tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסעים וגאוגרפים טענו שראו אותם או שמעו עליהם שמועות מהימנות.
במקרים אחרים הם זוהו עם אימפריות ידועות.
יוסף בן מתתיהו, במאה הראשונה, זיהה את "המגוגים" עם הסקיתים, ששכנו בערבות דרום רוסיה ונודעו כפרשים נועזים.
אוסביוס זיהה את גוג ומגוג עם האימפריה הרומית.
בעקבות פלישות הגותים לשטחי האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הביזנטית, ובגלל הדמיון הפונטי בין השמות המופיעים בחלק מהמקורות כ"גוט ומגוט", זיהו תאולוגים והיסטוריונים נוצרים במאות החמישית והשישית את גוג ומגוג עם הגותים.
טקסטים נוצריים מהמאה השביעית זיהו את גוג ומגוג עם ההונים, שהתקפותיהם במשך יותר מ-200 שנה על שטחי האימפריה הרומית המערבית והאימפריה הביזנטית הביאו להיחלשותן.
מסעות ההרס והביזה של ההונים הטילו אימה והם תוארו כאויבי עולם התרבות הרומי וכאויבי הנצרות.
ההתקפות של אטילה תוארו כחלק מתוכנית אלוהית לתיקון עולם כשההונים הם "המקל של הזעם האלוהי".
עלייתה של ממלכת כזריה בין המאות השביעית והעשירית כגורם מדיני חדש במזרח, והשמועות שנפוצו על התייהדותם של הכוזרים, הביאו גם לזיהוי שלהם עם גוג ומגוג.
זיהוי זה הופיע גם בדיווחיו של הגאוגרף המוסלמי אבן פדלאן.
הופעת המונגולים על הבימה ההיסטורית והאיום שלהם על מדינות האסלאם והנצרות, מאז המאה ה-13, הפך אותם לבני דמותם של גוג ומגוג המבשרים את קץ הימים.
הפחד שעוררו מסעות ההרס של המונגולים, וגם הדמיון הפונטי בין השמות "מונגול" ו"גוג" ו"מגוג", חיזקו את הקישור.
האימפריה המונגולית שהגיעה במערב עד לפולין ולהונגריה וכללה במזרח את כל סין, פתחה דרכים חדשות בין אירופה ואסיה.
בסיפורי נוסעים אירופאים הוצגו המונגולים כצאצאי גוג ומגוג והחומה הסינית הגדולה תוארה כחומה של אלכסנדר שמאחוריה כלואים גוג ומגוג.
מרקו פולו סיפר על שני עמים הנקראים אונג ומונגול שהם גוג ומגוג.
התעצמותה של האימפריה העות'מאנית במאה ה-15, והאיום הישיר שלה על מרכז אירופה, הביאו לזיהוי של הטורקים עם גוג ומגוג.
גם במקרה זה הסכנה הטורקית-מוסלמית נתפסה כעונש אלוהי על חטאי החברה הנוצרית.
הקשר עם עשרת השבטים האבודים והאמזונות
הקישור של גוג ומגוג ליהודים בכלל ובפרט למיתוס של עשרת השבטים האבודים הוא בעצם קישור בין שתי תעלומות: לאן נעלמו עשרת השבטים שהוגלו מארץ ישראל לאשור על ידי שלמאנסר ומי הם המונגולים, שאינם נזכרים בברית הישנה או בברית החדשה, המאיימים להשמיד את אירופה הנוצרית.
בסוף המאה ה-13 נפוצו שמועות שלפיהן המונגולים הם יהודים או שהתגיירו ליהדות.
ידיעות כאלו הושפעו, ככל הנראה, גם מן הסיפורים על התגיירות הכוזרים.
בימי הביניים נפוץ הסיפור שלפיו עשרת השבטים האבודים של עם ישראל הם גוג ומגוג או כי הם שוכנים בסוף העולם ליד גוג ומגוג.
המקור הידוע המוקדם ביותר המקשר את עשרת השבטים עם גוג ומגוג הוא ספרו של פטרוס קומסטור, היסטוריה סכולסטיקה (1173) שתורגם לשפות רבות והיה נפוץ מאוד בימי הביניים.
הוא הביא אבנים ענקיות כדי לחסום את המעבר ואף הוסיף וקרא לעזרת אלוהי ישראל, שנענה לבקשתו, וקירב בין שני הרים גבוהים כך שיחסמו את המעבר לחלוטין.
הזיהוי של המונגולים עם היהודים התפשט גם הוא בהשפעת "Historia scholastica" שמחברה טען שהמונגולים הם צאצאי היהודים שהגלה שלמנאסר.
מתיו פריז, היסטוריון אנגלי מהמאה ה-13 סיפר על הקשרים בין היהודים האלה העצורים מאחורי המחסום עם היהודים שחיים תחת שלטון הנוצרים באירופה.
על פי סיפורו, אותם יהודים אגרו נשק ויחד עם אחיהם הכלואים מאחורי חומת אלכסנדר הם מתכננים להתקיף את הנוצרים ולהשמיד אותם.
לקישור של גוג ומגוג עם עשרת השבטים תרם גם מכתב הכומר יוחנן – Prester John שהיה נפוץ מאוד באירופה מאז המאה ה-12, שבו נטען שעשרת השבטים הם נתיני המלך ג'ון והם חיים מאחורי נהר אבנים.
ייתכן שסיפורים אלה הושפעו מן המיתוס של עשרת השבטים שנפוץ בין היהודים מאז המאה העשירית על הממלכות החזקות של עשרת השבטים הנמצאות אי-שם מעבר לנהר הסמבטיון.
ריקולדו דה מונטה די קרוצ'ה, נזיר דומיניקני שהיה מיסיונר בארצות האסלאם והגיע לחצר השליט המונגולי, טען בכתביו שהמונגולים הם חלק מאותם יהודים שהוגלו עוד על ידי המלך האשורי תגלת פלאסר אל מעבר לנהר גוזאן.
עם זאת לדבריו, הטטארים (כפי שנקראו המונגולים אז באירופה) אינם מכירים את מנהגי היהודים, והם עצמם טוענים שהם נקראים מונגולים כשיבוש מהשם "מגוגולי" והם צאצאי גוג ומגוג.
בגרסאות רבות שהיו לאגדה על העמים הכלואים מאחורי חומת אלכסנדר, נזכרים גוג ומגוג כזהים לעשרת השבטים האבודים או כשוכנים לצידם.
המקור הידוע המוקדם ביותר שהם נזכרים בו הוא שירה אפית חצרונית משנת 1270 בשם "Der Jüngere Titurel".
הם כלואים על ידי ההרים הנקראים גוג ומגוג מצד אחד, ומהצד השני סוגר עליהם נהר שמימיו זורקים אבנים לשמים ללא הרף.
הספר "מסעותיו של סר ג'ון מנדוויל" מהמאה ה-14, שזכה לתפוצה נרחבת, תרם לזיהוי של גוג ומגוג עם עשרת השבטים האבודים ועם היהודים ככלל.
על פי סיפורו, היהודים שנכלאו ליד הים הכספי על ידי אלכסנדר, כפופים למלכה אמזונה, ואינם יכולים לצאת בעיקר משום שהם דוברי עברית – שפה שאיש לא מבין מלבדם.
כאשר יצליחו להשתחרר מכלאם הם יחברו ליהודים היושבים באירופה, שגם הם דוברי עברית, ואז ישתלטו על העולם הנוצרי ויהרגו את כל מי שלא יקבל עליו את אמונתם.
במפת בורגיה, תחריט נחושת מ-1430 מדרום גרמניה, מופיעים בפינה המזרחית שני אזורים מבוצרים הנקראים גוג ומגוג ולצידם כיתוב: "הפרובינציה של גוג, היכן שהיהודים נכלאו מאז ימי ארטקסרקס (דריווש השני), מלך הפרסים.
מגוג – הם אנשים גדולים וענקים שמנהגיהם מוזרים.
יהודים אלה נאספו מכל רחבי פרס".
האמונה בקשר בין עשרת השבטים לגוג ומגוג ולמונגולים התקיימה גם במאה ה-16. המלומד גיום פוסטל, שהיה גם מזרחן והיבראיסט, כתב ב-1560 בספרו "De la République de Turcs", שמקורם של הטטרים (המונגולים), כמו הטורקים, הוא בעשרת השבטים.
גוג ומגוג שייכים לשבט דן.
הם מתכוננים לבואו של האנטיכריסט והשטן מעכב אותם ליד הקוטב הצפוני.
הסיפור של גוג ומגוג נזכר בקוראן, בפרק 18, שם מסופר על דו אלקרנין הנוסע לקצווי הארץ.
עמים שאינו מבין את שפתם פנו אליו בבקשה לבנות חומה שתגן עליהם מפני גוג ומגוג, העלולים להביא רעה גדולה על העולם:
רוב הפרשנים המוסלמים סברו ש"בעל הקרניים" הוא אלכסנדר הגדול, המכונה בכמה טקסטים מוסלמיים "אל-אִסכנדר ד'ו אל-קרניין" (الإسكندر ذو القرنين).
אחרים זיהו אותו עם מלכי איראן דריווש השני או כורש.
החומה שנועדה לעצור את יאג'וג' ומאג'וג' נבנתה לפי פירושים שונים מברזל, נחושת ומעופרת מותכת, כסכר החוסם את המעבר בין שני הרים.
יש חדית' המתאר איך מדי יום גוג ומגוג מנסים למוטט את החומה העוצרת בעדם, כשהם חופרים בה, אך אלוהים מכשיל אותם, עד שיום אחד, ברצונו של אללה יצליחו בכך ויציפו את הארץ.
במסורת המתארת שליחים ששלח החליף אל-ואתק אל החומה הנמצאת בקצה הצפוני-מזרחי של הארץ, מתואר שער ענק ועליו מנעולים רבים.
היום שבו יפרצו גוג ומגוג את החומה יהיה "יַאוּם אל-קִיַאמַה" (يوم القيامة, "יום התחייה") שיתרחש לאחר שובו של ישו בן מרים, ואחרי הופעת משיח השקר אל-מסיח א-דג'אל.
גוג ומגוג יצאו ממקומם בצפון-מזרח ויצעדו בהמוניהם לכיוון ארץ ישראל.
הם יחלו לשתות את מי הנהרות כולם ולא ישאירו טיפת מים.
הם ישתו את מי הפרת והחידקל ואת מי ים טבריה (הכנרת).
נאמר שהראשון מהם ישתה מהכנרת וכשיגיע האחרון מהם לאותו מקום הוא יגיד: "האם לא היו כאן מים?!".
כשלא ייוותרו עוד מטרות לחיציהם הם יתחילו לירות חיצים אל השמיים בתקווה להרוס אותם.
אז אללה יתקיף אותם באמצעות תולעים שישמידו אותם.
בגרסאות מוסלמיות של רומן אלכסנדר מתואר כיצד גוג ומגוג ינסו ללוק את החומה בלשונם בכדי לפרוץ אותה ויכשלו.
בטקסטים מוסלמיים גוג ומגוג תוארו כיצורים דוחים ומבעיתים: הם בעלי פני כלב וגוף אדם, בעלי טפרים וניבים חדים כשל אריה וקומתם גבוהה כעץ הארז.
הגאוגרף המוסלמי זכריא אל-קזוויני מהמאה ה-13 תיאר את גוג ומגוג ביצירתו הקוסמוגונית הגדולה "עג'אא'ב אל-מח'לוּקאת" ("عجائب المخلوقات وغرائب الموجودات") כשוכנים ליד הים המקיף את הארץ, שאותו יש המזהים כים הכספי או הים השחור.
הוא מתאר אותם כאנשים שקומתם קטנה בחצי מקומת אדם רגיל, עיניהם מלוכסנות כעיני המונגולים ויש להם אוזניים גדולות ושעירות שהם מתכסים בהן בשנתם.
תיאור גוג ומגוג כמעוותי צורה ומפלצתיים גרר מחלוקת בין אלה שטענו שאין הם בכלל בני האדם ובין מי שהסתמכו על התיאור המקראי שלהם כצאצאי נח.
טקסט טורקי מהמאה ה-15 העוסק באחרית הימים, בשם Dürr-i Meknūn, מאגד כמה מהמסורות הנפוצות באסלאם על גוג ומגוג: ישו (איסא) ישוב ויופיע ויקבץ את המאמינים להר סיני.
ואז שני האחים, גוג ומגוג, וכל תומכיהם יהרסו את החומה.
הם יכסו את הארץ ויצלו ויאכלו את בני האדם ואת החיות שימצאו בדרכם.
הם ישתו את כל המים המתוקים עד שייוותרו רק מי ביצה.
הם יהיו כה רבים עד כי הציפורים לא ימצאו מנוח אלא על ראשיהם.
עד אשר האל הגדול ישלח נגדם צבא בצורת סוס שחור שיביס את גוג ומגוג.
המגמה לזהות את גוג ומגוג עם עמים ריאליים ועם המציאות הפוליטית לא פסחה גם על האסלאם.
במאה ה-13 היו שזיהו אותם עם המונגולים שכבשו את בגדאד והמיטו חורבן על האימפריה של בית עבאס.
בעת החדשה היו אנשי דת ופרשני קוראן שזיהו את גוג ומגוג עם עמי אירופה הנוצרית והמעצמות הקולוניאליסטיות שהפיצו את הנצרות בעולם והביאו לשקיעה ולניוון של עמי האסלאם.
גוג ומגוג במאה ה-20 והמאה ה-21
גוג ומגוג והתפקיד שימלאו ביום הדין האלוהי המשיכו להעסיק מאמינים של שלוש הדתות המונותאיסטיות במאה ה-20, מתוך חיפוש אחר תובנה ופירוש לתמורות בטכנולוגיה ובמדע, ולאירועים ההיסטוריים ששינו את פני העולם.
הטוטאליות של שתי מלחמות העולם, כלי הנשק הקטלניים וההרס הגדול שגרמו, חיזקו את מחשבי הקיצין בשלוש הדתות שראו סימנים לבואו הקרב של יום הדין האלוהי ולקץ העולם המוכר.
בדורות האחרונים היו רבנים שראו במלחמת העולם השנייה ובשואה את מלחמת גוג ומגוג.
הרב מרדכי אליהו טען כי גוג הוא היטלר, ומגוג היא גרמניה הנאצית שאספה את כל עמי אירופה למלחמה נגד עם ישראל, תכננה לכבוש את ירושלים ולהחריב את היישוב בארץ ישראל ונבלמה בקרב אל-עלמיין השני.
בין היתר הוא הסתמך על תרגום יונתן בן עוזיאל.
הרבי מליובאוויטש אמר דברים דומים, והסביר על פי מסורת מתלמידי הבעל שם טוב, שבשל התארכותה הרבה של הגלות – ייסורי מלחמת גוג ומגוג בוטלו, ואילו השואה היא במסגרת 'חבלי המשיח' של מלחמת גוג ומגוג שלאחריה יוטב לעם ישראל.
בכתבי כת האחמדיה, מתוארים גוג ומגוג כשני הגושים היריבים בתקופת המלחמה הקרה.
הערכים שהם מקדמים – הדמוקרטיה של הגוש המערבי והקומוניזם של הגוש המזרחי – מייצגים תרבות של שקר וחומרנות.
המאבק בין הגושים באמצעי הלחימה המודרניים והשימוש בנשק אטומי, יובילו את המעצמות למלחמה טוטלית שתביא להרס הדדי.
ואז האסלאם, שיהיה אז בנקודת השפל שלו, יזכה לעזרת האל שיביא לגאולה ולשלום עולמי.
המלומד המוסלמי עמראן נזאר חוסיין רואה בשיבת היהודים לארץ ישראל ובהקמת מדינת ישראל בעזרתן של המעצמות המערביות את מימוש הנבואות בקוראן על אחרית הימים.
המעצמות הקולוניאליסטיות ומדינת ישראל הם התגלמות גוג ומגוג ואללה יעניש אותן ויחריב אותן.
המאבק הבין-גושי והאיום במלחמה גרעינית, שבצידו הייתה גם ההתנגשות בין אידאולוגיות ותרבויות התפרש כמלחמת גוג ומגוג.
בחוגים אוונגליסטיים בארצות הברית רווח זיהוי של ברית המועצות כאויב הנורא שעליו ניבא יחזקאל.
העיסוק בנושא גבר לקראת סוף המאה ה-20 עם האמונה שסוף האלף השני עשוי להיות המועד שבו ימומשו התחזיות האפוקליפטיות והאסכטולוגיות הגלומות בנבואות העתיקות.
בארצות הברית נקשר הדבר באופן ברור עם התחזקות הזרמים האוונגליסטים בשלהי המאה ה-20. יש טענה שנשיאי ארצות הברית רונלד רייגן וג'ורג' בוש הושפעו מתיאוריות אוונגליסטיות, וכי רייגן זיהה את ברית המועצות כגוג ומגוג ובוש יצא למלחמת עיראק השנייה מתוך אמונה שהוא נלחם בכוחות גוג ומגוג.
בהשפעת האירועים ההיסטוריים במחצית השנייה של המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 יש בחוגים הקבליים מי שטוענים שמלחמה בין העולם המוסלמי והעולם הנוצרי תהיה בעתיד הנראה לעין והיא תהיה מלחמת גוג ומגוג, שבעקבותיה תבוא הגאולה השלמה לעם ישראל.
בשונה מכך, פרסומים של חב"ד בתחילת שנות ה-2020 מסתייגים מתיוג ברור של גוג ומגוג, ואף טוענים שלא ברור אם כוונת הנבואה ביחזקאל היא לאישים או לעמים.
בחוגים אוונגליסטיים במאה ה-21 יש הנזהרים מזיהוי מלחמת גוג ומגוג עם אירועים אקטואליים ורואים בנבואת יחזקאל ובחזון יוחנן ייצוג סמלי לכוחות הרוע הנלווים לשטן, שאותם יכניע האלוהים באחרית הימים.
אחרים, כמו Robert jJ Morgan טוענים שקרב ובא מימוש מדויק של נבואות יחזקאל.
לטענתו גוג הוא האנטיכריסט שיוביל קואליציה של עמים להילחם כנגד ישראל, כפי שמפרט יחזקאל: "משך ותֻבל" – אזורים בטורקיה; "פרס" – איראן, אפגניסטן, פקיסטן; "כוש" – מצרים; "פוט" – לוב וצפון אפריקה; "גֹמר" – טורקיה; "בית תוגרמה" – ארמניה; "ירכתי צפון ואת כל אגפיו, עמים רבים" – הקונפדרציה הרוסית.
ההתקפה על ישראל תהיה חלק מקטסטרופה קוסמית.
ישראל תינצל בזכות התערבות האלוהית, שבעקבותיה תיכון מלכות אלוהים.
כל העמים וגם עם ישראל יכירו בגדולת האל ומשיחו ישו ויאמצו את האמונה בו.
אחרים רואים ברוסיה של פוטין ובמלחמה באוקראינה סימנים ברורים המקדימים את מלחמת גוג ומגוג.
כפי שהיא מתוארת בנבואות יחזקאל.
האוונגליסטים הרואים בשיבת היהודים לארצם ובהקמת מדינת ישראל התממשות של הנבואות ביחזקאל ובחזון יוחנן.
חלקם נזהרים מקביעות פסקניות באשר למועד התגשמות הנבואות ורואים במלחמת גוג ומגוג, שהיא הקרב הגדול בארמגדון, אירוע שיתרחש בזמן שאינו ידוע.
אחרים רואים בברית הפוליטית המתחזקת בין סין ורוסיה ובין רוסיה ואיראן, בשנות העשרים של המאה ה-21, מעין רמז או מימוש של נבואת יחזקאל על גוג ומגוג, בהיותה ברית של אומות צפוניות העשויות לחבור למדינות העוינות את מדינת ישראל ולהחריבה.
מלחמת גאורגיה–ארמניה הייתה מלחמת גבולות שהתחוללה בשנת 1918 בין הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לבין הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, באזור מחוז ג'אוואחתי (כיום בגאורגיה) ומחוז לורי (כיום ארמניה), והאזורים הסמוכים להם, שהיסטורית הם דו-תרבותיים (ארמניים-גאורגיים), והיו מאוכלסים ברוב גדול של ארמנים במאה התשע-עשרה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, נכבשו חלק מאזורים אלה על ידי האימפריה העות'מאנית.
כשהעות'מאנים נטשו את האזור, ביקשו שני הצדדים, הגאורגים והארמנים, לשלוט באזור.
הוויכוח התדרדר להתנגשות חמושה ב-7 בדצמבר 1918. העוינות המשיכה עם הצלחות משתנות של שני הצדדים עד ל-31 בדצמבר של אותה שנה, יום בו התערבו הבריטים והכריזו על הפסקת אש.
הם הותירו את החלק הנתון בוויכוח של מחוז בורצ'לו תחת שליטה מנהלית משותפת גאורגית-ארמנית, שהחזיקה מעמד עד לייסודו של השלטון הסובייטי בארמניה בשנת 1920.
במהלך השלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה החלו הגאורגים והארמנים להתכונן להגנה מפני תקיפה עות'מאנית.
ביוני 1918, במטרה לעכב את ההתקדמות העות'מאנית הצפויה מראש לכיוון טביליסי, כבשו הגאורגים (באופן זמני למראית עין בלבד) את מחוז לורי, שהיה מאוכלס באותם ימים ברוב של 75% ארמנים.
לאחר הפסקת האש של מודרוס ונסיגת העות'מאנים, נשארו הכוחות הגאורגיים בלורי.
המנשביק הגאורגי איראקלי צרתלי הציע כי הארמנים יהיו בטוחים יותר מפני עוינות טורקית כאזרחים גאורגים.
הגאורגים הציעו ועידה מרובעת בהשתתפות גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן והרפובליקה ההררית של צפון הקווקז, שתדון בהצעה הגאורגית.
הארמנים דחו לחלוטין את ההצעה והוועידה.
בדצמבר של אותה שנה התעמתו הגאורגים במרידה שהחלה בכפר אודזון (Օձուն) שבצפון מחוז לורי.
בתוך ימים החלה העוינות בין שתי הרפובליקות.
ב-5 בדצמבר 1918 שלחו הארמנים כוחות להשתלט על נפות בורצ'לו ונפת אחלכלכי (אחלכלכי).
העימות הצבאי הראשון התרחש ב-9 בדצמבר של אותה שנה.
שלושה ימים לאחר מכן זכו הארמנים לניצחון בכפר סאנאהין (בצפון מחוז לורי), השתלטו על הכפר וסביבותיו, לאחר ביצוע התקפת פתע.
מטרת הארמנים הייתה לבנות עמדות הגנה יעילות כנגד הגאורגים.
הכוח הפורץ העיקרי נעצר והצבא הגאורגי הרכוב הגיב במתקפת נגד וזכה בניצחון, ב-29 בדצמבר של אותה שנה, בקרב בשולאוורי.
לאחר ההצלחה הנחרצת, החליט מטה הצבא הגאורגי לצעוד לכיוון ירוואן כמסע ענישה, אולם העוינות הסתיימה בכפר סָדַחלוֹ בליל ה-31 בדצמבר, כאשר הצדדים הלוחמים הסכימו על הפסקת אש בתיווך בריטי.
במהלך העוינות בין הצדדים, ב-12-14 בדצמבר, נערכו שיחות משולשות בטביליסי, בין גאורגיה ארמניה ובריטניה.
בעקבות שיחות אלה נחתו ב-15 בדצמבר חיילים בריטים בנמל פותי וב-25 בדצמבר הגיעו החיילים הבריטים לטביליסי והחליפו את החיילים הגרמנים.
השלמת הפינוי הרשמית של הגרמנים מהעיר הייתה רק ביום שלאחר מכן.
נוכחותם של החיילים הבריטים באזור אפשרה לבריטים לכפות הסכם הפסקת אש והסכם שלום בסופו של דבר.
בתחילת ינואר 1919 חתמו שני הצדדים על הסכם שלום בתיווך הבריטים.
הממשלה הארמנית ביטלה את תביעותיה על מחוזות אחלכלכי וארדהאן באופן רשמי, כאשר הגאורגים הסכימו לממשל משותף על פרובינציית לורי של מחוז בורצ'לו.
ההסכם הותיר את שני הצדדים לא מרוצים ומלאי חשדנות הדדית.
סיום המלחמה, שעלותה הייתה יקרה עבור שתי הרפובליקות החדשות, גרם לבעיות תחבורה קשות בין שתי המדינות.
אף על פי ששתי המדינות סבלו יחדיו תחת השלטון העות'מאני, הן פנו אחת כנגד השנייה לאחר שקיבלו עצמאות ממנה בעוד ששאר העולם ליקק את פצעי מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת בעלות הברית היא מלחמה שהתנהלה בשטחו של חצי האי האפניני בין השנים 91 ל-88 לפני הספירה.
המלחמה התנהלה בין צבא הרפובליקה הרומית בהנהגת גאיוס מריוס, לוקיוס קורנליוס סולה ואחרים מצד אחד לבין ערים ושבטים באיטליה, שהיו בעלות בריתה קודם לפרוץ המלחמה, מהצד שכנגד.
במאה הראשונה לפני הספירה הגיעה הרפובליקה הרומית, אחרי מלחמות רבות שניהלה, לשליטה מוחלטת בחצי האי האפניני.
השבטים האיטלקיים שהיו כפופים לשלטונה שיתפו עימה פעולה.
בשלב מסוים החלו אף לשרת בצבא הרפובליקה.
גאיוס מריוס, מפקד צבא רומאי בעל שם, שאף שירת כשש שנים כקונסול, היה מהרומאים הראשונים שהכירו בצורך להעניק זכויות אזרח לתושבי בעלות הברית.
כמפקד הצבא הוא נוכח בחשיבותם העליונה של אלה בצבא הרומאי, ואף העניק, תוך חריגה מהחוק, אזרחות לחיילי שניים מליגיונותיו אחרי קרב בו השתתפו, במסגרת המלחמה נגד הקימברים והטווטונים .
מריוס הגיע לשיא כוחו בשנת 101 לפנה"ס, ויחד עם שותפיו לסיעה הפופולרית, ובראשם לוקיוס אפוליוס סטורנינוס, יזם את הצעת חוק הקולוניות: חלוקת אדמות קרתגו בין חייליו לשעבר של מריוס, רומאים ואיטלקים כאחד.
החוק לא יושם, בין היתר עקב חילוקי דעות בסיעה הפופולרית שהתרחבו לקרע בין מריוס ושותפיו לדרך.
מריוס פרש ממפלגתו וחבר לסיעה היריבה - הסיעה האופטימאטית.
שנה מאוחר יותר היה מעורב בהתנגשויות דמים בין שתי המפלגות שבסופן נרצחו פופולרים רבים ובראשם סטורנינוס.
מריוס ירד מגדולתו ועניין הזכויות הוסר מסדר היום הציבורי.
לאחר שמונה שנות שלטון אופטימאטי יצא בשנת 91 לפנה"ס מרקוס ליביוס דרוסוס, טריבון חבר הסיעה הפופולרית, ביוזמה למתן אזרחות רומאית לכל ערי איטליה.
ההתנגדות ברומא למהלך זה הייתה כה חריפה עד שהובילה להתנקשות בחייו.
בעלות הברית שהבינו כי לא יזכו לשוויון המיוחל ללא התנגדות הכריזו על מרד ברומא, לא לפני ששלחו שליחים לרומא, ונענו בתשובה מזלזלת על ידי הסנאט.
שאיפות האיטלקים היו לבטל את הסדר הקיים לפיו רומא מושלת בהם, ולהקים את מדינת איטליה שבירתה תהיה בעיר קורפיניום, בירתם של הפלינים, ששמה שונה ל"איטליקה" או "ויטליו" - איטליה באוסקנית.
הם הקימו מוסדות שלטון זהים לאלה הרומאיים, עם שני קונסולים, 12 פראיטורים ו-500 סנאטורים.
הם טבעו גם מטבעות משלהם, עליהם הופיעה המילה איטליה.
השבטים שהשתתפו בברית היו בעיקר מהחבלים ההיסטוריים פיקנום וסאמניום, וממחוז אברוצו של ימינו: המארסים, המארוקינים, הווסטינים, הפלינים, הסאמניטים, הפרנטאנים, ההירפינים, הלוקאנים והפיקנטינים .
המארסים, הווסטינים, הפלינים והמארוקינים היו חברים בקונפדרציה עוד טרם המלחמה.
המארסים היו כוח דומיננטי במלחמה, לצד הסאמניטים שבדרום.
מפקדם, קווינטוס פופדיוס סילו, היה חברו של הטריבון שנרצח, דרוסוס.
הוא מונה לאחד הקונסולים של המדינה הצעירה.
השני היה הסאמניטי גאיוס פאפיוס מוטילוס.
מכאן ועד למלחמה הייתה הדרך קצרה.
המלחמה ניטשה בשתי חזיתות עיקריות: החזית הדרומית בחבלים סאמניום, לוקאניה ובאזור קמפניה, חבלים שבהם הסאמניטים היו עיקר הכוח הלוחם של בעלות הברית; והחזית הצפונית בפיקנום (כיום פרובינציית אסקולי פיצ'נו (Ascoli Piceno), שבמחוז מארקה במרכז איטליה) ובאזור מחוז אברוצו של ימינו.
כרגיל, עמדו בראש הצבא הרומאי שני הקונסולים - פובליוס ריטליוס לופוס שניהל את המערכה בצפון, ולוקיוס יוליוס קיסר בדרום.
עם זאת, שלושת האישים שהיו מעורבים במלחמה והובילו את רומא לניצחון היו גאיוס מריוס, שבגיל 65 נקרא לדגל, לוקיוס קורנליוס סולה, פקודו וסגנו לשעבר של מריוס, ופומפיוס סטראבו, שפיקד על שלושה לגיונות בצפון איטליה, עד להיבחרותו כקונסול ב-89 לפנה"ס.
מריוס מונה כלגאט על ידי לופוס, סולה כלגאט על ידי קיסר.
בשנת 89 לפנה"ס נבחרו למשרת הקונסול סטראבו ביחד עם לוקיוס פורטיוס קאטו.
שני הקונסולים החדשים הובילו את הלחימה בחזית הצפונית, בעוד מריוס נדחק הצידה.
סולה הוביל את הלחימה בזירה הדרומית.
פרט להם היו מעורבים בפיקוד:
טיטוס דידיוס, ששימש אף הוא כלגאט של קיסר עד 89 לפנה"ס, שנת מותו.
כוחות בעלות הברית מנו מעל 100,000 חיילים.
שני הכוחות המובילים בקרב האיטלקים היו הסאמניטים, בפיקודו של גאיוס פאפיוס מוטילוס, והמארסים, בפיקוד סילו.
צבאם היה מאומן מאוד, וחלק ממפקדיהם וחייליהם באו משורות הצבא הרומאי.
טיטוס אפרניוס ויודקיליוס פיקדו על הווסטינים
הריוס אסיניוס פיקד על כוחות המרוקינים
גאיוס וידאקיליוס ו טיטוס הרניוס על הפראיטוטים הפיקנים
פובליוס וטיוס סקאטו היה מפקד נוסף בשורות המארסים
מריוס אגאנטיוס היה מפקד נוסף בשורות הסאמניטים
חלק ניכר מהמידע על המלחמה מופיע בכתבי אפיאנוס.
תחילת המלחמה התאפיינה בעיקר בניצחונות של הברית האיטלקית.
בשנת 90 לפנה"ס הביס סקאטו האיטלקי את מרקלוס, שהגן על העיר אסרניה (aesernia) בחבל סאמניום שנותרה נאמנה לרומא, הרג 200 מאנשיו וכבש את העיר.
העיר עברה לצדד במורדים, ואף שימשה כמקום מקלט למפקדיהם וכתחליף לעיר הבירה קורפיניום, משזו נפלה בידי רומא.
מריוס אגנטיוס כבש את ונפרום (Venafrum) שבקמפניה והשמיד שתי קוהורטות (גדודים) רומאיות.
מריוס למפוניוס הרג 800 מאנשיו של לוקיניוס קראסוס והבריח את הנותרים לעיר גרומנטום (Grumentum) שבלוקאניה .
המפקד האיטלקי גאיוס פאפיוס מוטיליוס כבש את העיר נולה שבקמפניה בעורמה והציע ל-2000 חיילים רומאים ששהו בה לעבור למחנהו.
החיילים הסכימו, מפקדיהם סירבו ודינם היה לגווע ברעב.
בהמשך הוא כבש גם את סטאביה, מינרביום וסלרנום.
מוטיליוס הטיל מצור על אקרה, שהייתה בסיס רומאי.
מולו עמד יוליוס סקסטוס קיסר, עם 10,000 חיילים גאלים ופרשים נומידיים ומאוריטנים, התחכם מוטיליוס.
הוא הביא את בנו של יוגורטה, מלך נומידיה לשעבר, והלבישו בבגדי מלכות.
משראו החיילים הנומידיים את הנסיך ערקו חלקם, והיתר נשלחו לאפריקה.
קיסר נסוג מהעיר, אך לבסוף הביס את הסאמניטים.
פובליוס פרסנטיוס הביס את המפקד הרומאי פרפנא (Perpenna) והרג 4,000 איש.
בתגובה, הדיח הקונסול רוטיליוס את פרפנא מהפיקוד על כוחותיו והעבירם לפיקוד גאיוס מריוס.
בשנת 90 לפנה"ס הוביל הקונסול פובליוס רוטיליוס לופוס את צבאו, יחד עם גאיוס מריוס, לחציית נהר ליריס ולקרב נגד הכוחות המרסיים בפיקודו של וטיוס סקאטו שהתמקמו בעבר הנהר.
הכוחות הרומאיים התפצלו לשני ראשי גשר.
טעותו של לופוס, שלא שעה לעצות סגנו לאמן את חייליו לפני הכניסה למגע עם המרסים, עלתה לו בחייו.
מריוס, לעומתו, שקלט כי מחנה המרסיים אינו מוגן כמעט, הצליח לנצל נקודת תורפה זו תפס את שטח המחנה וגרם לווטיוס לסגת בהיעדר אספקה.
לרוטיליוס לופוס המת לא היה מחליף כקונסול, והסנאט מינה את מריוס ואת קוינטוס קאפיו כמפקדים.
קאפיו נפל מאוחר יותר במלכודת שטמן לו סילו, ונהרג.
סטראבו שימש בשנת 90 לפנה"ס כלגאט בחזית הצפונית של המלחמה תחת פיקודו של לופוס.
לאחר מפלתו ומותו של האחרון בקרב הצליח סטראבו לגבש את כוחות הרומים מחדש.
הוא נחל אמנם מפלה בהר פאלרינוס לכוח איטלקי בפיקודם של וידאקיליוס, טיטוס לפראניוס ופובליוס וטיוס, ונסוג לעיר פירמום.
לאחר שהכוחות האיטלקיים התפצלו ונפרדו, הביס סטראבו את לפראניוס, שמת בקרב, והטיל מצור על העיר אסקולום, מעוז המורדים האיטלקים בחזית הצפונית, שבחבל פיקנום.
בשנת 89 לפנה"ס, לאור הישגיו במלחמה, נבחר סטראבו למשרת הקונסול, ביחד עם לוקיוס פורטיוס קאטו.
בקיץ 89 לפנה"ס כבש סולה את אקולאנום, עירם הראשית של ההירפינים.
באותה שנה כבש גם את בוויאנום הסאמניטית (שהפכה למפקדת המורדים לאחר נפילתה של קורפניום).
התקדמותו נעצרה מול חומות הערים נולה ואסרניה שלחמו לחימה עיקשת ועמדו במצור.
לקראת החורף העביר סולה את הפיקוד על החזית לידי מפקד נוסף במלחמה, קווינטוס קאיקיליוס מטלוס פיוס, שלחם תחת פיקודו של סולה בקרבות לדיכוי המרידה האיטלקית בקמפניה ובסאמניום.
פיוס, שרכש את אמונו של סולה, מונה ללגאט שלו לקראת סוף המלחמה.
סולה עצמו הגיע לרומא על מנת להיבחר למשרת הקונסול.
הישגיו הבולטים ביותר של פיוס היו בשנת 88 לפנה"ס, שנה בה כוח צבאי בפיקודו כבש את מעוז האיטלקים ונוסיה והרג בקרב את פופאידיוס סילו, ממנהיגי האיטלקים.
המפקד הנוסף בדרום, טיטוס דידיוס, כבש את הרקולנאום ומת ב-89 לפנה"ס, לפני תום המלחמה.
שני הקונסולים סטראבו וקאטו המשיכו בניהול המלחמה בזירה הצפונית, סולה בדרומית, ואילו מריוס נדחק הצידה.
במהלך שנת כהונתו המשיך סטראבו במצור על אוסקולום, הביס חיל עזר שנשלח לעזרתה ולבסוף כבשה.
הקונסול קאטו נהרג במהלך הקרבות.
המלחמה בחזית הצפונית הסתיימה עוד בשנת 89 לפנה"ס.
הרומאים הצליחו לדכא את המרד בחלק הצפוני של איטליה, גם בזכות הזכויות שהעניקו.
יכולתו של סולה כמצביא וניצחונותיו המרשימים בדרומה של איטליה סיימו למעשה את המלחמה גם שם, אך כיסי התנגדות בודדים של הסאמניטים כמו הערים נולה ואיסרינה נשארו תחת מצור של חיילים רומאיים בפיקוד פיוס.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנה זו וכיבושה של רומא על ידי סולה, הראה פיוס את נאמנותו לזה האחרון והוא מונה כתגמול למפקד הצבא הדרומי.
לאחר שסולה יצא מזרחה להילחם נגד מיתרידאטס השישי הושאר מטלוס פיוס בקמפניה וצבאו, יחד עם הלגיון של אפיוס קלאודיוס, היווה את מוקד הכוח העיקרי של סולה באיטליה.
הצבא תחת פיקודו של מטלוס המשיך בדיכוי הסאמניטים ובמצור על עריהם המרכזיות.
פריצתה המחודשת של מלחמת האזרחים הרומית באותה שנה העמידה את מטלוס במצב בעייתי.
העיר רומא הייתה מוטלת במצור על ידי הכוחות הפופולרים בהנהגתם של מריוס וקינה אולם מטלוס היה נתון במאבק מול הסאמניטים, מאבק שחשש לנטוש על מנת לסייע לממשלה האופטימאטית בעיר רומא.
לבסוף נאלץ מטלוס לזנוח את המלחמה בסאמניטים, להשאיר בדרום איטליה כוח צבאי קטן ולצעוד לעבר רומא.
נסיגתו הובילה לנפילתו של חיל המצב בידי הסאמניטים, שמיהרו לחתום על הסכם שלום נוח עם מריוס וקינה.
הקונסול לוקיוס יוליוס יזם בשנת 90 לפנה"ס את החוק היוליאני או Lex Iulia de Civitate Latinis Danda ועל פיו תושב עיר שלא מרדה ברומא מקרב בעלות הברית יוכל לקבל אזרחות.
מעריכים שהחוק כוון גם כלפי כל צד שיניח את נשקו.
Lex Plautia Papiria - חוק שהתקבל ב-89 לפנה"ס ולפיו היה יכול כל תושב של בעלות הברית לקבל אזרחות בתנאים מסוימים.
החוקים שהתקבלו, על פיהם קיבלו האיטלקים זכויות אזרח, הוציאו את העוקץ מהמרידה והיא גוועה.
הסאמניטים, יריביה של רומא מקדם, שנלחמו בה במלחמות הסאמניטיות והובסו, היו האחרונים להיכנע במלחמה.
סולה, שפיקד על המלחמה בהם, נקם בהם מספר שנים מאוחר יותר בפזרו אותם ברחבי איטליה.
מלחמת בוסניה או המלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה מלחמה שהתרחשה בבוסניה והרצגובינה בין אפריל 1992 לדצמבר 1995, על רקע התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הכוחות התוקפים העיקריים הזדהו כסרבים וכקרואטים של בוסניה והרצגובינה, לרבות משִטחי רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה (כלומר מתוך המדינה).
הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה הייתה אחת משש רפובליקות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, פדרציה קומוניסטית שהתקיימה משנת 1945. הרפובליקה הדומיננטית מבין השש הייתה סרביה, וארבע הנותרות היו קרואטיה, מונטנגרו, סלובניה ומקדוניה.
אחדותה של הפדרציה התערערה בהדרגה לאחר מותו של המנהיג המייסד יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, עקב חולשת ההנהגה החלופית, משבר כלכלי ומתחים בין הקבוצות האתניות השונות.
התפרקות ברית המועצות בשנים 1989–1991 חיזקה את המתנגדים להמשך השלטון הקומוניסטי הריכוזי.
בשנת 1991 פרשו מן הפדרציה היוגוסלבית סלובניה, קרואטיה ומקדוניה, פרישה שלא הייתה אלא התנתקות מן השלטון המרכזי בסרביה.
לאחר פרישת השתיים הראשונות פלש אליהן צבא יוגוסלביה (מלחמת עשרת הימים בסלובניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה, בהתאמה).
פרישתה של מקדוניה התבצעה ללא עימות צבאי.
היה זה רק עניין של זמן עד שגם בוסניה והרצגובינה תצטרף לפורשות מיוגוסלביה.
המצב בבוסניה והרצגובינה טרם המלחמה
הקו הלבן הוא הגבול הנוכחי בין שתי הישויות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה – הפדרציה של בוסניה והרצגובינה (בוסניאקים וקרואטים) ורפובליקה סרפסקה (סרבים).
בוסניה והרצגובינה הייתה מדינה רב-לאומית משכבר הימים.
במפקד אוכלוסין שנערך במדינה ב-1991 הגדירו עצמם 44% כמוסלמים (כלומר בוסניאקים), 32.5% כסרבים ו-17% כקרואטים.
בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו בנובמבר 1990, ניצחו שלוש המפלגות הלאומיות הגדולות: מפלגת הפעולה הדמוקרטית הבוסניאקית, המפלגה הדמוקרטית הסרבית והאיחוד הדמוקרטי הקרואטי.
המפלגות חלקו בשלטון לפי מפתח אתני, כך שנשיא הנשיאוּת (כך הוגדר התפקיד ברפובליקות של יוגוסלביה הסוציאליסטית) היה בוסניאקי, נשיא הפרלמנט (כלומר היו"ר) היה סרבי וראש הממשלה היה קרואטי.
שני מאפיינים אלה, רב-לאומיות מחד ושאיפות לאומיות של כל קבוצה אתנית מאידך, אשר שררו בבוסניה והרצגובינה עוד טרם התפרקות יוגוסלביה, יהוו קרקע פורייה למאבקים הלאומיים שיצמחו בעקבותיה.
כאמור, מכיוון שהרפובליקה הדומיננטית ביוגוסלביה הייתה סרביה, הרי שפרישת בוסניה והרצגובינה מיוגוסלביה היא למעשה התנתקות מהשלטון הסרבי, ובהתאם לכך, הבוסניאקים והקרואטים צידדו בפרישה, ואילו הסרבים התנגדו לה, בין שרצו להישאר קשורים מדינית לסרביה ובין שרצו עצמאות מדינית מהרוב הבוסניאקי-קרואטי בתוך בוסניה והרצגובינה.
במרץ 1991 התקיימו שיחות בין סלובודן מילושביץ' ופרניו טוג'מן על חלוקת בוסניה והרצגובינה בין קרואטיה וסרביה, שנודעו כהסכם קרג'ורג'בו.
בעקבות הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, תקפו הסרבים חלקים שונים של המדינה.
הממשל של בוסניה והרצגובינה איבד למעשה את השליטה על השטח כולו.
הממשל הבוסני היה חלש ולא היה מוכן למלחמה.
במהלך המשבר הפוליטי אשר הוביל לעצמאותן של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה, ב-25 ביוני 1991 הוקמה אספת נבחרים סרבית ב-24 באוקטובר 1991 כגוף המייצג של העם הסרבי החי בבוסניה והרצגובינה.
בנובמבר 1991 ערכו הסרבים משאל עם שבו הוחלט כי הם נשארים עם יוגוסלביה, שכעת כללה מלבדם את סרביה ומונטנגרו.
ב-9 בינואר 1992 ייסד בית נבחרים הסרבי בבוסניה את "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה" .
הוחלט בה כי יכללו בשטחי הפרובינציה הסרבית את כל הרשויות המקומיות, הטריטוריות, והישויות האתניות שנכללו בבוסניה והרצגובינה והוכרז כי זה יהיה חלק מן הפדרציה היוגוסלבית.
משאל העם וההחלטות היו לא חוקיות, כך טענה הממשלה הבוסנית והכריזה על החוקה כאי חוקית.
הכרזה על הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה
ב-18 בנובמבר 1991, הכוחות הקיצוניים של האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בראשות מאטה בובאן הכריזו על קיום "הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה", כיישות פוליטית, תרבותית, כלכלית, וטריטוריאלית נפרדת בשטחי בוסניה והרצגובינה.
השפעת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בשטחים שנתבעו על ידי הרצג בוסניה הייתה משמעותית, ובית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה טוען שזה הושג בעקבות טיהור אתני של בוסנים מוסלמים.
אחרי הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה ב-1991, החליטה בוסניה והרצגובינה כי עליה לערוך משאל עם על עצמאות.
ההחלטה בפרלמנט הבוסני על עריכת המשאל התקבלה לאחר שהנציגים הסרבים עזבו את הישיבה במחאה.
אותם הצירים הסרבים קראו לאוכלוסייה הסרבית להחרים את המשאל.
משאל העם נערך ב-29 בפברואר וב-1 במרץ.
אחוז ההצבעה היה 63.4 אחוזים, ו-99.7 אחוזים מהמצביעים תמכו בעצמאות.
ב-5 במרץ הכריז הפרלמנט על עצמאות.
המנהיגות הסרבית השתמשה במשאל העם כסיבה לחסימת כבישים במחאה.
כינון הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה
המדינה החדשה הוכרזה במרץ 1992 בעוד שהתנגשויות אלימות בין קבוצות אתניות התפרצו ברחבי המדינה.
ב-25 בספטמבר 1991, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להטיל אמברגו על סחר בנשק בכל שטחי יוגוסלביה לשעבר.
האמברגו פגע בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, שכן סרביה ירשה את חלקו העיקרי של הצבא העממי היוגוסלבי וקרואטיה יכלה להבריח נשק בדרך הים.
יותר מ-55 אחוזים מהנשק ומתקני הצבא היוגוסלבים שכנו בבוסניה בגלל תוואי השטח ההררי שבה, בציפייה למלחמת גרילה, אך רבים מהמפעלים הללו היו בידי הסרבים, ואחרים הושבתו בגלל מחסור בחשמל ובחומרי גלם.
הממשל הבוסני פעל להסרת האמברגו אך לזאת התנגדו צרפת, בריטניה ורוסיה.
הקונגרס האמריקני קרא פעמיים להסיר את האמברגו אך הנשיא קלינטון הטיל עליהן וטו כדי שלא להסתכסך עם המדינות הנ"ל.
אף על פי כן, ארצות הברית הבריחה בחשאי (ולעיתים תוך הסתייעות בקבוצות איסלמיסטיות) נשק לבוסניה דרך קרואטיה.
מצד שני סוחרי נשק ישראלים סיפקו נשק ותחמושת לסרבים על אף האמברגו.
העימות התרחש בעיקר בין הרוב היחסי המוסלמי הבוסני, לבין הסרבים (נוצרים אורתודוקסים) בבוסניה.
הקרואטים (נוצרים קתולים) בבוסניה גם נלחמו במלחמה נגד הסרבים, שניהם עם ונגד המוסלמים הבוסנים.
עמים אחרים אשר גם השתתפו בסכסוך, בעיקר יוגוסלביה (סרביה של מילושביץ') אשר תמכה בצד הסרבי בבוסניה וקרואטיה אשר תמכה בקרואטים הבוסניים.
אף על פי כן, גם האו"ם, נאט"ו, רוסיה ואיראן השתתפו בסכסוך, כל אחת במידה שונה.
הסיעות הללו שינו את יעדיהם ואת הבריתות שלהם במספר הזדמנויות לאורך המלחמה.
הצבא העממי היוגוסלבי נסוג רשמית מבוסניה והרצגובינה ב-12 במאי 1992, זמן מה אחרי הכרזת העצמאות.
עם זאת, רוב שרשרת הפיקוד, הנשק ובכירי הצבא, בתוכם הגנרל ראטקו מלאדיץ', נשארו בצבא רפובליק סרפסקה.
הקרואטים ארגנו כוח הגנה בשם "מועצת ההגנה הקרואטית" ששימש ככוחות המזוינים של הרצג בוסניה.
הבוסנים השתלבו בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, אם כי כרבע מחיילי הצבא לא היו בוסנים (בעיקר בלוחמה בסרייבו).
במהלך המלחמה פעלו מספר קבוצות לא-סדירות.
מהסרבים – "הנשרים הלבנים" (המכונים צ'טניקים), משמר המתנדבים הסרבי (המכונה "נמרי ארקאן"), מהבוסנים – "הליגה הפטריוטית", "הכומתות הירוקות", ומהקרואטים – "כוחות ההגנה הקרואטים".
הכוחות הסרבים והקרואטים כללו מתנדבים מסרביה ומקרואטיה ונתמכו על ידי מפלגות לאומניות במדינות הללו.
ישנן גם טענות על תמיכת השירותים החשאיים של סרביה וקרואטיה בהם.
בשורות הסרבים נלחמו גם מתנדבים סלאבים, בעיקר רוסים.
מתנדבים יוניים ממשמר המתנדבים היווני לקחו חלק בטבח סרברניצה, ודגל יוון הונף בעיר לאחר שנפלה לידי הסרבים.
בכוחות הקרואטים שירתו מתנדבים מערביים, והם קיבלו תמיכה מנאו נאצים גרמנים ואוסטרים.
מתנדב שוודי בשם ג'קי ארקלב הורשע בפשעי מלחמה נגד בוסנים-מוסלמים עם שובו לשוודיה.
הבוסנים קיבלו תמיכה מקבוצות מוסלמיות.
לפי דיווחים אמריקניים, מאות אנשי משמרות המהפכה תמכו בממשלה הבוסנית במהלך המלחמה.
רובה של הבירה סרייבו נשלט על ידי הבוסנים.
צבא רפובליקה סרפסקה הטיל עליה מצור לאורך כל המלחמה.
מספר הפסקות אש נחתמו והופרו.
האו"ם ניסה ללא הצלחה לעצור את המלחמה.
ב-19 בספטמבר, הצבא העממי היוגוסלבי תגבר את אזור מוסטר בכוחות, תוך מחאה של השלטון המקומי.
ב-7 בינואר 1992, החברים הסרבים של מועצת העיר פריידור, ביחד עם המזכירים המקומיים של המפלגה הדמוקרטית הסרבית הכריזו על "אספת העם הסרבי בפריידור".
עשרה ימים מאוחר יותר, הכריזה האספה על הפיכת האזורים הסרביים של פריידור לכדי האזור האוטונומי של קראינה הבוסנית, במטרה ליצור מדינה סרבית בשטחים הסרבים.
ב-9 בינואר 1992, אספת הסרבים הבוסנים קיבלה החלטה המכריזה על "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה".
ב-28 בפברואר, הצהירה האספה ששטחי הרפובליקה כוללים את "שטחי האזורים האוטונומיים הסרבים ושטחי ישויות סרביות אחרות בבוסניה והרצגובינה, ובכללם האזורים בהם הסרבים היו למיעוט בעקבות רצח העם שבוצע נגדם במלחמת העולם השנייה", והוכרז שהיא מהווה חלק מיוגוסלביה.
ב-12 באוגוסט, שונה שם הרפובליקה לרפובליקה סרפסקה.
במהלך החודשים מרץ–מאי 1992, התחוללו קרבות קשים במזרח בוסניה כמו גם בצפון מערב המדינה.
במרץ התקפות של מנהיגי המפלגה הדמוקרטית הסרבית, ביחד עם קציני הפיקוד השני של הצבא העממי היוגוסלבי, נערכו במזרח בוסניה במטרה להשתלט על נקודות אסטרטגיות ולהטיל תקשורתי ומידעי.
ב-23 באפריל 1992, החליטה המפלגה הדמוקרטית הסרבית להשתלט על פריידור ביחד עם הצבא העממי היוגוסלבי.
עד סוף אפריל, מספר תחנות משטרה סרביות חשאיות הוקמו בעיר ולמעלה מ-1,500 סרבים חמושים היו מוכנים להשתתף בהשתלטות.
ה-SDS (המפלגה הדמוקרטית הסרבית) הכינה הודעה על ההשתלטות שהוקראה ברדיו פריידור ביום למחרת ההשתלטות.
בליל 29/30 אפריל, ההשתלטות על פריידור יצאה לפועל.
אנשי הביטחון הציבורי ושוטרי מילואים התאספו בצירקי פולייה שבפריידור.
רק סרבים נכחו וכמה מהם לבשו מדי צבא.
ביוני 1992, המנדט של כח UNPROFOR, שהוצב במקור בקרואטיה, הורחב גם לבוסניה והרצגובינה, במקור כדי להגן על נמל התעופה הבינלאומי של סרייבו.
בספטמבר, נוסף ל-UNPROFOR התפקיד להגן על סיוע הומניטרי בכל המדינה, כמו גם להגן על פליטים לבקשת הצלב האדום.
תחת הלחץ של הכוחות הסרבים בבוסניה ובקרואטיה, העבירה מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) את עיקר פעילותה מהגנת החלקים הקרואטים בבוסניה להתפשטות על חשבון הצבא הבוסני.
ישנם הטוענים שזה היה בהתאם להסכם קרג'ורג'בו בין פרניו טוג'מן לסלובודן מילושביץ' בנוגע לחלוקת בוסניה בין הסרבים והקרואטים.
ה-HVO תקף אזרחים בוסנים וביצע טיהור אתני של שטחיהם.
הסכם גראץ ממאי 1992, פיצל את הקרואטים בבוסניה בין הבדלנים ותומכי האיחוד.
כוחות ההגנה הקרואטיים (HOS), היו כוח לאומני קרואטי שלחם לצד הבוסנים.
ב-18 ביוני 1992, שלח ה-HVO אולטימטום לכוחות הבוסניים בנובי טראבניק, בו דרש לבטל את רשויות בוסניה והרצגובינה, להכיר בסמכות הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה ולהשבע לה אמונים, להכפיף את הכוחות הבוסנים ל-HVO ולגרש פליטים מוסלמים, וכל זאת בתוך 24 שעות.
ההתקפה יצאה אל הפועל ב-19 ביוני.
הכוחות הבוסנים המצוידים בדלות נלחמו בשתי חזיתות וכבשו שטחים מהקרואטים.
האירועים הללו נחשבים לתחילת המלחמה הקרואטית-בוסנית.
בשנת 1993 הוקמה הפרובינציה האוטונומית של בוסניה עם בירה בוליקה קלדושה.
משטרה תמך בקרואטיה ובסרביה נגד הממשל המרכזי בסרייבו.
האוטונומיה שרדה עד לשנת 1995.
במטרה להקל על מצב העיר שהייתה במצור הוקמה מנהרת סרייבו.
ממשל ביל קלינטון שהחל לכהן ב-1993 נמנע מלעסוק בסוגיית בוסניה במשך למעלה משנה, שכן סכסוכים שבטיים לא נתפסו בעיניו כעניינה של המדיניות האמריקאית העולמית.
רק ב-1994 מינו קלינטון ווורן כריסטופר את ריצ'רד הולברוק לשליחם המיוחד למשבר בבוסניה.
הולברג לחץ על הצדדים להגיע להסכם ותיאר את דרך פעולתו: "מעין הטרדה חסרת רחמים של הצדדים אל ויתורים שהם לא מוכנים לעשות אלמלא יילחצו בידי ארצות הברית".
ב-18 במרץ 1994 נחתם בבית הלבן שבוושינגטון די.
ובווינה, הסכם השלום "הסכם וושינגטון" ששם קץ למצב הלוחמה בין הקרואטים תושבי בוסניה והרצגובינה לבין ממשלת בוסניה והרצגובינה שנשלטה בעיקר על ידי הבוסניאקים.
מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית
מכיוון שהמלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה תוצאה של אי יציבות באזור היותר רחב של יוגוסלביה הקודמת (הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), ובגלל המעורבות עם הארצות הסמוכות קרואטיה, ומה שנותר מיוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו), היה ויכוח אשר נמשך זמן רב אם הסכסוך הוא מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית.
רוב המוסלמים הבוסנים וקרואטים רבים טענו שהמלחמה הייתה תוצאה של תוקפנות קרואטית וסרבית, בזמן שהסרבים החשיבו לעיתים קרובות את הסכסוך למלחמת אזרחים.
במשפט אשר התקיים בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בעקבות תביעה משפטית משנת 1993 אשר הוגשה מצד בוסניה והרצגובינה נגד סרביה ומונטנגרו על בסיס רצח עם.
כמו כן בית הדין הבינלאומי לצדק פסק שלא קיימת עדות מספקת לכך שבוצע רצח עם רחב נגד אוכלוסיית הבוסנים המוסלמים, כפי שהצהירה הממשלה הבוסנית.
המלחמה הובאה לסיומה לאחר שנחתם הסכם שלום בפריז ב-14 בדצמבר 1995. בעקבות כך החל תהליך משא-ומתן בין הצדדים אשר התקיים בדייטון, אוהיו, והסתיים ב-21 בדצמבר 1995. ההסכמות אליהם הגיעו הצדדים ידועות כהסכם דייטון.
בו רפובליקה סרפסקה זכתה באשרור בינלאומי, כישות עם אחריות בינלאומית מוגבלת, עם זכות לכינון יחסים מקבילים ומיוחדים עם יוגוסלביה דאז, סרביה דהיום.
הסרט "שטח הפקר" משנת 2001, מגולל את סיפורם של שלושה חיילים, שניים בוסנים ואחד סרבי.
סיפור הרקע בסרט סובב סביב המערכה ביוגוסלביה, אשר נמשכה לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק ממלחמות השליטה והמאבק בבלקן.
הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריה סרט זר.
הסרט "נולד פעמיים" (באיטלקית: Venuto al Mondo, באנגלית: Born twice) שהופק בשנת 2012 מתרחש ברובו בסרייבו בזמן המלחמה.
הוא מספר על אשה איטלקית שנוסעת עם בנה המתבגר לביקור בסרייבו בהזמנת ידיד בוסני אותו הכירה שנים רבות קודם.
במהלך הביקור היא מגלה את האמת על נסיבות הולדתו של בנה ומותו של בעלה הקודם בבוסניה בזמן המלחמה.
במהלך הסרט ישנם אזכורים רבים של זוועות המלחמה.
מלחמת אתיופיה–אדאל הייתה מלחמה שהתרחשה בין האימפריה האתיופית, שנעזרה באימפריה הפורטוגזית, לבין סולטנות אדאל, בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית.
המלחמה התרחשה בין 1529–1543. מלחמה זו הייתה המלחמה המודרנית הראשונה של אתיופיה, בה היא השתמשה לראשונה בנשק חם - תותחים ורובים, יחד עם כלי נשק מסורתיים כגון חרבות, חניתות וקשתות.
כאשר האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי (מוכר יותר בשם אחמד גראן) הצליח להשתלט על אדאל, לאחר שהרג את סולטאן אדאל אבו בכר אבן מוחמד, הוא מינה את אחיו של הסולטאן לשעבר עומר דין לסולטאן החדש.
הצבא של גראן נכנס לראשונה לאתיופיה בשנת 1529. שני הצבאות נפגשו בקרב שימברה קורה, קרב בו הפסידה אתיופיה למרות מספר החיילים הרב שלה, מכיוון שאדאל השתמשה בנשק חדיש שהגיע מבעלי בריתה העות'מאנים.
לאחר הקרב הראשון וניצחון אדאל המשיך הצבא המוסלמי לתוך שטח אתיופיה, שם נערך קרב אנטוקיך.
בקרב זה חיילים אתיופים רבים ברחו בגלל כלי הנשק החדישים שהפחידו אותם.
ההתנגשות הבאה בין הצבאות הייתה בקרב אמבסאל ב-28 באוקטובר, ושוב צבא אדאל ניצח.
שלושת הניצחונות אפשרו למוסלמים להיכנס ללב האימפריה האתיופית (רמת אתיופיה), כאן הם החלו לשרוף כנסיות רבות, כתבי קודש רבים ולאסלם את אזרחי האימפריה.
צבא אתיופיה היה חלש, האתיופים לא ניסו להילחם שוב והמוסלמים שטפו את אתיופיה והגיעו עד תיגראי שבצפון.
בשנת 1541 הקיסר דווית השני נפטר ויורש העצר מינאס נלקח בשבי על ידי המוסלמים.
ב-1543 כוחות גרילה אתיופים ניצחו את המוסלמים, כשהם נעזרים בכוחות פורטוגזים בראשות כריסטובאו דה גאמה (בנו של הספן הנודע ואסקו דה גאמה).
הפורטוגזים הביאו איתם כ-400 רובאים, והצי הפורטוגזי חסם את האזור לשיט ומנע העברת אספקה צבאית לאדאל על ידי העות'מאנים.
הקרב האחרון של המלחמה היה קרב ווינה דגה שבו גראן נהרג.
מלחמת גאורגיה–רוסיה (בגאורגית: რუსეთ–საქართველოს ომი) הייתה סכסוך צבאי שפרץ בתחילת חודש אוגוסט 2008 בעקבות חילופי אש כבדים בין כוחות צבא גאורגיה לכוחות הבדלנים של אבחזיה ודרום אוסטיה ולכוחות צבא רוסיה וכוח שמירת השלום הרוסי ששהה במחוזות אלה.
המתיחות שהביאה לעימות הצבאי בין גאורגיה לרוסיה החלה כבר בסוף חודש יולי 2008. המתיחות הגיעה לכדי חילופי אש כבדים בלילה שבין 7 ל-8 באוגוסט 2008, כשכוחות צבא גאורגיה פתחו בהרעשה ארטילרית לעבר בירת דרום אוסטיה, העיר צחינוואלי.
ב-8 באוגוסט, בנסיבות שנויות במחלוקת, שלחה רוסיה, בעקבות התחייבותה לסייע לבדלנים האוסטים, כוחות ארטילריה, שריון וחי"ר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית אל החבל.
לפי דברי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, כוונתה של רוסיה הייתה להגן על אזרחי חבל דרום אוסטיה המחזיקים בתעודות זהות של רוסיה.
נשיא גאורגיה, מיכאיל סאאקשווילי טען כי מדינתו נמצאת במגננה כנגד התוקפנות הרוסית, והוסיף כי הכוחות הרוסיים מפציצים בלי הבחנה מטרות אזרחיות בגאורגיה.
במשך כמה ימים, הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, בשיתוף פעולה עם צבא דרום אוסטיה וצבא אבחזיה, הניסו את כוחות צבא גאורגיה משטחי דרום אוסטיה ואבחזיה.
צבא רוסיה אף נכנס לגאורגיה עצמה, ובמשך כמה ימים החזיק בערים מרכזיות במערב גאורגיה כדוגמת זוגדידי, סנאקי, פוטי וגורי.
בין ה-14 ל-16 באוגוסט החלו רוסיה וגאורגיה בניהול משא ומתן, וב-26 באוגוסט הכירה רוסיה רשמית בעצמאותן של אבחזיה ודרום אוסטיה.
בתגובה ניתקה גאורגיה את קשריה הדיפלומטיים עם רוסיה ב-2 בספטמבר.
לאחר המלחמה הוקפא הליך הצטרפות גאורגיה לברית נאט"ו.
רוסיה הסיגה את כוחותיה באופן מלא ב-8 באוקטובר.
המלחמה הפכה 192,000 איש לעקורים או פליטים ובעוד רבים מהם חזרו לביתם, נכון ל-2014, 20,272 מהם עדיין נותרו עקורים.
האוסטים, המשתייכים לקבוצות האתניות האיראניות שישבו על גדות נהר הדון, הגיעו לאזור הרי הקווקז הגדול אחרי שאולצו לעזוב את מולדתם עקב הפלישות המונגוליות במאה ה-13. חלק מהאוסטים התיישבו באזורים שכיום מוכרים כצפון אוסטיה ודרום אוסטיה.
החלק הצפוני שייך היום לשטחה הריבוני של הפדרציה הרוסית, ואילו החלק הדרומי, דרום אוסטיה, שייך לגאורגיה.
מתוך 70,000 תושבי דרום אוסטיה, כ-14,000 הם גאורגים, כלומר כחמישית מהאוכלוסייה.
החבל, שגודלו כ-3,900 קמ"ר, נפרד מגאורגיה עקב המלחמה הראשונה בדרום אוסטיה (1991–1992) וזאת עקב רצונם של האוסטים להתחבר אל אחיהם בצפון אוסטיה ובכך ליצור רצף טריטוריאלי שיהווה את מדינתם.
עצמאות החבל, שהוכרזה חד צדדית על ידי הבדלנים בו, הוכרה על ידי מספר קטן של מדינות.
כדי לפקח על הפסקת האש שנחתמה בשנת 1992, הוצב כוח בן 500 חיילים מרוסיה, גאורגיה, דרום וצפון אוסטיה.
גאורגיה האשימה את רוסיה שחייליה השייכים לכוח זה מצדדים בבדלנים האוסטים.
טענות אלה הוכחשו על ידי הקרמלין.
התכתשויות בין כוחות גאורגיה לבדלנים האוסטים גרמו לאבדות רבות בנפש בשנות ה-90 והאלפיים.
הנשיא הגאורגי סאאקשווילי הציע לבדלנים האוסטים הסכם שלום לפיו דרום אוסטיה תזכה לקבל זכויות רבות במסגרת אוטונומיה בתוך המדינה הפדרלית.
הבדלנים לא קיבלו את הצעת סאאקשווילי ודרשו עצמאות מלאה.
השבת החבלים הבדלנים אבחזיה ודרום אוסטיה לשליטה גאורגית עמדו בראש מעייניו של נשיא גאורגיה, מיכאיל סאאקשווילי, מאז מהפכת הוורדים.
בנוסף לכך משנת 2002 העביר צבא ארצות הברית כמויות גדולות של נשק והכשרה צבאית לצבא גאורגיה (מדינות נוספות, כמו טורקיה וישראל סיפקו גם הן כלי נשק והכשרה צבאית לגאורגיה).
רבים מתושבי דרום אוסטיה הם אזרחים רוסים המחזיקים בתעודות זהות רוסיות, יותר ממחצית האוכלוסייה מחזיקה בתעודות זהות רוסיות, בעוד רוסיה בראשות דמיטרי מדבדב טענה כי כ-90% מהתושבים מחזיקים בתעודות זהות רוסיות, וכניסת הכוחות הרוסים לדרום אוסטיה הייתה מוצדקת מכיוון שמטרתה להגן על האזרחים הרוסים שם.
מצד שני טענו הגאורגים, כי תעודות הזהות הרוסיות ניתנו לאוסטים במטרה ליצור זיקה בינם לבין רוסיה, שאלמלא כן לא הייתה קיימת.
לאחר חמישה ימי לחימה, הודיע נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב כי הכוחות הרוסיים נסוגים משטחי גאורגיה, אך בפועל לא התבצעה נסיגה, דבר שהביא ב-19 באוגוסט להודעה חריפה מצד נאט"ו ולטיוטת החלטה במועצת הביטחון של האו"ם נגד רוסיה.
בתגובה למתקפה הרוסית, ב-14 באוגוסט, חתמה פולין עם ארצות הברית על הסכם להצבת טילי יירוט מסוג פטריוט בשטחה, בתמורה למטריית הגנה מצד ארצות הברית.
יומיים לאחר מכן, הודיעה אוקראינה כי הסכימה אף היא להצבת טילי יירוט בשטחה, על אף איומי הרוסים להחריף את המשבר ולכוון טילים גרעיניים לשטחי המדינות שיעמידו מערכות יירוט בשטחן.
ב-17 באוגוסט הגיעה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל לטביליסי שבגאורגיה, שם הצהירה כי גאורגיה תצורף לברית נאט"ו.
ב-25 באוגוסט, בעוד רוסיה עדיין לא נסוגה מהשטחים שכבשה, ואף המשיכה לבדוק אוניות בנמל פותי הגאורגי שלחופי הים השחור, גברה המתיחות בין רוסיה למדינות המערב, לאחר שרוסיה הודיעה כי הפסיקה את שיתוף הפעולה עם נאט"ו ועם ארגון הסחר העולמי, אליו ניסתה להתקבל כחברה מן המניין.
במקביל, הצהירה רוסיה כי היא מכירה בעצמאותם של שני החבלים הבדלניים, דרום אוסטיה ואבחזיה, בניגוד לעמדת המערב.
רוסיה גם שיגרה אזהרה למולדובה, שגם בה יש מחוז בדלני (טרנסניסטריה) ומשקיפים רוסיים, שלא תחזור על 'הטעות הגאורגית'.
ב-8 באוקטובר 2008 דיווח נשיא רוסיה כי ארצו הסיגה את כל כוחותיה אשר נותרו בגאורגיה.
אלו שהו בשבועות קודם לכן בעיקר ב"אזור ביטחון" אשר יצרו בגבולות המדינה.
דוברים מטעם ממשלת גאורגיה אישרו, שאכן כל הכוחות הרוסיים נסוגו ועברו לשטחי דרום אוסטיה ואבחזיה.
בכך תם פרק הזמן בו שהו חיילים רוסים על אדמת גאורגיה, אולם המלחמה הותירה את אותותיה בחזית הדיפלומטית, ביחסיה של רוסיה עם המדינות הסובבות אותה ועם הקהילה הבינלאומית.
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי
בית הדין הפלילי הבין-לאומי פתח בחקירת פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות שבוצעו במהלך המלחמה.
החקירה החלה בינואר 2016. בחקירה הראשונית נאסף מידע על פשעים שלכאורה המיוחסים לשלושת הצדדים המעורבים בסכסוך המזוין, תוך דגש על פשעים שייתכן התרחשו בדרום אוסטיה וסביבתה, שנכבש זמנית על ידי רוסיה.
מלחמת בולגריה–סרביה (בבולגרית: Сръбско-българска война) היא מלחמה שהתנהלה בין ה-14 בנובמבר 1885 ל-28 בנובמבר 1885 בין נסיכות בולגריה לממלכת סרביה.
המלחמה החלה במתקפה סרבית שחדרה לשטח הבולגרי ואיימה על הבירה סופיה והסתיימה בניצחון בולגרי.
ב-19 בפברואר 1886, בהתערבות האימפריה האוסטרו הונגרית נחתם הסכם בוקרשט ובמסגרתו הוכר האיחוד של נסיכות בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית.
החל מהמאה ה-16, שלטה האימפריה העות'מאנית על חבל הבלקן ותחת שלטונה חיו עמים סלביים שונים ובכללם הסרבים והבולגרים.
במאה ה-19, נחלשה האימפריה העותמאנית וחולשה זו הובילה למרידת עמי חבל הבלקן וזכייתם ההדרגתית באוטונומיה ועצמאות.
ב-1867 עזבו אחרוני החיילים העות'מאנים את סרביה.
בולגריה זכתה לעצמאות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית וסיכומי חוזה סן סטפנו שנחתם אחרי המלחמה.
למרות סיכומי חוזה סן סטפנו ובשל חששן של בריטניה ואוסטרו-הונגריה מהתחזקות מעמדה של האימפריה הרוסית בבלקן, כונס קונגרס ברלין ובמסגרתו הוחלט לגרוע את חבל רומליה המזרחית מהנסיכות הבולגרית ולהותירו כחבל אוטונומי של האימפריה העותמאנית.
מרבית תושבי חבל זה היו בולגרים וההחלטה עוררה אי שקט בבולגריה ובחבל עצמו.
ב-6 בספטמבר 1885, הכריזו נסיכות בולגריה והמחוז האוטונומי רומליה המזרחית על איחוד ביניהם בניגוד לעמדת המעצמות הגדולות.
מייד עם הכרזת האיחוד עם רומליה המזרחית עזבו כוחות האימפריה הרוסית שעדיין חנו בבולגריה, את הנסיכות והשאירו את בולגריה להגן על עצמה.
מתוך ציפייה לתגובה עות'מאנית בעקבות הכרזת האיחוד, רוכז עיקר הצבא הבולגרי בגבול הדרומי.
ניודם לאזור הגבול הסרבי, בתנאי התעבורה שהיו קיימים באותה העת, עלול היה לארוך 6 ימים לפחות.
ממלכת יוון וממלכת סרביה חששו למעמדן בעקבות האיחוד ודרשו מהמעצמות תוספת שטחים על חשבון העות'מאנים.
כמו כן, הסרבים התרעמו על כך שבולגריה העניקה מקלט מדיני למתנגדיו של המלך מילאן הראשון.
סרביה גם הייתה במצב כלכלי קשה בעקבות מלחמת מכסים והחליטה לנצל את המצב כדי לשפר את מצבה הכלכלי.
המלך הסרבי בעידוד האימפריה האוסטרו הונגרית, החליט לתקוף את הנסיכות הבולגרית אשר כוחה הצבאי נחשב לנחות מסרביה, במטרה להשיג שטחים נוספים, וב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה.
האמתלה למלחמה הייתה סכסוך גבולות שנולד כתוצאה משינוי התוואי של נהר טימוק אשר היווה חלק מהגבול בין שתי המדינות.
הסרבים סולקו מאחת מעמדותיהם הצבאיות בכפר ברגובו על ידי הצבא הבולגרי, לאחר ששינוי תוואי של נהר טימוק הותיר את העמדה הסרבית בצד הבולגרי של הנהר.
הסרבים הכריזו מלחמה ופתחו במתקפה נרחבת לתוך שטחה של בולגריה.
אף על פי שהופתעה, התאוששה בולגריה במהירות.
הצבא הבולגרי נויד בבהילות מהגבול העות'מאני לאזור סופיה כדי להגן על הבירה.
לאחר בלימת הסרבים בקרב סליבניצה, עבר הצבא הבולגרי למתקפה, הדף את הסרבים חזרה לשטחם ואף כבש את העיר פירוט.
צבא סרביה הורכב מגרעין צבאי מקצועי ומיליציות.
מילאן הראשון, אשר ציפה לניצחון מכריע ומהיר הטיל למערכה רק חיילים בני 30 ומטה.
הכוח מנה 70,000 חיילים אשר אורגנו ב 80 גדודים, כשלמעשה רק 49 מהם היו מוכנים למלחמה ורק לחלקם היה חימוש מודרני מתוצרת קרופ ומאוזר.
הגיוס בגילאים אלו גרם לכך, שחיילים ותיקים ומנוסי קרבות לא השתתפו במלחמה.
הארטילריה הסרבית צוידה בפגזי לה היטה צרפתיים אשר לא נחשבו למובילים בעת ההיא.
המלך מילאן חילק את כוחותיו לשתי ארמיות: נישאבה וטימוק.
על ארמיית נישאבה הוטל לפצח את הגנות הגבול הבולגריות ולנוע במהירות לעבר סופיה והשנייה יועדה לבלימת התגבורת הבולגרית שצפויה הייתה להגיע מכיוון הגבול העות'מאני.
שתי הארמיות חולקו ל-5 אוגדות, שהורכבו מ-80 גדודים בני 700 לוחמים כל אחד, 21 אסקדרוני פרשים, 46 סוללות ארטילריה עם 264 תותחים, מתוכן רק 23 היו ערוכות לקרב.
היתרון הבסיסי של הסרבים על פני הצבא הבולגרי היה באיכות רוביו ובהיותו צבא ותיק, ממושמע, מאומן ובעל פיקוד עתיר ניסיון בקרבות.
המלך מילאן ביצע טעות קריטית נוספת בכך שהחליט לפקד על צבאו בעצמו ולא נעזר בקציניו הוותיקים.
את הפיקוד ברמת אוגדה הוא מסר לקצינים פחות מנוסים, כגון גנרל פטר טופאלוביץ' מפקד אוגדת מוראבה.
הקרבות פרצו בשעה שהצבא הסרבי נתון היה בהתארגנות והצטיידות מחדש בתותחים ורובים וזו צפויה הייתה להסתיים רק שנה מאוחר יותר.
גם החיילים שצוידו ברובים החדשים לא היו מנוסים ומאומנים דיים בשימוש בהם, שכן הרובים הגיעו לסרביה שנתיים קודם לכן.
בנוסף, החימוש בו השתמשו היה ממלאים ישנים והוא הותאם יותר לרובים הישנים והאיטיים, כך שהגביל את יעילות השימוש של החיילים הסרבים ברובים החדישים.
הצבא הבולגרי הורכב מצבא סדיר שמנה 17,000 חיילים, צבא מילואים אשר בעת המלחמה מנה 27,000 חיילים ועד 1890 הוגדל ל-70,000 חיילים, ויחידות מיליציה בנות עד 70,000 איש.
הגרעין הצבאי חולק ל-2 אוגדות, "המזרחית", "המערבית" ומאוחר יותר נוספה שלישית באזור הבירה סופיה.
ככלל, שירתו חיילי הרגלים שנתיים בשירות סדיר ו-8 במילואים.
הצבא אורגן ב-24 גדודי רגלים שמנו 608 חיילים כל אחד בעיתות שלום ועד 1,000 חיילים במצב מלחמה.
כל גדוד רגלים חולק ל-4 פלוגות.
בנוסף היה רגימנט פרשים בן 5 אסקדרונים ובכל אסקדרון 159 חיילים ו-144 סוסים.
שני רגימנטי ארטילריה בני 1,250 חיילים שאורגנו ב-9 סוללות אשר להן 72 תותחים.
בנוסף, שתי פלוגות הנדסה בנות 264 חיילים, יח' רפואה, עזר ומטה.
חיילי הצבא הבולגרי הצעיר אופיינו בפטריוטיות ונכונות להקרבה והגנה על מדינתם הצעירה.
הנסיך בטנברג היה אולי מדינאי חסר ניסיון, אך היה קצין קרבי עתיר ניסיון בשטח ובמטה, שהצליח ב-6 שנותיו בתפקיד לארגן גרעין צבאי בעל פוטנציאל בהתאם לדגם הפרוסי.
עם זאת, שדרת הפיקוד של הצבא הייתה חסרה, מפני שברמת חטיבה ומעלה היא הורכבה ברובה מקצינים רוסיים, אשר עזבו את בולגריה לאחר סיפוח רומליה המזרחית.
הארטילריה הבולגרית הייתה חדישה ואפקטיבית הרבה יותר מהסרבית וצוידה בתותחים מתוצרת קרופ.
בתחילת המלחמה נחלו הסרבים הישגים.
הם חצו את הגבול בשלושה טורי רגלים והתגברו בנקל על חיל המשמר הבולגרי.
התכנון היה להתגבר על ההגנה הבולגרית ולרכז מול הבירה סופיה ארבע אוגדות סרביות.
אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, העביר בבהילות ובכל דרך אפשרית את כל צבאו מרומליה המזרחית למגננה באזור סופיה.
עד להגעת הכוחות מרומליה המזרחית, הצליחו כוחות הגבול הבולגריים רק לעכב את הסרבים, אשר הטילו מצור על העיר וידין וריכזו את כוחותיהם ליד העיירה סליבניצה, שם בין ה-17 בנובמבר ועד ה-19 בנובמבר 1885, נערך קרב סליבניצה.
הנסיך בטנברג הצליח לארגן ולהציב בעמדת מגננה 9 גדודים סדירים ובנוסף 2,000 מתנדבים בגיבוי 32 תותחים.
החזית הבולגרית הייתה בנויה מ 4 קילומטרים של מתרסים ולאורכה פוזרו עמדות ארטילריה.
ב-16 בנובמבר הגיעו שלוש אוגדות סרביות לאזור ועצרו להתארגנות, לאחר שספגו אבדות בקרב מול הבולגרים במהלך חציית הגבול.
בבוקר הערפילי והגשום של ה-17 בנובמבר, הורה הנסיך אלכסנדר לשלושה גדודים להתקדם לעבר קווי אוגדת הדנובה של הסרבים ולתוקפם.
בהמשך, התעשתו הכוחות סרבים והחלו לתקוף דרך מרכז ההגנה הבולגרית, אך ללא חיפוי ארטילרי וכשהם יורים ברוביהם מטווח שאינו יעיל.
הבולגרים השיבו באש ארטילרית ובאש רובים יעילה וגרמו ל-1,200 נפגעים בקרב הסרבים.
למחרת ניסו הסרבים לתקוף את האגף השמאלי החלש יחסית של קו ההגנה הבולגרי ונהדפו.
בחלוף עוד יום, ריכזו הסרבים את שתי אוגדותיהם ותקפו שוב את האגף השמאלי הבולגרי, במטרה לשבור את ההגנה, לחבור לאוגדה השלישית שלהם אוגדת מוראבה ולכתר את הבולגרים.
גם תקיפה זו נחלה כישלון חרוץ בפני עמידת הצבא הבולגרי והבולגרים יצאו למתקפת נגד.