tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבים טענו כי זו נקמה וחלק טענו כי זו טעות, אך לבסוף לפי גורמים של אפל מיוזיק ציינו כי המילים לשיר של כהן הוטמעו על בסיס המידע הזמין בתוכנת Musixmatch, והטעות תוקנה ברגע שהתקבלה ההתראה.
מיד לאחר צאתו של The Last Episode, נכנס השיר למקום ה-51 במצעד היטליסט של מאקו, ושבוע לאחר מכן נכנס לעשירייה של המצעד במקום השלישי, כאשר השירים "מנגן ושר" ו"איפה אתה" מ-The Last Episode במקום הראשון והשישי בהתאמה.
עד שהמשפחה תפריד בינינו הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משפחתית סרט חג המולד משנת 2005 בכתיבה ובימוי של תומאס בזוקה , עם דיאן קיטון ושרה ג'סיקה פרקר בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על משפחה של זוג הורים וחמשת ילדיהם שמוזמנים לבלות את חג מולד אצל ההורים ובתקופה זו מתגלות הבעיות במשפחה.
שרה ג'סיקה פרקר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
נלסון ורייצ'ל מקאדמס היו מועמדים לפרס סטלייט.
נלסון) ואשתו סיביל (דיאן קיטון) גרים בעיירה קטנה בניו אנגלנד.
סיביל סובלת מסרטן שד במצב מתקדם והם רוצים להזמין את חמשת ילדיהם לחגוג את חג המולד ובאותה הזדמנות לגלות להם על מחלת אימם.
הבכור הוא אוורט (דרמוט מלרוני) שעובר כמנהל בכיר במנהטן והוא מתכונן להביא את ארוסתו הטרייה מרדית' (שרה ג'סיקה פרקר) שחוששת איך תתקבל על ידי המשפחה ולכן מבקשת שיזמינו גם את אחותה ג'ולי (קלייר דיינס).
הבן השני הוא בן (לוק וילסון), עורך סרטים בברקלי (קליפורניה) ומצדד בחיים חפשיים.
הבת הגדולה היא סוזנה (אליזבת ריזר) נשואה ואם לילדה ובהריון מתקדם.
הבן הנוסף הוא טד (טיירון ג'ורדנו) שהוא חרש והומוסקסואל שמביא את בן זוגו פטריק (בריאן וייט) והם מתכננים לאמץ ילד.
הבת הצעירה היא איימי (רייצ'ל מקאדמס), מורה רווקה.
היא מכירה את מרדית' מקודם ולא סובלת אותה.
בסעודה מתפתח ויכוח על נטייה מינית ומרדית' מעוררת כעס בגלל יחסה העוין להומוסקסואליות.
קלי נוזף בה והיא נעלבת ובורחת ובן רודף אחריה ולוקח אותה לפאב.
היא מוצאת חן בעיניו והם מבלים את רוב הלילה בחוץ וחוזרים לישון בחדרה של מרדית' בבית המשפחה דבר שגורם לקטטה בין אוורט לבן.
בין אוורט לג'ולי מתפתח רומן אהבה.
סיביל מודיעה לכולם על מחלתה והם עצובים.
סצנת הסיום היא בחג המולד כעבור שנה.
כולם מתאספים ליד עץ חג המולד ותמונתה של סיביל, בן עם מרדית' אוורט עם ג'ולי, איימי עם ידידה בראד (פול שניידר), סוזנה עם משפחתה וטד ופטריק עם תינוקם המאומץ.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדיאן קיטוןסיביל סטוןאם המשפחהקרייג טי.
נלסוןקלי סטוןאב המשפחהדרמוט מלרוניאוורט סטוןהבכורלוק וילסוןבן סטוןאליזבת ריזרסוזנה סטון-טראוסדלטיירון ג'ורדנוטד סטוןרייצ'ל מקאדמסאיימי סטוןהבת הצעירהשרה ג'סיקה פארקרמרדית' מורטוןארוסתו של אוורטקלייר דיינסג'ולי מורטוןאחותה של מרדית'בריאן ווייטפטריק תומאסבן זוג של טדפול שניידרבראדידיד של איימי
עד שיצא עשן לבן הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2024 בבימויו של אדוארד ברגר, המבוסס על ספר בעל שם זהה משנת 2016. בסרט מככבים רייף פיינס, סטנלי טוצ'י, ג'ון לית'גו, לוסיאן מסאמאטי, סרג'יו קסטליטו, קרלוס דיאז ואיזבלה רוסליני.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע של טליורייד ב-30 באוגוסט 2024, ועלה לאקרנים בארצות הברית ב-25 באוקטובר 2024 ובבריטניה ב-29 בנובמבר.
הסרט זכה היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, בניהם זכה באחד, פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בנוסף זכה בפרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע.
לאחר מותו של האפיפיור מהתקף לב מתכנסת מועצת הקרדינלים בהתבודדות לקונקלווה, הטקס לבחירת האפיפיור החדש.
את האספה מנהל הקרדינל-דיקן תומאס לורנס.
ארבעה מועמדים נחשבים למתמודדים העיקריים: קרדינל בליני, ליברל הקרוב בדעותיו לאלו של האפיפיור המנוח וידיד קרוב של לורנס; קרדינל טדסקו, איטלקי ומסורתי ריאקציוני שמעוניין להחזיר את הכנסייה לעמדותיה בעבר; קרדינל אדיימי, ניגרי בעל דעות שמרניות; וקרדינל טרמבליי, שמרן.
בליני ולורנס הם שניים ממנהיגי האגף הליברלי בכנסייה, אך שניהם טוענים שאינם מעוניינים בתפקיד האפיפיור.
העיתונות מעריכה כי בליני הוא בעל הסיכויים הטובים לזכות.
זמן קצר לפני תחילת האספה טוען איש סודו של האפיפיור המנוח בפני קרדינל לורנס כי האפיפיור פיטר את קרדינל טרמבליי שעות לפני מותו.
אל הארוחה שלפני האספה מופיע במפתיע וינסנט בניטס מקאבול, הוא אינו מוכר לאיש אך מוכיח שהאפיפיור המנוח מינה אותו בחשאי לקרדינל.
תומאס משתכנע לצרף אותו לאספה.
בערב הוא חוקר את טרמבליי אודות הטענה שהאפיפיור פיטר אותו, והלה מכחיש זאת בתוקף.
לפני ההצבעה הראשונה נושא תומאס דרשה הקוראת לאמץ ספק וחוסר ודאות, היא נתפסת כקריאה ליברלית וכנאום קמפיין.
בהצבעה הראשונה אף אחד מהמועמדים לא זוכה ברוב הדרוש, אך אדיימי מוביל מעט לפני כולם, בעוד הקולות הליברליים מתפצלים בין לורנס לבליני.
בינתיים לורנס שולח לברר אודות הטענה על פיטוריו של טרמבליי, ומקבל תשובות בלתי ברורות אודות דו"ח עלום.
הליברלים מתחילים להתגבש מאחורי אדיימי, לחרדתו של בליני שמזכיר כי אדיימי הוא הומופוב.
הוא גם מאשים את לורנס ברצון לזכות בתפקיד בעצמו למרות הכחשותיו הנמרצות.
לאחר סערה שמתעוררת בעקבות עימות של נזירה ניגרית בשם שינומי עם הקרדינל אדיימי בחדר האוכל לורנס מתעקש לשוחח איתה.
הוא מגלה כי בעבר הרחוק ניהלה מערכת יחסים עם אדיימי ואף ילדה לו בן שנמסר לאימוץ.
לורנס מבהיר לאדיימי כי למרות שעליו עצמו חלה חובת שמירת סוד השמועות שגועשות לאחר התקרית ירחיקו ממנו את התומכים וכי אין לו כל סיכוי להתמנות.
אדיימי טוען שהנזירה שנומי הובאה במתכוון מתוך מטרה להפיל אותו, שכן היא מעולם לא יצאה את גבולות ניגריה קודם לכן.
לאחר הצבעה חמישית עדיין אף מועמד אינו משיג את הרוב הדרוש.
לורנס מגלה שהקרדינל בניטס היה מקורב לאפיפיור המנוח, שאף סידר לו כרטיס טיסה לשווייץ עבור טיפול רפואי עלום שלמעשה לא התבצע.
בליני מחליט להעביר את תמיכתו לטרמבליי כדי למנוע מטדסקו להיבחר.
הנזירה הראשית האחות אגנס מביאה לידיעתו של תומאס כי טרמבליי הוא זה שהביא את האחות שנומי לוותיקן.
לורנס פורץ לדירתו החתומה של האפיפיור המנוח ומגלה שם מסמכים המעידים כי טרמבליי שיחד קרדינלים כדי שיצביעו לו.
בליני מפציר בלורנס לשרוף את המסמכים, וכשלורנס ההמום מאשים אותו הוא מודה כי קיבל הצעה לתפקיד יוקרתי בתמורה לתמיכתו בטרמבליי.
לורנס ואגנס מפיצים את המסמכים ומסכלים את מועמדתו של טרמבליי, כעת הופך לורנס למועמד המשמעותי ביותר מול טדסקו.
במהלך ההצבעה הבאה מחבל מתאבד מתפוצץ בוותיקן, רבים נהרגים בחוץ והפצצה אף פוגעת בקפלה הסיסטינית.
טדסקו מנצל את המצב, מאשים את המוסלמים וקורא לכנסייה להיכנס למלחמת דת עם האסלאם.
בניטס מתעמת עימו וטוען שראה את משמעותה האמיתית של מלחמה בשדות הקרב בהם התנדב.
בהצבעה הבאה נבחר בניטס לאפיפיור.
לורנס מגלה שהטיפול הרפואי שבניטז אמור היה לעבור הוא כריתת רחם.
הוא מתעמת עימו ובניטז מספר לו שהוגדר כזכר בלידה וגילה שיש לו רחם ושחלות רק בטיפול רפואי לאחרונה.
הוא מסביר שהתחרט ברגע האחרון מכוונתו להסיר אותם כיוון שהחליט שעליו להישאר בצורה בה נברא.
לורנס מחליט שלא לחשוף את סודו, ומאזין לקהל המריע לבחירתו של האפיפיור החדש.
רייף פיינס – קרדינל תומאס לורנס
סטנלי טוצ'י – קרדינל בליני
ג'ון לית'גו – קרדינל טרמבלי
איזבלה רוסליני – הנזירה אגנס
לוסיאן מסאמאטי – קרדינל אדיימי
קרלוס דיאז – קרדינל בניטס
סרג'יו קסטליטו – קרדינל טדסקו
אדוארד ברגר החליט ליצור עיבוד קולנועי לספר "עד שיצא עשן לבן" מעט לפני שקיבל את תפקיד הבימוי למה שהפך לסרט הקודם שלו, העיבוד המחודש לסרט "במערב אין כל חדש".
הוא פיתח את התסריט עם המפיקה טסה רוס והתסריטאי פיטר סטרוגהן במשך כחמש שנים, במקביל לצילומי במערב אין כל חדש.
במאי 2022 הוכרז כי רייף פיינס, סטנלי טוצ'י, ג'ון לית'גו, ואיזבלה רוסליני אמורים לככב בסרט.
צילומי הסרט החלו בינואר 2023 ברומא, אז גם הוכרזו יתר הליהוקים לקאסט.
כיוון שאסור לצלם בתוך הוותיקן עצמו ברגר צילם ב"אולפני צ'ינצ'יטה" ברומא, שם בנה העתק בקנה מידה מלא של פנים הקפלה הסיסטינית המשמשת את טקס הקונקלווה, מלבד הכיפה שנוספה בפוסט-פרודקשן.
בנובמבר 2023 רכשה חברת "Focus Features" את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של טליורייד ב-30 באוגוסט 2024, ב-8 בספטמבר הוקרן הסרט בפסטיבל טורונטו.
באתר ""Rotten Tomatoes" הסרט קיבל 92 אחוזי "טריות" על בסיס 232 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.1/10. באתר "Metacritic" הוא עומד על ציון ממוצע משוקלל של 79, המבוסס על 47 מבקרים.
הדדליין שיבח את העיבוד של הספר: "ברגר..
הפך את הסיפור עתיר הדיאלוגים הזה לקולנועי באמת, וכמעט הסיפור המרתק ביותר שניתן לדמיין", ב"גרדיאן" נכתב: "עד שיצא עשן לבן הוא קודם כל עיבוד מבריק ל'ספר שדה תעופה' , ודרמה עמוקה על עולם הדת בנוסף".
בדומה לכך מבקרים נוספים הגדירו את הסרט ככזה שמנתח נושאים של דת, אמונה וספקות, בעוד אחרים דווקא טענו כי הסרט לא מחדש או מעמיק בנושאים אלו, ועיקר כוחו בעלילה ויצירת מותחן סוחף.
כך למשל ה"ניו יורק פוסט" שחידד: "בדומה לקריאת ספר של דן בראון, אל תבוא בציפייה להעמיק בבחינת התאולוגיה שלך".
תפקידו של רייף פיינס זכה לשבחים גורפים, כשמבקרים רבים ציינו את הופעתו בסרט כאחת הגדולות בקריירה שלו וכזו שעשויה להעניק לו לראשונה פרס אוסקר.
בהוליווד ריפורטר נכתב שזהו "אחד התפקידים הטובים בקריירה של רייף פיינס", בביקורת באתר "Collider" צוין: "פיינס מצליח להתעלות על רבים מתפקידיו הגדולים ביותר".
במאי 2025 כתב ד"ר אלי אשד סקירה וביקורת על הסרט בעקבות בחירת האפיפיור לאו ה-14,הוא רוברט פרנסיס פריבוסט שהיה מועמד אמריקני שלא נחשב כבעל סיכויים גבוהים לזכות בבבחירה מציאות שהתנהלה כאשר הסרט היה עדיין על האקרנים בישראל.
מסקנתו הייתה שבמציאות כמו בסרט לא עמדו מאחורי הבחירה תככים של קבוצות לחץ.
הבחירה בפריבוֹסט נעשתה בעיקר משום שנתפס כמשקל נגד לממשלו של טראמפ, שנתפס בעיני חלקים בכנסייה כתופעה מדאיגה.
לדעת ד"ר אשד זה הראה – שבשעת משבר, בכירי הכנסייה הקתולית יודעים גם להתעלות מעל הפוליטיקה הפנימית, ולבחור במועמד שאמנם לא צפוי, אך עשוי להוביל דרך חדשה.
בדיוק כפי שמתואר בספרו של האריס ובסרט שנעשה בעקבותיו.
כך שבמידה מה המציאות הייתה דומה לסרט.
עד שתחזור הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2022 בכתיבה ובימוי של שרי אזולאי תורג'מן, עם הלל ינאי שני, דניאל ליטמן ועדי גילת בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא על נערה שהחליטה ללא רשות לשוט ביאכטה המשפחתית לכרתים כדי למצוא שם את אביה, ימאי שנעלם.
את התפקיד הראשי מגלמת הנערה הלל ינאי שני ללא ניסיון משחק שפעילה מגיל צעיר בשבט צופי ים.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביום בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוורשה, 2022.
מאיה אלקיים (הלל ינאי שני) היא נערה בת 16 שאביה האהוב דוד (מוריס כהן) עבד כמלח ראשי על ספינת משא בכרתים ונעלם.
היא מחליטה למצוא אותו בעצמה, מתגנבת למרינה לסירת המפרש המשפחתית הקטנה בכוונה להפליג לקפריסין ולמצוא אותו שם.
היא לא משתפת בסוד את אמה אורלי (עדי גילת) ואחיה אסף (אופק פסח).
אסף הוא כדורגלן מצטיין שהחליט לעזוב את קבוצתו ולהתגייס אך בגלל נטייתו לאלימות הוא מסתבך בתגרה ומורחק זמנית על ידי מפקדו.
מאיה שמנוסה בשיט סירות מצליחה לאחר מסע מפרך להגיע לנמל לרנקה בסירתה הנקראת "ליידי בירד".
מנוע הסירה מתקלקל ואז היא פוגשת במאי יווני בשם ניקוס (דניאל ליטמן) שמוכן לתקן את הסירה בתנאי שיצטרף אליה לשיט לכרתים.
במסע מזהה ניקוס בתעודות שלה את אביה, מביא אותה לספינת בה עבד והקפטן (הולגר ירמיש) מסביר לה שאביה נפל לים וכל החיפושים אחריו נכשלו.
מאיה נפרדת מניקוס בחזרה ללרנקה כשהיא מנתקת את מכשיר האיכון והקשר.
אורלי ואסף מגיעים ללרנקה ומנסים להתקשר אליה ללא תועלת.
היא צוללת ליד הסירה, רואה בדמיונה את אביה ומתחבקת אתו.
לאחר מכן היא חוזרת בשארית כוחותיה לסירה, פותחת את הקשר ומכשיר האיכון ועונה לקריאותיה של אמה.
שם השחקן שם הדמות הערותהלל ינאי שנימאיה אלקייםדניאל ליטמןניקוסעדי גילתאורלי אלקייםאופק פסחאסף אלקייםמוריס כהןדוד אלקייםהולגר ירמישקפיטן
ליחדא שמא הוא האלבום השמיני של הזמר-יוצר החרדי-ישראלי נפתלי קמפה.
האלבום יצא ב-9 בנובמבר 2025 בהפקתם המוזיקלית של אלי קליין ואיצי ברי.
קמפה הוציא שני שירים מהאלבום טרם צאתו - לפני הימים הנוראים של שנת תשפ"ו את השיר 'כהודעת' ולפני סוכות את השיר 'מלך רחמן'.
בנובמבר 2025 הוציא את אלבומו המלא "עד שיבוא משיח" ובו 11 שירים, בהפקתם של אלי קליין ואיצי ברי.
בדצמבר 2025 תכנן קמפה לערוך את מופע ההשקה לאלבום בבנייני האומה עם מקומות לנשים ומכיוון שפרצה סערה בנושא המופע בוטל ובמקומו התקיימו שני אירועים לגברים בהיכל התרבות רמות.
האלבום זכה לתהודה רבה ובמצעדים השבועיים היהודים זכו שיריו במקומות הראשונים.
אוגוסטה עדה קינג, הרוזנת מלאבלייס הייתה מתמטיקאית וסופרת אנגליה הידועה בתור המתכנתת הראשונה, שכתבה תוכנית למנוע האנליטי, מחשב מכני שהמציא צ'ארלס בבג' ושבפועל לא נבנה.
רשימותיה על המנוע כוללות את מה שמוכר כאלגוריתם הראשון שנועד להתבצע על ידי מכונה.
מסיבה זו, היא מתוארת כמתכנתת המחשבים הראשונה בעולם.
לאבלייס היא בתם של הלורד ביירון ואשתו אן איזבל ביירון ונחשבת לבתו החוקית היחידה של לורד ביירון.
אביה, שציפה ל"בן מפואר", התאכזב כשלאבלייס נולדה.
הוריה נפרדו זמן קצר לאחר לידתה והיא גדלה במשפחת אמה ולא הכירה את אביה, שביקש שאחותו תקבל דיווח על רווחתה.
ביירון נפרד מאשתו חודש לאחר לידתה של עדה ועזב את אנגליה לנצח ארבעה חודשים מאוחר יותר.
ביירון נפטר ממחלה בזמן מלחמת העצמאות היוונית (1824) כאשר עדה הייתה בת שמונה.
היותה של עדה בתו החוקית היחידה של המשורר הרומנטי השנוי במחלוקת הפך אותה לדמות מפורסמת בחברה הוויקטוריאנית.
אמה של עדה, אן, שאפה לנתקה ממורשתו של אביה, הסתירה ממנה את דיוקנו עד יום הולדתה העשרים ולא רצתה שתתעניין בכתיבה, אולם עודדה אותה ללמוד מתמטיקה ולוגיקה.
חייה של עדה לאבלייס היו רוויים חולי, החל מילדותה המוקדמת.
בגיל שמונה חוותה כאבי ראש שערפלו את ראייתה ולזמן מה היא הייתה משותקת מהתקף של חצבת ומרותקת למיטה למשך כשנה.
לאבלייס זכתה מילדותה לחינוך פרטי במתמטיקה.
בין מוריה הפרטיים הייתה המתמטיקאית הסקוטית מרי פיירפקס סומרוויל ובשלב מאוחר יותר גם הלוגיקאי אוגוסטוס דה מורגן.
לאבלייס נפטרה בגיל 36 לאחר טיפולי הקזת דם מרובים שעברה בעקבות מחלת סרטן הרחם שבה חלתה.
היא השאירה אחריה שני בנים ובת; בתה, ליידי אן בלנט, התפרסמה כמטיילת במזרח התיכון ומקימה של חווה להרבעת סוסים ערביים.
לאבלייס וצ'ארלס בבג' ניהלו תכתובות רבות.
היא הוקסמה מתכנון המנוע האנליטי שלו, שנועד להיות מכונת חישוב משוכללת הרבה יותר ממנוע ההפרשים שבנה לפני כן.
תוכנית המנוע האנליטי נכתבה בצרפתית על ידי המתמטיקאי האיטלקי לואיג'י מנבראה , לפי הרצאותיו של בבג'.
לאבלייס תרגמה את המאמר של מנבראה לאנגלית והוסיפה לו פרק נרחב של הסברים והערות.
מטרתה הייתה לשכנע את הממסד הבריטי להשקיע בבניית המנוע האנליטי.
המנוע, אילו נבנה היה גדול כבית ויקר ביותר, ובסופו של דבר לא נמצא לו מימון והוא לא נבנה.
במנוע האנליטי הייתה יחידת זיכרון, יחידת קלט של נתונים והוראות באמצעות כרטיסים מנוקבים, ואחד הדברים החשובים ביותר שהקדימו את זמנם - אפשרות להסתעפות לפי תנאי, כלומר לפי תוצאה של חישוב כלשהו המנוע היה עובר לביצוע סט פעולות מסוים.
מבחינה זו היו במנוע האנליטי כל החלקים של מחשב מודרני.
פרק ההערות של לאבלייס הוא ארוך יותר מהרשימות של מנבראה, ומסתיים ב"הערה G" שזכתה לפרסום רב.
ההערה מתחילה בהסבר מה המנוע האנליטי יכול ולא יכול לעשות.
בפרט, לאבלייס מדגישה שהמנוע האנליטי לא יכול ליצור שום דבר מקורי - אלא רק לבצע את מה שאנו יודעים להורות לו לבצע.
לתפיסה זו של לאבלייס נודעה חשיבות היסטורית רבה בדיון שהתפתח עם השנים בנוגע לאפשרותה של בינה מלאכותית.
טיורינג מייחד להתנגדות זו מקום נכבד במאמר ומנסה להשיב עליה בפירוט.
מאמר זה הצית חלק גדול מהדיון המודרני בשאלת הבינה המלאכותית.
לאבלייס פיתחה גם תפיסה בנוגע ליכולתם של מחשבים להפיק נתונים מעבר לחישוב גרידא או חישובים מתמטיים פשוטים, ואילו אחרים, כולל בבג' עצמו, התמקד רק ביכולות אלה.
יכולותיה הספרותיות הובילו אותה לשאול שאלות בסיסיות על המנוע האנליטי, כפי שמוצג בהערותיה, הבוחנות כיצד אנשים וחברה מתייחסים לטכנולוגיה ככלי לשיתוף פעולה.
את עבודתה המדעית היא תיארה כ"מדע פואטי" .
בסיום פרק ההערות לאבלייס כותבת "נסיים את ההערות בפירוט צעד אחר צעד כיצד המנוע יכול לחשב את מספרי ברנולי, משום שזאת בעיה מורכבת למדי ומדגימה את יכולתו של המנוע".
היא מזכירה מספר דרכים לחשב את מספרי ברנולי, ובוחרת בדרך שמתאימה במיוחד לצורת העבודה של מחשב.
לאבלייס כתבה אלגוריתם לחישוב מספרי ברנולי, בצורת פקודות שמתבצעות בזו אחר זו בדומה לקוד מחשב מודרני.
יש בקוד קפיצה למקומות אחרים, מה שנקרא היום שגרות (פרוצדורות), ויש לולאות.
אין בקוד שימוש בתנאי "אם-אז" כפי שהוא קיים כיום, הלולאות מסומנות בסוגריים מסולסלים שמאגדים מספר פקודות.
הקוד של לאבלייס לחישוב מספרי ברנולי נחשב לתוכנית המחשב הראשונה שנכתבה אי פעם.
על שמה רחובות במספר ערים בעולם, בהן קיימברידג' והרצליה.
הארכיטקטורה למעבדים גרפיים "עדה לאבלייס" המפותחת על ידי חברת השבבים אנבידיה, נקראת על שמה.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים החל משרד ההגנה האמריקני בפיתוח שפת תכנות חדשה.
ב־10 בדצמבר 1980, יום הולדתה של עדה לאבלייס, הכריז המשרד כי השפה תקרא Ada על שמה.
עיקר השימוש בעדה הוא כיום במערכות צבאיות שהיו ייעודה המקורי.
השפה נחשבה לשפה טובה ומתוכננת היטב, אך העובדה שהיא נבחרה להיות השפה הכמעט-בלעדית שבשימוש משרד ההגנה האמריקאי, גרמה למפתחי מהדרים להעדיף למכור אותם במחיר יקר לגופים שפיתחו תוכנה עבור משרד ההגנה האמריקאי, וכך היא לא התקבלה אצל חברות קטנות בעלות מטרות אזרחיות ובאוניברסיטאות.
יום עדה לאבלייס הוא יום לציון והערכה של הצלחותיהן של נשים במדע ובטכנולוגיה.
היום מצוין החל בשנת 2009 בתאריך משתנה.
החג החל כיוזמה מקומית חינוכית בבריטניה, ומאז התרחב ונחגג במדינות רבות בעולם.
בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "קוד שרוף" של רשת AMC, דמותה של המתכנתת הכישרונית קמרון האו מתעמתת עם קבוצת מתכנתים שמציעים שמות אפשריים למחשב אישי שחברת "קרדיף אלקטרוניקה" מפתחת.
האו דורשת לבחור שם מכיוון שהיא פיתחה את מערכת ההפעלה של המחשב ומתעקשת לקרוא לו "לאבלייס".
המתכנתים צוחקים מכיוון שהם חושבים שמדובר בלינדה לאבלייס, כוכבת "גרון עמוק", אבל האו מתקנת אותם בלעג ומסבירה שהתכוונה לעדה לאבלייס, "המתכנתת הראשונה, אי פעם".
האמנית והקולנוענית האמריקאית לין הרשמן-ליסון יצרה את הסרט "" בשנת 1997, המתייחס לסיפור חייה ומפעלה הטכנולוגי של לאבלייס, ולשיתוף הפעולה שלה עם צ'ארלס בבג'.
הדמות הראשית בכיכובה של טילדה סווינטון היא מדענית מחשבים בת ימינו, המנסה ליצור קשר עם עדה לאבלייס דרך מרחב הסייבר.
הרשמן ליסון עושה זאת בדרך קולנועית ההולמת את נושא הסרט, על ידי שימוש בטכנולוגיות HD Video, הכלאה של צילומי סטילס עם צילומי אולפן שנעשו בהקלטה חיה.
בעונה השנייה של הסדרה "ויקטוריה" פוגשת המלכה ויקטוריה את עדה לאבלייס ומתרשמת מאישיותה ומהמכונה שבנתה.
בשירה של הזמרת הילה רוח "אלביס" מוזכרת בשורה הראשונה עדה לאבלייס "אתה תהיה אלביס, אני אהיה עדה לאבלייס - או שנשיר או שנשכב".
בספר "תעלומת אבן הירח החסרה" בסדרת "סוכנות הבילוש וולסטונקראפט", מאת ג'ורדן סטרטפורד, מופיעה דמותה של עדה לאבלייס בגיל 11 כאחת משתי הדמויות הראשיות (השנייה היא מרי גודווין, מרי שלי לעתיד, שעתידה לכתוב את "פרנקשטיין").
עדה מימון (פישמן; 1893 − 8 באוקטובר 1973) הייתה מהמייסדות ומהמובילות של מפלגת הפועל הצעיר ותנועת הפועלות, חברת כנסת מטעם מפא"י בכנסת הראשונה והשנייה, ומהיוזמות של חוק שיווי זכויות האשה (תשי"א).
עלתה ארצה ב-1912 והייתה מורה ומחנכת בפתח תקווה ולאחר מכן בצפת.
היא התנסתה לסירוגין גם בעבודה חקלאית במושבות הברון.
בשנת 1926 יזמה את הקמתו של "משק הפועלות להכשרה חקלאית על ידי נס ציונה", שהפך ב-1943 לבית הספר החקלאי עיינות בהנהגתה (כיום כפר נוער).
כל חייה פעלה למען שיפור מעמד הנשים ולהבטחת שוויון זכויות מלא להן.
מימון נחשבת לאחת המתעדות המרכזיות של תולדות תנועת הפועלות בארץ ושל התנועה לשחרור האישה בישראל בשנים שקדמו להקמת המדינה.
בעיינות פועל מאז 2021 מוזיאתר - מוזיאון פעיל, בתפעול משותף של כפר הנוער עם המכינה קדם צבאית אדרת, המוקדש לעשייתה של עדה פישמן מימון והגשמת עקרונותיה גם כיום.
הודל פישמן, לימים עדה מימון, נולדה למשפחה בת תשעה ילדים, לאלימלך פישמן, שהיה תלמיד חכם וסופר סת"ם ולבאבע גאלדע (גולדה) פישמן, בעיר מרקולשטי שבבסרביה, אז באימפריה הרוסית.
משפחת פישמן נמנתה עם צאצאי הרמב"ם (רבי משה בן מימון) ועל כן עדה ואחיה, יהודה לייב פישמן מימון, שינו את שם משפחתם למימון.
משפחת פישמן הנהיגה בביתה אורח חיים דתי ציוני.
בשנת 1908 ביקרו עדה ואחיה בארץ ישראל לראשונה, ובשלהי 1912 עלו יחדיו ארצה.
אח נוסף שלה הוא זכריה פישמן, סופר, ספרן וביבליוגרף.
לאחר הכשרה כמורה בירושלים, בקורסים למורים של חברת העזרה היהודית- גרמנית לימדה במושבה פתח תקווה.
האופי החרדי של המושבה לא היה לטעמה והיא עזבה את המושבה עם תום שנת הלימודים לתל אביב, שם התגוררה עם אחיה הרב ואשתו.
באביב, בעיצומה של שנת הלימודים, ביקש ארגון המורים העבריים מעדה לפתוח בית ספר עברי לכ 150 בנות, שלמדו במסיון נוצרי בצפת.
היא נרתמה ונסעה יחד עם חברתה פרומה מקלר.
בעת עבודתן שם שמעו כי הילולת רבי שמעון בר יוחאי המסורתית התקיימה בנוכחות גברים בלבד, בנימוק שמשתתפים בהילולה נהרגו באסון שהיה שם, בשל עירוב נשים וגברים.
החרם זעזע אותה ויחד עם שתי חברות ותגבורת גברית, הוליכה חבורה למסע מחאה עם חמור בשיירה לאזור החגיגות.
כאשר ביקשו ללון אצל יהודי חרדי בצפת, סירב וצעק "חרם, אשה, חרם אשה".
לבסוף לנו ב"חושה" (סוכה) של אחד מערביי הסביבה.
חלב פרה שעדה חלבה היה בסיס לארוחת הבוקר שלהם.
מסע זה היה אבן דרך בקריירה הפמיניסטית שלה ובעקבותיה נשים יכלו להשתתף בהילולה במירון.
בראשית 1913 הצטרפה עדה מימון למפלגת הפועל הצעיר והפכה אחת הפעילות המובהקות בה וגזברית עיתון מפלגת הפועל הצעיר.
בין השנים 1920–1926 עמדה בראש תנועת הפועלות ופעלה להרגעת הרוחות הפנים תנועתיות ואף מחוץ, למאבק למען שוויון בין המינים ביישוב.
כמו כן פעלה נמרצות להשגת אישורי עלייה לרווקות, דבר שלא היה נהוג בזמנו שכן גברים רווקים קיבלו אישורים ביתר קלות.
פעלה לקידום זכותן של כלל הנשים להיות מורשות חתימה מול המוסדות הציוניים המיישבים, במטרה לעגן את בעלותן על דירות, בתים ומשקים חקלאיים.
באותה תקופה ייצגה מימון את נשות פלשתינה-א"י, יהודיות וערביות כאחת, בוועידות נשים בינלאומיות.
בין השנים 1930 ל-1933 הייתה מימון חברה בוועד הפועל של ההסתדרות.
ב-1931 נבחרה כחברה בהנהגת ויצו.
באותן שנים החלה להגשים חלום ישן: הקמת משק להכשרת פועלות בארץ ישראל.
ביום ד' בשבט תרצ"ב, 10 בינואר 1932, עלה משק הפועלות עיינות בארץ ישראל על הקרקע, סמוך למושבה נס-ציונה.
עם עלייתו על הקרקע החלה מימון לנהלו בפועל, במקביל לתפקידיה הציבוריים האחרים.
ב-1946–1947 עמדה בראש מחלקת העלייה של ההסתדרות וכן ביקרה במחנות העקורים באירופה ובמחנות המגורשים בקפריסין.
בכנסת הראשונה והשנייה כיהנה כחברת כנסת בסיעת מפא"י.
חברותה בכנסת הראשונה נמשכה בין 14 בפברואר 1949 - 20 באוגוסט 1951. והייתה חברה בוועדת התקנון, חברה בוועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט.
חברותה בכנסת השנייה נמשכה בין 20 באוגוסט 1951 - 15 באוגוסט 1955. היא הייתה חברה בוועדת הכנסת, חברה בוועדת הכנסת, חברה בוועדת הכלכלה וחברה בוועדת החוקה, חוק ומשפט.
כפעילה ותיקה למען זכויות האישה שהכירה היטב את המערכת הפוליטית, פעלה לקידום חקיקה לשוויון נשים בישראל.
במסגרת זו התמידה לעסוק בחקיקה הדתית הראשונה בארץ: כיוון שהגיעה מבית דתי ופעלה לאורך כל שנותיה לשלב את החיים הדתיים המסורתיים עם עבודה חלוצית היה זה טבעי עבורה לעגן את תפיסותיה הפמיניסטיות והחברתיות במסגרת פעילות כזו.
עדה מימון ראתה בחוקים הנחקקים בכנסת כגרסה המודרנית ל"שולחן ערוך".
בין החוקים בחקיקתם הייתה מעורבת: חוק גיל הנישואין (1950), חוק שיווי זכויות האישה (1951), חוק עבודת נשים (1954), חוק הגנת הדייר (1955), חוק תקציבי השירותים הדתיים היהודיים (1953) וחוק הדיינים (1955).
בה בעת פרסמה מאמרים רבים שעיקרם הצגת השקפת עולם פמיניסטית בעיתונים העבריים השונים בארץ ישראל, בראשם ביטאון הפועלות דבר הפועלת.
עדה מימון לא נישאה מעולם, מתוך בחירה פמיניסטית אידאולוגית ונפטרה ערירית.
בשנת 1923 הגתה עדה מימון את רעיון הקמתה של חוות הכשרה למאתיים פועלות אשר יוכשרו מדי שנתיים במקום.
היא פרסמה רשימות בביטאון תנועת הפועלות דבר הפועלת ובעיתון הפועל הצעיר בהן תיארה את הכפר, שיקום בשטח בן 500 דונם כשלושה קילומטרים וחצי ממערב לנס ציונה, שאדמתו התאימה לעבודה חקלאית והיה בטוח יחסית, שכן גבל עם אדמת המושבה.
הצעתה להקמת חוות הכשרה כזו עלתה לראשונה בשנת 1927, בוועידה עולמית של ויצו.
הוועידה קיבלה ההצעה והציעה לה לפנות בשמה של הנהלת ויצו העולמית ליושבת ראש ויצו רומניה, הגברת סלמה מרגריט מרגוליס.
בוועידה עולמית של ויצו לשנת 1928 הכריזה מרגוליס שההסתדרות תקבל עליה לממן את הקמת המשק במשך ארבע השנים הראשונות.
מימון העריכה את ההשקעה ב-21 אלף פאונד.
עברו ארבע שנים עד החריש הראשון וחפירת הבאר הראשונה, בשנת 1929. בתוך ארבע עשרה שנה הפך משק הפועלות לבית ספר תיכון חקלאי.
עדה מימון ראתה בחוות ההכשרות מציאות שאין לערער עליה.
כיוון שבאותה תקופה התקשו הפועלות למצוא עבודה, סיפקה חווה זו תעסוקה למאות מהן.
החברה היישובית, שהחקלאות הייתה נר לרגליה, ראתה את שיתופה של האישה בחקלאות כמחויבת המציאות: רק כך יוכלו החלוצים להכריז על החברה החלוצית כמגשימה את ייעודה בארץ ישראל.
חוות הכשרה זו התייחסה לקשיים הכפולים של הפועלות שהיו רבים מאלה של הפועלים הגברים.
אף על פי כן, כתבה מימון, "אין לקנא בגורלן" של הפועלות שהצליחו להשתלב בהתיישבות העובדת, שנותבו לעבודות המטבח והחצר.
"הציונות לא מילאה את המוטל עליה אף במקצת לגבי אלפי החלוצות העולות לארץ ברצון עז להשתתף בכל מרצן בעבודת בנינה", אמרה, "היא לא יצרה את התנאים המתאימים, אשר יאפשרו לאלפי החלוצות להכשיר את עצמן לעבודה על ידי מוסדות ההכשרה, ולהקל עליהן את חבלי ההסתגלות לעבודה בענפיה השונים, בכפר ובעיר".
היא עצמה ראתה את הרווח העצום הגלום בחוות ההכשרה, כעולה על ההפסד הכספי של השנים הראשונות, על פיה, הגרעין הראשון שיעלה לקרקע ייסד את המרכז בו יוכשרו אלפי חלוצות, ובכך יינתן מענה לבעיית ההעסקה של החלוצות, ויספק אלפי ידיים עובדות.
בהמשך, ילמדו החלוצות תורת ענפים נוספים וייפתחו בפניהן אפשרויות נוספות לתעסוקה, שלא בעבודות שעיקרן הזנה, טיפול ושירות.
ב-12 בינואר 1932 הגיעה לחווה הקבוצה הראשונה של החלוצות, שמנתה אחת עשרה נשים, כולל עדה מימון, צפורה ברן ואחותה של עדה מימון, מיזה יעקבזון, שהייתה אמונה על המטבח.
איתן עלה שומר: פסח בר אדון שקרא לעצמו עזיז אפנדי.
אמנם תאריך ההקמה הרשמי נקבע ל-30 במרץ, אך החלוצות עלו על הקרקע סמוך לט"ו בשבט.
בזכרונותיה כתבה מימון כי "אצה להם הדרך והקדמנו".
באחת הנסיעות הראשונות התהפכה המשאית ועליה מימון וחבורת החלוצות בשטח הביצות בתוך תחומי המשק, אך אף אחת מהן לא נפגעה.
אחת הנשים הסבירה זאת: "שליחות מצווה אינן ניזוקות".
הגרעין הראשון התמקם בתוך הרפת, שמחציתה רוצפה בעבור שתי הפרות ושש העגלות אשר עמדו להגיע מדגניה ב' ומבית הספר בנהלל, ומחציתה הוכשרה למגורים ולמטבח.
עדה מימון תיארה את השבת הראשונה כך: "התאספנו כולנו, לאור מנורת נפט קטנה, מסביב לשולחן פרמיטיבי ועליו מפה לבנה ופרחי-בר מאדמתנו ובקבוק יין ועוגה-צידה לדרך מאת מועצת הפועלות." אחמד אבו חטב, השומר הערבי, הוזמן גם הוא לארוחת השבת, ולאחר הסדר התשלום עזב את המקום בידידות.
עדה מימון כונתה בפי התושבים הערבים מהסביבה: "שייחה עדה" .
עד אפריל 1932 נבנו עוד ועוד מבנים במשק, ביניהם: לולים, אולם גדול לתרבות, בית מרכזי, שני חדרי לימוד רחבי ידיים, חדרים למעבדות ושני חדרי מגורים.
הנהלת ויצו ומועצת הפועלות קבעו את יום כ"ח באדר תרצ"ב (5 באפריל 1932) כיום הפתיחה החגיגית של משק הפועלות להכשרה חקלאית.
בזמן הקמת המשק ביקשה עדה מימון לקרוא לו בשם "עיינות", על שם שני המעיינות בתחומה.
בתום ארבע שנות מאבק עם ועדת השמות של הקרן הקיימת לישראל, התקבל האישור.
שאול טשרניחובסקי התאים שיר של רבי יהודה הלוי למאורע:
יחסי השכנות בין חוות ההכשרה בעיינות לבין היישובים היהודים היו טובים.
תושבי היישובים הסמוכים, נטעים, בית חנן ובית עובד נהגו לבקר במשק ולטייל בו, אולם יחסי שכנות אלה נשארו בגדר ביקורי חולין בלבד: חוות ההכשרה עמדה בפני עצמה ולא נזקקה לסיוע מאנשי יישובים אלו.
היישוב הערבי הקרוב ביותר לחוות ההכשרה היה הכפר קוביבה, הנמצא במרחק שני קילומטרים דרומית לעיינות ומחובר היה בכביש אספלט לעזה.
בראשו עמד השייח שופיק, ולו היו כעשרים ילדים אשר נהגו לבקר בחוות ההכשרה כידידי המקום.
הביקור הרשמי הראשון של חוות ההכשרה בכפר קובייבה היה לרגל חגיגה משפחתית של זקן הכפר: את פני המשלחת קיבלו בשערי הכפר השייח ונכבדי הקהילה.
עדה מימון, השומר העברי וכמה מחלוצות עיינות התקבלו בשמחה ובכבוד אל החגיגה.
את עדה מימון הושיב השייח לצידו על הבמה ואף ביקש ממנה לשאת דברים.
בזיכרונה של עדה מימון נחרט מקומן של הנשים בחגיגה זו: "נשי הכפר, כחמישים-ששים במספר, ישבו על הארץ למטה, בפינה נפרדת מהגברים, כשרגליהן משוכלות כמנהג המזרח".
בראשיתה ימיה ידעה החווה קשיים כלכליים: התוצרת המועטה של תותי הבר לא נמכרה לתנובה בשל היעדר אמצעים לשינוע התוצרת לתל אביב.
התוצרת נמכרה לתושבי נס ציונה, ומהיתר הפיקו ריבה.
בשל הקשיים הכלכליים הקדישו הנשים את רוב שעותיהן לעבודה, ולא בחלו בכל עבודה.
ההוצאה הכספית החריגה היחידה בשנים הראשונות הייתה לחציבה של בריכת נוי לדגי זהב.
בריכה זו בנו הנשים אחרי שהסתיים יום העבודה במשק.
עם סיום בנייתה שלחה הדסה סמואל, חברתה של עדה מימון שי: עשרים דגי זהב.
"עם גמר בניינו חשקה נפשנו לבנות גם את הבריכה הקטנה, אולם לא הרשינו לעצמינו להוציא כספים לדבר שאינו מעיקרו אלא להנאה".
מיום היווסדו של המשק נלחמו החלוצות בקדחת.
בעזרת הקרן הקיימת לישראל ניקזו את מי הביצה, ולפני החריש עקרו במו ידיהן את הקוצים והשיחים סביב השטח המיועד.
יתושי הקדחת שכנו בעיקר בביצה שליד נבי-רובין, באדמת הממשלה, שלא נקפה אצבע לייבוש ביצה זו.
בשנתיים הראשונות לאחר הקמת המשק לא נרשם אף מקרה אחד של קדחת.
אולם משנת 1934 עד שנת 1940 מגפת הקדחת הכתה קשות בפועלות.
בכל זמן, היו פועלות רבות מושבתות עקב הקדחת.
בין השנים 1937 ל-1939 נבנו עוד מבנים במשק, ומספר החניכות ומקרי הקדחת גדל בהתמדה.
הסוף הגיע כאשר הקדחת הגיעה אל החיילים הבריטים אשר הוצבו בקרבת נבי-רובין, ורק אז החליטה הממשלה לייבש את הביצה.
"בקרבת הביצה אשר ליד נבי-רובין שכן הצבא הבריטי, והממשלה נתנה דעתה לשמור על בריאותו.
בזכותם נושענו גם אנחנו" .
במהלך המרד הערבי הותקף המשק מספר פעמים, אך הנוטרים אשר גרו בחווה והיו פחות מעשרה הגנו עליה בעוז והבריחו את התוקפים.
מטלת השמירה באותן שנים נפלה על כתפי כל החלוצות במשק: במהלך היום צפו מן הגג והנוטרים פיטרלו בשדות, ובלילה הופעל זרקור חזק על הגג, שגם אותו איישו בנות המשק.
עדה מימון ראתה את המשך העבודה במשק כסדרה כמטרה העיקרית באותן שנים, כיוון שכך יוכל המשק העברי להיחלץ מהתלות בתוצרת הערבית.
מהגותה של עדה מימון: חמישים שנות תנועת הפועלות, תל אביב: עיינות, תשט"ו.
"חברות רבות שעמדו ליד עריסתה של תנועת הפועלות נעקרו מתוך שורותיה, מתוך העבודה משאת-נפשן.
להן חלק בהנחת המסד לתנועת הפועלות בארץ ישראל.
ותפילה בליבי: יהי רצון שחמישים השנים הבאות ביצירת הפועלת והאם העובדת בארץ, תהיינה המשך נאמן לפועלן החלוצי בחמישים השנים שקדמו להן"
(מלחמת האשה העברית על זכויותיה)
התקוממות הראשונה על מקפחי זכות האשה ביישוב הישן הייתה של אחת המורות בבית הספר העברי הראשון בצפת, אחת מארבע ערי הקודש, בשנת תרע"ד:
עדה פישמן מימון, "מורה בבית הספר העברי הראשון בצפת", ספר העלייה השנייה.
ועידת הפועלות הראשונה בבלפוריה - "הוועידה הכללית הראשונה של פועלות ארץ-ישראל התכנסה בי"ז-י"ט אדר ב' תרפ"א.
שונה הייתה ועידה זו מתחילתה ועד סופה מאסיפות-הפועלות שקדמו לה.
בשנים שלפני המלחמה רגילות היו אסיפות-הפועלות להתכנס סמוך לוועידת-הפועלים.
אספת הפועלות כאילו לא העזה לדון בנפרד בשאלותיה היא, בבעיות חיי הפועלת בעבודתה.
ועידה זו הייתה הראשונה שעמדה כולה ברשות עצמה.
בהכרת חשיבותה של שאלת העבודה לפועלת לרגל הרחבת עלייתן של החלוצות, התכנסו הפועלות הוותיקות, החלוצות הראשונות, עם העולות החדשות לחפש דרך חיים וחירות בעבודה.
סדר-יום קצר נקבע לוועידה זו: האשה העובדת; עמדתנו בעבודה; המצב בעבודה; עליית החלוצות; הכשרתן בעבודה בישראל ומחוצה לה; מטרת הארגון וצורתו.
בוועידה השתתפו ארבעים ושלוש צירות (עשרים מן היישובים החקלאיים ועשרים ושלוש ממחנות העבודות הציבוריות), נציגותיהן של ארבע מאות שמונים וחמש פועלות משלושים וששה מקומות עבודה.
מלבד הצירות באו לפתיחת הוועידה אורחות ואורחים מכל קצוי הארץ".
"כאן מופיעה האשה כאם וכעובדת.
סיכום שנות ניסיון בקבוצה הוכיח, שהחברה הוגה חיבה ואימון לחינוך המשותף.
החינוך המשותף הפחית את העזיבה.
בלב החברה מקננת עתה הרגשה, כי טוב לעוללה, שהוא נתון בידי מטפלות מנוסות.
ודאי יש בה, באשה, געגועים לבנה, אך יש בה גם תשוקה להשתתף בעבודה, להיות יוצרת.
ומעלה יתירה בחינוך המשותף: גם האב צורף לטיפול בילד.
נפסקו הדיבורים על תור ועל חילופין במוסדות-הילדים.
החברות הקבועות השתלמו בעבודתן והעלו את הטיפול לרמה המשמשת דוגמה למוסדות-הילדים בעיר".
השאלה המרכזית: גיוס נשים לחיל העזר
הודגש גם ערכו המוסרי של מפעל זה לגבי בנות היישוב עצמן, מלבן הערך הלאומי שבעזיבת חיי-בטלה בעיר לשם יציאה לעבודה חקלאית חלוצית".
החלוצה בארץ ישראל, ישראל: הוצאת אומנות, 1930.
לאורך הדרך, ישראל : הוצאת תרבות וחינוך, 1972.
חמישים שנות תנועת הפועלות 1904-1954, ישראל: הוצאת עיינות, 1968.
חמישים שנות תנועת הפועלים, ישראל: עם-עובד, 1958.
תנועת הפועלות בארץ ישראל תרס"ד-תרפ"ט, ישראל: הוצאת הפועל הצעיר.
עיינות: דרכה של בת ישראל אל החקלאות, ישראל: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, 1945.
עַדָה יוֹנַת (נולדה ב-22 ביוני 1939) היא כימאית וקריסטלוגרפית ישראלית, פרופסור מן המניין בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, המתמחה בקריסטלוגרפיה של חלבונים.
יונת היא כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2009 על מחקרה שתרם להבנת המבנה והתפקיד של הריבוזום.
עדה אטל יונת (לבית ליבשיץ) נולדה בשנת 1939 בשכונת גאולה בירושלים למשפחה דלת אמצעים, ומצד אביה הייתה נצר לשושלת רבנים.
הוריה עלו בשנת 1933 מפולין.
אביה הלל היה רב, יליד זדונסקה וולה, וניהל יחד עם אמה אסתר חנות מכולת בשכונה.
בעקבות יוזמת הגננת שלה, לאה ויס, שצירפה את כיתה א' לגן, יונת למדה בבית הספר היסודי בשכונת בית הכרם שבירושלים.
היא התייתמה מאביה בגיל 11, ובשנת 1953 עברה עם אמהּ ואחותה לתל אביב, שם השלימה את לימודיה התיכוניים ב"תיכון חדש", תוך שנדרשה לעבוד כדי לסייע למשפחתה.
היא קיבלה פטור משכר לימוד, ובתמורה נתנה שיעורים פרטיים במתמטיקה לעולים חדשים.
בשנת 1959, לאחר שירותה הצבאי, החלה בלימודים ב, ולמדה לתואר בוגר בכימיה ותואר מוסמך בביוכימיה וביופיזיקה שעסק במערכות פוליפפטידים סינתטיים, בהנחיית פרופ' גדעון בלאואר.
במקביל ללימודיה, עסקה בהוראת מתמטיקה בסמינר לוינסקי.
ב-1964 החלה את לימודיה לתואר שלישי במכון ויצמן למדע.
עבודת הדוקטורט שלה, שבוצעה בהנחיית פרופ' וולפי טראוב ובעידודו הנמרץ של פרופ' גרהרד שמידט, חלוץ הקריסטלוגרפיה בישראל, עסקה באפיון המבנה של קולגן ברזולוציה גבוהה באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
במהלך עבודתה ביצעה חישובים של קואורדינטות אטומיות בסיבי הקולגן באמצעות מחשב "גולם" במכון ויצמן.
עם השלמת הדוקטורט, ב-1968, יצאה לפוסט-דוקטורט בארצות הברית, באוניברסיטת קרנגי מלון וב-MIT.
לאחר שובה לישראל ב-1970 הצטרפה כחברת סגל למחלקה לכימיה ביולוגית במכון ויצמן.
באותה עת ייסדה את המעבדה הראשונה בישראל, והיחידה במשך כעשור, לקריסטלוגרפיה של חלבונים.
ב-1984 מונתה לפרופסור חבר במכון, במחלקה לביולוגיה מבנית, וב-1988 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1988–2004 עמדה בראש מרכז מזר לביולוגיה מבנית, ומשנת 1989 היא עומדת בראש מרכז קימלמן להיערכות ביומולקולרית.
במקביל לימדה וחקרה כמדענית אורחת במוסדות אחרים בישראל ובעולם.
בין 1986 ל-2004 עמדה בראש יחידת המחקר של מכון מקס פלאנק בהמבורג, חברה במועצה להשכלה גבוהה, באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חברה זרה של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (נבחרה ב-2003) ובאקדמיה האירופית למדעים ולאמנויות.
עדה יונת התפרסמה בעבודתה פורצת הדרך בתחום פענוח המבנה המרחבי של הריבוזום על ידי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
היא החלה במאמציה בדרך זו עוד בשנות ה-70 של המאה ה-20, ובמשך שנים רבות נחשבו מאמציה לחסרי תקווה, ותוצאותיה הראשונות התקבלו בספקנות.
קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן היא טכניקה מקובלת לבחינת המבנה המרחבי של מולקולות ביולוגיות ומבנים מיקרוסקופיים אחרים: בשיטה זו יוצרים מן החומר גביש, מקרינים אותו בקרני X, ומתוך פיזור הקרינה מסיקים את מבנה המולקולה, המלמד על תפקודה.
הפעלת השיטה על הריבוזומים נחשבה כקשה ואף בלתי אפשרית עקב גודלם, מורכבותם הפנימית, גמישותם וחוסר יציבותם, שהקשו על גיבושם לגביש ועל ביצוע המדידות הקריסטלוגרפיות.
יונת לא נרתעה מן הקשיים.
השראה למחקרה סיפקו הדובים, אשר נכנסים לתרדמת חורף, שבמהלכה הריבוזומים בתאיהם מתכנסים למבנה דמוי גביש.
כדי להתקדם, נדרשו לה ריבוזומים בכמות רבה.
ב-1978 פגשה בכנס מדעי את הנס גינטר ויטמן, נשיא מכון מקס פלאנק לגנטיקה מולקולרית בברלין, שהציע לה לעבוד במכון והעמיד לרשותה כמויות גדולות של ריבוזומים מנוקים שהיו שם.
יונת החלה לעבוד בגרמניה בשיתוף פעולה עם הקבוצה, וכעבור שנתיים הצליחה לקבל תמונה ראשונה של תת-היחידה הגדולה בריבוזום.
תוחלת החיים הקצרה של הגביש יצרה בעיה בהדמייתו: הקרינה החזקה הנדרשת כדי לפענח את המבנה המרחבי, פירקה את הגבישים כמעט מיד.
כדי להתגבר על קושי זה, פיתחו יונת ומדענים נוספים במכון ויצמן שיטה להקפאה מהירה של הגבישים בטמפרטורה של כ-185 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, כך שעמידותם לקרינה תעלה.
טכניקה זו, קריו-קריסטלוגרפיה, נעשתה מאז לטכניקה יסודית בתחום.
פיתוח נוסף היה השימוש בריבוזומים שמקורם בחיידק המצוי בים המלח, Haloarcula marismortui, שיציבותו נשמרה בריכוזי מלח גבוהים.
בהמשך נעשה שימוש גם בחיידקים עמידים לטמפרטורות גבוהות, שחיים במעיינות חמים.
פיתוח נוסף היה סימונן של "נקודות התייחסות" בגבישי הריבוזומים באמצעות צברים של אטומים כבדים.
פיתוחים אלו אפשרו את גיבושם של הריבוזומים, הקרנתם והבנת שלבי הפעולה בתהליך הסינתזה של חלבונים, ומכאן נדרשה עבודה על שיפור ההפרדה (רזולוציה) של התמונות.
ב-1995 הציגה יונת את ממצאיה בכנס של קריסטלוגרפיה בקנדה.
בשלב זה היה ברור שפענוח מדויק של מבנה הריבוזום באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני X הוא משימה אפשרית.
מדענים, שחלקם התייחסו בספקנות לממצאיה של יונת עשור קודם לכן, התחרו בה כעת על הבכורה בתחום.
שורת מאמרים על המבנה של תת-יחידות ושל הריבוזום כולו, עם כושר הפרדה משתפר והולך, התפרסמו בשנים 1999 ו-2000 בכתבי העת החשובים.
הצטברות הידע על מבנה הריבוזום ואתרי הפעילות השונים שבו אפשרה הבנה טובה יותר של דרכי פעולתן של תרופות אנטיביוטיות קיימות, ופיתוחן של תרופות חדשות.
קריסטלוגרפיה של קרני X על ריבוזומים שהוצאו מחיידקים, אשר טופלו קודם לכן בתרופות אנטיביוטיות שונות, אפשרה הבנה טובה יותר של מנגנון הפעולה של התרופות השונות.
ב-2006 עבדה קבוצת המחקר של יונת בשיתוף לואיס מסא וחתן פרס נובל לכימיה ג'רום קרל, על הבנת הקשר שנוצר בין ה-tRNA לבין הריבוזום, בעת ייצור חלבונים בתא.
על-פי יונת, "ההבנה שהשגנו באשר לדרך בנייתו של חלבון בריבוזום תאפשר פיתוח של תרופות אנטיביוטיות יעילות יותר, שיוכלו לפגוע גם בחיידקים שכבר פיתחו עמידות כנגד תרופות אנטיביוטיות קיימות".
ב-2012 הביעה יונת את חששה מכך שחברות התרופות לא ישקיעו מאמצי מחקר בפיתוח אנטיביוטיקה חדשה, משיקולים כלכליים, והאנושות עלולה לחזור לעידן שלפני המצאת האנטיביוטיקה בתוך 20–30 שנים.
יונת אף שלחה מחקרים לחלל ושיתפה פעולה עם כ-12 משלחות של נאס"א.
בשנים שמאז זכייתה בפרס נובל לכימיה, המשיכה יונת במחקר פעיל סביב הריבוזום.
מאפיין מבני שהיא גילתה עוד בשנות ה-90 הוא שני רכיבי RNA השוכנים בלבו של הריבוזום ויוצרים יחד מעין כיס זעיר שגודלו כ-120 נוקלאוטידים, בסה"כ כ-5 אחוזים מגודלו של הריבוזום.
התברר שכיס כזה מצוי בריבוזומים של כל היצורים החיים ושליבת פעילותו מתרחשת בתוכו: שם נוצרים הקשרים בין אבני הבניין החלבוניות ע"פ הסדר המוכתב בצופן הגנטי.
מבנה הכיס נקרא פרוטו-ריבוזום והשערתה של יונת ועמיתיה היא שזהו האב הקדמון של הריבוזום המודרני, אשר נוצר כגופיף מולקולרי אוטונומי ונשמר לאורך האבולוציה בשל חשיבותו ויעילותו.
כמו כן, יונת וקבוצתה המשיכו לחבר בין הבנת מבנה הריבוזום לבין יישומים קליניים כנגד מחלות חיידקיות.
במרכז מחקרה פיתוח וייעול של טיפולים אנטיביוטיים ותרופות הנקשרות ביעילות רבה יותר לאתרי הריבוזום, במטרה לשתק את ייצור החלבונים של החיידק, וכן שינוייים גנטיים שאופיינו בריבוזומים של חולי מחלות כגון סרטן, אנמיה ואלצהיימר.
בעבודתה זו זכתה יונת לשתף פעולה עם בתה, ד"ר חגית יונת, המכהנת כראש המערך הגנטי למבוגרים במרכז הרפואי תל השומר.
ב-10 בדצמבר 2009 קיבלה עדה יונת פרס נובל לכימיה על מחקרה פורץ הדרך בחקר הריבוזום.
יונת חלקה את הפרס עם תומאס סטייץ מאוניברסיטת ייל וונקטרמן רמאקרישנן מאוניברסיטת קיימברידג'.
בין הפרסים שבהם זכתה עדה יונת בישראל ובעולם נמנים:
פרס קולטהוף למצוינות בחקר הכימיה (1990)
פרס לואיזה גרוס הורוביץ, מטעם אוניברסיטת קולומביה, 2005
פרס פאול ארליך-לודוויג דרמשטטר, הפרס הגבוה ביותר בתחום הרפואה בגרמניה, 2007
פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע 2008
תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2002), אוניברסיטת אוקספורד (2008), האוניברסיטה העברית (2011), אוניברסיטת ז'וזף פורייה (2015), אוניברסיטת קרנגי מלון (2018), הטכניון (2024) ואוניברסיטאות נוספות
בתה, ד"ר חגית יונת, היא רופאה פנימית המומחית לגנטיקה, מנהלת מחלקה פנימית א' ומערך הגנטיקה למבוגרים במרכז הרפואי תל השומר.
במשך שנים יונת הייתה חברה בפורום אינטלקטואלי שהתכנס מדי שבוע בקפה כסית בתל אביב, ובו היו חברים אורי אבנרי ורעייתו רחל, יצחק לבני, דן קדר, שלמה שבא, דוד שחם, ראובן וימר, עמיקם גורביץ', נחמיה שטרסלר ונוספים.
עדה כרמי-מלמד (נולדה ב-24 בדצמבר 1936) היא אדריכלית ישראלית, וכלת פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשס"ז.
נולדה בתל אביב, למשפחה מבוני היישוב.
אביה היה האדריכל דב כרמי אשר תכנן מבנים רבים בתל אביב הישנה בתקופת היישוב.
אמה, חיה, היא בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה.
אחיה היה האדריכל רם כרמי.
בוגרת האיגוד האדריכלי בלונדון 1956–1959 והטכניון בשנת 1963. תכננה פרויקטים רבים בישראל, בהם בתים פרטיים ומוסדות ציבור רבים וכן גם מספר פרויקטים בארצות הברית.
משרד "עדה כרמי-מלמד אדריכלים" הוקם על ידה בשנת 1985 עם שובה מ-15 שנים בהן תכננה ולימדה בארצות הברית.
תכננה מבני ציבור רבים, בפרט במוסדות להשכלה גבוהה בהם קמפוס האוניברסיטה הפתוחה ברעננה, מכון שכטר למדעי היהדות ומבנים באוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת רייכמן.
תכננה בשותפות עם אחיה, האדריכל רם כרמי, מספר פרויקטים שהידוע בהם הוא בית המשפט העליון בירושלים.
ב-2015 נחשפו שני פרויקטים בהובלתה שעורר דיון ציבורי נרחב: מעון ומשרד ראש הממשלה שעלות הקמתו מוערכת ב-650 מיליון ש"ח ו"בית הליבה" ברחבת הכותל, ביוזמת הקרן למורשת הכותל המערבי.
בשנת 2019 התראיינה כרמי-מלמד ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
בתה, יעל מלמד, היא מפיקה ישראלית-אמריקאית, שהפיקה את הסרט "אינוסנטה", שזכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.
סרט ביוגרפי בשם עדה - אמי האדריכלית יצא לאור ביוני 2024.
בניין בית המשפט העליון, ירושלים (יחד עם אחיה רם כרמי)
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
בנייני המחלקה למדעי החיים והמכון הלאומי לביוטכנולוגיה, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
בנייני הפקולטה למדעי הבריאות ע"ש דייכמן באוניברסיטת בן-גוריון
בית הספר לממשל ודיפלומטיה באוניברסיטת רייכמן
בית אבי חי, רחוב קינג ג'ורג' 44, ירושלים
בית פרידמן, הוספיס המחלקה לטיפול תומך, מרכז רפואי שיבא, רמת גן, 2003
מכון שכטר למדעי היהדות, ירושלים, 2012
מפעל סודהסטרים, אזור תעשייה עידן הנגב, 2015
פרויקט אלמוג - מעון ומשרד ראש הממשלה, ירושלים, (בוטל).
עדה טל (26 באוקטובר 1921 – 1 במאי 2010) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.
טל נולדה בעיר האוקריאינת מיקולאייב ועלתה לארץ ישראל בשנת 1925. טל בוגרת בית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
טל הייתה חניכת תנועת הנוער המחנות העולים, אך בשל מחלה לא יצאה להגשמה חקלאית לאחר סיום לימודיה בתיכון.
בגיל 19, בשנת 1940, התגלתה על ידי איש "הבימה" צבי פרידלנד, התקבלה ל"הבימה" ובהדרכתו הפכה לשחקנית מן השורה.
היא השתלמה בלימודי המשחק אצל רוברט דונט בבריטניה ובארצות הברית אצל לי שטרסברג.
בזמן מלחמת העצמאות הייתה חברה בצוות הווי ובידור ביחד עם השחקן אברהם ניניו, והופיעה בשירה ובמשחק מול חיילים באזורי הקרבות ובאזורי הספר.
קומתה הנמוכה וגיזרתה הנערית הביאו לכך ששיחקה במיוחד תפקידי נערות בתחילת הקריירה שלה, ואף מאוחר יותר.
בהיותה באמצע שנות השלושים לחייה, שיחקה את אנה פרנק בת ה-13 במחזה "יומנה של אנה פרנק", כאשר זה הועלה בתיאטרון הבימה לראשונה בשנת 1957. זהו אחד מתפקידיה הזכורים ביותר.
טל הופיעה במשך 25 שנה יחד עם השחקן שמואל סגל כצמד קומי במחזות ובתסכיתים.
את עיקר תפקידיה עשתה במסגרת תיאטרון "הבימה", במשך כחמישים שנה הן לפני צאתה לגמלאות והן לאחר מכן, כאשר הייתה חלק מדור השחקנים שחוו את מלחמת העצמאות, ושיחקה בהצגות כ"בערבות הנגב".
עם זאת שיחקה גם בתיאטרון הקאמרי בהצגה "בית ברנרדה אלבה".
בשנת 1981 יצאה לגמלאות, אבל המשיכה לשחק.
שיחקה בסרטו של חורחה גורביץ' (1997) "המקלחת" העוסק בהתמודדות עם ההזדקנות.
משחקה זיכה אותה בפרסים רבים כגון: פרס גנסין על משחקה ב"אנה פרנק" ב-1957, פרס אקו"ם (פרס אשמן) על איכות משחקה ב-1982 ופרס רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב על משחק לאורך 50 שנה ב"הבימה" ב-1996. בשנת 1998 זכתה בתואר "יקירת תל אביב".
בנוסף, השתתפה בתפקיד אורח בתוכנית הילדים "פרפר נחמד".
בשנת 1996 הפסיקה להופיע בעקבות מחלת פרקינסון.
עדה טל נפטרה ב-1 במאי 2010 בגיל 88, ונקברה בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
טל הייתה נערצת על ידי השחקנית הטרנסג'נדרית בעלת השם הדומה עדה ואלרי טל.
לאחר שזו עברה את הליך ההתאמה המגדרית שלה, היא בחרה לאמץ שם זה כשילוב של שם המשפחה המקורי שלה מלידה, ואלרי, יחד עם שמה של עדה טל, כמחווה לה.
עדה סרני (22 ביוני 1905 – 24 בנובמבר 1997) הייתה ממקימי גבעת ברנר, מראשי המוסד לעלייה ב' באיטליה וכלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
סרני נולדה ברומא, בת למשפחת אסקרלי (Ascarelli) האמידה, שאבותיה עזבו את ספרד בגירוש ספרד, בשנת 1492. משפחת אסקרלי הייתה רחוקה מהיהדות ומהציונות וילדיה חיו חיי עושר.
אחרי שסיימה את לימודיה באוניברסיטת רומא, נישאה לאנצו סרני (אותו הכירה עוד בלימודיה בתיכון) אשר באותה תקופה כבר היה פעיל בתנועה הציונית.
בפברואר 1927 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם בתם התינוקת, חנה, והתיישבו ברחובות.
התלהבותו של בעלה, שמצא עבודה בפרדס, לא דבקה בה, והחיים ברחובות היו קשים עליה.
לאחר לידתה של בתם השנייה, הגר, מצאה את עצמה סרני על פרשת דרכים.
היא התלבטה אם לעבור לתל אביב או לחזור לרומא, אך לבסוף החליטה להתיישב בקיבוץ.
ביוני 1928 הצטרפה עם משפחתה לגרעין שהקים את גבעת ברנר.
סרני הסתגלה לקשיים האובייקטיביים הכרוכים בחיים ביישוב חדש וחסר תשתיות (אפילו מים היה צורך להוביל על חמורים).
בשנות השלושים הצטרפה עם ילדיה (ב-1930 נולד בנה השלישי, דניאל) לבעלה במספר שליחויות מטעם הקיבוץ והתנועה לאיטליה, לגרמניה ולארצות הברית.
בתחילת 1944 התנדב בעלה, אנצו סרני, לצנוח מאחורי קווי הגרמנים באיטליה, כדי ליצור קשר עם היהודים ששרדו שם.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר התברר כי אנצו אינו בין השבויים שחזרו, פנתה עדה סרני לשאול מאירוב (לימים אביגור), ראש המוסד לעלייה ב' ובאישורו יצאה לאיטליה כדי לנסות להתחקות אחר גורלו של בעלה.
פעילות במסגרת המוסד עלייה ב' באיטליה
החיפושים אחר בעלה הגיעו לסיומם כאשר נמצאה עדות כתובה לפיה אנצו סרני הוצא להורג במחנה הריכוז דכאו בנובמבר 1944.
באותו זמן פגשה סרני את יהודה ארזי, שריכז את פעילות המוסד לעלייה ב' באיטליה, ונענתה להצעה להצטרף למשימה.
מיוני 1945 ועד קום המדינה פעלה סרני באיטליה, תחילה כסגנית של ארזי, ואחר כך (מאפריל 1947) כמפקדת המוסד באיטליה.
במהלך תקופה זו הצליח המוסד לשגר מאיטליה יותר מ-20,000 מעפילים על עשרות ספינות, שיצאו לדרכן מאתרים שונים לאורך החוף האיטלקי (במסעותיה בכל רחבי איטליה נעזרה סרני בנהג מתנדב – מרדכי הוד, לימים מפקד חיל האוויר הישראלי).
בנוסף על פעילות ההעפלה הייתה סרני מעורבת גם ברכש נשק ואמצעי לחימה ושיגורם ארצה, וכן בפעילות מבצעית של המוסד למניעת הגעתו של נשק למדינות ערב (מבצע שודד).
בזכות ידיעת השפה האיטלקית, נחישותה, וחוכמתה הצליחה סרני לקשור קשרים הדוקים עם ראשי השלטון באיטליה, ולרתום אותם לתת יד לפעילות המוסד לעלייה ב' או לחלופין להעלים עין מפעילות זאת.
בין היתר נפגשה כמה פעמים עם ראש הממשלה דה גספרי, עם מפכ"ל המשטרה האיטלקית (שפעולותיו סייעו בביצוע מבצע שודד) ועם מפקד חיל הים האיטלקי.
אחרי שובה ארצה נמנעה סרני מלקיחת חלק בפעילות ציבורית בישראל.
יחד עם יהודה ארזי ומאוריציו ויטלה הקימה את מלון רמת אביב, ואף בחרה את שם המלון (ובעקיפין את שם השכונה).
בשנת 1954 פקד את סרני אסון נוסף.
בנה דניאל ואשתו, עופרה סרני לבית קטרון, שהייתה בהריון נהרגו באסון מעגן, כאשר מטוס קל התרסק אל תוך הקהל, שהשתתף בטקס זיכרון לצנחנים שפעלו באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות החמישים יצאה סרני בשליחות לאיטליה, במטרה להקים שדולה בקרב הצמרת האיטלקית למען יהודי ברית המועצות.
מיד אחרי מלחמת ששת הימים מונתה סרני כאחראית על "ריכוז המאמצים לעודד את תושבי רצועת עזה לעזוב את הארץ".
בשנת 1995 (ה'תשנ"ה), כשהייתה בת 90, זכתה סרני בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
היא נפטרה ב-24 בנובמבר 1997, בגיל 92. נטמנה בבית העלמין בגבעת ברנר.
בשנת 2007, הופק סרט בשם "אקסודוס: חלומה של עדה", המתאר את פעולותיה ומאמציה של עדה סרני לארגן את עלייתם לארץ ישראל של אלפי העקורים היהודים ששהו באיטליה בסיום מלחמת העולם השנייה.
הסרט הוא עיבוד חופשי של הרומן האוטוביוגרפי של עדה סרני 'I clandestini del mare' "הנוסעים הסמויים של הים" (הספר יצא לאור בעברית בשם: "ספינות ללא דגל").
יוצרי הסרט הם ג'אנלואיג'י קאלדרונה וניקולה בדאלוקו.
את עדה סרני גילמה השחקנית מוניקה גוריטורה.
הסרט הוא קו-פרודוקציה של ערוץ הטלוויזיה האיטלקית Raiuno עם חברת Red Film.
הוא שודר בטלוויזיה האיטלקית כמיני סדרה בת 4 פרקים ב-28 ו-29 בינואר 2006 לרגל יום הזיכרון לשואה, ובטלוויזיה החינוכית הישראלית.
הסרט הוקרן בכמה פסטיבלים בארצות הברית וגם בפסטיבל הסרטים היהודי העולמי 2007 בתל אביב, וזכה לתגובות נלהבות.
בשנת 2025 יצא סרט דוקומטרי נוסף אודותיה, 'הגברת בשמלה השחורה', בבימויה של נועה אהרוני..
עדה פיינברג-סירני (22 באפריל 1930 – 4 בנובמבר 2025) הייתה מחנכת ופוליטיקאית ישראלית.
חברת הכנסת מטעם המערך בכנסת השביעית.
פיינברג-סירני נולדה ברומא שבאיטליה בשם עדה איסקיה פרייה אלפונסה רחל, בתם של אנריקו סרני, בן למשפחת סרני (Sereni) הידועה באיטליה, ואחיו הבכור של אנצו סרני, ולדבורה אילון-סרני, נכדת הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, ילידת ירושלים, שהגיעה לאיטליה ללמוד באוניברסיטה.
לאחר מות אביה והשלמת לימודיה של אמה, עלתה עם אמה לארץ ישראל ב-1934. היא למדה בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ("בית החינוך בצפון") שבתל אביב ובגימנסיה הרצליה ובנעוריה החלה בפעילות בתנועת הצופים.
מטעם התנועה היא הייתה חברה בגרעין הכשרה וגויסה לפלמ"ח, לגדוד השלישי של חטיבת יפתח.
שירתה בתקופת ההכשרה בנגב ובבית-שאן והוסבה למש"קית סעד.
עם שחרורה מצה"ל הצטרפה ב-1949 למקימי קיבוץ יראון.
לאורך השנים הייתה פיינברג-סירני חברה במוסדותיה המרכזיים של תנועת הקיבוץ המאוחד.
היא עסקה בחינוך ובהוראה במסגרת בית הספר האזורי "פינת אנה פרנק".
לקראת הבחירות לכנסת השביעית ביקשה חטיבת אחדות העבודה במפלגת העבודה להציב מטעמה ברשימת המפלגה לכנסת אישה מיישוב ספר.
בעקבות סירובן של רחל רבין ושל חנה גורי, הסכימה פיינברג להיענות לפנייה.
בשנת 1969 נבחרה לכהן בכנסת השביעית.
בשנת 1972 הגישה עם חייקה גרוסמן הצעת חוק להנהגת נישואין אזרחיים בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית ויתרה על הכהונה בכנסת ולא הציגה את מועמדותה להמשיך לקדנציה נוספת.
לאחר תום כהונתה נמשכה פעילותה במסגרת התנועה הקיבוצית, ובכללה כמרכזת אגף הצעירים של התנועה הקיבוצית המאוחדת (1983–1986).
נפטרה ב-4 בנובמבר 2025 והובאה למנוחות ביראון .
עדה דה וארן , או אדלין דה וארן (Adeline de Varenne), הייתה רעייתו של הנרי מסקוטלנד, רוזן נורת'מבריה ורוזן האנטיגנדון.
עדה הייתה בתו של ויליאם דה וארן, רוזן סארי ושל אליזבת מורמנדויה, נכדתו של אנרי הראשון, מלך צרפת.
עדה הייתה אמם של שניים ממלכי סקוטלנד: מלקולם הרביעי וויליאם הראשון.
עדה נישאה להנרי מסקוטלנד באנגליה בשנת 1139, ועם נישואיה קיבלה את התואר רוזנת האדינגטון.
בעלה נפטר בשנת 1152, ולכן לא הפך בעצמו למלך סקוטלנד (אביו, דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד נפטר בשנת 1153).
בעקבות מותו של דייוויד, נבחר נכדו, מלקולם הרביעי למלך סקוטלנד והומלך על אבן הגורל במנזר סקון ב-27 במאי 1153, אולם מלקולם נפטר ב-9 בדצמבר 1165 ללא ילדים, ולכן בנה השני של עדה - ויליאם הראשון הוכתר למלך.
לעדה ולהנרי היו שלושה בנים ושלוש בנות:
עדה מהאנטינגדון (1139–1206), נישאה בשנת 1161 לפלורי השלישי, רוזן הולנד
מרגרט מהאנטינגדון (1140–1201), נישאה בשנת 1160 לקונן הרביעי, דוכס בריטני ורוזן ריצ'מונד, ולאחר מותו בשנת 1171, נישאה בשנית להמפרי דה בוהן מווילטשייר.
עדה הייתה ידועה בפעילות הצדקה שלה ובפעילותה הדתית, ותרמה כספים רבים ואדמות רבות לכנסייה בהאדינגטון ולמנזרים באזור האדינגטון, העיירה שבה התגוררה.
עדה נפטרה בשנת 1178. לאחר מותה עברו אדמותיה לארמנגארד דה בומון, רעייתו של בנה אלכסנדר, והמלכה הרעיה של סקוטלנד.
עדה אֲמִיכָל יֶיבין (7 באוקטובר 1931 – 19 באפריל 2021) הייתה סופרת ומחזאית ישראלית.
עדה אמיכל ייבין נולדה וגדלה בעין גנים, בתם של רבקה (לבית שצקי-כהן) ופנחס ספקטור.
למדה בבית הספר יק"א פיק"א במושבה פתח תקווה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
במלחמת העצמאות, בגיל 16.5 שירתה במטה חטיבת הראל בפלמ"ח, בהפוגה שוחררה לסיים את בחינות הבגרות.
כשמונה חודשים שירתה במשטרת ישראל ואחר כך החלה בלימודיה באוניברסיטה העברית בחוגים לספרות עברית והיסטוריה כללית.
למדה שנה בבית הספר למשחק שליד תיאטרון הקאמרי.
עדה אמיכל ייבין נישאה לארכאולוג זאב ייבין.
נולדו להם שלושה ילדים: מיכל (מורה), אביתר, רב-חובל ומנהל במכון להכשרה ימית, וברק, מוזיקאי, מנהל בית הספר למוזיקה "מוזיקון" וחבר בחמישיית המתכת הישראלית.
ספינת השמש - סיפורים לילדים בהוצאת "מחברות לספרות" תשכ"ד 1964.
בארגמן - ביוגרפיה של יאיר שטרן בהוצאת "הדר" תשמ"ו 1986.
חופת אבלים - סיפורים בהוצאת עם עובד, יצא לאור בתשמ"ח 1988. זכה בפרס לסיפור הקצר מטעם ההוצאה על-שם דב גורפונג.
על פעמונים וצרצרים - רומן בהוצאת "ירון גולן" בתשנ"ג 1993. הרקע לספר: הפשיזם באיטליה.
סיפור על פעמונר זקן בכפר קטן המציל יהודיה - על היחסים הנרקמים ביניהם עד שהוא מסגיר אותה.
סמבסטיון - אידאולוגיה במבחן תמיד: ביוגרפיה של ד"ר ישראל אלדד.
יצא לאור בהוצאת "בית-אל" בתשנ"ה 1995. זוהי ביוגרפיה רוחנית, שעיקרה השקפותיו ומעשיו הפוליטיים-התרבותיים.
המלך המשוגע - רומן היסטורי לבני הנעורים.
העלילה מתרקמת על רקע גזירות אנטיוכוס הרביעי ועל רקע הקרבות של יהודה המקבי.
יצא בהוצאת "ירון גולן" בשנת תשנ"ה 1995.
האפוקליפסה יצאה לדרך - הספר זכה בפרס ירושלים בשנת תשנ"ה.
יצא לאור בהוצאת כרמל בשנת תשנ"ח 1997. העלילה מתרחשת בעיר לייפציג במשך כעשרה ימים עד ליל הבדולח בנובמבר 1938. בסיפורו של גיבור הספר, זיגפריד באואר יש משום פרפרזה על המאבק הניטש בין פאוסט למפיסטו.
זיגפריד מתענה בשאלה, האם הוא מוכן בכל תנאי לשלם לפרנץ חברו, ראש הגסטאפו בעיר את המחיר להצלתו.
עין-גנים: סיפורו של מושב הפועלים הראשון בארץ-ישראל - הספר יצא לאור בהוצאת יד בן-צבי בשנת תשס"ו 2005. ביומן בדוי שכתב אבי המחברת, איש העלייה השנייה, שהיה מראשוני עין גנים נפרשת פיסת היסטוריה של תולדות היישוב בטרם קמה המדינה.
היומן משתרע משנת 1907 ועד פרוץ המלחמה ב-1939.