tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במפקד תושבים ב-1897 כבר היו בעיר למעלה ממחצית תושבים יהודים: 91,494 אנשים בעיר מתוכם 47,561 יהודים.
החיים היהודיים בעיר במחצית הראשונה של המאה משתקפים בפנקסי הקהילה שפרסם בתרגום רוסי, המומר יאקוב בראפמן.
פנקס קהילה זה הגביר במידה עצומה את האנטישמיות ברוסיה.
האנטישמים הביאו מפנקס זה הוכחה למשטר הרקוב ששורר בקהילות היהודיות, ולשנאתם של היהודים לנוצרים.
בין הפרסומים הייתה תקנה לפיה אשה אינה יכולה ללכת למקווה הנתון לשליטת הקהילה עד שבעלה יקבל את סמכות הקהילה.
כמו כן פורסמו מספר מקרים של הפליות כלפי המעמד הנמוך בקהילה.
המתנגדים היו רוב מכריע בעיר, אם כי בעיירה היו גם כמה בתי כנסת חסידיים.
הגדולה בישיבות מינסק, "בלומקה'ס קלויז", התפרסמה ביישובי היהודים.
בסוף המאה ה-19 כיהן רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן, "הגדול ממינסק", כרב של קהילת מינסק.
בשנים אלו פעלו בעיר, מלבד בית הכנסת הגדול, עוד כארבעים בתי כנסת.
העיר זכתה לתהילה תורנית כאשר ברבנות העיר כיהנו והתגוררו רבנים מפורסמים וביניהם: הרב בנימין הכהן שקוביצקי ("המגיד ממינסק") והרב גרשון תנחום ממינסק.
בראשית שנות הארבעים של המאה התשע עשרה עדיין הייתה בעיר התנגדות תקיפה לתנועת ההשכלה היהודית.
בתחילת המאה העשרים צמחו תנועות ההשכלה היהודיות בעיר.
חוג של משכילים פתח בתי-ספר במינסק עוד בשנות ה-40 של המאה ה-19, ומאמצע שנות ה-70 צמחה שם תנועת פועלים יהודית, שגילתה פעילות רבה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. בשנים 1881–1882 היו 140 יהודים מתוך 552 סטודנטים גברים בגימנסיה הקלאסית של מינסק.
מתוך 59 תלמידות הגימנסיה הנשית היו 22 סטודנטיות יהודיות.
בשנים 1893–1894 התארגנה "האופוזיציה הלאומית" בהנהגת אברהם ליסין.
הסוציאליסטים שיגרו צירים לוועידת-היסוד של ה"בונד" ב-1897, ובמינסק ישב הוועד המרכזי של התנועה עד שפוזר בידי המשטרה בשנת 1898.
על השפעת תנועת ההשכלה במינסק ניתן ללמוד מזכרונותיו של הסופר והמשורר אברהם ליסין, עורך הירחון "די צוקונפט" ("העתיד").
הוא תיאר משפחה בעיר הולדתו מינסק בה הסב, רבי אברהם ליפשיץ, היה יהודי תלמודי תמים, למדן וצדיק.
בנו היה משכיל עברי, סוחר עצים, ובעל קורא ב"קלויז של בליומקה".
הנכדה אסתר פרומקין כבר הייתה קומוניסטית ממפלגת הבונד, רודפת דת ומחברת קונטרס בשם "אלוי ראוונוו – הלאה הרבנים".
חוגים מקומיים של "חובבי ציון" קמו לראשונה בשנות ה-80 של המאה ה-19, וב־1902 נערכה במינסק, ברישיון ממשלתי, הוועידה השנייה של ציוני רוסיה.
בבחירות למועצת הקהילה בשנת 1918 קיבלו הציונים ו"פועלי-ציון" 33 מושבים, רשימת החרדים 25, ה"בונד" 17, בלתי-תלויים - שישה מושבים, פולקיסטים - שניים והרשימה הסוציאליסטית המאוחדת זכתה גם היא בשני מושבים.
במלחמת העולם הראשונה הוצפה מינסק באלפי פליטים יהודים, שגורשו בשנת 1915 מקו החזית.
המלחמה הפכה את מינסק לעיר מקלט לאלפי יהודים שגורשו עקב המלחמה, בהם תלמידי ישיבת וולוז'ין, והקהילה היהודית בעיר גדלה ושגשגה הן דמוגרפית והן תרבותית.
83 בתי כנסת פעלו במינסק בתקופה ההיא.
האוכלוסייה היהודית גדלה בעקבות הפליטים מ-45,000 יהודים בשנת 1914 ל-67,000 יהודים בשנת 1917.
בשנת 1917 חויבו יהודי העיר לשלם מס גולגולת של 2,000 זהובים פולניים בשנה, ובנוסף 602 זהובים כמס מיוחד.
במרץ 1917 פרצה המהפכה הבולשביקית הרוסית ששמה קץ למשטר הצארי.
יהודי רוסיה ראו במהפכה את הקץ לפוגרומים והרדיפות האנטישמיות.
ב-22 במרץ 1917 בוטלו כל ההגבלות על היהודים.
בסוף אפריל 1917 יצא לראשונה במינסק שבועון ציוני בשם "דער יידישע ווארט", ובסוף אותה שנה הופיע עיתון נוסף: "דער יחד".
ביוני 1917 החל להופיע במינסק "דער וועקער", עיתון יומי יהודי גדול, שהוצא לאור על ידי מפלגת הבונד.
מפלגת הבונד פרחה מאוד במינסק היהודית והתרכזו בה מנהיגי המפלגה: אסתר פרומקין, יענקל לוין, ירחמיאל ויינשטיין ואחרים.
חגיגות 20 שנה להקמת המפלגה נחגגו בסתיו 1917 במינסק ב"הפגנות גדולות ברחובות, עצרות המונים בתיאטרון העירוני, הצגות, גליונות מיוחדים, ברכות ממוסדות השלטון...
הכל היה חגיגי בעיר ושררה התרוממות נפש אמיתית".
בבחירות שהתקיימו בשנת 1918 למועצת קהילת מינסק נבחרו: 23 לאגודת ישראל.
שלטון הבולשביקים בעיר נמשך זמן קצר.
באמצע פברואר 1918 הגרמנים התקרבו לעיר.
ניסיונות של מספר ממנהיגי היהודים לארגן התנגדות יהודית מצוידת בנשק לא צלחו, לאור התנגדות הבולשביקים, שלאחר מכן נמלטו ממינסק.
מינסק נכבשה על ידי הגרמנים ב-22 בפברואר 1918, בתחילה הם עשו סדר בעיר אך בהמשך הוגבלו חירויות התושבים והחל נוהג של חטיפת אנשים ברחוב ושילוחם לעבודה.
העיתונים נסגרו ונאסר על כינוסים ללא רישיון.
בעקבות מהפכה בגרמניה, ב-10 בדצמבר 1918 נטשו הגרמנים את מינסק, כתשעה וחצי חודשים לאחר שכבשוה.
ב-10 בדצמבר 1918 נכנס הצבא האדום למינסק.
השלטון בעיר עבר ל"ועד המהפכני המינסקאי" שעל שורותיו נמנו יהודים רבים.
במינסק הוצבו יחידות של הצבא האדום שהורכבו כמעט כליל מיהודים, יחידות אלו הקימו את "גדוד המשמר המינסקאי הראשון".
ב-8 באוגוסט 1919 כבשו הפולנים את מינסק.
כבר ביום הראשון לכיבוש בזזו הפולנים חנויות של יהודים, גידפו אותם, משכו את זקנם והעבידו אותם בעבודות קשות ומבזות.
זמן הכיבוש הפולני היה קשה ליהודים, והורגש מחסור בחומרי גלם ובעבודה.
באותו יום התרחש פוגרום ונהרגו בו מעל 30 יהודים.
פוגרום נוסף התרחש במהלך נסיגת הכוחות הפולניים בתאריכים 9–11 ביוני 1920. כשני שלישים מהחנויות, בעיקר יהודיות, נהרסו, ובתים רבים הוצתו.
התבצעו מעשי אונס ורציחות ולא ידוע מה מספר ההרוגים.
בשנת 1918 התקיימו בחירות דמוקרטיות לוועד הקהילה, מתוך 85 צירים, נבחרו 25 חרדים, 23 ציונים ו-17 ממפלגת הבונד.
בינואר 1920 התקיימו בחירות למועצת הקהילה היהודית של מינסק.
נבחרו: 19 ציונים, 6 פועלי ציון רדיקליים, 4 צעירי ציון, 13 אגודת ישראל,.
ב-7 ביולי 1920 שרפו הפולנים את "הכיכר הטרואיצקאית", בשרפה הושמדו כ-50 בתי יהודים.
מיום זה ועד 11 ביולי נרשמו בקהילה היהודית מאות הרוגים ואלף פצועים, כמו כן נאנסו מאות.
הפולנים שלטו במינסק עד 11 ביולי 1920, משך 11 חודשים.
מיום זה שלטו בעיר הרוסים.
לאחר כינון השלטון הסובייטי בעיר נסגרו כל העיתונים הציוניים וכל הארגונים הציוניים עברו למחתרת.
אצל היהודים שלטה ה"יבסקציה", המחלקה היהודית של הקומוניסטים.
כבר בשנים הראשונות של הכיבוש החלו לסגור ישיבות ותלמודי תורה.
נסגר "בית כנסת המקהלה" (כאר שול) בשנת 1924, נערכו משפטים כנגד רבנים, שוחטים ואחרים.
צו אסר את לימודם של ילדים מתחת לגיל 18 בישיבות.
ב-26 במאי 1922 הוצא צו המורה על סגירת תלמודי התורה.
למרות הסגירה למדו כ-700 ילדים במינסק בתלמודי תורה בלתי חוקיים.
בשנות העשרים ומחצית הראשונה של שנות השלושים פרחה במינסק פעילות סובייטית ביידיש.
בשנת 1921 נפתחה מחלקה יהודית בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת מינסק .
בשנת 1922, עם הקמתה של ברית המועצות ששלטה במינסק, רבים מיהודי העיר היו שותפים להקמת המשטר החדש.
בעוד המוסדות התורניים בעיר חוו נסיגה, הוקמו מוסדות רבים כמו תיאטרון יהודי ממלכתי בשפת יידיש ומקהלה יהודית, וב"איגוד הסופרים הסובייטים" הייתה מחלקה של סופרים ביידיש.
מחלקה שלמה בבית המשפט העירוני התנהלה ביידיש.
בשנת 1922 נפתחה מכללת מורים יהודית, וב-1924, עם פתיחת המכון לתרבות ביילורוסית, הוקם בו מדור לתרבות יהודית, שפרסם מחקרים אחדים לרבות כתב-עת בשם "צייטשריפט" (1931-1926).
באותה שנה נפתחה המחלקה היהודית של האקדמיה למדעים במינסק שבלארוס.
יצאו לאור גם עיתונים יומיים, וירחון ספרותי ביידיש בשם "שטערן" הופיע בשנים 1925–1941.
בשנת 1926 התפקדו במינסק 53,686 תושבים יהודים, שהיו כ-41% מכלל האוכלוסייה, אולם הגילויים האחרונים של תרבות יהודית עצמית חדלו באמצע שנות השלושים.
בבחירות שהתקיימו למועצת קהילת מינסק:
+המפלגה או הרשימהמספר הקולות ב-1931מספר הקולות ב-1935הציונים הכלליים78256תנועת המזרחי106286התאחדות103 -ארץ ישראל העובדת -508רוויזיוניסטים37 -מפלגת המדינה -126השחר -226ציונים רדיקאלים1 -
תחת השלטון הסובייטי, בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, חוסלו מפלגות יהודיות במינסק, למעט "פועלי ציון" שהייתה קיימת עד 1928.
בבלארוס הסובייטית הוכרה היידיש כאחת מארבע שפות המדינה, ובשנת 1931 נפתחה מחלקה לתחבורה ציבורית ביידיש.
היו גם ספריות יהודיות, כולל האוסף בספרייה המרכזית של לנין, המונה כ-40 אלף ספרים.
בסוף שנות העשרים היו היהודים שליש מעובדי העירייה; 83% מהם דיברו יידיש על בסיס יומי.
עד שנת 1930 פעלה בעיר ישיבה גדולה שנקראה "ישיבת שואבי מים", על שם בית הכנסת בו שכנה הישיבה.
היא מנתה בין שישים לשבעים תלמידים, ופעלה באפן בלתי חוקי.
ב-1925 נאסרו כל רבני העיר על ידי הבולשביקים.
רבי בנימין הכהן שקוביצקי עונה עד שחתם על מסמך לפיו אין כלל רדיפות דת ברוסיה.
בראשית 1930 נאסרו שוב רבנים נוספים רבים.
בעקבות שמועה על גזר דין מוות שנגזר על כמה מהם, התערב בעניינו סנטור אמריקאי.
שנים אלה היו קשות ללימוד התורה בעיר.
בשנת 1931 נערך במינסק משפטו של השוחט והמוהל רודינסקי.
הוא הואשם במילת תינוק נגד רצון אביו, כשבעקבות כך מת התינוק כעבור יומיים.
הוא נידון לשלוש שנות מאסר בנימוקים לפיהם טקס המילה הוא "פראי" שהביא במרוצת השנים ל"נזק רב לאין שיעור".
ערב מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) ישבו במינסק כ־60,000 יהודים.
בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה הגיעו למינסק פליטים יהודים רבים משטחי הכיבוש הגרמני, בעיקר מפולין.
לפי ההערכות, ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ביוני 1941, התגוררו במינסק 90,000 יהודים (כ-37% מכלל האוכלוסייה).
אחרי שהגרמנים פתחו במתקפה על ברית המועצות (ב-22 ביוני) והחל קרב ביאליסטוק-מינסק, יהודים החלו לעזוב את העיר מזרחה, וביום הכיבוש שהתרחש שישה ימים לאחר פלישת גרמניה, ב-28 ביוני 1941, נמצאו בעיר רק 50,000 יהודים.
עם התארגנות משטר הכיבוש ציוו הגרמנים על הגברים בעיר, בני 15–45, להתייצב לרישום.
כ-40,000 בני אדם התייצבו וחולקו ל-3 חטיבות: יהודים, אנשי הצבא האדום, ולא יהודים.
הלא יהודים שוחררו כעבור חמישה ימים.
האינטלקטואלים היהודים בעלי המקצועות החופשיים שנתפשו כאיום עבור הגרמנים, כ-3,000-2,000 אנשים, הובלו ליער סמוך ונורו למוות.
שאר היהודים הוחזקו בבית-הסוהר העירוני והועברו לגטו מינסק ב-20 באוגוסט לאחר שמפקד "מפקדת השדה 812" חתם על צו המורה כך.
השטח שנקבע לגטו נמצא בצפון-מערב העיר, בין נהר סוויסלץ' לבית העלמין היהודי.
הגטו נתחם כחודש ימים אחרי כיבוש העיר ורוכזו בו לפחות 85,000 יהודים, מהם רבבות פליטים מליטא וכ-8,000 מגורשים מצ'כיה, מאוסטריה ומגרמניה.
בגטו התגוררו שתיים-שלוש משפחות בחדר ורבים מתושביו חיו בין הריסות ובבתים ללא רצפות וחלונות, וניזונו מ-150 גרם לחם ומנת מרק מימי ביום.
היהודים נצטוו לענוד את הטלאי הצהוב.
כעבור חודשים מספר נודע שהם נרצחו בירי.
יודנראט הוקם במינסק בתחילת יולי 1941. הואיל ולא הייתה בעיר מסגרת יהודית ציבורית מתפקדת לאחר רציחת בעלי המקצועות, מונו חבריו בדרך מוזרה.
הגרמנים תפסו קבוצה של עשרה גברים, הביאו אותם לבית ממשל הכיבוש הגרמני והודיעו להם שהם מהיום היודנרט.
אליהו מושקין, שהבין מעט גרמנית, הועמד בראשו.
במרץ 1942 תלו אותו הגרמנים יחד עם מפקד המשטרה היהודית לאחר שניסו לשחד שוטר.
היו"ר הבא של היודנראט היה משה יפה, עורך דין מווילנה.
ב-9 ביולי 1941 נצטוו כל יהודי מינסק להירשם ביודנרט.
הרישום נמשך עד 15 בחודש, ועל פי התוצאות התגוררו בגטו מינסק בזמן זה כ-55,000 יהודים, כאשר לפי מספר עדויות מדובר ברישום חלקי.
כשהועברו לגטו יהודים מעיירות הסביבה וכן יהודים שהיו נשואים ללא-יהודים וילדיהם במסגרת החוק היהודי השלישי, גדל מספר יהודי הגטו ל-85,000-75,000.
באמצע אוגוסט 1941 ביקר היינריך הימלר בגטו מינסק וצפה בהוצאתם להורג של 100 יהודים.
יש הטוענים כי בעקבות הביקור הוכנסה לשימוש שיטת החיסול באמצעות משאית גז.
האקציה ההמונית הראשונה בגטו התרחשה ב-7 בנובמבר 1941. הגרמנים כיתרו אזור בגטו, הוציאו את כל תושביו לטוצ'ינקה ורצחו אותם בבורות.
אקציה דומה בוצעה ב-20 בנובמבר ברחובות אחרים.
אקציות אלו נועדו לפנות מקום בגטו ליהודים שגורשו מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בחורף 1941–1942 גבר היאוש בגטו, כאשר הרעב והמגפות הגבירו אותו.
רבים בגטו היו נפוחים מרעב, ועשרות בני אדם מתו מדי יום ונקברו בקברי המונים.
בשל הקושי לחפור קברי יחידים הונחו הגופות בבור אחד גדול.
רבים חלו בצפדינה, ובגטו פרצו מגפות דיזנטריה, טיפוס ועוד.
בתי החולים מלאו עד אפס מקום, ולא הייתה אפשרות לאשפז את כל החולים.
את הרעב בגטו תיאר ניצול השואה דויד טאובקין: "אכלנו מרק שהיו בו כמה כופתאות של קמח שיפון, וחתיכת לחם, זה הכל בארוחות הצהריים והערב.
בארוחת הבוקר שתינו תה ואכלנו חתיכת לחם.
המרוויחה העיקרית במזון הייתה אמי - כעובדת היודנרט קיבלה 400 גרם לחם ביום, היא נסעה מדי פעם לאזור הרוסי של העיר והחליפה דבר ערך באוכל.
אמא לא נראתה כמו יהודייה, אבל "הטיול" היה כרוך בסיכון רב.
פעם אחת היא עוכבה על ידי שוטר.
אמי לקחה את טבעת הנישואין מידה והחליפה באוכל.
אמא הגיעה, מדוכדכת ממה שקרה, אבל המשיכה באומץ ללכת מחוץ לגטו - היה צריך להאכיל את המשפחה".
בחורף 1941 הובאו למינסק כ-7,000 יהודים מגרמניה ומאוסטריה, שכונו "יהודי הרייך".
הם שוכנו ב"גטו יהודי הרייך" שכינויו היה גם "גטו המבורג".
עד אוקטובר 1942 הגיעו למינסק כ-9,500 יהודים מווינה וכ-19,000 יהודים מגטו טרזין.
רובם נרצחו בכפר מאלי טרוסטינץ עם הגעתם.
רובם נרצחו בירי אל תוך בורות שהוכנו מראש, ומיעוטם נרצחו במשאיות גז בדרך למאלי טרוסטינץ ונקברו במקום עם הגעת המשאיות.
רק עשרה מיהודי הרייך ששולחו למינסק שרדו בשואה.
אלפים מיהודי הגטו יצאו בצוותים לעבודות כפייה.
מינסק הייתה מרכז כלכלי חשוב שהיה תלוי במידה רבה במומחים יהודים, בייחוד עקב העלות הנמוכה של העסקתם והמחסור בידיים עובדות.
בוקר-בוקר היו אלפי יהודים מתייצבים בטורים ולאחר בדיקה יוצאים בקבוצות לעבודה מחוץ לגטו.
יהודים הועסקו במינסק במפעלים ובבתי מלאכה, בבתי חרושת, בחברות תעשייה גרמניות ובחברות בנייה; היו שעבדו במשרדים.
במרץ 1942 נערכה אקציה שלישית בגטו, ונרצחו בה בין 5,000 ל-7,000 יהודים.
האקציות נמשכו באפריל ובמאי במסגרת "אקציות קטנות" - הגרמנים היו פורצים לגטו בלילות, מכתרים בית או כמה בתים ומוציאים להורג את כל דייריהם.
בחודש אוגוסט הוצאו אלפי יהודים מן הגטו ורק מעטים מהם הגיעו ל"מחנה העבודה" ברחוב שירוקאיה בעיר, שבו הוחזקו גם שבויי מלחמה רוסיים.
ב־7 בנובמבר נלקחו 12,000 יהודים לכפר טוצ'ינקה ונרצחו על שפת חפירות.
בבתים שנתרוקנו בגטו שוכנו 1,500 יהודים מגורשים, בעיקר מהמבורג.
הגטו חולק אז לשלושה חלקים: "חסרי-מקצוע", "פועלים מקצועיים" ופקידי ה"יודנראט" שכללו גם את משטרת הגטו, ויהודים לא מקומיים, מצ'כיה, מאוסטריה ומגרמניה.
ב-20 בחודש נרצחו עוד 5,000 יהודים ובמקומם הוכנסו 6,500 יהודים שהוגלו ממערב אירופה.
בסוף פברואר 1942 דרשו הגרמנים מהיודנראט להוציא 5,000 יהודים מבין אלה שאינם מועסקים במפעלי הצבא.
משלא נענו פתחו במצוד וב-2 במרץ 1942 קברו חיים את ילדי בית היתומים ברחוב לא סלול במרכז הגטו ועימם המיתו וקברו אלפיים מבוגרים.
אלפי אנשים שחזרו לעת ערב מן העבודה נרצחו בשכונת קוידאנובו.
ב-28 ביולי 1942 פשטו הגרמנים ועוזריהם הבלארוסיים על גטו מינסק.
כל היהודים נצטוו להתייצב בכיכר, ומשה יפה נדרש להרגיע את הקהל ולהסביר שמדובר רק ברישום מחדש, אבל בעודו מדבר שם לב פתאום למשאיות הגז שכיתרו את הכיכר.
יפה צעק , וקרא להם לברוח.
תוך שלושה ימים נרצחו קרוב ל-10,000 יהודים, בהם 6,500-6,000 מיהודי מינסק ו-3,500 מיהודי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה - רובם זקנים, נשים וילדים שנחנקו למוות במשאיות גז מוסוות לאחר שהוטעו לחשוב שיוסעו בהן למקומות עבודת כפייה.
בזמן זה עדיין נשארו בגטו 9,000 יהודים.
ב-1 בפברואר 1943 נרצחו עוד 1,500 יהודים ליד קברים פתוחים בכפר מאלי טרוסטינץ.
אחרים הומתו קבוצות קבוצות - הגברים ביריות, הנשים והילדים בגזים בתוך מכוניות סגורות.
2,000 יהודים שהיו חיילים בצבא האדום נשלחו ממחנה שירוקאיה למחנה הריכוז סוביבור בספטמבר של אותה השנה, בהם הסגן אלכסנדר פצ'רסקי והקומוניסט היהודי מפולין שלמה לייטמן, והם הנהיגו את המרד שהתרחש במחנה סוביבור ב-14 באוקטובר 1943.
ב-22 בספטמבר 1943 נהרג הגנראל-קומיסאר הגרמני קובה בפצצה שהניחה עוזרת-הבית הבלארוסית לפי הוראות דוד קמח, קומיסאר פוליטי באחת היחידות הפרטיזניות באזור.
ההתנקשות החישה את הקץ על יהודי הגטו, הדבר התרחש כעבור חודש ימים.
ב-21 באוקטובר כותר גטו מינסק והיהודים הועלו על משאיות והובלו אל מותם בירי.
לאחר מכן סרקו אנשי אס-אס את בתי הגטו והשליכו לתוכם רימונים כדי לחסל את המסתתרים.
גטו מינסק היה הגטו הרביעי בגודלו מבין הגטאות שהקימו הנאצים בזמן המלחמה, הוא אכלס קרוב ל-100,000 יהודים, שרובם נרצחו.
עם שחרור מינסק ב-3 ביולי 1944 על ידי הצבא האדום, נמצאו בה רק 13 שורדים יהודים שהתחבאו לפני האקציה.
מחתרת יהודית בגטו והבריחה ליערות
מחתרות אנטי-גרמניות קמו בגטו מינסק בראשות הרש סמולר ונחום פלדמן כבר באוגוסט 1941, שלושה שבועות בלבד אחרי שרוכזו היהודים בגטו.
היעד הראשון שנקבע היה יציאה ליער ולחימה בשורות הפרטיזנים.
בשלב ראשון הם הכינו עלוני תעמולה, אספו נשק, בגדים ותרופות ויצרו קשר עם מרכז המחתרת מחוץ לגטו.
בספטמבר 1941 התחילה הנהגת הגטו בראשות איליה מושקין ומנהלי המחלקות דולסקי, רודיצר וזורוב, מנהל בית החולים ד"ר קוליק ומפקד שירות הסדר היהודי סרבריאנסקי לשתף פעולה עם מחתרת הגטו.
הם סיפקו לאנשי המחתרת תעודות זהות מזויפות ודירות בלתי לגליות, עבודה בגטו, והעבירו להם ידיעות שהגיעו מהשלטונות הגרמניים.
בהמשך נוצרו המגעים הראשונים עם ועד המחתרת הכללית (לא יהודית) שפעלה בעיר, בראשות יהושע פאבלוביץ קוזינץ (סלאבק), מנהיג קבוצה מחתרתית בחלק ה"ארי" של מינסק, שעדיין הייתה בשלבי התארגנות, ועם יחידות הפרטיזנים.
לאחר התאחדותן של קבוצות המחתרת הפכה המחתרת היהודית לארגון של כ-500 איש עם מרכז הנהגה, מנגנון תעמולה, חלוקת תפקידים מוגדרת ומערכת ענפה של פעילים שחדרו למוסדות חשובים בגטו ובעיר.
חברי המחתרת, רובם קומוניסטים, נמנעו מוויכוחים אידאולוגיים שעכבו את פעילותם.
לאחר האקציות בשנת 1941 היה ברור לרוב היהודים שהגטו יחוסל.
המחתרת שללה מרד גלוי בגטו בידיעה שהוא חסר סיכוי ושמה לה למטרה עיקרית להוציא ליער יהודים כשירים לקרב במספר גדול ככל האפשר.
בו בזמן הוחל בחיפוש דרכים להבריח מהגטו גם תושבים שלא התאימו לפעילות פרטיזנית.
המבצע להוצאת קבוצות ראשונות מהגטו אל יחידות הפרטיזנים התחיל בנובמבר 1941. ההצלחה היחסית של המבצע נזקפת במידה רבה לזכות הקשרים שהיו למחתרת בגטו עם היודנרט ועם המחתרת העירונית הכללית שפעלה בעיר ושיתוף הפעולה עמם.
עובדי היודנרט סיפקו ליוצאים מזון לכמה ימים ובגדים חמים והכניסו את שמותיהם לרשימת הנפטרים, ושוטרים מהימנים הוצבו בשער הכניסה לגטו כדי לאפשר הברחת נשק ויציאה חופשית של קבוצות מהגטו ליער.
המחתרת העירונית קבעה את זמן יציאת הקבוצות ואת מסלולן וכן סיפקה להן מורי דרך.
בין נובמבר 1941 למרץ 1942 הצטרפו כמה מאות יהודים מהגטו ליחידות פרטיזניות.
היה קשה להוציא יהודים במספרים גדולים יותר, משום שאחדים מראשי המחתרת הכללית ומפקדיהם של כמה מהגדודים התנגדו להצטרפותם של יהודים מתוך מניעים אנטישמיים.
לפיכך בסוף חורף 1942 התחילו לשקול במחתרת היהודית הקמת בסיסי פרטיזניים עצמאיים.
לאחר האקציה של 2 במרץ 1942 הכפילה המחתרת את מאמציה להוצאת היהודים מהגטו, אך הניסיונות הראשונים לייסד בסיסי פרטיזנים עצמאיים לא עלו יפה.
באותו חודש נאסרו במינסק רבים מחברי המחתרת העירונית.
עד מהרה נודע לגסטפו על ממדי שיתוף הפעולה בין הגטו ובין המחתרת העירונית ויחידות הפרטיזנים.
בסוף החודש הגיע גל החיפושים והמאסרים גם לגטו, ומאות נעצרו.
עם העצורים נמנו גם כמה מחברי היודנרט; לאחר חודש הם נתלו בפומבי עם חברי המחתרת העירונית.
באפריל, בעקבות המאורעות האלה, החלו הגרמנים להגביר את הטרור בתוך הגטו.
למרות החיפושים והמעצרים הצליח הארגון המחתרתי בגטו לשמור על תשתיתו והתחיל להתאושש.
אחד מצעדיו הראשונים היה לחזור לתוכנית להקמת בסיסי פרטיזנים עצמאיים.
באפריל 1942 הקימו ישראל לפידות ונחום פלדמן שני בסיסים ביערות, מדרום למינסק ומצפון-מערב לה, ובחודשים הבאים הועברו אליהם יהודים מהגטו.
הורחבה גם הפעילות להצלת היהודים הלא-כשירים לקרב.
כמה עשרות ילדים סודרו בבתי יתומים בצד הארי של מינסק ובכפרים בלרוסיים בסביבה.
בד בבד התחיל בית המלאכה המחתרתי לייצר תעודות זהות אריות מזויפות, ובעזרתן הצליחו יהודים רבים למדי, בעיקר נשים, לצאת מהגטו ולהגיע לכפרים וחוות נידחים במערב בלארוס.
חבריה ארגנו בריחות מהגטו והקימו יחידות פרטיזנים ביערות מדרום-מזרח וצפון-מערב מינסק.
יהודים ממינסק הקימו שבע יחידות פרטיזנים (למשל, מאשה ברוסקינה).
לאחר שהוקם "מרכז המחתרת העירונית", הועברו רבים מהיהודים ליחידות פרטיזנים כלליות.
בסך הכל ברחו כ-10,000 יהודים ליערות; רובם נהרגו בידי הכוחות הגרמניים במהלך המלחמה.
בסך הכל הצליחו להימלט מן הגטו כ-10,000 יהודים, מספר שאין דומה לו בתולדות הגיטאות.
ההשערה היא כי לפחות מחציתם נפלו בקרבות.
מאות יהודים הצליחו לצאת מהגטו ליערות.
הם הקימו יחידות פרטיזנים ובאביב 1943 הוקם ביער נאליבוקי (Naliboki) מחנה משפחות בו שהו כ-650 יהודים בראשות שלום זורין (Zorin).
יחידת ילדים מורי דרך הגיעה לגטו מספר פעמים, כולל באוקטובר 1943, לאחר שהגטו חוסל.
בעזרתם הצליחו להגיע למחנה ביער כ-90 יהודים ששרדו במקומות מחבוא.
ב-29 בינואר 1946 נידונו למוות 14 פושעי מלחמה נאצים במהלך משפטי מינסק (1946).
עם תום המלחמה חזרו כ-5,000 יהודים שהתחבאו ביערות הסביבה, פרטיזנים ובני משפחתם.
מצבם היה שונה משל יהודי העיירות הקטנות מפני שגדלות העיר נתנה להם שמירה על אנונימיות מסוימת שהועילה לתחושת הביטחון שלהם.
מקור נוסף להתחדשות יהודי מינסק הגיע מיהודים שגורשו לפני מלחמת העולם השנייה לסיביר כעונש על פעילות ציונית, ולאחר שחרורם הגיעו למינסק.
אחרי המלחמה הוקם במינסק גלעד לזכר חללי השואה, ועליו כתובת ביידיש המזכירה במפורש את החללים היהודים.
ב-13 בינואר 1948 נרצח במינסק, בידי המשטרה החשאית הסובייטית, שלמה מיכאלס, יו"ר הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי ומנהל התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה.
הוא נרצח בתאונת דרכים מבוימת וזו הייתה תחילתה של המערכה האנטישמית הסובייטית שסימנה את השנים האחרונות לשלטונו של סטלין.
בשנת 1949 התיאטרון היהודי נסגר, יהודים רבים פוטרו מעבודתם וחלקם נעצרו.
בית-הכנסת הגדול נסגר בפקודת השלטונות ב-1959, ובית-כנסת קטן יותר נהרס ב-1964 בנימוק של "פיתוח עירוני".
כעבור זמן הותר ליהודים לערוך תפילה בציבור בבניין-עץ קטן באחד הפרברים.
בית העלמין היהודי במינסק נסגר, והוקצתה חלקה מיוחדת ליהודים בבית-הקברות הכללי.
שנים מספר נאסרה אפיית מצות בעיר, ועיתון מקומי הוקיע משלוחי מצות מקהילות בחוץ-לארץ.
ב-1968 נאסרו צעירים באשמת פעולה ציונית.
ב-1970 התפקדו בעיר 47,057 יהודים כש-22% מהם הצהירו על יידיש כשפת אמם; למעשה נאמד מספר היהודים במקום באותה השנה ב-60,000 לערך.
בשנים אלו הגיע מספר היהודים במינסק לכדי החמישי בגודלו בברית המועצות.
ב-1988 הוקמה "אגודת חובבי התרבות היהודית" על שם יצחק חריק.
ב-1989 נפתח בית הספר היהודי החד שבועי על ידי יורי דורן, שלאחר מכן הקים את iro - איחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס.
כיום עדיין קיימים במינסק שני בתי כנסת של התאחדות יהודי בלארוס - האחד מתפלל בנוסח אשכנז, והאחר של חסידות חב"ד.
בשנת 1997 נמסר בדוחות של הקונגרס היהודי העולמי על 60,000 יהודים בבלרוס כולה.
במינסק נמנו אז 28,000 יהודים.
הנימוק לעזיבת רבים מהיהודים את מינסק היה העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות.
במרץ 2001 נפתח מרכז קהילתי יהודי במינסק.
בשנת 2002 החל לפעול בעיר המוזיאון להיסטוריה ותרבות יהודית בבלארוס.
כיום ישנם עדיין שלושה בתי ספר יהודיים יהודיים במינסק.
"הבור" (בבלארוסית: Яма) הוא אנדרטה המוקדשת לקורבנות השואה בפינת הרחובות מלניקייט וזסלבסקאיה שבמינסק.
האנדרטה נמצאת במקום בו כוחות הנאצים ירו ב-2 במרץ 1942 בכ-5,000 תושבים יהודים בגטו מינסק הסמוך.
זמן קצר לאחר המלחמה, ניצולי השואה במינסק, כמו גם ותיקי הצבא האדום והמפונים שחזרו לעיר, החליטו לגייס כסף ולהקים אנדרטה.
האובליסק נוצר בשנת 1947, ובשנת 2000 נוסף פסל מברונזה שכותרתו "הדרך האחרונה".
הוא מציג קבוצת קורבנות יהודיים היורדת במדרגות הבור אל מותם.
הפסל נוצר על ידי האמן הבלארוסי ויו"ר הקהילות היהודיות בבלארוס, ליאוניד לוין, והפסלת אלזה פולק מישראל.
על האובליסק כתוב ברוסית וביידיש שיר שכתב המשורר היידי חיים מליטינסקי, ותיק מלחמה נכה: "לזכרם של חמשת אלפים יהודים שנספו בידי אויבים מושבעים של האנושות, קצבים גרמנים-פשיסטים, בי"ד באדר (היום בו חל פורים) - 2 במרץ 1942."
כאשר בוצע שחזור האנדרטה לא נעשה שימוש במכונות וכל העבודה נעשתה בעבודת יד, תהליך שנמשך שמונה שנים.
על פי התוכנית המקורית, האנדרטה הייתה אמורה להיות מפורטת יותר, אך בסופו של דבר נותרה בה אסתטיקה מרגשת ונטולת לאומיות.
האנדרטה כוללת דמויות של כנר, ילדים ואישה בהריון, המייצגים את החיים שלפני השואה.
האנדרטה היוותה יעד לוונדליזם והושחתה מספר פעמים.
במשך תקופה ארוכה זו הייתה האנדרטה היחידה לקרבנות השואה במינסק.
במהלך התקופה הסובייטית, מדי שנה ב־9 במאי (יום הניצחון הסובייטי), יהודי מינסק התכנסו שם כדי להנציח את יהדות מינסק שאבדה בשואה - למרות התנגדות השלטונות הסובייטים, שעשו כמיטב יכולתם למנוע מהיהודים לעשות זאת.
רק לאחר נפילת ברית המועצות, בשנת 1990, החלו להקים בעיר אנדרטאות לקרבנות השואה היהודיים של מינסק.
הכניסה לגטו מינסק סומנה באבן זיכרון.
ברחוב פריטיצקי הוקמה אנדרטה, במקום שלאורכו הובלו יהודי מינסק אל מותם לטוצ'ינקה, שם נורו בנובמבר 1941. האנדרטה בסמוך לבית העלמין מורכבת משני לוחות אבן שהצטרפו אליהם דמויות אנושיות עשויות פליז, האנדרטה נושאת כיתוב בארבע שפות האומר כי: "לא הרחק מהמקום הזה, בשנים 1941–1943, הפשיסטים ירו ביותר מ-14,000 אסירים בגטו מינסק".
ברחוב סוקאיה, במקום בית העלמין היהודי לשעבר, הוקמו כמה אנדרטאות.
ב-1993 וב-1998 הוקמו שתי מצבות עם מנורה שנחצבה על אחת מהן לציון יהודי מרכז אירופה שגורשו למינסק ונרצחו.
בשנת 2002 נוספה אבן זיכרון להנצחת כאלף המגורשים היהודים מהעיר הגרמנית דיסלדורף שהגיעו למינסק.
בכתוביות בעברית, בגרמנית ובבלארוסית על הלוחות המוצמדים לאבן כתוב: "זכור!
אבן זו מנציחה 993 ילדים, נשים וגברים שגורשו ב-10 בנובמבר 1941 מדיסלדורף לגטו מינסק.
כולם היו קורבנות של רדיפת הנאצים כלפי היהודים, ורק מעטים הצליחו לברוח מרצח העם".
בשנת 2008 הוקמה במקום בו שכן בית העלמין היהודי ברחוב סוקאיה אנדרטה לקורבנות גטו מינסק, בשם "האח ההרוס".
היא נוצרה על ידי האדריכל היהודי והפסל מקסים פטרול.
באנדרטה מוצבים שולחן שבור וכיסא מוטה המונח על רקע פדיון, המסמל את יסודותיו של בית יהודי הרוס.
בכיתוב בשפה הבלארוסית על בסיסו נכתב: "במקום זה, בשנים 1941–1943 השמידו הפשיסטים ושותפיהם יותר מ-5,000 יהודים".
בשנת 1992 הציבו חברי הקהילה היהודית מהעיר ברמן בגרמניה לוח זיכרון ברחוב רומנובסקאיה סלובודה 13 באזור גטו המבורג ליהודי מרכז אירופה שגורשו למינסק.
הלוח מנציח כ-450 מיהודי ברמן שגורשו למינסק בשנת 1942 ונרצחו שם.
בשנת 2007 נגנב לוח זה והוחלף מאוחר יותר בעותק שלו.
ביולי 2000 נחנך בשטח גטו מינסק אתר הנצחה לזכר יהדות בלארוס שנספתה בשואה, הוא נבנה במימון ארגונים יהודיים מבלארוס ומהעולם.
קבוצת הפיסול בארד "הדרך האחרונה", שנוסדה על ידי הפסל היהודי המפורסם של מינסק, ליאוניד לוין, מתארת דמויות אנושיות מחופשות היורדות לבור.
הטקסט בבלארוסית על לוח לוח הזיכרון שהוקם ביער אורוצ'יה, נכתב: "שלושים אלף אנשים נחים כאן בקברי אחים.
אי אפשר לשכוח להתאבל עליהם...
היו ערניים, אנשים, היו חזקים, כדי למנוע חזרה על דבר כזה.
שלושים אלף שבויי מלחמה סובייטים, פרטיזנים ואזרחים חפים מפשע שנורו ועונו למוות על ידי הכובשים הגרמנים-פשיסטים בשנים 1941–1943 קבורים כאן." יהודים אינם מוזכרים באנדרטה זו כקטגוריה ספציפית של קורבנות המדיניות הנאצית.
בשנת 2002 הונחה אבן זיכרון ביער בלגובשצ'ינה באזור מאלי טרוסטינץ, עם כיתוב בבלארוסית: "במקום זה, בשנים 1941–1943, השמידו הכובשים הגרמנים-פשיסטים יותר מ-150,000 שבויי מלחמה סובייטים, חברים ב"ארגון המחתרת של מינסק", ופרטיזנים של הרפובליקה, אזרחים מהרפובליקה, ויהודים מגטו מינסק וממדינות רבות באירופה".
ביוני 2018 נפתח מתחם הזיכרון מאלי טרוסטינץ, המקיף את אזור מחנה העבודה לשעבר ובין יערות בלאגובשצ'ינה וששקובקה.
עד לאחרונה כמעט ולא הייתה שום התייחסות לקורבנות השואה במתחם זה.
רק בתחילת 2019 נבנתה אנדרטה באזור ליד יער בלגובשצ'ינה.
הטקס, בראשות נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, והקנצלר האוסטרי, סבסטיאן קורץ, הנציח את יהודי אוסטריה שגורשו למינסק ונרצחו.
אנדרטה זו מורכבת מכמה לוחות אבן ועליהן חקוקים שמותיהם של כל הקורבנות.
הארגון הלאומי האוסטרי IM-MER (Initiative Malvine-Remembering Maly Trostenets), בראשותו של וולטרו ברטון, שקרוביו נרצחו באזור מאלי טרוסטינץ, מארגן סיורי זיכרון באתר.
במינסק מתקיימים אירועי הנצחה מדי שנה ב-2 במרץ, תאריך הפוגרומים הגדולים נגד יהודים בגטו מינסק.
כמו כן מתקיימים אירועים ב-9 במאי, יום הניצחון על גרמניה הנאצית.
התנועה הציונית החלה להתפתח במינסק בשנת 1917. ביולי הוקם ועד ציוני מחוזי שניהל את הפעילות הציונית.
בוועידה הוצג דו"ח שטען כי בשנה זו הוקמו באזור מינסק 189 ארגונים ציוניים.
בדצמבר התכנסה במינסק ועידה של חיילים ציוניים מהחזית.
ביוני הוקמה במינסק הסתדרות נוער ציונית בשם "החבר".
אחד ממייסדי התנועה היה אברהם בריינין, יוזם התוכנית להתיישבות יהודית בברית המועצות.
בזמן זה פעלו במינסק גם אגודות נוספות, כמו "פרחי ציון" ו"ביכורים".
בתחילת ינואר 1918 התקיימה במינסק ועידה של "הנוער הציוני הלומד".
בינואר 1918 התכנסה במינסק שוב ועידה של חיילים מהחזית.
בוועידה השתתפו 41 צירים לפי חלוקת המפלגות: 21 ציונים.
ממספרים אלו ניתן ללמוד אודות ההשפעה של התנועה הציונות על החיילים היהודים בחזית.
ועד של המפלגה הראדיקאל סוציאליסטית "פועלי ציון" התקיים אף הוא במינסק בינואר 1918, בזמן שבתנועה התחוללו מאבקי כוחות.
בזמן הכיבוש הגרמני של מינסק סופחה בהוראת הממשל הגרמני התנועה הציונית בעיר לתנועה הציונית בברלין.
התנועה ארגנה תהלוכת ל"ג בעומר ואף הדפיסו שטרות ביידיש לרגל המאורע.
בבחירות שנערכו לוועד הקהילה היהודית של מינסק ב-1918 קיבלו הציונים רוב ענק.
בישיבה הראשונה של הוועד נכחו 1000 יהודים.
יצחק ברגר פתח את הישיבה והתנהלו ויכוחים עזים האם להקריא את ההצהרות של המפלגות השונות ביידיש או בעברית.
לבסוף הצהרת הציונים ופועלי ציון הוקראו בעברית, ושאר המפלגות ביידיש.
בדיון שהתנהל לאחר מכן בהנהלת הקהילה, הבונד, פועלי ציון ו"פאלקס-פארטיי" דרשו שיידיש תהיה השפה בה יתנהלו, הציונים, פועלי צייון ואגודת ישראל תמכו בעברית.
ההחלטה הייתה על השפה העברית.
בזמן השלטון הסובייטי במינסק, בתחילת שנת 1919, חלה ירידה בפעילות הציונית.
| 1885 || לפי המילון הגאוגרפי הפולני שני שלישים מאוכלוסיית העיר.
יש לקחת מספר זה בערבון מוגבל עקב עמדותיו האנטישמיות של מחברו.
| 1917 || עקב הפליטים ממלחמת העולם הראשונה האוכלוסייה גדלה ל-67,000 יהודים מתוך 152,000 תושבים
| 1939 || האוכלוסייה היהודית גדלה עקב פליטים יהודים שהגיעו מפולין עקב פלישת גרמניה הנאצית לפולין והגיעה ל-70,998 עם זאת סביר להניח כי במציאות מספר היהודים היה גבוה אף יותר.
בהם 17 אלף שהכירו ביידיש כשפת האם שלהם.
| 1999 || האוכלוסייה פחתה עקב פתיחת מסך הברזל והגיעה ל-10,141 0.6% מאוכלוסיית העיר.
בין השנים 1897–1917 היגרו ממינסק לארצות הברית כ-91 אלף איש, כרבע מהתושבים.
מסיבה זו התרחשו תנודות במספר היהודים בעיר.
לעזיבה נרחבת זו תרמו הפוגרומים שהתרחשו במינסק בהשתתפות חיילים בחג הפסחא 1897.
יהודים התיישבו במרילנד מאז המאה ה-17. נכון לשנת 2018, האוכלוסייה היהודית במרילנד עמדה על 3.9% עם 201,600 איש.
האוכלוסיות היהודיות הגדולות ביותר במרילנד נמצאות במחוז מונטגומרי ובאזור המטרופולין של בולטימור, במיוחד בפייקסוויל ובצפון מערב בולטימור.
נכון לשנת 2010, בולטימור ומחוז בולטימור היוו את עיקר הקהילה היהודית במדינה, וכמות היהודים בה הוערכה ל-100,000 איש.
בפרברי מרילנד של וושינגטון הבירה (מחוז מונטגומרי ומחוז פרינס ג'ורג') מספרה של האוכלוסייה היהודית עמד על כ-116,700, נכון לשנת 2017, כאשר רובם מתגורר במחוז מונטגומרי התחתון.
ברוקוויל ובפוטומק מאוכלסת עיקר האוכלוסייה היהודית של מחוז מונטגומרי, וקהילות נוספות קיימות גם באזור בת'סדה ובצ'בי צ'ייס ובשכונת קעמפ מיל של סילבר ספרינג.
קהילות יהודיות קטנות יותר קיימות גם בערים נוספים, כמו גיית'רסבורג, גרמנטאון, וויט אוק, אולני וטקומה פארק.
גם בקולומביה, בפרדריק ובאנאפוליס קיימות קהילות יהודיות קטנות.
ג'ייקוב למברוזו הוא התושב היהודי הידוע הראשון של מרילנד, לאחר שהתיישב בפרובינציית מרילנד בשנת 1656.
בין שנות ה-30 ל-1870 התיישבו במרילנד 10,000 יהודים מגרמניה וממרכז אירופה.
יהודי מזרח אירופה החלו להתיישב במרילנד בשנות ה-50 של המאה ה-19, ובהמשך אף הייתה הגירה המונית של יהודי מזרח אירופה בין שנות ה-80 ל-1920.
בשנת 1904, איזידור ריינר נבחר לסנאטור היהודי הראשון בארצות הברית ממרילנד, והוא אחד הסנאטורים היהודים הראשונים בארצות הברית בהיסטוריה האמריקאית.
ב-1969 הפך מרווין מנדל למושל היהודי הראשון של מרילנד.
יהדות מרכז אסיה מכיל את העדות היהודיות שמקורן במרכז אסיה.
במאה ה-19 עבר האזור לשליטת רוסיה ומשם לשליטת ברית המועצות.
מאז קריסת ברית המועצות היגרו רוב היהודים לארצות הברית ולישראל, ומיעוטם למערב אירופה.
לא קיימים נתונים מספריים מהימנים על מספר יהודי האזור לפני המאה ה-19, אולם במאה ה-19 הוערך מספרם בכ-13,600 נפשות בעוד שעל פי מפקדי אוכלוסין רוסיים הגיע מספרם לאחר מלחמת העולם השנייה לכ-28,000 נפשות ובסוף המאה ה-20 לכ-85,000 (מספר כולל שליהודים ממוצא זה החיים גם בישראל).
ההיסטוריה של היהודים באזור מורכבת ממקורות היסטוריים שונים, רבים מהם עקיפים או מקוטעים.
המקורות הראשונים מתבססים על אגדות והשערות.
אגדה בוכרית-יהודית מספרת שהיו אלה אשורים, שלאחר שכבשו את ממלכת ישראל (722 לפנה"ס) שגירשו חלק גדול מאוכלוסייתה (שבטי ישראל האבודים) לבוכרה ומשם התפזרו במרכז אסיה.
ישנם חוקרים המשערים שהיהודים הראשונים התיישבו בנווה המדבר של מארב, בחלקים הדרום-מערביים של טורקמניסטן של ימינו הגובלת עם ח'ווארזם, בתקופת השלטון האחמני זמן מה לאחר 559 לפנה"ס, בקשר אפשרי לגלות בבל (המאה ה-6 לפנה"ס).
ישנם גם עדויות בסיפורי התלמוד על המצאות יהודים במחוזות אלו.
על פי הערה בטקסט הפרסי, "ערי הבירה של מחוזות אירן (Šahrestānīhā ī Ērānšahr)", שהושלם בסוף המאה השמינית או תחילת המאה התשיעית לספירה וששרד, והנותן רשימה ממוספרת של ערי אראנשהר (אירן), תולדותיהן וחשיבותן להיסטוריה הפרסית, Naresh, מייסד כ'את (בירת ח'ווארזם בתקופה ההיא), היה בנו של יהודי.
עם הכיבוש האסלאמי של מרכז אסיה (בשנת 747 בערך) נמצאו שני אלמנטים שהשפיעו באופן יסודי על יהודי האזור לאורך ההיסטוריה שלאחר מכן.
הראשון היה הכרה במעמדם כאהל אל-ד'ימה, קהילה החייבת בתשלום מיסים לממשל המוסלמי והגדיר את זכויותיהם ואת ההגבלות עליהם.
מסמך שכתב של אל-טברי מתאר כיצד יהודי מארב (כמו גם הזורואסטרים והנוצרים) הוכרו כאהל אל-ד'ימה, קהילה החייבת בתשלום מיסים לממשל המוסלמי בשנת 739 לערך.
הגורם השני היה המרת דת לאסלאם.
לא ניתן למצוא תיעוד רחב לגבי המרות דת של יהודים באזור, אולם מתוך ציון שורשים בספר אנשי שם מוסלמים ניתן ללמוד על מוצאם היהודי.
ישנם חוקרים הסוברים שעדות להימצאות יהודים בח'ווארזם נמצאת בכתביו של אל-טברי המתאר כיצד השאה המקומי בח'ווארזם התייעץ עם יועץ חצר שלו שמכונה "אכבר", שהיה מקובל ככינוי לחכם יהודי, על מנת לקבוע אם להיערך לפשיטה של קוטאיבה.
חוקרים סוברים שהייתה הגירה מסוימת של יהודים מח'ווארזם לקווקז, למדינת הכוזרי, אולם לא בכמויות משמעותיות.
ימי הביניים לאחר הכיבוש המוסלמי
בימי הביניים, בעיקר בתקופת שלטונה של האימפריה הח'ווארזמית (1077–1231), הייתה ח'ווארזם מרכז תרבותי ואינטלקטואלי משמעותי.
גאוגרפים והיסטוריונים אסלאמיים מוקדמים כמו אל-בירוני, מספקים תיאורים של האזור ואוכלוסייתו, כולל קהילות יהודיות, אם כי לעיתים קרובות באופן משיק.
גם נוסעים יהודים, נוצרים ומוסלמים כמו בנימין מטודלה (הקובע שיהודים שפגש שייכים לעשרת השבטים) ואבן בטוטה מזכירים לעיתים קהילות יהודיות במרכז אסיה, בעיקר בערים כמו בוכרה וסמרקנד.
קיימים אומדנים מספריים לגבי היהודים באזור ומספרם נע בסביבות 80,000.
הפלישה המונגולית במאה ה-13, בראשות ג'ינג'יס חאן, החריבה ערים רבות במרכז אסיה.
בעוד שהמונגולים היו לעיתים קרובות סובלניים כלפי דתות שונות, ההרס שנגרם על ידי פלישותיהם השפיע על כל הקהילות, כולל היהודים.
נותרו רק עקבות מזדמנים של עדויות אודות היהודים עד להיעלמותם בתחילת המאה השש עשרה.
לאחר התקופה המונגולית שלטה האימפריה הטימורית (מאות 14–15) ברוב מרכז אסיה.
מסורות משפחתיות של יהודים מצביעות על כך שעד סוף המאה ה-14 או תחילת המאה ה-15 הועברו על ידי טימור מספר אורגי משי יהודים מסבזוואר, שיראז ובגדאד למרכז אסיה, שם השתלבו בהדרגה בקהילות היהודיות המקומיות.
כתוצאה מרדיפות דת ולחץ להתאסלם נוצרה הגירה של יהודים מהאימפריות המוסלמיות והם התיישבו בעיקר בבוכרה.
בהמשך נוצרו קהילות בסמרקנד ובמרב.
יהודים אלה עסקו בעיקר במסחר ובמלאכת יד (צביעת בדים ואריגת משי).
וסביר להניח שהם נהנו מחופש יחסי תחת שליטים מוסלמים שונים, בתנאי שישלמו את הג'יזיה (מס שהוטל על לא-מוסלמים).
היהודים תרמו לחיים התרבותיים והכלכליים של האזור.
המאות ה-19 וה-20 תחת שלטון רוסי
במאה ה-19 הייתה מרכז אסיה חלק מהאימפריה הרוסית.
השלטונות הצאריים לא התערבו באוטונומיה היהודית, למעט הטלת משרת "הרב הרשמי", בעל תפקידים זהים לאלה שבאזורים אחרים של האימפריה.
תחילה הייתה אוירה אוהדת כלפי היהודים שראו בחיוב בדרך כלל, את הפלישה הרוסית.
הקהילות היהודיות באזור, בעיקר יהודי בוכרה, השתלבו יותר ויותר בכלכלה ובמבנה הפוליטי של האימפריה הרוסית ונוצרה הגירה למחוזות הרוסיים.
במצב הזה, נוצר מעמד של יהודים אמידים ומעמד של יהודים עניים, רוב היהודים העניים הפכו לרוכלים זעירים, לסנדלרים ולספרים (שני העיסוקים האחרונים היו כמעט מונופול יהודי עד סוף המאה).
נראה כי גידול מהיר זה של האוכלוסייה היהודית הוא שהוביל, מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 ואילך, להטלת צעדים מפלים נגד יהודים והגבלות על ההגירה למחוזות אחרים בשטחי מרכז אסיה שהיו תחת שלטון רוסי ישיר.
בח'ווארזם נותרה האוכלוסייה היהודית קטנה אך הייתה חלק מהזהות היהודית הבוכרית הרחבה יותר, שהשתרעה על פני אוזבקיסטן, קזחסטן וחלקים מטורקמניסטן.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נוצרה אוירה אנטישמית סמויה וגלויה ברוסיה, אוירה שהביאה בין היתר לגל הגירה של יהודים לירושלים.
לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917 החלו מתחים צבאיים במרכז אסיה.
רוב יהודי האזור התייחסו לעניין כאל שלב נוסף בסכסוך בין הרוסים למוסלמים.
כתוצאה מהעובדה שהמוסלמים היו עוינים ליהודים לא פעם, והרוסים נחלצו לעזרתם, ולמרות צעדים אנטי-יהודיים שננקטו תחת שלטון הצאר, צידדו יהודי מרכז אסיה בעיקר ברוסים, (ומכאן בבולשביקים).
הוקמה מחלקה מרכזית, היבסקציה, כמתחרה למפלגות הציוניות ולבונד במטרה לדכא הדת ו"הלאומנות הבורגנית".
תחילה נוצרו ועדות מקומיות לטיפול ביהודים באזורים השונים.
בין יתר תפקידיהם היה להקים רשתות חינוך שינחילו את התורות הקומוניסטיות.
ועדות אלו היו לרוב מאוכלסות על ידי יהודים אשכנזים בעלי הבנה מועטה ביהודים בני המקום.
תחילה שפת ההוראה הייתה עברית ורק מאוחר יותר, בשנים 1922–1923, היא הוסבה ליהודית - טג'יקית.
המבנה הקהילתי המסורתי של הקהילות פורק והוועד היהודי של משרד הפנים מינה ועדות יהודיות מקומיות גם בכמה עיירות במה שכונה "תיחום לאומי-טריטוריאלי" של מרכז אסיה.
בשנת 1924 הפכו כמעט כל מרכזי האוכלוסייה היהודית לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
כל הפעילויות שהופעלו על ידי היבסקציה הושעו (היבסקציה עצמה פורקה בינואר 1930) הגופים היחידים ששמרו על זכויות ארגוניות ספציפיות ביחס ליהודים היו סניפי אוזבקיסטן של קומזט (Committee for the agriculturization of Jewish workers) ואוזט-(Society for agriculturization of Jewish workers) שהוקמו ב-1926 ועסקו בהקמת קולחוזים (חוות קיבוציות יהודיות).
התבססות המשטר הסובייטי שמה קץ למעמד אנשי העסקים והתעשיינים היהודים ממרכז אסיה.
כולם, יחד עם בעלי מלאכה קטנים יותר, הפכו ללא זכויות חוקיות.
רוכלים זעירים "נעשו יצרניים" ואולצו באמצעות מיסוי כבד לעבוד במפעלים ובחוות קולקטיביות.
בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים היוו יהודי מרכז אסיה רוב מכריע של עובדים בבתי חרושת למשי, לסבון ולכותנה.
בשנת 1930 היו בעיר 1,379 עובדי מפעלים יהודים ממרכז אסיה; בשנת 1933 עלה מספרם ל-2,500. בשנת 1928 היו באוזבקיסטן 28 קולחוזים יהודים, ובהם היו חברות 418 משפחות, שתיים אשכנזיות.
רק שני קולחוזים יהודים שרדו עד תחילת שנות החמישים.
קואופרטיבים של אורגי כותנה ומשי, תיקוני נעליים, מספרות, צובעים, יצרני סבונים וחייטים, כולם בעלי חברות יהודית ממרכז אסיה בלבד, הוקמו בכמה עיירות באוזבקיסטן בסוף שנות העשרים.
אלו התקיימו עד אמצע שנות ה-30.
בשנת 1928 החלה התקפה מסיבית על הדת, ובאמצע שנות השלושים נסגרו רוב בתי הכנסת.
בינואר 1930 ביצעו השלטונות הפקעה מסיבית של רכוש מאלה שסירבו לוותר על המסחר הפרטי הזעיר שבאופן רשמי עדיין היה מותר וכן היו מספר אירועים של עלילת דם שלא היו מוכרות ליהודי מרכז אסיה.
כל האירועים הללו היוו תמריץ לגל הגדול השני של הגירת יהודי מרכז אסיה.
רובם המכריע של המהגרים חצו באופן בלתי חוקי לאיראן או לאפגניסטן, ואז הגיעו לארץ ישראל.
בין 1924 ל-1935, עד אשר הצליחו הסובייטים לבלום הגירה זו, עזבו את ברית המועצות כ-4,000 יהודים ממרכז אסיה.
בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים השקיעו השלטונות הסובייטיים אנרגיה וכספים רבים בחינוך, במוסדות תרבות ובתקשורת המונים.
נפתחו עיתונים ומגזינים בשפה היהודית-טג'יקית.
בהדרגה, הוחלף הא"ב מאותיות עבריות לאותיות לטיניות.
בעוד שבשנות ה-20 מספר הספרים שהודפסו בשפה היהודית טג'יקית עלה בהתמדה, בשנות ה־30 מספרם הצטמצם.
בדומה למה שקרה לבתי הספר היהודיים.
חיי היהודים בברית המועצות היו נתונים למדיניות הנוקשה של משטרו של סטלין.
בשנים 1937–1938 נעצרו כ-1,000 מיהודי מרכז אסיה ביניהם רבים מבני התרבות היהודית החדשה וכמעט כל בני המעמד הגבוה הטרום-סובייטי של יהודי מרכז אסיה שעדיין היו בחיים וכמעט כולם היו מעורבים באופן פעיל בחיי הדת.
ניתן להעריך את מספר העצורים שנספו בבתי כלא ובמחנות עבודה בכפייה בכ-700. נראה כי בשנת 1938 החליטו השלטונות להפסיק בהדרגה את כל פעילויות התרבות ביהדות בוכרה.
כתבי העת שפורסמו עד אז נסגרו, התיאטרון והמוזיאון היהודי בסמרקנד נסגרו וכן המועדונים היהודיים.
ב-1940 הופסקו ההוראה והפרסום של ספרים בטג'יקית יהודית.
עד סוף שנות השלושים, ככלל, הותר בכל עיר גדולה להפעיל רק בית כנסת אחד (להוציא את טשקנט).
הפעילות הדתית, אף שהייתה מוגבלת מאוד בהיקפה, נמשכה במחתרת.
תפילות קהילתיות ולימוד טקסטים דתיים נערכו בבתים פרטיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה (1941–1945) שירתו כ-4,000 יהודים ממרכז אסיה בצבא הסובייטי, הן בשדה והן במה שנקרא "צבא העבודה"; כ-3,000 מהם נספו.
החל מסוף שנות החמישים פרסמה העיתונות האוזבקית והטג'יקית לעיתים קרובות מאמרים חריפים, לעיתים בחתימת יהודים, נגד ישראל והתעמולה לכאורה שלה בקרב האוכלוסייה היהודית המרכזית.
באווירה של רגשות אנטי-יהודיים התרחשו עלילות דם חדשות.
הרגשות האנטי-יהודיים גברו גם בסוף שנות השישים (כתוצאה מלחמת ששת הימים שבעקבותיה ברית המועצות ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל והאנטישמיות הפכה לגלויה) ונמשכו לאורך שנות השבעים והשמונים.
בשנת 1971 החלה ההגירה השלישית בקנה מידה גדול של יהודים ממרכז אסיה כחלק מהגירה מסיבית של יהודים מברית המועצות.
עד 1987 עזבו את ברית המועצות כ-17,000 יהודים בוכרים, כ-15,500 התיישבו בישראל, השאר בארצות הברית, קנדה ואוסטריה.
עם זאת, הביאה התקופה הסובייטית גם מודרניזציה וחינוך, ויהודים רבים השתלבו בחברה הסובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 היגרו רוב יהודי מרכז אסיה בעיקר לישראל ולארצות הברית.
בימינו הנוכחות היהודית בח'ווארזם היא מינימלית, אם כי מורשת הקהילה נותרה חלק מההיסטוריה הרחבה יותר של היהודים במרכז אסיה.
בעוד שבח'ווארזם עצמה לא הייתה קהילה יהודית גדולה או בולטת כמו בערים סמוכות בוכרה או סמרקנד, היא הייתה חלק מהפסיפס המורכב של החיים היהודיים באזור, שהושפע מסחר, הגירה והנוף הפוליטי המשתנה של מרכז אסיה.
יהדות מראנו היא אחת מ-21 קהילות יהודיות איטליה המאוחדות ב- UCEI, ומונה כ60 חברים.
העדות הראשונה לחיי היהודים בדרום טירול מתועדים כבר במאה ה-13. בשנת 1297 שימש היהודי מאיסטרלינו כגבאי מס בעיר טלו הסמוכה למראנו.
בשנת 1311 ניהל היהודי בוניסאק, את המטבעה של מראנו.
בשנת 1403 העניק הבישוף אולריך השני ליהודים יצחק ושמואל את הזכות להפעיל בנק בבולצאנו.
בשנת 1431 העניק דוכס האחוזה ההבסבורגית פרדריק הרביעי הגנה אישית לארבע משפחות יהודיות בבולצאנו.
בשנת 1520 הוציא מקסימיליאן הראשון צו גירוש ליהודים מחבל טירול למעט בבולצאנו, על כן עברו חלק מהמשפחות היהודיות מן הסביבה לעיר.
ב-1573 הוטלה חובה על יהודים לענוד סימן צהוב בקוטר 8.5 ס"מ על בגדם.
מארנו היוותה מוקד משיכה ליהודים רבים שברחו מאנטישמיות כרופאים מווינה או יהודים ממזרח אירופה ומשפחות יהודיות עשירות בילו את חופשתן במוראנו בזכות האקלים הדרומי השורר בה והתרבות האיטלקית של העיר.
עקב כך התפתחו בעיר משפחות יהודיות בולטות שפעלו לפיתוח הכלכלה והתיירות.
משפחת בידרמן – הקימה את הבנק D.
Biedermann במראנו בשנות ה-1840 ושיפרה תשתיות בריאות לתיירים.
בשנת 1873 נפתחה המסעדה הכשרה הראשונה בעיר, ב-1885 פתח יוסף ברמן את המלון הראשון הכשר הראשון בעיר "סטארקנוף" ובו אף נערכו מניינים בשבתות.
1905 פתח בנו את מלון "בלריה" שהיה מלון כשר מוכר בכל רחבי אירופה ועליו אורחיו נמנו חיים ויצמן וזאב ז'בוטינסקי.
קואופרטיב דתי הוקם במראנו בסוף המאה ה-19, והקהילה הדתית נוסדה רשמית בשנת 1921. עד 1931 מנתה הקהילה למעלה מ-300 חברים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמשכה הפעילות הקהילתית והדתית בעיר.
חיים ויצמן, לימים נשיאה הראשון של מדינת ישראל, שהה במראנו ופעל לגיוס כספים עבור התנועה הציונית.
בסתיו 1938 בעקבות חקיקת חוקי הגזע באיטליה קרה שינוי דרמטי בחיי מאות משפחות יהודיות: רכושם נשלל והועבר לשכנים "אריים", יהודים הודרו מעסקים והושפלו פומבית.
הכניסיה הקתולית והכניסיה האוונגליסטית לא נקפו אצבע ובעקבות הגעת הגסטפו, ה-SS וה-SD בספטמבר 1943 הקהילה הושמדה.
בית הקברות הישן במיאסטר נפתח ב-1873 והועבר מחוץ למרכז העיר כאשר רובם של 670 הקברים שהיו בו של כ-670 אבדו בתקופת השואה.
בית הקברות הנוכחי ברחוב St.
פעיל מאז 1908 ובו קבורים דמויות מרכזיות בתולדות הקהילה כנשיאי הקהילה, רופאים, בעלי עסקים ודמויות תרבותיות.
בית הכנסת במראנו נבנה בשנים 1894–1901 על ידי הקרן קוניגסוורטר.
חנוכתו התקיימה ב-27 במרץ 1901. הרב ארון טנצר ששימש כרב הקהילה בשנים 1905–1907 נשא את דברי הפתיחה.
בתקופת השלטון הנאצי בית הכנסת שימש במחסן לחיילים גרמנים אך חלק ניכר מריהוטו נשמר.
מוזיאון יהדות מראנו מחזיק מאגר של מעל 5,000 רשומות על יהודים שגרו בדרום טירול במשך 150 שנה.
המידע מתעד מקצועיות, תרומות קהילתיות, בתי חולים, בתי מלון כשרים ומסעדות כשרות, ושימור הזיכרון ההיסטורי של הקהילה.
יהדות מיאמי היא הקהילה היהודית השלישית בגודלה בארצות הברית, לאחר יהדות לוס אנג'לס ויהדות ניו יורק.
אוכלוסייתה מונה כ-530 אלף יהודים בכל רחבי מטרופולין מיאמי, המהווים כ-8% מאוכלוסייתו.
היהודים יושבים בעיקר באזורים מיאמי ביץ' והחופים, נורת' מיאמי ואוונטורה, פורט לודרדייל ובוקה רטון.
ההתיישבות היהודית במטרופולין החלה במאה ה-19.
רוב היהודים ב הם יהודים ממוצא אשכנזי וממוצא דרום אמריקאי.
ברבות השנים התיישבו באזור יהודים ממוצאים רבים נוספים, בהם יוצאי צרפת, יוצאי מרוקו, יוצאי סוריה, יוצאי בוכרה וישראלים.
בהתאם ישנה באזור גם אוכלוסייה משמעותית של ספרדים ומזרחים.
בשנת 2023 חיו כ-514,000 יהודים במטרופולין מיאמי.
היהודים יושבים בעיקר באזורים מסוימים, ובעיקר ב, שבו 15.8% מהאוכלוסייה היא יהודית.
בבוקה רטון שבמחוז זה ישנם 16 בתי כנסת, וכ-70.8% מתוך כ-100,000 תושביה הזדהו כיהודים בשנת 2023, מה שהופך אותה לאחד היישובים היהודיים ביותר באמריקה, דבר המשקף את מעמדה כמרכז תרבותי ודתי יהודי מרכזי בדרום פלורידה.
לא ידוע מתי נוצרה הקהילה היהודי בקי ווסט, אך אוכלוסייה יהודית תועדה בה לראשונה בשנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר ידוע שבאותה תקופה מנהיגי הקהילה היו ג'ו וולפסון, אברהם וולקובסקי ומנדל ריפה.
ההערכה היא שרוב המתיישבים נמלטו מרדיפת יהודים באירופה באותה תקופה.
ככל הנראה, כמה מהמתיישבים הראשונים שטו באזור בספינה, כאשר במהלך השיט הספינה נטרפה, והם החליטו להתיישב בעיר.
בשנת 1887 נוסדה קהילת בני ציון בעיר, ומוריס ציון כיהן כנשיאה הראשון.
בניין בני ציון נבנה בשנת 1969, והוא מהווה חלק מהיהדות הקונסרבטיבית.
בעיר וסט פאלם ביץ' התיישבו יהודים לראשונה בשנת 1892.
באזור מיאמי התיישבו לראשונה יהודים באופן קבוע בשנת 1896. בשנת 1907 התקיימה ברית המילה הראשונה במחוז מיאמי-דייד, בריתו של אדי כהן.
בשנת 1913 נוסדה "בני ציון", הקהילה היהודית הראשונה במחוז.
מאוחר יותר שונה שמה ל"בית דוד".
בשנת 1953 נבחר אייב ארונוביץ לראש העיר היהודי הראשון והיחיד של מיאמי.
ההתיישבות היהודית ב החלה בשנת 1910, כהתיישב במקום לואי בראון.
במיאמי ביץ' החלה להתקיים קהילה יהודית בשנת 1913, כאשר משפחת וייס התיישבה במקום.
הקהילה הראשונה בעיר הייתה בית ג'ייקוב, שהוקמה בשנת 1927. הקהילה בנתה את בית הכנסת הראשון בשנת 1929, במקום שמשמש כיום כ.
בשנת 1943 נבחר לתפקידו הראשון מבין 16 ראשי ערים יהודים של העיר, .
בשנת 1959 התיישבו כ-10,000 יהודים מקובה במטרופולין.
בשנת 1995 נפתח במיאמי ביץ'.
בשנת 2004 נבחרה דבי וסרמן שולץ מ לקונגרס האמריקאי, והפכה לאישה היהודייה הראשונה בתפקיד זה.
בשנת 2012 נבחר לתפקיד שריף של , מה שהפך אותו ליהודי הראשון שנבחר לשריף בהיסטוריה של פלורידה.
בינואר 2009 היו כ-189 בתי כנסת ובתי קהילות במטרופולין, ששירתו מעל 500,000 יהודים.
מתוכם 77 היו משויכים ליהדות האורתודוקסית.
בנובמבר 2008 נרשמו 60 בתי כנסת ובתי קהילות של היהדות הקונסרבטיבית, כשאחד המפורסמים שבהם הוא .
באותו חודש נרשמו 40 בתי כנסת רפורמיים.
בינואר 2009 נרשמו שלושה בתי כנסת ובתי קהילות של היהדות הרקונסטרוקציוניסטית, והם "קול חי", "רמת שלום" ו"בית אור".
חב"ד וארגון החינוך למבוגרים שלו, מכון רוהר ללימודי יהדות, פעילים בפלורידה.
חב"ד פאלם ביץ' גארדנס שואף לגבש את הקהילה היהודית באזור פאלם ביץ' ו ולשרת את הצרכים הרוחניים, החינוכיים והחברתיים שלהם.
חב"ד בוקה רטון הוא בית חב"ד הממוקם בבוקה רטון, שנוסד בשנת 1989. מבנהו הנוכחי הוקם בשנת 1999. בשנת 1990 אישרו פקידי העיר להקים חנוכייה בכיכר סנבורן בעיר.
האזור המטרופוליני של פורט לודרדייל – כ-234,000 יהודים חיים ב.
פורט לודרדייל – 24,377 יהודים.
האזור המטרופוליני של – בשנת 2018 התגוררו כ-134,200 יהודים במחוז.
האזור המטרופוליני של וסט פאלם ביץ' – כ-94,000 יהודים חיים בוסט פאלם ביץ'
האזור המטרופוליני של מיאמי – כ-123,000 יהודים חיים במחוז מיאמי-דייד, עלייה מ-113,000 בשנת 2004. בשנת 2025 הוערך מספר הישראלים באזור מיאמי בכ-200,000
– קולונל בצבא ארצות הברית, על שמו נקראת
גבריאל גרויסמן – ראש עיריית
דבי וסרמן שולץ – חברת בית הנבחרים ה-25 של ארצות הברית
טד דויטש – חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
ג'ארד מוסקוביץ' – חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
לויס פרנקל – חברת בית הנבחרים ה-22 של ארצות הברית
מיטשל וולפסון – מייסד וראש עיריית מיאמי ביץ'
– ראש עיריית מיאמי ביץ'
משפחת אפלרות' – משפחה משמעותית מקי ווסט ומיאמי
צ'אק טוד – עיתונאי טלוויזיה ומנחה לשעבר של "פגוש את העיתונות"
– בנקאי ובעלים לשעבר של
אברהם לפצ'וק – איש עסקים, פילנתרופ ובוגר ראטגרס
אריק אנדרה – שחקן וקומיקאי
בן שפירו – פרשן פוליטי
אפרם גולדברג – רבה של בית הכנסת בוקה רטון
BLP כשר, ראפר מבוקה רטון.
מיקה טננבאום ומתיו לוין, חברי צמד הסינת'-פופ מגדלנה ביי.
יהדות ספרד היא קהילה יהודית דרום-מערב אירופאית, שהתקיימה בחצי האי-האיברי (ספרד ופורטוגל) החל מהתקופה הרומית בספרד דרך התקופה הוויזיגותית, המוסלמית ולאחר מכן בממלכת ספרד הנוצרית, עד גירוש ספרד בשנת 1492. יהדות ספרד הגיעה לשיא תפארתה במאות ה-9 ועד ה-13, תחת השלטון המוסלמי.
תקופה זו נקראת תור הזהב, והיא מצטיינת בפריחה תרבותית וכלכלית שבמהלכה היוותה ספרד את המרכז הדתי, התרבותי והכלכלי של כל יהודי העולם.
יהדות ספרד פיתחה מאפיינים ייחודיים, שכללו את נוסח הספרדים ומסורת פסיקת הלכה דומיננטית.
מסורת זו החלה לכל המאוחר עם רבנו חננאל, ידעה שיא בתור הזהב ובימי הרב יוסף קארו, נמשכת עד ימינו, והשפיעה על יתר התפוצות.
רוב ספרות ההגות היהודית של חכמי יהדות ספרד בימי הביניים ("מורה נבוכים", "הכוזרי", "מקור חיים", חובות הלבבות", "ספר העיונים והדיונים", "אור השם" וספרים נוספים שחוברו) נכתבה בערבית יהודית וכך גם חלק מספרי פרשנות המקרא וההלכה.
זאת לעומת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, שנכתבה בעיקר בעברית.
בעקבות גירוש היהודים שהחל ב-1492, נאלצו רבים מהם שלא התנצרו או נרצחו להימלט תחילה מספרד לפורטוגל הסמוכה.
לאחר-מכן נאלצו לברוח מהן גם ולהגר לכלל מדינות אגן הים התיכון, למדינות אחרות באירופה ולצפון אפריקה.
חלק מהמגורשים היגרו מאוחר יותר גם לעולם החדש.
המגורשים, שבלטו מבחינה תרבותית ודתית, השליטו בהדרגה את מסורותיהם ואת נוסח התפילה שלהם על קהילות יהודי ארצות האסלאם, על המוסתערבים ועל הרומניוטים.
כך נוצרה זהות דתית-הלכתית משותפת שבגינה כונו "ספרדים" – וזאת בערך למן המאה ה-19.
במדינת ישראל מרבית עולי ארצות חבל הבלקן, חלק גדול מעולי צפון אפריקה וצאצאי הישוב הספרדי הוותיק בישראל, מזוהים בשם "ספרדים", בשל עברם התרבותי-גאוגרפי, שפות הלאדינו והערבית-יהודית בהן דיברו ויצרו, נוסח התפילה הספרדי, שמות פרטיים ושמות משפחה בעלי זיקה ליהדות ספרד והיותם צאצאים למגורשי ספרד ופורטוגל שהיגרו למדינות אגן הים התיכון.
המסורת על יישוב יהודי בחצי האי האיברי, מספרת כי כבר בתחילת ימי בית ראשון התיישבו יהודים בספרד.
היהודים בספרד נהגו להראות את קברו של אדנירם, גובה המס של שלמה המלך שלפי האגדה נהרג בספרד, בעיר סגונט.
המסורת מספרת גם כי העיר טולדו, שכינויה הערבי היה "טוליטולא", נבנתה בידי גולי יהודה לאחר חורבן בית ראשון.
משפחת אברבנאל, מהמשפחות המיוחסות והוותיקות בספרד, מיוחסת לשושלת דוד המלך.
על פי מסורת משפחתית, היא הגיעה לספרד עוד קודם חורבן בית שני.
מסורת מקובלת בקרב יהודי ספרד בימי הביניים הייתה שהם צאצאים של גולים מהעיר ירושלים.
בספרו "ספר הקבלה" (1161), כתב רבי אברהם אבן דאוד, היסטוריון יהודי-ספרדי, על מסורת מוצא משפחתו שהייתה מבין יהודי קורדובה: "כשגבר טיטוס על ירושלים, פייס ממנו שלישו שהיה לו על ספרד, שישלח לו משועי ירושלים.
ושלח לו מקצתם, והיה בהם עושה פרכות ויודע מלאכת משי ושמו ברוך.
ועמדו במראדא והולידו שם." במקום אחר מזכיר אבן דאוד כי בקרב יהודי גרנדה התקיימה מסורת "שהם מיושבי ירושלם עיר הקדש מבני יהודה ובנימן ולא מן הכפרים וערי הפרזי." תחת השלטון הרומי, גדל היישוב היהודי בספרד.
התיעוד הארכאולוגי ליהודים בספרד בעת העתיקה מועט.
נמצאה מצבה מהמאה ה-3 לספירה ועליה שם של נערה יהודייה, מצבה אחרת מטורטוסה מהמאה ה-4, וכן תבליט מבית כנסת באלש.
כמו כן, נמצאה בטרגונה מצבה בשלוש שפות: עברית, לטינית ויוונית.
הידיעה ההיסטורית הברורה הראשונה על יישוב יהודי בספרד היא משנת 306 לספירה.
בשנה זו התכנסה בגרנדה, אנדלוסיה, ועידה כנסייתית בראשות הבישוף מקורדובה, וקיבלה שורת החלטות, ובהן ארבע החלטות הנוגעות להפרדה בין יהודים ונוצרים.
מאוחר יותר, בשנת 418, התחוללו באיים הבלאריים פרעות ביהודים.
בתקופת הממלכה הוויזיגותית, חל על היהודים החוק הרומאי, שכלל (בגרסה המחייבת משנת 506) חוקים מפלים כנגד יהודים: איסור לכהן במשרות ציבוריות המקנות לנושאיהן סמכות להעניש נוצרים, נישואים עם נוצרים, החזקת עבדים ובניית בתי כנסת חדשים.
כל עוד החזיקו השליטים הוויזיגותים בנצרות האריאנית, חוקים אלו כמעט ולא נאכפו, ואנחנו שומעים על יהודים שהחזיקו במשרות שלטוניות ומעמד גבוה, ועל פניה של נוצרים לרבנים כדי שיברכו את שדותיהם.
כשבחודש מאי 589 קיבל עליו המלך הוויזיגותי רֶקָארֶד הראשון, את הנצרות הקתולית, מצבם של היהודים השתנה לרעה.
החוקים נאכפו מעתה בקפדנות, הוספו בהדרגה חוקי הגבלה חדשים נגד היהודים, ולקראת אמצע המאה ה-7 הוחלו החוקים גם נגד מומרים יהודים.
החקיקה האנטי-יהודית הגיעה לשיאה בשנת 613, כשהמלך סיסבוט הוציא צו האוסר על יהודים להתגורר בספרד, והוביל לגירוש ספרד במאה השביעית.
יהודים רבים עזבו את ספרד לצרפת הסמוכה ולארצות צפון-אפריקה.