tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית שכתביו מתארים את הכיבוש האסלאמי של הלבנט הוא מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שעבודתו "ההיסטוריה של נביאים ומלכים" (ערבית: تاريخ الرسل والملوك) מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם, על פי הקוראן, ועד לשנת 915 תוך שהוא מסתמך על מסורות עתיקות וסיפורים שנאספו ממקורות שונים.
מקור מוסלמי נוסף הוא ספרו של אחמד איבן עזאם, "כיתאב אל פתוח" ("ספר הכיבושים"), שנכתב במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9, אך הספר מכיל לצד מידע שמקורו קדום סיפורים שחלקם מופרך מעיקרו.
מקורות אלו של ההיסטוריוגרפיה המוסלמית הקדומה מייצגת סוגה השייכת לתחום הספרות בעיקרה שמטרתה הייתה לשעשע, ללמד דברי מוסר ודת לפאר את שם האלוהים והנביא ולעיתים גם לשרת מגמה פוליטית.
מסורות אלו נוצרו על מנת לתת מענה למטרות רבות מלבד המטרה למסור עובדות היסטוריות כהווייתן.
ספק אם בכלל ניתן היה לברר את העובדות ההיסטוריות בשעה שהמסורות נאספו והועלו על הכתב.
עם זאת כתבים אלו הם עיקר החומר עליו מתבסס המחקר ההיסטורי של התקופה מאחר שמקורות אחרים מכילים מעט מאוד מידע אם בכלל.
מחקר המצוטט על ידי משה גיל מצביע על סיפור בסיסי ובו קווים החוזרים על עצמם בתיאור כיבושים של ערים שונות על ידי הצבא המוסלמי: בוגד המגלה את הנקודה החלשה בביצורי העיר, אוכלוסיית העיר עסוקה בפסטיבל או חגיגה דתית, המוסלמים פותחים את חומות העיר לצבא הממתין בחוץ.
תיאורים אלו מופיעים בסיפורי כיבוש דמשק, קיסריה, בלביס (מצרים), פוסטאט (קהיר) וערים רבות אחרות.
קווים חוזרים אלו מצביעים על יצירת אתוס אחיד המכיל אלמנטים מיתיים וגרעין של עובדות שנאספו ממקורות אחדים המקשה על יצירת כרונולוגיה ולוח זמנים היסטורי.
מקורות ביזנטיים מנדבים מידע מועט ביותר על האירועים בלבנט בעת כיבושו על ידי המוסלמים מתוך נאמנות לקיסרות הביזנטית ומגויסים למטרה גדולה יותר - העימות בין הנצרות לאסלאם.
המקורות הביזנטיים המכסים את שלטונו של הרקליוס הם מועטים ונכתבו מאות שנים לאחר המאה ה-7. ההיסטוריונים הביזנטיים הקרובים ביותר לאירועים הם ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול ותיאופנס המוודה שפעלו כ-150–200 שנים לאחר הכיבוש.
עבודתם לוקה לא רק במרחק ממועד הקרב, אלא גם בתחושת שליחות הנוצרית והסתמכות על מיתוסים שהתגבשו לאחר הקרב, ויותר מכל בניסיון לנקות את הקיסר הרקליוס מכל אשמה במפלה.
בחלקי המידע הנוגעים בקיסר הביזנטי ניכר רצון להציג תמונה ספרותית כמעט של אדם חסר מגרעות ומפקד צבאי ללא טעויות.
שבחים על הפלת האויב במארב והתחמקות ממלכודות, הוא מזהיר את מפקדי צבאו מכניסה לקרב עם צבא מוסלמי בשטח הפתוח אך המפקדים מתעלמים מדברי החוכמה של הקיסר ונופלים בפח שטומנים להם המוסלמים.
מקורות נוצרים מאוחרים סוטים מקו זה ומטילים אשמה בהרקליוס על חלקו בהפצת המינות המונותליטית.
מקורות נוספים שאינם מפגינים נאמנות עיוורת לאימפריה הביזנטית וסמליה הם מקורות אשורים-סורים וארמניים שצפו כמשתתפים פעילים באירועים בלבנט ובהם מצוי מידע בנוגע למהלכים המוסלמים ומהלכי הנגד הביזנטיים בעיקר בשלבים הראשונים של העימות.
מקורות נוצריים לא היסטוריים מכילים בעיקר כתבים דתיים של אנשי כנסייה ובראשם סופרוניוס הפטריארך של ירושלים ואנסטסיוס סינאיטה.
כתבי פלסתר אנטי יהודים כגון דוקטרינת יעקב וטקסטים מהמאה השביעית כגון "הפסיון של שישים המרטירים מעזה" המתארים את הפרובינציות הביזנטיות בפלשתינה במאה השביעית וחלק מאירועי המלחמה.
המקורות הסוריים הקדומים נכתבו על ידי אנשי דת מונופיזיטים, מתארים את אירועי הכיבוש הערבי מתוך תפיסה לפיה איבוד ארץ הקודש והשליטה על המקומות הקדושים היו עונש משמים על מעשי האימפריה הביזנטית שנתפסה על ידם ככופרת.
המקורות היהודיים שתמיד היו עוינים לאימפריה הביזנטית על רקע האנטישמיות הבולטת מביעים השקפות דומות כך בספר "נסתרות דרבי שמעון בר יוחאי" שבו נרשמו חזונות גאולה שנהוג לייחסם לתקופה הערבית הקדומה ולתקופת מסע הצלב.
הכיכר הגדולה היא הכיכר המרכזית בעיר העתיקה של בריסל.
את הכיכר, הסגורה לכלי רכב, מקיפים בתים ששימשו בעבר את הגילדות בעיר, בית עיריית בריסל והבניין הנקרא בהולנדית Broodhuis ("בית הלחם") ובצרפתית Maison du Roi ("בית המלך").
הכיכר היא יעד תיירותי ממדרגה ראשונה, ומהווה נקודת ציון עירונית.
הכיכר הייתה מקום התרחשותם של כמה מאורעות היסטוריים חשובים: ב-1523, כשהגיעה הרפורמציה לאזור, הועלו בה על המוקד שניים מראשוני הפרוטסטנטים בידי האינקוויזיציה.
כעבור ארבעים שנה, נערפו בה ראשיהם של מנהיגי המרד בשלטון ספרד.
באוגוסט 1695 נהרסו רוב הבתים, שחלקם עדיין היו בנויים עץ, כשהעיר הופצצה בידי כוחות צרפתיים.
רק החזית והצריח של בית העירייה, וכן כמה קירות אבן, שרדו את מתקפת קליעי התבערה.
הגילדות השונות בנו מחדש את הבניינים באבן.
מלבד האירועים ההיסטוריים העגומים הללו, הייתה הכיכר עדה גם לחגיגות ואירועים משמחים יותר, ביניהן הנפת הדגל הבלגי הראשון בעקבות המהפכה הבלגית ב-1830. מדי שנתיים מוצג במרכז הכיכר שטיח-פרחים מרהיב עין, המורכב מיותר מחצי מיליון פרחים.
במקום בו שוכנת כיום הכיכר פעל שוק כפי הנראה עוד במאה ה-11. כתב-יד משנת 1174 מזכיר "שוק נמוך" (forum inferius) הממוקם לא רחוק מהמקום שבו נהר הסן מתחיל להיות עביר לכלי שיט, כך שהתאפשרה בו פריקה וטעינה של הסירות.
רובע מסחרי זה, הנושק לכנסיית ניקולאס הקדוש (פטרון הסוחרים), היה אפוא שטח פתוח במקום שבו הייתה ביצה שיובשה, על הדרך העתיקה שחיברה בין פלנדריה וחבל הריין.
דרך זו כונתה בשם סטנווך (steenweg, כלומר "דרך-אבן", משום שהייתה הראשונה באזור שרוצפה באבנים – מילה זו משמשת עדיין בהולנדית במשמעות של "רחוב ראשי").
בתחילת המאה ה-13 נבנו שלושה מבני מסחר בין הכיכר והסטנווך: שוק בשרים שנבנה לפני רובע הקצבים, שוק לחם ושוק בדים.
מבנים אלו, שהיו שייכים לדוכס בראבנט, אפשרו להציג את הסחורה לראווה במקום מוגן מפגעי מזג-האוויר, ולפקח על העסקאות במטרה לוודא תשלום מיסים.
ניהול הכיכר החל מתחילת המאה ה-14 משקף את עליית חשיבותה של הרשות העירונית המקומית, שהורכבה מנציגי הסוחרים והגילדות, למול סמכות מעמד האצילים השליט.
עקב מחסור כרוני בכסף, ויתרו הדוכסים יותר ויותר על חלקים מזכויות היתר שלהם בכל הקשור לתעשייה ומסחר, ומכרו אותן בכסף למועצת העיר.
לאחר שבנתה העיר בניין חדש ומפואר עבור שוק הבדים ב-1362 (באותה תקופה נבנו שוקי בדים גם בערים השכנות לוון ומכלן), היא קנתה את הבתים שחסמו את הכיכר והרסה אותם כדי לפנות מקום לבית העירייה.
הבניין המרשים שנבנה בהדרגה בין 1401 ו-1455 הפך את הכיכר למרכז של סמכות עירונית, משקל-נגד לסמכות השלטונית המרכזית שייצג ארמון קאודנברך, במעלה הגבעה בקרבת מקום.
על כל פנים, סמכותו של הדוכס נכחה גם בכיכר: "בית הלחם", מול בית העירייה, איבד את תפקידו המסחרי והפך למרכז שלטוני של הדוכס, שבו נאספו מיסים ונערכו משפטים.
סביב הכיכר נבנו בתיהם של גופים עשירים, ובעיקר הגילדות השונות, שהשפעתן הלכה וגברה.
לאחר הפצצת בריסל ב-1695, שבה נשרפו רוב המבנים בכיכר, נבנתה הכיכר מחדש, והפעם בסגנון בארוקי מפואר.
במהלך מאות השנים הבאות נפגעה הכיכר מספר פעמים; בסוף המאה ה-18 הרסו מהפכנים מקומיים חלק גדול מסמלי "המשטר הישן" ופסליו.
בכמה מהבניינים נערכו שינויים, רבים מהם לא מוצלחים, שכללו סיוד או טיוח של החזיתות, הסרת קישוטים, וכן לכלוך כתוצאה מזיהום אוויר.
ראש העיר בסוף המאה ה-19, שארל בולס, היה תומך נלהב בשיקום ושימור המורשת האדריכלית של העיר, ובימיו שופצו או נבנו מחדש רבים מהבניינים בכיכר.
הכיכר הגדולה שמרה על תפקידה המסחרי ככיכר שוק עד ה-19 בנובמבר 1959. בשנות השמונים של המאה ה-20 נאסרה בה תנועת מכוניות.
מס' 1: Le Roi d'Espagne ("מלך ספרד"), בית גילדת האופים.
נבנה ב-1696. שלושת החלונות הימניים היו בעבר בית נפרד (בשם "סן ז'אק"), שהכניסה אליו הייתה מהרחוב הצדדי.
הבניין, שעבר שינויים רבים, נבנה מחדש מן היסוד בשנים 1901–1902. הוא מעוטר בפסלי-ראש של הוברטוס הקדוש ושל קרלוס השני, מלך ספרד.
מס' 2–3: La Brouette ("המריצה"), בית גילדת סוחרי השומן מאז המאה ה-15. נבנה מחדש מאבן ב-1644 והחזית שרדה את הפצצת העיר ושוקמה ב-1697. הבניין מעוטר בפסל של סן ז'יל (הקדוש הפטרון של סוחרי השומן), והוא שופץ ב-1912. הדלת השמאלית הובילה בעבר לסמטה פנימית קטנה, שאינה קיימת עוד.
מס' 4: Le Sac ("התיק"), בית גילדת הנגרים (שכלי-העבודה שלהם מעטרים את החזית) מאז המאה ה-15. נבנה מחדש באבן ב-1644, ושרד חלקית את ההפצצה.
נבנה מחדש על ידי הנגר והאדריכל אנטואן פסטורנה ב-1697. הפסלים היו פייר ון דיפוט (Van Dievoet) ולורן מרקארט (Merkaert).
הקריאטידות (שפיסל אדואר מרשאן) נוספו ב-1852.
נבנה ב-1690, וב-1696 שופצה החזית ונוסף לה הכרכוב המאוזן.
הגמלון הקלאסי המשולש נוסף (על פי התכנון המקורי) ב-1890–1892 על ידי הארכיטקט העירוני ז'אמאר, וכן תבליט מעל הדלת המציג את רמוס ורומולוס יונקים מהזאבה.
מס' 6: Le Cornet ("הקרן"), בית גילדת משיטי הדוברות מאז המאה ה-15. נבנה מחדש ב-1697 בידי אנטואן פסטורנה, שתכנן את הגמלון בצורת ירכתיים של כלי שיט.
הפסלים הם מאת פייר ון דיפוט.
מס' 7: Le Renard ("השועל"), בית גילדת מוכרי הסידקית מאז המאה ה-15. נבנה מחדש ב-1699 עם תבליטים מעל קומת הקרקע המציגים אלגוריות של ארבע היבשות, ובראש הבניין פסל של ניקולאס הקדוש, פטרון הסוחרים.
בית עיריית בריסל מהווה את רובה של הצלע הדרום מערבית של הכיכר.
דרומית לו, יש בלוק נוסף של בתים:
מס' 8, L'Étoile ("הכוכב"), נבנה מחדש ב-1695. נהרס ב-1852 (יחד עם צד אחד של הרחוב הניצב) כדי לאפשר מעבר של רכבת עירונית רתומה לסוסים.
שוחזר ב-1897 ביוזמתו של שארל בולס, והקומה התחתונה הוחלפה בעמודים, כך שהבניין הפך להרחבה של הבית הסמוך.
שמו של הרחוב, "רחוב הכוכב", שונה לרחוב שארל בולס, ובתחתית הבית יש שלט לכבודו ולכבוד בוני הכיכר.
מס' 9: Le Cygne ("הברבור"), בית בורגני שנבנה מחדש ב-1698 על ידי הבנקאי פייר פאריזו (Fariseau), שראשי התיבות של שמו משולבים במרכז החזית.
שלא כרוב הבניינים האחרים בכיכר, יש בבניין ארבע קומות ולא שלוש.
ב-1720 נקנה הבניין על ידי גילדת הקצבים, ששינתה את החלק העליון.
שופץ בין 1896 ו-1904. כנס ההקמה של מפלגת הפועלים הבלגית התקיים בבניין באפריל 1885.
מס' 10: L'Arbre d'or ("עץ הזהב"), בית גילדת מבשלי הבירה (כיום המוזיאון לייצור בירה).
נבנה ב-1696 ושוקם ב-1901. מעוטר בפסלים מאת מארק דה ווס ופייר ון דיפוט.
בראש הבניין פסל של שארל אלכסנדר דה לורן הרכוב על סוס, שהחליף ב-1752 פסל קודם של מקסימיליאן עמנואל מבוואריה, שהיה המושל בעת בנייתה מחדש של בריסל.
מס' 12a (בעבר נחשב כבית ברחוב הניצב): Alsemberg, בית פרטי שנבנה ב-1699, עם שער מאבן כחולה ועליו סמלו של מסתת האבנים, ואוקולוס גדול על הגמלון.
מקבץ של שבעה בתים נפרדים מאחורי חזית יחידה מונומנטלית, שתכנן גיום דה בראון (De Bruyn).
המבנה עבר שינויים ב-1770, וקיבל את שמו בשל 19 פסלי-הראש של דוכסי בראבנט המעטרים אותו.
מס' 13: La Renommée ("המפורסמת"), כיום רק מעבר אל בניין אחורי.
מס' 14: L'Ermitage ("המנזר"), לשעבר בניין השייך לעירייה, שנמכר ב-1696 כדי לממן את שיקומו של בית העירייה.
מס' 16, Le Moulin à vent ("טחנת הרוח"), עוד בניין שנמכר על ידי העירייה ב-1696, והפך לבית גילדת הטוחנים.
מס' 17: Le Pot d'étain ("קדרת הבדיל"), בית גילדת נגרי-הבתים ובוני המרכבות.
מס' 18: La Colline ("הגבעה"), בית גילדת "ארבעת נושאי-הכתר" (פסלים, בנאים, מסתתי אבנים ומניחי גגות צפחה).
מס' 19: La Bourse ("הארנק"), בית שהיה שייך לעירייה ונמכר ב-1696.
מס' 20: Le Cerf volant ("הצבי הנמלט"), בית פרטי.
מס' 21–22: Joseph et Anne ("יוסף ואנה" – על שם הוריה של מריה), שני בתים פרטיים מאחורי חזית יחידה.
הגמלון שנהרס במאה ה-19 שוקם ב-1897 על פי ציור בצבעי מים מ-1729.
מס' 23: L'Ange ("המלאך"), ביתו הפרטי של הסוחר יאן דה ווֹס, שנבנה מחדש ב-1697 על ידי גיום דה ברואן, ששיחזר את הסגנון האיטלקי-פלמי הישן.
מס' 24–25: La Chaloupe D'Or ("סירת הזהב"), בית גילדת החייטים שתוכנן על ידי גיום דה ברואן ב-1697. הבניין נועד להיות במרכזה של חזית מונומנטלית שתכלול את המבנן כולו (בדומה ל"בית דוכסי בראבנט"), אך בעלי הבתים השכנים התנגדו לכך.
בראש הבניין ניצב פסלו של אומבון הקדוש מקרמונה, פטרון החייטים.
את הפסלים יצר ון דיפוט, שיצר גם את הסמלים שנשאו חברי הגילדה בתהלוכות ברחבי העיר.
מעל הדלת פסל של ברברה הקדושה משנת 1872.
מס' 26–27: Le Pigeon ("היונה"), בית שהיה שייך לגילדת הציירים מאז המאה ה-15, נמכר ב-1697 לסתת האבן והאדריכל פייר סימון, שכנראה עיצב את החזית.
בבית זה התגורר ויקטור הוגו, שאמר כי הכיכר היא היפה בעולם.
מס' 28: Le Marchand D'Or ("סוחר הזהב"), ביתו הפרטי של הבנקאי קורניי מומבארטס.
La Maison du Roi ("בית המלך"), המהווה את חלקה המרכזי של הצלע הצפון-מזרחית, וחזיתו פונה אל בית העירייה.
במקום זה עמד כבר במאה ה-12 מבנה עץ שבו מכרו לחם, ובהולנדית שמו עדיין "בית הלחם" (broodhuis).
במאה ה-15 נבנה במקומו מבנה אבן, שבו שכנו השירותים המנהליים של דוכס בראבנט, כלומר, בעיקר המשרד לגביית מיסים.
מסיבה זו כונה הבניין "בית הדוכס", ומאוחר יותר, כשהפך קארל דוכס בראבנט למלך ספרד, החלו לקרוא לבניין "בית המלך".
קארל בתורו שיפץ את הבניין בסגנון גותי מאוחר, דומה למדי למראהו כיום, אך ללא המגדלים והמרפסות.
בשל נזקים פגעו בבניין בחלוף השנים, שיפצה העירייה את הבניין ב-1873 בסגנון התחייה הגותית.
הבניין שומר ושופץ פעם נוספת ב-1985. מאז 1887 ועד ימינו שוכן בבניין מוזיאון העיר בריסל.
על פי גיום דה מרה, ראש ארכיון בריסל בתחילת המאה ה-20, האדריכל היה פייר ון דיפוט.
הבניין עבר שיפוץ "עמוק" ב-1920.
שני בתים מאחורי חזית אחת.
הכינה נחמה הוא ספר ילדים ישראלי שחיבר הסופר מאיר שלו, ושיצא לאור בשנת 1990 בהוצאת עם עובד.
הספר, המתאר את הרפתקאותיה של כינה בשם נחמה, זכה לפופולריות והשפעה רבה, עובד להצגה על ידי תיאטרון אורנה פורת ולמחזמר בבימוייה של צביה הוברמן, לפזמונים של יאיר פרומר ומוזיקה של יוני רכטר, ושם הספר הפך לשם נפוץ על מנת לתאר כינים, בזכות הפופולריות שקיבל הספר.
מאיר שלו ויוסי אבולעפיה שיתפו פעולה גם ביצירת סרט אנימציה המבוסס על הסיפור, אשר הופיע בקלטת "להיטים מצוירים משלנו" שהופצה בשנת 1992, יחד עם סרטוני אנימציה של ספרי הילדים מיץ פטל ודירה להשכיר.
בעקבות הספר, הוקמו בגן סיפור ברחוב מוטה גור שבחולון שני פסלים מעשי ידי הפסלת ישראלה הרגיל המתארים את הראש הקרח ואת הראש מלא השיער המהווים רקע לעלילות הספר, וכן את דמויות הכינים שבסיפור, וזאת על מנת להמחיש לילדים המבקרים בגן את העלילה.
"הכיסאות" הוא מחזה אבסורד מאת אז'ן יונסקו משנת 1952, העוסק בחוסר המשמעות של החיים ובחוסר התקשורת בין בני האדם.
המחזה נפתח בתמונה של חדר ריק כמעט, למעט שני כיסאות, במה קטנה עם לוח עליה ומנורת גז.
לאורך הקיר פזורות דלתות רבות ושני חלונות.
הקשיש והקשישה (ששמה סימיראמיס) מחליפים דברי הבל מהם מבינים שהם על בקתה בודדת בלב ים.
נראה שהם חיים בזמן בו הציוויליזציה האנושית קרסה, הם מזכירים את פריז ש"כבתה" לפני ארבע מאות אלף שנים.
תוך כדי הדברים הזקן מחליט שעליו להעביר הלאה את משמעות חייו, ויעשה זאת באספה שמתקיימת באותו הערב, ואף הזמין נואם לדבר.
ואכן, אחרי זמן מה נשמע שכשוך סירה במים וצלצול פעמון.
אך האורחת שמגיעה אינה אלא אוויר, ועם זאת הם מתייחסים אליה במציאותיות גמורה ואף מביאים לה כיסא לשבת עליו.
לאחר שיחה קלה עם האורחת מגיע גם אלוף, ואחריו גברת יפה ודפס גלופות.
כל אחד מהם, כמובן, מקבל כיסא.
נראה שלגברת היפה היה רומן בעבר עם הקשיש, בעוד שדפס הגלופות מפלרטט עם הקשישה בגסות.
מכאן ואילך צורתם של האורחים הבאים כבר אינה ברורה, והם מגיעים בכמויות גדולות יותר ובמהירות רבה.
אין עוד שיוך של כיסא לאדם בודד.
בין האורחים יש עיתונאים, כתבים, שדרנים ואף ילדים.
מתחילה זרימה גדולה של כיסאות לבמה.
כשהבמה עמוסה בכיסאות, משתרר שקט לזמן מה ואז מגיע הקיסר.
גם הוא, כמובן לא קיים.
אחרי בואו של הקיסר מחכים הקשיש והקשישה לנואם.
בסופו של דבר מגיע הנואם, והוא שחקן בשר ודם.
הקשיש והקשישה בטוחים כעת שמסרו האחרון של הקשיש לאנושות, הוראותיו כיצד להציל את עצמה, יעברו, ולכן מתאבדים, על מנת להעצים את הרגע, בקפיצה מחלונות ביתם.
אחרי ההתאבדות הכפולה הנואם מבהיר שהוא בעצם חירש-אילם, משרטט כמה אותיות סתומות על הלוח, ויוצא.
הקשיש - חי בבקתה בלב ים, בעל עבר מפואר לפי דבריו, רואה את עצמו כ"רמטכ"ל בית".
הקשישה - נשואה לקשיש כשבעים וחמש שנים.
שמה סימיראמיס, אך רק הקשיש קורא לה כך, בהוראות המחזה ההתייחסות אליה היא כאל "הקשישה".
הנואם - לא ברור מה יחסו לקשיש ולקשישה, חירש אילם.
קיימות דמויות נוספות אליהן מתייחסים הקשיש והקשישה, ביניהן:
הגברת - האורחת הראשונה, גברת נכבדה.
האלוף - אישיות צבאית בכירה, בשלב מסוים.
היפה - גברת בעלת עבר רומנטי עם הקשיש, הייתה פעם יפה, אך הזדקנה.
הקשיש מנסה להחיות את הרומן ביניהם.
הקיסר - קיסר האנושות, כנראה.
מספר מוטיבים המאפיינים את המחזה כאבסורדי:
ריקנות הטקסט והעלילה - חשיבותו של הטקסט במחזה היא מינורית.
דברי הקשיש והקשישה סתומים ולעיתים קרובות אף סותרים זה את זה (הקשישה מספרת כיצד בנם נטש אותם, בעוד הקשיש מספר שמעולם לא היה להם בן, הקשישה מספרת איזה בן מסור היה הקשיש, בעוד הוא מספר איך נטש את אימו הגוססת).
העלילה גם היא לא ברורה ועלובה.
ריחוק הזמן והמקום - במחזות אבסורד מקום ההתרחשות לרוב משדר קלסטרופוביה או אגורפוביה.
במחזה זה המיקום משלב את שתי התחושות.
מצד אחד מדובר בבקתה קטנה הסגורה על ידי מים מכל עבר, מצד שני מדובר בלב אוקיינוס כשאין שום דבר במרחק הנראה לעין.
חזרה - בתחילת המחזה הקשיש והקשישה מדברים על פעולות שהם עושים כל ערב על מנת להעביר את הזמן, מה שיוצר תחושה שגם כל משחק האספה הוא דבר החוזר על עצמו מדי ערב רק על מנת להעביר את זמנם של הקשיש והקשישה.
בישראל המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הפרטי "בימת השניים" של השחקנים חינה רוזובסקה ויוסף לוי.
השניים שיחקו את הקשישה והקשיש, בתרגומו של שייקה בן פורת ובבימויו של מנחם גולן.
את התפאורה עיצב מרסל רוזנר.
בשנת 1970 הועלה המחזה בתיאטרון הלאומי הבימה, בבימויו של דוד לוין.
בתפקיד הקשיש שיחק שלמה בר שביט ובתפקיד הקשישה שיחקה ליא קניג.
את המחזה תרגם ישעיהו בן-פורת והתפאורה והתלבושות עוצבו על ידי בוקי שוורץ.
המחזה צולם ב-1971 לטלוויזיה הישראלית.
ההפקה הבאה, הועלתה בשנת 1990 בצוותא, ובשנה לאחר מכן בתיאטרון הקאמרי, בבימויה של רנה ירושלמי.
בתפקידים הראשיים שיחקו עדנה פלידל ויוסי גרבר, ואת התפאורה עיצב משה שטרנפלד.
בשנת 1991 בלט שטוטגרט העלה עיבוד של המחזה לבלט כחלק מהופעתו בישראל, עם כוריאוגרפיה של מוריס בז'אר, בכיכוב הרקדנים מרסיה היידה וג'ון נוימאיר, ובליווי מוזיקה של ריכרד וגנר.
בשנת 2001 הבימה העלו את המחזה פעם נוספת, בבימויו וכיכובו של מוני מושונוב.
בתפקיד הקשישה שיחקה סנדרה שדה, שגם תרגמה, את המוזיקה הלחין אלדד לידור, את התפאורה והתלבושות עיצבו ראדו ומירונה בורוז'סקו, הכוריאוגרפיה הייתה של ענבל פינטו ואת התאורה עיצבה פליס רוס.
בשנת 2022 עלתה הפקה של המחזה בתיאטרון תמונע, בשיתוף תיאטרון הסטודיו חיפה.
נוסח עברי, בימוי ומשחק של אילן תורן, שבתפקיד הקשישה שיחקה דורותה ביאלס.
ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973, כבש גדוד 82 של הקומנדו הסורי בסיוע כוחות מגדוד הסיור המטכ"לי ה-183 וכוחות הנדסה את מוצב החרמון ואת הר דובדבן.
במהלך הקרב ניתן לכוחות התוקפים סיוע ארטילרי ואווירי.
בסיום מלחמת ששת הימים כבשה ישראל את הר דובדבן, אחת מפסגות החרמון מידי סוריה, והקימה בגבעה שבו את מוצב החרמון, ששימש לאיסוף מודיעין על ידי אמ"ן וחיל האוויר הישראלי.
ערב מלחמת יום הכיפורים היו במוצב 55 חיילי צה"ל, מהם 14 לוחמים, מגדוד 13 של חטיבת גולני, שאבטחו את המוצב, חיילי יחידה 848 של אגף המודיעין, חיילי חיל האוויר וחיילים מחיל הקשר.
בבוקר 6 באוקטובר, כשהסתבר כי צפויה לפרוץ מלחמה, תוגבר המוצב בצוות תצפית ארטילרי, ובכך עלה מספר חיילי המוצב ל־60.
משום חשיבותו האסטרטגית של המוצב וחשיבות הציוד ואנשי המודיעין של צה"ל במוצב, הוא הפך ליעד חשוב לכיבוש על ידי צבא סוריה.
לצורך כיבושו הוקצו משאבים רבים וחיילי הקומנדו עברו אימונים רבים כהכנה לקרב, זאת מתוך ההבנה כי כיבוש המוצב יאפשר לכוחות הסורים ברמת הגולן לפעול בסיוע תצפית סורית מהחרמון.
בשעה 13:00 לערך המריאו משדה התעופה "עקרבה" שבפאתי דמשק ארבעה מסוקי מי-8 ובהם כוחות קומנדו וטסו דרומה ומערבה לעבר רמת הגולן.
בשעה 13:45 הסירו כל סוללות הארטילריה הסוריות לאורך החזית את רשתות ההסוואה ונערכו לירי.
החל מהשעה 14:00, עם פתיחתה של מלחמת יום הכיפורים, הופגז מוצב החרמון באופן משמעותי שאילץ את חיילי המוצב להתכנס פנימה ולשהות באולם המוצב המרכזי.
בשעה 14:55 בחסות ההרעשה הארטילרית הכבדה ריחפו מסוקי הסער הסורים סמוך לתחנת הרכבל העליונה להנחתת כוח הקומנדו.
אחד המסוקים התרסק לאחר שהרוטור הראשי שלו פגע בצלע ההר ורוב חייליו נהרגו.
שני מקלעים מתוך השלושה שבעמדות הירי שמחוץ למוצב נפגעו מההפגזה ואילצו את חיילי גולני להשתמש בנשקם האישי מסוג עוזי ובמקלע התקין היחיד שבעמדת הירי.
ירי חיילי גולני בלם וריתק את חיילי הקומנדו אולם בשל מחסור בתחמושת נאלצו הלוחמים לשוב למוצב בשעה 15:45.
בשלב זה חדרו חיילי גדודי הקומנדו הסורי לפתח המוצב אך נמנעו להיכנס פנימה לחדרי המוצב אלא ירו לתוכו, הטילו רימוני רסס ורימוני הלם וצעקו בערבית ובעברית לחיילי המוצב להיכנע.
פגיעה בגנרטור הפסיקה פעולתו ובמוצב נשתרר חושך.
בשעה 16:00 אבד הקשר בין המוצב לבין החטיבה המרחבית 820 האחראית עליו.
חיילי המוצב הסתתרו במחילות הפנימיות של המוצב וכיסו את פניהם בפלנלית בשל העשן והאבק הרב שיצר הירי ופיצוץ הרימונים במוצב.
חלק מהחיילים הישראלים השיב באש לכיוון החדר המרכזי ובכך עיכב את התקדמות הסורים.
בשעה 17:30 לערך ניסו מספר חיילים ישראלים לנוע אל פתח המוצב כדי להימלט לכיוון רכבל הסקי העליון אולם הם נתקלו בחיילים סורים וחזרו פנימה.
בשעה 19:00 פחת הירי הסורי לעבר חדרי המוצב והחיילים הישראלים הנצורים התכנסו בשתי קבוצות בחלקיו הפנימיים של המוצב החשוך ושמרו על שקט.
בשעה 21:00 ניסתה קבוצת קצינים וחיילים לצאת בזחילה מהמוצב כשברשותם תת-מקלע עוזי אחד ובו מחסנית אחת.
הם חלפו בסמוך לחיילים סורים ונעו באיטיות במשך שעה וחצי עד סמוך לתחנת הרכבל העליונה.
שם נפתחה עליהם אש מטווח קרוב ממארב סורי.
תחת האש העזה קבוצת החיילים התפזרה; חלקם נהרגו, חלקם נלקחו בשבי ומקצתם הצליחו להימלט בריצה לכיוון מערב שם נתקלו במארב סורי נוסף.
חיילים בודדים הצליחו להימלט גם ממנו ולחבור לכוחות צה"ל.
חיילים אחדים שנותרו במוצב סברו שמתנהל קרב של כוחות צה"ל לחילוצם ויצאו מהמוצב.
לאחר מרדף קצר השתלטו עליהם חיילים סורים, פגעו בחלקם ולקחו אותם בשבי.
שאר החיילים שבמוצב הצליחו לאתר במוצב החשוך מזון, מכל פלסטיק שבו מים שהספיקו לימים אחדים ומקלט רדיו.
בחלוף ימים אחדים החיילים הנצורים התעודדו למשמע הידיעות ברדיו שתושבים של קיבוצים מסוימים ברמת הגולן הוחזרו לבתיהם והחליטו להחזיק מעמד ולא להיכנע לסורים.
ב-15 באוקטובר, לאחר תשעה ימי הסתתרות, יצאו ממחבואם החיילים הישראלים ונלקחו בשבי הסורי.
במהלך כיבוש המוצב נהרגו 13 מחיילי צה"ל, 31 חיילים נכנעו לסורים ונפלו בשבי, ועשרה חיילים נחלצו.
חמישה מההרוגים נקברו על ידי הסורים בקבר אחים בצידו הצפוני מזרחי של המוצב.
דבר קבר האחים נודע לצה"ל מחקירת חיילים סורים שנטלו חלק בקרב ולאחר מכן נפלו בשבי צה"ל.
בשבויים היה סגן עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית (קב"ר) ביחידה 848, שסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל בכלל ועל אמ"ן בפרט.
לאחר כיבוש המוצב הגיעו אליו יועצים סובייטיים ונטלו ממנו ציוד אלקטרוני ישראלי שנשלח לברית המועצות לבדיקה.
בנוסף תפסו הסורים מסמכים רבים.
פיקוד הצפון תכנן מבצע לכיבושו מחדש של החרמון ומוצב החרמון.
כבר בלילה הראשון למלחמה ניתנה פקודת מבצע חפוזה וכוח מחטיבת גולני, שקיבל את ציודו בתחילת הלילה, החל לעלות לרמת הגולן לכיוון החרמון.
העלייה נעצרה משום שהצבא הסורי כבר שלט בסביבה וגם נמסר על הימצאות טנקים סוריים בנווה אטיב.
הכוח לא היה מצויד ולא מאורגן לקרב שכזה ונאלץ לשהות באזור מג'דל שמס ולעסוק בחילוץ חיילים שהצליחו להימלט מהמוצב שנפל בידי הסורים.
רק לקראת סוף המלחמה בין 21 באוקטובר ל-23 באוקטובר הצליח צה"ל, במבצע קינוח, לכבוש חזרה את החרמון, כולל חלק ממנו שהיה בשליטת סוריה טרם המלחמה.
כיבוש ספרד התרחש תחת החסות האומיית, בין השנים 711–718, מידי הממלכה הוויזיגותית ששלטה בחצי האי האיברי החל מתחילת המאה ה-6. הכיבוש החל בפלישה צבאית של כוח המורכב ברובו מבני השבטים הברברים שמוצאם מצפון מערב אפריקה תחת פיקודו של המצביא המוסלמי טאריק בן זיאד.
הכוח חצה את מצר גיברלטר ועשה את דרכו צפונה.
לאחר הניצחון המוסלמי המכריע על צבאו של המלך הוויזיגותי רודריק בקרב גואדאלטה, הממלכה הוזיגותית התפרקה ועריה נכנעו לחסות המוסלמית בזו אחר זו.
המקומות היחידים שנשארו עצמאיים ואף לחמו בפולש המוסלמי היו המחוזות ההרריים בצפון מערב והחבלים הבסקים בצפון.
ברוב שטחי חצי האי האיברי הוקמה ממלכה מוסלמית בשם אל-אנדלוס שנכללה מבחינה פוליטית תחת החסות של האימפריה האומיית.
המוסלמים התקדמו צפונה אל מעבר לפירנאים ופלשו לעומק צרפת.
הם הגיעו להישגים מסוימים בדרום צרפת וגרמו לשליט המקומי אודו הגדול לפנות בבקשת עזרה ליריבו משכבר הימים שארל מרטל מאנז'ו.
הכוחות הפרנקיים המאוחדים הביסו את המוסלמים בקרב טור (פואטייה) בשנת 732, ולמעשה בכך הם בלמו סופית את ההתפשטות המוסלמית באירופה.
השטחים שנכבשו מצפון לפירנאים נעזבו והכוחות המוסלמיים חזרו לספרד.
הנוצרים ייחסו חשיבות גדולה לניצחון של פלאיו מאסטוריאס (מהאזור הצפון מערבי שלא נכבש) בקרב קובדונגה ב-722. נהוג לראות בקרב הזה את ראשית הריקונקיסטה (הכיבוש מחדש) הנוצרית, על אף שהשלטון המוסלמי נמשך עוד שנים רבות לאחר מכן.
הקהילות הנוצריות והיהודיות המשיכו לחיות בשלווה תחת השלטון המוסלמי, וזאת כתוצאה מיחסם של המוסלמים אל קהילות אלה כאהל אלד'ימה, כלומר בני חסות.
לגבי המאורעות המדויקים שהתרחשו בחצי האי האיברי בראשית המאה ה-8 רב הנסתר על הנגלה.
יש בידינו מקור נוצרי אחד בן התקופה, "הכרוניקה של 754" (השנה בה היא נגמרת), שנחשב לאמין אך לעיתים קרובות הוא מעורפל, ומנגד אין כל מקור מוסלמי בן התקופה.
המקורות המוסלמיים הם הרבה יותר מאוחרים ולכן הם בדרך כלל צובעים את הדיווחים על פי אמות המידה שלהם ועל פי מה שנראה להם שהיה ראוי להתרחש.
ישנו שפע של מסורות שיכולות להיחשב בעיקר כאגדות.
הדרך שבה הגיע המלך רודריק לשלטון אינה ברורה.
קיימים דיווחים על מלחמות ירושה בין רודריק לבין משפחת קודמו, המלך ויטיזה, וכן על כך שמשפחת ויטיזה ברחה לטנג'יר (בצפון מערב מרוקו) וביקשה עזרה מיושבי המקום המוסלמים.
בנוסף, ממטבעות התקופה עולה שהיה פילוג פוליטי בממלכה הויזיגוטית.
מקורות יותר אגדיים מוסרים על כך שרודריק אנס את בתו או אשתו של חוליאן, דוכס סאוטה, שביקש גם הוא נקמה במלך.
ככל הנראה המוסלמים הסתייעו באופן פעיל בפילוגים הפנימיים שניבעו בצמרת הפוליטית הוויזיגותית.
לגבי האופי הראשוני והיעדים של המסע המוסלמי לספרד יש במחקר ההיסטורי ארבע דעות:
הכוח נשלח כדי לסייע לאחד הצדדים במלחמת אחים פנים ויזיגוטית בתקווה לזכות בשלל ולכונן ברית חזקה לעתיד.
מדובר בחיל חלוץ שנועד לבדוק את יכולות הצבא הוויזיגותי ומוכנותו.
גל ראשון של מסע כיבוש כללי.
כוח פשיטה גדול יחסית ללא יעדים אסטרטגיים מוגדרים.
לפי מסורות אסלאמיות, צבא המונה בסביבות 10,000-15,000 לוחמים בפיקודו של טארק בן זיאד חצה את מצר גיברלטר ונחת בדרום ספרד.
אבן עבד אל-חאכם מדווח, מאה חמישים שנה מאוחר יותר, ש"אנשי אנדלוסיה לא הבחינו בפלישה, הם חשבו שמדובר בספינות סוחר".
הפולשים הביסו את הצבא הוויזיגותי של המלך רודריק בקרב גוואדלאטה בשנת 711. לאחר הניצחון, הכוח המוסלמי תוגבר על ידי מוסא אבן נסייר, המושל המוסלמי של צפון אפריקה, והמשיך בכיבוש חצי האי הספרדי.
במהלך שלטונו של המושל המוסלמי השני של ספרד, עבד אל-עזיז אבן מוסא (714-716), האזורים העירוניים המרכזיים בקטלוניה נכנעו לפני המוסלמים.
אזורים רבים נכנעו ללא קרב במסגרת הסכם שאפשר לחיי המקומיים להמשיך במסלולם, ובתמורה הם נדרשו להעלות מיסים ולהכיר באופן פורמלי בכפיפותם הפוליטית למוסלמים.
העובדה שהמוסלמים כבשו את חצי האיברי כולו, מגיברלטר ועד הפירנאים, בתקופה של שלוש שנים, ובהתחשב ביכולות התקשורת והתחבורה של התקופה, מלמדת על כך שעמדה בפניהם התנגדות צבאית מועטה בלבד.
הכרוניקה של 754 מציינת שכל הצבא הוויזיגותי, שהיה מפולג ביריבויות פוליטיות ולא היה נאמן לחלוטין למלך, נמלט לאחר תבוסתו למוסלמים.
זה הדיווח האותנטי היחידי שיש בידינו, והוא לא מספק פרטים רבים.
המחסור במידע מהימן מחד והחשיבות שנודעה בדיעבד לקרב הזה מאידך, הביאה היסטוריונים מוסלמים מאוחרים רבים להמציא פרטים משלהם.
המיקום של הקרב לא ברור לחלוטין, אבל קרוב לוודאי שהוא התרחש על יד נהר גוואדלאטה.
המלך רודריק נהרג ככל הנראה בקרב הזה, והוויזיגותים הלא מאורגנים וחסרי ההנהגה, נחלו תבוסה מוחצת.
בהקשר זה האליטה הוויזיגותית מנתה על פי ההערכות בין 1%-2% מתוך האוכלוסייה הכללית, מה שעשוי להסביר את הקריסה המוחלטת והמהירה של הממלכה הוויזיגותית כולה.
הוואקום המדיני שנוצר, שככל הנראה תפס את טארק בהפתעה מוחלטת, תרם לכיבוש המוסלמי המהיר.
הצבא הכובש היה מורכב ברובו מברברים שבעצמם היו מתאסלמים חדשים.
יש הסוברים שהפלישה הברברית הייתה המשכו של דפוס פעולה קדום, עוד מהתקופה הקדם אסלאמית, של פשיטות שוד וביזה, ואם אכן כך הרי שהכיבוש לא היה מתוכנן.
גם הכרוניקה של 754 וגם מקורות מוסלמיים מאוחרים יותר מדברים על פשיטות שהתבצעו בשנים שקדמו לפלישה.
עוד נטען שהאפשרות כי הכוח הברברי הפולש היה חלק ממסורת פשיטות קדומה נתמך על ידי העובדה שבראש הכוח עמד ברברי, ואילו הדמות המוסלמית הבכירה, מוסא אבן נוסייר, שהיה מושל צפון אפריקה מטעם האומיים, הצטרף למערכה רק לאחר ההצלחה המפתיעה בקרב גוואדלטה.
הכרוניקה של 754 מציינת כי הרבה עירוניים העדיפו לברוח להרים מאשר להגן על עריהם, ייתכן שהם נהגו כך משום שהיו סבורים שמדובר בפשיטה ברברית שגרתית ולא בכיבוש מתמשך.
הכיבוש הוביל לתקופה של כמה מאות שנים שבהן כמעט כל חצי האי האיברי היה נתון תחת ממלכת אל-אנדלוס שמנהיגיה היו מוסלמים, ורק קומץ של ממלכות נוצריות זעירות התקיימו באזורים ההרריים בצפון.
ב-756 הגיע לאל-אנדלוס עבד א-רחמן הראשון, הנצר האחרון לשושלת האומיית שהודחה במהפכה העבאסית ב-750. עבד אל-רחמן הצליח, תוך מאבקים קשים, לבסס את שלטונו באל-אנדלוס ולכונן ממלכה ריכוזית ועצמאית שבירתה קורדובה.
ב-929 אחד מבני השושלת האומיית, עבד אל רחמן השלישי, הכריז על עצמו כח'ליף.
באמצע המאה ה-11 הח'ליפות התפרקה לנסיכויות מוסלמיות קטנות (טאיפה) שהלכו ונכנעו ללחץ הנוצרי מצפון.
המחקר ההיסטורי מסווג את התקופה שבין התפרקות הח'ליפות ועד השלמת הרקונקיסטה בסוף המאה ה-15 לשלוש תקופות טאיפה, כשביניהם היו שתי אפיזודות קצרות של שושלות ברבריות ריכוזיות – המוראביטון והמוואחידון.
הממלכה המוסלמית האחרונה, ממלכת גרנדה, נפלה לידי הנוצרים ב-1492, החל משנה זו פסקה ספרד המוסלמית להתקיים.
כמו שצוין לעיל, רוב החומר ההיסטורי המסורתי הוא בחזקת אגדה.
כמה מהנקודות המרכזיות והסיפורים שסביבם מובאים להלן:
המאה ה-6 – האצולה הוויזיגותית הופכת לאצולה קרקעית.
612 – הונפק צו מלכותי הקורא לכל היהודים להתנצר, כנגד סרבנים הופעלו סנקציות כלכליות.
710 – טארק בן זיאד, ממוצא ברברי, נחת עם 400 לוחמים ו-100 סוסים בחוף הדרומי של ספרד, במקום בשם טריפה שנקרא על שמו.
(גם השם גיברלטר נגזר משמו – ג'בל טארק).
711 – מוסא אבן נוסייר, מושל מחוז איפריקיה שבצפון אפריקה, שואב עידוד מהניצחון הראשוני בטריפה ומחליט לשלוח את טארק לעבר חצי האי האיברי.
19 ביולי 711 – טארק, עם 7,000 לוחמים ובתגבורת של דוכס סאוטה חוליאן ו-12,000 אנשיו, נלחמו כנגד המלך רודריק ו-25,000 לוחמיו בקרב גאודלאטה ונחלו ניצחון מזהיר.
יוני 712 – שבטים ערביים מסוריה הגיעו ופשטו על ערי ספרד שנעזבו על ידי כוחותיו של טארק.
715 – עבד אל-עזיז אבן מוסא הוכרז כאמיר הראשון של אל-אנדלוס ונשא את אלמנת המלך רודריק לאישה.
717-18 – מעודד מהמלחמות הפנימיות שמתחוללות בצרפת יצא האמיר האנדלוסי לכיבוש חבל ספטימניה (בדרום צרפת של ימינו).
719 – אל-סמע אבן מאלכ אל-ח'ולאני, האמיר הרביעי של אנדלוס, העביר את בירת הממלכה לקורדובה.
הצבא המוסלמי בהנהגת אל-סמע צר על העיר טולוז ומובס על ידי הצבא הנוצרי בפיקודו של הדוכס אודו מאקיטן.
אביב 732 – האמיר עבד אל-רחמן אל-רפיקי חצה את הפירנאים המערביים והביס את אודו על גדות נהר הגארון.
עבד אל-רחמן אל-רפיקי נלחם מול קארל מרטל המאיורדומוס של השושלת המרובינגית.
אודו נשבע אמונים לקארל מרטל כדי שיחלץ אותו מהאיום המוסלמי.
קארל מרטל הביס את הצבא המוסלמי בקרב טור, בין ההרוגים היה האמיר המוסלמי.
734-742 – מרד פנימי בתוך החברה המוסלמית בצפון אפריקה ממרוקו עד קירואן התפשט גם לתוך אל-אנדלוס.
לבסוף הגיעו הפלגים הניצים לפשרה.
המושל יוסוף אבן עבד אל-רחמן אל-פיהרי הפר את הסכם הפשרה הפוליטית ונשאר בכיסאו מעבר לשנים שהוקצו לו.
755 – נצר אחרון לשושלת האומיית הנרדפת, עבד א-רחמן הראשון נוחת בחופי אל-אנדלוס ויוצא לכבוש את הממלכה המפולגת.
הכינגן היא עיירה במרכז מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, כ-60 ק"מ דרומית לשטוטגרט בירת המדינה, ו-90 ק"מ צפונית לימת קונסטנץ, והגבול השווייצרי.
העיר שוכנת בתחתית האלפים השוואבים, למרגלות טירת הוהנצולרן.
הכיבוש הנורמני של אנגליה החל במאה ה-11 עם פלישת הכוחות הנורמנים תחת הנהגתו של דוכס נורמנדיה ויליאם הראשון אל תוך שטחה הריבוני של ממלכת אנגליה הסכסונית, והושלם עם כיבושה של ממלכה זו בידי הנורמנים ונטילת הכתר.
טענתו של ויליאם כלפי הכתר האנגלי התבססה על קשריו המשפחתיים עם מלכהּ הערירי של אנגליה – אדוארד המודה, מצב אשר ייתכן ומלכתחילה עודד שאיפותיו של ויליאם לשלוט על כס המלוכה האנגלי.
בעקבות מותו של אדוארד האנגלי, בינואר 1066, ירש את מקומו הרולד גודווינסון לתקופת זמן קצרה.
בספטמבר 1066 התרחשה פלישת האראלד השלישי, מלך נורווגיה לצפון אנגליה אשר הכריעה את האנגלים בתחילתה של המערכה, בקרב פולפורד, אך עם זאת, בהמשך הובסו הנורווגים בקרב גשר סטמפורד ומלכם נהרג.
מספר ימים בודדים לאחר תום המערכה הזו, הנחית ויליאם הנורמני את כוחותיו גם הוא, בשטח הדרומי של האי האנגלי, וב-14 באוקטובר נפגשו הצבא הנורמני והאנגלי בהייסטינגס; בקרב ההיסטורי שהתרחש במקום הצליח להכריע הצבא הנורמני את אנגלים, כאשר במהלך הקרבות נהרג המלך הרולד.
בדצמבר 1066, הוכתר מלך הנורמנים, ויליאם, למלכה של אנגליה.
בתום מספר מרידות בשנים 1067–1072, שלטונו של ויליאם הובטח למעשה.
הוא החרים את אדמותיהם של מתנגדיו האנגלים, ורבים מבני המעמד הגבוה נמלטו לגלות.
כדי לבסס את שליטתו בממלכה, ויליאם העניק אדמות לחסידיו ובנה טירות רבות ששימשו כמעוזים צבאיים.
התרבות האנגלית והתרבות הצרפתית אוחדו אט-אט והמערכת הפיאודלית הוכרה לאנגלים, מה שהוביל לחוקים נוקשים הרבה יותר ושלל זכויות רבות שהיו לאנגלו-סקסונים בעבר.
כוחה של אנגליה גדל והיא הפכה לכוח ממשי בזירה הפוליטית האירופאית בזכות היותה קשורה לנורמנים.
ב-1085 הורה ויליאם לסקר את כל הנכסים האנגלים במה שכונה 'ספר יום הדין'.
בשנת 911 חתם מלך הקארולינגים, שארל התם על הסכם עם רולו (רוברט), מנהיג הפולשים הוויקינגים, שלפיו מוותר המלך על העיר רואן, ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר תחת כיבוש הוויקינגים.
בתמורה לאדמה נוספת, העניק רולו ואנשיו הגנה מפני פלישות ויקינגיות נוספות.
רולו ואנשיו הסכימו גם להתנצר, אימצו את התרבות המקומית והחלו להשתקע בעבודות קרקע וחקלאות, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות אירופאית מן השורה, שבראשה עמד הדוכס רולו שקיבל סטטוס של וסאל מהמלך, אך למעשה היה בעל מרחב פעולה חופשי לחלוטין.
הוויקינגים שהתמקמות בשטחים של צפון צרפת זכו לכינוי נורמנים–שפירושו הוא "אנשי הצפון", ומשם נגזר שמו של חבל הארץ נורמנדי.
בחלוף הזמן התפשטה דוכסות נורמנדיה מערבה וסיפחה בין היתר את חצי האי קוטנטן ואווראנש.
ב-1002 נשא אתלרד השני, מלך אנגליה את אמה מנורמנדיה, אחות רישאר השני, דוכס נורמנדיה.
בנם אדוארד המודה, שבילה שנים רבות בגלות בנורמנדיה, הוכתר כמלך אנגליה ב-1042. מאחר שלאדוארד נותרה זיקה רבה לנורמנים, הוא מינה אנשי חצר, חיילים, ואנשי כמורה נורמנים למעמדי כח, בייחוד בכנסייה, מה שהוביל לכינון אינטרסים נורמנים עזים בפוליטיקה האנגלית.
ייתכן גם כי בהיותו ערירי וסבוך בסכסוך עם גודווין, רוזן וסקס ובניו, עודד אדוארד את שאיפותיו של ויליאם, דוכס נורמנדיה לכס המלכות האנגלי.
פטירתו של המלך אדוארד ב-5 בינואר 1066 והעדר יורש ודאי לכתר הובילו לסכסוך בין מספר טוענים לכס המלכות באנגליה.
הרולד גודווינסון רוזן וסקס, האדם העשיר והחזק ביותר מהאריסטוקרטים האנגלים ובנו של גודווין, יריבו משכבר הימים של המלך אדוארד, נבחר כיורשו על ידי הוויטנגמוט והוכתר למלך אנגליה על ידי הארכיבישוף מיורק, אילדרד.
מיד עם הכתרתו קראו עליו תיגר המלך הראלד השלישי מנורווגיה וגם ויליאם דוכס נורמנדיה, שכל אחד מהם חשק בכתר האנגלי לעצמו.
ויליאם טען כי הרולד הבטיח לו את כס המלוכה (ככל הנראה ב-1052), תמורת עזרה שהעניק לו כשספינתו נטרפה אל מול חופי נורמנדי, אולם סיפור זה מוטל בספק, וגם אם הרולד הבטיח הבטחה כזו, הרי שעשה זאת תחת לחץ, וחש חופשי להפר אותה.
טענותיו של הראלד השלישי מנגד התבססו על הסכם שתווה קודמו, מגנוס הראשון עם מלך אנגליה הארדיקאנוט (מלך בין השנים 1040–1042), בו נאמר כי אם אחד מהם ימות ללא יורש תעבור הירושה לאחר שימלוך על שתי המדינות.
ויליאם וכך גם הראלד החלו מיד בהכנות לפלישה נפרדת.
יריבו הראשון של המלך הרולד היה דווקא אחיו הגולה, טוסטיג גודווינסון.
ב-1065, טוסטיג סולק מתפקידו כרוזן נורתמבריה על ידי המלך אדוארד בעקבות מרד מצד נתיניו.
טוסטיג האשים את הרולד בכך שעמד מאחורי המרד ובניסיון לתמרן את המלך כנגדו.
בתחילת 1066 יצא טוסטיג לפשיטה על דרום-מזרח אנגליה בעזרת צי אותו גייס בפלנדריה.
משאיים ציו של הרולד על טוסטיג, נע האחרון צפונה ופשט על מזרח אנגליה ולינקולנשייר, אולם שם הובס בידי צבאם של הרוזנים הצפוניים אדווין ומורקיר.
לאחר מכן, כשבידו רק ספינות בודדות ובמפרשיו רוח דרומית, הוא ביקש מקלט בחצרו של מלך סקוטלנד, מלקולם השלישי, והחל בגיוס צבא חדש.
המלך הרולד עם צבאו שהו באותו זמן בחופה הדרומי של אנגליה בציפייה לפלישתו של ויליאם, אולם מאחר שמרבית צבאו של הרולד הורכב ממיליציות של איכרים שנדרשו לקצור את יבוליהם, שחררם הרולד, וכך גם את הצי, ב-8 בספטמבר.
לאחר שהות קצרה בסקוטלנד המשיך טוסטיג במסעו לנורווגיה ופגש שם את המלך הראלד.
לאחר שכשל בניסיונו לשתף פעולה עם ויליאם עצמו, קודם שיצא למסעו מפלנדריה, כמו גם עם מלכי דנמרק וסקוטלנד, כעת טוסטיג הצליח לשכנע את הראלד, שזה לא מכבר סיים מלחמה בת חמש עשרה שנים עם דנמרק, שאצילי אנגליה יעמדו לצידו כנגד הרולד.
כעת היה לטוסטיג סוף-כל-סוף בעל ברית במלחמתו, בעל עוצמה ימית וצבאית לא מבוטלת.
בתחילת ספטמבר פלשו הראלד וטוסטיג לצפון אנגליה בראש צי בן יותר מ-300 ספינות ו-15,000 חיילים לערך.
הם ניצחו את צבאם המאולתר של אותם רוזנים צפוניים בקרב פולפורד (20 בספטמבר), והכניעו את העיר יורק.
שני הרוזנים נחפזו לקרב בטרם שצבאו של הרולד היה יכול לסייעם, ככל הנראה מפני שלא נתנו אמון במלך וחששו כי יחליף את מורקיר בטוסטיג.
לאחר שכבש את יורק, הראלד נע מזרחה ב-24 בספטמבר לעבר הכפר הקטן של סטמפורד ברידג'.
המלך הרולד, שככל הנראה נודע לו על הפלישה הנורווגית באמצע ספטמבר, צעד במהירות צפונה, מקבץ כוחות בדרכו.
כוחותיו של הרולד צעדו במשך תשעה ימים מלונדון ליורק, כשהם גומאים בממוצע 40 קילומטרים ביום.
ב-25 בספטמבר הגיעו ליורק, שם נודע להרולד על מיקומם של הנורווגים.
האנגלים הצליחו להפתיעם, והביסו את הפולשים בקרב גשר סטמפורד.
טוסטיג עצמו, כמו גם הראלד בן בריתו, נהרגו.
הצבא הנורווגי סבל אבדות כה קשות עד כי מ-300 הספינות נדרשו רק 24 כדי לשאת את השורדים.
גם הניצחון האנגלי הושג במחיר כבד, וצבאו של הרולד נותר מוכה ומוחלש.
אופן גיוס החיילים בנורמנדיה במאות ה-10 וה-11 היה ביסודו בשיטה הפיאודלית.
בני האצולה שהיו בעלי מרבית הקרקעות בדוכסות נורמנדיה סיפקו את האבירים לדוכס; מכסת האבירים שבעל הקרקע שלח נקבעה בהתאם לשטח שהחזיק.
כל אביר נדרש לשרת 40 ימים בכל שנה.
הם לחמו בקבוצות קטנות בנות 25 עד 40 אבירים, שנקראו קונרוי (Conrois).
פעמים רבות רק האבירים נקראו לשירות צבאי, עובדה שככל הנראה מסבירה את היעדרם של חיילי רגלים נורמנים במקורות ההיסטוריים העתיקים (מאחר שהאבירים היו לוחמים רכובים על סוס מתוקף מעמדם).
לרוב העדיפו הנורמנים להשתמש בשכירי חרב כרגלים, ביניהם היו סרצנים, איטלקים ואפילו סקסונים.
במקרה הצורך, היה יכול הדוכס לזמן חיילים דרך ה-Arrière-ban, שיטה גיוס הדומה לפירדים הסקסונים, בה כל אדם חופשי וכשיר נקרא לשירות שלרוב הוגבל למחוזו שלו.
הקשתים היו חלק משולב בצבא הנורמני.
לפרנקים, וכך גם לוויקינגים הייתה מסורת של קשתים, וייתכן כי הנורמנים הושפעו מכך.
הם צוידו בקשת פשוטה מעץ, ולמרביתם כלל לא היה שריון לגופם.
אף על פי שאין כל עדות לשימוש בקשת מוצלבת בשטיח באייה, ויליאם דה פואטייה, וכך גם עוד מספר מקורות עתיקים, מציינים כי הנורמנים כן עשו בה שימוש בהייסטינגס.
בדומה לפרנקים, הטקטיקה העיקרית של הנורמנים הייתה הסתערות של פרשים כבדים.
לצד זה הם גם השתמשו בשיטה של הסתערות לעבר האויב בקבוצות קטנות, כשהם מטילים חניתות לעברו ונמנעים ממגע; אחר כך היו מנצלים את הפרצות במערך האויב ותוקפים עם נשקם האישי.
אף על פי שהמייסדים הוויקינגים של נורמנדיה היו בעלי ניסיון ימי עשיר, ואף על פי שהדוכסות הייתה ממוקמת על התעלה האנגלית, הנורמנים בנורמנדיה חסרו מסורת וניסיון של לוחמה ימית.
אולם תכליתו העיקרי של הצי הנורמני ב-1066 היה הובלת חיילים מעבר לתעלה, תפקיד שהוא מילא בהצלחה.
לקראת הפלישה לאנגליה, הקים ויליאם צי בחופזה, ולצד הספינות שניתנו לו על ידי אצילים נורמנים בנה ויליאם ספינות חדשות.
מסמך מהתקופה טוען כי לרשותו עמדו 776 ספינות בעת הפלישה, אם כי ייתכן ומספר הספינות נופח.
הצבא האנגלי אורגן בהתאם למחוזות.
חיל הרגלים הורכב מבעלי קרקעות מקומיים שנקראו פירדים (fyrds) – אלו שירתו תחת המנהיג המקומי, בין אם זה רוזן, בישופ, או שריף.
בסך הכול יכולה אנגליה לספק בערך 14,000 איש לפירדים בעת שנדרש.
בדרך כלל ארכה תקופת השירות של הפירדים כחודשיים, למעט בעתות חירום.
בעתות חירום לאומיות, כמו בהייסטינגס, יכול המלך גם לקרוא לשירות צבאי כל אדם חופשי וכשיר.
השירות היה רק ליום אחד והוגבל למחוז של האדם, אחרת היה כרוך בתשלום.
אולם ערכן של מיליציות אלו היה מוטל בספק, והן ככל הנראה שימשו בעיקר כחיל מצב בעיירות או להגנה על חופים.
לרשות המלך האנגלי (וכך גם לכמה רוזנים) עמדה קבוצה אישית של לוחמים מאומנים, ההאוסקרלים (housecarls), שקיבלו תשלום ולעיתים גם אדמות בעבור שרותם.
שכירי חרב היו מקור נוסף לחיילים, לרוב ויקינגים, ולעיתים ולשים.
הצבא האנגלו-סקסוני התבסס כמעט לחלוטין על חיל רגלים.
נראה כי רק המלך, בני האצולה, וחלק מהחיילים בני המעמד הגבוה רכבו על סוסים לקרב, אולם בשעת הקרב הם לחמו רגלית.
אף על פי כך, יש עדויות היסטוריות אחדות לשימוש של פרשים סקסונים בקרב, אולם אלו היו מקרים בודדים.
אחת הדוגמאות לשימוש בפרשים על ידי הסקסונים ניתן בקרב הרפורד ב-1055, בו הוולשים הניסו את חייליו הרכובים של הרוזן ראלף, אחיינו הנורמני של המלך אדוארד.
המבנה הקרבי הסטנדרטי של הצבא האנגלי בתקופה נקרא חומת מגנים.
כל החיילים נערכו במבנה דמוי פלנקס גדול בן מספר שורות, כאשר הלוחמים המנוסים יוצרים את השורות הראשונות של המבנה הקרבי הזה.
במבנה זה, המגנים מוצמדים זה לזה ונוצרת חומה אנושית מבוצרת שקשה לחדור אותה.
הסקסונים לא עשו שימוש נרחב בקשתים.
הם ככל הנראה מוקמו מאחורי חומת המגינים או בשורה השנייה של החומה.
ויליאם דה פואטייה מציין כי ויליאם הצליח לגייס את תמיכת האפיפיור אלכסנדר השני במסע לכיבוש אנגליה ולכיבוש הכתר האנגלי, בנוסף לתמיכה דיפלומטית של מנהיגים אירופאים אחרים.
ויליאם כינס את כוחותיו בסט-ואלרי-סור-סום שבצרפת והתכונן לחצות את התעלה האנגלית ב-12 באוגוסט, אך הצליחה נדחתה משתי סיבות אפשריות: תנאי מזג אוויר בעייתיים או כדי להימנע מעימות עם הצי האנגלי החזק.
ב-28 בספטמבר 1066, ויליאם נחת בחופי פבנסי, כפר קטן בחוף הדרום-מזרחי של מחוז מזרח-ססקס בדרום אנגליה, ימים ספורים לאחר ניצחונו של המלך הרולד על הצבא הוויקינגי תחת המלך הראלד הרדראדה בקרב גשר סטמפורד.
מספר מספינותיו של ויליאם הוסטו ממסלולם ונחתו דרומית מפבנסי, שם לחמו כנגד הפירדים המקומיים.
עם הגעתם לאנגליה הקימו חייליו של ויליאם טירת עץ בהייסטינגס, ממנה יצאו לפשיטות באזור.
מספרם המדויק של כוחותיו של ויליאם באנגליה, וכך גם הרכב צבאו, אינם ידועים.
אומדנים שניתנו על ידי מקורות בני התקופה, נעים מ-14,000 ל-150,000 איש בצבאו של ויליאם.
כיום היסטוריונים מעריכים את גודל צבאו מ-7,000 עד 12,000 איש.
לפחות מחצית מהצבא הנורמני בהייסטינגס הורכב מחיילי רגלים, והמחצית השנייה מפרשים וקשתים במספר זהה.
אחת הבעיות שניצבו בפני ויליאם בהכנות לפלישה לאנגליה, הייתה בגיוס חיילים למסע שהוא מעבר לגבולות השירות לו נדרשו, וכך גם החזקת צבא לתקופת שירות ממושכת.
לשם כך הוא נאלץ להסתמך על שכירי חרב רבים, ולהבטיח תגמול יאה לחייליו.
כאשר שמע את החדשות על הפלישה הנורמנית, המלך הסקסוני הרולד, שימים ספורים לפני כן הביס את אחיו טוסטיג ואת המלך הראלד בצפון, החל להתקדם במהירות דרומה, אוסף איתו כל צבא אפשרי בדרכו.
הוא עצר בלונדון, שם שהה לפחות שבוע לפני קרב הייסטינגס.
ב-13 באוקטובר חנה הרולד בגבעת 'קאלדבק', 13 קילומטרים מטירתו של ויליאם בהייסטינגס.
כמה דיווחים צרפתיים בני הזמן מציינים כי הרולד שיגר משלחת דיפלומטית לוויליאם, שהעלתה חרס בידה.
כוונתו של הרולד להפתיע את הצבא הנורמני כשלה הודות לגששיו של ויליאם, שדיווחו על הגעתו של הצבא האנגלי לדוכס הנורמני.
דיווחים סותרים מהמקורות ההיסטוריים מותירים את האירועים שקדמו לקרב בערפל, אך כולם מסכימים כי ויליאם הוביל את צבאו מטירתו היישר לאויב האנגלי.
הרולד תפס עמדות מגננה במעלה גבעה סלנית, תשעה קילומטרים מהייסטינגס על הדרך ללונדון, כאשר גבו אל יער אנדרידה ופניו אל משטח בוצי וחלקלק.
מספר החיילים המדויק בצבאו של הרולד איננו ידוע.
רשומות בנות התקופה אינן מוסרות מספר מהימן; כמה מקורות נורמנים לדוגמה, מספקים מספרים מופרכים ביותר: בעבודתו "רומן דה רו" טוען המשורר רוברט וייס כי לרשות הרולד עמדו 400,000 חיילים, ואילו במקור הלטיני Carmen de Hastingae Proelio, "שירים על קרב הייסטינגס", נטען כי היו 1,200,000 חיילים בצבא האנגלי.
המקורות האנגלים מאידך, מספקים לרוב מספרים נמוכים ביותר, אפשר כדי להפחית ממידת התבוסה האנגלית.
כיום, המספר שמציעים מרבית ההיסטוריונים עומד על בין 7,000 ל-8,000 חיילים בפיקודו של הרולד בהייסטינגס.
הקרב החל ב-14 באוקטובר בסביבות השעה תשע בבוקר, ונמשך עד שעות הערב, אך בעוד תמצית הקרב ידועה, פרטי הקרב המדויקים נתונים במחלוקת כתוצאה מהסתירה בין הדיווחים ההיסטוריים השונים אודות הקרב.
גודלם של הצבאות בשני הצדדים היה כנראה זהה, אולם הרכבם שונה: בצבאו של ויליאם היו פרשים, רגלים וקשתים רבים, ומנגד צבאו של הרולד התבסס כולו על רגלים עם מעט קשתים.
הרגלים האנגלים יצרו מבנה דמוי פלנקס, אשר נקרא חומת מגנים לאורכו של הרכס בו עמדו.
חומת המגינים הייתה יעילה ביותר עד כי צבאו של ויליאם נהדף אחורה וסבל מאבדות קשות.
כתוצאה, הברטאנים, שהחזיקו את האגף השמאלי של הנורמנים, נכנסו לפאניקה והסתובבו על רגליהם והחלו בורחים לכל עבר.
מהמבנה האנגלי פרצו כמה מאות לוחמים אנגליים במרדף אחריהם.
ללא חומת המגן שתשמור עליהם, האנגלים הרודפים, בתורם, נשחטו על ידי פרשים נורמנים שיצאו אחריהם.
בעוד הפאניקה החלה להתפשט גם לשורות הנורמנים, הצרפתים, והפלמים, שמועה התפשטה כי ויליאם נהרג, אך ויליאם כינס את כוחותיו, וארגן שתי 'נסיגות מדומות' שפיתו את האנגלים לצאת במרדף, ואלו הוקפו על ידי הפרשים הנורמנים וחוסלו.
השלב המכריע בקרב הגיע ככל הנראה עת מותו של המלך הרולד, כאשר נסיבות מותו הן נושא למחלוקת גם כיום.
ביום שלמחרת הקרב, כאשר הניצולים האנגלים הבודדים הגיעו ללונדון, שמעה גית'יה, אמו של הרולד, על מות בנה.
היא שלחה הודעה לוויליאם והציעה לו זהב כמשקל גופו של הרולד אם ירשה לה לקבור את בנה כראוי.
הוא סירב, מכריז כי הרולד ייקבר על חוף האדמה עליה שמר.
ההיסטוריון האנגלי החשוב ויליאם מלמסברי (נולד ב-1095/96 ונפטר בערך ב-1143) כתב כי הרולד נקבר בכנסיית וולת'האם באסקס אותה הקים.
כמו כן נוצרו אגדות לפיהן ההרולד לא מת בקרב, אלא ברח והפך לנזיר בעיר צ'סטר.
ההתנגדות הראשונה לוויליאם לא איחרה לבוא.
בעקבות קרב הייסטינגס, הוכר אדגר אתלינג, בנו של אדוארד הגולה כמלך החוקי של אנגליה על ידי הוויטנגמוט, בתמיכתם של הרוזנים אדווין ומורקיר, איש הדת האנגלי סטיגנד, וארכיבישופי קנטרברי ויורק.
ויליאם לפיכך החל לצעוד ללונדון.
הוא הביס צבא אנגלי שהתקיפו בסאות'וורק, אך קצרה ידו מלהסתער על גשר לונדון, והוא נאלץ לצעוד בדרך פתלתלה לעבר הבירה.
ויליאם חצה את התמזה, משם התקדם ללונדון מכיוון צפון-מערב, ככל הנראה כדי לפגוש בתגבורת נורמנית שנחתה בפורטסמות'.
הוא הביס עוד כוחות אנגלים שנשלחו מלונדון, בטרם נכנעו בפניו המנהיגים האנגלים בעיירה ברקהמסטד.
ויליאם הוכתר כמלך אנגליה בחג המולד של 1066, במנזר וסטמינסטר.
בעקבות כיבוש אנגליה זכה ויליאם לתואר "הכובש" והחל את שושלתו באנגליה.
למרות כניעתה של האצולה האנגלית, התנגדות למלכה החדש של אנגליה נמשכה למספר שנים.
ויליאם שב לנורמנדיה ב-1067 והותיר את השליטה באנגליה בידיו של אחיו למחצה אודו, ובאחד מתומכיו הקרובים ביותר, ויליאם פיטצאוסברן.
באותה שנה תקפו מורדים מקנט ללא הצלחה את טירת דובר.
אידריק הפראי, מגנאט מחוז שרופשייר, הוביל התקוממות במערב מורסיה בעזרתם של השליטים הוולשים של פוויס וגוויניד'.
מאורעות אלו אילצו את ויליאם לשוב לאנגליה, וב-1068 הוא צר על המורדים באקסטר – ביניהם הייתה גם גית'יה, אמו של הרולד – והצליח לשאת ולתת על כניעתה של העיר.
במאי הוכתרה למלכה מתילדה, אשתו של ויליאם, במנזר וסטמינסטר, סמל לביסוס כוחו העולה של ויליאם בזירה הפוליטית האירופאית.
מאוחר יותר באותה שנה הובילו הרוזנים מורקיר ואדווין מרד נוסף במורסיה בסיוע ולשי, כאשר במקביל החל מרד בנורת'מבריה, אזור שטרם נכבש בידי הנורמנים, בעידודו של רוזן נורת'מבריה גוספטריק שמונה זה מכבר לתפקיד.
מרידות אלו גוועו במהרה כאשר החל ויליאם לפעול כנגדם; מורקיר ואדווין נכנעו פעם נוספת, בעוד גוספטריק נמלט לסקוטלנד.
בניו של הרולד, שמצאו מקלט באירלנד, פשטו מהים על סאמרסט, דבון, וקורנוול.
הצפון שב ועורר צרות בתחילת 1069, כאשר מורדים הרגו את רוברט דה קומינה (Robert de Comines) הנורמני, שנתמנה לרוזן נורת'מבריה, יחד עם מאות מחייליו.
למורדים הצטרפו אדגר אתלינג יחד עם גוספטריק מסקוטלנד, ועד מהרה הם צרו על העיר יורק ועל הטירה הנורמנית ביורק.
המלך ויליאם נחפז צפונה עם צבא, טבח במורדים והביא את המרד לסיומו.
אדגר נמלט חזרה לסקוטלנד, ויליאם הקים טירה שנייה ביורק, וחיזק את כוחותיו בנורת'מבריה בטרם שב דרומה.
התקוממות מקומית נוספת רוסקה על ידי חיל המצב ביורק, ופשיטה נוספת של בניו של הרולד הובסה בדבון.
באוגוסט או ספטמבר 1066 שלח סווין השני מדנמרק צי בן 240 עד 300 ספינות לחופה המזרחי של אנגליה; הוא פשט ובזז מספר ערים, בהן נורפוק, איפסוויץ', ודובר.
לדנים הצטרפו אדגר, גוספטריק וגולים אחרים מסקוטלנד, ויחדיו עלה בידיהם להביס את חיל המצב ביורק ולהשתלט על נורת'מבריה.
באותה העת התלקחה התנגדות נוספת במערב מורסיה, שם תקפו כוחותיו של אידריק ה'פרוע' את שרוסברי, בעזרתם של בעלי ברית ולשים ומורדים משרופשייר וצ'שייר.
בדרום-מערב הצליח חיל המצב הנורמני באקסטר להדוף מורדים מדבון ומקורנוול.
בינתיים תקף ויליאם את הדנים, והדף אותם לגדה הצפונית בלינקולנשייר.
הוא הותיר את אחיו למחצה רוברט ממורטיין להשגיח על הדנים, וחצה את הרי פנין כדי לדכא את המורדים בסטפורד.
אז חזר ויליאם להתמודד עם הדנים, כבש את יורק, ושילם להם תמורת עזיבתם את אנגליה.
במהלך חורף 1069–1070 דכאו כוחותיו של ויליאם את המורדים בנורת'מבריה, תוך שהם מחריבים את האזור.
ויליאם חגג את חג המולד ב-1069 ביורק כסמל לביסוס מרותו מחדש על הצפון.
לאחר שהבטיח את כניעתו של גוספטריק והניס את אדגר ותומכיו הנותרים חזרה לסקוטלנד, שב ויליאם בתחילת 1070 למורסיה כדי לרסק התנגדות שעוד נותרה באזור, בטרם שב לדרום.
בחג הפסחא הוכתר ויליאם מחדש על ידי שליח של האפיפיור, פעולה סימבולית שהצהירה על זכותו על הממלכה האנגלית.
הוא פעל להדיח הגמונים מהכנסייה, הבולט מביניהם הוא סטיגאנד, ארכיבישוף קנטרברי, והחליפם
בנוסף לכך, הוא החרים חלק מהעושר של האצילים האנגלים שנאגרו במנזרים.
ב-1070 התכחש סווין השני מדנמרק להסכם עם הנורמנים שקבע את נסיגת הדנים מאנגליה, ותפס פיקוד אישי על צי פלישה חדש.
הוא נחת עם חייליו במזרח אנגליה ותכנן לשתף פעולה עם מורדים מקומיים, אולם עד מהרה הסכים בשנית לקבלת מס מויליאם תמורת עזיבתו את אנגליה.
לאחר הסתלקותם של הדנים המשיכו המורדים המקומיים לעורר מהומות.
הרוזנים מורקיר ואדווין פנו פעם נוספת כנגד ויליאם, אדווין נבגד במהרה ונהרג, ואילו מורקיר הגיע לעיירה אילי, שם הצטרפו אליו מורדים גולים מסקוטלנד.
ויליאם הוביל צבא כנגד המורדים, ובתום מספר ניסיונות כושלים הצליח סוף סוף להביסם, ובכך סיים למעשה את ההתנגדות האנגלית לנורמנים.
לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה, המלך הסקוטי מלקולם השלישי פלש לא אחת לצפון אנגליה בניסיון לנצל את אי השקט ששרר בממלכה לטובתו.
ב-1072, לאחר ששב לאנגליה, אסף ויליאם צבא וצי ותקף את דרום סקוטלנד.
מלקולם נאלץ לחתום על הסכם שלום בו הוא הסכים לסלק את אדגר אתלינג מממלכתו, והפך בעצם לואסל של ויליאם.
ב-1075, בעת היעדרו של ויליאם מאנגליה, רוזן נורפלוק ורוזן הרהפורד קשרו קשר להדחת ויליאם מהשלטון, מסיבות שאינן ברורות.
מספר לורדים בריטונים הציעו את תמיכתם.
הכוחות הנורמנים הצליחו לכתר את רוזן נורפלוק בנורוויץ', שנתפס והוגלה לבריטני, ולשבות את רוזן הרהפורד.
באותה עת הוביל אחיו של מלך דנמרק, קאנוט הרביעי, צי דני בן 200 ספינות לאנגליה כדי לתמוך במורדים לפי בקשתם, אולם הוא איחר את המועד ושב לדנמרק.
עם כיבושה של אנגליה, הנורמנים, שהיו מיעוט ביחס לאוכלוסייה הילידית האנגלית (הערכות ההיסטוריונים הן 8,000 מתיישבים נורמנים באנגליה) נתקלו בלא מעט אתגרים במשילות.
תומכיו של ויליאם ציפו וכך גם קיבלו אדמות ותארים תמורת שירותם עבורו, ברם ויליאם קבע בעלות על כל האדמות באנגליה ושמר לעצמו את הזכות להעבירן כפי שמצא לנכון.
כדי לתגמל את תומכיו באדמות החרים ויליאם את האחוזות של הלורדים האנגלים שלחמו ונהרגו יחד עם הרולד בהייסטינגס.
מעשים אלו של ויליאם הובילו למרידות, שתוצאותן היו עוד החרמת אדמות, והדבר נמשך כחמש שנים לאחר הייסטינגס.
במטרה לדכא את המרידות ולמנוע נוספות הקימו הנורמנים טירות וביצורים במספרים חסרי תקדים באנגליה.
אחת מהתוצאות הישירות של הכיבוש הנורמני היה חיסולה הכמעט מוחלט של האריסטוקרטיה האנגלית הישנה ואובדן השליטה האנגלית על הכנסיות הקתוליות באנגליה.
ויליאם נישל באופן שיטתי בעלי אדמות אנגלים והעניק את רכושם לתומכיו.
ספר יום הדין מתעד בקפדנות את ההשפעה האדירה שהיו להפקעות הללו, ומוסר כי ב-1086 רק 5% מהאדמות דרומית לנהר הטיז נותרו בידי אנגלים.
האוכלוסייה הילידית גם סולקה מתפקידים בכנסייה ומתפקידים ממשלתיים.
לאחר 1075 הוחזקו כל הרוזנות בידיהם של נורמנים, כאשר האנגלים לעיתים מתמנים לשריפים.
עם הכיבוש הנורמני נמלטו אנגלו-סקסונים רבים, ביניהם בני אצולה, לסקוטלנד, אירלנד ואף לסקנדינביה.
חלק ממשפחתו של המלך הרולד מצאה מקלט באירלנד, משם יצאה לפלישות לא מוצלחות לאנגליה.
ב-1070 יצאה קבוצה גדולה של אנגלו סקסונים את אנגליה בצי בן 235 ספינות לעבר האימפריה הביזנטית, שהפכה ליעד פופולרי לאצילים ולחיילים אנגליים מאחר שהביזנטים נזקקו לשכירי חרב.
חלק מהמהגרים האנגלים בביזנטיון התיישבו באזורי הספר שעל הים השחור, והקימו ערים עם השמות האנגלים ניו-יורק או ניו-לונדון.
מערכות הממשל באנגליה הסקסונית קודם לפלישה הנורמנית היו מתוחכמות יותר מאלו שבנורמנדיה.
אנגליה כולה חולקה למחוזות מנהליים שנקראו שייר, אשר נוהלו בידי שריפים וכדומה.
בעוד למרבית הממשלות בימי הביניים לא היה מושב קבע, לאנגליה הסקסונית היה משרד אוצר קבוע בווינצ'סטר.
אחת הסיבות לחוסנה של הממלכה האנגלית היה עושרה, שבסיסה היה מערכות המיסוי שכללה מס על אדמות.
גם שיטת המטבע הסקסונית הייתה טובה ממרבית המטבעות שהיו בשימוש בצפון-מערב אירופה.
תוצאה נוספת של הכיבוש הייתה הכנסת השפה האנגלו-נורמנית כשפה של המעמדות השולטים באנגליה.
השפה האנגלית ספגה לתוכה מילים צרפתיות, והשמות הצרפתיים כמו ויליאם, ריצ'רד, ורוברט החליפו את השמות האנגלו-סקסים.
ההשפעה הנורמנית על שמות אתרים או מקומות לעומת זאת הייתה פחותה מאוד.
אין זה ידוע באיזו מידה הנורמנים למדו את השפה המקומית; ויליאם עצמו לא שלט בשפה האנגלית ולמשך המאות הבאות האנגלית לא הייתה מובנת במידה גבוהה על ידי האצולה.