tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרפ"ד 1924, לאחר עיכובים ודחיות, נפתח בית החולים במעמד בו נכח הנציב העליון סר הרברט סמואל.
לכבוד האירוע יצא ספר התוכנית של בית החולים ביקור חולים ובו פירוט תוכנית המבנה כדלקמן:
קומה 1 - מטבח וחדרי שירות: רחיצת כלים, חדר אוכל לאנשי שירות.
חדר מכונות, דיזאינפקציה (חיטוי), מכבסה, חצר לייבוש לבנים, חדרי המתים, גראז' (מוסך), חדר מכוסה לקהל.
קומה 2 - קליניקה ובית המרקחת.
חדר רישום לקליניקה, אולם המתנה, בית המרקחת, מעבדת בית המרקחת, מעבדת הרופא, קליניקה א', קליניקה ב', קליניקה ג' בור למי גשמים, מרתף, חדר לבגדי החולים, דירת השומר.
קומה 3 - ההנהלה, בית המרקחת ו-29 מיטות.
הכניסה הראשית, חדר מובדל, אולם לחולים עניים - 5 מיטות, אולם פרטי - 3 מיטות, אולם 21 מיטות, אחות הראשית, חדר אוכל, רופא הבית, ספרייה, בית הכנסת, עזרת נשים, חדר המנהל, משרד, חדר שירות.
קומה 4 - מחלקת מרפא 52 מיטות.
אחות הראשית, אולם 7 מיטות, פרטי 2 מיטות,.
פרטי 2 מיטות, אולם 12 מיטות, חדר שירות, אולם למבריאים, פרטי 4 מיטות, פרטי 3 מיטות, פרטי 2 מיטות, אולם 5 מיטות, פרטי 3 מיטות, אולם 12 מיטות.
קומה 5 - מחלקת ניתוח ולידה 46 מיטות.
חדר האחות הראשית, חדר לידה, פרטי מיטה אחת, חדר תינוקות, פרטי 4 מיטות, אולם 11 מיטות, אולם 5 מיטות, חדר שירות, חדר הניתוח, חדר המנתח, חדר סטרילי, חדר לניתוחים קטנים, פרטי 2 מיטות, פרטי 2 מיטות, אולם 5 מיטות, אולם 12 מיטות.
בחודש אפריל 1925 נערך טקס חנוכת הבניין וזאת אף על פי שבנייתו לא הושלמה.
בניין בית החולים היה אז אחד הבתים הראשונים במה שעתיד להתפתח ולהיות מרכז העיר ירושלים של ימינו.
במקביל, המשיכה פעילותו של בית החולים בעיר העתיקה, והבניין שימש כמקום אשפוז לחולים כרוניים והרחוב בו שכן בית החולים נקרא רחוב בקור חולים שם שנשאר עד היום.
באותו זמן פרסם רבי אברהם יצחק הכהן קוק ראש הרבנים לארץ ישראל כרוז בו הוא קורא לסייע בהשלמת בניין בית החולים:
בשנים 1930–1932 ניהל את המחלקה הפנימית הפרופ' יוליוס קליברג.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עבר בית החולים לשמש תפקיד מרכזי כמוסד רפואי בירושלים.
חשיבותו עלתה עם ניתוק הקשר בין ירושלים המערבית לבית החולים הדסה הר הצופים.
הקרבות בעיר העתיקה ניתקו את בית החולים ביקור חולים מהמבנה הישן שנותר בידי הלוחמים הערבים.
אך טרם הסתלקות המנדט הבריטי הצליחו עובדי בית החולים בחסות הצבא הבריטי לפנות מהמבנה את כל החולים.
רק לאחר המלחמה, ובאיחור רב הושלמה בניית הקומה השלישית של בית החולים בשנת 1959.
מלחמת ששת הימים שפרצה בשנת 1967 העמידה את בית החולים ביקור חולים שוב בקו החזית.
בתי העיר המערבית היו תחת הפגזה ארטילרית של הלגיון הירדני.
בבית החולים הוכנו 255 מיטות לקליטת נפגעים והופעלו חדרי ניתוח במקלט ובקומת הקרקע.
סיום המלחמה הביא את העיר העתיקה תחת שליטת ישראל.
אנשי הנהלת בית החולים יצאו לבניין בית החולים הישן ומצאו חורבה.
הקומה השלישית נהרסה לחלוטין, ומהמבנה נותרו חורבות.
במהלך שיקום הרובע הפך המבנה לאכסניית נוער.
לאחר מלחמת ששת הימים, משחודש הקשר עם הר הצופים, עברו מחלקות בית החולים הדסה שהיו פזורות ברחבי העיר לקמפוס המחודש בהר הצופים.
אחד מבניינים אלה, בית החולים הגרמני הסמוך לביקור חולים מעברו השני של רחוב שטראוס, שימש את הדסה והיה ידוע כבית חולים זיו.
עם פינוי רוב המבנה הוא הועבר לשימוש ביקור חולים ובשנת 1976 שוכנו בו מחלקת היולדות מחלקת הנשים וחדר התינוקות.
בהמשך הועברה לבניין מחלקת העיניים.
בשנת 1973, נפתחה בבית החולים היחידה הראשונה בישראל לטיפול נמרץ ילודים, שנוהלה ונוסדה על ידי פרופ' רנה גיל.
התפתחות והתרחבות בית חולים הדסה בשני מוקדיו עין כרם והר הצופים, ופתיחת המרכז הרפואי שערי צדק בשנת 1980 דחקו את בית החולים ביקור חולים לדרגת בית חולים משני בחשיבותו בירושלים.
בית החולים השתלב במערך האשפוז הכללי בירושלים ועיקר חשיבותו היא בהיותו בעל חדר מיון מודרני באזור מרכז העיר המסוגל לתת תשובה מהירה ויעילה לאירועים רבי נפגעים שירושלים משופעת בהם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נפתחה בבית החולים מחלקה קרדיולוגית משוכללת, והבניין הראשי נקרא על שם תורם המחלקה בניין היידן.
כן נפתחה מחלקה כירורגית שאמורה להתחרות ביוקרתה במחלקות הכירורגיות של בתי החולים הגדולים בירושלים.
את המחלקה ניהל הפרופ' נתן זלץ ומאוחר יותר הפרופ' אריה דורסט.
לקראת שנת 2000 עבר בית החולים "מתיחת פנים" שכללה שיפוץ מאסיבי של המבנים בהם פועל בית החולים.
עיקר השיפוצים התמקדו במחלקה הפנימית בבניין הראשי, אגף נשים ויולדות בבניין זיו, מרפאות החוץ ובעיקר במבנה החדש של המחלקה לרפואה דחופה.
בהיותו בית-חולים שאינו נהנה מסיוע ממשלתי, נקלעה עמותת ביקור חולים הוספיטל המפעילה את בית החולים לקשיים כלכליים וחובות כבדים החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. החוב נוצר מגירעון תפעולי שנתי שוטף של כ-20 מיליון ש"ח לשנה, שיצר גירעון מצטבר של יותר מ-100 מיליון ש"ח.
במהלך בדיקות שנערכו לבדיקת מקורות הגירעון טענה הנהלת העמותה המנהלת כי את הגירעון אפשר להסביר, בין היתר, בהוצאות גדולות, שמקורן בתשלומי פנסיה תקציבית, מס מעסיקים ועלויות מימון ופיתוח.
שמומנו מתקציב בית-החולים וללא הקצאה מתקציב המדינה.
ב-22 באוגוסט 2004 מונה לעמותה מפרק - שלמה שחר, הכונס הרשמי והאפוטרופוס הכללי במשרד המשפטים.
לבקשתו ובהסכמת משרדי האוצר והבריאות מונה ברי בר-ציון כמנהל המיוחד של בית החולים.
בר-ציון הפעיל תוכנית הבראה אשר הביאה לאיזון תפעולי ולאחר מספר שנים גם לרווח תפעולי.
מאז מתבצעות בבית החולים עבודות בנייה בהיקף נרחב לשימור המבנה, לשיפוץ ולהרחבה של מחלקות בית החולים.
בשנת 2006 נחנך בבניין זיו אגף המאכלס את המערך החדש של חדרי הלידה, בשנת 2007 שופץ לובי הכניסה לבניין היידן בו נמצאות דלתות הכניסה הרקועות, ובשנת 2008 נבנו מחלקת היולדות ומחלקת טיפול נמרץ ילודים (פגיה).
בבית-החולים ביקור חולים פעלו עד מיזוגו עם בית החולים שערי צדק שמונה מחלקות עיקריות, וכן פעלו בו חדר מיון, מכונים מתמחים, מרפאות יום ומעבדות.
בית-החולים העסיק כ-900 עובדים, בהם כ-150 רופאים, 400 אחיות והשאר עובדים בתפקידים פארה-רפואיים ומינהלתיים בבית-החולים 193 מיטות אשפוז, בהן 44 מיטות פנימיות, 33 מיטות ילדים, 29 מיטות כירורגיות ו-44 מיטות יולדות ונשים.
מאז 2004 נעשו ניסיונות שונים למכירת בית החולים על ידי הכונס הרשמי, ובאוגוסט 2007 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את מכירתו לאיש העסקים ארקדי גאידמק תמורת 32 מיליוני דולרים.
גאידמק התחייב בהסכם להפעיל את בית החולים במתכונת מלאה לתקופה של חמש שנים לפחות ולהמשיך להפעיל חלק ממחלקות בית החולים לתקופה ארוכה יותר.
בשנת 2015 מכר גאידמק את בית החולים תמורת 100 מיליון ש"ח לחברת "טעמן נדל"ן".
שהגישו לאישור בשנת 2018 תוכנית הכוללת שימור המבנה המקורי ושילובו במבנים חדשים שישמשו למסחר מגורים תוך השארת מחלקת היולדות הפעילה במסגרת המתחם.
ובשנת 2017 מכרו את מחציתו לחברת שיכון ובינוי נדל"ן מקבוצת אריסון.
בתחילת שנת 2019 החליטה הוועדה המחוזית בעיר לאשר את התכנית של היזם וביטלה את השימוש של בית החולים במתחם.
מיזוג עם בית חולים שערי צדק
בעקבות משבר פיננסי אליו נקלע החל בית החולים לפעול במהלך חודש אוקטובר 2012 במתכונת מצומצמת.
בית החולים עבר לפעילות במתכונת שבת, מרפאות החוץ והמחלקות לאשפוז יום בבית החולים הפסיקו לעבוד ובמהלך החודש סגר משרד הבריאות את חדר המיון.
בהמשך נסגר גם אגף היולדות ליולדות חדשות.
בתחילת נובמבר 2012 בית החולים שותק כמעט לחלוטין מפעילות למספר ימים עקב נטישת עובדי המוסד את בית החולים בשל אי קבלת משכורותיהם.
במהלך אותו חודש הושג הסכם עם עמותת ביקור חולים המנהלת את בית החולים, בתיווך סגן שר הבריאות יעקב ליצמן.
במסגרת ההסכם הועברו המשכורות שלא שולמו לעובדים, ובית החולים שב לפעילות מלאה.
במהלך דצמבר 2012 הגישה העמותה בקשה לפירוק, בית המשפט קיבל את הבקשה והורה על פירוק העמותה.
בעקבות הוראה זו נחתם הסכם בין המדינה, העובדים ובית החולים שערי צדק.
לפי הסכם זה כל העובדים יפוטרו, ורק כ-360 מהם יועסקו מחדש על ידי בית החולים שערי צדק.
בעקבות המיזוג עם שערי צדק נסגרו רוב המחלקות שפעלו בבית החולים ביקור חולים וחלק מהרופאים בהן עברו לבית החולים שערי צדק.
במבנה בו נמצא ביקור חולים נשארו בעיקר חדרי לידה, פגיה ומחלקת יולדות, וכן מחלקה פנימית המוקדשת ברובה לחולים גריאטריים.
בחזית המבנה המרכזי של בית החולים קבועים שלושה זוגות של דלתות פליז, ועליהן רקועים סמלי שבטי ישראל ודגמי חיות וצמחים.
הדלתות תוכננו על ידי זאב רבן, ממורי בצלאל מראשיתו, ונוצרו בידי חביב ששון, אמן בצלאל.
בית החולים האיטלקי הוא מבנה העומד ברחוב שבטי ישראל 29 פינת רחוב הנביאים 9 במוסררה שבירושלים.
הבניין, המזכיר בתוכניתו ובחזותו בניינים איטלקיים מימי הביניים, מהווה מונומנט לתקופה של פריחה וחזרתה של העיר מעיר שולית למרכז העניין הבינלאומי.
הבניין שימש בית חולים בחסות איטלקית בין שתי מלחמות העולם, ומשמש את משרד החינוך.
בסוף המאה ה-19, עם התפוררות האימפריה העות'מאנית ופתיחתה להשפעות של מעצמות אירופאיות, נאבקו צרפת, גרמניה, בריטניה ורוסיה על השפעה ויוקרה בעיר ירושלים.
העיר הייתה עד לאותה תקופה עיר מוזנחת ושולית בקצה האימפריה העות'מאנית, עם אוכלוסייה ענייה מרודה וכלכלה פיאודלית נחשלת.
בחירת ירושלים כזירת התגוששות בין המעצמות נבעה מאמונה דתית נוצרית משולבת בפעילות מיסיונרית, וזיכרון חי של ימי ממלכת ירושלים הצלבנית.
רחוב הנביאים, אחד הרחובות הראשונים בירושלים המערבית ששימש כנתיב תנועה עיקרי מערבה משער שכם, היה מרכז ההתרחשות, ולאורכו (וברחובות המסתעפים ממנו) התרכזה חלק גדול מפעילות הבנייה של מעצמות אירופה.
ממשלת איטליה, בדומה למעצמות נוספות ובנפרד מפעילות הכס הקדוש, ביקשה להפגין נוכחות בירושלים על ידי הקמת בית חולים מרשים, שנועד להגיש את שירותיו לאוכלוסייה המקומית, ובעיקר לצליינים הקתולים שבאו לבקר בעיר.
היוזמה, שבאה באיחור יחסי לפעולות שאר המעצמות, החלה על ידי ארגון נוצרי איטלקי ששמו "איגוד לאומי לעזרה למיסיונרים האיטלקיים" (Associazione Nazionale per Soccorrere I Missioneri Italiani - ANSMI) שרכש מגרש שהיה בבעלות ערבית.
אבן הפינה לבניין הונחה בשנת 1910, ובשנת 1912 הגיעו לירושלים האחים האדריכלים ג'וליו ואנטוניו ברלוצי לעסוק במלאכת התכנון של הבניין ומבלי שהתכוונו פתחו עידן חדש בבניין ירושלים.
אנטוניו ברלוצי נשאר בארץ ושימש כגורם חשוב בתחום התכנון והבנייה של כנסיות ומנזרים ברחבי הארץ, ובירושלים בפרט.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 הוא בנה ושיפץ כנסיות בירושלים, הקים הוספיס וכנסייה פרנציסקנית המוקדשים לרועה הטוב ביריחו, ובין השנים 1937- 1938 הקים ברלוצי את הכנסייה בהר האושר.
בשנת 1953 הוא בנה את כנסיית דומינוס פלוויט (כנסיית האדון בכה) למרגלות הר הזיתים בירושלים.
בניין בית החולים תוכנן בסגנון המאפיין מבני ציבור איטלקיים באיטליה של ימי הביניים המאוחרים, הידוע גם כסגנון איטלקי גותי, המאופיין על ידי אלמנטים כגון קשתות מחודדות, גמלונים מחודדים, מגדלים, ובעיקר עיטורים מאבן העשויים בצורת תחרה וריבוי העיטורים ופרטי הפיסול שעטפו אותן.
בהקשר זה ניתן לראות את מקורות ההשראה לתכנון בית החולים בתנועת התחייה הגותית שניסתה לשחזר את האדריכלות הגותית של ימי הביניים באירופה באמצעים ובהקשרים מודרניים יותר.
השפעה רבה על פריחתה המחודשת של האמנות הגותית הייתה לתנועה הרומנטית של המאה ה-19, שהעריצה אדריכלות זו כפאר היצירה הרומנטית.
באופן כללי מזכיר בניין בית החולים מבנים איטלקיים מפורסמים כגון פאלאצו וקיו (Palazzo Vecchio) שבכיכר הסיניוריה של העיר פירנצה, וקתדרלת סנטה מריה דל פיורה (Santa Maria del Fiore), שהיא הדואומו (קתדרלה) של פירנצה, לצד מבנים בעיר סיינה, כגון טורה דל מנג'ה (Torre del Mangia) והפאלאצו פובליקו (Palazzo Pubblico) הצמוד אליו.
עובדה זו הפכה את הבניין לחריג לא רק בנוף סביבתו אלא גם בנוף הירושלמי והארץ ישראלי.
מדובר היה בהחלטה מודעת שמטרתה לאמץ סגנון שבו לא ניתן לטעות ושזהותו היא איטלקית ללא עוררין, על מנת להביע הצהרה פוליטית-מדינית על ידי שימוש באמצעים אדריכליים.
נראה שכיוון זה ננקט בכוונה וביוזמת מנהלו של הפרויקט, ארנסטו סקפרלי, שהיה מדינאי לאומני-איטלקי ופרופסור לאגיפטולוגיה.
כשהוא משוחרר מכבלי פוליטיקה ומדיניות, גילה ברלוצי דמיון ונטייה לחדשנות, ופחות להעתקה של מונומנטים איטלקיים.
בית החולים הוא מבנה בעל חזית סימטרית, הפונה לרחוב שבטי ישראל.
על הגדר המפרידה בין הבניין לרחוב הוקמו גדרות מברזל, ובהן שערים מסוגננים עם עיטורים בסגנון איטלקי.
בשערים המקוריים עוצבו בברזל שורות של מסגרות, ובהן צורת תלתן בן ארבעה עלעלים המסמל מזל טוב.
מוטיב פשוט זה מעטר את כל חלקי בית החולים, ומופיע גם במעקות ובגילופי האבן.
מעל דגם העלים נקבעו במלבנים מברזל דגמים הקשורים לתרבות האיטלקית והרומית, קישור האופייני לתנועה הלאומנית האיטלקית, ובהם נשר פורש כנפיים ורמוס ורומולוס יונקים מזאבה.
במרכז המבנה בנויה כנסייה והכניסה המפוארת אליה היא גם הכניסה הראשית לבית החולים.
הפתח המפואר מדגיש ומבליט את מבנה הכנסייה מתוך המבנה.
הפתח מעוצב בסגנון הגותי - קשתות מחודדות המעוטרות בתבליטים שונים, המהוות מסגרת של קשתות בולטות ובעלות תבליטים, המקיפות את הטימפנון, לוח המוצב מעל הדלתות ומקושט בתבליטי אבן.
כיפת הכנסייה בעלת חתך משושה, המזכיר את בית הטבילה בפירנצה.
להשלמת אפקט הפאר צופו קירות הכנסייה בשיש בצבעים אדום ולבן, שהובא מאיטליה.
שני האגפים שנבנו בתוכנית מרובעת ומתנוססים לגובה שלוש קומות ניצבים משני צדי הכנסייה, ושיכנו את מחלקות האשפוז, ובהם היו בסך הכול כמאה מיטות אשפוז.
האגף הצפוני שיכן את המחלקה הכירורגית, והאגף הדרומי שיכן את המחלקה הפנימית.
למרות הכוונות הטובות היה תכנון המבנה פגום ולא יעיל, מאחר שהכנסייה העומדת באמצע המבנה פגעה בזרימה הטבעית של התנועה בין מחלקות האשפוז.
האלמנט העיקרי והבולט לעין הוא המגדל שצורתו מרובעת, והוא בנוי כצריח שעליו מגדל פעמונים בעל גג משונן.
מוטיב שיני האבן מעטר את הבניין כמסגרת, ומקיף את גג בית החולים ואת המגדל.
אלמנטים נוספים המפארים את חזית בית החולים הם עיטורי טריפוריום או ארקדה עיוורת, תחת שיני האבן על הגגות.
במבנה קשתות גותיות, שחלקן מדגישות חלונות בסגנון גותי, שחלקם העליון הוא קשת מחודדת.
במסגרות אבן בתוך הקשת המחודדת נקבעו בעבר סימני שלטים שהוסרו, וכדוגמתם קבועים עדיין בחלקו העליון של הבניין.
במגרעות מסגרות אלו היו קבועים 'בלזוני', סמלי משפחה של משפחות אצולה שלחמו בארץ הקודש במהלך מסעי הצלב.
בעת מלחמת העולם הראשונה הסירו חיילים טורקים את רובם של השלטים, מלבד הגבוהים ביותר אליהם לא הגיעה ידם.
תהליך בניין בית החולים לא עבר על מי מנוחות.
בשנת 1911, החלו היזמים האיטלקיים, בראשות משרד החוץ האיטלקי ובסיוע פיננסי של קרן הידועה כ"קרן סין" (קרן שהוקמה על ידי ממשלת איטליה לסייע בשיקום אזרחים איטלקיים שנפגעו במרד הבוקסרים), לפנות את המגרש ממבנים שעמדו עליו עד אז.
עד שנת 1913 נחפרו יסודות בית החולים והחלה בניית אגפי בית החולים, אך אז פרצה מלחמת איטליה-טורקיה בין האימפריה העות'מאנית לבין ממלכת איטליה בין 29 בספטמבר 1911 ל-18 באוקטובר 1912, ובגינה הפכו האיטלקים ללא רצויים בארץ ישראל.
לאחר סיום המלחמה חזרו האיטלקים למלאכת הבנייה והשלימו את רוב עבודות הבנייה, עד שנאלצו לעזוב שוב את אתר בית החולים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בטרם הושלמו עבודות הגימור ובטרם הושלם ריהוט בית החולים.
בשנת 1915 הצטרפה איטליה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה, ומול גרמניה וטורקיה, וכך הולאם הבניין על ידי הממשלה הטורקית מאחר שהוגדר כרכוש אויב, והופעל על ידי הטורקים כבית חולים עבור תושבי ירושלים.
בשנת 1917 נכבשה ירושלים על ידי הצבא הבריטי ונפתחה תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
עם הצבא הבריטי חזר לירושלים האדריכל אנטוניו ברלוצי, ועם בואו למתחם בית החולים הוברר לו היקף הנזק למבנה, כמו גם העובדה כי כל הציוד שיובא מאיטליה נבזז.
לאחר תקופה קצרה בה שימש בית החולים כקסרקטין צבאי, הוא הוחזר לידי הממשלה האיטלקית ועבודות הבנייה נתחדשו.
בשנת 1919 הושלמה בניית בית החולים והוא פתח את שעריו, כאשר הוא מנוהל על ידי צוות של רופאים איטלקים ובראשם דוקטור מנצילי.
אחיות בית החולים היו נזירות ממסדר איטלקי על שם הקדוש קוטולגנו.
במהלך פעולתו זכה בית החולים להערכה רבה על יעילותו ושירותיו המודרניים, גם ממטופליו תושבי ירושלים וגם ממבקרים מחוץ לארץ.
במקביל לפעולתו של בית החולים כמוסד רפואי הוא שימש כמוקד לתושבי ירושלים ממוצא איטלקי.
בימי ראשון ובחגים קתוליים התאספו חברי הקהילה בכנסיית בית החולים לתפילות מסורתיות ולהתכנסות חברתית, במקום המזכיר יותר מכל מקום אחר בירושלים את איטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה איטליה למדינת אויב בארץ ישראל, ובית החולים הוחרם כרכוש אויב על ידי ממשלת המנדט הבריטי, והועבר לשימוש המפקדה הירושלמית של חיל האוויר המלכותי.
במקום הוקמו משרדים ובצמוד אכסניה לחיילי היחידה ובית חולים צבאי.
במגרש שמאחורי הבניין, במקום בו בנוי בניין לב רם, הוקמו מגרשי טניס לשימוש מפקדת חיל האוויר.
על תקופה זו מספר אהרון חבר:
עם הידרדרות המצב הביטחוני בירושלים ומשאנשי ממשלת המנדט הפכו מטרות לפעילות של המחתרות היהודיות והערביות, הוקם אזור ביטחון במרכז ירושלים (בווינגרד), ומתחם בית החולים הוקף בגדרות תיל, בכביש הגישה הוצבו "שיני דרקון" - מחסומי בטון בצורת קונוס, ועמדות שמירה הוקמו בסמוך לכניסות.
למרות אמצעי האבטחה תקפו אנשי האצ"ל בשנת 1947 את המועדון של חיל האוויר המלכותי ששכן בבית החולים.
הבריטים הידקו את אמצעי הביטחון והאזור הוכרז לאזור סגור, ורק תושבי השכונה קיבלו אישורי מעבר מיוחדים על מנת שיוכלו לבוא ולצאת מביתם.
בחודש מאי 1948 החלו הבריטים בהכנות ליציאה מהארץ ופינוי מאחזיהם במרכז העיר.
יהודה לפידות מספר על ההשתלטות על בית החולים במסגרת מבצע קלשון:
במלחמת העצמאות, שימש הבניין כעמדה קדמית ונקודת תצפית לכוחות צה"ל בקרבות בשטח העירוני של ירושלים.
בית החולים עמד על קו החזית העירוני, והופגז בידי הלגיון הערבי.
כתוצאה מהלחימה נגרמו נזקים קשים לגג הכנסייה, ולמגדל ששימש כעמדת תצפית.
בהסכם שביתת הנשק עם ירדן נקבע כי בית החולים האיטלקי יהיה בשטח ישראלי.
עם תום הלחימה הוחזר בית החולים לבעליו, הנזירות האיטלקיות ממסדר קוטולנגו, שהשתמשו במבנה בית החולים והכנסייה למגורים ופולחן.
משהוברר היקף הנזק הכבד שנגרם למבנה בקרבות דרשו נציגי ממשלת איטליה ממדינת ישראל לתקן את הנזקים, אך נתקלו בסירוב ישראלי בטענה כי נזקים אלו נגרמו מן ההפגזות הירדניות.
לאחר משא ומתן ממושך החליטו האיטלקים בשנת 1963 למכור את בית החולים והמגרש עליו הוא עומד לממשלת ישראל.
בשנת 1963 הועבר המבנה לידי משרד החינוך והתרבות, זאת לאחר שהמשרדים הראשיים השתכנו בבניין סמוך ברחוב שבטי ישראל 34 (בית מחניים) עוד קודם לכן.
בבניין ששימש בעבר כבית חולים פועלות מחלקות שונות של משרד החינוך, והכנסייה משמשת כחדר ישיבות.
זבולון המר שהיה שר החינוך בשנת 1977 התקין במשקוף הכניסה הראשית מזוזה גדולה.
בספרו "רחוב הנביאים שכונת החבשים ושכונת מוסררה - סיפורו של מקום" רואה האדריכל דוד קרויאנקר אקט זה כסמל למתח והמאבק בין הדתות בירושלים בכלל, ואזור רחוב הנביאים בפרט.
בחלוף השנים נגרמו לבניין נזקים והוא סבל מבלאי ותחזוקה לקויה, ונוצר צורך דחוף בתיקון ובשחזור גגות הרעפים המקוריים, תיקון הקמרונות המקוריים, החלפת החלונות ושחזור ריצפת השיש.
בשנת 2004 החלה תוכנית שיפוצים מקיפה של המבנה וחלליו הפנימיים.
בית החולים הציבורי אסותא אשדוד על שם סמסון הוא בית חולים ציבורי בבעלות מכבי שירותי בריאות, השוכן באשדוד.
הוא מסונף לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב כבית חולים אוניברסיטאי.
בית החולים נקרא על שם אריק ושילה סמסון.
בית החולים החל לפעול ביוני 2017 ובהדרגה הגיע לפעולה בהיקף מלא בנובמבר 2017. בית החולים מתפרש על שטח של כ-70 דונם בקריית פרס במזרח העיר.
65 אחוזים מחדרי בית החולים הם ממוגנים.
חדרי הניתוח, היחידה לטיפול נמרץ ויחידות נוספות פועלות בקומת המרתף, כך שיוכלו להמשיך לפעול גם בעת חירום.
בבית החולים 300 מיטות, מועסקים בו כ-1,200 עובדים והוא משרת כחצי מיליון תושבים מאשדוד והסביבה.
בית החולים נקרא על שם שילה ואריק סמסון, נדבנים יהודים מדרום אפריקה שתרמו מיליוני דולרים לתקציב בית החולים.
ניסיונות להקמת בית חולים באשדוד
ניסיונות לבניית בית חולים באשדוד החלו בשנות ה-60 כאשר קופת חולים כללית החלה לבנות בית חולים בעיר, אך הבנייה הופסקה בשלביה הראשונים ולא הושלמה.
מה שנותר מבנייה זו היה מבנה נטוש ומוזנח שנמצא בשטח הדיונה שמדרום לרובע ט' ונהרס ב-2017.
בשנת 1998, לאחר כעשר שנים של דיונים, פורסם מכרז להקמת בית החולים.
אך הוא בוטל בתחילת 1999, בעקבות דרישת משרד האוצר.
באוקטובר 1999 הודיעה ועדת הכספים של הכנסת שתפעל לקדם מכרז בין-לאומי להקמת בית חולים משולב פרטי-ציבורי.
המכרז פורסם כשנה אחר כך, אך בוטל.
בשנת 2002 חוקקה הכנסת, ביוזמתה של חברת הכנסת סופה לנדבר, את .
מטרת החוק הייתה להבטיח שמשרד האוצר יקציב את התקציב הדרוש להקמת בית החולים.
למרות החוק ולאורך שנים, טורפדה הקמתו של בית החולים, גם בתמיכת "חוק ההסדרים" שמנע את יישומו.
עד 2008 משרד האוצר מנע הקמת בית חולים באשדוד, בעיקר משיקולי יעילות כלכלית.
המכתב גונה על ידי עיריית אשדוד, כקריאה נגד קיום .
פרויקט בשם "מרכז רפואי אשדוד" החל בשנת 2006, ביוזמת עמותת "רפואה וישועה" של חסידי גור, שרבים מחסידיה גרים בעיר, במטרה להקים חדר מיון קדמי שיחל לשרת את כלל תושבי אשדוד רבתי.
יוזמה זו תאמה את כוונת קברניטי העיר להקים בית חולים בעיר במקום להשתמש בשירותי הרפואה של מרכז רפואי ברזילי באשקלון ששירת את תושבי העיר.
עיריית אשדוד קיבלה ממינהל מקרקעי ישראל קרקע בדרום מזרח העיר בגודל 3 דונם, בחכירה ארוכת טווח.
הקרקע נמסרה לעירייה ללא תמורה, והותר לבנות עליה בניין בן 5 קומות, חלקן תת-קרקעיות, ובסה"כ 6,000 מ"ר.
העירייה העבירה את זכויות החכירה לעמותה "רפואה וישועה", שהתחייבה להפעילו עד שנת 2009. בניגוד להסכם עם מינהל מקרקעי ישראל, העמותה הקימה בניין בן 9 קומות, 4 מהן תת-קרקעיות, בהיקף 17 אלף מ"ר, פי שלושה מהמותר, בלי אישור מינהל ובלי לשלם בגין הבנייה העודפת.
הבנייה הופסקה בסוף שלב השלד.
בבניין הושקעו כ-100 מיליון ש"ח, הרוב מתרומות, וכ-10 מיליון ש"ח שהועברו כתמיכות ממשרד הבריאות.
בינואר 2014 פרסם מינהל מקרקעי ישראל מכרז לרכישת המגרש והמבנה הבנוי עליו שהוקם לשם חדר מיון קדמי.
עמותת "רפואה וישועה" זכתה במכרז, אך בסוף שנת 2014 מכרה את המבנה, תמורת 57 מיליון ש"ח, לאיש העסקים פרץ הירשנבוים.
בספטמבר 2021 בית המשפט המחוזי בבאר שבע נתן תוקף של פסק דין להסכם פשרה במסגרתו התחייבה עמותת "רפואה וישועה" להשיב למדינה את מלוא סכום כספי התמיכה שהוענקו לה, לשם הקמת מרכז רפואי באשדוד אשר לא הוקם מעולם.
במרץ 2024 פורסם כי המבנה, שהפך בינתיים ל"פיל לבן", ישמש כמרכז רפואי פרטי בשם "נועה מדיקל סנטר".
משרד האוצר קיים מכרז להקמת בית חולים מלא בעיר בשטח צמוד למרכז הרפואי אשדוד.
במקביל לביצוע עבודות פיתוח שטח כולל דרכי גישה למרכז הרפואי.
ב-9 באוגוסט 2009 פרסם משרד האוצר מכרז להקמת בית חולים באשדוד.
את ההליך המקדמי עברו שלוש קבוצות, שתוכלנה להתמודד במכרז.
המכרז התקדם באיטיות רבה, עד ששלוש החברות המתמודדות עברו את שלב המיון המוקדם – אסותא, מור - המכון למידע רפואי, וקריה רפואית אשדוד.
ביולי 2010 פרשו המתמודדים מהמכרז, למעט קבוצת מכבי המיוצגת על ידי רשת אסותא.
משרד האוצר פרסם כי יקרא לגופים שהתמודדו להתמודד שוב עם שיפור תנאים, כדי להגדיל את הכדאיות הכלכלית.
במכרז החדש נוספו שני מרכיבים: אפשרות להפעלת שירותי רפואה פרטית בהיקף של עד 25% מההכנסה השנתית של בית החולים, ומענק הקמה לזכיין בסך 487 מיליון ש"ח.
נספח ההפעלה של המכרז מפרט את מסלול הרפואה הפרטית, המכונה מסלול בחירת רופא, שהיזם רשאי להפעיל בבית החולים באשדוד.
באפריל 2011 זכתה חברת "אסותא" שבבעלותה של מכבי שירותי בריאות, במכרז להקמת בית החולים הציבורי באשדוד.
באפריל 2016 נחתם הסכם שבו המדינה תעביר לאסותא כ–364 מיליון שקל בפריסה לחמש שנים, ובתמורה אסותא תוותר על ההיתר שניתן לה להפעיל רפואה פרטית בתשלום בבית החולים בשיעור של 25% מפעילותו.
בנוסף לתשלום החד־פעמי, משרד הבריאות יעניק לאסותא אשדוד רישיונות לשירותים רפואיים שלא כלולים בהסכם המקורי להקמת בית החולים, להפעלת מרכז סרטן שכולל שני מאיצים קוויים (מכונות הקרנה), מכשיר MRI, יחידת צנתורים ויחידת הפריה חוץ-גופית.
בית החולים החל את פעילותו ב-4 ביוני 2017 עם פתיחתן של מרפאות החוץ.
ב-16 באוקטובר נפתחה מחלקת היולדות.
ב-7 בנובמבר נפתח חדר המיון ובית החולים החל לפעול בצורה מלאה.
שעה בלבד לאחר הפתיחה פונו לחדר המיון שני פצועים בניסיון חיסול.
בשנת 2019 זכה בית החולים אסותא במקום הראשון, מכלל בתי החולים בארץ, בסקר שביעות רצון שערך משרד הבריאות, אודות שביעות רצון המטופלים שטופלו במלר"ד (חדרי המיון) או שביקרו, השתחררו או התאשפזו בחודשים מאי-אוגוסט 2019.
מאז טבח שבעה באוקטובר, בית החולים קיבל אליו מאות פצועים בדרגות פציעה שונות, חלקם לוחמי צה"ל שפונו במסוקים מהקרבות ברצועת עזה.
בעקבות המאמצים שבהם נקט הצוות הרפואי של בית החולים במלחמה, החליט ב-2024 נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, דניאל חיימוביץ, להעניק לבית החולים, לצד הסמוכים לו בדרום – סורוקה וברזילי, את פרס נשיא האוניברסיטה, על .
בינואר 2021, אושרה הקמת מגדל אשפוז נוסף בבית החולים ובו מחלקות לילדים, מחלקות פנימיות נוספות, אודיטוריום ומרכז סימולציה.
בכך יגדל בית החולים ב-200 מיטות, ל-500 מיטות אשפוז.
עלות ההקמה היא מעל ל-600 מיליון ש"ח.
ד"ר גלית קאופמן – החל מנובמבר 2025
בית החולים האיטלקי בחיפה הוא בית חולים המופעל על ידי נזירות פרנציסקניות ומתמחה באונקולוגיה, כירורגיה ואורתופדיה.
בית החולים נוסד בשנת 1907 במימון Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani) ANSMI) (מאיטלקית: "אגודה לאומית לעזרה למיסיונרים איטלקים"), אגודה דתית איטלקית שהוקמה במטרה לסייע לאוכלוסייה נזקקת במזרח התיכון ומתן שירות לצליינים, בעיקר מאיטליה, בעת ביקורם בארץ הקודש.
האגודה, בראשות המסיונר ארנסטו סקיפרלי, הקימה בתי ספר, בית יתומים, בתי חולים דומים בביירות ובקהיר ומאוחר יותר את בתי החולים האיטלקיים בנצרת ובירושלים.
בעת היווסדו, במיקומו הקודם שברחוב שיבת ציון בחיפה, היה בית החולים חלוץ בתחום הניתוחים, ובית החולים הכירורגי היחיד בצפון הארץ.
בית החולים עבר למקומו הנוכחי והמרווח יותר בשדרות המגינים 106 חיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20, ונפתח ב-11 באוקטובר 1933.
ב-1940 בתקופת מלחמת העולם השנייה הפך הבניין לבית חולים צבאי ובסיום המלחמה הוחזר לבעליו.
אחר כך, עם הקמת המדינה, וכתוצאה מהיותו בית חולים המצויד בחדרי ניתוח טובים ובצוות מסור, הופקע בית החולים והפך לבית חולים צבאי, (בית חולים 10).
בשנת 1953 כאשר נפתח מחדש כבית חולים אזרחי, עבר שיפוץ והתווספו בו מחלקת יולדות (נסגרה בשנות ה-80), מחלקה גריאטרית הקיימת עד היום וגולת הכותרת - מחלקה אונקולוגית שנחשבה כטובה מסוגה.
בית החולים היה הראשון בארץ שרכש ביחד עם ד"ר אריה גליקר, שהיה הרדיולוג הראשי בבית החולים, מכשיר הקרנה קובלט לטיפול בגידולים ממאירים.
בשנת 1966 הבניין שופץ והורחב לפי תכנון של שמי אלמוזנינו.
כיום מבוצעים בו ניתוחים מסוגים שונים, כולל ניתוחים קוסמטיים מצד אחד וניתוחים אונקולוגיים מצד שני.
כמו כן, ניתנים בו שירותי שיקום
מנהלו הראשון של בית החולים היה הכירורג פרופסור וינצ'נצו קוסטרו (Vincenzo Costero), מראשית שנות ה-20 עד המחצית השנייה של שנות החמישים.
בשנת 2013 עומד בראש הצוות הרפואי של בית החולים הפנימאי פרופסור אליאס טובי (בנו של חבר הכנסת לשעבר מטעם מק"י וחד"ש, תופיק טובי) שמנהל גם את המחלקה לאימונולוגיה ואלרגיה קלינית במרכז הרפואי בני ציון שבחיפה.
כמנכ"לית משמשת האחות הנזירה עמנואלה ורדקיה.
צוות האחיות מורכב מתמהיל של אחיות-נזירות ממסדר הפרנציסקנים, שרובן אף מתגורר במקום ואחים ואחיות שכירים.
בשנת 2007 חגג בית החולים 100 שנים לקיומו בתערוכה שערך לכבוד האירוע ובקונצרט חגיגי בשיתוף עיריית חיפה ואוניברסיטת חיפה.
בית החולים בת'לם הוא בית חולים פסיכיאטרי השוכן בבקנהאם ברובע ברומלי של העיר לונדון.
אף על פי שמיקומו ומבניו אינם המקוריים, הוא מוכר כמוסד הראשון בעולם המתמחה בטיפול במחלות נפש.
המוסד הוקם כמרפאה בשנת 1247, והפך לבית חולים בשנת 1330. לבית החולים שמות רבים, בהם: רחוב מרי בת'לם, בית החולים בת'לם ובדלאם.
שמו של בית החולים נקבע ממניעים דתיים על שם העיר בית לחם, מקום הולדתו של ישו.
המילה האנגלית bedlam, שמשמעותה היא בלבול, נגזרת משמו של בית החולים.
אף על פי שכעת בית החולים נמצא בחוד החנית של הטיפולים הפסיכיאטריים השונים, במשך רוב ההיסטוריה שלו הוא היה ידוע לשמצה בגין טיפולים אכזריים.
בית החולים דנציגר היה בית חולים קטן שפעל בתל אביב בין השנים 1929 – 1976. נקרא על שם מייסדו ומנהלו ד"ר פליקס דנציגר.
ד"ר דנציגר, רופא כירורג יליד גרמניה, עלה בשנת 1923 לארץ ישראל ופתח בית חולים פרטי בשם "קליניקת דנציגר", מול שער הפרחים בירושלים.
בסוף שנת 1929, בעקבות מאורעות תרפ"ט, עבר עם משפחתו לתל אביב.
עם בואו ייסד את בית חולים דנציגר, בתוך דירה בת שבעה חדרים וגן, בקרן הרחובות גרוזנברג-יעבץ-מוהליבר, בסמוך לגימנסיה הרצליה.
בית החולים שימש בעיקר כקליניקה כירורגית.
המרתף, שכניסתו הייתה בחצר בית החולים, שימש כחדר מתים.
המשפחה עצמה התגוררה בבית מול בית החולים.
החצר האחורית של בית החולים שימשה כמגרש משחקים של ילדי השכונה.
ב-16 ביוני 1933, מיד לאחר ההתנקשות בחיים ארלוזורוב, הוזעק ד"ר דנציגר מבית החולים שלו לבית החולים הדסה כדי לבצע את הניתוח להוצאת הקליע מגופו, אך לא הצליח להצילו.
בחצר בית החולים הקים בנו של ד"ר דנציגר, הפסל יצחק דנציגר, סטודיו לפיסול שבו יצר בסוף שנות ה-30 את יצירותיו הידועות הראשונות ובהן הפסל "נמרוד".
בסטודיו למדו אמנים צעירים, ובהם בנימין תמוז ויחיאל שמי.
בנימין תמוז קרא לספרו (המתאר את יצירת "נמרוד") "בין עדן לאופיר", על שם מיקומו של חצר בית החולים דנציגר, בין קולנוע עדן לקולנוע אופיר.
הסטודיו הפך למקום מפגש תרבותי לאמנים וסופרים צעירים ובהם אהרן אמיר, ובמהלך המפגשים הופצו הרעיונות הכנעניים.
בית החולים גם מוזכר בספרו של מקס ברוד UNAMBO.
בית החולים פעל עד להריסת המבנה, בשנת 1976. עם הריסת המבנה נהרס גם עץ שקמה גדול שניצב בחצר בית החולים ליד הכניסה למרתף.
בשנת 1985 נבנה על שטח בית החולים בניין משרדים על ידי חברת אל-רוב.
בית החולים גריידי ממוריאל הוא בית החולים הציבורי של העיר אטלנטה והמרכז הרפואי הגדול במדינת ג'ורג'יה, כמו כן זהו בית החולים הציבורי החמישי בגודלו בארצות הברית.
הוא ידוע, בין השאר, במרכז הטראומה שלו.
שוכן במרכז העיר בקרבת קמפוס אוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה.
בית החולים נקרא על שמו של הנרי ו.
גריידי, עיתונאי ומאוחר יותר בעלים של העיתון "אטלנטה ג'ורנל -קונסטיטיושן" ו פוליטיקאי מקומי שנאבק למען הקמת בית חולים ציבורי בעירו.
היה אחד מבתי החולים הציבוריים הראשונים בדרום ארצות הברית וכיום מהווה ספינת הדגל של מערכת הבריאות על שם "גריידי".
לבית החולים 953 מיטות אשפוז.
הוא מסונף לאוניברסיטת אמורי ולבית הספר לרפואה מורהאוס שנפרד מזה של אוניברסיטת אמורי בשנת 1990. ומשמש להתמחות במקצועות רפואה.
בשנה אחת חדרי המיון שלו קיבלו כ-105,000 מטופלים.
היו כ 27,000 אשפוזים בשנה ובוצעו כ-6,500 ניתוחים תוך אשפוז וכ-3,800 ניתוחים של מטופלים אמבולטוריים.
עובדים בבית החולים 4806 אנשים, מתוכם 1096 רופאים.
בית החולים גריידי ממוריאל נבנה בשנת 1890, כעשור אחרי בית החולים הראשון של אטלנטה, "סנט ג'וזף" ונפתח ב-1892 כאגף של Atlanta Benevolent Home.
היו בו 100 מיטות מחולקות שווה בשווה בין המחלקות ל"לבנים" ול"שחורים",על סמך מדיניות של "הפרדה גזעית" (מדיניות "ג'ים קרואו").
לבית החולים היו 18 עובדים, חדר ניתוח אחד ואמפיתיאטרון להרצאות והצגות מקרים.
מלכתחילה נועד בית החולים לשרת בעיקר את האוכלוסייה החלשה..
הבניין הראשון המכנה "ג'ורג'יה הול" והנמצא ברחוב באטלר 36 מוכר כמורשת היסטורית לאומית.
הוא מאכסן בימינו את מחלקת כוח האדם של בית החולים.
הבניין הבא שבו שכן בית החולים נפתח בשנת 1912 ושמו "באטלר הול".
בזמנו שימש למטופלים "לבנים" בלבד, בעוד ה"שחורים" טופלו בנפרד, במכללה הרפואית של אטלנטה.
המוסד עבר בהמשך לבניין הקרוי "הירש הול" ומשם למקומו הנוכחי.
בשנים 1892–1941 המוסד נוהל על ידי עיריית אטלנטה ובשנים 1945–2008 המוסד נוהל על ידי רשות בתי החולים של המחוזות פולטון ודיקלב.
החל משנת 2008 בית החולים מנוהל על ידי עמותה "גריידי ממוריאל הוסיפטל קורופוריישן" במימון בעיקר ממחוזות פולטון ודיקלב.
גם הבניין הנוכחי נבנה בזמנו בשנים 1954–1956 לפי חוקי ההפרדה הגזעית, עם חלק ששרת את ה"לבנים" (האגפים A' ו B') וחלק אחר ששימש את האפרו-אמריקאים (האגפים C ו-D), מנגד.
משום כך, למרות שמדובר בבניין אחד ושני החלקים מחוברים על ידי מסדרון משותף (אגף E) לאורך השנים האנשים קראו לבית החולים "גריידיס" (Gradys) ברבים.
בשנת 1962 בעקבות תביעה משפטית ופסק דין של בית משפט התחיל תהליך של ביטול ההפרדה הגזעית.
בשנת 1963 התקבל המתמחה האפרו-אמריקאי הראשון.
ב-14 במרץ 2008 בנייני בית החולים ניזוקו קלות על ידי סופת טורנדו.
בבניין ההיסטורי ג'ורג'יה הול נשברו השמשות, נפלה ארובה וניזוקה מערכת המים.
ב-11 באוגוסט 1949 התקבלה לבית החולים הסופרת מרגרט מיטשל, אחרי שנדרסה על ידי מכונית כאשר חצתה את רחוב פיצ'טרי בעת שהייתה בדרך לקולנוע עם בעלה.
היא אבדה את הכרתה, ובצילום רנטגן אובחנו שברים בגולגולת ושבר מרוסק של האגן.
היא לא חזרה להכרה, ונפטרה בבית החולים כעבור חמישה ימים, ב-16 באוגוסט.
הנהג הפוגע, בעל עבר של 23 עבירות תנועה, נהג כנראה תחת השפעת אלכוהול.
הוא הורשע בגרימת מוות ברשלנות וריצה 11 חודשי מאסר.
2007 - סרט תיעודי בשם Grady's Anatomy הנועד לרשת CNN עוקב אחרי פעילותם היום יומית של ארבעה מתמחים בבית החולים גריידי ממוריאל.
2014 - מספר פרקים בעונה החמישית בסדרה המתים המהלכים מתרחשים באחת המחלקות של בית החולים.
בית החולים בפרדס כ"ץ היה מרכז-רפואי בבני ברק, בשטח המוכר כמתחם מלב"ן (בין הרחובות פלמ"ח, אוסישקין וטרומפלדור) בשכונה פרדס כ"ץ.
הוא הוקם בסוף יולי 1936 כבית חולים ממשלתי קטן למחלות מידבקות ובו 20 מיטות, ועד שנות ה-50 התרחב בהדרגה והפך לבית חולים ממשלתי כללי.
ביוני 1953 מוזג לתוך בית החולים תל-השומר.
הבניינים הועברו לרשות ארגון מלב"ן (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים), שהפעיל בהם בית חולים לחולים כרוניים, אשר הוסב בהמשך לבית חולים גריאטרי.
בשנות ה-70 הועבר לרשות משרד הבריאות, ובסוף שנות ה-90 נסגר.
בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות
מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט הבריטי קיימה בשכונת עג'מי ביפו, כבר בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בית חולים למחלות מידבקות.
ב-1922 פעלה עיריית תל אביב להעסיק בו אחיות יהודיות ולהסדיר ביקורים של רופא עירוני, כדי שהמאושפזים היהודים לא ינותקו לחלוטין מסביבתם וממשפחותיהם.
למרות זאת, משפחות רבות נמנעו מאשפוז יקיריהן ביפו.
דרישות להקמת בית חולים נוסף באזור יהודי עלו מתחילת שנות ה-30. הן גברו כאשר פרצו מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, ואשפוז יהודים ביפו הערבית הפך למסובך ואף מסוכן.
מחלקת הבריאות הממשלתית נעתרה לדרישה, וביולי 1936 שכרה למטרה זו שני בתי מגורים בבעלותו של משה חיים כ"ץ.
בית החולים, ובו 20 מיטות אשפוז, נפתח במבנים אלה אחרי הכנות שנמשכו ימים ספורים בלבד.
מנהלו הראשון היה ד"ר רודולף רייטלר, שהועבר מבית החולים ביפו.
תחילה הוגדר כמתקן זמני, ונועד לפעול רק עד להקמת בית חולים קבוע בתל ליטוינסקי.
בימיו הראשונים קלט חולים בטיפוס הבהרות בלבד.
שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-17 באוגוסט 1936, נרצחו ליד בית החולים הממשלתי ביפו תלמידות בית הספר לאחיות ו.
חמישה חולים יהודים שעדיין היו מאושפזים בו הועברו למחרת לבית החולים החדש בפרדס כ"ץ.
בית החולים הורחב, ובמאי 1937 היו בו 40 מיטות.
במהלך מלחמת העצמאות עבר מידי מחלקת הבריאות של ממשלת המנדט לרשות מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי.
אחרי הקמת המדינה עבר לרשות משרד הבריאות.
בין השנים 1949–1952 ניהל את המחלקה הפנימית הפרופ' פנחס אפרתי.
ב-1951, במהלך מגפת שיתוק הילדים, הוקמה בבית החולים מחלקה מיוחדת בת 60 מיטות לטיפול בנפגעי המחלה בתנאי בידוד.
ב-1953 הועבר בית החולים הצבאי בתל-השומר לרשות משרד הבריאות, והוחלט למזג לתוכו את בית החולים הירקון שפעל בצפון תל אביב, ואת בית החולים הממשלתי בפרדס כ"ץ.
מתחם בית החולים ובנייניו היו בבעלותו של חיים משה כ"ץ עד 1946, אז העביר אותם כעיזבון בחיים לרשות הקרן הקיימת לישראל..
מ-1948 שכרה המדינה את המתחם מקופת חולים כללית.
עם סגירת בית החולים הממשלתי, דרשה קופת חולים לסיים את השכירות ולקבל את המתחם לרשותה.
למרות דרישה זו, העבירה המדינה את המתחם לרשות ארגון מלב"ן, שהפעיל בו בית חולים לחולים כרוניים בן 150 מיטות.
המוסד אימץ ופיתח שיטות חדשות לטיפול בחולים במחלות ממושכות, ושימש כמרכז אבחון למתן כל שרותי מלב"ן.
מנהל בית החולים, עד פטירתו בנובמבר 1962, היה ד"ר מאיר ופסי, שניהל במקביל את בית החולים השיקומי של מלב"ן במחנה ישראל.
ב-1960 ניהל מלב"ן משא ומתן על העברת בית החולים בפרדס כ"ץ לרשות העירייה.
ב-1961, עם פתיחת בית החולים איכילוב בתל אביב, הציעה הנהלת מלב"ן לסגור את בית החולים, שמנה אז 100 מיטות.
נטען אז כי גם לחולים כרוניים עדיף אשפוז בבית חולים כללי, כי הבניינים אינם מתאימים לשמש כבית חולים, וכי אין להפלות עוד בין עולים חדשים, קהל היעד של מלב"ן, לבין שאר האוכלוסייה.
בשנות ה-70 הועברו המוסדות הנותרים של מלב"ן, ביניהם בית החולים הגריאטרי בפרדס כ"ץ, לרשות משרד הבריאות.
בית החולים פעל כבית חולים גריאטרי עד 1999, ואז מוזג לתוך המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
ד"ר משה זלצר, מומחה לגריאטריה, ניהל את בית החולים הגריאטרי מאמצע שנות השישים עד סוף שנות השמונים.
הבניינים עמדו נטושים עד שנהרסו ב-2005. ב-2012 הופקדה להתנגדויות תוכנית להקמת 222 יחידות דיור במתחם.
בית החולים אלישע הוא בית חולים פרטי השוכן במרכז הכרמל בחיפה.
בית החולים נפתח ב-31 במאי 1949, ביוזמת ד"ר בן-ציון הירשוביץ (הראל) (ממייסדי בית חולים אסותא בתל אביב) ובתכנונו של זאב רכטר.
חצי מבעליו של בית החולים היו רופאיו ושאר המימון הגיע מאחיו של הירשוביץ.
בית החולים נוהל במשך 40 שנה על ידי יעקב אלמגור (ברנשטיין), בן דודו של הירשוביץ, ואחר כך על ידי ד"ר גיורא וינטרשטיין.
עם הקמתו היו במבנה בית החולים שתי קומות ובהן 72 מיטות אשפוז, ובשנת 1976 הוקמה קומה נוספת ומספר המיטות גדל ל-104.
ב-1997 הושלמה הקמתו של בית האבות "מגדלי אלישע" בצמידות לבית החולים.
בשנת 2013 הוגשו כתבי אישום נגד חמישה אחים בבית החולים, על התעללות בחולה חסרת ישע שאושפזה במחלקת פגועי ראש, ונגזרו עליהם 6 עד 13 חודשי מאסר.
באפריל 2014 אושפז בבית החולים גנאדי קרנס, ראש עיריית חרקוב שבאוקראינה, שנורה כחלק מניסיון התנקשות.
נכון ל-2014, יש בבית החולים למעלה מ-140 מיטות אשפוז.
בשנת 1990 רכש איש העסקים גד זאבי את השליטה בבית החולים, בשותפות עם מנהל בית החולים ד"ר גיורא וינטרשטיין, מידי יעקב אלמגור ואסא הראל, בנו של המייסד בן-ציון הראל.
בשנת 1996 רכש זאבי מניות נוספות בבית החולים, לפי שווי של כ-20 מיליון דולר, והחזיק 97% מהבעלות.
במרץ 1999, רכש גם את מרכז רפואי חורב בחיפה.
ב-2003 נפתחה שלוחה של בית החולים ב"סיטי סנטר", מרכז קניות ומשרדים במושבה הגרמנית בחיפה, בבעלותו של זאבי.
ביוני 2017 רכשה רשת בתי החולים הפרטית נארא, שבשליטת איש העסקים צביקה בארינבוים, את פעילות בית החולים מידי זאבי (מבנה בית החולים נשאר בבעלותו של זאבי).
באוקטובר 2017 מכר בארינבוים את השליטה בנארא לקופת חולים מאוחדת, אולם השלמת המכירה התעכבה כשנה וחצי בשל התמהמהותו של סגן שר הבריאות יעקב ליצמן במתן אישור למהלך.
בית החולים בלוויו הוא בית חולים ציבורי, השוכן בשדרה הראשונה בשכונת קיפס ביי, במנהטן בניו יורק.
הוא הוקם ב-31 במרץ 1736 והוא בית החולים הוותיק ביותר בארצות הברית.
כיום הוא נמצא בבניין בן 25 קומות הכולל יחידה לטיפול נמרץ, מרפאות חוץ ומחלקה לתקשורת רדיולוגית דיגיטלית.
צוות בית החולים מונה 1,200 רופאים וצוות אשפוזי של כ-5,500 אנשים.
בשנות ה-1950 היה בלוויו בית החולים הגדול בניו יורק – היו בו 2,700 מיטות אשפוז והוא שימש גם כחדר המתים של העיר.
כיום לבית החולים 827 מיטות אשפוז.
כל שנה מתבצעים בבלוויו כ-460,000 ביקורים לא דחופים במרפאותו כ-106,000 בדיקות מיון.
כמו כן מתאשפזים כל שנה כ-30,000 מטופלים.
יותר מ-80% מהמטופלים של המוסד באים מקרב אוכלוסיות הנהנות פחות משירותים רפואיים נאותים.
לפי סקר של העיתון US News and World Report, מקרב כלל בתי החולים במטרופולין ניו יורק בית החולים בלוויו דורג במקום ה-40 ובעיר ניו יורק עצמה במקום ה-29
בשנת 2015 שונה שם בית החולים ל-NYC Health + Hospitals/Bellevue לפי שם התאגיד הציבורי המנהל אותו.
בית החולים התפרסם בעבר בשירותיו הפסיכיאטריים, ולאחר מכן גם בפעילותו בתחום צנתורי הלב, רפואת החירום, הנוירוכירורגיה והרפואה השיקומית.
בית החולים בלוויו הוקם בשנת 1736, תחילה כמתקן אשפוז בעל שש מיטות בקומה השנייה של בית המחסה לעניים בניו יורק (New York Almshouse).
במקום שבו נמצאת כיום עיריית ניו יורק.
בשנים 1736–1787 היה בלוויו בית החולים הראשון בארצות הברית שארגן במסגרתו לימודי רפואה.
בשנת 1798 רכשה עיריית ניו יורק את חוות בלוויו, בקרבת איסט ריבר קילומטרים אחדים צפונית לעיר, כדי לשמש כהסגר לחולים בימי מגפות הקדחת הצהובה.
במקום נבנה בית מחסה, ביתן לחולי זיהום, בית חרושת לסבון, חממה, בית סוהר, בית ספר, חדר מתים, מאפייה, בית קירור, וחנות למוצרי נגרייה ונפחות.
תוכנית המתאר המרושתת של העיר משנת 1811 לקחה בחשבון את קיומו של בית החולים.
בשנת 1824 המקום הפך רשמית את השם "בית החולים בלוויו".
החל משנת 1787, לפי החלטת קולגיום הרופאים והכירורגים של אוניברסיטת קולומביה, סונף בית החולים לאוניברסיטה זו.
הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קולומביה ותלמידיה נותרו בבלוויו למשך 181 שנה, עד לשינויים בסינופים האקדמיים בשנת 1968. החל משנת 1819 גם הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק התחילה לנהל לימודים קליניים בתוך בית החולים.
בשנת 1849 נחנך אמפיתיאטרון לצורך לימודים קליניים ולימודי כירורגיה.
בשנת 1861 הוקמה המכללה הרפואית של בית החולים בלוויו (Bellevue Hospital Medical College), המכללה הראשונה לרפואה בניו יורק, שנקשרה לבית החולים.
בשנת 1873 נפתח בבית החולים בלוויו גם בית הספר הראשון לאחיות, לפי העקרונות של פלורנס נייטינגייל.
אחריו, בשנת 1874 הוקמה בבית החולים הקליניקה הפדיאטרית הראשונה בארצות הברית ובשנת 1876 המחלקה האמריקאית הראשונה לרפואת חירום.
בשנת 1879 נבנה במתחם בית החולים ביתן למחלות נפש שנחשב למהפכני לתקופתו.
מאז הפך השם "בלוויו" להיות מזוהה עם בית חולים פסיכיאטרי.
תוכנית ההתמחות לכירורגיה שהחלה בבלוויו בשנת 1883 היא עד ימינו מופת להתמחות הכירורגית בכל העולם.
מעבדת קרנגי, המעבדה הראשונה לפתולוגיה ולבקטריולוגיה בארצות הברית, הוקמה כעבור שנה.
בשנת 1888 נחנך גם בית הספר הראשון בארצות הברית שנועד לאחים גברים.
משנת 1892 פעלה גם יחידה לטיפול בהתמכרות לאלכוהול.
בשנת 1898 גם אוניברסיטת קורנל התחילה להיות מעורבת בתוכנית לימודי רפואה בבלוויו.
התפתחות בית החולים במאה ה-20
בשנת 1902 קם בניו יורק ארגון מנהלי בשם "בלוויו ובתי החולים המצורפים", בראשותו של ג'ון ו.
הארגון כלל, פרט לבלוויו, את בתי החולים "גוברנר", "הארלם" ו"פורדהם".
התקבלו לעבודה לראשונה רופאים שחורים ורופאות.
בעיצומה של מגפת שחפת הוקם השירות לרפואת בית החזה.
בשנת 1911 הקימו בו את הראשונה שבמרפאות הקרדיולוגיות בארצות הברית.
בשנת 1917 קמה בו גם המחלקה הראשונה בהמיספרה המערבית למחלות מטבוליות.
בשנת 1918 בקומה בהתחיל לפעול משרד הרופא הבודק הראשי של העיר ניו יורק.
בשנת 1935 נפתח בבית החולים בית הספר הציבורי לראשון לילדים הסובלים מהפרעת רגשיות.
בשנים 1939–1941 האמן דוויד מרגוליס צייר על קירות הרוטונדה שבכניסה לבית החולים תעשה ציורי קיר תחת הכותרת "חמרים להרפיה".
בשנת 1941 נפתח בבית החולים היחידה הראשונה בעולם לטראומה המונית.
בשנת 1942 הקימו אנדרה פרדריק קורנאן ודיקינסון וו.
ריצ'רדס את המעבדה הראשונה לפיזיולוגיית לב-ריאה ובשנת 1952 יוג'ין בראונוולד הקים את המחלקה הראשונה בארצות הברית לאי ספיקת לב.
בשנת 1960 נטש משרד הרופא הבודק הראשי של ניו יורק את הקומה השנייה בבלוויו ועבר לבניין חדש בשדרה הראשונה 520. גם במקום החדש נשאר הרופא הראשי בקשרים הדוקים עם בית החולים.
בשנת 1962 היה בית החולים בלוויו בית החולים העירוני הראשון שכלל יחידה לטיפול נמרץ.
בשנת 1964 הוא הוכרז לבית חולים כונן לטיפול באורחי רמי מעלה, פצועים של
השירותים במדים של העיר, ולדיפלומטים של האומות המאוחדות.
בשנת 1970 יחד עם תאגיד בתי החולים ושרותי הבריאות של העיר ניו יורק, נמנה עם 11 בתי החולים לטיפול חירום במדינה.
החל משנת 1968 בית החולים מסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק בלבד, כשאוניברסיטת קולומביה וקורנל יצאו מן ההסכמים איתו.
בשנת 1981 בלוויו נבחר לתחנה רשמית לרפואת לב למקרי חירום קרדיולוגיים.
שנה לאחר מכן היה למרכז הניו יורקי להשתלה מחדש מיקרוכירורגית.
בשנת 1983 הוכרז למרכז לטיפול ראשוני בטראומה (רמה I) ובשנת 1988 למרכז לטיפול במרכז לטיפול חבלות ראש ועמוד השדרה.
בשנת 1990 אושר המקום להתחמחות ברפואת חירום.
בעקבות הרפורמה בשירותים הפסיכיאטריים, הבניין ששימש בעבר לבית החולים פסיכיאטרי הפך בשנת 1998 למרכז מיון ולמקלט לחסרי בית.
החל משנת 2001 בית החולים מפרסם "בלוויו ליטררי רוויו", מגזין לספרות ראשון המוצא לאור על ידי בית חולים.
כעבור שש שנים הוקמה גם ההוצאה לאור "בלוויו ליטררי פרס".
באפריל 2010 הוחלט להסב את תפקידו של בניין בית החולים הפסיכיאטרי לשעבר לבית מלון ולמרכז כנסים בחסות המרכז הרפואי לנגון של אוניברסיטת ניו יורק.
באוקטובר 2012, למחרת ההוריקן סנדי היה צורך בפינוי על המטופלים בגלל הפסקת חשמל ושיטפון של הגנרטורים במרתף.
כבר בשנותיו הראשונות בית החולים יכול היה להתגאות במעמד של חלוציות בתחומים רבים:בשנת 1799 נפתחה בו מלחקת לידות הראשונה בארצות הברית.
בשנת 1808 בוצעה בו קשירה (ליגטורה) הראשונה של עורק הירך (פמורלי) כטיפול במפרצת.
כעבור עשור בוצעה בו גם הקשירה הראשונה של העורק האלמוני.
בשנת 1854 קידמו הרופאים בבלוויו את ההיתר החוקי (Bone Bill) לנתיחות גופות לצורך לימודי אנטומיה.
בשנת 1856 התחילו בשימוש הנפוץ במזרקים היפודרמיים.
בשנת 1862 הקרדיולוג אוסטין פלינט מ"בלוויו" תיאר לראשונה את האוושה הנושאת את שמו - אוושת אוסטין פלינט.
בשנת 1867 הצליחו הרופאים של בלוויו להנהיג בניו יורק את חוק התברואה, הראשון בעולם.
באותה שנה הוקמה בבית החולים אחת ממרפאות החוץ הראשונות - Bureau of Medical and Surgical Relief for the Out of Door Poor" ("המשרד להשיכוך רפואי וכירורגי למטופלי חוץ עניים") ובוצע ניתוח קיסרי ראשון.
הנציב הראשון לבריאות הציבורית בניו יורק היה רופא מבלוויו, סטיבן סמית', שהתמנה בתפקיד בשנת 1868. הוא יזם המערכה הראשונה לחיסונים ברמה לאומית.
בשנת 1869 הוקם בבית החולים, פעם שנייה בארצות הברית, שרותי אמבולנסי חירום.
בשנת 1889 דיווחו רופאי בלוויו כי השחפת היא מחלה הניתנת למניעה.
בשנת 1994 בוצע בבית החולים הניתוח המוצלח הראשון לפצעי ירי בבטן.
בשנת 1933 ויליאם טילט מבלוויו, גילה את הסטרפטוקינז ששימש מאוחר יותר לטיפול החירום של אוטם שריר הלב.
בשנת 1960 נינה סטאר בראונוולד ביצעה בבית החולים את ההחלפה הראשונה של המסתם המצנחי (מיטרלי).
בשנת 1967 נערכה בבלוויו השתלת הכליה הראשונה מתוך גופה.
בשנת 1971 פותח כאן החיסון הפעיל הראשון באמצעות נסיוב נגד הפטיטיס B.
בית החולים מילא תפקיד מפתח גם בפיתוח הקוקטייל המשולש (HAART), שהיווה בשנת 1996 פריצת דרך בטיפול באיידס.
באוקטובר 2014 אושפז בבלוויו חולה במחלת אבולה, קרייג ספנסר, שעבד עם הארגון רופאים ללא גבולות בגינאה, כחודש לפני פריצת המגפה של המחלה באפריקה המערבית.
עם המאושפזים הידועים ב"בלוויו" נמנה המשורר מדור הביט, גרגורי קורסו.
בשנת 1919 נמלט ממחלקת המאסר של בית החולים המרגל והחבלן הגרמני פריץ ז'ובר דיקן, אחרי שהתחזה למשך שנתיים למשותק.
בשנת 1942 נפטרה בבית החולים הצלמת ג'סי טרבוקס בילס.
מספר סרטים צולמו בבית החולים, ביניהם:
בית החולים הציבורי בסדרה הרפואית "ניו אמסטרדם"(new amsterdam) [2018] מבוסס על בית החולים בלוויו.
בית החולים האנגלי, המוכר גם כ"הבית הסקוטי", הוא מבנה ברחוב יפת 52 ביפו, שנוסד בשנת 1882 כבית חולים על ידי ביאטריס "בסי" מנגאן.
בסי מנגאן, אשר נולדה באירלנד כבתו של כומר, הגיעה ליפו בשנת 1877 בשליחות מיסיונרית.
בתחילת דרכה עסקה בהדרכת תפירה ורקמה בבית הספר טביתא, ובלימוד קרוא וכתוב לנשות יפו.
בעקבות הבצורת והמגפות שפקדו את יפו בשנת 1878, החלה לעסוק גם בסיוע רפואי לתושבי העיר וסביבתה.
היא עזרה לרופא הראשון שהועסק בבית החולים, ד"ר קייסר גוראייב, שהגיע מהקולג' האמריקאי בביירות, השתלמה כאחות והייתה אחראית על המרפאה.
בניית בית החולים החלה בשנת 1882 על ידי "החברה הנוצרית המיסיונרית" (C.M.S).
בתחילת דרכו כלל בית החולים 18 מיטות שחלקן שימש גם לאשפוז תשושי נפש.
בבית החולים הועסקו רופאים ממדינות שונות ומיסיונריות שהגיעו מאנגליה.
עובדי בית החולים התגוררו במבנה ששכן מולו, בצדו המזרחי של רחוב יפת, ביחד עם עובדי בית הספר טביתא אשר בו פעל גם בית ספר פרוטסטנטי לבנים.
ביאטריס מנגאן נפטרה ב-1885 ונקברה בבית הקברות הפרוטסטנטי ביפו.
לאחר מותה עבר ניהול בית החולים לידי קונסטנטין ניוטון, ובית החולים החל לקלוט חולים מכל רחבי הארץ.
מתכונת הטיפול בבית החולים כללה השמעת דרשות דתיות לפני תחילת הטיפול והחולים נאלצו להמתין זמן רב לתורם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה השתלט צבא האימפריה העות'מאנית על המבנה, ולאחריה הוא שב ושימש כבית חולים.
בית החולים פעל ברציפות עד לפרוץ מלחמת העצמאות.
לאחר הקמת המדינה ובתחילת שנות החמישים, שימש מבנה בית החולים כבית ספר עברי לבנות.
בשנות השישים החל לשמש כבית מלון שהופעל על ידי שוכרים סקוטים ובעקבותיהם קיבל את הכינוי "הבית הסקוטי" המוכר כיום.
בית המלון, שעוצב בסגנון עתיק ומהודר, נחשב ליוקרתי וזכה להצלחה בקרב עיתונאים זרים וכן אורחים מקומיים.
במשך השנים נפתחו במקום מסעדה הודית ומועדון לילה מפואר.
בשנות התשעים נרכש מבנה המלון על ידי יהודי צרפתי שפתח בתהליך שימור קפדני של המבנה ועיטוריו, אשר ניזוקו במהלך השנים.
תהליך השיפוץ והשימור הדייקני נמשך כשלוש שנים.
בשנים האחרונות משמש המבנה כמתחם סגור לאירועים מיוחדים ופרטיים.
בתחילת שנת 2023 החלה חברת YBOX המחזיקה במתחם בתהליך שימור קפדני של ששת המבנים המצויים בו.
לאחר השלמתו יהפוך המבנה להוסטל של רשת סלינה עם חדרי אירוח מסוגים שונים, וכן שני מבנים למגורים אשר ייבנו במתחם ובהם 14 יחידות דיור.
המבנה והחצר מוקפים בחומת כורכר גבוהה המסתירה את רובם מן הרחוב.
בחצר גדלים עצים עתיקים אשר ביניהם זן של תפוזים שהיה נפוץ בארץ, וממנו פותחו בשיטת ההרכבה זני התפוזים המוכרים של ימינו.
בחצר חפורה באר מים אשר שימשה לאיסוף של מי הגשמים לצורכי בית החולים.
בקומה הראשונה קיים אולם המרוצף בדוגמת לוח שחמט.
בקומה השנייה של המבנה שכנו חדרי החולים בעלי חלונות גדולים במיוחד, שמהם ניתן היה לצאת למרפסת עץ מקורה המקיפה את כל המבנה.
חלונות המבנה קמורים וניתנים לסגירה באמצעות תריסי עץ.
בנוסף לכך משובצים בהם חלונות עגולים בדומה לאלה המקובלים בספינות.
דלתות הפנים עשויות עץ ומגולפות בצורות שונות ובין הקומות מוביל גרם מדרגות מעוצב הכולל גופי תאורה.
בית החולים אסותא רמת החייל הוא בית חולים בבעלות אסותא מרכזים רפואיים השייכת למכבי שירותי בריאות.
רעיון בית החולים "אסותא" הועלה בשנת 1934 על ידי ד"ר בן-ציון הראל ובֶּנוֹ חיות, ויצא לדרך בשותפות של כ-30 רופאים, רובם עולים מגרמניה שעלו בעלייה החמישית ויתרם רופאים ותיקים יותר, שהשקיעו במיזם כ-40 אלף לירות.
כאשר נפתח בית החולים הוא חולל מהפכה במערכת הרפואית כאשר אפשר למטופליו לבחור בעצמם את הרופאים המטפלים.
הנהלת בית החולים כללה את ד"ר בן-ציון הראל, פרופ' בנו חיות, פרופ' שמעון רוזנבאום, ד"ר גולדברג וד"ר אריה (לאון) אורן (חְבוֹיניק).
השם "אסותא" ('בריאות' בארמית) ניתן למוסד על ידי המשוררים שאול טשרניחובסקי, שהיה רופא במקצועו, ויעקב כהן.
בית החולים ההיסטורי הוקם בצפון תל אביב על אדמות בשטח של שמונה דונם, שנרכשו על ידי החברה מהכפר הערבי סומייל, ששכן אז מצפון-מזרח לתל אביב (לימים רחוב ז'בוטינסקי בתל אביב).
חנוכת בית החולים נערכה בדצמבר 1935. מתחם בית החולים כולו היה דוגמה מוצלחת למבנה ציבור גדול של תל אביב הלבנה שלשנות ה-30. מאוחר יותר עבר הבניין שינויים והרחבות לפי תכנון האדריכלים אוטו שילר וישראל דיקר.
בראשית 1953 נחנך מבנה נוסף בן ארבע קומות במתחם בית החולים וקיבולת בית החולים עלתה מ-100 ל-150 מיטות.
בשנת 1986 הקים הפרופ' ברנרדו וידנה את מחלקת ניתוחי חזה ולב.
המבנה שימש את בית החולים עד 2009.
ב-12 במאי 2009 אוחדו בית החולים אסותא תל אביב ואסותא פתח תקווה ופעילותם הועברה למבנה חדש ומודרני באזור תעשייה עבר הירקון.
הבניין החדש תוכנן על ידי אדריכלים קנדים וישראלים, והוא עשוי מבסיס בגוון אדום וממגדל אפור-לבן.
בבסיס שוכנות היחידות הרפואיות השונות, ובהן רדיולוגיה, דיאליזה, דימות, מרפאות החוץ, טיפול נמרץ, ואילו המגדל נועד בעיקר למחלקות האשפוז.
כבניין חדש ומודרני יושמו בו מספר חידושים, כמו מסלולים נפרדים לציוד מזוהם ולציוד סטרילי והפרדת המעליות לשירות הקהל הרחב מאלה המשרתות את ציבור החולים.
השירותים למאושפזים כוללים שירותים רבים המקובלים בבתי מלון, ולרשותם פועל גם מרכז עסקים לגלישה באינטרנט ולמשלוח פקסים, בית תפילה לבני כל הדתות, ושירות אינטרנט אלחוטי בכל שטח בית החולים.
בשנת 2020 נחנך מגדל המרפאות והמכונים, הכולל 13 קומות שבהן ממוקמים בין השאר: יחידת בריאות השד, היחידה לבירור מהיר, מכון פיזיותרפיה, מי שפיר, בנק הזרע, ואודיטוריום חדשני ומרהיב.
בית החולים ביספביירג (בדנית: Bispebjerg Hospital, בקיצור BBH) הוא בית חולים השוכן ברובע ביספיירג של קופנהגן, בירת דנמרק.
יחד עם עוד מספר בתי חולים, הוא חלק מבית החולים האוניברסיטאי של קופנהגן, והוא מסונף לפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת קופנהגן.
בית החולים משרת את אזור "העיר" הכולל את פרדריקסברג ומרבית העיר קופנהגן עם בערך 400,000 תושבים.
בינואר 2012 התמזג בית החולים בביפביירג עם בית החולים פרידריקסברג.
תוכננה החל משנת 2015 ועד שנת 2025 בתמיכת האיחוד האירופי, בנייתו של בית חולים כללי חדש עם מחלקה לטיפול חירום ומחלקה פסיכיאטרית חדשה.
בית החולים יחד עם הגנים הסמוכים הוקמו בשנים 1913-1908 על גבעת ביספביירג באקה כמו נאת מדבר ירוקה באמצע העיר.
מעל בניין בית החולים נשקפים העיר והגנים.
בית החולים כולל ביתנים ישנים ובניינים שהתווספו עם הזמן והם מחוברים במערכת מנהרות תת-קרקעיות.
בהתחלה השתרע בית החולים על שטח של 200 דונם וכלל 700 מיטות.
האדריכל של הבניין המקורי (עם 12 ביתנים) היה מרטין נירופ (1921-1848) (שבנה את בניין עיריית קופנהגן) יחד עם המהנדס א.צ.
קרסטן ועם האדריכל הנופים אדוורד גלזל.
ובחניכת בית החולים ב-19 בספטמבר 1913 נכח המלך כריסטיאן העשירי.
בשנים 2002 ,2005, 2008 ו-2011 זכה בית החולים מהארגון האמריקאי ג'וינט קומישן אינטרניישנל JCI תעודה המעניקה ציון גבוה לבטיחות ולאיכות הטיפול המתקבל בבית החולים לפי סטנדרטים בינלאומיים.
ב-2008 עבר בית החולים הערכה מחודשת.
בית החולים מצויד, בין היתר במרכז לאיבחון, טיפול ומעקב של חולי סרטן הראות, כמו כן מרכז קרדיולוגי (בשיתוף פעולה עם בית החולים המלכותי, מרכז לרפואת עור).
עם הדמויות שהצטיינו בתולדות בית החולים נמנתה האחות שרלוטה מונק שהקימה תוכנית ללימודי סיעוד בבית החולים בשנת 1913.
בשנות ה-1980–1990 יצרה הפסיכיאטרית טובה אורקרוג מודל לטיפול אקוטי ושיקומי שנועד למתבגרים שלקו בסכיזופרניה וששילבה מחלקה שיקומית ואחר כך מסגרת של דיור מוגן בקהילה עם לימודי תיכון מחוץ לבית החולים, בעיירה טלסה הסמוכה.
באוקטובר 1943 רופאים ואנשי צוות בבית החולים ביספביירג בראשות הכירורג ד"ר קרל הנרי קסטרKøster),אלן מרי כריסטנסהן, סיגנה יאנסן ואחרים הסתירו בבית החולים - במחלקות, במרפאות, במחלקות הסיעודיות ובקפלת בית החולים בין 1500–2000 יהודים על מנת להצילם מהגירוש המתוכנן למחנות ההשמדה הנאצים וכדי להעבירם למחתרת לשם הברחתם לשוודיה.
רבים מהיהודים הוסעו באמבולנסים של בית החולים לחוף על מנת לעלות על הסירות.
בבית החולים טיפלו גם בחברים הפצועים של המחתרת האנטינאצית הדנית.
בית החולים האוניברסיטאי על שם המלך עבדאללה הוא מרכז רפואי הממוקם ליד העיר א-רמת'א ובקרבת העיר אירביד שבצפון מערב ירדן.
הוא בית החולים הגדול ביותר בצפון המדינה.
הקמת בית החולים החלה בשנת 1994 והוא החל לפעול בנובמבר 2002. הוא נקרא על שמו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בית החולים שוכן בתוך הקמפוס של אוניברסיטת ירדן למדע וטכנולוגיה והוא מסונף לפקולטה לרפואה של האוניברסיטה.
סטודנטים לרפואה ולמקצועות הבריאות באוניברסיטה משתלמים בבית החולים.
מתחם בית החולים משתרע על פני שטח של 95.5 אלף מטר רבוע.
הבניין המרכזי בו הוא בן 15 קומות ומכיל את מחלקות האשפוז.