tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלך ג'יימס, שלרוב מכונה ג'יימס הראשון והשישי, ייסד את בית סטיוארט כמשפחת המלוכה של בריטניה הגדולה, אף על פי ששתי הממלכות שמרו על פרלמנטים נפרדים.
איחוד הכתרים גרם לתחילת האיחוד של שתי הממלכות.
אולם, במאה השנים שלאחר מכן, הבדלים דתיים ופוליטיים חריפים גרמו לקיום חלוקה בין הממלכות, ואנשי האצולה לא הצליחו למנוע את ההתפרצויות של מלחמות הרסניות.
עלייתו לשלטון של בנו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, ב-1625, סימנה את תחילת הפילוג בין המלך והפרלמנט.
נאמנותו של צ'ארלס לדוקטרינת הזכויות האלוהיות של המלך חוללה קרב אכזרי על השליטה בממלכה בין המלך והפרלמנט.
המשבר הסלים במלחמת האזרחים האנגלית (1642 – 1649), שבמהלכה צ'ארלס הוצא להורג.
לאחר המלחמה החלה תקופת שלטון של הפרלמנט שנודעה בשם הקומונוולת' של אנגליה (1649 – 1653), שבמהלכה השליט היה חבר הפרלמנט לשעבר אוליבר קרומוול שנשא בתואר לורד פרוטקטור.
אולם, המשטר החדש לא היה פופולרי, ומותו של קרומוול השאיר חלל פוליטי בלתי ניתן למילוי, אפילו על ידי בנו ריצ'רד ששלט בשנים 1658–1659, לפני שהחליט על חזרה הדרגתית לשיטת השלטון שהייתה לפני הפרוטקטורט של קרומוול.
בסופו של דבר, צוואתו של קרומוול שביקשה לשמור על יציבות פוליטית גרמה לפרלמנט לנהל משא ומתן על החזרת המונרכיה עם בנו של צ'ארלס, צ'ארלס השני.
התקופה שבין המשברים המוקדמים בין צ'ארלס הראשון והפרלמנט בשנות ה-20 של המאה ה-17 עד להחזרת המלוכה ב-1660 מוכרת כיום על ידי ההיסטוריונים בשם המהפכה האנגלית.
בתקופת הקומונוולת' סיפחה אנגליה את אירלנד וסקוטלנד, והאוטונומיה החוקתית שלהן בוטלה.
אירלנד השתנתה לצמיתות בעקבות הסיפוח האנגלי, כיוון שבעלי האדמות הקתוליים שהיו בה נושלו מרכושם לאחר הכיבוש של קרומוול ובמקומם הגיע המעמד של שלטון הבריטים הפרוטסטנטיים.
לאחר השבת המלוכה וביטול השלטון הרפובליקני, הוענקה לאירלנד ולסקוטלנד אוטונומיה מהממשלה המרכזית בלונדון.
למרות זאת, האזור של מלחמות שלוש הממלכות עבר תקופה של ביסוס הבכורה האנגלית לעומת שתי הממלכות האחרות בתקופה של בית סטיוארט.
מדיניותה של המלכה אן (שבוצעה בשנים 1702 עד 1714), שהייתה המלכה האחרונה מבית סטיוארט, הייתה להעמיק את השילוב הפוליטי.
תחת חסותה של המלכה ושל יועציה נוסחה הצעת חוק איחוד וב-1706 אנגליה וסקוטלנד פתחו במשא ומתן בנושא.
הנסיבות שהובילו לקבלת ההצעה על ידי סקוטלנד נתונות במחלוקת מסוימת.
תומכי האיחוד הסקוטים האמינו שאי קבלת הצעת החוק תגרור כפיית איחוד בתנאים פחות טובים וחודשים של ויכוחים באשר לגבולות בין הממלכות, מה שבתנאים מסוימים עלול להסלים למלחמת אזרחים.
ישנה טענה כי רוב תושבי סקוטלנד לא היו מרוצים מהאיחוד, אולם בעקבות קשיים כלכליים חמורים, הפרלמנט של סקוטלנד קיבל את ההצעה, אם כי בהסתייגות.
ב-1707 חוקי האיחוד קיבלו את ההסכמה המלכותית, וביטלו מבחינה מעשית את הפרלמנטים של ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד, תוך יצירה של ממלכת בריטניה הגדולה המאוחדת עם פרלמנט אחד.
אן הפכה מבחינה רשמית למחזיקה הראשונה של הכתר הבריטי המאוחד, וסקוטלנד שלחה 45 נציגים לפרלמנט החדש בווסטמינסטר.
ייתכן והיתרון הגדול ביותר לסקוטלנד כתוצאה מהאיחוד היה העובדה שהיא נהנתה מסחר חופשי עם אנגליה ומושבותיה שמעבר לים.
מצדה של אנגליה, נוטרלה האפשרות שסקוטלנד תצטרף למדינות שעוינות אותה כמו גם הבטחת המשך קיומה של השושלת הפרוטסטנטית שמחזיקה בכתר הבריטי.
אולם, מספר היבטים של הממלכות העצמאיות לשעבר נשארו מופרדים גם לאחר האיחוד.
דוגמאות למוסדות סקוטיים ואנגליים שלא מוזגו לתוך המערכת הבריטית כוללים: החוק האנגלי והחוק הסקוטי, בנק אנגליה ובנק סקוטלנד, הכנסייה הפרסביטריאנית הסקוטית והכנסייה האנגליקנית של אנגליה נשארו נפרדות כמו גם מערכות החינוך וההשכלה הגבוהה.
אולם, תנאי אחד שהיה בחוקי האיחוד, שינוי שמן של אנגליה וסקוטלנד ל"בריטניה הצפונית" ו"בריטניה הדרומית", בהתאמה, לא מולא כיוון שהשמות לא נטמעו בשיח הציבורי (אולם, באנגליה השם "אנגליה" והשם "בריטניה" משמשים לעיתים רבות כמילים נרדפות, מצב שלא קיים בסקוטלנד).
המתיישבים הראשונים לאורך החוף של האוקיינוס האטלנטי הגיעו במהלך המאה ה-17 ביחד עם קבוצות קטנות יותר של הולנדים ושוודים.
אמריקה הקולוניאלית התאפיינה במחסור חמור בכוח אדם, מה שהוביל לצורות שונות של עבודת כפייה ובהן עבדות ומשרתים בשכר נמוך, ובמדיניות בריטית של הזנחה קלה שאפשרה את ההתפתחות של רוח אמריקנית השונה מזו של המייסדים האירופאים.
המושבה האנגלית הראשונה נוסדה בג'יימסטאון שעל נהר ג'יימס ב-1607. היא דעכה במשך כמה עשורים עד שגל חדש של מתיישבים הגיע בשלהי המאה ה-17 והתמחה בגידולים חקלאיים שהתבססו על טבק.
דוגמה אחת לעימות בין האינדיאנים לבין המתיישבים האנגלים היא התקוממות פווהאטאן בווירג'יניה (1622), שבה האינדיאנים הרגו מאות מתיישבים אנגלים.
המונח "בריטניה הגדולה" הופיע לראשונה לאחר חוק האיחוד של 1707. אולם, היחס למונח הוא לרוב ציורי, מה שמרמז כי הממלכות התאחדו מרצונן ולא באמצעות כיבושים.
מונח זה לא נחשב כשם הממשי של הממלכה המאוחדת החדשה, שבעבר נקראה "ממלכת בריטניה הגדולה".
המונח "הממלכה המאוחדת" (של בריטניה הגדולה ואירלנד) החל לשמש כשם ביחס לממלכה שנוצרה לאחר איחודן של ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת אירלנד ב-1 בינואר 1801.
השם "בריטניה הגדולה" הוצג לראשונה על ידי ג'יימס השישי באחד באוקטובר 1604, וקבע כי הוא ויורשיו ייקראו מעתה מלכי בריטניה הגדולה ולא מלכי אנגליה וסקוטלנד.
אולם, השם לא התייחס למדינה כאל גוף יחיד; הן אנגליה והן סקוטלנד המשיכו להתקיים תחת ממשל עצמי.
ישנה מחלוקת באשר לתוקפו של השם ביחס לכתר הבריטי, היות שהמונרכים השונים השתמשו בשמות נפרדים (ג'יימס הראשון/השישי, ג'יימס השני/השביעי) באנגליה ובסקוטלנד בהתאמה.
על מנת להימנע מבלבול, ההיסטוריונים אינם משתמשים בדרך כלל במונח "מלך בריטניה הגדולה" לתיאור מאורעות שהתרחשו עד 1707 ובמקום זאת משתמשים בשם שהיה מקובל לגבי המלך באנגליה או בסקוטלנד.
התארים הנפרדים בוטלו כאשר שתי המדינות התמזגו במסגרת חוק האיחוד של 1707, כאשר המונרכים ששלטו לאחר מכן קבעו את שמם לפי ההיסטוריה האנגלית או הסקוטית.
ניתן לטעון שהמונרכים קבעו כי מספרם (לדוגמה, ג'יימס השישי) יהיה הגבוה ביותר שניתן, ומקורו של מספר זה היה ברוב המקרים אנגלי.
הפלישות מאנגליה הנורמנית שהחלו ב-1170 הובילו למאות שנים של סכסוכים באירלנד.
מספר מלכים אנגליים רצו לכבוש את אירלנד, ולהחיל את שליטתם באמצעות כוח על כל האי.
בראשית המאה ה-17 החלה התיישבות נרחבת של מתיישבים פרוטסטנטיים מאנגליה ומסקוטלנד בחבל אלסטר, מה שגרם לעזיבתם של רוב התושבים הקתוליים המקומיים מחלק זה של האי.
החל מהפלישות הראשונות של הנורמנים מאנגליה, אירלנד הייתה נתונה לשליטה זרה, בתחילה על ידי אנגליה ולאחר מכן על ידי בריטניה הגדולה.
ישנה טענה כי בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775 – 1783) החלה להתארגן קבוצה של מתנדבים איריים, שפתחה בקמפיין למען עצמאות גדולה יותר לפרלמנט האירי.
עצמאות זו ניתנה ב-1782, ומשמעותה הייתה הענקת היכולת לאירלנד לנהל סחר חופשי ועצמאות חקיקתית.
אולם, המהפכה הצרפתית עודדה את הקריאות ההולכות וגוברות לעשיית רפורמה חוקתית משמעותית יותר.
חברת האירים המאוחדים, שהורכבה מפרסביטריאנים מבלפסט ואנגליקנים וקתולים מדבלין, החלה בקמפיין שמטרתו הייתה סיום השליטה הבריטית באי.
מנהיגם, תיאודור וולף תון, עבד עם הוועידה הקתולית של 1792 שדרשה לבטל את חוקי העונשין כפי שהיו באותה תקופה.
בעקבות כישלונו בהשגת תמיכתה של הממשלה הבריטית, הוא נסע לפריז, ועודד מספר יחידות צי צרפתיות להגיע לאירלנד ולסייע בארגון המרד.
יחידות אלה הושמדו על ידי כוחות הממשלה הבריטית, וניסיונות המרד הללו שכנעו את ראש הממשלה הבריטי, ויליאם פיט הבן, שהפתרון היחיד הוא סיום העצמאות האירית לצמיתות.
מבחינה חוקתית, האיחוד של בריטניה הגדולה ואירלנד הושלם ב-1 בינואר 1801, בפרלמנט האירי ובפרלמנט הבריטי, כפי שנקבע בחוק האיחוד של 1800, ושמה של המדינה החדשה נקרא "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד".
אירלנד שלחה 100 נציגים לבית הנבחרים הבריטי בווסטמינסטר ו-28 אצילים לבית הלורדים, שנבחרו בעצמם על ידי האצולה הבריטית (לקתולים באירלנד לא הייתה אפשרות להיות מיוצגים בבית הלורדים).
חלק מההסכם שהוביל לחוק האיחוד של 1800 הייתה הדרישה שחוקי העונשין באירלנד יוחלפו, בנוסף להענקת אמנציפציה לקתולים.
אולם, המלך ג'ורג' השלישי סיכל את הרעיון של אמנציפציה, וטען שהענקתה תהיה הפרה של שבועת ההכתרה שלו להגן על הכנסייה האנגליקנית.
לאחר קמפיין שניהל עורך הדין והפוליטיקאי דניאל או'קונל, ובעקבות מותו של ג'ורג' השלישי, החלה הענקת האמנציפציה לקתולים ב-1829, ואחת התוצאות הישירות של פעולה זו הייתה מתן ייצוג לקתולים בפרלמנט.
לאחר מכן או'קונל ניסה לגרום לביטולו של חוק האיחוד, אולם לא הצליח בכך.
כאשר הגיעה לאי מחלת שידפון תפוח האדמה ב-1846, רוב האוכלוסייה הכפרית נותרה ללא מזון.
לרוע המזל, פוליטיקאים בריטים, כגון ראש הממשלה רוברט פיל, תמכו במדיניות כלכלית מסוג לסה פר, שעיקרה היה אי התערבות ממשלתית מכל סוג שהוא.
בעוד שגויסו סכומי כסף גדולים על ידי אנשים פרטיים ונותני צדקה (אינדיאנים אמריקניים שלחו אספקה, והמלכה ויקטוריה תרמה סכום השווה בערכו ל-70,000 לירות שטרלינג של ימינו), חוסר הפעולה של הממשלה הבריטית (או העדר פעולה מספקת) גרם לבעיה להפוך לקטסטרופה.
מעמד האיכרים והחוואים כמעט ונמחק לחלוטין במה שעתיד להיות ידוע בשם רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
רוב תושבי אירלנד בחרו כנציגיהם לפרלמנט ליברלים ושמרנים שהשתייכו למפלגות הבריטיות הראשיות (יש לשים לב שלעניים לא הייתה זכות הצבעת באותה תקופה).
מיעוט משמעותי בחר יוניוניסטים, שייצגו את העמדה של השארת חוק האיחוד על כנו.
מפלגת הפרלמנטריות האירית שלטה בפוליטיקה האירית, וגרמה לצמצום כוחן של המפלגות הליברלית, הקונסרבטיבית והיוניוניסטית.
תנועתו של פרנל הוכיחה את עצמה ככנסייה גדולה, שכללה חברים מקרב בעלי אדמות קונסרבטיביים ועד ליגת האדמה שהייתה קבוצה שתמכה בשינוי יסודי של חוקי אחזקת האדמות האיריים, שלפיהם רוב החוות הושכרו לאיכרים מאחוזות אריסטוקרטיות גדולות יותר.
תנועתו של פרנל תמכה בשלטון בית, וכוונתם הייתה שתושבי אירלנד ישלטו באי כחלק מהממלכה המאוחדת, בניגוד לאו'קונל שרצה עצמאות מלאה שתהיה נתונה למונרכיה וכתר משותפים.
שתי הצעות חוק לשלטון בית (1886 ו-1893) הוצגו על ידי ראש הממשלה הליברל ויליאם גלאדסטון, אולם שתיהן לא הפכו לחוק, בעיקר בגלל ההתנגדות שהייתה להן בבית הלורדים.
שתי הקבוצות הללו חימשו את עצמן באמצעות ייבוא רובים ותחמושת וביצעו אימונים בצורה גלויה.
פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914 דחתה את תחילת המשבר למשך כל המלחמה.
כוחות המתנדבים היוניוניסטיים והלאומניים הצטרפו לצבא הבריטי באלפים וספגו אבדות קשות.
כאשר פרצה השערורייה, נון-קונפורמיסטיים דתיים בבריטניה, שהיו התומכים של המפלגה הליברלית הפרו-אירית, כפו על גלאדסטון לחזור בו מתמיכתו בעניין האירי כל זמן שפרנל "הנואף" נשאר בראש המפלגה.
המפלגה והמדינה התפלגו בין פרו ואנטי-פרנלים, שנאבקו אלה באלה בבחירות.
במהלך מרידת חג הפסחא, שהתחוללה ב-1916, הוקראה בדבלין הכרזת עצמאות חד צדדית שקבעה את הקמתה של "הרפובליקה האירית".
המרידה דוכאה במהירות על ידי כוחות צבא בריטיים, ורוב המנהיגים שלה נורו ונהרגו.
דבר זה הוביל לעלייה חדה בשיעור התמיכה במרידה בקרב תושבי האי, ובהכרזת העצמאות הדבר אושר רשמית על ידי דייל אייריאן (הבית התחתון של הפרלמנט האירי) ב-1919. בעקבות כך נערכה מלחמה בין כוחות הכתר הבריטי לבין הצבא של הרפובליקה האירית בין ינואר 1919 ליוני 1921.
שישה מחוזות איריים צפוניים (צפון אירלנד), שאוכלוסייתם הייתה ברובה פרוטסטנטית, נשארו חלק מהממלכה המאוחדת.
דרום אירלנד מעולם לא הפכה למדינה אמיתית והוחלפה על ידי מדינת אירלנד החופשית ב-1922. מדינה זאת ידועה כיום בשם רפובליקת אירלנד.
ממשלת צפון אירלנד, לאחר שקיבלה ממשל עצמי ב-1920 (אף על פי שלא ביקשה זאת, ואף היו אנשים כמו סר אדוארד קרסון שהתנגדו לרעיון בחריפות), תחת הנהגתם של מספר ראשי ממשלה החל מסר ג'יימס קרייג (מאוחר יותר לורד קרייגבון) נקטה במדיניות של אפליה לרעה כלפי המיעוט הקתולי/לאומני.
צפון אירלנד הפכה (לפי דבריו של זוכה פרס נובל והשר הראשון של צפון אירלנד, דייוויד טרימבל) למקום שכונה "מקום קר עבור קתולים".
עיירות וערים חולקו לאזורי בחירה שגרמו להבטחת השליטה הפרוטסטנטית במועצות המקומיות.
אמצעים נוספים שעזרו להשיג את המטרה הזאת היו הסדרי הצבעה שנתנו זכות הצבעה לחברות מסחריות ותקנות שכר מינימום.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ראש הממשלה היוניוניסטי המתון, טרנס או'ניל (מאוחר יותר לורד אוניל ממיין) ניסה לשנות את השיטה, אולם נתקל בהתנגדות עזה של מנהיגים פרוטסטנטיים רדיקלים כגון הכומר איאן פייזלי.
הלחצים הגוברים מצד הלאומנים לשינוי המצב (ומצד הלאומנים לאי ויתור מוחלט) הובילו להופעתה של תנועת זכויות אזרח שבראשה עמדו אנשי ציבור בולטים כגון ג'ון האם, אוסטין קארי ואחרים.
בעקבות ההתנגשויות האלימות בין מפגינים לבין כוח השיטור המלכותי של אלסטר החלה מחאה אזרחית חריפה.
הצבא הבריטי נשלח לצפון אירלנד ב-1969 על ידי מזכיר הפנים הבריטי ג'יימס קאלאהאן, מתוך מטרה להגן על הלאומנים מפני תקיפות.
אולם, רציחתם של 13 אזרחים בלתי חמושים ב-1972 בעיר לונדונדרי על ידי טירונים בריטיים (יום ראשון העקוב מדם) גרמה להסלמה חזקה של המצב וגרמה ללאומנים הצפון איריים לפנות נגד הצבא הבריטי.
הקמתו של צבא הרפובליקה האירי הזמני (IRA), שהתפלג מה-IRA הרשמי והמרקסיסטי, וקמפיין שקרא להפעלת אלימות והובל על ידי ארגוני טרור נאמנים כגון איגוד ההגנה של אלסטר ואחרים, כמעט וגרמו לפריצתה של מלחמת אזרחים בצפון אירלנד.
לאורך שנות ה-70 ושנות ה-80 פעילים קיצוניים משני הצדדים ניהלו מסע הדדי של רציחות אכזריות, ולעיתים הקורבנות היו אזרחים תמימים.
בין האירועים הזכורים ביותר לרעה היו הפיגועים בלה-מון, אניסקילן והפיגוע באומה.
מספר פוליטיקאים בריטים, ובייחוד השר לשעבר מטעם מפלגת הלייבור טוני בן, טענו שבריטניה צריכה לסגת מאירלנד.
אולם, מדיניות זאת נתקלה בהתנגדות של מספר ממשלות איריות שבאו זו אחר זו, שפעלו לפי תרחיש שלהם בשם "תרחיש יום האבדון" שנועד למקרה של נסיגה בריטית.
לפי התרחיש יתרחשו עימותים בין כל חלקי האוכלוסייה, שבעקבותיהם אלפי אנשים, נשים וטף יוגלו כפליטים ל"צד" של הקהילה שלהם בפרובינציה; לאומנים יברחו למערב צפון אירלנד ויוניוניסטים שיברחו למזרח צפון אירלנד.
החשש הגדול ביותר היה ממלחמת אזרחים שתכלול לא רק את צפון אירלנד, אלא גם את רפובליקת אירלנד ואת סקוטלנד, שלתושביהן היו קשרים עם אחת או יותר מבין הקהילות בצפון.
מאוחר יותר, החשש מפני נסיגה בריטית אפשרית כונה בשם בלקניזציה של צפון אירלנד (שם זה הושפע מהפירוק האלים של יוגוסלביה והאלימות שנגרמה בעקבותיו).
בשנות ה-90, לאחר שהקמפיין של ה-IRA נכשל בהשגת מטרתו (תמיכה ציבורית רחבה או נסיגה בריטית), ובייחוד האסון (מבחינת יחסי ציבור) שהיה באנינסקילן, ובמקביל להחלפתו של המנהיג הרפובליקני המסורתי רואירי או בראדאיי בגרי אדמס, נחלש העימות המזוין והחל משא ומתן.
שינויים אלה לוו בהופעתם של מנהיגים חדשים בדבלין (אלברט ריינולדס) ולונדון (ג'ון מייג'ור), ושל היוניוניסט דייוויד טרימבל.
מגעים שהחלו ביוזמתם של אדמס וג'ון האם, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים ומפלגת הלייבור, התרחבו למשא ומתן כלל-מפלגתי, שב-1998 הניב את הסכם יום שישי הטוב שאושר על ידי רוב התושבים בצפון אירלנד וברפובליקת אירלנד.
ברפובליקה האירית אף תוקנה החוקה האירית כך שטענה שהייתה כתובה בה, שהרפובליקה טוענת לבעלות על צפון אירלנד, הוחלפה בהכרה רשמית בזכות הקיום של צפון אירלנד, במקביל להכרה ברצון הלאומני לאירלנד מאוחדת.
לפי התנאים של הסכם יום שישי הטוב, נבחרה אספת נבחרים חדשה לצפון אירלנד מתוך מטרה ליצור את המועצה המחוקקת של צפון אירלנד.
כל מפלגה שעוברת את אחוז החסימה זכאית למנות חבר אחד מטעמה לממשלה ולבקש משרת שר.
מנהיגה של מפלגת אלסטר היוניוניסטית, דייוויד טרימבל, התמנה לראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד ("השר הראשון").
סגן ראש ה-SDLP, שיימוס מאלון, התמנה לסגן השר הראשון של צפון אירלנד, על אף שמאוחר יותר הוא הוחלף על ידי מנהיג המפלגה שלו, מארק דורקאן.
היוניוניסטים של אלסטר, הסוציאל דמורטים ומפלגת הלייבור, שין פיין ומפלגת היוניוניסטים הדמוקרטיים מינו כל אחת שרים לפי דגם חלוקת הכוח של אספת הנבחרים.
בתקופת ההשעיה התנהלה צפון אירלנד על ידי מזכיר המדינה עבור צפון אירלנד, פטר היין וצוות משרדי בריטי הכפוף אליו.
לאחר התפרקות המיליציות משני הצדדים מנשקן ב-2006 הושגה הסכמה מחודשת בין הקהילות וב-2007 שבו המועצה המחוקקת והמועצה המבצעת לפעולתן.
המאה ה-19 הביאה לשיגשוג בממלכה המאוחדת.
מספר גורמים תרמו לכך: שלטון יציב בראשות המלכה ויקטוריה ששלטה בין השנים 1837 עד 1901, קידמה טכנולוגית שסייעה להציב את בריטניה בראש המהפכה התעשייתית ושליטה צבאית שסייעה להשתלטות על קולוניות רבות ועשירות (הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, קניה, דרום אפריקה ועוד).
בשנת 1879 פתחה בריטניה בעימות נגד שבט הזולו שהתפתח לכדי מלחמה עקובה מדם הידועה בתור מלחמת הזולו.
במהלך מלחמה זו, ספגו הבריטים את אחת המפלות הקשות מידיהם של ילידים החמושים בחניתות בקרב איסאנדלוואנה.
שליטתה של בריטניה באימפריה שהייתה נתונה למרותה התרופפה במהלך התקופה שבין מלחמות העולם.
הלאומיות הפכה לכוח פוליטי משמעותי בחלקים אחרים של האימפריה, ובייחוד בהודו ומצרים.
בין 1867 ו-1910 העניקה הממלכה המאוחדת מעמד של דומיניון לאוסטרליה, קנדה וניו זילנד (משמעות המעמד היא עצמאות כמעט מלאה, אבל עדיין חלק מהאימפריה).
הן הפכו לחברות בחבר העמים הבריטי, שהוא איגוד לא רשמי השומר על קשרים קרובים בין המדינות החברות בו, שירש את מקומה של האימפריה הבריטית.
בתהליך שהחל עם העצמאות של הודו ופקיסטן ב-1947 וישראל ב-1948, שאר האימפריה הבריטית פורקה באופן כמעט מלא.
כיום, רוב המושבות הבריטיות לשעבר משתייכות לחבר העמים, וכמעט כולן כחברות עצמאיות.
אולם, ישנן 13 מושבות בריטיות לשעבר – כולל ברמודה, גיברלטר, איי פוקלנד, ואחרות – שבחרו להמשיך את הקשרים הפוליטיים עם לונדון וידועות כטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
אף על פי שהוא מאופיין על ידי לאומיות כלכלית ופוליטית, חבר העמים הבריטי מאפשר לממלכה המאוחדת להביע עמדה בעניינים הנוגעים להרבה מדינות מתפתחות, והוא פורום שבו המדינות יכולות להעלות בעיות לצורך דיון.
מדינות ידועות שאינן חברות בו הן אירלנד, ארצות הברית והמושבות וחבלי החסות לשעבר במזרח התיכון.
בנוסף, חבר העמים מסייע במדינות הללו בשימור מוסדות הנגזרים מהניסיון הבריטי, כגון דמוקרטיה פרלמנטרית בסגנון וסטמינסטר.
הרעיונות והאידיאלים הוויקטוריאניים המשיכו להתפתח במהלך המאה ה-20, ואחד הגורמים המשפיעים ביותר על הממלכה המאוחדת בתקופה זו היה פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הצבא הבריטי לא היה אחד המעסיקים הגדולים במדינה, ומצבת כוח האדם הרגילה שלו הייתה 247,432 חיילים בתחילת המלחמה.
ב-1918 היו בצבא כחמישה מיליון אנשים וגודלו של חיל האוויר המלכותי (שנוצר מאיחוד בין שירות האוויר המלכותי וגדודי התעופה המלכותיים) היה שווה לזה של הצבא כולו שלפני המלחמה.
שלושת מיליון ההרוגים הבריטיים בתקופת המלחמה כונו "הדור האבוד", וגרמו לצלקות עמוקות בחברה הבריטית; אצל חלק מהתושבים נוצרה תחושה שאובדנם אינו זוכה להתייחסות מספקת בבריטניה, ואף נכתבו מספר שירים בנושא.
הפקעת הרכוש גרמה לאנשים רבים ברחבי המדינה (וגם כאלה משאר חלקי האימפריה) להתקרב זה אל זה, והתקרבות זאת הייתה עתידה להשפיע בצורה מהותית על השינויים החברתיים שחלו לאחר המלחמה.
אולם, שכונות העוני נשארו על כנן במשך מספר שנים נוספות, כאשר הרכבת הקלה חוברה לחשמל זמן רב לפני הבתים.
חוק ייצוג האנשים (1918) נתן לנשים את זכות ההצבעה, וב-1928 כל אזרחי הממלכה יכלו להצביע.
לאחר שגשוג קצר ימים שהתרחש לאחר תום המלחמה החל השפל הגדול שהורגש ברחבי העולם.
האזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר היו צפון אנגליה וויילס, שם האמיר שיעור האבטלה עד לכ-70%.
השביתה הכללית בבריטניה פרצה ב-1926 בתמיכת הכורים (שרמת השכר שלהם ירדה מאוד), אולם השביתה לא עזרה והשביתה נחשבת כגורם שהתחיל את התדרדרותה האיטית של תעשיית הפחם הבריטית.
ב-1936 200 מובטלים צעדו מג'ארואו ללונדון על מנת להראות את מצבם החמור של עובדי התעשייה העניים, אולם צעדת ג'ארואו (שנודעה גם בשם "מסע הצלב של ג'ארואו") השפיעה במידה מעט ורק לקראת מלחמת העולם השנייה חל שיפור מסוים בתעשייה.
ספרו של ג'ורג' אורוול, הדרך לרציף ויגן, נותן סקירה קצרה על הקשיים של אותה תקופה.
מלחמת העולם השנייה נחשבת לעיתים כהמשך ישיר של המלחמה הקודמת עם מרווח קצר של שלום, אולם העימותים הנוגעים לחברה הבריטית היו שונים.
השלב הראשון של המלחמה כונה המלחמה המדומה שבו הושמעו איומים על נקיטת צעדים מלחמתיים (שלא התבצעו לבסוף), ואיומים אלה גרמו להוצאתם של אלפי ילדים מהערים והעברתם לאזורים הכפריים שבצפון המדינה.
ב-1939 מספרם של הילדים שפונו גדל פי עשרה, כאשר חיילי חיל המשלוח הבריטי היו בצרפת, אולם רובם חזרו לערים ונשארו שם עד סוף המלחמה.
אחרי נפילת צרפת, פנו הגרמנים ליעדם הבא במסגרת מטרתם להשתלט על אירופה כולה, וביולי 1940 הם פתחו בקרב על בריטניה.
בלילה שבין ה-25 וה-26 באוגוסט הופצצו המפעלים בברמינגהאם וב-31 באוגוסט, וכן בין ה-4 ל-6 בספטמבר הופצצה ליברפול.
מספר האבדות שספגו הכוחות המזוינים של המדינה היה כמחצית מאשר במלחמה הקודמת, אולם השיפור הגדול שחל בתחום התעופה גרם לכך שהיו יותר אבדות בקרב האזרחים והאיום של המלחמה שהתחוללה באירופה נראה יותר מוחשי.
השנים הראשונות של המלחמה, שבהן הממלכה עמדה כמעט לבדה מול הנאצים, בנוסף על כך שהבליץ לא הצליח לשבור את רוחם של התושבים, עזרו ללכד את החברה הבריטית לאחר המחלוקות של העשור הקודם.
ההתמקדות בנושא החקלאות כאמצעי לאספקת מזון לאומה גרם למספר אנשים להכיר את אזורי הכפר לראשונה, ונשים מילאו תפקיד חשוב במאמץ המלחמתי כחלק מצבא הנשים היבשתי; כמו כן, בכוחות המזוינים היו כחצי מיליון נשים, כולל הנסיכה אליזבט (לימים המלכה), שהתאמנה כנהגת אמבולנס.
מידת החופש שהנשים קיבלו באמצעות עבודות אלו, ועבודתן במפעלים של עובדים ממין זכר שהתגייסו למאמץ המלחמתי, נחשבת כאחד הגורמים שהובילו להתפתחות מהפכת המגדר.
המחצית השנייה של המאה ה-20
בשלהי מלחמת העולם השנייה הצליחה מפלגת הלייבור, בראשותו של קלמנט אטלי, לנצח בבחירות הכלליות.
מצע המפלגה היה צדק חברתי ומדיניות שמאלנית כגון יצירת שירות בריאות לאומי והכנת דירות נוספות להשכרה.
באותו זמן הממלכה המאוחדת הייתה ענייה, ונשענה על הלוואות מארצות הברית (שהחזרתן הסתיימה בפברואר 2007) שסייעו לה לבנות את התשתיות הפגועות.
במהלך השנים שלאחר המלחמה הונהגה מדיניות של קיצוב מזון והפקעת קרקעות, והמדינה סבלה מאחד החורפים הקשים ביותר בהיסטוריה.
למרות זאת, המורל הלאומי עלה בעקבות אירועים כגון נישואיה של הנסיכה אליזבת ב-1947 ופסטיבל בריטניה.
בראשית שנות ה-50 המשיכה המגמה של בנייה מחדש ומספר מהגרים מחלקים אחרים של האימפריה הוזמנו על מנת לסייע במאמצי השיקום.
בחלוף שנות ה-50 איבדה הממלכה המאוחדת את מעמדה כמעצמת על ולא יכלה עוד לשמור על האימפריה הגדולה שלה.
מצב זה הוביל לדה-קולוניזציה, ונסיגה מרוב המושבות עד 1970. אירועים כגון מלחמת סיני גרמו לבריטניה להיראות יותר ויותר חלשה בעיני העולם.
אולם, שנות ה-50 ושנות ה-60 היו שנות שגשוג באופן יחסי לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובמהלכן החלה מודרניזציה ברחבי בריטניה, עם בנייתם של הכבישים המהירים הראשונים.
בשנות ה-70 ושנות ה-80 בריטניה החלה להשתלב בקהילה הכלכלית האירופאית, ולבצע מודרניזציה בכלכלה שלה.
למרות זאת, בשנים הללו אחוזי האבטלה עלו מאוד והדה-תיעוש גרם לפגיעה ברוב תעשיות הייצור של המדינה.
שביתת הכורים הגדולה (1984 – 1985) חיסלה את תעשיית כריית הפחם בממלכה, בעקבות גילוי מקורות של גז טבעי בים הצפוני.
בתקופה זו ה-IRA החל להיאבק על נושא צפון אירלנד גם בבריטניה הגדולה עצמה, ופתח במסע טרור על האי.
לאחר קשיים בשנות ה-70 וה-80, ונקודת השפל ביום רביעי השחור (1992), תחת ממשלתו של ג'ון מייג'ור, החלה בשלהי שנות ה-90 מגמה של צמיחה כלכלית מתמשכת שנכון להיום נמשכת כבר 15 שנים.
הסכם יום שישי הטוב הביא לתחילת הסוף של העימות בצפון אירלנד בעיני רבים; מאז המאורע הזה, כמעט ולא הייתה אלימות חמושה הקשורה לאזור.
למרות שקיעת האימפריה הבריטית לאחר 1945, המשיכה בריטניה להיות מוקד תרבות עולמי גם לאורך המאה העשרים וראשית המאה ה-21. לאחר דשדוש בהשפעה התרבותית העולמית לטובת ארצות הברית בשנות החמישים, חזרה בריטניה להיות המדינה המשפיעה באופן הרב ביותר על התרבות העולמית, יחסית לגודלה.
ההשפעה התרבותית של בריטניה בתחום הספרות משתרעת מהטרילוגיה שר הטבעות מאת ג'.ר.ר.
טולקין, משנת 1954 ועד הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג.
בתחום התיאטרון, מוביל ה'ווסט אנד' הלונדוני לצד אחיו "ברודוויי" הניו יורקי.
בתחום המוזיקה הביאה בריטניה לעולם את להקת הביטלס, ההרכב המוזיקלי המפורסם ביותר בעולם גם כיום וכן להקות, זמרים ויוצרים רבים, כגון: קווין, אלטון ג'ון, פינק פלויד, רובי ויליאמס, ג'ורג' מייקל, דייוויד בואי ואחרים.
בשנת 1999 החל הפרלמנט בתהליך שבו ניתנו סמכויות אוטונומיות לממלכות שמרכיבות את הממלכה המאוחדת.
במסגרת זו כוננו מחדש הפרלמנטים של סקוטלנד, ווילס וצפון אירלנד.
גם השפות של האזורים הללו "הוחזרו לחיים" והחלו לשמש בבתי הספר, וזאת במקביל לאנגלית.
בצפון אירלנד, תמו 30 שנות ההצרות לאחר הסכם יום שישי הטוב (נחתם ב-10 באפריל 1998).
מאז שנת 2000 הפופולריות של טוני בלייר הייתה בירידה כמחאה על החלטתו לחבור לארצות הברית במלחמה העולמית בטרור.
מאז החלטה זו, חיילים בריטיים שירתו באפגניסטן ועיראק, וטרוריסטים מארגון אל-קאעידה ביצעו מספר פיגועים בלונדון ב-2005. דבר זה היה במקביל להפסקה כמעט מוחלטת של פיגועי ה-IRA ברחבי הממלכה.
כמו כן, בלייר היה ראש הממשלה היחיד מטעם הלייבור שניצח בשלוש מערכות בחירות רצופות.
אולם, ב-7 בספטמבר 2006, בעקבות ירידת התמיכה הציבורית עקב תמיכתו בנושא עיראק, כמו גם העלייה במספר חברי הלייבור שקראו להתפטרותו, בלייר הודיע שהוא לא יתמודד בפעם הרביעית על התפקיד.
ממשיכו היה שר האוצר גורדון בראון, שהתמנה לתפקיד ב-27 ביוני 2007.
למרות הצמיחה הכלכלית המתמשכת, הצעות מדיניות אחרות כגון חובת נשיאת תעודת זהות ורפורמות בחינוך גרמו לירידה נוספת בפופולריות של הלייבור.
כמו כן, בשנת 2005 הוכרז שאולימפיאדת 2012 תיערך בלונדון.
במאי 2010 התמנה דייוויד קמרון לתפקיד ראש הממשלה, וניק קלג מונה כסגנו.
ביולי 2016 החליפה תרזה מיי את קמרון בתפקיד ראש הממשלה, בעקבות תוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי.
משאל זה נגמר בניצחון תומכי הנפרדות.
בשלוש שנות שלטונה היא ניסתה מיי לאשרר את הסכם הפרישה בין האיחוד האירופי והפרלמנט הבריטי, ללא הצלחה.
לאור הכישלון השלישי באשרור הסכם זה, ב-24 במאי 2019 הודיעה מיי על התפטרותה מראשות הממשלה.
מחליפה, בוריס ג'ונסון, אשרר בפרלמנט את ההסכם.
פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי הושלמה סופית ומעשית ב-31 בדצמבר 2020.
הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת 2019 הסתיימו בתבוסת הלייבור והשמרנים יותר מעשור בשלטון.
באופן חריג, במשך רוב העשור השני של המאה ה-21, המפלגה השמרנית לא השיגה רוב בפרלמנט ונאלצה להיעזר בסיעות אחרות.
במהלך העשור, התחזקה המפלגה הלאומית הסקוטית, בעיקר על חשבון הלייבור.
מפלגה זו שאפה לקדם את עצמאות סקוטלנד.
למרות זאת, משאל העם על עצמאות סקוטלנד (2014) הסתיים ברוב להישארות בבריטניה.
לאור הברקזיט, דרשה המפלגה משאל נוסף.
בוריס ג'ונסון דחה את הדרישה.
המשא ומתן על ההסכם שעסק בפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי כלל מחלוקת בולטת סביב מעמדה של צפון אירלנד.
לצורך התמודדות עם המחלוקת, נוצר "פרוטוקול אירלנד", המחלוקות נמשכו לאחר הפרישה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל היו בלונדון הפגנות פרו פלסטיניות המוניות.
בהמשך התעוררו גם הפגנות פנימיות בנוגע לנושא ההגירה הבלתי חוקית על רקע הרצח של פעיל הימין האמריקני צ'ארלי קירק, כמו גם מדניות הממשל הבריטי סביב חופש הביטוי וחוסר האפקטיביות של המשטרה בפעילות נגד גילויי שנאה ואנטישמיות.
במהלך ההפגנות באירן שהחלו בסוף שנת 2025 והתמשכו לתוך שנת 2026, נערכו הפגנות הזדהות מקבילות של אירנים גולים מול שגרירות אירן בלונדון.
אחד המפגינים טיפס על מרפסת השגרירות, הסיר את דגל המשטר והניף במקומו את דגל "האריה והשמש" של איראן האימפריאלית.
ההיסטוריה של הזולו מתחילה בענף נגוני של עמי הבנטו מדרום לסהרה.
הבנטו הם קבוצה אתנית שיישבה את מרבית שטחה של אפריקה שמדרום לסהרה במהלך העת החדשה.
עד תחילת המאה ה-19 היו בני הזולו מאורגנים בשבטים קטנים, עם קשר רופף ביניהם.
כלכלתם התבססה על מרעה בקר, והם התגוררו בכפרים קטנים.
בסוף המאה ה-18 נולד בן לא חוקי לסנזנקונה, צ'יף שבט הזולו.
כך בא לעולם אחד השליטים האפריקאים המפורסמים ביותר, הלא הוא שאקה.
אחרי 6 שנות מגורים ברשות האב, גורשו שאקה ואימו בגלל ממזרותו של שאקה.
לאחר נדודים מצאו מקלט אצל שבט ה"מתתווה", אחד השבטים החזקים באזור.
בשבט זה בגר שאקה, והיה ללוחם.
הוא הצטיין כלוחם ומצביא במלחמות השבט עם שבטים אחרים, בהן התנסה בטקטיקות חדשות ובארגון הצבא.
לימים, השתמש בניסיון זה לאיחוד שבטי הזולו תחת הנהגתו.
לאחר מות אביו בשנת 1816, חזר שאקה לשבט הולדתו, ולאחר שהביס את האופוזיציה השתלט על השבט.
בסדרת מלחמות מוצלחות הצליח שאקה להגדיל את השטח ששלטו עליו בני הזולו פי 12 - מאזור בן 3,000 קמ"ר לכ-36,000 קמ"ר (בערך פי 1.5 ממדינת ישראל).
ב-1824 חתם שאקה הסכם לזכויות מסחר בשנהב ופרוות לסוחרים בריטים.
במסגרת ההסכם הוא העניק להם ריבונות על פורט נטאל והסביבה שהפכו לשטח בריטי.
המלך שאקה נרצח ב-24 בספטמבר 1828 בדקירות חניתות על ידי אחיו למחצה, מלאנגאנה ודינגאנה.
אחרי מותו של שאקה הסתכסכו יורשיו עם המתיישבים הבורים הלבנים, ואף ספגו תבוסה קשה מידם בקרב נהר הנְקום (הידוע גם כ"קרב על נהר הדם") ב-16 בדצמבר 1838. לאחר ניצחונם הקימו הבורים את רפובליקת נטאליה דרומית לנהר התוקלה.
כמה שנים לאחר מכן, קיבלו הבריטים את החזקה על שטחים אלה.
ב-1842 המלך מפאנדה חתם על הסכם עם הבריטים המכיר בו כמלך הזולו וקובע את נהר תוקלה כגבול בין נטאל לממלכת הזולו.
על אף היחסים הטובים שטופחו בין בני הזולו לבריטים, חששו הבריטים ממדינה שחורה חזקה באזור השפעתם העיקרי.
ב-11 בדצמבר 1878 משלחת קולוניאלית בריטית הציבה אולטימטום ל-14 ראשי שבטים.
המסמך דרש מהמלך לשלם מיסים, להחזיר בקר שנגנב ולהפסיק מיד כל תוקפנות כלפי המתיישבים.
לאחר שהמלך סצ'וואיו לא הגיב לאולטימטום שפג ביום האחרון של שנת 1878 פלשו כוחות בריטים לארץ הזולו.
מלחמה זו נודעה בשם "מלחמת הזולו".
במהלך המלחמה נחלו הבריטים את אחד ההפסדים הצורבים ביותר מידיו של כח ילידים, כאשר ב-22 בינואר 1879 חטיבה בריטית בת 1,500 לוחמים נופצה לרסיסים בקרב איסאנדלוואנה ולאחר מכן אף התקיפו הזולו מחנה מיסיון בריטי, קרב שנודע כ-קרב רורק'ס דריפט.
הבריטים התאוששו מהתבוסה, פלשו מחדש לשטחי הזולו לאחר חודשים מספר, הצליחו להכניעם ולשבות את המלך.
זולו מהכיבוש הבריטי עד היום
ארץ הזולו חולקה ל 13 אזורים אוטונומיים שבראש כל אזור עמד ראש שבט (צ'יף).
עד מהרה החלו ראשי השבטים לריב זה עם זה והבריטים שחששו ליציבות שחררו את המלך בתנאי שישמור על השלום.
סצ'וואיו חזר ב-1883 אבל הורעל על ידי בני עמו ובנו דינוזולו תפס את מקומו.
דינוזולו העניק לבורים שטח אדמה נרחב בתמורה לתמיכתם בו כנגד מתנגדיו מקרב הזולו.
הבריטים שראו בו רק מלך ממונה הדיחו אותו וכלאו אותו ל-10 שנים.
תחת הכיבוש הבריטי היו בני הזולו נתונים לניצול מתמשך על ידי הלבנים, יחד עם יתר הילידים השחורים.
מצב זה נמשך גם לאחר שדרום אפריקה קיבלה את עצמאותה ב-1910, ואף קיבל לגיטימציה חוקית עם הקמת שלטון האפרטהייד ב-1948. זכויות האדם של השחורים הופרו בקביעות, והם היו ללא-אזרחים במדינתם הם.
רק לאחר התמוטטות שלטון האפרטהייד בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, זכו בני הזולו לקבל את מלוא זכויותיהם, לצד עמים ילידים נוספים.
ההיסטוריה של היהדות הקָרָאִית, היא זרם ביהדות הנקרא גם קראות, ופרטיו ידועים בשם קראים.
היהודים הקראים שונים מהיהודים הרבניים בכך שהם אינם מקבלים את פרשנות חז"ל או כל סמכות רבנית למקרא (הנקראת בפי היהדות הרבנית "תורה שבעל פה"), והם מחויבים בעיקר לדברי המקרא המפורשים בלבד (הנקראים בפי היהדות הרבנית "תורה שבכתב"), ולדברי חכמים שאינם נתפסים כעוקרים את התורה שבכתב.
הופעת הקראות כתנועה דתית קשורה בדמותו של החכם ענן בן דוד, במאה ה-8. לפי הערכות של חלק מהחוקרים, במאות התשיעית והעשירית ייתכן וקרוב ל-40 אחוז מהעם היהודי היו קראים.
לעומת זאת, בימינו שיעור הקראים הוא פחות מאחוז אחד בעם היהודי.
רבים נוהגים לקשר את הופעת היהדות הקראית כתנועה דתית עם דמותו של החכם ענן בן דוד, אם כי קבוצות וזרמים בעם ישראל היו קרובים להשקפת הקראים בתקופות קדומות יותר.
ספר המצוות לענן, המכיל את שיטתו, מחמיר במיוחד בדיני טהרה וקורא לסגפנות.
הרקע שהוביל את ענן בן דוד לייסוד היהדות הקראית הייתה מותו של הריש גלותא במאה התשיעית ומאבק הירושה שנוצר בעקבותיו.
ענן, שהוא ואחיו היו אחייניו של הריש גלותא, התמודד על התפקיד אולם הגאונים בחרו באחיו הצעיר.
ענן, שלא קיבל את הבחירה בשלוות נפש, פנה אל הח'ליפה המוסלמי.
זה האחרון חשד שמדובר במורד מלכות ולפיכך החליט להשליכו לכלא.
ענן ששאף להגיע למנהיגות החליט לוותר על המאבק להכתרתו לריש גלותא ובמקום כך לעמוד בראש תנועה דתית חדשה אותה יקים.
למעשה, עיקרון הקראיות לא היה חדש: הצדוקים קדמו לו.
ענן טען כי כל יהודי רשאי לפרש את התורה כראות עיניו ולפיכך אין צורך בהנהגה הרבנית.
למעשה, התנועה החדשה החמירה פעמים רבות בקיום המצוות יותר מהיהודים הרבניים כיוון שלא קיבלה את הפרשנות של חז"ל לתנ"ך.
כך למשל, הפסוק "לא תבערו אש בכל מושבותיכם ביום השבת", (שמות, טז:כט) פורש כפשוטו ועל פיו אסור קיומה של אש כלל בשבת בשונה מהיהדות הרבנית שעל פי פרשנותה רק הבערת האש אסורה ולא כל קיומה.
בהמשך הוא שכנע את הח'ליף החדש שעלה לשלטון לאשר את כהונתו כריש גלותא לקבוצת מאמיניו.
ואכן הכליף פסק כי כל עשרה יהודים שחרגו מאמונתו הדתית של הרב רשאים למנות לעצמם ריש גלותא.
הצלחתה הגדולה ביותר של התנועה באותה תקופה הייתה מחוץ לבבל משום ששם סמכותם של ראשי הישיבה הייתה חזקה פחות.
הקראות הפכה לכה נפוצה עד שהתקבל בכל תפוצות ישראל החיוב לאכול מאכלים חמים בשבת.
מכיוון שהקראות איימה על היהדות הרבנית פעלו אילו האחרונים למצוא מישהו שיוכל לעמוד כנגד הקראים.
רב סעדיה גאון היה זה שהחליט להתמודד עם האתגר שהציבו הקראים והוציא מספר כתבים נגדם.
עקב השפעתו הרבה נרדף על ידי הקראים ולבסוף נאלץ לעזוב את מצרים ולעלות לישראל.
נראה שענן לא המציא את הקראות יש מאין, אלא איחד קבוצות קיימות בעם היהודי שהתנגדו לתורה שבעל פה ולסמכות גאוני בבל.
לקבוצות אלו, שכנראה היו שורשיהן עתיקים, השיג ענן חופש פוליטי ודתי מידי השלטונות הערבים.
על-פי מקריזי האמין ענן במשיחיותו של ישו וסבר שמחמד קיבל התגלות אלוהית, שהערבים מחויבים לקיימה, אך התגלות זאת לא ביטלה את תורת משה.
חוקרים אחרים סבורים שלמעשה ענן בן-דוד ייסד תנועה שנקראה על שמו "ענניים".
לדעתם, היו שתי תנועות נפרדות בעלות גישות שונות במקצת: קראים וענניים, וכמה דורות אחרי ענן נטמעו הענניים בקראות ואף שימשו כמנהיגים קראיים.
הטוענים כך מסתמכים בין השאר על ספר האורות והמגדלים של יעקב הקירקיסאני, חכם קראי בן המאה העשירית, שמספר על שתי תנועות אלה כתנועות נפרדות, וכן על עדויות נוספות.
לפי גרסה זאת ארעה ההתנתקות הגמורה של הקראים והרבניים בימיו של החכם דניאל בן משה אלקומיסי שאף ייסד את תנועת אבלי ציון הקראית.
הקראים עצמם אומרים שהם ממשיכי ההלכה הקדומה והמקורית מימי משה רבנו.
הם אומרים שעד לתקופה החשמונאית המאוחרת ולצמיחת הפרושים ששינתה את ההלכה היהודית, נהגו הכול בדרכם.
לדבריהם, לכל אורך ההיסטוריה היהודית מאז התקופה הבתר-חשמונאית עד להקמתה הרשמית של התנועה הקראית בימי ענן בן דוד היו חוגים ששמרו על התנגדותם לתורה שבעל־פה.
איחודם וגיבושם של חוגים אלו לתנועה אירע רק בימי ענן בן דוד, בתקופה בה החלו ראשי הגולה בבבל לקדש את התלמוד כספר מחייב לעם היהודי.
תור הזהב של היהדות הקראית
התקופה שבין המאה ה-9 ועד למאה ה-11, מכונה לעיתים "תור הזהב הקראי".
בתקופה זו הייתה יצירה קראית ענפה, בעולם בכלל ובארץ ישראל בפרט, בתחומי הפרשנות, הדקדוק, הספרות, הפילוסופיה והפצת הקראות.
כתוצאה מפעילויות אלה נראה היה במאה ה-9 שהקראות מהווה איום של ממש על היהדות הרבנית.
קהילות קראיות נפוצו במקומות רבים בעולם והקראים היוו אחוז ניכר מכלל העם היהודי, אולם לא לאורך ימים.
בשנת 878 נכבשה ארץ ישראל בידי אחמד אבן טולון, שליט מצרים.
הקראים ניצלו שינוי שלטון זה ובעקבותיו החלה הגירה לירושלים ולארץ ישראל.
בעקבות כך עבר במאה העשירית מרכז הכובד של התנועה הקראית מפרס ובבל לירושלים.
הקראים הירושלמים נקראו אבלי ציון או "עדת השושנים".
הם קיבלו עליהם חיי עוני, צום וסגפנות, ועסקו בקינה על החורבן.
"עדת השושנים" היא תופעה מיוחדת במינה בתולדות ישראל בימי הביניים, שכן חבריה ניהלו תעמולה "ציונית" פעילה וקראו לעליה המונית לארץ, שתזרז את בוא הגאולה.
בירושלים הייתה קיימת ישיבה קראית מרכזית שמשכה תלמידים מכל הארצות והייתה נודעת בחשיבותה.
בתקופה זו יצרו חכמים קראים יצירות מרכזיות.
את רובם כתבו בשפה הערבית באותיות עבריות.
בין החכמים הקראים הארץ-ישראלים מפורסמים שמותיהם של:
החכם דניאל בן משה אלקומיסי, שקרא לעלות לארץ ישראל
החכם סלמון בן ירוחם, בעל "ספר מלחמות ה'", ניהל פולמוס חריף עם רבי סעדיה גאון.
החכם סהל בן מצליח הכהן, הפיץ את היהדות הקראית בקרב הקהילות היהודיות השונות.
החכם יפת בן עלי הלוי, מגדולי פרשני המקרא הקראים.
החכם הארון בן אל-פרג' (אהרון בן ישועה), המדקדק הירושלמי המפורסם.
החכם יוסף בן אברהם הכהן (הרואה), חיבר כתבים פילוסופיים והלכתיים.
החכם ישועה בן יהודה, פעל לצמצום שיטת הריכוב בעריות.
החכם משה בן אשר ובנו החכם אהרון בן אשר - יש חוקרים הסבורים כי גם מדקדקי המקרא הטבריינים בעלי המסורה, שנוסח התנ"ך שישנו בידינו מבוסס במידה רבה על עבודתם, היו קראים.
בעניין זה כותב נתן שור: "חשיבותם של המדקדקים הקראים ידועה לכול ואינה מוטלת בספק, אלא שאם מתקבלת היום הדעה שמשפחת בן אשר לא הייתה קראית כלל, מאבד 'תור הזהב' הקראי את יהלום הכתר הנוצץ ביותר שלו".
באותם זמנים היו הקראים עסוקים בפולמוס סוער עם רבנים כמו רבי סעדיה גאון.
יש אומרים שללא פועלו, הייתה הקראות דוחקת את רגלי היהדות הרבנית.
בשל הפולמוס המחודד, נוצרה הבדלה גמורה בין הקראים לבין מאמיני התורה שבעל פה.
בכל הושענא רבה התכנסו היהודים הרבניים בירושלים במעמד הר הזיתים וקראו שם כתב חרם כנגד הקראים.
הקראים הצליחו לערב את השלטונות לטובתם ולמנוע נוהג זה.
היו זמנים שבהם היחסים בין רבניים לקראים היו מתוחים מאוד, ואף נמסר על התנגשויות אלימות ביניהם.
לקהילה הקראית בארץ ישראל ובירושלים במיוחד היה מעמד נכבד בתקופה זו, ונראה שמעמדם היה בכיר ממעמד היהודים הרבניים בארץ.
הקראים שימשו בתפקידים בכירים בחצרות השליטים כמזכירים, רופאים, גובי מיסים, ועוד, מוזכר גם קראי שמונה למושל ירושלים.
מעדויות מהתקופה נראה שהקראים אף הצליחו להשפיע על הרבניים בארץ, וגרמו לרבניים לקבל כמה ממנהגיהם והלכותיהם.
הקהילה הקראית בירושלים חרבה ב-1099, עם כיבוש העיר בידי הצלבנים.
הקראים, ככל היהודים בארץ, נטבחו או נשבו.
הקהילה הקראית בעיר שוקמה לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי צלאח א-דין בשנת 1187.
קהילות קראיות היו מפוזרות בכל המזרח התיכון: בסוריה, שבבירתה דמשק היה מרכז קראי חשוב עד המאה ה-19; פרס הייתה מרכז קראי חשוב בעבר ומשם באו קראים לארץ ישראל, אולם מצב הקראים שם באותה תקופה לא ברור לנו כיום.
בעיראק היו מספר קהילות קראיות, ובעיירה הית נותרו קראים עד לשנת 1960, אז עלו בניה ארצה, בעיקר לבאר שבע.
מוצאו של החכם יעקב הקירקיסאני, ההיסטוריון והפרשן החשוב היה מעיראק.
גם החכם בן המאה העשירית חסן בן משיח, שניהל פולמוסים חריפים ביותר כנגד רס"ג היה בגדאדי.
התאריך המדויק של תחילתו של היישוב הקראי במצרים אינו ידוע.
לפי אחת המסורות הקראיות, ענן בן דוד הוא זה שחיזק וביסס את הקהילה הקראית במצרים.
מסורת אחרת טוענת שקראים ישבו במצרים עוד לפני הכיבוש הערבי (641).
המרכז במצרים היה מרכז קראי חשוב במשך דורות.
ככל הנראה החל מחזקיהו (1064), ישבו במצרים הנשיאים מבית דוד המלך, צאצאי ענן בן דוד שנשאו בתואר "ראש הגולה".
הקהילה הקראית התקיימה לאורך מאות שנים בפוסטאט (קהיר העתיקה), ונראה שהייתה לה השפעה רבה בעיר.
בבית הכנסת "בן עזרא" שבפוסטאט התגלתה הגניזה המפורסמת, שבה היה חומר קראי רב.
נראה שבית הכנסת היה שייך לקראים ועבר לידי הרבניים רק במאה ה-14.
ידועות גם קהילות בצהרג'ת, בתניס, בדמיאט ובאלכסנדריה.
עם יסוד העיר קהיר ושרפתה של פֻסְטאט בשנת 1168 עבר חלק גדול מהקראים מפסטאט לקהיר, שם התקיימה הקהילה לאורך מאות שנים, והיו תקופות בהן הייתה לאחד מהמרכזים הקראיים החשובים.
נראה שבמאה ה-12 הייתה לקראים השפעה רבה גם על הרבניים, ויש מהרבניים עברו לקראות.
כאשר בא הרמב"ם למצרים בשנת 1166 הוא מצא כי מנהגי הקראים פשטו בקרב הרבניים, למשל דרך טהרה באמצעות יציקת מים ותפילה קראית.
הרמב"ם יעץ לקרב את הקראים ולהתנהג עמם כאחים, יחס האחווה כלפיהם מותנה, לפי הרמב"ם, בכך שלא יביעו זלזול פומבי בתלמוד וברבנים.
אך עם זאת הוא ניסה למנוע השפעות קראיות ונראה שגם הצליח.
מבין הידועים שבחכמי הקראים במצרים ניתן למנות את:
החכם משה בן אברהם דרעי, המשורר הקראי המפורסם.
החכם דוד בן אברהם אלפאסי, המדקדק והבלשן.
החכם ישראל בן שמואל הדיין המערבי.
בצפון אפריקה היו קהילות קראיות, אולם קשה לאמוד את גודלן והשפעתן.
בתעודות היסטוריות נזכרת הקהילה הקראית בפאס שבמרוקו משם בא החכם דוד בן אברהם אלפאסי, המדקדק והבלשן, וקהילה בדרעא שבמרוקו משם בא החכם משה בן אברהם דרעי, המשורר הקראי המפורסם.
כמו כן נזכרות קהילה בנוה המדבר ורגלאן שבאלג'יר וקהילה בטריפולי בירת לוב.
קהילות קראיות אלה נעלמו אט-אט ובתחילת המאה ה-20 לא נותרו קראים בצפון אפריקה, למעט במצרים שם היה מרכז קראי גדול.
בספרד היה מרכז קראי גדול, וידוע על קהילות קראיות בספרד החל מהמאה ה-10. ככל הנראה הייתה לקהילה הקראית בספרד השפעה ולכן ניסו חכמי הרבניים לפעול נגד הקראים שם.
עד שנת 1100 בערך נערך לוח השנה הקראי בספרד לפי השיטה הקראית הארץ ישראלית.
ידועות קהילות קראיות בערים בורגוס, טולדו וטלוורה.
בעקבות מאמצי הרבניים כנגד הקראים ניתנה בשנת 1178 הוראת גירוש לקראים בספרד על ידי המלך אלפונסו השמיני.
למרות זאת עד ראשית המאה ה-14 עדיין חיו קראים בספרד.
המרכז הקראי בביזנטיון החל מימי הביניים
קראים הגיעו לאימפריה הביזנטית, שנכבשה בהדרגה על ידי העות'מאנים, עוד לפני הטבח הצלבני בירושלים, והתקיימה שם קהילה קראית.
קהילה זו גדלה במאה ה-11 כתוצאה מתנועת הגירה גדולה של קראים אל ביזנטיון, ככל הנראה בגלל התנאים הכלכליים הטובים שהיו שם באותם הימים.
הם עסקו שם בטקסטיל ובמסחר, אך גם המשיכו במרץ את מפעל הספרות הקראית.
בביזנטיון, ששפתה לא הייתה ערבית, כתבו החכמים הקראים בעברית, ותרגמו חלק מהכתבים הקראיים שנכתבו בערבית לעברית.
שם החל תהליך של התקרבות בין הרבניים לקראים מתוך מגמה לשיפור היחסים ביניהם.
המרכז הקראי בביזנטיון הגיע לשיא פריחתו במאה ה-13 ושגשג אף לאחר כיבוש קונסטנטינופול (איסטנבול) בידי העות'מאנים בשנת 1453.
בקונסטנטינופול פעלו כמה חכמים והוגי דעות קראים חשובים ביותר.
מבין הבולטים בחכמי ביזנטיון ניתן למנות את:
החכם טוביה בן משה המעתיק, המכונה 'האבל', שנסע לירושלים ללמוד תורה וחיבר פרשנויות ופיוטים שונים.
החכם יעקב בן שמעון, תלמידו של ישועה בן יהודה מירושלים ומתרגם ספרים רבים לעברית.
החכם יעקב בן ראובן, מחבר "ספר העושר".
החכם יהודה בן אליהו הדסי, המכונה 'האבל', בעל ספר "אשכל הכפר".
החכם אהרון בן יוסף הרופא, המכונה אהרון הראשון, מחבר הפרוש לתורה, "ספר המובחר", הוא בלט בנכונותו להשתמש במקורות רבניים שאינם סותרים את התורה שבכתב.
החכם אהרון בן אליהו מניקומידיה, המכונה אהרון האחרון, מחברה של שיטה פילוסופית שלמה בספרו "עץ חיים", ושל ספר ההלכה המקיף "גן עדן".
החכם אליהו בשייצי מחבר ספר ההלכה המקיף "אדרת אליהו", שהוא כיום ספר ההלכה הנפוץ ביותר אצל הקראים.
בשייצי הוא אחת הדמויות החשובות ביותר בתולדות הקראים.
המהפכה ההלכתית שיזם, שעוררה מחלוקת קשה בקרב בני עדתו, כללה שינויים מרחיקי לכת וקרבה מאוד את פסיקתם לזו הרבנית.
החכם כלב בן אליה אפנדופולו תלמידו של אליהו בשייצי ומחברם של פיוטים וספרים רבים ביניהם חלקו האחרון של הספר "אדרת אליהו" שאליהו בשייצי לא הספיק לכתוב.
החכם יהודה בן אליהו גבור בעל ספר "מנחת יהודה", פרשן, משורר ופייטן נודע.
המרכז בקונסטנטינופול שקע בסופם של ימי הביניים, ובמקומו צמח המרכז בקרים ובארצות מזרח אירופיות אחרות.
מרכז קראי זה הוסיף להתקיים גם בעת החדשה, וישנם קראים בטורקיה עד לימינו.
המרכז הקראי באירופה בימי הביניים
ממסמכים היסטוריים עולה כי כבר במאה ה-12 ישבו קראים בקרים במערב רוסיה של היום, ונראה שהקראים הגיעו לקרים מביזנטיון ומהקווקז.
הקראים גרו בעריה הראשיות של קרים כמו: סוֹלכת, צ'וּפוּט-קלעה, פַאוֹדוֹסיה (כָּפא) ואֶוּפּטוֹריה (יֶוופטוֹריה, גוֹזלו) ככל הנראה קראים מקרים התיישבו במקומות אחרים במזרח אירופה.
תחילתו של היישוב הקראי שם לא ברורה אולם ידוע כי בסוף המאה ה-14 כבר ישבו קראים בעריהן הראשיות של ליטא ופולין: בריסק, טרוקי, לוצק, לודמיר ועוד.
כנראה הם היגיעו יחד עם יהודים רבניים בגלל הפריוולגיות שקיבלו יהודים מהדוכס הליטאי ויטאוטאס הגדול.
נפוצה גם אגדה שהומצאה על ידי מחברים קראים בשנות ה-30 של המאה ה-20 שלפיה חלק מהקראים הובאו לטרקאי, בירת ליטא באותה תקופה, על ידיויטאוטאס הגדול, במטרה לשמש כחיל משמר נאמן אשר יגן עליו מהפיכות אפשריות.
במציאות על המצודה שמרו חיילים ממוצא טטרי.
במחצית השנייה של המאה ה-17 היו כ-30 קהילות קראיות במזרח אירופה.
מקורות מהתקופה מספרים כי צעירים קראים נשלחו ללימודים בקונסטנטינופול ובסיומם חזרו למזרח אירופה ושימשו שם בתפקידי הנהגה.
קראי מזרח אירופה דיברו בשפה ייחודית משלהם - שפה קראימית ("לשון קדר"), ששורשה במשפחת השפות הטורקיות.
אחרי שבמשך מאות שנים שימשה כלשון דיבור היא הפכה במאה ה-17 גם ללשון כתיבה.
בכתיבתה נעשה שימוש בכתב עברי, ומאוחר יותר - בכתב לטיני וקרילי.
מבין החכמים הקראים הבולטים במזרח אירופה ניתן למנות את:
החכם יצחק בן אברהם הטרוקי (הרופא), פייטן ומחברו של אחד הספרים האנטי מסיונרים המפורסמים ביותר "חיזוק אמונה".
החכם יוסף בן מרדכי מלינובסקי, פייטן ותלמידו של יצחק בן אברהם ומשלים הספר "חיזוק אמונה".
החכם זרח בן נתן הטרוקי, מחברם של פיוטים רבים.
ניהל חליפת מכתבים עם חכמים שונים.
החכם אברהם בן יאשיהו מטרוקי, רופאם של מלך פולין ונסיך ליטא, מחבר ספרי רפואה ופיוטים.
החכם שלמה בן אהרון מטרוקי, המכונה הזקן, מחברם של ספרי דת כמו "אפריון עשה לו".
החכם מרדכי בן ניסן מקוקיזוב, פייטן מדקדק ומחברם של ספרי דת רבים.
החכם שמחה-יצחק בן משה הלוצקי מגדולי חכמי הקראים במאה ה-18 ומחברם של ספרים רבים.
הידיעות על קראים בגרמניה ובצרפת מעורפלות ולא ברורות.
אם היו שם קראים, כנראה שלא הייתה להם השפעה רבה ושהקהילות שם לא האריכו ימים.
הקראים בארץ ישראל מהמאה ה-13 ועד הקמת המדינה
היישוב הקראי בארץ ישראל התחדש לאחר כיבוש הארץ בידי סלאח א-דין בשנת 1187 מידי הצלבנים, ונוסדו קהילות קראיות בירושלים ובחברון.
קהילות קראיות קמו מפעם לפעם במקומות אחרים בארץ ישראל כמו בצפת.
באשקלון הייתה קיימת קהילה קראית גם בזמן הכיבוש הצלבני.
מקומה של הקהילה בירושלים בין שאר הקהילות הקראיות בעולם היה שולי ברוב התקופות, ובחלק מהשנים לא היו בה אפילו עשרה גברים.
יצחק בן-צבי מתאר את הקראים בירושלים במאה ה-17: "הקראים המועטים בירושלים היו מקבלים עליהם את מרותם של הרבנים, שהתייחסו אליהם ביחס הוגן.
לפעמים אפילו שלחו את ילדיהם ללמוד בתלמוד תורה".
אחד המקורות מוסיף ואומר: "הקראים בירושלים מכבדים את החכמים ביותר ונושקים ידיהם ואינם מדברים תועה (סרה) עליהם.
ואדרבא, כי יהיה להם דבר באים לבית דין להתדיין לפני דייני ישראל (דיינים רבניים)".
משפחת סינאני, הוותיקה שבמשפחות הקראיות בירושלים, לא נטשה את העיר אלא עם כיבוש העיר העתיקה בידי הלגיון הירדני במלחמת העצמאות.
תחילת המאה ה-19 הייתה תקופה של פריחה בתרבות הקראית בקרים.
נפתחו בתי דפוס שהוציאו לאור ספרים רבים שנכתבו בעבר, אך גם לא פסקה היצירה החדשה.
ספרי הלכה, מוסר, פרשנות, היסטוריה ומחקר וגם פיוטים רבים נכתבו בתקופה זו.
מבין הבולטים שבחכמי התקופה ניתן למנות את:
החכם יוסף בן שלמה הלוצקי, מכונה יש"ר, חכם ופייטן קראי, מחברם של ספרים רבים.
החכם שלמה בן אפידה הכהן, בעל ספר "גפן האדרת".
החכם שמואל בן משה פאמפולוב, המנהיג האחרון של קהילת קרים לפני מלחמת העולם הראשונה.
לקראת אמצע מאה ה-19 פעלה בקרים תנועה לאומית קראית בראשותו של החוקר והחכם הקראי אברהם פירקוביץ'.
מתוך מטרה להשיג שוויון זכויות בינם לבין הנוצרים, הוא פרסם מחקרים רבים שטענו כי התקיים ישוב יהודי בקרים כבר במאה ה-7 לפנה"ס, והקראים האלו היו לאבותיהם של הכוזרים.
היום ידוע שרבים מהמסמכים שהציג היו מזויפים.
על כל פנים, הוא השיג את מטרותיו, והצליח להשיג שוויון זכויות מלא בין נוצרים לקראים.
לתנועה הלאומית הקראית הייתה השפעה ארוכת טווח בשנים לאחר מכן.
בקרב קראי מזרח אירופה הלך והתחזק זרם שראה את הקראים כבעלי מוצא ומאפיינים אתניים שונים מאלו של היהודים.
השלטון הצארי ברוסיה, שהעניק לקראים שוויון זכויות, דרש מהקראים לאסור על קבלה של יהודים רבניים לקראות.
לפיכך התקבלה החלטה, מוסכמת על כל קהילות הקראים, שלא לקבל אנשים לתוך הקראות.
החלטה זו עמדה בעינה שנים רבות לאחר מכן, והפכה אבן נגף לקראות.
בזמן השלטון הנאצי הוקמה ועדת בדיקה לעניין מעמדם הגזעי של הקראים.
הנאצים פנו למספר היסטוריונים יהודים – יצחק שיפר, מאיר בלבן וזליג קלמנוביץ' – בשאלה האם הקראים הם ממוצא אתני יהודי.
אלו שיקרו ביודעין והצהירו שאין שום קשר בין הקראים לעם היהודי, מתוך מטרה להציל את הקראים.
קביעתם סייעה להצלת חלק מהקהילות הקראיות מהשמדה בשואה, אולם היו מקומות שבהם הצהירו קראים על יהדותם ונספו בשל כך.
היחס המיוחד לקראים קומם כמה אידאולוגים נאצים, שידעו שמדובר למעשה ביהודים, ורווחה דעה שיש לשמור בסוד את קיומה של קבוצה אתנית זו ואת הסלחנות כלפיה.
קראים, כקבוצות אתניות אחרות באירופה הכבושה גויסו ליחידות גרמניות, וכחמש מאות עד שש מאות קראים בחצי האי קרים גויסו אליהן.
על פי האנציקלופדיה לתקופת השואה:
השלטון הסובייטי מנע מהקראים המזרח-אירופיים בברית המועצות ללמוד את דתם ואת תרבותם.
רבים מן הקראים נטמעו ונראה שמעט נותר מהתרבות הקראית באזור זה של העולם.
כיום יש כ-2,000 קראים מוצהרים במזרח אירופה והתאחדויות שלהם התחילו לפעול לאחר התמוטטות ברית המועצות.
רובם אינם רואים עצמם כחלק מהעם היהודי, אלא כקבוצה אתנית נפרדת הקרויה קראילאר.
הניב האוקראיני של הלשון הקראימית נכחד.
הניב הליטאי-פולני מדובר כיום בידי עשרות בודדות בלבד, אך נעשים מאמצים להחיותו.
בליטא מתקיימת פעילות ספרותית קראית משמעותית ביחס לקוטנה של הקהילה, שמספר חבריה מונה כמה מאות בלבד.
ישנם הבדלים בין קראי מצרים לקראי מזרח אירופה.
בניגוד לאחרונים, קראי המצרים הצהירו תמיד על היותם יהודים.
מקורה של קהילת הקראים בישראל הוא בקראי מצרים.
בעת החדשה נהגו הקראים במצרים להביא את חכמים מארצות אחרות כמו טורקיה ומזרח אירופה לכהן בתפקיד החכם הראשי של הקהילה, איתו מופקדת האחריות להדריך ולהנהיג את הציבור.
החכם שבתאי בן אליהו מנגובי יליד טורקיה וכיהן כחכם הראשי במצרים 30 שנה.
החכם ברכה בן יצחק הכהן יליד טורקיה ממלא מקומו של מנגובי שימש בתפקיד החכם הראשי 7 שנים.
החכם טוביה בן שמחה לוי בבוויץ יליד רוסיה, שימש בתפקיד עד פטירתו בשנת 1956, אחרון חכמי הקראים במצרים.
הקראים במצרים התרכזו בעיקר ברובע הקראי בקהיר ("חארת אל-יהוד אל-קראין"), שהיה חלק מהרובע היהודי הכללי.
במאה העשרים עזבו חלק מבעלי האמצעים את הרובע הקראי לטובת שכונות היוקרה של קהיר או ערים אחרות כגון אלכסנדריה ופורט סעיד, אך מרבית הקהילה המשיכה להתגורר ברובע העתיק.
ברובע שכנו בתי כנסת אחדים, ובשנת 1932 הושלמה בנייתו של בית הכנסת הקראי הגדול והמפואר בשכונת אלעבאסיה, אשר נקרא על שמו של המשורר הקראי המפורסם מימי הביניים החכם משה דרעי.
החל מסוף המאה ה-19 השתלבו הקראים באופן הולך וגובר בכלכלה ובמנהל המצרים.
קראים אחדים התבלטו אף בחיים הציבוריים של המדינה.
בין אלו נמצא המוזיקאי והמלחין הקראי דאוד חוסני אשר הלחין את האופרטה הראשונה בשפה הערבית, כמו גם יצירות רבות לגדולי המוזיקאים והזמרים המצרים.
בנוסף הלחין חוסני שיר-פיוט קראי שחיבר החכם טוביה לוי בבוביץ, אשר שימש להלכה בתור ההמנון של הקהילה.
דמות בולטת נוספת בקהילה היה מראד פרג', משורר ידוע בשפה הערבית והעברית ומשפטן חשוב שסייע לנסח את החוקה המצרית של 1923. פרג' כתב למעלה מ-30 ספרים בנושאים שונים, אשר חלקם מוקדשים לפרשנות ההלכה והתאולוגיה הקראים.
הקהילה הקראית ניהלה גם חיי תרבות פנימיים ערים, ובקרב הקהילה יצאו לאור מספר עיתונים בשפה הערבית, בהם "אל-תהד'יב", "אל-ארשאד" ו"אל-כלים".
כמה ממנהיגי הקהילה, ובהם פרג' תמכו בפומבי בציונות ופעלו למען היישוב היהודי בארץ ישראל.
באופן כללי הייתה הציונות אהודה בקהילה, והיהודים הקראים נרדפו בעטיה כמו הרבניים.
הקראי הציוני המפורסם ביותר, שפעל במצרים לאחר קום מדינת ישראל, היה ד"ר משה מרזוק, שהיה לדמות מופת ולסמל במורשת העדה.
מרזוק, רופא במקצועו, גויס על ידי מדינת ישראל לרשת ריגול שפעלה במצרים, והופעל, יחד עם חבריו, כדי לפגוע במטרות מערביות שם על מנת להעכיר את יחסיה של מצרים עם ארצות הברית ובריטניה.
הפעולה, שכונתה מאוחר יותר "העסק הביש", נחשפה, על משה מרזוק נגזר עונש מוות, והוא נתלה במצרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשיאה, מנתה הקהילה הקראית במצרים כ-5,000 נפשות.
אחרי הקמת מדינת ישראל, ועם האנטישמיות הגואה במצרים - עלו רבים מהיהודים לארץ ישראל, אף על פי שהתקשו לקחת עמם את רכושם.
מחציתם המתינו עד לאחר מבצע קדש שהסלים את העוינות כלפיהם במצרים, ואז עלו.
עליית הקראים לארץ לא התקבלה בברכה בידי החוגים הרבניים האורתודוקסיים, והרב צבי פסח פרנק הזהיר מפניה.
לחץ של יהדות מצרים שאיימה בחרם על העלייה אם הקראים יוצאו מכללה והתערבותם של הרב עוזיאל, יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון אפשרו לקראים לעלות.
כיום (2024) אין יותר קראים במצרים, כולם היגרו ממנה למדינות אחרות ובעיקר לישראל.
בית הכנסת הגדול בקהיר בשכונת "עבאסיה" על שם משה דרעי, סגור למבקרים והמפתח נמצא בידי הקהילה הרבנית.
כמו בתי כנסת אחרים בקהיר שנסגרו לאחר עזיבת היהודים גם בית הכנסת הקראי בעבאסיה נותר מוזנח ומלוכלך.
ביזה של הרכוש והספרים בידי יהודים לא קראים מקומיים תרמה אף היא ככל הנראה להרס הרב.
כל שנותר הוא ארון ספרים אחד, ערימת ארגזים שקועה באבק ומספר תיבות ריקות של ספרי תורה.
מוצאם של רוב רובם של הקראים במדינת ישראל הוא בקראי מצרים, ומוצא מיעוטם הוא בקראי עיראק, טורקיה, רוסיה ובכאלו שקיבלו על עצמם את הקראות.
עליית הקראים ממצרים הייתה בשני גלי עליה עיקריים: הגל הראשון בשנים 1948–1950, והגל השני בשנים 1955–1956, בעיקר בעקבות מבצע קדש, אולם גם לאחר מכן הוסיפו להגיע קראים ארצה.
מאחר שברישומי משרד הפנים הקראים רשומים כיהודים, לא ידוע מספרם המדויק של הקראים בארץ.
כיום מוערך מספר הקראים בישראל בכ-25,000 נפש ובמדינות אחרות בעולם חיים עוד כ-10,000 נפש.
קהילות קראיות קיימות ברמלה, שבה נמצא מבנה "מרכז היהדות הקראית העולמית", באשדוד, באופקים, בבאר שבע, בקריית גת, בבת ים בירושלים ובמושבים מצליח ורנן.
בסך הכול ישנם 11 בתי כנסת קראים בארץ.
בארצות הברית, בעיקר באזור סן פרנסיסקו, יש גם כמה אלפי קראים שרובם ממוצא מצרי.
היום נפוצים יחסית נישואים בין רבניים לקראיים.
בדומה ליהדות האורתודוקסית, גם בקרב הקראים יש תהליך של חילון ורבים הקראים שאינם מקפידים על מצוות הדת.
החוק הישראלי מעולם לא הכיר בקראים בתור עדה דתית נפרדת ולכן מעמדם המשפטי של בתי הדין הקראיים בעייתי.
היו ניסיונות של הקהילה הקראית בראשות החכם הקראי הראשי חיים בן יצחק הלוי לפעול מול הממשל, אך הם נתקלו בהתנגדות.
פסקי הדין בענייני נישואין וגירושין ניתנו לרוב על ידי בית הדין הקראי, אולם לכל אחד מבני הזוג הייתה בעבר אפשרות להעביר את הדיון לבית הדין הרבני.
מצב זה השתנה ב־1995, כאשר בית המשפט העליון הפך את פסקי הדין הקראיים למחייבים עבור בני זוג קראיים.
בשנת 2014, פסק בית המשפט העליון כי יש להמשיך להנפיק תעודות גירושין לבית הדין הקראי כל עוד לא הוסדר מעמדו בחוק.
בישראל נתקלו הקראים לראשונה במצב שבו הם נמצאים תחת שלטון שנותן יחס מועדף ליהדות האורתודוקסית.
קראים מתלוננים על אפליה בתקציבים שמעניקה מדינת ישראל לקראים לעומת הרבניים, ואף הגישו עתירה לבג"ץ בעניין זה (ההליך החל ב-1999).
בישראל אימצו לעצמם קראים מנהגים רבניים כמו בר מצווה ועליה לתורה בגיל 13, בניגוד לטענה הקראית המקורית שהבגרות של אנשים שונים לא באה באותו גיל.
הקראים טוענים שאין במנהג זה כל רע.
החוקרת עמנואלה טרויסן סמי (בתוך "Karaite Judaism") כותבת על כך: