tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיהם, האדם המודרני היה היחיד שלו יכולות קוגניטיביות או אדפטיביות הדרושות ליצירת התנהגויות אמנותיות וסימבוליות.
לעומתם, יש חוקרים המציעים כי מרכיבים רבים המשויכים עם מהפכת סוף הפלאולית באירופה, התקיימו באפריקה באמצע תקופת האבן, עשרות אלפי שנים לפני כן.
התנהגות מודרנית היא תוצאה של תהליך הדרגתי שקשור להופעה ביולוגית של האדם המודרני והיעלמותו באפריקה בתקופה שבין 280 ו-30 אלף לפני זמננו.
במהלך תקופה זו פיתח האדם המודרני מאפיינים שמגדירים התנהגות מודרנית כמו ייצור להבים, פיתוח אסטרטגיה על בסיס ניסיון ושימוש בצבע וקישוטים.
ישנם ממצאים העשויים לתמוך בטענתם, כמו שני מקטעי אוכרה מאפריקה שמתוארכים ל-77 אלף שנה לפני זמננו, או קונכיות צבועות ומעוצבות ממערת הים אביונס (Aviones sea cave) בדרום מזרח ספרד, אשר נוצרו על ידי ניאנדרטלים לפני 115,000 שנה, ומצביעים על מורשת ארוכה של אמנות.
לפי ז'ואאו ז'ילאו, הניאנדרטלים היו שווים לאדם המודרני ביכולות הקוגניטיביות.
כראיה לכך הוא מביא את הממצאים ממערת גרוט דו רנה בצרפת; במערה זו נמצאו יותר מ-30 קישוטים אישיים יחד עם עדויות להימצאות ניאנדרטלים במערה, באותו הרובד.
הפריטים היו קבורים מתחת לארטיפקטים שמזוהים עם האדם המודרני, ולכן הוצע שהם קדומים יותר.
הקישוטים כללו ניבים מחורצים ומחוררים של שועל, זאב, דב, צבוע ואייל, אותם מקובל לייחס לניאנדרטלים.
פרשנות אחת טוענת כי השיניים חוררו כך שיוכלו להיות מושחלות על חוט.
ממצא זה מצביע לדעת אותם חוקרים על כך שלניאדרטלים הייתה לכל הפחות היכולת להתמודד עם מסורות תרבותיות של האדם המודרני, או שהיו מסוגלים לפתח מסורת סימבולית משלהם.
גולגולת ניאנדרטלית שנמצאה בשכבת הקישוטים במערה גרוט דו רנה הובילה את ז'אן ז'ק הבלין למסקנה שהייתה השפעה של הומו ספיינס על אמנות ניאנדרטלית.
הוא סבור שהניאנדרטלים רכשו את הקישוטים מההומו ספיינס, או יצרו אותם בעצמם תחת ההשפעה של המין החדש.
בכך הוא מתנגד לגישה כי הניאנדרטלים היו בעלי יכולת קוגניטיבית וסמלית מפותחת.
פרנצ'סקו דה אריקו סבור כי גם אימוץ התנהגות ממין אחר היא התנהגות מודרנית.
כריס סטרינגר, שבעבר חשב על הניאנדרטלים כחסרי יכולת קוגניטיבית ליצור אמנות, שינה את דעתו.
לפי ניתוחים של הגנום הניאנדרטלי, סטרינגר מצא שוני בין מוח של ניאנדרטל להומו ספיינס; היקף נרחב יותר מהמוח שלהם הוקדש לראיה ושליטה בגופם הכבד, מה שיכל להשאיר פחות תפוסה למודעות חברתית ואינטראקציה.
למרות ממצאים אלו, סטרינגר מאמין שבהקשר של יצירת אמנות, חלו על הניאנדרטלים מגבלות שלא היו שכליות, כגון גודל אוכלוסייה מצומצם שמנה מספר אלפים בודדים בשל עידני הקרח, ותוחלת חיים של 30 שנה.
לעניות דעתו, הניאנדרטלים היו עסוקים בהישרדות ולא היה להם פנאי לפתח תרבות ואמנות.
באמנות פרהיסטורית המושג ציורי מערות מתייחס לכל סוג של אמנות כתלית שמערב הנחה של צבעים על קירות, רצפה או תקרה של מערת אבן עתיקה.
סוג נוסף של אמנות פרהיסטורית הוא חריטות באבן (cave drawing), שנעשות בעזרת צור או כלי אבן.
בעשורים האחרונים נמצאו מספר עדויות של אמנות כתלית ששויכה לאדם הניאנדרטלי.
יצירות אלו תוארכו לכ-40,000 לפנה"ס, זמן הגעתם של ההומו ספיינס לאירופה.
התארוך לתקופה ההיא הוביל למחלוקת בנוגע ליוצרי האמנות - האם היו אלו ניאנטדרטלים שחיו באזור כבר תקופה ארוכה או שמא הומו ספיינס, המתיישבים החדשים.
דוגמה לכך היא מערת אל קסטיו, בקנטבריה שבצפון ספרד.
במערה נמצאה אמנות כתלית המכילה מעגלים אדומים דהויים, שבלונות כף יד וקווי מתאר של ביזון.
על ממצאים ארכאולוגיים אלו נעשה שימוש בשיטת תארוך אורניום-תוריום, כדי לקבוע מאיזו תקופה הממצאים.
מעל הציור נוצרה שכבת קלציט המכילה אטומי אורניום, אשר משמשים כשעון רדיואקטיבי.
הביזון שויך לתרבות המגדלנית (לפני 12–17 אלף שנה), אך שבלונות היד הן העתיקות ביותר ותוארכו ללפני 40,800 שנה לכל הפחות.
לאחרונה התפרסם מחקר נוסף שעשה שימוש בשיטת התארוך של אורניום-תוריום.
באמצעות שיטה זו תיארכו את הפחמה שנוצרה מעל לציור כותלי שנמצא בשלוש מערות בספרד.
לפי הממצאים, הפחמה מתוארכת 65,000 לפני זמננו, לכן הציורים נעשו לכל הפחות בתקופה זו, אם לא לפניה.
המערות הן לה פסייגה שבקנטבריה, לה טרוויסו (Maltravieso cave) שבאקסטרמדורה וארדלס (Ardales cave) שבאנדלוסיה.
במערת ארדלס נמצאו יותר מ-1000 ציורים וחריטות בצורות שונות כגון נקודות, קווים, מעגלים וצורות גאומטריות נוספות.
כמו כן נמצאו תיאורים פיגורטיביים של חיות כגון סוסים, אייל וציפורים.
במערה זו הממצאים תוארכו לכלפני 45,000 שנה.
באותה מערה נמצאו גם נטיפים וזקיפים המתוארכים ללפני 65,500. צורתם יוצרת מראה דמוי וילון שנצבע באדום.
החוקרים טרם הצליחו לפענח מה המשמעות של יצירה זו, אך פרופסור פול פטיט סבור כי העדויות מצביעות על עיסוק בפעילויות ריטואליות.
אדם ברום אשר חולק על דעתו של פרופסור פול פטיט, טוען שדוגמיות האבן נלקחו מתחת לציור ומייצגות את תארוך הקיר ולא הציור, ושהנטיפים והזקיפים דמויי הווילון צבועים בפיגמנט טבעי.
מערת לה טרווייסו מכילה כ-60 שבלונות של כף יד אדומה שהן חלק מיצירה גדולה הכוללת צורות גאומטריות של נקודות ומשולשים, וכן דמויות מצוירות וחרוטות.
שבלונת היד מתוארכת לתקופה של לפני 66,700 לכל הפחות, ונוצרה בטכניקה של הנחת כף היד על הקיר וריסוס פיגמנט של אוכרה אדומה מהפה.
שבלונת יד, בניגוד לטביעת יד, לא יכולה להיווצר בטעות, מאחר שהיא מצריכה אור והכנה של חומרים, מה שמצביע על מעשה מכוון.
שבלונת היד מצויה פעמים רבות ליד דימויים מהטבע בתוך מערה ולא על פני שטח זמינים, לכן סביר להניח שהם מהווים סמלים בעלי משמעות ומיקומם מכוון.
במערת לה פסייגה, האמנות הכתלית שנמצאה הייתה בצבעים אדום ושחור ותיארה קבוצות חיות, קווים, נקודות ואולי אף דמויות אנושיות.
הציורים מתוארכים לשנת 64,800 לפנה"ס לכל הפחות.
אחד הציורים דומה לסולם, ובין שלביו תיאורי חיות, שייתכן שהוספו בשלב מאוחר יותר.
ממצא זה מגדיר מחדש את תחילת האמנות, שעד כה יוחסה להומו ספיינס.
בין הממצא החדש לסברה המקובלת מבדילות לפחות 20 אלף שנה.
מאחר שאירופה הייתה מאוכלסת בתקופה זו על ידי ניאנדרטלים, ניתן להסיק כי אמנות זו היא אמנות ניאנדרטלית.
כותבי המאמר סבורים כי ממצא זה שם קץ לדיון שהאמנות הניאנדרטלית התפתחה במקביל או מעט לפני שהומו ספיינס הגיע לאירופה.
התרבות השטלפרונית היא למעשה רק חלק ממורשת ארוכה של פעילות סימבולית של ניאנדרטלים.
הבדלים בין אמנות כתלית ניאנדרטלית ומאוחרת
מאחר שהממצאים המשויכים לאדם הניאנדרטלי בסבירות גבוהה הם בודדים, קשה להסיק בהתבסס עליהם מסקנות כוללניות.
עם זאת ניתן למצוא כמה הבדלים בין אמנות ניאנדרטלית כתלית ומאוחרת יותר.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, לא נמצאה ראייה שהניאנדרטלים ציירו באופן ריאליסטי, אלא רק אבסטרקטי.
כאמור, הציור דמוי הסולם, וכן שבלונות יד, הם הממצאים אשר מוקדמים ב-20 אלף שנה מרוב הממצאים במערות הפרנקו-קנטבריות, וניתן לייחס אותם בסבירות גבוהה לניאנדרטלים.
עולה השאלה האם אמנות אבסטרקטית יכולה להיחשב אמנות.
לשאלה זו ניתן לענות כי צריך לנהוג באותו האופן גם אל האמנות המודרנית של המאה ה-20. אם נבחן ממצאים שיושבים על קו התפר של לפני 40 אלף שנה, נוכל בנוסף להתייחס לצורות גאומטריות כמו נקודות, קווים, מעגלים ומשולשים, ואף ציורים פיגורטיביים של חיות הרביווריות ודמויות.
לעומת זאת, האמנות המאוחרת יותר החל מ-40 אלף לפנה"ס והלאה, מגוונת יותר.
ניתן לחלק אותה לשלושה סוגים.
הסוג הראשון הוא סימנים אבסטרקטיים מסתוריים הכוללים נקודות ושרבוטים.
הסוג השני הוא שבלונות של כפות ידיים, והשלישי הוא תיאורים של חיות כמו ביזון, סוס וממותה.
כאשר דנים באמנות כתלית לרוב מתייסים לסוג השלישי.
האמנות הפיגורטיבית החלה להופיע בתקופה הפלאוליתית העליונה ומשויכת לתקופה של לפני 10–35 אלף שנה.
רוב ציורי המערות הם פיגורטיביים כאשר כמעט כולם מתארים חיות.
בתחילה, האמנים של עידן האבן ציירו חיות טורפות כגון אריות דובים וקרנפים באותה מידה של חיות ציד כמו ביזון ואייל הצפון, אך בשלב מסוים חיות הציד הפכו דומיננטיות.
השכיחים ביותר הם אוכלי העשבים: ביזון, סוס, אייל, שור הבר, יעל, אייל הצפון, ממותה, קרנף צמרי והאייל הענק.
בנוסף לכך, ישנם דימויים של חיות אחרות כמו אריות המערות, דב חום, דגים וציפורים נדירות.
הדימויים מופיעים לבד או כחלק מפאנל הכולל דימויים נוספים.
בפאנלים לרוב מצויות יחדיו חיות שאין ביניהן קרבה ממשית בטבע, כלומר בציורים מופיעות חיות כמו ביזון וסוס בקרבה אחד לשני, בעוד שבטבע הן חיות בעדרים נפרדים.
לעיתים יש דומיננטיות של מין מסוים בפאנל, כמו ממותה במערת רופיניאק , ממותה וביזון במערת פונט דה גום , וסוס ופרה במערת לאסקו.
במערות אחרות קיימת הדגשה של מין שונה בחלקים שונים של אותו הפאנל, למשל במערת לה פורטל ישנו חלק אחד בו הסוסים יותר דומיננטיים ובחלק אחר ביזונים.
דימויים של אדם הם נדירים יותר ורובם עשויים באופן גס ולא מהוקצע בשונה מדימויי החיות.
דוגמה לכך היא תיאור אדם עם ראש ציפור שנמצא במערת לאסקו.
ציורים אבסטרקטיים כמו סימנים, סמלים וצורות גאומטריות מהווים את הסוג הקדום יותר של אמנות פלאוליתית.
עדויות לכך נמצאו במערות של תקופת האבן המאוחרת כמו אל קסטיו ואלטאמירה.
בנוסף לכך, ישנן שבלונות יד, שנעשו ברובן על ידי נשים, אך נמצאו עדויות גם לשבלונות יד של ילדים וגברים.
דוגמאות לכך הן שבלונות היד של מערת גרגס, פאנל שבלונות היד במערת שובה וב"מערת הידיים" בארגנטינה.
אם כן, שבלונות יד מתחילות באמנות ניאנדרטלית וממשיכות לאמנות מאוחרת יותר.
בנוסף לכך, ישנה עדות לציור אבסטרקטי, אשר ממשיך גם הוא בתקופה מאוחרת יותר.
הציור הפיגורטיבי מגיע בשלב מתקדם יותר, ולדעת רבים מצביע על חשיבה סימבולית וקוגניטיבית מפותחת.
האמנות הניאנדרטלית היא אמנות מונוכרומית העשויה לרוב בצבע אדום או שחור.
הצבע האדום מגיע מתחמוצת ברזל כמו המטיט, והצבע השחור מושג מפחם או מנגן דו-חמצני.
לעיתים השתמשו האמנים בגוש אבן או פחם בצורת עפרון.
במקרים אחרים היו מרסקים את הפיגמנט ומערבבים אותו בחומר אחר כדי שיהפוך לנוזלי.
את המשחה היו מניחים על הקיר בעזרת האצבעות או מברשת שעשויה משיער חיות, או לחלופין, היו משפריצים אותה דרך הפה כדי ליצור שבלונות.
השפרצת הצבע נעשתה גם דרך עצמות חלולות או קנה.
שאריות צבע על קונכיות יכולות להעיד כי שימשו כמכלי צבע.
אמצעי התאורה לפנים המערה היה אש או אור שמש חלוש.
ניתן לראות התפתחות בטכניקות עם הזמן.
המונוכרום נכח עד 25 אלף לפנה"ס, מאז החל השימוש בפוליכרום בין השנים 25-20 אלף לפנה"ס, ומגיעים לשיא בין השנים 10–15 אלף לפנה"ס עם היצירות שבמערות לאסקו, אלטאמירה, פונט דה גום ולס קומברלס.
בחלק מהציורים במערת שובה השתמשו בחותמות על-מנת ליצור הצללות בתוך הדמויות, מה שמצביע על ציור מורכב.
הם השתמשו במינרלים שנמצאו בסביבה כצבעים, למשל אוכרת חימר יצרה גוונים של אדום צהוב וחום.
בכמה ציורים במערות בהרי הפירנאים כמו מערת ניו ופונטנט יש עדות לשימוש במדלל צבע, שהוא אבקה מכמה סוגי אבנים.
המטרה הייתה לשמר את הפיגמנט, לוודא שהצבע יתפס על הקיר ולמנוע את היסדקות הצבע בזמן הייבוש.
מחקר ממערות אחרות העלה כי הם ערבבו את האבקה עם מי מערות שעשירים בסידן פחמתי, דם, שתן, שומן חיות או מיץ ירקות.
ניתן לאתר יצירות בעלות מספר טכניקות באותו הדימוי, למשל שילוב של חריטה וציור.
הממצאים שנתגלו עד כה מצביעים כי האמנות הניאדרטלית ממוקמת באזור הפרנקו-קנטבריה, כאשר הממצאים הישנים ביותר המקושרים עם הניאנדרטלים נמצאו במערות בספרד.
מכיוון שזוהי תגלית חדשה, ולכן לא בהכרח זהו האזור היחידי בו קיימת אמנות ניאנדרטלית, וייתכן שהיא קיימת באתרים נוספים שטרם התגלו.
חוקרים בתחום שמו לעצמם למטרה להמשיך לחקור ולתארך מערות בצרפת ובמדינות נוספות, כדי למצוא עוד עדויות של אמנות ניאנדרטלית
רוב האמנות המאוחרת יותר התגלתה גם היא באזור פרנקו-קנטבריה; נמצאו כ-350 מערות שמכילות אמנות מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
קיימת התקבצות מערות בחבל הדורדון וסביב הר קסטיו, אולם נמצאו יצירות מדהימות גם באזורים אחרים כמו דרום אפריקה, ארגנטינה, הודו, סין, אוסטרליה ועוד.
למרות המחקרים הרבים שנעשו עד כה בחקר האמנות הפרהיסטורית, החוקרים אינם קרובים למענה על השאלה מה הניע את אמני התקופה הפרהיסטורית ליצור את אמנותם.
עדיין אין מידע האם הם כיוונו לעשיית אמנות ספציפית למטרות אסתטיות הראויות להערכה, או למטרה שימושית פונקציונלית כלשהי אחרת.
אמנות כתלית ייתכן ומילאה פונקציות פולחניות, וישנה השערה כי סימונים על חפצי אמנות ניידת שימשו לסימון של מידה.
ישנה גישה הסוברת כי אחת המטרות של אמנות פרהיסטורית היא מטרה דידקטית; היא נועדה להעביר ולשנן עובדות, מיתוסים ואמונות בין דורות.
ציורי מערות היו כציור על לוח, שבעזרתו מלמדים את הצעירים את מסורת השבט.
לעיתים הציורים מאגדים את הסמלים הסודיים של מועדון מסוים או זקני השבט.
הציורים שימשו כדי לשמר את הדיאלוג עם האבות הקדמונים, עם רוחות של חיות טוטם וישויות נוספות.
למרות סברה זו, הדעה הרווחת היא שעדיין לא פוענחו כל המשמעויות והכוונות העומדות מאחורי האמנות הניאנדרטלית והמאוחרת יותר.
אמנות מנוונת היא תערוכה, שאצר אדולף ציגלר במשכן לאמנות במינכן, בין התאריכים 19 ביולי ל-30 בנובמבר 1937. התערוכה הציגה 650 יצירות אמנות, שהוחרמו ממוזיאונים גרמניים.
יצירות האמנות נתלו באופן כאוטי, בצפיפות והיו מלוות בתוויות טקסט המגחיכות את האמנות.
התערוכה נועדה להסית את דעת הקהל נגד המודרניזם ונדדה למספר ערים אחרות בגרמניה ובאוסטריה.
התערוכה נועדה להציג את כל מה היה שבעיני הנאצים נתפס כמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית.
אף שהתערוכה נועדה ללעוג לאמנות המוצגת בה, נעשתה בה עבודת אוצרות רצינית ומושקעת, אשר כללה תוויות ובהן טקסטים המסבירים את היצירות על פי התפיסה הנאצית.
התערוכה הייתה ביטוי מוחשי למונח אמנות מנוונת שהמפלגה הנאצית השתמשה בו לתיאור כלל הזרמים באמנות.
אדולף היטלר עלה לשלטון ב־30 בינואר 1933 והורה לפעול "לנקות" את התרבות הגרמנית ממה שהוגדר תרבות מנוונת.
לצורך כך אורגנו אירועי שריפת ספרים, אמנים ומוזיקאים הודחו מתפקידי הוראה, ואוצרים במוזיאונים הוחלפו על ידי חברי המפלגה.
יצירות רבות של אמנים בעלי שם בינלאומי, הוסרו ממוזיאונים בבעלות המדינה ונאסרה הצגתם בגרמניה הנאצית בטענה שאמנות כזו היא "עלבון לרגשות הגרמניים".
ב-30 ביוני 1937, מינה גבלס את אדולף ציגלר, ראש לשכת הרייך לאמנות חזותית, כאחראי על ועדה שהוסמכה להחרים ממוזיאונים ואוספי אמנות ברחבי הרייך, אמנות שנתפסה מודרנית, מנוונת או חתרנית.
התערוכה נועדה לקדם את הרעיון כי המודרניזם היה קונספירציה של אנשים ששנאו את האדיבות הגרמנית, שזוהו לעיתים קרובות כיהודים-בולשביסטים, למרות שרק שישה מתוך 112 האמנים שנכללו בתערוכה היו למעשה יהודים.
בתערוכה הוצגו יותר מ-650 ציורים, פסלים, הדפסים וספרים מ-32 מוזיאונים ברחבי גרמניה.
הפתיחה נערכה ב-19 ביולי 1937 במינכן והוצגה שם עד 30 בנובמבר באותה השנה, ומשם נדדה לעוד 11 ערים נוספות בגרמניה ואוסטריה.
לצד ציורים רבים הוצבו תוויות המציינות את הסכום שהמוזיאון שילם לרכישת יצירות האמנות בייחוד עבודות שנרכשו במהלך תקופת ההיפר-אינפלציה ברפובליקת וויימר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
תיאורי היצירות בסגנון מלעיג ותוקפני נכתבו על הקירות לצד עבודות האמנות, כ"הסבר" לקבוצה של עבודות.
לעג מחוצף לשלטון האל תחת שלטון המרכז (Centrist)
חקלאים גרמנים - על פי תפיסת דוברי יידיש
הגעגוע היהודי אל הפרא מגלה את עצמו - בגרמניה הכושי הופך לאידיאל הגזעי של האמנות מנוונת
טבע כפי שנראה על ידי מוחות חולים
אפילו "האנשים החשובים" של המוזיאון כינו זאת "אמנות העם הגרמני"
36 עבודות של האמן אמיל נולדה הוצגו בתערוכה, יותר מכל אמן אחר.
האמנים שיצירותיהם הוצגו בתערוכה היו חלק מזרמים באמנות שנחשבו כמנוונים ובניהם: באוהאוס, קוביזם, דאדא, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם, אובייקטיביות חדשה וסוריאליזם.
גבלס ציפה שהתערוכה תוכיח את סלידתו של העם הגרמני מן 'האמנות המנוונת', אולם התוצאה הייתה הפוכה.
התערוכה משכה קהל רב ועוררה עניין ציבורי נרחב.
עם זאת, ההכנסות ממכירת הציורים היו נמוכות מן הצפוי.
אמנות מודחאר (ספרדית: Arte mudéjar) היא סגנון העיטורים והקישוטים, שבהם השתמשו בממלכות הנוצריות האיבריות, בעיקר במאות ה-13, ה-14 וה-15, אם כי המשיכו להשתמש בהם עד המאה ה-18. היא הוחלה על סגנונות אדריכלות רומנסקית, גותית ורנסאנסית באמצעות מוטיבים של עיטורים הנגזרים מהאמנות המוסלמית שהובאו או פותחו על ידי מוסלמים באל-אנדלוס.
אלמנטים של אמנות מודחאר פותחו בחצי האי האיברי במיוחד בהקשר לאדריכלות.
תחייה של סגנון אדריכלות זה התרחשה בספרד בשלהי המאה ה-19 ועד תחילת המאה העשרים כסגנון המכונה נאו-מודחאר (Neomudéjar).
מוטיבים וטכניקות של סגנון זה קיימים גם באמנות וגם באומנות, ובמיוחד ב המחופים בגלזורה מתכתית (Lustreware), אשר יוצאו בעבר לרחבי אירופה מדרום וממזרח ספרד.
את המונח אמנות מודחאר טבע בשנת 1859 היסטוריון האמנות הספרדי חוסה אמדור דה לוס ריוס כשתיאר אותו בנאום הכניסה שלו לאקדמיה של האומניות היפות על שם סן פרננדו (Academia de Bellas Artes de San Fernando) בכותרת "סגנון מודחאר באדריכלות" (El estilo mudéjar, en arquitectura).
מודחאר היה במקור הכינוי לחלק מהמורים של אל-אנדלוס, מוסלמים שנשארו בחצי האי האיברי לאחר הרקונקיסטה הנוצרית, שבתחילה לא חויבו בכוח להמיר את דתם לנצרות וטרם שהוגלו בכוח.
בספרדית קסטילית של ימי הביניים היה "מודחאר" מילה שהושאלה מהמילה הערבית מודג'ין (مدجن), שפירושה "מבוית", בהתייחסות למוסלמים שנכנעו לשלטון המלכים הנוצרים.
מקורו של המונח ככל הנראה כהתגרות, שכן בדרך כלל המילה חלה על בעלי חיים מבויתים כמו עופות.
ניתן לתרגם את המונח מודחאר גם מערבית כ"המרשה להישאר", המתייחס לנוצרים המאפשרים למוסלמים להישאר בחצי האי האיברי הנוצרי.
מונח אחר בעל אותה משמעות, אהל אל-דאג'ן ("אנשים שנשארים"), שימש סופרים מוסלמים, ובמיוחד אל-ואנשאריסי ביצירתו כיטאב אל-מיאר.
המודחאר חיו בחצי האי האיברי תחת חסות של משלמי מס מיוחד כמעמד המכונה דאג'ן והמתייחס לאהל אל-דג'ן.
מעמד מוגן זה היה בפועל שעבוד בידי השליטים הנוצרים כאשר המלה דאג'ן דמתה לחויוונט דאג'ינה שפירושה "בעלי חיים מאולפים".
מעמדם המוגן נאכף על ידי ההסדרים המקומיים שהכתיבו חוקים נוצרים.
מוסלמים מאזורים אחרים מחוץ לחצי האי האיברי הסתייגו ממעמדם המשועבד של המודחאר ונכונותם לחיות עם לא-מוסלמים.
סגנון מודחאר אינו מתייחס לסגנון אדריכלי מובהק אלא ליישום של אלמנטים טכניים, דקורטיביים וקישוטיים מסורתיים הנגזרים מהאומנויות האסלאמיות לסגנונות רומנסקיים, גותיים ורנסאנסיים בממלכות הנוצריות של איבריה (כיום ספרד ופורטוגל).
יישום אלמנטים אלו התרחש בעיקר במהלך המאות ה-13, ה-14 וה-15, אם כי הוא המשיך להופיע באדריכלות הספרדית והפורטוגזית, כמו גם באזורים אחרים, בעיקר באזורים של דוברי ספרדית באמריקה, במאות ה-16 וה-17.
העיטורים והקישוטים של אמנות מודחאר כוללים קליגרפיה מסוגננת, צורות גאומטריות וצורות מורכבות של צמחים.
האלמנטים האדריכליים המודחאריים הקלאסיים כוללים את קשת הפרסה והקשת מרובת האונות, קמרונות מוקרנס, אלפיס (alfiz, אלמנט מלבני סביב קשת), קירוי גגות עץ, לבנים שרופות, אריחי קרמיקה מזוגגים וקישוט באמצעות סטוקו.
אמנות מודחאר עושה שימוש לעיתים קרובות בעיטור רצועות גאומטריות של , המשמש באדריכלות של המזרח התיכון, בעוד שמבנים במגרב נוטים להשתמש בערבסקות של צמחים.
חוקרים העריכו לעיתים את הצורות הגאומטריות, הן הגיריה והן הקמרונות המורכבים של המוקרנס, כחדשניות, ואת הערבסקות כסגנון ארכאי, אך באל-אנדלוס, היה שימוש חופשי בצורות גאומטריות ובערבסקות של צמחים ובצירוף של שניהם.
ההיסטוריונים מסכימים ביניהם שסגנון מודחאר פותח לראשונה בממלכת לאון בעיירה , כהתאמה של מוטיבים אדריכליים וקישוטיים, בעיקר באמצעות עיטורים עם עבודות טיח ולבנים.
סגנון מודחאר התרחב אז לשאר ממלכת לאון, טולדו, אווילה, סגוביה וכו', והוליד את מה שכונה סגנון "לבנים רומנסקי" (Románico de ladrillo).
מרכזים של אומנות מודחאר נמצאו גם בערים אחרות, כמו , , ו.
בעוד שהעניין הבינלאומי נוטה להדגיש את עבודות הבניין בסגנון מודחאר, כולל שימוש מתוחכם בלבנים ואריחים, מלומדים ספרדים מציינים גם את עבודות הנגרות בסגנון מודחאר, כמו גם את השילוב בין השניים.
בכמה כנסיות יש תקרות עץ משופעות הנתמכות על ידי קשתות אבן רוחביות, המכונות "סרעפת".
סגנון זה התפתח ביותר באראגון, במיוחד בטרואל, אך גם בערים ובעיירות כמו סרגוסה, , , וקלטיוד.
במהלך המאות ה-13, ה-14 וה-15 הוקמו מגדלי מודחאר מפוארים רבים בעיר טרואל, ומאפיינים ייחודיים אלה שרדו עד ימינו.
דוגמה נאה במיוחד לסגנון מודחאר-רנסאנס הוא קאסה דה פילאטוס, שנבנה בראשית המאה ה-16 בסביליה.
בסביליה יש דוגמאות רבות אחרות למודחאר.
מצודת סביליה נחשבת לאחת הדוגמאות הגדולות ביותר ששרדו לאדריכלות גותית מודחארית ואדריכלות רנסנאסית מודחארית.
בפורטוגל היה פחות שימוש באלמנטים מודחאריים, והאלמנטים ששולבו באדריכלות שלה היו פשוטים יותר.
ב כוללת בנייה קלאסית בלבני מודחאר.
סגנון מודחאר שולב גם בסגנון גותיקה מנואלינית בפורטוגל, שהיה מפואר ומקושט מאוד.
השימוש הפורטוגזי במודחאר התפתח במיוחד במאות ה-15 וה-16, ומבנים כמו ארמון הרוזנים בשטו (Palácio dos Condes de Basto) ו באבורה, כוללים גגות עץ מודחאריים אופייניים, שניתן למצוא גם בכנסיות בערים כמו סינטרה וליסבון.
מכיוון שהסחר היה חלק מהותי מתרבות פורטוגל במאה ה-16, אריחים מעוטרים של מודחאר מיובאים מסביליה מופיעים בכנסיות ובארמונות, כמו הארמון הלאומי בסינטרה (Palácio Nacional de Sintra).
סגנון העיטורים של אמנות מודחאר הועבר לכל שטחי האימפריה הספרדית, במיוחד במאה ה-16, והשלימו את אדריכלות הרנסאנס לפני הופעת הבארוק.
האימפריה הספרדית בעולם החדש שילבה את המסורת האדריכלית הספרדית הזו.
כנסיית סן מיגל (Iglesia de San Miguel) בסוקרה, בוליביה, היא דוגמה למודחאר באמריקה הספרדית עם עיטוריה הפנימיים ותוכנית הקומה הפתוחה, ניתן לראות את העיצוב הגאומטרי בתקרת העץ המתומנת ואת החלק התחתון של הקשתות התומכות המגולפות במוטיב של צמחים על בסיס ערבסקה.
כנסיית סן מיגל היא יורשת ישירה של מסורת מודחאר והאדריכלות של התרחבות וההכפלה של תבנית ראשונית.
סביב הכיפה המתומנת, ישנם יותר לוחות תקרה מעץ המגולפים באותה תבנית כמו תקרת הכנסייה.
דוגמאות של סגנון מודחאר קיימות בקורו, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בוונצואלה.
כנסיית אספירטו סנטו (Iglesia del Espíritu Santo) בהוואנה, קובה.
בלימה, פרו מכיל גם הוא אלמנטים של סגנון מודחאר.
הקמרונות של הספינה הראשית ושתי הספינות הצדדיות מצוירים בסגנון מודחאר.
האולמות של הכניסה לקלויסטר מחופים באריחים מזוגגים מסביליה, והמזבח הראשי בנוי כולו מעץ מגולף.
העיצוב הגאומטרי הדומיננטי בולט באומנויות של בתי המלאכה: תוצרים משוכללים כמו אריחים, לבנים, גילוף בעץ, עבודות טיח, קרמיקה וחפצי נוי ממתכת.
חפצים, כמו גם תקרות וקירות, עוטרו לעיתים קרובות בעיצובים מסובכים מאוד, שכן אמני מודחאר לא היו מעוניינים רק בהעברת מסר של פליאה, אלא גם המשיכו את השיטה של אימת הריק, או פחד משטחים ריקים.
לפיכך, היבטים רבים של אמנות מזרחית היו עמוסים בתבניות ותמונות מורכבות ויפות.
אומנויות דקורטיביות רבות הוחלו על אדריכלות, כמו עבודות הריצוף והקרמיקה, כמו גם שיטות הגילוף.
כדי להחיות את משטחי הקיר והרצפה, פיתח סגנון מודחאר דפוסי ריצוף מורכבים.
המוטיבים של עבודות האריחים הם לרוב מופשטים, נשענים יותר על עיצובים של צמחים ונמנעים מציורים של דמויות (האסורים על פי האסלאם).
צבעי האריחים מתקופת מודחאר בהירים וחיים בהרבה מסגנונות אירופיים אחרים.
גם תהליך הייצור היה ייחודי: האריח נשרף בתנור לפני שנחתך לחתיכות קטנות יותר, קלות יותר לטיפול.
גישה זו משמעותה שעבודות האריחים והזיגוג דרשו פחות זמן בתהליך השרפה, ושמרו על עיצוביהם בצורה ברורה יותר.
זה אפשר להניח את האריחים קרוב יותר עם פחות כוחלה, מה שהופך את הקומפוזיציות למורכבות ומגובשות יותר.
קישוטי מודחאר קיימים גם בעץ, שנהב, מתכת וכלי חרס.
קדרות הייתה מזמן צורת אמנות פופולרית ביצירה האסלאמית.
קדרות בסגנון מודחאר הושתתה על טכניקות שפותחו במאות הראשונות של האמנות האסלאמית.
מרכזי קדרות בכל ספרד - למשל , טולדו, סביליה - התמקדו בייצור מגוון של חפצים, החל מקערות וצלחות וכלה בפמוטים וצריחים.
אומנים עבדו בדרך כלל בשלושה "סגנונות": כלי סגול-ירוק (ירוק מנגן), כלים כחולים (קובלט), וכלי מוזהב.
מבחינת צבע, נוספה גלזורה של בדיל בכדי לאטום את כלי החרס וגם ליצירת ברק, ומכאן ההתייחסות לכלי החרס האסלאמיים כ"כלי ברק" (Lustreware).
טכניקה זו נמשכה מתקופת השושלת הנסרית.
בדרך כלל, היו האומנים מורחים שכבה של זיגוג לבן אטום לפני הצבעים.
על גבי הצבע הלבן שימשו כחול קובלט, ירוק נחושת וסגול מנגן לייצור צבעי חרס מסורתיים מלאי חיים.
באופן דומה בעבודות אריחים וסטוקו, מוטיבים קרמיים כללו תבניות צמחים, בנוסף למוטיבים פיגורטיביים, קליגרפיה, ותבניות ותמונות גאומטריות.
יש גם השפעות נוצריות בדימויים, כמו סירות, עלי שרך, לבבות, טירות וכו'.
לאחר השיבה לשלטון הנוצרי, מוסלמים בקסטיליה, אראגון וקטלוניה ויתרו על הניב הערבי אנדלוסי לטובת ספרדית קסטילית, אראגונית וקטלאנית.
טקסטים של מודחאר נכתבו אז בספרדית קסטילית ובאראגונית, אך באותיות ערביות.
מרבית ספרות זו כללה מאמרים דתיים, שירים וסיפורים אפיים, דמיוניים.
לעיתים קרובות תורגמו טקסטים פופולריים לתערובת קסטיליאנית-ערבית זו.
כאמור, לסגנון מודחאר היו תחיות מודרניות, כמו נאו-מודחאר, שהופיעו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים.
סגנון הנאו-מודחאר משלב טכניקות וחומרים מודרניים, כולל ברזל יצוק וזכוכית, עם קשתות מסורתיות, אריחים ועבודות לבנים.
כמה משרדי אדריכלים ספרדים הפנו את תשומת ליבם לבניית פרויקטים בעולם דובר הערבית המודרנית, ובמיוחד מרוקו, אלג'יריה ואזור המפרץ הפרסי, שם המודחאר הוא סגנון דיור מועדף.
מאפייני מודחאר ממשיכים לשמש בסיס למודרניזציה של סגנונות.
אדריכלים מוסלמים גם בימים אלה עושים צעדים גדולים מבחינת האדריכלות המודרנית, המשקפים את הביצועים הטכניים וההנדסיים, כמו גם את המומחיות האסתטית, המזכירים את סגנונות המודחאר.
אמנות עכשווית בטלאים היא אמנות שמשתמשים בה בשיטות הטלאה חדשניות ומסורתיות כדי ליצור יצירות אמנות מבדים, חוטי תפירה ורקמה ותוספות חומרים.
יש אמנים המניחים מילוי בין השכבה העליונה הגלויה לעין לבין המצע התחתון כדי ליצור מרקמים מובלטים,על ידי תפירה ורקימה דרך שלוש השכבות.
יש אמנים שמסתפקים בשכבה מוטלאת ורקומה אחת מעל למצע.
היוצרים באמנות טלאים, משלבים ביצירותיהם את ניסיון חייהם, דימויים ורעיונות משלהם.
האמנות העכשווית בטלאים שהתפתחה מאז אמצע המאה ה-20 קרובה הרבה יותר לאמנות יפה מאשר עבודת הטלאים המסורתית.
אמן/ית הטלאים משתמש/ת באופני העשייה השונים כדי לספר סיפור, לא כדי לשחזר, להעתיק או להראות משהו שכבר נעשה פעם.
אמנות טלאים תלת־ממדית לרוב תלויה על הקיר או מוצגת כפריט תלת־ממדי על חלק ניכר מהיצירות יש תוספות של חומרים שונים, כגון חרוזים, חלקי פלסטיק, עץ או חלקי צמחים, מטבעות ועוד.
שמות נוספים או נלווים לאמנות טלאים הם "טכניקה מעורבת" או אמנות סיבים.
אגודת אמנות הטלאים האמריקנית מגדירה את האמנות הזו כ"העדפת חקירה מקורית של מושג או רעיון על פני העברת דוגמה מסורתית.
התנסות בתכסוס [מניפולציה] של טקסטיל, צבע, טקסטורה, או טכניקות מעורבות.
אמנות טלאים לעיתים קרובות מרחיבה את גבולות עולם הקוילט".
אמנות עכשווית בטלאים, צמחה מתוך התחייה המחודשת של יצירת שמיכות הטלאים הקלאסיות המאורגנות שהתחילה בשנות ה-1960 ונמשכת עד היום.
העניין המחודש במלאכות יד מכל הסוגים היה חלק ממרד הנעורים של אותן שנים.
כשצעירים למדו הרבה ממלאכות היד שהיו נפוצות במאה ה-19 שנדחו ונשכחו על ידי הוריהם וסביהם שראו במלאכות הללו משהו מיושן וארכאי שיש להיפטר ממנו.
בעוד שאמנות הפופ הרחיבה את מושגי המקובל כאמנות בתכנים, בחומרים ובצורות, אמניות הפופ בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 השתמשו בטקסטילים ועבודות טלאים כקשר פמיניסטי קדום ומסורתי למלאכות היד.
בשנות ה-1970 המוקדמות התחילו מחלקות האמנות באוניברסיטאות לשלב תוכניות מלאכה לתוך תוכנית הלימודים שלהם, אמניות כגון מרים שפירו וג'ודי שיקגו שילבו מסורות של מלאכת יד 'נשית' לתוך יצירותיהן, תוך עידוד הסטודנטיות שלהן לשבור את המוסכמות של הגדרות האמנות מפעם.
בספרים, קטלוגים ומאמרים בכתבי עת בשנות ה-1970 מוזכר שוב ושוב שבתקופה שבה אמנים התנסו במגוון חומרים ואופני עבודה במטרה להרחיב את מושגי האמנות, רב הנשים עדיין נחשבו כמוזות סבילות ולא כיוצרות סמכותיות.
ב-1971 הציג מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, תערוכה בשם "Absract design in Americam Quilts" שבה האוצר אתגר את ההנחה המקובלת באמריקה ששמיכות הטלאים הן רק בעלות ערך שימושי.
התערוכה צמחה מתוך אוסף גדול של שמיכות טלאים שנאספו משנות ה-1960 על ידי שני אספני האמנות יונתן הולשטיין [Jonathan Holstein] וג'ייל פאן דר הוף [Gale van der hoof] התערוכה הוצגה בהרבה ארצות.
בשנת 1974 יסדה קאריי ברסנהן (Karey Bresenhan) "פסטיבל בינלאומי לשמיכות טלאים" ביוסטון טקסס.
הפסטיבל הפך לאירוע שנתי שאליו מגיעות יוצרות עכשויות בטלאים מכל רחבי העולם.
בשנת 1979 קבוצה של יוצרות שמיכות טלאים בבריטניה, התאגדו והקימו את ה"גילדה ליצירת קווילטים" הן התחילו עם 300 חברות ויש להן 6,500 חברות מכל העולם.
הקבוצה הבריטית הפכה ל'גילדה בינלאומית לייצירת שמיכות הטלאים'.
בישראל קמה ב-1992 'אגודה ישראלית למעשה-טלאים', המסונפת לארגון הבינלאומי.
בין מטרות האגודה להרבות ידע, להופיע בתערוכות בינלאומיות, ולהציג בישראל יצירות מחוצה לה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 התחילו אמני סיבים רבים להתארגן בקהילות, מציגים בתערוכות, ורוכשים קהל של תומכים ואספנים, היצירות הסיביות הן גבוליות, הן כבר אינן מוגדרות כמלאכה ועדיין לא תמיד מקובלות כאמנות, אבל היצירות הללו בהחלט שברו מוסכמות ועברו את כל ההגדרות המקובלות עד אז.
במקביל יש גם אמנים שבתחילת דרכם היו ציירים או פסלים שהתחילו לגלות עניין ליצור גם בטקסטיל ביניהם מיכאל ג'יימס (Michael James) וננסי קרו (Nancy Crow) שקראו תיגר על אופני היצירה המסורתיים, עבורם זה היה פשוט עוד אופן יצירה.
באופן 'מפתיע' היה מחסור במקומות תצוגה לאמנות עכשווית בטלאים כי בתערוכות שמיכות טלאים, סירבו לשתף את היצירות הללו.
האגודות ומועדוני טלאים התקינו כל מיני תקנות כגון איסור תצוגה של יצירת קווילט בלי מילוי, שופטים שהעדיפו קווילט מסורתי עם פינות מדויקות על פני יצירות מקוריות עם סיפור או דימוי שהם לא הכירו מקודם וכך נולדו מקומות שהציגו את הטלאים כאמנות.
בשנת 1986 מציגים היסטוריונית שמיכות הטלאים והאוצרת פני מקמוריס (Penny McMorris) ואספן האמנות והמו"ל מיכאל קאייל (Michael Kile) את התערוכה "אמנות שמיכות הטלאים" באופן שייראו כאמנות חזותית שונה מאשר שמיכות הטלאים המסורתיות.
ב-1988 מצהירה אמנית הטלאים איליין פלוגמן (Eiaine Plogman) בייאוש בספר uncommom Threads כי "אנו הופכים את עצמנו למכונות קווילט כאשר אנו שמים ערך רב יותר על איכות העבודה מאשר על עיצוב העבודה".
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, האמנות העכשווית בטלאים, ממשיכה להתרחק משמיכות הטלאים המסורתיות, בשילוב נרחב יותר של חומרים ממוחזרים שונים, בגדים ישנים, פסולת תעשייתית, מטבעות, אבזמים, רוכסנים, מסמרים, צמחים מיובשים וכל מיני חומרים.
יש גם אמנים שמתחילים להדביק את הבד ועל הבד, יש צביעה וציור על הבד ועל הפריטים שהם מוסיפים.
יש גם אמנים שמחפשים קטעי עבודות טקסטיל שלא סיימו אותן והושלכו, אם בגלל פירוק בתים של חובבות מלאכה שנפטרו או עבודות שמאסו בהן והם נמכרים או נמסרים, הם משלבים אותם בעבודה אחרת כפרק או כקטע.
הארייט פאוורס (Harriet Powers) שחיה בין השנים 1839 ו-1910 לא הוכרה כאמנית כיוון שהייתה שפחה אפרו אמריקנית, מספרת סיפורי פולקלור.
אמניות טלאים רבות מוצאות שזו צורת היצירה האמנותית שמטיבה להביע אותן.
האמנית אולבה אוגרופ (Ulva Ugerup) סיימה בשנת 1992 שמיכת קיר "בנות התהילה" (Girls of Glory) שבה היא הטליאה ורקמה דיוקנאות של 90 נשים שלדעתה השיגו משהו משמעותי, בין הנשים שדיוקנן מופיע ביצירה, קולט, מאי ווסט, גולדה מאיר, האחיות ברונטה, בילי הולידיי, פלורנס נייטינגייל ועוד רבות.
היצירה תלויה על קיר הספרייה בהלסינגבורג שבדנמרק.
באתר של Studio Art Quilt מופיעה היצירה כשיש עליה רק 81 דיוקנאות ואינה ממוסגרת.
תערוכות אמנות טלאים עכשווית בישראל
לינדה בר-און אמנית טלאים ייחודית, ילידת אנגליה, יוצרת כבר שנים רבות סדרות של מרבדי קיר מטלאים, בנושאים של אלות, העצמה נשית, חיות, מיתוסים מקראיים, מחשבות ומיתוסים בין מזרח למערב.
רחלי רוגל היא אמנית-חוקרת ייחודית שפיתחה שפת אמנות של כפתורים ולולאות.
יצירותיה עוסקות בהנצחת שואה וחללי מערכות ישראל, העצמה נשית, עליות לרגל, קיימות ועוד.
יצירותיה נחקרו ונלמדות באקדמיה והרצו אודותן במוזיאון ישראל.
קופל גורבין מעצב גרפי ואומן יצר שטיחים עם נושאים תנכיים ועיצובי אותיות עבריות בעבודת הטלאה של לבד.
זכה ארבע פעמים בעיצוב כרזת יום העצמאות, כרזת היובל (1958) של תל אביב, כרזה לקונגרס הציוני ה-25 (1960).
בין מרץ לאפריל 2006 הציגו חברות ה'אגודה ישראלית למעשה-טלאים' בהיכל התרבות בראשון לציון את התערוכה 'כל העולם במה'.
שרה ניסים, אמנית סיבים ייחודית ילידת עיראק משלבת בשטיחיה, מלבד בדים שונים, קטעי רקמות שקנתה בשווקים, כפתורים, חרוזים, מכיסאות מתכת, בובות שלמות וחלקים של בובות שמצאה או קבלה.
הציגה תערוכות יחידה כמו 'קולות אחרים' אוצר: חיים מאור, בגלריית האוניברסיטה הפתוחה, ברעננה בשנת 2010 ובתערוכות קבוצתיות.
בשנת 2012 הציגה ה'אגודה ישראלית למעשה-טלאים' את התערוכה 'מאה שנות קיבוץ' בהיכל התרבות ע"ש מאיר ניצן בראשון לציון.
באוגוסט אותה שנה הוצגה התערוכה ב'בנין הקונגרסים' בבירמינגהם באנגליה.
בשנת 2016 הוצגה התערוכה "שיר השירים במעשה טלאים" של קבוצת מפגשים בגלריית מגדל W בתל אביב.
בישראל היו מעט גלריות ואוצרים שהציגו מספר תערוכות של אמנות עכשווית בטלאים.
בתל אביב הייתה גלריה אלף, גלריית 'סימגלרי' בהנהלת סימה סלע במגדים שנסגרה אחרי 10 שנים.
מבין האוצרים שהציגו תערוכות סיבים גליה בר אור, חיים מאור,
הרנסאנס של שימוש בבדים משומשים
מאז שאנשים ארגו בדים, בהשקעה של עמל רב וחומרים יקרים, לצורך לבוש, כיסוי, חימום ואף לקישוט, הם התמודדו גם עם הבלאי של הבדים, הם למדו לנצל כל פיסת בד שלא התבלתה, הטליאו ותקנו את הבדים שבשימוש, חיברו בתפירה טלאים קטנים ושבו ויצרו מהם בדים גדולים יותר או בגדים.
בכל תרבות התפתחו צורות לשימוש משני גם בחלקים הטובים שנותרו מבגד שהתבלה או אפילו צורות הטלאה וחיזוק לקטעים הבלויים.
העיסוק הזה במשך דורות פיתח מיומנויות של שילובי צבעים ומרקמים, כך שהמוצר המוטלא יראה כאילו היה מתוכנן מראש ולא כאילו ניצלו שאריות.
את המיומנויות הלו העבירו אחר כך לעשיה בבדים חדשים שנקנו במיוחד ונחתכו לטלאים, שמהם תפרו את היצירות החדשות.
היו עדיין אמניות רבות שהשתמשו גם בבדים ישנים ומשומשים, אבל רבות קנו בדים חדשים ואף התפתחה תעשייה של יצירת בדים מיוחדים ייעודיים שנועדו להיגזר לטלאים עבור יוצרות אמנות טלאים.
כמו כן קמה תעשייה של ייצור טלאים 'מוכנים', חלקם עם דבק שמאפשר הדבקת הטלאים על המצע שעליו יוצרים, המרשתת מלאה בסרטונים של חברות שמנסות למכור מוצרים של 'טלאים מוכנים מראש'.
יחד עם זה היו גם מורות שעם הוראת עבודת הטלאים מכרו את הבדים החדשים הללו.
תעשיית האופנה המהירה שהפכה לתעשייה מזהמת ועודדה אנשים לקנות בגד ללבשו מעט פעמים ולזרוק, בלי לתקן אותו או למחזרו הפכה לבעיה עולמית, התחילה להתפתח תנועת שורשים נגדית של אנשים ששבו להשתמש בבגדים המשומשים שלהם וליצור מהם בגדים חדשים, להחליף בגדים עם אנשים אחרים ולמכור או לקנות בגדים בחנויות יד שנייה.
בשנת 2020 פרצה מגפה עולמית של נגיף קורונה שבגללה הטילו סגרים בארצות, אנשים הסתגרו בבתיהם והתחילו להתבונן על מה שיש להם בבית אם מתוך צורך ואי אפשרות להגיע לחנויות הבגדים, אם מתוך תובנה פתאומית שאפשר וצריך להשתמש במה שיש בבית.
אנשים יצרו בגדים חדשים וגם הרבה אמנות.
ליז פיד (Liz Pead) הקנדית, ספורטאית הוקי קרח, אמנית והוגה סביבתית, משתמשת בבגדי ההוקי הישנים ליצירת שטיחי קיר של נופי ארצות שונות בהן בקרה.
לדבריה בגדים וספורט שלובים זה בזה.
אמנות נלבשת, הידועה גם בשם "Artwear" או "Art to wear", מתייחסת לבגד, תכשיט או אביזר כגון תיק, ייחודיים שנוצרו לרוב ביד, כיצירה אמנותית המביעה רעיון פוליטי, או כלכלי שאפשר ללבוש, או לענוד אותה על הגוף וגם להציגה בתערוכה.
אמנות נלבשת אינה אופנה מייצור תעשייתי המוני, אין כוונה להחליף אותה כל עונה.
היצירות עשויות להיות מוצגות או להימכר.
ביצירת כל בגד או חפץ נלבש מערבים אסתטיקה, חשיבה על צורתו, על החומר ממנו יתפרו אותו, על צבעו וגם על היותו נוח ושימושי ללבישה אך לא חושבים להציגו בתערוכה.
עם זאת במשך השנים היו שיתופי פעולה בין מעצבים לאמנים ידועים שיצרו יחד בגדים שהיו גם אמנות נלבשת וגם פריט אופנתי, כמו שיתוף הפעולה בין המעצב לואי ויטון והאמנים ג'ף קונס וטאקשי מורקאמי, בעוד אלזה שיאפארלי שיתפה יצירה עם סלבדור דאלי.
רוב האמנות הנלבשת עשויה מחומרים סיביים ועל כן היא ענף של אמנות הסיבים שבו יש אמנות נלבשת ואמנות שאינה נלבשת שעשויים מסיבים טקסטיליים.
במושג אמנות נלבשת נכללים גם תכשיטים או ביגוד או אביזרים שעשויים מעור, פלסטיק, מתכות כגון זהב, כסף ועוד.
חלק מהאמנות הנלבשת נעשה כביגוד רעיוני פוליטי, לעיתים כבדיקת בעיות של זהות, או כחזון עתידני.
הרעיונות החזותיים מיוצגים בבגדים בצורות המבניות, בצבעים, במרקמים, בחתכים או בקרעים מודגשים, או בכל צורה שלדעת האמן תסביר את המסר.
ב-1848 חברי האחווה הפרה-רפאליטית שכללה את ג'ון אוורט מיליי, ויליאם הולמן האנט ודנטה גבריאל רוזטי עשו אחד מהניסיונות המשותפים הראשונים של אמנים ליצור בגד חילופי כתשובה לחברה שהפכה יותר ויותר תעשייתית ונפוץ בה ייצור המוני וזול.
הפרה-רפאליטים חיפשו השראה באמנות של ימי הביניים והרנסאנס, הם עודדו את נשותיהם, פילגשיהם והדוגמניות שלהם ללבוש בגדים שעוצבו על פי תקופות קודמות.
הבגדים הללו שהושפעו מההיסטוריה והופיעו גם בציורים שלהם נראו כניגוד לתלבושות הוויקטוריאניות אשר כלאו את הגוף הנשי במחוך והכבידו עליו עם חצאיות בצורת פעמונים שנלבשו מעל תחתוניות וחישוקי מתכת.
גם ויליאם מוריס היה שותף לבוז לבגדים מגבילי התנועה הוויקטוריאניים, כמו הפרה-רפאליטים הוא חיפש דרכים להחיות את האמנות והלבוש על ידי שיבה לפשטות העשייה במלאכת יד בהשפעת דגמים היסטוריים.
אשתו ג'יין נודעה בכך שאימצה שמלות פשוטות בלי מחוכים ובלי חישוקים.
בשנות ה-1920 ועד ה-1930 נראו ניצנים של תנועת האמנות הנלבשת, בפריז שהייתה אז המרכז ובירת האמנות החשובה ביותר בעולם, פרחו תנועות הפוביזם, הקוביזם, הדאדאיזם, הסוריאליזם והאר דקו, באותו זמן האמנות והאופנה היו קרובות מאוד עד שהשפיעו והשלימו זו את זו.
יצירות של אמנים, ציירים ומעצבים נראו כאילו נוצקו מאותו כור היתוך.
מעצבים כמו פול פוארה וסוניה דלוניי שיתפו פעולה עם אמנים כמו פיקאסו ומאטיס יצרו יחד ביגוד ייחודי שהיה אמנות נלבשת ולאו דווקא אופנה.
אמני ומעצבי האר דקו היו בחלקם אנשים ליברלים ואינטלקטואלים שראו בתכשיטים ובבגדים, אמנות נלבשת והזדמנות לביטוי אישי של הלובש ולא אופנה המונית.
הם ראו בבעלי המלאכה את היוצרים האמיתיים ולא רק כמי שעושה מה שהמעצב אומר לו, הם גם ייחסו חשיבות רבה לחומר ממנו עשוי התכשיט, ברוח הבאוהאוס.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיצוב המודרני של תכשיטים דחה את העיצובים מהרנסאנס ומהתקופה הוויקטוריאנית.
אמנים שונים התחילו ליצור יצירות אמנות קטנות שנועדו לענידה על הגוף ולא לתלייה על הקיר כדי שרק יסתכלו עליהם.
זאת אמנות שנוצרה לרוב עבור אדם מסוים, שהציג בציבור את היצירה האמנותית.
פיקאסו יצר בין השנים 1930–1940 כמה שרשרות אמנות נלבשת לדורה מאר, קלדר יצר טבעת אמנותית כטבעת נישואין לאשתו.
בין יוצרי התכשיטים האמנותיים הנלבשים אפשר למצוא אמנים כמו בראק, דאלי, יוקו אונו ואניש קאפור.
יש גם יוצרים לא ידועים שיוצרים תכשיטי אמנות נלבשת.
בשנות ה-1950 מכנסי הג'ינס הופכים למדים של הנוער והתנועות האנטי ממסדיות, מרלון ברנדו וג'יימס דין הפכו לדמויות לחיקוי, כוכבי הרוק אנד רול ומתנגדי המלחמות בשנות ה-1960 וה1970 לבשו מכנסי ג'ינס כהזדהות עם מעמד הפועלים, הפמינסטיות ונשים שנאבקו לזכויות נשים לבשו אותם כהפגנה של שיווי זכויות מגדריות.
בגדי הג'ינס הזמינים וה'אחידים' הפכו למצע אמנותי אנשים ציירו עליהם, רקמו, תפרו כל מיני טלאים, קרעו בכוונה קרעים כדי להפכם ליותר אישיים וכמציגי אישיותם לציבור.
בתי האופנה מנסים לחקות את האמנות הנלבשת ומדי כמה שנים הם מייצרים בגדים בהשפעת האמנות הנלבשת.
תנועת האמנות הנלבשת צצה שוב בשנות ה-60 של המאה ה-20 כתנועה של 'תרבות הנגד' לתעשייה ההמונית.
האמנים שציירו ופסלו במו ידיהם עם בדים וחוטים כביטוי אישי והשתמשו בגוף ככן תצוגה, רצו להוריד את האמנות מהקירות להוציאה מהמוזיאונים ולהפוך אותה לחלק מחיי היום יום.
הבגדים היו לבישים אך לא היו אופנה.
יחד עם תנועות ילדי הפרחים ומאבקי השחרור של קבוצות מיעוט שונות, המשיכה תנועת האמנות הנלבשת להתפתח בשנות ה-70 של המאה ה-20 והמשיכה ל.
האמן הכי מפורסם בשטח היה אלכסנדר מקווין שעבד הרבה עם האמן דמיאן הירסט.
יחד עם זה ההיפים שלבשו בגדים בהתרסה אנטי מימסדית, אנטי תעשייתית, עם קישוטים שהפכו כל בגד למשהו ייחודי.
ב-1965 יצר המעצב איב סן-לורן שמלות מונדריאן עם הדפסים של יצירות מונדריאן וניכר שגם גזרות השמלות הושפעו מהציורים.
ב-1966 יסד פאקו רבאן, שהיה בתחילה מעצב תכשיטים עבור בתי אופנה אחרים, את בית האופנה שלו.
בעיצובי האופנה שלו הוא הרבה להשתמש בחומרים כגון מתכת נייר ופלסטיק, שאינם מקובלים בדיוק כחומרים נלבשים.
בשנת 1968 ואלי אקספורט, יוצרת צלמת, שחקנית, פסלת ואמנית מחשב מאוסטריה, יצרה "במת תיאטרון ניידת נלבשת" אותה לבשה על גופה.
היא הזמינה עוברים ושבים להכניס את ידיהם ולמשש את החזה שלה.
בשנת 2011, הוצגה במוזיאון לאמנויות ועיצוב בניו יורק תערוכה של תכשיטי אמנות נלבשת בשם "מפיקאסו עד קונס -תכשיטי אמנים".
התערוכה משכה קהל רב והוצגה בארצות נוספות מחוץ לארצות הברית.
בסתיו 2020 נפתחה במוזיאון פילדלפיה לאמנות תערוכה מקיפה היסטורית, "יורד מהקיר: אמנות נלבשת אמריקנית" שבה הוצגו 115 יצירות של 62 אמנים, שביצירות האמנות הנלבשת שלהם הגיבו על המצבים החברתיים, ההיסטוריים והתרבותיים שעברו על ארצות הברית בין השנים 1967 ו-1997 חלק מהיצירות באו מאוסף המוזיאון וחלקן מאוספים פרטיים.
היצירות מתייחסות לנושאים כמו איכות הסביבה, מוזיקה פופולרית, ספרות פנטזיה, פמיניזם ועוד.
ברקע התערוכה הושמעו שירים של בוב דילן, The Beach Boys, ו-Earth, Wind & Fire.
והוקרנו סרטונים שהראו מראות מקיץ האהבה של סן פרנסיסקו 1967, ההפגנות ההמוניות ורמזים לרצח של מרטין לותר קינג ורוברט קנדי.
כשברקע נמצאת גם הנוכחות של מלחמת וייטנאם.
המאייר וצייר הגרפיטי הישראלי ניר פלד עובד עם מפעלי אופנה ידועים ומייצר קו של ציורים בשחור לבן על חולצות בשם פילפלד.
בוולינגטון בניו זילנד, מקיים World of Wearable Art (WOW) מדי שנתיים, שילוב של התחרות והמופע הגדולים ביותר בעולם האמנות הנלבשת.
מעצבים מכל העולם מוזיקאים, רקדנים ושחקנים משתתפים באירועים, שאותם מכינים במשך 18 חודשים.
בין האמנים שיוצרים אמנות סיבים נלבשת יש המשתמשים בבדים מוכנים או חומרים אחרים כמו פסולת נייר כבלי חשמל ועוד שאותם הם הופכים לבגדים ייחודים במינם, יש כאלה שנוהגים לצבוע בדים, לצייר או לרקום יצירה ייחודית על בגד אחד.
בניגוד למחשבה שאמנות היא מוצר יקר, כמה אמני לבוש הקימו בתי מלאכה מקומיים ליצירת אמנות נלבשת במחירים סבירים לכל אחד, במסגרת אמנות נלבשת נכללות גם חולצות טריקו שעליהן יש יצירה גרפית ייחודית.
כמו בענפי אמנות אחרים הכישרונות והיכולות של אמני האמנות הנלבשת הן שונות ומגוונות, היות שיצירה באופן זה דורשת ידיעות נרחבות של מלאכה וגם אמנות, אמן מלבושים צריך להתמחות, בצבעים, בכימיה, תפירה, עיצוב בגדים ובידע מחשבים, בתי הספר לעיצוב ואופנה ותוכניות לטיפוח אומנות מספקים לאמני הלבוש העתידיים כיתות במגוון ידע.
למשל ב'תוכנית לאומנויות' שהייתה באוניברסיטת בוסטון בשנות ה-70 של המאה ה-20 היו מחלקות לקרמיקה, מתכת ומחלקה לסיבים שבה לימדו אריגה בנול, עיצוב תלת־ממדי בסיבים, מקרמה, רקימה ועבודה בחומרים מהחי והצומח.
בהצהרת הכוונות של התוכנית נכתב "כאומנים אנו מעצבים את החומרים שאנו נוגעים בהם בידינו, מוחנו ורגשותינו לחפצים הנאים של תרבותנו, האיכויות של היצירות משפיעות על מוחנו ורגשותינו בחזרה ...
מטרתנו היא לעודד את ההתפתחות והחיוניות של כל כשרון אישי".
האמנית מריה דה קונסאסיאו (Maria Da Conceicao) כותבת במבוא לספרה, "Wearable Art", כי "אמנות נלבשת מתארת בגד שאינו מוגדר לזמן מסוים, אמנותי וייחודי אבל אינו יקר מדי, כך שהוא בהישג יד לכל אחת.
שלא כמו אופנה שמבטאת את ההעדפות החולפות של שוק עונתי, אמנות נלבשת יכולה להילבש בכל זמן ולהזדמנויות שונות, ונותנת ללובשת הרגשה שהיא מיוחדת למשך הרבה שנים ...
לרוב האנשים כיום, ביגוד הוא אמצעי לביטוי עצמי דבר שביגוד תעשייתי אינו נותן".
היא כותבת שלדעתה אין היום הצדקה ללבישת בגדים משעממים, מפת שולחן בלויה, חצאית ג'ינס, וילון בלוי כל דבר אפשר לשנות ולהפוך למשהו אחר.
בראיון לוושינגטון פוסט בשנת 1977, היא מגדירה את בגדי האמנות הנלבשת שלה כ'קולאז מהלך', וטוענת שכאשר בגדיה אינם מקשטים רחובות כאשר לובשים אותם, צריך לקשט בהם קירות, ולא להחביאם בארונות.
אמנות נלבשת סרוגה או מצונרת
יש גם אמנות נסרגת או מצונרת באפשרויות שונות.
תנועת הסריגה וקרושה בסגנון חופשי התחילה בשנת 1977, כאשר שני האמנים היוצרים סילביה קוש וג'יימס וולטרס התחילו ליצור, ללמד ולהפיץ יחד את הרעיון שאפשר לסרוג וליצור במסרגה אחת גם יצירות שאינן עשויות מקשה אחידה של שורות ארוכות באותה הדוגמה, וכי אפשר לשבור את החוקים הישנים וליצור במגוון אופני עשייה.
תלמידותיהם המשיכו להפיץ את בשורת היצירה החופשית ברחבי העולם, ביניהן האמניות פרודנס מאפסטון, ג'יני דאוד ועוד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפסל והצייר פרנק לינקולן וינר לימד את עצמו לסרוג קרושה והתחיל ליצור שכמיות, פונצ'ו, כובעים ותיקים ייחודיים שהוא קרא להם פיסול גוף.
בשנת 2006 פרודנס מאפסטון אספה פיסות סרוגות בנושא ים מ-64 אמניות חברות האגודה הבינלאומית ליצירה קרושה בסגנון חופשי וחיברה מהפיסות מעיל, גלימה ושמשיה, שהוצגו בכמה תערוכות והודפס גם קטלוג.
בשנת 2001, במסגרת "הטריאנלה הבינלאומית השלישית לאריגה" בתערוכה The Matter of Fiber שבה הציגו אמניות ישראליות ופולניות.
הציגה בתיה אייכנהולץ את יצירתה "למה כובע" המראה כובע טמבל רקום עם פרטים ביוגרפיים שלה.
שולמית לוין הציגה את יצירתה "ואלה שמות", מעיל אחד מתוך סדרת המעילים המפוספסים "כתונת פסים".
הסדרה מתייחסת לביוגרפיה שלה בזמן השואה.
בשנת 2002 עיצבה גלית לוי, לנציגת ישראל לתחרות מיס יוניברס, שמלה עם סימני זהות וגאווה לאומית, בחזית השמלה מודפסת מפת ישראל, כפי שהיא מופיעה באטלס לתלמידי בית הספר.
בשנת 2008 הוצגה במוזיאון ניוארק שבניו ג'רזי, התערוכה "סיפורי נשים: ארבע תכשיטניות ישראליות חשובות" שבה הוצגו תכשיטים שבחנו נושאים מחיי האשה הישראלית.
התכשיטים שבתערוכה ייצגו נושאים כגון מלחמה, הגירה ויצירת קשר את המדינה.
אף על פי שלכל אשה יש סגנון אישי ביחד התערוכה הציגה את פניה התוססים ואת המאבקים של המדינה.
ביאנקה אשל גרשוני, הציגה "טילים קטנים" שיצרה באמצע מלחמת המפרץ הראשונה.
ורד קמינסקי עצבה אבנים המאזכרות את אבני ירושלים, דגנית שטרן-שוקן עיצבה תכשיט המזכיר נופים עירוניים ואסתר קנובל בחנה בעיות של הגירה.
כל תכשיט הוא יצירת אמנות שאשה יכולה לענוד על בגדיה או לתלות על צוארה.
באוקטובר 2020, בקשת 12 עלתה בישראל תוכנית ריאליטי בשם "הזמר במסכה".
חבר השופטים צריך לגלות מי מסתתר בתוך התחפושת על פי שיר ורמזים.
התחפושות שהזמרים לובשים הן אמנות נלבשת.
השפעת משבר האקלים על האמנות הנלבשת
האופנה המהירה גרמה לכך שאנשים לובשים בגדים זולים וממהרים לזרוק אותם, החברות שמייצרות אותם זורקות בגדים שטרם נלבשו ולא נמכרו למטמוני האשפה כמו גם הרבה שאריות של המתפרות.
הרבה אמני מלבוש ראו בפסולת הזו חומרים טובים ליצירת אמנות נלבשת בת קיימא.
באוקטובר 2019 נפתחה תערוכת "Smithsonian Craft2Wear Show" במוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון שבה הציגו ארבעה עשר אמנים יצירות של אמנות נלבשת, שמחנכת את הציבור להתחשב בשינויי האקלים ולקחת אחריות על בעיות זיהום הסביבה.
כמה מהאמנים משתמשים בחומרים שנזרקו כחומר גלם.
למשל האמנית ג'אניס קיסינגר עושה מיחזור משביח לסארים ישנים, היא רוכשת אותם קרועים, מלוכלכים ולדבריה אהובים, היא מצינת שהיא אוהבת לפתור בעיות עיצוב של חומרים משומשים.
יושיקו קומאטסו מצילה בדי סארי יפניים עתיקים.
מרי יאגר לוקחת חולצות בלויות מחויטות של גברים והופכת אותן לחולצות ומקטורנים ייחודיים חסרי מגדר חדשים.
לין ריינסטימה שמקדשת את המינימליזם מכריזה שפחי האשפה שלהם כמעט ריקים ושרון לונדון מסכימה עמה ומציעה חולצות עשויות בהתאמה ללקוח מחומרים ברי קיימא, המיוצרים בסדנה שבה יש אפס פסולת והיא פועלת על אנרגיה סולארית.
האמנים מציעים לקהל לשוב ולחשוב על מה ואיך הוא צורך את בגדיו.
האמנית האמריקאית ג'ולייט ג'ונסטון מציירת על מכנסיים שהיא קונה בחנויות יד שנייה ואוספת ממקומות מיחזור.
כל מכנס מקבל ציור ייחודי עם חתימתה, כיאה ליצירת אמנות.
היא מרבה לצייר צמחים אבל מוצאת השראה גם מפוסטרים ישנים של קונצרטים.
אביה היה גיטריסט של אלטון ג'ון מאז שנות ה-70 והיא סבורה שהיא הושפעה מכך שגדלה בסביבה מאוד צבעונית בה אנשים לבשו בגדי הופעה.
בשנת 2020 מיעטו בתי האופנה למכור בגלל מגפת הקורונה, שמחד האטה מכירות ומצד שני גרמה לנשים רבות שהיו סגורות כמו כולם בבתים, למחזר את בגדיהן, והחזירו לאופנה את הציורים על ג'ינס.
האמנית האוסטרלית ליז יוז יוצרת את האמנות הנלבשת שלה מפסולת שנזרקה.
'שמלת המכשפה הרעה' שלה עשויה משקי מזון וחבלים שנועדו לקשירת חבילות קש.
היא אומרת שהחומרים מהם יצרה את השמלה אולי לא נראים לכל אחד כחומרים שמהם עושים שמלת ערב, אך זה גורם לאנשים לחשוב על בעיית הזבל הרב שנזרק בכל מקום.
היא מכנה את יצירות האמנות הנלבשת שלה גם מעוררי המחשה על קיימות.
במילאנו איטליה האמנית ג'יודיטה טאנזי יוצרת אמנות נלבשת מבדים, בגדים ופריטים שהיא אוספת מפחי אשפה ומיחזור ומשווקי יד שנייה.
היא לא צובעת אותם אלא משתמשת בהם כמות שהם אך כן חותכת ומחברת אותם חלקית.
אמנות נאו-מושגית או נאו-קונספטואלית הוא מונח בתולדות האמנות, המתאר גישה אמנותית משנות השמונים ובעיקר משנות התשעים, שנפוצה עד היום.
זרם האמנות הנאו-מושגית נובע מתוך האמנות המושגית, תנועה משנות השישים ומשנות השבעים.
האמנות הנאו-מושגית כוללת, למשל, את תנועת ה-Moscow Conceptualists , אמנים נאו-מושגיים אמריקאיים כגון שרי לוין ואת הקבוצה האנגלית המכונה אמנים בריטים צעירים, וביניהם במיוחד דמיאן הירסט וטרייסי אמין.
בבריטניה מתקיימת גם תנועת נגד בשם Stuckism שמעודדת חזרה לציור פיגורטיבי, וכן מושמעת ביקורת כלפי האמנות הנאו-מושגית מפי קבוצת האמנות הקונספטואלית של שנות ה-70, אמנות ושפה.
מאז הגל הראשון של האמנות המושגית, אמנים עכשוויים המשיכו לעסוק ברעיונות שעניינו את התנועה החלוצית בימי פעילותה.
מבקרים ואמנים רבים העוסקים בזרם זה עשויים להתמקד דרך כך בהיבטים מושגיים המתבטאים אצל אמן או ביצירה מסוימים, המשקפים את ההשפעה המתמשכת שיש לאמני האמנות המושגית המקוריים על עולם האמנות שהתפתח לאחר מכן.
מי שניסחו את הרעיון העומד מאחורי האמנות הנאו-מושגית (שלעיתים מכונה גם אמנות פוסט-מושגית) הם טרישיה קולינס וריצ'רד מילאצו.
השניים עברו כחלק מצוות בשם קולינס&מילאצו בתחילת שנות השמונים בניו יורק.
באמצעות כתביהם ופעילותם האוצרותית, הם הביאו למרכז הבמה דור חדש לגמרי של אמנים ועיצבו במקור את ההקשר התאורטי של האמנות המושגית החדשה.
במהלך שנות השבעים והשמונים במוסקבה פעלה תנועה בשם ה-Moscow Conceptualists, שביקשה לערער על האידאולוגיה הסוציאליסטית תוך שימוש באסטרטגיות מתוך האמנות המושגית או מתוך אמנות הניכוס .
הדמויות המרכזיות בתנועה זו היו איליה קבקוב והצמד ויטאלי קומר ואלכסנדר מלאמיד.
הקבוצה כללה גם את אריק בולאטוב ואת ויקטור פיבוברוב.
הקבוצה האנגלית המכונה אמנים בריטים צעירים (YBAs), ובראשה דמיאן הירסט, התפרסמו בשנות התשעים ויצירתם תוארה בעת ההיא כנאו-קונספטואלית, למרות הסתמכותה המשמעותית על האובייקט האמנותי.
השימוש במינוח של אמנות נאו-מושגית ביחס אליהם נסמך על כך שהאובייקט אינו יצירת האמנות עצמה, או שלעיתים קרובות מדובר באובייקט המשמש כרדי מייד, קרי, אובייקט מן המוכן שהאמן לא נזקק למיומנות אמנותית בייצורו.
טרייסי אמין נתפסת כאמנית מובילה נוספת במסגרת הקבוצה האנגלית וכאמנית נאו-מושגית, אף על פי שהכחישה את שייכותה לזרם והדגישה את הביטוי הרגשי והאישי שבעבודתה.
צ'ארלס האריסון, חבר בקבוצת אמנות ושפה בשנות השבעים, ביקר את האמנות הנאו-מושגית של שנות התשעים וכינה אותה אמנות מושגית "ללא תחושת איום או אי נוחות" וכ"ריקה".
אמנים בולטים נוספים הקשורים לאמנות הנאו-מושגית בבריטניה הם מרטין קריד, ליאם ג'ילק, בת'אן הווס, סיימון פטרסון, סיימון סטארלינג ודאגלס גורדון.
1991: צ'ארלס סאצ'י מממן את האמן הבריטי דמיאן הירסט ומציג בשנה שלאחר מכן בגלריה סאצ'י את יצירתו "חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי", המציגה כריש טיגריסי מת בוויטרינת זכוכית.
1993: ונסה ביקרופט, אמנית אמריקאית ילידת איטליה, מקיימת את הפרופרמנס הראשון שלה בעיר מילאנו שבאיטליה, תחת השם "יומן האוכל".
הפרפוסמנס מציג את יומן האוכל שלה, בו מתועד כל מה שאכלה משנת 1985 עד 1993 ודרך כך מובאים גם הרגלי האכילה הבולמיים של ביקרופט.
1999: האמנית הבריטית טרייסי אמין מועמדת לפרס טרנר.
היא לא זוכה, אך מקבלת תשומת לב תקשורתית על רקע המיצג שלה, "המיטה שלי", במסגרתו מוצגת מיטה זוגית לא פרועה, עם סדינים מוכתמים מוקפת אשפה וחפצים שונים, וביניהם גם קונדומים, תחתונים מוכתמים בדם, בקבוקים ונעלי הבית שלה.
2001: מרטין קריד זוכה בפרס טרנר עבור יצירתו "עבודה מס 227: האורות דולקים ונכבים".
מדובר במיצב של חדר ריק שבו האורות נדלקים ונכבים.
2005: סיימון סטארלינג זוכה בפרס טרנר על יצירתו "Shedboatshed".
המדובר במחסן עץ שהופך בידי האמן לסירה ומושט בנהר הריין, ולאחר מכן הופך שוב למחסן עץ.
בבריטניה העלייה לגדולה של האמנים הבריטים הצעירים לאחר תערוכת האמנות "הקפאה" משנת 1988, שאצר דמיאן הירסט, והקידום לו זכתה הקבוצה לאחר מכן על ידי גלריית סאצ'י במהלך שנות התשעים, גרמו לתגובות תקשורתיות שבהן המונחים "אמנות מושגית" ו"נאו מושגית" נאמרו אגב גיחוך ולעג וביחס לאגפים שונים בתוך האמנות העכשווית.
גישה זו התעצמה לאור רשימת המועמדים לפרס טרנר שבה האמנים ה"רדיקליים" יותר, ובעיקר הסרט ואמין, עוררו מחלוקת שנתית.
קבוצת האמנים Stuckist, שנוסדה בשנת 1999, הכריזה על עצמה כ"בעד ציור פיגורטיבי עכשווי עם רעיונות ונגד אמנות מושגית, בעיקר לאור היעדר המושגים שבה".
הם גם כינו את האמנות המושגית יומרנית ו"חסרת חשיבות ומשעממת"; ב-25 ביולי 2002 הניחו ארון קבורה מחוץ לגלריית הקוביה הלבנה בלונדון, כסמל ל"מות האמנות המושגית".
כמו כן, חברי הקבוצה ערכו הפגנות שנתיות כגד פרס טרנר.
בשנת 2002, איבן מאסו, יו"ר המכון לאמנויות עכשוויות בלונדון, מיתג את האמנות המושגית כ"יומרנית, מפונקת, נטולת מלאכה" וכאמנות ש"מובלת על ידי צארים תרבותיים כמו אדון הטייט, ניקולס סרוטה".
בעקבות זאת נאלץ מאסו להתפטר.
בסוף אותה שנה שרת התרבות הבריטית, קים האוולס (בוגרת בית ספר לאמנות), גינתה את פרס טרנר במילים "בולשיט קר, מכני וקונספטואלי".
באוקטובר 2004 שחררה גלריית סאצ'י הצהרה לתקשורת לפיה "הציור ממשיך להיות הדרך הרלוונטית והחיונית ביותר בה בוחרים אמנים לתקשר".
בעקבות זאת, אספן האמנות צ'ארלס סאצ'י החל למכור יצירות בולטות מאוסף האמנים הבריטיים הצעירים שברשותו.
אמנות פלסטינית היא אמנות פלסטית שיוצרים אמנים ואמניות המגדירים את זהותם כפלסטינים, החל משלהי המאה ה-19.
האמנות הפלסטינית מושפעת הן מהאמנות המערבית באירופה ובארצות הברית והן מאמנות מרחבי המזרח התיכון והעולם הערבי.
היא עשירה בטכניקות, בסגנונות, בדרכי ביטוי ובנושאים מגוונים, המשקפים ניסיונות לגיבוש זהות לאומית ומקומית.
מחקר תולדות האמנות הפלסטינית הרבה לעסוק ביחס המורכב בין האמנות הפלסטינית לבין ההיסטוריה הפלסטינית, הנכבה, ייצוגים של גלות ופליטות וסוגיות של מגדר וזהות הקשורות למורכבות החברה הפלסטינית.
הפלסטינים חיים בקהילות שונות המרוחקות ומנותקות זו מזו ומשתרעות על פני ארבעה אזורים גאוגרפיים שונים: יהודה ושומרון ועזה, מדינת ישראל, העולם הערבי, ואירופה וארצות הברית, ובהתאם מתפרש גם שדה האמנות הפלסטינית.
הקבוצה הגדולה ביותר של אמנים פלסטינים פועלת בתחומי יהודה ושומרון ועזה.
הם מציגים בעיקר במוסדות הלימוד לאמנות ובגלריות מרכזיות בתחומי הרשות הפלסטינית, וכן בתערוכות בין-לאומיות ובמעט תערוכות בתחומי ישראל.
עם הקבוצה השנייה בגודלה נמנים האמנים הפלסטינים החיים בישראל.
נוכחותם מתעצמת בשדה האמנות הפלסטיני, ומעמתת שדה זה עם מעמדם של הפלסטינים אזרחי ישראל בהקשרים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים.
אמנים אלה מציגים במרכזי אמנות ברשות הפלסטינית, בגלריות בתחומי ישראל ובתערוכות בין-לאומיות.