tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1888–1889 למד באוניברסיטאות ברלין וגטינגן בגרמניה, שם התמקד בשפות קלאסיות ומודרניות.
בתקופה זו הוא המשיך להעמיק את התעניינותו באתנולוגיה ובסוציולוגיה בהשפעת חוקרים גרמנים, כמו וילהלם וונדט.
עם שובו לארצות הברית בשנת 1889 תומאס לימד באוברלין קולג' שבעיירה אוברלין באוהיו, כפרופסור לאנגלית ולאחר מכן כפרופסור לסוציולוגיה.
בשנת 1894, תומאס הוזמן ללמד קורס בסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו, שהמחלקה לסוציולוגיה בה נחשבת למקום ייסוד התחום בארצות הברית.
בשנה שלאחר מכן, הוא עבר לאוניברסיטת שיקגו לצמיתות כדי להמשיך בלימודיו לתואר שני בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה, במחלקה החדשה לסוציולוגיה.
שם הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו, "על הבדל בחילוף החומרים בין המינים", בשנת 1896. לאחר מכן, הוא חזר לאירופה כדי לערוך עבודות שטח על בעיות אתניות ותרבותיות שונות, כהכנה לכתיבת עבודה השוואתית על לאומים אירופיים, עבודה שמעולם לא השלים.
במשך כמעט 25 השנים הבאות, תומאס לימד סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת שיקגו, והתקדם בתפקידיו: מרצה (1895), פרופסור עוזר (1896), פרופסור חבר (1900) ופרופסור מן המניין (1910).
מ-1895 ועד 1917, הוא גם שימש כעורך שותף של כתב העת האמריקאי לסוציולוגיה.
הפרסום המשמעותי הראשון של תומאס הגיע בשנת 1907 עם ספרו "מין וחברה" (Sex and Society).
אף על פי שהייתה לו הטיה ביולוגית שנחשבת כיום לסקסיסטית (למשל, "אנתרופולוגים רואים בנשים תוצר ביניים בין הילד לגבר"), הספר נחשב מתקדם לתקופתו.
ב"מין וחברה", תומאס שיער שהאינטלקט של נשים עשוי להיות עדיף על זה של גברים "בשל הערמומיות והסיבולת העדיפות שלהן".
בעשור הבא (1908–1918) תומאס ערך מחקרים והחל בשיתוף פעולה עם הסוציולוג הפולני בשנת 1913, כדי לכתוב את הספר "האיכר הפולני באירופה ובאמריקה" (The Polish Peasant in Europe and America).
עבודה זו השתמשה במסגרת מתודולוגית אמפירית, שנחשבה פורצת דרך באותה תקופה, והציגה את הרעיונות של ארגון/חוסר ארגון חברתי.
בשנת 1918, תומאס נעצר והיה מעורב בפרשייה ושערורייה ציבורית בגלל מערכת יחסים עם אשתו של קצין בצבא ארצות הברית.
אף על פי שהאישומים במסגרת בוטלו בסופו של דבר, המוניטין המוסרי והאקדמי של תומאס ניזוק לצמיתות, והוא פוטר מאוניברסיטת שיקגו עוד לפני שמשפטו הגיע לפסק דין.
לאחר השערורייה, תומאס עבר לניו יורק ומעולם לא קיבל שוב משרת קבע.
בין השנים 1923 ל-1928, הוא הרצה בבית הספר החדש למחקר חברתי , מוסד אקדמי שהיה מתקדם אך בעל השפעה שולית באותה תקופה.
שם, הוא הצליח ליצור קשרים עם דור צעיר של סוציולוגים, שסייעו לו בהמשך לשקם את המוניטין שלו.
תורסטן ובלן, שהיה ממייסדי בית הספר ב-1919, איבד את מעמדו האקדמי מסיבות דומות, ולכן בית הספר גילה סימפתיה למצבו הקשה של תומאס.
תומאס המשיך במחקריו בזכות תמיכה שקיבל מפילנתרופים וממוסדות.
בשנת 1923 פרסם תומאס פרסם את יצירתו הראשונה תחת שמו מאז השערורייה: "הנערה הבלתי-מסתגלת" (The Unadjusted Girl).
הספר בחן עבריינות בקרב נשים, בעיקר בהקשר של יחסי מין מזדמנים ותמורת תשלום, דרך עדשות החיברות.
הוא מנתח כיצד החברה מקנה לנשים צעירות תפיסות לגבי מיניות וכיצד אלה משפיעות על התנהגותן ועל התוצאות בחייהן.
תומאס תפס את תהליך החיברות הזה כ"הגדרת המצב של האדם", וזהו היישום המוקדם ביותר של .
בשנת 1927 נבחר תומאס לנשיא האגודה האמריקאית לסוציולוגיה.
הוא השתייך לקבוצה שנקראה לעיתים קרובות "האסכולה הפסיכולוגית המוקדמת של הסוציולוגים", יחד עם חוקרים כגון , , צ'ארלס קולי ו.
תומאס עצמו לא פרסם מאמרים על הנושא, אך השתמש בו כחומר להרצאות.
בשנת 1928, תומאס היה שותף בכתיבת הספר "הילד באמריקה" (The Child in America) יחד עם עוזרת המחקר שלו, .
עבודה זו בוחנת כיצד ציפיות חברתיות לגבי הסתגלות או חוסר הסתגלות של ילדים, משפיעות על בעיות התנהגות אצלם.
הספר גם בוחן כיצד הגדרת מצבם של ילדים אלה משפיעה על התפתחותם ועל התנהגותם.
עבודה זו היא הפעם הראשונה שבה משפט תומאס מופיע בצורתו המקורית והמלאה.
בשנת 1936 הזמין , ראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד, את תומאס לשמש כמרצה אורח.
תומאס קיבל את ההזמנה ונשאר בהרווארד עד שנת 1937.
תומאס החל את הקריירה שלו כשהתמקד באתנוגרפיה ובמחקרים , אך ככל שהתקדם, הוא הפך יותר ויותר מעורב בעבודת ה.
כאשר הוא דן בתחומי העניין שלו, תומאס כתב:
(אינני אומר 'פסיכואנליזה' בגלל המשמעות שהמונח קיבל)."
בנוסף, כשהוא מסביר על הסוציולוגים שהשפיעו עליו, תומאס כותב:
"איני מרגיש שהושפעתי מאוד מאף אחד מהמורים שלי לסוציולוגיה.
תחומי העניין שלי, כפי שציינתי, היו בתחומים שוליים ולא בסוציולוגיה כפי שהייתה מאורגנת ונלמדה באותה תקופה, כלומר, הגישה ההיסטורית והמתודולוגית של הפרופסור סמול והעניין הטיפולי והמתקן של הפרופסור הנדרסון."
בשנת 1908 תומאס קיבל מענק משמעותי מ, דרך "קרן הלן קלבר לפסיכולוגיה של גזעים".
המענק נועד לממן מחקר על חיי המהגרים ותרבותם למשך עשר שנים.
עד שנת 1918, תומאס השתמש במענק כדי לצאת למספר נסיעות לאירופה, במטרה לחקור את הרקע של קבוצות מהגרים ממזרח אירופה.
בתחילה, הוא תכנן לחקור מספר לאומים, אך לבסוף צמצם את נושא המחקר שלו למהגרים מפולין, שהיוו את הקהילה האתנית הגדולה והבולטת ביותר בשיקגו.
לשם כך, תומאס למד את השפה הפולנית, ראיין חברים בקהילה הפולנית של שיקגו, וערך נסיעות שטח לפולין.
תומאס, שנחשב לחלוץ בגישה הביוגרפית במחקר חברתי ובחקר ההגירה, השתמש בשיטות של תצפיות שדה שפותחו על ידי אתנוגרפים כדי לחקור חברות שאינן יודעות קרוא וכתוב.
על פי סיפור אנקדוטלי, אירוע מקרי היה זה שהיווה השראה עבורו להשתמש בחומרים כתובים אישיים כמקורות אתנוגרפיים ראשוניים.
תומאס סיפר כי בעת שהלך בשכונה בשיקגו, הוא כמעט נפגע משקית אשפה שנזרקה מחלון.
השקית פגעה במדרכה והתבקעה, וחשפה מכתב שנכתב על ידי מהגר פולני.
המקרה המזדמן הזה הוביל את תומאס באופן בלתי צפוי לפתח את הגישה הביוגרפית למחקר סוציולוגי אמפירי, גישה שהפכה לחלק מהמוניטין המתמשך שלו בתחום.
במשך כמה שנים תומאס הקדיש את זמנו לאיסוף דיווחים בעל פה ובכתב, מחברי הקהילה הפולנית בשיקגו ומתושבים ילידי פולין.
הוא השתמש במגוון רחב של מקורות, כגון: דיווחי עיתונים, ארכיונים של ארגונים, מכתבים אישיים, יומנים ומסמכים ציבוריים שרכש על ידי פרסום מודעות בעיתונות בשפה הפולנית של שיקגו, שבהן הציע, לדוגמה, 10 או 20 סנט עבור כל מכתב שנשלח מפולין.
גישה אמפירית זו של שימוש בחומרים ביוגרפיים ראשוניים למדידת דפוסים חברתיים רחבים, הייתה אחת מהיישומים המוקדמים של אתנוגרפיה אמפירית במחקר הסוציולוגי, והיא משמשת עד היום כבסיס לשיטות מחקר סוציולוגיות עכשוויות.
בשנת 1913, באחת מנסיעותיו לפולין, פגש תומאס את הסוציולוג הפולני פלוריאן ויטולד זננייצקי.
באותה תקופה, זננייצקי ערך את כתב העת Wychodźca polski ("המהגר הפולני") וניהל ארגון שייצג מהגרים פולנים בוורשה.
זננייצקי סייע לתומאס במחקריו על ארגונים, והדבר התגלה כמשאב בעל ערך רב.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנה שלאחר מכן, זננייצקי עצמו עזב את פולין, שהייתה אז מחולקת בין שלוש מהמעצמות הלוחמות והפכה לזירת קרב.
זננייצקי החליט לנסוע לשיקגו, שם פגש שוב את תומאס, אך לא ברור אם תומאס הזמין אותו באופן רשמי.
בכל מקרה תומאס העסיק מיד את זננייצקי כעוזר המחקר שלו.
זננייצקי הפך בסופו של דבר לשותפו לכתיבת יצירתם המונומנטלית, "" (1918–1919), שהסוציולוג האמריקאי ממוצא גרמני כינה "אבן הדרך המרכזית המוקדמת ביותר במחקר הסוציולוגי האמריקאי".
בספר זה, תומאס וזננייצקי השתמשו בגישה ביוגרפית כדי להבין תרבויות באופן כללי.
יתרה מכך, עבודתם פיתחה גישה להבנת אתניות בפרט, גישה שבמובנים רבים הקדימה את זמנה והיא מתגלה מחדש כיום בהקשר של מחקרי הגירה חוצי גבולות.
מחקרים דומים לעבודה זו הובילו למסקנות שנחשבות כיום לידע נפוץ, כגון: עיור מוביל להתמוססות של גורל משותף ויוצר זהויות חדשות.
עם זאת, ניתוח שייתכן ופחות נפוץ טמון במחקר של תומאס וזננייצקי על ארגון חברתי.
הם ציינו שכאשר קבוצות מהגרים (כמו הפולנים אותם חקרו) מבודדות מהסביבה שבה עברו תהליכי חיברות ואין כוח שמפקח על אכיפת הכללים החברתיים, כללים אלו הופכים פחות ופחות משפיעים על ההתנהגות המוסרית של האוכלוסייה.
תומאס מציין שתהליך זה משפיע תחילה על מוסדות חברתיים, ורק לאחר מכן הוא משפיע על התפיסות וההתנהגויות של שחקנים חברתיים (יחידים).
בספרו עטור השבחים "הנערה הבלתי-מסתגלת" (The Unadjusted Girl) משנת 1923, חקר תומאס תופעות של עבריינות נשית והפקרות מינית.
הוא בחן כיצד נשים עוברות תהליכי חִבְרות (סוציאליזציה) בסביבות שונות, כדי לגבש תפיסות אישיות לגבי מין, אחריות וזהות נשית.
תפיסות אלו מבוססות על פרשנויות אישיות של מצבים חברתיים, ומשפיעות באופן ישיר על התנהגותן ועל תוצאות מעשיהן.
באמצעות פרשנויות אלה, תומאס הציג ופיתח את המושג המשפיע של "הגדרת המצב".
לפי עיקרון זה, לפני שאנשים מקבלים החלטה, הם "בוחנים ומהרהרים באירועים לפני שהם פועלים".
כלומר, אנשים אינם מגיבים למציאות או לעובדות כפי שהן, אלא לתפיסה או ל"הגדרה" האישית שהם נותנים למצבים ולעובדות אלה.
לכן, העובדות ה"אמיתיות" של אינטראקציות חברתיות הן הפרשנויות הסובייקטיביות שהפרטים מעניקים למציאות אובייקטיבית.
דוגמה בולטת לעיקרון זה: "אם אנשים רואים מישהו כגדול, אז הוא אכן כזה".
מושג זה, יחד עם רעיונות של ג'ורג' הרברט מיד, היווה מאוחר יותר חלק חשוב בהבניה חברתית ובמרד של אינטראקציה סימבולית כנגד פונקציונליזם סטרוקטורלי.
ספרו של תומאס משנת 1928, "הילד באמריקה", שנכתב יחד עם , מכיל מושג, המבוסס על רעיון "הגדרת המצב" הראשוני שלו, שהפך לחוק יסוד בסוציולוגיה וידוע כ: "אם אנשים מגדירים מצבים כמציאותיים, הם מציאותיים בתוצאותיהם".
הספר "הילד באמריקה" חקר באופן ספציפי כיצד התנהגות בלתי הולמת של ילדים יכולה להיות מיוחסת לציפיות התנהגותיות קהילתיות, וכיצד האופן שבו ילדים אלה מגדירים את מצבם שלהם מעיד על תפיסותיהם לגבי בגרות והתנהגות מקובלת.
אף על פי שהגדרת התפיסות נראית אינדיבידואליסטית במהותה, תומאס מכיר בכך שהגדרות אלו, המכתיבות את התנהגותנו, נובעות ממוסדות חברתיים כמו המשפחה.
תומאס עוסק גם ברעיון של הגדרות "ספונטניות" שיכולות לשנות ולעדכן את הבנתו של אדם את הגדרותיו ואת סמליו שלו.
תומאס טוען כי הדבר יכול להתרחש כאשר אנשים שונים מוצבים באותו מצב, או אפילו כשאדם אחד מוצב שוב ושוב באותו מצב או בהקשרים משתנים.
הרעיון שהגדרות אישיות יכולות להשתנות "באופן ספונטני" דרך תהליך של משא ומתן נתון לוויכוח נרחב בקרב סוציולוגים רבים.
הם מאמינים כי ציות לסט חדש של כללים וציפיות הוא זה שמכתיב שינוי בהגדרות של האדם לאורך זמן.
למרות הבולטות שצבר בזכות ספרו "האיכר הפולני", המוניטין של תומאס, הן באקדמיה והן מחוצה לה, הוכח כשברירי.
מכמה סיבות, הוא היה נתון לביקורת חריפה מצד הממסד השמרני של אוניברסיטת שיקגו.
דעותיו הפוליטיות: אחת הסיבות לכך הייתה דעותיו הפוליטיות השמאליות בנוגע לאטיולוגיה של הפשיעה.
במחקרו על בעיית העבריינות בקהילת המהגרים הפולנית בשיקגו, הוא אימץ גישה פרגמטית לבעיה ולא גישה מוסרית.
נושאי מחקר שנויים במחלוקת: חלק ממחקריו בנושאים כמו התנהגות מינית נחשבו שנויים במחלוקת.
למרות זאת, תומאס המשיך לדבר בגלוי על מחקריו ועל נושאים קשורים.
לכן, האוניברסיטה דרשה ממנו להוציא הבהרות והתנצלויות לתקשורת לפחות פעם אחת.
סגנון חיים לא שגרתי: הוא ניהל אורח חיים אינדיבידואליסטי לתקופתו, שגרם לעמיתיו לפקפק במוסריותו.
סגנון חייו היה לא קונבנציונלי ולא תאם את התדמית המקובלת של פרופסור מכובד, והפך אותו לדמות שנויה במחלוקת בקרב עמיתיו.
בשנת 1918, עצר ה-FBI את תומאס במסגרת , האוסר על "הובלת נשים בין מדינות למטרות לא מוסריות".
הוא נעצר בחברתה של גברת גריינג'ר, אשתו של קצין מצבא ארצות הברית שהוצב בצרפת.
ישנם חוקרים הטוענים כי מעצרו של תומאס נועד לפגוע באשתו באותה תקופה, שהייתה פעילת שלום.
על אף שהתיק נגדו נסגר, הקריירה שלו ניזוקה באופן בלתי הפיך.
האוניברסיטה, תחת ניהולו של השמרן, פיטרה אותו עוד לפני שהמשפט הגיע לפסק דין, וזאת במינימום מחאה מצד עמיתיו.
על פי הוראותיו של הארי פראט ג'דסון ביטלה הוצאת אוניברסיטת שיקגו, שכבר פרסמה את שני הכרכים הראשונים של "האיכר הפולני", את החוזה עם תומאס, כולל הפסקת הפצת הספרים.
תומאס הצליח לארגן את פרסום היצירה כולה אצל ריצ'רד ג.
במקביל, תאגיד קרנגי בניו יורק, שהזמין בעבר את תומאס לכתוב כרך עבור סדרת "אמריקניזציה" שלו, סירב לפרסם אותו תחת שמו של תומאס.
לכן, בשנת 1921, הופיע הספר "השתלת תכונות אופי מהעולם הישן" (Old World Traits Transplanted) תחת שמותיהם של המחברים רוברט פארק והרברט א.
מילר, שתרמו רק חלקים קטנים לספר.
רק בשנת 1951, ועדת המועצה למחקר במדעי החברה ייחסה מחדש את כתיבת הספר לתומאס, והוא יצא לאור עם שמו האמיתי של המחבר.
אלי היה פוליטיקאי אמריקאי מאוליאן, מיזורי ששירת בסנאט של מיזורי.
הוא נבחר בבחירות הכלליות של 1909 ו־1915.
ויליאם אלדן סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מישיגן.
לאחר טביעת הטיטניק ב־1912, היה סמית' יושב ראש השימועים בסנאט בנושא האסון, והדו"ח שהוציא הוביל לרפורמות משמעותיות בבטיחות ימית.
סמית' נולד ב-12 במאי 1859 בדואגיאק שבמישיגן, והיה בנם של ג'ורג' ריצ'רדסון סמית' וליה מרגרט (אלן) סמית'.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, וב־1872 עבר עם הוריו לגרנד ראפידס, שם עבד כמוכר פופקורן, מחלק עיתונים ושליח.
ב־1875 (או 1879) מונה כעוזר בבית הנבחרים של מישיגן בלנסינג.
הוא למד משפטים במשרדו של Burch & Montgomery, הוסמך לעריכת דין ב־1882 והחל לעבוד כעורך דין.
במהלך הקריירה המשפטית שלו, סמית' התמחה בחוקי רכבות ובמימון.
בנוסף עבד כעוזר מזכיר הסנאט של מישיגן ב־1883 וכשומר הציידים המדינתי בין 1887 ל־1891, והיב כנראה הראשון בתפקיד שקיבל שכר מהמדינה.
הוא היה חבר בוועדה המרכזית הרפובליקנית המדינתית מ־1888 עד 1892.
סמית' נבחר כנציג המפלגה הרפובליקנית מטעם מחוז הבחירה החמישי של מישיגן לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־54 ולאחר מכן נבחר לשישה קונגרסים נוספים, וכיהן בתפקיד מ־4 במרץ 1895 עד התפטרותו ב־9 בפברואר 1907 לאחר שנבחר לסנאט.
בבית הנבחרים כיהן כיו"ר ועדת ההוצאות במשרד המדינה בקונגרס ה־56 וכוועדת רכבות האוקיינוס השקט בקונגרסים ה־57 וה־58. בתקופה זו קידם סמית' סטנדרטים מחייבים לבטיחות ברכבות, מה שגרם למורת רוח בקרב מנהלי רכבות רבים.
ב־15 בינואר 1907 נבחר סמית' לסנאט של ארצות הברית, לשם מילוי תקופת כהונה שהחלה ב־4 במרץ 1907. ב־6 בפברואר 1907 נבחר למלא את מקום הסנאטור שנפטר, ראסל אלגר.
הוא נבחר מחדש ב־1913 וכיהן מ־9 בפברואר 1907 עד 3 במרץ 1919. סמית' סירב להתמודד לכהונה נוספת ב־1918. במהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת הקשרים עם קנדה בקונגרס ה־61, ועדת הטריטוריות בקונגרס ה־62, והוועדה לבחינת ענפי השירות האזרחי בקונגרסים ה־63–65.
לאחר טביעת הטיטניק ב־15 באפריל 1912 עם יותר מ־1,500 הרוגים, ניהל סמית' את השימועים בסנאט, שהחלו במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק, יום לאחר שהניצולים הגיעו למקום מבטחים.
תת־הוועדה שהוביל פרסמה דו"ח ב־28 במאי שהוביל לרפורמות משמעותיות בבטיחות ימית בינלאומית.
סמית' נודע בהתנהלותו הצבעונית לעיתים יותר מהידע המקצועי, וקיבל את הכינוי "Watertight Smith" בעיתונות הבריטית, בשל שאלותיו המוזרות לגבי תאי מים סגורים והפרעותיו השכיחות לעדים.
ב־1906 היה לבעלים ומו"ל של העיתון Grand Rapids Herald, וכיהן כיו"ר דירקטוריון חברת Goodrich, שהפעילה את חברת האוניות Graham and Morton.
ב־1909 הגן על פעיל זכויות אזרחיות רוברט פלם הבן, שהורשע באופן שגוי באירוע תקיפת אישה שחורה.
ב־21 באוקטובר 1886 התחתן סמית' עם ננסי אליס ("ננה") אוסטרהאוט, והם היו הורים לבן יחיד, ויליאם אלדן סמית' הבן, שנפטר בגיל 27 ב־1920.
סמית' נפטר בגרנד ראפידס ב־11 באוקטובר 1932 ונקבר ב־Woodlawn Cemetery בעיר.
הקהילה Alden במישיגן נקראת על שמו, וב־2017 הוצב פסל ברונזה לזכרו בגרנד ראפידס כחלק מ־Community Legends Project.
ויליאם או'קונל בראדלי היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת קנטקי.
הוא כיהן כמושל קנטקי ה־32 ובהמשך נבחר בידי בית המחוקקים של המדינה לסנאט של ארצות הברית.
בראדלי, שהיה הרפובליקני הראשון שכיהן כמושל קנטקי, נודע כאביה של המפלגה הרפובליקנית בקנטקי.
כרפובליקני במדינה דמוקרטית מובהקת, הצלחותיו המוקדמות של בראדלי היו מעטות.
הוא הובס פעמיים בהתמודדות לבית הנבחרים של ארצות הברית ופעמיים בהתמודדות לסנאט.
לאחר שזכה לבולטות לאומית כרפובליקני מסיעת ה'איתנים' בזכות הנאום שבו תמך במועמדותם של יוליסס ס.
גרנט לנשיאות בוועידת המפלגה הרפובליקנית בשנת 1880, נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד המושל בשנת 1887. אף על פי שהפסיד לסיימון בוליבר באקנר, הצליח לצמצם משמעותית את הרוב הדמוקרטי הרגיל.
בשנת 1895 היה שוב מועמד המפלגה למושל, ובזכות פילוג פנימי במפלגה הדמוקרטית סביב סוגיית ה"כסף החופשי", ניצח את פרקר ווטקינס הארדין בבחירות הכלליות.
תקופת כהונתו התאפיינה במאבקים פוליטיים ובאלימות.
הוא תמך בזכויות אפרו-אמריקאים ופעל רבות לקידומם, אך כשל ביישום רוב יוזמותיו בשל התנגדות חריפה של הרוב הדמוקרטי בבית המחוקקים.
בבחירות השנויות במחלוקת לתפקיד מושל קנטקי בשנת 1899 נבחר הרפובליקני כיורשו של בראדלי.
כשהמועמד הדמוקרטי ובן זוגו למירוץ ג'ון בקהאם ערערו על תוצאות הבחירות, היה בראדלי חלק מצוות המשפטנים של הרפובליקנים.
הערעור הגיע לבית המשפט העליון, אשר פסק לטובת הדמוקרטים.
למרות היותו חבר במפלגת המיעוט במדינה, נבחר בראדלי לסנאט בשנת 1907, וגם כאן הפילוג במפלגה הדמוקרטית פעל לטובתו.
התנגדותו של בראדלי לאיסור משקאות חריפים הפכה אותו למקובל יותר על חלק מהדמוקרטים לעומת מועמד מפלגתם, המושל היוצא בקהאם.
בקהאם סירב לפרוש ולפנות מקום למועמד פשרה, ולאחר חודשיים של הצבעות חצו ארבעה מחוקקים דמוקרטים את הקווים והצביעו בעד בראדלי.
כהונתו בסנאט הייתה ללא הישגים מיוחדים.
ביום שבו הכריז שלא יתמודד לכהונה נוספת, היה מעורב בתאונת חשמלית.
ויליאם או'קונל בראדלי נולד סמוך לעיירה לנקסטר שבמחוז גארארד, קנטקי, ב־18 במרץ 1847. הוא היה ילדם הצעיר של רוברט מקאפי וננסי אלן (טוטן) בראדלי.
אחותו של בראדלי, קתרין וירג'יניה (בראדלי) מורו, נישאה לשופט תומאס ז.
מורו, שהתמודד ללא הצלחה בבחירות למושל קנטקי בשנת 1883. בנם, , נבחר בשנת 1917 למושל קנטקי ה־40.
בילדותו עברה המשפחה לסאמרסט שבקנטקי, שם התחנך בראדלי אצל מורים פרטיים ובבית ספר פרטי.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברח פעמיים מבית הספר וניסה להתגייס לצבא האיחוד, תחילה כקצין גיוס בסאמרסט, ובהמשך כחייל מן השורה בלואיוויל.
בשתי הפעמים משך אותו אביו מהשירות בשל גילו הצעיר.
אף על פי ששירת בפועל רק כמה חודשים, רבים המשיכו לכנותו 'הקולונל בראדלי' למשך כל חייו.
בשנת 1861 הפך לעוזר בבית הנבחרים של קנטקי.
הוא למד משפטים אצל אביו, אחד מעורכי הדין הבולטים בתחום הפלילי במדינה.
אף על פי שחוקי קנטקי חייבו גיל 21 לכל מי שניגש לבחינת ההסמכה, בית המחוקקים העניק לבראדלי היתר מיוחד להיבחן בגיל 18, בתנאי ששני שופטים מחוזיים יאשרו את כשירותו.
אף על פי שלא למד במכללה כלל, הוא עבר את הבחינה והוסמך כעורך דין בשנת 1865 והצטרף למשרדו של אביו בלנקסטר.
מאוחר יותר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים מאוניברסיטת קנטקי (הידועה היום כאוניברסיטת טרנסילבניה).
ב־13 ביולי 1867 נישא בראדלי למרגרט רוברטסון דאנקן, ובהמשך המיר את דתו מבפטיזם לפרסביטריאניזם, דתה של אשתו.
הקריירה הפוליטית של בראדלי החלה בשנת 1870, כאשר נבחר כתובע של מחוז גארארד.
כרפובליקני במחוז השמיני, שהיה דמוקרטי ברובו המוחלט, הפסיד בראדלי למילטון ג'יי.
דוראם במרוץ לבית הנבחרים בשנת 1872. בשנת 1875 העניקה לו מפלגתו מועמדות לסנאט, אף שהיה צעיר מדי לכהן על פי חוק.
למרות זאת קיבל את קולם של כל הרפובליקנים בבית המחוקקים.
בשנה שלאחר מכן הפסיד שוב לדורהם בהתמודדות לבית הנבחרים, אך זכה ל־3,000 קולות יותר מכל רפובליקני שהתמודד במחוז זה לפניו.
בשנים 1878 ו־1882 דחה את מועמדות מפלגתו לסנאט, וב־1879 סירב למועמדות לתובע הכללי של המדינה בשל מצב בריאותו.
בראדלי נבחר פה אחד כנציג־על לוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית שש פעמים רצופות.
בוועידת 1880 נבחר פה אחד לשאת נאום שבו תמך במועמדות גרנט לנשיאות.
נאומו העלה את פרסומו בקרב מנהיגי המפלגה.
בוועידת 1884 מילא תפקיד מרכזי בסיכול מהלך שנועד לצמצם את ייצוג הדרום.
נשיא ארצות הברית צ'סטר ארתור מינה אותו בשנת 1885 לסייע בגביית פיצויים ממעורבים בשערוריית ה־Star Route, אך הוא התפטר בשל חילוקי דעות עם התובע הכללי.
מכאן ואילך המשיך בראדלי לבנות את כוחו הפוליטי עד להתמודדות למשרת המושל ב־1887 ו־1895, לכהונתו כמושל הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית, לפועלו בתחום זכויות האפרו-אמריקאים ולבחירתו לסנאט ב־1907.
בראדלי התמודד למשרת מושל קנטקי בשנת 1887. ראש המטה הדמוקרטי של העמק הכחול, דסוול גארט, היה בטוח בניצחון דמוקרטי והורה למטה לפרסם כמה שפחות.
יתרונה המספרי הרגיל של המפלגה הדמוקרטית במדינה עמד אז על כ־50,000 קולות, אך בראדלי צמצם אותו לפחות מ־17,000, הישג שהוביל להכרה בו כמנהיג הרפובליקנים בקנטקי.
הוא היה תומך בולט בזכויות אפרו-אמריקאים, ועמד לצד המנהיג ויליאם וורפרלי בראון.
עם זאת, הצעות החוק שהגיש לקידום זכויותיהם נכשלו באופן גורף בסנאט המדינתי הדמוקרטי.
בעקבות הקמפיין המוצלח ב־1887 החליט בראדלי לפרוש זמנית מהפוליטיקה ולהקדיש עצמו למקצועו.
הוא עבר ללואיוויל, שם ניהל משרד עורכי דין מצליח ונודע כעורך דין פלילי מבריק.
בשנת 1889 נבחר לסגן נשיא האגודה הבינלאומית של מנהלי כנסים.
בשנת 1890 פרסם חוברת שבה תקף את הרפורמות החוקתיות החדשות בקנטקי, בטענה שהן מצמצמות את כוחו של המושל ומאפשרות למחוקקים לשלוט במינוי חברי ועדות ההשכלה — טענות שהתבררו כנכונות בהמשך.
בראדלי היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד המושל גם בשנת 1895. הבחירות התקיימו על רקע פילוג קשה במפלגה הדמוקרטית סביב הסוגיה המוניטרית של כסף חופשי.
הדמוקרטים, קרועים לשניים בין תומכי הזהב לתומכי הכסף, הציגו כמועמד את פרקר ווטקינס הארדין.
הפילוג הדמוקרטי העניק לבראדלי יתרון משמעותי והוא ניצח בבחירות.
הוא היה הרפובליקני הראשון שנבחר למשרת מושל קנטקי, תואר שהקנה לו מעמד מיוחד בפוליטיקה המדינתית.
כהונתו לוותה בעימותים פוליטיים מתמשכים ובאלימות ברחובות.
בראדלי המשיך לתמוך בשוויון זכויות לאפרו-אמריקאים, אך מתקפות הדמוקרטים עליו ועל יוזמותיו הפכו את יישום מדיניותו לבלתי אפשרי כמעט.
בית המחוקקים, שהיה בעל רוב דמוקרטי, סיכל חלק גדול מהצעות החוק שלו.
למרות זאת, ניהל בראדלי מאבק נחוש נגד לינצ'ים ונגד אלימות פוליטית, וגינה בפומבי כל פגיעה בזכויות אזרח.
אחד ממשברי כהונתו החמורים היה מה שכונה "מלחמות הטבק" — עימות כלכלי חברתי אלים בין מגדלי טבק קטנים לבין תאגידי השיווק הגדולים שדיכאו את מחיר היבול.
בראדלי נקלע למחלוקת בין הצדדים ולא הצליח להרגיע את המצב.
הבחירות השנויות במחלוקת של 1899
ב־1899 התמודד הרפובליקני להחליף את בראדלי כמושל.
הבחירות הסתיימו בוויכוח חריף, כאשר הדמוקרטים בראשות טענו לזיופים.
בראדלי עצמו היה חבר בצוות המשפטי של טיילור.
הערעור על תוצאות הבחירות התגלגל עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שפסק לטובת גובל.
אולם גובל נורה למוות יום לאחר שהושבע לתפקידו, ומחליפו, ג'ון בקהאם, נכנס לתפקיד כמושל הדמוקרטי.
תקופה זו נחשבת לאחת הסוערות בתולדות קנטקי, ותרומתו המשפטית של בראדלי הייתה מרכזית במאבק הרפובליקני, אף שנחל תבוסה.
למרות היותו רפובליקני במדינה דמוקרטית, הצליח בראדלי להיבחר לסנאט בשנת 1907. המפתח לכך היה שוב פילוג פנימי בין הדמוקרטים.
המושל הדמוקרטי ג'ון בקהאם היה המועמד הטבעי מטעם מפלגתו, אך התנגדותו החריפה של חלק גדול מהמפלגה לתמיכתו הנוקשה בחוק היובש יצרה סערה.
בראדלי, שהתנגד לאיסור, נתפס כבחירה סבירה יותר עבור הדמוקרטים המתונים.
לאחר חודשים של הצבעות ללא הכרעה, ארבעה מחברי המפלגה הדמוקרטית חצו את הקווים והצביעו בעדו.
כהונתו בסנאט לא התבלטה בחקיקה משמעותית, אך הוא נודע כנואם חד ושנון, וכמגן נחוש על מדינתו.
בראדלי תכנן לפרוש מהסנאט בסיום כהונתו ולא להתמודד מחדש.
באותו יום שבו הודיע רשמית על החלטתו, היה מעורב בתאונת חשמלית בוושינגטון די.
מצבו הידרדר והוא נפטר מפצעיו ב־23 במאי 1914. הוא נקבר בבית העלמין פרנקטון שבפרנקפורט, בירת קנטקי.
ויליאם וולאס איטון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט.
איטון נולד ב-11 באוקטובר 1816 בעיירה טולנד שבקונטיקט.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים ובאמצעות לימוד פרטי.
בשלב מסוים עבר לקולומביה שבקרוליינה הדרומית ועסק במסחר, אך לאחר מכן שב לטולנד, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1837 והחל לעסוק בעריכת דין במקום.
בשנים 1846–1847 כיהן איטון כפקיד בתי המשפט של מחוז טולנד.
איטון שב ונבחר לבית הנבחרים של קונטיקט בשנת 1853, ושוב כיהן כחבר הסנאט המדינתי בשנת 1859. בשנת 1860 ניסה להיבחר ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1875 מונה איטון כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של ויליאם אלפרד בקינגהאם שנפטר.
הוא כיהן תחילה מ־5 בפברואר עד 3 במרץ 1875, ולאחר מכן נבחר לכהונה מלאה והמשיך לכהן מ־4 במרץ 1875 ועד 3 במרץ 1881. בתקופת כהונתו בסנאט שימש יושב ראש ועדת החוץ של הסנאט (הקונגרס ה־46).
איטון היה הסנאטור הדמוקרטי האחרון מקונטיקט עד בחירתו של אוגוסטין לונרגן בשנת 1932.
בנוסף לכך נבחר איטון כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בקונגרס ה־48, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1885, אך נכשל בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1884.
לאחר פרישתו מן הפוליטיקה שב איטון לעסוק בעריכת דין עד לפטירתו בהרטפורד ב־21 בספטמבר 1898, בגיל 81. הוא נטמן בבית העלמין ספרינג גרוב שבהרטפורד, קונטיקט.
ויליאם אירוויין היה רופא, חייל ומדינאי אירי־אמריקאי מפנסילבניה.
בתחילת דרכו עסק ברפואה כרופא אוניות בצי המלכותי הבריטי, אך בהמשך הזדהה עם המהפכה האמריקאית ולחם נגד הבריטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם החרפת המתחים בין המושבות האמריקאיות לממשל הבריטי בשנות ה-70 של המאה ה-18, אימץ אירוויין את הצד המהפכני.
הוא שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי, בעיקר בזירת הלחימה המערבית.
לאחר המלחמה כיהן בקונגרס הקונטיננטלי, ובהמשך מילא תפקיד מרכזי בדיכוי מרד הוויסקי בפנסילבניה.
הוא שירת גם קדנציה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה, והיה פעיל בענייני הציבור של המדינה.
אירוויין נולד ב-3 בנובמבר 1741 למשפחה פרסביטריאנית סקוטית־אירית סמוך לאניסקילן שבמחוז פרמנה, אלסטר, בממלכת אירלנד.
מוצאו ודתו היו בתחילה מכשול להשתלבותו בחברה הקולוניאלית האמריקאית, שנשלטה בידי אנגלים.
הוא סיים לימודים בטריניטי קולג' בדבלין, שם למד רפואה וספרות קלאסית אצל ד"ר ג'ורג' קלגהורן.
לאחר מכן הוסמך לעסוק ברפואה ושירת כרופא אוניות באוניית מלחמה בריטית במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
בשנת 1763 היגר למושבות הבריטיות באמריקה והשתקע בקרלייל שבפרובינציית פנסילבניה.
באותה שנה היה ציר לוועידות מהפכניות מקומיות שנערכו בשנים 1764–1766. בשנת 1772 נישא לאן קלנדר, בתו של קפטן רוברט קלנדר, אזרח בולט בקרלייל, שעל שמו קרא אירוויין לבנו הבכור.
לאירוויין היו שני אחים: אנדרו, קצין בצבא הקונטיננטלי, ומתיו, רופא ומנתח בדיוויזיה של הגנרל צ'ארלס לי (גנרל).
בנו קלנדר נולד בשנת 1774, והפך בשנת 1798 לקפטן בחיל התותחנים והמהנדסים.
בהמשך ניהל את אחוזת אביו בברוקנסטרו כאשר מינויו הפוליטי של אירוויין חייב אותו לעבור לפילדלפיה.
בנו השני, ויליאם, התגייס לצבא בשנת 1808 כקפטן בתותחנים הקלים ולחם במלחמת 1812. בנו הצעיר, ארמסטרונג, שירת אף הוא במלחמת 1812 כקצין קישור כללי של מיליציית פנסילבניה.
לאורך הקריירה הצבאית שלו היה אירוויין כותב מכתבים נלהב, והתכתב בקביעות עם אשתו אן ועם ילדיו.
אירוויין שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות, תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון, עמו התכתב תכופות.
הוא ייצג את פנסילבניה בקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1787–1788, ולאחר המלחמה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1795.
בתחילת המלחמה נבחר לאספה של פנסילבניה, שהעניקה לו דרגת קולונל בינואר 1776 לצורך הקמת רגימנט פנסילבניה השישי.
ב־16 ביוני 1776 נפל בשבי בקנדה, יחד עם קצינים וחיילים רבים, בקרב שלושת הנהרות במסגרת המערכה באגם שמפליין, ושוחרר רק ב־6 במאי 1778. במאי 1779 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל של רגימנט פנסילבניה השני והגיע לפיטסבורג בנובמבר אותה שנה.
ב־25 בספטמבר 1781 קיבל הוראה מהקונגרס לפקד על המחלקה המערבית של הצבא הקונטיננטלי, שמרכזה היה בפורט פיט.
אף שלורד קורנווליס כבר נכנע ביורקטאון, והלחימה במזרח הסתיימה למעשה, העימותים בגבול המערבי נמשכו.
תושבי האזור דרשו לצאת למסע צבאי נגד דטרויט כדי לשים קץ לתמיכה הבריטית בשבטים האינדיאניים.
אירוויין חקר את העניין וכתב לוושינגטון כי רק הבסת האינדיאנים או סילוק הבריטים מדטרויט תוכל להביא שקט לאזור.
אירוויין הציע תוכנית התקפית לכיבוש דטרויט, אך הקונגרס, שסבל ממחסור חמור בכספים, דחה את הצעותיו.
הוא גם גילה כי מצבו של פורט פיט היה ירוד ביותר, ודיווח לוושינגטון על התנאים הקשים ועל מראה החיילים.
הוא המליץ לבנות מצודה חדשה במיקום אסטרטגי יותר, אך המלצתו לא התקבלה.
בשנת 1786 נעשה חבר בקונגרס הקונטיננטלי, ושימש עם ג'ון קין וניקולס גילמן ביישוב החשבונות הכספיים בין הממשל הפדרלי למדינות.
אירוויין נכשל בהתמודדות לסנאט ב־1788 ולבית הנבחרים ב־1791, אך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס השלישי וכיהן מדצמבר 1793 עד מרץ 1795. בשנת 1797 מונה לנציב לטיפול במרד הוויסקי בפנסילבניה, וכאשר נכשל במגעים, מונה למפקד כוחות המיליציה והביא לסיום המרד.
הוא המשיך להיות מעורב בחיים הציבוריים של פנסילבניה, פיקח על חלוקת קרקעות לוותיקי מלחמה, שימש בוועידה החוקתית של המדינה, ונטל חלק בוועדות להסדרת החשבונות בין המדינות לממשל הפדרלי.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 היה מעורב במדידות קרקע ובקביעת גבולות יישובים במערב פנסילבניה.
אירוויין רכש אדמות סמוך לנחל ברוקנסטרו שעל נהר אלגני, וחלקן העניק לבנו קלנדר.
האזור התפתח לימים לעיר וורן, פנסילבניה.
אחוזת המשפחה, שנודעה בשם "Brokenstraw", שימשה מרכז חיי המשפחה והעסקים במשך דורות.
נכדו של אירוויין הרחיב את העסקים והקים מפעלי תעשייה שונים ואף קידוחי נפט.
אירוויין היה צד בתיק חשוב בבית המשפט העליון, Irvine v.
Sims's Lessee, שעסק בתביעות קרקע סותרות.
בית המשפט פסק פה אחד נגדו.
בשנת 1790 נכנס לשותפות עסקית עם ג'ון וצ'ארלס וילקינס מפיטסבורג, בעיקר במסחר בקמח ובוויסקי.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 מילא תפקיד צבאי אחרון בדיכוי מרד נוסף, מרד פרייס, שפרץ בעקבות מס חדש על בתים.
אף שחשש מגילו וממצבו, הצטרף לכוחות והשלים את המשימה.
בשנת 1801 מונה למפקח על מחסני הצבא בפילדלפיה, ובאותה שנה נבחר לנשיא אגודת סינסינטי של פנסילבניה, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
אירוויין נפטר ב־29 ביולי 1804 בפילדלפיה שבפנסילבניה.
תחילה נקבר סמוך לאולם העצמאות, ולאחר מכן הועבר קברו מספר פעמים, עד שנקבר לבסוף בבית הקברות של כנסיית Gloria Dei.
מרבית מכתביו וניירותיו של אירוויין עברו לבניו.
חלק מהתכתובות מצויות בין מסמכי ג'ורג' וושינגטון, ואחרות שמורות באגודה ההיסטורית של פנסילבניה.
התכתובות כוללות דיונים בנושאי חינוך, תחבורה פנימית, השלכות המהפכה הצרפתית ועסקיו הפרטיים.
סר ויליאם אמפסון היה משורר ומבקר בריטי.
אמפסון ידוע בעיקר בגלל הביקורות הספרותיות שלו, ובמיוחד ניתוחיו על השימוש בשפה ביצירות פואטיות.
כמו כן, הוא ידוע גם בשל שירתו.
בעבודתו התאורטית הוא הושפע מהפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, שעסק בעיקר בקושי שמציבה השפה בהבעת מחשבות בבהירות.
לספר זה נודעה השפעה מרכזית על תנועת הביקורת החדשה, אסכולה בתורת הספרות, שכיוונה תשומת לב רבה לטקסטים עצמם.
ביקורתו על מילטון ופוריטניות ב-"Milton's God", הייתה התקפה חריפה ומסודרת על האתוס הנוצרי והפוריטני.
שירתו נחשבת לנבונה ויבשה: הערכתו הרבה למשורר המטאפיזי ג'ון דאן משתקפת במקומות רבים בעבודתו, ומאוזנת בהערכתו למחשבה בודהיסטית, ונטייתו לסאטירה.
ויליאם אסטבורי (; 25 בפברואר 1898 - 4 ביוני 1961) היה פיזיקאי וביולוג מולקולרי אנגלי, אשר ערך מחקר חלוצי בשבירת קרני רנטגן (מדפוסי השבירה של קרני האיקס ניתן להסיק את המבנה של החלבון) במולקולות ביולוגיות.
עבודתו על קראטין סיפקה את היסודות עבור תגלית סליל האלפא של לינוס פאולינג.
הוא גם חקר את מבנה ה-DNA ב-1937 ועשה את הצעד הראשון בהבנת המבנה שלו.
אסטבורי היה הילד הרביעי מתוך 7 אחים, הוא נולד בלונגטון, שהוא מחוז צפוני של סטפורדשייר באנגליה.
אביו, ויליאם אדווין אסטבורי, היה קדר ופרנס את משפחתו בכבוד.
לאסטבורי היה אח צעיר, בשם נורמן עמו חלק את אהבתו למוזיקה.
אסטבורי זכה במלגה לבית הספר התיכון של לונגטון.
שם תחומי העניין שלו עוצבו על ידי המנהל וסגן המנהל, ששניהם היו כימאים.
הוא הצטיין בלימודיו, ועקב כך זכה במדליית זהב מהדוכס של הסטרלנדס, ובמלגה המקומית היחידה אשר שלחה אותו למכללה בקיימברידג'.
אחרי שני סמסטרים בקיימברידג' הופסקו לימודיו בשל שירותו במלחמת העולם הראשונה.
בשל פרופיל רפואי נמוך וניתוח התוספתן הוא הוצב בקורק אשר באירלנד, והצטרף לשירותי הרפואה מלכותיים.
מאוחר יותר הוא חזר לקיימברידג' וסיים את לימודיו.
את שנתו האחרונה הוא סיים עם התמחות בפיזיקה.
אחרי שסיים את לימודיו בקיימברידג' החל אסטבורי לעבוד עם ויליאם הנרי בראג.
בתחילה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ולאחר מכן ב-1923 במעבדת דייווי פאראדיי במכון המלכותי של לונדון.
סטודנטים שלמדו איתו כללו מדענים מוכרים כמו קתלין לונסדייל וג'ון דזמונד ברנל ואחרים.
אסטבורי הראה התלהבות רבה בלימודיו, ופרסם מאמרים בנושא קריסטלוגרפיה קלאסית, והמבנה של חומצה טרטרית.
מחקריו בשבירת קרני איקס עבור חלבונים סיביים
ב-1928 אסטבורי קיבל מלגת מרצה באוניברסיטת לידס שם הוא חקר את תכונותיהם של חומרים סיביים כגון, סיבי קארטין וקולגן במימון תעשיית הטקסטיל (צמר עשוי מקארטין).
החומרים הללו לא יצרו דפוסים חדים של נקודות כמו גבישים, אך הדפוסים הללו הציבו גבולות פיזיקליים עבור כל מבנה שהוצע עד אז.
בתחילת 1930, אסטבורי הראה שהיו שינויים משמעותיים בשבירת קרני ה-X עבור צמר או סיבי שיער לחים כאשר הם מתוחים בצורה משמעותית (100% מתיחה).
המידע הצביע על כך שלסיבים הלא מתוחים היה מבנה מולקולרי סלילי החוזר על עצמו בצורה אופיינית כל 5.1 אנגסטרם (0.51nm).
מולקולות החלבון הלא מתוחות יצרו סליל (HELIX) הוא כינה אותו צורת האלפא.
המתיחה גרמה לסליל להיפתח וליצור מבנה מוארך שאותו הוא כינה צורת הבטא (משטח בטא).
אף על פי שטעה בפרטיהם, המודלים של אסטבורי היו נכונים במהותם וחופפים את היסודות המודרניים של המבנה השניוני, סליל האלפא וגדיל הבטא (המינוחים של אסטבורי נשמרו עד היום), והתפתחו 20 שנה יותר מאוחר על ידי לינוס פאולינג ורוברט קורי ב-1951.
האנס נאורט היה הראשון שהראה כי המודלים של אסטבורי לא היו יכולים להיות נכונים בפרטיהם, משום שהם עירבו התנגשויות בין אטומים.
מאמרו של נאורט והמידע של אסטבורי נתנו השראה לטיילור (H.
Taylor) ב-(1941, 1942) ומוריס הוג'ינס (1943) להציע מודלים עבור קראטין שדמו מאוד לסליל האלפא.
ב-1931 היה אסטבורי הראשון שהציע שקשרי המימן בין הגדילים (קשרי מימן בין קבוצות האמיד על הגדילים) תורמים לעיצוב המבנים החלבוניים.
התובנה הראשונית שלו התקבלה בהתלהבות על ידי כמה חוקרים כולל לינוס פאולינג.
אסטבורי המשיך בכיוון גילוי המבנה של חלבונים באמצעות שבירה של קרני X, חלבונים כמו מיוזין, אפידרמין ופיברין.
הוא הצליח להסיק מדפוסי השבירה של קרני ה-X שהמולקולות של חומרים אלה מסולסלות ומקופלות.
ב-1937 טורבג'ון קספרסון משוודיה שלח לו דגימה מוכנה של DNA מבלוטת התימוס של עגל.
העובדה ש-DNA יצר דפוס שבירה הצביעה על כך שגם לו מבנה מסודר.
אסטבורי דיווח שהמבנה של ה-DNA חוזר על עצמו כל 2.7nm ושהבסיסים שטוחים "ונערמים" אחד מעל השני במרחק של 0.34nm אחד מהשני.
בסימפוזיון שנערך ב-1938 בקולד ספרינג הארבור, הצביע אסטבורי על כך שהמרווח של 0.34nm זהה גם בין חומצות האמינו בשרשראות פוליפפטידיות.
(הערך המקובל היום עבור המרחקים בין הבסיסים בצורה B של ה-DNA הוא 0.332nm).
ב-1946 אסטבורי הציג מאמר בסימפוזיון בקיימברידג'.
הוא ציין שהמרווחים בין חומצות אמינו והמרווחים בין הנוקלאוטידים (שהם בסיסים, אבני הבניין של ה-DNA וה-RNA) "לא היו טעות אריתמטית".
אסטבורי לא היה יכול להציע את המבנה הנכון של ה-DNA מהמידע הבסיסי שהיה בידיו.
אולם, ב-1952 לינוס פאולינג השתמש במידע הלא מספק של אסטבורי כדי להציע את המבנה של ה-DNA אשר בסוף גם לא היה מדויק.
אף על פי כן, התובנות של אסטבורי הובילו ישירות לעבודתם של מוריס וילקינס ורוזלינד פרנקלין, ומשם למבנה והצורה של ה-DNA אשר הוצעו על ידי פרנסיס קריק וג'יימס די ווטסון ב-1953. לקראת סוף חייו זכה בפרסים ותוארי כבוד.
ויליאם אלרי היה מנציגי רוד איילנד בחתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
אלרי נולד בניופורט שברוד איילנד.
לאורך השנים הוא עבד כסוחר, כפקיד מכס וכרשם בבית הנבחרים של רוד איילנד.
בשנת 1770 הוא החל לעבוד בעריכת דין.
פעילותו הציבורית החלה במסגרת "בני החירות" ובשנת 1776 הוא מונה כמחליפו של סמואל וורד בקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
מאוחר יותר מונה אלרי לשופט בבית המשפט העליון של רוד איילנד והחל בשנת 1785 הוא היה בין תומכי התנועה לביטול העבדות.
לאחר מכן הוא שב לעבוד כפקיד מכס בנמל ניופורט והיה הראשון לשאת בתפקיד זה, בו עסק עד מותו.
נכדו, ויליאם אלרי צ'נינג, היה המטיף האוניטריאני הבולט ביותר בארצות הברית בראשית המאה התשע-עשרה.
ויליאם אנדרס היה טייס חיל האוויר האמריקני, אסטרונאוט ומנהל בכיר בנאס"א.
היה אסטרונאוט במשימת אפולו 8 ויחד עם שני עמיתיו למשימה היו הראשונים שעזבו את מסלול כדור הארץ והקיפו את הירח.
בשנת 1955 קיבל תואר בוגר במדעים בהנדסת חשמל מהאקדמיה של הצי האמריקאי.
היה טייס גיבוי של ג'מיני 11 ואפולו 11.
ב-1968, ביחד עם פרנק בורמן וג'יימס לוול, היה אחד מאנשי הצוות של משימת אפולו 8, טיסת החלל המאוישת הראשונה שעזבה את כדור הארץ והקיפה את הירח.
במהלך הטיסה צילם אנדרס את זריחת הארץ, ובו נראה כדור הארץ עולה מעל לאופק הירח, שהפך לאחד הצילומים הידועים ביותר שצולמו בחלל.
בין שנת 1969 לשנת 1973 שימש כמזכיר ביצועי של מועצת החלל והאווירונאוטיקה הלאומית, שהייתה אחראית בפני הנשיא, סגנו וחברי הקבינט על פיתוח מדיניות מחקר, פיתוח, פעילויות ותכנון של מערכות חלל ואווירונאוטיקה.
בשנת 1973 מונה לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, מועצה בת חמישה חברים, שם היה נציב אחראי על כל פעולות המחקר והפיתוח של מערכות כוח גרעיניות ולא גרעיניות.
הוא גם מונה למנכ"ל תוכנית חילופי הטכנולוגיה המשותפת לארצות הברית וברית המועצות להיתוך וביקוע גרעיניים.
בעקבות ארגון מחדש של פעילויות הפיקוח והפיתוח הגרעיניים בארצות הברית, מונה בינואר 1975 על ידי הנשיא פורד ליו"ר הראשון של הוועדה לפיקוח גרעיני, האחראית לבטיחות גרעינית ותאימות לשמירה על הסביבה.
בתום כהונתו, מונה לשגריר ארצות הברית בנורווגיה, תפקיד אותו החזיק עד 1977.
אנדרס עזב את השירות הציבורי לאחר 26 שנות שירות, ובספטמבר 1977 מונה לסגן נשיא ומנהל כללי של חטיבת המוצרים הגרעיניים של חברת ג'נרל אלקטריק.
בשנת 1979 השלים את התוכנית המתקדמת למינהל באוניברסיטת הרוורד.
בינואר 1980 מונה למנהל כללי של חטיבת ציוד המטוסים בג'נרל אלקטריק, שם היה אחראי על מספר מפעלים שייצרו ציוד צבאי בתחום התעופה.
ב-1984 עזב את ג'נרל אלקטריק ומונה לסגן נשיא לענייני אירוספייס בחברת טקסטרון.
בשנת 1986 מונה לסגן נשיא בכיר לפעולות בחברה.
הוא היה גם יועץ למשרד למדיניות מדע וטכנולוגיה והיה חבר של מועצת המדע להגנה והמועצה המייעצת של נאס"א.
הוא פרש מחיל האוויר האמריקאי בדרגת מייג'ור גנרל.
בשנת 1990 מונה לסגן נשיא ג'נרל דיינמיקס, וב-1990 מונה ליו"ר ומנכ"ל החברה.
ב-1993 פרש מהחברה כשכיר, אך נשאר יו"ר מועצת המנהלים עד מאי 1994, אז פרש סופית מן החברה.
ויליאם אנדרס נהרג בהתרסקות מטוס בעת שהטיס מטוס ביצ'קראפט T-34 מנטור במפרץ פיוג'יט ליד איי סן חואן שבמדינת וושינגטון.
ויליאם בּארלוֹ גאולוג אנגלי חובב, שהתמחה בקריסטלוגרפיה.
בארלו נולד באיזלינגטון (Islington), שכונה ברובע איזלינגטון שבלונדון.
אביו התעשר מעסקי קבלנות בניין וביצוע מדידות עבור ענף הבניין, ואפשר לוויליאם חינוך פרטי.
לאחר שאביו מת ב-1875 ירשו ויליאם ואחיו את הונו, דבר שאפשר לו לעסוק בתחום שעניין אותו, קריסטלוגרפיה, מבלי שהצטרך לעבוד על מנת להתפרנס.
המאמר הראשון שלו "טבע סביר לסימטריה הפנימית של גבישים" ("Probable Nature of the Internal Symmetry of Crystals") התפרסם ב-1883 והתבסס על הידע שצבר על מבנה תרכובות פשוטות הבנויות משני אטומים הקרויות הלידים אלקליים (תרכובת של מתכת אלקלית והלוגן) כדוגמת NaCl וCsCl.
ובו הגיע למסקנה כי יש חמישה סידורים אפשריים שהם הסימטריים ביותר: קובייתי ממורכז גוף, קובייתי פשוט, קובייתי ממורכז פאה, משושה ממורכז גוף ומשושה כפול.
הפיזיקאי הגרמני לאונרד זונקה שעסק באותו תחום ביקר אותו, ובצדק, לגבי קבוצה אחרונה זו.
במאמר זה זיהה בארלו את האפשרות שהמבנה הקובייתי ממורכז גוף והמבנה הקובייתי הפשוט מאפשרים אריזה של שני סוגי כדורים (המקבילים לאטומים השונים) ולכן מתאימים להיות המבנה של הלידים אלקליים, וב-1897 הציג תאוריה זו בפני החברה המלכותית של דבלין.
ויליאם ג'קסון פופ (William Jackson Pope 1939-1870), ששיתף פעולה עם בארלו במחקר הקשרים הכימיים, הציע מבנה זה לויליאם לורנס בראג שאישר אותו ב-1913 בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, המבנה הראשון שנבחן באמצעות טכנולוגיה זו.
ב-1867 העלה לאונרד זונקה את רעיון החבורות הסימטריות המרחביות, וב-1879 יצא לאור בלייפציג ספרו "Entwicklung der Theorie einer Kristallstruktur" (התפתחותה של תאוריית מבנה הגביש), ובו פירט את 65 החבורות הסימטריות המרחביות שגילה.
מדענים שונים שקראו את ספרו, ובהם בארלו, הגיעו למסקנה כי הרשימה של זונקה היא חלקית משום שלא לקח בחשבון אלמנטים של סימטריה.
בארלו בחן את הצורות של הגבישים השונים והגיע למסקנה שיש 230 צורות של סידורים סימטריים של הגביש (כלומר חבורות סימטריות מרחביות).
לרוע מזלו התפרסמו תוצאות מחקריו ב-1894, שלוש שנים אחרי שכבר התפרסמו באופן בלתי תלוי קודם לכן על יד שני מדענים אחרים, יבגראף פיודורוב הרוסי וארתור מוריץ שנפליס הגרמני, אם כי גישתו הציגה חדשנות מה.
ב-1897 יצא לאור ספרו על מבנה הגביש ובו כלל את עבודותיו על חבורות סימטריה מרחביות.
במשך חמש עשרה השנים הבאות הוא עבד בשיתוף פעולה עם הכימאי ויליאם ג'קסון פופ.
בסדרת מאמרים שפרסמו בכתב העת של החברה לכימיה (Journal of the Chemical Society) בין 1906 ל-1910 הם קבעו את החוק המכונה "כלל בארלו" (Barlow's Rule), על פיו נפח האטומים במולקולה מסוימת נמצא ביחס ישר לערכיות של האטומים, כאשר נעשה שימוש בערכים הנמוכים של הערכיות.
התוצאות הראשונות של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן הראו כי הכלל שגוי, ונפח האטומים קשור לגודל המטען השלילי.
בארלו שירת כנשיא החברה המינרלוגית האנגלית מ-1915 עד 1918.
בארלו מת בסטנמור, כיום ברובע הארו שבלונדון.
בארלו היה עמית בחברה מלכותית מ-1908.
"דורסה בארלו" (Dorsa Barlow), רכס-קמט (wrinkle-ridge) על הירח קרוי על שמו.
ויליאם ארצ'יבלד ספונר היה מורה, מרצה וכומר בריטי.
הוא כיהן כראש פקולטה באוניברסיטת אוקספורד.
ספונר מפורסם בטעות כאיש האחראי להתפשטות תופעת השימוש בביטוי משוכל, תופעה הקרויה ספונריזם, על שמו.
ספונר למד בצעירותו בבית הספר אוסווסטרי.
בהמשך למד במכללת אוקספורד לתואר ראשון והוא נשאר באוניברסיטת אוקספורד ליותר משישים שנה, במהלכם שימש כחבר (1867), מרצה (1868), מורה (1869) ראש הפקולטה (1876–1889) וכמפקח על לימודי היסטוריה עתיקה, תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה.
ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי מתאר את ספונר כ"איש דמוי-עכבר אך אמיץ כאריה".
בירחון "Beaderws Digest" הוא מתואר כ"לבקן נמוך קומה בעל פנים ורודות, קצר-רואי, בעל ראש גדול יחסית לגופו הקטן, ואופיו ידידותי ומסביר פנים".
בנוסף להיותו איש אקדמיה, ספונר היה גם כומר מוסמך מטעם הכנסייה האנגליקנית.
ביטוי משוכל הוא שיבוש מכוון או לא מכוון באיות והגיית מילים, צירופים או משפטים.
באנגלית מכונה תופעה זו ספונריזם (Spoonerism), על שמו של ספונר, ששמו יצא לפניו כנוטה לשימוש רב בביטויים משוכלים.
ספונר, שהיה איש מוערך בסביבתו, עורר גיחוך כשהשתמש לעיתים בשיבושי לשון.
אך ביטויים רבים שנקשרו לשמו אינם שיבושים שהוא המציא, וודאי שייחוס התפשטות התופעה לספונר שגוי.
כשסטודנטים ביקשו שירצה על נושא מסוים היה נוהג לעיתים להגיב "אתם לא רוצים הרצאה אלא לשמוע שוב שיבושי לשון שלי".
מכל מקום, הפרסום שלפיו ספונר הוא האחראי על התפשטות התופעה אינו נכון, וספונר עצמו התנער מכך.
מייג'ר ג'נרל ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר היה קצין בכיר בצבא הודו הבריטית בתקופת מלחמת העולם השנייה, ומפקד דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10 בתקופת המלחמה האנגלו-עיראקית.
פרייזר נולד ב-1886, התחנך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט וב-1905 התגייס לצבא הודו הבריטית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערב.
לאחר המלחמה נשאר בשירות קבע, ובין השנים 1919–1921 היה למפקד "רובאי דרום פרס" (South Persia Rifles), יחידה צבאית שהוקמה בדרום איראן בתקופת המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה.
במקביל שימש בתפקידי מטה שונים.
בין 1922 ל-1924 שימש פרייזר כנספח צבאי בקאבול.
בין 1930 ל-1932 היה מזכירו הצבאי של מושל בנגאל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשא פרייזר דרגת מייג'ר ג'נרל, וקיבל פיקוד על כוחות של צבא הודו הבריטית שהיו אמורים להישלח למלאיה מקראצ'י.
עם פרוץ מרד רשיד עאלי אל-כילאני, החליט מפקד צבא הודו הבריטית, הגנרל קלוד אוקינלק, להעביר כוחות אלו לעיראק, לשם הגנה על בצרה.
בתחילה מנה הכוח סדר גודל של חטיבה מתוגברת, דהיינו חטיבת רגלים, גדוד ארטילריה, וחילות עזר, אך במהלך מבצע הנחיתה בבצרה, שכונה "מבצע סבין" (Sabine) תוגבר הכוח לסדר גודל של דיוויזיה והתגבש לעוצבה שנקראה דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10. כוח זה, כשצורף לכוחות נוספים, נקרא במהלך המלחמה כוח עיראק.
ב-18 באפריל נחת פרייזר בבצרה בראש כוחותיו, וקיבל את הפיקוד על כל כוחות הקרקע בעיראק.
ב-8 במאי, כאשר סדר הגודל של הכוחות גדל, עקב צורכי הלחימה והזרמת כוחות נוספים, החליף את פרייזר בתור מפקד "כוח עיראק", לייטננט ג'נרל אדוארד קינאן.
ב-16 במאי חלה פרייזר, והוחלף בתפקיד מפקד הדיוויזיה ה-10 על ידי הגנרל ויליאם סלים.
בין 1941 ל-1945 שימש כנספח צבאי בטהראן, ולאחר מכן פרש.
פרייזר עוטר בעיטורים רבים, ובהם מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית, אות השירות המצוין, המסדר הוויקטוריאני המלכותי ו"הצלב הצבאי".
ב-1948 עוטר בעיטור הצלב הצבאי הבלגי על ידי ממשלת בלגיה.
ויליאם בֶּבֵּל היה מוזיקאי אנגלי, מלחין ומעבד פורה של מוזיקה קולית לצ'מבלו.
את חינוכו המוזיקלי קיבל מאביו, צ'ארלס בבל, נגן בסון בתזמורת דרורי ליין, מיוהאן כריסטוף פפוש וייתכן גם מהנדל.
היה כנר בתזמורת הפרטית של ג'ורג' ה-I וכצ'מבליסט מ-1711, בחברת ויליאם קורבט, ג'יימס פייסיביל ומאוחר יותר מת'יו דובורג.
עמד בקשרים עם תיאטרון לינקולן ין.
בנובמבר 1718 קיבל את משרת נגן עוגב ב"כנסיית כל הקדושים" שברחוב ברד (All Hallows, Bread Street).
כתב מספר עיבודים למקלדת של אריות אהובות בזמנו.
אלה יצאו לאור בצרפת, הולנד וגרמניה כמו גם באנגליה, והיו נדבך המוניטין המוזיקלי שיצא לו.
סגננו הושפע עמוקות מזה של הנדל בשל היכרותו הקרובה עם עבודתו, עם שיטותיו ואיתו.
מאתזון, בן זמנו של בבל, חשב כי זה עלה על הנדל בנגינה בעוגב, לעומתו היסטוריון המוזיקה, ברני, ביקר את נוהגו לבצע עיבודים בטענה, כי בבל:
למעט הביקורת של ברני, היסטוריון המוזיקה וחברו, ג'ון הוקינס, ציין, "בבל עשה חיל...
כשעיבד את האריות לספר תרגילי נגינה, שבודדים מלבדו יוכלו לבצע כראוי, ומזה זמן רב הם מהוללים בצדק'.
בין העתקי בבל לאריות, 'Vo' far guerra', מרינאלדו, שהנדל ייעד כקטע ראווה לנגינתו בצ'מבלו ומצטיין בווירטואוזיות.
ההעתק של בבל נעשה מן הזיכרון, לאחר ששמע את הנדל מאלתר אותו במהלך ביצוע היצירה.
ב-1894 הוציא לאור המו"ל פרידריך קריזנדר את עיבוד רינאלדו של בבל לכלי מקלדת בכרך ה-48 של "חברת הנדל הגרמנית" (ההוצאה כללה 105 כרכים).
בנוסף הלחין בבל סונאטות לכינור או אבוב וקונטינואו, קונצ'רטי ומגוון יצירות אחרות.
הפרקים האיטיים שהלחין מאירים מסורות ביצוע, קישוט ואלתור במאה ה-18, ומהווים דוגמה חשובה עבור מוזיקולוגים ומבצעים באסכולת הביצוע ההיסטורי.
מותו המוקדם יוחס לאופיו הדקדנטי, בדומה לתיאורים של הנדל, ידידו.
הוא נקבר בכנסיית "כל הקדושים" בקננברי, איזלינגטון.
ויליאם אלפרד "וילי" פאולר היה אסטרופיזיקאי אמריקאי שהתעסק בתהליכים גרעיניים בכוכבים.
הוא היה מפורסם בעיקר בשל זכייתו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1983 וגם בשל פרסום מאמר ביקורת בשנת 1957 בנושא "נוקליאוסינתזה כוכבית" ביחד עם פרד הויל, ג'פרי ברבידג ומרגרט ברבידג'.
פאולר ועמיתיו בקלטק נחשבים למייסדי התחום של אסטרופיזיקה גרעינית.
פאולר נולד בפיטסבורג שבפנסילבניה לג'ון מקלאוד וג'ני סאמרס ווטסן פאולר.
לפאולר יש שני אחים צעירים ארתור ווטסון פאולר ונלדה פאולר ווד.
הוא גדל בלימה שבאוהיו בשל עבודתו של אביו, אך הוא ומשפחתו חזרו כל קיץ לפיטסבורג.
פאולר למד בבית ספר הוראס מאן ובתיכון לימה המרכזי באוהיו.
הוא היה נשיא השכבה הבוגרת בשנת 1929. מוריו עודדו אותו להתעניין בהנדסה ובמדע.
בנוסף לתחום המדע והטכנולוגיה, הוא למד בתיכון גם ארבע שנים לטינית.
בסיום הלימודים בתיכון בשנת 1933, פאולר למד באוניברסיטת אוהיו, שם היה חבר באחוות "טאו קאפה אפסילון", הנדסת קרמיקה בגלל שזכה בפרס על מאמר שכתב בנושא ייצור צמנט פורטלנד.
כל הסטודנטים להנדסת קרמיקה למדו בנוסף גם מתמטיקה ופיזיקה.
הוא הוקסם מפיזיקה ונרשם בשנתו השנייה ללמוד הנדסה פיזיקלית.
מרציו באוניברסיטת אוהיו הגדילו את העניין שלו בפיזיקה ניסויית, וויליארד בנט התיר לו לעשות את התזה שלו לתואר ראשון ב"מיקוד של אלומות אלקטרונים" במעבדה שלו.
בסיום לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת אוהיו, הוא המשיך ללימודי דוקטורט בפיזיקה גרעינית בקלטק אצל צ'ארלס לאוריטסן.
הוא היה ההשפעה הגדולה הראשונה בחייו של פאולר.
הוא פיקח על עבודת הדוקטורט שלו, שהייתה בנושא "רדיואקטיביות של יסודות נמוכי מספר אטומי".
לאוריטסן לימד את פאולר דברים רבים, אך יותר מכל הוא לימד אותו כיצד ליהנות מפיזיקה.
בשנת 1939 מונה פאולר לפרופסור ובשנת 1946 הפך לפרופסור מן המניין במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד על פרויקט מנהטן ותרם למאמץ האמריקאי בפיתוח נשק גרעיני.
פרד הויל היה ההשפעה הגדולה השנייה בחייו של פאולר.
הוא לימד אותו מהי נוקליאוסינתזה בכוכבים (תגובות היתוך בכוכבים).
בשנת 1957 הגיעו לשיאם מאמציהם המשותפים של פאולר, הויל, ג'פרי ומרגרט ברבידג' בפרסום מאמר מפתחלהתמודדות עם הבעיה של יצירת היסודות בכוכבים בשם "סינתזה של יסודות בכוכבים", שבו פאולר הראה כי כל היסודות מפחמן ועד אורניום יכולים להיות מיוצרים על ידי תהליכים גרעיניים בכוכבים שמתחילים במימן ובהליום.
מאמר זה שפך אור על תאוריית המפץ הגדול.
על פי התאוריה של פאולר, אחרי המפץ הגדול, יסודות קלים התחברו יחד ויצרו יסודות כבדים יותר.
תאוריה זו, הקרויה נוקליאוסינתזה כוכבית, הסבירה את היווצרותם של כל היסודות הכימיים ביקום.
מאוחר יותר מחקר אישר את תאוריה זו.
אחרי שנת 1964 התעסק פאולר גם בבעיות תאורטיות הקשורות לסופרנובות, קריסה כבידתית, היווצרות יסודות קלים ונייטרונים, ובשנת 1983 זכה פאולר בפרס נובל לפיזיקה על עבודתו בתחום נוקליאוסינתזה בכוכבים.
לאחר מכן חקר פאולר על פליטת קרינת רדיו של קוואזרים ותפקוד של חלקיקים תת-אטומיים, כגון נייטרונים.
על כך קיבל את מלגת קרל ג'נסקי בשנת 1988.
בשנת 1940 התחתן פאולר ונולדו לו שתי בנות.
בשנת 1988 נפטרה אשתו הראשונה של פאולר ובשנת 1989 הוא התחתן בשנית.
ב-14 במרץ בשנת 1995 נפטר פאולר בפסדינה שבקליפורניה בגיל 83 עקב אי-ספיקת כליות.
הוא היה חובב של רכבות קיטור והחזיק באוסף של דגמי רכבות קיטור בגדלים שונים.
על שמו נקרא כוכב הלכת הננסי Williefowler#12137.
1954 – פאולר זכה במלגת גוגנהיים שמוענקת על ידי הקרן לזיכרון לג'ון סימון גוגנהיים בקטגוריית מדעי הטבע.
המלגה מוענקת לאישים אשר "הוכיחו יכולות אקדמאיות יוצאות דופן או יצירתיות יוצאת דופן בתחומי האמנות".
1963 – פאולר זכה ב"מלגת הנרי נוריס ראסל" (Henry Norris Russell Lectureship) על ידי האגודה האמריקאית לאסטרונומיה.
1965 – פאולר זכה ב"מדליית ברנרד על שירות ראוי לשבח למדע" שניתנת כל חמש שנים על ידי ההמלצות של האקדמיה הלאומית למדעים.
1969 – פאולר זכה פרס מפעל אפולו שניתן על ידי נאס"א לאנשים ולצוותים שסייעו לאפולו 11 לנחות על פני השטח של הירח.
1970 – פאולר זכה בפרס טום בונר לפיזיקה גרעינית על כך שהוביל מחקר בנושא תהליכים גרעיניים והגדיל את ההבנה שלנו את מקור היסודות ואבולוציית הכוכבים.
1973 – פאולר זכה בפרס וֶטלֶסֶן (Vetlesen Prize) שמוענק על ידי אוניברסיטת קולומביה על הישגים מדעיים שמספקים הבנה ברורה יותר של כדור הארץ, ההיסטוריה שלו או יחסיו עם היקום.
1974 – פאולר קיבל את פרס "המדליה הלאומית למדעים" שמוענקת על ידי הקרן הלאומית למדע (ארצות הברית) ליחידים בתחומי המדע וההנדסה.
1978 – פאולר קיבל את "מדליית אדינגטון" על שם האסטרונום הבריטי ארתור אדינגטון המוענקת על ידי האגודה האסטרונומית המלכותית של בריטניה על חקירה איכותית של אסטרופיזיקה תאורטית.
1979 – פאולר זכה במדליית הזהב על שם קתרין וולף ברוס על ידי האגודה האסטרונומית הפסיפית בעבור מפעל חיים והישגים יוצאי דופן בתחום האסטרונומיה.
1983 – פאולר זכה ביחד עם סוּבּרהמַניאן צַ'נדראסֶקאר בפרס נובל לפיזיקה על מחקריו הניסויים והתאורטיים של התגובות הגרעיניות הנוגעות ליצירת היסודות הכימיים שיש ביקום.
הפרס חולק באופן שווה בינו לבין צַ'נדראסֶקאר.
1988 – פאולר זכה ב"מלגת קרל ג'נסקי" שניתן כדי להכיר בתרומה יוצאת דופן לתחום אסטרונומיית הרדיו.
פאולר זכה בפרס זה על מחקריו בתחום הגיל של היקום הנראה לעין.
1989 – פאולר קיבל את אות לגיון הכבוד מידי הנשיא הצרפתי פרנסואה מיטראן.
ויליאם אש הוא שחקן בריטי.
בקולנוע השתתף בסרטים "Mad About Mambo" משנת 2000, ו-"Hush" מ-2008.
אש נולד בצ'דרטון קרוב לעיר אולדהאם.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בסדרה "Making Out" בשנים 1989 עד 1991. אחר כך שיחק בתפקיד קבוע בסדרה "מקום בו נמצא הלב" של רשת ITV.
בהמשך הופיע בסרט "Mad About Mambo", בסדרה "לדפוק שעון", בסדרה לילדים "Children's Ward", בסדרה "Lilies", בדרמה "Born to Run", בסדרה "Burn It", בסרט הטלוויזיה "כל אנשי המלך", בעיבוד מודרני למחזה השייקספירי "חלום ליל קיץ", בפרק בסדרה "דוקטור הו", במיני-סדרה "Conviction", בסרט האימה "Hush", בסדרה "דרך ווטרלו" ובסדרה "לגדול בלי בושה".
ב-2006 גילם אש את הכדורגלן אלברט סקנלון ממנצ'סטר יונייטד בסדרה "Surviving Disasters" שעסקה באסון האווירי במינכן משנת 1958 שממנו היה סקנלון אחד הניצולים.
בתיאטרון שיחק אש ב-2001 בהפקה של המחזה "Presence" בתיאטרון רויאל קורט, ובמחזה "How to Disappear Completely and Never Be Found" בתיאטראות שפילד.
עוד הופיע במחזה "על עכברים ואנשים" בתיאטרון רויאל ליסאום באדינבורו.
בדצמבר 2011 הופיע אש בתפקיד ראשי בדרמה הקומית של ה-BBC "לפלנד" בתפקיד ריי.
הוא המשיך לגלם את התפקיד בסדרה "להיות איילין" שהיא המשך לסרט "לפלנד".
ב-2013 כיכב בסדרת הדרמה-קומית "Great Night Out" בתפקיד בגסי.
ב-2015 הופיע בדמות פרנק מלור בפרק בסדרת הפשע "Death in Paradise" של ה-BBC.
בפברואר 2016 הופיע בסדרת הדרמה "Moving On".
עוד ב-2016 שיחק בסדרה "פרנואיד" של ITV / נטפליקס.
עוד הופיע אש בדמות BB בעונה השנייה של הסדרה "המנהרה".
ב-2017 גילם אש את לייטון תומאס בסדרת הדרמה על רוצח סדרתי "לוך נס".
ויליאם אלכסנדר אלקוט היה רופא, רפורמטור חברתי, פילנתרופ, מחנך, וסופר טבעוני אמריקאי, מייסד ונשיאה הראשון של האגודה הצמחונית האמריקאית.
אלקוט נולד בקונטיקט, ארצות הברית.
עד גיל 25 עבד כחקלאי בחווה בימי הקיץ ובהוראה בימי החורף, וזאת כדי לממן את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל.
בשנת 1822, החל לעסוק ברפואה.
בשנת 1833, עבר לבוסטון והחל להתרועע עם המחנך ויליאם וודברידג' .
בימי הקיץ נהג לעסוק בכתיבה, ובימי החורץ נשא הרצאות ברחבי המדינה.
הוא ערך את כתב העת השבועי הראשון בארצות הברית לילדים 'Juvenile Rambles', ופעל לביצוע רפורמות במערכת החינוך הציבורית באמריקה.
במסגרת פועלו, ביקר ב-20,000 בתי ספר (ברבים בהם נשא הרצאות בנושא רפורמה בחינוך), והוציא לאור למעלה ממאה ספרים וחוברות בנושא חינוך, מוסר, צמחונות, בריאות וחינוך גופני.
בשנות השלושים של המאה ה-19, הוא התפרסם בזכות מספר ספרי הדרכה שהוציא לאור בנושא אורח חיים בריא ומאושר בבית, ונודע במיוחד על כתיבת ספרו The Vegetable Diet As Sanctioned by Medical Men and By Experience in All Ages (בעברית: "תזונה מהצומח כפי שאושרה על ידי אנשי המדע והניסיון בכל הגילים").