tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשים ומשפחה בשואה, 2006, אוצר המשפט.
ישראל: אנתרופולוגיה מקומית (עם: א' אבוהב, ה' גולדברג, ע' מרקס), 1996, צ'ריקובר.
גיליונות מיוחדים בכתבי עת בעריכתה
גילנות בתקופת הקורונה (עם י' כורזים), ביטחון סוציאלי, גיליון 118, נובמבר, 2022.
אסתר (אתי) דרומי היא קלינאית תקשורת, חוקרת ומרצה בתחום הפרעות התקשורת ופרופסור מן המניין בחוג להיבטים התפתחותיים של החינוך (המסלול לחינוך תלמידים לקויי שמיעה) באוניברסיטת תל אביב.
דרומי סיימה לימודי תואר ראשון (1973) ושני (1977) בתחום הפרעות בתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
קיבלה תואר דוקטור באוניברסיטת קנזס בארצות הברית (1982); במהלכו התמקדה בנושא ההתפתחות התקינה של השפה העברית ולקות שפה אצל ילדים דוברי עברית.
בשנים 1997-1994 הייתה חוקרת ומרצה אורחת באוניברסיטת דאלאס, טקסס, בה לימדה ב"מרכז קלייר להפרעות בתקשורת", ופעלה במסגרת צוות שהקים שם תוכנית ללימודי דוקטורט.
מ-1980 מכהנת כחוקרת ומרצה באוניברסיטת תל אביב בחוג להיבטים התפתחותיים של החינוך, במסלול לחינוך תלמידים לקויי שמיעה.
בשנים 2005-2000 מונתה גם ליועצת מדעית של המועצה להשכלה גבוהה בבניית תוכניות לימודים בתחום הפרעות בתקשורת באוניברסיטת חיפה ובמכללת הדסה בירושלים.
כקלינאית תקשורת, היא מפעילה גם קליניקה פרטית, בה היא מאבחנת ומטפלת בילדים עם לקויות תקשורת, שפה ודיבור.
נושאי המחקר של פרופ' דרומי: התפתחות המשמעות הלקסיקאלית - מעבר מתקשורת לשפה מוסכמת, לקות שפה ספציפית (SLI) אצל ילדים דוברי עברית, שיתופי פעולה בין הורים לאנשי מקצוע, הנחיית שילוב יחידני של ילדים עם לקות על הרצף האוטיסטי.
בנוסף היא מפתחת תוכניות להקניית שפה לילדים עם לקויות תקשורת, שפה ודיבור, וכן בונה תוכניות התערבות ייחודיות בתחום השפה בגישה התפתחותית-טבעית.
דרומי פרסמה מודל התפתחותי להערכה של תקשורת שפה ודיבור לילדים עם הפרעות הקשת האוטיסטית.
פרסמה שלושה ספרים, מספר מונוגרפיות, וכתבה עשרות פרקים בספרים ומאמרים בכתבי עת מדעיים, בנושא התפתחות תקינה ולקויות ותקשורת.
אסתר ג'יין ויליאמס שחקנית וספורטאית אמריקאית יהודיה, הייתה אלופת ארצות הברית בשחייה וכוכבת קולנוע בשנות ה-50. בין 1944 ל-1955 הופיעה בשמונה-עשר סרטים שכללו כולם מופעי אקרובטיקה שלה בבריכה ומופעי שחייה צורנית "קליידוסקופיים".
נולדה באינגלווד שבקליפורניה ומגיל צעיר התאמנה בשחייה.
בשנת 1939 זכתה באליפות ארצות הברית במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09 דקות וכדי לממן את לימודיה עבדה כדוגמנית בחנות ביגוד.
נוסף לכך, למדה את סגנון "הפרפר", ממצילים, וזכתה במדליית זהב עם קבוצתה במשחה שליחות 3x100 יארד מעורב (גב, חזה וחופשי).
האמרגן בילי רוז ביקש ממנהלי החנות לשלב את הדוגמנית שלהם במופעי ה"אקווקייד" (מופעי ראווה של שחייה צורנית) שלו במקום אלינור הולם.
ויליאמס הופיעה במופע לצדו של השחיין וכוכב סרטי "טרזן", ג'וני וייסמילר.
למרות שהייתה אמורה להשתתף באולימפיאדת הקיץ 1940, המשחקים לא נערכו עקב מלחמת העולם השנייה ויליאמס נשארה במופע האקווקייד עד סוף ספטמבר 1940. אז השתנה מהלך הקריירה שלה.
במקום להמשיך ללימודי חינוך גופני, כפי שהתכוונה, נענתה להזמנת מגלה הכישרונות של אולפן MGM להחליף את המחליקה על הקרח סוניה הני במשבצת "הכוכבת-הנערה-הספורטאית".
ב-1941 חתמה ויליאמס חוזה עם MGM.
במהלך המלחמה הופיעו תמונות שלה בבגד ים בשבועונים שיועדו לכוחות הלוחמים של צבא ארצות הברית.
לאחר שתי הופעות שוליות כמו בסרט "בחור ושמו ג'ו" (1943), היה "Bathing Beauty", הסרט המוזיקלי הראשון בטכניקולור, בו כיכבה בתפקיד הראשי, להצלחה.
על קטעי השחייה הצורנית והאקרובטיקה בבריכה, שהיו מאז לפריט חובה בכל סרט של ויליאמס, היה אחראי הכוראוגרף באזבי ברקלי.
ויליאמס הופיעה בסרט מוזיקלי קליל ועתיר אקרובטיקה מיימית בכל שנה.
ב-1949 הופיעה לראשונה בסרט ללא הופעה בבריכה, בסרטם של באזבי ברקלי, סטנלי דונן וג'ין קלי, "קח אותי לבייסבול" לצד קלי ופרנק סינטרה.
למרות שברקלי תכנן קטע שחייה צורנית עבור ויליאמס, סירב קלי לרעיון ודחה אותו מכל וכל.
קלי, לדבריה של ויליאמס באוטוביוגרפיה שלה, התעלל בה על הסט והעליב אותה, בשל הפרשי הגבהים ביניהם - ויליאמס התנשאה לגובה של 179 ס"מ ואילו קלי לגובה של 170 ס"מ בלבד.
למרות שהסרט היה להצלחה קופתית וביקורתית, שבה ויליאמס לסרטים מוזיקליים שהתבססו על יכולותיה בבריכה.
ב-1952 הופיעה בסרטה המצליח ביותר "Million Dollar Mermaid" (בת ים השווה מיליון דולר), אודות חייה של השחיינית האוסטרלית אנט קלרמן, לצד ויקטור מצ'ור ווולטר פידג'ן.
אחד הסרטים יוצאי הדופן בהם השתתפה היה "מסוכן כשרטוב" ("Dangerous When Wet") (1953) על בת איכרים החוצה בשחייה את תעלת למאנש, בו "שחו" לצדה דמויותיהן המצוירות של טום וג'רי.
ב-1956 סיימה את החוזה שלה עם MGM ועזבה את עולם הקולנוע.
באפריל 1956 נאסרה הופעה של להקת המים שלה במצרים, לאחר שוויליאמס השתתפה בפעילות של המגבית היהודית המאוחדת.
ויליאמס הופיעה כפרזנטורית של מותגי בגדי ים ובריכות שחיה והפיקה קלטות ללימוד שחייה לפעוטות.
ב-1974 הוציאה MGM, שעמדה על סף פשיטת רגל, את הסרט "זהו בידור", שכלל אוסף מקטעי האקרובטיקה המיימית מסרטיה המוזיקליים של ויליאמס.
הסרט היה להצלחה גדולה שהצילה את MGM והשיב את ויליאמס לתודעת הציבור.
במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שימשה כפרשנית לשחייה צורנית, שהפכה באולימפיאדה זו לראשונה למקצוע אולימפי.
ב-1999 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה Million Dollar Mermaid, בו חשפה את ימיה כשחיינית וכשחקנית, כולל רומנים שניהלה וחוויותיה משחקנים ובמאים עמם עבדה.
ויליאמס הייתה נשואה ארבע פעמים:
לאונרד קובנר, 1940–1944, חבר לספסל הלימודים
הזמר/שחקן בן גייג', 1945–1959 (רשמית, היו פרודים מאז 1952), מנישואין אלה היו לה שלושה ילדים
השחקן/במאי הארגנטינאי, פרננדו לאמאס, 31 בדצמבר 1969 - מותו ב-8 באוקטובר 1982. בנה החורג הוא השחקן לורנצו לאמאס.
"אסתר המלכה" הוא המחזה האחרון שכתב נתן אלתרמן.
המחזה, שהיה למעשה מחזמר, הוזמן על ידי תיאטרון הקאמרי ב-1965, והועלה על הבמה לראשונה ב-6 בפברואר 1966 בבימויו של גרשון פלוטקין, שביים גם את "פונדק הרוחות".
הפזמונים הולחנו על ידי סשה ארגוב.
עלילת המחזה התבססה באופן רופף על עלילת מגילת אסתר, ושאבה ממסורת ה"פורים שפיל" היהודי-אירופי ומעלילות "אלף לילה ולילה".
המחזה היה כישלון חרוץ והועלה 38 פעמים בלבד.
בזיכרון הציבורי-תרבותי נותר מהמחזמר שיר אחד, "שיר ערש" ("היכל ועיר נדמו פתע..."), שזכה לביצועים רבים.
בשנת 1965 הייתה סוגת המחזמר פופולרית מאוד בישראל.
תיאטרון הבימה הציג את "אוליבר!", גיורא גודיק העלה באולם אלהמברה ביפו את "כנר על הגג", ובתיאטרון חיפה התחלפו מחזות הזמר "פיטר פן" ו"הרשלה".
הנהלת הקאמרי, שכבר העלה בהצלחה רבה את "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" של אלתרמן, החליטה להזמין מהמשורר מחזמר נוסף, שפזמוניו, כמו פזמוני "שלמה המלך", יולחנו על ידי סשה ארגוב, ושיהיה מבוסס על שאיבה ממקורות עבריים ויהודיים.
ביסוס מחזה מוזיקלי על פורים-שפיל בניחוח "שוק המציאות" המזרחי נראה כהימור בטוח.
אלתרמן סיים את כתיבת המחזה בסביבות מאי או יוני 1965.
אלתרמן השתמש במגילת אסתר כנקודת מוצא, ומתוך הנחה שעלילתה שגורה וידועה לצופים, שינה את עלילתה כליל, המציא דמויות, העלה דמויות שוליות למרכז הבמה (בעיקר ושתי וזרש) ודחק אחרות לשוליה (בעיקר מרדכי והמן).
מונדריש - ליצן יהודי, לקוח ממסורת הפורים שפיל.
משמש כמספר, מנחה, ליצן חצר, מניע העלילה והמגשר בין עולם המגילה לעולם המודרני
דוקטור שיפרתי - מלומד מגוחך, בלשן וחוקר מקרא
אחשוורוש - מלך חביב, אנושי מאוד, טיפש למדי אך בלתי-מזיק
ושתי - מנהיגה נשית בעלת עוצמה
זרש - כמו ושתי, דמות חזקה ואופוזיציונית
אסתר המלכה - באופן פרדוקסלי, לא דמות ראשית, אולם דמות עשירה ומורכבת
עזגד - דמות בדיונית, אהובה הנכזב של אסתר טרם הינשאה לאחשוורוש.
לא מופיע במקרא או במדרש אבל מקביל לדמותו של פסתריגותא ב"המגילה" של איציק מאנגר
מרדכי היהודי - דמות שולית במחזה
המן האגגי - דמות שולית במחזה
המחזה נחלק לשתי מערכות – חמש תמונות במערכה הראשונה ושש בשנייה.
בתמונת הפתיחה נפגשים בהלול וד"ר שיפרתי בחנות השטיחים של בהלול, הממוקמת בהווה במרכז המסחרי של תל אביב.
באישון לילה, הם מובלים לשושן הבירה ולתקופת מגילת אסתר, שם הם פוגשים במונדריש, שמוביל אותם לסיפור המגילה.
מונדריש מנגן בנשף שעורך אחשוורוש, שם מתייצבת נגדו ושתי, המארגנת יחד עם זרש "שביתת מין" בסגנון ליסיסטרטה על מנת להשפילו ולנתק קשר עם הגברים.
עקב המרד של ושתי וזרש, עורך אחשוורוש תחרות בחירת מלכה חדשה, וסוקר נשים יפות רבות עד כי איננו מסוגל עוד לעמוד בכך ונמלט לחדריו.
בחדריו מגלה אחשוורוש באקראי נערה יהודייה לא יפה במיוחד, אסתר, שהגיעה למקום עם אהובה עזגד.
כך קורה שאחשוורוש בוחר דווקא בה לאשה.
המערכה השנייה נפתחת בפונדק אפלולי בשם "הפוּר", שם נחשפים בהלול וד"ר שיפרתי למזימה של זרש לרצוח את אחשוורוש באמצעות בגתן ותרש.
מונדריש מעביר את הידיעה למרדכי.
אסתר מבקשת ממרדכי שישחרר אותה מחובתה כמלכה הכולאת אותה בארמון.
הלה מסרב בתואנה שיש לה שליחות אותה היא חייבת לבצע: היא חייבת להגיע לאחשוורוש לפני המן, עוד באותו הלילה, על מנת להציל את היהודים.
בלילה ההוא נדדה שנת המלך ומונדריש, בתפקיד ליצן החצר, שר לו את "שיר ערש" ("היכל ועיר נדמו פתע...").
אסתר מופיעה במפתיע בפני אחשוורוש ומזמינה אותו למשתה עם המן למחרת.
לאחר שהזימה את מזימת המן, אסתר חוגגת את ניצחונה.
היא מתנשאת ומשפילה את מרדכי ועזגד.
בסיום מתקיימת תהלוכה גדולה ברחובות שושן, שבה מוביל המן את מרדכי הלבוש בבגדי מלכות.
עזגד, בייאושו ובקנאתו, מנסה לדקור את סוסו של מרדכי בסכין, דבר שהיה מוביל לרצח אחשוורוש במהומה מיד לאחר מכן על ידי בגתן ותרש.
מונדריש עוצר בעדו והכול נגמר בסוף טוב.
אחשורוש התם מבשר לקהל, שבו נמצאים גם בהלול וד"ר שיפרתי, שהוא גילה את דבר ניסיון הרצח, אך הוא סולח ואינו נוטר טינה לאיש.
ההצגה עלתה בבימויו של גרשון פלוטקין, את התפאורה עיצב דוד שריר, הכוריאוגרפיה חוברה על ידי רות האריס וסשה ארגוב חיבר את המוזיקה.
השחקנים בתפקידים הראשיים היו שמעון סיאני בתפקיד בהלול, ניסן יתיר כד"ר שיפרתי, שמעון בר בתפקיד מונדריש, אברהם מור כאחשוורוש, זמירה חן בתפקיד ושתי ושולמית ירון בתפקיד אסתר המלכה.
התפאורה של שריר עוצבה ברוח סיפורי "אלף לילה ולילה", והאוריינטציה המזרחית בוטאה גם בתופעות לשוניות ודרמטיות.
מאחר שמיקום ההתרחשויות משתנה מתמונה לתמונה (כיכר בשושן, ארמון, פונדק וחצר הארמון) בוטאה בכל אחד מהמקומות אווירת שושן הקדומה כעיר מקראית-מזרחית.
הצגת הבכורה התקיימה ב-6 בפברואר 1966. כבר בבוקר שלמחרת כתב מבקר התיאטרון חיים גמזו במדורו "אמש בתיאטרון" בעיתון הארץ: "הצגה כבדה מדי, ראוותנית מדי...
בין שפעי ססגוני התלבושות, המחולות, היציאות והכניסות...
הולך ומתפזר, הולך ונמוג צליל ההומור וחן הווירטואוזיות של מעבד 'שלמה ושלמי'".
פרט לאברהם מור ושמעון בר, קטל גמזו את כל יתר השחקנים, ובפרט את שולמית ירון, קבע שפלוטקין הוא הבמאי הלא-מתאים, ואף לא התרשם מלחניו של ארגוב.
שאר המבקרים לא איחרו להטיח ביקורות שליליות.
אסתר המלכה: מחזה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז 1966. (נדפס שוב בכרך "מחזות" שבסדרת "כל כתבי נתן אלתרמן", הקיבוץ המאוחד, תשל"ג 1973.)
אסתר גוֹבֿרקוֹבסקי-שׁוּלריכטֶר (1892, נוֹבֿוֹפַּבלוֹבקָה, פלך חרסון, האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה – 1959, תל אביב).
רופאה, עסקנית ציבור, חברת מועצת עיריית תל אביב (1942–1950).
נולדה ליוסף-יצחק ציינמן, רב הקהילה בנוֹבוֹפּבלוֹבקָה (מצאצאי שושלת האדמו"רים של צ'רנוביל; חובב ציון נלהב, ביקר בארץ בראשית המאה העשרים) ולאמהּ פריידה בת הרב מתתיהו פלד.
בסיום לימודיה בגימנסיה באודסה פנתה ללימודי רפואה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ואחרי הסמכתה עבדה כרופאה ממשלתית במזריטש שבווהלין (בשליטת רוסיה באותם הימים).
ב-1915 נעצרה לארבעה חודשים בכלא הצארי בפטרוגראד בשל פעילות פוליטית.
בעלה ואבי בתה היחידה, אלכסנדר גוברקובסקי, נפטר ב-1917, בעיצומה של המהפכה הרוסית.
גוברקובסקי עקרה מרוסיה ומשנת 1921 עבדה כרופאה בעיר קוֹלוֹ בפולין.
שם הייתה פעילה בהסתדרות הציונים הכלליים (סיעת "על המשמר") של יצחק גרינבוים, כיהנה כיו"ר הוועד המקומי של קרן היסוד וכן כצירה בוועידות ציוניות ארציות.
בקוֹלוֹ נישאה לרופא צבי שלמה שולריכטר.
ב-1929 עלתה ארצה והשתקעה כרופאה בתל אביב.
הועסקה בבית החולים "הדסה", אבל נטיית לבה הוליכה אותה לפעילות ציבורית.
גוברקובסקי נמנתה עם חברי הוועד המרכזי של ברית עברית עולמית וכן כיהנה בוועד התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, במועצה הכללית לתעופה ומועדון נשים חובבות תעופה (נח"ת), במועצת ברית הציונים הכלליים ובוועד הפועל של התאחדות בעלי בתים ובעלי רכוש.
הייתה פעילה במוסדות סוציאליים ולאומיים, ובהם אגודת עזרה לחולים כרוניים שהקימה (ב-1934) וקיימה את בית-ההבראה "החלמה" ברמת גן.
הייתה מהמייסדות של "לשכת תל אביב" בארגון בנות ברית ונשיאת הלשכה בשנים 1938–1941. בשל גידול מספר הפליטים ומחוסרי פרנסה יסדה ב-1939 את "בית התה לרעבים" בסמטת בית השואבה 18 בתל אביב, שפעל לא רק בחלוקת מזון, אלא בתחומי סעד נוספים – סיוע רפואי, הפניה לעבודה ועוד.
מלבד זאת השתתפה בפעולות ה"אגודה להצלה ימית", בהקמה ובניהול של תחנת ההצלה על שפת הים ובפעולות האגודה הימית "זבולון" לצד עמיתהּ, סעדיה שושני.
שבועון "לאשה" בחר בגובורקובסקי כ"דמות השבוע" בגיליון פסח תש"ח.
בבחירות למועצת עיריית תל אביב בראשית 1936 הייתה מועמדת ברשימת התאחדות בעלי-בתים, ואחרי פטירת ד"ר יוסף פומרוק ב-1942 נכנסה במקומו כחברה במועצה השישית, שם ייצגה את בעלי הבתים יחד עם סעדיה שושני ועם יהודה טוקטלי.
עם זאת פעלה בעירייה בעיקר בוועדות לחינוך ולשיכון ובתמיכה במוסדות חסד.
כיהנה כיו"ר הוועדה להכנסת אורחים (וה"א) בעיריית תל אביב והתמקדה שם במציאת פתרונות דיור לנצרכים.
כל זאת – כשהיא מצמצמת את עבודתה הפרטית כרופאה.
ד"ר גוברקובסקי הייתה האישה היחידה במועצה השישית.
הותירה בת, אלה, אשת אמנון דרורי (בנו של העיתונאי והעסקן בר-דרורא).
אחד מנכדיה הוא האלוף אמיר דרורי.
אסתר ג'יין הול היא שחקנית אנגלייה המוכרת מהופעותיה בסדרות דרמה בטלוויזיה.
הול נולדה במנצ'סטר ב-1970 וגדלה בצ'שייר.
היא עשתה בחינות בגרות (A levels) במנצ'סטר ואחר כך למדה במשך שלוש שנים אמנויות הבמה בברטון הול קולג' שבאוניברסיטת לידס, וסיימה תואר בוגר אוניברסיטה .
התפקיד החשוב הראשון של הול בטלוויזיה היה כשגילמה את רומי סאליבן בסדרה "קוויר בעיר" בשנים 1999 ו-2000. היא שיחקה דמות של לסבית שביחד עם בת זוגה מביאות לעולם ילד בעזרת החבר הטוב שלהם שהוא הומו.
ב-2001 הופיעה בדרמה זוכת הפרסים "Men Only" בתפקיד קאטי, אשתו של מאק (מארק וורן).
בהמשך שיחקה בסדרת הדרמה "Always and Everyone" (ב-2000 וב-2001), בתפקיד רייצ'ל ב-"Serious and Organised" (מ-2003) ובעיבוד לספר "בנים ואוהבים" מאת ד.
בשנים 2002 ו-2003 שיחקה הול בתפקיד אלי סים, חברתו של טום קווין (מת'יו מקפדיין) בסדרת הריגול "ספוקס".
ב-2005 הצטרפה לצוות השחקנים הקבוע של הסדרה "להעיר את המתים" והחליפה את הולי איירד בתפקיד הפתולוגית, אבל שיחקה בסדרה רק עונה אחת.
בשנים 2005 –2007 השתתפה סדרת הדרמה ההיסטורית "רומא", ב-2007 שיחקה בדרמה "True Dare Kiss" של ערוץ BBC One.
הול ידועה גם מהופעתה בסדרת פרסומות לחברת בריטיש טלקום לצדו של קריס מרשל בשנים 2005 עד 2001. בפרסומות היא משחקת בדמות אם חד הורית עם שני ילדים שנמצאת במערכת יחסים עם דמותו של מרשל, לבסוף הם עוברים לגור ביחד ומתחתנים.
בקיץ 2014 הצטרפה הול לצוות השחקנים של אופרת הסבון "רופאים" בתפקיד טוני מקפרסון.
ב-2014 שיחקה הול בתפקיד ליידי מקבת' במחזה "מקבת'" בתיאטרון "The Mercury" בקולצ'סטר.
הול חיה בלונדון עם בן זוגה, השחקן סיימון מולר (Simon Muller), ועם בנם.
אסתר המלכה העברייה הייתה תחרות יופי שנערכה ביישוב בתקופת המנדט.
בשנת 1926, בעקבות ההצלחה של נשפי הקרנבל הפרטיים והנשפים העממיים (של ברוך אגדתי) בתל אביב, הוחלט לערוך במסגרת חגיגות פורים תחרות יופי בשם "אסתר המלכה העברייה", המייצגת את היופי העברי הטיפוסי, והזוכה הייתה מובילה את עדלאידע, תחרות זו עוררה התנגדות מצד גורמים דתיים.
אסתר דויד (דנדקר) (בגוג'ראטית: એસ્થર ડેવિડ; בהינדית: एस्थर डेविड; נולדה ב-17 במרץ 1945) היא סופרת, מחנכת, פסלת, מבקרת אמנות ופעילה יהודייה-הודית לקידום זכויות נשים.
אסתר דוד היא בת לקהילת בני ישראל, וכותבת בשפות אנגלית וגוג'ראטית.
אסתר נולדה בעיר אחמדאבאד במדינת גוג'ראט תחת הראג' הבריטי, בתם היחידה של הזואולוג המפורסם ראובן דויד דנדקר (1912-1989) ושרה סולומון נוגאוקר (1916–1980).
צאצאית לענף הרופאים ממשפחת דנדקר שעברו בתחילת המאה ה-19 מהכפר היהודי אגר-דנדה (דאנדה-ראייגר) לאחמדבאד והקימו את הקהילה היהודית במקום.
מזמן לידתה גדלה עם חיות בר בגן החיות אותו הקים אביה כפי שגם הוא בתורו גדל עם חיות בר בזמנו.
את ראשית לימודיה עשתה בעיר בה נולדה.
לטענתה הוריה לא התכוונו להקים משפחה אך גילו שהאם נכנסה להריון והחליטו להשאירה.
אסתר סיימה את לימודי התואר באומנות והיסטוריה מאוניברסיטת MS בעיר ברודה ולאחר מכן המשיכה בלימודי היסטוריה ופיסול תחת הפסל המפורסם סאנקהאו צ'אודריי.
אסתר סיימה לימודיה וקיבלה את התואר פרופסור להיסטוריית האומנות והערכה אומנותית ולימדה באוניברסיטאות שונות ברחבי הודו.
אסתר הפכה לבעלת טור ביקורת אומנות בעיתון "טיימס אוף אינדיה" (הטיימס של הודו) וכמו כן כתבה למגוון עיתונים באנגלית ברחבי הודו.
משנת 1997 החלה את הקריירה בתור סופרת, כאשר בספריה היא תמיד משלבת את מורשתה היהודית וילדותה העשירה תחת הוראתו של אביה הזואולוג.
היא משתמשת בשם העט אסתר דויד.
לאחר הצלחת ספרה הראשון "The Walled City" אשר נכנס לספריית הספרות היהודית המודרנית, פרסמה מספר ספרים נוספים כגון:
ספריה אשר נכתבו באנגלית יצאו במהדורות רבות ותורגמו לשפות רבות ביניהן: צרפתית, גוג'ראטי ומרהטי.
ספריה נלמדים ברחבי ארצות הברית.
אסתר זכתה במספר פרסי ספרות.
ביניהם, פרס סהיטייה אקדמי בשנת 2010 לספרות באנגלית, ניתן על ידי ממשלת הודו ופרס פריקס יוג'ין בראזיאר בצרפת וכמו כן הייתה מועמדת לאחד הפרסים המוערכים בספרות בצרפת פרס ה"ליסטה דה פריקס פאמינה".
היא חברת ועדה באקדמיית לאליט קאלה במדינת גוג'ראט וחברת כבוד בוועד בית הכנסת מגן אברהם אשר בעירה.
אסתר ביקרה פעמים רבות במדינת ישראל ואף העבירה הרצאות על ספריה והייתה חברת כבוד במספר כנסים בנוגע לספרות ויהדות הודו בארץ.
הבת אמריטה נשואה ליהודי צרפתי ועוסקת בצילום סרטים דוקומנטריים בצרפת, דרכה יש לאסתר 2 נכדים, הבן רובין גם הוא סופר, נשוי ו-אל הורי.
אסתר חיה בעיר אחמדבאד ומשם היא פועלת.
אסתר (מלכה) גרנק הייתה משוררת בלגית-ישראלית בשפה הצרפתית, ניצולת השואה.
אסתר גרנק נולדה בבריסל למרים וגרשון צבי.
היא הייתה אוטו-דידקטית עקב חוקי הגזע בתקופת הכיבוש הנאצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, היא עברה עם משפחתה מבריסל לעיר Lunchon שבצרפת, ובהמשך הושמה עם משפחתה במחנה הריכוז Brens במחוז טארן שבצרפת.
המשפחה הצליחה לברוח מן המחנה ב-1941 וחזרה לבריסל, מספר ימים לפני שכל תושביו נשלחו להשמדה.
מ-1942 עד סוף הכיבוש הנאצי, גרנק הוסתרה בבריסל עם מסמכי זיהוי מזויפים על ידי בני משפחה נוצרית, כשהיא מתחזה להיות הילדה שלהם, ועבדה משחר עד ליל בחנותם.
היא עלתה לישראל ב-1956, ועבדה בשגרירות בלגיה בתל אביב כמזכירה ומנהלת חשבונות במשך 35 שנים.
על עבודתה קיבלה אות הוקרה מטעם מדינת בלגיה.
במהלך חייה בארץ פרסמה חמישה ספרי שירה בצרפתית.
השאירה אחריה בעל ושני ילדים.
אסתר גליל (נולדה ב-28 במאי 1945) היא זמרת צרפתייה-ישראלית.
כילדה נולדה למשפחה שעסקה במוזיקה, וגילתה כשרון לציור ולמוזיקה.
החלה לנגן בגיל 5 בכלי נגינה מאולתר שהמציאה בעצמה .
בשנת 1964 עלתה עם משפחתה לישראל לקיבוץ נגבה בו התגוררה שנה אחת.
בקיבוץ שרה לפני חבריה, שעודדו אותה לפתח קריירה מוזיקלית כזמרת מקצועית.
לאחר מכן עברה גליל להתגורר בתל אביב, לאחר שהבינה ששם מרכז התרבות בישראל ושם יהיה לה סיכוי רב יותר להצליח בתחום המוזיקה.
כך החלה גליל לשיר ולהופיע עם זהר לוי וכן עם אלברט פיאמנטה ודני גוטפריד - מענקי הג'אז בישראל.
כמו כן הופיעה עם חיים סבן שהיה בסיסט ואמרגן להקת האריות.
כן שרה עם צביקה פיק שוקי לוי הצרצילים.
לאחר מכן התחברה אל מייק בראנט והופיעה עמו במלון דן תל אביב.
בשנת 1968 אחד ממפיקי חברת התקליטים CBS התרשם מקולה והחליט להפיק לה תקליטון ראשון.
אהוד מנור כתב את מילות השירים והעיבודים המוזיקליים נעשו על ידי אלברט פיאמנטה ולהקתו.
שמה נרשם על התקליט ג'קי גליל.
בתקליטון היו שני שירים "תחפושת חדשה" ו"אמרו לו".
בשנת 1969 יצאה גליל לסיבוב הופעות בעולם יחד עם להקת כרמון.
באחת ההופעות בפריז הבחין והתרשם ממנה מנהל חברת התקליטים "ברקלי", והחתים אותה על חוזה הקלטות לחמש שנים.
להיטה הראשון נקרא "le jour se leve" ("היום עולה").
הוא נמכר תוך שבוע בשני מיליון עותקים.
השיר כיכב בראש המצעד בצרפת במשך ארבעה שבועות בספטמבר 1971.
השתתפה בעשרות תוכניות טלוויזיה, ונוצרו לה מועדוני מעריצים בכל רחבי אירופה, שהגדול שביניהם בפריז.
הופיעה רבות עם מייק בראנט ברחבי אירופה ולאחר שהתאבד כתבה, הלחינה והקליטה לזכרו את השיר "Je m'en VAIS" ("אני הולך").
בשנות ה-90 עברה להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, ובאותן שנים הופיעה עם ברוס ספרינגסטין, ניל יאנג, מטאליקה, Guns N' Roses.
כיום גליל עוד מופיעה ברחבי ארצות הברית, מציירת, כותבת מוזיקה לסרטים ומדי שנה מבקרת בישראל משפחה וחברים.
בנוסף, יש לה לפחות 10 מועדוני מעריצים פעילים בכל רחבי אירופה.
אסתר דייסון היא עיתונאית, סופרת, אשת עסקים, משקיעה, פרשנית ונדבנית אמריקאית, ילידת שווייץ.
היא משקיעת אנג'ל מובילה, המתמקדת ביעילות פריצת דרך בתחום הבריאות, שקיפות ממשלתית, טכנולוגיה דיגיטלית, ביוטכנולוגיה וחלל.
הקריירה של דייסון מתמקדת כיום בתחום הבריאות, והיא וממשיכה להשקיע בחברות סטארט אפ, בריאות וטכנולוגיה.
ב-7 באוקטובר 2008, חברת הרפתקאות החלל הודיעה כי דייסון שילמה כדי להתאמן ולהוות גיבוי לנוסע החלל צ'ארלס סימוני לתחנת החלל הבינלאומית, על סיפון חללית ה-סויוז TMA-14. טיסה זו התקיימה בשנת 2009, ודייסון לבסוף לא לקחה בה חלק.
אביה של אסתר דייסון, פרימן דייסון, הוא פיזיקאי יליד אנגליה, אמה ורנה הובר-דייסון היא מתמטיקאית ילידת שווייץ, ואחיה ג'ורג דייסון הוא היסטוריון טכנולוגי דיגיטלי .
לאחר שסיימה את לימודיה בהרווארד עם תואר בכלכלה, היא הצטרפה לפורבס כבודקת עובדות וקודמה במהירות לכתבת.
בשנת 1977, היא עזבה את פורבס ועברה לעבוד כאנליסטית בתחום המחקר, אשר עקבה אחרי הפדרל אקספרס וחברות הזנק נוספות.
לאחר תפקיד באופנהיימר אחזקות בו עקבה אחר חברות תוכנה, היא עברה ל-Rosen Research וב -1983 רכשה את החברה מהמעסיק שלה בן רוזן.
היא שינתה את שמה ל-EDventure אחזקות, ובשנת 2004 מכרה אותה לרשת CNET.
בינואר 2007 היא עזבה את CNET .
כיום, דייסון היא חברת דירקטוריון ומשקיעה פעילה במגוון של חברות הזנק, בעיקר בתחום השירותים המקוונים, שירותי בריאות / גנטיקה וטיולים בחלל.
בעבר, דייסון וEDventure התמחו בניתוח ההשפעה של טכנולוגיות מתפתחות ושווקים על כלכלות וחברות.
היא יצרה את כתבי העת הבאים על הטכנולוגיה:
הוצאה 1.0, ירחון טכנולוגי-תעשייתי והוצא לאור על ידי EDventure אחזקות.
עד 2006, דייסון כתבה מספר נושאים בעצמה וערכה את האחרים.
כאשר היא עזבה CNET, העלון עבר לאו'ריילי מדיה , אשר מינה ג'ימי גוטרמן לערוך אותו ושמו של הירחון שונה להוצאה 2.0.
הוצאה 2.0, ספרה אשר הוצא לאור בשנת 1997 שדן בהשפעות האינטרנט על חייהם של אנשים.
הכותרת המלאה שלו היא הוצאה 2.0: עיצוב לחיים בעידן הדיגיטלי.
תיקון הגרסה- הוצאה 2.1 פורסם בשנת 1998.
היא חברה במועצת המנהלים של MEDESK, 23andMe, , , Meetup ,, , , Voxiva, , ונביוס לשעבר יאנדקס.
נכון לתחילת שנת 2007, דייסון מתארת את עצמה כ"מבזבזת יותר ויותר זמן על חברות תעופה פרטיות וחברות מסחריות בתחום החלל, וגם על תחום הבריאות והגנטיקה".
בין השנים 2005 - 2007 היא אירחה את ועידת בית הספר לטיסה באספן, קולורדו.
כיום היא חברה במועצת המנהלים של החברה 23andMe, והיא אחת מעשרת המתנדבים הראשונים בפרויקט הגנום האישי.
דייסון היא חברה פעילה במספר ארגוני ייעוץ ללא כוונת רווח.
בין 1998 ל-2000, היא הייתה יושבת הראש המייסדת של ICANN.
החל משנת 2004, היא ישבה ב"ועדת הרפורמה" שלה, שהוקדשה להגדרת תפקיד למקבלי החלטות יחידים ומבנים ממשלתיים בICANN .
היא התנגדה להרחבת שנת 2012 של דומיינים גנריים ברמה העליונה.
היא עוקבת אחרי המעבר הפוסט-סובייטי של מזרח אירופה, בין השנים 2002 ל-2012 הייתה חברה במועצה המייעצת לענייני טכנולוגיות מידע של הנשיא הבולגרי, יחד עם וינט סרף, ג'ורג סאדובסקי , ווני מרקובסקי ועוד.
היא שימשה כנאמן, ועזרה במימון ארגונים מתפתחים כגון Glasses for Humanity, Bridges.org, הקרן הלאומית לדמוקרטיה וקרן אירואסיה .
היא חברה במועצת המנהלים של ארגון "אחרי בית הספר", ארגון ללא מטרות רווח המוקדש להרחבת הזדמנויות חינוכיות לכלל התלמידים.
היא גם חברה במועצת המנהלים של ,
דייסון שימשה כשופטת בתחרות של מייקל בלומברג בניו יורק.
דייסון תרמה את הגנום שלה לרשות הציבור באמצעות פרויקט הגנום האישי.
אסתר הארט (בהולנדית: Esther Hart; נולדה ב-3 ביוני 1970) היא זמרת הולנדית.
הארט נולדה בעיירה אפה (Epe) שבחלדרלנד.
ב-2003 הייתה אמורה להשתתף בתחרות הבריטית "שיר עבור אירופה" לבחירת נציגותה באירוויזיון עם השיר "Wait for the Moment" ובאותה שנה גם השתתפה בפסטיבל השירים של הולנד, עקב העניין שלא יכלה להשתתף בקדמים עבור שתי מדינות שונות היא פרשה מהתחרות הבריטית.
היא זכתה בפסטיבל השירים ההולנדי עם השיר "One More Night", היא ייצגה את הולנד באירוויזיון בלטביה והייתה במקום ה-13.
היא הציגה את תוצאות הניקוד של הולנד באירוויזיון 2004 ובאירוויזיון 2008.
ב-2008 ישנה מרצונה לילה בכלא וזאת כחלק מפעולת צדקה וזאת מטעם ארגון "Exodus Foundation" המסייע לאסירים לשעבר להשתקם ולאמץ אורח חיים רגיל.
מ-1992 היא מנהלת מערכת יחסים עם הגיטריסט אראם קרסברגן, הם הורים לבת ובן ומתגוררים ברוטרדם.
אסתר דותן (נולדה ב-1948) היא עורכת, מתרגמת מאנגלית מסות וספרות יפה, כותבת על אמנות, ציירת.
המייסדת והעורכת של פיתום הוצאה לאור.
דותן, ילידת חדרה, למדה, בין היתר, ספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב וגם תולדות האמנות במסגרות שונות בארץ ובניו יורק, וכן ציור בשנים 1984-1980 ב-Art Students League, ניו יורק.
המפגש עם יצירת האמן האמריקאי אד רוּשֵה חיזק את נטייתה לשלב מלים ועבודת מכחול.
יצרה והציגה בארץ למעשה מחוץ לממסד האמנות.
גם הוצאת פיתום שהקימה לימים היא חוץ ממסדית - במתכונת שלה ובחומרים הרואים בה אור.
בין היתר הציגה תערוכת יחיד בגלריה אנטאה בתל אביב, 1986, בגלריה הפתוחה ביפו העתיקה, 1985, בגלריה טצ'ווד של הצייר איציק עדי בתל אביב, 1988, בגלריה שרה ארמן, תל אביב, 1993. בניו יורק הציגה ב-1991 שבע עבודות בחלל האלטרנטיבי Kampo Cultural Center, רחוב בונד, נוהו.
השתתפה בתערוכה הקבוצתית "אמנות ישראלית מודרנית בהנובר", שארגנו ב-1993 גלריה שרה ארמן וגלריה אנגל, ובתערוכה קבוצתית בבית האמנים בתל אביב שאצרה נעמי שליו ב-1995, "הבית ברחוב אלחריזי".
הסטודיו שלה בניו יורק היה ממוקם בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 ברחוב וסט ברודוויי 555; הבניין היה בבעלותו של האספן היפני Hikonobu Ise, אשר הקצה את המרתף לחללי סטודיו לאמנים.
העניין הכפול באמנות חזותית ובמבע מילולי עקבי לכל אורך הדרך.
במקביל לציור כתבה לסירוגין לכתב העת לאמנות סטודיו שראה אור בארץ, וזאת כמעט מהקמתו על ידי האמן חיים מאור, אשר ערך אותו שנים אחדות, ועד קרוב לסגירתו לאחר תקופת עריכה ארוכה של שרה בריטברג-סמל ותקופת עריכה קצרה של יעל ברגשטיין.
בין היתר, כתבה מאמרים על יוצרים שעניינו אותה: על האמן המושגי האמריקאי ג'וזף קוֹסוּת (גיליון 40, 1993), על אד רוּשֵה (גיליון 165, 2006), על האמנית הפמיניסטית האמריקאית איידה אָפֶּלְבְּרוּג (גיליון 31, 1992), ועל האוונגרדיסט האפרו-אמריקאי דייוויד המוֹנְס (גיליון 20, 1991).
כמו כן כתבה על בעייתו של הצילום פסאודו-ביקורתי בארץ (גיליון 140, 2003), על האמן פנחס כהן-גן (גיליון 78, 1996) וקיימה שיחה עם האמן משה ניניו (גיליון 149, דצמבר 2003 – ינואר 2004).
בשנים 1992-1988 כתבה למדור הספרות והתרבות שערכה יעל פלדמן בשבועון הניו יורקי הדואר.
בשנים 2010-1993 עבדה במוזיאון תל אביב לאמנות כעורכת טקסטים.
ב-2006 ראו אור הספרים הראשונים בפרויקט הוצאת פיתום.
"חללים סגורים, גבולות מדומיינים – סצנות הרכבת התחתית של מארק רותקו", 2007
"המקום של מצבור הקואורדינטות – על הסדרה שיר של תדיאוש רוֹזֶ'ביץ', 2012, מאת דגנית ברסט", 2013
"עבודת פֶּה, או: המסטיקים של אלינה שפוצ'ניקוב", 2014
"Studies for Accelerated Sculptures or Sculptures on Hold" ("פסלים בתאוצה"), 2012, בקטלוג עבודות של אסף גרובר, קונסאהאוס בתאניין, ברלין
"ארכיון לא צייתן: על תצלומי הדרום של מיכה בר-עם", 2013, בקטלוג תערוכתו במוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
"יוחאי אברהמי: על סט של פילם נואר", 2015, מסה בספר אמן של אברהמי שראה אור באקדמיה לאמנויות העולם, קלן
מבחר מסות מכוננות של האמנית האמריקאית מרתה רַסלר (Rosler), בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות (2006; מהדורה חדשה 2017), מסה נלווית: "בתוך המרחב הציבורי: השגות של נוסע מתמיד; על שיח הצילום של מרתה רַסלר"
מבחר שירים מאת הסופרת והמשוררת האמריקאית גרייס פיילי, איש זר שרק לכלב (2006)
ספרה של קתרין לאפטון על במאי הקולנוע, הצלם והאמן הצרפתי כריס מרקר, כריס מרקר: זכרונות מן העתיד (2007), מסה נלווית: "אחד-אחד בתוך המון"
שני ספרי מסות של מבקר האמנות פורץ הדרך והסופר הבריטי, ג'ון ברג'ר, אשר הפך את הכתיבה על אמנות לאמנות, ובעצמו היה צייר, אחֹז בכל היקר: איגרות על הישרדות ומרי (2008), מסה נלווית: "העיניים של המראָה", וכן ספרו, על ההתבוננות (2012), מסה נלווית: "אופן פעולה"
אסופת מסות מעוררות המחשבה של הפילוסוף, מבקר האמנות והאוצר הרוסי-גרמני, בוריס גרויס: כוח האמנות (2009)
ספרו של הצלם וחוקר הצילום והקולנוע הבריטי, דייוויד קאמפני, צילום, קולנוע, צילום (2011), מסה נלווית: "יש לופ ויש לופ"
ספרו המנתח צורה ואידאולוגיה של מבקר האמנות והאדריכלות האמריקאי, הפרופסור מפרינסטון האל פוסטר, אמנות, אדריכלות: סיבכת קשרים, תסבוכת, תסביך (2013), מסה נלווית שבין פרקיה "זווית אחרת" ו"מתחת לפני השטח"
מסותיה של האמנית והקולנוענית הגרמנייה, היטוֹ שְטיירְל, המחפשות דרכים לאופני פעולה לעשיית אמנות משמעותית בתוך נתוני ההווה, חלכאי המסך: מסות על פוליטיקה של דימוי חזותי (2015), מסה נלווית: "חוש אפשרות ומנסרות מציאות אצל היטו שטיירל"
הרומן הפיקרסקי של האמן והמסאי האירי בריאן או'דוהרטי, מי שטבע את המונח הביקורתי "קובייה לבנה", סודו של השוולייה, 2018, שבמרכזו דמותו ההיסטורית מרובת הפרסונות של השוולייה דֶ'אוֹן בן המאה ה-18, מסה נלווית: "תמונה בגלריית הדיוקנאות: קצה קרחון"
בשנות ה-80 תרגמה להוצאת אור-עם על פי בחירתה את שלוש הוויות מאת גרטרוד סטיין; הוואלריו האחרון, מבחר סיפורים מאת הנרי ג'יימס; הבוסטונים, מאת הנרי ג'יימס.
וכן תרגמה שניים מספריו של א"מ פורסטר, המסע הארוך ביותר, וכן מוריס.
בוריס גרויס, המִספח הקומוניסטי, מסה פילוסופית על לשון וממון, מגרמנית: אדם טננבאום, 2014, הארות בשולי הספר מאת העורכת
שני ספרי מקור של קטעי פרוזה מאת יורם נסלבסקי, לעיני השמש הזאת, 2009, ואיש על ספסל, 2019
וכן ראה אור קובץ שירים מאת מחמוד דרוויש בשיתוף ספרי עיתון 77, כפרחי השקד או רחוק יותר, 2008, תרגום מערבית: עפרה בנג'ו ושמואל רגולנט
ספר נוסף של קלוגה בתרגום מגרמנית של נועה קול ראה אור בפיתום ב-2019, הפצצת הלברשטאדט בשמונה באפריל 1945, במקור ראה אור ב-1977 - מונטאז' ספרותי, שהוא אבן דרך בספרות הגרמנית שלאחר המלחמה, אחרית דבר מאת העורכת המתייחסת לשני מושגים של קלוגה: "ייצור נגדי" ו"חומר גלם לעבודת הדמיון".
אסתר דותן: "הפרויקט מתייחד בבחירות ממוקדות (כתיבה מסאית בנושאי אמנות, צילום, אדריכלות, קולנוע, וכן שירה ופרוזה לאו דווקא מהזרם המרכזי), במחקר נלווה, במעורבות אישית בכל ספר.
בהכרח, הפרויקט מתייחד גם בהיקפו המצומצם (בממוצע ספר בשנה).
המכלול המתהווה אינו פחות חשוב מכל פרט שבו, והוא דיון מתמשך באסטרטגיות אסתטיות אנליטיות.
נקודת המוצא היא כי בתרבות המודרנית לשלביה ובתרבות העכשווית-דיגיטלית אמנות לסוגיה וסוליפסיזם הם אמנם חיבור בלתי ניתן להפרדה, אך חשובה לפחות מידה של ניסיונות היחלצות שיקבלו ביטוי באופני הפעולה ובספקטרום הרגישויות והתובנות.
החומרים הרואים אור בהוצאה קשורים בדרך כלל לאסטרטגיות אסתטיות המעלות את המימד הזה אל פני השטח ותרות אחר סידוק הסוליפסיזם והנגזרות שלו: הסקטוריאליות הצרה והלאומנות; מאליו הספרים מעלים במקרים רבים שאלות הנוגעות ליחסי כוח".
אסתר רניי "אסתר" דין היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית ושחקנית אמריקאית, שידועה כמפיקה המוזיקלית של האלבום Loud של ריהאנה, עליו הועמדה דין לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום השנה".
אסתר דין, ילידת מוסקוגי שבאוקלהומה וגדלה בטולסה באוקלהומה, היא הצעירה מבין חמישה ילדים.
היא גדלה בבית דל אמצעים.
בגיל צעיר דין למדה דין כיצד לכתוב שירים ולהפיק אותם, תוך שילוב הרגשות שלה בהם.
כתיבתם והפקתם הייתה טיפול עצמי עבור דין, שסבלה מקשיים באותם הזמנים.
כשדין הייתה בת 20 היא עשתה צעד נועז והשאירה את כל מי שהכירה מאחורה, תוך שיצאה לעולם עם 500 דולר בלבד בכיסה.
היא נהגה 18 שעות, לבדה, לאטלנטה, ג'ורג'יה, בתקווה להצליח לפרוץ בתעשיית המוזיקה.
בשנת 2009 דין הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Drop It Low", שהגיע למקום ה-38 במצעד הבילבורד הוט 100 ובו התארח כריס בראון.
בהמשך, הוציאה את "Love Suicide" שהצליח להגיע למקום העשירי במצעד השירים שבבולגריה.
בשנת 2012, הוציאה את "Invincible" עם משין גאן קלי, שהגיע למקום השמיני במצעד השירים מתחת להוט 100.
בשנת 2017, הוציאה "Another Life" עם דייוויד גטה ואפרוג'ק, שהפך ללהיט ודורג במצעדי סוף השנה של בילבורד.
שירים שכתבה, הפיקה או הלחינה
להלן חלק מהשירים שכתבה, הפיקה או הלחינה דין במהלך הקריירה שלה:
שנהאמנ\יתשיראלבוםמקור2009קרי הילסון"Change Me" (בשיתוף אייקון)"Make Love"ריהאנה"Rude Boy"Rated Rהפוסיקט דולז"" (עם א.
שנהשםתפקיד2011"ריו"ילד בגונדולה (קול)2012"עידן הקרח 4: יבשת בתנועה"סירנה דמוית-עצלנית קרקע וסירנה דמוית-גיגנטופיתקוס"פיץ' פרפקט"סינתיה-רוז אדמס2015"פיץ' פרפקט 2"2017"פיץ' פרפקט 3"2020"טרולים מסביב לעולם"לגסלי (קול)
שנהשםתפקידהערות2016"האקסית המטורפת"ונסהפרק: """המרוץ לדראג של רו פול"שופטת אורחת (עונה 8)פרק: "Bitch Perfect"2019–present"סונגלנד"עצמה2020סנטרל פארקהייזלדיבוב
אסתר ברק לנדס (נולדה ב-13 בספטמבר 1965) היא עורכת דין, יזמית ומשקיעת הון סיכון ישראלית.
במהלך השנים השקיעה בכ-70 חברות הזנק, ועוסקת בקידום נשים בעולם העסקים בכלל ובהיי-טק בפרט לעמדות בכירות.
אסתר ברק-לנדס נולדה וגדלה בירושלים, שנייה במשפחה בת ארבעה ילדים.
היא בתם של נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, וסגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה בדימוס, אלישבע ברק-אוסוסקין.
למדה בבית ספר תיכון הגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
בשנת 1992 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן עבדה במשרד עורכי דין גדול.
בשנת 2005 קיבלה תואר MBA עם התמחות ביזמות מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
מתגוררת בתל אביב, נשואה לעיתונאי ואיש התקשורת רם לנדס ולהם שלושה ילדים.
לאחר תשע שנות עבודה כעורכת דין, החליטה לעשות שינוי מקצועי בשנת 2000 ועברה לעולם ההיי-טק.
את דרכה בתחום ההייטק החלה בעבודה בחברת הזנק קטנה.
בשנת 2005 הקימה יחד עם שותפים את מועדון המשקיעים Israel Angels.
בשנת 2006 הקימה את פרתם הייטק וניהלה את ההשקעות בחברה כשבע שנים, במהלכן השקיעה בכ־30 חברות הזנק, בהן: פלייטיקה, פרולור, פיוניר, אמריקאן וול ועוד.
בשנת 2013 הקימה חממה טכנולוגית שמלווה חברות בראשית דרכן וקרן השקעות בשיתוף נילסן העולמית - Nilsen Innovate Fund, שמנהלת כ-100 מיליון ש"ח.
השותפים בקרן ההשקעות הם טייקון הנדל"ן יגאל אהובי, איש העסקים רון לאודר, יושב ראש סיטי גרופ וטיים וורנר לשעבר - ריצ'רד פרסונס ויו"ר ומנכ"ל חברת אסתי לאודר לשעבר, פרד לנגהמר.
במשך חמש שנים הייתה ברק לנדס המנכ"לית של הקרן, וכיום היא דירקטורית וחברת ועדת ההשקעות בה.
בשנת 2019 הקימה ביחד עם יוסי אקרמן ואופיר דובובי את מתחם העבודה השיתופי בקיסריה: OpenValley.
בנוסף, היא חברת ועדת השקעות של Neomi, מיזם של נשים משקיעות, שותפה יזמת ב-millionsteps, מיזם לשיתוף פעולה טכנולוגי בין יפן וישראל, נשיאת ProWoman ודירקטורית-מנהלת של קרן אמא (קרן פילנתרופית).
בפברואר 2019 מונתה ליועצת בכירה בחברת האחזקות Asana Bio Group.
הקבוצה מחזיקה במעבדה למחקר ופיתוח קנאביס רפואי ובחברת Gynica, המתמקדת בפיתוחים מבוססי קנאביס בתחום רפואת נשים.
חברת הוועד המנהל באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, דירקטורית חיצונית במקפת וחברת ועדת השקעות של חברת הביטוח מגדל.
ב-2023 הקימה קרן הון סיכון בשם פלורה ונצ'רס שתשקיע בחברות הייטק בתחום האגריטק והפודטק.
אסתר גהלין לבית הנריקס (1892 – 1949) הייתה ציירת דנית-שוודית ממוצא יהודי שציירה בצבעי מים ושמן, טבע דומם, חללי פנים, דיוקנאות ונופים.
משנת 1922, היא ובעלה האמן הוגו גהלין התיישבו בעיירה השוודית הלסינגבורג שם התכנסו לעיתים קרובות אמנים וסופרים מקומיים בביתם.
בשנות ה-40 היא יצרה הדפסים על בדים בהשראת אמנות נוצרית קדומה.
אסתר הנריקס נולדה ברובע פרדריקסברג בקופנהגן ב-24 במרץ 1892, הייתה בתם של מנהל מפעל מיכאל אמיל מרטין הנריקס וג'ולי כריסטיאן פולסן.
בזכות ההצלחה של אביה בייצור מוצרים סרוגים, היא גודלה בבית יהודי אמיד ומעמד בינוני.
הציירת מארי הנריקס הייתה קרובת משפחה שלה.
לאחר שלמדה בבית הספר הטכני בקופנהגן (KTS) משנת 1908, היא התקבלה לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בשנת 1911, וסיימה את לימודיה בשנת 1915.
גהלין התחתנה עם הצייר השוודי הוגו גהלין (1889–1953) ביוני 1917. בשנת 1920 הם בילו שנה באיטליה בביקור בערים כמו אסיזי ורוונה בטיול לימודי.
בשובם ערכו תערוכה משותפת בגלריית גומסון בסטוקהולם.
בשנת 1922 הם התיישבו בהלסינגבורג, תחילה בראוס ומשנת 1925 בבית ברחוב סנט קלמנס, שהפך למקום מפגש חברתי של אמנים, סופרים ושחקנים מקומיים.
במשך שנים רבות ציירה גהלין בצבעי מים ושמנים, ויצרה דיוקנאות, טבע דומם ונופים, האחרונים בהשראת נופים מביתה המשקיפים על נמל העיר, בתיה וגינותיה.
עבודותיה זכו לביקורות טובות בדרך כלל, במיוחד ציורי הטבע דומם שלה.
הדבר נכון גם לגבי ההדפסים על בדים שיצרה מסוף שנות ה-30. יצירותיה של אסתר גהלין מוצגות במוזיאון הלאומי, במוזיאון האמנות של מאלמה, מוזיאון מודרנה, מוזיאון האמנות של מאלמה ובמוזיאונים של הלסינגבורג.
לכבודה התקיימה רטרוספקטיבה במוזיאון לאמנות ויקינגסברג בהלסינגבורג בשנת 1952, לכבוד שישים להולדתה.
אסתר גהלין נפטרה ב-23 באוקטובר 1949 בהלסינגבורג שם היא קבורה בבית העלמין ראוס.
אסתר וייסבלום (בפולנית: Estusia/Esterka Wajcblum; באנגלית: Ester Wajcblum; 16 בינואר 1924 – 6 בינואר 1944) הייתה לוחמת התנגדות יהודית בשואה במחתרת היהודית באושוויץ, ואחת מארבע הנשים שהוצאו להורג בתלייה באושוויץ, עקב תפקידה במרד הזונדרקומנדו ב-7 באוקטובר 1944.
אסתר וייסבלום נולדה למשפחה יהודייה, מתבוללת מהמעמד הבינוני בוורשה, פולין, ליעקב וייסבלום ורבקה לבית יגלום, שניהם חרשים.
הייתה לה אחות גדולה, סבינה, ואחות צעירה, אנה היילמן (חנק'ה וייסבלום).
יעקב נולד בוורשה בשנת 1887, הוא היה בעל בית חרושת (Snycerpol) בוורשה שהעסיק עובדים חרשים לייצור מלאכת יד מעץ.
אביה הציג בתערוכה העולמית של פריז את מוצרי המפעל בשנת 1936. מוצריו הוצגו גם ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1939. רבקה נולדה בשנת 1898 בפרוז'ני, פולין.
כשהילדים היו קטנים יותר, הייתה להם מטפלת שהייתה גם היא חירשת.
אסתר ואחיותיה למדו בבית ספר קתולי נחשב מתקדם, בית הספר קיבל גם יהודים ולא היו השפעות על המרת הדת בפרוץ המלחמה אנה וייסבלום הייתה בת 11 ואסתר ויסבלום הייתה בת 15.
אחותה הגדולה, סבינה ברחה מהשואה עם המורה לשעבר ובעלה לעתיד, מייטק.
הם שרדו על ידי בריחה לברית המועצות ולאחר מכן התיישבו בשוודיה.
המשפחה, למעט סבינה שנישאה ועזבה את פולין, נאלצה להיכנס לגטו ורשה ובמאי 1943 גורשה למיידנק שם נרצחו הוריהן של אסתר ואנה.
אסתר, אנה וההורים שלהם התגוררו באזור שהפך לחלק מגטו ורשה, בבניין דירות ברחוב מילה 38, ממש בהמשך הרחוב ממילה 18, מטה ה-ZOB (הארגון היהודי הלוחם – Zydowska Organizacja Bjojowa), בראשות מרדכי אנילביץ'.
לאחר שהתחילו הגירושים מגטו ורשה, היה גם יעקב וייסבלום (אבא של אסתר) היה צפוי להישלח לטרבלינקה.
אך ההאופטמן היה מעוניין שהוא ימשיך בעבודתה ולא יגורש.
האופטמן סידר לו ולמשפחתו מגורים בבית הספר מחוץ לגטו.
לאחר זמן מסוים הם חזרו לגטו ושמה נערכה סלקציה הם הופרדו מהורים שלהם אסתר ואנה נשלחו לאושוויץ בספטמבר 1943.
אסתר ואנה הועברו לאושוויץ-בירקנאו בספטמבר 1943. עם הגעתן, הוצבו לעבודות כפייה בחדר אבק השריפה של Weichsel-Union-Metalwerke (מפעל התחמושת "אוניון").
הפרטים על המרד היחידי שפרץ באושוויץ לא היו ידועים שנים רבות, וגם כיום קיימות גרסות שונות בקשר לאירועים הללו.
הסיבה העיקרית היא שנרצחו למעלה מ-500 אנשי הזונדרקומדו ואיש מהמשתתפים במרד לא נותר בחיים.
האחיות (אסתר ואנה) הצטרפו למחתרת בזמן שעבדו במפעל התחמושת.
אסתר, אנה ואסירים אחרים, כולל אלה גרטנר, רגינה ספירשטיין, ורוז מת' הבריחו אבק שריפה מהמפעל ונתנו אותו לחברת המחתרת רוז'ה רובוטה.
רובוטה, שעבדה במיון פריטי לבוש בבירקנאו, נתנה את אבק השריפה לזונדרקומנדו, קבוצה של אסירי מחנות המוות שנאלצו להעביר את גופות האנשים שנרצחו בתא הגזים למשרפות.
אנה וייסבלום, אחותה הצעירה של אסתר, כתבה כעבור מספר שנים:
"החלטנו שלא נאפשר שייקחו אותנו ללא מאבק [...] אבק השריפה היה בידינו.
חשבנו: אנחנו יכולות להשתמש בו!
מישהי בקבוצה ידעה שהזונדרקומנדו מתכננים למרוד.
אמרנו: בואו ניתן להם את אבק השריפה!".
לאסתר הייתה גישה ישירה לאבק השריפה ואחותה שכנעה אותה לעשות זאת.
אלה גרטנר הסבירה לאחיות וייסבלום (אסתר וייסבלום וחנה וייסבלום) את הצורך באבק השריפה בשביל המרידה המתוכננת.
המקור להשגת אבק השריפה היה ה"פולווראום", המקום היחיד באוניון שהייתה בו גישה אל אבק השריפה.
החדר היה קטן, מסודר וסגור, שרק מנהל העבודה הגרמני ואסירות שעבדו בו הורשו להיכנס אליו.
העדויות על מספרן ושמותיהן של נשים שעבדו בו חלקיות ואף סותרות.
אך, עולה מהן שב"פולווראום" עבדו שמונה או תשע נשים קבועות ביניהן אסתר וייסבלום, רוז'ה רוברטה, רוז מת', רגינה ספירשטיין אלה גרטנר, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה.
גנבת אבק השריפה והוצאתו מחדר היו כרוכות בקשיים רבים, משום שאבק השריפה נשקל בדייקנות.
"שלושתנו יכולנו לאסוף כשתי כפיות מדי יום" אך, וייסבלום הציעה "לגנוב את אבק השריפה ישירות מתוך הכספת חסינת האש שבה אוחסן, כאשר המנהל השאיר את המפתחות על השולחן או שכח לנעול את הכספת".
העובדות ב"פולווראום" עברו חיפוש גופני, ולכן הן הוציאו את אבק שריפה מין החדר בעורמה.
הילמן העמידה פנים כי הוטל עליה לפנות את פחי אשפה במפעל.
פעם אחת ביום הייתה נגשת גם ל"פולווראום" ומקבלת מאחותה קופסה מלאה באשפה כדי לרוקנה בפח.
אסתר וייסבלום החביאה בה כמויות זעירות של אבק שריפה עטופות בפיסות בד וקשורות בחוט.
זה היה האות לאלה גרטנר ולפגוש אותי בשירותים שם חילקנו בינינו את אבק השריפה, במהלך התקוממות הצליחו האסירים להרוג ארבעה אנשי אס אס ולפוצץ את גג קרמטוריום III.
בספטמבר 1944, 200 אנשי הזונדרקומנדו נרצחו.
שאר אנשי הזונדרקומנדו ידעו שגורלם זהה.
הם החליטו להתקומם וב-7 באוקטובר 1944 השתמשו באבק השריפה כדי לפוצץ את הקרמטוריום הרביעי בבירקנאו, הם פרצו את גדרות המחנה, ופתחו במנוסה.
ההתקוממות דוכאה באותו היום וכל המתמרדים נהרגו.
שלטונות המחנה חקרו את מקרה המרד, והם חשפו שאבק שריפה שפוצץ את הקרמטוריום נמצא בבית החרושת לתחמושת "אוניון" הסמוך.
חקירות שערכו הגרמנים לאחר דיכוי המרד הובילו לארבע אסירות יהודיות: אלה גרטנר אסתר וייסבלום רגינה ספירשטיין ורוזה רובוטה, הן נעצרו ועונו בעוון תפקידן במרד.
למרות חקירות רבות ועינויים קשים הן לא הסגירו פרטים על משתתפים נוספים בהתקוממות.
אנה היילמן שהייתה עדה לתלייה של אסתר וייסבלום מספרת: "הייתי היסטרית לאחר מה שקרה לאסטושיה (אסתר) ורק הודות לעזרתן של מרתה והבנות האחרות הצלחתי להחזיק מעמד, אסטושיה הייתה נתונה באותם ימים לחקירתיהם האכזרית של אנשי "המחלקה הפוליטית" (הגסטפו) באושוויץ, והיה ברור שגורלה נחרץ".
ב-6 בינואר 1945, שלושה שבועות לפני שחרור מחנה אושוויץ על ידי הצבא האדום, הוצאה אסתר להורג בתלייה בחצר המחנה, יחד עם שלוש חברותיה.
ארבע הנשים הוצאו להורג בפומבי ואסירות אחרות היו עדות לו.
אחותה, אנה שרדה והועברה לתת-מחנה של ראוונסבריק בשם נוישטט-גלווה (Neustadt-Glewe).
המחנה שוחרר במאי 1945, כשאנה הייתה בת שש עשרה.
בשנת 2013 נחנך גל-עד לזכרן של ארבע הנשים באתר "יד-זיכרון לקדושי זגלמביה":
"לזכר ארבע גיבורות המחתרת היהודית באושוויץ-בירקנאו
ב-7 באוקטובר 1944 פרץ בבירקנאו מרד הזונדרקומנדו – עובדי הכפייה שפינו את הגופות מתוך תאי הגזים ושרפו אותן.
ארבע הנשים צעירות שעבדו בבית החרושת "אוניון" הבריחו למורדים אבקת שרפה ששמשה לפיצוץ אחת המשרפות.
הגרמנים דכאו את המרד באכזריות וב-6 בינואר 1945 תלו את ארבע הנשים בפומבי."
אסתר גרינברג (בואסביין) (בהולנדית: Esther (Boissevain) Grinberg; 1934 – 2020), הייתה ישראלית ממוצא הולנדי, חסידת אומות העולם, שהצילה כילדה יחד עם משפחתה יהודים במלחמת העולם השנייה.
אסתר נולדה ב-1934 באמסטרדם למשפחה נוצרית.
בתם של הלנה סונייה ואן טינהובן ורוברט לוקאס בוספן, פעיל במחתרת ההולנדית נגד הנאצים.
משפחתה נרדפה על ידי הנאצים עקב בעלותם של סבה ואביה על מפעל אמוניה.
ב-1936 ברחה משפחתה מאמסטרדם לעיירה זאנדרפורט , שם למדה במשך שנתיים.
לאחר מכן ברחה המשפחה לעיר הארלם שם למדה במשך שנה עד סגירת בתי הספר ב-1943.
כשהייתה בת 9 הביא אביה לביתם משפחה יהודית (הורים ובת), את משפחת גולדברג שהתיישבה בהולנד בשנות ה-30 של המאה ה-20. לאחר מכן הצטרף אליהם יעקב (יאפ) פכט, יהודי נוסף שברח במהלך גירושו.
בעת חיפושים הסתתרו היהודים מתחת לרעפי גג הבית, כשעל בני הבית ובהם אסתר הוטל תפקיד העלמת כל הראיות לקיומם כדי למנוע את חשיפתם.
בעקבות ההסתרה נאלצה להתמודד עם הצקות מצד תושבי השכונה כי לא הורשתה להכניס חברים הביתה כדי להימנע מחשיפת המסתתרים, וכן מפני שידעו שאביה מבוקש על-ידי הנאצים (באחת הפעמים בית המשפחה הוצת).
המסתתרים שהו בביתם בין מרץ 1943 ל-5 במאי 1945, עם שחרור הולנד משליטת הנאצים.
בסיום המלחמה חזרה אסתר ללמוד בתיכון וסיימה את לימודיה.
בתום הלימודים התארחה אצל משפחה באנגליה במשך שנה ועבדה בחווה חקלאית.
לאחר מכן חזרה להולנד, למדה בבית ספר לאחיות, עבדה במחלקת יולדות בבית חולים והשלימה תואר בעבודה סוציאלית.
בשנת 1961 פנתה לנציגי הסוכנות היהודית בהולנד בבקשה להגיע לישראל ולתרום כאחות.
היא הגיעה לקיבוץ בית העמק, שם קיבלו אותה יהודים שעלו מהולנד.
לאחר כמה חודשים עברה לאולפן לעברית בעין שמר, ומשם לקיבוץ חורשים.
שם, פגשה את אדי (אדוארד) גרינברג, שעלה עם אמו ואחותו (השופטת דליה דורנר) מטורקיה ב-1944. אסתר התגיירה והשניים נישאו ב-1964. הם עברו לאשקלון לתקופה קצרה ומשם לקריית טבעון.
עד לפרישתה עבדה גרינברג כאחות בקופת חולים כללית ובמשרד הבריאות.
לאחר יציאתה לגמלאות יזמה את ההקמה והתנדבה בהפעלת בית קפה "נגיש קפה" ברמת ישי המופעל על ידי אנשים עם צרכים מיוחדים.
בנוסף הקימה בהתנדבות מרפאה לבדיקות למניעת סרטן השד בקריית טבעון והובילה את הפעילות במשך 13 שנים.
לאסתר שני ילדים, בן ובת, ו-5 נכדים.
בעדותה ציינה אסתר שדורות רבים מתחנכת משפחתה על האמרה, שגם רשומה בסמל המשפחה: "לא להצטער על העבר, ולא לפחד מהעתיד".
בעקבות פעילותם בתקופת השואה להצלת יהודים הוכרו הוריה וחמשת אחיה כחסידי אומות העולם ב-1980 על ידי יד ושם, כאשר אסתר הוכרה ב-27 ביולי 2007, וכן ניטע עץ לכבודם בשדרת חסידי אומות העולם.
ב-2011 הופק ערב הוקרה עבור אסתר בתיכון ליאו באק בחיפה בו השתתפה יחד עם בני משפחתה ו-12 ניצולים.
על הקמת מרפאת בדיקות למניעת סרטן השד במסגרת הפעילות ההתנדבותית קיבלה את אות "מגן שר הבריאות" ב-9 בדצמבר 2012.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של אסתר, נוצר קשר עם משפחתה, ואותר קברה בבית הקברות מנוחה נכונה בקרית טבעון.
אסתר הלמן נוסבוים (נולדה ב־1961) היא שופטת ישראלית המכהנת כנשיאת בית המשפט המחוזי בנצרת.
הלמן נוסבוים סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון הגימנסיה העברית בירושלים בשנת 1979. לאחר השירות הצבאי החלה ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בשנת 1985. היא התמחתה בבית המשפט העליון ובמשרד עורכי דין ובשמת 1986 הוסמכה כעורכת דין.
בשנים 1986–1994 עבדה כעורכת דין שכירה.
במאי 1994 מונתה הלמן נוסבוים לרשמת בתי משפט השלום במחוז הצפון.
במרץ 1997 היא נבחרה לכהן כשופטת של בית משפט השלום במחוז הצפון.
בספטמבר 2001 נבחרה לכהונה בפועל כשופטת בבית המשפט המחוזי בנצרת למשך שנה.
בנובמבר 2002 מונתה לכהונת סגן נשיא בבית משפט השלום בנצרת.
במאי 2004 מונתה לכהן כרשמת ושופטת בפועל של בית משפט המחוזי בנצרת.
בספטמבר 2004 מונתה לכהן כשופטת בית המשפט המחוזי בנצרת.
הלמן נוסבוים ישבה בהרכב שהרשיע את רומן זדורוב ברצח תאיר ראדה, בהחלטה שניתנה פה אחד.
בדצמבר 2016 מונתה לכהונת סגנית נשיא בית המשפט המחוזי נצרת.
במהלך כהונתה כסגנית נשיאת בית המשפט המחוזי בנצרת, הלמן נוסבוים כהנה כחברה בבית הדין המשמעתי לשופטים.
בפברואר 2022 מונתה לנשיאת בית המשפט המחוזי בנצרת, כשהיא מחליפה את השופט אברהם אברהם.
השתתפה בוועדה שמינה שר המשפטים יריב לוין לבחירת נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
הלמן נוסבוים, חברת קיבוץ כפר רופין לשעבר, מתגוררת בכפר תבור.
היא נשואה לאברהם הלמן ולהם ארבעה ילדים.
אסתר הורנשטיין סמטניק (3 באוגוסט 1908 – 30 באפריל 1986; ו' באב, תרס"ח - כ"א ניסן, תשמ"ו) הייתה פסנתרנית ישראלית שניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מורה לסולפג' במכון להשכלה וחינוך מוזיקליים בהנהלת דוד שור וחלק מהגרעין התרבותי של תל אביב הקטנה בתחילת המאה העשרים.
נולדה ב-1908 בצ'רקאסי שבאוקראינה לאריה לייב ויהודית הורנשטיין.
בזמן מהפכת אוקטובר עברה המשפחה להתגורר באודסה, בהמתנה לסרטיפיקטים לעליה לארץ ישראל.
ב-1924 עלתה המשפחה לארץ והשתקעה בתל אביב-יפו.
ב-1937 נישאה לד"ר שמואל סמטניק, רופא פנימי.
בתם, נילי, נישאה ליקיר אהרונוב.
החלה ללמוד פסנתר בעיר הולדתה בגיל 7 והמשיכה את לימודיה באודסה בתנאים הקשים שלאחר המהפכה הקומוניסטית.
עם העלייה לארץ הפכה לתלמידתו של דוד שור.
בהיותה בת 17 החלה להופיע ברסיטלים לפסנתר, באירועים תרבותיים כמו הופעה עם הבאריטון י.
הר-מלח במה שכונה "קונצרט גדול" וברסיטל ב"בית מדרש לנגינה בית לויים".
כמו כן ליוותה את הרקדניות האחיות אורנשטיין, ולהשלמת הכנסה ליוותה סרטים אילמים בקולנוע עדן.
עם חבריה הקרובים נמנו יוסף גולנד, ב.
לונדון, יעקב טימן, גרשון פלוטקין וסשה ארגוב.
בשנת 1930 נסעה לפריז ולמדה באקול נורמל דה מוזיק אצל אלפרד קורטו וסיימה עם דיפלומה "licence de concert".
עם שובה ב-1934 לארץ ישראל הופיעה ברסיטלים, בעיקר בתל אביב, ובאחד מהם הכירה את בעלה לעתיד.
בתקופה זו הצטרפה לסגל המורים של "המכון להשכלה וחינוך מוזיקליים" בהנהלת דוד שור, שם לימדה סוֹלפַג'.
בשנת 1935 הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הא"י בניצוחו של אליו פיאטלי.
בשנות מלחמת העולם השנייה סיירה ברחבי המזרח התיכון בהופעות מול הצבא הבריטי, שכללו גם קונצרטים לשני פסנתרים עם בעלה, שהיה קפטן בצבא זה.
ההופעות התקיימו בלבנון, מצרים, סודאן וקפריסין.
עם תום המלחמה המשיכה בפעילותה המוזיקלית: רסיטלים חיים ורסיטלים ששודרו בשידור חי מאולפן קול ישראל; הופעה עם התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית בניצוחו של גאורג זינגר, עמו גם הופיעה בקונצרט לשני פסנתרים; הופעות בתזמורת קול ישראל, בקונצרטים קאמריים בארץ ובחו"ל, וכן בסיבוב הופעות בחוף המזרחי של ארצות הברית.
המלחינים האהובים עליה היו אלכסנדר סקריאבין, סרגיי רחמנינוב, יוהנס ברהמס, רוברט שומאן ופרנץ ליסט.
בנוסף בחרה גם לנגן מלחינים אימפרסיוניסטים כגון קלוד דביסי ומוריס ראוול, ואף את הקונצרט לפסנתר ותזמורת מאת אראם חאצ'טוריאן.
סגנון נגינתה הושפע מהחינוך המוזיקלי הרוסי שקיבלה ומאהבה עזה למוזיקה רומנטית.
לדברי סשה ארגוב, שספד לה לאחר פטירתה, "היא הייתה מן הבולטות והפעילות ביותר בין הפסנתרניות בישראל.
הביצוע שלה היה שונה מאחרים בגלל הטמפרמנט שלה".
מסמכים המתעדים את הקריירה הענפה שלה נמסרו לארכיון עיריית תל אביב.
אסתר ויקטוריה אברהם , ידועה בשם הבמה פראמילה (Pramila),
הייתה דוגמנית, שחקנית ומפיקת סרטים ראשונה בתעשיית הקולנוע ההינדי, הודית יהודיה ממוצא עיראקי מצד אביה וממוצא בני ישראל (הודו) מצד אימה.
היא גם ידועה בזכות זכייתה בתחרות מיס הודו הראשונה ב-1947.
פראמילה נולדה בשם אסתר ויקטוריה אברהם ב-1916 בכלכותה (כיום קולקטה) בהודו הבריטית, למשפחה יהודית ממוצא בגדאדי ובני ישראלי הודי.
היא הייתה בתו של ראובן אברהם, איש עסקים יהודי מקולקטה, ושל אשתו השנייה מתילדה אייזק, אישה יהודייה מקראצ'י, כנראה מקהילת הבני ישראל (הודו).
היו לה שלושה אחים למחצה גדולים מנישואיו הראשונים של אביה ללאה, ושישה (או חמישה) אחים מנישואי הוריה.
אחותה סופי אברהם (שם במה: רומילה) ובת דודתה רוז מוסלי (עזרא) היו אף הן שחקניות.
בגיל 17 עזבה את ביתה האורתודוקסי והפכה לרקדנית בתיאטרון, כאשר היא נהגה לרקוד במהלך ההפסקה של 15 הדקות של החלפת מקרן הסלילים של הסרט.
בהמשך הגיעה לעולם הסרטים הבוליוודי.
הייתה בין השחקניות הראשונות בבוליווד, שיחקתה את הדמות הרעה וכן הייתה פעלולנית בלמעלה מ־30 סרטים.
הופעתה הראשונה הייתה ב-1935 בגיל 19 בסרט Return of the Toofan Mail של הבמאי ר.ס.שודהארי.
בשנות ה-40 אברהם הפכה לאשה מפיקת הסרטים הראשונה בהודו, עם 16 סרטים תחת דגלה של חברת ההפקות Silver Productions שבבעלותה.
בגיל 31, בהיותה בהריון זכתה במקום הראשון בתחרות מיס הודו הראשונה, ב-1947. בראיון סיפרה כי היא זכתה בתחרות בגלל הפופולריות שהייתה לה, וכי פניה היו מוכרות לקהל ממגזינים שונים.
אברהם נהגה לעצב בעצמה תלבושות ותכשיטים לסרטים.
בשנות ה-70 זכתה לתחייה מחודשת וחזרה להופיע בסרטים.
בשנת 2006, בגיל 90 הופיעה בסרטה האחרון "Thaang"בבימויו של אמול פלקאר.
היא הייתה אחת מחמש שחקניות הודיות יהודיות מפורסמות שהופיעו בסרט התיעודי "שלום בוליווד: הסיפור שלא סופר על היהודים ובוליווד" מאת דני בן-משה שיצא לאקרנים ב-2017. בסרט הופיעו: נאדירה, אסתר ויקטוריה אברהם, סוזן סלומון, רמולה דווי ורובי מאיירס.
ב-1933 בגיל שבע עשרה, היא נישאה למניקלאל דנגי, ממוצא הינדי מרוואדי.
הנישואים נמשכו פחות משנה אחת, אך הולידו בן.
ב-1939, בת 22, נישאה פראמילה שוב, והפכה לאשתו השנייה של בעלה השני.
זה היה השחקן סייד חסן עלי זיידי, מוסלמי שיעי ששם הבמה שלו היה "קומאר".
בין התפקידים הבולטים יותר של זיידי היה זה של הפסל בסרט מוגול-א-עזאם, בנוסף הופיע בסרט מ-1955 "הנודד" עם השחקנית נאדירה והשחקן ראג' קאפור.
פראמילה נאלצה לנטוש את היהדות ולהתאסלם כדי להתחתן עם זיידי.
היה זה בזמן שהאנטישמיות הייתה בשיאה באירופה.
לפראמילה ולזיידי נולדו ארבעה ילדים משותפים.
בשנת 1963, זמן קצר לאחר יציא הסרט מוגול-א-עזאם, בחר זיידי לעזוב את פראמילה וילדיה ולעבור לפקיסטן.
פראמילה נשארה בהודו, שם שיחקה בעוד כמה סרטים, וגם הפיקה כמה סרטים.
בגיל 31 מוררג'י דסאי, ראש ממשלת בומביי באותה תקופה, גרם לה להיעצר משום שנחשדה בריגול למען פקיסטן, זאת בשל נסיעותיה התכופות לאותה מדינה.
עם זאת, מאוחר יותר הוכח שהיא נסעה כדי לקדם את סרטיה.
בנה הצעיר של פראמילה, היידר עלי, המשיך בקריירה של הוריו כשחקן ותסריטאי בסרטים ובטלוויזיה.
בתה של פראמילה, נאקי ג'האן, הוכתרה ב-1967 כמיס הודו מטעם השבועון לנשים Eve, מה שהפך אותן לאם-בת היחידות שזכו יחד בתואר מיס הודו.
נאקי ג'אהן גם ייצגה את הודו בתחרות מלכת היופי של האוקיינוס השקט באוסטרליה.
אסתר ויקטוריה אברהם, הידועה יותר בשם פראמילה, מתה ב-6 באוגוסט 2006 בגיל קרוב ל-90.
אסתר מרגרטה וילאר היא סופרת ארגנטינאית-גרמנית.
היא הוכשרה ועבדה כרופאה, לפני שהתבססה כסופרת.
וילאר ידועה בעיקר בזכות ספרה: הגבר הנשלט, שיצא לאור ב-1971, ובזכות ספרי ההמשך השונים שלו, הטוענים שבניגוד לרטוריקה הפמיניסטית והנפוצה של זכויות נשים, נשים בתרבויות מתועשות אינן מדוכאות, אלא מנצלות מערכת חברתית מבוססת היטב של ניצול גברים.
הוריה של וילאר היו מהגרים גרמנים.
הם נפרדו כשהייתה בת שלוש.
היא למדה רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס, ובשנת 1960 נסעה למערב גרמניה, כדי להמשיך את לימודיה בפסיכולוגיה וסוציולוגיה.
היא עבדה כרופאה בבית חולים בבוואריה במשך שנה, ועבדה גם כמתרגמת, אשת מכירות, עובדת פס ייצור במפעל, דוגמנית נעליים ומזכירה.