tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי קיץ התש"ם, בדרכו לפגישה ציבורית בירושלים, לקה באירוע מוחי.
ימים ספורים לאחר מכן, בראש חודש אלול, הוא נפטר.
על שמו נקראו מוסדות "אור יעקב-אור זרוע" - לימודי רבנות ודיינות לאברכים מחב"ד.
נשא לאשה את הרבנית חביבה לבית חובארה וממנה היה אב ל-16. בנו נהרג במלחמת יום כיפור.
בנו אליעזר היה חבר כנסת מטעם אגודת ישראל.
יעקב מישורי (נולד ב-1952) הוא צייר ומורה לאמנות ישראלי.
כותב מאמרים על אמנות והוראת אמנות.
בגיל 15 עזב את בית הספר והחל לעבוד כסבל, עבודה אשר הייתה מקור פרנסתו עד גיל 40. במקביל עסק בציור.
את ידיעותיו המקצועיות, את שליטתו הטכנית, את ידיעותיו התאורטיות ואת גישתו השיפוטית, כמו גם את השקפותיו החריגות והייחודיות רכש באמצעות התנסות ולימוד עצמי בלבד.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1978 בגיל 26, בגלריה ג'ולי מ.
מאז הציג תערוכות יחיד רבות והשתתף בתערוכות קבוצתיות נבחרות בישראל ובעולם.
הוא זכה בפרסים מטעם משרד החינוך וקרן שרת ויצירותיו מצויות באוספים פרטיים נבחרים ובאוספי המוזיאונים.
בשנת 2019 פרסם ספר פרוזה ראשון, "סוף" בהוצאת "תכלת".
מישורי הוא אמן נונקונפורמיסט מהבולטים שבציירי ישראל.
ציוריו השתנו תדיר לאורך השנים והם נתפשו על ידי קהילת האמנות כפרובוקטיביים ביותר.
בשנות ה-80 הוא כונה על ידי המבקר אדם ברוך כ"פרא אציל" וכ"גיבור שלא הלך בשדות", כפרפרזה על ספרו הידוע של משה שמיר.
מישורי הוא אמן פוסטמודרני מובהק: הוא מצייר מתוך אהבת מלאכת הציור אך גם מתוך מבט מרוחק וביקורתי ומערער על העשייה הזו.
יצירתו מושפעת מתרבות גבוהה ומתרבות פופולרית גם יחד: מאמנות הרנסאנס ומאמנות האוונגרד של המאה ה-20. הוא נוטל מכל הבא ליד לרבות; פרסומות, גרפיטי, עטיפות של תקליטים, מגזיני אופנה, צילומים פורנוגרפיים וכיוצא בזאת.
מישורי מקפיד לחדש ולהפתיע בתערוכותיו, למשל, בסגנון חדש בנושא אחר בזהות אמנותית שונה, ביחסים אחרים בין הגבוה לנמוך.
הוא נע, על פי הצורך, ממופשט לפיגורטיבי, מגאומטרי לאופטי, מדקורטיבי לפופ ארט מקומפוזיציה ניגודית ונשכנית לפטרן (pattern) ולניגודים קומפלמנטריים.
הוא החל את דרכו מדיוקנאות עצמיים מאופרים שעניינם בירור ויזואלי בשאלות של זהות מינית ועבר לציורים מתעתעים המערערים על זהויות נוספות.
מישורי לימד ב"מדרשה" - בית ברל, בבצלאל והיה ראש המחלקה לאמנות במכון אבני.
בסוף שנות ה-90 הקים את קבוצת "פלורסצנט" וכיום הוא מורה לציור בבית-הספר "בסיס" לאמנות שבהרצליה.
בעבודתו מוצא מישורי כר נרחב ליישום השקפותיו המקצועיות, כפי שהובעו במאמריו בהזדמנויות רבות.
מישורי תומך ללא סייג בניתוק בין האקדמיה לבין האמנות.
לדעתו, כפי שהיא משתקפת ממאמריו, התאוריה והפרשנות הפכו מדייר משנה לבעל הבית ולכן יש להיפרד.
הצמידות המעיקה הזו היא בעיניו מקור לשרלטנות בתחומי העשייה.
מישורי יוצא בהתקפות חריפות על עולם האמנות, אמנים ומגמות, לעיתים עד כדי בוז מוחלט, בפרודיה, פארסה ובציניות.
בזמן אמת הוא תקף, בין היתר, את אסכולת "דלות החומר" וקרא לחזרה לעושר ציורי הבעתי ואסתטי.
בשנת 1989 נישא למשוררת אפרת מישורי ולהם בן.
בשנת 2011 התגרש, וב-2014 נישא לאשת התקשורת ליסה פרץ.
יעקב מטריקין (15 בספטמבר 1902 – 1 באוגוסט 1981) היה אדריכל ישראלי.
נולד במרינהאוזן (רוסיה), עבר עם משפחתו לטרטו (אסטוניה) ומשם עברו לריגה (לטביה).
בגלל היותו יהודי (ולמרות היותו תלמיד מצטיין) לא התקבל ללימודי אדריכלות בריגה, והוא למד באוניברסיטת אולדנברג שבגרמניה.
לאחר סיום הלימודים עבד במשך שנה אצל נגר כדי ללמוד כל מה שניתן ללמוד על עץ.
ואומנם, עם עלייתו ארצה נחשב לאחד המומחים בתחום זה.
בעת עלייתו ארצה דיבר רוסית, לטבית, גרמנית ועברית.
הוא עלה ארצה בשנת 1924 והתיישב בירושלים, שם פגש את ציונה פלדבליט לבית בן אברהם, ממייסדי קריית ענבים, אחות "הדסה" לה נישא בשנת 1932.
כיהן בין השנים 1928 ועד 1951 בתפקיד ראש המחלקה הטכנית של מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית.
כל ההתיישבות הכפרית שעלתה על הקרקע בשנים אלו הייתה בפיקוחו ובהדרכתו.
בנוסף לתכנון הכללי ולצוות המחלקה הטכנית, תכנן גם בעצמו.
לאחר עזיבתו את הסוכנות פתח משרד אדריכלים בירושלים.
קודם למלחמת העצמאות התמחה מטריקין גם בעיצוב ריהוט ובין השאר תכנן ויצר בשיתוף נגר ירושלמי סדרת רהיטים עבור ארמון המלך עבדאללה בירדן.
בתכנונו הקפיד ליצור הרמוניה בין הבניין והסביבה הטבעית.
הוא כתב במאמר בהקשר לתכנון שלושת המצפים בנגב: "...נוסף לאקלים המשפיע המעמיד בעיות בפני מתכנן המגורים, יש לדאוג גם להתאמת חומרי בנין ואופן ניצולם לתפקידם.
תנאי האקלים מכוונים אותנו לבחירת הכוונה נכונה של הבניינים.
החומרים שבהם נבחר חייבים לשמש מחיצה יעילה בין החוץ והפנים, הגנה מתמורות אטמוספיריות בקיץ ובחורף, ולסייע ביצירת אקלים פנים הנוח לחיי אדם".
ספרייתו הפרטית כללה ספרי אדריכלות, ספרי אמנות, ספרי ארכאולוגיה, ספרים העוסקים בצמחייה ובאקלים, ספרים העוסקים בציונות וארץ ישראל.
מדף מיוחד הוקצה למדע בדיוני.
יעקב מטריקין נפטר ב-1 באוגוסט 1981, ונקבר בבית הקברות בקריית ענבים.
שלושת המצפים בנגב: בית אשל, גבולות ורביבים
המצפים בגליל: חוקוק ומצודת ביריה (בתכנון מבנים אלו השתמש בחומרים הטבעיים הנמצאים במקום: לבני בוץ בנגב ואבן בזלת בגליל).
חדרי אוכל במזרע, תל קציר, אפיקים (נהרס), נירים, משמרות
בתי מרגוע באיילת השחר, בקריית ענבים (ללא המלון הגבוה העומד שם היום) ובמעלה החמישה (ללא הרחבת חדר האוכל)
אכסניית הנוער בקריית ענבים (על שם האזרחי, נהרס)
בית עולים, צפון תל אביב (נהרס)
מחלבות תנובה בחיפה, תל אביב, ירושלים ורחובות.
חדר האוכל בעין גדי (עבר הרחבה)
בית הספר החקלאי בעין כרם (ירושלים)
בית ספר מקיף "עמל" ברמלה
המרכז המסחרי בקריית היובל בירושלים
חבר בוועדת התכנון של הר הרצל
יעקב מַלכּין (3 באוגוסט 1926 – 21 ביולי 2019) היה סופר, מסאי, מחזאי, עורך, מתרגם, תסריטאי, מבקר תרבות ומחנך ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לאמנויות וממייסדי החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
הוגה מרכזי באתיקה הומניסטית חילונית יהודית ומאז 1994 כיהן כמנהל אקדמי של מוסדות השכלת מבוגרים ומורים כגון תמורה ומיתר, ועורך כתב העת "יהדות חופשית".
מלכין נולד בוורשה בירת פולין, ועלה לארץ ישראל בגיל 7. אביו, דב בר מלכין, היה מרצה ומבקר ספרות ותיאטרון בעיתונות בפולין ובישראל.
מלכין למד ולימים גם הרצה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית בירושלים, בסורבון, ובאוניברסיטת ניו יורק.
החל משנת 1944, במקביל ללימודיו, פרסם מאמרי ביקורת ספרות, תיאטרון וקולנוע בעיתונות הישראלית, ושימש עורך הירחון "על החומה" של תנועת השומר הצעיר (1946-1944).
במלחמת 1948 שימש קצין שידורים של ההגנה וצה"ל (1948-1947) בתחנת השידור המחתרתית תלם שמיר בועז, שהפכה, עם קום המדינה, לקול ישראל.
בשנת 1949 פעל במחנות ההסגר של המעפילים בקפריסין והרצה שם (ביידיש), ומילא תפקידים בצרפת ברשת הרכש הצבאי.
בשנת 1951 ניהל והרצה במכללת פורמנסקי בניו יורק ליהדות כתרבות, ובשנת 1956 ייסד וניהל אולפן לעברית בקארטייה לאטין בפריז, במקביל לעבודתו כעוזר הנספח לתרבות בשגרירות ישראל בפריז.
בין השנים 1952 ל-1956 לימד מלכין במכללת סמינר הקיבוצים בתל אביב לימודי ספרות השוואתית ותנ"ך כספרות.
במקביל פעל כמנהל מחלקת הרפרטואר של תיאטרון הבימה ומרצה לדרמה בבית הספר לתיאטרון של התיאטרון הקאמרי והבימה.
בין השנים 1958 ל-1971 ייסד וניהל את מרכזי קהילת התרבות הראשונים - בית רוטשילד ובית הגפן בחיפה.
מרכזים עירוניים אלו נוהלו לראשונה על ידי קהילות חברים שהתארגנו כעמותות עצמאיות והנהיגו והנחו את עשרות הפעילויות והחוגים החברתיים שפעלו בהם, כולל סינמטק חיפה, שנבנה בתחום בית רוטשילד.
בשנים אלו הרצה מלכין בתחום האסתטיקה והרטוריקה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות של הטכניון, ובפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים.
מלכין ערך מספר סיורי הרצאות על יהדות בספרות העולם: בשנת 1960 באוסטרליה, ב-1965 בארצות הברית וב-1970 בצרפת.
בשנת 1963 מלכין כתב והקריא את קטעי הקריינות בסרט בירושלים של הבמאי דוד פרלוב.
בין השנים 1971 ל-1981 ייסד וניהל את המכללה הקהילתית "מטה יהודה" שם למדו התלמידים במסלולי לימוד אישיים בנושאים לפי בחירתם.
בשיתוף עם "אמפייר סטייט קולג'" של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY), שם החלה שיטה הלימודים האישיים לפעול לראשונה, סוגלה השיטה לתנאים ולאופני הלימוד בישראל ולדרישות הייחודיות לסטודנטים עובדים ביישובי אזור מטה יהודה.
מ-1969 ועד 1994 לימד באוניברסיטת תל אביב אסתטיקה וביקורת של התיאטרון והקולנוע.
ב-1971 ייסד, יחד עם דיקן הפקולטה החדשה לאמנויות, פרופ' משה לזר, את החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ופעל כנציג האוניברסיטה בצוות ההקמה וההפעלה של סינמטק תל אביב, וכעורך "דפי הסינמטק" ביחד עם אורי קליין.
"דפי הסינמטק" היו מאמרי ביקורת שהוגשו לצופים לפני כל סרט שהוקרן עם תחילת פעילותו של סינמטק תל אביב.
מלכין כיהן כעורך הראשי של כתב העת "יהדות חופשית: כתב עת ליהדות כתרבות", שאותו ייסד ב-1995 ושיצא לאור בדפוס עד 2004. מלכין כיהן עד יום מותו בתור המנהל האקדמי ("פרובוסט") של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית אשר מרכזיו בירושלים ובדטרויט.
המכון מכשיר בעלי תואר אקדמי ראשון לתפקידי מדריכי קהילות ובעלי תואר שני ושלישי לתפקידי רבנים במסלול לימודים ועבודה עצמית במשך ארבע שנים.
בשנת 1950 נישא מלכין לציירת פליס פזנר מלכין, והתגורר עמה עד מותו בירושלים.
לשניים נולדו שני ילדים: עירד מלכין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בהיסטוריה (2014), והרב סיון מלכין-מס, דקאנית "תמורה" (ירושלים), המכון להכשרת רבנים חילונים ומנהיגות קהילתית של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית.
כתבי יעקב מלכין התמקדו בעיקרי האתיקה ההומניסטית הלא דתית שהובעו לטענתו באורחות החיים של רוב היהודים בישראל ובעולם.
מלכין תפס את היהדות כתרבות פלורליסטית - חילונית ודתית.
הוא טען כי הפלורליזם אפיין את היהדות מאז עידן התנ"ך, אז התאפיינה תרבות העם היהודי בריבוי אלים, דתות, פולחנים, אמונות ודעות.
מאז העידן ההלניסטי התפתחו ביהדות תרבויות, אמונות ודעות שונות ביהדויותיה.
בניגוד להוגים אתאיסטים כדוגמת ריצ'רד דוקינס, כריסטופר היטצ'נס, וסם האריס, שראו באתאיזם "אי אמונה", מלכין הקדיש את כתביו לאמונות ההומניסטיות הרווחות בציבור הלא דתי במערב באופן כללי, ובעם היהודי בכלל זה.
מלכין טען כי אין בעולם "אנשים לא מאמינים", אלא בני אדם המביעים באורחות חייהם ומעשיהם מגוון אמונות.
אלו כוללות אמונות דתיות, המתאפיינות במחויבות לציית למנהיגי הדת המדברים לכאורה בשם האלוהים, ואמונות לא-דתיות, הכוללות אמונה באדם כריבון לחייו וכמעצב את כללי התנהגותו, כיחיד וכחברה, מתוך שאיפה להגשים את מטרת החיים האנושיים - האושר.
בספריו "במה מאמינים יהודים חילוניים?", "היהדות החילונית - אמונה, ערכים ורוחניות" ו"האמונה האתאיסטית של יהודים חילוניים" הביע מלכין את השקפתו על האמונה ההומניסטית באדם כריבון לחייו, ממנה נובעות הן התודעה הלאומית והן האמונה בזכויות כל אדם וכל עם.
מלכין סבר כי אמונה זו נוגדת את ה"דתות אלוהיות", המחייבות את המאמינים בשמירת כל צווי מנהיגיהן, כולל אלה המנוגדים לעיקרי ההומניזם והצדק האוניברסלי.
האמונה ההומניסטית גם נוגדת "דתות חילוניות אידאולוגיות" כקומוניזם ונאציזם אשר גם המאמינים בהן מחויבים לציית לכל הצווים, המצוות וההוראות של מנהיגיהם בשם המטרה המקדשת את האמצעים, גם כשאלה גורמים לשואה או לגולאג.
האמונות ההומניסטיות הלא דתיות באדם כריבון כוללות אגנוסטים כסוקרטס, דאיסטים כאפיקורוס, פנתאיסטים כשפינוזה ואיינשטיין, ואתאיסטים כג'ון סטיוארט מיל וברטראנד ראסל המשוחררים ממחויבות לדת אלוהית או אידאולוגית.
אמונות אלו גם שונות מהרלטיביזם הפוסט מודרני בהיותן מחויבות למצוות האתיקה ההומניסטית וכללי הצדק האוניברסליים כפי שנוסחו על ידי קונפוציוס והלל הזקן: לא יעשה אדם לזולתו את מה שהוא שונא שיעשו לו.
מכללי צדק אלו נובעים ערכי המוסר של שוויון, חירות, וזכויות אדם לכל אדם ולכל עם.
(עברית, אנגלית), הוצאת ספרית פועלים, 2000
מלכין חוקר את אמונת היהודים החילונים המאמינים באדם כריבון לחייו וחופשי לבחור את דרכו, והבוחרים לראות את היהדות כתרבות.
בהאמינם בזכויות כל אדם וכל עם לחירות, שוויון ועצמאות, הם מחויבים לכללי צדק, מוסר ודמוקרטיה המאפשרת הבטחתם.
מכאן אמונתם של יהודים חילונים בחופש ממיצוות מנהיגי דת הנאמרות בשם אל על טבעי.
"האמונה האתאיסטית של יהודים חילונים" (בצרפתית עם הקדמה מאת אלבר ממי), הוצאת אל-אונס (EL OUNS), פריז 2002
הספר דן בזיקת אמונתם של יהודים חילוניים להשקפת עולמם ההומניסטית.
הספר שואל מאילו בחינות עליונים הערכים הנובעים מההומניזם על מצוות הדת היהודית והאמונות באלוהים כיצירה אנושית לעומת האמונות בסמכותו כבורא האדם והעולם.
הספר דן ביישום האמונות בכללי התנהגות המעצבים את אורח החיים, בצורה חדשה לחגים המסורתיים וביצירת חגים חדשים.
הספר כולל מילון מושגי מפתח בשיח על יהדות כתרבות העם היהודי ותולדותיה.
יהדות כתרבות, תנ"ך כספרות" (עברית, אנגלית), הוצאת כתר וספרית היהדות החילונית, ירושלים 2003
בספר זה דן מלכין בפלורליזם שאפיין את היהדות כבר בעידן התנ"ך - בו עבדו היהודים אלים רבים, ויצרו יצירות חילוניות כ"שיר השירים" ו-"מגילת אסתר" או יצירות ספקניות ואפיקוריאניות כ"איוב" ו"קהלת" בצד יצירות שהביעו אמונה באל בלעדי, צודק ושולט בעולם כולו.
התנ"ך, אנתולוגיה המייצגת את היהדות כתרבות העם היהודי בעת היווצרו, מציג את המונותאיזם המוסרי של הנביאים, ויצירות מופת ספרותיות על גיבורים ספרותיים ורבי פעלים וחטאים, כמו כל הגיבורים הספרותיים ביצירות מופת בספרות העולמית, וכמו אלוהים, אברהם, יעקב, משה ודוד.
"היהדות החילונית - אמונה, ערכים ורוחניות" (אנגלית, רוסית), הוצאת ולנטין-מיטשל, לונדון 2004
הקדמה מאת הרב שרוין ויין
הספר דן באמונות יהודים חופשיים מדת בעלי תפיסות שונות של האלוהים, במחויבות לערכים מוסריים ובהבדל ביניהם לבין מצוות הדת, בזהות היהודית הלאומית הנבדלת מהזהות היהודית הדתית, ברוחניות המתלווה לחיי התרבות וחוויותיה החברתיות, הפיוטיות והתבוניות ביהדות החילונית ביחס לאלוהים וגיבורים ספרותיים אחרים בתנ"ך.
"אפיקורוס ואפיקורסים - השפעת האפיקורסים וההגות של אפיקורוס ביהדות" (אנגלית, ופרק בעברית על נושא זה ב"תרבות היהדות החילונית"), הוצאת מיילן פרס דטרויט וספריית היהדות החילונית, ירושלים 2007
הספר דן בעיקרי הגות אפיקורוס והשפעת האפיקוריאניות בעידן ההלניסטי על תרבויות העמים והיהדות, ייצוגה ביצירות "קהלת" ו"איוב", והעדויות על התפשטות האפיקורסיות ביהדות, התרבות היחידה שאימצה את שם אפיקורס ככינוי למאמינים בריבונות האדם.
על התרבות האפיקורסית ביהדות מימי בית שני מעידים פסקי דין מות שהוצאו נגדם על ידי רבנים וכתב הפולמוס של סעדיה גאון נגד חיוי הבלכי (חז"ל הגדירו את אמונת האפיקורסים באמרם כי "אוטומטון הוא העולם").
"הגן של אפיקורוס - אתאיזם, יהדות וחתירה לאושר" (עברית), הוצאת חרגול-מודן, תל אביב 2014
הספר דן בפילוסוף אפיקורוס ובאמונתו האתיאיסטית-הומניסטית באדם כמידת כל הדברים, אמונה בהגשמת זכותו של האדם לחיים, לחופש, לשוויון, להנאה ולחתירה לאושר.
הספר הוא נוסח מחודש ומתוקן לפרק "אפיקורוס ואפיקורסים: השפעת אפיקורוס היווני ו'אפיקורסים' יהודים על היהדות", בתוך יעקב מלכין (עורך), 'תרבות היהדות החילונית – הגות חדשה בישראל' (כתר וספריית היהדות החילונית, 2006).
"מבוא לצ'פלין וברכט", הוצאת פן (PEN), חיפה 1963.
דיון השוואתי ביצירות צ'ארלי צ'פלין וברטולט ברכט, ודרכם בעיצוב דמויות ייחודיות וחיות ביצירות סאטיריות וחושפניות של הטבע האנושי, תוך ביטויי ביקורת חריפה כלפי תופעות חברתיות ופוליטיות.
"קולנוע וחופש האהבה - קולנוע כספרות", הוצאת ארכיון הסרטים הישראלי, חיפה 1964.
על סרטי פדריקו פליני - לה דולצ'ה ויטה, שמונה וחצי, וסרטי אלן רנה - הירושימה אהובתי והמלחמה נסתיימה, וגישת הקולנוע כספרות זמננו לאהבה חופשית ממוסרות המסורת, והמצוקות הרוחניות של בני דורם של היוצרים בעולם המבוכה אחר מלחמת העולם השנייה.
"אמנות כאהבה", הוצאת מסדה, תל אביב 1975 .
מסה באסתטיקה עם ציורי פליס פזנר מלכין
דיון בצד השווה בין חויית האהבה של האני לאת ואתה (בעקבות מרטין בובר) לחויית האהבה ליצירת אמנות ייחודית.
" ספרות התסריט - עיונים בצורה ספרותית חדשה", הוצאת מסדה, תל אביב 1985.
דיון במאפייני התסריט כסוגה חדשה בספרות העולם ובתפקידיו החיוניים בעיצוב וברמת היצירה הקולנועית המבוססת עליהם.
כולל תסריטים: תותי בר, האזרח קיין, כלב אנדלוזי, יצרים, לאט יותר, ופרסום ראשון של תסריט מאת שלום עליכם: "טוביה אינו מתייאש" (נכתב במקורו ברוסית).
"אמנות ההרצאה וארגון המחשבה המילולית", הוצאת מסדה, תל אביב 1970
הספר מציג לראשונה בעברית את "הדגם הרטורי" - שבעת רכיבי היסוד של טעון המארגן את המחשבה לנאום או הרצאה המורכבת מנאומים, ומשמש לניתוח וביקורת טקסטים.
דגם זה משמש בסיס למדריכים לדיבור בציבור, וכדומה.
"איכות החיים ותחיית הקהילה", הוצאת מסדה, תל אביב 1976
הספר בוחן את תרומת החיים בקהילה לאיכות החיים של חבריה לעומת חיי הסובלים ממצוקת ניכור ובדידות בחברה מודרנית בה התפוררו הקהילות המסורתיות.
קהילות אלו, טוען הספר, הוקמו לראשונה ביהדות, אחרי חורבן מקדשיה וממלכותיה, כאשר ייסדו את בית הכנסת - מוסד דתי חסר תקדים שהיווה מרכז תרבות השייך ומונהג על ידי קהילה, ללא פולחן קרבנות.
בספר כלול סיפור הקמתם והפעלתם של מרכזי קהילת תרבות חילונית בחיפה - בית רוטשילד, בית הגפן - מרכז קהילה יהודי ערבי, ובית נגלר בקרית חיים.
"הדיבור בציבור", הוצאת האגודה לתרבות הדיבור בתמיכת המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך והתרבות, 1981
מדריך מעשי ליצירה והרצאה של נאומים והרצאות במסגרת שעורים ודיונים בבית הספר ובמסגרות חינוכיות אחרות, תוך שימוש ב"דגם הרטורי" שהוצע בספר "אומנות ההרצאה".
"ההרצאה הדיון והשכנוע" (עם פרקי יישום מאת עירד מלכין), הוצאת מסדה, תל אביב 1994
הספר מתאר ומסווג סוגי הרצאה לפי מטרותיהן ותפקידיהן בדיון ובהידברות.
הספר מנתח יצירות מופת באמנות ההרצאה המובאות בתנ"ך וביצירות שייקספיר, לאור הדגם הרטורי ומקדיש פרק לכל אחד מרכיביו: הנושא כשאלה, הטענה המשיבה עליה, ההגדרה של מושגי מפתח, הנימוק לנכונות הטענה, הדוגמה המעגנת את הטענה במציאות, המסקנה הכוללת המלצה, השאלה החדשה הבוחנת את הטעון או מציעה נושא להמשכו.
פרופ' עירד מלכין מציע בפרקי הסיום של הספר דרכי יישום שיטת הדגם הרטורי בהכנת עבודות סמינריוניות, עבודות תלמידים והענות למבחנים.
יונה ג'ונס, הוצאת חיפה, 1965
מחזה על יונה הנביא ועל קצין אמריקני בשם יונה ג'ונס הממונה על ענישת כל האשמים בקרב העם הגרמני אחרי מלחמת העולם השנייה.
המחזה הוצג בתיאטרון חיפה בהצגה יחידה להשקת הספר - בהשתתפות חיים טופול בתפקיד לורד וזהרירה חריפאי בתפקיד מרתה, עם מוזיקה של יוחנן זראי ובבימוי דוד לוין.
המחזה תורגם לצרפתית על ידי אלן שטלן והוצג בתיאטרון קפה פריז בשנת 2002.
שיר השירים, הוצאת חיפה, 1965
מחזה: גרסה דרמטית של הטקסט המקורי שבתנ"ך המתגלה כמחזה.
ונקבן: ונפשו קשורה בנפשו, הוצאת מסדה, תל אביב 1993
ספורו של גולה ישראלי אנטי-ציוני החי בפריז ועימות חייו בחיי אביו ואחותו העומדת להתגייס לצה"ל אך מתאהבת בקצין צרפתי ובחייו בפריז.
עלילות חייהם ואהבתם מתנגשות זו בזו ובגיבורים האחרים ברומן - חברים בקהילת קומוניסטים יהודים בפאריס, שוטר יהודי האינטרפול, ואביהם של רחלי ועמנואל הממשיך להאמין בציונות כהגשמת הבטחת זכויות כל אדם וכל עם לשוויון ועצמאות.
מדאה לאוריפידס - גרסה עברית ליצירתו של ארצ'יבולד מקליש
הוצג בתיאטרון הבימה בישראל ב-1956 ובפסטיבל בינלאומי בתיאטרון בפריז, סרה ברנרד, בתפקיד הראשי חנה רובינה, מוזיקה ולחן השירים-פאול בן-חיים.
המרתף - תסריט לסרט בבימוי שמעון ישראלי, 1964
"ההגדה הישראלית החדשה", הוצאת יהדות חופשית, ירושלים 1995
הגדה של פסח בעריכת מלכין המציעה מודל ומבנה חדש לסדר פסח כאלטרנטיבה להגדה המסורתית שבה אין זכר למשה ואהרון וסיפורם.
בהגדה הצעות לרכיבי הטקס וסיפור משה, העומד במרכזה של ההגדה החדשה המוקדשת לחג החירות.
הסיפור מדגיש את הזיקה של חופש לחוקה שביסוד העם היהודי על יסוד כללי צדק אוניברסליים כפי שהם מוצגים בעשרת הדיברות.
הסיפור מדגיש כי העם היהודי הורכב ביסודו משבטי ישראל מ"ערב רב" של בני עמים אחרים.
ההגדה כוללת דוגמאות של יצירות יהודיות עתיקות וחדשות, נושאי דיון, ומחזה - שיר השירים - לקריאה בקולות משתתפי הסדר (לפי מסורת קריאת יצירה חילונית זו בקהילות דתיות ספרדיות ואשכנזיות בליל הסדר).
יהדות חופשית, הוצאת "יהדות חופשית", ירושלים 1998
"תרבות היהדות החילונית - הגות חדשה בישראל" (עברית, אנגלית), הוצאת כתר וספרית היהדות החילונית, ירושלים 2006
אנתולוגיה בעריכת מלכין, בהשתתפות 22 הוגים וסופרים ישראלים.
הספר דן בהתפתחות ההגות ביהדות החילונית והאמונות הרווחות בה מאז שפינוזה ובנושאים: מי הוא יהודי / ייחוד היהדות הישראלית / מקורות ההומניזם ביהדות / תנ"ך והאלוהים בהגות ובתרבות היהדות החילונית.
דיוקנאות מצוירים של מחברי המאמרים בספר מאת הציירת פליס פזנר מלכין.
כתב העת "יהדות חופשית" לדיונים ביהדות כתרבות ובתרבות היהדות החילונית (1995-)
1995-2004: כתב עת בדפוס הוצאת "תחיל"ה - התנועה הישראלית ליהדות חילונית הומניסטית" (ארבעה כרכים וחוברת קטלוג).
2008: כתב עת אינטרנטי בהוצאת תמורה - המכון הבינלאומי להשכלת רבנים חילונים, ירושלים.
מאות המאמרים בכתב העת דנים ביהדותם של יהודים חילוניים - חופשיים ממחויבות למיצוות הדת, שהיו קרויים בעבר "יהודים חופשיים".
המשותף לרוב מגוון האמונות המבוטאות בכתבים שב"יהדות חופשית" היא האמונה ההומניסטית באדם כריבון לחייו ובמחויבותו לכלל צדק.
מלכין על האוניברסלי בשלום עליכם" (עברית), הוצאת י.ל.
עריכה ושכתוב של הרצאות דב בר מלכין בטכניון העברי על הריאליזם של שלום עליכם, לעומת הנטורליזם והרומנטיות בספרות היהודית על העיירה.
גדולתו של האדם הקטן במרכז היצירה - הומור כתנאי לריאליזם כביצירת מארק טויין, צ'כוב וצ'פלין.
מלכין את טוביה החלבן - רומן אהבה המייצג וחוזה התפוררותה של היהדות המזרח אירופאית.
"קלוזאפ - קבצים לאמנות הקולנוע והטלוויזיה"
ארבעה קובצי מאמרים בנושאי אמנות הקולנוע בישראל ובעולם, וייחוד אמנות זו מכל האמנויות.
הוצאת מסדה, תל אביב 1975 (עורך יחד עם פליס פזנר מלכין)
לקסיקון ראשון בעברית על היוצרים באמנויות הפיסול, הציור, התיאטרון, הקולנוע, המוזיקה.
"לימודים אקדמיים במסלול אישי" (עורך), הוצאת המכללה הקהילתית "מטה יהודה" בשיתוף עם "אמפייר סטייט קולג'" של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY), ארצות הברית 1979
השיטה ודוגמאות של קורסים לפי חוזה לימודים אישי הנהוגים ב"אמפייר סטייט קולג'" של אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY) אשר אומצו והותאמו לצורכי סטודנטים בישראל.
"דיאלוג" - קבצים לתרבות הדיבור וללימודי ההבעה (עורך, שני כרכים)
הוצאת המכון לתרבות הדיבור בישראל, ירושלים 1990
מאמרים בנושאי הרטוריקה היהודית, העברית והישראלית.
"ספורי המהפכה" מאת דוד ברגלסון תורגם על ידי יעקב מלכין מיידיש לעברית ויצא לאור בהוצאת ספרית הפועלים בשנת 1948.
מדאה - תרגום מחדש (1955) למחזהו של אוריפידס, הוצג בתיאטרון הבימה (מוזיקה מאת פאול בן-חיים), עם חנה רובינא בתפקיד מדאה.
הוצג גם בפסטיבל הבינלאומי של התיאטרון בפריז בשנת 1956 בתיאטרון שרה ברנאר.
יעקב מימון (וַסֶרמן; 27 ביולי 1902 – 26 ביולי 1977) היה הוגה ומפתח שיטת הקצרנות העברית הנפוצה ומייסד מפעל של הנחלת הלשון העברית במעברות.
יקיר ירושלים (1967) וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשל"ו (1976).
מימון נולד בשם יעקב וסרמן ב-1902 בליבאו שבלטביה (רוסיה) לר' צדוק אליהו ובלה וסרמן (דודו היה הרב אלחנן וסרמן).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד יעקב הצעיר חשבונאות וקצרנות על פי השיטה הגרמנית.
בשנת 1921, בהיותו כבן עשרים, עלה לארץ ישראל לבדו בעלייה בלתי ליגאלית דרך לבנון.
עם עלייתו לארץ ישראל עִברת את שם משפחתו מווסרמן למימון.
בשנת 1925 נישא לאסתר לבית מזרחי, ילידת חברון, ונולדו להם ארבעה ילדים.
המשפחה התגוררה במעונות עובדים שבגבול השכונות רחביה ושערי חסד.
בנו נהרג במלחמת העצמאות ב-1948 בקרב על צמח.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד יעקב הצעיר חשבונאות וקצרנות על פי שיטתו של פליכס פון קונובסקי.
חודשים מעטים לאחר הגיעו לארץ התקבל לעבודה בלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל, בעיקר בזכות שליטתו בקצרנות הגרמנית.
השפה הגרמנית הייתה אז כמעט השפה הרשמית של מוסדות ההסתדרות הציונית.
חלק ניכר מההתכתבות בין משרדיה ברחבי העולם התנהל בשפה זו.
במשך רוב שנות עבודתו המשיך לעבוד כפקיד בקרן הקיימת, ולאחר מכן בקרן היסוד.
מימון הוזמן על ידי דוד בן-גוריון לשמש כקצרן עבור מוסדות היישוב ומפא"י.
הוא החל לרשום באספות וועידות של ההסתדרות ותנועת העבודה, וכן הוזמן להשתתף בקונגרסים הציוניים באירופה בשנות השלושים.
תוך כדי עבודתו החל בניסיונות להתאים את שיטת הקצרנות שלמד לעברית והצליח בכך.
בהיותו חבר מפלגת אחדות העבודה ערך את נסיונותיו ותרגוליו ברישום במסגרת הפגישות המפלגתיות, ישיבות, הרצאות וכדומה.
בסוף 1924 הצליח לראשונה לרשום סטנוגרפית הרצאה שלמה בעברית.
עיקר עבודתו ברישום סטנוגרפי בתקופה הראשונה, שנעשתה בנוסף לעבודתו בקרן הקיימת, הייתה במסגרת המפלגה, הרצאות של מנהיגיה – בן-גוריון, ברל כצנלסון ואחרים - וישיבות מוסדותיה.
בהמשך הרחיב את המסגרת והחל לרשום באספות וועידות של ההסתדרות ותנועת העבודה ושל המוסדות הנבחרים של היישוב העברי.
בשנת 1929 הוזמן לרשום את הנאומים בעברית בדיוני הקונגרס הציוני שהתכנס בשווייץ.
במשימה זו התמיד במשך שנות השלושים והארבעים, יחד עם תלמידיו, בקונגרסים הציוניים שהתכנסו אז באירופה, ולאחר קום המדינה – בקונגרסים, שהעבירו את מקום התכנסותם לישראל.
שנים רבות המשיך בפיתוח שיטתו ובהכשרת תלמידים, ממשיכים במקצוע.
בשנת 1929 הוציא לאור את המהדורה הראשונה של הספר "סטנוגרפיה לעברית" המגדיר את שיטת הקצרנות העברית שהמציא.
שיטתו התקבלה כשיטת הקצרנות הרווחת בארץ, ועם קום המדינה - בעבודת הכנסת ומשרדי הממשלה.
לאחר שנים לא מעטות של הכשרת תלמידים בשיעורי ערב ובקורסים, נכנסה הקצרנות כמקצוע לימודים מן המניין בבית הספר המקצועי ע"ש סליגסברג בירושלים.
בעיצומה של מלחמת העצמאות נרתם מימון למשימה שהוטלה עליו - הכשרה מזורזת של קצרנים שישמשו את הכנסת ואת משרדי הממשלה במדינה העומדת לקום.
בשנת 1951 עבר מקרן היסוד למשרד ראש הממשלה היה לקצרן הראשון של ממשלת ישראל ורשם את ישיבות ממשלת ישראל והכנסת.
כמו כן שימש כרשם בחוג התנ"ך שהקים בן-גוריון.
שיטתו זכתה להכרה, ומקובלת עד היום במשרדי הממשלה והכנסת ובמקומות רבים אחרים.
אחיו, צבי מימון, היה שותף ליעקב בחיבור שיטת הקצרנות.
עלה לארץ בשנת 1935 ונכנס לעבוד בסוכנות כקצרן.
שימש שנים אחדות כמזכירו האישי של בן-גוריון, ועם הקמת מנהלת העם, ולאחריה הממשלה הזמנית והממשלה הנבחרת, החל בעבודתו כאחד מצוות הקצרנים של הממשלה, תפקיד בו המשיך עד מותו, בשנת 1965. לאחר מות אחיו החל יעקב מימון לשמש כקצרן בממשלה באופן יותר קבוע ורצוף למשך שנים אחדות.
בנו, בנציון מימון, למד ועסק שנים ארוכות בקצרנות.
נכדתו, אסתר מימון, משמשת כיום בתפקיד קצרנית הכנסת.
בראשית שנות החמישים החלה רעייתו של מימון, אסתר, להתנדב במסגרת "ארגון אמהות עובדות" אשר סייע לנשים עולות, רובן חסרות ידיעת קרוא וכתוב, להיקלט בארץ.
מעת לעת התלווה מימון לרעייתו, בפעולת ההתנדבות במעברות, ובהמשך הלך בעקבותיה ונרתם אף הוא לפעולה בקרב העולים החדשים.
הוא צירף אליו את תלמידותיו מבית הספר סליגסברג בירושלים, שבו לימד קצרנות.
בהמשך צירף לפעילות רבים מבני משפחתו וממכריו.
מימון החל לפעול במעברת לוזים, בה ריכז שיעורי שפה שניתנו על ידי שמונה מתנדבים.
הפעילות התרחבה למעברות נוספות בפרוזדור ירושלים, ובהמשך כללה אף יישובים מרוחקים ובהם מרגליות, דובב וחצור הגלילית ואיתו מתנדבים נוספים ש"גייס".
במהלך השנים הרחיב והעמיק את פעולות ההתנדבות וזכה לתמיכה ושיתוף פעולה של תנועות נוער, יחידות צה"ל, אוניברסיטאות, קיבוצים ויהדות התפוצות, ולא פסח אף על חברי כנסת, שרים ונשיאים.
מימון גייס אלפי מתנדבים, אשר היו מגיעים בהנחייתו לבתי עולים ומסייעים בהקניית השפה ובהתערות בחיי הארץ.
פעולות אלו, נמשכו בשכונות מצוקה, והתחדשו במרכזי הקליטה שהוקמו עבור העלייה מברית המועצות בשנות השבעים.
מימון עסק בפרויקט ההתנדבות כחצי יובל שנים, עד לשנתו האחרונה ב-1977.
על פעולות אלו זכה בתואר יקיר ירושלים (1967) ובתואר עמית כבוד של האוניברסיטה העברית בירושלים (1976).
בשנת 1976, כשנה לפני מותו, הוענק ליעקב מימון פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 1964 התאלמן מאשתו אסתר.
יעקב מימון נפטר ביולי 1977, בגיל 75. נקבר בהר המנוחות.
הותיר את ילדיו בן-ציון מימון (חבר קיבוץ צרעה), רחל מרינוב (אשתו של הפיזיקאי אמנון מרינוב) ואריה מימון.
בשנת 1979 הופקד ארכיונו בספרייה הלאומית
תורת הסטינוגרפיה לעברית: לפי שיטת הסטינוגרפיה הבין לאומית של פליכס פון קונובסקי, ברלין; (פוטסדם: דפוס לב), תרפ"ט.
"אלף קצורי מלים לסטינוגרפיה עברית (לפי שיטת הסטינוגרפיה הבין לאומית של פליכס פון קונובסקי)"; עִבד על יסוד הניסיון יעקב מימון, ירושלים; ברלין: (הוצאת המחבר), תרצ"ב.
סטינוגרפיה לעברית: לפי שיטת הסטינוגרפיה הבין לאומית של פליכס פון קונובסקי, מהדורה מורחבת, ירושלים: עבר, תרצ"ח.
(מהדורה ג מורחבת: תש"י; מהדורה ד מתוקנת: ירושלים: אחיעבר, תשי"ז.
לאחר מותו, ועל מנת להמשיך את מורשתו, הוקמה עמותת "מתנדבי יעקב מימון", הממשיכה בקליטת עלייה בהתנדבות עד היום.
בשנת 2002, הוציאו ילדיו את הספר "שלום לך לינה יקרה", המבוסס על מכתביו לאחותו בארצות הברית, ובהם תיאור פעילותו למען העולים.
יעקב מילגרום היה חוקר מקרא יהודי אמריקני ורב קונסרבטיבי.
תרומתו העיקרית של מילגרום לחקר המקרא הייתה בתחום הפולחן.
למרות שהוא קיבל את השערת התעודות, בניגוד למייסדי ביקורת המקרא, מילגרום סבר כי המקורות הללו היו חלק מהתפתחות רצופה מן המקור הכהני (P), לספר הקדושה (H), לתורתו הפולחנית של הנביא יחזקאל, לתפיסות של כת קומראן ולגישות שבמשנה ובתלמודים.
הוא גם הקדים את המקור הכהני וספר הקדושה וסבר שהם נכתבו כבר בימי בית ראשון.
מסקנה זו נובעת, לדעתו, מניתוח לשון המקורות; גם בכך הוא חלק על מייסדי ביקורת המקרא - ובמיוחד על ולהאוזן - שביססו את תיארוך המקורות על הנחות של התפיסה ההיסטורית של הגל.
מילגרום נולד בברוקלין, ניו יורק.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד בברוקלין קולג' ובבית המדרש לרבנים באמריקה.
רוב שנותיו כחוקר שהה במחלקה ללימודי המזרח הקרוב של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
כחוקר, היה ידוע בפירושו לספר ויקרא בסדרת Anchor Bible ומחקר דיני הטומאה והטהרה שבתורה ובמגילות מדבר יהודה.
במהלך שנות עבודתו הגיע גם, כפרופסור אורח, לאוניברסיטה העברית בירושלים.
היה נשוי לד"ר ג'ו לבית ברמן, אמנית, משוררת ומרצה בתחומי יהדות ואמנות.
אחד מבניו הוא הרב ג'רמי (ירמיהו) מילגרום, פעיל זכויות אדם.
לאחר פרישתו לגמלאות עלה לישראל והתגורר בשכונת טלביה בירושלים עד לפטירתו.
יעקב מילגרום, ויקרא: ספר הפולחן והמוסר, מוסד ביאליק 2014
יעקב מלכה (נולד בשנת 1941 בקזבלנקה, מרוקו).
מלכה עלה לישראל בשנת 1956 במסגרת עליית הנוער והצטרף לקיבוץ ברור חיל.
ציור ורישום הם תחומי עיסוק שליוו אותו מאז ילדותו; בקיבוץ זיהו את כישרונו ובסיוע הסופר אריה ליפשיץ, שעבר אז במזכירות מחלקת עליית הנוער של הסוכנות היהודית הוא נשלח להשתלם אצל הציירים מרסל ינקו ואביגדור סטימצקי.
אחר כך למד בפריז באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, על ידי מלגה שקיבל מראש מחלקת עליית הנוער משה קול.
לאחר שחזר עבר להתגורר בשכונת ימין משה בירושלים.
בשנת 1971 השתלם בטכניקות גרפיות בניו יורק.
יצירותיו נמצאות באוספים שונים בישראל, ארצות הברית, אנגליה, צרפת וגרמניה.
לאחר תקופה של עבודה בגרפיקה חזר מלכה לצייר ולערוך תערוכות.
עבודותיו החדשות משקפות שינוי בתפיסה ובהסתכלות על הסובב אותו בתחומים שונים.
ביו שאר עבודותיו, אייר מלכה את ההגדה של פסח, עבודה שנדפסה במהדורות רבות בשם "הגדת השערים".
ב-1987 יצר מגילת קלף שנמסרה כמתנה לחסן השני, מלך מרוקו, בעת ביקור רשמי של משלחת ישראלית.
1965 - מרכז תרבות עמים לנוער, ירושלים
1966 - בית העיתונאים, תל אביב
1967 - מוזיאון "יד לבנים", פתח תקווה
1970 - בית האמנים בירושלים
1971 - גלריית טרקלין לאמנות, חיפה
1975 - אטליה רג'י ווסטון, תל אביב
1976 - בית עלי, אפרידר, אשקלון
1978 - בית האמנים בירושלים
1981 - גלריה למל גרמניה, מינסטר אייפל
1981 - גלריית "דיפלומט", ירושלים
1981 - המוזיאון היהודי, קייפטאון, דרא"פ
1983 - בית האמנים בירושלים
1987 - בית האמנים בירושלים
1987 - יד לבנים, ראשון לציוןתערוכות קבוצתיות
1973 - תערוכה קבוצתית, ציריך
1978 - תערוכה קבוצתית, הולנד
1978 - גלריית קמפבל, לונדון
1981 - מוזיאון ישראל, ירושלים
1981 - מרכז סיידי ברונפמן, מונטריאול
1985 - תערוכת אקווארלים, בית־האמנים, ירושלים
יעקב (בן פישל) מלץ (1891 – 8 במרץ 1980) היה ראש התנועה הציונית סוציאליסטית "צעירי ציון" ואחר כך "פועלי ציון" בעיר פיוטרקוב טריבונלסקי בשנות העשרים והשלושים.
חבר מועצת העיר פיוטרקוב וועד הקהילה היהודית.
דוברם של פשוטי עם, פועלים ונצרכים מול המוסדות היהודיים והכלליים, מחנך דורות של צעירים לעליה לארץ, ומנהל פנימית "הבורסה" ליתומי הפרעות ברוסיה.
חבר מועצת הסוכנות היהודית וחבר ועד קרן היסוד בפולין.
ממקימי "ארגון יוצאי פיוטרקוב טריבונלסקי והסביבה" בישראל, והיושב ראש הראשון שלו.
חוקר, מתעד, יוזם ועורך ראשי של "ספר יזכור" על העיר.
יעקב מלץ נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי, פולין, לאפרים פישל מלץ ודבורה ניימן.
(אביו היה נינו של האדמו"ר הרופא הפרופ' רבי חיים דוד ברנהרד הידוע כ"בעל התשובה" מפיוטרקוב, ומצאצאי האדמו"ר אפרים פישל מסטריקוב, אח אמו של אברהם מברך בנצ'קובסקי).
קיבל חינוך יהודי חרדי, אך היה גם בעל השכלה עברית וכללית רחבה אותם רכש בעצמו; הצטיין במשחק השח מט.
מלץ פעל בתנועת "צעירי ציון" בפיוטרקוב, מאז הקמתה בוורשה ב-1918. כנציג התנועה לקח חלק פעיל בוועידת היסוד של המפלגה הציונית הסוציאליסטית בפולין ב-1921. בשנה זו, התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לרשויות המקומיות בפולין העצמאית.
ומאז נעשתה תנועת "צעירי ציון" גורם עצמאי בחיים הציבוריים, הכלכליים, הפוליטיים והציונים בעיר ומלץ היה מנהיגה.
בשנת 1924 וב-1931 נבחר מלץ לוועד הקהילה היהודית מטעם "צעירי ציון" ולסגן היושב ראש שלה.
במשך שנות העשרים היה חבר הוועד של סניף המשרד הארץ ישראלי בעירו.
בשנת 1930 היה ממארגני הפגנת מחאה נגד הממשלה בריטניה שגזרה נגד העלייה היהודית לארץ.
משנת 1926 ניהל מלץ את "הבורסה" של פיוטרקוב, פנימייה לעשרות נערים יתומים, בעיקר קורבנות הפוגרום שערכו גייסות גנרל ראול באלאכוביץ בקהילות היהודים בערים ובעיירות בגבול פולין-רוסיה.
שימש גם כמורה ומחנך לנערי הפנימייה, ודאג כי יקבלו חינוך והשכלה יהודית וכללית, והכשרה מקצועית במסגרת בית הספר המקצועי "אורט".
משנת 1932 עבד בסניף המרכזי בוורשה.
התנדב כאחראי הניהולי של המטבח לנזקקים שהיה ברחוב גרשה 14.
מלץ היה חבר במועצת העיר מ-1919. בשנת 1925 וב-1928 נבחר שוב להיות חבר המועצה העירונית של פיוטרקוב, כנציג "פועלי ציון" - צ"ס.
הוא מונה ליושב ראש "הוועדה להיגינה ושמירת בריאות הציבור", וכשופט בבית משפט השלום.
העבודה המשותפת של המפלגות הסוציאליסטיות היהודיות והפולניות במועצה הובילו לשיתופי פעולה רחבים.
בין השאר, אורגנו הפגנות משותפות באחד במאי ברחבי העיר שכללו השמעת שירים ביידיש ובעברית, והופעת נואמים פולנים ויהודים שדיברו על סולידריות בין עמים.
מלץ היה מעורב במועצה העירונית בקידום יוזמות מטיבות עם מצב היהודים בעיר ומוסדותיהם, מונעות ומוחות נגד יוזמות אנטישמיות ואנטי-ציוניות.
במהלך כהונתו יזם בהצלחה קריאת רחוב בעיר על שם י"ל פרץ.
ב- 1933 נבחר מלץ על ידי הקונגרס הציוני העולמי הי"ח בפראג לחבר מועצת הסוכנות היהודית.
ב- 1934 נבחר מלץ לחבר ועד קרן היסוד בפולניה.
עלה לארץ עם משפחתו ב-7 בספטמבר 1936 באניה "ירוזלמה".
וחי את מרבית שנותיו בתל אביב.
התפרנס כפקיד בתנובה אקספורט, שהוקמה בסמוך להגעתו, ואחר כך בסולל בונה.
הוא שרת במשמר האזרחי, שימש כשופט בבית משפט עירוני בתל אביב, והיה פעיל זמן מה במפא"י.
אולם מרכז עולמו הייתה הקהילה בפולין: ביתו שימש בית חם ומקום התוועדות לכל יוצאי פיוטרקוב, והוא נחשב כ"מוכתר" של יוצאי עירו.
משנתגלה לו עומק האסון, שפקד את העם היהודי ואת משפחתו בשואה נשבר ליבו והוא קיבל על עצמו לדאוג לפליטי עירו ולשמר את זכר הקהילה.
לשם כך הוקם, ב-21 באפריל 1943 "ארגון יוצאי פיוטרקוב והסביבה בישראל", שהוא היה מיוזמיו ומקימיו.
ב-18 במאי 1943 נבחר מלץ ליו"ר הראשון של הארגון ושימש בתפקיד זה שנים רבות.
במהלך שנים אלו שקד על איסוף מסמכים, תיעוד ומידע בנוגע לעיר ולבניה, יזם את מה שהפך למפעל חייו: "ספר יזכור" של העיר אשר יצא לאור ב-1965 בעריכתו, יחד עם נפתלי לאו-לביא, לשימור הזיכרון של הקהילה שנחרבה בשואה.
מלץ גם יזם את הקמת ארכיון קהילת פיוטרקוב, המצוי כיום במרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין- גורן באוניברסיטת תל אביב.
אשתו פריידה לבית הורוביץ, שהייתה כל השנים שותפה נאמנה לפעילותו, נולדה ב-30 במרץ 1890 בפיוטרקוב טריבונלסקי, ונפטרה בתל אביב ב-10 באוקטובר 1973. בתו הבכורה מרי אשת נפתלי רוזנהוך, הייתה אמנית, שרתה ב-ATS ובהגנה בתל אביב, ולמדה במכללת לוינסקי לחינוך.
בתו השנייה רות הייתה אחות במקצועה, בתחום בריאות הנפש, בוגרת המחזור הראשון של בית ספר לאחיות בבית החולים הדסה ברחוב בלפור בתל אביב, ובעלת תואר ראשון בסיעוד מאוניברסיטת תל אביב.
שרתה כאחות ב"הגנה" בתל אביב.
נכדתו זוהר הנה קלינאית תקשורת ופעילה חברתית.
יעקב (יענק'לה) מנדל (נולד ב-23 בנובמבר 1952) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי, שימש משנת 2002 עד 2021 כיושב ראש איגוד אמני ישראל.
מנדל נולד בכפר אתא לרבקה, ממוצא חלבי־פרסי, ולאלכס, יליד גרמניה.
אביו שימש כראש ועד עובדי מפעל אתא.
בגיל חמש עבר עם הוריו לתל אביב.
גדל בשכונת הדר יוסף ובנעוריו למד חשמלאות.
ב-1972 התאחד ההרכב עם להקת פיקוד המרכז.תחילה התקבל ללהקה על תקן בדרן ושם הכיר את דורית ראובני, התאהב בה והשניים הפכו לזוג.
בלהקה הכיר גם את עוזי חיטמן והשניים נותרו מאז בקשרי חברות.
לאחר שחרורו החל מנדל החל להופיע בהצגות ילדים שהפיקה טמירה ירדני.
בגיל 26 התקבל לעבודה בעיריית תל אביב כעוזר במדור אירועים.
בהמשך הקים את מדור המופעים ועמד בראש אגף התרבות של העירייה.
בשנת 2002 התפטר מתפקידו בעירייה ומונה לתפקיד יושב ראש אמ"י, אותו מילא בהתנדבות, לאחר פרישתו של חנן יובל.
לאחר פרישתו מתפקיד זה נבחר לתפקיד יושב ראש חברת אשכולות.
במשך שנים הנחה מנדל בערוץ 33 את התוכנית "הלילה יענקל'ה לאן?", בה אירח אמנים מתחומים שונים.
כמו כן, הגיש את התוכנית "חולה ירח" ששודרה ברשת ב' במוצאי שבת, וכן הנחה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "שם נולדתי", שבה התארח אצל אנשי רוח ומוזיקאים מעדות ישראל השונות.
בין המשתתפים בתוכנית היו: גברי בנאי, אילון בן יוסף, ישראל אהרוני, רבקה מיכאלי, דין דין אביב, זאב רווח וענת עצמון.
בשנים 2014-2012 הנחה מנדל לצד אירית דקל את תוכנית האירוח "נפגשים בשישי עם יענקל'ה ואירית" ששודרה בימי שישי בערוץ 1.
מנדל נשוי לזמרת דורית ראובני, ולהם שלושה ילדים.
טל מנדל, (מפיק), מור מנדל (זמרת) ואסי מנדל (מלחין).
יעקב מֶנצֶ'ל (Menczel; נולד ב-23 באפריל 1923) הוא רופא פנימי, פרופסור לרפואה ויו"ר המועצה הלאומית לגריאטריה, מומחה בעל שם עולמי למחלת האוסטאופורוזיס.
מנצ'ל נולד בצ'רנוביץ שברומניה, למד רפואה באוניברסיטת יאשי ובשנת 1949 עלה למדינת ישראל.
הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית ובשנת 1953 התגייס לצה"ל ושירת כרופא וכמנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הצבאי בצריפין.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבד בבית חולים הדסה והחל להרצות באוניברסיטה בתחום רפואה פנימית.
בשנת 1961 מונה לרופא ראשי בהדסה עין כרם.
בשנת 1963 הקים את המכון הירושלמי לאוסטאופורוזיס ובשנת 1969 הקים בבית החולים שערי צדק את המחלקה הגריארטית ועמד בראשה.
באוניברסיטה העברית קודם לדרגת פרופסור חבר.
בסיום תפקידו במשרד הבריאות היה למנהל המחלקה הפנימית ומעבדות המחקר בבית החולים הדסה בהר הצופים.
בבית החולים עזרת נשים הקים את האגף הגריאטרי והתקדם בהנהלת בית החולים עד למנכ"ל המוסד.
בשנת 2001 ייסד בבית חולים הרצוג את המכון לאוסטאופורוזיס והחל לעמוד בראשו.
מנצ'ל פעיל בארגונים רפואיים שונים ובין תפקידיו עמד בראש מחלקת הפרויקטים של מכבי שירותי בריאות.
בשנת 2008 הוענק לו אות יקיר ירושלים.
היה נשוי ללילי עד למותה ב-2021. היא הייתה מדריכת ירי בהגנה, וגם לה הוענק אות יקירת ירושלים.
בין היתר היא הקימה את עמותת "דלת פתוחה".
יעקב מזרחי (16 ביולי 1937, ח' באב תרצ"ז – 28 באוקטובר 1955, י"ב בחשוון תשט"ז) היה לוחם בעל עיטור הגבורה.
היה שחקן הפועל ירושלים בכדורגל.
יעקב מזרחי נולד בירושלים ב-16 ביולי 1937. בגיל צעיר הפסיק את לימודיו וסייע בפרנסת המשפחה.
במסגרת תנועת הפועל, היה שחקן כדורגל מצטיין ושיחק בקבוצת הפועל ירושלים בעמדת החלוץ.
באחד ממשחקי הקבוצה, איבד ארבע משיניו בהתנגשות עם שחקן קבוצה יריבה במרדף אחר הכדור.
באוקטובר 1954 התגייס לשירות צבאי והיה לוחם בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
למרות דלקת ריאות קשה בתקופת האימונים בחר להמשיך ולשרת בחטיבה.
באוקטובר 1955 השתתף במבצע אגד בכונתילה.
בסיום המבצע בהצלחה ונטרול האויב, הבחין בקבוצת לוחמים והסתער עליה בגפו.
מזרחי נפצע אנושות וחולץ על ידי מפקד הגדוד, אריאל שרון.
אומץ הלב שהפגין זיכה אותו, לראשונה מאז מלחמת העצמאות, בעיטור הגבוה ביותר המוענק לחיילים:
מזרחי נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הרב יעקב מנדלבוים (או מנדלבאום; כונה: ר' יעקב אזולאי, וכן ר' יענק'ל שוחט; כסלו תר"כ, 1859 – י"ז בשבט תר"צ, פברואר 1930) היה ראש השוחטים בירושלים, מעסקני הציבור בעיר, ממייסדי אגודת נחלת ישראל - רמה ושכונת בית וגן.
נולד בטורוב, פלך מינסק שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי), לרב ברוך מנדלבוים וללאה לבית טייטלבוים.
בשנת תרל"ד (1874), בהיותו בן ארבע עשרה, עלה עם הוריו ותשעת אחיו ואחיותיו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בירושלים.
למד בישיבות ירושלים, ונודע בכינוי "העילוי מטורוב".
היה מראשוני מאה שערים, ויזם את הקמת בית כנסת החסידי "בית ברוך", שהיה בית הכנסת הראשון לעדת החסידים מחוץ לחומת העיר העתיקה.
בשנת תרמ"ו (1886) התמנה לרב בטולה שברוסיה, אך כעבור זמן קצר שב ארצה.
באותה שנה היה ממייסדי אגודת "נחלת ישראל – רמה", שפעלה להקמת יישוב יהודי ליד נבי סמואל.
בשנת תרמ"ז (1887) היה ממייסדי ועד השחיטה הראשון לעדת האשכנזים בירושלים, ומאז שימש ראש השוחטים בירושלים עד סוף ימיו.
בשנת תרס"ח (1908) יצא לאיסטנבול כציר מטעם יהודי ארץ ישראל בבחירת החכם באשי.
ייסד "חברת ביקור חולים" בשכונת מאה שערים, כמו כן ייסד "חברת משמרת שבת" בירושלים ועמד בראשה עד סוף ימיו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פעל יחד עם אחיו, שמחה מנדלבוים, בוועד העזרה ליהודי ירושלים שעסק בחלוקת מזון וכסף לנצרכים.
בשנות ה-20 השתתף ביסוד שכונת בית וגן בירושלים, וכיהן כראש ועד השכונה עד סוף ימיו.
בשנת תרל"ח (1878) נישא לפייגה, בת הרב בכור חיים יוסף דוד אזולאי, מצאצאי החיד"א.
נפטר בי"ז בשבט תר"צ, ובהלוויתו הספידוהו הרב קוק, הרב יוסף גרשון הורוביץ וכן נכדו יהודה זרחיה סגל, שהיה אז כבן שמונה.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
כשלושה חודשים לאחר פטירתו נפטר אחיו שמחה מנדלבוים.
בניו נשאו את שם משפחת אשתו – אזולאי.
בנו אברהם אזולאי היה מעסקני הציבור הדתי בתל אביב, ממייסדי שכונותיה וחבר מועצת העיר.
חתנו הוא הרב שפטיה הלוי סג"ל, מרבני נווה שלום.
יעקב מנצור (כ"ז בכסלו תרפ"ה, 24 בדצמבר 1924 - כ"ג בטבת תש"ף, 20 בינואר 2020) היה פרופסור בחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה.
עסק בחקר הלשון העברית ובחקר הערבית היהודית ופרסם ספרים ומאמרים בתחומים אלה.
מנצור נולד בבגדאד שבעיראק לצאלח מנצור, מדפיס ומו"ל.
בשנת 1929 עלה עם הוריו ארצה, לירושלים.
הוא למד בבית הספר העממי "דורש ציון" ובבית המדרש למורים "מזרחי".
באוניברסיטה העברית בירושלים למד בחוגים לשון עברית, מקרא, שפה וספרות ערבית, ובשנת 1949 קיבל תואר מוסמך במדעי הרוח.
בשנת 1965 קיבל את התואר "דוקטור לפילוסופיה".
בתקופת לימודיו באוניברסיטה לתואר מוסמך שימש כמורה בבתי ספר יסודיים.
מנצור היה חבר בארגון ההגנה, ובתחילת מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת בגדוד מוריה.
לאחר שחרורו מצה"ל המשיך לעבוד בהוראה.
בשנים 1952–1953 עבד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי והיה ממונה על אולם הקריאה בטרה-סנטה, משכנה הארעי של האוניברסיטה באותם ימים.
לאחר מכן מונה לאסיסטנט ולימד הבעה עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ובשלוחותיה בתל אביב ובחיפה.
מנצור היה עוזרו של פרופ' טור-סיני בעריכת הכרכים האחרונים של מילון בן יהודה, שעדיין לא יצאו לאור.
בשנים 1957–1958 לימד במחלקה ללשונות שמיות באוניברסיטת לידס, באנגליה.
בשנים 1959–1961 שימש כמזכיר מדעי באקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1964 החל לעבוד באוניברסיטת בר-אילן.
היה בין מקימי המחלקה לערבית ועמד בראשה, והמשיך לעבוד בה במשרה חלקית עד 1979.
בשנים 1967 עד 1993 עבד באוניברסיטת חיפה, הקים בה את החוג ללשון עברית ועמד בראשו בשנים 1973–1975, 1979. מנצור שימש באוניברסיטה בתפקידים שונים ובהם: יו"ר ועדת המחקר הראשונה שהקים באוניברסיטה, יו"ר ארגון הסגל האקדמי, ודיקן הפקולטה למדעי הרוח.
מנצור מילא תפקידים ופעילויות במוסדות שונים ובכללם בין היתר: חבר יועץ באקדמיה ללשון העברית, חבר הקורטוריון של מוסד ביאליק, יו"ר המועצה האקדמית של המכון לחקר יהדות בבל במרכז מורשת יהדות בבל, יו"ר הוועדה להכנת תוכנית לימודים להוראת הלשון העברית בבתי ספר ערביים.
בנוסף לאלה שימש חבר סגל אורח במוסדות להשכלה גבוהה בחו"ל.
השתתף והרצה בכנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה.
מנצור היה נשוי לאביבה, מורה בתיכון, והתאלמן ממנה ב-2018.
נפטר ב-20 בינואר 2020. הותיר אחריו בן ובת: ישי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וטלי דגן, אדריכלית.
תחומי המחקר המדעיים העיקריים שלו היו בלשנות עברית ובלשנות ערבית-יהודית.
נושא הדוקטורט שלו היה 'הפסוק הפעלי ב"תמול שלשום" - פרק בחקר התחביר של ש"י עגנון'.
העבודה נעשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתו של פרופ' חיים רבין.
מנצור המשיך לחקור את סגנונו של עגנון ואת השינויים שחלו בלשונו במהדורות השונות של כתביו.
כן עסק בחקר הלשון העברית של ימינו ובבעיותיה, לשון תקנית ותת-תקנית, משלבים וכיוצא בזה.
את מחקריו בנושאים אלה פרסם בספרים ובמאמרים בכתבי עת מדעיים.
בתחום הערבית-היהודית עסק מנצור בלהג הערבית המדוברת של יהודי בגדאד.
הוא תיאר את הלהג בנושאים שונים: תורת ההגה, תורת הצורות, אוצר המילים וכדומה, תוך השוואה לערבית הספרותית וללהגי בגדאד האחרים.
העבודה נעשתה על סמך הקלטות שהקליט בישראל מפיהם של ישישים שחיו רוב ימיהם בבגדאד.
חלק ניכר מהקלטות אלה שפרסם מנצור בספריו, הוכנסו לאתר שהקימה אוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
האתר כולל הקלטות של להגים שונים העומדים בפני כליה במטרה לשמרם.
על סמך מחקריו שהתפרסמו בספרים ובמאמרים רבים בכתבי עת מדעיים נחשב מנצור בקרב הקהילה המדעית בישראל ומחוצה לה למומחה בחקר הערבית המדוברת של יהודי בגדאד.
כאשר הוצאת בריל תכננה להוציא לאור אנציקלופדיה ללשון הערבית בחמישה כרכים, פנו אל מנצור לכתוב בה ערך על הלהג של יהודי בגדאד.
הערך שכתב "Baghdad Arabic, Jewish"' התפרסם בכרך א' של האנציקלופדיה.
עיונים בלשונו של ש"י עגנון, תל אביב, דביר, תשכ"ט (סדרת מחקרים מטעם אוניברסיטת בר-אילן, ד').
עיקר וטפל בתיקוני לשון, חיפה, פינת הספר, תשל"א.
הערבית היהודית של בגדאד, חיפה, אוניברסיטת חיפה.
ספר א: פרקים בפונולוגיה ובמורפולוגיה, תשל"ה.
ספר ג: מילון, חלק ראשון, תשמ"ג.
להג הערבית המדוברת של יהודי בגדאד, ירושלים, הוצאת יד בן צבי, תשע"א 2011.
מחקרים בערבית ובאסלאם, בעריכת יעקב מנצור, רמת גן, אוניברסיטת בר-אילן, (מחקרי בר-אילן, המחלקה לערבית).
רבי יעקב זאב ב"ר מנדל מלוצין מחכמי ירושלים יליד העיירה לוצין שבלטביה, מגדולי תלמידי ישיבת וולוז'ין.
עלה ארצה בשנת תקצ"ח והיה לאחד מעסקניה הבולטים של עדת הפרושים בירושלים באמצע המאה ה-19 וממקימי היישוב העברי בארץ ישראל.
נפטר בי"ט טבת תרל"ה ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון.
היה מהמובילים בהשגת הרישיונות לחידוש בניית בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד ומגבאי בית הכנסת,, ושומר 'חותם חצק"מ' אשר על פי המסורת נחקק על ידי הגר"א ונמסר לתלמידיו בעלייתם לארץ ישראל.
היה ממקימי ת"ת הכללי וישיבת עץ חיים וחתום בספר התקנות של הת"ת.
בשנת תרכ"ג יצא בשליחות כשד"ר לארצות אירופה לטובת בית החולים ביקור חולים.
נחשב כבעל ידיעות רבות בדקדוק ובמסורה ובשל כך נשלח על ידי חכמי ירושלים לארם צובא לבדוק את כתב היד של ה'כתר'.
בנו רבי יהושע שאימץ את שם המשפחה יעקבזון על שם אביו (הוא אבי משפחת יעקבזון הירושלמית), היה מבוני ירושלים מחוץ לחומות ונמנה עם ראשי "חברת בוני ירושלים".
שייסדה את שכונות נחלת שבעה בית דוד ומאה שערים.
היה אחד המלמדים הוותיקים בת"ת עץ חיים והמלמד הראשון בשכונת נחלת שבעה בהווסדה, ראש גבאי שכונת "בית יעקב".
שמבניו ידועים רבי אברהם דוד יעקבזון "העילוי מלוצין" מתלמידיו של רבי נחומקה מהורדנא ושל המהרי"ל דיסקין שהיה מרביץ תורה ומגיד שיעור בבתי מדרש רבים בירושלים.
וכן יעקב זאב יעקבזון מבוני פתח תקווה שעסק בהוראה בבית ספר נצח ישראל ומייסד אגודת המלמדים בארץ ישראל.
הרב יעקב חיים מלמד-כהן (25 בספטמבר 1909 – 13 בספטמבר 1991) היה מחנך ואיש ציבור ירושלמי, חבר הנהלת הסתדרות המזרחי, וחבר ועד העדה הפרסית, ועד העדה הספרדית בירושלים ועוד.
נולד בירושלים ביום כיפור של שנת ה'תר"ע (1909) לרב רחמים מלמד-כהן.
בצעירותו ספג בביתו חינוך תורני כמסורת יהודי פרס, ולמד בתלמוד תורה דורש ציון ובישיבת פורת יוסף יחד עם אחיו, הרב עזרא ציון מלמד.
בהמשך למד ב"בית מדרש למורים מזרחי" (כיום מכללת ליפשיץ) ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עיקר השכלתו רכש באמצעות לימוד עצמי ובאמצעות ידע נצבר שרכש בחייו באמצעות בשיעורים, הרצאות ולימוד בחברותא.
מגיל צעיר גילה כישרון רב כמנהיג וכבעל יכולת בארגון ובהפעלת מערכות, וכך בבית הכנסת שערי רחמים שייסד אביו בשכונת נחלת ציון, הפעיל מניין קבוע, דרש דרשות ושימש כשליח ציבור, כבעל קורא וכבעל תוקע.
מלבד בית הכנסת שייסד אביו, ייסד הוא את בית הכנסת אור החיים (שכיום נקרא "אוהל יעקב ורחל") בשכונת נחלת אחים, וניהל אותו במשך 30 שנה.
כן ייסד ישיבת ערב לאברכים ומניין קוראי תהילים וזוהר בכותל המערבי, המתכנסים בו מדי יום מאז שחרור הכותל.
לאחר פטירתו, ניהל את מניין הלומדים בכותל, בנו ד"ר רחמים מלמד כהן, וברבות השנים העביר אותם לדירת אביו בנחלאות, תחת השם "ישיבת אביר יעקב", והיא פעילה עד עצם היום הזה.
נודע כדרשן וכמרצה בבתי כנסת, במועדוני נוער וברדיו קול ישראל, ואישיותו הפכה אותו למבוקש עבור עריכת טקסי פדיון הבן, הכנת נערים לבר מצווה ועריכת חופה וקידושין, בסך הכול סידר בחייו חופה וקידושיו לכשמונה-עשר אלף זוגות.
ביתו היה פתוח לכל, ונודע כמשכין שלום בית.
סייע למשפחות באמצעות מתן בסתר, ניהל עזבונות ושימש כאפוטרופוס ליתומים ולאלמנות, וארגן מפעל צדקה וחסד לעניי ירושלים.
במשך השנים נרתם לעבודה ציבורית בארגונים שונים, ובהם שבט "הצופים הדתיים בר כוכבא", תנועת הנוער הספרדי "דגל ציון", "ועד העדה הפרסית בירושלים", "ועד העדה הספרדית בירושלים", מכב"י, "אגודת שלום ורעות", בני ברית, בני ציון, וכחבר בהנהלת המזרחי.
עם הקמת המדינה ולאחר שהתנדב למשמר העם, התגייס לשירותי הביטחון ושימש כחבר בסגל הפיקוד בלשכת הגיוס בירושלים.
לימים הועתקה פעילותו לרבנות הצבאית, ושם פעל בין היתר לארגן סדר פסח לעשרות מיחידות צה"ל.
כן מילא שליחויות לאומיות מטעם הסוכנות היהודית והמוסדות הציוניים ביוון, באיראן ובסוריה.
במשך כ-40 שנה ניהל את בית הספר "אור החיים", בשכונת נחלת ציון, ואת גן הילדים "אוהל יעקב" הסמוך לשוק מחנה יהודה.
כמחנך, הושיט עזרה חומרית לתלמידים ולהורים נצרכים, ותחת ניהולו הופעלו בבית הספר שיטות הוראה חדשות, נרכש ציוד וריהוט מודרני, וגויסו מורים מוסמכים.
תוכניות הלימודים היו שילוב של מקצועות קודש וחול והקניית מיומנויות יסוד.
תלמידי בית הספר, שרובם הגיעו ממשפחות עניות, זכו לטיפול ייחודי, סוציאלי וכלכלי, ורבים מהתלמידים הגיעו לעמדות חשובות במדינת ישראל, בהם רבנים, אנשי מדע, תעשיינים, חוקרים, פקידים ובעלי מקצועות חופשיים.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 יזם את העברתו של בית הספר לזרם החינוך של המזרחי ולאחר הקמת מדינת ישראל העבירו למערכת החינוך הממלכתי דתי.
במסגרת האינטגרציה בין שכונות נחלאות ורחביה, שונה שם בית הספר ונקרא על שמו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
יחד עם הלני ברט ואבינעם ילין, המפקח החינוכי מטעם שלטון המנדט הבריטי על בתי הספר העבריים, דאג להנחיל חינוך מיוחד לילדים שנזקקו לטיפול קוגניטיבי, רגשי והתנהגותי.
נבחר לחבר מועצת עיריית ירושלים מטעם המפד"ל, אך ויתר על התפקיד לאור רצונו להקדיש את זמנו לחינוך.
דרכו החינוכית זכתה להוקרתם והערכתם של הרב משה אוסטרובסקי, שעמד בראש מחלקת החינוך של הוועד הלאומי, של הנרייטה סאלד, של הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ושל פרופסור קארל פרנקשטיין.
בשנת התשנ"א קיבל את העיטור "יקיר החינוך הדתי" שניתן לו על ידי ארגון המורים הדתיים בישראל, ותרומתו הקהילתית והחינוכית לתושבי ירושלים זיכתה אותו גם בתואר יקיר ירושלים שהעניק לו טדי קולק בשנת תשנ"א.
רוחמה, רחמים מלמד כהן (מורה), אביבה, אלי ואסתר.
סידור אביר יעקב שנדפס בשנות ה-40
תהלים עם פירוש נאוה תהילה שנכתב לאחר פטירת רעייתו רחל (לבית קטן) בשנת התשמ"ו.
דברי הספד עליו רוכזו בחוברת "אבן בכותל" ובה דברים מאת אחיו, הרב פרופ' עזרא ציון מלמד, הרב עובדיה יוסף, הרב אליהו בקשי דורון, הרב זלמן דרוק, הרב יגאל שפרן, בנו רחמים מלמד-כהן, בנו אליהו מלמד, נכדו אייל מלמד-כהן, ונכדו הוד מלמד-כהן.
על שמו ושם אשתו, נקראה ככר בשכונת רחביה ברח' רמב"ן.
יעקב מכלוף הוא איש ציבור שהיה ראש המועצה המקומית בית שאן, משנת 1963 עד שנת 1970. הוא ניצח בבחירות פעמיים, אך באמצע הקדנציה השנייה שלו, הוא הוחלף בראש ועדה קרואה.
יעקב עלה מטריפולי שבלוב ואחרי שחרורו מצה"ל שימש כמורה בעיירה.
כראש מועצה, הוא טיפל בנושאי תעסוקה, שיכון וביטחון - בעת מלחמת ההתשה.
בשנת 1965, שימש דוד לוי כסגנו של מכלוף.
בנו עמוס מכלוף התמודד על ראשות העיר נתניה בבחירות המיוחדות שם ב-2026.
רחוב יעקב מכלוף, בבית שאן, קרוי על שמו.
יעקב מרכוס (מרדכי) מיטלמן היה מתרגם ישראלי.
יעקב מרכוס בן אברהם מיטלמן נולד בשנת 1910. למד משפטים, וב-1934 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג שבגרמניה.
Eine rechtshistorische Studie), הייתה מונוגרפיה על תופעת הייבום בעם ישראל בעת העתיקה כפי שהיא משתקפת בסיפורה של תמר ובמגילת רות.
עלה לארץ ישראל בעלייה החמישית, וב-1939 הוסמך בה כעורך דין.
בשנות ה-40 ושנות ה-50 תרגם מספר ספרים לעברית.
בשנות ה-60 פנה לתרגם מהספרות העברית לגרמנית.
ב-1961 הופיעו בעיתון השווייצרי "די טאט" , שעורכו הספרותי הוא המבקר מקס ריכנר , תרגומיו לשירים מאת יעקב כהן ואלעזר בניועץ.
ב-1964 התפרסמה בהוצאת Manesse בציריך האנתולוגיה "מספרים עבריים בני זמננו" (Hebräische Erzähler der Gegenwart), שכללה סיפורים של מיטב הסופרים הישראלים, ובסופה שרטוט תולדות הספרות העברית החדשה.
ב-1965 התפרסם בשווייץ תרגומו לספרו הנודע של אליעזר שׂמֹאלי "אנשי בראשית".
בהמשך תרגם לגרמנית שלוש אופרות ישראליות: "אלכסנדרה" למנחם אבידום (לברית: אהרן אשמן) והאופרות "אשמדאי" ו"הניסיון" ליוסף טל (לברית: ישראל אלירז).
ב-1975 הופיע בשווייץ תרגומו האחרון, ל"עשן כיסה את הגולן" לאוריאל אופק.
מיטלמן נפטר בינואר 1975. נקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר את אשתו אלן (1906–1996), ילידת גרמניה, את ביתו מאשתו הראשונה ושני נכדים.
ה"ק אנדרסן, הנסיכה על העדשה; בגדי המלך החדשים; הספור עובד בידי מ' מיטלמן; הציורים מאת חנן פישר, תל אביב: פישר ('ספרית גמד'), [תש"-].
דג הזהב; הספור עובד בידי מ' מיטלמן; הציורים מאת חנן פישר, תל אביב: פישר ('ספרית גמד'), [תש"-].
פרח לב הזהב; הספור עובד בידי מ' מיטלמן ; הציורים מאת חנן פישר, תל אביב: פישר ('ספרית גמד'), תש"ו.
מיכאל אנג'לו: 24 תמונות בצירוף מבוא ובאורים; עברית: י' מיטלמן, תל אביב: סיני ('דע את האמנות'), תשי"ג 1952.
רובנס: 42 תמונות, בצירוף מבוא ובאורים; עברית: י' מיטלמן, תל אביב: סיני ('דע את האמנות'), תשי"ג.
לאונרדו דא וינצי: 24 תמונות בצירוף מבוא ובאורים; עברית: י' מיטלמן, תל אביב: סיני ('דע את האמנות'), תשי"ג.
ש"מ דובנוב, מהי ההיסטוריה היהודית?: מסה פילוסופית-היסטורית; תרגם: יעקב מיטלמן, תל אביב: סיני, תשי"ד 1953.
ברייארלי, המשפט הבינלאומי; תרגם לעברית: יעקב מיטלמן; דברי-מבוא והערות מאת אליעזר מלחי, תל אביב: דינים, תשי"ד 1953.
פטר מתאוס, רוני נלחם על חרותו: ספור חטיפה; עם 33 רשומים ...
מאת אמריך גנדר; תרגם לעברית: יעקב מיטלמן, תל אביב: סיני, 1955.
פטר מתאוס, ציד הברדלס השחור; תרגם לעברית: יעקב מיטלמן, תל אביב: סיני, 1955.
פטר מתאוס, מיכאל מינויט: ספר הרפתקאות מבדח לנֹער; עם 5 רשומי עט מאת פריץ איכנברג ; תרגם לעברית: יעקב מיטלמן, תל אביב: סיני, 1955.
פטר מתאוס, מיכאל באוסטרליה: חויות עליזות והרפתקאות נועזות בארץ הפלאים אוסטרליה; תרגם: יעקב מיטלמן, תל אביב: סיני, 1955.