tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ויכוח קצר, ג'וניור לוקח את התינוקת בתקווה לחזור לקרונרסטון, אבל הוא נחטף על ידי שני מנהיגי זאבים בשם זאב אלפא וזאב ביתא (קיגן מייקל קיי וג'ורדן פיל), וג'וניור והתינוקת נלקחים למערה של הזאבים, שבו ג'וניור רואה שטוליפ נתפסה גם.
השניים הצליחו להציל את התינוקת מהזאבים, שנפלו ביופייה והחמידות של התינוקת, והם בורחים.
בקרונרסטון, עובד ששמו יוני טוני (סטיבן קריימר גליקמן), לומד על קיומה של התינוקת, והוא עוקב אחרי ג'וניור וטוליפ כדי לקבל את התינוקת, בתקווה שהאנטר יפטר את ג'וניור והוא יקבל את הקידום במקומו.
שיוני טודי מגלה להאנטר על התינוקת, הם מתמרנים את ג'וניור וטוליפ בכך שמשנים את היעד של התינוקת.
אחרי עוד פגישה קצרה של ג'וניור וטוליפ עם הזאבים, ג'וניור וטוליפ נתקלים בג'ספר (דני טרג'ו), חסידה ישנה שהייתה אחראית בסופו של דבר עבור טוליפ ועל המשלוח שלה.
ג'ספר מגלה להם שהוא חיפש כל חייו את החלקים של היעד לביתה של טוליפ, וכי הוא זקוק לחתיכה האחרונה אשר טוליפ תדע על ביתה, וטוליפ מגלה לג'ספר שהיא שמרה את החתיכה אצלה.
בשלב זה, ג'וניור מגלה כי הוא היה אמור לפטר את טוליפ, וטוליפ נעלבת, וג'וניור עוזב עם התינוקת בדמעות שלה.
עכשיו, שג'ספר וטוליפ יודעים היכן משפחתה של טוליפ, ג'ספר מחליט לקחת אותה להתאחד איתם בעוד ג'וניור בעצב ממשיך לספק את התינוקת לבדו.
ג'וניור נתפס ונקשר על ידי האנטר ויוני טודי, והם חוטפים את התינוקת.
טוליפ מגיעה להציל את ג'וניור מבלי שפגשה את משפחתה והם שולחים את עצמם חזרה לקרונרסטון.
לאחר שנלחמו בצבא של פינגווינים, ג'וניור וטוליפ נרדפים לחדר קבלת התינוק הנטוש ומפעילים את המכונה, על מצב של מיליון תינוקות.
האנטר מגיע בכעס אל ג'וניור וטוליפ עם רובוט גדול, אבל בעזרת השובבות של התינוקת, ג'וניור וטוליפ גורמים למפעל החבילות קרונרסטון ליפול, והאנטר נופל יחד איתו.
ג'וניור נואם לחסידות כדי לעזור לספק את התינוקות למשפחות שביקשו (כולל ההזמנה של נייט), וגם על אספקת התינוקת.
ג'וניור מדמיין חזון בראשו, כי התינוקת תהפוך להיות אישה שאוהבת את משפחתה, לקחת חלק בחוג קראטה, ולהתחתן.
החסידות עוזרות לטוליפ להתאחד עם משפחתה, והיא וג'וניור ממשיכים את עבודתם של מסירת תינוקות בקרונרסטון.
בסופו של דבר, כל משפחה יודעת עכשיו כי החסידות מובילות תינוקות שוב.
אנדי סמברג בתפקיד ג'וניור, חסידה לבנה שעובדת בקרונרסטון.
הוא יוצא למסע ביחד עם טוליפ לספק את התינוקת.
קייטי קראון בתפקיד טוליפ, בת אנוש שגרה בקרונרסטון.
היא יוצאת למסע עם ג'וניור.
בסוף הסרט מתאחדת עם משפחתה.
קלסי גראמר בתפקיד האנטר, מנכ"ל קורנרסטון.
רצה לקדם את ג'וניור לבוס.
אנטון סטארקמן בתפקיד נייט גרדנר, ילד שרוצה אח ומזמין חסידה.
הוא מאמין שהאח שהזמין יגיע בכל דרך אפשרית.
קיגן-מייקל קיי בתפקיד זאב האלפא, זאב שרוצה את התינוקת.
ג'ורדן פיל בתפקיד זאב הבטא, זאב שרוצה את התינוקת.
ג'ניפר אניסטון בתפקיד שרה גרדנר, סוכנת מכירות ואמו של נייט.
לבסוף היא מחליטה לשחרר קצת מעבודתה.
טיי בארל בתפקיד הנרי גרדנר, סוכן מכירות ואביו של נייט.
לבסוף הוא מחליט לשחרר קצת מעבודתו.
סטיבן קריימר גליקמן בתפקיד יוני טודי, יונה שעובדת בקרונרסטון.
דני טרג'ו בתפקיד ג'ספר, חסידה שרצתה לאמץ את טוליפ.
אסף את כל חלקי מושא היעד.
אייל ליטויין - נייט גרדנר
מתי אטלס - זאב אלפא
ניר פרידמן - זאב בטא
גלעד קלטר - הנרי גרדנר
איילת רובינסון - שרה גרדנר
צביקה פורמן - יוני טודי
חֲסִידָה שְׁחוֹרַת-צַוָּאר (שם מדעי: Ephippiorhynchus asiaticus) היא מין עוף גדול ממשפחת החסידתיים.
היא קרובה של חסידת האוכף מאפריקה, אך היא חיה בדרום-מזרח אסיה ומזרחה עד צפון אוסטרליה.
אורכה של חסידה גדולה זו 129–150 ס"מ ומוטת כנפיה מגיעה ל-230 ס"מ.
זהו עוף שחור-לבן עם צוואר וראש ירוקים-כהים, מקור גדול שחור ורגליים ארוכות בצבע אדום.
החסידה חיה במקווי מים שונים מביצות ואגמים עד לשפלות, אזורי בוץ ואף בחופי ימים טרופיים.
היא מניעה את מקורה בתוך המים בחיפוש אחרי דגים, דו-חיים, זוחלים קטנים, סרטנים, חרקים, עופות מים קטנים ועוד.
בחופי ים היא גם אורבת לבקיעה של צבי ים צעירים ולוכדת אותם מיד עם בקיעתם.
היא מקננת בעשבים הנמוכים בביצות, לעיתים לצד עופות מים אחרים.
חסחוסן (שם מדעי: Chlamydoselachus) הוא סוג בן שני מינים של דמויי כריש פרימיטיביים מהסדרה שש-זימאים, היחידי במשפחה חסחוסניים (Chlamydoselachidae).
כמה חוקרים משייכים את כל בני המשפחה לסדרה עצמאית - חסחוסאים (Chlamydoselachiformes).
דגים אלה דומים יותר לצלופחים מאשר לכרישים והם בעלי גוף מוארך ונחשי, ראשים מגודלים, מערכת שיניים חדות מוארכת וששה זימים בצידי הראש.
הסנפירים שלהם קטנים והזנב מסתיים בשוט ארוך.
הם חיים בעומק רב ומזונם כולל דגים ודיונונים.
רק פרטים מעטים שלהם נמצאו.
חסידה מזרחית (שם מדעי: Ciconia boyciana) היא מין של חסידה גדולה ממשפחת החסידתיים החיה במזרח אסיה.
היא נמצאת במזרח סין ורוסיה ובעבר גם ביפן וקוריאה מהן נכחדה.
היא דומה במראה לחסידה הלבנה, אך בעלת מקור גדול ואפור, עיניים מוקפות בטבעת אדומה ודלדול אדום מתחת המקור.
החסידה חיה בבדידות חוץ מבעונת הרבייה.
היא מצויה בין גדות ביצות ונהרות ומחפשת חרקים, דגים, דו-חיים, זוחלים ויצורים קטנים נוספים.
חסידה זו נמצאת בסכנת הכחדה בבית גידולה בטבע.
חסידה לבנת-גרון או דִּיסוּרָה (שם מדעי: Ciconia episcopus) היא מין של חסידה ממשפחת החסידתיים החיה בדרום-מזרח אסיה, הודו ואפריקה שמדרום לסהרה (מאוגנדה עד לקניה).
גובה החסידה 85 ס"מ בממוצע והיא בעלת נוצות כהות עד שחורות עם צוואר לבן וכיפה כהה.
פניה ומקורה אפורים ועינייה אדומות.
החסידה חיה באתרי ביצות וגדות נהר וגם סוואנות לחות ולעיתים גם סביב החופים, שם היא מחפשת טרף כמו דגים, צפרדעים וחרקים.
החסידה ניזונה לבדה אך חיה עם בן זוג ולעיתים תעוף בלהקות קטנות.
חסידה זו מצויה בסכנה בטבע.
חסידה לנדאו (30 באוגוסט 1926 - 12 בינואר 2017) הייתה ציירת ואמנית ישראלית.
התמקדה בציורי נוף, וציורים המשקפים את סביבתה החזותית והרוחנית.
נושאים מרכזיים ביצירתה הם: בריאת העולם, דקלים, טלית, תנ"ך, שוד קשישים, חלוני רקיע, תמרור - כמעט תאונה.
בסוף חייה חזרה לצייר את נושאי המקרא בסגנון מופשט משולב בפיגורטיבי.
חסידה לנדאו נולדה בפולין בשנת 1926 (כ' אלול תרפ"ו) לישראל צבי ויוכבד מישור.
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה שהתיישבה בתל אביב.
בשנים 1944–1947 למדה ציור ועיצוב גרפי בבית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים, בהדרכתו של הצייר מרדכי ארדון.
בשנת 1960 למדה רישום אצל מרסל ינקו ובשנת 1968 למדה ציור בצבע בבית הספר לאמנות "קלישר" בתל אביב, אצל אריה מרגושילסקי.
לאחר לימודיה בבצלאל הגיעה לקיבוץ שלוחות שבעמק בית שאן.
חסידה נישאה לאורי לנדאו, ממקימי ענף התמרים בישראל, ונולדו להם ארבעה ילדים.
שנים רבות שימשה חסידה מורה לציור בבית הספר המשותף שק"ד, ואף העבירה חוגי ציור לחברים מבוגרים בקיבוץ ובמועצה האזורית.
לנדאו הייתה מוערכת מאוד על ידי תלמידיה.
בקיבוץ שלוחות יצרה בסטודיו משלה.
נפטרה בשנת 2017, ונקברה בבית העלמין בקיבוצהּ שלוחות.
ציוריה של חסידה לנדאו הם פרי שעות עיון רבות המוקדשות לכל נושא ונושא, עשרות שנות למידה, והתעניינות בהוויה האמנותית כמורה וכתלמידה.
סגנון הציור שלה משלב את המופשט עם הפיגורטיבי.
הציורים הם גדולים ובצבעים בהירים – בהשפעת האור החזק של קיבוץ שלוחות בעמק בית שאן.
אנשי קיבוץ שלוחות ועמק בית שאן (שנקרא היום עמק המעיינות), היוו את המקור ליצירתה הראשונית של חסידה, או בלשונה: "נושאי ציורי לקוחים מסביבתי הקרובה, החזותית והרוחנית.
סביבה של קבוצה דתית בעמק בית שאן".
עם השנים הרבתה חסידה לעסוק בסיפורי המקרא.
ציורי התנ"ך שלה משלבים לימוד מדרשי והתבוננות מעמיקה בטבע.
מצד שני כשאני רוצה למכור אין בידי הכלים להיחשף, כך אני נשארת לא מוכרת ומתקשה לפרוץ את המעגל הזה...
מצד אחד מספיקה ומספקת אותי עצם היצירה ומצד שני בכל זאת חשוב לי לדעת מה קורה עם העבודות שלי במפגש עם הקהל ואיך הוא מגיב...
הייתה אצלי בסטודיו קבוצה של כמרים שהגיבו לעבודות מעומק הלב, הם עלו על הנקודות שהתכוונתי וזה הרגיע אותי...
אם קיים חשש להיפתח הוא אינו נובע מהמקום של חשיפת העבודות שלי כלפי אלה שאינם יהודים.
אלוהים הוא שלהם כמו שלנו.
מאוד הייתי רוצה שיכנס לסטודיו גם ערבי מוסלמי, אמנם אני חושבת שהמקור הוא היהדות, אבל אלוהים הוא של כל הדתות."
חסידה לנדאו עסקה הרבה בנושא השואה, וכמנהגה - ביסודיות.
בעלה אורי, היה ניצול שואה, ומשפחתה המורחבת של חסידה, מצד אביה - סבא, סבתא, דודים ובני דודים, כמו גם משפחתו של אורי נספתה במחנות הריכוז.
חסידה לנדאו יצרה אנדרטה לזכר קרבנות השואה, שהם קרובי משפחה של חברי קיבוץ שלוחות, וזוהי אחת מעבודותיה הבולטות.
האנדרטה כוללת שישה עמודי בטון, שעליהם מוטבעים שמות בני המשפחה.
הקמת האנדרטה לוותה בתהליך הכנה ארוך ומשמעותי עבור חברי הקיבוץ.
קדמה לו יצירת ספר זיכרון אודות הנספים.
הספר עטוף שק ודפיו צבועים בצבע בז'.
על כל דף מסגרת בטכניקה של חיתוך עץ עם הכיתוב 'יזכור' ובמרכזו שמות בני משפחה שנספו בכתב ידם של החברים.
הספר מאפשר להזכיר גם שמות של בני משפחה רחוקים.
יצירה אחרת של לנדאו בהקשר לשואה היא תבליט על חזית אחורית של בית הכנסת בשלוחות.
התבליט מורכב משישה עמודים יצוקים בצורת משולש, המטילים צל אחד על השני.
בין העמודים משולבות אבני אילת אדומות, כסמל של אש ודם, ואבן ירוקה אחת ממכרות תמנע, כסמל לתקווה.
הפסל התלוי נוצר כמחווה לחברי שלוחות, שתרמו מכספי השילומים שלהם לטובת בניית בית הכנסת.
תיעוד הפסל המצולם שמור בספריה הלאומית.
אחת מטכניקות היצירה החביבות על לנדאו הייתה פסיפסים.
ביחד עם חבר הקיבוץ חיים שכטר, היו אוספים אבנים מן הטבע להכנת הפסיפסים הרבים, שהציבו ברחבי הקיבוץ.
הבולט ביותר הוא "קיר ירושלים", שהוא מעין פסל סביבתי המתאר את העיר ירושלים.
אזור "קיר ירושלים" הפך לאתר מומלץ למבקרים בעמק, ולפניו נערכים טקסים וחתונות.
1972 - 'כי האדם עץ השדה' ו'גופים בחלל' במוזיאון אשדות יעקב
1973 - 'בריאת העולם' – גלריה אנגל, ירושלים
1977 - 'ענפי דקלים' משכן לאמנות עין חרוד
1978 - 'טליתות ותמרים' – בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
1990 - "בראשית", "טליתות ותמרורי דרך" – בית יד לבנים, טבריה
1992 - "תמרור – כמעט תאונה" – מוזיאון וחצרות איכרים, כפר תבור
2002 - 'בראשית' סטודיו אמן - בי"ס וגלריה לאומנויות, חדרה, בית התנ"ך, תל אביב.
2012 - קול התנ"ך בראי המכחול" – גלריה עירונית עפולה
בנוסף נערכו תערוכות בקיבוצים שונים כמו: גינוסר, טירת צבי, בית השיטה, מעלה גלבוע, קבוצת יבנה ושלוחות.
ספר - קול התנ"ך בראי המכחול
בדצמבר 2006 יצא לאור ספר יצירותיה של חסידה לנדאו במתכונת אלבומית, בעיצובו של האמן משה מירסקי.
בספר מופיעים ציורי התנ"ך של לנדאו, כשלצידם הפסוקים הרלוונטיים, ובנוסף דברי פתיחה וסיכום.
הספר יצא לאור בהוצאת המשפחה.
בינואר 2018, הוציאה המשפחה ספר נוסף לזכרה של חסידה "ממעוף החסידה - מחשבותיי בקו וצבע", בפורמט דומה לספר הקודם, ובו מפורטים תהליכי העבודה והמחשבה מאחורי היצירות.
"חסידה צחורה" הוא סינגל של הזמר והראפר הישראלי רביד פלוטניק (שהיה ידוע אז בשם הבמה נֶצ'י נֶצ').
השיר יצא לאור ב-2015, כחלק מהאלבום "ברוכים הבאים לפתח תקוה", על ידי חברת התקליטים "היי פייבר".
השיר מתבסס על המקצב של "חסידה צחורה" של להקת "צלילי העוד" מ-1975, והוא אף כולל שחזור של הפזמון בקולו של המפיק איציק פצצתי.
בעוד פצצתי הלחין הרחבה למנגינה העממית, פלוטניק כתב גם מילים נוספות לאלו העממיות.
שלושה בתים מקוריים מרכיבים את השיר, וביניהם מחבר שחזור של הפזמון משנות ה-70.
תוכן השיר מהווה מעין מכתב של פלוטניק לאמו, שנפטרה ממחלת הסרטן כשהיה בן 12, ובו הוא מספר לה על השינויים שחלו בחיי המשפחה מאז מותה, ומביע את געגועיו אליה.
פלוטניק מדבר אליה בגוף שני, ועל כך ציין כי זה היה עבורו סוג של טיפול פסיכולוגי להתמודדות עם האבל.
ב-2019 נכלל באלבום "ועכשיו לחלק האומנותי" שיר בעל מבנה דומה, "יום כיפור בכפר סירקין", בו שר פלוטניק לאביו.
השיר זכה לשבחים מהמבקרים, וגם הושמע רבות בתחנות הרדיו.
במצעד הרשמי של גלגלצ, השיר התמקם בעשירייה הראשונה במשך שישה שבועות ברציפות, ובשיאו דורג במקום השלישי (בשבועיים הראשונים).
כמו כן, השיר צבר מעל למיליון וחצי השמעות באתר שיתוף הווידאו "YouTube", ובאפליקציית הזרמת המדיה "Spotify" הוא הושמע כ-837,000 פעמים.
חסוס דויד פריירה קסטרו הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סיאטל סאונדרס מה-MLS ובנבחרת ארצות הברית.
פריירה גדל במחלקת הנוער של דאלאס מה-MLS.
ב-3 ביוני 2017 ערך פריירה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 6-2 על ריאל סולט לייק במסגרת הליגה.
ב-8 במאי 2018 הושאל לטלסה ראפנקס מה-USL.
הוא ערך 14 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-1 בפברואר 2020 ערך פריירה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בניצחון 1-0 על נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
ב-31 בינואר 2021 הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 7-0 על נבחרת טרינידד וטובגו במשחק ידידות.
ב-10 ביוני 2022 הבקיע ארבעה שערים בניצחון 5-0 על נבחרת גרנדה במסגרת ליגת האומות של CONCACAF .
פריירה הוא בנו של דויד פריירה, כדורגלן העבר של נבחרת קולומביה.
כלל זה עשוי להופיע כהפרדה והבדלה בין שני חלקי משפט, שעל ידו נוצרים מהם שני מקרים או דינים שונים.
הכלל משמש במקומות בהם דברי המשנה (או הברייתא) כפי שהם בנוסחה המקורית נראים סותרים את עצמם או שאינם מובנים.
לדוגמה, במשנה העוסקת בחיוב קטן במצוות סוכה (מדין חינוך) נאמר: .
התלמוד מקשה על דברי המשנה, שכן בתחילתה מבואר כי תינוק אינו חייב בסוכה, ואילו מהמעשה של שמאי עולה כי גם תינוק חייב בסוכה (בלשון התלמוד: "מעשה לסתור?").
התלמוד מתרץ זאת באמצעות כלל זה: .
יש מהראשונים שכתבו שאין משתמשים ב"חסורי מחסרא" בכדי להעמיד את דברי המשנה כדעת תנא יחיד, אלא אם כן נפסק להלכה כדברי אותו התנא.
אין משתמשים ב"חסורי מחסרא" בכדי להקשות קושיה, אלא רק כדי ליישב את דברי המשנה.
גם בתחילת משנה ניתן להשתמש ב"חסורי מחסרא", ואין אומרים שאין אדם מחסר בראש דבריו.
הריטב"א ביאר בתלמוד כי לא ניתן להוסיף מילת היפוך מוחלטת תחת "חסורי מחסרא"; כגון אם מצוין מצב מסוים, לא ניתן לומר שהכוונה לשלילת אותו המצב, וחסר את המילה "לא" (בסוגיה התלמודית המדוברת: "אף על פי שהחזיק" - לא ניתן לומר כי חסורי מחסרא והכוונה ל"אף על פי שלא החזיק").
קיימת מחלוקת אם ומדוע הוחסרו הדברים כפי שהם בצורתם המקורית במשנה, שמחמת כן נדרשת העריכה וההשלמה:
יש סוברים שאכן קיים חסרון בדברי המשנה במקור, באופן שאין הכוונה האמיתית מובנת מתוך הדברים בלא הגהה ועריכה, ועל כן השינוי נצרך כשלעצמו בטקסט המקורי.
קיימת מחלוקת על הסיבה שבה נכתבו המשנה באופן חָסֵר - לדעה זו:
ויש סוברים שהוא לפי שהיו רגילים לשנות את המשניות בניגון (כדי להקל על הזיכרון), ולכך - כדי שלא יתקלקל ויתבלבל הניגון המיוחד והתואם לאותה המשנה - בוצע במשנה שינוי בנוסח.
ויש הסוברים שכאשר התנא רצה להעלים הדבר, כתבו באופן זה, כדי שרק החכם יבין הכוונה הנסתרת שבדבריו.
ויש סוברים שהדברים מצד עצמם אינם צריכים הגהה ועריכה, ושניתן לבוא לכוונה הנכונה על ידי עיון ודקדוק בדברי המשנה כפי שהם, והשלמת הדברים אינה אלא עבור המון העם שאינם יודעים לעיין בה היטב כנדרש.
ויש סוברים כי רבי יהודה הנשיא, עורך המשנה, סתם את דבריו כדעת אחד מהתנאים, ולפי אותה הדעה הדברים שלמים ומתוקנים, אלא שחכמי התלמוד סברו להכריע כדעת תנא אחר, ועל כן נתנו את הכלל של "חסורי מחסרא", על מנת להתאים את דברי המשנה עם אותו התנא האחר.
ויש הסוברים, שפעמים ויש להגיה את דברי המשנה ופעמים ניתן להבין כוונת המשנה מתוך דקדוק בדבריה כפי שהם.
בספר פנים יפות הביא בשם האר"י, ש"חסורי מחסרא" נרמז בפסוק "חמוקי ירכיך כמו חלאים מעשי ידי אמן", "חמוקי" ראשי תיבות "חסורי מחסרא והכי קתני".
וכדרשת חז"ל מה ירך בסתר אף דברי תורה בסתר.
רבי דוד מלעלוב מסביר שחסורי מחסרא ולא זו אף זו תלויים במצב הנפשי של התנא שלימד את המשנה.
בלא זו אף זו הוא נמצא במצב של אהבה, שזה מצב של התפשטות וממילא הוא אומר שני דינים למרות שאפשר היה ללמוד אחד מהשני ואילו כאשר הוא במצב של יראה שזה כיווץ וצמצום אז יש חלל (כמו אחרי הצמצום הראשון) וממילא צריך להמשיך קו שזה "והכי קתני"
בדומה לביטוי "חסורי מחסרא", קיימים בתלמוד גם ביטויים אחרים מקבילים או דומים, כמו "אי איתמר, הכי איתמר" (בתרגום מארמית: "אם שנינו, כך שנינו"), או "אלא הכי איתמר", וכן "הכי קאמר", המופיעים לרוב באמרות שנמסרו מאמוראים, ומתוך קושיה או הכרח אחר התלמוד מברר את דברי אותו האמורא ומנסח אותם באופן שונה.
כך גם הביטוי "מה טעם קאמר", מופיע כביאור למימרה שנראית כמרכיבה חלק שחסר בו הקשר, ובתלמוד מבארים שההקשר הוא "מה טעם".
חסיאל ריברו פרננדס (בספרדית: Jasiel Rivero Fernández; נולד ב-31 באוקטובר 1993) הוא כדורסלן קובני המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בכוכב האדום בלגרד מהליגה האדריאטית והיורוליג.
לאחר ששיחק בנוער במדי קפיטלינוס דה הוואנה מהליגה הקובנית ערך ריברו את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-1 בינואר 2016 במדי אסטודיאנטס קונקורדיה .
בעונת 2018/19 שיחק במדי בוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית .
ב-9 בספטמבר 2019 חתם ריברו בסן פבלו בורגוס מליגת ה-ACB הספרדית, ומילא חלק משמעותי בשתי הזכיות של הקבוצה בליגת האלופות בכדורסל ב- וב-, אז גם נבחר לחמישיית העונה השנייה.
ב-15 ביולי 2021, על אף התעניינות מצד מועדונים כמו פנאתינאיקוס, חתם ריברו בוולנסיה מהליגה הספרדית והיורוליג, והתאחד עם מאמנו בבורגוס, ז'ואן פניארויה.
ב-30 ביולי 2023 חתם ריברו לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות המדינה ב-, בגביע המדינה בכדורסל 2025 ובגביע ווינר בכדורסל 2024.
ב-18 ביולי 2025 חתם ריברו לשנתיים בכוכב האדום בלגרד מהליגה האדריאטית והיורוליג.
ריברו ייצג את באליפות האמריקות בכדורסל 2015, והעמיד ממוצעים של 18.8 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-0.5 אסיסטים.
חָסוּת הוא רומן מאת הסופר הישראלי סמי מיכאל, שפורסם בשנת 1977 בהוצאת עם עובד.
הרומן עוסק ביהודים וערבים חברי ארגון שמאל בישראל, ועלילתו מתרחשת בחיפה בשלושת הימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים.
הרומן הוא למעשה רומן מפתח שרבות מהדמויות בו מייצגות דמויות אמיתיות מתנועות השמאל בישראל של התקופה; אהרן אמיר, למשל (תחת שם העט "יריב עיטם"), מציין כי "מי שמצוי מעט בהווי של מחנה רק"ח, ושל מחנה מק"י לפניו, ודאי יזהה בלי קושי את רוב הנפשות הפועלות ברומן ואת מעגלי היחסים ביניהן".
מיכאל עצמו מיוצג על ידי דמותו של מורדוך בספר, וארנה מר מיוצגת על ידי דמותה של שושנה.
חסוס רודריגס קרבאיו (בספרדית: Jesús Rodríguez Caraballo ; נולד ב-21 בנובמבר 2005) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קומו מהסרייה א'.
רודריגס גדל במחלקות הנוער של נרביון, ריאל בטיס וקלאברה.
בשנת 2023 חזר לריאל בטיס והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-31 באוקטובר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 6-1 על גבורה במסגרת הסיבוב הראשון של גביע המלך הספרדי לעונת .
בקונפרנס ליג לעונת 2024/2025 הגיע עם ריאל בטיס עד לגמר, בו היה שותף להפסד 4-1 לצ'לסי.
הוא הבקיע שער אחד בטורניר בעונה זו.
בלה ליגה ערך 21 הופעות בעונת 2024/2025, בהן הבקיע שני שערים.
רודריגס זכה עם נבחרת ספרד עד גיל 19 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2024.
הוא נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2025, וערך שלוש הופעות בטורניר, וכן הבקיע שער בתיקו 1-1 נגד נבחרת איטליה עד גיל 21 במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
חסוס פורטאה טחדו (בספרדית: Jesús Fortea Tejedo; נולד ב-26 במרץ 2007 באלבאל שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד.
פורטאה החל לשחק כדורגל בגיל ארבע.
הוא גדל במחלקות הנוער של לבאנטה, אתלטיקו מדריד וריאל מדריד.
בשנת 2024 החל לשחק בקבוצת המילואים השנייה של ריאל מדריד, ריאל מדריד ג'.
בחודש יוני 2025 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2029, וקודם באופן רשמי לריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים הראשונה של המועדון.
פורטאה נכלל בסגל נבחרת ספרד עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2025, וב-28 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר, בהפסד 2-0 לנבחרת מרוקו עד גיל 20 במסגרת שלב הבתים.
חסידות בעלז (בכתיב מסורתי, המשמש גם בחסידות: בעלזא; הכתיב העברי התקני: בֶּלז) היא חצר חסידית שנוסדה בתחילת המאה ה-19 בעיירה בֶּלז, ובראשה עומד כיום הרב ישכר דב רוקח (השני).
החסידות היא החסידות החמישית בגודלה בעולם.
חסידות בעלז הוקמה בתחילת המאה ה-19 בעיירה בלז שבגליציה המזרחית (כיום: אוקראינה).
אדמו"רי החסידות כיהנו ברבנות העיירה בלז ולכן תוארם היה "רָב" בשונה מהכינוי המצוי "רֶבֶּה".
האדמו"ר הראשון, רבי שלום רוקח המכונה "שר שלום", היה תלמידם של החוזה מלובלין, רבי אורי מסטרליסק והמגיד מלוצק.
רבי שלום אף בנה בית כנסת גדול במרכז העיירה.
לאחר פטירתו בשנת 1855, ירש אותו צעיר בניו, רבי יהושע.
חצרו גדלה והגיעה לסדר גודל של אלפי חסידים.
לאחר פטירתו בשנת 1894, ירש אותו בנו, רבי ישכר דב רוקח.
הוא התנגד בחריפות לציונות ולתנועת המזרחי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא עזב את העיר.
לאחר המלחמה חזר אליה ושיקם את בית הכנסת.
לאחר פטירתו של רבי ישכר דב בשנת 1926 מונה בנו רבי אהרן לממלא מקומו.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה בעלז אחת החסידויות החזקות והמשפיעות בגליציה המזרחית.
בשואה נספו רוב חסידי בעלז שבגליציה, בהם כל משפחתו של רבי אהרן.
רבי אהרן נמלט מאירופה, עם אחיו רבי מרדכי רוקח מבילגוריי והגיע לתל אביב, שם פתח בית כנסת ברחוב אחד העם.
בקיץ ובימים הנוראים שהה בשכונת קטמון בירושלים.
ריבוי הניצולים מהונגריה, שבה היו חסידי ואוהדי בעלז רבים, תרם להתבססות החסידות לאחר השואה.
החסידים אשר עלו לארץ ישראל התיישבו בעיקר בירושלים, שבה היה ריכוז של חסידי בעלז עוד לפני השואה, בתל אביב, ובבני ברק.
רבי אהרן שלח את הבחורים הגליציאנים ללמוד בישיבת שפת אמת של חסידות גור ואת ההונגרים לישיבת דושינסקיא, עד לשנת ה'תש"י שבה הוקמה ישיבה של החסידות.
חסידי בעלז אחרים ששרדו את השואה היגרו לריכוזי היהדות החרדית בעולם, בפרט לניו יורק, לונדון, אנטוורפן ומונטריאול, ופתחו שם קהילות ובתי כנסת עצמאיים.
בניו יורק השתקעו החסידים באיסט סייד (בעיקר יוצאי גליציה) ובויליאמסבורג (בעיקר יוצאי הונגריה).
לימים העביר האדמו"ר הנוכחי את מרכז החסידות לבורו פארק.
בסוף ימיו של רבי אהרן נבנו הישיבה ובית המדרש ברחוב אגריפס.
רבי אהרן הלך לעולמו בכ"א באב ה'תשי"ז ולא השאיר צאצאים.
זקני החסידים החליטו להכתיר את בן אחיו, ישכר דב, שהיה אז ילד בן 9, כאשר יגדל.
כשנה וחצי לאחר חתונתו, בחודש אב תשכ"ו, הכתירוהו לאדמו"ר.
קבוצה מהחסידים שהתנגדה להכתרה לא הסכימה לקבל את מרותו, פרשה והקימה בית מדרש בבני ברק ברחוב מהרש"ל.
אל ה"מתנגדים" הצטרף מאוחר יותר הרב שלום ברנדר, ראש ישיבת בעלז.
גם באנטוורפן הוקם בית כנסת של "המתנגדים".
בלונדון שלטו ה"מתנגדים" על בית המדרש של בעלז וחסידי רבי ישכר דוב הקימו בתי מדרש ומוסדות חינוך חדשים.
לאחר שרבי יהושע רוקח, נינו של האדמו"ר רבי ישכר דב רוקח (הראשון) הוכתר לאדמו"ר ממחנובקה, רובם של ה"מתנגדים" הצטרפו אליו ומאז נקראה החצר "בעלז-מחנובקה", מה שגרם למתח בין החצרות, המחלוקת בין החצרות הסתיימה בהסכם שנחתם בכסלו ה'תשע"ו לפיו תיקרא החסידות "מחנובקא-בעלז".
מיעוטם של ה"מתנגדים" לא קיבל על עצמו את מרותו של רבי יהושע רוקח וממשיכים להתפלל בבית הרב ברנדר בבני ברק.
מרכז החסידות נמצא בקריית בעלז בירושלים, שם נבנה המרכז העולמי במבנה ענק ומפואר, המזכיר בצורתו את בית הכנסת בעיירה בעלז.
בצמוד אליו ביתו של הרבי המכונה "די גרויסע שטוב" כפי שהיה נקרא בגליציה בפי החסידים, אשר בקומתו התחתונה נמצא אולם הטישים.
סביב בית המדרש בנויה קריית בעלז שבה כאלף משפחות חסידים.
קהילות נוספות קיימות בבני ברק, אשדוד, בית שמש, תל אביב, חיפה, קריית גת, גבעת זאב והר יונה; וכן מחוץ לישראל: בבורו פארק, מונסי, ויליאמסבורג, לייקווד, סטטן איילנד, מונטריאול, אנטוורפן, לונדון, מנצ'סטר, ווסטקליף , ציריך, וינה, מלבורן וסאו פאולו.
לחסידות מערכת קהילתית רחבה, הכוללת:
בית דין צדק, המפעיל גם מערכת כשרות
רשת חינוך לבנים הכוללת תלמודי תורה ורשת ישיבות .
בינואר 2022 פורסם כי החסידות מנהלת מגעים עם משרד החינוך בניסיון לגבש מתווה שיאפשר להגדיל את היקף התקציב המועבר למוסדות החינוך של החסידות לבנים, בתמורה ללימודי ליבה.
מתווה לקידום לימודי ליבה במוסדות החינוך נחתם ביוני 2022. באפריל 2025 נפסק שעל חסידות בעלז לשלם פיצוי בסך 24 מיליון ש"ח לתשעה תלמידים שעברו התעללות בתלמוד התורה של החסידות בתל אביב.
רשת מוסדות חינוך לבנות "בית מלכה", אשר הוקמה על ידי הרב אברהם יהודה פיינר בתשל"ז על שם הרבנית מלכה.
בהמשך התפתחה לרשת מוסדות בירושלים בני ברק, אשדוד, חיפה, בית שמש וקריית גת.
ארגון "להתענג" להפצת מוסר וחסידות והשקפת חסידות בעלזא.
ארגוני חסד פנים קהילתיים לתמיכה בנזקקים, בהם ארגון הגג בישראל "אהבת חסד" שתחתיו אגפים במגוון תחומים לעזרה וסיוע לחסידים, ארגון "סעד ומרפא" המפעיל מרפאת עזרה ראשונה בקריית בעלזא.
מכון הוצאה לאור "מעשה רוקח".
מכון הוצאה לאור "אור הצפון" המוציא לאור ירחון, ועלון שבועי "עלים לתרופה".
ארגון שיעורי תורה ומכון הוצאה לאור "יגדיל תורה".
ארגון לקירוב רחוקים, "צהר - עם אחד בלב אחד" וישיבת "תורה ואמונה" לבעלי תשובה.
באפריל 2025 חייב בית המשפט המחוזי מרכז את החסידות לשלם פיצוי בסך 24 מיליון ש"ח לתשעה תלמידים לשעבר בתלמוד תורה של החסידות בתל אביב, שעברו במהלך לימודיהם התעללות פיזית, מינית ונפשית.
ישיבות קטנות של בעלז קיימות בירושלים, בית חלקיה, טלז סטון, קוממיות, בני ברק, בית שמש, חיפה, ושתי ישיבות באשדוד.
מחוץ לישראל ישנן ישיבות קטנות בלונדון, מנצ'סטר, אנטוורפן, מונטריאול, מונסי ושלוש ישיבות בבורו פארק.
הישיבה ברחוב אגריפס בירושלים, נוסדה בשנת ה'תש"י.
ראש הישיבה היה הרב יהושע סג"ל דייטש.
בהמשך כיהן בראשות הישיבה הרב שלום ברנדר.
בשנותיה הראשונות שכנה במבנה בקטמון ובשנת תשי"ד הונחה אבן הפינה למבנה באגריפס.
לאחר מכן עמדו בראשות הישיבה הרב משה שובקס והרב שמואל ישכר רוזנגרטן, שכיהן גם כראש כלל ישיבות החסידות.
ישיבה גדולה בני ברק בראשות הרב חיים צבי שפירא.
ישיבת דובר שלום בראשות הרב יוסף צבי קוט.
הוקמה בשנת ה'תשנ"ד בראשון לציון, וכיום ברובע ז' באשדוד.
ישיבת אהל יהושע בראשות הרב מאיר דב (בערל) רכניצר, הוקמה בשנת ה'תשנ"ז בחיפה.
ישיבת ישמח לב בראשות הרב שלמה לוינגר, הוקמה בה'תשע"ט רובע ג' באשדוד.
ישיבת ביתר בראשות הרב שלמה בינעט, הוקמה בה'תשפ"א בעיר בית שמש, כיום ממוקמת בעיר ביתר.
ישיבת קריית הרצוג שהוקמה בבית שמש בה'תשפ"ב וכיום ממוקמת בקרית הרצוג בבני ברק, מנהלה הגשמי הוא העסקן יעקב גרוס
ישיבת ברכת אהרן השוכנת בשכונת רמות בירושלים בראשות הרב אהרן רייכמן והרב אריה פרידמן
ישיבת אהבת תורה שמשלבת עבודה, בראשות הרב אהרלה כהנא והרב נחמן אייזנבך
ישיבת קדושת אהרן, שבה התלמידים לומדים חצי יום ועובדים לפרנסתם חצי יום.
בתחילת שנות ה-80 הורה האדמו"ר, רבי ישכר דב רוקח, לפעול להחזרה בתשובה.
תחילה נפתח ארגון בשם "אחדות הנוער", במסגרתו יצאו פעמיים בשבוע אברכי כולל מהחסידות לפעילות עם בני נוער בגילאי 13–14 במושבים אורה ועמינדב ליד ירושלים ובמושבים על יד העיר בני ברק.
האברכים למדו עם בני הנוער משניות.
כשהתגייסו הנערים לצה"ל, נותק עמם הקשר, מה שהוביל את הפעילים להבנה שיש צורך בהקמת ישיבה ייעודית לנערים הללו.
בהמשך הוקמה ישיבה לחוזרים בתשובה בשם "ישיבת תורה ואמונה" בשכונת גבעת משה בירושלים, כשבמקביל ממשיכים החסידים לערוך חוגי בית והרצאות.
בשנות ה-90 הוקם הארגון צהר - עם אחד בלב אחד.
הארגון ריכז תחתיו את פעילויות ההחזרה בתשובה של החסידות: חוגי בית, כנסים, סמינרים וימי עיון לבעלי תשובה.
בוגרי הפעילות השתלבו בישיבת "תורה ואמונה".
נשיא הארגון הוא האדמו"ר מבעלז ומנכ"ל העמותה הוא הרב מנחם קליין.
בסמוך לישיבה הוקם כולל אברכים לבוגרי הישיבה הנשואים, בכולל גם מסלול ללימוד גמרא בעיון כדרך הלימוד בישיבות הליטאיות.
חלק מצוות הארגון הם חוזרים בתשובה בעצמם, בהם המנהל הרוחני הרב יצחק אלכמייסטר.
חלק מהחוזרים בתשובה דרך הארגון הפכו לחסידי בעלז.
בין המרצים ומוסרי השיעורים: הרב אריה שכטר, הרב יהודה יוספי, הרב מרדכי נויגרשל והרב עמנואל תהילה.
ב-2014 ניתן לעמותה צו פירוק על ידי בית משפט.
בתקופת מלחמת "חרבות ברזל" פעל הארגון במלונות המפונים.
רבי ישכר דב רוקח - מכונה "מהרי"ד" או "דער פריערדיגער רב" (הרב הקודם), ה'תרי"ד - כ"ב בחשוון ה'תרפ"ז; 1852–1926
רבי ישכר דב רוקח - האדמו"ר הנוכחי מכונה בחסידות "דער רב", נולד ח' בשבט ה'תש"ח; 19 בינואר 1948
רבי יהושע רוקח - האדמו"ר ממכנובקה-בעלז, מנהיג פלג חסידים שפרשו מחסידות בעלז שבהנהגת בן דודו רבי ישכר דב.
בעבר לא הודפסו דברי תורה מאדמו"רי בעלז ובחסידות נהגו ללמוד ספרי חסידות בולטים כמו נועם אלימלך, קדושת לוי ותולדות יעקב יוסף.
החסידות מאופיינת בשמירה קפדנית על מנהגים בכלל והמיוחדים לה בפרט, כמו אמירת סליחות בימי בה"ב, חגירת גרטל כל היום.
על פי גישת החסידות עיקר עבודת החסיד היא להיות ירא שמיים ולהיות שקוע בלימוד התורה, וכן עליו להיות "מחובר לקרקע" ולא להתנהג בתנועות חיצוניות של התלהבות בתפילה וכדומה, או לנסות לעלות לדרגות גבוהות ממדרגתו.
בחסידות בעלז בדרך כלל הייתה התפילה במהירות רבה.
ברוב התחומים אין לחסידות בעלז שיטה חסידית-רעיונית מיוחדת, ועיקר החסידות בבעלז היא לימוד התורה והתקשרות לצדיק.
אדמו"רי וחסידי בעלז היו ידועים כשמרנים וקיצוניים, בהשקפת עולמם ובלבושם.
כך למשל, בפתיחת ישיבת בעלז בישראל, הורה האדמו"ר רבי אהרן לא לקרוא לישיבה "ישיבת בעלזא" אלא "ישיבה דחסידי בעלזא", משום שבאירופה לא הייתה לחסידות ישיבה.
החסידות לחמה בהשכלה, בציונות ובאגודת ישראל.
רבי יהושע הקים את "תנועת מחזיקי הדת" כנגד תנועת ההשכלה, והיה מגדולי הלוחמים בה.
רבי ישכר דב מבעלז התנגד לאגודת ישראל וללימוד הדף היומי שנוסד על ידה, וכן התנגד לפתיחת בתי ספר לבנות (בית יעקב) בגליציה, אם כי לדברי שרה שנירר, הוא תמך ביוזמה בפולין.
הוא התנגד גם לרבנים שנחשדו בקרבה רעיונית להשכלה או לציונות.
בגליציה הקפידו חסידי בעלז על לבוש מסורתי בסגנון מיושן.
החסידות הייתה שמרנית גם בהשקפתה החסידית.
הקפידו בה ללמוד רק ספרי חסידות מן הזרם המרכזי ולא כאלה המבוססים על שיטות מיוחדות, כמו ספרי חב"ד, ברסלב ופשיסחא.
כיום הקפדה זו נחלשה, ואף החסידות עצמה מדפיסה את ספרי התניא ושפת אמת.
אמנם האיסור על לימוד ספרי ברסלב עדיין נשמר.
החסידות מאופיינת עד היום בשמירת המסגרת הפנימית ומנהגי הקהילה.
עם זאת, בישראל חלו בה שינויים משמעותיים והיא הפכה לפתוחה יחסית לשינויים כמו תמיכה בהכשרה מקצועית ולימודי תואר לאברכים.
אברכי החסידות מתכנסים מדי שבוע ל"חבורות" ("חברה'ס"), קבוצות שבהן משוחחים בעבודת ה'.
בחסידות ישנן "חברה'ס" גם לנשים, בהנהלת הרבנית שרה רוקח וכלתה שרה לאה רוקח.
כמו בחסידויות אחרות, היו בחסידות בעלז באירופה "יושבים", חסידים שלמדו תורה בבית המדרש בחצר האדמו"ר והחצר פרנסה אותם.
הם היוו דוגמה לחסידים, היו בולטים בשמרנותם והשפיעו על הלך הרוח בחצר.
בתקופת האדמו"רים הראשונים מבעלז, היושבים חבשו ספודיק, כובע אדמו"רי.
בין היושבים שניצלו מהשואה היה רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, האדמו"ר מנארול.
באמצע השבוע לובשים חסידי בעלז כובע סמט וחליפה ארוכה חסידית, ובשבת שטריימל וקפוטה פרחונית שמעליה גרטל, וכן מכנסיים קצרים וגרביים שחורים ארוכים (בגליציה הלכו בשבת עם גרביים לבנות אך כשהאדמור רבי אהרון עלה ארצה שינה כמנהג ירושלים).
חלק מהחסידים לובשים גם במהלך השבוע מכנסיים קצרים.
בחגים ובשמחות בחצר החסידות לובשים החסידים גרביים לבנים.
לאחרונה הנהיג האדמו"ר ללבוש גרביים לבנים גם בחול המועד.
בישיבות הגדולות של החסידות ישנה חובה כי מסגרת המשקפיים תהיה עשויה מפלסטיק שקוף, כדי להימנע מסגנון הלבוש המודרני.
באופן כללי פאותיהם של החסידים ארוכות יחסית, או מגולגלות סביב האוזן כמנהג הונגריה.
הבחורים הצעירים עד שיעור ב' הולכים עם כובע קסקט בימי חול.
האדמו"ר חובש במהלך השבוע בעת התפילות ובאירועים מיוחדים ספודיק.
הוא גורב גרביים לבנים גם במהלך השבוע.
נכדיו הרווקים חובשים קולפיק בשבתות מיוחדות, בחגים ובשמחות.
בחסידות בגליציה הייתה הקפדה על כיסוי ראש הנשים במטפחות ולא בפאות.
לאחר השואה, התרופפה הקפדה זו והאדמו"ר רבי אהרן רוקח סבר שאין לפעול בנושא.
כיום מרבית הנשים החסידות חובשות פאה ומעליה כובע, כפי שתיקן האדמו"ר.
בנות משפחת האדמו"ר מכסות את ראשן במטפחת.
מכון "מעשה רוקח" הוציא את סידור התפילה "עבודת השם", ובו נוסח התפילה של החסידות.
הנוסח חורג מנוסח ספרד המקובל בכמה עניינים.
בין היתר, רובה של תפילת שמונה עשרה וברכת החודש נאמרים כנוסח אשכנז, על פי קביעת רבי שלום, האדמו"ר הראשון.
האדמו"ר הנוכחי ערך מספר שינויים בנוסח, בעיקר בניקוד או שינוי קל של מילים, למשל בקדושה במקום "על יד נביאך", "על ידי נביאך".
בחסידות בעלז נהוג שבמוצאי שמחת תורה אומר האדמו"ר דרשה בעמידה המכונה "שטייעדיגע תורה", בדרשה זו מוסר האדמו"ר הוראות והדרכות עקרוניות.
בתחילת זמן חורף וזמן קיץ נערך מעמד "קביעת שיעור" שבו האדמו"ר לומד את המשנה הראשונה של המסכת שאותה מתחילים אז ללמוד, ונושא דרשת מוסר לפני הבחורים והאברכים.
נוהג זה נקבע על ידי האדמו"ר הקודם, רבי אהרן.
בעבר היה נהוג לקבוע את תחילת הזמן ביום שלישי הראשון שאחרי ראש חודש, אך האדמו"ר הנוכחי ביטל מנהג זה.
טיש מיוחד נערך בכ"א באב, יום פטירת רבי אהרן.
בטיש זה משתתפים רבנים ואדמו"רים רבים.
הטיש נערך לאחר העלייה ההמונית לקברו של רבי אהרן, בהר המנוחות.
יום בולט בחסידות הוא היום הראשון של אמירת סליחות לפני ראש השנה.
ביום זה נוהגים כל החסידים הגרים בישראל להגיע לאמירת סליחות עם האדמו"ר, לפנות בוקר.
לאחר תפילת שחרית אומרים את כל ספר תהילים בציבור.
חסידי בעלז מציינים מדי שנה את יום ט' בשבט, שבו הגיעו בשנת תש"ד האדמו"ר רבי אהרן רוקח ואחיו הרב מרדכי רוקח מבילגורייא (אביו של האדמו"ר הנוכחי) לארץ ישראל, לאחר מספר שנים שבהן נמלטו ברחבי אירופה מאימת הנאצים.
החסידים מציינים תאריך זה בסעודות חגיגיות.
עד לכהונתו של רבי אהרון רוקח כאדמו"ר התאפיינה החסידות בסגנון קנאי כנגד תנועת ההשכלה היהודית, התנועה הציונית, המזרחי ואגודת ישראל.
אחרי מלחמת העולם השנייה ועלייתו של האדמו"ר לארץ ישראל, תמכה החסידות בתנועת אגודת ישראל ובהמשך גם במפלגת אגודת ישראל בבחירות לכנסת.
בעשורים הראשונים לאחר קום המדינה שמרה החסידות על זיקה לעדה החרדית בתחום הכשרות ועוד.
בשנת 1988 כאשר פרשו הליטאים בראשות הרב שך מאגודת ישראל והקימו את מפלגת דגל התורה, הצטרפה החסידות לדגל התורה, מה שעורר את חמתן של רוב החסידויות שהשתייכו ל"אגודת ישראל".
בהמשך השתלבה החסידות שוב באגודת ישראל.
חבר כנסת מטעמה, ישראל אייכלר, כיהן בין השנים 2005-2003 ושוב החל מפברואר 2011 במסגרת הסכם רוטציה ומ-2013 בבחירה לקדנציה שלימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 שובץ לראשונה נציג בעלז, ישראל אייכלר, במקום השלישי במפלגת אגודת ישראל (והשישי ברשימה המאוחדת יהדות התורה), לפני נציג חסידות ויזניץ.
בבוררות בין הצדדים נקבע כי בעלז וויזניץ יחלקו ביניהן את המקומות השלישי והרביעי ברוטציה.
ברשויות המקומיות קיים ייצוג לבעלז, בירושלים, בני ברק, בית שמש, אשדוד, קריית גת ונוף הגליל.
בעבר לא נהגו בחסידות בעלז לשיר כמעט, והטיש היה בעיקר מיועד לסעודת האדמו"ר ואמירת דברי תורה.
גם התאספויות החסידים כללו בעיקר דברי תורה בעניין עבודת ה' וסיפורי צדיקים.
לחסידות היו כ-35 ניגונים, בעיקר ניגוני ימים נוראים ושמחת תורה, חלקם ניגונים עתיקים מזמן המגיד ממזריטש ותלמידיו.
האדמו"ר הנוכחי, רבי ישכר דב, החל לאחר הכתרתו לעודד שירה בסעודות שבת בישיבת בעלז.
בשנת תשל"ב הורה לראשונה לשיר ניגון עם מילים בטיש ובאותה שנה הוקמה לראשונה מקהלה בחסידות.
המקהלה שרה ניגונים של חסידויות אחרות, כמו חסידות מודז'יץ, חסידות ויז'ניץ וחסידות רופשיץ.
באותן השנים החל רבי ישכר דב לעודד חסידים בעלי חוש מוזיקלי להלחין ניגונים חדשים.
בשנת תשל"ח יצא האלבום הראשון של החסידות.
מדי שנה מולחנים עשרות ניגונים לימים נוראים ולכבוד שמחות, ניגונים הכוללים בדרך כלל גם מילים.
גם האדמו"ר עצמו הלחין מספר ניגונים, בהם הניגון המפורסם לר"ח "יהי החודש הזה כנבואת אבי חוזה".
סגנון הניגונים רחב ומאגר הניגונים כולל ניגוני שמחה, ניגוני מרש ובעיקר ניגונים רגועים ושקטים.
ניגונים רבים, בעיקר ניגוני השמחה, התפרסמו מחוץ לחסידות ומושרים באופן קבוע בחסידויות אחרות ובחתונות חרדיות.
מלחיני החצר המרכזיים הם הרב יוסף צבי ברייער, הרב ירמיה דמן, והרב שלמה קאליש.מצטרפים אליהם הרב אהרן לוינגר, אליעזר קאליש, משה קאליש שלמה יעקב פריד ועוד.מפיק החצר הוא יוסף משה כהנא.
רוב אלבומי החסידות עובדו על ידי מונה רוזנבלום.
רבי דוד מנחם מאניש באב"ד - רבה של טרנופול, מחבר שו"ת "חבצלת השרון"
רבי אברהם יעקב הורוביץ - רבה של פרוביז'נה, מחבר שו"ת "צור יעקב"
רבי יוסף גרינוולד - רבה האחרון של פאפה ומנהיג קהילת פאפא בברוקלין
הרב יהושע מנחם אהרנברג - אב"ד בתל אביב, פוסק הלכה
הרב אביגדור אלבום מייסד התנועה לכינון המקדש (יחד עם אחיו התאום הרב דוד אלבום),
הרב יעקב יצחק ניימן - רב בפאפה ואחרי השואה רב קהילת בעלז במונטריאול
רבי חיים מאיר יחיאל שפירא - רבה של נארול ולאחר השואה האדמו"ר מנארול בבני ברק
הרב נתן אורטנר, רבה של לוד
הרב שמואל ישכר רוזנגרטן, חבר בד"ץ מחזיקי הדת וראש רשת הישיבות של החסידות
הרב פנחס פרידמן, ראש רשת הכוללים של החסידות ומקורבו של האדמו"ר
הרב מאיר דב רכניצר ראש הישיבה בחיפה ומחותנו של האדמו"ר
הרב שמאי קהת הכהן גרוס, פוסק ומחבר סדרת הספרים שו"ת שבט הקהתי
הרב יעקב גרינוולד, חבר בד"ץ מחזיקי הדת ורב בית הכנסת של חסידי בעלז ברחוב יצחק נסים בבני ברק
הרב חיים צבי שפירא, חבר בד"ץ מחזיקי הדת ורב בית הכנסת קהל חסידים ברמת אלחנן
הרב יוסף דוב באב"ד, דיין הקהילה בלונדון, וגאב"ד היכל קנין תורה
הרב אהרן שיף, רבה של אנטוורפן
הרב פינחס פאדווא רבה של קהל שומרי הדת אנטוורפן
הרב ירמיה מנחם כהן אב"ד פריז
אלימלך פירר, יועץ רפואי, ומייסד ארגון עזרה למרפא
ישראל אייכלר, חבר הכנסת ועורך 'המחנה החרדי'
יעקב אייכלר, עיתונאי בתאגיד השידור הישראלי
חסידות אשכנז היא חוג דתי שהתפתח אצל יהודי אשכנז במחצית השנייה של המאה ה-12 ובמאה ה-13.
אנשי חסידות אשכנז כינו עצמם "חסידים" בלי התוספת "אשכנז".
תוספת זו התווספה לתיאור הקבוצה רק אחרי שנוסדה חסידות הבעש"ט.
מייסדי חסידות אשכנז הם רבי שמואל החסיד (בנו של רבי קלונימוס הזקן) ובנו רבי יהודה החסיד (1150–1217), מחבר ספר חסידים, שהפך במהרה להיות הדמות העיקרית בתנועה.
שניהם צאצאים של משפחת קלונימוס, שהיגרה באמצע המאה ה-10 מאיטליה לגרמניה.
לא ברור מה היה ההיקף של תנועת חסידי אשכנז: האם מדובר בגוף אזוטרי שהכיל רק קבוצות אליטיסטיות קטנות שהונהגו בידי תלמידי החכמים או בתנועה שכללה את מרבית היהודים בגרמניה באותה תקופה.
בכל אופן ברור שאת המנהגים המיוחדים, ובעיקר את מנהגי הפרישות והסגפנות, נהגו רק מספר מצומצם מאוד של תלמידי החכמים.
יש חוקרים הטוענים כי הרקע לצמיחת התנועה היה מצב המצוקה והסבל שאפיין את יהדות גרמניה בתקופת מסעי הצלב.
אולם, חוקרים אחרים הצביעו על שורשי הגותם של חסידי אשכנז בדורות שקדמו למסע הצלב הראשון.
עם התגברות הצרות והרדיפות במהלך המאה ה-13 בגרמניה עברו חסידי אשכנז (ויהודי אשכנז בכלל) בהדרגה לפולין, לאיטליה ולספרד.
בספרד השתלבו חלקם בעולמה של הקבלה שהלכה והתפתחה על רקע תור הזהב של יהדות ספרד.
חסידות אשכנז כתנועה הפסיקה להתקיים במאה ה-14, ואולם הרעיונות שפיתחה והספרים שנכתבו בה - בפרט ספר חסידים וספר הרוקח של רבי אלעזר מוורמס - המשיכו להשפיע על הגות יהודי אשכנז וההגות היהודית בכלל בדורות הבאים עד העת החדשה.
התקופה שבה פעלו חסידי אשכנז הייתה אחת מתקופות השיא בתולדות הפילוסופיה היהודית, שנפוצה באותה העת בקרב קהילות ישראל.
חסידי אשכנז טענו שתורת הסוד שלהם היא פרי מסורת ארוכת שנים ששורשיה נטועים בספרות ההיכלות, אולם מצד שני הם חידשו חידושים רבים בתחום תורת הסוד והמוסר.
זרם זה הכיל יסודות מיסטיים, אך לא היה מיסטי באופן מובהק.
לדעתם של ח' סולובייצ'יק וי"מ תא-שמע בניגוד לבעלי התוספות שפעלו גם הם באותה תקופה, ועסקו בעיון ופלפול בתלמוד ומתוך כך פיתחו יצירה הלכתית חדשנית ומקורית, אנשי חסידות אשכנז נצמדו לפסקים לפי מנהגי הדורות הקודמים ומסורתם, ונהגו בכל הקשור להלכה בשמרנות.
לעומתם, חוקרים אחרים הראו כי רבי אלעזר מוורמס למד ופסק הלכה בצורה הדומה לזו של בעלי התוספות.
חסידות אשכנז העמידה תורה פילוסופית מורכבת בנושאים רבים, בהם על מהות העולם והקשר בין אלוהים והעולם, לרבות מערכת של מלאכים ושדים.
היא פיתחה מושגים חדשים (או הרחיבה את משמעותם של מושגים קיימים) בהגות היהודית, בעיקר מושגי כבוד ה' ותיאורים של ההתגלות האלוהית בעולם.
מלבד זאת היו לה גם השקפות שונות על אורח חיי הקהילה, שבעיקרם העמדת צורכי הכלל לפני צורכי הפרט.
תורת חסידי אשכנז עסקה גם בנושאים של מוסר, חינוך, מבנה הנפש ועוד.
בנוסף נערכו גם השוואות בין עולם המחשבה של חסידי אשכנז לרעיונות שהתפתחו באותה תקופה בתאולוגיה הנוצרית באירופה.
עולם המחשבה והמיסטיקה של חסידי אשכנז השפיע גם על התפתחות תורת הקבלה בתקופות מאוחרות יותר, אף כי ההתגבשות הרעיונית של הקבלה ושל חסידות אשכנז התחוללו בלא תלות או קשרים הדדיים של ממש.
חוקרים רבים טוענים כי הרעיונות והחיבורים של המקובלים בפרובאנס וגירונה לא היו ידועים לחסידי אשכנז, אולם יש חוקרים הטוענים כי קיים גרעין משותף בין תורת חסידי אשכנז ותורת הקבלה.
חסידי אשכנז גם יישמו את הגותם הלכה למעשה, וכינו אותה "דרך החסידות".
הייתה להם מערכת רחבה של מנהגים, חומרות והלכות (חלקה בא לידי ביטוי בהנהגות ספר חסידים), שכללה מנהגי פרישות, סגפנות והנהגות מיסטיות.
שני תחומים שעסקו בהם בעיקר הם תורת התשובה - שם פותח הרעיון של תשובת המשקל, שעיקרו סיגוף ומיעוט הנאות כדי לכפר על החטא - ועולם התפילה.
הם עסקו במניית אותיות ומילות התפילה ובייחוס משמעות פרשנית ומיסטית לגימטריה.
כמו כן, התייחסו בצורה ייחודית למצוות.
השכר על מעשה טוב, כך טענו, נקבע על פי המאמץ שהושקע במעשה הטוב, כאשר שכר גבוה יותר נקבע עבור המעשה לו נדרשת פעילות מאומצת יותר.
כך היררכיית המצוות הובנתה שלא על פי המעלה ההלכתית המקובלת.
בנוסף, סברו שעל החסיד לעסוק דווקא במצוות שבני תורה אחרים זונחים, כגון עיסוק במצוות העוסקות במוות.
חסידי אשכנז אף חיברו פיוטים, המפורסמים שבהם שיר הכבוד ("אנעים זמירות") - המפרט תיאורים סותרים של הגשמת האל שבמקרא במטרה לבסס את ההשקפה שהתארים האלוהיים הם לבושים שונים של אחדות אינסופית - ושיר הייחוד, שיר ארוך שבו כלולים רעיונות פילוסופיים רבים של חסידי אשכנז, שמקורם בדברי רס"ג.
חוג נוסף של חסידי אשכנז שאינו קשור לר' יהודה החסיד והרוקח היה חוג "הכרוב המיוחד", שהאמינו בדבר מציאותו של כח אלוהי נאצל היושב על כיסא הכבוד ומתגלה לנביאים.
מיצירותיהם ידועה בעיקר "ברייתא דיוסף בן עוזיאל" המיוחסת ליוסף בן עוזיאל בן בן סירא בן ירמיהו הנביא.
חוג הכרוב המיוחד נהגו לייחס סודות רבים מתורתם לירמיהו הנביא ששמעם בבבל, זאת בניגוד לחוגם של ר' יהודה החסיד והרוקח שייחסו את מסורתם לאבו אהרן בן שמואל הנשיא מבבל.
שני חכמים ידועים לנו מחוג זה, האחד ר' אביגדור צרפתי (אינו ר' אביגדור הכהן) שחי במאה ה-12, והשני ר' אלחנן בן יקר מלונדון שחי בתחילת המאה ה-13.
חסידות באבוב (הגייה: בּוֹבּעֶב) היא חצר חסידית משושלת צאנז שמקורה בבובובה שבגליציה ומרכזה כיום בשכונת בורו פארק שבברוקלין, ניו יורק.
החסידות נוסדה בסוף המאה ה-19 על ידי הרב שלמה הלברשטאם.
כיום החסידות מפוצלת לשתי חצרות, הגדולה בראשות רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם (בית מדרשו בשדרה ה-48), הנושאת את השם "באבוב", והשנייה הקטנה יותר בראשות רבי מרדכי דוד אונגר, הנושאת את השם "באבוב 45" (על שם מיקומו של בית המדרש המרכזי של החצר, ברחוב ה-45).
האדמו"ר הראשון של חסידות באבוב היה רבי שלמה הלברשטאם, נכדו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בגיל 8 התייתם מאביו וגדל אצל סבו, רבי אליעזר מדז'יקוב.
בגיל 14 נישא, ולאחר 4 שנים החל לכהן ברבנות בביקובסק ובעיירות אחרות.
בשנת ה'תרנ"ב (1892) החל לכהן ברבנות בעיירה באבוב ופתח בה חצר חסידית וישיבה.
לאחר פטירת רבי שלמה, בשנת ה'תרס"ה (1905), החל לכהן בנו, רבי בן ציון הלברשטאם.
הוא עמד בראשות הישיבה שפתח אביו.
בסוף חיי אביו החל לכהן ברבנות בבאבוב ולאחר פטירתו מילא את מקומו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פתח מחדש את ישיבת באבוב, בשם "ישיבת עץ חיים", ועד למלחמת העולם השנייה נפתחו כ-40 סניפים של הישיבה בגליציה ובפולין.
הוא פעל לקרב את בני הנוער שהחלו להתרחק מהדת ובעקבות כך התרחבה החסידות והפכה לחסידות הגדולה ביותר בגליציה המערבית.
הוא פיתח את נושא הנגינה בחסידות, בשונה מהמקובל בחסידות צאנז, והלחין ניגונים רבים.
הוא המשיך בדרך הקנאית של חצרות גליציה, התנגד לציונות ולא הצטרף לאגודת ישראל.
רבי בן ציון נרצח בשואה.
בנו של רבי בן ציון, רבי שלמה הלברשטאם, שרד את השואה והקים את החסידות מחדש בארצות הברית.
הוא פתח בית כנסת בקראון הייטס ובהמשך עבר לבורו פארק.
הוא קירב את שרידי חסידי באבוב, כולל אלו שהפכו למודרניים.
בעקבות זאת חסידות באבוב סומנה כמודרנית יותר יחסית, וחלק גדול מהחסידים גילחו את זקנם ולבשו חליפות קצרות.
בעזרת בנו וחתניו הוא פתח מוסדות חינוך לבנים ולבנות.
גם רבי שלמה הדגיש את הנגינה בחסידות והלחין ניגונים.
הוא התרחק מנושאים פוליטיים או שנויים במחלוקת.
הוא הקפיד על הופעה חיצונית מסודרת ונאה בקרב חסידיו.
לאחר פטירתו בשנת ה'תש"ס מונה בנו, רבי נפתלי צבי הלברשטאם, שניצל אף הוא מהשואה.
הוא כיהן 4 וחצי שנים באדמו"רות, כשבחלקן הגדול הוא היה חלוש.
לרבי נפתלי צבי היו רק 2 בנות.
לאחר פטירת רבי נפתלי צבי נחלקה החסידות.
חלק מהחסידים פנו לאחיו מאב, רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם, אשר כיהן כ"רב הצעיר" בעת כהונתו של אחיו.
חלק אחר פנה לחתנו הצעיר, רבי מרדכי דוד אונגר, צאצא לאדמו"רי צאנז, אשר כיהן עד אז כמגיד שיעור.
לצידו מכהן החתן הראשון, הרב יהושע רובין, כאב"ד הקהילה.
שני החצרות טענו לבכורה, ולאחר מאבק סוער הסכימו לבוררות זבל"א בבית דין שכלל את הרב יצחק דב ברגר ממנצ'סטר (מצד הרב אונגר), הרב זלמן גראוז (מצד הרב הלברשטאם), הרב אברהם ברוך רוזנברג ממכון להוראה במונסי, הרב יצחק זלטנרייך אב"ד טשאקאווא והרב יחיאל באב"ד אב"ד טארטיקוב.
בסוף שנת תשס"ז ערכו הדיינים משאל בקרב 1680 החסידים שגילם בין 20 ל-60, ביחס לזהות האדמו"ר ועמדתם לגבי השימוש בשם "באבוב" על ידי המתמודד השני.
תוצאות המשאל נעו בין 55% ל-57% לטובת רבי בן ציון.
לאחר שבע שנים הוכרע שהבעלות על השם "באבוב", כמו שאר שמות המוסדות הוותיקים של באבוב, תינתן לחסידות בראשות הרב בן ציון, ומאידך חצר זו תשלם לחצר של הרב אונגר כשישה מיליון דולר כפיצוי.
עוד נפסק כי החסידות בראשות הרב אונגר צריכה להוסיף שם לוואי לשמה.
לאחר התלבטות קיבלה חצרו של הרב אונגר את הבוררות ואימצה את השם "באבוב 45", על שם הרחוב בבורו פארק שבו בית הכנסת המרכזי של החסידות.
חסידות באבוב היא חצר גליציאנית מובהקת ומקפידה לשמר את אופייה וצביונה.
אדמו"רי החסידות עמדו בראשות כולל גליציה, והחסידות מדגישה את חשיבותו.
לחסידות באבוב מנהגים וטקסים ייחודיים.
אחד מהם הוא "טלית לייגן" ('הנחת טלית') בערב שבת לפני תפילת מנחה.
בטקס זה האדמו"ר מתעטף בטלית לקראת התפילה, חובש שטריימל לחתנים בשבת אופרוף, וטועם דגים ממאכלי השבת.
החסידים מקפידים על הגייה גליצאנית: הטעמת האות ה"א בלי להבליע אותה ורי"ש בלתי מתגלגלת (ללא שימוש בקצה הלשון).
לחסידות בראשות רבי בן ציון סידור תפילה בשם "צלותיה דשלמה" ולחסידות בראשות רבי מרדכי דוד סידור בשם "תפילת רב".
בחסידות מקפידים על הופעה חיצונית נאה ומסודרת.
בחסידות יש הנהגה, שמקורה ברבי חיים מצאנז, לא לגדל את פאות הראש ארוכות יותר מאורך הפנים.
החסידות בגליציה הייתה קנאית ושמרנית בלבוש.
החסידים לבשו מכנסיים קצרים וגרביים ארוכים, שחורים בימות החול ולבנים בשבתות.
לאחר המלחמה, מרבית החסידים היו מודרניים יחסית לחצרות אחרות, וחלקם לא לבשו כלל לבוש חסידי.
במהלך השנים חזרה החסידות ללבוש החסידי, ובסוף ימיו של רבי שלמה חזרה לבישת הגרביים הלבנים וצעיף לבן בשבת ולבישת ה"רעזשוואלקע" (מעיל עליון מבד מבריק) בשבת, וכן לבישת שפענצע (אפודה לבנה).
תחת האדמו"רים הנוכחיים החלו חלק גדול מהבחורים ללבוש מכנסיים קצרים וגרביים שחורים בשבתות.
האדמו"רים נוהגים ללבוש סטרָאקֶעס בעקיטשע.
הם לובשים רעזשוואלקע גם בימות השבוע.
לחסידות קהילות בויליאמסבורג, במונסי, בלייקווד, בטורונטו, במונטריאול, בלינדען, באנטוורפן, בלונדון, בירושלים, בבני ברק, באשדוד, בביתר עילית בבית שמש ובאלעד.
וכן נפתח לאחרונה גם קהילה בחיפה.
לחצרו של רבי מרדכי דוד יש בית כנסת גם במנצ'סטר.
בישראל הקים רבי שלמה את קריית חסידי באבוב שבבת ים, בה ישיבת באבוב המרכזית.
בראשות הקהילה שם עומד חתנו הרב יעקב ישראל מייזליש.
הקהילה משתייכת לחצרו של רבי בן ציון.
מוסדות החסידות כוללים ישיבה גדולה "מתיבתא עץ חיים" בניו יורק וישיבות "עץ חיים" ו"קדושת ציון" בישראל.
האחרונה מיועדת בעיקר לתלמידים שאינם ישראלים.
כמו כן יש לה ישיבה קטנה "כרם שלמה לצעירים" בבורו פארק, "עטרת שלמה" במונסי ו"חכמת שלמה" בבני ברק; וכן תיכון לבנות "בנות ציון".
כאמור מוסדות אלה עברו לחצרו של רבי בן ציון, והרב מרדכי דוד פתח מוסדות חדשים, בהם הישיבה הקטנה "דרכי יושר" בירושלים.
לחסידות מספר מחנות קיץ: "מחנה שלווה", "מחנה גילה", "מחנה כרם שלמה" ומחנה מתיבתא בפוקנוס.
המחנות עברו לחצרו של רבי בן ציון, ורבי מרדכי דוד פתח את "מחנה נעלה".
לחצרו של רבי מרדכי דוד יש מערכת בשם "בית צדיקים" שהוקמה בתשס"א (2001) ועוסקת בהוצאה לאור של ספרי אדמו"רי חסידות באבוב וכן קובץ תורני בשם עץ חיים.
אדמו"רי באבוב הדגישו את נושא הנגינה.
רבי בן ציון הלחין למעלה ממאה ניגונים.
בתקופתו היו בחסידות מלחינים נוספים בהם עזריאל מנדלבוים, אחיו החזן ר' יוסף מנדלבוים, הגה"ח ר' יחזקאל רוטנברג, ראובן פרץ קויפמן, הירש לייב בקון, אהרן מילר (אביו של בן ציון) וחיים דוד בלום.
בחסידות שרו גם ניגונים של מלחינים וחזנים אחרים, כמו ר' מאניש חזן ור' זיידל רובנר.
החסידות שילבה גם ניגונים מחסידות דז'יקוב וניגונים אחרים מחצרות פולין וגליציה.
לאחר המלחמה הלחין רבי שלמה ניגונים חדשים.
בהמשך התבלט בחצר המלחין משה גולדמן, שלחניו נפוצו גם מחוץ לחסידות.
בחסידות נהוג שבטישים לכבוד שמחת בית השואבה מנגנים החסידים בכינורות.
המלחין משה גולדמן הוציא מדי שנה דיסק ב"מחנה שלוה" של החסידות.
החסידות הוציאה מספר תקליטים בהם "שירי ציון" - 6 תקליטים ובהם ניגוניו של רבי בן ציון, "עת רקוד" (8 תקליטים), תקליט בשם "אה רביש" ועוד.
החזן דוד ורדיגר הוציא תקליט של ניגוני באבוב.
משפחות מילר וקעסלער הוציאו תקליט של ניגוני אביהם.
בנוסף ישנו אוסף של כמה מאות ניגונים, המושרים על ידי זקני חסידים ששרו ניגונים שזכרו מצעירותם וכן תקליטים של ניגונים שהושרו בטיש.
רבי יחזקאל דוד הלברשטאם (תרע"ד - תשל"ח) בנו של רבי בן ציון, שרד אף הוא את השואה, וכיהן כאב"ד פאקשיווניץ בבורו פארק.
רבי יחיאל במונסי, חתן הרב אהרן טייטלבוים אבד"ק צ'נשקביץ' (טשענשקאוויטץ)
רבי חיים בפלטבוש, חתן הרב יצחק אייזיק ליבס
רבי בן ציון אברהם בפלטבוש, חתן רבי שרגא פייבל מקשאנוב
רבי שלמה מלייקווד, חתן הרב ישראל שוחט
חתנו של רבי בן ציון, רבי יעקב ישראל טברסקי, כיהן כאדמו"ר מהורניסטייפול במילווקי.
בחסידות זו ישנן השפעות מחסידות באבוב, כמו נושא הנגינה.
רבי ברוך דוד הלברשטאם (תרצ"ו - י"ד אייר תשפ"ב) בנו של הגה"צ רבי חיים יהושע בנו השלישי של הקדושת ציון כיהן כרב בבית המדרש סארוואש בבורו פארק, בהמשך לחמיו רבי חיים מייזליש.
כיום מכהן בנו הגדול רבי משה יהושע (חתן רבי יחיאל הלברשטאם מפאקשיווניץ-טשענסקאוויץ מונסי) כממלא מקומו ברבנות.
אחיו רבי יעקב יוסף, שרד את השואה.
הוא הקים בית כנסת על שמו של אביו שנרצח בשואה, "בית חיים יהושע".
בשנים האחרונות נפתחה ישיבה לחסידות.
בנו הוא רבי חיים יהושע הלברשטאם, אב"ד סאטמר מונסי.
מלבד ספרי אדמו"רי השושלת שהם 'דברי חיים' להרבה"ק מצאנז.
'עטרת שלמה' להרה"ק ר'בי שלמה הראשון, 'קדושת ציון' לאדמו"ר מוהרב"צ הי"ד.
'דברי שלמה' לאדמו"ר זצ"ל הוציאו חצרות באבוב ספרים ופרסומים נוספים, ביניהם הוצאה לאור של כתבי יד.
חסידות באבוב 45 הוציאה בין היתר את ספר באבוב - המתאר את תולדות היהודים במקום.
סדרה נפלה בהוצאת עמודי ציון ד'באבוב 'פעולת צדיק לחיים' המסקר ב-3 כרכים את מסירות נפשו של האדמו"ר בעל דברי שלמה בשנות השואה.
כמו כן ספר 'ארבע אמהות' תולדות חייהם של אמותיהם של אדמור"י השושלת.
חסידות אלכסנדר היא חסידות שמקורה בעיירה אלכסנדר הסמוכה ללודז' שבפולין.
עד לשואה הייתה פולין למרכזה של החסידות, והיא כללה כ־100,000 חסידים בגוונים שונים.
בשואה נפגעה החסידות קשות כאשר רובם של החסידים נרצחו, והחסידות לא שבה למעמדה ההיסטורי בכמות לאחריה.
האדמו"ר הנוכחי הוא רבי ישראל צבי יאיר דנציגר.
החסידות מונה היום מאות משפחות, רובן הגדול בישראל ובארצות הברית.
יסודה של חסידות אלכסנדר בחסידות פשיסחא שהקים רבי יעקב יצחק מפשיסחה ('היהודי הקדוש'), שהיה תלמידו של החוזה מלובלין, ועוד בחיי רבו החל להנהיג קבוצת חסידים שנחשבה אליטיסטית, בשונה מחסידויות אחרות מאותה תקופה שבהן לא הייתה הבחנה בין אנשים פשוטים לבין בעלי מעמד.
לאחר פטירתו של רבי יעקב יצחק מונה תלמידו רבי שמחה בונם מפשיסחה למנהיג העדה.
בתקופתו התגברה המחלוקת בין תלמידי החוזה מלובלין לחבורת פשיסחה.
בפטירתו עלה לכהן רבי דב בעריש מביאלה, השפיע פרנסה בהרחבה להחסידים, עד כדי כך ששבע שנות הנהגתו מכונות "שנות השובע", ערך שולחן בכל יום, מקצת מדברי תורתו נדפסו בספר "מגיד דבריו ליעקב".
לאחר פטירתו בשנת תרל"ו הוכתר רבי יחיאל דנציגר בנו של רבי שרגא פייבל מגריצא, גר אז בעיר פילץ ולאחר כמה שנים עבר להתגורר בעיר אלכסנדר.
רבי יחיאל היה מכונה "השרף".
את מקומו של רבי יחיאל מילא בנו הגדול רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר.
רבי ירחמיאל נפטר בכ"ט בטבת ה'תר"ע (1910) ללא שהותיר אחריו בנים.
היה ידוע כחכימא דיהודאי וגם שפל ברך.
רבי יעקב אריה מראדזמין אמר שנשמתו היא נשמת האור החיים הקדוש, וגם האוה"ח לא הותיר אחריו בנים.
דברי תורתו נדפסו בספרו "ישמח ישראל".
לאחר פטירתו רוב חסידי אלכסנדר הכתירו כאדמו"ר את אחיו של בעל הישמח ישראל, רבי שמואל צבי דנציגר שנפטר בכ"ט בתשרי תרפ"ד 1923. שהיה ידוע כאוהב ישראל ועניו.
דברי תורתו נדפסו בספר "תפארת שמואל".
מעט מהחסידים קיבלו את הנהגתו של רבי אהרן צבי לנדא, בנו של האדמו"ר רבי דב בעריש מביאלה, אולם הוא נפטר בפתאומיות חודשים ספורים בלבד לאחר מכן ואת מקומו ירש אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, שעבר לעיירה סטריקוב ובה הקים את שושלת סטריקוב.
אחיהם השלישי של בעל הישמח ישראל ובעל התפארת שמואל היה רבי בצלאל יאיר דנציגר, שכיהן כרב בשטיבל הגדול בלודז'.
לאחר פטירת התפארת שמואל הוכתר בנו רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר.
תחת הנהגתו של רבי יצחק מנחם הוקמה רשת של ישיבות ברחבי פולין בשם "בית ישראל", על שם האדמו"ר בעל הישמח ישראל.
רבי יצחק מנחם דנציגר היה מחותנם של האדמו"רים מסוכטשוב, סלונים ואוסטרובצה.
עם כניסת הנאצים לפולין ברח ללודז', ומשם לוורשה שם שהה במשך שנתיים.
בכ"ג באלול תש"ב (1942) נרצח במחנה המוות בטרבלינקה.
מקצת מדברי תורתו כונסו בספרו "עקדת יצחק".
שאר כתביו וספריו אבדו בשואה.
החל משלהי המאה ה־19 התרחבה חסידות אלכסנדר לממדים גדולים, והייתה לאחת משתי החסידויות הגדולות בפולין (לצד חסידות גור).
אדמו"רי אלכסנדר עמדו בראש תנועת החסידות בפולין והשפעתם על הציבור היהודי בפולין הייתה רבה.
החסידים ייסדו מאות שטיבלעך בכל עיר ועיר, במקביל היא נקלעה לסכסוך ארוך עם חסידות גור, בנושאים כדוגמת מינוי רבנים ושוחטים ובבחירות מקומיות להנהגת הקהילות.
להתעצמותה של החסידות תרמה ישיבת מרכזה בסמוך לעיר לודז', שהייתה המרכז התעשייתי של פולין ובה שכנה קהילה יהודית גדולה.
בתקופת המנדט הבריטי עלו מקצת מחסידי אלכסנדר לארץ ישראל, והקימו מרכזים קטנים של החסידות בתל אביב, בחיפה ברחובות וישיבת "ישמח ישראל" בירושלים.
בעת ייסוד אגודת ישראל בשנת תרע"ב, חתם התפארת שמואל בעד האגודה, אך זמן קצר לאחר מכן, יצא נגדה בחריפות.
לאורך השנים הפעילו אישים חשובים ומשפיעים לחץ שחסידות אלכסנדר תצטרף לאגודה, הן בזמן התפארת שמואל והן בתקופת בנו העקידת יצחק, אך אלו דחו זאת בהתמדה.
החסידות בפולין הייתה סמל של פרומקייט וקנאות, וניצבה הרחק מפוליטיקה.
בבחירות השתתפה כמפלגת חרדים בלתי-מפלגתית.
במהלך השואה הוכתה החסידות מכה קשה.
מרבית החסידים ואיתם האדמו"ר העקידת יצחק וצאצאיו נספו במהלכה.
בקיץ תש"ז (1947) הוקמה מחדש החסידות בארץ ישראל.
שרידי חסידי אלכסנדר הכתירו לאדמו"ר את רבי יהודה משה דנציגר, חתנו של רבי בצלאל יאיר דנציגר שנשלח לארץ ישראל על ידי בן דודו בעל ה'עקדת יצחק', באמרו שהוא רואה עננים שחורים מעל שמי אירופה.
גם חמיו, רבי בצלאל יאיר, תמך בעניין.
הוא התיישב בירושלים והנהיג את חסידיו בבית הכנסת הוותיק בשכונת בית ישראל ואחר כך עבר לבני ברק.