tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלרס נחשב לאחד הפילוסופים האמריקאים המשפעים במאה ה-20.
אביו היה הפילוסוף הקנדי-אמריקאי רוי ווד סלרס , שנחשב לחוקר מוביל במחצית הראשונה של המאה העשרים.
ב-1933 וילפריד למד לתואר ראשון באוניברסיטת מישיגן, ובין השנים 1934–1937 באוניברסיטת באפלו ובאוריאל קולג', אוקספורד שם קיבל מלגת רודוס.
וקיבל את התואר הגבוה ביותר שלו, תואר שני, ב-1940.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במודיעין הצבאי.
הוא כיהן כנשיא האגודה המטפיזית של אמריקה ב-1977. הוא היה מייסד כתב העת "Philosophical Studies".
סלרס ידוע כמבקר של גישות אפיסטימולוגיות של "מסדתנות", שנשענות על מה שכינה "המיתוס של הנתון" ("the Myth of the Given").
עם זאת, מרבית יצירותיו הפילוסופיות מכוונות למטרה הסופית של יישוב דרכים אינטואיטיביות לתיאור העולם (הן אלה של השכל הישר והן הפילוסופיה המסורתית) עם תיאור מדעי נטורליסטי ביוסודו של המציאות.
הוא זוכה להערכה רבה הן בשל תחכום רב של הטיעונים והן בשל הטמעתו של נושאים רבים ומגוונים במרדף אחר חזון תקציר.
סלרס היה אולי הפילוסוף הראשון שסינתז אלמנטים של פרגמטיזם אמריקאי עם אלמנטים של פילוסופיה אנליטית בריטית ואמריקאית ופוזיטיביזם לוגי אוסטרי וגרמני.
עבודתו משקפת גם עיסוק מתמשך במסורת הגרמנית של אידיאליזם טרנסצנדנטלי, בעיקר בספרו "Science and Metaphysics: Kantian Variations" (מדע המטפיזיקה: וריאציות קאנטאניות).
סלרס מת ב-1989 כתוצאה מצריכה ארוכת שנים של באלכוהול.
סלרס טבע את המונח הפילוסופי "מרחב הטעמים" (space of reasons).
תיאור הרשת המושגית וההתנהגותית של השפה, שבה בני אדם משתמשים, בכדי לנוע בעולמם באופן איניטליגבילי.
ציון העובדה שדיבורים על "טעמים", "הצדקות אפיסטמיות", ו"כוונות" אינם זהים, ולא בהכרח ניתן למפות דיבור על סיבותיות במובן המדעי הפיזיקלי.
יצירתו המפורסמת ביותר של סלרס היא, "אמפיריציזם ופילוסופיה של הנפש" (Empiricism and the Philosophy of Mind) משנת 1956. בחיבור זה סלרס מבקר את ההשקפה שידע הכרתי יכול להיות בלתי תלוי בתהליכים המושגיים הכרוכים בתפיסתו.
הוא כינה השקפה זו "המיתוס של הנתון", וייחס אותה לתיאוריות ידע שעורכות רדוקציה ל"נתון-חושי" (sense-data).
העבודה מתמקדת בכמה תיאוריות, ובייחוד בפרגמטיזם-הקאנטיאני של סי.
Lewis) ובפוזיטיביזם הלוגי של רודולף קרנפ.
סלרס מציג את "המיתוס של ג'ונס", משל שנועד כדי להגן על האפשרות של תפיסת עולם ביהביוריסטית קפדנית.
המשל מסביר כיצד ניתן לייחס מחשבות, פעולה נבונה ואפילו חוויה פנימית סובייקטיבית לאנשים בתוך מודל מדעי.
סלרס השתמש בשבט בדיוני, ה"רייליאנים", מכיוון שהוא רצה להתייחס ל-"The Concept of Mind" של גילברט רייל.
רעיון ה"מיתוס" של סלרס, שהושפע גם מארנסט קסירר, אינו בהכרח שלילי.
הוא ראה בו משהו שיכול להיות שימושי באופן אחר, במקום לשפוט אותו רק כאמיתי או כשקרי.
הוא התכוון לאחד את ההתנהגות המושגית של "מרחב הסיבות" עם המושג של חווית חושים סובייקטיבית.
זו הייתה אחת המטרות המרכזיות ביותר שלו, ולפיכך עבודתו המאוחרת תוארה כקאנטיאנית.
במאמרו "שפת התיאוריות" (The Language of Theories) משנת 1961, מציג סלרס את מושג "האמפיריציזם הקנטיאני".
טענות שבדיקתן מצריכה נטישה או שינוי של מערכת המושגים שעלפיהן מסוגרים אותן (כלומר, שינוי של מערכת העקרונות המכוננים הניתנים לפיליביליות העומדים בבסיס הידע)
טענות שניתנות לבדיקה על בסיס תצפיות שנוסחו במונחים של מערכת מושגים שנשארה קבועה לאורך כל הדרך.
"פילוסופיה והתמונה המדעית של האדם"
ב"פילוסופיה והתמונה המדעית של האדם" (Philosophy and the Scientific Image of Man) משנת 1962 מבחין סלרס בין "התמונה הגלויה" (manifest image) לבין "התמונה המדעית" (scientific image) של העולם.
התמונה הגלויה – כולל כוונות, מחשבות ותדמיות.
סלרס מאפשר לשפר את הדימוי הגלוי באמצעות 'אינדוקציה קורלציונית' (correlational induction), תוך שהוא הוא שולל את קיומן של ישויות בלתי ניתנות לתפיסה.
התמונה המדעית – מתארת את העולם במונחים של מדעי הפיזיקה התאורטית.
הוא כולל מושגים כמו סיבתיות ותיאוריות לגבי חלקיקים וכוחות.
שתי התמונות לעיתים משלימות זו את זו, ולפעמים סותרות.
כך, התמונה הגלויה כוללת טענות מעשיות או מוסריות, בעוד שהתמונה המדעית לא.
אולם נוצר קונפליקט, כאשר המדע אומר לנו שאובייקטים מוצקים לכאורה, למעשה מורכבים בעיקר מחלל ריק.
סלרס מכוון לחזון סינופטי, שבו הדימוי המדעי מקבל עדיפות אולטימטיבית במקרים של קונפליקט, לפחות ביחס לתיאורים והסברים אמפיריים.
סלרס, שאביו היה סוציאליסט, היה מעורב בפוליטיקה השמאלנית.
כסטודנט באוניברסיטת מישיגן, וילפריד סלרס היה אחד מהחברים המייסדים של הבית הקואופרטיבי הצפון-אמריקאי הראשון לסטודנטים באוניברסיטה, שנקרא אז "הבית הסוציאליסטי של מישיגן" .
הוא גם פעל למען המועמד הסוציאליסטי נורמן תומאס חבר SPA – המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה.
רוברט ברנדום, עמיתו הצעיר בפיטסבורג, כינה את סלרס לצד וילארד ואן אורמן קווין כאחד מבין "שני הפילוסופים העמוקים והחשובים ביותר בדורותיהם".
השאיפה של סלרס לפילוסופיה סינופטית המאחדת את ההשקפות היומיומיות והמדעיות של המציאות היא הבסיס והארכיטיפ של מה שנקרא לפעמים אסכולת פיטסבורג, שחבריו כוללים את ברנדום, ג'ון מקדואל וג'ון האוגלנד, הנקראת לעיתים גם אסכולת ההגליאניזם האנליטי.
פילוסופים אחרים שהושפעו מאוד מסלרס משתרעים על כל הספקטרום של פילוסופיה אנליטית בת זמננו, נאו-פרגמטיזם (ריצ'רד רורטי) מטריאליזם אלימינטיבי (פול צ'רצ'לנד) ורציונליזם (לורנס בונז'ור).
בין ממשיכי דרכו ניתן לציין גם את רוברט ברנדום, רות מיליקן וריי בראסייה.
עבודתו של סלרס השפיע בין היתר גם ההגות הפמיניסטית של קוויל קוקלה .
אוסף של מאמרים המוקדש לסלרס תחת הכותרת Sellars and his Legacy פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2016.
וילקינסון קוֹל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת פלורידה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1879–1897.
וילקינסון קול נולד ב־9 בינואר 1834 במחוז לוגן שבקנטקי, והיה בנם של ד"ר ג'ורג' וו.
אמו השתייכה למשפחת לי הבולטת מווירג'יניה, והסנאטור ג'ון קריטנדן היה דודו מצד נישואין.
הוא היה אחיינו של , מושל טריטוריית פלורידה, ובן דודם של מושל פלורידה ושל הסנאטור מארקנסו ג'יימס ווקר.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 עברה משפחתו להתגורר בטלהסי שבטריטוריית פלורידה.
לאחר מכן עבר קול לג'קסונוויל, שם למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
בשלהי שנות ה־40 הצטרף למשרד עורכי דין משותף עם בן דודו דייוויד ווקר בטלהסי.
במהלך מלחמת האזרחים שירת קול כקצין אג"ם בצבא הקונפדרציה.
קול נבחר לייצג את פלורידה בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית ב־29 בדצמבר 1865, אך לא הורשה להיכנס לתפקידו על ידי הרוב הרפובליקני, כפי שקרה למנהיגים רבים אחרים מהקונפדרציה.
לאחר מכן שימש כחבר בוועדה הדמוקרטית הלאומית וחזר לעסוק בעריכת דין בג'קסונוויל.
ב־21 בינואר 1879 נבחר שוב לסנאט של ארצות הברית מטעם הדמוקרטים.
הוא נבחר מחדש ב־20 בינואר 1885 וב־26 במאי 1891, וכיהן ברצף עד מרץ 1897 (למעט תקופה קצרה שבה נוצר ואקום לאחר שהאספה המחוקקת של פלורידה לא הצליחה לבחור נציג בזמן).
יחד עם היה קול למנהיג הפלג הפופוליסטי־חקלאי של המפלגה הדמוקרטית, שהושפע מתנועת החקלאים של שנות ה-90 של המאה ה-19. קול תמך באופן פעיל במועמד ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1896.
לאחר תום כהונתו מינה מושל פלורידה את ג'ון א.
הנדרסון לסנאט באופן זמני עד לבחירת מחליף, אך הסנאט סירב לאשר את המינוי בטענה שהמושל חרג מסמכותו.
לאחר סדרת הצבעות ללא הכרעה בפרלמנט המדינתי, פרש קול מהמרוץ ותמך בסטיבן מלורי השני, שנבחר לבסוף למושב.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן קול כיושב ראש ועדת שירות המדינה והקיצוצים (Committee on Civil Service and Retrenchment) בקונגרס ה־53, וכן היה חבר בוועדת הפטנטים.
לאחר פרישתו מהסנאט חי קול בוושינגטון די.
עד מותו ב־24 באוגוסט 1910. הוא נקבר בבית העלמין אוק היל.
בתו, לוסי לי קול, הייתה זמרת אופרה ידועה שהופיעה במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
קול, כיהן כשופט פדרלי ותיק בפלורידה.
וילהלם (וים) ארנסט ונדרס (Wim Wenders; נולד ב-14 באוגוסט 1945 בדיסלדורף, גרמניה) הוא במאי קולנוע, מחזאי, סופר, צלם ומפיק קולנוע גרמני.
ונדרס נחשב לאחד מגדולי הבמאים של דורו ולאחד הבמאים המוערכים באירופה כיום, כמה מסרטיו הוגדרו כיצירות מופת קולנועיות.
ונדרס היה מועמד ארבע פעמים לפרס האוסקר, שלוש מהן על הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, והרביעית על הסרט הבין לאומי הטוב ביותר.
לאחר שוונדרס סיים את לימודי התיכון בדיסלדורף, גרמניה, הוא למד באוניברסיטה רפואה (1963–1964) ופילוסופיה (1964–1965).
בשנת 1966 הוא נשר מלימודיו ועבר להתגורר בפריז שם עבד כצייר.
הוא נכשל בבחינת הכניסה לבית הספר הצרפתי הלאומי לקולנוע, ולכן החליט להתמקצע כגלף באולפן של ג'וני פרידלנדר, אומן אמריקאי, במונפרנאס.
במהלך אותה תקופה, ונדרס נשבה בקסמי הקולנוע, ולעיתים ראה עד חמישה סרטים מדי יום בבית הקולנוע המקומי.
ונדרס, שהחליט להפוך את תשוקתו הגוברת לקולנוע למקצוע, חזר לגרמניה ב-1967 ועבד במשרדי יונייטד ארטיסטס בדיסלדורף.
בסתיו של 1967 הוא התקבל ל"Hochschule für Fernsehen und Film München" (האוניברסיטה לקולנוע ולטלוויזיה במינכן).
בין השנים 1967 ו-1970, בזמן לימודיו, שימש גם כמבקר קולנוע במספר כתבי עת גדולים בגרמניה.
הוא השלים מספר סרטים קצרים לפני שסיים את לימודיו, וסרט הגמר שלו "Summer in the City" (קיץ בעיר) היה סרטו הראשון באורך מלא, אותו צילם במצלמת 16 מ"מ בשחור-לבן.
שיתוף הפעולה הממושך של ונדרס עם צלם הקולנוע ההולנדי רובי מולר השפיע רבות על סגנון הצילום הייחודי של סרטיו.
כמה מסרטיו המוצלחים נולדו משיתופי פעולה עם הסופר האוסטרי פטר הנדקה ("מלאכים בשמי ברלין") והמחזאי האמריקאי סם שפרד ("פריז, טקסס").
הנדקה גם השתתף בכתיבת סרטו השני של ונדרס, "חרדתו של השוער מפני בעיטת העונשין" ("Die Angst des Tormanns beim Elfmeter").
ב-2008 יצר את הסרט "פלרמו שוטינג", העוסק בצילום ובמוות.
הדמות המרכזית בסרט היא צלם הנע בין מציאות להזיה.
בסרט השתתפו בין השאר, המוזיקאי לו ריד בתפקיד עצמו והשחקן דניס הופר בתפקיד המוות.
הסרט הוקדש לבמאים אינגמר ברגמן ומיכאלאנג'לו אנטוניוני, שמתו שניהם ביום אחד.
ב-2023 ביים את "ימים מושלמים", סרט דרמה שהוא קופרודוקציה יפנית-גרמנית לפי תסריט שכתבו ונדרס וטאקומה טקאסאקי.
הסרט עוקב אחר השגרה היום-יומית של היראיאמה (קוג'י יאקושו), מנקה שירותים ציבוריים בטוקיו.
במאי סרטי תעודה ופרויקטים נוספים
ונדרס ביים בין היתר סרטים דוקומנטריים שזכו לשבח.
הידוע ביניהם "Buena Vista Social Club" משנת 1999, המתאר מוזיקאים קובנים.
פסקול הסרט הפך ללהיט גדול, והסרט עצמו היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר וזכה בעשרות פרסי קולנוע אחרים.
ב-2003 ביים את הסרט "The Soul of a Man", אחד מסדרה של שמונה סרטים על תולדות הבלוז שהופקו על ידי מרטין סקורסזה.
ב-2009 ונדרס החל לצלם סרט תיעודי על ידידתו הכוראוגרפית והרקדנית פינה באוש, אך היא נפטרה במפתיע ממחלת הסרטן, ימים ספורים לאחר שהמחלה אובחנה אצלה, ביוני 2009. ונדרס ביטל את ההפקה, אך הרקדנים בלהקתה של באוש שכנעו אותו להמשיך ולסיים את הסרט.
רוב הסרט מראה ריקודים שיצרה באוש בצילום תלת־ממדי, וביניהם משולבים מונולוגים קצרים של רקדנים.
הסרט יצא לאקרנים לבסוף ב-2011.
ב-2015 יצר את הסרט התיעודי "מלח הארץ", המתחקה אחר יצירותיו ופועלו של הצלם הברזילאי סבסטיאו סלגאדו.
ב-2017 ביים לראשונה אופרה, "דולי הפנינים" מאת המלחין הצרפתי ז'ורז' ביזה, בבית האופרה של ברלין, בניצוח דניאל בארנבוים.
ב-2018 ביים את הסרט האפיפיור פרנציסקוס: במילותיו שלו, וסק בדמותו של האפיפיור פרנציסקוס.
הסרט הוקרן בישראל בדצמבר 2019, בסינמטק תל אביב, שוונדרס היה נוכח במפגש ושיחה עם הקהל.
ונדרס גם ביים הרבה קליפים עבור להקת U2, כולל לשיר "(Stay!
שיתוף הפעולה בין U2 לוונדרס הוביל לכך שסולן הלהקה, בונו, כתב את הסיפור שבבסיס הסרט "מלון מיליון הדולר", שוונדרס ביים, ושירים של U2 נכללו בפסקול הסרט.
ונדרס גם ביים מספר פרסומות לטלוויזיה.
ונדרס הוא חבר בוועדה המייעצת של קרן הקולנוע העולמי, פרויקט שנוסד על ידי מרטין סקורסזה ומטרתו לגלות ולשחזר סרטי קולנוע עולמי שהוזנחו.
בנוסף שימש כנשיא האקדמיה האירופית לקולנוע , ובמסגרת תפקידו קיבל ב-2002 את ישראל כחברה באקדמיה לצד הרשות הפלסטינית.
במסגרת תפקידו גם ביקר בישראל כאורח הכבוד בחגיגות ה-20 של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
ונדרס עסק במשך השנים גם בצילום סטילס.
ב-1986 הוצגו תצלומיו במרכז ז'ורז' פומפידו בפריז, ואחר כך גם ב, במוזיאון גוגנהיים בילבאו ובמוזיאונים וגלריות באוסטרליה ביפן וארצות הברית.
ב-2015 הציג בגלריית בליין סאותרן בברלין את התערוכה "קפסולות זמן", של צילומי תמונות סטילס שיצר בגרמניה ובארצות הברית.
התצלומים כללו נופים שוממים בשולי הדרכים בשתי המדינות, ובאמצעותם ביקש לעסוק במושגים כמו תנועה, זיכרון, זמן, אובדן ונוסטלגיה.
ונדרס זכה בפרסים רבים, בין היתר:
פרס אריה הזהב, הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים של ונציה, על סרטו "מצב הדברים" (1982)
פרס דקל הזהב, הפרס היוקרתי ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, עבור סרטו "פריז, טקסס" (1984)
זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר בטקס פרסי הסרט הבווארי ובפסטיבל הקולנוע בקאן עבור סרטו "מלאכים בשמי ברלין" (1987)
פרס הבימוי הטוב ביותר בטקס פרסי הסרט הבווארי על סרטו "כה רחוק, כה קרוב" (1993)
פרס מאסטר לקולנוע של פסטיבל הסרטים הבינלאומי מנהיים-היידלברג (2004)
פרס נמר הכבוד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לוקרנו (2005)
פרס דוב הזהב, הפרס היוקרתי ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, פרס כבוד (2015)
לוונדרס הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת פריז ב-1990 ובאוניברסיטת ה-UCL בבריסל ב-2005.
סרטו "פינה" על רקדנית המחול הגרמנייה פינה באוש היה מועמד בשנת 2012 לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-84
בשנת 2012 היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה בקטגוריית התסריט התיעודי הטוב ביותר.
ונדרס הוא נוצרי אוניברסלי (אקומני).
כנער הוא רצה להיות כומר קתולי וההקשרים הדתיים העסיקו אותו מאוד.
בשנות ה-80 הוא התעניין בדתות מזרחיות.
במשך 15 שנים בזמן שחי באמריקה, היה חלק מקהילה פרסביטריאנית, אבל היום הוא לא עושה הבחנה.
יש לו חברים קתולים וחברים פרוטסטנטים והוא הולך לשני סוגי הכנסיות.
הוא ציין שכתבי תומאס מרטון, הנזיר הטרפיסט ומחבר הספר The Seven Storey Mountain, השפיעו עליו בצורה משמעותית בשנות ה-90, ולאחר מכן עוקב אחרי התאולוג הפרנציסקני ריצ'רד רוהר.
בשנת 2013, עמיתו הגרמני, האפיפיור בנדיקטוס ה-16, התפטר מהאפיפיורות, ומועצת הקרדינלים בחרה את האפיפיור הראשון מאמריקה, הראשון מהמסדר הישועי, הראשון מחצי הכדור הדרומי.
כשהוא עוקב אחרי אפיפיור זה מרחוק בהתחלה, ונדרס הבחין שהוא חי על פי מה שהוא מטיף וזה הרשים אותו מאוד.
מאמצע שנות ה-70 ונדרס חי ועובד בברלין יחד עם אשתו דונאטה.
הוא תומך במועדון הכדורגל הגרמני בורוסיה דורטמונד.
בשנת 2009, וים ונדרס חתם על עצומה לתמיכה בבמאי רומן פולנסקי, שנעצר בזמן שטס לפסטיבל קולנוע בשל אישומים נגדו משנת 1977 בגין עבירות מין.
העצומה טענה כי המקרה מערער את המסורת של פסטיבלי קולנוע כמקום שבו ניתן להציג יצירות בחופשיות ובבטחה.
נטען כי מעצרם של במאים הנוסעים למדינות נייטרליות, עשוי לפתוח פתח לתוצאות שמידת השפעתן אינה ניתנת לחיזוי.
מ-1979 עד 1981, ונדרס היה נשוי לשחקנית הזמרת והיוצרת האמריקאית רוני בלקלי.
וימבלדון ופאטני קומונז הוא פארק ציבורי גדול המצוי בדרום מערב לונדון.
שטחו 4.6 קמ"ר והוא מורכב משלושה אזורים - אזור "וימבלדון קומון" (Wimbledon Common), אזור "פאטני הית'" (Putney Heath) ואזור "פאטני קומון" (Putney Lower Common) המרוחק 2.4 ק"מ משני האזורים האחרים.
הפארק נוצר בעקבות חוק וימבלדון ופאטני קומונס משנת 1871 (Wimbledon and Putney Commons Act of 1871) המגן על השטחים ואוסר על בנייה במקום למעט למטרות נופש ופנאי.
הפארק כולל אזור של ביצות וכן מספר אזורים מיוערים.
בשל הצמחייה והחרקים הייחודיים המצויים במקום הפארק מיועד להפוך לאזור שימור מיוחד.
תקציב שימור הפארק הוא כמיליון ליש"ט והוא ממומן מתקציבי חמשת רובעי לונדון בהם גובל הפארק.
בפארק ניצבת טחנת הרוח וימבלדון.
וין (בווייטנאמית: Vinh) היא עיר נמל חשובה בצפון וייטנאם ובירת מחוז נגה אן.
מבחינה מדינית, וין היא מחוז בתוך מחוז נגאה אין, בעלת מעמד שווה אליו.
אוכלוסיית העיר נאמדת במעל 490,000 תושבים לפי אומדן 2015. העיר היא צומת תחבורה חשוב, בעקבות מיקומה בחיבור בין החלק הצפוני של המדינה לדרומי.
שם העיר היה במקור קה ואן, ולאחר מכן בזה אחר זה קה וין, וין גיאנג, וין דואנְהְ, ולאחר מכן וין תְהְי.
בסופו של דבר, ב 1789 השם הרשמי נהיה פשוט וין, קרוב לוודאי בעקבות ההשפעה האירופאית, ומאז ועד היום זה נשאר כך.
בתקופות שונות היו לעיר צבא חשוב והשפעה פוליטית ניכרת.
מאוחר יותר, כשהאומה הווייטנאמית החלה להתפתח בצפון הארץ ורק בהדרגה התפתחה לשטחה כיום, נקראה העיר פעמים רבות "שער לדרום".
שושלת טאי סון (1788 - 1802) חשבו על העיר כבירה אפשרית לווייטנאם, אך בעקבות משך זמנה הקצר של השושלת התוכנית שלהם לא באה לידי מעשה, אך ההתעניינות של השושלת בעיר גרמה לבנייה והתפתחות נרחבת בה.
בימי הכיבוש הצרפתי של וייטנאם העיר התפתחה עוד יותר כמרכז תעשייתי, ונודעה במפעליה.
במשך השנים וין נפגעה קשות במספר מלחמות.
בשנות ה-1950 מלחמה בין הכוחות הקולוניאלים הצרפתיים למחתרת הווייטנאמית וייט מין גרמה להרס של רוב העיר, ונזק נוסף קרה לעיר בהפצצות של בריטניה במלחמת וייטנאם, ובעקבות כך רק חלק קטן מהעיר המקומית נשאר.
ההתפתחות של העיר נשענה בעיקר על הסגנון הסובייטי, העיר מובחנת ברחובותיה הרחבים ובדירות הבטון שלה.
היסטורית, לוין וסביבתה היו לעיתים קרובות מקומות חשובים של פעילויות מרד ומהפכנות.
במאות ה-19 וה-20 העיר הייתה מרכז בולט של התקוממות כנגד הצרפתים.
בנוסף לכך, מספר דמויות מהפכניות נולדו בעיר או בקרבתה, והן כוללות את פאי בוי צ'או, לה הונג פון, נגוין תהי מין חאי והו צ'י מין.
מקום לידתו של הו צ'י מין, במרחק של כ־14 ק"מ מהעיר הוא אטרקציית תיירות לווייטנאמים רבים.
מקומות חשובים נוספים הם מקדש הון סון והר קוּיֵט.
השירותים הציבוריים הם הענף הכלכלי הגדול בעיר, ו-55% מהעובדים עוסקים בתחום הזה.
לאחר מכן בא ענף התעשייה, עם 30% מהעובדים, ולאחר מכן החקלאות הייעור והדיג עם 15% מהעובדים.
וימפֶּל (בכתיב יידי: ווימפל, ווימפעל; בגרמנית: Wimpel), או מפה, הוא יריעת בד ארוכה הנכרכת סביב ספר התורה, מתחת למעיל, בחלק מהקהילות.
לפי מנהג יהדות גרמניה, הווימפל יוצר מן החיתול ששימש את התינוק בברית המילה שלו, ואחר כך נתרם לבית הכנסת כדי שישמש לעיטוף ספר התורה.
על הווימפל נכתב שמו של הילד שתרם אותו ותאריך לידתו, וכן ברכות שונות, והוא עוטר באיורים.
השימוש בווימפל נהג בעיקר בדרום גרמניה אך גם במספר קהילות בצפון גרמניה, באוסטריה ובאיטליה.
לאחר ברית המילה, חותכים את החיתול שהיה מונח תחת התינוק, ויוצרים ממנו רצועה ארוכה וצרה.
על הרצועה נהוג לכתוב את שמו של התינוק, תאריך לידתו, וברכות שונות, ולעטר אותו באיורים ובקישוטים.
היריעה המוכנה נכרכת על ספר ההתורה, סביב שני עצי החיים, מתחת למעיל.
כיום, ברבו הקהילות, ממלא תפקיד זה ה'אבנט' שנקשר סביב ספר התורה.
אולם, בניגוד לאבנט, הווימפל איננו קשור, אלא מלופף סביב ספר התורה לכל אורכו.
בחלק מן הקהילות הקפידו להתחיל את הכריכה מן הצד התחתון, בהתאם לכלל 'מעלין בקודש ואין מורידין', ובקהילות אחרות כרכו דווקא מלמעלה למטה.
כריכת ספר התורה בוימפל היא חלק מן הגלילה, המתבצעת בתום קריאת התורה.
כאשר הילד גדל מעט, נערך טקס שבו הובא לראשונה הווימפל לבית הכנסת.
בדרך כלל הילד, שלעיתים זו גם לו הפעם הראשונה להגיע לתפילה בבית הכנסת, כבוד בגלילת ספר התורה באמצעות הווימפל החדש.
טקס זה כונה "שול טראגן" (ביידיש: ההבאה או הנשיאה לבית הכנסת).
שם הטקס עשוי להתייחס להורים הנושאים את ילדם אל בית הכנסת, או לילד עצמו הנושא את הוימפל ומביא אותו לבית הכנסת.
בקהילות שונות היו מנהגים שונים באיזה גיל עורכים שול טראגן – יש שנהגו לעשות זאת כאשר התינוק בן שנה, ויש שהמתינו לגיל שנתיים או שלוש שנים.
ציורו של מוריץ אופנהיים, "הנשיאה לבית הכנסת" (1869) מוקדש לטקס שול טראגן, ונראים בו אב ובנו בטקס הצגת הווימפל בבית הכנסת.
בניגוד למה שחושבים רבים, הזיקה בין הווימפל ובין הילד שעל שמו נקרא אינה מתנתקת אלא נשארת במהלך השנים.
נהוג שבכל שנה בקריאת התורה הסמוכה ליום ההולדת של הילד, מכבדים אותו בגלילת ספר התורה באמצעות הווימפל 'שלו', וכך גם באירועים אחרים בחייו.
בקהילת אהבת תורה הווימפלים חולקו לשנים עשר מגירות נפרדות על פי חודשי לידתם של התורמים.
הווימפל הקדום ביותר שנשתמר עד ימינו נתרם על ידי ילד שנולד בשנת ה'ר"ם (1480).
בערך באותה התקופה נזכר המנהג בספרו של המומר אנטוניוס מרגריטה.
לפי השערה נפוצה, שהעלה יהודה לייב ביאלר, מנהל אוסף היודאיקה בהיכל שלמה, מקור המנהג הוא באירוע שהתרחש במגנצא במאה ה-14: תינוק שנימול, ואחר הברית לא נמצאה תחבושת לחבוש בה את התינוק.
המהרי"ל, ששימש כסנדק, הורה לקחת את אחת ממטפחות ספר התורה שבבית הכנסת ולחבוש באמצעותה, משום פיקוח נפש.
לאחר המעשה הורה המהרי"ל לכבס את המפה, לטהרה מן הדם ולהחזירה, ואמר שיתנו דבר מועט להקדש כדי שלא יהנו מן ההקדש.
לפי ההשערה, בעקבות המאורע, החלו לקחת את חיתולי ברית המילה ולהפוך אותם למטפחות לספרי תורה.
הרב בנימין שלמה המבורגר חלק על ההשערה וטען כי לא סביר שבעקבות אירוע חד-פעמי והוראה יוצאת דופן יתפתח מנהג כולל בכל קהילות אשכנז.
שנית, לא בכל הקהילות נהגו לכבס את הווימפל מדם הברית, בשונה מהוראת המהרי"ל.
לדבריו, סביר יותר להניח כי המנהג כבר היה קיים היה בימי מהרי"ל, וזו הייתה הסיבה להוראתו להשתמש דווקא במפה מן הספר ולא בבד אחר כמו טלית, ובנוסף ע"פ העובדה שמצוות ברית מילה וספר תורה קשורים ביחס מיוחד ע"פ המקורות.
בנוסף לכך יש עניין לעשות בתמישי קדושה מצוות נוספות, וכן הורה המהרי"ל עצמו שלאחר התבלות מפות ספר התורה יעשו מהן תכריכים.
רוב החיתולים נשרפו בליל הבדולח או הושמדו בשואה, והמעטים שנשמרו נמצאים במוזיאונים בישראל ובעולם.
במוזיאון היהודי של שווייץ שמור אוסף של 218 וימפלים שנתגלו בשנות השישים של המאה ה-20 בבית הכנסת העתיק בלנגנאו.
ניסיון להמשיך מנהג זה נעשה במושבה "אביגדור" שבארגנטינה, על ידי פליטים מגרמניה שהגיעו לשם בשנת 1937.
גם בישראל נעשו ניסיונות דומים: בקיבוץ חפץ חיים המסורת נמשכת עד היום, כאשר נהוג שהסב מגביה את ספר התורה, האב גולל והילד בן השלוש חוגר את הווימפל סביב ספר התורה.
גם בבתי הכנסת "איחוד שיבת ציון" בתל אביב, "מקור חיים" בפתח תקווה, מניין צעירים בבית אל, "אהבת תורה" בחיפה ובקהילת "קול צופייך" בירושלים ממשיכים מנהג זה.
המנהג מצוי בכל הקהילות של מכון מורשת אשכנז שהוקמו בארץ, וכן בבתי הכנסת של היקים ברחבי העולם.
רוחבו של ה"וימפל" הוא כ-20 ס"מ ואורכו כ-3 מטרים, הוא מקושט ביצירות אמנות ורקומים עליו שמותיהם של התינוק ואביו.
נוסח הווימפל כולל את שם הילד, שם אביו, תאריך ושנת הלידה (כך הוכרע תאריך הלידה של ר' עקיבא איגר), לעיתים בגימטריה של מילים מהמקרא ("פרט"), והאיחול הידוע: ה' יגדלו לתורה לחופה ולמעשים טובים".
הווימפל נרקם או מצויר בצבעים מגוונים ומקושט באלמנטים הקשורים לטקסט: למשל, שם החודש היה מעוטר בציור של המזל או ציור אחר השייך לחודש; אם שם הילד היה כשם בעל חיים (זואונימיה) אז מציירים את בעל החיים, כגון אם הילד לוי מציירים כד מים ואם כהן מציירים ידיים פרוסות.
הוימפל K-13 (קוד נאט"ו: AA-2 אטול; שם סובייטי: R-3S) הוא אחד מטילי האוויר-אוויר מבויתי התת אדום הנפוצים ביותר בעולם.
הטיל פותח בברית המועצות באמצעות הנדוס לאחור של הAIM-9 סיידווינדר.
טיל ה-K-13 פותח החל משנת 1958, ונכנס לשירות במהלך שנת 1960. הטיל מבוסס לחלוטין על טיל הסיידווינדר, בעזרת הנדוס לאחור.
על פי הדעה הרווחת, הצליחו הסובייטים להניח את ידם על הסיידווינדר, לאחר ש-F-86 סייבר טאיווני ירה טיל סיידווינדר על מיג 17 סיני, שנתקע בגוף המיג מבלי להתפוצץ, והטייס הנחית את המטוס כאשר הטיל עדיין בתוך גוף המטוס.
דוגמה זו מטילה אור על יכולות הפיתוח והתכנון של מהנדסי ברית המועצות בפיתוח אמצעי לחימה בכלל, וטילי אוויר-אוויר בפרט.
הטיל נחשף לעיני המערב רק בשנת 1961.
לכל דגמי הטיל השונים דמיון רב לסיידווינדר, והם חולקים את אותו קוטר - 127 מ"מ (5 אינץ'), הזהה לקוטר הסיידווינדר.
טווח הפעילות הקרוב שלהם הוא כקילומטר אחד, ולרובם טווח פעילות רחוק של כ-8 קילומטר.
הטיל יוצא בצורה רחבה לכלל מדינות ברית ורשה ומדינות בעלות אינטרסים סובייטיים, ואף נשאר בשימוש בחלק מהן.
במהלך מלחמת ההתשה שוגרו מספר טילים מדגם זה, ללא תוצאות משמעותיות.
R-3S (קוד נאט"ו: AA-2A אטול) - הדגם הראשוני, מונחה חום תת-אדום.
R-13M (קוד נאט"ו: AA-2C) - פותח במהלך שנות ה-60, מקביל ל-AIM-9G סיידווינדר: מרעום קרבה חדש, תוספת כוח דחף למנוע לצורך טווח ארוך יותר, יכולת תמרון גבוהה יותר, ושיפור רגישות בראש הביות המקורר בחנקן.
R-3 (קוד נאט"ו: AA-2B) - דגם בעל ביות מונחה מכ"ם חצי אקטיבי.
מקביל ל-AIM-9C סיידווינדר שהיה בשימוש מועט בידי צי ארצות הברית.
R-3R (קוד נאט"ו: AA-2D) - דגם מונחה מכ"ם חצי אקטיבי, בעל שיפורים מקבילים ל-R13M.
אף לא אחד מהדגמים הללו היה בעל מרחב פעולה כולל (All-Aspect).
R-3P - דגם אימונים אינרטי.
דגם מייצור ברישיון רומני, נקרא A-91.
הרפובליקה העממית של סין העתיקה את האטול, בגרסה הנקראת PL-2.
דגמים סיניים משופרים נקראים PL-3 ו-PL-5.
וימפל NPO היא חברה רוסית שמושבה במוסקבה, המפתחת ומייצרת מערכות הגנה ותקיפה אוויריות וידועה במיוחד בזכות פיתוח טילי אוויר-אוויר.
מוצרים אחרים שפותחו היו טילי נ"מ ומערכות הגנה נגד טילים בליסטיים.
לפני התפרקות ברית המועצות הייתה החברה קרויה 134 OKB (ראשי תיבות שמשמעותן "משרד לפיתוח ניסויי").
ראש החברה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה היה איוואן י.
הפיתוח הראשון של וימפל היה טיל ה-K7 והטיל הראשון אשר הופק בייצור תעשייתי היה הוימפל K-13, בשנת 1958. ב-1961 עבר טורופוב למפעל התעשייה האווירית בטושינו ואנדריי ליאפין החליף אותו כמהנדס ראשי.
התפתחות נוספת התרחשה לאחר מותו של מתאוס ביסנובאט, שהיה המפתח הראשי בחברת מולניה - כאשר כל פיתוח הטילים בברית המועצות עבר לווימפל.
המפתח הראשי בווימפל מאז 1981 הוא גנאדיי סוקולובסקי.
וימפל R-73 (קוד נאט"ו: AA-11 ארצ'ר), הוא טיל אוויר-אוויר לטווח קצר, מתוצרת וימפל הסובייטית, ונחשב לטיל הרוסי המתקדם ביותר מסוגו, ואחד מכלי הנשק המאיימים ביותר בקרבות אוויר.
הארצ'ר פותח החל משנת 1973 על מנת להחליף את טיל הR-60 (קוד נאט"ו: AA-8 אפיד), כטיל אוויר-אוויר לטווח קצר, לשימוש מטוסי הקרב של הגוש הסובייטי.
זהו טיל בעל ראש ביות מצונן-חנקן, המאתר חום תת אדום.
לטיל זווית נעילה רחבה של 120 מעלות, עם קישוריות לכוונת הקסדה, שבעזרתה יכול הטייס לנעול על כל מטרה שביכולתו לראות (אם כי אין לטיל יכולת לפנות בכל זווית, להבדיל מטיל הפיתון 5 הישראלי).
הטיל נדרך רק לאחר 300 מטר, והטווח המקסימלי שלו הוא 30 קילומטר (בגובה רב).
על פניו, לארצ'ר יכולת תמרון עדיפה על פני ה-AIM-9M סיידווינדר מתוצרת ארצות הברית, שנמצא בשימוש נרחב בכלל החילות האוויר המערביים, עובדה שתרמה רבות לפיתוח פרויקטים מערביים בתחום טילי האוויר-אוויר לטווח קצר: AIM-132 אסראם, פיתון 5, איריס-טי, ואף לדגם ה-X החדש של הסיידווינדר.
החל משנת 1994 החל ייצור של דגם חדש - R-74EM (במקור: R-73M), בעל טווח מוגדל, יכולת נעילה רחבה יותר, ואמצעי חסימת לוחמה אלקטרונית מתקדמים.
ההצטיידות בדגם החדש בקרב חבר המדינות החלה בשנת 1997.
הארצ'ר ניתן לשימוש בכלל מטוסי הקרב החדישים של הגוש המזרחי, וחלק מהדגמים הישנים הושבחו לצורך נשיאתו.
כמו כן הוא ניתן לשיגור ממספר מסוקי קרב רוסיים.
בתאריך 31 בדצמבר 2024, אוקראינה שחררה תצלומים של כלי שיט בלתי מאויש (כשב"ם) מדגם מגורה V5 המשגר טיל וימפל R-73 הפוגע ומפיל מסוק רוסי מדגם מיל מי-8. לפי אגף המודיעין לצידו טס מסוק נוסף שנפגע אך הצליח לשוב לבסיסו.
וימייל הייתה שיטה להעברת דואר מהחיילים האמריקנים בחזית אל העורף במהלך מלחמת העולם השנייה.
סלילי הפילם הועברו לארצות הברית שם הם נשלחו ליעדים מוגדרים מראש לצורך פיתוח והדפסה.
הדפסת המכתבים בוצעה על גבי נייר צילום קל משקל.
השחזור של המכתבים היה לגודל של בערך רבע מהגודל המקורי.
הדואר המוקטן נשלח אל הנמען.
הווימייל היה מכתב שהתקפל לכדי מעטפה.
כותב המכתב היה כותב את הודעתו באזור מוקצה מראש, לאחר מכן היה מקפל את המכתב וממען אותו.
לטענת מוזיאון הדואר הלאומי של ארצות הברית לא זו בלבד ששיטת הווימייל הפחיתה משקל וחסכה נפח מטען אלא שהשיטה גם הפחיתה את הסיכון שמרגלים ישלחו דוחות באמצעות מיקרו נקודות או דיו נעלם.
אילו היה נעשה שימוש במיקרו נקודה הצילום לא היה מתעד אותה בשל מגבלות רזולוציה.
אף על פי ששיטת הווימייל הבטיחה העברת כמות גדולה יותר של דואר, חיילים רבים לא מצאו די מקום לכתוב את אשר על לבם באזור המצומצם שהוקצה.
R-77 (כינוי נאט"ו AA-12 "אדר", מכונה גם RVV-AE) הוא טיל אוויר-אוויר לטווח בינוני בעל הנחיית מכ"ם אקטיבית מתוצרת חברת וימפל הרוסית.
הטיל נמצא בשימוש נרחב על מטוסי קרב רוסיים כגון מיג-29 ו-סוחוי 27.
הטיל נועד להחליף חלקית את הווימפל R-27 הכבד ממנו, ומהווה מקבילו של ה-AIM-120 אמראם האמריקני, אך הטווח וכושר התמרון שלו עדיפים.
מהירות : מעל 4 מאך
תמרון מקסימלי : 12 ג'י
מהירות : סביבות ה5 מאך
וימפל R-27 הוא טיל אוויר-אוויר תוצרת ברית המועצות.
הטיל (קוד דיווח נאט"ו: "AA-10 אלאמו") פותח בברית המועצות בשנת 1982 עבור מטוסים כמו הסוחוי-27 והמיג-29 שהחלו להופיע.
מאז פיתוח הדגם הראשון, עבר הטיל עשרות השבחות כגון הגדלת טווח הירי ויכולת התמרון, והחלפת ראשי הביות למונחי חום.
הטיל R-27 נחשב לנפוץ ביותר בחיל האוויר הרוסי כיום.
לטיל מספר גרסאות בעלות שיטות הנחיה שונות.
הטיל מונחה חום ונועד כאמצעי שימוש נגד מטוסי חמקן
וימבלדון הוא אזור בדרום לונדון המהווה חלק מרובע מרטון.
האזור ממוקם 11.3 קילומטרים דרומית-מערבית לצ'רינג קרוס ומוגדר בתוכנית לונדון כאחד משלושים וחמישה האזורים המרכיבים את לונדון רבתי.
האזור מפורסם בעולם כביתה של אליפות וימבלדון בטניס.
משמעות השם "וימבלדון" באנגלית עתיקה היא גבעת וינמן (Wynnman's hill), כאשר משמעות הסיומת "דאן" (dun) היא גבעה.
האיות הנוכחי של השם התקבל במהלך המאה ה-19, לאחר שורה של שינויים באיות לאורך ההיסטוריה.
האזור מוזכר גם בשם "וימבדונינג" (Wimbedounyng) באמנה שנחתמה על ידי אדגר, מלך אנגליה ב-967. במפה של לונדון משנת 1786 האזור מוזכר בשם "וימבלטון" (Wimbleton).
האזור היה מאוכלס כבר בתקופת הברזל, שבה הוקם המבצר בווימבלדון קומונז.
מיקומה המקורי של וימבלדון היה בראש הגבעה הסמוכה לאזור שנקרא כיום "הכפר" (The Village).
בשנת 1087, נרשמה וימבלדון בספר יום הדין כחלק מאחוזת מורטלייק.
הבעלות על אחוזת וימבלדון עברה מיד ליד במהלך ההיסטוריה.
היא הוחזקה על ידי הכנסייה עד שנת 1398. בשנה זו תומאס ארונדל, הארכיבישוף מקנטרברי, הוגלה על ידי ריצ'רד השני והשטחים שבבעלותו הועברו לבעלות הכתר.
הנרי השמיני העניק את וימבלדון לתומאס קרומוול, הרוזן הראשון של אסקס.
השטח הוחזר לבעלות הכתר הבריטי לאחר הוצאתו להורג של קרומוול בשנת 1540. לאחר מכן העניק הנרי את השטח לאשתו האחרונה, קתרין פאר.
עם מותה בשנת 1548 הוחזר השטח שוב לבעלות הכתר.
בתו של הנרי, מרי הראשונה, העניקה את האחוזה לחשמן רג'ינלד פול שהחזיק בו עד מותו בשנת 1558. אחותה של מרי, אליזבת הראשונה, העניקה את בית האחוזה (אך לא את אדמותיה) לכריסטופר הטון שמכר אותה באותה שנה לתומאס ססיל, הרוזן הראשון של אקסטר.
אדמות האחוזה ניתנו למשפחת ססיל בשנת 1588. המשפחה בנתה בית אחוזה חדש וגנים בסגנון האליזבתני של אותה תקופה.
בשנת 1638 רכש צ'ארלס הראשון את האחוזה עבור אשתו, הנרייט מארי.
עם הוצאתו להורג של המלך בשנת 1649 עברה האחוזה מיד ליד בין תומכים שונים של הפרלמנט.
במהלך תקופת הרסטורציה, בשנת 1660, חזרה האחוזה לבעלותה של הנרייט מארי, שהייתה כעת אמו של המלך החדש צ'ארלס השני.
המלכה מכרה את האחוזה לג'ורג' דיגבי, הרוזן השני של בריסטול, ששכר את ג'ון אוולין לעצב מחדש את גני האחוזה.
בשנת 1677 נמכרה האחוזה לשר האוצר הבריטי תומאס אוסבורן, הדוכס הראשון של לידס.
משפחת אוסבורן מכרה את האחוזה לסיר תאודור ג'נסן, בעל חברת הים הדרומי.
ג'נסן החל את בנייתו של בית אחוזה חדש במקומו של הבית שהוקם על ידי משפחת ססיל.
התמוטטות החברה שלו מנעה ממנו לסיים את בניית האחוזה.
האחוזה הועברה לשרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, שהרחיבה את האדמות השייכות לאחוזה וסיימה את בניית בית האחוזה בשנת 1735. עם מותה הועבר הנכס לנכדה ג'ון ספנסר ולאחר מכן לרוזן ספנסר הראשון.
הכפר שעל אדמות האחוזה המשיך לגדול.
הופעתה של הכרכרה אפשרה תחבורה מהירה וקלה יותר ללונדון.
מועדון הכדורגל וימבלדון היה מועדון כדורגל מוימבלדון שבלונדון, אנגליה.
ב-2002 העתיק המועדון את פעילותו לעיר מילטון קינס שבבקינגהמשייר, עקב קושי למצוא מגרש ביתי בסטנדרטים הנדרשים, והחל לפעול תחת שם חדש - מילטון קינס דונס.
מעבר המועדון הרחק ממקורותיו, לא התקבל בהאהדה על ידי אוהדי הקבוצה, אשר בתגובה הקימו מועדון חדש - AFC וימבלדון.
המועדון נוסד בשנת 1889 ושיחק במשך מרבית שנות קיומו במסגרות חובבניות וחצי-מקצועניות, בטרם הצליח להתקבל לפוטבול ליג בשנת 1977. המועדון הצליח להעפיל לליגה הראשונה בשנת 1986, לאחר תשע עונות בלבד במסגרת הפוטבול ליג וארבע עונות לאחר ששיחק בליגה הרביעית.
ב-1991, בעקבות פרסום דו"ח טיילור, שקבע כי כל האצטדיונים של הקבוצות המרכזיות יהפכו לכל-מושביים, בהם לכל צופה בקהל יהיה מושב, התקבלה במועדון החלטה להעתיק את אצטדיון הקבוצה מאצטדיון פלו ליין (Plough Lane) ששימש אותה משנת 1912. המועדון החל לחלוק את אצטדיון סלהרסט פארק עם קריסטל פאלאס הלונדונית.
סידור זה תוכנן להיות זמני, אך לבסוף נמשך למעלה מעשר שנים.
ב-2002, לאחר שנדחו מספר אפשרויות למיקומים אחרים באזור, המועדון קיבל אישור לעבור 90 ק"מ צפונה למילטון קינס בבקינגהמשייר.
המעבר הרחק ממקורותיו של המועדון בדרום לונדון היה מאוד לא פופולרי בקרב רוב אוהדי הקבוצה ובקרב אוהדי כדורגל באופן כללי.
קבוצת אוהדים הקימה בתגובה למעבר המתוכנן מועדון חדש: AFC וימבלדון.
המעבר המתוכנן נערך בספטמבר 2003, וביוני 2004 הפך מועדון הכדורגל וימבלדון למילטון קינס דונס.
AFC וימבלדון משחקת כיום בפוטבול ליג הראשונה, אחרי ניצחון בגמר הפלייאוף של הליג 2 את פליימות' בתוצאה 1–2 לעיני 58,000 צופים.
זו הליגה השנייה בליגות הפוטבול ליג והליגה השלישית בחשיבותה באנגליה.
בהקשר הישראלי, ואליד באדיר שיחק במועדון בעונת 1999/2000, וכבש שער אחד במדיה מול מנצ'סטר יונייטד.
ויילמוס "וים" מריה יונק (בהולנדית: Wilhelmus Maria Jonk; נולד ב-12 באוקטובר 1966 בפולנדם) הוא מאמן כדורגל הולנדי ומאמן.
בעברו היה כדורגלן ששיחק בעמדת הקשר המרכזי, וזכה להצלחה במדי קבוצות כמו אייאקס אמסטרדם, אינטר מילאנו ופ.ס.וו.
יונק שיחק במסגרת המועדון החובבני RKAV מפולנדם, בטרם הצטרף למועדון הכדורגל פולנדם המקצועני ב-1986. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה להעפיל לליגת העל ההולנדית, תוך שהבקיע שערים רבים ביחס לשחקן בתפקידו.
יכולתו המרשימה משכה את עיני קבוצת הצמרת אייאקס אמסטרדם, שצירפה אותו לשורותיה ב-1988.
במשך שנותיו באייאקס הפך יונק לשחקן קבע בהרכב הקבוצה, ונודע בשל עבודתו הקשה במרכז המגרש וקריאת המשחק הטובה שלו.
הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות הולנד ב-1990 ובגביע אופ"א ב-1992, לאחר שהבקיע בבעיטה חזקה ממרחק בגמר מול טורינו.
על אף הצטיינותו הרבה במדי אייאקס הוא זכה להתעלמות ממאמני נבחרת הולנד בסוף שנות השמונים ובתחילת התשעים, והופיע לראשונה במדי הנבחרת רק במהלך משחקי ההכנה ליורו 1992. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר זה בתור מחליף.
ב-1993, לאחר עונה בה סייע לאייאקס לזכות בגביע ההולנדי, עבר יונק לאינטר מילאנו האיטלקית יחד עם דניס ברגקאמפ.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא סייע לה לזכות בגביע אופ"א, ובגמר מול קזינו זלצבורג הבקיע שער זכור נוסף בהקפצה מעל שוער היריבה.
יונק פתח בקביעות בהרכב נבחרת הולנד של דיק אדבוקאט במונדיאל 1994 והיה שותף בכיר להעפלתה לרבע הגמר, כשהבקיע שני שערים במהלך הטורניר - הראשון, ממרחק של 35 מטרים במשחק נגד בשלב הבתים, והשני בשמינית הגמר נגד .
לאחר עונת , כשהוא מתקרב לגיל 30, חש יונק כי מעמדו באינטר נמצא בירידה והחליט לעבור בחזרה להולנד, לקבוצת פ.ס.וו.
במדי איינדהובן הפגין יכולת טובה שסייעה לקבוצה לזכות באליפות הליגה ב-1997, ועקב כך, אף שנותר מחוץ לסגל ליורו 1996, נכלל על ידי חוס הידינק בסגל נבחרת הולנד למונדיאל 1998. הוא סייע לנבחרת להעפיל לחצי הגמר לאחר ששותף בחמישה משחקים, כולל משחקי רבע הגמר נגד וחצי הגמר נגד שבהם פתח בהרכב.
לאחר מינויו של פרנק רייקארד למאמן הולנד הוא מיעט לשתף את יונק, והקריירה שלו בנבחרת הגיעה לסיומה ב-1999.
בעונת עבר יונק לשפילד ונסדיי האנגלית, ששילמה תמורתו 2.5 מיליון לירות שטרלינג.
בתחילת דרכו בקבוצה הוא פתח בקביעות בהרכב, אך בהמשך סבל מפציעות רבות והקבוצה ירדה לליגת המשנה בשנת 2000. זמן קצר לפני תחילת עונת הודיע יונק על פרישתו ממשחק.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל לשמש כפרשן במשחקי הליגה ההולנדית וכיועץ טכני למועצת המנהלים של קבוצת נעוריו פולנדם.
ב-2008 עבר לעבוד בשורות אקדמית הכדורגל של אייאקס אמסטרדם ומונה למנהל האקדמיה, בתפקיד זה החזיק עד 2015 אז עזב את הקבוצה עקב חילוקי דעות מקצועיים עם הנהלת המועדון.
באפריל 2019 מונה למאמנה של פולנדם אז בליגה השנייה.
בעונתו הראשונה במועדון עונת 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום ה-3 כאשר הליגה נעצרה עקב מגפת הקורונה.
בעונה הבאה הצליח יונק להוביל את הקבוצה למקום ה-6 ולסדרת הפלייאוף על העלייה, אך הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון לנאק ברדה.
בעונת 2021/2022 הוביל את הקבוצה למקום ה-2 ולעלייה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של 13 שנים.
וים מרטנס (Wim Mertens; נולד ב-14 במאי 1953) הוא מוזיקולוג ומלחין פלמי-בלגי.
למד מדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטת לאובן (1975) ומוזיקולוגיה באוניברסיטת גנט.
בשנת 1978 החל לעבוד בתור מפיק בתחנת BRT הבלגית.
הוא הפיק בעבור הרדיו הופעות של פיליפ גלאס, סטיב רייך, טרי ריילי ומרדית' מונק בעבור תוכנית בשם Funky Town.
משנות השמונים של המאה העשרים, הוא מוכר בעיקר כמלחין.
בשנת 1980 הוציא את אלבומו הראשון For amusement only, a, בשביל מכונות פינבול ומאז הקליט יותר מחמישים אלבומים.
את סגנונו המוזיקלי ניתן לתאר כמודרני ומינימליסטי.
נודע בזכות יצירתו "המאבק לתענוג" אותו כתב לסרט "כרס של ארכיטקט" (1987) של פיטר גרינוויי.
בנוסף כתב את הספר American Minimal Music על יצירות של מלחינים מינימליסטיים אמריקאים כפיליפ גלאס, סטיב רייך ואחרים.
וימבלדון - אהבה בלבן הוא סרט קולנוע בריטי שיצא לאקרנים ב-2004 מז'אנר קומדיה רומנטית בבימויו של ריצ'רד לונקריין.
במרכז העלילה נמצא שחקן טניס לפני פרישה שמקבל כרטיס חופשי לטורניר היוקרתי בווימבלדון ומערכת היחסים הסבוכה שלו עם טניסאית צעירה שאביה יעשה הכל כדי שבתו תשמור על ריכוז ותזכה בטורניר.
הסרט הוקדש לסוכן הטניסאים מארק מקורמק, שמת ב-16 במאי 2003 מדום לב.
פיטר קולט (בגילומו של פול בטאני), הוא שחקן טניס מקצועי באנגליה הנמצא בתחילת שנות השלושים לחייו אשר הגשים את שאיפות הטניס שלו כשדורג בעבר במקום ה-11 בעולם.
עם הירידה בכושר ואיבוד המוטיבציה צנח קולט למקום ה-119 בעולם ומבין כי הוא בסיום הקריירה.
הוא זוכה בכרטיס חופשי לטורניר היוקרתי וימבלדון ומחליט כי אחרי הטורניר יפרוש ויתחיל לעבוד כמאמן טניס בקאנטרי קלאב היוקרתי באזור מגוריו.
עם תחילת הטורניר הוא פוגש במקרה את ליזי ברדבורי (בגילומה של קירסטן דנסט), הכוכבת העולה של עולם הטניס הנשי האמריקאי, מתאהב בה מה שנותן לו את הכוח לשחק טוב גם כדי להרשים אותה יותר.
הם מבלים יחד וכמו שמשחק הטניס של קולט משתפר, ככה משחקה של ברדבורי נחלש.
דניס ברדבורי, אביה ומנהלה האישי של ליזי, מגלה מה עושה בתו בשעות הפנאי במקום להתאמן ודורש מהשניים לפרק את מערכת היחסים תוך שהוא מאשים את קולט בירידה בכושרה של ליזי.
ללא תמיכה של ליזי הביטחון העצמי של קולט נפגע.
שניהם מצליחים להעפיל לחצי הגמר ובלילה לפני המשחק הגורלי חומק קולט לחדרה של ברדבורי והשניים מקיימים יחסי מין.
הלילה שלפני עשה טוב לקולט שמנצח ועולה לגמר אך עושה רע לברדבורד שמפסידה ומחליטה לחזור הביתה לארצות הברית בבושת פנים.
רגע לפני שהיא עולה למטוס היא רואה בטלוויזיה ריאיון עם קולט שמתנצל על שגרם לה להפסיד ומצהיר על אהבתו הגדולה אליה.
ליזי מחליטה להישאר בלונדון וחוזרת לווימבלדון כדי לצפות במשחק הגמר של אהובה.
ליזי מגיעה למשחק הגמר שכבר התחיל ורואה שקולט לא מצליח לתפקד והוא בדרך להפסד.
למזלו, המשחק נקטע בגלל הגשם והוא יורד לחדר ההלבשה לנוח שם הוא פוגש בליזי שמעודדת אותו ומחזירה את החיוך לפניו.
הוא עולה מחדש על המגרש ומנצח את התחרות.
כמו שהבטיח הוא פורש, אך במקום להתחיל לעבוד כמאמן טניס הוא נוסע עם ליזי לארצות הברית, מתחתן איתה ותומך בה בזמן שהיא זוכה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס וחוזר איתה פעמיים לווימבלדון כדי לצפות בה זוכה בטורניר ומגשימה גם היא את חלומה כטניסאית.
חלק מהסצנות בסרט צולמו במהלך אליפות וימבלדון בשנת 2003 בזמן שבין המשחקים.
כמה מהסצנות על המגרש של בטאלי צולמו במועדון הטניס פארק סטוק.
שער הכניסה למגרשי הטניס צולם בכניסה לגן החיות של לונדון והסצנות שצולמו לכאורה על חוף הים בלונדון צולמו בברייטון.
סיפור הסרט דומה לסיפורו של הטניסאי הקרואטי גוראן איבניסביץ' שקיבל כרטיס חופשי לטורניר וימבלדון בשנת 2001 וזכה בטורניר היוקרתי בניגוד לכל התחזיות.
הסרט זכה לתגובות חיוביות בסך הכל של המבקרים.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל את הציון 61% מתוך 143 ביקורות.
וים הוף (Wim Hof; נולד ב-20 באפריל 1959 בסיטארד, מחוז לימבורג, הולנד) הוא הרפתקן ופעלולן הולנדי אשר נודע בכינוי "איש הקרח" בשל יכולתו לעמוד בפני קור עז.
הוף מייחס את הישגיו לטכניקת הנשימה שפיתח המבוססת על מדיטציה טיבטית.
הוף מחזיק ביותר מעשרים שיאי עולם, ביניהם שיא עולם בשהייה באמבט קרח.
הוא שבר את שיא העולם כשישב בגוש קרח במשך שעה, 13 דקות ו-48 שניות - שיא שנרשם בספר השיאים של גינס בשנת 2008.
בשנת 2007, הוא ניסה לטפס על הר האוורסט כשהוא לבוש במכנסיו הקצרים בלבד, ונכשל עקב פציעה בכף רגלו.
בשנת 2009 הוף השלים ריצת מרתון מלאה (42.195 קילומטרים) באזור חוג הקוטב בפינלנד, בטמפרטורות באזור 20- מעלות צלזיוס, שוב כשלגופו מכנסיים קצרים בלבד.
הוא סיים את הריצה בחמש שעות ו-25 דקות, והאתגר תועד בכתבה ששודרה בערוץ 4 הבריטי.
בשנת 2010 שבר הוף פעם נוספת את שיא השהייה בקרח, כשעמד שקוע בין קוביות קרח במשך שעה ו-44 דקות בטוקיו, יפן.
בשנת 2011 הוא שבר את השיא פעמיים נוספות, פעם אחת בעיר אינזל שבגרמניה בפברואר, ופעם שנייה בחודש נובמבר בניו יורק.
השיא הנוכחי שקבע הוף לשהייה בקרח עומד על שעה, 52 דקות ו-42 שניות.
בחודש ספטמבר 2011 הוא רץ ריצת מרתון במדבר נמיב מבלי לשתות מים; הריצה הייתה תחת פיקוח של רופא מנמיביה.
ב-19 באפריל 2012 שודר פרק בכיכובו של הוף בתוכנית טלוויזיה אמריקאית העוסקת בחקירת האמת מאחורי סיפורים וטענות שונות.
הוף נבחן כנגד עובד של התוכנית בשם אוסטין - שניהם התיישבו בתוך אמבטיות קרח.
אוסטין ישב באמבט במשך כעשרים דקות וחום גופו צנח ב-8 מעלות.
כאשר הוף יצא מן האמבט, הצלמים נעזרו במצלמת חום שהראתה שחום גופו עמד על כ-40 מעלות.
חום גופו של הוף וכן קצב ליבו נשארו יציבים במשך עשרים הדקות.
הוף הסביר את היכולת שלו לספוג ולשאת עומסי קור בכך שהוא מסוגל "להפעיל את התרמוסטט הפנימי שלו" באמצעות כוח המחשבה.
מחקר שפורסם בכתב העת PNAS טען שקבוצה של מתאמנים הצליחה להעלות את קצב הלב, רמת האדרנלין, ורמת האלקליות בדמם על ידי תרגול תרגילי נשימה בשיטת וים הוף.
מטא-אנליזה משנת 2024 מצאה עדויות לכך שהשיטה יכולה לסייע בהפחתת דלקת דרך הגברת רמות האדרנלין.
התוצאות ביחס לביצועי ספורט ומדדי נשימה היו מעורבות.
בחודש נובמבר 2011 הוף ותלמידו, ג'סטין רוזלס, הוציאו לאור ספר בשם "להפוך לאיש הקרח" (Becoming the iceman), אשר מתאר את אימוניהם על מנת לשפר את עמידותם בפני תנאי חום וקור קיצוניים.
חשיפה לקור עז מעוררת דאגה בקרב ארגוני בריאות מובילים.
האגודה האמריקנית למחלות לב והקרן הבריטית לבריאות הלב פרסמו אזהרות בנוגע לטיפול בקור, והמליצו להיוועץ ברופא לפני התחלת הטיפול, תוך ציון כי ישנן עדויות מוגבלות התומכות ביעילות פרקטיקה זו.
נכון למרץ 2024, דווחו 32 מקרים של אנשים שמתו לכאורה עקב שיטת וים הוף.
לדברי מומחה, טבילה במי קרח עלולה לגרום להפרעות קצב לב ב-1% עד 3% מצעירים בריאים, ועד 63% מהמתרגלים יסבלו מהפרעות קצב כלשהי כאשר הם מתבקשים לעצור את נשימתם לפני הטבילה.
ישנם מומחים הסבורים כי תרגול שיטת וים הוף הוא "הימור על החיים".
בשנים 2015 ו-2016, ארבעה מתרגלים טבעו, ובני משפחותיהם חשדו כי תרגילי הנשימה הם הגורם לכך.
בשנת 2021, גבר מסינגפור טבע בבריכת דירה בעת שניסה את השיטה.
ב-2022, אישה נפטרה לאחר מפגש טיפול באמבטיית מי קרח בבריטניה.
תביעה בסך 67 מיליון דולר הוגשה נגד Innerfire ו-וים הוף ב-2022, בטענה כי מדלין רוז מצגר, בת 17, מתה לאחר שביצעה את שיטת וים הוף בבריכה שלה בלונג ביץ', קליפורניה.
וים הוף נמצא לא אחראי ב-2024.
הוף נולד בעיירה ההולנדית סיטארד שמרוחקת 2 קילומטרים מהגבול עם גרמניה, ו-7 קילומטרים מהגבול עם בלגיה.
להוף שישה אחים ושתי אחיות (ביניהם אח תאום).
אשתו הראשונה אובחנה עם סכיזופרניה, והתאבדה ב-1995. כך נותר לבדו לגדל את ארבעת ילדיהם, והוא סיפר כי יציאה לטבע, בילוי בנהרות ובאגמים הקלו על התמודדותו עם המצב.
כך גילה את מסוגלותו להיחשף לקור, ואת ההשפעות המיטיבות של הפרקטיקה.
בשנת 2003 נולד להוף ילד נוסף מנישואיו הנוכחיים.
בשנת 2024 פרסם העיתון ההולנדי de Volkskrant כתבה מקיפה שבה הוזכר מקרה של אלימות במשפחה שבגינו הורשע וים הוף בהולנד בשנת 2012. באותה שנה נמצא הוף אשם בתקיפה של בנו החורג, שהיה אז בן 18, בנה של זוגתו דאז, קרוליין.
בית המשפט גזר עליו 40 שעות עבודות שירות וקנס בגובה 350 אירו, סכום השווה לכ-440 אירו בשנת 2023.
וילהלמוס מרינוס אנטוניוס "וים" יאנסן (בהולנדית: Wilhelmus Marinus Anthonius "Wim" Jansen; 28 באוקטובר 1946 – 25 בינואר 2022) היה כדורגלן ומאמן הולנדי.
יאנסן, ששיחק בעמדות הקשר והמגן, העביר את מרבית הקריירה בפיינורד.
הוא ייצג את נבחרת הולנד 65 פעמים, ביניהן בשני טורנירי מונדיאל בהם הגיעה נבחרתו לגמר.
יאנסן הוביל כמאמן ראשי ארבע קבוצות מארבע מדינות שונות, ושימש גם בתפקידי מאמן נוער, עוזר מאמן, יועץ טכני ומנהל מקצועי.
היה המנהל המקצועי של מחלקת הנוער בפיינורד.
יאנסן החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של פיינורד מעיר הולדתו רוטרדם.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בעונת , בה שותף בשני משחקי ליגה.
עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב קבוע, ורשם 34 הופעות ליגה.
בעונת , לאחר שלוש עונות במקום השני, זכתה פיינורד באליפות הולנד, ואף השלימה זכייה בדאבל לאחר שגברה בגמר הגביע ההולנדי על פ.ס.וו.
בעונת הגיע לקבוצה המאמן ארנסט האפל, שהוביל אותה לאחת התקופות הטובות בתולדותיה.
כבר בעונה זו זכתה פיינורד בגביע אירופה לאלופות, והייתה לקבוצה ההולנדית הראשונה בהיסטוריה שזוכה בתואר, בדרך לארבע זכיות הולנדיות רצופות (מיד אחריה זכתה אייאקס אמסטרדם שלוש פעמים רצופות).
יאנסן כבש שער אחד במהלך הטורניר, בשלב שמינית הגמר מול מילאן, ופתח בהרכב קבוצתו שגברה 1–2 על סלטיק בהארכה במשחק הגמר וזכתה בתואר.
באותה עונה כבש יאנסן שמונה שערי ליגה, שיא קריירה אישי, אך לא הצליח לסייע לקבוצתו לזכות פעם שנייה ברציפות באליפות, ופיינורד סיימה כסגנית.
עונה אחר כך, הוביל האפל את יאנסן ופיינורד לזכייה באליפות, שהייתה השנייה של יאנסן בקריירה.
ב-, עונה לאחר עזיבתו של האפל, זכו יאנסן ופיינורד בתואר האליפות בהולנד, השלישי של יאנסן בקריירה, והשלימו זכייה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון בגמר כפול על טוטנהאם הוטספר.
הייתה זו זכייה הולנדית ראשונה בתואר אי פעם.
יאנסן פתח בצמד משחקי הגמר בדרך זכייה.
יאנסן הוסיף לשחק מספר דו-ספרתי של הופעות ליגה בכל עונה, עד לעזיבתו במהלך עונת .
הוא רשם 415 הופעות ליגה במדי פיינורד, שמציבות אותו במקום השני בטבלת ההופעות בכל הזמנים בקבוצה.
יאנסן עזב את פיינורד כדי להצטרף ליוהאן קרויף בקבוצת וושינגטון דיפלומטס מארצות הברית הוא שיחק בקבוצה עד לקיץ 1980, עד שבעצתו של קרויף חזר להולנד והצטרף לקבוצת אייאקס אמסטרדם.
אייאקס חיפשה מחליף לרוד קרול בהגנת הקבוצה.
על אף שיאנסן לא היה שחקן הרכב קבוע במדי אייאקס בעונת הבכורה שלו, אוהדי קבוצתו הקודמת פיינורד לא קיבלו בעין יפה את מעברו לאחת מיריבותיה הגדולות של קבוצתם.
הופעת הבכורה שלו במדי אייאקס התקיימה, באופן מקרי, דווקא במשחק החוץ של קבוצתו מול פיינורד.
יאנסן ספג כדור שלג בעינו, ונאלץ לעזוב את המגרש כדי לקבל טיפול.
אייאקס הפסידה במפגש בתוצאה 2–4. עונה אחר כך כבר היה יאנסן שחקן הרכב משמעותי בזכייתה של אייאקס באליפות הולנד.
יאנסן חזר לוושינגטון, שם סיים את קריירת המשחק בשנת 1982, כשהיה בן 36.
יאנסן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד תחת המאמן ג'ורג' קסלר, ב-4 באוקטובר 1967 במסגרת מוקדמות יורו 1968, בהפסד 2–3 ל.
במהלך מוקדמות מונדיאל 1970, כבש יאנסן את שערו היחיד בשורות הנבחרת, בניצחון 0–2 על ב-4 בספטמבר 1968. הוא היה שותף לניסיונותיה של הולנד, שלא צלחו, להעפיל לטורנירי יורו 1968, מונדיאל 1970 ויורו 1972.
הגעתו של המאמן רינוס מיכלס לנבחרת ב-1974, מיד לאחר העפלתה למונדיאל 1974, הפכה את הולנד לאחת הנבחרות הטובות בעולם.
יאנסן התאים לשיטת הטוטאל פוטבול שהנחיל המאמן, והוא הפך תחת מיכלס לשחקן משמעותי בסגל.
אף על פי ששיחק רק פעם אחת בטורניר המוקדמות, הוא זומן על ידי מיכלס לסגל הולנד לקראת המונדיאל בגרמניה המערבית.
יאנסן לא החמיץ ולו דקה אחת במהלך הטורניר.
הולנד העפילה משלב הבתים הראשון עם ניצחונות על ו ותיקו מול , עברה את שלב הבתים השני עם מאזן מושלם מול , ו, ונעצרה רק עם הפסד 1–2 במשחק הגמר מול המארחת.
הולנד הובילה במשחק, אך עבירה של יאנסן ברחבה זיכתה את גרמניה בפנדל שהפך לשער השוויון.
יאנסן הוסיף להיות שחקן משמעותי בנבחרת גם בקמפיין יורו 1976 ביוגוסלביה.
הולנד הייתה לאחת מארבע הנבחרות שהעפילה לטורניר הגמר, אך הפסידה, עם יאנסן בהרכב, במשחק חצי הגמר מול .
יאנסן פתח גם במשחק על המקום השלישי מול המארחת, שם ניצחה 2–3 לאחר הארכה.
יאנסן פתח בהרכב אך הוחלף במחצית המשחק, במצב של 1–2 להולנד.
יאנסן זומן על ידי מאמנו לשעבר בפיינורד, ארנסט האפל, לסגל הולנד לקראת מונדיאל 1978 בארגנטינה.
כמו בטורניר המונדיאל הקודם, גם הפעם פתח יאנסן בכל המשחקים, כשנבחרתו עברה את שלב הבתים הראשון עם ניצחון אחד בלבד, על , תיקו מול והפסד ל.
את שלב הבתים השני צלחה הולנד עם ניצחונות על ו, ותיקו 2-2 בשחזור הגמר הקודם מול גרמניה המערבית.
במשחק הגמר, בו פגשה הולנד את ארגנטינה, פתח יאנסן בהרכב, אך הוחלף בדקה ה-72. הולנד נוצחה במשחק, 3-1 בהארכה.
ההופעה בגמר הייתה ה-14 שלו במדי הולנד במונדיאלים, שיא הופעות משותף עם רוד קרול שהחזיק מעמד עד למונדיאל 2014, אז נשבר על ידי וסלי סניידר.
הופעתו האחרונה של יאנסן בנבחרת הייתה ב-23 בינואר 1980, בהפסד 1-0 ל במשחק ידידות.
בסך הכול רשם יאנסן קריירה בינלאומית בת 13 שנים, בה רשם 65 הופעות ושער בודד.
למרות התקרית מול אוהדי פיינורד, שב יאנסן לקבוצה עם פרישתו ממשחק, ושימש כמאמן במחלקת הנוער.
בעונת , עם מינויו של המאמן רינוס ישראל, התמנה יאנסן כעוזרו, ושימש בתפקיד במשך עונה אחת.
בעונת , שימש לראשונה בקריירה כמאמן ראשי, כשהוביל את לוקרן הבלגית, בצוותא עם הפולני ולודימיר לובנסקי, להישארות בליגת העל הבלגית בהפרש של נקודה.
ב-1988 חזר יאנסן להולנד, שם שימש כמנהל מקצועי בקבוצת SVV מליגת המשנה.
יחד עם המאמן שתחתיו, דיק אדבוקאט, סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה בעונת .
לאחר הזכייה בליגת המשנה, קיבל יאנסן את תפקיד המאמן הראשי של קבוצת נעוריו פיינורד.
הוא הוביל אותה לשתי זכיות בגביע ההולנדי, ב- וב-, ולחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
ב-1992 מונה למנהל המקצועי, אך חזר לאמן בעקבות מחלה של המאמן הראשי.
הוא חזר לתפקיד המנהל המקצועי עם מינויו של וילם ואן הנחם, חברו לשעבר לקבוצה, לתפקיד המאמן, אך עזב ב-1993 עם הנהלת הקבוצה.
ב-1993 עבר לתפקיד עוזרו של לאו ביינהאקר בנבחרת ערב הסעודית, ובין 1994 ל-1997 שימש כמאמן ראשי בסאנפרצ'ה הירושימה מיפן.
ב-3 ביולי 1997, לקראת עונת , מונה יאנסן לתפקיד מאמן סלטיק הסקוטית.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות סקוטלנד, לאחר תשע אליפויות רצופות של יריבתה העירונית, גלאזגו ריינג'רס.
בנוסף, הוביל יאנסן את הקבוצה לזכייה בגביע הליגה הסקוטית עם ניצחון 3-0 על דנדי יונייטד בגמר.
בגזרת הרכש, חתום יאנסן על רכישתו מפיינורד של אחד מגדולי שחקניה של סלטיק, הנריק לארסון השוודי.
למרות ההצלחה, התפטר יאנסן מתפקידו כ-48 שעות לאחר סיום העונה, בעקבות סכסוך אישי עם המנהל המקצועי של הקבוצה.
יאנסן חזר למגרשים רק ארבע שנים אחר כך, כשהתמנה לתפקיד עוזר המאמן של אוראווה רד דיימונדס היפנית, לצידו של המאמן ההולנדי וחברו לקבוצה לשעבר, האנס אופט.
ב-2005 חזר יאנסן לפיינורד בתפקיד היועץ הטכני של המועדון, ובעונת חזר לשמש כעוזר מאמן בקבוצה.
הוא נפרד מהקבוצה בינואר 2009 בעקבות פיטורי המאמן הראשי, אך חזר ב-2011 פעם נוספת לפיינורד, על תקן המנהל המקצועי של מאמני הנוער במועדון.
אליפות אירופה: 1976 (מקום שלישי)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםפיינורדארדיוויזיה20342346333348342342273300283261211320301161וושינגטון דיפלומטסNASL270אייאקס אמסטרדםארדיוויזיה170320וושינגטון דיפלומטסNASL290סך הכול קריירה52033
וילם קורנליס ניקולאס "וים" קיפט (בהולנדית: Willem Cornelis Nicolaas "Wim" Kieft; נולד ב-12 בנובמבר 1962 באמסטרדם) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קיפט רשם קריירה מוצלחת, אישית וקבוצתית, בשתיים מהקבוצות המובילות בכדורגל ההולנדי, אייאקס אמסטרדם ופ.ס.וו.
הוא היה כובש שערים מצטיין, וניחן במשחק ראש מצוין, גם בזכות גובהו.
בנוסף, שיחק במהלך הקריירה גם בליגות הבכירות בצרפת ובאיטליה.
הוא ייצג את נבחרת הולנד במשך יותר מעשור, ובין היתר היה שותף לזכייה ביורו 1988. לזכותו 43 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 11 שערים.
קיפט החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של אייאקס אמסטרדם מעיר הולדתו, לצד כוכבי כדורגל כגון מרקו ואן באסטן ופרנק רייקארד.
הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת בעונת , עוד בטרם מלאו לו 18, ורשם הופעת ליגה אחת באותה עונה, הופעת הבכורה שלו אותה ערך ב-4 במאי 1980, ובכך היה שותף לזכייתה של אייאקס באליפות הולנד באותה עונה.
החל מעונת כבר היה לשחקן הרכב חשוב בהתקפת הקבוצה, והפגין יכולת כיבוש מרשימה כשכבר בעונה זו כבש 17 שערי ליגה ב-33 הופעות.
עונה אחר כך הוביל את אייאקס לזכייה באליפות, כשכבש כמות מרשימה של 32 שערים ב-32 משחקים.
במקביל לזכייה בתואר מלך השערים של הליגה המקומית, זכה קיפט בזכות ממוצע השערים שלו גם בנעל הזהב האירופית.
בעונת שוב היה חלק משמעותי מהתקפת הקבוצה, וכבש 19 שערי ליגה בדרך לזכייה בדאבל המקומי.
עם שלוש אליפויות בארבע עונות, ו-69 שערים ב-94 הופעות ליגה בסך הכול במדי אייאקס, נמכר קיפט בן ה-20 לפיזה מהסרייה א'.
החלוץ התקשה להתאקלם בקבוצה מתחתית הליגה הראשונה, וכבר לאחר עונה אחת נשר עם קבוצתו לסרייה ב' כשהוא תורם שלושה שערים בלבד ב-23 הופעות.
בליגת המשנה מצא החלוץ את הרשת 15 פעמים, והיה שלישי בטבלת מלך השערים לעונת .
בכך, סייע לקבוצתו להעפיל מהמקום הראשון לליגה הבכירה לאחר עונת היעדרות אחת בלבד.
החזרה לליגה הבכירה ומאבקי התחתית אליהם נקלעה הקבוצה שוב הקשו על קיפט להפגין את יכולותיו, והוא רשם עם הקבוצה עונת ירידה נוספת, בה כבש שבעה שערי ליגה בלבד.
בתום שלוש עונות במדי פיזה חתם קיפט בטורינו.
הוא היה למלך השערים של הקבוצה בליגה, על אף שכבש שמונה שערי ליגה בלבד, וכן היה למלך שערי הקבוצה בכל המסגרות עם 16 כיבושים.
באותה עונה הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר גביע אופ"א, וקיפט שכבש חמישה שערים במפעל היה למלך שערי הטורניר (במשותף עם שלושה שחקנים נוספים).
בתום עונה אחת בטורינו, וארבע עונות בסך הכול באיטליה, חזר קיפט להולנד וחתם במדי פ.ס.וו.
המעבר הוכיח את עצמו כבר בעונה הראשונה, בה היה קיפט לחלק משמעותי מזכייתה של הקבוצה בטרבל.
קיפט היה למלך שערי הליגה בפעם השנייה בקריירה, לאחר שכבש 29 שערים.
בגמר גביע אירופה מול בנפיקה ליסבון פתח קיפט בהרכב ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה שהסתיימה בשוויון 0-0. בדו-קרב בעיטות עונשין בו הוכרע המשחק, כבש קיפט את הפנדל השני לזכות קבוצתו בדרך לניצחון 6-5 ולזכייה בתואר.
לקראת עונת , בתום שתי עונות נוספות במדי איינדהובן בהן זכה עמה בדאבל ובגביע נוסף, ניסה קיפט פעם נוספת את מזלו מחוץ להולנד, כשחתם בז'ירונדן דה בורדו הצרפתית.
פעם נוספת התקשה קיפט להתאקלם בליגה זרה, וכבש רק שלושה שערי ליגה ב-26 הופעות.
בתום עונה אחת חזר לקדנציה שנייה באיינדהובן, ושוב זכה עמה באליפות כבר בעונת , עונת החזרה שלו.
הייתה זו אליפות שישית ואחרונה של קיפט בקריירה.