tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במטרה להעניק ליהדות הליברלית ביטוי מאורגן יותר, מונטגיו פרסמה מאמר בינואר 1899 הסוקר את "האפשרויות הרוחניות של היהדות כיום" בו ביקשה מכל היהודים המחויבים מבחינה דתית לסייע לה ליצור אגודה שמטרתה לחזק את חיי הדת של הקהילה האנגלו-יהודית דרך הפצת תורת היהדות הליברלית.
היא ציינה כי חברות באגודה לא בהכרח תפגין נאמנות ליהדות הליברלית, אלא תכיר ביכולתה לעורר בתוך יהודים רבים תחושה של רוחניות ואחריות אישית כלפי אלוהים.
בשנים 1901–1902 ביססה מונטגיו את היסודות להקמת הברית הדתית היהודית בלונדון והאיחוד הקים את בית הכנסת הראשון של היהדות הליברלית בבריטניה ועזר לייסד בשנת 1926 את האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
מונטגיו סייעה בהקמת בתי כנסת רפורמיים ברחבי בריטניה, לעיתים קרובות כשהיא בתפקיד הנשיאה או היו"ר.
בשנת 1928 היא הפכה לראש הקהילה היהודית הליברלית המערב מרכזית בשנת 1928, תפקיד שקיבלה באופן רשמי בנובמבר 1944 והחזיקה בו עד מותה ב 1963.
מונטגיו שהגתה את הרעיון לאיגוד העולמי בשנת 1925 הפכה למזכירתו הכללית ולממונה על ענייני היומיום משנת 1926 ועד 1959 (שבמהלכן משרדי האיגוד היו ממוקמים בביתה).
היא ארגנה את הכנס העולמי בברלין בשנת 1928 ובמהלכו הייתה האישה היהודייה הראשונה (ייתכן שאף האישה הראשונה) שעמדה על דוכן הנואמים ודרשה בגרמנית על "יהדות אישית".
בזכות מאמציה מספר מחוזות האיגוד גדל בהתמדה ונוצרו קהילות חדשות של יהדות ליברלית באירופה, דרום אמריקה, ישראל, דרום אפריקה ואוסטרליה.
בשנת 1955, בעקבות פרישתו של הנשיא השני ליאו בק, עקב בעיה בריאותית, שימשה מונטגיו, שהייתה בשנות ה-80 לחייה, במשך מספר שנים (1955-1959) כנשיאת האיגוד, וכשהמטה הועבר לארצות הברית בשנת 1959 היא מונתה לנשיאה של כבוד לכל החיים ונבחרה ליו"ר המועצה האירופאית החדשה.
מונטגיו קיבלה את אות מסדר האימפריה הבריטית ובנוסף הייתה חלק מההיסטוריה החילונית בבריטניה, כשבשנת 1919 הפרלמנט של בריטניה העביר חוק המאפשר לנשים להיות שופטות, היא הייתה אחת השופטות הראשונות שמונו, והפכה לשופטת בבית המשפט לנוער בלונדון, זאת בהמשך לעיסוקה הרב בעבודה סוציאלית בסיוע לבני נוער, ובייחוד לנערות יהודיות.
ליליאן לוּקס (בורשטיין) הייתה שחקנית, תמלילנית וזמרת יידיש אמריקאית-ישראלית.
אשתו של פסח בורשטיין ואמו של מייק בורשטיין.
נולדה כליליאן סילביה לוקשבסקי בברוקלין למשפחה יהודית, בגיל שבע כבר שיחקה בתיאטרון האמנותי היידי (Yiddish Art Theater).
בגיל 14 השתתפה בוודוויל כרקדנית וזמרת והשתתפה בתוכניות רדיו.
כמו כן הופיעה בבתי הנופש בהרי קטסקיל ("חגורת הבורשט") ביחד עם דני קיי הצעיר.
ב-1938 שכר אותה פסח בורשטיין כחברה בלהקתו לקראת נסיעתה לסיבוב הופעות בפני קהילות יהודיות בדרום אמריקה.
פסח ולילי, שהייתה צעירה ממנו בעשרים ושתיים שנים, נישאו במונטווידאו שבאורוגוואי.
בשנת 1939 יצאו בני הזוג לסיבוב הופעות בפולין.
בגין חוסר השקט באזור, הציע להם חבר בסגל הדיפלומטי לקחת חופשת קיץ מהופעות, והם עזבו לארצות הברית ימים ספורים בטרם הפלישה הגרמנית.
(לפי דבריה בתוכנית טלוויזיה ששודרה בישראל הם עזבו כי הייתה לה תחושה שעדיף לצאת את פולין חזרה הביתה עקב רוח המלחמה שנשבה אז בפולין למרות שבעלה לא רצה לצאת.
הם הפליגו בספינה פילסודסקי ונתנו שם הופעה.
בסיום ההופעה עלה הקברניט על הבמה והודיע בפולנית שפולין נכבשה באותו היום).
הלהקה שיחקה בתיאטראות יידיש באפר איסט סייד בשדרה השנייה במנהטן.
בשנת 1945 נולדו לפסח וליליאן תאומים, סוזן ומייקל (לימים השחקן הנודע מייק בורשטיין).
כשהתאומים הגיעו לגיל שבע הם החלו להופיע בהצגה "חתונה בעיירה" והצגות נוספות ביידיש ברחבי העולם.
למרות שסוזן לא נשארה בעסקי המשחק, המשפחה הופיעה רבות גם ברצועת הבורשט, ובורשטיין פתח את התיאטרון שלו, "ההופקינסון", בברוקלין.
להקתו (שהתפרסמה כ"ארבעת הבורשטיינים", כשהתאומים מופיעים תחת שמות הבמה "מוטל'ה וזיסל'ה") זכתה לשבחי הביקורת ובברודוויי ובישראל עבור הביצוע ל"שירי המגילה" של איציק מאנגר.
אחרי השואה, בשל ירידה דרסטית במספרי קהל היידיש, בורשטיין מצא קהל בדרום אמריקה ומזרח אירופה וכן בישראל.
ב-1962 עלתה המשפחה לישראל, אך מאוחר יותר עזבו פסח ולילי את הארץ בשל המס שהוטל על התיאטרון היידי במטרה לקדם את השפה העברית.
לוקס נפטרה בשנת 2005, בגיל 87. נקברה לצד בעלה בבית הקברות מאונט הברון שברובע קווינס בניו יורק.
במלאת 100 שנה להולדתו של פסח בורשטיין ביים הבמאי ארנון גולדפינגר סרט תיעודי על חייהם ועל הקריירות של משפחת בורשטיין בשם "הקומדיאנטים", שזכה בפרס אופיר בקטגוריה שלו.
געשפילט א לעבן, תל אביב: [חמו"ל] (דפוס מ' חמיאל), תש"ם 1980. ("כל חיי במה"; פסח בורשטיין בשיתוף עם ליליאן לוקס)
ליליאן דברה "פוקי" ווטסון-ריצ'רדסון היא שחיינית עבר אמריקאית.
אלופה אולימפית במשחה ל-200 מטר גב ושיאנית עולם.
ווטסון נולדה במינאולה, שבמדינת ניו יורק.
היא התאמנה בהדרכתו של ג'ורג' היינס, שאימן מספר אלופים אולימפיים כמו דון שולנדר, דונה דה וארונה, דיק רות', מארק ספיץ, קלאודיה קולב, דבי מאייר, ג'אן האן, קארן מו ועוד.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה ווטסון במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם שרון סטודר, דונה דה וארונה וקתי אליס בשיא עולם חדש של 4:03.8 דקות, לפני אוסטרליה (4:06.9 דקות) והולנד (4:12.0 דקות).
היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:00.7 דקות.
נוסף לכך, היא שחתה בשלב המוקדמות את סגנון החופשי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ולמרות שהרביעייה האמריקאית זכתה במדליית זהב, באותה העת שחיינים שלא שחו בשלב הגמר לא זכו במדליות.
בתחרות שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-19 באוגוסט 1966 קבעה ווטסון במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:10.5 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-6 שנים של דון פרייזר מאוסטרליה (2:11.6 דקות).
שיא זה החזיק מעמד שנה ונשבר על ידי בת ארצה פם קרוז (2:09.7 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה ווטסון בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.57 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.54 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה ווטסון במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 2:24.8 דקות, לפני אליין טאנר מקנדה (2:27.4 דקות) ובת ארצה קיי הול (2:28.9 דקות).
לאחר המשחקים האולימפיים החלה ווטסון לאמן בדרום קליפורניה.
בשנת 1971 נישאה ווטסון לד"ר אלן ריצ'רדסון, שהיה חלוץ בתחום רפואת ספורט לשחיינים.
ווטסון קבעה 7 שיאי עולם, מהם שיא עולם אחד אישי במשחה ל-200 מטר חופשי ו-6 שיאי עולם במשחי שליחות, 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב.
נוסף לכך, היא קבעה 42 שיאי ארצות הברית בסגנון החופשי ובסגנון הגב.
בשנת 1984 זכתה ווטסון להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
לילי צָדֶק (Lili Zadek; 29 בינואר 1893 – 3 ביוני 1969) הייתה אמנית, מעצבת גרפית, מורה ועובדת סוציאלית ישראלית, אשת תנועת העבודה הארץ-ישראלית.
לילי צָדֶק נולדה ב-1893 בברלין בירת גרמניה, בת למשפחתה ברלינאית משכילה, רחוקה מן היהדות.
אביה, איגנץ צדק סניור, היה רופא וחבר מועצת עיריית ברלין מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בין באי ביתה היו אנשי תרבות רבים, בהם הציירת קתה קולוויץ, שאצלה למדה לילי ציור.
אחיה של לילי, ולטר צדק, היה צלם ארץ-ישראלי בשנות ה-30 של המאה ה-20 ולאחר זאת סוחר בספרים עתיקים בתל אביב.
דודה (מנישואים לאחות אביה) היה הסוציאליסט אדוארד ברנשטיין.
בצעירותה הייתה חברת האגודה החלוצית "עולי ציון" בברלין, והתרועעה עם חבורת ציונים ברלינאים, בהם מרטין בובר, קורט בלומנפלד, פליקס רוזנבליט וזלמן רובשוב.
לפני עלייתה ארצה יצאה להכשרה חקלאית בכפר גרמני.
על אף הכשרתה ונטייתה לאמנות, מיעטה לעסוק בה והעדיפה להקדיש את חייה לתועלת הציבור הארץ-ישראלי.
עבדה כגננת, כמורה לאנגלית, לציור ולמלאכת יד וכעובדת סוציאלית.
ברל כצנלסון פנה אליה בבקשה לעצב את אותיות הסמליל של עיתון דבר לגיליונו הראשון של שיצא ב-1 ביוני 1925. בהמשך עיצבה לבקשתו את אותיות הכתובת על מצבת רחל המשוררת, ולאחר מותו, את האותיות על מצבתו של ברל כצנלסון עצמו.
לילי צדק תרגמה ב-1940 את ספר-הילדים הנודע "יהושע הפרוע" מאת הרופא, הצייר והמשורר הגרמני היינריך הופמן.
היא עשתה זאת תוך שימוש בחתימה "ל"צ", וכך יצא שהתרגום יוחס עד 2013 למתרגם אלמוני.
נפטרה ב-1969 בדירתה שבחולון, ונקברה בבית עלמין הדרום.
הניחה בת מאומצת שלה שני ילדים.
לילי רייב היא שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאית ממוצא יהודי, מועמדת פרס טוני על משחקה במחזה "הסוחר מוונציה" לשנת 2011.
לילי רייב נולדה באפר וסט סייד בניו יורק סיטי, ניו יורק, בתם של השחקנית ג'יל קלייבורג והמחזאי דייוויד רייב.
יש לה אח צעיר יותר, מייקל, הוא שחקן ומחזאי, ואח למחצה הבוגר ממנה מנישואיו הראשונים של אביה, ג'ייסון, הוא מוזיקאי.
אביה הוא קתולי סבה מצד אמה היה יהודי, וסבתה מצד אמה הייתה פרוטסטנטית.
רייב גדלה בעיירה בדפורד שבמדינת ניו יורק, ועברה ללייקוויל, קונטיקט כשהייתה בכיתה ז'.
שם, היא למדה בבית הספר הוצ'קיס.
רייב למדה ריקוד במשך עשר שנים.
היא לימדה בלט במחנה קיץ לאומנויות בקונטיקט כאשר פנה אליה מדריך המשחק של המחנה, שביקש ממנה לבצע מונולוג בהפקה הגמר.
רייב ביצעה מונולוג מהמחזה "פשעים שבלב"" מאת בת' הנלי.
היא הצהירה, "זה היה הרגע הזה, בביצוע המונולוג הזה, שגרם לי לחשוב, 'אולי זה מה שאני רוצה לעשות'." לאחר מכן המשיכה רייב ללימודי משחק באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם סיימה את לימודיה ב-2004.
רייב נכנסה לתודעה כשהשתתפה בסרט "חיוך של מונה ליזה" בשנת 2003. בשנת 2005 השתתפה בהעלאה המחודשת של ברודוויי למחזה "מגנוליות מפלדה" ולאחר מכן במחזה "התוכנית האמריקנית".
בחודשים יוני ויולי 2010, רייב שיחקה את "פורשיה" בהצגה "הסוחר מוונציה" של ויליאם שייקספיר בתיאטרון הסנטרל פארק בניו יורק.
רייב הייתה מועמדת לפרס טוני בקטגוריית השחקנית הראשית על תפקיד זה.
היא המשיכה בתפקידה של פורשיה כאשר ההצגה עברה לברודוויי בחודש נובמבר 2010, והמשיכה בתפקיד זה גם בשנת 2011. משנת 2011 רייב נכנסה לקאסט הקבוע של סדרת הטלוויזיה האנתולוגית "אימה אמריקאית" של המפיק ראיין מרפי.
החל מ-2012 רייב נמצאת בזוגיות עם השחקן האמיש לינקלייטר.
בדצמבר 2016 פורסם כי רייב מצפה לילדה הראשון עם לינקלייטר.
רייב ילדה את בתם הראשונה במרץ 2017. ביוני 2020, לזוג נולדה בתם השנייה.
בספטמבר 2021, רייב הכריזה על הריונה השלישי.
שנה סרטתפקידהערות 2001 Never Againטס 2003 חיוך של מונה ליזהסטודנטית לאמנות 2006 A Crimeסופי 2007 אהבה בתפריטברנדט 2008 מה בדיוק קרה?
(אנ')דון The Toe Tacticמונה פיק 2010Weaknessקתרין בראון כל הדברים הטוביםדבורה לרמן 2011 Letters from the Big Manשרה 2013 Redemption Trailאנה קול Aftermathסמנת'ה 2014שובר את הכליםג'ואן טארג 2016 הצעיףשרה הופ מיס סטיבנסרייצ'ל סטיבנס 2017 יציאות זהבסםחלום ליל קיץהלנה2018סגן הנשיאקארן2019Sgt.
Will Gardnerמארי-אן מאק'י למצוא את סטיב מקוויןשאנון פרייססדקג'ואנה מונרו2021מסבאה אומנתדורות'י מורינגר2024בעיירה קטנה בדקוטה הצפונית (אנ')ג'וליה ראביהגם במאית ומפיקה2025A Big Bold Beautiful JourneyTBAWe're Just Married
היקוק (אנ')תפקיד ראשי; 10 פרקים2023אהבה ומוותבטי גורמיני-סדרה2023 - הווהשרינקינגמג2 פרקים2024בחזקת חף מפשעד"ר ליז ראש4 פרקיםThe Great Lillian Hallמרגרט טאנרסרט טלוויזיה של HBO
שנה מחזהתפקיד 2005 יותר קר מכאןג'נה בראדלי מגנוליות מפלדהאנל דופוי-דסוטו 2006 בית הלבבות השבוריםאלי דאן 2008 פשעים שבלבביבי בוטראל 2009 התוכנית האמריקניתלילי אדלר 2011-2010 הסוחר מוונציהפורציה 2012-2011 סמינרקייט2011 בית הבובותנורה הלמר 2012 כטוב בעיניכםרוזלינד 2013 העלמה יוליההעלמה יוליה 2014 מהומה רבה על לא דברבאטריצ'ה 2015 סימבליןאימוג'ן
לילי שטרַסמן-לוּבּינסקי (לעיתים כונתה "לילקה" ובעברית, אַיָּלָה) (8 ביולי 1908 – 13 בנובמבר 1959) הייתה עורכת, מתרגמת ופעילה בתנועה (הציונית) הרוויזיוניסטית בפולין.
הגתה את סמל מפת ארץ ישראל השלמה ועליה זרוע אוחזת ברובה מלווה בכתובת "רק כך" שלימים אומץ כסמל האצ"ל.
נולדה בוורשה ב-8 ביולי 1908 בשם אליציה פרידברג, בת למשפחה מתבוללת ובעלת אמצעים.
אביה הנריק פרידברג היה איש עסקים.
בבית הוריה הוצגה היהדות כמכשול שיש להסתירו בבואה להשתלב בחברה הפולנית הסובבת, והיא נשלחה ללמוד בבית ספר תיכון בו למדו יהודים מעטים.
ב-1925 נסעה לצרפת ולמדה ספרות ושפות באוניברסיטה במונפלייה ובמכללת סורבון בפריז.
בצרפת נחשפה לרעיונות המהפכה, הצטרפה לתנועות למען זכויות אדם והשתלבה בחיי הבוהמה.
הייתה חברה בליגה לזכויות האזרח שחבריה החזיקו בתפיסת עולם סוציאליסטית וקוסמופוליטית.
בתום לימודיה ב-1929 חזרה לוורשה ונישאה לידיד נעוריה ד"ר הנריק שטרסמן, בכיר במשרד המשפטים וקצין מילואים בצבא הפולני.
ביתם בוורשה היה מקום מפגש תרבותי וחברתי לאנשי רוח ופקידי ממשל.
נולדו להם שני בנים: אנדז'יי (לימים גבריאל) ופיוטר (לימים אבניאל).
במהלך חייה הבוגרים חל שינוי בעמדותיה הפוליטיות.
בימים שלמדה בצרפת הזדהתה עם אידאולוגיות קוסמופוליטיות, ובתחילת שנות השלושים, במהלך ביקור בברלין בו נחשפה להתחזקות הנאציזם בגרמניה גילתה עניין ברעיון הקומוניסטי.
עם שובה לוורשה ניסתה לקשור קשרים עם הקומוניסטים בעיר.
אלה חשדו בה בגלל מעמדה הכלכלי, אך לבסוף רכשה את אמונם.
בפעילותה התמקדה בהסברה ובהדפסה של כתבי תעמולה ותרמה למפעלי צדקה.
לנוכח גילויי אנטישמיות גם בקרב חבריה הקומוניסטיים וההבנה שגם בתנועה זו לא יתקבלו היהודים כשווים החליטה ב-1934 לפרוש.
גילויי האנטישמיות בפולין והיכרותה עם זאב ז'בוטינסקי חוללו שינוי בתפיסת עולמה והיא הזדהתה עם הרעיון הציוני ועם התנועה הרוויזיוניסטית.
קשריה עם אברהם שטרן (יאיר), דוד רזיאל ונציגים אחרים של התנועה בוורשה חיזקו הזדהות זו.
ביתם של לילי והנריק שטרסמן הפך לבית ועד לשליחי האצ"ל בפולין, והזוג פעל ליצירת קשר בין ממשלת פולין לבין אנשי האצ"ל שהגיעו לוורשה.
הבית שימש גם מקום התכנסות ליהודים מקרב האינטליגנציה היהודית הפולנית שהחלו לאהוד את האצ"ל.
בפעילותו בפולין למען הארגון נעזר אברהם שטרן רבות בבני הזוג, שפתחו בפניו דלתות בקרב חוגי השלטון לרכישת נשק ותחמושת, שבקיץ 1939 עמדה על אלפי רובים, מכונות ירייה וחומרי חבלה.
לימים סיפרה על הרושם העז שהותיר עליה שטרן כ"חייל עברי" שפקודיו נכונים ללחום בעד החרות כשהם אוחזים בנשקם.
בהשפעת הרעיונות הציוניים הרוויזיוניסטים יזמה את הקמת ביטאון הארגון בוורשה, '"ירושלים המשוחררת" (Jerozolima wyzwolona, ירוזולימה ויזוולונה), שהיה לשבועון האצ"ל בפולין.
היא הייתה העורכת, מזכירת המערכת, כותבת ומתרגמת בו.
היא הגתה את הסמל שהופיע בראש העיתון: מפת ארץ ישראל השלמה ועליה זרוע אוחזת ברובה מלווה בכתובת "רק כך".
הציור הופיע לראשונה בגיליון השלישי.
לימים ציור זה אומץ כסמל הארגון הצבאי הלאומי.
סגנון הכתיבה בביטאון היה דרמטי ושילב ייאוש מגילויי האנטישמיות לצד תקווה לגבי הסיכויים למימוש דרכו האידאולוגית של האצ"ל שתביא להקמת מדינה ליהודים.
במקביל לביטאון, הקימה את מועדון "ירדן" שהיה למרכז ליהודים בוורשה והרחיב את מעגל התומכים בתפיסת העולם הרוויזיוניסטית.
בשלהי שנות השלושים פקדו את בית שטרסמן שליחי הארגון ובעזרתם נפתחו מחנות אימונים לחניכים, נרכש נשק בשביל הארגון בארץ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1939 נסעה לז'נבה, שווייץ כחברה במשלחת האצ"ל במטרה לעשות נפשות לאידאולוגיה זו בקרב הבאים לקונגרס הציוני הכ"א שדן במאבק נגד מדיניות בריטניה במנדט על ארץ ישראל, והשתתפה במסיבת עיתונאים שהציגה את מטרות הארגון.
הופעתה הייתה מרשימה, ומקרב חברי המשלחת נבחרה לשאת את מסר הארגון בצרפתית.
לימים סיפרה כי העמדות שהציגו זכו להערכה בקרב עיתונאים זרים שכן הוצגו כיהודים שאינם מבליגים ומטיפים להתנגדות פעילה כנגד שלטון המנדט הבריטי.
בדרכה לז'נבה פגשה את זאב ז'בוטינסקי בעיירה ואל לה ביין בה נפש.
היא הביעה באזניו את חששה שאם תפרוץ מלחמה לא תוכל לשוב למשפחתה בוורשה, אך הוא אמר לה כי לא תהיה מלחמה והבטיח שבעוד כמה ימים יתראו בפריז.
היא חזרה לוורשה יומיים לפני פרוץ המלחמה וגילתה שבעלה גויס לצבא הפולני.
מאוחר יותר נפל הנריק שטרסמן בשבי הרוסים ומצא את מותו עם אלפי קצינים פולנים אחרים בטבח יער קאטין.
עם חזרתה, כינסה את חברי המועדון ודיווחה על פעילותה של משלחת הארגון בז'נבה, והוציאה לאור גיליון חדש של "ירושלים המשוחררת" שבדיעבד היה לגיליון האחרון של העיתון.
עם פלישת גרמניה לפולין עברה עם שני בניה לבית חותנה בכפר קונסטאנצ'ין מדרום לוורשה, אך כעבור כמה ימים חזרה עם הבנים לוורשה.
כשלושה שבועות הסתתרו יחד עם בני משפחה אחרים במרתף הבית.
פעם אחת נאסרה על ידי הגרמנים אך הצליחה להשתחרר.
ב-4 בספטמבר 1939 ארזה יחד עם חברים את הנשק שצבר האצ"ל במחסן ברחוב צגלנה בו הוחבאו כ-500 רובים, מקלעים, אקדחים ורימונים שהיו מיועדים למשלוח לאצ"ל בארץ-ישראל.
היא העבירה את הנשק לידי מפקדת הצבא הפולני.
היא קיבלה מהקצינים הפולנים אישור על מסירת הנשק והבטחה כי יום אחד יגמול הצבא הפולני ליהודים על המחווה.
ארכיון הארגון בוורשה נטמן בכדי חלב.
במקביל, פעלה כדי לצאת עם בניה מפולין.
ב-12 בינואר 1940, כשבידה אשרת כניסה להונדורס, עלתה עמם על רכבת לווינה ומשם הגיעו לטרייסט שבאיטליה.
אחרי ארבעה חודשים וחצי באיטליה קיבלו סרטיפיקט.
ב-1 ביוני 1940 הגיעו לנמל חיפה.
גם בשנותיה בארץ ישראל, המשיכה לשמור על קשר עם אנשי רוח ואנשי צבא פולנים, וביתה בתל אביב היה מקום מפגש לחברים מוורשה.
אף על פי שהחזיקה באידאולוגיה ציונית, שמרה אמונים לשפה ולתרבות הפולנית, ולמרות כשרונה לרכוש שפות, התקשתה בשליטה בעברית.
חבריה הצברים טענו כלפיה שהגעגועים לפולין הם אלה שמקשים עליה את ההשתלבות בארץ ואמרו לה כי כך לעולם לא תצליח להיות "פטריוטית ישראלית טובה".
נישאה לעורך הדין חיים לובינסקי, מראשי הפורשים וחבר המפקדה הראשונה של האצ"ל.
הייתה פעילה בצה"ר ובמפלגת הציונים הכלליים.
לילי שטרסמן-לובינסקי נפטרה בתל אביב ב-1959 מדום לב, בגיל 51. נקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בנה גבריאל שטרסמן שימש עיתונאי ופובליציסט בעיתון "מעריב" ולאחר מכן מונה לשופט.
בנה אבניאל לטר (עיברת את שמו), עסק רוב שנותיו באבטחת התעופה הישראלית בעולם.
בתו של אבניאל קרויה על שמה.
יחד עם בעלה הראשון הנריק שטרסמן ייסדה בוורשה את המפעל הספרותי "פעמון" במסגרתו תורגמו ספרי מופת לפולנית.
עבודות התרגום והיצירות שלה זכו לשבחים.
הסופר והפובליציסט הפולני מלכיור ואנקוביץ כתב כי היא שולטת שליטה מצוינת בפולנית ומיטיבה להכיר את הספרות הפולנית אף ממנו.
לימים תיעדה את התהפוכות האידאולוגיות שעברה ברומן "הפחד הגדול" שכתבה, בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים, בו תיארה דמות בטוחה בעצמה וביכולותיה ובה בעת ביטאה חשש גדול מפני גילויי אנטישמיות.
היא כתבה את הרומן בשנות החמישים בשפה האנגלית והשתמשה בשמות בדויים.
היא התכוונה להוציאו לאור בארצות הברית.
רומן זה נחשב מקור היסטורי חשוב להיכרות עם עולמה של אישה יהודייה בת המעמד הגבוה והמשכיל בפולין, וחושף את התלבטויותיה הייחודיות כאישה וכאם.
בעבודה ספרותית זו לא ראתה את עצמה כמייצגת קבוצה או זרם, אלא כאישה שהעלתה על הכתב את מה שעברה.
לילי קרונברגר (בהונגרית: Kronberger Lily; 12 בנובמבר 1890 – 21 במאי 1974) הייתה מחליקה אמנותית על קרח הונגרייה-יהודייה, 4 פעמים ברציפות אלופת עולם (1908–1911) בהחלקה אמנותית על קרח ליחידות.
קרונברגר הייתה לאלופת העולם הראשונה של הונגריה.
באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בדאבוס שווייץ בשנת 1906, שבה נערכו לראשונה תחרויות בנפרד לנשים זכתה קרונברגר במדליית ארד בתחרות לנשים, אחרי מאדג' סיירס מבריטניה וג'ני הרץ מאוסטריה.
שנה לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בווינה אוסטריה היא זכתה שוב במדליית ארד אחרי סיירס והרץ.
באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בטרופאו צ'כיה בשנת 1908 זכתה קרונברגר במדליית זהב לפני אלזה רנדשמידט מגרמניה, המתחרה היחידה שלה.
שנה לאחר מכן, היא התחרתה לבדה והוכתרה לאלופת העולם.
בשנת 1910 היא זכתה שוב במדליית זהב לאחר שניצחה שוב את רנדשמידט.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1911 היא זכתה במדליית זהב, לפני אופיקה וון מרי הורבט מהונגריה ולודוביקה ג'קובסון מגרמניה.
בהצעתו של זולטאן קודאי, היא הייתה המחליקה הראשונה בהיסטוריה שהופיעה בתחרות החופשית עם מוזיקה.
באותן השנים (1908 - 1910) זכתה קרונברגר 3 פעמים ברציפות באליפות הונגריה בהחלקה אמנותית על הקרח.
בשנת 1997 זכתה קרונברגר להיכלל בהיכל התהילה העולמי בהחלקה אמנותית על הקרח.
ליליאן פלורנס הֶלְמַן (20 ביוני 1905, ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית – 30 ביוני 1984, טיזברי, מסצ'וסטס, ארצות הברית) הייתה מחזאית ותסריטאית יהודיה-אמריקאית, שנודעה בדעות שמאליות ובאקטיביזם פוליטי.
היא הוכנסה לרשימה השחורה של הוליווד בשיאה של הפאניקה האמריקאית מקומוניזם בין השנים 1947 ו-1952. על אף שהמשיכה להעלות מחזות בתיאטראות ברודוויי בשנות ה-50, החרם מצד תעשיית הקולנוע האמריקאית פגע בה כלכלית באופן חד.
הלמן זכתה לשבחים על הקרבת הקריירה בכך שסירבה להשיב על שאלות ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
היא הכחישה שהייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, אך רבים פקפקו בהכחשה, ובהם כתבת המלחמה מרתה גלהורן ומבקרת הספרות מרי מקארתי.
הלמן הייתה נשואה ל, הומוריסטן, תסריטאי ויחצ"ן, בין השנים 1925 ל-1932. הלמן קיימה מערכת יחסים זוגית עם הסופר דשיל האמט משנת 1931 עד מותו בשנת 1961. הם לא נישאו מעולם, משום שהאמט היה נשוי.
ב-1966 כתבה את התסריט לסרט "רדיפה" בבימויו של ארתור פן.
המוניטין של הלמן ספג מכה קשה לאחר שמרי מקארתי תקפה את אמינותה, בתוכנית הטלוויזיה המופע של דיק קאווט בשנת 1980. הלמן תבעה את מקארתי בגין הוצאת דיבה.
גם מרתה גלהורן הצטרפה להתקפה על הלמן, והוכיחה שזכרונותיה של הלמן על אודות בעלה לשעבר של גלהורן, ארנסט המינגוויי ומלחמת האזרחים בספרד היו שגויים.
אות הקין של תומכת-סטאליניזם שהותירה בה מקארתי נותר מוטבע על מורשתה של הלמן, שעדיין נתפסת כדמות שנויה במחלוקת בציבור בארצות הברית.
ליליאן קורנפלד (Lilian Cornfeld; 1 ביוני 1902 – 28 במרץ 1995) הייתה תזונאית, מדריכה בנושאי תזונה, עיתונאית, מחלוצות מחברי ספרי הבישול בישראל.
ליליאן קורנפלד נולדה כליליאן קרט (Kert) בשנת 1902 במונטריאול, קנדה, להוריה ברנארד וברטה קרט, יהודים ילידי רוסיה.
למדה לימודי הוראה ותזונה באוניברסיטת מקגיל בקנדה ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
הצטרפה לתנועת "יהודה הצעיר" במונטריאול, ובשנת 1922 עלתה לישראל.
בתחילת שהותה בארץ הועסקה כמורה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
כמו כן ניהלה את מגרש המשחקים לילדים הראשון בארץ בשם "הר ציון", שהוקם בספטמבר 1925 ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
היה זה מגרש במתכונת אמריקאית שכלל מתקנים ופעילות חינוכית, ונועד להרחיק את ילדי העיר מהשפעות הרחוב המזיקות.
בירושלים פגשה את גאליה קורנפלד, מורה, סופר, חוקר תנ"ך והיסטוריון יליד ראש פינה, בנם של אריה ושרה קורנפלד.
היא נישאה לו בשנת 1924. בנם היחיד, גבעון קורנפילד (Cornfield), חי עם משפחתו בארצות הברית.
חלק מהמשפחה עבר מאוחר יותר לקנדה.
ליליאן קורנפלד עסקה בייעוץ בנושאי תזונה לגורמים במוסדות המנדט הבריטי, הצבא האמריקאי שהוצב בארץ בזמן מלחמת העולם השנייה, הצלב האדום ואונרר"א.
במסגרת שירותה באונרר"א עם סיום מלחמת העולם השנייה, הייתה אחראית על תפעול מטבחים במחנה אל-שאט שהוקם בחצי האי סיני שבמצרים (תחת שלטון בריטי באותה עת), שסיפקו מזון לאלפי פליטים מהבלקן ששוכנו במחנה לאחר שנמלטו מארצם מפני הכיבוש הגרמני.
במלחמת השחרור שירתה קורנפלד כמתנדבת בבסיס מפקדת גדוד 53 של חטיבת גבעתי, במחנה יורם ליד באר טוביה.
היא הדריכה את צוות המטבח במקום ודאגה לשיפור תזונת החיילים.
במתקפה של שני מטוסים מצריים על הבסיס נפצעה ברגלה.
הועסקה גם כיועצת ומדריכה בויצו, ובשנת 1951 מונתה ליועצת תזונתית של מוסדות מלב"ן, בהם שהו כ-10,000 איש.
היא הדריכה את צוותי האחיות ועובדי המטבח בנושאי תזונה, אחסון מזון ובישול.
במשך מרבית חייהם התגוררו בני הזוג קורנפלד ברחוב הירקון בתל אביב.
חלק גדול מספריה הוצאו לאור בהוצאה הפרטית שהקימו, "ג.
את ספרה הראשון, כיצד מבשלים בימי מלחמה, פרסמה קורנפלד בשנת 1942, ומאז המשיכה לכתוב ולפרסם ספרי בישול עד סוף שנות השישים.
באמצע שנות השבעים ערכה סדרת ספרים בשם הבישול המשובח, בתבנית אלבומית ובהתבסס על סדרת מאכלי העמים של הוצאת Time-Life.
ספרי הבישול וההדרכה של קורנפלד, כמו גם הטורים בנושאי תזונה ובישול שפרסמה במהלך השנים בעיתונים שונים (בין היתר בפלסטיין פוסט, ג'רוזלם פוסט, הארץ ודבר), כוללים מלבד מתכונים, גם הנחיות והסברים המשקפים ראיית עולם.
היא קידמה והדגישה תבשילים ומוצרי המזון שבהם משתמשים בארצות המזרח התיכון וארצות ערב, ושאפה להנגיש את מסורת האוכל והבישול של ארצות אלו לקהל קוראיה, מתוך אמונה שהמטבח המקומי הוא הנכון ביותר.
נוסף על כך הקפידה על פירוט של הערכים התזונתיים ושיקפה גישה לפיה ניתן להסתדר עם המצרכים הקיימים ולהגיע לתוצאות נאות ללא חומרי גלם יקרים, ותוך מיחזור שאריות ושימוש בכל חלקי המזון.
קורנפלד הגישה במשך שנים פינה ברדיו בשם "בינינו לבין עצמנו - שבועון לנשים", שעסקה בנושאים כבישול ותחזוקת הבית.
בינואר 1951 קיבלה קורנפלד פנייה מוועדת יום העצמאות, שהוקמה כדי להגדיר דרכים אחידות וממלכתיות לחגיגת יום העצמאות; היא התבקשה להציע תפריט ייחודי לחג, מתוך הנחה שפרסומה כתזונאית ומדריכה בנושאי בישול ותזונה יסייעו בקבלה ציבורית של הצעותיה.
היא הציעה עוגה בצורת מגן דוד, משקה חלב ותפוזים וסוכריות בצבעי כחול לבן.
ככל הידוע, הצעה זו, כמו גם אחרות של גורמים נוספים, לא הוצאה אל הפועל.
בשנותיה האחרונות התגוררה קורנפלד במגדלי הים התיכון בבת ים.
בעלה נפטר בשנת 1989, וקורנפלד נפטרה בשנת 1995. שניהם נטמנו בבית העלמין בבית-גן, סמוך למושבה יבנאל.
בנה גבעון קורנפילד פרסם בשנת 2012 ביוגרפיה של אמו באנגלית, בשם "ליליאן - הגברת הראשונה של המטבח הישראלי".
ליליאן קורנפלד היא הסבתא-רבתא של המוזיקאית הקנדית .
ליליאן קורנפלד פרסמה כ-15 ספרי בישול, ביניהם:
כיצד מבשלים בימי מלחמה, 1942. הודפס גם בגרמנית (כנראה כדי לפנות לאוכלוסיית דוברי הגרמנית שהגיעו בעלייה החמישית).
הספר הופק על ידי העיתון "עולם האישה" בחסות ארגון "הדסה".
ספרה זה של קורנפלד היה אחד מספרי הבישול הראשונים בשפה העברית (הקדים אותו "איך לבשל בארץ-ישראל" של ד"ר ארנה מאייר שפורסם ב-1937), וכלל מתכון ראשון בעברית לחומוס.
ג'ופרי וולש (Geoffrey Walsh), המפקח על המזונות ויועץ כלכלי לנציב העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, כתב בהקדמה לספר:
אני מבשלת: ספר הבישול הארצישראלי, 1948. כולל למעלה מ-1,500 מתכונים.
הפרק הראשון מתאר את מצאי מוצרי המזון וחומרי הגלם הקיימים, השפעות המטבח המזרחי וחשיבות השימוש בירקות בתפריט.
כמו כן הוקדשו פרקים למתכוני קינוחים, סלטים ורטבים, תוך הדגשת חשיבות מראה המזון.
נכללו בו גם טבלאות ערך קלורי והנחיות להכנת קוקטיילים ומאכלי חג.
מה אבשל ממנות הצנע, 1949. התייחס לבישול בתקופת קיצוב המזון ושאף לנצל את הקיים להשגת תוצאות מיטביות.
נכתבה בו הקדמה של דב יוסף, שר האספקה והקיצוב בממשלת ישראל באותו זמן.
המטבח המשובח - הבישול בימינו, 1960. סימל את המעבר משימוש בשאריות מזון ותחליפים בעתות המחסור והמצוקה, לבישול עם מלאי המצרכים הגדל ושדרוג חוויית האוכל וההנאה ממנו.
הבישול הישראלי, 1962. יצא לאור באנגלית בארצות הברית בשם Israeli Cookery, וכלל למעלה מ-2,000 מתכונים המשקפים מאכלים של 75 עדות בישראל.
בספר פורטו גם בתי מלון ובתי אוכל ברחבי הארץ והמאכלים השונים שהם נוהגים להגיש.
הספר כולל מגוון מנות ומתייחס גם לתחזוקת המטבח ותכנוני תפריט.
לילי קינג היא שחיינית אמריקאית, היא אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה ל-100 מטר חזה ופעמיים ברציפות (ריו דה ז'ניירו 2016 ופריז 2024) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
היא פעמיים ברציפות אלופת העולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019) במשחים ל-50 מטר חזה, ל-100 מטר חזה ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ואלופת עולם (בודפשט 2022) במשחה ל-200 מטר חזה ושיאנית העולם הנוכחית במשחים ל-100 מטר חזה ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
קינג נולדה וגדלה באוונסוויל, אינדיאנה.
היא לומדת ומתאמנת באוניברסיטת אינדיאנה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן אנטוניו, טקסס באוגוסט 2015 זכתה קינג במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.69 דקות, אחרי קייטי מיילי (1:06.55 דקות).
באליפות המכללות שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה במרץ 2016 זכתה קינג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 יארד חזה בשיא ארצות הברית חדש של 56.85 שניות ובמשחה ל-200 יארד חזה בשיא ארצות הברית חדש של 2:03.59 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו באומהה, נברסקה בסוף יוני ובתחילת יולי 2016 סיימה קינג פעמיים במקום ראשון, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.20 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.08 דקות ונכללה בנבחרת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:03.35 דקות, אחרי שיאנית העולם אליה אטקינסון (1:03.03 דקות) ולפני מולי האניס (1:03.89 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:19.34 דקות.
בשלב המוקדמות היא סיימה במקום שמיני בתוצאה של 2:21.17 דקות, מאית השנייה יותר מהר מהשחיינית שאחריה.
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ביוני 2017 ושהיוותה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם, זכתה קינג ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אמריקה חדש של 29.66 שניות, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.95 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:21.83 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.11 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכתה קינג ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.44 דקות.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.12 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה קינג ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב ביחד עם ראיין מרפי, קיילב דרסל וסימון מנואל בתוצאה של 3:39.10 דקות, אחרי אוסטרליה (3:39.08 דקות) ולפני בריטניה (3:40.68 דקות).
נוסף לכך, היא פסלה בשלב המוקדמות במשחה ל-200 מטר חזה.
באליפות ארצות הברית ששימשה כמבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 זכתה קינג בשתי מדליות, זהב וכסף.
במשחקים עצמם היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:19.92 דקות, אחרי טטיאנה סקונמאקר מדרום אפריקה שקבעה שיא עולם חדש של 2:18.95 דקות ולפני אנני לזור (2:20.84 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.54 דקות, אחרי לידיה ג'קובי (1:04.95 דקות) וטטיאנה סקונמאקר (1:05.22 דקות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:05.40 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.07 דקות, 5 מאיות איטי ממדליית ארד ובמקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.40 שניות.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם רגן סמית', גרטשן וולש וקייט דאגלס בתוצאה של 3:52.08 דקות, לפני אוסטרליה (3:53.37 דקות) וקנדה (3:54.12 דקות), כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:04.93 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.94 שניות, אחרי רותה מיילוטיטה מליטא שקבעה שיא עולם חדש של 29.16 שניות ולפני בנדטה פילטו מאיטליה (30.04 שניות), בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 29.72 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.02 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:05.45 דקות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.25 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט 2024 זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם רגן סמית', גרטשן וולש וטורי הסק בשיא עולם חדש של 3:49.63 דקות, לפני אוסטרליה (3:53.11 דקות) והרפובליקה העממית של סין (3:53.23 דקות), כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:04.90 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה ביחד עם בנדטה פילטו מאיטליה בתוצאה של 1:05.60 דקות מאית השנייה איטי ממדליית ארד ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.91 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:23.25 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם רגן סמית', גרטשן וולש וקייט דאגלס בשיא עולם חדש של 3:40:41 דקות, מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.80 דקות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.91 שניות.
ליליאן אידה לנטון הייתה פעילה סופרג'יסטית בריטית.
ליליאן לנטון נולדה בלסטר בשנת 1891, והייתה הבכורה למשפחה של חמישה אחים.
לאחר שסיימה את לימודיה החלה ללמוד ריקוד, אך לאחר ששמעה נאום של הפעילה הסופרג'יסטית אמלין פנקהרסט, היא החליטה שברגע שתגיע לגיל 21 תצטרף לתנועה הסופרג'יסטית, ומשהגיעה לגיל 21 הצטרפה לארגון הסופרג'יסטי איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU).
במרץ 1912 ניפצה יחד עם סופרג'יסטיות נוספות מהארגון חלונות של משרדים ממשלתיים ברובע וייטהול בלונדון, ונכלאה לחודשיים תחת השם הבדוי אידה אינקליי.
בתחילת שנת 1913 החלה סדרת הצתות יחד עם הסופרג'יסטית אוליב ווארי בדרישה לזכות הצבעה עבור נשים, אך נעצרה כבר בפברואר 1913, בחשד להצתת בית התה בגני קיו.
מיד עם כניסתה למעצר פתחה ליליאן לנטון בשביתת רעב, ולאחר יומיים הואכלה בכפייה.
היא התנגדה בכל כוחה להאכלה בכפייה, ונדרשו שבעה סוהרים ושני רופאים על מנת לרסן אותה.
במהלך ההאכלה בכפייה, חדר אוכל לריאותיה והיא חלתה בדלקת אדר חמורה.
לאחר שחלתה היא שוחררה במהרה, והמקרה עורר כעס רב בציבור, שהחריף כששר הפנים הבריטי דאז הכחיש שליליאן לנטון הואכלה בכפייה וטען שמחלתה נגרמה עקב שביתת הרעב שלה.
אך למרות טענותיו, רישומי משרד הפנים הבריטי מראים כי ליליאן לנטון אכן הואכלה בכפייה ב-23 בפברואר 1913.
ביוני 1913 ליליאן לנטון נעצרה בשנית תחת השם הבדוי מאי דניס לאחר שנראתה בבית ריק שהוצת לאחר מכן.
היא פתחה בשביתת רעב, והפעם לא היה ניסיון להאכילה בכפייה, והיא שוחררה לאחר מספר ימים.
ביולי באותה שנה המשטרה הגיע לחפש אותה על מנת לעצור אותה, אך היא נמלטה ברכב מסחרי של חברת משלוחים כשהיא לבושה כנער שליח, ונסעה לסקרבורו, משם נמלטה בספינה לצרפת, ומשרד הפנים פרסם תמונה שלה והכריז עליה כעל פושעת נמלטת.
ליליאן לנטון שבה במהרה לבריטניה ונעצרה שוב כשניסתה לאסוף אופניים עזובים ממחלקת האבדות בתחנת הרכבת פדינגטון.
היא פתחה מיד בשביתת רעב, הואכלה בכפייה בשנית, ומצבה הבריאותי החל להתדרדר במהרה, ובעקבות כך שוחררה לחמישה ימים בהתאם לצו החתול והעכבר מאפריל 1913 בו נקבע שסופרג'יסטיות שחלו או נפצעו קשות כתוצאה מהאכלות בכפייה ישוחררו מהכלא זמנית ולרשויות תשמר האפשרות לעוצרן בשנית, אך בתום חמשת הימים היא נמלטה.
ליליאן לנטון נעצרה ב-22 בדצמבר 1913 באשמת הצתת בית בצ'לטנהאם.
היא זוהתה לפי תמונת המבוקשת שלה ונשלחה לכלא, שם פתחה בשביתת רעב נוספת, שוחררה למספר ימים בבוקר שלאחר מכן, ונמלטה שוב.
בתחילת מאי 1914 היא נעצרה שוב ומעצרה הוארך בזמן שחיכתה להישפט על אחת ההצתות שביצעה, היא פתחה בשביתת רעב שוב ושוחררה ב-12 במאי 1914.
מאוחר יותר כתבה ליליאן לנטון על ההצתות במאמר "זכרונות של מילטינטית" כך: "כשלא הייתי בכלא, המטרה שלי הייתה להצית שני מבנים בשבוע...
המטרה הייתה ליצור מצב בלתי אפשרי במדינה, על מנת להוכיח שלא ניתן למשול ללא הסכמת הנמשלים והנמשלות"
במהלך מלחמת העולם הראשונה, השהו נשות איגוד הנשים החברתי-פוליטי את המאבק המיליטנטי למען זכות הצבעה לנשים כדי להשתתף במאמץ המלחמתי.
סופרג'יסטיות רבות עבדו בעבודות שמסרותית היו שמורות לגברים.
ליליאן לנטון התנדבה במהלך המלחמה בסרביה, יחד עם יחידת הרפואה הנשית הסקוטית, ועל כך הוענקה לה מדליה מהצלב האדום הצרפתי.
לאחר המהפכה הרוסית היא ביקרה ברוסיה יחד עם הסופרג'יסטית נינה בויל.
בהמשך היא עבדה עבור השגרירות הבריטית בסטוקהולם, ובשנים 1924–1933 הייתה הדוברת ועורכת הידיעון של ליגת הנשים למען חופש, ארגון נשים שהוקם בשנת 1907 בידי יוצאות איגוד הנשים החברתי-פוליטי, והמשיך לפעול למען שוויון לנשים גם אחרי השגת זכות ההצבעה לנשים.
בשנת 1933 עבדה תקופה קצרה בארגון למען רווחת בעלי חיים בסקוטלנד, ולאחר מכן הייתה למזכירת כספים באיגוד המורות הלאומי עד לשנת 1953.
בשנת 1955 היא הופיעה יחד עם סופרג'יסטיות נוספות בשידור מיוחד של ה-BBC ליד פסל של אמלין פנקהרסט בגני מגדל ויקטוריה לציון יום השנה ה-37 להשגת זכות ההצבעה לנשים.
בשנת 1959 היא צולמה בשנית בידי ה-BBC בראיון על צו החתול והעכבר, ובאוקטובר 1961 צולמה בשלישית בידי ה-BBC ורואיינה על פגישתה עם הסופר דייוויד הרברט לורנס, אותו פגשה בשנת 1914 כשנמלטה מהמשטרה והסתתרה באזור האגמים.
בשנת 1970 ערכה ליליאן לנטון, שהייתה אז גזברית אחוות הסופרג'יסטיות, טקס זיכרון בוסטמינסטר שהוקדש לכל הנשים שנאבקו למען זכות הצבעה לנשים.
לילי לוהאנה קול היא דוגמנית, שחקנית, ויזמית אנגלייה.
קול נולדה בטורקי, דבון שבדרום-מערב אנגליה, בתם של פיישנס סנדרה אוון (Patience; סבלנות), אמנית וסופרת, ולכריסטופר ג'יימס קול, דייג ובונה סירות.
היא ואחותה גודלו על ידי אמם בלונדון.
בשנת 2006, קול התקבלה ללימודי מדעי המדינה ומדעי החברה בקינגס קולג', אך דחתה את לימודיה פעמיים.
ב-2008 החלה ללמוד לתואר ראשון בתולדות האמנות וסיימה את לימודיה ב-2011.
קול פיתחה קריירת דוגמנות מנערותה, והוזכרה ב-2009 על ידי מגזין ווג פריז בתור אחת מ-30 הדוגמניות המובילות שנות ה-2000. בגיל 16 היא הופיעה לראשונה על שער מגזין ווג הבריטי, ובשנת 2004 הוכתרה בתואר "דוגמנית השנה" בטקס פרסי האופנה הבריטי.
קול עבדה עם הרבה מותגים ידועים, כולל אלכסנדר מקווין, שאנל, לואי ויטון, ז'אן פול גוטייה ו-Moschino.
מסעות הפרסום שלה כללו את Longchamp, אנה סוי, Rimmel ו-Cacharel.
בשנת 2007 שיחקה בקומדיית הנעורים "טירוף של קולג'" בכיכובם של ג'מה ארטרטון וקולין פירת'.
התפקיד הראשי הראשון של קול כשחקנית היה בדמותה של ולנטינה בסרט משנת 2009 "מופע הפלאים של דוקטור פרנסוס" בבימויו של טרי גיליאם.
בשנת 2011 שיחקה בסרט האימה הקנדי "The Moth Diaries" לצד שרה בולג'ר.
סרטים אחרים עליהם עבדה כוללים את "מעברים", סרט קצר בבימויו של שקאר קאפור ואת "ישנם דרקונים", בבימויו של רולנד ז'ופה.
ב-2013 הקימה קול את impossible.com, אתר שמארח משאלות ובקשות לסיוע.
בשנת 2015 שיחקה בסרטו של ג'יימס רודיי "רוטב" בתור מימי, לצדן של שרה סילברמן וגבורי סידיבי.
+שנהסרטתפקידהערות2007טירוף של קולג'פולי2009זעםעלה של חסהמופע הפלאים של דוקטור פרנסוסולנטינה2011הדרקונים האחרונים בספרדאליןThe Moth Diariesארנסה בלוך2012Confession of a Child of the Centuryאלסישלגייה והציידגרטה2013תאוריית האפססלבריטי2015The MessengerאמהOrionהבתולהGravyמימי2016פשוט נהדרת: הסרטעצמה2017מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיילובי2018שדות לונדוןטרישTBAHilma
+שנהסדרהתפקידהערות2011דוקטור הוהסירנהפרק: "The Curse of the Black Spot"2017אליזבת הראשונהאליזבת הראשונה, מלכת אנגליהמיני-סדרה2018Upstart Crowאפיפרק: "A Crow Christmas Carol"
לילי פאולין ריינהרט היא שחקנית אמריקאית, מוכרת בשל תפקידה כבטי קופר בסדרת הנוער "ריברדייל" של רשת The CW.
ריינהרט נולדה בקליבלנד, אוהיו וגדלה בעיר הסמוכה, ביי וילג'.
היא פיתחה אהבה לשירה, משחק וריקודים בגיל 10, והתחננה בפני אמה שתסיע אותה לניו יורק לאודישנים.
ריינהרט עברה ללוס אנג'לס כשהייתה בת 18 כדי לפתח קריירת משחק וכמעט ויתרה אחרי חמישה חודשים.
ריינהארט שיחקה בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר" וכיכבה בסרטים "השכן הטוב", "מיס סטיבנס", "סוף לנצח" ו"מלכי הקיץ".
החל משנת 2017 ריינהרט מגלמת את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה והמסתורין לנוער "ריברדייל" של רשת The CW כאליזבת "בטי" קופר.
בשנת 2018 שיחקה בסרטה של מלאני לורן, "הכי רחוק שאפשר" לצד בן פוסטר ואל פנינג.
בשנת 2019 גילמה את אנאבל בסרט "נוכלות בלי חשבון"; אודות קבוצת חשפניות שמחליטות למעול בכספים של ברוקרים מוול סטריט שפוקדים את המועדון שלהן.
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד הראשי לצד אוסטין אברמס בסרט הדרמה-רומנטית "קמיקאל הארטס"; עיבוד לספרה באותו שם של הסופרת האוסטרלית קריסטל סאתרלנד.
באוקטובר 2019, ריינהרט הוכרזה כשגרירה של אמריקן אקספרס לקראת ההשקה המחודשת של הכרטיס AmexGreen.
באותו חודש, ריינהארט הפכה לדוברת ושגרירה של מותק הקוסמטיקה CoverGirl.
בספטמבר 2020, ריינהרט הוציאה ספר שירה בשם "Swimming Lessons: Poems".
הספר בוחן נושאים כמו "אהבה צעירה, חרדה, דיכאון, תהילה ושברון לב".
ב-18 באוקטובר 2020, ספרה הופיע במקום ה-2 ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ריינהרט מתרגלת מדיטציה ועברה הכשרה כדי להיות מרפאת רייקי.
ריינהארט אובחנה כסובלת מדיכאון בגיל 14. היא גם סובלת מחרדה והפרעת גוף דיסמורפית.
היא יצאה מהארון כביסקסואלית ביוני 2020.
+שנהסרטתפקידהערות2011Lilithלילית וילסון2012Not Waving but Drowningאיימי2013מלכי הקיץויקיGibsonburgקת'י קולאנרForever's Endלילי ווייט2016מיס סטיבנסמרגו ג'נסןהשכן הטובאשלי2018הכי רחוק שאפשרטיפאני2019נוכלות בלי חשבוןאנאבלהמלאכיות של צ'רלימלאכית חדשה2020לבבות כימייםגרייס טאוןגם מפיקה בפועל2022כך או כךנטליגם מפיקה בפועל
+שנהסדרהתפקידהערות2010Scientastic!לאהפרק: "Sticks and Stones"2011חוק וסדר: מדור מיוחדקורטני לייןפרק: "Lost Traveller"2014Surviving Jackהת'ר בלומאייר6 פרקים2017-הווהריברדיילבטי קופרתפקיד ראשי (6 עונות); 114 פרקים2020משפחת סימפסוןבלה-אלהדיבוב; פרק: "The Hateful Eight-Year-Olds"TBAHal & Harperהרפרסדרה עתידית של אפל TV פלוס
שנהפרסקטגוריהפרס עבורתוצאה2013ניו יורק VisionFestפריצת הופעת השנההתקווה הראשונהמועמדת2017פרסי בחירת הנוערפריצת השנהריברדיילזכתהזוג השנה (עם קול ספראוס)זכתה
לילי קמפסון נולדה אליזבת אן קמפסון, במחוז ויקלו, אירלנד.
הייתה פעילת איגודי עובדים, והייתה פעילה בצבא האזרחים האירי .
היא הייתה השורדת האחרונה של מרידת חג הפסחא ב-1916.
כל משפחתה, כולל הוריה, סבתה בת ה-92 ושמונת אחיה התגוררו בבית בעל שני חדרים.
בגיל 14 היא נעצרה ונכלאה למשך שבועיים בשל השתתפות בשביתה במפעל הביסקוויטים "ג'ייקוב" בדבלין.
כשהגיעה לגיל 19, קמפסון כבר הייתה מעורבת פעילה בתנועת האיגודים המקצועיים.
כמו רבות מהנשים שפוטרו ממפעל "ג'ייקוב" במהלך הנעילה הגדולה (השביתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של אירלנד), היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי של ג'יימס קונולי, מעין מיליציה שהקימו עובדים שובתים כדי להגן על השובתים מפני המשטרה ושומרים פרטיים של המפעל, אשר התייחסו אליהם באלימות.
צבא האזרחים דגל גם באידאולוגיה רפובליקנית, והייתה שותפה לפעילות מהפכנית, כגון מרידת חג הפסחא בשנת 1916. במהלך ההתקוממות של חג הפסחא, קמפסון הצטרפה לכוחות שהשתלטו על סנט סטיבן גרין.
בעדותה היא מסרה שנתנו בידה אקדח והורו לה, "את חייבת להשתמש בזה, אבל תיזהרי במי שאת פוגעת".
כשאחד המורדים ניסה לנטוש את הקבוצה, היא כיוונה את הנשק לעברו והסבירה שאף אחד לא עוזב.
במהלך המצור על דבלין, שנמשך שבוע, קמפסון פעלה כשליחה עבור פטריק פירס ומורדים אחרים בבית הדואר המרכזי, ששימש כמטה המרד.
עבודה זו הייתה מסוכנת, שכן הצלפים הבריטים לא חסו על שליחות שהן נשים.
יחד עם נשים אחרות ממובילות המאבק, כמו קונסטנס מרקייביץ', לילי קמפסון, מרי היילנד ואחרות זכו מהמפקדים להערכה על תרומתן במרד.
כאשר הלחימה הסתיימה, קמפסון הייתה ברשימתם של הבריטים למעצר, אך היא עזבה לארצות הברית תוך שימוש בדרכון של קרובת משפחה.
כהוקרה על תפקידה בהתקוממות של 1916, הוענקה לקמפסון מדליה, וכן קצבת פנסיה צבאית מהממשלה האירית.
בארצות הברית, השתקעה קמפסון בסיאטל, שם נישאה למתיו מקאלרני, שהגיע ממחוז דאון באירלנד.
לזוג נולדו שבעה ילדים, קתלין, אליס, מתיו, ג'ון, ג'יימס, בטי ופגי.
היא הייתה סבתא רבתא-רבא של 5 במותה, והיו לה 116 נינים.
ליליאן ברברה בורד, חברה הייתה אתלטית בריטית, סגנית אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) בריצת 400 מטר ואלופת אירופה (אתונה 1969) בריצת 800 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר ושותפה לשיאי עולם בריצת שליחות 4x400 מטר ו-4x800 מטר.
הקריירה הקצרה שלה נקטעה לאחר שנפטרה ממחלת סרטן המעי הגס תוך חודשים ספורים.
בורד נולדה בדרבן, דרום אפריקה.
לבורד אחות תאומה בשם אירן.
בשנת 1947, כשנה לפני הולדתן, היגרו הוריה, ג'ורג' ופרנסס בורד, ממנצ'סטר, אנגליה לדרום אפריקה יחד עם אחיה הבכור, ג'ורג' אלפרד.
שנתיים לאחר הולדתה, חזרה המשפחה למנצ'סטר ובשנת 1956 עברה המשפחה לאילינג, פרבר של לונדון.
בשנת 1963 זכתה בורד במדליית זהב באליפות בתי הספר של אנגליה בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.26 מטר ובמדליית כסף בקפיצה לרוחק באליפות הנוער של אנגליה בתוצאה של 5.33 מטר.
את העונה סיימה בשיא אישי חדש של 5.40 מטר.
משנת 1964 היא החלה להתרכז באימון בריצות קצרות, בהדרכתו של אביה ובהשראתה של חברתה למועדון מרי ראנד, אלופה אולימפית (טוקיו 1964) בקפיצה לרוחק.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1966 סיימה בורד במקום רביעי בריצת 440 יארד בשיא אירופה לנערות עד גיל 17 של 54.6 שניות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בתחילת אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום חמישי בריצת 440 יארד בתוצאה של 54.7 שניות.
בתחרות בין נבחרת חבר העמים הבריטי לארצות הברית שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-9 ביולי 1967 זכתה בורד במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה השנייה הבטיבה באירופה של 52.8 שניות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה בורד במדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא בריטניה חדש של 52.12 שניות (2 עשיריות איטי משיא העולם), אחרי קולט בסו מצרפת (52.03 שניות) ולפני נטליה פצ'ונקינה מברית המועצות (52.25 שניות).
בנבחרת הצרפתית רצו שתי אצניות ניקול דיקלו וקולט בסו שקבעו יום קודם לכן בריצת 400 מטר שיא עולם.
בריצת השליחות היא הייתה הרצה הרביעית והחלה את ריצתה ביחד עם קולט בסו הצרפתייה.
בסו יצרה פער גדול של 10 מטרים, שאותו סגרה בורד ולבסוף אף ניצחה בפוטו פיניש.
בריצת השליחות כל 8 הנבחרות קבעו שיא לאומי חדש.
בורד החלה לסבול מכאב בטן חריף לאחר תחרות שנערכה ברומא ב-16 במאי 1970 שבה היא זכתה במדליית כסף בריצת מייל בתוצאה של 4:44.6 דקות, אחרי שיאנית העולם פאולה פיני מאיטליה.
היא הובחנה כסובלת ממחלה ויראלית וקיבלה תרופות נגד כאב.
למרות שהמשיכה להרגיש לא טוב וכאב שלא פסק, היא המשיכה להשתתף בתחרויות, כולל בתחרות שנערכה באדינבורו, סקוטלנד ב-13 ביוני וקבעה עם חברותיה בריצת שליחות 4x800 מטר שיא עולם חדש ובאליפות בריטניה שנערכה ב-20 ביוני היא זכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.1 דקות.
הייתה זו התחרות האחרונה שלה.
לאחר מכן התברר שהיא סובלת מזיהום בשלפוחית השתן והובחנה כלוקה במחלת קרוהן.
בספטמבר אותה שנה נמצא בשתי ביופסיות שהיא חלתה בסרטן המעי הגס במצב סופני.
ב-8 באוקטובר בניתוח לשם ברור, נמצא כי הסרטן התפשט לקיבה ושנישארו לה כחודשיים לחיות.
המאמץ להחלים הוביל אותה להתאשפז בכפר בהרי האלפים שבבווריה ליד מינכן, שם היא טופלה בטיפול שנוי במחלוקת על ידי ד"ר יוזף איסלס על ידי דיאטה המבוססת על מי מעיינות וחליטת צמחים.
מצבה הבריאותי התדרדר וב-21 בדצמבר היא אושפזה בבית חולים במינכן, עקב פריטוניטיס, ב-23 בדצמבר היא עברה ניתוח חרום בשל חסימת קיבה, כשלאחריו היא נכנסה לקומה וב-26 בדצמבר היא נפטרה, בהיותה בת 22 בלבד.
בשנת 1970 זכתה בורד באות מסדר האימפריה הבריטית.
ליליאן אטרר היא דוגמנית גרמנייה.
אטרר נולדה בפורשהיים כצעירה מבין ארבעה ילדים לזוג להורים שבבעלותם עסק יינות ומסעדה.
היא החלה ללמוד מוזיקה ופיתוח קול בקונסרבטוריון של נירנברג ובאותו זמן עבדה כדוגמנית.
ב-1968 נבחרה למיס גרמניה באירוע שנערך בבית מלון במינכן.
היא סיפרה שהשתתפה בתחרות אך ורק על מנת לקדם את קריירת הדוגמנות שלה וכלל לא ציפתה לזכות, עקב הזכייה נאלצה להפסיק עם תחום המוזיקה.
היא ייצגה את גרמניה במיס תבל 1968.
באותה שנה שרה עם ההרכב המוזיקלי "Orchester Maurice Pop" את הסינגל "Weil ich so sexy bin" (מפני שאני כל כך סקסית).
היא דגמנה במקומות כמו פריז וניו יורק.
ב-1971 השתתפה בתחרות מיס אירופה.
ב-1978 התארחה בפרק של סדרת המשטרה "Tatort".
היא לקחה חלק מספר פעמים בהנחיית תחרות מיס גרמניה.
ב-2005 השתתפה בפגישה מתוקשרת של זוכות מיס גרמניה.
ב-1972 הכירה את האדריכל רולף בוהרינגר ועברה עימו לבאדן-וירטמברג, ב-1976 הם נישאו והיא ילדה בת.
ליליאן סן-פייר היא זמרת בלגית.
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנות השישים בהיותה ילדה.
אחד מלהיטיה הראשונים הוא השיר "We gotta stop".
היא הופיעה תחילה בשם "ליליאן" בלבד, היא החלה לשתף פעולה עם קלוד פרנסואה ועל מנת לקדם את הקריירה שלה בצרפת הוא הציע להוסיף את שם הבמה "סן-פייר", הוא הפיק עבורה מספר שירים, שזכו להצלחה בצרפת ובבלגיה.
שיתוף הפעולה בין פרנסואה לסן-פייר נפסק לאחר מחלוקת וחוסר הסכמה בינו לבין המנהל שלה.
היא ייצגה את בלגיה באירוויזיון 1987 בו בלגיה הייתה המדינה המארחת, עם השיר "Soldiers of Love".
לפני כן ניסתה פעמיים להשתתף באירוויזיון: ב-1978 השתתפה בגמר הלאומי של לוקסמבורג, וב-1981 השתתפה בגמר הלאומי הבלגי.
ב-1999 שפטה בתחרות לבחירת נציג בלגיה לאירוויזיון.
ב-2005 הייתה שופטת בעונה הראשונה של הגרסה הבלגית של X Factor.
ליליאן ווסטקוט הייל הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית.
על פי רישומי הארכיון המקוריים של ברידג'פורט בשנת 1880 בספריית מדינת קונטיקט, מפקד האוכלוסין הפדרלי בשנת 1900, היא נולדה ב־7 בדצמבר 1880, כלילאן קולמן ווסטקוט לאדוארד גרדינר ווסטקוט והרייט קלארק.
אביה היה נשיא חברת נשק ברידג'פורט בשלהי שנות השבעים של המאה ה -19 והיה גזבר בשנת 1880.
ליליאן הייל למדה בבית הספר לאמנות של הרטפורד אצל אליזבת סטיבנס, ובשנת 1899 אצל ויליאם מריט צ'ייס בבית הספר לאמנות קיץ בלונג איילנד.
להרחיב את השכלתה באמנות היא המשיכה בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון עם אדמונד טרבל.
ב־11 ביוני 1902 התחתנה עם האמן פיליפ לסלי הייל, שאביו היה אדוארד אוורט הייל, ואחותו הייתה אלן דיי הייל.
הם גרו בדדאם, מסצ'וסטס והייתה להם בת בשם ננסי שנולדה בשנת 1908.
עבודתה מורכבת מרישומים בפחם וכן ציורים צבעוניים.
נושאי הציור כללו טבע דומם ונופים, אך היא אולי ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה.
בסקירה שנערכה ב"הבוסטון גלוב" על תערוכה שכללה כמה מיצירותיה, כתבה כריסטין טמין," הרישומים שלה עטויים באובך רך, פרי טכניקה המבוססת על אלפי משיכות אנכיות מפותלות.
הנשים ברישומיה של הייל נתפסות ברגעים אינטימיים, מהורהרים.
בעוד שציורי דיוקנאות של ציירים אחרים מלאים ברקע בפורצלן מזרחי ועתיקות משובחות, החדר שציירה הייל בשנת 1930, כולל חלונות המפילים צללים גאומטריים על הרצפה - פשטות מכובדת.
עבודותיה קשורות לבית הספר לאימפרסיוניזם אמריקני של בוסטון.
בשנת 1927 זכתה הייל בפרס אלטמן מהאקדמיה הלאומית לעיצוב.
עבודותיה נמצאות במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, האקדמיה הלאומית לעיצוב, במוזיאון המטרופוליטן, באוסף פיליפס, במוזיאון צפון קרוליינה לאמנות ובמוזיאון קליבלנד לאמנות.
לילי רייך הייתה מעצבת מודרניסטית גרמנייה.
היא עבדה בשיתוף פעולה קרוב עם לודוויג מיס ון דר רוהה במשך יותר מעשור שנים בסוף שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
רייך הייתה דמות בתנועה המודרנית המוקדמת בארכיטקטורה.
היא התפרסמה לאחר מותה בגלל קשריה עם אחד האדריכלים המפורסמים ביותר במאה ה-20.
לילי רייך נולדה בברלין, גרמניה.
בשנת 1908 נעזרה בהכשרתה בתחום הרקמה כשנסעה לווינה לעבוד ב"סדנת וינה" של האדריכל והמעצב האוסטרי יוזף הופמן, שעסקה בהפקת אמנות חזותית של מעצבים, אמנים ואדריכלים.
היא שבה לברלין ב-1911, שם החלה לעצב רהיטים ובגדים.
באותה תקופה עבדה גם כמעצבת חלונות ראווה.
בשנה שלאחר מכן הצטרפה לוורקבונד – האיגוד המקצועי הגרמני של מעצבים, אדריכלים ותעשיינים, קבוצה דומה לסדנת וינה שמטרתה לסייע בשיפור התחרותיות של חברות גרמניות בשוק העולמי.
באותה שנה היא תכננה דירה לדוגמה עבור מעמד הפועלים בבית האיגודים המקצועיים של ברלין, שזכתה לשבחים רבים על הבהירות והפונקציונליות של הריהוט.
היא תרמה עבודות לתערוכת ורקבונד בקלן בשנת 1914. בשנת 1920 הפכה לילי לאישה הראשונה שנבחרה לוועד המנהל של ה-וורקבונד הגרמני.
בין השנים 1924–1926 עבדה במשרד הירידים, בפרנקפורט.
שם הייתה אחראית על ארגון ועיצוב ירידים.
שם פגשה את לודוויג מיס ון דר רוהה, סגן נשיא ארגון ורקבונד הגרמני.
מפגש זה הוליד פרק של עיצוב רהיטים עבור ואן דר רוהה כאשר השניים שיתפו פעולה בפרויקטים רבים יחד.
בשנת 1927 עבדו השניים על תערוכת "הדירה" ("Die Wohnung") בשטוטגרט עבור האיגוד המקצועי הגרמני.
היא עיצבה חללי פנים רבים לתערוכה זו, כולל "חלל מגורים בזכוכית מראה".
במהלך הקריירה שלה עיצבה חלונות ראווה, חללי תצוגה ואופנה.
בשנת 1929 היא הפכה למנהלת האמנותית של התרומה הגרמנית לתערוכת העולמית של ברצלונה (1929), שם תכנן ואן דר רוהה את הביתן המפורסם בעולם שלו.
כאן הופיע לראשונה כיסא ברצלונה המפורסם.
ביתן זה נחשב לגולת הכותרת של מאמצי העיצוב המשותפים שלהם.
בשנת 1932 התבקשה לילי על ידי ואן דר רוהה ללמד בבאוהאוס ולהנחות את סדנת עיצוב הפנים.
הבאוהאוס נסגר זמן קצר לאחר מכן בשנת 1933 על ידי הנאצים שראו ביצירתם "אמנות מנוונת, שכנראה מושפעת מיהודים".
היא לימדה באוניברסיטה לאמנויות בברלין דר קונסט, לאחר מלחמת העולם השנייה, אך פרק זה לא נמשך זמן רב משום שהיא חלתה ונאלצה להתפטר.
היא נפטרה כעבור כמה שנים בשנת 1947 בברלין.
היא החלה את דרכה כמעצבת טקסטיל ובגדי נשים.
חוויה זו הייתה מכוננת עבורה ועוררה בה עניין מיוחד בטקסטורות וחומרים ניגודיים, כמו גם במיומנויות ספציפיות בכל הקשור לשימוש בטקסטיל ברהיטים.
היא עבדה בסטודיו של יוזף הופמן בווינה משנת 1908. הופמן היה מעצב מודרניסטי מהולל, האחראי על עיצובים כמו כיסא קובוס (1918), הקבינט (1915 בקירוב), קולר (1911), וכיסאות ברונציה (1912).
בשנת 1912 היא הצטרפה לוורקבונד, הארגון שמומן על ידי ממשלת גרמניה והתמקד בקידום מוצרים ועיצובים מתוצרת גרמנית.
זה הפך למושא תשוקה מתמשך עבורה ונושא חוזר בקריירה שלה.
בשנת 1914, רייך הסבה את הסטודיו שלה לחנות עיצוב שמלות ותיחזקה אותה לאורך כל תקופת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1912, התרחשו שני אירועים מכוננים שעזרו לה לבסס את המוניטין שלה כמעצבת משפיעה ומפיקת תערוכות.
ראשית, היא עיצבה חללי פנים עבור דירת פועלים ושתי חנויות לתערוכת "נשים בבית ובעבודה" ("Lyzeum-Klub Die Frau") שזכו להערכה רבה.
באותה שנה היא נבחרה לחברות בארגון ורקבונד הגרמני, שהוקם בשנת 1907, שמטרתו הייתה לבנות ברית בין אמנות לתעשייה כאמצעי לשיפור מוצרים ועיצובים מתוצרת גרמניה.
הוורקבונד מימן הרצאות עבור חנוונים וצרכנים וכן ביקש את עזרתם של מוזיאונים כדי להשפיע על טעם הציבור באמצעות תערוכות.
ב־25 באוקטובר 1920, לילי רייך הוכרה רשמית על ידי חבריה כאשר מונתה לוועד המנהל של הוורקבונד.
היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לוועד המנהל של ארגון זה.
באחריותה היה לתכנן ולאצור תערוכות עיצוב מטעם ה-ורקבונד שנועדו לקדם מעצבים גרמנים בגרמניה ומחוצה לה.
בשנים 1921–1922, לילי רייך ארגנה והפיקה שתי תערוכות גדולות שהוצגו במוזיאון ניוארק בניוארק, ניו ג'רזי.
התערוכה הראשונה, שכותרתה "האמנויות היישומיות", התמקדה כולה בלבוש ואביזרי נשים, שתכליתה היה לקדם את תחיית האופנה הגרמנית ולהגביר את שיתוף הפעולה בין אמנים ליצרנים.
התערוכה השנייה הייתה מיזם עצום שכלל למעלה מ-1,600 פריטים, שרובם נבחרו על ידי לילי רייך, במטרה להציג את האיכות והמגוון של העיצוב התעשייתי הגרמני.
למעלה מ-4,000 איש ביקרו בתערוכה בין התאריכים 18 באפריל ל-31 במאי 1922 ומוזיאון ניוארק רכש למעלה מ-65 פריטים מהתערוכה, כולל עיצוב בגדי ילדים של רייך עצמה.
התערוכה לא נדדה ברחבי ארצות הברית כפי שקיוו, לאור הרגש האנטי-גרמני החזק שהתפתח שם בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, לתערוכה הייתה השפעה עמוקה על העיצוב האמריקני והיא ניכרת בעבודתם של מעצבים אמריקאים לאחר תאריך זה.
לילי רייך ולודוויג מיס ואן דר רוהה
באמצעות מעורבותה בורקבונד פגשה לילי גם את לודוויג מיס ון דר רוהה.
שניים מעיצובי הרהיטים המודרניים הידועים ביותר שלהם מתקופה זו הם כיסא ברצלונה וכיסא ברנו.
אלברט פייפר, סגן נשיא לעיצוב וניהול בקנול, חוקר ותיק ומרצה על לילי רייך מזה זמן, מציין כי: "זה היה יותר מאשר מקרי שמעורבותו והצלחתו של מיס ואן דר רוהה בתערוכות עיצוב החלה בה בעת בו החלו יחסיו עם לילי רייך...
מעניין לציין ש-ון דר רוהה לא פיתח בהצלחה אף רהיט בן זמננו לפני ואחרי שיתוף הפעולה שלו עם רייך.
כאשר מיס ואן דר רוהה הפך למנהל בית הספר לעיצוב ואדריכלות – הבאוהאוס בשנת 1930, לילי רייך הצטרפה אליו כאחת המורות המעטות בצוות.
רייך לימדה עיצוב פנים ועיצוב רהיטים.