tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תביעתה של ממשלת בוואריה נדחתה, והמפיץ בשוודיה הורשה להמשיך בהפצת הספר.
בהולנד, אפילו מכירת עותק ישן של הספר אינה חוקית, אך החזקה בו והשאלתו לאחרים מותרת.
בשנת 1997 הסבירה הממשלה ההולנדית לפרלמנט כי אם תצא מהדורה מדעית, שתימכר לצורכי מחקר, לא יינקטו הליכים נגד המפיצים.
בשנת 1999 מרכז שמעון ויזנטל תיעד אתרי אינטרנט מרכזיים כאמזון ובארנס אנד נובל המוכרים את הספר בגרמניה.
לאחר שקמה שערורייה ציבורית הסכימו שתי החברות להפסיק את מכירת הספר.
בשנת 1994 תורגמו פרקים אחדים מהספר לעברית בידי משה צימרמן ועודד היילברונר וראו אור בהוצאת אקדמון תחת השם "פרקים מתוך 'מאבקי' של אדולף היטלר".
למרות שהתרגום נעשה לצורכי עיון ומחקר, ולמרות שהמחבר ציין בהקדמה שהתרגום לעברית בוצע בבחינת "דע את האויב", הביאה מחאה ציבורית להורדתו מהמדפים.
הטקסט זמין במספר אתרים באינטרנט, וישנה אף אפליקצית אייפון לספר.
זכויות היוצרים של המהדורה הגרמנית המקורית פגו ב־31 בדצמבר 2015. תשעה ימים לאחר מכן הגיעה לחנויות הספרים בגרמניה המהדורה החדשה והמוערת של הספר תחת השם "מיין קאמפף – גרסה ביקורתית".
זו הייתה הפעם הראשונה שספרו של היטלר התפרסם בגרמניה מאז מלחמת העולם השנייה.
מהדורה זו פורסמה על ידי המכון להיסטוריה בת זמננו במינכן, ויש בה 3,500 הערות של היסטוריונים וסופרים.
המוציאים לאור סיפרו כי קיבלו בקשות לתרגם את המהדורה החדשה לאיטלקית, לצרפתית ולאנגלית ולהפיץ אותה גם בטורקיה, בפולין, בקוריאה הדרומית ובסין.
המוציאים לאור דיווחו על מכירת 14,000 עותקים תוך כחודש וחצי, והשבועון "דר שפיגל" מסר באמצע פברואר 2016 במיקום שולי של טבלת רבי-המכר של השבוע האחרון שהמהדורה החדשה נמצאת במקום השני במכירות של ספרי עיון בגרמניה כולה.
הספר זוכה לתפוצה במדינות ערב ובשטחי הרשות הפלסטינית, ומהווה אחד מסימני האנטישמיות בעולם הערבי.
במצרים, הספר תורגם לראשונה לערבית בשנת 1937 ומהדורות נוספות יצאו ב-1963 וב-1995. הספר הוצג למכירה, יחד עם כתבים אנטישמיים נוספים, גם ביריד הספרים של קהיר שמנוהל על ידי המדינה בשנים 2007, 2021 ו-2023. מכתב מחאה של הליגה נגד השמצה לנשיא מצרים לא הועיל למנוע את הצגת הספר.
בשנת 1999 דיווח אל-חיאת אל-ג'דידה כי מהדורה ערבית של מיין קאמפף היא רב־המכר השישי בתפוצתו בשטחים הפלסטינים.
דיווח דומה פורסם בשנת 2002 בדיילי טלגרף לגבי מהדורה של הספר שפורסמה בלבנון ונמכרה גם בשטחים הפלסטיניים.
במספר מקרים, העיתונות הפלסטינית הציגה את היטלר כגיבור חיובי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל מצאו חיילי צה"ל עותקים רבים של הספר בבתים בעזה.
גם בכפרים ערביים באזור חברון נמצאו עותקים של "מיין קאמפף" בערבית.
בשנת 1995 יצאה בעברית המהדורה החלקית פרקים מתוך "מאבקי" של אדולף היטלר בסדרת "דע את אויבך", בהוצאתה של האוניברסיטה העברית.
העורכים החליטו לפרסם רק חלק מהפרקים, אותם חשבו שיש לפרסם לצרכים של מחקר אקדמי.
תרגום הספר הוביל למחאה ציבורית ואף לדיון בכנסת.
בעקבות המחאה הספר ירד מהמדפים, ולא נעשו ניסיונות נוספים לתרגמו לעברית.
כיום לא ניתן למצוא את הספר ברשתות הספרים.
ניתן למוצאו בספריות ציבוריות מעטות (כגון בספריית בית אריאלה בתל אביב) ובספריות מכללות ואוניברסיטאות ברחבי ישראל.
מיין קון הוא גזע של חתול הבית.
הגזע נחשב לגדול ביותר מבין גזעי החתולים המבויתים.
מקורו של המיין קון ממדינת מיין שבצפון ארצות הברית, הסברה המקובלת היא שהמיין קון התפתח מזיווג של חתול בית עם חתול קצר שיער של אחד המתיישבים באמריקה וחתול ארוך שיער של אחד הסוחרים שהגיעו לאזור.
האחרון הזדווג עם חתולים קצרי שיער מקומיים, ואלה, שרדו את החורף הקשה של ניו אינגלנד ויצרו דור נוסף של צאצאים, כך שהחתול נוצר בלי התערבות אדם.
הגזע התפתח טבעית לחתול חסון, מתאים לחורף הקשה והאקלים המשתנה של האזור.
הוא זכה לכינוי "הענק העדין" בשל אופיו הנינוח, ובשל חסינותו לאקלים השתמשו בו בחוות באזור כלוכד עכברים.
הראשונה שהחלה בתיעוד הגזע בתחרויות היא גברת א.
נציג רשמי ראשון בתערוכות מטעם ילידי אמריקה נרשם בינואר 1878. בתחילה זכה המיין קון לניצחונות רבים בתערוכות חתולים, אולם נציגותו בתערוכות דעכה בהדרגה עד 1950, אז פורסמה שמועה, כי הגזע נכחד.
בתקופה זו אלטה סמית' ורובי דייר הקימו את "המועדון המרכזי למיין קון", במטרה לעקוב אחר רישומים של החתול ולהחזירו למודעות ולתערוכות.
עד סופו של הארגון ב-1963 הוא פעל רבות למען הגזע, כולל קביעת סטנדרט הגזע.
לאחר ניסיונות רבים, החל מ-1 במאי 1975 הוכר המיין קון כגזע נפרד, ולא כחלק מהפרסיים.
שנה מאוחר יותר, ב-1976 הוכר סטנדרט הגזע לאליפות.
הרבה אגדות קשורות למוצאו: בובקט אמריקאי שהזדווג עם חתולי בית שהובאו לצפון אמריקה או חתולי בית שהזדווגו עם דביבונים, למרות שהברירה האחרונה אינה אפשרית גנטית.
אגדה נוספת מספרת שהם צאצאי החתולים של מארי אנטואנט, מלכת צרפת לשעבר, שהתרבו עם חתולים באמריקה.
פרווה עשירה ושופעת הבנויה מפרווה תחתונה רכה ופרווה עליונה מעט יותר קשה.
גדול ממדים, בעל גוף חסון ושרירי, מסיבי מאוד, רחב חזה, בעל גוף ארוך ומלבני, רגליים לא מאוד ארוכות וחזקות שיוצרות מלבן עם הגוף; ראש ארוך עם קווים מלבניים.
אוזניים גדולות, רחבות בבסיס ומעט עגולות בקצוות, שעירות, גם החוצה מגבולות האוזניים, מיקום האוזניים - גבוה על הראש.
עיניים גדולות במבנה מעט אלכסוני, אך נראות עגולות כאשר החתול פותח אותן; מתפתח לאט, ולעיתים מגיע להתפתחות מלאה רק בגיל 3-4 שנים.
גזע מאוד פופולרי בארצות הברית וגם באירופה.
הפרווה ארוכה כדוגמת החתול הפרסי.
כל הצבעים מותרים לגידול, כולל כל הצבעים והדוגמאות עם לבן.
לא מוכרים: דוגמת הפרווה של הסיאמיים והצבעים שוקולד, לילך, קינמון ופון (סוג מסוים של קרם).
משקל זכרים 6.8 -9 ק"ג ואף יותר
מַיְנָה מצויה או מיינה הודית (שם מדעי: Acridotheres tristis) היא עוף ממשפחת הזרזיריים שבסדרה ציפורי שיר.
מקורה באזורים הטרופיים של דרום אסיה.
היא הועברה למקומות שונים בעולם בעיקר לצורך הדברה ביולוגית של חרקים מזיקים, והסתגלה היטב לסביבה האורבנית.
צבע הגוף של המיינה המצויה הוא חום-כהה, עם כתמים לבנים בכנפיים; הראש והצוואר הם בצבע אפור-כהה; האזור שסביב העיניים, המקור והרגליים הם בצבע צהוב.
המיינה היא אוכלת-כול, וניזונה ממזון מגוון הכולל חסרי חוליות, פירות, גוזלים, ביצים ולטאות.
היא נמנית עם העופות החקיינים (כמו מינים שונים של תוכים) ויש לה יכולת לחקות את צלילי סביבתה הקרובה.
ידועה כמתחרה עם מינים מקומיים על מזון ועל אתרי קינון וכגורמת נזק ליבולים חקלאיים.
הוגדרה על ידי האו"ם כאחד ממאה המינים הפולשים המסוכנים בעולם.
המיינה המצויה היא מונוגמית, והקינון מתבצע באותו מקום שנה אחר שנה.
בתקופת הקינון דוגרים שני בני הזוג על 4 עד 6 ביצים במשך 13–14 יום.
בשונה מרוב העופות, צבען של ביצי המיינה תכלת כהה.
הגוזלים פורחים מהקן לאחר 25 ימים, אך ההורים ממשיכים להאכיל אותם כחודש לאחר מכן.
תוחלת החיים של המיינה בטבע היא כ-12 שנים בממוצע.
השפעות אקולוגיות וכלכליות של המיינה
ממחקר ראשוני שנעשה במעבדה לחקר המגוון הביולוגי באוניברסיטה העברית בירושלים, נמצא כי למיינה יש פוטנציאל לדחיקת מינים מקומיים.
המיינה היא מקננת-חורים והיא מתחרה על אותם חורי הקינון עם מינים מקנני-חורים מקומיים: דרור הבית, ירגזי מצוי, נקר סורי ושעיר.
במחקר שנערך בפארק הירקון בתל אביב נצפתה המיינה משתלטת על אתרי קינון של דרורים ושל ירגזי תוך שהיא דוחקת החוצה את הזוגות המקומיים.
באחד המקרים נצפתה פלישה אקטיבית לתיבת קינון בה קיננו זוג דרורים עם ארבעה גוזלים; המיינות הגיעו לתיבה והוציאו ממנה את הגוזלים, וכשבוע לאחר מכן נצפה באותה התיבה קינון של זוג המיינות.
תצפיות אלו וההחלפות המרובות בפארק, של זוגות דרורים וירגזים במיינות, מצביעות על הפוטנציאל של המין לדחוק את מקנני-החורים המקומיים.
בתקופת הרבייה ניתן לראות זוגות של מיינות סביב אתרי הקינון, ובפארק הן נצפו מגרשות פולשים כגון חתולים ובעיקר עורבים.
בנוסף נצפו אינטראקציות אלימות בתחרות על מקורות מזון.
באחד המקרים מיינות הציקו לשלדג לבן-חזה שזה עתה תפס חרק, ולבסוף עזב השלדג את השלל והותיר אותו למיינות, שאכלו אותו.
במקרה נוסף, ארבע מיינות רדפו אחר בז מצוי שלכד זיקית; הבז, עוף דורס גדול מהמיינות, נכנע לבסוף להצקות האלימות ועזב את הטרף למיינות, שניזונו ממנו.
בנוסף לסיכון האקולוגי הכרוך בפלישת המיינות, מינים אלו מהווים סיכון לחקלאות, בעיקר למטעי נשירים וכרמים.
פיקחותן ויכולת העברת המידע שלהן מקשות על תפיסתן והדברתן בסמיכות לאזורים חקלאיים.
בארץ ישראל המיינה היא מין פולש.
היא הובאה לישראל במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 כחיית מחמד למתחם הצפארי בפארק הירקון בתל אביב-יפו, ושוחררה או ברחה מהכלובים.
ב-2015 הייתה המיינה הציפור החמישית בתפוצתה בישראל, כשתפוצתה גדולה מזו של דררה, בולבול וצופית.
ב-2020 הייתה הציפור הרביעית בתפוצתה בישראל (לאחר עורב אפור, צוצלת ויונת הבית) והשנייה בתפוצתה באזור מרכז הארץ (כשקדם לה העורב האפור בלבד).
מספירה שנערכה בינואר 2024 עולה שהמיינה היא הציפור השנייה הנפוצה בישראל, לאחר שהופיעה ב-59.5% מהדיווחים במסגרת ספירת הציפורים השנתית (עדיין אחרי העורב האפור, ולפני יונת הבית).
בספירה שנערכה בתחילת 2025 שמרה המיינה על מקומה כציפור השנייה הנפוצה בישראל, לאחר שהופיעה ב-57.9% מהדיווחים במסגרת ספירת הציפורים השנתית (נתון נמוך מהנתון של 2024, ועדיין אחרי העורב האפור, ולפני יונת הבית).
מיינות מקננות גם במבנים, ארגזי חשמל, עמודי חשמל ואף בכנפיים של מטוס.
בשדה דב נמצא קינון של מיינה מצויה במטוס ארקיע, שחנה במשך סוף השבוע בשדה התעופה.
יבוא של מיינות לישראל, החזקתן וסחר בהן, אינם חוקיים.
לכידות חוזרות של מיינות והסחר בהן מעצימים את התופעה, מאחר שהמיינות מצטיינות בבריחה מכלובים.
ב-2020 התירה רשות הטבע והגנים לירות בציפור הפולשת כדי למנוע את התפשטותה.
לפי ההיתר, ציידים בעלי רישיון יכולים לירות במיינה ללא הגבלה.
מאמר אשר פורסם על ידי פרופסור אסף שוורץ וד"ר אגת קולאוני ב-2019 הראה שחברת הציפורים בפארק הירקון בת"א השתנה לחלוטין בשנים האחרונות.
מחברה שבה הדומיננטיים הם מינים מקומיים, כדרור ודוכיפת, לחברה שהמינים החזקים בה הם פולשים כמו המיינות, הדררות והתוכים הנזיריים.
מיימי ג'נווה דאוד אייזנהאואר הייתה אשתו של הגנרל ונשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1953–1961.
מיימי דאוד נולדה בבון שבמדינת איווה.
משפחתה עברה לקולורדו בהיותה בת שבע לאחר פרישתו של אביה ממקצועו.
המשפחה גרה זמן קצר בפואבלו ולאחר מכן עברה לקולורדו ספרינגס ולבסוף לדנוור.
מיימי ושלוש אחיותיה גדלו בבית המשפחה הגדול והיו להן מספר משרתים.
בעת ביקור שערכה המשפחה בשנת 1915 בסן אנטוניו שבטקסס, פגשה מיימי את דווייט אייזנהאואר ששירת באותה עת בפורט סם יוסטון.
הם התאהבו ונישאו ב-1 ביולי 1916.
מיימי עברה עם בעלה בעקבות תפקידיו השונים בצבא, והתגוררה באזור תעלת פנמה, בצרפת, בפיליפינים ובבסיסים שונים בארצות הברית.
בראיון ציינה מיימי כי היא ארזה את חפציה ועברה דירה 27 פעמים ב-37 שנים.
בנם הראשון, דאוד דווייט (Doud Dwight) המכונה "איקי" (Icky) שנולד בשנת 1917, נפטר משנית בשנת 1921. בנם השני, ג'ון אייזנהאואר, נולד בשנת 1922 ובדומה לאביו הצליח בקריירה הצבאית שלו וכיהן כשגריר ארצות הברית בבלגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה מיימי בוושינגטון, ולאחר שאייזנהאואר מונה לנשיא אוניברסיטת קולומביה ב-1948 רכשו בני הזוג חווה בגטיסברג שבפנסילבניה, אולם בשל תפקידו של אייזנהאואר כראש נאט"ו, ומגוריהם בווילה ליד פריז, בניית החווה הושלמה רק בשנת 1955.
עם בחירתו של אייזנהאואר לנשיא עברו בני הזוג לבית הלבן.
מיימי הייתה ידועה בקמצנותה, והורתה לאנשי הבית הלבן להשתמש ב"קופונים".
כמו כן המתכון שלה לפאדג' הפך מפורסם בכל רחבי ארצות הברית ונקרא על שמה: "Mamie's Million Dollar Fudge".
אייזנהאואר אהב עוגה זו והיא הוגשה כקינוח בכל האירועים הרשמיים בבית הלבן, אולם ייחודו של המתכון היה בשימושו במרכיבים זולים במיוחד.
לאחר תום תקופת כהונתו של אייזנהאואר, בשנת 1961, חזרו בני הזוג לחווה בגטיסברג, שם נפטר אייזנאואר ב-1969. מיימי המשיכה להתגורר בחווה עד מותה ב-1 בנובמבר 1979 בגיל 82. מיימי נקברה לצד בעלה בקפלה שבספריית אייזנהאואר באבילין שבקנזס.
מיינארד ג'יימס קינן הוא זמר רוק אלטרנטיבי ומתקדם ונודע בתור הסולן של להקות טול (1990 עד היום) וא פרפקט סירקל (1999 עד היום).
ידוע גם בתור יוצר הפרויקט פוסיפר (2003 עד היום).
קינן נולד למשפחה בפטיסטית בעיר רוונה באוהיו שבארצות הברית.
הוא הצטרף לצבא בשנת 1982. עד אותה השנה הוא גר במספר רב של מקומות ביניהם אוהיו, מישיגן, ניו ג'רזי, ניו יורק, אוקלהומה, קנזס וטקסס.
הוא למד בבית ספר הגבוה ווסט פוינט אקאדמי פרפסקול משנת 1983 עד 1984, למרות זאת, הוא עזב את הצבא בסופו של דבר כדי ללמוד אמנות בקנדל קולג' אוף ארט אנד דיזיין בגראנד ראפידס, מישיגן, מה שהביא אותו לקבל את העבודה בלוס אנג'לס "עיצובי מרחבים" עבור חנויות לחיות מחמד.
לפני שנותיו עם טול, קינן שר עם צ'ילדרן אוף דה אנכרוניסטיק דיינסטי, וניגן בס עם טקסאנז.
בשנות השמונים קינן עבר ללוס אנג'לס, ככל הנראה בשביל העבודה שהציעו לו בעיצוב פנים.
הוא הקים את טול יחד עם הגיטריסט אדם ג'ונס והבסיסט פול דאמור (שלימים הוחלף על ידי ג'סטין צ'נסלור).
ההרכב לא הושלם עד ששכנו של קינן, המתופף דני קארי הסכים להצטרף.
הם השיקו את המיני-אלבום הראשון שלהם אופיאט (Opiate) ב־1992 ויצאו לסיבוב הופעות עם פישבון ורייג' אגיינסט דה מאשין.
זמן קצר לאחר מכן, ב־1993 הם הוציאו את אלבומם המלא הראשון אנדרטאו (Undertow) שהיה הצלחה גדולה.
שירתו וכתיבתו של קינן הייתה מלודית, פראית וחדורת חרדה.
למרות זאת, ככל שעבר הזמן, מילות השירים שלו התפתחו בהדרגה והפכו רוחניות, מתמקדות לא רק בכעסים אלא גם בהטבות החיוביות של התעלות מעליהם.
הנרי רולינס, סולן בלאק פלאג ורולינס בנד, השתתף באנדרטאו בזכות היכרותו עם קינן, שהיה שותפו להרמת משקולות באותו הזמן.
קינן השתמש בקולו כדי לקדם נושאים שעניינו אותו, אחד הם היה קונצרט צדקה עבור הקרן אותה ייסדה טורי איימוס (RAINN (The Rape, Abuse, Incest National Network ב־23 בינואר 1997 במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק.
אחרי השקת אנימה (Ænima), הלהקה מצאה עצמה בקרב משפטי ממושך, כאשר חברת ההפקות שלהם וולקנו רקורדס (בעבר, זו אנטרטיינמנט) תבעה אותם.
בעקבות התביעה, שהניבה חוזה לשלושה תקליטים, החליטו חברי ההרכב לקחת הפסקה.
במהלך תקופה זו, קינן מצא זמן לעבוד עם טכנאי הגיטרות לשעבר של טול, בילי הוורדל על פרויקט נפרד.
הלהקה שהקימו, א פרפקט סירקל (A Perfect Circle) התחילה להופיע במהלך 1999 והוציאה את האלבום הראשון שלה מר דה נומס (Mer de Noms) בשנת 2000. הם הוציאו אלבום נוסף בשנת 2003, ת'רטינת' סטפ (Thirteenth Step).
בשנת 2004, הם הוציאו אלבום גרסאות כיסוי בשם אימוטיב (Emotive).
בפברואר 2005, קינן הופיע כהפתעה בקונצרט צדקה שנערך בסיאטל לנפגעי הצונאמי בדרום אסיה, יחד עם אליס אין צ'יינס במקום סולנם המנוח ליין סטאלי, וביצע את השירים "Them Bones" ו־"Man In A Box".
קינן אינו נשוי אך הוא אב לבן בשם דיבו (Devo) שנולד ב־5 באוגוסט 1995. הוא היה מאורס לג'ניפר פרגוסון, אך הם נפרדו לפני החתונה.
שם השיר "Breña" של א פרפקט סירקל לקוח משמה האמצעי בעוד שיר נוסף שלהם קרוי על שם אמו, "Judith".
הפרויקט האחרון של קינן הוא ייצור יין.
ברשותו כרם ומרתף בחלקים הלא מאוחדים של פייג' ספרינגס/ קורנוויל, אריזונה.
ב־2003, קינן הופיע תחת השם פוסיפר (Puscifer) בפסקול של הסרט Underworld.
פוסייפר הוא פרויקט צד עם דני לונר, חבר ניין אינץ' ניילז לשעבר.
בפסקול הם ביצעו את השיר "REV 22:20".
ב־2006 פוסייפר תרמו שיר לפסקול של סרט ההמשך Underworld: Evolution.
קינן והסאטיריקן ביל היקס הפכו חברים בשנות התשעים המוקדמות.
בתקופה זו, קינן נהג לעשות סטנד-אפ בערבי חובבנים במועדונים ברחבי לוס אנג'לס כשהוא עורך קומדיה מלאת השראה.
הם הכירו אחד את השני ולבסוף היקס פתח מספר מופעים של טול, כולל לולהפלוזה בשנת 1993, כשביקש מהקהל לחפש את עדשת המגע שאיבד.
קינן הופיע בשני פרקים של התוכנית Mr.
הוא גם הופיע בסצנת הסקס בווידאו קליפ שיועד ל־DVD של התגלמות התוכנית, "Run Ronnie Run".
ב־1 באפריל 2005, קינן הודיע, כבדיחת אחד באפריל, לתדהמתם של מעריציו כי הוא גילה את ישו ושהוא נוטש הקלטות אלבום טול החדש באופן זמני, כנראה גם לתמיד.
קורט לודר מ־MTV יצר קשר עם קינן דרך אי-מייל כדי לאשר את החדשות וקיבל אישור נונשלנטי מאוד.
כשלודר שאל שוב, קינן השיב ב־"heh heh".
ההצהרה כנראה הושפעה מהחלטתו של בראיין וולש, מלהקת קורן, לעזוב את הלהקה ולהקדיש את חייו לנצרות.
ב־7 באפריל, פורסמה הודעה באתר הרשמי "חדשות טובות, מעריצי הראשון באפריל.
שנשאל קינן לגבי מפגשו האחרון עם "בן האלוהים", קינן אמר "הבחור הזה פרחח!" [באתר הרשמי מצוין דבר אחר.
מצוין כי קינן וישו מכירים והם שתו יין יחדיו.]
פרויקטים חד פעמיים שהשתתף בהם
מיינדזיז'ץ פודלסקי (ביידיש: מעזריטש, בפולנית: Międzyrzec Podlaski) היא עיר השוכנת במחוז ביאלסקי (בפולנית: Powiat Bialski) שבפרובינציית לובלין (בפולנית: Województwo lubelskie), פולין.
בפי היהודים כונתה מזריטש דליטא, כדי להבדילה מערים אחרות באותו שם.
מיינדזיז'ץ פודלסקי הוכרה רשמית כעיר ב-1477. החל מהמאה ה-16 התקיימה בה אוכלוסייה יהודית גדולה.
בשנת 1795 נכבשה העיר על ידי אוסטריה.
העיר הייתה חלק מדוכסות ורשה מ-1809 עד 1815, ואז הפכה לחלק מפולין הקונגרסאית.
ב-1867 מוקמה העיר על מסילת הרכבת של פולין.
במהלך המאה ה-19 פעל בעיר הרב אפרים אליעזר צבי הירש חרלפ.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-20,000 יהודים, כ-80% מתושביה.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים מנו היהודים כשלושה רבעים מתושבי העיר, כ-12,000 איש.
בסוף ספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את העיר, אולם בתחילת אוקטובר מסרה ברית המועצות את העיר לגרמניה כחלק מן הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בעקבות הסגרתה של העיר לגרמנים, עזבו את העיר כ-2,000 מיהודיה, ועברו לתחום הכיבוש הסובייטי.
בתקופה הראשונה לכיבוש רצחו הגרמנים עשרות יהודים בעיר, תוך שוד דירותיהם, והטלת גזירות שונות עליהם.
כמו כן לעיר הובאו יהודים מקומארובקה פודלאסקה.
בסוף אוגוסט 1942 רצחו שוטרים גרמנים, פולנים ומתנדבי טרווניקי אוקראינים כ-3,000 מיהודי העיר, ובהם קשישים ותינוקות, ושילחו כ-11,000 מיהודי העיר הנותרים למחנה ההשמדה טרבלינקה בקרונות משא, שבהם מתו רוב היהודים עוד טרם הגעתם למחנה.
לאחר האקציה, ריכזו הגרמנים את יהודי העיר הנותרים בגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי בו הוחזקו למעלה מ-17,000 יהודים, רובם מיישובי הסביבה כגון פישצ'ץ וקודן, וחלקם מסלובקיה.
עד 17 ביולי 1943 חוסל גטו זה במספר אקציות.
כ-160–200 יושביו האחרונים נורו, והעיר הוכרזה רשמית כנקייה מיהודים.
פחות מאחוז אחד מן האוכלוסייה היהודית בעיר שרדו את הכיבוש הנאצי.
המַיין הוא נהר בגרמניה, אחד מיובליו העיקריים של הריין.
הוא זורם דרך בוואריה, באדן-וירטמברג (שיוצר את הגבול עם בוואריה למרחק מסוים) והסן.
המיין נוצר במפגש שני יובליו העיקריים, המיין האדום (Roter Main), הנובע ליד פרנקישה אלב (Fränkische Alb) בגובה של 580 מטר; והמיין הלבן (Weißer Main), הנובע ברכס הרי פיכטלגבירגה (Fichtelgebirge), בגובה של 805 מטר.
המיין נשפך אל הריין בגובה 82 מטר ליד מיינץ ממערב לפרנקפורט.
המיין עביר לכלי שיט מהשפך לריין ליד מיינץ ועד מרחק 396 ק"מ משם, קרוב לבמברג.
מאז 1992 המיין מחובר לנהר הדנובה דרך תעלת מיין-דנובה.
לאורך המיין שוכנים נמלי יבשה רבים.
היות שבמקומות רבים המיין צר, שיט בספינות גדולות דורש מיומנות רבה.
מיימת (Ascites) היא סימן רפואי המבטא הצטברות של נוזלים בחלל הצפק.
84% ממקרי המיימת נובעים משחמת הכבד.
הלייפת המאפיינת את מחלת שחמת הכבד גורמת להפרעה בזרימת הדם בכבד ועלייה בלחץ הדם בווריד שער הכבד.
העלייה בלחץ הדם השערי גורמת ליציאת מים מכלי הדם לחלל הצפק.
בנוסף, ירידה בהפרשת חנקן חמצני בכלי הדם התוך-כבדיים גורמת להתכווצות כלי דם אלה, וזאת בניגוד להפרשת חנקן חמצני עודפת במערכת הסיסטמית, ובפרט במערכת הקרביים (splanchnic), דבר אשר גורם להרחבת כלי דם ולהצטברות של דם במערכת זו.
הרחבת כלי הדם במערכת הקרביים מפחיתה את נפח הדם בפועל המגיע לכליות, אשר פועלות כתוצאה מכך כאילו נפח הדם נמוך (היפוולמיה) ומביאות לאגירת נוזלים ונתרן דרך ההורמון אלדוסטרון.
בדומה לכך, אי-ספיקת לב, פריקרדיטיס קונסטריקטיבית ותסמונת באד-קיארי עשויות לגרום למיימת.
סיבות נוספות להצטברות מיימת הן פיזור של תאים ממאירים בצפק, זיהום בצפק ומחלות לבלב.
במקרים של פיזור גרורתי לצפק, התאים הממאירים מפרישים נוזל עשיר בחלבון הגורר עמו נוזלים לחלל הצפק.
באותו המנגנון, זיהום של חלל הצפק בשחפת גורם להצטברות מיימת.
מחלות לבלב עלולות גם הן להביא למיימת על ידי דליפה של אנזימי לבלב לחלל הצפק.
סיבות נדירות למיימת הן תת-פעילות של בלוטת התריס וקדחת ים תיכונית משפחתית.
השלב המרכזי בבירור הסיבה להופעת המיימת הוא ניקור של נוזל המיימת לצורך בחינה של מאפייניו המעבדתיים.
אולם, טרם שליחתו לבדיקות המעבדה השונות, הסתכלות על מראהו עשויה להצביע על הסיבה להיווצרותו.
באופן תקין, נוזל הצפק הוא נוזל צלול שצבעו צהבהב כצבע קש.
נוזל עכור עשוי להצביע על זיהום או נוכחות תאים ממאירים בו, בעוד נוזל לבן חלבי מעיד על תכולת טריגליצרידים גבוהה העשויה לנבוע מהפרעה בניקוז הלימפטי, כמו למשל בחבלת בטן, שחמת הכבד, גידולים שונים, שחפת ומומים מולדים אחרים.
נוזל מיימת בצבע חום כהה, לעומת זאת, עשוי לשקף תכולת בילירובין גבוהה כתוצאה מהתנקבות של דרכי מרה.
כמו כן, נוזל מיימת שחור יכול להצביע על נמק של הלבלב או על גרורות מלנומה בצפק.
נוזל המיימת נשלח לבירור מעבדתי ביוכימי, ובפרט ריכוז אלבומין וחלבון, ועשוי להישלח גם לספירת תאים, ובמקרה של חשד לזיהום גם לתרבית תאים ולצביעת גראם.
במקרה של חשד למחלה ממארת, הנוזל יישלח לבדיקה ציטולוגית.
בדיקות נוספות יישלחו בהתאם לחשד הקליני ולהמשך הבירור.
כלי מפתח בהליך האבחנתי של הסיבה לנוזל המיימת הוא הפרש ריכוז האלבומין בין הנסיוב לנוזל המיימת, ובראשי תיבות SAAG (Serum-Ascites Albumin Gradient).
כלי זה מבחין בין סיבות הקשורות ביתר לחץ דם שערי לסיבות אחרות, כאשר ערך של מעל 1.1 גרם לדציליטר מכוון לעלייה בלחץ הדם השארי כסיבה למיימת.
ריכוז חלבון גבוה מ-2.5 גרם לדציליטר מצביע על כלי דם סינוסואידיים תקינים.
הטיפול במיימת הנובעת משחמת הכבד מתחיל בהגבלת צריכת הנתרן היומית ל-2 גרם.
אם המיימת ממשיכה להצטבר למרות הגבלת הנתרן בתזונה, טיפול משתן, הכולל שילוב של משתן לולאה כפורוסמיד יחד עם אנטגוניסט לאלדוסטרון כספירונולקטון או חוסם תעלת נתרן אפיתליאלית (ENaC) כאמילוריד, עשוי להפחית את הצטברות הנוזלים.
אפשרות טיפולית תרופתית למיימת על רקע שחמתי שהיא עמידה לטיפול משתן מרבי היא מידודרין, אגוניסט אלפא-אדרנרגי אשר מכווץ כלי דם, בין היתר במערכת הקרבית.
כאשר הטיפול התרופתי אינו מספיק לעצירת הצטברות הנוזלים במיימת על רקע שחמת הכבד, ניקורים חוזרים בנפח גבוה עשויים להקל על תסמיני המיימת.
ניקורים אלה מלווים במתן של אלבומין במינון של 6–8 גרם אלבומין על כל ליטר נוזל מיימת שמנוקר, וזאת במטרה להפחית את הסיכון להפרעות המודינמיות לאחר הניקור.
אמצעי לא ניתוחי נוסף הוא יצירת מעקף ורידי בין המערכת השערית לוורידים הנבובים TIPS, המפחית את הלחץ על כלי הדם הסינוסואידיים בכבד.
הסיכון ביצירת מעקף זה הגברת השכיחות של אנצפלופתיה כבדית.
הטיפול במיימת על רקע ממאירות מפושטת לחלל הצפק הוא בניקורים חוזרים בנפח גבוה, ואף הכנסת נקז קבוע לניקוז נוזל המיימת.
במקרים אחרים של מיימת, טיפול בסיבה להיווצרות המיימת עשוי לגרום לנסיגה של המיימת.
רבי מיימון בר' יוסף הדיין (1110 – 1170) היה רב ספרדי מתקופת הראשונים בימי הביניים ששימש כדיין בבית הדין של קורדובה.
ידוע בעיקר בזכות בנו ותלמידו, הרמב"ם.
רבי מיימון כיהן כדיין בבית הדין של קורדובה, דור שביעי לדיינות.
למד תורה מרבי יוסף אבן מיגאש, ובנו הרמב"ם ראה בו כתלמידו אף על פי שלא למד ממנו ישירות.
בשנות ה-20 של המאה ה-12 הזהיר את יהודי פאס מחזיונותיו של רבי משה הדרעי אודות בואו הקרוב של המשיח ומהמלצותיו למכור את נכסיהם בעקבות כך.
במחצית המאה ה-12 עבר עם משפחתו לפאס שבמרוקו, יש אומרים כדי שבניו, הרמב"ם ואחיו דוד, ילמדו מפי רבי יהודה הכהן אבן סוסאן.
עם התגברות הכפיה והאונס מצד שלטון אל-מוואחידון בפאס, כתב לבני העיר את "אגרת הנחמה".
רבי מיימון ברח מפאס עם משפחתו בעקבות מעשי הטבח והכפייה הדתית מצד זרועות שלטון אל-מוואחידון, והפעם המשפחה עברה לארץ ישראל.
משפחתו ככל הנראה ניסתה להיאחז בארץ ישראל, אך תנאי החיים תחת השלטון הצלבני היו קשים.
בעוד שבניו של רבי מיימון התיישבה במצרים, לא ידוע מה עלה בגורלו של רבי מיימון.
אפשר שנדד עם משפחתו למצרים, ויש הסבורים שבסוף חייו עלה לירושלים, ובה נקבר.
ציון קברו כיום הוא בטבריה, סמוך לציון בנו הרמב"ם.
בהסתמך על הנוהג באותם ימים ובאותה תרבות, יש להעריך כי עיקר חינוכו והשתלמותו המקצועית של הרמב"ם הצעיר בראשית חינוכו, הגיע לו מאביו.
מעריצים שונים של הרמב"ם אימצו את השם 'מיימון' כדי לציין את זיקתם הרעיונית והנפשית למורשתו של רבי משה בן מיימון.
כך נהג הפילוסוף שלמה מיימון במאה ה-18 וכך נהג גם הסופר והמנהיג הציוני-דתי יהודה לייב פישמן מיימון.
מעריצי הרמב"ם תומכי הרציונליות והפילוסופיה לאורך ימי הביניים נקראים לעיתים 'מיימוניים' או מיימוניסטים.
אחד החיבורים המתלווה כנושאי כליו של הרמב"ם בספרו משנה תורה נקרא 'הגהות מיימוניות' (הגה"מ).
גם בשפות הלועזיות נקרא הרמב"ם בקיצור על שם אביו: Maimonides.
חיבר פירושים לדברי חז"ל, וכפי שכותב הרמב"ם בהקדמה לפירוש המשנה .
באחת התשובות הוא מביא את דברי אביו בשם רבו אבן מיגאש.
רבי שמעון בן צמח דוראן מביא בתשובותיו מחיבור של רבי מיימון בערבית העוסק בדיני תפילה ומועד, בו הזכיר גם את רבו אבן מיגאש.
בשו"ת הרשב"ש סימן רנה מזכיר את מנהג ארץ ישראל ע"פ פסק של רבי מיימון.
בידינו נותרו תשובות הלכתיות של רבי מיימון.
רבי יעקב משה טולידאנו פרסם קטע מפירושי התפילות של רבי מיימון העוסק בשמירת המנהגים.
רבי עזריה מן האדומים מזכיר כי רבי מיימון עשה פירוש לספר "אלפרגאני", קיצור של אלמגסט, העוסק באסטרונומיה.
החיבור השלם שנותר לנו ממנו הוא "אגרת הנחמה".
החיבור שנכתב בערבית נדפס מספר פעמים עם ליקויים שונים, ובשנת ה'תש"ה (1945) הוא יצא לאור בתרגום חדש של ר' בנימין קלאר, בתוספת מבוא והערות מר' יהודה לייב מיימון בהוצאת מוסד הרב קוק.
מיינְדֶרְט דה יוֹנְג (Meindert DeJong; 4 במרץ 1906 – 16 ביולי 1991) היה סופר ילדים אמריקאי יליד הולנד.
כתיבתו של דה יונג זיכתה אותו במספר פרסים חשובים בתחום ספרות הילדים, בהם פרס אנדרסן.
דה יונג נולד בשנת 1906 בכפר ויירום (Wierum) שבמחוז פריסלנד בהולנד.
בשנת 1914, בהיותו בן 8, היגרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה בגרנד רפידס שבמישיגן.
דה יונל סיים את לימודיו בבית ספר קלוויניסטי, ולמד זמן מה באוניברסיטת שיקגו אך עזב את הלימודים מבלי לקבל תואר.
בתקופת השפל הגדול עבד בעבודות דחק שונות, ובין היתר כפועל בחווה חקלאית.
ספרן מקומי הציע כי יכתוב ספר לילדים על התנסויותיו בחווה, וכך יצא לאור בשנת 1938 ספרו הראשון: "האווז הגדול והברווז הלבן הקטן" (The Big Goose and the Little White Duck).
הוא החל בכתיבה לילדים, אך במהלך מלחמת העולם השנייה עזב את עיסוקיו אלו והצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת בסין.
לאחר המלחמה שב לכתיבה לילדים.
לאחר המלחמה הצליח דה יונג לשוב למעמד של סופר ילדים מוביל בארצות הברית.
זמן מה חי במקסיקו וניסה להתיישב בצפון קרוליינה, אך בסופו של דבר שב למישיגן ושם המשיך בכתיבה.
שישה מספריו אוירו על ידי הסופר והמאייר מוריס סנדק.
בשנת 1986 הוציא לאור את ספרו האחרון, ובשנת 1991 נפטר.
ספריו של דה יונג שאבו השראה מילדותו בכפר ההולנדי הקטן בפריסלנד.
ספרו "בית ששים האבות" שאוב מניסיונו בימי מלחמת העולם השנייה בסין.
כתיבתו של דה יונג לילדים זכתה לשבחים ולהערכה, ודה יונג זכה במספר רב של פרסים חשובים בתחום ספרות הילדים.
בשנת 1954 צוינו הספרים "Shadrach" ו-"Hurry Home Candy" באות הכבוד של ניוברי, המוענק במסגרת חלוקת מדליית ניוברי.
בשנת 1955 זכה ספרו "גלגל על הגג" במדליית ניוברי.
הספר זכה גם בפרס הספרותי הגרמני "Deutscher Jugendliteraturpreis" בשנת 1957, וב"פרס המדף של לואיס קרול" בשנת 1963.
בשנת 1956 זכה הספר "בית שישים האבות" באות הכבוד של ניוברי, וכן בפרס "ג'וזט פרנק" שנקרא אז "פרס ספר הילדים של האגודה לחקר הילד".
בשנת 1959 זכה ספרו "Along Came A Dog" באות הכבוד של ניוברי.
בשנת 1962 זכה דה יונג בפרס אנדרסן על תרומתו לספרות הילדים.
הוא היה הסופר האמריקאי הראשון שזכה בפרס זה.
גלגל על הגג, תרגמה טילי נתיב-עירוני, אייר מוריס סנדק, הוצאת זמורה-ביתן, 2001.
בית שישים האבות, תרגמה רנה ורבין, אייר מוריס סנדק, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001.
מיינהטן (גרמנית: Mainhattan) הוא כינוי לעיר פרנקפורט, ונובע מהלחם בסיסים של המילים "מיין" (הנהר Main, עליו שוכנת פרנקפורט) ו"מנהטן" (Manhattan, אי ורובע של העיר ניו יורק).
הכינוי לעיר נובע מגורדי השחקים הרבים ומקו הרקיע המפורסם שלה.
פרנקפורט היא אחת הערים היחידות באירופה כולה והעיר היחידה בגרמניה שמתירה בנייה לגובה במרכז העיר.
כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נבנו בעיר מספר רב של גורדי שחקים, דבר המזכיר את מראהו המפורסם של האי הניו-יורקי.
כינויים נוספים הם "בנקפורט" על שם הבנקים הרבים, ו"קראנקפורט" ושם העיר) בגלל מרכזיה הרפואיים הגדולים.
כיום (2013), תשעה מתוך עשרת הבניינים הגבוהים ביותר בגרמניה נמצאים בפרנקפורט (היחידי שמחוץ לפרנקפורט הוא הבניין התשיעי בגובהו, בניין הדואר בבון).
למרות שבמקור היה השם כינוי גנאי לעיר, כיום השם נחשב כמחמאה לעיר, על היותה מרכז תעסוקה, מסחר ובילוי בדומה למנהטן.
למעשה, עצם ההשוואה של פרנקפורט, עיר בסדר גודל בינוני (כ-700,000 תושבים) לניו יורק (מעל ל-8 מיליון תושבים), היא מחמאה בפני עצמה.
העירייה ותושבי העיר משתמשים בכינוי לקידום התיירות בעיר, הן בפרסום והן בשגרת הלשון.
מארי ווילה "מיימי" גאמר היא שחקנית אמריקאית.
מיימי גאמר נולדה בניו יורק סיטי, ניו יורק, היא בתם של השחקנית מריל סטריפ והפסל דון גאמר.
היא גדלה בעיר סולסברי, קונטיקט וגם גרה במשך חמש שנים בלוס אנג'לס, קליפורניה עם אחיה הגדול הנרי וולף גאמר ואחיותיה הקטנות, השחקנית גרייס גאמר והשחקנית-דוגמנית לואיזה ג'ייקובסון גאמר.
גאמר למדה בבית הספר מיס פורטרס בקונטיקט וסיימה את לימודיה בתיכון קנט עוד לפני שהמשיכה את לימודיה בתיאטרון ותקשורת באוניברסיטת נורת'ווסטרן שאותם סיימה בשנת 2005.
כילדה צעירה, הופיעה גאמר לצד אמה בסרט "צביטה בלב" (1986) שביים מייק ניקולס, תחת השם "נטלי סטרן" על מנת לא ליצור ביקורת מצד התקשורת.
בגיל 20 חודשים בלבד, קיבלה גאמר ביקורות חיוביות מצד הניו יורק טיימס.
בשנת 2005 עשתה את הופעת הבכורה שלה באוף ברודוויי לצד מייקל סי הול במחזה "מר מרמלדה" של נוח היידל, על הופעתה במחזה זכתה גאמר בפרס התיאטרון העולמי.
בשנת 2007 הייתה מועמדת לפרס לוסיל לורטל על הופעתה במחזה "שפת המים".
גאמר עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט "התרמית" בכיכובו של ריצ'רד גיר.
ב-2007, הופיעה גאמר לצד אמה בסרט "לפנות ערב", בסרט שיחקה גאמר את אמה כאישה צעירה לצד ונסה רדגרייב, גלן קלוז וקלייר דיינס.
ב-2008 שיחקה גאמר את דמותה של סאלי אדמס במיני-סדרה של רשת HBO, "ג'ון אדמס" אשר מגוללת את סיפור חייו של נשיא ארצות הברית ה-2, ג'ון אדמס.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בטקס חשיפת המועמדויות לפרס הטוני עם ההצגה "יחסים מסוכנים" שעל הופעתה בה קיבלה תשבחות.
בנוסף הופיעה בתפקיד אורח לשני פרקים בדרמה המשפטית של רשת CBS "האישה הטובה".
בשנת 2010 שיחקה את דמותה של רות' לואל בסרט "The Lightkeepers" בכיכובם של ריצ'רד דרייפוס, טום ויזדום וברוס דרן.
החל משנת 2011 כיכבה גאמר בדרמה הרפואית של רשת ABC "באמצע שום מקום".
באפריל 2011 כיכבה גאמר בהפקת אוף ברודוויי "בית הספר לשקרים".
בשנת 2012 כיכבה גאמר בדרמה הרפואית של רשת The CW "אמילי אוונס".
הסדרה אמנם בוטלה בתחילת שידור העונה הראשונה אך הרשת המשיכה לשדר את כל 13 הפרקים שצולמו.
באוקטובר 2009, לאחר שנה וחצי של היכרות, גאמר התארסה לשחקן בנג'מין ווקר.
הם נישאו ב-16 ביולי 2011 בבית הוריה בקונטיקט, והתגוררו בפארק סלופ, ברוקלין, ניו יורק.
במרץ 2013, פורסם כי גאמר וווקר נפרדו בידידות.
באוגוסט 2018 התארסה עם הסופר מהאר סת'י.
השניים נישאו בפברואר 2019. באותו חודש ילדה גאמר את בנה הבכור.
זכייה: שחקנית המשנה הטובה ביותר בהצגה "מר מרמלדה"
מועמדות: הופעה יוצאת מן הכלל לשחקנית בהצגה "שפת המים"
מועמדות: הופעה יוצאת מן הכלל לשחקנית בהצגה "הדוד וניה"
מיין סלטיקס היא קבוצת כדורסל מהעיר פורטלנד, מיין המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 2009 ומסונפת לקבוצת הבוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA.
ב-25 בפברואר 2009 הודיעה הנהלת ליגת הפיתוח של ה-NBA על הרחבת הליגה וצירוף קבוצה מפורטלנד, מיין לליגה בעונת 2009/10. שם הקבוצה הוחלט לאחר תחרות לבחירת השם.
צייד סרטנים הוא ענף מסחר חשוב באזור ניו אינגלנד, בו נמצאת מדינת מיין.
השם "קלאוס" (Claws בתרגום לעברית: צבתות של סרטן) ניתן לקבוצה כמחווה לענף.
השם "רד" הוא מחווה למאמן העבר של הסלטיקס, רד אאורבך.
ב-21 ביולי 2009 הודיעה הקבוצה על מינוי אוסטין אינג' למאמן הראשון של הקבוצה.
ב-2 בספטמבר אותה שנה בחרה הקבוצה 10 שחקנים מתוך הסגל של קבוצות קולורדו 14' ואנהיים ארסנל במסגרת דראפט ההרחבה של שנת 2009, שחקנים שהיוו את בסיס הקבוצה בעונה הראשונה.
במהלך השנים הראשונות שיתפה הקבוצה פעולה עם שרלוט בובקטס (2012-2009) ופילדלפיה 76' (2012-2011), במקביל לשיתוף הפעולה עם הבוסטון סלטיקס.
ביוני 2012 חתמה הקבוצה על הסכם חדש עם הסלטיקס המעניק לבוסטון בלעדיות.
בסיום עונת 2012/13 העפילה הראשונה לפלייאוף לאחר 4 עונות, אך הפסידה בסיבוב הראשון לריו גראנדה ואלי וייפרס.
בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה באליפות הבית האטלנטי והעפילה שוב לפלייאוף, אך שוב הפסידה בסיבוב הראשון, הפעם לפורט ויין מאד אנטס.
שנה לאחר מכן שוב סיימה בראשות הבית והודחה בסיבוב הראשון, הפעם על ידי קאנטון צ'ארג'.
בעונת 2016/17 סיימה בראשות הבית, ניצחה את הסיבוב הראשון והפסידה בחצי הגמר לראפטורס 905, שזכו באליפות בסיום העונה.
ב-24 במאי 2021, הבוסטון סלטיקס הכריזו שהרד קלאוס שינו את שמם לסלטיקס, ועם שם זה הם משחקים החל מתחילת עונת 2021-2022.
מיינה (שם מדעי: Acridotheres) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הזרזיריים שמוצאם מדרום-מזרח אסיה, אך חלקם התפשטו על ידי האדם לרחבי העולם, לרבות באמריקה, אפריקה, אוסטרליה ואף בישראל.
הם גורמים נזקים לסביבתם וגורמים לרעש.
המיינות הן ציפורים בינוניות בעלות מקור ורגליים צהובות, ראשים בגוונים שונים משחור עד לבן והן חיות בלהקות בין העצים.
הן ידועות בקריאותיהן כשלעיתים יודעות לחקות קולות מהסביבה כולל קולות אנושיים.
הן ניזונות מחרקים, צוף ופירות, אך גם מביצים, גוזלים, לטאות וזרעים.
ישנם סוגים נוספים המכונים מיינות כמו מיינת באלי (Leucopsar rothschildi) ומיינת היל (מהסוג Gracula).
מיימי מק'קוי היא שחקנית אנגלייה, הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד מיליידי דה וינטר בסדרה "המוסקטרים" (2014–2016).
היא למדה בבית הספר סטוקסלי.
בתחילה הייתה רקדנית, ואחר כך למדה אמנויות הבמה באוניברסיטת מטרופוליטן לונדון, וסיימה תואר BA בהצטיינות בשנת 2001. מק'קוי היא בתם של מסעדן, יוג'ין מק'קוי, ואשתו ברברה.
אחיה הבכור רורי הוא בעל מסעדות בלונדון, ואחיה הצעיר יוג'ין הוא שחקן.
מק'קוי הופיעה בפרקים של סדרות הטלוויזיה "רופאים", "The Bill", "להעיר את המתים" ו"טאגארט".
ב-2009 הופיעה מק'קוי בסדרת הדרמה קומית "Personal Affairs" בתפקיד ניקול פלמרסטון-אמורי.
זה היה התפקיד הראשי הראשון שלה והיא הייתה מועמדת על הופעתה לפרס "TV Quick" לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בדצמבר 2012 שיחקה מק'קוי בתפקיד ג'ויס האטו הצעירה בהפקה של ה-BBC לדרמה "Loving Miss Hatto" מאת ויקטוריה ווד.
באפריל 2013 הופיעה מק'קוי בתפקיד אורח בפרק "Rocket" בסדרה "אנדוור", בה גילמה את אליס וקסין, סטודנטית שהייתה מכרה ותיקה של מורס.
בהמשך אותה שנה כיכבה בסרט קצר "Fare" יחד עם כריסטיאן קוק.
מ-2014 עד 2016 גילמה את מיליידי דה וינטר בסדרה "המוסקטרים".
בתיאטרון שיחקה מק'קוי באוקטובר 2006 במחזה "אהובת הקצין הצרפתי" בתיאטרון ריצ'מונד.
מק'קוי נשואה לשחקן ג'יימס בולר, וב-2015 נולדה להם בת.
מימונה נדיי לפעמים נקראת גם מונא נדיי היא שחקנית וקומיקאית סנגלית.
בשנת 2016, היא קיבלה את פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר מהאקדמיה האפריקאית לקולנוע, על השתתפות בסרט "Eye of the Storm" (בתרגום חופשי לעברית: עין הסערה) בשנת 2015.
בשנת 2015, מימונה נדיי השתתפה בסרט "Eye of the Storm" שפתח את פסטיבל הטלוויזיה והקולנוע הפאן-אפריקאי בוואגאדוגו, בפסטיבל זה היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
היא הייתה מועמדת גם עבור פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
במרץ 2017 היא פתחה את "פסטיבל Divercine" בעזרת הסרט שלה "Eye of the Storm" בקנדה.
בשנת 2016, בריאיון שנערך עם "Bukinabe 24" היא דחתה את הסכם הקרן הפנימית לסרטי בוקינאבה, והסבירה כי התעשייה צריכה להיות בת קיימא לאספקה וליציבות הפיננסית.
פרס השחקנית הראשית הטובה ביותר מהאקדמיה האפריקאית לקולנוע - פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע (מועמדות)
השחקנית הטובה ביותר - פסטיבל הטלוויזיה והקולנוע הפאן-אפריקאי בוואגאדוגו (זכייה)
ההורים של מימונה נדיי הם ממוצא ניגרי וסנגלי.
את ילדותה היא בילתה בגינאה, חוף השנהב ובורקינה פאסו.
מאוחר יותר היא היגרה לצרפת בשביל ללמוד תיאטרון.
בראיון היא סיפרה שהיא החליטה להתחיל קריירה בקולנוע באפריקה בגלל הזדמנויות מוגבלות לרשות האפריקאים באירופה.
היא גם הסבירה שאף על פי שיש יותר הזדמנויות לגברים מאשר לנשים בתעשייה, היא עומדת למצוא רלוונטיות.
מיינד האנטר היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמת פשע פסיכולוגית אמריקאית שנוצרה על ידי היוצר ג'ו פנהול ומבוססת על הספר "Mindhunter: Inside the FBI's Elite Serial Crime Unit" מאת ג'ון דאגלס ומארק אולשייקר.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בפלטפורמות של נטפליקס ב-13 באוקטובר 2017, ועונתה השנייה עלתה לשידור ב-16 באוגוסט 2019.
העונה הראשונה מתרחשת בשנת 1977 - ראשית ימי הפסיכולוגיה הפלילית והפרופילאות הפלילית בלשכה הפדרלית לחקירות - ונסובה סביב סוכני ה-FBI הולדן פורד וביל טנץ', יחד עם הפסיכולוגית ונדי קאר, שמשתייכת ליחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI בחטיבת ההדרכה באקדמיית ה-FBI בקוונטיקו, וירג'יניה.
לאורך העונה, השלושה מראיינים רוצחים סדרתיים כלואים במטרה להבין את דרך חשיבתם ודפוסי פעולותיהם, בתקווה ליישם את הידע אותו הם רוכשים לאורך הראיונות ולפתור מקרים לא פתורים.
העונה השנייה מתרחשת בין השנים 1980-1981; והיא נסובה סביב מעשי הרצח באטלנטה בין השנים 1979-1981.
ג'ונתן גרוף - הולדן פורד, סוכן מיוחד ביחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI.
הולט מקאלני - ביל טנץ', סוכן מיוחד ביחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI
אנה טורב - ונדי קאר, פרופסורית ארוניסטית לפסיכולוגיה העובדת לקראת קביעות באוניברסיטת בוסטון, שמצטרפת ליחידה למדעי ההתנהגות של ה-FBI ועובדת יחד עם פורד וטנץ'.
האנה גרוס - דבי מיטפורד, בת זוגו של פורד וסטודנטית לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת וירג'יניה.
קוטר סמית' - רוברט שפרד, סגן המנהל באקדמיה של ה-FBI, המפקח על היחידה למדעי ההתנהגות.
סטייסי רוקה - ננסי טנץ', אשתו של ביל.
ג'ו טאטל - גרג סמית', סוכן מיוחד שהוקצה לאחרונה ליחידה למדעי ההתנהגות.
מייקל סרבריס - טד גאן, ממשיך דרכו של שפרד כמפקח על היחידה למדעי ההתנהגות.
לורן גלזייר - קיי מאנץ, ברמנית ואהובתה של קאר.
אלברט ג'ונס - ג'ים בארני, סוכן FBI באטלנטה
סיירה מקליין - טניה קליפטון, עובדת בית מלון שמסבה את תשומת לבו של הולדן לרציחות באטלנטה.
יוני קריל - קמיל בל, אם אבלה לאחד מקורבנות הרצח באטלנטה ומארגנת התנועה להפסקת מעשי רצח הילדים.
קמרון בריטון - אדמונד קמפר, רוצח סדרתי שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
אלכס מורף - מארק אוקאסק, קצין משטרה מאלטונה, פנסילבניה.
ג'וזף קרוס - בנימין ברנרייט, אדם החשוד ברצח באלטונה.
מארק קדיש - רוג'ר ווייד, מנהל בית הספר היסודי על שם פרדריקסבורג.
מייקל פארק - פיטר דין, חוקר במשרד לאחריות מקצועית.
שפי - ג'ון בוילן, חוקר במשרד לאחריות מקצועית.
דיוק לאפון - גורדון צ'יימברס, בלש מאדוארסוויל.
פיטר מורניק - רוי קרבר, בלש מסקרמנטו.
האפי אנדרסון - ג'רי ברודוס, רוצח סדרתי שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
סוני וליצנטי כדניס ריידר (רוצח ה-BTK)
נאט קורדרי - הבלש ארט ספנסר
רג'י דייוויס - מיינרד ג'קסון, ראש עיריית אטלנטה
גארת ויליאמס - רדינג, מפקד משטרת אטלנטה
דון נורווד - לי בראון, מפכ"ל משטרת אטלנטה
ברנט סקסטון - גרלנד פריווינקל
כריסטופר ליבינגסטון - ווין ויליאמס
לנה אולין - אנאליז סטילמן, מאהבתה לשעבר של קאר וראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בוסטון .
סם סטרייק - מונטי ריזל, רוצח סדרתי שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
ג'ק ארדי - ריצ'רד ספק, רוצח המונים שמרואיין על ידי פורד וטנץ'.
אוליבר קופר - דייוויד ברקוביץ
רוברט ארמאיו - אלמר ויין הנלי ג'וניור
דיימון הרימן - צ'ארלס מנסון
קורי אלן - ויליאם הנרי האנס
פיתוחה של הסדרה החלה בשנת 2009, כששרליז ת'רון נתנה את ספר הפשע העלילתי "Mindhunter: Inside the FBI's Elite Serial Crime Unit" לדייוויד פינצ'ר.
בינואר 2010, פרויקט "מיינד האנטר" הוקם על ידי חברת ההפקות "פוקס 21", שקיבלו את הספר (שנכתב על ידי סוכן ה-FBI בדימוס ג'ון אי.
דאגלס והסופר מארק אולשייקר), יחד עם ערוץ הכבלים "HBO".
התסריטאי סקוט באק נשכר לכתיבת הפיילוט.
פינצ'ר, שהיה ידוע בעיקר כבמאי ומפיק סרטים, הרגיש באותה תקופה שהמדיום הטלוויזיוני "זר לו לחלוטין" עד שעבד על הדרמה הפוליטית "בית הקלפים", שלשמו הפיק וביים כמה פרקים.
כאשר פינצ'ר סוף סוף חש בנוח עם המדיום הטלוויזיוני לאחר "בית הקלפים", ת'רון הציעה למחזאי והתסריטאי ג'ו פנהול לכתוב את הפרויקט, במקום באק.
בדצמבר 2015 הסדרה עברה לשירות הסטרימינג של נטפליקס, לאחר ש"פוקס 21" נשרה מהפרויקט.
דמותו של הולדן פורד מבוססת על סוכן ה-FBI ג'ון א.
דאגלס, מחבר הספר, ודמותו של ביל טנץ' מבוססת על סוכן ה-FBI החלוצי רוברט ק.
דמותה של ונדי קאר מבוססת על החוקרת הפסיכיאטרית אן וולברט בורג'ס, פרופסורית בולטת במכללת בוסטון, ששיתפה פעולה עם סוכני ה-FBI ביחידה למדעי ההתנהגות, וקיבלה מענקים לביצוע מחקר על רוצחים סדרתיים, אנסים סדרתיים ותוקפים מיניים.
עבודתה של בורג'ס מבוססת על טיפול בניצולי טראומה מינית והתעללות, ובחינת תהליך המחשבה של עבריינים אלימים.
דמויותיהם של הרוצחים הסדרתיים בסדרה עוצבו על פי פושעים שהורשעו בפועל ודיאלוגים בתאי הכלא שלהם שנלקחו מראיונות אמיתיים.
אף על פי שמעולם לא נאמר במפורש, משתמע כי הרוצח שנצפה מבצע עבודות שירות במספר קטעים קצרים לאורך הסדרה הוא דניס ריידר, רוצח ה-BTK.
בפברואר 2016, הודיעה נטפליקס כי הפקת הסדרה תתקיים בפיטסבורג שבפנסילבניה.
צילומי העונה הראשונה החלו במאי 2016, ואודישנים פתוחים נערכו ב-16 באפריל וב-25 ביוני 2016. הסדרה חודשה לעונה שנייה עוד לפני עלייתה בנטפליקס.
במקור דווח כי העונה השנייה תכלול שמונה פרקים; עם זאת, בסופו של דבר, העונה כללה תשעה פרקים.
צילומי העונה השנייה התקיימו בין אפריל לדצמבר 2018. במאי העונה השנייה היו פינצ'ר, אנדרו דומיניק וקארל פרנקלין.
את הפסקול עבור שתי עונותיה של הסדרה, הלחין המלחין ג'ייסון היל.
על פי הדיווחים, דייוויד פינצ'ר מתכנן להפיק לסדרה חמש עונות.
העונה הראשונה של הסדרה זכתה לשבחי הביקורות.
באתר הביקורות "Metacritic", העונה זכתה לציון משוקלל של 79 מתוך 100 על סמך 25 ביקורות, ציון המסמל "ביקורות חיוביות לרוב".
הסדרה דורגה במקום העשירי ברשימת סוף השנה של מיטב תוכניות הטלוויזיה לשנת 2017 שנערכה על ידי "Metacritic" ונכתבה עם שקלול דירוגים ממבקרים ופרסומים שונים.
עונתה השנייה של הסדרה גם היא זכתה לשבחי הביקורת.
באתר "Metacritic", העונה קיבלה ציון ממוצע משוקלל של 87 מתוך 100, על סמך 7 ביקורות, ציון המעיד על "שבחים אוניברסליים".
מיינדרט הובמה (בהולנדית: Meindert Hobbema; 31 באוקטובר 1638 – 7 בדצמבר 1709), היה צייר נופים בתור הזהב ההולנדי, שהתמחה בנופי יערות, אם כי הציור המפורסם ביותר שלו, The Avenue at Middelharnis (1689, מציג סצנה מסוג אחר.
הובמה היה תלמידו של יאקוב ואן רויסדאל, צייר נוף בולט בתור הזהב ההולנדי.
בתקופתו הבוגרת ייצר הובמה ציורים מפותחים, מורכבים ומגוונים יותר מאשר המורה שלו.
הוא המתמחה בציור סצנות יער שטופות שמש שנפתחות על ידי דרכים ובריכות מים נוצצות.
נופים שטוחים למדי עם קבוצות עצים מפוזרות וטחנות מים".
מרבית העבודות הבוגרות שלו נוצרו בשנות ה -60 של המאה ה -17. אחרי שהתחתן וקיבל עבודה כגובה מכס, בשנת 1668 הוא צייר פחות, ואחרי 1689 כנראה בכלל לא.
הוא לא היה מוכר במיוחד בחייו וגם כמאה שנה לאחר מותו.
עם זאת הפך לפופולרי יותר ויותר מהעשורים האחרונים של המאה ה -18 ועד המאה ה -20.
בנו של נגר בשם לוברט מיינדרץ, הוא אימץ את שם המשפחה של סבתו הובמה די מוקדם, אך לא ידוע מדוע עשה זאת.
הוא בילה תקופה מסוימת בבית יתומים משנת 1653, וכשנתיים לאחר מכן עזב, ועד מהרה הפך לתלמידו המתועד היחיד של צייר הנוף המוביל באמסטרדם, יקוב ואן רויסדאל, שהשפעתו על עבודתו הייתה גדולה.
ייתכן שיאן ואן קסל היה גם תלמידו של רויסדאל; הוא היה קרוב להובמה, שהיה הסנדק לילדו בשנת 1675.
התמונות החתומות של הובמה נוצרו משנת 1658 עד 1689. במשך תקופה ארוכה היה כדאי למחוק את שמו של הובמה מהציור ולהחליפו בשם רויסדאל, לכן ייתכן כי שמו של הובמה הוסר מכמה מיצירותיו.
נראה כי הובמה צייר את הדמויות גם במספר ציורים של רויסדאל, אלה הוכרו כנקודות חולשה של המורה.
ייתכן שהם נסעו יחד מעבר לגבול גרמניה בשנת 1661.
הובמה התחתן בגיל שלושים לאלט וינק מגורקום, משרתת של הבורגסטר למברט ריינסט, בשלב זה היה דמות פוליטית חשובה במפלגה הרפובליקנית כגיס של האחים דה גראף.
(אך איבד את תפקידו בזמן פלישת לואי ה-14, בשנת 1672).
היא הייתה מבוגרת ממנו בארבע שנים.
החתונה התקיימה בכנסייה האודרית באמסטרדם, ב -2 בנובמבר 1668. עדי הנישואין היו אחיה של הכלה, קורנליוס וינק ויקוב ואן רויסדאל.
הובמה נפטר בדצמבר 1709, ונקבר ב -14 בבית העלמין וסטרקרק באמסטרדם.
גם בשנת 1668, וככל הנראה באמצעות הקשרים עם המעסיק לשעבר של אשתו, הוא קיבל עבודה טובה של "מודד יין" באמסטרדם.
הוא העריך וגבה מיסים מקומיים על יין, והחזיק בעבודה זו עד מותו.
ברור שציורו הצטמצם מאוד, אך הוא לא הסתיים לחלוטין, כפי שהיה נהוג לחשוב.
איכות עבודתו הופכת לא אחידה, אם כי יש עבודות מאוחרות מאוד מוצלחות, כולל "השדרה במידלהרניס," מתאריך 1689 ואחד מציוריו האחרונים.
לאחר 1672 שוק האמנות ההולנדי "כמעט התמוטט", ואמנים אחרים בני דורו הפיקו הרבה פחות, ביניהם יוהנס ורמיר, פיטר דה הוך וניקולה ברך.
משפחת הובמה התגוררה ברוזנגרכט בשכונת ג'ורדן, כמו רמברנדט בימיו המאוחרים והמרוששים, כמו גם אדם פינקר, קורנליס הולשטיין ואמנים אחרים.
רמברנדט, פרנק הלס, יקוב רויסדאל והובמה כולם מתו בעוני יחסית, לאחר שיצאו מהאופנה, ובמקרה של הובמה לאחר ששוק האמנות ההולנדי קרס ברובו.
הובמה ורויסדאל מייצגים יחד את ההתפתחות הסופית של אמנות הנוף ההולנדית בתקופת הזהב.
למרות חניכתו אצל יקוב ואן רויסדאל, הציורים המוקדמים ביותר של הובמה, מסוף שנות ה-1650, הם בעיקר סצנות נהר יותר בסגנון של קורנליוס ורום וסלומון ואן רויסדאל.
סביב שנת 1662 ההשפעה של יקוב ואן רויסדאל על ציוריו של הובמה מתחזקת והוא התמחה בציור נופים מיוערים, לעיתים קרובות מאוד עם בריכות, דרכים ובניין או שניים.
אפילו בתוך הציור ההולנדי של ימיו, שבו ההתמחות בסוג מסוים של נושא הפכה לנורמלית, הריכוז שלו בנושא כה ספציפי היה יוצא דופן.
בשארית שנות ה -60 של המאה ה-17, במיוחד עד שנת 1668, נחשבות לתקופה בה יצר את מרבית יצירותיו הטובות ביותר.
אלה גברו בגודלן ובמורכבותן ככל שסגנונו השתכלל.
נופיו שקופים יותר מסצנות מקבילות ליקוב ואן רויסדאל, כאשר העצים נראים בדרך כלל עם שמיים מאחור.
המיומנות שלו בהשפעות השונות של אור וצבע לאורך היצירה, היא יוצאת דופן.
לעיתים קרובות הוא משתמש בנקודות נעלמות כפולות כדי להוסיף עניין לקומפוזיציה.
כמה מיצירותיו, כבר בשלהי שנת 1664, הם העתקים קרובים לעבודות של יקוב ואן רויסדאל, והוא לעיתים קרובות חוזר על יצירותיו עם וריאציות.
לארבע מתוך חמש היצירות באוסף ואלאס ישנן גרסאות אחרות.
עבור חלק מהן הוא עשה שימוש בעוזרים, אם כי מעט ידוע עליהם או על תפקידם.
שביליו או דרכיו מתפתלים בדרך כלל באלכסון על פני הקומפוזיציה דרך עצים וצמחייה צפופים, והעצים מתפשטים ומשתנים בגודלם.
טחנות המים והבניינים האחרים נראים בדרך כלל במרחק.
באופן כללי רק סצנה אחת או שתיים מופיעות בכל ציור.
הקומפוזיציות שלו מצוירות בקפידה וככל הנראה מדומיינות ובדרך כלל נמנעות מכל צורה של סימטריה.
"השדרה במידלהרניס", יצירה מאוחרת מאוד, מהווה הפסקה מפתיעה מרוב "המוסכמות המייגעות של עבודתו הקודמת".
יש בה תיאור מדויק מאוד של נקודה ספציפית.
בניגוד לסצנות הרגילות של חורש מחוספס, בסצנה זו הקווים הישרים, עצים מעוטרים, תעלות ניקוז עמוקות משני צידי הדרך, ושימש בעצים צעירים בחלקה מימין, מדגישים את הטבע מעשה ידי האדם בנוף זה.
בחזית השמאלית נותר כתם של יער טבעי, בניגוד לשתילים שבשורות מימין.
הדמות הבולטת בציור זה יוצאת דופן לעומת ציורי נופים הולנדיים מהמאה ה -17, אשר לעיתים נדירות מראים אדם שעובד את האדמה.
ציור "תא השייט בהארלם", הוא הנוף העירוני היחיד שהוא צייר, וגם הוא מראה בעיקר נוף של עצים ומים.
את פינה הרחוב בו התגורר הובמה עד שנת 1668 ניתן לראות מצד שמאל.
במקרים מסוימים הוא מסר את ציור הדמויות האנושיות לאדריאן ואן דה ולדה ואולי גם אחרים, מנהג נפוץ בתור הזהב.
במקרים אחרים הוא צייר את הדמויות, אך ככל הנראה מסר את ציור העופות והחיות לקבלני משנה.
לעיתים קרובות הוא צייר על לוחות עץ אלון, לפחות עד סוף שנות ה-1660; מתוך תשעת הציורים בגלריה הלאומית, חמישה הם על עץ אלון, אך לא השניים משנת 1689. נהוג לחשוב כי יצירותיו נוצרו ונצבעו בעיקר בסטודיו ממספר אלמנטים שרשם אותם בשטח, במקומות אחדים.
הובמה אינו מוזכר על ידי ארנולד הוברקן, המומחה לתור הזהב ההולנדי.
או כל מקור ספרותי אחר במהלך חייו.
יצירותיו מופיעות לעיתים רחוקות בקטלוגים של מכירות פומביות מוקדמות.
האנגלים, ובמידה מסוימת הצרפתים, העריכו את עבודתו יותר מההולנדים במאה ה -18, וחלק גדול מיצירותיו הוצאו מהולנד.
סגנונו הפך למשפיע ומכובד בתקופה הרומנטית, אז החל לטפס ערכו, במיוחד באנגליה.
הוא היה אהוב על ג'ון קונסטבל, ג'ון כרום ובית הספר לציור נוריץ', שעל כולם הוא השפיע.
בשנות העשרים של המאה ה-19 המחירים של ציוריו עשויים היו להיות מעל 1,000 ליש"ט, ובשנת 1900 למעלה מ 10,000 ליש"ט.
מחיר שיא של 33,000 ליש"ט (שווה ערך) הושג בשנת 1933 במכירה של יצירה מאוסף יאן סיקס.
המחירים האחרונים הם גבוהים ביותר - ציור שנמכר בהאג, בדצמבר 1995 היה תמורת 3.74 מיליון ליש"ט, ותמונה גדולה יותר נמכרה למוזיאון ג'יי פול גטי, לוס אנג'לס, שנמכרה ביולי 2001 תמורת 6.5 מיליון ליש"ט, שניהם אצל סות'ביס.
המוניטין הביקורתי המודרני על הובמה הוא חד משמעי, כאשר כמה מבקרים מביעים דעה על השעמום בסצנות היערות שלו, בעוד שאחרים מעריכים אותו יותר.
"השדרה במידהרניס" נותרה בחשיבותה האוניברסלי וממוקמת כקטגוריה בפני עצמה: "הדבר דומה כאילו האמן הפיק תמונה אחת בלבד", לפי כריסטופר לויד.
לא נכתבה עליו שוב מונוגרפיה מאז 1938. הוא מקבל ביקורות שליליות כמו זו של קנת קלארק שחושב כי "הובמה הפך לאומן מייגע, מכיוון שהעצים המתוארים והמפורטים בסצנות היערות שלו אינם כפופים לעיקרון כללי של אור".
מחוז מיינדזיז'ץ' (בפולנית: Powiat międzyrzecki) הוא מחוז בפרובינציית לובוש במערב פולין.
המחוז הוקם בתחילת ינואר 1999 בעקבות הרפורמות בשלטון המקומי בפולין שהתקבלו בשנת 1998. המרכז המינהלי של המחוז והעיר הגדולה ביותר היא מיינדזיז'ץ'.
המחוז ממוקם בחלק הצפוני מזרחי של פרובינציית לובוש, ומהווה 9.92% מכלל שטח הפרובינציה.
53% משטח המחוז מכוסה ביערות, 37% משמש לחקלאות.
האזכור הראשון של המחוז הוא מ-29 בינואר 1230.
האזור היה באופן היסטורי מגוון מבחינה אתנית, והיו בו בני שלשה לאומים גרמנים, פולנים, ויהודים.
מבחינה גאוגרפית הוא היה שייך לפרוסיה המלכותית, והיה חלק מממלכת פרוסיה שהייתה כפופה לכתר הפולני ואחרי 1569 היה כפוף ל תוך מתן אוטונומיה חלקית, זאת עד ל-1793 אז הוא עבר לשליטה עצמאית של פרוסיה, והפך לחלק מפרובינציית פרוסיה המערבית.
בחוזה ורסאי נכלל האזור בשטח של פולין.
אולם בסופו של דבר היה חלק מגרמניה.
בשנת 1945 חזר האזור ל במסגרת השטחים המוחזרים, תוך גירוש כל התושבים הגרמנים מהאזור שהוגדר מאז כחלק היסטורי של פולין, ויישוב מחדש של הפולנים שגורשו מהאזורים שעברו לידי אוקראינה במזרח פולין.
המחוז מחולק לשש גמינות (שלוש עירוניות-כפריות ושלוש כפריות).
אלה מופיעות בטבלה הבאה, בסדר יורד של אוכלוסייה.
מיינהרד פון לאוכרט היה מפקד בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון לאוכרט נולד ב-29 באוגוסט 1905 בפוטסדאם, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1924 התגייס פון לאוכרט לרייכסווהר, ושירת ברגימנט הפרשים ה-5.
עם פרוץ המלחמה היה פון לאוכרט מפקד מחלקה, ולחם עמה במהלך הפלישה לפולין והמערכה על צרפת.
במהלך מבצע ברברוסה הוא היה בדרגת מיור ופיקד על גדוד 1 ברגימנט הפאנצר ה-35, וב-8 בספטמבר אותה שנה קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-5 בספטמבר 1943 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובשנת 1944 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-15 והועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 בפברואר אותה שנה הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2. הדיוויזיה בפיקודו לחמה בקרב על הבליטה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר החמישית, והייתה מעורבת במצור על בסטון.
לאחר מכן הוא לחם עם הדיוויזיה במהלך הקרבות בגרמניה עד ה-20 במרץ 1945, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הצבא הצרפתי.
פון לאוכרט שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו הוא עבד כיועץ לסרטים הוליוודיים, ביניהם "הקרב האחרון", וב-4 בדצמבר 1987 הוא מת בשטוטגרט.
מיימי אליזבת טיל-מובלי הייתה אשת חינוך ופעילת זכויות אדם אמריקאית.
היא הייתה אמו של אמט טיל, נער בן 14 שנרצח באכזריות במיסיסיפי ב-28 באוגוסט 1955, לאחר שנטען שהטריד מינית אישה לבנה, קופאית בחנות מכולת, בשם קרולין בראיינט.
בהלוויה של אמט, שנערכה בשיקגו, התעקשה מיימי טיל שהארון המכיל את גופת בנה יישאר פתוח, כי, במילותיה, "רציתי שהעולם יראה מה הם עשו לילד שלי".
נולדה כמאמי אליזבת קארט'ן ב-23 בנובמבר 1921 בווב, מיסיסיפי, היא הייתה צעירה כשמשפחתה עברה מדרום ארצות הברית במהלך ההגירה הגדולה, התקופה שבה מיליוני אפרו-אמריקאים עברו לצפון המדינה.
ב-1922, זמן קצר לאחר לידתה, עבר אביה, נאש קרת'ן, לארגו, אילינוי, ליד שיקגו.
שם הוא מצא עבודה בחברת זיקוק מוצרי תירס "ארגו".
אלמה קארט'ן הצטרפה לבעלה בינואר 1924, והביאה איתה את מיימי בת השנתיים ואחיה, ג'ון.
הם התיישבו בשכונה שבה חיו בעיקר אפרו-אמריקאית בארגו.
בגיל 18 הכירה מיימי בחור צעיר מניו מדריד, מיזורי בשם לואיס טיל.
הוא הועסק בחברת תירס ארגו, והיה מתאגרף חובב, שהיה פופולרי בקרב נשים.
הוריה לא ראו בעין יפה, וחשבו שטיל הכריזמטי היה "מתוחכם מדי" עבור בתם.
על פי התעקשותה של אמה, היא הפסיקה את הקשר ביניהם.
אבל למורת רוחה, הם נישאו ב-14 באוקטובר 1940. שניהם היו בני 18. בנם היחיד, אמט, נולד תשעה חודשים לאחר מכן.
הם נפרדו ב-1942 לאחר שמיימי גילתה שהוא לא נאמן.
מאוחר יותר חנק אותה לואיס עד לחוסר הכרה, ועל כך הגיבה בזריקת מים צורבים לעברו.
בסופו של דבר, היא השיגה נגדו צו הרחקה.
לאחר שלואי הפר שוב ושוב את צו ההרחקה, שופט אילץ אותו לבחור בין גיוס לצבא ארצות הברית או זמן מאסר.
לאחר שבחר בראשון, הוא התגייס לצבא ב-1943.
בשנת 1945 קיבלה גב' טיל הודעה ממחלקת המלחמה של ארצות הברית שבזמן שירותה באיטליה, בעלה הוצא להורג עקב "התנהגות בלתי הולמת בכוונה".
ניסיונותיה ללמוד יותר נחסמו באופן מקיף על ידי הבירוקרטיה של צבא ארצות הברית.
הפרטים המלאים על האישומים הפליליים וההוצאה להורג של לואיס טיל הופיעו רק עשר שנים מאוחר יותר.
הוא (יחד עם השותף פרד א.
מקמורי) הואשמו באונס אישה איטלקייה.
שני הגברים נשפטו והורשעו על ידי בית משפט צבאי כללי של צבא ארצות הברית וגזר דינם היה מוות בתלייה.
על גזר דינם הוגש ערעור אך נדחה.
הגופות של שניהם נקברו ליד בית הקברות של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה שנמצא באואז-איסנה באזור המכונה חלקה E, או השדה החמישי.
חקירה מאוחרת יותר של המקרה על ידי ג'ון אדגר וידמן יעמיד בספק את אשמתו של לואיס טיל.
בתחילת שנות ה-50, מיימי ואמט עברו לסאות' סייד של שיקגו.
מיימי הכירה ונישאה ל"פינק" בראדלי, אך הם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1955, כאשר אמט היה בן 14, אמו העלתה אותו על הרכבת כדי לבלות את הקיץ בביקור אצל בני דודיו במאני, מיסיסיפי.
היא לא ראתה אותו שוב בחיים.
בנה נחטף ונרצח באכזריות ב-28 באוגוסט 1955, לאחר שהואשם באינטראקציה בלתי הולמת עם אישה לבנה.