tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחום זה שקדה על איסוף נתונים ארכאולוגיים ואיקונוגרפיים מתקופת התנ"ך בארץ ישראל כדי לזרוק אור על מוזיקה וכלים מוזיקליים הנזכרים בטקסטים תנכ"יים ופוסט-תנ"כיים.
בשנות ה-60 כיהנה באיאר כמורה לתולדות המוזיקה בבית הספר לאמנויות רננים וקנתה את לב תלמידיה ביצירתיות, בחוש ההומור ובהתלהבותה לנושאי הוראתה.
ארכיונה, ובו מאמרים, התכתבויות ועוד, שמור בספרייה הלאומית.
ערך "נגינה וזמרה" באנציקלופדיה מקראית, כרך 5 (1980).
עבודת מחקר "כותרות מזמורי התהילים" (יובל 4, 1982)
ערכים שונים על דמויות וסיפורים מקראיים בהוצאה הראשונה של אנציקלופדיה יודאיקה
בתיה לנצט (12 בפברואר 1922, י"ד בשבט ה'תרפ"ב – 10 באוגוסט 2019, ט' באב ה'תשע"ט) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, ממייסדי התיאטרון הקאמרי ומבכירי שחקניו.
בתיה לנצט נולדה כבת בכורה לצבי הרמן לנצט ואירנה לבית דימנשטיין בטרנסילבניה שברומניה בשנת 1922, במשפחה אמידה בת שלושה ילדים.
אביה היה מנהל בנק מצליח.
לאביה היו שמונה אחים ואחיות, שחלקם עלו לארץ ישראל עם משפחותיהם, ביניהם יוסף, אביהם של משה לנצט ואביבה מולר-לנצט, וסבו של דורון לנצט.
באוגוסט 1924, כשהייתה בת שנתיים, עלתה עם הוריה ואחיה הקטן משה לארץ ישראל, והם השתקעו בהרצליה, שם גדלה.
אחיה הצעיר, כרמל, נולד בהרצליה.
הוריה נמנו על מייסדי הרצליה.
שם גם החלה את קריירת המשחק שלה כמשתתפת בהצגות בית הספר.
למדה בסטודיו למשחק של צבי פרידלנד בתיאטרון הבימה.
ב-1942 הצטרפה ללהקה צבאית שהקים צבי פרידלנד עבור החיילים העבריים בצבא הבריטי, ונקראה "הלהקה הצבאית".
בשנת 1944 הייתה לנצט בין חמישה מייסדי התיאטרון הקאמרי, יחד עם יוסף וימימה מילוא, רוזה ליכטנשטיין ואברהם בן-יוסף.
התיאטרון נוסד במקורו בשם "להקת המערכונים".
לנצט הייתה חברת הוועדה האמנותית של הלהקה והשתתפה במופע הראשון שלה "מאז ועד היום" (בכורה ב-24 באוקטובר 1944).
כעבור מספר חודשים, בתחילת 1945, הפכה הלהקה לתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1962 עברה לשחק בתיאטרון חיפה.
בשנת 1968 קיבלה מלגה מהממשל הצרפתי להכרת התרבות הצרפתית, ויצאה לשהות של שנה בפריז.
במהלך שהותה שם ביקרה בהרצאות בנושא יהדות, שערך הרב יהודה ליאון אשכנזי.
לאחר שובה לארץ החליטה לנצט ללמוד יהדות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1974–1970 שיחקה בתיאטרון הבימה.
באמצע שנות ה-70 החלה בתהליך חזרה בתשובה.
בתקופה זו הכירה את דוד בן-יוסף, והוא החל בחלופת מכתבים עימה.
על כך סיפר בנו של דוד בן יוסף, שי: "אבא העריץ אותה כשחקנית, הרבה לפני שפגש אותה, ופתאום הם נפגשו אצל חברה משותפת, ובתיה מאוד רצתה לדעת איך זה שאבא קם בבוקר כל כך מאושר.
היא סיפרה לו שלמרות שחזרה בתשובה, היא עדיין לא מאושרת.
אבא ניסה להסביר לה במכתב מה סוד האושר שלו, ומזה התחילה תכתובת שלמה".
תכתובת הזו יצאה לאור כספרו הראשון: "האם יש סיכוי לאהבה".
הספר הפך לרב מכר, נמכר ביותר מ־200 אלף עותקים, ותורגם לאנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית.
היא פרשה ממשחק, מכרה את ביתה ביפו לאמנית אילנה גור, ועברה להתגורר ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, שם המשיכה בשמיעת שיעורים בבית מדרשו של הרב אשכנזי, שעלה לישראל, ופתח בירושלים מכון בשם "מעיינות".
בהמשך עברה לנצט להתגורר בצפת, שם הפיצה את שיעוריו המוקלטים של הרב אשכנזי.
ממחצית שנות ה-80 התגוררה בטבריה, ובשנותיה האחרונות נמנתה על המשתתפים הקבועים בשיעוריו של הרב מרדכי אלון במושבה מגדל.
על משחקה ב"מלאך האבן" זכתה בפרס קלוזנר לשחקן הבולט ב-1958
הצגות בהן השתתפה בתיאטרון חיפה: רות המואביה ב"הלילה לאיש" (1962); ליוויה ב"נשים הזהרו מנשים" (1970).
ב-1955 ליהקה את הסרט "גבעה 24 אינה עונה" שכתבו צבי קוליץ ופיטר פריי וביים תורולד דיקנסון.
ב-1960 גילמה את יפה אריאלי בסרט "איי לייק מייק" שכתבו פיטר פריי, עדנה שביט ויעקב שטיינר על פי מחזה באותו שם שכתב אהרן מגד ובבימויו של פיטר פריי.
ב-1963 הייתה שותפה בכתיבת התסריט של הסרט "אשת הגיבור" ושיחקה בו בתפקיד ראשי את רחל.
ב-2007 גילמה את פסיה גולדפרב בסרט הקצר "השרשרת של פסיה" שכתב דניאל הורוביץ וביים חורחה גורביץ'.
זכתה בפרס שחקנית השנה על תפקיד ירמה ב"ירמה" (1956/57), ובפרס המועדון הלאומי על שם קלוזנר על תפקידה במלאך האבן (1958)
במחצית שנות ה-40 נישאה לנצט לנחום גרשונוביץ (גרשום), קצין בבריגדה היהודית ומאוחר יותר נמנה עם מפקדי "ההגנה" בירושלים.
לשניים נולדה בת משותפת, ליאנה.
בתחילת שנות ה-50 נישאה בשנית לבמאי פיטר פריי.
לשניים נולדה בת בשם מיכל, שחזרה גם היא בתשובה וחיה בשכונת מאה שערים בירושלים.
כמו כן, הייתה בת זוגו של פרופ' אלון תלמי.
נפטרה ב-10 באוגוסט 2019 (יום שבת, ט' באב תשע"ט), בגיל 97 ונקברה בבית העלמין בהר הזיתים.
בתיה שטיינבוק (נולדה ב-1961) היא פסנתרנית ישראלית.
בתיה שטיינבוק נולדה בוורשה בירת פולין.
בגיל שנה עלתה לישראל עם משפחתה והחלה לנגן בפסנתר בגיל חמש.
מורתה העיקרית בשנים אלה הייתה אירינה זריצקאיה.
בין מוריה לפסנתר באקדמיה למוזיקה בתל אביב היו יונתן זק, מיכאל בוגוסלבסקי, אלכס וולקוב וולטר אופהויזר.
היא בוגרת האקדמיה למוזיקה והחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
שטיינבוק המשיכה את לימודיה לתעודת אמן באוניברסיטה לאמנויות בברלין.
בשנים אלה למדה אצל גיאורגי שבוק וכן במלגת לימודים מיוחדת של משרד החוץ האיטלקי, אצל פרנקו רוסי.
כן הרבתה להשתתף בכיתות אמן בהדרכת מורים ידועי שם ברחבי העולם.
היא הופיעה כסולנית באיטליה, ספרד והולנד וייצגה את איטליה בפסטיבלי מוזיקה חדישה באירופה, שם ניגנה מיצירותיהם של דאלאפיקולה ובריו, הן בפסנתר והן בצ'מבלו.
בתיה שטיינבוק פעילה בתחום החינוך המוזיקלי.
בין השאר העלתה, יחד עם גיל שוחט, דן אלמגור ורוני פינקוביץ', את אופרת הילדים "מקס ומוריץ", שאותה אף ליוותה בנגינה.
היא יושבת כשופטת בוועדות הרפרטואר של סל תרבות ואמנות לעם.
בתיה שטיינבוק נשואה לאקרט לורנצן, הכנר הראשי של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, והם מרבים לנגן בצוותא.
ילדיהם של אקרט לורנצן ובתיה שטיינבוק, מאיה (ילידת 1991) ודניאל (יליד 1994), גם הם כנרים מצליחים.
בתם עדן (ילידת 2000) היא פסנתרנית מבטיחה.
בקונצרט בסדרה "קאמרי בצהרי שישי" של תזמורת ראשון לציון בחודש אפריל 2018 הופיעה כל משפחת לורנצן בשילובים שונים ובהרכב מלא, ביצירות באך ודבוז'אק.
בתיה משעני-לחובר (1945 – 20 ביוני 1996) הייתה ספורטאית ישראלית, אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם.
היא השתתפה במשחקים הפאראלימפיים בשנים 1964 ו-1968 וזכתה ב-12 מדליות פאראלימפיות מהן 4 זהב, 5 כסף ו-3 ארד, בארבעה ענפים שונים: אתלטיקה, שחייה, טניס שולחן וכדורסל כיסאות גלגלים.
ב הייתה בין חמשת הישראלים הראשונים שזכו במדליית זהב פאראלימפית.
ב זכתה משעני ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
2 מדליות זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש של 15.50 מטר, במדליית ארד זכתה צפורה רוזנבאום מישראל (13.28 מטר) ובמשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.8 דקות, לפני רוזנבאום (1:25.2 דקות).
מדליית כסף בטניס שולחן ביחידות ושתי מדליות ארד בהדיפת כדור ברזל (4.64 מטר) ראשונה הייתה רוזנבאום בשיא עולם חדש של 5.16 מטר ובטניס שולחן בזוגות עם רוזנבאום.
נוסף לכך היא סיימה במקום רביעי בזריקת אלה (22.19 מטר).
ב זכתה משעני ב-7 מדליות, מהן 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב במרוץ בכיסאות גלגלים ל-60 מטר בתוצאה של 16.3 שניות, שלישית סיימה גאולה סירי מישראל (17.9 שניות).
מדליות כסף בזריקת אלה (23.93 מטר) אחרי רוזנבאום (27.44 מטר) ולפני שושנה שרעבי מישראל (21.06 מטר), בהטלת כידון (12.71 מטר) אחרי רוזנבאום שקבעה שיא עולם חדש של 16.80 מטר ובהדיפת כדור ברזל (5.93 מטר) שוב אחרי רוזנבאום שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 6.97 מטר.
מדליית ארד בטניס שולחן ליחידות.
נוסף לכך היא סיימה במקום רביעי בסללום (1:23.0 דקות) ובמקום שמיני בזריקת דיסקוס (10.55 מטר) וכן הגיעה לשלב רבע הגמר בטניס שולחן בזוגות עם מיכל אסקפה.
בשנת 1969 הוסמכה לעריכת דין.
משנת 1978 ועד מותה הייתה היועצת המשפטית של ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה.
בנה בועז לחובר היה ספורטאי חובב ונהרג בשנת 2008 מפגיעת רכב בזמן רכיבה על אופניים.
בתיה קוֹלְטוֹן (נולדה ב-1 בינואר 1967) היא אמנית, מאיירת ספרי ילדים, קומיקסאית ומרצה לאיור ישראלית.
נולדה בפתח תקווה לבית של ניצולי שואה.
למדה פיסול וציור בתיכון עירוני מקצועי י"ד - ויצו צרפת בתל אביב.
למדה איור בבית הספר לעיצוב "ויטל".
עבדה מספר שנים כארט דירקטורית בעיצוב באינטרנט ובאנימציה.
כיום מלמדת איור ומאיירת בעיקר לעיתונות ולאינטרנט.
פרס משרד החינוך לעיצוב (2003).
ציון לשבח על איוריה לספר רוץ בן סוסי, בשנת 2004 בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן יצחק
פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן יצחק (יחד עם קבוצת אקטוס טרגיקוס)
ציון לשבח כפול מטעם מוזיאון ישראל על איוריה לספרו של ביאליק "רוץ בן סוסי" ועל "היה הייתה צפרדע" - ספר קומיקס לילדים של קבוצת אקטוס (2005)
ציון לשבח על איוריה לספר "שרשרת זהב - שירי מופת לילדים" (2007).
מענק לאמנות עכשווית ע"ש לורן ומיטשל פרסר (2024).
שאלות קשות לאללה, נעה ידלין, חרגול, 2005
רוץ בן סוסי, חיים נחמן ביאליק, דביר, 2002
להתראות באנטארקטיקה, כתבה נורית זרחי, כנרת זמורה ביתן, 2005
שרשרת זהב, מביאליק ועד יהונתן גפן, ערכה נירה הראל, אחוזת בית ספרים, 2007
מלכי מונרו מורדוך, נורית זרחי, כנרת זמורה ביתן, 2010
ילדי המים, צ'ארלס קינגסלי, תרגם יואב אבני, מודן ואוקיינוס, 2011.
המסע אל האי אולי, מרים ילן שטקליס, 2014
סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס
יחד עם קבוצת אקטוס טרגיקוס
הסדרה הקטנה, אקטוס טרגיקוס, 1996
סידרת הכסף, אקטוס טרגיקוס, 1997
סידרת הוויקטורים, אקטוס טרגיקוס, 1998
Happy End, אקטוס טרגיקוס, 2002
How to Love, אקטוס טרגיקוס, 2007
איך לאהוב, הוצאת מודן, 2009
תל אביב-ברלין, ספר מסע, Avant Verlag, 2010 (גרסה עברית וגרסה גרמנית).
חפץ לב יסודות תיאטרון הבובות האמנותי, מאת מרית בן ישראל ורוני מוסנזון נלקן, הוצאת כרמל, 2009.
הלשון נושלה, מאת שמעון אדף, הוצאת פרדס, 2021
בתיספרה (בתי = עומק, ספירה = כדור) היא סוג של צוללת מאוישת קטנה אשר שימשה לצלילות מחקר סמוך לחופי ברמודה בין השנים 1930–1934. הבתיספרה נבנתה על ידי המהנדס האמריקאי אוטיס ברטון בשנים 1928–1929 ביוזמתו של חוקר הטבע ויליאם ביבי.
הצלילות שביצעו ביבי וברטון בבתיספרה היו פורצות דרך לזמנן ולראשונה יכלו ביולוגים לחקור את בעלי החיים באוקיינוס בסביבתם הטבעית, בעומק של כמה מאות מטרים.
הצמד קבע סדרה של שיאי עומק לצלילה מאוישת ובשנת 1934 הגיע לעומק של כ-, צלילתם העמוקה ביותר.
שיא זה נשבר רק בשנת 1949 על ידי ברטון עצמו.
בשנת 1928 קיבל ביבי אישור הממשל הבריטי להקים תחנת מחקר בחופי ברמודה.
ביבי תכנן לערוך מחקר מעמיק על החיים במעמקי האוקיינוס עד לעומק של כ-3.5 קילומטרים, ותכננו המקורי היה לבנות צוללת גלילית שתאפשר לו להגיע לעומקים כאלו.
מאמר הכולל את תכנונו פורסם בניו יורק טיימס ועורר את תשומת לבו של ברטון.
ברטון היה משוכנע כי כלי גלילי לא יוכל לעמוד בלחצים שיופעלו עליו בעומק הים ושלח לביבי מכתב ובו הציע תכנון אלטרנטיבי לכלי הדרוש.
בתיווך חבר משותף ניפגשו השניים וסיכמו כי ברטון יבנה את הצוללת מכסף שירש מסבו, ויצטרף לביבי בצלילותיו.
כלי הצלילה שתכנן ברטון היה כדורי בעל חלונות עגולים, עשוי פלדה עבה, שייתלה על כבל בסיפון אונייה וישתלשל ממנה מטה אל עומק הים.
פנס הותקן מהצד החיצוני ליד אחד החלונות כדי לאפשר צפייה בבעלי החיים במעמקים.
כדי לפתור את בעיות החמצן בבתיספרה דאג ברטון למכל חמצן בלחץ גבוה, ובעזרת תרכובות כימיות שונות הצליח לגרום להתנדפות הפחמן הדו-חמצני והלחות, מהאוויר הנפלט מהצוללים עקב נשימתם.
התקשורת בין הצוללים לצוות שעל האונייה התבצע באמצעות קו טלפון שהותקן בבתיספרה במיוחד לשם כך.
הסיכונים בצלילה שכזו היו שונים ובהם היה החשש שמא יקרע הכבל המחבר את הבתיספרה לאונייה, וכן שמא לא יעמוד המתקן בתנאי הלחץ הגבוהים המצוים בעומק הים.
ביוני 1929 הושלמה בניית הכלי אך התגלה כי הוא כבד מדי והכננת שאמורה להוריד את הצוללת למים לא תוכל להרים אותה חזרה.
הגרסה הסופית הייתה קלה יותר ומשקלה ביבשה היה 2.25 טון, היקפה 1.5 מטר, והדפנות נבנו מ-25 מ"מ פלדה.
כבל הפלדה שאורכו היה כ-900 מטרים שקל 1.4 טון.
במאי 1930 ביצע הצמד צלילת מבחן ראשונה לעומק של כ-13 מטרים, כדי לבדוק את הצוללת.
בהמשך שלחו השניים את הבתיספרה לשתי צלילות לא מאוישות לעומק גדול יותר, ורק לאחריהן צללו יחד לעומק של 245 מטרים.
בקיץ 1930 ביצעו ביבי וברטון צלילות נוספות תוך שהם מתעדים בעלי חיים ימיים שטרם ניראו קודם לכן בסביבתם הטבעית.
ברטון ניצל חלק מהצלילות כדי למפות את השטח שמתחת למים סמוך לחופי ברמודה.
ביבי רצה להמשיך את הצלילות בקיץ 1931 אך הדבר נמנע ממנו עקב סדק בכננת המורידה שהוחלפה רק ביולי, אז החלו סערות בים שלא אפשרו צלילה בטוחה.
ב-6 בספטמבר 1932 שודרה צלילה של השניים ברדיו.
היה זה יום סוער והספינה שהחזירה את הבתיספרה נעה מצד לצד על הגלים הגבוהים, תוך שהיא מניעה את הבתיספרה כמו מטוטלת.
הצמד טולטל בתוך הצוללת ונחבל וברטון הקיא במהלך הצלילה.
למרות זאת המשיכו השניים בשידור הרדיו באמצעות הטלפון שהיה מותקן בבתיספרה, עד לעומק של כ-670 מטרים.
בקיץ 1932 החל ברטון בניסיונות לצלם סרט וידאו דרך אחד החלונות.
בשנת 1934 התחדשו הצלילות כשהמטרה נקבעה להגיע לעומק של חצי מיל (כ-804 מטרים).
ב-11 באוגוסט צלל הצמד לעומק של כ-760 מטרים, שיא לזמנו, תוך שביבי מזהה מגוון רחב של בעלי חיים, חלקם חדשים לגמרי למדע.
ב-15 באוגוסט באותה שנה הצליחו השניים לצלול לעומק של 923 מטר, כאורך הכבל שקשר אותה אל האונייה.
בצלילתם הבחינו המדענים לראשונה בחשיכה שבעומק המים בבעלי חיים זוהרים - בעלי תכונה של אורות ביולוגית.
ביבי וברטון החזיקו בשיא לצלילה העמוקה ביותר עד לשנת 1949, אז שבר ברטון בעצמו את השיא כשצלל לעומק של כ-1370 מטרים בעזרת הבנתוסקוף, צוללת חדשה שבנה.
מאוחר יותר באותו היום ביצע ברטון צלילה נוספת עם גלוריה הוליסטר, עוזרת המחקר של ביבי, לעומק של 368 מטרים.
היה זה שיא עומק עבור אישה, שיא שהחזיקה הוליסטר למשך שלושה עשורים.
הצלילה האחרונה של הבתיספירה התבצעה על ידי ביבי וברטון ב-27 באוגוסט 1934 לכחצי מהעומק המקסימלי.
על אף העבודה המשותפת לאורך השנים, בין ביבי וברטון לא שררה ידידות גדולה.
ברטון חש כי ביבי מצניע את תרומתו בתקשורת ומשמיט את שמו בכוונה, וזאת למרות שביבי הקפיד שברטון יקבל קרדיט בראיונות לתקשורת.
ביבי מצדו לא אהב את מצבי הרוח של ברטון.
ועדיין, השניים הבינו כי ברמה המקצועית הם זקוקים זה לזה ושמרו על יחסי עבודה תקינים.
לאחר סיום הצלילות המשותפות המשיך ביבי לחקור את מעמקי הים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הפכה ברמודה לבסיס צבאי ובמהלכה נהרסה בה הסביבה הטבעית ומחקרי המשך באזור הפכו ללא מעשיים.
בשנת 1938 יצא לאור סרטו של ברטון, "Titans of the Deep" הכולל את הבתיספרה.
בתיה חורגין (נולדה ב-9 באוקטובר 1928) היא פרופסור אמריטה במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן וחברה ו-Corresponding Member (תואר של כבר למפעל חיים) של הארגון המוזיקולוגי האמריקני (Musicological Society of America), 2007.
בתיה חורגין נולדה וגדלה בבית שומר מצוות בעיר ניו יורק.
אביה, פנחס חורגין, היה פעיל ציוני, נשיא ארגון "המזרחי" האמריקאי ופרופסור בישיבה יוניברסיטי ובאמצע שנות החמישים ייסד את אוניברסיטת בר-אילן וכיהן כנשיאה הראשון.
אמה, שושנה חורגין לבית זליגסון, שנולדה בלודז' ונמלטה ממנה מפני הפוגרום, הייתה כנרת, תלמידה של הכנר יוזף יואכים ולמדה בברלין ב-Berliner Hochschule fur Musik, היא היגרה לעיר ניו יורק בשנת 1920. בן דודה, יעקב חורגין, היה סופר.
אחותה, נעמי חורגין-מילר, היא פרופסור אמריטה להיסטוריה של האנגלית במכללת האנטר, האוניברסיטה העירונית של ניו יורק.
העבודה נעשתה בהדרכתם של הפרופסורים ו-Jan LaRue.
חורגין ארגנה את המחלקה לפי מודל של מחלקות דומות בארצות הברית והקימה בה היסטוריה של המוזיקה, בכלל זה מוזיקה יהודית, תאוריה של המוזיקה וגם ביצוע, כשבמשך מספר שנים הייתה למחלקה תזמורת.
חורגין פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה בשנת 1996.
היא הייתה האישה הראשונה שהייתה חברה בוועדת הסנאט המרכזת של אוניברסיטת בר-אילן, ועדה העוסקת בהעלאות בדרגה ובתוכניות לאוניברסיטה.
שימשה כפרופסור אורח בסאמר סקול שבאוניברסיטת הרווארד (1963), באוניברסיטת תל אביב (1972), באוניברסיטה העברית (1973), באוניברסיטת נורת'ווסטרן (1976), באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים (1977), באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, (1977), בקווינס קולג', המשתייך לאוניברסיטה העירונית של ניו יורק (1981); ובאוניברסיטת אינדיאנה (2001).
חורגין חברה בארגון המוזיקולוגי הישראלי והייתה יו"ר שלו בשנים 1995-1994, ישבה שנים רבות במערכת כתב העת שלו Israel Studies in Musicology וערכה אותו בשנים 1981, 1996. כמו כן הייתה חברת the Editorial Board of the Journal of the American Musicological Society בשנים 1969–1971.
הפיקה וערכה CD עם תלמידיה על מוזיקה כלית לא ידועה של סמרטיני, בוקריני וואשו.
מחקריה של בתיה חורגין עוסקים במוזיקה של התקופה הקלאסית, במאה ה-18 וחלק מהמאה ה-19, היא חוקרת את הסימפוניה הקלאסית ותולדותיה ומתמקדת במלחינים סמרטיני ובטהובן.
זהו ספרה הראשון של חורגין, שראה אור על ידי המחלקה למוזיקולוגיה של אוניברסיטת הרווארד ב-1968. זהו הרפרטואר השלם היחידי של סמרטיני שפורסם עד היום והוא הוצאה ביקורתית (critical edition) והיא התבססה על כל המקורות שנתגלו לסימפוניות שלו.
זהו קטלוג של כל יצירותיו של סמרטיני אותו הכינה חורגין ביחד עם המנצח ניואל ג'נקינס (Newell Jenkins) ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1976. הקטלוג מחולק לקטגוריות שכוללות 67 סימפוניות, וכן קונצ'רטות, אופרות ומוזיקה דתית.
בשביל כל יצירה יש ההתחלה של התמות של כל פרק ביצירה, התאריכים, וכל המקורות.
במאה ה-18 התעוררה בעיה גדולה לגבי האותנטיות של היצירות, מכיוון שחיברו יצירות רבות, אולם היו כתבי יד מקוריים מעטים.
היו 67 סימפוניות של סמרטיני שהצליחו להוכיח שחיבר אותן ועוד 82 סימפוניות שיוחסו לו, אולם הוא לא כתב אותן, חורגין וג'נקינס גילו זאת מכיוון שהן לא היו כתובות בסגנון המייחד אותו.
ספר זה יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת צפון קליפורניה ב-1981. בנוסף ליצירותיו הסימפוניות סמרטיני היה גם מלחין חשוב של מוזיקה קאמרית, חורגין מצאה מהדורה זו של טריו שחיבר סמרטיני למצנט, דוכס פארמה עליו לא היה ידוע עד אותה עת.
היא הכינה מהדורה של היצירה, plural עם רקע היסטורי וניתוח שלה
אסופה של הסימפוניות הטובות ביותר של סמרטיני משלוש תקופות של התפתחותו: המוקדמת, הבוגרת והמאוחרת, בשנים 1732–1772. נעשה ניתוח מפורט של הסימפוניות.
ספרה זה של חורגין הוא מהדורה של שתי סימפוניות של אנטוניו בריוקי (Brioshi), עם ניתוח של סימפוניה שלישית.
זוהי מהדורה חדשה של הסימפוניה הרביעית של בטהובן.
זהו ספרה של חורגין שראה אור בשנת 2008. לספר ארבעה פרקים, כשכל פרק עוסק בסוגה אחרת ביצירתו, אותה הלחין בתקופה אחרת: 1. סונטה לפסנתר בתקופה המוקדמת.
חורגין סוקרת מיצירותיו של בטהובן, מתארת את ההיסטוריה של היצירה ונותנת לה ניתוח סגנוני ומעמיק.
בספרה השתמשה חורגין בשיטתו של פרופסור יאן לארו (Jan LaRue) מאוניברסיטת ניו יורק.
של שימוש בסמלים, גישה למרכיבים המוזיקליים העיקריים, ניתוח הצלילים, הדינמיקה, המרקם, ההרמוניה, המקצב, המלודיה וכן הצורה.
חורגין ניסתה להסביר כיצד בטהובן עבד ואם השתמש בגישה סיסטמטית.
בספר היא כתבה על דרכי ההבעה השונות של המוזיקה של בטהובן, התהליך היצירתי, איך בטהובן כתב את המוזיקה, הסקיצות של המוזיקה, השינויים באוטוגרף שלו.
Galeazzi היה תאורטיקן איטלקי וחורגין גילתה בכתביו תיאור של the themes של צורת הסונטה.
עד מחקרה הדעה המקובלת במחקר הייתה שתיאור כזה לא היה קיים במאה ה-18.
זהו מאמרה של חורגין החוקר את בעיות העריכה של סימפוניה ארואיקה של בטהובן.
במאמרה חורגין כותבת על אוטוגרף של בטהובן וגילתה כשבטהובן עבד על המיסה המפורסמת שלו משנת 1819 הוא למד פוגה מהרקוויאם המפורסם של מוצרט, בנוסף לכך היא כותבת גם על מלחינים נוספים שבטהובן העתיק את יצירתם ולמד מהם כמו באך, הנדל ומלחינים אחרים שלא היו ידועים.
כיום (2012) חורגין עובדת על הוצאת הסימפוניות ה-3 וה-4 של בטהובן, עם דו"ח ביקורתי על המקורות של הסימפוניות הללו, זאת במסגרת סדרת The Collected Works: Beethoven Werk Abteilung I ,e של כל יצירותיו של בטהובן,
בספר היובל ישנה גם רשימה ביבליוגרפית מלאה של כתביה עד לשנת 2001 ועשרה מאמרים.
בַּתְיָה טֶמקין בֶּרְמָן (21 באוגוסט 1907, פולין – 30 באפריל 1953, ישראל) הייתה ספרנית יהודייה אשר הקימה וניהלה במחתרת ספרייה ציבורית בגטו ורשה והייתה דמות מרכזית בפעולות הסעד ליהודים.
ברמן הייתה פעילה במפלגת פועלי ציון שמאל, חברת הארגון צנטוס (החברה המרכזית לטיפול ביתומים), ופעלה בתיאום עם "הוועד היהודי הלאומי" וחברת ז'גוטה (המועצה הפולנית) להצלת יהודים.
בתיה ברמן לבית טמקין נולדה בוורשה למשפחה יהודית דתית-מסורתית דלת אמצעים.
כבר בילדותה ניכרה אהבתה לספרים.
למרות קשיים כלכליים ובזכות עזרתה של אחותה הבוגרת, סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון.
בשנת 1923, בהיותה בת שש-עשרה, הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר" ואחרי תקופה קצרה עברה לארגון הסטודנטים היהודי הסוציאליסטי "יוגנט", בו שימשה כמזכירת הארגון והייתה פעילה בגיבוש החזית המאוחדת האנטי-פשיסטית השמאלית מטעם הסטודנטים, שכללה נוער קומוניסטי פולני, נוער קומוניסטי יהודי ואת ארגון "יוגנט".
בביתה ברחוב ריבאקי 12 התקיימו ישיבות סודיות של החזית המאוחדת.
בשנים 1926–1930 למדה מדעי החברה ומדעי המדינה במכללה הפולנית הפתוחה בוורשה והתמחתה בספרנות.
בנוסף, הייתה פעילה במפלגת פועלי ציון שמאל, גוף פוליטי שניתק ממפלגת האם פועלי ציון, אימץ את שפת יידיש וברמה אידאולוגית מיזג בין סוציאליזם רדיקלי וציונות ברוחו של דב בר בורוכוב.
במפלגה הכירה את אברהם ברמן ובשנת 1936 הם נישאו.
ברמן דגלה בשוויוניות חברתית אוניברסלית תוך אמונה "שרק זרם סוציאליסטי מהפכני שאינו נסחף בלאומנות יכונן את משטר הצדק המיוחל".
תשוקתה הייתה לספר היהודי, וכדי להפוך לספרנית, למדה באוניברסיטה ופרסמה מחקר העוסק בספריות יהודיות בוורשה.
עם סיום לימודיה הייתה לספרנית בספרייה הציבורית ברחוב קושיקובה בוורשה ומאוחר יותר מצאה עבודה כמנהלת של אחד מסניפי הספרייה העירונית של ורשה.
הקמת הספרייה לילדים בגטו ורשה
בחודשי הכיבוש הנאצי הראשונים נאסר על היהודים בוורשה להשתמש בספריות ציבוריות.
בשנת 1940 כל הספריות הציבוריות ורוב ספריות ההשאלה הפרטיות ברובע היהודי נסגרו.
ורשה היהודית, שעד המלחמה היו בה 50 ספריות עם למעלה מרבע מיליון קוראים, נשארה ללא ספרים.
הקהילה היהודית התחילה מיד, באורח חשאי ובלתי רשמי, להתגונן מפני הדלדול הרוחני.
בתיה טמקין-ברמן התחילה לאסוף ספרים למען ילדי וילדות הפליטים.
כדי לעקוף את האיסור, קראה לזה איסוף צעצועים וספרונים.
באותה התקופה התחילה לנוע בעיר כשבידה מזוודה מלאה ספרים בשביל ילדי גטו ורשה.
ד"ר עמנואל רינגלבלום, היסטוריון הגטו, העיד שלא הייתה ספרנית רגילה ושגם בתנאים הקשים ביותר לא זנחה את הספר.
ברשימותיו כתב שהשקיעה מאמצים על-אנושיים בהקמת ספרייה ציבורית לילדים שהייתה חשאית למחצה, והצליחה בכך.
בשנת 1940 הקימה ברמן ספרייה לילדים ברחוב לשנו 67. הספרייה נקראה על שם הפסיכולוגית רוזה סימכוביץ', שהתמחתה בטיפול בילדים.
היא הכירה את הבאים בשערי הספרייה שלה ואת אופיים וטעמם.
כדי להסוות את פעילות הספרייה קישטה אותה בציורי קיר, בכך גם קיוותה לשוות לספרייה מראה מזמין בעבור הילדים.
בשיא פעילותה בגטו מנתה הספרייה כ-700 מנויים.
גם כאשר כל סניפי הספרייה העירונית היו סגורים, ספרייתה הייתה פתוחה.
מעת לעת ארגנה קריאה מתוך ספרים יהודיים וערבי קריאה בציבור.
הספרייה סופחה ל"צנטוס", ארגון סעד לילדים שניהל אברהם ברמן בגטו ורשה.
רחל אוירבך כתבה כי בשעה שעסקנים יהודים אחרים ניסו למצוא לחם וקורת-גג ליהודים הרעבים וחסרי הבית, טמקין-ברמן הייתה זו שהבינה מה גדולה חשיבותו של הספר כנשק במלחמה כנגד הייאוש.
פעילותה במחתרת הורחבה מעבר לפועלה בספרייה, היא פעלה במחתרת גם למען יהודים רבים שנזקקו לתעודות, עזרה בגיוס כספים, לבוש ומזון, באמצעות קשרים עם פולניות.
הבריחה מהגטו ופעילות מחתרתית בצד הארי
בפגישות חשאיות עם חבריהם, בשלבים האחרונים של הגירוש להשמדה מגטו ורשה, הוחלט שאברהם ובתיה ברמן יעברו לצד הארי כדי ליצור קשר עם מי שעשויים לסייע בהצלה.
חזותה החיצונית לא הייתה ארית טיפוסית והיא יצאה ממקומות המסתור תחת כינויה המחתרתי, ברברה או באשיה, והייתה דמות מרכזית בפעולות הסעד ליהודים.
יוסף ז'מיאן כתב עליה כי היא הייתה הרוח החיה של פעולות הסעד ליהודים המסתתרים ולתנועות ההתנגדות היהודיות.
ברמן ארגנה כ-100 תאי-סעד בין יהודים ופולנים שפעולתם הקיפה למעלה מ-2,000 יהודים, וציידה אותם בפנקסי-זהות, אישורי מגורים, תעודות נוצריות מזויפות, כרטיסי מעבר וכרטיסי מזון וכסף על מנת שיוכלו לשלם לדירות, לבוש ואוכל.
בכך הייתה לאחד הכוחות המניעים החשובים של "הארגון להצלת יהודים" – ז'גוטה ואף ניהלה חוליות קשר של הוועד היהודי הלאומי.
ביומנה סיפרה כיצד העבירה בקביעות פתקים כאלה יחד עם תצלומים, ולפעמים כמה עשרות.
היא עטפה אותם בעיתון ישן והכניסה חבילה כזאת לתוך שקית ריקה של גריסים או סוכר, ואת השקית יחד עם שאר המצרכים לתוך תיק יד או תיק קניות.
בהמשך סיפרה על התהליך המורכב של הכנת התעודות המזויפות וכתבה:
בין ידידותיה הרבות אשר עזרו לה בצד הארי של וורשה הייתה יאנינה בוכהולץ, אותה הכירה בסוף אוקטובר 1942 ובעזרתה היא ואברהם, שלא יכלו למסור את כתובותיהם לאיש, יכלו ליצור קשר עם אנשים שונים שביקשו עזרה.
כך, אחרי האקציה השנייה ולקראת האקציה השלישית יצרו מעין תיבת דואר במשרד לתרגומים שניהלה הגברת בוכהולץ, כך אנשים יכלו להשאיר הודעות הממוענות ל"גברת באשיה" ולחזור כעבור ימים אחדים לקבלת תשובה.
תיבת הדואר שלהם צמחה בהדרגה והודות לכתובת הזאת התקשרו עם הזוג ברמן אנשים רבים וניצלו.
ביטוי נוסף לפועלה היה עזרתה ביצירת קשרים בין רופאים לחולים ובין נשים שביקשו להפסיק את ההריון במציאות המורכבת של ורשה בימי המלחמה ובתשלום על הפלות אלו.
היא העבירה יחד עם אברהם ברמן דיווחים על המצב בוורשה לנציגות הממשלה הפולנית בלונדון.
במהלך המלחמה כתבה יומן שפורסם לימים כספר.
בעבורה, כתיבת היומן לא הייתה לפורקן אישי אלא גם לתיעוד היסטורי.
מלבד רשימותיה בכתב סתרים על הפעולות לעזרת יהודים, רישומי סכומי-כסף, מסמכים ותעודות מזויפות, התחילה להזין מקרים ואירועים אשר תיעדו את הכיבוש הנאצי בוורשה.
היומן נכתב תוך שימוש בהסוואות: יהודי כונה "חתול" וגיטו נכתב בצורת "צ'נסטוכוב", נשק ותחמושת – "סוכריות".
התיעוד היווה בשבילה ובשביל היסטוריון הגטו, ד"ר עמנואל רינגלבלום, פרויקט משותף.
לאחר מותו של רינגלבלום ראתה עצמה כממשיכה של מפעל התיעוד עונג שבת.
באחת הפעמים שהוטלה עליה משימת התיעוד, סיפרה שהיה עליה להעביר מסמכים לשלוש מפעילות המחתרת הקומוניסטית בתוך צנצנת זכוכית הנסגרת הרמטית באמצעות מכסה המצויד בטבעת גומי, להטמנה באדמה.
אותם המסמכים והתעודות מהווים היום ארכיון שמכונה "ארכיון ברמן", שנמצא בבית לוחמי הגטאות.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזרה לפועלה כספרנית.
הזוג ברמן החליט להישאר בפולין כדי לעזור בשיקום החיים היהודיים שם.
אברהם ברמן נבחר כחבר בפרלמנט הפולני ובתיה מונתה למנהלת הספרייה היהודית המרכזית בפולין.
בספרייה בהנהלתה נאספו כ-120,000 ספרים, מרביתם ביידיש ובעברית.
היא החלה להתעניין דרך רשת של קהילות יהודיות משתקמות ודרך מפלגתה, פועלי ציון שמאל, בספריות ששרדו בתקופת המלחמה והחלה במבצע איסוף ספרים יהודים משרידים של אוספי ספרים שנמצאו במחבואים ובמרתפי ספריות פולניות.
בחיפושיה מצאה כ-80,000 ספרים, ותרמה אותם לספרייה הלאומית בירושלים.
כהכרה על פועלה בימי הכיבוש הנאצי העניקה לה הממשלה הפולנית אות הצטיינות וגבורה על אומץ רוחה.
בשנת 1948 השתתפה בכינוס של פעילי תרבות יהודים בפריז והציעה ליצור באירופה מרכז לבעיות הספר היהודי.
ביום השנה החמישי למרד גטו ורשה הקימה תערוכה של "הספר הניצול".
בשנת 1946 נולד בנם היחיד – הפסיכואנליטיקאי פרופסור עמנואל ברמן.
ב-17 באפריל 1950 עלתה משפחת ברמן לישראל והתיישבה בתל אביב.
אברהם ברמן כיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י בכנסת השנייה.
בשנת 1952 חתמו על כרוז שהביע התנגדות למשא ומתן עם ממשלת גרמניה המערבית והשתתפו בעצרת-עם שהתקיימה בתל אביב בהשתתפות ניצולי שואה אחרים, בהם חייקה גרוסמן, צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ורוז'קה קורצ'אק.
לאחר מאמצים רבים, כשמצבה הבריאותי קשה, זכתה לחצי משרה בספרייה בבית ספר "הקליר" בתל אביב.
היא חלתה במחלת פרקינסון וסבלה מדיכאון.
בשנת 1951 אושפזה לעשרים וארבעה ימים ואחר כך שוב נשלחה לבתי הבראה.
היא חששה שמחלת פרקינסון תפגע בידה הימנית ולא תוכל לכתוב.
נראה כי היעדר סביבה פוליטית השפיע על דיכאונה:
בפברואר 1953 נמנתה עם קבוצה של חברי מפ"ם שהודחה מהמפלגה, לאחר שחברי הקבוצה הביעו תמיכה במשה סנה.
ב-30 באפריל 1953 נפטרה מדלקת ריאות קשה ונקברה בבית הקברות נחלת יצחק.
ארכיונה ויומנה נמסר לארכיון בית לוחמי הגטאות.
ביום השנה העשירי למותה כתב אברהם ברמן:
בתיה (מיאסניקובה) מיאסניקוב, היא מתעמלת אמנותית בעבר, אלופת אוקראינה וישראל.
ייצגה את ישראל בשתי אליפויות עולם בהתעמלות אמנותית (1973 ו-1975).
היא הייתה אלופת אוקראינה בהתעמלות אמנותית ועלתה לישראל בשנת 1972. היא התאמנה בקבוצת הפועל חולון.
באליפות העולם בהתעמלות אמנותית שנערכה ברוטרדם ב-1973, הראשונה שבה השתתפו מתעמלות ישראליות, סיימה הלפרין במקום 56 בתחרות הקרב רב אישית.
באליפות העולם שנערכה במדריד ב-1975, היא סיימה במקום 26 בתחרות הקרב רב אישית, נעדרו מאליפות זו שתי המדינות המובילות בעולם, בולגריה וברית המועצות וכן מזרח גרמניה.
בתיה מיטלמן (1891 – 20 בפברואר 1913) הייתה חלוצה ציונית, חברת ארגון "השומר" ובתוכו לגיון העבודה בסג'רה ו"קבוצת הכיבוש" שלחמה במרחביה.
בתיה מיטלמן נולדה בעיירה קוזלץ שבפלך צ'רניהיב שהייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), השנייה בשבעת ילדיהם של מטילדה ושלמה מיטלמן.
בשנת 1905, עם פרוץ הפרעות ביהודים באוקראינה וברוסיה, אירע פוגרום בעירם ומשפחת מיטלמן התחבאה במרתף של שכנים נוצרים.
לאחר מכן מכרו את רכושם ועלו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בירושלים, שם פתח האב מלון בשם "ירדן" שבו התארחו בין השאר חלוצים מן העלייה השנייה.
המצב הכלכלי היה גרוע, ובתיה ואחותה הבכורה מרים יצאו לעבוד במושבות יהודה כפועלות.
בתיה עבדה בפתח תקווה והצטרפה לקבוצת העבודה "אחווה" שייסדו חברי פועלי ציון (לימים, קבוצת פועלים קבלנית שממנה צמח סולל בונה).
כשהוקם "בצלאל", חזרה בתיה לירושלים ללמוד שם תפירה.
היא התקרבה לקומונת הפועלים "קומונת הסתתים" - שלמדו אצל בוריס שץ ונמנה עמם אלכסנדר זייד - ניהלה את המטבח של הקבוצה וכן עסקה בכביסה.
ב-1909 נסעה מיטלמן לגליל, למושבה יבנאל.
שם עבדה במשק פרטי, התחברה עם "קבוצת הרועים" והתקבלה לארגון השומר.
היא הייתה אחת מחמש החברות של לגיון העבודה שפנה לסג'רה, בהן גם מרים אורלוב (לימים איתן, אמו של רפאל איתן).
בתיה מיטלמן כונתה "החלוצה היפהפייה".
היא עסקה בעבודות מפרכות, למדה לרכוב על סוס ולהשתמש בנשק וראתה עצמה שוות זכויות לגברים בקבוצה.
כחסידת משנתו של טולסטוי הטיפה לחזרה לטבע ולעבודת האדמה.
כעבור כשנה התפרקה הקבוצה ומיטלמן עברה לזמן קצר לחוות כנרת בתקופה שהאגרונומית חנה מייזל הקימה את חוות העלמות.
לאחר מכן עברה מיטלמן עם חבריה לחוות מגדל.
ב-1911 היא הצטרפה ל"קבוצת הכיבוש" שיצאה למרחביה - קבוצה ששמה לה למטרה לקחת מידי התושבים הערבים את שטחי האדמה שנקנו על ידי הקרן הקיימת והמשרד הארצישראלי.
פניהם היו מועדות לשטחים שקנה יהושע חנקין כנציג המשרד הארצישראלי ממשפחה ערבית נוצרית שחייתה בביירות - 9,600 דונמים בלב עמק יזרעאל, כרבע שעה מאל-פולה (לימים עפולה).
האריסים הערבים שחיו במקום אולצו לעזוב.
מיטלמן רצתה לעבוד בשדה, אבל ועדת המשק החליטה שהיא תהיה למבשלת הקבוצה ולמכבסת לבנים.
מבחינה זו סיפורה הוא דוגמה ואישוש לשינוי בהיסטוריוגרפיה המקומית: אם עד לפני שנים אחדות שרר מיתוס שלפיו בארגון השומר ובקבוצות הפועלים שרר שוויון מגדרי, הרי מחקרים הוכיחו כי הדבר לא היה כך וכי הנשים גם בקבוצות אלו נשלחו לעבודות הבית, פעמים רבות למורת רוחן.
באחת מאסיפות הקבוצה אמרה מיטלמן: "עלינו לשמר רק את השאיפה הכבירה ואת הרצון הגדול לעבוד עבודת אדמה.
עלינו ליצור את הטיפוס הרצוי של איכרה עברייה, היודעת את כל עבודות השדה והנהלת משק הבית".
חברי קבוצת הכיבוש הסתכסכו עם הערבים תושבי כפר סולם הסמוך, ובחילופי יריות שפרצו לילה אחד השתתפה מיטלמן וירתה במאוזר שלה.
מיטלמן התאהבה בשומר מרדכי יגאל (איליוביץ'), יליד הארץ (לימים מפקד בהגנה).
תחילה השיב לה אהבה, אך לבסוף נשא אישה אחרת.
בחורף 1913 יצאה מיטלמן לטיול בגליל עם שני חברים, מרדכי מיכאלסון ויוסף לויט (לימים ראש המועצה המקומית הראשון של מטולה).
בשובם היא לא ירדה במרחביה אלא המשיכה לחיפה.
היא שלחה ליגאל מכתב ובו כתבה על אהבתה הנכזבת ועל כוונתה לשים קץ לחייה.
הוא מיהר לחיפה אך איחר את המועד - היא התאבדה בטביעה.
ביום שישי 20 בפברואר 1913 פלט הים, קרוב למערת אליהו הנביא שלחוף חיפה, את גופתה של בתיה מיטלמן.
בתיה (בסי) גוטספלד (אוקטובר 1888 - 29 ביולי 1962) הייתה פעילה ציונית, התגוררה בארצות הברית ולאחר מכן בארץ ישראל, הייתה ממייסדות הסתדרות נשות המזרחי באמריקה, כיום הארגון אמי"ת, רשת חינוך ציונית דתית.
על שמה נקרא כפר הנוער אמי"ת כפר בתיה ברעננה.
גוטספלד נולדה בעיר פשמישל, שהייתה אז בתחומי גליציה וכיום בפולין.
הוריה היו לייבוש ורייזל גולדשטיין, והיא הייתה הבת הבכורה במשפחה החסידית, שגילתה זיקה לציונות ולשפה העברית.
בבית הוריה התארחו עסקנים ציוניים ונערכו שיחות על שיבת עם ישראל לארצו.
בתחילת המאה העשרים נפטרה האם רייזל והאב נשא אישה חדשה ושמה אדלה.
בשל רצונו לדאוג לכלכלת משפחתו נסע האב לארצות הברית, ובהמשך, בשנת 1905, הצטרפו אליו אשתו וילדיו.
בני המשפחה אימצו לעצמם שמות בעלי צליל אמריקני, ובתיה החלה להיקרא בסי.
לבית המשפחה נכנס צעיר ששמו מנדל גוטספלד, אשר אביו היה מיודד עם אב המשפחה, והוא לימד את בני המשפחה את השפה האנגלית.
כעבור ארבע שנים נישאו בתיה ומנדל ועברו להתגורר בסיאטל.
שם הם פתחו את ביתם לרווחה בפני פליטים יהודיים שניסו להיקלט בעיר ובפני עסקנים ציוניים שביקרו בה.
אחד מהם היה הרב מאיר בר-אילן (ברלין), שהיה אז נשיא תנועת המזרחי בארצות הברית.
בשנת 1919 החליטו בני הזוג גוטספלד לשוב לניו יורק ולהתגורר בה לצד משפחתם.
הקמת הסתדרות נשות המזרחי באמריקה
בשובה לניו יורק המשיכה גוטספלד בפעילותה הציונית.
בוועידת המזרחי ה-11 שהתקיימה ב-1925 בקליבלנד שבאוהיו, ארצות הברית, השתתפה לראשונה משלחת נשים וביניהן גוטספלד.
שם הן הצהירו על כוונתן להקים הסתדרות של נשים בתוך המזרחי.
ואכן, ב-10 במאי 1925 הקימה גוטספלד יחד עם נשים ציוניות-דתיות נוספות בניו יורק את הסתדרות נשות המזרחי באמריקה.
גוטספלד ויתרה על הזכות להיות נשיאת ההסתדרות והעניקה אותה לאדלה גולדשטיין, אמה החורגת, שעמה הייתה ביחסים קרובים.
שנה לאחר מכן, ב-1926, נסעה גוטספלד בפעם הראשונה לביקור בארץ ישראל.
שם היא נפגשה עם גופים שונים על מנת למצוא את הפרויקט הראשון שבו ישקיע הארגון החדש כסף ומאמצים.
המסע לארץ לא היה קל באותם הימים, במיוחד לאישה חולת סוכרת כמו גוטספלד, אך היא עמדה בתלאות הדרך וסיירה ברחבי ארץ ישראל במשך שישה חודשים.
היא התרשמה מכך שהרבנים הציוניים בארץ ישראל דואגים בעיקר לחינוך הנערים הדתיים-ציוניים אך פחות מכך לחינוכן של הנערות, שבסיום לימודיהן בבית הספר היסודי נותרו בבתיהן.
בעבור אישה פמיניסטית ופורצת דרך כמו גוטספלד, שבעצמה למדה בגימנסיה בפולין, טבעי היה לחשוב שלנערות הדתיות בארץ ישראל מגיע יותר.
בשובה מן המסע לארצות הברית שיתפה גוטספלד את חברותיה להסתדרות ברשמיה, וביחד הן החליטו להקים בית ספר לבנות דתיות בארץ ישראל.
בשנת 1930 ביקרה גוטספלד שוב בארץ ישראל.
בשנים הבאות גדלה הסתדרות נשות המזרחי באמריקה.
סניפים חדשים קמו בקהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית ומספר החברות המתנדבות הלך וגדל.
הנשים ערכו ערבי התרמה ואספו כספים לצורך הקמת מפעלים חינוכיים בארץ ישראל.
מדי שנה הן קיימו קונגרס שבו השתתפו נציגות מהקהילות השונות.
בשנת 1934 החליטו נשות הסתדרות מזרחי באמריקה לפרוש מתנועת המזרחי ולהפוך לתנועה עצמאית.
בקונגרס הציוני העשרים שהתקיים בציריך שבשווייץ באוגוסט 1937 השתתפו לראשונה שלוש צירות של נשי מזרחי באמריקה וביניהן גוטספלד.
גוטספלד ובעלה החליטו לעלות לארץ ישראל על מנת לעקוב מקרוב אחר הקמת בית הספר לנערות.
הם התגוררו ברחוב יונה הנביא בתל אביב.
בשנת 1935 עלתה גוטספלד לארץ ישראל, בה היא עקבה מקרוב אחר הקמת בית צעירות מזרחי בתל אביב.
ב-17 באוקטובר 1933 נפתח בית צעירות מזרחי בירושלים במטרה לחנך נערות דתיות ילידות הארץ.
אולם האירועים ההיסטוריים שהתרחשו בתחילת שנות השלושים, עם עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, שינו את ייעודו המקורי של המוסד, והוא פתח את שעריו בפני נערות דתיות שעלו באותן שנים במסגרת עליית הנוער מאירופה.
אחת המורות שלימדו במוסד הייתה נחמה ליבוביץ, פרשנית מקרא ולימים פרופסור לתנ"ך.
בשנת 1958 פתחו נשי המזרחי באמריקה את בית צעירות מזרחי בבאר שבע, שבו למדו נערות דתיות מבנות העיר.
הנערות למדו לימודים עיוניים לצד לימודים מקצועיים ככלכלת בית, הנהלת חשבונות וסריגה.
פעילותן של נשות מזרחי באמריקה הותאמה לצורכי השעה של היישוב, והן קלטו במוסדותיהן את ילדי העולים הדתיים במסגרת עליית הנוער.
בעבור ילדי טהראן הדתיים הן הקימו את משק ילדים מוצא וליד בית צעירות מזרחי בירושלים הן הקימו בית ילדים לקליטת העולים הצעירים, שרובם היו יתומים ניצולי שואה.
בשנות הארבעים הן חשו כי הגיעה העת לבנות כפר נוער לילדי העולים הדתיים.
ב-ספטמבר 1944 הוקם כפר הנוער מוסד עלייה על אדמת קיבוץ רודגס, שחבריו יצאו להקים את הקיבוצים טירת צבי ויבנה.
אל המוסד הגיעו ילדים ובני נוער דתיים שעלו במסגרת עליית הנוער.
גוטספלד שמשה כמנהלת המוסד ודאגה לכל ילד במוסד באופן פרטי, בחרה את סגל ההוראה ואת המנהלים ועיצבה את מראה המוסד.
המנהל הראשון של המוסד היה יהושע בכרך ולאחריו ניהל את המוסד יואל שיפטן.
כפר הנוער השני שהקימו נשי מזרחי באמריקה הוא כפר בתיה, שנקרא על שמה של גוטספלד.
ב-1945 בחרה גוטספלד את שטח האדמה בפאתי רעננה בעבור כפר הנוער.
לצורך הבנייה היא בחרה את האדריכל מאיר בן אורי, שתכנן יישובים ומוסדות נוספים, בעיקר של הציונות הדתית.
עוד בטרם תוכנן הכפר הוא יועד להיות גולת הכותרת של עשיית נשי מזרחי באמריקה בישראל.
קבוצת הילדים הראשונה הגיעה לכפר באוגוסט 1947. המנהל הראשון שנבחר על ידי גוטספלד לנהל את המוסד היה חיים צבי אנוך, שלימד אז בבית המדרש למורים של המזרחי, כיום מכללת ליפשיץ.
גוטספלד הייתה בין האורחים שהוזמנו לטקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, והיא חשה זכות גדולה להשתתף בטקס.
בנובמבר 1948, לאחר שמלאו לה 60, הפליגה גוטספלד לארצות הברית, לקונגרס ה-23 של נשי מזרחי באמריקה.
בנאום שנשאה שם הפצירה בחברות להמשיך לתרום ולהתרים כספים על מנת לבנות את המדינה החדשה.
נשיאת ההסדרות באותם הימים, דבורה רבינוביץ, מסרה לגוטספלד סכום של 240,000 דולר שאספו הנשים בעבור פרויקטים מיוחדים בארץ ישראל.
גוטספלד המשיכה לכהן בנשיאות נשות המזרחי באמריקה בישראל בשנות ה-50.
בשנת 1962 הידרדר מצבה הבריאותי של גוטספלד, והיא הלכה לעולמה בגיל 74, ביום 29 ביולי 1962, ונקברה בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
יואל שיפטן, שהיה מנהל כפר הנוער מוסד עלייה, כיום כפר הנוער אמי"ת פתח תקווה, אמר על גוטספלד: "ניתן להשוות את בסי להנרייטה סאלד, שעמדה בראש עליית הנוער.
כמו סאלד, גם היא יכולה הייתה לומר: 'ילד לא היה לי, אבל היו לי הרבה ילדים'.
זו אמירה של גברת סאלד, אבל בציבור הדתי אמירה זו בהחלט מתאימה גם לבסי גוטספלד".
בְּתִירַת אֲבִי הָעוֹרְקִים (נקראת גם דיסקציה של האאורטה באנגלית Aortic dissection) היא מצב רפואי מסכן חיים של היווצרות קרע בגלימה הפנימית – השכבה הפנימית בדופן עורק – של אבי העורקים.
כתוצאה מקרע זה חודר דם לתוך דופן אבי העורקים ומפריד את הגלימה הפנימית מן השכבות החיצוניות בדופן, תוך שהוא יוצר בה חלל מדומה של זרימת דם.
הסכנה במצב זה היא חסימת עורקים המסתעפים מאבי העורקים, וכן התפתחות של אי-ספיקה של מסתם אבי העורקים וטמפונדה לבבית.
הביטוי האופייני של בתירה של אבי העורקים הוא הופעה פתאומית של כאב עז וחד בחזה.
הבדלי לחץ דם בין הגפיים או היעדר דפקים בגפיים עלולים לרמז על איסכמיה של איברים.
אישוש האבחנה של בתירה מבוצע בבדיקות דימות רפואי, שהשכיחות בהן הן טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ואקוקרדיוגרפיה.
בתירת אבי העורקים תועדה לראשונה ב-1760 בנתיחה שלאחר המוות של ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
בשנת 1802 טבע ז'אן פייר מוֹנואר (Maunoir) את השם בתירת אבי העורקים, אולם ב-1819 טבע ממציא המסכת, רנה לאנק, את המונח מִפְרֶצֶת בּוֹתֶרֶת, אשר הפך שגור לתיאור המחלה.
לימים התברר שזהו שם מטעה, שגם פגע בהבנת מנגנון התפתחות המחלה, מאחר שאין הכרח שמפרצת תהיה בבסיסה של בתירת אבי העורקים.
המקרה המתועד הראשון של בתירת אבי העורקים מיוחס לנתיחה שלאחר המוות של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, אשר מת בשנת 1760 כתוצאה מטמפונדה לבבית על רקע בתירת אבי העורקים.
במשך קרוב למאה השנים שחלפו מאז, אובחנו המקרים של בתירת אבי העורקים רק בנתיחות שלאחר המוות, אך בשנת 1855 אבחן לראשונה הרופא ויליאם סוויין מיורק בתירה של אבי העורקים באדם חי.
ב-1863 סקר הרופא הבריטי תומאס בוויל פיקוק את 80 המקרים של בתירת אבי העורקים שתועדו עד שלב זה בספרות האירופית והאמריקנית.
הייתה זו סקירתו השנייה בנושא, לאחר שב-1843 סקר 19 מקרים.
השוואת ממצאי הסקירה של פיקוק למחקרים אפידמיולוגיים מהמאה ה-20 העלתה כי הגיל הממוצע להופעת בתירת אבי העורקים היה נמוך יותר בתקופתו של פיקוק, וכי מיקומן של מרבית הבתירות אז היו באזור מקורב (פרוקסימלי, סמוך) ללב.
ההבדל הראשון נעוץ בעלייה בתוחלת החיים מאז תקופתו של פיקוק, בטיפול הניתוחי המוקדם בהצרת אבי העורקים ובמתן טיפול תרופתי ליתר לחץ דם, אשר דחה את התפתחות הבתירה.
את ההבדל השני ניתן להסביר בכך שהבתירות המקורבות הן מסוכנות יותר להתפתחות טמפונדה, ולכן הובילו יותר למוות ולנתיחה שלאחר המוות שבה התגלתה הבתירה.
שיעור ההיארעות השנתי המשוער של בתירת אבי העורקים נע סביב 3 מקרים ל-100,000 איש.
הגיל הנפוץ להופעה של מצב זה הוא בעשורים ה-7–8 לחיים, כאשר גברים לוקים בבתירה פי שניים מאשר נשים, אך נשים נוטות להתייצג בגילאים מבוגרים יותר.
מחקרים הראו כי בתירת אבי העורקים שכיחה יותר בחודשי החורף (אוקטובר–ינואר), וכי לאורך שעות היממה השכיחות של בתירת אבי העורקים גבוהה יותר בשעות הבוקר, ובמיוחד בין השעות 8–9 בבוקר.
גורם הסיכון החזק ביותר להופעה של בתירת אבי העורקים הוא יתר לחץ דם.
לפי מחקר שנערך על המרשם הבינלאומי לבתירת אבי העורקים (IRAD), 72% מהאנשים שלקו בבתירת אבי העורקים סבלו מיתר לחץ דם.
גורם סיכון משמעותי נוסף הוא טרשת עורקים, הקיימת ב-31% מהאנשים עם בתירת אבי העורקים.
גורמי סיכון אלה מאפיינים בעיקר את האוכלוסייה המבוגרת הלוקה בבתירת אבי העורקים.
מחלות גנטיות ומומים מולדים הם מגורמי הסיכון המולדים ללקות בבתירה של אבי העורקים.
בקבוצת מחלות אלו נכללות מחלות רקמת חיבור (מחלות קולגן) כגון תסמונת מרפן ותסמונת אהלרס-דנלוס, וכן מסתם ותיני דו-פסיגי והצרת אבי העורקים, לרבות תסמונת טרנר אשר פעמים רבות הצרת אבי העורקים נלווית אליה.
דוגמה לקשר החזק בין תסמונת מרפן לבתירת אבי העורקים באנשים צעירים היא השיעור של החולים בתסמונת מרפן מבין הלוקים הצעירים בבתירה, שיעור אשר עומד על 50%.
מחלות אלו משפיעות על מבנה הדופן של העורק, ובמיוחד הגלימה האמצעית.
קרובים מדרגה ראשונה של אנשים שלקו בבתירה של אבי העורקים נמצאים בסיכון מוגבר ללקות בכך גם כן.
גורמי סיכון נוספים כוללים מפרצת באבי העורקים ודלקת בעורקים הגדולים.
מלבד אלה, בתירה של אבי העורקים עלולה להתרחש כסיבוך של ניתוח מעקפים לעורקים הכליליים, ניתוח להחלפת מסתם או צנתור לב.
חבלת חזה יכולה לגרום לבתירה של אבי העורקים, אך נדיר שהיא גורמת לכך.
במנגנון משוער של עלייה זמנית בלחץ הדם עלולים אימוני הרמת משקולות והתנגדות הדורשים מאמץ גופני כביר, או לחלופין צריכת סמים מסוג קוקאין, לגרום לבתירה של אבי העורקים.
אבי העורקים הוא העורק הראשי של מחזור הדם הגדול.
לכל אורכו מתפצלים ממנו עורקים המזינים בדם את איברי הגוף.
כבכל העורקים, דופן אבי העורקים עשויה שלוש שכבות, שמתוכן הגלימה הפנימית מורכבת מרקמת תאי אנדותל ומשכבה תת-אנדותלית דקה העשויה רקמת חיבור רפה, ואילו הגלימה האמצעית כוללת רקמת שריר חלק מעגלית שבין סיביה גם סיבי אלסטין ופרוטאוגליקנים.
אבי העורקים נמנה עם העורקים האלסטיים – העורקים הגדולים הנושאים נפחים גדולים של דם ועומדים בלחצי דם גבוהים – ויש לו גלימה אמצעית עבה עם רקמה אלסטית ניכרת.
עם התכווצות חדרי הלב, הסיסטולה, זורם דם מן החדר השמאלי אל אבי העורקים, ודופנו של אבי העורקים נמתחת לקליטת הדם מן החדר.
בהרפיית החדרים, הדיאסטולה, חוזרים הסיבים האלסטיים שבדופן אבי העורקים למצבם הבסיסי, והדם מוזרם מהחדר לאבי העורקים.
חזרת הדם אל החדר נמנעת בשל קיומו של מסתם אבי העורקים.
זרימה פעימתית זו נמצאה כזרימה המיטבית לאספקת דם לרקמות, עם שמירה על לחץ דם קבוע יחסית ברקמות.
עם זאת, זרימת דם זו גם מעמידה את דופן אבי העורקים בפני לחץ פועם גבוה וכוחות גזירה חזקים, בשל לחץ הדם הגבוה שבו.
הדופן האלסטית של אבי העורקים אמנם מתמודדת עם לחצי דם גבוהים במצב תקין, אלא שמחלות יתר לחץ דם וטרשת עורקים גורמות לאורך השנים להתעבות וללייפת של הגלימה הפנימית, וכן לניוון של תאי השריר החלק בגלימה האמצעית.
תהליכים אלה מובילים לנמק וללייפת של הרכיבים האלסטיים בדופן העורק, ואלה מביאים להתקשחות הדופן ולהיחלשותה.
בנוסף, במחלות רקמת חיבור, כתסמונת מרפן או תסמונת אהלרס-דנלוס, חל ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית, שאף הוא עדות לחולי של רקמת דופן אבי העורקים.
על רקע זה עלול להיווצר קרע בגלימה הפנימית באבי העורקים, אשר מביא לכניסת דם לתוך הגלימה האמצעית.
הדם החודר לגלימה האמצעית עושה את דרכו ויוצר נהור מדומה, במקביל לנהור האמיתי, בתוך רקמה חולה מלכתחילה.
הפרדה זו עלולה להתפשט לאורך דופן אבי העורקים, וכך לחסום את העורקים המסתעפים ממנו ולגרום לאיסכמיה של איברים חיוניים.
כמו כן, בתירה המתפשטת באופן מקורב, בכיוון הלב, עלולה לגרום לאי-ספיקת מסתם אבי העורקים או לכניסה של דם לחלל מסב הלב ובכך לטמפונדה לבבית.
מנגנון נוסף לבתירת אבי העורקים הוא דימום תוך-דופני מכלי הדם המזינים את אבי העורקים, אשר יוצר בתוך הדופן את הנהור המדומה, ופורץ ממנה את הגלימה הפנימית בכיוון הנהור האמיתי.
+שיטות סיווג לבתירת אבי העורקיםאחוז מסך הבתירות60%10%–15%25%–30%סוגדבייקי 1דבייקי 2דבייקי 3סטנפורד A(מקורב)סטנפורד B(מרוחק)
ישנן שתי שיטות עיקריות לסיווג אנטומי של בתירת אבי העורקים.
שיטת הסיווג הראשונה, סיווג דבייקי, הוצעה בשנת 1965 על ידי הרופא האמריקני מייקל דבייקי, והיא מחלקת את סוגי הבתירה לפי מקום הקרע הראשוני וכיוון התקדמותו:
דבייקי 1 – בתירה המתחילה באבי העורקים העולה ומתקדמת אל קשת אבי העורקים ומעבר לה
דבייקי 2 – בתירה המוגבלת לאבי העורקים העולה
דבייקי 3 – בתירה המתחילה באבי העורקים היורד ומתפשטת בכיוון מקורב או מרוחק
השיטה השנייה, סיווג סטנפורד (נקרא גם דיילי), הוצעה בשנת 1970 על ידי הרופא האמריקני פאט דיילי, והיא הנפוצה יותר כיום.
שיטה זו מחלקת את סוגי הבתירה לפי מעורבות אבי העורקים העולה, ללא קשר למקום הקרע הראשוני:
סטנפורד A – אבי העורקים העולה מעורב
סטנפורד B – אבי העורקים העולה אינו מעורב
מלבד הבתירה הטיפוסית שתוארה לעיל, ישנם סוגים נוספים של מצבים חריפים באבי העורקים המתקיימים יחד עמה.
המטומה תוך-דופנית (intramural hematoma) נחשבת למצב מקדים לבתירה, והיא מאופיינת בדימום של כלי הדם המזינים את אבי העורקים והתפשטות של הדימום בתוך הגלימה האמצעית מבלי לפרוץ את הגלימה הפנימית.
בניגוד לבתירה של אבי העורקים, רוב מקרי ההמטומה התוך-דופנית מתרחשים באבי העורקים היורד, אך גם הם נקשרים ברובם ביתר לחץ דם.
כ-10% מהדימומים במקרים של המטומה תוך-דופנית נספגים, דבר שכמעט שאינו מדווח בבתירה.
מצב חריף נוסף הוא כיב חודר של רובד טרשתי, אשר יכול להוביל להמטומה תוך-דופנית, לבתירה או להתנקבות.
התסמין המאפיין ביותר של בתירת אבי העורקים הוא כאב חד ועז בחזה, המופיע בצורה פתאומית.
תסמין זה מופיע ב-73% מהלוקים בבתירת אבי העורקים, ובגילים צעירים שיעור זה אף גבוה יותר.
ככלל, בתירה מסוג סטנפורד A תתבטא באופן טיפוסי בכאב בקדמת החזה, בעוד בתירה מסוג סטנפורד B תתבטא בכאב גב או בכאב בטן, ואלה יתקדמו בכיוון התפשטות הבתירה.
בניגוד למחשבה הרווחת, הכאב האופייני לבתירת אבי העורקים מתואר יותר כ"חד" מאשר כ"קורע".
תסמין נפוץ נוסף הוא התעלפות, המופיעה ב-13% מהבתירות מסוג A, ועלולה לרמז על פרוגנוזה גרועה יותר בשל סיבוך של טמפונדה או בשל מעורבות של העורקים התרדמניים.
מלבד תסמינים אלה, מאחר שבתירה של אבי העורקים עלולה לגרום לחסימה של כלי דם ולאיסכמיה, ייתכנו תסמינים נוספים בהתאם לכלי הדם שנחסם:
בבדיקה גופנית שכיח למצוא יתר לחץ דם בסימנים החיוניים.
ממצא זה שכיח יותר בקרב בתירה מסוג סטנפורד B, שכן תחת גורמי סיכון המאפיינים את האוכלוסייה הצעירה מתפתחת לרוב בתירה מסוג סטנפורד A.
היעדר דפקים היקפיים או הבדלים בלחץ הדם בין הגפיים יכולים לרמז על בתירה, ויש להם ערך פרוגנוסטי רע.
מאחר שאי-ספיקת מסתם אבי העורקים יכולה להיגרם כתוצאה מבתירת אבי העורקים, תיתכן הסתמנות של אי-ספיקת לב ובצקת ריאות, כאשר בהאזנה ללב ניתן לשמוע אוושה דיאסטולית.
לויקוציטוזיס בספירת דם וסמני דלקת נוספים עשויים להצביע על מצב דחק, אשר מאפיין מחלות חריפות רבות.
ממצא לא סגולי נוסף הוא עלייה בלקטט דהידרוגנאז, אשר עשוי להצביע על המוליזה בנהור המדומה.
גם בדיקת רמות די-דימר היא בדיקה לא סגולית לבתירת אבי העורקים, אולם נמצא שרמות די-דימר נמוכות מ-500 ננוגרם לדציליטר בתוך 24 שעות מתחילת התסמינים יכולות לשלול בסבירות של 96% מקרה של בתירת אבי העורקים.
סמן ביולוגי שקרנו עלתה הוא השרשרת הכבדה של מיוזין משריר חלק, אשר משתחרר למחזור הדם מהשריר החלק שבגלימה הפנימית בשעות הראשונות שלאחר הבתירה.
רגישותו של סמן זה לאבחון בתירה בשלוש השעות הראשונות לאחר תחילת התסמינים היא 91% וסגוליותו 98% בהשוואה לנבדקים בריאים, אך לעומת לוקים באוטם שריר הלב הסגוליות יורדת ל-83%.
סמן זה לבתירת אבי העורקים, כמו אחרים, עדיין נמצא במחקר וטרם מבוצע באופן שגרתי לאבחון מחלה זו.
אלקטרוקרדיוגרפיה איננה בדיקה מאוד אבחנתית לבתירה של אבי העורקים.
מחקר שהתבסס על IRAD הראה כי 31% מהלוקים בבתירה התייצגו עם אק"ג תקין, 40% נוספים התייצגו עם שינויים בלתי סגוליים במקטע ST ובגל T, 15% התייצגו עם עדות לאיסכמיה ו-5% התייצגו עם עדות לאוטם שריר הלב.
לצילום חזה ערך אבחנתי מוגבל במקרים של בתירת אבי העורקים, ובמיוחד בבתירה של אבי העורקים העולה בלבד, עם רגישות של 64% וסגוליות של 86%.
הממצאים האופייניים לבתירת אבי העורקים בצילום חזה הם הרחבה של אזור הבינה ושל אבי העורקים בפרט, הסטה לימין של קנה הנשימה, העתקה של מיקום הסתיידויות אבי העורקים לתוך צלו בצילום, התעקלות או התעקמות של אבי העורקים, אטימות של המרווח בין כפתור אבי העורקים לעורק הריאה והיטשטשות של מתאר אבי העורקים.
ב-19% מהמטופלים עם בתירת אבי העורקים ניתן לראות בצילום חזה גם תפליט פלאורלי.
בעוד שלאקוקרדיוגרפיה דרך בית החזה תפקיד מוגבל בהערכה של בתירת אבי העורקים, אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט היא כלי אבחנתי מוביל באבחנה של מצב זה.
יתרונה של בדיקת אקוקרדיוגרפיה דרך בית החזה הוא ביכולתה לזהות בתירה מקורבת, ועל כן היא בדיקה טובה למטופלים המתייצגים עם הלם וסיבוכים אחרים כטמפונדה, אולם בתירה בחלק המרוחק של אבי העורקים העולה והלאה מכך אינה מזוהה היטב בבדיקה זו.
לעומת זאת, בשל קרבתו של אבי העורקים העולה לוושט, אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט היא בדיקה טובה להדגמה של בתירת אבי העורקים.
על אף היותה של אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט בדיקה פולשנית למחצה, זוהי בדיקה שניתן לבצעה בחדר מיון, וכן במקרים של מטופלים שאינם יציבים מבחינה המודינמית, בחדר ההלם של חדר המיון או בחדר ניתוח, תוך מתן תשובה מהירה למדי.
האבחנה של בתירת אבי העורקים מאוששת בבדיקה זו למראה שני נהורים באבי העורקים המופרדים בחפי של הגלימה הפנימית.
בבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT) מוזרק חומר ניגוד מבוסס יוד לזרם הדם על מנת להדגים את העורקים, בדגש על אבי העורקים.
זוהי בדיקה זמינה ומהירה עם רגישות של מעל 95% וסגוליות הנעה בין 87% ל-100%.
בנוסף, יש לה יתרון יחסי על אקוקרדיוגרפיה באבחנה של בתירה בקשת אבי העורקים, אך היא נופלת ממנה באבחון של אי-ספיקת מסתם אבי העורקים ובהערכה של העורקים הכליליים.
גם כאן, כביתר בדיקות הדימות, התמונה המתקבלת היא תמונה של נהור כפול שבין חלקיו חוצצת הגלימה הפנימית.
בנוסף, ניתן לראות בבדיקת CT את קריש הדם הנוצר בנהור המדומה.
דימות תהודה מגנטית (MRI) היא בדיקה מדויקת לאבחנה של בתירת אבי העורקים, עם רגישות וסגוליות של 98%, אולם זמינותה מוגבלת בשל משכה הארוך, שאינו מתאים למצב חירום רפואי כמו בתירת אבי העורקים.
משום כך, היא אינה בשימוש תדיר לאבחנה של מחלה זו.
בבדיקה זו, נוסף על הנהור הכפול המופרד באמצעות הגלימה הפנימית, מקטע עורק שבו נראה חיבור בין הנהורים יכול להעיד על מקום הקרע הראשוני בגלימה הפנימית.
אאורטוגרפיה, הכוללת הזרקה של חומר ניגוד מבוסס יוד לאבי העורקים תוך שיקוף רנטגן סדרתי, הייתה הכלי האבחנתי המדויק הראשון שהיה בשימוש לאבחנה של בתירת אבי העורקים.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 היה כלי זה למדד הזהב בהליך האבחנתי של בתירת אבי העורקים, אולם עם פיתוחם של אמצעי דימות לא-פולשניים מדויקים יותר, פחת השימוש בו, וכיום כמעט שאינו מבוצע לצורך כך.
האבחנה של בתירת אבי העורקים דורשת חשד קליני גבוה, מאחר שהתסמינים והממצאים הגופניים שלה דומים לאלו של מצבים רפואיים אחרים, כמו אוטם שריר הלב, הנפוצים הרבה יותר.
דוגמה לכך היא השיעור הגבוה של מטופלים עם בתירת אבי העורקים אשר אובחנו תחילה באבחנה אחרת – 30%.
שלושה מאפיינים בהתייצגות הקלינית נמצאו בנפרד ובמצטבר כמנבאים בסבירות הגבוהה ביותר מאורע של בתירת אבי העורקים: כאב פתאומי בעל אופי "קורע" המכוון למקור מאבי העורקים, הבדל בדפקים או בלחץ הדם בין הגפיים והופעה של הרחבת הבינה או אבי העורקים בצילום חזה.
שימוש בגורמים מנבאים אלה לריבוד הסיכון להיתכנות בתירת אבי העורקים מאפשר להציב 77% מהמקרים בסיכון גבוה, 19% בסיכון בינוני ו-4% בסיכון נמוך.
משעלה חשד קליני לבתירת אבי העורקים, מבוצעת בדיקת דימות לאישור אבחנה זו ולאפיונה, ולעיתים קרובות נדרשת יותר מבדיקה אחת.
במחקר שהתבסס על IRAD עלה כי ב-61% מהמקרים שבהם עלה חשד לבתירת אבי העורקים היה CT אמצעי הדימות הראשון בשימוש, וכי ב-33% הייתה זו בדיקת אקוקרדיוגרפיה, בין אם דרך בית החזה או דרך הוושט.
שימוש זה מוסבר על ידי זמינותו הגבוהה של מכשיר ה-CT.
ברשימת האבחנה המבדלת לבתירת אבי העורקים נמנות מחלות נוספות הגורמות לכאב חריף בחזה.
מבין אלה, האבחנה המבדלת העיקרית לבתירת אבי העורקים בשלב חדר המיון היא תסמונת כלילית חריפה, השכיחה ממנה הרבה יותר, ומתבטאת גם כן על פי רוב בכאבים בחזה.
סיבה נוספת העלולה למסך את האבחנה היא שמעורבות של העורקים הכליליים בבתירת אבי העורקים עלולה לגרום לאיסכמיה של הלב ולתסמונת כלילית חדה.
ההבדל העיקרי בין שתי אבחנות אלה הוא שבעוד שבתירת אבי העורקים מתייצגת באופן טיפוסי ככאב עז פתאומי בעל אופי חד או קורע, הכאב בתסמונת כלילית חדה הוא עז פחות, הולך ומחמיר ובעל אופי לוחץ.
בדיקת אק"ג תקינה גם כן יכולה לסייע בשלילה של אוטם שריר הלב.
לאבחנה בין המצבים חשיבות רבה בשל התוויית הנגד של הטיפול נוגד הקרישה הניתן לתסמונת כלילית חדה בבתירת אבי העורקים.
הטיפול הראשוני במטופלים עם בתירת אבי העורקים מתבצע ביחידה לטיפול נמרץ בשל הצורך בניטור קפדני של מטופלים אלה וסכנת החיים הנשקפת להם.
המטרה הראשונית של הטיפול היא ייצוב לחץ הדם והפחתת הכוח המופעל עם כל התכווצות של החדר השמאלי.
על כן, אלא אם מדובר במטופל שנמצא בהלם, תרופת הבחירה היא חוסמי בטא, כשיעד הטיפול הוא שמירה על לחץ דם סיסטולי בטווח של 100–120 מ"מ כספית ודופק מתחת ל-60 פעימות בדקה.
זאת, תוך הבטחת אספקת דם תקינה למוח, ללב ולכליות.
במטופלים עם אי-סבילות מסוימת לחוסמי בטא, כגון חולי אסתמה, מטופלים עם ברדיקרדיה או מטופלים עם אי-ספיקת לב, מועדף השימוש באסמולול בשל זמן מחצית החיים הקצר שלו.
במטופלים עם אי-סבילות מוחלטת לחוסמי בטא, ניתן להשתמש בחוסמי תעלות סידן להורדת לחץ הדם.
אם התגובה למתן חוסמי בטא אינה מספקת, תוספת של מרחיבי כלי דם כניטרופרוסיד נחשבת לפתרון טוב.
לשיכוך כאב, אשר בנוסף להקלה על המטופל גם מפחית לחץ דם, מקובל לתת מורפין.
במטופלים שאינם יציבים המודינמית, קרי עם לחץ דם נמוך בהתייצגותם, עולה החשד לירידה בנפח הדם בשל דימום לנהור המדומה, למסב הלב (פריקרד), לבינה או למרווח האדר.
מטופלים אלה פעמים רבות מונשמים בטרם מובהלים לביצוע בדיקת דימות או ישירות לחדר ניתוח.
זיהוי של טמפונדה לבבית מחייב ניקור של מסב הלב טרם פעולה ניתוחית.
בתירה מקורבת של אבי העורקים