tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסוג עדעד שונה מיתר הסוגים במשפחה בכך שבמרבית מיניו אינה קיימת דיסטיליה (שני טיפוסי פרחים הנבדלים זה מזה באורך של עמודי השחלה ביחס לאורכם של האבקנים), אך בחלק מהמינים קיימת בפרחים דו-צורתית (דיפורמיזם) באברי הרבייה שעליה מבוסס מכניזם ההאבקה וההפריה.
ההבדל בין טיפוסי הפרח מתבטא רק בטיפוסים שונים של גרגרי אבקה ובטיפוס שונה של הבליטות והזיזים על גבי הצלקת (למשל עדעד כחול).
טיפוס מערכת רבייה זו המכונה אי-תאימות עצמית ספורופיטית (sporophytic self-imcompatibility) מונעת או מפחיתה את שיעור האבקה עצמית ומגדילות את הסיכוי להאבקה זרה.
ההפריה אפשרית רק בין צמחים מטיפוס שונה, כלומר בתוך אותו פרח ובאותו פרט קיים אי-תאימות וכן אי-תאימות עם פרטים אחרים בהם קיים אותו צירוף של גרגרי אבקה וצלקת.
המינים עדעד הביצות, עדעד מאובק ועדעד כחול הם דו-צורתיים באברי הרבייה שלהם.
ומינים אחרים אינו דו-צורתיים אלא חד-צורתיים (מונומורפיים) כמו Limonium tetragonum ו-Limonium australe ממזרח אוסטרליה.
המנים עדעד הגליל, ועדעד רותמי נאספו במישור החוף על ידי רבקה דולברגר וגם עדעד המדבר היו כולם מונומורפיים, שיצרו זרעים ללא הפריה, ברביית בתולין (אפומיקסיס).
המין הנפוץ במלחות מערב אירופה Limonium vulgare, המכונה לוונדר הים, הוא יוצא דופן: יש בו דיסטילה בשילוב אי-תאימות עצמית ספורופיטית, לעיתים בשילוב עם עקרות זכרית.
עֲדָנִים הוא כפר נוער בצפון הנגב אשר הוקם ב-2006 בסמוך לקיבוץ בית קמה הנמצא בתחום השיפוט של מועצה אזורית בני שמעון.
בכפר הנוער שוכנים בתנאי פנימייה צעירים וצעירות בגילאים 12 עד 18 בעלי קשיים נפשיים ורגשיים.
בכפר ארבעה מבנים מרכזיים המשמשים מקום מגורים לשוהים בו ומרחבים ירוקים מסביב.
בנוסף, בכפר קיים בית בוגרים אשר נותן מענה לחניכים בשנתם האחרונה בפנימייה, כיתה יב', ובמטרה לפתח עצמאות בקרב החניכים.
כפר הנוער מופעל על ידי עמותה בשם "עדנים: עמותה לקידום ולטיפול באוכלוסיות נוער מיוחדות".
הכפר נמצא תחת פיקוח ממשלתי של משרד הרווחה ומתגוררים בו כ-70 נערים ונערות.
עדנים נבנה בסיוע קרן רש"י, קרן וינברג' יהדות מונטריאול והמוסד לביטוח לאומי, וממומן בעיקר על ידי מימון ממשלתי ותרומות.
עדנה פשר היא יועצת לניהול, מייסדת ומנהלת קבוצת ד"ר עדנה פשר ושות' - יועצים לניהול בע"מ, שותפה-מייסדת של "סטטוס" ויו"ר עמותת "המכון הישראלי לערים חכמות".
פשר היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב (1966), תואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1977) ותואר שלישי בתקשורת ארגונית מאוניברסיטת ניו יורק בתוכנית Media Ecology בהנחיית פרופ' ניל פוסטמן (1981).
בשנת 1978 ייסדה את חברת ד"ר עדנה פשר ושות' - יועצים לניהול בע"מ, והיא עומדת בראשה עד היום.
החברה עוסקת בייעוץ ארגוני וייעוץ אסטרטגי בישראל, בארצות הברית ובאירופה.
החברה מפרסמת גם את כתב העת האלקטרוני "מזווית אחרת" בנושאי ניהול.
במשך שנים הייתה מורה לספרות בבית הספר דנמרק בירושלים.
בשנת 1991 ייסדה פשר את "סטטוס - הירחון לחשיבה ניהולית".
כתב העת, שהפך לדיגיטלי בעריכת ד"ר ירון פשר, עוסק בהיבטים תאורטיים ומעשיים של ניהול וסוקר מחקרים אקדמיים בתחומים אלה.
עד יוני 2008 פורסמו כ-200 גיליונות של כתב העת.
במשך שנים רבות פרסמה טור בסטטוס בשם "להיות עשר", ובו עשר עצות קצרות בנושא ניהולי מסוים (כגון "להיות עשר בפיתוח יכולת אסטרטגית בארגון").
בשנת 2011 יצא לאור בהוצאת Wiley ספר שכתבה יחד עם ד"ר טוביה רונן ששמו "The Complete Guide to Knowledge Management".
בשנת 2015 יסדה את "המכון הישראלי לערים חכמות" (ע"ר) והיא יושבת הראש שלו.
במכון חברים מומחים לפתרונות ומערכות חכמים, המשפרים את איכות החיים של התושבים.
פשר פעילה בתחום מאז 2001 כשבקבוצת חלוצים בתחום
ניהול ידע וחדשנות Entovation, שהיא פעילה בה מ-1995, נוצרה תובנה שהעיר הופכת לפלטפורמה המרכזית לחדשנות.
עדנה סנט וינסנט מיליי הייתה משוררת לירית, מחזאית, פמיניסטית ופעילה פוליטית אמריקאית, כלת פרס פוליצר לשירה (1923).
נודעה בסגנון חייה הבוהמי ובפרשיות האהבים הרבות שלהּ.
ביצירות הסיפורת שלהּ השתמשה בשם העט ננסי בּוֹיְד (Nancy Boyd).
מיליי נולדה בשנת 1892 בעיירה רוקלנד שבמחוז נוקס (Knox), מיין שבארצות הברית, לקוֹרַה לוּנֶלַה בַּזֶל (Cora Lounella Buzzell), אחות, ולהנרי טוֹלמן מיליי (Henry Tollman Millay), מורה ולימים מפקח בתי ספר.
שמהּ האמצעי נגזר משמו של בית החולים "סנט וינסנט" שבשכונת גריניץ' וילג' במנהטן, שבו ניצלו חייו של דודהּ זמן קצר טרם היוולדהּ.
בשנת 1904, כאשר הייתה עדנה בת 12, התגרשה אימהּ מאביה על רקע כלכלי, לאחר מספר שנים שבמהלכן חיו בני-הזוג בנפרד.
במאבקן עם קשיים פיננסיים, עברו קורה ושלוש בנותיה – עדנה (שבהמשך תבקש להיקרא 'וינסנט'), נורמה וקתלין – מעיירה לעיירה, נסמכות על נדיבותם של חברים וקרובי-משפחה.
על אף עוניהּ, הקפידה קורה לשאת באמתחתהּ יצירות ממיטב הספרות הקלאסית – ויליאם שייקספיר, ג'ון מילטון ועוד – שאותן אהבה להקריא לבנותיה במבטאהּ האירי.
מקץ נדודים הגיעה המשפחה לעיירה קמדן שבמחוז נוקס, ושם התיישבה בבית קטן בשטח ששייך היה לדודתהּ האמידה של קורה.
באמצע השדה שליד בית צנוע זה החלה מיליי לחבר את ראשוני שיריה, שבזכותם עתידה הייתה לקנות את תהילתהּ בעולם הספרות.
קורה לימדה את בנותיה להיות עצמאיות ולומר את אשר על ליבן, תכונות אשר לא תמיד התיישבו עם דמויות הסמכות בחייה של מיליי.
מיליי העדיפה להיקרא 'וינסנט', מפני שראתה בשם 'עדנה' שם פשוט וסתמי.
מנהל בית הספר היסודי שלהּ, שחש עצמו נפגע מגישתהּ הישירה, סירב לקרוא להּ 'וינסנט', ותחת זאת קרא להּ בכל שם נשי שהוא המתחיל באות V.
בבית הספר התיכון בקמדן החלה מיליי לטפח את כישוריה הספרותיים – בתחילה כתבה בעיתון הספרות של בית הספר, The Megunticoo, ובהמשך – בהיותהּ בת 15 – פרסמה כמה משיריה בעיתון הילדים הפופולרי St.
הקריירה של מיליי ופרסומהּ החלו לנסוק בשנת 1912, כאשר נכנסה עם שירהּ "Renascence" ("רנסאנס") לתחרות שירה ב-The Lyric Year.
כה רבים סברו כי שירהּ של מיליי היה הטוב ביותר בתחרות, עד שכאשר הגיע לבסוף רק למקום הרביעי התעוררה שערורייה, שבגינהּ זכתה מיליי לתשומת לב ציבורית רבה.
הזוכה במקום הראשון, אוריק ג'ונס (Orrick Johns), היה בין אלה שחשו כי "Renascence" היה השיר הטוב ביותר, והצהיר כי "הפרס היה עבורי בגדר בושה ממש כשם שהיה ניצחון".
אחד מהזוכים במקום השני אפילו הציע למיליי את סכום הפרס שקיבל, על סך $250. בשוך המחלוקת סביב The Lyric Year, שמעה גברת עשירה אחת בשם קרולין ב' דואו (Dow) את מיליי קוראת את שירתהּ ומנגנת בפסנתר, והתרשמה כל כך עד שהציעה לממן עבורהּ לימודים במכללת ואסר.
עם תום לימודיה במכללת ואסר בשנת 1917, עברה מיליי להתגורר בגריניץ' וילג' שבניו יורק.
בשנים שבאו בעקבות המעבר לניו יורק החלה מיליי לצבור פופולריות רבה ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1923 זכתה בפרס פוליצר לספרות עבור "The Harp-Weaver, and Other Poems", והייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
המוניטין של מיליי ניזוקו בשל שירה שבחרה להקדיש לתמיכה במאמץ המלחמתי של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לדעת מרל רובין, "נראה שהיא ספגה יותר אש ממבקרי הספרות על תמיכתהּ בדמוקרטיה מאשר ספג עזרא פאונד על תמיכתו בפשיזם".
בשנת 1943 הוענקה לה מדליית פְרוֹסְט על מפעל חיים של תרומה לשירה האמריקנית.
מיליי הייתה האישה השנייה, והשישית בסך הכול, שהוענק לה אות הוקרה זה.
במהלך לימודיה במכללת ואסר, שאז יועדה לנשים בלבד, ניהלה מיליי מספר מערכות-יחסים עם סטודנטיות אחרות.
בינואר 1921 נסעה לפריז, שם הכירה את הפסלת תלמה ווד , שעִמהּ היה להּ קשר זוגי.
בשנים שבילתה בגריניץ' וילג' ובפריז ניהלה מיליי מערכות-יחסים גם עם גברים, בהם הסופר האנרכיסטי פלויד דל והסופר ומבקר הספרות אדמונד וילסון , שאף הציע להּ נישואין בשנת 1920, ונדחה.
בשנת 1923 נישאה ליוג'ין יאן בויסוויין (Eugen Jan Boissevain; 20 במאי 1880, אמסטרדם – 29 באוגוסט 1949, בוסטון), אז אלמנהּ בן ה-43 של עורכת הדין הסופרג'יסטית וכתבת השטח של מלחמת העולם הראשונה אינז מילהולנד (1886–1916).
בויסוויין תמך בקריירה של אשתו, ולקח על עצמו את הטיפול במשק הבית.
בני הזוג חיו בעיירה אוסטרליץ שבניו יורק, בבית חווה שלו קראו בשם "סטיפלטופ" (Steepletop), שאותו רכשו ב-1925, שנתיים לאחר זכייתהּ של מיליי בפרס פוליצר לספרות.
נישואיה של מיליי לבויסוויין היו נישואים פתוחים, ולכל אחד מהשניים היו במקביל מאהבים אחרים.
הרומן המשמעותי ביותר שלהּ באותה תקופה היה עם המשורר ג'ורג' דילון , שהיה צעיר ממנהּ ב-14 שנה, ושעבורו חיברה מספר סונֶטות.
השניים אף עבדו במשותף על חיבור "Flowers of Evil", תרגום אנגלי ל"פרחי הרע" לשארל בודלר.
בשלהי קיץ 1949 מת בויסוויין מסרטן הריאה.
מעט יותר משנה אחר כך, ב-19 באוקטובר 1950, נמצאה מיליי מתה בתחתית גרם המדרגות שבביתהּ, ונראה כי נפלה אל מותה.
רופאהּ טען כי מתה כתוצאה מהתקף לב.
בשנת 2006 שילמה מדינת ניו יורק 1.69 מיליון דולר בעבור 0.93 קמ"ר מ"סטיפלטופ", המיועדים לחבור לשמורת-טבע מיוערת באזור.
סכום כסף זה משמש לשחזור בית החווה, כשהתוכנית היא להופכו למוזיאון.
חלק משטח האחוזה, ובהם קברהּ של המשוררת, פתוחים כיום לציבור.
עדנה שביט (קדישביץ') (25 באפריל 1935 – 14 ביוני 2015) הייתה פרופסור אמריטוס בחוג לאומנות התיאטרון בפקולטה לאומנויות של אוניברסיטת תל אביב, במאית תיאטרון, מתרגמת, תסריטאית, מרצה, שחקנית, עיתונאית, תסכיתאית, עורכת וקריינית בתחנות הרדיו גלי צה"ל וקול ישראל.
את ניסיונה הראשון בתחום התיאטרון רכשה במגמה הדרמטית של בית הספר הריאלי בחיפה.
לאחר שחרורה מלהקת הנח"ל, הצטרפה לתיאטרון זירה, תיאטרון אוונגרד בניהול מיכאל אלמז, שהיה התיאטרון הראשון בארץ שהעלה את המחזה מחכים לגודו מאת סמואל בקט (בשם: "אנו מחכים למראל").
שביט למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות אנגלית ופילוסופיה, בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בספרות עברית ובאומנות התיאטרון.
נסעה להשתלמות בת שנתיים בתחום הקולנוע בארצות הברית.
לאחר מכן החלה ללמד משחק ובימוי בחוג לתיאטרון.
שביט ביימה יותר ממאה הפקות בכל אחד מהתיאטראות הממוסדים בישראל.
היא האישה הישראלית הראשונה שפרצה לתחום הבימוי, שנחשב לתחום גברי בלבד עד הגיעה.
בשנת 1968 ביימה שביט את יצירתו הראשונה של חנוך לוין, "את ואני והמלחמה הבאה".
הצגה זו עוררה תגובות קשות מאוד בקרב הציבור לאחר מלחמת ששת הימים, ונחשבת עד היום לאבן דרך בתיאטרון הפוליטי הישראלי.
שביט ביימה מחזות קלאסיים רבים, כגון "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס בתיאטרון הבימה (1978), וגם מחזות אבסורד, דוגמת "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, שאותו תרגמה וביימה מספר פעמים בתיאטראות שונים בישראל.
עסקה בתחומי העיתונאות, התסכיתאות, התרגום, הגשת תוכניות רדיו ועוד.
ב-1995 השתתפה בסרט "שחקנים" בבימויו של רוני ניניו.
במשך שנות הוראה רבות גידלה שביט דורות רבים של שחקנים ובמאים מהשורה הראשונה בישראל.
היא היוותה גשר בין עולם המשחק הישן של התיאטרון הישראלי המתפתח של שנות החמישים והשישים במאה ה-20 לבין עולם המשחק של תחילת המאה ה-21, אותו היא יצרה בעזרת תלמידיה והשחקנים אותם היא ביימה.
כמורה למשחק ובימוי היא דרשה הן מהשחקן והן מהבמאי טוטאליות מוחלטת בתהליך העבודה.
פרופ' תום לוי סיכם את תפיסת עולמה התיאטרונית במאמר בכתב העת "מותר": "'השחקן החדש' הוא יותר מעורב עם עצמו ופחות מעורב עם העולם שאותו הוא יכול להכיר דרך הספרות או הקולנוע או אפילו המוזיקה או כל אומנות שהיא, או דרך נסיעה או אפילו דרך התבוננות בעולם שמסביבו.
השחקן הצעיר שמגיע אלינו רואה את עצמו, הוא מתעסק בעצמו והוא מאמץ את הבעיות שיכולות להיות של דוסטויבסקי או תומאס מאן או סופוקלס...
הוא מייד מחבר אותן אל עצמו, ונותן להן ביטוי דרך האני שלו.
וזאת סכנה גדולה מפני שהתיאטרון כולו לא נולד אלא כדי שאנחנו נבין את האחר, את הזר; כדי שאנחנו נדע שיש עולם אחר לבד מהעולם שלנו.
ואנחנו יכולים להזדהות עם העולם האחר ולהזדהות מתוכנו.
כלומר, לקבל נוכחות אחרת, חשובה לא פחות מהנוכחות שלנו, אישיות אחרת, חשובה לא פחות מהאישיות שלנו.
מהבחינה הזאת התיאטרון הוא באמת הומניסט גדול".
בשנת 2006, לאחר 50 שנות יצירה תיאטרונית ענפה, זכתה עדנה שביט בפרס משה הלוי לאמנויות הבמה מאת עיריית תל אביב.
שביט כיהנה כפרופסור מן המניין לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ופרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
ויש לה בן עם רפי תבור.
תקופה מסוימת הייתה במערכות יחסים עם השחקן והשדרן אלכס אנסקי ועם השחקן, הבמאי והצייר יורם גל.
עדנה שביט נפטרה בביתה ב-2015, בגיל 80. ונטמנה בקיבוץ גבעת ברנר.
חשמלית ושמה תשוקה, בתיאטרון האהל, 1968.
בית-קברות למכוניות מאת פרננדו ארבאל בתיאטרון האהל.
את ואני והמלחמה הבאה מאת חנוך לוין, במועדון בר-ברים בתל אביב 1968.
ערב הפקת המחזמר: "מותק אני לא שומע כשהברז פתוח" בבימויה, לאחר שלוהקו השחקנים (עודד תאומי ומרים גבריאלי), נמלט המפיק גיורא גודיק מישראל ב-1972.
טרטיף מאת מולייר בתיאטרון באר שבע 1974.
אדיפוס המלך מאת סופוקלס בתיאטרון הבימה 1978.
"ג'קובו, איש גולדוניה" מאת יורם גל, בפסטיבל עכו, 1989.
"כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש...
מלינקי, מאת רוביק רוזנטל בתיאטרון הבימה, 1994.
"מחכים לגודו", שש הפקות שונות בשנים 1966–2006, הבימוי בחוג לתיאטרון ב-1996 הוזמן לפסטיבל בברטיסלאבה, וזיכה אותה בפרס.
מחול המוות, ההפקה שעלתה בתיאטרון הבימה ב-1996, הוצגה על במת הפסטיבל הבינלאומי ע"ש סטרינדברג, בשוודיה.
"קברט עגנון", קברט מוזיקלי, פסטיבל עכו 1997.
"את ואני והמלחמה הבאה" – חידוש הצגתו של חנוך לוין בפסטיבל עכו 2004 ולאחר מכן עד 2008 עם צוות השחקנים המקורי מ-1968 בהתיאטרון הערבי-עברי ביפו, יפו.
"הילדה שהיא בעצם מריצה" מאת עודד ליפשיץ, בתיאטרון החוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת ת"א, 2009.
שביט ביימה יותר מ-100 הצגות בכל תיאטרוני ישראל.
אנה פרנק- מחזה מאת מאיר לוין מ-1957, שתורגם עם שולמית גבעולי.
להקת הנח"ל, בתוכנית ו', "העיקר שנפגשים", 1954.
הזמרת בעלת הקרחת מאת אז'ן יונסקו בשנת 1957 הוצג המחזה לראשונה בעברית, ב"תיאטרון זירה", בתרגום מיכאל אלמז.
את הדמויות גילמו גם יהודה פוקס, יוסף ספרא, שלומית קבלנסקי, אליעזר יונג ורות גלר.
מחכים לגודו מאת סמואל בקט (בשם: "אנו מחכים למראל").
שביט שיחקה את דמותו של "לאקי" ב"תיאטרון זירה", 1957.
בתיאטרון הקאמרי, בבימת השחקנים, 1969.
עדנה פואה היא פסיכולוגית וחוקרת ישראלית-אמריקאית, פרופסור לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת פנסילבניה.
פיתחה את שיטת "חשיפה ממושכת" לטיפול בסובלים מפוסט טראומה וחרדה, המבוססת על טיפול התנהגותי וקוגניטיבי.
עדנה פואה נולדה בשכונת הדר הכרמל בחיפה, לאברהם בן-יעקב, שניהל את מחלקת הביטוח של חברת "סולל בונה", ולרבקה, עקרת בית.
אחיה המבוגר ממנה ב-7 שנים, , נהרג במלחמת העצמאות, במבצע מוות לפולש.
עברה עם משפחתה לשכונת נווה שאנן.
למדה בבית הספר הריאלי, ועם סיום הלימודים החלה ללמוד הוראה בסמינר אורנים.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד כמורה במוסד לעבריינים ברמת השרון.
בשנת 1962 קיבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1970 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת אילינוי, לשם עברה עם בעלה, שהיה מרצה אורח באוניברסיטה.
באותה שנה קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת מיזורי.
לאחר לימודיה עברה לאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
מחקרה, העוסק בגורמים להפרעות חרדה ובטיפול בהן, זכה להשפעה רבה.
היא מומחית להפרעת דחק פוסט-טראומטית, להפרעה טורדנית-כפייתית ולחרדה חברתית.
תוכניתה לטיפול בנפגעות אונס נחשבת לאחת היעילות ביותר.
פרסמה ספרים אחדים וכ-200 מאמרים, והייתה ראש קבוצת העבודה להפרעת דחק פוסט-טראומטית של DSM-IV.
שיטת הטיפול שלה זוכה להצלחה רבה בארצות הברית ובישראל, והיא מחלקת את זמנה בין שתי המדינות.
נמנית גם עם סגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פואה זכתה באותות כבוד מדעיים אחדים, בין השאר: ד"ר לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת בזל.
חברות כבוד לחיים באגודה הבינלאומית לטיפולי לחץ טראומתיים, ועוד.
והיא נכללת ברשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2010 של המגזין "טיים".
במהלך לימודיה לתואר ראשון הכירה את פרופ' אריאל פואה ונישאה לו.
בסוף שנות ה-80 נישאה לצ'ארלס קאהן, פרופסור לפילוסופיה יוונית.
עדני דגן (נולד ב-12 בספטמבר 1962) הוא מאמן כדורסל ישראלי.
בתחילת שנות ה-80 אימן דגן במחלקות הנוער של הפועל תל אביב ושל מכבי פתח תקווה.
בעונת 1989/90 זכה דגן בתואר הראשון שלו עם קבוצת הכדורסל נשים של בני יהודה, לאחר ניצחון בגמר על קבוצת מכבי תל אביב 64-65. לקבוצה הייתה זו זכייה היסטורית בגביע המדינה.
שנה לאחר מכן, עבר דגן לאמן את קבוצת הכדורסל נשים של אליצור חולון, איתה זכה שלוש פעמים בדאבל (אליפות וגביע).
בין השנים 1990-2004 הדריך עדני את מגמת הכדורסל בתיכון קריית שרת חולון, עימה זכה באליפויות לאורך השנים.
הישג השיא היה בשנת 2000 כאשר זכה עם נבחרת הבנות זכתה באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים שהתקיימה בירושלים.
באמצע עונת 1997/98, החליף את מאיר קמינסקי בקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב.
וירד עם הקבוצה בסיום העונה לליגה השנייה.
בעונה שלאחר מכן, אימן עד אמצע העונה והוחלף על ידי יאיר שרון.
בעונת 1998/1999 ובעונת 2002/03 אימן דגן את קבוצת הבוגרים של מכבי אשדוד.
בעונת 1999/2000 התמנה למאמן אליצור רמלה במחזור השביעי של העונה והחליף את חוקי ניר, דגן הוליך את הקבוצה עד סדרת הגמר של הפלייאוף נגד נירוסופט כרמיאל בסוף המשחק הרביעי של הסדרה פוטר על ידי הנהלת הקבוצה.
בעונת 2005/06 אימן דגן את אליצור נווה-דוד רמלה.
בעונת 2008/09 הוא זכה בגביע המדינה עם קבוצת הכדורסל לנשים של מכבי רמת חן לאחר ניצחון על אלקטרה רמת השרון 71-72. בעונת 2010/11 החל לאמן את קבוצת מכבי בנות אשדוד, ובעונה שלאחר מכן זכה דגן ב"דאבל" היסטורי עם הקבוצה.
בעונת 2012/13 זכה עם מכבי בנות אשדוד בגביע נוסף.
בחודש יולי 2013 עזב את הקבוצה מסיבות אישיות.
ב-8 בינואר 2017 מונה למאמנה של קבוצת עירוני רמת גן.
ב-15 במאי 2018 מונה דגן למאמן קבוצת הנשים של מכבי רעננה.
בסך הכל זכה דגן ב-5 אליפויות וב-7 גביעי מדינה בקבוצות שונות בליגת העל בכדורסל נשים ובאליפות העולם לבתי ספר תיכוניים (ISF).
עדנה קרבאפל היא דמות בדיונית מתוך תוכנית האנימציה משפחת סימפסון, שדובבה על ידי מרשה וואלאס.
היא מורת כיתה ד' בבית הספר היסודי בספרינגפילד.
קראבאפל היא הדמות היחידה שמרשה וואלאס דבבה באופן קבוע.
עדנה קרבאפל למדה לתואר מוסמך במכללת ברין מאר לנשים בפילדלפיה, אך לצערה עברה ללמד במערכת החינוך הציבורי בספרינגפילד.
בפרק "The Seemingly Never-Ending Story", התגלה שהיא הייתה בעברה אישה אופטימית מאוד, שרצתה בכל ליבה לעזור לאנשים במצוקה.
נדמה שלאחר שנות תסכול בבית הודות ללימוד בבית הספר היסודי, ובארט סימפסון במיוחד, השתנתה אישיותה.
ישנו חוסר עקביות בנוגע למקורותיה של עדנה.
בפרקים מסוימים נאמר שהגיעה לספרינגפילד על מנת ללמד בה, אך בפרק אחר ניתן לראות אותה בשנות נעוריה בתיכון של ספרינגפילד.
קרבאפל מעשנת כבדה, במיוחד בשעות הלימודים.
בפרק "Bart Gets a 'Z'", היא מפוטרת מבית הספר על שכרות (אותה גרם בארט לאחר שהוסיף אלכוהול לכוס הקפה שלה), והחליטה לפתוח חנות למאפינס.
היא מאוחר יותר הוחזרה לעבודה לאחר שגם המורה המחליף הפך לשיכור.
ב-25 באוקטובר 2013 נפטרה מדבבת הדמות, מרשה וואלאס, ולאור זאת, נאלצו המפיקים להוציא את דמותה של קרבאפל מהסדרה.
בפרק השלישי בעונה ה-25 כתב בארט בפתיח כעונש על הלוח "אנחנו מתגעגעים אלייך גברת ק." בפנים עצובות ואף הפרק עצמו הוקדש לזכרה.
בפרק האחרון באותה עונה, חולם עליה נד פלנדרס ובתום החלום, אומר שהוא מתגעגע אליה.
נלסון מאנץ, אשר נקלע למקום במקרה, מודה שגם הוא מתגעגע אליה.
אחד מנושאי הסדרה הוא חיפושיה הבלתי נלאים של עדנה אחר זוגיות.
היא גרושה; בפרק "Separate Vocations" היא מציינת שבעלה ברח עם יועצת הנישואין שלהם.
בפרקים המוקדמים היא מוצגת כאישה בעלת דחפים מיניים אגרסיביים מאוד; בפרק "Flaming Moe's" היא מופיעה כשזרועותיה כרוכות סביב שני מלחים בפארודיה על הסדרה "צ'ירס", ומנסה להתחיל הן עם המתופף של להקת ארוסמית' ג'ואי קראמר והן עם הומר סימפסון.
בפרק "Bart's Friend Falls in Love", בו הילדים צופים בקלטת לחינוך מיני, היא מפטירה בזלזול: "היא מזייפת".
עוד, כשנשאלה על ידי נלסון מדוע אינה חיה עם "מר קרבאפל" באותו הפרק, היא ענתה לו שהוא "רדף אחר דבר-מה קטן וצמרירי במורד מחילת הארנב".
בפרק "One Fish, Two Fish, Blowfish, Blue Fish" היא מופיעה בסצנה לוהטת עם שף סושי יפני במושב האחורי של מכוניתה.
הפרק "Bart the Lover" היה הפרק הראשון בו כיכבה כדמות מרכזית, ובו התפתחה לנגד עיננו דמותה ואישיותה.
נראה שקרבאפל מחוזרת על ידי גברים רבים (ואף נשים, בפעם בה פאטי בובייה מפנטזת עליה בחלומה).
תמה נוספת היא מערכת היחסים של עדנה עם מנהל בית הספר היסודי סימור סקינר.
בפרק "Grade School Confidential" היא פיתחה רומן סודי עם סקינר, רומן שכמעט והוביל לנישואין.
מאז יחסה של קרבאפל כלפי סקינר נע בין תשוקה עזה לתיעוב.
בסרט ניתן לראות אותה בהופעה של להקת גרין דיי, יושבת על כתפיו של סקינר לבושה חולצה עליה כתוב: "לא החבר שלי", עם חץ המורה אל סקינר.
בעונה ה-17 ("The Seemingly Never-Ending Story"), פלשבק מראה שקרבאפל הייתה במערכת יחסים עם מו סיזלאק כשעברה לראשונה לספרינגפילד, לפני שפגשה בסקינר או אפילו הפכה למורה.
היא עמדה למסד את הקשר עמו אך שינתה את כוונותיה כשפגשה בתלמיד (בארט סימפסון) אותו חשבה לתלמיד מתקשה, דבר שהוביל לפרידתה ממו.
בסוף הפרק עדנה ומו היו זוג שוב, לכעסו הרב של סקינר שתפס אותם מתמזמזים בשטח בית הספר.
בפרק "Regarding Margie" קרבאפל וסקינר מופיעים כשהם מקיימים יחסי מין במגרש גולף.
לאחר שהם מסיימים, היא פולטת לעברו "יום-ההולדת נגמר, סימור", ומדליקה סיגריה.
עדנה מצויה במערכת יחסים עם נד פלנדרז.
במהלך הפרק ה-22 של העונה ה-22 "The Ned-Liest Catch", נד ועדנה מתחילים לצאת.
גורל הזוג עבר להחלטת המצביעים באינטרנט, שתוצאותיה יתגלו בפתיחת העונה ה-23. מערכת היחסים הצליחה ובפרק 9 של עונה 23 היא התחתנה עם נד.
עדנה סוֹבּוֹל (נולדה ב-1944) היא מעצבת במה ותפאורה ובמאית ישראלית.
סובול נולדה בחיפה ולמדה בתיכון חוגים.
היא בוגרת החוג לתולדות האמנות בסורבון בפריז, ובעלת תואר מוסמך בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
סובול החלה את דרכה בתיאטרון העירוני חיפה, תחילה כאסיסטנטית למעצב הבמה משה שטרנפלד, וכעוזרת במאי ומעצבת תלבושות.
כן הייתה אוצרת לאמנות מודרנית במוזיאון חיפה לאמנות.
סובול עיצבה במה עבור התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער, תיאטרון נווה צדק, צוותא, תיאטרון בית ליסין, הבימה, הקאמרי, החאן הירושלמי, תיאטרון הרצליה והתיאטרון העירוני באר שבע.
בשנת 1991 ביימה בתיאטרון הבימה את ההצגה "סולו", שכתב בעלה, המחזאי יהושע סובול.
התיאטרון העירוני חיפה: תפאורה ותלבושות – "דיירים", "הלם קרב", "דבש", "גטו".
תלבושות – "נפש יהודי", "גטו" (גרסה ראשונה), "מלחמת טרויה לא תהיה", "פלסטינית", "טרטיף", "מולייר", "שידוכין", "העלמה יוליה", "סינדרום ירושלים", "חיי נישואים".
תיאטרון הבימה: תלבושות – "ג'ון גבריאל בורקמן", "עסק משפחתי קטן", "רעל ותחרה", "הפיזיקאים", "רוח האש", "אמדאוס", "העלמה והמוות", "מריוס".
תיאטרון הקאמרי: תלבושות – "קסטנר", "הגולם", "אלמה".
תיאטרון בית ליסין: תפאורה ותלבושות – "חוויה ישראלית", "עניין שולי", "מרד הימאים", "מפגש משולש".
תיאטרון באר שבע: תלבושות – "תמונות ציד מבוואריה תחתית", "ברווז הפרא", "דון ז'ואן", "שלוש אחיות", "שוברים רגלים", "זינגר", "אהבה וזיכרון".
תפאורה ותלבושות – "טובת המולדת".
תיאטרון החאן הירושלמי: תלבושות – "טוני היפה", "האישה מן הים".
המרכז התיאטרוני בנווה צדק: תפאורה ותלבושות – "אדם בן כלב", "הנקודה".
צוותא: תפאורה ותלבושות – "אנשים בלילה".
שלושה מחזות בפסטיבל תיאטרון קצר.
סובול עיצבה תפאורה ותלבושות בהצגה "גטו" בהפקות בחו"ל: בניו יורק ווושינגטון בארצות הברית ובווימר גרמניה.
סובול נשואה למחזאי יהושע סובול ולהם שני ילדים, המוזיקאי יהלי סובול והשחקנית לשעבר נטע סובול.
עדני מלך סקסוניה (שם מדעי: Pteridophora alberti) הוא מין של עדני האנדמי לגינאה החדשה, הידוע בעיקר בשל נוצותיו הארוכות והצהובות הצומחות מפניו ומשמשות לחיזור.
עדני מלך סקסוניה הוא יחיד בסוגו הטקסונומי, הנקרא Pteridophora.
שמו של עדני מלך סקסוניה ושמו המדעי alberti ניתנו לו כמחווה למלך אלברט, מלך סקסוניה (חי בשנים 1828 - 1902).
גם שמה של אשתו הונצח במין אחר של עדני.
העדני נקרא "קיסאבה" על ידי המקומיים, שם המחקה את קריאתו החזקה של הזכר.
הוא ניזון מפרוקי-רגליים, פירות וחרקים.
אורכו של הזכר הוא 22 ס"מ.
צבעו של הזכר הוא שחור וצהוב, עם קשתית חומה כהה, מקור שחור, רגליים חומות-אפורות, פה בצבע ירוק-טורקיז.
שתי "קרניים" (נוצות ארוכות) צומחות ממצחו ומונחות משני צדי גופו.
אורכן כ-50 ס"מ וצבען כחול-אמייל.
הן ניתנות להנעה והרמה על ידי הזכר ומשמשות להרשמת נקבות בטקסי החיזור.
נוצות אלה היו כל כך מוזרות, עד שכאשר הובא פוחלץ ראשון של העוף לאירופה, חשבו המומחים שהוא זיוף.
אף על פי שהזכרים ניצודים עבור נוצותיהם היפות, שבשימוש עבור טקסים, עדני מלך סקסוניה נפוץ יחסית בכל חלקי תפוצתו, ולכן מדורג במצב "ללא חשש" ברשימה האדומה של ארגון IUCN.
הזכרים הבוגרים מאוד טריטוריאליים, והזכר שומר על הנחלה שלו ממקום גבוה, בדרך כלל מצמרות עצים גבוהים, ושר כדי להורות על כך שהנחלה שלו.
בשנת 1996 סר דייוויד אטנבורו תיעד לראשונה את טקס החיזור של העדני.
עדני תריסר החוטים (שם מדעי: Seleucidis melanoleucus) הוא מין של עדני מסדרת ציפורי השיר.
גודלו של העדני הוא בינוני, והוא מגיע לאורך של כ-33 ס"מ.
קשתית עינו של הזכר אדומה.
מחלקן האחורי של נוצות אלו, משתלשלות תריסר נוצות זנב, הדומות לחוטים, והן שהעניקו לעדני זה את שמו.
הנקבה חומה עם גחון שחור.
הרגליים חזקות, ובעלות טפרים ארוכים.
העדני הוא מין יחיד בסוג Seleucidis.
תצוגת החיזור של העדני מתבצעת על ענף, ובמהלכה העדני מרחיב את חזהו החשוף.
תפוצתו של העדני משתרעת על פני גינאה החדשה ובאי סלוואטי באינדונזיה.
העדני נמצא במצב השימור ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN, ונמצא בנספח 2 של אמנת וושינגטון (CITES).
למרות זאת, קשה להרבות את העדני בשבייה.
עדני וילסון (שם מדעי: Cicinnurus respublica) הוא מין של עוף ממשפחת העדניים, החי באינדונזיה.
זוהי ציפור קטנה יחסית, כ-21 ס"מ גודלה.
צבע גופה אדום ושחור, עם כתם צהוב על צווארה, פה ירוק-בהיר, רגליים כחולות ושתי נוצות זנב סגולות.
הראש אינו מכוסה בנוצות, ובצבע כחול, עם קווים בצבע שחור עליו.
הנקבה חומה עם ציצת נוצות כחולה.
בתנאי שדה, ראשו הכחול של העדני הוא כה בולט עד שניתן לראותו בבירור בלילה, והזנב שלו זוהר בצבע כסוף בהיר.
העדני הוא אנדמי לאינדונזיה, ונצפה לרוב במערב פפואה ניו גיני.
העדני ניזון בעיקר מפירות וחרקים קטנים.
השם המדעי של העדני ניתן לו על ידי שארל לוסיין בונפארטה, אחיינו של נפוליאון, שתיאר את העדני מפריט שניזוק קשה, שנקנה על ידי אורניתולוג בריטי בשם אדוארד וילסון.
שלושים שנה מאוחר יותר, בשנת 1863, הזואולוג הגרמני היינריך אגאתון ברנשטיין גילה מושבות של עדני וילסון באי ווייגו במערב פפואה ניו גיני.
בגלל איבוד מתמשך של בתי גידול, תחום-תפוצה קטן וניצול למטרות שונות, העדני נמצא כעת במצב "קרוב לסיכון" (NT) במדד הרשימה האדומה של IUCN, ובנספח 2 של אמנת CITIES.
המדידה הראשונה של עדני וילסון נעשתה על ידי סר דייוויד אטנבורו, עבור הסרט התיעודי בהפקת ה-BBC "אטנבורו בגן העדן" (תרגום חופשי).
אטנבורו הצליח לגרום לציפור לגשת אליו על ידי פיזור עלים על רצפת יער הגשם, מה שגרם לעדני לנסות לפנות אותם משם.
עדני מפואר (שם מדעי: Lophorina superba) הוא מין של עדני, הידוע בעיקר בשל תצוגות החיזור המרהיבות שלו וצבעו השחור-כחול.
העדני המפואר הוא מין קטן יחסית, אורכו כ-26 ס"מ, והוא חי ביערות גשם בגינאה החדשה.
הוא מין יחיד בסוגו הטקסונומי.
הזכר שחור, ובעל "כיפה" ירוקה ססגונית, ומעין "מגן" כחול על חזהו.
העדני מאופיין בדו-צורתיות זוויגית, והנקבה אדומה-חומה.
ישנן מעט מאוד נקבות, ותחרות החיזור בין זכרים לבחירת בני זוג היא מאוד קשה, וזה הוביל את המין לפתח את אחת מתצוגות החיזור המוזרות ביותר בעולם העופות.
אחרי הכנה זהירה וקפדנית של "רחבת ריקודים" (אפילו ניקוי הענף עם עלים חלקים), הזכר קורא לנקבה.
כאשר הנקבה הסקרנית מגיעה, ה"מגן" הכחול שעל חזה הזכר מתפשט מיד לכיוון ראשו.
הראש מכחיל וכל החזית של הזכר הופכת למעין אליפסה כחולה, עם עיגולים כחולים במקום עיניים.
במקביל סובב הזכר במעגל קדחתני סביב הנקבה ומצליף בנוצותיו בקרקע.
למרות התצוגה המרשימה, הנקבה הממוצעת דוחה 15–20 מחזרים פוטנציאליים לפני שתסכים להזדווג.
עדני מלכותי (שם מדעי: Cicinnurus regius) הוא מין של עדני יחידי בסוגו.
העדני המלכותי נפוץ ביערות השפלה של גינאה החדשה ושל האיים הסמוכים.
עדני מלכותי ניזון בעיקר מפירות ומפרוקי-רגליים.
תצוגת החיזור הייחודית של הזכר כוללת את ניפוח הבטן, נדנוד הזנב וסדרה של תנועות אקרובטיות של חוטי הזנב המוארכים המאפיינים מין זה.
זהו העדני הקטן ביותר, ואחד מהמרהיבים ביותר.
אורכו של העדני כ-16 ס"מ.
בטנו של הזכר לבנה, בעוד ראשו וגבו אדומים וכנפיו צבועות באדום, ירוק ושחור.
זנבו המוארך מסתיים בשני "דיסקים" ירוקים.
מכיוון שמין זה נפוץ בכל רחבי אזור תפוצתו, הוא במצב ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN.
הרבייה הראשונה בשבי של מין זה נעשתה על ידי ד"ר סטן ברגמן משוודיה ב-1958.
עדנה פאר היא עיתונאית ושדרנית ישראלית, עורכת ומגישה של תוכניות רדיו וטלוויזיה.
עלתה ארצה עם הוריה ב-1940 והתחנכה בתל אביב, בתם של אסתר (לבית אלגורט) והסופר, העורך והפובליציסט לייב קופרשטיין.
את הקריירה הרדיופונית שלה התחילה כילדה בת 6 באולפן הילדים של "קול ישראל".
את שירותה הצבאי עשתה כקריינית ומגישה ב"גלי צה"ל", והמשיכה לערוך ולהגיש שם תוכניות גם לאחר שחרורה משירות סדיר.
פאר למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בלשנות ומדע המדינה והשתלמה במינהל ציבורי בבריטניה.
בשנת 1965 החלה לעבוד ב"קול ישראל", כקריינית, שעיקר עבודה הייתה כמגישה של תוכניות מוזיקה.
היא תוארה על ידי צבי לביא: "היא מוכרת לציבור רחב של מאזינים בתור מגישה שובבה של תוכניות מוזיקה קלה ופזמונים.
היא מרשה לעצמה להתבדח, להעיר הערות קלילות - והכל בגבולות הטעם הטוב והמעודן.".
במהלך עבודתה היא הרבתה לבקש מאלימלך רם שייתן לה הזדמנות לערוך תוכניות, ומבוקשה ניתן לה בעת שאחד העורכים חלה.
פאר הוכיחה את עצמה בהזדמנות זו בתוכנית "החוזרים בתשובה", ובעקבות זאת ערכה באופן קבוע תוכניות בסדרה "בשולי החברה".
באמצע 1970 החלה להגיש תוכנית ראיונות שבועית עם אנשים שגורלם המר להם, שנקראה "זה אכפת לי".
התוכנית שודרה במשך עשר וחצי שנים וריגשה מאזינים רבים שלעיתים יצאו לסייע למרואיינים.
התוכנית אופיינה במאבק באטימות חברתית ופוליטית באמצעות סיפורים אנושיים של הפרט.
עלילות מרואייניה היו, רובן ככולן, בבחינת "חשיפה ראשונה" ובלעדית באמצעי התקשורת, ובכך היא יצרה ז'אנר חדש של תוכניות רדיו.
אלפי המרואיינים שגוללו במסגרת שידור זו את סיפוריהם תוך כדי התרחשותם באו מכל שכבות החברה, רבים גם משוליה החשוכים.
במקביל, בשנים 1971-1976 ערכה והגישה את תוכניתה "בד' אמות".
היא גם הגישה בשנים 1970-1974 את תוכנית הד"שים "ממנה אליך" בגלי צה"ל.
בשנת 1979 הכינה פאר תוכנית על ביזה במבצע ליטני.
התוכנית נפסלה על ידי ממלא מקום מנהל הרדיו בגיבויו של מנכ"ל רשות השידור יוסף לפיד.
בינואר 1980, הורדה תוכניתה "זה אכפת לי", לאחר שנטען כלפיה שהתוכנית מתמקדת בסיפור הסובייקטיבי של המרואיינים ולא נעשה מאמץ מספיק לבירור האמת האובייקטיבית ולמתן איזון ראוי.
פאר, לעומת זאת, טענה שאופי התוכנית אינו מאפשר מתן תגובה במקום וקיבלה לכך גיבוי ממועצת העיתונות.
היא טענה שהתוכנית הורדה בגלל רדיפה של שמאלנים ברשות השידור ובעקבות זאת נטלה חופשה מרשות השידור ועברה לגלי צה"ל בה המשיכה בתוכנית ראיונות אישית שנקראה "אוזן קשבת", והשתתפה בהכנות לשידורי טלוויזיה בשיתוף הטלוויזיה החינוכית.
באוקטובר 1982 החליט הרמטכ"ל, רפאל איתן, למנות את פאר למנהלת התוכניות בתחנה.
מינוי זה זכה להתנגדות של רבים מעובדי התחנה וכדי להתגבר על ההתנגדות חוילה פאר והוענקו לה דרגות סא"ל.
העובדים פנו לבג"ץ, שדחה את העתירה, ופאר נכנסה לתפקיד באפריל 1983 וסגנית מפקד תחנת "גלי צה"ל", רון בן ישי, עמו היו לה יחסים עכורים.
כשחזרה ל"קול ישראל", המשיכה פאר בשידורי סדרות התוכניות הדוקומנטריות והאישיות שלה.
כמו כן תחקרה והגישה תוכניות טלוויזיה בערוץ 1 ובטלוויזיה החינוכית, והופיעה כקריינית ומנחה במופעים ובטקסים ממלכתיים רבים.
במלחמת ההתשה, במלחמת יום כיפור, ובעיקר במלחמת לבנון הראשונה ובאינתיפאדה הראשונה, שהתה עדנה פאר עם מיקרופון "אוזן קשבת" במשך חודשים רבים בשטחי הקרב וההתרחשויות, ושידרה משם סיפורים וראיונות רבים עם לוחמים, נפגעים, ואוכלוסייה מקומית.
הסיפורים וההתרחשויות שהובאו בתוכניות היו לסיפור החברה הישראלית באותה תקופה.
רובן הוקלטו במעקב לאורך חודשים רבים ושנים ארוכות ברחבי ישראל, ומיעוטן בחו"ל.
במהלך שנות עבודתה פאר שידרה כ-1,800 תוכניות, בהן תוכניות דוקומנטריות, ראיונות, תוכניות אישיות ותוכניות מוזיקה.
היא תחקרה, ערכה, ראיינה והגישה סדרות שונות, בהן: "פגישה לילית", "ששי אישי", "המיקרופון של עדנה פאר" ו"מה אתה אומר?".
במשך כ-25 שנה שידרה את תוכנית הראיונות האישית שלה, תחילה "זה אכפת לי" ובהמשך "אוזן קשבת".
עדנה פאר הוזמנה להסב רבות מתוכניות הרדיו שלה לכתבות ומאמרים ("מפנקסה של שדרנית"), והם פורסמו במשך שנים רבות במוספי השבת של "מעריב", ואחר-כך של "ידיעות אחרונות".
פאר נשואה לכירורג פרופסור אורי פרוינד, בעל עיטור המופת במלחמת ששת הימים.
על עבודתה העיתונאית זכתה עדנה פאר בפרסים ובציונים לשבח בתחרויות בישראל, ובתחרויות בינלאומיות בחו"ל.
פרס רשות השידור, על "החוזרים בתשובה" (תוכנית ראשונה בארץ שהוקלטה בתאי אסירים בכלא רמלה).
פרס רשות השידור, על "המכורים לסמים" (מעקב אחרי מכורים וסוחרי סמים).
פרס הונדאס, תחרות בינלאומית בברצלונה על "קחו אותי בחזרה" (6 חדשים במחלקה סגורה בבית חולים פסיכיאטרי)
פרס איטליה, תחרות בינלאומית, ציון לשבח ראשון על "נערות במצוקה"
תשמ"ח 1988 – פרס סוקולוב (פרס כבוד), על סדרת התוכניות "אוזן קשבת" כולה, ובמיוחד על התוכנית "מחבלת שרה על שלום" (מעקב אחרי המחבלת משנת 1971 - 1985).
פרס פרלמן ליצירות עיתונאיות בענייני צבא וביטחון, על התוכנית "חיילים בעזה" (3 שנים ברחובות עזה ובמחנות הפליטים באינתיפאדה הראשונה – מעקב מוקלט).
עדנה קרֶמֶר (נולדה ב-4 בספטמבר 1937) היא סופרת, משוררת, עורכת ומספרת לילדים ישראלית.
קרמר נולדה בקיבוץ עין השופט וחברה בו עד היום.
במשך עשרים שנה הייתה מורה ומחנכת בקיבוצה, קיימה סדנאות לכתיבה וכתבה ועיבדה מחזות לילדים.
משנת 1980 ועד פרישתה בשנת 2010 עבדה כעורכת ספרי ילדים בספרית פועלים.
באותן השנים לימדה במכללת אורנים ספרות ילדים והייתה ממקימי המרכז לספרות ילדים במכללה ועמדה בראשו.
קרמר פרסמה ספרים לגיל הרך, תרגומים לגיל הרך, שירים וסיפורים באנתולוגיות ובמקראות, עיבודים ספרותיים, רשימות וספרי הדרכה בנושא ספרות ילדים.
אחדים מספריה לגיל הרך הוגשו בערוץ הוֹפּ.
שניים מהספרים תורגמו לערבית במסגרת פרויקט מיוחד מטעם מרכז הספר והספריות בישראל.
ביקורות רבות על ספרי הילדים שלה התפרסמו בעיתונות ובכתבי עת.
קרמר הופיעה קרוב לשלושים שנה כמספרת סיפורים בעל פה לילדי בית ספר כחלק מתוכנית הלימודים, חלקן במסגרת קרן קרב.
היא בחרה לספר סיפורים ממקורות ישראל, סיפורי מיתולוגיה וסיפורי עמים, כדרך חווייתית להעשרה תרבותית ולהעשרת הלשון.
כמו כן קיימה מפגשים ספרותיים עם ילדים במסגרת סל תרבות ארצי.
כיום, כגמלאית, ממשיכה קרמר ללוות את הצוות במרכז לספרות ילדים ע"ש מרים רות במכללת אורנים, ומוזמנת להרצות בשיעורי ספרות ילדים המתקיימים במכללה בנושאי ספרות הגיל הרך והסיפור בעל פה.
במקביל היא ממשיכה להופיע כמספרת בעל פה לפני ילדים וקהלים אחרים ומקיימת מפגשי ספרות במסגרות שונות.
בנוסף, קרמר פעילה ומעורבת בקיבוצה בתחומי תרבות וספרות.
המופע המרכזי בשנתו השבעים של קיבוץ עין השופט נקרא "לאן הולכות הנעליים", כשם אחד מספריה, והתבסס על יצירותיה לילדים.
בשנת 2015 זכתה בפרס דבורה עומר על מפעל חיים.
בשנת 2016 הוענק לקרמר תואר יקירת אורנים על מפעל חיים בתחום ספרות ילדים.
חלום של צבעים (שירים) איורים: חנן לפיד, ספרית פועלים 1986
שפה סודית (שירים) איורים: נעמי ליס-מייברג, ספרית פועלים 1982
ובלילה (שיר סיפור) איורים: אורה איל, ספרית פועלים 1986
משלוח מנות (סיפורי עם לחגי ישראל) עם חיה בר-יצחק, ספרית פועלים 1986
נחשון אוהב לישון (סיפור) איורים: אורה איתן, עם עובד 1992
מה תאכל האגודל (שירי משחק) איורים: אורה איתן, ספרית פועלים 1994
בית מטייל בגן (שירי חידה) איורים: הלה חבקין, ספרית פועלים 1996
ליאת מציירת סיפור (סיפור) איורים: אבריל סיבוני, משכל (ידיעות אחרונות-חמד) 1997
עכברון הביתה שב (סיפור) איורים: שמואל כץ, ידיעות אחרונות ספרי חמד 1999
לאן הלכו הנעליים (סיפור) איורים לנה רבנקו, ספרית פועלים 1999
דרקולי של דותן (סיפור) איורים: לנה רבנקו, משכל 2001
מבחן אומץ (סיפור) באנתולוגיה "חבר שלי, חברה שלי", הקיבוץ המאוחד 2002
נחש זהב מכושף (סיפור) באנתולוגיה "סיפורים עם כנפיים" הקיבוץ המאוחד 2005
מי הפך את המטבח (סיפור) איורים: לנה רבנקו, הקיבוץ המאוחד 2005
אולי כשתגדל (סיפור) איורים: הלה חבקין, ספרית פועלים 2009
תמר הנסיכה ואדמון האביר (סיפור), איורים: יונת קציר ספרית פועלים 2010
כפות הרגליים שלי יחפות (שירים לפעוטות) איורים: תמר נהיר-ינאי הקבה"מ 2011
חגיגה מתחת לארון (סיפור) איורים יאנה בוקלר, ספרית פועלים 2012
פעם ניצחתי שלושה ענקים (שירים איורים: אביאל בסיל, ספרית פועלים 2014)
הזחל הרעב – אריק קרל ספרית פועלים 1988
קלטת הזחל הרעב, סיפורי אריק קרל "קלסיקלטת" 1994
- לאו ליוני, ספרית פועלים 1993
הזיקית המבולבלת – אריק קרל, ספרית פועלים – הקיבוץ המאוחד 2003
לאט לאט לאט אמר העצלן – אריק קרל – ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד 2004
הטיול של רוזי – פט האטשינס – ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד 2006
כלב כחול – פולי דנבר – הקיבוץ המאוחד 2007
לכל אחד גרעין – טינה מת'יוס, הקיבוץ המאוחד 2008
האריה של שעת סיפור – ברברה אברקרומבי, הקיבוץ המאוחד 2009
אתה רוצה להיות חבר שלי – אריק קרל, ספרית פועלים 2009
ספרי הדרכה בנושא ספרות ילדים
לגדול עם ספרים – על תהליך בניית הקשר בין הילד הרך לספרות, (עם מחברת שותפה חוה יסעור) הוצאת "אח" סדרת אורנים 1998
לגלות את מעשה היצירה – ספרות בבית הספר היסודי, עם מחברת שותפה חוה יסעור, הוצאת "אח" סדרת אורנים 2002
שי למרים – על ספרי הילדים של מרים רות (עריכה) מכללת אורנים 2000
עדנה שמש (נולדה ב-19 במאי 1953) היא סופרת, מתרגמת, מבקרת ספרות, עיתונאית ועורכת ישראלית.
ספריה דנים בנושאים מגוונים כיחסי ישראלים-פלסטינים, זהות נשית פמיניסטית, ומורכבות זהותם של בני הדור השני לניצולי השואה.
עדנה (לב) שמש נולדה בשנת 1953 ברומניה, ובגיל חמש עלתה לישראל עם הוריה ואחיה.
גדלה בקריית גת, שם סיימה את לימודיה במגמה ספרותית בבית הספר התיכון ע"ש רוגוזין.
בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות אנגלית ובתולדות התיאטרון, וכן בוגרת בית הספר לחינוך של האוניברסיטה, בוגרת החוג לתרגום ולעריכת תרגום של אוניברסיטת תל אביב ובוגרת קורס קריינות של רשות השידור.
בנוסף, למדה שנתיים בבית הספר לכתיבה Institute of Children's Literature בארצות הברית.
משמשת כעיתונאית עצמאית; בין היתר פרסמה מאמרים וכתבות עיתונאיות בעברית ובאנגלית במגזין הבינלאומי "ג'רוזלם ריפורט", ב-"The Jerusalem Post", ב"מסע אחר", בעיתון "הארץ" ובאתרים ynet של "ידיעות אחרונות" ו-nrg של "מעריב".
בעבר שימשה ככתבת מגזין ותחקירים בעיתון "במקום" של ידיעות תקשורת ואחר כך בעיתון "ערים" של רשת שוקן.
במשך שנתיים ערכה את הירחון המקומי של רחובות "כיוון חדש".
מפרסמת שירים, תרגומים וסיפורים קצרים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה, בהם "קשת החדשה", "נגה", "עיתון 77", "הֶבְּרֶאִיקָה" (בולגריה), "מסמרים", "מאזנים", "עכשיו", "ליריקה", "The Jewish Fiction" ו-"The Levant".
מפרסמת בקביעות מאמרים וסיפורים בכתב העת לילדים "עיניים".
כתבה ביקורות ספרים לאתר האינטרנט 'קשתות' של כתב העת לספרות "קשת החדשה" בעריכת אהרן אמיר, עד לסגירת שניהם עם מותו של אמיר.
כיום כותבת ביקורות ספרים למוסף 'ספרים' של עיתון "הארץ" וכן לכתב העת לספרות "עיתון 77".
עוסקת בתרגום פרוזה ובתרגום ועריכה של טקסטים אקדמיים בעברית ובאנגלית, ובעבר עסקה בתרגום כתבות עיתונאיות של עיתון "מעריב" עד לסגירת אתר האינטרנט של העיתון.
לימדה שפה וספרות אנגלית בחטיבה העליונה בתיכון האזורי בגבעת ברנר וסטודנטים לתואר ראשון ושני במכללת פרס.
כיום מלמדת את קורס הכתיבה "מכתיבה אינטואיטיבית לכתיבה מודעת" במדור ללימודי חוץ בשלוחת הפקולטה ברחובות של האוניברסיטה העברית.
נשואה לאלדו שמש, פרופסור במכון ויצמן למדע, ואם לשלושה.
2002 – פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לכתיבת 'הסיפור הקצר מאגן הים התיכון' בחסות אונסק"ו, מרסיי, צרפת.
2002 – פרס ראשון בתחרות לכתיבת סיפור קצר מטעם כתב העת הפמיניסטי הישראלי "נגה".
2004 – פרס ראשון בתחרות בעילום שם לכתיבת הסיפור הקצר בנושא 'ים' מטעם כתב העת לספרות "עיתון 77".
2015 – ספרה "דיונות החול של פריז" זכה במענק מקרן 'עם הספר' של משרד המדע והתרבות (באמצעות קרן רבינוביץ' לאמנויות) לתרגומו לאנגלית (הספר תורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קימן).
2016 – זכתה למלגה בתוכנית הכתיבה הבינלאומית The Shanghai Writers Program, לשהייה בת חודשיים בשנחאי שבסין.
2016 – ספרה "הוטֶל מלטה" זכה במענק תרגום מקרן 'עם הספר' של משרד התרבות (באמצעות קרן רבינוביץ' לאמנויות) לתרגומו לאנגלית (הספר מתורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קימן).
לכי, רצפי את הים: רומן, ערכה לאה שניר, ראה אור בינואר 2018 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הוֹטֶל מלטה: רומן, נערך על ידי לאה שניר, הקיבוץ המאוחד, יולי 2015. הספר זכה במענק תרגום מ'קרן עם הספר' של משרד התרבות (ינואר 2016); הוא מיוצג מחוץ לישראל על ידי המכון לתרגום ספרות עברית ותורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קימן.
דיונות החול של פריז: רומן, העורך דרור בורשטיין, הקיבוץ המאוחד, 2013. הספר זכה במענק תרגום מ'קרן עם הספר' של משרד התרבות (נובמבר 2015) ותורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קיימן.
אמסטֶל: סיפורים קצרים ונובלה, בעריכת יובל שמעוני, הקיבוץ המאוחד וקסת, 2007. תורגם לאנגלית על ידי צ'ארלס ס' קיימן.
התפרסם גם באנתולוגיה סיפורי קשת החדשה (כרמל, 2007) ובכתב העת המקוון "The Levant Notebook" בתרגומו לאנגלית.
ערבסקה: סיפור שפורסם בשפה הצרפתית באנתולוגיה "Le Miroir" (מרסיי, 2002).
ג'ון ברנדט , עיר המלאכים הנופלים ;
עדנה מיי אוליבר הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים הייתה שחקנית אופי ידועה, ששיחקה לעיתים קרובות בדמות אישה רווקה חדת לשון.
נולדה בשם עדנה מיי נוטר (Edna May Nutter) במלדן שבמסצ'וסטס, בתם של איידה מיי וצ'ארלס אדוארד נוטר.
אוליבר היא צאצאית של ג'ון קווינסי אדמס ושל ג'ון אדמס שהיו נשיאים של ארצות הברית.
היא עזבה את הלימודים בגיל 14 כדי לפתוח בקריירה בתיאטרון ולראשונה זכתה להצלחה בשנת 1917 במחזמר מאת ג'רום קרן שהועלה בברודוויי, בו גילמה את דודה פנלופה, הדודה של הגיבור.
ב-1925 שיחקה אוליבר בברודוויי במחזה "The Cradle Snatchers" לצדם של מרי בולנד, ג'ין ריימונד והמפרי בוגרט.
תפקידה הבולט ביותר על הבמה היה בהפקה המקורית של המחזמר "ספינת השעשועים" ב-1927 בתפקיד פרת'י אשתו של קפ'ן אנדי הוקס.
ב-1932 חזרה והופיעה באותו תפקיד בהפקה מחודשת של המחזמר בברודוויי, אבל סרבה לגלם את הדמות בגרסה הקולנועית של המחזמר, כדי להשתתף בסרט "רומיאו ויוליה" מאותה שנה בתפקיד האומנת.
ב-1923 הופיעה אוליבר לראשונה בקולנוע בסרט "Wife in Name Only".
היא המשיכה לשחק בקולנוע עד 1941 בסרט "לידיה".
היא זכתה להכרה על הופעותיה במספר סרטי קומדיה בכיכובו של הצמד "וילר ווולסי" , בהם "Half Shot at Sunrise".
זה היה הסרט הראשון שלה בהפקת חברת RKO Radio Pictures שאתם חתמה חוזה ב-1930. לרוב שיחקה בתפקיד משנה, אבל היא כיכבה בעשרה סרטים בהם "Fanny Foley Herself" ו"גבירותיי המושבעות".
התפקיד הפופולרי ביותר של אוליבר היה בדמות הבלשית הרווקה הילדגרד וית'רס בסדרת סרטים של תעלומות קומיות על פי ספריו של סטיוארט פלמר .
הסדרה הסתיימה בטרם עת ב-1935 כשאוליבר עזבה את RKO וחתמה על חוזה בחברת מטרו גולדווין מאייר.
האולפן ניסה להמשיך את הסדרה עם השחקנית הלן ברודריק ואחר כך עם זייסו פיטס בתפקיד וית'רס, אבל סרטים אלה לא זכו להצלחה.
סלזניק ליהק את אוליבר בשני עיבודים שעשה לרומנים של צ'ארלס דיקנס, האחד "בין שתי ערים" בתפקיד מיס פרוס, והשני "דייוויד קופרפילד" בתפקיד הדודה התמהונית בטסי טרוטווד.
היא הייתה מועמדת לשחק בתפקיד גלינדה בסרט "הקוסם מארץ עוץ" אך לבסוף לוהקה לתפקיד בילי בורק.
ב-1939 השתתפה אוליבר במחזות זמר קולנועיים, היא רקדה ופילרטטה עם טיירון פאואר בסרט "כינור שני" בכיכובה של סוניה הני, ושיחקה בתפקיד משנה בדמות הסוכנת של הדמות הראשית בסרט "הסיפור על ורנון ואיירין קאסל" בכיכובם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס.
עוד באותה שנה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "תופי מוהוק" על מתיישבים אמריקאיים המתמודדים מול פשיטות על האינדיאנים על החוות שלהם.
הופעותיה האחרונות בקולנוע היו בסרט "גאווה ודעה קדומה" בו גילמה את דודתו השתלטנית של מר דרסי (לורנס אוליבייה), ובסרט "לידיה" בתפקיד דודתה של מרל אוברון .
כשנשאלה מדוע היא משחקת בעיקר בתפקידים קומיים ענתה "עם פני סוס כאלה, מה עוד יכולתי לשחק?".
מ-1928 עד 1931 הייתה אוליבר נשואה לדייוויד ולפורד פראט, ממנו התגרשה.
אוליבר נפטרה ביום הולדתה ה-59 בשנת 1942 בעקבות מחלת מעיים קצרה.
היא נקברה בבית הקברות "Forest Lawn Memorial Park" בגלנדייל שבקליפורניה.
ב-1939 הייתה אוליבר מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "תופי מוהוק".
עדני סימקין (נולד ב-2 במרץ 1937) הוא איש עסקים ישראלי, מנהל הנציגות הישראלית של חברת הספנות MSC.
נולד בתל אביב ליהודית ויואל סימקין, גם הם ילידי ישראל, ארבעת סביו נמנים עם מייסדי פתח תקווה, אביו היה חבר בהגנה, חבר מועצה בעיריית פתח תקווה וחבר ברוטרי, אמו הייתה מורה ויש לו שלוש אחיות.
הוא למד בבית הספר עממי פיק"א ובתיכון גימנסיה הרצליה.
סימקין התגייס לגולני והשתתף במלחמת סיני.
השתחרר מצה"ל כקצין בשנת 1958. לאחר סיום שירותו החל ללמוד מדע המדינה וסוציולוגיה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בה בעת החל לעבוד בחברת ספנות בשם פרדס סינדיקט.
לאחר גמר לימודיו באוניברסיטה שימש מנהל המשרד של חברת הספנות של האחים עופר בתל אביב.
לאחר מכן התמזגה החברה עם חברת צים.
שימש כנציג צים במדינות שונות במשך כ-12 שנים, עבד בצים בתפקידים שונים במשך 30 שנה, החל מאיש שיווק ומכירות ועד לתפקיד מספר 2 בחברה, ראש מנהל הספנות, האחראי לתפעולן של כל ספינות החברה.
בשנת 1996 עזב את צים לטובת פתיחת נציגות של חברת הספנות גרימאלדי.
בשנת 1998 הקים בארץ סוכנות שייצגה את חברת הספנות הגדולה בעולם, חברת מארסק הדנית, וניהל אותה במשך שש שנים.
לאחר מכן התמנה כנציג של חברת הספנות MSC בישראל.
במרץ 2009 השיקה חברת MSC את ספינת המטען הגדולה ביותר בעולם, "MSC Danit".
הספינה נקראה על שמה של דנית, בתו של סימקין, כאות הוקרה לפעילותו בחברה.
בשנת 2015 זכה סימקין, דרך חברת TIL ההולנדית, חברת בת של MSC, במכרז להקמת נמל הדרום באשדוד.
בשנת 2013 הוענק לו אות הוקרה מעיריית חיפה על פועלו ותרומתו להגברת הסחר, הכלכלה והתיירות בעיר.
הוא מתגורר בתל אביב, אחותו חיה התחתנה עם מיכה רם, אחות נוספת נאווה התחתנה עם האגרונום עידו אהרונסון (נכדו של צבי אהרנסון).
עדנה פרידמן היא ספורטאית יהודייה-דרום אפריקאית בעבר, אלופת המכביה השלישית (1950) בריצת 60 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכתה פרידמן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 60 מטר בשיא מכביה חדש של 8.2 שניות, לפני איירין לדרמן מאנגליה (8.3 שניות) וון דר שטאם מהולנד (8.3 שניות).
מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.8 שניות, אחרי איירין לדרמן
שקבעה שיא מכביה חדש של 12.8 שניות ולפני לאה הורביץ מישראל (13.3 שניות).
עדני מרהיב (שם מדעי: Cicinnurus magnificus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העדניים.
אורכו של העדני 25 ס"מ והוא בעל כנפיים צהובות ונוצצות, גב אדום, חזה ירוק-סגול ובעל "גלימה" צהובה על הצוואר.
הזנב מכיל 2 נוצות ארוכות מפותלות בכחול-ירוק.
הראש שחור והמקור והרגליים כחולים.
הזכרים גדולים ומקושטים הרבה יותר מהנקבות החומות.
הזכרים בעלי קול מרשים והם יכולים לנפח את גרונם כדי לקרוא לנקבה ואז לנפח ביותר את חזם כדי להבליט את החזה הירוק הנוצץ.
למרות כל המאמצים הנקבות עלולות לדחות את המחזר לעיתים קרובות אם לא ירשים אותן מספיק.
הזכרים פוליגמיים ואינם משתתפים בגידול הצאצאים.
הם חיים ביערות ויערות ההר של גינאה החדשה.
הם ניזונים מפירות שהם מוצאים ביער.
עדני לוס (שם מדעי: Parotia lawesii) הוא מין של ציפור גן עדן המצויה בגינאה החדשה באזור הדרום-מזרחי של האי.
הזכר בעל נוצות שחורות על גופו וראשו, עם "פאה" חומה על הראש, בליטה לבנה על מקורו הקצר השחור, ושישה חוטים מזדקרים מעל הראש.
החזה בולט בצבע זהוב-ירקרק עם נקודות.
הנקבה בעלת נוצות חומות וחסרת כל קישוט.
הזכר מחפש עמדת הופעה בה הוא מחזר אחרי נקבה.
כשהוא רואה נקבה, הוא מכנס את כנפיו ויוצר צורת מטרייה מכנפיו, ואז מסתובב סביב עצמו ומנענע את ראשו עם הנוצות המזדקרות.
הנקבות מטילות 1-2 ביצים בקן מוסווה ביער.
הזכרים לא עוזרים כלל בגידול צאצאיהם.
תזונת העדני הזה כוללת פירות, זרעים וחרקים ביער.
עדני חשוף-ראש (שם מדעי: Diphyllodes) הוא סוג של ציפורים טרופיות ממשפחת העדניים בו שני מינים.
הם חיים ביערות הגשם של גינאה החדשה ובעיקר מערב גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה.
מינים אלה הם הקטנים ביותר במשפחה ואורכם יכול להגיע ל-16 ס"מ.
הם בעלי שכמיות מפוארות במגוון צבעים העוזרים למשוך נקבות.
הזכרים בכל המינים גדולים ומקושטים יותר מהנקבות.
המין עדני מלכותי הופרש מהסוג לסוג יחידי.
עדני סייפני (שם מדעי: Epimachus fastosus) הוא מין של ציפור ממשפחת העדניים המצויה בגינאה החדשה.
זהו העוף הארוך ביותר בבני המשפחה בזכות זנבו דמוי הסיף, אך הוא לא הכבד ביותר - המין Manucodia comrii שוקל יותר ממנו.
אורכם של עדניים גדולים אלה יחד עם הזנב 110 ס"מ משקלם נע בין 160-235 גרם בנקבות ובין 250-280 גרם בזכרים.
הם בעלי גוף שחור ומוארך, מקור שחור המתעקל מטה, אוזניים כחולות בוהקות וכך גם הגב שמעל הכנפיים והכנפיים בעלות שוליים כחולים עם ירוקים ומעליהם נפרשים נוצות גליות בצבע כחול.
בשולי הכנפיים התחתונים "ציצית" נוצות לבנות.
הזנב ארוך מאוד ומכיל נוצות מרכזיות כחולות בוהקות עם נוצות שחורות סביבם.
הנקבות חומות וחסרות נוצות כאלה.
הזכרים עומדים בעת החיזור על ענפים נמוכים ומכסים את ראשם בכנפיהם.
הזכרים פוליגמיים ומזדווגים עם נקבות רבות.
הם חיים ביערות הגשם וניזונים מפירות ומחרקים.
עדני העורב (שם מדעי: Lycocorax pyrrhopterus) הוא מין של עוף טרופי ממשפחת העדניים המצוי באיי מאלוקו שבאינדונזיה.
ציפור זו היא מין יחיד בסוג "עדני העורב".
בניגוד לקרוביו, עדני זה איננו בעל נוצות בולטות וצבעוניות וכשמו מזכיר מאוד את העורב - קרוב משפחתם הרחוק של כל מיני העדניים.
עדני זה חי ברמות הגבוהות של איי מאלוקו ולא ביערות גשם.
אורכו 34 ס"מ והוא מזכיר במראהו עורב.
צבעו שחור, עיניו אדומות ותחתית הכנפיים כתומה.
הזוויגים דומים במראם, אך הנקבות קטנות יותר.
הטיפול בגוזלים נעשה על-ידי שני ההורים, שלא כמו אצל שאר העדניים.
העדני ניזון מפירות ומחרקים שחיים בשיחי הרמות.
עדני מריע (שם מדעי: Phonygammus keraudrenii) הוא מין עוף ממשפחת העדניים החי ביערות גשם הרריים בגינאה החדשה ובצפון אוסטרליה והוא המין היחיד בסוגו.
הוא בעל גוף כחול עם כנפיים סגולות ועל ראשו זוג נוצות הנראות כקרניים.
החזה ירקרק וכחול, העיניים אדומות והמקור קטן.
קריאתו של העדני גבוהה ומזכירה קול של תרועת חצוצרה ולא של ציפור ומכאן שמו.
עדני זה מצוי רוב הזמן בין ענפי היער בחיפוש אחר פירות וחרקים.
עדנה פורביאנס הייתה שחקנית אמריקנית בעידן הסרט האילם.
היא גילמה את התפקיד הראשי ברבים מסרטיו המוקדמים של צ'ארלי צ'פלין, ובמשך 8 שנים שיחקה לצידו ביותר מ-30 סרטים.
בשנת 1915 עבדה פורביאנס כמזכירה בסן פרנסיסקו, בזמן שהשחקן והבמאי צ'ארלי צ'פלין עבד על סרטו השני עם חברת ההפקות Essanay, צ'פלין חיפש שחקנית ראשית לסרטו "A Night Out".
אחד משותפיו הבחין בפורביאנס בבית קפה בסן פרנסיסקו וחשב שתתאים לתפקיד.
צ'פלין נפגש איתה, ולמרות שחשש תחילה שהיא עשויה להיות רצינית מדי לתפקיד קומי, העניק לה את התפקיד.
צ'פלין ופורביאנס ניהלו קשר רומנטי כאשר שיחקו בסרטים של צ'פלין בשנים 1915 עד 1917. פורביאנס הופיעה ב-33 הפקות של צ'פלין, ובכלל זה בקלאסיקה "הנער" משנת 1921. הסרט האחרון שלה איתו, A Woman of Paris, היה גם הראשון שבו שיחקה בתפקיד הראשי.
הסרט לא זכה להצלחה ושם קץ לקריירה של פורביאנס.
היא שיחקה אחר כך בשני סרטים נוספים: The Sea Gull, הידוע גם בשם A Woman of the Sea (סרט שצ'פלין מעולם לא התיר להציג) ו-Éducation de Prince, סרט צרפתי שהוקרן ב-1927, זמן קצר לפני שפורביאנס פרשה מהמשחק.
למרות שהייתה בקשר רומנטי עם צ'פלין במשך כמה שנים, בסופו של דבר נישאה פורביאנס ב-1938 לג'ון סקוויר, טייס בחברת פאן-אמריקן איירליינס.
הם נשארו נשואים עד מותו ב-1945.
ב-13 בינואר 1958 מתה פורביאנס מסרטן הגרון בבית חולים בהוליווד.
עדנה פרבר הייתה סופרת ומחזאית יהודייה-אמריקאית.
כתבה נובלות, סיפורים קצרים ומחזות.
ספריה הפכו לרבי מכר וחלקם עובדו לסרטים ומחזות זמר.
ספרה "כה גדול" (1925) זכה בפרס פוליצר.
פרבר נולדה בקלמזו, מישיגן שבארצות הברית, לאביה ג'ייקוב צ'ארלס פרבר, חנווני יהודי יליד-הונגריה, ואשתו יוליה (נוימן) פרבר ילידת מילווקי, ויסקונסין, שהייתה ממוצא יהודי-גרמני.
המשפחה החליפה מגורים לעיתים תכופות בשל כישלונותיו העסקיים של האב ומחלתו שגרמה לעיוורונו ולמותו המוקדם.
מגיל חמש עד שתים עשרה פרבר גרה עם הוריה ואחותה פאני בעיירת הכורים אוטומווה , באיווה.
שם התמודדה עם גילויי אנטישמיות.
היא סיפרה שבכל פעם כשהביאה את ארוחת הצהריים לאביה קראו לה בשמות גנאי, היא סבלה מיריקות ולעגו למבטא היידי שלה.
הוריה סבלו גם הם מאנטישמיות.
אביה הפסיד בתביעת גנבה נגד עובד שהעסיק, כאשר עדים שנשבעו אמונים ביטלו את עדותם במהלך המשפט.
בגיל 12 פרבר ומשפחתה עברו לאפלטון, ויסקונסין, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ונרשמה ללימודים באוניברסיטת לורנס.
לפני שפרסמה את הרומן הראשון שלה עבדה כעיתונאית ב"אפלטון דיילי קרסנט" וב"מלווקי ג'ורנל" .
שבע השנים של פרבר בעיירת הכורים האנטישמית אוטמווה השפיעו על עבודתה ויצירותיה.
היא תיארה אותן בדרכים שונות והאמינה שרדיפתה אחר צדק הושפעה מהעוול שנעשה למשפחתה בתקופה זו.
תחושתה כיהודיה ותגובותיה לאנטישמיות עוצבו גם הם מהכאב של אותן שנים.
היא התעמתה באופן ישיר עם הערות אנטישמיות במהלך חייה המקצועיים.
כבר בשנת 1922, הוטרדה מעלייתה של המפלגה הנאצית.
חששותיה השפיעו על עבודותיה, שלעיתים קרובות הציגו נושאים של אפליה גזעית ותרבותית.
האוטוביוגרפיה הראשונה שלה "אוצר מוזר" (1939) נפתחה בהקדמה זועמת נגד אדולף היטלר על שהפך את אירופה לעולם שבו לא ניתן עוד לאהוב את המין האנושי.
ברומנים שלה הופיעו בדרך כלל גיבורות נשים חזקות, יחד עם אוסף עשיר ומגוון של דמויות תומכות.
בסיפוריה הדגישה לפחות דמות משנית אחת חזקה שהתמודדה בפני אפליה אתנית או אחרת.
מספר יצירותיה הפכו למופעים בתיאטרון ובקולנוע: הרומן "ענק" משנת 1926 הפך לסרט ובשנת 2005 נבחר לשימור בארכיב הסרטים הלאומי בידי ספריית הקונגרס בשל היותו: "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית"; "סאראטוגה" הפך למחזמר ו"סימארון" זכה באוסקר.
בשנת 1925 זכתה פרבר בפרס פוליצר על ספרה "כה גדול" שהפך לסרט אילם בכיכובה של קולין מור.
בשנת 1932 הופקה גרסה מדוברת של הסרט בכיכובם של ברברה סטנוויק, ג'ורג' ברנט ובטי דייוויס בתפקיד משני.
הגרסה משנת 1953 בכיכובה של ג'יין ויימן בתפקיד סטנוויק היא הגרסה הנפוצה ביותר כיום.
כשהמלחין ג'רום קרן הציע להפוך את הרומן למחזמר, פרבר התנגדה משום שחשבה שהוא יהפוך למופע בידור טיפוסי של שנות העשרים.
היא השתכנעה רק לאחר שהובטח לה שהרומן יהפוך לסוג אחר של מופע מוזיקלי.
פרבר הייתה חברה בשולחן העגול - קבוצת חברים שנפגשה מדי יום לארוחת צהריים במלון אלגונקווין בניו יורק.
פרבר לא התחברה ליהדות במונחים של דת או מסורת אך הרגישה קשר עמוק ליהדותה מתוך ההיסטוריה ארוכת השנים של סבל ורדיפות של היהודים.
עם הזמן, היא פיתחה תחושה של זהות יהודית קולקטיבית והאמינה שלדיכוי יש השפעות מפצות משום שהוא מחזק את היצירתיות והביטוי העצמי.
לטענתה, יהודי ללא דיכוי יאבד את התוקפנות, העקשנות והאמביציה שמקורה בחרדה קיומית חרדתית.
המוטיב של הצלחתו של האדם המופלה לרעה מופיע גם ביצירותיה.
כך למשל, הדמות המפורסמת מספריה אמה מצ'ינסקי שמצליחה בעולם העסקים הגברי למרות היותה אישה גרושה או העליונות הפיזית והרוחנית של נשות החוות בספרה "כה גדול".