tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינתו, עצם המוטיבציה שמה שחשוב בחיים האנושיים זה שהם יהיו "מוצדקים" כאילו כל מה שאנחנו עושים צריך להיות מוכוון לקראת איזושהי מחויבות של להצדיק את הקיום של עצמנו היא מחשבה פסולה והיא נמצאת בקרקע (הוא אפילו רומז שבקרקע התאולוגית -) של המחשבה של הפילוסופיה המוסרית המודרנית.
המסקנה שהוא מגיע אליה באשר לנקודה הארכימדית הוא שאין בה צורך, כפי שסבורות התאוריות המוסריות המודרניות, אך מצד שני גם אין צורך בתאוריה כוללת של האתיקה ואפשר לחשוב אתיקה עם מספיק מושגים "עבים" שזמינים לנו בכל רפלקציה.
ביקורתו של ויליאמס הייתה קטלנית במיוחד ביחסו אל התועלתנות, תאוריה טלאולוגית, שגרסתה הפשוטה ביותר גורסת כי מעשים מוסריים יהיו טובים ובלבד שיביאו את מרב האושר למרב בני-האדם.
אחד מטיעוניו המפורסמים של ויליאמס נגד התועלתנות מתמקד בג'ים, מדען העורך מחקר במדינה דרום-אמריקאית המונהגת על ידי דיקטטור אכזר.
ג'ים מוצא את עצמו בכיכר המרכזית של עיירה קטנה, ולנגד עיניו הוא רואה 20 מורדים כפותים.
קצין-המשמר שלכד את המורדים אומר לו שאם ימית בעצמו את אחד מהם אזי השאר ישתחררו בזכות מעמדו של ג'ים כאורח.
אך אם יסרב, יומתו כולם עד אחרון.
על-פי פשוטה על ג'ים להמית את אחד השבויים במטרה להציל את חיי שאר השבויים, ואכן, על-פי רוב התאוריות הטלאולוגיות, אין כל דילמה מוסרית במקרה דנן: מבחן התוצאה הוא המבחן היחיד.
בהתנגדו לכך, טען ויליאמס כי ישנה הבחנה מוסרית מכרעת בין המתת אדם במו ידי, ובין מותו מידי אדם אחר עקב מעשי שלי.
התועלתנות מחמיצה הבחנה חיונית זו, טען, ובכך גוזלת מאיתנו את עובדת היותנו פועֵל-מוסרי נפרד, ומכאן גם את אנושיותנו, בהופכה אותנו לכלים ריקים שדרכם מתרחשים האירועים, במקום לשמור על מעמדנו כסוכנים-מוסריים המקבלים-החלטות ביושרה.
על החלטות מוסריות לשמר את יושרתנו ואת זהותנו הפסיכולוגית, כך טען.
הדוגל בתועלתנות ישיב שאין לבטלה בקלות כזאת.
למשל, אמרטיה סן, הפילוסוף הכלכלי חתן פרס נובל, טען ש, ענייני היושרה ונקודות ההשקפה האישיות יכולים להתמזג לתוך תחשיב-הדברים הטלאולוגי; כלומר, ניתן להחשיבם כסיבות ותוצאות לכל דבר ועניין.
בתגובה, הציג ויליאמס דוגמה לפיה, כדי לפתור את בעיות החניה בלונדון, יאלץ התועלתן לבכר איומים בירי על כל מי שיחנה את רכבו באזורים אסורים.
לו יירו בשל כך מספר אנשים, תפסק החניה הבלתי-חוקית בהקדם; הירי יהיה מוצדק, כמובן, על-פי תועלתנות-אקט פשוטה, בשל האושר שהעדר בעיות החניה יסב למיליוני לונדונאים.
על כל תאוריה המצדיקה מעשה שכזה, טען ויליאמס, להידחות כלאחר יד, בלא כל תלות במידת התקבלותה על הדעת של התחושה האינטואיטיבית כי אנו אכן שופטים מעשים אך ורק על-פי תוצאותיהם.
איננו עושים כן, טען ויליאמס, ואל לנו לעשות כן.
אולם, סן ואחרים טענו ש תבקש ליצור כלל שיפתור את בעיית החניה.
אין זה סביר להניח שהכלל "המבצע עבירת חניה - ירׁה יירה", לטווח-הארוך ולאחר שקילת כל השלכותיו, ימקסם תוצאות טובות.
בעבור ויליאמס, מנגד, סוג כזה של טיעונים דווקא נמצא מחזק את טענתו.
למעשה, טען, איננו צריכים לחשב האם איום בירי על אנשים בשל עבירות חניה ימקסם תוצאות טובות.
אנו כבר יודעים מראש שאיום בירי על אנשים בשל בעיות חניה הוא מעשה מגונה ופסול, ושכל מערכת שתתבע מאיתנו לבצע חישוב שכזה היא מערכת שעלינו לדחות משום שבהתעלמה מידיעה א-פריורית זו שלנו, היא איננה תופסת כראוי ואף מעוותת את שיקול דעתנו המוסרי.
אחת מיריבותיה הקשות של התועלתנות היא הפילוסופיה המוסרית של עמנואל קאנט, פילוסוף בן המאה השמונה-עשרה.
חיבוריו של ויליאמס במרוצת שנות השבעים והשמוניםשל המאה העשרים תארו את הבסיס להתקפתו על התועלתנות והקאנטיאניזם, שיש המחשיבים לבולטת ביותר במאה העשרים.
מרתה נוסבאום כתבה שחיבוריו "גינו את הדרך החמקנית והטריוויאלית שבה הפילוסופיה של המוסר הלכה באנגליה תחת אצטלתן של שתי תאוריות דומיננטיות אלה."
חיבוריו של קאנט, "ביקורת התבונה המעשית" ו-"הנחות יסוד למטאפיזיקה של המידות" פרסו בפני הקורא מערכת מוסרית המתבססת על מה שקאנט כינה "הצו הקטגורי", בגרסתו הידועה ביותר:
"עשה מעשיך רק על פי אותו הכלל המעשי אשר, בקבלך אותו, תוכל לרצות גם כן כי יהיה לחוק כללי".
זהו חוק המחייב, לדעת קאנט, כל ישות תבונית בעלת רצון חופשי.
עליך לדמיין, בעשותך מעשה כלשהו, שהכלל המנחה אותך בפעולתך זו, יחול על כל אדם אחר בנסיבות דומות, ובפרט עליך עצמך בעתיד.
אם אינך יכול להשלים עם השלכות ניסוי מחשבתי זה, או אם הוא מובילך לידי סתירה, אזי אל לך לבצע את המעשה דנן.
כך למשל, אם ברצונך להמית את מאהבה של אשתך, עליך לשוות בדמיונך חוק על-פיו לכל הבעלים הנבגדים מוקנית הזכות להמית את מאהבי נשותיהם: וכלל זה יחול אף עליך, לו תהיה למאהבה של אישה נשואה.
במילים אחרות, עליך להעביר את חווייתך במכבש האוניברסליזציה.
ויליאמס טען כנגד הצו הקטגורי במאמרו "Persons, character and morality" (אנשים, אופי ומוסריות).
לשיטתו, יש להישמר לבל תדרוש מאיתנו המוסריות לנהוג בחוסר אנוכיות, כאילו איננו מי שהיננו, כאילו איננו נמצאים אלא בנסיבות שהגורל זימן לנו.
אל לנו לסגל לעצמו ראיית-עולם לא-מפלגתית, או נוצרית, הוא טען.
ערכינו, מחויבויותינו ותשוקותינו אמנם משפיעים על אופן הסתכלותנו על העולם ועל מתווי פעולותינו; וטוב שכך, הוא אמר, אחרת תׁאבד ייחודיות אופיינו, ובכך גם אנושיותנו.
עמידתו של ויליאמס על טענתו כי מוסריות עוסקת באנשים ובחייהם האמיתיים, וכי נקיטת פעולה מתוך אינטרס אישי ואפילו ממניעים אנוכיים איננה בהכרח פעולה לא מוסרית, משתקפת היטב בטיעון "הסיבות הפנימיות לפעולה" שלו, המהווה טפח ממה שהפילוסופים מכנים "פולמוס הסיבות הפנימיות/החיצוניות".
פילוסופים ניסו לטעון שלסוכני-מוסר עשויות להיות "סיבות חיצוניות" הגורמות להם לבצע מעשה מוסרי; קרי, ניתן להסביר את מעשיהם בסיבות החיצוניות למצביהם הנפשיים הפנימיים.
לדעת ויליאמס דבר שכזה חסר כל פשר ומשמעות.
על-מנת שיהווה "סיבה לפעולה", חייב הדבר להיות מגנטי; כלומר, עליו לחייב אותנו לפעול.
כיצד דבר חיצוני לנו לגמרי - למשל, הטענה ש-X הוא טוב - יכול שיהיה מגנטי?
איזה תהליך נדרש מדבר חיצוני כזה כדי להניענו לפעולה?
ויליאמס טען שאין הדבר בכלל האפשר.
לדעת ולהרגיש אלו שני דברים נפרדים, ואדם חייב להרגיש לפני שהוא מוּנע לפעולה.
סיבות לפעולה תמיד תהיינה פנימיות, טען.
אם אני מרגיש מחויב לעשות X (לדוגמה, לעשות משהו טוב), הרי זה מפני שאני רוצה בו.
אפשר שארצה לעשות את "הדבר הנכון" מסיבות מספר.
כך למשל, ייתכן שחונכתי כי X הוא טוב ועל כן ארצה לפעול בהתאם לחינוך זה; או שמא ארצה להראות אדם טוב בעיני הבריות; ואולי, פשיטא, חוששני ממורת-הרוח שתפגין קהילתי כלפי.
הסיבות עשויות להיות מורכבות, אך כך או כך, תמיד תהיינה פנימיות ותמיד ניתנות לצמצום אל הרצון האישי שלי.
עם טיעון זה, נטש ויליאמס את הפילוסופיה של המוסר בהעירו כי סיבותיו המוסריות של אדם מושרשות ודאי ברצונו לפעול באופן מוסרי, רצון שיכול, בכל רגע נתון ובעבור כל אדם נתון, להתפוגג.
בהולכו במתווה מסורת ההומניזם החילוני, ובהיעדר אל או כל סמכות מוסרית חיצונית, נוגדת התאוריה של ויליאמס את יסודות המוסריות העממית; דהיינו, אנשים לעיתים מבצעים מעשים טובים בניגוד לרצונם.
חיבורים שיצאו לאור לאחר מותו
למן פטירתו, יצאו שלושה קובצי מסות, מאמרים ותמלילי הרצאות של ויליאמס לאור.
ברנארד ויליאמס, הפילוסופים הגדולים – אפלטון, תרגום מאנגלית: אמיר צוקרמן, ידיעות ספרים, ספרי חמד, ספרי עליית הגג, 2001.
ברנארד ויליאמס, "מקרה מַקרוֹפּוּלוֹס: הרהורים על השעמום שבאלמוות", תרגום: דוד הד, עיון: כתב עת לפילוסופיה, גיליון 71, אביב 2023
ברנאר קושנר הוא פוליטיקאי צרפתי ממוצא יהודי, סוציאליסט, דיפלומט ורופא, ממקימי ארגון "רופאים ללא גבולות".
בשנת 2007 מונה על ידי ניקולא סרקוזי לשר החוץ של צרפת.
כיהן בתפקידו זה בממשלתו הראשונה של פרנסואה פיון עד 14 בנובמבר 2010 מועד בו הוחלף על ידי מישל אליו-מארי.
קושנר נולד באביניון שבדרום צרפת, לאב יהודי אשכנזי ולאם צרפתייה נוצרית פרוטסטנטית.
סבו וסבתו נספו באושוויץ, לשם נשלחו בעת הכיבוש הגרמני בצרפת במלחמת העולם השנייה.
הוא החל את דרכו הפוליטית במפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ועבד כרופא בצלב האדום בניגריה בשנת 1968 בתקופת מלחמת האזרחים.
תחום התמחותו הרפואי הוא גסטרואנטרולוגיה.
בין השנים 1992–1993 היה קושנר שר הבריאות של צרפת.
בשנת 2005 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
עמדותיו הפוליטיות של קושנר מצויות בצד השמאלי של המפה הפוליטית, ועל פי רוב מנוגדות לאלה של סרקוזי השמרן.
הוא נודע כלוחם של צדק חברתי וזכויות אדם, תחומים שאינם נחשבים כחזקים בתדמיתו הציבורית של סרקוזי.
הוא גם הרבה לבקר את סרקוזי לפני הבחירות ותמך באופן גלוי ביריבתו הסוציאליסטית סגולן רויאל במירוץ לנשיאות, ועל כן בחירתו של סרקוזי בו לתפקיד שר החוץ נחשבת מקורית ומפתיעה.
עם זאת, הם רואים עין בעין במספר נושאים, הבולט בהם הוא מדיניות פרו-אמריקנית וחיזוק הקשר בין צרפת וארצות הברית.
ברנאר מוויין (778 – 22 בינואר 842) היה הבישוף של ויין בצרפת החל מ-810 ועד למותו.
לפני שנכנס למנזר, היה ברנאר חייל בצבאו של קרל הגדול.
מותם של הוריו גרם לו למשבר, במהלכו הוציא את כל כספו על צדקה: לכנסייה, לעניים ולילדיו.
הוא קנה ובנה מנזר באמרונה והפך לאב המנזר.
ב-810 הוא הפך לארכיבישוף של ויין.
הוא תמך בלותר הראשון מול אביו, לואי החסיד ובאחדותה של האימפריה הפרנקית.
סינוד טיונוויל (שנערך בטיונוויל) החליט לפיכך לסלקו מתפקידו, אך ההחלטה לא בוצעה.
ב-837, לפני מותו, פרש וחי במנזר באזור מחוז אַן של ימינו.
ברנאר נולד ככל הנראה בטירת מנתון-סן-ברנאר שליד אנסי, בסבואה עילית, כבן למשפחת אצולה עשירה.
על פי הסיפור המסורתי, הוא סירב בבגרותו להתחתן לבת אצולה כפי שסידר אביו, והחליט תחת זאת להצטרף לשירות הכנסייה.
בלילה לפני החתונה הוא חמק מן הטירה לאיטליה והצטרף למסדר הבנדיקטיני.
בשל התקדמות מהירה הפך לאחראי על אזור אאוסטה ב-966. הוא החליט להקדיש את עצמו למלחמה בפגניות בקרב תושבי הרי האלפים.
במשך 42 שנים הוא הטיף באזור האלפים ואף בלומברדיה, ומעבר להמרות דת, קיימים גם ניסים המיוחסים לו (על פי אחת האגדות, כשברח מטירת אביו, קפץ מהחלון ומלאכים תפסו אותו).
בשנת 1042 הקים את האכסניה על שם ברנאר הקדוש במעבר סן ברנאר הגדול, אשר שירתה את העוברים בדרך הררית קשה זו וטיפלה בנפגעים.
באכסניה זו הוכלא גזע הכלבים סן ברנרד, הקרוי אף הוא על שם ברנאר הקדוש.
מאז 1923 הוא נחשב לקדוש המגן על מטפסי ההרים ותושבי אזור האלפים.
ברנרד דאבורדייא היה אדמירל צרפתי שהוביל את הכוחות הצרפתיים-ונציאניים בקרב באי ליסה ב-1811, שבמהלכו הוא מצא את מותו.
דאבורדייא החל את דרכו בגיל 16 על ספינת סחר.
בשנת 1792 הצטרף דאבורדייא לצי ועלה בסולם הדרגות לסמל.
הוא התגלה כבעל תושייה ויוזמה כאשר פיקד על הספינה האנטרפרנן (Entreprenant).
הוא הועבר לפריגטה טופז (Topaze) ובשנה שלאחר מכן הוא פיקד על בלאטאוצ' ט.ר.
דאבורדייא נלכד בטולון על ידי ספינה בריטית והועבר לגיברלטר, משם דאבורדייא הצליח לנוס על נפשו ללוריאנט.
בעקבות המהלך הועלה בדרגה סגן של ואיסאיא enseigne de vaisseau, דאבורדייא הפליג על ספינת הקורבטה גאיאט (Gaieté).
הספינה נלכדה ודאבורדייא נכלא בבית סוהר עד שנת 1799.
דאבורדייאנלכד בפעם השלישית באלכסנדריה בשנת 1800, הוא קודם לסגן של ואיסאיא de vaisseau.
בשנת 1805 הועלה לדרגת סרן של פריגטה.
ב-1807, במהלך פיקודו על הפריגטה Pénélope, לכד 13 אוניות סוחר – משא בריטיות.
ב-27 בפברואר 1809, ביחד עם הפריגטה פאולין Pauline, לכד את אוניית הוד מלכותו פרוסארפין (HMS Proserpine) אשר הייתה במשימה להטיל מצור על טאולון.
ב-23 באוקטובר 1810 פשט דאבורדייא על האי ליסה ולכד 6 אניות בריטיות בנמל.
משימתו של דאבורדייא הייתה לכבוש את האי ולהקים שם בסיס.
דאבורדייא הועלה לדרגת אדמירל ויצא להפלגה עם שש פריגטות לקרב ליסה, שבמהלכו הביסו הבריטים את הצי הצרפתי ודאבורדייא נהרג בגיל 38.
רכש את מסעדת "לה קוט ד'אור" היוקרתית בסולייה בשנת 1975 (שהייתה מסעדתו של השף אלכסנדר דימן בשנים 1932–1964), הוא הציב את לואזו כשף ולא התערב בעבודתו כשהוא מניח לו לטפח סגנון בישול אישי.
לואזו קנה את "לה קוט ד'אור" בשנת 1982, ומדריך מישלן הידוע העניק לו את ניקוד שלושת הכוכבים למסעדתו בשנת 1991, ההישג הגבוה ביותר שניתן בעולם המסעדנות.
תשומת לבו הדקדקנית לפרטים, עבודתו האינטנסיווית מאוד והחיך אנין הטעם שלו הביאו אותו לפסגת מקצועו והביאו לו לקוחות רבים.
ברנאר לואזו הפך לחברה בשנת 1998 והיה המסעדן המכוכב הראשון שמסעדתו הייתה חברה בערבון מוגבל ונסחרה בבורסה בצרפת.
בזמן מותו הוא היה השף הצרפתי היחידי שנסחר בבורסה.
לואזו, פרסם ספרים רבים, השיק קו של מזון קפוא, ופתח שלושה ביסטרואים בפריז, בנוסף לכך שניהל את לה קוט ד'אור ואת מלון הבוטיק הצמוד לה.
בשלהי שנות התשעים בישול הגסטרונומיה המולקולרית כבש את העולם, זרם לו לואזו התנגד.
ברנאר לואזו התאבד ב-24 בפברואר 2003, ירה בעצמו בפה עם רובה הציד שלו.
מדריך הגו מיו הוריד לפני מותו את ניקוד מסעדתו מ-19/20 ל-17/20, והיו גם שמועות שמישלן תכנן להסיר כוכב אחד מבין השלושה בהן החזיקה מסעדת לה קוט ד'אור.
אחרי מותו של לואזו, ציטט ז'אק לאמלואז, השף בעל שלושה כוכבי המישלן, את לואזו בשיחה קודמת ביניהם, שבה לואזו אומר ללמלואז "אם אני אפסיד כוכב, אני אהרוג את עצמי"
התברר אחרי כן שמישלן לא התכוון לעשות כן.
עוד בליל מותו החליטה אשתו דומיניק להמשיך.
מאז מותו שף המסעדה הוא פטריק ברטרון, שהיה סגנו של לואזו במשך 21 שנה.
המסעדה נקראה לאחר מותו של לואזו "לה רלה ברנאר לואזו" על שמו.
ברנאר אִינוֹ הוא רוכב אופניים צרפתי מפורסם, הידוע בכך שניצח חמש פעמים במרוץ הטור דה פראנס.
אינו הוא אחד משבעה רוכבים שניצחו בכל שלושת הגרנד טורס והיחיד (ביחד עם אלברטו קונטדור) שניצח בכולם יותר מפעם אחת.
אינו ניצח חמש פעמים בטור דה פראנס, פעמיים סיים שני וניצח ב־28 קטעים במרוץ מתוכם 13 קטעים היו מרוץ נגד השעון.
אינו נחשב בעיני פרשנים רבים לרוכב מוכשר ביותר ועומד בשורה הראשונה עם מנצחי הטור שלהם חמישה ניצחונות לפחות: מיגל אינדוראין, אדי מרקס וז'ק אנקטיל.
אינו הוא היחיד מבין כולם שסיים כל טור דה פראנס בו השתתף במקום הראשון או השני.
אינו מכונה Le Blaireau (הגירית) בגלל הנטייה המיוחסת לחיה שלא לשחרר את טרפה.
לאורך הקריירה שלו, אינו היה ידוע באופיו: עצמאי, ממהר לתקוף ולהגיב בעוצמה.
עם זאת, בראיון שערך איתו אמר אינו כי מקור השם אינו באופייה של החיה אלא בכינוי חיבה שנתן לו רוכב אופניים צעיר.
אינו נולד באיפיניאק (Yffiniac) שבמחוז ברטאן בצפון מערב צרפת.
הוא הפך מקצוען בשנת 1974. בעצת המנהל הספורטיבי של הקבוצה, אינו לא הצטרף לטור דה פראנס בשנותיו הראשונות כמקצוען.
ב־1977 הדהים אינו את הסבב המקצועני כשניצח במרוץ דופינה ליברה כשהוא משאיר מאחור מועמדים לניצחון בטור כברנאר תבנה.
אינו התרסק במהלך המרוץ במהלך ירידה מהירה אך עלה שוב על אופניו ורכב לניצחון.
על מנת להתכונן לטור של 1978 רכב אינו בוואלטה אספניה וניצח במרוץ.
מעט לפני הטור ניצח אינו באליפות הלאומית של צרפת.
אינו ניצח בטור כאשר הוא שומר על ההובלה מהקטע האחרון שנערך נגד השעון.
לאחר שני ניצחונות אלה הוכתר אינו על ידי התקשורת כרוכב הצרפתי הגדול הבא.
אינו ניצח גם את הטור של 1979.
בטור דה פראנס של 1980 נאלץ אינו לפרוש בזמן שהוביל את המרוץ עקב פציעה בברך.
הוא התאושש ושב לנצח באותה שנה באליפות העולם.
בשנה שלאחר מכן, כשהוא לובש את חולצת הקשת בענן ניצח במרוץ פריז - רובא ובטור דה פראנס של 1981. ב-1982 ניצח שוב בטור ובשנת 1983 נאלץ שוב לפרוש עקב בעיות בברכיים.
היעדרויות אלה איפשרו לבן קבוצתו, לורן פיניון לתפוס את הבמה ולהוביל את הקבוצה.
בטור של 1984 ניצח פיניון כשאינו מסיים שני בהפרש של 10 דקות.
שנת 1985 הייתה שנה קשה יחסית לאינו, שהתרסק בתחילתה.
בטור של 1985 הוא ניצח, וסגנו היה בן קבוצתו, הרוכב האמריקאי גרג למונד, שטען כי יכול היה לנצח במרוץ אך מנהלה הספורטיבי של הקבוצה שיקר לו והכריח אותו לחכות לאינו, דבר שעלה לו בניצחון.
בטור של 1986 חזר אינו, הפעם לכאורה לעזור ללמונד לנצח.
אינו רכב באגרסיביות ותקף רבות, כשהוא טוען כי הוא עושה זאת על מנת להדוף מתחרים וברור לו שלמונד ינצח.
בשלב שנערך באלפ דואז', תקף אינו מוקדם ויצר פער גדול שגרם ללמונד לרדוף אחריו.
אינו טען כי למונד יוכל לסגור את הפער בהמשך.
למונד ניצח בטור של 1986.
לזכות אינו נזקפים יותר מ־200 ניצחונות ב 12 שנים.
הוא ניצח בג'ירו ד'איטליה בשנים 1980, 1982 ו־1985. בוואלטה אספניה ב־1978 וב־1983. ניצחונו הזכור ביותר הוא במרוץ הקלאסי, לייז'–בסטון–לייז', בו נתן הופעה נדירה: אינו תקף בשלב מוקדם במרוץ, הצליח לברוח מהדבוקה ורכב מרבית המרוץ לבדו.
הוא ניצח וסיים כ־10 דקות לפני הרוכב הבא.
אינו שלט בדבוקה וכונה "הבוס של הפלוטון" או ה"פטרון".
בשביתת הרוכבים של 1978, שנועדה למנוע שלב מפוצל (שלב בו הרוכבים רוכבים קטע בבוקר וקטע אחר הצהריים) לקח אינו חלק בולט בהנהגת הרוכבים.
אינו שלט בדבוקה באופן בלתי מעורער.
לעיתים החליט כי "היום לא יהיו התקפות כי מחר יש שלב קשה" וכלל הרוכבים בדבוקה היו מצייתים.
אינו זכה לכבוד רב, אך גם לפחד בגלל אופיו.
לקהל הצטייר אינו כשחצן, מרוחק וביישן שהתרחק מאמצעי התקשורת.
כשהתבקש בריאיון לתת תשומת לב רבה יותר לקהל, השיב כי הוא מתחרה על מנת לנצח ולא לרצות אנשים.
לאחר פרישתו ב-1986, חזר אינו לחוותו בברטאן ובמקביל עבד בחברה המארגנת של הטור, כרוכב עבר המברך את מקבלי הפרסים והחולצות, תפקיד בו הוא עדיין מופיע (2015).
אינו שימש כיועץ ליצרנית האופניים לוק ועזר בפיתוח דוושות המתחברות לנעל הרוכב.
ברנארד לי היה שחקן אנגלי שנודע בשל גילום דמותו של אם (M) באחד עשר הסרטים הראשונים בסדרת ג'יימס בונד.
נולד בלונדון, הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
לי גם כיכב בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה" משנת 1976 לצידו של ג'ורג' סי סקוט.
שנה אחרי כן הוא כיכב במופע הטלוויזיה A Christmas Carol כרוח הרפאים של מתנת חג המולד.
הוא סבו של השחקן הבריטי ג'וני לי מילר.
לי הלך לעולמו בלונדון בינואר 1981, אחרי מאבק בסרטן קיבה, מחלה שמנעה ממנו מלהופיע בסרט "לעינייך בלבד" אחרי שלוהק לתפקיד בסרט.
מתוך כבוד לו, לא נשכר שום שחקן חדש כדי לתפוש את התפקיד של אם.
בסרט, אומר את הטקסט של אם שר ההגנה, ביל טאנר, מפקדו של אם.
רוברט בראון החליף את לי בתפקיד אם בסרט אוקטופוסי.
לפני שגילם את דמותו של M, ברנארד לי הופיע בתיאטראות ובסרטים בריטיים רבים, והתמחה בגילום דמויות סמכותיות כמו שוטרים וחיילים, מה שסלל את דרכו לתפקידים משמעותיים בקולנוע הבריטי.
M, דמותו של לי בסרטי ג'יימס בונד, הוא אדמירל סר מילס מסרבי (Miles Messervy) (שפרט ל-M כונה בהופעותיו על המסך רק "אדמירל" ו"מילס"), הבוס חמום המוח של בונד ששולח אותו למשימותיו.
הוא גם גילם את אם ביחד עם לואיס מקסוול כמניפני בקומדיה הצרפתית משנת 1975 Bons baisers de Hong Kong.
יורשו של לי בתפקיד היה רוברט בראון, אם כי שיחק את הדמות בצורה שונה (בראון גם גילם אדמירל אחר בסדרה קודם לכן).
ג'ודי דנץ', חברתו של לי, הייתה השחקנית הבאה שגילמה את דמותו של אם, החל משנת 1995 עם כמה אזכורים של קודמה בכללם תמונת שמן של לי בתפקיד שנראה במפקדה המשנית של ה-MI6 (הטירה הסקוטית).
ברנרד לי הופיע באחד עשר סרטי ג'יימס בונד
בֶּרְנָאר פָּאקוֹ הוא השף והבעלים של מסעדת "ל'אמברוזי" בפלאס דה ווז', שלה שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז שנת 1986 ועד היום (2011).
ברנאר פאקו נולד בליון שבצרפת, גדל בבית יתומים והתלמד במסעדתה המפורסמת של אז'ני בראזייה.
הוא עבד לעבוד במסעדה הפריזאית "Mediterranean" ואז הצטרף כסגן שף למסעדת "La Coquille" ב-1973 והמשיך ועבד אצל קלוד פרו.
ב-1981 הוא פתח את מסעדת "ל'אמברוזי" ברחוב בייבר ברובע החמישי של פריז.
הוא זכה בכוכב ראשון במדריך מישלן בשנת 1982, כוכב שני ב-1984 וכוכב שלישי ב-1986.
ב-1986 העביר פאקו את מסעדתו "ל'אמברוזי" לפלאס דה ווז' ברובע הרביעי של פריז.
מדריך גו מיו הכתיר אותו כ"אחד משמונת טבחי המילניום".
המסעדה נבחרה כ-16 בטיבה בעולם במשאל מדריך 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2002.
נבחרה כ-23 בטיבה בעולם באותו משאל בשנת 2007.
ברנאר פִּיבוֹ (צרפתית: Bernard Pivot; 5 במאי 1935 – 6 במאי 2024) היה עיתונאי, מבקר ספרות צרפתי ומנחה בשורת תוכניות תרבות בטלוויזיה הצרפתית.
יליד ליון, הוריו של פיבו ניהלו מכולת משפחתית בעיר עד למלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נפל אביו בשבי.
אמו שבה לבית הוריה בכפר קנסייה-אן-בוז'ולה (Quincié-en-Beaujolais), שם החל ברנאר את לימודיו בבית ספר.
בשנת 1945 שוחרר אביו ומשפחתו שבה לליון.
בגיל 10 נכנס פיבו לפנימייה קתולית, שם הוא גילה תשוקה לספורט, אשר סייעה למוריו להתעלם מבינוניותו בכל מקצועות הלימוד המסורתיים, להוציא השפה הצרפתית והיסטוריה.
לאחר שהחל בלימודי משפטים בליון, פיבו פנה ל"מרכז להכשרת עיתונאים" (CFJ) בפריז, שם פגש באשתו לעתיד, מוניק.
הוא סיים בהצטיינות במקום השני בכיתתו.
עם סיום תקופת ההתמחות שלקח בעיתון "לה פרוגרה" (Le Progrès) בליון, הוא למד עיתונאות כלכלית במשך שנה, ולאחר מכן הצטרף לעיתון "פיגארו ליטרר" (Figaro littéraire) בשנת 1958. בשנת 1970 שימש כמארח בתוכנית רדיו הומוריסטית יומית שעסקה בסוגיות פוליטיות, דבר שלא היה לרוחו של ז'ורז' פומפידו.
לאחר סגירת ה"פיגארו ליטרר" בשנת 1971 הצטרף ל"לה פיגארו", אך עזב בשנת 1974 בשל חילוקי דעות עם המנהל ז'אן ד'אורמסון אחרי שהעיתון עבר לידי בעלים חדש, רובר ארסאן.
העיתונאי ז'אן-ז'אק סרוואן-שרייבר הזמין אותו להצטרף לפרויקט חדש, שהוביל כעבור שנה ליצירתו של מגזין חדש המוקדש לספרים, "ליר" (Lire).
באפריל 1973 החל פיבו להנחות תוכנית אירוח בשם "תחילת ציטוט" (Ouvrez les Guillemets) בערוץ הראשון בטלוויזיה הצרפתית (ORTF).
בשנת 1974 פורק הערוץ, ופיבו ייסד את תוכניתו "אפוסטרוף" שהפכה לאחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בצרפת מאז ומעולם, ובה אירח בין השאר את אלכסנדר סולז'ניצין, מרגריט דיראס, מרגריט יורסנאר, צ'ארלס בוקובסקי, יצחק בשביס זינגר, אלבר כהן, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ועוד.
אפוסטרוף שודרה לראשונה בערוץ "אנטֵן 2" ב-10 בינואר 1975, והופיעה עד שנת 1990. לאחר מכן יצר את התוכנית "מגזין התרבות" (במקור - "מרק תרבות" (Bouillon de culture) במגמה לסקור תחומי תרבות רחבים מעבר לספרים, אך בסופו של דבר שב לעסוק רק בספרים.
בשנת 1985 יצרו פיבו והבלשנית מישלין סומאן (Sommant) את התחרות "אליפות האיות בצרפת" (Championnats d'orthographe), שהפכה לאחר מכן ל"אליפות האיות העולמית" בשפה הצרפתית.
ב-10 אפריל 2008 קיבל פיבו חברות כבוד במסדר קנדה.
מעבר לחשיבותו של פיבו בעולם ביקורת הספרות בצרפת, התוכניות בהנחייתו, שבהן אירח מאות אישים – בהם הסופר יצחק בשביס-זינגר לאחר זכייתו בפרס נובל לספרות – התפרסמו גם מחוץ לצרפת בשל הסגנון הייחודי של פיבו, שהוכיח כי ניתן לדבר בטלוויזיה על נושאים אינטלקטואליים מבלי להפיל תרדמה על הצופים.
התוכניות הרבות ששודרו בטלוויזיה בהנחייתו הגבירו את מכירות הספרים בצרפת, חשפו קהלים חדשים לספרות והפכו כותבים שונים לידוענים.
תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "סטודיו למשחק", המארחת במאים ושחקנים בהוליווד, נוצרה לאחר שמנחה התוכנית, ג'יימס ליפטון, נתקל באקראי בתוכנית "אפוסטרוף" ושאב ממנה השראה.
ליפטון אף אימץ את "שאלון פרוסט" שאותו נהג פיבו להציג לאורחיו.
כשפיבו התוודע לכך הוא הזמין את ליפטון לתוכניתו "מגזין התרבות".
בֶּרְנָאר וֶרְבֵּר הוא סופר, מחזאי, תסריטאי ובמאי יהודי צרפתי.
בבית הספר היסודי, החל ורבר בכתיבת סיפורים קצרים, סיפורו הראשון: "הרפתקאות של פרעושית".
בגיל 15, כעשר שנים מאוחר יותר, הקים עיתון מיוחד לבית הספר שרובו קומיקס לא שגרתי במובן של שילוב של מוזיקה ובשמים.
בסוף אותה שנה, התפנה ורבר לכתיבת הרומן שלו הנמלים וערכים עבור אנציקלופדיה שכינה אותה האנציקלופדיה של הידע היחסי והמוחלט.
בעיר הולדתו למד משפטים באוניברסיטה כשנתיים, ובמקביל קרימינולוגיה.
בפריז למד עיתונאות והצעתו לסיקור נמלים אפריקניות זיכתה אותו במלגה שבעקבותיה למד את התופעה בחוף השנהב.
עבד כשבע שנים בתור כתב.
שנות התשעים, מסמנים מפנה בדרכו וחזרתו המלאה לאמנות.
נרשם ללימודי תסריטאות ומשנת 1991 הצליח לפרסם יצירות, בעיקר פרוזה (שלעיתים עובדה למחזה או סרט), כל שנה.
ברנאר ורבר מבחירה אישית מפרסם יצירה בשבוע הראשון של אוקטובר לטענתו "כדי לקבוע פגישה עם הקוראים" זאת על אף שהוא כותב שתי יצירות בשנה בממוצע (ולכן אחת נשארת במגירה), לפי ורבר זהו גם מנהגו של סטיבן קינג.
ברנאר ורבר משלב מספר ז'אנרים: מדע בדיוני, פילוסופיה ומטאפיזיקה וכן ספרות בלשית ואוטופיה.
ספריו הפכו לרבי מכר, מספר ספרים זכו לכך עוד ביום יציאתם: האב של אבותינו (1998), אימפריית המלאכים (2000), הסוד האולטימטיבי (2001), עץ האפשרים: ועוד סיפורים (2002).
ורבר מעיד על עצמו שיש לו עושר וחדווה של יצירה.
תהליך עבודתו מבוסס על סדר יום כמעט קבוע של כתיבת סיפורים קצרים, הרחבה או חיבורם.
עץ האפשרים: ועוד סיפורים (2005): סיפורים קצרים.
ברנאר ארנו הוא איש עסקים, משקיע, אספן אמנות ומיליארדר צרפתי.
הוא המייסד, היו"ר והמנכ"ל של תאגיד LVMH, חברת מוצרי היוקרה הגדולה בעולם.
בשנת 2022 הוערך לראשונה כ"האיש העשיר בעולם".
בסוף דצמבר 2022, הפך ארנו לאיש העשיר בעולם עם הון של מעל 187 מיליארד דולר, בעוקפו את אילון מאסק וג'ף בזוס.
נכון לנובמבר 2025, הונו מוערך בכ-181.6 מיליארד דולר, על פי פורבס, ו-195 מיליארד דולר לפי מדד המיליארדרים של בלומברג.
ארנו נולד ברובה, עיר במחוז נור שבצפון צרפת.
לאחר שהשלים את לימודי התיכון התקבל לאקול פוליטקניק וסיים לימודי הנדסה בשנת 1971. עם סיום לימודיו החל לעבוד בחברה של אביו.
בשנת 1976 הוא שכנע את אביו למכור את חטיבת הבניין של החברה במחיר של 40 מיליון פרנק צרפתי ולשנות את מוקד העיסוק של החברה לנדל"ן.
חברת פרינל (Férinel) התמחתה בשיווק מעונות נופש.
בשנת 1979 הוא החליף את אביו כנשיא החברה.
לאחר בחירתו של הסוציאליסט פרנסואה מיטראן לנשיא צרפת בשנת 1981, היגר ארנו לארצות הברית והקים שם את חברת פרינל בע"מ (Ferinel Inc).
באמצעות החברה החל לעסוק בתחום הבניין בארצות הברית והקים בניין דירות בווסט פאלם ביץ' בפלורידה.
הוא לא זכה להצלחה עסקית מיוחדת בעת שהותו בארצות הברית.
שלוש שנים לאחר שהיגר, מששונתה המדיניות הכלכלית של ממשלת צרפת למדיניות שמרנית יותר, שב ארנו לצרפת והפך למנכ"ל חברת פיננסייר אגאש (Financière Agache), חברה המתמחה במוצרי מותרות.
בעזרת סובסידיה ממשלתית שקיבל בתמורה להבטחה שלא לקצץ בכוח האדם, ארנו רכש את חברת הטקסטיל בוסאק (Boussac) שעה שנקלעה למשבר.
ארנו מכר כמעט את כל נכסי החברה שרכש, זולת מותג היוקרה כריסטיאן דיור, וחנות הכלבו הידועה ביותר בפריז Le Bon Marché.
בשנת 1987, זמן קצר לאחר יסוד התאגיד LVMH, ניצל ארנו את מפולת המניות יום שני השחור כדי לבצע רכישות ענק במניות התאגיד והגיע לאחזקה בשיעור 43% ממניותיו.
כדי לחזק את כוחו הוא ביצע פיטורים נרחבים בדרג ההנהלה של התאגיד ומינה את אביו ליושב ראש מועצת הפיקוח בטרם התמנה רשמית בשנת 1989 ליושב ראש החברה ולמנכ"ל.
הוא הוביל את החברה בתוכנית פיתוח שאפתנית תוך שהתאגיד הופך לאחד מתאגידי מוצרי היוקרה הגדולים בעולם.
בשנת 2007 הוא רכש 10.69% ממניות רשת המרכולים הצרפתית המובילה קרפור, שהייתה ספק המזון השני בגודלו בעולם.
בספטמבר 2012, פורסם שארנו ביקש אזרחות בלגית.
היו שקשרו את הבקשה עם ניסיונות של עשירי צרפת להתחמק מהעלאת מדרגת מס ההכנסה העליונה בצרפת ל-75%, אולם ארנו טען שהוא ימשיך להיות אזרח צרפתי ולשלם מיסים לצרפת.
ברנאר-מארי קולטס היה מחזאי צרפתי.
ברנאר-מארי קולטס נולד במשפחה של קצין בעיר מץ בחבל לורן.
בילדותו ראה מעט פעמים את אביו שנשלח בשנות ה-50 למשימות צבאיות בהודו-סין ובאלג'יריה.
בשנים 1958–1966 למד קולטס במכללה הישועית "סן קלמאן" בעיר הולדתו עד לסיום בחינות הבגרות.
באותה תקופה קרא את שייקספיר, ז'ול ורן ואת ויקטור הוגו והתוודע לסודות הרטוריקה הקלאסית.
בית הספר שבו למד נמצא באמצע השכונה הערבית של העיר, והתלמיד הצעיר נחשף להדי מלחמת אלג'יריה בקרב התושבים וביחס השלטונות אליהם.
בילדותו התעניין קולטס בקולנוע האיטלקי והאמריקאי.
מרדן בטבעו, הוקסם על ידי שירתו ודמותו של ארתור רמבו אותו ניסה לחקות.
במקביל למד קולטס במשך מספר שנים נגינה בפסנתר וכן נגינה בעוגב אצל מוזיקאי מקומי, לואי טירי, תוך שימת דגש על יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך.
אחרי ניסיון קצר ללמד עיתונאות, החליט שלא להתפרנס לעולם מעבודה שכירה.
בגיל 20 ביקר לראשונה בניו יורק.
גילה בהתפעמות את חייה הרוגשים ואת הסצנה ההומוסקסואלית.
באותה שנה עזב את הבית והתיישב בשטרסבורג.
אחרי שראה מרותק בתיאטרון הדרמטי "דה ל'אסט" את המחזה "מדיאה" מאת סנקה בבימויו של חורחה לאוולי ועם השחקנית מריה קזרס בתפקיד הראשי נרשם לבית הספר לאמנויות הבמה שליד המרכז לדרמה "דה ל'אסט" בשטרסבורג שבניהולו של יובר ז'יניו.
למד שם בימוי והתחיל לעבוד כעוזר במאי ולכתוב מחזות.
בשנת 1970 הקים להקת תיאטרון משלו – "תיאטר די קה" (תיאטרון הרציף), בניהולו של רנו פריץ.
באותה תקופה כתב את המחזה "הירושה" שהוקרא בראשונה ברדיו על ידי מריה קזרס.
אחרי שבשנת 1973 ביקר למשך חודש בברית המועצות יחד עם חבר בשם אלן ז'אננו, בשנים 1974–1978 היה קולטס חבר במפלגה הקומוניסטית הצרפתית ולמד בקורסים של המפלגה.
ניהל חיים סוערים במהלכם התמכר לסמים וניסה להתאבד.
אחרי טיפול גמילה השתקע בפריז.
עשה בהמשך טיולים רבים באמריקה הלטינית, שם - בניקרגואה ובמקסיקו - חיו שניים מחבריו הקרובים, באפריקה - בניגריה, מאלי ובחוף השנהב, וכן בניו יורק.
אחרי היעדרות של שלוש שנים מעולם הבמה, כתב בשביל השחקן איב פרי את המונולוג הארוך בן מערכה אחת La Nuit juste avant les forêts (הלילה ממש בשולי היערות) שהוצג בפסטיבל אביניון בשנת 1977 ואחר כך בתיאטרון CDN בעיר ליל בביצועו של מוני גרגו, בהתאם לרצון המחבר.
המחזאות של קולטס, ששאפה להתנתק ממסורת התיאטרון האבסורדי, היא חיפוש מתמיד אחרי התקשורת בין בני האדם.
לפי סיפור הרוצח רוברטו זוקו (Roberto Succo), יצר קולטס את הגיבור בעל אותו השם ובכתיב קצת שונה רוברטו צוקו (Roberto Zucco).
הבכורה הצרפתית של המחזה עוררה פולמוס, שבו הואשם המחבר בהאדרת דמות של רוצח.
בשנות ה-80 פגש את פטריק שרו שהפך לבמאי מחזותיו, שהוצגו לרוב בתיאטרון ננטר-אמאנדייה.
בשנת 1984 אובחנה אצלו סרקומת קפוסי על רקע מחלת האיידס.
בשובו מביקור אחרון בגואטמלה ובמקסיקו, נפטר המחזאי מסיבוכי המחלה בשנת 1989 בבית החולים "לאאנק" בפריז, בגיל 41 בלבד.
הובא לקבורה בבית הקברות של מונמארטר.
כפי שהבהיר בריאיון למגזין "גה פייה" (Gai Pied), אף על פי ששלא הכחיש את נטייתו ההומוסקסואלית, דאג להפריד בינה ובין יצירתו וחייו הציבוריים.
יצירותיו תורגמו למעל 30 שפות ובסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הפך קולטס למחזאי הצרפתי הפופולרי ביותר בעולם.
המחזות תורגמו על ידי דורון תבורי
תבורי תרגם גם את המחזה "רוברטו צוקו", שהוצג בבית צבי ב-2010, בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב ב-2012 ובפקולטה לאמנויות של מכללת סמינר הקיבוצים, בית הספר לאמנויות הבמה ב-2018.
פירוט הצגת מחזותיו של קולטס בתיאטרון הישראלי מבוסס על מחקרה של ד"ר לאה גילולה.
Les Amertumes – 1970 (מרירות) לפי "ילדות" מאת מקסים גורקי
Procès Ivre ("משפט שיכור", לפי החטא ועונשו מאת דוסטויבסקי)
1972 – L'Héritage (הירושה), ;1974 – Des voix sourdes (קולות אילמים) - תיאטרון לרדיו
Récits morts – 1973 (סיפורים מתים.
Le jour de meurtres dans l'histoire d'Hamlet (יום של רציחות בסיפורו של המלט) (לפי המלט מאת שייקספיר)
1977 – Sallinger סלינגר (בהשראת סיפורים של ג'.ד.
Combat de nègre et de chiens 1979 – קרב של שחור וכלבים, בבכורה – עם מישל פיקולי ופיליפ לאוטאר
1985 – Quai Ouest (הרציף המערבי) (לפי הזמנת ה"קומדי פרנסז) – בבכורה – עם מריה קזרס, זאן מארק טיבו, ז'אן פול רוסיון, קתרין ייגל ואיזק דה בנקולה
1986 – Dans la solitude des champs de coton (בתוך הבדידות בשדות הכותנה) – בבכורה – עם השחקנים לוארן מאלה ואיזק דה בנקולה, אחר כך עם לוארן מאלה ופטריק שרו בתפקיד ה"דילר"
1988 – Le Retour au désert (השיבה למדבר) בבימוי פטריק שרו, בתיאטרון די רון-פואן (Rond-Point) עם ז'קלין מאיאן ומישל פיקולי
1988 – Roberto Zucco (רוברטו צוקו) - בכורה בשאוביהנה בברלין בבימויו של פטר שטיין, בכורה צרפתית בתיאטרון הלאומי העממי בווילורבאן
1988 – אגדת חורף – מאת שייקספיר, לפי הזמנת לוק בונדי
1984 – Nickel Stuff (בהשראת דמותו של ג'ון טרבולטה)
1994 - "פסטיבל קולטס" בחסות האקדמיה הסקוטית למוזיקה ולריקוד
2009- במלאת 20 שנה למותו של המחזאי נחנך פסל לזכרו (מאת הפסל דייאן קליון) בתיאטרון מיני בליובליאנה, בירת סלובניה.
ברנאר אמסלם (שם מלא בצרפתית: Bernard Amsalem; נולד ב-18 בנובמבר 1951) הוא איש ציבור ומנהל ספורט יהודי צרפתי.
מכהן כיום כנשיא הפדרציה הצרפתית לאתלטיקה.
בעבר כיהן כסגן נשיא הפדרציה הצרפתית לאתלטיקה בשנים 2001-1997, כסגן נשיא הוועד האולימפי הצרפתי בשנים 2001–2009 והיה גם ראש המשלחת הצרפתית לאולימפיאדת 2012.
אמסלם נולד וגדל בסעידה שבאלג'יריה.
בגיל 15 היגר עם משפחתו לצרפת.
הוא המייסד ונשיא הפדרציה הצרפתית לאתלטיקה.
היה חבר במועצת המנהלים של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מאז 2011. הוא שימש גם כנשיא ישיבות Areva בסן דני, צרפת בשנת 2008.
חבר במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, בין היתר כיהן גם כראש קומונה ואל-דה-רויל בשנים 2001 - 1981.
הוא הועלה לדרגת קצין של לגיון הכבוד הצרפתי ביום ה-31 בדצמבר 2012.
ברנאר פסקל מוריס לאמה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת השוער.
לאמה עזב ב-1981 את גינאה הצרפתית לתוך צרפת על מנת לקדם את הקריירה שלו, למורת רוחו של אביו.
לאמה חתם בליל מהליגה הבכירה בצרפת והושאל ב-1982 לאבוויל מליגת המשנה.
כעבור שנה בה לא רשם ולו הופעה אחת שב לליל והושאל בשנית לקבוצה מליגת המשנה, הפעם לבזאנסון.
בשל יכולתו, הוא שב לליל בתום העונה, שותף במספר לא מבוטל של משחקים, אולם לא היה מרוצה ממעמדו והחליט לעזוב את הקבוצה.
לאמה עבר למץ בעונת ולאחר עונה במדיה עבר לברסט שירדה בתום העונה לליגת המשנה מסיבות כלכליות.
מבחינה אישית, היו אלה שתי עונות מוצלחות עבור לאמה ששותף בכל משחקי הליגה של קבוצותיו.
לאמה עבר ללאנס לקראת עונת ויכולתו הטובה במדיה צדה את עיני הצוות המקצועי של מועדון הצמרת פריס סן ז'רמן שבתום העונה החתימה את לאמה על חוזה ל-5 עונות.
בקיץ 1992 עבר לאמה לסן ז'רמן ונכנס לנעליו של שוער נבחרת צרפת הפורש ז'ואל באטס אך עמד במשימה בהצלחה.
לאחר שנים שבהן נדד בין קבוצות בינוניות וקטנות בצרפת, נדרש לאמה למאבקים על תארים בצרפת ולמשחקים במפעלים האירופיים ואף זומן לסגל נבחרת צרפת ב-1993 למוקדמות מוקדמות מונדיאל 1994. במדי סן ז'רמן זכה לאמה בגביע הצרפתי בעונתו הראשונה בקבוצה, , בעונה שלאחר מכן באליפות, ובעונת בגביע נוסף.
הזכייה האחרונה העניקה לסן ז'רמן כרטיס להשתתפות במפעל גביע אירופה למחזיקות גביע לעונת .
סן ז'רמן זכתה בגביע לאחר ניצחון בגמר על ראפיד וינה.
חרף התעניינות מצד ברצלונה בחר לאמה להישאר בקבוצתו ופתח היטב את עונת אך פציעה בברך קטעה רצף משחקים ללא ספיגה והשביתה אותו לתקופה ממושכת.
בפברואר 1997, זמן קצר לאחר ששב למגרשים, הורחק לחודשיים בשל צריכת קנאביס.
התקרית הביאה את סן ז'רמן לחפש מחליף לעמדת השוער במקומו של לאמה, ובחלון ההעברות בקיץ לקראת עונת הודיעה לו כי הוא לא נמצא בתוכניות הקבוצה וכי הוא רשאי לחפש קבוצה אחרת.
לאמה נותר ללא קבוצה והתאמן עם קבוצת המילואים של סן ז'רמן.
בחלון ההעברות בחורף, זמן קצר לפני מונדיאל 1998, חתם על חוזה על תום העונה בוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג ואף על פי שחתם כבר בסוף דצמבר הוא שותף לראשונה במשחק רק בחודש מרץ.
עד תום העונה שותף לאמה ב-12 משחקים בהם הפגין יכולת טובה ולמרות רצונם של "הפטישים" להשאיר את לאמה לעונה נוספת הוא שב לסן ז'רמן לאחר מונדיאל 1998.
לאמה עמד בשערה של סן ז'רמן בעונות 1998 - 2000 אך הקבוצה לא הגיעה להישגים משמעותיים.
בזו הראשונה סיימה הקבוצה במקום התשיעי ואילו בשנייה סיימה כסגניתה של מונקו.
במפעלים האירופיים, לאחר עשור שבו הגיעה הקבוצה פעמיים לגמר גביע המחזיקות, נשרה ב- בשלב שמינית הגמר לאחר שהפסידה למכבי חיפה.
לקראת עונת הודיע המועדון ללאמה בשנית כי הוא לא נמצא בתוכניותיו המקצועיות.
לאמה עבר לראן ובתום העונה ביקש להיקלט באחד מהמועדונים בברזיל אך משלא מצא קבוצה הודיע על פרישה מכדורגל.
את הופעת הבכורה בנבחרת צרפת ערך לאמה ב-17 בפברואר 1993 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994 בניצחון 4-0 נגד נבחרת ישראל.
צרפת לא השתתפה במונדיאל לאחר שהפסידה שני משחקים מכריעים בשלב המוקדמות נגד ישראל ובולגריה.
לאמה עמד בשער נבחרתו ביורו 1996 בו הודחה צרפת בחצי הגמר מול צ'כיה לאחר דו-קרב בעיטות הכרעה בתום משחק מאופס.
במונדיאל 1998 וביורו 2000, בהם זכתה צרפת, נכלל בסגל הנבחרת אך שימש מחליף לפביאן בארטז ולא שותף כלל.
בתום הטורניר הודיעו דידייה דשאן, לורן בלאן ולאמה על פרישה מהנבחרת.
ביולי 2006 מונה לאמה למאמן נבחרת קניה אך התפטר בחלוף חודשיים לאחר הפסד לנבחרת אריתראה בטענה לחוסר מקצועיות מצד ההתאחדות המקומית.
גביע אירופה למחזיקות גביע (1996)
עוטר בתואר אביר בלגיון הכבוד (יחד עם יתר נבחרת צרפת, 1998)
ברנאר לקומב היה כדורגלן צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ.
לקומב היה החלוץ הצרפתי הפורה ביותר בהיסטוריה של הליגה הצרפתית, לאחר שכבש 255 שערי ליגה במדיהן של אולימפיק ליון, סנט אטיין ובורדו.
במדיה של האחרונה זכה לקומב בשלוש אליפויות צרפת במהלך שנות ה-80. כחלוץ נבחרת צרפת כבש לקומב 12 שערים ב-38 הופעות, וזכה עם נבחרתו ביורו 1984. כמו כן, הוא ייצג את נבחרתו במונדיאל 1978 ובמונדיאל 1982.
מאז פרישתו ועד למותו כיהן לקומב בתפקידים שונים בקבוצת ליון.
הוא היה המנהל הספורטיבי של הקבוצה, לאחר מכן עבד כמאמן הקבוצה בין 1996 ל-2000, ולאחר מכן קיבל את התפקיד בו הוא כיהן עד מותו.
לקומב החל את הקריירה המקצוענית כשהצטרף לאולימפיק ליון מקבוצת הנוער פונטיין ב-1969. בעונת כבר רשם את הופעותיו הראשונות במדי ליון בליגה הצרפתית.
החל מעונת היה לקומב לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו, והפגין יכולת כיבוש שערים גבוהה כשכבר בעונה זו כבש 19 שערי ליגה.
בעונת הוביל לקומב את קבוצתו עם 23 שערי ליגה, בזכותם היה לסגן מלך השערים בליגה הצרפתית.
על אף שסיימה רק במקום ה-13 בליגה, הצליחה ליון לסיים את העונה עם תואר כשזכתה בגביע הצרפתי.
במשחק הגמר מול נאנט, האלופה הטרייה, ניצחה ליון 1–2 וזכתה בגביע השלישי בתולדותיה, והראשון בקריירה של לקומב, שכבש את השער השני לזכות קבוצתו במשחק.
בעונת כבש לקומב 24 שערי ליגה שסייעו לקבוצתו לשרוד בליגה רק במחזור הנעילה של העונה.
בעקבות קשיים כלכליים אליה נקלעה ליון, היא נאלצה להיפרד מלקומב ולהעביר אותו ליריבתה הגדולה סנט אטיין.
לקומב נפרד מהמועדון אחרי תשע עונות בקבוצה הבוגרת, במהלכם כבש 149 שערים בכל המסגרות, שהציבו אותו כסגן מלך שערי המועדון בכל הזמנים.
לקומב סייע לקבוצתו לסיים במקום השלישי בעונת .
הוא כבש 14 שערי ליגה, ושיתף פעולה בהתקפה עם דומיניק רושטו, שרשם בעונה זו את עונת השיא בקריירה שלו.
על אף הציוות המוצלח, שהניב 35 שערי ליגה עבור המועדון, הוחלט להחתים בסיום העונה את ההולנדי ג'וני רפ, מה שהוביל לעזיבתו של לקומב אחרי עונה אחת בלבד.
לקראת עונת עבר לקומב לבורדו, וכבש 11 שערי ליגה כבר בעונת הבכורה שלו.
הצטרפותו של המאמן איימה ז'אקה, חברו לשעבר של לקומב בליון, שדרגה הן יכולתה של הקבוצה בכלל והן את יכולתו של לקומב בפרט.
במהלך חמש העונות הראשונות של ז'אקה בתפקיד, כבש לקומב לפחות 17 שערי ליגה בכל עונה, והיה שותף לצמיחתו של המועדון לצדם של כוכבים כאלן ז'ירס וז'אן טיגנה.
בעונת זכה לקומב לראשונה בקריירה באליפות צרפת, ושמר עם קבוצתו על התואר עונה אחר כך, כשהוא כובש 22 שערי ליגה – שיא עבורו במדי בורדו.
לאחר עונת האליפות השנייה פחתה משמעותית כמות דקות המשחק של לקומב.
הוא נפרד מהמועדון בסיום עונת הדאבל ופרש ממשחק פעיל בגיל 35. 138 השערים שכבש במדי בורדו בכל המסגרות מציבים אותו במקום השלישי בטבלת גדולי הכובשים של המועדון בכל הזמנים.
כמו כן, 255 שערי הליגה שכבש במהלך הקריירה הפכו אותו לסגן מלך שערי הליגה הצרפתית בכל הזמנים, ולצרפתי הפורה ביותר בתולדות הליגה.
לקומב החל את דרכו בנבחרת צרפת תחת המאמן סטפן קובאקס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 בספטמבר 1973 בניצחון 1–3 במשחק ידידות מול .
היה זה משחק הבכורה של קובאקס על הקווים, ולצדו של לקומב רשמו שישה שחקנים נוספים את הופעת הבכורה שלהם בנבחרת.
הטורניר המשמעותי הראשון של לקומב היה מונדיאל 1978, כשזומן לסגל על ידי המאמן מישל הידלגו.
במשחק הפתיחה של צרפת בטורניר מול , כבש לקומב את השער הראשון כבר לאחר 30 שניות, והיה למהיר הכובשים הצרפתים בתולדות המונדיאל.
היתרון הצרפתי לא החזיק מעמד, וצרפת הפסידה במשחק 1–2. לאחר הפסד צרפתי נוסף במשחק השני, 2-1 ל, איבד לקומב את מקומו בהרכב ולא שותף במשחק האחרון של צרפת בשלב הבתים, מול , שלאחריו סיימה צרפת את דרכה במונדיאל.
לקומב, שכבש שלושה שערים בטורניר מוקדמות מונדיאל 1982, זומן על ידי הידלגו לסגל צרפת לקראת טורניר המונדיאל בספרד.
לקומב לא שותף בהפסד 1–3 ל במשחק הראשון של צרפת בטורניר, אך חזר להרכב לשני משחקיה הנותרים בשלב הבתים, מול ומול .
צרפת העפילה לשלב הבא מהמקום השני בטבלת הבית, ופתחה את שלב הבתים השני מול .
כבר בדקה ה-15 את נפצע לקומב, והוחלף על ידי דומיניק רושטו.
לקומב לא חזר לשחק עוד באותו הטורניר, וסיים עם נבחרתו במקום הרביעי.
הטורניר האחרון של לקומב במדי צרפת היה יורו 1984 הביתי.
בטורניר זה היה שותף לקומב לזכייה הראשונה של צרפת באליפות אירופה.
לקומב לא כבש במהלך הטורניר, אך פתח בהרכב הנבחרת בארבעה מתוך חמשת משחקיה של צרפת בטורניר, כולל במשחקי חצי הגמר מול ומשחק הגמר מול .
צרפת זכתה בתואר לאחר ניצחון 0–2 באותו משחק גמר, שהיה לאחרון של לקומב אי פעם במדי הנבחרת.
לאחר הזכייה באליפות אירופה, הודיע לקומב על פרישה ממשחק בינלאומי.
בסך הכול רשם לקומב 38 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 12 שערים.
ב-1988, לאחר פרישתו ממשחק, גויס לקומב על ידי נשיא אולימפיק ליון החדש, ז'אן-מישל אולאס, לתפקיד המנהל הספורטיבי.
המטרה הראשונה של הקבוצה הייתה להעפיל מליגת המשנה בחזרה לליגה הבכירה, ותחת לקומב מונה המאמן ריימונד דומאנק.
השניים הובילו את ליון כבר בעונת לעליית ליגה.
לאחר 14 מחזורים בעונת , בעקבות תבוסת 0–7 של ליון לאוסר, הוחלט לפטר את המאמן גי סטפן, ולתפקיד התמנה המנהל הספורטיבי לקומב, על אף שלא היה לו כלל ניסיון אימון.
באותה עונה הוביל לקומב את קבוצתו למקום השמיני בטבלה, הרחק מקרבות התחתית.
הוא הוסיף לשפר את קבוצתו לאורך הקדנציה, ולאחר שהוביל אותה למקום השישי בעונת , הוביל לקומב את ליון פעמיים ברציפות למקום השלישי, המקנה כרטיס לליגת האלופות.
בסיום עונת , ובעקבות הלחץ מתפקיד המאמן, החליט לקומב לעזוב את התפקיד, ובמקומו מונה ז'אק סנטיני.
גם לאחר עזיבת תפקיד המאמן, נותר לקומב במערכת, בתפקיד יד ימינו של הנשיא אולאס.
תפקידו הרשמי בקבוצה הוא מנהל הקבוצה והיועץ לנשיא, ועל אף שאינו מחזיק בסמכויות ביצועיות בקבוצה, עומד לקומב מאחורי חלק מההחתמות המשמעותיות ביותר של ליון בשנות ה-2000, בהם מחמדו דיארה, מייקל אסיין והברזילאים פרד, אדמילסון וז'וניניו.
ב-25 במרץ 2013 עורר לקומב סערה בעקבות אמירות שובניסטיות שהשמיע במהלך מסיבת עיתונאים.
כשנשאל על ידי כתבת רדיו מקומית לגבי הביקורת שספג אז החלוץ הצרפתי קרים בנזמה, ששיחק בעברו בליון, ענה לקומב: "אני לא מדבר עם נשים על כדורגל, תחזרו למטבח.
ככה אני רואה את הדברים".
בעקבות הסערה התקשורתית שהתעוררה בעקבות הדברים, התנצל לקומב רשמית.
ברנאר קזנב הוא פוליטיקאי צרפתי, חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, שכיהן כראש ממשלת צרפת בשנים 2016–2017.
קזנב נולד בשנת 1963 בעיר סנליס שבמחוז אואז, בצפון צרפת.
אביו ז'ראר עבד כמורה באלג'יריה, ובהמשך עבר לסנליס.
אמו דניאל הייתה "מרקסיסטית ושמאלנית", ואביו שימש כאחראי מטעם המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית במחוז.
ברנאר קזנב למד במכון למדעי המדינה בבורדו.
תוך כדי הלימודים החל בפעילות פוליטית כשעמד בראש הסניף המקומי של צעירי תנועת השמאל הרדיקלי בצרפת, ואף נכנס לתפקיד במשרד המרכזי של תנועת השמאל הרדיקלי.
בתום לימודיו הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
בתחילה עבד כמשפטן ב"בנק העממי", ובהמשך פנה לעבוד בלשכות של שרים מהמפלגה.
כאיש הממסד וכמקורב לאנשיו של לורן פביוס עבר קזנב בשנת 1994 לקנטון אוקטוויל שבמחוז מאנש כדי למנוע את פיצול הכוחות הסוציאליסטיים במקום, פיצול שהוביל להפסד בבחירות המקומיות הקודמות.
קזנב נבחר למועצה המחוזית ולראשות העיר אוקטוויל הסמוכה לשרבור, וב-1997 נבחר לראשונה לאספה הלאומית הצרפתית מטעם המחוז.
כראש עיר הוביל קמפיין בשם "שרבור הגדולה" הקורא לאיחוד רשויות של שרבור עם הערים שסביבה; הקמפיין הצליח והאיחוד התבצע בשנת 2000. שנה לאחר האיחוד נבחר קזנב לעמוד בראשות העירייה המורחבת החדשה, שנקראה "שרבור-אוקטוויל", תפקיד בו כיהן עד לכניסתו לממשלה בשנת 2012. במקביל המשיך גם בקריירה המשפטית ונרשם כעורך דין ב-2003.
מאז 1998 השתתף קזנב בוועדת החקירה הפרלמנטרית של האספה הלאומית בנוגע לרצח העם ברואנדה.
בין 2012–2013 כיהן קזנב כשר ממונה לעניינים אירופיים בממשלתו של ז'אן-מארק ארו, ובשנה הבאה התקדם לתפקיד שר ממונה לתקציב המדינה.
בשנת 2014 מונה לשר הפנים הצרפתי וכיהן במשרה זו בממשלות מנואל ואלס הראשונה והשנייה.
בעת כהונתו כשר פנים התרחשו מספר אירועי טרור חמורים בצרפת, בהם הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", פיגועי נובמבר 2015 בפריז ופיגוע הדריסה בניס.
מתוקף תפקידו כשר הפנים וכאחראי על המשטרה עמד קזנב למעשה בראש המאבק בטרור בצרפת.
על תפקידיו המסורתיים של שר הפנים נוספו והתרבו מטלות הקשורות לביטחון פנים, הכוללות היערכות ומניעת אירועי טרור ומצוד אחר טרוריסטים, וכתוצאה מהמצב הביטחוני הורחבו הסמכויות ואפשרויות הפעולה של משרד הפנים.
בין הצעדים שננקטו: חיזוק שיתוף הפעולה עם מדינות אחרות באיחוד האירופי במאבק בטרור, וכן הרחבה משמעותית של פעילות איסוף המודיעין והמעקב.
בעקבות הפיגועים נקשר שמו גם במחדלים שהיו כרוכים בטיפול המשטרתי בפיגועים.
נושאים נוספים בהם עסק כשר פנים היו משבר ההגירה באירופה וההתמודדות עם הפליטים שהציפו אותה, חלקם פליטי מלחמת האזרחים בסוריה, וכן המשך הדיון הציבורי על האיסור על לבישת בורקה במרחב הציבורי בצרפת.
בדצמבר 2016 מונה קזנב לראש הממשלה, על ידי נשיא צרפת פרנסואה הולנד, לאחר שראש הממשלה הקודם מנואל ואלס הודיע על התפטרותו לשם התמודדות על נשיאות המדינה.
כחצי שנה לאחר המינוי הסתיימו הבחירות לנשיאות צרפת 2017 ואיתם הסתיימה כהונתה של הממשלה ושל קזנב.
לאחר סיום תפקידו כראש הממשלה חדל קזנב לשמש בתפקידים ציבוריים והחל לעבוד במשרד עורכי דין בפריז.
מלבד זאת הוא מרצה בקורס לתואר שני במכון למדעי המדינה פריז.
ברנאר וַנדֶרמֶרשׁ (Bernard Vandermeersch; 1937 – ) הוא פלאואנתרופולוג ופרהיסטוריון צרפתי המתמחה בחקר האדם הניאנדרטלי.
ונדרמרש נולד בעיר וֶרוויק בחבל נור–פה-דה-קאלה שבצפון צרפת.
למד זואולוגיה, גאולוגיה ופלאונטולוגיה בסורבון ואת עבודת הדוקטורט עשה בהנחיית הפלאואנתרופולוג Jean Piveteau .
בשנים 1964–1983 חקר ולימד במסגרת המעבדה הפלאונטולוגית של בעלי חוליות באוניברסיטת פייר ומארי קירי.
משנת 1983 ועד לפרישתו ב-2001 כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בורדו והקים בה את המעבדה האנתרופולוגית.
ונדרמרש יצר את יחידת המחקר "מוצא ואבולוציה של ההומו ספיינס" במרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת .
ברנאר ונדרמרש התמקד בחקר התרבות המוסטרית (התקופה הפלאוליתית התיכונה) בשני אזורים – דרום-מערב צרפת והמזרח הקרוב, ובשתי אוכלוסיות – האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני המוקדם, והתעניין ביחסים האפשריים ביניהם (כגון רביית-כלאיים ותירבוּת) וכן בשאלת היכחדותם של הניאנדרטלים.
בישראל לקח חלק בחפירות באתרי מפתח של התקופה הפלאוליתית התיכונה במסגרת תוכנית המחקר שהוביל בשנים 1964–1980 בנושא "התפתחות אוכלוסיות ותרבויות במזרח הקרוב מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה ועד ראשית התקופה הפלאוליתית העליונה".
בשנים 1965 עד 1979, בהפסקות, ניהל את החפירות במערת קפזה.
בשנים 1982–1990 השתתף בחפירות במערת כבארה בצוות עם עופר בר-יוסף וברוך ארנסבורג וחקר לצדם גם במערת היונים.
ברנאר ונדרמרש הדגים במחקריו נוכחות בו-זמנית של בני אדם מודרניים (אנטומית) מוקדמים ושל הניאנדרטלים המאוחרים בתקופה הפלאוליתית התיכונה באזורים הללו.
בצד עבודתו באקדמיה שימש ונדרמרש בשנים 1972–1984 כמנהל העתיקות הפרהיסטוריות בחבל פואטו-שראנט וכן פעל ביחידה להיסטוריה ולפרהיסטוריה של "הוועדה לעבודות היסטוריות ומדעיות" , מוסד מחקר הכפוף למיניסטריון החינוך של צרפת ומטרתו, בין היתר, לקדם את עבודתן של אגודות מדעיות.
ונדרמרש יסד יחד עם ז'אן פרו את כתב העת Paléorient העוסק בפרהיסטוריה של דרום-מערב אסיה.
הרב ברנאט זינגר (בהונגרית: Singer Bernát; שאטוראליאויהיי, 5 בדצמבר 1868 – סובוטיצה, 21 ביוני 1916) היה רב ותאולוג הונגרי.
הוא בנו של הרב ישראל זינגר.
ברנאט זינגר נולד כאמור בשאטוראליאויהיי, לשם עברו הוריו מסגד.
בין 1887 לבין 1893 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1892 נחנך כדוקטור למדעי הרוח בבודפשט, ובשנת 1894 קיבל סמיכה לרבנות.
תחילה כיהן כרב בעיר טפולצה במשך שמונה שנים ואחר כך משנת 1902 עד מותו כרב ראשי בסובוטיצה.
מאמריו פורסמו בכתבי העת "שוויון" (Egyenlőség), "עבר ועתיד" (Múlt és Jövő), ב"אוטונומיה" (Autonómia), בסקירה היהודית-הונגרית, ב"מחוז זמפלן" (Zemplén Vármegye), ב"באצ'קאי הירלפ" (Bácskai Hirlap), ב"יומן מחוז באץ'" (Bácsmegyei Napló) וב"טפולצה והאזור" (Tapolca és Vidéke).
הוא היה אחד המחברים והמתרגמים של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים (1906).
שתי דרשות בבית התפילה היהודי בטפולצה.
הציונות ממנקודת מבט של הפטריוטיות.
סיבותיה, מטרותיה, אויביה והתנגדויותיהם של אלה.
29 במאי) היה תועמלן סוציאליסטי יהודי-הונגרי, עובד דפוס חבר במועצה הממשלתית המהפכנית (ממשלה) ברפובליקה הסובייטית ההונגרית.
ברנאט קונדור נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה קוהן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן) ושל ינקה מאייר.
לפני שהפך למזכיר הקואופרטיב הצרכני הכללי עבד כפקיד ביומון נפסבה.
ב-21 בפברואר 1914 נשא לאישה את יוליאנה שימון, בתם של יוז'ף שימון ושל יוליאנה גאל בבודפשט.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, החל מ-3 באפריל, בנוסף לארתור אילש (מקודם בראון) ומור ארדיאי, הוא היה קומיסר העם לאספקת מזון והחל מ-5 באפריל לאספקה ציבורית.
לאחר נפילת הרפובליקה היו נגדו כמה תביעות, בהן הואשם, בין היתר, בהסתה וברצח.
הוא ברח לווינה, משם כתב מכתב השמצה לג'רג' לוקאץ' בשנת 1920 יחד עם שאנדור וינצה.
בהמשך חזר להונגריה והפך למנכ"ל חברת קורווין (Corvin), המכון לביטוח הפועלים.
ברנאט קונדור הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
חוויות תועמלנות; דברי מבוא ארנה גרמי; פגסוס, וינה - לייפציג, 1923 (הופיע גם בגרמנית)
אירועים שהתרחשו ; בודפשט, 1939
ברנאט ניי (בהונגרית: Ney Bernát; 5 באפריל 1863, פאפה – 12 באפריל 1938, בודפשט) היה זמר אופרה (בריטון, בס בריטון) יהודי-הונגרי.
ברנאט ניי הוא סבו של המלחין איבאן ארד.
ברנאט ניי נולד במשפחה יהודית לאיגנץ ניי ושרולטה וייס.
דוד ניי (זמר אופרה 1905–1945) הטנור היה אחיינו
בשנת 1882 הפך לחבר במקהלת התיאטרון הלאומי בבודפשט ומשנת 1884 גם במקהלת בית האופרה של בודפשט.
במקביל לעבודתו זו השלים את מחלקת האופרה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בין השנים 1888–1890 (אז היה שמו "האקדמיה לבמה")
הוא מונה לזמר פרטי של בית האופרה בשנת 1892 ונותר חבר בלהקה עד 1925. בנוסף לתפקידים הגדולים, מילא תפקידי קומפרימריו (קומפיומריו הוא תפקיד משנה קטן באופרה או זמר ששר תפקידים אלה).
ניי היה אחד הזמרים העסוקים ביותר בבית האופרה של בודפשט.
בין השנים 1896–1932 היה מרצה מחליף באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
פרנץ ארקל: לאסלו הוניאדי - פאלאטין גארה
פוצ'יני: מנון לסקו - פונדקאי
וגנר: לוהנגרין - הנריק הראשון
וגנר: זהב הריין - דונר
ברנאר פיקאר היה שרטט, חרט ומאייר ספרים צרפתי שפעל באמסטרדם ב.
נודע בעיקר בשל עבודותיו על טקסים דתיים ומנהגים תרבותיים של עמים שונים.
פיקאר נולד בפריז, למד ציור ופיסול ב .
ב-1696 עשה את החורף באנטוורפן וקיבל הזמנות עבודה רבות בטרם חזר לצרפת בסוף 1698. בפריז ניהל את סדנת האמנות של אביו, ולאחר מות אשתו וילדיהם, עקר להאג יחד עם הביבליוגרף פרוספר מרשאן בשל אווירת החופש הדתי ששררה ברפובליקה ההולנדית.
שם הצטרפו לקבוצת אמנים שנמלטו לרפובליקה מסיבות דומות.
ב-1711 עברו פיקאר ומרשאן לאמסטרדם.
ב-1712 נישא בשנית לאנה וינסנט בהארלם, התאזרח באמסטרדם והצטרף לגילדה מקומית.
פיקאר נודע בעיקר בשל ספרו "Cérémonies et coutumes religieuses de tous les peuples du monde" (בתרגום חופשי: "טקסים ומנהגים דתיים של כל העמים בעולם"), שיצא לאור בכמה כרכים החל מ-1723 וכלה ב-1743. הספר כלל 266 תחריטים שתיארו טקסים של יהודים, נוצרים, הינדים, מוסלמים ועמי אסיה ואמריקה.
ליצירתם, הסתמך פיקאר על תיאורים של נוסעים וסוחרים ועל אוספים של פסלים הודים.
הספר זכה להצלחה רבה, למרות שספג גינויים מהכנסייה הקתולית.
פיקאר אייר גם ספרים רבים נוספים, בשיתוף עם אמנים מקומיים כמו חרארד הוט וארנולד הוברקן.
וב-1723 פתח בית ספר לאמנות התחריט.
פיקאר מת ב-1733 ונקבר בכנסייה הוולונית באמסטרדם .
הוא הותיר אחריו אוסף גדול של רישומים ותחריטים.
ברנאט גרוס (בהונגרית: Grosz Bernát; סקשפהרוואר, 15 במרץ 1868 – אושוויץ, 17 ביוני 1944), היה יהודי-הונגרי, לשעבר הבעלים של "מלון העיט השחור" (Fekete Sas Szálló) בסקשפהרוואר, בונה בית הקולנוע הראשון בסקשפהרוואר.
גרוס היה סוחר הברזל והמכונות המכובד בעיר הגדולה בת ה-96,000 תושבים, תומך נלהב של תרבות.
כאחד האזרחים העשירים ביותר של העיר, הוא לקח חלק פעיל לא רק בחיים הציבוריים של העיר, אלא גם של המדינה כולה.
ברנאט גרוס נולד במשפחה יהודית ומ-1878 עד 1885, היה תלמיד בבית הספר התיכון המלכותי הממלכתי ההונגרי הריאלי שהיה אז רק בן שבע כיתות, שם למד את יסודות הגרמנית והצרפתית, וככל הנראה קיבל ידע מסוים במוזיקה, אולי גם בחינוך מוזיקלי.
לאחר שלמד את היסודות המקצועיים, ברנאט גרוס יצא לסיור לימודי מחוץ להונגריה למשך כשלוש שנים ככל הנראה לאזור דובר גרמנית, כך שלא רק הרחיב את הידע שלו בקשר לסחורות ומוצרי הברזל, אלא גם הצליח להגיע לרמה גבוהה של דיבור ויכולת ניהול משא ומתן בגרמנית.
אין מידע לגבי השלבים הספציפיים של הכשרתו המקצועית, שבמהלכם רכש גם את הקשרים העסקיים יקרי ערך שלו, אך בנוסף לחברות שעסקו בתעשיית הברזל, ככל הנראה ביקר גם במפעלי זכוכית גדולים בצ'כיה ובמפעלי פורצלן חשובים בגרמניה.
הוא חזר לסקשפהרוואר ב-1893, התחתן כעבור שנה והוליד ארבעה ילדים.
הוא החל לעבוד כעוזר בחנות הפורצלן והזכוכית של אביו, בבניין הסמוך ל"מלון פקטה שאש" (מלון העיט השחור) ברחוב שאש.
באותה תקופה כבר עבד שם אחיו הגדול, אלדאר אדולף, שהיה מבוגר ממנו בשמונה שנים, ומשנת 1905 הוא נרשם רשמית כבעלים משותף של החברה הנקראה "יוז'ף גרוס ובנו" (Grosz József és Fia).
ברנאט גרוס עבד בחנות במשך עשר שנים, שם שיכלל את הידע המקצועי שלו, צבר ניסיון ואף עבד בתחום העסקי-כלכלי.
ב-1903 הקים חברה עצמאית ברחוב ראץ 5 (Rác u.
פתח את חנות הברזל וחומרי הבנייה הראשונה בעיר הולדתו, מאוחר יותר גם ברחוב נאדור (Nádor u) פתח חנות לחומרי בניין.
הוא רתם עצמו לעבודה במרץ רב, ומשנת 1905 כבר היה פעיל גם כסיטונאי.
הצלחה עסקית גם אפשרה לו לבצע השקעות גדולות נוספות.
אנחנו יכולים רק לנחש מדוע הגיש הצעה כקונה כאשר מלון העיט השחור הוצע למכירה בסוף 1909. ברנאט גרוס היה תחילה מחצית הבעלים ושנה לאחר מכן הבעלים היחיד של מלון בשווי 120,000 קרונות.
גרוס לא רק תמך בהתלהבות במוסדות התרבות והחינוך, הוא גם לקח תפקיד בחיי הקהילה היהודית הגדולה בעיר.
כחבר בהנהגת הקהילה, הוא שימש כסגן נשיא בחברה קדישא.
זו פעלה בסקשפהרוואר מאז 1858, ולא דאגה רק לקבורה, אלא טיפלה גם בסובלים ממחלות קשות, עזרה לאבלים וליתומים.
אחת מתרומתו של ברנאט גרוס ב-1926 הייתה כנראה קשורה למוסד חשוב זה.
הוא בנה שער חדש וגדר חדשה לבית הקברות היהודי בעיר.
הגדר והשער הקיימים עד היום הם העדות הפיזית היחידה שנותרה מעסקיה של משפחת סוחר הברזל גרוס.
איש העסקים המכובד נבחר ל:
נציג במועצת העיר בשנת 1914
היה חבר במועצת הרשות המחוקקת ובוועדותיה
חבר בארגונים מקצועיים רבים נוספים וכיהן כחבר הנהלה במספר מקומות
היה המייסד של איגוד הקמעונאים של סקשפהרוואר ומחוז פייר ונשיאו במשך שתי קדנציות
היה סגן הנשיא של סוחרי הברזל ההונגריים הלאומי,
חבר בלשכת התעשייה והמסחר של בודפשט,
נשיא מועצת הפיקוח של ביטוח העבודה המחוזי של העיר
נשיא איגוד השוק והסחר ההוגן של סקשפהרוואר ונשיא איגוד סוחרי הברזל הכפריים
נשיא מועצת המנהלים של OMKE (התאחדות הסחר הלאומית ההונגרית)
חבר במועצת המנהלים של MABI (המוסד לביטוח עובדים פרטיים)
נשיא החברה לעזרת אנשים הדדית, שנוסדה ב-1870, שתמכה ברכישה ובבנייה של נדל"ן לעיר.
עבור דיירים עם הכנסה נמוכה יותר
בשנת 1927, הוא נבחר כחבר ועד ולאחר מכן סגן נשיא התאחדות המתנדבים לכבאות והצלה
חבר מועצת המנהלים של מפעל הדשנים של הונגריה, (Spódium Factory ו-Taurus Rt)
של אגודת הספורט PLTE ו-KÉKOSZ
נשיא אגודת האומנים והסוחרים הלאומית