tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחינת המהלכים הטקטיים של הצבא הסלאוקי מגלה שהייתה לו יכולת מוכחת לפעול בשטח משובש.
במסע המלחמה נגד החסימה התלמיית במצר פורפיריון שבחוף לבנון הופעלו יחידות כאלה בשטח משובש מאוד ובתיאום טוב בין הכוחות.
לא רק הכוחות הקלים והמוסבים, אלא גם הצבא בכללותו, כולל כוחות הפלנקס וכלי מצור, אף שלא הותאמו ללוחמה בהרים היו מסוגלים לנוע בשטח זה.
המעבר כלל תמרונים מסובכים של כוחות קלים והתאמתם למצב הקשה בשטח.
כמו כן, אפשר היה במידת הצורך לפרוס את הפלנקס בחזית צרה שאמנם לא מימשה את מלוא כוחו, אך בכל זאת נתנה מענה חלקי לבעיות שהציבה הטופוגרפיה.
אם השתמשו במערך זה, הוסיפו לפעמים לפלנקס יחידות קלות רבות כדי להגדיל את כושרו.
בעת הטלת מצור עמדו לרשות הצבא הסלאוקי מכונות משוכללות שמקורן בתקופה הקלאסית ביוון.
המכונות הרגילות היו הקטפולטה שנועדה להטלת אבנים גדולות במסלול בליסטי והבליסטרה שירתה חצים כבדים וכידונים בכינון ישיר.
לצד המכונות האלה הפעילו הסלאוקים אילי ניגוח ומגדלי מצור.
מכונות אלה, אף שהיה ביכולתן לזרוע הרס גם בשדה הקרב לא נלקחו, בדרך כלל, לקרבות בגללן מחירן הגבוה והניידות הנמוכה שלהם.
מכונות כאלה שולבו באופן קבוע רק בשלב מאוחר יותר בצבא הרומי.
קרבות עיקריים של הצבא הסלאוקי
קרב איפסוס (301 לפנה"ס, מלחמת דיאדוכים, ניצחון)
קרב רפיח (217 לפנה"ס, נגד התלמיים, הפסד)
קרב בניאס (200 לפנה"ס, נגד התלמיים, ניצחון)
קרב מגנסיה (190 לפנה"ס, נגד הרומים, הפסד)
קרב מעלה לבונה (166 לפנה"ס, נגד צבא יהודה, הפסד)
קרב בית חורון (166 לפנה"ס, נגד צבא יהודה, הפסד)
קרב אמאוס (165 לפנה"ס, נגד צבא יהודה, הפסד)
קרב בית זכריה (162 לפנה"ס, נגד צבא יהודה, ניצחון)
קרב חדשה (161 לפנה"ס, נגד צבא יהודה, הפסד)
קרב אלעשה (160 לפנה"ס, נגד צבא יהודה, ניצחון)
הצבא הפרתי לא היה צבא קבוע אלא מעין צבא פיאודלי.
כאשר קרא השאהנשאה (מלך המלכים) לגיוס כללי הגיעו האצילים הפרתים, האזאט (Azat), עם הלוחמים הכפופים אליהם.
הצבא הפרתי החזיק ביחידות לוחמים רגליים אך בעיקרו היה צבא פרשים.
הפרשים הפרתים נחלקו לשני סוגים עיקריים הפרש הכבד והפרש הקל.
כהכללה ניתן לומר כי את יחידות הפרשים הכבדים הרכיבו בני האליטה האריסטוקרטית הפרתית, שיכלו לממן את השריון היקר להם ולבני לווייתם, ואילו את יחידות הפרשים הקלות הרכיבו האצולה הנמוכה ובני לווייתם ונוודים לוחמים מהשבטים האיראניים שבערבה האסייתית.
הפרש הכבד הפרתי, קיבל את השם היווני קטפראקטוס (kataphraktos), שמשמעו מכוסה לחלוטין.
ביטוי זה מתייחס להיות הפרש מכוסה כולו בשריון.
הפרש לבש חולצת שריון קצרת שרוולים עד מעל לברכיו, רגליו היו בתוך מכנסי שריון וידיו בתוך שרוולי שריון ועל ראשו חבש קסדת מתכת.
הסוס של הקטפרקט היה מכוסה בשמיכת שריון שהגנה על ראשו, כל גופו ועל החלק העליון של רגליו.
הנשק העיקרי של הקטפרקט היה הרומח הארוך שלו (Kontos), שאורכו היה ככל הנראה כארבעה מטרים.
בתור נשק משני נהגו הקטפרקטים לשאת חרב, אלה או פגיון.
הפרש הקל הפרתי היה קשת רכוב.
הקשת הרכוב היה לרוב ללא שריון או עם שריון קל ונשקו העיקרי היה הקשת.
הקשת הפרתית הייתה קשת מורכבת מעוקלת לאחור (Recurve composite bow), שהחזיקה משקל מתיחה (Draw weight) גבוה הרבה יותר משל הקשת הרומית, היינו טווח החצים ויכולת החדירה שלהם היו גדולים יותר (קשת זו הייתה גדולה מהקשת המונגולית אולם ככל הנראה משקל המתיחה שלה היה קטן יותר).
הטקטיקה של הקטפרקטים התבססה בראש ובראשונה על הסתערות הלם חזיתית, קרי חתירה לקרב מגע מול השורות הראשונות של האויב ודחיקתן לאחור.
עם זאת, כפי שנראה בקרב חרן, במידה והקטפרקטים ראו מבנה מאורגן ועמוק של רגלים הם העדיפו לסגת ולתקוף מהאגף או מהעורף או לחלופין לחכות לשברים במבנה ואז לתקוף אותו חזיתית.
בחרן שימשו הקטפרקטים מספר פעמים כמעין פטיש הדוחק את הרגלים למקומות צרים.
הטקטיקה של הקשתים הרכובים התבססה על הטרדה של האויב בירי חיצים תוך הימנעות מקרב.
במידה והאויב הסתער לעברם נקטו הפרתים בנסיגה תוך כדי ירי לאחור, הירייה הפרתית המפורסמת (Parthian Shot).
כהכללה ניתן לומר שהפרשים הקלים הטרידו את האויב עד שניבעו פרצות במבנהו לתוכן הסתערו הקטפרקטים.
נוסף על כך השתמשו הפרתים בנסיגה טקטית, שמטרתה משיכת האויב מעמדתו ואז ניצול הניידות הגבוהה שלהם כדי לכתרו ולהשמידו.
הסוס הפרתי לא היה אחד משני הסוסים האופייניים לערבה האירואסייתית (הפוני המונגולי או האקחל טקה הטורקמני).
הפרתים רכבו על סוסים גדולים מאוד (ביחס לאותה תקופה), שכונו סוסים ניסאים מאחר שגודלו במישור ניסאיה במדי (מצפון מזרח לאשגבד עיר הבירה של טורקמניסטן).
סוסים אלו היו מפורסמים בעולם העתיק בשל גודלם ויופיים ושימשו גם את המלכים האח'מנים (סוסים אלו מוזכרים בין היתר אצל הרודוטוס ואצל סטראבו).
גודלם וחוזקם של הסוסים הניסאיים הקל עליהם בסחיבת השריון של הפרשים המשוריינים והסיבולת הגבוהה שלהם סייעו לקשתים הרכובים לנקוט באופן מתמשך בטקטיקת הפגע וברח האופיינית להם.
הפרשים הפרתים, הכבדים והקלים, רכבו ללא ארכופים ולמעשה גם ללא אוכף יציב.
הקטפרקט המסתער עם רומח והקשת הרכוב היורה בקשתו נאלצו לנווט את סוסיהם באמצעות הלחץ שהפעילו ברגליהם.
בעיה גדולה יותר עמדה בפני הקטאפרקט המסתער לקראת מגע, שכן הפגיעה של הרומח באויב יוצרת דחף נגדי היכול להפיל את הפרש הכבד מסוסו.
המצאת הארכוף פתרה בעיה זו, אולם הפרתים נאלצו להסתדר בלי המצאה זו ככל הנראה הן על ידי הצמדת רגליים חזקה לסוס והן על ידי החזקה מסוימת של הרומח (או מוגבה באלכסון כשהחוד פונה כלפי מטה או בהחזקה נמוכה בשתי ידיים במקביל לסוס).
בתיאור קרב חרן אצל פלוטרכוס מתואר כיצד תפסו הפרשים הגאלים את הרמחים של הקטפרקטים והדפום מעל סוסיהם, מהלך שקשה היה יותר לעשותו מול פרשים המחזיקים רגליהם בארכוף.
עם זאת, פלוטרכוס מציין כי הסתערות הקטפרקטים הייתה כה רבת עוצמה עד שהרומח שלהם יכול היה לשפד שני אנשים בעת ובעונה אחת.
הצבא הסורי החופשי הוא קבוצת אופוזיציה צבאית מרכזית בסוריה וחלק מהאופוזיציה הסורית.
הקבוצה מורכבת מעריקי הכוחות המזוינים של סוריה שערקו מהכוחות עם תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, במהלך האביב הערבי.
הקבוצה משתמשת בדגל הרפובליקה הסורית הראשונה כדגל סוריה הנוכחי המסמל את משטר החדש.
קבוצת ההתנגדות הצבאית הכריזה על הקמתה ב-29 ביולי 2011 באמצעות פרסום וידאו באינטרנט על ידי עריקים במדי הצבא הסורי, שבו קראו לאנשי צבא נוספים לערוק ולהצטרף אליהם.
מנהיג הקבוצה, שהזדהה כאל"ם ריאד אל-אסעד, הודיע כי "הצבא הסורי החופשי" יעבוד יד ביד עם המפגינים במטרה להפיל את מנגנון השלטון והצהיר כי כל כוחות הביטחון התוקפים אזרחים הם מטרות לגיטימיות עבורם.
ריאד אל-אסעד הדגיש כי ל"צבא הסורי החופשי" אין מטרות פוליטיות מלבד שחרורה של סוריה ממשטרו של בשאר אל-אסד.
"הצבא הסורי החופשי" הצהיר גם כי הסכסוך אינו עדתי, וכי יש בין שורותיהם עלווים המתנגדים למשטר, וכי לא יהיו פעולות תגמול נגד מגזר זה כאשר המשטר ייפול (הנשיא בשאר אל-אסד הוא עלווי).
ב-23 בספטמבר 2011 התמזג "הצבא הסורי החופשי" עם תנועת "הקצינים החופשיים" , ובכך הפך לקבוצת האופוזיציה הצבאית העיקרית.
עד סוף דצמבר 2011 עמדו ההערכות, מטעם פעילים ומקורות עיתונאיים שונים, על עריקות מקרב הכוחות המזוינים בין 15,000 ל-20,000, ובה בעת העריכו ארגוני מודיעין מערביים כי המספר עומד על מעל ל-10,000. באמצע ינואר 2012, הצבא הסורי החופשי הודיע כי בשל העריקות המתמשכות יש סה"כ כ-40,000 איש בשורותיהם.
לדברי המנהיג אל"ם ריאד אל-אסעד, החל מנובמבר 2011 "הצבא הסורי החופשי" זכה לבין 100 עד 300 חברים בכל פעם שהוא יצא בהתקפה.
לוחמי הקבוצה השתתפו בלחימה בעיר המזרחית דיר א-זור, בעיר הנמל לטקיה, במחוז הצפוני אידליב, באזור הדרומי של דרעא (מקום תחילת ההתקוממות), בפרברים של דמשק הבירה, בעיר חלב ובערים המרכזיות חומס וחמאת.
בשנת 2012 הוקמה מועצה צבאית אשר תפקידה לפקד על הצבא החופשי ועל קבוצות נוספות הנלחמות במשטר.
בראש המועצה הועמד סלים אידריס, שערק מהצבא הסורי במרץ 2012.
ב-19 בינואר 2012 דווח ממקורות של האופוזיציה על נסיגת כוחות הצבא הסורי מהעיירה זבדאני שבפרברי דמשק לאחר שהגיעו להסכם להפסקת אש עם הצבא הסורי החופשי, והעיר נותרה בשליטת כוחות האופוזיציה - זאת הפעם הראשונה שכוחות אופוזיציה שולטים בשטח בסוריה מאז החלו הקרבות בין המורדים לכוחותיו של אסד.
ימים לאחר נסיגת הצבא הסורי מהעיירה זבדאני, נסוג הצבא הסורי של אסד ממקום נוסף סמוך לדמשק - העיר דומא, שעברה לשליטת האופוזיציה.
בתחילת פברואר 2012, הצבא הסורי החופשי הודיע כי אסד אינו שולט כבר בכ-50% משטח סוריה, ואולם שליטה זו היא שליטת מעטפת בשל החשש לעת עתה להיכנס לעומק ולהפעיל כוח אגרסיבי מחשש לקטל מאסיבי של אזרחים.
ב-11 ביוני 2012 הודיע ריאד אל-אסד כי הצבא הסורי החופשי השתלט על כ-70% משטח סוריה.
בנוסף לכך, מכיוון שהעיר חומס נכבשה על ידי המורדים, הוצבה מצלמה ששידרה בשידור חי מחומס המשוחררת.
ב-18 ביולי 2012 אירע פיצוץ במטה הביטחון הלאומי של המשטר בדמשק.
הפיצוץ חיסל ארבעה בכרים מבין צמרת המשטר הסורי: דאוד ראג'חה, שר ההגנה הסורי, אסף שווכאת, גיסו של אסד, חסן עלי טורקמאני, הרמטכ"ל ושר ההגנה לשעבר ומוחמד איברהים אל-שעאר, שר הפנים.
הצבא הסורי החופשי נטל אחריות על הפעולה.
יום לאחר הפעולה מת מפצעיו הקורבן החמישי מהפעולה, ראש מנגנון הביטחון הלאומי הסורי, הישאם איחטיאר.
ב-20 באוגוסט דווח כי "בכיר צבאי סורי מת באחד מבתי החולים ברוסיה." והאופוזיציה טענה כי מדובר במאהר אסד, אחיו של הנשיא באשר אל-אסד
19 ביולי 2012 - השתלטות על מעברי גבול עם טורקיה ועיראק.
ב-27 בנובמבר 2024 החלה מתקפת פתע מחודשת בצפון-מערב סוריה, שכללה השתלטות על מערב חאלב ועשרות כפרים בפרברי העיר.
ב-8 בדצמבר 2024 ניצחו כוחות המורדים את צבא אסד והפילו את משטרו.
לפני ספטמבר 2012 המפקדה העליונה של הצבא הסורי החופשי פעלה ממחוז האטאי שבדרום טורקיה, קרוב לגבול הסורי.
בספטמבר 2012 הצבא הסורי החופשי הודיע שהוא מעביר את המטה שלו למחוז אידליב בתוך סוריה.
בראש המפקדה העליונה עומד המפקד העליון המשמש כמעין רמטכ"ל של צבא לאומי, קולונל עבד אל-אילה אל-בשיר.
לזה האחרון חמישה סגנים שכל אחד אחראי על חמישה מחוזות אחרים במדינה.
יחידות השדה הן תחת פיקודם הישיר של תשעה מפקדים אזוריים, אשר כפופים ישירות לעבד אל-אילה אל-בשיר.
שיתוף פעולה עם המועצה הלאומית של סוריה
הצבא המלכותי הפרוסי היה צבאה של ממלכת פרוסיה, הכוח המניע בהפיכת פרוסיה למעצמה אזורית ולאיחוד גרמניה.
באופן יחסי לגודל אוכלוסייתה, היה צבאה של פרוסיה בין הגדולים בעולם.
הצבא הפרוסי היה דגם מוביל לצבא קבע ממושמע, מתורגל ומתוכנן לפיו הוקמו צבאות ברחבי העולם במאה ה-18 וה-19. הצבא הפרוסי, לפחות מאז 1807, היה צבא-העם שיצר זהות בין הלאום לבין צבאו, שעה שהזיקה בין צבאותיהן של אומות אחרות לבין עמן היה קלוש.
הוגה הדעות היינריך פון טרייצ'קה קבע כי "הצבא הוא המכונן את "האחדות החברתית האמיתית אשר יש ביכולתה להתגבר על הקונפליקטים המעמדיים".
הצבא נוצר על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
במהלך מלחמת שלושים השנים, קיבל חיזוק משמעותי בימיו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך הגדול הפך אותו למרכז ממלכתו, ולכוח הצבאי החזק, הממושמע והחדשני ביותר ביבשת אירופה.
אל המלחמות הנפוליאוניות נכנס הצבא הפרוסי במצב קשה ומיושן, אך הפקת לקחים מהירה וצעדי רפורמה עמוקים שבוצעו בהובלת צוות החשיבה של הגנרל גרהרד פון שרנהורסט הובילו לתפנית בה נוצח נפוליאון בונפרטה על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
עם זאת, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, שקע הצבא והתאבן בשמרנות.
צוות מוכשר בראשותו של ראש המטה הכללי הלמוט פון מולטקה הזקן הצליח לשקם את הצבא, להכניס בו מודרניזציה ולהפכו לחזק ביבשת.
ב-1871 היה הצבא הפרוסי לציר המרכזי סביבו התגבש צבא הקיסרות הגרמנית, שהחליף אותו כצבאה של הקיסרות הגרמנית המאוחדת.
במהלך מלחמת שלושים השנה, בדומה לשאר השליטים, העסיק פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שכירי חרב שנקראו לנדסקנכט.
לאחר שצבאות שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה פלשו לברנדנבורג החליט הנסיך הבוחר ב-1644 להקים צבא קבע על מנת להגן על מדינתו.
הצבא, שהיה משמר המלך, כלל 5,000 חיילי רגלים ו-500 מוסקטרים.
ב-1646 גויסו בחבל הריין עוד 3,000 חיילים, שלא היו נתינים ברנדנבורגים.
הצבא אורגן בהתאם לתוכניתו של פרנסואה מישל לה טלייה, מרקיז לוואה (François-Michel le Tellier, Marquis de Louvois), שר הצבא של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
צבאו החזק של הנסיך אפשר לו להשיג הישגים טריטוריאליים משמעותיים בחוזה שלום וסטפאליה.
בניגוד לצבאות אחרים, לא פורק הצבא עם השלום.
בעוד שהאצולה הגבוהה לא ששה לממן צבא בעת שלום, נעתרו בני האצולה הנמוכה (היונקרים) ברצון לממן את הצבא בתמורה למשרות, כך נהנה מעמד זה מעליית כוחו.
פרידריך וילהלם השקיע באימון הצבא והחדיר משמעת נוקשה שנאכפה ללא משוא פנים.
העונש על ביזה, למשל, היה תלייה.
הוקמה אקדמיה צבאית להכשרת בני אצולה לקצונה ומסלול הקידום של האצולה דרך מסלול הקצונה הפך למקובל.
היחידות חולקו לפי מפתח מחוזי וחיילים בני מחוזות שונים שירתו בנפרד, אך הקצונה הייתה כללית וכך מפקדי היחידות לא הגיעו מאותו מחוז של חייליהם.
בראש הצבא עמד מאז 1651 ועד 1668 אוטו כריסטוף פול שפאר (Otto Christoph von Sparr), שהוביל את הצבא לניצחונו הראשון בקרב ורשה.
בקרב זה הובחנו חיילי הצבא הברנדנבורגי החדש במקצועיותם, במשמעת שלהם וביחסם ההומני לאוכלוסייה האזרחית, בפרט על רקע צבא בעלי בריתם השוודים.
ב-1657 השתלטה ברנדנבורג על דוכסות פרוסיה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-17 הגן צבא ברנדנבורג על הנסיכות מפני פלישות שוודיות וזיכה את פרידריך וילהלם בכינוי "הגדול" (Der Große Kurfürst) ובשלטון אבסולוטי.
בנו, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה הכתיר את עצמו למלך.
פרידריך וילהלם הראשון, "המלך החייל"
עיסוקו הרב בפיתוח הצבא זיכה את בנו של פרידריך הראשון, פרידריך וילהלם בכינוי "המלך-החייל" (der Soldatenkönig).
קציני הצבא הפכו לאנשי החצר, מדים קרביים ותספורות קצרות הפכו לתלבושת מקובלת בחצר, בניגוד לתלבושות ותסרוקות הבארוק שנפוצו בחצרות מלכים באירופה.
קריירה צבאית הפכה למסלול קידום מקובל ומועדף עבור צעירים מוכשרים במקום לימודים אקדמאים או מסחר.
השירות בצבא היה תובעני מבחינה פיזית ונפשית.
המשמעת הייתה נוקשה ביותר וכל חריגה נענשה בעונש גופני.
עונש מקובל היה הרצת חייל דרך שני טורים של חיילי מחלקתו, המכים אותו במקלות או בשוטים.
המשמעת כללה גם את ההופעה החיצונית התקנית ואת הציוד הצבאי שהיה, לראשונה, תקני ולא רכש פרטי של החייל.
המעטפת המנהלתית הוכפפה לצורך הצבאי הקרבי וכללה את המינימום ההכרחי (לעומת הצבא הצרפתי, למשל, שהיה עתיר כוח סיוע נלווה של משרתים אישיים, נגנים, טבחים וכיוצא בזה).
גם המדים היו הפשוטים והנוחים ביותר, ללא עיטורים נוצצים ונוצות, כנהוג בצבאות התקופה).
חיל הפרשים התחלק ל-55 אסקדרונים בני 150 סוסים כל אחד.
חיל הפרשים היה החיל המצטיין ביותר של הצבא.
חיל הרגלים כלל 50 גדודים ב-25 רגימנטים ושני גדודי ארטילריה.
רגימנט אחד יוחד למשמר המלך, ברגימנט זה שירתו החיילים הגבוהים ביותר ולפיכך זכה לכינוי "ענקי פוטסדאם".
בני האצולה, בעיקר יונקרים, שהיו מחויבים בשירות, נכנסו לשירות הצבאי כקצינים דרך האקדמיה הצבאית.
הממלכה חולקה לקנטונים-רגימנטליים, ובני העם הפשוט נדרשו להתגייס לרגימנט האזורי ולאחר הכשרתם שירתו במשך שלושה חודשים בכל שנה.
עקב תנאי השירות הקשים וחובת הגיוס נודעה תופעה של בריחת איכרים מפרוסיה למדינות שכנות על מנת להימנע מהשירות.
אולם, השירות בקרב בני-משפחה ושכנים יצר מסורת גדודית ארוכת-שנים של שירות ולחץ חברתי ובין-דורי לשרת ב"גדוד המשפחתי".
למשרות ציבוריות באזורים הכפריים התמנו חיילים ותיקים שנודעו בזכות שירותם הטוב, כך הפך השירות הצבאי ורקורד השירות ל"כרטיס כניסה" לשירות הציבורי ולמשרות רבות.
החברים לשירות הצבאי שימשו גם כרשת ביטחון סוציאלית.
מחנות הצבא מוקמו לצד הערים ועל הבורגנים הוטל מימון מחנות הצבא.
מסע מלחמה (בו ניזון הצבא מתוצרת השטח הנכבש) הקל את העול מעל בני מעמד הביניים וכך נוצרה אווירה מיליטריסטית גם בקרב מעמד זה.
בראשית ימי שלטונו של פרידריך וילהלם (1713) מנה הצבא 45,000 חיילים, ובסוף שלטונו (1740) הוכפל כוחו והיה לצבא הרביעי בגדלו באירופה, כאשר גודל האוכלוסייה היה ה-13 בגודלו ביבשת (2.5 מיליון נפש).
תקציב הצבא היה 5 מיליון טאלר מתוך תקציב מדינה בן 7 מיליון טאלר.
על מנת לנהל את הגיוס ולגבות את המיסים שנדרשו לשם מימון צבא הקבע הוקם מנגנון בירוקרטי משוכלל.
צעדו הראשון של פרידריך השני, מלך פרוסיה בארגון הצבא היה פירוקו של רגימנט משמר המלך, ובאמצעות הכספים שיועדו לו מימן שבעה רגימנטים חדשים עבור 10,000 חיילים נוספים.
כן נוספו לצבא 16 גדודים וחמישה אסקדרונים של הוסארים.
כן הכשיר דרגונים, פרשים שהוכשרו גם ללחימת רגלים.
ב-1740 החלה הענקתו של העיטור הצבאי לשירות מצוין, פור לה מריט.
בספטמבר 1743 יזם פרידריך את "תמרון הסתיו הראשון" (Herbstübung), תרגיל צבאי גדול בו תרגל הצבא כולו טקטיקות חדשות, וקציניו השתלמו בתורת המלחמה.
התמרון הפך למסורת שנתית בצבא הפרוסי.
פרידריך האמין שעל צבאו להיות עסוק באופן שוטף בלחימה.
סמוך לעלייתו לשלטון יזם את סדרת המלחמות השלזיות, סדרת מלחמות בין פרוסיה לבין אוסטריה, שבזכותן סיפח את מרבית שלזיה.
ב-1756 התאחדה קואליציה שכללה את אוסטריה, רוסיה וצרפת נגד פרוסיה ובכך החלה מלחמת שבע השנים.
הצבא הפרוסי הותש מלחימה ממושכת במספר חזיתות במקביל מול כוח אדם כפול בגדלו.
אולם, ב-12 באוגוסט 1759 התחולל מפנה.
על אף שהצבא המשותף הרוסי-אוסטרי הכה את הצבא הפרוסי בקרב קונרסדורף (Kunersdorf) והותיר לפרידריך רק 18,000 חיילים שהפרידו בין האויב לבין בירת פרוסיה, ברלין, לא מיצו הרוסים והאוסטרים את המאמץ, עקב מתיחת קווי התקשורת והאספקה שלהם לקצה גבול יכולתם, ובתחילת ספטמבר החלו לסגת.
למפנה זה קרא פרידריך "הנס של בית ברנדנבורג".
בדצמבר 1761 התחולל "הנס השני", יציאתה של רוסיה מן המלחמה עקב מותה של יליזבטה, קיסרית רוסיה.
פרוסיה יצאה מן המלחמה כמנצחת והשיגה שליטה על כל שלזיה.
עקב הכמות הגדולה של נפגעים, בכללם קצינים רבים, התיר פרידריך לכלול בחוגי הקצונה, לזמן קצר, קצינים בני המעמד הבינוני.
בניגוד לאביו, שביקש לבסס את הצבא על נתינים פרוסים, העדיף פרידריך השני צבא מבוסס על זרים, על מנת לפנות את כוח האדם הפרוסי לייצור ולמימון הצבא באמצעות תשלום מיסים.
ב-1776 היו בצבא הפרוסי 187,000 חיילים, 90,000 מתוכם נתינים פרוסים שגויסו בשיטת הקנטונים.
אולם בעוד שבקרב החיילים הזרים התגלו מקרי חוסר נאמנות, גילו החיילים הפרוסים גאווה מקומית.
במהלך מלחמת שבע השנים, היחידות המעולות ביותר של הצבא אוישו על ידי חיילים פרוסים.
בתום ימיו של פרידריך, היו בצבא 193,000 חיילים והוא הפך לחלק אינטגרלי מהחברה.
בני האצולה הנהיגו את הצבא כקצינים, בני המעמד הבינוני מימנו את הצבא והאיכרים שירתו בו כחיילים.
ב-1788 ציין המדינאי הצרפתי אונורה מירבו שפרוסיה איננה מדינה שיש לה צבא אלא "צבא שיש לו מדינה".
בנו של פרידריך הגדול, פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, לא גילה עניין בצבא.
הצבא נוהל על ידי וטרנים, ותיקי המלחמות השלזיות, שביקשו לשמר את הקיים.
כתוצאה מכך נפל הצבא הפרוסי ברמתו מצבא צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית וצבא נפוליאון שהלך והתגבש.
מותו של פרידריך וילהלם השני ב-1797 הותיר את פרוסיה במצב של פשיטת רגל ואת צבאה בלתי-כשיר ללחימה.
בנו, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שלא היה מודע למצבו המחפיר של צבאו, הצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית והכריז מלחמה על נפוליאון.
ב-14 באוקטובר 1806 הובס הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט, דבר שאפשר את כיבוש ברלין על ידי כוחותיו של נפוליאון והשפלתה בחוזה טילזיט.
המפלה ותקופת השלום שבאו בעקבותיה הובילו לרפורמה מעמיקה בצבא.
על מנת לחקור את הבעיות ולהציע תוכנית שיקום, הוקם צוות חשיבה בראשות הגנרלים גרהרד פון שרנהורסט ואוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, מזכיר הוועדה היה קצין תותחנים צעיר ולימים התאורטיקן הצבאי קארל פון קלאוזביץ.
המלצות הצוות היו מרחיקות לכת ויצאו אל הפועל רק בשל המצב הקשה של הצבא.
כל קציני הצבא הזקנים, פרט לגבהרד לברכט פון בליכר, פוטרו.
שורות הקצונה נפתחו בפני מעמד הביניים (לפרק זמן שארך רק עד תום המלחמות הנפוליאוניות, בשל התנגדות האצולה), עונשי גוף חמורים ומשפילים בוטלו, הונהג העיקרון לפיו קידום לדרגות פיקוד עליונות יתבסס על שירות והכשרה מקצועית (ולא על תואר אצולה ומעמד חברתי) וקצינים עברו תחילה הכשרה פיזית כשל חיילים פשוטים.
פרידריך וילהלם השלישי יצר משרד מלחמה על מנת לדאוג לבניית הכוח הצבאי ולפיקוח על התקציב וההצטיידות.
בשנת 1810 נוסדה בברלין האקדמיה הצבאית הפרוסית (Preußische Kriegsakademie) כבית ספר צבאי מקצועי וכן נוסדו אקדמיות מקצועיות לארטילריה ולהנדסה צבאית.
בשנת 1813 הוצב במפקדתו של כל מפקד שדה, ראש מטה שהוכשר באקדמיה.
ב-1814 הוסדר מבנה המטה הכללי של הצבא.
בנוסף, הוחלט שהצבא יהיה מבוסס אך ורק על חיילים פרוסים ולא על זרים.
הארגון מחדש של צבא-הקבע והלנדוור
כיוון ששלטונות הכיבוש הצרפתיים אסרו על ארגון הצבא בדיוויזיות גדולות, אורגן צבא-הקבע בשש בריגדות (פרוסיה המזרחית, פרוסיה המערבית, שלזיה עילית, שלזיה תחתית, ברנדנבורג ופומרניה) כאשר כל בריגדה כללה 7–8 גדודי חי"ר ו-12 אסקדרוני פרשים.
כוח ארטילרי בהיקף של שלוש בריגדות סייע לכל המסגרות.
הבריגדות המשולבות היו דוגמה ראשונה להפעלת לוחמה משולבת, בניגוד לאופן הפעולה העצמאי שהיה נהוג עד אז.
פון שרנהורסט הקים, בנוסף לצבע הקבע, גוף מבוסס גיוס המוני, בעקבות הדוגמה של הצבא הצרפתי.
גוף זה נקרא "לנדוור" (Landwehr) והוא הגדיל את היקף הכוח הצבאי מעבר להסכם עם הצרפתים.
בלנדוור שירתו בני 23–40 והוא מומן ישירות על ידי הפרובינציות, ולא במימון ממשלתי מרכזי.
כך צבא הקבע היה רק שלד בסיסי ואילו מרבית הצבא התבסס על מילואים.
הונהגה שיטת תחלופה חודשית של מספר חיילים בכל מסגרת (Krümpersystem), כך שכל מסגרת כללה סדר כוחות כפול, שחציו פעל בכל עת באופן שוטף וחציו שימש ככוח מילואים בעל הכשרה ונכון להפעלה מיידית.
שיטה זו גם אפשרה גיוס חובה לתקופה קצרה יחסית, בה הוכשרו הלוחמים ונשלחו למסגרת הלנדוור, בניגוד לגיוס הקבע ארוך-הטווח שאפיין את הצבא עד אז.
כל הצעירים הגרמנים הכשירים גויסו בגיל 20, עברו הכשרה צבאית ושירות בן שלוש שנים.
לאחר מכן היו בשירות מילואים בכוננות גבוהה שנתיים, בשבע השנים הראשונות בשירות מילואים מדרג ראשון, ובשבע השנים הבאות בשירות מילואים מדרג שני.
במשך עשר שנים נוספות היה כל תושב יוצא-צבא חבר בצבא המילואים (Landsturm).
בשעת חירום כל חייל מילואים אמור להיות מוכן להקרא אל הדגל מיידית.
הדוקטרינה שהחיל שרנהורסט, בעקבות נפוליאון הייתה "צעדו בנפרד, הלחמו במאוחד".
הבריגדות היו בעלות כושר לחימה ולוגיסטיקה עצמאי לצורך תנועה לשדה הקרב וכן אומנו לנצל באופן מיטבי את כוחן ככוח אחיד ומאוחד בשעה שהצטרפו למסגרות גדולות.
ספרו של קלאוזביץ "על המלחמה" (Vom Kriege) היה לספר תורת הלחימה העיקרי.
החיילים, והחברה הפרוסית ככלל התחנכו ברוחם של הגל ופיכטה על נאמנות ומסירות מוחלטת לעם (Volk), שנאה איתנה לאויב והעלאה על נס של ערכי גבורה אישית.
לפי הסכם משנת 1812 נמסרו 20,840 חיילים מכל שש הבריגדות של הצבא הפרוסי לפיקוד ה"גרנד ארמה", צבאו של נפוליאון.
אולם עם תבוסתו של נפוליאון ברוסיה הפרו הפרוסים את ההסכם והחלו להילחם, יחד עם רוסיה ואוסטריה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, נגד נפוליאון.
אל הכוחות הסדירים הצטרפו גדודי מתנדבים אידיאליסטים ולאומנים, חלקם בשלל מסגרות (למשל כל גדודי הגרנדירים הורכבו ממתנדבים) וחלקם במסגרת ה"ליצו פרייקור", שבה השתתפו בעיקר סטודנטים ואינטלקטואלים.
ייחוד הליצו פרייקור היה שהתנדבו אליו צעירים ומובילי דעת-קהל ממדינות גרמניות אחרות פרט לפרוסיה.
הייתה זאת היחידה היחידה בצבא הפרוסי שהורכבה מחיילים מכל רחבי גרמניה.
באוגוסט אותה שנה הצבא כמעט הכפיל את גודלו ל-224,230 רגלים (כולל 109,120 חיילי לנדוור ו-11,150 מתנדבים וזרים), 30,775 פרשים (כולל 10,950 חיילי לנדוור ו-3,060 מתנדבים וזרים), מצבת הארטילריה וההנדסה נותרה בעינה.
אחד הניצחונות הגדולים של צבא פרוסיה החדש, ששינה את מגמת הניצחונות של נפוליאון, התחולל בקרב לייפציג (בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813) שבו לחם הצבא הפרוסי בפיקודם של בליכר וגנייזנאו.
הצבא הפרוסי הכריע את נפוליאון בקרב ווטרלו (18 ביוני 1815) כאשר 38,000 חיילי חי"ר ב-62 גדודים ו-7,000 פרשים ב-61 אסקדרונים, בסיוע 134 תותחים, נעו לשדה הקרב בנפרד ולחמו במאוחד, תוך יישום הטקטיקה של שרנהורסט (שמת ב-1813).
ב-1813 החל מלך פרוסיה להעניק לחייליו המצטיינים את עיטור "צלב הברזל".
מתום המלחמות הנפולאוניות ועד 1871
במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 השתמשה הממשלה השמרנית בצבא על מנת לדכא נטיות דמוקרטיות וליברליות, תוך הסתייגות הליברלים משימוש בצבא, שנועד להגן על המולדת מפני אויבים, כבמשטרה לפיזור הפגנות מבית.
במהלך מהפכת 1848 נאלץ פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה להסכים להקמת הבורגרוור, כוח שיטור עירוני בברלין בסגנון הז'נדרמריה, אולם בשאר ערי צפון-גרמניה נשלחו חיילי הצבא לדכא את המהומות.
בסוף 1848 נקבעה, לראשונה, חוקה לממלכת פרוסיה.
הצבא הוגדר כ"משמר פרטוריאני" הכפוף אך ורק למלך, ולא לפרלמנט.
איש הצבא היחיד שנשבע אמונים לחוקה היה שר המלחמה.
שיטת חישוב תקציב הצבא הייתה פשוטה והוגדרה כ-1% מן האוכלוסייה כפול 225 טאלר בשנה.
במקרה של גרעון, היה יכול שר המלחמה לפנות לפרלמנט בבקשה לממן מבצעים מיוחדים, או לשלוט בכוח האדם על ידי שחרור מוקדם מהצבא הסדיר או גיוס פחות מגויסים בשנה מסוימת.
וילהלם הראשון היה למלך פרוסיה ב-1861. לטעמו, התדרדר מצבו של הצבא עקב שנות השלום וחדירת ליברלים רבים מדי לשורותיו.
הוא ביקש לחזק את הצבא גם אל מול האיום שנשקף עקב מלחמת אוסטריה-סרדיניה.
בתור שר מלחמה מינה את אלברכט פון רון השמרן.
רון ביקש להפוך את הצבא לצבא-קבע מקצועי ולהעלות את כוחם של אנשי הקבע בו על פני הלנדוור העממי.
קצינים אלה הגיעו משורות משפחות האצולה הנאמנות לבית הוהנצולרן ומקרב מעמד היונקרים.
מטרת הצבא, לפי הגדרתו של מולטקה, היא להתכונן לכל מצב ולהיות מסוגל לפעול באופן המהיר ביותר.
לשם כך הרחיב את המטה הכללי, הגדיר אותו כגוף התכנון הבכיר של הצבא והקים מחלקות קבועות לגיוס ותובלה בשעת-חירום.
הוא אף זיהה את הקושי שבהנעת צבא גדול ופירק את צבאו לארמיות בעלות יכולת לחימה עצמאית.
מבחינה אסטרטגית הנחיל מולטקה לצבא תרבות של תכנון מדויק ורציונלי, חקירת חלופות והכנת מקרים ותגובות לכל התפתחות על מנת שלא להותיר דבר ליד המקרה.
כדי שיוכל להסתמך על בסיס ידע גדול ככל האפשר כדי להיות מוכן לכל תרחיש, הקים מחלקה להיסטוריה צבאית ומחלקות לרישום וסטטיסטיקה.
כמו כן הנהיג תרגילי משחק מלחמה, על מנת לתרגל את מטהו וקציניו לא רק בתרחישי קרב אלא גם בתרחישי שינוע מהיר ויעיל של צבא המילואים הפרוסי, על ציודו, אל החזית בזמן קצר.
מולטקה השתמש בחידושי זמנו לצרכים צבאיים, הוא זיהה את השימוש הצבאי ברכבת לתובלת כוחות ולוגיסטיקה, וכן שימוש בטלגרף וטלפון להעברת פקודות.
הדבר האיץ הנחת תשתיות אלה ברחבי גרמניה.
בשנת 1870, על אף שנפוליאון השלישי הצרפתי הוא שהכריז מלחמה, הצליח הצבא הפרוסי להגיע לעדיפות מספרית בגבול כאשר הצרפתים עוד היו עסוקים בגיוס.
אחת ממטרות המטה הכללי הייתה איתור כישרונות צבאיים בקרב בעלי הדרגות הנמוכות והשקעה בפיתוחם באקדמיות הצבאיות ובצבירת ניסיון מעשי כאחראים על תכנון בדיוויזיות, בקורפוסים וביחידות גדולות יותר.
ב-1864 השתלטה פרוסיה על שלזוויג-הולשטיין שהייתה בשליטת דנמרק.
במסגרת מלחמת שבעת השבועות (1866) השתלטה פרוסיה על רוב שטחי גרמניה.
במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, הביסה פרוסיה, יחד עם יתר המדינות הגרמניות, את צרפת, המעצמה הצבאית הגדולה ביותר דאז.
תהליכים אלה הביאו לאיחוד גרמניה ולהקמת הקיסרות הגרמנית בינואר 1871. עם הקמת הקיסרות הפך הצבא הפרוסי לציר המרכזי סביבו נוצר צבא הקיסרות הגרמנית.
הצבא היהודי היה שמה של קבוצת מחתרת יהודית ציונית בצרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה שעזרה להציל יהודים רבים, מהחשובות שפעלו בקרב ארגוני ההתנגדות הצרפתיים.
גלגולו הראשוני של הארגון החל סוף יולי 1940 בפגישה של ארבעה ציונים רוויזיוניסטים: אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני והמשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה.
על פי יהודה בן דוד "בפגישה זו ראה פול (אברהם פולונסקי) מאוחר יותר את היום שבו הפכה 'היד החזקה' מרעיון למציאות".
עד אוקטובר 1940 הצטרפו לארגון לוסיאן לובלין ודיקה יפרויקין, שניהם חברים במפלגת פועלי ארץ ישראל, לאונרד זופרנר, איש השומר הצעיר, וסוניה גרונר, אחותה של אז'ני.
האנשים האלה הקימו ארגון חשאי שנקרא "היד החזקה" והחלו לגייס חברים אחרים על בסיס אישי.
פעילות הארגון החלה בסוף 1940. בין החברים הראשונים שגויסו למחתרת הייתה קבוצת לימוד תורנית בהנהגתו של פאול רויטמן.
ב-4 ביוני 1941 אז'ני פולונסקי נפטרה ממחלה קשה.
בין הפעילים הבולטים היה אלברט כהן.
ביוני 1939 אברהם פולנסקי ואשתו אוז'יני החליטו להקים מחתרת יהודית ששמה יהיה "היד החזקה".
לאחר שהתאחדו עם מחתרת יהודית סוציאליסטית בטולוז בראשות לוסיאן לובלין, קיבלה המחתרת שם חדש: "הצבא היהודי".
בשונה מ"הצבא היהודי", אשר עתיד היה להתפרק בתום מלחמה, נותרו מטרותיה ארוכות הטווח של "היד החזקה" גם לאחר המלחמה.
בינואר 1942 הוקם בטולוז "הצבא היהודי" AJ כאיחוד של כל תנועות ההתנגדות היהודיות.
לאחר מכן התפתח ל Organization Juive de Combat (.O.J.C) (ארגון יהודי לוחם), שכלל איחוד של תנועות נוער ומספר זרמים פוליטיים ביהדות צרפת.
מנהיגיה היו אברהם פולונסקי, המשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה והסוציאליסט אהרון ליסין לובלין.
מטרת המחתרת הייתה התנגדות אקטיבית וחמושה כנגד הנאצים והצלת יהודים.
המפקדה ישבה בטולוז והוקמו יחידות מחתרת בערים שונות, בהם ניס, פריז וליון שעסקו באימונים, ביצוע פעולות חבלה, הסתרת אנשים, מעבר חשאי של לוחמים לספרד על מנת להצטרף אל כוחות בעלות הברית וקיימו קשרים עם המחתרות הצרפתיות במקומות פעילותם.
במחוז טארן הוקמה בקרב המחתרת יחידת לוחמים, שהייתה מסונפת לחילות הפנים הצרפתיים (FFI), לחמה תחת דגל כחול לבן ונטלה חלק בקרבות הקשים שניהלו החילות.
אחת מהמשימות הקשות והמסוכנת הייתה הברחה מעבר לגבול של ילדים שהוריהם גורשו למחנות ריכוז.
בכל קבוצה היו עד 30 ילדים בגילאי 7 עד 12, שאותם העבירו ברכבות.
מטרתם הייתה להעביר יהודים במסע דרך הגבולות עד לארץ ישראל.
בראשית 1942 נוצר קשר ישיר בין אברהם פולנסקי ואנשיו לבין מארק ירבלום, אשר הוברח לשווייץ ושימש איש קשר לרגל ההצלה, שמימנה את צורכיהם של הארגונים היהודיים בצרפת, ובהם "הצבא היהודי".
ירובלום דיווח למוסדות הסוכנות בארץ ישראל על קיומה של המחתרת ועל פעילותה.
האיחוד סייע לפול בקבלת גיבוי ציבורי, אשר אפשר לו להשיג יותר אמצעים כספיים.
הגסטפו ערך מצוד נרחב אחר חברי המחתרת והצליח ללכוד את חלקם.
ביולי 1944 חוסלה הקבוצה בפריז כשנעצרו 25 לוחמים, חלקם בדירת מסתור בה נפגשו.
הם עונו ונשלחו ברכבת הגירוש האחרונה שיצאה ממחנה דראנסי ב-17 באוגוסט 1944. 14 מהם הצליחו להימלט בקפיצה מן הרכבת.
זמן מועט לאחר מכן הגיע הרגע לו תכננו אנשי "הצבא היהודי" פעולות רבות - דרום צרפת השתחררה מיד הגרמנים.
שבועת המחתרת כללה את הטקסט הבא:
זמן לא רב לאחר שחרור צרפת משלטון הגרמנים, שינה הצבא היהודי את שמו ל-"ארגון יהודי לוחם" (אי"ל), אנשי המחתרת פעלו לא מעט בתוך ארגון זה אך זמן לא רב לאחר מכן, בסוף דצמבר 1944, החליטו חברי "אי"ל" לפרק את הארגון למרות שהחלטה זו הייתה קשה לרבים.
ב-6 באוקטובר 1973, במסגרת מלחמת יום הכיפורים, תקף הצבא הסורי את השטח שהוחזק על ידי ישראל ברמת הגולן, במקביל למתקפה של הצבא המצרי לאורך קו תעלת סואץ בחצי האי סיני.
המתקפה הסורית הייתה תקיפת פתע, שבוצעה לאחר מבצע הונאה מוצלח (מבצע ניצוץ).
הדרג הראשון של הכוחות התוקפים כלל שלוש דיוויזיות חי"ר מתוגברות, שנועדו לתקוף בשלוש גזרות לאורך קו הגבול ברמת הגולן, להבקיע את קו ההגנה של צה"ל ולהתקדם לעומק השטח הישראלי.
הדרג השני כלל שתי דיוויזיות שריון, שנועדו לנצל את ההצלחה לצורך השלמת כיבוש רמת הגולן, ולהיערך על קו המצוקים להדיפת מתקפת הנגד הצפויה של כוחות המילואים הישראלים.
בנוסף לכוחות שנועדו להשתתף במתקפה, נשמרו מספר יחידות בעתודה במרחב דמשק (כולל פלוגות ההגנה) כעתודה מטכ"לית, וככוח להגנת משטר הבעת הסורי.
במקביל למתקפה של כוחות השריון וחיל הרגלים הממוכן, שנערכה בסיוע ארטילריה וגיחות אוויריות, הונחתו צוותים של כוחות קומנדו במספר נקודות מפתח לאורך קו הגבול (בהם תל פארס והחרמון) במטרה לכבוש אותן ולשבש את ניסיונות צה"ל לבלום את המתקפה הסורית.
המתקפה הסורית נערכה בחזית ברוחב כ-56 ק"מ, והכוחות התוקפים כללו כ-60,000 לוחמים, 1,400 טנקים וכ-800 תותחים.
בשלב הראשון של המלחמה (6-7 באוקטובר) הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה הישראלי בגזרה הדרומית והמרכזית של רמת הגולן, וחדרו לשטח הישראלי תוך ספיגת אבדות כבדות מיחידות צה"ל הסדירות שבלמו אותם.
כוחות המילואים הישראליים, שהחלו להגיע לרמת הגולן ב-7 באוקטובר, השלימו את בלימת הצבא הסורי ועברו למתקפת נגד מוצלחת החל מה-8 בחודש.
עד 10 באוקטובר נאלצו שרידי הכוחות הסוריים לסגת מכל השטחים שכבשו ברמת הגולן.
ב-11 באוקטובר פתחו הכוחות הישראלים בצפון הרמה במתקפה אל תוך שטח סוריה, חדרו לעומק כמה עשרות ק"מ ויצרו איום על בירת סוריה, דמשק.
בשלב זה הצטרפו למערכה חיילות משלוח ממספר מדינות ערביות (עיראק, ירדן ומרוקו), שבאו לעזרת סוריה, והחלו בהתקפות נגד על המובלעת, שכבשו כוחות צה"ל בשטח סוריה.
הגעת חיילות המשלוח הערביים, שכללו כ-3 דיוויזיות, אפשרה לצבא סוריה להתאושש ולייצב את חזיתו.
קו החזית התייצב, ונותר כמעט ללא שינוי עד לתום המלחמה.
הצבא הסורי ספג אמנם אבדות כבדות במהלך המלחמה, אך לא הובס או התפורר.
החל משנת 1968 הוקמו בצבא הסורי שתי דיוויזיות שריון (הדיוויזיה הראשונה והשלישית) ושלוש דיוויזיות חי"ר (הדיוויזיה החמישית, השביעית והתשיעית).
עלייתו בנובמבר 1970 של חאפז אל-אסד לשלטון בסוריה לאחר מהפכת התיקונים, הביאה לתקופה של יציבות יחסית במדינה, מה שאפשר למדינה להשקיע 70% מתקציבה בבניית כוחה הצבאי, ולהתכונן למהלך להשבת רמת הגולן אותה איבדה שלוש שנים קודם לכן לישראל.
שלטונו של אל-אסד בשנים שקדמו לפרוץ המלחמה, התאפיין בפתיחות כלפי פנים וחוץ, יציבות וחיזוק רעיון האחדות הפאן ערבית.
מצב זה הביא לחיזוק הקשר בין דמשק לקהיר מה שהביא החל משנת 1971 לברית צבאית בין השתיים, ברית שהייתה הכרחית לשיפור מאזן הכוחות לקראת המתקפה על ישראל.
המטרות המדיניות של סוריה כפי שהתגבשו בתקופה זו, קראו למאבק לייצוב פנימי של סוריה, ביסוס עמדה איתנה בעולם הפאן ערבי ומעל הכל החזרת הכבוד הסורי שאבד עם כיבוש רמת הגולן על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
השלטון הסורי רצה להחזיר לחייליו את תחושת הכבוד והיכולת ולהראות לעולם שסוריה מסוגלת לשמר את כוחה וריבונותה; עד שכבוד זה לא יוחזר לסוריה ומאזן הכוחות יתוקן, לא יהיה גם סיכוי אמיתי למשא ומתן עם ישראל.
ב-3 באוקטובר שיגרה ברית המועצות לווין לתצפית מעל המזרח התיכון (כשבוע לפני כן ארצות הברית שיגרה לוויין דומה).
באותו היום, צוותי הסיוע וההדרכה הסובייטים הוצאו ממצרים, ויומיים לאחר מכן גם מסוריה.
מבצע התקיפה המתואם של סוריה ומצרים נקרא "באדר", לו קדם מבצע הונאה נרחב (מבצע ניצוץ).
התאריך אשר נקבע היה ה-6 באוקטובר 1973, כאשר שעת ה-"ש" נקבעה ל-14:30, זאת משום ששני הצדדים רצו לתקוף עם השמש בגבם אך הכיוונים היו הפוכים ולכן הוסכם על שעת ביניים.
בפועל, שעת ה-"ש" קבעה את השעה בה הצבאות יחצו את המכשול ויכנסו לקרבות הבקעה כנגד קו ההגנה של צה"ל, עם זאת פתיחת האש שתקדים תקיפה זו נקבעה להתחיל ב-"ש" מינוס 35 דקות, כלומר 13:55.
בבסיסו נשען הצבא הסורי על חמש דיוויזיות שהיוו את עמוד השדרה של יכולות הצבא, בהם שלוש דיוויזיות ממוכנות ושתי דיוויזיות משוריינות.
טנקי T-54/55: עיקר הכוח המשוריין של סוריה במהלך המלחמה נשען על טנקי ה-T-55/54 המיושנים.
טנקים אלו פותחו בברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה וייצורם החל במהלך שנות ה-50. ברית המועצות החלה לספק לצבא הסורי טנקים אלו לאחר הפיכת הבעת' בסוריה של שנת 1963, כאשר הקשר בין המדינות החל להתחזק וסוריה הפכה למעשה למדינת חסות שלה.
הם השתתפו בלחימה כחלק ממאמץ הדיוויזיה הראשונה בדרום הרמה ובהמשך בקרב על נפח, בנוסף טנקים אלו נלחמו בגזרה הצפונית כחלק מחטיבות שסופחו מהדיוויזיה השלישית לזו השביעית, וכך נלחמו בקרבות הבלימה בעמק הבכא.
נגמ"שים: היחידות הממוכנות עשו שימוש במספר סוגי נגמ"שים שסיפקה ברית המועצות לסוריה בשנים שקדמו למלחמה.
שלושת הדגמים העיקריים היו ה-BTR-152, ה-BTR-50 וה-BTR-60. ה-BTR-152 שהיה נפוץ יותר היה מסוגל לשאת 18 לוחמים בנוסף לשני אנשי צוות וכלל מיגון קל (4-14 מ"מ פלדה), גג פתוח ועמדת מקלע בקדמת הכלי.
לעומתו, ה-BTR-50 היה נגמ"ש זחלי בעל עבירות גבוהה אך פחות מהיר.
הוא היה מסוגל לשאת 20 לוחמים בנוסף לשני אנשי הצוות.
ה-BMP היה פחות מהיר מהנגמ"שים האחרים, אך כלל מיגון רב יותר (6-33 מ"מ פלדה), כוח אש רב יותר והוא התבסס על זחלים במקום גלגלים כך שעבירותו בשטח הייתה טובה יותר.
מלבד שלושה אנשי צוות, ה-BMP היה מסוגל לשאת עוד 8 לוחמים.
הפיקוד הסורי בנה את תוכנית המתקפה שלו בהשפעת הדוקטרינה הסובייטית של "קרב עומק".
בהתאם לדוקטרינה זו הבקעת מערך ההגנה של האויב תתבצע במספר נקודות, ולא במאמץ עיקרי אחד, בעזרת סיוע ארטילרי מאסיבי.
בשלב השני של המתקפה, בהתאם להתפתחות הלחימה, יתבצעו פעולות בעורף מערך ההגנה, כולל תקיפת כוחות עתודה בדרכם לקו החזית ותקיפה של מרכזי הפיקוד, הקשר והלוגיסטיקה של האויב.
לכן תכנן הפיקוד הסורי לתקוף את קו ההגנה הישראלי ברמת הגולן בשלוש גזרות שונות, במטרה להגדיל את הסיכוי להשיג הבקעה לפחות באחת מהן.
בנוסף תוכנן שימוש נרחב בכוחות מיוחדים לצורך כיבוש מרכזי שליטה, קשר ומודיעין של צה"ל, והפעלת מארבים לאורך צירי תנועה וצמתים חשובים בעומק שטח רמת הגולן כדי למנוע הגעת תגבורות ואספקה לכוחות הישראלים בקו החזית.
תוכנית המתקפה הסורית, שקיבלה בשלבי התכנון שלה את שם הקוד מבצע "אל-אעודה" (עד הסוף/כל הדרך), שאפה ליצור מצב שבו הכוחות הישראלים בקו החזית, (חטיבה 188 וחטיבה 7), יותקפו במקביל מחזיתם ומעורפם (על ידי כוחות קומנדו סוריים), ויאלצו להילחם תחת הפגזה ארטילרית מאסיבית ותקיפות אוויריות.
הדגש על פגיעה במפקדות ובציוד הקשר של צה"ל נועד לגרום לבידוד הכוחות המגינים בקו החזית, ולתרום ליצירת בלבול בקרבם.
ההבקעה הראשונית הייתה מתוכננת להתרחש בשעות הערב של יום המלחמה הראשון, כאשר בלילה הראשון הכוחות הסורים יתארגנו מחדש ויקבלו אספקה.
למחרת, הכוחות היו מתוכננים להשלים את טיהור רמת הגולן מכוחות צה"ל, לחימה כנגד כוחות מילואים העולים לתגבר את הסדירים ולחימה כנגד כיסי התנגדות אחרונים.
בכל מקרה, כיבוש הרמה כולה תוכנן להימשך עד 30 שעות מפתיחת הלחימה, כלומר עד ערב היום השני ללחימה, זאת בעיקר משום ההבנה כי בתוך 24 שעות מערך המילואים הישראלי יכנס ללחימה ויקשה על הישגי הכוחות הסורים.
בגיבוש תוכנית ההבקעה של הקו הישראלי בגולן, העריך הפיקוד הסורי כי קו ההגנה הוא מסוג "מערך סדור", כלומר מערך הגנה קבוע אך ללא עומק ומספר רצועות הגנה.
סיווג זה נעשה על בסיס הדוקטרינה הסובייטית המסווגת את אופי ההגנה של האויב לשלושה סיווגים (מערך חפוז, מערך סדור ומערך מבוצר) כדי להעריך כיצד יש להבקיע אותו.
בנוסף לכך וגם בהתאם לדוקטרינה של קרב העומק, שלב ההבקעה של הכוחות הסורים תוכנן להתרחש בחזית רחבה, כלומר במספר נקודות לאורך רוב קו הגבול (כ-56 ק"מ).
באופן זה יהיה קשה לאתר מאמצי פריצה והצלחות הבקעה ולבלום אותם.
יתרון נוסף הוא הגמישות היחסית לעשיית שימוש בנקודות הבקעה מוצלחות ולהזרמה משם של כוחות אל מאחורי כוחות צה"ל.
המרכיב המשלים של הבקעת דיוויזיות הקו היה כאמור הנחתה של צוותי קומנדו לשתי משימות עיקריות; כיבוש ושליטה בנכסים אסטרטגיים וטקטים ברחבי רמת הגולן, ושליטה על צירים עיקריים כדי לשבש את הגעתם של כוחות המילואים לסיוע בקרבות.
ערב המלחמה, פיקוד הכוחות המיוחדים בפיקודו של עלי חיידר כללו 7 גדודי קומנדו, זאת בנוסף למספר יחידות קומנדו ששירתו ביחידות המשמר כמו פלוגות ההגנה שלא היו מיועדות להשתתף באופן ישיר בקרבות.
התוכנית המקורית קראה להנחתה של יחידות אלו במוצבי שליטה עיקריים של צה"ל, בהם מוצב החרמון, תל פארס והר בנטל, כיבושם של אלו על כל ציוד התצפית והמודיעין בהם, הייתה מעניקה לסוריה יתרון ותורם לערפל הקרב בצד הכוחות הישראלים.
המשימה השנייה של יחידות הקומנדו הייתה נחיתה במספר מוקדים לאורך צירי תנועה חשובים ובעיקר תפיסה ושליטה בגשרי הירדן העיקריים.
מארבים של צוותי קומנדו בנקודות רגישות אלו יהיו מסוגלים לשבש ואף למנוע את הגעתם של כוחות המילואים של צה"ל (שלפי המודיעין הסורי היו אמורים להיכנס לקרבות בערך תוך 24 שעות).
הכוחות הסוריים באזור רמת הגולן ובמרחב דמשק היו ערוכים בארבעה דרגים.
שלוש דיוויזיות החי"ר שהוצבו בקו הראשון, תוגברו כל אחת בחטיבת שריון נוספת (בנוסף לחטיבת השריון האורגנית שלהן).
הן חילקו את החטיבות שלהם לשני דרגים, כאשר הדרג הראשון נועד לבצע את ההבקעה של קו ההגנה הישראלי, ואילו חטיבות הדרג השני (חטיבות השריון) נועדו לנצל את ההצלחה לצורך תנועה לעומק שטח רמת הגולן.
דיוויזיית השריון ה-1 וכוח רפעת אל-אסד (כוח בסדר גודל של חטיבת שריון) היוו את הדרג השלישי, והוחזקו בעתודה במחנות במרחב דמשק, כדי לתגבר במידת הצורך את מאמצי ההבקעה של יחידות הקו הראשון, וככוח עתודה להדיפת התקפות נגד ישראליות לאחר כיבוש רמת הגולן.
מאחרי כוחות אלו הוצבו יחידות הדרג הרביעי, שנועדו להגן על מבואות דמשק.
דיוויזיית השריון ה-3, שנמצאה עדיין בתהליך הקמה, שלחה את אחת משתי חטיבות השריון שלה (חטיבה 81) לתגבר את ההבקעה הסורית בגזרה הצפונית של רמת הגולן, ויחידותיה הנותרות נשמרו כחלק מהעתודה המטכ"לית של הצבא הסורי.
הדיוויזיה החמישית קיבלה את הגזרה הדרומית של חזית המתקפה הסורית ברוחב כ-20 ק"מ, בין ואדי הרוקאד (הבלתי עביר לתנועת שריון) באזור תל סאקי ורמת מגשימים בדרום, לבין אזור תל פארס בחלקה הצפוני של הגזרה.
במרכז הגזרה עבר ציר הנפט אשר הוביל היישר למרכז הרמה ולמחנה נפח, מרכז הפיקוד והלוגיסטיקה של אוגדה 36 הישראלית.
בחלקה הצפוני נמצאה "פיתחת רפיד", בין תל פארס לרכס שעף סינדין-תל עכשה.
תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון חטיבת החי"ר 112 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה וחטיבת החי"ר 61 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי.
מאחורי חטיבות הדרג הראשון נערכו שלוש חטיבות דרג שני; חטיבת השריון 46 (עם 95 טנקים), החטיבה הממוכנת 132 (עם 41 טנקים) וחטיבת השריון 47 (עם 95 טנקים), שסופחה לדיוויזיה.
הדיוויזיה התשיעית קיבלה את הגזרה המרכזית של הרמה, ברוחב כ-25 ק"מ, בין תל פארס לעיר קוניטרה.
במרכז הגזרה נמצא רכס בשנית, שמשני עבריו היו שטחים נוחים להבקעת כוחות שריון - "פיתחת כודנה" (בין תל פארס לחלקו הדרומי של רכס בשנית) בדרום הגזרה, ו-"פתחת קוניטרה דרום" (בין תל עשנייה והר אביטל) בחלקה הצפוני.
פתחת כודנה הייתה במרחק של כ-5 ק"מ בלבד מחושניה וציר הנפט, עובדה שאפשרה תנועה מהירה ממנה למרכז רמת הגולן.
מצד שני, פתחת קוניטרה דרום היוותה את הנתיב המהיר ביותר למחנה נפח (כ-10 ק"מ של שטח מישורי).
הדיוויזיה השביעית קיבלה את הגזרה הצפונית של רמת הגולן ברוחב כ-20 ק"מ, בין העיר קוניטרה למדרונות החרמון והכפר מג'דל שמס.
מבחינה טופוגרפית הגזרה הצפונית הייתה קשה יותר לתנועת כוחות ממונעים וכוחות שריון ולכן הייתה פחות נוחה להבקעה.
הגזרה הצפונית התאפיינה בחלקה הצפוני בשטחים הרריים של מדרונות הר החרמון, במרכז הגזרה ניצב הר חרמונית ובאזור הדרומי נמצא רכס הבוסטר.
רק בחלק הדרומי של הגזרה הצפונית, באזור שכונה "פיתחת קוניטרה צפון", פני השטח המישוריים היו נוחים יותר לכוח תוקף ממונע, אך גם אזור זה נשלט על ידי רכס הבוסטר.
בתוכנית ההגנה של הצבא הישראלי, הושם דגש על הגנת הגזרה הצפונית, משום שהבקעה באזור זה, הייתה מאפשרת לסורים להגיע למדרונות הצפונים של הרמה ומשם לעמק החולה בנתיב הקצר ביותר.
אולם תוכנית ההתקפה הסורית נתנה עדיפות דווקא לגזרה הדרומית והמרכזית של הרמה, שם פני השטח היו הרריים פחות ונוחים יותר לכוח התוקף.
תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון חטיבת החי"ר 68 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה וחטיבת החי"ר 85 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי.
מאחורי כוחות הדרג הראשון נפרסו שתי חטיבות דרג שני; חטיבת השריון 78 (עם 95 טנקים) והחטיבה הממוכנת 121 (עם 41 טנקים).
בנוסף ליחידות אלו סופחה לדיוויזיה חטיבת חי"ר ה-1 (שכללה 30 טנקים) מחיל המשלוח המרוקאי.
המתקפה הסורית ברמת הגולן (6-7 באוקטובר)
בסביבות השעה 13:55, ה-6 באוקטובר 1973, במקביל למתקפה המצרית בגזרת תעלת סואץ, יצאו הכוחות הסורים למתקפה לאורך קו הגבול עם ישראל ברמת הגולן.
כ-800 קני ארטילריה מסוגים שונים פתחו באש אל עבר מוצבי צה"ל, בסיסים, מתקני קשר ופיקוד, צירי תנועה, שטחי כינוס ואף ירו אש מדויקת לעבר עמדות לחימה של טנקי צה"ל ("רמפות").
האש הסורית המדויקת נבעה מעבודת איסוף מודיעין ותצפית ארוכה, שאפשרה טיווח של כל המטרות בעלות החשיבות ברמת הגולן, כך שברגע האמת לכל סוללה ארטילרית סורית הוקצו מספר מטרות לפי הטווחים והמיקומים המדויקים שלהן.
בהפגזה הראשונית, שארכה כחמש דקות, ירתה הארטילריה הסורית קרוב ל-30,000 פגזים כריכוך והכנה למתקפה הקרקעית.
מייד לאחר מכן החלו חטיבות הדרג הראשון (חטיבות חי"ר ממוכן) לנוע לעבר קו ההגנה של צה"ל ומכשולי הנ"ט שנחפרו לאורך קו הגבול ברמת הגולן.
כל דיוויזיה סורית בקו הראשון ביצעה שני מאמצי הבקעה, האחד עיקרי והשני משני, ובכל אחד משניהם נערכו הכוחות התוקפים בשני דרגים.
חטיבות הדרג הראשון נעו בהתאם לדוקטרינה הסובייטית בטור, כל חטיבה לעבר גזרת ההבקעה שנקבעה לה.
הכוחות הראשונים שיגיעו למכשול הנ"ט היו מיועדים לפנות נתיבים דרך שדות המוקשים, להקים גשרים מעל תעלת הנ"ט ולאבטח אותם.
בשלב הבא, טורי השריון והנגמ"שים היו מתוכננים לחצות את המעברים המאובטחים ולהתפרס להסתערות על הכוחות הישראלים המגינים.
הנחתת יחידות קומנדו בעורף המערך הישראלי וכיבוש מוצב החרמון
לפי התוכנית הסורית המקורית תוכננה הנחתת כוחות קומנדו בצירים היורדים מרמת הגולן לעמק החולה ולעמק הירדן, במגמה לכבוש ולאבטח את הגשרים על נהר הירדן, ולהכין מארבי נ"ט לכוחות המילואים הישראלים, בדרכם לתגבר את הכוחות הסדירים ברמת הגולן.
בהתאם לתוכנית זו, כוחות החלוץ הסוריים היו אמורים לחבור לכוחות הקומנדו כבר בתום ליל הלחימה הראשון.
אולם תוכנית זו בוטלה ברגע האחרון, מה שאפשר הפניית כוחות הקומנדו למשימות אחרות וגם גמישות רבה יותר לכוחות שנדרשו להבקיע את מערך ההגנה הישראלי ברמת הגולן.
הסיבה העיקרית לביטול התוכנית המקורית הייתה שינוי שעת תחילת המתקפה הסורית ברמת הגולן משעות הבוקר המוקדמות לשעות הצהריים.
הנחתה של כוחות קומנדו במסוקים בעומק רב מאחרי קו החזית דרשה ביצוע בשעות החשכה או עם שחר, וביצוע המשימה בשעות היום היה מקטין מאוד את סיכויי הצלחתה.
מתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן (8-10 באוקטובר)
הלחימה סביב המובלעת בסוריה (11-24 באוקטובר)
ביקורת על תפקוד הצבא הסורי במלחמה
הצבא הסורי התחיל את המלחמה עם נתוני פתיחה מרשימים הן מבחינת יחסי כוחות אל מול צה"ל והן מבחינת ציוד.
בנוסף כאמור, ההתקפה החלה בהפתעה מוחלטת כאשר מצרים גם היא תקפה מה שתרם לפיצול כוחו של צה"ל.
למרות זאת, לא הצליח הצבא הסורי בביצוע משימתו של כיבוש רמת הגולן.
ישנה בעיתיות רבה בכל הקשור למקורות עליהם מבוסס המחקר אודות הצבא הסורי בכלל והתנהלותו במהלך המלחמה בפרט.
שני המקורות העיקריים הם המידע, הארכיונים והמחקר בישראל אל מול אלו בסוריה, כאשר המידע בסוריה הוא ללא ספק המדויק והנרחב יותר.
מעבר לשני מקורות אלו, ישנה חשיבות רבה גם לארכיונים, הערכות ומחקר שהתקיימו במעצמות ארצות הברית וברית המועצות.
הצבא העממי היוגוסלבי (בסרבו-קרואטית: Југословенска Народна Армија) או הצבא הלאומי היוגוסלבי (Jugoslovenska Narodna Armija) או בקיצור: JNA היה הצבא של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הצבא פעל לצד כוחות ההגנה הטריטוריאלית שפעלו כמיליציה ברפובליקות, ויחד היוו את הכוחות המזוינים של יוגוסלביה.
הצבא התחלק לשלושה חילות עיקריים:
חיל האוויר היוגוסלבי (כ-32,000 אנשים)
חיל הים היוגוסלבי (כ-10,000 אנשים)
הצבא חולק לארבעה מחוזות צבאיים:
מחוז 1 מפקדה ראשית בבלגרד – אחראי על צפון סרביה, צפון מזרח קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ווויבודינה.
מחוז 3 בסקופיה – אחראי על דרום סרביה, מונטנגרו ומקדוניה.
מחוז 5 בזגרב – אחראי על סלובניה ומערב קרואטיה.
מקור הצבא ביחידות הפרטיזנים של טיטו שפעלו במלחמת העולם השנייה כנגד מדינות הציר.
לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, שונה שם הצבא לצבא יוגוסלביה ובהמשך קיבל את התואר "עממי".
ב-1968, הקים טיטו את כוחות ההגנה הטריטוריאלית שפעלו לצד הצבא, והיו כפופים אליו במידה מסוימת.
יחד עם מלחמות יוגוסלביה וסוף הפדרציה ב-1992, הצבא פורק.
הצבא המלכותי של תאילנד (בתאית: กองทัพบกไทย) הוא צבא היבשה של תאילנד ואחראי על הגנת ריבונותה.
הצבא הוא הזרוע הוותיקה ביותר מבין הזרועות של הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד.
הצבא הוקם ב-1874, בין השאר כתגובה להסכם בורינג, הסכם סחר שנחתם בין בריטניה לבין סיאם בשנת 1855 ושפתח את שערי הממלכה בפני זרים.
בראש הצבא המלכותי של תאילנד עומד מפקד הצבא.
המפקד הנוכחי הוא גנרל פריות צ'אן-אוצ'ה (Prayuth Chan-ocha) שמכהן על פי מינוי מלכותי מאז 1 באוקטובר 2010. מפקדת הצבא ממוקמת בבנגקוק.
הצבא המלכותי של תאילנד מחולק לארמיות מרחביות:
הארמייה הראשונה: מפקדתה ממוקמת בבנגקוק והיא אחראית על המחוזות המערביים ומרכזיים של תאילנד כולל עיר הבירה.
דיוויזיות חיל הרגלים הראשונה, השנייה, התשיעית והאחד עשר.
דיוויזיית חיל הרגלים השלושים ואחת
הארמייה השנייה: מפקדתה ממוקמת בנאקון ראטצ'אסימה שבמזרח המדינה והיא אחראית על המחוזות המזרחיים.
דיוויזיות חיל הרגלים השלישית והשישית
הארמייה השלישית: מפקדתה ממוקמת בפיטסאנולוק (Phitsanulok) שבצפון המדינה והיא אחראית על המחוזות הצפוניים והצפון-מערביים של המדינה.
דיוויזיות חיל הרגלים הרביעית והשביעית
הארמייה הרביעית: מפקדתה ממוקמת בנאקון סי טמרט שבדרום המדינה והיא אחראית על המחוזות הדרומיים של המדינה.
דיוויזיות חיל הרגלים החמישית והחמישה עשר
השומרים המלכותיים של תאילנד כוללים כמה רגימנטים נפרדים שמסופחים לארמיות אלה.
9 דיוויזיות חיל רגלים (כולל 16 גדודי שריון)
3 דיוויזיות פרשים (דיוויזיות משוריינות קלות)
8 גדודי חיל רגלים עצמאיים
שם סוג כמות בשירות ארץ ייצור Siemens DR-172 ADV מכ"ם אווירי לטווח בינוני 4 ארצות הברית Lockheed Martins LAADS מכ"ם אווירי לטווח קצר 10 ארצות הברית Type 513 מכ"ם אווירי לטווח קצר 3 סין
שם תמונה סוג כמות בשירות ארץ ייצור AN/TPQ-36 Firefinder radar מכ"ם איכון אש 5 ארצות הברית ARTHUR מכ"ם איכון אש 0 (2 בהזמנה) שוודיה
הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Regio Esercito) היה צבא היבשה של ממלכת איטליה החל מאיחוד איטליה ב-1861 עד להקמתה של הרפובליקה האיטלקית ב-1946. עם ביטול המלוכה באיטליה שונה שמו של הצבא המלכותי ל"צבא איטליה" (Esercito Italiano).
הצבא המלכותי האיטלקי הוקם בעקבות ייסודה של ממלכת איטליה שהוקמה בעקבות איחוד איטליה לאחר פירוקה של מדינת האפיפיור.
הצו שעל פיו החליף הצבא החדש את מקומם של הצבאות של ממלכת סרדיניה ושל ממלכת שתי הסיציליות נחתם על ידי הגנרל מנפרדו פאנטי (Manfredo Fanti) ב-4 במאי 1861.
משימתו הראשונה של הצבא הייתה המלחמה בשוד הדרכים בדרום איטליה שביצעו כוחות בלתי סדירים, כוחות גרילה וכנופיות פשע שלא קיבלו את מרותה של ממלכת שתי הסיציליות.
המשימות הבאות היו מלחמת העצמאות האיטלקית השלישית ב-1866 וכיבוש רומא ב-20 בספטמבר 1871.
ב-8 בפברואר 1885 כוח של פחות מאלף חיילים נחת במאסאווה שבאריתריאה כצעד ראשון ביצירתה של האימפריה האיטלקית.
התקדמות האיטלקים נעצרה כאשר הובסו בקרב עדווה כנגד כוחות אתיופים.
בשנה שלאחר מכן, כחלק מהשתתפותה של איטליה בתוכנית פיוס בינלאומית לאחר מרד שהתרחש כנגד השליטה הטורקית בקפריסין, כוח נוסף של הצבא נחת בהרקליון.
ב-14 ביולי 1900, חיל משלוח נוסף השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין כצעד לשמירת שטחי האינטרסים של מדינות אירופה.
ב-3 באוקטובר 1911 פלשה איטליה ללוב כחלק מהמלחמה האיטלקית-עות'מאנית.
המלחמה הסתיימה בחתימת הסכם שלום בלוזאן.
ממלכת איטליה התחילה את מלחמת העולם הראשונה כשותפה מכורח הברית המשולשת לגרמניה ואוסטרו-הונגריה, במעמד של מדינה נייטרלית.
הלחימה בחזית האיטלקית תמה ב-3 בנובמבר 1918 בהכנעת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אולם, למרות השתתפות האיטלקים ומחיר הדמים ששילמו, לא זכתה איטליה בהישגים טריטוריאליים משמעותיים בהסכם ורסאי, דבר שהוביל לחוסר יציבות בשנים שלאחר מכן ולעליית בניטו מוסוליני.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם השתתף הצבא המלכותי בכיבוש הסופי של לוב, במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, במלחמת האזרחים בספרד ובפלישה האיטלקית לאלבניה .
הצבא המלכותי האיטלקי היה אחד מצבאות היבשה הגדולים במלחמת העולם השנייה ופעילותו התייחדה בכך שהוא היה חלוץ השימוש בצנחנים עם זאת הצבא האיטלקי היה עם ציוד מיושן וכוח שריון חסר סיכוי אל מול השריון של בעלות הברית.
רבות מהדיוויזיות של הצבא המלכותי תוגברו בגדודים של אנשי החולצות השחורות עקב מחסור בכוח אדם.
ב-1943 נכנעה איטליה ולאחר הסכם שביתת הנשק, פוצלה לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בצפון שבה הוקם הצבא הלאומי הרפובליקני (Esercito Nazionale Repubblicano) ולצבא של החלק הדרומי של איטליה שנלחם לצדן של בעלות הברית (Esercito Cobelligerante del Sud).
ב-1946, בעקבות משאל עם הפכה ממלכת איטליה לרפובליקה והצבא המלכותי האיטלקי הפך להיות צבא איטליה.
הצבא המלכותי הדני (בדנית: Hæren) הוא זרוע היבשה של כוחות ההגנה של דנמרק, יחד עם משמר המולדת הדני.
כאשר הצבא פועל במלוא כוחו, הוא מסוגל להפעיל 1500 איש באופן קבוע בשלוש יבשות, או 5000 איש לתקופת זמן קצרה, במבצעים ברחבי תבל ללא נקיטת צעדים מיוחדים כמו אישור מיוחד של הפרלמנט או הכרזת מלחמה.
ייעודו המקורי של הצבא המלכותי הדני היה מניעת עימותים ומלחמות ושמירה על הריבונות והאינטרסים של דנמרק.
עם חלוף הזמן, נוספו למטרות אלה משימות שמירת השלום בעולם ועל זכויות האדם.
בראשית דרכו היה הפיקוד על הצבא מסור בידיו של מלך דנמרק שהשתתף באופן אישי בקרבות.
יחד עם זאת, ב-1815, כתוצאה מתהליך הדרגתי ומתמשך, הוקמו ארבעה פיקודים מרחביים כשהמלך היה המפקד העליון.
באותה עת עלה הצורך לשמור על יכולותיו של הצבא בעתות שלום והוקם פיקוד המבצעים של הצבא (בדנית: Hærens Operative Kommando).
מבחינה היסטורית היה הצבא המלכותי הדני חלק ממערך ההגנה על דנמרק ומעורב במלחמות, התנגשויות וקרבות כדי להגן על האינטרסים של הממלכה.
המלחמות הטריטוריאליות הבולטות התנהלו כנגד שוודיה, רוסיה ופרוסיה וכן המלחמות הנפוליאוניות בהן עמדה דנמרק לצדה של צרפת ועד למלחמת העולם השנייה, שבה, בניגוד למלחמות הקודמות, הורתה הממשלה באופן מידי על כניעת הצבא לגרמניה.
בעשורים האחרונים, הפך הצבא המלכותי הדני להיות הגיבוי למשלחות דניות מעבר לים, כמו בקוסובו, עיראק ואפגניסטן.
בנוסף, היה מעורב הצבא הדני המלכותי במלחמת עיראק בין השנים 2003-2007, כשכוח משמעותי של הצבא היה אחראי על השכנת ושמירת השלום במחוז בצרה, יחד עם כוחות הצבא הבריטי.
החייל הדני הראשון שנהרג בעיראק ב-17 באוגוסט 2003, היה הראשון מבין כוחות הקואליציה שלא מצבאות ארצות הברית או בריטניה.
משנת 2001 ועד שנת 2014 הצבא הדני המלכותי היה מעורב גם במלחמת אפגניסטן.
מבנה הצבא הדני כולל בתוכו שתי בריגדות:
הבריגדה הראשונה, בריגדה שמוצבת בהולסטברו והיא חלק מכוח התגובה של נאט"ו .
הבריגדה השנייה, בריגדה שמוצבת בסליילסה.
פירוט על יחידות הצבא השונות
רגימנט הפרשים היוטלנדי (Jydske Dragonregiment)
גדוד חיל הרגלים המשוריין השני
גדוד חיל הרגלים המשוריין הראשון
גדוד המודיעין, בקרה, איכון וסיור (כולל יחידת הדרכה)
גדוד סילוק פצצות השני (כולל יחידת הדרכה)
גדוד תקשוב הראשון (כולל יחידת הדרכה)
גדוד הלוגיסטיקה הראשון (כולל יחידת הדרכה)
תמונה שם ארץ ייצור יעוד כמות בשירות Fennec AS550 צרפת מסוק 8 (4 באחסנה) EH-101 Merlin Joint Supporter איטליה מסוק תובלה בינוני 14 Raven B ארצות הברית כלי טיס בלתי מאויש
תמונה שם ארץ ייצור יעוד כמות בשירות M-109 ארצות הברית תותח מתנייע הוביצר 12 קשת ישראל מרגמה מתנייעת, מורכבת על נגמ"ש מסוג Mowag Piranha V 15
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים הוכה על ידי חיל האוויר הישראלי בתחילת המלחמה והובס על ידי צה"ל עם סיומה.
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים הונהג על ידי גנרל מוחמד פאוזי רמטכ"ל צבא מצרים.
ב־14 במאי 1967 הכריז נאצר על גיוס כללי לצבא מצרים.
יחידות חיל הים – המשחתות, הפריגטות, שולות המוקשים, הציידות, ספינות הטילים והטורפדות, הצוללות והנחתות – היו ערוכות בנמלי הים התיכון, אלכסנדריה ופורט סעיד, והים האדום, סואץ וע'רדקה.
והם מנו יותר מ-80 כלים.
הריכוז הגדול שלהם היה בים התיכון, במיוחד בנמל אלכסנדריה, שעסק גם בפעילות המסחרית, ובו נמצאו סדנאות התיקונים הראשיות של חיל הים.
בפעולת פורט סעיד נכללו הסטילים המצריים.
ובסופו של המערכה הושמד הסטי"ל.