tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן, החנות הראשונה של החברה נפתחה ברוקי מאונט, צפון קרוליינה, במאי 1961 על ידי ג'יימס קרסון גרדנר ולאונרד רולס ברחוב מקדונלד ברחוב נורת' צ'רץ' ברוקי מאונט, המכונה בתוך הרשת בניין מספר 1, המקום נהרס ב-2007 והוחלף בפארק שנקרא על שמו של מנהל הרשת לשעבר.
לפי ווילבור הארדי, גרדנר ורולס זכו ממנו בנתח השליטה בחברה לאחר שניצחו אותו בפוקר.
לאחר שהארדי הבין שהוא איבד את השליטה על החברה שלו, הארדי מכר להם גם את המניות שלו בחברה ובכך איבד כל חלק בניהול החברה, על אף שגרדנר ורולס סיפרו בריאיון כי הסיפור הזה שגוי ושהם קנו מהארדי את הזכויות לחברה בשנת 1961 ואחראים למה שהיא היום.
כיום, הרשת היא אחת מחברות המזון המהיר הגדולות בארצות הברית וכיום מונה 5,812 סניפים ברחבי העולם.
בשנת 1999 שונה סמל הרשת בכך שהוסף לו כוכב מצד שמאל, בדומה לסמל החברה CKE Restaurants Holdings, Inc., שקנתה את הרשת שנתיים לפני כן.
ב-2021 פורסם כי הרשת מתכננת להגיע לישראל עם פתיחה של כ-50 סניפים ברחבי הארץ וכיום מחפשת זכיינית פוטנציאלית.
החברה מפעילה סניפים ברשות הפלסטינית בג'נין, שכם, רמאללה (2 סניפים), בית לחם ואל-עיזרייה שבמזרח ירושלים.
בינואר 2007, הוגשה נגד הארדיס תביעה למשרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית על ידי River West Brands, LLC משיקגו בגין השימוש בסימן המסחרי והשם של החברה בורגר שף בכריך ביג שף.
זמן קצר לאחר מכן, הארדיס הוציאה מחדש את כריך ביג שף באינדיאנה, כהצעה לניסיון ולאחר מכן בשוקי אינדיאנה נוספים ובדייטון, אוהיו לזמן מוגבל.
ההוצאה המחודשת של הביג שף השתמשה גם בשם ובלוגו של בורגר שף בפרסומות בשווקים שבהם הוא מוצע, וטענה שהיא מספקת למעריצי בורגר שף את ה"תיקון" שלהם בביג שף.
עקב מחלוקת מסחרית עם רשת ההמבורגרים הקנדית הארוויס, לא ניתן להארדיס למכור בקנדה.
הארדיפ סינג ניג'אר היה מנהיג סיקי קנדי בתנועת ח'אליסטן שתומכת בהקמת מדינה סיקית עצמאית בשטחי הודו.
ניג'אר היה מבוקש על ידי השלטונות ההודיים והוגדר כטרוריסט על פי חוק (מניעת) הפעילויות הבלתי חוקיות של הודו, והוא הואשם בתכנון רצח של כומר הינדי בחבל פנג'אב.
ניג'אר נורה למוות על ידי שני רעולי פנים בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה ב-18 ביוני 2023.
ב-18 בספטמבר ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו הצהיר כי מידע מודיעיני שנאסף על ידי הממשל הקנדי הצביע על כך שסוכנים שפעלו בקנדה מטעם האגף למחקר וניתוח, סוכנות הביון הלאומית של הודו, ביצעו את ההתנקשות בחייו של ניג'אר, ובכך נוצר משבר ביחסי הודו–קנדה.
שרת החוץ הקנדית מלאני ז'ולי הכריזה על דיפלומט הודי, אותו היא תיארה כראש האגף למחקר וניתוח בקנדה, כפרסונה נון גרטה.
משרד החוץ ההודי דחה את הטענה, אותה כינה "אבסורדית", וטען כי היא בעלת מניעים פוליטיים.
ניג'אר היה במקור מכפר בפאתי העיר ג'לנדהר , ולפי דיווחים בחדשות ההודיות, היגר לקנדה בשלב מסוים באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. ניג'אר ניסה ללא הצלחה לקבל אשרת פליט מקנדה, ומאוחר יותר הצליח לקבל אישור להגר לקנדה כאשר התחתן עם אזרחית קנדית.
לטענת שר ההגירה, הפליטים והאזרחות הקנדי מארק מילר ניג'אר הפך לאזרח קנדי ב-3 במרץ 2015.
ניג'אר עבד בקנדה כשרברב, הוא היה נשוי והוא היה אב לשני בנים.
הוא כיהן כנשיא של מקדש סיקי בעיר סארי שבקולומביה הבריטית והוא היה מנהיג של הסניף הקנדי של הארגון סיקים למען צדק .
לטענת ממשלת הודו ניג'אר היה המנהיג של ארגון "כוח הנמר של ח'אליסטן" , מיליציה שתומכת בהקמת ח'אליסטן.
בשנת 2018 הממשל ההודי האשים את ניג'אר באחראיות למספר חיסולים ממוקדים בהודו.
ניג'אר דחה את האשמות, אותן כינה האשמות כוזבות מצד הרשויות ההודיות.
בפברואר 2018 ראש השרים של מדינת פנג'אב שבהודו אמרינדר סינג נתן לראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו רשימה של אישים מבוקשים בקנדה אשר כללה את ניג'אר.
ב-13 באפריל 2018 יחידה של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה בעיר סארי חקרה במשך כ-24 שעות את ניג'אר, אך שחררה אותו לאחר מכן מבלי להגיש כתב אישום נגדו.
ביולי 2020 הודו הגדירה את הארדיפ סינג ניג'אר כטרוריסט במסגרת חוק (מניעת) הפעילויות הבלתי חוקיות של הודו, ובספטמבר 2020, סוכנות החקירות הלאומית החרימה את נכסיו בהודו.
סוכנות החקירות הלאומית האשימה את ניג'אר בתכנון רצח של כומר הינדי בפנג'אב.
בשנת 2022, סוכנות החקירות הלאומית הציע פרס של בסך מיליון רופי עבור כל מידע שיכול לסייע בלכידתו של ניג'אר.
לפי סוכנות החקירות הלאומית החקירות שלהם חשפו שהמזימה להרוג את הכומר ההינדי נרקמה "על מנת להפר את השלום ולהפר את ההרמוניה הקהילתית".
בקיץ 2022 ניג'אר קיבל התראה מגורמים בשירות הביון הביטחוני הקנדי על כך שישנה כוונה לנסות להתנקש בחייו.
ב-18 ביוני 2023 ניג'אר נורה למוות על ידי שני חמושים רעולי פנים כאשר ישב במכוניתו במגרש החניה של המקדש הסיקי גורו נאנאק שבסארי.
לטענת חוקרים מצוות משולב לחקירות רצח של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה שני החשודים נמלטו מהמקום ברגל וככל הנראה חיכה להם רכב בקרבת מקום.
מאוחר יותר הוסיפו שיש גם חשוד שלישי.
נכון לספטמבר 2023 הרשויות הקנדיות עדיין לא עצרו אף אחד מהמעורבים ברציחתו של ניג'אר.
רציחתו של ניג'אר עדיין נחקרת על ידי צוות משולב לחקירות רצח של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה.
ב-18 בספטמבר 2023 ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו הצהיר שהמודיעין הקנדי מצא ראיות לכך שהממשל ההודי היה מעורב בביצוע הרצח וטרודו העלה זאת בפני ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בפסגת ה-G20 של 2023 שהתקיימה בניו דלהי, וקרא להודו לשתף פעולה עם קנדה בחקירת הרצח.
בתגובה לאירוע הורתה שרת החוץ הקנדית מלאני ז'ולי לגרש מקנדה את פאבן קומאר ראי, דיפלומט הודי בכיר בקנדה, אשר עמד בראש הפעולות של אגף המחקר והניתוח של הודו בקנדה.
למחרת הודו גירשה בתגובה דיפלומט קנדי והרשויות ההודיות עמדו על כך שהטענות שהודו הייתה מעורבת בחיסול של ניג'אר הן אבסורדיות.
לטענת הנציב העליון ההודי בקנדה, סנג'אי קומאר ורמה, חקירת הרצח המתמשכת בקנדה הובילה להשעיית השיחות על הסכם הסחר בין קנדה להודו.
עד כה הממשל הקנדי לא פרסם ראיות כלשהן לכך שהממשל ההודי היה מעורב בביצוע הרצח.
הארד האוס הוא תת-ז'אנר מוזיקלי בריטי של מוזיקת דאנס אלקטרונית שהתפתח במהלך תחילת שנות ה-1990 בבריטניה.
הז'אנר מוכר בזכות הקשר שלו למועדון הלילה הגאה Trade ולתקליטנים שהופיעו במועדון זה.
בין האמנים מהז'אנר ניתן למנות את טוני דה ויט ודאז סאונד .
הז'אנר מאופיין בקצב מהיר של 135–165 פעימות לדקה (לרוב בסביבות 150 פעימות לדקה), נגינת בס לא שגרתית, צליל הובר וכלי קרן .
כמו כן, יצירות הז'אנר מכילות, דרופים, תו מיתר ארוך וחד והפסקה באמצע השיר שבו אין תופים.
הארגון לשיתוף פעולה כלכלי הוא ארגון בין-לאומי כלכלי ופוליטי באירואסיה.
הארגון הוקם בטהראן ב-1985 על ידי מנהיגי איראן, פקיסטן וטורקיה.
הארגון מקדם פלטפורמה לדיון בנושא מסחר והשקעה בין-לאומית.
ה-ECO כפוף אד הוק למגילת האומות המאוחדות.
המטרה של הארגון הוא לקדם שוק מאוחד של מסחר בדומה לאיחוד האירופי.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, אפגניסטן, אזרבייג'ן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן הצטרפו לארגון.
בדומה לאיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, הארגון לשיתוף פעולה כלכלי פועל באמצעות שיפור יחסים בילטרליים בין מדינות ריבוניות, ומפעיל מנגנון בירוקרטי לניהול מסחר בין כלל המדינות.
הפעילות מתבטאת, בין היתר, בשיתוף הפעולה החקלאי בעמק פרגנה (בין קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן) ובהסכמי הסחר החופשי שמקדמת פקיסטן מול איראן ואפגניסטן.
בנוסף להסכמי סחר ותעבורה בין טורקיה, איראן, פקיסטן ומדינות מרכז אסיה, הארגון מקיים גם שיתוף פעולה אסטרטגי בתחום האנרגיה ורשת צינורות גז ונפט שמתקיימת בין המדינות.
הארגון מזרים משאבים מקזחסטן וטורקמניסטן למוקדי התעשייה באיראן, פקיסטן וטורקיה.
במקביל, פקיסטן פועלת לגיוון מקורות האנרגיה שלה באמצעות חוזים חדשים עם מדינות האזור, בהן אזרבייג'ן.
מטה הארגון ממוקם בטהראן, איראן ופעל לרוב בקראצ'י, הגדולה שבערי פקיסטן, עיר נמלה הראשית ובירת פרובינציית סינד שבדרומה.
יושב ראש הארגון הוא אסד מג'יד קהאן, אשר כיהן כשגריר פקיסטן לארצות הברית ויפן בין השנים 2017 עד 2022.
הארדקור פּאנק , או בקצרה הארדקור (Hardcore), הוא גרסה מהירה וכבדה יותר של הפאנק רוק (Punk rock) המאופיינת לרוב בשירים קצרים ורועשים עם קצב נגינה מהיר ושינויים מהירים באקורדים.
ההארדקור נוגן לראשונה בסוף שנות השבעים בצפון אמריקה.
חלוצות הז'אנר היו בלאק פלאג מלוס אנג'לס, מידל קלאס ממחוז אורנג' והלהקות בד בריינס ו-Minor Threat מוושינגטון.
הז'אנר השפיע רבות על ז'אנרים אחרים של רוק, בעיקר על הת'ראש מטאל.
מאז שנות התשעים ועד היום התפצל הז'אנר לכיוונים רבים ומגוונים, כמו פאוורויולנס, קראסט פאנק, אימו, הארדקור מלודי וכו'.
במשך שנות התשעים היו נכי נאצה, יו.אס.אף ודיר יאסין להקות ההארדקור הבולטות בישראל, ששיריהן נכתבו על החברה והפוליטיקה בארץ.
כיום קיימות להקות רבות בארץ המנגנות את הסגנון, מבין להקות אלו ניתן למנות את Kids Insane, Not On Tour, אנטיגונה רקס ועוד.
הארדקור היפ הופ הוא תת-סגנון מוזיקלי המשתייך לסגנון ההיפ הופ אשר התפתח במהלך שנות ה-80 בסצנת ההיפ הופ של החוף המזרחי.
כיוון שהחלוצים של סגנון זה היו אמנים כגון Run-DMC, Schooly-D, Boogie Down Productions וההרכב פאבליק אנמי (Public Enemy), הז'אנר מאופיין כראפ קשוח העוסק בסקס, בסמים ובאלימות.
בשנת 1986, החל סקולי די (Schoolly D), מאפיונר מפילדלפיה, להשתמש בשיריו בקללות ומילים גסות, דבר שלא היה נפוץ בשירי ראפ.
בתחילת 1987 להקת Boogie Down Productions ובראשה הראפר KRS-One המציאו ז'אנר חדש של ראפ מחתרתי ופוליטי עם האלבום (Criminal Minded) הנקרא "Hardcore Rap".
מאוחר יותר אותה שנה להקת פאבליק אנמי (Public Enemy), להקת ראפ מניו יורק, אימצה את הסגנון הזה והפכה אותו לפופולרי מאוד עם אלבומה "Yo!
לדעת מעריציה הלהקה גרמה לשינוי מהותי בסגנון הראפ.
עם זאת, ההארדקור ראפ נחלש כאשר אייס קיוב (Ice Cube) מלוס אנג'לס יצר תת-סגנון להארדקור ראפ הנקרא גנגסטה ראפ, שהוא ייחודי עבור החוף המערבי בארצות הברית ונחשב ליותר בוטה מהארדקור ראפ.
ניתן להתייחס לחלוקה בין סגנונות הראפ לפי אזורים גאוגרפים בארצות הברית: החוף המזרחי הראפ הוא בסגנון הארדקור ראפ, ובחוף המערבי הסגנון הוא גנגסטה ראפ.
להקת הגנגסטא ראפ N.W.A, זכתה להצלחה גדולה והפכה להיות במרכז הבמה של הראפ.
אף על פי שפאבליק אנמי המשיכו בקריירה שלהם גם אחרי אלבומם המצליח ב-1988, הם כבר לא זכו להצלחה גדולה ואת מקומם תפסה להקת N.W.A.
ראפרים רבים המשיכו ליצור הארדקור ראפ, אך N.W.A היו במרכז הבמה.
כאשר אייס קיוב (חבר להקת N.W.A) פרש, להקת ה-N.W.A איבדה קצת מהפופולריות שלה ולהקת הארדקור ראפ מניו יורק בשם EPMD הצליחה לנצל דעיכת N.W.A ורכשה לעצמה שם.
האלבום הראשון של אייס קיוב הוקלט בניו יורק בשיתוף פאבליק אנמי וכתוצאה מההשפעות הפוליטיות שלהם על האלבום, האלבום נחשב להארדקור ראפ.
רק אחרי תקופת הזהב (1986-1993), ב-1994, אחרי שורה של אלבומי הנחשבים הצלחות של הגנגסטה ראפ מצד ד"ר דרה, אייס קיוב וסנופ דוג, נאז (Nas), הראפר הצעיר מקווינס, ניו יורק, הוציא את אלבומו "Illmatic" שהיה ה"אלבום הרשמי" שהחזיר את תשומת הלב להארדקור ראפ.
עם תום תקופת הזהב נחלש ז'אנר הגנגסטא ראפ וזאת ניצל הראפר הנוטוריוס בי.
(The Notorious B.I.G) מברוקלין, ניו יורק, עם האלבום "Ready To Die" ב-1994 שנחשב לאחד מאלבומי הראפ הטובים ביותר של כל הזמנים.
נהפך לדמות המדוברת ביותר בראפ באותה שנה, והחלו בעיות בינו לבין הגנגסטא ראפר טופאק שאקור.
ייתכן שזו הסיבה למלחמת החופים בין החוף המערבי (גנגסטא ראפ) לבין החוף המזרחי (הארדקור ראפ).
כאשר ב-1996 נסתיימה תקופת הגנגסטה ראפ בשל מותם של שני גנגסטא ראפרים מהחוף המערבי (Eazy-E וטופאק), ד"ר דרה סיים את עידן הגנגסטא ראפ באלבום מחווה לשני חבריו.
כל אותם ראפרים מהחוף המערבי שעד עתה ניגנו גנגסטא ראפ משייכים את עצמם כעת לגנגסטא ראפרים בצורה לא רשמית.
כל ראפר מהחוף המערבי שהתחיל את הקריירה שלו לאחר תקופת הגנגסטא ראפ (1996) נחשב להארדקור ראפר (בין ההארדקור ראפרים ה"טהורים" מהחוף המערבי נמנים: מאסטר פי, אקזיביט ודה גיים).
לאחר 1996 עשרות ראפרים מסוג הארדקור ראפ התחילו להופיע כמו DMX ואמינם, ויותר מאוחר ד"ר דרה שהפך באותה תקופה למפיק ראפ שהפיק בשנות האלפיים לראפר ההארדקור 50 סנט.
כיום ההארדקור ראפ נהפך למיינסטרים ולסגנון הראפ הנפוץ ביותר, ויש אלפי הארדקור ראפרים ברחבי ארצות הברית ובעולם.
הארווי מילק היה פוליטיקאי, יהודי, פעיל זכויות האדם וזכויות להט"ב, והומוסקסואל אמריקאי.
נרצח על רקע נטייתו המינית כשנה לאחר שנבחר לכהן כחבר במועצת העירייה של סן פרנסיסקו.
מילק נולד בלונג איילנד שבניו יורק, בן שני למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
במהלך נערותו הבין שהוא הומוסקסואל.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה של אולבני, הוא התגייס לצי.
לאחר שירות של 4 שנים שוחרר מילק מהשירות בצי לאחר שנודע למפקדיו על מערכות יחסים שניהל עם גברים.
לאחר מכן החל לעבוד בוול סטריט כאנליסט בבורסה.
בשנות השישים שינה מילק את סגנון חייו – הוא גידל שיער ארוך, התרועע עם שחקני תיאטרון אוונגרד, היה עוזר במאי בכמה מחזות כמו "לני" ו"ישו כוכב עליון" והשתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם.
בתחילת שנות השבעים עבר לסן פרנסיסקו, ופתח יחד עם שותפו לחיים, סקוט סמית', חנות צילום ברחוב קסטרו, שהפך באותן השנים ללב הרובע הגאה בעיר ומשך הומוסקסואלים רבים מכל רחבי ארצות הברית.
מילק החל לפעול לקדם אינטרסים של הומוסקסואלים בקליפורניה בכלל ובסן פרנסיסקו בפרט.
הכינוי שבחר לעצמו, "ראש העיר של הקסטרו", ליווה אותו זמן רב.
ב-1973 החליט לנסות להיבחר למועצת עיריית סן פרנסיסקו.
רבים ראו אז את מועמדותו כבדיחה, והוא אכן לא נבחר.
מילק לא התייאש וניסה להיבחר בשתי מערכות בחירות נוספות (ב-1975 ו-1976), שגם בהן כשל, אך הוא המשיך לנסות להיבחר לעירייה.
ב-1977 שונו נוהלי הבחירה לעירייה ביוזמת ראש העיר, ג'ורג' מוסקונה, והעיר חולקה למספר אזורי בחירה שכל אחד מהם בחר נציג אחד לעירייה.
לאחר שינוי זה הצליח מילק להיבחר לעירייה, בניסיונו הרביעי.
הוא היה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהן כחבר בעיריית סן פרנסיסקו ואחד מנבחרי הציבור הראשונים בארצות הברית שהיו להט"בים מחוץ לארון (קדמו לו שתי נשים לסביות במישיגן ובמסצ'וסטס).
בבחירתו הרגישו רבים בציבור ההומו-לסבי בעיר שקולם נשמע לראשונה.
מילק היה ממובילי המאבק ביוזמה.
הוא ופעילים נוספים פעלו למען יציאה מהארון כאקט של שחרור אישי וכצעד לשינוי פוליטי.
הפעילים תמכו בסלוגן "!Come out!
הקמפיין הביא ליציאה מהארון של להט"בים רבים, אשר סיפרו על נטייתם המינית למשפחותיהם, חבריהם וקולגות שלהם.
מילק נשא במצעד את אחד הנאומים המפורסמים ביותר שלו:
בשנת 1978 נרצחו מילק וראש העיר ג'ורג' מוסקונה.
הרוצח, דן וייט, היה חבר מועצת העירייה לשעבר והיה ידוע בתמיכתו בהגבלות על הומוסקסואלים במערכת החינוך.
לפני הרצח התפטר וייט ממועצת העירייה (בעקבות מצוקה כלכלית: שכר חברי העירייה היה אז סמלי והוא נאלץ לעזוב את עבודתו ככבאי כדי לכהן במועצה) אך חזר בו מהתפטרותו לאחר זמן קצר.
וייט ציפה שראש העיר יחזירו לתפקידו, אך זה, בעידודו של מילק, סירב לעשות כן.
בבוקר 27 בנובמבר 1978 נטל וייט אקדח שהיה ברשותו, טען אותו ושם בכיסו מחסנית נוספת.
הוא נסע לבניין העירייה, נכנס אליו דרך חלון צדדי כדי להתחמק ממעבר דרך גלאי מתכות, עלה ללשכת ראש העיר ולאחר ויכוח ירה בו מספר פעמים מטווח קצר.
משם הלך ללשכתו של מילק וירה בו למוות, גם כן מטווח קצר.
אותו יום בערב, לאחר שנודע בעיר על הרצח הכפול, התארגן מצעד אבלות ספונטני ועשרות אלפי אנשים נושאי נרות צעדו מהקסטרו אל בניין העירייה.
וייט הכחיש כי תכנן את הרצח הכפול מראש, למרות התגנבותו עם האקדח דרך החלון הצדדי.
הוא עמד למשפט ובחבר המושבעים לא נכללו בני מיעוטים או אנשים שציינו יחס חיובי לזכויות ההומוסקסואלים.
כן נכללו תושבים רבים מאזור הבחירה של וייט.
במהלך המשפט הודגשה בדיווחים עובדת היותו של מילק הומוסקסואל, עובדה שאיימה כביכול על "ערכי המשפחה" של הרוצח.
פסיכיאטרים מטעם ההגנה העידו שווייט היה שרוי בדיכאון עמוק, שהתבטא בין השאר בצריכה מופרזת של חטיפים ומזון מהיר, בניגוד לאורח חייו עד אז.
הערה של אחד העדים, פסיכיאטר, שלפיה צריכת החטיפים עשויה הייתה להחמיר את מצבו של וייט עקב הרעת האיזון הכימי המוחי שלו, פורשה לאחר מכן בציבור כאילו ההגנה טענה שהמזון הוא סיבת הדיכאון, ונודעה בתור "הגנת טווינקי" (Twinkie defense), אם כי טענה זו לא עלתה במשפט.
למרות העדויות שהראו כי וייט התכונן לביצוע מעשי הרצח טען הסנגור שמעשי הרצח נבעו מחמת זעם רגעית וביקש להפחית את העונש.
חבר המושבעים הרשיע את וייט בעבירת הריגה בלבד (התביעה ביקשה להרשיע ברצח מדרגה ראשונה, עבירה שהעונש המרבי עליה בקליפורניה היה עונש מוות).
וייט נידון למאסר של שבע שנים ושמונה חודשים ושוחרר על תנאי כעבור חמש שנים וחצי.
הוא לא קיבל בכלא טיפול פסיכיאטרי כלשהו.
וייט שם קץ לחייו כשנה וחצי לאחר שחרורו.
הארי בריט, מחליפו של מילק בעירייה, אמר לאחר היוודע גזר הדין כי המושבעים נתנו לווייט יחס מועדף שנאשם שחור או הומוסקסואל לא היה זוכה לו לעולם.
כשנודע בציבור גזר הדין המקל של וייט אורגנו בעיר הפגנות מחאה מול בניין העירייה, בהן דרש ההמון צדק בקריאות "We want justice".
באותו לילה פרצו "מהומות ליל וייט" (על שמו של וייט): המון אנשי להט"ב ותומכיהם פרץ לבית העירייה והצית אותו ושרשרת של מכוניות של שוטרים שהיו במקום.
מאוחר יותר התפתחה תגרה בין השוטרים שביקשו לסלק את המתפרעים מבית העירייה.
בהמשך התלקחה תגרה נוספת בין שוטרים ומפגינים באזור הקסטרו.
במהומות נפצעו כ-160 בני אדם.
מילק הפך לסמל של תנועות זכויות הלהט"ב והאדם.
על שמו נקראו כיכר בצומת מרכזי ברובע הקסטרו שבסן פרנסיסקו, בתי ספר, רחובות ופארקים.
ב-1984 הופק הסרט התיעודי "The Times of Harvey Milk" המספר על חיי מילק ומותו.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר באותה שנה.
ב-1985 נוסד בית הספר התיכון הארווי מילק בניו יורק, בית ספר ציבורי המיועד בעיקר לצעירים להט"בים.
ב-2008 יצא הסרט "מילק", המספר את סיפורו, בכיכובו של שון פן, את הסרט ביים גאס ואן סנט.
פן זכה בפרס האוסקר כשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו זה ודסטין לאנס בלאק זכה בפרס האוסקר על כתיבת התסריט המקורי הטוב ביותר.
למעלה משלושים שנים לאחר מותו, באוגוסט 2009, הוענקה למילק מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
את המדליה קיבל בשמו אחיינו, סטיוארט מילק.
בשנת 2009 התקבל בקליפורניה חוק הקובע את ה-22 במאי, יום הולדתו של מילק כ"יום הארווי מילק" - יום זיכרון למורשתו.
ביולי 2016 הודיע מזכיר הצי של ארצות הברית לקונגרס כי חיל הים האמריקני יקרא לספינה שלו על שמו של מילק.
אולם ביוני 2025 הורה מזכיר ההגנה למזכיר הצי של ארצות הברית לשנות את שם הספינה.
ב-2019 יצא לאור הספר "הומוסקסואליות ופמיניזם" מאת דורון בראונשטיין (בו מופיעה בעטיפה הקדמית תמונתו של הארווי מילק), העוסק בפועלו, חשיבותו והשפעתו של מילק כאקטיביסט וכפוליטיקאי להט"בי.
הארווי בירדמן: עורך דין היא סדרה מצוירת קומית המופקת בארצות הברית ומשודרת בCartoon Network במסגרת שידורי הלילה של הרשת המיועדים למבוגרים.
הסדרה עוסקת בפעילויות היומיומיות במשרד עורכי דין שרוב העובדים בו הם גיבורי על ודמויות אחרות מסדרות מצוירות של האנה ברברה משנות השישים.
כוכב הסדרה הוא גיבור העל לשעבר הארווי בירדמן (קולו של גארי קול), אשר בשל מחסור בעבודה בלחימה בפשע הפך לעורך דין.
בכל פרק בירדמן מייצג דמות אחרת ממגוון הדמויות המפורסמות של האנה ברברה, ביניהם פרד פלינטסטון, משפחת סילוני, וסקובי דו.
רוב הדמויות הקבועות בסדרה לקוחות מהסדרה הישנה "בירדמן והשלישייה הגלקטית".
פיל קן סבן, (קולו של סטיבן קולבר) הבעלים של החברה היה המפעיל של בירדמן בסדרה המקורית.
רוב עורכי הדין מולם בירדמן מתמודד כמו רדוקטו, ספיירו וולטורו הם נבלים מהסדרה המקורית.
הסדרה זכתה להצלחה יחד עם שאר התוכניות ברצועת השידור שלה Adult Swim, בעיקר בקרב צופים בגיל הקולג'.
מספר שחקנים ידועים תרמו את קולותיהם לפרקים בסדרה, ביניהם מארק האמיל, פיטר מקניקול (קייג' מאלי מקביל), לואיס בלק ובילי ווסט.
שידורה של הסדרה החל ב-2001.
הארה היא מושג רוחני-דתי המתאר הבנה פתאומית החורגת מן היומיום.
ההארה היא מושג מרכזי בבודהיזם, שם היא נקרא לרוב נירוואנה (חופש), שהשגתו היא שחרור מסבל (דוקהה) ושבירת מעגל גלגול הנשמות המכונה סמסרה.
שבירת המעגל הנצחי של גלגול הנשמות מתרחשת בזכות צבירת תובנות עמוקות אודות הקיום, המובילות לשינוי מהותי בתפיסת העולם של האדם, וגורמות לשכתוב עמוק של דפוסי התנהגותו, אפיו ואישיותו.
ההגעה להארה היא מושא השאיפה המרכזי בבודהיזם, ומושגת על פי רוב בזכות תרגול מדיטטיבי ממושך, המעביר את האדם ממצב הכרה שגרתי למצב תודעתי עליון ונשגב.
תהליך ההארה מתרחש על פי רוב בהדרגה ובשלבים, אך לעיתים נדירות עשוי להיות מיידי ופתאומי.
אדם שעבר הארה מכונה "אדם מואר".
מושג ההארה קיים בדתות מזרחיות אחרות, דוגמת ההינדואיזם והג'ייניזם, והוא מופיע תכופות בספרות העידן החדש.
על פי התפישה הבודהיסטית המקורית, מוגדרת ההארה כשחרור האדם מבורות, מהשתוקקות ומדחייה, ובזכות כך גם מהמידות הרעות ומהסבל הנובעים מתוכן.
בשלב מאוחר יותר התווספו להגדרת ההארה גם התרחבות התודעה אל האינסוף, ואימוץ פרספקטיבה אוניברסלית אודות הקיום עצמו .
שמות שונים להארה במזרח אסיה
מושגים נוספים המתכתבים עם מצב ההארה נקראים (בוואריציות קלות) "נירוואנה" בפילוסופיה הבודהיסטית, "מוקשה" בפילוסופיה הקוונדישדית, "סאטורי" בזן ופילוסופיה יפנית, ו"סמדהי" בטרמינולוגיות נוספות של יוגה.
אחת התובנות שיש לרכוש בדרך להארה היא "היעדר העצמי" (אנאטה; אנאטמן), המסמנת את התעוררות האדם מהאשליה שהוא ברייה נפרדת ואינדיבידואלית, והכרה במציאות קיומו כחלק מכלל היקום.
בעוד שהבודהיזם איננו טוען טענות מטא-פיזיות או תאולוגיות כלשהן (ואף נושא קווים אתאיסטיים ברורים), דתות מזרחיות מסוימות אוחזות בתפישה פאנתאיסטית, הרואה את כלל הבריאה (והאדם בתוכה) כחלק מהאל.
כאשר קיימת קשירה רעיונית בין המצוי לבין האלוהי, נוצרת סתירה ביחס לתאולוגיה המערבית ההמונותיאיסטית, זו המקובלת בעיקר בדתות האברהמיות.
במטרה להבטיח שאמונה דתית לא תהווה מכשול בדרך לשחרור האדם מסבלו, נמנע הבודהה מעיסוק בהגדרות קונספטואליות ופילוסופיות, והטיף לפיתוח חוכמה דרך חוויה ישירה, ולא דרך האינטלקט.
חלק מהדתות והפילוסופיות המזרחיות מחזיקות בתפישה לפיה ההגעה להארה אינה אפשרית לכל אדם, כגון בדת הג'יינית, ובכתות בודהיסטיות מסוימות .
רוב הדתות והכתות המזרחיות שעסקו בהארה ובמוארים כללו בתוכן הוראות למאמינים, אשר תארו את הדרכים ואת שיטות התרגול הנדרשות לשם הגשמת ההארה.
סוטרת הלב (הנקראת כך משום שהיא מתארת את "לב" החכמה הבודהיסטית) מצביעה על כך שהארה אינה אובייקט ממשי הניתן "להשגה" ("אין השגה ואין מה להשיג"), אלא פרי הבשלת שלמות-החוכמה (בסנסקריט: "פראז'נה פארמיטה"); נקודה אליה מגיעים באופן טבעי בזכות השקעת מאמץ נכון לאורך זמן.
יתרה מזאת, ההשתוקקות "להשגת" הארה היא עצמה מקור לסבל, ומהווה מכשול בדרך לשחרור.
בבודהיזם המוקדם, ההכרה בקיומה של האיכות המוארת (אשר זמינה לכל היצורים החיים ומגולמת בבודהה) היא הצעד הראשון בדרך להארה, ואחד משלושת הגורמים בהם לוקח המתרגל "מחסה" (שלוש אבני החן).
ההדרכה המעשית להגשמת ההארה מתוארת בדרך המתומנת הנאצלת.
מסורות מסוימות מחלקות את תהליך ההתעוררות לארבעה שלבים, המכונים ארבעת שלבי ההארה.
בזן בודהיזם ההארה מתוארת כאירוע קצר ופתאומי המכונה סאטורי.
בגרסאות מפותחות יותר של הזן-בודהיזם מדובר ביותר מסאטורי אחד, כאשר כל סאטורי מהווה שלב נוסף בדרך אל ההארה השלמה.
לצד מדיטציה ותרגולים שונים לפיתוח המודעות, הזן בודהיזם עושה שימוש ייחודי בקואנים: שאלות פרדוקסליות באמצעותן אמור המתרגל להכריע את המיינד החושב, להתעלות מעל להכרתו הנורמלית, ולהגיע לתובנות חדשות ברמה האינטואיטיבית.
תהליך פתירת הקואנים איננו לוגי, ולרוב מתקיים בסדרה של ראיונות או דיאלוגים, המתנהלים במתכונת טקסית עם מורה מוסמך (זן-מאסטר).
תפקיד המורה הוא לאתגר את המתרגל, לנטר את התקדמותו, ולאשר את הגעתו להארה בבוא העת.
אושו פיתח את התאוריה הזן בודהיסטית וחיבר אותה עם תורת הצ'אקרות ברפואה ההודית האיורוודית.
ע"פ אושו ישנם שלושה מצבי סאטורי, המתרחשים בזה אחר זה כאשר שתיים מתוך ששת הצ'אקרות מתאחדות זו עם זו.
הסאטורי הראשון מתרחש בעת איחוד הצ'אקרה הראשונה עם השנייה, הסאטורי השני מתרחש עם איחוד הצ'אקרה השלישית עם הרביעית, וכן הלאה.
בהינדואיזם מתרחשת ההארה עם התמזגותו של האטמה (או האטמן, או אטמן) עם הברהמן; האטמה הוא הגוף הנפשי של האדם, והברהמן - כלל מציאות היקום.
האלים ההינדואיסטיים מייצגים התגלמויות שונות של אותו ברהמן.
התמזגות זו מתרחשת במשך מאות גלגולי חיים, שבמהלכם האדם מתעלה ומזדכך בכל מחזור של לידה ומוות.
בג'ייניזם ההארה מתרחשת רק לאחר המוות, והיא מותנית בהימנעות ממנעמי החיים ומתענוגות חושיים.
עם זאת, מדי כמה מאות שנים נולדים מוארים מטבעם המכונים טירת'נקרות, שתפקידם לחנך את ההמונים בדרכי הדת הנאותות.
בתורות היוגה ההארה היא התרוממות ספונטנית של אנרגיית הקונדליני מהצ'אקרה התחתונה ועד העליונה.
תרגולי היוגה השונים מכינים ומכשירים את הגוף האנרגטי של האדם לצורך התהליך, אך אינם יכולים ליצור הארה באופן יזום.
המואר המפורסם ביותר בהיסטוריה הוא סידהרתא גאוטמה, המכונה הבודהה (מילולית: "המואר").
על פי המסורת ההודית זכה להארה בגיל 35, בעת שישב תחת עץ החוכמה ("עץ הבודהי").
הוא זכה בהארה לצד התעוררות - מצב פרטי הנקרא בודהי.
מאותו היום ועד למותו כעבור 45 שנה, הדריך את תלמידיו כיצד ניתן להגיע למצב זה.
אחרי ימי הבודהה, ממשיכה ומספרת המסורת על נזירים בודהיסטיים רבים שזכו בהארה, וביניהם תלמידיו של גאוטמה סובהוטי, אננדה ומהא קשפא.
חלק מהם מהווים את שושלת האבות הקדמונים, שמתחילה בבודהא עצמו ומסתיימת באב התשיעי.
כיתות בודהיסטיות מסוימות מאמינות בהארה לאחר המוות, כמו כת הארץ הטהורה, אשר חסידיה מאמינים כי לאחר מותם יעברו אל גן עדן בודהיסטי בו יוכלו לשקוע במדיטציה ללא הפרעות, ויגיעו אל ההארה בקלות.
הזן בודהיזם עוסק בעיקר בהארה ובדרכים המובילות אליה, ומציג רשימה ארוכה של מוארים מבין ראשיה.
הראשון מביניהם הוא בודהידהרמה, נזיר הודי שהביא את הדת הבודהיסטית מהודו לסין, על פי המסורת.
בנוסף, הזן בודהיזם מונה נזירים וראשי מנזרים שהגיעו להארה, כגון ג'ושו, נאנסן, היקאג'יו.
ההארה בג'ייניזם מתרחשת בעיקר לאחר המוות.
לאורך ההיסטוריה נולדו מספר אנשים קדושים שנקראו טיתנקראווה, אשר היו מוארים מלידה ונועדו להדריך את העם.
ההארה ודרכי ההגעה אליה הם נושאים פופולריים בזרמים שונים הקשורים לעידן החדש ולספרות הנוגעת להם.
כבר בסוף המאה ה-19, האגודה התיאוסופית תכננה וניבאה את לידתו של קרישנמורטי, שנועד להפוך למורה המואר של המאה העשרים.
מאז שנות השלושים של המאה העשרים חדרו השפעות הינדואיסטיות ובודהיסטיות אל הספרות והפילוסופיה המערבית, ובעקבותיהן החל גל של התעניינות ועיסוק במושג ההארה.
מגמה זו התחזקה מאוד לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו הפכו אזרחים אמריקאים רבים למעורבים מאוד בכלכלת יפן, ובמסגרת קשריהם עם המדינה נחשפו לגישה הזן בודהיסטית.
במערב, המורה פטר דנוב זכה להארה בשנת 1897 בבולגריה בגיל 33, לאחר ששהה כשש שנים בארצות הברית.
החל משנות ה-70 של המאה העשרים, זכו מספר מוארים מודרניים לפרסום (בעיקר בהודו).
הם קידמו תורות בעלות צביון בודהיסטי או הינדואיסטי, אשר נוסחו והותאמו לתרבות המערב.
בין המוארים המודרניים הללו ניתן למנות את פאפאג'י, את הגורו מהרישי, את ראמאנה מהרישי, את יו.ג'י קרישנמורטי ואת אושו.
"מוארים" ממדינות המערב החלו להופיע באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, אשר חלקם היו תלמידים של המוארים ההודיים.
ביניהם ניתן למנות את אנדרו כהן, עזיז כרישטוף ואת הישראלים שלמה קאלו וטיוהאר.
לתורות השונות המופצות בשמם של המוארים המודרניים יש קווי דמיון לעקרונות בודהיסטיים וזן-בודהיסטיים, אך הן אינן כוללות את היסוד החברתי-כלכלי של הבודהיזם, המעודד פרישות וחיים במסגרת נזירית.
בתרבות המערבית לא מקובלת האמונה בגלגול נשמות, ועל כן היבט זה של ההארה (הפסקת גלגולי החיים) תופס בה מקום זניח למדי.
בעוד שישנם הסברים ופילוסופיות המצליחים ליישב את עקרון גלגול הנשמות עם תפישות לוגיות ורציונליות, אין להם חשיבות רבה, וזאת מכיוון שהם נושאים אופי אינטלקטואלי, בעוד ההארה מבוססת על התנסות חווייתית.
הבודהה עצמו היה נוהג להשיב על שאלות היפותטיות מסוג זה בשתיקה או בביטול, והמליץ להפנות את המרץ לטובת השגת שחרור כבר בגלגול החיים הנוכחי.
חלק מתופעת ההארה הומשגה במונחים פסיכולוגיים על ידי פרויד וממשיכיו.
מזווית הראייה הפסיכואנליטית, האדם המואר הוא אדם שזיכך את השמור בלא-מודע, ואיננו הולך עוד שולל אחרי ארכיטיפים (מושג מרכזי בהגותו של קארל יונג).
בזכות כך הוא חי בערנות מלאה לרצונותיו, לצרכיו ולמתרחש סביבו, כאשר הוא חפשי מתגובות אוטומטיות, מסערות נפש ומהתניות עבר.
מושג ההארה כפי שהוא מופיע בפילוסופיות המזרח ובדתות המזרח הוא חלק מהתפישה הפאנתיאסטית (או האתאיסטית, לחלופין), ולפיכך שונה מהותית מהמודל התאולוגי המונתיאיסטי עליו נשענת היהדות המסורתית.
לפיכך ביהדות שאיפתה של החוויה הרוחנית אינה בתחום ההארה והראיה, אלא בתחום השמיעה וההקשבה.
החל מראשית המאה ה-19 חדרו השפעות פאנתיאיסטיות ליהדות, שאפשרו את קיומו של מודל ההארה כחלק מהמיסטיקה היהודית.
דוגמה מובהקת למופע הארתי כזה ניתן למצוא בכתבי רבי נחמן מברסלב, ובעיקר בקטעים המתייחסים להתבטלות האדם ולהיכללותו ב"אָיִן".
הארווי וולבנגר (Harvey Wallbanger) הוא קוקטייל המורכב מ-45 מ"ל וודקה, 15 מ"ל ליקר גליאנו ו-90 מ"ל מיץ תפוזים.
אופן הכנת המשקה: מוזגים את המרכיבים ישירות לכוס מסוג "היי-בול" מלאה בקוביות קרח ובוחשים קלות בעזרת סטירר.
המהדרים בוחשים את הקוקטייל בטרם הוספת ליקר הגליאנו ורק אז מחליקים את הגליאנו על גבי כפית כדי שיצוף מעל התערובת.
על פי האגדה, הארווי וולבנגר היה גולש ממדינת קליפורניה אשר נהג לשתות גרסה פרטית משלו של קוקטייל הסקרודרייבר עם זילוף גליאנו.
יום אחד, לאחר הפסד בתחרות שתה לשוכרה, עד כדי כך שנתקל ברהיטים ובקירות כשניסה לעזוב את בית המרזח.
מאז הוא כונה הארווי "וולבנגר" - כלומר "הדופק את הקירות".
סביר להניח כי ה"וול" (דהינו ה"קיר") מקורו מליקר הגליאנו, עליו יש ציור של קיר, כמו בקוקטייל זיון איטי ונוח כנגד הקיר בו שם הקוקטייל נגזר ממרכיביו.
רובע הַארוֹ של העיר לונדון הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
הרובע נמצא בצפון מערב העיר.
הרובע גובל במחוז הרטפורדשייר בצפונו, ברובע הילינגדון במערבו, ברובע אילינג בדרום, ברובע ברנט בדרום מזרח וברובע בארנט במזרח.
רובע הארו הוקם בשנת 1934 כרובע עירוני של מחוז מידלסקס בעקבות חוק השלטון המקומי 1929 וצו שניתן בעקבותיו בשנת 1934 להסדרת מחוז מידלסקס.
הרובע הוקם על ידי איחוד הרובע העירוני הארו שעל הגבעה, הרובע הכפרי הנדון והרובע העירוני וילדסטון.
הרובע הפך לרובע מוניציפלי ב-4 במאי 1954.
בשנת 1965 שונה מעמד הרובע מכוח חוק השלטון בלונדון 1963, והרובע הפך לחלק מלונדון רבתי.
גבולות הרובע לא שונו בשל גודלו ומספר התושבים הבר בו (באותה עת היה הרובע הגדול ברובעי מידלסקס - והתגוררו בו כ-209,000 תושבים (1961)).
אוכלוסיית הארו היא אוכלוסייה מבוססת ביותר.
תושבי הרובע מתגוררים בעיקר בבתים פרטיים, הרובע ברובו הוא בעל אופי כפרי.
אחוז הפשיעה ברובע נמוך ביותר (מהנמוכים ברובעי לונדון).
הקרבה היחסית לעיר, ואופיו של הרובע מסביר את מחירי הדירות הגבוהים שבו.
ברובע פועלות מכללת הארו, מכללת סטאנמור ומכללת סנט דומיניק, וכן בית הספר היוקרתי הארו לבנים.
בשונה מיתר רובעי לונדון, הלימודים בחטיבות הביניים שברובע מתחילים בכיתה ו' (גיל 11+) ולא בכיתה ז' (גיל 12+).
הארווי רוס בל היה מעצב גרפי, שעיצב את דמות הסמיילי הראשון הידוע.
בל נולד בווסטר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
לאחר בית הספר התיכון, למד בל באקדמיה מקומית לאמנות, ה-Worcester Art Museum School.
בל התגייס לשירות במשמר הלאומי, שם שירת במשך 27 שנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מוצב בחזית אסיה והאוקיינוס השקט.
הוא פרש מתפקידו בשנת 1973 בדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף), ושירת עוד שש שנים בשירות מילואים.
במהלך שירותו הצבאי הוענק לו עיטור "כוכב הארד", על תפקודו במהלך קרב אוקינאווה.
ב-1959 הקים, במקביל לשירותו במשמר הלאומי, משרד פרסום.
ב-1963 ביקשה ממנו חברת ביטוח לעצב סיכת דש, על מנת להעלות את מורל העובדים, שהיה נמוך לאחר מיזוג בינה לבין חברה נוספת.
בל סיים את עיצוב הסיכה, ה"סמיילי", בפחות מעשר דקות וקיבל על עבודתו שכר של 45 דולר.
העיצוב הפך במהירות לפופולרי, הונפק גם ללקוחות החברה והתפשט לכל העולם.
בל לא רשם את העיצוב כסימן רשום, ולפיכך העיצוב התפשט בלי שבל (או חברת הביטוח) יתעשרו ממנו.
הארה טקאשי (ביפנית: 原 敬; 9 בפברואר 1856 - 4 בנובמבר 1921) היה פוליטיקאי יפני וראש הממשלה היפנית ה-19. הוא היה ראש הממשלה הראשון ביפן שלא בא ממעמד האצולה או ממעמד הסמוראים, והמוטו הפוליטי שלו היה "פשוט עם וראש ממשלה" (平民宰相, תעתיק: הֶיימין סאישו).
הארה נולד בכפר מוריאוקה שבהאן מוצו (כיום מחוז איווטה) למשפחת סמוראים.
הדאימיו של מוצו תמך בשוגון והתנגד לרסטורציית מייג'י, ולפיכך לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה נחשבו תושבי מוצו לאויבי הממשלה.
מכיוון שבשנים הראשונות של תקופת מייג'י שלטו בני ההאנים צ'ושו וסצומה בפוליטיקה היפנית, לא מיהר הארה להיכנס לחיים הפוליטיים.
הארה עזב את בית בגיל 15 ועבר לטוקיו.
לאחר שנכשל במבחני הכניסה לאקדמיה הימית הקיסרית, החל ללמוד בבית ספר צרפתי-דתי, ושם למד לדבר צרפתית.
זמן קצר לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר למשפטים של משרד המשפטים היפני (מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת טוקיו), אך עזב לפני שסיים.
בגיל 17 הוטבל הארה לנצרות הקתולית, וקיבל את השם "דוד." ב-1875 ויתר הארה על מעמדו החברתי, והפך מסמוראי לפשוט עם.
מספר פעמים במהלך הקריירה הפוליטית שלו קיבל הארה הצעות להשיב לו את מעמדו, אך הוא התמיד בסירובו, והסביר שהדבר ינכר אותו בעיני תושבי המדינה, ויקשה עליו להיכנס לבית הנבחרים.
הארה החל לעבוד כעיתונאי ב-1879, אך עזב את עבודתו לאחר שלוש שנים, במחאה על כך שהעיתון שימש שופר למפלגת ריקן קאישינטו של אוקומה שיגנובו.
הארה החל לעבוד במשרד החוץ ב-1882, לבקשתו של שר החוץ אינואואה קאורו.
לאחר שלמד את השקפותיו של הארה בנוגע לעתידה של יפן, מינה אותו אינואואה לקונסול דיפלומטי בטיינג'ין, ולאחר מכן למזכירו של השגריר היפני בפריז.
בהמשך כיהן הארה בתפקיד סגן שר החוץ ושגריר יפן בקוריאה.
לאחר מכן עזב את משרד החוץ ושב לעבודתו כעיתונאי למשך מספר שנים, והתמנה למנהל העיתון מאיניצ'י שינבון.
הארה שב לפוליטיקה ב-1900, הצטרף למפלגת ריקן סייוקאי, שנוסדה על ידי איטו הירובומי, והתמנה למזכיר הכללי שלה.
הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים כנציג מחוז איווטה, וזכה, והתמנה לתפקיד שר התקשורת במהלך כהונתו הרביעית של איטו.
בין השנים 1906 ל-1913 כיהן הארה בתפקיד שר הפנים, במספר ממשלות שונות.
הארה הכיר את המתיחות הקיימת-תמיד בין נבחרי הציבור לפקידים בירוקרטים, ובמסגרת תפקידו כשר הפנים, פעל לעריכת רפורמות שנועדו להחליש את כוחם של האחרונים.
הוא נפטר מביורוקרטים ברמה הלאומית והמקומית, והחליפם באנשים שהיו ראויים בעיניו, וכך יצר מערכת בה פעלו אנשים מוכשרים שהיו יכולים להתקדם בסולם הדרגות, ללא קשר למוצאם או לתארים שלהם.
הארה החליף את סיונג'י קינמוצ'י בנשיאות מפלגת ריקן סייוקאי ב-1914. תקופה זו נקראת דמוקרטיית טאישו, וזאת מכיוון שבתקופה זו נטשה יפן את המערכת הממשלתית שהוקמה לאחר רסטורציית מייג'י, והתקרבה יותר לדמוקרטיה פרלמנטרית.
התמיכה במפלגת ריקן סייוקאי עלתה בתקופת נשיאותו של הארה, עד שהייתה למפלגה הגדולה ביותר בדיאט של יפן ב-1917.
מהומות האורז של 1918 הביאו להדחתו של ראש הממשלה טראוצ'י מסטאקה, והארה החליף אותו ב-28 בספטמבר 1918. הייתה זו הממשלה הראשונה שבראשה עמד אדם מהמעמד הפשוט, ללא תואר קזוקו או מעמד סמוראים.
חשוב מכך, הייתה זו הפעם היחיד ביפן של לפני 1945 בה כיהן בתפקיד ראש הממשלה מנהיג המפלגה הגדולה ביותר, ולא אציל, בירוקרט או איש צבא.
בנוסף, הוא היה האזרח הראשון ששלט בזרוע צבאית כלשהי, לאחר שהחזיק באופן זמני בתפקיד שר הימייה, בהיעדרו של אדמירל קטו טומוסאבורו, שיצג את יפן בוועידה הימית בוושינגטון.
בשל סירובו להשתמש ברוב שהיה לו בבית הנבחרים על מנת להעניק זכות בחירה אוניברסלית, לא זכה הארה לפופולריות רבה.
גישתו הזהירה גרמה אכזבה גם בקרב חוגים ליברלים וסוציאליסטים, שמתחו עליו ביקורת.
בנוסף, בשל היותו חבר במפלגה, גם השמרנים, הביורוקרטים ואנשי הצבא לא רכשו לו חיבה.
במהלך כהונתו השתתפה יפן בוועידת השלום בפריז, והצטרפה לחבר הלאומים כחברה מייסדת.
יפן אף שלחה כוח צבאי לקוריאה, לדיכוי תנועה אנטי-יפנית, אך לאחר חיסול התנועה החלה יפן לנקוט בגישה סובלנית יותר לאוכלוסייה הקוריאנית, בתקווה שהצעד יפחית את הרגשות האנטי-יפניים במדינה.
לאחר דיכוי התנועה נקט הארה בגישה פייסנית כלפי הקולוניות היפניות, ובעיקר כלפי קוריאה.
הוא מינה את הפוליטיקאי המתון סאיטו מקוטו למושל קוריאה, הוא הקים מנגנוני שליטה בקולוניות, שבראשיהן עמדו אזרחים ולא אנשי צבא, והתיר מידה מסוימת של חופש תרבותי, למשל לימוד קוראנית והיסטוריה קוראנית בבתי ספר.
הוא גם שאף לחזק את השלטון העצמי בקוריאה, כל עוד זאת תישאר תחת שלטון יפני.
אף על פי כן, פעולותיו לא תרמו לעלייה בפופולריות שלו, לא בקרב הקוריאנים, ולא בקרב היפנים.
ב-4 בנובמבר 1921 דקר פועל הרכבת הלאומני קונאיצ'י נקאוקה בטקאשי למוות, נקואקה רצח את טקאשי כי האמין שהוא מושחת.
קונאיצ'י נשפט למאסר עולם, אך בפועל היה רק 13 שנים בכלא.
הארו שולצה-בויזן היה קצין מודיעין במיניסטריון התעופה של גרמניה הנאצית, מאנשי ההתנגדות לנאצים, שפעל במסגרת קבוצה מחתרתית שכונתה "התזמורת האדומה", נתפס והוצא להורג.
היינץ הארו מקס וילהלם גיאורג שולצה-בויזן נולד בעיר קיל בגרמניה בשנת 1909 כבנו של קצין בצי, שהיה קרוב משפחתו של האדמירל אלפרד פון טירפיץ, שר הצי ומפקד הצי הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
בצעירותו למד משפטים בפרייבורג וברלין, אך לא סיים את לימודיו.
הוא היה בעל נטייה פוליטית שמאלית אך יחד עם זאת שמר על קשרים עם חוגים לאומניים.
הוא הצטרף בשנת 1930 לתנועה שדגלה בהנהגת שיטה כלכלית קיבוצית בין מדינות אירופה.
באותה עת הוא הוציא לאור ביטאון שמאלי – ליבראלי בשם "המתנגד" (Der Gegner).
בשנת 1932 יזם מפגש של צעירים שקרא לו "מפגש הנוער המכני של אירופה" שהשתתפו בו כמאה אנשים.
הוא צידד בביטול השיטה הקפיטליסטית יחד עם ביטול חוזה ורסאי שכפה על גרמניה, בתום מלחמת העולם הראשונה, תנאי כניעה כלכליים חמורים.
באפריל 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, נהרסו משרדי המערכת של "המתנגד" על ידי אנשי האס אה ושולצה-בויזן נעצר, עונה וצלב קרס נחרט על עורו.
לאחר ימים אחדים שוחרר בהשתדלות משפחתו רבת ההשפעה.
לאחר שחרורו פנה שולצה-בויזן לסוג אחר של פעילות ובמאי 1933 עבר קורס טיס אזרחי.
ב-1934 הכיר שלוצה-בויזן את ליברטס נכדתו של פיליפ, הנסיך מאוילנבורג, מי שתהיה לאחר שנתיים לאשתו.
באמצעותה התוודע להרמן גרינג מראשי משטרו של היטלר ומפקד הלופטוואפה.
עברו נשכח לו והוא התקבל לעבודה במיניסטריון התעופה שגרינג עמד בראשו.
את התנגדותו למשטר נצר בשלב זה בליבו.
במיניסטריון התעופה נתמנה שולצה-בויזן לקצין באגף המודיעין.
בשנת 1935 הפך שולצה-בויזן, שהיה בעל נטייה לקומוניזם, אף שלא הצטרף למפלגה, לאיש שמאל פעיל ויחד עם פעיל נוסף בשם ארוויד הארנק , פקיד במשרד הכלכלה ואשתו מילדרד פיש-הרנק, קיבץ סביבו חוג של אנשי שמאל ומתנגדי המשטר הנאצי מהאליטה החברתית.
אנשי החוג הפיצו מנשרים בלתי לגאליים ובהם תעמולה אנטי נאצית.
אשתו ליברטס, לה נישא בשנת 1936, נכללה אף היא בחוג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התפתח חוג זה מחוג של מתנגדי המשטר לרשת ריגול שהעבירה החל משנת 1940 מידע צבאי ומודיעיני לברית המועצות.
חודשיים וחצי לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות, שולצה-בויזן העביר ידיעה שהתכנון המפורט של הפלישה הושלם, וגם סיפק רשימת מטרות עיקריות שחיל האוויר הגרמני עמד להפציץ בגל הראשון.
תשעה ימים לפני הפלישה, שולצה-בויזן העביר את תוכנית הפלישה הסופית של גרמניה הנאצית לברית המועצות, וגם דיווח על חלק מהמקומות שבהם נמצאו כבר ריכוזי המטוסים של חיל האוויר הגרמני שמהם הם עמדו להמריא לתקיפת ברית המועצות.
שולצה-בויזן הכניס ליחידת הצופן של מיניסטריון התעופה שניים מחברי הרשת, מקום בו ניתנה להם האפשרות ללמוד על שירות מודיעין החוץ הגרמני, והם העבירו את המידע לשולצה-בויזן שהעבירו לברית המועצות.
במקביל פעלה רשת ריגול סובייטית נוספת בהנהגת ליאופולד טרפר, סוכן המודיעין הצבאי הסובייטי, הגה-אר-או, אשר שידרה לברית המועצות, באמצעות קשר רדיו מבריסל ומפריז ידיעות על ריכוזי כוחות גרמנים, התקפות אוויר על גרמניה, ייצור מטוסים בגרמניה, ומידע צבאי בעל ערך.
תחנות ההאזנה הנאציות הצליחו לעלות על שידורי שתי הרשתות.
המידע שהועבר בהן היה מוצפן, אך היה ברור לנאצים כי מועבר בהן מידע מודיעיני לברית המועצות והם העניקו להן את הכינוי "התזמורת האדומה" .
הם נדהמו במיוחד לגלות את מוקד השידור שהיה בברלין בבירת הרייך השלישי והגבירו את מאמציהם לגלות את מקומות השידורים ואת מפעיליהם.
ביולי 1942 הצליחו הגרמנים לפענח שדר שנשלח ממוסקבה לרשת של טרפר בבריסל, שכלל את שמו ומענו של שולצה-בויזן והוא נעצר ב-31 באוגוסט.
לפי גרסה אחרת היה זה חבר בקבוצתו של טרפר, אשר ידע על קיום הרשת של שולצה-בויזן בברלין, אשר הלשין עליה לגסטפו.
אשתו ליברטס נעצרה ימים אחדים לאחר מכן.
שולצה-בויזן ואשתו הועמדו לדין באשמת בגידה.
שניהם נדונו למוות ב-19 בדצמבר ושניהם הוצאו להורג בתלייה ב-22 בדצמבר בכלא פלצנזה בברלין, מקום בו עתידים להיות מוצאים להורג שנתיים לאחר מכן רוב קושרי העשרים ביולי.
שותפו לרשת, ארוויד הארנק, נעצר ב-7 בספטמבר יחד עם אשתו.
הוא נדון למוות והוצא להורג בכלא פלוצנזי.
אשתו נדונה לשש שנות מאסר, אך היטלר ביטל את גזר הדין וציווה להעמידה מחדש למשפט שתוצאתו הצפויה הייתה גזר דין מוות.
דמותו של הארו שולצה-בויזן הונצחה בגרמניה כדמות מופת לאומית.
על קיר ביתו בברלין נקבע לוח זיכרון.
בערים אחדות בגרמניה נקראו רחובות על שמו, בכללם רחוב מרכזי ברובע ליכטנברג בברלין.
בחזית משרד האוצר הגרמני בברלין הונצחה דמותו בחלון עגול בקיר הבניין דמוי חלון כלא מסורג ומעליו קטע משיר פרי עטו:
"גם אם יהיה עלינו למות,
האמינו לי בבוא העת הכל יבשיל"
בגרמניה המזרחית הונפקו שני בולי דואר לזכרו, באחד מהם מופיע דיוקנו על רקע תמונת אנשי ההתנגדות המדפיסים מנשרים, בשני מופיע דיוקנו יחד עם דיוקנם של שני חברים אחרים בתזמורת האדומה, ג'ון סיג וארוויד הארנק.
הארווי ביקס היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת אמריקאית לילדים ששודרה בערוץ ניקלודיאון מ-28 במרץ 2015 ועד 29 בדצמבר 2017 במשך שתי עונות.
במרכז הסדרה דמותו של הארווי ביקס, ציפור חמודה ונעימה הליכות.
להארווי שני חברים טובים, פו ופי התאומים, ויחדיו יוצאת השלישייה לחפש הרפתקאות ביער הקסום שהוא ביתם.
ב-29 בדצמבר 2017 הסדרה הופסקה רשמית.
הסיבה להפסקה היא בגלל החוזה שלהם עם ניקלודיאון, בפועל, בסדרה היות אמורים להתרחש עוד מספר רב של הרפתקאות כאשר לאט לאט הם מתחילים לגלות רמזים לגבי הימצאותם של פו ופי באמצע היער, לגלות מאין הגיעו, וכו..
בסוף הסדרה ההורים של פי ופו מוצאים את בניהם, פי ופו אמנם חוששים בהתחלה לעזוב, אך לבסוף, לאחר זיכרון מהעבר הם חזרו אליהם, וככה נגמרה הסדרה.
(הסדרה לעומת שאר הסדרות הופסקה בצורה בה הסוף פשוט קרה מוקדם מהצפוי, ואיננה נחתכה כמו הרבה יצירות אחרות של ניקלודיאון, ושאר סדרות היום)
הארווי ביקס (מקס צ'ארלס/רום קלטר) - להארווי יש ראש גדול ולב אפילו עוד יותר גדול וזאת הסיבה שכל תושבי העיר מחבבים אותו.
הוא אמנם שומר חוק ומאוד צייתן, אבל כשפי ופו בתמונה גם הוא מוכן לפרוש כנפיים ו"לעוף" על החיים.
(במהלך הסדרה נדמה היה ע"פ המהלכים בהם הארווי פעל כי יש לו בעיה, (תאוריה זו הועלה על ידי מעריצים רבים) שכן הייתה לו הנטייה לשלמות במעשיו ובסביבתו, ואכן יוצרי הסדרה אישרו שלהארווי ביקס יש OCD אשר גורם לו לפעול כך)
פי (אנג'לינה וולר/עדן גמליאל/מיה אלון) - פי היא ילדה פרועה בדיוק כמו השיער שלה.
היא אוהבת להתלכלך ולהשיג בדיוק מה שהיא רוצה.
היא אוהבת את אחיה התאום פו ואת חברה הטוב הארווי.
מי שיציק להם, יש לו עסק איתה.
עוזבת את הארווי בפרק 50 עם הוריה ופו.
פו (ג'קסון ברונדאג'/טום רובינסון/שיר כהן) - פו אוהב לזרוק עלים, לטפס על עצים וללעוס כל מה שאפשר.
האנרגיה שלו קצת קשה לעיכול אבל ההומור שלו והלב הרחב הופכים אותו לחברו הטוב של הארווי.
עוזב את הארווי בפרק 50 עם הוריו ופי.
מרים ביקס (קרי קני-סילבר/הדר שחף-מעיין) - אימם של הארווי ומישל, ואשתו של אירווינג.
אירווינג ביקס (סקוט אדסיט/אלי לולאי) - אביהם של הארווי ומישל, ובעלה של מרים.
היה החבר הטוב ביותר של מוף.
מישל ביקס (קארי וולגרן) - אחותו הקטנה של הארווי.
בעונה הראשונה עוד הייתה בתוך ביצה והחל מהעונה השנייה השתתפה בתור עצמה.
מתוארת כתינוקת שובבה, אנרגטית ואף מרושעת, האירוניה היא שבעוד שכל משפחת ביקס הם נחמדים - היא איננה.
גרינבלאט/עמית רייס) - ארנב קטן בעל אחים ואחיות קטנים רבים.
מעריץ ואוהב לבלות עם הארווי, אך נוטה לתעב את פי ופו כיוון לא מאפשרים לשניים לבלות זה עם זה לבדם.
קלייר (ניקול וודל/בר סביר) -גורת שועלים דמוית אנוש.
מוסבר כי אחותה של קלייר נוהגת לנצח אותה בכל התחרויות.
טכנו דב (מייסון ווהן/יהונתן מוגן) - דב צעיר שאוהב להשתובב ולכייף עם חבריו.
אוהב לרקוד, להאזין למוזיקה, ונוהג להתחיל עם כל הבנות הסובבות אותו.
שמו האמיתי הוא טרי דוב.
ואחד מבין חבריו הטובים של הארווי.
נסיכה רוברטס (אנדרס סאלף/אלדד פריבס) - ינשופה דמוית אנוש.
יהירה, מתנשאת ובעלת אהבה עצמית.
רוטר (לז מיימן/עדי צ'נדלר/גיא רייפמן) - חזרזיר צעיר ואחד מבין חבריו הטובים של הארווי.
בעל חוש מחנאות; כושר מנהיגות ומומחיות בספורט אתגרי.
במשך הסדרה מתחיל לחבב את פרי-פרי.
פרי פרי (מדלן קארי/קטי כהן/מייה קדוש) - מכונה בצורת קיצור "פרי".
ידידותית, ביישנית, תולעת ספרים, אופטימית, ואוהבת לבלות בטבע.
קרץ (מתיו ג'אנג/אסף גשמקו) - בואש צעיר דמוי אנוש.
מופנם, חסר מזל וביישן במיוחד.
מייקי (ניקולס סומידה) - צפרדע צעיר ואחד מחבריו של הארווי.
דמותמדבב באנגליתמדבב בעבריתהארווי ביקסמקס צ'ארלסרום קלטרפיאנג'לינה וולרעדן גמליאל (2015-2017) מיה אלון (2017)פוג'קסון ברונדאג' (פרקים 1-8)טום רובינסון (מפרק 9)שיר כהן
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון12628 במרץ 201510 ביוני 20161 בספטמבר 201529 בדצמבר 201622613 ביוני 201629 בדצמבר 20172 בינואר 201715 באוקטובר 2017
הארדקור הנרי (רוסית: Хардкор) הוא סרט מדע בדיוני ופעולה משנת 2015 שנכתב ובוים על ידי איליה נאישולר ובהפקתם של טימור בקממבטוב, נאישולר, אינגה וויינשטיין ויקטרינה קונוננקו.
הסרט, שהוא קופרודוקציה רוסית-אמריקאית, צולם כמעט לגמרי מנקודת מבטה של הדמות הראשית.
בסרט מככבים שרלטו קופלי, דנילה קוזלובסקי, היילי בנט וטים רות'.
הסרט שוחרר לאקרנים בארצות הברית על ידי חברת STX ב-8 באפריל ב-2016 וזכה לביקורות מעורבות מהמבקרים כשהוא גורף 16.8 מיליון דולר ברחבי העולם, לעומת תקציב של 3 מיליון דולר.
סרגיי וליאייב, אנדריי דמנטייב, איליה נאישולר ואחרים בתפקיד הנרי
טים רות' בתפקיד אביו של הנרי
הארווי ויינסטין הוא מפיק ובמאי סרטים יהודי-אמריקאי, אשר נחשב לאחד הבולטים בהוליווד עד שהואשם והורשע במספר מקרי אונס.
ב-1979 ייסדו הוא ואחיו, בוב ויינסטין , את אולפני מירמקס, חברת סרטים שהפיקה סרטים עצמאיים רבים, בהם "ספרות זולה", "סיפורו של ויל האנטינג", "הפצוע האנגלי" ו"שיקגו".
הארווי זכה בפרס אוסקר על הפקת הסרט "שייקספיר מאוהב", ובשבעה פרסי טוני על יצירת מגוון רחב של הצגות ומחזות זמר מוצלחים, כולל "המפיקים", "בילי אליוט - המחזמר" ו"אוגוסט: מחוז אוסייג'" .
הסרטים שהיה מעורב בהפקתם או בהפצתם היו מועמדים ל-341 פרסי אוסקר וזכו ב-81.
לאחר שעזבו את "מירמקס", הארווי ובוב הקימו יחד את חברת "ויינסטין".
הם שימשו יחד כיושבי ראש משותפים של החברה בין השנים 2005–2017.
ב-2017 האשימו למעלה מ-100 נשים, רובן מתחום הבידור, את ויינסטין באונס, תקיפה והטרדה מינית, על אירועים שאירעו במשך תקופה שנפרשת על פני שלושה עשורים.
בעקבות הפרשה צמח קמפיין "Me Too" במדיה החברתית.
הקמפיין הביא לחשיפת מקרים דומים של הטרדות ותקיפות מיניות שבוצעו בידי גברים בעלי השפעה מסביב לעולם, במה שאף זכה מאז לכינוי "אפקט ויינסטין".
בשנת 2018, ויינסטין נעצר בניו יורק והואשם באונס ועבירות מין אחרות.
בעקבות ההאשמות, הוא פוטר מחברת "ויינסטין" וגורש מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע, ובהמשך הורשע ונדון ל-23 שנות מאסר ב-2020 ובשנת 2022 הורשע בעקבות אונס נוסף ל-16 שנים נוספות.
ויינסטין נולד בשכונת פלאשינג ברובע קווינס שבעיר ניו יורק להורים יהודים, מקס ויינסטין (1924–1976), מלטש יהלומים, ומרים לבית פוסטל (1926–2016).
הוא גדל יחד עם אחיו בוב, הצעיר ממנו בשנתיים.
סבו וסבתו מצד אמו היגרו לארצות הברית מפולין.
סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת באפלו.
במהלך שנות ה-70 הארווי, אחיו בוב ואדם נוסף פתחו חברת הפקות בבאפלו, והפיקו מופעי רוק עצמאיים.
בשלב מוקדם בחייהם האחים ויינסטין הביעו עניין בקולנוע ורצו להיכנס לתעשיית הסרטים האמריקנית.
בשנות ה-70 המאוחרות, עם הרווחים שלהם מחברת הפקת מופעי המוזיקה שניהלו, פתחו האחים ויינסטין חברה קטנה של הפקה והפצה של סרטים עצמאיים בשם מירמקס.
שם החברה נלקח משילוב שמות הוריהם, מרים ומקס.
ההפקות הראשונות של החברה היו של סרטי מופעי מוזיקה, כמו הסרט "Rockshow" , שתיעד את מסע ההופעות של להקת Wings ב-1976.
באוקטובר 2017 דווח בעיתונות האמריקאית כי למעלה מתריסר נשים מאשימות את ויינסטין בהטרדה מינית, תקיפה מינית ואונס, מעשים שהתפרשו על עשרות שנים.
בעקבות הדיווח סיפרו שחקניות רבות שחוו הטרדות מיניות אף הן מוויינסטין.
ביניהן גווינת' פלטרו, אנג'לינה ג'ולי וקארה דלווין.
השחקניות ליזט אנתוני ורוז מק'גוון טענו שאנס אותן, ורשימת המתלוננות תפחה ל-102 נשים, בהן 18 טענות לאונס.
על פי הטענות, ויינסטין נהג להזמין שחקניות לחדרו או משרדו באמתלה של שיחה אודות הקריירה שלהן, ואז לדרוש מהן מסאז' או יחסי מין.
אנשים שעבדו לצד ויינסטין סיפרו כי פעילות זו התאפשרה באמצעות עובדים, מקורבים וסוכנים שקבעו את הפגישות האלה וכן עורכי דין ופרסומאים שמנעו את התלונות על ידי איומים ומתן כסף.
בעקבות הפרשה נפרדה ממנו אשתו, בוטלה חברותו של ויינסטין באקדמיה האמריקאית לקולנוע ובאקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, ומשטרת לוס אנג'לס הודיעה שפתחה בחקירת מקרי האונס ובעקבותיה גם משטרת ניו יורק ולונדון.
בנובמבר 2017 דווח כי ויינסטין שכר את חברת המודיעין הישראלית בלאק קיוב באוקטובר 2016, שנה לפני פרסום הפרשות, כדי למנוע את חשיפת מקרי ההטרדות וההתקפות שביצע במשך השנים, ושילם לחברה כ-1.3 מיליון דולר עבור שירות זה.
על פי הדיווחים, תפקידה של בלאק קיוב היה למצוא מידע אודות עשרות נשים, כולל ההיסטוריה המינית שלהן, מתוך מטרה למצוא מידע שפרסומו עשוי למנוע את פרסום המקרים בתקשורת.
עבור מטרה זו נשכרה חוקרת פרטית, שנפגשה בין השאר מספר פעמים במהלך החודשים טרם פרסום הפרשה עם רוז מק'גוון, שהתלוננה בהמשך שויינסטין אנס אותה, כשהיא מתחזה לבכירה בקרן השקעות לונדונית מתוך ניסיון להוציא ממנה מידע.
במסגרת המאמץ למנוע את פרסום הפרשיות, חיבר ויינסטין בתחילת 2017 רשימה של 91 איש, 48 נשים ו-43 גברים, ובכללם שחקנים, מפיקים, אנשי כספים ואחרים.
ויינסטין ניסה להגיע אל האנשים הרשומים ברשימה מתוך ניסיון לברר מה הם יודעים, וכיצד ניתן למנוע מהם לפרסם את הידוע להם.
רשימה זו הוגשה בהמשך לחוקרים פרטיים ששכר ויינסטין מתוך ניסיון למנוע את פרסום הפרשיות.
ברשימה מופיעות כמה מהשחקניות שהאשימו בהמשך את ויינסטין בתקיפות מיניות, ביניהן מקרי אונס.
במאי 2018, השחקנית האיטלקייה אסיה ארג'נטו נשאה נאום נוקב בטקס הסיום בפסטיבל קאן.
בנאום טענה כי בשנת 1997 נאנסה על ידי הארווי בפסטיבל.
היא האשימה את הפסטיבל כקרקע נוחה להטרדות ותקיפות מיניות כלפי נשים.
בנאומה הביעה תקווה כי ויינסטין יחיה בבושה ובבידוד מהקהילה הקולנועית, שבעבר אימצה אותו ועזרה לו לטייח את פשעיו.
ב-25 במאי 2018 הסגיר ויינסטין עצמו לתחנת משטרה במנהטן, ניו יורק, נעצר והובא לבית המשפט, שם עמד בפני האשמות נגדו שכללו אונס, תקיפה מינית ועבירות מין.
כחלק מתנאי הערבות, ויינסטין הסכים להפקיד מיליון דולר במזומן, נאסר עליו לצאת מעבר למדינת ניו יורק וקונטיקט, הוא מחויב לענוד צמיד אלקטרוני ומסר את דרכונו לרשויות.
בפברואר 2020 הוא הורשע באונס מדרגה שלישית ובתקיפה מינית, ונדון ל-23 שנות מאסר.
באפריל 2021 הגיש חבר מושבעים גדול בלוס אנג'לס, כתב אישום חדש נגד ויינסטין בגין תקיפה מינית.
במועד הפרסום (12 באפריל), תוכן כתב האישום נתון תחת צו איסור פרסום.
התפתחות זו הביאה לעיכוב הסגרתו ממדינת ניו יורק לקליפורניה על מנת שיעמוד בפני שופט בחוף המערבי.
הוא הוסגר לרשויות בלוס אנג'לס ב-20 ביולי, ויום לאחר מכן, ב-21 ביולי, התייצב ויינסטין בבית המשפט וכפר באשמה.
משפטו בגין עבירות מין שבהן הואשם בלוס אנג'לס, ייפתח ב-10 באוקטובר 2022.
בדיון שהתקיים ב-15 בדצמבר 2021 בערעורו של ויינסטין על הרשעתו בניו יורק בפברואר 2020, מתח בית משפט לערעורים בניו יורק ביקורת על ההרשעה, בנימוק שהיה מדובר בהחמרת יתר תוך מאמץ של התביעה להציגו כ"איש רע", וכי לא אופיו של ויינסטין עמד למשפט.
על אף זאת, ב-2 ביוני 2022 דחה בית המשפט לערעורים, בהרכב של חמישה שופטים, את ערעור פרקליטיו של ויינסטין על הרשעתו.
הערעור הוגש בטענה של משוא פנים של השופט שהרשיע את ויינסטין כלפי התביעה, ואי-קבילות עדויות של שלוש נשים שזומנו להעיד על מעשים פסולים מצידו של ויינסטין בעבר ("שימוע מולינו" ).
בהחלטה שהתקבלה פה-אחד, קבע בית המשפט לערעורים שהעדויות רלוונטיות, והשאיר את ההרשעה על כנה.
באפריל 2024, בית המשפט לערעורים של ניו יורק ביטל את הרשעת האונס של ויינסטין והורה על משפט חוזר, לאחר שקבע כי העדים הנוספים שהעידו במשפט המקורי לא היו רלוונטיים לאישומים.
המשפט החוזר נקבע תחילה לנובמבר 2024, אך נכון לספטמבר 2024, שואף להתחיל בתחילת 2025. בספטמבר 2024, ויינסטין כפר באשמה על אישום נוסף של תקיפה מינית, שהוגש נגדו בניו יורק.
האישום החדש נוגע לאירוע של תקיפה מינית במלון בלואר מנהטן, בין התאריכים 29 באפריל – 6 במאי 2006. עורך הדין של הנפגעת, המכונה "ג'יין דו", ציין כי היא לא פרסמה את סיפורה בעבר אך תהיה מוכנה להעיד במהלך המשפט.
התביעה ביקשה לאחד את האישום החדש עם האישומים הנוכחיים במשפט החוזר, וההגנה מתנגדת לכך.
ב-11 ביוני 2025 חבר המושבעים במשפט החוזר הרשיע את ויינשטיין באונס אישה במקרה אחד, זיכה אותו במקרה אחר ולא הגיע להחלטה במקרה שלישי.
חבר המושבעים קבע כי ויינשטיין תקף מינית את מרים היילי, עוזרת הפקה לשעבר בתוכנית הריאליטי "פרויקט מסלול".
המושבעים זיכו אותו בתביעה של הדוגמנית קאיה סוקולה נגדו, שטענה כי אנס אותה כשהייתה בת 16. במקרה שלישי, של השחקנית ג'סיקה מאן, שטענה כי אנס אותה, לא הגיעו המושבעים להחלטה.
השופט ייעץ להם להמשיך לדון בכך.
ויינסטין הוא מבקר חריף של מדיניות הנשק האמריקאית ומערכת הבריאות ותומך ותיק ותורם של המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית.
הוא תרם כספים רבים לקמפיינים של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ולמועמדים לנשיאות ג'ון קרי והילרי קלינטון.
ב-1999 עבר ויינסטין ניתוח לטיפול בנמק ע"ש פורנייה .
המחלה והניתוח שלאחריה גרמו לעיוותים משמעותיים באיבר מינו, ועדות התביעה שהעידו נגדו במשפטו תיארו את העיוותים.
ב-1987 התחתן עם העוזרת האישית שלו, איב צ'ילטון ולהם שלוש בנות.
הם התגרשו בשנת 2004. ב-2007 התחתן עם ג'ורג'ינה צ'פמן , מעצבת אופנה ושחקנית מאנגליה, הצעירה ממנו ב-24 שנים.
בעקבות ההאשמות על כך שויינסטין תקף מינית נשים, הזוג התגרש באוקטובר 2017.
ויינסטין היה בעל תואר הכבוד "מפקד" (CBE) במסדר האימפריה הבריטית, אשר הוענק לו ב-2004, בגין תרומתו לתעשיית הקולנוע הבריטית.
התואר נשלל ממנו ב-2020 לאחר שהורשע בדין ונידון למאסר.
בספטמבר 2024 עבר ניתוח לב חירום.
הארווי גרנט הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA.
הוא תאום זהה של הוראס גרנט, גם הוא שחקן עבר ב-NBA.
גרנט עבר לאוקלהומה לאחר שנה במכללה קהילתית ושנה נוספת באוניברסיטת קלמסון, לצד אחיו הוראס.
בעונתו האחרונה באוקלהומה נבחר גרנט לחמישיית העונה השלישית במכללות (Third-team All-American).
נבחר בבחירה ה-12 על ידי וושינגטון בולטס בדראפט 1988. בעונתו הראשונה העמיד בממוצע 5.6 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
הוא העלה את ממוצעיו ל-8.2 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים בעונה הבאה, בשנת 1989-90. גרנט שיפר במידה ניכרת בעונת 1990-91, כאשר הוא קלע בממוצע 18.2 נקודות, והוסיף 7.2 ריבאונדים, 2.6 אסיסטים ו-1.18 חטיפות למשחק.
בסוף העונה, סיים במקום השני במועמדות לפרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA (שבו זכה סקוט סקיילס, שחקן אורלנדו מג'יק).
בשתי עונות עוקבות, הוא המשיך עם משחקו הסולדי, כאשר קלע 18.0 ו-18.6 נקודות בממוצע למשחק בעונות 1991-92 ו-1992-93, בהתאמה.