tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1908 הוענק למארי בארמון בקניגהאם, תואר אבירות על ידי המלך אדוארד השביעי.
מארי מת בביתו באוקספורד מדום לב ב-26 ביולי 1915, לאחר שסבל במשך כשנה מסיבוכים של דלקת קרום הריאות.
תרומתו למילון ולהצלחתו יוצאת דופן בחשיבותה.
הוא הנהיג שיטות עבודה מקוריות וסטנדרטים קפדניים וערך בעצמו כמחצית מהערכים שהופיעו במהדורה הראשונה של המילון.
מאריי לא זכה לראות בחייו את הגרסה המושלמת של המהדורה הראשונה, אך הישגיו העצומים במחקר, הודות לסקרנותו כבר כילד, וידיעותיו המפליגות בשלל נושאים העניקו תשתית רחבה ומוצקה לדורות של עורכים שהמשיכו בעבודה על המילון.
ג'יימס לסטוביק הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
לסטוביק נולד בסן דייגו שבקליפורניה.
הוא למד בבית הספר למשחק רוסקין.
הופעת הבכורה שלו הייתה בסרט הילדים העצמאי לשנת 2013, "Taking Pony".
בשנת 2015 הופיע בפרק של מיני סדרת טלוויזיה, "Musical Concierge".
באותה שנה החל לשחק בתפקיד הקבוע של ג'ואי ג'ונסון באופרת הסבון האמריקאית, "ימי חיינו".
הוא הופיע בסדרה עד שנת 2017 והופיע ב-98 פרקים.
בשנת 2018 לוהק לתפקיד כריסטיאן קין, בנו של הכומר המאוהב בפאטי (דבי ראיין) בסדרת הטלוויזיה "רעבים".
+ טלוויזיה וקולנוע שנה כותרת תפקיד הערות 2013 A Taking Pony?!
ווסלי סרט קולנוע 2015 Musical Concierge מיני סדרה, פרק אחד 2018–2019 רעבים כריסטיאן קין סדרת טלוויזיה, תפקיד משני 2015–2020 ימי חיינו ג'ואי ג'ונסון 105 פרקים 2021 This Game's Called Murder קיין סרט קולנוע טרם פורסם The Doghouse רוב פטרסון סרט קצר, תסריטאי, מפיק
ג'יימס אטוול מאונט היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-24 בשנים 1897–1901. תקופת כהונתו כמושל התרחשה בעת ההתאוששות הכלכלית שלאחר הבהלה של 1893, והתמקדה בעיקר בתקנות התעשייה וההתקדמות בחקלאות.
כמושל במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא פיקח על הקמת וגיוס הכוחות מטעם מדינתו והיה בעל תפקיד חשוב בשינוי המדיניות הלאומית להתיר לאפרו-אמריקאים לשרת כקציני צבא.
ג'יימס מאונט נולד במחוז מונטגומרי שבאינדיאנה, כאחד מ-12 ילדיהם של אטוול ולוסינדה פולנוויידר מאונט.
הוא זכה לחינוך פורמלי מועט במהלך חודשי החורף, כאשר לא התבצעה פעילות חקלאית, ובילה את רוב תקופת נעוריו בעבודה בחווה המשפחתית, ובסיקול שטחי קרקע לטובת שטחי מרעה ושדות.
מאונט התגייס לצבא האיחוד ב-22 ביולי 1862 בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקאית, והוצב בפלוגה D של רגימנט הרגלים ה-72 של אינדיאנה.
הרגימנט היה חלק מבריגדת הברק המפורסמת שעליה פיקד ג'ון ט.
מאונט זכה למוניטין בשל כושר מנהיגותו, אומץ ליבו וגבורתו, ופעמיים התנדב להשתתף במתקפות נגד כוחות שהיו עדיפים עליהם בקרב צ'יקמוגה בספטמבר 1863.
הוא המשיך לשרת במהלך המלחמה ושירת בעיקר כסייר וכאיש כוח החלוץ.
במהלך הצעדה אל הים הוא היה אחד מהסיירים המובילים של הכוח, והיה חייל צבא האיחדו הראשון שנכנס לג'ורג'יה.
הוא המשיך לשרת בצבא במהלך מסע ההרס שלו במדינה, והשתתף בפעולות נרחבות של אדמה חרוכה של המערכה.
במהלך שירותו קודם מאונט בשל כושר המנהיגות למופת שלו והוצב כסמל בפלוגה D ב-24 ביולי 1865.
עם תום המלחמה שב מאונט לאינדיאנה, שם הוא עשה שימוש בכסף שהרוויח כחייל כדי לשלם על לימודיו.
הוא למד באקדמיה הפרסביטריאנית במחוז בון וזכה שם לחינוך קלאסי.
בתקופת לימודיו הוא הכיר את קייט ביירד, שהייתה לאחת מידידותיו הקרובות.
לרשותו עמד סכום כסף שהספיק לשנת לימודים אחת בלבד באוניברסיטה, והוא שב לחווה של משפחתו.
יחסיו עם קייט נמשכו והם התאהבו ונישאו.
לאחר שעבד בחווה כמה שנים, עלה בידו לחסוך מספיק כסף כדי לרכוש את החווה ואת ציודה.
עד מהרה נולדו לו ולקייט שלושה ילדים שאותם הם חינכו לסייע בעבודות החווה.
הם רכשו קרקעות סמוכות, ובסופו של דבר הם היו בעליהם של שטחי אדמה של יותר מ-500 אקרים (2,000 דונם) ובנו בית גדול וחדש.
לאחוזתו קרא מאונט "וילוו ברוק" (Willow Brook, נחל הערבה).
מאונט נודע בקהילה בשל חוכמתו העסקית והוא הצטיין בכושר החיזוי של הזמנים הטובים ביותר למכור את תוצרתו.
בזמנו החופשי הוא לימד בבית הספר החקלאי של המחוז וסייע לחוואים אחרים ללמוד על שיטות חקלאות מתקדמות ושיטות להשגת הרווחים הגדולים ביותר ממכירת תוצרתם, בעיקר באמצעות תזמון השיווק וקיום משא ומתן קבוצתי.
מאונט סייע מאוד להקמתם של קואופרטיבים חקלאיים והיה לאישיות ידועה באזור.
בכמה הזדמנויות התקרב מאונט להתמודדות על משרה ציבורית במסגרת המפלגה הרפובליקנית שאליה הוא השתייך, אך הוא תמיד דחה את ההצעות להתמודדות.
ב-1888 הוא היה מועמד לסנאט של אינדיאנה, על אף שלא היה מעוניין בכך.
באותה תקופה איבדה המפלגה קולות במגזר החקלאי לטובת המפלגה הפופוליסטית, והחזרתם של חקלאים להצביע עבור הרפובליקנים נראתה הדרך הטובה ביותר להפוך את המגמה.
באי רצון קיבל מאונט על עצמו את המועמדות, מתוך ציפייה להפסיד, אך בבחירות הוא ניצח במחוז שבדרך כלל היה בשליטה של המפלגה הדמוקרטית.
בסנאט, שהיה בשליטת הדמוקרטים, הוא לא הגיש שום הצעת חוק משל עצמו, אך תמך בכמה צעדים שהוא האמין שיטיבו עם הקהילה החקלאית, כולל הרחבת המימון לתוכניות חקלאיות מדינתיות.
ב-1890 הציגה מפלגתו של מאונט את מועמדותו לקונגרס, זאת בניגוד לרצונו.
הוא קיבל את המועמדות שוב באי רצון, בהאמינו שהוא יובס ולא יכהן במשרה.
בבחירות הוא נוצח ברוב גורף, סיים את השנתיים האחרונות של תקופת כהונתו בסנאט המדינתי, וב-1892 שב לחוותו.
בשנה שלאחר מכן הוכתה האומה כתוצאה מהבהלה של 1893, שהובילה לקריסה של המגזר החקלאי ושל מחירי התוצרת.
בכל רחבי המדינה החלו חוואים לאבד את אדמותיהם לבעלי החוב שלהם.
בשנה שלאחר מכן, בבחירות אמצע הכהונה של 1894, השיגו הרפובליקנים את השליטה באספה הכללית של אינדיאנה.
כחקלאי, הושפע גם מאונט מהמשבר הכלכלי והחליט שהשיבה לפוליטיקה תהיה הפתרון הטוב ביותר למצב.
מאונט שאף לזכות במועמדות מפלגתו למשרת מושל אינדיאנה, והצליח בכך, לאחר שהסתייע ברקע החקלאי שלו שהוא האמין שייתן לו את הכיוון הנכון במסע הבחירות.
הסוגיה המרכזית במערכת הבחירות הייתה סוגיה לאומית, סוגיית ההנפקה הבלתי מוגבלת של מטבעות הכסף, שהייתה עלולה לגרום לאינפלציה, שהחקלאים האמינו שהיא תפתור את בעיותיהם הפיננסיות.
אף על פי שהסוגיה יכלה להיפתר אך ורק ברמה הפדרלית, היא הייתה גם סוגיה מרכזית מאוד במערכת הבחירות המדינתית, ומאונט תמך בגלוי בצעדים אלו.
בבחירות הכלליות ניצח מאונט ברוב קולות, לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים בנג'מין שיבלי בהפרש של מעל 26,000 קולות.
ב-1892 היה מאונט לנשיא אגודת הבילוש המדינתית אחר גנבי סוסים.
הייתה זו קבוצת מתנדבים שהגנה באופן פרטי על חוואים, וכך הוא הוביל לשינוי מדיניותם של המושלים הקודמים שניסו לדכא את פעילותם של קבוצות כאלו.
אף על פי שבאופן פעיל שאף מאונט להיבחר כמושל, עד מהרה הוא החל לסלוד מהתפקיד ושאף לפרוש ממנו.
עיקר סלידתו מהתפקיד נבעה מהפעילות המתמדת של דאגה למשרות עבור תומכי המפלגה ומהדרישות של מנהיגי המפלגה.
כמה סוגיות פרוגרסיביות שהיו על סדר היום יושמו במהלך תקופת כהונתו, כולל חוקי חינוך חובה, דרישה שכל הילדים מגיל שמונה ועד גיל ארבע עשרה יגיעו ללימודים בבתי הספר.
חוקים נגד הגבלים עסקיים, כמה תקנות בנוגע לתעשייה ולבריאות ובטיחות העובדים, ובנוגע לאיכות המזון והתרופות, עברו גם הם במהלך תקופת כהונתו של מאונט.
זמן קצר לאחר השבעתו של מאונט כמושל החלה הכלכלה להתאושש, הכנסות המדינה גדלו והלחץ על הממשל הוקל.
שביתת כורי פחם עדיין נמשכה כאשר החל מאונט לכהן בתפקידו, והוא מינה שני פקידי ממשל לפתור את הבעיות כך שהשביתה הסתיימה בהבטחה לרפורמה בתקנות.
דאגתו העיקרית של מאונט נותרה המגזר החקלאי.
הוא קידם תהליך של מתן סמכויות רבות יותר למחלקת החקלאות של המדינה.
בין אלו היו האפשרות לאכוף סגרים על בהמות משק חולות, האפשרות לפקח על מחלות בחוות, וקידום הייצור של יבולי פירות.
במהלך המחצית השנייה של תקופת כהונתו של מאונט פרצה מלחמת ארצות הברית-ספרד, והוא היה אחראי להכנת הכוחות שנשלחו למלחמה מטעם אינדיאנה.
המדינה החזיקה רגימנטים שאוישו בחיילים אפרו-אמריקאים עוד מימי מלחמת האזרחיים, ומאונט הפעיל שתיים מהפלוגות שלהם לשירות במלחמה.
מחלקת המלחמה של ארצות הברית סירבה לקבל אותם אלא אם כן הפיקוד עליהם יימסר לידי קצינים לבנים, דרישה שהובילה לוויכוח עם מאונט.
רוב השחורים באינדיאנה היו אז תומכי המפלגה הרפובליקנית, והמפלגה לא הייתה מעוניינת לגרום להם לניכור על רקע הבחירות שהלכו והתקרבו.
מאונט התנגד בתוקף לדרישת מחלקת המלחמה ולמאבקו זה הוא גייס את הסנאטור מטעם אינדיאנה, צ'ארלס וורן פיירבנקס.
הן מאונט והן פיירבנקס שוחחו עם הנשיא ויליאם מקינלי ודרשו ממנו לאפשר לפלוגות השחורים לפעול תחת פיקודם של קצינים שחורים.
מקינלי הסכים לדרישה, ובכך עשה את הצעדים הראשונים לקראת שוויון ושילוב גזעי בצבא ארצות הברית.
בשנה האחרונה לכהונתו זכה מאונט לתשומת לב ברמה הלאומית כאשר הוא סירב להסגיר את ויליאם טיילור לקנטקי.
טיילור היה מועמד מטעם הרפובליקנים למשרת מושל קנטקי בבחירות של 1899, והייתה סברה שהוא היה מעורב ברצח של יריב דמוקרטי לאחר שזה הטיח האשמות בנוגע לזיופי בחירות.
מאונט הורה למשטרת המדינה להגן על טיילור שנשאר באינדיאנה עד יומו האחרון.
ב-14 בינואר 1901 סיים מאונט את כהונתו כמושל ושמח לשוב לחוותו.
בנאום הפרידה שלו הוא תיאר יום זה כמאושר בחייו.
ג'יימס מאונט נפטר יומיים לאחר מכן, ב-16 בינואר 1901, כתוצאה מהתקף לב, עוד כשעסק בהכנות לעזיבת אינדיאנפוליס ולחזרה לביתו.
ארונו הוצב במשך שלושה ימים לפני שהועבר לקבורה בבית הקברות אוק היל שבקרופורדסוויל, אינדיאנה.
ג'יימס ראש לופלנד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
לופלנד נולד ב-2 בנובמבר 1823 במילפורד שבדלאוור, קיבל חינוך קלאסי וב-1845 השלים את לימודיו במכללת דלאוור בניוארק.
הוא למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1848, והחל את עיסוקו במילפורד.
ב-1849 כיהן כמזכיר הסנאט של דלאוור, וב-1853 היה חבר בוועידה החוקתית של המדינה.
הוא היה מזכיר המדינה של דלאוור מ-1855 עד 1859, ומנהל שכר בצבא ארצות הברית מ-1863 עד 1867. במהלך הבחירות לנשיאות 1872 הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית.
לופלנד נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרס ה-43, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1875. הוא נכשל בניסיון להיבחר מחדש ב-1874 לקונגרס ה-44, וחזר לעסוק במשפטים.
לופלנד מת ב-10 בפברואר 1894 במילפורד שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות של אוד-פלוז.
ג'יימס ליין באקלי היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק בין השנים 1971 ל-1977 מטעם המפלגה השמרנית של ניו יורק, ובנוסף החזיק מספר רב של תפקידים בממשל רייגן.
הוא גם היה המועמד הרפובליקני במירוץ לסנאט בקונטיקט ב-1980, אבל הובס על ידי המועמד הדמוקרטי כריס דוד.
ב-1970 נבחר באקלי לסנאט של ארצות הברית כמועמד של המפלגה השמרנית של ניו יורק; הוא ניצח במירוץ עם 39% מהקולות וכיהן מ-1971 עד 1977. במהלך ממשל רייגן הראשון, כיהן באקלי כתת-מזכיר המדינה לענייני ביטחון בינלאומיים.
הוא היה גם נשיא רדיו אירופה החופשית/רדיו ליברטי מ-1982 עד 1985.
באקלי מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה ב-16 באוקטובר 1985. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את כתב המינוי שלו באותו היום.
באקלי קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996. הוא היה אחד האנשים הבודדים בתקופה המודרנית ששירת בזרוע המבצעת, המחוקקת והשופטת של הממשל הפדרלי האמריקאי.
ג'יימס ליין באקלי נולד ב-9 במרץ 1923 במנהטן, ניו יורק, לאלואיז שטיינר וויליאם פרנק באקלי האב, והיה הרביעי מבין עשרה ילדים לזוג.
מכיוון ששפת הבית שלהם הייתה ספרדית, באקלי והאחים למדו ספרדית לפני שלמדו אנגלית.
הוא היה אחיו הבכור של הסופר השמרני המנוח ויליאם פרנק באקלי ודודו של כריסטופר באקלי.
הוא היה גם דודו של ברנט בוזל השלישי ושל היועץ הפוליטי ויליאם פ.
אמו, מניו אורלינס, הייתה ממוצא שווייצרי-גרמני, גרמני ואירי, בעוד שסביו מצד אביו, מהמילטון, אונטריו, קנדה, היו ממוצא אירי.
באקלי למד בבית הספר מילברוק, ובשנת 1943 קיבל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ייל, שם היה חבר ב־אחוות הגולגולת והעצמות.
ב-1942 התגייס לצי ארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בקרבות לייטה, מפרץ לינגיין ואוקינאווה.
באקלי שוחרר בדרגת לוטננט (דרגה זוטרה) ב-1946. לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל ב-1949, התקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט ב-1950 ועסק בעריכת דין עד 1953, אז הצטרף לתאגיד Catawba כסגן נשיא ומנהל.
ב-1965 הוא ניהל את הקמפיין של אחיו לראשות עיריית ניו יורק.
במאי 1953, הוא התחתן עם אן פרנסס קולי, איתה נולדו לו שישה ילדים.
ב-1968 התמודד באקלי על המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק, לאחר שאחיו ויליאם פרנק באקלי כיהן כמועמד המפלגה לראשות העיר בבחירות לראשות העיר ניו יורק ב-1965. באקלי זכה במועמדות המפלגה ב-2 באפריל 1968, בתמיכה פה אחד של כל ארבעים חברי ועד המדינה.
באקלי הגיע למקום השלישי בבחירות הכלליות אחרי המועמד הרפובליקני ג'ייקוב יעבץ והמועמד הדמוקרטי פול אודווייר לאחר שקיבל 1,139,402 קולות (17.31%).
ב-16 במרץ 1968 הודיע רוברט קנדי כי יבקש את המועמדות לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ב-1968. לאחר זכייה בארבע מדינות בפריימריז, נרצח קנדי על ידי סירחאן סירחאן בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ב-6 ביוני.
מותו של קנדי הותיר מושב פנוי בסנאט של ארצות הברית שהתמלא באמצעות מינוי על ידי המושל נלסון רוקפלר.
גרדנר, ג'ון לינדזי, בורק מרשל, קלרנס דאגלס דילון, צ'ארלס גודל, אוגדן ריד וויטני יאנג הוזכרו כולם כמועמדים אפשריים למינוי.
ב-11 באוגוסט הצהיר דובר מטעם רוקפלר כי הבחירות העיקריות למינוי היו בין גרדנר, גודל וריד.
ב-10 בספטמבר מינה רוקפלר את גודל, חבר בבית הנבחרים ממחוז הקונגרס ה-38, למלא את התפקיד הפנוי.
ב-6 באפריל 1970 הודיע באקלי כי יבקש שוב את המועמדות לסנאט של המפלגה השמרנית.
ועדת המדינה השמרנית התכנסה בתוך מלון מקאלפין במנהטן, ניו יורק, ב-7 באפריל, כדי לבחור את המועמדים של המפלגה בבחירות הכלליות.
מקגוברן ניסה לכפות מסע בחירות מקדימות בינו לבין באקלי אך לא הצליח לקבל את 25% מקולות הנציגים הדרושים לפריימריז.
באקלי קיבל כמעט תשעים אחוז מקולות הנציגים והשאר חולקו בין מקגוברן לצירים הנמנעים.
קליפטון וייט, מנהל הקמפיין של באקלי, שהקמפיין של באקלי יפיץ עצומות בניסיון להשיג קו הצבעה נוסף בשם מפלגת הברית העצמאית.
מספיק חתימות תקפות נאספו כדי לזכות בקו הנוסף, אך מזכיר המדינה של ניו יורק, ג'ון פ.
לומנצו, קבע כי סמל הברית העצמאית, מתאר של ניו יורק עם שמו של באקלי בפנים, אינו חוקי מכיוון שחוק הבחירות בניו יורק הגביל את מספר הפעמים ששם מועמד יכול להופיע בשורת הצבעה לאחד.
מאוחר יותר איפשר לומנצו למפלגה להיכנס לקלפי לאחר שהסמל הוחלף למגן עם האות "I" בתוכו.
בבחירות הכלליות ניצח באקלי את גודל, וריצ'רד אוטינגר.
אף על פי שמפלגת הברית העצמאית קיבלה למעלה מ-100,000 קולות בבחירות הכלליות, יותר מ-50,000 הקולות הנדרשים כדי להפוך למפלגה רשמית וגישה אוטומטית לקלפי, היא לא הפכה למפלגה רשמית שכן המועמד היחיד שלה היה באקלי, שהתמודד בבחירות לסנאט ולא בבחירות למושל שמהן נדרשו להגיע 50,000 הקולות.
ב-1971, באקלי דיבר עם הוועדה הלאומית הרפובליקנית על ריצה לבחירה מחדש בבחירות 1976 עם המועמדות הרפובליקנית.
פייזר התמודד מולו בפריימריז הרפובליקני, אבל באקלי ניצח אותו.
באקלי השיג את תמיכתו של רוקפלר בכך שהסכים לא לתמוך בקמפיין של רונלד רייגן נגד ג'רלד פורד בפריימריז הרפובליקני לנשיאות.
באקלי הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהאן בהפרש של 54% ל-45%.
במהלך כהונתו בסנאט של ארצות הברית השתייכותו הפוליטית של באקלי כונתה שמרנית-רפובליקנית של ניו יורק (CRN.Y).
השדולה הרפובליקנית בסנאט הצביעה 36 מול 3 בעד קבלת באקלי בוועדה שלהם, כאשר הסנאטורים ג'ייקוב יעבץ, ג'ון שרמן קופר וויליאם בארט סקסבי מתנגדים כולם להרשמתו של באקלי לוועדה.
בשנת 1971, באקלי מונה לוועדות המשנה לזיהום אוויר ומים, כבישים ופיתוח כלכלי בתוך ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט של ארצות הברית.
באקלי תמך בריצ'רד ניקסון במהלך הבחירות לנשיאות ב-1972 וקרא למפלגה השמרנית, שלא תמכה בניקסון במהלך הבחירות לנשיאות של 1968, לתמוך בניקסון במחזור הבחירות הנוכחי.
ב-1974 הציע באקלי תיקון חיי אדם לחוקת ארצות הברית.
אם היה עובר, התיקון היה מגדיר את המונח "אדם" בתיקון הארבעה עשר כך שיכלול את העובר.
החקיקה שנחקקה כוללת את חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה (FERPA) המסדיר את השימוש ברשומות התלמידים ואת חוק ההגנה על זכויות התלמידים (PPRA) המחייב הודעת הורים, זכות לעיון והסכמה לניהול סקרי תלמידים לקטינים אם הסקר אוסף מידע על כל אחד משמונה נושאים שצוינו.
באביב 1974, כששערוריית ווטרגייט המשיכה להתפתח בעוצמה וברצינות, הפתיע באקלי ובמקרים מסוימים הכעיס כמה מבעלי בריתו בקרב הרפובליקנים כשקרא לריצ'רד ניקסון להתפטר.
באקלי אמר כי בכך, הוא אינו שופט באשר לאשמתו המשפטית הטכנית של ניקסון או לחפותו של ההאשמות שהופנו נגדו ולמעשה גינה את אלה "מתוך ומחוץ לתקשורת שניצלו את פרשת ווטרגייט בפזיזות כה רבה" במה שהוא כינה מאמץ "לערער את המנדט המכריע של בחירות 1972".
עם זאת, הוא אמר כי השערורייה המתפתחת עשויה להביא להליך הדחה שיקרע את המדינה עוד יותר, ולכן הכריז: "יש דרך אחת ודרך אחת בלבד שבה ניתן לפתור את המשבר, והמדינה נסוגה ממנה.
ביצת ווטרגייט אני מציע מעשה יוצא דופן של מדינאות ואומץ – מעשה אצילי ושובר לב בבת אחת משרת את האינטרסים הגדולים יותר של האומה הנשיאות, והמטרות המוצהרות שלמענן פעל בהצלחה כה רבה" – התפטרותו של ניקסון.
באקלי היה הדמות השמרנית הגדולה הראשונה שקראה לניקסון להתפטר.
ניקסון לא התפטר באותה תקופה אבל בסופו של דבר כן איבד את תמיכתם של דמויות מפתח רפובליקניות, כולל הסנאטור בארי גולדווטר.
ניקסון התפטר בסופו של דבר ב-9 באוגוסט 1974.
באקלי היה העותר הראשי בתיק מפורסם בבית המשפט העליון, Buckley v.
Valeo (1976), אשר "עיצב את החוק המודרני למימון קמפיין".
הוועידה הלאומית הרפובליקנית משנת 1976
במהלך הוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1976, עודד הסנאטור ג'סי הלמס את תנועת "דראפט באקלי" במאמץ לעצור את מינויו של רונלד רייגן לנשיאות (רייגן הכריז שהסנאטור מטעם פנסילבניה ריצ'רד שוויקר יהיה חברו לריצה לנשיאות; הלמס התנגד להחלטה זו, והאמין ששוויקר ליברל מדי).
תנועת "דראפט באקלי" הובאה לדיון כאשר הנשיא ג'רלד פורד זכה בקושי במועמדות המפלגה בהצבעה הראשונה.
לאחר ההפסד שלו בבחירות של 1976, באקלי עבד עבור דונלדסון, לופקין וג'נרט, הפך לחבר בוועד המנהל ובדירקטוריון שלה ובסופו של דבר התקדם לתפקיד מנהל תאגיד.
לאחר הפסדו ב-1980 בקונטיקט, שירת באקלי בממשל רייגן, תחילה כתת-מזכיר המדינה לסיוע ביטחוני, ניהול סיוע צבאי למדינות הממוקמות אסטרטגית, ולאחר מכן כנשיא רדיו אירופה החופשית במינכן מ-1982 עד 1985.
ב-16 באוקטובר 1985 מונה באקלי על ידי הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
המושב הוחזק בעבר על ידי השופט אדוארד אלן תמם.
מינויו של באקלי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-17 בדצמבר 1985, וקיבל את כתב המינוי שלו באותו היום.
הוא קיבל מעמד בכיר ב-31 באוגוסט 1996.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016 מתח באקלי ביקורת על המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון והמועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.
הוא הצהיר כי אחיו ויליאם ורייגן היו מזדעזעים ממעשיו של טראמפ.
הוא אמר שהוא מסכים בעיקר עם המועמד הליברטריאני גארי ג'ונסון.
לבקאלי מלאו 100 ב-9 במרץ 2023. הוא מת מפציעות שנגרמו כתוצאה מנפילה בוושינגטון הבירה ב-18 באוגוסט 2023, בגיל 100.
באקלי הציג והוביל את העברת חוק זכויות החינוך והפרטיות של המשפחה, אך מאוחר יותר ב-2010 הוא תמך בפומבי בתיקון החקיקה עקב כך שמחלקות האתלטיקה של המכללות השתמשו בחקיקה כדי להסתיר האשמות על התעללות מינית.
הוא הצביע נגד העלאת שכר המינימום ב-1974. באקלי היה אחד משמונה סנאטורים שהצביעו נגד התיקון לשוויון זכויות.
ג'יימס מדיסון ולס היה חוואי, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל לואיזיאנה התשיעי בשנים 1864–1865, ולאחר מכן ועד 1867 כמושל לואיזיאנה ה-20.
ג'יימס מדיסון ולס נולד באחוזת המטעים ניו הופ שליד אלכסנדריה שבטריטוריית אורלינס, שבהמשך הפכה למדינת לואיזיאנה, כבנם של סמואל לוי ולס השני ושל מרי אליזבת קלוויט ולס.
אביו היה נציג בוועידת החוקה של לואיזיאנה של 1811, ונפטר כשבנו ג'יימס היה בן שמונה.
ולס התחנך בקולג' סנט ג'יימס שנוהל על ידי הישועים בברדסטאון שמדרום ללואיוויל, קנטקי; באקדמיית פרטרידג' שבמידלטאון, קונטיקט; ובבית הספר למשפטים של סינסינטי.
בסינסינטי הוא הוא למד משפטים בהדרכת הפדרליסט הוותיק צ'ארלס המונד, שערך את העיתון "סינסינטי גאזט".
התקפותיו התכופות של המונד על העבדות לא הצליחו להשפיע על ולס, שלימים החזיק בבעלותו כמעט מאה עבדים.
ב-1830 עבר ולס לניו אורלינס, ונשא לאישה את מרי אן סקוט, שאיתה הוא הביא לעולם 13 ילדים.
הוא ירש אחוזה גדולה ושלט על האחוזה לגידול כותנה שבה נולד, ועל אחוזה לגידול קנה סוכר במחוז אבויילס שנקראה וסטלנד, ובית קיץ גדול בשל "ג'סמין היל" ליד העיר לקונט.
ב-1840 מונה ולס כשריף של מחוז רפידס על ידי המושל אנדרה רומן.
הוא היה פעיל במפלגה הוויגית.
בסופו של דבר קרסה המפלגה הוויגית במהלך שנות ה-50, וולס עבר לשורות המפלגה הדמוקרטית.
אחיו, תומאס ג'פרסון ולס, היה מועמד הוויגים למשרת מושל לואיזיאנה ב-1859 מול המנצח בבחירות אלו תומאס אוברטון מור.
בבחירות לנשיאות של 1860 תמך ולס בסטיבן דאגלס, המועמד הדמוקרטי לנשיאות מהצפון, והיה תומך נלהב של האיחוד.
בשל כך נמתחה עליו ביקורת מצד שכניו ומצד אחיו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נעצר ולס על ידי רשויות קונפדרציית המדינות של אמריקה בשל רגשות האהדה שלו כלפי האיחוד.
עד אביב 1863 נשאר ולס באחוזתו שליד לואיזיאנה, כאשר הוא העיר שהגנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון, שנפטר זמן קצר קודם לכן, צריך להיקבר "בארון עשוי מגומי, ושהתחתית שלו צריכה להיות דקה מאוד, כך שהוא עשוי לפלס את דרכו באכילה אל המקום שהוא היה אמור ללכת".
זמן קצר לאחר מכן הוא נמלט ליערות ולזמן קצר ארגן חבורה של פרטיזנים תומכי האיחוד, שנקראו "ג'ייהוקרס" , שתקפו שיירות אספקה של הקונפדרציה.
בנובמבר הוא עזב את היערות ועבר לחלק של לואיזיאנה שהיה בשליטת האיחוד.
ב-1864 כבר שלט צבא האיחוד בכל שטחיהם של 17 המחוזות שבדרום לואיזיאנה.
ולס נבחר כמועמד לתפקיד סגן המושל, הן על ידי בנג'מין פלנדרס הרדיקלי, והן על ידי מייקל האן המתון.
ב-4 במרץ 1864 הושבע ולס כסגן מושל לואיזיאנה תחת המושל מייקל האן.
בוועידת החוקה של לואיזיאנה של שהתקיימה באותה שנה הוא תמך בפיצוי בעלי העבדים שלעבר על אובדן עבדיהם.
שנה לאחר מכן, ב-4 במרץ 1865, כאשר התפטר האן כדי להיות סנאטור, הוא הושבע במקומו כמושל לואיזיאנה.
בנובמבר אותה שנה התקיימו בחירות מיוחדות תחת ממשלת השיקום, וולס, שהתמודד מטעם הדמוקרטים, הביס את המושל לשעבר הנרי ווטקינס אלן, שהיה בגלות במקסיקו, ביחס קולות של 22,312 מול 5,497.
ולס נכנס לעימות עם הממשל הצבאי הפדרלי בפיקודו של הגנרל .
הוא תמך ביו קנדי כראש עיריית ניו אורלינס, ומינה רבים מפקידי הממשל לשעבר של הקונפדרציה לתפקידים ברמת הממשל המדינתי והמקומי.
הוא המליץ על פירוק החינוך הציבורי ושימוש רק במיסים שנגבו מאפרו-אמריקאים כדי לממן את בתי הספר של העבדים המשוחררים.
ולס גם ביקש לבנות סוללות עפר חדשות, בניין קפיטול מדינתי חדש, ובית כלא מדינתי, אך בית המחוקקים המדינתי בלם את הצעותיו.
במהלך תקופת כהונתו של ולס כמושל, עלה כוחם של אנשי הקונפדרציה לשעבר ללא שליטה, עד שתושבי ניו אורלינס החזירו ב-1866 לתפקידו את ראש העיר מתקופת הקונפדרציה, ג'ון ט.
ולס הגיב בתמיכה בתוכנית הרדיקלים להעניק את זכות הבחירה לשחורים באמצעות כינוס ועידת החוקה.
ב-30 ביולי אותה שנה התכנסו 25 נציגים אמיצים דיים, ותהלוכה של תומכים שחורים הותקפה על ידי המון לבן, שכלל חלק מחברי מועצת העיר.
34 שחורים ושלושה לבנים רדיקלים נהרגו עד הגעת הכוחות הפדרליים.
ולס עשה מעט כדי למנוע את האלימות, והגנרל פיליפ שרידן ראה בו אחראי.
ב-3 ביוני 1867 פיטר שרידן את ולס, בשל אי יכולתו למנוע את המהומות וליישם את הרפורמות שנגעו לעבדים המשוחררים.
לאחר העברתו מתפקיד המושל שב ולס לביתו במחוז רפידס.
ב-1872 הוא תמך בנשיא הרפובליקני יוליסס סימפסון גרנט בהתמודדותו לתקופת נשיאותו השנייה.
במהלך שנות ה-70 הוא שב לפוליטיקה כתומך במדיניות השיקום וכונה על ידי מתנגדיו כ"ולס המשוגע".
ב-1873 הוא מונה כיושב ראש מועצת השיבה של המדינה, שהייתה אחראית לקביעת תאימותם החוקית תהליכי ההצבעה ולפסילת קולות מזויפים.
בתפקידו זה סייע ולס לרפובליקנים להשיג חלק מהקולות שאבדו להם בשל הטרור והאלימות שננקטו מצד הדמוקרטים הלבנים מתנגדי השחורים.
לאחר מכן הוא שימש בשנים 1874–1880 כמפקח של המכס של נמל ניו אורלינס.
ג'יימס מדיסון ולס נפטר בביתו שבמחוז רפידס ב-28 בפברואר 1899, בגיל 91. הוא נטמן בבית הקברות רפידס הישן שבפיינוויל.
ג'יימס לויד היה סוחר, איש עסקים ופוליטיקאי ממסצ'וסטס מטעם המפלגה הפדרליסטית, בתקופת השנים הראשונות של ארצות הברית.
הוא כיהן פעמיים כחבר הסנאט של ארצות הברית, ובמיוחד החליף את ג'ון קווינסי אדמס לאחר שזה האחרון הפסיד בבחירות המפלגתיות עקב תמיכתו ב"חוק האמברגו" של שנת 1807.
ג'יימס לויד נולד בדצמבר 1769 בבוסטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, לג'יימס לויד, רופא בכיר בבוסטון, ולשרה (קורווין) לויד.
לויד התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון ובקולג' הרווארד, שם קיבל תואר ראשון ב־1787 ותואר שני ב־1790. הוא קיבל עבודה כפקיד מסחר, ובמסגרת זו נסע לרוסיה בשנת 1792.
לויד הפך לסוחר מצליח והיה שותף עסקי קרוב של פרנסיס קאבוט לוול.
יחד עם לוול היה בעל מניות מרכזי בבניית הרציפים "India Wharf" ו־"Central Wharf" בבוסטון, וכן היה משקיע משמעותי ב־Boston Athenaeum.
הוא שימש כנשיא הראשון של חברת Boston Manufacturing Company, מפעל הטקסטיל הגדול הראשון בארצות הברית.
בשנת 1800 נבחר לויד לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, וב־1804 זכה בבחירות לסנאט המדינתי.
בשנת 1808 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
הבחירה, שנעשתה על ידי בית המחוקקים המדינתי, התקיימה במועד מוקדם במיוחד, ונועדה לשמש כזלזול כלפי הסנאטור הפדרליסט המכהן, ג'ון קווינסי אדמס, בשל תמיכתו בחוק האמברגו של 1807. אדמס התפטר מוקדם ממושבו, ולויד מונה להשלים את שארית כהונתו.
הוא כיהן עד שהתפטר ב־1 במאי 1813, בשל בריאות לקויה.
ב־17 ביוני 1812 הצביע נגד הכרזת מלחמה על בריטניה.
ב־28 בפברואר 1812 נשא נאום בסנאט של ארצות הברית על החוק "בדבר הקמת הצי".
לאחר התפטרותו של הסנאטור הריסון גריי אוטיס בשנת 1822, נבחר לויד מחדש ואף נבחר פעם נוספת, וכיהן עד שהתפטר שוב ב־23 במאי 1826, גם הפעם בשל בריאות לקויה.
הוא היה בין חברי הסנאט האחרונים מטעם המפלגה הפדרליסטית.
לויד נפטר ב-5 באפריל 1831 בניו יורק ונקבר בבית הקברות של קפלת קינג בבוסטון.
בשנת 1811 נבחר לעמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וב־1820 נבחר לחבר של האגודה האמריקאית לעתיקות.
ג'יימס לויד היה פוליטיקאי אמריקאי.
לויד נולד ב-1756 בפארלי (כיום פיירלי) ליד צ'סטרטאון שבפרובינציית מרילנד.
הוא למד לימודים קלאסיים ומשפטים, התקבל לעריכת דין והחל לעסוק כעורך דין.
הוא מונה ללוטננט משנה במיליציה של מחוז קנט בשנת 1776 ושירת במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
במלחמת 1812 שירת כגנרל ושחרר את השבוי פרנסיס סקוט קי מפורט מקהנרי.
לויד נבחר כחבר המפלגה הפדרליסטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'ון הנרי וכיהן בתפקיד מ-8 בדצמבר 1797 ועד 1 בדצמבר 1800, אז התפטר.
ב-27 ביוני 1798, הציג לויד את חוק ההסתה של 1798, חלק מחוקי הזרים וההמרדה.
ג'יימס לויד נפטר באחוזת ראטקליף, ליד איסטון שבמרילנד, ב-20 בספטמבר 1830. הוא נקבר בקלובר פילדס, אחוזת בתו במחוז קווין אן, מרילנד.
ג'יימס מאריי מייסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כדיפלומט מטעם הקונפדרציה.
בנוסף, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה במשך ארבעה עשר שנים, לאחר שקודם לכן ייצג את מחוז הקונגרס ה־15 של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ואת מחוז פרדריק בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא היה נכדו של ג'ורג' מייסון, ותומך נלהב בעבדות ואף תמך בפרישת וירג'יניה מהאיחוד בתחילת מלחמת האזרחים.
כיושב ראש ועדת החוץ של הסנאט בשנים 1851–1861 (עד שהודח בשל תמיכתו בקונפדרציה), פעל מייסון לשמירה על האינטרסים של ייצואני הכותנה.
מאוחר יותר הפך לדיפלומט הבכיר של הקונפדרציה, נסע לאירופה בחיפוש אחר תמיכה, אך לא הצליח להשיג הכרה בריטית בקונפדרציה כמדינה.
בדרכו לאנגליה בנובמבר 1861 נתפס על ידי הצי האמריקאי בפרשה שנודעה כ'תקרית טרנט'.
לאחר חודשיים שוחרר והמשיך לאירופה, שם ניהל רכישות ועסקאות עבור הקונפדרציה – אך לא הצליח להשיג תמיכה דיפלומטית.
בסוף המלחמה יצא לגלות בקנדה, ובהמשך שב לאלכסנדריה, וירג'יניה, שם נפטר ב־1871.
מייסון נולד באי אנלוסטאן (כיום האי תאודור רוזוולט), ליד וושינגטון די.
הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה (1818), למד משפטים בויליאמסבורג ובמכללת ויליאם ומרי, שם קיבל תואר במשפטים ב־1820.
מייסון התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, עסק בעריכת דין והחזיק מטע במחוז פרדריק.
רישומי מפקד חלקיים מצביעים על כך שב־1830 אולי החזיק חמישה עבדים, וב־1850 החזיק עשרה עבדים, מחציתם ילדים.
ב־1860 החזיק מספר נוסף של אנשים משועבדים במספר מחוזות נוספים.
הוא נבחר כמה פעמים לנציג מחוז פרדריק בבית הנבחרים של וירג'יניה כבר לפני מות אביו.
ב־1829–1830 החליף ציר שהתפטר בוועידת החוקה של וירג'יניה.
לאחר מכן נבחר שוב לבית המחוקקים.
ב־1836 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך כיהן קדנציה אחת בלבד.
ב־1847 נבחר על ידי האספה הכללית של וירג'יניה לסנאט של ארצות הברית, ונבחר שוב ב־1850 וב־1856.
מייסון קרא בפני הסנאט את נאומו האחרון של ג'ון קלהון המזהיר מפירוק האיחוד אם הצפון לא יקבל את קיומה של העבדות ואת התפשטותה.
הוא תקף את חוקי 'חירות אישית' בצפון.
בינואר–מרץ 1857 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
מייסון היה מהבולטים בנציגי העמדה הדרומית: תמיכה עזה בעבדות, בזכות המדינות לפרוש מהאיחוד ובהקמת הקונפדרציה.
הוא ביטא עליונות לבנה מפורשת, טען ש'כושים הם הקללה הגדולה של הארץ', והתנגד נחרצות למתן זכות הצבעה לשחורים.
הוא התנגד ליישוב שחורים חופשיים בליבריה ותמך בהחזרתם לעבדות.
הוא טען שהעבדות הוכתבה בידי האל ושהקונגרס אינו מוסמך לאסור עבדות בשום טריטוריה.
מייסון היה מחבר 'חוק העבד הנמלט' מ־1850 – אחד החוקים השנואים והמפירים ביותר בתולדות ארצות הברית.
בביתו בוושינגטון התגבש הרעיון של 'ריבונות העם' שהוביל ל'חוק קנזס נברסקה' ולתקופת 'קנזס המדממת'.
הוא עמד בראש הוועדה שחקרה את פשיטת ג'ון בראון על הארפרז פרי.
מייסון היה ממשיכו של קלהון באמונה בזכות המדינות לפרוש מהאיחוד.
הוא טען שאינו זקוק לסיבה לעזוב את האיחוד – אלא לסיבה להישאר בו.
ב־1856 תמך בפרישה מידית אם הרפובליקנים ינצחו בבחירות.
ב־1861 פעל מאחורי הקלעים לקדם את פרישת וירג'יניה.
הוא המשיך לשבת בסנאט כדי להשיג מידע עבור המדינות המתנתקות – מעין 'מרגל' פוליטי.
ב־11 ביולי 1861 הוא וסנאטורים דרומיים נוספים גורשו מהסנאט.
מייסון נבחר כנציג וירג'יניה לקונגרס הזמני של הקונפדרציה, אך יצא לשליחות דיפלומטית לאנגליה.
בדרכו נלקח בכוח מאוניית הדואר הבריטית 'טרנט' בידי הצי האמריקאי, במה שהביא כמעט למלחמה בין ארצות הברית לבריטניה.
באנגליה ניסה להשיג הכרה בינלאומית בקונפדרציה, אך ללא הצלחה.
ב־1863 עבר לפריז, אך גם שם לא זכה לתמיכה.
ב־1862, בעת כיבוש וינצ'סטר בידי הצפון, נהרס ביתו 'סלמה' לחלוטין בידי חיילי צבא האיחוד, שגילו כי הוא מחבר חוק העבד הנמלט.
לאחר המלחמה שהה בגלות בקנדה עד 1868. כששב, רכש את אחוזת 'קלרנס' באלכסנדריה והקפיד שלא להעסיק שחורים כחלק מאמונתו הגזענית.
הוא נפטר ב־28 באפריל 1871, ונקבר בבית הקברות של כנסיית כרייסט באלכסנדריה.
ב־1822 נשא מייסון לאישה את אליזה מרגרטה צ'ו, ונולדו להם שמונה ילדים.
אחותו שרה מריה הייתה אשתו של גנרל הקונפדרציה סמואל קופר.
אחותו אנה מריה הייתה אשתו של סידני סמית לי – בנו של הנרי "לייט הורס הארי" לי; הם היו הוריו של מייג'ור גנרל הקונפדרציה ומושל וירג'יניה פיציו לי.
נישא לקתרין מק'קום, בתו של הגנרל אלכסנדר מק'קום הבן, המפקד הכללי של הצבא (1828–1841).
הפוליטיקאי הרפובליקני קארל שורץ תיאר את מייסון כאדם "כבד, קהה, מתנשא ומרגיז".
הסנאטור הרפובליקני צ'ארלס סאמנר כינה אותו "מחבר חוק העבד הנמלט, שמזוהה עם מעשה מיוחד של אכזריות ועריצות", וטען שמייסון מייצג את 'הווירג'יניה האחרת' – זו שמגדלת בני אדם כבהמות לשחיטה.
ג'יימס לנמן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת קונטיקט, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1819–1825. הוא היה בן דוד של הנשיאים ג'ון אדמס וג'ון קווינסי אדמס.
ג'יימס לנמן נולד ב-14 ביוני 1767 בנוריץ' שבמושבת קונטיקט, והיה הבכור מבין שבעת ילדיהם של פיטר לנמן, איל ספנות מנוריץ', ושל שרה ספולדינג (לבית קויט).
הוא היה הראשון בשושלת ארוכה של בני משפחת לנמן שלמדו באוניברסיטת ייל.
לנמן רכש השכלה קלאסית, היה חבר באגודת הוויכוחים 'Brothers in Unity', ובשנת 1788 השלים את לימודיו בייל קולג'.
לאחר מות אביו בשנת 1804 ירש לנמן את בית ילדותו, הידוע כיום כ'בית פיטר לנמן', שבו התגורר עד סוף ימיו.
פונדק סמוך, בפינת הרחובות מיין וברודוויי בנוריץ', ידוע בשל כך שג'ורג' וושינגטון התאכסן בו בשנת 1775.
לנמן למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1791, והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו נוריץ', שם נודע בכישוריו הרטוריים וביכולותיו הכלליות.
יומן של ג'ון קווינסי אדמס מספק הצצה לאישיותו בצעירותו, ומתאר מסע משותף בשנת 1789 שבו ניכרה חברותיותו וכישרונו המוזיקלי.
בשנת 1817 נבחר לבית הנבחרים של קונטיקט, ובשנת 1818 שירת כציר בוועידה החוקתית של המדינה.
בשנת 1819 נבחר כחבר הסנאט של קונטיקט, ולאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (ולימים סיעת קרופורד), וכיהן בו מ-4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1825.
במהלך כהונתו בסנאט עמד בראש ועדות שונות, בהן הוועדה לפיקוח על הוצאות מותנות, הוועדה לנוסחים סופיים של חוקים, והוועדה לדואר ולדרכים.
לאחר פרישתו מהסנאט שימש כשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט בשנים 1826–1829, וכראש עיריית נוריץ' בשנים 1831–1834.
לנמן נודע כסנאטור האחרון שנהג ללבוש פאה מאובקת, חולצות עם תחרה ומכנסי ברך.
נכדו, צ'ארלס לנמן, סיפר כי הצבעתו בעד הדרום בפשרת מיזורי עוררה התנגדות חריפה בעיר הולדתו, אך עם זאת זיכתה אותו בהערכה מצד מדינאים בולטים כגון הנרי קליי ותומאס הארט בנטון.
בשנת 1798 פרסם נאום לציון יום העצמאות של ארצות הברית בפני תושבי נוריץ'.
בשנת 1832, בעת שכיהן כראש העיר, נשא נאום לציון מאה שנה להולדת ג'ורג' וושינגטון, שסקר את תרומתו הצבאית והאזרחית להקמת המדינה.
ב-18 במאי 1794 נישא למריאן גריסוולד צ'נדלר, בת למשפחתו של מושל קונטיקט מתיו גריסוולד.
לזוג נולדו ארבעה בנים ושמונה בנות.
לאחר מותה בשנת 1817 נישא בשנית, בשנת 1826, למרי ג'ודית בנג'מין (לבית גל), אלמנה ואם לארבעה ילדים מנישואיה הראשונים.
מנישואיו השניים לא נולדו לו ילדים.
לנמן נפטר בנוריץ' שבקונטיקט, ב-7 באוגוסט 1841, בגיל 75, ונקבר בבית העלמין העירוני.
ג'יימס מאקיר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת וירג'יניה.
מאקיר נולד ב-1764 בסקוטלנד, ובצעירותו היגר לאמריקה.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1793–1796. הוא נבחר כנציג המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס החמישי, לאחר שזכה ב-45.44% מן הקולות וגבר על הפדרליסט תומאס וילסון ועל המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים ג'ון מיטשל וג'ורג' ג'קסון.
מאקיר שב וכיהן כחבר בבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1811–1813 ושוב בשנים 1818–1821.
ג'יימס מונרו ג'קסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
ג'קסון נולד ב־3 בדצמבר 1825 בעיר פארקרסברג שבמחוז ווד, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
סבו, ג'ון ג'ורג' ג'קסון, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכשופט מחוז פדרלי, ולפני כן כבריגדיר גנרל במיליציה של וירג'יניה.
אביו היה הגנרל ג'ון ג'יי ג'קסון מן המיליציה של וירג'יניה.
אחיו היו ג'ון ג'יי ג'קסון הבן, ששימש כשופט פדרלי, וג'ייקוב ג'קסון, שכיהן כשופט בבית משפט לערעורים וכמושל וירג'יניה המערבית.
בשנת 1845 השלים ג'קסון את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון.
לאחר לימודי משפטים הוסמך לעריכת דין בשנת 1847 ופתח משרד עורכי דין בפארקרסברג.
הוא נבחר לתפקיד התובע המחוזי של מחוז ווד בשנים 1856 ו־1860. בשנים 1870–1871 כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה המערבית.
בשנת 1872 היה חבר בוועידה החוקתית של המדינה.
בין השנים 1873–1888 שימש כשופט בבית המשפט של המחוז החמישי, עד שהתפטר לאחר שסבר כי נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית במרוץ צמוד במיוחד מול הרפובליקני .
אף שג'קסון הציג כתבי מינוי כחבר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה־51 וכיהן בו מ־4 במרץ 1889 ועד 3 בפברואר 1890, ערער סמית' בהצלחה על תוצאות הבחירות, כיהן בשנה האחרונה של הכהונה, ולאחר מכן הפסיד בבחירות הבאות לדמוקרטי .
לאחר מכן בחרו המחוקקים של וירג'יניה המערבית בג'קסון לשופט בבית המשפט הפלילי של מחוז ווד, תפקיד שבו כיהן משנת 1891 ועד מותו.
ג'קסון נפטר בפארקרסברג, וירג'יניה המערבית, ב־14 בפברואר 1901, ונקבר בבית הקברות ריברוויו.
ג'יימס מוט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
מוט נולד ב-18 בינואר 1739 סמוך ליישוב מידלטאון (Middletown Township) במחוז מונמות' שבפרובינציית ניו ג'רזי, קיבל חינוך פרטי ועסק בחקלאות.
בשנת 1775 הגיע לדרגת קפטן ברגימנט השני של מיליציית מחוז מונמות'.
מוט היה חבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בשנים 1776–1779, וגזבר המדינה בשנים 1783–1799. הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרסים השביעי והשמיני, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1801 עד 3 במרץ 1805.
הוא נפטר ב-18 באוקטובר 1823 בחוותו ליד מידלטאון שבניו ג'רזי, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה הבפטיסטית במידלטאון.
ג'יימס לורנס אור היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ה־22 בשנים 1857–1859. לאחר מכן כיהן גם כמושל קרוליינה הדרומית ה־73 בשנים 1865–1868, לאחר כהונה בסנאט של קונפדרציית המדינות של אמריקה.
אור נולד ב-12 במאי 1822 בקרייטונוויל שבקרוליינה הדרומית.
בשנת 1841 השלים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה והוסמך כעורך דין.
בשנת 1843 נישא למרי ג'יין מרשל, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1849–1859, ובמהלך תקופה זו אף כיהן כיושב ראש בית הנבחרים בשנים 1857–1859. אור היה תומך בזכויות המדינות, והשתמש במעמדו כדי לסייע לאנשים שקידמו את המשך קיומה של העבדות.
הוא חזה את השלכות החלטתה של קרוליינה הדרומית לנסות לפרוש מן האיחוד, אך נותר נאמן למדינתו תוך שמירה על האינטרסים הכלכליים שלו.
בשנת 1850 החזיק בבעלותו לפחות ארבעה עשר אנשים משועבדים, ורכש לפחות חמישה נוספים לפני שנת 1860. הוא היה אחד משלושת הנציבים שנשלחו לוושינגטון הבירה כדי לנהל משא ומתן על העברת רכוש פדרלי לקרוליינה הדרומית; כישלון המשא ומתן הוביל ישירות להפגזת אחד הנכסים הפדרליים הבולטים במדינה – פורט סאמטר.
אור כיהן כנשיא ועידת המפלגה הדמוקרטית של קרוליינה הדרומית בשנת 1860, אשר המליצה עליו כמועמד המפלגה לנשיאות.
לאחר קרב פורט סאמטר ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, ארגן אור ופיקד על רגימנט רובאי קרוליינה הדרומית של אור (Orr's Regiment of South Carolina Rifles), אשר השתתף במעט קרבות לפני שהתפטר בשנת 1862 ונכנס לסנאט של הקונפדרציה, שם כיהן כיושב ראש הוועדות החשובות לענייני חוץ ולתקנון.
הרגימנט המשיך לשאת את שמו לאורך המלחמה ונלחם בכמה מן הקרבות הבולטים של ארמיית וירג'יניה הצפונית.
בסנאט של הקונפדרציה נותר תומך נלהב בזכויות המדינות.
בתום המלחמה נבחר אור למושל וכיהן בשנים 1865–1868, עד לאישור חוקה מדינתית חדשה.
בשנת 1872 מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט את אור לשגריר ברוסיה, כמחווה של פיוס לאחר מלחמת האזרחים.
אור נפטר בסנקט פטרבורג שברוסיה ב-5 במאי 1873, זמן קצר לאחר שהגיע כדי להתחיל בתפקידו הדיפלומטי.
הוא נקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה בעיר אנדרסון שבקרוליינה הדרומית.
דיוקן לאחר מותו של אור, שצויר בידי הציירת אסתר אדמונדס, נמצא כיום באוסף הקפיטול של ארצות הברית.
הדיוקן הוסר מתצוגה ציבורית בלובי יושב ראש בית הנבחרים מחוץ לאולם המליאה בעקבות הוראה שהוציאה יושבת ראש בית הנבחרים, ננסי פלוסי, ב־18 ביוני 2020.
ג'יימס גרובר מקדונלד היה דיפלומט אמריקאי.
הנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל.
ג'יימס מקדונלד נולד ב-1886 באוהיו.
למד לימודי תואר ראשון ושני בהיסטוריה ובמדע המדינה באוניברסיטת אינדיאנה ולאחר מכן עסק בהוראה באוניברסיטה זו ובאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1928 עד 1932 הגיש תוכנית רדיו קבועה בשם "העולם כיום" ברשת NBC.
מקדונלד ביקר באירופה ב-1932 וב-1933 וחזה בעליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
ראיון שערך עם היטלר שכנע אותו באופי הברוטלי של המשטר הנאצי.
מקדונלד שירת בוועדה לענייני פליטים של חבר הלאומים משנת 1933 ועד שנת 1935 וטיפל בבעיית הפליטים היהודיים מגרמניה הנאצית.
התפטר מתפקידו ב-1 בינואר 1936 ובמכתב התפטרותו גינה באופן חריף את המדיניות הגזענית של גרמניה הנאצית והאשים את המדינות הדמוקרטיות בהתעלמות מאחריותן לעוולות הגרמנים.
בשנים שלאחר מכן היה חבר מועצת העורכים של הניו יורק טיימס וכן עסק בהוראה.
בשנים 1938 עד 1945 שימש כיושב ראש הוועדה המייעצת לנשיא לענייני פליטים.
נתמנה על ידי הנשיא הארי טרומן לחבר בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שפעלה בשנת 1946 בניסיון למצוא פתרון לבעיית ארץ ישראל.
בשעה אחת אחר חצות אור ליום 15 במאי 1948, שעות אחדות אחרי הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הודיע נשיא ארצות הברית הארי טרומן על הכרה "דה פקטו" של ארצות הברית במדינת ישראל.
ג'יימס מקדונלד נתמנה לנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל בדרגת ציר.
ב-12 באוגוסט 1948 הוא הגיע לישראל.
עד שסודר לנציגות משכן קבוע הוא התגורר במלון גת רימון בתל אביב.
במלון זה התגורר באותה עת גם הציר הראשון של ברית המועצות בישראל, פבל ירשוב, ועל גג המלון התנוססו דגלי שתי המעצמות, זה לצד זה.
ג'יימס מקדונלד שירת בישראל עד סוף שנת 1950.
בשנים 1951 עד 1961 הוא שימש כיועץ למנגנון ההתרמה בארצות הברית למען מדינת ישראל.
פרופ' ג'יימס מקדונלד נפטר בשנת 1964 ונקבר בעיר הולדתו - אלבני, באינדיאנה.
עיריית רמת גן קראה על שמו את הרחוב בשכונת תל בנימין בו הוא התגורר במהלך כהונתו.
ג'יימס אלטון "ג'ים" מקדיוויט היה בריגדיר גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, טייס חלל בתוכנית אפולו וג'מיני.
ב-1959 קיבל תואר בוגר במדעים בהנדסת תעופה מאוניברסיטת מישיגן.
ב-1951 התקבל לחיל האוויר האמריקאי.
ב־1952 סיים את בית הספר לטיסה, ונשלח לקוריאה, שם ביצע 145 משימות קרביות במהלך מלחמת קוריאה, במטוסי F-80 ו־F-86 בטייסת ההפצצה ה־35. שב לארה"ב בספטמבר 1953 ושירת בטייסת היירוט ה־19 כטייס ועוזר קצין מבצעים.
בנובמבר 1954 למד בבית הספר לטיסה מתקדמת של חיל האוויר, וביולי 1955 הוצב בטייסת היירוט 332 בניו ג'רזי כטייס, קצין מבצעים, ומאוחר יותר כמפקד טיסה.
ב־1957 יצא ללימודים באוניברסיטת מישיגן במסגרת המכון הטכנולוגי של חיל האוויר.
היה בוגר בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקאי וקורס טייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר.
בספטמבר 1962 נבחר על ידי נאס"א כאסטרונאוט.
בין 3 ל־7 ביוני 1965 היה מפקד ג'מיני 4. במשימה זו ביצע פעילות חוץ רכבית.
במשימת ג'מיני 5 היה "קפקום", איש הקשר בין הקפסולה (החללית) לחדר הבקרה.
ב־3 במרץ 1969 שוגר למשימת אפולו 9 כמפקד המשימה.
במאי 1969 מונה למנהל פעולות נחיתה על הירח, והוביל צוות שתכנן את תוכנית המחקר הירחי, ותכנן מחדש את החללית על מנת להשיג משימה זו.
באוגוסט אותה שנה מונה למנהל תוכנית החללית אפולו, והיה מנהל התוכנית של אפולו 12, 13, 14, 15 ואפולו 16.
פרש מחיל האוויר בדרגת בריגדיר-ג'נרל (תת-אלוף) ביוני 1972. מונה לסגן נשיא מינהלי לעניינים תאגידיים בחברת קונסומר פאוואר.
במרץ 1975 מונה לסגן נשיא של חברת פולמן, ובאוקטובר אותה שנה מונה לנשיא חטיבת הסטנדרטים של פולמן, חטיבת קרונות הרכבת, ומאוחר יותר קיבל אחריות על החכרה, הנדסה ובניה בחברה.
חברה זו היא היצרן הגדול ביותר של קרונות רכבת בארצות הברית.
בינואר 1981 מונה לסגן נשיא בכיר לניהול אסטרטגי בחברת רוקוול.
חברה זו ייצרה בעבר את מנועי הסטורן 5, ואת מעבורת החלל.
דוקטור לשם כבוד במדעי אסטרונאוטיקה מאוניברסיטת מישיגן, 1965
דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת סטון-הול, 1969
דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת מיאמי באוהיו, 1970
דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת מזרח מישיגן, 1975
מדליית צ'ונג מו מקוריאה הדרומית.
מדליית השירות המצוין של חיל האוויר (פעמיים)
צלב התעופה המצוינת (4 פעמים)
ועוד אותות הצטיינות אחרים מנאס"א ומחיל האוויר האמריקאי.
ג'יימס אלברט מיצ'נר היה סופר אמריקאי, זוכה פרס פוליצר.
ידוע בזכות הרומנים, ספרי המסע והמסות שכתב.
בחייו סימל מיצ'נר את התגשמות החלום האמריקאי: ילד שננטש על ידי הוריו גדל בעוני והגיע לתהילה ועושר כסופר וכאיש ציבור.
מיצ'נר פרסם יותר מ-40 כותרים.
רובם רומנים רחבי יריעה המתארים תהליכים היסטוריים של מדינות, תרבויות ואירועים.
ספרו הראשון היה "ספורי דרום פסיפיק" (שעבורו זכה בפרס פוליצר לספרות בשנת 1948).
מבין ספריו המפורסמים ביותר: "הוואי" (הופיע בשנת 1961 בהוצאת לאשה) "יובל המאה", "המקור" (1965, רומן הסוקר את ההיסטוריה של העם היהודי וארץ ישראל, לא תורגם לעברית), "טקסס" (הופיע בשנת 1988 בהוצאת מודן), ספרים נוספים שהופיעו בעברית: "סיונרה", "הברית" שעוסק בהיסטוריה של הקמת דרום אפריקה, ו"חלל".
בין ספרי העיון שלו "איבריה", ספר זיכרונותיו "העולם הוא ביתי" ו"ספורט באמריקה".
בין הרומנים ההיסטוריים מפרי עטו - "אלסקה" (הופיע בשנת 1988 בהוצאת רנדום האוס).
מיצ'נר היה ידוע כסופר שכתב את כל ספריו לאחר מחקר מעמיק, ולעיתים לאחר שהייה ארוכה באזור אותו תיאר.
לפי עדותו שלו מיצ'נר לא ידע מתי והיכן נולד ומי היו הוריו.
רוב הביוגרפיות מציינות את ה-3 בפברואר 1907 כתאריך הולדתו, אולם הן חלוקות בדבר מקום הלידה, יש הטוענים שנולד בניו יורק וכיתום הועבר לעיירה דוילסטאון שבמדינת פנסילבניה.
יש הטוענים שנולד בעיירה זו, שם גדל אצל אמו המאמצת מייבל מיצ'נר, אלמנה קוויקרית.
היו גם שמועות שמייבל הייתה אמו הביולוגית, מיצ'נר סירב להתייחס לכך.
ילדותו עברה בתנאי עוני קשים.
מיצ'נר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיירת הולדתו בשנת 1925. בשנים 1925 עד 1929 למד בסווארת'מור קולג', אוניברסיטה קווייקרית בעיירה סווארת'מור הסמוכה לפילדלפיה.
את התואר הראשון באנגלית והיסטוריה, סיים בהצטינות יתרה.
שנה אחת למד, במסגרת מלגה מיוחדת, באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
עם חזרתו לארצות הברית, הועסק כמורה לאנגלית בבית הספר היל בפוטסטאון, פנסילבניה.
בשנים 1933 עד 1936 לימד אנגלית בבית הספר ג'ורג', בניוטאון, פנסילבניה.
הוא המשיך בלימודים לתואר שני בקולג' לחינוך של מדינת קולורדו (החל משנת 1970, אוניברסיטת צפון קולורדו), בעיר גרילי.
לאחר סיום לימודיו, בשנים 1937 עד 1941, שימש כפרופסור (מרצה) באוניברסיטת צפון קולורדו.
בשנים 1940–1941 שימש כפרופסור אורח להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1941, עזב את ההוראה כדי להצטרף ל-Macmillan Publishers כעורך החינוך למדעי החברה (בשנים 1941–1942, 1946–1949).
הוא המשיך לכתוב עבור Macmillan.
כסופר עצמאי מ-1949 ועד מותו.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה מיצ'נר התגייס לצי ארצות הברית, אף על פי שכקוויקר היה פטור מחובת הגיוס.
בשנים 1944 עד 1946 שירת בזירת האוקיינוס השקט, כקצין בדרגת לוטננט (דרגת סרן בצה"ל מקבילה לדרגת לוטננט בצי האמריקאי).
במהלך שרותו, הוא קיבל משימות שונות כיוון שמפקדיו חשבו בטעות שאביו הוא אדמירל מארק מיצ'נר.
מיצ'נר, גם הקדיש חלק ניכר מזמנו לשירות הציבורי.
היה מעורב מאוד בפוליטיקה והיה גם חבר בוועדות ציבוריות.
הוא גם הפך לנדבן גדול ותרם יותר מ-100 מיליון דולר למוסדות חינוך, תרבות וספרות.
בנוסף לכתיבת רומנים, סיפורים קצרים ועיון, מיצ'נר היה מעורב מאוד בסרטים, סדרות טלוויזיה ורדיו.
מיצ'נר היה נשוי שלוש פעמים: פטי קוּן (Patti Koon) מ-1935 עד 1948; ונג נורד (Vange Nord) מ-1948 עד 1955, עם אשתו השלישית מארי יוריקו סבוסאבה (Mari Yoriko Sabusawa) חי כמעט 40 שנה מ-1955 ועד מותה ב-1994. למיצ'נר לא היו צאצאים.
בשנותיו האחרונות חי באוסטין טקסס.
חלה באי-ספיקת כליות וטופל בדיאליזה ב-4 שנותיו האחרונות.
באוקטובר 1997 מיצ'נר הפסיק את הדיאליזה ונפטר תוך זמן קצר.
הוא גם נקבר בבית הקברות של מדינת טקסס, אוסטין, טקסס.
הקריירה הספרותית של מיצ'נר החלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כקצין בחיל הים האמריקאי הוצב בדרום האוקיינוס השקט כהיסטוריון ימי.
את ספרו הראשון "ספורי דרום פסיפיק" כתב על סמך חוויותיו מתקופה זו.
הספר יצא כשמיצ'נר היה בן 40.
בשנות ה-50 המאוחרות מיצ'נר החל לעבוד כעורך משוטט (roving editor) בתקופון Readers Guide.
הוא עזב משרה זו בשנת 1970.
הרומן הוואי, שיצא בשנת 1959 (תורגם לעברית והופיע בשנת 1961 בהוצאת לאשה) התבסס על מחקר היסטורי נרחב.
כך גם כל שאר הרומנים שלו היו מבוססים על מחקר מפורט: היסטורי, תרבותי, ואפילו גאולוגי.
הרומן "המקור" (The Source) (1965) עוסק בהיסטוריה של ארץ ישראל מהתקופה הנאוליתית ועד מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, כאשר זירת ההתרחשות היא אתר ארכאולוגי בשם "מקור" (Makor).
בספר יש מספר דמויות של ארכאולוגים, ובהן דמותו של הדוקטור אילן אליאב, המבוססת על דמותו של יגאל ידין.
ספריו היו בדרך כלל ארוכים מאוד, חלקם היו בני 1000 עמודים ויותר.
בספרו מקסיקו האבודה שלי My Lost Mexico הוא מציין שלעיתים היה מתקתק על מכונת הכתיבה 12 עד 15 שעות ביום במשך שבועות, ללא הפסקה.
על זאת אמרו מבקריו ש"מיצ'נר כותב לפי משקל".
מיצ'נר היה סופר פופולרי מאוד ובמהלך חייו נמכרו ברחבי העולם כ-75 מיליון עותקים מספריו.
בשנת 1996 התפרסמה ביבליוגרפיה של כל מה שמיצ'נר כתב.
היא כללה יותר מ-2500 ערכים החל מ-1923 ועד 1995: מאמרים, הקדמות, ספרים ועבודות אחרות.
ספריו גם הפכו למחזות, סרטים וסדרות טלוויזיה.
"ספורי דרום פסיפיק" הוצג כמחזמר על בימות ברודוויי (1949) והוסרט ב-1958 וב-2001; "גשרי טוקו רי" הוסרט ב-1953; "סיונרה" ו"עד שירימו עוגן" (1957), "הוואי" הוסרט ב-1966; "יובל המאה" (Centennial) שסיפר את סיפורן של כמה משפחות במערב ארצות הברית הפך למיני סדרת טלוויזיה מוצלחת מאוד ב-1978; "חלל" הפך למיני סדרה ב-1985.
בשנת 1984 זכה בפרס פוליצר לסיפורת.
בשנת 1971, הוענק למיצ'נר, פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים.
מאוקטובר 1972, "ספריית ג'יימס מיצ'נר" באוניברסיטת צפון קולורדו נקראת על שמו.
בשנת 1977 העניק לו הנשיא ג'רלד פורד את מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 1981 הוענק פרס סנט לואיס לספרות מאיגוד הספריות באוניברסיטת סנט לואיס (SLU), מיזורי.
בשנת 1992, קיבל את פרס טובת הכלל מהאיגוד הלאומי לאווירונאוטיקה (NAA).
בשנת 1993, קרן הזיכרון של הצי האמריקאי העניקה למיצ'נר את "פרס הימאי היחיד" על שירותו המלחמתי הימי והישגיו הספרותיים.
בשנת 1988 ניפתח בעיר הולדתו מוזיאון מיצ'נר לאמנות.
בסתיו 1998, הוקמה אגודת ג'יימס מיצ'נר המורכבת מאנשים החולקים עניין משותף ומעריצים את חייו ויצירתו של מיצ'נר.
בשנת 1998, מלון ראפלס בסינגפור קרא לאחת מהסוויטות על שם המחבר, לזכר חסותו וחיבתו למלון.
במאי 2008, שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול דואר, 59¢, ב'סדרת האמריקאים הדגולים'.
בנוסף זכה ללוח הקדשה עגול בשדרת הסופרים של סידני מטעם שר האמנויות של ניו סאות' ויילס.
ג'יימס הנרי דומיניק מילר היה מפיק, במאי וצלם ולשי.
הוא פעל רבות בשיתוף פעולה עם סאירה שאה, עמה יסד חברת הפקות עצמאית בשם Frostbite Productions בשנת 2001. מילר נהרג מירי של חייל צה"ל ב-2 במאי 2003 בעודו מצלם את מוות בעזה, סרט תיעודי על חיי נערים צעירים ברפיח.
מילר נולד בווילס, בן לקצין צבא ולמנהלת בית ספר.
הוא גדל כקתולי באיים ההברידיים החיצוניים, שם הוצבו הוריו.
בהמשך למד עיתונות ב"קולג' של לונדון לתקשורת".
בשנת 1997 התחתן עם סופי וורן-נוט, ולזוג נולדו בן ובת.
מילר החל לעבוד כצלם עצמאי, ובשנת 1995 הצטרף לצוות Frontline News בתור צלם, מפיק ומנהל.
בהמשך עבד גם עבור CNN ורשתות החדשות המובילות בבריטניה.
מילר עסק בקוסובו בצילומים בעבור חברת Hardcash Productions בנושא מעשי טבח שביצעו הסרבים בשנת 1999, והסרט זכה בפרס אמי ובפרס החברה המלכותית הבריטית לטלוויזיה.
כן עסק מילר בצילום בלבנון, סודאן ואלג'יריה בעבור סוכנות ידיעות המלחמה Frontline Television News.
הוא זכה בעשרות פרסים, ובהם פרס BAFTA, ה-Peabody ובפרס אמי, בעבור צילומים אלה ואחרים.
בשנת 2000 החל לעבוד עם סמירה שאה, והשנים נסעו למולדתה אפגניסטן על מנת לערוך צילומים בעבור הסרטים Beneath the Veil ו-Unholy War, שהופקו למען חברת Hardcash.
מילר נהרג ב-2 במאי 2003, מירי של חייל צה"ל במהלך צילומי הסרט מוות בעזה, סרט תיעודי על חיי נערים צעירים ברפיח.
ב-6 באפריל 2006, חבר מושבעים בריטי בבית-המשפט St Pancras Coroner בלונדון פסק כי מדובר בהרג בלתי-חוקי ושמילר נפל קורבן לרצח.
צה"ל, מנגד, טוען כי לא הייתה כוונה לפגוע במילר.
בסרט התיעודי, מוות בעזה (שהושק על ידי HBO בשנת 2004) שמילר עסק בצילומו כשנהרג, נראים מילר ועמיתיו יוצאים מביתה של משפחה פלסטינית במחנה הפליטים של רפיח לאחר רדת החשיכה, בנושאם דגל לבן.
הם צועדים כ-20 מטרים מחוץ למרפסת הבית כאשר נשמעת הירייה הראשונה.
כעבור 13 שניות של דממה, זועקת שאה: "אנחנו עיתונאים בריטיים!" או-אז מגיעה ירייה נוספת, שפגעה במילר.
הקליע, נורה על-פי מומחי הזיהוי הפלילי ממרחק של פחות מ-200 מטרים.
מיד לאחר הירי הודיע דובר צה"ל שמילר נורה בגבו במהלך חילופי-אש.
לאחר מכן הוא נסוג מגרסה זו.
על-פי עדים לא היו כל חילופי-אש ולא נשמעים כאלה בקלטת ה-APTN.
דובר צה"ל פרסם את ההצהרה הבאה בתקשורת הבריטית עם מותו של מילר: "צבא ההגנה לישראל מביע צער על מותו של הצלם שחדר לאזור מלחמה.
צלמים הנכנסים ביודעין לאזור מלחמה מסכנים את עצמם כמו גם את הכוחות, ובבירור מסתכנים בהיקלעות לאש-צולבת." דובר אחר של צה"ל תיאר את נסיבות המוות כנובעות מ"פעילות שהתרחשה בלילה, שבה כח [ישראלי] היה תחת אש ונאלץ להשיב אש בנשק קל".
ב-9 במרץ 2005, הודיעה הפרקליטות הצבאית על סגירת תיק מילר, והכריזה כי הקצין שנחשב לאחראי לירי לא יועמד לדין.
דובר צה"ל הודיע שנערכה חקירת מצ"ח על האירוע אך מצ"ח לא הצליחה לבסס תשתית ראייתית להגשת כתב אישום נגד הקצין.
בהודעה שיצאה לתקשורת הבריטית מטעם דובר צה"ל נמסר: "ממצאי המשטרה הצבאית מראים שסגן בצה"ל, הקצין המפקד על הכח הצבאי במקום האירוע, ירה לכאורה בכלי נשק ותוך הפרת הוראות הפתיחה באש של צבא ההגנה לישראל," נכתב בהודעה.
"ברם, אין זה אפשרי מן הבחינה המשפטית לקשר ירי זה לירייה שפגעה במר מילר." דובר צה"ל הודיע שהקצין יישפט בדין משמעתי בגין שימושו החורג בכלי נשקו.
לטענת ישראל, בעת שכוחות צה"ל חשפו מנהרה להעברת אמצעי-לחימה במבנה, נורה לעברם טיל נגד טנקים בעת שהשיבו אש לעבר מקורות שירו עליהם.
ג'יימס מילר נפגע ככל הנראה בזמן חילופים אלה.
אז הוא נהרג בעת שחולץ על ידי החיילים לצורכי טיפול.
ישראל טענה שצלם אזרחי שנכנס ביודעין לשטח לחימה, במיוחד בלילה, מסכן את עצמו.
אלמנתו של מילר, סופי, אמרה בתגובה לתקשורת הבריטית: "דבר אינו יכול לבטא את זעמנו על כך שהמתנו שנתיים ימים ושמנו מבטחנו במערכת שכעת כשלה במשימתה, יש לנו עדיין תובעים החושדים ומוסיפים לחשוד בקצין, המפקד, אך יסתפקו בהליכים משמעתיים בשל חקירה ראשונית פגומה.
האמת תצא לאור ואנו מקווים שמערכת הצדק הישראלית תעשה צדק.
חקירה זו אינה משרתת את הצבא הישראלי, האזרחים הישראלים ההגונים, אותנו, משפחתו, ומעל הכל, את ג'יימס".
ב-2 במאי 2005, הגישה משפחתו של מילר תביעת נזיקין נגד ממשלת ישראל.
המשפחה גרסה כי צה"ל לא נהג בזהירות המתחייבת בעת שהכוחות שנמנו על גדוד הסיור המדברי - פתחו בירי על מילר, שהניף דגל לבן.
אלמנתו של מילר, סופי, סיפרה לתקשורת כי המשפחה נחושה לעשות צדק ולשים קץ ל"תרבות הפטור מעונש" בתוככי הצבא הישראלי: "אנו תקווה כי בד בבד עם ענישת האחראי למות ג'יימס תביא תביעה אזרחית מוצלחת לשינוי ובתוך כך עשויה לגרום לחיילי הצבא הישראלי לחשוב פעמיים בטרם ירו באזרחים חפים מפשע," אמרה לגרדיאן.
הפצ"ר המליץ שהקצין היורה יישפט בדין משמעתי אך מפקדו הצבאי, תת-אלוף גיא צור, דחה את ההמלצה.
החקירות העלו כי הירי היה מדויק, כזה של צלף.
החוקר העצמאי ובודק אמצעי הלחימה בדימוס כריס קוב-סמית' טען כי לא ניתן להעלות שום אפשרות לפיה הקצין ירה כתוצאה מתאונה.