tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיפול בנשים בהריון עם דימום נרתיקי (גינקולוגיה ומיילדות), טיפול במקרים של התקף פסיכוטי (פסיכיאטריה), ביצוע וקריאת תוצאות בדיקות דימות (רדיולוגיה) ועוד.
במחלקה לרפואה דחופה מוטל על הרופא לראות מספר רב של חולים, להקשיב לתלונותיהם, לבדוק את מצבם הרפואי ובהתאם לכך לשקול את הצורך בטיפול מיידי, העברה לאשפוז וטיפול במחלקה המתאימה או לשחררם לביתם.
המחלקה לרפואה דחופה נותנת מענה רפואי ראשוני למטופלים במקרים בהם אין זמינות של רפואה בקהילה, בשעות הלילה או בסופי שבוע.
רפואה וטרינרית עוסקת באבחון, בטיפול ובריפוי בעלי חיים.
רפואה וטרינרית חיונית לגידול בעלי חיים בתחום החקלאות, לשמירה על בריאות בעלי חיים ומניעת תפוצת מחלות בבעלי חיים על ידי חיסון ותרופות שונות.
רפואה וטרינרית ותיקה כמו רפואת האדם, אך נותרה מאחור בכל הקשור להתפתחות טכנולוגית.
בזמן האחרון היא גדלה במהירות הודות לגילוי שיטות הטיפול לרוב המינים.
כיום בעלי החיים מקבלים טיפול מתקדם, הכולל שירותי רפואת שיניים וכירורגיה לצד טיפול הורמונלי ואנטיביוטי.
יסודותיה של הרפואה הווטרינרית עתיקים מאוד.
ניתן למצוא רישומים מסין העתיקה העוסקים ברפואת סוסים ועדויות על קיומם של "מרפאי סוסים" כבר במאה ה-18 לפני הספירה.
נתגלו כתבים סיניים עתיקים רבים העוסקים ברפואת סוסים החל משנת 221 לפני הספירה.
בכתבי רפואת הסוסים הסינית הופיעו שרטוטים מדויקים של אנטומית סוסים וכן הוראות לאקופונקטורה לסוסים.
יש הטוענים כי הסינים ביצעו אקופונקטורה לסוסים אף בטרם החלו לבצע טיפולים אלה על בני אדם, עובדה המדגישה את חשיבותו של הסוס בסין העתיקה.
רופא העובד בריפוי בעלי חיים וטיפול בהם, נקרא וטרינר.
הוטרינרים לומדים על מגוון בעלי חיים ובניגוד לרופאים שמטפלים בבני אדם, מורשים לטפל בסוגים שונים של בעלי חיים .
רוב בעלי החיים שמקבלים טיפול רפואי בימנו משתייכים לחוליתנים .
ישנם וטרינרים שמתמחים בדגים, בעופות, זוחלים ויונקים.
הרפואה הוטרינרית עוסקת גם בהתמחויות שונות כנו רפואת בריאות הציבור, התמחות בנאורולוגיה, רפואה פנימית, כירורגיה ועוד.
יש וטרינרים שמתמחים בחיה מסוימת כמו בסוסים או פרות או כלבים ויש שמתמחים לפי מערכות בגוף רופא וטרינר מומחה לקרדיולוגיה נקרא קרדיולוג, רופא מומחה שמתמחה במוח ועצבים נקרא נאורולוג.
בתקופת הרפובליקה הרומית המליץ קאטו על תרופה למחלת שחין הצאן.
הסופר הרומי קולומלה אשר חי במאה ה-1 לספירה, טען כי מוטב לרפא פצעים מוגלתיים בחיות בניתוח ולא בתרופות ואז לרחוץ את הפצע בשתן שוורים ולחבוש אותו בתחבושת.
לימודי הרפואה הווטרינרית בישראל מתקיימים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
ההכשרה הפרקטית במהלך הלימודים והסטאז' מתקיימים בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי בראשון לציון, שהוא חלק מפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
על מנת להתקבל ללימודי רפואה וטרינרית, שהם לימודי תואר שני עם קבלת תעודת התמחות ברפואה וטרינרית (דוקטור לרפואה וטרינרית), נדרש תואר ראשון באחד מהמקצועות המדעיים הביולוגים: ביולוגיה, ביוכימיה, מדעי בעלי החיים, ביולוגיה ימית, רוקחות וכדומה.
חיות מחמד - וטרינר המתמחה בחיות בית מטפל בחיות מחמד נפוצות, עיקר התמחותו מכוונת לכלבים וחתולים אך לעיתים גם מכרסמים, זוחלים ותוכים.
וטרינר בעל התמחות בחיות מחמד עובד בדרך כלל במרפאות פרטיות או בעמותות לבעלי חיים.
חיות אקזוטיות וחיות בר - וטרינרים הנדרשים לידע רחב בניסיון עם מספר גדול ומגוון של חיות בית אקזוטיות כמו תוכים, איגואנות, צבים, צ'ינצ'ילות, נחשים ועוד.
וטרינרים בדרך כלל בגני חיות, רשויות הטבע,
חיות משק - התמחות הכוללת לרוב טיפול בחיות משק כמו פרות, כבשים וחזירים.
התמחות הכוללת עבודה וטיפול בתוך משקים חקלאיים או תחת שירות וטרינרי המפקח על גידול חיות המשק.
סוסים - התמחות הכוללת טיפול בסוסים היא נפרדת במרבית המקרים מזו של שאר חיות המשק.
הווטרינרים בדרך כלל מועסקים בחוות גדולות או נעים בין החוות והמשקים בהם מוחזקים הסוסים.
תחומי התמחות בלימודי הרפואה הווטרינרית
בדומה לרפואה הומנית, גם ברפואה הווטרינרית קיימים מסלולי התמחות שונים.
אורך תקופת ההתמחות הוא בין ארבע שנים לחמש שנים.
בתנאים מסוימים, ובכפוף לאישורה של ועדת ההתמחות העליונה, ניתן לפצל את תקופת ההתמחות לתקופות מִשנה כאשר סיכומן הכולל לא ייפול מארבע שנים.
ההתמחות מבוצעת בהדרכתו של מומחה מוכר בתחום הרלוונטי ורובה מתבצע במסגרת "מוסד מוכר".
המוסדות המוכרים לצורך זה הם המכון הווטרינרי ע"ש קימרון ,בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי (בראשון לציון), ומרכז המומחים חוות דעת (בבית ברל כפר סבא).
מתן התואר "רופא וטרינר מומחה" מותנה בהצלחת המתמחה במבחן מסכם.
מומחים אשר התמחו בקולג' המומחים האמריקאי או האירופאי, זכאים להכרה כמומחים ישראלים ללא צורך במבחן נוסף (כיוון שההתמחויות האירופאיות והאמריקאיות נחשבות מחמירות הרבה יותר בקריטריונים ובמבחנים הנדרשים לצורך ההכרה במומחיות).
להלן רשימת 42 תחומי ההתמחות ברפואה הווטרינרית, כפי שעודכנה בשנת 2016:
רפואה וישועה - אגודת ביקור חולים דחסידי גור בארץ ישראל הוא ארגון ללא מטרת רווח מטעם חסידות גור המסייע לילדים ומשפחות של לוקים במוגבלות שכלית התפתחותית.
הארגון מנוהל על ידי נתן קוביציק ושמואל גלקופף.
הארגון מתמקד בסיוע לבעלי צרכים מיוחדים הלוקים במוגבלות שכלית התפתחותית ולבני משפחותיהם.
הארגון מתבסס על מתנדבים ומצבת מקבלי המשכורות בו נמוכה מאוד לעומת היקף הפעילות.
בפעילויות הארגון משתתפים בצורה פעילה כ-1086 ילדים וילדות בעלי צרכים מיוחדים, ומאות מתנדבים.
לרפואה וישועה מועדוניות בבני ברק ובירושלים, הפועלות 365 יום בשנה ללא הרף, המלוניות מספקות מקום חם ומהוות מעין 'בית נוסף' לאדם המיוחד, במכרז שנערך על ידי משרד הרווחה בשנת 2015 להקמת מלוניות זכתה העמותה במכרז להקמת מלוניות נוספות בירושלים ואשדוד.
מועדוניות רפואה וישועה - סיוע למשפחותיהם של ילדים חריגים בטיפול מחוץ למסגרות על ידי מועדוניות שישי-שבת (בבני ברק, בירושלים, בבית שמש, באשדוד בחיפה בחצור הגלילית בקרית גת ובערד), בנוסף מארגן הארגון שבתות מחנה.
מחנה חג 'קמפ ורדיגר' בכל חול המועד מחנות ענק ושמחת בית השואבה.
בהשתתפות מאות ילדים ומתנדבים, הקמפ תרומת שלמה ורדיגר מארצות הברית יו"ר אגודת ישראל באמריקה וקרוי על שמו.
כמו כן מסייע הארגון למשפחות בהתנהלות מול משרדי הממשלה וקופות החולים ובייעוץ רפואי על ידי צוות מומחים.
העמותה התמודדה במכרז להקמת בית חולים באשדוד, ופרשה ממנו.
בשנת 2006 יזמה העמותה את הקמתו של חדר מיון בסמוך לבית החולים במענה למצוקה של שירותי הרפואה בעיר.
ב-2008 חתמה העמותה על הסכם עם משרד הבריאות להקמת חדר המיון והתחייבה עוד באותה שנה להשלים את הקמתו.
לצורך ההקמה, העביר משרד הבריאות לעמותה 9.6 מיליון ש"ח.
כמו כן, גייסה העמותה 950 אלף דולר מתרומות.
מינהל מקרקעי ישראל העביר לעיריית אשדוד שלושה דונם לצורך ההקמה.
מנהלת ההקמה עמדה תחת ראשותו של אברהם אופק, מנכ"ל מכון אופק לניהול.
המבנה שהוקם על ידי רפואה וישועה חרג מהיתר מינהל מקרקעי ישראל בהיקף של 17 אלף מ"ר, פי שלושה מהמותר, אולם העמותה לא שילמה על חריגה זו.
ב-2014 מכרה רפואה וישועה את הקרקע שניתנה לה לחברת נדל"ן מבלי ליידע את משרד הבריאות תמורת סכום של 57 מיליון ש"ח.
משרד הבריאות תבע את העמותה על סך 16 מיליון ש"ח מאחר שהאחרונה לא קיימה את התחייבויותיה, לא השלימה את בניית המרכז הרפואי ולא הפעילה אותו.
מדו"ח בדיקה של רשות התאגידים עולים חשדות לאי סדרים בפעילות העמותה ולא ניתן לה אישור ניהול תקין לשנים 2019-2020.
בספטמבר 2021 הסכם פשרה בין העמותה וחברת M.C.A.M.R.C.
לבין המדינה קיבל תוקף של פסק דין, ובמסגרתו הן התחייבו להחזיר למדינה את אותם 9.6 מיליון ש"ח שניתנו להן על ידי משרד הבריאות.
רפואה היפרברית היא צורת טיפול רפואי בו החולה מצוי בתוך תא לחץ בלחץ אטמוספירי גבוה פי כמה מהלחץ הסטנדרטי, ובנוסף מקבל חמצן בריכוז של 100%.
מטרתו של הטיפול להגביר את כמות החמצן הזמין לרקמות הגוף.
העדות הראשונה לשימוש רפואי בלחץ חמצן גבוה מגיעה מרופא בריטי, שבשנת 1662 בנה תא אטום (שכונה "דומיציליום") לתוכו ניתן היה לדחוס אוויר, ובו נעשה שימוש לטיפול רפואי.
היה זה עוד בטרם גילוי החמצן.
ב הפכו טיפולים בתאי לחץ פופולריים בכל רחבי אירופה, אך יסודות הרפואה ההיפרברית הונחו רק בשנת 1882 על ידי פול ברט, מדען צרפתי שכתב על ההשפעות הפיזיולוגיות של אוויר בלחץ גבוה במאמרו "La Pression Barometrique".
לאונרד קורנינג את החדר ההיפרברי הראשון בארצות הברית בניו יורק.
ד"ר אורוול קנינגהם, יו"ר המחלקה להרדמה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קנזס, התעניין בחדרים היפרבריים במהלך מגפת השפעת הספרדית.
במהלך השנים הבאות הוא השתמש בתאים היפרבריים לטיפול במגוון מחלות, כולל סוכרת, דלקת פרקים ועגבת.
בשנת 1928 פתח קנינגהם את החדר ההיפרברי הגדול ביותר בעולם בקליבלנד, אוהיו.
עם זאת, הקהילה הרפואית נותרה ספקנית לגבי עבודתו של קנינגהאם באוויר היפרברי מכיוון שהוא לא הצליח לבסס את טענותיו על נתונים קליניים.
בשנות ה-30 של המאה העשרים הבין אלברו אוסוריו דה אלמיידה, רופא ברזילאי, את היתרונות הפוטנציאליים של טיפול בחמצן בלחץ גבוה ופרסם מספר מאמרים בעקבות עבודתו בנושא השפעות של מינון גבוה של חמצן על גידולים אצל בעלי חיים ובני אדם.
גם חיל הים האמריקני ערך מחקר נרחב בנושא השימוש בחמצן בלחץ גבוה לטיפול בחולי דיכאון.
דו"ח משמעותי על מחקר זה פורסם על ידי Behnke and Shaw בשנת 1937. מאז ועד היום ממשיכים רופאים ומדענים לחקור את השימוש בטיפול בחמצן בלחץ גבוה בטיפול ובניהול מחלות.
תפוצת הטיפול עלתה במהלך השנים במדינות שונות בעולם.
כך למשל בארצות הברית בשנת 1977 פעלו 37 מרכזים של תאי-לחץ, ואילו בתחילת 2003 מספרם עלה על 400.
בשנת 2020 התבצע בישראל טיפול בעל־לחץ בארבעה מרכזים שאושרו על־ידי משרד הבריאות: המכון לרפואה ימית של חיל הים בחיפה, המשמש כמכון לאומי לרפואת הצלילה; בית החולים אלישע שבחיפה; בית החולים אסף הרופא והמרכז הרפואי יוספטל שבאילת.
בפברואר 2022, בעקבות מחקר מאוניברסיטת תל אביב ומהמרכז הרפואי שמיר אסף הרופא, דווח בכתב העת "PLOS ONE" ובעיתונות בישראל על שיפור משמעותי בקרב 29 חיילים עם תסמינים של הפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD) אשר טופלו בתא לחץ.
המחקר, בהובלתם של פרופ' שי אפרתי וד"ר קרן דואניאס-ברק מהפקולטה למדעי הרפואה והבריאות באוניברסיטת תל אביב ומבית ספר סגול למדעי המוח, מצא כי טיפול בחמצן היפרברי (HBOT) מסייע בריפוי נזק מוחי כתוצאה מטראומה ומפחית תסמינים כמו פלאשבקים, ועצבנות.
עם זאת, מחקרים משלימים הראו תוצאות שונות, ומידת האפקטיביות של תאי לחץ לפוסט טראומה עודנה במחלוקת.
תא לחץ משמש כמכשיר טיפולי רפואי המאפשר מתן חמצן כתרופה במינונים גבוהים ביותר בדם וברקמות.
מינון החמצן מגיע בתנאים אלה לערכים הגבוהים אפילו פי 20 מהרגיל.
בלחץ סביבתי הנקבע על-פי טבלאות מוגדרות מעל הלחץ האטמוספירי ניתן למטופלים בתוך תא הלחץ לנשום 100% חמצן.
באופן רגיל החמצן נישא בדם על ידי ההמוגלובין, כאשר ההמוגלובין רווי בחמצן, המסת החמצן בפלזמה היא האפשרות היחידה להגדיל את כמותו בדם.
כמות חמצן מומסת זו עולה ככל שלחצו החלקי עולה.
תנאים אלה מתקיימים בתוך תא לחץ בלחץ סביבתי מעל ללחץ האטמוספירי הרגיל.
בלחץ טיפולי של 2–2.4 אטמוספירות מוחלטות, ניתן למוסס כ־5 מיליליטר של חמצן בכל 100 מיליליטר של פלסמה, כמות הזהה כמעט לכלל כמות החמצן הנצרכת על ידי הגוף.
בלחץ של 2–3 אטמוספירות מוחלטות, כמות החמצן המומסת בדם גדולה פי 20 מהכמות הנורמלית ובמצב זה הרקמות צורכות את כל החמצן הדרוש להן מהחמצן המומס בפלסמה וההמוגלובין בדם הוורידי נותר רווי בחמצן.
לאדם בריא אין בכך כל יתרון, אך לגבי חולים מסוימים הדבר יכול לעזור.
הטיפול בתא לחץ נכלל בסל הבריאות בהתאם לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, עבור מצבים רפואיים דחופים ואלקטיביים (בחירה).
במקרים דחופים מסוימים, הטיפול בתא לחץ נכלל בסל הבריאות:
הרעלת חד-תחמוצת הפחמן (כולל שאיפת עשן והרעלת ציאניד)
איסכמיה פריפרית חריפה למרות ציר וסקולרי פתוח
חסימה חריפה של עורק הרשתית (סיכוי עדיף להצלחת הטיפול במידה וניתן תוך 12 שעות מהאבחנה)
אנמיה קיצונית שלא ניתן לטפל באמצעות עירוי דם
נמק שרירי וזיהומים מפושטים של הרקמה הרכה
הטיפול בתא לחץ נכלל בסל הבריאות גם עבור מצבים מסוימים שאינם דחופים:
פצעים קשיי ריפוי (בעיקר על רקע היפוקסיה רקמתית כגון אי ספיקה ווסקולרית או סוכרת) שלא הגיבו לטיפול מקובל במשך חודשיים
נזקי קרינה מאוחרים לרקמה רכה ועצם
כטיפול משולב עם כירורגיה משקמת לאחר טיפול בקרינה
זיהום בעצמות שאינו מגיב לטיפול
מספר מחקרים מייחסים תועלת לטיפול בתא לחץ עבור מספר מצבים קליניים.
יוחסו לו שיפור בתפקוד המוטורי בקרב נפגעי שיתוק מוחין, שיפור בזיכרון אצל מטופלים המחלימים מאירוע מוחי ואף נמצא שהוא הוביל להקלה בתסמינים של חבלות ראש.
עם זאת, הקהילה המדעית חלוקה בדעתה לגבי אמינות הממצאים בעיקר מכיוון שהמחקרים נערכו ללא קבוצת ביקורת מתאימה, דבר המקשה את שלילת אפקט הפלצבו של הטיפול.
ניתן להעביר מטופלים טיפול דמה בו קבוצת הביקורת תעבור תהליך של העלאת לחץ אוויר אך ללא העלאת ריכוז החמצן על ידי ווידוא שריכוז החמצן בתחילת הטיפול יהיה נמוך מהרגיל, כך שכאשר הוא יגיע ללחץ הטיפול, ריכוז החמצן בתא יהיה זהה לריכוזו באוויר רגיל.
ניסוי שכזה אף נערך בשנת 1969 ונמצא בו שטיפול בחמצן בריכוז של 100% בתא לחץ שיפר מדדים של תפקוד מנטלי בקרב מבוגרים, אך הבעיה במחקר זה הייתה שבוצע על מספר מצומצם ביותר של נבדקים – 13, כך שתוקף הממצאים שלו מוגבל.
שיווק התוויות לטיפול בתא לחץ ללא ראיות מדעיות
אבינעם רכס, פרופסור לנוירולוגיה בבית החולים הדסה ויו"ר בית הדין של ההסתדרות הרפואית, כתב כי ישנן התוויות המשווקות לציבור ככאלה שתא לחץ מועיל להן, בעוד שאין לכך כל ביסוס מדעי.
כך למשל ההתוויות של שיתוק מוחין, חבלת ראש קשה, טרשת נפוצה, מחלת פרקינסון, דמנציה ועוד - אין כל ביסוס מדעי לכך שתא לחץ עוזר להן.
בשנת 2017 פורסם כי בבית החולים אסף הרופא משווקים טיפולים בתא לחץ שאין ראיה מדעית ליעילותם, ובהמשך לכך פרופסור נתן בורנשטיין, אז יושב ראש האיגוד הנוירולוגי הישראלי, פנה בתלונה למינהל הרפואה במשרד הבריאות.
גם מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) פרסם אזהרה תחת הכותרת "טיפול בתא לחץ: אל תלכו שולל" כנגד הטעיה של משווקי טיפולים בתא לחץ, ומנה רשימה של התוויות עבורן טיפול בתא לחץ אינו מבוסס, ביניהן איידס, אסתמה, מיגרנה, פציעות ספורט ועוד אחרות.
עוד פרסם ה-FDA כי טיפול בתא לחץ עבור אוטיזם לא הוכח כמועיל ואף "מסוכן באופן פוטנציאלי".
בשנת 2020 פרסם משרד הבריאות אזהרה בנוגע לקבלת טיפולים לא מאושרים.
כאשר משתמשים בטיפול להתוויות המאושרות, הטיפול הוא בדרך כלל בטוח וסיבוכים חמורים הם נדירים.
בשל הלחץ המוגבר וריכוז החמצן הגבוה במהלך הטיפול, ישנו סיכון לכאבי אוזניים וסינוסים, פציעה באוזן התיכונה (כולל קרע בעור התוף), שינויים זמניים בראייה וקריסה של הריאות (נדיר).
רפאלה לה קפריה (באיטלקית: Raffaele La Capria; 3 באוקטובר 1922 – 26 ביוני 2022) היה סופר ותסריטאי איטלקי.
אחרי שהוסמך במשפטים בנאפולי בשנת 1950 שהה בצרפת, אנגליה וארצות הברית ולבסוף עבר לגור ברומא.
הוא השתתף במוסף התרבות של העיתון "קוריירה דלה סרה", היה שותף בהנהלת כתב העת האיטלקי הספרותי "נושאים חדשים", וחיבר תסכיתים לרדיו RAI.
בשנת 1957 השתתף בסמינר בינלאומי לספרות באוניברסיטת הרוורד.
הוא השתתף בכתיבת תסריטים לסרטים רבים של
במהלך הקריירה שלו פרסם לה קפריה מעל עשרים ספרים.
הרומן הראשון היה "יום של חוסר סבלנות" בשנת 1952. ספרו השני, והידוע יותר, "פצוע אנושות", יצא לאור תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 1961, וזכה בפרס סטרגה.
בשנת 1982 הוא קיבץ את שני הרומאנים הראשונים שלו בתוספת הרומן "אמור ופסיכה" (1979) בכרך "שלושה רומאנים של יום אחד".
לה קפריה פרסם גם סיפורים כגון "השלג של וזוב", האוסף "פרחים יפניים" (1979), האוסף "ארבעה סיפורי אהבה" (2007).
הוא הקדיש מאמצים רבים לפרסום מסות, כגון: "זינוקים פסולים" (1964), "הרגש בספרות", "הזבוב בבקבוק" (2002) וכן אוטוביוגרפיה: "חמישים שנה של זינוקים פסולים" (2000).
נפטר ברומא ב-26 ביוני 2022. היה נשוי לשחקנית אילריה אוקיני עד למותה ב-2019 ואב לבת.
רפה-נוי הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה התקופתית שהופק בשנת 1994 בידי קווין קוסטנר.
הסרט מבוסס באופן רופף על השערות הקשורות לתעלומת אי הפסחא.
בסרט מתואר משולש אהבה בין בן מעמד האדונים ("ארוכי האוזניים"), בן מעמד העבדים ("קצרי האוזניים") ובין אישה ששניהם מאוהבים בה, גם היא ממעמד העבדים.
במהלך הסרט ניתן לראות כיצד בני מעמד האדונים משעבדים את בני מעמד העבדים לבנות עבורם פסלי אבן ענקיים המכונים "מואי".
הסרט מתאר גם את "פולחן איש הציפור" בו אנשים מקבוצות שונות מתחרים זה בזה מי יביא ראשון ביצה של ציפור מיוחדת שחיה באי.
הפולחן הופך בסוף גם לקרב על ליבה של בת המעמד הנמוך אשר במרכז משולש האהבה.
בן מעמד האדונים זוכה בתחרות ובליבה של הנערה.
הסרט מתייחס גם לעובדה שעצים רבים נכרתים על מנת לבנות מזחלות להובלת פסלי המואי.
בסוף הסרט, בני מעמד העבדים מורדים בבני מעמד האדונים ומפילים חלק מפסלי המואי.
הנערה ממשולש האהבה יולדת ובסוף היא, התינוק ובן מעמד האדונים בורחים מהאי בסירה קטנה.
"רפה נוי" הוא שמו הפולינזי של אי הפסחא מאז אמצע המאה ה-19, קודם לכן כינו אותו הילידים "טה פיטו או טה הנואה" (Te Pito O Te Henua) שפירושו "טבור העולם".
האי מוכר יותר בעולם בשם שנתן לו חוקר הארצות ההולנדי יאקוב רוחבן, משום שהאי התגלה לו לראשונה בחג הפסחא (5 באפריל 1722).
בהלכות שבת, ישנם דינים מיוחדים הנוגעים לרפואה בשבת.
חז"ל הבחינו בין כמה דרגות חולי.
ישנם דינים מיוחדים הנוגעים לעשיית אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת לצורך ריפוי החולה, וכן לעניין מתי הותרו איסורי דרבנן בעבור חולה.
חז"ל אף גזרו ('גזירת שחיקת סממנים') איסור על אדם בריא לקחת תרופה מכל סוג שהוא, מחשש שיבוא לעבור על ידי זה על איסור מהתורה.
חז"ל הבחינו בין שלושה מקרים עיקריים:
חולה שיש בו סכנה: כאשר ישנו מצב של פיקוח נפש, או אפילו במקרה של ספק פיקוח נפש, נדחית השבת מפני חיי האדם, על פי הכלל פיקוח נפש דוחה שבת.
חולה שיש בו סכנת איבר: מחלות מעטות בהן יש סכנה לאיבר, אך ללא סכנת נפשות.
(לדוגמה- אובדן שמיעה חד, שבר סגור באצבע).
המלאכות שהותרו עבור דרגת החולי הם איסורי דרבנן.
חולה שאין בו סכנה: כאשר אדם סובל ממחלה שאין בה חשש ל'פיקוח נפש', אך מחמת המחלה נפל למשכב או שהמחלה היא בכל גופו.
במקרים אלו הותר לרפאותו אף אם לשם כך נצרכים לעבור על אחד מאיסורי שבת מדרבנן בשינוי או אמירה לנוכרי.
בתנאים מסוימים המשנה ברורה מביא את שיטת החיי אדם שבמידה ואין אפשרות לעשות איסור דרבנן בשינוי מותר לעשות איסור דרבנן גם ללא שינוי.
בספר שמירת שבת כהלכתה מובא בשם "גדולי הפוסקים" שבמידה ולא ניתן לעשות מלאכה דרבנן בשינוי הותר אף לעשות מלאכה דאורייתא בשינוי.
בשעת הדחק בבית חולים ניתן לסמוך על פוסקים אלו.
מיחוש: בריא שיש לו כאבים אך אינו בגדר 'חולה'.
איסורי המלאכות שהותרו הם מלאכות דרבנן המבוצעות על ידי נכרי.
במקרים אלו חששו חז"ל לשחיקת סממנים בשבת לעשיית תרופה, דבר האסור משום מלאכת טוחן.
עם זאת, התירו חז"ל צורכי רפואה לאדם שמצטער כל כך עד שנחשב שחלה בכל גופו.
כיום שרוב התרופות מיוצרות בייצור מסחרי, וצורת הרקיחה השתנתה מזמן התלמוד דנו הפוסקים אם ישנה אפשרות להקל בגזירה זו.
במשנה מסכת יומא מובא לראשונה ההיתר לחלל שבת אף מפני ספק פיקוח נפש.
בנוסף בתלמוד מובא ניסיונות של תנאים ללימוד הלכה זו ממקורות שונים, לבסוף מובא בשם האמורא שמואל שיש ללמוד דין זה מהפסוק , כלומר - ראה שיהא חי וודאי בעשיית המצוות ולא יבוא מהם לידי ספק סכנה.
זריזות בפיקוח נפש, שאלת רופא, שאלת רב
במקרים של פיקוח נפש, או ספק ואפילו ספק ספקא, ישנה מצווה לחלל שבת.
על פי התלמוד יש לטפל בחולה במהירות האפשרית, כך שאסור להשתהות אף בשביל שאלת רב, והשואל רב במקרה זה נחשב כשופך דמים, בנוסף מצוין שאף על הרב מוטלת האחריות לפרסם היתר זה, וגנאי הוא לרב שנשאל על כך.
בנוסף כל התחסדות מצד החולה, שלא לחלל נחשבת כחסידות של שטות, ויש להכריחו לקבל את הטיפול המתאים.מהירות ויעילות בטיפול החולה באה לידי ביטוי בכמה מישורים: לדוגמה ישנה עדיפות לחילול על ידי בני אדם גדולים ומיומנים בדווקא.
לדעת הרמב"ם יש עדיפות לעשות חילול זה על ידי דמות רבנית כדי לפרסם היתר זה.
דוגמה נוספת: חילול מיותר בדיעבד כלומר אם לצורך החולה נעשו חילולי שבת שבדיעבד התברר שלא נצרכו, אין שום איסור ואף נחשב כעושה מצווה, כך נאמר בתלמוד
במדה ואפשר, אין לגרום חילול שבת מיותר, לדוגמה אם יש צורך לתלוש מהעץ פרי לצורך רפואת חולה, עדיף לתלוש ענף שיש בו פירות מרובים יותר.
ישנם הגבלות נוספות שבהם ישנה מחלוקת בין הפוסקים, כגון:
דחויה או הותרה - במדה וישנה אפשרות לחלל את השבת בדרך הלכתית שחומרת החילול פחותה כמו בשינוי, על ידי גוי, מלאכה שאינה מתקיימת, על ידי שנים ועוד, ובאופו שאינו מסכן את החולה, ישנה מחלוקת רחבה בין הפוסקים.
יש הסוברים שחילול שבת הותר באופן גורף, ואין צורך לנסות ולהמעיט באיסורים (=הותרה), מנגד ישנם הסבורים שיש לצמצם בחילולי שבת (=דחויה).
אחת ההשלכות למחלוקת זו היא העדיפות לחלל את השבת על ידי גויים או קטנים (במקום שאפשר): לדעת הסוברים שהשבת הותרה יש לבצע את החילול על ידי יהודי ולא על ידי גוי, כך פסק גם בספר שולחן ערוך.
אולם לדעת הסוברים שהשבת דחויה, יש אפשרות להעדיף חילול שבת על ידי גוי, כסברא זו פסק הרמ"א וכאשר אין גוי - עדיף שיהודי יעשה את המלאכה בשינוי.
פעולות שאין במניעתם משום סכנה, אולם כך דרך הטיפול בחולה ביום חול, דעת השולחן ערוך להתיר אולם בספר משנה ברורה כתב שיש להחמיר באיסורי תורה.
לכל הדעות, בחילול שבת הנצרך לחולה אך אינו קשור באופן ישיר לחולה, יש לבצע את המלאכות בשינוי.
במקרה ועל פי אבחנת רופא מדובר בסכנת חיים, אף אם החולה לא מאשר זאת, יש לחלל את השבת.
בנוסף אף אם לדעת רופא אין סכנה, והחולה מרגיש שמדובר בסכנת חיים יש לחלל את השבת על פי הכלל ההלכתי 'לב יודע מרת נפשו'.
במקרה של מחלוקת בין הרופאים, יש לחלל מספק, על פי הכלל 'ספק נפשות להקל'.
באם אין רופא, אפשר לחלל את השבת על פי דעתו של אדם הטוען שמתמצא בנושא ולדבריו יש סכנה (אפילו אם אומר שמדובר בספק), אולם אין לקבל אבחנה זו כשהיא כנגד אבחנת רופא.
עם זאת, אסור לחלל שבת על רפואה שתועלתה אינה מוכחת, אלא רק אלא רפואה שהיא ידועה לכול.
בתלמוד מובא סוגי מחלות שיש לחלל את השבת באופן מיידי, ואין צורך באבחון רופא הקובע שמדובר בסכנה, מהם:
חום גבוה שלא ידועה סיבתו, נחשב כחולה שיש בו סכנה.
פוסקים שונים נחלקו במדת החום הנחשבת כספק סכנה שהמיקל שבהם הרב משה פיינשטיין הסבור שחום מעל 38.3 מעלות צלזיוס נחשב כחולה שיש בו ספק סכנה, דעות נוספות 39 40. .
לקויות שונות בעיניים, בתלמוד מובא פירוט כמו עיין ששותת ממנה ציר, דמעות, דם או חום בעיין.
חולי באיברים פנימיים, (מכה של חלל) והם כל האיברים הפנימיים כולל השיניים, הפוסקים הגבילו היתר זה רק כאשר קיים קלקול באיברים אלו, ולא בכאב בלבד.
מכה שעל גב היד ועל גב הרגל, כיום לא ידוע על מחלה כזו.
איסורי דאורייתא: חולה שאין בו סכנת חיים, אסור לו או לישראל אחר לחלל בעבורו שבת בדברים הנוגעים לאיסורי תורה.
איסורי דרבנן: לעומת זאת באיסורי דרבנן, יש דעות שונות בראשונים, שכן בתלמוד הובאו כמה דוגמאות בהן הותר לישראל לעבור על איסורי דרבנן בשביל חולה שאין בו סכנה, כמו "להחזיר את השבר" או "להעלות אוזניים ואונקלי".
לדעת הרא"ש והרשב"א יש להתיר איסורי דרבנן באופן גורף, לדעת הר"ן יש להתיר רק במקרים שישנה סכנה לאיבוד האבר, שכן הדוגמאות שבתלמוד הם רק במקרים אלו.
דבריו מבוססים על דברי הרמב"ן, שהוסיף שבשינוי יהיו מותרות כל מלאכות דרבנן.
על ידי גוי: ככלל, בעבור חולה שאין בו סכנה התירו חז"ל איסור אמירה לנכרי באופן גורף, אף אם הנכרי עושה מלאכות שאסורות מן התורה.
כך נאמר בתלמוד אם החילול לא נחוץ בדווקא לשבת זו אין להתיר אמירה לנכרי.
דוגמאות לחולה שאין בו סכנה
חלה כל גופו אף אם לא נפל למשכב
מתהלך כבריא, אך עלול להגיע לכלל סכנה או ליפול למשכב אם לא יקבל הטיפול הדרוש (כגון חולי קצרת, מחלת לב, מחלת הנפילה ויולדת מיום ה-8 עד יום ה-30 ללידה).
חז"ל הקלו לדון את צורכי מחייתו של ילד קטן כצרכי חולה שאין בו סכנה.
לפיכך טיפול בתרופות טיטול או דאגה למזונו של תינוק בריא יוגדרו כצרכי חולה שאין בו סכנה.
חולה עם סכנת אבר עשוי הלכתית להיחשב כחולה שאין בו סכנה.
אך בזמנינו נפסק, על פי דעת הרופאים, כי כמעט כל סכנת אבר עלולה להתפתח גם לפיקוח נפש, וספק נפשות להקל, על כן נחשב כחולה שיש בו סכנה.
שימוש בתרופות בשבת לאדם הסובל מכאבים בלבד, נאסר בתלמוד באיסור דרבנן כהרחקה מאיסור מלאכת טוחן, איסור זה נובע משימוש בתרופות שנעשו בעבר כמעט כולם על ידי שחיקה של צמחי מרפא ("גזירת שחיקת סממנים"), מחשש זה גזרו חז"ל שאין להשתמש בכל תרופה שהיא בשבת.
בעקבות איסור זה כל התרופות אסורים אף בטלטול והם באיסור מוקצה.במקרה של מחלה רצינית אפילו שאין בה סכנת חיים מותר להשתמש בכל תרופה שהיא.
כמו כן רפואה שאיננה נעשית על ידי סממנים, מותרת בשבת.
בין הדברים המותרים יש למנות הרחת טבק להקלה במערכת הנשימה, גמיעת ביצה לצחצוח הקול, מציצת סוכריות דבש לצרידות, שתית ערק לסובל מכאב קל בשיניו,, להשתמש במד חום (כספית) אכילת מלפפון כהקלה לצרבת, תרופות להרגעה, כדורים למניעת הריון ויאגרה, ריטלין.
בין התרופות שנאסרו לשימוש תרופה לשלשול, או הגורמת להקאה, שימוש בטיפות אף ועוד.
ישנם תרופות שנחלקו בהם הפוסקים אם הם בכלל הגזירה כמו השימוש באספירין.
אקמול, שימוש בוויטמינים בכדורי שינה ומרץ.
שימוש בסודה לשתייה מהולה במים למניעת צרבת שימוש בנרות (פתילה).
שימוש בבקבוק חם או במריחת משחה על הגוף.
רפואה טקטית היא ענף בתחום הרפואה הדחופה הטרום אשפוזית (Pre Hospital Trauma Life Support) המתייחסת לטיפול הניתן לפצועים בסביבה הטקטית.
מטרות הרפואה הטקטית: מתן טיפול לפצועים בנקודת הפציעה, מניעת פצועים נוספים והשלמת המשימה.
הרפואה הטקטית החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 בארצות הברית.
באחד מהקרבות המפורסמים בהם נטל חלק צבא ארצות הברית, קרב הים השחור, עליו מבוסס הסרט בלאק הוק דאון (Black hawk down) פעל כוח שמנה 160 לוחמים מהיחידות המיוחדות של צבא ארצות הברית במוגדישו, סומליה על מנת לתפוס את מנהיג המורדים מוחמד פארח איידיד וסגניו.
במהלך ניסיון לכידתו נתקלו הכוחות האמריקאיים בהתנגדות רבה מצד תומכיו של איידיד וניסיון לכידתו עלה בתוהו.
לאחר 16 שעות לחימה ספגו הכוחות המיוחדים 78 פצועים, 18 הרוגים ושבוי אחד עד שיצא אחרון החיילים אל שטח ההתכנסות והסתיים המבצע.
מיד לאחר האירועים במוגדישו נעשה תחקיר מקיף על כל אחת ואחת מהפציעות והמסקנה הייתה כי קיים צורך ממשי לאפיין, לאמן ולצייד את כוחות הלוחמים ביכולת רפואית המותאמת לתא שטח הפעילות שלהם ומביאה לידיי ביטוי את המאפיינים הייחודים של סביבה זו ושל הפציעות בה.
בשנת 1996 סיימה מפקדת הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית לפתח פרוטוקולים רפואיים חדשים המותאמים לטיפול בפצוע טראומה בשדה הקרב ומטמיעה אותם בקרב היחידות המיוחדות.
התוצאות המתקבלות משדה הקרב מראות כי הפרוטוקולים החדשים מצליחים להשפיע באופן חיובי על שרידותם של הפצועים וב-2001 קמה הוועדה לרפואה טקטית (Committee for Tactical Combat Casualty Care)ובשנת 2006 פרסמה לראשונה את פרוטוקול הטיפול החדש ב-PHTLS.
מאז ועד היום מבססת הרפואה הטקטית את מעמדה כסטנדרט הטיפולי החדש לכל כוח הפועל בסביבה מורכבת ומאוימת.
TCCC הוא השם שניתן לפרוטוקול הטיפול בפצוע טראומה בסביבה הטקטית.
טיפול תחת אש - הטיפול הניתן לפצוע כאשר המטפל והפצוע נמצאים תחת איום ממשי
טיפול טקטי בשטח - הטיפול הניתן לפצוע כאשר הוא והמטפל נמצאים תחת מחסה
פינוי טקטי - הטיפול הניתן לפצוע מרגע תחילת הפינוי ועד הגעתו למתקן רפואי
ציוד רפואי טקטי הוא ציוד בעל מאפיינים ייחודים המותאמים לסביבה הטקטית ולאופי הפציעות.
דוגמאות לציוד רפואי טקטי: חסם עורקים, תחבושות המוסטטיות, ערכות לפתיחה כירורגית של דרכי האוויר, ציוד ניטור, שמיכה בעלת יכולת חימום אקטיבית, אלונקת נשיאה קלת משקל, ועוד.
ציוד זה פותח במיוחד לסביבה טקטית ועל כן עליו להיות קומפקטי, עמיד, קל נשיאה, בעל צבעים כהים ואופן שימוש פשוט ויעיל.
לישראל חלק מרכזי בתחום הרפואה הטקטית העולמית, אף על פי שנכון להיום צה"ל לא אימץ באופן מלא את ה-TCCC.
הצבא הישראלי רווי ניסיון, מוביל ויוזם מחקרים רבים בתחום ובוחן דרכים ושיטות לאמן את הלוחמים ואנשי הרפואה להעניק טיפול מיטבי בשדה הקרב.
ניתן לראות בצה"ל מספר שינויים שנעשו עם התקדמות והתפתחות הנושא כדוגמת הצטיידות בתחבושות המוסטטיות, חסמיי עורקים מתקדמים ועוד.
בשוק הפרטי, ישנן בישראל מספר חברות אשר מציעות שירותים בתחום הרפואה הטקטית כגון אימונים, ציוד ועוד.
חלק מהחברות מספקות שירותים אלה לצבא ולארגוני ביטחון אחרים.
רפה נוי היא שפה אוסטרונזית המדוברת באי הפסחא.
רפה נוי היא שפה משנית באי הפסחא, ורבים מדובריה המבוגרים והצעירים הם גם דוברי ספרדית.
יש הטוענים כי רק 800 אנשים בלבד הם דוברים שוטפים של השפה.
בשפת הרפה נוי ישנם כעשרה עיצורים וחמש תנועות.
כל התנועות יכולות להיות קצרות או ארוכות, ורוב העיצורים ניתנים לשמיעה.
שפת רפה נוי משתמשת בכתב הלטיני, והיא שפת VSO (verb–subject–object), כלומר סדר המשפט מורכב מהפועל בתחילת המשפט, לאחר מכן הנושא, ולבסוף שם העצם.
ספירה של מספרים בשפה כוללת ספרות מ-1 עד 10, וכל מספר גבוה יותר נאמר בשפה הטהיטית.
שפת רפה נוי היא מבודדת באופן יחסי, והיא קרובת משפחה של השפה המאורית שמדוברת בניו זילנד.
מעט מאוד ידוע על השפה לפני המגע עם אירופאים - קיים תיעוד של מילים מהשפה בביקור של הספרדים באי ב-1770, רובן מקבילות למילים בשפה הפולינזית מטהיטי, אך חלקן אינו מוכר.
רב החובל ג'יימס קוק ביקר באי ארבע שנים אחר-כך.
בין אנשי הצוות היה מתורגמן מטהיטי, שאומנם זיהה כמה מילים מפולינזית (17 נכתבו), אבל לא היה מסוגל לשוחח עם ילידי האי.
הבריטים גם תיעדו בצורה נכונה את המספרים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 החלו פשיטות של סוחרי עבדים מפרו על איים באוקיינוס השקט שהגיעו עד למיקרונזיה, וכיוון שאי הפסחא היה יעד קרוב מאוד הוא במהרה הפך למטרה עיקרית.
בדצמבר 1862 כשמונה ספינות וצוותיהם חטפו באלימות כ-1,000 מקומיים לעבודה בחקלאות במכרות הגואנו.
לאחר מחאה של הבישוף של טהיטי ולחץ של הקונסול הצרפתי בפרו דחסו הפרואנים את החטופים שנשארו בחיים לספינה קטנה שנשלחה להחזירם לאי הפסחא.
מחלת אבעבועות שחורות פרצה בדרך ורק כ-15 בני אדם בלבד הגיעו בחיים לאי.
המחלה התפרצה באי ואוכלוסיית המקום כמעט נמחקה.
בשנת 1886 ערך האמריקני ויליאם תומסון, באי מחקרים במשך כ-12 ימים, ובין הנתונים שאסף היה לוח השנה של ילידי האי.
סבסטיין אנגלרט, כומר צ'יליאני ממוצא גרמני, שחי באי משנת 1935 ועד 1969, הוציא לאור מילון רפה נוי - ספרדי בשנת 1948 בניסיון לשמר את מה שנשאר מהשפה הישנה.
כיום מאמינים שכתב הרונגו-רונגו מייצג את שפת הרפה נוי העתיקה.
האי מוגדר טריטוריה במעמד מיוחד של צ'ילה.
רוב התושבים כיום הם מהגרים מצ'ילה הדוברים ספרדית בלבד.
השפעת השפה הספרדית היא משמעותית בצורת דיבור הרפה נוי המודרנית של היום.
פחות ופחות ילדים לומדים את השפה בגיל צעיר כיוון שהם מאמינים שלספרדית ישנה חשיבות גבוהה יותר, ועם הזמן מילים מסוימות התמזגו בין שתי השפות.
בדקדוק העברי ובנוסח המסורה, הסימן רָפֶֿה מסמן הגייה "רפויה", כלומר, לאותה אות אין דגש או מפיק.
לפי מסורת הניקוד הטברני, לכל אחת מאותיות בג"ד כפ"ת יש שתי צורות הגייה: דגושה (למשל, האות ב נשמעת כמו /b/ כשהיא דגושה), ורפויה (האות ב כשהיא רפויה נשמעת כמו /v/).
על מנת להבחין ביניהן, היה נהוג לסמן את ההגייה הדגושה בעזרת נקודה בתוך האות (דגש קל), ולציון ההגייה הרפויה סימנו קו מעל האות.
בעברית בת זמננו, ההבחנה בין שתי צורות ההגייה השתמרה רק באותיות ב', כ' ו־פ', כאשר רק צורת ההגייה הדגושה מסומנת בדגש קל ואילו הצורה הרפויה לא מסומנת ברפה.
עם זאת, בחלק מהעדות של עם ישראל, נשתמרה גם ההבחנה בין שתי צורות ההגייה של האותיות ג', ד' ו־ת' (כולן או חלקן), לפחות בתפילה ובברכות.
רָפֶֿה הוא שמו של הסימן הדיאקריטי בכתב העברי, שנראה כמו קו אופקי ישר מעל האות.
למשל, האות פ' עם סימן רפה מעליה נראית: פֿ.
הרפה סומן על ידי המסרן, בכתבי יד של המקרא.
בתמונה משמאל, האות ת' במילה מוֹת ו־משרת, והאותיות ב' ו־ד' במילה עבד, מסומנות בקו הרפה כדי לציין שהן נהגות בצורתן הרפה (moth, meshareth, evedh).
בניקוד העברית בת ימינו לא מקובל לסמן את הרפה: המוסכמה היא שהיעדר דגש באות, מחליף את תפקיד סימן הרפה לציון צורת ההגייה הרפויה.
בעת האחרונה, חלק מהסידורים המודפסים חזרו להשתמש בסימן הרפה על מנת לסמן צורת הגייה רפויה, אך סידורים אחרים החלו להשתמש בסימן זה מעל אות עם הניקוד שווא על מנת לציין שזהו שווא נע.
בכתיב התקני של יידיש, לפי שיטת ייווא, האותיות ב', ופ' שאינן דגושות אמורות להיכתב עם סימן הרפה, אך הכותבים ביידיש אינם תמיד מקפידים על כך וספרים רבים מודפסים ללא רפה או משתמשים בו באופן בלתי־עקבי.
בטקסטים מודפסים קדומים ביידיש ניתן לראות שימוש בסימן הרפה גם באותיות כ' ות'.
בלאדינו, בדומה ליידיש, סימן הרפה משנה את ההגיה של האותיות אך הוא פועל מעט שונה מבעברית:
בשילוב עם כתב רש"י צורתו מעוקלת בדרך כלל (◌ﬞ) או קטנה ועגולה עד שנראית כמו נקודה עילית (◌ׄ), ובשילוב עם כתב מרובע הרפה מוחלף בגרש (◌').
בעלי המסורה והמדקדקים המסורתיים, השתמשו במונח רפה ובסימן הרפה בהקשרים שונים, ולאו דווקא כמונח ייחודי לצורה החוככת של אותיות בג"ד כפ"ת:
כאשר אות מאותיות ט"ס שק"ץ נוזלי"ם, ראויה להידגש בדגש חזק - אבל היא אינה נדגשת (בעיקר באותיות המנוקדות בשווא).
למשל, על האות נ' בפסוק , נמסר רפה, לומר שלא כתוב ויקנּאו כדין (באות נ' דגושה) בגלל בניין פיעל (כמו במילים וַיְשַׁבְּרוּ, וַיְסַפְּרוּ, וכפי שהפעל קנא בא בדרך־כלל באות נ' דגושה).
כדי שיידע הקורא למה מתייחסת הערת המסורה, סומן עיגול חלול מעל האות או המילה שעליה כתב המסרן הערה.
הדוגמה באות י' במילה ויהי בתמונה למעלה, מראה שבמקרים רבים, המסרן רשם את קו הרפה מעל המילה, כשאין בצידה הערת מסורה מפורשת.
הערת מסורה תבוא דרך כלל, רק במקרים מיוחדים שעלולים להתבלבל בהם, או כאשר יש מספר מופעים מצומצם של התופעה, שרצו למסור אודותיה.
לעומת זאת, במילים שבאות פעמים רבות במקרא, כגון ויהי, ויקחו, הללויה, לא נדרשו המסרנים להעיר "רפה" בכל פעם ופעם, אף על פי שהן ראויות להידגש בדגש חזק, ופעמים רבות אף לא סימנו רפה מעל האות.
אות מ' שוואית בכל הטיות בנייני המפעל המפועל שכולם רפים.
למשל , , , ורבים כמותם.
לאות מ' זו קראו בעלי המסורה "מ' רפויה".
דווקא נדירה, הערת מסורה רפה על בג"ד כפ"ת במובן זה, של היעדר דגש.
נמסר רפה על אות ה', במקרים שדרך כלל תבוא מופקת, או שיש חשש שיחשבו שהיא מופקת.
בעלי המסורה מסרו "רפה", להבהיר שהאות אינה מופקת (אותיות ה"א המובלטות בדוגמאות להלן אינן מופקות); ויקרא לה נובח, דמי טהרה, ושערה לא הפך לבן וסימניה מיחזקאל: , .
במקרים מסוג זה (אות ה' שאינה מופקת), מסרו "רפה" בהערה.
בסוג זה כלול גם סימן רפה באות א' נחה, כגון במילה "לֵאמֹֽר" (כמודגם בתצלום בראש ערך זה מיהושע א, א בכתר ארם צובא).
הערות מסורה אשר מוסרות רפה באות גם כשרצו לסמן מיעוט מופעים בניקוד שוואי באותיות שימוש, במקרה שרוב המופעים באים בתנועה.
במקרים אלו, הכוונה היא שאות השימוש (אותיות וכל"ב למשל) באותה מילה, באה במקרא במופע רפה (בשווא), במיעוט מקומות.
כמספר הפעמים המצוין בהערה, ורוב המופעים אות השימוש באה בתנועה.
במקרה כזה ימסרו את מיעוט המקומות בהערת רפה (למשל בכסף 15 רפין - המילה בכסף כשהאות ב' בשווא מופיעה במקרא 15 פעמים, לעומת ריבוי מקומות שב' השימוש בפתח - וממילא הכף שלאחריה דגושה כי אות השימוש בפתח באה במקום ה' היידוע).
כשאות ב השימוש באה בחיריק ימסר רפה, כי החיריק בא מחמת השוא שאחריו, לעומת זאת במילה בבהמה, בה האות ב' פתוחה במקום ה' היידוע, אז הב' השוואית שלאחריה דגושה.
דוגמה נוספת: על האות ו' במילה ויחנו: , נמסר "ל רפה" (=לית רפה = אין רפה), כלומר מדובר על מופע יחידאי, בו מילת ויחנו מופיעה באות ו' רפה (ו' שוואית), וכל שאר המקומות כתוב ויחנו באות ו' פתוחה (למשל כל מופעי ויסעו ויחנו).
לעומת זאת על המילה וישובו באותו פסוק, נמסר ח' רפין (= יש שמונה מופעים באות ו' רפה).
דוגמה נוספת: על המילה במים (צללו כעפרת במים אדירים - בשירת הים), נמסר "ז' רפין" (קיימים במקרא 7 מופעים של המילה במים, באות ב' שוואית = רפה).
אצל בעלי המסורה, לסימן הרפה (קו ישר אופקי מעל האות) היו מספר משמעויות, מלבד המשמעות כסימן הבחן לאות רפה (אינה דגושה בדגש קל):
הרפה שימש את בעלי המסורה גם לסימון אות שאינה נהגית, למשל אם קריאה.
בתמונה למעלה, האות א' במילים ויאמר ו־לאמור, מסומנות כרפות.
שורש המילה (א.מ.ר.), פותח באות א', וכדי שיידע הקורא שאין מבטאים את האות א', סימן המסרן את קו הרפה מעל האות א' – לומר שמדובר ב־א' נחה (כלומר שיש לומר את המילה בהיגוי lemor ולא le-emor).
בעלי המסורה סימנו ברפה גם כדי לציין היעדר דגש חזק, כשיש מקום לחשוש לטעות.
למשל, בתמונה למעלה, במילה הראשונה "ויהי" יש סימן רפה מעל האות י'.
כוונת המסרן, היא להבהיר, שהאות י' אינה מודגשת בדגש חזק, אף על פי שהיא באה אחרי ו' ההיפוך.
אמנם, דרך כלל, אחרי ו' ההיפוך בא דגש חזק (ונצעק, ותבואנה, וישב), אך האות י' – אם היא מנוקדת בשווא – אינה מקבלת דגש חזק אחרי ו' ההיפוך (אלא אם כן אחרי האות י' מופיעה י' נוספת, כגון במילה "וַיְּיִף").
לכן סימן המסרן את הרפה מעל האות י', כדי להפנות את תשומת לב הקורא לעובדה שהאות י' אינה דגושה, ויש להגות vayhi ולא vayyehi.
כך מקלידים את סימן הרפה במערכות הפעלה שונות:
Windows ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף (סוגר מרובע ימני)
macOS: הקלדת האות, ולאחריה המקש (מעל מקש )
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ר
רַפַּה, המכונה לעיתים רַפַּה אִיטִי (בטהיטית: Rapa Iti, "רַפַּה הקטן", על מנת להבדיל אותו מ"רַפַּה נוּי" - "Rapa Nui", "רַפַּה הגדול" - שמו הפולינזי של אי הפסחא) הוא האי הגדול ביותר בקבוצת איי באס בפולינזיה הצרפתית והיחיד המיושב.
שטחו כ-40 קילומטרים רבועים, ומספר התושבים כ-500. הנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת הר פראו (Mont Perau), הר געש רדום, גובהו 650 מטרים.
היישוב העיקרי הוא האוראי (Ha'uréi או Ahuréi).
צורת האי בדמות האות היוונית סיגמא סופית (ς), ובה מפרץ מרכזי מוגן היטב, מוקף בטבעת של הרים גבוהים יחסית.
כל האי נראה כפסגה של הר געש ששקע, כשהמפרץ הוא קלדרה.
היישוב העיקרי האוראי (Ha'uréi או Ahuréi) שוכן על החוף הדרומי של מפרץ זה, הקרוי "מפרץ האוראי" (Baie d'Ahuréi).
כפר קטן יותר, אריה (Area'), שוכן על החוף הצפוני של המפרץ.
היסטוריה של עימותים צבאיים משתקפים ב-14 מבצרים על הרכסים.
אף שהאי וקבוצת איי באס אליה הוא משתייך, נחשבים חלק מקבוצת איי אוסטרל, יש להם היסטוריה גאולוגית, תרבותית ובלשנית שונה.
רפה הוא המקום היבשתי הרחוק ביותר ממדינת ישראל (כ-19,500 ק"מ בקו אווירי).
האנטיפוד של האי ממוקם מעלה וחצי דרומית מזרחית לעיר אילת.
רפה איטי יושבה לראשונה על ידי פולינזים דוברי שפת הראפאן, ניב של הפולינזית, שהגיעו מפיג'י דרך סמואה וטונגה, ככל הנראה במאה ה-13, על סמך תיארוך פחמן-14. תנאי המחיה היו מצוינים והאוכלוסייה גדלה במהירות, ועל מנת לספק את צורכי האוכלוסייה, בוראו היערות על מנת להרחיב את השטחים לחקלאות.
כמו במקומות אחרים (למשל באי הפסחא), גרם בירוא היערות לסחיפת קרקע, והחקלאות האינטנסיבית לא הספיקה על מנת לכלכל את כל האוכלוסייה.
התמעטות המשאבים הטבעיים על האי גרמה ככל הנראה לעימותים שגלשו למלחמה בין המשפחות המורחבות והם עברו להתגורר ביישובים מבוצרים ("פא" ("pa") או פארה (pare), סוג של מצודה) על הפסגות ועל הצוקים.
המצודה העתיקה ביותר מכונה מורונגו אוטה (Morongo Uta), והוקמה בין 1450 ל-1550.
האירופאי הראשון שביקר באי היה הימאי ומגלה הארצות האנגלי ג'ורג' ונקובר ב-22 בדצמבר 1791. הוא כינה את האי "אוֹפַּרוֹ" (Oparo).
המגע עם האירופאים חשף את התושבים לאלכוהול ולמחלות מידבקות.
ובין 1824 ל-1830 מעל לשלושה רבעים מהאוכלוסייה נספה.
ב-1861 פשטו על האי סוחרי עבדים מפרו במטרה לחטוף עובדים למכרות הגואנו.
כאשר בלחץ צרפתי הוחזרו לאי הניצולים הם הביאו איתם את מגפת האבעבועות השחורות.
ממלכת אי עצמאית הוגדרה כשטח חסות צרפתי ב-1867. הבריטים הקימו על האי תחנה לאספקת פחם, מה שדרבן את צרפת לספח את האי רשמית ב-6 במרץ 1881. עקב כך בוטלה המונרכיה המקומית והמלכה האחרונה, פארימה, הודחה ב-18 ביוני 1887.
האתנוגרף הנורווגי תור היירדאל והארכאולוג האמריקאי ויליאם מולוי (William Mulloy) ערכו חפירה ארכאולוגית במורונגו אוטה, במטרה למצוא קשר בין רפה איטי לרפה נוי (אי הפסחא).
חפירות נוספות נערכו רק 50 שנים אחר-כך ב-2001 על ידי צוות בראשות דאגלס קנט ואתול אנדרסון (Douglas Kennett, Atholl Anderson).
רפה איטי הוא ביתה של מקהלת טהיטי, שבה משתתפים שליש (כ-120 איש) מכלל התושבים של האי, והם נוהגים לבצע שירים מסורתיים.
"שמורת מאנאטו של פולינזיה הצרפתית" היא שמורה שנועדה להגן על בעלי החיים ועל שרידי המבצרים שעל קו הרכס בדרום רפה איטי.
השמורה שוכנת בסמוך לדרום האוראי.
רפה איטי הוא בית הגידול למין היונה המכונה "יונת הפירות של רפה" (Ptilinopus huttoni) האנדמית לאי ומצב השימור שלה מוגדר פגיע בשל אובדן בית הגידול וטריפה על ידי חתולי רחוב ובשל ציד.
בשנים 1989–1990 הוערך גודל האוכלוסייה ב-274 פרטים.
עופות נוספים כוללים את מין הסערון Pterodroma ultima שמצב השימור שלו קרוב לאיום ואת מין היסעור Puffinus newelli המצוי בסכנת הכחדה, שניהם מקננים באי במספרים קטנים ואת חרמשון טהיטי (Numenius tahitiensis) הפגיע, שאינו מקנן באי, אך עובר בו בעת הנדידה.
בשל חשיבותו למינים אלו האי מוכר כאזור עופות חשוב על ידי ארגון שימור העופות הבינלאומי BirdLife International.
הקומונה "רפה" כוללת את האי רפה איטי ועוד ארבעה איים בלתי מיושבים (סלעי מארוטירי).
רִפאע היא העיר השנייה בגודלה בממלכת בחריין.
העיר מחולקת לשני רבעים - רפאע המזרחית ורפאע המערבית.
העיר ממוקמת ברובה במחוז הדרום ועד לשנות העשרה של המאה העשרים ואחת הייתה ממוקמת במחוז המרכז, אותו סיפחו מחוז הבירה ומחוז הדרום.
רוב תושבי העיר הם מוסלמים סונים.
העיר גדלה במהירות: במפקד האוכלוסין ב-2001, האוכלוסייה מנתה כ-79,550 ובמפקד בשנת 2008 הוערכה אוכלוסייתה בכ-111,000.
רפאע היא העיר הגדולה ביותר בשטחה בבחריין.
רפאע הייתה בעבר היישוב המרכזי באי בחריין, עד שהוחלפה במנאמה במהלך המאה ה-19.
רפאע המזרחית ידועה כמקום בילוי בבחריין, אטרקציה אחת ידועה היא מבצר רפאע, אשר ידוע גם בשם מבצר השייח' סלמאן בן אחמד אל פתח.
ברובע יש כמה קניונים ושתי שדרות קניות עיקריות; בזאר רפאע (سوق الرفاع, סוק א-רפאע) והרחוב בוקווארה שמוביל אל השוק.
מתחם רפאע ויוז, שנוסד על ידי חברת הנדל"ן ארקפיטה, הוא מרכז מגורים ומסחר גדול.
הפרויקט כולל אגמים מלאכותיים, בית ספר בינלאומי, אזורים מסחריים, מרכולים, ותהיה גישה לאוניברסיטה המלכותית לנשים שנפתחה ב-2006.
לולו היפרמרקט הוא מרכול ענק, תוספת טובה למרכזים המסחריים המתפתחים בקצב מואץ ביותר במקום.
הרובע הוא בית למועדון כדורגל איסט רפאע מועדון המשחק בליגת העל של בחריין.
רפאע המערבית היא ברובה אזור מגורים.
חלק מהמשפחה השלטת, שרים ומשקיעים עסקיים גרים שם.
מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה גר שם, כמו גם ראש הממשלה, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה.
מגדל השעון המפורסם של רפאע ממוקם במרכז הרובע.
הרובע הוא בית למועדון הכדורגל וסט רפאע, המשחק בליגת העל של בחריין.
ברפאע המזרחית נמצא האצטדיון הלאומי של בחריין, שבו משוחקים רוב משחקי כדורגל ואירועי הספורט החשובים בבחריין.
לכל אחד מחלקי העיר יש מועדון כדורגל משלו ואצטדיון משלו.
רפואת חלל היא תחום רפואה שעוסק בבריאותם של אסטרונאוטים בחלל, לרבות מניעת סכנות בריאותיות ויצירת סביבת עבודה בטוחה שתאפשר אורח חיים בריא.
ישנן טכנולוגיות רפואיות שפותחו לטובת השהייה בחלל ונמצאו כמתאימות ויעילות לשימוש על פני כדור הארץ:
חוסמי קרינה ומסננים שהם כיום מרכיב בלתי נפרד ממשקפי השמש שלנו פותחו במקור למניעת נזקי השמש, כגון: קטרקט, עבור האסטרונאוטים.
משאבת האינסולין לחולי סוכרת - מזרימה את החומר (אינסולין) בקצב קבוע מראש, במקור מערכת זו שימשה כמערכת מיקרו הנדסית לרכבי חלל וגששיות רובוטיות המסיירות על כוכב הלכת.
מערכת לבדיקת ראיה-נועדה לזיהוי ליקויים ברשתית ולטיפול מידי ולהצלה מעיוורון.
תחילה מערכת זו נועדה לשיפור תמונות שעובדו מאותות לוויינים.
פרוטזות - כבר לפני שנים רבות החלו לייצר גפיים מלאכותיות קלות משקל, בזכות חומר הבידוד הצהוב העוטף ומגן על מכל הדלק של מעבורות החלל, חומר שממנו יופקו גם גפיים מלאכותיות ובזכותו הן הרבה יותר קלות.
שיפור מערכות הסורקות את הגוף - (תהודה מגנטית גרעינית) השתכללו בעקבות הצורך לשפר ולחדד תצלומים שהתקבלו מהמסע אל הירח.
מכשירי אימון ללב ולשרירים - נוצרו בהשראת ציוד מיוחד לאסטרונאוטים לגילוי השפעת חוסר כבידה על גופם, אחרי השהות בחלל.
במצבים בהם הפציעה חמורה ולא ניתנת לטיפול המשימה מבוטלת והצוות חוזר לכדור הארץ לטיפול בעזרת אמצעים שישנם רק בכדור הארץ.
טיפול רפואי לפני טיסה בחלל
בהכנות לפני טיסה לחלל האסטרונאוטים עוברים בדיקות גופניות.
הבדיקות נשלחות לבדיקה במעבדה קלינית, שם מנתחים את תוצאות בדיקות הדם, השתן והצואה שעברו.
ישנן גם בדיקות הבודקות את תפקודי הריאות, את השיניים ואת העיניים (בדיקת ראייה).
בנוסף לכך האסטרונאוטים עוברים בדיקות מקיפות כמו טייסים, הבודקות לחץ דם, דופק, רמת חמצן בגוף, רמת הסידן בעצמות, פעילות במוח ועוד.
כשבוע לפני השיגור האסטרונאוטים מבודדים על מנת למנוע התפשטות מחלות זיהומיות שיכולות להתפשט בפגישה עם אנשים.
טיפול רפואי לאחר שהות בחלל
רוב האסטרונאוטים מאושפזים בבית החולים למשך חצי שנה-שנה וחצי, שבמהלכן הם צריכים לחזור להתרגל להשפעת כוח הכבידה על גופם.
רוב האסטרונאוטים גובהים כ-5 ס"מ בחלל וכאשר הם חוזרים לכדור הארץ גובהם המקורי לאט לאט חוזר.
טכנולוגיה רפואית ושימושיה במהלך שהות בחלל
הטכנולוגיה של היום מאפשרת לצייד את כל האסטרונאוטים בציוד אישי - מערכת חיישנים ומערכות הדמיה, הבודקים נתונים שונים בגופם: לחץ דם, דופק, רמת חמצן בדם, קצב לב, מצב הריאות, רמת הסידן בעצמות, פעילות המוח ועוד.
חיישנים אלה מעבירים את נתוניהם אל כדור-הארץ באמצעות מערכת התקשורת של החללית, וכאן עוברים על הנתונים ברציפות.
אם מגלים בעיה, האסטרונאוטים מקבלים הנחיות ברורות מן הקרקע מה עליהם לעשות.
החללית מצוידת בתרופות מגוונות, באמצעי חבישה וטיפול במקרי פציעה ובעזרים רפואיים אחרים.
רפאלה לופס סילבה (בפורטוגזית: Rafaela Lopes Silva; נולדה ב-24 באפריל 1992) היא ג'ודוקא ברזילאית המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג.
סילבה זכתה פעמיים באליפות העולם ב-2013 ו-2022, והייתה האלופה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
סילבה נולדה וגדלה בסידאדה דה דאוס, מהקשות שבפאבלות של ריו דה ז'ניירו.
היא החלה להתאמן בג'ודו בגיל 7, יחד עם אחותה הגדולה, לאחר שהוריהן שאפו להרחיק אותן מהפשע ומהסמים בפאבלה.
שתיהן לכדו את תשומת לבם של המאמנים כבעלות כישרון בתחום, אך אחותה פרשה כשנכנסה להריון בגיל 15.
בשנת 2008 זכתה סילבה באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבנגקוק.
ב-2009 החלה להשתתף בתחרויות לבוגרות, וזכתה במדליית כסף באליפות דרום אמריקה שנערכה בקיטו.
באליפות העולם שנערכה ברוטרדם סיימה במקום החמישי.
בשנת 2011 החלה סילבה לצבור הישגים משמעותיים יותר בזירה הבינלאומית.
היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם בפריז ובהמשך זכתה גם במדליית כסף במשחקים הפאן-אמריקאיים שמערכו בגוודלחרה.
ב-2012 זכתה במדליית זהב באליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו שנערכה במונטריאול.
באולימפיאדת לונדון (2012) לא זכתה להצלחה, והודחה כבר בסיבוב השני.
לאחר הפסדה נמתחה עליה ביקורת רבה בברזיל, שנגררה לעיתים לפסים גזעניים, והיא אף כונתה "קופה שמקומה בכלוב".
ב-2013 שוב זכתה באליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו, בסן חוסה, וחשוב מכך, השתיקה את הביקורות עם זכייתה באליפות העולם שנערכה בעיר הולדתה ריו דה ז'ניירו.
בנוסף, זכתה באותה אליפות במדליית כסף יחד עם הנבחרת הברזילאית.
ב-2014 איבדה סילבה את שני תאריה.
היא זכתה במדליית כסף באליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו שנערכה בגואיאקיל ובאליפות העולם בצ'ליאבינסק סיימה במקום החמישי.
ב-2015 שוב זכתה במדליית כסף באליפות הפאן-אמריקאית באדמונטון, וכן זכתה במדליית ארד במשחקים הפאן-אמריקאיים בטורונטו.
באליפות העולם באסטנה הודחה כבר בסיבוב השני.
בשנת 2016 זכתה במדליית ארד באליפות הפאן-אמריקאית בהוואנה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 רשמה סילבה את הישג השיא שלה, כשזכתה במדליית הזהב.
הייתה זו מדליית הזהב האולימפית הראשונה לזכות המשלחת הברזילאית כולה במשחקים שנערכו במולדתה.
היא ציינה כי זכייתה בתואר האולימפי היא התשובה ההולמת לאלו שלעגו לה והשפילו אותה וכי המדליה תשתיק את הקולות הגזעניים.
בסידאדה דה דאוס חגגו את זכייתה של סילבה במצעד ניצחון, בו הציגה את המדליה על גג אוטובוס.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה סילבה במדליית הארד.
בסיבוב השני היא ניצחה באיפון את זולייהה דאבון מחוף השנהב, בשמינית הגמר היא ניצחה בווזארי את תלמה מונטיירו הפורטוגלית וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את דריה מזצקאיה הרוסיה 33 שניות לסיום לאחר תרגיל אוצ'י-מטה-סוקאשי.
בחצי הגמר היא הפסידה באיפון לצוקסה יושידה היפנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה בווזארי על שרה לאוני סיזיק הצרפתייה לאחר תרגיל סומי-אוטושי.
ב-2020 הושעתה לשנתיים מפעילות לאחר שהתגלה פנוטרול, חומר אסור לשימוש, בבדיקה שנערכה לה במשחקים הפאן-אמריקאיים.
רפאלה סילבה זכתה ב-2022 במדליית הזהב באליפות העולם בג'ודו שנערכה בטאשקנט.
יום לאחר זכייתה במדליית הזהב האולימפית, דיברה לראשונה בריאיון למגזין הברזילאי גלובו על יחסיה עם בת זוגה, תמרה סזאר.
הרפואה המצרית במצרים העתיקה לפני יותר מ-3,000 שנה, הייתה מאוד מתקדמת יחסית לזמנה.
כתבי יד ששרדו מהתקופה, שופכים אור על הטיפול הרפואי המתקדם שהיה ונמשך אלפי שנים, והשפיע על תרבויות עוקבות כמו היוונים.
כתבי היד הם מעיין מקור מידע רפואי שמכילים מידע רפואי מקצועי אודות המחלות השונות ודרכי הטיפול בהם, בדומה לספר עקרונות הרפואה הפנימית של הריסון, המהווה ספר בסיס לכל העוסקים ברפואה והכנת תרופות בתקופתנו.
הרפואה והרוקחות במצרים היו ממוקדות ורחבות היקף בעת שתרבויות מקבילות כמעט ולא ידעו על אבחון מחלות ודרכי טיפול.
הרפואה במצרים העתיקה בסביבות 3000 שנה לפנה"ס, נחשבה למתקדמת יחסית לתרבויות אחרות שחיו בקרבתה, כמו האימפריה הפרסית באיראן של היום, וכללה את אזור מסופוטמיה.
המצרים נהגו לכתוב בכתב הירוגליפי על מגילותפפירוס תיאורי מחלות שונות כגון: סוכרת, בעיות במערכת העיכול, דיכאון, אסתמה, דלקות מפרקים ואף מחלות ממאירות.
הבולטות שלהם בידע רפואי ודרכי טיפול, תרמה לאפיון התרבות המצרית העתיקה כמתקדמת ביחס לשכנותיה.
בנוסף הם רקחו מרשמים להכנת תרופות למצבים רפואיים שונים כגון דלקות עור וטיפול בנשיכת תנינים שהיו נפוצים בנילוס.
בכתבים ששרדו יש תיאורים של שליטי ממלכות קרובות שנהגו לשלוח את יקיריהם לקבלת טיפול רפואי מהרופאים המצריים.
אבי הרפואה המצרית העתיקה היה אמחותפ.
הוא היה רופא ומהנדס ותרם רבות להתקדמות הרפואה, בעיקר בזכות שיטות הטיפול שלו שהתבססו על אבחנה ותצפית לזיהוי גורם המחלה, ולא שיוך החולי לכוחות הכישוף והקללות של האלים.
מרבית הרופאים במצרים העתיקה האמינו כי כוחות כישוף מהאלים חסמו מסלולי בריאות וגרמו למחלות שונות, הם נהגו לשלב את הטיפול עם תפילות להסרת המחסום והבראת החולים.
אמחותפ התעניין יותר במציאת מקור פיזיולוגי למחלה ולטפל בה באמצעות צמחי מרפא שהיו ידועים בסגולותיהם הרפואיות.
חלק מכתביו נמצאו בשורה 17 בפפירוס אדווין סמית'.
בנוסף היו רופאים אחרים לא פחות מוכשרים וחשובים כמו: חסי-רע שנחשב למומחה ברפואת שיניים, פסשת שנחשבה לאחראית על הרופאות המצריות בזמן שלטון השושלת הרביעית לפני 2500 לפנה"ס.
הרופאים במצרים העתיקה רכשו ידע בתחום רפואי מסוים ומוגדר דרך תצפית וניסוי וטעייה, וכל אחד מהם נחשב למומחה בתחומו, לכן היה נהוג להזכיר את שם הרופא ואת התחום העיקרי שבו שלט היטב וידע לתת טיפול יעיל ככל האפשר.
הטיפולים כללו פעולות פולשניות כמו ניתוחים, וטיפול דרך מתן פומי של מרקחת לשתייה או משחה למריחה על העור, שנרקחו מצמחי מרפא שונים.
תהליך חניטת המומיות דרש מהכוהנים ידע בסיסי על גוף האדם, כך למשל הם ידעו איך להוציא את רקמת המוח מתעלת האף, תוך כדי שבירת העצם שמפרידה את הגולגולת ממערות האף והסינוסים בפנים, הם גם ידעו על קיום הדופק בלב אולם לא התעמקו בלימוד מחזור הדם ולא הבחינו בין וריד לעורק.
זו אחת הסיבות למשל שבגללה הרופאים המצרים בעת העתיקה נתפסים בעיני רבים כטכנלוגיים יותר מאשר מדענים, וכי מרבית הרופאים שימשו ככוהני דת בתחילת דרכם.
המידע הרפואי המצרי מופיע בכתבי יד על דפי פפירוס, הם נשמרו היטב היות שהמצרים הקדומים גלגלו את הכתבים והסתירו אותם בתוך תכריכי המומיות.
האיש שאחראי להבאת שני כתבי יד חשובים לתודעה העולמית הוא חובב עתיקות אמריקאי שנקרא אדווין סמית' הפפירוסים מקורם בעיר תבאי, שהייתה בירת מצרים בזמן שלטון הממלכה התיכונה באמצע האלף השנייה לפנה"ס.
העיר שוכנת על גדת הנילוס המזרחית במרחק 800 קילומטר מהים התיכון, היכן שנמצאת היום עיר לוקסור המודרנית.
אדווין סמית חי במצרים (1822–1906) ורכש שני כתבי יד מסוחר עתיקות מצרי בשם מוסטפא אגא.
כתב יד אחד נשאר אתו עד למותו ב-1906 ונקרא על שמו.
הבת של אדווין תרמה את הפפירוס לאקדמיה להיסטוריה בניו-יורק היא ביקשה מחוקר בשם ג'יימס ברייסט לחקור אותם ולכתוב אודותיהם, הוא חקר ותרגם אותם ב-1930 בעזרתו של ד"ר ארנו לוקהארט.
המחקר והתרגום שינו כליל את אופן החשיבה על הרפואה המצרית העתיקה שנתפסה בעיני רבים כפרימיטיבית ומבוססת על סיפורים מיתולוגיים.
בין השנים 1938 ועד 1948 הפפירוס שהה במוזיאון ברוקלין בארצות הברית, וב-1948 הוא נמסר לאקדמיה לרפואה בניו-יורק , שם נמצא עד היום (2018).
את הכתב יד השני הוא מכר ב-1869 לפרופסור גרמני בשם גאורג אברס, שלקח אותו לאוניברסיטת לייפציג בגרמניה, שם נמצא עד היום וקרוי על שמו.
כתב יד שלישי נמצא מאוחר יותר בשנת 1889 על ידי הארכאולוג פלינדרס פיטרי.
כתב יד זה התגלה באתר באזור אל-פיום במצרים, פפירוס זה שמור במוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית.
פפירוס אדווין סמית' - 1600 לפנה"ס
פפירוס אדווין סמית' הוא כתב יד שמתוארך לשנת 1600 לפני הספירה באמצעות שיטת תיארוך פחמן-14, אולם החוקרים סבורים שהוא העתק של כתב עתיק יותר, מ־3000 שנה לפנה"ס, וזאת על סמך ניתוח התוכן שלו שמצביע כי הוא נכתב בתחילה על ידי אמחותפ, והועתק מספר פעמים.
אורכו של הפפירוס 4.5 מטר ומורכב מ 17 עמודים המכילים 377 שורות כתובות בכתב חרטומים צפוף שלא הייתה אפשרות להבנתו, ורק עם גילוי אבן רוזטה ופיענוח הכתב המצרי ההירוגליפי, אפשר היה ללמוד על תוכנו של כתב היד.
חלקיו הראשונים של הכתב היו במצב לא שלם ומעוותים אולם שאר חלקיו נשמרו במצב שלם וטוב.
הוא עשיר בתמונות אנטומיות למטרת ניתוחים.
נמצא בעיר לוקסור בדרום מצרים.
בפפירוס מפורטות דרכי טיפול בפצעי מלחמה, בסדר היררארכי החל מפציעות ראש, צוואר, ידיים ועוד.
כתב היד נחשב לספר הניתוחים הראשון בעולם העתיק הודות לציורים האנטומיים ותיאור הדרכים לטפל בפצעים באמצעות ניתוחים מגוונים וכלים מיוחדים.
פפירוס אברס - 1500 לפנה"ס
פפירוס אברס על שם מוצאו גאורג אברס, הוא כתב יד עשיר וארוך יותר מפפירוס אדווין סמית.
אורכו מגיע ל-20 מטר כשמותחים אותו מהצורה הגלילית המקורית שלו, מורכב מ 110 עמודים המכילים 877 פסקאות ו-700 מרשמים לטיפולים רפואיים.
גם מקורו של כתב היד הזה מלוקסור.
בכתב היד הזה מתוארות לראשונה מחלות סיסטמטיות כמו: סכרת, בעיות מעיים, דיכאון, אסתמה, דלקות מפרקים וגם תיאור נשיכות תנינים ששרצו בנהר הנילוס בזמנו.
בנוסף יש בכתב היד התייחסות לכישוף ואפשרות לטיפול במחלות שנחשבו ששדים חוללו אותם בגוף.
כמו כן יש בו אזכור של טיפול עממי בצמחי מרפא למטרות שונות, מבין הצמחים מוזכרים ההל, הלבונה, שמיר שומר וקורנית.
פפירוס קהון - 1800 לפנה"ס
פפירוס קהון, נחשב לכתב היד הרפואי העתיק ביותר שנמצא עד היום (2018), אף על פי שישנן טענות של חלק מהחוקרים כי יש כתבים רפואיים עתיקים יותר שנכתבו על ידי תרבות סאמרא במסופוטמיה ומתוארכים ל-3000 שנה לפנה"ס, הוא נמצא במצב לא משומר.
את חלקיו מצא הארכאולוג פיטרי באל לאחון (קהון) בשנת 1889 באזור אל-פיום, והתארוך שלו באמצעות פחמן 14 מראה כי הוא שייך ל-1800 לפנה"ס לערך.
הפפירוס מורכב מחלקים לא שלמים, 34 במספר ומכילים מידע טיפולי מיוחד לבעיות רפואיות נשיות, (מכאן השם גינקולוגיה שפירושה רפואת נשים).
בכתב היד יש התייחסות לבעיות פוריות ותיאור 34 מקרי מחלה שאובחנו וטופלו.
אולי הכתב יד הזה אינו העתיק בעולם, אולם הוא הכתב יד הרפואי העתיק בעולם שמוקדש לתחום רפואי ספציפי, דבר המייחד אותו מכל כתב יד רפואי עתיק אחר.
רפואה מצרית מול רפואה מודרנית
מסקירת כתבי היד הרפואיים ניתן להתרשם מהרמה המקצועית והידע הרפואי אליה הגיעו הרופאים במצרים העתיקה.
הם עסקו לא רק ברפואה באופן כללי, אלא פיתחו מיומנויות בתוך התחום עצמו דבר המקביל להתמחויות המודרניות שיש לנו היום בענף הרפואה המודרני.