אם היה מוצע לו לעשות מעשה, ללא הצגת אפשרויות הביצוע, היה לבטח מסרב.
לדוגמה, אם תשאל אדם אם הוא רוצה לשתות מים או מיץ, אז הוא קרוב לוודאי יבחר באחת מבין שתי האפשרויות.
וזאת אף על פי שאם היית שואל אותו אם הוא רוצה לשתות, היה כנראה מסרב ואומר כי אינו צמא.
תקשור באמצעות מטפורה - אריקסון השתמש בסיפורים מטאפוריים על מנת לנצל את השפעתו של התת-מודע לשינוי מצב נפשי.
הכשלה מכוונת - על מנת להימנע מציות קצר חיים, הנוטה להוביל להידרדרות בהיעדר המטפל, לעיתים היה אריקסון גורם למטופלים שלו להיכשל בניסיונותיהם להשתפר, לדוגמה, על ידי השתדלות יתר.
כישלון הוא חלק מן החיים, ובאותו זמן שברירי כשהמטופל לומד כיצד לחיות, לחשוב ולהתנהג שונה, כישלון אקראי יכול להיות בעל השפעות הרסניות.
גרימה מכוונה לכישלון איפשרה לאריקסון שליטה על משתנים בכישלון זה, ואיפשרה לו להציג חוויה זו באור חיובי למטופל.
תסכול מכוון - זוהי גישה פרדוקסלית לשימוש בהתנגדות לשינוי של המטופל.
למשל, בטיפול משפחתי, התעלמות מבן משפחה שקט במיוחד עד כי התסכול גורם לו לפלוט בעיה שעל לבו.
דוגמה נוספת היא לבקש מאנשים עם בעיה של משקל-יתר לעלות במשקל.
שימוש במרחב ומיקום - לפעמים, בעת טיפול משפחתי, היה מוציא למשל את האם והילד, ומעביר בזהירות את האבא לכיסא של האמא.
או את האמא לכיסא של הילד.
לפעמים היה מעיר על כך באומרו: "אם תשבי בכיסא של הבן שלך תוכלי לחשוב עליו טוב יותר" או "אם תשבי היכן שבעלך ישב תוכלי אולי להבין את הדרך בה הוא רואה אותי".
באופן זה, במהלך סדרת הפגישות, היה כל הזמן מסדר מחדש את מיקומי בני המשפחה.
דימוי למה שקורה בעת טיפול במשפחה - סידור מחדש של היחסים ביניהם.
הדגשת החיובי - לעיתים קרובות היה אריקסון מחמיא למטופל על סימפטום שלו, ואפילו מעודד את סימפטום זה, בדרכים מאוד מסוימות.
דוגמה למקרה כזה היא אישה שהורי בעלה גרמו לה לתחושה של בחילה כל פעם שהם 'קפצו' לביקור ללא הודעה.
הוא 'אימן' אותה להקיא בכל פעם שביקורים אלו היו לא נוחים במיוחד.
באופן טבעי, הורי הבעל היו מאוד נחמדים ועזרו לה לנקות את הקיא מהרצפה.
עד מהרה, הקרובים המציקים החלו להתקשר מראש לפני שבאו, לראות אם היא מרגישה 'מספיק בטוב' כדי לראותם.
וריאציה קטנה של הסימפטום - אריקסון היה מורה למטופליו לבצע באופן פעיל ומודע את הסימפטום שממנו סבלו, בדרך כלל עם שינוי קטן כלשהו.
בהרבה מקרים הסטיה הקטנה מן הסימפטום המקורי הייתה ניתנת להדגשה והגברה, וניתנת לשימוש כדי לשנות לגמרי את ההתנהגות כולה.
דוגמה טיפוסית היא מקרה של ילדה אחת שהייתה כוססת את ציפורניה.
אריקסון אמר לה שהיא בעצם שודדת מעצמה את ההנאה האמיתית של כסיסת ציפורניים.
הוא עודד אותה לתת לחלק מציפורניה לגדול קצת יותר.
היא החליטה לגדל את כל ציפורניה מספיק זמן עד שהיא תוכל ליהנות באמת מכסיסתם.
אחרי כמה ימים היא החליטה שהיא לא רוצה לכסוס כלל.
מילטון קייטימס היה ויולן ומנצח אמריקאי.
קייטימס היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיאטל במשך 22 שנים (1954 - 1976).
בתקופה הזו הוסיף לרפרטואר התזמורת יותר מ-75 יצירות, הקליט, ניצח על ביצועי בכורה של יצירות חדשות ולקח את התזמורת לסיורים אחדים.
הוא הרחיב את סדרות הקונצרטים למשפחה ולפרברים מרוחקים.
קייטימס נולד בברוקלין להורים שהיגרו מרוסיה ומן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
שמו של אביו היה במקור קטימסקי, אך שונה באליס איילנד כאשר הגיע לארצות הברית בגיל 12. אמו של קייטימס הייתה שרה ומנגנת בפסנתר ודאגה לחינוך מוזיקלי לילדיה, למרות האמצעים המועטים שעמדו לרשות המשפחה.
קייטימס למד פסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר בוגר בשנת 1929.
בראשית דרכו היה קייטימס כנר, אך לאון בארזין, ויולן, מנצח ומחנך ממוצא בלגי אותו פגש באוניברסיטת קולומביה, יעץ לו לעבור לויולה.
קייטימס ניגן במספר הרכבי מוזיקה קאמרית, ביניהם רביעיית הפסנתר של ניו יורק, והיה ויולן נוסף ברביעיית בודפשט הנודעת, שעמה עמד בקשר במשך 15 שנים.
ששת התקליטים שהקליט עם הרביעייה החל בשנת 1941 התקבלו בהערכה רבה.
הוא ניגן בפסטיבלים שונים, כגון פסטיבל קזאלס בפוארטו ריקו.
קייטימס הצטרף לתזמורת NBC בשנת 1943 כמחליפו של ויליאם פרימרוז כוויולן ראשי.
במשך עשור השנים שלו עם התזמורת, פיתח קייטימס קשר קרוב עם המנצח ארטורו טוסקניני והיה לעוזרו.
הוא אף השתמש בשרביט, שהיה שייך לטוסקניני.
קייטימס ניצח גם על תזמורות כגון הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של בוסטון, הפילהרמונית של לונדון, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של מונטריאול וגם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא ארגן סדרה של קונצרטים למוזיקה קאמרית בשם "מפגשי מוזיקה לאור נרות" ב"אולם הנשפים הספרדי" של מלון אולימפיק, שם הופיעו סולנים אורחים כמו הכנר אייזק שטרן, הצ'לן ליאונרד רוז והפסנתרנים לאון פליישר וקלאודיו אראו.
קייטימס השתתף לעיתים קרובות במפגשים אלה בנגינת ויולה ואשתו, וירג'יניה, ניגנה בצ'לו.
קייטימס הגיש כיתות אמן בסין ובישראל, לימד בבתי ספר למוזיקה כגון ג'וליארד בניו יורק ונורת'ווסטרן בעיבורי שיקגו ובאוניברסיטת וושינגטון.
כן עיבד וערך מוזיקה לוויולה.
אחד מהישגיו הגדולים של קייטימס בסיאטל הייתה הסבתו של האודיטוריום העירוני לבית אופרה.
הנהגתו הייתה בעלת חשיבות מכרעת בהשגת המימון לפרויקט.
האולם נועד לשרת במשותף את האופרה של סיאטל, את בלט נורת'ווסט פאסיפיק ואת התזמורת הסימפונית של סיאטל.
בנוסף להיותו מוזיקאי, קייטימס היה מספר מעשיות.
בשנת 2004 הוציא עם אשתו ספר זכרונות משותף, בשם "העונג כולו שלנו" בו ניכר כישרונו בסיפור מעשיות.
בשנת 1966 נבחר קייטימס לאיש השנה של סיאטל, ודיוקנו התנוסס על כריכת מדריך הטלפון.
מילטון ביירון בביט היה מלחין יהודי אמריקאי.
בביט נודע בעיקר בעבודתו החלוצית בתחום המוזיקה הסריאלית והאלקטרונית.
בביט נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה כבנו של הזוג היהודי אלברט א.
בילדותו למד כינור ואחר קלרינט וסקסופון.
כבר בגיל צעיר גילה נטייה לג'אז ולמוזיקה פופולרית.
אביו של בביט היה מתמטיקאי וזה היה המקצוע שבביט הצעיר תכנן ללמוד כשנכנס לאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1931. אבל לא עבר זמן רב, והוא עזב את הלימודים שם ופנה תחת זאת לאוניברסיטת ניו יורק, ללמוד שם מוזיקה אצל פיליפ ג'יימס ומריון באואר.
בתקופת לימודיו החל להתעניין במוזיקה של מלחיני האסכולה הווינאית השנייה וכתב מספר מאמרים על מוזיקה של שנים-עשר טונים, ביניהם התיאור הראשון של קומבינטוריאליות וטכניקת "נקודת-זמן" סריאלית.
אחרי קבלת התואר הראשון בקולג' לאמנויות ומדעים של אוניברסיטת ניו יורק בשנת 1935, בהצטיינות, למד אצל רוג'ר סשנס, תחילה באופן פרטי ואחר באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1947 כתב בביט את "שלוש קומפוזיציות לפסנתר", שהן הדוגמאות המוקדמות ביותר לסדרתיות מלאה במוזיקה, קודמות בשנתיים ל-Mode de valeurs et d'intensités של אוליבייה מסייאן ובחמש שנים ל"פוליפוניה X" של פייר בולז.
ב"קומפוזיציה לארבעה כלים" שבביט חיבר כעבור שנה נעשה לראשונה שימוש בסריאליזם מוחלט בהרכב אינסטרומנטלי.
ב-1958 התפרסם שמו של בביט שלא בטובתו בשל מאמר בכתב העת הפופולרי "היי פידליטי".
השם שנתן למאמר, "המלחין כמומחה" שונה, ללא ידיעתו או הסכמתו, ל"למי אכפת אם אתה מאזין?".
כעבור למעלה מ-30 שנה ציין בביט, כי בגלל אותה "כותרת וולגרית עד עלבון" גדול פי כמה הסיכוי, שיזהו אותו "כמחבר 'למי אכפת אם אתה מאזין?' מאשר כמחבר מוזיקה, שלה אולי תרצה ואולי לא תרצה להאזין." (בביט 1991,)
בהמשך החל בביט לגלות עניין במוזיקה אלקטרונית.
חברת RCA שכרה את שירותיו כמלחין יועץ לעבודה עם "מארק II סינתיסייזר" שלהם ובשנת 1961 נכתבה ה"מוזיקה לסינתיסייזר".
מלחינים רבים ראו בכלים אלקטרוניים דרך להפקת גוני צליל חדשים.
בביט, לעומת זאת, היה מעוניין הרבה יותר בדיוק המקצבי שיכול היה להשיג בשימוש ב"מארק II סינתיסייזר", מידת דיוק שנחשבה, לפחות ב-1961, כבלתי אפשרית בביצוע של נגנים אמיתיים, חיים ואנושיים.
בביט המשיך לכתוב הן מוזיקה אלקטרונית והן מוזיקה לכלי נגינה קונבנציונליים, ולפעמים לשילוב של השניים.