tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היים משתרע בין בוקה דה קפונז (ראש קפונז), שבצפון פרו, ועד פונטו קונקורדיה (נקודת קונקורדיה) שבדרום פרו (קו הרוחב של העיר טאקנה שבדרום פרו).
רוחבו של הים, מהחוף של פרו, ועד למרחק של 200 מיילים ימיים (370.4 קילומטרים) לתוך אוקיינוס השקט.
הים נקרא על שמו של מיגל גראו סמינאריו, קצין בצבא פרו, הנחשב בפרו ובבוליביה כגיבור של מלחמת האוקיינוס השקט שנלחם נגד צ'ילה.
במהלך המלחמה הוביל גראו את ההגנה על חופי פרו ובוליביה והצליח לעצור את הצי הצ'יליאני במשך שישה חודשים רצופים, עד שנפל במהלך קרב אנגאמוס.
בשנת 1947 הכריזה פרו על ים גראו כולו כאזור כלכלי שלה.
ארצות הברית התנגדה להכרזה זו.
פרו חתמה על אמנה עם צ'ילה בשנת 1954, ועם אקוודור בשנת 1975, והן מכירות בדרישתה של פרו.
ים גראו הוא האזור הכלכלי החשוב ביותר של פרו.
דיג המתבצע בשטח ים זה מהווה מרכיב רב משמעות בכלכלת פרו - פרו נחשבת לאחת מיצואניות הדגים הגדולות בעולם, בזכות היקף הדגה בים גראו.
כמו כן חופי הים מהווים בסיס מרכזי לתיירות אל פרו, ומרבית המלונות בפרו שוכנים לחופו של ים גראו.
ים ההברידים הוא ים המצוי מול חופה הצפון מערבי של סקוטלנד ומחובר לצפון האוקיינוס האטלנטי.
הוא מפריד בין האיים ההברידיים החיצוניים לאיים ההברידיים הפנימיים, שהגדול מביניהם הוא סקאי.
בצפון ים ההברידים נמצא מצר הים מינץ' .
ים ההברידים הוא חלק מהימים הסמוכים לחופה המערבי של סקוטלנד על פי הגדרת ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי, ומבחינת זכויות הדיג הוא נכלל בקבוצת "הימים המערביים של סקוטלנד".
ב-30 באוגוסט 2019 החלה ממשלת סקוטלנד לדון בהצעה להכריז על שמורה ימית מוגנת בים ההברידים.
בדצמבר 2020 הוחלט להכריז על שטח של 10,039 קמ"ר כשמורה ימית, בעיקר במטרה להגן על אוכלוסיית כרישי הענק והלווייתן הגוץ מפני סכנת הכחדה.
ים ג'אווה הוא ים שנמצא ליד האיים האינדונזיים בורנאו, ג'אווה, סומטרה וסולאווסי.
הים נמצא צפונית-מערבית ממצר קארימאטה, ומים סין הדרומי.
הים נשאר במערב האוקיינוס השקט.
בפברואר–מרץ 1942, בזמן מלחמת העולם השנייה, התקיים באזור קרב ים ג'אווה .
הקרב היה אחד מקרבות הים היקרים ביותר במלחמת העולם השנייה.
כוחות הים של הולנד, בריטניה, אוסטרליה וארצות הברית כמעט נהרסו בניסיון להגן על האי ג'אווה מפני התקפה יפנית.
ב-28 בדצמבר 2014, טיסה 8501 של אייר אסיה אינדונזיה התרסקה באזור, לאחר שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי ג'ואנדה, סורביה, אינדונזיה לכיוון נמל התעופה סינגפור צ'נגי, סינגפור.
כל 155 הנוסעים ו-7 אנשי הצוות נספו.
ב-29 באוקטובר 2018, טיסה 610 של ליון אייר התרסקה באזור, לאחר שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה, ג'קרטה, אינדונזיה לכיוון שדה התעופה דפאטי אמיר בפנגקל פיננג , אינדונזיה.
ב-9 בינואר 2021, טיסה 182 של סריוויג'איה אייר התרסקה באזור, לאחר שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה, ג'קרטה, אינדונזיה לכיוון נמל התעופה הבינלאומי סופדיו , פונטיאנאק, אינדונזיה.
כל 50 הנוסעים ו-12 אנשי הצוות נספו.
בחלקים הדרומיים והצפוניים של קרקעית הים נמצאים שדות נפט מתרחשים ומשתרעים מתחת לים.
ייתכן שיש גם שדות נפט ליד קאלימנטן.
כאתר החיפושים המוצלח אחר נפט וגז טבעי, ים ג'אווה נהיה בסיס תוכנית הייצוא של אינדונזיה.
דיג הוא פעילות כלכלית חשובה בים ג'אווה.
מעל 3,000 מינים של דגים נמצאים באזור.
האזור שמסביב לים ג'אווה הוא יעד תיירותי פופולרי.
צלילה באזור הים מציעה הזדמנות לחקור ולצלם מערות מתחת למים, אוניות טרופות, אלמוגים, ספוגיים ובעלי חיים ימיים אחרים.
ים המלכה ויקטוריה הוא גוף מים באוקיינוס הארקטי המשתרע מצפון מזרח לסבאלברד עד צפון־מערב ארץ פרנץ יוזף.
במשך רוב השנה מכוסה הים בקרח.
הים נקרא על שם המלכה ויקטוריה.
בגבולו הדרומי של הים שוכנים האי קוויטייה והאי .
מדרום לים שוכן ים ברנץ.
ים הנסיך גוסטב אדולף הוא ים שולי של האוקיינוס הארקטי הממוקם באזור קילילאולק, נונאווט, ואינווויק, בקנדה.
הים ממוקם בין איי הארכיפלג הארקטי.
הים תחום במערב באי בורדן ובאי מקנזי קינג, ובמזרח באי אלף רינגס, ומדרום באי לופיד.
הים נפתח לאוקיינוס הארקטי מצפון, ולתעלת ביאם מרטין ומצר מקלין מדרום.
הים נקרא בשנת 1898 על ידי אוטו סוורדרופ על שם הנסיך השוודי (ולאחר מכן המלך) גוסטב השישי אדולף.
ים המוות הוא ציור שמן על בד משנת 1941 מאת הצייר הבריטי פול נאש.
הציור מתאר נוף לאור ירח המאוכלס בבית קברות של מטוסים שהתרסקו, כולם ממטוסי הלופטוואפה הגרמני.
שברי המתכת השבורים של הכנפיים וגופי המטוסים מזכירים נוף ימי קפוא ומשונן, וייתכן כי הושפעו מציורו של קספר דויד פרידריך, ים הקרח.
נאש שימש אמן מלחמה רשמי הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 התבקש לעבוד עבור משרד האווירייה הבריטי, והחל לעבוד על "טוטס מיר" באותה שנה.
עם זאת, נציגים מסוימים של משרד האווירייה הסתייגו מסגנונו האמנותי, ומשרתו המלאה הופסקה עוד לפני תום השנה.
הציור הושלם בשנת 1941 והוצע לוועדת האמנים המלחמתיים, אשר שילמה לנאש 150 ליש"ט עבור היצירה.
הציור התבסס על רישומים ותצלומים שיצר נאש באוגוסט 1940 ביחידת שחזור המתכת והמוצרים (Metal and Produce Recovery Unit) בקאולי, סמוך לאוקספורד.
למקום זה הובאו שרידי מטוסים גרמניים ובריטיים שהופלו, כדי למחזרם במפעל הרכב מוריס מוטורס הסמוך, ששימש אז לבניית מטוסים ותיקונם.
נאש כתב כי לאור ירח נראה כאילו ים ההריסות נע ומסתחרר, אך למעשה היה מת – התנועה היחידה בו הייתה מעופה של תנשמת לבנה, המתוארת באופק בצדו הימני של הציור.
הנוף הקודר מחזיר אל יצירותיו של נאש כאמן מלחמה במלחמת העולם הראשונה, כמו "אנו יוצרים עולם חדש" (We Are Making a New World) ו"דרך מנין" (The Menin Road).
ייתכן כי הטון המלנכולי של היצירה הושפע גם ממצבו האישי של האמן – באותה תקופה הסתיים רומן שניהל עם הציירת איילין פורסטר אגאר, והוא סבל ממחלת ריאות שבסופו של דבר הביאה למותו.
נאש העניק לציור בתחילה את השם Iron Sea ("ים הברזל"), אך מאחר שקיווה כי התמונה תודפס על גבי גלויות שתישלחנה לגרמניה כחלק ממאמץ התעמולה הבריטית, החליט לבחור שם בגרמנית במקום.
נאש תיאר את היצירה במילים הבאות:
"הדבר (ערימת ההריסות) נראה לי לפתע כמו ים גואה.
ניתן היה להרגיש – בתנאים מסוימים, למשל בלילה לאור ירח – שזהו גל עצום השוטף את השדות, גלים נישאים הנשברים על פני המישור.
ואז, לא, שום דבר לא נע; אין זה מים או קרח, אלא משהו קפוא ומת.
זהו מצבור של מתכת, הרס.
אלה מאות רבות של יצורים מעופפים שפשטו על חופים אלה (כמה מטוסים נאציים הופלו או התרסקו בארץ הזו מאז פלישתם הראשונה?).
ובכן, הנה הם כאן, או לפחות חלקם.
באור הירח הדועך, ניתן להישבע כי הם מתחילים לנוע, להסתחרר ולהתהפך כפי שעשו באוויר.
לא, הם מתים ודוממים לחלוטין.
היצור היחיד בתנועה הוא התנשמת הלבנה, החגה נמוך מעל גופותיהם של שאר היצורים הטורפים, סורקת את הצללים בחיפוש אחר חולדות ונברנים.
היא אינה שם כסמל, אלא כצורה וצבע החיוניים בדיוק במקום ההוא כדי להתחבר לשולי העננים שמעל."
יו"ר ועדת האמנים המלחמתיים, קנת' קלארק, תיאר את "טוטס מיר" כ"ציור המלחמה הטוב ביותר עד כה".
הציור זכה להצלחה מיידית כאשר הוצג בתערוכת "תמונות המלחמה הלאומיות" הגלריה הלאומית בלונדון במאי 1941. בשנת 1946 הועבר לגלריית טייט, והוא נחשב לאחת מהיצירות הבריטיות החשובות ביותר של מלחמת העולם השנייה.
ים הפיליפינים המערבי (בפיליפינית: Kanlurang Dagat ng Pilipinas או Karagatang Kanlurang Pilipinas; בראשי תיבות: WPS) הוא המונח שבו משתמשת ממשלת הפיליפינים לתיאור אותם חלקים מהים הסיני הדרומי הכלולים באזור הכלכלי הבלעדי של המדינה.
לעיתים נעשה שימוש שגוי במונח זה כדי להתייחס לכלל הים הסיני הדרומי.
ים יבשה הוא משחק ילדים, המיועד למנחה ולמשתתפים נוספים.
שטח המשחק מחולק לשניים: צד אחד מוגדר כ"ים" והשני כ"יבשה".
נהוג לסמן זאת באמצעות מסקנטייפ או חבל.
בגרסה אחרת, משחקים זאת באמצעות חישוק.
שטח פנים החישוק מוגדר כ"יבשה" וחוצו כ"ים".
כך לכל משתתף יש ים ויבשה פרטיים.
המנחה נותן הוראות, לפיהן צריכה הקבוצה לפעול.
לדוגמה, באומרו "ים" על המשתתפים לקפוץ מה"יבשה" ולעבור למתחם ה"ים".
המנחה יכול לקרוא "ים" כאשר המשתתפים נמצאים כבר ב"ים", ואז אסור למשתתפים לעבור צד.
משתתפים שלא נמצאו בצד הנכון בסיום מילוי הוראות יוצאים מן המשחק.
בשלבים מתקדמים יותר, המנחה יכול לנסות לבלבל את המשתתפים.
למשל לתת הנחיות המורכבות מסדרת הוראות, למשל: "ים-יבשה-יבשה-ים".
המנצח הוא המשתתף שנותר אחרון.
בחלק מהגרסאות נוסף גם הביטוי "יַמְבָּשָׁה", שאומר שצריך לדרוך ברגל אחת על היבשה ובשנייה על הים.
ישנן חברות המייצרות לוחות משחק גדולים עליהם יכולים לעמוד מספר ילדים.
ים טימור (באינדונזית: Laut Timor, בפורטוגזית: Mar Timor), הוא זרוע של האוקיינוס ההודי, הממוקמת בין האי טימור (המחולק בין אינדונזיה ומזרח טימור), לבין הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה.
מזרחית לים טימור נמצא ים אראפורה - זרוע של האוקיינוס השקט.
רוחבו של ים טימור הוא 480 ק"מ.
בים טימור מצויים איי מלויל, וכן איי אשמור וקרטייר (הנמצאים בשליטת אוסטרליה).
מתחת לים טימור נמצאים מרבצי נפט גדולים.
השליטה במרבצים אלה מצויה במחלוקת, כאשר מזרח טימור ואוסטרליה טוענות שתיהן לשליטה.
לפי תאורית טקטוניקת הלוחות, ים טתיס (Tethys, ביוונית: Τηθύς) הוא אוקיינוס שהתקיים בעבר והפריד בין היבשות לאוראסיה בצפון וגונדוונה בדרום, בצידן המזרחי.
יבשות אלו התפצלו מהיבשת הקדומה פנגיאה בתור היורה.
אוקיינוס קדום זה כמעט נעלם עם השנים, עקב תזוזת הלוחות בקרום כדור הארץ והתקרבותן של אירופה, אפריקה וחצי האי ערב.
כיום השריד היחיד לו הוא הים התיכון (ויש הטוענים שגם הים השחור והים הכספי).
הוא נקרא על שם הטיטאנית טתיס במיתולוגיה היוונית, אלת מים ואחותו של אוקיינוס.
ים טתיס מילא תפקיד משמעותי בתולדות הגאולוגיה של ארץ ישראל: בעבר שכנה ארץ ישראל במעמקי ים זה, וגם לאחר שנחשפה, הים שטף את האזור ונסוג מספר פעמים בעידנים שונים.
כתוצאה מכך נוצרו שכבות של חול וגיר זו מעל זו.
מבנים שכבתיים אלו מאפשרים היווצרות מכתשי סחיפה כגון מכתשי הנגב: מכתש רמון, המכתש הקטן, המכתש הגדול ועוד.
עדויות להימצאותה של ארץ ישראל מתחת לים טתיס מתבטאת בגילוי של מאובנים ימיים באזור במספר מקומות כדוגמת הנגב (בעיקר במכתשים) והרי נפתלי באזור מצוק רמים.
ים יפן (ביפנית: 日本海; ברוסית: Японское море) או הים המזרחי (קוריאנית: 동해) הוא ים שולי בחלקו הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט.
ים זה מפריד בין יבשת אסיה וארכיפלג האיים של יפן.
לחופי הים 4 מדינות: יפן, קוריאה הדרומית, קוריאה הצפונית ורוסיה.
שטחו הכולל של ים יפן הוא 978,000 קמ"ר והעומק הממוצע שלו הוא כ-1,752 מטר, כאשר הנקודה העמוקה ביותר היא 3,742 מטר מתחת לפני הים.
הים מוקף מכל צדדיו ביבשה: ממזרח נמצאים האיים היפנים הוקאידו, הונשו, קיושו והאי הרוסי סחלין, בצפון מערב נמצא חוף רוסיה ובמערב – חצי האי הקוריאני.
לים יש שלושה אגנים גדולים: אגן יאמטו בדרום־מזרח, אגן יפן בצפון ואגן צושימה (אגן אוליאונג) בדרום־מערב.
באגן יפן נמצאים האזורים העמוקים ביותר בים, בעוד ששני האגנים האחרים רדודים יותר.
המדפים היבשתיים בחופים המזרחיים של ים יפן רחבים, ואילו בחופים המערביים, במיוחד לאורך חצי האי הקוריאני, הם צרים – כ-30 ק"מ בממוצע.
שלבים בפתיחת ים יפן מימין: ים יפן במיוקן (18–23 למ"ש)משמאל: ים יפן בסוף הפליוקן ובתחילת הגלס (2–3.5 למ"ש)
ים יפן נפתח ממערב לאיים בין אמצע האוליגוקן ואמצע המיוקן, אם כי העיתוי המדויק של פתיחתו אינו ידוע בוודאות.
קיימות דעות שונות הנוגעות לעיתוי זה הנובעות מניתוח נתונים שהתקבלו במחקר: פרשנות אחת טוענת לתהליך ממושך שהחל לפני 12–30 מיליון שנים, ואילו אחרת טוענת לתהליך קצר יותר שתחילתו לפני 14–16 מיליון שנים.
הים נוצר בעקבות העתקה והתפשטות שהחלה במזרח הלוח הפיליפיני באוליגוקן ובמיוקן.
בהמשך התרחשו שני תהליכים: מעוות שנוצר כתוצאה ממאמץ מתיחה סדק את סלעי הקרום היבשתי בדרום הים, ובצפון הים החל תהליך של התפשטות הקרקעית.
הרצף היבשתי מסביב לים יפן נקטע באמצעות חמישה מצרי ים המחברים את ים יפן לגופי מים נוספים:
מצר הטטרים בצפון המפריד בין אסיה לאי סחלין
מצר לה פרוז בצפון־מזרח המפריד בין האי סחלין לבין האי הוקאידו
מצר צוגרו במזרח המפריד בין האי הוקאידו לאי הונשו
מצר קנמון בדרום המפריד בין האי הונשו לאי קיושו
מצר קוריאה בדרום־מערב המפריד בין האי קיושו לחצי האי הקוריאני.
מצר זה מורכב מהתעלה המערבית וממצר צושימה (התעלה המזרחית), הנמצאים משני צדדיו של האי צושימה.
מצרי הים המקשרים בין ים יפן לאוקיינוס השקט ולים סין המזרחי נפתחו בשלבים מאוחרים של היווצרות הים.
הראשונים להיפתח הם מצרי צוגרו וצושימה.
כתוצאה מהיווצרותם נפסקה הגירת פילים לאיים היפניים בסוף הנאוגן.
האחרון להיפתח הוא מצר לה פרוז.
היווצרותו לפני 11–60 אלף שנים קטעה את הגירתן של ממותות, שמאובנים שלהן נמצאו בהוקאידו.
ים יפן משתרע מצפון ומדרום לרכס יאמטו.
מקורו של הרכס בגבול פתיחה יבשתי, והוא הפך למרכז התפשטות.
בסיסו מורכב מסלעי גרניט, ריוליט, אנדזיט ובזלת, מעליהם מפוזרות גרוֹרוֹת של סלעים געשיים.
בחלקו הצפוני של הרכס מצוי אגן יפן המורכב מקרום אוקייני שעומקו 3,000–3,600 מטרים.
קרום זה נוצר ברכס יאמטו לפני 18–28 מיליון שנים.
הקרום האוקייני באגן יפן משמש מצע למשקעים ממקור יבשתי שעוביים 1,000–1,500 מטרים.
בחלקו הדרומי של ים יפן מצויים שני אגנים נוספים: אגן יאמטו ואגן סושימה.
הקרום בתחתית אגנים אלה עבה מזה של אגן יפן, והוא מורכב מגושים מועתקים של קרום יבשתי שעברו מתיחה והידקקות עם פתיחת הים.
האזורים הצפוניים של הים הם אזורי דיג עשירים מאוד.
משאבים טבעיים אחרים שיש בו הם המינרלים השונים, ובמיוחד החול המגנטי.
בים ניתן למצוא גם גז טבעי ומספר שדות נפט.
מאז הזינוק הכלכלי של מדינות מזרח אסיה מהווה ים יפן נתיב ימי חשוב בכלכלה האזורית.
שמו הבין-לאומי של הים הוא נושא לסכסוך ארוך שנים בין יפן לבין קוריאה.
יפן מתעקשת ששמו של הים יהיה ים יפן – השם שהיה בשימוש מאז המאה ה-19 ובו הוא מוכר ברחבי העולם.
לעומתם טוענים הקוריאנים כי שם זה הוא סמל לעבר האימפריאלסטי של יפן.
גם בין שתי הקוריאות אין הסכמה.
קוריאה הצפונית מתעקשת על השם העממי הים הקוריאני המזרחי (בפרט לחלק הסמוך למפרץ קוריאה המזרחי), בעוד שקוריאה הדרומית מתעקשת על הים המזרחי בטענה שהיפנים קראו לים "הים המזרחי" ("הים האוריינטלי").
לאורך ההיסטוריה ניתנו לים מספר שמות כמו הים המזרחי, הים הקוריאני המזרחי, הים היפני, הים הקוריאני, ים יפן, ים קוריאה והים האוריינטלי.
השם "ים יפן" הפך לתקן בין-לאומי על ידי הלשכה ההידרוגרפית הבין-לאומית (IHB) בשנת 1919 כאשר קוריאה הייתה תחת כיבוש יפני.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 הגבירה ממשלת קוריאה הדרומית את מאמציה לשנות את שמו הבין-לאומי של הים לשם "הים המזרחי".
ממשלת קוריאה הצפונית תומכת בשכנתה מדרום, ואולם בכל המסמכים הרשמיים המפורסמים בשפה האנגלית היא מתעקשת על השם המלא, "הים הקוריאני המזרחי".
האו"ם והארגון ההידרוגרפי הבין-לאומי (IHO) לא קיבלו ולא דחו עד עתה את הטענה הקוריאנית, המתנגדת לשימוש בשם "ים יפן".
ים לינקולן הוא חלק מאוקיינוס הקרח הצפוני, בין כף קולומביה במערב לכף מוריס ג'ספ שבמזרח.
ים זה מכוסה שכבת קרח שעובייה מגיע ל-15 מטרים משך כל ימות שנה.
מתחת למדף הקרח, משתנה עומק המים ונע בין 100 ל-300 מטרים.
הים מחובר לתעלת רובסון (החלק הצפוני ביותר של מצר נארס).
הים נקרא על שם רוברט טוד לינקולן, שר המלחמה של ארצות הברית, ושמו ניתן לו על ידי רב החובל אגוסטוס גריילי במהלך מסע המחקר שערך בין השנים 1881–1884 למפרץ ליידי פרנקלין.
ים הרוגע הוא ים ירחי הנמצא מזרחית לים הגשמים, המכתש השני בגודלו בירח.
הקואורדינטות הסֶלֶנוֹגרפיות של ים הרוגע הן 28° 00' צפון, 17° 30' מזרח, וקוטרו 707 קילומטרים.
ים הרוגע הוא חלק מאגן הרוגע שהתהווה בעידן הנקטריאני.
חומר המכתש הוא בן עידן האמבריאני העליון, והחומר המקיף אותו הוא בן עידן האמבריאני התחתון.
הבזלת המכסה את רובו של ים הרוגע גולשת אל אגם החלומות הנמצא מצפון-מזרח לו.
התוואי הבולט ביותר בים הרוגע הוא מכתש פוסידון הנמצא בשוליו הצפון-מזרחיים.
התצורה הטבעתית ממערב לים הרוגע אינה מצטיינת במאפיינים מיוחדים מלבד הרי הימוס.
ים הרוגע מתחבר אל ים השלווה מדרום מזרח וגובל בים האדים מדרום מערב.
ים הרוגע הוא דוגמה של ריכוז מסה , אזור בעל חריגוּת כבידתית על הירח.
החלליות לונה 21 ואפולו 17 נחתו שתיהן בקרבת הגבול המזרחי של ים הרוגע באזור הרכס הרי טאורוס.
ים הרוגע מוזכר בסיפור "הזקיף", מאת סופר המדע הבדיוני ארתור סי.
הגשושית הישראלית בראשית של SpaceIL, תוכננה לנחות ב-11 באפריל 2019 בים הרוגע אך לבסוף, עקב תקלה, התרסקה.
ים ירחי או ימה ירחית הוא כינוי למישור בזלת גדול וכהה על ירח כדור הארץ, שנוצר בהתפרצות געשית עתיקת יומין.
אסטרונומים מוקדמים חשבו בטעות שמישורי הבזלת הם ימים, ומכאן מקור הכינוי מַארֶה, שפירושו בלטינית 'ים'.
בשל הרכבם הכימי העשיר בתרכובות ברזל, מישורי הבזלת מחזירים את אור השמש פחות טוב מ-'רמות' הירח, ולכן נראים כהים יותר לעין הבלתי-מזוינת.
המאריה מכסים כ-30% משטחו של הצד הקרוב והנראה של הירח, ו-2% מצידו הרחוק.
המאריה בצד הרחוק של הירח קטנים יותר, ורובם נמצאים במכתשים גדולים שבהם הייתה זרימה געשית מועטה.
במפת הירח מצוינים 22 מאריה, שהקטן ביותר קוטרו כ-150 ק"מ (ים הנחש), והגדול ביותר קוטרו כ-1,596 ק"מ (ים הקור).
הקוטר הממוצע הוא כ-515 ק"מ.
לשם השוואה, קוטרו של אוקיינוס הסערות, תוואי גאולוגי משמעותי שיש המחשיבים אותו כמארה גם כן, הוא כ-2,568 ק"מ.
מערכת המונחים המסורתית לירח כוללת גם אוקיינוס אחד, ותוואים בעלי מאפיינים דומים למארה, אך קטנים יותר, המכונים לַאקוֹס (אגם), פַּאלוֹס (ביצה) וסִינוּס (מפרץ).
גיל הבזלת נקבע הן על ידי תיארוך רדיומטרי ישיר, והן בטכניקה של ספירת מכתשים.
בשיטה הרדיומטרית נמצא כי הגיל נע בין 3.16 ל-4.2 מיליארדי שנים.
לפי שיטת ספירת המכתשים, גיל הסלעים הצעירים ביותר הוא 1.2 מיליארדי שנים.
עם זאת, נראה שרוב הבזלת התפרצה לפני כ-3 עד 3.5 מיליארדי שנים.
רוב ההתפרצויות הגעשיות התרחשו בצד הקרוב של הירח, והזרמים הצעירים ביותר נמצאים באוקיינוס הסערות.
בצד הרחוק אירעו התפרצויות מעטות, וכולן מוקדמות.
רוב ההתפרצויות אירעו בקרבת אגנים נמוכים שנוצרו מפגיעת מטאורים, או שזרמי הלבה התנקזו לשם.
עם זאת, השטח הגדול ביותר של סלעים געשיים, אוקיינוס הסערות, לא מתאים לאף אגן פגיעה ידוע.
המאריה אינם מפוזרים באופן שווה על פני הירח, ורובם ממוקמים בצד הקרוב של הירח.
הסיבות לכך עדיין נתונות לדיון בקהילה המדעית.
יש שפע של הסברים, שגויים ברובם, באשר לסיבה האפשרית להתפלגות מרחבית זו:
מאחר שברבים מהמאריה ממלאה הבזלת אגנים נמוכים שנוצרו מפגיעת מטאורים, יש שסברו שפגיעת המטאור גרמה בדרך כלשהי להתפרצות הגעשית.
לרוב, עם זאת, הפעילות הגעשית התרחשה כ-500 מיליון שנים לאחר הפגיעה, ולפיכך הקשר הסיבתי בין השניים הוא קלוש.
הועלתה השערה כי שדה הכבידה של הארץ עשוי לעודד התפרצויות בצד הקרוב של הירח, יותר מאשר בצדו המרוחק.
אולם, במערכת ייחוס המסתובבת עם הירח, התאוצה הצנטריפוגלית שווה בעוצמתה לתאוצת המשיכה של הארץ, ומנוגדת לה בכיוונה, כך שהן מבטלות זו את זו.
כוח הגאות של כדור הארץ גורם, בהדרגה, לעיוות צורתו של הירח, לכדי אליפסואיד מוארך, שצירו הארוך מצביע אל הארץ וממנה.
כאנלוגיה, יש לזכור כי תופעת הגאות והשפל מתרחשת פעמיים ביממה, ומושפעת הן מן הנקודה הקרובה ביותר לירח, והן מן הנקודה המרוחקת ממנו ביותר.
מאחר שבזלת המאריה דחוסה יותר מסלעי המחדר הוולקני המרכיבים את הקרום העליון של הירח, הועלתה ההשערה לפיה התפרצויות הבזלת נוטות להתרחש במקומות נמוכים בהם הקרום הוא דק.
עם זאת, בנקודה הנמוכה ביותר על הירח, הנמצאת באגן הקוטב הדרומי - אֵיְטְקֶן (בצד הרחוק), יש דווקא מעט לבה בזלתית.
זאת ועוד, הקרום מתחת לאגן זה הוא כנראה דק יותר מאשר הקרום שמתחת לאוקיינוס הסערות.
ייתכן שעובי הקרום מווסת את כמות הלבה הבזלתית המגיעה בסופו של דבר אל פני השטח, אך עובי הקרום לבדו אינו הגורם השולט בהתפלגות בזלת המאריה.
הועלתה השערה כי ישנו קשר כלשהו בין בזלת המאריה לבין ההקפה הסינכרונית של הירח סביב כדור הארץ.
עם זאת, מקורו של מומנט הכוח הכבידתי הגורם ל-tidal despinning הוא אך ורק ממומנט ההתמד של הגוף , ולמישורי הבזלת תרומה זניחה לכך.
בנוסף, התחזית היא שההאטה הסיבובית עקב כוחות הגאות התרחשה במהירות (בסדר גודל של עשרות מיליוני שנים), בעוד שרוב התפרצויות הבזלת אירעו כמיליארד שנים לאחר מכן.
כאמור לעיל, הקהילה המדעית עדיין דנה באשר לסיבת ההתפלגות המרחבית של המאריה על הירח.
בהתבסס על נתונים עדכניים שהושגו מספקטרומטר של קרני הגמא של משימת לונר פרוספקטור (Lunar Prospector), נראה שחלק גדול מהאלמנטים מיצרי החום (בצורת KREEP) שעל הירח ממוקמים באזורי אוקיינוס הסערות ואגן הגשמים (אזורים אלה מכונים מישור סערות KREEP).
ההגברה בייצור החום הנגרמת מריכוזם של אלמנטי ה-KREEP, קשורה כמעט בוודאות למשך ולעוצמה של הפעילות הגעשית באזורים אלה.
עם זאת, אין הסכמה באשר למנגנון שהביא לדחיסת ה-KREEP באזורים אלה.
בזלת המאריה מחולקת באופן כללי לשלוש סדרות, בהתבסס על הכימיה של האלמנט העיקרי בה, טיטניום.
מדוגמאות סלעים שנאספו במשימות אפולו, נראה היה שהבזלת מקובצת לסדרות בדידות: בזלת high-Ti, בזלת low-Ti ובזלת very low-Ti.
לאחר משימת קלמנטיין שאספה נתונים גלובליים בחישה מרחוק, הוברר שבין הסדרות השונות יש רצף מתמשך של ריכוזי טיטניום, ושסדרת high-Ti אינה מצויה בשפע.
תכולת הטיטאניה (TiO2) בבזלת המאריה עשויה להגיע ל-15% ממשקל הסלע, בעוד שבבזלת בכדור הארץ התכולה נמוכה משמעותית מ-4%.
חלוקות גיאוכימיות אחרות מתבססות על ריכוז האלומיניום והאשלגן.
ה"ימות" (Maria) וה"אוקיינוס" (Oceanus) שעל הירח:
"ים החלומות" (Mare Desiderii) שזוהה בעבר אינו מזוהה כיום כים.
ימות נוספות על הירח הם:
ימות קטנות על גבי הירח מכונות "אגמי הירח" ובלטינית "lacus":
מפרצי הירח מכונים בשם הלטיני "sinus", וביצות הירח מכונות בשם הלטיני: "palus":
מפרץ נוסף הוא מפרץ הערפילים (Palus Nebularum) הממוקם ב-38.0° צפון, 1.0° מזרח.
אולם מפרץ זה לא הוכר רשמית.
ים השלווה הוא ים ירחי הנמצא בתוך אגן השלווה.
הקואורדינטות הסֶלֶנוֹגרפיות שלו הן וקוטרו 873 קילומטרים.
ב-1965 התרסקה בים השלווה הגשושית ריינג'ר 8, לאחר ששידרה בהצלחה 7,137 תצלומים של הירח ב-23 הדקות האחרונות של משימתה.
בים השלווה נחתה גם נחתת הירח של משימת אפולו 11. נחיתה זו הייתה הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח.
לאתר הנחיתה ניתן השם בסיס השלווה, ושלושה מכתשים קטנים מצפון לבסיס נקראו מכתש אולדרין, מכתש קולינס ומכתש ארמסטרונג על שם האסטרונאוטים של משימה זו.
ליד ים השלווה נתגלה פיר המוביל למערה תת-קרקעית גדולה, שאולי תוכל לשמש בסיס לאסטרונאוטים.
ים טסמן הוא גוף מים המשתרע בין אוסטרליה לניו זילנד, בחלקו הדרום מערבי של האוקיינוס השקט.
ים טסמן קרוי על שם מגלה הארצות ההולנדי אבל ינזון טסמן, שהיה האירופאי הראשון שמיפה את אזור טסמניה וניו זילנד.
הים גובל בניו זילנד במזרח ובאוסטרליה במערב ומשתרע על פני רצועה ברוחב של כ-2,000 ק"מ ביניהן, גבולותיו הצפוניים והדרומיים פחות ברורים אך נהוג להתייחס לטסמניה כגבול הדרומי ולגבול בין ניו סאות' ויילס וקווינסלנד כגבול בינו לבין ים האלמוגים.
ים ואדן (בהולנדית: Waddenzee, בגרמנית: Wattenmeer, בדנית: Vadehavet - "הים הרדוד") הוא אזור בחלק הדרום-מזרחי של הים הצפוני.
הים שוכן בין החוף של צפון-מערב אירופה לבין האיים הפריזיים, ויוצר גוף מים רדוד עם מישורי גאות ושפל וקרקעות לחות.
בשנת 2009 הוכרזו החלק ההולנדי והחלק הגרמני של החוף כאתר מורשת עולמית.
הים משתרע בין דן הלדר וסוללת האפסלאודייק שבהולנד בחלקו הדרום-מערבי, בסמוך לשפכי הנהרות של גרמניה בגבולו הצפוני, ועד סקלינגן שבדנמרק.
אורכו הוא כ-500 קילומטרים, ושטחו הכולל כ-10,000 קילומטרים רבועים.
האיים שבים קרויים איי ים ואדן או האיים הפריזיים, על שם שבט הפריזים.
בדרך כלל, המונח האיים הפריזיים משמש לאיים שבהם מדברים פריזית והאוכלוסייה היא פריזית אתנית.
לעומת זאת, המונח איי ואדן חל על הארכיפלג כולו, כולל האיים המערביים ביותר דוברי ההולנדית טסל ופלילנד , והאיים הצפוניים יותר בים ואדן הדני מול החוף של יוטלנד.
האזור מאופיין במישורי בוץ רחבים, תעלות גאות ושפל עמוקות, ואיים השוכנים באזורים הללו.
הנוף הנוכחי של הים נוצר בעיקר מסערות גאות ושפל שהתרחשו בין המאה ה-10 לבין המאה ה-14, ששטפו וסחפו את אדמת הכבול מאחורי דיונות החוף.
האיים שבהם ניתן לצפות כיום הם שרידי הדיונות הללו.
האיים מאופיינים גם בחופים חוליים באזור הסמוך לים הצפוני, ובחופי גאות ושפל נמוכים באזור ים ואדן.
השפעת גלי הים והזרמים, הנושאים עמם משקעים, משנה באיטיות את מתאר האיים.
לדוגמה, איים אחדים נעו מזרחה במשך מאות שנים בכך שאיבדו אדמה מצד אחד אך התרחבו בצד הנגדי.
ים ואדן עשיר בפאונה ובפלורה, ובפרט בעופות החיים בו.
מדי שנה משמש ים ואדן כבית גידול לעד 12 מיליון עופות.
חלק גדול מהים מוגן באמצעות שיתוף פעולה של שלוש המדינות שבהן הוא נמצא.
ממשלות הולנד, דנמרק וגרמניה עבדו בשיתוף פעולה מאז 1978 על הגנת הים ושימורו.
שיתוף הפעולה כולל את תחומי הניהול, ניטור ומחקר, וכן נושאים פוליטיים.
ב-14 במאי 1987 הוכר הים כאזור ראוי לשימור לפי אמנת רמסר, וביוני 2009 הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
האיים שבים הם אתר תיירות פופולרי החל מהמאה ה-19.
בדרום חצי האי יוטלנד (South Jutland), הנמצא בדרום מערב דנמרק, שוכנים שלושה איים: פנה (Fanø), מנה (Mandø) ורמה (Rømø).
באזור שנמצא בין גאות לשפל נמצאות מספר דיונות בהן מתגוררות אוכלוסיות גדולות של כלבי ים.
ים וֵדֶל (Weddell) הוא ים שולי באוקיינוס הדרומי.
זהו למעשה מפרץ גדול בין חצי האי האנטארקטי וחוף הנסיכה מרתה, החוף המערבי של ארץ המלכה מוד.
הזרם הסיבובי ודל חג בים בכיוון השעון, מערבל את המים הקרים ותורם לסביבה עשירה בפיטופלנקטון, המזין לווייתנאים ומיני פינגוויניים.
הים התגלה באביב 1823 על ידי הספן האנגלי ג'יימס ודל, שהגיע לראשונה לקו רוחב וזיהה שהוא נמצא בתוך ים נפרד מהאוקיינוס.
באותה שנה הגיע לאזור הספן האמריקאי בנג'מין מורל ודיווח על יבשה שהוא קרא לה "דרום גרינלנד החדשה", אך האי לא נצפה עוד מאז ונחשב לדוגמה מובהקת ל"אי תעתוע".
רוב ימות השנה מכוסים פני הים בקרח.
ים השיבולים הוא שיר ישראלי, שנכתב על ידי יצחק קינן והולחן על ידי חיים אגמון.
השיר נכתב על ידי קינן בסוף שנות השישים של המאה העשרים בעת שעבד כמורה בבית שאן.
הוא בוצע במקור על ידי להקת הזמר והמחול של העיירה, אשר שרה את השיר במסגרת הופעות ברחבי הארץ.
אחר כך בשנת 1969 על ידי צוותי הווי גייסות השריון.
אגמון שימש באותה תקופה כמנהל המוזיקלי של להקת הגבעטרון, והביא עמו את השיר אליה.
הביצוע של הלהקה לשיר הקנה לו פרסום ופופולריות גדולים, והוא הפך לאחד משיריה הבולטים ביותר של הלהקה ואף לסמל שלה.
במעמד הענקת פרס ישראל לגבעטרון, ביום העצמאות החמישים ותשעה (תשס"ז), שרה הלהקה את השיר על במת הטקס.
השיר זכה לביצועים נוספים, בהם ביצועים של להקת "השיבולים", שגם היא כגבעטרון בת קיבוץ גבע.
כאחד מהשירים הבולטים של הגבעטרון, נתפס השיר כמזוהה עם האשכנזיות בכללותה ועם התנועה הקיבוצית בפרט, אך השיר נכתב על ידי יצחק קינן שעלה ממרוקו, הולחן על ידי חיים אגמון, שמוצאו טורקי, ובוצע לראשונה על ידי חבורת הזמר של בית שאן שרוב חבריה היו ממוצא מזרחי.
השיר היה חלק ממערכון סאטירי של התוכנית "ארץ נהדרת" על ירדנה ארזי והגבעטרון.
כמו כן, שימש כקטע פתיחה בתוכנית "היהודים באים" באחד מקטעי הפרודיה על הגבעטרון.
הוא גם שולב במערכון "כת השטן" בתוכנית "העולם הערב".
ים כחול עמוק הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1999 בבימויו של רני הרלין, ובכיכובם של תומאס ג'יין, ספרון בורוז וסמואל ל.
במרכז מחקר סודי הממוקם באי בודד צוות של מדענים מנסים למצוא תרופה למחלת אלצהיימר בעזרת הגדלת מוחם של כרישי מעבדה.
כאשר התהליך לא מצליח כרצוי ד"ר סוזאן מקליסטר (ספרון בורוז) מחליטה להשתמש בהנדסה גנטית כדי להגדיל את מוחו של כריש מסוים על מנת שהוא יתפתח יותר מבלי ליידע את יתר המדענים.
כתוצאה ממעשיה של סוזאן מתפתחת אצל הכרישים תופעת לוואי חמורה - הם הופכים לחכמים יותר, מהירים יותר ומסוכנים בהרבה יותר.
בהמשך, שרשרת אירועים מאפשרת לכרישים להציף את מבנה מרכז מחקר ובעקבות כך הם מסוגלים לשחות ברחבי הבניין כאשר הם מנסים לברוח מהבניין, להגיע לים ולצאת לחופשי.
צוות מדענים צריך כעת לנסות ולברוח ממרכז המחקר אשר מוצף בהדרגה, להימנע מלהיאכל על ידי הכרישים, ולמנוע מהכרישים להצליח להגיע לים הפתוח.
ים הקור הוא ימה ירחית הממוקמת באגן פרוקלרום בצפון ים הממטרים שעל הירח.
הימה נמצאת צפונית למכתש אפלטון.
ים הקור משתרע על כ -300 ק"מ בכיוון צפון-דרום, מעל 1000 ק"מ בכיוון מזרח-מערב ושטחו הוא כ-440,000 קמ"ר.
בדומה לייתר ימות הירח, אין מדובר בימה אלא בעמק המכוסה בבזלת.
אזור האגן שבו מצוי ים הקור נוצר בעידן האימבריאני התחתון.
הימה עצמה נוצרה בעידן האימבריאני העליון (בחלקה המזרחי) ובעידן ההארטוסתניאני (בחלקה המערבי).
בדומה למרבית ימות הירח, שמה של הימה ניתנה לה על ידי ג'ובאני ריקיולי בשנת 1651. השם אומץ רשמית בשנת 1935.
אזור זה של הירח מהווה את אתר ההתרחשות של הפרק השני בסדרת הטלוויזיה "בסיס ירח 3" של רשת ה-BBC משנת 1973.
ים הקצה הוא ים ירחי הממוקם בקצה הצד הקרוב של הירח.
בדומה ליתר ימות הירח, אין מדובר בים, אלא בעמק המכוסה בזלת.
ים הקצה ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 13.3° צפון, 86.1° מזרח.
בשל המאפיינים יוצאי הדופן של ימה זו, ובייחוד גבולות ימה, סבורים הגאולוגים כי הימה היא משטח לבה המכסה מכתש פגיעה שעומקו כ-300 - 800 מטרים מתחת לפני הימה.
ים מוסקבה או הים המוסקובי הוא ים ירחי המצוי באגן מוסקבה בצד הרחוק של הירח.
הים הוא אחד הימות הירחיות הבודדות המצויות בצד הרחוק.
הים ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 27.3° צפון 147.9° מזרח.
העמק בו מצוי ים מוסקבה נוצר בעידן הנקטריאני והלבה שיצרה את הבזלת כיסתה את העמק בתקופה האימבריאנית העליונה.
מדרום מזרח לימה מצוי מכתש קומארוב ומצפון לימה מצוי מכתש טיטוב.
שמו של ים מוסקבה ניתן לו לאחר צילומו על ידי לונה 3 (בתחילה נקרא Mare Moscovrae- "מארה מוסקובראה" ולאחר מכן שונה השם ל -Mare Moscoviense), והוא קרוי על שם נסיכות מוסקבה.
ים לברדור הוא ים שולי שמהווה חלק מהאוקיינוס האטלנטי בין חצי האי לברדור (קנדה) לבין גרינלנד.
עמקו המרבי הוא 3,000 מטר.
בצפון הים מתחבר למפרץ באפין דרך מצר דייוויס.
ים לברדור נוצר בתנועה של מעמקי הים בתהליך שהתחיל לפני 61 מיליון שנה והסתיים לפני 40 מיליון שנה.
אחד האזורים העכורים ביותר נמצא בים לברדור בו זורם במערב הים, מצפון לדרום, זרם לברדור.
ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי הגדיר את גבולות ים לברדור באופן הבא:
בצפון: קו אורך 60 צפון בין חצי האי לברדור לבין גרינלנד.
ממזרח: הקו שמחבר בין כף פרוול בגרינלנד (הנקודה הדרומית ביותר של גרינלנד) לכף סן פרנסיס בניופאונדלנד.
ממערב: מכף סן פרנסיס ועד לאי קירפון (Quirpon) שבצפון האי ניופאונדלנד משם לצפון עד לאי בל משם לכף סן-שארל בלברדור ולאורך החוף של לברדור עד לקו אורך 60.
ים כרתים הוא ים שולי בים התיכון מצפון לאי כרתים ומדרום לים האגאי, בין האי קיתרה במערב לאיים קרפאתוס וקאסוס במזרח.
בצפון ים כרתים שוכן האי תירה שבקבוצת איי סנטוריני.
מדרום-מערב לים נמצא מצר אנדיקיתירה המחבר את ים כרתים עם הים התיכון.
מעבורות המפליגות אל פיראוס וממנה, וכן לאיים שבדרום הים האגאי, עוברות בים כרתים.
הערים הרקליון, רת'ימנו וחאניה שבצפון כרתים שוכנות לחופי ים כרתים.
ים מוסון הוא השם המוצע לים שלאורך החוף של ארץ המלכה מרי במזרח אנטארקטיקה, מזרחית למדף הקרח שקלטון.
ממערב לו, בצדו המערבי של מדף הרח שקלטון, נמצא ים דייוויס.
ממזרח לו נמצאים האי באומן ומפרץ וינסנז.
השם הוצע כחלק מטיוטת הארגון ההידרוגרפי הבינלאומי בשנת 2002. הטיוטה הזו לא אושרה מעולם על ידי הארגון (או כל ארגון אחר) ומסמך הארגון ההידרוגרפי משנת 1953 (שאיננו כולל שם זה) עודנו בתוקף בשלב זה.
בני סמכא בתחום הגאוגרפיה ואטלסים חשובים אינם משתמשים בשם זה, לרבות המהדורה ה-10 משנת 2014 של "אטלס העולם" של נשיונל ג'יאוגרפיק והמהדורה ה-12 משנת 2014 של אטלס העולם של טיימס.
שני קרחונים חשובים נשפכים אל ים זה: קרחון סקוט וקרחון דנמאן.
התנתקות קרחון דנמאן מביאה להופעה תקופתית של אי הקרח פובדה.
השם הוצע להנצחת זכרו של חוקר אנטארקטיקה האוסטרלי דאגלס מוסון.
ים לאפּטב הוא ים שולי של אוקיינוס הקרח הצפוני.
שטחו הוא 700,000 קילומטר רבוע.
עומקו הממוצע 578 מטרים ועומקו המקסימלי 3,385 מטרים.
הוא גובל במערב בחצי האי טיימיר ובסברניה זמליה, בדרום בחוף הצפוני של סיביר, רפובליקת סאחה-יקוטיה ומחוז קרסנויארסק, ובמזרח גובל באיי סיביר החדשים.
ממערב לים לאפטב שוכן ים קארה, וממזרח לו ים סיביר המזרחי.
הים קרוי על שמם של מגלי ארצות רוסיים דמיטרי וחריטון לאפטב.
הנמל הראשי על חופי הים הוא בעיר טיקסי.
ים לאזארב הוא שמו המוצע של אזור ימי בשולי האוקיינוס הדרומי, לחופי אנטארקטיקה.
ההצעה לשם זה הוגשה בשנת 2002 לארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי.
ים לאזארב מצוי ממזרח לים המלך הוקון השביעי, וממערב לים ריסר-לארסן.
ים לאזארב ממוקם בין קו האורך 0° (המרידיאן הראשי) לבין קו האורך 14° מזרח.
שמו של ים לאזארב ניתן לו בשנת 1962 על ידי המשלחת האנטארקטית הסובייטית.
הים נקרא על שמו של האדמירל הרוסי מיכאיל לאזארב שהפליג סביב אנטארקטיקה יחד עם פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן בשנת 1820.
מאחר שהצעת השם לארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי לא אושרה, שם זה אינו מופיע באטלסים ומפות מערביות (אמריקאיות ובריטיות), אך מופיע באטלסים ומפות סובייטיים ורוסיים.
עומקו הממוצע של הים 3,000 מטרים מתחת לפני הים.
העומק המרבי 4,500 מטרים מתחת לפני הים.
ים מדר (נולד ב-21 בדצמבר 2000) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת הפועל תל אביב מליגת העל והיורוליג.
בשנת 2020 נבחר ל, הצעיר ביותר שזכה בתואר עד כה ובשנת נבחר ל.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר בבחירה ה-47, על ידי בוסטון סלטיקס.
מדר נולד וגדל ביישוב בית דגן שבישראל.
אביו זהר מדר הוא ראש העירייה לשעבר של בית דגן.
ככדורסלן בתחילת דרכו שיחק בקבוצת הנערים של מכבי בית דגן, ובהמשך עבר לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
ביוני 2018 חתם מדר לארבע שנים בהפועל תל אביב.
בעונתו הראשונה במועדון שיחק מדר בבוגרים ולסירוגין גם בקבוצת הנוער.
ב-6 באוקטובר, במשחקו הראשון בבוגרים, הוא קלע 5 נקודות ב-17 דקות בניצחון 81–100 על הפועל אילת.
ב-29 באפריל קלע שיא קריירה של 10 נקודות, 5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים ב-18 דקות בניצחון 76–104 על מכבי אשדוד באר טוביה.
בעונת 2018/19 שותף ב-29 משחקים בהם העמיד ממוצעים של 2.7 נקודות, 1 ריבאונדים ו-1 אסיסטים ב-9.7 דקות, באותה עונה הגיע עם הפועל תל אביב עד לרבע הגמר בו הודחה הפועל על ידי מכבי תל אביב.
במשחק הדרבי מול מכבי תל אביב שיחק דקה אחת בלבד.
בזמן הארכה הועלה מן הספסל לאחר ששחקנים בקבוצה יצאו בחמש עבירות.
מדר קלע 6 נקודות, והיה מן הגורמים לניצחון הפועל על היריבה העירונית.
בתום עונת 2019/20 נבחר לשחקן המשתפר בליגת העל לעונה זו; כשלזכותו 9.3 נקודות, 3.2 אסיסטים ומדד 9.3 בעונה הרגילה ו-17.3 נקודות, 5.3 אסיסטים ומדד 17.3 בפלייאוף.
בנובמבר 2020 נבחר על ידי בוסטון סלטיקס בבחירה ה-47 של דראפט ה-NBA 2020, אך בעונת 2020/2021 המשיך לשחק בליגת העל הישראלית במדי הפועל תל אביב.
בליגת הקיץ של ה-NBA לקראת עונת שיחק מדר במדי הסלטיקס על מנת לנסות להשיג חוזה מובטח, אך לא חתם בקבוצה.
באוגוסט 2021 חתם בפרטיזן בלגרד, אותה אימן ז'ליקו אובראדוביץ', על חוזה לשנתיים עם אופציה לעונה שלישית.
ביולי 2023 חתם בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית (ומהיורוליג), בחוזה לשלוש שנים.
בנובמבר 2023 קלע את סל הניצחון של קבוצתו על ריאל מדריד, בשנייה האחרונה של המשחק, ובכך הנחיל ליריבה הספרדית הפסד ראשון באותה עונה (המשחק נגמר בניצחון 100–99 דחוק לטובת קבוצתו).
נוסף על כך, במשחק זה קלע מדר גם את שיא הקריירה שלו ביורוליג עד לאותה העת, 17 נקודות.
בדצמבר 2023, מדר נפצע מחפץ שנזרק לעבר ראשו על-ידי אוהדי הקבוצה הטורקית היריבה בשיקטש – מדר נזקק לתפרים בארובת עינו – וטס בחזרה לישראל להמשך הטיפול הרפואי בו.
ביוני 2024 הודיעה באופן רשמי קבוצתו הטורקית פנרבחצ'ה – על שחרורו בטרם עת של מדר מהמועדון.
ב-16 ביולי 2024, חתם מדר על חוזה למשך שנתיים בבאיירן מינכן מליגת העל הגרמנית.
בהמשך אותה שנה, שוחרר מדר מהקבוצה לאחר שמיעט לקבל דקות ביורוליג, וגרר עניין רב מקבוצות באירופה.
חזרה להפועל תל אביב (נובמבר 2024–)
לאחר שעזב מדר את באיירן מינכן, ב-28 בנובמבר 2024 חתם מדר לשלוש שנים בהפועל תל אביב.
מדר שיחק בנבחרת הנוער של ישראל.
בפברואר 2019 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת.
ביולי 2019 השתתף מדר עם נבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 20 (נבחרת העתודה) באליפות אירופה שהתקיימה בישראל, זכה עמה באליפות, ונבחר לחמישיית הטורניר.
באליפות אירופה בכדורסל 2025 הפך מדר לרכז הראשון של הנבחרת הבוגרת על חשבון תמיר בלאט, אשר בעקבות טענות ומחלוקות על כך שלא התייצב בחלונות נבחרת טרם האליפות, לא זומן באותה השנה לטורניר.
2023: הכוכב העולה של היורוליג.
ים מולוקה (באינדונזית: Laut Maluku) הוא ים הממוקם באוקיינוס השקט.
הוא גובל בסולאווסי במערב, הלמאהרה במזרח וכן איי שלטון סולה שבאינדונזיה.
בשל עומקו, ים מולוקה נחשב לעשיר באלמוגים וקיימים בו אתרי צלילה.
הים מחולק לשלושה אזורים בהתאם לעומק המים.
שלושת האזורים מתפקדים ככלי להעברת מים מהאוקיינוס הפתוח לימים רדודים יותר המקיפים את ים מולוקה.
החלל העמוק ביותר הוא אגן באצ'אן.
אזור זה ידוע במחזוריות רעידות האדמה שבו, שנובעות מהיות הים מיקרו צלחת, בה הים מתקדם לשני כיוונים מנוגדים: הראשון לכיוון הצלחת האירו-מערבית והשני לכיוון צלחת ים הפיליפינית במזרח.
ים מולוקה גובל בים בנדה מדרום וים סלבס ממערב.
מצפון שוכן ים הפיליפינים וממזרח ים הלמאהרה.
בין האיים הגובלים בים מולוקה ניתן למצוא את הלמאהרה מצפון-מזרח, בורו וסראם במרכז וסלוואסי במערב.
איי טלאוד בצפון נחשבים לגבולו הצפוני של הים, אם כי צלחת ים מולוקה, הלוח הטקטוני שנקרא על שם הים, מסתיימת צפונה משם.
ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי מגדיר את ים מולוקה כאחד מימות הארכיפלג המזרח הודי.
לאורך השנים, נלחמו הפורטוגזים, ההולנדים, הבריטים והספרדים על השליטה באיי התבלינים שהגישה אליהם התאפשרה רק דרך ים מולוקה.
ים השלווה (בקוריאנית: 고요의 바다, באנגלית: The Silent Sea) היא סדרת דרמה, מתח ומדע בדיוני דרום קוריאנית המשודרת בנטפליקס החל מ-24 בדצמבר 2021.
בעתיד דיסטופי בשנת 2075 כאשר העולם סובל ממחסור חמור במים ומזון כתוצאה ממדבור, נשלחים חבורת אסטרונאוטים קוריאנים לתחנת מחקר נטושה על הירח כדי להחזיר דגימה מסתורית.
האן יון-ג'ה (גונג יו) - ראש צוות המחקר שחייב לבצע משימה מכרעת עם מידע מוגבל.
הוא שם את בטיחות חברי הצוות שלו מעל הכל ואינו נמנע מלהעמיד את עצמו בסכנה לשם כך.
דוקטור סונג ג'י-אן (ביי דונה) - אסטרוביולוגית שמצטרפת לצוות, נחושה בדעתה לחשוף את האמת מאחורי תאונה בתחנת המחקר הנטושה כעת בבסיס Balhae על הירח.
קפטן ריו טא-סוק (לי ג'ון ) - מהנדס ראשי, שהיה איש עילית במשרד הביטחון הלאומי, אך התנדב למשימה המסוכנת הזו בניסיון להימלט מהסביבה החונקת במשרד.
קים ג'יאה-סאן (הו סונג-טיה ) - ראש קבוצת משאבים של מינהל התעופה.
גונג סו-היוק (לי מו-סאנג) - ראש צוות האבטחה.
ים ונדל (בדנית: Wandelhavet; הידוע גם בשם ים מקינלי) הוא גוף מים באוקיינוס הארקטי, המשתרע מצפון־מזרח גרינלנד עד לסבאלברד.
במשך רוב ימות השנה מכוסה הים בקרח.
הים נקרא על שמו של חוקר הקוטב וההידרוגרף הדני, סגן אדמירל , שבשנים 1895–1896 חקר את הימים שמסביב לגרינלנד במסגרת משלחת אינגולף הדנית.
ים וונדל משתרע מערבה עד כף מוריס יסופ וממערבו שוכן ים לינקולן.
ים וונדל מתחבר לים גרינלנד בדרום דרך .
בים נמצאים מספר איים: הגדול מביניהם הוא והצפוני מביניהם הוא האי קאפקלובן.
בים נמצא גם , הממוקם לא רחוק מ, המקום המיושב היחיד באזור.
ים ויסאיאן הוא ים לחופי הפיליפינים.
הים מוקף על ידי איי הוויסאיאס.
הים תחום על ידי האי מסבטה מצפון, האי פאנאי ממערב, האי לייטה ממזרח והאיים סבו ונגרוס מדרום.
שטח הים הוא כ-10,000 קילומטר רבוע, וכ-22 רשויות מקומיות שוכנות לחופיו.
גופי מים: לים סיבויאן מצפון-מערב דרך תעלת ג'ינטוטולו ,
למפרץ פאנאי מדרום-מערב דרך מצר גואימאראס ,
האי הגדול ביותר בים ויסאיאו הוא בנטאיאן .
הים הוא אתר דיג פעיל וחשוב בפיליפינים.
ים וולצ'ק (נולד ב-7 במאי 2003) הוא ג'ודוקא ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 66 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה באפריל-מאי בסופיה שבבולגריה הפסיד בסיבוב הראשון ליאניסלב גרצ'ב מבולגריה.
מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 21
באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בספטמבר בפראג שבצ'כיה זכה במדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בטשקנט שבאוזבקיסטן ניצח בסיבוב הראשון את אדוניס דיאז מארצות הברית, בסיבוב השני את לוחום צ'חווימיאני מגאורגיה ובשלב שמינית הגמר את סימון זולו מזמביה.
בשלב רבע הגמר הפסיד לדילשודבק בראטוב מאוזבקיסטן, ונשר לקרב בית הניחומים, בו ניצח את אנג'לו פנטאנו מאיטליה.
בקרב על מדליית הארד הפסיד ליאנג יונג-וויי מטאיוואן.
באליפות העולם שנערכה במאי בדוחה שבקטר הפסיד בסיבוב השני ללי הא-רים מקוריאה הדרומית, לאחר שבסיבוב הראשון ניצח את דויד פולקרבק מצ'כיה.
באליפות אירופה שנערכה בנובמבר במונפלייה שבצרפת הפסיד בסיבוב הראשון לארטם לסיוק מאוקראינה.
בגראנד סלאם טביליסי שנערך ב-22 במרץ זכה במדליית כסף.
באולימפיאדת פריז, וולצ'ק התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון את ארנולד קיסוקה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בזכות תרגיל חניקה, אך הפסיד לאלוף העולם המכהן גיורגי סרדלשווילי מגיאורגיה בשלב שמינית הגמר לאחר שקיבל פסילה בעקבות תנועה לא חוקית שביצע כאשר נגע באופן מסוכן עם ראשו במזרן.
לראשונה מאז המשחקים בפריז וולצ'קישוב להתחרות, אחרי שנפצע ונותח בידו בינואר 2025, ועבר שיקום.
התחרה ב שנערכה בעיר קישינב שבמולדובה בין ה-31 באוקטובר ל-2 בנובמבר.
ים הקרח הוא ציור שמן משנת 1823–1824 המתאר ספינה טרופה באזור הארקטי, מעשה ידי הצייר הרומנטי הגרמני קספר דויד פרידריך.
לפני 1826 היה הציור מוכר בשם "הים הקוטבי".
היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה באקדמיה של פראג בשנת 1824 תחת הכותרת "סצנה אידיאלית של ים ארקטי, עם ספינה טרופה על גושי קרח נערמים".
הציור נחשב לאחת מיצירות המופת של פרידריך, אך בשל הרכבו הרדיקלי ונושאיו החריגים, נתקל בחוסר הבנה.
עם מותו של פרידריך בשנת 1840, הציור עדיין לא נמכר.
הוא מוחזק כיום על ידי הקונסטהאלה המבורג, גרמניה.
רקע על פרידריך קספר דוד פרידריך נולד ב-5 בספטמבר 1774 בעיר גרייפסוולד שבגרמניה וגדל כפרוטסטנטי.
הוא החל את לימודיו האמנותיים אצל המורה לציור יוהאן גוטפריד קוויסטורפ מאוניברסיטת גרייפסוולד.
בין השנים 1794–1798 למד באקדמיה לאמנויות היפות בקופנהגן, דנמרק, ובהמשך המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות בדרזדן, גרמניה.
פרידריך בחר להתגורר בדרזדן עד מותו ב-7 במאי 1840.
התנועה הרומנטית התפתחה בסוף המאה ה-18 ושימשה הן כתנועה אמנותית והן כגישה לחיים.
הרומנטיקה דחתה את עקרונות הנאורות שהתבססו על רציונליות ואינטלקט, והעדיפה את הדת, הרגש והתרבות.
אחד המאפיינים המרכזיים של הרומנטיקה הוא ההתמקדות בטבע כנושא מרכזי.
במאה ה-19 היה עניין רב באזור הארקטי בקרב הגרמנים, כולל פרידריך עצמו.
כמו ציירים רבים אחרים במאה ה-19, פרידריך החליט להתמקד בנופים כנושאים העיקריים של ציוריו.
סגנונו של פרידריך נחשב כמתאים לקטגוריה של רומנטיקה בגלל ציורי הטבע שלו.
מטרתו הייתה ליצור על הבד את התמונות במוחו.
באמצעות ציוריו ניסה פרידריך להראות את המשמעות הרוחנית והדתית של הטבע.
פרידריך מפורסם ביצירת משמעות רוחנית ברבים מציוריו.
האספן יוהאן גוטלוב פון קוואנדט הזמין שתי יצירות המסמלות את הדרום והצפון.
יוהאן מרטין פון רוהדן צייר את "הטבע הדרומי בשיא הדרו ושפעו", בעוד פרידריך קיבל את ההזמנה לצייר את "הטבע הצפוני בכל אימתו המבעיתה".
על פי מכתב משנת 1821 מאת המשורר וסילי ז'וקובסקי, פרידריך עצמו לא ידע מה יצייר, והמתין לרגע של השראה שהגיעה לעיתים בחלום.
בתקופה זו פורסמו דיווחים על משלחות לקוטב הצפוני, ופרידריך ככל הנראה נחשף למסעו של ויליאם אדוארד פארי למציאת המעבר הצפון-מערבי (1819–1820).
בחורף 1820–1821 ערך פרידריך מחקרי שמן מקיפים על גושי קרח בנהר באלבה ליד דרזדן, שסביר להניח שנכללו בציור.
התמונה יצרה רושם מתמשך על הפסל הצרפתי דוד ד'אנז'ה במהלך ביקורו בדרזדן ב-1834, אותו תיאר כך:
הציור ידוע בכמה שמות שונים.
בקטלוג עזבונו של פרידריך שנערך בעקבות מותו, הוא נקרא "תמונת קרח".
משלחת הקוטב הצפוני מוכת האסון.
"ים הקרח" צויר באחת מסדנאותיו של פרידריך ליד דרזדן, והוא מתאר סביבה ארקטית חרף העובדה שהצייר מעולם לא ביקר שם.
קיימת סברה כי פרידריך הסתמך על דיווחים מסעיו של פארי, אך אין לכך אישוש חד משמעי.
בנוסף, הוא חקר את תופעת הקרחונים באמצעות צפייה בהם על נהר האלבה.
בציור, בחזית, מופיעים גושי קרח קטנים הנערמים כמעין מדרגות.
ברקע, גושי הקרח נמחצים זה כנגד זה ויוצרים מגדל קרח ענק.
ליד מבנה זה, פרט כמעט זניח הוא הספינה הטרופה.
הספינה הטרופה מרמזת על עליונותו של הטבע על פני האדם.
הקרח מסמל מוות, ומבהיר כי הטבע יגבר תמיד על ניסיונות האנושות לכבוש אותו.
פרידריך חווה בילדותו טראומה כאשר אחיו, יוהאן כריסטופר, נפל דרך הקרח אל מותו בשנת 1787. ישנה השערה כי פרידריך עצמו דחק באחיו לעלות על הקרח.
חוקרים מסוימים סבורים שחוויה זו השפיעה על יצירת "ים הקרח".
תיאוריה נוספת גורסת כי הציור הוא אלגוריה למצבה של גרמניה, כאשר הספינה הקפואה בקרח מסמלת את הקיפאון הפוליטי של המדינה באותה תקופה.
יש הסבורים כי פרידריך הושפע מהציור "רפסודת המדוזה" (1818–1819) מאת תאודור ז'ריקו, שכן לשני הציורים יש מבנה קומפוזיציוני דומה, והם חולקים השקפת עולם פסימית לגבי הטבע הבלתי ניתן לשליטה.
תאוריית הנשגב משלבת רגשות של פחד והנאה.
הוגי הדעות המרכזיים בנושא הם אדמונד ברק, עמנואל קאנט ופרידריך שילר.
החל מהמאה ה-18, ציורים של הנוף הארקטי נחשבו לנשגבים.
עם זאת, קיימת מחלוקת בשאלה האם "ים הקרח" שייך לקטגוריה זו, שכן קרחוני הציור עשויים לשדר סכנה, אך גם יופי.
הציור זכה לשבחים על ידי המבקר ראסל פוטר כדוגמה מרכזית של "הנשגב הארקטי", והשפעה על ציורי קוטב מאוחרים יותר של המאה התשע-עשרה.
הציור השפיע על יצירתו של פול נאש, "ים המוות" -("Totes Meer") וכן על נופיו הארקטיים של לורן האריס.
הארכיטקט תום מיין הזכיר את "ים הקרח" כהשראה מרכזית בגישתו לארכיטקטורה וליחסים בין נוף, טבע ומבנים.
ייתכן שהיווה השראה לבית האופרה של סידני.
הפסל "She Lies" של מוניקה בונביצ'יני, המוצב במים ליד בית האופרה של אוסלו מאז 2010, הוא פרשנות תלת-ממדית של "ים הקרח", והפך לאטרקציה תיירותית מרכזית בעיר.
ים סוּף, או הַיָּם הָאָדוֹם , הוא ים בין-יבשתי המהווה שלוחה של האוקיינוס ההודי.
הוא מחובר באופן מלאכותי לים התיכון באמצעות תעלת סואץ, ולחופיו שוכנות המדינות ג'יבוטי, אריתריאה, סודאן, סומליה, מצרים, ישראל, ירדן, ערב הסעודית ותימן.
מקור השם העברי "ים סוף" בסיפור קריעת ים סוף המופיע בספר שמות ומציג את ים סוף המקראי שאותו חצו בני ישראל ביציאת מצרים.
ברוב הלשונות, וגם בלשון העברית, הים מכונה "הים האדום", והוא אחד מארבעה ימים הנקראים על שם צבעים, מסיבות שונות, כשהאחרים הם הים השחור, הים הלבן, והים הצהוב.
קיימות תאוריות שונות בנוגע למקורו של השם העתיק.
הים נקרא לראשונה "אדום" בשמו ביוונית (Ερυθρά Θάλασσα).
שם זה התגלגל גם ללטינית (Mare Rubrum) ולערבית (البحر الأحمر).
תאוריה אחת היא שהשם ניתן לו על שם החיידקים השייכים לסוג טריכודסמיום אריטראום המשתיכך לציאנובקטריה, המוסיפות גוון אדמדם למימיו, או עקב אדמומיות המים הנובעת מהשתקפות ההרים האדמדמים שממזרח לו בירדן ובערב הסעודית.
קיימת גם סברה שהשם נובע מכך שהצבע האדום מסמל את כיוון דרום, להבדיל מן הים השחור שמסמל את כיוון צפון, וכן קיימת אפשרות שמקור השם היווני הוא בתרגום שמם של הרי אדום.
הראשון שהתייחס למקור שמו של הים האדום היה אגאתרכידס בחיבורו "אודות הים האריתראי".
ספר זה, שנכתב בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, הוא גם אחד התיאורים המוקדמים של אזור זה.
ישנו הסבר עממי הגורס שהצלבנים שהפליגו בים למטרות מסחר כינו את הים בלטינית – "The Reed Sea" (ים הסוף באנגלית), בשל מסחר בסוף, בשל הסוף אשר גדל שם בעבר בכמות גדולה ליד מקורות מים או כתרגום ל"ים סוף" המקראי.
במהלך השנים התגלגל השם וקיבל את שמו "The Red Sea", (הים האדום באנגלית) מה שהפך לשמו "הים האדום".
ככל הנראה מדובר באטימולוגיה עממית בלבד, שכן שם זה היה בשימוש כבר בעת העתיקה עוד לפני התפתחות השפה האנגלית.
ים סוף מחובר בקצהו הדרומי לאוקיינוס ההודי דרך מצר באב אל-מנדב, ובקצהו הצפוני הוא מתפצל לשלוחה מזרחית – מפרץ אילת, הידוע כ"מפרץ עקבה" במרבית הלשונות, ולשלוחה מערבית – מפרץ סואץ, הנמצאות משני צידיו של חצי האי סיני.
אורכו של הים הוא כ-1,900 קילומטר ורוחבו המקסימלי הוא כ-300 קילומטר.
עומקו הממוצע כ-500 מטר ועומקו המקסימלי כ-2,500 מטר.
לים מדפי יבשה רחבים הידועים במושבות האלמוגים שבהם, וביצורים הימיים הרבים השוכנים לאורכם.
טמפרטורת פני המים שלו נעה בתחום צר יחסית של 20–30 מעלות צלזיוס לאורך השנה.
הראות מתחת לפני המים טובה מאוד, ולעיתים אף ניתן לראות לטווח של 200 מטר.
ים סוף הוא המלוח ביותר מבין הימים הפתוחים.
מבחינה גאולוגית ים סוף מהווה חלק מהשבר הסורי אפריקני והוא נוצר מהשבר שהפריד בין אפריקה לחצי האי ערב, שהחל להיווצר לפני כ-30 מיליון שנה, תקופה קצרה למדי בקנה מידה גאולוגי.
הים עדיין מתרחב והמודלים הגאוגרפיים חוזים כי בבוא העת הוא יהפוך לאוקיינוס.
בים נמצאים מספר איים געשיים, רובם רדומים, אך ב-30 בספטמבר 2007 התפרץ הר הגעש שבאי ג'בל א-טייר.
ים סוף מוקף מכל צידיו במדבריות, והוא הים היחיד בעולם ששום נהר איתן, או נחל איתן, אינו נשפך אליו.
ים סוף הוא מערכת אקולוגית עשירה ומגוונת – יותר מ-1,200 מיני דגים תועדו בו ועשרה אחוזים מתוכם הם מינים אנדמיים.
אחת הסיבות למגוון המינים היא שוניות האלמוגים הנפרשות לאורך אלפי קילומטרים.
נוסף לכך, קיימת נדידת מינים אליו מהאוקיינוס ההודי, ונדידה ממנו אל הים התיכון מאז שנחפרה תעלת סואץ, ידועה בשם הגירה לספסית.
בישראל עיקר המגוון הביולוגי של המפרץ משומר בשמורת חוף האלמוגים.
לים סוף הייתה חשיבות כלכלית מועטה עד לפתיחתה של תעלת סואץ, אך מאז הוא משמש כנתיב השיט הקצר ביותר מאירופה, דרך תעלת סואץ, לנמלי המזרח באסיה, אוסטרליה ובאפריקה המזרחית, למעט תקופות בהן התעלה נסגרה.
לירדן, סודאן ואריתריאה ים סוף הוא נתיב השיט היחידי, ולישראל ולעוד מדינות הוא נתיב שיט חשוב מנמל אילת.
חשיבותו של מפרץ אילת לישראל פחתה עם פתיחת תעלת סואץ למעבר חופשי של כלי שיט ישראליים, מאחר שחלק גדול מהתעבורה הימית מגיעה לישראל דרך מפרץ סואץ ותעלת סואץ.
בעקבות מלחמת האזרחים בסומליה גברה התופעה של השוד הימי בים סוף.
כמענה לכך ולאיום הנשקף מהמורדים החות'ים, הקימה מצרים בסמוך לאתר ברניקי טרוגלודיטיקה את בסיס חיל הים "בַּרניס" (ברניקי בשפת המקום).
ים סוף מהווה מוקד חשוב לתיירות מרחבי העולם.
מזג האוויר הנוח בעונת החורף, החופים היפים, הים הצלול ואתרי הצלילה המרהיבים לחופי סיני, מצרים, וסודאן הופכים את חופי ים סוף ליעד תיירות מבוקש.
ראס מוחמד והחור הכחול בסיני, ידועים כאתרי צלילה מהמרהיבים בעולם.
מאז הסכם השלום בין ישראל למצרים פיתחה מצרים מאוד את התיירות לאורך חופי ים סוף, ובמיוחד בסיני, ובנתה עשרות אתרי תיירות ומאות מלונות וכפרי נופש.
תיירות זו נפגעה קשות מאז המהפכה של 2011 במצרים, עם עלייה חדה בתקריות טרור מצד ארגונים אסלאמיים קיצוניים בסיני.
בין היישובים לחופי ים סוף ניתן לציין את אילת, עקבה, שארם א-שייח', ג'דה, פורט סודאן, אסאב, דהב, נואיבה, סואץ, אל-חודיידה, מוח'א, מאסאווה, והורגאדה.
נמלה העיקרי של ערב הסעודית, ג'דה, נמצא לחוף ים סוף.
בשנת 2016 החלו מצרים וערב הסעודית לבחון פרויקט ענק להקמת גשר מעל ים סוף במימון סעודי, מה שיאפשר מעבר סחורות ישיר של המדינות וקירוב שווקים בחצי האי ערב לאירופה.
מזה זמן מה גורמים פרטיים וממשלתיים בישראל שואפים להקים את תעלת הימים.
לפי חזון שהתייחס אליו איש העסקים, יצחק תשובה באוקטובר 2016, מים מותפלים שיגיעו דרך תעלת הימים מים סוף יוכלו לשמש להקמת "כנרת קטנה" בנגב וסביבה יאוכלסו בתי מלון ותושבי קבע.
בהתייחס לתרומת תעלת הימים למשק המים בישראל מדגיש פרופ' סמיט, מהפקולטה להנדסה כימית בטכניון, כי תהיה לתעלת הימים תרומה מקומית לתושבי הערבה עם המים המותפלים שצפויים להגיע לאזור, אם כי לא מדובר בתרומה משמעותית לכלל משק המים בישראל.
יַם סוּף הוא גוף מים גדול (ים או אגם), אותו לפי הסיפור המקראי חצו בני ישראל במהלך יציאת מצרים, בדרכם מארץ גושן לארץ כנען.
הזיהוי של ים סוף כים האדום הוא ודאי, אך לא ברור אם הוא מתייחס לכל הים האדום, לחלק ממנו, או לחלקים שניתקו ממנו בעבר.
לפי מספר גישות הוא מזוהה עם אחד האגמים הגדולים במזרח הדלתא של הנילוס, אשר התקיימו בתקופת הברונזה תיכונה ומאוחרת באזור ובפרט עם ימת בלה, אשר דומה לימת תמסח והאגמים המרים בעת המודרנית, ובעבר ייתכן שהיו מחוברים למפרץ סואץ.
לחלופין, זיהוי ידוע הסותר את המקרא הוא זיהוי מקום קריעת ים סוף עם חוף הים התיכון בצפון חצי האי סיני (ימת ברדוויל).
זיהוי אחר של ים סוף הוא עם החלק הצפוני של מפרץ אילת של הים האדום.
על פי כתביו של רבי אברהם אבן עזרא, גם החלק הצפוני של מפרץ סואץ הוא מיקום אפשרי לחציה.ים סוף כמו ים התיכון מוזכר כגבולה של ארץ ישראל בפסוק ושתי את גבולך מים סוף ועד ים פלשתים.
משמע שתחום ים סוף הוא כתחומו של הים התיכון.
השם "ים סוף" הוא ייחודי ללשון העברית ואינו קיים בלשונות אחרות.
השם מופיע במקרא, אך מיקומו הגאוגרפי אינו ברור מהכתוב שם, והוא אינו מופיע בשם זה בכל מקור עתיק חוץ-מקראי כלשהו.
עם זאת, בשנת 1875 פרסם האגיפטולוג Émile Brugsch ספר בשם L'Exode et les monuments égyptiens ובו הוא מתאר התאמה פונטית בין הביטוי "ים סוף" לבין המילה Pa-Tjuf שמופיעה בפפירוסים מצריים ומתארת שטח שיש בו מים רדודים.
מספר חוקרי מקרא אימצו אף הם פרשנות זו.
דעה אחרת היא, שהשם נובע מהאלמוגים שבו, משום שפירוש המילה "סוף" המקראית היא כל צמח או דמוי צמח הגדל במים מתוקים או מלוחים, וכוללת גם את האלמוגים.
על פי המסופר בתורה (ספר שמות פרקים יג-יד), לאחר עשר המכות הסכים פרעה מלך מצרים, לבני ישראל לצאת ממצרים כדי ללכת במשך שלושה ימים, לקריב קרבן לאלוהים, ולחזור.
כשבני ישראל הגיעו לשפת ים סוף, פרעה שמע שהם ברחו ורדף אחריהם עם צבא של 600 רכבים.
בעוד מצרים סוגרים על בני ישראל המפוחדים מכיוון היבשה, אלוהים מורה למשה להרים את מטהו מעל הים, והים נחצה.
בני ישראל עברו במסדרון של יבשה בתוך הים במשך לילה אחד, ובבוקר המצרים שרדפו אחריהם נפגעו מאש שמימית.
כשניסו להסתובב ולברוח, משה, בהוראת ה', שב ומרים את מטהו מעל הים - שנסגר על המצרים ומטביע אותם.
מספר רב של היסטוריונים וגאוגרפים משערים כי ים סוף היה נמצא במזרח הדלתא של נהר הנילוס, לא רחוק מארץ גושן המקראית, שם בתקופת המקרא היה אגם גדול אך רדוד בשם ימת בלה, בדומה לימת תימסח או האגמים המרים בעת המודרנית.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי התקיים אגם מאוד גדול וכנראה מלוח בתקופת הברונזה התיכונה בין מערב חצי האי סיני לבין ארץ גושן (שבירתה לרב מזוהה כאווריס).
לפי חוקרים רבים אגמים אלו או חלקם היו מחוברים למפרץ סואץ בעבר אך התנתקו ממנו עקב סחיפת חולות לקרקעית מים רדודים.
ישנם פרשנים הסבורים שהים המוזכר בסיפור זה הוא מפרץ סואץ או מפרץ אילת של הים האדום.
אחרים סבורים כי מדובר באחד האגמים שבקרבת הים התיכון - כגון ימת ברדוויל - דעה הסותרת את פסוקי המקרא.
ומכאן נשללת האפשרות שים סוף נמצא בחלק מהים התיכון, כגון ימת ברדוויל, שהוא גוף מים שלא מחובר לים סוף.
ים מרמרה, הקרוי גם ים השיש (בטורקית Marmara Denizi; ביוונית Θάλασσα του Μαρμαρά או Προποντίδα), הוא ים מוקף יבשה, בשטח של כ-11,350 קמ"ר, הנמצא בין מצר הבוספורוס (המוביל אל הים השחור) למצר הדרדנלים (המוביל אל הים האגאי ולמעשה לים התיכון).
ביוון העתיקה ים זה נקרא פרופונטיס (Προποντίς) מפני שהוא הים (pontic) שלפני (pro) הים השחור שדרכו עברו יורדי הים מהים האגאי.
כיום מקור השם מיוונית μάρμαρά (marmaro) שפירושו שיש על שם מחצבות השיש הרבות הקיימות במספר איים בים.
ים מרמרה נמצא בין החלק האסייתי (אנטוליה או גם אסיה הקטנה) והחלק האירופי (תראקיה המזרחית) של טורקיה.
תחת ים מרמרה עובר קו השבר הצפון-אנטולי, אשר היה מוקד לרעידות אדמה רבות בשלהי המאה ה-20, בהן רעידת האדמה באיזמיט בשנת 1999.
בים מרמרה שתי קבוצות איים עיקריות: איי הנסיכים ואיי מרמרה.
באיי מרמרה מחצבות שיש רבות.
אל ים מרמרה נשפכים מספר נהרות.
אלו כוללים את ביגה (גרניקוס), סורלוק, וגונן.
להוציא אגן ניקוז קטן בחבל תראקיה, רוב אגן הניקוז של ים מרמרה הוא בחבל אנטוליה.
המליחות הממוצעת של מי ים מרמרה היא כ-22 חלקים לאלף, גבוהה מעט יותר ממי הים השחור ונמוכה בכשני שלישים ממליחות אוקיינוסי העולם.
אולם, בקרקעית הים רמת המליחות גבוהה יותר ומגיעה לכדי 38 חלקים לאלף, הדומה לזו של מי הים התיכון.
שכבת מים עמוקה ומלוחה זו אינה עולה לפני הים.