tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הואיל והסגסטאנים היו תמיד נדיבים כלפינו, הן כשהיינו בארצינו והן כאשר גלינו, וכאשר רבים מאנשינו ונשינו נשבו הם סייעו להם כמיטב יכולתם על מנת שיוכלו לשוב במהרה בביטחון לעירם, הוחלט על ידי המועצה והאסיפה שהם ייהנו לעד מנדיבות ושוויון זכויות עם תושבי אנטלה.
הארכונים יציבו צו זה ב לאחר שנחרטה על לוח ברונזה.
הוכרע על ידי העצרת ביום הרביעי של אויניוס.
בתקופה בה לאוקיוס בן פאקיוס היה הירומנמון, ביום העשרים ושישה של אומנידיוס.
[הוחלט] על ידי האספה יחד עם המועצה: מאחר שבזמנים קדומים היה שוויון זכויות בינינו לבין תושבי , וגם כעת כאשר אנו מיישבים מחדש את עירנו הם סיפקו לנו שירותים כמיטב יכולתם, נקבע שאנשי אנטלה ינהגו בשוויון זכויות עם תושבי אסורוס כמקדם, עם ידידות ורצון טוב; וכי יוזמנו למשחקים.
הארכונים יכתבו החלטה זו על לוח ברונזה ויעמידו אותה במקדש הסטיה, לזיכרון לדורות הבאים לרצון הטוב ושוויון הזכויות עם תושבי אסורוס.
רנדל סוזה מפנה את תשומת הלב לניסוח של הלוח שבו תושבי אנטלה מעניקים לעצמם שוויון זכויות באסורוס, ולא רק מעניקים זכויות לתושבי אסורוס באנטלה.
תחת ההירומנמון לאוקיוס בן פאקיוס, בעשרים ושישה בחודש אומנידיוס.
בבית הארכון של ואקאט, ביום הראשון של חודש ואקאט; מאחר שהיו נדיבים כלפינו ברציפות, הן בזמן שהיינו בשטחנו והן כשגורשנו משטחנו, מזמינים ומקבלים אותנו בעירם ובשטחיהם הכפריים, החליטו במועצה שיש להם זכויות אזרח שוות; והארכונים, לאחר שחרתו צו זה על לוח ארד, יחנכו את הצו בבית המועצה.
תיארון הלוחות היה מושא לדיון רב בין החוקרים ולצורך כך נעשה שימוש בשיקולים שונים.
על פי תוכן הלוחות, המתייחס ליישוב מחדש של אנטלה, וקשרים עם , נקבע שהלוחות הן מהתקופה ההלניסטית שלאחר 404 לפני הספירה.
שיקול נוסף הוא צורת האותיות.
מצד אחד אין בהם אותיות ארכאיות ומצד שני אין בהם אותיות מצועצעות מאוחרות.
לומיס קובע שצורת האותיות מגביל את תארוך הלוחות לשנים 200–350 לפני הספירה.
רוב החוקרים מתארכים את הלוחות לאמצע המאה השלישית לפני הספירה, בימי המלחמה הפונית הראשונה.
אולם היו מי שהקדימו אותם לאמצע המאה הרביעית לפני הספירה, למשל שנת 344.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הופיעו בשוק העתיקות הבינלאומי שמונה מלוחות אנטלה.
מספר חוקרים, בהם גלן בואורוק ו, דיווחו כי ניתנה להם רשות לבחון לזמן מוגבל לוחות שהיו באוספים פרטיים ולייצר עותקים מהטקסטים שלהם.
בשנת 1980 פרסם גיאוספה ננסי (Giuseppe Nenci) מאמר עם טקסטים של ששה לוחות ברונזה עם כתובות יווניות מהערים אנטלה ונאקון (Nakone) ממקור אנגלי אנונימי.
בשנת 1982 פרסם הארכאולוג דוקס את לוח 8. באותה שנה פרסם ננסי את לוח 7, שזוהה על ידי דוקס כזיוף של לוח 8, על פי תוכנו.
ב-19 בדצמבר 1991 נמסרו שניים מהלוחות, שזוהו כלוחות 6, 7, ל.
ב-24 ביוני 1992 המוזיאון דיווח על קבלת הלוחות לרשויות הארכאולוגיה האיטלקיות.
ב-6 בפברואר 1996 ביקשו האיטלקים לקבל את הלוחות ולמחרת הם נמסרו לידיהם.
לוחות אלו מוצגים ב בפלרמו.
לוח 9 מעולם לא עזב את סיציליה והוא נמצא במוזיאון אנטונינו סאלינס לארכאולוגיה}{הערה|שם=פרג}}.
רוב החוקרים מניחים שהלוחות הגיעו מאנטלה, אולם יש מי שטוען שהם מגיעים מהר אדרנון.
בניתוחים מוקדמים של הלוחות נטען שהלוחות כוללים שמות של אוסקים.
לעומת זאת טען שבחינה מדוקדקות של הראיות מראה שמסקנה זאת אינה מבוססת וכי השמות שזוהו כאוסקים יכולים להיות גם של איטלקים אחרים.
לוחית על-שפתית (שם מדעי: clypeus), הקרויה גם מסכה, היא אחת הלוחיות המרכיבות את פניהם של פרוקי רגליים.
בחרקים, המסכה נמצאת בין המחושים לשפה העליונה.
השפה העליונה מחוברת למסכה בממברנה גמישה.
צורתה של המסכה חשובה בסיווגן של חיפושיות ומינים רבים אחרים.
מינים מסוימים של דבורים משתמשים במסכה שלהם לבניית קנים או לאיסוף אבקן מפרחים.
בעכבישים, המסכה היא החלק שבין קצהו התחתון של השריון הקדמי לבין העיניים הקדמיות.
אצל רוב העכבישים, המסכה חלקה, אם כי המסכה של קופצניים תהיה לרוב מכוסה שיערות.
אצל נדלים, המסכה היא הלוחית בחלקו הקדמי של הגחון בקופסת הראש, בין הלסת העליונה למחושים, ובין לוחיות צד הראש.
לוחמה ביולוגית היא שימוש באורגניזם או רעלן כנשק להשמדה המונית, במטרה להדביק את הקורבן במחלה מתוך מטרה להמיתו או לפצוע אותו ולפגוע ביכולתו להילחם.
ללוחמה ביולוגית השלכות לא צפויות על כל המעורבים: המותקף, המתקיף וצדדים אחרים שאינם מעורבים בלחימה.
האיסור בשימוש בנשק ביולוגי מעוגן באמנת הנשק הביולוגי אך עדיין יש מדינות שממשיכות בפיתוחו בסתר.
על אף מאמצים רבים שהושקעו בפיתוח וייצור במגוון מדינות, הנשק הביולוגי עדיין אינו מהווה נשק מרכזי במלחמות בעת המודרנית.
בפיתוח לוחמה ביולוגית משתמשים בדרך כלל במיקרואורגניזם טבעיים ואלימים.
תהליך הפיכתם לנשק כולל: גידול בקנה מידה גדול, ייצובם בנוזל או הפיכתם לאבקה והשמתם בפצצות אוויר או טילים למיניהם.
לנשק הביולוגי מאפיינים המתאימים גם לשימוש על ידי ארגוני טרור.
אפשר להסתפק בכמויות קטנות של חומר, דבר המקל את הסתרתו; אפשר לפזרו בחשאי מבלי להשאיר סימנים; הוא יכול לגרום למספר רב של נפגעים; השימוש בו יוצר אפקט פסיכולוגי קשה המאפשר פגיעה כלכלית, חברתית ומדינית .
ההתפתחות הביוטכנולוגית מאפשרת לפתח זנים אלימים ועמידים יותר.
חופש המידע הופך מידע זה לזמין עבור ארגוני טרור.
פעולות אלה מכונות טרור ביולוגי.
במהלך שנות ה-2000 מספר ארגוני טרור ניסוי לפתח יכולות כאלו.
שימוש בפגרים וגופות, בפרט בגופותיהם של מי שנפטרו ממחלה, היה נפוץ בלוחמת מצור עוד מהעת העתיקה.
המקרה הידוע האחרון של שימוש בגופות של קורבנות מגפות ללוחמה ביולוגית התרחש ב-1710, כאשר הצבא הרוסי תקף את השוודים באמצעות השלכת גופות של נגועים במגפה על חומות העיר ריבל.
שימוש במחלות תועד גם בצפון ודרום אמריקה, שם חולקו אביזרים מזוהמים באבעבועות שחורות לאוכלוסייה המקומית.
פרנסיסקו פיסארו חילק בגדים המזוהמים באבעבועות שחורות לאנשי דרום אמריקה במאה ה-15, הרנאן קורטס הדביק את האוכלוסייה האצטקית בתחילת המאה ה-16, ג'פרי אמהרסט חילק שמיכות נגועות באבעבועות שחורות לילידים האמריקאים אוהדי צרפת בזמן מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
יחידה 731 של הצבא היפני הקיסרי ביצעה - במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה - ניסויים באלפי בני אדם, רובם סינים, אך גם שבויי מלחמה אמריקניים, בריטיים ורוסים.
הצבא היפני הקיסרי השתמש בנשק ביולוגי נגד חיילים סינים ואזרחים בסדרה של התקפות, אחת מהן נערכה באוקטובר 1940 על העיר נינגבו.
לאחר המלחמה רכשה ארצות הברית את המידע תמורת תשלום והטבות למפקדי היחידה.
במהלך המלחמה בריטניה ביצעה מחקר בגחלת באי הסקוטי גריניארד.
המחקר גרם לזיהום באי למשך כ-50 שנה.
הצבא הנאצי מינה את המדען אדוארד מיי לגדל יתושי אנופלס בכמויות שיוכלו לעשות שמות בצבאות בעלות הברית, על ידי הדבקתם במלריה.
הפיתוח נעשה במחנה הריכוז דכאו, שם הוא הצליח לגדל את האנופלס בתנאי מעבדה, וגם גילה שיש להם יכולת הישרדות גבוהה יותר מיתושים רגילים.
הוא אף ניסה את הטפיל על אסירים יהודים וההדבקות עבדו כמתוכנן.
אבל בשנת 1944, התוכנית הושבתה עקב חוסר יכולת לגדל כמות גדולה של יתושים במזג האוויר האירופאי.
אמנם נעשה שימוש צבאי אחד ביתושים שמיי גידל: במערכה באיטליה, הצבא הנאצי פיזר גלמים של אנופלס נגוע בביצות מדרום לרומא טרם נסוג משם.
היתושים אכן בקעו וגם עקצו את חיילי בעלות הברית, אבל אז התברר גודל הכישלון של המהלך - החיילים נטלו תרופה נגד מלריה כדבר שבשגרה.
מנגד, באזרחים האיטלקים באזור, שלא נטלו תרופות, המלריה עשתה שמות: מכ-1,217 מקרי הדבקות בשנת 1943, השיעור גדל ללא פחות מ-54,929 בשנת 1944 (מתוך אוכלוסייה של 250,000 אזרחים)
בתקופת המלחמה הקרה בוצע מחקר רב בלוחמה ביולוגית על ידי ארצות הברית וברית המועצות.
בתחילת שנות ה-70 הוחלט על אמנת הנשק הביולוגי, במסגרתה התחייבו מרבית מדינות העולם על הפסקת פיתוח, השמדת מאגרים ואי שימוש בנשק ביולוגי.
אף על פי כן, ידוע כי בכמה מדינות נמשך פיתוח בסתר עוד שנים רבות, בחלקן עד ימינו.
בין היתר, נודע אחרי נפילת ברית המועצות כי זו המשיכה לפתח נשק ביולוגי ואף ישנם דיווחים כי צבא ארצות הברית פיתח נבגי גחלת במתקן לפיתוח נשק כימי וביולוגי ביוטה לפחות עד 1992.
ב-1979 התרחשה תאונה, ראשונה מסוגה, במכון לפיתוח נשק ביולוגי במחוז סברדלובסק.
המידע על התאונה ונזקיה יצא לאור רק לאחר התמוטטות ברית המועצות.
בשנת 1984 צוות מדענים סובייטים שכלל גם יבגני סברדלוב קיבלו על פיתוחים בתחום לוחמה ביולוגית פרס לנין.
עיראק עסקה שנים רבות בפיתוח נשק ביולוגי.
ידוע כי השלימה פיתוח נשק זה לפני מלחמת המפרץ.
ידוע כיום כי הוחלט לתקוף את עיראק אם היא תעשה שימוש בנשק זה.
החשדות כי עיראק המשיכה לעסוק בפיתוח נשק ביולוגי בדרכים שונות היו אחד מהגורמים לפתיחת מלחמת המפרץ השנייה.
ישנם חשדות כי סוריה ואיראן מחזיקות ברשותן אמצעים שונים ללוחמה ביולוגית.
על פי פרסומים זרים עוסק המכון למחקר ביולוגי בישראל בפיתוח נשק ביולוגי וזאת כחלק מתוכניות פיתוח של נשק להשמדה המונית המכון עוסק במוצהר בפיתוח אמצעי התגוננות נגד נשק ביולוגי.
במסגרת זאת, ידוע על ניסויים שנערכו בחיילים.
במלחמת העצמאות, מבצע שלח לחמך התמקד בהרעלת בארות מים והפצת מחלות בקרב האוכלוסייה הערבית, צבא מצרים והלגיון הירדני.
את הרעלים הכינו מדענים של המחלקה לביולוגיה של חיל המדע (חמ"ד), שבראשה עמד אלכס קינן, שהקים ב-1952 את המכון למחקר ביולוגי בישראל.
דב תמרי שהיה מפקד סיירת מטכ"ל תיאר ניסוי בו השתתפו חיילי הסיירת במסגרתו הטמינו תרמילים מלאים ביתושים ליד גדרות בסיס חצור.
למרות פיתוח הלוחמה הביולוגית, עד היום לא נעשה שימוש בלוחמה ביולוגית ככלי נשק עיקרי במלחמה או בשדה קרב.
בעשור האחרון התגלו ניסיונות של ארגוני טרור להשתמש בלוחמה ביולוגית בקנה מידה קטן.
בתחילת שנות האלפיים פורסם בכתב העת המדעי Science שניתן לייצר נגיפים במעבדה יש מאין.
כדוגמה ייצר המדען במעבדתו את נגיף הפוליו.
פתוגנים וגורמי פתוגניות בשימוש (רשימה חלקית)
Brucella spp (גורמים למחלת ברוצלוזיס).
Rickettsia spp (גורמים לקדחת הבהרות).
Variola major (גורם לאבעבועות שחורות).
Ebola virus (גורם לקדחת דימומית אבולה).
Marburg virus (גורם לקדחת דימומית מרבורג).
SARS-CoV-1 ו-SARS-CoV-2 (גורמים למחלות סארס וקורונה).
טוקסין הבוטולינום (חלבון המופק מהחיידק Clostridium botulinum).
ריצין (חלבון המופק מקליפתם של זרעי הקיקיון המצוי)
אברין (אלקלואיד המופק מצמח האברוס).
זיווד נשק ביולוגי הוא אתגר גדול בדרך ללוחמה ביולוגית ככלי נשק עיקרי במלחמה.
האתגרים הם פיזור נגיפים כך שיגרמו למקסימום נזק מבלי שגם ייפגעו בתהליך ההפצה.
לשם כך משתמשים במודלים מתמטיים הבוחנים יכולת פיזור על פני שטח מקסימלי באופן אפקטיבי.
בשל הסיכון הרב אף בבחינת נשק זה, קשה מאוד לבצע ניסויים הבוחנים את נכונותם של מודלים אלו.
כלי הנשק העיקריים הם: פצצות אוויר, רקטות וטק"ק.
עבור ארגוני טרור האתגר הוא קטן יותר מכיוון שעיקר השימוש הוא ככלי הפחדה ללא תלות במספר הנפגעים.
לצורך כך אפשר להשתמש בכמות קטנה של אבקה או נוזל אותם ניתן להפיץ על ידי פיזורם במקומות שונים באופן ישיר (כמו מקורות מים) או באופן עקיף על ידי משלוח.
ההתגוננות מפני לוחמה ביולוגית מורכבת מבלימת תהליך ההפצה על ידי יירוט או תפיסת החומר וכן על ידי פיתוח חיסונים.
המרכיב השני דורש לדעת את טיבו המדויק של החומר כדי לפתח לו חיסון מתאים.
כנשק להשמדה המונית נחשב הנשק הביולוגי כאיום חמור ובשל כך זכה אף לכינוי "פצצת האטום של העניים".
יחד עם זאת חלק מהחוקרים סבורים כי הסכנה של נשק ביולוגי היא פחותה מהדעה הרווחת.
על פי יהושע גוזס (חוקר בכיר לשעבר במכון הביולוגי בנס-ציונה):
מספר תאוריות טוענות כי מגפות שפרצו בעולם, מקורן בניסויים ובמחקרים בנשק ביולוגי אשר השתבשו.
אחת התאוריות טוענת כי נגיף האיידס חמק בשנות ה-60 ממעבדה של סוכנות הביון המרכזית בארצות הברית.
תיאוריה נוספת טוענת, כי מגפת הקורונה נגרמה בעקבות שיבושים בפיתוח נשק ביולוגי בסין.
תאוריות אלו נפוצות גם בספרות מדע בדיוני.
השימוש בלוחמה ביולוגית נחשב על ידי רבים כלא אתי, בשל הנזק חסר הפרופורציה שהוא עלול לגרום.
בעקבות כך נחתמה בשנות השמונים, על ידי שורה של מדינות, אמנת הנשק הביולוגי לפיה:
לוחמה ימית מתייחס לכלל ההיבטים של לחימה בים, כאשר הלחימה מתבצעת לרוב על גבי כלי שיט ובין צבאות, אך לעיתים גם בין כלי שיט צבאיים או אזרחיים לבין שודדי ים.
התפתחות ספינות המלחמה החלה עוד בימי קדם.
תחילה שימשו הספינות מעין פלטפורמות שנשאו לוחמים ולא היו חמושות, ובהמשך הפכו לכלי נשק בזכות עצמן.
בעת העתיקה ספינות המלחמה הונעו בכוח הזרוע של החותרים.
המפרשים היו כלי מסייע בלבד ולא היו בשימוש בעת קרב.
עקב מספר החותרים הרב בכל ספינה נאלצו להכין צי אספקה שישוט לצד הצי הקרבי.
בדרך כלל הימאים בעת העתיקה לא התרחקו מהחופים היות שהניווט ללא מכשירים היה קשה.
הניווט היה בעיקר על פי השמש והירח.
ספינות אלו לא התאימו לשיט באוקיינוס.
ההתחלה - פיניקיה (המאה השמינית או התשיעית לפנה"ס)
פיניקיה (בלבנון של היום) הייתה דלה בקרקע פורייה.
מצד אחד יש בה הרים גבוהים ומהצד השני היא גובלת בים התיכון.
הקרקע הדלה לא הספיקה לקיים את האוכלוסייה המתרבה, ולכן היה זה טבעי שבאזור יתפתח שיט ימי.
הפיניקים פתחו במסע קולוניזציה ברחבי הים התיכון.
הקולוניה הידועה ביותר היא קרתגו.
בתחילה היוו הספינות מעין גשר שעליו נערכו קרבות פנים אל פנים, ולא כלי מלחמה בזכות עצמו.
הפיניקים שינו גישה זו, כשהמציאו את אניית-החמישים, שבה היו 50 חותרים ואיל הניגוח בחרטום, שהפכו את האוניה לכלי נשק אימתני.
היוונים, שאימצו את האוניה, קראו לה פנטקונטורוס (pentekontoros) (פנטה - 50).
בעיית התכן העיקרית הייתה שהספינה הייתה ארוכה מדי ולכן היא הייתה קשה לתמרון והיה קל יחסית לפגוע בה.
הפתרון שמצאו הפיניקים הוא הושבת החותרים בשתי שורות, אחת מעל השנייה, שיטה זו איפשרה להושיב יותר חותרים על פחות אורך.
הספינה נקראה דו-טורית (biremis בלטינית).
כך נוצרה אחת מספינות המלחמה הראשונות בהיסטוריה.
ספינה זו הייתה מהירה יחסית ושימשה כדגם הראשי של ספינות קרב עד המאה ה־6 לפנה"ס.
יוון (המאה ה-5 לפנה"ס והמאה ה-4 לפנה"ס)
הגאוגרפיה של יוון דומה לזו של פיניקיה.
גם בה היו הרבה מאוד הרים ומעט מאוד קרקע פורייה.
כמו כן, הארכיפלג היווני בים האגאי היה קרקע פורייה להתפתחות הספנות.
היוונים התחילו במסע ההתנחלות שלהם כמאה שנה אחרי הפיניקים ולכן הם נתקלו בהם במסעותיהם.
עד מהרה התפתחו תגרות ומלחמות ביניהם על זכויות מסחר, יישוב וכדומה.
היוונים העתיקו את הדגם הפיניקי: הספינה הדו-טורית, אך במאה ה־6 לפנה"ס הוסיפו לו שורת חותרים שלישית.
כך נולדה האוניה התלת-חתרית (טרירמה).
לספינה זו היו 150–200 משוטים (חותר אחד לכל משוט), וכ־50-30 חיילים רגלים לשימוש בקרבות פנים אל פנים.
את המשוטים סידרו בצורת זיג־זג.
המפרש היה כלי הנעה משני.
ברוב המעצמות הימיות של התקופה הקלאסית החותרים היו אנשים חופשיים, שקיבלו שכר עבור עבודתם ולא עבדים.
החימוש העיקרי של הספינה היה איל הניגוח.
הטקטיקה העיקרית בקרבות ימיים הייתה להסתובב ולנסות לנגח את דופן ספינת היריב, או לעבור במהירות על פניו ולשבור את משוטיו.
הספינה הייתה בעלת כושר תמרון מעולה ויכלה לשוט במהירות שיא של כ־10 קשר (מייל ימי לשעה).
מהירות זו הייתה אפשרית רק לפרקי זמן קצרים מאוד.
המהירות הממוצעת הייתה 5–6 קשר.
זה היה הדגם הראשי של ספינות הקרב בכל ציי העולם העתיק הקלאסי עד המאה ה-3 לפנה"ס.
ספינות תלת טוריות השתתפו בקרבות ידועים רבים: קרב סלמיס, המלחמה הפלופונסית ועוד.
ספינות אלו הוצאו משירות פעיל במאה ה־3 לפני הספירה.
קרתגו (נמצאת בתוניס של היום) הייתה מעצמה ימית מובהקת.
בשיא כוחה צי המלחמה שלה כלל כמה מאות ספינות.
הדגם העיקרי שבו הם השתמשו השתנה עם השנים.
תחילה היו אלו הספינות הדו־טוריות ולאחר מכן הספינות התלת-טוריות.
במאה ה־3 לפנה"ס הוכנסה לשירות ספינה גדולה יותר - החמש חתרית (קווינקוורמה).
המדובר בספינה בעלת שלוש שורות משוטים אחת מעל השנייה, כשבשורה העליונה והאמצעית תופסים שני חותרים משוט אחד ובשורה התחתונה כל חותר תופס משוט אחד.
בעולם ההלניסטי הצי הגדול והחזק ביותר היה במצרים התלמיית.
דגם האוניות לא היה שונה בהרבה מהדגם שבו השתמשו ביוון הקלאסית ובקרתגו.
הצי מילא תפקיד משני במלחמות הדיאדוכים ועיקר המאבק היה על היבשה.
רומא (המאה ה-2 לפנה"ס עד המאה ה-3)
שלא כמו היוונים, הרומאים לא היססו להשתמש בעבדים לצורך הפעלת המשוטים.
הקרבות הימיים הגדולים היחידים שרומא ניהלה נגד יריב כלשהו היו נגד קרתגו במלחמה הפונית הראשונה.
במהלך המלחמה לא הצליחו הרומאים להתמודד עם הצי הקרתגי בטקטיקות הימיות הרגילות, ולכן פיתחו גשרים ניידים (corvus) שאפשרו להם לנצל את יתרונם בלוחמה היבשתית ולהשתלט על הספינות הקרתגיות.
היו גם התנגשויות ימיות גדולות במהלך מלחמת האזרחים בין מרקוס אנטוניוס לאוגוסטוס (קרב אקטיום), אך היה זה היוצא מהכלל.
בדרך כלל גורל המלחמה נקבע בקרב יבשתי ולא בהתנגשות ימית.
מלחמות ימיות קטנות יותר נוהלו נגד מיתרידטס השישי מלך פונטוס ואנטיוכוס הגדול.
בעיית שודדי הים הקיליקים נפתרה רק לקראת המחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס, כאשר גנאיוס פומפיוס מגנוס הרס את קני השודדים בקיליקיה.
דגם הספינות לא היה שונה מהמקובל בעולם העתיק.
החידוש היחיד היה ה־7 חתרית שהשתתפה בקרב אקטיום.
הייתה זו ספינת ענק עם מגדלים על הסיפון הקדמי והאחורי.
היא הייתה כה כבדה שבקושי היה אפשר לתמרן אותה.
במגדלי הסיפון שמו את הארטילריה של אותה תקופה - בליסטראות.
בימי הביניים חלה ירידה בכל תחומי החיים וכמובן גם תחום הספינות סבל מירידה זו.
מספינות ענק שיכולות לשאת מאות חיילים עברו לדגם ספינה הרבה יותר קטן - גליאה.
המשוטים סודרו בשורה אחת בלבד ומספרם היה קטן הרבה יותר מזה שהיה בספינות העתיקות (לא יותר מכמה עשרות).
שלא כמו ברומא העתיקה, היות שהעבדות לא הייתה מפותחת באותה עת באירופה, את מלאכת החתירה על המשוטים ביצעו שבויי מלחמה ואסירים.
המוסלמים השתמשו בעבדים לצורך העניין.
כעקרון הגליאה לא שונה בהרבה מספינות המשוטים של העת העתיקה, כלומר עיקר ההנעה נוצרה באמצעות המשוטים ולא המפרש.
הציים הגדולים ביותר היו ברשות ונציה, ג'נובה, פיזה, האימפריה הביזנטית וממלכות שונות.
שוב ניסו לנגוח בדופן היריב או לשבור את משוטיו.
באימפריה הביזנטית היה דגם שונה של ספינת משוטים, הקרוי דרומון.
ההבדל העיקרי הוא בצורה ובחימוש.
בחרטום האניה היה מתקן להטלת האש היוונית מעוררת האימה.
זה היה הלהביור של ימי הביניים.
עד היום לא יודעים את ההרכב הכימי של האש היוונית, ידוע רק, שאי אפשר היה לכבותה במים ולכן היה זה כלי נשק הרסני נגד ספינות עץ.
סוד ההרכב הכימי נשמר באדיקות רבה, ולכן הביזנטים הצליחו לשמור על ההמצאה הזו מבלי שלצי כלשהו יהיה נשק דומה.
הקרבות העיקריים של התקופה היו בין ערי-מדינה מאיטליה או נגד המוסלמים.
פלישות רוסיות לים השיש נגד הביזנטים היו תכופות במאה ה־10 לספירה, אך הן לא קצרו הצלחה יתרה.
באירופה המערבית החלו להופיע ממלכות חזקות, אך בדרך כלל הן היו חסרות צי מלחמה קבוע, ואם היה להן צי כזה, לרוב הוא היה חלש יחסית לצי המדינות האיטלקיות.
לקראת סוף ימי הביניים התחילו להופיע ציי מלחמה באנגליה ובצרפת.
לספינה הזאת קראו קוג, בדומה לספינה הוויקינגית, אך השוני העיקרי היה בכך שלא היו להן משוטים וצורתן הייתה שונה.
קוג אירופאי מכונה לעיתים "ספינה עגולה" כי בניגוד לספינות קרב מקובלות, בעלות סיפונים צרים, ספינה זו נועדה לשאת מטען ולא רק להילחם.
הויקינגים ישבו בסקנדינביה של היום.
הגאוגרפיה שם דומה לפיניקיה ויוון העתיקות - שוב המון הרים ומעט מאוד אדמה שאפשר לעבד.
ההיסטוריה חזרה על עצמה ועם הגדלת האוכלוסייה הוויקינגים מצאו את פרנסתם בים.
כמו הפיניקים והיוונים בזמנם, הם התחילו להתנחל בחופי הים הצפוני והים הבלטי.
הוויקינגים היו הראשונים במערב להשתמש במצפן.
הם גילו את התכונות המגנטיות הטבעיות של הברזל ובעזרת המצאה זו הצליחו להגיע לאזורים רחוקים מארץ האם.
משלחות יישוב ויקינגיות הגיעו עד איסלנד וקנדה.
אפילו ביזנטיון סבלה מנחת זרועם.
קיסרי ביזנטיון אפילו שכרו כמה מהם לתפקיד שומרי ראש הקיסר.
היו אלו חיילי "המשמר הורנגי" מטיל האימה, החיילים המובחרים ביותר בצבא הביזנטי.
כלי השיט העיקרי של הוויקינגים היה ה'ספינה הארוכה'.
הדגם דומה לגליאה עם הבדל משמעותי אחד: הספינה התאימה למסע ארוך באוקיינוס.
הציים הוויקינגיים לא היו גדולים, אך היות שבאירופה המערבית לא היה צי מלחמה ראוי לשמו לאף מדינה כמעט, זה הספיק.
המזרח התיכון (המאה ה-8 ־ המאה ה-14)
במאה ה־8 לספירה המוסלמים כבשו את רב המזרח התיכון.
עד מהרה החליפות התפרקה למדינות קטנות יותר.
לחלקן, בעיקר אלו הנמצאות בצפון אפריקה, היה צי רציני למדי, שהתחרה בהצלחה בציים האירופיים השונים.
הדגם העיקרי שהיה בשימוש הציים המוסלמיים הוא הגליאה המוכרת.
החימוש היה זהה פחות או יותר לחימוש הגליאות האירופיות.
הציים הערביים לא ניהלו מלחמות מסודרות, אלא יצאו לרב למסעות שוד וגזל.
בתקופה זו המציאו במזרח התיכון את אחד ממכשירי הניווט החשובים ביותר - האצטרולב.
העת החדשה (המאה ה-15 - המחצית הראשונה של המאה ה-19)
רקע כללי, סוף עידן הגליאות ותחילת עידן המפרש
בעת החדשה, עם המצאת דגמי ספינות חוצות האוקיינוסים הקאראק והקרוולה שסימנו את תחילת מסע התגליות הנרחב, נפתח העידן האוקייני בציי המלחמה.
הדגש בצורת ההנעה החל לעבור משימוש בכוח הזרוע הבא לידי ביטוי במשוטים, לשימוש בכוח הרוח, סימן שנתן את שמו לתקופה חדשה-עידן המפרש (Age of Sail).
ההתפתחות הרצינית ביותר של ספינות המפרש החלה באירופה המערבית ובפרט הושגה התקדמות משמעותית על ידי הפורטוגלים, שהייתה להם מוטיבציה גדולה להגיע למזרח הרחוק בדרך ימית, עקב הקושי הרב להגיע דרך היבשה ושליטת המוסלמים והוונציאנים במסחר בים התיכון.
באופן מעניין, התקדמות זו הושגה בזכות ידע שהושג מהמוסלמים המורים (המפרש המשולש והגאוגרפיה), בהם נאבקו ברקונקיסטה.
המפרש הרוחבי המרובע, המוכר מספינות הקוג של ימי הביניים החל להיעלם ואת מקומו תפש המפרש האורכי המשולש.
השינוי בצורת המפרשים הגדיל את אפשרויות התמרון של הספינה.
אם מקודם המפרש היה מרובע ומיקומו היה קבוע פחות או יותר יחסית לתורן, כעת הומצא המפרש האורכי, שאיפשר לשוט לא רק ברוח גבית, אלא אף ברוח שבאה ב־90 מעלות יחסית לאוניה, ואפילו בזויות גדולות יותר.
זה אפשר את העלייה בכושר התמרון, שהייתה בלתי אפשרית בספינות עם מפרשים רוחביים, שהיו מאוד תלויות ברוח ולעיתים נאלצו להיעזר בגרירה על ידי גליאות.
בנוסף לשינויים בצורת המפרש, מספר התרנים עלה מאחד לשניים - שלושה, וכמות המפרשים גדלה מאוד.
לצד התפתחות אוניות המפרש, הגליאות הגיעו לשיא התפתחותן (בעיקר בים התיכון) ואף נוצר דגם ענק הנקרא גליאס שהיא מעין גליאה ענקית.
הקרב הגדול ביותר של ציי גליאות הוא קרב לפנטו ב־1570. עם הזמן השימוש בגליאות פחת והן נעלמו לגמרי במאה ה־18.
בממלכות אירופה המערבית בימי הביניים לא היו סוגים מיוחדים של ספינות קרב, למעט האוניות הוויקינגיות.
אצל רוב הממלכות האירופאיות, וספינות משא או מסחר היו גם ספינות קרב עם שני סיפונים מוגבהים הבנויים בצורת מגדל שבהם עמדו הקשתים.
בעת החדשה החלה התפתחות רצינית בספינות המלחמה ולצד ספינות הסוחר הגדולות שחומשו בתותחים גדולים הופיעו גם ספינות מלחמה ייעודיות.
ספינת הסוחר החמושה הידועה ביותר היא הגליאון הספרדי שהביא את אוצרות העולם החדש לאירופה.
סוגים קלים יותר של ספינות קרב הופיעו בהמשך.
עם המרת דתם, הפסיקו הוויקינגים עם הפשיטות שלהם, והציים החזקים ביותר היו בספרד ובפורטוגל.
החימוש העיקרי של הספינות האלה היו התותחים.
בהתחלה אף אחד לא ערער על העליונות הספרדית ופורטוגזית, והעולם אף חולק בצו האפיפיור בין ספרד ופורטוגל (ראה חוזה טורדסיאס).
הצרה של פורטוגל הייתה השטח הקטן של ארצם והעושר הספרדי, שהגיע מדרום אמריקה.
לכן לא היו להם האמצעים לעמוד מול ספרד וכעבור 100 שנה בערך, במאה ה־16 כובד המשקל היה בלעדית בידי ספרד.
בערך באותו הזמן האנגלים החלו לתבוע חלק מהשלל.
גם שאר ארצות אירופה כמו הולנד וצרפת החלו להתעניין ברכישת קולוניות.
נוסף על השינויים שנערכו בבניית הספינות גם הניווט השתפר מאוד.
הומצא הסקסטנט, מכשיר המאפשר לדעת את מיקום האוניה על פי הכוכבים.
במפות שרטטו קווי האורך, ורוחב.
קווי רוחב הם קווים דמיוניים המשורטטים על הגלובוס ומקבילים לקו המשווה.
קווי האורך הם קווים מאונכים לקו המשווה, כאשר קו האורך 0 עובר בעיר גריניץ' ליד לונדון.
כדי לדעת את מיקום הספינה השתמשו בטכניקות של מציאת קו האורך.
הבעיה העיקרית הייתה שלא היו שעונים מדויקים שניתן לסמוך עליהם לחישוב קו האורך.
רק באמצע המאה ה-18 הצליח בונה השעונים ג'ון הריסון להמציא שעון מספיק מדויק שיאפשר למדוד את הזמן בצורה טובה.
שעון זה כונה כרונומטר והוא הווה מהפכה בתורת הנווט.
פרט למכשירים אלו הומצא הברומטר - מכשיר המודד את לחץ האוויר וכך ניתן לדעת אם מתקרבת סופה (אם הלחץ יורד, אז יש תנאים טובים להתפתחות סערה).
לפני המצאת המכשיר רב החובל היה צריך לסמוך על הניסיון והמזל.
המאבק בין אנגליה לספרד (המאה ה־16)
המאבק בין אנגליה לספרד החל בתקופת המלכה אליזבת הראשונה.
פרנסיס דרייק, קיבל אישור לצאת למסע שוד ימי בקולוניות הספרדיות.
חלק ניכר מהשלל הוא נתן כמס למלכה.
פיליפ השני, מלך ספרד, רתח מזעם.
כעבור מסע שוד נוסף, כשלא קיבל את הפיצויים שדרש, הכריז מלחמה על האנגלים.
שיא המאבק הימי היה בתבוסת הארמדה במימי התעלה.
לאחר תבוסה קשה זו, הספרדים לא הצליחו להשתקם וציים התחיל לשקוע.
ונפתחה תחרות עזה בין שלושה כוחות על שליטה באוקיינוסים: צרפת, הולנד ואנגליה, תחרות שהסתיימה בניצחון אנגלי מוחץ.
במאה ה־17 הופיעו סוגי ספינות חדשות: קורבטה, פריגטה, סלופ, בריג, והחשובה מכל אונית המערכה (ship of the line) לפעמים קוראים לה גם "אונית קרב" (battle ship), בתחילת התקופה כונו ספינות אלו Man'o'War.
עיקר הקרבות היו בתעלה האנגלית או כפי שהצרפתים קוראים לה - תעלת למאנש.
למרות הצלחות ראשוניות להולנדים, האנגלים הצליחו לנצח לא מעט בזכות העובדה, שהולנד הייתה צריכה צבא יבשתי גדול כדי להתגונן מאויבים יבשתיים כמו צרפת וספרד, ואילו אנגליה היא אי, ולכן לא הייתה צריכה צבא יבשתי חזק ויכלה להשקיע את כל מרצה בים.
הספינות, שהרכיבו את הציים היו מהדגם החדש - שדרת הצי הייתה בנויה על אוניות המערכה, כאשר הפריגטות משמשות לסיור והעברת ידיעות.
באופן כללי אונית מערכה נשאה לפחות 60–90 תותחים ב־2–3 סיפונים ופריגטה בין 20 ל־50 בסיפון אחד או שניים.
באוניית מערכה שירתו כמה מאות מלחים ונחתים, ובפריגטה לא יותר מ־100–200 איש בסך הכול.
הספינות האחרות היו קטנות מדי ולא השתתפו בדרך כלל בקרבות גדולים, אלא נועדו לשמירת חופים, רדיפה אחרי שודדי ים וכדומה.
כשאומרים ששייטת מסוימת כוללת 10 ספינות, הכוונה היא תמיד, אם לא צוין אחרת, שהיא כוללת 10 ספינות מערכה.
אם יש גם כמה פריגטות, הן יצוינו בנפרד.
הציים פיתחו טקטיקה חדשה, הלא היא טקטיקת הטור העורפי.
האוניות הסתדרו בשורה ארוכה (מכאן השם האנגלי - ship of the line), והמטירו אש זו על זו עד כניעת אחד מכלי השיט.
הבעיה הטמונה בשיטה היא התותחים הלא מפותחים יחסית של התקופה.
אלה לא היו חזקים מספיק והתקשו להרוס ספינה גדולה במהירות.
כתוצאה מכך, הקרבות היו ארוכים מאוד ונמשכו שעות שלמות.
לא רק זאת, אלא שהצי הפגוע יכול להסתלק לפני שהורסים אותו לגמרי.
אם אדמירל הובס בקרב, אך נקט בטקטיקת הקו, קידומו לא נפגע.
היו אלו תקנות הצי האנגלי.
לעומת זאת, לשבירת הקו היו תוצאות הרסניות על הקריירה במקרה של הפסד.
פעם אחת אפילו הוצא אחד האדמירלים להורג על הפסד בקרב תוך כדי שבירת הקו.
המאבק בין אנגליה לצרפת נמשך כ־200 שנה (מהמאה ה-17 עד המאה ה־19).
דגמי האוניות היו דומים לדגם, שנלחם במלחמות הקודמות עם ההולנדים.
הטקטיקות נשארו זהות - הקו.
המאבק החל עוד בתקופת ימי הביניים (עם פלישתו של ויליאם הכובש לאנגליה וטענות הכתר האנגלי על אדמות בצרפת (בעיקר אקוויטניה ונורמנדי).
עם רפורמות של קולבר, שר האוצר של לואי ה-14 במחצית השנייה של המאה ה-17 צרפת התחילה לפתח את ציה בצורה רצינית.
עיקר המאבק היה במושבות - בהודו ובצפון אמריקה.
המאבק הגיע לשיאו במחצית השנייה של המאה ה־18 בתקופת מלחמת שבע השנים.
כתוצאה ממלחמה זו צרפת אבדה את השליטה בקוויבק (בקנדה של היום) ואת כל הטריטוריות שהיו לה בהודו.
הסיבות העיקריות לכישלון בשתי החזיתות דומות - היתרון המספרי של המתיישבים האנגלים.
הצרפתים, שלא כמו האנגלים, לא מיהרו לחפש את מזלם בארצות חדשות והתוצאה הבלתי נמנעת הייתה ההפסד הצבאי.
מהבחינה הימית ניצחה האסכולה האנגלית.
הצרפתים נטו להסתדר בצד הרוח (כלומר אם יש רוח משמאל לימין, הצרפתים תפסו את הצד הימני).
הסידור הזה אפשר להם לברוח במהירות מהקרב.
עוד הבדל רציני היה נעוץ בכיוון הירי.
הצרפתים ניסו לחבל בחיבל (סך כל החבלים והמפרשים של האוניה) כדי להקשות את התמרון ואת המרדף במקרה של תבוסה.
האנגלים התמקדו יותר בירי על הסיפונים במטרה לפגוע באנשים.
שיא חדש היה בתקופת מלחמות נפוליאון (1799 -1815).
היות שנפוליאון ראה באנגליה אויב, הוא רצה לפלוש לתחומה.
הצבא האנגלי היה קטן מאוד (היחס המספרי הוא בערך 1:4 לטובת הצרפתים), ולכן האנגלים לא יכלו להרשות לו לנחות על אדמת האיים הבריטיים.
למזלה של אנגליה התעלה מפרידה בינה לבין צרפת וכך הצי האנגלי העדיף יכול לבוא לידי ביטוי.
בשנת 1805 הצי המאוחד של צרפת וספרד יצא מהים התיכון כדי להתאחד עם השייטות הנמצאות בצידו של האוקיינוס האטלנטי (שייטת ברסט).
בקרב טרפלגר נלסון הביס את הצי הזה, תוך כדי שהוא מטביע מחצית מאוניות והיתר נלקחות בשבי או בורחות בחזרה לנמלים.
הצי הצרפתי מעולם לא הצליח להשתקם מהתבוסה הקשה בקרב טרפלגר, והבכורה בימים עברה סופית לידי האנגלים.
במשך המלחמה עיקר עיסוקו של הצי האנגלי היה להטריד את חופי צרפת, לפלוש לקולוניות צרפתיות (אלו שעוד נותרו) וכו'.
לאחר הניצחון על נפוליאון לא היו מתחרים לצי האנגלי ובאמצע המאה ה-19 הוא הגיע למספרי ענק: 200 אוניות מערכה ועוד 250 פריגטות, ועוד אלפי ספינות קטנות.
סך הכול מאות אלפי מלחים שירתו בצי הבריטי.
ציי המלחמה של מדינות אחרות
ספרד: לאחר התבוסה במאבק עם אנגליה הספרדים הלכו מדחי אל דחי וציים המפואר נזנח.
היו מלחמות נוספות עם האנגלים (במאה ה-17 וה-18) אך ברובן הצי הספרדי הובס.
לאחר פלישות נפוליאון (1808–1814) ספרד ספגה מכה אנושה וב־1818 החל המרד באמריקה הדרומית.
עד מהרה ארצות אמריקה הדרומית השתחררו מהעול הספרדי.
ספרד שלעולם לא פיתחה תעשייה מפותחת משלה, אלא הסתמכה על הזהב שהגיע לה מהקולוניות שקעה במהירות אחרי איבוד הקולוניות.
פורטוגל: פרט לתקופת המאה ה-15, בעת מסע התגליות הגדול, פורטוגל לא הייתה בעלת צי מרשים.
במחצית השנייה של המאה ה-16 היא אף נכבשה על ידי ספרד.
בתקופת מלחמות נפוליאון, לא היה לה צי ראוי לשמו.
שוודיה: שוודיה היא המעצמה הוויקינגית היחידה (פרט לדנמרק) ששמרה על כוחה הימי.
לשיא פריחתה היא הגיעה במאה ה־17 בראשותו של המלך גוסטב אדולף.
בשיאה כללה את כל סקנדינביה (נורווגיה, שוודיה ופינלנד) וחלקים מרוסיה ארצות בלטיות ופולין.
היה לה צי חזק למדי ששלט על מימי הים הבלטי.
הם לא השתתפו במסעי תגליות ברחבי האוקיינוסים.
כמובן שציה היה קטן יותר מהצי הצרפתי או האנגלי של התקופה המקבילה, אך בהתחשב בעובדה שלאף מעצמה אחרת לא היה צי גדול יותר בים הבלטי, זה הספיק.
לאחר התבוסה במלחמה הצפונית (1700-1721) נגד רוסיה, ירדה שוודיה מנכסיה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 לא שלטה על אזורים נוספים פרט לשוודיה וכוחה הימי התפוגג.
דנמרק: דנמרק היא מדינה בעלת עבר ויקינגי מפואר אך ציה היה חלש יחסית.
משלחות המחקר שלהם היו מעטות, ולרוב הדנים לא התערבו יותר מדי במלחמות בין המעצמות.
הולנד: לאחר התבוסה מול האנגלים במאה ה־17 הצי ההולנדי התחיל לשקוע ובעת מלחמות נפוליאון לא היה להם צי חזק.
רוסיה: התחלת הצי הרוסי הגיעה מאוחר יחסית בזמנו של פיוטר הגדול.
הם הצליחו להתגבר על הצי השוודי והטורקי במאה ה־18, אך כעקרון היה זה צי חלש יחסית לצי האנגלי.
בעיה נוספת הייתה בכך שרוסיה הייתה צריכה לפצל את ציה לכמה ימים (למשל הים הבלטי והים השחור), ואילו אנגליה שמרה על ציה מאוחד וכך היתרון הכמותי הכפיל את עצמו בזכות העובדה הזאת.
טורקיה: בתחילת המאה ה־18 החלה השקיעה של האימפריה העות'מאנית וזה נתן את אותותיו בצי.
אם בקרב לפנטו (1570) הם הצליחו לגייס כ־300 גליאות עם 30,000 מלחים לקרב בודד, הרי שבמאה ה־18 השייטת הממוצעת לא עלתה על 5–6 אוניות מערכה או מקסימום 10 (לשם השוואה בקרב טרפלגר השתתפו 27 אוניות אנגליות נגד 33 צרפתיות וספרדיות).
הצי היה במצב כה עגום, שבעת מלחמת העולם הראשונה, כשמדינות ההסכמה פלשו לגליפולי (1915), הצי הטורקי אפילו לא ניסה להתערב.
הניסיונות האלו לא היו אפשריים ללא פיתוח מנוע קיטור ימי יעיל.
עד מהרה כל המעצמות התחילו לבנות ספינות משוריינות תוך שהן זונחות את הסוג הישן, המונע על ידי מפרשים.
במקום לשים את התותחים בדופן הספינה, הכניסו אותם לצריחים מוגנים על ידי לוחות פלדה.
במקום להתייחס לקוטר התותח במונחי משקל הקליע (למשל 9 פאונד או 12 וכו') התחילו למדוד אותו במ"מ או אינצ'ים.
שוב היו ספינות ענק (ספינות הקרב, battleships) וספינות קטנות יותר - סיירות, משחתות וכו.
בהתחלה ספינות הקרב (מדובר בספינות הצי העיקריות, מה שנקרא באנגלית battleship) חומשו ב־4–6 תותחים גדולים 10–12 תותחים בינוניים וכ־20 תותחים קטנים יותר.
הדבר יצר בלבול בכיוון, היות שבזמנו הכיוון העיקרי נעשה על פי נתזי המים הנוצרים מפגיעת הפגז, וממרחק רב קשה להבדיל בין התפוצצות של פגז גדול או קטן.
לכן בשנת 1906 הבריטים הגו רעיון פשוט אך יעיל.
במקום לחמש את הספינה בתותחים בקליבר שונה, הוחלט לחמש אותן בקליבר אחד.
כמובן שהיו אלו תותחים אימתניים.
כך נוצרה אה"מ דרדנוט (HMS dreadnought).
אחרי בריטניה, כל המעצמות החלו לבנות ספינות מהדגם החדש ונוצר מרוץ חימוש.
בהתחלה התותחים היו בקליבר של 12 אינץ' (300 מ"מ), אך במלחמת עולם הראשונה השתתפו תותחי ענק בקליבר של 15 ואף 18 אינץ' (450 מ"מ).
המלחמות העיקריות של העידן המשוריין
במלחמה זו היפנים ביקשו לסלק את הרוסים ממנצ'וריה.
היות שיפן מורכבת מאיים, היה ברור שיהיה לפחות קרב ימי אחד להכרעת המערכה.
הרוסים שלחו שייטת מהים הבלטי שהגיע לאוקיינוס השקט, ובקרב צוסימה הצי הרוסי הוטבע כולו, פרט לאי אלו סיירות ומשחתות שהצליחו לברוח.
אף על פי שהייתה זו מלחמה בין מעצמות בעלות צי חזק, כמו אנגליה וגרמניה, התנגשויות בין הציים העיקריים היו מעטות, או יותר נכון הייתה רק התנגשות אחת - קרב יוטלנד (1916).
בקרב הזה הגרמנים הצליחו להטביע 14 ספינות אנגליות במחיר 11 ספינות גרמניות, אך המטרה - פריצת המצור הימי לא הושגה.
היו אי אלו התנגשויות באוקיינוס האטלנטי בין כמה סיירות, אך זה היה גם כן נדיר.
פיתוח המטוס איפשר לצרף לציי העולם את נושאת המטוסים.
בהתחלה, בשנות ה־20, ראו במטוסים רק כלי לאיסוף מודיעין, הטרדת האויב וכו'.
למרות זאת, עד שנות ה־40 כל הציים העיקריים כללו לפחות נושאת מטוסים אחת.
העימות העיקרי הוא מלחמת העולם השנייה.
מבחינה ימית נהוג לחלק את זירת המלחמה לשתי חזיתות עיקריות - החזית האטלנטית והחזית הפסיפית (מלשון פסיפיק - האוקיינוס השקט באנגלית)
מלחמת העולם השנייה הביאה לסופה של אוניית הקרב.
קרב טאראנטו, התקיפה הבריטית בטאראנטו, בה הושמד עיקר הצי המלכותי האיטלקי בנובמבר 1940, והתקיפה היפנית על פרל הארבור בה נפגע קשות צי ארצות הברית בדצמבר 1941, וכל זאת באמצעות כוח אווירי שהמריא מסיפון נושאות מטוסים, הראו את עוצמתה של נושאת המטוסים, ורוב המעצמות הימיות החלו לבנות אותן במספרים הולכים וגדלים.
בחזית האטלנטית הגרמנים ניסו לחבל בשייט הטראנס-אטלנטי בעיקר בעזרת צוללות אך גם בעזרת אוניות מערכה וסיירות.
בסך הכול עד סוף המלחמה הגרמנים בנו יותר מ-800 צוללות גדולות (כל צוללת כוללת צוות של כ־100 מלחים).
הניסיון הגרמני להרעיב את אנגליה, באמצעות חסימת קווי האספקה מארצות הברית לא צלח, בעיקר בזכות תפיסת האניגמה, מכונת ההצפנה הנאצית ופיענוח קודה.
בזירה זו כמעט ולא היו קרבות גדולים בין הציים.
לעומת זאת בחזית הפסיפית רוב הקרבות החשובים היו קרבות ימיים, כאשר בקרבות היבשתיים לרוב לא השתתפו יותר מכמה דיוויזיות (לשם השוואה בקרבות יבשתיים באירופה השתתפו עשרות דיוויזיות שכללו לעיתים עד מיליון חיילים מכל צד).
בזירה זו האמריקאים הצליחו לעשות ליפנים מה שהגרמנים ניסו לעשות לאנגלים - קרי להרעיב אותם בעזרת מצור ימי.
במקום טור עורפי ארוך, הציים נבנו סביב נושאת המטוסים, המשגרות את מטוסיהן להשמדת צי האויב.
יתר הספינות שימשו מעין מטרית נ"מ לנושאות המטוסים.
היו כמה קרבות בין סיירות יפניות לסיירות אמריקאיות במלחמה, אך היו אלו עימותים משניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נותרו רק שתי מעצמות עיקריות – ברית המועצות וארצות הברית.
עיקר כוחה הימי של ברית המועצות היה בצוללות תקיפה גרעיניות ובצוללות טילים בליסטיות הנושאות נשק גרעיני.
צי אוניות השטח הרוסיות היה אומנם גדול, אבל סבל ממחסור בבסיסים מחוץ לאדמות ברית המועצות שהקשו עליו לפעול הרחק מאדמותיה.
האמריקאים המשיכו לבנות נושאות מטוסים, וכיום היא בין המדינות הבודדות שיש להן כלי שיט זה.
ההנעה הגרעינית שרוב נושאות המטוסים האמריקאיות מצוידות בה הגדילה במידה רבה את זמן השהיה של הספינה מחוץ לנמל, וכך ניתן היה להקטין את צי נושאות המטוסים בלי לפגוע ביכולת ההרתעה והזמינות של הספינות למבצעים שונים.
הדחק של נושאת מטוסים מודרנית יכול להגיע ל-100,000 טון ומשרתים עליה כ-6,000 ימאים.
פותחו אמצעי לחימה חדשים - הטילים.
כל הספינות ללא קשר לגודל חומשו בטילים ואילו התותחים הפכו לנשק משני.
אונית הקרב האימתנית סיימה את שירותה במלחמת העולם השנייה, ולא נבנו אוניות קרב לאחר מכן.
גם סיירות התבררו כגדולות מדי, והסיירות שבנתה ארצות הברית מסוף שנות ה-60 שימשו לרוב כאוניות חיפוי וליווי לקבוצות נושאות מטוסים ולהגנה ממטוסים וטילים.
הספינה הגדולה היחידה ששרדה היא נושאת המטוסים.
כיום לארצות הברית תשע נושאות מטוסים גרעיניות (כלומר מונעות באמצעות כור גרעיני) ומספר נושאות מטוסים קטנות יותר המונעות בדלק קונבנציונלי.
כמו כן צי ארצות הברית כולל מאות כלי שיט קטנים יותר.
לא היו עימותים בינה לבין אף מעצמה אחרת על הימים..
לא היו קרבות ימיים בין המעצמות בתקופה הזאת.
עימותים משניים - מלחמת פוקלנד, מלחמות ישראל ועוד.
התחלתו של חיל הים הישראלי היא במלחמת העצמאות.
בהתחלה היו אלו ספינות רעועות, שהוסבו לספינות מלחמתיות.
החימוש כלל כמה תותחים ומקלעים.
החל ממלחמת ששת הימים התחיל להתעצם הצי הישראלי, ביחד עם התעצמותו של צה"ל.
בשנות ה־60 וה־70 היו בצי הישראלי כמה משחתות ופריגטות.
כניסת טילי ים-ים לזירה, שעוצמתם הומחשה בטיבוע אח"י אילת ב־1967, הביאה להחלפתן בכלי שיט קטנים יותר.
כיום הספינות העיקריות של הצי הישראלי הן סטי"לים וספינות בט"ש (כגון ה"דבור") וכמה צוללות.
מבחינה מספרית הצי הישראלי הוא השני בגודלו באזור, לאחר הצי המצרי (שתמיד היה גדול יותר).
במונחים גלובליים הצי הישראלי קטן מאוד - הספינות הכי גדולות בו הן בגודל קורבטה (קורבטה יכולה להיות ספינת טילים).
לוחמה בתקופה ההלניסטית היא היורשת הטבעית של לוחמה יוונית בעת העתיקה.
בתקופה ההלניסטית הגיעה הטמעת החילות החדשים שהחל בה עוד פיליפוס השני והמשך בנו, אלכסנדר הגדול לשיאה.
נוצרו חילות חדשים, מבנים טקטיים שהיו קשיחים, פחות או יותר, בתקופה הקלאסית התגוונו מאוד והמשיכו את המסורת של אלכסנדר הגדול.
התקופה ההלניסטית היא פרק זמן בהיסטוריה האנושית ממותו של אלכסנדר הגדול בשנת 323 לפנה"ס ועד התאבדותה של המלכה ההלניסטית האחרונה, קלאופטרה בשנת 30 לפנה"ס.
השפעתה של התרבות ההלניסטית הגיעה מהודו במזרח ועד רומא במערב וממצרים בדרום עד חצי האי קרים בצפון.
בתקופה זו ירדה חשיבותה של יוון ההיסטורית ונוצרו מדינות רבות, החשובות בהן מצרים התלמיית והממלכה הסלאוקית, אחרות דוגמת מוקדון המשיכו את מעמדן הדומיננטי באזורן שמקורו בתקופה שקדמה להלניזם.
כיבושיו של אלכסנדר הגדול שכללו את הפולייס היווניים, שטחי האימפריה הפרסית וחלקים מהודו במזרח, יצרו אימפריה רחבת ידיים.
הממלכות שנוצרו עקב פירוקה הושפעו רבות מתרבות יוון העתיקה ויחד עם התרבויות המקומיות יצרו את ההתרבות ההלניסטית.
העילית העירונית במדינות הללו דברה ניב קוינה של השפה יוונית שהפכה ללינגואה פרנקה (שפה בינלאומית) ואילו התרבות, הדת, האמנות והספרות במדינות השונות הייתה תערובת של התרבות המקומית והתרבות ההלניסטית.
ערים חדשות רבות נבנו שהחשובה מכולן הייתה אלכסנדריה שבמצרים התלמיית שנקראה על שמו של אלכסנדר הגדול.
פעמים רבות היו בריתות בין כמה ממלכות נגד השלישית ולהפך.
קשרי נישואים רבים התפתחו בין השושלות השונות, דבר שחיזק אף יותר את אחיזת ההלניזם באותם הממלכות.
צבא הלניסטי טיפוסי כלל שני יסודות עיקריים: חיל רגלים שהתחלק לקל, בינוני וכבד ופרשים שגם הם התחלקו לקלים ולכבדים.
החיילים גויסו משני מקורות: מיליציה וגיוסי אד הוק בשעות דחק ומשבר וצבא קבע שמקורו בשכירי חרב ובחייבי גיוס.
אופי הצבאות השתנה בהתאם לאזור הגאוגרפי, התנאים ההיסטוריים שקדמו ליצירת הישות ההלניסטית וגורמים אחרים.
עם זאת, יש מספר קווי דמיון.
בסיס הצבא הורכב בדרך כלל מחיל רגלים כבד שנלחם במערך צפוף של פלנקס.
חיילים אלה היו חמושים ברומח ארוך וצוידו בציוד מגן רב.
כוחם היה בעיקר בהתקדמות עקבית לעבר האויב ובחוסר יכולתו לפגוע בהם בגלל רומחיהם הארוכים.
כדי להגן על אגפי הפלנקס, שהיו חשופים לפגיעה בגלל הקושי של הפלנגיטים להסתובב בתוך המבנה הצפוף צורפו להם רגלים קלים.
בתקופה ההלניסטית היווה הפלנקס כ-50% אחוז מכוחות הרגלים בשל צבא השדה ההלניסטי, לעומת צבאות יווניים קלאסיים שבהם למרכיב הפלנקס היה משקל גדול בהרבה.
סוגים חדשים של חיל רגלים, במיוחד חיל רגלים קל ובינוני המורכב מפלטסטים ומשכירי חרב ייעודיים, הגדילו בצורה ניכרת את גמישות הצבאות ההלניסטיים.
החידושים שהתחיל בהם עוד פיליפוס הגדול, אך הגיעו למיצוי מלא בתקופה ההלניסטית, היו שילוב סוגי פרשים שונים, מרכבות ופילים.
הפילים הוצבו בדרך כלל באגפים או בחזית המערך.
לעיתים נדירות שילבו את הפילים בין גושי הפלנקס.
יעילותם של הפילים הייתה גבוהה במיוחד, כשניצבו מול אויב שלא הכיר אותם או נגד פרשים.
שימוש נוסף בפילים שהיה נפוץ יותר היה בהגנה.
הפילים הוצבו בנקודות אסטרטגיות בשדה הקרב כדי למנוע הסתערות, בעיקר של פרשים, כי הסוסים נרתעו ממראה הפילים ומריחם.
רגלים בינוניים היו שלב ביניים בין הפלנקס הכבד לרגלים הקלים.
הם יכלו להילחם גם במערך צפוף וגם במערך מפוזר, והצטיינו בדרך כלל בשטח משובש שלא התאים ללוחמת פלנקס.
חיילים אלה היו נפוצים בכל הצבאות ההלניסטיים, אך בצבאות היווניים של הליגה האיטולית והליגה האכאית היו חלק גדול במיוחד מהצבא.
פרשים היו נפוצים בעיקר בממלכות הגדולות, שיכלו לעמוד בהוצאה הכבדה הכרוכה בהחזקתו של חיל פרשים חזק.
הפרשים הכבדים שימשו להבקעה ולהכרעה, בעוד הקלים היו טובים למרדף, סיור, אבטחה והטרדת האויב.
לצד הפרשים היו לחלק מהממלכות ההלניסטיות גם מרכבות חרמש ופילים.
הפרשים התחלקו לשני סוגים עיקריים: קלים וכבדים.
הקלים היו חמושים בכל מיני כלי הטלה דוגמת כידונים קלים, קשתות וחצים וכיוצא באלה ואילו הכבדים היו מוגנים בשריון גוף והיו חמושים ברמחים, חניתות וכיוצא באלה.
קטפרקטים, שלא רק גופם, אלא גם סוסם היו מוגנים בשריון ברזל כבד, היו גם כן מקובלים.
לוחמים אלו שמקורם בנוודי הערבה הגדולה, לחמו בעיקר בצבא הסלאוקי, ולקראת סוף המאה ה-3 לפנה"ס, מרבית הפרשים הסלאוקים הכבדים היו מהסוג הזה.
המלחמות היו לרוב מוגבלות בהיקפן, ונוהלו בדרך כלל עד להכרעה טקטית, ללא שאיפה להשמיד לחלוטין את האויב.
שיטת האדמה החרוכה גם כן לא הייתה מקובלת, ומטרת המלחמה הייתה בדרך כלל השגת שלל ויוקרה מדינית, ולא דתית או אידאולוגית.
עם זאת, ידועים מספר מעשי טבח, שבהם נרצחו עשרות אלפי אנשים.
חלק נכבד מהאסטרטגיה הוקדש לכיבוש מקומות מבוצרים ושמירה עליהם.
מבצרים וביצורים אחרים הוקמו במקומות אסטרטגיים, ושוכן בהם חיל מצב מתאים עם אספקה גדולה, שהייתה יכולה להספיק לזמן ארוך.
לצורך כך הוקמו מושבות חיילים הידועות בשם קאטויקיה, שהיו יכולים לעזור בהגנה על המבצר, או לתגבר את חיל המצב בפשיטות מחוץ לחומות.
בקרב עצמו הוצב בדרך כלל הפלנקס במרכז המערך.
מימינו ומשמאלו כוחות קלים ופרשים, מלפניו כוחות קלים נוספים החמושים בכלי הטלה שונים.
מטרת האחרונים הייתה לאפשר את התפרסות הצבא ולשבש את פריסת הצבא היריב.
לעיתים, במיוחד אם הפלנקס הייתה גדולה מאוד, הוכנסו פרשים או רגלים קלים בין גושי הפלנקס.
הטקטיקה התפתחה מהטקטיקה היוונית הקלאסית, של התנגשות גושי פלנקס גדולים.
הפלנקס היוונית הקלאסית לא הייתה מחולקת, לרב ליחידות משנה (למעט בצבא הספרטני ותקופת הזהר בתבאי).
הפלנקס ההלניסטית, לעומת זאת, חולקה ליחידות משנה קבועות, שהקנו לה גמישות רבה יותר בשדה הקרב.
למרות חלוקת הפלנקס ליחידות משנה, עדיין המבנה היה מסורבל יחסית ולא נח לתמרון, בגלל הצורך לשמור על שורות קבועות כדי שצורת הקיפוד שאפיינה את הפלנקס תשמר.
בצירוף לרומח הארוך - שהקשה על תמרונו של החייל - היה מבנה הפלנקס מוצק, אך פגיע להתקפות באגפיו ובעורפו.
בעיה נוספת הציב שטח משובש קשה למעבר.
ההליכה בשטח כזה פערה פרצות בשורות החיילים, ואויב זריז יכול היה לנצל זאת, כדי לחדור בין הרמחים.
ויתור על הרומח היה אפשרי אך לא פרקטי, היות שחרבו של פלנגיט הייתה קצרה מאוד, ולא התאימה ללוחמת פנים מול פנים בשדה הקרב.
כדי לגונן על האגפים החשופים, ולהגנה על הפלנקס בשטח משובש, השתמשו בחיילים בעלי חימוש קל יותר או פרשים.
תפקידם לא היה הגנה על האגפים בלבד, אלא היה עליהם לתקוף ברגע הנכון את אגפי האויב, כדי למוטט את המערך שלו.
הרגלים הבינוניים שהורכבו בעיקר מפלטסטים היו יעילים מאוד בשטח הררי, מיוער או משובש, שבו השתמשו בדרך כלל בחיילים קלים, ולא בחיילי פלנקס שלא התאימו כל כך ללוחמה בשטח זה.
שריונם הקל הקנה להם עדיפות על הכוחות הקלים, שהיו נטולי שריון בדרך כלל, ועדיין היה קל מספיק, כדי לאפשר להם ניידות גבוהה, ויכולת לחימה במערך מפוזר.
חיילים אלה היו יעילים גם לניצול פרצות במערך הפלנקס, ובמקרים כאלו יכלו לעשות שמות בפלנגיטים.
ההכרעה הושגה לרוב על ידי תמרון מוצלח, ולא על ידי השמדת כוחות האויב בהתנגשות חסרת השראה.
הקרבות נוהלו בדרך כלל עד הכניעה, ולא הייתה שאיפה להשמיד את צבאו של היריב.
שיעור האבדות לא עלה בדרך כלל על 15-20% מכלל הכח ולרוב עמד על 10%.
לוחמה בשטח בנוי (בראשי תיבות: לש"ב) היא שיטת לוחמה לתמרון קרבי המתנהל בשטח בנוי כגון עיר או כפר.
בעברית יש למונח זה משמעויות אחדות:
תרגום ל-MOUT – Military Operations in Urban Terrain ("פעילות צבאית בשטח עירוני") – המונח באנגלית לשיטת לוחמה המיועדת לניהול כוחות צבא (טנקים, מסוקים, כלי רכב וחי"ר) בתוך עיר אויב.
תרגום ל-CQB – Close Quarters Battle ("קרב במתחמים סגורים") – המונח באנגלית לשיטת לוחמה המיועדת לצוות חי"ר הנלחם בתוך שטח עירוני עוין (כיצד לטהר בית, לחפות, להסתתר מצלפים וכו').
לש"ב הוא שם ספציפי של שיטת לוחמה ישראלית ליעדים הנ"ל.
המונח לוחמה בשטח בנוי הוא מודרני ומתייחס לקרבות שהתרחשו החל מהמאה ה-20 ואילך.
ערך זה מתמקד בעיקר בלוחמה בשטח בנוי בעת החדשה.
ללוחמה בשטח בנוי בעת העתיקה ראו: לוחמת מצור.
לוחמה בשטח בנוי שונה מאוד מלחימה בשדה פתוח.
ישנם כמה גורמים מרכזיים לשוני זה:
חזית רב-ממדית כולל תת הקרקע, סבוכה ומורכבת כאשר מגעים בין הצדדים עלולים להיות קרובים מאוד ולהיווצר בפתאומיות.
אפשרויות רחבות להטמנת מלכודות, מטעני נפץ וצלפים.
במלחמת העולם השנייה ובתורת הלחימה הנאצית, אשר הגיעה לשיאה בחזית המזרחית כנגד הסובייטים במבצע ברברוסה, השיטה לכבוש עיר הייתה בפשטות הפגזה והפצצה שלה בכמויות עצומות של תחמושות מן האוויר ומן היבשה עד שהעיר הייתה מרוסקת והמגינים נכנעים.
גם בעלות הברית השתמשו בשיטה דומה, כאשר חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה גרמו למאות אלפי אזרחים הרוגים בהפצצות שיטתיות של דרזדן, המבורג וטוקיו.
על הירושימה ונגסאקי הטילה ארצות הברית פצצות אטום, בעקבותיהן נכנעה האימפריה היפנית.
כיום, שיטות כאלה נחשבות לבעייתיות ביותר ואף לפשע מלחמה מאחר שיש בהן פגיעה חסרת הבחנה באזרחים חפים מפשע, והן מפרות את עקרון המידתיות.
לכן, הצבאות המערביים המודרניים (לרבות צה"ל) נמנעים משימוש בארטילריה כבדה בשטח עירוני בנוי.
יוצא דופן בכך הוא צבא רוסיה, שבמלחמת צ'צ'ניה השנייה הפגיז את גרוזני באלפי פגזים, טילים, פצצות ואף פצצות תרמובריות.
ההפצצה הרסה חצי מהעיר וגרמה לעשרות אלפי הרוגים.
לוחמה בשטח בנוי נגד ארגוני טרור וגרילה
לוחמה בתוך עיר נגד ארגוני טרור וגרילה שונה מאוד מלחימה בשדה פתוח כנגד צבא סדיר.
הגורם המסבך העיקרי שמצוי בלוחמה בשטח בנוי הוא נוכחותם של אזרחים, הן כחמושים מסוגים שונים (מחבלים, ראשי טרור, מיליציות חמושות פוליטיות, מיליציות חמושות מקומיות המגנות על בתיהן) והן כעוברי אורח (אזרחים שלא נלחמים ופשוט מנסים לא להיפגע בחילופי האש).
לפי הדין הבין-לאומי חל איסור לפגוע באזרחים, ולכן על הצבא התוקף להשתמש בירי סלקטיבי ובאופן מידתי, דבר שמגביל מאוד את השימוש בנשק כבד כגון ארטילריה.
הפגיעה באזרחים והנזק הרב שנגרם לתשתיות אזרחיות יכול לשמש לתעמולה נגד הצד התוקף ולדמורליזציה של חייליו או אזרחי המדינה שמפעילה אותו.
בדרך כלל, הצד החלש במלחמה מנסה להכריח את הצד התוקף להילחם נגדו בשטח עירוני שאוהד למגן ועוין לתוקף.
הדבר נכון במיוחד לגבי מיליציות לא סדירות, כגון ארגוני גרילה וארגוני טרור.
הרבה יותר קשה לכבוש עיר מאוכלסת מאשר שטח פתוח.
זאת עקב העובדה שהכוח הכובש חייב להשתמש בהרבה מאוד חיילים בשביל לטהר מבנים בשטח עירוני ואחר כך בשביל לאבטח אותם.
הבניינים מספקים עמדות למארבי צלפים וחוליות נ"ט ואילו הסמטאות הן מקומות אידיאליים להטמנת מלכודות נפץ, מטעני חבלה ופצצות.
לעיתים קרובות, האוכלוסייה האזרחית המקומית תומכת במגינים החמושים ומאפשרת להם להיטמע בקרבה תוך שמירה על חתימה נמוכה.
התמיכה מתבטאת במתן מקומות מסתור, לוגיסטיקה (אוכל וציוד) ואף התנדבות לשמש כמגן אנושי לחמושים (תוך ניצול לא-חוקי של החסינות המוקנית לאזרחים).
החוק הבין-לאומי אוסר על שימוש בכוח אש מופרז ולא מידתי באזורים מאוכלסים באזרחים.
דבר זה מונע מהתוקף להשתמש בארטילריה כבדה, פצצות מצרר, מטוסי קרב והתקפת טנקים מסיבית.
דבר זה מבטיח, בהנחה שהצד התוקף שומר על החוק הבין-לאומי, שהמגן יצטרך להתמודד רק כנגד כוחות חי"ר והנדסה, כלי רכב קלים, נגמ"שים, נגמ"שי לחימה ומסוקים.
מלחמת התעמולה: מלחמה בשטח עירוני ומאוכלס גורמת בהכרח לנפגעים אזרחים ולנזק רב לתשתית האזרחית (בתים הרוסים, כבישים הרוסים, שלוליות ביוב ומכוניות מחוצות).
צילומים של אזרחים מתים ורחובות הרוסים המשודרים בטלוויזיה ומופצים באמצעי התקשורת משפיעים מאוד על דעת הקהל, לרעת הכוח התוקף שמוצג כאכזרי וברוטלי.
כמו כן, נפגעים חפים מפשע והביקורת בדעת הקהל גורמים לפגיעה מורלית בחיילי הכוח התוקף.
מלחמה בשטח עירוני דורשת הרבה יותר כוחות (בייחוד חי"ר והנדסה קרבית) מאשר קרבות רגילים.
מלחמה בשטח בנוי מתבטאת באבדות גדולות לכוח התוקף וכן באבדות גדולות לאזרחים בעיר.
חיל הרגלים וחיל ההנדסה פועלים בטקטיקה זהה וצמודה בלוחמה בשטח בנוי.
אך עם זאת, לוחמי ההנדסה בעיקר פותחים דרך
כל חיל מספק את היתרונות שלו ללחימה ומחפה על החסרונות של הכוחות האחרים.
חיל רגלים: לוחמים רגליים או ממוכנים החמושים בנשק קל וכוללים גם קלעי סער וצלפים.
בשל היותם רגליים ללוחמי החי"ר יש נגישות מלאה לכל תווכי הלחימה בשטח העירוני: הרחובות עצמם, הסמטאות, המבנים והבתים – מבחוץ ומבפנים, גגות, תעלות ביוב ואף מנהרות תת-קרקעיות.
לוחמי החי"ר יכולים לסרוק ולטהר בתים ולוודא שלא מסתתרים בהם חוליות נ"ט המאיימות על הטנקים והכלים המשוריינים.
לוחמי החי"ר מסייעים בהשמדת לוחמי האויב, בהיותם מסוגלים לאש נק"ל, מקלעים וצלפים הגורמת נזק סביבתי נמוך יחסית לטיל, פגז וכדור טנק.
ביכולתם לשבות לוחמי אויב ולאסוף מודיעין צבאי (כגון מסמכים שהושארו בבתים).
הקלעים והצלפים יכולים לחפות על כלל הכוחות מרחוק, כגון מראש בניין גבוה, לתצפת ולאסוף מודיעין צבאי ובמקרה הצורך לירות ולהרוג באש מדויקת חמושים המהווים איום על הכוחות, כולל צלפי אויב וחוליות נ"ט.
לפרישת לוחמי חי"ר בשטח בנוי יש חשיבות ממעלה הראשונה בשליטה על השטח ובהחזקתו.
חיל ההנדסה / הנדסה קרבית: החיל מפעיל ופורש לוחמים פלסים שנעים באופן רגלי וממוכן כלוחמי חי"ר (ממוכן על כלי רכב קרביים משוריינים) שכולל קלעי סער, מקלענים, חובשים וכדומה, כולל נשק קל ואמצעים הנדסיים.
הם חמושים בציוד חבלה וחומרי נפץ, סוגי מטענים, אמל"ח הנדסי, מיקוש, ציוד לחימה תת-קרקע וכדומה.
ייעודם העיקרי הוא לפלס ולפתוח את הדרך לצד כוחות החי"ר והשריון, כניסה ראשונית לשדה הקרב והמשך לחימה לצידם.
חשיבותם היא עליונה של הבטחת שאר כוחות היבשה בגלל מהותם בלחימה והצורך ההנדסי, הפיכת השטח לבטוח יותר לתנועה.
בעיקר נגד זירות מטענים, מבנים ממולכדים, ופיצוץ תשתיות טרור.
חיל ההנדסה הישראלי מפעיל גם דחפורי D9 משוריינים שלהם התעסקות ועבודה שונה בלש"ב ובחיל בפרט, החל מפריצת צירים וניקוי זירות מטענים, וכלה בהפלת בתים תחת אש והריסת מבנים.
חיל שריון: החיל המפעיל את הטנקים, ובעיקר טנקי מערכה.
הטנקים מספקים חיפוי כבד ללוחמי החי"ר וההנדסה, הן כמחסה הגנתי (מאחורי הטנק המשוריין) והן בסיוע אש מסיבי ממקלעים בינוניים או כבדים, ואף ירי פגזים מתותח הטנק.
באמצעות ירי פגזים מסוגלים הטנקים להשמיד עמדות מבוצרות, לטהר שטחים ולספק אש חיפוי.
בנוסף לטנקים יכולת פריצת מכשולים מוגבלת ובחלקם אף יכולת מוגבלת לתובלת חי"ר, אספקה ופינוי פצועים.
החיל מפעיל גם פלוגות מסייעות המתפקדות כפלוגות חי"ר.
ארטילריה: בדרך כלל צבאות מערביים נמנעים מלהפעיל ארטילריה בשטח בנוי או מפעילים אותה באופן מאוד מרוסן בגלל הדיוק הסטטיסטי של הירי שיוצר סיכון גבוה לפגיעה גם בבלתי מעורבים (עקב החטאות או פיזור סטטיסטי של הפגיעות).
החיפוי הארטילרי נעשה בעיקר באמצעות מרגמות, היורות פצמ"רים בקטרים של 52–120 מ"מ (תלוי בגודל המרגמה) במסלול תלול מאוד, ולעיתים גם על ידי תותחי הוביצר וארטילריה רקטית.
שימוש בארטילריה נעשה בדרך כלל או לריכוך המטרות לפני כניסת הכוחות או לצורכי מיסוך אש וחילוץ כוחות שהסתבכו או נפגעו.
חיל אוויר: החיל המפעיל כלי טיס שונים – החל בכלי טיס בלתי מאוישים טקטיים שעוקבים אחר המתרחש, עבור במסוקי קרב שמשגרים חימוש מונחה מדויק וכלה במטוסי קרב שיכולים להטיל פצצות כבדות – ומספק חיפוי אווירי לכוחות.
כלי הטיס, בעיקר הכטב"מים, מספקים צילומי אוויר עדכניים (תצ"א) ותמונה חיה של השטח ובכך יוצרים מודיעין צבאי טקטי בעל ערך רב בזמן אמת המועבר לכוחות ומאפשר למפקדים לקבל תמונת מצב בזמן אמת של השטח ונוכחות כוחות האויב בו.
מסוקי הקרב מחפים על הכוחות מלמעלה ויכולים לשגר חימוש מונחה מדויק כמעט לכל מקום בשטח, ובכך לנטרל או להשמיד באופן נקודתי מטרות אויב לבקשת כוחות הקרקע (למשל: מסוק קרב יורה טיל על צלף אויב המסתתר באחד הגגות).
מטוסי הקרב יכולים להשמיד מטרות מהאוויר בדיוק ניכר וזאת באמצעות פצצות מונחות בגדלים שונים – החל מפצצות טקטיות קטנות וכלה בפצצות גדולות המכילות כ-1,000 ק"ג חומר נפץ מרסק שיכולות להשמיד בניין רב-קומות שלם.
בדרך כלל לאויב המתבצר בשטח בנוי אין תשובה כנגד מטוסי הקרב שמפציצים מגובה רב ויכולת אמיתית לפגוע בהם.
לוחמת שריון בשטח בנוי היא שיטת לוחמה לתמרון קרבי המשלבת כלי רק"ם כבדים, בעיקר טנקים וציוד הנדסי כבד (לרוב דחפורים משוריינים).
המתנהלת בשטח בנוי כגון עיר או כפר.
ההתפתחות הטכנולוגית של טנק המערכה (Main Battle Tank) על כלל מערכותיו ויכולותיו מאפשרות לו יתרונות גם בלוחמה בשטח בנוי.
לטנקים אמצעי תצפית ואופטיקה מתקדמים, עבירות גדולה במהירות גבוהה וכוח אש משמעותי.
זאת בנוסף לשיפור הגדול במרוצת השנים בשריון לכלי רכב, שהפך מלוחות פלדה למיגון רב-שכבתי מתקדם הכולל שריון פאסיבי מרוכב, שריון ריאקטיבי ומיגון אקטיבי ייעודי.
כל אלו מאפשרים לטנק שרידות גבוהה מאוד ויתרונות רבים בלוחמה בשטחים צפופים, דבר ההופך את הנוכחות של כוחות השריון בלוחמה בשטח בנוי לחיונית עבור כוח סדיר בלוחמה אי-סימטרית.
עם זאת, הפעלת טנקים לבדם בשטח בנוי הופכת אותם לפגיעים, בייחוד לרקטות נ"ט (דוגמת RPG-7 ו-RPG-29 שלמרות היותן פשוטות וישנות יכולות לחדור גם שריון מודרני) וטילי נ"ט מתקדמים יותר.
איום נוסף הוא מטעני חבלה אותם קל מאוד להטמין ולהסתיר בתוואי השטח העירוני.
מטעני גחון כבדים שמכילים למעלה מ-100 ק"ג חומר נפץ יכולים להשבית ואף להשמיד טנק מערכה מודרני.
הטנק מוגבל בראות לטווח רחוק בשטח בנוי וגם מרחב התמרון שלו מוגבל (לרחוב), ושדה האיומים עליו הוא מכל כיוון אפשרי (בניגוד ללוחמה נגד שריון בשטח פתוח שם האיום המרכזי הוא חזיתי).
הפתרון למגבלות אלו היא לחימה במסגרת צוות קרב משולב והסתייעות צמודה בכוחות חיל רגלים והנדסה קרבית.
צבאות לא-מערביים, שלא מוגבלים על ידי הדין הבין-לאומי, דיני המלחמה, אמנות בין-לאומיות כגון אמנת ז'נבה וערכי זכויות אדם, משתמשים גם בהפגזה ארטילרית והפצצת שטיח (Carpet Bombing) חסרות הבחנה על מנת להשמיד את כוחות האויב ולהכניע את העיר, ללא עכבות מוסריות של פגיעה באזרחים.
טקטיקות לוחמה בשטח בנוי – הלכה למעשה
בתחילת שנות התשעים, התו"ל האמריקני ללש"ב היה מבוסס על כוחות קלים ומהירים, הנכנסים לעיר, מבצעים את המשימה ויוצאים.
במבצע איירין במוגדישו, סומליה הסתייעו האמריקנים רק בג'יפים ממוגנים מדגם האמר ומסוקי סער מדגם UH-60 בלק הוק החמושים במקלעי מיניגאן.
כוחות החי"ר לא היו מצוידים לשהייה ממושכת וחמושים במעט מאוד נשק כבד.