tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרכים נוספות לאבחן תנגודת חלקית היא דגימת תאי הסיב שבעור איבר המין, עריכת בדיקה אנדוקרינולוגית, אולטרה סאונד למציאת ראיות לרחם ומדידת רמת ההורמון האנטי-מולריאני.
ברוב המקרים של תנגודת קלה לא ניתן להבחין בתסמינים, פרט למקרים של בעיות פוריות.
גם בעזרת בדיקות מעבדה יהיה קשה להבחין בין גברים הלוקים בתסמונת ובין גברים בריאים.
הטיפול בתסמונת חוסר הרגישות לאנדרוגן מוגבל כיום לטיפול סימפטומטי בלבד.
נכון להיום, לא קיימת דרך לתקן את החלבון הפגומים של הקולטן לאנדרוגן.
תחומי הטיפול כוללים ייעוד מגדרי, גניטופלסטיקה, הסרת בלוטות המין על מנת להפחית סיכון לגידול, טיפול הורמוני חלופי, ייעוץ גנטי וייעוץ פסיכולוגי.
תסמונת התינוק המנוער היא פגיעת ראש בילד, שנגרמת על ידי מישהו אחר.
הסימפטומים עשויים להיות מובהקים ברמות שונות.
לרוב אין סימני טראומה, שניתן להבחין בהם.
סיבוכים של תסמונת זו עשויים להיות התקפים (אפיליפטיים), אובדן ראייה, שיתוק מוחין ובעיות קוגניטיביות.
הגורם עשוי להיות קבלת מכה חזקה או ניעור חזק.
לרוב מתרחשים מקרים כאלו כאשר המטפל בתינוק נהיה מתוסכל מהבכי של התינוק.
האבחנה אינה פשוטה משום שהסימפטומים אינם ספציפיים.
בדיקת CT של הראש מומלצת לרוב אם קיים חשש לתסמונת זו.
תסמונת התינוק המנוער היא סוג של התעללות בילדים.
המונח "תסמונת התינוק המנוער" אינו מספיק רחב כי בעצם מדובר בפגיעת ראש מכוונת, לא בתאונה, אבל בלי להשליך על המכניזם שבה נפצע התינוק ונפגע.
יש לכן להתייחס לשני גורמים נוספים נסיבתיים בראיות שיש להוסיף ולהתחשב בהם: (1) שהפציעות נגרמות באופן חוזר ונשנה על ידי מישהו אחד שמטפל בתינוק אך אין לכך עדים; (2) שאין התאמה בין ההיסטוריה של הפציעה כפי שסופרה לבין חומרת הפציעות.
הדרכת הורים טריים נראית יעילה בהפחתת היארעות התסמונת.
תסמונת זו מוערכת להתרחש בין 3–4 ל-10,000 תינוקות בשנה.
התסמונת נפוצה יותר בתינוקות בני פחות מחמש.
האבחנה עלולה להביא להשלכות משפטיות עבור ההורים.
פציעות אופייניות כוללות דימומים מרשתית העין, שברים מרובים של עצמות ארוכות, ודימום תת-קשתי (סוג של דימום מוחי).
סימנים אלו הפכו עם השנים למזוהים כסימני התעללות בילדים.
גורמים רפואיים חושדים מיד בניעור התינוק כסיבה להופעת סימנים ופציעות אלו.
דימומים מרשתית העין מתרחשים בכ־85% מהמקרים.
ישנו סוג מסוים של דימום מהרשתית שמעיד לרוב על מצב התסמונת המנוער.
שברים בעמוד השדרה, עצמות ארוכות וצלעות גם עלולים להיות מזוהים עם תסמונת זו.
לאחר הטראומה ניתן להבחין לרוב אצל התינוק בחוסר סבלנות, שינויים בדפוסי האכילה, תשישות, התקפים, מרפסים מתוחים (החלק הרך בראשו של התינוק), ממדי ראש גדולים מהרגיל, נשימה לא תקינה ואישונים מורחבים.
מטפלים שנמצאים במצוקה כלשהי או לחץ נפשי מסיבות שונות עלולים לנהוג באימפולסיביות ובאלימות כלפי התינוק.
מוערך שבין 33-40% מהמקרים בהם מאובחנת תסמונת זו, הם מקרים בהם התרחשה התעללות בתינוק שגרמה לפציעה כבר קודם לכן.
למשל, במקרים רבים נמצא דימום מוחי כראייה לכך.
תופעות הנגרמות כתוצאה מתסמונת זו הן פציעה אקסונלית דיפוזית , היפוקסיה ובצקת המוח.
נפיחות במוח כתוצאה מבצקת למשל, עלולה ליצור לחץ גולגולתי ולפגוע ברקמות מוח עדינות.
ניעור טראומתי של התינוק מתרחש כאשר ראשו של התינוק מטולטל קדימה ואחורה.
ב-1971, עלתה תאוריה לפיה ניעור תינוק עלולה לגרום להופעת דימום מוחי, בהיעדר סימנים נראים של פציעה של הגולגולת.
ב-1972 הועלתה השערה נוספת לפיה ניעור התינוק עלול לגרום גם לדימומים ברשתית.
עם זאת ב-1987 פורסם מחקר שסתר את התאוריות הללו בטענה שהכוח המופעל על התינוק אינו מספיק חזק על מנת לגרום לנזקים אלו.
קיימת הסכמה רחבה על כך שניעור התינוק הוא מסוכן ועלול להיות קטלני.
עם זאת, הדעות חלוקות בנוגע לכמות הכוח הנדרשת על מנת ליצור נזק מוחי האופייני לתסמונת זו.
על פי ניתוח ביו-מכני שפורסם ב-2005 ניעור חזק של התינוק עלול להביא פציעתו ואפילו למותו, זאת מפני שהאזור הצווארי של עמוד השדרה ייפצע באופן חמור.
פציעה כזו עלולה להתרחש גם ברמות מאוד נמוכות של מהירות ותאוצה של הניעור.
האבחנה עלולה להיות קשה משום שהסימפטומים עלולים להיות לא ספציפיים.
סריקת CT של הראש מומלצת לרוב אם קיים חשש לתסמונת זו.
תסמונת התינוק המנוער הייתה מזוהה בעבר עם נוכחותם של שלושה סימפטומים: דימום תת-קשיתי (סוג של דימום מוחי), דימום רשתית העין ובצקת המוח או אנצפלופתיה .
שלישייה זו שימשה באופן שנוי במחלוקת לזיהוי התעללות בתינוק כתוצאה מניעור אלים.
התערבות של אחיות או גורמים מוסמכים לצורך הגברת המודעות לתסמונת התינוק המנוער היא חיונית.
ניתן להקנות להורים החדשים כלים להתמודדות עם בכי של התינוק הן מבחינת כיצד להרגיעו והן מבחינת התמודדות נפשית של ההורה.
ייתכן כי החלת צעדים אלו תביא להפחתה בשיעורי הופעת התסמונת.
בשנת 2015 הוקם בישראל המיזם "בידיים שלך" למניעת טלטול תינוקות.
המיזם הוא איחוד של שתי תוכניות בתחום מניעת טלטול תינוקות - "טלטולא", תוכנית למניעת טלטול תינוקות מיסודה של המועצה לשלום הילד ו-"Purple", תוכנית הסברה בנושא בכי של תינוקות ומניעת טלטול תינוקות המופעלת על ידי מכון חרוב וקרן שוסטרמן.
הטיפול כולל מעקב אחר הלחץ התוך-גולגולתי, ניקוז נוזל עודף מחדרי המוח וניקוז קרישי דם במקרה של דימום מוחי.
הפרוגנוזה תלויה במידת החומרה ועשויה להשתנות מהחלמה מלאה, עד לנכות חמורה ואף מוות.
שליש מהלוקים בתסמונת נפטרים, שליש שורדים עם פגיעות מוחיות קשות ושליש בלבד שורדים ללא פגיעה משמעותית.
הלקויות הנפוצות ביותר כתוצאה מתסמונת זו הן: לקויות למידה, התקפים, לקות בדיבור, הידרוצפלוס , שיתוק מוחין ולקויות ראייה.
ילדים קטנים נמצאים בסיכון גבוה במיוחד ללקות בתסמונת.
התסמונת מתרחשת לרוב בילדים מתחת לגיל שנתיים אבל עשויה להתרחש בילדים עד גיל 5.
תסמונת וולאנס היא כינוי לתבנית מסוימת בא.ק.ג.
המעידה על היצרות משמעותית בעורק הקורונארי המכונה "left anterior descending" (הידוע גם כ-LAD), בחולה עם הסתמנות קלינית של אנגינה לא יציבה.
במקור בנויה התסמונת משתי תבניות נפרדות בא.ק.ג.
(A ו-B), אך כיום נחשבות שתי התבניות כהתפתחות אחת של השנייה.
במהלך התסמונת יופיעו בתחילה גלי T ביפאזיים בלידים הקדמיים של בית החזה, ובהמשך ישתנו גלי ה-T ויעשו הפוכים, סימטריים ובדרך כלל עמוקים (מעל שני מילימטרים).
התסמונת תוארה לראשונה במחקרו של היי וולאנס בשנת 1982 שבוצע על תת-קבוצה של חולים עם הסתמנות של אנגינה בלתי יציבה.
במחקרו המקורי הופיעה התסמונת בכ-18 אחוזים מן החולים.
נוכחות של תבנית המתאימה לתסמונת וולאנס בא.ק.ג.
טומנת בחובה ערך אבחנתי ופרוגנוסטי משמעותיים.
בקבוצת המחקר המקורית של וולאנס כ-75 אחוזים מהחולים לקו באוטם בקיר הקדמי של שריר הלב כתוצאה מהחסימה.
69 אחוזים מהחולים שסבלו מחסימה משמעותית (70 אחוז חסימה או יותר) הציגו את השינויים בא.ק.ג.
ואילו ב-89 אחוזים מהחולים שהציגו את התסמונת בא.ק.ג.
במקרים נדירים מקושרת תסמונת וולאנס בא.ק.ג.
גם להסתמנות קלינית של תסמונת הלב השבור.
גלי T שליליים, עמוקים וסימטריים (מעל שני מ"מ) בלידי החזה הקדמיים
ללא עליית מקטע ST או עם עלייה מינורית של פחות מ-1 מ"מ
ללא גלי Q בלידי החזה
ללא עליית מרקרים קרדיאליים או עם עלייה קלה בלבד
תסמונת התשישות המוחית (Brain Fag syndrome - BFS) הוגדרה בשנת 1994 בספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי (DSM-5) כתסמונת תלוית-תרבות (culture bound syndrome).
תסמונת התשישות המוחית כוללת תסמינים של ליקויים קוגניטיביים כגון קושי בתפיסת משמעות של מילים, קשיי ריכוז וזיכרון לקוי; הפרעות בשינה וליקויים סומטיים (חושיים) נוספים כמו ראייה מטושטשת וכאבי עיניים, ראש וצוואר.
התסמונת תועדה לראשונה בשנת 1960 על ידי Prince בקרב סטודנטים אפריקאים בניגריה והיא נגרמת כתוצאה מלחץ להצליח בקרב צעירים.
תסמונת ה-BFS כוללת מגוון תסמינים המשפיעים על יכולותיו של התלמיד ופוגמים בתהליך הלמידה.
התסמינים כוללים תלונות סומטיות (חושיות), ליקויים סומטיים, ליקויים קוגניטיביים והפרעות בשינה.
התלונות הסומטיות הן לרוב על כאבים ותחושת צריבה באזור הראש והצוואר.
הליקויים הסומטיים באים לידי ביטוי בליקויי ראייה כגון ראייה מטושטשת, כאבי עיניים ודימוע מאסיבי.
הליקויים הקוגניטיביים מורכבים מקושי ולעיתים אף חוסר יכולת לתפוס משמעות של מילים כתובות ונשמעות.
בנוסף, הליקויים הקוגניטיביים כוללים קשיי ריכוז חמורים וזיכרון לקוי.
לבסוף, הפרעות השינה כוללות ישנוניות ועייפות למרות מנוחה מספקת.
במהלך חקר התסמונת, נמצאו גורמים שונים הקשורים להפרעה.
תחילה, מצאו כי תסמונת ה-BFS נפוצה יותר בקרב גברים.
עם זאת, ההבדל בין המינים נבע ככל הנראה מייצוג גבוה יותר של גברים במוסדות לימודיים גבוהים במדינות אפריקה במהלך שנות ה-60 וה-70.
יתרה מכך, מחקרים מוקדמים דווחו על קשר בין מצב סוציו-אקונומי נמוך לבין התסמונת.
כמו כן, נמצא קשר בין אוריינטציה תרבותית לבין תסמיני ה-BFS, מה שהוביל להצעה של תפקידו המשוער של לחץ מאופיין תרבות בהתפתחות התסמונת.
עם זאת, המחקר בתחום לא ענה על השאלה האם מדובר בהשפעה משולבת של מצב סוציו-אקונומי (כלכלי-חברתי) נמוך ולחץ מאופיין תרבות, או שמא אחד מהשניים מספיק כדי לגרום באופן עצמאי לתסמיני הפרעת ה-BFS.
לא נמצאו גורמים סוציו-דמוגרפיים כמו למשל גיל או דת הקשורים לתסמונת ה-BFS.
מאוחר יותר, חוקר בשם Morakinyo ערך מבחני תפקוד קוגניטיבי בקרב הסובלים מהתסמונת, ומצא כי אנשים בעלי BFS היו בעלי אינטליגנציה ממוצעת או גבוהה מהממוצע.
במחקר אחר, מצא Morakinyo כי אנשים שסבלו מהתסמונת היו גבוהים בציר הנוירוטיות, כלומר התקשו להיות רגועים, בעלי ביטחון עצמי וקרי רוח (על פי מודל חמש התכונות הגדולות).
בנוסף הוא מצא כי איכות השינה היא מנבא משמעותי להפרעת BFS.
הוא מצא במחקרו כי 45.5% מחולי BFS השתמשו בחומרים ממריצים, מתוך דחף הישגי להצליח בלימודים ולהפחית את הצורך בשינה.
כמו כן, Omoluabi חקר את הגורמים הפסיכו-פיזיולוגיים של הפרעת ה-BFS ומצא כי הסטודנטים אשר סבלו מההפרעה היו בעלי ציונים גבוהים יותר באופן משמעותי בהשוואה לקבוצת הביקורת במדדים השונים הבוחנים: עלייה במתח השרירים, דופק, לחץ דם סיסטולי, לחץ דם דיאסטולי, רמת מוליכות עורית (מדד המשקף רמת עוררות גופנית) וטמפרטורת העור.
ציונים גבוהים במדדים אלו מעידים על פעילותה של מערכת העצבים הסימפתטית (ראה ערך מערכת העצבים האוטונומית) אשר פעילה בשעת לחץ או מצוקה.
העלייה בפעילות הסימפתטית גורמת לנדודי שינה, קשיי ריכוז וליקויים בזיכרון.
Prince תיאר במאמרו את אותו דחף להישגיות בקרב הסובלים מההפרעה: "לרוב התופעות החלו בתקופות של קריאה ולמידה אינטנסיביות לפני בחינות, או לעיתים רק בסופן של תקופות של לימודים אינטנסיביים.
המטופלים בדרך כלל מייחסים את מחלתם לתשישות של המוח בגלל "עבודה מוחית" מוגזמת." (עמ' 561)
מאז שנות ה-60, היו מספר נקודות מבט מרכזיות שניסו להסביר את התסמונת ואת הסיבות להופעתה.
Prince תיאר לראשונה את התסמונת בעקבות מחקר בקרב סטודנטים באפריקה בשנת 1960. הוא כינה את המחלה Brain fag syndrome, עקב חזרה על תלונות של תשישות מנטלית בקרב הסטודנטים שסבלו ממנה.
בתיעודו, תיאר Prince זכר יורובאי (Yoruba זוהי קבוצה אתנית אפריקאית הנמצאת המערב אפריקה, בייחוד בניגריה ובנין) בסוף שנות ה-20 לחייו אשר החל לסבול מכאבים חדים בראשו ונתקל בקשיים להבין את הטקסט שקרא בעת שלמד למבחן.
בנוסף, הצעיר תיאר כי התקשה לקום בבוקר וללכת ללימודיו אף על פי שישן יותר מהרגיל.
כאשר כתב בבחינות, הצעיר חש שהוא יודע את התשובות אך מתקשה להיזכר בהן ותיאר תחושה של "מוח ריק".
בתיאורו, מצוין גם כי סבל מחולשה ומרעידות בידו הימנית כך שהתקשה לכתוב.
עקב חומרות התסמינים, דחה הצעיר את לימודיו למשך מספר שנים.
Prince תיאר כי התסמינים השתפרו בעזרת תרופת Largactil (או בשמה הרפואי כלורפרומאזין, היא תרופה אנטי-פסיכוטית ממשפחת הפנותיאזינים), תרגילי מדיטציה וצבירת ביטחון מחודש.
לאחר דיווחו של Prince, התגלו דיווחים נוספים של התסמונת במקומות שונים באפריקה כמו ליבריה, אוגנדה, חוף השנהב ודרום אפריקה.
התסמונת התגלתה גם מחוץ לאפריקה בברזיל, ארגנטינה, הודו, תאילנד, מלזיה, סין ואף בקרב יהודי אתיופיה.
עם זאת, תסמונת ה-BFS נדירה למדי בקרב אנשים ממוצא מזרח אירופאי.
הדמיון באופן ביטוי הלחץ והמצוקה בין תרבויות אלו עשוי להסביר את התוצאות הללו ומכאן שמדובר בהפרעה תלוית-תרבות.
דווח על ידי Anumonye כי נמצא שיפור בקרב 80% מהמטופלים במחקר (60 סטודנטים ניגרים הסובלים מ-BFS), בסוף השבוע השני לאחר מתן טיפול ב-lorazepam (תרופה המטפלת בלחץ).
יתרה מכך, מחקרים נוספים הראו כי הסובלים מ-BFS הראו שיפור לאחר טיפולי בטכניקות הרפיה, ומחקרים אחרים הראו כי נצפתה הקלה בתסמיני ההפרעה לאחר מתן תרופות נוגדות דיכאון.
בנוסף, מחברים שונים הסכימו כי טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) עשוי להיות יעיל עבור התמודדות עם הלחץ להצליח ועבור התמודדות עם נדודי שינה.
תסמונת וריד השחלות, היא תסמונת בה וריד שחלתי מורחב דוחס את השופכן, הצינור שמעביר את השתן מהכליה לשלפוחית השתן, וכתוצאה מכך נגרמים כאבי בטן כרוניים או כאבי בטן עוויתיים, כאבי גב או כאבי אגן.
הכאב יכול להחמיר בשכיבה או בין ביוץ למחזור.
יכולה להיות גם נטייה מוגברת פיאלונפריטיס (זיהום בדרכי השתן) או זיהום בכליות.
ברוב המקרים, התסמונת מתרחשת בווריד השחלות הימני, אבל גם יכולה להתרחש בווריד השחלות השמאלי או לפגוע בשני הצדדים בו-זמנית.
כיום היא מסווגת כצורה של תסמונת גודש באגן.
בדרך כלל וריד השחלות חוצה את השופכן ברמת החוליה הלומבארית הרביעית או החמישית.
השופכן עצמו חוצה את עורק ווריד הכסל החיצון .
לפיכך, כלי זה יכול לפגוע בשופכן ולגרום לחסימתו.
וריד השחלות השמאלי מנקז את הדם מהשחלות לוריד הכליה ואילו וריד השחלות הימני נכנס בדרך כלל לוריד הנבוב התחתון.
במקרה של תסמונת וריד השחלות הימני, הווריד מסתיים לעיתים קרובות בווריד הכליה.
דבר זה נחשב לתורם להתפשטות ורידים, באנלוגיה למה שרואים בוריקוצלים, המופיעים בשכיחות גבוהה יותר בצד השמאלי.
הזווית הישרה בין וריד השחלות (או וריד האשכים אצל גברים במקרה של דליות) לווריד הכליה הוצעה כגורם לירידה בהחזרת הדם.
אבחנה נוספת וקשורה למה שנזכר לעיל היא "תסמונת מפצח האגוזים".
בתסמונת זו מתואר וריד הכליה השמאלי כדחוס בין אבי העורקים ועורק המזנטריום העליון.
דבר זה עלול לגרום לשבילי הזרימה הצדיים להיפתח לניקוז הכליה השמאלית, כלומר זרימה הפוכה (זרימה חוזרת למטה) בווריד הכליה השמאלי.
תסמונת גודש באגן, דליות הנרתיק והפות ודליות בגפיים התחתונות הן השלכות קליניות למצב זה.
כמעט כל המטופלות הסובלות מתסמונת זו הן נשים שנמצאות בהיריון, ובמהלכו הדליות מתרבות.
וריד השחלות מציג לעיתים קרובות שסתומים לא מוכשרים.
זה נצפה לעיתים קרובות יותר בקרב נשים עם מספר גבוה יותר של הריונות קודמים.
הלחץ שמפעיל התינוק עלול להפריע בניקוז הדם דרך וריד השחלות.
התרחבות של דרכי השתן היא תצפית רגילה בהריון, עקב דחיסה מכנית והפעולה ההורמונלית של פרוגסטרון.
התרחבות ורידים בשחלות עשויה גם להיות בעקבות פקקת ורידים (קרישות בתוך הווריד).
מנגנון מוצע נוסף של חסימה הוא כאשר וריד השחלות והשופכן עוברים במעטה של רקמה סיבית, בנוכחות של דלקת מקומית.
ניתן לראות בכך צורה מקומית של פיברוזיס רטרופריטונאלית (באנגלית :Retroperitoneal fibrosis).
בעקבות חסימה, השופכן מציג תנועה פריסטלטית לא רגילה (כיווצים) כלפי הכליה במקום לכיוון השלפוחית.
כיווצים אלו גורמים לכאבים קוליקיים (בדומה לקוליקת כליות) ואפשר לטפל במצב זה באמצעות הפחתת הלחץ בהתערבות כירורגית.
מכיוון שמדובר במחלה נדירה, אבחונה הוא ב-"שיטה מניעתית" וכולל בתוכו שלילת מצבים אחרים עם תסמינים דומים.
האבחנה נתמכת על ידי תוצאות מחקרי הדמיה כמו טומוגרפיה ממוחשבת או דימות תהודה מגנטית, אולטרסאונד של הבטן (עם או בלי הדמיית דופלר – Doppler imaging) או אורוגרפיה תוך וורידית .
מומחים לאולטרה-סאונד בכלי דם צריכים לחפש באופן שגרתי זרם בכיוון הפוך בוורידי השחלות השמאלי אצל החולים עם דליות הגפיים התחתונות, במיוחד אם הם לא קשורים לזרם הפיך בוריד הספני .
הדפוס הקליני של הדליות שונה בין שני סוגי דליות הגפיים התחתונות.
סריקת CT משמשת לשלילת פתולוגיות שמתרחשות בבטן או באגן.
CT- אנגיוגרפיה וונווגרפיה יכולה לעיתים קרובות להדגים זרימה חוזרת בווריד השחלות השמאלי ולדמות וריד שחלתי שמאלי מוגדל, אך בדיקה זו היא פחות מדויקת ויקרה הרבה יותר מבדיקת אולטרסאונד דופלר דופלקס.
בדיקת האולטרסאונד דורשת מהמשתמשים בשיטה זו להיות מנוסים באולטרסאונד כלי דם וורידי ולכן הוא לא תמיד זמין.
בדיקת אולטרסאונד נוספת המתבצעת על ידי מומחה עדיפה על פני בדיקת CT.
מאחר שמגוון רחב של פתולוגיה של האגן והבטן יכולה לגרום לתסמינים העולים בקנה אחד עם תסמינים אלה עקב ריפלוקס בווריד השחלה השמאלי, לפני אימוביליזציה של וריד השחלה השמאלי, חיפוש מדוקדק אחר אבחנות כאלה הוא חיוני.
תמיד יש לשקול התייעצות עם מנתחים כלליים, רופאי נשים ואולי גם סריקת CT.
הטיפול מורכב ממשככי כאבים וכריתה כירורגית לווריד המורחב.
ניתן להשיג זאת באמצעות ניתוח בטן פתוח או ניתוח חור מנעול (לפרוסקופיה).
לאחרונה תואר הניתוח הראשון בעזרת רובוט.
גישה אחרת לטיפול היא שימוש בצנתר (קתטר) המבוסס על אימוביליזציה, שמבוצע לעיתים קרובות על ידי פלוגרפיה אשר עוזרת לדמות את הווריד על רנטגן פלואורוסקופיה.
אימוביליזציה סלילי ורידי השחלות הוא טיפול יעיל ובטוח בתסמונת גודש באגן ובדליות הגפיים התחתונות שמקורם מהאגן.
חולים רבים עם דליות בגפיים תחתונות ממקור האגן מגיבים לטיפול מקומי כלומר סקלרותרפיה מונחית אולטרסאונד.
במקרים אלה, יש לשקול תסחיף סלילי ורידי השחלה כטיפול קו שני לשימוש אם הוורידים חוזרים בפרק זמן קצר, כלומר 1–3 שנים.
גישה זו מאפשרת לנשים להמשיך בהריונות.
לא מומלץ לאימוביליזציה סלילי דו-צדדי אם ייתכן הריון עתידי.
טיפול זה החליף במידה רבה אפשרויות אופרטיביות.
אימוביליזציה של סליל דורשת שלילה לפתולוגיות אחרות באגן, מומחיות בניתוחים אנדו-וסקולריים, מיקום נכון של סלילים בגודל מתאים באגן וגם בווריד השחלות השמאלי העליון, הדמיה אולטרסאונד של כלי הדם על ידי מומחים לפני ואחרי ההליך, דיון מלא בהליך עם המטופל כלומר הסכמה מדעת.
סיבוכים, כגון נדידת סלילים, הם נדירים אך מתרחשת לעיתים רחוקות.
ההשלכות שלהם בדרך כלל מינוריות.
אם מתגלה דחיסה של מפצח אגוזים (ראה להלן), יש לשקול הרחקה כירורגית לווריד הכלייתי לפני אימוביליזציה של וריד השחלות.
הפחתת חסימות יצוא צריכה להיות תמיד המטרה העיקרית.
הישות תוארה לראשונה על ידי קלארק בשנת 1964. בעקבות ספקנות ראשונית ודיון ער בספרות הרפואית, היא מוכרת כיום על ידי מחברים רבים.
תסמונת טראומה בעקבות אונס היא טראומה נפשית, שחווים נפגעי אונס.
בעקבות התסמונת יכולים להתרחש שינויים בהתנהגות הפיזית, הרגשית והקוגניטיבית של הקרבנות.
התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1974 על ידי האחות אן וולברט ברג'ס (Ann Wolbert Burgess, והסוציולוגית לינדה ליטלה הולמסטרום (Lynda Lytle Holmstrom), בעקבות עבודתן עם נפגעות ונפגעי תקיפה מינית במרכז ייעוץ שהקימו בבית החולים העירוני של בוסטון.
התסמונת כוללת מקבץ תסמינים ותגובות התנהגותיות, פיזיות ונפשיות המשותפים לרוב קורבנות האונס מיד לאחר האונס, אך עלולים להופיע גם חודשים או שנים לאחר מכן.
על אף שמרבית המחקרים בנושא פוסט טראומה בעקבות אונס עוסקים בנשים נפגעות, גם גברים שנאנסו עלולים להראות סימני טראומה בעקבות הפגיעה.
התסמונת שהציעו ברג'ס והולמסטרום לא נכנסה בסופו של דבר כאבחנה פסיכיאטרית למדריכים הפסיכיאטריים החשובים בתחום (DSM-5, ארגון הבריאות העולמי, ICD-10).
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, בעיקר בעקבות מחקרים שבוצעו בארצות הברית על גברים שחזרו ממלחמת וייטנאם, הוצעה והתפתחה האבחנה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית , ובסופו של דבר בשנת 1980 נכנסה אבחנה זו למדריך ה-DSM השלישי, בעוד תסמונת טראומה בעקבות אונס נותרה מחוץ לספרים.
עם זאת, האבחנה שהציעו ברג'ס והולמסטרום לא נשכחה, והניחה את הבסיס להמשך מחקר על ההשפעות הנפשיות של אלימות מינית, מחקר שבין היתר הוביל בשנות התשעים לניסוח האבחנה של פוסט-טראומה מורכבת.
כ-94% מהנשים שנפגעו מאלימות מינית חוו במשך שבועיים לאחר מכן תסמינים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, שיכולים להתפרש כתסמונת טראומה בעקבות אונס.
במאמר המקורי שבו הציגו ברג'ס והולמסטרום את התסמונת, הן תיארו שני שלבים עיקריים בתגובה הנפשית של הנפגע/ת לאונס: השלב האקוטי, ושלב הארגון־מחדש.
בחלק מהמאמרים והמחקרים המאוחרים יותר מתואר השלב השני כשלב ההסתגלות למראית עין, ומוגדר אחריו שלב נוסף: שלב החזרה לנורמליות.
השלב האקוטי, החריף, מתרחש בימים או בשבועות שלאחר האונס.
התסמינים המידיים של שלב זה עשויים להימשך מספר ימים עד מספר שבועות.
על פי סקארס, אין תגובה אופיינית בקרב קורבנות האונס.
עם זאת, בארגון RAINN, הארגון הגדול ביותר בארצות הברית למאבק באלימות מינית ("הרשת הלאומית למקרי אונס, התעללות וגילוי עריות") טוענים כי ברוב המקרים השלב האקוטי שחווה קורבן האונס מתבטא באחת משלוש תגובות:
מבוטא ("הקרבנות עלולים להופיע נסערים או היסטריים, עלולים לסבול מהתקפי חרדה");
נשלט (התנהלות נטולת רגש מצד השורד, וכלפי חוץ לכאורה התעלמות);
או הלם וחוסר אמון (תגובה של תחושת חוסר התמצאות חזקה.
ייתכן שהקרבנות יתקשו להתרכז, לקבל החלטות או לבצע משימות יומיומיות).
לא כל קורבנות האונס מראים את רגשותיהם כלפי חוץ.
חלקם עשויים להיראות רגועים ולא מושפעים מהתקיפה.
קיימות התנהגויות רבות נוספות שניתן למצוא בשלב האקוטי:
רגישות חריפה לתגובות של אנשים מסביבם.
על פי ברג'ס והולמסטרום, שלב זה מתאר את ההשפעות ארוכות הטווח של אונס.
בשלב זה ניתן לראות מעברי דירה תכופים, שינוי מספר טלפון והיעזרות בבני משפחה.
לרוב, מופיעים בשלב זה סיוטים.
בנוסף לכך, ישנן פוביות הנלוות לטראומה בעקבות התקיפה המינית: פחד ממקומות סגורים או פתוחים (כתלות במקום בו התרחש האונס), פחד מלהיות לבד, פחד ממקומות הומים, פחד מאנשים העומדים מאחור ופחדים הקשורים למיניות.
בחלק מהמקרים, המשפחה או הסביבה הקרובה אינן תומכות בקרבנות לאחר התקיפה, ואף מאשימות אותם בהתרחשות האונס ובהטלת בושה על המשפחה.
כאשר האשמת הקורבן מגיעה מצד המשפחה או הסביבה, עלול הדבר להחמיר את התסמינים ולהקשות על תהליך הטיפול.
חוקרים אחרים מתארים את השלב השני כשלב ההסתגלות , של הנפגע או הנפגע, או כשלב ה"פסאודו-הסתגלות".
בשלב זה, המתרחש בחודשים שלאחר האונס, נעשה ניסיון לחזור לחיים רגילים לכאורה.
למרות הנראה לעין, מנגנוני התמודדות לא תקינים יכולים להוביל לבעיות בעיבוד הרגשי של האירוע הטראומטי.
שלב זה לא תואר במודל המקורי, עם זאת, במחקר המשך שביצעו ברג'ס הולמסטורם עם אותן נסייניות מהמחקר הראשון, כולן חוץ מאחת השתמשו במנגנוני הגנה כמו הכחשה, צמצום חשיבות המעשה וביצוע רציונליזציה לאונס שחוו.
במחקר תוארו בנוסף התנהגויות כמו: הדחקה, התנהגות דרמטית ובריחה, שיכולה להתבטא במעבר דירה (בדומה לשלב הארגון־מחדש) או בשינוי דרסטי של המראה החיצוני.
שלב 3: שלב החזרה לנורמליות
בשלב זה מתחילים הקרבנות להבחין ולזהות את המצב הרגשי, במנגנוני ההתמודדות שאומצו, ואת הנזק המשני שהיה יכול להיגרם מהם (למשל, שימוש בסמים).
במהלך שלב זה מתוארת יכולת לשלב את התרחשות האונס במהלך החיים, ולהמשיך לחיות למרות זאת.
הקרבנות אמורים להתגבר על תחושות אשמה ובושה שהתפתחו בעקבות המאורע.
במקרים רבים אין הדבר כך, ולא מעט נפגעי ונפגעות תקיפה מינית מתארים רגשות אשם בקשר למה שחוו גם שנים לאחר המקרה.
לפי לסי ורוברט, נפגעי תקיפה מינית גברים מקבלים טיפול פסיכולוגי רק לאחר זמן: פחות ממחצית הגברים שעברו תקיפה מינית מגיעים לטיפול תוך שישה חודשים מיום הפגיעה והזמן הממוצע שעובר בין הפגיעה המינית והטיפול בה הוא 2.5 שנים.
חוקרים אחרים מצאו פערי זמן גבוהים בהרבה בין הפגיעה לפנייה לטיפול: בקרב 115 גברים שפנו לטיפול בעקבות פגיעה מינית, ממוצע הזמן בין הפגיעה והטיפול עמד על 16.4 שנים.
במהלך השנים הופנתה כלפי התסמונת ביקורת, וההגדרה המוצעת בה לא אומצה על ידי הקהילה המדעית והארגונים הרלוונטיים (כמו האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה) וגם לא נכנסה למדריכי האבחון הפסיכיאטריים המרכזיים.
למרות תשומת הלב הרבה שמשך, יש שטענו שהמחקר המקורי של ברג'ס והולמסטורם אינו מהימן.
לטענת המבקרים, המאמר אינו מגדיר בבהירות את התסמונת ואת מאפייניה, ונעשה בו שימוש במונחים לא מבוססים מדעית.
בכל הנוגע לתוצאות, הן אינן נחשבות מהימנות על ידי חלק מהחוקרים וניתן למצוא בהן הטיית נאמנות.
בנוסף להסתייגויות האקדמיות, ישנה מחלוקת לגבי קבילות תוצאות המחקר מבחינה משפטית: פעמים רבות, בהליך משפטי יבחרו להשתמש ב"הפרעת דחק פוסט טראומטית" על פני "תסמונת לאחר אונס", כיוון שהראשונה קיימת ב-DSM, השימוש בה נפוץ יותר, והיא לא יוצאת מנקודת הנחה ודאית שאונס אכן התרחש (מה שלא תמיד קביל בבית המשפט).
תסמונת זלווגר היא הפרעה מולדת נדירה המאופיינת בהפחתה או היעדר של פרוקסיזומים תפקודיים בתאים של אדם.
היא אחת ממשפחת הפרעות הנקראות הפרעות בספקטרום זלווגר שהן לויקודיסטרופיות.
תסמונת זלווגר נקראת על שמו של הנס זלווגר (1909–1990), רופא ילדים שווייצרי-אמריקאי, פרופסור לרפואת ילדים וגנטיקה באוניברסיטת איווה שחקר הפרעה זו.
תסמונת זלווגר קשורה לפגיעה בהתפתחות מערכת העצבים.
לחולים בתסמונת זלווגר תהיה פגיעה בייצור המיאלין במערכת העצבים המרכזית (CNS).
מיאלין הוא קריטי לתפקודים תקינים של מערכת העצבים המרכזית, ובהקשר זה משמש לבידוד סיבי עצב במוח.
מטופלים יכולים גם להראות ניוון חושי-עצבי לאחר התפתחות שמוביל לאובדן מתקדם של שמיעה וראייה.
תסמונת זלווגר היא הפרעה אוטוזומלית רצסיבית הנגרמת על ידי מוטציות בגנים המקודדים לפרוקסינים, חלבונים הדרושים להרכבה תקינה של פרוקסיסומים.
כמעט בכל המקרים, לחולים יש מוטציות שמבטלות או מפחיתות מאוד את הפעילות של העותקים האימהיים והאבהיים של אחד מהגנים "PEX".
נכון להיום, לא ידועה תרופה לתסמונת זלווגר, ואין טיפול מוגדר למחלה.
יש להישמר מפני זיהומים כדי למנוע סיבוכים כגון דלקת ריאות ומצוקה נשימתית, אך הטיפול ברובו הוא סימפטומטי ותומך.
חולים בדרך כלל אינם שורדים מעבר לגיל שנה.
תסמונת טראומה דתית (Religious Trauma Syndrome) איננה מיוצגת במקורות פסיכיאטרים, אך היא מוכרת בשדה הפסיכולוגי-פסיכותרפיסטי, כמכלול של סימפטומים, המשתנים בחומרתם, שחווים אלה שהשתתפו או השאירו מאחור קבוצות דתיות ומערכות אמונה סמכותניות, דוגמטיות ושולטות.
התסמינים כוללים בעיות קוגניטיביות, רגשיות, תפקודיות וחברתיות / תרבותיות וכן עיכובים התפתחותיים.
התסמונת נוצרת כתגובה לטראומה כפולה: ראשית, שימוש ממושך באינדוקטרינציה מצד קהילה דתית, ושנית, פעולת עזיבה של הקהילה.
התסמונת צמחה כאוסף היוריסטי של סימפטומים המבוססים על תיאוריות פסיכולוגיות של טראומה שמקורן בפוסט-טראומה ופוסט-טראומה מורכבת, כמו גם בתאוריית טראומה בבגידה.
המונח "תסמונת טראומה דתית" נטבע בשנת 2011 על ידי הפסיכולוגית האמריקאית ד"ר מרלין ווינל במאמר עבור ה-BABCP, האגודה הבריטית לפסיכותרפיה התנהגותית וקוגניטיבית, אם כי התופעה הוכרה הרבה לפני כן.
המונח הופץ בקרב פסיכותרפיסטים, פונדמנטליסטים לשעבר ואחרים המתאוששים מהאינדוקטרינציה הדתית.
ווינל מסבירה את הצורך בתווית, ואת היתרונות של הגדרת הסימפטומים הקיימים ב-RTS, בדומה להגדרת אנורקסיה כהפרעה: התווית יכולה להפחית את הבושה והבידוד של השורדים, תוך קידום אבחון, טיפול והדרכה לאנשי מקצוע שעובדים עם הסובלים מהמצב.
שורדים מדווחים על הקלה כשהם מגלים שהתסמונת היא "אמיתית".
ד"ר ווינל חיברה ספר לעזרה עצמית בשם "Leaving The Fold", השופע בעדויות, תרגילים ודרכי התמודדות עם התסמונת.
בנוסף, הקימה עסק לתמיכה מקיפה בשורדי טראומה דתית, הנקרא "Journy Free".
העסק פעיל בארצות הברית וברשת, ומציע שירותים שונים כגון ייעוץ, קבוצת תמיכה, סרטונים ועוד.
במחזמר "צלילי המוסיקה", אשר הופק גם כסרט ב-1965, מריה, הדמות הראשית, עוזבת הכשרה במנזר נשים בעקבות ההבנה שהמקום מדכא את כשרונותיה וחלומותיה.
בספרה האוטוביוגרפי "המורדת" משנת 2012, חושפת דבורה פלדמן את מסעה המטלטל מקהילה דתית-דכאנית בניו יורק, אל חיים של חופש בגרמניה.
תוכנית המציאות "חיי: מהלכה למעשה", שיצאה ב-2021, עוקבת אחר חייה הפרטיים של ג'וליה הארט, אם לארבעה שעזבה את הדת, הפכה לאשת עסקים מצליחה ומזדהה כפמיניסטית.
בנותיה ובניה עזבו את הדת בעקבותיה ובנו חיים חדשים בעולם החילוני.
באשר לתסמינים של תסמונת טראומה דתית, זוהו הפרעות בתפקוד, המשתנים במידתם ובחומרתם:
קוגניטיבי: בלבול, קושי בקבלת החלטות וחשיבה ביקורתית, דיסוציאציה, בלבול זהות
רגשי: חרדה, התקפי פאניקה, דיכאון, מחשבות אובדניות, כעס, צער, אשמה, בדידות, חוסר משמעות
פונקציונלי: הפרעות שינה ואכילה, סיוטים, הפרעות בתפקוד המיני, שימוש בסמים, סומטיזציה
חברתי/תרבותי: קרע ברשת המשפחתית והחברתית, בעיות תעסוקה, לחץ כלכלי, בעיות השתלבות בחברה, חוסר תפקוד בין אישי
עיכוב התפתחותי: חוסר בשלות רגשית, אינטלקטואלית, חברתית ומינית, הנובע מהגבלת מידע ורתיעה מחשיבה ביקורתית בתוך הסביבה הדתית.
טראומה דתית נמצאה קשורה גם לאירועים חמורים כמו התאבדות ורצח.
RTS מתחילה בקבוצות דתיות, שבמרכזן שני מסרים בסיסיים: "את/ה לא בסדר" ו-"את/ה לא בטוח/ה".
רעיונות אלה נאכפים ומעוגנים, בין היתר, על ידי תאולוגיה, כגון דוקטרינות הנוצריות של החטא הקדמון והגיהנום.
ניתן להשוות את התפתחות ה-RTS להתפתחות של פוסט-טראומה מורכבת, המוגדרת כהפרעה פסיכולוגית, שיכולה להתפתח בתגובה לחוויה ממושכת וחוזרת של טראומה בין אישית, במצב שבו לקרבן יש סיכוי מועט או אפסי להימלט.
תסמינים של RTS הם למעשה תגובה טבעית לאמונה בקיומו של דמות אלוהים אגרסיבי, כל יכול, הרואה בבני אדם כפגומים מטבעם, יחד עם קשר קבוע למנהיגי דת, המשתמשים באיומים, כגון מוות נצחי, חיים בלתי ניתנים לפדיון, דיבוק ורעיונות מבעיתים אחרים, במטרה לשלוט במסירות ובכניעה של חברי הקבוצה.
קהילת הלהטב"ק נמצאת בסיכון מיוחד ל-RTS ו-C-PTSD שכן המערכת הדתית מנסה "להמיר" נטייה מינית ולשנות זהות מגדרית, כך שיתאימו לציפיותיה ומטרותיה.
טיפול המרה תהליך זה עשוי לפגוע בערך העצמי של הקורבן לו, להחמיר סימפטומים דמויי C-PTSD של RTS.
הוא כולל לעיתים איום בפרידה ממעגל חברתי, אם לא יעמדו בהגבלות המיניות, מה שעלול לייצר תסמינים ארוכי טווח של RTS.
כתבי הדת ושליחיהם תכופות יחליפו ייעוץ וסיוע מקצועי בקרב מאמינים.
עזיבת קהילה דתית, על אף שנחווית לעיתים קרובות כמשחררת ומרגשת, יכולה להיחוות כאירוע טראומטי משמעותי.
קהילות דתיות משמשות לעיתים קרובות כבסיס לחיים, ומספקות תמיכה חברתית, השקפת עולם קוהרנטית, תחושת משמעות, מטרה וסיפוק חברתי ורגשי.
להשאיר מאחור את כל המשאבים הללו עלול להיות הפסד משמעותי; נדרשת בנייה מחדש של המציאות הפרטית, דווקא כשאין עזרה ותמיכה של קרובים, כי נשארו בדת.
בנוסף, כאשר תורה אלימה או מאיימת, כגון אמונה בגיהנום, עונש אלוהי, שדים ו"עולם חיצוני" מרושע שולבו במבנה הבסיסי של השקפת עולמו של הפרט, האיומים של מעורבות בעולם החיצון במקום בבועה הבטוחה של הקהילה הדתית השולטת, עלולה לעורר חרדה נוספת.
כאשר אנשים מזהים את הנזק הנגרם להם במסגרות דתיות סמכותניות, דאגותיהם לעיתים ממוזערות או מבוטלות על ידי הקבוצה הדתית עצמה, בין היתר בגין ההשקעה ביצירת השקפה חיובית על דת.
בגידה מוֹסְדִית, בידי הקהילה הדתית ובידי החברה הכללית, עלולה להחמיר את הסימפטומים של RTS.
אנשים שעוזבים את הדת יכולים לחוות עוינות קיצונית מצד שותפיהם לשעבר.
התפתחות ה-RTS כמערך סימפטומים שניתן לאבחון וטיפול, מסתמכת על מספר תיאוריות פסיכולוגיות קודמות, המספקות מסגרת אקדמית להבנת התסמונת.
כמו כל איטרציה של טראומה, התפתחות של RTS מבוססת על PTSD, המוכרת כהפרעה נפשית שיכולה להתפתח לאחר שאדם נחשף לאירוע טראומטי, כגון תקיפה מינית, מלחמה, תאונת דרכים, או כל איום אחר על חייו של אדם.
המרכיב העיקרי בכל האירועים הללו הוא החוויה של סכנת חיים.
במקרה של RTS, אדם יכול להיות בטראומה מתמונות של אש גיהנום בוערת; קבוצות דתיות ידועות בשימוש בסיפורים מבעיתים כדי להשפיע על ילדים.
חווית עזיבת האמונה יכולה להיות אירוע המתרחש במהירות או לאורך זמן.
בגלל העוצמה הכללית וההשפעה הגדולה של האירוע, ניתן להשוות אותו לאירועים אחרים הגורמים ל-PTSD.
תסמינים מרכזיים של PTSD הם חוויה מחדש (פלאשבקים, סיוטים), הימנעות (התרחקות ממקומות, דברים ומחשבות שהם תזכורות), עוררות ותגובתיות, והפרעות קוגניציה ומצב רוח.
תסמינים אלו נכונים גם לרבים שחווים טראומה דתית.
PTSD מורכב היא הפרעה קרובה המתייחסת לטראומה חוזרת ונשנית לאורך חודשים או שנים, ולא לאירוע חד פעמי.
כל סוג של טראומה ארוכת טווח, יכול להוביל ל-C-PTSD.
עם זאת, נראה שהוא מופיע לעיתים קרובות אצל אנשים שעברו התעללות על ידי מישהו שהיה אמור להיות המטפל או המגן שלהם.
מקור המונח C-PTSD נוצר על ידי ג'ודית הרמן, המתארת את ההיסטוריה של הטראומה כמושג בעולם הפסיכולוגי יחד עם גישה תלת-שלבית להחלמה (בטיחות, זיכרון ואבל, וחיבור מחדש).
הרמן מתארת את החשיבות של מתן שמות ואבחון טראומה כדי לסייע בהחלמה, ומעניק לגיטימציה נוספת לצורך בהגדרת RTS כנובע מחוויות דתיות ספציפיות.
הרמן גם מתארת CPTSD עם הסיבוכים הטראומטיים של הישרדות בשבי.
זוהי אבחנה דומה ל-RTS שבה RTS מתרחש בתגובה לשבי נתפס (ראה #איך מתפתח RTS) ולא מציאות פיזית.
הסימפטומים של CPTSD כוללים את אלה של PTSD בתוספת חוסר ויסות רגשי, ניתוק, תפיסה עצמית שלילית, בעיות ביחסים, אובדן משמעות ואחרים המשווים גם הם ל-RTS.
הטראומטולוג פיט ווקר רואה בהפרעת התקשרות את אחד התסמינים המרכזיים של PTSD מורכב.
הוא מתאר זאת כתוצאה מגידול עם מטפלים ראשוניים שנחוו באופן קבוע כמסוכנים.
הוא מסביר שהתעללות והזנחה חוזרות ונשנות מרגילות ילדים לחיות בפחד ובגירוי מערכת העצבים הסימפתטית.
טראומת הבגידה ותאוריית ההנחות המרוסקות
RTS חופפת במאפייניה לתסמינים בטראומה של בגידה, המבוססת על תאוריית ההנחות המרוסקות.
טראומת בגידה מוסיפה הנחה רביעית ("אנשים מהימנים ושווה להיקשר אליהם") לשלוש המקוריות של יאנוף-בולמן: (הטוב הבסיסי בעולם, המשמעות של העולם והערך העצמי).
על פי תאוריית טראומת הבגידה, קורבנות מכחישים את הבגידה, כדי למנוע ניפוץ של ההנחה הרביעית וחוויית אובדן.
ניתן להשוות טראומה דתית לטראומה של בגידה בשל האמון שניתן בקהילות סמכותניות ובמנהיגים דתיים.
עם RTS, אנשים לא רק חווים בגידה ממשפחה, קהילה דתית ומנהיגי אמונה מהימנים, הם גם חווים אמונה מרוסקת.
הקיצוניות הפוטנציאלית של רגשות ביחס לאובדן תפיסת העולם, תוך אובדן תמיכה רגשית וחברתית, יכולה לגרום לטראומה נוספת.
בעוד שפרדיגמות פחד נוטות להתמקד בטיפול בסימפטומים של טראומה באמצעות טיפול בחשיפה ותשומת לב לוויסות רגשי, תאוריית טראומה בבגידה בוחנת את ההקשר החברתי שבו התרחשה הבגידה, וממקמת את הפתולוגיה באירוע הטראומטי ולא בפרט.
זה משפיע על גישות הטיפול וגם מודיע על הטיפול ב-RTS.
הנזק הפסיכולוגי שעלול להיגרם על ידי דת סמכותנית קיבל הכרה עוד לפני הטמעת המונח "תסמונת הטראומה הדתית", על ידי האסכולה הטיפולית (גריבן, מוירס, טריקו, ריי,, ווינל, קרמר ואסטלד, חסן, כהן, ווטרס), על ידי מאמינים לשעבר, כולל כמרים לשעבר (באבינסקי, לופטוס, בארקר, דוויט).
עבודתו של מומחה הכתות סטיבן חסן רלוונטית לכל קבוצה סמכותנית המפעילה "השפעה בלתי הוגנת".
העיתונאית ג'נט היימליך, במחקרה על התעללות בילדים בקהילות דתיות, זיהתה את הקבוצות המזיקות ביותר כבעלות מערכת אמונה תנ"כית, היוצרת מודל סמכותני, מבודד, ומבוסס איומים.
מחקר רפואי בתחום מתח ואירועים טראומטיים חושף עדויות להתפרצות מחלות בהקשר דתי.
על פי מחקר זה, מתח שנלווה לאורח חיים דתי ועזיבתו, יכולים להפעיל את מערכת העצבים ולגרום למחלות.
מחקרים שבוצעו על בעלי חיים מצביעים על כך שלטראומה יכולה להיות השפעות מתמשכות על המוח - האמיגדלה, ההיפוקמפוס והקורטקס הפרה-פרונטלי.
מחקר על חוויות ילדות שליליות על ידי קייזר פרמננטה וה-CDC הוכיח קשר בין חוויות ילדות שליליות (ACEs) עם בעיות בריאות לאורך החיים.
בין סוגי החוויות השליליות המפורטות היו התעללות או הזנחה פיזית, מינית ורגשית.
אפשר לטעון שמדובר גם באלמנטים תכופים של פגיעה דתית.
על פי חוקרי קוגניציה ומדעי המוח, חוויות שליליות בילדות יכולות לשנות את ההתפתחות המבנית של רשתות עצביות ואת הביוכימיה של מערכות נוירואנדוקריניות ועלולות להיות להן השפעות ארוכות טווח על הגוף, כולל זירוז תהליכי המחלה וההזדקנות ופגיעה במערכת החיסון.
בסקירה של מחקרים אמפיריים רבים, נמצא כי התעללות בילדים קשורה באופן ניכר לשיעורים גבוהים של דיכאון מג'ורי והפרעות פסיכיאטריות אחרות בבגרות.
במחקרים שמוצאים מתאם בין פונדמנטליזם קיצוני לנזק מוחי, עולה כי אינדוקטרינציה דתית קיצונית פוגעת בהתפתחות או בתפקוד התקין של האזורים הקדם-מצחיים באופן שמפריע לגמישות ופתיחות קוגניטיבית.
רוב המחקר על טראומה דתית היה מחקר איכותני עם התמקדות אינדיבידואליסטית, חווייתית.
אלה היו מחקרים מבוססי ראיונות או מקרים מהפרקטיקה הקלינית.
היו כמה מחקרים כמותיים, כמו הסקר של מילטון בקרב 295 חברים לשעבר בכנסיית האחווה הבלעדית.
היא מצאה שהמדד הכולל של מצוקה פסיכולוגית, היה גבוה משמעותית בקרב העוזבים בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש, מאמנים ויחידים העוסקים בטיפול פסטורלי, פיתחו גישות לטיפול ב-RTS.
בעוד שטיפול בחשיפה אינו מומלץ, טיפול קוגניטיבי התנהגותי ממוקד טראומה, טיפול קבוצתי בשילוב עם מפגשים אחד על אחד, פסיכו-חינוך מבוסס טראומה, עיבוד טראומה ועבודת אבל - יכולים כולם להועיל.
בגישה של ווינל, הטיפול הוא היעיל ביותר כשהוא הוליסטי ורב-מודאלי.
כלומר, הטיפול צריך להתייחס לממדים הקוגניטיביים, הרגשיים, הפיזיולוגיים והיחסים של האדם, והכל בהקשר חברתי.
הטיפול ב-RTS הושפע מחשיבה מודרנית על טיפול בטראומה מכל הסוגים.
מנקודת מבט "מודעת טראומה" זו, חשוב להכיר בהבדלים אינדיבידואליים ולאתר את הטראומה בפועל במערכת העצבים של הפרט.
לפי ווקר, מרכיבי חשיבות של התאוששות טראומה כוללים את כיווץ המבקר הפנימי, תפקיד האבל והצורך להיות מסוגל להישאר נוכח בחמלה עצמית להשפעה דיספורית.
ברפואה, טיפול "מודעת טראומה" מוגדר כשיטות המקדמים תרבות של בטיחות, העצמה וריפוי.
נראה כי תמיכה קבוצתית היא טיפול יעיל להחלמה מטראומה דתית ושירותים רבים התפתחו כדי להציע זאת, כולל קבוצות התאוששות מקצועיות, קבוצות תמיכה עמיתים, ופורומים מקוונים.
אלה עשויים להיות יעילים מכיוון ש-1) אלו בהחלמה איבדו את מערכות התמיכה העיקריות של המשפחה והכנסייה, 2) תמיכה חברתית היא צורך אנושי עיקרי ורלוונטי בהבנת הפיזיולוגיה של טראומה, וההקשר החברתי של הטיפול עוזר לאנשים להרגיש פחות לבד או אשם.
בעוד שחלק מהכנסיות הליברליות מציעות טיפול, מטפלים מקצועיים חושבים שהטיפול צריך להיות בסביבה נייטרלית, ולא בהקשר דתי.
טיפוח היגיינה נפשית טובה (למשל הימנעות מחשיבה שחור ולבן או שיפוטיות)
ביסוס מחדש של תחושת הזהות האישית
בחינת מיומנויות התמודדות עם חוסר ויסות רגשי
צעדים רגילים להתמודדות עם פלאשבקים רגשיים
ביסוס דפוסי שינה ואכילה בריאים
מתן חינוך מיני במאמץ לקדם מיניות בריאה
חיבור מחדש לגוף באמצעות טכניקות סומטיות
גילוי או הקמת רשת חברתית מחוץ לקהילת האמונה השולטת
פיתוח מיומנויות בינאישיות כגון נטילת פרספקטיבה
משימות התפתחותיות רבות חופפות למשימות קוגניטיביות, רגשיות, תפקודיות וחברתיות/תרבותיות.
משימות התפתחותיות של החלמה מתמקדות בזיהוי עיכוב התפתחותי ומתן חינוך הכרחי בחשיבה ביקורתית, בריאות מינית, היגיינה נפשית וסוציאליזציה כדי לאפשר את המשך ההתפתחות האנושית הטבעית.
השיח על תסמונת הטראומה הדתית הופך נפוץ ובינלאומי, ומקבל במה בכלי התקשורת המרכזיים וחדשות רשת.
בעוד שחלק ניכר מהעבודה על טראומה דתית התרכזה בנצרות פונדמנטליסטית, פניות הוגשו לגבי קבוצות אחרות כגון מורמוניזם, עדי יהוה, ילדי אלוהים, יהדות אורתודוקסית, כנסיית האיחוד וכמה קבוצות פונדמנטליסטיות באסלאם.
מסעות אישיים אל מחוץ לדת הפונדמנטליסטית היו נושא לסרטים רבים, בנוסף לספרים ומֶמוּאָרים שצוינו.
כדי להכיר ב-RTS, אין צורך לומר שדת היא מזיקה באופן גורף.
אולם, נראה כי יש מגמה אובייקטיבית, בה לקבוצות היררכיות ופונדמנטליסטיות יש השלכות דומות; הנזק שנגרם הוא באמצעות מנגנונים אלו ולא אחרים.
בשנת 2019, המכון לטראומה דתית נוסד על ידי המטפלת לורה אנדרסון ובריאן פק.
נכון לעכשיו, המכון עורך סקר על מה שאלו מכנים "חוויות דתיות שליליות".
תסמונת טאוסיג-בינג היא מום לב מולד סיאנוטי (בעיות בלב שפירושן שאין מספיק חמצן בדם), שבו למטופל יש גם חדר ימני כפול יציאה (DORV) וגם חדר ימני כפול יציאה וגם פגם במחיצה הבין-חדרית (VSD).
ב-DORV, במקום המצב הרגיל שבו דם מהחדר השמאלי (LV) זורם החוצה לאבי העורקים ודם מהחדר הימני (RV) זורם החוצה לעורק הריאה, גם אבי העורקים וגם עורק הריאה מחוברים ל-RV, וכן הנתיב היחיד לדם מה-LV הוא מעבר ל-VSD.
כאשר ה-VSD הוא חדר ימני כפול יציאה (יושב ממש מתחת לעורק הריאה), הדם ה-LV זורם בעדיפות לעורק הריאה.
אז דם ה-RV, כברירת מחדל, זורם בעיקר לאבי העורקים.
על כן הביטויים הקליניים של אנומלית טאוסיג-בינג דומים מאוד לאלו של דקסטרו-טרנספוזיציה של העורקים הגדולים (dextro-Transposition of the great arteries), אך התיקון הניתוחי שונה.
ניתן לתקן את האנומליה בניתוח גם באמצעות פעולת החלפת העורקים (ASO).
הפעולה מתבצעת עם הליך ראסטלי (Rastelli procedure) והוא נקרא על שם הלן טאוסיג וריצ'רד בינג (Richard Bing), שתיארו אותו לראשונה ב-1949.
תסמונת טריאנון (בהונגרית: Trianon szindróma) הוא השם שניתן לתופעה חברתית בהונגריה.
התופעה מורכבת מכעס על ההשלכות של הסכם טריאנון מ-1920 והאמונה שהונגריה הייתה טובה יותר בעבר מאשר בהווה.
הסכם טריאנון היה הסכם שלום שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה שבעקבותיו איבדה ממלכת הונגריה כשני שלישים משטחה לטובת אוסטריה, צ'כוסלובקיה, איטליה, ממלכת יוגוסלביה, פולין ורומניה.
תסמונת טריאנון עשויה להיחשב כמקבילה לאמונה ברעיון הונגריה הגדולה .
תסמונת הטריאנון הייתה רלוונטיות בעיקר מ-1920 עד 1945, עד שהמדינה נכבשה על ידי ברית המועצות והפכה למדינת לווין סובייטית.
התסמונת הפכה לרלוונטית מחדש לאחר סיום קריסת מסך הברזל ב-1990 והקמת הונגריה של ימינו.
בשנים האחרונות, התחושות שמלוות את תסמונת טריאנון נוצלו על ידי פוליטיקאים לאומנים בהונגריה, במיוחד על ידי מפלגת פידס, המפלגה הפוליטית השלטת במדינה (ומונהגת על ידי ראש ממשלת הונגריה, וויקטור אורבן).
זה נעשה באמצעות הנצחה, הפגנות לאומניות והקמת מונומנטים הקשורים לתקופה שלפני ההסכם.
לדוגמה, מאז 2010, כל 4 ביוני (יום חתימת הסכם טריאנון) נחגג בהונגריה כיום האחדות הלאומית, שאושר במקור בתקווה לקרב את הונגריה לפזורה ההונגרית המתגוררת מחוץ למדינה (ומתגוררת לרוב במדינות כמו סלובקיה, רומניה וסרביה).
התקשורת ההונגרית גם העלתה כי תסמונת טריאנון נמצאת גם ברומניה, בקרב פוליטיקאים לאומנים.
ככל שהתקרב יום השנה המאה לחתימת האמנה, גדלו הכתבות על האמנה בתקשורת הרומנית.
יתר על כן, הפוליטיקאי הרומני, טיטוס קורלציאן דחף להכרזת ה-4 ביוני כ"יום הסכם טריאנון" ברומניה כדי לחגוג את איחוד טרנסילבניה עם המדינה.
יום זה הוכרז ביום לאומי סופו של דבר ב-18 בנובמבר 2020 על ידי נשיא רומניה, קלאוס יוהאניס.
תסמונת השיגעון מטראמפ הוא מונח המשמש בדרך כלל לתיאור ולגינוי ביקורות או תגובות שליליות כלפי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
הרעיון העומד בבסיס המונח הוא כי אותן ביקורות הן לא-רציונליות ואינן מתייחסות באופן ענייני למדיניותו או לצעדי ממשלו של טראמפ.
המונח נפוץ בעיקר בקרב תומכי טראמפ, המשתמשים בו כדי להפחית מערכן של ביקורות כלפיו, מתוך הטענה שמתנגדיו אינם מסוגלים לזהות את המציאות באופן מאוזן.
עם זאת, מספר עיתונאים אימצו את המונח על מנת לקרוא לריסון עצמי בביקורת המופנית כלפי הצהרותיו ומעשיו של טראמפ.
מקורו הרעיוני של המונח בצ'ארלס קראוטהמר, בעל טור פוליטי שמרני, פרשן ופסיכיאטר בהכשרתו.
בשנת 2003 טבע קראוטהמר את הביטוי "תסמונת השיגעון מבוש" (Bush Derangement Syndrome), שהוגדר כ"הופעה חדה של פרנויה בקרב אנשים נורמליים בעקבות מדיניותו או עצם קיומו של הנשיא ג'ורג' וו.
השימוש הראשון במונח "תסמונת השיגעון מטראמפ" יוחס לאסתר גולדברג, שכתבה במאמר דעה באמריקן ספקטיטור באוגוסט 2015 כי "רפובליקנים ממעמד השליטים" מסתייגים מטראמפ בבוז.
קראוטהמר הרחיב מאוחר יותר על המונח בציינו כי מדובר ב"חוסר יכולת להבחין בין הבדלי מדיניות לגיטימיים לבין סימנים של פתולוגיה נפשית" ביחס לטראמפ.
העיתונאי פאריד זכריה הגדיר את התסמונת כ"השנאה לנשיא טראמפ העזה כל-כך, עד כדי כך שהיא מעוותת את שיקול דעתם של אנשים".
כריס צ'יליזה , עורך בכיר ב-CNN, תיאר את "תסמונת השיגעון מטראמפ" כמונח מועדף על תומכי טראמפ, הרואים במתנגדיו אנשים הלוקים בשנאה עיוורת, אף שהם עצמם מטיפים לסובלנות וחופש ביטוי.
צ'יליזה קשר בין המונח לבין תסמונות נשיאותיות קודמות דוגמת "תסמונת השיגעון מבוש" ו"תסמונת השיגעון מאובמה", והסביר כי עליה זו היא פונקציה של הקיטוב ההולך וגובר בחברה האמריקאית.הפובליציסט ברט סטיבנס טען כי המונח משמש בעיקר גורמים שמרניים לצורך ביטול כל ביקורת על טראמפ, ללא קשר לשיוך הפוליטי של המבקרים.
הפרשן הפוליטי של CNN, ג'ון אבלון, הרחיב את השימוש במונח, כך שיחול גם על תומכי טראמפ.
הגדרתו החדשה מציגה "תסמונת השיגעון מטראמפ" ככזו המתבטאת גם בהכחשת הפסדו של טראמפ בבחירות 2020. כלומר, מעבר לביקורות לא-רציונליות נגד טראמפ, התסמונת כוללת גם חוסר יכולת של חלק מתומכיו לקבל את עובדת תבוסתו.
פרשנות זו צברה תאוצה במקומות נוספים, בטענה כי תומכים מסוימים לוקים בהטיה קיצונית לטובת טראמפ, העלולה להתפרש כ"נאמנות כתית".
ג'ון האריס , ממייסדי פוליטיקו, ציין כי הביטוי קשור במידה מסוימת גם למונח גזלייטינג – מונח פסיכולוגי נוסף שפופולרי בעידן טראמפ, המייצג מניפולציה רגשית ושכלית באדם אחר כדי לגרום לו לפקפק בתפיסת המציאות שלו.
מחקר משנת 2021 לא מצא ראיות ל"תסמונת השיגעון מטראמפ" בקרב מתנגדי טראמפ מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, אך כן איתר הטיות ניכרות בקרב תומכיו.
המחקר הציע כי בעוד צד אחד אינו מגלה נטייה גורפת להתייחסות לא-רציונלית לטראמפ, צד התומכים לוקה לעיתים בקיבעון שלילי או חיובי קיצוני כלפיו.
בראיון משותף לFox News עם דונלד טראמפ, טען אילון מאסק ש"קוראים לזה 'תסמונת השיגעון מטראמפ' ואתה לא מבין עד כמה זה אמיתי.
הייתי במסיבת יום הולדת של חבר בלוס אנג'לס.
זו הייתה ארוחה שקטה ונחמדה.
הזכרתי במקרה את שמו של הנשיא – וזה היה כאילו ירו בהם חץ לצוואר שהכיל מת' וכלבת." בהמשך העיתונאי ינון מגל, צייץ מחדש את הציוץ הנ"ל, והשווה את זה לתופעת הרל"ב.
תסמונת חולי לאחר אורגזמה , ידועה גם כתסמונת החולי הפוסט-אורגזמי, היא תסמונת נדירה המאופיינת בתסמינים דמויי שפעת (חום, עייפות קיצונית, כאבי שרירים) וקוגניטיביים (ערפול מוחי, קשיי ריכוז) המופיעים תוך שניות עד שעות מהשפיכה ונמשכים עד שבוע.
הגורם המדויק אינו ברור, אך מחקרים מצביעים על מקור פיזיולוגי, כגון תגובה אוטואימונית לזרע או הפרעה עצבית-הורמונלית.
המתאפיינת בתסמינים פיזיים וקוגניטיביים המופיעים בעקבות אורגזמה.
התסמינים מתחילים בדרך כלל תוך שניות, דקות או שעות מרגע השפיכה, ונמשכים עד שבוע.
התסמונת תוארה לראשונה בשנת 2002 על ידי מרסל ד.
היא תוקפת בעיקר גברים, אך תועדו בספרות מקרים ספורים של נשים.
מחקרים שונים קישרו בין התסמונת להפרעות במערכות שונות בגוף או בתקשורת ביניהן, ברמות הורמונים או בתהליכים כימיים המתרחשים בגוף בזמן האורגזמה, אם כי אף תיאוריה אינה מסבירה את כל המקרים.
POIS רשומה כמחלה נדירה על ידי המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית וה-Orphanet.
שכיחות התסמונת אינה ידועה וקשה לקביעה בשל מיעוט מחקרים.
מאז תיאור התסמונת לראשונה ב-2002 ועד שנת 2022, תוארו בספרות הרפואית 74 מקרים שאובחנו על ידי רופאים ברחבי העולם.
עם זאת, מחקרים הכוללים מקרים בדיווח עצמי כללו מעל 420 משתתפים.
לפיכך ההערכות הן שישנם מקרים נוספים והתסמונת נמצאת בתת-אבחון ותת-דיווח.
נראה כי POIS משפיע בעיקר על גברים, בכל רחבי העולם, בגילאים שונים ובסטטוסים שונים של מערכת יחסים.
בשל מורכבות האבחנה והמודעות הנמוכה אליה, האבחנה נעשית באיחור ממוצע של מעל 6 שנים.
התסמונת מתבטאת ב"התקף POIS", המוגדר על ידי שני מאפיינים מובהקים: התפתחות מהירה של תסמינים בעקבות אורגזמה ותגובה מערכתית נרחבת.
התסמינים מופיעים בדרך כלל תוך שניות, דקות או שעות מרגע השפיכה, נמשכים עד שבוע ונעלמים מעצמם.
הרכב התסמינים, עוצמתם ומשכם משתנים בין חולים שונים.
נהוג לחלק את התסמינים של POIS לשבע קטגוריות:
תסמינים כלליים: תשישות או חולשה קיצוניות, דפיקות לב, קשיים בשליפת מילים או הפרעות דיבור, קשיי ריכוז, עצבנות, חוסר סבילות לרעש, רגישות יתר לאור, מצב רוח ירוד או דיכאון.
תסמינים דמויי שפעת: תחושת חום, הזעה, צמרמורות, תחושת חולי דמוית שפעת, בחילה, תחושת קור.
ראש: כאב ראש, ערפול מוחי, תחושת כבדות של הראש.
עיניים: תחושות צריבה, דמעות, גירוי או כאב בעיניים, עיניים אדומות, טשטוש ראייה.
אף: אף סתום, נזלת מימית, התעטשויות.
גרון: טעם לוואי בפה, יובש בפה, כאב גרון, שיעול יבש או תחושת גירוי בגרון, צרידות.
שרירים: מתח שרירים בגב או בצוואר, חולשת שרירים, כאבי שרירים, כובד ברגליים, נוקשות שרירים.
התופעה יכולה להתחיל כבר בגיל ההתבגרות או להופיע בשלב מאוחר יותר בחיים.
לעיתים היא מלווה בשפיכה מוקדמת.
התסמונת יכולה לגרום לקושי רגשי וחברתי כבד בעקבות התסמינים.
פעמים רבות החולים חשים בושה ומבוכה, אשר עוצרות אותם מלדבר על המצב ולפנות לבירור רפואי.
היא עשויה להשפיע לרעה על חיי המין של החולה ולגרום להימנעות מקיום יחסי מין.
בשל נדירות התסמונת המחקרים מוגבלים בהיקפם, וחוקרים שונים הציעו כמה מנגנונים אפשריים המערבים מערכות גוף שונות, ביניהם הפרעה במערכת החיסונית, ליקוי בפעילות הציטוקינים או בתגובה לחומרים המשתחררים בזמן האורגזמה.
אף תיאוריה אינה מסבירה את כל המקרים, אך ברור שלא מדובר בהפרעה נפשית פסיכוסומטית או פסיכוגנית אלא בבעיה גופנית.
ההשערה המרכזית והנחקרת ביותר מקשרת בין POIS להפרעה אוטואימונית או אלרגית.
על פי השערה זו, אופי התסמינים והופעתם המהירה נגרמים מתגובה דלקתית לחומר המצוי בנוזל הזרע האנושי.
התגובה האלרגית יכולה להיות מסוג I (תגובה מיידית המערבת את האנטיגן לנוגדן IgE על פני תאי פיטום או בזופילים) או מסוג IV (תגובה מאוחרת המערבת תאי T, מונוציטים ומקרופאגים).
הופעת התסמונת גם בגברים שעברו סירוס מרמזת שהאנטיגן המחולל אינו הזרע עצמו כי אם רכיב אחר בנוזל הזרע.
מחקרים מסוימים הראו כי אצל חלק מהחולים נצפתה תגובה אלרגית בתבחיני עור עם זרע עצמי בעוד שבמחקרים אחרים לא נצפתה תגובה כזו, ולא נמצאה עלייה עקבית ברמות IgE.
השערה נוספת היא שאצל חלק מהסובלים מ-POIS ישנו שיבוש במערכת הנוירואנדוקרינית או בציטוקינים, כלומר בתקשורת בין מערכת העצבים להורמונים.
במהלך אורגזמה משתחררים מוליכים עצביים והורמונים שונים וכן ציטוקינים (חלבונים המופרשים מתאים שונים ומתווכים בין מערכת החיסון לבין המערכת הנוירואנדוקרינית).
ייתכן שבתסמונת חולי לאחר אורגזמה ישנה תגובה לא תקינה של הציטוקינים או של המערכת הנוירואנדוקרינית לאחר שפיכה, הגורמת לתסמינים האופייניים.
חוקרים משערים כי חלק מהסובלים מתסמונת חולי לאחר אורגזמה עשויים ללקות בהפרעה במערכת במערכת קולטני האופיואידים האנדוגניים – חומרים כימיים המיוצרים באופן טבעי בגוף האדם ומעורבים בתיווך תחושות חיוביות הנוצרות במהלך פעילות מינית.
ייתכן שבמקרים אלה מנגנון האורגזמה צורך כמויות גדולות של אופיואידים אנדוגניים, והתסמינים הם תגובת הגוף לצניחה ברמת חומרים אלה לאחר מכן.
השערה זו עלתה בשל הדמיון בין רבים מתסמיני POIS לאלה של תסמונת גמילה מאופיואידים , הנמשכים גם הם בין יומיים לשבוע.
למרות הדמיון, אין קשר בין POIS לבין צריכת תרופות או התמכרות, וההשערה עוסקת רק במנגנון ביולוגי ובחומרים המיוצרים באופן טבעי בגוף האדם.
תיאורי מקרה אחדים העלו קשר אפשרי בין POIS לבין רמות נמוכות של הורמונים מסוימים, למשל פרוגסטרון וטסטוסטרון.
לעיתים טיפול הורמונלי, למשל נטילת נוראתיסטרון (Norethisterone) לפני פעילות מינית, נמצא כמקל על התסמינים.
הקריטריונים האבחנתיים הידועים ביותר הם אלה שפרסם ולדינגר (Waldinger) בשנת 2016. על פי קריטריונים אלה, ניתן לאבחן תסמונת חולי לאחר אורגזמה אם מופיעים כל חמשת הסעיפים הבאים:
אחד או יותר מהתסמינים הבאים: תחושת חולי דמוי שפעת, עייפות או תשישות קיצונית, חולשת שרירים, תחושת חום גבוה או הזעה, הפרעות במצב הרוח או עצבנות, קשיי זיכרון, קשיי ריכוז, דיבור לא קוהרנטי, גודש באף או נזלת, גרד בעיניים.
כל התסמינים מופיעים תוך שניות, דקות או מספר שעות לאחר השפיכה, שנוצרת כתוצאה מקיום יחסי מין, אוננות או באופן ספונטני (לדוגמה, קרי לילה במהלך השינה).
התסמינים מופיעים תמיד או כמעט תמיד, כלומר ביותר מ-90% מפעילות הפליטה.
רוב התסמינים נמשכים כ-2 עד 7 ימים.
עם זאת, מחקרים שנעשו לאחר מכן העלו את הצורך לחדד ולעדכן את הקריטריונים, לאור המגוון הרחב של התסמינים וחומרתם וההבדלים בהופעתם.
למשל, הוצע להוסיף לקריטריון הראשון גם את חומרת התסמינים ולא רק את הופעתם, ולהכניס לקריטריון השלישי את האפשרות שהתסמינים מופיעים בהקשר מסוים של שפיכה (למשל יחסי מין או אוננות) אך לא בכל ההקשרים.
בנוסף, תהליך האבחון הקליני כולל תשאול מקיף למטופל המתמקד בתלונותיו ובתפקוד המיני, בדגש על הפרעות פליטה.
נלקחת היסטוריה רפואית, הכוללת מידע על אלרגיות קיימות, מצבים נוירולוגיים ופסיכיאטריים, וכן השפעה רגשית וחברתית של התסמינים על המטופל ועל קשריו.
בדיקות המעבדה האפשריות כוללות ספירת דם מלאה, בדיקות הורמונליות ובדיקות לתגובה אלרגית, לפי שיקול דעת רפואי.
תסמינים כלליים רבים עשויים להתפרש בטעות כנובעים ממקור פסיכולוגי, אך תסמונת זו אינה הפרעה נפשית פסיכוסומטית או פסיכוגנית.
יש לשלול גם מצבים אחרים בעלי תסמינים דומים, כגון קטפלקסיה לאחר אורגזמה, כאבי ראש הקשורים לאורגזמה, אסתמה וריניטיס לאחר קיום יחסי מין.
כיום אין שיטה סטנדרטית לטיפול ב-POIS, בשל נדירות התסמונת ואבחון-החסר שלה.
מטופלים צריכים להיבדק ביסודיות בניסיון לאתר את הגורמים לתסמיניהם, אך סיבת ההפרעה משתנה בין חולים ולעיתים אינה ניתנת לזיהוי חד־משמעי.
בהתאם לתסמינים ולאחר השערת סיבה, ניתן לנסות טיפול מתאים.
נעשו ניסיונות לטפל בחולים אלו בין היתר באנטיהיסטמינים, במעכבי קליטה חוזרת בררניים של סרוטונין (SSRI), בבנזודיאזפינים, בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים (כגון דיקלופנק), בחוסמי אלפא ובטיפולי הקהיית רגישות (היפוסנסיטיזציה ) לאלרגיה.
התגובה לטיפולים משתנה ממטופל למטופל, ואין טיפול סטנדרטי אחד המתאים לכולם.
תסמונת חולשת שרירים על שם למברט-איטון (Lambert-Eaton Myasthenic Syndrome – LEMS) היא מחלה אוטואימונית שבה מערכת החיסון תוקפת את הצומת עצב-שריר וזה מפריע ליכולת העצב לשלוח אותות אל השריר.
התסמונת קרויה על שם אדוארד למברט (Edward Lambert) ולי איטון (Lee Eaton), נוירולוגים אמריקאים שתיארו וחקרו את התסמונת בשנים 1950–1960.
בתסמונת הזאת, מערכת החיסון מפתחת נוגדנים נגד תעלות הסידן ממותגות המתח שנמצאות בקצה העצב (התא הפרסינפטי) הנחוצות להפרשת הנוירוטרנסמיטר אצטילכולין.
עם פחות תעלות סידן פעילות, נכנס פחות סידן לתא הפרסינפטי וקצה העצב משחרר פחות אצטילכולין הגורם להתכווצות השריר.
ככל שרמת האצטילכולין נמוכה, השריר מתכווץ פחות.
לכן אנשים עם LEMS בהם ריכוז האצטיכולין נמוך, סובלים מחולשת שרירים.
רוב המקרים (כ-60%) נובעים מסרטן ריאות מסוג small-cell lung cancer (SCLC).
ההערכה היא שניסיונו של הגוף להילחם בסרטן גורם לו, בשוגג, לתקוף קצות עצבים, משום שתאי הסרטן חולקים חלק מאותם חלבונים כמו קצות העצבים.
בשאר 40% מהמקרים הגורמים אינם ידועים בוודאות.
היסטוריה של עישון היא אחד מגורמי הסיכון, אם כי יש גם קשר גנטי.
כ־65 אחוזים מהחולים הצעירים הם בעלי פרופיל גנטי המראה נטייה גנטית לאוטואימוניות.
כ- 60-75% מהחולים הם גברים לעומת מיאסטניה גראביס השכיחה יותר אצל נשים.
התסמונת היא מצב רפואי המתבטא בעיקר בשלוש דרכים: חולשת שרירים, ירידה בתפקודי הגוף הנשלטים על ידי מערכת העצבים האוטונומית וירידה או היעדר רפלקסים עמוקים של גידים.
המחלה מתבטאת בחולשת שרירים בחלק העליון של הרגליים והירכיים, מצב המוביל לקושי בהליכה, וכן חולשה בחלק העליון של הזרועות ובכתפיים.
רואים שיפור זמני בתפקוד שרירי השלד לאחר הפעלת השריר לכעשר שניות.
בדומה למיאסטניה גראביס (MG) נגרמות בעיות בתפקוד העצבים הקרניאליים, השולטים בעיניים, בפנים, בגרון ובצוואר.
כתוצאה מכך המחלה עלולה יכולה לגרום לחולשה של שרירי העיניים ולכן לעפעפיים שמוטים וראייה כפולה.
חולשת השרירים המעורבים בדיבור, יכולה לגרום לקשיי בליעה ולעיסה ודיבור לא ברור.
תסמינים אלה נוטים להופיע מאוחר יותר במהלך המחלה והם בדרך כלל קלים.
בתפקוד אוטונומי לקוי התסמין השכיח ביותר הוא יובש בפה.
גברים יכולים לסבול מבעיות זיקפה, ואנשים עשויים לחוות עצירות, לחץ דם נמוך בעמידה ושינויים בהזעה.
בשלבים מתקדמים של המחלה, LEMS יכול להיגרם אי-ספיקה נשימתית.
התסמינים של LEMS מתחילים בדרך כלל כתסמינים קלים שיכולים להחמיר במהירות.
ישנן אפשרויות טיפול מרובות לטיפול סימפטומטי ב-LEMS והיעילות ביותר הן אלו המגבירות את שחרור האצטילכולין מהממברנות הפרה-סינפטיות וכן מעכבי האנזים אצטילכולין אסטראז.