tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האימפריה העות'מאנית ששלטה באזור בו תקום מדינת ישראל, הייתה בעלת מדיניות מיעוטים שעברה פיתוחים וגלגולים במרוצת השנים.
שיטת המילת שהייתה נהוגה בזמנים מסוימים באימפריה העניקה לעדות דתיות אוטונומיה בניהול ענייניהן הדתיים, ואפשרה להן לקיים בתי דין דתיים ששפטו בייחוד בענייני נישואים וגירושים, על פי הדין האישי של המתדיינים, הוא הדין הדתי.
בתחילת המאה ה-20 פעלו באימפריה מערכות רבות ומקבילות של בתי דין, כגון בתי משפט ניזאמיים (בתי משפט אזרחיים שהוקמו בתקופת הטנזימאט) בית הדין השרעי, שהיה בעל סמכויות נרחבות, בתי דין של מדינות זרות שפעלו מכוח שיטת הקפיטולציות, בתי דין דתיים של העדות השונות, ואף ערכאות נוספות.
לאחר קבלת המנדט מחבר הלאומים, בשנת 1922 הוחלט כי יפורסם דבר המלך במועצה שיהיה מעין חוקה לשטחי המנדט.
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל שפורסם ב-10 באוגוסט 1922, כלל הסדר המחלק את תושבי השטח המנוהל על פי המנדט לעדות דתיות, וקובע את אופן פעולת בתי הדין שלהן.
פעולת בתי הדין של העדות השונות הוסדרה בסימנים 47 עד 65 לדבר המלך, שקבעו את סמכויות השיפוט של בתי הדין ברשימות שונות של ענייני המעמד האישי, ואת הסמכויות של בתי המשפט האזרחיים בעניינים אלו.
בתחילה לא נכללה בדבר המלך רשימת העדות.
זו נכללה בתחילה בתוספת לפקודת הירושה שנחקקה ב-1923, אך לאחר מכן התקבלה בשנת 1939 כתוספת השנייה לדבר המלך.
הרשימה לא כללה את העדה המוסלמית אך היה ברור לכל כי זו עדה דתית מוכרת בעלת מעמד ככל עדה מוכרת אחרת.
ב-1926 חוקקו שלטונות המנדט את פקודת העדות הדתיות (ארגונן) שקבעה מסגרת חוקית לפיקוח וארגון פעולת העדות, וכן מסגרת להכרה של הנציב העליון בעדות חדשות.
השייכות לעדות השונות הייתה וולונטרית.
יהודים היו צריכים להירשם לארגון כנסת ישראל שהיה הארגון היציג של יהודי ארץ ישראל בתקופת המנדט, ובכך הכפיפו עצמם לסמכות הרבנות הראשית שהחלה לפעול בשנת 1921, אך הרישום היה וולונטרי, ורבים מצאו לנכון שלא להירשם.
השייכים לאגודת ישראל אף פרשו מגוף זה במאורגן והפעילו מערכת בתי דין משלהם.
רציפות ההסדר עם קום המדינה
לאחר שקמה מדינת ישראל חוקקה מועצת המדינה הזמנית את פקודת סדרי השלטון והמשפט שהסדירה את המשפט במדינה החדשה.
בסעיף 11 לפקודה נקבע כי כל החקיקה, מנדטורית ועות'מאנית, שהייתה בתוקף כשקמה המדינה, תישאר בתוקפה "בשינויים המתחייבים מהקמת המדינה ומוסדותיה".
כך נותרו בתוקף דברי המלך השונים, וכן פקודת העדות הדתיות.
עם זאת, ברור היה כי יש צורך להתערבות בחקיקה, שכן כנסת ישראל, שהייתה הארגון היציג של היישוב היהודי בזמן המנדט, לא המשיכה להתקיים לאחר שקמה המדינה, בדומה לגופים אחרים, כגון הוועד הלאומי או אספת הנבחרים.
"פנקס כנסת ישראל" בו נרשמו בני העדה היהודית לא עודכן מ-1944, ולאחר גל העלייה ההמונית של תחילת ימי המדינה, רוב היהודים בישראל לא היו רשומים בפנקס.
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואים וגירושים)
ברשימת העדות הדתיות בתוספת השנייה לדבר המלך לא הופיעה העדה הדרוזית.
בתקופת המנדט ובראשית ימי המדינה היה על הדרוזים להסדיר את ענייני המעמד האישי שלהם בבית הדין השרעי.
בשנת 1957 הכריז שר הדתות חיים משה שפירא כי העדה הדרוזית היא עדה מוכרת..
חוקיותה של ההכרזה הייתה מוטלת בספק, ולשם חיזוקה החליטה הממשלה בשנת 1963 על הכרה בעדה הדרוזית בהחלטה 434.
בשנת 1962 נחקק חוק בתי הדין הדתיים הדרוזיים, שקבע לגבי הדרוזים הסדר דומה לזה שנקבע לגבי היהודים בחוק שיפוט בתי הדין הרבניים, ובסעיף 4 לחוק נקבע כי הכפופים לסמכות בית הדין הם "דרוזים אזרחי המדינה או תושביה".
בתי הדין החלו פעולתם ב-30 בדצמבר 1963. עוד בטרם קמו בתי הדין, ב-2 בנובמבר 1961 אימצה המועצה הדתית הדרוזית את חוק המעמד האישי של העדה הדרוזית בלבנון כדין האישי של הדרוזים בישראל, ובתי הדין הדתיים הדרוזיים דנים על-פי חוק זה.
הוספת העדה הבהאית והעדה האוונגלית-אפיסקופלית
העדה האוונגלית-אפיסקופלית היא העדה הפרוטסטנטית היחידה המוכרת בישראל.
בשנת 1971 הוכרה עדת הבהאים.
סגירת רשימת העדות הדתיות המוכרות
מאז 1971 לא הוכרה עדה דתית חדשה בישראל, על אף שרבות העדות הדתיות הפועלות שלא מצאו מקומן ברשימה.
בג"ץ דחה מספר פעמים ניסיונות של גורמים שונים לדרוש הכרה כעדה דתית על פי הפקודה.
כך נדחתה עתירה של עדת הקראים בשנת 1980, וב-1997 נדחתה בקשת האגודה ההומניסטית-חילונית בישראל להכרה כעדה דתית.
רשימת העדות הדתיות אינה מייצגת באופן מלא ושלם את מגוון הקהילות הדתיות הפועלות בישראל.
הקראים שויכו לעדה היהודית, וזרמים נוצריים רבים לא הוכרו, כגון הקופטים או הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
השייכים לעדות אלו אינם יכולים להינשא באופן חוקי במדינת ישראל, או שעליהם להכפיף את עצמם לסמכות בית דין שאינו תואם את אמונתם הדתית.
בעיה זו הפכה לבעיה ציבורית קשה לאחר העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. מאות אלפים מהעולים לא היו שייכים לעדה דתית, אם בשל כך שלא הוכרו כיהודים על פי ההלכה, או שהעדה הנוצרית אליה השתייכו לא הייתה עדה מוכרת.
על מנת לפתור בעיה זו נחקק בשנת 2010 חוק ברית הזוגיות לחסרי דת.
החוק מסמיך את בית המשפט לענייני משפחה כסמכות השיפוטית שתעסוק בכל הנוגע למעמד זה.
בית דין דתי רשאי לקבוע כי אדם שהגיש בקשה לרישום זוגיות (ובה הצהרה שהוא חסר דת), נמנה למעשה עם העדה הדתית שסמכות הנישואים לבניה נתונה בידי בית דין זה, ובכך למנוע את אישור הבקשה להירשם במרשם הזוגיות.
עד שנת 2023 נרשמו במסגרת החוק 151 זוגות בלבד, והחל מ-2016 נרשמים בכל שנה פחות מעשרה זוגות.
כלומר, נראה שהרוב המכריע של הזוגות חסרי הדת מעדיפים להירשם כנשואים על סמך נישואים בחו"ל, על פני רישום בברית הזוגיות.
עֵדוּת שֶׁקֶר היא עדות הניתנת בבית משפט ומתבררת ככוללת דברי שקר או הצהרות כוזבות.
העד מחויב לומר את האמת, כדי לשמור על אמיתות פסק הדין שיינתן בהליך המשפט.
מתן עדות שקר ביודעין נקבע כעבירה פלילית ברבות ממדינות העולם.
בישראל, נקבע ב שהעונש על עדות שקר הוא מאסר של עד 7 שנים: "המעיד בהליך שיפוטי, ביודעין, עדות כוזבת בדבר מהותי לגבי שאלה הנדונה באותו הליך, הרי זו עדות שקר, ודינו - מאסר שבע שנים; עשה כן בעד טובת הנאה, דינו - מאסר תשע שנים".
אמירות פרשניות אינן נחשבות עדות שקר שכן אנשים פעמים רבות אומרים דברים שאינם מדויקים לא ביודעין או לא בכוונה.
אנשים גם עשויים להחזיק באמונות תמימות אך שגויות לגבי עובדות מסוימות או שזכרונם אינו מדויק.
כמו כל הפשעים בשיטת המשפט המקובל, עדות שקר מצריכה יסוד נפשי מסוג מחשבה פלילית (mens rea) ויסוד עובדתי - "אקטוס ראוס" (actus reus) כדי להוכיח את קיום הפשע.
במדינות מסוימות כמו צרפת למשל, חשודים לא יכולים להחקר תחת שבועה ועל כן לא יכולים להעיד עדות שקר, ולא משנה מה יאמרו במהלך משפטם.
גם בישראל קראו תיגר על השבעת העדים כדבר שבשגרה.
בדיוני הכנסת על ביטול השבעת העדים לפני עדותם, נאמר כי לשבועה יש ערך כטקס דתי, אך כיוון שהעד גם כך מחויב לדבר אמת, אין לשבועה ערך מוסף כיוון לפי המשפט העברי עדיף שלא להישבע כלל, גם אם הוא דובר אמת.
בנוסף, ישנו כלל שקובע כי עד שצריך להשביע אותו כיוון שיש חשש שידבר דברי שקר, פסול לעדות.
בסופו של יום, בית הדין אינו מחויב להשביע את העדים אך יכול לעשות זאת במקרה הצורך.
האיסור על עדות שקר חל גם על עדים שמסרו את עדותם בכתב בתצהיר.
אמת ושקר בתחום המשפט מתייחס לניתוח עדות, וקביעה אם הטענות המוצגות בפני השופט הן עובדות (אמת) או טעויות, בדיות או משאלות-לב (שקר).
פעמים רבות נאמר כי שופטים מנסים "להגיע לחקר האמת", כלומר, לגלות איזו מבין העדויות היא עדות אמת ואיזו - שקר.
ישנן מערכות משפט שבהן ההכרעה בדבר אמיתותן של עדויות נתונה בידי חבר מושבעים.
חוקרים ושופטים משתמשים במדדים שונים לבירור האם עדות היא אמיתית או שקרית.
האם העדות היא קוהרנטית או מכילה סתירות
האם העדות ניתנה מיד לאחר האירוע הנטען או שהיא עדות כבושה ונתנה זמן רב לאחר האירוע
באם העדות היא עדות כבושה מבחינת הרשויות, האם העד סיפר על האירוע למקורביו או שלא סיפר לאף אחד?
האם התנהגות העד הגיונית או שמעידה על התנהגות "לא רציונלית"?
האם העדות עקבית או שהשתנתה עם הזמן בהתאם להתפתחויות משפטיות?
האם יש לעד מניע להעיד עדות שקר?
כאשר העדות כוללת דברי שקר, עולה השאלה האם עובדה זאת פוסלת את כלל העדות, או שמא ניתן לברור מתוך העדות דברי אמת?
האיסור על עדות שקר מופיע בעשרת הדיברות: .
במשפט העברי עדים זוממים הם שני עדים שעדותם התבררה כעדות שקר, בשל העובדה כי עדים אחרים העידו עליהם שלא יכלו להיות במקום שבו הם מעידים שהמקרה התרחש בזמן בו הם מעידים שהמקרה התרחש.
'זוממים' משמע שזממו שאדם אחר יענש שלא כדין.
במקרה זה קובע המקרא שייגזר על העדים אותו גזר הדין שהיה אמור להינתן לאדם עליו העידו ("ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו").
לרוב פסק דין זה מתקיים במדויק, אך קיימים חריגים.
הלכות עדים זוממים טומנות בחובן עיקרון יסודי בהלכות עדות במשפט העברי: "עדות שאי-אתה יכול להזימה - אינה עדות".
על כל עדות להיות בת הזמה, ועדות שאינה עומדת בקריטריון זה אינה עדות כשרה.
לפני הגדת עדות מזהירים את העדים, שלא יעידו עדות שקר.
בתלמוד נזכר כי אחד מנוסחי האזהרה לעדים הוא בנוסח "סהדי שקרי אאוגרייהו זילי", כלומר: מודעים להם כי "עדי שקר בזויים אפילו בעיני שוכריהם".
בהתאם גישה זו של המשפט העברי, שלוש הצעות חוק לתיקון דיני הראיות הועלו בכנסת ועניין ביטול השבועה והחלפתה באזהרת עדים.
בדיונים הובאה בהרחבה גישת המשפט העברי לשבועה וכיצד באה לידי ביטוי בחוק הראיות הישראלי.
עדי גורדון (נולד ב-4 במרץ 1966) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז.
כילד שיחק טניס, טניס שולחן וכדורגל ואף זכה בגביע ואליפות המדינה עם קבוצת הילדים של הפועל חדרה.
הוא היה מלך השערים בארץ לגילאי 13–14 (38 שערים), ולמד בתיכון חקלאי פרדס חנה.
כישרונו בתחומי הספורט השונים הביא אותו לנקודה בה הוא היה צריך לבחור בין הכדורגל לכדורסל.
למרות גובהו הנמוך יחסית לענף, 1.80 מ', בחר גורדון בכדורסל.
את דרכו ככדורסלן התחיל בגיל 14 וחצי כרכז במכבי חדרה.
בגיל 18 עבר לשחק בליגה הלאומית, הליגה הראשונה באותה תקופה, במדי מכבי חיפה תחת המאמן פיני גרשון.
במחזור הראשון של אותה עונה זימנה ההגרלה למכבי חיפה משחק בית נגד האלופה מכבי תל אביב.
במשחקו הראשון אי פעם בליגה הלאומית, קלע גורדון סל ניצחון בשנייה האחרונה של המשחק.
כבר מעונה זו ניכר היה שגורדון מצטיין במיוחד בדקות ההכרעה, תכונה שבלטה לאורך כל הקריירה שלו, הרצופה במשחקים שאותם הכריע בדקות הסיום.
בשנה זו גורדון היה עדיין שחקן נוער במכבי חיפה והוביל אותה לזכייה בדאבל היסטורי מבלי שהפסידו במשך כל העונה, תוך שהוא קולע בממוצע כ-30 נקודות למשחק.
במשחק האליפות לנוער, בגמר הפלייאוף, הגדיל גורדון לעשות כאשר קלע 48 נקודות מתוך 76 הנקודות של קבוצתו.
לאחר 5 שנים במכבי חיפה, עבר גורדון להפועל חיפה שהתפרקה זמן קצר לאחר מכן.
גורדון נדד להפועל גליל עליון, שם שיחק שנה אחת ואז עבר לקבוצת הפועל ירושלים, בה זכה לפריצתו הגדולה, ולמעמד של אחד מבכירי שחקני הכדורסל בארץ.
בעונותיו בירושלים הציג גורדון יכולת מעולה ומעוררת השראה, ובעיקר התפרסם בזכות יכולת ניהול המשחק וקבלת ההחלטות שלו.
בתקופתו בהפועל ירושלים גורדון הוביל אותה להישגים ספורטיביים ולמעמד של אחת הקבוצות הטובות בליגה.
בין היתר הנחילה הקבוצה תבוסות צורבות ליריבה המושבעת והאלופה הנצחית מכבי תל אביב.
באותן שנים נוצר קשר מיוחד בין השחקן לאוהדי הקבוצה, שעתיד לשחק תפקיד חשוב בגורלה.
בעונת 94/95 עקב בעיות כספיות בירושלים עזב גורדון את הקבוצה, יחד עם סמל אחר של הקבוצה, דורון שפע, להפועל חולון שאומצה באותה שנה על ידי איש העסקים נחום מנבר.
הציפיות היו גבוהות וכך גם התוצאות: באותה עונה חולון הגיעה למקום השני בליגה הסדירה, ולגמר גביע המדינה בו הפסידה לבני הרצליה.
לאורך כל אותה עונה אוהדי הפועל ירושלים, שהמשיכו לראות בו את סמלה הבלתי מעורער של הקבוצה, המשיכו לשיר לו שירים במשחקים ולקרוא לו לשוב.
בזכות קשר מיוחד זה הצליח גורדון לשכנע את הספונסר מנבר להעביר את תמיכתו להפועל ירושלים, ולהחזיר אליה את גורדון ואת שפע.
בעונת 95/96 הוביל גורדון את ירושלים לתואר הראשון שלה אי פעם - גביע המדינה, באחד ממשחקי הגמר הגדולים והזכורים ביותר בכדורסל הישראלי.
לאחר שקלע את סל הניצחון מול בני הרצליה בחצי הגמר, שב וקלע גם בגמר מול מכבי תל אביב את סל הניצחון המכריע בשנייה האחרונה, מעל טום צ'יימברס.
בעונה הבאה, בניגוד לכל הציפיות ומול קבוצה חזקה מאוד של מכבי תל אביב, שחזרה ירושלים את הישגה, וזכתה שוב בגביע המדינה לאחר משחק גדול נוסף של גורדון, בו קלע 32 נקודות (מתוך 89 של ירושלים).
באותה עונה גם הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר שבמשחק שמינית הגמר נגד פנרבחצ'ה הטורקית, קלע גורדון זריקת עונשין מכריעה והחטיא במכוון את הזריקה השנייה, וכך מנע התקפה מתוכננת של הטורקים.
בגיל 19 זומן גורדון לראשונה לנבחרת ישראל.
מאמנה אז היה צביקה שרף אשר אימן את מכבי תל אביב ובנוסף היה בסכסוך מתמיד עם פיני גרשון שגורדון היה מזוהה איתו בתחילת דרכו.
דברים אלו הובילו לאפלייתו של גורדון.
בין השנים 1992–1996 גורדון היה השחקן הדומיננטי בנבחרת ישראל, בה שיחק 118 משחקים בסה"כ.
בטורניר הקדם אולימפי בספרד גורדון בלט במשחק נגד ליטא הגדולה של סאבוניס ומרצ'ולוניס, בו הוא קלע 38 נקודות ומסר 8 אסיסטים.
יומיים לאחר-מכן במשחק בטורניר נגד קרואטיה עם פטרוביץ' וקוקוץ' הוא קלע 25 נקודות.
ב-1993 הוא היה השחקן הבולט ביותר במשחק נגד נבחרת יוון (עם פנאיוטיס יאנאקיס) באליפות אירופה.
במשחק זה קלע גורדון 35 נקודות, ונבחרת ישראל זכתה בניצחון מפתיע.
בשנים 94–95 במסגרת קדם אליפות אירופה הוביל גורדון את הנבחרת לאליפות אירופה כאשר הצטיין בכל הטורניר והוביל בו את הנבחרת בנקודות, אסיסטים וחטיפות.
הוא בלט במיוחד בשני משחקים קשים, הוא קלע 21 נקודות בניצחון בטורקיה ובניצחון נוסף, היסטורי, בספרד בו קלע 25 נקודות ומסר 7 אסיסטים.
באותה תקופה היו לגורדון עימותים רבים עם מאמן הנבחרת דאז צביקה שרף.
בשיאם, בשנת 1997, בעונת שיא שבה נבחר לשחקן העונה על ידי מאמני הליגה, הוא החליט לפרוש מהנבחרת לפני ההתכנסות שלה לאליפות אירופה.
גורדון אמר שאינו מוכן לשתף יותר פעולה עם הרוח המיליטנטית של צביקה שרף, דרך שלדעתו לא הייתה ראויה ופגעה במהות של המשחק והנבחרת.
עקב כך הוא הושעה משני משחקי ליגה.
בתום העונה האחרונה שלו בירושלים (97/98), הודיע גורדון על פרישתו מכדורסל.
לאחר הפרישה התרכז גורדון בפעילות רוחנית, תוך שהוא מבודד עצמו מן התקשורת ואף מקהל האוהדים הישן שלו ומופיע רק באירועים בעלי הקשרים חברתיים.
אחד הדברים הבולטים בביוגרפיה של גורדון הוא יחסיו המיוחדים עם קהל האוהדים הירושלמי.
בין היתר מימן גורדון מכספו הפרטי את הטסתה של קבוצת ילדים למשחק הקבוצה באילת.
בתקופה השנייה שלו בירושלים חילק גורדון בחינם אלפי חולצות לאוהדים עליהן מוטבעת הסיסמה משירו של אריק איינשטיין "יש בנו אהבה והיא תנצח" - ביטוי שמבטא את פילוסופיית המשחק שלו, ואומץ כסמל על ידי אוהדי הקבוצה וקבוצות הפועל ירושלים בכלל.
מערכת היחסים המיוחדת לא נעצרה באוהדים.
גורדון, שכבר הפך לסמל של הפועל ירושלים, הוביל את הקבוצה למעורבות עמוקה יותר בענייני הקהילה.
הוא הביא לקבוצה את התפישה האומרת כי "ירושלים היא לא קבוצה שיש לה קהל, אלא קהל שיש לו קבוצה".
תפיסה זו הוא יישם על ידי הקמת בית ספר לכדורסל בקהילה, השתתפות באירועי צדקה ופעילויות חברתיות אחרות, בין היתר כחבר עמותת הפועל קטמון ירושלים.
להיות מלך אמיתי, אוטוביוגרפיה, איורים: מירב סלומון.
הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2008
הספר תורגם לאנגלית בשם To be a true king : an autobiography, בתרגום תומר רוזן גרייס ובאותה הוצאה, 2009
עדי אשכנזי (נולדה ב-23 במרץ 1975) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית, שחקנית, תסריטאית, מדבבת ומנחת טלוויזיה ישראלית.
עדי אשכנזי נולדה וגדלה בהרצליה למשה וכוכבה אשכנזי כבת זקונים ולה שני אחים גדולים.
את לימודי התיכון עשתה אשכנזי בתיכון הראשונים בהרצליה.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל הקשר בקריה.
במהלך הצבא למדה במכינה למשחק של ניסן נתיב, ולמדה כשנה תיאטרון חזותי בחולון.
לאחר מספר אודישנים, התקבלה לבית הספר למשחק "בית צבי", ולאחר שסיימה שם את לימודיה שיחקה במספר הצגות בתיאטרון, כמו: "מפגשים" ובהצגות הילדים "זהירותי מהירותי" ו"אלאדין".
במקביל החלה להופיע אז במועדון הסטנד-אפ "קאמל קומדי קלאב".
באותה תקופה החלה להופיע במסגרת הערוץ הראשון, שם הנחתה את תוכנית הילדים "זאפ לראשון", ותוכניות ילדים נוספות.
בשנת 2000, במסגרת הטלוויזיה החינוכית, הופיעה בגרסה מחודשת של תוכנית ההומור "דומינו גרוס", שם הופיעה לצד מיה דגן, ענת מגן-שבו ועוד קומיקאים נוספים.
בשנים 2000–2001 דיבבה את מים בסדרת הילדים "הנימנומים" ששודרה בערוץ 2.
פריצתה הגדולה של אשכנזי הייתה בשנת 2002, כשהופיעה בתוכנית האירוח "יאיר לפיד" בערוץ 2. בתוכנית, הופיעה כמגישת הפינה הקומית, והציגה קטע ברוח הסטנד-אפ.
אשכנזי, עדיין אלמונית, הגישה במשך שנתיים את הפינה אותה הגיש לפני כן אדיר מילר, ולאחר מכן קומיקאים מוכרים נוספים כגון: ליטל שוורץ ורותם אבוהב יחד עם ענת מגן-שבו.
בשנת 2004 התארחה בתוכנית "השיר שלנו" בתפקיד עצמה.
באותה השנה, זכתה על הופעתה בפינה בפרס "אשת הבידור של השנה" ובשנת 2006 זכתה גם כן בפרס "אשת השנה בטלוויזיה", במסגרת טקס פרסי "אנשי השנה", שעורך ערוץ 2.
משנת 2005 החלה אשכנזי לככב בתוכנית יחיד משלה בשם "מה זה השטויות האלה?!", אותה היא גם מפיקה.
הסדרה, שמשודרת במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2 ובעבר שודרה גם בערוץ ביפ, משתייכת לז'אנר הדוקו-קומי (מוקומנטריה), ועוקבת אחר תופעות שונות בצורה הומוריסטית.
ב-2009 צולמה העונה הרביעית ועלתה לשידור ב-2010. בתקופה זו העלתה מופע סטנד-אפ, שבמסגרתו היא מופיעה בתיאטרון "צוותא" ובעוד מספר אולמות תיאטרון.
בינואר 2013 החל בערוץ 2 שידורה של הסדרה הקומית בכיכובה "בלתי הפיך", בה היא מגלמת אישה המתמודדת לראשונה עם הורות יחד עם בן זוגה (בגילומו של מולי שולמן).
באותו שנה נבחרה אשכנזי להציג מופע סטנד-אפ מיוחד ביום הולדתו ה-90 של הנשיא דאז שמעון פרס.
בספטמבר 2016 חזרה התוכנית "מה זה השטויות האלה?!" לעונה חמישית ובמרץ 2018, לעונה שישית, בשידורי קשת 12.
בשנת 2020 הצטלמה לסדרה "לבד בבית" בתפקיד נתי צור אשר משודרת בכאן חינוכית.
באותה שנה החלה לכתוב סטנדאפ בשיתוף פעולה עבור הסטנדאפיסטית יונה קפח.
בשנת 2021 החל בערוץ 12 שידורה של הסדרה "שיטת אשכנזי" בכיכובה.
בשנת 2022 השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים", העפילה לגמר וזכתה במקום השני.
ב-2023 נבחרה לשמש כפרזנטורית של חברת בזק.
ב-2024 החלה הסדרה "הייתי מתה" בכיכובה, בה היא משתפת את הצופים בחוויה חוץ גופית שחוותה ב-2008 ובהשלכותיה.
בשנת 2001 נישאה אשכנזי לשחקן קובי דורון ובשנת 2004 הם התגרשו.
משנת 2010 היא בזוגיות עם איתן בן זקן, מנהל ובנו של הבעלים של יקב קסטל, ולהם בן ושתי בנות.
השניים נישאו ב-26 באוקטובר 2018.
עדי בנימינוב (נולד ב-24 באוגוסט 1956) הוא במאי טלוויזיה ישראלי.
בנימינוב החל לביים ב-1993 בתוכנית "קופיקו".
בשנת 1995 ביים את קלטת הילדים "סבתא בישלה דייסה".
בין השנים 2003-1998 ביים את תוכנית הבידור "רק בישראל".
בין השנים 2007-2000 ביים את "הכספת" שהנחו ארז טל וגבי גזית.
בין השנים 2011-2001 ביים את סדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל".
בשנת 2001 ביים את סדרת הטלוויזיה "אחלה סרט" בהשתתפותם של אלי פיניש ומריאנו אידלמן ואת "לגעת באוכל" של איל קיציס וטל פרידמן.
ב-2002 ביים את תוכנית הטלוויזיה בהנחייתו של רמי ורד.
בשנת 2006 ביים את הטלנובלה "ילדות רעות".
בשנת 2010 ביים את העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "בית ספר למכשפים" ששודרה בערוץ לוגי.
בנוסף ביים גם את התוכניות: "ארץ נהדרת", "החיים זה לא הכל" ואת "מועדון ארוחת הערב".
באוקטובר 2015 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י" בבימויו.
עדי אזר (10 בנובמבר 1955 – 19 ביולי 2004) היה רשם בית המשפט המחוזי בתל אביב שנרצח בשל היותו בתפקיד שיפוטי כרשם על ידי עבריינים.
אזר נולד ב־1955 בישראל ליהושע ופנינה איזראלוב.
למד בתיכון עירוני א' בתל אביב ולאחר סיום הלימודים שירת בצה"ל.
ב־1980 סיים בהצטיינות את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב וב־1981 הוסמך כעורך דין.
לאחר לימודיו, עבד כעורך דין שכיר ולאחר מכן כעורך דין עצמאי.
אחד התיקים הידועים שטיפל בהם היה ניהול עיזבונו של דודו יוסי איזראלוב, שנרצח על ידי אשתו בינואר 1984. במקביל, שימש כעוזר מחקר ואסיסטנט באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בהצטיינות ב־1987. בשנת 1988 סיים בהצטיינות לימודי דוקטורט במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
ב־1992 מונה לשופט בבית משפט השלום בתל אביב.
משנת 1999 עד 2002 שימש בתקופות שונות כשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובספטמבר 2002 מונה לרשם בית המשפט המחוזי.
בתפקידו האחרון נעתר לבקשת נאשמי כנופיית מע"צ לחשוף מסמכים חסויים אשר לפי פרקליטיהם, כללו התייחסות להוראה מגבוה להפעלת אלימות בחקירות.
ב-19 ביולי 2004, בעת שחזר לביתו ברמת השרון, ניגש אלמוני לבוש בגדי מאבטח לרכבו של השופט עדי אזר וירה לעברו ארבעה כדורים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה נרצח שופט בישראל.
בבדיקת המז"פ את הרכב נמצא פתק ובו מוזכר שמו של אסיר העולם יצחק זוזיאשווילי, זאת אף על פי שלא היה ידוע על כל קשר בין האסיר זוזיאשוילי והשופט אזר.
מספר ימים לאחר מכן, פנה סניגורו של זוזיאשווילי, דייוויד וינר, ליועץ המשפטי לממשלה דאז מני מזוז, ומסר שהלקוח שלו יכול למסור מידע לגבי האקדח איתו נרצח השופט.
צירוף שני המקרים הללו הפך את זוזיאשווילי לחשוד בקשר למעשה.
רשימת שיחות הטלפון שנעשו בזמן הרצח במקום האירוע צמצמה את החיפושים לארבעה מספרים.
אחד המספרים, זה של רפי נחמני, היה בקשר עם האסיר זוזיאשווילי.
נחמני אף זוהה על ידי עד ראייה, בעזרת מסדר זיהוי, כמי שלחץ על ההדק.
אבינעם חג'בי, מקורבו של זוזיאשווילי ומי שהסיע את נחמני אל ומהאירוע, היה עד מדינה בתיק.
חקירת המשטרה העלתה כי אסיר העולם יצחק זוזיאשווילי הוא ששלח את רפי נחמני, אסיר עולם נמלט, לרצוח שופט כדי להציג לאחר מכן את האקדח ששימש לרצח ובכך להביא לקיצור מאסרו תמורת המידע.
לאזר לא היה קשר לרוצחים והוא נבחר, מתוך שמונה שופטים ששמות המשפחה שלהם החלו באותיות א' עד ג', בשל נוחות הבריחה מביתו לאחר ביצוע הרצח.
סנגורו של זוזיאשווילי, דייוויד וינר, שהביא לשחרורו של עמוס ברנס, מת ב-2 בינואר 2005 (לאחר שירה בעצמו יומיים קודם לכן), לאחר שנחשד על ידי המשטרה כי ידע פרטים על הרצח.
בעקבות מותו יצר ידידו של וינר, יצחק רובין, סרט תיעודי שבו נטען כי לזוזיאשווילי "נתפר תיק", כפי שקרה לברנס.
לאחר מאבק משפטי עם המדינה שודר הסרט בערוץ הראשון.
ב־23 בפברואר 2006 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את זוזיאשווילי ונחמני ברצח.
השופטים קבעו מעבר לכל ספק סביר כי נחמני "הוא שלחץ על הדק האקדח שקטל את השופט המנוח, זאת בשליחותו של זוזיאשווילי - שרקם את מזימת הרצח, שלט ביד רמה על המלאכה, הניע, דחף, מימן, נתן הוראות בזמן אמת והיווה את הרוח החיה מאחורי רציחתו של המנוח.
ידו הארוכה של זוזיאשווילי כמו יצאה מבין סורגו שבכלא, וסחטה את הדק את האקדח ממנו נורו ארבע היריות הקטלניות שגדעו את חייו של השופט אזר." על זוזיאשווילי נגזרו בנוסף עונש של עשר שנות מאסר לריצוי בחופף למאסר העולם, וחמש שנים במצטבר.
על נחמני נגזרו 15 שנות מאסר לריצוי בחופף למאסר העולם, וחמש שנים במצטבר.
במהלך המשפט הגיש זוזיאשוילי בקשה לפסול את השופט צבי סגל, שעמד בראש ההרכב, מכיוון שסגל היה אחד השופטים שאחריהם עקב, אולם בקשתו נדחתה על ידי השופטים.
לא זו אף זו, אלא שפסק הדין אף קבע כי אפילו אם נתעלם מגרסתו של חג'בי – בה נמצאו קשיים לא מעטים – הרי שהרשעת העותרים עדיין עומדת בעינה נוכח התמונה הנסיבתית העולה מחומר הראיות."
יושב ראש ועדת הכנסת, חבר הכנסת רוני בר־און, אמר כי "הרצח והשבר שהוא יוצר בחברה הישראלית לא פחות מרצח רבין.
אם מדובר בחיסול חשבונות של העולם התחתון הרי הדבר מערער לחלוטין את הנורמות החברתיות והשלטוניות בישראל".
את אשתו הראשונה, ד"ר אורנה אבידן, פגש ב-1974 בקורס מאבחנים פסיכוטכניים בצה"ל.
בשנת 1987 נישא אזר לעו"ד בלהט (בילי) דורון, ולזוג שני בנים משותפים.
אזר נקבר בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
בשנת 2009 נקרא על שמו צומת הכניסה לרמת השרון.
עדי אזר, אילנה נירנברג, רשלנות רפואית וסוגיות בנזיקין, פרלשטיין-גינוסר, 1994 (מהדורה שנייה מורחבת ומעודכנת, ה'תש"ס, 2000)
אשמה, פזיזות ורשלנות במשפט הפלילי, פרלשטיין-גינוסר, 1999
קדם המשפט, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, תשנ"ט 1999
כמו כן, פרסם אזר מאמרים בכתבי העת המשפטיים "הפרקליט", "המשפט", "עיוני משפט" ו"רפואה ומשפט".
עֲדִי, הידוע גם כ"מִצְפֵּה עֲדִי", הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד שפרעם השייך למועצה אזורית עמק יזרעאל.
היישוב הוקם בשנת 1980 על ידי 25 משפחות בני הארץ ועולים מברית המועצות, כחלק מתוכנית המצפים בגליל.
שמו של היישוב ניתן לו בשל הסמיכות שלו ל"תל חלי".
התל שימר את שמה של חלי המקראית, שהייתה יישוב בגבול נחלת שבט אשר.
"עדי" במובן "תכשיט" היא מילה נרדפת ל"חֲלִי".
מבחינה משפטית מהווה היישוב אגודה שיתופית, והוא מנוהל על ידי ועד מקומי.
על אף מיקומו הגאוגרפי של היישוב ב, על רכסי גבעות אלונים שפרעם, הוא משויך מוניציפלית ל.
14 המשפחות הראשונות שעלו על הקרקע התגוררו ברחוב אחד, הרחוב הראשון ביישוב, הוא רחוב אודם כתוארו היום.
השכונה הוותיקה, שהחלה להיבנות בשנת 1987
שכונת "בנה ביתך", שהוקמה במהלך שנות ה-90 ובתיה נבנו בשיטת בנייה עצמאית
"שכונת הזית", שכונתה בעבר "הגבעה המזרחית", ותושביה בחרו בין שלושה דגמי בנייה שונים
"גבעת החרוב", שפיתוחה החל בסוף שנות ה-90
שכונת "האלון", שפיתוחה הסתיים ב-2008
שכונת "התמר", האחרונה שנבנתה, החלה להתאכלס בשנת 2016, בשכונה זו שוכנו 95 משפחות חדשות.
ביישוב מעון יום וגני ילדים, החל מתינוקיה ועד לגן חובה.
מאז הקמת היישוב ועד שנת 2015 למדו ילדי היסודי בבית הספר היסודי אזורי נהלל שבמושב נהלל.
החל משנת 2016 הופנו ילדי כיתה א' לבית הספר "רעים" שבישוב שמשית.
ילדי כיתה ב' עד ו' באותה השנה המשיכו לימודיהם ביסודי נהלל.
ילדי עדי בגיל חטיבת הביניים והתיכון לומדים בכפר הנוער ויצו נהלל.
ביישוב פועלת תנועת נוער השייכת לתנועת "בני המושבים".
עדי אופיר (נולד ב-22 בספטמבר 1951) הוא פרופסור אמריטוס במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, עמית בכיר במכון ון ליר בירושלים, חוקר אורח במרכז לחקר המזרח-התיכון באוניברסיטת בראון, ועמית במרכז ללימודים מתקדמים מכון הרטמן ירושלים.
אופיר קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובפסיכולוגיה ב-1976 מהאוניברסיטה העברית, וב-1980 קיבל תואר שני בפילוסופיה קונטיננטלית.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בוסטון, שם קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה קונטיננטלית ב-1984. מיד לאחר קבלת תואר שלישי החל ללמד היסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות במכון כהן שבאוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2001 פרופסור חבר במכון.
ב-1991 ייסד עם קבוצה של אינטלקטואלים את כתב העת "תיאוריה וביקורת".
אופיר כיהן כעורך כתב העת מרגע הקמתו ועד שנת 2000, אז החליפו יהודה שנהב.
אחד מפרסומיו הבולטים, שמהווה מסמך מרכזי בהגדרת העמדה הפוסטמודרנית, הוא פוסטמודרניזם: עמדה פילוסופית, חלקו המצוטט של המאמר הוא סעיף 3 - תשעה עקרונות של עמדה פוסט מודרנית, בו מסביר אופיר מדוע בבסיס עמדת הפוסטמודרניזם יש להביא את שלילת המוניזם כגורם מלכד לכדי עקרון אחד.
הוא מדגים את עיקריו באופן בין תחומי, דרך קשת רחבה של בחינות שונות, כגון אפיסטמולוגיה, אונטולוגיה, אתיקה, סמנטיקה, פסיכולוגיה ועוד.
תחומי העניין העיקריים של אופיר הם פילוסופיה קונטיננטלית מודרנית ובת זמננו, אתיקה, פילוסופיה פוליטית ותאוריה ביקורתית.
הוא כתב על הוגים בולטים במאה העשרים כמישל פוקו, ז'אן פרנסואה ליוטר, חנה ארנדט, עמנואל לווינס וג'ורג'ו אגמבן, וכן על היבטים שונים של תרבות וחברה בישראל.
בספרו לשון לרע הוא הציג קווי מתאר ל"אונטולוגיה מוסרית" המבוססת על הבנת ייצורן של "רעות" (אובדן, נזקים, פגיעות, סבל וסיכונים) והפצתן בחברה, ומציע פרשנות חדשה למושגי הרוע והעוול.
ספרו עבודת ההווה הוא אסופת קריאות דה-קונסטרוקטיביות של טקסטים ואירועים שהותירו את רישומם על התרבות הישראלית בת זמננו.
ב-2002 פרסם יחד עם בת זוגו אריאלה אזולאי את ימים רעים – אסופת מאמרי ביקורת על המצב הפוליטי בישראל כיום.
בשנת 2008 הוציא עימה את הספר משטר זה שאינו אחד – כיבוש ודמוקרטיה בין הים לנהר העוסק בבחינה מחודשת של מבנה המשטר בישראל.
בשנים 2000–2003 ניהל מחקר בין-תחומי על "פעולות הומניטריות בעתות אסון: עיצוב הדמיון הפוליטי והרגישויות המוסריות בימינו".
עם ד"ר סרי חנפי מהמרכז לחקר הפזורה הפלסטינית ברמאללה הוא מרכז קבוצת מחקר ישראלית-פלסטינית על תהליכי "קטסטרופיזציה" בשטחי יהודה ושומרון ועל תגובות הארגונים ההומניטריים וארגוני זכויות האדם, מקומיים ובינלאומיים, להיבטים שונים של האסון הכרוני המתמשך בשטחים.
אופיר מרכז גם סמינר חוקרים בנושא "מושג הפוליטי במחשבה הפילוסופית במאה העשרים".
ב-2010 ייסד את מפתח: כתב עת לקסיקלי למחשבה פוליטית.
אופיר נשוי לאריאלה אזולאי ומתגורר עמה בפרובידנס, רוד איילנד.
בשנת 1987, במלאת 20 שנים למלחמת ששת הימים, ייסד אופיר ביחד עם חנן חבר את תנועת המחאה "השנה ה-21" שהתנגדה להמשך שליטת ישראל בשטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
ביולי 1989 נכלא בשל סירובו לשרת בשטחים הכבושים.
חלק מכתיבתו עוסקת גם היא בנושאים אלו.
בספרו "לשון לרע" העוסק בשאלות מוסר בעידן פוסט מודרני דן אופיר במהות הרוע ובין השאר כתב: "לא הסכמתי לקבל את הציווי המעין דתי, שאוסר להשוות בין אושוויץ לאתרי רוע אחרים...
חיפשתי דרך אחראית, שקולה, מנומקת, נטועה בדיון תורת-מוסרי שיטתי, לשקם רצף מושגי שיאפשר להשוות בין הרוע שהתחולל באושוויץ לרוע שמחוללים צאצאי הקורבנות ויורשיהם לאנשים שאותם הפכו לגרים בארצם, לנתינים תחת משטר כיבוש צבאי, וגם ללוחמי חירות במאבק אנטי-קולוניאלי, לטרוריסטים, לרוצחים".
בשנת 2001 יצא לאור הקובץ "זמן אמת: אינתיפאדת אל-אקצה והשמאל הישראלי" בעריכתו של אופיר.
בספר קובצו 29 מאמרים של סופרים, אנשי אקדמיה ועיתונאים ממחנה השמאל בישראל, אשר דנו בסיבות לפרוץ האינתיפאדה השנייה ובהתייחסות השמאל אליה.
בהקדמה לספר קבע אופיר כי ללא חזרה לקווי שביתת הנשק של 1948, פינוי כל היישובים היהודיים שהוקמו לאחר 1967, ובכלל זה הבנייה בירושלים, ופתרון של שאלת הפליטים לא יהיה פיוס עם הפלסטינים.
אופיר צפה כי אם יושג הסכם יהיה זה "במחיר של מה שהימין מכנה 'קרע בעם'" ולדעתו "המחיר הזה ראוי".
בסוף דבריו הזהיר אופיר מפני הפסקת המשא ומתן עם הפלסטינים בעקבות פרוץ האינתיפאדה ומפני הרצון "לשכוח את הכיבוש" ולפנות לסדר יום אזרחי פנימי של החברה הישראלית:
בשנת 2010 נמנה עם מייסדי ארגון "אנו פליטים" המעניקה סיוע משפטי לפליטים ומבקשי מקלט מאפריקה המגיעים לישראל.
תשעה עקרונות של עמדה פוסט מודרנית.
בתוך אילן גור זאב (עורך) חינוך בעידן השיח הפוסטמודרני, י-ם, מאגנס, תשנ"ז, עמ' 148–160
עורך, 50 ל-48: מומנטים ביקורתיים בתולדות מדינת ישראל – תיעוד אירועים, מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
לשון לרע: פרקים באונטולוגיה של המוסר, הוצאת עם עובד, 2000
עורך (יחד עם יואב פלד), ישראל: מחברה מגויסת לחברה אזרחית?
עורך (יחד עם מיכל גבעוני, חגי כתריאל וארז ויס), זמן אמת: אינתיפאדת אל-אקצה והשמאל הישראלי, הוצאת כתר, 2001
עבודת ההווה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
יחד עם אריאלה אזולאי ימים רעים, רסלינג, 2002
אזולאי, אופיר, משטר זה שאינו אחד - כיבוש ודמוקרטיה בין הים לנהר, הוצאת רסלינג, 2008
אלימות אלוהית, הקיבוץ המאוחד, מכון ון ליר, 2013
עדי אֶלדָר (במקור, "עאדל דלאל"; נולד ב-24 במאי 1944 בעיראק) הוא ראש עיריית כרמיאל לשעבר, ויושב ראש מרכז השלטון המקומי בישראל בשנים 1994–2009.
אלדר נולד בשנת 1944 לוויקטוריה ונחום דלאל בבגדאד.
עם עלייתה של משפחתו לישראל ב-1951, הם התגוררו במעברה שפעלה בשטח מחנה המעפילים בעתלית ולאחר מכן, במשך כשנה, במעברת כפר נחמן.
משם, עברו לרעננה ואחר כך, להרצליה.
אלדר למד בתיכון בכפר הירוק.
במקביל ללימודיו, שימש כיושב ראש ועד המשק ורכז המשק בכפר.
היה חניך בתנועת הנוער "המחנות העולים", ובמסגרת זאת, היה שותף לארגון גרעין נח"ל שעלה לקיבוץ משגב עם בגליל העליון.
ב-1962 החל אלדר את שירותו הצבאי בנח"ל.
עם שחרורו, נשאר בקיבוץ משגב עם, ומילא תפקידים שונים בתחום החינוך - רכז חינוך של חברת הנוער, ארגון גרעיני נוער והדרכתם ויו"ר ועדת התרבות במשק.
אלדר למד באוניברסיטת חיפה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל.
בנוסף הוא בעל תעודת הוראה.
אלדר עבר עם משפחתו לכרמיאל ב-1973, בה עבד כ-13 שנים כמנהל המחלקה לחינוך.
במקביל לתפקידו, שימש במשך שלוש שנים כמנהל המתנ"ס בעיר.
מ-1979 מכהן אלדר כחבר מרכז מפלגת העבודה.
ב-1986 מונה אלדר ליועץ שר החינוך והתרבות יצחק נבון בתחומי הקשר עם הכנסת והמפלגה, כספי האפוטרופוס הכללי בתחום החינוך והתרבות, אגף הפיתוח והבינוי, אגף התרבות, החברה למתנ"סים, ערבים ודרוזים, עיירות הפיתוח ויישובי קו העימות.
ב-1989 נבחר עדי אלדר לראשונה לראשות עיריית כרמיאל (58% תמיכה בסיבוב השני), ובהמשך נבחר לקדנציה שנייה ב-1993 (82% תמיכה), לקדנציה שלישית ב-1998 (71% תמיכה), לקדנציה רביעית ב-2003 (79% תמיכה), לקדנציה חמישית ב-2008 (58% תמיכה) ולקדנציה שישית ב-2013 (61% תמיכה).
במהלך תפקידו קיבל אלדר מספר פרסים הקשורים לניהול העיר - ב-1994 קיבל את פרס קפלן על מצוינות בקליטת תושבים ועולים חדשים בכרמיאל; ב-1995 קיבל פרס על ניהול נכון של קופת העירייה, שהתמידה אז באיזון כספי במשך 32 שנים; ב-1996 קיבל בשם כרמיאל פרס ראשון בתחרות קריה יפה בישראל יפה.
ב-1994 נבחר אלדר לתפקיד יושב ראש מרכז השלטון המקומי, וב-1999 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד זה.
אלדר היה חבר בוועדה לאיחוד רשויות מקומיות בראשותו של חיים בן-שחר.
שימש בתפקידו עד שנת 2009, אז החליף אותו, שלמה בוחבוט, ראש עיריית מעלות-תרשיחא.
במסגרת תפקידו במרכז השלטון המקומי, היה אלדר גם פעיל בזירה העולמית, וכיהן בין השאר כחבר ההנהלה המצומצמת של ארגון מרכזי השלטון המקומי בעולם, וכן שימש בשנים 2002–2004 כסגן נשיא "LACDE", הארגון העולמי של הרשויות המקומיות לטיפול באסונות ומקרי חירום.
בדצמבר 2005, לאחר הקמת מפלגת "קדימה", הצטרף אליה אלדר.
בשנת 2007 נחשב אלדר למועמד מוביל לתפקיד יו"ר מפעל הפיס, אולם ועדת האיתור לא המליצה עליו.
עתירה שלו לבג"ץ נגד ועדת האיתור הקפיאה את המינוי לזמן מה.
ועדת איתור חדשה מנתה אותו ברשימה של 5 מועמדים לתפקיד שהוגשה לראש הממשלה בנימין נתניהו, אך אלדר לא נבחר לתפקיד.
בשנת 2008 חשף מבקר המדינה התנהלות בעייתית של אלדר כיו"ר מרכז השלטון המקומי: משכורות גבוהות, מינויים פוליטיים והיעדר ביקורת.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-2018 הודיע אלדר כי לא יתמודד לכהונה נוספת על ראשות העיר ולאחר כמעט 30 שנה פרש מתפקידו.
בבחירות שהתקיימו באוקטובר אותה שנה נבחר במקומו ראש העיר החדש, משה קונינסקי.
אלדר היה חבר בוועדות ציבוריות רבות.
ביניהן, הוועדה לבדיקת ההימורים בראשות השופט בנימין כהן, הוועדה לבדיקת בתי המשפט העירוניים בראשות השופט יצחק זמיר, ועדת השרים לערי פיתוח, הוועדה הציבורית "מחשב לכל ילד" ו"הוועדה לצדק סביבתי".
הוא שימש בתפקידים ציבוריים רבים.
אלדר נשוי, אב לשלושה וסב.
אחיו הצעיר, נהרג במבצע שלום הגליל בהפצצת כוחות חטיבה 943.
עדי מאיה ביכמן (נולדה ב־5 בפברואר 1983) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל, שהשתתפה באולימפיאדת סידני (2000).
סיימה חמישית באליפות אירופה (הלסינקי 1999) והייתה שיאנית ישראל במשך כ־23 שנים (1998–2021).
היא הייתה השחיינית הישראלית הראשונה ששחתה 800 מטר חופשי מתחת ל־9 דקות, וזכתה בשתי מדליות ארד באליפות אירופה לנוער (מוסקבה 1999).
בנוסף שיחקה שנתיים בנבחרת ישראל בכדורמים נשים.
לאחר פרישתה מהקריירה הספורטיבית עברה ביכמן לתחום ניהול הספורט.
מאז 2021 היא חברת הנהלה בוועד האולימפי בישראל וכיהנה כיו"ר הוועדה המקצועית של הוועד במשך ארבע שנים, עד שנבחרה בשנת 2024 ליו"ר איגוד השחייה בישראל – האישה הראשונה בתפקיד זה.
בנוסף היא חברת הנהלה במכבי ישראל.
משנת 2016 היא עובדת ב; בתחילה ייסדה את תחום הספורט במכללה במסלול לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמחות בספורט, ובשנת 2022 מונתה למנהלת הפקולטה למקצועות הבריאות.
בסוף נובמבר 2025 החליטה ועדת האיתור של הוועד האולימפי פה אחד על בחירתה של ביכמן לתפקיד מנכ"לית הוועד האולימפי בישראל.
ביכמן נולדה וגדלה בקריית אונו.
היא החלה לשחות בגיל חמש וחצי בקבוצת השחייה של מכבי קריית אונו בהדרכת אורי קליינמן וחיים פיינגולד, ובהמשך התאמנה כשנה בהדרכתו של רובי שלו בקבוצות השחייה של הפועל גבעתיים ומכבי קריית אונו.
בגיל 11 עברה להתאמן באקדמיה למחוננים בספורט במכון וינגייט בהדרכת לאוניד קאופמן.
ביכמן מכהנת כחברת הנהלה במכבי ישראל (מאז 2019), כחברת הנהלת איגוד השחייה בישראל וכחברת הנהלת הוועד האולימפי בישראל.
בין השנים 2021–2024 שימשה יו"ר הוועדה המקצועית של הוועד האולימפי וחברת הוועדה של הוועד האולימפי האירופי (EOC) לפסטיבל האולימפי האירופי לנוער (EYOF).
בשנת 2024 נבחרה ליו"ר איגוד השחייה בישראל.
ביכמן הייתה השחיינית הישראלית הראשונה שירדה מתשע דקות במשחה ל-800 מטר חופשי, והחזיקה בשיאים ישראליים במשך יותר משני עשורים.
לאחר פרישתה מהקריירה התחרותית שימשה מנהלת פרויקטים ב"אתנה" – המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט ברשויות מקומיות ובאגודות ספורט.
בשנת 2015 מונתה למנהלת מחלקת הספורט במועצה המקומית סביון, וכיום היא מנהלת הפקולטה למקצועות הבריאות בקריה האקדמית אונו.
בעבר עסקה גם בפעילות התנדבותית נוספת, בין היתר כמאמנת בקבוצת השחייה של צה"ל וכחברה בוועדת הנדלר לקביעת אמות המידה לחלוקת ההקצבות בספורט.
היא השתתפה בתוכנית המנטוריות הבינלאומית של Women Athletes Business Network בשיתוף "ארנסט ויאנג", אשר כללה 25 ספורטאיות עילית מרחבי העולם.
ביכמן מחזיקה בתעודת מאמן שחייה ואימנה בעבר בקבוצות השחייה של מכבי פארק המים רעות ובמכבי שוהם.
ביכמן נשואה ליניב שיר־עז ולהם שתי בנות.
M.A בניהול ארגוני ספורט – תואר משותף של תוכנית MEMOS של הוועד האולימפי הבינלאומי עם אוניברסיטת Catholique de Louvain שבבלגיה, בהצטיינות יתרה.
M.A בלימודי מגדר – אוניברסיטת תל אביב.
B.Sc במדעי המחשב – המכללה האקדמית תל אביב–יפו.
B.A בפסיכולוגיה ובניהול ספורט – אוניברסיטת רייס (Rice University), טקסס, ארצות הברית; חברה בנבחרת All American Team.
בוגרת קורס מאמנים וקורס מדריכי שחייה – בית הספר למאמנים ומדריכים ע"ש נט הולמן, מכון וינגייט.
עדי (עדיאל) גולדשטיין (נולד ב-27 ביוני 1978) הוא מפיק מוזיקלי, פסנתרן, מלחין ומעבד ישראלי.
גולדשטיין הוא פרוגרמר המשתתף בהקלטות של אמנים בישראל, בהן הוא מפיק ומעבד דרך המחשב.
גולדשטיין נולד בנתניה כבן הזקונים של קורנל (מיקרוביולוג) וריטה גולדשטיין.
אימו היא מורה לפסנתר שליוותה את לימודיו המוזיקליים לאורך השנים.
גולדשטיין גדל כדור רביעי למשפחה של מוזיקאים.
החל ללמוד לנגן על פסנתר בגיל 4 אצל סבתו חנה ולמין, ממנה רכש את יסודות הנגינה.
בגיל 8 המשיך בלימודי ג'אז, מוזיקה קלה ותאוריה אצל גדי גולדמן.
בגיל 14 החל ללמוד קומפוזיציה אצל המוזיקאי והפסנתרן עופר ברייר.
בהמשך, למד בבית הספר התיכון "אורט ליבוביץ'" במגמות אלקטרוניקה ומחשבים.
את דרכו המוזיקלית התחיל עוד בהיותו תלמיד, כאשר בשנת 1996 ניגן בהרכב הפיוז'ן "זונזי" של אלכס ברשדסקי ואוצי צימרינג.
בגיל 18 הצטרף להרכב הג'אז של אסף סירקיס, "the inner noise".
בגיל 19 וחצי הצטרף ללהקת "קובסון", הרכב סלסה-ג'אז.
מפגש אקראי ב-2001 עם המפיק המוזיקלי איל ליאון קצב, הוביל את גולדשטיין לחיבור ראשון עם עולם הפופ.
בגיל 22 הוא ניגן ועיבד את הדיסק של ירמי קפלן, "הזמן האבוד", שהפיקו קפלן וקצב.
ב-2003 הצטרף גולדשטיין להרכב של ריטה, בניהולו המוזיקלי של המפיק לואי להב, למופע "ריטה ההופעה - Live 2003".
כן ניגן ועיבד את אלבום הבכורה של יהושע לימוני, "יהושע".
במהלך המופע של ריטה התחבר גולדשטיין עם המוזיקאי דודו טסה.
ב-2004 הפיק במשותף עם טסה את הלהיט "הלילה לא", שכתבו מאיר אריאל ורמי קלינשטיין; שיר מופיע בתקליטו של דודו טסה "בדיוק בזמן".
באותה שנה ניגן גולדשטיין בלהיט "מי" של להקת "שוטי הנבואה", מתוך האלבום הזהב של הלהקה, "מחפשים את דורות".
ב-2005 הפיקו טסה וגולדשטיין את השיר והקליפ "תנו לו צ'אנס", בביצועה של שלישיית מה קשור.
באותה שנה נוצר שיתוף פעולה נוסף עם המפיק המוזיקלי לואי להב, שהוליד את האלבום "יום יום" של הזמרת דנה ברגר, בו גולדשטיין עבד כנגן ומעבד; האלבום הופץ בשנת 2006. ב-2005 עיבד גולדשטיין את אלבומה של הזמרת שרון חזיז, שנקרא "שרון חזיז" ואף ניגן בו.
באותה שנה הלחין ועיבד יחד עם שמוליק נויפלד את פסקול סדרת המציאות "דרוש מנהיג".
ב-2006 עיבד גולדשטיין וניגן באלבומו של רמי קלינשטיין, "הרבה פנים".
באותה שנה, תוך שיתוף פעולה עם המפיק המוזיקלי יעקב למאי, ניגן ועיבד גולדשטיין את השיר "ללכת עם האור", מתוך האלבום "ללכת עם האור" של זהבה בן.
גולדשטיין ניגן גם באלבום הזהב של דין דין אביב, "סודותיי", בהפקתו של משה דעבול.
בין היתר הפיק את השיר "מחכה" עבור ריטה.
ב-2008 ניגן, עיבד והפיק את האלבום "אברהם טל" של אברהם טל והיה שותף להלחנת הלהיט "הזמן עושה את שלו".
ב-2009 גולדשטיין הצטרף להרכב המוזיקלי של העונה השביעית של התוכנית "כוכב נולד".
בנוסף ניגן באלבום הזהב "מבול" של קרן פלס; הפיק ועיבד במשותף עם עברי לידר את המופע "רמזים" של ריטה; ניגן ועיבד שלושה שירים באלבום הבכורה "יאיר זיו" של יאיר זיו; והלחין בשיתוף עם נויפלד את המוזיקה לסדרה "מרחק נגיעה".
ב-2010 הפיק מוזיקלית את המופע בפארק הירקון של האלבום "עבודה עברית 2010".
באותה שנה הלחין, עיבד והפיק בשיתוף עם אברהם טל את פסקול הסדרה "חטופים".
ב-2011 גולדשטיין ניגן בדואט של שלמה ארצי ואריק איינשטיין "חוזרים הביתה" בהפקתו של גיא בוקאטי.
כמו כן, הפיק ועיבד במשותף עם עברי לידר את המופע "The Aluminum Show".
ב-2012 גולדשטיין הפיק ועיבד ביחד עם רון קליין מופע של רמי קלינשטיין, בשיתוף רביעיית נגנים ו-35 רקדנים בניהולו האומנותי של עידו תדמור.
באותה שנה, כתב, הפיק ותזמר אלבום עבור ספריית מוזיקה לסרטים תחת החברה הבינלאומית - Megatrax בשיתוף אודי הרפז ורון קליין, וניגן יחד עם יונתן רזאל באלבומו השני "בין הצלילים" בהפקתו המוזיקלית של אביתר בנאי.
משנת 2013 גולדשטיין מנגן על מחשב וקלידים בלהקת הבית של תוכנית הטלוויזיה הכוכב הבא בהפקת חברת קשת, וכמו כן אחראי על עיבודי כינורות לצידו של המפיק המוזיקלי של התוכנית עמוס בן דוד.
בנוסף, נטל חלק בהפקת אלבומו של עברי לידר "מישהו פעם", כמו גם הפיק מוזיקלית את מופעו של לידר.
בשנת 2014 ניגן ועיבד בשיתוף גיא בוקאטי את שיריו האחרונים של אריק איינשטיין לאחר פטירתו.
בשנת 2015 הלחין ועיבד מוזיקלית בשיתוף עברי לידר את המוזיקה המקורית לביתן הישראלי בתערוכת אקספו מילאנו (איטליה), בה התארחו מבקרים מרחבי העולם.
באותה שנה, הלחין את המוזיקה לסדרה להתבגר (סדרת טלוויזיה) בערוץ 10.
בשנת 2016 הצטרף להרכב המלווה את המופע של קרן פלס ורמי קלינשטיין ואף ניגן באלבום המשותף וכמו כן באלבום המופע.
באותה שנה, הלחין את המוזיקה לקמפיין של הילרי קלינטון ושל ברק אובמה במסגרת בחירות לנשיאות ארצות הברית וראש ממשלת ורמונט.
בין השנים 2017-2020 שימש כנגן קבוע בהרכבו המוזיקלי של רמי קליינשטיין.
כצלם חובב, בשנת 2019 הציג גולדשטיין את צילומיו בתערוכת אומנות בגלריית צ'אבה ארט בהרצליה.
בשנת 2021 הצטרף להרכבו המוזיקלי של עופר מאירי, מטרופולין.
בשנים האחרונות, מלחין מוזיקה עבור וולט דיסני.
בשנת 2022 החל לעבוד עם ליאור ניצן על פרויקט מוזיקלי חדשני מבוסס בינה מלאכותית הנקרא "גט-סאונד", במקביל להפקה מוזיקלית של פרויקטים בארץ ובחו"ל.
עדי בִּיֶּלְסקי (נולדה ב-28 בינואר 1982) היא שחקנית ישראלית.
בילסקי נולדה בירושלים וגדלה ברעננה, שם כיהן אביה, זאב בילסקי, כראש העירייה.
כבר בגיל 3 החלה לרקוד בסטודיו למחול ברעננה, שם המשיכה 15 שנים של לימוד בלט ומחול מודרני וריקוד בלהקת המחול של הסטודיו.
כילדה השתתפה בחוגי דרמה ובביה"ס התיכון למדה במגמת תיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חינוך ומפקדת בקורס מש"קיות חינוך.
בשנים 2007-2004 למדה משחק ב"סטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין".
במהלך לימודיה זכתה במלגת הצטיינות (2006) מטעם "קרן שרת" (קרן התרבות אמריקה-ישראל) ובמלגות נוספות במסגרת בית הספר: ע"ש עדי קאמרי, ע"ש אורנה בן חורין, ע"ש שוש אביגל, ע"ש חנוך לוין ומלגת אורנה פורת.
בשנת 2008 קיבלה את תפקידה הראשון כבוגרת בי"ס למשחק, כשנענתה להצעתה של פנינה גרי לשחק בהצגה "סיפור אהבה ארץ ישראלי".
הצגת-יחיד זו נכתבה ובוימה על ידי גרי, על-פי סיפורה האמיתי.
בילסקי מגלמת בה מספר רב של דמויות וזכתה על תפקידה בהצגה בפרס "קיפוד הזהב" 2009 ליוצרי הפרינג' (תיאטרון שוליים) בישראל בשנת 2008 בקטגוריית "שחקנית השנה".
ב-2012 זכתה בילסקי על תפקידה בהצגה ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", בשנה הראשונה בה הוא מחולק.
מנימוקי השופטים (ליא קניג, מולי שפירא ונורית רביב):
המחזה תורגם לאנגלית וההצגה "סיפור אהבה ארץ ישראלי" רשמה הופעות בפסטיבל האמנויות היהודי בלידס, אנגליה (יוני 2009), והוצגה ב-"New End Theatre" של לונדון ברציפות בין ה-18 במאי עד ה-6 ביוני 2010.
הצגות נוספות נערכו באוטווה, מונטריאול, טורונטו ווושינגטון (ספטמבר 2011), ושוב בטורונטו (פברואר 2014).
המחזה עובד לקולנוע בידי דיתה גרי בשנת 2015 ובילסקי משחקת בו תפקיד ראשי.
בשנת 2010, לאחר שנראתה על במת ה-"New End Theatre", קיבלה בילסקי את התפקיד הנשי הראשי בסרט הבריטי "The Veteran" , לצדו של השחקן טובי קבל.
בשנת 2012 זכתה בפרס השחקנית הראשית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-7 של קפריסין על תפקידה בסרט "מלח הארץ".
בשנת 2016 יצא הסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי", בהשראת המחזה שכתבה פנינה גרי, על פי תסריט מאת דיתה גרי, בבימויו של דן וולמן, בכיכובם של בילסקי ואביב אלוש.
עדי בילסקי למדה פילוספיה כללית ויהודית באוניברסיטת תל אביב והיא גם מורה למחשבת ישראל.
היא נשואה לשחקן יניב עדני ולהם ארבעה ילדים.
"מסיבת פיג'מות" (בתפקיד "מיכל", תיאטרון אורנה פורת, 2007)
"בן בהפתעה" (בתפקיד "רוזמרי", תיאטרון הצפון, צוותא, 2007, לצדם של שלמה בר-שביט, יעל שרוני וניר לוי)
"איך צחקנו" (פסטיבל הקומדיה, הבימה, 2007)
"סיפור אהבה ארץ ישראלי" (תיאטרון גבעתיים, 2008)
"עלמה ורות" (בתפקיד "מאיה", תיאטרון בית ליסין, 2008, לצדן של יונה אליאן ומיכל שטמלר)
"קוראים לי יודה" - שירי יהודה עמיחי (2012)
"המדריך לגידול ילד" (תיאטרון תמונע, 2018)
לא בא בחשבון" (תיאטרון הקריאה מיסודו של תיאטרון מיקרו, 2019) לצידם של מרים זוהר, רמי ברוך וניב פטל.
הסדרה "אוף סקרין" (בתפקיד "קשת"), סדרת אינטרנט, פורטל וואלה (2011); הוט וידאו על פי דרישה (2012).
הסדרה נבחרה לאחת מ-10 הסדרות הטובות ביותר בפסטיבל סדרות האינטרנט הבינלאומי "LA Web Fest" בלוס אנג'לס.
"תזכור את זה" (בתפקיד המ"מ) - סרט גמר באוניברסיטת ת"א, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2008
"כדורים" (בתפקיד "נועה") - סרט גמר באוניברסיטת ת"א, 2008
"גח"ל - גיוס חוץ לארץ" (בתפקיד "ציפק'ה") - סרט פנימי של מוזיאון הפלמ"ח, 2008
"מערבולת" (בתפקיד "רונה") - סרט אינטראקטיבי של דר' ניצן בן שאול, 2008, זוכה פרס הקולנוע החדשני של פסטיבל ברקלי
"מלח הארץ" (בתפקיד "איריס", לצדם של רודריגו גונזלס ויעל טל) - סרט גמר במכללת ספיר; פסטיבל קולנוע דרום 2011; פסטיבל הסרטים הבינלאומי של קפריסין 2012
"סיפור אהבה ארץ ישראלי", 2016
עדי (שבעבר נקראה "עלה", או "עלה - עזר לילד המיוחד") היא עמותה ישראלית העוסקת בסיעוד, בדיור ובסיוע פרא-רפואי לחולים ולמוגבלים, ומתמחה בלוקים במוגבלות שכלית התפתחותית עם מורכבות רפואית וקשיים פיזיים.
רשת מעונות עדי הוקמה בשם "עלה" בשנת 1982, על ידי הורים לילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, במטרה להוות בית חם ולתת מענה טיפולי ושיקומי לאוכלוסייה זו.
בשנת 2020 העמותה שינתה את שמה לעדי.
עדי מפעילה ברחבי הארץ ארבעה מרכזים המעניקים טיפול מקצועי ליותר מ-850 תינוקות, ילדים, מתבגרים ומבוגרים.
המרכזים הם בירושלים, בבני ברק, בגדרה ובנגב.
הם פועלים בסטטוס מלכ"ר ומעניקים שירותים בתחומי הרפואה, הסיעוד, הפרא רפואי, השיקום, החינוך המיוחד ופעילויות הפנאי לאוכלוסיות אלה.
בנוסף, מפעילה עדי מרפאות אמבולטוריות לטיפול בילדי הקהילה.
במרכזי עדי ברחבי הארץ מועסק צוות מקצועי שלו התמחות ספציפית בתחומים הנדרשים.
הצוות כולל: מורות, גננות, סייעות שיקומיות, פיזיותרפיסטיות, מרפאות בעיסוק, קלינאיות תקשורת, הידרו-תרפיסטים, תזונאים, רופאים, אחיות, צוות פסיכו-סוציאלי ומטפלים רגשיים במוזיקה, אמנות ועוד.
הפעילות מבוססת, לדברי העמותה, על אמונה חזקה ביכולותיהם של המטופלים להגיע להישגים ולחיות חיים נוחים, איכותיים ומאושרים ככל האפשר, זאת תוך שמירה על כבודם העצמי, טיפוח אישיותם ושילובם במשפחה, בחברה, ובקהילה.
הנהלת עדי מעודדת את בוגריה להיות חלק יצרני בחברה הישראלית.
הם עוסקים, בין השאר, בהכנת מוצרי יודאיקה ופריטי נוי בעבודת יד, הנמכרים ליחידים, לארגונים ולחברות כשי עם ערך מוסף.
במעונות ירושלים, בני ברק וגדרה מאוכלסים ילדים מגילאי 0–21, ובנגב מאוכלסת האוכלוסייה הבוגרת.
יו"ר ומייסד העמותה הוא הרב אליעזר פישהוף, מנהל העמותה כיום הוא יהודה מרמורשטיין.
הסניף בבני ברק היה הראשון שנפתח והוא מונה נכון ל-2014 למעלה מ-200 פעוטות, ילדים, מתבגרים ובוגרים המשולבים במסגרות החינוך השונות.
חלק מילדים אלה מתגוררים בפנימייה של המקום וחלקם חוזרים לביתם בכל סוף יום.
בעדי בני ברק ניתן למצוא: מעון יום שיקומי, גנים, בית ספר, בניין המשרת את הבוגרים אשר סיימו את לימודיהם במקום, פנימייה, מחלקה סיעודית מורכבת, מרפאה לטיפולים פרא-רפואיים ועוד..
עדי ירושלים - מונה כ-80 ילדים בגילאי 0–40. המקום הוא פנימייה עבור הילדים אשר חוזרים לעיתים הביתה (לשבתות, חגים ועוד).
ובמסגרתו יוצאים גם לפעילויות רבות מחוצה לו.
בנוסף במקום בית ספר עבור חלק מהדיירים.
הילדים במעון סובלים ממוגבלות שכלית התפתחותית וזקוקים לסיוע סיעודי 24 שעות.
בעדי ירושלים ישנה התנדבות פעילה ורחבה של מתנדבים.
עדי גדרה - הוקם בשנת 1995 ומונה כ-95 ילדים.
המעון נותן שירות לבוגריו אשר סיימו את לימודי החינוך המיוחד ומעניק להם פעילויות פנאי וחברה.
עדי נגב - משמש ככפר שיקומי למבוגרים בעלי לקות שכלית המשולבת עם לקות נוספת, אשר מוקם בו בית חולים שיקומי בשם בית החולים עדי נגב.
עדי ארד (נולדה ב-28 ביולי 1978) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה וזמרת ישראלית.
סבה של עדי ארד היה מנהל בית הספר הקישון בחיפה, אביה, חנן ארד, שירת בלהקת חיל הים.
אמה, נורית ארד, עבדה שנים רבות בבנק לאומי.
עדי נולדה וגדלה בחיפה, למדה בבית הספר התיכון "חוגים".
מנגנת על פסנתר ומפוחית ואת הקריירה הבימתית החלה בלהקת "צלילי חוגים", ממנה יצא גם אבי גרייניק.
ההצגה הראשונה בה השתתפה הייתה "יוסף וכתונת הפסים" עם חוה אלברשטיין, כשהייתה בת 14 (בהפקתו של פשנל).
עשר שנים לאחר מכן שיחקה באותו מחזה בתיאטרון הספרייה, הפעם בתפקיד המספרת, במקום אלברשטיין.
בצבא שירתה בלהקת חיל הים (1997-1995) ולאחר השחרור למדה משחק בבית צבי, אותו סיימה ב-2001. בתקופת הלימודים זכתה פעמיים במלגת קרן שרת אמריקה ישראל, במלגת עדנה פלידל ובמלגת קרן התרבות המדע והספורט.
בין ההצגות בהן לקחה חלק בבית צבי ובתיאטרון הספרייה: "יום הדין", "כלה למכירה", "ערב שירי אנדרו לויד ובר", "השבויה האינדיאנית", "נערות אולימפיאדה", "אנג'ל", "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" ועוד.
בתום לימודיה גילמה את דמותה של המכשפה מורגנה במחזמר "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול", לצידם של אבי קושניר, עודד מנשה, ומיכל ינאי.
לאחר מכן השתתפה בהפקה הישראלית של המחזמר "קטנטנות", הופיעה בתפקידי אורח שונים בטלוויזיה כגון "ערב אדיר", "ספיישל טוביה צפיר", פרסומות, סרטי סטודנטים ועוד, ובהצגה "הפנינה של אור".
בשנים 2004–2005 שהתה בניו יורק, למדה פיתוח קול וסטפס ב-BDC, למדה בסדנת מחזות זמר ב-Manhattan School of Music ושיעורי משחק בHB Studio והופיעה במועדון הקברט "Dillon's", ביחד עם המוזיקאי חיים קחטן (Haim Cotton) במופע יחיד מוזיקלי המשלב שירים ממחזות זמר.
ארד למדה פסיכודרמה קלאסית בסמינר הקיבוצים בשנים 2005–2006. ב-2007 עברה כיתת אמן אצל רוזמרי אש במסגרת מרכז סדנאות הבמה.
ב-2007 השתתפה בקברט הסאטירי "מלחמת הכריות השנייה" - שנכתב כתגובה למלחמת לבנון השנייה, לקחה חלק במופעים מוזיקליים שונים, שיחקה בתיאטרון "נדנדה" בהפקות "חגיגת השירים של דתיה בן דור", "מי שטוב לו ושמח" ועוד.
ב-2008 החלה לשחק בתיאטרון המדיטק בהפקה "עלילות פרדיננד פדהצור" בבימויו של ישראל גוריון.
ב-2009–2011 יצרה את מופע היחיד "יורדת מהפסים".(צוותא) זהו סיפור מסע מוזיקלי שאותו כתבה ביחד עם ליאור וידושינסקי והמוזיקאי אורן סלע.
החל משנת 2009 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי בהצגה "גטו" בתפקיד לובה, בבימויו של עמרי ניצן, וכן לקחה חלק במחוות לנורית הירש ונתן אלתרמן מוני אמריליו, יוסי בנאי בתיאטרון הקאמרי ובתוכנית הטלוויזיה קאמרי 3 בערוץ הראשון.
שיחקה בתפקיד שירלי ב"הם יורים גם בסוסים" וכן בתפקיד דיאנה הזמרת "בשיגעון באופרה", בהצגה, "תעלת בלאומילך", בתפקיד ברברה בהצגה, "נשוי במנוסה" ובתפקיד אדית פרנק ב"אנה".
בנוסף שיחקה בהצגה "הטיול לארץ התווים" - חני הפקות 2010–2011. בינואר 2011 החלה לשחק בתפקיד הראשי כקרואלה דוויל במחזמר "101 דלמטים" (במקומה של חנה לסלאו).
באותה תקופה גם הופיעה בסדרת הילדים "מותק של יום הולדת" (בתפקיד "מרמלאדה") ב-HOT מזה שתי עונות (2011-2010).
השתתפה במחזמר "המצעד", כפרויקט של פסטיבל ישראל 2012 בבימוי משה קפטן עם שחקנים מהווסט אנד ומברודוויי.
ב-2012 שיחקה תפקיד ראשי בסרט "תמונת רקע" בבימויו של אייל בי בפרויקט סרטים של 48 שעות.
באותה שנה גם עברה סדנת כתיבה דן תורן ומאיר גולדברג.
בשנת 2018 חזרה לשחק בתיאטרון המדיטק בהצגות המצליחות "המסע המופלא לארץ המילים" וכאמא של מרקו, אנה רוסי, במחזמר "הלב".
מפברואר 2020 משחקת במחזמר "חלומות של אחרים" על פי שיריו של עידן רייכל ובבימוי משה קפטן בהפקת תיאטרון השעה הישראלי.
ב-2020 נבחרה לדבב לעברית את דמותה של גל גדות בסרט וונדר וומן 1984.
משנת 2022 משחקת בהצגה "כראמל" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בתפקיד גברת בלום.
עדי נשואה לאיש העסקים נמרוד לשם ולהם שני בנים.
עדי ארד ידועה גם כפעילה חברתית והקימה יחד עם מספר אומנים ושחקנים את קבוצת "צו 8 לפועלי התרבות".
שדאגה לאומנים במהלך משבר הקורונה .
לאחר אסון ה-7 באוקטובר הרימה ויצרה יחד עם מספר יזמים מהעולם, את הקמפיין *metoounlessurajew*
הקמפיין תקף את שתיקת ארגון הנשים של האום על הפשעים שנעשו ועדיין מתרחשים בשבי החמאס.
מנהלת את קבוצת הכח הנשי, נשות התרבות / התקשורת יחד עם משפחות החטופים שמאבק בלי פוסק במאבק להחזרת כל החטופים הביתה.
תוכנית סוגה ערוץ תפקיד עונות במאי הפקה שנים מפלצות העל (דיבוב) פרנקי 2018- חיפזון וזהירון HOT אמא של טישו עונה רביעית עופר שפריר הוט – גוזלי הפקות 2013 מותק של יום הולדת סדרה לילדים HOT מרמלאדה עונה ראשונה ושנייה יוכלמן אשר הפקות-סולן הפקות 2012-2010
עדי אייזנמן (נולד ב-29 ביולי 1974) הוא שחקן ישראלי.
עדי אייזנמן נולד וגדל בתל אביב, אמו סיימה לימודים בסמינריון מורים, אביו סוחר רהיטים ולו אחות שגדולה ממנו בארבע שנים.
הפרויקט התיאטרוני הראשון שלו היה בכיתה ט', כשביים את "הקמצן" של מולייר ושיחק בתפקיד הרפגון.
הוא בוגר תיכון עירוני ה', בו למד בחוג לדרמה בהנהלתו של יובל זמיר.
באותה עת הוא צפה באורי הוכמן מגלם את דמותו של יאצק בהצגה "הניצול", פרי עטה של סוזן נאנס.
זה היה רגע מכונן בקריירה שלו, אז הבין שהוא רוצה להיות שחקן.
לאחרונה הוא תרגם ועיבד מחדש את המחזה.
בצבא שירת בקרבי, בגדוד סיור של חטיבת הנח"ל.
בתום שירותו הצבאי עשה מכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ואחר-כך עבד במשך שנה בצוות הווי ובידור במלון הרויאל ביץ', אילת.
למד במשך שנה משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס, במלגת קרן שרת אמריקה ישראל.
עבר סדנאות אצל ג'ון רייט, אוהד נהרין, ברנרד הילר ואיוונה צ'בק.
במסגרת לימודיו שיחק בהצגות "הקייטנים" בבימויה של טטיאנה קנליס-אולייר ו"משדר טלוויזיה", בבימויו של סיני פתר.
כמו כן שיחק בהצגה "סוג'וד" שרצה בצוותא.
הוצגה שלושה חודשים לפני הנסיגה מלבנון וסיפרה על חיילים במוצב בלבנון.
אחר-כך שיחק במחזמר "משפט האלים", שהוצג בפסטיבל עכו, בבימויו של צדי צרפתי.
היה חבר בקבוצת צעירי הבימה, בהנהלתו של אילן רונן, במסגרתה שיחק בארבע הצגות, בשנים 2002-2001. אחר-כך שיחק ב"קשר הירח", קולאז' של מחזות, במסגרת תיאטרון אנסמבל הרצליה.
משם עבר לתיאטרון הקאמרי ושיחק ב"שירת הקאמרי".
הוא גילם את דמותו של הקופירייטר יוני מילמן, בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע", בבימויו של רני בלייר ב־HOT.
אייזנמן הנחה את "זה מזה", תוכנית אירוח יומית לילדים בטלוויזיה החינוכית.
שיחק בסדרה "מסכים" שהוקרנה ב־Yes, בבימויו של איתן ענר.
גילם את דמותו של אלי, האפוטרופוס של נמרוד אחיו (רן דנקר), הלוקה בפיגור קל.
ב"הבורר" גילם את דמותו של יוני בן טל, כתב הפלילים של הטלוויזיה.
בן טל מעז לא להכניס את אבי הטחול לרשימת עשרת השמות הגדולים של עולם הפשע ומשלם על כך ביוקר.