tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוהל העץ הזה, עובר תהליך פולימריזציה והתקשות תוך כדי חשיפה לחום, ונמצא בשימוש כבר כ-9000 שנים, כדבק, חומר מילוי וצבע בידי אמני לכות יפנים.
תהליך הקינצוגי מתחיל בהדבקת השברים (לעיתים כמה עשרות חלקים) של הכלי הניזוק ומילוי חורים וסדקים באמצעות הלכה היפנית.
זהו תהליך המצריך דיוק רב מכיוון שלא ניתן להסיר לכה שהתייבשה.
זמן ייבוש הלכה לאחר ההדבקה עשוי לארוך מספר שבועות.
לאחר מכן האמן משייף ומלטש את עודפי הלכה מקווי החיבור על מנת להחליק את התפר ולהתאימו באופן מושלם לקווי המתאר ולפני השטח של הכלי.
לבסוף צובע האמן את קווי התפר בצבע המכיל אבקת זהב או על ידי פיזור אבקת זהב על שכבה דקה של לכה שעדיין לחה ודביקה.
לעיתים בוחר האומן מטעמים אסתטיים לעשות שימוש בצבע המכיל כסף, אך לרוב קווי החיבור צבועים בזהב בעיקר משום שאינו דוהה או מתחמצן והוא בטוח לשימוש עם מזון.
עם הגידול שחל במספר החוגים וסדנאות האמנים לקדרות ברחבי העולם גוברת ההתעניינות בטכניקת קינצוגי גם מחוץ ליפן.
תהליך תיקון החרסים בשיטת הקינצוגי מהווה בימינו השראה למספר אמנים מודרניים ברחבי העולם, ביניהם הפסלת הקוריאנית יסוקיונג (Yeesookyung) היוצרת עבודות תלת־ממדיות גליות תוך שימוש בשברי כלי פורצלן, והאמן האנגלי פול סקוט (Paul Scott) יוצר קומפוזיציות וקולאז'ים מרתקים מחלקי כלי קרמיקה שונים.
קינן ווין היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי ממוצא יהודי.
הוא הופיע בעשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה לרוב בתפקידים משניים כשחקן אופי של דמויות נכלולית ועצבניות.
אביו, אד וין היה שחקן וודוויל יהודי מפורסם.
אמו הילדה הייתה קתולית וגם היא הייתה שחקנית וודוויל.
הוא שינה את שמו הפרטי בהוקרה לסבו מצד אימו, פרנק קינן שגם הוא היה שחקן.
הוא החל להופיע בברודוויי ובשנות ה-40 הוחתם במטרו גולדווין מאייר, מסרטיו:
חתונה מלכותית (1951) בתפקיד כפול
ג'וני קונצ'ו (1956) עם פרנק סינטרה
הפרופסור המפוזר בתפקיד אלונזו הוק.
הוא חזר על תפקיד זה בסרט "בנו של פלאבר" (1963).
בשני סרטים אלה הופיע עם אביו, אד וין.
ב-1974 חזר לאותו תפקיד בסרט "החיפושית דוהרת שוב".
נאשוויל (1964) בבימויו של רוברט אלטמן.
"קשתו של פיניאן" (1968) בבימויו של פרנסיס פורד קופולה.
היו זמנים במערב (1968) בתפקיד שריף.
בנוסף, הופיע בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה רבות כמו "בוננזה", "הוואי חמש-אפס", "דאלאס", "כל יום מחדש" ועוד.
הוא נפטר מסרטן הלבלב ואפרו נקבר לצד בתו אמילי שמתה מלופוס בגיל 20.
ווין היה נשוי שלוש פעמים:
ילדיו טרייסי קינן ונד קינן הם תסריטאים, נכדתו ג'סיקה קינן וין היא שחקנית.
קינן אוואנס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז באולימפיאקוס.
בעונת הרוקי שלו במדי אוניברסיטת טקסס טק, אוואנס היה שחקן משלים כשקלע 5.8 נקודות במשחק ב-18.2 דקות בעודו פותח רק שלוש פעמים מתוך 32 משחקים בהם שותף.
בעונתו השנייה, עונת 2015/2016, הפך אוואנס לשחקן מרכזי בקבוצה כששיפר את ממוצע הנקודות שלו ל-8.7 נקודות ב-25.1 דקות ובנוסף פתח ב-31 משחקים מתוך 32.
בעונת 2016/2017, אוונס רשם ממוצעים של 15.4 נקודות ו-3 אסיסטים למשחק, מה שעזר לו להיבחר לקבוצה השלישית של העונה.
בעונתו האחרונה, אוואנס היה הקלעי המוביל של הקבוצה והוביל אותם לעשירייה הראשונה.
באמצע פברואר, קלע אוואנס סל ניצחון בדרבי מול אוניברסיטת טקסס באוסטין ובנוסף קלע שיא קריירה של 38 נקודות.
אוואנס נבחר לחמישייה הראשונה של העונה והיה מועמד לתואר הרכז המוביל בליגה ולפרס ג'ון אר.
בשנת 2018, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, החל לשחק אוואנס בגולדן סטייט ווריורס במהלך ליגת הקיץ של ה-NBA.
לאחר מכן חתם אוואנס בדטרויט פיסטונס בחוזה כפול כך ששיחק לסירוגין בקבוצת הפיתוח של הפיסטונס, גרנד ראפידס דרייב.
ב-15 בינואר 2019 שוחרר אוואנס מהפיסטונס מבלי שרשם הופעה אחת במדיה, אך נשאר בקבוצת המילואים.
ב-22 בינואר 2019 עבר אוואנס בטרייד לדלאוור בלו קואוטס יחד עם זכויות השחקן של כריס הורטון בתמורה לזכויות השחקן של שון לונג ודבנדריק ווקר.
ב-26 ביולי 2019 חתם אוואנס לעונה באיגוקאה מהליגה הבוסנית והליגה האדריאטית.
אוואנס רשם ממוצעים של 11.9 נקודות, 2.4 ריבאונדים, 2.8 אסיסטים במדד יעילות של 11.3.
ב-6 ביולי 2020 חתם לשתי עונות בהפועל חיפה מהליגה הישראלית והליגה הבלקנית.
ב-6 ביולי 2021 חתם אוואנס לעונה במכבי תל אביב.
ב-12 ביולי 2022 הסתיים חוזהו והוא שוחרר מהקבוצה.
ב-13 ביולי 2022 חתם אוואנס בז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית והיורוליג.
אוואנס סיפק חצי עונה מצוינת עבור ז'לגיריס כאשר הוא מספק לקבוצה 15.9 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים.
ב-5 בינואר 2023, קרע אוואנס את גיד האכילס שלו וסיים את העונה.
ב-6 ביולי 2024 חתם אוואנס באולימפיאקוס מליגת העל היוונית והיורוליג.
קינן לונסדייל הוא שחקן, רקדן וזמר-יוצר אוסטרלי.
לונסדייל נולד בסידני לאב ממוצא אדו -ניגרי ולאם ממוצא אוסטרלי-אירי-דני.
ללונסדייל, יש 11 אחים ואחיות.
תפקיד המשחק הראשון של לונסדייל היה ב-2007, בסרט Razzle Dazzle: A Journey into Dance .
בשנה שלאחר מכן, הוא הופיע בפרק של הדרמה הרפואית האוסטרלית, מלאכים בלבן .
לונסדייל שיחק גם בעונה השנייה ובעונה השלישית של סדרת הדרמת האוסטרלית, Dance Academy .
לונסדייל היה קריין פרסומת בפרסי המוזיקה של MTV אוסטרליה למשך שנתיים וחצי ב-2014, הוא הוציא את הסינגל "One and Only", ב-iTunes.
לאחר מכן, שיחק תפקיד משנה בסרט מ-2015, מורדים.
לונסדייל הופיע גם בסרט מ-2016, נאמנים.
בשנת 2016, הסינגל שלו, "Higher", נכלל באלבום האוסף של קונור פרנטה , Culture, volume 5. לונסדייל הופיע לאחר מכן בסרט מ-2016, שעה של גיבורים .
ב-2015 נבחן לונסדייל לסדרת הטלוויזיה "אגדות המחר", לתפקיד ג'פרסון ג'קסון.
הוא לא עבר את האודישינים לתפקיד, ובמקום זאת הוא לוהק לתפקיד וולי ווסט (בנו הלא ידוע בעבר של ג'ו ווסט) לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה, "הפלאש".
לאחר מכן, הופיע כקיד פלאש בעונה השלישית.
ב-2017 הופיע בעונה השלישית של "אגדות המחר".
באותה שנה, הופיע לונסדייל גם בפרק אחד של "סופרגירל".
ב-2018 כיכב לונסדייל כבראם בסרט "באהבה, סיימון", המבוסס על הרומן "סיימון מוצא את דרכו" של בקי אלברטל.
מאוחר יותר, אמר לונסדייל שהתפקיד עזר להשלים עם המיניות שלו.
עם צאתו לאקרנים, זכה הסרט לביקורות חיוביות מצד המבקרים, ונאמר כי הסרט היה הסרט הראשון של אולפן גדול שהתמקד ברומנטיקה של נערים להט"בים.
ב-2019, כיכב לונסדייל בווידאו קליפ לשירה של קמילה קאבלו, "Liar".
במהלך השנים, הוא הוציא מספר שירים, וביניהם הסינגל "Rainbow Dragon".
לונסדייל מזהה את עצמו כקוויר, ואינו מזדהה עם תווית מיניות ספציפית.
שנהשםתפקיד הערות 2007Razzle Dazzle: A Journey into Dance להקת המחול של מיס אליזבת 2015מורדים אוריה פדרד 2016שעה של גיבורים אלדון חנון נאמנים אוריה פדרד 2017אקדמיה לריקוד: הקאמבק אוליבר לוידלייק, שתף, עקוב גארט 2018באהבה, סיימון בראם "בלו" גרינפלד 2020Work It ג'וליארד פמברוק2022My Fake Boyfriendאנדרו2026War Machine Weetzie Bat ברווז
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדתתוצאההערות 2018פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV הנשיקה הטובה ביותר באהבה, סיימון פרסי בחירת הנוער הכימיה הטובה ביותר בסרט קולנוע 2021פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה המוזיקאי פורץ הדרך המצטייןRainbow Boy
קינסיולוגיה יישומית היא פסאודו-מדע שאינו קשור למדע הקינסיולוגיה.
מייסדה הוא הכירופרקט ג'ורג' ג'יי גודהרט שטען שניתן לאבחן ואף לטפל במחלות שונות באמצעות השרירים, בהן אלרגיות, אסתמה וסרטן.
מחקרים שנעשו בנושא הראו שאין ביכולת קינסיולוגים ישומיים לאבחן או לטפל באף מחלה, מחקר אחד אף הראה ש"יעילות הקינסיולוגיה היישומית אינה עולה על היעילות של ניחוש רנדומאלי".
גודהרט טוען כי גילה דפוס של חלשות שרירים אצל חולים שונים, והצליח להסביר דפוסים אלו אחרי שנים של מחקר.
הוא טוען ששרירים נחלשים באופן מיידי כאשר הגוף חשוף לגירוי מזיק, והם מתחזקים בנוכחות חומר טיפולי.
ומכך הסיק שקיים קשר בין עיוות תנועה ומצב בריאות כללי לבין היחלשות שריר, כמו גם שהגורמים להיחלשות השרירים הם התוצאה של לחצים שונים המשפיעים על מערכת העצבים של הגוף ועל איבריו.
בנוסף טען, גורמים נוספים להיחלשות השרירים יכולים להיות: מחסור בוויטמינים, רגישויות למזון, טפילים, רעלים וכימיקלים.
מאוחר יותר טען כי שיטתו יעילה גם לאבחון וטיפול בבעיות נפשיות, טענה שאף היא אינה מגובה מחקרית.
ההליך מבוסס על ההנחה שהגוף אינו רמאי כמו המוח המודע והוא נותן הערכה אמיתית יותר מהמוח שמספר את הסיפור שאנו רוצים להאמין בו.
הגוף ייתן תשובות לדברים שהם מתחת לפני השטח מבלי להיות מושפע ממשאלת לב או מניפולציה חברתית.
הנבדק עומד או יושב זקוף.
מותח יד ישר לפנים או ישר הצידה.
המאבחן מבקש מהנבדק להתנגד בתגובה לאמירה או לשאלה שהוא שואל.
לאחר כל שאלה המאבחן לוחץ על הזרוע לכיוון מטה, אם הזרוע נשארת יציבה המשמעות היא שהשריר חזק והתשובה היא אמת.
אם הזרוע יורדת כלפי מטה, סימן שהשריר נחלש והתשובה היא אינה אמת.
השאלות חייבות להיות מדויקות וממוקדות, שאלה ישירה שהתשובה עליה חד-משמעית, כן או לא.
ביד החלשה של הנבדק (לימנים שמאל ולשמאלים ימין), להפגיש את האגודל והקמיצה וליצור עיגול, כאשר ציפורן הקמיצה נוגעת בכרית האגודל.
עם היד השנייה יוצרים עיגול בתוך העיגול של היד החלשה מהאגודל והאצבע.
אם העיגול נותר שלם, התשובה חיובית.
אם עיגול האגודל והקמיצה התפרק, התשובה היא שלילית.
הגישה המדעית מתייחסת לקינסיולוגיה היישומית כאל פסאודו-מדע.
חלק מהטענות הן שהאבחון הקינסיולוגי הוא בעצם מניפולציה של קריאה קרה וקריאה חמה.
קינן טרייסי הוא שחקן קנדי.
טרייסי נולד בקנדה ב-22 ביולי 1991 לשחקן איאן טרייסי.
חלק ניכר מילדותו בילה מסביב לעולם, וחי בדרום אפריקה, ישראל, מצרים ואמסטרדם.
טרייסי הוא מוזיקאי ומנגן על גיטרה, תופים ופסנתר.
בשנת 2010 טרייסי ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בסרט של ערוץ דיסני, "16 משאלות".
לאחר מכן שיחק בתפקידי אורח בסדרות, בהן "מניע" (אנ'), "אאוריקה" ו"פרינג'".
בשנת 2012, שיחק בסרטי הטלוויזיה, "A Dog Named Duke" ,"Kiss at Pine Lake" לצד בארי ווטסון ובסרט "Rags" שהוקרן בערוץ ניקלודיאון.
בין השנים 2013–2016 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בייטס מוטל".
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרט הטלוויזיה "המרדף אחר האוצר המשפחתי" בו שיחק בתפקיד ראשי.
באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "חוצה את הקווים".
לאחר מכן, בשנת 2014, שיחק בתפקיד משנה בסדרת המדע הבדיוני "100".
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט של לייפטיים, "Deadly Assistant".
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "פולארויד" (אנ').
בשנת 2021 שיחק בסדרת המדע בדיוני "דבריס".
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת האימה "יום המתים".
באוקטובר אותה שנה פורסם כי ישחק במיני סדרת הטלוויזיה העתידית של נטפליקס "השטן באוהיו", שעלתה לשידור במהלך 2022.
טרייסי ניהל מערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית אמנדה מישלקה.
+שנהסרטתפקידהערות2013Hell in a Handbagפטריק2018Extracurricularדרק גורדון2019פולארויד (אנ')דוויןTBAThe Bearded Girlבלייז
קינשמה העיר השנייה בגודלה במחוז איוואנובו שברוסיה.
העיר משתרעת לאורך לאורך נהר הוולגה, כ-335 קילומטרים צפונית-מזרחית למוסקבה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-88,000 תושבים.
קינשמה הוזכרה לראשונה בשנת 1429. בשנת 1504, איוואן השלישי מסר את העיירה לנסיך פיאודור בלסקי, שנמלט למוסקבה מליטא והתחתן עם אחייניתו של איוואן.
העיר חזרה לשליטת לצאר ב-1587. במאות ה-16 וה-17 הייתה קינשמה מרכז דיג מרכזי, שסיפק חדקניים לאצולה.
בשנת 1608 העיר נהרסה פעמיים על ידי הפולנים.
לאורך ההיסטוריה שלה, קינשמה השתייכה לאזורים שונים ברוסיה, ובהם מחוז ארכאנג'לגורוד, תת-מחוז ירוסלב של מחוז סנט פטרבורג ונפת מוסקבה.
המבנה הבולט בעיר הוא קתדרלת השילוש, שנבנתה בשנים 1838–1845 בעיצוב נאו-קלאסי טיפוסי.
בעיירה יש גם כמה כנסיות מהמאה ה-18.
בשנת 2010 קיבלה קינשמה מעמד של עיירה בעלת חשיבות היסטורית.
בעבר התגוררו בעיר אלכסנדר בורודין ואלכסנדר אוסטרובסקי.
קינת דידו (מאנגלית: Dido's Lament או When I am laid in earth) היא האריה הסוגרת את האופרה דידו ואניאס מאת הנרי פרסל (לברית מאת נחום טייט).
האריה היא אחת מהמבוצעות ביותר מיצירות המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק.
האריה, אשר ממוקמת לקראת סיום האופרה, מציגה את קינתה של דידו לאחר עזיבתו של אהובה אנאס.
היא פונה לבלינדה ונפרדת ממנה לשלום לפני מותה.
השיר נפתח ברצ'יטטיב סקו (Secco) על הטקסט "Thy hand, Belinda" ("ידך בלינדה") המלווה בבאסו קונטינואו.
על המילים חושך (Darkness) ומוות (Death) והירידה לקבר, פרסל משתמש בציור מילים בעזרת שירה ונגינה בכרומטיות בירידה.
תפקיד הבס מנוגן בחזרתיות - באוסטינטו ומתבסס על קוורטה כרומטית בירידה , מהלך בס נפוץ בתקופת הבארוק.
לבסוף, שילוב הבס באוסטינטו, הטמפו האיטי והמשקל המשולש מאפשר התייחסות לשיר ככתובה בצורת הפסקליה .
בספר יחזקאל הוקדשו שלושה פרקים (–) לנבואות וקינות על מפלת צור (יחד עם צידון) תחת המצור הכושל של נבוכדראצר מלך בבל.
הקטעים הם, ככל הנראה, חיבור של נבואות נפרדות במקורן; מהתוכן עולה שהחלק הראשון הכתב לפני תחילת המצור על צור, בעוד שאר החלקים נכתבו במהלך המצור (כלומר לפני שנת 571 לפנה"ס), כאשר צור עמדה איתנה מול הצבא הבבלי, ויחזקאל ניבא שהמצור יצלח.
תיאור צור המהוללת והנבואה על מפלתה דומה לתאור המקביל המופיע במשא צור של ישעיהו.
בפועל, הנבואות של יחזקאל על כך שהמצור של נבוכדראצר יצליח התבדו, והמצור כשל.
יש המשערים כי יחזקאל הבליע בדבריו קטעים מתוך שירה צורית שהתחברה במאות ה־10–9 לפנה"ס על גדולתה ותפארתה של העיר, אותה למד בשבתו בתל אביב מהגולים הצורים שישבו בקרבת ניפור.
בחלק הראשון () פותח יחזקאל בזמן הנבואה: – בשנה האחת־עשרה למלוך צדקיהו, היא שנת חורבן הבית, באחד לחודש – משום שבנבואה יש התייחסות לחורבן ירושלים, משערים שמדובר באחד לחודש לאחר ששמע החורבן הגיע לנביא, כלומר בחודש העשירי (שבט).
אז מתחילה הנבואה המאיימת על צור, כי בשל שמחתה על חורבן ירושלם, יעלה עליה יהוה – הים היה מקור עושרה של צור, וכעת העמים יחריבוה כגלי הים.
יחזקאל מגלה בקיאות במבנה העיר, ומנבא שייגרף העפר מהסלע עליה בנויה, ו – משטח עליו יפרשו דייגים את רשתותיהם.
החורבן יגיע גם ל – מושג הנסוב על הכפרים הכפופים למטרופולין צור ביבשה.
אז יחזקאל מגלה את זהות המחריב – נבוכדראצר, ומתאר בפירוט את החורבן עצמו: ביצורי העיר ומבניה יחרבו, שללה יהיה לביזה, אוכלוסייתה תיהרג בטבח, ואף "מצבות העוז" – ככל הנראה חפצי פולחן הקשורים בניצחון, או אולי שני העמודים המפורסמים שהוצבו בפתח מקדש מלקרת (המקבילים ליכין ובועז) – יינתצו.
אז תשרור דממה בעיר, – השבתת "קול הכינור" כדימוי לחורבן עיר מופיע גם בכתובות ספירה: .
החלק השני: חרדת איי הים על מפלת צור
בחלק השני () מתאר יחסקאל את אבל האיים (כך נקרא במקרא כל מקום על שפת הים) על מפלת צור.
אחרי כן הדיבור עובר ליהוה, האומר שהחריב את צור, שם אותה בעולם המתים והעביר את תפארתה לעולם החיים.
ביטויי האבל בחלק זה מגלים זיקה לביטויי אבל כנעניים המופיעים בשירה האוגריתית.
בקינת יחזקאל, נשיאי הים מסירים את בגדיהם הרגילים, יורדים מכסאותיהם ומתיישבים על הארץ; בחלק הבא, מתוארים המלחים האבלים יורדים מאניותיהם לארץ, שמים עפר על ראשם ומתפלשים באפר, חוגרים שקים ומגלחים שערם.
בעלילות בעל וענת, כאשר אל שומע על מות בנו בעל, הוא יורד מכסאו, יושב על ההדום, שם עפר על ראשו ומתפלש בעפר על ראשו, מחליף את לבושו ומגלח לחיו וזקנו.
אף הביטויים המשמשים לתיאור מנהגי האבלות דומים במקרא ובשירה האוגריתית.
החלק השלישי: קינה על צור
בחלק השלישי () נושא יחזקאל עצמו, בשם יהוה, קינה על צור ומהלל אותה.
נשיאת הקינה על העיר עוד לפני מפלתה דומה לקינה שנשא עמוס על ישראל עוד לפני חורבנה ().
צור היא "כלילת יופי", מתוארת כאניה הבנויה לתפארת מעצים שונים משניר (הכינוי הפיניקי לחרמון), מלבנון, מהבשן ומקפריסין, ובדיה הם שש ממצרים ותכלת וארגמן מאלישה.
עיקר הקינה בתיאור קשריה הענפים של צור: הנביא מונה ערים וארצות רבות וכותב מה היו קשריהם עם צור.
אנשי הערים הפיניקיות הגדולות צידון, ארוד וגבל היו בעלי תפקידים שונים למענה, פרס, לוד ופוט היו לה חיל משמר, וארצות רבות אחרות מסביב לים התיכון ובתחומי המזרח הקרוב הקדום סחרו איתה בסחורות שונות ויקרות, אותן מפרט יחזקאל.
בסוף הפירוט מזכיר יחזקאל את אניות תרשיש, וחוזר על דימוי צור לאניה אותה אנשים רבים השיטו במאמץ רב.
כל אנשי האניות, על תפקידיהם, מתוארים מתאבלים ומקוננים על חורבן צור, ושוב חוזר תיאור האיים ומלכיהם מתאבלים.
החלק הרביעי: קינה ראשונה על מלך צור
הקינה הבאה () פונה ל"נגיד צֹר" – הכוונה למלך צור, לא למלך מימי יחזקאל או מלך מסוים אחר, אלא מלך כסמל למדינתו.
הקינה מכילה יסודות מיתולוגיים מספרות המזרח הקרוב הקדום.
בקינה זאת, יחזקאל, המדבר בשם יהוה, אומר כי נגיד צור נעשה יהיר וחשב עצמו לאל.
אין עדויות ארכאולוגיות שמלכים פיניקיים נחשבו לאלים, אך קיימות עדויות שחלקים מהעיר צידון נשאו כינויים קדושים כגון "שמם רמם" (שמים רמים) ו"ארץ רשפם" (ארץ רשף).
באמירה המיוחסת לנגיד צור קיים דמיון למושבו של האלוהות הכנענית ששמה אל לפי השירה האוגריתית ב"מבכי נהרים, קרב אפיקי תהומותיים", כלומר בלב הים, ואף השימוש במונח "אֵל אָנִי" עשוי לרמוז לאלוהות הכנענית אל.
יחזקאל מודה שנגיד צור אכן חכם מאוד, ובזכות חכמתו התנהל בתבונה רבה והצליח, אך הדבר גרם לו ליהירות.
באמירה מזכיר יחזקאל את הדמות הכנענית־אוגריתית דנאל (באוגריתית: 𐎄𐎐𐎛𐎍, דנאִל), דמות של איש חכם וצדיק מעלילת אקהת, כאדם שנודעה חוכמתו, ועלילתו נודעה גם בישראל; יחזקאל פנה לנגיד צור בסיפור הידוע לו היטב ממסורתו, אך גם משותף למסורות ארץ־ישראל.
בשל גובה־לבו, מביא יהוה על צור זרים שישחיתוה ויחריבוה, ונגיד צור יהיה ביד הורגיו אדם ולא אל.
הביטוי מצביע על כך שבתקופה זאת נהגו הפיניקים למול את בניהם (והם המשיכו לנהוג כך, לפי עדות הרודוטוס, לפחות עד המאה ה־5 לפנה"ס).
החלק החמישי: קינה שניה על מלך צור
החלק האחרון הנוגע ישירות לצור הוא הקינה השנייה למלך צור (), גם היא בשם יהוה.
גם החלק הזה מכיל אלמנטים מיתולוגיים מהמזרח הקרוב הקדום, במיוחד סיפור גן העדן.
הקינה נפתחת בדברי הלל ושבח למלך צור – הוא מתואר כמושלם, חכם, יפהפה, ויושב בגן עדן, מסוכך באבני חן שונות ויקרות (רובן מקבילות לאבני החושן) שנוצרו במיוחד בשבילו.
יש בכך זיקה אפשרית למיתוס השומרי על הגן של האלה סידורי, שבו צמחו אבנים יקרות על העצים; ייתכן שמסורת האבנים היקרות בגן העדן, שמופיעה אצל יחזקאל, היא הסיבה לתיאור החריג בסיפור הבריאה המקראי ב, המדגיש שזהב ואבנים טובות נמצאים בארץ החוילה (ולא בגן עצמו).
אז מעוטר מלך צור בתואר רב־משמעות: .
תוארו של הכרוב, "ממשח הסוכך", לא ברור כלל; ייתכן שהמילה היחידאית "ממשח" קשורה למשיחת שמן, או למילה האכדית mašaḫu שמשמעה "למדוד, לגדול, להתרחב".
עדיה חורון שיער שהמילה "ממשח" מרמזת, לאור הסחר הענף של צור בצפון אפריקה (באמצעות קרתחדשת) ומערבה, לשם אימזיע'ים, שבין צורותיו (בעיקר בקרב הטוארג) נמצאות גם גרסאות מהשורש מ־ש־ע' (כמו I-mušaɣ, אי־מושע').
הדבר מתבסס גם על זיהוי גן עדן בצפון אפריקה, ומציאת היסוד באגדת גן עדן והגירוש ממנו באירועי המדבור של הסהרה, שכפו על יושבי האדמות הפוריות שהפכו למדבר לנדוד מזרחה.
לפי נוסח תרגום השבעים, לא מלך צור הוא הכרוב, אלא הכרוב ניתן למלך צור ביום היבראו; המלים "ממשח הסוכך" כלל לא מופיעות בתרגום השבעים, אולי משום שלא ידעו איך לתרגמן.
הצבת האל בהר מגלה זיקה לאמונה הפיניקית שמקום מושבם של האלים הוא בהרים, והדים לכך מופיעים אף במקרא, למשל .
אז נאמר על מלך צור שהיה תמים מיום היבראו, עד שנמצאה בו עוולה (מוסבר כי בשל המסחר והעושר הרב, מידותיו הושחתו), ובכך הוא מדומה לאדם הראשון שנברא ושגורש מהר האלוהים בשל חטאו.
האשמת המלך בגובה לב בשל יופיו וחכמתו חוזרת, ונאמר שהמלך יושפל לעיני מלכים אחרים, ומאחר שמסחרו חילל את מקדשיו, אש תגרום לאבדנו.
לפי נוסח המסורה, הכרוב, שאליו פונה הכתוב בגוף שני, הוא זה שאבד, אך בנוסח תרגום השבעים מדובר על הכרוב בגוף שלישי והוא שיגרום לאבדנו של מלך צור (שאליו מדובר בגוף שני); נראה, על כן, שנוסח תרגום השבעים מתאים עצמו למיתוס גן העדן בספר בראשית, שבו .
ייתכן שיש בכך התפלמסות עם מיתוס פיניקי שעסק במותו של מלקרת, אלוהי צור, באש, וקימתו לתחייה לאחר מכן, אולם העדויות למיתוס זה מועטות ואין ודאות בנוגע לפרטיו.
החלק השישי והשביעי: נבואה על צידון ונבואה על ישראל
החלק הבא של הנבואה () לא נוגע לצור אלא לצידון, מנבא את חורבנה האלים, ובכך לא יהיה עוד לישראל מכאוב.
הנבואה לא מבהירה מה הסיבה שבגינה צידון תיענש, אך הסיום שלה רומז שהעונש הוא על כך שצידון הציקה לישראל.
ייתכן שהרקע ההיסטורי לנבואת החורבת של צידון הוא המתקפה של פרעה חפרע על צידון, בעת שהיתה תחת שלטון בבלי, בניסיונו לארגן ברית אנטי־בבלית.
החלק האחרון () פונה ישירות לישראל, ומנבא, בלי קשר ישיר לנבואות והקינות הקודמות, קיבוץ בית ישראל הגולים וישיבתם הבטוחה בארץ.
הוא מהווה נספח לחלקים העוסקים בצור (בצידון), שחיבר יחזקאל או אחד מעורכי ספר יחזקאל.
קינן וקל הוא סיטקום אמריקאי שנוצר על ידי קים באס ושודר במקור בניקלודיאון מ-17 באוגוסט 1996 עד 3 במאי 2000. הסדרה, המתרחשת בשיקגו, עוקבת אחר קינן רוקמור (קינן תומפסון) השובב וחברו הטוב והעליז קל קימבל (קל מיטשל), שמסתבכים עם תעלולים מטורפים במספר הרפתקאות כושלות.
הסדרה הייתה אחת משלושה ספין-אופים של התוכנית "כל זה", בה כיכבו תומפסון ומיטשל יחד במשך מספר שנים.
הסדרה כוללת את משפחתו של קינן, המורכבת מאביו רוג'ר (קן פורי), אמו שריל (טיל מרשאנד) ואחותו הצעירה קירה (ונסה באדן).
בסדרה משתתף גם הבוס של קינן, כריס פוטר (דן פרישמן).
בתוכנית מופיעים מספר כוכבים אורחים, ביניהם מנחה השעשועון בוב יובנקס, שחקן הכדורסל רון הרפר והזמרת בריטני ספירס.
הסדרה זכתה בפרס "תוכנית הטלוויזיה האהובה" בטקס פרסי בחירת הילדים לשנת 1998.
שתי העונות הראשונות צולמו באולפני ניקלודיאון שבאולפני יוניברסל, פלורידה.
שתי העונות האחרונות צולמו באולם ניקלודיאון און סאנסט שנסגר כעת, בלוס אנג'לס, קליפורניה.
עלילת התוכנית מתרחשת בשיקגו, אילינוי, ועוקבת אחר קינן רוקמור וקל קימבל, צמד תלמידי תיכון הנמצאים בהרפתקאות שונות, שבדרך כלל מתרחשות כתוצאה שקינן מתכנן מזימה להתעשרות מהירה או להימנע מצרות עם מבוגרים ממנו.
מזימות אלה מסוכלות לעיתים קרובות כתוצאה מאופיו המרוחק ומגושמותו של קל.
התוכנית משתמשת במספר בדיחות חוזרות.
הפרקים נפתחים ונסגרים כאשר קינן וקל שוברים את הקיר הרביעי על ידי אינטראקציה עם קהל באולפן, עומדים מול וילון אדום המוצב מול הסט הראשי בזמן שהם עדיין בדמות.
בדרך כלל, הם עושים דברים שקשורים לפרק עצמו, לדוגמה, בפתיחה של "The Tainting of the Screw", קל נראה לובש ציוד דיג ומשוויץ בטונה שתפס, והפרק עוסק בקינן שנחנק מבורג שהיה בכריך הטונה שלו.
בדיחה נפוצה של פתיחות הפרק היא שקל לעולם לא יודע על מה יהיה הפרק של הלילה וקינן מסרב לספר לו, בעוד שבסיום הפרק קינן מופיע לעיתים קרובות עם תוכנית חדשה, ומבקש מקל להשיג פריטים שונים ולפגוש אותו איפשהו.
קל, מותש בשתי הפעמים, קורא את משפט הקליעה שלו, "אוי, הנה זה בא!" (שפותח וסוגר את המופע).
קינסלי סקוט בינגהאם היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור, ומושל מישיגן ה־11. הוא היה המושל הראשון בתולדות מישיגן שנבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בינגהאם (ששמו נכתב לעיתים "קינגסלי") נולד ב-16 בדצמבר 1808 במשפחת חקלאים לקלווין ובטסי (סקוט) בינגהאם בעיר קמילוס שבמחוז אונונדגה, ניו יורק.
הוא למד בבתי הספר המקומיים ולמד משפטים בעיר סירקיוז.
בשנת 1833, בעודו חי בניו יורק, נישא למרגרט וורדן, שהגיעה זמן קצר קודם לכן מסקוטלנד יחד עם אחיה רוברט ומשפחתו.
ב־1833 עבר עם אשתו למישיגן, לעיירה גרין אוק טאונשיפ, שם התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1834 נולד בנם היחיד, קינסלי ו.
בינגהאם (1838–1908), אך מרגרט נפטרה ארבעה ימים לאחר הלידה.
לאחר מכן פנה בינגהאם לעיסוק בחקלאות וכיהן במספר תפקידים ציבוריים מקומיים, בהם שופט שלום, מנהל הדואר המקומי והשופט הראשון של בית המשפט לענייני ירושה במחוז ליווינגסטון.
בינגהאם נבחר לבית הנבחרים של מישיגן בשנת 1837, ונבחר מחדש ארבע פעמים נוספות.
הוא כיהן כיו"ר הבית בשנים 1838–1839 וב־1842. בשנת 1839 נישא בשנית למרי וורדן, אחותה הצעירה של אשתו הראשונה, וב־1840 נולד בנם היחיד, ג'יימס ו.
בשנת 1846 נבחר בינגהאם מטעם המפלגה הדמוקרטית לנציג מחוז הקונגרס השלישי של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בקונגרסים ה־30 וה־31, בין 4 במרץ 1847 ל־3 במרץ 1851. בקונגרס ה־31 כיהן כיושב ראש ועדת ההוצאות של משרד המדינה.
הוא היה בעל תפקיד מרכזי בקידום אישור לבניית מגדלור "ביוור איילנד הד לייטהאוס" בקצה הדרומי של האי בייוור בימת מישיגן.
בינגהאם התנגד נחרצות להתרחבות העבדות והיה אחד מהמיעוט הדמוקרטי שתמך ב"הסתייגות וילמוט".
לאחר שלא התמודד מחדש ב־1850, חזר לעסוק בחקלאות.
בהמשך הצטרף למפלגת האדמה החופשית ולימים הפך לחבר המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1854 נבחר בינגהאם למושל מישיגן ה־11, והיה הרפובליקני הראשון בתפקיד זה.
הוא נבחר מחדש ב־1856 ונמנה עם הרפובליקנים הראשונים שנבחרו למשרת מושל בכל ארצות הברית.
הוא נודע בכינוי "מושל האיכרים של מישיגן" והיה דמות מרכזית בהקמת "המכללה החקלאית של מדינת מישיגן" – שלימים הפכה לאוניברסיטת המדינה של מישיגן.
בתקופתו הוקמו גם מוסדות חינוך נוספים, בהם "בית הספר לרפורמה הממלכתי".
בנוסף, נחקק "חוק החירות האישית" שהגן על עבדים נמלטים, הוסדרו חוקים בתחום תעשיית העץ, ונוסדו מחוזות ויישובים חדשים.
בשנת 1856 היה נציג מישיגן לוועידה הלאומית הרפובליקנית, שבה נבחר ג'ון פרימונט כמועמד לנשיאות – אך הפסיד למועמד הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן.
בשנת 1858 נבחר בינגהאם לסנאט של ארצות הברית מטעם מישיגן, וכיהן בקונגרסים ה־36 וה־37, מ־4 במרץ 1859 ועד מותו ב־5 באוקטובר 1861. הוא כיהן כיושב ראש ועדת החוקים בקונגרס ה־37, ונטל חלק פעיל בקמפיין הבחירות של הנשיא אברהם לינקולן בבחירות 1860.
בינגהאם נפטר בביתו שבגרין אוק ב-5 באוקטובר 1861, בעודו מכהן כסנאטור, בגיל 52. הוא נטמן תחילה בבית הקברות המשפחתי הפרטי במחוז ליווינגסטון, ובהמשך הועבר לבית העלמין "אולד וילג'" שבעיר ברייטון, מישיגן.
במישיגן נקראו על שמו שלושה יישובים.
דיוקנו של קינסלי בינגהאם תלוי כיום בבית המחוקקים של מישיגן.
קיסימי היא עיר הבירה של מחוז אוסיאולה בפלורידה שבארצות הברית.
העיר נוסדה באמצע המאה ה-19 בשם "אלנדייל" (Allendale).
היא שינתה את שמה לקיסימי ב-1883 כאשר התאגדה רשמית כעיר.
בעקבות מיזם יבוש ביצות שיזם המילטון דיסטון מפילדלפיה יובשו שטחים ניכרים (כ-8,000 קמ"ר) של שטחי ביצה ונבנו תעלות שאפשרו הבאת סחורות לעיר.
ייבוש ובניית התעלות אפשר את התפתחותה של העיר.
במקביל החלו להיבנות מסילות ברזל בפלורידה, וקישור העיר במסילת ברזל לסנפורד ולקווי מסילות הברזל הפך את העיר למרכז תחבורה.
קישור זה הקל על התחבורה אל העיר מחד, אולם פגע בסחר באמצעות תעלות מאידך.
בשנת 1885 קושרה העיר טמפה לקווי מסילות הברזל, ומעמדה של קיסימי ירד.
השפל כלכלי שהחל בשנת 1893 עצר את הפיתוח של העיר, וכן קרות שפגעו בפרדסים בשנים 1894–1895 פגעו בענפי גידול ההדרים שהיוו מרכיב מרכזי בכלכלת העיר, שהתבססה החל מתקופה זו בעיקר על גידול בקר.
השינוי במעמדה של העיר התרחש בשנת 1971 עם הקמת אתר הנופש דיסניוורלד.
קרבת העיר לאתר נופש הפכה את אותה למרכז תיירותי, וכיום עיקר כלכלת העיר מתבססת על התיירות.
ב-13 באוגוסט 2004 נפגעה העיר בצורה קשה מהוריקן צ'ארלי וזמן קצר לאחר מכן מהוריקן פרנסס והוריקן ג'ין; שלוש הסופות שפקדו את העיר במשך תקופה כה קצרה הרסו מבנים רבים בעיר.
מאז ראשית המאה ה-20 התבססה כלכלת העיר בעיקר על גידול בקר.
מצב זה השתנה עם הקמת אתר הנופש דיסניוורלד בשנת 1971 והחל משנה זו מבוססת עיקר כלכלת העיר על תיירות.
והיא שוכנת על גדת אגם טוהופוקלגה, כ-14 ק"מ דרומית לעיר אורלנדו.
קיסוס (שם מדעי: Hedera) הוא סוג צמח רב שנתי במשפחת הקיסוסיים, הכולל 15 מינים מטפסים בעזרת שורשי היאחזות הצומחים על גבעוליו או משתרעים על הקרקע כשטיח.
השלב הראשון הנמשך עד כעשר שנים, מתאפיין בכך שהצמח מצמיח שורשי היאחזות, העלים גזורים לאונות רחבות והוא אינו פורח.
בשלב השני, עלי הקיסוס תמימים, בעלי צורת ביצה, חסר שורשי היאחזות והוא פורח ומניב פירות.
לעיתים קרובות ניתן לראות את שני שלבי הצימוח על צמח אחד.
הפריחה היא בדרך כלל בין ספטמבר לנובמבר, הפרחים הקטנים ערוכים בסוכך, צבעם ירוק בהיר, והם בעלי חמישה עלי כותרת, חמישה אבקנים ושחלה בת חמש מגורות.
הפרחים מניבים צוף רב ומואבקים בדרך כלל על ידי זבובים.
הפרי המבשיל באביב הוא ענבה שחורה שקוטרה כ-7 מ"מ ובה 5-3 זרעים.
הצמח מאריך חיים עשרות שנים, וידוע על קיסוס בצרפת שגילו כבר למעלה מ-450 שנה.
כאשר הקיסוס מטפס בצמוד למצע, הוא פורס את עליו לסירוגין כדי שלא יכסו אחד על השני, והצמח יקבל יותר אור.
כאשר מגיע הקיסוס לגובהו המרבי של המצע, הוא מתחיל לצמוח בצורת שיח רגיל.
המנגנון הגורם לקיסוס להיצמד למצעים מאונכים, פועל בעזרת האור והמגע.
לקיסוס תכונה לצמוח בניגוד לכיוון ממנו בא האור, וכן שורשי ההיצמדות צומחים על הגבעול בצידו המוצל בלבד.
גם המגע של הגבעול הצעיר במצע מזרז את הופעתם של שורשי ההיצמדות בצידו של המצע.
לאחר זמן, עשויים שורשי ההיצמדות לחדור לתוך המצע ולהפוך לשורשים מזינים.
תופעת הפוטוטרופיזם השלילי - צימוח הקיסוס הרחק מן האור, תוארה כבר על ידי צ'ארלס דרווין, ואילו מנגנון ההיאחזות בכללותו תואר על ידי מספר בוטנאים ישראלים.
תפוצתם של חמישה עשר מיני הסוג היא באזורים ממוזגים בעולם הישן, בחצי הכדור הצפוני כולל דרום,מרכז ומערב אירופה,צפון אפריקה,מרכז אסיה ודרומה.
בישראל מצוי מין אחד - קיסוס החורש (Hedera helix).
בתרבות מקובל לגדל זנים רבים של קיסוס לנוי; בעיקר מרבים להשתמש בזנים שעליהם מגוונים.
משמעות שמו המדעי של הצמח היא "מטפס".
שמו העברי, המוזכר כבר במשנה (לעיתים קיסום), הוא תיעתוק שמו היווני.
ביוון היה הקיסוס מוקדש לאל דיוניסוס, יוחסו לו תכונות רפואיות, וגבעוליו נקלעו כזרים לראשי משוררים.
עלי הקיסוס נחשבו כסמל לנאמנות והם ניתנו לזוגות בטקסי חתונתם.
בעבר היו נוצרים מקשטים כנסיות בעלי קיסוס לכבוד חג המולד, אך מנהג זה נפסל על ידי הכנסייה.
עלי קיסוס היו חלק מסמלן של משפחות אצולה באירופה והיום הם משמשים כקישוט בסמלה של ליגת הקיסוס.
קִיסוֹס הַחֹרֶשׁ (שם מדעי: .Hedera caucasigena Pojark שם נרדף בישראל : Hedera helix) הוא שיח מטפס רב שנתי ענף, מין יחיד בסוגו ובמשפחתו בישראל אשר משויך לסוג קיסוס ממשפחת הקיסוסיים.
קיסוס החורש צומח באזור הים התיכון, בישראל הוא צמח נדיר הצומח בחורשים לחים באזור יהודה, השומרון והגליל.
משמעות שמו המדעי של הסוג היא מטפס, ומשמעות תואר המין היא מתפתל.
קיסוס החורש נפוץ כצמח נוי בבתים ובגינות.
הקיסוס מטהר אוויר בחדרים שבהם הוא נמצא, ומאיץ את תחלופת האוויר ויצירת החמצן.
הוא זכה בציונים גבוהים בניסויים של נאס"א בניקוי האוויר מרעלים ובשיפור רמות החמצן.
הקיסוס הוא צמח חסון וקל לגידול.
הקיסוס הוא צמח ירוק-עד שיכול לטפס עד לגובה של כ-20-30 מטרים על משטחים מתאימים (עצים, צוקים, קירות), או לכסות את הקרקע כאשר אין בסביבתו אפשרות לטפס לגובה.
הקיסוס מעדיף לטפס על משטחים כהים וקשיחים עם pH נייטרלי בקירוב.
הפריחה מתחילה בקיץ המאוחר ומסתיימת בסתיו המאוחר.
הפרי מבשיל בחורף המאוחר ומכיל אחד עד חמישה זרעים, ומהווה מקור מזון חשוב לציפורים רבות המפיצות את זרעיו.
השם קיסוס ניתן על ידי הוועד ללשון עוד בשנת 1913 על סמך התלמוד.
ושם התייחס לשם הערבי "חבאב אל מסכין" ולשם המדעי Hedera helix.
בהסתמך על השם "קיסוס" אושרר במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 617) משנת 1930. והוא שוב אושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 429 ושם המשפחה קיסוסיים ניתן בסעיף 78. השם המדעי העברי "קיסוס החורש" ניתן במילון "צמחי ארץ ישראל" בשנת 2003 אשר לא התפרסם בדפוס.
קיסוס החורש הוא צמחים מטפס מעוצה רב-שנתי, גובה חלקיו המעוצים עולים על מטר אחד והוא נאחז בעזרת שורשי אחיזה (שורשים קצרים ודקים בצורת מברשת), הצומחים מתוך ענפים.
הגבעולים הצעירים גמישים וצבעם ירוק חום, והם נושאים עלים מסורגים פשוטים שבסיסים דמוי לב בעלי פטוטרת קצרה ומעוקמת.
העלים מסורגים גדולים, ואורכם עד 10 ס"מ והעורקים על פי רוב בהירים יותר וללא לוואים פשוטים.
העלים מצויים בשתי צורות: בענפים שאינם נושאים פרחים טרף העלה בעלי 3 עד 5 אונות משולשות ועירוקם כעין כף יד, ואילו בענפים הנושאים פרחים, הסמוכים לתפרחות, הטרף תמים מחוסר אונות וצורתו דמוית ביצה או מעוין ועירוקם מנוצה.
הפטוטרות ארוכות, כל השערות המכסות את הפטוטרות ואת צידן התחתון של העלה הם כוכביים.
התפרחות ערוכים בסוככים ובאשכולות או מכבדים על גבי גבעול התפרחת.
עוקצי התפרחת מכוסים בשערות כוכביות.
הפרחים דו-מיניים, נכונים, קטנים, ירוקים-צהבהבים.
עוקצי הפרחים מכוסים בשערות כוכביות.
הגביע קטן ובלתי ניכר, דמוי-ספלול ומעורה כולו בשחלה, שיניו שעירות או בלתי נראות כמעט.
עלי הכותרת 5, מפורדים זה מזה ונושרים ביחידות.
האבקנים צומחים מהדיסקוס שמעל השחלה וניצבים בין עלי הכותרת.
השחלה תחתית, עלי השחלה מאוחים ביניהם והיא בעלת 5 מגורות ובכל מגורה ביצית אחת.
השחלה בעלת קונוס בראשה ממנו עולה עמוד שחלה אחד.
הפרי הבשל שחור, דמוי ענבה כדורית עטוף ברובו בגביע המאוחה, קוטרו 5 עד 8 מ"מ ובעל 5 מגורות, ו-3 עד 5 זרעים.
ראש הפרי חופשי, דמוי כיפה ובמרכזה העלי.
טיפוס התפוצה של קיסוס החורש (Hedera caucasigena) הוא ים תיכוני ותפוצתו משתרעת מטורקיה לטרנס-קווקז וצפון הקווקז, ומשם לסוריה ולבנון עד ישראל.
תפוצתו של המין Hedera helix רחבה ביותר ומקיפה את כל אירופה.
בישראל תפוצתו קיסוס החורש הגדל בר הוא בהרי הגליל העליון והתחתון, הגולן ואדום.
כצמח תרבות הוא גדל כמעט בכל אזורי ישראל וקרקעות שונים: טרה רוסה ורנדזינה עם העדפה לקרקע עם pH 6.5 שהוא קרוב לנטרלי.
לפי אתר POWO שמו המדעי המקובל של קיסוס החורש, עוד משנת 1950, הוא Hedera caucasigena, שמשרעת תפוצתו מטורקיה ועד ישראל בלבד.
הבוטנאים הישראליים מאז ועד היום מחזיקים בשם המדעי Hedera helix ורואים בישראל כגבול תפוצתו הדרומי.
לפי אתר POWO המין Hedera helix אינו גדל בר בישראל ומשרעת תפוצתו היא מאירופה ועד צפון טורקיה ומערבה בלבד.
קיסאס הוא מושג במשפט המוסלמי המקביל למושג התנ"כי של "עין תחת עין".
על פי הקוראן, אחד העונשים על פגיעה פיזית הוא פגיעה פיזית מקבילה בפושע.
אולם, הקוראן ממליץ לנפגע למחול לפוגע או לדרוש ממנו לשלם דייה , כלומר כופר נפש, במקום הפגיעה עצמה.
גובה הכופר אינו קבוע בקוראן.
באסכולות המד'הב השונות ישנן עמדות שונות בנוגע לשאלה מהו הכופר שישולם עבור פגיעה ביהודי או נוצרי (ד'ימי).
על פי האסכולה השאפעית סכום הכופר במקרה זה הוא שליש הכופר עבור מוסלמי.
האסכולה המאליכית קובעת חצי הסכום.
לעומת זאת, על פי האסכולה החניפית גובה הכופר יהיה זהה בין אם מדובר במוסלמי ובין אם מדובר בלא-מוסלמי.
עם זאת, במקרים מסוימים הכופר אף עלול היה להיות גבוה יותר עבור ד'ימי.
אצל השבטיים התימניים פגיעה בבן חסות נחשבה כפגיעה בשבט כולו והכופר היה גבוה בהתאם.
במדינות מוסלמיות בהן החוק הוא השריעה, כדוגמת איראן וערב הסעודית, הקיסאס הוא חלק מהדין הפלילי.
קיסוסיים (שם מדעי: Araliaceae) היא משפחת צמחים בעלי פרחים, בה נמנים סוגים כגון הקיסוס והג'ינסנג.
המשפחה מכילה מעל 250 מינים המקיפה עשבים או עצים או מטפסים מעוצים.
העלים על פי רוב מסורגים, פשוטים או מורכבים.
הפרחים ערוכים בקרקפות, סוככים, אשכולות, או שיבולים.
הפרחים דו-מיניים או חד-מיניים, נכונים.
הגביע דמוי-ספלול ומעורה כולו בשחלה, שיניו שעירות או בלתי נראות כמעט.
כמות עלי הכותרת היא 5 עד 10.
השחלה תחתית על פי רוב, בעלת 2 או הרבה עלי שחלה.
הפרי דומה לענבה או אגוזית, הוא מחויץ ל-5 מגורות או מחולק ל-5 פרודות.
רוב המינים מניבים פרחים קטנים.
מאפיין בולט של המשפחה הוא בסיס עלה רחב.
במינים רבים העלים מורכבים ונראים כשורה של עלעלים סביב העורק הראשי של העלה, בדומה לשרך או דמויי כף-יד.
התפרחת היא לרוב מסוג סוכך, פשוט או מורכב.
הפרחים נכונים, פנטמריים והשחלה תחתית.
הפרי בשרני לרוב מסוג בית גלעין או ענבה.
קיימת חלוקה פנימית לשתי תתי משפחות, הקיסוסים (Aralioideae) המכילה כמה עשרות סוגים, וה-Hydrocotyloideae המכילה כחמישה סוגים.
מבחינה גנטית הקיסוסיים מקורבים למשפחת הסוככיים (שאף היא תחת סדרת הסוככאים), ולעיתים סוגים מועברים ממשפחה למשפחה.
בארץ צומחים שני סוגים, הקיסוס והספלילה (שעד לא מזמן נחשבה כשייכת לסוככיים).
קיס הייתה להקת הארד רוק אמריקאית שהחלה את דרכה בשנות ה-70 של המאה ה-20. השאירה את חותמה בתולדות הרוק כלהקת הופעות בעלת המנוני רוק רבים, והיא ידועה מאוד בשל האיפור הכבד שמכסה את פני הלהקה בהופעות.
בספטמבר 2018 הודיעו חברי הלהקה כי אחרי 45 שנות פעילות, הם יצאו לסיבוב הופעות אחרון ב-2019.
להקת קיס הוקמה בשנת 1973 על ידי הזמר והגיטריסט פול סטנלי (סטנלי הארווי אייזן) והבסיסט ג'ין סימונס (נולד בשם "חיים וייץ", בטירת הכרמל), שצירפו אליהם את המתופף פיטר כריס והגיטריסט אייס פרלי כגיטריסט מוביל.
בשנת 2008 יצאו קיס לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית כדי לחגוג 35 שנות יצירה.
במהלך שנות פעילותה נחלה הלהקה הצלחה רבה ועד היום נמכרו ברחבי העולם למעלה מ-100 מיליון עותקים מאלבומיה.
ב-1983 הלהקה החליטה להסיר את האיפור, וב-18 בספטמבר באותה שנה הלהקה הופיעה לראשונה בMTV ללא האיפור הידוע שלה.
עד שנת 1996, הלהקה הופיעה בלי איפור.
בנוסף, גם הלהקה עברה שינוי מוזיקלי - הם התחילו ליצור גלאם מטאל בהשראת הלהקות הצעירות של שנות ה-80.
ב-1996 התאחדה הלהקה המקורית והם שבו להופיע עם איפור וחזרו לסגנון המוזיקלי המקורי שלהם.
ב-2015 יצא הסרט "סקובי-דו וקיס: תעלומת רוקנרול", המהווה קרוסאובר בין זיכיון סקובי דו לבין הלהקה.
קיס יצרה מוזיקת רוק'נרול שמחה, קלילה ופשוטה ושיריה הקליטים סחפו את ההמונים.
קיס הייתה מהלהקות החלוצות של סגנון חדש שהחל להופיע באותן שנים: ההארד רוק.
גם הליריקה של קיס הייתה פשוטה, בהתאם, והיא דיברה על אהבה לנשים, למסיבות ולרוק'נרול, כמו שמעידים שמות שירי הלהקה הידועים ביותר: Rock and Roll All Nite ("רוק'נרול כל הלילה"),
ו-Let Me Go Rock n' Roll ("תנו לי לעשות רוק'נרול").
בשנת 2004 גיטריסט להקת הגרוב מטאל פנטרה, דיימבאג דארל נורה למוות והוא נקבר בעיר הולדתו בארון קבורה שעליו מצוירות הדמויות של להקת קיס יחד עם אחת הגיטרות המפורסמות של אדי ואן היילן.
בדומה ללהקות הגלאם רוק משנות ה-70, קיס נודעה לא רק כיוצרת מוזיקה, אלא גם כדמות תרבותית.
חברי הלהקה השקיעו בהופעתם החיצונית ובגימיקים: הם נהגו להופיע בגלימות שחורות ארוכות של ערפדים, וצבעו את פניהם בצבעים שאמורים לעורר פחד.
כל הארבעה צבעו את פניהם בלבן, ומה שהבדיל ביניהם היה סימן שחור מסביב לעין, אשר היה שונה אצל כל אחד מהם.
במשך שנים איש לא ראה את פניהם האמיתיות.
עם רעיון האיפור כל חבר בלהקה עטף עצמו בדמות טיפוסית שבמקור לקוחה מקומיקס: המתופף הוא החתול, הגיטריסט הוא איש החלל, הסולן הוא ילד הכוכבים והבסיסט סימונס הפך להיות "השד" ("The Demon"), שירק בהופעות "דם" ואש.
המעריצים נוהגים להגיע להופעות כשפניהם צבועות כמו פניהם של חברי הלהקה.
בהופעות, מסודרות מאות נורות על קיר הבמה מאחורה, בצורת הלוגו של הלהקה.
הבסיסט סימונס נוהג לנשוך לעצמו את הלשון בהופעות, כביכול עד זוב דם, כאשר הדם מותז לאחר מכן על גופו ביריקה מפורסמת שנוצרת מהוצאת הלשון וניעור הפנים בזמן הדימום.
"טקס" זה הפך למעיין גימיק של הלהקה.
לוגו הלהקה מעוצב כ-KIϟϟ עם סיומת האותיות SS בצורת ברק: צורת הברק של האות S נגזרת מהאלפבית הרוני.
אלבומיה של הלהקה נמכרים בגרמניה בעיצוב שונה מבשאר העולם, ללא צורת הברק, וזאת על שום שצורה זאת היא סמל ה-SS, היחידה של הנאצים במלחמת העולם השנייה תחת היינריך הימלר, שהיה אחראי על השמדת יהודים, שנקראה Schutzstaffel.
יחידת ה-SS הפעילה בעיקר שומרים ומבצעי השמדה במחנות הריכוז של המשטר הנאצי.
קיסוסית קוצנית (שם מדעי: Smilax aspera) הוא מטפס נפוץ בחורש וביער בישראל.
הגבעול קוצני, יוצר לפעמים סבך שלא ניתן למעבר.
מקור השם העברי הוא ככל הנראה הדמיון בין עלי הקיסוסית לעלי צמח הקיסוס שאינו קרוב מבחינה סיסטמטית.
קיסוסית קוצנית הוא צמח מטפס, ירוק-עד.
העלים דמויי לב אך מגלים רבגוניות: עלה החשוף לשמש הוא מוארך, שוליו קוצניים, וצבעו מוכתם בלבן; עלה הצומח בצל הוא רחב, ללא קוצים.
הצמח מטפס לרוב בעזרת שיכים אנקוליים, הפזורים בשולי טרף העלה, על הפטוטרת ועל הגבעול, ובעזרת זוג קנוקנות הצומחות מבסיס העלה.
ההאבקה היא הדדית, צמח קיסוסית אחד מצמיח רק פרחי נקבה, וצמח קיסוסית אחר מצמיח רק פרחי זכר.
הפריחה מתרחשת בין החודשים ינואר עד מרץ.
הפרחים ערוכים באשכול מרובה-פרחים, וצבעם ירוק בהיר.
פרי הקיסוסית דומה לענב קטן בצבע אדום וגדל באשכול של גרגרים הבולטים בצבע אדום בוהק.
פירות הקיסוסית מכילים חומר רעיל ולא ראויים לאכילה.
הקיסוסית נפוצה באפריקה, באירופה ובמערב אסיה.
בישראל, צמח הקיסוסית גדל בחרמון, ברמת הגולן ובאצבע הגליל, בגליל העליון, בגליל המערבי, בגליל התחתון, באזור הר הכרמל, ברמות מנשה ובשרון, לאורך מישור החוף ובגוש דן, וכן באזור ירושלים, יהודה ושומרון.
לקיסוסית שימושים ידועים ברפואה עממית מקומית.
הצמח משמש בתרכובות של צמחי מרפא כתרופה לסוכרת, וכתרופה כנגד כאבי גרון ולהורדת חום.
מרקחת העשויה משורשי הקיסוסית משמשת כחומר הנוגד הרעלות, כתרופה לזיהומים בדרכי העיכול וכתרופה לשלשול.
אבקה משורש הקיסוסית או לפי גרסה אחרת - משרה משורש הקיסוסית משמשים כחומר חיטוי הנמרח על פצעים חיצוניים.
סרספרילה הוא משקה קל, אשר במקור הופק מצמח הקיסוסית אך עתה מיוצר לעיתים על ידי מרכיבים מלאכותיים.
משקה הסרספרילה היה פופולרי בארצות הברית במאה ה-19, היה מקובל להתייחס למשקה כמרפא בעיות עור ודם כתגובה לפרסומי תרופות פטנט באותה תקופה.
מוהל הפירות הבשלים שימש בעבר את החקלאים הערבים בישראל כחומר המוסיף גוון, ריח וטעם לשמן הזית.
צמח הקיסוסית מופיע ברשימת הצמחים שאפשר לגדל על סוכה: .
במסכת ירושלמי מוזכר הצמח תחת שמו העברי הקדום קיסוסא: .
בסיפור "למה אין הקיסוסית נאכלת על ידי הצאן" מסופר
כי האלון מצוי סבל קשות מחיות הבר מבני הצאן ובקר שאכלו את עליו.
בצר לו ביקש האלון עזרה מהצמחים המטפסים אך אלו סירבו, אחד אחרי השני לעזור לאלון כל צמח ונימוקיו הוא.
הקיסוסית הייתה היחידה שחשה לעזרת האלון.
שלחה הקיסוסית את גבעוליה הגמישים ואת קנוקנותיה המסולסלות, ויצרה סבך מגן סביב הגזע והענפים של האלון וקוציה הגנו עליו מפני הצאן והבקר.
כפרס על מעשה זה העניק לה בורא העולם כלי נשק להגנה, ארס צורב בפירות וקוצים חדים המונעים מחיות וציפורים מלפגוע בקיסוסית.
לאגדה זו מספר גרסאות ובכולן מככבת נערה מכוערת בשם קיסוסית המנסה למצוא חתן על ידי הסתרת פגמיה.
משהפגמים מתגלים וקלונה נחשף ברבים בורחת קיסוסית אל תוך מעבה היער.
על פי גרסה אחרת נשבר ליבה של קיסוסית ובצערה היא בורחת ליער.
קיסוסית מוצאת את מותה ביער, על פי גרסאות אחדות היא מתאבדת.
סיפור חייה ומותה מונצח על ידי צמח הנושא את שמה הפירות האדומים הם זכר לדם שנישפך והשתרגות הצמח סביב העצים היא סמל לאהבה.
קיסוניוס (Cissonius או Cisonius) או קסוניוס (Cesonius) היה אל המסחר במיתולוגיה הקלטית.
פולחנו היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו) וגם בדרומה של גרמניה ובשווייץ של ימינו.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהה קיסוניוס עם האל מרקורי מהמיתולוגיה הרומית.
קסוניוס תואר כאדם מזוקן, שלראשו קסדה, והוא רוכב על איל ואוחז בידו כוס יין, או כאשר לראשו קסדה מכונפת והוא אוחז מטה שליחים, ומלווים אותו תרנגול ועז.
ככל הנראה, בהשפעת המיתולוגיה הרומית, הפך קיסוניוס לאל הסוחרים ומגן עוברי האורח.
קיסלובודסק המכונה "עיר השמש" היא עיר במחוז סטברופול ברוסיה.
היא הוקמה ב-1803 כבסיס צבאי והוכרזה כעיר 100 שנים לאחר מכן, ב-1903. היא עיר מרפא ונופש ידועה ברוסיה.
באוגוסט 1920, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה קיסלובודסק בחזית.
העיר נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים באוגוסט 1942, ומיד ביצעו הנאצים מפקד של יהודי העיר.
בספטמבר 1942 נלקחו היהודים למינרלנייה וודי שם חוסלו ביריות ונקברו בקבר המוני.
החל מנובמבר 1942 הייתה העיר בקו החזית של הקרבות בין הצבא האדום והצבא הגרמני, עד לכיבושה של העיר בידי הצבא האדום על פי הודעה של ברית המועצות ב-11 בינואר 1943.
בתחילת המאה ה-21 הפכה העיר שוב למרכז נופש ומרפא מוביל.
בין השאר קבוצת "אפריקה ישראל להשקעות" וחברת הבת שלה "מלונות אפריקה ישראל, הקימו בעיר בתי מלון, ספא ובנייני משרדים.
קיסלובודסק היא עיר מרפא של מעיינות, שהראשי שבהם, ה"גארזאן" הוא בעל ריכוז חומצת פחמן גבוה מכל מעיינות אירופה.
העיר היא גם נקודת יציאה של מטפסי הרים המעפילים אל שיאי אלברוס.
הטמפרטורות בעיר נמוכות לרוב, ויורדות מתחת לאפס מעלות צלזיוס באופן תדיר בחורף.
נדירים המקרים בהם הטמפרטורה יורדת אל מתחת ל־15 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, אך אפשריים.
בחודשים אפריל–אוקטובר הטמפרטורות יחסית גבוהות ועלולות לעלות אל מעל ל־30 מעלות צלזיוס.
חודשים אלו הם גם הגשומים ביותר.
בשנה ממוצעת יורדים 673.8 מילימטרים של משקעים.
קִיסוֹסָן אַנְטַרְקְטִי (שם מדעי: Cissus antarctica), המכונה גם "גפן הקנגורו", הוא אחד מהמינים הידועים ביותר מהסוג קיסוסן (Cissus) ממשפחת הגפניים.
זהו צמח מטפס שמקורו באוסטרליה.
קיסוסן אנטארקטי משמש לעיתים כצמח נוי בגינות הנמצאות באזורים סובטרופיים, כגון קליפורניה.
היות שהצמח עמיד ביותר ויכול להסתגל גם לחיים באור מועט, הוא פופולרי גם כצמח בית.
עם זאת, הצמח לא מתמודד היטב עם חום הגבוה מ15°C, וכאשר הוא נחשף לחום כזה, ובעיקר לחום ממוקד (כמו למשל הסקה מרכזית), עליו עלולים לנשור.
קינת ניפור היא קינה משוּמֶר המבכה את חורבנה של ניפּוּר, עיר עתיקה במסופוטמיה שהייתה עיר בעלת חשיבות דתית בתרבות השומרית.
הקינה מתארת את שיקומה של העיר לאחר החורבן.
הקינה שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית – סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים.
קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אוּר בסוף האלף השלישי לפנה"ס.
הקינה כתובה בכתב יתדות על לוחות טין שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור דרום מסופוטמיה.
בקינה 323 שורות המחזיקות שנים עשר בתים הקרויים בשומרית "כּירוּגוּ" (kirugu).
רקע: חשיבותה של העיר ניפור
ניפור הייתה עיר שומרית בדרום מסופוטמיה (עיראק של היום).
על אף שמעולם לא שימשה כעיר שלטת בעלת חשיבות פוליטית עליונה, הרי חשיבותה הדתית, כעירו של בכיר האלים השומרים, אֶנְלִיל (מילולית: אל הרוח), הקנתה לה מעמד מוביל.
עשרים וארבע עונות חפירה בעיר הניבו ממצאים ארכאולוגיים רבים, שהחשוב שבהם הוא ארכיון המקדש, הכולל עשרות אלפי לוחות טין הכתובים בכתב יתדות, וכוללים בין השאר טקסטים פולחניים וספרותיים הכתובים בשפה השומרית.
ניפור שימשה כמרכז דתי של האזור כולו, ושליטי האזור שאבו את סמכותם מן האל אנליל.
השליטה בעיר, הבנייה בה ובמקדשיה וההשתתפות בטקסי הפולחן שנערכו בה נחשבו כמתן לגיטימציה לשלטונם של מלכים אלה באזור כולו.
עדויות ארכאולוגיות קושרות לעיר זו שליטים רבים, החל מהתקופה הפרה-סרגונית.
שליטים אלה בנו בניפור, שפצו והרחיבו את מקדשיה, השתתפו בטקסיה הפולחניים והקדישו חפצים שונים לאליה.
נראה כי מעמדה הדתי המיוחד של ניפור הביא להקדשת קינה מיוחדת לעיר זו.
קינת ניפור שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית – סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים.
קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אור בשנת 2004 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה התיכונה).
קינות הערים חוברו במהלך המאה ה-20 לפנה"ס, והמשיכו להימסר עד המאה ה-16 לפנה"ס.
כיום מוכרות חמש קינות כאלה:
הקינה על שומר ואור (אור ושומר)
כמו כן קיימת יצירה נוספת, קדומה יותר, המכונה קללת אכד שהיא בעלת זיקות ברורות לסוגה זו, אף שאין להגדיר אותה כקינה.
טיפוס שני של קינות על חורבן מכונה "קינות פולחניות".
הצד השווה בינן לבין קינות הערים הוא שגם אלו מבכות את חורבנן של ערים ואף חולקות אוצר דימויים ורעיונות משותף.
ואולם, הקינות הפולחניות הן בעלות סגנון תבניתי המבוסס על רשימות של אלים, ערים ומקדשים המשובצות בתוך ליטניה – נוסחת תפילה קבועה החוזרת על עצמה בשינויים קלים לאורך שורות רבות.
כמו כן הקינות הפולחניות חסרות את האופי ההיסטורי הספציפי של קינות הערים.
לקינות הערים השומריות אין אח ורע בשום ספרות אחרת מן המזרח הקדום למעט במקרא.
ניתן לזהות קווי דמיון בין קינות אלו למגילת איכה המקראית.
מלבד הנושא המשותף, יש דמיון רב בתיאורי ההרס, הרעב והמגפות, הטבח בתושבים והגלייתם.
האויבים, הן במסורת השומרית הן בזו המקראית, מתוארים ככלי ביד האל לביצוע גזירת החורבן.
ישנה הקבלה מסוימת גם בתחום אוצר הביטויים של הקינות: שאלות רטוריות כגון "איכה" ו"עד מתי" מופיעות בשתי מסורות הקינות.
עוד מאפיין משותף הוא השימוש בדמות נשית כגיבורה מרכזית.
במגילת איכה, ציון מתוארת בדמות אם-אלמנה המבכה על בניה.
בקינות השומריות, הדמות הנשית המרכזית היא האלה-הפטרונית של העיר, אשר מפילה את תחינתה בפני האלים הגדולים לבל יחריבו את עירה.
בקינת ניפור, שלא כבקינות השומריות האחרות, הדמות הנשית איננה אלא העיר המואנשת עצמה, ולעיתים חומת העיר או חומת המקדש המואנשת, בדומה ל"בת ציון" המקראית.
למרות כל זאת קשה מאוד להניח השפעה ישירה בין הקינות השומריות למגילת איכה, שכן מסירתן והעתקתן של קינות הערים השומריות פסקו כאלף שנה לפני חורבן בית ראשון, בשנת 586 לפנה"ס.
חוקרים סבורים כי יש לתלות חלק גדול מקווי הדמיון בין מסורות הקינות בדמיון הכללי בין חברות אנושיות שונות, החל גם על האופן שבו נוהגים בני אדם בתקופות שונות ובמקומות שונים להביע את אבלם ולקונן.
זמנה של הקינה ומקום חיבורה
קינת ניפור מתייחסת בהרחבה למלך אישמה-דגן (Ishme-Dagan; 1953–1935 לפנה"ס) המלך הרביעי והחשוב של השושלת הראשונה של איסין.
מלך זה מתואר בקינה כמושיעה ומשקמה של העיר החרבה, והוא מלך כשישים שנה לאחר חורבן העיר.
החוקרים נוטים אפוא לתארך את חיבור הקינה לימיו של אישמה דגן, ומניחים שהיא מתייחסת למאורעות היסטוריים שקרו כשישים שנה קודם לכן.
השערה זו מאחרת את זמן חיבורה של קינת ניפור ביחס לקינות ערים אחרות, שנוטים לתארך אותן לתקופה הסמוכה יותר לחורבן עצמו.
כך, הקינה על אור והקינה על שומר ואור מזכירות פרטים היסטוריים ספציפיים הנוגעים לחורבן, כגון שמו של המלך המובס איבי-סין (2028–2004 לפנה"ס), אנשאן, העיר אליה הוגלה, וכן שמם של האויבים שהחריבו את הממלכה, עילמים ושימשכי (Shimashki).
מאפיינים אלה הובילו חוקרים לשער כי קינות אלה קדומות באופן יחסי, וכי הן משקפות זיכרון היסטורי טרי יותר.
ניתן להניח כי הקינה נכתבה בניפור, בחוג בתי הספר של כוהני הדת בניפור.
אפשרות אחרת היא כי היא נכתבה באיסין, בחצר המלוכה.
בין כך ובין כך הרמיזות הרבות בקינה לטקסטים שומרים אחרים מצביעות על כך שמחבר הקינה היה אדם משכיל הבקי בכתבים השומריים.
ישנם 33 עדי נוסח לקינת ניפור, כולם מן התקופה הבבלית הקדומה.
כולם נמצאו בניפור מלבד עד נוסח אחד מסִיפָּר ועד נוסח אחד נוסף שמקורו אינו ידוע מכיוון שנקנה מסוחר עתיקות בשנת 1910. שינויי נוסח והתאמות מעידים על תהליך של מסירה והעתקה מחדש בבתי הספר של כוהני ניפור.
תפקידה הפולחני של הקינה ומגמתה
כל קינות הערים השומריות, מלבד הקינה על שומר ואור, מסתיימות בתיאור של טקס פולחני שבמהלכו "איש עניו" מקונן ומתפלל לפני אל העיר, כדי שזה יאפשר את שיקום העיר.
ייתכן שהקינה התבצעה במהלך טקס פולחני זה.
לפי השערה זו, הקינות בוצעו בציבור כחלק מטקס שיקום העיר החרבה.
בקינת ניפור, "האיש העניו" המבצע את הקינה, איננו כהן-קינות אלא אישמה-דגן, המלך שבחצרו, על פי ההשערה, חוברה הקינה.
החלפה זו של כהן הקינות במלך מעידה על מרכזיותו של אישמה דגן בקינת ניפור.
הקינה מציגה את אישמה-דגן כשליחו של האל הפטרון של ניפור, אנליל, ומשבחת אותו על חלקו בשיקום העיר, מקדשיה ופולחנה.
היא חותרת להציג את אישמה-דגן כשליט המועדף על האלים וכמגן המסורת הדתית של שומר.
החוקרים סבורים, לפיכך, שקינת ניפור נכתבה לצרכים פוליטיים-תעמולתיים על ידי סופריו של אישמה-דגן מלך איסין.
מלכי שושלת איסין ביקשו להציג את שלטונם כהמשכה הלגיטימי של שושלת אור 3. כחלק ממדיניות תעמולתית זו, אישמה-דגן מלך איסין מוצג כמי שבונה מחדש את ערי שומר החשובות מתקופת אור-3 לאחר שנחרבו, ומחזיר את עבודת הפולחן למקדשיהן.
לקינת ניפור שני חלקים עיקריים.
החלק הראשון (כירוגו 1–5) הוא קינה המבכה את העיר ניפור ומתפללת לשיקומה.
החלק השני (כירוגו 6–12) הוא המנון למלך אישמה-דגן המוצג כשליחו של האל אנליל הפועל לשיקום העיר.
ההמנון מסתיים בטקס חגיגי המתואר בכירוגו 12.
שתי השורות הפותחות את הקינה מהוות מעין מצג של הקינה כולה.
שורות אלה מכילות שני מושגים חשובים במיתולוגיה השומרית: המכלאה (tur) וטקסי הפולחן (me).
השימוש בדימוי המכלאה משקף את איכויותיה המגינות של העיר.
כשם שהמכלאה מספקת הגנה לעדרי הבקר שבה ומלכדת אותם יחד כך העיר ניפור סיפקה הגנה וביטחון ליושביה.
me הוא מונח יסוד בספרות השומרית, המתאר את קביעותו של כל יסוד קוסמי או סדר חברתי ביקום.
אנליל קובע את ה-Me ואנכי (Enki) מופקד בדרך כלל על יישומו.
על דרך המטונימיה, ה-me משמש גם כשם כולל לטקסים פולחניים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי.
בשורות אלה מציין ה-me את טקסי הפולחן המאגיים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי הקיים.
לאורך הכירוגו החורבן מתואר אל מול העבר המפואר.
בהמשך הכירוגו הראשון הקינה עוברת לתאר את סבלם של האנשים הפרטיים החווים את החורבן
בית זה של הקינה ממשיך את קודמו.
הוא מרבה להשתמש במונחים המציינים הבעת צער כמו "דמעות", "שירה מרה" ו"קינה".
ההרס והחורבן באים לביטוי באובדן אוצרות המקדש ואובדן מחסני התבואה (63), דרכו של האויב מצליחה (64), תושבי ניפור נשחטו כחיות (65), משפחות שלמות, כצבורים צבורים, קצורות כערמות יבול (66).
הקינה מדגישה את כנות הכוונה הדתית של תושבי העיר על ידי שימוש בתארים "אמת" או "נאמן" כדי לתאר את המקדש ואת דרכם של תושבי ניפור
מטרתם של תארים אלה היא להדגיש את התפיסה שלחורבן אין צידוק דתי כלשהו: לא כתוצאה מחטא כלפי האלים חרבה ניפור; החלטה שרירותית של האלים היא שהביאה את ההרס.
אדון העיר ניגח בה (70) ובלי שום סיבה נראית לעין הלך לרעות בשדות זרים (71).
חלק זה מסתיים בתהייה: מה הם (אנשי ניפור) עשו (74), שאדונם שפך עליהם חמתו ומהלך בזעם (75).
חלק זה מרחיב את השאלה שהוצבה בסופו של הקודם ועוסק בהרס הלא מוסבר והלא מובן של ניפור.
סדרה של שאלות מופנית אל אנליל אדון העיר
קולות המקדש נדמו (83) ועתה ישנה בו דממת מוות (85).
כאילו נטמאו כלי הכוהנים, כאילו טקסי טהרתה לא הביאו רוגע (87) כאילו חיללה קודש (91).
אף על פי שאלו לא קרו בפועל גורלה של העיר ועונשה הם של עיר חוטאת.
אנליל הפך את העיר שהייתה לאיננה עוד (102).
גם בחלק זה כבחלקים הקודמים מועצמת תחושת החורבן על ידי הצגת המצב הנוכחי החרב אל מול המצב הקודם – ניפור בתפארתה.
אמצעי ספרותי זה הוא כאמור אחד ממאפייני הקינה השומרית.
תוכן חלק זה דומה לקודמיו אלא שכאן קולה של העיר נשמע.
ניפור בעצמה מבכה את גורלה, את תושביה את מקדשיה וטקסיה.
שינוי נקודת המבט גם הוא בא להעצים את תחושת השבר, הצגתו מזוויות ראייה שונות מאפשרת גם חזרה על מוטיבים מרכזיים.
חלק זה נגמר בפנייה ישירה לאנליל בתחינה לשיקום העיר.
פנייה זאת תורחב בחלקה הבא של הקינה.
האנטיפון החותם את כירוגו 4 מסכם את מצבה האבוד של העיר.
חלק זה הוא בקשה ותחינה מאנליל לנוח מכעסו ולשקם את עיר.
למרות ההרס הנורא הקינה והדמעות שתוארו עד כה משפיעים על אנליל ומישהו (ייתכן ומדובר כאן במלך אישמי דגן, אך אפשר גם להניח המשכיות מחלק הקודם והעיר היא היא השליחה) נשלח להתפלל אליו ולהשתדל בשם העיר כדי שאנליל ינוח מרוגזו ויחזיר שכינתו לעירו.
הכירוגו מסתיים בנימת תקווה לכך שהתחנון עזר וניפור תיושב שנית.
חלק זה מסמן את שינוי האווירה ביצירה.
גורלה של העיר מתהפך ובהתאמה גם היצירה הופכת מקינה להמנון, לשיר הלל לאנליל ושליחו המלך אשמה-דגן על תקומתה של ניפור.
אנליל מכלה את האויבים, מרחם על ניפור, אומר "עד כאן" ושב אליה (157–160).
את משימת שיקום מקדשו מקבלים נינורתה, בנו של אנליל, והגיבור שליחו אישמה-דגן.
אישמה דגן עצמו מוצג לעיתים כבנו של אנליל.
מלבד השיקום הפיסי של העיר חל גם שיקום פולחני, וטקסי ה-me החשובים שבים על כנם.
אישמה-דגן מוצג כרועו הנאמן והאהוב של אנליל אשר ישיב את קיצבת הקורבנות היומית לפולחנו של אנליל ויעמוד בתפילה (172–175).
חלק זה ממשיך את תימת הבניה המחודשת של ניפור ומקדשיה, את אכלוסה מחדש ואת השיבה האלוהית אליה.
נינליל, זוגתו של אנליל, לוקחת חלק בשינוי מצב רוחו של אנליל (186) ומבקשת על העיר, וגם העיר עצמה מפצירה בו (187).
לאחר שאנליל שוקל את הדבר (189) הוא פוסק לטובת שיקומה של ניפור.
המקדשים השונים בעיר הולכים ונבנים ואנליל ונינליל שבים לשכון בהם.
מובעת הבטחה לשלטון ארוך שנים (199–200).
עמה של ניפור שב אליה מן הגלות ומשפחות מתאחדות שוב (207–208).
הכירוגו מסתיים בהצהרה חגיגית: "מקדשי ניפור, אנליל ההר הגדול שב אליהם" (210).
חלק זה מרחיב את תהליך השיקום מניפור לשאר ערי המדינות בשומר ובאכד.