tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך לאחר שהגיש ערעור למחלקת החקירות לטייסים מתלמדים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) נתגלתה הטעות והוא הוכנס באופן ישיר למסלול אימוני הטיס הראשוניים במיאמי.
הוא סיים את האימונים בהצלחה בפנסקולה, פלורידה בספטמבר 1918.
לאחר שירות חובה של מחזור אחד, הצי האמריקני שלח את גראמן בחזרה ל-MIT על מנת שילמד את התחום בו עסק כמקצועו העיקרי שנים לאחר מכן: הנדסת אווירונאוטיקה.
תחום זה היה חדש וראשוני ביותר באותה התקופה.
לאחר השלמת הקורס גראמן קודם בדרגתו לדרגת לוטננט והחל לעבוד כטייס ניסויי בספינות תעופה בנמל פילדלפיה.
בשנת 1919, הצי הצבאי האמריקני הציב את גראמן לעבודה בחברת לואנינג להנדסת אווירונאוטיקה בעיר ניו יורק בתור הנדסאי מבצעים, שם תפקידו העיקרי היה לפקח על ייצור 52 מטוסי לואנינג M-8 חד-כנפי.
בנוסף על הפיקוח חלק מתפקידו היה גם להטיס את המטוסים החדשים לטיסות ניסיון.
מנהל המפעל גרובר לאונינג היה כה נפעם מעבודתו היעילה והמסורה של גראמן, עד שהציע לו קידום לתפקיד בכיר הרבה יותר.
וכך, באוקטובר 1920 גראמן עזב את עבודתו והפך לטייס ניסויי על מגוון ספינות טיסה בסוג לואנינג, ובאותה התקופה החל גם לתכנן ולעצב מודלים ופיתוחים בתחום זה.
גראמן טיפס אט-אט בסולם הדרגות של חברת לואנינג עד הפיכתו למנהל המפעל ולמנהל הראשי לעיצובים ולתכנונים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד למכירת המפעל ב-1929 לחברת קיסטון איירקראפט לאחר השפל הגדול.
קיסטון סגרו את מפעליהם במנהטן ועברו לבריסטול, שבפנסילבניה.
גראמן, שלא חפץ לעזוב את לונג איילנד, הצטרף לעוד כמה עובדי לואנינג נוספים (ביניהם מנהל המפעל ליאון "ג'ייק" סווירבול ועוזר המנהל הראשי ויליאם ט.
שוונדלר) שהחליטו כי הם מעדיפים לפרוש מהמפעל על מנת להקים מפעל חדש משלהם.
לגיוס הכספים לפתיחת המפעל החדש, גראמן מישכן את ביתו עבור 16,950$ ואימו של סווירבול לוותה 6,000$ מעובדיה.
מהר מאוד הצטרפו לצוות המקימים אדם בשם אד פור, מנהל העסקים של חברת לואנינג וא.
קלינטון טוול שהגיע מוול סטריט.
חמשת האנשים האלה יהוו את המעגל הארגוני המרכזי של החברה בחמשים השנים שיעקבו.
לחברה קראו על שם בעל המניות הרבות ביותר ונשיאה הראשון, הלא הוא לירוי גראמן.
החברה רכשה ב-2 בינואר 1930 מוסך של אולם תצוגה נטוש בבאלדוויין, ובאמצעות חלקים מיותרים ממפעל לואנינג הישן החלו לבנות ולהתמחות בבניית מצופים וחלקים אחרים מאלומיניום.
בחברה היו כעת רק שמונה עשר אנשים, ובפרויקט הראשון הזה, עוד היה אפשר לראות את גראמן וסווירבול, המנהל הראשי וסגנו, על ברכיהם וידיהם ממיינים ומסווגים אומים וברגים.
ובעוד שסווירבול החברותי זכה לשם חיבה מצד העובדים, "ג'ייק", גראמן היה ידוע בפי כולם אך ורק כ"מר גראמן".
העובדים רכשו לו וליכולותיו המרשימות בתכנון כבוד רב, ורק חבריו הקרובים ביותר ומשפחתו קראו לו "רוי".
גראמן רשם על שמו את "פטנט ציוד הנחיתה הנסוג למטוסים" ב-1932, אותו ביסס על עיצובים שעשה בעת שעבד עוד בלואנינג.
תקרית זו ביססה את קשרי החברה החדשה עם הצי האמריקני.
וכך הוציאה החברה לאור את המודל הצבאי הראשון שלה, מטוס קרב דו מושבי F-11. גראמן היה ידוע בתור מהנדס שביכולתו לחזות מראש כל תקלות שעלולות להופיע בהמשך וביד אחת גם לנחש את פתרונן.
בנוסף על הקשר של החברה עם הצבא פותחו גם מודלים לשוק המסחרי, הראשון בשם "גוז" G-21, והשני "גאלאוק" G-22, גרסאות מאוזרחות של מטוס קרב גראמן F3F, שמבוסס על נושאת מטוסים.
מאחר שהחברה התרחבה, היא הועברה ב-1931 לרובע גדול מעט יותר – וואלי סטרים, לאחר מכן לפארמינגדייל ב-1932 ולבסוף בתפייג' ב-1937. גראמן הודיע כי שיא ההתפשטות של החברה יהיה המספר "250".
לטענתו, מספר עובדים גדול מזה יהווה נקודה לאיבוד שליטה על החברה.
אך מיד לאחר הצהרה זו, רואה החשבון של החברה טוול, הודיע לגראמן כי בהתאם לבדיקתו האחרונה מועסקים בחברה כבר למעלה מ-256 עובדים.
בהמשך עלה מספר העובדים מ-700 בשנת 1939 ל-25,500 עובדים בשנת 1943, והחברה הפכה ליצרנית המטוסים העיקרית של הצי האמריקני.
על אף ביישנותו, גראמן היה ידוע בתור מנהל ש"מלכלך את הידיים", והוא ניהל שיח חופשי עם סגל מנהליו כמו גם עם העובדים בקומות הנמוכות ביותר במפעל.
קשריו עם סווירבול היו יוצאי דופן.
שניהם עבדו ברצון באותו המשרד; שניהם הצהירו כי לא יבוא ריב ביניהם שלא ייפתר באופן מיידי ורגוע, לפני שמישהו מהם יעזוב את המשרד.
קיץ 1944 היווה תקופה לא קלה עבור גראמן.
את שחרור הלחצים הוא ביצע בצורה מעט לא שגרתית; הוא קרא לטייס הניסויי סלדן "קוני" קונברס וביקש לבדוק מטוס F-6F הלקט שהוצד לחזית.
לאחר שבדק את תא הטייס במשך עשר דקות גראמן הוריד את קונברס מהמטוס, התניע ומהר התרומם אל על לטיסת הרגעה של חצי שעה.
על אף שזו הייתה הפעם הראשונה מזה שנים שטס במטוס קרב, הוא טען שעשה זאת כדי לקחת את הצרות שלו למעלה ולהשאירן שם.
כשנחת התעקש לשלם את הדוח על עברת טיסה, וכן הוסיף לתשלום ארבעה דולר נוספים על "עבירות שעשה באוויר ולא הובחנו".
למרות הקשיים של מלחמת העולם השנייה, חברת גראמן הצליחה להחזיק בקשריה הצבאיים והאזרחיים.
למעשה, חלה תפנית לטובה לאחר שב-1940 צרפת ובריטניה הזמינו מטוסים מסוג F4F ויילדקט, הראשונים מעיצוביו של גראמן למטוסים חד מנועיים.
בהמשך המלחמה החברה תססה ופרויקטים רבים הושקו והושלמו, ביניהם המטוסים החד מנועים הגדולים ביותר עד למלחמה זו: מפציץ הטורפדו TBF אוונג'ר, F7F טייגרקט וF8F ברקט.
לקראת סוף המלחמה גראמן חלה בדלקת ריאות והוא נאלץ לקבל הזרקת פניצילין.
כתוצאה מההזרקה ראייתו נפגעה מאוד, וכן הוא נראה פחות במסדרונות החברה.
כמו כל החברות לייצור נשק, חברת גראמן נתקלה בשפל גדול בעקבות סיום המלחמה ומספר העובדים צנח לכ־5,400. הפיטורים היו קשים ביותר משום שבחברה הייתה נהוגה תרבות עבודה שיתופית וחברתית.
לבסוף, רק 126 עובדים הכריזו כי הם מתכוונים להמשיך ולעבוד בחברה.
בסופו של דבר סווירבול החליט שעליו לפטר את כל העובדים.
אך גראמן בכל זאת שמר על העובדים הווטרנים למודי הניסיון שעבדו בחברה עשר שנים או יותר.
גראמן עזב את משרתו כמנהל החברה ב-1946, אך המשיך והחזיק בתפקידי ניהול משניים.
עדיין בשיתוף עם שאר חברי הגרעין הראשוני גראמן וסווירבול בנו מחדש את החברה.
ראשית היה עליהם לחדש את הקשר עם הצבא האמריקני, ונפתח קו יצור חדש למטוסי קרב.
גראמן יזם ותכנן לראשונה קו יצור של מטוסי סילון, F9F פנתר ב-1949, על אף שהתנופה הגדולה ביותר של החברה לאחר המלחמה הייתה ב-1960 עם מטוסי A-6 אינטרודר וב-1970 עם מטוסי F-14 טומקט.
על אף התעשייה הצבאית הנרחבת של החברה, שמונת חברי הגרעין הגיעו להחלטה משותפת להתרחב לאופקים טכנולוגיים נוספים.
מותו של סווירבול ב-28 ביוני 1960, גרם לגראמן לאבד לא רק את יד ימינו, אלא גם את חברו הטוב ביותר.
באותה התקופה גראמן היה צריך להכריע החלטות קריטיות ביותר לעתידה של החברה, אך הוא עבר את כל הקשיים בהצלחה ופתח את החברה לשווקים ומוצרים חדשים.
במסגרת הייצור האזרחי חברת גראמן פיתחה את מטוסי הריסוס ואת סדרת גראמן גאלפסטרים בעלי מנועי הטורבו-פרופ ששימשו ומשמשים עדיין בתור מטוסי מנהלים.
באותה עת גראמן החל להתעניין ולהטות את החברה להצטרף לתוכנית אפולו, התוכנית שבמסגרתה שוגרו האסטרונאוטים הראשונים לירח וחזרו בשלום ב-1969. יכולתו לראות המשיכה לפחות, עד כי נאלץ לעטות משקפי שמש גם בזמן עבודתו במשרד.
למרות שפרש מתפקידו כיושב ראש החברה ב-19 במאי 1966, הוא המשיך בתפקידי ניהול משניים עד ה-15 ביוני 1972. הוא המשיך להופיע במתקני החברה גם לאחר פרישתו, עד שמצבו הבריאותי לא איפשר לו זאת בשנות השמונים המוקדמות, כאשר חלה בסוכרת ונגזלה ממנו "שארית ראייתו".
גראמן ומשפחתו שבו לביתם בלונג איילנד, ושם שהו עד למותו של לירוי גראמן בבית החולים מקומי ב-4 באוקטובר 1982, בשנת השמונים ושבע לחייו.
לגראמן הוענקו עיטורים רבים, ביניהם עיטור המצוינות הנשיאותית (1948); תואר דוקטור בהנדסה הוענק לו מידי המוסד הגבוהה ללימודים טכניים בברוקלין (1950); עיטור דניאל גוגנהיים לפורצי דרך בתחום האווירונאוטיקה, ופרס האקדמיה הלאומית למדעים בהנדסה אווירונאוטית (1968).
ב-1972 גראמן נכלל בהיכל התהילה הלאומי לתעופה ולהיכל התהילה לטכנולוגיה של לונג איילנד ב-2002. וב-1953, בעקבות תרומה בסך 110,000$ נקראו על שמו שני בניינים באוניברסיטת קורנל בה למד.
לירה ביאפרית היא הילך חוקי ששימש את ביאפרה בעת קיומה, בשנים 1967–1970.
בעקבות הצהרת העצמאות של ביאפרה, פרוץ מלחמת ביאפרה והשתלטותה של ביאפרה על סכומי כסף גדולים שנלקחו על ידי החיילים של ניאגרה בפשיטות על בנקים, החליטה ניגריה בינואר 1968 על החלפת ההילך החוקי שלה, ובכך למנוע שימוש בלירות ניגריות שהיו בידי ביאפרה.
ההחלפה נעשתה תוך 19 ימים בלבד והיה אחד המהלכים המוצלחים ביותר של ניגריה במלחמת ביאפרה.
בעקבות זאת הנפיקה ממשלת ביאפרה את הלירה הביאפרית, שתוכננה להיות שוות ערך ללירה הניגרית.
שווי הלירה הביאפרית היה לערך חצי דולר אמריקאי.
לקראת סוף מלחמת ביאפרה סבלה הלירה הביאפרית מאינפלציה של מאות אחוזים לחודש, עד שבסוף המלחמה הייתה לחסרת ערך.
לירה דרום סודאנית היא המטבע וההילך החוקי הרשמי של מדינת דרום סודאן.
המטבע מחולק ל-100 פיאסטרים והוא אושר על ידי בית המחוקקים הדרום סודאני ב-9 ביולי 2011, הודפס לראשונה ב-18 ביולי 2011, באחריות הבנק המרכזי של דרום סודאן, והחליף את הלירה הסודאנית בערכה.
שטרות הכסף נושאים את דיוקנו של ג'ון גראנג, המנהיג של תנועת השחרור הדרום סודאנית.
הלירה הוא כלי מיתרים, מעין נבל קטן, מן החשובים ביוון העתיקה.
גוף הלירה היה עשוי משריון צב ומתוכו בלטו שתי זרועות מחוברות בדומה לעול שממנו נמתחו המיתרים.
מספר המיתרים נע בין 3 ל-10 ופרטו עליהם במפרט.
באורגנולוגיה, הלירה מוגדרת כלאוטה (או "קתרוס"), אשר בו המיתרים מחוברים לקורת רוחב (yoke).
אזכורים שונים של כלי הנגינה בתרבות
המיתולוגיה היוונית מספרת שהרמס בנה את הלירה משריון צב בבוקר בו נולד.
תמורת כלי נגינה זה, הסכים אפולו, שהיה חובב מוזיקה, להפוך את הרמס ואת אמו לאלים.
כלי נגינה זה מוזכר ביצירותיו של הומרוס: האיליאדה והאודיסיה.
שאול טשרניחובסקי, אשר תרגם את היצירה לעברית, כינה את הכלי "כינור".
בעיר אור העתיקה שבמסופוטמיה נחשפו לירות המתוארכות לשנת 2500 לפני הספירה.
הציור המוקדם ביותר של לירה בעלת שבעה מיתרים מופיע על סרקופג המפורסם של Hagia Triada (מקום ישוב קטן בכרתים) והיא מתוארכת לשנת 1400 לפני הספירה.
מימי הביניים משמש השם "לירה" בעיקר לכלי קשת שונים כמו "כינור הגלגל", וכינור הדומה ל"כמנצ'ה" בטורקיה.
הלירה נמצאת בשימוש כיום באתיופיה, במצרים העליונה ובדרום סיני.
לפי המסורת היהודית, דוד המלך ניגן לפני שאול המלך בנבל קשתי, שהוא למעשה לירה.
כלי נגינה זה מכונה "כינור דוד".
כך מתואר בספר שמואל (): .
כלי מיתר דמוי כינור עם מיתרי תהודה.
(נפוצה גם בטורקיה בסגנון קצת שונה)
לירת הזרוע (באיטלקית: lira da braccio).
זהו כלי קשת, הדומה לכינור, מתקופת הרנסאנס.
בעל חמישה מיתרים המתוחים מעל השחיף ושני מיתרי בורדון מחוצה לו.
לירת שוק (באיטלקית: lira da gamba).
קרויה גם לירונה (באיטלקית: lirone).
זהו כלי באס גדול הנתמך מתחת לצוואר המנגן ומונח בין ברכיו.
הכלי הוא בעל תשעה עד חמישה עשר מיתרים ושני מיתרי בורדון.
לירת קופסה – תיבת התהודה שלה דמוית קופסה
לירת קערה – תיבת התהודה שלה בצורת קערה
מונחים שנקראים על שם הלירה
מכיוון שהלירה ליוותה שירה נוגה במחזות, נקראות על שמה השירה הלירית והמוזיקה הלירית.
המונח אף התגלגל למונח הכללי הלועזי למילים של שיר (), ומשמש גם בשם סגנון האומנות החזותית מופשט לירי.
לירה (Lira) היא עיר בצפון אוגנדה.
היא המרכז המינהלי, והמסחרי של מחוז לירה.
לירה ממוקמת כ-110 ק"מ מדרום-מערב לגולו, על הכביש בין גולו לבין מבאלה וכ-270 ק"מ מצפון לבירה קמפלה.
המפקד הלאומי של 2002 העריך את אוכלוסיית לירה ב-80,879 איש.
בשנת 2008 העריך משרד הסטטיסטיקה של אוגנדה את אוכלוסיית העיר ב-98,300 איש.
לירה מקושרת לרשת הרכבות הלאומית של אוגנדה, אולם התחנה אינה פעילה.
כמו כן פועל בעיר שדה תעופה אזרחי המנוהל על ידי רשות התעופה האזרחית של אוגנדה.
לירה היא מקום מושבו של הבישוף של לירה.
לירה טורקית (בטורקית: Türk Lirası) היא ההילך החוקי הנמצא בשימוש כיום בטורקיה וברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
לפני השימוש בלירה הטורקית, ההילך החוקי באימפריה העות'מאנית היה אקצ'ה, שהוחלף לאחר מכן בקורוש.
הפארה שימש כיחידת משנה של הקורוש.
עם תחילת השימוש בקורוש הוא היה מטבע כסף גדול.
עד הפיכתו למטבע חלוקה של הלירה הטורקית הוא הצטמצם ונהפך למטבע כסף קטן, ואילו הלירה הייתה מטבע זהב.
הבנק הרשמי של האימפריה העות'מאנית הנפיק לראשונה שטרות כסף של קורוש, בערכים שבין 5 קורוש ל-5,000 קורוש.
בעקבות המשבר הכלכלי לאחר מלחמת העולם הראשונה מטבע של לירה עות'מאנית אחת מזהב היה שווה ל-9 לירות עות'מאניות בשטרות נייר.
הרפובליקה הטורקית המודרנית החליפה את שטרות הלירה הטורקית שהיו בשימוש בידי העות'מאנים למטבעות לירה טורקית מכסף בגודל ממוצע.
שטרות לירה טורקית הונפקו בערכים של 1, 5, 10, 50, 100, 500 ו-1000 לירות טורקיות, ועל כולם היו תמונות של מוסטפא כמאל אטאטורק.
לאחר מותו של אטאטורק בשנת 1938, שטרות חדשים הונפקו עם תמונתו של איסמט אינני.
תמונתו של אטאטורק הוחזרה לשטרות בשנות ה-50.
כתוצאה מאינפלציה כרונית בשנות ה-70 המאוחרות, צנח ערך הלירה הטורקית בצורה משמעותית ביחס למטבעות האחרים בעולם.
בדצמבר 2004, זמן מועט לפני ההחלפה ללירה טורקית חדשה, היחס היה דולר ל-1,350,000 לירות טורקיות ואירו אחד היה שווה 1,850,000 לירות טורקיות.
הלירה הטורקית הישנה הייתה בעלת הערך הנמוך ביותר בעולם בין השנים 1995–1996 ו-1999–2004 לפי ספר השיאים של גינס.
לירה טורקית [גרסה שנייה] (החל מ-2005)
ב-1 בינואר 2005 הוחלפה הלירה הטורקית הישנה בגרסה חדשה בה בוצע פיחות בערך של 1 למיליון.
מהלך החלפת המטבע נועד להקל על עריכת חשבונות.
השימוש בלירה הטורקית הישנה התאפשר עד סוף שנת 2005. החוק שמסדיר את החלפת המטבע קובע שממשלת טורקיה תוכל להשמיט את התואר "חדשה" (Yeni) ולחזור לקרוא למטבע "לירה טורקית" בעת שתמצא לנכון.
בשנת 2009 התואר "חדשה" נמחק מן המטבעות והונפקו שטרות ומטבעות חדשים ללא התואר "חדשה".
הנפקת הלירה הטורקית החדשה החזירה לשימוש את השם "קורוש" (Kuruş - הגרסה הטורקית של השם "גרוש"), שהוא החלק המאה של הלירה הטורקית.
על כל המטבעות והשטרות החדשים, מופיע דיוקנו של מוסטפא כמאל אטאטורק, אבי האומה הטורקית, שנחשב למייסד טורקיה המודרנית.
דיוקנו של אטאטורק הופיע גם על השטרות הישנים.
שער הלירה הטורקית החל מ-2005
בעת ביטולה, ב-1 בינואר 2005, נקבע שער הדולר האמריקאי לעומת הלירה הטורקית (הישנה) על 1,325,700 לירות טורקית לדולר אחד.
עם החלפת המטבע, נקבע שער הדולר על 1.3257 לירות טורקיות חדשות (או לירה טורקית חדשה ו-33 קורוש לאחר עיגול).
ביוני 2006 עמד שער הלירה הטורקית החדשה לעומת הדולר האמריקאי על 1.711 לירות לדולר - פיחות של כמעט 30% מאז 1 בינואר 2005. לשם השוואה, שער השקל הישראלי השתנה במהלך אותה תקופה ב-1% בלבד.
עם זאת, ההיחלשות בשער הדולר החזירה את התהליך לאחור.
נכון לתחילת 2017 תהליך הפיחות של הלירה הטורקית לעומת הדולר ממשיך ודולר אחד היה שווה 3.77 לירות טורקיות.
במאי 2018 דולר אחד היה שווה 4.9 לירות טורקיות.
המשבר הכלכלי בטורקיה, שבא לידי ביטוי בין היתר בצעדים כלכליים שנקטה ארצות הברית נגד טורקיה, הוביל לקריסה נוספת של הלירה הטורקית, ושערה הגיע ב-10 באוגוסט 2018 ל-6.43 לירות טורקיות לדולר.
ב-17 באוגוסט 2020 הלירה הגיעה לרמה של 7.38 לירות לדולר.
הלירה התקרבה להשלים פיחות של קרוב ל-100% מאז תחילת שנת 2018. הנפילות החוזרות ונשנות בערך הלירה אילצו את הבנק המרכזי במדינה להשתמש ביתרות המט"ח כדי לייצב את המטבע, ונדרשו לשם כך 165 מיליארד דולר בין תחילת 2019 למאי 2021,.
באותה עת, ערך הלירה היה ברמה של כ-8.4 לירות לדולר.
המגמה נמשכה ובסוף מאי 2021, הערך היה 8.6134 לירות לדולר.
החל מספטמבר 2021, האינפלציה זינקה במקביל להמשך הקריסה בערך הלירה.
בספטמבר 2022, היה ערך הלירה נמוך עוד יותר, ועמד על כ-18.2 לירות לדולר.
החל מיולי 2023 הואץ קצב הפיחות של הלירה הטורקית, ונכון לאפריל 2024 השער הוא מעל 32 לירות לדולר ארצות הברית.
לירה הוא שמה של יחידת מטבע, הנמצא כיום בשימוש בטורקיה, לבנון, הממלכה המאוחדת, וסוריה.
בעבר היו מדינות שונות שהשתמשו בשם מטבע זה, בהן איטליה וישראל.
מקור השם "לירה", בדומה לפאונד ולשקל, הוא במידת משקל - ליברה אחת של כסף טהור.
הלירה שימשה מטבע עובר לסוחר בתקופת האימפריה הרומית.
השימוש בשם המטבע חודש באירופה בתקופת האימפריה הפרנקית, ונמשך בימי הביניים ובעת החדשה.
במהלך המאה ה-19 אומץ שם המטבע על ידי מצרים והאימפריה העות'מאנית.
השם "לירה" משמש כיום את המטבע בטורקיה, לבנון וסוריה.
השימוש בלירה טורקית החל בשנת 1844 במהלך השלטון העות'מאני.
בשנת 2005 הוחלפה הלירה הטורקית הישנה בלירה טורקית חדשה, שהיא כיום המטבע של טורקיה ושל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
בנוסף לטורקיה, נעשה כיום שימוש בלירה סורית בסוריה ובלירה לבנונית בלבנון.
תושבי ירדן קוראים לדינר ירדני בשם "לירה".
במדינות רבות נהוג מטבע מקומי בשם "פאונד", המתורגם לשם "לירה" בעברית ובמספר שפות נוספות.
לדוגמה, במצרים נהוג השימוש בלירה מצרית, בדרום סודאן נהוג השימוש בלירה דרום סודאנית, ובבריטניה נהוגה הלירה שטרלינג.
באופן דומה, הלירה הלבנונית והלירה הסורית קרויות באנגלית בשמות "Lebanese pound" ו-"Syrian pound".
צרפת השתמשה בשנים 781 עד 1794 במטבע מקומי בשם "לירה צרפתית" (Livre française).
בשנים 1812–1813 הונפקה לירה מיוחדת ששימשה את תושבי ממלכת נאפולי.
למדינת האפיפיור היה מטבע מקומי בשם "לירה" בתקופת קיומה, 1866 עד 1870. בשנת 1929 החלה קריית הוותיקן להנפיק מטבע בשם "לירת הוותיקן" שהיה צמוד ללירה האיטלקית, והיה הילך חוקי גם באיטליה ובסן מרינו.
בשנת 2002 עבר הוותיקן לאירו.
בתקופת שלטון איטליה במזרח אפריקה האיטלקית הונהגו מטבעות מקומיים בשם "לירה של סומלילנד" בשנים 1925–1926, ו"לירה מזרח אפריקאית" בשנים 1938–1941.
בלוב הנפיק משטר המנדט הבריטי בשנים 1942–1951 מטבע מקומי בשם "לירה טריפוליטאית".
ב-1951, כאשר זכתה לוב בעצמאות, המטבע הוחלף ב"לירה לובית", ובשנת 1971, לאחר עליית מועמר קדאפי לשלטון, הוחלפה הלירה בדינר לובי.
במספר מדינות באירופה, בהן איטליה (לירה איטלקית), קפריסין, מלטה וסן מרינו, היה נהוג מטבע מקומי בשם "לירה" עד לתחילת המאה ה-21, בה עברו מדינות אלה להשתמש באירו.
בארץ ישראל נעשה שימוש בלירה מצרית בשנים 1834 עד 1927, לירה ארץ ישראלית בשנים 1927–1950, ולירה ישראלית משנת 1950 עד 1980, אז הוחלפה בשקל ישן.
לירוי עזיז זאנֶה (בגרמנית ובצרפתית: Leroy Aziz Sané, שמו הפרטי נהגה לירוֹי בהגייה גרמנית, לֶרוּאָה בהגייה צרפתית; נולד ב-11 בינואר 1996 באסן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקיצוני בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית ובנבחרת גרמניה.
זאנה החל לשחק כדורגל בגיל חמש בווטנשייד 09, לאחר מכן שיחק בבאייר לברקוזן ובשאלקה 04, שם שיחק במחלקת הנוער המפותחת של המועדון.
המשחק הראשון בפלטינס ארנה בגלזנקירכן הסתיים בתוצאה 0–2 לריאל מדריד, והגומלין הסתמן כמשחק חסר חשיבות.
זאנה נכנס במשחק זה כמחליף בדקה ה-29 במקומו של אריק מקסים צ'ופו-מוטינג שנפצע, והצטיין בהופעת הבכורה שלו, כאשר הבקיע שער ובישל שער, בדרך לניצחון חוץ בתוצאה 3–4, כאשר שאלקה הייתה זקוקה לשער אחד נוסף בלבד כדי להעפיל לרבע הגמר.
הופעה זו של זאנה גררה התעניינות מקבוצות רבות בעולם.
את עונת 2014/15 סיים זאנה עם 13 הופעות בבונדסליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
בעונת 2015/16 הפך זאנה לשחקן קבוע בהרכב של שאלקה 04, וערך 33 הופעות, בהן הבקיע שמונה שערים, והפך לבורג משמעותי בקבוצה, שסיימה חמישית בבונדסליגה.
עם זאת, רשם זאנה כישלון עם שאלקה בטורניר הליגה האירופית, שם אמנם עברו שאלקה וזאנה את שלב הבתים, אך הפסידו בביתם 0–3 לשחטאר דונייצק והודחו מהמפעל.
ב-2 באוגוסט 2016 חתם זאנה במנצ'סטר סיטי לחמש שנים עבור 37 מיליון לירה שטרלינג, כאשר סכום ההעברה יכול היה להאמיר לכ-46.5 מיליון לירות שטרלינג על סמך הישגיו של זאנה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, עונת 2016/2017, הציג זאנה יכולת טובה מאוד וסיים עם הסיטי במקום השלישי בליגה.
את הבכורה בקבוצה ערך זאנה במשחק הדרבי של מנצ'סטר בספטמבר 2016, בו ניצחה הסיטי 1–2 את מנצ'סטר יונייטד.
את שערו הראשון בליגה הבקיע זאנה מול ארסנל בדצמבר 2016. זאנה סיים את עונת הבכורה בקבוצה עם חמישה שערי ליגה, ובמקום השלישי בפרמייר ליג.
בליגת האלופות הודחו זאנה וסיטי כבר בשמינית הגמר על ידי מונקו בגין שערי חוץ.
ביולי 2017 אמר זאנה כי הוא סובל מבעיה המקשה עליו לנשום דרך האף, ובמהלך הקיץ עבר ניתוח שפתר לו בעיה זו, אך החמיץ בעקבות זאת את גביע הקונפדרציות 2017 עם נבחרת גרמניה.
בעונת 2017/2018 זאנה בלט בזכייה של מנצ'סטר סיטי באליפות הפרמייר ליג והן בגביע הפוטבול ליג, וזכה בפרס הכדורגלן הצעיר של העונה, וגם בפרס כדורגלן החודש באוקטובר 2017. זאנה הבקיע באותה עונה עשרה שערי ליגה ובישל 15, והפך לאחד השחקנים החשובים ביותר בקבוצתו.
עם זאת, סיטי וזאנה הודחו ברבע גמר ליגת האלופות, על ידי ליברפול.
את עונת 2018/2019 פתח זאנה עם זכייה בתואר מגן הקהילה, לאחר ניצחון 0–2 על צ'לסי.
זאנה זכה עם סיטי בהמשך עונה זו בתארים רבים - כשהקבוצה הגנה על תואר האליפות שלה, והוסיפה לו גם את הגביע האנגלי, בו ניצחה סיטי 0–6 בגמר את ווטפורד, וזכייה נוספת בגביע הפוטבול ליג, בו ניצחה סיטי בפנדלים את צ'לסי 3–4, במשחק בו זאנה דווקא החטיא את הפנדל שלו.
זאנה סיים את עונת 2018/19 שוב עם עשרה שערי ליגה.
בליגת האלופות זאנה וסיטי עברו את שאלקה 04, קבוצתו הקודמת של זאנה, בשמינית הגמר, כשזאנה מבשל שלושה שערים בניצחון 0–7 בגומלין שמינית גמר ליגת האלופות, והודחו מול טוטנהאם הוטספר ברבע הגמר.
בקיץ 2019 זאנה היה מועמד לעבור לבאיירן מינכן, אך העסקה נפלה, מאחר שנפצע זאנה במשחק מגן הקהילה, בו ניצחה סיטי את ליברפול בפנדלים.
פציעה זו השביתה את זאנה לאורך כמעט כל עונת 2019/2020, והוא שיחק משחק בודד, בסוף מאי 2020, בניצחון 0–5 על ברנלי.
זאנה הצהיר בסוף עונת 2019/20 כי אין בכוונתו להאריך את חוזהו במנצ'סטר סיטי.
ביולי 2020 חתם זאנה על חוזה לחמש שנים בבאיירן מינכן, ששילמה עבורו 49 מיליון אירו למנצ'סטר סיטי.
החתמה זו קרתה באיחור של שנה - באיירן וזאנה כאמור לעיל הגיעו לסיכום בקיץ 2019, אך זאנה נפצע במשחק מגן הקהילה וקרע את הרצועה הצולבת, וההחתמה לא יצאה אז לפועל.
בהופעת הבכורה שלו במסגרת הבונדסליגה, ניצחה באיירן 0–8 את שאלקה 04 כאשר זאנה כובש שער אחד ומוסיף שני בישולים.
ב-30 ביולי 2022 כבש זאנה את שערו הראשון לעונה, בניצחון באיירן מינכן על ר.ב.
לייפציג 5–3, במסגרת הסופר קאפ הגרמני.
ב-28 באוקטובר 2023 הבקיע זאנה צמד בניצחון 0:8 על דרמשטאט, ובכך השווה את שיא הכיבושים שלו בעונה אחת בבונדסליגה עם 8 (בעונת 2015/2016 במדי שאלקה 04 ובעונת 2022/2023 במדי באיירן מינכן), כשהוא עושה זאת כבר במחזור התשיעי של עונת 2023/24. הוא סיים את העונה עם 11 שערי ליגה.
ב-12 ביוני 2025 חתם ל-3 שנים בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
זאנה הצעיר היה יכול לבחור בין כמה נבחרות: נבחרת סנגל, נבחרת צרפת ונבחרת גרמניה.
בסופו של דבר בחר בגרמניה.
לזאנה 10 הופעות בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, בהן הבקיע חמישה שערים.
את הופעות הבכורה ערך במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2017. הופעת הבכורה של זאנה בנבחרת גרמניה הבוגרת נערכה בנובמבר 2015 במשחק ידידות מול נבחרת צרפת, כאשר פתח בהרכב והוחלף בדקה ה-61 על ידי יוליאן דראקסלר.
לאחר הכישלון הגרמני במונדיאל 2018, הפך זאנה לשחקן הרכב קבוע, והבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 על נבחרת רוסיה בנובמבר 2018 במשחק ידידות.
זאנה השתתף עם גרמניה במוקדמות יורו 2020, בהן הבקיע שלושה שערים, וסייע לנבחרת להעפיל ליורו 2020.
לרוי זאנה הוא בנו של כדורגלן העבר סולימאן זאנה, סנגלי שהיגר בילדותו לצרפת ושיחק בעיקר בווטנשייד 09, ושל המתעמלת הגרמנייה רגינה ובר, שזכתה במדליית ארד בהתעמלות אמנותית באולימפיאדת לוס אנג'לס.
אחיו הוא הכדורגלן סידי זאנה.
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית: 2017/18
כדורגלן החודש בפרמייר ליג: אוקטובר 2017
לירגלוטייד (בלועזיית: liraglutide, שמות מסחריים נפוצים: סקסנדה, ויקטוזה) היא תרופה לטיפול בסוכרת מסוג 2, ממשפחת האגוניסטים לקולטנים ל-1-GLP, המשמשת גם לטיפול בהשמנה שפותחה על ידי חברת התרופות נובו נורדיסק.
התרופה היא נגזרת של ההורמון האינקרטיני הנקרא GLP-1 (ג'י-אל-פי-1).
הנגזרת הזו (לירגלוטייד) נקשרת באופן כללי לאותם הקולטנים של GLP-1 (בגרסתו האנושית) ובכך מחקה את השפעתם המתאפיינת בהפרשת אינסולין.
התרופה ניתנת בזריקה עצמית ונרשמת בדרך כלל על ידי רופא אנדוקרינולוג או רופא מומחה ליתר לחץ דם אם כי גם רופא משפחה ורופא כללי רשאים לרושמה.
ההתוויה העיקרית לתרופה היא לחולי סוכרת מסוג 2 (מכל BMI) או לאנשים הסובלים מהשמנה עם 30-BMI או עם BMI-27 עם לפחות מצב אחד הקשור בהשמנה כמו סוכרת או יתר לחץ דם.
עם זאת, לעיתים התרופה תינתן גם לבעלי BMI נמוך מ-27 אם על פי שיקול דעתו של הרופא זהו טיפול סביר עבור בעיית ההשמנה של המטופל.
ביקורת נשמעה על רופאים המסרבים לרשום את התרופה לאנשים הנאבקים עם מצבים מסוימים של השמנה כרונית עם BMI קטן מ-27 (בפרט 26 ו-25), למרות שהחוק מתיר לרופאים אלה לרשום את התרופה באופן מלא.
נעשו ניסיונות לטפל בתרופה שלא בהתוויה גם בחולי סוכרת מסוג 1 וכן במצב משולב של סוכרת מסוג 1 והשמנה (במחקר זה החוקרים לא ציינו את ה-BMI של החולים).
נערכים ניסיונות להשתמש בלירגלוטייד לטפל בסוגים מסוימים של שיטיון (דמנציה) אך ניסיונות אלה בשלבים ניסויים מוקדמים ואין להם כל יישום קליני.
ישנו ניסיון לפתח גרסה פומית של לירגלוטייד (כלומר גרסה הנלקחת דרך הפה).
תיאבון מושפע ממגוון רחב של גורמים ביניהם הפעלת הקולטנים שבהם נקלט הורמון ה GLP-1. תיאבון יתר מוביל לאכילת יתר (פוליפגיה) ומסכן את האדם בהשמנה חריפה (מבקשי הטיפול בדרך כלל כבר נמצאים במצב של השמנה) ולכן לעיתים ראוי לדכאו בעזרת תרופה.
כאשר לירגלוטייד משווקת לדיכוי תיאבון היא משווקת בדרך כלל תחת המותג סקסנדה.
אם ההתוויה היא סוכרת, היא משווקת תחת המותג ויקטוזה.
תופעות הלוואי העיקריות של התרופה הן בחילות, סחרחורות, כאבי ראש, וכן סימפטומים גסטריים כמו שלשול ועצירות
לפי מחקרים שונים על מכרסמים ובני אדם, תרופות ממשפחת האינקרטינים (כמו לירגלוטייד) אולי יגדילו הסיכוי, במטופלים מסוימים, לסרטן בלוטת המגן כמו גם לדלקת הלבלב (פנקריאטיטיס)
ארגון הגנת הצרכן האמריקני Public citizen אף הגיש בקשה להוציא את התרופה מהשוק בטענה כי חסרונות אלה של התרופה עולים על יתרונותיה.
בשנת 2010 עברה נובו נורדיסק על קוד ההתנהגות של ABPI (איגוד תעשיית התרופות הבריטי) בכך שלא סיפקה מידע על תופעות לוואי, וקידמה את התרופה לפני קבלת אישור שיווק.
בשנת 2017, נובו-נורדיסק הסכימה לשלם 58,600,000 $ כדי ליישב תביעות פיצוי מרובות בטענה כי החברה שווקה באופן בלתי חוקי, קידמה, ומכרה ויקטוזה לשימוש "שלא לפי התוויה" תוך הפרה של החוק הפדרלי.
נובו נורדיסק שילמה עוד 1.45 מיליון דולר למדינות קליפורניה ואילינוי על מנת ליישב תלונות בדבר הונאת חברות ביטוחי בריאות פרטיות.
לירוי וסטיץ' הוא סרט טלוויזיה מונפש אמריקאי, מסוגת קומדיה ומדע בדיוני, אשר לוקח חלק בזיכיון "לילו וסטיץ'" שבבעלות חברת וולט דיסני.
הסרט בוים ונכתב על ידי רוברטס גאנווי, יחד עם ביומו של טוני קרייג וכתיבתו של ג'ס וינפילד, שגם הפיק את הסרט בשיתוף איגור חייט.
הסרט נערך על ידי טוני מיזגלסקי, הולחן על ידי ג'יי.
עלילת הסרט משמשת כסיום לקו העלילה המקורי והראשי של הזיכיון, כאשר אחריו רוב המדיות שהופקו משמשות לו כספין אוף.
אירועי הסרט מתרחשים לאחר ההפקות "לילו וסטיץ'", "סטיץ': הסרט", "לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ'" ו"לילו וסטיץ': הסדרה", כשהם עוקבים אחר לילו, סטיץ', ג'ומבה ופליקלי שמתמודדים מול אויב חדש - ניסוי גנטי בשם לירוי שנוצר עקב איומיו של האמסטרוויל ששוחר מהכלא.
שידור הבכורה של הסרט היה בארצות הברית בערוץ דיסני ב-23 ביוני 2006, כאשר ארבעה ימים לאחר מכן, ב-27 ביוני, הוא הופץ ב-DVD לשימוש בצפייה ביתית.
אורך הסרט הוא כ-72 דקות.
בישראל הסרט הופץ לראשונה באופן רשמי בשירות הסטרימינג נטפליקס ב-15 במרץ 2019 עם תרגום עברי, כאשר עד אז נחשב לסרט היחידי בזיכיון שלא הופץ בארץ.
ב-5 באפריל 2023 הסרט עלה בגרסה מדובבת לעברית בשירות הסטרימינג דיסני+, לאחר שגרסה מתורגמת שלו הייתה זמינה בשירות החל מיום השקתו, ב-16 ביוני 2022. המדבבים העבריים היחידים שחזרו על תפקידם הם שמחה ברבירו, יורם יוספסברג והדר שחף-מעיין, כאשר לשאר התפקידים לוהקו מדבבים חדשים.
לאחר אירועי "לילו וסטיץ': הסדרה", בה לילו, סטיץ', ג'ומבה ופליקלי לכדו את כל הניסויים הגנטיים בכדור הארץ והפכו אותם לטובים, הגיבורים מסיימים את משימתם וזוכים לכבוד על ידי המועצה הגלקטית.
אם הארבעה יסכימו לקבל את הפרסים הם ייאלצו להיפרד, לכן הם מחליטים לסרב להם.
בספינתו, מחליט גאנטו שמאחר שנכשל במשימתו ללכוד את הניסויים, למעט 625, הוא צריך לשחרר את דוקטור האמסטרוויל מהכלא.
הוא לוקח מעבורת חלל ומשחרר את האמסטרוויל מהכלא, בעוד שהוא משאיר את ניסוי 625 לבד.
לבינתיים, בזמן שהם נהנים מהפרסים שלהם, החבורה מתחילה להרגיש עצובה בשל הפרידה.
ג'ומבה מחליט להאזין לתקליט שקיבל מלילו, כאשר הוא שומע את השיר "I'm So Lonesome I Could Cry", שלפתע האמסטרוויל וגאנטו פורצים למעבדה שלו ומאלצים אותו ליצור אח תאום מרושע לסטיץ', אותו הם מכנים לירוי.
בזמן שג'ומבה יצר אותו הוא נאלץ לריב עם פליקלי עקב איומו של האמסטרוויל.
לא עובר הרבה זמן וסטיץ' מגיע על מנת לעצור את האמסטרוויל, כשמתחיל קרב בינו לבין תאומו המרושע.
כשהוא עומד להביס את לירוי, פליקלי מגיע על מנת להשלים עם ג'ומבה ומסיח את דעתו של סטיץ', לכן הוא נכשל בקרב.
לאחר מכן האמסטרוויל משכפל את לירוי וחושף את תוכניתו לכבוש את המועצה הגלקטית, כמו כן הוא לוכד את השלישייה ושולח אותם בכלי רכב לתוך חור שחור.
על כדור הארץ לילו מחליטה ליצור קשר עם סטיץ' והיא מבינה שהדרך היחידה לעשות את זה היא באמצעות הספינה של גאנטו.
כשהיא מגיעה לשם היא מוצאת שם את ניסוי 625 ומגלה שהווידאופון לא עובד.
לילו וניסוי 625 מתחברים והיא מכנה אותו "רובן" על שם כריך רובן, מפני שהוא אוהב כריכים.
רובן מתקן את הווידאופון והם מתקשרים לחללית של סטיץ', כאשר עונה להם לירוי שמתחזה אליו.
במהרה לילו מגלה שהוא מתחזה מפני שהוא לא ענד את השרשרת שהיא הביאה לסטיץ'.
כשלילו מבינה שסטיץ' בסכנה היא ורובן מתקנים את הספינה של גאנטו על מנת להציל את המצב, בעוד שלירוי יוצא לכדור הארץ על מנת ללכוד את כל הניסויים הגנטיים על מנת להשמיד אותם.
לבינתיים, סטיץ', ג'ומבה ופליקלי מנסים להשתחרר מכלי הרכב שבכיוון לחור שחור.
כג'ומבה מציין שהם יכולים לשבש את אופק האירועים על ידי זריקת חפץ קטן לתוך החור השחור, סטיץ' לוקח את האבן של פליקלי שקיבל מלילו וזורק אותה לחור השחור, מספר רגעים לפני שהם נשאבים פנימה.
על פני כדור הארץ, לירוי משיג את מחברת הניסויים של לילו ולוכד במהירות את כולם, אפילו את היריבה של לילו, מרטל אדמונדס, מכיוון שהיא הבעלים של ניסוי 007, ג'יג'י.
לירוי ורובן מגיעים למושלת הגדולה על מנת לספר לה שסטיץ' בסכנה, אך זה היה מאוחר מידי מפני שהאמסטרוויל הספיק להשתלט על המפקדה שלה.
גנטו לוכד את לילו ורובן, אך במהרה הוא מחליט לשחרר אותם מפני שהאמסטרוויל פיטר אותו כי לא הצליח ללכוד את כל הניסויים.
כשהשלושה בורחים מהכלא, פתאום מופיעים סטיץ', ג'ומבה ופליקלי בחללית.
בלי זמן להסברים, השישייה יוצאים לכדור הארץ על מנת להציל את הניסויים הגנטיים.
רגע לפני שכל הניסויים הגנטיים, מלבד סטיץ' ורובן, עומדים להיות מחוסלים על ידי האמסטרוויל, החבורה מופיעה ומשמידה את התותח שהיה אמור לעשות זאת.
לאחר מכן מתחיל קרב בין החבורה וכל הניסויים נגד האמסטרוויל, לירוי והשיבוטים שלו.
למרות כמה ניצחונות מול הניסויים היו מספר הפסדים.
לפתע ג'ומבה נזכר שהוא יצר את לירוי הוא הוסיף לו פקודת כיבוי סודית - אם הוא ישמע את השיר "Aloha ʻOe" לירוי וכל שיבוטי יחוסלו.
סטיץ' מופיע על הבמה בלבוש אלביס ומבצע את השיר, כשלילו ורובן מלווים אותו, מה שגורם ללירוי ולשיבוטים להיות מחוסלים.
כשהתוכנית שלו נכשלה האמסטרוויל נלכד מחדש ונשלח בחזרה לכלא.
בחזרה למועצה הגלקטית, הצוות זוכה לכבוד פעם נוספת, כאשר הפעם סטיץ', ג'ומבה ופליקלי מבקשים לוותר על הפרסים הקודמים שלהם ולחזור לכדור הארץ עם לילו.
המושלת הגדולה מאשרת זאת ושואלת את גאנטו אם הוא מעוניין לקבל את התפקיד של סטיץ' במקומו, כאשר הוא מסכים לכך בתנאי שרובן יוקצה קצין החללית שלו.
בחזרה לכדור הארץ, לילו מתכוננת לתמונה אחרונה כאשר מרטל מגיעה עם ג'יג'י (במהלך הקרב, מרטל הופתעה כשגילתה את זהות הניסוי של ג'יג'י כאשר חשפה את יכולתה לדבר).
התמונה האחרונה של לילו במחברת הניסויים היא של כל הניסויים שעדיין נמצאים על כדור הארץ, מרטל, ג'ומבה, פליקלי, נאני, דייוויד והיא עצמה.
בסצנה האחרונה של הסרט, האמסטרוויל נראה בחזרה בכלא עם לירוי והשיבוטים שלו שממוקמים בתאים נפרדים המקיפים את שלו, שהתאוששו מהחיסול שלהם והחלו לרקוד לצלילי "Jailhouse Rock".
בזמן כתוביות הסיום של הסרט מופיעה רשימה של כל הניסויים הגנטיים עם שמותיהם, מ-001 עד ל-626 שהוא סטיץ'.
הדיבוב העברי הופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
בנוסף דיבבה בדיבוב העברי ענת ניב.
הסרט הוא הסרט הרביעי בזיכיון "לילו וסטיץ'" שבבעלות חברת וולט דיסני, וכמו שאר הפקות ההמשך בזיכיון, גם בו לא לקחו חלק הבמאים והיוצרים של הסרט המקורי, כריס סנדרס ודין דבלואה, מפני שהם עזבו את חברת הזיכיון ועברו לדרימוורקס הנפשה על מנת להפיק את סרט הקולנוע "הדרקון הראשון שלי".
עם זאת, סנדרס המשיך לדבב את דמותו של סטיץ' ודמויות נוספות בזיכיון.
לפי הכותב והמפיק של הסרט, ג'ס וינפילד, הסרט הופק במהלך הפקת העונה השנייה והאחרונה של "לילו וסטיץ': הסדרה", כשההפקה הסתיימה בשנת 2005. הסרט במקור היה אמור לצאת באביב 2006, אך לבסוף הוא יצא בקיץ של אותה שנה.
הסרט הונפש על ידי Wang Film Productions, אולפן הנפשה טייוואני שעבד בעבר על הנפשת הסרט הראשון בזיכיון, "לילו וסטיץ'", וסדרת הטלוויזיה.
פסקול הסרט נקרא "Lilo & Stitch Hawaiian Album", כאשר הוא יצא לאור בשנת 2006 על ידי וולט דיסני רקורדס.
הפסקול כולל 12 רצועות מסוגת רוק ופופ, כאשר רובן הם תקליטים של אלביס פרסלי.
רצועות אחרות בפסקול כוללות מוזיקה בהשראת "כוכבי הלכת" של גוסטב הולסט, וגם קטעים מהפסקולים של הסרטים "לילו וסטיץ'" (שהולחן על ידי אלן סילבסטרי) ו"סטיץ': הסרט" (שהולחן על ידי מיכאל טברה שהלחין גם את "לילו וסטיץ': הסדרה").
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, כאשר, נכון לספטמבר 2021, הוא הרוויח ממכירות ה-DVD כ-16,672,732 דולר.
באתר "Rotten Tomatoes" יש לסרט דירוג אישור של 40% עם דירוג ממוצע של 5.4/10, על סמך 5 ביקורות.
סקיילר מילר מאתר "AllMovie" העניק לסרט דירוג של ½3 מתוך 5 כוכבים, ושיבח את הדיבוב, את שירי אלביס פרסלי ו"[העלילה] המהירה המשלבת אקשן תזזיתי, רגשנות וכמה צחוקים".
מילר כתב, "בעוד ש[הסרט] לא כמעט מרתק או עשיר מבחינה רגשית כמו הסרט המקורי [לילו וסטיץ'] שהיווה לו השראה [...] בסך הכל, לירוי וסטיץ' הוא סיכום הולם לסדרת הנפשה מהנה".
בביקורת שפורסמה באתר "DVDizzy", נכתב שהסרט הוא "בילוי משעשע" ושהוא "מספק תסריט מצחיק למדי".
ג'ו ליידון שיבח את עבודתם של במאי הסרט, וציין שהסצנה בה הדמויות נלחמות מול השיבוטים של לירוי הזכירה לו את "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים".
הוא גם ציין שסצנות קודמות בסרט הזכירו לו את הסרטים "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'".
אדוארד פרקיס מאתר "CinemaBlend" נתן לסרט דירוג של 1 מתוך 5 כוכבים, והצהיר שהסרט הוא "סתם עוד סרט המשך ישיר לווידאו של דיסני ללא דברים יוצאי דופן בו", ועוד יותר הרים והעדיף את הסרט המקורי.
אתר "Common Sense Media" העניק לאיכות של הסרט 4 מתוך 5 כוכבים, וקבע שהוא מתאים לגילאי 5 ומעלה על סמך 10 ביקורות מהורים וילדים.
ליסה ורסטדט מאתר ".Insider Inc" כתבה על הסרט "עבור מעריצים שהיו ממש מעורבים בסדרה [...], הסרט הזה מתנהג כמו הגמר המושלם".
עם זאת, היא גם מתחה ביקורת על כך ש"איבד מעט מהקסם האנושי של המקור ושל ההמשך הקודם [לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ']".
לירה שטרלינג של איי פוקלנד הוא המטבע הרשמי של איי פוקלנד.
הלירה הוצגה בעקבות קביעת הריבונות באיי פוקלנד על ידי הבריטים בשנת 1833. בתחילה הסתובב המטבע הבריטי, כאשר הלירה התחלקה ל 20 שילינג, כל אחד מ-12 פני.
הנפקות ספציפיות של שטרות הושקעו באיי פוקלנד מאז 1899. בשנת 1971, הלירה חולקה רשמית ל-100 פני.
מטבעות הוטבעו במיוחד עבור פוקלנד מאז 1974. במהלך הכיבוש הארגנטינאי של האיים במלחמת פוקלנד בשנת 1982, נעשה שימוש בפסו הארגנטינאי במקום הלירה.
לירה סן מרינזית הייתה ההילך החוקי של מדינת סן מרינו עד מעברה לשימוש באירו בשנת 2002. סימנה היה SML.
הלירה הסן מרינזית הייתה שוות ערך ללירה האיטלקית ושערה הוצמד לזה של המטבע האיטלקי.
מטבעות ושטרות של איטליה ושל לירת הוותיקן נחשבו להילך חוקי בסן מרינו.
במקביל נחשבה הלירה של סן מרינו להילך חוקי באיטליה ובקריית הוותיקן.
הלירה הסן מרינזית נכנסה לשימוש בשנות השישים של המאה ה-19. המטבע הראשון שלה שנכנס לשימוש היה של חמישה סנטים (5/100 של לירה) מנחושת, בשנת 1864. ב-1875 נכנס לשימוש מטבע של עשרה סנט מנחושת.
מטבעות של 50 סנט ושל לירה, שתי לירות וחמש לירות נכנסו לשימוש ב-1898. בשנות השלושים של המאה ה-20 הוטבעו מחדש מטבעות של חמש, עשר ועשרים לירות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק השימוש במטבעות הסנט השונים.
כולם עוצבו בהתאם לעיצוב והממדים של מטבעות הלירה האיטלקית המקבילים.
לאחר הכנסת האירו לשימוש פסק השימוש במטבעות הלירה.
לסן מרינו ניתן רישיון להטביע ולהשתמש במטבעות אירו בעיצוב משלה, והיא עושה זאת מעת לעת.
ליר (בפלמית: Lier) היא עיר ומועצה מקומית במחוז אנטוורפן, באזור פלנדריה שבבלגיה.
עדויות על העיר קיימות עוד במאה ה-7 כאשר קשוד נוצרי גומרוס פעל בעיר.
בשנת 1194 היישוב קיבל זכויות אופידום ובשנת 1212 זכויות מוניציפליות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, המלך אלברט ביחד עם פיקוד העליון של הצבא עבר לעיר לתקופה מסוימת, עד שעברו ללונדון.
במהלך המלחמה העיר ספגה מאש תותחים גרמנים ומרכז העיר נחרב.
כל הבניינים בעיר העתיקה הם למעשה שחזור בניינים שנבנו מחדש לאחר סיום הקרבות.
בעיר ממוקם מתחם הבגינאז'ים הפלמיים שנבנה במהלך המאה ה-17 ובשנת 1998 קיבל הכרה כאתר מורשת עולמית.
לירה ביזנטית או הלירה היא כלי נגינה מימי הביניים שפותח באימפריה הביזנטית.
בצורתה הפופולרית, הלירה הייתה כלי נגינה דמוי אגס עם שלושה עד חמישה מיתרים, שהוחזקו זקופים והפיקו צליל על ידי פריטה בעזרת האצבעות או הציפורניים.
התיאור הידוע הראשון של הלירה, הוא על ידי חריטה מהתקופה הביזנטית, ששמורה במוזיאון הלאומי ברג'לו שבפירנצה.
גרסאות שונות של הלירה הביזנטית עדיין קיימות בכל הארצות בהן הייתה האימפריה הביזנטית: יוון, כרתים, אלבניה, מונטנגרו, סרביה, בולגריה, צפון מקדוניה, קרואטיה, איטליה וארמניה.
כלי הנגינה שממנו התפתחה הלירה הביזנטית, הוא כלי הנגינה פנדורה .
ההתייחסות הראשונה המתועדת בכתב ללירה הייתה במאה ה-9, על ידי הגאוגרף הפרסי אבן ח'ורדאדבה.
בכתביו על כלי נגינה, הוא הזכיר את הלירה ככלי של הביזנטים יחד עם רבאב, הארדי גארדי, חמת חלילים, נבל פה וטרומבון.
הלירה עברה ונמכרה דרך נתיבי הסחר הביזנטיים שקשרו בין אירופה, אסיה ואפריקה.
במאה ה-11, הלירה התפשטה ברחבי אירופה וכתוצאה מכך, כלי קשת אירופיים שונים כגון רבק וטלהרפה הושפעו ממנה.
דוגמה בולטת היא לירה דה ברצ'יו האיטלקית מהמאה ה-15, שנחשבת על ידי רבים כאב טיפוס של הכינור המודרני בימנו.
ליקריץ פיצה הוא סרט מסוג דרמה-קומדיה אמריקאי, שיצא לאור בשנת 2021. הסרט בוים על ידי פול תומאס אנדרסון.
הסרט מתרחש בשנות ה-70 ומספר את סיפור התאהבותם של גארי ולנטיין - תלמיד תיכון בן 15 בעל קריירת משחק ואלנה קיין - אישה בת 25 המתגוררת עדיין בבית הוריה.
הסרט קיבל שלוש מועמדויות בטקס האוסקר ה-94: לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, ולתסריט המקורי הטוב ביותר.
אלנה חיים (אלנה קיין) – בשנות ה-20 לחייה.
קופר הופמן (גארי ולנטיין) – נער בן 15 המתאהב באלנה
שון פן – ג'ק הולדן, שחקן
טום וייטס – רקס בלאו, במאי
בראדלי קופר – ג'ון פיטרס, מפיק סרטים
בני ספדי – ג'ואל וואקס, פוליטיקאי
ליר כץ (נולדה ב-4 בינואר 1993) היא שחקנית ישראלית.
ליר כץ נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה בתיכון א' לאמנויות תל אביב במגמת מחול, שירתה כמדריכה במוזיאון הפלמ"ח, ולאחר שירותה הצבאי עברה להתגורר בניו יורק, שם למדה מחול בבית הספר "פרידאנס קפזיו סנטר".
בשנת 2005, בגיל 12, שיחקה בסדרה "פרשת השבוע" שכתב ארי פולמן וביים רני בלייר.
בלייר סיפר כי ליר ליוותה את חברתה לאודישן ולא התכוונה להיבחן בעצמה, אך כשהבחין בה ביקש ממנה לקרוא איתו את הסצנה, ובחר בה.
בשנת 2011 שיחקה בסרט "מבול" שביים גיא נתיב, לימים זוכה האוסקר, בו השתתפה בין השאר לצד רונית אלקבץ, מיכאל מושונוב ויואב רוטמן.
בשנת 2020, לאחר ששבה לארץ, לוהקה להצגה "מתאבל ללא קץ" שכתב חנוך לוין ועלתה בתיאטרון הקאמרי בבימוי ארי פולמן, אשר הכיר אותה עוד מתפקידה בפרשת השבוע.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת הדרמה קומית "המפקדת" המשודרת בכאן 11, בתפקיד שמרית כץ, טירונית אשר למדה בתיכון עם נועה – גיבורת הסדרה – ומעוררת את סקרנותה המינית.
בשנת 2021 השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "שבאבניקים", דרמה קומית ישראלית המשודרת ב-yes.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד הראשי בהצגה "בלוברי" מאת ובבימוי נטלי צוקרמן במסגרת פסטיבל עכו, וזכתה בפרס השחקנית.
בשנת 2023 שיחקה בסדרת המתח "מלאך משחית" שנוצרה על ידי נח סטולמן, ובה היא משחקת בתפקיד ידידה – נערה צעירה ומבריקה, המנווטת את דרכה בתוככי הקהילה האדוקה, תוך גילויי מרדנות.
כמו כן, באותה שנה השתתפה ההצגה "דור בא" מאת מעין אבן, לצד אורי גוטליב ונינה קוטלר.
עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "השגרירות" ובסרט "טאטאמי".
בשנת 2024 שיחקה בסרט "כיסופים" בתפקיד הילה.
ליר מתגוררת בתל אביב-יפו יחד עם בן זוגה האמן אנדרס גורביץ'.
ליר עיסא הוא שחקן ישראלי.
עיסא נולד ביפו, והוא בנם של השחקן הערבי-נוצרי-מרוני, נורמן עיסא, ושל המחזאית היהודייה-ישראלית גדעונה רז.
אחיו הצעיר הוא השחקן שון עיסא.
למד בתיכון גימנסיה "הרצליה" בתל אביב, שם למד במגמות תיאטרון ויחסים בין-לאומיים.
בתקופת לימודיו התיכוניים השתתף גם בסדנת לימודי תיאטרון לנוער בתיאטרון הבימה.
ב-2018 החל ללמוד במכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ובין השנים 2019–2022 למד בסמינר הקיבוצים המכללה לחינוך לטכנולוגיה ולאמנויות שבתל אביב.
דובר שוטף את השפות הערבית (מצד אביו) והעברית (מצד אמו).
במסגרת הפקות סיום-השנה במגמת התיאטרון בה למד בתיכון, השתתף עיסא במחזה המקורי "הוראות הפעלה" מאת שירלי בייטל-נתיב, בתפקיד מיקי.
כמו כן, במסגרת לימודיו בנוער-הבימה הוא השתתף במחזות "הנחשול", בתפקיד תום, ו"כולם רוצים לחיות" מאת חנוך לוין, בתפקיד פוזנא.
בנובמבר 2022 השתתף בהצגה "ריקודו של ג'ינגיס כהן", שהועלתה באולם 4 שבתיאטרון הבימה.
בהצגה הוא מגלם את דמותו הראשית של קומיקאי יהודי בתקופת השואה.
עבור תפקיד זה היה עליו ללמוד יידיש.
משנת 2025 הוא מופיע במחזה "מי בעד" בתיאטרון הקאמרי, ובו מגלם תפקיד של מתמודד נפש.
ב-2011 גילם עיסא את הדמות של רובי בחיזיון של ראובן (מנהל המלונ"ה) ויונתן (אחד מילדי המעון), בסדרה "החולמים" (לקראת סוף עונה 2), של ערוץ הילדים.
ב-2020 גילם עיסא חייל סורי בסדרת הדרמה "שעת נעילה" של כאן 11.
בשנת 2021 הוא השתתף בסדרת הנוער "פלמ"ח" של yes, בתפקיד עמיר, נער ערבי שנכלא בכלא עכו.
באותה שנה השתתף בסרט "תמונת הניצחון" בבימויו של אבי נשר, שם גילם מצרי בשם סעיד שעובד עבור מפיק יומני קולנוע.
משנת 2022, משחק בתפקיד מרכזי בסדרת הפנטזיה "כראמל" מבית כאן חינוכית, בתפקיד גול (גבריאל) ג'רום.
ב-2023 החל לשחק בסדרת דרמת הנעורים "מדרסה" של סייד קשוע בכאן חינוכית ומכאן 33. הסדרה עוסקת בבית ספר דו-לשוני יהודי-ערבי בירושלים.
עיסא מגלם את ח'אלד ברהום, הדמות הגברית הראשית בסדרה, שמתאהב בדמות הנשית הראשית בסדרה, שירה אברהמי (שירה יוסף).
שנהכותרתפקידהערות2011החולמיםרובי (הצעיר)תפקיד אורחחצויה - הדבר האמיתיילד בסיור צילומים2020שעת נעילהחייל סוריתפקיד משנה2021פלמ"חעמיר 2022–2023כראמלגול (גבריאל) ג'רוםתפקיד ראשי2023מדרסהח'אלד ברהום
לירוי אלן, באנגלית: Leroy Allen (24 במאי 1951 - 9 במרץ 2007) היה צייר אקוורל ואמן פיגורטיבי עטור פרסים.
סגנונו הריאליסטי התמקד בחיים ובקהילה האפרו-אמריקאית, וזיכה אותו ביותר מ-30 פרסי אמנות.
אלן היה יליד קנזס סיטי, קנזס.
הוא קיבל את פרס האמנות הראשון שלו בכיתה ב' כאשר זכה בפרס הלאומי לחינוך באמנות עבור ציור בעפרון של סצנת סוסים.
במהלך לימודיו בתיכון, הוא נשכר על ידי ה-Progressive Shopper News, עיתון צרכנות, לצייר טור שבועי - קריקטורה.
הקריקטורה הייתה על דמות בשם סליי, פושע לא מוצלח, ושימשה כדי להרתיע צעירים מחיי פשע.
בתיכון, סדרת הציורים שאלן יצר הפכה לחוברת קומיקס.
אלן הצטרף לצבא ושירת בווייטנאם והשתחרר ב-1972.
עם סיום לימודיו בבית הספר לאמנות יפה של אוניברסיטת קנזס (1977), אלן התקבל לעבודה על ידי Hallmark Cards ב-1980, שם הפך למפקח טכני.
במהלך השנים, אלן עבד והציג עם אמני הלמרק הידועים, כולל תומאס בלאקשיר, ננסי דוורד, הנרי דיקסון, שיין אוונס ואחרים.
הוא פרש מהולמרק לאחר 24 שנים.
על הכישורים האמנותיים של אלן, כתב מבקר האמנות מניו אורלינס דאג מקאש: "אף שאנשים רבים חושבים על צבעי מים כבחירה העדינה של "ציירי יום ראשון", זו עשויה להיות למעשה הטכניקה האמנותית הקשה ביותר לשליטה.
בצבע המים מסוגלים ליצור ציור בזריזות שכמעט ולא מורגשת בידו של האמן - הישג הדומה להליכה על פני שדה מושלג מבלי להשאיר עקבות.
גם (לירוי) אלן וגם (דין) מיטשל יכולים לעשות בדיוק את זה."
אלן מת מהתאבדות במרץ 2007 והובא למנוחות בקנזס סיטי, קנזס.
דיוקן פחם של לירוי אלן מאת האמן לוני פאוול, נכלל בתערוכה "To Create a Better World: Artists as Educators."
לירג'ט הייתה יצרנית מטוסי מנהלים לשימוש אזרחי וצבאי מוויצ'יטה, קנזס, ארצות הברית.
החברה נוסדה בסוף שנות ה-50 על ידי וויליאם פאוול ליר בשם Swiss American Aviation Corporation, ב-1990 הפכה לחברת בת של בומברדייה איירוספייס הקנדית, ששיווקה את מטוסי החברה כ"משפחת Bombardier Learjet".
הפופולריות של מטוסי הלירג'ט הביאה לכדי כך ששם החברה הפך לשם נרדף לתיאור מטוסי מנהלים ומטוס פרטיים.
בפברואר 2021 הודיעה בומברדייה על סיום הייצור של כל מטוסי ה-Learjet החדשים ב-2021, עם כוונה להמשך תמיכה ותחזוקה למטוסים שעדיין נמצאים בשירות פעיל.
לירג'ט הייתה אחת החברות הראשונות שייצרו מטוס פרטי יוקרתי.
לאחר עיצובים ראשוניים, הדגם הראשון של המטוס, Learjet 23, התבסס על מטוס הקרב FFA P-16 השווייצרי.
בתחילה, היא קמה בשם Swiss American Aircraft Corporation עם צוות פיתוח ראשוני שהוקם בשווייץ, שהורכב ממהנדסים משווייץ, גרמניה ובריטניה.
בפברואר 1963 החלה ההרכבה של המטוס הראשון של החברה.
בשנה שלאחר מכן, שינתה את שמה ל-Lear Jet Corporation.
ה-Learjet 23 הכיל שישה עד שמונה מושבים וטיסת הבכורה שלו הייתה ב-7 באוקטובר 1963. מסירה ללקוחות החלה באוקטובר 1964. קצת יותר מחודש לאחר מכן, החברה הפכה לתאגיד בבעלות ציבורית.
מספר דגמים נוספים התבססו על דגם 23, כאשר דגם 24 טס לראשונה ב-24 בפברואר 1966, ודגם 25 טס לראשונה ב-12 באוגוסט 1966. ב-19 בספטמבר של אותה שנה שונה שמה של החברה פעם נוספת, ל-Lear Jet Industries Inc.
ב-10 באפריל 1967, כ-60% מחלקו של ליר בחברה נרכש על ידי Gates Rubber Company מדנוור, קולורדו, תמורת 27 מיליון דולר.
ליר המשיך לכהן כחבר בדירקטוריון החברה עד 2 באפריל 1969, אז מוזגה החברה עם Gates Aviation Corporation ושמה שונה ל-Gates Learjet Corporation.
בשנת 1974, צי המטוסים של החברה חצה את רף מיליון שעות הטיסה, ובשנת 1975 ייצרה החברה את המטוס ה-500 שלה.
עד סוף 1976 הגדילה החברה את קצב ייצור המטוסים לעשרה בחודש.
ב-24 באוגוסט 1977, דגם 28 ביצע את טיסת הבכורה שלו.
הוא התבסס על דגם 25, עם כנף חדשה וכנפונים.
שינויים אלה הביאו הן לשיפור בביצועים והן לחיסכון בדלק והיוו השראה לשם "לונגהורן" עבור דגמים 28 ו-29 ועבור כמה מהדגמים המוצלחים יותר שבאו לאחר מכן.
בשנת 1984, הכריזה החברה על הקמת חטיבת התעופה והחלל.
עם זאת, עד סוף השנה הפסיקה החברה את ייצור המטוסים המסחריים שלה במאמץ לצמצם את המלאים.
מאמץ זה נמשך עד פברואר 1986, אז הועבר מטה החברה לטוסון, אריזונה, והייצור הוחל מחדש הן בוויצ'יטה והן בטוסון.
ב-10 בספטמבר 1985, חטיבת התעופה והחלל קיבלה חוזה לייצור חלקים למנועים הראשיים של מעבורת החלל.
בשנת 1990, רכשה בומברדייה אירוספייס את החברה, וזו החלה לשוקי את מטוסי לירג'ט כ"משפחת בומברדייה לירג'ט".
ב-11 בפברואר 2021, הודיעה בומברדייה על סיום הייצור של מטוסי לירג'ט.
המטוס האחרון, דגם 75, נמסר ב-28 במרץ 2022. עד סיום פעילותה סיפקה יותר מ-3,000 מטוסים, מתוכם יותר מ-2,000 עדיין בשירות.
הלירה של גרנזי היא המטבע של גרנזי.
הלירה שטרלינג היא המטבע של גרנזי מאז 1921, גרנזי נמצאת באיחוד מטבע עם הממלכה המאוחדת, והלירה של גרנזי אינה מטבע נפרד אלא הנפקה מקומית של שטרות ומטבעות של לירה שטרלינג, בדומה לשטרות שהונפקו בסקוטלנד, אנגליה וצפון אירלנד (ראה שטרות של לירה שטרלינג ).
ניתן להמיר אותה במחיר שווה לשטרות ומטבעות שטרלינג אחרים .
מסיבה זו, תקן ISO 4217 אינו כולל קוד מטבע נפרד עבור פאונד גרנזי; כאשר רוצים להבחין מפאונד סטרלינג, ניתן להשתמש בקיצור GGP.
עד תחילת המאה ה-19, גרנזי השתמשה בעיקר במטבע צרפתי.
מטבעות של הליבה הצרפתית היו הילך חוקי עד 1834, כאשר פרנקים צרפתיים היו בשימוש עד 1921. בשנת 1830, גרנזי החלה לייצר מטבעות נחושת.
מטבעות הונפקו בערכים של 1, 2, 4 ו-8. המטבע היה "פני גרנזי", עם שנים עשר ל"שילינג גרנזי" (שווה 1.2 פרנק).
עם זאת, שילינג זה לא היה שווה לשילינג הבריטי ( שווה 1.26 פרנק, שכן שער החליפין לפי תקני הזהב בהתאמה היה 25.22 פרנק = לירה שטרלינג אחת).
שטרות כסף הופקו גם על ידי מדינות גרנזי משנת 1827, הנקובים בלירות שטרלינג.
בשנת 1848 נחקק פקודה לפיה הלירה שטרלינג תהיה הילך חוקי בערך של 1 פאונד.
צו זה בוטל שנתיים לאחר מכן והמטבע הצרפתי, בתוספת הנפקות מקומיות, המשיכו להיות במחזור.
בשנת 1870, מטבעות בריטיים הפכו להילך חוקי, כאשר השילינג הבריטי במחזור ב-12.
שטרות בנק אנגליה הפכו להילך חוקי בשנת 1873. בשנת 1914 הופיעו שטרות חדשים, שחלקם נשאו ערכים של שילינגים ולירות גרנזיים.
לירה גרנזי, ושטרות אחרים הנקובים בליש"ט (כולל אלו שהונפקו על ידי בנק אנגליה, שטרות סקוטיים, מאנקסים וצפון איריים ולירה ג'רזי ) ניתנים לשימוש בגרנזי.
לירה גרנזי משמשת כאמצעי חוקי רק בביליוויק של גרנזי, אם כי היא מסתובבת בחופשיות גם בג'רזי, בעוד שבבריטניה קבלתה לעיתים קרובות בעייתית.
ניתן להמיר אותה גם במקומות אחרים בבנקים ובלשכות חליפין.
כ-51 מיליון ליש"ט של מטבעות ושטרות נמצאים במחזור.
לירות בפיל היא מסה שכתב ג'ורג' אורוול בשנת 1936, המספרת על מאורע שאירע לו בעת שהותו בבורמה כקצין משטרה בריטי באחת הערים, בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20.
האימפריה הבריטית סיפחה בהדרגה את בורמה במשך 62 שנים (1823–1886), שבמהלכן התנהלו שלוש מלחמות אנגלו-בורמזיות, ובריטניה שילבה אותה בהודו הבריטית.
היא נוהלה כפרובינציה בהודו הבריטית עד 1937, אז הפכה למושבה נפרדת, וזכתה לעצמאות ב-4 בינואר 1948. לאורוול היה עניין מיוחד בחיי מעמד הפועלים, הוא היה יליד הודו ממשפחה ממעמד הביניים אך גדל בבריטניה.
הוא שימש בתפקיד עוזר ניצב במשטרה הקיסרית ההודית הבריטית בבורמה, בשנים 1922 עד 1927.
הפיל הלבן הנדיר היה נערץ בבורמה, ונחשב, לפי אגדה בודהיסטית, כסמל של טוהר ועוצמה.
כפי שמתאר אורוול במסה, בשנת 1926, כאשר עבר למולמיין בה התרחש האירוע המתואר, הוא היה אמביוולנטי לגבי המנהל הקולוניאלי אף ששירת שם במסגרתו.
הרומנטיקה של הראג' הבריטי, בהשראת ספרי רודיארד קיפלינג, נשחקה על ידי המציאות היומיומית של עבודתו.
אורוול כותב כיצד הוא נלכד בין הטינה שלו כלפי האימפריה שבשירותה הוצב בבורמה, לבין התרעומת שלו כלפי הנתינים הבורמזים שנהגו בו בזלזול, ולא פעם שמו אותו ללעג ולקלס.
כשוטר בשירות האימפריה הבריטית הוא מרגיש שבפעולותיו במרחב הבורמזי הוא נענה לציפיות של הבורמזים ממנו; הוא נאלץ לירות בפיל, אף כי לא רצה בכך, רק במטרה למלא אחר צפיותיהם של הבורמזים ממנו, ומחשש שמא ילעגו לו אם יבחר שלא להרוג את הפיל.
במסה מסופרות קורותיו של קצין משטרה קולוניאלי בבורמה.
הוא שנוא על ידי הילידים הבורמזים, שונא את עבודתו ורואה באימפריאליזם שהוא משרת "דבר רע".
פיל מיוחם יוצא משליטה וגורם נזק לרכוש פרטי וציבורי.
המספר יודע כי אין לו דרך לסייע, אך יוצא מתוך רצון לראות את המתרחש.
הוא מגלה כי הפיל הרג פועל ("קולי") הודי ושולח את משרתו להביא רובה פילים.
אולם כאשר הוא מגיע הפיל הוא מוצא כי עבר התקף היחום וכי הוא עומד במרכז השדה, וכפי שכותב אורוול: "כשהוא אוכל בשלווה לא היה הפיל נראה מסוכן יותר מפרה".
אורוול כבר התכונן לעזוב את הפיל לנפשו, כאשר הביט לאחוריו וראה שהמוני הבורמזים שנכחו במקום מצפים ממנו שיהרוג את הפיל וישעשע אותם בכך; כדי לא להיראות שוטה, הוא נאלץ להרוג את הפיל.
אורוול מציין כי מקרה זה "פתח לי פתח [...] לעמוד על טיבו האמיתי של האימפריאליזם – על המניעים האמיתיים המביאים שלטונות דיכוי לידי פעולה".
מקרה זה מהווה דוגמה לכך שהמשטר האימפריאליסטי מדמה בנפשו שהוא פועל על פי רצונותיו, בעוד שלמעשה הוא נדחף לפעול על ידי ציפיותיהם של העמים הנמצאים תחת עולו; בלשונו התמציתית של אורוול: "בשעה שהאדם הלבן נהפך לעריץ – את חירותו שלו הוא מסרס.
הוא נעשה מין גולם נבוב, מתראה, הדמות השגרתית של ה"סאהיב".
כי תנאי הוא לשלטונו, שיבלה את ימי חייו בעשיית רושם על ה"ילידים", וכך, בכל משבר ומשבר חייב הוא לעשות מה שה"ילידים" מצפים ממנו".
תרגום ראשון של המסה לעברית הופיע בספר "מבחר הסיפור האנגלי", תחת הכותרת "הריגת פיל", אסופה של סיפורים שכתבו סופרים אנגליים בעריכת דוד שחר, "הדר" הוצאת ספרים בשנת 1956. שם המתרגם מופיע בראשי תיבות בלבד "א.ב.".
המסה הופיעה גם בספר "מדוע אני כותב – ועוד מסות" מאת ג'ורג' אורוול שהופיע בהוצאת עם עובד בשנת 1984.
בשנת 1987 עובדה המסה למחזה קצר, בידי דניאלה כרמי, והוצגה ב.
תרגום חדש תחת הכותרת 'לירות בפיל' מופיע בספר "מתחת לאף שלך", אוסף מאמרים מאת ג'ורג' אורוול, הוצאת דביר, 2005.
בשנת 2010 כתב המלחין מתן פורת יצירה מוזיקלית לפי "לירות בפיל", בה כיכב השחקן איתי טיראן ובוצע ב.
לירון וייסמן (נולדה בי"ג בניסן ה'תש"מ, 30 במרץ 1980) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
וייסמן גדלה במשפחה דתית לאומית ביישוב כוכב יאיר.
בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער בני עקיבא.
בשנים 1998–2000 שירתה שירות סדיר מלא בצה"ל, כמש"קית חינוך בחיל התותחנים.
בשנת 2002 החלה ללמוד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, והיא בוגרת שלו.
במסגרת לימודי המשחק השתתפה בהצגות "לפתוח פה גדול" בתפקיד סוזן, "צוות לחדר טראומה" בתפקיד שירה, ו"ליצנים של אלוהים" בתפקיד סיימון.
בוגרת סדנת "משחק מול מצלמה" של גלית רוזנשטיין.
הוענקו לווייסמן ארבע מלגות הצטיינות: תחרות מונולוגים מהסרטים – "בנים אינם בוכים"; תחרות מונולוגים מאת חנוך לוין – "שמונה"; תחרות מונולוגים מאת שייקספיר – "כטוב בעינכם"; תחרות מונולוגים מהסרטים – "אין אנד אאוט";
נוסף על לימודי המשחק, וייסמן למדה גם סיעוד במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
וייסמן הייתה נשואה לבמאי והתסריטאי יובל שפרמן, ולהם שתי בנות.
מ-2025 וייסמן בזוגיות עם איש העסקים אסי טוכמאייר.
היא התפרסמה לראשונה כששיחקה באופרת הסבון היומית "משחק החיים" בשנת 2003, לצד גיא אריאלי ונירו לוי, את דמותה הראשית של ליה ברגר, במאית השואפת להעלות עיבוד מחודש להצגה "רומיאו ויוליה" בתיאטרון המשפחתי, בעודה מנסה לשמור על שלמות משפחתה ועל חיי האהבה שלה.
"משחק החיים" זכתה להצלחה ולאחוזי צפייה גבוהים.
בשנת 2005 אוזכר סיפור הליהוק של הסדרה בטלנובלה "טלנובלה בע"מ", בה סופר סיפור החלפתה של השחקנית הראשית, בעוד שב"משחק החיים" הוחלפה בקי גריפין, אשר הייתה אמורה לשחק את ליה ברגר, בלירון וייסמן.
וייסמן שיחקה גם בהצגות "שמוליק של זוהרה" בתיאטרון אורנה פורת בתפקיד זהרה, "חסמבה" בתיאטרון אורנה פורת בתפקיד תמרה, "נשים קטנות" בתיאטרון המדיטק בתפקיד מג מארץ, "חי בסרט" בתפקיד ברנדון מ"בנים אינם בוכים" בתיאטרון הבימה, "מילים לשחק בהן" – מונולוג "שמונה" בתיאטרון תמונע.
בשנת 2005 השתתפה בסרטו של יובל שפרמן (לימים בעלה לשעבר ואבי שתי בנותיהם), "הדברים שמאחורי השמש", לצד אסי דיין וטלי שרון.
ב־2006 השתתפה בסדרה הדרמה "האלופה", לצד עפר שכטר, לירז צ'רכי ויהודה לוי.
ב־2007 חזרה לסדרה באמצע העונה השנייה, עקב לחץ רב של צופי הסדרה שדרשו להחזירה לסדרה.
באותה שנה השתתפה בסרטם של שירה גפן ואתגר קרת, "מדוזות" (הסרט זכה בפרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן), בו גילמה את שירי.