tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוקי ווטרהאוס – קארן סירקו
ויל הריסון – גרהאם דאן
ג'וש וייטהאוס – אדי ראונדטרי
סבסטיאן צ'אקון – וורן רוחאס
נבייה בי – סימון ג'קסון
טום רייט – טדי פרייס
טימותי אוליפנט – רוד רייס
רוס פרטרידג' – דון מידלטון
ב-25 ביולי 2019, נמסר לראשונה על פיתוחו של עיבוד טלוויזיוני לרומן "דייזי ג'ונס והסיקס".
עוד נמסר כי על כתיבת המיני-סדרה יופקדו התסריטאים סקוט נוישטטר ומייקל ה.
ובר, אשר ישמשו כמפיקים בפועל לצד ריס וית'רספון, לורן נוישטטר ומחברת הרומן, טיילור ג'נקינס ריד.
באמצע נובמבר 2019, נמסר על ליהוקה של ריילי קיאו לתפקיד הראשי, ושל קמילה מורון.
בפברואר 2020, נמסר על ליהוקם של סם קלאפלין, סוקי ווטרהאוס, נבייה בי, ויל הריסון, ג'וש וייטהאוס וסבסטיאן צ'אקון לצוות השחקנים הראשי; ובאוקטובר 2021, על ליהוקם של טום רייט וג'קלין אוברדורס לצוות השחקנים הראשי והמשני, בהתאמה.
בנובמבר 2021, נמסר על ליהוקו של טימותי אוליפנט לצוות השחקנים.
צילומי המיני-סדרה החלו בשלהי ספטמבר 2021 והסתיימו בתחילת מאי 2022.
המיני-סדרה עלתה לשירות "פריים וידאו" ב-3 במרץ 2023. פרקי המיני-סדרה עתידים לעלות במקבצים; ושלושת פרקיה הראשונים היו זמינים לצפייה באופן מיידי עם עלייתה לשירות.
הפרק הראשון אף הופץ בבתי קולנוע נבחרים עבור חברי "אמזון פריים" ב-1 במרץ 2023.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכתה המיני-סדרה לציון 73%, עם דירוג ממוצע של 6.9/10, על בסיס על 53 ביקורות.
בקונצנזוס נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכתה המיני-סדרה לציון 61/100, על בסיס 25 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
דייזה גרגיי (במקור אונגאר עד 1903, בהונגרית: Gergely Győző; הלפה, 20 בפברואר 1877 – בודפשט, 4 בינואר 1905) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מתרגם ספרותי, מבקר תיאטרון, עמית מערכת ראשי ועורך הלילה של היומון החשוב נפסבה.
דייזה אונגאר נולד במשפחה יהודית כבנם של יונאש (יונה) אונגאר ושל רֶשִי גרינמן.
הוא היה חבר מערכת של
לאחר מכן ידיעות הונגריה (Magyar Hírlap)
משנת 1918 הוא היה חבר מערכת של נפסבה
ב-22 בנובמבר 1904, בבודפשט, נישא לדיאנה קאופמן, בתם של יעקב קאופמן ושל זינה הרץ.
כתביו, שפורסמו לאחר נפילת רפובליקת הסובייטית ההונגרית - תוך ביקורת חלקית על משטר מיקלוש הורטי - פורסמו בעיתונות המהגרים מחוץ לממלכת הונגריה.
בשל כך הוא נעצר ונשלח לכלא.
הוא היה העורך של כתב עת סוציאליסטי במשך שנתיים עד שהוא נאסר.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בתנועת ההתנגדות וערך את טור מדיניות החוץ של נפסבה.
ג'ורג' פאלודי כתב על מותו ביצירתו "ימי הכיף שלי בגיהנום":
בבודפשט ברובע 13. רחוב נושא את שמו עם לוח לזכרו.
לילה (ספר סיפורים קצרים, Bp., 1902)
חייו של אדם גדול (המאבק של אמיל ונדרוולדה לסוציאליזם ואנושיות, בודפשט, 1939)
פיוטר אלכסייביץ' קרופוטקין : זיכרונותיו של מהפכן רוסי (רוואי, בודפשט, 1912)
איליה איליץ' מצ'ניקוב : השקפת עולם אופטימית (כותרת משנה: מחלה, זקנה, מוות, עם הקדמה מאת יוז'ף פוגאן, בודפשט, ראוואי, 1919)
אמיל זולא: אהבה (הוצאת גוטנברג, בודפשט, 1929)
וילהלם פון קולבאך : הצל (רומן בלשי, בודפשט, ספרות עולמית; 193?)
אלכסנדר דיומא האב : הרוזנת צ'רני (עם טיבדאר לאנדור והוגו גלרט, בודפשט: גוטנברג, 192?)
ראלף אורבן: שני סודות מתים (רומן, בודפשט, לגראדי, 1938)
קלוד טיליה: הדוד בנימין (בודפשט, נפסאבה, 193?)
אמיל זולא: כיריים משפחתיים, בודפשט, גוטנברג, בסביבות 1926)
אמיל זולא: הווידוי של קלוד (בודפשט, אנונימוס, בסביבות 1920)
אמיל זולא: אמת (בודפשט, גוטנברג, 1931)
אמיל זולא: יצירת המופת (עם אנדור נמט, בודפשט, גוטנברג, 1931)
אמיל זולא: ננה (בודפשט, נפסאווה, 1923)
אוקטב מירבו : גן הצער (רומן, עם דז'ה שנר, בודפשט, נפסבה, 1921)
דייז-אין היא רשת מלונות אמריקאית.
היא נוסדה בשנת 1970 שפתחה את המלון הראשון שלה ב, ג'ורג'יה.
המותג הוא כעת חלק מתאגיד , שמרכזו בפרסיפני, ניו ג'רזי.
מייסד הרשת עבד קודם כיזם נדל"ן באטלנטה, ג'ורג'יה, שם בנה ופיתח מתחמי דירות.
הוא גם החזיק בכמה מסעדות של רשתות המזון המהיר Jiffy Drive-In ו־Carrols באטלנטה.
דיי מכר את אחזקותיו לחברת Phipps Land עבור 14 מיליון דולר ב-1969, עסקת הנדל"ן הגדולה ביותר במדינת ג'ורג'יה עד אז.
דיי הקים את המלון הראשון באי טייבי, ג'ורג'יה, בשנת 1970. הוא חשב על היזומה כאמצעי לשימוש בשטח שבבעלותו באי.
למרות חוסר הניסיון שלו בתחום המלון היה בתפוסה מלאה באפריל 1970. הוא כלל 60 חדרים במחיר של 8 דולר ללילה לחדר.
לאורך רוב שנות ה-70, תחילה נקראה הרשת 8 Days Inn מאחר שהציעה מחירים ללילה החל מ-8.88 דולר לחדר.
לאחר שעלה המחיר, הספרה 8 הוסרה משפ הרשת.
מאוחר יותר ב-1970, דיי פתח את המלון השני, ב, ג'ורג'יה.
במהלך סופת גשמים כבדה שבוע לפני סיום הבנייה ויום הפתיחה המתוכנן, הורשו כ-20 מטיילים לשהות בנכס, על פי הזמנתו של דיי, למרות שהחדרים לא היו גמורים.
שלושה לילות לאחר מכן, לאחר הפתיחה הרשמית, כל 120 החדרים היו תפוסים.
בשנת 1972 החל דיי לתת זיכיונות למלונות חתח השם "דייז-אין", ובתוך שמונה שנים יצר רשת של יותר מ-300 מלונות בארצות הברית, מקסיקו וקנדה.
הנדלי, באמצעות קבוצת המלונות טולמן-הונדלי, הפכו לזכיינים הגדולים ביותר של הרשת בשנות ה-80 והם קנו את חברת האם שלה.
ב-1991 הם פשטו את הרגל והרשת נמכרה לקונצרן התיירות והנדל"ן HFS.
נגד טולמן והונדלי הוגש כתב אישום בגין הונאת מס משום שלא חשפו את כל הנכסים בתהליך פשיטת הרגל.
טולמן ברח ללונדון ב-2002, שם נלחם בהסגרה במשך שנים רבות.
ב-2008 הוא הסכים להסדר טיעון שתאפשר לו לחזור לארצות הברית בתמורה לקנס של יותר מ-100 דולר מִילִיוֹן.
בדצמבר 1997, בעלי הרשת, קונצרן התיירות והנדל"ן HFS, התאחד עם חברת השיווק האמריקנית CUC, שעוסקת בשיווק ישיר באמצעות מועדוני לקוחות.
המיזוג נערך בעסקת החלפת מניות בשווי 14 מיליארד דולר, יצר חברה חדשה בשם CENDANT, ששווי השוק שלה בבורסה הניו-יורקית עמד באותה עת על 29 מיליארד דולר.
בשנת 1995, קבוצת משקיעים רכשה זיכיון להפעלת מותג המלונות "דייז-אין" בישראל.
הקבוצה כללה בין השאר את משפחת בן-דוד, את איש העסקים יהודה רוה וקבוצת משקיעים משווייץ.
הרשת החלה לתת זיכיונות למלונות שונים בישראל להפעלתם ושיווקם תחת המותג "דייז-אין".
המלון הראשון תחת שם המותג היה מלון "דייז-אין טבריה", בן 170 חדרים ואחר כך מלון "דייז-אין לב ירושלים", בן 100 חדרים ברחוב המלך ג'ורג' ליד בניין המשביר לצרכן.
בדצמבר 1996 שני בתי מלונות קטנים בצפון - מלון שלג הלבנון במטולה, ומלון פרנק בנהריה, גם החלו לפעול תחת המותג "דייז-אין".
בתחילת 1997, נוספו לרשת מלון "דייז אין שלום פלאזה" באילת, ומלון חוף הדקלים בגוש קטיף שברצועת עזה.
בעקבות מתן זיכיון זה הלובי הערבי בארצות הברית קראה להחרים את רשת "דייז אין" בעולם, בטענה, כי המלון מוקם בשטח התנחלות, המפירה את החוק הבינלאומי.
באותה שנה גם שני מלונות נוספות בבנייה בירושלים קיבלו זיכיון לפעול תחת המותג, מלון שהיה בבנייה ליד שער מנדלבאום בירושלים, ומלון שתוכנן בשכונת גילה בירושלים שלבסוף לא הוקם.בנובמבר 1997, מלון ארמון ים בבת ים הצטרף לרשת.
בפברואר 1998, איבדו בעלי זיכיון "דייז-אין" בישראל את הזיכיון, בעקבות סכסוך עם החברה האם בארצות הברית.
בנובמבר 1998, הוא הזיכיון עבר לחברת "הכשרת היישוב מלונות" (שפעלה במשך תחת השם רשת מלונות רימונים) מקבוצת הכשרת הישוב.
אך היא ויתרה על הזיכיון לאחר זמן קצר והמותג חדל לפעול בישראל.
דייזי אל-אמיר הייתה סופרת, משוררת ודיפלומטית עיראקית.
כתיבתה הספרותית עסקה בנושאים של זהות, גלות ומעמד האישה בעולם הערבי.
היא פרסמה מספר קובצי סיפורים ורומנים שהעניקו קול ייחודי לחוויותיהן של נשים ערביות בתקופות של שינויים פוליטיים וחברתיים.
לצד עיסוקה הספרותי, כיהנה בתפקידים דיפלומטיים שונים, בהם נספחת עיתונות בשגרירות עיראק בביירות ומנהלת המרכז התרבותי העיראקי בלבנון.
במהלך חייה התגוררה בעיראק, לבנון, בריטניה וארצות הברית, וחוויותיה האישיות, שהתאפיינו בנדודים מתמשכים, השפיעו רבות על יצירתה.
דייזי אל-אמיר נולדה באלכסנדריה לאם לבנונית מאזור דהור א-שווייר ולאב עיראקי, רופא בן המעמד הבורגני שלמד באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
בילדותה התגוררה לסירוגין בבגדאד, שם ניהל אביה מרפאה, ובבצרה, שם חיה אחותה.
מות אמה בגיל צעיר היה אירוע משמעותי בחייה, במיוחד לאור החלטת אביה למכור את רכושו ולפרוש עם אשתו החדשה.
מגיל צעיר גילתה עניין רב בספרות, שירה וכתיבה.
היא השלימה את לימודיה במכללת המורים בבגדאד ותכננה להמשיך ללימודי ספרות ערבית באוניברסיטת קיימברידג', אך קשיים כלכליים מנעו זאת.
במהלך שובה מאנגליה עצרה אל-אמיר בביירות, שם החליטה להישאר והחלה לעבוד כמזכירה בשגרירות עיראק – עבודה ששילבה בין פעילותה הדיפלומטית לעשייתה הספרותית.
בביירות פגשה את המשוררת נאזכ אל-מאלכּה ושיתפה מחוויותיה בספר הזיכרונות "חברתי".
בביירות מונתה אל-אמיר לעוזרת נספח העיתונות בשגרירות עיראק.
מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) השפיעה רבות על חייה, ובמהלכה מונתה למנהלת המרכז התרבותי העיראקי בביירות, שם פעלה לקידום הספרות והתרבות העיראקית.
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 נאלצה לעזוב את ביירות ולשוב לעיראק, שם המשיכה לכתוב ולעסוק בהרהורים על השינויים הפוליטיים והחברתיים.
דייזי אל-אמיר נפטרה ביוסטון בנובמבר 2018 בגיל 83, לאחר שסבלה ממחלות זקנה.
דייזי אל-אמיר כתבה יצירות רבות, ובהן שירה, סיפורים קצרים ורומנים.
כתיבתה התאפיינה בסגנון פיוטי ובחקר נושאים כגון גלות, זהות ומעמד האישה בעולם הערבי.
רבות מיצירותיה עסקו בחוויותיהן של נשים בתקופות משבר במזרח התיכון, בהן מלחמת האזרחים בלבנון ומשטרו של סדאם חוסיין בעיראק.
סגנונה הייחודי התאפיין בליריות ובשילוב בין חוויות אישיות להיבטים חברתיים ופוליטיים.
בכתיבתה תיארה בגלוי את האתגרים שעמדו בפני נשים ערביות, תוך עיסוק בנושאים אישיים לצד תובנות חברתיות רחבות.
הארץ הרחוקה שאהבה (البلد البعيد الّذي تحب), (1964): קובץ סיפורים קצרים.
ושוב חוזר הגל (ثم تعود الموجة), (1969): מסע פיוטי על חוסן מול אתגרי החיים.
במעגלי אהבה ושנאה (في دوامة الحب والكراهية), (1979): חקר רגשות לצד זרמים חברתיים ופוליטיים.
הבטחות למכירה (وعود للبيع), (1981): סיפורים קצרים על עימותים אישיים וציפיות חברתיות.
רשימת המתנה (لائحة انتظار) : סיפורים של אישה עיראקית בגלות (1994): עוסקת בקונפליקטים נפשיים ותרבותיים של אישה בגלות.
בעת ביקור אצל משפחת אמה הכירה אל-אמיר את המשורר ח'ליל חווי, והקשר ביניהם הוביל לאירוסין.
עם זאת, האירוסין בוטלו בשל מצבו הבריאותי של חווי, אשר שם קץ לחייו בירייה בשנת 1982. מאוחר יותר נישאה אל-אמיר לסופר חביב צאדק, אך השניים התגרשו בשנת 1975, כעבור שנתיים מנישואיהם.
דייזי מערכות הייתה חברת טכנולוגיה שהוקמה בשנת 1981 במאונטיין ויו קליפורניה, ופיתחה מערכות הנדסה בעזרת מחשב, והייתה חלוצה בתעשיית האוטומציה של עיצוב אלקטרוני (EDA).
החברה הוקמה על ידי היזם הישראלי אריה פיינגולד יחד עם דוד סטם ווינוד קוסלה; לאחר שבמהלך עבודתו באינטל פיינגולד שם לב לכך שמהנדסי אלקטרוניקה עדיין מתכנים מעגלים מודפסים בצורה ידנית בשרטוט עם נייר ועיפרון.
ב-1980 החליט פיינגולד לעזוב את אינטל במטרה לפתח כלים שיאפשרו לתכנן ישירות על המחשב רכיבים אלקטרוניים, ללא צורך בשרטוט ידני, תוך ביצוע הדמיה של המערכת הסופית.
המשקיעים הראשונים בחברה היו פרד אדלר וקרן Oak Investment Partners.
החברה יצרה הכנסות של כ-4 מיליון דולר בשנה הראשונה ותוך שלוש שנים נוספות ההכנסות השנתיות שלה היו מעל 120 מיליון דולר.
בסוף 1983 הקימה החברה מרכז מחקר ופיתוח בישראל שהעסיק ב-90 עובדים.
באוגוסט 1986 פרש פיינגולד מ"דייזי", לאחר שהחברה דיווחה לראשונה על הפסד.
אם כי החברה חזרה להרוויח שנה אחר כך.
בתחילת 1989 החברה התמזגה עם חברת "Cadnetix Corporation" מבולדר, קולורדו, אותה רכשה תמורת 100 מיליון דולר באמצעות הלוואה קצרת טווח; כשהחברה שנוצרה הייתה ידועה רשמית בשם "Daisy/Cadnetix, Inc" ופעלה בשם המסחרי "Dazix".
בשנת 1990 היא הגישה בקשה להגנה מפשיטת רגל, "צ'פטר 11", ונרכשה על ידי חברת "אינטרגרף" מאוחר יותר באותה שנה.
החברה גם סגרה את מרכז הפיתוח של בישראל, שהעסיק באותה עת כ-100 עובדים.
"אינטרגרף" שילבה את "Dazix" ביחידה העסקית שלה בתחום ה-EDA, שפוצלה מאוחר יותר כחברה בת עצמאית בשם "VeriBest", שנרכשה בסופו של דבר על ידי חברת "מנטור גרפיקס" (Mentor Graphics) בסוף 1999. חבילת הכלים Veribest הפכה למוצר הדגל של "מנטור גרפיקס" והוא שווק בשם "Xpedition".
בשנת 2016 "מנטור גרפיקס" עצמה נרכשה על ידי תאגיד "סימנס".
"דייזי מערכות" פיתחה פתרון משולב של חומרת מחשב ותוכנה עבור עיצוב אלקטרוני, כולל: לכידה סכמטית (Schematic capture) , סימולציה לוגית (Logic simulation) , מיצוי פרמטרים וכלים אחרים לתכנון מעגלים מודפסים ועיצוב של שבבי מוליכים למחצה.
יישומי Daisy רצו על מערכת ההפעלה "Daisy-DNIX", מערכת הפעלה דמוית Unix הפועלת על מעבדי Intel 80286 ואילך.
זו הייתה שפה לתיאור חומרה המשמשת לתיאור של מעגלים ספרתיים הדומה ל-VHDL.
אמנון לנדן ששימש מנכ"ל "מרקורי" במשך כעשור, וגם מחליפו בתפקיד טוני זינגלה.
דייל במטוס נוסעים, הוא איש צוות אוויר בחברת תעופה, הממונה על בטיחותם ורווחתם של הנוסעים, ועל מתן מידע ושירותים שונים להם.
תפקידו של דייל נגזר ממשרות דומות באוניות נוסעים או ברכבות נוסעים, אך יש לו מעורבות ישירה יותר עם הנוסעים.
בנוסף, לדייל אחריות רבה יותר על בטיחות הנוסעים, בהשוואה למקצועות מקבילים בכל צורת תחבורה אחרת.
הדיילים במטוס מהווים את צוות תא הנוסעים, אשר נבדל מהטייסים ומהנדסי הטיסה אשר נמצאים בתא הטייס.
היינריך קוביס, צעיר ממוצא גרמני, היה הדייל הראשון בעולם כשהחל לשרת ב-1912 בצפלין של חברת התעופה הגרמנית דלג (DELAG) LZ10 Schwaben שיועד למטרות אזרחיות.
הוא שירת אלפי נוסעים והיה גם היה על סיפונה של ספינת האוויר הינדנבורג LZ 129 המפורסמת, כאשר זו נשרפה לחלוטין בעת ניסיון נחיתה בניו ג'רזי שבארצות הברית, ב-6 במאי 1937. הוא שרד לאחר שקפץ מהחלון כשהספינה התקרבה לקרקע.
ב-1930 עלתה לסיפון הדיילת הראשונה, אלן צ'רץ', אחות בת 25. שמונה אחיות כמוה נשכרו לתפקידי דיילות לתקופת ניסיון.
הן נדרשו להיות רווקות מתחת לגיל 25, במשקל הנמוך מ-57 ק"ג ומתחת לגובה של 1.65 מטר.
עד נובמבר 1968 לא הורשו נשים נשואות לשמש כדיילות בחברות התעופה האמריקאיות.
התקנה בוטלה בעקבות תביעתה של הסוכנות לשוויון הזדמנויות בתעסוקה בארצות הברית ופסיקות של בתי משפט.
עד אז דיילות שנישאו בחשאי פוטרו כאשר נתגלה דבר נישואיהן.
זהו ייעודו העיקרי של צוות הדיילים.
בפרט בטיסות קצרות, ובטיסות בחברות לטיסות חסך.
שבהם הדיילים מוכשרים בעיקר לצרכים בטיחותיים.
תפקידו של הדייל הוא נרחב ובאחריותו להעביר תדריכי בטיחות לפני הטיסה, במהלכה ובסיומה.
הדגמות ציוד הבטיחות במטוס, פתחי היציאה ונהלים, וכלה בתפקוד במצבי חירום – רפואיים וטכניים, כגון עזרה ראשונה, בטיחות בטיסה ושירותי חירום.
במקרי חירום אחראי צוות הדיילים על הבטיחות בתא הנוסעים (הנקרא קבינה, Cabin) וכדומה, ובעת הצורך על פינוי מהיר של הנוסעים מן המטוס.
בחברות תעופה רבות מקובל שהדייל מוכר במהלך הטיסה מוצרים שונים לנוסעים, ביניהם - מזון ומשקאות שאינם נכללים במחיר הכרטיס, מזכרות, אביזרי נוחות שונים, מוצרים פטורים ממכס ועוד.
מכירות אלה מהוות מקור הכנסה נוסף לחברות התעופה, ורבות מהן נוהגות לתגמל את הדיילים בעמלות על מכירותיהם.
הדייל הוא איש הקשר שבין הטייסים לבין הנוסעים, מתפקידו להרגיע ולדאוג לאנשים הסובלים מפחד טיסה או מתסמינים רפואיים כתוצאה מהטיסה (הקאות, בחילות, כאבי ראש, בעיות נשימה), או בעיות רפואיות חמורות (התקפי לב, אירועים מוחיים) שדורשות נחיתה מיידית בשדה תעופה קרוב וחיפוש רופא במטוס עד לנחיתת החירום לצורך טיפול בחולה.
בין צוות הדיילים קיימת היררכיה, כאשר מנהל השירות בטיסה ("כלכל" או "Purser") הוא המנהל ומפקח על עבודת שאר הדיילים, אחראי על ביצוע פרופיל השירות, על שמירת כללי בטיחות טיס, ביצוע הנחיות הטייסים (חגירת נוסעים, פתיחת וסגירת דלתות המטוס, הודעה על כיסי אוויר וכו') ומתן דיווח לחברת התעופה.
שפה - ידיעת השפה האנגלית.
השכלה - השכלה תיכונית, לא נדרש תואר אקדמאי.
תכונות אופי - סבלנות, תפקוד במצבי לחץ, קבלת מרות, דיבור רגוע.
מראה - מראה מטופח וחינני, תלבושת מסודרת (לבוש אחיד של חברת התעופה).
ללא פירסינג וקעקועים על הידיים והפנים.
מקצוע זה מקושר פעמים רבות במקביל למראה חיצוני ייצוגי ומטופח.
כמו כן לעיתים נדרשים הדיילים להיות מעל גובה מסוים, לרוב מעל 1.60 מטר.
התנהגות - התנהגות ללא דופי, עבר נקי מעבירות פליליות.
הכשרת דיילים לתפקידם נעשית בדרך כלל על ידי חברת התעופה המעסיקה אותם.
אורך ההכשרה נע בין חודש לחצי שנה.
שעות העבודה של דיילים אינן סדירות, והן נקבעות לפי לוח הזמנים של חברת התעופה.
לטענת מבקר הספרות דוקטור עמרי הרצוג, דיילות אהובות על תרבות הפופ האמריקאית כי הן מבטאות את סיפור החלום האמריקאי: מטמורפוזה מנערה כפרית, לאשת העולם הגדול ופאם פאטאל.
המעגל נסגר כאשר הדיילת מחליטה לחזור למעמדה הקודם על ידי נישואים.
המקצוע מוצג במקרים רבות בתרבות:
הסרט "מארחת אווירית" (Air Hostess) מ-1933 מתארת רומן בין דיילת ב-TWA לטייס.
הסרט נעשה עוד לפני ש-TWA העסיקה דיילים.
בסרט "נודל" מירי (מילי אביטל) היא דיילת באל על.
הסדרה "פאן אם" עוסקת בדיילים ובדיילות שעובדים בחברת התעופה באותו השם.
בספרים "התרוממות" ו"נחיתת חירום" של אורלי קראוס-ויינר.
בסדרת הטלוויזיה "פיק אפ" העוסקת במאחורי הקלעים של חברת התעופה הבדיונית "טראנס" מתוארים בין היתר גם עלילותיהם של הדיילים בחברה שביניהם נמנים נועה צוקרמן (בר רפאלי).
בסרט "בן-גוריון" משנת 1997 בבימויו של גיל לבנברג השחקניות טינקרבל וסמדר קילצ'ינסקי מגלמות דיילות.
בסדרה "משמורת" דוראל היא דיילת.
בסדרה "לגעת באושר" דנה (מיכל קפטה) היא דיילת.
בסדרה "הבורגנים" גלי (אילנה ברקוביץ') היא דיילת.
בסרט "דיילת בעננים" גווינת' פלטרו היא דיילת.
בסרט "אליזבת טאון" קירסטן דנסט היא דיילת.
בספר "על הגובה" מאת דבורה עומר מסופר על עולה חדשה מתימן שהצליחה להיות דיילת למרות מכשולים שעמדו בדרכה.
דיילות זכורות אחרות נראו בסרטו של סטנלי קובריק "2001: אודיסיאה בחלל", בסדרת סרטי "טיסה נעימה" של ג'ים אברהמס והאחים צוקר, במערכוני סדרת הטלוויזיה "מוצאי שבת בשידור חי" וכן ב"ג'קי בראון" של קוונטין טרנטינו.
בישראל של שנות ה-70 הייתה הדיילות מקצוע נחשק, משום שמחירי הטיסות היו גבוהים בהרבה מהישג ידו של המעמד הבינוני, ועובדה זו זיכתה את הדיילים במעמד של "אנשי העולם הגדול".
כך למשל במדור הרכילות של "העולם הזה" התפרסמו כתבות שעסקו בדיילות מפעם לפעם.
דייל קרנגי (שם מלא באנגלית: Dale Breckenridge Carnegie; 24 בנובמבר 1888 – 1 בנובמבר 1955) היה סופר אמריקאי ומפתח שיטת קרנגי לפופולריות, מודעות עצמית ודיבור לפני קהל.
דייל קרנגי נולד ב-1888 למשפחה ענייה בעיר מריוויל במדינת מיזורי.
הוא למד במכללה ממשלתית למורים בוורנסבורג (Warrensburg).
לאחר סיום לימודיו עבד כאיש מכירות.
הוא החל להרצות בנושא דיבור לפני קהל לפני אנשי מכירות בארגון ימק"א המקומי.
קרנגי חקר את תולדותיהם של אנשים עשירים ומשפיעים וכתב ספר על הנשיא אברהם לינקולן.
קרנגי כתב ספרי הדרכה שהודפסו בעשרות מיליוני עותקים ותורגמו לעשרות שפות.
הוא הקים את הארגון "דייל קרנגי ושותפיו", שמרכזו בניו יורק.
הארגון מרכז את כל ההכשרות בשיטת קרנגי המועברות בעולם.
קרנגי מת ב-1955 מלימפומת הודג'קין.
לאחר מותו ירשה אשתו דורותי את הזכויות לספריו.
סניף של ארגונו קיים גם בישראל, ובראשו עומד גלעד ניומן.
"כיצד לרכוש ידידים והשפעה" - הספר יצא לאור בעברית בשם "כיצד תקנה ידידים והשפעה בחברה", בשנת 1960, בתרגום עזריאל באקס, בהוצאת "עבר".
בשנת 1981 יצאה מהדורה נוספת, "כיצד תרכוש ידידים והשפעה", בהוצאת עבר, בתרגום שמשון ענבל.
התרגום של ענבל יצא שוב בהוצאת ש.
זק תחת השם "כיצד לרכוש ידידים והשפעה".
כל התרגומים מבוססים על המהדורה המקורית.
"אמנות הדיבור בפני קהל", תרגם: בן-ציון הרמן, הוצאת אור-עם, 2022.
"המנהיג שבך: כיצד להשפיע ולהצליח בעולם משתנה", תרגם: משה זינגר, הוצאת ש.
"אל דאגה", תרגום מאנגלית How to stop worrying and start living, תרגם: יצחק אברהם עבאדי, בהוצאת ספרי לפיד/הוצאת סטימצקי, 1957. תרגום נוסף: שמשון ענבל, הוצאת ש.
דיילי טלגרף הוא עיתון בריטי יומי בפורמט ברודשיט, שנוסד בשנת 1855, ונחשב לעיתון מתעד.
העיתון מתפרסם בלונדון על ידי תאגיד "טלגרף מדיה גרופ" (TMG), שבבעלותו גם עיתון סוף השבוע ה"סאנדיי טלגרף" והמגזין "הספקטייטור", ומופץ בבריטניה וברחבי העולם.
העיתון הוא בעל תפיסת עולם שמרנית ותומך במוצהר במפלגה השמרנית.
היקף המכירות היומי הממוצע של הדיילי טלגרף ירד משיא של כ-1.5 מיליון עותקים בשנות ה-80 של המאה ה-20, לכ-150,000 עותקים ביום, נכון לשנת 2025. עם כי במקביל, ב, עבר למודל של מנויים.
נכון לסוף 2023, דיווח העיתון כי יש לו 688,012 מנויים דיגיטליים ו-117,586 מנויים למהדורה המודפסת.
ההעיתון נוסד בשם "דיילי טלגרף קורייר" על ידי קולונל ארתור ב.
סליי ביוני 1855, במקור במטרה לפרסם תלונה אישית שהייתה לו נגד הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג'.
יוסף מוזס לוי, הבעלים של ה"סאנדיי טיימס", הסכים להדפיס את העיתון, והמהדורה הראשונה פורסמה ב-29 ביוני 1855. המהדורה הראשונה הייתה באורך ארבעה עמודים והדגישה את איכות המאמרים ועצמאותה של המערכת, שכתבה: "אנו נהיה מונחים על ידי טון גבוה ופעולה עצמאית".
מכיוון שהעיתון לא זכה הצלחה, סליי לא הצליח לשלם ללוי את חשבון ההדפסה.
לוי השתלט על העיתון, ומטרתו הייתה לייצר עיתון זול יותר מאשר המתחרים העיקריים שלו בלונדון, ה"דיילי ניוז" ו"המורנינג פוסט", כדי להרחיב את גודל השוק הכולל.
לוי מינה את בנו, אדוארד לוי-לאוסון, ברון ברנהאם הראשון, יחד עם ת'ורנטון לי האנט לעורכי העיתון.
לורד ברנהאם השיק מחדש את העיתון כ"דיילי טלגרף", עם הסיסמה "העיתון הגדול, הטוב ביותר והזול ביותר בעולם".
האנט הציג את עקרונות העיתון במזכר שנשלח ללוי: "עלינו לדווח על כל האירועים הבולטים במדע, כך נאמר לציבור האינטליגנטי שיכול להבין מה קרה ויכול לראות את השפעתו על חיי היומיום שלנו ועל עתידנו.
אותו עיקרון צריך לחול על כל האירועים האחרים - כדי לדווח, על המצאות חדשות, על שיטות חדשות של ניהול עסקים".
בשנת 1908, אירע "פרשת הדיילי טלגרף", בעקבות ריאיון שערורייתי שמסר וילהלם השני, קיסר גרמניה לעיתון.
הראיון כלל התבטאויות קשות כנגד בריטניה, ועורר זעם רב בגרמניה ובעולם כנגד הקיסר.
הפרשה נחשבת לאחד המשגים הפוליטיים החמורים ביותר לכל אורך שנות מלכותו של הקיסר וילהלם.
בשנת 1928, בנו של הברון ברנהם, הארי לוסון וובסטר לוי-לוסון, הברון השני ברנהם, מכר את העיתון לוויליאם ברי, הוויקונט הראשון קמרון, בשותפות עם אחיו גומר ברי, הוויקונט הראשון קמסלי ואדוארד איליף, הברון הראשון איליף.
לאחר רכישה זו הפך העיתון במובהק לשמרני ולאנטי-ציוני.
בשנת 1937, העיתון רכש את "המורנינג פוסט", אשר באופן מסורתי אימץ עמדה שמרנית ונמכר בעיקר בקרב מעמד הקצינים בדימוס.
במקור ויליאם יוארט ברי, הוויקונט הראשון קמרון, קנה את "המורנינג פוסט" בכוונה לפרסם אותו לצד ה"דיילי טלגרף", אך המכירות הגרועות של הראשון הובילו אותו למזג את השניים.
במשך כמה שנים, העיתון נקרא מחדש ה"דיילי טלגרף והמורנינג פוסט" לפני שהוא חזר לשם "דיילי טלגרף".
בשנת 1961, נוסד עיתון-האחות ה"סאנדיי טלגרף" (The Sunday Telegraph), שמתפרסם בסופי שבוע.
בשנת 1986, רכש איל המדיה קונרד בלאק את העיתון, באמצעות קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" שבבעלותו (ב-1989 רכש גם את העיתון הישראלי באנגלית - ה"ג'רוזלם פוסט").
לאחר הרכישה התחיל קונרד בלאק להתערב בענייני המערכת של העיתון, בין השאר מנע כל כתיבה ביקורתית על מקורבים בעלי ההון; בנוסף מינה את אשתו היהודיה בריטית, ברברה עמיאל, לבעלת טור ועורכת על בקבוצה, שכתבה מאמרים העוסקים בעיקר בפוליטיקה בינלאומית.
בנוסף היה העיתון לבעל קו פרו-ישראלי.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ניהל רופרט מרדוק, הבעלים של העיתון המתחרה "הטיימס", מאבק עם ה"דיילי טלגרף" על מקומו כעיתון ה"ברודשיט" הנמכר ביותר בבריטניה (הצהובון ה"הסאן" של מרדוק, כבר החזיק באותה עת בתואר העיתון הנמכר ביותר בבריטניה).
"הטיימס" מכר פחות ממחצית מספר העותקים היומיים שמכר ה"דיילי טלגרף" ומרדוק ניצל את העתודות הכספיות העצומות של "ניוז קורפ", תאגיד התקשורת הבין-לאומי שלו, והוריד את מחיר העיתון בעשרות אחוזים.
המטרה הייתה לגרור את ה"דיילי טלגרף" למלחמת מחירים שתשבור אותו כלכלית.
במקביל ניסה ה"טיימס" לרכוש את בכירי הכותבים בעיתון המתחרה.
הניסיון נכשל וה"דיילי טלגרף" שמר על המקום הראשון במרחק ניכר.
עם זאת בשני העיתונים חלה ירידה במכירות, עם עליית השימוש באינטרנט.
בשנת 2001, בעלת העיתון, קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל", הפסידה 335 מיליון דולר, ב-2002 הגיע ההפסד ל-238 מיליון דולר.
קבוצת "טלגרף מדיה גרופ", הכוללת את "סאנדיי טלגרף", "הספקטייטור" ואת "דיילי טלגרף", הפסידה ב-2002 כ-40 מיליון דולר.
כמו כן, בין השנים 1999 ל-2001 שולמו, לכאורה, ללורד בלאק ואנשיו יותר מ-90 מיליון דולר על יצירת הסכמי "אי-תחרות" עם קונים של כתבי עת שהחברה מכרה.
למעשה, היוו החוזים הללו מכשיר ללקיחת חלק מההכנסות מהמכירות.
באוקטובר 2003 התפטר עורך העיתון, עקב ירדיה בתפוצתו ומחלוקת עם קונרד בלאק.
בתחילת 2004 אולצה קבוצת "הולינג'ר אינטרנשיונל" להעמיד למכירה את פעילותה, והוחלט לצאת למכרז במטרה לקבל את המחיר הגבוה ביותר מהמתמודדים על הרכישה, לטובת כיסוי חובות הקבוצה.
על נכסיה התמודדו מתחרים רבים, בהם: איל המדיה האמריקאי-ישראלי חיים סבן, קרן ההשקעות הפרטיות אייפקס פרטנרס, המו"ל הגרמני אקסל שפרינגר, וחברת הרכישות הממונפות KKR.
לבסוף נמכרה הקבוצה לדייוויד ופרדריק ברקלי, תאומים בעלי אמפריית מדיה בריטית שהיו מקורבים לראש הממשלה לשעבר מרגרט תאצ'ר, בעסקה בשווי 1.3 מיליארד דולר.
האחים מינו את איידן, בנו הבכור של דייוויד, כיו"ר "טלגרף מדיה גרופ".
לאחר רכישת העיתון בידי האחים ברקלי הוא המשיך לסבול מהפסדים, לא רק עקב ירידה בתפוצתו ובהיקף הפרסום בו, אלא גם עקב תשלומי ריבית על הלוואות שלקחו האחים, במטרה לרכוש את העיתון, ואותם העבירו לעיתון עצמו.
במקביל באותן השנים קיצצו את מספר משרות העיתונאים בצורה ניכרת.
הירידה בתפוצת העיתון וההפסדים גרמה לבעליו להסכים להתדרדרות הסטנדרטים העיתונאיים שלו, בין השאר בקידום יותר כתבות רכילות לא רציניות, מתן יחס מועדף למפרסמים גדולים, כמו בנק HSBC ורשת המרכולים טסקו, שהעיתון לא סיקר כמעט פרשת חשבונות סודיים ופרשת הונאה חשבונאית בהם.
בנוסף, גם עבור ממשלת סין וגם עבור ממשלת רוסיה פרסם העיתון מוספים פרסומיים, לכאורה תמורת פרסום כתבות חיוביות או מניעת סירו ביקורתי שלהם.
בפברואר 2015 התפטר הפרשן הפוליטי הבכיר של העיתון פיטר אובורן, לאחר שלטענתו גילה כי למפרסמים יש השפעה עצומה על מערכת החדשות.
באפריל 2019 דיווח המגזין Business Insider, כי העיתון שיתף פעולה עם פייסבוק, כדי לפרסם בתשלום סדרה של כתבות חיוביות על החברה, כולל סיפורים שמגנים עליה בנושאים עליהם ספגה ביקורת, בהם: בטיחות מקוונת, בריונות ברשת, חשבונות מזויפים וביטויי שנאה.
דייוויד חשב שהחלוקה ביחס של 75:25 משקפת את העובדה שמשפחתו גדולה יותר, ושאיידן בנו כבר התחיל לנהל את קבוצת "טלגרף מדיה גרופ".
פרדריק התחרט על הסכמתו לאופן חלוקת הרכוש וניסה לשנות את ההסכם.
הסכסוך המשפחתי הקשה על ניהול חובות הקבוצה.
במשך שנים צברה משפחת ברקלי חובות בסך של כ-1.2 מיליארד ליש"ט לבנק לוידס.
כבטוחה לחובות העמידה המשפחה את "טלגרף מדיה גרופ".
ביוני 2023, לאחר שהמשפחה לא עמדה בהחזרי החובות, הבנק השתלט על הקבוצה ומינה לה דירקטורים עצמאיים במטרה למכור אותה.
בסוף 2023 רכש את העיתון הקונסורציום RedBird IMI – מיזם משותף בין חברת ההשקעות הפרטית האמריקאית RedBird Capital Partners לבין IMI -חברת "השקעות המדיה הבינלאומיות" של איחוד האמירויות הערביות, הנשלטת על ידי סגן נשיא איחוד האמירויות מנסור בן סולטאן אאל נהיאן.
אך הממשלה הבריטית התערבה וחסמה את העסקה, באמצעות חקיקה שאסרה על מדינות זרות להחזיק בעיתונים בריטיים.
במשך שנתיים נעשו ניסיונות לארגן מחדש את הקונסורציום, כולל כניסה לעסקה של האוליגרך היהודי לן בלווטניק, שהוא אזרח בריטניה; אך העסקה נפלה והעיתון שוב עומד למכירה.
למרות שהעיתון השיק אתר אינטרנט ניסיוני כבר ב-1994, הקוראים שלו, שהם שמרנים ומבוגרים יחסית, המשיכו להעדיף את המהדורה המודפסת.
רק ב הוא התחיל להשקיע ולפתח את הנוכחות הדיגיטלית שלו.
הוא השיק חומת תשלום עבור אתר האינטרנט הבין-לאומי שלו בנובמבר 2012. שהמודל הראשוני אפשר לקוראים גישה ל-20 מאמרים בחודש בחינם, לפני שהם זקוקים למנוי בתשלום.
26 במרץ 2013 השיק חומת תשלום דומה עבור אתר האינטרנט שלו בבריטניה.
בנובמבר 2016, שינה את האסטרטגיה שלו למודל בו הגישה למבזקי חדשות נשארה בחינם, וכל שאר התוכן זמין רק למנויים משלמים.
ההשקעה המאוחרת יחסית שלו בפיתוח מהדורה דיגיטלית, אפשרה למתחרה הליברלי, "הגרדיאן", להיות עיתון ה"ברודשיט" עם מספר המנויים הדיגיטליים הגדול ביותר בבריטניה, לאתר שלו ה-TheGuardian.com, בו החל להשקיע באופן משמעותי כעשור קודם.
באוקטובר 2021 התגלה כי מאגר המידע של מנויי העיתון שהכיל פרטים אישיים, היה חשוף לכל.
המאגר, בנפח של 10 טרה-בייט, נסגר יומיים לאחר שחוקר אבטחת מידע דיווח עליו.
דייל צ'יהולי הוא פסל זכוכית אמריקאי.
צ'יהולי, יליד טקומה וושינגטון, למד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל עיצוב פנים, אדריכלות וניפוח זכוכית.
ב-1967 קיבל תואר שני בפיסול מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וב-1968 קיבל תואר שני בעיצוב מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד.
ב-1976 איבד את הראייה בעינו השמאלית בתאונת דרכים.
הפציעה גרמה לצורך להרכיב רטייה על עינו השמאלית.
בשנת 1979 פרק כתף במהלך גלישת גוף ובעקבות פציעה זו הפסיק לנפח זכוכית בעצמו, והחל לעצב פסלים וגופי תאורה מזכוכית, כאשר אומנים אחרים מנפחים אותם עבורו.
היה ממקימי בית הספר לזכוכית פילצ'וק בארצות הברית.
צ'יהולי נשוי בפעם השנייה ולו בן אחד.
עד שנת 2010, ביקר צ'יהולי שלוש פעמים בישראל: בשנת 1963 ביקר בקיבוץ להב.
בשנים 1999–2000 הציג תערוכת פסלי זכוכית במגדל דוד בירושלים.
בשנת 2010 הגיע לישראל לתערוכה בגלריה ליטבק.
באותה שנה הוצגו שש דלתות זכוכית בעיצובו על במת האופרה הישראלית החדשה באופרה "טירתו של כחול הזקן" של בלה בארטוק.
בשנת 2009 הוצגה יצירתו "אש ומים" בלובי מרכז אש התורה העולמית בעיר העתיקה בירושלים.
היצירה משמשת כמנורה הראשית של המרכז כשחלקה העליון מסמל את להבות האש ובחלקה התחתון טיפות המים המסמלים יחד את משמעות השם "אש התורה".
היצירה נתרמה למרכז ועלותה מוערכת בכמיליון שקלים.
אליוט ליידל "דייל" דייוויס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד.
גובהו של דייוויס הוא 2.11 מטרים.
דייוויס נבחר במקום ה-13 בדראפט 1991 על ידי האינדיאנה פייסרס, שם בילה את 9 שנותיו הראשונות בליגה.
במהרה, מצא עצמו דייוויס בעמדת הפאוור פורוורד הפותח של הקבוצה והיה לבורג חשוב בהצלחה הפייסרס של אמצע שנות ה-90. לרוב, רשם דייוויס מספרים כפולים בנקודות וכמעט גם בריבאונדים במהלך שנותיו בפייסרס, ועזב את הקבוצה כריבאונדר המוביל בהיסטוריית הקבוצה ב-NBA (הקבוצה הייתה חלק מליגת ה-ABA לפני הצטרפותה לליגת ה-NBA).
בעונת 1999–2000 נבחר דייוויס לשחק במשחק האולסטאר, בו רשם 4 נקודות ו-8 ריבאונדים.
בנוסף, הגיעה אינדיאנה בעונה זו לראשונה בתולדותיה, לגמר ה-NBA.
לאחר עונת השיא ב-2000, החליטו בפייסרס לבנות קבוצה צעירה יותר, אז נשלח דייוויס לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה לג'רמיין אוניל וג'ו קליין.
במהרה הפך אוניל הצעיר לשחקן הבולט במועדון.
דייוויס נשאר 4 עונות בפורטלנד, שם רשם מספרים דומים לאלה שרשם באינדיאנה, בסביבות ה-8 נקודות ו-8 ריבאונדים למשחק.
בפורטלנד שיחק 313 משחקים, מהם פתח בחמישייה 235 פעמים.
ב-20 ביולי 2004, העבירו פורטלנד את דייוויס יחד עם דן דיקאו לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לניק ואן אקסל.
ב-24 בפברואר 2005, הועבר דייוויס שוב, יחד עם הגארד ספידי קלקסטון לניו אורלינס הורנטס בתמורה לגארד בארון דייוויס.
דייוויס שוחרר מהקבוצה זמן קצר לאחר שהגיע אליה.
אז, ב-4 במרץ אותה שנה, חתם שוב בקבוצתו המקורית - אינדיאנה פייסרס.
בעונת 05–2004, שיחק באינדיאנה 25 משחקים, בכולם פתח בחמישייה בשל פציעתו של כוכב הקבוצה, ג'רמין אוניל.
אז רשם בפייסרס 6.9 נקודות, 8.9 ריבאונדים ו-1.32 חסימות בממוצע והציג משחק קשוח וחזק, מה שאפיין אותו בשנותיו הטובות.
הרבה האמינו כי תרומתו של דייוויס בהיעדרו של אוניל, עזרה לפייסרס להישאר במיקום גבוה יחסית, ואכן סיימו הפייסרס במקום ה-6 במזרח וכך הרוויחו את מקומם בפלייאוף.
בקיץ 2005 חתם דייוויס על חוזה לשנתיים בדטרויט פיסטונס.
בתחילת אוגוסט 2006, הומם דייוויס על ידי שוטרים בשוקר חשמלי במלון במיאמי.
משטרת מיאמי עצרה אותו בגין תקיפת שוטר, הפרת סדר והתנגדות למעצר.
לפני תחילת ההליכים נגדו, הכחיש דייוויס את גרסת המשטרה נגדו ואמר כי יגיש תביעה בשל גרסה שקרית על האירוע בו כביכול היה מעורב.
דיילי אקספרס הוא עיתון בריטי יומי שמודפס בפורמט טבלואיד.
הוא נחשב לעיתון שמרני, ימני קיצוני.
לעיתון יש גם מהדרות יום ראשון בשם "סנדיי אקספרס".
"דיילי אקספרס" יצא לאור לראשונה ב-1900. הוא היה אחד העיתונים הראשונים שהקדישו מקום לרכילות, ספורט ומדורים מיוחדים לנשים.
כמו כן היה העיתון הבריטי הראשון שהכיל תשבץ.
בשנת 1916 רכש את העיתון מקס אייקן (Max Aitken), שהיה איש עסקים, פוליטיקאי ואיל תקשורת רב השפעה במחצית הראשונה של המאה ה-20. לימים קיבל את התואר לורד ביברברוק (Lord Beaverbrook).
אייקן היה אנטישמי ומבקר חריף של הציונות, במיוחד בתקופת המנדט, וקרא לבריטניה לוותר על ארץ-ישראל.
החל משנות ה-30 זכה העיתון היה לעיתון בעל התפוצה גבוהה ביותר בבריטניה, בין השאר בזכות העורך ארתור כריסטיאנסן (Arthur Christiansen) ששימש בתפקיד בין 1933 ל-1957.
בשנות ה-60 חלה ירידה בהיקף המכירות.
בשנת 1977 עבר "דיילי אקספרס" מפורמט ברואדשיט לפורמט טבלואיד.
ל"דיילי אקספרס" יריבות ותיקה עם ה"דיילי מייל" על שוק העיתונים היומיים בבריטניה הפונים להקל קוראים שמרנים.
בשנות ה-80 מכר כל אחד מהם כשני מיליון עותקים.
מאז חלה ירידה בהיקף המכירות של "דיילי אקספרס", בעוד "דיילי מייל" הגדיל את כמות העותקים לכ-2.2 מיליון (נכון ל-2008).
בשנת 2000 רכש את העיתון איש העסקים ריצ'רד דזמונד (Richard Desmond), שעשה את הונו בעסקי פורנוגרפיה.
בשנת 2005 ניסה להיכנס לשוק עיתוני החינם בלונדון, באמצעות הפקת עיתון חדש בשם "לונדון מייל" אך הפרויקט לא עמד בתחרות ובוטל.
בשנת 2018 מכר דזמונד את העיתונים "דיילי אקספרס" ו"דיילי סטאר", וכן את מגזין הרכילות "!OK" לבעלי העיתון "דיילי מירור", המו"לית טריניטי מירור.
חשיפת הפעילות של ישראל לפיתוח פצצת אטום
ב-17 בדצמבר 1960 פרסם העיתון ידיעה על כך שמדינת ישראל מפתחת פצצת אטום.
למרות שהעניין פורסם כבר בעיתונים אחרים, הפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה.
הפרסום וההכחשה הישראלית פרסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובת שרשרת.
עיתון בגרמניה חשף שגם מבצע סיני תוכנן מראש על פי הסכם צרפתי-ישראלי.
גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה.
העיתונאי שפרסם את הידיעה צ'פמן פינצ'ר היה מקורב למודיעין הבריטי והיה בעל קשרים בסוכנות הביון הבריטית.
בשנת 2005 טען הגרדיאן כי הידיעה נשתלה על ידי פינצ'ר בכוונה (כחלק מחשיפה שעודפי מים כבדים שרכשה בריטניה מנורווגיה נמכרו לישראל ונשלחו לדימונה באותן השנים).
השבועון העולם הזה, בגיליון שפרסם ב-28 בדצמבר 1960 והוקדש כולו לשמועות על פצצת האטום של ישראל, טען כי שמעון פרס אחראי להדלפה במטרה להסיט את דעת הקהל מפרשת לבון.
דייטון היא עיר המחוז של מחוז מונטוגמרי במדינת אוהיו, ארצות הברית.
העיר שוכנת צפונית למטרופולין של סינסינטי.
דייטון נחשבת לעיר תעשייה חשובה ושוכנים בה מפעלים של חברות תעשייה, מחקר וטכנולוגיה רבים.
דייטון נוסדה ב-1 באפריל 1796, עוד לפני שאוהיו הייתה לאחת ממדינות ארצות הברית בשנת 1803, על ידי 12 מתיישבים שכונו חבורת תומפסון.
ב-1797 נסלל כביש שחיבר את דייטון לסינסינטי והביא לגידול האוכלוסייה בעיירה.
בשנת 1805 הוכרה דייטון כעיר ובאותה שנה גם ניתן לה שמה, על שמו של ג'ונתן דייטון, הבעלים של אדמת המקום ומהחותמים על חוקת ארצות הברית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 נפתחה 'תעלת מיאמי ואירי' שחיברה את נהר אוהיו עם ימת אירי ואת דייטון דרך נהר מיאמי הגדול.
בשנת 1913 עלה על גדותיו נהר מיאמי והציף את רוב העיר.
הדבר השפיע רבות על אופן ההתיישבות בעיר ועודד אנשים רבים להקים את ביתם בפרברים הרחק ממרכז דייטון והנהר, בגובה רב יותר.
בקיץ 1925 התקיים בעיר משפט הקופים, ובו הועמד לדין המורה ג'ון סקופס, באשמה שלימד בכיתה את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין בניגוד לחוק שנחקק באותה שנה.
בשנת 1995 נחתם בבסיס 'רייט' שליד דייטון, הסכם דייטון שסיים את המלחמה ביוגוסלביה.
במאי 2019 פגעה בעיר סופת טורנדו הרסנית בדרגה EF4 (הדרגה לפני האחרונה בסולם פוג'יטה המשופר למדידת סופות טורנדו) שחוללה נזקים נרחבים במרכזה.
באוגוסט באותה השנה עלתה העיר לכותרות שוב עקב פיגוע הירי בדייטון שבוצע על ידי פעיל שמאל רדיקלי, ובו נרצחו 9 אנשים בפאב מקומי.
דייטון ממוקמת בדרום מערב מדינת אוהיו, על גדות נהר מיאמי הגדול.
העיר שוכנת צפונית לסינסינטי, דרומית לטולדו ודרומית-מערבית לקולומבוס.
העיר שוכנת על שטח של 146.7 ק"מ רבועים.
בניגוד לערים רבות שהוקמו באותה תקופה במרכז ארצות הברית, הרחובות של דייטון הם רחבים וארוכים.
הסיבה לכך היא שדייטון הייתה עיר חשובה לימאים, מה שגרם לתנועה רחבה של סוסים עם כרכרות ולפעמים כרכרות כפולות ומשולשות (סוס עם מספר כרכרות המחוברות אחת מאחורי השנייה, כמו רכבת), ועל מנת שיתאפשר להם לפנות בנוחות נבנו במיוחד רחובות רחבים.
סיבה נוספת היא שחלק מהרחובות כיום היו בעבר תעלות שמולאו בעפר.
רובע אורגון הוא רובע שנבנה בין השנים 1830–1910. בשנת 1974 הוכרז כאזור המיועד לשימור.
רחובות ובתים רבים שומרו ושופצו וכיום הם מהווים את הפינה ההיסטורית של העיר.
רובע דייטון ויו (Dayton View) הוא רובע שנבנה בין השנים 1880–1930 לאחר שנוסד כחווה שנבנתה בשנת 1830. בעל החווה, ג'יימס אוליבר ארנולד, החל לפתח את האזור למגורים ותוך זמן קצר הצטרפו אליו מתיישבים שבנו את אחת השכונות היפות והמגוונות בעיר.
הבניה באזור היא בסגנונות שונים המאופיינים לתקופות בהן נבנו הבתים.
בשנת 1980 הוכרזה כשכונה המיועדת לשימור.
גרפטון היל הוא רובע ליד דייטון ויו ויש המחשיבים אותו בטעות לחלק מדיטון ויו.
הרובע הוקם בסוף המאה ה-19, כאשר החלה נהירה גדולה של תושבים ממרכז דייטון לפרברים, צפונית לנהר מיאמי.
בשנת 1919 נבנה ברובע 'מוזיאון דייטון'.
בשנת 1930 עבר לבניין אחר בשכונה.
הפופולריות שלה החלה לצנוח בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ובסטר סטיישן הוא אזור תעשייה שהוסב לאזור מגורים בשנים האחרונות.
האזור, שצמוד לרובע 'אורוגון' היה שומם עד שנת 1943. באותה שנה נרכש על ידי קבוצת משקיעים שהקימו בו מפעל שימורים.
עם השנים נבנו סביב המפעל יותר ויותר מבני תעשייה וכך גדל אזור התעשייה.
בעקבות סגירת מפעלים רבים (חלקם נסגרו בגלל קשיים כלכלים, חלקם האחר עבר לאזורי תעשייה חדשים יותר שנבנו בעיר וסביבותיה) גדל מספר הבניינים הנטושים והזנחה ניכרה ברובע.
בשנים האחרונות החליטה עיריית דייטון לחדש את האזור והחל פרויקט גדול של לופטים בכל רחבי השכונה שימשוך בעיקר אוכלוסייה צעירה.
רובע האופמן נבנה במהלך השנים 1860–1900. הוא אחד מעשרת הרבעים ההיסטוריים של דייטון.
'נמל התעופה הבינלאומי על שם ג'יימס מ.
קוקס' הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם 14 ק"מ מדייטון, בעיירה 'ונטליה'.
נמל התעופה שייך לעיריית דייטון ומופעל על ידה.
הוא הוקם בשנת 1936 וקרוי על שמו של 'ג'יימס מ.
קוקס' שהיה מושל של מדינת אוהיו ומייסד עיתון 'דיילי דייטון ניוז'.
דייט לילי הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2010, שביים שון לוי, בכיכובם של סטיב קארל וטינה פיי.
הסרט גרף בסוף השבוע הראשון להקרנתו הכנסות של 27.1 מיליון דולר.
וכ-151 מיליון דולר בסך הכל.
פיל וקלייר פוסטר הם זוג נשוי מניו ג'רזי עם שני ילדים אשר חיי משפחתם הפכו לשגרה משעממת.
כדי להפיג את השגרה פיל לוקח את קלייר למסעדת דגים במנהטן, אבל אין עבורם שולחן פנוי.
פיל מחליט לקחת את אחד השולחנות שהוזמנו על ידי זוג שלא הגיעו.
בזמן האכילה ניגשו אליהם שני גברים ודורשים מהם לבוא איתם ולהביא להם כונן נייד שכביכול הם גנבו.
למרות הפצרותיהם של פיל וקלייר שהם אינם אותו זוג הגברים לוקחים כדי לחפש את הכונן, אך הם מצליחים להימלט ולהזעיק עזרה מחברם, הולברוק.
סטיב קארל – פיל פוסטר
טינה פיי – קלייר פוסטר
מארק וולברג – הולברוק גראנט
ריי ליוטה – ג'ו מיאלטו
ג'יימס פרנקו – טום פאלטון
מילה קוניס – וויפיט פאלטון
מארק רופאלו – בראד סולוין
קריסטן ויג – היילי סולוין
ג'ימי סימפסון – הבלש ארמסטרונג
ויליאם פיכטנר – פרנק קארנשאו
אוליביה מאן – פקידה במסעדה
ג'יי בי סמוב – נהג מונית
הדיילי מייל הוא צהובון יומי בריטי בבעלות תאגיד התקשורת "דיילי מייל אנד ג'נרל טראסט", שנוסד בשנת 1896 ויוצא לאור בלונדון.
החל ממאי 2020 הוא העיתון הנפוץ ביותר ב, עם מכירות של כ-620,000 עותקים ביום (נכון ל-2025), לאחר שעקף בתפוצתו את העיתון המתחרה ה"סאן".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 אף תמך במפלגת איגוד הפשיסטים הבריטי בהיטלר וב.
בנוסף, במשך השנים היה במובהק אנטישמי ואנטי-ציוני.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-4 במאי 1896 ביוזמת האחים אלפרד, והרולד הרמסוורת' (שהיה ידוע אחר כך בשם לורד רות'רמר), וזכה הצלחה מיידית.
מחירו היה חצי פני, בעת שמחיר העיתונאים האחרים בבריטניה היה כפול; הוא היה גם יותר פופוליסטי בסגנונו ותמציתי יותר בסיקור שלה מאשר יריביו, תוך התמקדות בהקהל ההמונים.
הגיליון הראשון היה מתוכנן להיות מודפס ב-100,000 עותקים, אך ההדפסה ביום הראשון הייתה לבסוף בכמות של 397,215 עותקים, והיה צורך לרכוש מתקני הדפסה נוספים כדי לעמוד בביקוש שעלה ל-500,000 בשנת 1899. בשנת 1902 תפוצתו הייתה מעל מיליון, והוא היה לעיתון הגדול בתפוצתו בעולם.
האחים הרמסוורת' חילקו ביניהם את ניהול העיתון, כשהרולד ניהל את הצד העסקי שלו ואלפרד שימש כעורך.
מתחילת דרכו אימץ העיתון עמדה פוליטית ימנית-שמרנית חזקה, ונקט קו פטריוטי תקיף במלחמת הבורים השנייה, וען שעל האימפריה הבריטית לכבוש ולהשתלט על הרפובליקות העצמאיות שהקימו המתיישבים הבורים (איכרים פרוטסטנטים, שמוצאם בהולנד, צרפת וגרמניה, אשר התיישבו בדרום אפריקה החל מהמאה ה-17).
דבר שהוביל לטענות שהוא לא מדווח על סוגיות היום באופן אובייקטיבית אלא מנסה להשפיע עליהם.
במקביל, במטרה למשוך קוראים, העיתון הרבה לפרסם כתבות שעסקו בבידור שערוריות ורכילות; והיה העיתון הראשון שהכיר בשוק הפוטנציאלי של משיכת קוראות נשים והקדיש להן עמודים רבים עם תוכן ספציפי.
הלורד סליסבורי שהיה ראש הממשלה בעת השקת העיתון אמר עליו: "שהוא עיתונם של נערי המשרדים, הכתוב וערוך על ידי נערי משרדים.
'הדיילי מייל' מכוון, קודם כל, להמונים".
בשנת 1900 החל ה"דיילי מייל" להיות מודפס בו זמנית הן במנצ'סטר והן בלונדון, העיתון הלאומי הראשון בבריטניה שעשה זאת (עד אז ארגן רכבות מיוחדות כדי להפיץ את עותקיו מלונדון לצפון המדינה), כדי ליעל ולהגדיל את תפוצתו בצפון האי הבריטי.
במחצית הראשונה של המאה ה-20
במשך זמן מה בתחילת המאה העשרים, העיתון פעל נמרצות נגד "הסכנה הצהובה", והזהיר מפני הסכנות לכאורה של ההגירה הסינית לבריטניה.
נושא "הסכנה הצהובה" ננטש מכיוון שהמרוץ הימי האנגלו-גרמני הוביל לאיום חמור ודחוף יותר על האימפריה הבריטית.
באוקטובר 1922 תמך ה"דיילי מייל" ב, סדרת אירועים שהובילו לעלייתו של בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, בטענה כי הדמוקרטיה נכשלה באיטליה, ולכן היה חייב מוסוליני להקים את הדיקטטורה הפשיסטית שלו, כדי להציל את הסדר החברתי.
בשנת 1923 פרסם רות'רמיר מאמר מערכת בשם "מדוע אירופה חייבת את מוסוליני", שם כתב על "הערצתו העמוקה" למוסוליני, אותו שיבח על כך ש"הציל את איטליה ואולי אף את העולם המערבי כולו".
העיתון גם תמך בכיבוש האיטלקי של האי היווני קורפו וגינה את ממשלת בריטניה על כך שגינתה את המתקפה האיטלקית על יוון.
אחר כך תמך העיתון בפלישת איטליה לאתיופיה ב-1935.
ב-25 באוקטובר 1924 פרסם ה"דיילי מייל" את "מכתב זינובייב", מכתב מזויף שהצביע כביכול על כך מממשלת ברית המועצות מנחה את הקומוניסטים הבריטים למהפכה אלימה (נטען שהמכתב נשלח לכאורה מגריגורי זינובייב, מהפכן רוסי יהודי).
המכתב היה בין הגורמים לתבוסת מפלגת הלייבור של רמזי מקדונלד בבחירות הכלליות ב-1924, שנערכו ארבעה ימים לאחר מכן.
החל משנת 1923, לורד רות'רמיר וה"דיילי מייל" כרתו ברית עם ברון העיתונות הגדול השני בבריטניה, לורד ביברברוק.
בעלי ה"דיילי אקספרס"; בקמפיין נגד יריבם המשותף, מנהיג של המפלגה השמרנית, סטנלי בולדווין, שכיהן כראש ממשלת בריטניה שלוש פעמים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שלטענתם היה חלש וליברלי מדי.
באותו מאמר, בולדווין הושווה לראשי ממשלת איטליה של התקופה הליברלית וממשלת בולדווין גונתה "על כך שהיא מנסה להרגיע את האופוזיציה על ידי היותה סוציאליסטית יותר מהסוציאליסטים".
בשנת 1928, ה"דיילי מייל" שיבח במאמר מערכת את מוסוליני כ"דמות הגדולה של התקופה" וכתב ש"מוסוליני ככל הנראה ישלוט בהיסטוריה של המאה העשרים, כפי שנפוליאון שלט בתחילת המאה התשע-עשרה".
לורד רות'רמיר היה ידידם של בניטו מוסוליני ואדולף היטלר, וכיוון את עמדת המערכת של ה"דיילי מייל" כלפיהם להיות תומכת וחיובית החל מתחילת שנות ה-30. לורד רות'רמיר חשש שמעמד הפועלים בבריטניה יבצע מהפכה ולכן רכש אחוזה בהונגריה, שאליה יוכל להימלט במקרה שבריטניה תהיה מהפכה או שהיא תיכבש על ידי ברית המועצות.
זמן קצר לאחר שהנאצים השיגו את פריצת הדרך שלהם בבחירות לרייכסטאג ב-14 בספטמבר 1930, וזכו ב-107 מושבים, הוא נסע למינכן כדי לראיין את היטלר.
במאמר שפורסם ב"דיילי מייל" ב-24 בספטמבר 1930, כתב:.
החל מדצמבר 1931, לורד רות'רמיר פתח בשיחות עם אוסוולד מוסלי, להסכים על התנאים בהם ה"דיילי מייל" יתמוך פומבית במפלגתו.
השיחות התארכו במידה רבה משום שמוסלי הבין שרות'רמיר הוא מגלומן שרוצה להשתמש במפלגה החדשה למטרותיו שלו, כשהוא מבקש לכפות תנאים והגבלות בתמורה לתמיכת ה"דיילי מייל".
מוסלי, שהיה אנוכי באותה מידה, רצה את תמיכתו של רות'רמיר, אך רק בתנאיו שלו.
בשנת 1933, כתב רות'רמיר מאמר בו שיבח את הישגיו של המשטר הנאצי החדש, ובהמשך המאמר שימש את הנאצים לתעמולה.
במאמר טען כי "העוולות הקטנות של נאצים בודדים יוטמעו על ידי היתרונות העצומים שהמשטר החדש כבר מעניק לגרמניה".
לצד תמיכתו בגרמניה הנאצית כ"חומת מגן נגד הבולשביזם", רות'רמיר השתמש ב"דיילי מייל" כבמה לקידום עמדתו שיש לפעול לחיזוק חיל האוויר המלכותי בטענה שמלחמה אווירית היא טכנולוגיית העתיד, ובמהלך שנות ה-30 תואר ה"דיילי מייל" כ"אובססיבי" בלחץ להגדלת ההוצאות על חיל האוויר המלכותי.
העיתון התנגד להגעת פליטים יהודים הנמלטים מגרמניה, ותיאר את הגעתם כ"בעיה שעליה הצביע ה"דיילי מייל" שוב ושוב.
בדצמבר 1934, רות'רמיר ביקר בברלין כאורחו של יואכים פון ריבנטרופ.
במהלך ביקורו, יוזף גבלס הודה בנאום פומבי על הסיקור הפרו-גרמני של ה"דיילי מייל".
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, פרסם ה"דיילי מייל" ב-27 ביולי 1936 מאמר מצולם מאת פרדיננד טוהי תחת הכותרת "הכרמנות האדומות, הנשים ששורפות כנסיות".
טוהי צילם סדרת תצלומים של נשים ספרדיות שהצטרפו למיליציית הפועלים צועדות לחזית עם רובים ותחמושת על כתפיהן.
במאמר שספג ביקורת נרחבת בטענה שהוא מיזוגיני, כתב טוהי: "הנשים הספרדיות היו יצור להערצה או לעבודה ביתית, היו להן שתי אפשרויות להינשא או לחמוק למסדר דתי...
טוהי זעם על כך שהנשים הספרדיות הצעירות דחו את המערכת הפטריארכלית המסורתית, וכתב בגועל: ש"בנות הפעולה הישירה של מיליציית הפועלים אינן רוצות להיות כמו אמותיהן, כנועות וצייתניות לגברים".
טוהי כינה את הנשים הצעירות הללו "הכרמנות האדומות", וקישר אותן לגיבורה ההרסנית של האופרה כרמן ולקומוניזם, ושען שפעולתן הוכיחה את חוסר המוסריות של הרפובליקה הספרדית, אשר הטיפה לשוויון מגדרי.
עבור טוהי, נשים שברחו להילחם במלחמה דחו את נשיותן, מה שהוביל אותו לתייג את הנשים הללו כמפלצתיות, כשהאשים אותן ב"שחיתות מינית", וכתב באימה מוחלטת לנוכח האפשרות שנשים אלו יקיימו יחסי מין לפני הנישואין, שסימן עבורו את תחילת סוף ה"ציוויליזציה" עצמה.
ההיסטוריונית הבריטית קרוליין ברדרס כתבה כי המאמר של טוהי אמר הרבה יותר על הפוליטיקה המגדרית של ה"דיילי מייל" עצמו, וכנראה גם על קוראי ה"דיילי מייל" שתמכו במאמר מסוג זה.
ג'ורג' וורד פרייס, הכתב המיוחד של ה"דיילי מייל" באירופה, היה אחד העיתונאים הבריטים השנויים ביותר במחלוקת בשנות ה-30, והיה אחד העיתונאים הבריטים הבודדים שהורשו לראיין גם את בניטו מוסוליני וגם את אדולף היטלר, משום ששני המנהיגים הפשיסטים ידעו שניתן לסמוך על וורד פרייס שינקוט טון חיובי וישאל שאלות "רכות".
ויקהאם סטיד כינה את וורד פרייס "המשרת של מוסוליני, היטלר ורותרמיר".
ההיסטוריון הבריטי דניאל סטון כינה את הדיווחים של וורד פרייס מברלין ורומא "תערובת של סנוביות ופרו-פשיזם עם חנופה מסוג 'אנגלי' עדין ביותר".
במשבר של 1938 סביב חבל הסודטים, ה"דיילי מייל" היה עוין מאוד נגד ממשלת צ'כוסלובקיה ותמך בפלישת הנאצים.
לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין ה"דיילי מייל שימש בשוגג את שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ככלי לשכנוע היטלר שבריטניה לא תצא למלחמה למען הגנת פולין.
ריבנטרופ ביקש משגרירות גרמניה בלונדון, בראשות הרברט פון דירקסן, לספק תרגומים מעיתונים תומכי הפיוס עם היטלר כמו ה"דיילי מייל" ו"הדיילי אקספרס", מה שגרם להם לחשוב שדעת הקהל הבריטית התנגדה בתוקף ליציאה למלחמה למען פולין.
ההיסטוריון הבריטי ויקטור רות'וול כתב כי העיתונים שריבנטרופ השתמש בהם כדי לספק את סיכומי העיתונות שלו עבור היטלר, כמו ה"דיילי אקספרס" ו"הדיילי מייל", היו מנותקים לא רק מדעת הקהל הבריטית, אלא גם ממדיניות הממשלה הבריטית בנוגע למשבר המדיני.
הסיכומים לעיתונות שריבנטרופ סיפק היו חשובים במיוחד, מכיוון שריבנטרופ הצליח לשכנע את היטלר שהממשלה הבריטית שולטת בסתר בעיתונות הבריטית, וכמו בגרמניה, שום דבר לא הופיע בעיתונות הבריטית שהממשלה הבריטית לא רצתה שיופיע.
ב-5 במאי 1946, חגג ה"דיילי מייל" את יובל הזהב שלו.
וינסטון צ'רצ'יל היה האורח הכבוד בנשף שערך והרים כוסית לכבוד העיתון בנאום במהלך האירוע.
קיצוב ניירות עיתון בזמן מלחמת העולם השנייה אילץ את ה"דיילי מייל" לצמצם את גודלו לארבעה עמודים, אך גודלו גדל בהדרגה במהלך שנות ה-50.
בשנת 1947, ה"דיילי מייל" פרסם בקביעות מאמרים נגד מתן עמצאות להודו.
במהלך משבר סואץ בשנת 1956, ה"דיילי מייל" נקט בעקביות קו נוקשה נגד נשיא מצרים גמאל עבד אל-נאצר, וטען כי בריטניה מוצדקת בפלישה למצרים כדי להשתלט מחדש על תעלת סואץ ולהפיל את נאצר.
בשנות ה-70 וה-80, חיזק עורכו דייוויד אינגליש את מעמדו והפך אותו מעיתון שנאבק למכור חצי מכמות העותקים שמכר יריבו ה"דיילי אקספרס", לעיתון שתפוצתו עלתה על זו של ה"אקספרס" באמצע שנות ה-80. העיתון נהנה מתקופה של הצלחה עיתונאית בשנות ה-80, והעסיק כותבים מובלים בין עיתונאי "פליט סטריט".
סר דייוויד אינגליש, שקיבל תואר אבירות בשנת 1982.
בסוף 2013, העיתון העביר את פעילות הדפוס שלו בלונדון מאזור הדוקלנדס של העיר למפעל חדש בשווי 50 מיליון ליש"ט בת'ורוק, אסקס.
באוגוסט 2016, הדיילי מייל החל שותפות עם The People's Daily, העיתון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.[103][104] שותפות זו כללה פרסום מאמרים ב-MailOnline שהופק על ידי The People's Daily.
ההסכם נראה לצופים כמעניק לעיתון יתרון בפרסום ידיעות שמקורן בסין, אך הוא גם הוביל לשאלות צנזורה בנוגע לנושאים רגישים מבחינה פוליטית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 תמך העיתון באוסוואלד מוסלי ובאיגוד הפשיסטים הבריטי והציג עמדות אוהדות לנאציזם ולפאשיזם, בעלי העיתון הלורד רות'רמיר פרסם מאמר מערכת בינואר 1924, תחת הכותרת "הידד ללובשי החולצות השחורות" (!Hurrah for the Blackshirts).
הוא אף נפגש עם אדולף היטלר מספר והיה אורח של כבוד בארוחת ערב חגיגית בראשות היטלר בדצמבר 1934. רות'רמיר היה תומך נלהב של היטלר והשתמש בעיתונים שלו, ה"דיילי מייל" ו"דיילי מירור", כדי לתמוך בפיוס ופרסם תעמולה חיובית על המשטר הנאצי.
כתב העיתון בברלין, ג'ורג' וורד פרייס, פיתח גם הוא מערכת יחסים קרובה עם היטלר, ולעיתים קרובות העניק לו ראיונות בלעדיים.
ביולי 1993 פרסם הדיילי מייל כתבה תחת הכותרת "התקווה להפלה אחרי התגלותם של גנים הומוסקסואלים".
פרסום הכתבה עורר ביקורות שליליות חריפות.
חלק מהמבקרים טענו שהכותרת מזכירה את תחילה הדרך של העיתון שתמך בעבר באידאולוגיה הנאצית.
במאי 2024 העביר דובר צה"ל ל"דיילי מייל" מידע על חטיפת מתן צנגאוקר שמשפחתו לא הכירה, כולל חלקים מסרטון חקירה של של מחבל חמאס שתיאר כיצד בוצעה חטיפתו.
אחר כך דובר צה"ל התנצל בפני המשפחה ואמר כי לא העביר אליה את המידע "בשל טעות אנוש".
עינב, אמו של החטוף: לא הכרתי את המידע ובטח שלא אישרתי את פרסום הסרטון.
במשך השנים הסתבך העיתון בעשרות תביעות דיבה של ידוענים, אנשי עסקים ופוליטיקאים, בעקבות כתבות וידיעות שפרסם, בין השאר:
במרץ 2008 המיליארדר היהודי-אמריקאי שלדון אדלסון זכה בתביעת דיבה נגד העיתון, לאחר שהעיתון האשימו ב"התנהלות עסקית אכזרית, נתעבת ונבזית".
באוקטובר 2008 השחקן דייוויד דוכובני תובע מיליון דולר מהעיתון, לאחר שפרסם כי בגד באשתו כשהיה נשוי.
במרץ 2010 חברת פייסבוק איימה לתבוע את העיתון, לאחר שפרסם אשר הציג את פייסבוק כפלטפורמה שבה גברים מבוגרים יכולים להטריד בקלות מינית נערות.
בעקבות האיום בתביעה, נאלץ ה"דיילי מייל" לשנות את הכותרת שניתנה למאמר במהדורה המקוונת שלו במייל, ולפרסם התנצלות במהדורה המודפסת.
הכותרת המקורית של המאמר הייתה "התחזיתי לנערה בת 14 בפייסבוק - מה שקרה אחרי כך יחליא אתכם", אולם בעקבות האיום בתביעה הוסר שמה של פייסבוק מהכותרת.
באוגוסט 2016 תבעה מלניה טראמפ את העיתון על 150 מיליון דולר, לאחר שרמז כי הייתה בעבר נערת ליווי.
באפריל 2017 זכתה וקיבלה 3 מיליון דולר והתנצלות.
דיילי מירור הוא עיתון בריטי אשר הוקם בשנת 1903.
העיתון הוקם על ידי אלפרד הרמסוורת' ב-2 בנובמבר 1903 ומחירו היה פני אחד בלבד.
העיתון היה אמור להיות עיתון עבור נשים אך לא זכה להצלחה עם יציאתו.
לאחר מכן מינה ארמסוורת' את המילטון פייף לעורך הראשי וכל הנשים שעבדו בעיתון פוטרו.
העיתון הכיל הרבה תמונות והשם שונה ל-"The Daily Illustrated Mirror" ונשאר כך במשך שלושה חודשים עד החזרה לשם המקורי.
מחיר העיתון ירד לחצי פני ומתחת לכותרת הראשית שונה הכיתוב שאומר שהעיתון מיועד גם לנשים וגם לגברים.
המיתוג החדש עבד כך שעד גיליון מספר 92 תפוצת העיתון הייתה 120 אלף עותקים ועד גיליון 269 עלתה התפוצה ל-200 אלף עותקים.
בתוך עשר שנים הגיע העיתון לתפוצה של כחצי מיליון עותקים.
אלפרד מכר את העיתון לאחיו הרולד בשנת 1913. ב-1917 עלה המחיר חזרה לפני.
ב-1919 מכר העיתון מעל מיליון עותקים ביום דבר שהפך אותו לעיתון הכי נמכר.
באמצע שנות השלושים סבל העיתון מפגיעה במכירות עם עלייתם של עיתונים חדשים כמו הדיילי אקספרס.
עם אחיינו של הרולד כמנהל הכספים וגאי ברתמילו כעורך הראשי שינה העיתון את תדמיתו מעיתון שמרני המיועד למעמד הבינוני, לעיתון חופשי המיועד למעמד הפועלים.
בשנת 1937 הוכנסה לעיתון רצועת קומיקס.
בשנת 1939 נמכר העיתון בלמעלה מ-1.4 מיליון עותקים ביום.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיתון כמעט הועמד בפני סכנת סגירה אך הצליח להישאר יציב גם במהלך הבחירות לאחר המלחמה ועד סוף שנות הארבעים עלתה התפוצה ל-4.5 מיליון עותקים ביום.
ב-1960 רכשה הנהלת העיתון את העיתון הדיילי הרלד ולאחר חשש ההנהלה מתחרות על הקוראים הושק העיתון מחדש בשנת 1964 בשם הסאן.
לאחר שהעיתון לא הצליח להשיג קוראים הוא נמכר לאיש העסקים רופרט מרדוק.
מרדוק השיק את העיתון מחדש והשיב מלחמה למירור עם גדילת התפוצה בקצב מהיר.
ב-1978 עקף הסאן את כמות הקוראים של המירור והעיתון נמכר לרוברט מקסוול.
לאחר מותו של מקסוול ב-1991 הפך דייוויד מונטגומרי למנכ"ל קבוצת מירור.
משנת 1995 עד 2004 היה פירס מורגן העורך הראשי של העיתון.
במהלך תקופה זו עבר העיתון כמה שערוריות ואחת מהן הייתה כאשר פרסם הדיילי טלגרף שמורגן קנה מניות בחברת מחשבים מסוימת הרבה לפני שטור עצות במירור ייעץ לציבור על החברה הזו.
מורגן פוטר מהעיתון ב-14 במאי 2004 לאחר שפרסם במירור תמונות של אסירים עיראקים העוברים התעללות מחיילים בצבא הבריטי.
לאחר מכן הוכחו התמונות כמזויפות והעיתון פרסם התנצלות רשמית בשער הראשי של העיתון.
בשנת 2004 התמנה ריצ'רד וואלש לעורך העיתון.
ב-30 במאי 2012 הודיע העיתון של מיזוג העיתון היומי הדיילי מירור עם העיתון של יום ראשון הסאנדיי מירור לעיתון אחד.
וואלש וטינה וויבר, שני העורכים הראשיים פוטרו והעורך של העיתון המשותף הוא לויד אמבלי.
דיילי בלינד (בהולנדית: Daley Blind; נולד ב-9 במרץ 1990) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בז'ירונה.
אביו הוא שחקן העבר ההולנדי דני בלינד.
ב-1998 נכנס לאקדמיית הכדורגל של אייאקס.
בעונת נבחר ל"כישרון העתיד" של אייאקס ובעונה הבאה הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בחלון העברות של ינואר 2010 עבר בהשאלה לחרונינגן עד לסיום עונת , אז חזר לאייאקס.