tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפארק משתרע מהפסגות מכוסות הקרחונים של הרי האנדים עד ליערות הגשם של נהר הטואיצ'י, והוא כולל מגוון רחב של צמחייה ובעלי חיים.
נקודת המוצא הפופולרית ביותר לביקור בפארק היא העיירה רורנבאקה.
הפארק הוא אזור אנדמי לטפיל לישמניה ברזילינסי נכון ל-2003 הסטטיסטיקה מראה כי מבין הישראלים שמבקרים בפארק אחד מכל 360 יפתח כיבים בעור כתוצאה מהתפרצות המחלה.
הפארק הלאומי טריגלב (סלובנית Triglavski narodni park - "טריגלָאוּסקי נארודני פארק") הוא הפארק הלאומי היחיד בסלובניה.
הפארק, הכולל את רוב רכס האלפים היוליאניים בתחומי סלובניה, משתרע על ארבעה אחוזים משטח המדינה והוא נמצא בצפון מערב סלובניה.
לפארק נודע מעמד מיוחד במדינה, הן בשל כך שמדובר בפארק הלאומי היחיד בתחומיה, ובעיקר בשל הר טריגלב שבמרכזו, ההר הגבוה במדינה, ששלוש פסגותיו הן הסמל הלאומי של סלובניה ורקע למספר אגדות.
ההצעה להכריז על שטח הפארק כאזור מוגן הועלתה לראשונה ב-1906 או 1908 על ידי אלבין בלר (Albin Belar), אך מומשה על שטח של 16 קמ"ר בלבד רק בשנת 1924. ב-1961 הורחב שטח הפארק ל-20 קמ"ר ושמו הנוכחי אומץ, וב-1981 נקבע שטחו הנוכחי של הפארק בחוק.
הפארק הלאומי טריגלב משתרע על שטח של 838 קמ"ר בצפון מערבה של סלובניה לאורך גבולה עם אוסטריה ואיטליה.
במרכזו נמצא הר טריגלב, ההר הגבוה בסלובניה שגובהו 2,864 מטר ובראשו מגדל אלייז' (Aljaž).
קיימת מחלוקת באשר למקור שמו של ההר, שמשמעותו "תלת-ראש", ולא ברור אם קיבל את שמו משלוש פסגותיו בהן ניתן להבחין במבט מדרום, או מהאל המיתולוגי הסלאבי הקדום שנשא שם זה.
לפי המיתולוגיה הסלאבית האל טריגלב היה בעל שלוש ישויות נפרדות, ותושבי האזור האמינו כי הוא מתגורר על פסגת ההר.
בכל מקרה ההר הוא זה שנתן לפארק הלאומי את שמו, ולטיפוס אל פסגתו נודע מעמד מיוחד בסלובניה.
אגדה נוספת הקשורה להר מספרת על צפיר האלפים (Chamois או Rupicapra rupicapra) זלטורוג (Zlatorog - "קרן זהב": Zlata rog) שהתגורר על פסגתו ושמר על אוצר חבוי.
כיום זלטורוג הוא מותג מקומי של בירה.
בפארק הלאומי נמצאים מקורותיהם של שני נהרות - הסאווה בוהינקה, אחד משני מקורותיו של נהר הסאווה הזורם אל הדנובה ודרכו אל הים השחור, והסוצ'ה (Soča) (איטלקית איסונדזו, Isonzo) הזורם דרומה אל הים האדריאטי.
הסאווה בוהינקה אשר החלק שלו הזורם בתחום הפארק מכונה "סביצה" (Savica - "הסאווה הקטנה"), מאבד 60 מטר מגובהו במפלי סביצה (Slap Savica), ולאחר מכן חוצה את אגם בוהין שגם הוא נמצא בתחומי הפארק.
הן המפלים והן האגם נמנים עם סימני ההיכר של הפארק ונחשבם אתרים תיירותיים ידועים בסלובניה.
בתחומי הפארק נמצאים שני אתרי סקי - האחד והגדול במדינה בעיירה קרנייסקה גורה שמצפון לפארק, והשני בהר ווגל שבדרומו.
בתחומי הפארק 25 יישובים, שבהם מתגוררים 2,352 תושבים העוסקים בעיקר בחקלאות, במרעה, בתיירות ובייצור מוצרי צמר ועץ.
הפארק הלאומי מורן טרואה פיטון (אנגלית Morne Trois Pitons National Park) הוא פארק לאומי בדרום מרכזו של האי דומיניקה, השוכן 13 ק"מ מזרחית לבירה רוזו.
הפארק משתרע על שטח של 68.57 קמ"ר, סביב הר הגעש שעל שמו הוא נקרא.
המקום הוכרז כפארק לאומי בשנת 1975 על קרקעות שהיו שייכות בחלקן למדינה ובחלקן נתרמו על ידי גורמים פרטיים, והיה לפארק הלאומי הראשון באי.
הפארק משתרע בין גבהים של 500 עד 1,220 מטר ומגיע לשיאו בפסגת "מורן טרואה פיטון" הנישאת לגובה של 1,342 מטר במרחק של שמונה ק"מ בלבד מחוף הים.
הנוף מאופיין בצוקים געשיים תלולים ובעמקים עמוקים.
בתחומי הפארק שוכן "עמק השממון" (Valley of Desolation או Grand Soufriere) שצורתו כשל אמפיתיאטרון ובו שוכנים כ-50 פומרולות (Fumarole), מעיינות חמים, גייזרים וכן "האגם הרותח" השני בגודלו בעולם, שטמפרטורת מימיו מגיעה ל-95°C.
העמק מנוקז על ידי נחל פואנט מולאטר (Pointe Mulatre) הזורם אל האוקיינוס האטלנטי שבמזרח.
בפארק שני אגמי מים מתוקים - אגם בורי (Boeri) השוכן בלועו של הר געש כבוי ואגם פרשווטר (Freshwater) שהוא הגדול באי.
שני האגמים נוצרו לפני 25,000 עד 30,000 שנים ועומקם משתנה בהתאם לעונות השנה.
האקלים בפארק הוא טרופי ימי עם הבדלים קטנים במשרע הטמפרטורות בין היום ללילה ובין עונות השנה.
טמפרטורות המקסימום נעות בין 27°C ל-28°C בעוד שטמפרטורות המינימום מגיעות ל-19°C עד 21°C.
הלחות היחסית גבוהה ועומדת על 95% בדרך כלל, ורק לעיתים רחוקות יורדת מתחת ל-85%.
כמות המשקעים השנתית מגיעה ליותר מ-7,600 מ"מ.
בפארק חמישה אזורי צמחייה טבעית ואזור חקלאי קטן.
יער העננים בגבהים שמעל 914 מטר, מכוסה כמעט תמיד בעננים, ושוררות בו טמפרטורות נמוכות, המלוות ברוחות עזות ובגשמים.
באזור זה נפוצים השרכאים, שיחים שונים, טחב ועצים נמוכים המכוסים בחזזית.
רצועת הצמחייה מתחת ליער העננים היא רצועת מעבר שבה עצים דקים ונישאים לגובה של 12 עד 15 מטר.
מתחת לרצועה זו, ובגובה של מעל ל-610 מטר, משתרע יער הגשם ההררי המכוסה באפיפיט.
מתחתיו ובגובה שמתחת ל-460 מטר משתרע יער הגשם הבוגר והמצחייה בו צפופה מאלה של הרצועות הגבוהות יותר.
הרצועה התחתונה והאחרונה היא רצועת חורש הגשם המשני.
בפארק שבעה מיני יונקים, 50 מיני עופות, 12 מיני זוחלים, 12 מיני סרטנאים מספר מיני דו-חיים ומינים רבים של חרקים.
כל היונקים היבשתיים הובאו אל הפארק ממקומות אחרים ובין היתר כוללים אלה עכברושים, חזירים, חתולים ומין של אופוסום.
הפארק הלאומי הארכאולוגי טייראדנטרו (ספרדית Parque nacional arqueológico de Tierradentro; טייראדנטרו בספרדית - "בתוך האדמה") הוא פארק ואתר ארכאולוגי במזרח מחוז קאוקה שבדרום-מערב קולומביה, הידוע באתרי ההיפוגאום הפרה-קולומביאניים המפוזרים בו.
שטחו הכולל של הפארק הוא 19 דונם, ובשנת 1995 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
התרבות שהקימה את אתרי ההיפוגאום התקיימה באזור בין המאה ה-6 למאה ה-10, ולפי הממצאים הארכאולוגיים, נהגה בה היררכיה חברתית ופוליטית שבראשה ניצבו ראשי שבטים בעלי מעמד דתי.
הקבורה נעשתה בשני שלבים - תחילה נקברו הגופות בקברים פשוטים, ולאחר מכן הועברו העצמות אל ההיפוגאום, לעיתים לאחר שריפת הגופה או אגב עירוב השרידים באדמה.
להיפוגאום האופייני בפארק כניסה הפונה לכיוון מערב, מדרגות לולייניות, בצורת זיג-זג או רגילות, ואולם מרכזי בעומק של חמישה עד שמונה מטר מתחת לפני האדמה.
רוחבו של ההיפוגאום נע בין 2.5 ל-3 מטר באתרים הקטנים, ועד 10 עד 12 מטר בגדולים.
סביב לאולם המרכזי מספר אולמות קבורה שבכל אחד מהם שמורה גופה אחת.
על הקירות עיטורים גאומטריים וציורי בני אדם ובעלי חיים בצבעי אדום ושחור על רקע לבן.
בשל מעשי שוד שאירעו במקום לפי תחילת השימור באזור, נותרו באתרים פסלים, שרידי כלי חרס ובדים מעטים בלבד.
ממצא נוסף באזור הוא פסלים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים בסביבה, אך לא באתרי ההיפוגאום, ואשר נחצבו מאבנים געשיות.
אלה מייצגים דמויות אדם עומדות והם ניצבים לגובה של מטר עד 2.5 מטר.
הפסלים מצטיינים בראשים גדולים באופן לא פרופורציונלי למידות הגוף, וידיהם שלובות על חזם.
הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס הוא פארק לאומי השוכן במחוז במינגי-במגוראן בצפונה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, סמוך לגבולה עם צ'אד.
הפארק ששטחו הוא 17,400 קמ"ר הוכרז כאתר מורשת עולמית בידי ארגון אונסק"ו בשנת 1988, וב-1997 הוכלל ברשימת האתרים בסיכון בשל מרעה וצייד בלתי חוקיים, והמצב הביטחוני המדורדר במדינה שהביא לעצירת כל פעילויות הפיתוח והתיירות במקום.
לפי מספר דיווחים הביא הצייד הנעשה בנשק חם להרג של כ-80% מהחי בשמורה, ובתחילת שנת 1997 נורו ארבעה מעובדי הפארק.
הפארק הוא אתר המורשת העולמית היחיד במדינה נכון לשנת 2007.
הפארק הנוכחי הוכרז ב-17 במאי 1979 עם צירופה של שמורת צייד וספארי אל הפארק הלאומי "סנט פלוריס" שהוכרז לראשונה בשנת 1933 ומאז שינה את שמו וממדיו מספר פעמים.
הפארק משתרע בגבהים של בין 400 ל-800 מטר וכולל שלושה אזורים מובחנים:
עמקי נהרות מישוריים בצפונו הנתונים למשטר הצפה עונתי.
השטח מתאפיין בבעיות ניקוז אך אדמתו היא אדמת סחף עמוקה באיכות גבוהה.
מסיב בונגו בדרומו של הפארק העשוי מאבן חול והמתאפיין בנוף מחורץ.
חמישה נהרות עיקריים זורמים מהמסיב צפונה לעבר מישורי ההצפה, אך אלה עשויים להיות אכזבים בעונות היובש.
בין שני תאי שטח אלה משתרע מישור ביניים המשתפל בהדרגה מצפון לדרום.
האקלים בפארק טרופי לח למחצה, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 950 מ"מ במישורים בצפון הפארק ל-1,700 מ"מ ברמה שבדרומו.
העונה הגשומה היא מיוני עד נובמבר ומזג האוויר ביתר השנה חם ויבש, במיוחד במישור הצפוני.
בפארק מספר מינים הנתונים בסכנה, ובהם קרנף צר-שפה שהוערך בשנת 1987 בפחות מ-10 פרטים בלבד, פיל סאוונה אפריקני שמנה אותה עת בין 2,000 ל-3,000 פריטים, הנמר, הברדלס, הזאב הטלוא, המנעלן ותנין היאור.
עוד מצויים בתחומי הפארק צבי אדום חזית (Eudorcas rufifrons), קובוס שחור-רגל, צביון סבכים, קובוס המים, בובאל איילי, אוריבי, דאמאליסק הסהר, צבי סוף הסוואנה, תאו אפריקני, חזיר יבלות מדברי, אריות, ג'ירף, איילנד ענק, צביון אדום, חתול זהוב אפריקני, היפופוטם ועוד.
בין הקופים נפוץ במיוחד בבון הזית ובמידה פחותה מאלה שני מינים של גנונים.
לפחות 320 מיני ציפורים נצפו בפארק ובהם לפחות 25 מיני דורסים.
עוד פוקדות את הפארק אוכלוסיות ניכרות של שקנאים ומרבו אפריקני המגיעות אליו על בסיס עונתי, ולפארק חשיבות גם לציפורי מים וחוף, המתרכזות בעיקר בשטחי ההצפה שבצפונו.
עוד חיים במקום יענים המקננים ביערות.
הצומח בפארק הוא בעיקרו יער סוואנה סודאנו-גינאי המתחלק לחמש קבוצות עיקריות בהתאם לעצים השולטים בכל אחת מהן.
ברמה שבדרומו של הפארק משתרעת סוואנת חזרן פתוחה, שבה גדלה גם צמחייה הנשענת על מקורות הנהרות שבסביבה.
הפארק לא היה נושב באופן קבוע לאורך ההיסטוריה ושכן בגבולן של מספר סולטאנויות.
עם זאת, נוודים מצ'אד, ובמידה פחותה, גם מסודאן נהגו להיכנס לשטחו במהלך העונה היבשה, והם ממשיכים ועושים כך גם כיום.
לאורך גבולות הפארק משתרעים שטחים חקלאיים מוגבלים ומבודדים.
מספר המבקרים בפארק אינו גדול בשל בידודו וריחוקו, המצב הביטחוני הקשה ובשל היעדר תשתית תיירותית.
הפארק הלאומי מערות קרלסבד הוא פארק לאומי של ארצות הברית השוכן בהרי גוואדלופה (Guadalupe) שבדרום-מזרח מדינת ניו מקסיקו בארצות הברית.
במרכזו מערכת של 113 מערות קרסט, מתוך יותר מ-300 מערות ידועות, שנוצרו כאשר חומצה גופרתית המיסה את סלע הגיר ויצרה כמה מן המערות הגדולות ביותר באמריקה הצפונית.
בין השאר כוללות מערות קרלסבד אולם גדול, המכונה בפשטות "החדר הגדול" (Big Room), שאורכו כמעט 1,220 מטרים, רוחבו 191 מטרים וגובהו, בנקודה הגבוהה ביותר, 78 מטרים.
החדר הגדול הוא האולם תת-קרקעי הטבעי החמישי בגודלו באמריקה הצפונית ומספר 28 בעולם.
בשנת 1995 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית משום שבשטחו דוגמאות לכמה מן השלבים העיקריים בהתפתחות כדור הארץ ומאפיינים גאולוגיים ייחודיים, ובשל יופי טבעי יוצא דופן וייחודי.
כשני שלישים מן הפארק הוגדרו כאזור טבע בראשיתי על מנת להבטיח שלא ייגרמו שינויים לסביבה.
שני אתרים בפארק רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים: "הנפה ההיסטורית של המערות" (The Caverns Historic District) ו"הנפה ההיסטורית מעיינות רטלסנייק" (Rattlesnake Springs Historic District).
הכניסה לפארק היא מכביש 62/180, כ-30 קילומטרים דרומית-מערבית לקרלסבד.
תקופת השיא של המבקרים היא בסופי השבוע אחרי יום הזיכרון ויום העצמאות האמריקאים.
המבקרים יכולים להיכנס למערה בפתח הטבעי או לרדת במעלית ממרכז המבקרים.
לים פנימי זה היו שלוש זרועות, כשהזרוע המרכזית, המכונה אגן דלאוור (Delaware Basin), הייתה ים פנימי שנמשך מצפון לדרום, סגלגל בצורתו, שאורכו 240 קילומטרים, רוחבו 120 קילומטרים, ושטחו כ-26,000 קמ"ר שהשתרע על אזור שהוא כיום מערב טקסס ודרום-מזרח ניו מקסיקו.
שטח הפארק שייך מבחינה גאולוגית לאגן דלאוור.
באמצע תור הפרם התפתחה לאורך שולי ים דלאוור, באזור המקיף את הפארק הלאומי מערות קרלסבד של ימינו, שונית, המכונה שונית קפיטן (Capitán Reef).
שלא כמו ביצירת שוניות בימינו, שבהם אחראים בעיקר אלמוגים ליצירת שוניות אלמוגים, השונית מהפרם נבנתה על ידי חיטחבים, ספוגים ומיקרואורגניזמים אחרים.
השונית שגשגה והתרחבה במשך מיליוני שנים ואורכה הגיע ל-500 קילומטרים.
לקראת סוף תור הפרם, לפני כ-260 מיליון שנים לערך, החל עידן קרח, שגרם לירידת מפלס המים עקב לכידת כמויות מים גדלות והולכות בכיפות הקרח שבקטבים.
תעלת הובי שקישרה בין ים דלאוור לאוקיינוס הלכה והצטמצמה.
המים בים דלאוור התאדו מהר יותר מאשר המים שהתחדשו, ועקב כך החלו מינרלים לשקוע מתוך המים לקרקעית הים ויצרו רצועות מתחלפות של מלחים ובוץ שהתגבשו לסלע התאדות.
בשלהי הקנוזואיקון, לפני 20 מיליון שנים גרמה תנועה לאורך העתקים אלו להתרוממות שונית קפיטן, שהייתה קבורה מתחת למשקעים, אלפי מטרים ממקומה המקורי מתחת לפני הים.
מערות קרלסבד שוכנות כיום בשכבות של אבן גיר מעל מי התהום.
בתקופה שבה נוצרו המערות היו השכבות בתוך אזור מי התהום.
עמוק מתחת לשכבות אבן הגיר יש עתודות נפט (חלק משדה הנפט אמצע היבשת (Mid-Continent Oil Field) הגדול המשתרע מתחת לשש ממדינות ארצות הברית).
בשלהי הקנוזואיקון החל לפעפע מימן גופרתי (H2S) מהנפט לתוך מי התהום.
במפגש עם מי התהום התחוללה תגובה כימית בין המימן הגופרתי והחמצן במים תוך יצירת חומצה גופרתית (H2S + 2O2 → H2SO4).
החומצה הגופרתית שעלתה מעלה תקפה את אבן הגיר והמיסה אותה תוך יצירת המערות.
הנוכחות של גבס במערה היא הוכחה לקיומו של תהליך זה, כיוון שהוא תוצאה של התגובה הכימית בין חומצה גופרתית ואבן הגיר.
מהרגע שמי התהום החומציים התנקזו מהמערות החלו להיווצר ספלאותמים בתוך המערות.
סחיפה של אבן הגיר על פני השטח יצרה את הפתח הטבעי למערות קרלסבד במיליון השנים האחרונות.
החשיפה לפני השטח אפשרה זרימת אוויר לתוך המערות.
מי גשמים ומי הפשרת שלגים שבהם התמוסס פחמן דו-חמצני חלחלו לתוך הקרקע.
ברגע שמים אלו הגיעו לתקרת המערה, הם טפטפו ובחלקם התאדו, כשהם מותירים אחריהם משקע קטן של סידן פחמתי.
ההצטברות של משקעים אלו מהתקרה כלפי הרצפה בתהליך זה קרויה נטיף.
בנוסף, המים שטפטפו על קרקעית המערה והתאדו יצרו הצטברות של משקעי סידן פחמתי שטיפס כלפי מעלה תוך יצירת זקיף.
תצורות שונות של ספלאותמים כוללות עמודים, וילונות, הליקטיטים ופופקורן מערות.
שינויים בטמפרטורת האוויר וקצב ירידת המשקעים משפיעים על קצב הגידול של הספלאותמים, כיוון שטמפרטורות גבוהות יותר מגבירות את קצב ייצור הפחמן הדו-חמצני בקרקע מעל למערות.
הצבע של הספלאותמים נקבע על ידי כמויות קורט של מינרלים במים.
הפארק הלאומי מערות קרלסבד נמצא, כאמור למרגלות הרי גוואדלופה, רכס הרים הנמשך ממערב טקסס לדרום-מזרח ניו מקסיקו.
הגובה בחלקו התחתון של הפארק מגיע לכ-1,095 מטרים, ובחלקו העליון - בחלקו העליון של המתלול העולה אל ההרים - כ-1,990 מטרים.
חלקו האחר של הפארק נמצא מתחת למדבר צ'יוואוה (Chihuahua).
רובו של מדבר זה נמצא במקסיקו; רובו אינו נמצא בשמורות, והחלק השייך לפארק הוא בין הבודדים הזוכים לשימור.
זהו אחד מהמדבריות הגדולים באמריקה הצפונית, והוא זוכה יחסית לכמות משקעים גדולה, עם ממוצע של יותר מ-366 מ"מ גשם לשנה.
האקלים במקום הוא אקלים יבשתי, עם חורף חמים, קיץ חם, וגשמים בקיץ.
צמחייה וחי על פני השטח
הצמחייה ברוב שטח הפארק היא צמחיית ערבה וצמחיית מדברית מסוגים שונים.
בפארק ישנה מערכת אקולוגית מגוונת, ובה מיני צמחים ובעלי חיים שונים שאזור זה הוא להם גבול התפשטותם הגאוגרפית.
במדבריות שבדרום-מערב הפארק נמצאת אוכלוסיות יונקים, עופות, זוחלים וחרקים ברמת שׁוֹנוּת מן הגבוהות בארצות הברית.
הפארק הוא סביבת קיום חשובה לטורפי על כמו הפומה צפון-אמריקאית, ובה נמצאת גם המושבה הגדולה ביותר בחצי הכדור הצפוני של סנונית המערות (Petrochelidon fulva).
במערת העטלפים במערות קרלסבד ישנה מושבה גדולה של עטלפים, המהווה גם בית גידול ללידת הצאצאים, וגם תחנת עצירה לעטלפים נודדים.
הפארק מהווה גם נקודת משיכה לצפרים, המגיעים כדי לצפות ב-357 מיני עופות שנצפו שטח הפארק.
בפארק זוהו 67 מיני יונקים (ובהם 17 מיני עטלפים), 55 מיני זוחלים ודו-חיים, חמישה מיני דגים ולמעלה מ-600 מיני חרקים, כאשר הרשימה גדלה מדי שנה.
למעלה מ-900 מינים ותת-מינים של צמחים וסקולאריים נמנו בפארק.
שבעה עשר מינים של עטלפים חיים בשטח הפארק, כולל מספר גדול במיוחד של עטלפים מהמין אשף מקסיקני.
מעריכים שהאוכלוסייה של אשפים מקסיקנים מנתה פעם מיליונים, אבל מספרם פחת בצורה דרמטית בתקופה המודרנית.
הסיבה להידרדרות זו אינה ידועה אבל בדרך כלל נוטים להאשים את ה-DDT, קוטל חרקים שהיה בשימוש נרחב באמצע המאה הקודמת כגורם העיקרי.
מחקר שהתפרסם ב-2009 על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת בוסטון מפקפק בטענה שאי פעם חיו מיליוני עטלפים במערות.
טכניקות רבות שימשו להערכת אוכלוסיית העטלפים במערה.
הניסיון האחרון והמוצלח ביותר היה בשימוש של מצלמה הדמיה תרמית כדי לעקוב אחרי העטלפים ולספור אותם.
האשפים המקסיקניים נוכחים מאפריל או מאי עד שלהי אוקטובר או תחילת נובמבר.
הם צצים בקבוצה צפופה, כשהם מטפסים מעלה בתבנית סליל כנגד כיוון השעון, בדרך כלל סביב שקיעת השמש והמעוף נמשך כשלוש שעות (ג'ים ויט שגילה את המערה לראשונה החליט לחקור את המערות כאשר ראה את העטלפים מרחוק וחשב תחילה כי הם סימן להתפרצות געשית או סופה).
בכל ערב החל מסוף השבוע של יום הזיכרון ועד אמצע אוקטובר (למעט מזג אוויר גרוע), נוהג אחד משומרי הפארק להסביר על עטלפים שעה שהמבקרים יושבים באמפיתיאטרון בהמתנה ליציאתם של העטלפים.
שרידים שנמצאו במערות מעידים שהן שימשו כמקום מגוריהם של ילידים מתרבות פרהיסטורית המכונה "קולעי הסלים" (Basketmakers).
מאוחר יותר חיו באזור (אך לא בתוך המערה) בני שבט האפאצ'י.
למתיישבים הלבנים שהחלו להתיישב באזור היה ידוע על קיומה של מערה, אך איש לא טרח לבדוק אותה.
בשנת 1898 החל נער שחי באזור, בשם ג'ים וייט (James Larkin White), לרדת אל המערה באמצעות סולם חבלים שהכין בעצמו ולחקור את תוכנה.
הוא שקרא בשם לרבים מחדרי המערה: "האולם הגדול" (Big Room), "אולם ניו מקסיקו"(New Mexico Room), "ארמון המלכים" (Kings Palace), "תא המלכה" (Queens Chamber) ו"אולם האגם הירוק" (Green Lake Room).
הוא גם העניק כינויים לרבות מהתצורות הידועות ביותר של המערה כדוגמת "עמוד טוטם" (Totem Pole), "אצבע המכשפה" (Witch's Finger), "הכיפה הענקית" (Giant Dome), "הבור חסר התחתית" (Bottomless Pit), "ארץ הפלאות" (Fairyland), "סלע הקרחון" (Iceberg Rock), "מקדש השמש" (Temple of the Sun) ו"סלע העידנים" (Rock of Ages).
בתחילת המאה העשרים הייתה המערה מקור לגואנו, דשן הנוצר מהפרשות של עטלפים, ואולם תוכנה של המערה עדיין לא היה מוכר.
רק ב-1915 הצליח וייט לשכנע צלם לרדת עמו למערה, ותוכנה המיוחד החל להתפרסם.
מקס פריש שילב את הסיפור כיצד ויט גילה את המערות בספרו "אינני שטילר".
העיירה קרלסבד, שעל שמה המערות והפארק הלאומי קרויה בתורה על שם העיר הצ'כית שהייתה קרויה קודם בשמה הגרמני "Karlsbad" שבאיות האנגלי תועתקה כ-Carlsbad, שידועה כיום בשמה הצ'כי קרלובי וארי.
לשני השמות משמעות זהה: "המרחצאות של קרל".
ב-1922 החלו סיורים במערה, וב-25 באוקטובר 1923 חתם נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' על הצהרה נשיאותית (מספר 1679-Oct.
1929) שיצרה מונומנט לאומי בשם "המונומנט הלאומי מערת קרלסבד" (Carlsbad Cave National Monument).
ב-2 באפריל 1924 פרסם הנשיא קולדיג' צו נשיאותי (3984) כתוספת להצהרה הנשיאותית המכריז על החרגה של שימוש מסחרי באדמות פדרליות בשטח כהכנה לפארק לאומי או מונומנט לאומי אפשרי במקום, וב-3 במאי 1928 פורסם צו נשיאותי מרחיב נוסף (4870) ששימר שטחים נוספים למונומנט או פארק אפשריים.
ב-14 במאי 1930 הקים חוק של הקונגרס של ארצות הברית (מספר 46 Stat.
279) את "הפארק הלאומי מערות קרלסבד" באחריות מזכיר הפנים של ארצות הברית ובניהול שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, וב-17 ביוני 1930 חתם הנשיא הרברט הובר על צו נשיאותי מספר 5370 ששמר שטחים נוספים לסיווג עתידי.
ב-10 בנובמבר 1978 הוקם "אזור הטבע הבראשיתי מערות קרלסבד" (Carlsbad Caverns Wilderness) במסגרת "חוק הפארקים והנופש הלאומיים" (National Parks and Recreation Act מספר 95–625) שנחתם על ידי הנשיא ג'ימי קרטר.
עד 1932 נאלצו המבקרים במערה לרדת בשביל המתפתל שהוביל אותם 230 מטרים מתחת לפני השטח.
הטיפוס בחזרה היה מייגע לחלקם.
ב-1932 פתח שירות הפארקים הלאומים מבנה מרכז מבקרים גדול שכלל שתי מעליות שהורידו והעלו את המבקרים אל המערות מתחת.
המרכז החדש כלל קפיטריה, חדר המתנה, מוזיאון ואזור לעזרה ראשונה.
בשנת 1985 הומצאה שיטת מחקר ייחודית.
באזור הכיפה 78 מטרים מעל קרקעית האולם הגדול, לא הרחק מן הבור חסר התחתית, נשען זקיף.
באמצעות לולאה של עץ בלזה המצורפת לבלונים ממולאים בהליום העלו חוקרים, (לאחר כמה ניסיונות על פני כמה שנים), כבל קל משקל מעל זקיף המטרה, ובחזרה עד הקרקע.
אחר כך הם משכו חבל טיפוס במקומו והחוקרים טיפסו למקום אותו כינו בשם עולם הרוחות (The Spirit World).
אולם דומה, קטן יותר, נמצא בפרוזדור הכניסה הראשי, וכונה "אולם נשף הבלונים" (Balloon Ballroom) לכבוד טכניקה זו.
ב-1933 נתגלתה סדרה של מעברים קטנים באורך כולל של כקילומטר בתקרת אולם ניו מקסיקו.
הם כונו "רום השוקולד" (Chocolate High).
זו הייתה התגלית הגדולה ביותר מאז שנתגלה אולם גוואדלופה ב-1966.
בתחילה נטען שלבור חסר התחתית אין תחתית.
אבנים הושלכו לתוכו, אבל לא נשמע צליל של אבנים הפוגעות בקרקעית.
מחקר מאוחר יותר גילה שעומק הבור הוא 43 מטרים וקרקעיתו מכוסה בבוץ רך.
האבנים לא השמיעו קול כשפגעו בקרקעית משום שהם נתקעו באדמה הרכה.
ב-31 באוקטובר 2013 גילה טכנאי שחקר את אזור עולם הרוחות אולם חדש עשרות מטרים מעל האזור המרכזי.
גילוי האולם שכונה "אולם הלואין" בשל התאריך שבו התגלה, מסמן את התגלית הגדולה ביותר במערות במשך יותר מ-25 שנים.
קוטר האולם הוא בערך 30 מטרים ועל קרקעיתו נתגלו יותר מ-1,000 עצמות עטלפים.
באזור נמצאות, כאמור, עשרות מערות, שלא כולן נחקרו עד תומן.
המערה הגדולה ביותר והידועה ביותר היא מערת קרלסבד.
המערות הן מערות נטיפים, ובהן תצורות שונות, בצבעים שונים, היוצרות צירופים מרהיבים.
האטרקציה העיקרית בתוך הפארק היא מערת קרלסבד.
מבקרים יכולים ללכת לבדם דרך הכניסה הטבעית או לרדת ישירות דרך מעליות שהותקנו במערה אל ה"אולם הגדול" (The Big room) הנמצא 230 מטר מתחת למרכז המבקרים.
סמוך לאולם זה נמצאת קפיטריה ואזור מנוחה, וממנו יוצאים כמה מן הסיורים במערה.
חלק משבילי המערה מוארים ומרוצפים, וחלקם אף מתאימים לכיסאות גלגלים.
האולם הגדול הוא אולם סלע גיר טבעי באורך 1,200 מטר, ברוחב 191 מטר ובגובה של 78 מטר בנקודה הגבוהה ביותר שלו.
זהו האולם השלישי הכי גדול באמריקה הצפונית וה-28 בגודלו בעולם.
האולם הגדול ביותר הוא אולם סאראוואק שבמלזיה.
כמה ממוקדי העניין במערה הם "הבור חסר התחתית" (Bottomless pit), תהום בעומק של למעלה מ-40 מטרים; "אולם המלכה" (Queen's Chamber), הנחשב לאחד מהאולמות היפים במערה; "ארמון המלך" (Kings Palace), ארבעה אולמות רצופים שגם הם מפורסמים בשל יופיים; ועוד.
אולם נשף הבלונים (Balloon Ballroom) – ממוקמת בתקרה מעל אולם הכניסה הראשי, הגישה לחדר קטן זה נעשתה לראשונה על ידי קשירת חבל לקבוצת בלונים, שהכניסו אותו עד לפתח.
מערת העטלף (Bat Cave) – מעבר גדול שאין בו ספלאותמים המחובר לפרוזדור הכניסה הראשית.
מרבית אוכלוסיית העטלפים במערה חיים בקטע הזה שלה, שנהגו לחפור גואנו מקרקעיתו בתחילת המאה ה-20.
אולם חבל הפעמון (Bell Cord Room) – קרוי על שם נטיף צר וארוך שיוצא מפתח בתקרה, הדומה לחבל היורד מתקרת מגדל פעמונים.
אולם זה שוכן בקצה של "מנהרת צד שמאל" (Left Hand Tunnel).
אולם ביפרוסט (Bifrost Room) – נתגלה ב-1982. הוא שוכן בתקרה מעל "אגם העננים" (Lake of the Clouds).
השם מתייחס למיתוס סקנדינבי על העולם בשמיים שהגישה אליו מהאדמה הייתה באמצעות קשת בענן (גשר ביפרוסט).
האולם קיבל שם זה בשל מיקומו מעל אגם העננים ותצורותיו הצבעוניות המוכתמות בתחמוצות ברזל.
האולם הגדול (Big Room) או היכל הענקים (The Hall of the Giants) – האולם הגדול ביותר במערה עם שטח רצפה של כ-33,210 מ².
רום השוקולד (Chocolate High) – מבוך של מעברים קטנים שאורכם הכולל מעל לקילומטר, שנתגלה ב-1933 מעל לבור מלא בוץ באולם ניו מקסיקו המכונה "מורד השוקולד" (Chocolate Drop).
אולם האגם הירוק (Green Lake Room) - האולם הגבוה ביותר מבין "האולמות הנופיים" (Scenic Rooms), נקרא כך בשל אגם עמוק בצבע מלכיט הממוקם בפינת האולם.
בתחילת שנות השישים, כשהצבא בדק את הישימות של מערת קרלסבד כמקלט חרום מנשורת, נעשה שימוש באגם הירוק על מנת לבדוק אדוות שנגרמו מניסוי פיצוץ גרעיני במרחק כמה קילומטרים משם.
אולם גוואדלופה (Guadalupe Room) – האולם התגלה בשנת 1966 על ידי פקח של השמורה.
זהו האולם השני בגודלו במערה.
האולם נודע באוסף הצפוף של נטיפים בצורת "קשי שתייה".
היכל הענק הלבן (Hall of the White Giant) – אולם גדול המכיל נטיף לבן גדול.
פקחי השמורה מובילים באופן שוטף סיורים ברמת קושי גבוהה לאולם זה.
אולם הלואין (Halloween Hall) – אולם באורך של כעשרה מטרים השוכן מעל "עולם הרוחות".
קרוי כך בשל תאריך גילויו: 31 באוקטובר 2013.
ארמון המלך (King's Palace) – הראשון מבין ארבעת האולמות הידועים בכינוי "האולמות הנופיים" (scenic rooms).
האולם נקרא כך בשל תצורה דמוית מבצר במרכזו.
אגם העננים (Lake of the Clouds) – הנקודה הנמוכה ביותר הידועה במערה.
הוא שוכן במעבר צדדי מ"מנהרת צד שמאל" (Left Hand Tunnel).
הוא קרוי על שם האגם הגדול בו המכיל תצורות כדוריות דמויות עננים, שנוצרו מתחת למים שפני האגם היו גבוהים הרבה יותר.
אולם מייבל (Mabel's Room) – אולם בגודל בינוני השוכן מעל למעבר הטלק (Talcum Passage) ב"מערה התחתונה" (Lower Cave).
אולם המסתורין (Mystery Room) – אולם גדול משופע השוכן סמוך לאולם המלכה.
מקור השם בקולות הבלתי מוסברים הנשמעים בו בלבד.
מעבר צר אנכי בקצה הרחוק מקשר אותו למערה התחתית.
אולם ניו מקסיקו (New Mexico Room) – שוכן סמוך לאולם האגם הירוק והגישה אליו דרך פרוזדור צר במקצת.
הקטע החדש (New Section) – קטע של סדקים מזרחית לתצורת הענק הלבן ומקביל למערת העטלף.
תגליות חדשות עדיין מתבצעות בקטע זה.
אולם התינוק האינדיאני (Papoose Room) – שוכן בין ארמון המלך לאולם המלכה.
אולם המלכה (Queen's Chamber) - נחשב על ידי רבים כאולם היפה ביותר במערה עם הנוף היפה ביותר.
הפנס של ג'ים ויט כבה באולם זה בזמן שחקר אותו והוא שהה בחשכה מעל לחצי שעה.
עולם הרוחות (Spirit World) – נמצא בתקרת האולם הגדול באזור הגבוה ביותר שלו (אזור המכונה קצה הצלב (Top of the Cross)).
האזור מלא בזקיפים לבנים שנראו כמו מלאכים למגלי המערה.
מעבר הטלק (Talcum Passage) – אולם השוכן במערה התחתית ובו הקרקעית מכוסה באבק גבס.
מושבת ההמלטה (The Rookery) – אחד מהאולמות הגדולים במערה התחתית.
כמות גדולה של "פניני מערה" נמצאו באזור זה.
חדר האוכל התת-קרקעי (Underground Lunchroom) – שוכן באולם הגדול בקצה של "מנהרת צד שמאל".
הוא מכילה קפיטריה שנבנתה בשנות ה-50 של המאה ה-20, וזו הנקודה שבה מעליות ממרכז המבקרים יוצאות מהמערה.
הפארק כולל מעל 119 מערות.
מערת קרלסבד היא הידועה ביותר והמפותחת ביותר עם אורות חשמל, שבילים סלולים ומעליות.
המערות האחרות הפתוחות לציבור אינן מפותחות והביקורים בהן נועדו לקהל הרפתקני ונעשים בלוויית מדריכים:
מערת העכביש (Spider Cave) - נמצאת כחצי קילומטר ממרכז המבקרים במקום.
מערת קניון הטֶבַח (Slaughter Canyon), הנמצאת במרחק 37 ק"מ ממרכז המבקרים.
מערה נוספת, מערת לצ'וגייה (Lechuguilla), התפרסמה בשל הספלאותמים העדינים שבה והסביבה תת-קרקעית השמורה.
המערה הייתה ידועה כבר מתחילת המאה העשרים, כשנהגו לכרות ממנה גואנו, אך מחקר רציני בה החל רק ב-1986, כאשר חוקרי מערות קיבלו אישור ממנהלי הפארק הלאומי לחפור בתוך ערימת הסלעים שהרוח שרקה ביניהם כל פעם שהשתנה מזג האוויר.
המחקר גילה כי זוהי המערה החמישית באורכה בעולם - אורך המחילות הידועות בה הוא כ-193 קילומטרים, והשנייה בעומקה בארצות הברית היבשתית (אחרי "מערת דמעות הצב" במונטנה), בעומק כ-490 מטרים.
בניגוד למערות הקודמות שהוזכרו, מערה זו סגורה בפני מבקרים במטרה להגן על הסביבה הרגישה ופתוחה לצוותי מחקר בלבד.
במערה נתגלו חיידקים העמידים לאנטיביוטיקה.
בפארק מבקרים בממוצע מעל לחצי מיליון תיירים מדי שנה.
כניסה חופשית לביקורים ללא הדרכה מוענקת בחופשות כדוגמת סוף השבוע של יום מרטין לותר קינג, שבוע הפארקים הלאומיים וסוף השבוע של יום הווטרנים.
החלק שעבר פיתוח סביב פתח המערה הוכר כ"הנפה ההיסטורית של המערות" (The Caverns Historic District) ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מלבד הביקור במערות מציע הפארק פעילויות נוספות:
צפייה במעוף העטלפים – תוכנית הפועלת בתחילת הערב באמפיתיאטרון סמוך לכניסה הראשית קרוב לתחילת המעוף, התלוי במועדי שקיעת השמש.
תוכנית הצפייה מתחילה מסוף השבוע של יום הזיכרון ועד אמצע אוקטובר.
צפייה אופטימלית מתרחשת בדרך כלל ביולי ואוגוסט כאשר הגורים של העטלפים שנולדו באותה שנה מצטרפים לראשונה למעוף העטלפים הבוגרים.
תוכניות צפייה קיימות גם בבוקר לפני עלות השחר על מנת לצפות בעטלפים השבים למערה.
פעם בשנה נערכת במקום ארוחת הבוקר של מעוף העטלפים כאשר המבקרים יכולים לאכול ארוחת בוקר בפארק קודם לשובם של העטלפים.
צפייה בכוכבים – במהלך השנה מארחים פקחי השמורה חבורות לצפייה בכוכבים בלילה.
אירועים אלו מתקיימים לעיתים קרובות יחד עם אירועים אסטרונומיים מיוחדים כדוגמת מעבר נוגה על פני השמש.
סיורים רגליים – שלושה שבילי הליכה ודרך עפר מאפשרים גישה לנוף ולמערכת האקולוגית של המדבר.
ביקור במעיינות רטלסנייק – אזור הפיקניק של מעיינות רטלסנייק (Rattlesnake Springs Picnic Area), שטח נפרד הכלול בפארק, הוא נווה מדבר המשמש בית גידול לחיות בר.
כאזור מיוער במדבר משמש האזור משכן למגוון יוצא דופן של עופות.
במקום תועדו מעל ל-300 מינים, כשבכל מדינת ניו מקסיקו כולה תועדו כ-500 מינים.
"הנפה ההיסטורית מעיינות רטלסנייק" (Rattlesnake Springs Historic District) רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מנו (ספרדית: Manú) הוא פארק לאומי בדרום מזרח פרו.
הפארק הוכרז ב-1973, והוא מגן על שטח של 15,328 קמ"ר, מה שהופך אותו לפארק הלאומי הגדול ביותר בפרו.
האזור בו שוכן הפארק נכלל בתחומי אימפריית האינקה בשיא התרחבותה, בתקופת שלטונו של פאצ'אקוטי במהלך המאה ה-15. זמן קצר לאחר כיבוש האזור בידי הספרדים, הם הקימו בו את הכפר פאוקרטמבו (Paucartambo), שסיפק לקוסקו מוצרים כקוקה, סוכר, פלפלים, כותנה ועץ.
ב-1537 יצאה משלחת ספרדית ראשונה, בראשותו של חואן אלברס מלדונדו, לעומק שטחו של הפארק דהיום.
בסוף המאה ה-19 החל האזור לסבול מכריתת עצים לצורך תעשיית הגומי, אך פעילות זו נפסקה בשנות ה-20 של המאה ה-20, עקב העלויות הגבוהות שהיו כרוכות בכך, שלא אפשרו תחרות מול יצרנים אחרים.
ב-1968 הוכרז האזור כ"יער לאומי", וב-1973 שודרג מעמדו והוא היה לפארק לאומי.
אונסק"ו הכריז על הפארק כשמורה ביוספרית ב-1977 וכאתר מורשת עולמית ב-1987. שטחו של האזור שהוכרז כשמורה ביוספרית כולל 2,570 קמ"ר נוספים, ו-914 קמ"ר אחרים הוכרזו כ"אזור תרבותי".
בתחומי הפארק כ-30 כפרים שתושביהם דוברי קצ'ואה, וכן מספר קהילות קטנות של בני שבטים אמאזוניים שונים.
בפארק מגוון רחב של אזורים אקולוגיים.
גובהו נע בין 150 מ' מעל פני הים (כחלק מאגן ההיקוות של האמאזונאס) לבין 3,500 מ' מעל פני הים (כחלק מרכס הרי האנדים).
הפארק כולל את כל אגן הניקוז של נהר מאנו, עד הישפכו לנהר מדרה דה דיוס.
הנהר מהווה גם את הדרך היחידה להגיע לפארק, שכן האזור כולו פראי, מבודד ולא מיושב.
האזורים הגבוהים של הפארק מכוסים עשב, משרע הטמפרטורות בהם גבוה, ובין אוקטובר לאפריל יורד בהם שלג.
האזורים הנמוכים מ-2,600 מ' מיוערים, וכמות המשקעים השנתית בהם נעה בין 500 ל-1,000 מ"מ.
באזורים שגובהם בין 1,600 ל-2,200 מ' עצים שגובהם 25 מ', וכן סחלבים ושרכים ממינים שונים.
האזורים הנמוכים יותר הם גם חמים ולחים יותר, וגדל בהם יער גשם טרופי סבוך, שכמה מהעצים בו מתנשאים לגובה של למעלה מ-60 מ'.
אזור זה נחשב לאזור המאפיין ביותר את נופי הפארק.
המגוון הטופוגרפי הופך את הפארק גם לאחד המגוונים בעולם מבחינה ביולוגית.
הוא כולל למעלה מ-15 אלף מיני צמחים, כ-2,400 מיני חרקים (מהם כ-1,200 מיני פרפראים), למעלה מ-800 מיני עופות, 210 מיני דגים, 159 מיני יונקים, 140 מיני דו-חיים ו-99 מיני זוחלים.
מערות נרקורט שוכנות בסמוך לעיירה נרקורט הנמצאת בחוף אבן הגיר שבאוסטרליה הדרומית, אוסטרליה.
בשנת 1994 הכריז אונסק"ו על המערות כאתר מורשת עולמית ביחד עם ריברסליי, בזכות כמות המאובנים הגדולה הנמצאת במערות.
בפארק שבו נמצאות המערות יש שטח בגודל 6 קמ"ר המכיל שרידי צמחים, ובאתר המורשת העולמית יש 26 מערות בסך הכל המתפרשות על פני שטח של 3.05 קמ"ר.
הפארק שבו נמצאות המערות נחשב לאתר תיירות פופולרי באוסטרליה, ויש בו מגוון פעילויות למבקרים.
מדריכים מקצועיים מנחים סיורים בתוך המערות, וחלק מהסיורים עוברים דרך מרבצי המאובנים.
באמצעות חידושים טכנולוגיים שונים ניתן לצפות במערת העטלף הבלתי נגישה, היכן שאלפי עטלפים מתרבים בכל שנה.
מרבצי המאובנים העשירים במערת ויקטוריה נחשבים לטובים ביותר באוסטרליה מבחינת גודל ורמת השימור, ולאחד המרבצים העשירים ביותר בכדור הארץ כולו.
במערה התגלו עשרות אלפי פרטים המייצגים לפחות 93 מיני חולייתנים, בעלי טווח גדלים נרחב.
במאובנים עצמם יש חלקי גוף, כגון גולגולות, שהשתמרו בצורה כה טובה לאחר המוות עד שניתן להבחין גם בעצמות העדינות ביותר.
אבן הגיר שבאזור נוצרה מאלמוגים ויצורים ימיים נוספים לפני כ-200 מיליון שנים, ופעם נוספת לפני 20 מיליון שנים כאשר האדמה הייתה מתחת לפני המים.
המים שהיו על פני הקרקע חלחלו במשך השנים דרך אבן הגיר, וכך נוצרו המערות שאינן רחוקות בדרך כלל מפני הקרקע, ופתחיהן עשויים להוות סיכון עבור מי שלא שם לב.
במערות נמצא אוסף המאובנים המרשים.
יונקים ויצורים יבשתיים אחרים נפלו לתוך המערות ללא יכולת לברוח.
המאובנים שבמערות השתמרו בשכבה שנוצרה כאשר הקרקע העילית קרסה פנימה.
במקרים מסוימים עובי שכבת המאובנים מגיע עד לעשרים מטרים.
בחלק מהאזורים הללו מבוצעות פעולות שימור לצורך מחקר עתידי כאשר יפותחו שיטות יותר מתוחכמות בתחום התיארוך הרדיומטרי ושיקום המאובנים שנמצאו.
למאובנים הללו יש חשיבות רבה בחקר ההיסטוריה האבולוציונית של הפאונה האוסטרלית.
האקלים בנרקורט הוא אקלים לח וקריר כאשר עונת הקיץ היא ארוכה, מתונה ויבשה באופן יחסי, ואילו בחורף יורדים גשמים רבים.
הפארק הלאומי טלמפאז'ה (בספרדית: Parque Nacional Talampaya) משתרע על פני 2,150 קמ"ר בפרובינציית לה ריוחה שבמערב ארגנטינה.
הוא הוכרז כפארק לאומי ב־1975 כדי להגן על האתרים הפליאונטולוגיים והארכאולוגיים המצויים בשטחו.
בשנת 2000 הוכרז הפארק, יחד עם איסצ'יגואלסטו הסמוך, כאתר מורשת עולמית.
מקור שם הפארק בשפת הקקאן, ופירושו "הנהר היבש של המיש" (המיש הוא מין עץ הנפוץ במדבר).
הפארק נחשב לאחד האתרים הגאולוגיים החשובים בעולם, שכן הוא מספק עדויות לתהליכים שהתרחשו במהלך 250 מיליון השנים האחרונות.
עיקר הסלעים בשטח הפארק הם סלעים אדמדמים מסוג אבני חול.
תהליכי שחיקה ובליה יצרו בסלעים צורות שונות ומשונות, שזכו גם לכינויים שונים כגון אל טבלרו דה אחדרס ("לוח השחמט"), לה קתדרל ("הקתדרלה") ואל פראילה ("הנזיר").
הפארק ידוע גם בשל המאובנים הרבים שנמצאו בשטחו.
המאובן הקדום ביותר מתוארך ללפני 250 מיליון שנים.
כן נמצאו מאובני צבים בני 210 מיליון שנים, מאובני דינוזאורים ומאובני זוחלים קדומים המשויכים לסינאפסידה.
האזור בו שוכן טלמפאז'ה הוא מדברי וצחיח, וכמות המשקעים השנתית נמוכה, בין 150 ל־170 מ"מ בשנה.
משרע הטמפרטורות קיצוני: בימי הקיץ הן עשויות להגיע ל־50°C ובלילות החורף לרדת ל־9°C-.
הצמחייה האופיינית לאזור מעטה, ומבוססת בעיקר על שיחים נטולי עלווה וקקטוסים.
בערוצי הנחלים נמצאים גם צמחים ירוקים יותר.
עם בעלי החיים הנפוצים בפארק נמנים שועלים ארגנטינאים אפורים וקריאמאים שחורי רגל.
בעלי חיים נוספים בפארק כוללים עופות דורסים כקונדור האנדים, עקב שחור חזה ובז נודד, וכן ויסקאצ'ות, גואנקואים, ארמדיליים (לרבות ארמדילי חולד) וננדואים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות אנושית באזור בין השנים 120 ו־1180. לפי ההערכות, מזג האוויר באותה תקופה היה נוח יותר, ואפשר מגורי בני אדם.
ברחבי הפארק נמצאו ציורי סלע הכוללים צורות גאומטריות וכן בעלי חיים כננדואים וחתוליים.
אחד האתרים הידועים מכונה "לוס פיסארונס" ("לוח המודעות"), ובו פטרוגליף באורך 15 מ'.
בנוסף לציורים נמצאו בשטחי הפארק שרידי בתים וכלי חרס ואבן.
הפארק הלאומי לוס קטיוס (בספרדית: Parque Nacional de Los Katíos) שוכן בצפון-מערב קולומביה ומשתרע על פני שטח של 720 קילומטרים רבועים.
הפארק הוא חלק מנתק דריין, אותו חולקות פנמה וקולומביה, והוא גובל בפארק הלאומי דריין שבפנמה.
התוואי המתוכנן של הכביש הפאן-אמריקאי עובר דרך הפארק.
הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1994 בשל המגוון הביולוגי שלו, והוא בית גידול עבור רבע ממיני העופות שנצפו בקולומביה, למרות ששטחו הוא פחות מאחוז אחד משטח המדינה כולה.
ביוני 2009 החליטה ועדת המורשת העולמית להוסיף את לוס קטיוס לרשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון בעקבות בקשת ממשלת קולומביה, שתכננה להשתמש בהחלטה זו על מנת לקדם את התמיכה הבינלאומית באזור בשל פעילויות בלתי חוקיות, כגון בירוא יערות, הגורמות לו לנזקים.
כמות הגשמים הממוצעת לאורך השנה היא 2,000 עד 4,500 מילימטרים.
הטמפרטורה הממוצעת היא 27°C, והלחות גבוהה מאוד ונעה בין 75% ל-95%.
עונת הקיץ יבשה במקצת ביחס לשאר ימות השנה, והיא נמשכת בין דצמבר למרץ.
הפארק מחולק למישורי ההצפה של נהר אטראטו המהווים 47% משטח הפארק, ולאזור שבין מרגלות הגבעות עד גובה של 600 מטרים ברכס סראניה דה טקרקונה המשתרע על פני למעלה יתרת שטח הפארק.
מישורי ההצפה מתחלקים למישורי אלוביום עם טראסות גבוהות שאינן מוצפות כמעט, ולמישורי אלוביום עם טראסות המוצפות לאורך רוב ימות השנה.
נהר אטראטו נחשב לאחד המהירים ביותר בעולם כיוון שהספיקה שלו לים הקריבי היא כ-4,900 מטרים מעוקבים.
הקרקעות האלוביות פוריות ומהוות בית גידול טוב, ואילו הקרקעות ההרריות אינן כאלה כיוון שרוויית המים שלהן גבוהה מאוד.
כמות המשקעים הגבוהה היורדת באזור הפארק מונעת את התפשטותם של בעלי חוליות רבים, אך למרות זאת נצפו כ-550 מינים שלהם למעט דגים, והפאונה נחשבת למגוונת ואנדמית.
בשטחי הפארק גדלים המינים המאוימים דוב נמלים ענק, טפיר בירדי וזאב היער.
רוב המינים הגדלים באזורים ההרריים אינם נתונים בסכנת הכחדה, אך הם כן פגיעים להפרעות כלשהן כיוון שממדיהם קטנים.
בשטחי הפארק תועדו למעלה מ-450 מינים של עופות, המהווים רבע וחצי מפאונת העופות של קולומביה ושל פנמה בהתאמה.
בפארק יש מספר גבוה של זוחלים ודו-חיים.
יערות השפלה הביצתיים המשתרעים על פני כמחצית משטח הפארק מתחלקים לשלושה סוגים: יער גשם טרופי נמוך, שולי ביצה, וצמחיית קרקע מוצפת ייחודית לאזור המאופיינת בין השאר באיכהורניה.
לוס קטיוס הוא בית גידול עבור אחד מיערות השפלה המגוונים ביותר בכדור הארץ, ויער זה דומה ליער עננים הגדל בגבהים בינוניים, בין השאר כיוון שהעצים שלו מכוסים בשרכים ובאפיפיט.
היער נמצא בקצה האזור האקולוגי "היער הלח צ'וקו-דריין", שבו מתרחשת פעילות אנדמיזציה וספציאציה נרחבת.
כיוון שההרים במצר היבשה דריין ממוקמים בקצה הדרומי של הגשר המחבר את אמריקה הדרומית ואמריקה התיכונה, הם מנעו את מעבר הפלורה והפאונה בין שני חלקי היבשת במהלך השלישון והפלייסטוקן, בתהליך שנמשך מאז ברציפות.
ההשערה היא שבשל תהליך זה מינים רבים ניצלו מסכנת הכחדה, והתהליך הוא גם אחת הסיבות לכך שאזור זה הוא היחיד בדרום אמריקה שבו ניתן לצפות בטקסונים גדולי ממדים המאפיינים את אמריקה התיכונה.
ב-1995 תועדו בפארק כ-670 מינים של צמחים, מתוכן כרבע היו אנדמיים.
יער הגשם בדריין נחשב לאזור בעל מגוון גנטי גבוה מאוד.
מספר אוניברסיטאות ערכו במקום מחקרים על קהילות הצמחים, חרקים, עופות ואוכלוסיית הדגים של ביצות טומאראדו.
למרות זאת האזור נחשב לבלתי ידוע במידת מה, כיוון שהגישה אליו אינה נוחה ומבקרים בו מאות בודדות של אנשים בכל שנה.
לוס גלסיירס (בספרדית: Parque Nacional Los Glaciares) או בתרגום "הקרחונים" הוא פארק לאומי בפרובינציית סנטה קרוס שבפטגוניה, ארגנטינה.
הפארק משתרע על פני 4,459 קמ"ר.
בשנת 1981 הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
הפארק הלאומי הוקם ב-11 במאי 1937, והוא הפארק השני בגודלו בארגנטינה.
שמו מתייחס לשדה הקרח הפטגוני הדרומי בהרי האנדים שמזין 47 קרחונים, מתוכם רק 13 זורמים אל האוקיינוס האטלנטי.
שדה הקרח הוא הגדול ביותר מחוץ לאנטארקטיקה ולגרינלנד.
את פארק לוס גלסיירס, ש-30 אחוזים משטחו מכוסים בקרח, ניתן לחלק לשני אזורים.
כל אחד מהאזורים ניתן לשייך לאחד משני האגמים הגדולים הנמצאים בתחום הפארק.
אגם ארחנטינו המשתרע על פני 1,466 קמ"ר, ומהווה את האגם הגדול ביותר בארגנטינה, נמצא בדרום הפארק.
ואגם ויידמה, המשתרע על פני 1100 קמ"ר, הנמצא בצפון הפארק.
אגם ויידמה מתנקז לאגם ארחנטינו, וזה מזין את הנהר סנטה קרוס הזורם לאוקיינוס האטלנטי.
במרכז, בין שני האגמים קיים אזור לא תיירותי הנקרא האזור המרכזי ("zona centro").
האזור הצפוני כולל את אגם ויידמה, קרחון ויידמה ומספר קרחונים קטנים, וכן מספר הרים הפופולריים בקרב מטיילים ומטפסי הרים ביניהם הפיץ רוי והסרו טורה.
האזור הדרומי מכיל מספר קרחונים הקטנים, ואת הקרחונים הגדולים הזורמים אל אגם ארחנטינו ובהם קרחון פריטו מורנו, קרחון אופסלה וקרחון ספגציני.
שני האחרונים נגישים רק בעזרת סירות בעוד הקרחון פריטו מורנו, הידוע בכינויו הקרחון המתנפץ, נגיש מהיבשה.
הפארק הלאומי טיידה (בספרדית: Parque Nacional del Teide) הוא פארק לאומי באי טנריפה שבאיים הקנרים.
הפארק כולל את הקלדרה לס קניאדס (Las Cañadas), שממנה מתנשאת הפסגה החרוטית והמושלגת של הר הגעש טיידה (Teide).
ההר חולש על פארק לאומי השוכן בנוף המזכיר את הפארקים הלאומיים של דרום-מערב ארצות הברית.
הפארק מתאים במיוחד לטיולי חורף, ובו שבילים מסודרים, בדרגות קושי שונות.
הנוף בפארק געשי ופראי, תצורות הנוף ייחודיות, וסלעי בזלת שחורים וצבעוניים מזדקרים מתחתית לוע הר הגעש.
הר הגעש טיידה הוא ההר הגבוה ביותר בספרד והר הגעש השלישי בגובהו בעולם (אם מודדים את גובהו מקרקעית האוקיינוס).
הפארק הלאומי טיידה כולל את קלדרת לס קניאדס, קלדרה גדולה השוכנת בגובה 2,000 מטרים מעל פני הים, אורכה ממזרח למערב כ-16 קילומטרים, ורוחבה מצפון לדרום כ-9 קילומטרים.
הקירות הפנימיים של הקלדרה בגואחרה (Guajara) שבצד הדרומי של הקלדרה יוצרים צוקים תלולים שתחתיתם בגובה של 2,100 מטרים מעל פני הים והן מגיעים לגובה של 2,715 מטרים.
הן פסגת טיידה, בגובה של 3,718 מטרים, והן פסגת הר הגעש התאום, פיקו וייאחו בגובה 3,134 מטרים שוכנות במחצית הצפונית של הקלדרה.
חמישה קילומטרים דרומית לפסגה בגובה של כ-2,200 מטרים בקצה הקלדרה משתרעת רצועת סלעים ייחודית לאורך כ-2 קילומטרים המכונה רוקס דה גרסיה (Roques de García).
בין צורות הסלעים הייחודיות בולט סלע המכונה רוקה צ'ינצ'אדו (Roque Cinchado - "העץ המאובן") בשל צורתו.
צורה זו הופיעה בעבר על שטר של 1,000 פזטות ספרדיות.
קילוחי הלבה על מדרונות הר הגעש טיידה מתבלים לשכבת קרקע דקה מאוד, אבל עשירה בחומרי מזון ומינרלים המקיימת מגוון נרחב של מיני צמחים.
מקבוצת הצמחים הווסקולריים יש בפארק 169 מינים, 58 מתוכם אנדמיים לאיים הקנריים, ומתוכם 33 אנדמיים לטנריפה.
אורן קנרי (Pinus canariensis) צומח בגבהים שבין 1,000 מטרים ל-2,100 מטרים.
יערות אורן קנרי מכסים את חלקם המרכזי של מדרונות הר הגעש ומגיעים לקו העצים האלפיני, כ-1,000 מטרים פחות מהרים ביבשת באותו קו רוחב.
מעל גבהים אלה מספקת קלדרת לס קניאדס הגנה מספקת למינים רגישים הכוללים את האורן הקנרי והערער הקנרי (Juniperus cedrus).
את חִננית טיידה (Argyranthemum teneriffae), ממשפחת המורכבים אפשר למצוא בגבהים קרוב ל-3,600 מטרים ואת ה- Viola cheiranthifolia, מין של סגל, אפשר למצוא עד לפסגה, ובכך הוא הצמח הפורח הגדל במקום הגבוה ביותר בספרד.
צמחים אלו עברו התאמה לתנאי הסביבה הקשים על הר הגעש: גובה, קרינת שמש חזקה, שינויים קיצוניים בטמפרטורה, ולחות נמוכה.
ההסתגלות האבולוציונית כוללת צורות כדוריות למחצה, כיסוי דמוי שעווה או פלומתי, צמצום בשטח העלים החשוף, וייצור כמות גדולה של פרחים.
הפריחה מתרחשת בשלהי האביב או בתחילת הקיץ במאי וביוני.
הפארק הלאומי טיידה כולל מגוון נרחב של מינים של חסרי חוליות, מתוכם מעל ל-700 מיני חרקים, כשמעל ל-40% מהם הם מינים אנדמיים, ו-70 מצויים בשטח הפארק הלאומי בלבד.
הפאונה של חסרי החוליות כוללת: עכבישאים, חיפושיות, זבובאים, פשפשאים ודבוראים.
שלושה מיני זוחלים אנדמיים מצויים בפארק: לטאה מהמין Gallotia galloti), שממית חומות מהמין Tarentola delalandii וחומט מהמין Chalcides viridanus.בעבר הייתה גם לטאת טרניפה גולייתית (Gallotia goliath).
היונקים המקומיים היחידים בפארק הם העטלפים, בהם הנפוץ ביותר הוא המין Nycatalus leisleri.
שאר היונקים המצויים בפארק כמו המופלון, ארנבים, עכבר מצוי, חולדה מצויה, חתולי רחוב וקיפוד אלג'ירי (Atelerix algirus) הם כולם מינים פולשים.
הפארק הלאומי טיידה הוא אתר געשי השימושי למחקרים הקשורים למאדים בשל הדמיון בין תנאי הסביבה והתצורות הגאולוגיות.
ב-2010 בדק צוות מחקר מכשיר ספקטרוסקופיית ראמאן בלס קניאדס דל טיידה כהכנה להפעלתו במסגרת משלחת בלתי מאוישת למאדים, שכינויה ExoMars, בשנים 2018-2016. ביוני 2011 ביקר צוות של חוקרים מבריטניה בפארק על מנת לבדוק שיטה לחפש אחר חיים על המאדים ועל מנת לחפש מקומות מתאימים לבדוק כלי רכב רובוטיים חדשים ב-2012.
הר הגעש והשטחים סביבו, כולל כל קלדרת לס קניאדס מוגנים באמצעות הפארק הלאומי טיידה.
הגישה לפארק היא בדרך ציבורית החוצה את הקלדרה מצפון מזרח לדרום מערב.
חברת האוטובוסים TITSA מפעילה קו פעם ביום לטיידה מפוראטו דה לה קרוס (Puerto de la Cruz) ומפלאיה דה לס אמריקס (Playa de las Americas).
בפארק עצמו יש מלון (פאראדור) וכנסייה קטנה.
רכבל המתחיל בתחנה הסמוכה לכביש בגובה 2,356 מטרים עושה את מרבית הדרך לפסגה ומגיע לגובה של 3,555 מטרים, כשהוא נושא עד 38 נוסעים.
תורים בהמתנה לרכבל יכולים לארוך שעתיים בעונת השיא.
הגישה לפסגה עצמה מוגבלת ללא יותר מ-150 תיירים ליום ולכן נדרש אישור על מנת לטפס את 200 המטרים האחרונים.
בשל הגובה, רמות החמצן נמוכות יותר מאשר בגובה פני הים.
עובדה זו יכולה לגרום לאנשים הסובלים מבעיות בלב או בריאות לחוש סחרחורת, או לפתח מחלת גבהים, ובמקרים קיצוניים לאובדן ההכרה.
הטיפול היחיד הוא לחזור לגבהים הנמוכים יותר ולעבור תקופת הסתגלות.
הפארק הלאומי טורוטורו (בספרדית: Parque Nacional Torotoro), פארק לאומי קטן בבוליביה, הנמצא באזור הרכסים המזרחיים של הרי האנדים.
הפארק הלאומי ממוקם בצפונו של מחוז פוטוסי, 140 קילומטרים מדרום לעיר קוצ'במבה, ממנה ניתן להגיע אליו בדרכי חצץ.
בעונה הגשומה הדרך אליו לעיתים בלתי עבירה.
שטחו של הפארק 165 קילומטרים רבועים, והוא ממוקם באזור צחיח למחצה ובגבהים של 2,000 עד 3,500 מטרים.
בשטחו נמצאים קניונים שעומקם כ-300 עד 350 מטרים.
הצמחייה בפארק נמוכה וכוללת בעיקר שיחים ובני שיח.
בשטח הפארק ניתן לצפות בדררות (סוג של תוכי) ובארה אדומת-חזה.
בפארק מצוי גם נוף דמוי-קרסטי כמו מערות ובולענים, מרבצים קלציטיים מתקופות הפלאוזואיקון והקרטיקון המכילים מאובנים, וכן נופים שנוצרו בשל בליה כתוצאה מנסיגת קרחונים, מרוח וממים.
בשטח הפארק שוכנת מערת אומחלנטה (Humajalanta), שאורכה 4,600 מטרים ועומקה 164 מטרים, והיא אחת מן המערכות הארוכות והעמוקות בבוליביה.
בתוכה ניתן למצוא נטיפים וזקיפים, דגים עיוורים ומפלים קטנים.
בנוסף מצויים בפארק שברי עצמות דינוזאורים ויותר מ-2,500 עקבות שלהם.
הפארק הלאומי לנסויס מרניינסס (בפורטוגזית: Parque Nacional dos Lençóis Maranhenses) הוא פארק לאומי בצפון-מזרח מדינת מרניאו שבצפון-מזרח ברזיל, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
מרבית שטחו של הפארק מכוסה בדיונות, המפריעות להתפתחות צמחייה ברוב השטח, אף שכמויות המשקעים באזור יכולות היו לאפשר זאת.
הדיונות, שחלקן מתנשא לגובה של כ-40 מ', הן גם שנתנו לפארק את שמו, שמשמעותו המילולית "המצעים המרניאואים".
מי הגשמים מתנקזים ללגונות בין הדיונות, מה שיוצר נוף ייחודי.
מרבית הדיונות ממוקמות צפונית-מערבית לנהר פרגוויסאס, ומקצתן מזרחית לו.
באזור הנהר צמחייה רבה יותר ועולם חי עשיר, ולגדותיו גם מספר יישובים.
עם יישובים אלה נמנים העיירה ברייריניאס (כ-260 ק"מ מזרחית לסאו לואיס), המהווה את נקודת המוצא העיקרית לביקור בפארק, וכן הכפר מנדקרו, בשפך הנהר, עליו חולש מגדלור שנבנה ב-1920 ומתנשא לגובה של 46 מ'.
ב-2024 הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 2005 שימשו נופי הפארק רקע לסרט הקולנוע "בית החול", העוסק במשפחה המתיישבת באזור המבודד בשנת 1910.
הדיונות הן "דיונות ברכנואידיות" ,שצורתן סהר.
הן נוצרו בסוף הרביעון בעידן הקנוזואיקון.
החול נסחף לפארק מחלקה הפנימי של היבשת על ידי נהרות פרנאיבה ופרגוויסה, ואז הוא נישא חזרה על ידי הרוחות למרחק של עד 50 קילומטר בתוך היבשת.
הרוחות יוצרות את הדיונות הברכנואידיות האופיינית, שמתנשאות לגובה של עד 40 מטר.
הפארק נראה צחיח, אבל למעשה יורדים בו כ-1,200 מילימטר גשם בשנה.
כ-70% מכמות המשקעים הזו מתרחשת בין ינואר למאי.
בעונת הגשמים שבין ינואר ליוני, סופות הגשמים ממלאות את החללים שבין הדיונות במים ויוצרים לגונות שאורכן עד 100 מטר ועומקן עד 3 מטרים.
שכבת סלע בלתי חדיר הנמצאת מתחת לפני השטח החוליים מונעת מהמים בלגונות להתנקז.
בתום עונת הגשמים הבריכות מתאדות במהירות, ומאבדות עד מטר עומק לחודש.
הפארק הלאומי מיגואשה הוא אתר מורשת עולמית שממוקם בחופו הדרומי של חצי האי גספה שבקוויבק, קנדה.
הפארק הוכרז כשמורת טבע מוגנת על ידי ממשלת קוויבק בשנת 1985, והוכר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1999 בזכות המגוון הגדול של המאובנים שבו, שמייצגים היטב תקופה מכרעת באבולוציה של החיים על פני כדור הארץ.
בעבר נקרא המקום על ידי שבטי המיקמאק בשם "Megouasag" שמשמעותו היא צוקים אדומים, מכיוון שבזמן שקיעת השמש, מקבלים הצוקים גוון אדום.
בהמשך, השתבש השם האינדיאני המקורי לשם הנוכחי.
צוקי החוף בפארק עשויים מרובדי סלע משקע מתקופת דבון השלישית.
הם מורכבים משכבות מתחלפות של אבן חול וצפחה שגילם מוערך ב-350 עד 375 מיליון שנים.
כיום מכוסה רוב השטח ביערות עצי תרזה, אשוח וצפצפה.
כמה ממאובני הדגים, בעלי החיים והצמחים שנמצאו במיגואשה הם זנים עתיקים ונדירים.
לדוגמה, מאובן של הצמח Spermasposita נחשב על ידי הפלאונטולגים לאחד מזני בעלי הפרחים הקדומים ביותר.
מיגואשה נחשב לאתר המכיל את הכמות הגדולה ביותר בעולם של מאובנים מתור הדבון שאופיין בין השאר בריבוי מיני הדגים שבו.
חמשת מתוך שש קבוצות מאובני הדגים מתור זה, נמצאים בפארק מיגואשה.
כמו כן, נמצא במקום מספר גדול של דגימות מאובנים שמורות היטב של פרטים מקבוצת בעלי סנפירים בשרניים המהווים אב קדמון של קבוצת בעלי ארבע רגליים שהיו כנראה בעלי החוליות היבשתיים הראשונים שנשמו אוויר.
האתר התגלה לראשונה ב-1842 על ידי הגאולוג והרופא אברהם גסנר שמצא במקום מגוון עצום של מאובנים שהועברו מאוחר יותר למוזיאון הבריטי ולמוזיאון המלכותי של סקוטלנד.
גילויים אלו עוררו התרגשות גדולה בקרב מדענים מכל העולם ומאז זוהו וקוטלגו מעל ל-5,000 ממצאים מאובנים.
הפארק הלאומי טורס דל פיינה (בספרדית: Parque Nacional Torres del Paine) הוא פארק לאומי בפטגוניה הצ'יליאנית, 112 ק"מ צפונית לפוארטו נטאלס ו-312 ק"מ צפונית לפונטה ארנס.
הפארק משתרע על פני כ-2,400 קמ"ר, באזור הכולל צוקי גרניט, קרחונים ואגמים קרחוניים.
מקור שמו של הפארק בשלושה צוקי גרניט הנראים כמגדלים (בספרדית "Torres"), המהווים את סממניו הבולטים ביותר.
ברחבי הפארק מסלולים מסומנים לטרקים, המושכים אליהם מטיילים מרחבי העולם.
המסלולים הפופולריים הם מסלול בן יום אחד למגדלי הטורס, מסלול בן 5 ימים, המכונה "מסלול ה-W", בשל צורתו, והמסלול המעגלי, המכונה "מסלול O", שנמשך 8–9 ימים.
הלינה היא בבקתות הרים או באתרי קמפינג ייעודיים.
בני הטוולצ'ה הכירו את האזור וכינו אותו "פיינה", שמשמעותו בלשונם "כחול", כצבעם העז של האגמים.
הטיילת הבריטית פלורנס דיקסי הייתה ככל הנראה התיירת הראשונה שהגיעה לאזור.
היא דיווחה על המקום בספר שפרסמה ב-1880, בו כינתה את הצוקים "מחטי קלאופטרה" (Cleopatra's Needle), כינוי שהיה מקובל לאובליסקים שונים דוגמת אלה של לונדון ושל ניו יורק.
בראשית המאה ה-20 חקרו את האזור חוקרים נוספים, בהם אוטו נורדנשלד שמיפה אותו בדרכו לקוטב הדרומי, קארל סקוטסברג ואלברטו מריה דה אגוסטיני.
ב-1928 היה הטייס הגרמני גינתר פלושוב לראשון שטס מעל האזור.
בסוף המאה ה-19 הגיעו לאזור מתיישבים שעסקו בגידול צאן, ולשם כך גם ביראו יערות.
בעקבות פעילות זו רבו הקולות שקראו להגן על הטבע במקום, ובסופו של דבר הכריזה ממשלת צ'ילה על הפארק ב-1959, בשם פארק התיירות הלאומי אגם גריי (Parque Nacional de Turismo Lago Grey), על שם אחד האגמים בפארק.
ב-1970 הוחלף שמו, לשמו הנוכחי.
ב-1978 הכניס אונסק"ו את הפארק לרשימת השמורות הביוספריות.
בשנת 1985 עלו באש 150 קמ"ר משטח הפארק, בשל רשלנות של מטייל יפני.
בשנת 2005 פרצה בפארק שרפה שכילתה כ-155 קמ"ר, לאחר שתייר צ'כי איבד שליטה על אש שהדליק.
ממשלת צ'כיה השתתפה בפעולות לשיקום הפארק.
בדצמבר 2011 פרצה בפארק דליקה נוספת שכילתה כ-128 קמ"ר משטח השמורה, בהם 36 קמ"ר של חורש טבעי.
מטייל ישראלי נעצר בחשד לרשלנות, אך בסופו של דבר לא הוגש נגדו כתב אישום.
על הטופוגרפיה של הפארק חולש מסיב קורדיירה דל פיינה, שהוא שלוחה של הרי האנדים, המתנשאת מעל למישורים הפטגוניים, ממזרח לקרחון גריי.
מספר גאיות חוצים את הפארק: העמק הצרפתי (Valle del Francés), עמק באדר (Valle Bader), עמק אסנסיו (Valle Ascencio) והעמק השקט (Valle del Silencio).
במרומי העמק הצרפתי קרקס קרחוני.
בצדו המערבי של הקרקס שני צוקים גבוהים הנקראים הר נקודת הגובה 2000 (Cerro Cota 2000), המתנשא לגובה של 2,000 מטר, והר הקתדרלה (Cerro Catedral), שמראהו כשל חזית קתדרלה.
בצדו הצפוני של הקרקס Aleta de Tiburón ("רכס הכריש"), רכס מסוג גב חדיד, הקרוי כך משום שהוא מזכיר במראהו זנב כריש.
בצדו המזרחי של הקרקס מספר פסגות: פורטלסה (Fortaleza, מילולית: מצודה), לה אספאדה (La Espada, "החרב"), לה אוחה (La Hoja, "הלהב"), לה מאסקרה (La Máscara, "המסכה"), קוארנו נורטה (Cuerno Norte, "הקרן הצפונית") וקוראנו פרינסיפל (Cuerno Principal, "הקרן הראשית").
העמק השקט נמצא מעברו השני של סרו פורטלסה, ומעליו מתנשאים גם הר אסקודו (Cerro Escudo, "הר המגן"), ומגדלי הטורס עצמם.
עמק אסנסיו הוא העמק המוליך למגדלים.
חלק משדה הקרח הפטגוני הדרומי נמצא אף הוא בתחומי הפארק.
הקרחונים דיקסון, גריי וטינדל, המהווים חלק ממנו, מצויים בשטח הפארק.
כן כולל הפארק מספר אגמים, בהם אגם דיקסון, אגם גריי (שניהם אגמים קרחוניים שנוצרו מהקרחונים הנושאים את שמותיהם), אגם נורדנשלד, אגם סרמיינטו ואגם פאואה.
גם חלק מאגם דל טורו, ששטחו 202 קמ"ר, מצוי בתחומי הפארק.
נהר פיינה, שאורכו 15 ק"מ, זורם מאגם דיקסון לאגם דל טורו, וחוצה את הפארק.
אחד מהאתרים הידועים בפארק הוא "המפל הגדול" (Salto Grande), שיוצר נהר זה.
אגם דל טורו מנוקז במערבו על ידי הנהר סראנו שנשפך לפיורד אולטימה אספרנסה, חלק מהאוקיינוס השקט.
אף שההרים והצוקים אינם מתנשאים לגובה רב במיוחד (הגבוה שבהם, הפיינה גרנדה, מתנשא לגובה של 3,050 מ' מעל פני הים), הם נחשבים קשים לטיפוס, ופסגתו של הפיינה גרנדה נכבשה בידי שני מטפסים איטלקים רק ב-1957.
רוב הסלעים בפארק הם סלעי משקע, אליהם חדר לקולית מתקופת המיוקן בתהליך שהתרחש לפני כ-12 מיליון שנים.
תהליכי אורוגנזה וסחיפה עיצבו את פני האזור במשך עשרות אלפי שנים וכתוצאה מכך נוצרו הצוקים המחודדים המתנשאים על פני השטח.
בקרני הפיינה (Cuernos del Paine) ניתן לראות בבירור את תוצאותיהם של תהליכים אלה.
צוקים אלה בהירים ברוב חלקיהם, בעוד שראשיהם עשויים סלע משקע כהה יותר.
במגדלי הפיינה נשחקו סלעי המשקע לגמרי, ונותר רק הגרניט.
עם היונקים הנפוצים בפארק נמנה הגואנקו.
יונקים נפוצים פחות כוללים פומות, שועלים ואיילים צ'יליאנים.
15 מינים של עופות דורסים מקננים בפארק, ביניהם קונדור האנדים, עקב עיטי שחור חזה, עקב צהוב זנב, זרון סינראוס וינשוף מקורנן מגלני.
88 מיני עופות נוספים כוללים פלמינגו צ'יליאני, ברבור קוסקורובה, ברבור שחור-צוואר, ננדו הפונה, נקר מגלני, אווז קלקן ומגלן שחור פנים.
הפארק כולל ארבעה אזורי צמחייה שונים: המדבר הפטגוני, אזור שיחים תת-אנדי, יערות מגלניים ומדבר אנדי.
אזור המדבר הפטגוני מאופיין בשיחי בן-אפר רבים, שהם בין הצמחים הבודדים שמסוגלים לעמוד ברוחות העזות ובמיעוט המשקעים.
באזור היער גדלים מספר מינים של אשור דרומי, ומעל קו העצים, באזור המדבר האנדי, גדלים אברשיים וסביונים.
בנוסף, גדלים בפארק 85 מינים שמקורם מחוץ לו, 31 מהם מוגדרים כמינים פולשים.
הפארק הלאומי לורנץ (באינדונזית: Taman Nasional Lorentz) הוא פארק לאומי השוכן במחוז פפואה שבאינדונזיה.
הפארק משתרע על פני 25,056 קמ"ר, והוא אחד מהפארקים הלאומיים הגדולים ביותר בדרום-מזרח אסיה.
ב-1999 הוכרז הפארק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.