tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי צבי אלימלך היה בן אחייניתו של רבי אלימלך מליז'ענסק.
הוא פתח את חצרו בדינוב וכיהן גם בריבטיטש , סטריז'וב, לנצוט, קולומיאה, הולשיץ, בערטש, דז'ילבריץ , דובצק ומונקאץ'.
צאצאיו כיהנו גם בבלאז'וב, ריבטיטש, יאבורניק פולסקי, בוקובסקו, דז'ילבריץ, סאנוק, ריישא, לנצוט ובערטש.
רבי נפתלי צבי מרופשיץ, תלמידם של החוזה מלובלין, רבי מנחם מנדל מרימנוב והמגיד מקוז'ניץ.
כיהן ברופשיץ, לינסק, סטריז'וב וסאנוק.
מרבית חסידיו פנו לתלמידו רבי חיים מצאנז, אך גם בנו רבי אליעזר מדז'יקוב וחתנו רבי אשר ישעיהו היו אדמו"רים בולטים בגליציה.
מחוץ לגליציה כיהנו צאצאיו בטומשוב, סוסנוביץ, דעש, סאסרגן , סוליצא, סאמוש אויוואר, קרסטיר, סאטמר, ספינקא, קרולי, סעליש וסירט.
רבי חיים מצאנז היה מגדולי אדמו"רי ורבני גליציה בתקופתו.
תלמידם של רבי נפתלי מרופשיץ ורבי צבי הירש מזידיטשוב.
רבי חיים כיהן בנובי סונץ'.
צאצאיו כיהנו ברחבי גליציה וכן בהונגריה וטרנסילבניה.
בנו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם נחשב לממשיכו העיקרי ואף הוא היה מהבולטים באדמו"רי גליציה.
אדמו"רי שושלת צאנז כיהנו בנובי סונץ', שינאווא, צישינוב, טורנא, סוקולוב מאלופולסקי, צ'כוב , פרמישלא, קשאנוב, ביאלה, פיקלו (כיום בתוך צאנז ), בוכניה, דוקלא, קולשיץ, טשעבין, גורליץ, רודניק, דולינא, מושינה, קרקוב, יאשלסק, מישלניץ, ניסקה, ז'מיגראד, טשאקאווא, וישניצא, באבוב, גריבוב וצאנז ישן.
מחוץ לגליציה כיהנו בין היתר בטומשוב לובלסקי, וודיסלב, וינה, ראצפערט, אונגוואר, סטרופקוב, קאשוי, מאטסלקה, ברדיוב, סלטפינה, קלוז'-נאפוקה, דעש וסאטו מארה.
צאצאים רבים כיהנו במשרות רבנות בגליציה ומחוצה לה.
בין היישובים שכיהנו בהם נכדי צאנז ברבנות: בוקובסקו, וייליצ'קה, קלאסנא (כיום חלק מווייליצ'קה ), סובקוב, קלווריה, פודגורזה (כיום רובע בקרקוב), רדומישל ויילקי, פריסטוק, מאשציסק, ירוסלב, ריישא, סקאווין , אושפיצין, אושייק, רידיק וסוחה.
מחוץ לגליציה כיהנו בין היתר בסוסנוביץ, גלוסק וטרבישוב .
רבי מרדכי דוד אונגר תלמידו של החוזה מלובלין פתח את חצרו בדומברובה טרנובסקה.
צאצאיו פעלו בטרנוב, דז'בנה, רקוב, בסוקולוב, ריישא, ניימארקט, ראדלוב, ברדיוב, וכן בפולין: בקאלושין, קוויף, גרודז'יסק, ונגרוב, קוז'ניץ, בצ'כוב הסמוכה ללובלין ובמנקביד , וכן בווינה.
רבי אריה לייב ליפשיץ ("אריה דבי עילאי"), תלמידו של החוזה מלובלין, היה מגדולי גליציה וכיהן ברבנות בקראשוב, שינובה, וישניצה ובריגל.
צאצאיו כיהנו גם בטרנוב, בווילאפולי ובפוטיליטש.
כמו כן כיהנו בפולין ביאנוב לובלסקי, חלם, ובאונגוואר ההונגרית.
רבי משה יצחק גווירצמן, תלמידו של רבי יחזקאל שרגא משינאווא ייסד את חסידות פשעווארסק.
בימי מגוריו בפשבורסק היה מתנהג בגינוני אדמו"רות אך החסידות בפועל נוסדה באנטוורפן.
אדמו"רי החצר עומדים בנשיאות כולל חבת ירושלים.
האדמו"רים מרבים לספר על אדמו"רי גליציה (סיפורים אלו יצאו בספרים "שיח יצחק" ו"י"ג אורות").
תנועת האספרנטו היא תנועה חברתית שמטרתה להפיץ ולהגביר את השימוש בשפת האספרנטו ברחבי העולם.
השפה נהגתה על ידי לודוויג זמנהוף בסוף המאה ה-19 במטרה שתשמש שפת עזר בינלאומית שתאפשר תקשורת בין דוברי שפות שונות על בסיס נייטרלי ושוויוני.
קהילת דוברי השפה מתייחסת אל עצמה לא אחת באמצעות המושג 'תנועה'.
אספרנטיסטים נוהגים לפנות זה לזה בכינוי הידידותי samideano, קרי, 'שותף לרעיון'.
על אף שלתנועה מטרה מיידית משותפת, להגביר את השימוש בשפה, לאורך השנים היו ויכוחים ותפיסות שונות באשר למטרה הסופית שלה, לכיווני התפתחותה ולאסטרטגיות שעליה לנקוט.
רבים בתנועת האספרנטו רואים בשפה רק כלי להגשמת 'הרעיון הפנימי' (La Interna Ideo), שנטבע במילותיו של זמנהוף עצמו ב-1912: "להפיל את החומות בין עמים, על יסוד של שפה נייטרלית, ולהרגיל את האנושות כך שכל אחד ממנה יראה בזולתו רק אדם ואח".
רבים רואים ברעיון 'האידיאל הפנימי', כמו גם בהפצת תפיסת ההומארניסמו של זמנהוף וקידום השלום וההבנה ההדדית בעולם, את מטרתה המהותית של תנועת האספרנטו.
על ההבדלים בין תנועה לקהילה
באופן מסורתי כל מה שקשור לאספרנטו נקרא באגודות האספרנטו 'תנועת אספרנטו'.
אך מאז שנות השבעים של המאה ה-20, סוציולוגים שמים לב יותר ויותר לעובדה שתופעת האספרנטו הנוכחית אינה עוד "תנועה" במובן הרגיל; אין לו עוד תכונה או מטרה ראשית הדומה למשל לתנועת השלום או לתנועה הפמיניסטית, כאשר התקדמות המטרה היא העיסוק העיקרי של האנשים המשתתפים.
בזכות התפשטות השימוש בשפה, 'התנועה האספרנטו' המקורית הפכה במשך עשרות השנים ל 'קהילה אספרנטו', שבעיקר משתמשת באספרנטו לצרכיה.
חברי קהילה רבים אינם מעורבים עוד בהפצת האספרנטו, אלא משתמשים רק בשפה בדרכים שונות.
לכן, אנשים רבים היום מבחינים בין 'תנועה' (כלומר ארגוני האספרנטו במאמץ להפיץ את האספרנטו) לבין 'הקהילה' (דוברי האספרנטו, הפגישות, הוצאות הספרים, תרבות המוזיקה, פספורטה סרבו, ויקיפדיה באספרנטו וכו').
בקשר להצגה זו של המושג 'קהילה', אנשים רבים גם שמו לב להבדל בין המושגים 'אספרנטיסט' ל 'דובר אספרנטו'.
ניתן לראות את שינוי מתנועה לקהילה בפועל גם באופי המפגשים: לפני כמה עשורים הוא עסק בעיקר ב'קונגרסים אספרנטו', שבהם נדונה התפשטות השפה.
כיום יש יותר ויותר 'פגישות אספרנטו', שבהן התפשטות השפה כמעט ואינה ממלאת תפקיד יותר; מדובר ביישום השפה בהרצאות, קורסים, טיולים, הצגות, קונצרטים, טיולים וכו'.
הוויכוח על המטרה הסופית של התנועה
Finvenkismo – החתירה לניצחון הסופי
אחת המטרות המסורתיות של תנועת האספרנטו הוא ה'ניצחון הסופי' (Fina Venko) – כלומר אימוצה כשפה הבינלאומית השלטת, המשמשת לתקשורת בין בני עמים שונים, בין מדינות שונות ובמוסדות הבינלאומיים, וכשפה שנייה לחלקים ניכרים מהאנושות.
משמעה של תפיסה זו היא למעשה מאבק להחליף את השפות הבינלאומיות הקיימות כגון צרפתית ואנגלית, שהן בעלות אוריינטציה לאומית ואינן נייטרליות – ולהחליפן בשפת האספרנטו שהיא שפה נייטרלית, ופשוטה יותר ללמידה.
בקונגרס האספרנטו השישי שנערך בוושינגטון בשנת 1910 אמר זמנהוף עצמו:
"הניצחון הסופי אליו אנחנו מכוונים – ייתכן שיושג בשתי דרכים.
באמצעות מאמציהם של אינדיבידואלים, כלומר באמצעות תנועת המונים או באמצעות צו ממשלתי.
קל יותר להאמין שמטרתנו תושג בדרך הראשונה, כיוון שבדרך זו, הדרך הנוכחית שלנו, ממשלות העולם יבואו אלינו עם ברכתן כפי שהן נוהגות לעשות – רק כשהעבודה כבר נעשתה".
תומכי רעיון הניצחון הסופי נחלקו גם בהמשך בין שתי האסטרטגיות להשגתו.
הדרך האחת בה צידד כאמור זמנהוף הייתה 'מלמטה למעלה' (גישה המכונה באספרנטו Desubismo): אנשים פרטיים ויוזמות פרטיות שיסחפו את המוני העמים השונים, ולא מלמעלה מכוחן של הממשלות.
הגישה הנגדית, 'מלמעלה למטה' (באספרנטו: Desuperismo) גורסת כי יש למקד את הפעולה בגיוס תמיכתן של הממשלות אשר יכניסו את השפה לתוכניות הלימוד, יתקצבו את פעילות התנועה וכן לפעול במוסדות הבינלאומיים כמו האו"ם במטרה להפוך את השפה לשפה רשמית של ההתנהלות הדיפלומטית בין מדינות.
הגישה הדוגלת בניצחון הסופי של האספרנטו נחשבת עד היום לגישה השלטת בתנועה בכלל ובאגודת האספרנטו העולמית בפרט, כשרבים דוגלים בשילוב שתי האסטרטגיות להשגתה: הן פעולות להגדלת התנועה בשטח, והן הפעלת לובי לקידום ההכרה הרשמית של המוסדות הבינלאומיים והממשלות.
גישה אחרת ("הגישה הרָאוּמִיסטִית") שנפוצה בתנועה האספרנטיסטית היא הגישה הדוחה את עצם רעיון הניצחון הסופי.
גישה זו נוסחה בשנת 1980 בקונגרס הנוער האספרנטו בעיר ראומה בפינלנד, במסמך המכונה 'מניפסט ראומה', אשר דחה את מטרותיה ההיסטוריות של תנועת האספרנטו להפוך את השפה לשפה בינלאומית רשמית כלל עולמית.
הראומיסטים מציעים מטרות חלופיות לתנועה – הפצת השפה ככלי עזר ללימוד שפות בכלל, כלי לתקשורת שוויונית בין אנשים שונים וסוג חדש של תרבות בינלאומית.
קבוצה זו מגדירה את קהילת האספרנטו כ'קהילת מיעוט שפתית וזהותית נבחרת המפוזרת בתפוצות' בעלת זכות להגדרה עצמית המבוססת על חופש ההתאגדות.
מתפיסה זו צמחה גם תנועת 'האזרחות האספרנטית' (Esperanta Civito) המבקשת למסד את קהילת הדוברים כ'סובייקט חסר טריטוריה המוכר על ידי המשפט הבינלאומי'.
גם בקרב אלו שאינם דוחים את רעיון הניצחון הסופי כליל, ישנם רבים הסבורים כי כיום הוא אינו נראה לעין, ועל כן על התנועה להתמקד בהעשרת היצע תרבות האספרנטו, חיזוק קהילות האספרנטו המקומיות והעולמיות והגדלת מספר הדוברים של השפה, תוך חשיפתה לציבורים הולכים ומתרחבים.
בין היתר עולה הדרישה ליצירת יותר ויותר תוכן באספרנטו – שאיננו עוסק רק בשפה עצמה ובקהילת דובריה – כגון יצירת קהילות עניין וקהילות מקצועיות בנושאים שונים המשתמשים בשפה.
תומכי גישה זו עוסקים בין היתר בשאלה כיצד ניתן למדוד את הצלחת השפה ואת מספר דובריה והיקף השימוש בה.
עמדה נוספת הנשמעת לעיתים בקהילת האספרנטו, היא הגישה על פיה בעת הנוכחית הישגים משמעותיים לתנועה אינם אפשריים, ונחוץ רק 'לשמור על הגחלת' ועל עצם של השפה השפה והתנועה לימים בהם האנושות תהיה מוכנה יותר לקלוט את הרעיון של שפה אוניברסלית נייטרלית.
ישנם גם גורמים בקהילת האספרנטו שאינם נלהבים מגדילתה, ומעדיפים שתישאר בגודלה הנוכחי על מנת שתשמור על אופייה ה'משפחתי'.
תנועת האספרנטו הוא שם גג לפעילות לקידום השפה והשימוש בה – בין אם תחת מסגרת ארגונית ממוסדת ובין אם לאו.
עם זאת, ישנם מספר ארגונים גדולים ומרכזיים שמקובל להתייחס אליהם כאל איבריה המרכזיים של התנועה כגון אגודת האספרנטו העולמית, ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל-עולמי, והאקדמיה לאספרנטו – לצד שורה ארוכה של התארגנויות מקומיות, אגודות לאומיות, ואגודות ספרותיות ומקצועיות שונות.
שאלת אופן וטיב הארגון בתנועת האספרנטו העולמית היוותה כשלעצמה אבן מחלוקת לאורך השנים.
בימיה הראשונים של התנועה התארגנו מועדונים ואגודות מקומיות ולאומיות, שלא היו מאורגנות בארגון עולמי משותף.
הקטור הודלר ואספרנטיסים אחרים סברו כי יש לארגן את התנועה על בסיס ארגון מרכזי אוניברסלי, שהחברות בו היא אישית, שיהא אחראי על יצירת פעילות מקומית והפצת התנועה.
עמדה זו אשר הובילה להקמת אגודת האספרנטו העולמית.
נתקלה בראשית ימי התנועה בהתנגדות של האגודות הלאומיות והמקומיות.
בהמשך התאחדו האגודות הלאומיות עם אגודת האספרנטו העולמית – וכיום ניתן להיות חבר בה באמצעות חברות אישית או כחלק מארגון לאומי חבר.
עם זאת, בארגון האספרנטו הסוציאליסטי SAT השתמרה התפיסה של חברות אישית בארגון שלא על פי אזור או מדינת מוצא, בלבד.
כתנועה חברתית, לתנועת האספרנטו גם סמלים כגון הצבע הירוק המסמל את התקווה והכוכב הירוק שחמש זרועותיו מסמלות את חמש יבשות העולם המרכיבים את דגל האספרנטו, וכן המנון תנועת האספרנטו – La Espero (התקווה).
סמל נוסף של תנועת האספרנטו הוא 'סמל היובל' שעוצב בימי המלחמה הקרה המורכב מהאות E בכתיב לטיני והאות Э הקירילית – האותיות הראשונות של שם השפה.
תנועת ההתנגדות הלאומית (ידועה גם בשם: NRM) היא המפלגה הפוליטית השלטת באוגנדה מאז 1986.
תנועת ההתנגדות הלאומית (NRM) הוקמה כתנועת שחרור שניהלה מלחמת גרילה באמצעות צבא ההתנגדות העממי, שהפיל את הממשלה בשנת 1986. על פי תנועת ההתנגדות הלאומית, היא החזירה לאוגנדה את היציבות הפוליטית, הביטחון, החוק והסדר, החוקתיות ושלטון החוק.
מנהיג המפלגה, יוורי מוסווני, היה מעורב במלחמה שהדיחה את הנשיא אידי אמין, וסיימה את שלטונו בשנת 1979, ובמרד שהביא לאחר מכן לסיומו של המשטר ברשות מילטון אובוטה בשנת 1985,
באמצע שנות ה-90 המאוחרות, מוסווני זכה לשבחים על ידי העולם המערבי.
נשיאותו נפגעה, במהלך מלחמת קונגו השנייה ועימותים אחרים באזור האגמים הגדולים.
לאור המהלכים האחרונים של מסווני, אשר כללו ביטול הגבלת גיל לנשיאות לפני הבחירות ב-2006, צנזורה תקשורתית ורדיפת חברי הפרלמנט של האופוזיציה, עוררו דאגה מצד פרשנים מקומיים וזרים.
עד למשאל העם באוגנדה (2005), אוגנדה ערכה בחירות ללא מפלגות.
ל-NRM יש כיום רוב בפרלמנט באוגנדה.
בבחירות לנשיאות ב -12 במרץ 2001 ניצח יוורי מוסווני עם 69.3% מהקולות.
ב־17 בנובמבר 2005 נבחר מוסווני ללא בחירות פנים מפלגתיות כמועמד לנשיאות לבחירות 2006 מטעם ה-NRM.
בבחירות הכלליות ב-23 בפברואר 2006 זכתה המפלגה ב-205 מתוך 289 מושבים.
בבחירות לנשיאות באותו התאריך זכה מוסווני ב-59.3% מהקולות.
בבחירות הכלליות ב-2016 זכתה המפלגה ב-293 מתוך 426 מושבים, ומוסווני נבחר מחדש לנשיא עם 56.62% מהקולות.
תנועת ההתעוררות העיראקית או בני עיראק הייתה תנועת גג של מיליציות שבטיות סוניות שהוקמה בשנת 2005 במחוז אל-אנבאר שבמערב עיראק במטרה לשמור על היציבות ולצמצם את האלימות בקהילות בזמן מלחמת עיראק.
עם התפתחותה, התנועה גם מילאה תפקיד חשוב בחיסולו של ארגון אל-קאעדה הסוני תוך שיתוף פעולה תקדימי מסוגו עם ארצות הברית ועם הממשלה העיראקית בה הייתה דומיננטיות שיעית.
תנועת ההתעוררות פעלה בין השנים 2005–2013 לערך והצליחה, לצד גורמים נוספים, להפחית באופן משמעותי את האלימות במקומות בהן פעלה.
בשנת 2003 פלשה ארצות הברית לעיראק והביאה להפלת משטרו הסוני של סדאם חוסין.
נפילת המשטר יצרה ואקום פוליטי שהביא בתורו להקמת ממשלת רוב שיעית, זאת לאחר שנים בהן הייתה נתונה עיראק תחת שלטון מפלגת הבעת' הסוני.
הפלישה האמריקאית יחד עם הכאוס הפוליטי הובילו למלחמת אזרחים שהתאפיינה בהתפרצות מתחים עדתיים בין השיעים והסונים, בעוינות של הסונים כלפי ממשלת הרוב השיעית ובדחיקתם של הסונים לשוליים.
בתוך כך, בשנת 2005 הוקמה תנועת ההתעוררות על ידי קבוצה של שבטים סונים חמושים במחוז אל-אנבאר שבמערב עיראק כדי לצמצם את האלימות הגואה בתוך הקהילות המקומיות ולהילחם בסכסוך העדתי שהחריב את עיראק מבפנים.
התנועה הלכה וגדלה מבחינה מספרית באופן די מהיר, ובשיאה הגיעה ללמעלה מ-100,000 פעילים.
בראשית הדרך, ובאופן טבעי למדי, תנועת ההתעוררות שיתפה פעולה עם ארגון אל-קאעדה הסוני שעמו חלקה תסכול מהמצב הפוליטי-חברתי-כלכלי בעיראק, ונלחמה יחד איתו באמריקאים ובממשלה העיראקית שברובה הייתה שיעית.
עם זאת, בהמשך, התנועה שאפה להתנתק מאל-קאעדה, ובאופן תקדימי לצאת לכאורה נגד אחיהם הסונים, ממספר סיבות: ראשית, האידאולוגיה האלימה של אל-קאעדה לא עלתה בקנה אחד עם האינטרסים של התנועה, ששאפה לקיים חיים יציבים נטולי אלימות.
שנית, עם כניסתו של אל-קאעדה למחוז אל-אנבאר, הוא החל להשתלט על הפעילות הכלכלית המקומית וגזל ממנהיגי השבטים את מקורות ההכנסה שלהם, זאת לצד קריאת תיגר פוליטית על מנהיגותם.
בשל כך, השבטים הסונים החליטו לשנות את מדיניותם וחברו לכוחות האמריקאיים באזור, שסיפקו להם נשק והכשרה, והחלו להילחם יחד עמם באל-קאעדה.
מכאן ניתן לומר שתנועת ההתעוררות העיראקית הוקמה ממספר מניעים מרכזיים: בתחילה, הוקמה כמיליציה שמטרתה לספק ביטחון לקהילות השבטיות ולהילחם בסכסוך העדתי שגבה קורבנות רבים באותם ימים.
בהמשך, התרחבה לכדי תנועה חמושה של ממש כדי להילחם באל-קאעדה שהיווה בעיניה גורם מרכזי לאלימות הגואה וגורם פוליטי מאיים.
שיתוף פעולה תקדימי עם ארצות הברית
עם שינוי המדיניות של התנועה וחבירתה לכוחות האמריקאיים, ארצות הברית החלה לספק לתנועה כסף, אימונים ואף נשק, בטענה כי לשני הצדדים ישנם אינטרסים משותפים בדמות הפחתת האלימות בעיראק והצלתה מפני אל-קאעדה.
שיתוף הפעולה התקדימי בין המיליציה הסונית והאמריקאים הלך והעמיק, ושיאו הגיע במבצע "The Surge" של צבא ארצות הברית נגד אל-קאעדה, שבמסגרתו שיגרה ארצות הברית בשנת 2007 עשרות אלפי חיילים נוספים לעיראק כדי לסייע במאמץ המלחמתי.
בנאום לאומה שנשא נשיא ארצות הברית בוש, הוא תיאר את מטרת המבצע כך: "לסייע לעיראקים לאבטח את שכונותיהם, להגן על האוכלוסייה המקומית ולהבטיח שהכוחות העיראקים יוכלו לשמר את הביטחון".
הכוחות האמריקאיים השכילו להבין שסיכויי הצלחתם יגדלו אם יעבדו בשיתוף פעולה עם הסונים המקומיים ועם הממשלה העיראקית נגד אל-קאעדה, שכן בכך גם יצמצמו את כמות מתנגדיהם.
בתוך כך, ארצות הברית מימנה מיליציות מקומיות ותמכה בהן, ובכלל זאת גם בחברי תנועת ההתעוררות העיראקית, על מנת שיסייעו לה במלחמה נגד אל-קאעדה.
הצלחת שיתוף הפעולה הניסיוני עם תנועת ההתעוררות במחוז אל-אנבאר הביאה למוטיבציה של האמריקאים לתמוך בתנועות עיראקיות דומות, סוניות ושיעיות כאחד, ברחבי עיראק כולה.
חוקרים רבים מייחסים כיום את ההפחתה הניכרת באלימות בעיראק בשנים 2007–2009 לפעילותה של תנועת ההתעוררות ולשיתוף הפעולה התקדימי שלה עם האמריקאים.
לצד ההצלחה בשטח, ביקורת ציבורית רחבה נשמעה בעיראק בנוגע למניעים שהובילו את תנועת ההתעוררות לשתף פעולה עם ה"אויב האמריקאי", וחברי המיליציה נתפסו בעיני רבים כבוגדים תאבי-בצע.
אולם בין אם שיתוף פעולה זה נולד עקב אינטרסים אידאולוגיים משותפים ובין אם עקב אינטרסים כלכליים, הרי שמדובר בשיתוף פעולה תקדימי שקשה להטיל ספק ביעילותו במלחמה באל-קאעדה שהייתה מטרתו המוצהרת.
יחסים עם הממשלה העיראקית ושילובם במנגנוני המדינה
כחלק מהקמתה של ממשלת הרוב השיעית ולמדיניות דחיקת הסונים לשוליים, בכירים בממשלה, בהם גם ראש הממשלה נורי אל-מאלכי, הזהירו פעמים רבות מפני המיליציות הסוניות החמושות שנתמכות על ידי ארצות הברית, לרבות תנועת ההתעוררות העיראקית, שלדבריהם מהוות אופוזיציה סונית חמושה לממשלה ויש למנוע מהן לפעול באופן עצמאי.
לקראת נסיגתה של ארצות הברית מעיראק היא חייבה את הממשלה העיראקית, בה היה רוב שיעי מובהק, לשלב את חברי התנועה בתוך מנגנוני הממשלה הרשמיים מתוך רצון לצמצמם את החיכוך בין הצדדים ולאחדם תחת האויב המשותף – אל-קאעדה.
אולם, שאיפות לחוד ומציאות לחוד שכן מדוח של פיקוד המרכז האמריקאי (CENTCOM) שהוגש לקונגרס בסוף ספטמבר 2008 עולה כי קצב שילובם של לוחמי תנועת ההתעוררות במנגנוני הביטחון העיראקיים מתרחש בצורה איטית, ובכך טמונה סכנה להתפרצות מחודשת של מתחים בין הצדדים.
זמן לא רב לאחר מכן, בתחילת אוקטובר 2008, הודיעה ממשלת עיראק כי היא קיבלה מארצות הברית את האחריות לשלם משמכורות לכ-54,000 חברי תנועת ההתעוררות.
נכון לסוף שנת 2011 דווח כי כשני שלישים מחברי תנועת ההתעוררות שולבו בכוחות הביטחון העיראקיים או קיבלו משרות אזרחיות, בעוד שהיתר נותרו לאייש מחסומים במחוזות השונים וקיבלו משכורת ממשלתית בסך כ-500 דולר לחודש.
יצוין כי בעקבות מחאות סוניות שאירעו לקראת סוף שנת 2012 ועקב חשש של הממשלה מהתפשטותן, הציעה הממשלה להעלות את שכרם של לוחמי תנועת ההתעוררות בכוחות הביטחון, בניסיון לפייס את הסונים.
שיתוף הפעולה עם ארצות הברית הביא את תנועת ההתעוררות העיראקית לשיאה, אך עם תחילת נסיגתם של הכוחות האמריקאיים, החלה התנועה מאבדת מהדומיננטיות שלה.
על אף תרומתה המשמעותית להפחתת האלימות בעיראק בין השנים 2007–2009, תנועת ההתעוררות כמעט וחדלה להתקיים עד שנת 2013 בעיקר בשל חוסר נכונותו של ראש הממשלה אל-מאלכי לשלב את לוחמיה בשורות מנגנוני הביטחון של ממשלת הרוב השיעית.
בתוך כך, אל-מאלכי מנע מהתנועה את האמצעים הכלכליים הדרושים לה כדי להתקיים, דחק את חבריה לשוליים והקים מיליציות שבטיות מתחרות שיערערו ויבטלו את כוחה.
למרות ההתחייבויות הרשמיות של הממשלה לשלב את לוחמי התנועה במנגנוני הביטחון הלאומיים, התוכניות הללו לא יושמו, וטורפדו בשיטתיות על ידי בכירים שיעים שכיהנו בתפקידי מפתח בממשלה שנשלטה בידי רוב שיעי.
במבחן המציאות, הן מדיניות הדחיקה של ממשלת הרוב השיעית והן התפשטותו המהירה של דאעש במחוז אל-אנבאר בקיץ 2014 הביאו להיעלמותה המוחלטת של תנועת ההתעוררות מן הזירה העיראקית.
תנועת ההתעוררות העיראקית הייתה כאמור תנועת גג לפלגים רבים שנודעו במקומות שונים בשמות שונים: תנועת ההצלה הסונית; הצלת מחוז אל-אנבאר; כוחות ההתעוררות; ארגוני התמיכה וההתעוררות; המועצה הלאומית להצלת עיראק.
ריבוי השמות של תנועת ההתעוררות הוא עובדה מעניינת שיכולה ללמדנו מספר דברים: ראשית, תנועת ההתעוררות אמנם החלה את פעילותה במחוז אל-אנבאר, אך בהמשך התרחבה למחוזות נוספים בהם הוקמו פלגים שנודעו בשמות שונים תחת התואר הכללי של תנועת ההתעוררות.
שנית, עקב היותה תנועה משמעותית לה יוחסה השפעה רחבת היקף, ניתנו לה שמות רבים מתוך ניסיון של קבוצות שונות לייחס לעצמן קרדיט על פעילותה.
שלישית, ייתכן כי ריבוי השמות מעיד על האבולוציה שעברה התנועה מימיה כקבוצה שבטית מקומית וקטנה ששיתפה פעולה עם אל-קאעדה, ועד התפכחותה משיתוף פעולה זה (ומכאן תנועת ההתעוררות) והפיכתה לתנועת גג גדולה ונרחבת בקנה מידה לאומי, שתחתיה אוגדו תנועות רבות שנודעו בשמות שונים.
תנועת החירות הפלסטינית היא ארגון טרור ומפלגה פלסטינית, הידועה גם בשמה לשעבר פתח אל-יאסר .
המפלגה הוקמה לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007. המפלגה הוקמה על ידי חברי פת"ח לשעבר, בראשות ח'אלד אבו הילאל (ערבית: خالد أبو هلال), הדובר לשעבר של ממשלת החמאס.
המפלגה קרויה על שמו של יאסר ערפאת, ראש הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ונשיא הרשות הפלסטינית לשעבר.
המפלגה לא מכירה בהנהגתו של מחמוד עבאס והיא חולקת את אותה נקודת מבט עם חמאס, לפיה השלטון של עבאס ואש"ף על הרשות הפלסטינית הוא לא לגיטימי, מושחת ומשתף פעולה עם ישראל יתר על המידה.
המפלגה מאמינה במאבק מזוין וטרור לסיום השלטון הישראלי על יהודה ושומרון ורצועת עזה.
למפלגה יש זרוע צבאית בשם גדודי אל-אנסאר , שבין היתר השתתפה במתקפת הפתע על ישראל ב-2023.
מייסד המפלגה ח'אלד אבו הילאל נהרג על ידי כוחות צה"ל ב-17 בנובמבר 2023 במלחמת חרבות ברזל.
תנועת ההתעוררות הלאומית של דרום אזרבייג'ן (באזרית: Güney Azərbaycan Milli Oyanış Hərəkatı/گۆنئی ﺍذربایجان میللی وْیانؽش حرکتی) היא קבוצה שבסיסה בבירה האזרית באקו הדוגלת בהגדרה עצמית של אזרים איראנים, וב"איחוד של אזרים המתגוררים משני צדי נהר אראס".
נהר זה מסמן את רוב גבול אזרבייג'ן–איראן, ואיחוד האזרים משני צדדיו יגשים בפועל את רוב חזון אזרבייג'ן השלמה.
בייסודה, בשנת 2002, הופרדה הקבוצה מקבוצה אחרת המכונה "SANLM".
מייסד הקבוצה הוא , והיא מתיימרת מתיימרת לייצג את האינטרסים של המיעוט האזרי באיראן.
הייתה מיוצגת בעבר ב על ידי תנועה זו.
תנועת החירות של איראן (בפרסית: نهضت آزادی ايران) הוא ארגון פוליטי איראני הדוגל בביצוע רפורמות דמוקרטיות, ובקידום זכויות האדם וחירויות האזרח באיראן.
הארגון נוסד ב-1961 ומילא תפקיד משמעותי במאבק נגד המשטר של מוחמד רזא שאה פהלווי ומאוחר יותר הפך לתנועת אופוזיציה בולטת ברפובליקה האסלאמית של איראן שהוקמה בעקבות המהפכה האיראנית של 1979.
הארגון הוקם בשנת 1961 וקרא לביצוע רפורמת דמוקרטיות במהלך תקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי.
בתחילת הדרך הובילו את הארגון מהדי באזרגאן ומחמוד טלג'אני.
לאורך שנות ה-60 וה-70 הארגון מילא תפקיד מכריע בארגון הפגנות וקידום רפורמות פוליטיות במדינה.
חברי הארגון נאלצו באותה העת להתמודדו עם רדיפות ומאסרים מצד משטרו של השאה.
למרות האתגרים הללו הארגון המשיך לצמוח.
הארגון היה מעורב באופן פעיל במהפכה האיראנית של 1979 שהובילה להפלת המשטר של רזא שאה פהלווי ולהקמת רפובליקה אסלאמית בהנהגתו של האייתוללה רוחאללה חומייני.
לאחר המהפכה של 1979 הארגון מילא תפקיד בולט בממשל הזמני, אך השפעתו דעכה ככל שהרפובליקה האסלאמית הצליחה לצבור כוח פוליטי רב יותר.
למרות שהארגון הוצא מחוץ לחוק על ידי הממשל האיראני, הארגון עדיין ממשיך להתקיים בפועל.
משנת 1980 ואילך הארגון לא הורשה להתמודד באף מערכת בחירות באיראן (פרט לבחירות המקומיות של 2003 בהן מועצת שומרי החוקה לא בדקה היטב את המועמדים).
לאחר מותו של באזרגאן ב-1995, אבראהים יזדי הפך למנהיג התנועה והוא כיהן בתפקיד עד למותו ב-2017. משנת 2017 ואילך מוחמד תאבאסולי הוא מנהיג התנועה.
הארגון דוגל בקיומה של מערכת פוליטית דמוקרטית ופלורליסטית המבוססת על שלטון החוק, כיבוד זכויות אדם והפרדת הדת מהמדינה.
הארגון פועל לקידום זכויותיהם של כל האיראנים, ללא קשר למוצא אתני, דת או השתייכות פוליטית.
תנועת האמנות הקונקרטית (MAC, MAC (Movimento per l'arte concreta)), שהוקמה במילאנו בשנת 1948 על ידי ג'ילו דורפלה, ג'יאני מונאט, ברונו מונארי ואטנסיו סולדאטי, הייתה אחת התנועות הראשונות שפירשו בצורה שיטתית את הצורך לפתח שפה אמנותית שיכולה לתרגם את התובנות של האמנים לתמונות קונקרטיות.
שפה זו "קונקרטית" התבטאה דרך משחקים טהורים של צורה וצבע, אשר הבליטו את הקצב ואת האינטראקציות הצורניות, מבלי לכלול הפניות ציוריות או משמעות סימבולית.
התנועה פעלה עד לשנת 1959.
ה-MAC זכתה לתמיכתו של קבוצת אמנים רחבה, כולל לוצ'ו פונטנה, לואיג'י ורונזי, מאריו ניגרו, קרלה אקרדי, פיירו דוראזיו, אכיליה פרילי ורבים אחרים.
מטרת התנועה הייתה ליצור יצירות שהיו אוטונומיות ביחס למציאות החיצונית, תוך התמקדות באלמנטים חזותיים חיוניים וביכולתם להעביר רגשות דרך האסתטיקה הטהורה.
תנועת ההתנגדות הנורדית הוא ארגון נאו-נאצי פאן-נורדי הפועל בשוודיה, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד, ובעבר גם בפינלנד.
בשוודיה הארגון פועל גם כמפלגה פוליטית.
הארגון שואף להקים "רפובליקה נורדית נציונל-סוציאליסטית" אשר תשתרע על כל המדינות הנורדיות והוא שואף לעשות זאת באמצעות מהפכה.
הארגון מקדם עליונות לבנה, אנטישמיות ולאומיות קיצונית, והוא מסווג כארגון טרור בחלק ממדינות סקנדינביה.
הארגון נחשב לארגון הימין הקיצוני המסוכן ביותר במדינות סקנדינביה.
לאורך השנים יוחסו לארגון פשעים אלימים חמורים, כולל רציחות, הפצצות, ייצור נשק בלתי חוקי ואיומים או התקפות שבוצעו נגד יהודים, לא לבנים, להט"ב, יריבים אידאולוגיים ואפילו נגד חברים לשעבר בארגון.
הארגון נוסד בשוודיה בשנת 1997 בשם Svenska Motståndsrörelsen (תנועת ההתנגדות השוודית) על ידי קלאס לונד, שהיה חבר לשעבר בתנועת ההתנגדות הארית הלבנה בשוודיה.
לונד הורשע בשנות ה-80 בהריגה ברשלנות של גבר שוודי ב-1986 אשר ניסה למנוע תקיפה של שלושה מהגרים.
בשנת 2003 הארגון התרחב כאשר הוא התמזג עם תנועת ההתנגדות הנורווגית.
בעקבות כך הארגון החל להפוך ליותר מיליטנטי ברטוריקה שלו.
תנועת ההתנגדות הפינית נוסדה באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 ותנועת ההתנגדות הדנית הוקמה ב-2013. ביוני 2016 הודיע הארגון שתנועת ההתנגדות השוודית, תנועת ההתנגדות הנורווגית, תנועת ההתנגדות הדנית, ותנועת ההתנגדות הפינית מתמזגים כעת תחת ישות אחת.
בנובמבר 2017 פינלנד הוציאה מחוץ לחוק את תנועת ההתנגדות הנורדית בשל מעורבותו בפעילויות בלתי חוקיות והפרות של זכויות האדם.
לאחר שורה של ערעורים, בית המשפט העליון של פינלנד אישר ב-22 בספטמבר 2020 שתנועת ההתנגדות הנורדית אינה חוקית יותר בפינלנד, וקבע כי הארגון מעוניין לערער את יסודות הדמוקרטיה ולהגביל את חירויות היסוד במדינה.
בשנת 2022 מספר חברים בקונגרס האמריקני החלו לפעול להוספת הארגון לרשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה האמריקנית.
ב-14 ביוני 2024 מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה באופן רשמי את תנועת ההתנגדות הנורדית ואת שלושת ממנהיגיה - פרדריק ויידלנד, פאר אוברג ובכיר נוסף - כארגון טרור.
תנועת ההתנגדות הנורדית דוגלת באידאולוגיה נאו-נאצית.
לפי שירות הביטחון השוודי המטרה העיקרית של הארגון היא להקים מדינה נאצית טוטליטרית שתשתרע על כל המדינות הנורדיות ואשר תיווצר באמצעות מהפכה.
הארגון דוגל באמונות אנטישמיות מובהקות והוא טוען שההשפעה היהודית מאיימת על האינטרסים של האוכלוסיות הילידות.
לאורך השנים הארגון קידם תאוריית קונספירציה לפיה האליטות היהודיות עומדות מאחורי ההגירה ההמונית לאירופה וקידום הרב-תרבותיות באירופה כחלק מתוכנית שתוביל להשמדת "הגזע הארי" ולביסוס השליטה היהודית בעולם.
הארגון חותר לבסס אומה נורדית "טהורה מבחינה גזעית" על ידי עצירה מוחלטת של ההגירה הלא נורדית למדינות סקנדינביה, וגירוש כל האוכלוסיות שהם "זרים מבחינה גזעית" מסקנדינביה.
בנוסף לכך, הארגון מקדם מאבק אלים ומצפה מחבריו להיות מוכנים להשתמש בכוח.
בעיתון של הארגון "Folktribunen" הוצדקו לאורך השנים התקפות על זרים ואף הועלתה הטענה שהבושה האמיתית היא שאין מספיק אנשים שתומכים בפעולות מהסוג הזה.
בנוסף, הארגון מכחיש את השואה, ומשבח בגלוי אישים כמו אדולף היטלר, קורנליו זליה קודריאנו, הוגו צ'אווס, ג'ורג' לינקולן רוקוול ורוברט ג'יי מתיוס .
הארגון גם הביע תמיכה בגלוי בארגון הטרור האיסלאמיסטי הפלסטיני חמאס.
תנועת ההתנגדות הלאומית התימנית , הידועה גם ככוח ההתנגדות הלאומי או משמר הרפובליקה, היא קואליציה של יוצאי המשמר הרפובליקני של תימן וארגון הביטחון המרכזי.
על הקואליציה מפקד טארק סאלח, אחיינו של נשיא תימן לשעבר עלי עבדאללה סאלח, והיא נאמנה לממשלת עבד רבו מנסור האדי ולוחמת נגד תנועת החות'ים במלחמת האזרחים בתימן.
תנועת ההתנגדות הלאומית נוסדה על ידי טארק סאלח לאחר קרב צנעא, בתמיכת איחוד האמירויות הערביות.
היא כוללת את הצבא הפרטי של טארק סאלח, הידוע בדרך כלל בשם שומרי הרפובליקה, שמורכב מיוצאי המשמר הרפובליקני וארגון הביטחון המרכזי.
מדובר בלוחמים ותיקים ומנוסים, והם נחשבים לכוח מהמאומנים והמצוידים ביותר בקואליציה הנאבקת בחות'ים.
הודות לכך, הם חיזקו משמעותית את כוחה הצבאי של ממשלת האדי.
הקבוצה מקיימת ברית צבאית עם כוחות ההתנגדות של תיהאמה וחטיבות הענקים הדרומיות.
עם זאת, שומרי הרפובליקה נאמנים אך ורק לטארק סאלח, ואינם נאמנים בפועל להאדי..
בשל כך הם ספגו ביקורת ואף הותקפו על ידי כוחות המתנגדים לסאלח בתוך תימן, כולל מהתנועה הדרומית ומתושבים בתעז.
תנועת ההתנגדות האיטלקית (באיטלקית: Resistenza italiana) היא שם כולל לקבוצות ההתנגדות האיטלקיות שלחמו במלחמת העולם השנייה נגד גרמניה הנאצית והרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שהוקמה על ידי גרמניה הנאצית ובראשה ממשלת בובות ברשותו של בניטו מוסוליני.
ב-8 בספטמבר 1943, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבין בעלות הברית, פלש הצבא הגרמני לאיטליה, השתלט על רומא ותוך זמן קצר על כל מרכז איטליה וצפונה תוך הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
במקביל, ב-3 בספטמבר 1943, נחתה הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בדרום איטליה במבצע בייטאון.
ב-9 בספטמבר נחתו כוחות הארמייה החמישית של ארצות הברית בסלרנו במבצע אוואלאנש, וכוחות בריטים נוספים נחתו כמעט ללא התנגדות בטאראנטו במבצע סלפסטיק.
ממלכת איטליה פוצלה לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בצפון ובמרכז, בשליטת ממשלת הבובות של מוסוליני ולממלכת הדרום , בה כיהן כראש ממשלה המרשל פייטרו באדוליו.
כפועל יוצא, פוצל הצבא המלכותי האיטלקי לצבא הלאומי הרפובליקני (באיטלקית: Esercito Nazionale Repubblicano) בפיקודו של מוסוליני ולצבא הדרום (באיטלקית: Esercito Cobelligerante del Sud), בפיקודו של באדוליו, שלחם נגד גרמניה הנאצית לצידן של בעלות הברית.
ב-23 בספטמבר 1943, החליטו המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, המפלגה הסוציאליסטית האיטלקים , מפלגת הפעולה, המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, מפלגת העבודה הדמוקרטית והמפלגה הליבראלית האיטלקית על הקמת ארגון גג פולטיט-צבאי בשם "הוועדה לשחרור לאומי" (באיטלקית: Comitato di Liberazione Nazionale, CLN) , שמטרתו לתאם את הלחימה נגד הכוחות הפשיסטים מחוץ ומבית.
הארגון זכה לתמיכתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ושל בעלות הברית.
ב-16 באוקטובר 1943, הוועדה לשחרור לאומי אישרה מסמך שנערך על ידי ג'ובאני גרונקי , בו דחתה כל שיתוף פעולה עם ממשלתו של בדוליו וקראה לביטול המלוכה וב-17 בנובמבר 1943 נטלה על עצמה את סמכויות ניהול המדינה.
ועדה דומה, בעלת אותו הרכב מפלגתי הוקמה במילאנו תחת השם "הוועדה לשחרור לאומי של צפון איטליה" (באיטלקית: (CLNI, Comitato di Liberazione Nazionale Alta Italia) .
ב-31 בדצמבר 1943 מינתה הוועדה לשחרור לאומי את הוועדה במילנו לנציגת הממשלה החדשה בשטחים הכבושים.
פעילות הוועדה במילנו נתמכה על ידי ועדה צבאית.
ב-19 ביוני 1944 קיבלה הוועדה הצבאית את השם "חיל מתנדבי החופש" (באיטלקית: Corpo volontari della libertà).
בשטחים שהיו בשליטת בעלות הברית מילאה הוועדה לשחרור לאומי תפקידים אדמיניסטרטיביים.
במרכזה ובצפונה של איטליה, הובילה הוועדה את שחרורן של ערים ואזורים שונים במהלך החודשים יולי-אוגוסט 1944 ונטלה על עצמה סמכויות מלאות במקומות המשוחררים.
באותם אזורים חופשיים הוקמו רפובליקות פרטיזנים (באיטלקית: Repubbliche partigiane) שנכבשו אומנם חזרה תוך זמן קצר על ידי פשיסטים והוחזרו לרפובליקה ההסוציאלית האיטלקית.
במהלך שנת 1944 הוקמו עשרים ואחת רפובליקות מסוג זה, דוגמת רפובליקה אוסולה, רפובליקה אלבה, רפובליקה בוביו.
הכוחות הלוחמים בתקופה שבין החתימה על הסכם שביתת הנשק ועד לסיום המלחמה היו: צבא גרמניה הנאצית, הצבא הלאומי הרפובליקני והבריגדות השחורות (באיטלקית: Brigate Nere) מצד אחד וצבאות בעלות הברית, צבא הדרום וקבוצות פרטיזנים, חלקן תחת פיקודן של הוועדות לשחרור לאומי, מהצד השני.
קבוצות ההתנגדות הוקמו לאחר 8 בספטמבר 1943 ביוזמת נציגיהן של מפלגות פוליטיות אנטי-פשיסטיות, או ביוזמתם הפרטית של קצינים וחיילים ששירתו עד אז בצבא המלכותי האיטלקי.
אל הקבוצות הראשונות הצטרפו אזרחים רבים על פי השקפתם האידאולוגית.
כ- 2,000 פרטיזנים יהודים לחמו בשורות תנועת ההתנגדות (כ-4.5% מהיהודים באיטליה הכבושה.
בשל השוויון היחסי ממנו נהנו יהודי איטליה הם הצטרפו למגוון הקבוצות שהרכיבו את תנועת ההתנגדות, קבוצות פרטיזנים או מחתרות שפעלו בערים.
לא היה צורך או מחשבה להקים קבוצות פרטיזנים יהודיות.
קבוצות ההתנגדות המפלגתיות שפעלו תחת פיקודה של הוועדה לשחרור לאומי היו:
גדודי גריבלדי (באיטלקית: Brigate Garibaldi) שהוקמו על ידי המפלגה הקומוניסטית, היו כפופות להוראות הפיקוד העליון של המפלגה הקומוניסטית שהוקם ב-23 בספטמבר 1943. במקביל לפעילות הצבאית, עסקו חברי הבריגדות בארגון שביתות פועלים במפעלי התעשייה ותסיסה בקרב האיכרים, ונכנסו לבתי ספר ולאוניברסיטאות במטרה לגייס מתנדבים לקבוצות הלוחמים בהרים.
בריגדות גריבלדי היו הכוח הלוחם הגדול ביותר מתוך כלל יחידות ההתנגדות.
הלוחמים היו מאורגנים ב-575 יחידות והשתתפו בקרבות הרבים ביותר.
הקבוצות לפעילות פטריוטית (באיטלקית: Gruppi di Azione Patriottica, GAP) הוקמו על ידי המטה הכללי של בריגדות גריבלדי בסוף אוקטובר 1943. אלה היו קבוצות קטנות שנועדו לפעול בעיקר בערים והשתתפו בהן נשים רבות.
צוותי הפעולה הפטריוטיים (באיטלקית: Squadre di Azione Patriottica, SAP) הוקמו בקיץ 1944 ביוזמת בריגדות גריבלדי במקומות עבודה שונים כולל מפעלי תעשייה וכפרים, כדי לארגן המונים לקראת ההתקוממות הכללית.
בכל צוות היו חברים כ-15 עד 20 איש שעסקו בפעולות חבלה, לוחמת גרילה ותעמולה.
גדודי צדק וחירות (באיטלקית: (Brigate Giustizia e Libertà) הוקמו על ידי מפלגת הפעולה.
מפלגת הפעולה הוקמה ב-4 ביוני 1942 על ידי קבוצת פעילים ותיקים בארגון האנטי-פשיסטי האיטלקי צדק וחירות שנוסד בפריז בשנת 1929. ב-5 בספטמבר 1943 הוחלט על הצורך בהקמת התנגדות עממית מזוינת כדי לבלום את התקדמותו של הצבא הגרמני שהגיעה באותם ימים למעבר ברנר באלפים.
בריגדות צדק וחירות היו השניות בגודלן אחרי בריגדות גריבלדי.
גדודי מאטיאוטי (באיטלקית: Brigate Matteotti) שהוקמו על ידי המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית היו אחת מחמש קבוצות הפרטיזנים העיקריות שהשתתפו בלחימה לשחרור איטליה.
הן הוקמו ב-12 בדצמבר 1943 וכללו שבעה עשר גדודים לוחמים שפעלו באזורי פיימונטה, לומברדיה, ונטו, אמיליה רומניה וטוסקנה.
הגדודים העממיות (באיטלקית: Brigate del Popolo) היו קשורים למפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
הם הוקמו בקיץ 1944 ופעלו בערים.
לא הוציאו לפועל מבצעים צבאיים בעלי משמעות מיוחדת.
קבוצות ההתנגדות שפעלו באופן עצמאי היו:
גדודי הלהבה הירוקה (באיטלקית: Brigate Fiamme Verdi) , קבוצות צבאיות שהוקמו על ידי אינטלקטואלים קתולים ופעלו בעיקר באזורים ההרריים בלומברדיה ובאמיליה.
גדודי אוסופו-פריולי (באיטלקית: Brigate Osoppo-Friuli) היו קבוצה אוטונומית שהוקמה בסמינר הארכיבישוף של אודינה ב-24 בדצמבר 1943 על ידי פרטיזנים מתנדבים בעלי אידאולוגיות שונות: חילונים, קתולים, סוציאליסטים וליבראלים, שהיו פעילים בקארניה ופריולי לפני החתימה על הסכם שביתת הנשק ב-8 בספטרמבר 1943.
הקבוצות להגנת נשים ולסיוע ללוחמי החופש (באיטלקית: Gruppi di difesa della donna e per l'assistenza ai combattenti della libertà) , היה ארגון עצמאי שהוקם במילנו, בנובמבר 1943, על ידי חמש נציגות של מפלגות שונות, והוכר על ידי הוועדה לשחרור לאומי.
חברות הקבוצות סייעו לפרטיזנים בארגון אספקה מסוגים שונים, העברת מידע, ארגון הפגנות ושביתות.
חזית הנוער לעצמאות לאומית וחירות (באיטלקית: Fronte della gioventù per l'indipendenza nazionale e per la libertà) נוסדה במילאנו בינואר 1945 כארגון עצמאי וקיבלה את הכרתה של הוועדה לשחרור לאומי.
חבריה תרמו תרומה חשובה בשחרור הערים בולוניה ומילאנו ב-25 באפריל 1945. על פי ההערכה היו לארגון, בינואר 1945, 3,800 חברים בפיימונטה, 2,100 חברים בליגוריה, 2,700 חברים בלומברדיה ו-3,000 חברים באמיליה.
קבוצות הלחימה האוטונומיות (שכונו גם הפרטיזנים הכחולים בשל מטפחות הצוואר הכחולות שנהגו לענוד) היו שייכות לממלכת הדרום ומורכבות מפרטיזנים בעלי רעיונות ליברליים או שמרניים, נאמנים למלך, לצבא המלכותי ולבעלות הברית.
היחידות הראשונות הוקמו על ידי חיילי וקציני הצבא המלכותי שלא נפלו בידי הגרמנים לאחר פירוק הצבא המלכותי.
אחת הקבוצות האוטונומיות הגדולות הייתה האוגדה האלפינית הראשונה (באיטלקית: 1º Gruppo Divisioni Alpine) שפעלה בפיימונטה.
קבוצות אלה היו ללא שייכות מפלגתית.
בשנת 1944 עברו לפיקודו של חיל מתנדבי החופש.
החזית הצבאית המחתרתית (באיטלקית: Fronte clandestino militare) היה ארגון צבאי הכפוף לפיקוד העליון של הכוחות המזוינים של ממלכת הדרום, שחבריו היו בעלי השקפות שמרניות.
הארגון הוקם ב-23 בספטמבר 1943, לאחר כיבוש רומא על ידי הצבא הגרמני, על ידי קצינים וחיילים של הצבא המלכותי שפורק.
לארגון הצטרפה ב-1 בנובמבר 1943 החזית מחתרתית של חיל הים.
הארגון סייע לארגוני התנגדות אחרים באספקת אמצעי לחימה, חומרי נפץ ומידע, מתן סיוע אישי וביצוע פעולות חבלה.
תנועת ההתנגדות הרומאית (באיטלקית: Resistenza Romana) פעלה ברומא בין 8 בספטמבר 1943, עת נפלה רומא בידי הצבא הגרמני, ל-4 ביוני 1944, יום שחרורה על ידי בעלות הברית.
חלק מקבוצות ההתנגדות שפעלו ברומא השתייכו למפלגות האנטי-פשיסטיות וחלקן היו עצמאיות.
על קבוצות אלה נמנו "בנדיירה רוסה רומא", החזית הצבאית המחתרתית, גדודי גריבלדי, קבוצות הפעולה הפטריוטית ועוד.
הן פעלו ישירות נגד הצבא הגרמני באמצעות פעולות חבלה ולחימת גרילה.
כמוכן הצליחו לשחרר ולהבריח לאזור האיטלקי פרטיזנים שנתפסו על ידי הגרמנים.
גדודי ברוצי-מלטסטה (באיטלקית: Brigate Bruzzi Malatesta) היו ארגון התנגדות אנרכיסטי שמנה כ-1,300 לוחמים.
הם פעלו בתיאום עם גדודי מטיאוטי באזור לומברדיה החל משנת 1944.
בנדיירה רוסה (בעברית: הדגל האדום; באיטלקית: Bandiera Rossa) הייה ארגון צבאי מחתרתי שהוקם על ידי המפלגה "התנועה הקומוניסטית האיטלקית" (באיטלקית: Movimento Comunista d'Italia (MCd'I)) שכינויה היה "בנדיירה רוסה", מפלגה מרכסיסטית-לניניסטית שלא הסכימה עם דעותיה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
הארגון מנה כ-3,000 לוחמים והיווה את הכוח הפרטיזני הגדול ביותר שפעל במסגרת תנועת ההתנגדות הרומאית.
תרומתה של תנועת ההתנגדות האיטלקית להשגת הניצחון על גרמניה הנאצית הייתה רבה ומשמעותית.
הפרטיזנים פעלו באזורים הרריים, בכפרים ובמרכזי ערים שם ביצעו פעולות חבלה ששיבשו את המערך הלוגיסטי והתקשורתי של הגרמנים.
באמצעות חומרי נפץ מאולתרים הם הרסו מסילות רכבת וגשרים, חיוניים לתנועת הכוחות הגרמניים, ואילצו את הגרמנים להשקיע משאבים רבים בתיקונם ובהגנתם.
הדבר האט את קצב התקדמותם של הכוחות הגרמניים מחד והסית את תשומת ליבם מהתקדמות כוחות בעלות הברית מאידך.
בנוסף, חיבלו הפרטיזנים בייצור שנועד לצבא הגרמני על ידי תכנון שביתות, האטת קצב הייצור, גרימת חבלות לציוד ולמכונות ואף לגניבת האספקה.
קבוצות הפרטיזנים המאוחדות תחת הוועדה לשחרור לאומי פעלו בעיקר באזור הרי האלפים והאפנינים, בעמק הנהר פו, באזור המבצעי של החוף האדריאטי (OZAV), אזור שליטה צבאי שהוקם ב-10 בספטמבר 1943 בידי הוורמאכט, ובאזור המבצעי של מרגלות האלפים (OZAK) שנכבש על ידי גרמניה הנאצית.
תחילה היה נשקם של הפרטיזאנים מואט ומבוסס על נשקם האישי שנלקח לרוב מהצבא המלכותי האיטלקי שהתפורר.
במהלך עשרים חודשי ההתנגדות הצליחו הפרטיזאנים להשיג נשק, תחמושת וציוד נוספים על ידי תקיפת שיירות ובסיסים צבאיים של האויב.
בעלות הברית זיהו את הפוטנציאל הטמון בקבוצות ההתנגדות, לכן החלו במהלך חורף 1943 - 1944 לספק ציוד ונשק לקבוצות פרטיזנים.
השלוחה הקדמית של מנהלת המבצעים המיוחדים שמושבה בברינדיזי, שלחה לוחמים, נשק וציוד לקבוצות התנגדות רבות בהרי האפנינים והאלפים הליגוריים.
המנהלה הצליחה להחדיר אלחוטנים עם מכשירי הקשר שלהם לרומא ותוך שלושה שבועות מהקמת הבסיס בברינדיזי כבר עמד לרשות תנועת ההתנגדות הרומאית קשר רדיו אמין עם המנהלת למבצעים מיוחדים ועם מפקדת בעלות הברית.
בשלהי שנת 1943 פעלו שש תחנות אלחוט, המופעלות על ידי כמאה מפעילים אשר קיימו את הקשר בין העורף הגרמני למנהלת למבצעים מיוחדים.
בספטמבר 1944 פעלו שלושים וחמישה לוחמים בריטים ומאה שלושים וחמישה סוכנים איטלקים של המנהלת למבצעים מיוחדים בעורף הגרמני ושלושים ושלוש תחנות אלחוט קיימו קשר קבוע עם המפקדה.
הפרטיזנים הקימו והפעילו רשת מודיעין ענפה מבוססת על האוכלוסייה המקומית, אשר הצליחה לספק לבעלות הברית מידע חיוני לתכנון ההפצצות ופריסת הכוחות.
לקראת תחילת מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה החלו בעלות הברית, באמצעות מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית והמשרד לשירותי אסטרטגיים של צבא ארצות הברית, לתאם עם הוועדה לשחרור לאומי של צפון איטליה צעדים להפיכת תנועת ההתנגדות לכוח תקיפה יעיל ועוצמתי שייקח חלק בפעילות הצבאית של בעלות הברית.
שני הארגונים סיפקו לפרטיזנים סיוע חיוני.
הם אימנו את הלוחמים, אספו באמצעותם מודיעין רב וערכי, במיוחד על "הקו הגותי", והסתייעו בהם בכיבוש שטחי מפתח ובשחרור ערים רבות כמו רוואנה, ג'נובה, טורינו ומילאנו.
ב-19 באפריל 1945 הכריזה הוועדה לשחרור לאומי על התאריך 25 באפריל 1945 כיום התקוממות כללית.
בימי ההתקוממות, כוחות הפרטיזנים הלוחמים הסתכמו בכ-100,000 גברים ונשים, כאשר הכוחות הרבים ביותר היו בפיימונטה (30,000), לומברדיה (9,000), ונטו (12,000) ואמיליה (12,000).
מתוך 100,000 הלוחמים הפעילים הללו, כ-51,000 השתייכו גדודי גריבלדי.
היחידות הלוחמות היו מצוידות וחמושות היטב, ופעלו בתאום מלא ביניהן ובינן לבין כוחות בעלות הברית וקבוצות הפעילות המקומיות.
ב-21 באפריל שוחררה בולוניה על ידי הפרטיזנים, צבא הדרום וחיילים פולנים שלחמו תחת פיקודן של בעלות הברית.
בין 24 ל-25 באפריל השתלטו הקבוצות לפעילות פטריוטית וצוותי הפעולה הפטריוטים על רוב הנקודות האסטרטגיות בערים רג'ו אמיליה ופארמה בהמתנה לכניסת כוחות בעלות הברית.
בג'נובה ניסה מפקד הכוח הגרמני, הגנרל גינתר מיינהולד, לנהל משא ומתן, ללא הצלחה, עם הפרטיזנים של אוגדת פינאן-צ'יצ'רו הגריבלדית שהוצבו על ההרים המשקיפים על העיר.
במרכז העיר פרצו עימותים אלימים בין הקבוצות לפעילות פטריוטית לבין היחידות הגרמניות והפשיסטיות, בעוד מספר אוגדות של גדודי גריבלדי שהגיעו לעיר מנעו את הריסת הנמל על ידי הגרמנים.
הגנרל מיינהולד חתם על כניעה ב-25 באפריל מול מפקד הוועדה לשחרור לאומי המקומית.
באזור פיימונטה, לחמו פרטיזנים מגדודי גריבלדי, קבוצות הלחימה האוטונומיות וצדק וחירות בזירות שונות לשחרור הערים נוברה, קונאו וטורינו, אשר הושלם בין 25 ל-29 באפריל.
בערב 24 באפריל ארגנו צוותי הפעילות הפטריוטית במילנו שביתה כללית בכל מפעלי התעשייה.
במקביל ההתקדמו יחידות של גדודי גריבלדי לכיוון העיר מדרום וממערב ובין 25 ל-26 באפריל נכנסו לתוך העיר מבלי להיתקל בכל התנגדות מצד הכוחות הגרמנים, הצבא הליברי והבריגדות השחורות.
חטיבות גריבלדי נוספות שהגיעו ב-27 באפריל השלימו את שחרור העיר.
גרמניה הנאצית נכנעה רשמית ב-2 במאי 1945. תאריך זה הוכרז חג לאומי באיטליה.
הוא הידוע גם בשמות יום השנה לשחרור איטליה (באיטלקית: Anniversario della liberazione d'Italia), חג השחרור (באיטלקית: Festa della liberazione), או יום השנה להתנגדות (באיטלקית: Anniversario della Resistenza).
החג מנציח את סיום הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, ואת ניצחונה של תנועת ההתנגדות במאבקה נגד גרמניה הנאצית והממשלה הפשיסטית של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
הנשים מילאו תפקיד חשוב מאוד בתנועת ההתנגדות.
בערים היו הנשים חברות בקבוצות הפעולה הפטריוטית, שעסקו בחבלה, לוחמת גרילה והפצת עלונים ועיתונים אנטי-פשיסטיים, בצוותי הפעולה הפטריוטיים, שניסו לגייס תמיכה בתנועת ההתנגדות בתוך מפעלי תעשייה ומקומות עבודה אחרים ובקבוצות להגנת הנשים, שעסקו בהבטחת זכויותיהן של נשים שבעליהן לחמו בחזית.
באזורים הכפריים ובמקומות הנגישים ביותר לפרטיזנים, פתחו הנשים את בתיהן לפצועים ולמחלימים וסיפקו להם טיפול רפואי, מזון ובגדים.
נערות רבות הצטרפו לקבוצות פרטיזנים בתור בלדריות, בשל יכולתן לנוע בחופשיות למרחקים גדולים על אופניים מבלי לעורר חשד.
הן העבירו הודעות בין החטיבות השונות ובין הפרטיזנים למשפחותיהם, אספו מידע חשוב לתכנון הפעילות המבצעית והעבירו אותו למפקדיהן, סרקו את השטח לאיתור סיכונים ואף העבירו ממקום למקום נשק ותחמושת.
20,000 נשים היו תומכות לחימה
70,000 נשים היו חברות בקבוצות להגנת נשים
4,500 נשים נעצרו, עונו והוצאו להורג
2,700 נשים גורשו למחנות ריכוז בגרמניה
623 נשים נורו או נהרגו בקרבות
512 נשים בבריגדות גריבלדי, צדק וחרות ואוסופו מילאו תפקיד של קומיסר פוליטי.
תפקידן היה להבטיח שפעילות הבריגדה מתנהלת על פי העקרונות שהוכתבו על ידי המפלגה.
19 נשים קיבלו עיטור זהב
18 נשים קיבלו עיטורי כסף
תנועת ההתנגדות היוונית כללה קבוצות חמושות ולא חמושות מכל הקשת הפוליטית, שהתנגדו לכיבוש יוון על ידי מדינות הציר בין השנים 1941–1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקבוצה הגדולה ביותר הייתה EAM - ELAS, שהוקמה על ידי המפלגה הקומוניסטית היוונית.
תנועת ההתנגדות היוונית נחשבת לאחת מתנועות ההתנגדות החזקות ביותר באירופה הכבושה על ידי הנאצים.
כיבוש יוון על ידי מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה החל באפריל 1941, לאחר פלישת גרמניה, איטליה ובולגריה ליוון, והסתיים עם נסיגת גרמניה באוקטובר 1944.
לאחר כיבוש אתונה ונפילת כרתים, המלך גאורגיוס השני וממשלתו נמלטו למצרים, שם הכריזו על הקמת ממשלה גולה, שהוכרה על ידי בעלות הברית.
ב-27 באפריל 1941 הקימו גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית את המדינה ההלנית בהנהגת ממשלת בובות שבראשה עמד הגנרל גאורגיוס צולקוגלו והשרים בה היו פקידים גבוהים בממשלה היוונית שלפני המלחמה.
ממשלה זו לא נהנתה מתמיכת העם בשל תלותה המוחלטת ברשויות הכיבוש הגרמניות והאיטלקיות, ובשל חוסר יכולתה למנוע את מסירת חלק גדול ממקדוניה היוונית ותראקיה המערבית לבולגריה ומאוחר יותר את הרעב הגדול.
עם כיבושה של יוון על ידי מדינות הציר היא חולקה לשלושה אזורי השפעה:
הגרמנים שלטו באתונה, במקדוניה המרכזית, במערב כרתים, באיים מלוס ואמורגוס ובאיים של צפון הים האגאי.
בתחילת המלחמה הם הגבילו את עצמם לאזורים האסטרטגיים וכוחותיהם היו מוגבלים.
בולגריה סיפחה לעצמה את מזרח מקדוניה ותראקיה ולנוכח ההתנגדות הפעילה של האוכלוסייה המקומית, עסקה מלכתחילה במדיניות של בולגריזציה של האזור.
איטליה כבשה כשני שלישים מיוון.
הכוחות האיטלקיים ביוון כללו 11 אוגדות חיל רגלים שהיו שייכות לארמייה ה-11 ואוגדה אחת במושבה האיטלקית באיים הדוֹדֶקָאנֶסִיִים.
הכיבוש גרם סבל רב לאוכלוסייה האזרחית היוונית.
עשרות אלפי אזרחים נהרגו בפעולות תגמול; מיעוטים, בעיקר יהודים, ומתנגדי המשטר גורשו למחנות ריכוז.
גורמים נוספים שהאיצו את הקמתם של ארגוני ההתנגדות היו הקריסה הכלכלית, עליית האינפלציה, התפתחות השוק השחור והיעדר מזון בסיסי.
מאות אלפי אנשים מתו מרעב בחורף של 1941–1942, תקופה שזכורה בהיסטוריה של יוון כ"רעב הגדול".
המעורבות הצבאית הבריטית ביוון החלה עם מתן סיוע ימי ואווירי במערכה נגד איטליה בסוף שנת 1940 והפכה למעורבות צבאית ישירה כאשר נחתו ביוון בחודשים פברואר–מרץ 1941 כוחות בריטיים, אוסטרליים וניו זילנדיים (כ-62,000 חיילים, במסגרת "כוח W"), לאחר שהממשלה היוונית ביקשה סיוע לבלימת הפלישה האיטלקית.
לאחר כיבוש אתונה על ידי גרמניה באפריל 1941 והתבוסה בקרב על כרתים ב-26 במאי 1941, נאלץ הכוח הצבאי הבריטי לסגת מאדמת יוון.
בריטניה המשיכה לפעול על אדמת יוון באמצעות עשר קבוצות קישור וכוח משימה בפיקודו של בריגדיר אדמונד מאיירס שדיווחו למטה מנהלת המבצעים המיוחדים למזרח התיכון בקהיר.
פעילותם התמקדה בתיאום עם ארגוני ההתנגדות EAM ו-EDES לצורך ביצוע פעולות חבלה המשמשות את האינטרסים של בעלות הברית.
לצורך השגת שיתוף הפעולה וחיזוק כוח הלחימה של הארגונים סיפקה להם בריטניה ציוד וכסף שהגיע ליוון בדרך האוויר והים.
בתקופת כיבושה של יוון על ידי מדינות הציר צמחו בה ארגוני ההתנגדות רבים.
חזית השחרור הלאומית, EAM שהיה הארגון הגדול ביותר.
מספר חבריו הוערך בין חצי מיליון לשני מיליון איש מתוכם 150,000 לוחמים.
הוא הוקם ב-27 בספטמבר 1941 על ידי ארבע מפלגות השמאל: המפלגה הקומוניסטית של יוון , המפלגה הסוציאליסטית של יוון , איחוד הדמוקרטיה העממית והמפלגה החקלאית של יוון .
צבא השחרור העממי של יוון, ELAS וצי השחרור ההעממי של יוון, ELAN .
צבא השחרור הוקם במאי 1942. באוקטובר 1943 הוא כלל כבר 80,000 חיילים שגרמו אבדות קשות לכוחות האויב.
ארגון הנוער הכלל יווני המאוחד, EPON , שהוקם בפברואר 1943 כארגון הגג של עשרה ארגוני נוער שמאלניים, היה אחד הארגונים הפעילים ביותר באזורי אתונה ופיראוס והראשון שעשה שימוש בחומרי נפץ לצורך ביצוע פעולות חבלה.
כמו גם ארגוני רווחה וארגון עבדים, כגון EEAM ו-EA.
הליגה היוונית הרפובליקנית הלאומית, EDES הוקמה ב-9 בספטמבר 1941 על ידי הקולונל נפולאון זרווס והייתה הארגון השני בגודלו אחרי EAM.
הזרוע הצבאית שלה, "הקבוצות הלאומיות של לוחמי הגרילה היוונים" (EOEA), שהוקם ב-28 ביולי 1942, היה פעיל בעיקר באזור אפירוס.
בתחילתו היה הארגון בעל השקפות ליברליות ואנטי-מלוכניות, אבל במרוצת הזמן נטה ימינה.
שיתוף הפעולה עם ELAS במלחמה נגד הכיבוש הגרמני והאיטלקי הופסק באוקטובר 1943 ועד פברואר 1944 שני הארגונים פעלו זה כנגד זה.
למרות התמיכה שקיבל מהבריטים, הארגון לא הצליח להרחיב את השפעתו מעבר לאזור אפירוס והובס בקרבות שניהל ארגון ELAS נגד הבריטים החל מדצמבר 1944.
שחרור לאומי וחברתי, EKKA הוקם על ידי קצינים בעלי השקפת עולם דמוקרטית ואנטי-מלוכנית.
הזרוע הצבאית של הארגון הורכבה מלוחמי גרילה שפעלו בעיקר באזור הר ג'יונה.
ארגון השחרור הכלל יווני, PAO הוקם בשנת 1941 תחת השם "מגני צפון יוון" על ידי קבוצת קצינים יוונים שדגלו בהתנגדות לא אלימה.
הארגון שינה את שמו בשנת 1943 אז עבר להתנגדות מזוינת.
ארגון X היה כוח צבאי למחצה בעל השקפות מלוכניות, ימניות אנטי-קומוניסטיות שהוקם בשנת 1941. תחילה עסק הארגון באיסוף מודיעין עבור בעלות הברית ובהובלת מתנדבים למזרח התיכון.
עם עליית כוחו של EAM, פנה הארגון ללחימה נגד EAM וקבוצות קומוניסטיות נוספות.
פעילות ארגוני ההתנגדות בערים התמקדה בביצוע פעולות חבלה, ארגון שביתות והפגנות, איסוף מודיעין וסיוע למרגלים ולחבלנים בריטים שהוצנחו בטריטוריה של יוון.
חברי הארגונים שמרו על קשר עם מפעיליהם הבריטים באמצעות מכשירי רדיו וארגנו רשתות מילוט עבור סוכני בעלות הברית וצעירים יוונים שביקשו להצטרף לכוחות היוונים בגלות.
המודיעין הבריטי סיפק להם ציוד אלחוטי, כסף, נשק ותמיכה אם כי לא במידה מספקת.
שביתות והפגנות פרצו לעיתים קרובות בכל ערי יוון, אך במיוחד באתונה, בעידוד EAM.
בין 12 ל-14 באפריל 1942 שבתו כל עובדי הדואר והתקשורת, תחילה ובאתונה ואחר כך בכל יוון.
בחודשים פברואר-מרץ 1943 פרצו ביוון שביתות והפגנות מחאה נגד כוונתה של גרמניה לגייס את כל התושבים בני 20 עד 40 לעבודות כפייה במפעליהם, כמו גם לצורך תחזוקת הכבישים ומסילות הרכבת ועבודה במכרות.
המפגינים פרצו למשרדי משרד העבודה והשמידו רשומות ומסמכים.
למרות שיחידות המשטרה היוונית פתחו באש על המפגינים, המחאות הצליחו לבלום את ביצועה של תוכנית הגיוס.
בחודש יולי 1943 פרצו באתונה, בסלוניקי ובערים נוספות שביתות והפגנות מחאה נגד כוונתה של בולגריה להרחיב את שטחי הכיבוש שלה במקדוניה בעידודה של גרמניה הנאצית.
כתוצאה מההפגנות התוכנית לא יצאה לפועל.
המשמעותיות מבין הפעולות הצבאיות של תנועת ההתנגדות היוונית היו:
לנוכח התקדמותה המהירה של גרמניה באפריקה בספטמבר 1942 החליטה בריטניה לפגוע במסילת הרכבת היחידה שחיברה את צפונה של יוון לדרומה והיוותה בשל כך אחת מדרכי האספקה החשובות לכוחות הגנרל רומל באפריקה.
לצורך כך הצניחה בריטניה בהרי יוון קבוצה קטנה של חיילים בפיקודו של בריגדיר אדמונד מאיירס במטרה לגייס את כוחות הגרילה לעזרה במשימה זאת.
ב-25 בנובמבר 1942 פוצץ במסגרת מבצע הרלינג הגשר מעל נהר גורגופוטמוס עליו עברה מסילה זאת.
במבצע השתתפו כוח פרטיזנים יוונים המורכב מ-86 לוחמי ELAS ו־52 לוחמי EDES לצד צוות של שנים עשר לוחמים של מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית.
הצלחת המבצע שיבשה את שרשרת האספקה לצבא הגרמני במשך שישה שבועות ועודדה את מנהלת המבצעים המיוחדים להישאר ביוון כדי לתכנן פעולות חבלה נוספות יחד עם כוחות ההתנגדות היוונים.
קרב פרדיקמבוס, התנהל בין 4 ל-6 במרץ 1943 בצפון מקדוניה, בסביבת הערים גרֶבֶנה וסיאטיסטה, בין כוחות EAM-ELAS לבין כוח הכיבוש האיטלקי.
ראויה לציון ההשתתפות הנרחבת והספונטנית של האוכלוסייה המקומית, ושל קצינים מקבוצות וארגונים אחרים, כולל יריבים של ELAS מהצד הימני של המפה הפוליטית, כגון PAO.
הניצחון היווני הוביל לשחרורה של העיר גרבנה וערער את שליטתה של איטליה באזורים הכפריים של יוון.
מבצע בעלי חיים היה מבצע משותף של מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, חיל האוויר של ארצות הברית, ELAS, ZEUS, EDES ו-PAO שהתנהל בין 21 ביולי ל-11 ביולי 1943 במטרה להסיח את דעתן של מדינות הציר מהפלישה המתוכננת של בעלות הברית לסיציליה.
המבצע כלל סדרה של פעולות חבלה ביניהן פיצוץ מנהרת הרכבת קורנובו ופיצוץ חמישה גשרים של מסילות רכבת ביניהם הגשרים על הנהרות אסופוס וסרנטפורוס והמארב המוצלח שהוצב על ידי לוחמי ELAS במעבר סרנטפורוס בו הוסב נזק רב לדיוויזיית היגר ה־117 הגרמנית.
בין השנים 1942-1943 התעצמה פעילות ארגוני ההתנגדות, במיוחד באזורי ההרים בתסאליה, אפירוס, מרכז יוון ומקדוניה.
תחת הלחץ הצבאי הבלתי פוסק של ארגוני ההתנגדות נאלצו האיטלקים לסגת עד אמצע 1943 מחלק גדול מהאזורים שהיו בשליטתם, כאשר נוכחותן של מדינות הציר הוגבלה לערים הגדולות ולדרכים המחברות ביניהן.
עם שחרורן של קרדיצה במערב תסאליה, גרבנה במערב מקדוניה, טריקלה בתסאליה ומצובו במחוז אפירוס, ביולי 1943, האזורים המשוחררים שכונו גם "יוון החופשית" הפכו לאזורים בעלי ממשל עצמי יווני, שם ארגוני ההתנגדות ניסו לבנות סדר מדיני וחברתי חלופי.
במרץ 1944, הקים EAM את הוועדה הפוליטית לשחרור לאומי, PEEA שכונתה גם ממשלת ההר.
האזורים העיקריים תחת שליטת ארגוני ההתנגדות היו: אפירוס במערב, עם נוכחות בולטת של EDES ו-ELAS, האזורים ההרריים של אגרפה ברכס הרי פינדוס ותסאליה, שהיוו את מעוז הליבה של ELAS, אזורים כפריים במרכז יוון שנוהלו על ידי פרטיזנים ואזורים חקלאיים נרחבים במקדוניה.
שליטתם של כוחות מדינות הציר הוגבלה לאזור אתונה, סלוניקי, נמלים חשובים וצירים לוגיסטיים.
בספטמבר 1943, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבין בעלות הברית עברו השטחים שהיו בשליטת איטליה לשליטת גרמניה.
לארגוני ההתנגדות ובמיוחד ל-EAM היה חלק חשוב בהצלת יהודי יוון.
הברחת יהודי יוון לטורקיה תואמה בין ELAS-EAM, הסוכנות היהודית, ההגנה, המוסד לעלייה ב' ונציגי הממשלה היוונית הגולה בקונסוליה שלה באיזמיר.
היא השתמשה בנתיבים הימיים בים האגאי שהיו כבר בשימוש לצורך העברת כוחות צבאיים והברחת סחורות שונות.
נקודת המוצא של נתיבי הבריחה הייתה בחוף המזרחי של דרום האי אוויה, עליו פיקחו קבוצות קטנות של הרגימנט השביעי של ELAS.
נקודת הסיום הייתה בעיר צ'שמה בטורקיה משם הועברו היהודים לאיזמיר.
דמויות המפתח בארגון ובהפעלת מבצע זה היו האחים רפאל ברקי, יהודי עמיד שהתגורר באיזמיר, וסלומון ברקי שהתגורר באתונה וקפיטן תומאס, דייג לשעבר, חבר ELAS וסוכן מודיעין בריטי.
התיאום הראשון בין המוסד לעלייה ב' לבין קפיטן תומאס בוצע על ידי משה אגמי (אוורבוך) באוקטובר 1943. בדצמבר 1943 נחתם הסכם בין זאב שינד, מבכירי המוסד לעלייה ב' לבין ELAS לפיו ELAS התחייב לדאוג להעברת היהודים תמורת כסף וסחורות בעוד שהסוכנות היהודית התחייבה לדאוג לעניינים הדיפלומטיים בטורקיה.
לפי אומדנים שונים הוברחו בדרך זאת כ-1,500 יהודים.
ב-22 בינואר 1943 הפיץ ארגון EAM עלונים בהם ביקש מאזרחי אתונה לסייע בהצלת היהודים על ידי "ארגון הפגנות מחאה, עצרות גדולות והתגייסות כללית שנועדו לסכל את הפוגרום הנורא.
הבה ניתן מקלט לכל היהודים הנרדפים; הבה נרסק כל בוגד שפוגע ביהודים".
מאז הקמתם עבדו ארגוני ההתנגדות באופן עצמאי באזורי השליטה שלהם, ללא שיתוף פעולה או תאום.
שני ארגוני ההתנגדות הגדולים, EAM ו-EDAS החזיקו בדעות פוליטיות מנוגדות כאשר כל ארגון שאף למצב את עצמו כגורם המוביל בעיצוב דמותה של יוון שלאחר המלחמה.
לצורך הרחבת תחום השפעתו ניהל כל ארגון, אך בעיקר EAM, תעמולה אגרסיבית בקרב האוכלוסייה המקומית.
באביב 1943 EAM התחיל לאיים על נפולאון זרבס, מפקד ארגון EDES, ואף פרק מנשקן של כמה מהקבוצות שלו.
מאוחר יותר נלקח בשבי דימיטריוס פסרוס מפקד ארגון EKKA וכוחותיו פוזרו.