tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדעת המשורר האנגלי אלכסנדר פופ, שיפוט גרוע הוא חסרון גדול כמו כתיבה גרועה, רק מזיק יותר לציבור; וטעם טוב, כמו גאונות יוצרת אמיתית, נדיר למוצאו.
לדבריו, הטעם של רוב האנשים מתקלקל על ידי מערכות החינוך, ולפיכך על האדם להכיר את טעמו ומגבלותיו.
הטבע הוא המדריך הטוב ביותר לשיפוט; ומאחר שהמשוררים הקדמונים הלכו בדרכו, על מבקר ללמוד את המשוררים הקדמונים, ובמיוחד את הומרוס ואת ורגיליוס.
לדבריו, הגורמים המעכבים שיפוט אמיתי הם גאווה, לימוד חסר, שיפוט על פי פרטים ולא לפי המכלול, אהבה מוגזמת לסקטור מסוים, דעה קדומה, להיות יוצא מן הכלל, חוסר עקביות, מפלגתיות, וקנאה.
מידות טובות הכרחיות לביקורת טובה
לדעת אלכסנדר פופ, באופן כללי על המבקר להיות טוב בטבעו, כי לטעות זה אנושי ולסלוח – אלוהי, אך לפעמים עליו להיות קפדן.
לדבריו, אין די בדברי ביקורת המבוססים על טעם, כושר שיפוט, ולמדנות, אלא באותה מידה על דברי המבקר להראות אמת וגילוי-לב, ועל המבקר להיות צנוע ומנומס.
ישנם מבקרים, הבקיאים ביצירה הספרותית לדורותיה, אשר מתוך אמת-מידה שואפת שלמות משבחים את גדולי היוצרים מדורות עברו, ומתייחסים בביטול ליוצרים בני זמנם, בבחינת "הלומד מן הזקנים, למה הוא דומה?
לאוכל ענבים בשולות ושותה יין ישן".
וישנם מבקרים המעריכים את גדולי היוצרים של דורות קודמים, ובאותה מידה מביטים בעין טובה על גדולי היוצרים בדורם, בבחינת "יש קנקן חדש מלא ישן".
לדוגמה, המבקר האנגלי ויליאם הזליט החשיב את צ'וסר, ספנסר, שייקספיר, ומילטון לגדולי המשוררים האנגלים, וביקר בחריפות את שירתם של המשוררים הרומנטיים בני זמנו.
לעומתו, קולרידג' הסביר שהתכונה השכלית של המשוררים האליזבתנים והתכונה הרגשית של המשוררים הרומנטיים משלימות זו את זו, והחשיב את הדמיון השירי של המשורר בן-זמנו ויליאם וורדסוורת' כשקול באיכותו לזה של שייקספיר ושל מילטון.
ספרות משקפת ערכי-מוסר של היוצר, עמו, מקומו, תקופתו, כלל האדם.
לדעת שלי, משוררים ולא מטיפים, הם אלה המניחים את יסודות המוסר.
ריצ'רדס הסביר שהשאלה "מה טוב?" והשאלה "מהי אמנות?" מאירות זו את זו, ואי-אפשר להשיב על אחת מהן מבלי להשיב על השנייה.
לדבריו, האמנים מתמחים בפרטים דקים אשר מסבירים מה ערכי בחיים הממשיים באופן מוצלח יותר מאשר הכללות מופשטות גסות החביבות על אנשי מוסר.
לדעת ג'ון קמפבל שרפ, אם אין מטרת השירה להביע יפה את הצד הנעלה יותר של החיים, אם אינה כנהר שמקורו במעיינות צלולים הנובעים מפסגות האנושות, אזי אין לה מטרה כלל; כדי להגיע לאמנות הנעלה ביותר, נדרש לשכוח מאמנות, ולהתכוון מעבר לה.
משוררים, כל עוד ליבה של אומתם פועם חזק, מחברים את המוזיקה של השאיפות האנושיות, ומשאירים את המבקרים הרחק מאחוריהם.
לפיכך, על המבקר להיות משורר, מזוין בדימויים וסמלים, כדי להעביר אל הקורא את מרחקיו האינסופיים של השיר.
במילים אחרות, על ביקורת הספרות לכוון אל מה שמעבר לביקורת ספרות, כי רק בהיותה שירה, ספרות, אולי תהיה גם ביקורת ספרות.
אם רוב הציבור אוהב ומבין כראוי את יצירתו של סופר, ואם יצירתו ראויה, מובן מאליו שביקורת יצירתו היא כמעט מיותרת.
אולם אם יצירה אינה מוכרת או נגישה לרוב הציבור, או אם הציבור והמבקרים מבינים אותה באופן שטחי, אזי תפקידו של מבקר הספרות, שהצליח להבינה לעומק, להסביר את היצירה לציבור.
למכלול יצירתו של יוצר יש איזו חידתיות המאפיינת אותה, אשר אצל יוצרים גדולים קשה מאוד להשגה.
אזי היצירה אינה פשוטה במידה שהיא נראית בהשקפה ראשונה, והאספקלריה המאירה שלה מאירה יותר ממה שנראה ומשתקף בה לפי המראה החיצוני.
מכל מקום, רק קריאה בלתי-אמצעית, מתוך אהבה והערכה גדולה ליצירתו של סופר, מאפשרת לעמוד באמת על ייחודה.
לדוגמה, הספר "ביאליק: חייו ויצירותיו" מאת פישל לחובר משקף הבנה מחקרית-היסטורית-ביוגרפית עמוקה ומקיפה של יצירתו, הספר "שירת ביאליק" מאת יעקב פיכמן – קריאה בלתי-אמצעית של יצירתו כפי שרק משורר-מבקר מחונן מסוגל להקשיב ולעשות.
לדעת ישראל אפרת, השיר שואף להפשטה, לאפיסות הביטוי, לפתיחות אינסופית.
לפיכך, המבקר אמור לעשות מה שהמנגן עושה בשביל המלחין, לתרום ליוצר בהמציאו ביצוע מוזיקלי.
המבקר צריך להוליך את הקורא אל העומק: מחומר השיר אל צורתו, מהתוכן אל האיך, עד שהוא מגיע לניגון.
שם הוא משאיר את הקורא לבדו עם עצמו, עם המיית לבבו.
בכללות ביקורת ספרות מצויה יותר בתקופה המודרנית מאשר בתקופות קודמות, ומאחר שיצירות-מופת ספרותיות חוברו קודם לתקופה המודרנית מבלי שהייתה ביקורת ספרות מפותחת, נשאלת השאלה האם ביקורת ספרות מועילה?
בימי קדם הייתה נבואה ורוח-הקודש, ויצירות חוברו בהשראה גדולה, שלא מצויה בתקופה המודרנית.
היצירה המודרנית רפלקטיבית או ביקורתית במהותה, ולכן זקוקה לביקורת ספרות מפותחת.
לפני המצאת הדפוס, ביקורת ספרות נעשתה בעיקר בעל-פה ולא בכתב.
בתקופות קודמות יוצרים היו צנועים יותר בפרסום יצירות, והוצאה לאור נעשתה לרוב לפי אמות-מידה שאינן בינוניות, ולכן ביקורת ספרות פחות נדרשה.
בתקופה המודרנית יוצאות לאור הרבה מאוד יצירות, ויש בלבול מושגים גדול, ולכן נדרשת ביקורת ספרות שתבור את הבר מן התבן.
לדעת וורדסוורת', כוח הביקורת נופל באופן אינסופי מכוח ההמצאה, ואם כמות הזמן המוקדשת לביקורת יצירות של אחרים, תוקדש ליצירה עצמית מקורית, תהא אשר תהא, אדם יכיר טוב יותר מה רמתו, ויזיק הרבה פחות (כי לדעתו, ביקורת גרועה עלולה להזיק מאוד; בעוד המצאה מטופשת, בפרוזה או בשירה, כמעט לא מזיקה).
מת'יו ארנולד ציין שוורדסוורת' היה מבקר ספרות גדול, וחבל שלא חיבר יותר מסות ביקורת, כל שכן אם היה מחבר רק שירה.
לדבריו, אמנם כוח הביקורת נופל מכוח היצירה, בו אדם מוצא את אושרו, אלא שכוח היצירה איננו יוצא לפועל רק בחיבור יצירות מופת של ספרות או אמנות; אלא גם במעשים טובים, או בלימודים, או אפילו בביקורת.
יתירה על כך, בתקופות ובמצבים, שחיבור יצירות מופת של ספרות איננו אפשרי, במקום להתייגע לשווא בניסיון לחבר יצירות כאלה, מוטב לעבוד על הכנת התנאים שיאפשרו יצירות כאלה.
לדעת ארנולד, בספרות, החומר של הכוח היוצר הוא רעיונות.
לדבריו, בתקופה המודרנית העבודה הגדולה של הגאונות הספרותית היא של סינתזה והצגת רעיונות, לא של גילויים וניתוחם.
מתנתה מונחת בהשראה מאושרת מאטמוספירה אינטלקטואלית ורוחנית, מאיזה סדר של רעיונות, ומציאה עצמית בהם, בטיפול נעלה באותם רעיונות, והצגתם באופן אפקטיבי ואטרקטיבי; כלומר בחיבור יצירות יפות מהם.
אלא שהתנאים האלה אינם קלים להשגה.
על מנת ליצור יצירת מופת של ספרות, נדרשים כוח יצירה של האדם וחומר מתאים (של רעיונות), והחומר תלוי בשעה (בתקופה) ולא ביוצר.
אדרבא, החומר הזה מצוי יותר לכוח הביקורתי.
לפיכך, הצגת הרעיונות הטובים ביותר על ידי הביקורת, גם אם איננה לגמרי נכונה, מועילה לכוח היוצר; ומהשפעתה על החברה, מהחיבור בין אמת וחיים, צומחת תקופת יצירה חדשה של ספרות.
מאחר שהחיים המודרניים מאוד מורכבים, נדרש מאמץ ביקורתי כביר על מנת לייצר משורר (אמיתי) מודרני.
בתולדות הספרות התקיימו פולמוסים ביקורתיים שהרעישו עולמות, שנשפכו עליהם קיתונות של דיו, שחידשו או חידדו את דרכה של ספרות, ואשר נשתכחו במרוצת הדורות.
באיטליה של המאה ה-16 התרחש הוויכוח הביקורתי המשמעותי הראשון באשר למהותה של הספרות המודרנית.
בשנת 1532 יצא לאור האפוס "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, הבנוי בצורה גותית: מבנה צנטריפוגלי שזור של עלילות רומנטיות תוך חריגות מעלילה לעלילה.
בשנת 1581 יצא לאור האפוס "ירושלים המשוחררת" מאת טאסו, הבנוי במבנה נאו-קלאסי: עלילה ראשית בקו ישר.
שני האפוסים האלו נחשבו ליצירות המופת של השירה האיטלקית בת המאה ה-16. בעקבות פרסומן של היצירות, פרץ ויכוח עז איזה משני האפוסים צריך לשמש כמודל עבור שירה הירואית אפית בשפה עממית.
חוברו ספרים משני הצדדים, שמאוחר יותר הצטרפו לכרך עב כרס במהדורה של כל כתבי טאסו.
הנקודות המרכזיות ששימשו כאמות-מידה בוויכוח:
בצרפת של שלהי המאה ה-17 מחלוקת שמקורה באקדמיה הצרפתית, על ערכם של הסופרים המודרניים ביחס לסופרים הקדמונים, הרעישה את העולם הספרותי.
זרם הקלסיקנים, בראשות בואלו, טען שיצירה ספרותית מבוססת על כבוד והערכה למורשת הקלאסית של העת העתיקה, ושיקול דעת ציבורי זה, המצטבר במהלך הדורות, יוצר יצירות מופת; ולפיכך רק על ידי לימוד וחיקוי יצירות המופת של יוון ורומא אפשר להתעלות עליהן, כגמדים על גבי ענקים.
זרם המודרניים, בראשות שארל פרו, טען שתקופתו של לואי הארבעה-עשר עולה מבחינה מדינית ודתית על התקופות הקודמות, ומכאן שיצירות של בני זמנם לתפארת המלך והדת עולות על היצירות הקלסיות הקדומות, לפיכך על הספרות לחתור לצורות ספרותיות חדשות המותאמות לעידן המודרני.
הוויכוח המשיך להתלקח בצרפת בנסיבות שונות, והתפשט לארצות אחרות באירופה.
באנגליה ויליאם טמפל חיבר מאמר בו הציע שהאדם המודרני הוא כגמד העומד על כתפי ענקים, כי לקדמונים הייתה ראיה בהירה של הטבע, ולאדם המודרני אין אלא ראיה רפלקטיבית או מעודנת של ראייתם.
בעקבותיו ג'ונתן סוויפט חיבר את "קרב הספרים" (1697), סאטירה שהיא דיווח מפורט על קרב אפי בין ספרי ספרייה המתעוררים לחיים ומנסים ליישב בדו-קרב את ויכוח הקדמונים והמודרניים.
היצירה כתובה בפרוזה שהיא פרודיה על שירה אפית, והקרב הוא בין סופרים קדמונים וסופרים מודרניים, כמו גם בין יוצרים ומבקרים.
הסופרים הקדמונים והיוצרים נמשלים לדבורה האוספת את מזונותיה מהטבע ושרה בשדות.
הסופרים המודרניים והמבקרים נמשלים לעכביש ההורג את החלש ומסובב עליו את רשתו הביקורתית.
הוויכוח על ערך שירתו של אלכסנדר פופ
מאחר שהערכה אסתטית היא מהדברים הקרובים לליבו של אדם, ויכוח על ערכה של יצירה עשוי להתפתח לדיון רציני, שיש בו יותר מקורטוב של לימוד כללי על ספרות וביקורת ספרות.
במהלך המאה ה-18 אלכסנדר פופ נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
המבקר ג'וזף וורטון קרא תיגר על התפיסה הזו בספרו בן שני החלקים "מסה על הכתבים והגאונות של פופ" (1756, 1782).
הוא הגדיר ארבע מחלקות של משוררים אנגלים:
מחלקה ראשונה של משוררים ששירתם נשגבת ופתטית, הכוללת את ספנסר, שייקספיר, ומילטון.
מחלקה שנייה של כישרונות אציליים לשירה מוסרית ואתית, שבראשם דריידן, דאן, דנהאם, קאולי, וקונגריב.
מחלקה שלישית של אנשים בעלי הומור, טעם אלגנטי, ואיזשהו שגיון בתיאור חיים יום-יומיים.
מחלקה רביעית של חרזנים בלבד.
לפיכך, סיכם שפופ לא שייך למחלקה הראשונה, ומיקם אותו, על סמך המצוינות הכללית של יצירותיו, בראש המחלקה השנייה: לאחר מילטון ולפני דריידן.
במסה של סמואל ג'ונסון על פופ, מהמסות המשובחות ביותר בספרו "חיי המשוררים" (1779–1781), הוא כמעט התעלם לחלוטין מהמסה של וורטון, למעט כשסיכם את שלושת היסודות העיקריים של גאונותו של פופ: המצאה, דמיון, וכושר שיפוט; מסכים עם וורטון ביסוד השלישי, וחולק עליו לגמרי ביסוד השני.
המסה של וורטון עוררה את קנאתו של פרסיבל סטוקדייל לכבוד שירתו של פופ, ובתגובה חיבר את הספר "חקירה אודות הטבע והחוקים האמיתיים של שירה, כולל הגנה מיוחדת על הכתבים והגאונות של מר פופ, כנגד המסה על הכתבים והגאונות של פופ" (1778).
וכותב: "טעם, והיגיון, אפילו בעידן הנאורות הזה, נרדפים ומוגבלים, לא על ידי מבקר אחד או שניים, אלא על ידי מבקרים רבים, שהם מאוד מלומדים, אך רחוקים מלהיות כשירים כברי-סמכא אפילו לאחד מהם".
ספרו של סטוקדייל בישר את ביקורת הספרות החדשה של המבקרים הרומנטיים.
ויליאם הזליט, המבקר הרומנטי, כתב: "השאלה האם פופ היה משורר טרם נפתרה, וגם לא כדאי שתיפתר.
אם פופ לא היה משורר גדול, אזי היה כותב פרוזה גדול, כלומר איזשהו סוג של כותב גדול".
לפעמים מבקר ספרות מבקר בחריפות את הספרות המתפרסמת בזמנו, בבחינת סתירת זקנים בניין.
כך בשנת תרמ"ג (1883) דוד פרישמן תקף בחריפות את עיתון "המליץ" וחבר סופריו, בחוברת ההומוריסטית "תוהו ובוהו" פרי עטו.
פרישמן כתב: "בראשונה היו מפרישין חלק מתבואת הארץ והיו אומרין עליו הרי זה מעשר, משרבו הצבועין התקינו שיהיו מכתבי־עתים יוצאין כפולים ומכופלים, והיו אומרין לעם, שרק להנאתו ולטובתו נבראו, והעם האמין בם ויחשבהו לצדקה – ככה יוצא לנו "המליץ" לאור פעמיים לשבוע!".
הוא משווה את רוב קוראי העיתון ל'מין הנקרא אצלנו (במחילה) "בהמות", מאמינים בני מאמינים ההודרים פני כל המדברים באותיות נדפסות, או, יותר טוב, לא את פני המחברים המה נושאים, כי־אם את המודפס לבד ואת עב הענן ואת הדיו השחור היוצא מבית־הדפוס".
זה אומר ירושלימה וזה לאמריקה; זה אומר בשּביל סכלותנו ומעט חכמתנו וזה בשביל השכלתנו וגאוותנו והתנשאות ליבנו; זה אומר בשביל עניינוּ ומרודינו וזה בשביל עצמנו ורכושנו.
ופרישמן שואל: האם לא הצחוק הוא לראות כי בגיליון אחד של "המליץ" נקרא ארבעה וחמשה מאמרים המדברים כולם בעניין אחד וכולם עולים בקנה אחד וכולם מתנבאים בסגנון אחד ולכולם שפה אחת ודברים אחדים?
ומי יעיז אפוא לאמר, כי סופרים אין בישראל, אשר יוכלו למלאות מכתב־עתי עברי פעמים או גם שלוש לשבוע?
חי אני, אם לא ביד־חזקה ובזרוע־נטויה אדרוש מכם, שתסירו מלפניכם את החך ואת הטעם ואת החן ואת השכל המיוחד אשר לכם, כדי לתת לכם את הטעם הטוב".
פרישמן הצעיר ביקר באופן כללי את הבטלנות, הפטפטנות, קלות הדעת, והיעדר צורה ואמת-מידה וטעם וריח, שהיו נפוצים אצל הסופרים והעורכים העבריים.
כתב יעקב פיכמן: "מה שהרתיח אותו ביותר הייתה הריקות הנפשית – התפיסה הקטנה, שהביאו הסופרים מבית־המדרש; ולכן הדגיש כל כך את התביעה של טעם המערב – את ההבנה, שהיא מבוססת על היגיון, על ידיעה, על דברים מחושבים עד הסוף.
בטלנות הייתה בעיניו גם אי־רצון, גם אי־יכולת לחשוב."
יד העלם נחתה על סמולנסקין, על יהל"ל, על לילינבלום, על רייפמאן, על הארז.
עורכי שני מכתבי-העתים, "המליץ" ו"המגיד", הודיעו לקוראיהם, כי מאמרים רבים נתקבלו אצלם על-דבר המחברת הזאת; וכדי שלא לפרסם עוד יותר את הקונטרס ואת מחברו, הסתפקו במכתב אחד של לילינבלום; ולאחר שהבעירה לא שככה, יצא הארז בעצמו בעיתונו נגד פרישמן והמו"ל שלו.
כתב מיכה יוסף ברדיצ'בסקי על "תוהו ובוהו": "רוח של ניצחון היה נושב מעלי הקונטרס הזה, הקטן ככף איש.
הדברים קלעו אל לבי, לא בעבור המשפּטים השליליים ודברי הביטול, רק בשביל כוח־הניצחון של הסופר הלז וגערתו הצודקת...
פרישמן היה תובע בספרותנו החדשה; חיים חדשים ויחוסים ישרים לחיים הוא בא לתבוע מישראל ומסופריו, מכל זרע יעקב ובני עבר.
הוא לא חפץ לבנות, לברוא דבר חדש ולצרף מחשבות ודעות; הוא חפץ רק לחנך, להרגיל את העם ואת הקוראים העברים לטעם חדש ורוח חדש.
הוא חפץ לפַשט את העקמומיות שבלב ובמוח, ליַשר את הנפתולים ולתת למהלכים בחיים ובספרות סדר ומשטר וצורה נאותה, כדי שלא נבוש בהם".
ביקורתו החריפה של פרישמן הלכה ונשאה פירות, כל שכן עבודתו הספרותית כעורך.
בהדרגה הספרות העברית החדשה החלה לקבל צורה של ספרות יפה.
יל"ג נחשב בזמנו לגדול משוררי ישראל של תקופת ההשכלה, ונודע באפוסים ההיסטוריים ובסאטירות החריפות שחיבר.
משעבר המרכז הספרותי העברי מווילנה לאודסה ולוורשה, משוררים חיברו בעיקר שירה לירית, ושירה לירית הייתה לאמת-המידה שמבקרים העריכו שירה לפיה.
בשנת תרנ"ז (1897) ראובן בריינין חיבר מסה חריפה על יל"ג, בה טען כי יל"ג הוא דברן, בעל לשון, מליץ, סופר נעלה, אבל איננו משורר.
לדבריו, ליל"ג אין את התכונות הבאות המאפיינות משורר:
המשורר חי עם הטבע, נעשה שותף במעשה בראשית ומזדעזע בכל עצביו לפני הסוד הגדול של האין-סוף.
יש למשורר געגועים חזקים, מגמות ושאיפות עצומות, אשר לבו ידפוק יחד עם דופק תקופתו, ואת התאוות הכמוסות של בני דורו יביע בציורים בהירים.
המשורר יחוש נשימת הדורות הבאים אחרינו ועינו צופיה מראשית הדורות ועד סופם.
המשורר יראה ללִבֵּנו ולבָתֵי נפשנו ונגלו לפניו תעלומות רוחנו ונסתרותיו.
המשורר נותן תוכן רוחני חדש ואידיאלים נשגבים לבני עמו.
המשורר האמיתי רואה את הסתירות, ההפכים והניגודים אשר בנפש האדם ובטבע החיים עצמם, בכל חזיונותיהם ומראותיהם; הוא רואה וסוקר את התנגשות הכוחות, המגמות והחפצים בחיי הפרט והכלל.
כל יציר אומר למשורר כזה פרק שירה; והוא מעורר את הלב, מחַיה את הרגש ומרומם את הרוח בתחבולות מעטות: בתמונה פשוטה, בקוים דקים אחדים, בהארת צד חדש של אחת מפינות החיים.
במוקדם או במאוחר דבריו של בריינין התקבלו על הלבבות, ושירתו של יל"ג נשכחה.
בדורות הבאים, מפעם לפעם סופרים ומשוררים ומבקרים, ביניהם יוסף חיים ברנר, חיים נחמן ביאליק, יעקב פיכמן, יצחק למדן, יהודה בורלא, ושלמה צמח, קמו וטענו שיל"ג היה משורר, ואפילו משורר גדול.
כך לדוגמה כתב יוסף חיים ברנר: "לאו דווקא תוכן-מחשבות זה או אחר עושה את האדם לחושב, כי אם אופן-המחשבה; לאו דווקא התוכן הרומנטי של השיר, עושה את בעל-השיר למשורר, כי אם כוחו להתרגש באמת ולבטא על פי דרכו את רגשותיו האנושיים.
ובזה – האם לא הראה יל"ג את כל כוחו ויכולתו הגדולים?
האם לא ידע לתת ניב-שפתים נמרץ לגילו וצערו, להבעיר לבות אנשים בדברים היוצאים מליבו הוא, לצקת בוז לכל המאוס בעיניו, לגלוג – לכל השנוא עליו?
האם לא היה גם בנערוּתו הפה הנותן אמרי-שפר, הביטוי הברור לשאיפות, תקוות ונתיבות חדשות?
האם לא היה הוא בשירתו נושא הקידמה האנושית ברחוב-היהודים, מליץ ההתנערות וההשתחררות?
ואחר כך – האם ההתמרמרות על סדרי-החיים המכוֹערים, על ההשקפות המאררות, על "אוסף החצץ בו מילאו את פינו" ("תמרורים"), אינו תוכן די הגון לשירת-עוז, לשירה אמיתית?
והאם אפילו המבטא האחד הזה שהזכרתי כרגע אינו מצלצל כדבר היוצא מלפני המשורר-השליט?".
יעקב פיכמן חיבר מסה עמוקה על הביקורת היוצרת, שבמידה רבה מתארת אידיאל של ביקורת יוצרת, ובמידה לא מעטה את יעקב פיכמן המבקר עצמו.
להלן סיכום תמציתי של המסה.
לדעת יעקב פיכמן, האמנות היא כוח אישי, התפרצות סתומה, דחף הנובע מחירות גמורה.
הביקורת היא תרבות, כוח מוגבל, דיסציפלינה המפלסת נתיב וכובשת בהכרה.
הביקורת, בהגיעה ליכולתה האמיתית, גם היא נעשית אישית, אינסטינקטיבית, דבר שבאמנות.
אזי במקום להבליט את המושא שלה, היא בהכרח מבליטה את עצמה, את אישיות המבקר.
המבקר-יוצר גם הוא אמן, אלא שהוא כפוף מרצון ל"אחרים"; אבל בשעה ש"האחרים" אינם מספיקים, הוא ממלא את החלל הריק בעצמו.
לדבריו, האמן המבוקר אינו אלא משען, נקודת מוצא.
ככל אשר תחזקנה כנפי המבקר, כן ימריא למרום ויתרחק מן הבסיס שלו.
ואולם אם כוחו של בסיס זה לא יורגש במעופו, המבקר מועל בשליחותו.
השעבוד הזה הוא שעבוד מאהבה, אהבה המכריחה לפעמים את המבקר להוסיף משהו לגיבורו, לתומכו.
ואולם גם הוספה זו ותמיכה זו אינן מתנות חינם, אלא הד כוחו של האמן, בצירוף עם כוחו של המבקר.
כמעט כל אמן גדול מחונן גם בחוש ביקורת עמוק.
הביקורת היא פרי ניסיונו של היוצר הגדול – דין וחשבון שהוא נותן ליצירתו.
אולם, לדברי פיכמן, אין המבקר חייב להיות דווקא אמן, אלא די שיהיה למבקר-יוצר מכוחו של האמן, אף שאיננו אמן בעצמו.
תפקיד המבקר להיות איש ביניים בין התרבות והאמנות, לגלות את הניגוד ההכרחי ביניהן ולהשלים ביניהן.
הביקורת מיישבת, מסדרת, מסמנת, מבדילה, ממלאה, מצמצמת.
המבקר מחויב להגיד משהו על האמן, מתוך הבעת תודה לאמן, ולרוח האומה.
המבקר דל האמצעים מוריד את האמן עמו.
המבקר-יוצר לא רק מתנשא עמו, אלא מרימו בכוח-עצמו.
הוא תמיד נותן משלו למבוקר, לקטן ולגדול, מוסיף לו מעושרו, מחזקו בהעמיקו את מחשבותיו, מקרבו אל רוח התקופה, בגלותו לא רק מה שיש בו, כי אם גם מה שיכול היה להיות בו, לפי הכוחות האצורים ביצירתו.
את האמן בטהרתו אנו יכולים להשיג רק על פי אמנותו בלבד.
בביקורת אנו מבקשים את שניהם – את האמן ואת המבקר.
בביקורת אנו רוצים להרגיש את האמן באמצעותו של המבקר, וביקורת כזו אינה נוצרת אלא על ידי איש-רוח אמיתי.
הביקורת אינה משפט, כי אם שיתוף-היצירה.
יש אומרים, שבביקורת יש ערך רק למה שנאמר מתוך אהבה או שנאה.
אולם האהבה מגלה תמיד מה שיש, והשנאה – מה שאין.
ברור, שמבקר המשמיע את מה שאין באמן, אינו משמיע כלום.
המבקר בעל השפע אינו ניגש לא ללמד חובה ולא ללמד זכות, אלא לחתור עד תכונת היוצר, ואז ממילא מתיישב הכל, ונעשים מובנים והכרחיים גם "הפגמים".
סימון תכונתו של האמן הוא כבר ממידת האמן, אלא שרוב המבקרים בוחרים במלאכה הקלה – ליצור "אין" מ"יש".
לפי פרנצ'סקו דה סנקטיס, ישנם שני סוגים של ביקורת ספרות: ביקורת ספרות ראויה, כלומר שיפוט וביקורת של ספרים שזכו להצלחה ופורסמו בעבר או מזה זמן-מה; וביקורת פדנטית, או ביקורת ספרות של הוגים ומעצבי דעת קהל השופטים יצירות ספרות חדשות.
יצירה חדשה לעיתים תכופות מתקבלת בצנינות אצל המבקרים, משום שאינה מתאימה לאמות המידה שלהם המקובלות מדורות קודמים, או מפני שלא הצליחו להבינה.
יוצרים בינוניים נעלבים ומתפלמסים עם המבקרים, מייחסים לביקורתם קנאת סופרים.
לעומת זאת, יוצרים מקוריים בוטחים בכישרונם ובכושר-השיפוט הפנימי שלהם, ומבינים שיצירתם נועדה לדורות הבאים יותר מאשר לדורם.
לדוגמה, בשעה ששירי וורדסוורת' לא היו פופולרים, ורוב המבקרים המעיטו בערכה של שירתו, הוא כתב לליידי בומונט: "אל תדאגי על היחס הנוכחי לשיריי, כי מה הרגע הזה ביחס לעתיד שבטוחני כי נכון להם?
לנחם את האומללים, להוסיף אור בלאשר יותר את המאושרים; ללמד את הצעירים ואת טובי-הלב שבכל תקופה לראות, לחשוב, להרגיש, וכך להיות בעלי מידות טובות באופן נמרץ ובטוח יותר, זה התפקיד של שיריי, שאני משוכנע שימשיכו לבצעו הרבה לאחר לכתנו...
בל נשכח את אבחנתו של קולרידג', שעל כל כותב גדול ומקורי, כמידת היותו גדול או מקורי, ליצור את הטעם שממנו יהנו, עליו ללמד את האמנות שעל ידה יהיה מוכר".
אף על פי שביקורת הספרות שואפת לאובייקטיביות, הרי שהטעם הספרותי משתנה במהלך הדורות.
המבקר המשפיע ביותר בזמנו איננו בהכרח המבקר הטוב ביותר, מה שעלול לקבע אמת-מידה ביקורתית לא נכונה לדורות הבאים, שבמקרה הטוב אולי תתוקן על ידי מבקרים מוכשרים יותר.
הסופר הצרפתי רומן גארי הדגים דרך להתמודד עם ביקורת ספרות לא אוהדת.
הוא שינה את שם העט שלו לאמיל אז'ר והתחזה לאדם אחר.
לאחר הצלחת כמה ספרים תחת שם עט זה, גילה גארי את זהותו האמיתית של "אז'ר" וסיפר על תקריות רבות בהן מבקרי ספרות הוכיחו את בורותם כאשר השוו את "גארי" ל"אז'ר" ומצאו הבדלים מהותיים ביניהם.
זאת, בניגוד לעשרות אנשים פשוטים, שלדברי גארי, כתבו לו מכתבים וטענו ש"אז'ר" מחקה את סגנונו.
גארי טען שמבקרי הספרות בני תקופתו פשוט התעצלו לקרוא את הספרים שביקרו.
כתב ישראל כהן: "יעוד גדול להם לביקורת ולמבקרים במערכות היצירה שלנו.
אך כדי שיוכלו למלאוֹ, עליהם להחזיר את הכרת־השליחוּת כיוצרים וכמחנכים.
והכרה זו מחייבת ממילא התקדשות רוחנית והתכּשרות אמנותית, הנותנות טעם לביקורת וכבוד למבקרים".
ספרי ביקורת מקיפים על הספרות העברית החדשה
יעקב פיכמן, בבואות: דברי ביקורת, אודיסה: מוריה, 1919.
יעקב פיכמן, אמת בניין: סופרי אודיסה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
יעקב פיכמן, רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
יעקב פיכמן, בני דור: מספרים, משוררים, אישים, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
מרדכי רבינזון, ספרותנו החדשה: תולדות ספרותנו העברית החדשה, וילנה: הוצאת רוזנקרנץ ושריפטזטצר, תרע"ג.
מרדכי רבינזון, דיוקנאות מסופרי הדור: מסות, ירושלים: דפוס הסולל, תרצ"ב.
שמואל ליב ציטרון, יוצרי הספרות העברית החדשה: תולדותיהם, יצירותיהם, סגנונם וערך פעולתם, וילנה: שרברק, תרפ"ב.
פישל לחובר, ראשונים ואחרונים, תל אביב: דביר, תשכ"ו.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, אחיאסף, ירושלים, 1936–1950.
שלום שטרייט, פני הספרות, תל אביב: דביר, תרצ"ט
אהרן בן-אור, שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה, ורשה: אחיאסף, 1923–1930.
אברהם שאנן, הספרות העברית החדשה לזרמיה, תל אביב: הוצאת מסדה, 1962–1977.
חיים תורן, מרדכי רבינזון, ספרותנו היפה: מביאליק ועד ימינו, אחיאסף, תש"ד–תש"ז.
ש"י פנואלי, דמויות בספרותנו החדשה: מסות, מ' ניומן בסיוע מוסד ביאליק, תש"ו.
מנחם ריבולוב, עם הכד אל המבוע: מסות בִּקֹּרֶת, ניו יורק: הוצאת עֹגן על יד ההסתדרות העברית באמריקה, 1950.
ישורון קשת, משכיות: מסות בקורת, תל אביב: אגודת הסופרים העבריים ליד דביר, תשי"ד–1953.
דוד אריה פרידמן, עיוני פרוזה: מסות ומאמרים על מספרים וספרות, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ו.
דב סדן, בין דין לחשבון: מסות על סופרים וספרים, תל אביב: דביר תשכ"ג.
גדעון קצנלסון, לאן הם הולכים?: חתך בשירתה של ישראל הצעירה, תל אביב: אל"ף, תשכ"ח 1968.
בנימין יצחק מיכלי, דמויות וצדודיות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
שלום קרמר, פנים ואופן: מסות על שירה ועל משוררים, רמת גן: אגודת הסופרים העבריים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1976.
שלום קרמר, חילופי משמרות בספרותנו: מאמרים ומסות, תל אביב: אגודת הסופרים העבריים ליד דביר, תשי"ט.
משה אונגרפלד, במעגלי יצירה: הוגים, משוררים, מספרים ומסאים, תל אביב: הוצאת "עם הספר", תשל"ו 1975.
ברוך קורצוויל, בין חזון לבין האבסורדי: פרקים לדרך ספרותנו במאה העשרים, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תשכ"ו 1966.
מרדכי עובדיהו, בסער ובדממה: דמויות בספרותנו החדשה, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשל"ז.
הלל ברזל, תולדות השירה העברית מחיבת ציון עד ימינו, ספרית פועלים 1987–2020.
אדיר כהן, סופרים עבריים בני זמננו: משוררים, מספרים, מחזאים, מסאים ומבקרים; תל אביב: מ.
ספרי ביקורת מקיפים על ספרויות אחרות
גאורג ברנדס, ראשי הזרמים בספרות המאה התשע עשרה, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
ג'רג' לוקאץ', הרומן ההיסטורי – התפתחות המגמות והצורות בענפי הספרות, ספרית פועלים 1955.
בהנדסה אזרחית, ביקורת מבנים היא רשימת בדיקות מקצועיות הכוללת בתוכה גם את המונח בדק בית.
תפקיד הבדיקות הוא לעמוד על טיבו של מבנה או חלק ממנו, כגון דירה בית וכל מבנה אחר בתחום הנדסת הבניין.
הבדיקות האלו נעשות כדי לאתר ליקויי בנייה אי התאמות לתקן וכשלים אחרים בנכס.
ביצוע ביקורת המבנים מורכב ממבחנים הנדסיים רבים, שמטרתם בדיקה של כל פרט הנדסי או תכנוני בנכס.
כך יוכלו הבודקים – אנשי מקצוע מתחום הנדסת הבניין – לאתר ליקויי בניה, בעיות או מפגעים בכל רמה.
הבדיקה נעשית בעיקר בצורה ויזואלית, על ידי סריקה בסיסית של כל חלקי המבנה אך במידת הצורך גם באמצעות מכשירים משוכללים לאיתור מפגעים נסתרים כמו רטיבות בקירות, חוסר בחיזוקי פלדה בשלד המבנה, כבלי חשמל שהונחו באופן לא נכון ועוד.
ביקורת המבנים כוללת סקירה ובדיקה של איכות כל המערכות והחלקים בנכס, כגון: מצב הקירות, החלונות, הדלתות, המרצפות, שלד הבניין, גג המבנה ויציבותו; איכות הבנייה, הסיוד והצביעה, ובדיקת מערכות החשמל והאינסטלציה.
הבדיקות הללו, מטבע היותן מקצועיות, מתבצעות בדרך כלל על ידי הנדסאי אדריכלות, הנדסאי בניין, אדריכל או מהנדס בניין, שמוסמך לאתר ליקויים כאלו, להחליט האם ניתן לתקן את הפגמים, ואם כן, כיצד יתוקנו ובכמה תסתכמנה עלויות התיקונים.
לביקורת המבנים נודעת תועלת עבור אדם שעומד לפני קנייה של נכס.
בעזרת ממצאי הבדיקה הקונה העתידי יכול להבין באיזה מצב נמצא הנכס.
הבדיקה מפחיתה את האפשרויות המוכר להסתיר פרטים בעיתיים לגבי הדירה או הבית, קיימת גם חשיבות רבה לביקורת המבנים לאחר הקניה וזאת בעיקר כאשר נרכשת דירה חדשה מקבלן, בעזרת בדיקה כזו יכול הרוכש לאלץ את המוכר לתקן את ליקויי הבניה ואי ההתאמות שנמצאו בנכס על פי הוראות חוק המכר (דירות).
דו"ח ביקורת בניה מקצועית שנעשה על ידי בעל מקצוע מוסמך, יכול גם לשמש גם כראיה, בבית משפט.
המסמך שמוציא בעל המקצוע או החברה בתום הבדיקה, כולל פירוט של כל פגם חוסר וליקוי שמצא במבנה וכן הערכה לגבי עלויות התיקון של הליקוי או שמאות של ירידת ערכו ונחשב לחוות דעת מומחה.
במקרה ונתגלעה מחלוקת לגבי תיקון ליקויים שונים בנכס במסגרת עסקת נדל"ן, חוות דעת המומחה אשר הוגשה לבית המשפט עשויה לסייע בפתרון הסכסוך.
ביקורת התבונה הטהורה הוא ספר העוסק בתורת ההכרה שנכתב על ידי עמנואל קאנט בשנת 1781 ויצא במהדורה שנייה בשנת 1787. הספר נחשב לאחת העבודות הפילוסופיות החשובות ביותר בהיסטוריה של הפילוסופיה.
הספר נקרא גם "הביקורת הראשונה".
אחריו יצאו לאור "ביקורת התבונה המעשית" (1788) ו"ביקורת כוח השיפוט" (1790).
בהקדמה למהדורה הראשונה קאנט מסביר למה התכוון במילים ביקורת התבונה הטהורה: "אין כוונתי לביקורת הספרים והשיטות, אלא לביקורת כושר-התבונה בכלל מבחינת כל ההכרות כולן, שאליהן הוא יכול לחתור בלי שיהא תלוי בניסיון בכלל".
לפני קאנט, מקובל היה לומר שידע אפריורי חייב להיות מנתח (אנליטי), כלומר שהנשוא (הפרדיקט) כלול כבר בנושא ולכן נכונות המשפט אינה תלויה בניסיון (לדוגמה, "רווק הוא גבר לא נשוי", או "אדם חכם הוא חכם").
המשפט הוא מנתח כי הוא מגיע רק על ידי ניתוח של הנושא.
מקובל היה לחשוב שכל המשפטים אפריורי כולם מסוג זה: בכולם נשואים הכלולים כבר בנושא המשפט.
במצב כזה, לנסות ולהפריך משפט אפריורי (לדוגמה "אדם חכם הוא חכם" או "אדם חכם איננו חכם") יוביל פשוט לסתירה.
לכן היה נהוג לחשוב שחוק הסתירה מספיק כדי לבנות את הידע האפריורי.
לפני זמנו של קאנט, הבדילו רוב הפילוסופים בין שני סוגי משפטים:
משפטים מרכיבים - משפטים המבוססים על הרכבה או על חיבור של שתי עובדות ניסיוניות שונות ולכן הם אפוסטריורי.
לדוגמה: "מכתשי הירח ניתנים לצפייה גם לאחר רדת החשיכה".
משפטים מנתחים - משפטים המבוססים אך ורק על ניתוח של הנושא ללא שימוש בניסיון ולכן הם אפריורי.
לדוגמה: "קו ישר הוא ישר".
קאנט איננו מסופק ממסקנות אלו וסבור שקיימים גם משפטים מרכיבים אפריורי, כמו משפטי המתמטיקה לדוגמה.
כך או כך, מטרתו של קאנט ב"ביקורת" היא למצוא את כל אותם משפטים מרכיבים אפריורי, ובכך להבין מחדש את המטפיזיקה, את המתמטיקה ובעיקר את המדע הפיזיקלי.
דחייתו של קאנט את האמפיריציזם של יום
דוד יום קיבל את התפישה הכללית של הרציונליזם בדבר הכרה אפריורית.
ובכל זאת, לאחר בחינה מדוקדקת, גילה יום כי מספר משפטים הנחשבים מנתחים, במיוחד אלו הקשורים לסיבה ותוצאה, הם למעשה מרכיבים (כלומר ניתוח של הנושא לא יוביל אל הנשוא).
לכן משפטים אלו מסתמכים אך ורק על הניסיון והם אפוסטריורי.
לפני יום, רציונליסטים טענו שהתוצאה ניתנת להסקה מתוך הסיבה, יום טען כנגדם שהיא איננה ניתנת להסקה ואנו מבצעים הסקה זאת מתוך הרגל בלבד.
לדוגמה: אם אנו רואים יום אחרי יום את זריחת השמש ולאחריה את האבן מתחממת.
אנו רגילים להסיק שהתחממות האבן היא תוצאה של חום השמש.
יום יטען כנגדנו שאין לנו כל סיבה הגיונית להניח זאת וההסקה היא למעשה רק הסקה אינדוקטיבית המבוססת על ההרגל בלבד.
קאנט, שתפיסתו התפתחה בצל הרציונליזם, הושפע עמוקות על ידי הספקנות של יום.
קאנט מודה בעצמו: "רמזו של דוד יום הוא שעוררני ...
מהתרדמת הדוגמטית, ונתן כיוון חדש לגמרי למחקרי בשדה הפילוסופיה".
בשנת 1781 ולאחר 12 שנות עבודה, יצא לבסוף הספר במהדורתו הראשונה במטרה לענות על שאלות אלו.
לדעתו של קאנט, הספקנות של יום טמונה בכך שחשב שכל המושגים הם השתקפויות של ניסיון חושי בלבד.
הבעיה שיום זיהה היא שאת הסיבתיות לא ניתן לגזור מתוך הניסיון לבדו: הניסיון מראה רק שמאורע קרה "לאחר" מאורע אחר, לא שהוא נגרם "בשל" מאורע אחר.
בפרק VI (תפקידה הכללי של התבונה הטהורה) שבמבוא ל"ביקורת התבונה הטהורה", מסביר קאנט שיום נעצר בספקנות כשנתקל בטענה כי משפט מרכיב לעולם איננו אפריורי.
מטרתו של קאנט היא למצוא דרך לגזור את יחס הסיבה-והמסובב בלי להסתמך על מידע אמפירי.
קאנט דוחה ניסיון לפתור את הבעיה על ידי ניתוח מושגי.
במקום זאת, קאנט טוען שהכרחי להשתמש במתודה מרכיבה, למצוא משפטים מרכיבים אפריורי.
אך מתוך עמדה זו עולה בעיה חדשה: כיצד יכולים להיות לנו משפטים מרכיבים שאינם מתבססים על חקר ותצפית אמפירית?
כלומר: משפטים מרכיבים אפריורי, כיצד הם באפשר?
זוהי השאלה המרכזית שאותה באה "ביקורת התבונה הטהורה" לפתור.
משפטים מרכיבים אפריורי - המהפכה הקופרניקאית
קאנט טוען שקיימים משפטים אפריוריים מרכיבים, כדוגמת היחס שבין סיבה למסובב (לדוגמה המשפט "לכל תוצאה יש סיבה").
כדי להראות את קיומם האפריורי של טענות אלו פונה קאנט אל המתמטיקה (וביחוד אל האריתמטיקה והגאומטריה האוקלידית).
הוא טוען שהמשפטים שאנו מוצאים הן בגאומטריה הן בפיזיקה הניוטונית הם מרכיבים.
קאנט משתמש בדוגמה של 7 + 5 = 12. ניתוח של מושג החיבור, המושג 5 או המושג 7 לא מוביל אל המושג 12, ונדרשת הסתכלות מרכיבה כדי לחבר (או להרכיב) בין שני צידי השיויון.
קאנט מגיע למסקנה שכל המתמטיקה הטהורה מורכבת ממשפטים מרכיבים וגם אפריוריים.
לאחר שהראה את קיומם העקרוני של משפטים מסוג זה, פונה קאנט ושואל: כיצד זה אפשרי?
מתוך העקרונות העומדים מאחורי המתמטיקה, כך קיווה קאנט, יהיה ניתן לבסס מתוך הריסותיו של יום גם את קיומה של המטאפיזיקה (שכולה מורכבת מטענות מרכיבות-אפריורי) כמדע אמיתי.
לכן, קאנט הציע בסיס חדש למטאפיזיקה.
עד כה הניחו יום והאמפרציסטים כי חושינו "מצלמים" את העולם, ובעזרת תצפית או ניתוח נוכל לגלות את חוקיו של העולם כפי שהוא.
המהפכה שהוביל קאנט היא במחשבה על היפוך היוצרות.
קאנט החליט להכניס את כושרי ההכרה לתפקיד אקטיבי יותר בבניית המושגים ובקביעת גבולות הידע.
בהקדמה למהדורה השנייה של הביקורת, השווה קאנט את הפילוסופיה הביקורתית שלו למהפכה של קופרניקוס באסטרונומיה.
"עד עתה מקובל היה שכל הכרותינו חייבות לכוון את עצמן לפי המושאים.
אולם, כל הניסויים לקבוע אודותיהם משהו אפריורי על ידי מושגים...
הבא איפוא ננסה פעם אחת ...
כשנניח, כי המושאים חייבים לכוון עצמם לפי הכרתנו.
לפנינו כאן מה שאירע למחשבותיו הראשונות של קופרניקוס; לאחר שההנחה, שכל צבא השמים מתנועע סביב למסתכל, לא הביאה לידי התקדמות בהסברת התנועות של גרמי השמים, ניסה, אולי יצלח הדבר יותר, אם נניח כי המסתכל מסתובב ואילו הכוכבים שרויים במנוחה.
המטפיזיקה צריכה, בעניין ההסכלות במושאים, לנסות לילך בדרך דומה."
במקום שמושאינו יתעצבו על פי הטבע, הטבע יתעצב על פי מושגינו הבסיסיים.
בעזרת ניסויי מחשבה הראה קאנט כיצד החלל והזמן הם מושגים אפריוריים של ההכרה (אידיאלים טרנסצנדנטליים) המבססים הן את המתמטיקה (ובכך היא באפשר) והן את משפטי הניסיון (ובכך אפשרית גם הפיזיקה, כמדע החוקר את התופעות).
כלומר, הטבע מוגבל לחלל והזמן על ידי ההכרה האנושית.
יתר על כן, קאנט הראה שיחסים כמו סיבה ומסובב גם הם הכרתיים (כלומר מרכיבים אפריורי) ותפקידם לכונן את המדע הניסיוני.
למרכיבים ויחסים אלו (כמו היחס בין סיבה ומסובב) המכוננים את הניסיון ונותנים לו תוקף אובייקטיבי, קרא קאנט קטגוריות שכליות.
כך, תפקידה של המטאפיזיקה כמדע היא לא לעבור את גבולות הקטגוריות והניסיון אלא לבחון את גבולות אלה ולאפיין אותן.
המוח האנושי לעולם אינו יכול לעבור את גבולות החלל והזמן או את גבולות מושג הסיבתיות, כלומר גבולות הניסיון.
תורתו של קאנט - אידיאליזם טרנסצנדנטלי
לתורתו קרא קאנט "אידיאליזם טרנסצנדנטלי".
קאנט הבדיל פעמים רבות את תורתו מהאידיאליזם של ברקלי.
דבר אחד, אומר קאנט, הוא לטעון אמנם שהפנומנה (עולם התופעות) תלויה בתנאים הכרתיים כמו החלל והזמן, אך דבר אחר לטעון לתורה שבה חיינו הם אוסף של דימויים שקריים שבמוחנו.
כך מתאר קאנט את תורתו:
מחאתי כנגד כל מי שמייחס לי אידיאליזם היא חותכת ובהירה...
שהרי אם כיניתי בעצמי את תורתי זו בשם 'אידיאליזם טרנסצנדנטלי', לא ייפיתי בזה את כוחו של משהו להחליפו באידיאליזם הנסיוני של דקארט ...
או באידיאליזם המסתורי וההוזה של ברקלי...
שכן תורתי זו המכונה בשם אידיאליזם, אינה נוגעת למציאות הדברים (שהטלת ספק בהם הוא אידיאליזם במשמעות המקובלת), כי מעולם לא עלה על דעתי להטיל ספק בה, אלא נוגעת רק בדימוי החושני של הדברים...
הראיתי רק זה: שאין הם דברים (אלא אופני דימוי בלבד) אף לא תכונות השייכות לדברים-כשהם-לעצמם." (הקדמות, עמ' 65)
לתפיסתו של קאנט, הסתכלויות אפריורי ומושגים יוצרים משפטים אפריוריים, שיוצרים את המסגרת למשפטים האפוסטריוריים.
כך, האמין קאנט שסיבתיות היא עקרון מושגי מארגן הנכפה על הטבע.
כך קיבל הטבע משמעות חדשה, של סך התופעות המתחברות יחד באחדות מרכיבה על פי עקרונות אפריורי.
במילים אחרות, החלל והזמן הם צורות התפיסה (או החושניות), והסיבתיות (יחד עם כל הקטגוריות) היא צורה של הידע המדעי (השכלי).
דברים "כשהם-לעצמם" (כלומר "הדבר-כשהוא-לעצמו") אינם ניתנים לידיעה.
כדי שמשהו יהפך לאובייקט בשכלנו, עליו להיות בניסיון, והניסיון נבנה בשיתוף עם מוחנו.
התבוננות במציאות תמיד תעשה מתוך צורת הסתכלות מסוימת (חלל וזמן), מתוך מושגים שכליים מסוימים (קטגוריות) ומתוך מתודה מסוימת (עיקרי השכל הטהור).
לכן הניסיון יהא נראה לעולם כתופעה בלבד ולא את העולם כפי-שהוא-לעצמו.
"ביקורת התבונה הטהורה" מאורגנת סביב מספר חלוקות בסיסיות.
לאחר שתי ההקדמות (הקדמה למהדורה הראשונה של 1781 והשנייה של 1787) והמבוא, הספר מחולק לתורת-היסודות, ותורת-המתודה:
תורת-היסודות מכילה את כל התוצרים אפריורי של המוח, והשימושים הנכונים והלא נכונים בהם.
קאנט מחלק את תורת-היסודות לאסתטיקה טרנסצנדנטלית ולתורת ההגיון הטרנסצנדנטלית, המקבילים לחלוקה בין החושניות לבין השכל.
בפרק על האסתטיקה הטרנסצנדנטלית הוא טוען שהחלל והזמן הם צורות טהורות של ההסתכלות הטבועות בכושר החישה שלנו.
תורת ההיגיון הטרנסצנדנטלית מתחלקת לאנליטיקה טרנסצנדנטלית ולדיאלקטיקה טרנסצנדנטלית:
האנליטיקה הטרנסצנדנטלית מניחה ארבעה שימושים שונים של מושגים אפריוריים, הנקראים גם הקטגוריות, ומולם עיקרים שכליים, כתנאים לאפשרות של מדע המטאפיזיקה.
הפרק בשם גזירה מטפיזית דן במקור הקטגוריות.
בפרק גזירה טרנסצנדנטלית, קאנט מראה את מקומם של הקטגוריות כמכוננות הניסיון, כשהוא מבסס זאת על עקרון האפרצפציה טרנסצנדנטלית (אחדות התודעה).
בהמשך, הפרק האנליטיקה של העקרונות מראה את הקשר בין הקטגוריות לבין עיקרים מטפיזיים.
פרק זה מתחיל בסכמטיזם, המתאר כיצד כושר הדימוי מחבר בין המושגים הטהורים למשפטי החישה (המגיעים מחושינו).
בהמשך מוסברים העקרונות האפריוריים של הניסיון.
הדיאלקטיקה הטרנסצנדנטלית מתארת את האשליה הטרנסצנדנטלית מאחורי השימוש הלא נכון בעקרונות במטרה לחקור מעבר לניסיון.
טענותיו החשובות של קאנט הם הפרלוגיזם של התבונה הטהורה, האנטינומיה של התבונה הטהורה והאידיאל של התבונה הטהורה, המכוונים בהתאמה כנגד התאוריות המקובלות על הנשמה, היקום וקיום האל.
בנספח לדיאלקטיקה טרנסצנדנטלית מתאר קאנט את תפקידם של האידיאלים הטרנסצנדנלים של התבונה.
הפרשה הראשונה, הדיסצפלינה של התבונה הטהורה, משווה בין מתודות מתמטיות ולוגיות של הסקה.
הפרשה השנייה, הקאנון של התבונה הטהורה מבחינה בין תבונה עיונית לתבונה מעשית.
ביקורת התבונה הטהורה תורת-היסודות הטרנסצנדנטלית תורת-המתודה הטרנסצנדנטלית חלק ראשון: האסתטיקה הטרנסצנדנטלית חלק שני: תורת-ההיגיון הטרנסצנדנטלית הדיסצפלינה של התבונה הטהורה הקנון של התבונה הטהורה הארכיטקטוניקה של התבונה הטהורה תולדות התבונה הטהורה
תורת-היסודות הטרנסצנדנטלית האסתטיקה הטרנסצנדנטלית חלק שני: תורת-ההיגיון הטרנסצנדנטלית על החלל על הזמן חטיבה ראשונה: האנליטיקה הטרנסצנדנטלית חטיבה שנייה: הדיאלקטיקה הטרנסצנדנטלית
חטיבה ראשונה: האנליטיקה הטרנסצנדנטלית ספר ראשון: האנליטיקה של המושגים ספר שני: האנליטיקה של העקרונות על הקו-המדריך לגילוי כל מושגי-השכל הטהורים על גזירת מושגי השכל הטהורים הסכמטיזם של מושגי-השכל הטהורים שיטת כל העקרונות של השכל-הטהור על טעם ההבחנה בין כל המושאים בכלל לפנומנה ונואומנה
חטיבה שנייה: הדיאלקטיקה הטרנסצנדנטלית ספר ראשון: על מושגי התבונה הטהורה ספר שני: על ההיקשים הדיאלקטיים של התבונה הטהורה האידיאות הטרנסצנדנטליות פרלוגיזם (פסיכולוגיה) אנטינומיות (קוסמולוגיה) האידיאל (תאולוגיה)
מושג מול מושא של תפיסה חושנית
ביקורת התבונה הטהורה, תרגום: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, תשי"ד 1954.
ביקורת התבונה הטהורה, תרגום: ירמיהו יובל, הקיבוץ המאוחד, 2013. לקריאה ב"פסיק הספרייה הדיגיטלית" (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים).
מאז הקמת המדינה ביקרו שבעה (מתוך 14) נשיאי ארצות הברית מכהנים בישראל 14 פעמים.
הביקור הראשון נערך על ידי ריצ'רד ניקסון בשנת 1974 והאחרון על ידי דונלד טראמפ בשנת 2025. ביקרו בישראל גם הנשיאים ג'ימי קרטר, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ברק אובמה וג'ו ביידן.
מרבית הביקורים יצאו לפועל מאז אמצע שנות ה-90, והם התרחשו בעיקר על רקע אירועים ותפניות ביחסי ישראל עם העולם הערבי והמשא ומתן בין ישראל למדינות ערב והפלסטינים, ובמטרה לקדם תהליכים אלו.
כיאה לביקור אישיות רמת דרג ולאור החשיבות של יחסי ישראל עם ארצות הברית זכו כל הביקורים לתשומת לב ציבורית ותקשורתית גבוהה בישראל והצריכו היערכות מיוחדת של רשויות המדינה לקבלתם, לרבות נקיטת סידורי ביטחון חמורים.
הנשיאים המבקרים הגיעו לישראל בלויית פמליות גדולות (כמקובל בכל ביקורי הנשיאים מחוץ לארצם) ובכלל זה ליווי של מאות אנשי ביטחון אמריקאיים.
ארצות הברית גם הטיסה כלי רכב רבים ואף מסוקים לישראל לקראת הביקורים השונים.
גם לפני הקמת מדינת ישראל ביקרו מספר נשיאים בארץ ישראל, או תכננו לבקר בה, בעיקר מטעמים דתיים.
אברהם לינקולן תכנן לבקר בארץ ישראל, אך רציחתו מנעה את מימוש התוכנית.
כשני עשורים אחריו, לקראת סוף המאה ה-19, ביקר בארץ ישראל יוליסס ס.
גרנט מעט לאחר סיום כהונתו.
הנשיא תאודור רוזוולט ביקר בארץ ישראל כנער, בשנת 1873, במסגרת טיול משפחתי.
הנשיא ניקסון היה הראשון בנשיאי ארצות הברית שביקר בישראל.
הביקור בן היומיים (16 עד 17 ביוני 1974) התקיים 26 שנים לאחר כינון היחסים בין שתי המדינות.
היה זה בשלהי כהונת ניקסון, פחות מחודשיים לפני שהתפטר מתפקידו בעקבות פרשת ווטרגייט.
ניקסון קיים בביקורו ישיבות עבודה עם ראש הממשלה יצחק רבין, שנכנס לתפקידו שבועיים קודם לכן, ועם חלק משרי ממשלתו.
בין הצדדים נדונו בקשות ביטחוניות, מדיניות וכלכליות שונות שהעלתה ישראל.
כמו כן ביקר ניקסון במשכן הנשיא ובביתה של ראש הממשלה לשעבר גולדה מאיר.
לאחר הביקור יצא הנשיא ניקסון לירדן.
הנשיא קרטר ביקר בישראל במרץ 1979, במטרה להניע את המשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים, אשר נקלע לקשיים.
על פי הסכמי קמפ דייוויד מספטמבר 1978 היה על הסכם שלום להיחתם תוך שלושה חודשים לאחריהם, אולם השיחות הגיעו שוב למבוי סתום.
בתחילת מרץ החליט קרטר לצאת בעצמו לקהיר וירושלים כדי ליישב את המחלוקות שנותרו.
ב-8 במרץ בא קרטר למצרים ובמוצאי שבת, 10 במרץ, הגיע לישראל לביקור בן שלושה ימים ששילב אירועים טקסיים עם משא ומתן.
עם הסכמות של ראש הממשלה מנחם בגין שהושגו רק בסוף הביקור שב קרטר למצרים וקיבל את הסכמת נשיא מצרים אנואר סאדאת להן.
ב-26 במרץ נחתם הסכם השלום בוושינגטון.
קרטר התקבל בשדה התעופה על ידי בכירי המדינה והתקיים טקס ממלכתי.
למחרת בואו, בהפסקות בין השיחות המדיניות, ביקרו קרטר ואשתו במשכן הנשיא בירושלים, במוסד יד ושם ובקברי הרצל וז'בוטינסקי בהר הרצל, והשתתפו בתפילת יום א' בכנסייה הסקוטית בירושלים.
רוזלין קרטר ביקרה במרכז קליטה.
בערב השתתפו קרטר ואשתו בארוחת ערב ממלכתית במשכן הכנסת בהשתתפות 500 מוזמנים.
למחרת, יום צאתו מישראל, נאם קרטר במליאת הכנסת, וביקר בהיכל הספר במוזיאון ישראל.
הנשיא ביל קלינטון ביקר בישראל מספר שיא של ביקורים – ארבעה במספר.
ריבוי הביקורים ביטא בעיקר את מעורבותו הרבה של קלינטון בשיחות השלום בין ישראל לבין הפלסטינים.
ביקורו הראשון של קלינטון בישראל נערך באוקטובר 1994, מיד לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן.
במהלכו ביקר ביד ושם ונשא נאום במליאת הכנסת.
ביקורו השני של קלינטון היה לצורך השתתפותו בהלוויית יצחק רבין ב-6 בנובמבר 1995. אז נשא בהר הרצל נאום הספד לרבין.
קלינטון ביקר בישראל בשלישית בחודש מרץ 1996, במטרה מוצהרת לאשש את תהליך השלום עם הפלסטינים, שנפגע בעקבות סדרת הפיגועים שהתרחשו בישראל.
יש הטוענים כי הגיע גם במטרה לסייע לשמעון פרס לנצח את בנימין נתניהו בבחירות לראשות הממשלה.
ביקורו הרביעי והאחרון של קלינטון היה בחודש דצמבר 1998 כשנפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, זמן קצר לאחר חתימת הסכם ואי.
במהלכו ביקר קלינטון במצדה וכן יצא לעזה, שם נאם בפני המועצה הלאומית הפלסטינית.
הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ביקר בישראל פעמיים.
ביקורו הראשון (9 עד 11 בינואר 2008) נועד לקדם את המשא ומתן לשלום בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית בעקבות ועידת אנאפוליס, שנערכה בנובמבר 2007. בוש נפגש עם ראש הממשלה אהוד אולמרט ונשיא המדינה שמעון פרס.
והקדיש את יום ביקורו השני לביקור ברשות הפלסטינית.
כמו כן השתתף בארוחת ערב שנערכה לכבודו וביקר ביד ושם ובכנסיות בכפר נחום ובהר האושר שבגליל.
חגיגות 60 שנות עצמאות לישראל
ביקורו השני של בוש בישראל (14 עד 16 במאי 2008) נערך חדשים מעטים לאחר הביקור הראשון, לכבוד יום העצמאות השישים של המדינה.
בוש נפגש עם ראש הממשלה אולמרט והנשיא פרס ונאם במליאת הכנסת ובוועידת הנשיא בירושלים.
כמו כן ביקר בוש עם אשתו במצדה ובמוזיאון ארצות המקרא והם קיימו קבלת פנים במוזיאון ישראל.
הגברת בוש ורעיית ראש הממשלה עליזה אולמרט ביקרו בתחנת טיפת חלב ובית ספר דו-לשוני בירושלים ובמנהרת הכותל.
כמו בביקורו הראשון עשה בוש את דרכו אל ירושלים וממנה בטיסה במארין 1 שהובא ארצה עבורו.
במהלך הביקור הבהיר בוש לראש הממשלה אולמרט ולשר הביטחון אהוד ברק את התנגדותו לכך שישראל תתקוף את מתקני תוכנית הגרעין האיראנית.
הנשיא אובמה הגיע לישראל לביקור בן שלושה ימים (20 עד 22 במרץ 2013).
בנמל התעופה בן-גוריון הוצגה לאובמה תערוכה של מערך ההגנה האווירית ובה סוללות כיפת ברזל, קלע דוד, חץ 2 וחץ 3. אובמה פגש לשיחות את ראש ממשלת ישראל נתניהו, את הנשיא פרס (שהעניק לו את עיטור נשיא מדינת ישראל) ואת נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (בביקור שערך ברמאללה).
כמו כן ביקר אובמה במוזיאון ישראל, ביד ושם ובכנסיית המולד בבית לחם, הניח זרים על קברי הרצל ויצחק רבין והשתתף בשתי סעודות ערב רשמיות.
הוא נאם את נאומו העיקרי בביקור זה בפני סטודנטים מהאוניברסיטאות בישראל, בבנייני האומה בירושלים.
ב-30 בספטמבר 2016 הגיע הנשיא אובמה לישראל לביקור בזק כדי להשתתף בהלוויית שמעון פרס שנערכה באותו יום בירושלים, והיה בין נושאי ההספדים לפרס במהלך הטקס.
מיד לאחר ההלוויה עזב אובמה את ישראל.
ביקורי דונלד טראמפ במהלך כהונתו הראשונה
הנשיא טראמפ הגיע לישראל לביקור בן יומיים (22 עד 23 במאי 2017) במסגרת מסעו הראשון מחוץ לארצות הברית לאחר בחירתו לנשיא.
מלווים בולטים אל הנשיא בנסיעה היו רעייתו מלאניה, בתו איוונקה, ובעלה ג'ארד קושנר.
לאחר שביקר בערב הסעודית, נחת מטוסו בנמל התעופה בן-גוריון, ונערכה לו קבלת פנים בנוכחות רוב צמרת המדינה.
משם יצא טראמפ בטיסת מסוק לירושלים, ושם ביקר במשכן הנשיא ופגש את הנשיא ראובן ריבלין.
בהמשך ביקר טראמפ בכנסיית הקבר ובכותל המערבי, בביקור ראשון בכותל של נשיא ארצות הברית מכהן.
הביקור הוגדר כ"פרטי", ולא התלוותה אליו משלחת ישראלית רשמית.
קיבל את פניו בכותל המערבי הרב שמואל רבינוביץ, רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים.
הנשיא ורעייתו הקפידו על קדושת המקום בכותל המערבי, הוא וחתנו התפללו בעזרת הגברים, ואילו רעייתו ובתו התפללו בעזרת הנשים, את פניהן קיבלה הרבנית יעל רבינוביץ רעייתו של רב הכותל.
לאחר מכן נפגשו הנשיא טראמפ וראש הממשלה נתניהו במלון המלך דוד.
מאוחר יותר מסרו שני המנהיגים הצהרות לתקשורת במעון ראש הממשלה, שבו אירחו נתניהו ואשתו את טראמפ ורעייתו לארוחת ערב.
ביום השני לביקור נפגש טראמפ בבית לחם עם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
לאחר מכן ביקר ביד ושם והניח זר באוהל יזכור, ונאם את הנאום המרכזי של הביקור במוזיאון ישראל.
הוא שב לנמל התעופה בן-גוריון במסוק, ועזב את ישראל עם פמלייתו אחר הצהריים, בדרכו לביקור בוותיקן.
הנשיא ביידן הגיע לביקור ראשון כנשיא בישראל ב-13 ביולי 2022 למשך שלושה ימים.
במהלכו נפגש הנשיא עם ראש הממשלה יאיר לפיד, נשיא המדינה יצחק הרצוג, וראש האופוזיציה בנימין נתניהו.
ביום הראשון לביקורו לאחר טקס קבלת הפנים, הוצגו לפניו באזור נמל התעופה בן-גוריון מערכות הגנה, ובהם מערכת מגן אור.
מנמל התעופה נסע ביידן לביקור ב"יד ושם", שם הוא פגש 2 ניצולות שואה.
ביום השני הוא חתם עם ראש הממשלה לפיד על "הצהרת ירושלים" שבה הצהיר כי "ארצות הברית מחויבת במלוא עוצמתה למנוע איראן גרעינית", וקיים שיחת ועידה מרובעת של קבוצת I2U2 עם מנהיגי ישראל, איחוד האמירויות הערביות והודו.
בערב קיבל במשכן הנשיא את עיטור נשיא מדינת ישראל מהנשיא הרצוג, והשתתף בטקס פתיחת המכביה העשרים-ואחת.
ביום השלישי ביקר ביידן בבית חולים אוגוסטה ויקטוריה במזרח ירושלים, ובבית לחם שם נפגש עם מחמוד עבאס וביקר בכנסיית המולד.
עם תום הביקור ביידן נפרד מראשי מדינת ישראל בנמל התעופה בן-גוריון, והמריא לג'דה שבערב הסעודית.
ביקור תמיכה במלחמת חרבות ברזל
ביידן ביקר בשנית בישראל כנשיא ארצות הברית, ב-18 באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל כאות הזדהות עם מדינת ישראל בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
ביידן התקבל בנתב"ג על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה יצחק הרצוג.
לאחר מכן קיים פגישה אישית עם ראש הממשלה ופגישה עם קבינט המלחמה במלון דיוויד קמפינסקי תל אביב.
כמו כן נועד עם נציגי משפחות החטופים לעזה.
ביקורי דונלד טראמפ במהלך כהונתו השנייה
ביקור לרגל שחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל
ב-13 באוקטובר 2025 הגיע טראמפ לביקור נוסף בישראל, לאחר הסכם חמאס–ישראל במסגרתו שוחררו אחרוני החטופים החיים מרצועת עזה, 20 במספר.
טראמפ נאם בפני מליאת הכנסת והיה הנשיא הרביעי לעשות כן.
לאחר מכן המריא למצרים והשתתף בפסגת השלום בשארם א-שייח' (2025).
מאז הקמת המדינה ביקרו בישראל חמישה מנשיאי צרפת המכהנים (מתוך תשעה).
הביקור הראשון נערך בשנת 1982 והאחרון בשנת 2023. מיעוט הביקורים ומועדיהם ביטאו את המורכבות של יחסי שתי המדינות ובמיוחד את המשבר שאפיין אותם במהלך שנות השישים והשבעים על רקע יחסי צרפת עם העולם הערבי.
הם ביטאו גם את היחסים המשופרים שהתבססו בין המדינות לאחר מכן (למעט בתקופת נשיאותו של ז'אק שיראק).
הנשיא מיטראן הגיע לישראל ב-3 במרץ 1982 לביקור בן שלושה ימים, והיה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר בה.
הביקור נערך עשרה חודשים לאחר כניסתו לתפקידו כנשיא.
הוא התקבל בנמל התעופה בן-גוריון בטקס ממלכתי במעמד נשיא המדינה יצחק נבון וראש הממשלה מנחם בגין (שישב בכסא גלגלים לאחר ששבר את ירכו).
מיטראן ערך במהלך ביקורו מספר שיחות עבודה עם בגין וביקר את הנשיא נבון במשכן הנשיא.
ביום השני לביקורו ביקר מיטראן במוסד יד ושם ובקבר הרצל בהר הרצל ונאם במליאת הכנסת.
למחרת ביקר בעיר עכו ובבית לוחמי הגטאות.
נערכו לכבודו שתי סעודות חגיגיות, במשכן הכנסת ובמלון המלך דוד, שבו התאכסן בביקורו.
בביקור נערכו שיחות בשורה של סוגיות מדיניות ובראשן הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הביקור עמד בסימן המחלוקת בין שתי המדינות בסוגיה זו, כאשר מיטראן הביע תמיכה בפתרון של מדינה פלסטינית, ובגין שלל זאת וצידד במתן אוטונומיה לפלסטינים.
בנושא זה נאם מיטראן במליאת הכנסת ובגין השיב לו בנאום תקיף.
ב-6 בנובמבר 1995 השתתף הנשיא שיראק בהלוויית יצחק רבין בירושלים.
באוקטובר 1996 הגיע לביקור נוסף בישראל ובין היתר נשא נאום בטכניון בחיפה.
ב-22 ביוני 2008 הגיע הנשיא סרקוזי לביקור בן שלושה ימים בישראל לרגל שנת השישים לעצמאותה.
עמו הגיעה משלחת גדולה של תעשיינים ואנשי עסקים מארצו, שערכו פגישות כלכליות בישראל.
סרקוזי התקבל בשדה התעופה בטקס ממלכתי במעמד הנשיא שמעון פרס וראש הממשלה אהוד אולמרט.
הוא ביקר ביד ושם, התקבל במשכן הכנסת ונאם במליאת הכנסת.
הוא נפגש עם בני משפחת החייל החטוף גלעד שליט והשתתף בארוחות ערב לכבודו שנערכו בבית ראש הממשלה ובמשכן הכנסת.
סרקוזי ביקר בישראל בלוויית אשתו, הזמרת והדוגמנית קרלה ברוני, שמשכה תשומת לב ציבורית רבה ובאמצעי התקשורת יוחד לה אף סיקור נרחב יותר מזה של בעלה.
הנשיא הולנד הגיע ב-17 בנובמבר 2013 לביקור בן שלושה ימים בישראל ועמו שישה משרי ממשלת צרפת.
הוא ביקר ביד ושם ואצל הנשיא שמעון פרס ונועד לפגישת עבודה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, שלאחריה נערכה מסיבת עיתונאים משותפת לשניהם.
ביום השני לביקור ביקר הולנד בעיר העתיקה בירושלים ונפגש ברמאללה עם ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
בהמשך נאם במליאת הכנסת והשתתף בארוחת ערב ממלכתית עם נשיא המדינה.
ביום השלישי לביקור עלה עם ראש הממשלה נתניהו לקברי הנרצחים בפיגוע בבית הספר היהודי בטולוז.
בהמשך השתתף באירוע כלכלי במלון דן בתל אביב ופגש אישים מן הקהילה הצרפתית בישראל באוניברסיטת תל אביב.
הביקור נערך על רקע המשא ומתן הבינלאומי עם איראן בניסיון להביא להפסקת מפעל פיתוח הנשק הגרעיני שלה והעמדה הנוקשה יותר שנקטה צרפת במשא ומתן מול איראן לעומת עמדותיהן המקלות יותר של יתר מעצמות המערב.
חלק ניכר מן הפגישות שנערכו עם הולנד בישראל יוחד לנושא זה.
ב-30 בספטמבר 2016 הגיע פרנסואה הולנד לירושלים להשתתף בהלוויית שמעון פרס.
ב-22 בינואר 2020 ביקר עמנואל מקרון בישראל למשך יומיים על מנת להשתתף בפורום השואה העולמי החמישי.
במהלך הביקור נפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, שבסיומה הצהיר על מחויבותה של צרפת לביטחון ישראל.
תקרית מביכה שזכתה לפרסום רב בתקשורת ברחבי העולם, נרשמה במהלך הביקור, כאשר בסיור בעיר העתיקה, בכניסה למתחם כנסיית סנטה אנה דרש מקרון, תוך הרמת קול ונפנופי אצבע, ממאבטחי שב"כ שליוו את המשלחת שלא יכנסו עמו למתחם הכנסייה.
ב-24 באוקטובר 2023, הגיע מקרון לביקור בזק בישראל כדי להביע סולידריות בעקבות מתקפת הפתע שהובילה לפרוץ מלחמת חרבות ברזל.
מאז הקמתה של מדינת ישראל ביקרו במדינה ארבעה אפיפיורים (מתוך שבעה).
הביקור הראשון נערך בשנת 1964 על ידי האפיפיור פאולוס השישי.
הביקור הרביעי (והאחרון עד כה) התקיים במאי 2014.
ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל
ב־5 בינואר 1964 ביקר האפיפיור פאולוס השישי בישראל.
היה זה הביקור הראשון של ראש הכנסייה הקתולית במדינת ישראל והביקור הראשון של אפיפיור בארץ ישראל מאז גרגוריוס העשירי (המאה ה-13).
הביקור נמשך כאחת עשרה שעות.
לישראל הגיע האפיפיור מירדן, ובסיום הביקור שב אליה.
את פניו של האפיפיור קיבלו נשיא מדינת ישראל זלמן שזר, ראש הממשלה לוי אשכול ובכירים נוספים בתל מגידו.
הנשיא העניק לאפיפיור מדליון זהב שעליו מוטבעת מפת ישראל ומתחתיה נכתב בעברית ובלטינית "עלה לארץ הקודש".
לאחר מכן ביקר האפיפיור באתרים הקדושים לנצרות בנצרת, טבחה, כפר נחום והר האושר.
בירושלים התקבל בלחם ומלח על ידי ראש העירייה מרדכי איש-שלום.
את ביקורו חתם האפיפיור בכנסיית הדורמיציון ועזב דרך שער מנדלבאום.
ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל
בשנת 2000, לרגל שנת המילניום, ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, והיה לאפיפיור השני המבקר בה.
בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן וראש הממשלה ברק, וביקר ביד ושם ובכותל המערבי.
האפיפיור הקדיש יום אחד לביקור בבית לחם שם נפגש עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, קיים מיסה בכיכר מאנגר וסייר במחנה הפליטים דהיישה.
ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר בישראל ב־11–15 במאי 2009. האפיפיור נפגש עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
הוא ביקר ביד ושם, בכיפת הסלע ובכותל המערבי.
האפיפיור התפלל בחדר הסעודה האחרונה וקיים מיסה בעמק יהושפט.
ברשות הפלסטינית ביקר בכנסיית המולד ובמחנה פליטים, ונפגש עם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
כן ערך מיסה בהר הקפיצה וביקר בכנסיית הבשורה ובכנסיית הקבר.
דברי האפיפיור בביקורו ביד ושם עוררו ביקורת, משום שלא היו נחרצים דיים בגנות השואה, אולם בנאום הפרידה בתום ביקורו הקפיד בנדיקטוס השישה עשר לומר דברים ברורים יותר בנושא.
ביקורת המקרא היא תחום מחקר אקדמי של המקרא והספרות הקשורה בו: התנ"ך, הספרים החיצוניים, ובדרך כלל גם הברית החדשה.
במחקר הישראלי חקר הברית החדשה נלמד בדרך כלל כתחום נפרד, ועל פי רוב המונח ביקורת המקרא משמש בו לציון חקר התנ"ך והספרים החיצוניים בלבד.
בשונה מפרשנות המקרא המסורתית, ביקורת המקרא איננה עוסקת בטקסט מנקודת מוצא דתית, אלא מבקשת לחקור אותו בכלים פילולוגיים ככל טקסט עתיק אחר.
לפיכך השאלות המרכזיות שעולות בתחום זה הן: מתי, היכן, מדוע ובאילו נסיבות נכתב טקסט מסוים, אילו השפעות תרמו לעיצובו ומהם המקורות מהם נגזר.
השערות בולטות שנוסחו במטרה לענות על שאלות אלה הן השערת התעודות בחקר התורה והשערת שני המקורות בחקר הבשורות שבברית החדשה.
ביקורת המקרא שימשה בשחזור ובעריכה-מחדש של נוסח הברית החדשה במאה ה-20, לאחר דחיית סמכות הטקסטוס רצפטוס, וממלאת תפקיד חשוב בחיפוש אחר ישו ההיסטורי.
ביקורת המקרא עוסקת גם בעברית מקראית, בארמית עתיקה וביוונית קוינה, השפות בהן חובר הטקסט, לרבות משמעות הביטויים בהקשרם, ושימור הנוסחים והשינויים שחלו בהם.
תת־התחום הבודק שינויי וחילופי נוסח נקרא ביקורת נוסח המקרא, או "הביקורת הנמוכה".
ביקורת המקרא נסמכת על מגוון תחומים אקדמיים ובהם ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה, פולקלור, בלשנות, היסטוריה ולימודי דתות.
כבר בראשית ימי הביניים עלו טענות מוסלמיות על זיופים (תחריף, تحريف) שעשו היהודים (והנוצרים) בספריהם.
טענות כאלו עלו בקוראן בסורת אל-בקרה, ובמסורות חדית' בעקבותיה.
אחת הטענות שנפוצו בהקשר זה הייתה שעזרא הסופר שִכתב את התורה מתוך מגילות משה וזכרונות ששרדו את חורבן בית ראשון.
היהודי שהתאסלם "סמואל אל-מוגרבי", בספרו אפחאם אל-יהוד, הרחיב על כך וקבע כי "התורה שבידיהם היא למעשה ספר עזרא (كتاب عزرا), לא ספרו של האל".
לדבריו התורה במקור ניתנה רק לכוהנים בני לוי, זאת בעוד בקרב בני ישראל הופצה רק שירת האזינו לבדה.
מופעים של אנכרוניזם וסתירות בתוך התורה הובילו גם מלומדים ופילוסופים יהודים, כמו יצחק אבן ישוש ואברהם אבן עזרא, להכין רשימה של תוספות בתורה שנכתבו לאחר תקופת משה, זאת מבלי לערער את התפיסה המסורתית לפיה הוא כתב את רוב רובם של חמשת החומשים.
גם רשב"ם, רבי יהודה החסיד, ר' יוסף טוב עלם ורבנים נוספים העירו על מילים או ביטויים מסוימים בתורה כי לא משה כתבם.