tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבן שתים-עשרה, בהסכמת אביו, לקחו אהרן רבינוביץ, תלמיד ישיבת וולוז'ין, לישיבתו.
הנצי"ב, ראש הישיבה, בקושי הסכים שיביאו את הילד לפניו לשיחה תלמודית, אולם משהתחיל הקטן להתנגח עמו בהלכה, הוא השתומם.
במהירה הצטרף משנהו רבי חיים סולובייצ'יק, שהתרגש מתשובות שהשיב הנער לשאלותיו, וכינה אותו "עילוי שאין דוגמתו" (בישיבת וולוז'ין, על אף שתלמידיה היו ממיטב הכישרונות, לא בכל הזמנים היו עילויים, לא כל אדם שהיה מכונה "עילוי" בסביבתו היה מכונה כך בישיבה, וגם הכינוי "חצי עילוי" היה נחשב בה לתואר גדול).
רבי חיים ציווה עליו ללמוד מדי יום עשרה דפי גמרא, ואמר לתלמידיו אהרן רבינוביץ ויצחק צוקרמן לבחון אותו מדי ערב על מה שלמד.
בכל ליל שבת בחן אותו רבי חיים במשך חמש שעות על מה שלמד במהלך השבוע.
העילוי ממייצ'ט היה לתלמידו החביב של רבי חיים סולובייצ'יק, שאמר עליו: "בדור הזה לא ראיתי כמוהו", "עילוי משונה כמו המייטשיטי לא ראיתי מעולם", "במקום שצינורות החכמה כלים ונגמרים אצלי - שם מתחילים צינורות החכמה של המייטשיטי".
ההוקרה של הרב את תלמידו המובהק, וההערצה של התלמיד את רבו המובהק, המשיכה כל חייהם.
כשנה ורבע לאחר שהגיע לישיבה, במלאת לו שלוש-עשרה שנים, הראה לו רבי חיים מראה מקומות בש"ס וברמב"ם ובעוד ראשונים, לעיין בהם.
העילוי מצא קושיות ותירוצים, סתר ובנה, ומזה יצאה דרשת הבר-מצווה שדרש לפני גדולי התורה בבית הנצי"ב.
הוא הצליח לכוון לדעת רבו ולא החסיר דבר, ורבי חיים אמר שהדרשה ראויה להימסר כשיעור לפני בחורי הישיבה.
לאחר שנסגרה ישיבת וולוז'ין בשנת תרנ"ב, רבי חיים סולובייצ'יק, שהתמנה לרב העיר בריסק, הזמינו אליו והוא קבע את מקום לימודו בבית המדרש "משמר קלויז" שבעיר.
כאשר היו מבקרים גדולי תורה את רבי חיים, הוא היה מציג בפניהם בהתלהבות את תלמידו העילוי הממייצ'ט, אולם העילוי לא אהב להוכיח את כשרונותיו בפני אורחים, וגם סבר שאיננו תלמיד חכם.
בשנת תרנ"ו למד תקופה קצרה בישיבת סלבודקה, בהמלצת הרב אליעזר יהודה פינקל, אך משלא מצא קורת-רוח באווירה של ישיבת המוסר חזר לבריסק.
בשנת תרנ"ח, ככל הנראה, עבר לווילנה, שם למד ב"קיבוץ" - קבוצת בחורים שלמדו הוראה אצל הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בשנת תר"ס (1900) כיבדוהו לדרוש הדרן לסיום הש"ס.
חג הסיום נמשך שבוע שלם, בהשתתפות כל בתי המדרש שבעיר וכל גאוני וילנה.
במהלכו העילוי ממייצ'ט עבר באופן גאוני מסדר לסדר, וממסכת למסכת, ממשיך את ההדרן בכל יום בבית מדרש אחר, עד שעבר על כל מסכתות הש"ס.
בשנת תרס"ב, לאחר נישואיו, במאנו להתפרנס מתורתו, הצטרף כשותף לבית-חרושת במינסק, אך לא הצליח בעסקיו.
בשנת תרס"ה (1905) הזמינו הרב יצחק יעקב ריינס לכהן כראש ישיבה בישיבתו שבלידא, שם לימד את שתי המחלקות העליונות של הישיבה פוסקים (כדי שיגיעו להוראה), ולשיעוריו היו מגיעים תלמידים מישיבות סמוכות ברוסיה הלבנה ובליטא.
לשיעוריו היו מהלכים בחוגי הישיבות המפורסמות האחרות, ונשאו ונתנו בהם מצויני כל הישיבות.
גדולי ראשי הישיבות הקרובות היו מגיעים במיוחד ללידא מפעם לפעם ויושבים שם ימים אחדים לקבל תורה מפי העילוי ולשמוח בחידושיו.
בין תלמידיו של רבי שלמה פוליצ'ק היו לא מעט תלמידים מוכשרים, מתוכם ארבעה זכו להימנות בין שנים-עשר הבחורים הנבחרים של הקיבוץ של רבי איצלה מפוניבז'.
לצד ישיבת לידא נוסד קיבוץ מיוחד לבחורים מוכשרים בוגרי הישיבה, או לבחורים מצוינים יוצאי ישיבות אחרות (בתמיכת הנדבן ר' רפאל גוץ ממוסקבה, חתנו של קלונימוס ויסוצקי), שהקדישו את כל זמנם ללימוד גמרא בלבד, שם רבי שלמה מסר שיעורים יותר מקיפים.
מחמת מלחמת העולם הראשונה, עלייתם של הבולשביקים, ומהומות שפרצו ברחבי מזרח אירופה; ולאחר שנפטר הרב ריינס, נסגרה הישיבה.
הוא נדד עם מאה ועשרה מתלמידי הישיבה, משגיח הישיבה, וראשי הישיבה ליליזבטגרד, שם קבעו את הישיבה, ובמשך שש שנים, למרות פוגרומים שהטילו עליו מרה שחורה, מסר את שיעוריו, ותלמידים מרחבי אוקראינה נהרו לשומעם.
בעקבות מאורעות הדמים שהיו בעיר במלחמת האזרחים ברוסיה, עזב את העיר עם משפחתו לביאליסטוק, שם לימד במהלך שנת תרפ"ב (1922) בישיבת "בית מדרש גבוה תחכמוני".
באלול ה'תרפ"ב, הוזמן על ידי ראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן שבניו יורק ללמד שם.
הוא לימד בישיבה כשש שנים, ושיעוריו הארוכים, שנמסרו לתלמידים שלמדו על מנת לקבל סמיכה לרבנות, היו פתוחים גם לבעלי-בתים, ורבים הגיעו לשומעם.
רבי שלמה פוליצ'ק היה פעיל באגודת הרבנים של ארצות הברית, ובתנועת המזרחי.
בשנותיו האחרונות משאלותיו העיקריות היו לעלות לארץ ישראל, להוציא לאור את חידושי רבו - רבי חיים מבריסק, ולהגיה לסדר ולהוציא לאור את כתביו שלו.
רבי שלמה פוליצ'ק נפטר בגיל חמישים ואחת מזיהום בשן, לאחר שלא יכל לממן טיפול אצל רופא-שיניים, מכיוון שסירב לקבל את משכורתו בישיבה, עד שכל הרבנים יקבלו את משכורתם.
בלוויה ההמונית נאמו ראשי-ישיבות ותלמידיו.
רבי שלמה פוליצ'ק נשא לאישה (בשנת תרס"ב) את חיה רבקה, מלומדה שאופייה טוב ונעים, בתו של הגביר היהודי הכפרי הפשוט ר' אברהם אבא רובינציק, ונולדו להם שני בנים - אהרן ואברהם, ושלוש בנות.
אהרן פוליצ'ק היה מתמטיקאי מפורסם, ואברהם פוליצ'ק כיהן כראש הפקולטה ללימודי הרפואה בבית-החולים של "החיילים המשוחררים" בברוקלין.
הרב יהודה לייב גולדברג והרב ישראל מובשוביץ היו חתניו של העילוי.
נינתו היא רות פולצ'ק מייסדת she codes.
שמו הונצח באחד מרחובות ירושלים – רחוב "העילוי" בשכונת קריית משה.
גאונותו, סדר משנתו, הוראתו, מידותיו
הרב זאב אריה רבינר מנה את התכונות שאפיינו את גאונותו של העילוי ממייצ'ט:
הסברות שלו מקורן היה בבירור ההולך ומעמיק מתוך צירוף החשבון בעיקר.
הוא הצטיין בעמקות ההבנה, בחדירה אל תוך תוכם של הדברים, בפיענוח היסודות הנסתרים בהלכה, בחשיפת ההבדלים בדברים הנראים לכאורה דומים זה לזה.
בכוחו היה לתפוס את העניין ביסודו ובעמקותו עוד בתחילתו.
במעוף עין היה תופס דף גמרא, במשך רבע שעה היה מעיין בכמות עצומה של ראשונים.
כל מה שאמר היה טבוע במטבע של "מעט המחזיק את המרובה".
הסברתו הייתה קצרה, סגנונו מדויק, והבעתו מצומצמת.
הן העילוי ממייצ'ט (החריף) והן העילוי הוויסקובי (הבקיא) מישיבת סלבודקה היו תופסים דף גמרא חיש כברק.
אלא שבעוד העילוי הוויסקובי תפס את הלשון כמו שהיא, את הנוסח, את הצורה, את מקום המילים בעמוד, ויכול היה להעלות בזיכרונו את כל הש"ס עם ידיעת המקום במסכת ובעמוד; הרי שהעילוי ממיצ'ט תפס את העניין, את התוכן, את הנשמה, את העיקר, את השקלא וטריא.
העילוי ממייצ'ט לא החשיב את עצמו לבקי בחדרי התורה, אולם סבר שיש בסלו אותן ידיעות שהוא צריך לכל עניין ועניין.
בימי בחרותו בבריסק, עבר שם גאון שהיה מפורסם בבקיאותו, ורבי חיים מבריסק כיבדו לומר דברי תורה לפניו ולפני תלמידיו.
הגאון הביא מאמר מהתלמוד הירושלמי והיקשה עליו קושיה עצומה.
העילוי ממייצ'ט אמר שאין דבר זה בירושלמי.
הגאון התרגז וביקש להביא ספר תלמוד ירושלמי, ונתנו לפני השומעים.
העילוי הציץ בספר, ואמר שהפירוש הוא להפך מדברי הגאון.
לימים סיפר העילוי ממייצ'ט לתלמידו, שמעולם לא ראה את הירושלמי ההוא, אלא שלפי הבנתו את שכל התורה, היה ברור לו שאין התלמוד הירושלמי יכול לומר דבר כזה.בילדותו למד בעצמו אלגברה, גאומטריה, וטריגנומטריה.
בצעירותו בווילנה היה קורא ספרי ספרות ומדע, והתפרסם כמומחה גדול במשחק השחמט.
מסופר עליו שבתוך שעות ספורות היה לומד ספרי מתמטיקה על בוריים, ופרופסורים למתמטיקה היו פונים אליו בבעיות מסובכות.
היו לו ידיעות מקיפות בהנדסה, בספרות רוסית ובמקצת הגרמנית, וברפואה (ידיעות שהצניע).
לדברי תלמידו חיים גראסבארד, שלום-בית שרר בין כל קנייניו הרוחניים: תורה ונחלת אבות מצד זה - ומדע ודברי שירה מצד זה, צולל היה עם שחר בש"ס ופוסקים, ממשיך בצהרים ביצירה ובחידוש, ומעריב ערבים בקריאה - והכל בהרמוניה נהדרת ונשגבת.
שיעוריו היו מקיפים סוגיות גדולות ועמוקות.
לפי תלמידו הרב זאב אריה רבינר, רוב דבריו היו מבוססים על הרמב"ם, ומטרתו העיקרית הייתה לתרץ את הרמב"ם מהסתירות שבתלמוד, ליישב רמב"ם אחד עם משנהו, או להסיר את השגת הראב"ד על הרמב"ם.
היו זמנים שבהם בנוסף לשיעוריו היה מלמד פעם בשבוע דף גמרא, ולהסברת הפשט הבהיר היה מצרף הברקות קצרות, שנעמו לבני הישיבה.
הרב ריינס החשיב את שיעוריו אלו למעלה גדולה, בסוברו שללמד דף גמרא קשה יותר מאשר ללמד סוגיה.
הרב חיים עוזר גרודזנסקי אמר על חידושיו, שאפילו במקום שסברות העילוי ממייצ'ט נראות משונות, צריך להתבונן בהם להבינם כמו בדברי גדולי האחרונים.
תלמידיו של רבי שלמה פוליצ'ק הירבו לספר על מידותיו התרומיות: ענוותנותו, צניעותו, התרחקותו מן הגדולה והשררה, הכבוד שרחש לכל אדם ללא יוצא מן הכלל, טהרת לבו, התהלכותו עם תלמידיו באהבת אמת וידידות נפשית, דיבורו בשקט ובנחת ובנימוס ובנעימות.
רבי שלמה פוליצ'ק היה סבור שתכונותיו ומידותיו של הרב הם הצינורות העיקריים למסירת תורתו לתלמידיו.
כתב עליו הרב דוב רבל:
היו עמו בכתובים כאלף וחמש מאות רשימות שהעתיקו תלמידיו משיעורים שמסר בישיבת לידא במקצועות שונים בהלכה.
במהלך נדודיו מיליסבטגרד לביאליסטוק נגנבו כל כתביו.
תלמידו הירש ליב גורדון תיאר היאך חוברו סיכומי השיעורים:
לדברי הרב אליהו ברוך ברקובסקי, למחרת השיעור היו התלמידים מגיעים לביתו לשאול ממנו מה שחסר להם בהבנת השיעור וזיכרון הדברים כסדרם, והוא היה חוזר לפניהם בדרך קצרה את העיקרים והיסודות מהשיעור, והמה כתבו את הדברים ונתנו לו, והוא עבר על הכתב, תיקנו והוסיף עליהם.
לאחר מותו בשנת ה'תש"ז הוציא חתנו, הרב יהודה לייב גולדברג, תשעים ושניים סימנים על נושאים שונים בש"ס, הערוכים על פי סיכומים של שיעוריו, שמסר בלידא ונכתבו על ידי תלמידיו ונמצאו ברשותם, בשם חידושי העילוי ממייצ'יט.
במהדורות מאוחרות של הספר נוספו עוד כשמונה-עשר סימנים, הלקוחים מתוך סיכומי שיעורים שמסר בניו-יורק.
חלק מתלמידיו לא נענו ועזרו בהוצאת ספר חידושיו, כי סברו שהמקצת מן המקצת שנותר בכתב יד של אחרים אינו אלא מעט דברים שלמים, והיתר קטעי דברים שאינם נהירים.
סיכומים של כמה משיעוריו הוצאו לאור בספר "שיעורי ראשי ישיבות ליטא" בהוצאת מוסד הרב קוק, ה'תשס"ט.
שלמה (סלומון) יעקב פלורנטין (17 באוקטובר 1864 – 10 בנובמבר 1946) היה קבלן ויזם ממוצא סלוניקאי שהקים בשנות השלושים של המאה העשרים את שכונת פלורנטין בתל אביב.
פלורנטין נולד בשנת 1864 בסלוניקי, ליעקב ולסול, במשפחה אמידה שמוצאה מפירנצה (מקור שם המשפחה) וקיבל חינוך מסורתי.
התעשר מעסקי ביטוח וטבק, ונישא לדורון בת חזקיה לוי.
עם השנים רכש מעמד בקהילת סלוניקי והשפעה בחוגי ממשלת יוון.
מגיל צעיר היה ציוני, ובעודו ביוון החל לרכוש קרקעות בפלשתינה.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ויחד עם סוחרים נוספים שעלו מסלוניקי, קנה אדמות באזור שלימים הפך לשכונת קריית שאול.
הם הקימו מגדל מים ובאר וניסו להקים מושבה חקלאית.
בשנת 1929 התחיל לבנות עם דוד אברבנאל שכונה מצפון יפו, היא שכונת פלורנטין.
הבתים נמכרו במחירים נמוכים יחסית, ליהודים מחוסרי אמצעים - בעיקר בני הקהילה הספרדית מיפו.
שלמה פלורנטין נפטר בתל אביב בט"ז בחשון תש"ז, 1946. הותיר אחריו שלוש בנות ובן.
שכונת פלורנטין קרויה על שמו.
שלמה פלסנר (נולד ב-1964) באשקלון.
הוא במאי, שחקן, רקדן ומורה לתיאטרון ישראלי.
הוא עובד בתיאטרון תמונע, מביים הצגות פרינג', והמנהל אמנותי של פסטיבל המחול "אינטימדאנס" בשנים 2006-2005. מלמד בימוי ומשחק בבית הספר "מנוע חיפוש" ובבית הספר לאמנויות הבמה ע"ש סופי מוסקוביץ'.
החל משנת 2011 מלמד ומביים בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
אביו של פלסנר הוא יליד ברלין שעלה לארץ בגיל שמונה, שירת בצבא קבע, ולאחר פרישתו עבד כמנהל כוח אדם במפעל באשדוד.
אמו, ממוצא רוסי, נולדה בקיבוץ גשר, הייתה גננת ומורה בבית ספר מיוחד לבנות.
פלסנר צעיר משני אחיו הבוגרים.
פלסנר החל את לימודי התיאטרון, בתיאטרון הטכניון בשנים 1986–1988 כאשר היה עדיין סטודנט מצטיין נשיא בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
הפסיק לימודיו בטכניון והתקבל ללימודי משחק.
שיחק בהצגות "תפילה", "המלך ליר", "עקומים" ועוד.
רקד בלהקת המחול של ליאת דרור וניר בן גל.
ביים את מופע הסיום: "האביב מתעורר", עם בוגרי מגמת מחול בסמינר הקיבוצים.
כתב וביים בשיתוף עם עידו בורנשטיין את ההצגות "כינים" ו"אלוורה" בתיאטרון תמונע, וכן את ההצגה "רעב" שזכתה בפרס "הצגת הפרינג' של השנה" - פרס התיאטרון 2004, מוזיקה מקורית: קורין אלאל.
בשנת 2006 ביים את ההצגה "דולפינים" מאת מאיה שעיה, שזכתה בפרס פסטיבל פותחים מסך 2006.
פלסנר ביים את הצגות הפרינג' "נעורי ורדה'לה" ו"קרום" מאת חנוך לוין, "גן ריקי" מאת דויד גרוסמן, ואת "נשות טרויה", מאת אוריפידס, עיבוד: ז'אן-פול סארטר, בתיאטרון תמונע, בהשתתפות אסתי זקהיים.
ביים את "זריחה" מאת עידו בורנשטיין, במסגרת פסטיבל "פותחים במה" בתיאטרון בית ליסין וביים את ההצגה "כלבים" - קומדיה מאת עידו בורנשטיין.
בשנת 2009 הקים עם עידו בורנשטיין את "תיאטרון כאן" בתל אביב.
בשנת 2011 "תיאטרון כאן" מופיע עם הצגתו "כלבים" בתיאטרון תמונע.
בשנת 2012 "תיאטרון כאן" מופיע עם הצגתו "זריחות" (כתיבה: עידו בורשטיין, בימוי: שלמה פלסנר, בהשתתפות אסתי זקהיים), בתיאטרון תמונע.
באותה שנה, שלמה פלסנר מביים את ההצגה "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין, בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה.
ב-2013 מחדש את ההפקות: "גן ריקי", "כלבים", "זריחה" בתיאטרון תמונע.
בשנת 2015 פלסנר מביים את ההצגה "פרויקט S" ההצגה מתקיימת בחלל אלטרנטיבי מתחת גבירול - מתחם לתרבות ואמנות.
באותה שנה מביים פלסנר את ההצגה "S2: רק סצנות סקס" באותו מתחם, מתחת גבירול.
פלסנר מביים את הצגותיו ב"תיאטרון תמונע", שם הוא נחשב לבמאי בית, וב"תיאטרון יפו", ב"תיאטרון הידית" בישראל וב"פסטיבל הבינלאומי לתיאטרון פרינג'" בניו יורק.
שלמה פינטו (1954 – יוני 2011) היה ספורטאי פאראלימפי.
הוא אלוף ושיאן עולם פאראלימפי.
השתתף בחמישה משחקים פאראלימפיים משנת 1976 ועד שנת 1992 וזכה ב-18 מדליות בתחרויות השחייה, מהן 7 מדליות זהב.
פינטו שירת בחטיבת גולני ולחם במלחמת יום הכיפורים.
במהלך הקרבות על החרמון נפצע ושותק בפלג גופו התחתון.
בתקופת שיקומו החל להתאמן בבית הלוחם והיה ספורטאי בענפים שונים: שחייה, בדמינטון וכדורסל כיסאות גלגלים.
ב זכה פינטו ב-3 מדליות, זהב, כסף וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 3x50 מטר מעורב בתוצאה של 2:07.83 דקות, מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 32.51 שניות ומדליית ארד במשחה ל-25 מטר פרפר בתוצאה של 20.76 שניות.
ב הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים, במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.75 דקות וסיים במקום רביעי במשחה ל-25 מטר פרפר בתוצאה של 17.84 שניות.
עם נבחרת הכדורסל היה שותף לזכייה במדליית זהב.
ב זכה ב-5 מדליות, מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:57.78 דקות ובמשחה שליחים בסגנון מעורב (עם אסף אגמון ויוסף ונגר) וב-4 מדליות כסף.
ב זכה בשש מדליות, מהן שלוש מדליות זהב ושתי מדליות כסף.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.12 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:06.40 דקות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 36.49 שניות.
מדליות כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:47.11 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:44.07 דקות.
ב סיים פינטו במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 30.87 שניות, 16 מאיות השנייה לאט ממדליית ארד ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.79 דקות.
בנוסף זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4X100 בסגנון חופשי (עם שלום אייגר, חנוך בודין וערן שמש).
לאחר שפרש פינטו מספורט פעיל, המשיך בריקוד בכיסא גלגלים.
פינטו נפטר ביוני 2011, מספר שבועות לאחר שעבר אירוע מוחי.
במסגרת חקירת "תיק 4000" הושעה מתפקידו באוגוסט 2017 והפך לעד מדינה.
בין מרץ 2019 ועד אפריל 2025 היה הבעלים של חברת האסטרטגיה והמחקרים "דיירקט פולס".
פילבר נולד בירושלים לרב יעקב הלוי פילבר וצביה (לבית וסרצוג).
הוא בוגר ישיבות שבות ישראל באפרת ומרכז הרב.
שירת בחטיבת הצנחנים והשתתף בקרבות כיבוש מערב ביירות במלחמת שלום הגליל ביולי 1982. בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן (1997) ותואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו (2006).
בשנות ה-80 התגורר בהתנחלות פסגות, ושימש כמזכיר היישוב.
אחר כך עבד במועצה אזורית מטה בנימין, שימש כסגן גזבר, מנהל חטיבת הבינוי והפיתוח ומנכ"ל חברת בתי מטה בנימין.
בדצמבר 1995 פרסם בביטאון "נקודה" תאוריית קשר על רצח רבין, תחת הכותרת "כדורי סרק".
על פי תאוריה זו, הדיח השב"כ באמצעות אבישי רביב את יגאל עמיר לבצע את הרצח, והיה אמור לציידו בלא ידיעתו בכדורי סרק.
לטענת פילבר, את המאמר כתב אורי אליצור, שביקש מפילבר לחתום על המאמר במקומו.
כמנכ"ל, הוביל מאבק ציבורי ליצירת סימפתיה כלפי ציבור המתנחלים.
בעצרות שאורגנו באותה תקופה הופיעו נשים וילדים מן השורה שהציגו את פניה של ההתנחלות.
במקביל, הוא תמך במדיניות של חסימת כבישים בפני תושבים פלסטינים בעקבות פיגועי טרור שביצעו הפלסטינים.
בשנים 2001–2003 שימש ראש המטה של בנימין נתניהו, בעת שאריאל שרון היה ראש ממשלת ישראל.
פילבר ליווה את נתניהו בהרצאותיו בעולם, ובהכנת הקאמבק הפוליטי שלו.
בשנים 2003–2009 היה מזכיר דירקטוריון ומנהל הנכסים והפיתוח העסקי של רכבת ישראל.
במהלך כהונתו קידם תוכניות ליצירת אפיקי הכנסה נוספים מלבד הסעת נוסעים, כולל פרויקט "התכנון המשותף" שכלל קידום 27 תוכניות מתאר להפיכת תחנות הרכבת למרכזי מסחר, תעסוקה ועסקים, בהיקף של 2,000,000 מ"ר על פני 25 שנים.
בין השנים 2009–2014 ניהל קרן השקעות פרטית (Family Office) בהיקף כספי של מעל חצי מיליארד ש"ח.
במקביל שימש יועץ אסטרטגי ועסקי, בין השאר למתמודדים בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 לראשות עיריות רמת גן ופתח תקווה, למועצת עיריית תל אביב-יפו ולראשות מועצה אזורית גלבוע.
פילבר שימש כדירקטור בתעשייה הצבאית וב"תרבות לישראל", חברת בת של ההסתדרות הציונית.
בבחירות לכנסת ה-20 (2015) ניהל פילבר את קמפיין מפלגת הליכוד, בראשות נתניהו.
היה הראשון בישראל שהפעיל מערכת Big Data למיפוי בוחרים באמצעים דיגיטליים, מערכת הודעות בסמס ושיחות קוליות מפולחות לקהלים.
פילבר מסר עדות גם בתיק 2000.
לאחר הקמת הממשלה ה-34 מינה אותו נתניהו, שכיהן גם כשר התקשורת, למנכ"ל משרד התקשורת.
קודמו, אבי ברגר, הנהיג קו תקיף נגד "בזק" וסירובה ליישם את הרפורמה בשוק הטלפוניה הקווית, שבו היא מונופול.
פילבר התנגד לתחרות עזה מדי בין חברות הסלולר, מאחר שלטענתו היא מאלצת את חברות הסלולר למחירים שאינם כלכליים, שפוגעים ביכולת של החברות לחדשנות.
לדבריו ניתן להסתפק בארבע חברות כמו במרבית אירופה.
בריאיון ל"בלומברג" צוטט: "חברות הסלולר מוכרות קו סלולר ב־35 שקל לחודש.
מחירי ה־OECD הם סביב ה־86 שקל ואנחנו צריכים לכוון לשם".
ב־2015 היה בעד מיזוג "גולן טלקום" לאחת החברות הסלולריות האחרות כדי לאפשר "מחירים רציונליים" לדבריו.
פילבר הציג ב-2016 בוועדות הכנסת, עמדה שלפיה ישראל אינה מוכנה למהפכת הדור החמישי שאמורה להתרחש ב-2020 ונדרשת מעורבות הממשלה בתמריצים לחברות התקשורת, לעודד השקעות בתשתית.
הוא יזם מתווה ברוח זו עם חברות התשתית הגדולות "בזק" ו"הוט".
לעמדתו התנגדו אנשי האוצר וחלק מהדרג המקצועי במשרדו, שטענו כי התחרות תסדיר את ההשקעות בשוק.
המתווה נעצר בעקבות התערבות של מבקר המדינה שהתבסס על עמדת האוצר.
הוועדה המייעצת לעניין הסדרת הרגולציה על שוק השידורים – "ועדת פילבר"
בספטמבר 2015 מונה פילבר על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לעמוד בראשות ועדה בינמשרדית, שמטרתה לגבש המלצות לרגולציה חדשה ואחידה על שוק השידורים והתוכן, לאור השינויים הטכנולוגיים שהתרחשו בעשור שלפני, והיכולת לשדר תוכן גם באינטרנט (IPTV), מטרת הוועדה הייתה לעודד "כניסה של שחקנים חדשים, ועידוד התחרות בתחום התוכן והחדשות".
בתום כשנה הוגש דו"ח מפורט, שכלל המלצות למהפכה בשוק השידורים, הכוללת הקלת הרגולציה ופתיחת השוק לתחרות.
במרץ 2017 אימץ ממלא מקום שר התקשורת, צחי הנגבי, את המלצות הוועדה והנחה להכין תיקוני חקיקה ליישומן.
ביולי 2017 נחקר במשרדי רשות ניירות ערך במסגרת פרשת בזק-אלוביץ' בחשד שפעל לקידום האינטרסים של חברת "בזק" במשרד התקשורת ונשלח למעצר בית, שלאחריו הורחק ממשרד התקשורת.
לטענת רשות ניירות ערך, פילבר "פעל בצורה שיטתית, מכוונת ומתמשכת ותוך הסתרת העבודה מהגורמים המקצועיים והמשפטיים של משרדו כדי להעביר לידי בזק מסמכים מסווגים וכן ניירות עמדה פנימיים, תכתובת ומסמכים מדיונים בין-משרדיים, לרבות כאלה אשר טרם נדונו בפורומים המוסמכים הן במשרד התקשורת והן בפורומים הבין-משרדיים".
ב-6 באוגוסט 2017 נחקר לראשונה באזהרה ולאחר מכן הושעה מעבודתו במשרד התקשורת.
באוקטובר השעתה אותו נציבות שירות המדינה לתקופה נוספת ובפברואר 2018 הושעה לחודשיים נוספים.
ב-18 בפברואר 2018 נעצר על ידי המשטרה ונשלח לחמישה ימי מעצר במסגרת חקירת הפרשה.
הפרקליטות טענה שההקלות שנתנו לאלוביץ' ויורוקום כתוצאה מפעולותיו של פילבר היו בשווי של כ-1.8 מיליארד שקלים.
יומיים לאחר מכן, ב-20 בפברואר, חתם על הסכם עד מדינה לפיו יועמד רק לדין משמעתי, בתמורה למסירת מידע שעשוי לקדם את החקירות נגד חשודים אחרים ובהם בנימין נתניהו.
פילבר טען, גם לאחר שחתם על הסכם עד מדינה, כי לא ביצע כל עבירה.
במסגרת ההסכם התחייב פילבר להימנע לצמיתות מכל תפקיד בשירות הציבורי, ולהתלות לחמש שנים את רישיון עריכת הדין שלו.
באפריל 2018 פוטר מתפקידו כמנכ"ל משרד התקשורת.
בזמן מערכת הבחירות ב-2019, רכב מצויד ברמקולים חנה מתחת לביתו של פילבר והרעיש עם קריאות נאצה.
בעקבות האירוע נפתחה חקירה נגד יועציו של ראש הממשלה, עופר גולן, יונתן אוריך וישראל איינהורן, שלכאורה עמדו מאחורי המיזם.
ב-23 במרץ 2022 החל את עדותו במשפט נתניהו.
במהלך העדות, הפרקליטות ביקשה להכריז על פילבר כעד עוין אך נדחתה על ידי בית המשפט.
במקום זאת, הותר לתביעה לבצע חקירה נגדית.
עדותו הסתיימה כעבור כשלושה חודשים, ב-29 ביוני 2022.
ב-8 באפריל 2024 הודיעה הפרקליטות לפילבר כי בכוונתה לבטל את הסכם עד המדינה עימו, לאחר שהונחה תשתית ראייתית להפרת ההסכם מצידו.
ביולי 2024 הגיש תביעה לפיצויים נגד המדינה והמשטרה, בטענה של פגיעה בפרטיותו במהלך חקירתו.
בפברואר 2025 הגיש תביעה לפיצויים נגד המדינה ובכירי מערכת האכיפה, בטענה שעבר התעללות כדי להופכו לעד מדינה.
בראשית 2018 הקים פילבר חברה העוסקת בסקרים מבוססי הודעות סמס.
החל ממרץ 2019 פילבר הוא בעלים משותף, יחד עם צוריאל שרון, בחברת האסטרטגיה והמחקרים "דיירקט פולס", ומשמש כאסטרטג הראשי של לקוחות החברה.
החברה ערכה כ-1,100 סקרים ומחקרים במהלך השנתיים הראשונות להקמתה, עבור רשויות מקומיות, מכוני מחקר, חברות מסחריות, גופים פוליטיים ועוד.
בין היתר, החברה הקימה את מדגמי הפריימריס לראשות מפלגות העבודה והליכוד במהלך בחירות 2019. היא יעצה למפלגת הימין החדש בשנת 2019 ולפני כן לראש ערים.
נוסף על כך, אנשי הליכוד הזמינו סקרים מהחברה, בעת משפט נתניהו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש החברה ביצעה למען ערוץ 14 סקרי מנדטים ואף מדגם ביום הבחירות עצמו.
בנוסף החברה ביצעה מדגם תוצאות לבחירות לרשויות המקומיות 2024. במאי 2024 זכתה דיירקט פולס במכרז של משרד רה"מ.
כנגד החברה הועלו טענות על איכות ואמינות הסקרים שלה: במדגם עבור ערוץ 14 לבחירות המקומיות ב-2024 התגלו טעויות חיזוי בנות עשרות אחוזים.
תוצאות הסקר שביצעו עבור אפי נווה במהלך הקמפיין שלו לתפקיד ראש יושב לשכת עורכי הדין היה רחוקות מתוצאות האמת.
מנגד, בבחירות לכנסת ה־25, חברת דיירקט פולס הייתה הקרובה ביותר לחיזוי תוצאות האמת בהיבט של תמונת הגושים.
בעוד מרבית מכוני הסקרים חזו שלא תהיה הכרעה, דיירקט פולס חזתה כי גוש תומכי נתניהו יזכה ברוב – כפי שאכן התרחש בפועל.
פילבר נשוי בשנית לאילנית ומתגורר בפתח תקווה.
אב לחמישה ילדים מנישואיו הראשונים ולשני ילדים מנישואיו השניים.
בן דודו הוא יאיר מעיין ראש העיר ערד.
הרב שלמה באבאג'אן פנחסוב (תר"ה, 1845 - תרפ"ח, 1927), הידוע בכינויו "מולא באבאג'אן כאבולי", היה מתרגם, משורר ופרשן מקרא, מראשי קהילת יהודי סמרקנד וממנהיגי העדה הבוכרית בירושלים בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
ר' שלמה בן ר' פנחס, בן ר' שלמה ניסן, נולד בשנת 1845 בעיר כאבול, אליה היגרו הוריו מהעיר משהד לאחר אינוס יהודי משהד בשנת 1839. הוא רכש את השכלתו מפי סבו, ר' שלמה ניסן, וממנו למד גם את התפסיר, הוא תרגום התנ"ך לתג'יכית יהודית (בוכארית).
במשך הזמן נהיה בקי בפרסית העשירה במילים ערביות, רכש ידיעות רבות בספרי המחשבה היהודית מימי הביניים, ובמיוחד בכתבי הרמב"ם ור' יהודה הלוי.
הגה בפירושים לתורה ובמיוחד בפירושי הרמב"ן, רד"ק ורלב"ג.
בנוסף הרבה לעיין בתלמוד וספרי מחקר ומוסר וגם בקריאת ספרי שירה והיסטוריה יהודית.
ידיעותיו אלו קירבוהו לא רק אל תלמידי החכמים באזור אלא גם אל המוסלמים המשכילים ובניהם הקאדים שכיבדוהו מאוד.
ר' שלמה ואחיו ר' שמואל ור' אפרים, היו מראשי ונכבדי הקהילה היהודית בסמרקנד.
ר' שלמה עמד בקשרים עם הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב, הרב יוסף כוג'הינוף, הרב משה יצחקוף הכהן.
כיהן יחד עם ר' יוסף-חיים כימיאגרוב, הרב חיים פילוסוף והרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב כדיין בבית הדין בסמרקנד.
כמו כן עמד בקשרים עם הרב סלימאן מנחם מני, רבה של חברון, הרב חיים חזקיהו מדיני, מחבר סדרת הספרים "שדי חמד", הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר ותלמידי חכמים נוספים.
מתוך אהבתו לציון עלה לירושלים בשנת 1895. בשנת 1896 חזר לסמרקנד למשפחתו ואולם בשנת 1904 חזר לירושלים בשנית.
בשנת 1907 עלה ר' שלמה בשלישית לירושלים.
בירושלים הדפיס את שני ספריו הראשונים:
עם תפסיר פרסי והפטרה לתשעה באב עם תפסיר (1895).
תפסיר פרסי לפיוט שכתב ר' שלמה אבן גבירול (1895)
, שנוהגים לעשות למת כפי מנהגי הבוכארים (1906)
לשה"ק מתורגם לחמש לשונות: פרסית, רוסית, צרפתית, ערבית וטורקית כדי ללמד לעולים לאה"ק לדבר בלשונות הנחוצים.
לאור הדרישה ולאחר שהמהדורה הראשונה אזלה במהירות מן השוק הוציא ר' שלמה מהדורה שנייה של הספר בשנת 1912 אך במקום השפה הצרפתית – ספניולית.
תרגום פרסי לפיוטו של ר' יהודה הלוי (1926)
הרב שלמה (סלומון) פוֹרמשטֶכֶר היה פילוסוף ותאולוג יהודי גרמני, מחשובי ההוגים היהודיים במאה ה-19 וממייסדי היהדות הרפורמית.
פורמשטכר היה ילדם השישי של אברהם משה ושנכן (שיינע) לבית כאהן.
הוא נולד באופנבך שעל נהר המיין, שהייתה אז בירת נסיכות איזֶנבורג, מדינת חסות זעירה קצרת ימים של צרפת של נפוליאון וחברת הקונפדרציה של הריין (בדרום-מזרח הסן של ימינו).
אביו היה דפס עץ, ומכאן שם המשפחה.
שלמה קיבל חינוך מסורתי מאביו ומהרב המקומי אנשיל מץ, ובמקביל למד בבית ספר.
ב-1828 יצא ללמוד באוניברסיטת גיסן, שם השתלם בפילוסופיה, בלשנות, תאולוגיה ועוד.
הוא עצמו שאף תמיד להיות איש אקדמיה ולעסוק ביהדות, אך אף אוניברסיטה גרמנית לא הייתה מוכנה להקים פקולטה בתחום זה.
ב-19 באוקטובר 1831 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-22 בספטמבר 1832 הציעו לו שלטונות ויסבאדן לתפוס את מקומו של הרב המקומי המנוח חיים טֶנדלאו, אך הוא סירב מאחר שתכנן לקבל משרה דומה באופנבאך.
ב-1 באוקטובר מונה לדרשן בבית הכנסת בעירו, תחת הרב גוטליב מֶץ, שהעדיף שלא לשאת דרשות בגרמנית.
ב-1835 הצטרף ל"חוג המלומדים היהודים" של אברהם גייגר, שעסק בחכמת ישראל, ובאותה שנה נסמך לרבנות על ידי הרב קֶהלֶר (Köhler) מדרמשטאדט.
באפריל 1842 ירש את מץ לאחר שזה נפטר, ונותר לכהן כרבה של אופנבאך עד מותו.
פורמשטכר הוטרד מהאווירה העוינת ליהדות שנתקל בה באוניברסיטה.
הוא ניסה לעגן אותה בהשקפות הפילוסופיות ששלטו בימיו ולהציג אותה כדת האמת היחידה, ובכך הושפע בעיקר מפרידריך וילהלם שלינג, אף כי לא קיבל את כל מסקנותיו בשלמות.
הוא נטל את מושג "הרוח" הנוכחת בטבע של שלינג, אך הפך אותה למבטאת מהות הניצבת מעל לקיום הרגיל וזיהה אותה עם האל.
את מקור ההתגלות האלוהית ראה לא בהר סיני, אלא בשורש התודעה האנושית, שם הוטבע על ידי הבורא; ההיסטוריה של הדת היא התהליך שבו מתעוררים בני-האדם להבין את משמעותה של זו, כמו שהצהיר בספרו 'דת הרוח' ב-1841: .
היהדות, שמהותה היא אתית ומוסרית, היא הדת האמיתית היחידה והיא מובילה את האנושות לכיוון של התעלות רוחנית, בעוד הנצרות ויתר הדתות הן שרידים פגאניים המתבססים על הטבע הגשמי.
הוא ראה את הצורך היהודי להתבודד כהגנה מפני השפעות חיצוניות שעלולות להשחית את טוהר המסר הרציונליסטי שלה, ואת המצוות הטקסיות השונות כמיועדות לבצר הסתגרות זו.
פורמשטכר כתב כי בתקופות שבהן נסוגה ה'פגאניות' בעולם ניכרה תמיד מגמה אוניברסלית יותר בקרבה.
הוא תיאר את תולדותיה של היהדות כהתפתחות של התודעה העצמית: לאחר חורבן בית המקדש השני עלתה היהדות מדרגה מאומה סתם לתאוקרטיה הנשענת על חוקי ההלכה.
השלב הבא, שהחל עם האמנציפציה, נועד להביא אותה למעלת דת לכל האנושות, ובסופו של דבר תשיל הנצרות מעליה את כל מרכיביה הגשמיים ותהפוך לזהה עמה.
כמו כן, הוא הבדיל בין הרעיון הניצב בבסיס היהדות לבין ההיבטים החיצוניים שלה: אלה יכלו בהחלט לספוח השפעות חיצוניות זרות, שיש לטהר ממנה.
רעיונותיו אלה השפיעו מאוד על היהדות הרפורמית המתגבשת ועל עקרון ההתגלות המתמשכת שלה.
הוא הביע אותם במאמרים בצרפתית ובגרמנית במחצית השנייה של שנות ה-30, וסיכם את משנתו בספרו החשוב ביותר, "דת הרוח" (Religion des Geistes).
ב-1860 פרסם את "תורת דת משה" (Mosaische Religionslehre), המשך של "דת הרוח".
בנוסף להשפעתו ההגותית, פורמשטכר היה מקורב לרפורמים גם מבחינה מעשית.
הוא השתתף בשלושת הכינוסים שיזם אברהם גייגר בבראונשווייג, בפרנקפורט ובברסלאו בין 1844 ל-1846 ותמך בו ובלודוויג פיליפזון.
פורמשטכר היה בונה חופשי וחבר הלשכה באופנבאך.
ב-1882 כובד בתואר אזרח כבוד של העיר, והוענק לו צלב פיליפ הנדיב מדרגה ראשונה מטעם לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסה.
נכדו, המשפטן ד"ר מקס גולדשמידט (1865–1933), עמד בראש קהילת יהודי אופנבאך מ-1911 ועד מותו.
שלמה פיוטרקובסקי (נולד ביוני 1948) הוא איש עסקים ובנקאי ישראלי.
פיוטרקובסקי נולד בשנת 1948. אביו היה ניצול שואה יליד פולין ואמו נולדה באלכסנדריה.
בילדותו גדל באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ולאחר מכן עברה המשפחה לחולון.
פיוטרקובסקי התגייס לחיל הרגלים ונפצע במלחמת ששת הימים.
עם סיום המלחמה עבר קורס קצינים ושירת כקצין ביטחון שדה.
לאחר שחרורו למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב.
פיוטרקובסקי נשוי ולו ארבעה ילדים.
בשנת 1971 במהלך לימודיו, החל לעבוד בבנק לאומי במחלקת הביקורת הפנימית.
הוא התקדם בתפקידים שונים במחלקה והשלים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 נשלח על ידי מנכ"ל בנק לאומי ארנסט יפת להשתלמות בצרפת בבית הספר אינסיאד למנהל עסקים.
עם חזרתו מונה לסגן מנהל מחלקת שלוחות חו"ל באגף עסקי החוץ של הבנק.
באפריל 1987 מונה למנהל חטיבת הכספים ובמרץ 1988 קודם לדרגת סמנכ"ל.
בתחילת 1989 קיבל אחריות גם על תיאום המערך המנהלתי של הבנק.
בשנת 1990 מונה פיוטרקובסקי לתפקיד המשנה למנכ"ל הבנק.
למרות שנחשב כמועמד מוביל לתפקיד המנכ"ל הבא של בנק לאומי החליט פיוטרקובסקי להענות להצעה שקיבל מיגאל ארנון ששימש כיו"ר הבנק הבינלאומי, ולהתמנות בשנת 1991 לתפקיד המנכ"ל.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל הבנק הבינלאומי התפתחו עסקי הבנק והתרחבו באופן משמעותי.
פיוטרקובסקי הוביל מדיניות אגרסיבית של גיוס לקוחות והענקת אשראי מעבר לחלקו היחסי של הבנק במערכת הבנקאית.
בנוסף לכך הוביל מספר יוזמות חדשניות בענף הבנקאות כגון הקמת חברת כרטיסי אשראי חדשה בשם "אלפא קארד", פריסת "קיוסקים" לביצוע פעולות בנקאיות ללא צורך בפתיחת חשבון, והכנסת בעלי השליטה בבנק, משפחת ספרא, כמשקיעים בחברת הסלולר סלקום.
בתקופת כהונתו נחשב פיוטרקובסקי לשכיר המתוגמל ביותר במשק וחבילות השכר שלו הפכו לדוגמה וחיקוי עבור מנהלי הבנקים המתחרים.
בשנת 2001 עבר פיוטרקובסקי לתפקיד יו"ר הבנק והחליף את יגאל ארנון.
במקומו של פיוטרקובסקי כמנכ"ל התמנה דוד גרנות.
עם העברת השליטה בבנק הבינלאומי לקבוצת בינו-ליברמן פרש פיוטרקובסקי גם מתפקיד היו"ר.
לאחר פרישתו מהבנק הוביל מספר יוזמות עסקיות ובראשן היוזמה להקמת בנק אינטרנטי אשר לא הבשילו לכדי מימוש.
בשנת 2005 התגלע סכסוך בין פיוטרקובסקי ויגאל ארנון שהיו בעבר ידידים קרובים, בנוגע לבעלות על מניות בחברת סלקום.
המדובר ב-2% ממניות החברה שנרכשו מן האחים ספרא בשנת 1994 ואשר עלותן אז עמדה על כ-20 אלף דולר בלבד.
ארנון טען כי 1% ממניות החברה בשווי נוכחי של עשרות מיליוני שקלים, שהוחזקו אצל פיוטרקובסקי שייכות לו וכן כל הדיווידנדים בגינן שחולקו במשך השנים.
לטענת ארנון הן נמסרו לפיוטרקובסקי כנאמן בתוקף חברותם עקב סכסוך הגירושין שלו.
פיוטרקובסקי הכחיש את הדברים וטען כי המניות שייכות לו והוא אף שילם עבורן.
ארנון הגיש תביעה נגד פיוטרקובסקי להשבת המניות ולאחר משפט ממושך ומתוקשר קבע בית המשפט המחוזי בת"א במרץ 2009 כי המניות שייכות לארנון ועל פיוטרקובסקי להשיבן לבעלותו.
ערעורים שהוגשו על ידי שני הצדדים נמשכו על ידיהם בהמלצת בית המשפט בדצמבר 2011. אולם בכך לא הגיע הסכסוך אל סיומו, שכן הצדדים נחלקו לגבי היקף ההצמדה והריבית על הסכומים המושבים וההתדיינות בנושא זה בערכאות השונות נמשכה עד שנת 2019.
הרב שלמה בן אברהם עמאר (?
- ה'תצ"ה) היה אב בית דין וראש ישיבה בעיר מרקש שבמרוקו.
נולד וגדל במרוקו במרקש לרבי אברהם עמאר, תלמיד חכם ומקובל.
חברו הקרוב היה רבי אברהם אזולאי.
התגורר במרקש ושקד על לימוד התורה כל חייו יחד עם הרב אברהם אזולאי ממרקש.
למד אצל הרב יצחק דלויה.
את תורת הקבלה למד אצל רבי יעקב מראג'י בטיטואן.
מסופר שקיבל סמיכה לרבנות מהרב דלויה לאחר שביאר סוגיה שרבני ירושלים ובפרט הרב משה גאלנטי התקשו בה.
התמנה לאב בית דין וראש ישיבה במרקש.
שימש בבית הדין ביחד עם הרב דוד בנבנישתי, הרב יעקב בן מרדכי אבן חיים והרב יוסף בן סעדון.
ביאוריו בקבלה מובאים בספר מקדש מלך.
נודע בפסקו שאם נפלה חטה בקועה לתבשיל אורז בפסח, התבשיל מותר.
אך בהמשך הסתייג מפסק זה, וציין שכתב את ההיתר להלכה ולא למעשה.
לאחר פטירתו נהגו לומר 'משמת הרב שלמה עמאר בטל כבוד התורה'.
בהיותו אב"ד כתב פסקי דינים שרובם נותרו בכתבי יד ומקצתם נדפסו בשו"ת גושפנקא דמלכא ובשו"ת משפט וצב"י.
החיד"א בספריו מביא פסקי הלכה ממנו.
וממנו צוטטו פסקיו גם בדרכי תשובה, בן איש חי וכף החיים ואחרים.
התכתבות ארוכה שהייתה לו פורסמה בשו"ת סמא דחיי.
לאחרונה קובצו חידושיו וכתביו ונדפסו בשם כתבי רבי שלמה עמאר.
רבי חייא הכהן די לארה מחכמי מרקש ואמסטרדם.
שלמה פינקלשטיין (נולד בשנת 1954) הוא אלוף פאראלימפי, בעל שתי מדליות זהב בשחייה (היידלברג 1972).
פינקלשטיין התאמן בקבוצת השחייה של איל"ן בת-ים.
ב השתתף פינקלשטיין בתחרויות שחייה ובריצה והיה לספורטאי הישראלי המצטיין במשלחת לאחר שזכה בשתי מדליות זהב.
מדליות זהב, במשחה 50 מטר גב בתוצאה של 48.88 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 50.80 שניות ועלה מהמקום השני ובמשחה 75 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:24.10 דקות.
בשלב המוקדמות הוא סיים ראשון בשיא עולם חדש של 1:23.70 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה 50 מטר חופשי בתוצאה של 51.89 שניות ובמקום 35 בריצת 100 מטר בתוצאה של 31.10 שניות.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות איל"ן שנערכה בבריכת השחייה של איל"ן רמת גן הוא קבע במשחה ל-50 מטר גב שיא עולם חדש של 48.5 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה של איל"ן רמת גן בספטמבר 1975 זכה פינקלשטיין בשתי מדליות זהב במשחה ל-25 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 27.8 שניות ובמשחה ל-75 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 1:21.1 דקות.
רבי שלמה (סלומון) פלסנר (כ"ז בניסן ה'תקנ"ז, 23 באפריל 1797 – כ"ה באב ה'תרמ"ג, 28 באוגוסט 1883) היה מתרגם ודרשן בן יהדות גרמניה במאה ה-19. ממתרגמי הספרים החיצוניים, מקורבו של רבי עקיבא איגר ומן הלוחמים בתנועה הרפורמית בגרמניה.
נולד לרב יהודה פלסנר בברסלאו, למד אצל רבי אברהם טיקטין שכיהן אז כגאב"ד ברסלאו.
בגיל צעיר התפרסם כגאון וצדיק.
הוא היה לבן חסותו של רבו ונהג לשאת דרשות נגד רוח תנועת ההשכלה היהודית ובעיקר נגד מהלכי הרפורמים.
מיד לאחר פטירת הרב טיקטין בשנת ה'תקפ"א (1820) הפעילו האחרונים את קשריהם ואסרו עליו לדרוש בפומבי בברסלאו.
בשנת 1830 התגורר בברלין, הוא נאם אחת לשבועיים בבית הכנסת, ונקט בדרשותיו בפרשנות הפשט למקרא.
בשנת ה'תר"ג (1843) הוא עקר לפוזנן ושם כיהן כדרשן עד פטירתו.
מלבד עבודתו הדרשנית והפולמוסית, חיבר ספרי חידושים על המקרא, הערות על ששה סדרי משנה, וכתבים נוספים.
הוא נפטר בכ"ה באב תרמ"ג ובהלוויתו הספידו אותו הרב עזריאל הילדסהיימר והרב אברהם ברלינר.
נוזלים מן לבנון, ברלין תקצ"ד, 1833 - כתובים אחרונים מתורגמים עם ביאור והקדמה, חידושי תורה בדרך פשט, שירים ודרשות
"עדות לישראל" (ברסלאו תר"י) - ספר אפולוגטי בעברית ובגרמנית העוסק בהגנה תדמיתית על התלמוד באמצעות ציטוטים חיוביים של חכמים נוצריים עליו.
"כתובים אחרונים" מימי בית המקדש הראשון ובית המקדש השני (טורון תרכ"ה) - תרגם מיוונית וארמית לעברית
שלמה פפנהיים (י"ד באייר ה'תרפ"ו - ד באייר ה'תשע"ז) (28 באפריל 1926 – 30 באפריל 2017) היה סגן יו"ר הנהלת העדה החרדית בירושלים ועסקן ירושלמי.
הקים את בית היתומות "בית לפליטות" ואת בית החלמה ליולדות - טלז סטון בטלז סטון.
נולד במינכן שבגרמניה לרב גבריאל חיים צבי ולחנה.
גדל בעיר הלברשטאדט, ולאחר ליל הבדולח נמלט ביחד עם אחיו ללונדון שבאנגליה.
כשנה לאחר מכן עלה לארץ ישראל והתחנך בישיבת תורה ויראה בשכונת מאה שערים בירושלים וכן בישיבת דושינסקיא.
באותם ימים החל גם להתקרב לחצרו של הרב אהרן ראטה, מייסדה של שושלת שומרי אמונים - תולדות אהרן, וכן לחתנו הרב אברהם יצחק קאהן.
בנוסף היה מקורב גם לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ולאדמו"רים מסקווירא ומסאטמאר.
נישא לבלומא, בת הרב יעקב אליעזר שטיין שנספה בשואה.
לאחר נישואיו עבד בחנות ספרים ובמקביל סייע בהקמת מוסדות חסידות תולדות אהרן ונחשב לעסקן בולט בחסידות ובעדה החרדית.
בעצת רבו, האדמו"ר מתולדות אהרן, הקים בשכונת מאה שערים את בית היתומות "בית לפליטות".
בהמשך הקים עם הרב נפתלי רוזנפלד בית החלמה ליולדות בקריית יערים.
בנוסף היה ממקימי ומייסדי בתי החינוך לבנות של בני היישוב הישן "בנות ירושלים" ו"חינוך ירושלים".
במשך למעלה מ-60 שנה כיהן כסגן יו"ר וחבר הנהלת העדה החרדית, וכן היה ממייסדי ומקימי ועד הכשרות של הבד"ץ.
למרות השקפותיו והשתייכותו לעדה החרדית, דגל בדו קיום ובגישור על פערים.
בנוסף, הוא קרא להפסיק לרכוש שטריימל מן החי, ולעבור לשטריימל סינתטי וקבע: "צריכים להפסיק עם המנהג הזה של פגיעה בחיות, יש כאן חילול השם".
נפטר בד' באייר ה'תשע"ז בגיל 91 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
הרב יעקב אליעזר, ראש כולל להוראה של כולל שומרי החומות, בנו הוא העסקן שמואל חיים פפנהיים.
הרב גבריאל חיים צבי, יו"ר ועד הכשרות של בד"ץ העדה החרדית וממלא מקום אביו בהנהלת בית לפליטות ובית ההחלמה בטלז סטון.
הרב אברהם, מנהל רשת שיעורי תורה.
חתנו הרב יעקב מנדל יורוביץ, חבר בד"ץ העדה החרדית ומרבני חסידות תולדות אהרן.
חתנו הרב מרדכי סימון, מרבני כולל שומרי החומות.
חתנו הרב יוסף צבי הלוי שישא, ראש ישיבת הרמ"א ומחבר ספר "זיכרון מטמוניות".
שלמה פיוטרקובסקי (נולד ב-25 באוקטובר 1980, חשוון ה'תשמ"א) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי, עיתונאי מקור ראשון והכתב המשפטי של העיתון.
בעבר שימש ככתב ועורך בערוץ 7, ובעיתונים בשבע וידיעות אחרונות.
נולד לרב חנוך הכהן פיוטרקובסקי, ממייסדי ישיבת בני צבי ומנהל ישיבת בית אל, ולשרה, בתו של הרב אברהם צוקרמן.
למד בישיבת ירושלים לצעירים וכחמש שנים בישיבת קריית שמונה, בפרט אצל הרב צפניה דרורי והרב ישראל קירשטיין.
במסגרת ישיבת ההסדר שירת בחיל התותחנים.
כן למד כשנתיים בכולל ירושלמי.
בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה הפתוחה.
בין השנים 2006–2021 שימש כעורך באתר האינטרנט של ערוץ 7. בהמשך, שימש ראש דסק כלכלה ומשפט בערוץ, וכן פרסם בו טורי דעה רבים.
בין השנים 2009–2019, במקביל לעבודתו באתר ערוץ 7, שימש כעורך חדשות וככתב כלכלי בעיתון "בשבע" - תחילה בטורו הכלכלי "תכלס", ובהמשך ככותב הפינה הכלכלית והמשפטית בעיתון.
לעיתים פרסם כתבות כלליות בעיתון.
בעבר פרסם טורי דעה בעיתון ידיעות אחרונות.
החל מספטמבר 2019 משמש כעיתונאי ובעל טור שבועי ב"מקור ראשון" והחל מיולי 2021 שימש כעורך הראשי של אתר האינטרנט של העיתון.
בספטמבר 2022 מונה לכתב המשפטי של מקור ראשון, כשאת מקומו כעורך האתר תפס גדעון דוקוב.
פיוטרקובסקי נשוי לאיה ואב לחמישה.
הרב שלמה פיינזילבר (ה'תרל"א 1871 - ה' באלול ה'תש"א, 28 באוגוסט 1941) היה רבה האחרון של קיידאן ונשיא אגודת רבני ליטא, מחבר הספר "יריעות שלמה" ועוד.
נולד בברזה קרטוזה שבמחוז גרודנה לרב אהרן יוסף פיינזילבר, שהיה מאוחר יותר רב ביאלאבקה, מחבר הספר "עבודת אהרן", ולאמו מרים.
בהיותו בן שמונה עשרה נשא את שרה טובה בת הרב חיים שור.
הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור והרב חיים סולובייצ'יק.
החל לכהן ברבנות בעיר טוריק שבמחוז וילנה.
בתרנ"ו עבר לכהן בפורוזובה שבפלך גרודנה, ומתרס"ד שימש ברבנות בווקשנה שליד קובנה.
כהונתו שם ארכה עשר שנים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שם נפטרה אשתו, ונישא בשנית עם שרה הינדה לבית קלבנסקי, ילידת סלנט שבליטא.
בתרע"ד (1914) גורש עם כל קהילתו לרוסיה, ורוב כתביו שנשארו בווקשנה אבדו בשריפה.
ברוסיה שימש כרב בית הכנסת הגדול במינסק, שם הקים ישיבה גדולה שלמדו בה מאות תלמידים.
בתרפ"ד עבר לקיידאן, ושימש כרבה האחרון של העיר עד השואה.
במשך למעלה מעשרים שנה היה נשיא אגודת הרבנים של ליטא.
במסגרת זו היה פעיל מאוד במפגשים עם רבנים ואישי ציבור, יהודים ושאינם יהודים.
לאחר כיבוש ליטא על ידי הגרמנים התעללו הגרמנים ביהודי קיידן במשך שבועיים, ובה' באלול תש"א (28 באוגוסט 1941) נרצחו כולם ונקברו בקבר אחים עם הרב פיינזילבר.
נשמת חיים על הלכות מילה של תינוקות חולים.
הספר יצא לאור בשנת תרס"ח בהוצאת ישיבת עץ חיים בירושלים בעידודו של רבי שמואל סלנט, שאף הוסיף עליו מהערותיו.
כמו כן נוספו עליו הערות מאת הרב צבי פסח פרנק (שמצוינות כ"פה"פ", פסח הירש פרנק) והרב יחיאל מיכל טוקצינסקי (מצוינות כהערות "ימ"ט").
לרבי שמואל הייתה קרבת משפחה רחוקה לשרה הינדה, אשתו השנייה של הרב פיינזילבר.
השלמת המידות על היחסים בין אדם לחברו.
הספר שימש ללימוד מוסר בכמה מישיבות ליטא.
יריעות שלמה - ביאור רחב על הלכות הקרבנות ברמב"ם, נדפס בקיידן, תרצ"ד.
בהקדמתו לספר ציין שהרקע לכתיבתו הוא בניינה המתחדש של ארץ ישראל והציפייה לגאולה ולבניין בית המקדש.
חתניו היו: ר' זלמן פרמוט, מנהל כולל קובנה, שנשא את בתו פלטא, נספה בדכאו בחשוון תש"ה.
ר' אהרן גאלין, בעלה של חיה, ששימש כמו"צ בקיידאן ונספה עם חותנו בה' אלול תש"א.
ור' אפרים שלמה קרווצקי, רב בלוקניק, נספה בתש"ג.
שלמה פוליאקוב (15 באפריל 1912 – 19 בספטמבר 1965) היה שחקן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בהפועל תל אביב ובהפועל פתח תקווה, ובהמשך אימן במספר קבוצות.
פוליאקוב נולד ב בשנת 1912 ועלה לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1922 יחד עם משפחתו.
בגיל 13 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של אלנבי תל אביב, שתחילה התמזגה עם מכבי תל אביב אך בשל התנגדות חבריה התמזגה לבסוף עם הפועל תל אביב.
יחד עם הפועל, פוליאקוב שיחק עד שנת 1941 וזכה בארבע אליפויות וחמישה גביעים.
בעונת 1944–1945 עבר לשחק בהפועל פתח תקווה איתה הגיע לגמר גביע המלחמה בו הפסידו להפועל תל אביב.
פוליאקוב היה חלק מהסגל של נבחרת ארץ ישראל בכדורגל אך לא לקח חלק באף משחק.
לאחר פרישתו אימן פוליאקוב את קבוצות הבוגרים של הפועל פתח תקווה, הפועל רמת גן, הפועל חיפה והפועל חולון.
בנוסף לכך אימן גם בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
פוליאקוב נישא למרים נודלמן, אחותו של שחקן הכדורגל אברהם נודלמן.
בנם היה השחקן והקומיקאי, ישראל פוליאקוב.
אחיו של שלמה היה שחקן הכדורגל והמאמן משה פוליאקוב.
רבי שלמה פטיט (גם רבי שלמה הצרפתי הקטן, נפטר בשנת 1305) היה חכם שעלה לארץ ישראל בסוף המאה ה-13, והיה לאחד מראשי המקובלים בעכו.
נודע בשל היותו אחד ממובילי המאבק בכתבי הרמב"ם.
הוא נולד לרבי שמואל, והיה תלמידו של רבי שמואל בר יעקב.
עם זאת, בשו"ת הרשב"א מובאות תשובות אליו ובהן הוא מתואר כראש ישיבה בטולטילה.
הוא עלה לארץ ישראל מפריז, כחלק מעליית תלמידי רבי יחיאל מפריז, והתיישב עמם בעכו, ואף הקים בה ישיבה.
אחד מתלמידיו באותה תקופה הוא רבי יצחק דמן עכו, אשר הביא כמה מסורות בשמו.
בישיבתו הביע התנגדות חריפה לפילוסופיה והטיף לתלמידיו כנגדה.
בשנת 1280 בערך, רבי שלמה פטיט, בראש מתנגדי הרמב"ם מבין הקהילה הצרפתית בעכו, יצא בקנאות נגד כתבי הרמב"ם ובעיקר נגד ספרו מורה הנבוכים, לאחר שרבים התנגדו לו יצא לצרפת לגייס תומכים שיצטרפו אליו למאבק.
פטיט אף ניסה להשיג חרם על ההוגים מאת האפיפיור אך תומכי הרמב"ם הקדימוהו וקיבלו "פסק" מאת האפיפיור הממליץ לקרוא את ספר מורה נבוכים בשל היותו מכחיש הקדמות ועל אף היות המחבר יהודי, קנס הוטל על מבזי הספר.
לאחר שגייס כמה שצידדו בדעתו חזר לעכו, והחרים את ה'מורה נבוכים' ואת הלומדים בו.
כחלק מהפולמוס אף הושחתה מצבתו של הרמב"ם.
בתגובה למעשיו, הגיע לעכו בשנת 1288 רבי דוד הנגיד נכד הרמב"ם, ובסיוע ראש הגולה - רבי ישי בן חזקיה ובית דינו - שנים עשר חכמים נוספים, הטילו חרם נגדי על רבי שלמה פטיט.
וכך הוא נכתב בתחילת האיגרת ובה דברי הנידוי:
חרם נוסף הוטל על ידי רבי דוד בן דניאל ראש גולת מוצל, ועל ידי רבנים אחרים מרבני בגדאד.
רבי דוד נכד הרמב"ם פנה לרשב"א וזה פישר בין הצדדים, ובעקבות פעילותו הוסרו כנראה החרמות ההדדיים.
אולם, יש הסבורים שהפולמוס המשיך גם לאחר מכן ולא הסתיים עד חורבנה של הקהילה היהודית בעכו במהלך הכיבוש הממלוכי בשנת ה'נ"א (1291).
הרב שלמה אלכסנדר פישר (א' בניסן ה'תרי"ב, מרץ 1852 – ב' באב ה'תרצ"ב, אוגוסט 1932) היה רב הקהילות האורתודוקסיות במינכן ובאלבה יוליה (קרלסבורג) שבטרנסילבניה.
נולד לאהרן ולבילא, בתו של הרב בנימין וולף אוסטרליץ, שכיהן כראש ישיבה ודיין באייזנשטט.
למד בישיבתו של סבו, בישיבת פרשבורג אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר (ה"כתב סופר"), ובישיבתו של הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג שבגרמניה.
היה בעל השכלה כללית וידע בשפות.
התגורר לזמן מה בהמבורג, והתפרנס כמורה פרטי לתלמוד וכמורה לצרפתית בבית הספר.
נשא לשרה גיטל בתו של הרב שמעיה הלוי, רב בנובו מסטו שבסלובקיה ונינת רבי צבי הירש הלר.
לאחר נישואיו התמנה לרבה הראשון של בית הכנסת "קהל יראים - אהל יעקב" במינכן.
הרב עזריאל הילדסהיימר סייע לו לקבל משרת רבנות בשטרסבורג, אך זו לא יצאה לפועל.
ב-1891 (ה'תרנ"א) נבחר, בהמלצת הרב משה צבי פוקס מאוראדיה, לרב הקהילה המרכזית בעיר אלבה יוליה (קרלסבורג) שבטרנסילבניה.
קהילה זו השתייכה לקהילות הסטטוס קוו אנטה, והרב פישר ניסה לשכנע את אנשיה להצטרף ללשכה האורתודוקסית, ולאחר זמן רב אף הצליח.
פרסם מעל מאה מאמרים בתחומים רבים בקובץ התורני המרכזי של רבני הונגריה, "תל תלפיות" עליהם חתם בשם העט "בן ר' אהליאב" (על שם הוריו אהרן ובילא), וכן בקובצי "המאסף" ו"וילקט יוסף".
בשנת 1928, לאחר מות אשתו, עבר להתגורר לצד בתו בקלוז' נאפוקה (קלויזנבורג), שם חי עד לפטירתו.
בתו, בילא נישאה לר' ברוך מיכאל יהודה פישר, בנו של ר' ידידיה גוטליב פישר משטלוייסנברג.
בנו, הרב אהרן פישר עלה לארץ ישראל והצטרף ליישוב הישן בירושלים, שם לימד בתלמוד תורה דורש ציון.
לאחר מותו נפוצו שמועות שהוא ירה במנהיג ההמון הערבי שבא לפרוע ביהודים במאורעות תרפ"ט, אך יש המפקפקים בשמועות אלה.
הרב ישראל יעקב פישר – רב שכונת זיכרון משה וראב"ד העדה החרדית.
הרב שלמה פישר ראש ישיבת איתרי ואב בית הדין הרבני בירושלים.
בנו שמעיה (תאודור) היה עורך דין ופוליטיקאי.
ממייסדי המפלגה היהודית הרומנית וחבר הפרלמנט הרומני מטעמה, ממנהיגי התנועה הציונית ברומניה.
מימן את הדפסת ספרי אביו.
קרבני לחמי לקט ממאמריו, רובם פרסמו בכתבי העת השונים, בעיקר בענייני ספר "עבודה" במשנה תורה לרמב"ם.
ייני עם חלבי נוסף לספר קרבני לחמי – מאמרים בעניינים שונים.
נרות שלמה – מאמרים בנושא המנורה וחנוכה.
כתבים רבים שלו אבדו במהלך מלחמת העצמאות, בעת שבנו ומשפחתו שגרו בירושלים נמלטו מאימת הקרבות.
שלמה סרי (נולד ב-22 במאי 1945) הוא צלם חברתי וסביבתי ירושלמי.
שני הוריו היו ממוצא תימני.
אביו, שנולד גם הוא בירושלים, היה אחד מראשוני הצלמים בארץ ישראל המנדטורית.
בהמשך עברה המשפחה להתגורר בשכונת קריית משה.
סרי גדל כבן יחיד, והתחנך ביסודי בבית ספר בית הכרם, ובתיכון בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה.
כבר בילדותו החל להתעניין בצילום, כי בבית שבו גדל, היה חדר מלאכה לעבודות מתכת עדינה, שבו עסק האב גם בצילום.
בשנים 1964–1969 - שירת בצה"ל כמתכנת ומנתח מערכות בממר"ם.
במקביל לעבודתו, למד בשנים 1970–1973 לתואר ראשון (B.sc) במתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך, עם סיום התואר הראשון, שינה כיוון, ופנה ללימודי צילום במסגרות שונות: בשנים 1985–1986 למד קולנוע וצילום במכללת קמרה אובסקורה בתל אביב, ובשנים 1986–1987 למד לימודי קולנוע וצילום בבית ספר בית צבי, רמת גן.
ב-2005 למד בסמינר לצילום מבוים עם הצלם עדי נס במדרשה הגאוגרפית, תל אביב.
כמו כן, למד באותה שנה עם תלמידי שנה ד' במגמת צילום במדרשה לאמנות במכללת בית ברל.
ב-2008 השתתף בסמינר שנתי בנושא צילום אמנות, סביבה וחברה בבית ספר לצילום מוסררה בירושלים.
ב-2012 למד בסמינר שנתי להכשרת מדריכים לאמנות במוזיאון ישראל, ומאז היה מדריך לאמנות ישראלית, מודרנית ועכשווית במוזיאון זה.
בשנים 2017–2020 היה חבר בגלריה מרי, גלריה לאמנות שיתופית בירושלים.
ניתן לחלק את עבודתו האמנותית של סרי לשניים:
חשיפה והנצחה של עבודותיו של אביו.
סרי הפיק ארבע תערוכות מצילומיו של אביו, והוציא לאור ב-2004 ספר תצלומים נבחרים של אביו - " דוד סרי, תצלומים 1950-1930".
כמו כן, סייע באותה שנה, בהוצאה לאור של קטלוג צילומים נוסף "דוד סרי - המשפחה כמרחב אסתטי".
סרי קיים מתחילת שנות האלפיים חמש תערוכות-יחיד מיצירותיו.
כמו כן השתתף בעוד כ-20 תערוכות קבוצתיות.
הוא נוהג לנסוע, מדי שנה, למקומות שונים בעולם, כדי לצלם צילום סביבתי.
התעניינותו מתמקדת בצילום עכשווי ובנופים "פצועים", שבהם פגע האדם בסביבה.
הוא מגדיר את עצמו כצלם חברתי וסביבתי.
אב לבן אחד, מתן (פסנתרן, מורה למוזיקה, מלחין ומעבד מוזיקלי, בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים).
מתגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים.
תערוכות לחשיפת צילומיו של אביו
חלק ניכר מעבודתו האמנותית של סרי, מתמקד, כאמור, בחשיפה לציבור של צילומיו של אביו.
למטרה זו הוא הפיק מספר תערוכות:
2003 - הפיק תערוכה מצילומיו של אביו, דוד סרי, "לבקש את הזמן שחלף", תיאטרון ירושלים, ירושלים.
2004 - הפיק תערוכה מצילומיו של אביו, דוד סרי, בנושא "המשפחה כמרחב אסתטי", במוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי.
2011 - הפיק תערוכה מצילומיו של אביו - "דוד סרי, תצלומים 1950-1930", גלריה טובה אוסמן, תל אביב.
ספרי צילום שהפיק (ובהם צילומים של אביו)
שלמה סרי (מפיק), "דוד סרי - צלם משוטט" - ספר צילומים, ירושלים, הוצאת מכון בן צבי ויד יצחק בן צבי, 2022.
2013 - "תרגישו בבית" - גלריה דוויק, משכנות שאננים, ירושלים (במסגרת אירועי "מנופים" ירושלים).
2019 - דוד סרי, שלמה סרי, צילומים 1933–2019, גלריה מרי, ירושלים (תערוכה שבה הציג צילומים שלו לצד צילומים של אביו).
2023 - שלמה סרי, "על ירח, כוכבים ועוד.", גלריה מרי, ירושלים.
מבחר מתערוכות קבוצתיות שבהן השתתף
2005 - "נוף דרכים" – תערוכת גמר, המדרשה לאמנות בית-ברל, במוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי.
2008 - "ירושלים שברי פנים" - בית האמנים, ירושלים.
2012 - "קולות האדמה" - "תסיסה" בשיתוף נעמי אשחר וריקי מנור, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע.
הרב שלמה פרידמן (20 באפריל 1894 – 29 באוקטובר 1958) היה האדמו"ר הרביעי מצ'ורטקוב, מרכז פעילותו היה בתל אביב.
הרב שלמה פרידמן נולד בי"ד בניסן ה'תרנ"ד בעיירה צ'ורטקוב לרבי נחום מרדכי פרידמן ולחווה לאה, בתו של רבי שלמה פרידמן (בן הרב אברהם יעקב פרידמן (הראשון) מסדיגורה).
ביוני 1914 נישא לבת דודו רחל, בתו של רבי ישראל פרידמן מסדיגורה.
התחנך אצל סבו האדמו"ר מסדיגורה שהעריכו מאוד.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תש"ו (1946) הסכים בחוסר רצון לשמש כאדמו"ר מצ'ורטקוב בתל אביב וקבע את מושבו ברחוב אחד העם.
הנהגתו של הרב פרידמן הייתה בצנעה ולא הרבה בביקור חסידיו ואף סירב לנסוע לארצות הברית לבקרם.
היה ידוע כבעל חסד שחילק את מרבית כספו לצדקה, וכן היה ממייסדי החינוך העצמאי.
היה חולה רוב ימיו ובשלוש שנותיו האחרונות היה חולה בסרטן בצורה קשה.
נפטר בט"ו בחשון ה'תשי"ט ונטמן בחלקת אדמו"רי רוז'ין בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר פטירתו חסידי צ'ורטקוב ביקשו מדודו, הרב צבי אריה טברסקי לשמש כאדמו"ר מצ'ורטקוב.
הרב פרידמן נהג לומר דברי תורה בהזדמנויות רבות ולאחר פטירתו התגלה כי הוא כתב אותם לעצמו ושמר בביתו.
דברי התורה יצאו לאור בספר "דברי שלמה" בירושלים בשנת ה'תשכ"א (1961) על ידי אחד מחסידיו, הרב דוד משה שפיגל, שכיהן שנים רבות כגבאי בית המדרש טשורטקוב בשכונת מאה שערים בירושלים.
לרב פרידמן היו שני ילדים:
אברהם יעקב פרידמן - נפטר בגיל 3 בי"ח באייר תרפ"ו ונטמן בווינה.
ציפורה פיגא - נישאה לחיים נהוראי ולהם בת אחת, רות כ"ץ.
מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה כרך ד', עמ' 231.
ישראל שפיגל, על הצדיקים ועל החסידים, כרך א', עמ' 255.
סלומון (שלמה) פיורנטינו (באיטלקית: Salomone Fiorentino; 4 במרץ 1743, – 4 בפברואר 1815, פירנצה) היה משורר יהודי-איטלקי.
שלמה נולד ללאונה ואלנה פיורנטינו, למשפחה יהודית של סוחרי בדים מצליחים.
פיורנטינו היה המשורר היהודי הראשון בעל חשיבות בספרות האיטלקית.
הוא היה מחברם של שירים רבים, כמו גם אלגיות וסונטות, וכתב גם בשפה עממית.
הוא נשלח ללמוד בסיינה הסמוכה, תחילה בהדרכת מורה פרטי, שלימד אותו את יסודות התרבות היהודית, אחר כך במכללה מקומית, שם למד, כנראה כסטודנט חיצוני, קורסים בתרבות קלאסית.
ב-1768 נשא לאישה את לורה גאליקו, אותה הכיר בפירנצה, ולבני הזוג נולדו מספר ילדים.
באותה שנה הוא פתח חנות בדים בקורטונה, ובמקביל טיפח שירה, שהדוגמה הבולטת והמוערכת ביותר שלה הן חמש האלגיות שכתב על מות אשתו עקב מחלה ב-1790. בהמשך, עקב רדיפות של כנופיות אזוריות ב-1799, מצא מקלט בפירנצה.
הוא התגורר בפירנצה ב-Via delle Oche (רחוב האווזים), סמוך ל, שם הייתה קהילה יהודית קטנה שהתארחה בבתי בניביאני.
לאחר מכן לימד ספרות באוניברסיטה היהודית בליבורנו, משם חזר לפירנצה ב-1808 עקב מחלה.
שיריו שנאספו הודפסו מחדש בפירנצה בשנים 1836 ו-1857.
פיורנטינו תרגם את סידור התפילה לאיטלקית.
שלט מנציח את הבית בו הוא מת.
על השלט נכתב: "שלמה פיורנטינו.
חי שנים רבות בבית זה והפסיק לחיות כאן בארבעה בפברואר 1815".
רבי שלמה בן שם טוב עטיה (עתיה) (נפטר בשנת 1560, ה'ש"ך) היה חכם, פרשן ומקובל שפעל ב.
עתיה נולד בסלוניקי, יון, והיה תלמידם של רבי לוי בן חביב (הרלב"ח) ורבי יוסף פאסי.
בהמשך עלה לארץ ישראל ונפטר בה בשנת ה'ש"ך (1560).
רבי שלמה עטיה נחשב לאחד הפרשנים הראשונים שהוציאו לאור ספר תהלים עם פירוש מקיף.
פירושו משלב בין ביאור פשוט של המילים לבין עומק קבלי, ומעיד על בקיאותו הרחבה הן בפשט והן בסוד.
הקדמתו לספר מהווה עדות חשובה על חיי הקהילה היהודית במקומות בהם שהה, ועל הקשרים בין חכמי התקופה, בייחוד מספר על חכמי טורקיה, סלוניקי ואיטליה בדור שלאחר גירוש ספרד, אותם פגש במסעותיו.
רבי שלמה עטיה חיבר פירוש על ספר תהלים, אשר נדפס לראשונה בוונציה בז' באדר ב' בשנת ש"ט (1549).
הפירוש כולל ביאור המילים, קישור העניינים וביאורים על דרך הקבלה.
כאמור, הקדמת הספר מהווה מקור היסטורי חשוב.
פירושו על ספר תהלים נחשב לנדיר ויקר ערך, ומוערך בקרב אספנים וחוקרים.
הספר מהווה עדות למפעלו התורני של רבי שלמה עטיה ולתרומתו לפרשנות המקרא ולחכמת הקבלה.
בשנת 1599 עבר הספר צנזורה בידי לואיג'י דה בולוניה (Luigi da Bologna), שהיה מצנזר ספרים עבריים שפעל בערים שונות באיטליה, במסגרת הצנזורה, הוא חתם פעמיים על הספר בעמוד השער הפנימי.
אחיו הוא רבי שמואל עטיה, חיבר ספר מפתחות על ספר משנה תורה, הוא נמנה ברשימתו של אחיו רבי שלמה בהקדמתו לתהלים יחד עם הרבנים שעלו משאלוניקי לירושלים.
יש שכתבו כי בנו הוא רבי שם טוב, שנזכר בספרות השו"ת בשנים שאחריו,, כגון בספר אבקת רוכל, שם נזכרה משמו תשובה בעניין פירות נכרי בשמיטה, שעליה חתום "נאם הצעיר שם טוב עטייא".
הגהות רבות על בשו"ת מהר"י בן לב, חתום עליהם 'ש"ט" שמו של רבי שם טוב עטיה נמנה בין אלה שמייחסים לו ההערות אלה.
כן חתם ראשון על פסק ההלכה בעניין יבמה: .
הרב שם טוב עטיה נזכר גם בשו"ת הרשד"ם, ונראה מדבריו ששהה בסלוניקי ובאדריאנופול, וכנראה עלה עם אביו רבי שלמה ונשתקע בצפת.
בצפת היה בן החותמים על שטר התקשרות עם האר"י יחד עם תלמידיו של האר"י.
כן הובאו דבריו בעניין יין נסך בראש ספר מאמר יין המשומר.
שלמה (סימור) פוקס היה איש חינוך יהודי–קונסרבטיבי אמריקאי וישראלי.
ממובילי תחום החינוך היהודי המתקדם ופיתוח מנהיגות חינוכית.
שימש ראש בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים, נשיא קרן מנדל-ישראל ומייסד מרכז מלטון לחינוך יהודי בתפוצות.
פוקס נולד בשיקגו למשפחת מהגרים מפולין.
בצעירותו למד בישיבה אורתודוקסית ובבית ספר כללי, לאחר מכן החל לימודי רפואה במקביל ללימודי ספרות עברית ומדעי היהדות במדרשה ללימודי היהדות בשיקגו.
שם הושפע מהפילוסוף היהודי שמעון רבידוביץ.
לבסוף עזב את לימודי הרפואה והתמחה בחינוך באוניברסיטת שיקגו, שם כתב את הדוקטורט שלו בהנחיית הפילוסוף ג'וזף שוואב.
בהמשך למד לימודי רבנות ב הקונסרבטיבי, בהזמנת נשיא הסמינר לואיס פינקלשטיין.