tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוחנן מהצלב ידוע במיוחד מהכתבים אותם השאיר אחריו.
הוא הודרך והשאיר אחריו מכתבים והתכתבויות עם הנזירה הכרמליתית תרסה מאווילה.
שירתו ומחקריו על התפתחות הנפש נחשבים לפסגת הספרות הספרדית המיסטית, ועומדים בין היצירות הגדולות ביותר בספרות הספרדית.
הוא הועלה למעמד קדוש נוצרי על ידי האפיפיור בנדיקטוס השמיני ב־1726. בשנת 1926 הוא הוכרז כאחד ממורי הכנסייה ידי האפיפיור פיוס ה-11. הוא ידוע בכינויו "הרופא המיסטי".
יוחנן מהצלב הוא אחד מקדושי המסדר הכרמליתי.
בין השאר הוא מונצח במנזר סטלה מאריס בחיפה.
יוחנן (יואנס) מאנטיוכיה היה כרוניקן מהמאה ה-7, שכתב ביוונית.
הוא היה נזיר, כנראה בן זמנו של הקיסר הביזנטי, הרקליוס (שלט בשנים 610–641).
הכרוניקה של יוחנן מאנטיוכיה, Historia chronike, היא היסטוריה אוניברסלית, המתחילה באדם ומסתיימת במותו של הקיסר הביזנטי פוקאס; זהו אחד מהעיבודים והחיקויים הרבים של הכרוניקה הידועה יותר של יואנס מלאלס.
מקורותיו כוללים את סקסטוס יוליוס אפריקנוס, אוסביוס ואמיאנוס מרקלינוס.
אולם שרדו ממנה רק פרגמנטים.
הפרדמנטים מהכרוניקה כלולים בשני אוספים, הקודקס פריסינוס 1763, שפורסם במהדורה של קלאודיוס סלמאסיוס (המאה ה-17), והאנציקלופדיה להיסטוריה ב-53 פרקים שנכתבה בהוראתו של הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (912–959), המכונה "קטעי היסטוריה" (Excerpta Constantiniana).
רק חלקים מהאוסף הקונסטנטיני שרדו.
שני פרקים, "על סגולה ומוסר" ו"על מזימות נגד קיסרים" מכילים את השרידים הספרותיים של יוחנן מאנטיוכיה.
קושי נובע מהעובדה שחלק גדול מהקטעים הללו שונה במידה ניכרת מהציטוטים המקבילים באוסף הסלמאסי.
הקטעים הקונסטנטיניים הם בעלי אופי הכתיבה היוונית הישנה של ההיסטוריה, ואילו הקטעים הסלמאסיים הם בעלי אופי ביזנטי ונוצרי למדי.
האוסף הסלמאסי ישן יותר, וכך נראה גם הטקסט המקורי; האוסף השני הוא ללא ספק עיבוד מחדש שנעשה בהשפעת הרנסאנס ההלני שהחל בו הפטריארך פוטיוס (המאה ה-9).
אבל כמה בני-סמכא רואים בהם שני מקורות שונים ומדברים על יוחנן מאנטיוכיה "קונסטנטיני" ו"סלמאסי".
יוחנן אברהם מאלי (נולד בד' באייר ה'תשמ"ו, 13 במאי 1986) הוא מנהל ישראלי המשמש מנכ"ל משרד הנגב והגליל והחוסן הלאומי.
יוחנן מאלי נולד בחיספין לרב יהודה, מרצה לתנ"ך במכללת בית וגן וממייסדי עמותת אלע"ד, וד"ר יעל, חוקרת אמנות ומרצה לתולדות האמנות במכללת אפרתה.
למד בישיבה התיכונית חיספין ובישיבת ההסדר עתניאל.
בעל תואר ראשון בלימודי מחשבת ישראל, האסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני במדיניות ציבורית עם התמחות בתכנון אסטרטגי באוניברסיטת תל אביב (2014–2016) ולמד במכללה למדינאות.
עבד בחברת שגרירי רוטשילד וכמדריך במכינת אדרת, עד 2014 בארגון "אחריי – נוער מוביל שינוי" בתחום החברה החרדית, עד 2016 במשרד הכלכלה והתעשייה באגף להכשרת חרדים, ועד 2018 שימש כראש המטה של מנכ"ל רשות הטבע והגנים שאול גולדשטיין.
בין השנים 2018–2022 שימש ראש המטה של עליזה בלוך, ראש עיריית בית שמש, ובין השנים 2022–2024 מנכ"ל העירייה.
ביולי 2024 מונה מאלי למנכ"ל משרד הנגב והגליל והחוסן הלאומי, בראשות השר יצחק וסרלאוף.
נשוי להדר חיות ואב לשלושה.
החל משנת 2014 מתגורר בקבוצת יבנה.
בין אחיו ד"ר מתניה מאלי, חוקר שירה ותאולוגיה, וד"ר הלל מאלי, מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
דודו הוא הרב אליהו מאלי, ראש ישיבת שירת משה ביפו.
יוחנן (אויגן) רטנר (1891 – 28 בינואר 1965) היה אדריכל, מראשי "ההגנה", אלוף בצה"ל, פרופסור בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
רטנר נולד ליבגניה (לבית פרץ) וליפים רטנר באודסה.
אמו נפטרה בלידתו, מה שגרר כעס גדול מצד הוריה, ניקולאי וסופי פרץ, על יפים ולהחרמתו בטענה כי הדבר קרה באשמתו.
האב נשא אישה שנייה כשיוחנן היה בן 10, אך אחרי שנתיים הזוג נפרד והאשה עקרה לצרפת.
יוחנן היה בקשר עם אמו החורגת במשך שנים רבות ואף נהג לשלוח לה כסף.
הוא החל בלימודי גימנסיה באודסה, אך בשנת 1905, לאור הפוגרומים ברוסיה, נשלח על ידי אביו ללמוד בגרמניה ובה סיים את לימודי הגימנסיה במנהיים.
הוא התארח בבית נוצרי בסביבה מנותקת מיהדות והיה חבר בתנועת ואנדרפוגל.
בשנת 1910 שב לרוסיה, התגייס לצבא הצאר וסיים בו קורס קצינים.
אולם בגלל יהדותו לא זכה לתפקיד קצונה והועבר לכוחות המילואים.
הוא שב לגרמניה ללמוד ארכיטקטורה בבית הספר הטכני הגבוה בקארלסרוהה שבגרמניה.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הרוסי, ולאחר מהפכת אוקטובר התקדם עד לפיקוד על חטיבה.
אחרי המלחמה היה פעיל בארגון ההגנה העצמית של היהודים באודסה ולאחר מכן שב לקארלסרוהה על מנת לסיים את לימודיו.
ב-1923 עלה לארץ ישראל, התגורר בדירת חדר בחצר ביתה של ד"ר הלנה כגן ברחוב הנביאים בירושלים, ועבד כפועל בניין בחברת סולל בונה וכשוליה במשרד האדריכלות של פריץ קורנברג.
במסגרת עבודתו זו היה בין הפועלים שבנו את האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
בשנת 1925 היה לעוזר הוראה של פרופ' אלכסנדר ברוולד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
בשנת 1939 הועלה לדרגת פרופסור.
רטנר לימד בפקולטה לאדריכלות בטכניון ואף היה דקאן הפקולטה ומנהל משנה בפועל של הטכניון.
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל הוא תכנן את בית הפועלים ואמפיתיאטרון בחיפה.
תכנן את אגפו המערבי של סניף בנק אפ"ק בחיפה.
בשנת 1928 זכה במקום ראשון בתחרות לתכנון בית המוסדות הלאומיים.
רטנר הצטרף לארגון ההגנה ב-1925 והשתתף בחיפה בקורס מדריכים של הארגון כחניך מן השורה, למרות הכשרתו הצבאית, מתוך רצון להכיר את הארגון מלמטה לפני הצטרפות למפקדה הארצית.
ביולי 1938 מונה לראש המפקדה הארצית הראשון של "ההגנה", תפקיד בו עסק בעיקר בהקמת מטה כללי להגנה, ועם החלטת המפקדה הארצית על הקמתו בספטמבר 1939 פרש מהתפקיד.
שילוב רב תחומי זה הוביל לאחד הרעיונות שלו - הקמת יישובי חומה ומגדל.
היה ממתכנני תוכנית "מצדה בכרמל" במלחמת העולם השנייה ושירת כיועץ במטה הכללי של הצבא הבריטי בקהיר.
במהלך מלחמת העצמאות, כאשר הרמטכ"ל יעקב דורי היה מנוטרל בגלל מחלה, רטנר מונה לראש המטה הכללי של צה"ל, אולם ויתר על התפקיד לאחר שמצא בעיות במטה הכללי וטען ש"לא יוכל לזעזע את המערכת בעת לחימה על ידי הדחות מתבקשות".
במקום זאת, נשא בתפקיד ראש אגף התכנון בצה"ל והיה אחד מששת האלופים הראשונים.
שירת גם כנספח צבאי במוסקבה בשנים 1948–1951.
בשנת 1955 נתמנה לראש ועדת חקירה, שנקראה על שמו ועדת רטנר, ובה השתתפו גם דניאל אוסטר ויעקב סלומון.
הוועדה בדקה את הצורך ב והחליטה כי אין מנוס מהמשך הממשל הצבאי.
היה נשוי לאורה (פלורה) רטנר לבית וייץ, מורה לריתמיקה בעיסוקה.
בנו הבכור, הטייס , נהרג בשנת 1954. בנו הצעיר, מיכאל רטנר, המשיך את דרכו בתחום האדריכלות.
אחד מנכדיו (בניו של מיכאל) הוא דוד רטנר, עיתונאי הארץ לשעבר, יו"ר אגודת העיתונאים בחיפה והצפון לשעבר, ודובר בית החולים רמב"ם בחיפה.
רטנר קיבל שיעורי עברית מרחל המשוררת באודסה, ולאחר שנים הוא זכר לה חסד נעורים, ועיצב את הכיתוב על המצבה שלה בבית הקברות כנרת.
לימים התפרסם כי רטנר היה אחד מאהוביה של רחל, שאף הקדישה לו שלושה שירים.
זכרו של רטנר הונצח בבול דאר ישראלי, במסגרת סדרה שהוקדשה לאדריכלות הישראלית .
ב-26 באפריל 1992, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של רטנר שעליו מופיע ציור של בית המוסדות הלאומיים בירושלים שרטנר היה האדריכל שלו בשנת 1932. האמן אד ואן אויין עיצב את הבול.
נקרא על שמו רחוב בחיפה.
יוחנן פאולוס השני , נולד בשם קרול יוּזף ווֹיטילה (בפולנית: Karol Józef Wojtyła ) בוודוביצה שבפולין.
כיהן בתפקיד האפיפיור, ראש הכנסייה הקתולית, ובישוף העיר רומא, מ-16 באוקטובר 1978 ועד מותו ב-2005. היה האפיפיור הראשון זה כ-400 שנה שאינו ממוצא איטלקי, והאפיפיור הראשון ממוצא סלאבי.
תקופת כהונתו - יותר מ-26 שנים - הייתה השלישית באורכה (אחרי פטרוס ופיוס התשיעי), והיוותה ניגוד לכהונתו של קודמו, יוחנן פאולוס הראשון, אשר כיהן רק 33 ימים (ולזכרו בחר יוחנן פאולוס השני את שמו הרשמי).
שניהם נקראים על שם שני קודמיהם, יוחנן העשרים ושלושה ופאולוס השישי.
קרול יוזף ווֹיטילה (Karol Józef Wojtyła) נולד ב-18 במאי 1920 בעיר ודוביצה שבדרום פולין, השוכנת כ-30 ק"מ ממחנה ההשמדה אושוויץ.
אמו נפטרה עליו בעודו ילד ועול גידולו נפל על אביו, אשר היה קצין בצבא הפולני.
בצעירותו רכש חברים רבים מבין יהודי קרקוב.
תחביביו העיקריים היו ספורט, משחק וכתיבת שירים ומחזות.
בתקופת הכיבוש הנאצי של פולין עבד במחצבה ובמפעל כימיקלים.
ב-1942, בעקבות תאונה ולאחר מות אביו החל ללמוד לימודי כמורה, וב-11 בנובמבר 1946 הוסמך ככומר.
לימד אתיקה ב של קרקוב ובאוניברסיטה הקתולית של לובלין.
ב-1958 מונה לבישוף משנה של קרקוב וב-30 בדצמבר 1963 מונה על ידי האפיפיור פאולוס השישי להיות הארכיבישוף של קרקוב, וכן השתתף בוועידת הוותיקן השנייה והיה מבין מחברי "ההכרזה על חופש הדת" (Dignitatis Humanae).
ב-1967 מונה לחשמן (קרדינל), ובאוגוסט 1978 היה בין חברי מועצת החשמנים (מועצת הקרדינלים - הקונקלווה) שבחרה את אלבינו לוצ'יאני, הפטריארך של ונציה, להיות האפיפיור יוחנן פאולוס הראשון.
לאחר מותו של יוחנן פאולוס הראשון השתתף במועצת החשמנים השנייה של 1978, שבה בחרו אותו עצמו לתפקיד האפיפיור.
בגיל 58 מונה קרול יוזף וויטילה לאפיפיור, על אף גילו הצעיר ומוצאו הפולני.
זמן קצר לאחר מינויו חזר לבקר במולדתו פולין כאפיפיור והתקבל בה בהתרגשות עצומה.
יש המייחסים את נפילת הגוש המזרחי גם לעמידתו הנחושה מול האתאיזם הקומוניסטי ורדיפתו את הפולחן הדתי.
ב-13 במאי 1981 ניסה אזרח טורקי בשם מהמט אלי אג'ה להתנקש בחייו של האפיפיור, בכניסה לכיכר פטרוס הקדוש.
האפיפיור נפצע קשה מכדורי המתנקש.
לאחר ההתנקשות היו חוקרים, ובהם אדוארד ס' הרמן ונועם חומסקי, שסברו שהתנקשות זו הוזמנה על ידי הקג"ב של ברית המועצות באמצעות השירות החשאי הבולגרי.
ועדה פרלמנטרית איטלקית הגיעה למסקנה זהה בשנת 2006, אלא שהיא נקבה בגר"ו, המודיעין הצבאי הסובייטי, כמזמין עיקרי לפעולה - טענות שנדחו מכל וכל בידי דובר הארגון.
על כל פנים, אג'ה ריצה תקופת מאסר בכלא באיטליה מאז ההתנקשות, עד שזכה לחנינה והוסגר לטורקיה בשנת 2000. בטורקיה נכלא לעשר שנים נוספות בשל רצח עיתונאי טורקי ב-1979.
בשנת 1982 נעשה ניסיון התנקשות נוסף באפיפיור, ושוב יצא ממנו בשלום, הפעם בידי כומר מעורער בנפשו בשם חואן פרננדס קרוהן.
המתנקש נעצר, אך לא לפני שדקר את האפיפיור.
ב-1982 הוא ביקר בהירושימה ונאם בעצרת בעד פירוז נשק גרעיני.
הנאום השפיע על צוטומו יאמאגוצ'י, האיש היחיד שהוכר כניצול של שתי פצצות האטום, להפוך לפעיל בולט נגד שימוש בנשק אטומי.
בשנת 1983 אישרו הרשויות בפולין ליוחנן פאולוס השני לבקר בה בפעם השנייה.
בביקורו נשא נאום במנזר יסנה גורה שנחשב כמכריע בקיום תנועת ההתנגדות למשטר הקומוניסטי במזרח אירופה.
בשנת 1984 חידשו הנשיא רונלד רייגן ויוחנן פאולוס השני את יחסי ארצות הברית–הוותיקן, לארצות הברית לא היו יחסים דיפלומטיים עם הוותיקן מאז 1867. שגרירות ארצות הברית לכס הקדוש פועלת בשיתוף עם הכס הקדוש בנושאים גלובליים הכוללים: דמוקרטיה, שלום וביטחון, סחר בבני אדם, דיאלוג בין דתי, פיתוח וסיוע חוץ, וזכויות אדם.
בשנת 1994 נבחר יוחנן פאולוס השני לאיש השנה של השבועון טיים.
בתקופת כהונתו ביקר יוחנן פאולוס השני ביותר ארצות מכל האפיפיורים שקדמו לו גם יחד.
בסך הכול ערך 104 מסעות מחוץ לותיקן.
יוחנן פאולוס השני ביקר בארצות שביקר בהם האפיפיור פאולוס השישי (שכונה "האפיפיור העולה לרגל"), כגון ישראל וארצות הברית, אך גם במדינות שבהן לא ביקר אף אפיפיור מעולם.
היה האפיפיור הראשון שביקר באנגליה, שם נפגש עם המלכה אליזבת השנייה, שהייתה ראש הכנסייה האנגליקנית, והתפלל יחד עם הארכיבישוף מקנטרברי בקתדרלת קנטרברי.
ביקר בין היתר בפורטוגל, אירלנד, מקסיקו, קובה וצרפת.
ניסיון נוסף להתנקש בחייו היה בעת ביקורו במנילה שב, בינואר 1995. במהלך הביקור ניסה מחבל מתאבד מארגון אל-קאעידה להתקרב אליו באמצעות אופנוע תופת ולהתפוצץ לידו.
במקרה פרצה שרפה בדירת אחד ממתכנני הפיגוע, רמזי יוסף, ובמקום נמצאו תוכניות הפעולה של המחבלים.
ב-1999 ביקר יוחנן פאולוס השני ברומניה, והיה האפיפיור הראשון שביקר במדינה שבה רוב האוכלוסייה נוצרית אורתודוקסית.
בשנת 2001 ביקר בסוריה והיה האפיפיור הראשון שביקר והתפלל במסגד.
הוא ביקר במסגד האומיי בדמשק, שעל פי המסורת הנוצרית היה בעבר כנסייה שנקבר בה יוחנן המטביל.
הוא נשא במסגד נאום הקורא למוסלמים, נוצרים ויהודים לחיות יחד.
כמו כן ביקר בהריסות מבנה הכנסייה היוונית-אורתודוקסית האנטיוכית בקוניטרה.
יוחנן פאולוס השני נבחר לאפיפיור בגיל צעיר יחסית ובבריאות טובה.
קודם לבחירתו היה ספורטאי שנהג לשחות ולעשות סקי.
לאחר ניסיון ההתנקשות שפגע קשות בבריאותו, חלה יוחנן פאולוס השני בסרטן מספר פעמים.
בשנת 2003 אושר רשמית כי הוא חולה במחלת פרקינסון.
בפברואר 2005 אושפז פעמיים בבית חולים ברומא בשל שפעת אשר חששו כי תתפתח לדלקת ריאות, ואף עבר ניתוח טרכאוסטומיה לפתיחת קנה הנשימה.
במהלך מרץ הידרדר מצבו הבריאותי, וב-31 במרץ נערך לו סקרמנט המשיחה האחרונה.
ב-1 באפריל עבר התקף לב, ונפטר למחרת היום, ב-2 באפריל.
לאחר מותו הוצבה גופתו בכנסיית פטרוס הקדוש ומאות אלפי בני אדם עברו על פניה.
הלווייתו התקיימה ב-8 באפריל והשתתפו בה כ-4 מיליון בני אדם.
מאות אלפים הגיעו מפולין, ארץ הולדתו.
בהלוויה השתתפו גם כ-200 ראשי מדינות והיא תוארה כהלוויה הגדולה ביותר שנערכה אי פעם.
החלק הציבורי של ההלוויה נערך בכיכר פטרוס הקדוש, ולווה במחיאות כפיים בלתי פוסקות של הקהל.
לאחר מכן הוכנס הארון אל המערה שמתחת כנסיית פטרוס הקדוש (שם קבורים האפיפיורים הקודמים), ושם נערך טקס פרטי בהשתתפות הקרדינלים.
ביום ראשון באחד במאי 2011 הוצא ארונו של יוחנן פאולוס מקברו והועמד במרכז כיכר פטרוס הקדוש.
בתום מיסה חגיגית במהלכה בירכו האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ויתר חשמני ובישופי הכנסייה הקתולית את האפיפיור המנוח.
אירוע זה הוא העלאתו של יוחנן פאולוס למעמד של מבורך, השלב לפני הדרגה העליונה, מעמד של קדוש.
ב-27 באפריל 2014 הועלה יוחנן פאולוס ה-2 לדרגת קדוש יחד עם האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
נמל התעופה הבינלאומי בקרקוב אשר בפולין נקרא על שמו.
יוחנן פאולוס השני היה בעל גישה שמרנית מאוד בנוגע לאמונה, שבאה לידי ביטוי, בין היתר, בהתנגדות נחרצת להפלות, לתכנון המשפחה, למתן לגיטימציה להומוסקסואליות ולנישואי כמרים.
על אף שמרנותו בנושאי אמונה הכניס רוח מודרנית במוסדות הכנסייה כשהוא מקים שני מרכזי טלוויזיה ורדיו.
בשנת 2001 עשה צעד היסטורי כשפנה אל ציבור מאמיניו דרך אתר אינטרנט שהקים גם כן.
האפיפיור הכריז על מספר גדול של קדושים, צעד שמטרתו לחזק את האמונה ברחבי העולם.
הוא ביטל את מוסד פרקליט השטן, שמטרתו לימוד קטגוריה על מועמדים לקדושים.
יוחנן פאולוס השני נחשב לידיד העם היהודי, הוא הביע פעמים רבות צער על העוולות שגרמו נוצרים ליהודים בהיסטוריה, וקבע כי הנצרות אינה מאשימה את היהודים בדבר.
כאשר שימש בתפקיד כמורה אחרי השואה סירב להטביל ילדים יהודים שהוסתרו במנזרים ופעל להשיבם אל היהדות.
כשמונה חודשים בלבד לאחר בחירתו כאפיפיור בעת ביקורו באושוויץ כרע ברך בפני המצבה הראשית במקום, ביקש מחילה מהעם היהודי והתנצל על סבלם של קורבנות השואה.
יוחנן פאולוס השני היה האפיפיור הראשון שביקר בבית כנסת - הוא ביקר בבית הכנסת הגדול של רומא בשנת 1986. את היהודים כינה בהזדמנות זו "אחינו הבכורים והאהובים".
ב-1993, לאחר מאמצים דיפלומטים של שגריר ישראל באיטליה אבי פזנר, כונן הוותיקן לראשונה יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
ב-19 בספטמבר 1993 נפגש עם הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו ורעייתו בבית הקיץ הרשמי בקסטל גנדולפו, בפגישה ציין האפיפיור כי "בכל מקום שאליו אני הולך, עם מי שאני מדבר, אני מדגיש את חובתנו, חובת האנושות כולה - להבטיח את המשך קיומו של אחינו הבכור, העם היהודי".
אל הפגישה נלוו שגריר ישראל באיטליה אבי פזנר ורעייתו ואחיו של הרב לאו נפתלי לאו-לביא, לכבוד הפגישה הורה האפיפיור לפנות את הפסלים מגרמי המדרגות והמעברים בהם תעבור המשלחת.
בפגישה נידונה תופעת המיסיון בישראל עליה דיבר האפיפיור בתיעוב והבהיר כי מדובר בקבוצות שוליים אשר דרכיהן נוגדות את תפיסתה העקרונית של הכנסייה אשר הוא עומד בראשה.
כמו כן ביקש הרב לאו בפגישה כי תינתן ליהודים גישה אל כתבי הקודש היהודיים שבספריית הוותיקן, האפיפיור נתן את הסכמתו ואף הורה להכין מיקרופילמים מן הכתבים, אותם לא ניתן להוציא מהספרייה.
המקרה הובא לתשומת ליבו של ראש ממשלת לבנון מר רפיק אל חרירי במהלך ביקורו האחרון בוותיקן.
אני מנצל הזדמנות זו לשלוח לך את תפילותיי ומיטב איחוליי.
על החתום אנג'לו, קרדינל סודנו - מזכיר המדינה".
ב-21-26 במרץ 2000 ביקר בישראל כחלק מאירועי שנת 2000, והיה האפיפיור השני שביקר בישראל (לפניו ביקר בשנת 1964 פאולוס השישי ואחריו בנדיקטוס השישה עשר בשנת 2009 ופרנציסקוס הראשון בשנת 2014).
בישראל ביקר בין היתר ביד ושם, וב, שם הטמין פתק.
נשיא איחוד הקהילות היהודיות של איטליה, עמוס לוצאטו, אמר כי "יוחנן פאולוס השני היה האפיפיור שעשה הכי הרבה, באופן מעשי וחומרי, לטובת העם היהודי, עם ביקורו ההיסטורי בבית הכנסת ברומא, חילופי המשלחות הדיפלומטיות עם מדינת ישראל וביקורו בכותל המערבי".
לאחר מות האפיפיור פרסם משרד החוץ בישראל הודעה, ובה נאמר כי מותו הוא "אבדה גדולה בראש ובראשונה לכנסייה הקתולית על מאות מיליוני מאמיניה, אך גם לאנושות כולה.
יוחנן פאולוס השני הצעיד את הכנסייה הקתולית ליחסים טובים יותר עם ישראל והעם היהודי.
בפעילותו הציבורית והדתית, פעל לקדם את ההבנה והדיאלוג בין הדתות, תוך התמודדות עם העבר ומחויבות עמוקה ליצירת עתיד של אחווה ושלום בין העמים.
העם היהודי, מדינת ישראל והעולם כולו איבדו היום לוחם גדול למען הפיוס והקרבה הבין דתית".
בשנת 1981 יצא בהוצאת עקד, ביוזמת המתרגם ס.
גלבסקי והמוציאה לאור ומנהלת הוצאת הספרים מריצה רוסמן, ספר שירים בשם "משירי האפיפיור יוחנן פאולוס השני", מתורגמים מפולנית לעברית.
יוחנן סימון (3 בנובמבר 1905 – 16 בינואר 1976) היה צייר ישראלי, נודע בפרסקאות (ציורי קיר) שצייר; ממייסדי מכללת אורנים ומורה לאמנות במכללה.
בשנות חייו בקיבוץ (בין 1937 ל-1953), נחשב כאמן המייצג והמוביל של התנועה הקיבוצית כשיצר בסגנון האמנותי של הריאליזם החברתי.
סימון נולד בשנת 1905 בברלין שבגרמניה.
הוא גדל ברובע הבווארי, שכונה בורגנית ומבוססת.
אביו היה סוחר פחם, שתחביבו היה איסוף עתיקות.
סימון החל לצייר בגיל 5. בריאיון עיתונאי סיפר כי נהג להכין בכיתה, עבור חבריו ללימודים את התרגילים ברישום שהטיל עליהם המורה לציור כדי שיוכלו לצאת לשחק כדורגל בחצר.
סימון למד בבית ספר חילוני-גרמני.
בלחצם של הוריו, הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברלין אולם הפסיק את לימודיו לאחר שני סמסטרים של לימודי אנטומיה ועבר ללמוד במסגרת הפקולטה לאמנות.
סימון החל ללמוד פיסול אצל פרופ' קורט קלוגה.
העיסוק בפיסול לא משך אותו ובשנת 1926 הוא נרשם לאקדמיה לאמנות בפרנקפורט על נהר המיין בה למד ציור תחת מקס בקמן (Max Beckmann) ורישום תחת הצייר פטר רסמוסן, שהשפיע עליו רבות בתחום הרישום; סימון הצטרף אליו בסיוריו בצרפת, איטליה ובספרד.
בשנת 1928 עבר לפריז ומשם למרסיי ולטולון.
בטולון התיידד עם הצייר הצרפתי אנדרה דרן, ממובילי תנועת הפוביזם, והושפע ממנו בתחום הציור בצבע.
בטולון עבד סימון לפרנסתו בבניית כבישים.
בשנת 1931 חזר לפריז ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות; במקביל קיבל מישרה של העורך הגרפי והאמנותי של השבועון המצויר "וו" שהיה קשור לירחון האופנה היוקרתי "ווג".
בשנת 1934 נשלח על ידי השבועון לסייע בהקמת סניף של "ווג" בניו-יורק, שם היה עד לעבודתו של הצייר דייגו ריברה על ציור-קיר הענק שלו ב"רוקפלר סנטר".
הוא עבד בעבודות-עזר הקשורות לציור הקיר הזה והתיידד עם האמן.
סימון סיפר בריאיון עיתונאי כי הדבר השאיר עליו רושם עצום ושאז החל לחלום לראשונה לצייר ציורי קיר משלו.
כשחזר לפריז, התפטר מהשבועון כי התברר לו שהשבועון נמכר למפלגה הפאשיסטית בראשותו של לאוואל.
בשנת 1935 הציג את יצירותיו בתערוכת-יחיד הראשונה שלו בגלריה "ז'אן קסטל" בפריז.
סימון עלה ב-1936 לארץ ישראל כשבכיסו זיכרון דברים עם עיתון "הארץ" במטרה להקים שבועון מצויר ומצולם.
ואולם, בהגיעו התברר כי עיתון "הארץ" נרכש על ידי זלמן שוקן והחוזה לא מומש.
סימון הצטרף לקיבוץ גן שמואל.
בקיבוץ עבד כפועל חקלאי; טרקטוריסט; שומר לילה; אחראי על כוורות-דבורים; וגם כטבח (סימון סיפר כי מתפקיד טבח "פוטר" מאחר ש).לאחר שנים, קיבל מהקיבוץ יום מנוחה אחד בשבוע לציור.
בקיבוץ צייר מעט בשנים הראשונות ("הייתי חייב להיאבק עם המזכיר ועם הגזבר על כל שפופרת צבע").
תנועת השומר הצעיר, שאליה השתייך קיבוץ גן שמואל, הועידה אותו ללמד ציור בסמינרים שלה.
היה פעיל בארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי אחר-כך מינתה אותו לעורך הגרפי של עיתון על המשמר.
הוא היה פעיל בארגון ההגנה ושירת במחלקת ההסוואה של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
הוא לא הלך בתלם האידאולוגי של התנועה בתחום האמנות, ולאחר ויכוחים ועימותים עם ראשי התנועה, שהושפעו מהסגנון והתפיסה הרשמית של האמנות הסובייטית שידועה בשם ריאליזם סוציאליסטי, הוא נפרד מאשתו ועזב לבדו בשנת 1953 את קיבוץ גן שמואל לצמיתות אחרי שהיה חבר- קיבוץ 17 שנה.
הוא עבר לתל אביב ופתח סטודיו לציור.
ב-1962 עבר לגור בהרצליה פתוח ובמקביל היה לו סטודיו לציור בכפר האמנים עין הוד.
בשנת 1949 השתתף בתערוכה הראשונה של קבוצת "אופקים חדשים", שנערכה במוזיאון תל אביב ובארבע תערוכות קבוצתיות נוספות שלה.
בשנת 1951 הופיע בפעם הראשונה בתערוכת-יחיד בחוץ-לארץ.
בשנת 1952 הקים את המכון לאמנות בסמינר אורנים יחד עם עוד מספר אמנים.
בשנת 1954 הוא פרש מ"אופקים חדשים" ביחד עם מרסל ינקו ואהרן כהנא.
אשתו הראשונה הייתה שרה כץ, ילידת סלובאקיה, חברת גן-שמואל, ונולדו להם שתי בנות.
אשתו השנייה הייתה האופנאית פיני לייטרסדורף.
היא הייתה תופרת-צמרת, תפרה תלבושות לתיאטרון ועיצבה בגדים עבור משכית.
בהשפעתה ובעזרת מכריה בחוץ-לארץ יצאו סימון ולייטרסדורף למסע ממושך באירופה ובאמריקה הלטינית (מאמצע שנת 1953 עד קיץ 1955).
בשנת 2001 התקיימה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו שנקראה תערוכה "דיוקן כפול".
האוצרת הייתה טלי תמיר שכתבה ספר-קטלוג מחקרי מעמיק ומקיף על תולדות חייו ויצירתו של האמן.
חודשים מעטים בלבד לאחר שסימון התקבל לשנת-ניסיון לקיבוץ גן-שמואל, גייסו אותו תנועת
"השומר הצעיר", "ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי" והמפלגה "הליגה הסוציאליסטית" לצייר כרזות פוליטיות למענן, בשל כישוריו הגרפיים המעולים וניסיונו הרב שצבר בעיתונות בצרפת.
סימון עיצב כרזות לוועידות ומועצות של "השומר הצעיר", לבחירות לוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים, לאירועים שונים אחרים כמו, ציון 25 שנים למהפכת אוקטובר (1943), כרזות אחד במאי, כרזה נגד הפצצה האטומית עבור ועדת השלום הישראלית ועוד.
סגנונו הגרפי של סימון הצטיין בקווי מתאר שחורים וכבדים, באיברים נפחיים ובקומפוזיציות
בכרזותיו מונף הדגל האדום בפאתוס מהפכני, ובאחת מהן נראית מעל ההמון צלליתו של לנין המובילה אותו באלכסון קדימה, לעבר הסיסמה "הקידמה והאחווה".
בתחתיתה של כרזה אחרת, 30 שנה למהפכת אוקטובר (1947), הופיעו הסיסמאות
"תחי מהפכת אוקטובר!" "תחי מלחמת ברית המועצות לחופש עמים ולסוציליזם!"
צייר המשפחות וההווי החברתי בקיבוץ
סימון התפרסם במראות הקיבוץ שתיאר בציוריו; ציוריו ביטאו את החיים וההווי החברתי בקיבוץ כאידיאליים וכמאושרים.
אלה היו ציורים שביקשו להציג את השלמות והיופי שבחיי הקיבוץ השיתופיים, והדמויות המתוארות בהם גדולות-ממדים ומקרינות בריאות, עוצמה, אופטימיות והרמוניה עם הטבע.
בייחוד ידועים ציורי הסצנות המשפחתיות מעשי ידיו: הורים וילדים באירועים ציבוריים בקיבוץ, אב מניף את ילדו במעין מחוות הגשת מנחה לאלים, רגע אינטימי בין אם לילדיה.
ציורי המשפחות שלו זכו לביקורת בחוגי הקיבוץ הארצי.
לדעתם, הבחירה של סימון בנושאים שמבטאים רגעים פרטיים הייתה חריגה מסוכנת מהנורמה, בעיקר בתקופה שבה ראו במשפחה תא בורגני מאיים ופרזיטי שארוג בקולקטיב ושיש לנקוט כלפי חבריו הצעירים, הילדים, גישה חינוכית קשוחה וספרטנית, בלא הגזמה רגשית.
המגע הפיסי בין ההורים לילדים בציוריו של סימון נחשב, בעיניה של הביקורת, לזליגה מסוכנת אל הסנטימנטליות של מבנה המשפחה הבורגנית.
אכן, נכון שציורי המשפחה של סימון ביטאו את ביקורתו על אורח-החיים הקיבוצי שהיה נוקדני וקשוח מדי בעיניו
לאחר תקופת הסתגלות לחיי-קיבוץ שבה סימון כמעט לא צייר, הוא חזר לצייר.
בהתחלה, צייר בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי עם ניחוח צרפתי מובהק.
בהמשך, עבודתו בשדות ובפרדס הצמיחו בו סגנון ייחודי, שהתאפיין בצבעוניות מונוכרומטית של גוני אדמה ותיאור עשיר ומונומנטלי של עבודת-האדמה; העובדים - חברי הקיבוץ - מופיעים בציוריו בתקופה זו כדמויות חסרות-פנים, גופניות מאוד, שקועות לגמרי בעבודתם.
בכך, סימון הדגיש את העבודה כערך חברתי קולקטיבי מקודש, שבו דגלה התנועה הקיבוצית כולה.
סימון עסק באופן אינטנסיבי ברישום ורכש מיומנות גבוהה כרשם.
הוא היה ביסודו אמן של קו.
הייתה לו שליטה וירטואוזית בקו, שהיה משועבד לגמרי לרצונו ולצרכיו השונים.
הרישום לבש צורות שונות במהלך חייו:
בשנות ה-40 היה למדיום הרישום מעמד כמעט עצמאי בעבודתו ולעיתים התפתחו הרישומים ליצירות העומדות בפני עצמן.
הרישומים משנים אלה חושפים תהליך אינטנסיבי של חיפוש אחר נקודת איזון לקומפוזיציות מורכבות, המבקשות לארגן קבוצה גדולה של דמויות סביב מוטיב אחד, לדוגמה הדגל.
בראשית שנות ה-50 שלט ברישומיו של סימון הקו הגרפי-איורי, שחשף את יכולתו הנרטיבית לספר סיפור שלם באיור אחד קטן.
בהמשך, שימש הרישום את סימון כאמצעי טכני לתכנון ולהגדלה של ציורי-הקיר רחבי-המידות שביצע באותה תקופה.
בשנות ה-60 וה-70 הצטמצם תפקידו של הרישום למעמד של כלי-הכנה, המסמן את מיקומם של הצורות והצבעים במרחב הציור.
בהשפעת שלושת מוריו יצא סימון בשנים 1954–1955 למסעו הגדול למדינות אמריקה הלטינית; המסע הטביע חותם בל ימחה על דרכו באמנות-הציור ואפשר היה להבחין בראשיתו של סגנון חדש בהשפעת האמנות המופשטת הנפוצה בברזיל.
סימון נחשף לאמנות ציורי הקיר בזמן ביקורו בניו יורק.
הוא חקר את אמנות ציורי הקיר בעת ביקורו באיטליה.
סימון סבר שיש לאמנות זו עתיד בארץ ישראל והחל לעסוק בה עם שובו לארץ, ואולם, ניסיונותיו הראשונים לא צלחו: הצבעים התפוררו על הקירות בשל תנאי האקלים השונים (ולכן, לימים, ציורי הקיר הראשונים שלו לא נשתמרו).
לאחר ניסיונות מרובים והכנסת שיפורים בטכניקה (כמו שימוש בחומרי צבע המצויים בארץ ישראל והמתאימים לאקלימה), ציורי קיר אלה נשתמרו (אחדים מהם אבדו עקב עבודות בנייה ושיפוצים של המבנים בהם ועליהם צוירו).
סימון צייר ציורי קיר הן בארץ ישראל והן מחוצה לה, ובהם:
סמינר השומר הצעיר בגבעת חביבה (1949)
בנין "סן מרטין", מכון ויצמן למדע ברחובות (1957)
בנין המחלקה לכימיה, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, בירושלים (1956)
בנין המינהלה, המוסד לביטוח לאומי בירושלים (1956)
בית הספר "רנסאנס" (התחייה) בסאו פאולו, ברזיל (1954)
מרכז השומר הצעיר בבואנוס איירס, ארגנטינה (1955)
הגימנסיום העברי בלימה, פרו (1955)
מלון "דוקור" במונרוביה, ליבריה (1960)
מלון "אייבורי" באביג'אן, חוף השנהב (1963)
האוניה "תיאודור הרצל" (חברת "צים")
האוניה "הר תבור" (חברת "אל-ים")
בזמן מסעו במרכז ודרום אמריקה, צייר סימון כמה ציורי-קיר במבנים יהודיים.
עד שנת 2001, שרד מציורים אלה רק אחד – "נוער בקיבוץ" – שצויר על קיר בבית-ספר "התחייה" בסאו פאולו שבברזיל.
לאוצרת תערוכת 2001 במוזיאון תל אביב, טלי תמיר, נודע ממורה בבית הספר שהמקום נמכר לחרדים אשר מתכוונים להרוס את הקיר.
בעקבות זאת יצא לפועל מבצע הצלה שבמסגרתו פורק הקיר עם הציור והובל לארץ.
הקיר הורכב בחדר האוכל של קיבוץ גן שמואל, ואמן שחזור מברזיל עמל על שחזור הציור.
טקס חנוכת הציור נערך בחדר האוכל ב-29 ביולי 2006.
סימון הצטיין באיורים לילדים אשר צייר בשנת עבודתו בעיתון "על המשמר לילדים" (1952); הוא עשה כן כשליח מטעם תנועת הקיבוץ הארצי, בהיותו חבר פעיל ב"ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי" שחייב את חבריו להתנדב לשנת-שירות בתנועה.
הוא התגלה כמאייר נפלא בעל יכולת גבוהה בעיצוב סצנות קומיות והעשיר את הסיפורים לילדים באיורים מעניינים בסגנונות שונים שתאמו את העלילות המגוונות של הסיפורים.
סימון נהג לאייר את כל מכתביו לבנותיו ולידידיו, ולצד הטקסט הכתוב צייר את הנופים שראה ואת המעשים שעשה, ולפעמים, הוסיף את הדיוקן שלו כדמות קומית.
כך, נהג בשינויים המתחייבים, בספר הסיפורים הברזילאים שלו, שכתב ואיתר במסעותיו באמריקה הלטינית בשנים 1954 – 1955.
סימון היה גם קריקטוריסט מחונן, וצייר קריקטורות רבות ומשעשעות מחיי הקיבוץ, שהתפרסמו בעיקר בעלון-הקיבוץ.
מגילות "איורים מחייכים" של מנהיגי התנועה
המגילה בצורה של גליל-נייר באורך של 3.80 מטר כללה 38 איורים על ריבועים שצלע כל אחת מהן 10 ס"מ, שהציגו רגעים מאותה ישיבה גורלית, בסגנון הומוריסטי-היתולי.
יובל דניאלי מתאר את המגילה כך:
בשנת 1953 השתתף סימון בהאדרת המיתוס הציוני של הנגב, כאשר יצר ציורי-קיר לתערוכת "כיבוש השממה" בירושלים.
בהתחלה, סימון ראה בנגב אתר של טיולי נוער בכובעי טמבל, במכנסיים קצרים ובסנדלים, אך בהדרגה הפך הנגב בציוריו למרחב נופי שטוח, שחולותיו בגוונים שונים של צבע חום, מהווה מצע להפשטה ציורית.
בכל זאת, עדיין הופיעו בציורי-הנגב שלו סצנות של מדידה, סלילה והנחת צינורות-מים, שסימון מצא בהן עניין בגלל הדינמיות שבמפגש בין אדם, טבע ובנייה.
כשהצטרף סימון למייסדי "אופקים חדשים" הוא היה עדיין חבר-קיבוץ ונחשב לצייר סוציאליסטי מהשורה הראשונה.
מעשה זה נתפס על ידי ציירי התנועה של הקיבוץ הארצי כמעין בגידה, חציית-קווים אדומים והפניית-עורף לריאליזם הסוציאליסטי; שהרי "אופקים חדשים" דגלה בציור מופשט אסתטי וב"אמנות לשם אמנות".
סימון לא ראה סתירה בין היותו צייר-חצר של התנועה הקיבוצית לבין הצטרפותו ל"אופקים חדשים" אלא, המשכיות שמשוחררת מהסגנון הבוטה של הריאליזם הסובייטי מבית מדרשו של ז'דאנוב, האידאולוג הקנאי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
כך, בשנות ה-50 עדיין סימון המשיך לצייר ציורים תימאטיים על סף המופשט, שהתבטא (למשל) בצמחים משונים ומפותלים כלפי מעלה הנצמדים לדמויות רזות ומוארכות שצייר.
היו שכינו את סגנונו זה כ"מופשט ווגטטיבי".
אולם, כשעזב סימון את הקיבוץ, הוא אכן היפנה בפועל עורף לריאליזם הסוציאליסטי והפך להיות צייר עירוני שחזר להתנסויות האמנותיות המודרניות שחווה בשנות חייו הבוהמיות בפריז.
חרף ההפשטה בציוריו, הם היו די ברורים ומובנים, צבעוניים ואופטימיים.
מהציור המופשט הווגטטיבי אל עבר הציור הסוריאליסטי המרחק לא היה רב אצלו.
בשנתיים האחרונות לחייו, המוטיבים הצמחיים הפכו לא-מציאותיים ועטו מימד סוריאליסטי, אירוטי וניכרה בציוריו השפעתו של הצייר הספרדי ז'ואן מירו.
שלושים שנה למהפכת אוקטובר האדום
כרזת יום העצמאות הראשונה של מדינת ישראל - ה'תש"ט 1949
חיים גמזו, עשרה ציירים בישראל, חיים אתר, יוסף זריצקי, מרסל ינקו, מרדכי לבנון, אריה לובין, משה מוקדי, יוחנן סימון, משה קסטל, ראובן רובין, מנחם שמי, מוציא לאור : אשכול, תל אביב, תשי"ב, 1952.
השתתפות בתערוכות קבוצתיות חשובות מבחינה ההיסטוריה של האמנות הישראלית
השתתף בתערוכות אופקים חדשים, תל אביב
1953 השתתף בביאנאלה, סאו פאולו
1935 גלריה ז'אן קסטל, פריז
1951 גלריה בן אורי, לונדון
1954 מוזיאון לאמנות מודרנית, סאו פאולו
1956 מקרא סטודיו, תל אביב
1962 גלריה פורמה, סן סלבדור
1963 מוזיאון לאמנות מודרנית, מיאמי
1965 האוס אם ליצינפלץ, ברלין
1967 גלריה קרטר, לוס אנג'לס
1976 ביתן האמנים, תל אביב
תערוכות בהן הוצגו עבודותיו לאחר מותו
סינדרום שבתאי, מוזיאון פתח תקווה, 2025.
צילה, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית, 2025.
1945-46 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1951 פרס הקונגרס לתרבות יהודית, ניו-יורק
1953 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
1956 פרס הוועדה האולמפית הישראלית
1958 פרס גובליה, רמת גן
1961 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב
יוטא (אות גדולה: Ι, אות קטנה: ι) היא האות התשיעית באלפבית היווני.
בספרות יווניות האות שקולה כנגד המספר 10.
האות מייצגת את צליל החיריק.
בנצרות קיבלה האות משמעות של דבר קטן וחסר חשיבות לכאורה, אשר לקיומו או היעדרו קיימת משמעות.
משמעות זו מקורה בספר הבשורה על-פי מתי פרק 5, פסוק 18:
הפסוק הפך לבעל חשיבות שכן בעקבותיו ניתנה החלטת ניקיאה הדנה במהותו של השילוש הקדוש - מחלוקת שכל כולה הסתכמה בהבדל בין מילה יוונית בה מופיעה האות למילה בה אינה מופיעה, שכן המשמעויות השונות שנוצרו בשל היעדר האות השפיעו על מעמדו של ישו בשילוש הקדוש.
שתי המילים שעליהן נסב הוויכוח היו Homoiousios ו- Homoousios.
בהקשר הזה נוצר גם הביטוי האנגלי :"not one iota of difference", הדומה למונח העברי "קוצו של יו"ד".
במתמטיקה האות יוטא מייצגת :"היחיד" כלומר : מסמל הn היחיד ששייך לA ומקיים פסי.
מקורה של האות באות הפיניקית/שמית יוד.
מהאות הזאת התפתחו האותיות הלטיניות I ו-J, וכמו כן גם האותיות הקיריליות І ו-Ї.
יוחנן פאולוס הראשון כיהן כאפיפיור במשך 33 ימים בלבד, בין 26 באוגוסט 1978 ליום מותו.
הייתה זו הכהונה הקצרה ביותר של אפיפיור מזה 373 שנים (מאז לאו האחד עשר) ובעקבותיה הייתה שנת 1978 "שנת שלושת האפיפיורים" האחרונה עד כה.
כהונתו הקצרה מנעה ממנו מלהשאיר חותם של ממש, אך הוא זכור בעיקר כאיש ידידותי, חביב התקשורת ועניו.
הוא היה האפיפיור הראשון שבחר שם כפול, שנועד להכיר תודה לשני קודמיו בתפקיד: יוחנן העשרים ושלושה ופאולוס השישי (הראשון מינהו לבישוף; השני לחשמן).
הוא אף היה הראשון באפיפיורים שהוסיף את הסיפא היתרה "הראשון" לשמו.
את אותו השם לקח עליו יורשו, יוחנן פאולוס השני, אשר בניגוד אליו נהנה מאחת מתקופות הכהונה הארוכות בהיסטוריה.
לוצ'אני לא היה קרדינל ותיק או ידוע במיוחד, אך סומן בפומבי על ידי פאולוס השישי, כאשר זה האחרון הסיר את רדידו והלבישו על כתפי הקרדינל הנבוך.
הקונקלווה שהתכנסה לאחר מותו של פאולוס השישי בחרה בלוצ'אני, הזוטר יחסית, בהצבעה השלישית וברוב של 101 קרדינלים.
ככל הנראה הוא היה מועמד פשרה מתקבל על דעתם של הפלגים השמרנים והליברלים.
מה שעוד סייע לבחירתו היה הרצון של הקרדינלים האיטלקים למנוע בכל מחיר את בחירתו, לראשונה זה מאות שנים, של אפיפיור לא איטלקי.
הצלחה זו הייתה זמנית בלבד: עם מותו נבחר לתפקיד קרול וויטילה הפולני.
יוחנן פאולוס עצמו ניבא ש"הזר" יהיה יורשו.
בתקופת כהונתו הקצרה הספיק יוחנן פאולוס להסתבך בכמות נכבדת של מחלוקות, על אף אופיו הנוח.
הממסד הכנסייתי התנשא מעליו, זלזל בנאומיו העממיים (באחד מהם הוזכר פינוקיו) וברקע שלו, כמי שלא נשא משרה בכירה בממסד הכנסייתי.
הנושא הטעון ביותר שלתוכו נראה היה כמי שעומד להיכנס, היה פיקוח ילודה.
הוא נפגש עם נציגי האו"ם לדון בבעיית פיצוץ האוכלוסין של העולם השלישי.
בעצם קיום הדיון הוא נתפס כמי שנסוג מעמדתו הבלתי מתפשרת של פאולוס השישי, שב-1968 קבע בצו ("הומנאה ויטאה") את התנגדותה של הכנסייה הקתולית לכל מניעה או הגבלה של ילודה.
הנושא היה כה רגיש שחלק מבעלי תאוריות הקשר מאמינים שהוא נרצח כדי למנוע כל שינוי מנוסח ההומנאה ויטאה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 28 בספטמבר 1978 נמצא יוחנן פאולוס הראשון בחדרו בלא רוח חיים, על ידי נזירה שנהגה להביא לו קפה של בוקר.
סיבת המוות הרשמית שסיפקה הכנסייה הייתה התקף לב.
האפיפיור נחנט בו ביום ונקבר בחופזה, בלא שתבוצע בו נתיחה שלאחר המוות.
הכנסייה טיפלה במשבר באורח כושל ומעורר חשד.
דוברי הכנסייה שיקרו לגבי זהות מוצאת הגופה, לגבי הספר שאותו קרא כשמת (שבכלל היה בוונציה באותה עת) ולגבי זמן מותו.
הם הפיצו סיפורים שונים ומשונים על בריאותו ורמזו שהוא היה מעשן כבד, בעוד שהוא מעולם לא עישן.
כשמוסיפים לאלה את החניטה המהירה ואת הסירוב לנתיחה - בטענה שחוקי הכנסייה אוסרים אותה, אף שב-1830 נותח אפיפיור מת - מתקבלת תמונה מעוררת תהיות.
כדרכן של תעלומות כגון זו, נעטף גרעין האמת והעובדות בענן של שמועות לא מבוססות, למשל, שמבקר בוותיקן מת ימים אחדים קודם לכן משתיית משקה מורעל שיועד לאפיפיור.
קיימות שתי גרסאות עיקריות מלבד זו הרשמית לפרשת מותו של יוחנן פאולוס:
הגרסה הקיצונית, שמנסחה העיקרי הוא דייוויד יאלופ בספרו In God's Name, גורסת שהוא הורעל על ידי קואליציה של מתנקשים: אנשי בנק הוותיקן, שרצו למנוע את חשיפת השחיתות במוסד זה, חברו למאפיה ולמתנגדיו האידאולוגיים על רקע ההומנאה ויטאה, כדי לרצחו.
הראיות הקלושות כוללות, לבד מהתנהלותה התמוהה של הכנסייה, את העובדה שראש הבנק, פול מרקינקוס, נצפה בקרבת מגורי האפיפיור באותו הבוקר.
עלילת הסרט "הסנדק חלק שלישי" עוסקת בקשר כגון זה לרצח האפיפיור.
על פי הגרסה המתונה יותר, האפיפיור מת מתסחיף ריאתי כתוצאה מלחץ דם נמוך ממנו ידוע שהוא סבל.
הכנסייה נאלצה לנהוג כפי שנהגה כדי להסתיר את מחדליה, כלומר, את הטיפול הרפואי הלקוי לו זכה.
ההיסטוריון והעיתונאי הבריטי ג'ון קורנוול הציע גרסה זו בספר A Thief in The Night, בו הוא גם קרא תיגר על התאוריה של יאלופ.
לא ניתן לדעת אם אכן היה ממש בכוונות שיוחסו לו, לשנות את גישתה של הכנסייה לנושא הפיקוח על הילודה.
בכל מקרה, מותו מנע ממנו לממש כוונות כאלו, ויורשו, יוחנן פאולוס השני, נצמד באדיקות לדוקטרינת ההומנאה ויטאה המתנגדת לפיקוח על הילודה.
עיקר המורשת של כהונתו הקצרה טמונה בתדמיתו החמה ובפשטות והעממיות שהוא הביא עמו לתפקיד.
טקס ההכתרה המפואר, שהיה נהוג לפניו, הוחלף על ידו בטקס צנוע ותכליתי יותר הנהוג מאז.
גם בקרב מי שלא האמינו בתאוריות הקשר, עוררה פרשיית מותו ספקנות וחשדנות מסוימת כלפי בכירי הוותיקן.
ההתנגדות הפנימית למינוי אפיפיור לא-איטלקי התמוטטה לאחר מותו.
ארבעת האפיפיורים שמונו מאז היו פולני, גרמני, ארגנטינאי ואמריקאי.
תוצאה אחת שאולי ניתן לראות בה הפקת לקחים מצד הוותיקן, היא שלרשותו של יוחנן פאולוס השני עמד טיפול רפואי מהשורה הראשונה והוא אף ניצל בעזרתו מניסיון התנקשות.
יוחנן פלסנר (נולד ב-17 בינואר 1972) הוא נשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה החל משנת 2014, לשעבר חבר הכנסת מטעם סיעת קדימה ומנכ"ל המפלגה.
פלסנר נולד באנגליה וגדל בירושלים.
אמו, חוקרת התקשורת פרופ' תמר ליבס, נולדה בארץ ישראל והוריה היו מירה ליבס ויוסף גרהרד ליבס.
אביו, אולריק פלסנר, אדריכל ישראלי ממוצא נוצרי-דני, נצר למשפחת כמרים.
פלסנר למד בבית הספר הניסויי ירושלים, היה שחיין מקצועי מגיל 9 ועם גיוסו לצה"ל, שירת בסיירת מטכ"ל.
לאחר טירונות של חטיבת הצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
עם תום המסלול יצא לקורס קצינים, ובסיומו שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות.
לאחר שחרורו מצה"ל החל בלימודים לתואר ראשון בכלכלה והשתתף ב"תוכנית אמירים למצטיינים" באוניברסיטה העברית.
במהלך הלימודים, בין 1995 ל-1996, שימש כעוזרו של נשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בהמשך, השלים תואר שני מבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, במסלול שכלל התמחות בכלכלה פוליטית ובלימודי ביטחון.
במהלך שהותו בארצות הברית, עסק החל משנת 2001 בפעילות הסברתית מטעם הקונסוליה הישראלית בבוסטון ובייעוץ אסטרטגי.
בשנת 2004 מונה ליועץ חיצוני לראש המכון לחשיבה אסטרטגית במשרד ההגנה האמריקני, אנדי מרשל.
בשנת 2005 מונה לראש תחום פרויקטים מיוחדים במשרד ראש הממשלה, ושקד על גיבוש רפורמה במשטרה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-32 ברשימת קדימה.
המפלגה זכתה ב-29 מנדטים, והוא נותר מחוץ לכנסת.
זמן קצר אחר כך, ביוני 2006, מונה למנכ"ל המפלגה.
כמנכ"ל, עסק בביסוס התשתית הארגונית של המפלגה, שהוקמה פחות משנה קודם לכך, ובהקמת סניפיה ומוסדותיה השונים.
ב-25 בספטמבר 2007 הגיש חבר הכנסת שלמה ברזניץ את התפטרותו, ופלסנר נכנס לכנסת במקומו.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-18 ברשימת קדימה, ונבחר מחדש לכנסת.
היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת חוקה, חוק ומשפט, ועמד בראש הצוות לבחינת יישום חוק טל.
כחבר הכנסת יזם, יחד עם דוד רותם, תיקון לחוק העונשין, המחמיר את הענישה בעבירות של תקיפת שוטר ותקיפת עובד ציבור, הוא גם יזם תיקון לחוק המים המחייב התקנת חסכמים במבני ציבור.
לאחר המשט לעזה תקף מעל בימת הכנסת את חברת הכנסת חנין זועבי, ובעקבות כך שהזכיר את היותה של ח"כ זועבי רווקה, ספג ביקורת מצד האגודה לזכויות האזרח וגורמים נוספים, שטענו כי בדבריו גילה שוביניזם.
בשנת 2012 מונה לראש "הוועדה לקידום השוויון בנטל", שנודעה בציבור בשם "ועדת פלסנר".
חרף החלטתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לפרק את הוועדה בעקבות פרישת אחדים מחבריה, הציג פלסנר דו"ח משלו שהתבסס על טיוטת הדו"ח של הוועדה.
פלסנר הוצב במקום השלישי ברשימת קדימה לכנסת ה-19 ולא נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה בשני מנדטים בלבד.
לאחר התפטרותו של ישראל חסון, ביקש לוותר על מקומו ברשימת קדימה ולא להיכנס לכנסת.
במקום חסון נכנס יובל צלנר.
במרץ 2014 מונה לנשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה.
פלסנר התחרה בשחייה מגיל תשע, וזכה מספר פעמים באליפות ישראל לגילאים ובאליפויות המאסטרס, תחת הדרכתו של המאמן האולימפי מנו מאי.
כיום הוא עדיין משמש שחיין מאסטרס פעיל.
היה נשוי בנישואיו הראשונים לעו"ד מתת פלסנר.
אב לשתי בנות מנישואים אלו.
נישא בשנית לשמרית לבית אלוש.
אב לשלושה ילדים מנישואים אלו.
יוחנן פֶּרֶס (16 באוקטובר 1931 – 6 ביולי 2017) היה פרופסור בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב ופעיל פוליטי בשמאל הישראלי.
עיקר עבודתו המחקרית עסקה בשסעים בחברה הישראלית, סקרי בחירות, והסוציולוגיה של המשפחה.
יוחנן פרס (פוזנר) נולד בשנת בברלין בירת גרמניה, וב-1938 עלה לארץ ישראל עם משפחתו על סיפון האונייה "ירושלים".
אביו לודוויג (נחמן) פוזנר היה פרופסור למתמטיקה ומחנך, ואמו ד"ר יעל פוזנר הייתה לימים ראש מִנהל חינוך במשרד החינוך, בין מקימי החברה למתנ"סים וכן שירתה במוסד.
בשנים 1939-1947 התיישבה המשפחה בירושלים ופרס למד בבית הספר העממי שליד הסמינר בית הכרם, הנקרא כיום על שם דוד ילין.
בין מוריו היו דוד בנבנישתי ואברהם אבן-שושן.
לאחר מכן למד שלוש שנים בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, ובין מוריו היו יצחק נבון וישעיהו ליבוביץ.
לאחר מכן עברה המשפחה לרחובות, שם למד בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט, כאשר בין מוריו היו הסופר ס.
אביו של יוחנן כיהן כמנהל בית הספר.
עם סיום לימודיו יצא להכשרה בקיבוץ חמדיה בעמק בית שאן, לאחר שחרורו מהנח"ל הצטרף לקיבוץ צרעה ובמשך חמש שנים עבד במטעים, בענף הצאן ובהדרכת נוער.
יוחנן פרס התחיל בלימודים אקדמיים ב-1955. הוא סיים את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי בחוג לסוציולוגיה שבאוניברסיטה העברית, כתב את עבודת הדוקטורט בהנחייתו של ד"ר שמעון הרמן.
הרמן שילב את גישת הדינמיקה הקבוצתית (שאביה מולידה היה קורט לוין) בחוגים לסוציולוגיה ופסיכולוגיה שבאוניברסיטה העברית.
נושא הדוקטורט היה זהות עדתית ויחסים בין עדתיים, והוא הוגש ב-1968. פרס החל ללמד כמרצה בשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית.
בתום הדוקטורט יצא למשך שנתיים לבתר-דוקטורט, שאותו חילק בין אוניברסיטת קולומביה לאוניברסיטת הרווארד.
ב-1971, עם שובו מההשתלמות הבתר-דוקטורית הצטרף לסגל של החוג לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1995 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
פרס היה גם מרצה אורח באוניברסיטאות מישיגן ו-UCLA.
בשנים 1991–1994 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
פרס ייסד מכון מחקר פרטי בשותפות עם פרופ' אפרים יער וגרשון קופר.
פרס היה נשוי לחנה לבית הלר.
לזוג שלושה ילדים: יובל פרס, פרופסור למתמטיקה; נאוה, עורכת דין המתמחה בדיני משפחה; ונורית, עוסקת בתחום ההיי-טק.
עיקר עבודותיו המחקריות של פרס דנות בתחומי יחסי עדות, דעת קהל, מחקרי הערכה ומשפחה.
מאמרו הראשון באנגלית בשיתוף עם הרמן ויער התפרסם ב-1965 ועסק ביחסם של בני נוער ישראלים למשפט אייכמן.
שני הממצאים המרכזיים היו ראשית שהטראומה הלאומית בעקבות השואה הגיעה לכל הרבדים התרבותיים, הדוריים והכלכליים של העם הישראלי, אך לא במידה שווה.
שנית, כאשר הושוו המשיבים לפי רמת מעורבותם בשואה התברר שככל שאדם היה מעורב יותר, כך נטה יותר להסכים עם המשפט ותוצאותיו.
עבודת הדוקטור, "זהות עדתית ויחסים בין-עדתיים" עסקה בזהות עדתית.
העבודה התפרסמה גם בצורת ספר תחת הכותרת "יחסי עדות בישראל" בהוצאת ספריית פועלים.
הרעיון המרכזי המבחין עבודה זו מקודמותיה היה הקישור בין הסכסוך הישראלי-ערבי לבין התגבשות הזהות הישראלית בכלל ושל עדות המזרח בפרט.
התרבות הערבית נתפסה כגורם מפלג המעכב את מיזוג הגלויות, בעוד שהתרבות האירופית-אשכנזית נחשבה לתרבות ישראלית אותנטית.
במרכז ההוויה הפוליטית עמדו באותו זמן היחסים בין הוותיקים (שעלו לפני מלחמת העולם השנייה) לבין עולי שנות החמישים, שרובם יוצאי אסיה וצפון אפריקה.
תרומתו העיקרית של פרס הייתה בקישור בין שני השסעים: זה שבין העדות היהודיות וזה שבין יהודים לערבים.
פרס טוען שעולי המזרח חשו שעליהם לבחור בצורה חד משמעית בין זהות מזרח תיכונית המדגישה את השיתוף התרבותי בין כל יוצאי אסיה ואפריקה, כולל עולי המזרח וערביי ישראל, לבין זהות יהודית וציונית.
הכרעה זו התקבלה על ידי רוב רובם של בני עדות המזרח וכיוונה הכללי היה הינתקות מן הזהות הערבית לטובת הזהות הישראלית.
הדרך הקצרה ומעוטת העלויות להגיע למטרה זאת הייתה להפגין עמדות אנטי-ערביות נוקשות בכל ממדי הסכסוך.
הסכסוך בין ישראל והמרחב הערבי תרם איפוא לתמורות מהירות במבנה הזהות של יהדות אסיה ואפריקה.
אפשר לראות בכך "עקיפה מימין" של דעת הקהל היהודית-ישראלית-ותיקה.
משמעות התהליך הייתה לא רק הינתקות מהערבים אלא שינוי במבנה הפוליטי: רוב בני עדות המזרח מיקמו את עצמם בימין המפה הפוליטית, כאשר בקרב מפלגות הימין קיים רוב מזרחי.
לעומת זאת, האשכנזים נשארו מפולגים בעמדותיהם הפוליטיות.
השפעתו של חוסר סימטריה זה מגעת, לדעת פרס עד ימינו.
עדות המזרח שידרו בדרכים רבות את הזדהותן הפוליטית, כגון חבישת כיפה, ענידת מגן דוד, הסתרת המבטא העדתי, שינוי שמות החושפים השתייכות עדתית-מזרחית ועוד.
יוחנן פרס כתב מאמר ביחד עם אבישי ארליך על תוכנית הלימודים לציבור הערבי.
המאמר טען כי התוכנית כללה יותר קטעים משירי ביאליק, טשרניחובסקי, עגנון וס.
יזהר מאשר מיצירותיהם של הסופרים הערבים והקוראן.
שר החינוך באותם הימים, אהרון ידלין, הודיע בכנסת שבעקבות המאמר ייבדק מחדש האיזון בין התרבויות בתוכנית הלימודים.
אחד מענפי המחקר שפרס עסק בהם הוא תיאור ובחינה של מוסד המשפחה בישראל.
המאמר העיקרי בנושא, "מרכזיות ויציבות המשפחה היהודית בישראל"
הוצא בשיתוף עם פרופסור רות כץ.
המחקר התבסס אך ורק על נתונים שפורסמו על יד הלמ"ס והושוו עם נתונים מקבילים מארצות אחרות.
המסקנות דאז היו שהמשפחה היא מוסד מרכזי בישראל, כאשר המרכזיות מתפרשת כהשפעת גומלין בין המשפחה לבין מוסדות חברתיים רבים ומגוונים.
אפיון שני של המשפחה הישראלית היה יציבות.
שיעורי הגירושים היו נמוכים מאלו של ארצות מערביות אחרות.
יציבות זו לא הייתה רק פרי ערכים אישיים, אלא גם תוצאה של חקיקה דתית שהקשתה מאוד על גירושים.
סיבה נוספת היא, רמת הילודה הגבוהה בקרב חלקים מהאוכלוסייה הישראלית, בין היתר בני עדות המזרח, ערביי ישראל.
בפרסומים מאוחרים יותר העלו פרס וכץ את השאלה: באיזה מידה האפיונים המיוחדים למשפחה הישראלית הם זמניים (כלומר הם שלבי מעבר דומים לאלה שעברו על המשפחה המערבית בעידן הפוסט-תעשייתי) או שמא יתמידו ההבדלים בין המשפחה המערבית המודרנית והמשפחה הישראלית?
המענה על שאלה זאת ניתן בצורה משכנעת: כל שלושת האפיונים שהגדירו את השוני בין משפחה מערבית מודרנית לבין זו הישראלית נשחקו.
שיעורי הגירושין, התעסוקה והילודה מתקרבים להיקפם בארצות המערב.
אחוז הזוגות שאינם נישאים כלל (זוג הורות) הולך ועולה והנוהל של עקיפת המוסדות הרבניים גובר ומתגוון (נישואין וגירושין בעזרת הסכם ממון, נישואי קפריסין וכיוצא בזה).
שדה התמחות אחר של פרס היה סקרי בחירות.
הוא ערך סקרים רבים עבור מפלגות ומכוני מחקר, ובין השאר היה שותף גם לשניים ממדגמי הטלוויזיה, ב-1988 וב- 1992 לצידה של מינה צמח.
לדעתו היחס לסקרים אלה בציבור הוא אמביוולנטי.
מצד אחד, הסקרים הפכו לחלק אינטגרלי מהחיים הפוליטיים ומצד שני, רבים טוענים שניסוח השאלונים ועיבוד הנתונים עשויים או עלולים להשפיע על תוצאות הבחירות.
שני ספריו האחרונים של פרס עוסקים במקרו-סוציולוגיה פוליטית:
ספרו זה של פרס ראה אור ב-1998 והוא נכתב בשיתוף עם אפרים יער.
כותרת המשנה של הספר מבהירה את עיקרו: שלום ודמוקרטיה בתודעה הישראלית.
תרומתו העיקרית של הספר היא ההבנה שהממדים שמאל-ימין ויונים-ניצים אינם חופפים.
כלומר, הצירופים של שמאליות ניצית וימניות יונית קיימים שניהם באוכלוסייה.
שילוב זה מחייב לנתח את הנתונים כך שכל השילובים הקיימים במציאות יידונו גם במחקר.
קירבה ומריבה: שסעים בחברה הישראלית
ספר זה כתב יוחנן פרס בצוותא עם אליעזר בן-רפאל והוא נכתב לפי בקשת אניטה שפירא בעת כהונתה כמנהלת הראשונה של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל.
הספר סוקר את השסעים העיקריים הקיימים בחברה הישראלית: עולי רוסיה מול ותיקים, דתיים מול חילונים, חרדים מול חילונים, יהודים מול ערבים ואשכנזים מול מזרחים.
התזה התאורטית של הספר הייתה תזה מבנית, שלפיה יש לראות את השסעים השונים כמערכת ויש להבדיל בין שסעים צולבים לשסעים חופפים.
טענה נוספת המוצגת בספר היא כי חל כרסום במעמדה של האליטה האשכנזית-ותיקה-חילונית-ומשכילה כמרכז הבלעדי.
בעקבות שינוי זה, נוצרו חמש קבוצות דומות בגודלן.
הקבוצות הן: חרדים ודתיים, חילונים אשכנזים, מזרחיים מסורתיים, עולים מרוסיה וערבים.
קיימות עוד קבוצות קטנות כמו עולי אתיופיה, אבל הן לא משחקות תפקיד במאבקי הכוחות הישראלים.
אף אחת מהקבוצות המשמעותיות בחברה הישראלית אינה מסוגלת ליצור שינוי חברתי בכוחות עצמה, ולכן יצירת קואליציות היא תנאי מוקדם להישג.
עוד טוען הספר כי אין למעשה מלחמת מעמדות בישראל משום שקבוצות עניות, למשל ערבים, חרדים ועובדים זרים אינן מסוגלות ליצור לשון פוליטית משותפת.
מנגד, הקבוצות המבוססות יותר הן בעלות אינטרס משותף ולשון משותפת, ולכן הן משתפות ביניהן פעולה.
פרס היה מהראשונים בישראל שסברו שיש לסגת מהגדה המערבית ולהקים מדינה פלסטינית.
ב-17 ביולי 1967 כתב פרס מאמר לעיתון הארץ שכותרתו הייתה "הגדה המערבית".
במאמר טען פרס שצריך להקים מדינה פלסטינית שתהיה קשורה בברית הגנה מדינית וכלכלית עם המדינה היהודית.
הקדים אותו בדעה זו אורי אבנרי.
ב-1970 היה פרס מייסד שותף של קבוצה שנקראה "חוג לליבון בעיות חברה ומדינה".
בין חבריה היו צבי כסה, יגאל עילם, יורם פרי, דן יעקובסון והנחה אותה לובה אליאב.
פרס היה חבר במפלגת יע"ד (ישראל עובדת דמוקרטית) בראשות לובה אליאב ושולמית אלוני שקמה ב-1975. מפלגה זאת לא נבחרה לכנסת.
לאחר מכן היה חבר במפלגת של"י, ועד מותו היה חבר במרצ.
בנוסף, השתתף במפגשים עם מנהיגי אש"ף ובהם יאסר ערפאת.
פרס כתב ספר אוטוביוגרפי על חייו בשם "אם זכרוני אינו מטעה...".
מבוא לשיטות מחקר במדעי ההתנהגות / יוחנן פרס, גדי יציב.
ירושלים: אקדמון, תשכ"ז, תש"ל, תשל"ג, תשנ"ה.
מפעלי התנדבות של הסוכנות היהודית: קבוצות נוער יהודי בישראל 1974: מחקר הערכה / אתי זק, רבקה שפט, יוחנן פרס.
ההתנדבות בישראל / סקר ערוך בידי יוחנן פרס ורות ליס.
יחסי עדות בישראל / מאת יוחנן פרס.
ת"א: ספרית פועלים ואוניברסיטת תל אביב, (תשל"ו).
עמדות וערכים בגדה המערבית: דו"ח מחקר / החוקר האחראי - יוחנן פרס.
הסתגלותם האישית של צאצאי גרושות ואלמנות / יוחנן פרס ומירי וינר-פריטש.
ירושלים : מכון ירושלים לחקר ישראל, 1986.
הסדר שלום ברמת-הגולן: מהתנגדות להשלמה - תקציר / מאת יוחנן פרס, ענת לייבלר ודפנה גולדברג ...
קהילתיות בחינוך: הצלחה או כישלון?: מחשבות, נתונים, המלצות / יוחנן פרס, רחל פסטרנק.
בין הסכמה למחלוקת: דמוקרטיה, ביטחון ושלום בתודעה הישראלית / יוחנן פרס, אפרים יער-יוכטמן.
[ירושלים]: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 1998.
קירבה ומריבה: שסעים בחברה הישראלית / יוחנן פרס ואליעזר בן-רפאל.
יוטא סובסקריפטום (בלטינית Iota subscriptum, ביוונית ) באורתוגרפיה הפוליטונית של השפה היוונית היא צורת כתיבה של האות יוטא כקו אנכי קצר מתחת לתנועה.
יוטא זו שימשה ב"דיפתונגים ארוכים" ביוונית עתיקה, כלומר בדיפתונגים שהתנועה הראשונה בהם ארוכה: , ו-.
לפני הנהגת הרפורמות של אֶוּקְלֵיידֶס והוספת האותיות Ω ו- Η לאלפבית היווני-אטי (403-402 לפנה"ס), לא הייתה כל דרך להבחין בין תנועות ארוכות לקצרות ביוונית אטית.
הדיפתונגים של היוונית הקלאסית ΑΙ ΕΙ ΟΙ היו מורכבים מתנועה ומן האות יוטא, בין אם התנועה הייתה ארוכה ובין אם קצרה.
בין אמצע המאה ה-5 לפנה"ס לאמצע המאה ה-4 לפנה"ס החלו רוב הדיפתונגים ביוונית לאבד את רכיבם השני.
הגיית ηι החלה מתמזגת עם הגיית ει ביוונית אטית ועם הגיית ι ביוונית קוינה.
עם הזמן נהגתה ה- αι הארוכה באותו אופן כמו α ארוכה, ו- ωι באותו אופן כמו ω.
היעלמות הדיפתונגים בשפה היוונית והתמזגות הפונמות של דיפתונגים ארוכים עם פונמות של תנועות אחרות ביוונית הובילו לביטול ה- ι הסופית מהדיגרפים שקודם לכן ייצגו דיפתונגים ארוכים.
היוטא התחתית נוצרה בתקופה הביזנטית, כדי למלא את חסרונה של ι שהופיעה בעותקי כתבי יד קדומים; אך היא נכתבה מתחת לתנועה ולא בצדה, על מנת לציין את העובדה כי כבר אז לא נהגתה.
בשנים האחרונות רווח הנוהג לצטט ולתרגם שמות ביוונית כשהיוטא נמצא לצד התנועה ולאו דווקא מתחתיה: יוטא זו נקראת בשם יוטא אדסקריפט .
לעיתים מודפס האדסקריפט בגודל גופן קטן מעט מן התנועה שלפניו.
יוחנן של האלוהים (בפורטוגזית: São João de Deus; בספרדית: San Juan de Dios; 8 במרץ 1495 – 8 במרץ 1550) היה קדוש נוצרי שנולד במונטמור או נובו, פורטוגל בתור ז'ואאו סידאדה דוארטה (João Cidade Duarte).
יוחנן של האלוהים היה נזיר אשר הפך לאחת הדמויות החשובות בתולדות הדת בספרד והקים מסדר דתי, האחים ההוספיטלרים של יוחנן של האלוהים.
משפחתו של ז'ואאו דוארטה הייתה משפחה שירדה מנכסיה, אימו מתה בצעירותו ואביו הצטרף למסדר דתי בספרד.
יוחנן עצמו לא ניהל אורח חיים דתי במיוחד עד ששמע בגיל 40 דרשה של היהודי המומר יוחנן מאבילה, ששינתה את חייו, והוא החליט להקדיש את חייו לטיפול בחולים.
יוחנן של האלוהים נפטר בגרנדה שבספרד.
ב-1690 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור אלכסנדר השמיני.
הוא נחשב לקדוש המגן על גרנדה, בתי חולים, החולים והעוסקים בסיעוד וברפואה, וכן כמגינם של סוחרי הספרים והעוסקים בדפוס.
יוחנן פרידמן (נולד ב-28 במרץ 1936) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז 1999 הוא חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכיהן בשנים 2007–2013 כיו"ר החטיבה למדעי הרוח באקדמיה.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ו (2016) בתחום חקר המזרח הקרוב.
יוחנן פרידמן נולד בזקמנה שבסלובקיה, אז חלק מצ'כוסלובקיה ועלה לישראל עם הוריו בשנת 1949. לאחר שהות קצרה בקבוץ עברון ובקבוץ כפר מסריק, הוא למד את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה (1954–1950).
אחרי שירותו הצבאי, בשנת 1956, הוא החל את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג להיסטוריה של ארצות האסלאם.
בשנת 1962 הוא סיים תואר שני בשפה וספרות ערבית.
עבודת הגמר שלו נסבה על יצירתו של המשורר הערבי המפורסם אבו אל-עלאא אל-מערי (מת בשנת 1054 לספה"נ).
אל־מערי היה משורר ביקורתי מאוד כלפי החברה ומערכת האמונות הדתיות של זמנו והואשׁם במינות ובהתרסה כלפי דת האסלאם.
העבודה עסקה בתכנים הדתיים והתרבותיים שׁל קובץ השירים הידוע בשׁם "לֻזֻום מא לא ילזם" ונכתבה בהדרכתו שׁל פרופסור דוד צבי בנעט.
לאחר סיום לימודיו לקראת התואר השני, יוחנן פרידמן נסע לאוניברסיטת מק־גיל במונטריאול שבקנדה כדי ללמוד לקראת התואר השלישי.
הוא למד אורדו והתמחה בתולדות האסלאם בהודו.
עבודת הדוקטור שלו על ההוגה הדתי המוסלמי שיח' אחמד סִרְהִנדי (מת בשנת 1624 לספה"נ) אושרה בשנת 1966. העבודה נכתבה בהדרכתו של פרופסור צ'ארלס אדמס.
בשנת 1966 הצטרף יוחנן פרידמן לאוניברסיטה העברית ומונה למרצה בלימודי האסלאם, בהדגשת המחשבה המוסלמית בתת-היבשת ההודית בימי הביניים ובעת החדשה.
באוניברסיטה העברית הוא כיהן, נוסף על תפקידיו במחקר ובהוראה, כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה (1975–1978), ראש המדרשה ללימודים מתקדמים של הפקולטה למדעי הרוח (1980–1983), דיקן הפקולטה למדעי הרוח (1985–1988), וראש החוג לשפה וספרות ערבית (2002–2004).
הוא שהה כפרופסור אורח, באוניברסיטאות ניו יורק ופנסילבניה, École pratique des hautes études בפריז, וכן היה עמית במכון ללימודים מתקדמים שבפרינסטון.
הוא שימש שנים רבות חבר ועדת המקצוע להוראת הערבית בבתי הספר התיכוניים.
בשנת 1999 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, הוא יו"ר ועדת הפרסומים של האקדמיה, ובמהלך השנים 2007–2013 כיהן כיו"ר החטיבה למדעי הרוח.
הוא העורך הראשי של כתב העת Jerusalem Studies in Arabic and Islam היוצא לאור במכון ללימודי אסיה ואפריקה של האוניברסיטה העברית.
יוחנן פרידמן נשוי לצפרירה ואב לשתי בנות.
מתגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
שיח אחמד סירהינדי: תיאור חשיבתו ומחקריו של דמותו בעיני הדורות הבאים
ספר זה הוא עיבודה של עבודת הדוקטור של פרידמן אשׁר פורסם לראשׁונה ב-1971 בהוצאת אוניברסיטת מק־גיל (הדפסה חוזרת בהוצאת הספרים שׁל אוניברסיטת אוקספורד ב־2002).
בספר זה עוסק פרידמן במחשבה המוסלמית הביניימית בהודו.