tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה, כאשר חבר מושבעים גדול בניו קאסל, דלאוור, סירב להאשים מדפיס מקומי, סירב צ'ייס לשחררם, באומרו שהיה ידוע לו על מדפיס שהוא קיווה שהם יאשימו אותו על פעילות הסתה.
ג'פרסון ראה במתקפה זו של צ'ייס כהתנהגות לקויה שלא מוטלת בספק והזדמנות לצמצם את ההשפעה הפדרליסטית על מערכת המשפט באמצעות הדחה של צ'ייס.
הוא החל את התהליך כאשר הוא כתב לחבר הקונגרס ג'וזף הופר ניקולסון ממרילנד, באומרו: "האם צריכה המתקפה הרשמית והמסיתה [של צ'ייס] על עקרונות החוקה שלנו...
חבר הקונגרס מווירג'יניה ג'ון רנדולף מרונקו לקח על עצמו את האתגר לפתיחת תהליך ההדחה.
בית הנבחרים הגיש בסוף 1803 שמונה סעיפי הדחה נגד צ'ייס, שאחד מהם היה קשור לטיפול של צ'ייס במשפט של ג'ון פרייס .
שני סעיפים נוספים התמקדו בהתנהלותו במשפט לשון הרע של ג'יימס קלנדר .
סעיף נוסף דן בהתנהלותו של צ'ייס כלפי חבר המושבעים הגדול בניו קאסל.
שלושה סעיפים התמקדו בשגיאות הפרוצדורליות שנעשו על ידי צ'ייס בכמה מקרים.
הסעיף השמיני כוון להערותיו "הבלתי מתונות ומסיתות...
מגונות באופן בלתי מתקבל על הדעת...
ומגונות מאוד", כאשר הוא "האשים" חבר מושבעים גדול בבולטימור.
ב-12 במרץ 1804 הצביע בית הנבחרים ברוב של 73 תומכים מול 32 מתנגדים בעד הדחתו של צ'ייס.
ב-9 בפברואר 1805 החל משפט ההדחה בסנאט, שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שבהנהגתו של ג'פרסון.
את המשפט ניהל סגן הנשיא ארון בר ואת התביעה הוביל רנדולף.
כל סעיפי הדחה היו קשורים לעבודתו של צ'ייס כשופט בבתי המשפט בערכאות נמוכות.
באותה תקופה שימשו שופטי בית המשפט העליון בתפקידי שיפוט אלו כשופטים יחידים, נוהג שפסק בסוף המאה ה-19. ההאשמות התמקדו בכך שמשוא הפנים הפוליטי של צ'ייס הוביל אותו להתנהג לנאשמים ולבאי כוחם באורח לא הוגן בעליל.
פרקליטי ההגנה של צ'ייס כינו את העמדה לדין מאמץ פוליטי של אויביו הרפובליקנים.
בתשובה לסעיפי ההדחה, טען צ'ייס שכל מעשיו הונעו מנאמנות לתפקידו השיפוטי לרסן את עורכי הדין ממתן הצהרות בלתי ראויות, ומשיקולים של יעילות שיפוטית.
ב-1 במרץ 1805 הצביע הסנאט בעד זיכויו של צ'ייס מכל הסעיפים.
בהצבעה נכחו 34 סנאטורים (25 רפובליקנים ו-9 פדרליסטים), ו-23 קולות היו דרושים לרוב של שני-השלישים להחלטה על הרשעה והדחה.
מתוך שמונת סבבי ההצבעה על הסעיפים השונים, ההצבעה הקרובה ביותר להרשעה הייתה על הסעיף בנוגע להאשמה של חבר המשובעים הגדול בבולטימור, ובה הצביעו 18 סנאטורים בעד הרשעה ו-16 בעד זיכוי.
צ'ייס היה שופט בית המשפט העליון היחיד בהיסטוריה שנפתח נגדו הליך הדחה.
הליך ההדחה של צ'ייס העלה שאלות חוקתיות בנוגע לטבעה של מערכת המשפט והיה הסיום של סדרת המאמצים להגדיר את ההיקף המתאים של העצמאות השיפוטית על פי החוקה.
הוא קבע את הגבולות לסמכות ההדחה, מיסד את התפיסה שאוסרת על מערכת המשפט להיות מעורבת בפוליטיקה מפלגתית, הגדיר את תפקיד השופט במשפט מושבעים פלילי, והבהיר את העצמאות השיפוטית.
זיכויו של צ'ייס קבע תקדים בלתי רשמי שהיסטוריונים רבים טוענים שהוא סייע להבטיח את עצמאות מערכת המשפט.
כנשיא בית המשפט העליון, ציין ויליאם רנקוויסט בספרו "חקירות גדולות", שכמה סנאטורים סירבו להרשיע את צ'ייס על אף עוינותם הפוליטית כלפיו, ככל הנראה בשל העובדה שהם הטילו ספק שהאיכות גרידא של עבודתו השיפוטית לא יכלה לשמש עילה להדחתו.
כל הליכי ההדחה נגד שופטים פדרליים מאז הליך ההדחה של צ'ייס התבססו על האשמות בהתנהלות חוקית או אתית בלתי ראויה, לא על איכות השיפוט.
השופטים הפדרליים נקטו מאז באופן כללי ביותר צעדי זהירות בהשוואה לצ'ייס כדי להימנע מהשפעה של שיקולים פוליטיים מפלגתיים.
במאי 1762 נשא צ'ייס לאישה את אן בולדווין, בתם של תומאס ואגנס בולדווין.
לזוג נולדו שלושה בנים וארבע בנות, שארבע מתוכם בלבד הגיעו לבגרות.
ב-1784 נסע צ'ייס לאנגליה בעניין המניות של מרילנד בבנק אנגליה.
שבם הוא הכיר את האנה קילט, בתו של סמואל גילס, רופא מברקשייר.
מאוחר יותר באותה שנה נישאו השניים ונולדו להם שתי בנות.
סמואל צ'ייס נפטר בבולטימור מהתקף לב ב-19 ביוני 1811. הוא נטמן בבית הקברות סנט פול הישן שבעיר.
סמואל צ'ימרנקה צ'וקווזה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פולהאם, בהשאלה ממילאן ובנבחרת ניגריה.
צ'וקווזה הצטרף למחלקת הנוער של ויאריאל מהלה ליגה בשנת 2017. בשנת 2018 החל לשחק בוויאריאל ב', קבוצת המילואים של המועדון.
ב-20 בספטמבר 2018 ערך צ'וקווזה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ויאריאל, בתיקו 2-2 נגד גלאזגו ריינג'רס במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2018/2019. ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בתיקו 1-1 נגד לבאנטה במסגרת המחזור ה-11 לעונת 2018/2019.
ב-27 ביולי 2023, הצטרף למועדון האיטלקי מילאן מהסרייה א', בעסקה המוערכת בכ-25 מיליון יורו.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל לפולהאם.
ב-20 בנובמבר 2018 ערך צ'וקווזה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אוגנדה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ניגריה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019. ב-10 ביולי 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת דרום אפריקה במסגרת שלב רבע הגמר של הטורניר.
סמואל קוטס היה אחיו הצעיר של הצייר פרנסיס קוטס.
הוא היה צייר מצליח של פורטרטים מיניאטוריים ועבד גם בעפרונות.
הוא היה בנו השלישי של רוברט קוטס, ראש עיריית גולווי, שהתיישב בלונדון, הפך לרופא והתחתן עם אליזבת, בתו של פרנסיס לין, המזכיר הראשי של החברה המלכותית האפריקאית (RAC).
הוא חונך על ידי אביו ולמד רפואה, אך פנה לציור בהשראתו והצלחתו של אחיו המבוגר פרנסיס קוטס, ממנו קיבל את הכשרתו האמנותית.
סמואל קוטס נודע כצייר פורטרטים.
אבל גם דיוקנאות העפרון שלו זכו להצלחה.
הוא צייר במיניאטורות על אמייל ושנהב, והציג בין השנים 1760 עד 1789 בתערוכות של אגודת האמנים של בריטניה הגדולה ובאקדמיה המלכותית לאמנויות (RA).
במהלך תקופה זו הוא התגורר ברחוב פרסי 25. לאחר מות אחיו, צייר מיניאטורה גדולה שלו מהזיכרון.
הדיוקן שצייר את השחקנית מרי אן ייטס בתור אלקטרה נחרט בשיטת מצוטינט על ידי פיליפ דאו, ודיוקן של תומאס פאונל על ידי ריצ'רד ארלום.
קוטס היה נשוי פעמיים, תחילה למרי קרסוויק ב-1768, ובפעם השנייה ב-1780 לשרה שפרד, אמנית, שמתה ב-27 בספטמבר 1814, בגיל 76.
סַמוּאֶל קוֹסְטֶר (בהולנדית: Samuel Coster; 1 בספטמבר 1579, אמסטרדם – 1665) היה מחזאי הולנדי.
קוסטר היה בנם החמישי של אדריאן לנארץ (Adriaen Lennaertz), שמש בכנסייה ונגר, ואלטחן יאנסד (Aeltgen Jansd).
בסביבות 1605, הוא היה חבר "De Eglantier" של אמסטרדם.
יש להניח שעל מנת להתקבל הוא נעזר בחברים עשירים, אבל אז התקבל לאוניברסיטת ליידן ב-1607. הוא התחיל כסטודנט למדעי הרוח, אך סיים את לימודיו ב-1610 כרופא ברפואה.
הוא מונה לרופא בבית החולים בשובו לאמסטרדם.
במשך 10 שנים שיחק קוסטר תפקיד מוביל בחיי הספרות של אמסטרדם, ועשה לעצמו שם בתיאטרון.
"טיווס האיכר" (Teeuwis de boer), קומדיה שנראה שנכתבה כבר במהלך שנותיו בליידן, הועלתה ב-1612 על ידי "De Eglantier".
בהשראת ההמנון הלאומי, פרש בו קוסטר מוטיבים ודמויות קומיים: גבר חושני נשוי עם זקנה, איכר מול תושב עיר, איש וסטפאליה רברבן שמדבר עם אציל קירח ועורך דין צרפתי ערמומי.
ב-1613 הופיע "מחזה מאת טייסקן פנדר סכילדן" (Spel van Tiisken vander Schilden), בתחילה אנונימי אך מאוחר יותר מיוחס לקוסטר על בסיס דמיון סגנוני ליצירות אחרות שלו.
גם הטרגדיה ה'קלאסית' הראשונה בהולנדית נכתבה על ידי קוסטר: "", כנראה שהועלה על ידי ה-"Eglantier" בשנת 1615. אף על פי שבעיקרה היא בסגנון הפסטורלי, זוהי דרמה עקובה מדם, מבוססת על אחד האפיזודות האכזריות ביותר במטמורפוזות של אובידיוס: סיפורם של טראוס ו.
בסביבות 1615 החל ה-"De Eglantier" להתפרק, עם לחצים של ישן מול חדש, הולנדי מול זר, שבחים עצמיים מול כישרון ביקורתי.
ניסיונותיו של לשקם אותו עלו בתוהו.
ההתפרקות הסופית הגיעה ב-1617, כאשר קבוצה קטנה של חברים מוכשרים בראשות קוסטר, הופט ו נפרדו כדי לייסד את .
הכוונה הייתה לתרגל לא רק שירה ותיאטרון, אלא גם לארגן הרצאות מחקר מדעיות בהולנדית, בניגוד לאוניברסיטאות ליידן, , וחרונינגן, שהעבירו את שיעוריהן באותה תקופה בלטינית.
בנובמבר 1617 הוצגה דרמה קלאסית חדשה של קוסטר: "איפיגניה".
הדרמה הייתה ביקורת מוסווית על מחלוקות הדת של אותה תקופה והדחף הקנאי של המטיפים הקלווניסטים, מה שגרם למטיפים הללו למחות בפני ראש עיריית אמסטרדם ולגרום לו להצהיר (בטעות) שהאקדמיה היא .
הפקות מוצלחות של מחזות כמו "ברבנדר ספרדי" (Spaanschen Brabander) של ברדרו ו-"Warenar" של הופט לא יכלו לשנות זאת.
מותו של ברדרו באוגוסט 1618, בשילוב עם אירועים פוליטיים טרגיים באותו חודש ממש והוצאתו להורג של במאי 1619, הגבילו את סיכוייה של האקדמיה.
בשל עבודתו הרפואית, שלקחה חלק ניכר מזמנו, פרסם קוסטר מעט בשנים מאוחרות יותר, מלבד תיקון והדפסה מחדש של יצירותיו הקודמות.
הוא נשאר מיודד עם החוגים הספרותיים של אמסטרדם, וכך הושגו לבסוף מטרות האקדמיה בשנים 1632 ו-1637, עם הקמת , שהיה הבסיס לאוניברסיטת אמסטרדם ו, שלוח עם תבליט של קוסטר צמוד לקיר הצפוני שלו.
סמואל פפלו היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי סקוטי, שנודע בעבודות טבע דומם שלו ובהיותו אחד מקבוצת ארבעת הציירים שנודעה בשם "הצבעוניים הסקוטים".
שאר חברי הקבוצה היו ג'ון דאנקן פרגוסון, פרנסיס קאדל ולסלי האנטר.
הוא עזב את בית הספר בגיל 14 ולמד תחילה להיות עורך דין.
בסביבות 1889 החל ללמוד אמנות באקדמיית הנאמנים באדינבורו.
פפלו למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית הסקוטית בשנים 1893–1894, ולאחר מכן באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה קולרוסי בפריז, שם חלק חדר עם הצייר הסקוטי רוברט בראו.
הוא ביקר בהולנד ב-1895, וחזר עם רפרודוקציות של עבודות של רמברנדט ופרנס הלס.
משנת 1901 הוא ערך מסע ציור בצפון צרפת ולאיים ההברידיים עם חברו ג'ון דנקן פרגוסון.
בהשראת אור השמש הבהיר, הוא התנסה בשימוש נועז בצבע, והשפעת הריאליזם הכפרי של ציירים צרפתים ניכרת בנופיו.
פפלו היה הראשון מבין קבוצת "הצבעוני הסקוטים" שערך תערוכת יחיד: ב-1903 באדינבורו, שם מכר 19 ציורים.
אלכסנדר ריד מכר את עבודתו הראשונה של פפלו באמריקה ב-1905 - לצ'ארלס קורץ מהגלריה לאומנות אולברייט בבאפלו, ניו יורק.
בתערוכה השנייה שלו בגלריה הסקוטית בשנת 1909 אימץ פפלו סגנון חדש שלא מצא חן בעיני הסוחרים, כאשר כל שישים הציורים נקנו בסכום כולל של 450 פאונד.
הסוחר ג'ורג' פרודפוט הציע רק 50 פאונד עבור 22 בדים.
פפלו שוכנע על ידי הסוחרים שלו לחזור לסגנונו המקורי.
בשנת 1910 נישא פפלו למרגרט מקיי (1873–1958), אותה הכיר מאז 1894. הוא גם עבר לפריז ב-1910, תקופה שבה הוא התרכז יותר בטבע דומם ובציורי נוף.
יצירות טבע דומם שלו מציגות את השפעתו של אדואר מאנה, עם שילובים של מכחול נוזלי, ורקעים כהים עם תאורה חזקה.
כשחזר לסקוטלנד ב-1912, גילה שהסוחר הרגיל שלו סירב למכור את עבודתו ופפלו נאלץ להעלות תערוכה משלו.
פפלו יצא לטיולי ציור קבועים עם חברים באזורים רבים במדינה, ובמהלך שנות ה-20 הוא בילה כמה קייצים עם פרנסיס קאדל.
רק בדצמבר 1915 ערך אלכסנדר ריד לפפלו את תערוכת היחיד השנייה שלו, בגלריה שלו ברחוב סנט וינסנט בגלאזגו.
עם זאת, רק שני ציורים נמכרו: "עיירה בבריטני" לג'ון בליית ב-12 ליש"ט, ו"ורדים, רקע שחור" שנקנה על ידי ויליאם מקינס ב-40 ליש"ט.
ריד דחק בבלית' להתחיל להשקיע בפפלו, והוא קנה 85 עבודות בין 1915 ל-1962.
פפלו הושפע מאוד מהציור הצרפתי לאורך חייו.
אף שעבודתו מעולם לא הפכה מופשטת יתר על המידה, היא בלטה בשימוש בצבע חזק, בקומפוזיציה מורכבת ובביצוע קפדני.
אומרים שהשפעות כוללות את סזאן, מאטיס ואן גוך.
הוא מת באדינבורו בשנת 1935. בנו הצעיר של פפלו דניס עקב אחר הקריירה של אביו.
מוזיאון וגלריה לאמנות קירקקלדי מחזיק באוסף הגדול ביותר של ציוריו של פפלו מלבד הגלריות הלאומיות של סקוטלנד.
סמואל פרדריק ברוקס היה אמן אירי הידוע בעיקר בזכות סדרת הציורים שלו המתארת את דבלין.
סמואל פרדריק ברוקס נולד בדבלין בסביבות 1792. הוא היה השני מבין ארבעת בניו של הצייר הנרי ברוקס.
מ-1803 עד 1807, ברוקס למד אצל אביו בבית הספר של חברת דבלין.
במהלך תקופה זו הוא זכה במדליות על ציור פרחים ב-1801, וכן על תחריט ב-1802 ובציור דמויות ב-1807. הוא נודע בעיקר בשל תמונותיו הטופוגרפיות בצבעי שמן ובצבעי מים.
הוא עבד בעיקר בדבלין ובלימריק.
ברוקס הוצג בדבלין בשנים 1804, 1809 ו-1812. האקדמיה המלכותית היברניאן הציגה את נופיו לראשונה ב-1828, של יצירות המתארות את צפון ויילס.
הוא המשיך להציג שם עד 1847.
אוסף היצירות הידוע ביותר שלו, היא סידרה של 12 תמונות של העיר דבלין משנת 1817. אלה נחרטו על ידי אחיו הנרי, והודפסו על ידי J.
הם תוכננו להיות חלק מספר, Book of views of Ireland, אבל הספר מעולם לא פורסם.
מבט על טריניטי קולג' והאכסדרה המזרחית של בנק אירלנד היא עוד אחת מהליטוגרפיות שהפיק ופרסם בדבלין.
הוא גם היה חבר באגודת האמנים.
הוא נפטר בביתו בדבלין ב-14 במאי 1847.
הגלריה הלאומית של אירלנד מחזיקה במספר יצירות שלו, כולל שני צבעי מים המתארים נופים של דבלין.
מוזיאון ויקטוריה ואלברט והמוזיאון הבריטי מחזיקים כל אחד בשני ציורים שלו.
סמואל פירסון גודארד הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אריזונה ה-12 בשנים 1965–1967. לאחר תום כהונתו כמושל, הוא נותר פעיל בפוליטיקה, שימש כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית וכיושב ראש הוועדה הדמוקרטית של אריזונה.
סמואל פירסון גודארד הבן נולד בקלייטון, פרבר של סנט לואיס, מיזורי, כבנם של פלורנס הילטון (לבית דנהאם) וסמואל פירסון גודארד האב.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד והיה חבר במועדון גלי של המוסד ובנבחרת החתירה שלו.
הצטיינותו בספורט זה הובילה להכנסתו ב-1976 להיכל התהילה של החתירה.
ב-1941 סיים גודארד את לימודיו עם תואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו התגייס גודארד לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושירת כטוראי במלחמת העולם השנייה.
הוא הוצב ב-1942 ושירת כקצין מבצעים וקשר באנגליה, הודו, צפון אפריקה ובדרום האוקיינוס השקט.
ב-1946 הוא השתחרר בדרגת מייג'ור והמשיך להיות פעיל בכוחות המילואים של חייל האוויר, שם הוא הגיע עד לדרגת קולונל.
ב-1944 נשא גודארד לאישה את ג'וליה "ג'ודי" האץ' מספרינגפילד, אילינוי.
הזוג בחר להשתקע באריזונה, על סמך המלצת רופא שהאקלים היבש בה יסייע להקל על דלקת המפרקים השיגרונית שממנה סבלה ג'ודי.
לשניים נולדו שלושה בנים, טרי (לימים ראש עיריית פיניקס והתובע הכללי המדינתי (ארצות הברית)התובע הכללי של אריזונה), טים וביל.
ב-1946 רכש גודארד אדמה בטוסון, ובנה בית למשפחתו.
את חלקת האדמה הוא פיתח באמצעות חלוקתה כך שהיא כללה מגרשים רבים, בתים שהיו מרוחקים מהכביש, תוך הקפדה על מגבלות לשמירת האזור כאזור מגורים.
לאזור זה הוא קרא "אלנדה לינדה" (בספרדית: "הכפר החמוד"), וכיום הוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-1949 סיים גודארד לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת אריזונה, ופתח משרד עורכי דין בטוסון.
גודארד היה למנהיג בקהילה המקומית, סייע להקים אגודות וארגונים שונים בטוסון, ולקח חלק בגיוס כספים למטרות צדקה.
ב-1959 הוא היה ליושב ראש קבוצת לימודי הנוער של טוסון, ונבחר כחבר בוועידת הבית הלבן לילדים ונוער.
פעילותו הקהילתית זיכתה אותו בתואר איש השנה של טוסון ב-1959.
ב-1960 נבחר גודארד לראשונה כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית של אריזונה.
בשנים 1961–1962 הוא שימש כנשיא ועידת הקרנות המאוחדות של 11 מדינות המערב.
הוא זכה להכרה ככוח עולה בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית באריזונה, וב-1962 התמודד, אך ללא הצלחה בבחירות על משרת מושל המדינה.
ב-1964 התמודד גודארד שוב בבחירות על משרת מושל אריזונה, והפעם נבחר לאחר שהביס את מי שלימים יכהן כתובע הכללי של ארצות הברית, ריצ'רד קליינדינסט ביחס קולות של 53 מול 47 אחוזים.
לוגו מסע הבחירות של גודארד, הקוקייה הרצנית של אריזונה, זכה להכרה בכל רחבי המדינה, והוא סייע לחזק את המוניטין שלו כאדם עם אנרגיות שמביא דברים לידי ביצוע.
כמושל, סייע גודארד ליזום פשרה בין מושלי מדינות האזור שתמכו במיזם אגן נהר הקולורדו, כולל מיזם מרכז אריזונה.
מיזם זה הבטיח מקור מים זמין למדינה, הניח את היסודות לצמיחה של הכלכלה ושל גודל האוכלוסייה.
גודארד חתם על חוק שאסר על אפליה על רקע שיוך גזעי, מגדרי, דתי ואתני.
הוא גם הקים את משרד התקציב המדינתי ופעל לשיפור היחסים עם מדינת סונורה השכנה שבמקסיקו.
ב-1966 התמודד גודארד בבחירות לתקופת כהונה שנייה, אך נוצח על ידי ג'ק ויליאמס.
ב-1968 הוא ניסה להתמודד שוב על משרת המושל ושוב נוצח על ידי ויליאמס.
גודארד שימש גם כיושב הראש של המפלגה הדמוקרטית באריזונה במשך עשר שנים וכחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית במשך עשרים שנה.
ב-1999 התאלמן גודארד מאשתו הראשונה ג'ודי.
הוא נפטר בפרדייז ואלי שבאריזונה ב-1 בפברואר 2006, והותיר אחריו את שלושת בניו ואת אשתו השנייה, מיירה אן.
הוא נטמן בגן הזיכרון גרייס סנט פול שבטוסון.
סמואל פיינטר היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של דלאוור וכמושל דלאוור ה-26 בשנים 1824–1827.
סמואל פיינטר נולד בדרוברידג' שבמחוז סאסקס, מושבת דלאוור, כבנם של סמואל ומריטה האזרד פיינטר.
אב המשפחה, ריצ'רד פיינטר, הגיע ללואס שבדלאוור לפני 1700, וסבו, סמואל פיינטר, רכש אדמה בנפת ברודקיל ב-1732. סמואל פיינטר הבן נשא לאישה ב-1796 את אליזבת רולנד, ולשניים נולדו שישה ילדים.
דרוברידג' הייתה נקודת חצייה על נהר ברודקיל, במחצית הדרך ממילטון למפרץ דלאוור, במקום בו חוצה כיום כביש מספר 1 המדינתי את הנהר.
אביו של פיינטר פתח שם חנות כלבו שהצליחה היטב, והמשפחה הייתה אמידה דיה כך שפיינטר הבן היה מנהל של בנק החוואים בעיר ג'ורג'טאון הסמוכה במשך 25 שנה.
כמו רוב אוכלוסיית מחוז סאסקס, היה פיינטר חבר המפלגה הפדרליסטית.
בעוד שבמקומות אחרים ירד כוחם של הפדרליסטים ככוח פוליטי משפיע, בדרום דלאוור הם היו מאורגנים היטב, והיו מקובלים במידה רבה יותר בממסד החקלאי, האנגליקני והמתודיסטי, בהשוואה לפרסביטריאנים האירים ששלטו על הרוב של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במחוז ניו קאסל.
מערכות הבחירות המדינתיות היו תחרותיות, אך שלושת מחוזות דלאוור היו זהים בגודל אוכלוסיותיהם, וכך הפדרליסטים ניצחו כמעט תמיד, הן בבחירות לאספה הכללית של המדינה והן בבחירות למשרת המושל.
לפיכך, במשך שנותיו הארוכות באספה הכללית, היה פיינטר בסיעת הרוב.
הוא נבחר לראשונה ב-1796 וכיהן בבית הנבחרים של דלאוור במשך ארבעה מושבים בשנים 1797–1800. ב-1806 הוא נבחר לסנאט של דלאוור וכיהן בו במשך שבעה מושבים בשנים 1807–1813. ב-1823 הוא כיהן בסנאט שנה נוספת.
באותה שנה ניצח פיינטר את שכנו מהעיר מילטון, מועמד הדמוקרטים-רפובליקנים דייוויד האזרד, בבחירות למשרת מושל דלאוור, וכיהן בתפקיד מ-24 בינואר 1824 ועד 16 בינואר 1827. במהלך תקופת כהונתו כמושל, החל כרייתה של תעלת צ'ספיק ודלאוור.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב פיינטר לביתו ולעסקיו בדרוברידג'.
סמואל פיינטר נפטר בדרוברידג' ב-2 באוקטובר 1845. הוא נטמן בכנסיית סנט פיטר האפיסקופלית שבלואס.
פיינטר, כיהן אף הוא כחבר האספה הכללית של דלאוור.
סמואל גודלאב קוסגרוב היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בשני חודשי חייו האחרונים מינואר ועד מרץ 1909 כמושל וושינגטון השישי, ונפטר בעת כהונתו.
סמואל קוסגרוב נולד במחוז טאסקאראוואס שבאוהיו למשפחה משכילה, שרוב 12 ילדיה היו למורים.
בגיל 16 הוא התגייס לרגימנט הרגלים המתנדבים של אוהיו בצבא האיחוד, ושירת במסגרתו במלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1865 הוא סיים את שירותו.
לאחר המלחמה, לימד קוסגרוב בבתי ספר בוודספילד ובברוקלין שבאוהיו, למד באוניברסיטת וסליאן באוהיו, וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה ותואר במשפטים ב-1873. הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת עורכי הדין הוליסטר ואוקיי בוודספילד, וב-1875 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1878 נשא קוסגרוב לאישה את זפורנה אדג'רטון, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-1880 עזב קוסגרוב את אוהיו, בילה שנה בכרייה בנבדה, שנה בקליפורניה, ולאחר מכן התיישב ב-1882 בפומרוי שבטריטוריית וושינגטון.
הוא עסק בעריכת דין וניהל אדמות חקלאיות בשטח של 1,400 אקרים (5.5 קמ"ר) בוושינגטון ובאיידהו.
במשך שמונה שנים הוא היה נשיא מועצת החינוך של פומרוי, ובמשך חמש תקופות כהונה ראש העיר שלה.
כמי שהתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בכמה ועידות מדינתיות שלה, נבחר קוסגרוב כמועמד המפלגה במערכת בחירות המקדימות הראשונה שלה לאחר אימוץ חוק הבחירות המקדימות הישירות.
לאחר שניצח בבחירות הכלליות, לקה קוסגרוב בהתקף לב, היה חלש מדי כדי לסיים את נאום ההשבעה שלו, ויצא לחופשת מחלה.
בכך הוא זכה לכינוי "המושל ליום אחד של וושינגטון".
סמואל קוסגרוב נפטר בפאסו רובלז שבקליפורניה, שם יצא להחלמה, ב-28 במרץ 1909, חודשיים לאחר השבעתו כמושל.
הוא נטמן בפארק הזיכרון של הבונים החופשיים שבטאמווטר, וושינגטון.
סמואל ראמי הוא בס אופראי אמריקאי.
בשיא הקריירה שלו, הוא זכה להערצה רבה בזכות המנעד והרבגוניות של קולו.
הוא נקט בטכניקת בל קאנטו שאפשרה לו לשיר את המוזיקה של הנדל, מוצרט ורוסיני עם יכולת קולית טובה דיה, כדי להתמודד גם עם התפקידים הדרמטיים באופרות של ורדי, פוצ'יני ומאירביר.
ראמי סיים את לימודיו בבית הספר התיכון קולבי בקולבי, קנזס ב-1960. הוא למד מוזיקה בתיכון ובקולג' באוניברסיטת קנזס סטייט, כמו גם ב-Wichita State עם ארתור ניומן.
במדינת קנזס, הוא היה חבר באחוות קאפה סיגמא.
ראמי שר במקהלה של דון ג'ובאני ב-1963, עם נורמן טרייגל בתפקיד הראשי, כשלמד באופרה המרכזית בעיר בסנטרל סיטי, קולורדו.
לאחר לימודיו באופרה של סנטה פה, ניו מקסיקו הוא עבד אצל מו"ל בניו יורק לפני שפרץ את פריצת הדרך הראשונה שלו באופרה של ניו יורק, כשהופיע לראשונה ב-11 במרץ 1973, בתור זוניגה באופרה כרמן של ביזה.
הוא ירש התפקיד הזה, כמו גם את השד פאוסט ב"פאוסט" של גונו ומפיסטופלה של בויטו, שהתפנו עקב מותו המוקדם של זמר האופרה נורמן טרייגל.
עם התרחבות הרפרטואר שלו הוא עבד רבות בתיאטראות אירופיים, בעיקר בברלין, המבורג, לונדון, פריז, מילאנו ווינה בנוסף לפסטיבלי הקיץ באקס-אן-פרובאנס, גלינדבורן, פסארו וזלצבורג.
בינואר 1984, הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן, כרינלדו של הנדל.
הוא התקבל כחבר במספר אופרות כלה סקאלה, בית האופרה המלכותי בקובנט גארדן, האופרה של וינה, האופרה הלאומית של פריז, האופרה הלירית של שיקגו, האופרה של ניו יורק, האופרה של סן פרנסיסקו ותיאטרו קולון בבואנוס איירס ("אטילה", "דרכו של הולל" ו"מפיסטופלה").
ביולי 1985 לוהק לתפקיד ברטרם בתחייתו ההיסטורית בפריז של "רובר השטן" של ג'אקומו מאיירבר.
ראמי שר ב"דון ג'ובאני" ו"נישואי פיגארו" מאת מוצרט, וברפרטואר הבל קאנטו, ב"סמירמידה" של רוסיני, "הספר מסביליה", "הטורקי באיטליה", "האיטלקייה באלג'יר" ו"לה גאזה לדרה"; ב"אנה בולנה", "לוצ'יה די למרמור" של דוניצטי ו"הפוריטנים" של בליני.
ברפרטואר הדרמטי, ראמי זכה לשבחים על "שלושת השדים" שלו: מפיסטופלה של בויטו, פאוסט של גונו והאגדה הדרמטית של ברליוז, קללת פאוסט.
תפקידים דרמטיים נוספים שלו כללו את "נבוקו" של ורדי, "דון קרלו", "הבנדיטים", "הלומברדים" ו"ירושלים", כמו גם את סיפורי הופמן של ז'אק אופנבך (הוא גילם את כל ארבעת הנבלים).
בשנת 1990, הוא שר את התפקיד של ג'ו ב"ספינת השעשועים" של ג'רום קרן בהופעה בהופעה באולם אייברי פישר עם ג'רי האדלי ופרדריקה פון סטאד.
מספר אופרות לא ברורות בעבר עם תפקידי בס/בס-בריטון זכו לתחייה אך ורק עבור ראמי, כמו "אטילה" של ורדי, מאומטו השני של רוסיני ו"דון קישוט" של מסנט.
הוא סיפק את הקול ל-The Beast, האנטגוניסט הראשי של המיני-סדרה המצוירת מ-2014 הגן המסתורי בשנת 1996, בקונצרט בהיכל אייברי פישר בניו יורק בשם "דייט עם השטן" הוא שר 14 אריות המייצגות את הליבה של הרפרטואר הזה.
הוא המשיך להופיע עם התוכנית ברחבי העולם.
בשנת 2000 הציג את הקונצרט באולם הקונצרטים גאסטיג במינכן.
ההופעה הוקלטה בשידור חי והוצעה למכירה בתקליטור בקיץ 2002.
ראמי שימש בעבר כחבר סגל במכללת שיקגו לאמנויות הבמה של אוניברסיטת רוזוולט, וכיום הוא פרופסור לאופרה בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת וויצ'יטה.
נבחר כחבר בהיכל התהילה של מכללת WSU College of Fine Arts בשנת 2015. ראמי הוא הפטרון הלאומי של Delta Omicron, אחוות מוזיקה מקצועית בינלאומית.
הוא שיחזר את תפקיד הכותרת של "הדוכס כחול הזקן" בהפקה של אופרה אומהה של טירת כחול הזקן של בלה ברטוק באפריל 2013 באומהה, נברסקה.
ראמי ביצע מספר גבוה במיוחד של הקלטות המתעדות רבים מתפקידיו האופראיים העיקריים, כמו גם אוספים של אריות שונות, יצירות קלאסיות אחרות ודיסקי קרוסאובר של מוזיקה אמריקאית פופולרית.
הוא הופיע בטלוויזיה ובהפקות וידאו של הפקות המט של כרמן וטירת כחול הזקן, הפקת סן פרנסיסקו של מפיסטופלה, הפקת גלינדבורן של דרכו של הולל, וההפקה של זלצבורג של דון ג'ובאני.
הוא התחתן עם אשתו השלישית, זמרת הסופרן לינדזי לארסן, ב-29 ביוני 2002. להם בן אחד.
ברנשטיין: על העיירה, בניצוחו של מייקל טילסון תומאס, דויטשה גרמופון
הנדל: משיח, בניצוחו של אנדרו דייוויס, EMI
מוצרט: Le nozze di Figaro, בניצוחו של גיאורג שולטי, דקה
רוסיני: אוטלו, בניצוחו של חסוס לופס קובוס, פיליפס
מרילין הורן: דיוות בשיר, RCA Victor Red Seal
הצדעה למוזיקה האמריקאית (ריצ'רד טאקר Music Foundation Gala XVI, 1991), בניצוחו של ג'יימס קונלון, RCA Victor Red Seal
מוצרט: דון ג'ובאני, בניצוחו של הרברט פון קאראג'אן, דויטשה גרמופון
The Metropolitan Opera Gala 1991, בניצוחו של ג'יימס לוין, דויטשה גרמופון
האתר של סמואל ראמי, samuelramey.com ; אוחזר ב-25 בינואר 2010.
ראמי עם הקלטות חזנות באך, bach-cantatas.com; אוחזר ב-25 ביולי 2010.
רשימת "מאמרים על סמואל ראמי", nytimes.com; אוחזר ב-25 ביולי 2010.
סמואל הנרי פיילס היה פוליטיקאי, עורך דין ודיפלומט אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וושינגטון.
פיילס נולד ב-28 בדצמבר 1858 ליד סמית'לנד שבקנטקי, והיה בנם של סמואל הנרי פיילס (נפטר ב-1904) וגבריאלה לילארד.
פיילס האב היה השריף של מחוז ליווינגסטון, ומאוחר יותר עסק בעריכת דין.
סמואל הבן למד בבתי ספר פרטיים בקנטקי לפני שלמד משפטים.
בשנת 1883 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בכך בסנוהומיש שבטריטוריית וושינגטון.
ב-1886 עבר לספוקיין ומאוחר יותר באותה שנה לסיאטל, שם עסק בעריכת דין.
הוא היה עוזר התובע המחוזי של המחוז השיפוטי השלישי של טריטוריית וושינגטון בין השנים 1887–1889 ותובע העיר של סיאטל בין השנים 1888–1889. הוא גם היה היועץ המשפטי של חברת החוף הפסיפי מ-1895 עד 1905.
בינואר 1905 נבחר פיילס לסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן כהונה אחת, מ-4 במרץ 1905 עד 3 במרץ 1911. הוא לא הועמד למינוי מחדש בשנת 1910. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיו"ר הוועדה לסקר חופים ואיי ים (הקונגרסים ה-59 עד ה-61).
לאחר שעזב את הסנאט, חידש את עריכת הדין בסיאטל.
בשנת 1922 מונה פיילס על ידי הנשיא וורן הרדינג כשגריר בקולומביה, תפקיד בו כיהן עד 1928.
בשנת 1891, התחתן פיילס עם מרי א.
הם היו הורים לשלושה ילדים: רוס ברנרד, רות לילארד וסמואל הנרי.
הוא פרש מעיסוקים פעילים ועבר ללוס אנג'לס שבקליפורניה, שם נפטר ב-11 במרץ 1940. הוא נקבר בבית הקברות לייק ויו.
סמואל פארו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
פארו נולד במחוז פרינס ויליאם במושבת וירג'יניה ב-8 ביוני 1762, ועבר לפרובינציית קרוליינה הדרומית עם משפחת אביו, שהתיישבה במחוז ספרטנבורג ב-1765. הוא שירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1793 והחל לעסוק במקצוע בספרטנבורג, קרוליינה הדרומית.
הוא גם עסק בחקלאות ליד Cross Anchor, והיה סגן המושל ה-24 של קרוליינה הדרומית בשנים 1810–1812.
פארו נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס ה-13, וכיהן מ-4 במרץ 1813 עד 3 במרץ 1815. הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1814, וחזר לעסוק בעריכת דין.
הוא עסק גם בחקלאות וכיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה בשנים 1816–1819 ו-1822–1823. הוא מת בקולומביה, קרוליינה הדרומית, ב-18 בנובמבר 1824. הוא נקבר באחוזת הקבורה המשפחתית במטע שלו, ליד שדה הקרב של מוסגרוב מיל, קרוליינה הדרומית.
סמואל צ'נדלר קרפטס היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לאחר מכן המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ולבסוף המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשלוש תקופות כהונה שונות בשנים 1796–1805, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1817–1825, כמושל ורמונט ה-12 בשנים 1828–1831, וכסנאטור בשנים 1842–1843.
סמואל קרפטס נולד בעיירה וודסטוק שבמושבת קונטיקט, כבנם של מהיטבאל צ'נדלר (אחותו של הצייר וינטרופ צ'נדלר ) ושל אבנעזר קרפטס , שייסד את העיירה קרפטסברי שבוורמונט כאשר התיישב שם ב-1791. ב-1790 סיים קרפטס את לימודיו בהרווארד קולג'.
ב-1798 הוא נשא לאישה את יוניס טוד, ולשניים נולדו שני ילדים.
בשנים 1799–1829 היה קרפטס פקיד העיירה של קרפטסברי, וב-1793 היה נציג לוועידת החוקה של ורמונט, שם הוא היה צעיר הנציגים.
ב-1802 ערך קרפטס סקר בוטני נרחב של עמק נהר המיסיסיפי.
בשנים 1809–1813 הוא היה חבר מועצת הצנזורים של מדינתו.
במועצה זו היו 12 חברים שחלקו סמכות ביצועית עם מושל המדינה.
בשנים 1810–1816 היה קרפטס השופט הראשי של מחוז אורלינס.
בשנים 1817–1825 כיהן קרפטס כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ולאחר מכן שב למועצת המושל עד 1826.
בשנים 1828–1831 כיהן קרפטס כמושל ורמונט.
כאשר הוא היה חבר בוועידת החוקה של ורמונט שהתקיימה ב-1829, הוא שימש כנשיא הוועידה.
בשנים 1836–1839 הוא היה הפקיד של מחוז אורלינס.
ב-1842 הוא מונה לאייש את מושבו של סמואל פרנטיס בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב התפטרותו של זה האחרון.
באוקטובר אותה שנה הוא נבחר להשלים את תקופת כהונתו בסנאט של פרנטיס, ובסך הכול כיהן בסנאט מאפריל 1842 ועד מרץ 1843. לאחר מכן הוא לא היה מועמד לתקופת כהונה מלאה בסנאט והוחלף בוויליאם אפהאם.
סמואל קרפטס פרש לחוותו בקרפסטברי, שם הוא נפטר ב-19 בנובמבר 1853. הוא נטמן בבית הקברות של נורת' קרפטסברי.
סמואל אברט פינגרי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל ורמונט ה-34 בשנים 1882–1884, ולאחר מכן ועד 1886 כמושל ורמונט ה-40.
סמואל פינגרי נולד בסולסברי שבניו המפשייר, כבנם של סטיבן וג'ודית (לבית טרו) פינגרי.
את ראשית חינוכו הוא קיבל באנדובר שבניו המפשייר ובמקלנדוס שבוורמונט, ולאחר מכן למד בדארטמות' קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1857. הוא למד משפטים בהדרכת דודנו אוגוסטוס פ.
האנטון בבת'אל שבוורמונט, ובדצמבר 1859 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז וינדזור.
הוא החל לעסוק במקצוע בהרטפורד שבוורמונט בשותפות עם אחיו סטיבן.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861, התגייס פינגרי לפלוגה F של רגימנט הרגלים השלישי של ורמונט, וקיבל מינוי של לוטננט ראשון.
באוגוסט אותה שנה הוא קודם לדרגת קפטן, בספטמבר 1862 קיבל מינוי כמייג'ור, ובינואר 1863 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-16 באפריל 1862 הוא נפצע קשה במהלך , שבו הוא הוביל את פלוגתו ועוד שלוש פלוגות נוספות מעבר לערוץ עמוק, ומיגר את האויב משוחות ירי שעל הגדה הנגדית.
בנוסף לכך שהוא איבד את בוהנו הימנית, הוא לקה בטיפוס הבטן.
דיווחים על מותו לכאורה הופיעו בעיתונים בוורמונט, אך עד מהרה הם תוקנו.
פינגרי בילה עשרה שבועות בהחלמה בבית חולים בפילדלפיה.
במהלך היום השני של , קיבל פינגרי את הפיקוד על רגימנט הרגלים השני של ורמונט, מאחר שמפקדי השדה של היחידה נהרגו או נפצעו.
פינגרי השתתף ב ב, בקרב קולד הרבור, ובקרב רכבת ולדון , שם הוא נמלט בקושי מליפול בשבי עם חלק מפקודיו.
הפעולה הצבאית האחרונה שהוא השתתף בה הייתה בפורט סטיבנס ב־11 וב-12 ביולי 1864. ב-27 ביולי הוא השתחרר מהשירות, חודשיים מעבר לתקופת שירותו כפי שהתחייב לה.
ב-17 באוגוסט 1891 הוענקה לפינגרי מדליית הכבוד על התנהלותו ב-1862 במצור על יורקטאון.
בנימוקים להענקת המדליה נכתב: "הוא הוביל בגבורה את פלוגתו מעבר לערוץ רחב ועמוק, מיגר את האויב משוחות הירי, שהיו במרחק של שני יארדים מהגדה הנגדית, והמשיך לפקד על אנשיו עד שנפצע קשה בפעם השנייה".
בעת שפינגרי שירת ברגימנטים השני והשלישי, אחיו, סטיבן מורס פינגרי, שירת ברגימנט הרביעי של ורמונט.
הוא החל את מסלול שירותו כלוטננט ראשון בפלוגה E של הרגימנט, ובסופו של דבר הגיע לדרגת קולונל ופיקד על הרגימנט.
לאחר סיום שירותם, הובילו האחים פינגרי את רגימנט הרגלים השמיני של המיליציה של ורמונט.
סמואל פיקד עליו כקולונל, וסטיבן היה סגנו כלוטננט קולונל.
פינגרי שב להרטפורד ולעיסוקו בעריכת דין, וב-1867 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה מדרטמות'.
בעת לימודיו הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא ודלתא קפא אפסילון.
בשנים 1868–1869 הוא היה התובע המדינתי במחוז וינדזור.
הוא שירת כפקיד העיירה של הרטפורד במשך יותר מחמישים שנה, ונבחר כנציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1868 שהתקיימה בשיקגו.
ב-1870 הוא נבחר כנשיא אגודת מפגש הרעים של קציני ורמונט .
פינגרי היה חבר פעיל בוועדה הרפובליקנית של מחוז וינדזור ונכח במספר רב של ועידות ברמה המקומית וברמה המדינתית כנציג.
בסתיו 1882 נבחר פינגרי כסגן מושל ורמונט, וב-1884 כמושל ורמונט.
"ממשלו התאפיין באותה יעילות ולהט שהוא הפגין כחייל, כעורך דין וכאזרח".
במהלך תקופת כהונתו כמושל, נקט פינגרי בצעדים לביצוע פיקוח ובחינה של הבנקים בוורמונט, והרחיב את הפיקוח על חברות הביטוח כאשר דרש מהן להגיש דוחות שנתיים ודוחות פיננסיים.
בנוסף, הוא פעל להארכת שנת הלימודים בבתי הספר והגדיל את מספר בתי הספר המקומיים.
ב-1 במאי 1885 הוא הנהיג את יום שתילת העצים בוורמונט, שהייתה המדינה הראשונה ממזרח לנהר המיסיסיפי שבה צוין יום זה.
במהלך תקופת כהונתו של פינגרי כמושל הוא גם קידם חוקים לאיסור על מהילה של סירופ מייפל ושל דבש.
לאחר תום תקופת כהונתו כמושל, שימש פינגרי בין השנים 1886–1894 כיושב הראש של הנציבות המדינתית לרכבות שהוקמה אז.
הוא היה חבר בחבר הנאמנים של אקדמיית ורמונט בסקסטונס ריבר בשנים 1885–1910. הוא היה פעיל בצבא הגדול של הרפובליקה , והיה היועץ המשפטי של לגיון מדליית הכבוד, ארגון שהוקם ב-1890 כדי להגן על שמו הטוב של העיטור.
הוא גם היה במשך שנים רבות חבר בחבר הנאמנים של בית המדרש המדינתי למורים ברנדולף, ושימש כנשיא בנק החסכונות של וייט ריבר.
ב-1869 נשא פינגרי לאישה את לידיה מ.
סטיל, בתם של סנפורד ומרי סטיל מסטנסטד, קויבק.
היא הייתה אחותו של בנג'מין ה.
סטיל, שהיה חברו של פינגרי לספסל הלימודים, ולימים כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
לידיה וסמואל פינגרי היו הוריו המאמצים של ויליאם סטיל פינגרי.
הוא למד באוניברסיטת נורוויץ' במשך שלוש שנים ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון במשך שנה אחת.
הוא השלים את השכלתו המשפטית בהדרכת אביו, ולאחר שב-1904 התקבל ללשכת עורכי הדין, הוא עסק במקצוע בהרטפורד, שימש כפקיד העיירה, וכתובע המדינתי של מחוז וינדזור.
סמואל פינגרי נפטר בהרטפורד ב-1 ביוני 1922. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
סמואל ויליאמס ריינולדס היה איש המפלגה הרפובליקנית שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה.
ריינולדס נולד באומהה שבנברסקה, ב-11 באוגוסט 1890. בשנת 1908 החל לעסוק בעסקי הפחם הסיטונאי באומהה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ריינולדס בשירות האוויר של צבא ארצות הברית.
מאוחר יותר הועלה לדרגת קולונל ובין השנים 1942 ל-1943 כיהן כמנהל חיל המומחים של הצבא באומהה.
בשנת 1936 כיהן כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית.
בשנת 1954 מונה ריינולדס על ידי המושל רוברט ב.
קרוסבי כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של יו באטלר.
הוא סירב להתמודד על התפקיד באותה שנה וחזר למכור פחם.
בין השנים 1957 ל-1958 כיהן כחבר במועצת העיר אומהה.
ריינולדס התגורר באומהה עד מותו ב-20 במרץ 1988. הוא נקבר בפארק הזיכרון פורסט לון.
סמואל פרייס היה עורך דין ופוליטיקאי מווירג'יניה, שסייע בהקמת מדינת וירג'יניה המערבית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
עם הקמת המדינה, מונה לסגן מושל וירג'יניה ובהמשך מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
פרייס נולד ב-28 ביולי 1805 במחוז פוקוויר, וירג'יניה, ובשנת 1815 עבר עם הוריו למחוז פרסטון (כיום חלק מווירג'יניה המערבית).
הוא קיבל השכלה קדם אקדמית ולאחר מכן למד משפטים.
בשנת 1832 התקבל פרייס התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, והחל לעסוק בעריכת דין במחוזות ניקולס וברקסטון.
בשנת 1830 נבחר לרשם מחוז ניקולס, וב־1833 נבחר כתובע מחוזי בווירג'יניה.
בשנים 1834–1836 ייצג את מחוז ניקולס במשרה חלקית בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנת 1836 עבר לעיר וילינג, וירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית), וב־1838 עבר ללואיסבורג, וירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית).
בשנים 1836–1850 כיהן כתובע המחוזי של מחוז ברקסטון, ובשנים 1847–1850 ושוב ב־1852 ייצג את מחוז ברקסטון בבית הנבחרים של וירג'יניה.
פרייס היה ציר בוועידת החוקה של וירג'יניה בשנת 1850, ובוועידת הפרישה של 1861, שם הצביע נגד הפרישה מהאיחוד.
בשנת 1863 נבחר כסגן מושל וירג'יניה החמישי וכיהן בתפקיד עד סיום מלחמת האזרחים.
בשנת 1872 היה ציר בוועידת החוקה של וירג'יניה המערבית ואף כיהן כנשיאה.
הוא מונה מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של אלן טיילור קפרטון, שנפטר, וכיהן מ־26 באוגוסט 1876 ועד 26 בינואר 1877, אז נבחר מחליף קבוע.
באותה שנה ניסה להתמודד לבחירה מחודשת אך נכשל.
ב-25 בפברואר 1884 נפטר פרייס בלואיסבורג, ונטמן בבית הקברות סטיוארט שבאחוזת סטיוארט, סמוך ללואיסבורג.
ביתו של סמואל פרייס בלואיסבורג נכלל בשנת 1975 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
סמואל דייוויד "סם" פרנקלין היה שחיין יהודי-אמריקאי, אלוף המכביה התשיעית (1973) במשחי הגב, אלוף המכביה העשירית (1977) ומקום שביעי באליפות ארצות הברית (1980) במשחה ל-100 מטר פרפר.
פרנקלין נולד וגדל בסינסינטי, אוהיו בנם של לאה וד"ר ראלף פרנקלין.
הוא דורג ראשון במדינה בגיל 10 ובגיל 12, וקבע שיאי תיכון בלוס אנג'לס בתיכון טוסטין.
הוא למד באוניברסיטת סטנפורד (1975–1979) ושם התאמן בשחייה ושיחק בכדורמים.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכה ב-5 מדליות, מהן 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.4 שניות, אחרי אנדי להנר (58.3 שניות) ולפני ג'ף לאץ (1:00.3 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:19.4 דקות, אחרי רוי אברמוביץ' מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 2:17.9 דקות וברנט זרנוביצקי משוודיה (2:18.8 דקות).
באליפות המכללות של ארצות הברית שנערכה בשנת 1979 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 יארד פרפר אחרי פר ארווידסון משוודיה (47.76 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין, קליפורניה ב-2 באוגוסט 1980 הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.54 שניות.
לאחר סיום לימודיו עבד פרנקלין בתחום הטלקום בצפון קליפורניה ולאחר מכן בלאס וגאס, נבדה לשם עבר בשנות ה-90 כדי לטפל בסביו וסבתו.
הוא המשיך לשחות עד גיל 50 עם מועדון המאסטרס של לאס וגאס.
באליפות המאסטרס של ארצות הברית שנערכה בשנת 2007 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.21 דקות ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.30 שניות.
הוא נאלץ לפרוש בגיל 53 בעקבות פציעה.
הוא נפטר בביתו בלאס וגס מדום לב כתוצאה ממכת חום.
בשנים 1974 עד 1980 דורג בין 25 השחיינים הטובים בעולם במשחה ל-100 מטר פרפר.
בשנת 1990 ניכנס להיכל התהילה של הספורט היהודי בדרום קליפורניה .
סמואל קלארק פומרוי היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קנזס באמצע המאה ה-19, בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
בנוסף, פומרוי כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, היה ראש עיריית אטצ'יסון בקנזס (1858–1859), ונשיא שני של חברת הרכבות "אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה".
הוא היה הנשיא הראשון של החברה שהוביל בפועל את בנייתה ותפעולה של הרכבת, לאחר שירש את סיירוס ק.
פומרוי נולד ב־3 בינואר 1816 בסאות'המפטון שבמסצ'וסטס, ולמד בקולג' אמהרסט.
בשנים 1852–1853 כיהן כחבר בית הנבחרים של מסצ'וסטס.
הוא התנגד לעבדות, וב־1854 הצטרף ל"חברת הסיוע להגירה של ניו אינגלנד".
באותה שנה הנהיג קבוצת מתיישבים לטריטוריית קנזס כדי לסייע בייסוד העיר לורנס.
בשנים 1858–1859 כיהן כראש עיריית אטצ'יסון בקנזס.
ב־4 באפריל 1861 בחר בו בית המחוקקים של קנזס, יחד עם ג'ים ליין, לכהן בתור הסנאטורים הראשונים של המדינה.
בשנת 1863, במהלך מלחמת האזרחים, ליווה את פרדריק דאגלס למחלקת המלחמה לפגישה עם מזכיר המלחמה אדווין סטנטון, ולאחר מכן נפגש דאגלס גם עם הנשיא אברהם לינקולן.
ב־1862 תמך פומרוי בתוכנית "לינקוניה", שנועדה ליישב מחדש עבדים משוחררים מחוץ לארצות הברית.
בשנת 1864 עמד בראש ועדה שתמכה במועמדותו של מזכיר האוצר סלמון צ'ייס כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, בניגוד ללינקולן שכיהן כנשיא.
פומרוי אף נאם בסנאט בעד צ'ייס.
הוועדה שעמד בראשה הפיצה בפברואר 1864 מסמך סודי נגד לינקולן, שבמקום לפגוע בו – דווקא חיזק את מעמדו, והחליש את סיכויי צ'ייס.
ב־18 בדצמבר 1871, בעקבות ממצאי הסקר הגאולוגי של היידן, יזם פומרוי הצעת חוק בסנאט להקדשת שטחים שמהם הוקם בהמשך הפארק הלאומי ילוסטון.
ב־11 באוקטובר 1873 ירה בו שלושה כדורים בוושינגטון די.
סי., כשאחד מהם פגע בחזהו אך ניתז מעצם החזה.
בבחירות לנשיאות 1880 היה פומרוי מועמד לסגן הנשיא לצד ג'ון פלפס מטעם המפלגה האנטי-מאסונית שהוקמה מחדש באופן זמני.
ב-27 באוגוסט 1891 מת פומרוי בוויטינסוויל שבמסצ'וסטס.
יורק, חבר הסנאט של קנזס, כדי להבטיח את הצבעתו למען בחירתו מחדש.
יורק חשף בפומבי את ההצעה, שנועדה להפליל את פומרוי.
לאחר 19 סבבי הצבעה בבית המחוקקים של קנזס הפסיד פומרוי, ובמקומו נבחר ג'ון אינגולס.
ב־10 בפברואר 1873 הכחיש פומרוי את הטענות מעל במת הסנאט, וטען כי מדובר ב"קנוניה...
הוא ביקש להקים ועדה מיוחדת לחקירה.
אף שעדויות לא הכחישו את עצם התשלום, נטען כי הכסף נועד להיות "הון התחלתי" להקמת בנק לאומי, ולא שוחד.
ועדת החקירה המיוחדת קבעה ב־3 במרץ 1873 שאין די ראיות להרשיעו בשוחד, וכי הייתה זו מזימה מתואמת להפלתו.
עם זאת, הסנאטור אלן ת'ורמן מאוהיו חלק על המסקנות, טען כי פומרוי אשם, וציין שההסבר שניתן לכסף אינו סביר – אך לא נקט בצעדים נוספים, משום שכהונתו של פומרוי הסתיימה בדיוק באותו יום.
הפרשה תוארה בהרחבה בספר הסאטירי "עידן מצופה זהב: סיפור של ימינו" מאת מארק טוויין וצ'ארלס דאדלי וורנר, שבו הדמות הבדיונית הסנאטור דילוורת' מבוססת עליו.
סמואל צ'אטו הוא אמן קרמיקה בריטי וקרוב משפחה של משפחת המלוכה הבריטית.
הוא נולד בלונדון לליידי שרה צ'אטו ודניאל צ'אטו, שניהם אמנים, הוא נכד של הנסיכה מרגרט, רוזנת סנודן ונין של אליזבת השנייה.
הוא ה-30 בתור לכס המלוכה הבריטי.
יש לו גם אח צעיר בשם ארתור, איתו למד במכללת איטון.
צ'אטו למד באוניברסיטת אדינבורו וסיים את לימודיו בשנת 2018 עם תואר בתולדות האמנות.
בין השנים 2019 ל-2020 למד בבית הספר המלכותי לציור.
הוא התעניין בקדרות, והשלים התמחות בת שישה שבועות ב-North Shore Pottery בקיית'נס.
לצ'אטו יש סטודיו ביתי, והוא מכר את יצירותיו באתר האינטרנט שלו.
צ'אטו בילה זמן ביפן כדי ללמוד טכניקות קדרות.
עבודותיו הוצגו במקומות שונים, כולל מסעדה בסאמרסט וגלריות אמנות בנורווגיה וביפן.
בשנת 2019, צ'אטו בילה שישה שבועות בהודו כדי להשלים 200 שעות הכשרה כדי להפוך למדריך יוגה.
לצ'אטו אין חובות מלכותיות רשמיות, אך השתתף במספר אירועים כמו הלוויה הממלכתית של אליזבת השנייה, הכתרתם של צ'ארלס השלישי וקמילה, וחתונתם של הנסיך הארי ומייגן מרקל.
צ'אטו השתתף במשתה במהלך ביקור ממלכתי של הקיסר היפני נארוהיטו בבריטניה בשנת 2024. עד ינואר 2025 הוא יצא עם אלינור אקסרדג'יאן, אמנית שלמדה גם היא באוניברסיטת אדינבורו והופיעה בשבוע האופנה של לונדון.
סמואל פסקו היה פוליטיקאי אמריקאי וחייל בצבא הקונפדרציה שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה.
הוא היה החייל הפשוט היחיד בצבא הקונפדרציה שאי פעם נבחר לסנאט.
פאסקו נולד בלונדון, אנגליה, למשפחה ממוצא קורני.
משפחתו עברה לאי הנסיך אדוארד בשנת 1841, ולאחר מכן היגרה לארצות הברית ב־1843 והתיישבה בצ'ארלסטאון שבמסצ'וסטס.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד, ולאחר סיום לימודיו עבר בשנת 1859 לפלורידה.
בשנת 1860 התמנה למנהל אקדמיית ווקינה (Waukeenah Academy), מוסד לימוד בעיר מונטיסלו, פלורידה, תפקיד שבו כיהן עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, סגר פסקו את בית הספר והתגייס לצבא הקונפדרציה בשנת 1861. הוא שירת כחייל רגיל ברגימנט הרגלים השלישי של פלורידה.
במהלך הקרב על רמת מישנרי בצ'טנוגה, טנסי, נפל בשבי של צבא האיחוד.
הוא נותר כלוא עד סוף המלחמה ושוחרר במרץ 1865. מיד לאחר שחרורו שב לפלורידה וחזר לנהל את אקדמיית ווקינה.
זמן קצר לאחר מכן, בין השנים 1866–1868, כיהן כפקיד מחוז ג'פרסון.
מאוחר יותר הפך לעורך דין בולט באזור.
בשנת 1885 כיהן פסקו כנשיא הוועידה שחיברה את החוקה החדשה של מדינת פלורידה.
לאחר מכן היה חבר בבית הנבחרים של פלורידה בשנים 1886–1887, וכיהן זמן קצר כיושב ראש הבית בשנת 1887. באותה שנה נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא שירת שם שתי כהונות, עד שנת 1899, אז הפסיד בבחירות מחדש.
לאחר עזיבתו את הסנאט, מונה כחבר בוועדת תעלת היסמוס (Isthmian Canal Commission), גוף שהחליט על הקמת תעלה דרך מצר פנמה.
הוא כיהן בוועדה זו עד שנת 1905.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים שב פאסקו להתגורר במונטיסלו.
הוא נפטר ב-13 במרץ 1917 בטמפה שבפלורידה, ונקבר בבית העלמין רוזלנד שבמונטיסלו.
מחוז פסקו שבפלורידה נקרא על שמו.
סמואל קוני היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-31 של מדינת מיין בין השנים 1864–1867. קוני היה מושל המדינה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
קוני נולד בעיר אוגוסטה שבמחוז מיין במסצ'וסטס ב-27 בפברואר 1811, בנם של סוזן בודין וסמואל קוני.
הוא למד באקדמיית צ'יינה ובמכללת וייקפילד.
בשנת 1829 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת בראון.
לאחר מכן למד משפטים אצל חבר הקונגרס לעתיד היירם בלצ'ר וכן אצל דודו, רעואל ויליאמס, לימים חבר הסנאט של ארצות הברית.
קוני התקבל ללשכת עורכי הדין המדינתית בשנת 1832, ופתח משרד עורכי דין בעיר אולד טאון שבמיין.
הוא כיהן כשופט בית המשפט לענייני ירושה במחוז פנובסקוט בין השנים 1840–1846.
בראשית דרכו הפוליטית השתייך למפלגה הדמוקרטית, וכיהן כחבר בית הנבחרים של מיין מטעם מחוז פנובסקוט בשנים 1835–1836. כמו כן שימש כחבר במועצה המבצעת של המושל (1839), וכסוכן הקרקעות של מדינת מיין (1847–1850).
ב-1850 עזב את אולד טאון ועבר לאוגוסטה עם מינויו לגזבר מדינת מיין (1850–1854).
לאחר מכן נבחר לראש עיריית אוגוסטה ב-1854. בשנת 1862 הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית, אשר באותם ימים נהנתה מתמיכה נוסקת במדינת מיין.
הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים של מיין, הפעם כנציג מחוז קניבק (Kennebec), וכיהן קדנציה אחת.
בשנת 1863 הועמד קוני כמועמד הרפובליקני לתפקיד מושל מיין, ונבחר לתפקיד בידי בית המחוקקים המדינתי.
בהמשך נבחר עוד פעמיים נוספות לתפקיד.
במהלך כהונתו המשיכה מיין לגייס חיילים ולספק ציוד לכוחות האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
בסך הכל שלחה מיין מעל ל-70 אלף חיילים לחזית המלחמה.
הרשות המבצעת במדינה הנפיקה 4,295 כתבי קצונה , ומתוכם חתם קוני עצמו על כ-1,400. בנאום הפתיחה של בית המחוקקים בינואר 1866 הכריז קוני כי לא יקבל עליו מועמדות נוספת, וכהונתו הגיעה לפרקה ב-2 בינואר 1867.
נישואיו הראשונים היו למרסי ה.
סוול ב-17 באוקטובר 1833. היא נפטרה ב-9 באפריל 1847. לאחר מכן נישא ללוסי ו.
ברוקס ב-22 בנובמבר 1849. לקוני היו שישה ילדים, והוא נמנה עם קהילת הקונגרגציונליזם.
בית מגוריו שברחוב סטון באוגוסטה, הידוע כ"בית המושל סמואל קוני", נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים מאז 1985.
סמואל שית'אר פלפס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כסנאטור מטעם ורמונט והיה חבר המפלגה הוויגית.
פלפס נולד ב-13 במאי 1793 בליצ'פילד שבקונטיקט, לג'ון פלפס (1756–1833), חייל לשעבר במלחמת העצמאות האמריקאית ונינו של ויליאם פלפס.
בשנת 1811 השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל.
לאחר מכן למד משפטים בבית הספר למשפטים בליצ'פילד ובמשרדו של הורשיו סימור, והוסמך כעורך דין.
במהלך מלחמת 1812 שירת כקצין תשלומים בצבא, ולאחר המלחמה השתקע במידלברי, ורמונט, והחל לעסוק בעריכת דין.
פלפס החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר בבית הנבחרים של ורמונט בין השנים 1821–1832. הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט בין 1832–1838, לאחר שמונה לתפקיד בעקבות מותו של השופט ג'ון ק.
בשנת 1839 נבחר מטעם המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו עד 1851. במהלך כהונתו עמד בראש מספר ועדות בסנאט, ובהן ועדת המיליציה, ועדת התביעות מתקופת המהפכה, וועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים.
פלפס חזר לסנאט ב־17 בינואר 1853, לאחר שמונה להשלים את כהונתו של הסנאטור ויליאם אפהאם שנפטר.
הוא כיהן עד 16 במרץ 1854, אז קבע הסנאט כי אין הוא זכאי למושב, משום שמונה על ידי מושל ורמונט בתקופה שהאספה המחוקקת של המדינה לא הייתה בכינוס.
עם חידוש כינוס האספה, היה על המחוקקים לבחור מחליף בעצמם.
פלפס נפטר במידלברי ב־25 במרץ 1855, ונטמן בבית העלמין וסט שבמידלברי.
פלפס היה נשוי לפרנסס שרטלף פלפס, ולשניים נולדו שלושה ילדים, בהם .
סמואל פרנטיס היה שופט משנה ונשיא בית המשפט העליון של ורמונט, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ורמונט, ושופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ורמונט.
פרנטיס נולד ב־31 במרץ 1782 בעיירה סטונינגטון שבקונטיקט.
הוא עבר עם משפחתו לווסטר, מסצ'וסטס, ולאחר מכן לנורת'פילד, מסצ'וסטס, בשנת 1786. שם השלים לימודים מוקדמים ולמד לימודים קלאסיים אצל מורה פרטי, הכומר סמואל ק.
הוא למד משפטים בנורת'פילד אצל עורך הדין סמואל ווס, ובברטלבורו, ורמונט, אצל עורך הדין ג'ון ו.
בלייק בשנת 1802. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במשפטים במונטפלייר, ורמונט, בין 1803 ל־1824.
מבין תלמידי המשפטים שהתמחו במשרדו היה ויליאם אפהאם, שלימים כיהן כסנאטור מטעם ורמונט.
בין השנים 1824 ל־1825 כיהן בבית הנבחרים של ורמונט.
לאחר מכן כיהן כשופט משנה בבית המשפט העליון של ורמונט בין 1825 ל־1829, וכנשיא בית המשפט העליון בין 1829 ל־1830.
במקביל לעיסוקו במשפטים, החל פרנטיס להיות פעיל פוליטית – תחילה כתומך המפלגה הפדרליסטית, ובהמשך כחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית ובסופו של דבר המפלגה הוויגית.
ב־1816 התמודד ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1831 נבחר פרנטיס לסנאט של ארצות הברית כמועמד המפלגה הלאומית הרפובליקנית.
הוא נבחר מחדש ב־1837 מטעם המפלגה הוויגית.
הוא כיהן מ־4 במרץ 1831 ועד 11 באפריל 1842, אז התפטר כדי לקבל מינוי שיפוטי.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הפטנטים והמשרד לרישום פטנטים בקונגרס ה־27.
כסנאטור, היה פרנטיס יוזם ומוביל של החוק שנועד למגר את תופעת הדו-קרב במחוז קולומביה.
ב־8 באפריל 1842 מינה אותו הנשיא ג'ון טיילר לשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ורמונט, במקום השופט אלייז'ה פיין שנפטר.
הסנאט אישר את המינוי באותו היום.
הוא כיהן בתפקיד עד מותו ב־15 בינואר 1857 במונטפלייר (ורמונט), ונקבר בבית העלמין גרין מאונט שבמונטפלייר.
פרנטיס היה הרביעי בשושלת משפחתו שנשא את השם סמואל פרנטיס.
הוא היה השני מבין תשעה ילדים שנולדו לרופא סמואל פרנטיס השלישי ולרעייתו לוקרישה הולמס.
שני אחיו הצעירים גם הם כיהנו בתפקידים ציבוריים משמעותיים: – חבר קונגרס מטעם ניו יורק לשתי כהונות, וויליאם א.
פרנטיס – ראש העיר העשירי של מילווקי, ויסקונסין, וכן חבר בית הנבחרים של ורמונט ובית המחוקקים של ויסקונסין.
אביהם, ד"ר סמואל פרנטיס, היה רופא בכיר ושימש כמנתח קרבי לצדו של אביו, קולונל סמואל פרנטיס השני, במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
משפחת פרנטיס היא משושלתו של קפטן תומאס פרנטיס, שהיגר מאנגליה למושבת מפרץ מסצ'וסטס בשנות ה-40 של המאה ה-17 ושירת כקפטן במלחמת המלך פיליפ.
סמואל פרנטיס נישא ללוקרישה האוטון בשנת 1804. נולדו להם 12 ילדים, אם כי לפחות שניים מתו בינקותם.
בנם השמיני, תאודור פרנטיס, עבר לוויסקונסין, נבחר לראש העיר הראשון של ווטרטאון וכיהן בבית המחוקקים של ויסקונסין.
סמואל ג'ון פוטר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד ומנהיג בולט של מפלגת הכפר שהייתה אנטי-פדרליסטים.
פוטר נולד ב־29 ביוני 1753 בסאות' קינגסטאון שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס.
לפני נישואיו עם אליזבת, היה אביו נשוי לאחייניתה הבכורה של אמו, מרי הארזרד.
סביו מצד אביו היו איכבוד פוטר השלישי ושרה (לבית רובינסון) גארדינר.
סביו מצד אמו היו מרי (לבית רובינסון) הארזרד וסטיבן הארזרד, ששימש כשופט בבית המשפט הנמוך של תביעות אזרחיות.
פוטר השלים לימודים קדם-אקדמאיים, למד משפטים, הוסמך כעורך דין ועבד במקצוע.
בשנים 1790–1799 כיהן כסגן מושל רוד איילנד (במהלך כהונתו שונה שם התפקיד לסגן מושל) ושוב בשנים 1800–1803. בנוסף, היה נציג בחבר האלקטורים בבחירות 1792 ובבחירות 1796.
פוטר נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וכיהן מ־4 במרץ 1803 עד מותו בשנת 1804.
ב־10 בספטמבר 1788 התחתן פוטר עם אן ננסי סגר בסאות' קינגסטאון.
אן הייתה בתם של ג'וזף סגר ומרי (לבית טיילור) סגר.
פוטר נפטר בוושינגטון הבירה ב־14 באוקטובר 1804 ונקבר בבית הקברות המשפחתי בקינגסטאון (לשעבר Little Rest), במחוז וושינגטון, רוד איילנד.
סמואל אוגוסטוס פוט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כמושל קונטיקט ה־28, וכחבר בית הנבחרים וסנאטור מטעם קונטיקט.
פוט נולד ב־8 בנובמבר 1780 בעיירה צ'שייר שבקונטיקט, והיה בנם של ג'ון ואביגיל (הול) פוט.
הוא התקבל ללימודים בקולג' ייל בגיל שלוש עשרה, והיה הסטודנט הצעיר ביותר במחזור שסיים את לימודיו בשנת 1797. בגיל שבע עשרה למד בבית הספר למשפטים בליצ'פילד, אך הפסיק את לימודיו בשל בעיות בריאות.
לאחר מכן עבר לניו הייבן, קונטיקט, עסק במסחר עם איי הודו המערבית וערך הפלגות רבות מטעמי בריאות.
בשנת 1803 נישא ליודוקיה האל, ולזוג נולדו שבעה ילדים (השני שבהם היה אנדרו האל פוט).
לאחר שחוק האמברגו במלחמת 1812 פגע בעסקיו, חזר פוט בשנת 1813 לחוות אביו בצ'שייר, ועסק בחקלאות ובפוליטיקה.
פוט כיהן כחבר בית הנבחרים של קונטיקט בשנים 1817–1818, ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־16, שבו כיהן מ־4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1821. הוא שב וכיהן בבית הנבחרים של המדינה בשנים 1821–1823 ובשנים 1825–1826, ובתקופה האחרונה שימש גם כיושב ראש הבית.
פוט נבחר בידי האספה הכללית של קונטיקט לסנאט של ארצות הברית כנציג מחנה תומכי אדמס (ולאחר מכן אנטי־ג'קסוניאני) בתוך המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהתפצלה באותה עת.
הוא כיהן בסנאט מ־4 במרץ 1827 עד 3 במרץ 1833. בסנאט נודע במיוחד בזכות "החלטת פוט" מ־29 בדצמבר 1829, שנועדה להגביל את מכירת אדמות הציבור.
במהלך הדיון בהחלטה זו נשא דניאל ובסטר את נאומו המפורסם: "חירות ואיחוד – אחד ובלתי נפרד, עתה ולעד".
פוט לא הצליח להיבחר מחדש בשנת 1832. במהלך כהונתו בקונגרס שימש יושב ראש ועדת הפנסיות (בקונגרסים ה־21 וה־22).
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים בקונגרס ה־23 וכיהן מ־4 במרץ 1833 עד 9 במאי 1834, אז התפטר כדי להתמנות למושל קונטיקט.
הוא כיהן כמושל בשנים 1834 ו־1835, אך לא הצליח להיבחר מחדש בשנת 1835 כמועמד המפלגה הוויגית.
מאוחר יותר שימש כחבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות בשנת 1844, מטעם הרשימה של קליי–פרלינגהויזן.
סמואל אוגוסטוס פוט נפטר בצ'שייר ב־15 בספטמבר 1846, ונטמן בבית העלמין הילסייד בצ'שייר, קונטיקט.
סַמוּאֶל פוֹן פּוּפֶנְדוֹרְף היה משפטן, פילוסוף פוליטי, כלכלן והיסטוריון גרמני.
הוא נולד כסמואל פופנדורף וקיבל תואר אצולה ב-1694; הוא מונה לברון על ידי קרל האחד עשר, מלך שוודיה חודשים ספורים לפני מותו בגיל 62. בין הישגיו נמנים פירושיו ועיבודיו לתאוריות משפט הטבע של תומאס הובס והוגו גרוטיוס.
התפיסות הפוליטיות שלו מהוות חלק מהרקע התרבותי של המהפכה האמריקאית.
פופנדורף נתפס כמבשר חשוב של הנאורות הגרמנית.
הוא היה מעורב במריבות מתמדות עם חוגי כמורה ולעיתים קרובות נאלץ להגן על עצמו מפני האשמות בכפירה, אף שהחזיק בהשקפות נוצריות מסורתיות ברובן בענייני דוגמה ודוקטרינה.
פופנדורף נולד ב בנסיכות הבוחר מסקסוניה.
אביו, איזאיאס אליאס פופנדורף מ, היה כומר לותרני, וסמואל פופנדורף עצמו יועד לכמורה.
הוא התחנך בבית הספר ב, ונשלח ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת לייפציג.
ההוראה הצרה והדוגמטית עוררה דחייה אצל פופנדורף, ועד מהרה הוא נטש אותה לטובת לימודי המשפט הציבורי.
פופנדורף עזב את לייפציג לחלוטין ועבר לאוניברסיטת פרידריך שילר בינה, שם רקם ידידות אינטימית עם המתמטיקאי , שהשפעתו סייעה לפתח את עצמאות אופיו יוצאת הדופן.
בהשפעתו של וייגל, הוא החל לקרוא את כתביהם של הוגו גרוטיוס, תומאס הובס ורנה דקארט.
פופנדורף עזב את ינה ב-1658 עם תואר מגיסטר, והפך לחונך במשפחתו של , אחד השרים המקומיים של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, בקופנהגן, בעזרת אחיו איזאיאס, דיפלומט בשירות השוודי.
באותה עת, ניסה המלך קרל לכפות ברית בלתי רצויה על דנמרק.
בעיצומן של המשא ומתן הוא פתח בפעולות איבה, והדנים הפנו את זעמם כלפי שליחיו.
קויה הצליח להימלט, אך השר השני, , ושאר אנשי הצוות נעצרו והושלכו לכלא.
פופנדורף הוחזק בשבי במשך שמונה חודשים.