tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדיאלוג "טימאיוס", סבור החוקר טיילור (Taylor), כי טימאיוס לא מייצג בהכרח את אפלטון, ורבה המחלוקת גם לגבי "פרמנידס", שנחשב לקשה שבדיאלוגים, בו, לכאורה, יוצא אפלטון נגד תורת האידאות שלו.
נהוג להשוות לעיתים קרובות את הגותו של אפלטון להגותו של אריסטו, תלמידו הטוב והמפורסם ביותר.
המוניטין של אריסטו במהלך ימי הביניים באירופה האפיל על זה של אפלטון בצורה כה שלמה, עד כי הפילוסופים הסכולסטים כינו את אריסטו "הפילוסוף".
מצד שני באימפריה הביזנטית, לימוד הגותו של אפלטון נמשך כסדרו.
אחד ממאפייני הפילוסופיה של ימי הביניים, היה ההסתמכות על פרשנות של כתבי אפלטון (ופילוסופים חשובים היסטורית אחרים), במקום עיון בכתבים המקוריים עצמם.
למעשה, הכתבים המקוריים של אפלטון היו אבודים לתרבות המערבית, עד שהוצגו מחדש במאה ה-12 בידי מלומדים פרסים וערבים.
מלומדים אלו לא רק שמרו על הטקסט המקורי ביוונית עתיקה, אלא הרחיבו אותו על ידי כתיבת פרשנויות והערות נרחבות על עבודותיהם של אפלטון ואריסטו.
כתבים אלו תורגמו בסופו של דבר ללטינית, ומאוחר יותר ללשונות אירופאיות השונות.
רק בתקופת הרנסאנס, עם התעוררות ההתעניינות בתרבות הקלאסית, הפילוסופיה של אפלטון נפוצה שוב במערב.
רבים וגדולים מהמדענים הראשונים והאמנים מתקופת הרנסאנס ראו בפילוסופיה של אפלטון את הבסיס להתקדמותם באומנות ובמדע.
עד למאה ה-19 המוניטין של אפלטון חזר לקדמותו והשתווה לפחות לזה של אריסטו.
למרות המוניטין העצום שרכש אפלטון, פילוסופים אחדים לא חסכו בביקורת על השקפותיו: פרידריך ניטשה תקף את המוסר של אפלטון ואת התאוריות הפוליטיות שלו, מרטין היידגר הסביר על בלבולו של אפלטון במושג ה-"קיום", וקרל פופר טען בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" כי צורת השלטון של אפלטון בדיאלוג "המדינה" היא ביסודה טוטליטרית.
כמויות החומר העצומות שהשאיר אחריו אפלטון מהוות את אבן הפינה של הפילוסופיה המערבית, וכבר אמר הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד כי "ציונה הכללי והבטוח ביותר של הפילוסופיה המערבית הוא, שאינה אלא אוסף של הערות שוליים לאפלטון".
השפעתו של אפלטון חרגה הרבה מעבר לעולם הפילוסופיה.
המיתוס על היבשת האבודה אטלנטיס נולד מתוך משל המופיע בדיאלוגים "טימאיוס" ו"קריטיאס"; המושג "אהבה אפלטונית" נולד מתוך רעיונות הדיאלוג "המשתה".
אחד ממכתשי הירח קרוי על שמו של אפלטון.
תאולוגים דתיים, יהודים ונוצרים, נטו לשבח את הפילוסופיה האפלטונית על פני האריסטוטלית בהיותה קרובה יותר לדת.
מחשבת אפלטון התקבלה כבסיס לפילוסופיה יהודית בייחוד משום תורתו של אפלטון על האידיאות.
לאור התורה האפלטונית הזאת ראו את כל הבריאה בבחינת "סולם מוצב ארצה וראשו מגיע השמימה".נומניוס מאפאמיה, פילוסוף ניאופלטוני שחי בין השנים 150 ל-200 לספירה וגילה התעניינות בדתות המזרח ובכללן היהדות, התבטא שאפלטון אינו אלא משה שדיבר בלשון היוונית.
הביולוג ארנסט מאייר כינה את אפלטון "האנטי-גיבור הגדול של האבולוציה", משום שהוא קידם את האמונה במהותיות, המכונה גם תאוריית הצורות .
תיאוריה זו גורסת שכל סוג טבעי של אובייקט בעולם הנצפה הוא ביטוי לא מושלם של האידיאל, הצורה או ה"זן" המגדירים את הסוג הזה.
בטימאוס שלו, למשל, יש לאפלטון דמות שמספרת סיפור שהדמיורג' יצר את היקום וכל מה שיש בו, כי בהיותו טוב, ומכאן, "...
משוחרר מקנאה, הוא רצה שכל הדברים יהיו דומים לו כפי שהם יכולים להיות." הבורא יצר את כל צורות החיים האפשריות, שכן "...
בלעדיהם היקום לא יהיה שלם, שכן הוא לא יכיל כל סוג של בעלי חיים שהוא צריך להכיל, אם הוא רוצה להיות מושלם." " עקרון השפע " הזה - הרעיון שכל צורות החיים הפוטנציאליות חיוניות ליצירה מושלמת - השפיעה רבות על המחשבה הנוצרית.
כתבים מסומנים ב-(?) אם ישנה מחלוקת בין החוקרים על היותם מחוברים בידי אפלטון.
כתבים מסומנים ב-(×) אם רוב החוקרים מסכימים על כך שלא נכתבו על ידי אפלטון.
הכתבים מחולקים באופן מסורתי לקבוצות של ארבע (טטרלוגיות):
אלקיביאדס הראשון (?), אלקיביאדס השני (×), היפרכוס (×), המאהבים המתחרים (×).
תיאגס (×), כארמידס, לכס, לייסיס.
היפיאס רבה (?), היפיאס זוטא, איון, מנקסנוס.
קליטופון (?), המדינה, טימאיוס, קריטיאס.
מינוס או על החוק (×), חוקים, אפינומיס (×), מכתבים ((?) עבור חלק).
על שאר הכתבים המופיעים תחת שמו של אפלטון, ישנה הסכמה כי הם זיופים:
צבי דיזנדרוק תרגם את קריטון, גורגיאס, פַיידְרוֹס, והמדינה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, בהוצאת שטיבל.
בשנת 2021 יצאה מהדורה מחודשת של "המדינה" בהוצאת י.
יוסף גרהרד לִיבֶּס תרגם את כל הכתבים המיוחסים לאפלטון לעברית בחמישה כרכים (הוצאת שוקן) בשנות החמישים והשישים.
איאון וחלק מהמכתב השביעי תורגמו על ידי דרור אורון בשנות החמישים.
מרגלית פינקלברג תרגמה את המשתה, הוצאת חרגול 2001, ואת פיידרוס, הוצאת חרגול, 2009.
דביר ילין תרגם את "טימאיוס", הוצאת מנדלי מוכר ספרים ברשת, 2026.
תרגומים לחלק מן הדיאלוגים ראו אור בתרגומו של שמעון בוזגלו: "חייו ומותו של סוקרטס", תרגום הדיאלוגים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון (ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2001, מהדורה שנייה 2005).
וכן פיידון (ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2005), ומנון, לכס (ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2013).
אפליה (מכונה גם אפליה פסולה) היא מונח סוציולוגי המציין הבדלה בין קבוצות חברתיות שונות, קטגוריות חברתיות או פרטים שונים, הבדלה המעניקה לקבוצה, קטגוריה או פרט מסוימים יתרונות או חסרונות יחסיים בהתייחסות אליהם, מבלי שתהיה הצדקה עניינית לכך.
אפליה עשויה להיות על בסיסים שונים (מגדר, גזע, לאום, דת, גיל, נטייה מינית, מראה חיצוני ועוד) וליתרונות או לחסרונות הנובעים ממנה עשויים להיות ביטויים שונים (כלכליים, פוליטיים וכו').
אפליה עשויה להיות מכוונת (כלומר, בסיס האפליה הוא המניע הישיר לאפליה) או עקיפה (כלומר, בסיס האפליה משפיע על גורם מתווך, שהוא המניע הישיר לאפליה).
אפליה על בסיס גזעי קרויה גזענות.
בין בני אדם קיימת שוֹנוּת, ולא כל התייחסות לשונות זו, במעשה אנושי שאינו מביע שוויון מוחלט, היא בגדר אפליה, משום שבמקרים רבים ההבחנה מוצדקת.
כאשר יצרן שמלות, למשל, מבקש דווקא אישה לדוגמנות של מוצריו, אין בכך כל אפליה.
הבחנה לא צודקת, כלומר – הבחנה שאינה מתבססת על שוני ענייני המצדיק הבחנה זו, ובכך פוגעת ביכולת האדם להתפתח ולמצות את הפוטנציאל הגלום בו.
דוגמה: דיכוי שחורים על ידי לבנים המונע מהם לרכוש השכלה, תרבות ומיומנויות הוא הבחנה לא צודקת, כלומר אפליה.
הבחנה בין קבוצות או פרטים על בסיס מאפיינים הסותרים את דפוס ההתנהגות המצופה מיוצר האפליה.
דוגמה: מורה, המצופה לתמוך בתלמידיו על בסיס צורכיהם הלימודיים, ייחשב למפלה אם יתמוך יותר בתלמיד על בסיס חיבור רגשי אליו, או על בסיס צבע עור וגזע.
שני מובנים אלו נחשבים ברוב המקרים ללא לגיטימיים בחברה, אך ההתייחסות אליהם היא סובייקטיבית ותלוית הקשר תרבותי.
הגדרת האפליה כבלתי צודקת מקשרת אותה למוסר הנהוג בתרבות, והגדרתה כחריגה מההתנהגות המצופה, מקשרת אותה עם הנורמות והחוקים הנהוגים בה.
דוגמה: לרוב, פקיד שמבחין בין לקוחות שונים שלא על-פי נוהלי הארגון אליו הוא משתייך, נחשב בתרבות אליה הוא משתייך למפלה, אך אם יפורסם בעיתונות כי פקיד גילה יחס מועדף למעוטי יכולת, ייתכן שלא ייחשב לכזה (אם כי הפסוק "לא תהדר דל בריבו", המתייחס למשפט צדק, דורש להימנע גם מהעדפת הדל).
אפליה הדדית היא מצב שבו כל קבוצה מפלה את הקבוצות האחרות.
לדוגמה, אם לבנים מעדיפים לשחק עם לבנים, ושחורים מעדיפים לשחק עם שחורים, אזי זה מצב של אפליה הדדית.
אפליה הדדית נפוצה היא על רקע שוביניזם מסוגים שונים – גזע, לאום, תרבות, מגדר, מעמד כלכלי-וחברתי, או העדפה מינית.
אפליה כנגד היא מצב בו כל הקבוצות מפלות את אותה הקבוצה.
לדוגמה אם לבנים ושחורים כאחד מעדיפים לשחק עם שחורים, אזי זו העדפה כנגד לבנים (או העדפה בעד שחורים).
יש מצבים בהם שוביניזם ודעות קדומות משתרשים בתרבות הכללית, כך שדעה שובניסטית כנגד קבוצה מסוימת הופכת לדבר רווח גם בקרב אותה קבוצה, ואז יש בחברה זו אפליה כנגד.
דוגמה לדבר זה הייתה בעבר בקרב חלק מהשחורים וחלק מהנשים שאימצו את הדעות השובניסטיות נגד הקבוצה אליה השתייכו.
דוגמאות נוספת לאפליה כנגד הן העדפה של גברים לקבלה לעבודה ותפקידים בפוליטיקה, יחס מועדף לגברים גבוהים בעבודה, אפליה לטובה של אנשים יפים, אפליה כנגד זקנים, ואפליה כנגד שמנים.
אפליה מכוונת ואפליה לא מכוונת – אפליה מכוונת היא אפליה מודעת, שבה אדם באופן מודע ומכוון לא מקבל אדם על פי קריטריון שהוא לא רלוונטי.
אפליה לא מכוונת – אדם שמצהיר שהוא נגד אפליה לא רלוונטית, אך באופן ססטימטי מתנהג בצורה מפלה, אף שאינו מתכוון לכך.
למשל, במחקר שנעשה צילמו מורות בבית ספר תיכון, וגילו כי המורות הגיבו בצורה שונה (חיוכים והנהונים עמוקים יותר) כאשר תלמידי הכיתה ענו לשאלותיהן, זאת ביחס לתגובותיהן לתשובות התלמידות.
תומכי האפליה המתקנת מתמקדים באפליה הלא מכוונת (לא מוצהרת); לטענתם ישנה כמות מאסיבית של אפליה, והרבה מאוד אנשים לא מודעים לכך אפילו.
אפליה אינדיבידואלית ואפליה תרבותית-מוסדית – אפליה אינדיבידואלית היא כאשר הפרט עצמו מפלה.
אפליה תרבותית יוצאת אל הפועל דרך הפרטים, אך הכוונה היא למבנה התרבות המפלה מיסודו, למשל בסיפורי האחים גרים תמיד מופיע מוטיב של אישה אסרטיבית כרעה ומכשפה, לעומת האישה הפסיבית שהיא הטובה.
לדוגמה, במעשייה "שלגיה ושבעת הגמדים" האמא החורגת של שלגיה היא אישה אסרטיבית, לעומת שלגיה שהיא אישה פסיבית.
אפליה תרבותית היא חברתית-מוסדית, מופיעה בנישות התרבותיות כמו אגדות העם, השפה וכדומה.
תומכי האפליה המתקנת מתמקדים גם באספקט הזה של האפליה המוסדית.
אפליה כלפי לקוח שבוי (או אפליה מתוך "שביית לקוח") - היא תופעה שבה אדם תלוי באופן מוחלט או כמעט מוחלט בגוף מסוים לצורך קבלת שירות חיוני – כמו בריאות, חינוך, רווחה, תחבורה ציבורית או דיור ציבורי – ואין לו אלטרנטיבה ריאלית אחרת.
מצב דומה קורה באבחון ראשוני פסיכיאטרי בפועל של מטופל, ייתכן בעל היסטוריית רשלנות רפואית מתועדת או אפליה גלויה כלפיו באזור מגוריו והטיפול, שהופך אותו ללקוח שבוי על ידי הפסיכיאטר על רקע היכרות כללית, שמועות או בדיקת היסטוריית רשומות רפואיות, כפי שהיה נפוץ במדינות ברית המועצות לשעבר.
וזאת במטרה וחתירה להמשך תיעוד הפסיכיאטר את רשומותיו הרפואיות ככאלו המשמיטות פרטים העלולים לשמש לטובת המטופל במקרה חקירה משטרתית או משפט, והצגתו כלא אמין משפטית ואף בעל נטייה לטורדנות, אובססיה, אלימות ותוקפנות בכל תלונה אותה יגיש למטרות ניטרול.
הסיבות יכולות להיות כלכליות, קרבת השירות למקום מגורים, או מונופול בתחום אותו שירות.
במקרה זה הסיבות לאפליה יכולות להיות שונות כמו גזע, מין, גיל, מוצא, מגדר, נטייה מינית, מצב סוציו-אקונומי, דת, שפה, מוגבלות.
ואף יכולים להיות מקודמים פעולות לטשטוש עקבות אפליה, כקיום אפליה מכוונת כלפי אינדיבידואלים נוספים מקבוצות אחרות כמחשבה פלילית ולאו דווקא מופלות במטרה לטעון לאובייקטיביות או לשיטת עבודה גורפת ונוהלי עבודה מוסדרים.
אפליה בייצוג - מתקיימת כאשר קבוצה מסוימת באוכלוסייה לא זוכה לייצוג הולם במוסדות ציבוריים או ממשלתיים, ובפרט לא לייצוג ביחס הולם לחלקה באוכלוסייה הכללית — כמו בשירות המדינה, מועצות מנהלים, ועדות ציבוריות, רשויות מקומיות, וכדומה.
וזאת על רקע שייכות קבוצתית לגזע, מין, גיל, מוצא, מגדר, נטייה מינית, מצב סוציו-אקונומי, דת, שפה, מוגבלות וכו'.
העדפה מתקנת – התערבות מלאכותית/עזרה פנימית על מנת לתקן חוסר שוויון.
ישנן 3 מוטיבציות מקובלות להעדפה מתקנת: האחת, הרצון לפיצוי בני קבוצה מקופחת על סבלם בעבר (הסתכלות היסטורית – היום אנו כחברה "חייבים להם").
המוטיבציה השנייה היא רצון לפיצוי על סבלם וקיפוחם בהווה (ההיסטוריה אינה מעניינת, ההתמקדות היא בכאן ובעכשיו).
המוטיבציה השלישית היא הרצון לשנות מצב עתידי, רוצים לשנות את חוסר השוויון לעתיד, ראייה תועלתנית עם הפנים לעתיד.
למשל, אם באופן מלאכותי נוסיף שופטות לבימ"ש העליון ניתן ליצור דימוי חברתי שונה ויצירת מודל לחיקוי לאותן נשים שירצו להיות כמוהן.
עזרה פנימית – ההנחה היא שאנשים עוזרים לבני הקבוצה שלהם; אם נכניס להנהלה בצורה מלאכותית בשל העדפה מתקנת בני קבוצות מסוימות – הדבר יעורר ייצוג רב יותר של בני הקבוצה המועטה.
קיימים סוגים רבים של אפליות נוספות בפועל ובהם:
אפליה ישירה לעומת אפליה עקיפה - אפליה ישירה: כאשר אדם מופלה בגלוי בשל מאפיין מסוים.
אפליה עקיפה: כאשר מדיניות כללית פוגעת בקבוצה מסוימת באופן לא מידתי – למשל, תנאי קבלה שנראים נייטרליים אך בפועל מדירים אוכלוסייה מסוימת.
אפליה על רקע גזע או אתניות - יחס שונה כלפי אנשים בשל מוצאם, צבע עורם או השתייכותם האתנית או הלאומית.
לדוגמה: מניעת קבלה לעבודה בגלל צבע עור ו/או יחס עוין כלפי בני קבוצות מיעוט.
אפליה פוליטית - יחס שונה כלפי אנשים בשל דעותיהם הפוליטיות או השתייכותם למפלגה מסוימת.
לדוגמה: פיטורי עובד בשל פעילות פוליטית או הדרה ממוסדות.
יכול לבוא לידי ביטוי גם במעורבות בנושאים ממשלתיים שונים, כמו תכנון ובנייה].
אפליה באמצעות פיזור של קבוצה מסוימת כחלק מאסטרטגיה של "הפרד ומשול" - היא תופעה שמתקיימת לעיתים גם במדיניות ממשלתית, גם בשיח ציבורי וגם דרך אמצעי התקשורת — והיא יכולה לשמש ככלי להחלשת קבוצות מוחלשות או להקטנת הסולידריות החברתית ביניהם.
לעיתים אף תוך יצירת מתחים פנימיים בין תתי-קבוצות או הצגתן כסותרות זו את זו.
אפליה בשירותים רפואיים - אפליה בקבלת שירותים רפואיים מתרחשת כאשר אנשים או קבוצות אוכלוסייה נתקלים בחסמים או מקבלים טיפול או יחס פחות טוב לא בגלל מצבם הבריאותי, אלא בגלל מאפיינים אישיים או חברתיים – כמו גזע, מין, גיל, מוצא, מגדר, נטייה מינית, מצב סוציו-אקונומי, דת, שפה, מוגבלות ועוד.
יכול בין היתר לנבוע ממטרה מערכתית להגדיל או להביא להמשיך הכנסות ממשלתיות על טיפול במטופל בביתי החולים.
אפליה משטרתית - התנהלות לא שוויונית או הוגנת של אנשי משטרה כלפי אזרחים או קבוצות אוכלוסייה מסוימות, בשל מאפיינים כמו גזע, מין, דת, מוצא אתני, עדה, מגדר, או מצב חברתי-כלכלי.
אפליה כזו יכולה לבוא לידי ביטוי בשורה של מצבים, החל מהתנהלות שגרתית של שוטרים במהלך פעולתם ועד לטיפול מערכתי באוכלוסיות מסוימות באופן שיטתי ומובנה.
יכול לבוא לידי ביטוי בחוסר טיפול מכוון בתלונות על אפליה, מעצרים שרירותיים, זלזול בזכויות אדם, הפללות שווא ו/או אלימות משטרתית כלפי אוכלוסיות מסוימות שמתקבלים בחברה או בשלוחות המשטרה והפרקליטות בצורה חלקה יותר ואף בטיוח.
אפליה משפטית יכולה להתרחש בכל שלב בתהליך המשפטי: מעצרים, חקירות, תיקי משפט, ענישה וערעורים, ויכולה להיות גלויה או סמויה.
לרוב אף תוך אי פירוט סיבות פסק הדין על ידי השופט.
בא לידי ביטוי גם ברמה המקצועית והאתית של העורך דין המייצג, שבאה לידי ביטוי במהלך ההליכים.
אפליה כזו משפיעה באופן ישיר על אפשרות ההגנה על זכויות האדם, פוגעת בשוויון בפני החוק, ומביאה לאי אמון במערכת המשפט כמו פערים חמורים בנגישות לצדק ובתוצאות המשפטיות.
כשלרוב זו מתבצעת בשיתוף עם אפליית המערכת המשטרתית, או גרורה שלה.
אפליה עקב עבר פלילי - יחס שלילי לאנשים עם רישום פלילי – גם לאחר שריצו את עונשם.
מונע השתלבות מחדש בחברה, שירותים רפואיים, לרוב זיווג, ושילוב בשוק העבודה, מה שלרוב גורם לנפילה מחדש למצבי סיכון ופשיעה.
אפליה כהגבלת ילודה - כלכלה בה שכר מינימום נמוך לא רק מקשה על קיום בכבוד אלא גם על יכולת ההשקעה בעתיד, ובפרט במובן של הבאת ילדים ודאגה לעתידם.
מכאן עולה ההשערה שנבחנה במספר מקרים כי מדובר במדיניות מתוכננת מצד ממשלות להביא להגבלות ילודה ופערים בין דוריים וחברתיים מתוכננים כלפי האוכלוסיות הנמצאות במצב השתכרות שכר מינימום.
שהן ברובן אוכלוסיות מופלות שנאלצות להסתפק בשכר זה או אבטלה.
אפליה תרבותית או לשונית - פגיעה באנשים בשל השפה שהם מדברים או סגנון התרבות שלהם.
למשל, יחס מזלזל כלפי מישהו שמדבר במבטא או משתמש בביטויים שאינם "נכונים" לפי נורמות רוב החברה; לרוב בא לידי ביטוי בפגיעה במהגרים או עולים.
אפליה תקשורתית - מונח המתאר את הדרכים בהן התקשורת (עיתונות, טלוויזיה, רדיו, רשתות חברתיות ועוד) משקפת באופן לא שוויוני קבוצות שונות באוכלוסייה ולעיתים באופן מפלה, סטריאוטיפי, שלילי או משוחד.
כעיצוב דעת קהל שלילית: הציבור מקבל תמונה מעוותת של קבוצות מסוימות, מה שמחזק דעות קדומות ומוביל להשפעה שלילית על התדמית הציבורית של קבוצות אלו.
סוגי האפליה התקשורתית יכולות לכלול:
הדרה תקשורתית: קבוצות מסוימות כמעט ואינן מיוצגות בתקשורת, או שמדווחים עליהן לעיתים רחוקות.
ייצוג סטריאוטיפי: כאשר הקבוצה מיוצגת בצורה שטחית, מבזה, או נוקשה לפי תבניות מגבילות ולא מציאות מורכבת.
סיקור מוטה: תקשורת שמציגה צד אחד של נושא (פוליטי, חברתי, מגדרי) תוך התעלמות או הפחתה מערכו של הצד השני.
שפה מפלה: שימוש בביטויים, כינויים, או תיאורים שיש בהם נימה של הצבעה על מניפולציה, הקטנה, זלזול, גזענות, סקסיזם או כל אפליה אחרת.
שיקוף עמדות ולא עובדות: כאשר התקשורת מקדמת עמדות אידאולוגיות במסווה של חדשות "אובייקטיביות", מה שיוצר עיוות תפיסתי בציבור.
אפליה דתית - הפליה בשל השתייכות דתית, אמונה או היעדרה.
דוגמאות: אפליה כלפי יהודים, מוסלמים, נוצרים, חילונים וכו'.
וכן, כפייה דתית, הדתה או הדרה דתית.
למשל, איסור על חבישת סמלים דתיים בעבודה.
מדובר באחת מצורות האפליה השכיחות בעולם, ויכולה להתבטא במגוון תחומים: משפט, תעסוקה, חינוך, מגורים, זכויות אזרח, ועוד.
בנוסף לאפליה בתוך קבוצות דתיות, בה קבוצה דתית שולטת מפלה את חברי הקבוצה שלה על פי קריטריונים פנימיים, כמו מגדר, גיל, מעמד חברתי, אתניות, עדה, גזע, זרם דתי מסוים מתוך הדת עצמה, נטייה מינית, חוזר בתשובה, דתי לשעבר, גר, מידת חוזקה דתית, בקיאות דתית או זיקה דתית.
אפליה זו יכולה להתבטא במגוון דרכים, ואף לעיתים תוך הצגת אירועי האפליה כעקרון דתי "מקודש".
יכול להתבטא ברמת חינוך לקויה בהתייחס לאוכלוסיות מופלות, אי קבלה למוסדות מתקדמים, הטרדות מיניות, ואף העמדת אפשרויות שידוך פנים קבוצות דת שיכולות להיחשב לנחותות.
אפליה עדתית (בין קבוצות אתניות) - אפליה של עדה מסוימת או עולים חדשים בחברה הכללית.
לדוגמה: העדפת יוצאי עדות מסוימות במקומות עבודה, אקדמיה או מוסדות חינוך.
אפליה על בסיס אזרחות או מעמד חוקי - אפליה כלפי מהגרים, פליטים, תושבים זרים או חסרי אזרחות.
יכולה להתבטא בשלילת זכויות סוציאליות, גישה מוגבלת לשירותי בריאות או חינוך, או יחס משפיל.
אפליה כלכלית ומעמדית - התייחסות שונה לאנשים על פי מצבם הכלכלי או המעמד הסוציו-אקונומי שלהם.
בא לידי ביטוי באפליה בהשכרת דירה על סמך הכנסה נמוכה, גישה שונה לשירותי בריאות וחינוך.
אפליה אקדמית - היא סוג של אפליה שמתרחשת במסגרת מוסדות חינוך והשכלה גבוהה – כמו אוניברסיטאות, מכללות, בתי ספר – כלפי תלמידים, סטודנטים, מרצים או מועמדים ללימודים.
מדובר ביחס בלתי שוויוני שמבוסס על קריטריונים שאינם רלוונטיים להישגים האקדמיים או ליכולת האישית, ואף מובילים לפגעיה בעתידו האישי והמקצועי של אותו תלמיד - תוך הצגתו כחסר עתיד (מה שבעניינים משפטיים יכול לגרור גם לעונשים חמורים יותר ואי התחשבות באפשרויות העסקה עתידיות).
אפליה בקבלה ללימודים - קריטריונים מפלים בקבלה לתארים מתקדמים, קורסים מבוקשים, או מכינות.
לדוגמה: קביעת רף פסיכומטרי גבוה במיוחד שפוגע אוכלוסיות מסוימות ובהם עולים חדשים, פריפריה או בני מיעוטים.
לעיתים תוך קיום יחס מפלה למין אחד בלבד בהשתייך לקבוצה מופלית מסוימת במטרה לנסות לטשטש ראיות לאפליה והביא באותה הזדמנות גם לדיכוי מופנם.
כמו דיכוי חיצוני בידיעת מעסיק או עמיתים על ציוני אותם קבוצות לעומת רמתם המקצועית בפועל.
אפליה במהלך הלימודים - יחס שונה מצד סגל אקדמי כלפי סטודנטים ממגזרים שונים (כמו הקצאת פחות זמן, ציון הערות ופרטים חשובים רק בהיעדרות או זמן יציאת תלמיד מופלה לשירותים, תגובות מזלזלות או הערכה מפלה).
ובתוך כך מתן ציונים לא הוגנים שאינם משקפים את רמת הסטודנט/ית, הדרת סטודנטים ממרחבים מסוימים (למשל, השתתפות במחקרים, פרויקטים, חילופי סטודנטים) ולעיתים גם ביטול אפשרות לקבלת דיפלומה, רישיון מקצועי, היתר מקצועי ואף רישיון נהיגה כאישור להתחיל לעבודה; או הארכה משמעותית של תקופת הלימודים הנדרשת לצורך כך.
אפליה מגדרית באקדמיה - ייצוג חסר של נשים או גברים בתחומים מסוימים (למשל, מדעים מדויקים לעומת מקצועות טיפוליים).
לדוגמה: מניעת קידום אקדמי של מרצות בגלל הריון או חופשת לידה, יחס סקסיסטי או הטרדות מיניות שמתעלמים מהן במוסדות.
אפליה כלפי בני מיעוטים לאומיים או אתניים - אפליה כלפי סטודנטים מקבוצות שונות בין אם מדובר בקבלה למעונות, חשדנות מיותרת, יחס גזעני או הדרה מהמרחב החברתי.
כמו הדרת תכנים שמייצגים תרבות או היסטוריה של קבוצות מיעוט בהקשר לחינוך, השכלה או פעילויות תרבות מקומיות.
אפליה על רקע כלכלי-חברתי - חוסר התאמה של תשלומים, מלגות או נגישות למשאבים והשכלה לאנשים מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך.
סטודנטים שאין באפשרותם לרכוש ציוד, להשתתף בקורסים מקוונים או לשכור דירה ליד הקמפוס – נפגעים מהותית בתהליך הלמידה.
אפליה על רקע דתי או פוליטי – אפליה כלפי קבוצות דתיות שמסווגות אוטומטית כמשויכות לזרם פוליטי מסוים.
כמו חוסר התחשבות בצרכים דתיים – זמני תפילה, צום, או קוד לבוש.
יכול לבוא לידי ביטוי בהדרת אוכלוסיות דתיות מהמרחב האקדמי (למשל, זלזול פומבי באמונות).
קונפליקטים סביב קורסים בשבת, או אי התאמה של תכנים דתיים למסגרת חילונית/דתית.
אפליה כלפי בעלי מוגבלויות – בא לידי ביטוי בחוסר נגישות פיזית של מבנים או מרחבים ציבוריים בזמן תכנון בנייה ובפועל (מדרגות ללא מעליות, חדרי שירותים לא מותאמים).
בנוסף להיעדר נגישות טכנולוגית: חומרי לימוד שאינם מותאמים לעיוורים או לקויי שמיעה.
וסטודנטים עם לקויות למידה שלא מקבלים התאמות נדרשות (כמו תוספת זמן במבחנים).
אפליה מקצועית (או אפליה תעסוקתית סמויה) - קיבוע עובדים למקצועות מסוימים בגלל שיוך אתני, מגדרי או אחר – כהסללה מקצועית.
לדוגמה: ציפייה שנשים יעבדו בעבודות טיפוליות או שגברים יתאימו רק לעבודות טכניות.
אפליה עסקית - מתרחשת כאשר בנקים, עסקים, חברות או גופים מסחריים מפלים בין לקוחות, ספקים, עובדים או שותפים עסקיים על בסיס קריטריונים לא רלוונטיים או לא ענייניים, כמו מגדר, גזע, עדה, דת, נטייה מינית, מוצא או אזרחות.
הדבר יכול לבוא לידי ביטוי באפשרות להלוואה לפתיחת עסק או הרחבתו, כמו בחרמות צרכנים על סמך שיוכם של בעלי העסק.
אפליה בגישה להטבות ושירותים ממשלתיים - היא מצב שבו המדינה (או גוף ציבורי הפועל מטעמה) מפלה בין אזרחים או קבוצות באוכלוסייה במתן: מענקים, הטבות כלכליות, שירותים ציבוריים (כגון חינוך, בריאות, רווחה), גישה למכרזים, תקציבים, תמיכות וכדומה.
וזאת על רקע מאפיינים אישיים, שאינם רלוונטיים או ענייניים, כגון: מין, דת, גזע או מוצא אתני, עדה, נטייה מינית, סטטוס משפחתי, השקפה פוליטית ו/או מקום מגורים (במקרים מסוימים).
אפליה בדיור - אפליה בדיור יכולה להתבטא בדרכים רבות, כולל אפליה על רקע אתני, דתי, מגדרי, כלכלי, או פוליטי, ויכולה להתרחש הן בשוק הפרטי והן בשוק הציבורי.
יכולה לבוא לידי ביטוי בחוסר רצון של יזמים או משכירים להשכיר או למכור לקבוצות מסוימות.
כמו אפליה ממוסדת שמקורה בשכר של יצירת קבוצות אנשים שיכולים להרשות לעצמם לשלם רק מחירים נמוכים עבור דיור, ובכך הם נתקלים בקשיים בהשגת מקום מגוריהם קבוע ובעלות על דירה; לעומת אלו שיכולים להרשות זאת לעצמם.
אפליה גאוגרפית (אזורית) - התייחסות שונה לאנשים לפי מקום מגוריהם – למשל, תושבי פריפריה מול מרכז.
מתבטאת בגישה לא שוויונית לתעסוקה, תחבורה, תשתיות, תקשורת, ולעיתים גם בלגלוג או סטיגמות.
אפליה על רקע מין ומגדר - כוללת יחס שונה כלפי נשים, גברים או אנשים טרנסג'נדרים בשל מינם או זהותם המגדרית.
הדבר בא לידי ביטוי בפערי שכר מגדריים, הדרת נשים מתפקידים בכירים, אפליה כלפי טרנסג'נדרים במקומות עבודה.
לפעמים אפליה על רקע מין מגיעה תוך קיום יחס מפלה למין אחד בלבד בהשתייך לקבוצה מופלית מסוימת במטרה לנסות לטשטש ראיות לקיומה של האפליה ואף להביא באותה הזדמנות גם לדיכוי מופנם.
הדבר אף מביא לדיכוי חיצוני בידיעת מעסיק או עמיתים על רמתם המקצועית והתפקודית בפועל לעומת השיוך לקבוצה האוכלוסייה המופלת – כסוג של המלצה על שעיר לעזאזל לא מודע לדבר.
אפליה מינית - יחס מפלה כלפי אנשים על סמך נטייתם המינית – הומואים, לסביות, ביסקסואלים, א-מיניים וכו'.
הדבר בא לידי ביטוי בהדרה או פיטורין של עובדים מהקהילה הלהט"בית, יחס משפיל או אלים במוסדות חינוך.
אפליה על רקע גיל - יחס מפלה כלפי אנשים בגלל גילם – לרוב מדובר על מבוגרים או צעירים.
ובא לידי ביטוי בקושי של מבוגרים להתקבל למשרות טכנולוגיות או למצוא עבודה בתשלום הוגן בגיל הפרישה כגילנות, כמו אי-העסקת צעירים בטיעונים ל"חוסר ניסיון" גם כשאין דרישה לניסיון בפועל.
אפליה כלפי בעלי מוגבלויות - יחס שונה או פגיעה באנשים עם מוגבלות גופנית, נפשית או קוגניטיבית.
בין היתר בא לידי ביטוי בהיעדר נגישות למבנים ציבוריים, או אי התאמה של סביבת עבודה לאנשים עם צרכים מיוחדים.
אפליה כלפי אנשים עם אלרגיות (אלרגנים) - היא נושא שמקבל תשומת לב הולכת וגדלה, במיוחד בהקשרים של זכויות אדם, בריאות הציבור, ונגישות לשירותים.
בישראל ובעולם, מדובר לרוב באנשים עם אלרגיות מסכנות חיים – כמו בוטנים, גלוטן, סויה, חלב ועוד – שהמפגש עם אלרגן עלול לגרום לתגובה אנפילקטית.
אפליה דיגיטלית - הדרה של אנשים שאין להם גישה לטכנולוגיה או לכישורים טכנולוגיים בסיסיים.
מתרחשת למשל כאשר שירותים עוברים להיות מקוונים בלבד, בלי חלופות לאוכלוסיות מבוגרות או מוחלשות.
אפליה על רקע משפחתי או מעמד אישי - לדוגמה: אפליה נגד חד-הוריים, גרושים, רווקים, או בני זוג שלא נשואים.
מוסדות מסוימים (כמו גני ילדים דתיים או מעונות יום) עלולים להעדיף משפחות "מסורתיות".
אפליה על רקע מראה חיצוני - העדפת אנשים שנחשבים "יפים" לפי סטנדרטים חברתיים.
באה לידי ביטוי בראיונות עבודה, מדיה, שירות לקוחות ועוד.
אנשים בעלי מראה "לא מקובל" עלולים להיתפס כפחות אינטליגנטיים או מוכשרים – בלי קשר ליכולותיהם האמיתיות.
העמדה המסורתית רואה אפליה כפעולות, פרקטיקות או מדיניות שיוצרת חיסרון יחסי על בן אדם או בני אדם, בהתבסס על השתייכותם לקבוצה חברתית מובהקת.
על-מנת שמשהו ייחשב כ"אפליה", עליו לעמוד אפוא בכל היסודות המנויים לעיל.
הגדרה זו אינה מתיימרת לקבוע האם האפליה צודקת או לא, אלא רק לעמוד על טיבה של האפליה.
פעולות או מדיניות: כדי שמשהו ייחשב כאפליה במובנה המסורתי, צריך שיהיה מדובר בפעולות, פרקטיקות או מדיניות, ולא במצב עניינים כשלעצמו.
עם זאת, יש הגורסים כי גם מצב דברים כשלעצמו יכול להיות "אפליה מבנית", אך זו אינה חלק מההגדרה המסורתית.
כך למשל, למנוע רכישת סיגריות מאדם או מסוג בני אדם היא פעולה או מדיניות.
חיסרון יחסי: על-מנת שהפעולה תהיה מפלה, אין צורך בכך שהיא תהיה "רעה" במובן אובייקטיבי, אלא רק שהיא תהיה רעה באופן יחסי.
כך למשל, אם מוכר סיגריות מוכר במחיר יקר יותר עבור מוסלמים, הרי שמדובר באפליה, אף אם המחיר שהוא מציע עדיין משתלם במיוחד.
בכיוון השני, אין די בכך שהפעולה פוגעת, אלא יש צורך בכך שהפגיעה תהיה יחסית.
אם אדם מסוים בוחר לשקר לכולם באופן שווה, נראה שהנוהג שלו אינו מפלה.
בהתבסס על קבוצה חברתית מובהקת: על-מנת שהפעולה תהיה מפלה, צריך שהיחס הלא שוויוני של הפעולה יתבסס על השתייכות לקבוצה חברתית מובהקת.
בתוך כך, אין די בכל קבוצה חברתית, אלא צריך שזו תהיה מובהקת.
כך, למשל, "חיילים ששירתו בקריה" אינם קבוצה חברתית מובהקת, ואילו יהודים כן.
בנוסף, כדי שהפעולה תיחשב "מפלה", צריך שהיחס המפלה יתבסס על ההשתייכות לקבוצה.
למשל, אם מוכר הסיגריות בדוגמה הקודמת מציע את מרכולתו במחיר יקר יותר למוסלמים שכן הפסיד בהתערבות, הרי שהפעולה לא תיחשב כאפליה על-פי העמדה המסורתית.
העמדה המסורתית ספגה ביקורת במגוון רכיביה.
כך, למשל, יש הגורסים כי ישנה אפליה מבנית, כלומר אפליה שמובנית בתוך מערכות חברתיות, כלכליות או פוליטיות, ולא רק כתוצאה מפעולות של גורמים בהן.
לכן, אפליה אינה מוגבלת לפעולות או למדיניות.
בנוסף, יש החושבים כי אפליה צריכה לכלול תפיסה של הקבוצה המופלה כ"נחותה", גם אם לא באופן מודע.
יש מי שחושבים שעל-מנת שמשהו ייתפס כמפלה, אין צורך בכך שיהיה "חיסרון" באופן אובייקטיבי.
דוגמה לכך תהיה מוכר שנוקב במחיר יקר יותר עבור בני קבוצה מסוימת.
גם אם בחישוב כולל עדיף לאנשים שלא לצרוך סיגריות, ולכן מוכר הסיגריות דווקא מטיב עימם כשהוא מציע להם סיגריות במחיר יקר יותר – עדיין ניתן לומר שישנה אפליה.
לבסוף, יש שביקרו את הקריטריון האחרון, וטענו כי אפליה של קבוצות חברתיות מובהקות מהווה פרמטר שיכול להחמיר את עצימות האפליה, אך אינה יסוד הכרחי להתקיימותה.
איסור אפליה בחוקי מדינת ישראל
כבר במגילת העצמאות נקבע כי מדינת ישראל "תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין".
באחדים מחוקי מדינת ישראל מופיע איסור על אפליה של אדם על-פי מאפיינים אחדים:
חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, התשי"א-1951
חוק הבטיחות במקומות ציבוריים, התשכ"ג-1962
חוק איסור לשון הרע, התשכ"ה-1965
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990
חוק עזרה משפטית בין מדינות, התשנ"ח-1998
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, התשס"א-2000
דוגמה לכך היא חוק זכויות החולה, שבסעיף 4 שלו נאמר: "מטפל או מוסד רפואי לא יפלו בין מטופל למטופל מטעמי דת, גזע, מין, לאום, ארץ מוצא, נטייה מינית או מטעם אחר כיוצא באלה".
למרות חקיקות אלו, מדינת ישראל מקיימת אפליה מגדרית נגד גברים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
החוק לתיקון דיני משפחה קובע כי אביו ואמו של קטן חייבים במזונותיו בשיעור יחסי להכנסותיהם, אך הוראות החוק אינן חלות על בני דתות מוכרות בישראל, אלא הדין האישי.
הדין האישי היהודי, המוסלמי והנוצרי, שלו ניתנה זכות ההכרעה בסכסוכי מזונות, מטיל את חובת המזונות על האב, בהבדלים שונים בכל מערכת דינים.
אפליה בשוק העבודה מוגדרת כהבחנה בין קבוצות חברתיות שונות שלא על בסיס שיקולים כלכליים טהורים (לדוגמה: על בסיס מין או דת), כלומר- כל אפליה שאינה על בסיס מעמד כלכלי.
גם הבחנה בה שיקולים כלכליים טהורים הם מתווכים לאפליה עקיפה (לדוגמה: אפליית נשים בשל העובדה כי היריון פוגע בפריון העבודה שלהם) נחשבת לאפליה בשוק העבודה.
האפליה בשוק העבודה היא צורה של אפליה כלכלית.
כתוצאה מאפליית עובדים בשוק, יורדת מידת הביקוש (demand) לעבודתם, כפי שמתואר בגרף הבא:
כתוצאה מירידה בביקוש העובדים המופלים (D0) ביחס לביקוש העובדים הרגילים (D1), נאלצים העובדים המופלים להסתפק בשכר עבודה נמוך יותר (P0) מהשכר הרגיל (P1), או לוותר על העסקתם בשוק המפלה.
קיימות מספר הבחנות בין סוגי אפליה שונים בשוק העבודה.
סוגים אלו משתנים מחברה לחברה ובמהלך ההיסטוריה, ונתונים להשפעות רבה מצד תהליכים חברתיים כוללים המתרחשים בחברה.
הבחנה מסוימת נעשית בין אפליה שלילית, המעניקה חיסרון לאוכלוסיית עובדים מסוימת, לבין אפליה חיובית, המעניקה יתרון לקבוצה ייחודית על פני שאר האוכלוסייה.
הבחנה אחרת מבדילה בין אפליות על בסיס השלב בהעסקה בו היא נעשית:
בידול נחשב ליצירת סיכויים לא שווים בכניסה לשוק העבודה ובקבלה למקצוע.
אפליה נחשבת להנהגת שיטות שכר שונות שלא משיקולים כלכליים טהורים.
כמו כן, ניתן להבדיל בין אפליות שונות על בסיס הגורם המפלה:
אפליה אישית היא אפליה בה מעסיק מסוים מחליט, בשל שיקולים שונים המכונים טעמי אפליה, להפלות בין עובדיו.
אפליה זו נוטה להיות חלש יחסית, שכן כוחות השוק פועלים כנגדה.
אפליה מוסדית היא אפליה בה נעשית אפליה רחבה וקבועה, על בסיס הסכמה חברתית (רשמית או לא) רחבה.
אפליה זו מעניקה לעיתים יתרונות כלכליים לחברי השוק המפלה, שכן הוא מונע כניסה והתבססות של קבוצות אשר עשויות להוות תחרות כלכלית.
אפליה מוסדית בשוק העבודה נפוצה ביותר לאורך ההיסטוריה האנושית, ובעיקר על בסיס משפחה, מוצא ודת, ולרוב נחשבה אפליה זו לליגיטימית ומתבקשת.
תהליך זה הביא לכך שמרבית מהאפליה בשוק הפכה לבלתי-פורמלית, ותלויה בעיקר במוסכמות חברתיות נורמאטיביות.
בישראל האוכלוסיות הסובלות מאפליה בשוק העבודה הן החברה הערבית, החרדית, מזרחים, יוצאי אתיופיה ומבוגרים.
מאפליה מסוימת, בעיקר בתחום השכר, סובלות גם הנשים.
על מנת לתקן אפליות אלו החוק קבע שיטה שנועדה ליצור עדיפות לקבוצות אלו המכונה 'העדפה מתקנת', ומטרתה לתעדף אוכלוסיות המועדות לאפליה.
קיימת ביקורת אקדמית על נחיצות ויעילות אפליה זו.
חוקי העבודה בישראל, כמו במדינות מערביות אחרות, אוסרים על אפליה.
הגופים המרכזיים המטפלים במניעת אפליה בשוק העבודה בישראל הם יחידת האכיפה של חוקי העבודה ונציבות שוויון הזדמנויות.
אפלול מצוי (שם מדעי: Eptesicus serotinus) מין של עטלף בסוג אפלול.
גופו מכוסה פרווה שמצד הגב היא חומה-אפרפרה כהה ובאזור הגחון בהירה.
צבע אוזניו וקרומי התעופה שחרחרים.
אוזניו קצרות ומעוגלות ולהן תוספת קרומית המקנה לו שמיעה מעולה.
הכנפיים ארוכות וחדות וזנבו בולט מחוץ לקרום התעופה.
מעופו איטי, משק הכנפיים נשמע היטב.
תנועתו באוויר לעבר טרפו משנה כיוונים בהתאם לשלבי איתורו.
כשהוא יוצא לצוד, הוא משמיע קולות בחלל, כדי לאתר את החרק, שממנו חוזר הד לאוזני העטלף.
הוא מסוגל לאתר את טרפו במדויק ואז צולל לעברו ותופס אותו.
פועל בשעות החשכה המאוחרות, כשהוא צד כיחידאי, אך חי בלהקות קטנות בחורשות, שטחי שיחים, עצים חלולים, חורבות, בתים ומערות.
האפלול המצוי נמצא על סף היעלמות מארץ ישראל, ואילו באירופה סובלת אוכלוסייתו מנגע הכלבת.
אפליה מינית (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִינָנוּת, באנגלית: Sexism) היא יחס מפלה כלפי בני מין מסוים, ואילו אפליה מגדרית היא יחס מפלה כלפי בני מגדר מסוים.
הצורה המוכרת והמדוברת ביותר של אפליה מינית היא אפליית נשים, אולם קיימת במקביל גם אפליית גברים.
כמו כן קיימת גם אפליה של קבוצות מגדריות שאינן מקובלות על התפישה ההטרונורמטיבית כמו טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים.
מינניות, מונח המשויך לאפליה מינית ולהטרדה מינית, היא התייחסות אל מינו של האדם כהגדרת מהותו, התנהגותו והלכותיו, תפקודו בחברה ועיסוקו המקצועי.
כאשר הציפייה של אדם אחד מאחר להתנהגות מסוימת ולחלופין אי-התנהגות אחרת שבמרכזם שיוך מיני לגברי או נשי, הופכת לתביעה (להתנהגות זו) או כאשר אדם פוגע בכבודו של אחר בשל התנהגות המנוגדת לצפייה בהתאם לשיוך מיני מכונה התופעה מינניות.
ככל סוגי האפליה, אפליה מינית עשויה להתבטא במנהגים ואף בחוקים של מדינות שונות.
יש הרואים אפליה מינית בכל חוק המבדיל בין אזרחים שונים על-פי מינם, שלא לצורך ביולוגי מובהק.
כך למשל החוקים בישראל אשר מבדילים בין גברים לנשים בהקשר של משך השירות הצבאי, זמינות לתפקידים שונים בשירות הצבאי, גיל פרישה, תשלום דמי מזונות ועוד, מוצגים לעיתים כחוקים הלוקים באפליה מינית, חלקם נגד נשים וחלקם נגד גברים.
עם זאת, רבים מחוקי מדינת ישראל אוסרים אפליה מסוגים שונים, ובכלל זה: חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק איסור אפליה, ועוד.
השגתו של שוויון מגדרי הוגדר בשנת 2015 כאחד מהיעדים של האו"ם וכל המדינות החברות באו"ם חתמו על התחייבות לצמצם את האפליה המגדרית בעולם.
האו"ם פועל לאורך זמן לצמצום האפליה המינית באמצעות תוכנית הפיתוח של האו"ם, ובשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 הצליח הארגון, למשל, לצמצם את הפערים בנוכחות נשים בבתי-ספר במדינות שונות ברחבי העולם.
מחקר משותף של אוניברסיטת לידס ואוניברסיטת מיזורי מצא שנשים שחיות במדינות שבהן האפליה המינית נמוכה יותר, מדווחות על שביעות רצון גבוהה יותר מחייהן.
בתרבויות קדומות רבות, תפקיד הנשים היה ניהול משק הבית, כאשר החיים הציבוריים יועדו לגברים.
כבר בעת העתיקה במקומות שונים הייתה מדיניות מכוונת לאפליה בין נשים לגברים.
בעת מחאת נשים ברומא העתיקה, צוטט קאטו הזקן באומרו, "ברגע שהן (הנשים) יהפכו לשוות לנו, הן יהפכו לממונות עלינו".
מחאה זו הייתה אירוע יוצא דופן בהיסטוריה, שכן בדרך כלל קיבלו הנשים את מעמדן בהכנעה.
באירופה של ימי הביניים, חוקים רשמיים שללו מנשים זכות להחזיק ברכוש, ללמוד, לעבוד במרבית המקצועות או להשתתף בחיים הציבוריים.
במקומות שונים בעולם לבעל הייתה זכות למכור את אשתו, ובתרבויות שונות נורמות חברתיות הכתיבו שלנשים אסור לבצע עסקים ללא השגחתו של גבר, או אף לקבל החלטות משמעותיות עבור ילדיהן ללא אישור מדמות סמכות גברית.
עם עלייתן ההדרגתית של מגמות עולמיות של ליברליזציה ודמוקרטציה במדינות שונות במאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20, החלו התארגוניות של נשים לדרוש שוויון בתחומים שונים בחברה, וקבלת שוויון הזדמנויות וזכות בחירה.
במאה ה-20 מרבית מדינות העולם הכירו בזכות הבחירה לנשים, אולם הקשר זה היה רק אחד היבט אחד של האפליה המינית, ונותרו היבטים רבים נוספים של אפליה מינית שלא זכו, לדעת נשים רבות במערב בחצי השני של המאה ה-20, לפתרון הולם.
הגל השני של הפמיניזם שהחל החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עסק בהיבטים הללו, ונגע בנושאים מורכבים יותר כמו אפליה תעסוקתית, שכר לא שוויוני, אי שוויון משפטי, הגבלות עסקיות על נשים, אפליה בייצוג של חשיבותן של נשים מצליחות בתחומים שונים ועוד.
הגל השלישי של הפמיניזם שהחל בשנות ה-90 של המאה ה-20, ניסה לרדת לרזולוציות גדולות יותר ולרדת לשורשן של בעיות העומק שעומדות מאחוריי האפליה המינית, והוגות מתקופה זו לא היססו לקרוא להטיל ספק ולזעזע ביסודות של הסדר החברתי המסורתית.
העיסוק באפליה המגדרית בשנים אלו נגע לנושאים מורכבים עוד יותר, דוגמת חוסר איזון במחויבויות משק הבית, שיח שמקטין נשים, דרך הצגתן של נשים בתוכניות טלוויזיה וסרטים.
במדינות רבות החלו חוקים האוסרים על אפליה תעסוקתית על בסיס מגדר, והוסרו מגבלות שונות על נשים – הן בחקיקה והן בנורמות החברתיות.
שורשיה של האפליה המינית בתפקידים החברתיים המסורתיים שהיו נהוגים במשך שנים רבות לגברים ולנשים – כאשר הנשים אחראיות על משק הבית, וגברים על הכלכלה והחיים הציבוריים.
הגל השני של הפמיניזם שפרץ בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, היה פורץ דרך בכך שבמיינסטרים התרבותי החלו הוגות נשיות לדון בסיבות לאפליה.
בשנת 1970 ספרה רב המכר של קייט מילט, פוליטיקה מינית, הציג תאוריה על פיה החברה כולה מושתתת על דפוסים פטריארכליים, ודיכוי נשים מקורו באינטרסים פוליטיים.
שנה לאחר מכן ספרה של ג'רמיין גריר, הסריסה, העלה טענה שמקור הדיכוי הנשי בהדחקה המינית שלהן, שמנתקת את הנשים מהאנרגיה היצירתית לה הן זקוקות כדי להיות עצמאיות ולהגשים את עצמן.
ספרים אלו ונוספים מאותה התקופה השפיעו רבות על התפיסה והשיח סביב מקורות האפליה המינית, אולם תאוריות אלו לא הצליחו לזכות לקבלה נרחבת בציבור.
בגל השלישי של הפמיניזם שהתחיל בשנות ה-90 עלו סיבות עומק שונות לכך שאפילו במדינות הליברליות ביותר ישנה אפליה מגדרית, והן הנורמות של תפקיד הנשים בחברה, וייצוגן של הנשים בתרבות ובשיח.
למשל, עד לתקופה זו נדיר היה לראות נשים בתפקידים ראשיים בסרטים או סדרות, והמסר החינוכי שעשוי להשתמע מכך לילדות צעירות הוא שמקומן אינו במרכז החברה – שכן מקום זה שמור לגברים.
נוסף על כך, על פי בדיקה של עמותת שוות, לאורך שנים רבות נשים מצליחות לא זכו לחשיפה דומה בהשוואה לגברים בעלי הצלחה דומה.
הארגון השיק בשיתוף כאן 11 פודקאסט המספר, בין השאר, את סיפורן של נשים שלא זכו להכרה בזמנן, אלא רק בדיעבד או כלל לא.
על פי הערכת העמותה, מקרים אלו גרמו למחסור במודלים לחיקוי עבור נשים צעירות, ומצב זה מגביל את החלומות של נשים צעירות ומונע מהן במקרים רבים לפעול כדי להגשים אותם.
פערים בין נשים לגברים קיימים בתחומים רבים בחברה.
חלק מהפערים הם בעיקר כתוצאה של אפליה מינית, ובחלקם הקשר בין האפליה לפערים מורכב יותר עקב צירופן של סיבות שונות הגורמות לפער.
ישנם פערי שכר בין גברים לנשים.
על פי הנתונים הרשמיים, בארצות הברית בשנת 2013 נשים במשרה מלאה הרוויחו בממוצע 23% פחות מגבר במשרה מלאה, ובישראל של שנת 2018 הרוויחו 35% פחות.
למרות זאת, ההבדל בשני המקרים קטן כאשר משווים משרה באותו היקף שעות או באותו תפקיד.
פער השכר המגדרי הוא נושא מורכב ולו מספר סיבות.
בגילאים הצעירים הפערים קטנים למדי בין גברים לנשים, אולם גדל בהמשך על רקע התאמת המקצוע לחיי משפחה, בהן נשים עדיין נחשבות במקרים רבים לאלו שעליהן לקחת אחריות על ניהול משק הבית על חשבון הקריירה.
פרדיגמה חברתית זו יוצרת מצב בו נשים בוחרות בממוצע משרות מלאות בעלות היקף שעות קטן יותר מאלו של גברים, ובאופן כללי נוטות לבחור בממוצע מקצועות שבהם מרוויחים פחות.
הפער הנותר מיוחס פעמים רבות להבדל התרבותי בין נשים לגברים בניהול משא ומתן.
מספר נתונים שנבדקו תומכים בטענה זו, כך למשל, גברים יוזמים פי 4 משא ומתן לשיפור שכר, וסקרים שונים מראים שהיחס של גברים למשא ומתן אלו חיובי משמעותית משל נשים.
כנגד חשיבותה של הנכונות למשא ומתן כגורם המסביר את הפער, נתונים נוספים הראו שכאשר גברים מבקשים העלאת שכר הם מקבלים אותה ב-20% מהמקרים, לעומת נשים המקבלות אותה ב-15% מהמקרים.
גורם נוסף שמיוחס לפער הזה הוא הרתיעה בתרבויות רבות מדעתנות נשית, הנחשבת פחות הולמת לאישה גם בתרבות המערבית.
מחקר משותף של אוניברסיטת לידס ואוניברסיטת מיזורי בחן את אחוז הנשים שבוחר ללמוד מקצועות שיניבו בהמשך משכורת גבוהה מהממוצע בסבירות גבוהה, וגילה שבניגוד לציפיות החוקרים, דווקא במדינות פחות ליברליות ניגשות יותר נשים, בממוצע, ללמוד את המקצועות האלו.
החוקרים העלו השערה שייתכן שבמדינות הפחות ליברליות, שהן גם מדינות פחות מפותחות מבחינה כלכלית ומבחינת רשת ביטחון-סוציאלית, נשים נאלצות ללמוד מקצועות אלו מתוך צורך כלכלי מהותי, ואילו במדינות הליברליות יותר לנשים רבות יש את האפשרות הכלכלית לבחור במקצוע רווחי פחות ועדיין לשמור על רמת חיים נאותה.
בדיקות נוספות של החוקרים שעשויות לחזק השערה זו, מראות שבניגוד לגברים, גם נשים שמראות יכולות ריאליות גבוהות, בממוצע יהיו טובות יותר ביכולות המילוליות שלהן מאשר היכולת הריאלית.
החוקרים שיערו שבחברה ליברלית שבה כל אישה יכולה לבחור מקצוע כרצונה, יעדיפו נשים רבות לעבוד בעבודה שתואמת את התכונות הטובות ביותר שלהן, גם אם הן טובות במדעים ובמתמטיקה.
כך מסבירים החוקרים שלהערכתם במדינות פחות ליברליות אישה לא יכולה להרשות לעצמה, מבחינת כלכלית, לעבוד במה שהיא טובה בו ביותר, ולכן אישה שטובה במתמטיקה ומדעים תלך בסבירות גבוהה יותר לעבוד במקצוע בתחום ההיי-טק.
בתרבויות רבות טרם העת החדשה חוקים שונים מנעו מנשים להחזיק ברכוש, ללמוד, לעבוד במרבית המקצועות או להשתתף בחיים הציבוריים.
תהליכים פמיניסטיים החל מהמאה ה-19 הביאו בהדרגה להסרתם של מרבית האיסורים, אולם מקומות שונים בעולם עדיין מגבילים נשים בחוק באופנים אלו.
תקנות שונות אשר מפלות נשים באופן מסורתי, עוד מהתקופות בהן נשים לא לקחו חלק פעיל דיו בשוק העבודה, נותרו נפוצות במרבית מדינות העולם עד לסוף המאה ה-20, למשל, הטבה בריבית לגברים נשואים שלא ניתנת גם לנשים.
בעשורים האחרונים מתקנות בהדרגה מדינות שונות, בעיקר במערב, תקנות אלו, כך שיתייחסו לשני המינים.
גם במדינות השואפות לצמצם את האפליה בחקיקה לאפס, פערים שונים, למשל, בהחזקת רכוש, עדיין לא מצטמצמים.
על פי תוכנית הפיתוח של האו"ם, רק כ-13% מהקרקעות החקלאיות הן בבעלות נשים.
חוקים ונורמות מסורתיים בחברות רבות מנעו מנשים ללמוד או את האפשרות להירשם למוסדות להשכלה גבוהה.
עם התפתחות הפמיניזם החלו הנשים – בתחילה במערב ולאחר מכן במדינות נוספות – להדביק את הפערים בשיעור סיום הלימודים בבתי הספר ובמוסדות להשכלה גבוהה.
למרות זאת, במדינות שונות פערים אלו עדיין קיימים, ועל אף מאמצים רבים שמשקיעים גופים מטעם האו"ם בשוויון מגדרי בחינוך החל מראשית המאה ה-21, על פי תוכנית הפיתוח של האו"ם, כשליש מהמדינות המתפתחות עדיין מפלות באופן בולט גישה לחינוך בין גברים לנשים.
במקרים רבים חוקים האוסרים אפליה מינית אוסרים גם על אפליית גברים.
לצד זאת, לעיתים דיכוי חברתי על בסיס מגדר מופעל גם כלפי הגברים באספקטים מסוימים.
במרבית המדינות בהן קיימת חובת גיוס, היא חלה על גברים בלבד או שגברים מגויסים לתקופה ארוכה יותר, גם אם אינם כשירים לשירות קרבי.
מאידך, ישנן מדינות בהן נשים אינן רשאיות להתגייס לצבא גם אם הן מעוניינות להתנדב, או שהתפקידים הצבאיים הפתוחים בפניהן מוגבלים.
על פי מחקריו של הפסיכולוג גבריאל בוקובזה, מתקיים דיכוי חברתי כלפי גברים שבמקרים מסוימים הופך בפועל לאפליה.
בין היתר, לטענתו, בחברות רבות מצופים גברים להקרבה וגבורה – דוגמה מייצגת לכך על פי בוקובזה, היא שבעת בחילוץ נוסעי הטיטניק, חולצו קודם כל נשים וילדים, ורק לאחר מכן גברים.
בוקובזה טוען שישנה גם הסללת גברים לתעסוקה מסוכנת, ומציג נתונים לפיהם 95% מתאונות העבודה שמובילות לפציעות ומוות הן של גברים, שלטענתו לא הייתה להם ברירה אחרת מבחינת ההסללה החברתית.
חוקי מדינת ישראל – בדומה למדינות מערביות רבות – אוסרים הפליה בהקשרים שונים, וכן נאסרת גם אפליה מינית.
עם חוקים אלה נמנים חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, חוק זכויות החולה ועוד.
עם זאת, ישנם חוקים שונים במדינת ישראל המתייחסים באופן שונה לשני המינים כמו חוק שיווי זכויות האישה (בפרט סעיף 1א) האוסר אפליית נשים בלבד, חוקים בנוגע לשירות צבאי, חוקי נישואים וגירושים ועוד.
בישראל, לדוגמה, בענפי ספורט מסוימים תקציב התמיכה הממשלתית לקבוצות ספורט של גברים גבוה יותר מתקציב קבוצות ספורט של נשים (נכון ל-2019), ועתירה שהוגשה בנושא התקבלה על ידי בית המשפט המחוזי שהורה לצמצם את הפער.
בישראל חלק מהחוקים האוסרים אפליה מינית אוסרים גם אפליית גברים.
כך גם גברים מוגנים על ידי חוקים דוגמת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, ועוד.
מאידך חוק שיווי זכויות האישה אוסר אפליה נגד נשים בלבד, וחוקים ומדיניות רשמיות רבות מעדיפים נשים על פני גברים.
בישראל מילת נקבות נחשבת כהשחתת איבר המין הנשי בעוד מילת זכרים מקובלת.
גברים בישראל חייבים בשירות צבאי ממושך הכולל לעיתים שירות מילואים ארוך, בעוד נשים משרתות בצבא פרק זמן קצר בהרבה.
זוהי אפליה גם ברמת הסיכון הפיזי והנפשי, גם ברמה הכלכלית (השכר לחיילי חובה נמוך בהרבה משכר המינימום במשק, אותו יכולות נשים המשתחררות להרוויח בשנה שהן באזרחות וגברים עוד משרתים) וגם ברמת אחוז הזמן מהחיים המוקדש לשירות צבאי.
פקודת מס הכנסה מעניקה לנשים חצי נקודת זיכוי ממס, ובנוסף אמהות זכאיות, בניגוד לאבות שאינם חד-הוריים, לנקודת זיכוי אחת בגין כל ילד בגיל שש עד שמונה עשרה.
נכון ל-2016, כל נקודת זיכוי שוות ערך להנחה של 2592 ש"ח בחבות המס השנתית.
אישה נשואה שאינה עובדת, ובעלה משלם דמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות, פטורה מתשלומים אלו ('פטור עקרת בית') גם אם בני הזוג פרודים.
במקרה של התאלמנות (לרבות התאלמנות ידועים בציבור וזוגות חד מיניים), רק אישה זכאית לקצבת שאירים ללא תלות בהכנסתה וגם אם אין לה ילדים.
גיל הפרישה שנקבע לנשים (המעוניינות בכך) הוא 62 לעומת 67 לגברים, פער המקדים בחמש שנים את זכאותן לקצבת זקנה, לקצבאות נוספות, לפטור מתשלום דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות ולהנחה של 4,096 ש"ח לחודש (נכון ל-2017) במס הכנסה על תשלומי פנסיה, ולהנחות בשירותים שונים.
ב-2016 קיצבת הזקנה המלאה ליחיד הייתה 1,531 ש"ח לחודש.
בקרנות הפנסיה הוותיקות גודל הפנסיה זהה לגברים ולנשים, תוך התעלמות מכך שתוחלת משך קבלת הקצבה של נשים ארוך יותר, באופן היוצר סבסוד צולב של גברים לנשים בתוך כל קרן.
בנוסף, במשך שנים רבות נקבע ששיעור פנסיית השאירים לאלמן יהיה חצי משיעור פנסיית השאירים לאלמנה.
בעקבות עתירה לבג"ץ החליטה הכנסת לבטל העדפה זו, והובילה להשוואת שיעור הפנסיה לאלמנים לזה של אלמנות.
חוק "חזקת הגיל הרך" קובע כי אישה מקבלת אוטומטית משמרת על ילדיה עד גיל 6 במקרה של גירושים, גם אם הגבר רוצה להיות שותף שווה בגידולם.
בשנת 2000 תוקן חוק שיווי זכויות האישה ונקבע בו שיש להעדיף נשים על פני גברים באיוש תפקידי דירקטורים בחברות הממשלתיות, עד להשגת ביטוי הולם לייצוגם של בני שני המינים.
בג"ץ אכף חקיקה זו, והורה לבית המשפט להעביר מתפקידיהם כמה דירקטורים, משום שבמינוים לא נעשה מספיק מאמץ למצוא לתפקיד זה נשים.
מחקרים סטטיסטיים שנעשו מלמדים כי בעשר השנים שלאחר מתן פסק דין זה עלה אחוז הנשים בתפקידי דירקטורים בשיעור ניכר.
בשנת 2013 רשות החברות הממשלתיות השיקה את נבחרת הדירקטורים שמיסדה את העדפת הנשים ובני המיעוטים באמצעות תנאי הסף ושיטת הניקוד ובגמר ההליך כללה 53% נשים ו-10% בני מיעוטים.
תיקון משנת 2002 לחוק חובת המכרזים מחייב העדפת "עסק בשליטת אישה" במקרה של שוויון מול הצעה אחרת במכרז.
בשנת 2014 תוקן חוק הרשויות המקומיות (מימון בחירות), ונקבע בו שסיעה במועצת רשות מקומית שלפחות שליש מבין חברי הסיעה המכהנים כנציגיה הן נשים, תזכה לתוספת של 15% למימון הבחירות.
חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד), מתיר פונדקאות בישראל להורה מיועד יחיד רק אם הוא אישה.
החל משנת תשס"ב המחלקה למחוננים ומצטיינים של משרד החינוך נוקטת במדיניות של העדפת בנות.
ישנם מוסדות בילוי (דוגמת פאבים, מועדונים, מסיבות ואירועי חילופי זוגות) המעוניינים להגדיל את קהל הנשים הפוקד אותם או לאפשר את כניסתן מגיל צעיר יותר.
בפסיקת בית המשפט העליון נקבע כי הבחנה שכזאת הנובעת מסטראוטיפים מגדריים אסורה מפני שהיא מפלה גברים, ואף עלולה להפלות נשים בכך שיהיו במועדון גברים מבוגרים יותר מנשים, ולכן, בעלי השכלה רחבה יותר וממון רב יותר מהן.
בחברה החרדית בישראל מתקיימת תופעה יחידה במינה בעולם, בה נשים חרדיות משתכרות לשעה בממוצע יותר מגברים חרדים.
אמנם, במשכורת הכוללת עדיין גברים חרדים מרוויחים בממוצע יותר מנשים חרדיות בעקבות ממוצע היקף המשרה.
אפליה דתית היא הבחנה בין פרט או קבוצה בעקבות אמונתם הדתית, לרוב כאשר מאמיני דתות שונות (או זרמים בהן) מטופלים באופן לא שווה.
אפליה דתית מתייחסת גם לעמדות שליליות, דעות קדומות, עוינות, שנאה, פחד או אי-סובלנות כלפי דתות שונות או זרמים שונים.
זה כולל מקרים שבהם מאמיני דתות, חסידי פלגים שונים, או חסרי דת זוכים ליחס לא שוויוני בשל אמונתם, בין אם על פי החוק או במסגרות מוסדיות.
בין הדוגמאות לרדיפה דתית בהיסטוריה ניתן למנות את דיכוי כיתות המינים בידי הכנסייה בימי הביניים, פעולת האינקוויזיציה בספרד, השלטת דת מדינה: פרוטסטנטית או קתולית באירופה בתחילת העת החדשה, מה שהוביל בין השאר לטבח ההוגנוטים בצרפת, וכן רדיפת הדת בידי המדינות הקומוניסטיות.
לעיתים מטרת האפליה היא להוביל להמרת דת אל הדת השלטת.
באסלאם אפליה כלפי בן דת אחר היא חלק מובנה מהדת.
במסגרת מעמד הדִ'ימִי שניתן לבעלי דת אחרת, לרוב בני הדתות המונותאיסטיות, הם חויבו בתשלום מס מיוחד, והוטלה עליהם שורה של הגבלות שנועדו להשפילם ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים.
למשל איסור על קיום טקסים דתיים בפומבי, לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור בניית בית תפילה מעל לגובה מסגד, איסור על תקיעת שופר ליהודים, ועל צלצול בפעמונים לנוצרים.
החוקים המסדירים את מעמד בני החסות בדת המוסלמית נמצאים בטקסט הקנוני המוסלמי תנאי עומר.
החוק בישראל אוסר על אפליה דתית, חל איסור על מעסיקים להפלות בין עובדים מטעמי דת ואיסור אפליה בקבלת עובד בשל סירובו לעבוד ביום שבת.
אפלבי מתיוס היה מנצח ונגן עוגב אנגלי.
מתיוס היה נגן העוגב בקתדרלה של ברמינגהאם.
ב-1920 היה למנצח הראשון של התזמורת העירונית של ברמינגהאם, כיום התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם.
באותה שנה ניצח בברמינגהאם על הביצוע הראשון המלא לפני קהל של "סוויטת כוכבי הלכת" מאת גוסטב הולסט.
מתיוס תמך ברטלנד בוטון בפסטיבלי גלסטונברי שלו (1914–1926) וניצח על ביצועים של "השעה האלמותית" ו"בית לחם".
אפליה בגלל גובה היא יחס מפלה המופנה כלפי אנשים שגובהם חורג מטווח הגובה הרגיל באוכלוסייה.
אפליה זו היא אחת מבין רבות שנגרמת בשל מראה חיצוני, (באנגלית lookism), בדומה לגילנות, שמנופוביה ואפליה מינית.
מחקר שפורסם בכתב העת Applied Psychology Journal מצא שאנשים גבוהים מצליחים יותר מאנשים נמוכים, ונחשבים לבעלי סיכוי רב יותר להפוך למנהיגים.
בנוסף, קיימים מחקרים אפידמיולוגיים המצביעים על יחס חיובי בין גובה לבין אינטליגנציה אולם קשר זה חלש ואינו מרמז על כך שהבדלי גובה משפיעים באופן ישיר על היכולת הקוגניטיבית.
מאמר שפורסם בשנת 2010 טוען שההנחה הקושרת בין המשכורות הגבוהות יותר מהן נהנים גברים גבוהים ליכולותיהם הקוגניטיביות הטובות יותר מאלו של גברים נמוכים, אינה מוכחת באופן ברור.
ההסבר המקובל כיום לתופעה זו הוא שבקרב בני אדם קיימת נטייה לפרש גובה ככוח או כמעמד חברתי.
דבר זה יוצר ביטחון עצמי וביטחון חברתי גבוהים יותר בקרב אנשים גבוהים בהשוואה לאנשים נמוכים.
הביטחון העצמי הרב של אנשים גבוהים משפיע על סביבתם אשר מעניקה להם כוח ומעמד משופרים (מעין נבואה המגשימה את עצמה).
הביטחון הרב יותר של אנשים גבוהים, בשילוב עם יחס אוהד של הסביבה כלפיהם, גורר הצלחה רבה יותר בעבודה.
סקר לגבי גובהם של מנכ"לים אשר חברותיהם נכללו בדירוג החברות של כתב העת Fortune בשנת 2005, גילה שגובהם הממוצע הוא 1.83 מטר, 6.4 ס"מ יותר מהממוצע בארצות הברית.
סקרים דומים חשפו שפחות מ-3% מהמנכ"לים היו בגובה של עד 1.70 מטר.
כ-90% מהמנכ"לים הם מעל הגובה הממוצע.
קיימות דוגמאות היסטוריות רבות של מנהיגים מפורסמים נמוכי קומה.
גובהו של נפוליאון בונפרטה, הקיסר הצרפתי הראשון, היה 1.70 מ', גובה סביר בהחלט ביחס לתושבי צרפת באותה תקופה אך נחשב לנמוך בחוגי הקצונה והאריסטוקרטיה.
התעמולה הבריטית של אותם הימים קידמה את הרעיון שנפוליאון ניסה לפצות על קומתו הנמוכה על ידי חיפוש אחר כוח, מלחמות וכיבושים.
כך נולד המושג "תסביך נפוליאון" המיוחס למנהיגים נמוכי קומה לא אהובים כגון סטלין (1.63 מ'), היטלר, מוסוליני, וחרושצו'ב.
לנוכח העובדה שתכונות חיוביות רבות כל כך מקושרות לגובה, אין זה מפתיע שארצות הברית לא בחרה מאז 1896 נשיא שגובהו נמוך מהממוצע הארצי.
ב-1896 נבחר הנשיא מקינלי, שגובהו היה 173 סנטימטרים בלבד.
לגובה של אדם יש משקל רב בתחום ההיכרויות ולעיתים קרובות הוא גורם מכריע בבחירת בן או בת זוג, מפני שבתרבויות רבות רצוי שהגבר יהיה גבוה יותר מהאישה.
מחקרים הראו שלגברים גבוהים יש סיכוי גדול יותר להינשא ולהוליד ילדים, אם כי לא נמצא מתאם בין גובה למספר הצאצאים.
מחקר שנערך בבריטניה הראה כי לנשים נמוכות סיכוי רב יותר להינשא וללדת ילדים.
על פי המחקר, מכיוון שהמוסכמות החברתיות מכתיבות שהגבר יהיה גבוה מהאישה, לנשים נמוכות יש אפשרויות רבות יותר לבחירת בן זוג מאשר לנשים גבוהות.
לדבריו של ד"ר אדם אייר ווקר, מהמרכז לחקר האבולוציה באוניברסיטת סאסקס, המסקנות שהוסקו לגבי אוכלוסיית בריטניה עשויות להיות מושפעות מהרקע התרבותי.
במשך שנים רבות תמכה תעשיית הקולנוע בסטראוטיפ לפיו הגבר המושלם בנוי לתלפיות.
גיבורים רומנטיים ושרמנטיים היו תמיד מעל גובה של 1.88 מ', לדוגמה רוק הדסון, המפרי בוגרט וגרי קופר.
גיבורי המערב הפרוע גולמו בידי ג'ון ווין (1.93 מ'), קלינט איסטווד (1.93 מ') ולי ואן קליף (1.88 מ') שכן שחקן נמוך היה מתקשה לעלות על הסוס באותה מיומנות.
בכל זאת, גם לשחקנים נמוכים הייתה הזדמנות להצליח.
צ'ארלי צ'פלין למשל התנשא לגובה 1.65, אך הוא גילם בעיקר דמויות שטותיות וקומיות.
וודי אלן נוהג לעצב ולגלם בעצמו את דמותו של יהודי נוירוטי מניו יורק תוך התייחסות לתכונותיו הפיזיות ולגובהו הנמוך – גם הוא בגובה של 1.65 מ' בלבד.
במקצועות מסוימים הגובה הנדרש מוכתב על ידי תנאי סביבת העבודה.
לדוגמה, עבור טייס 16-F, גובה של פחות מ-160 ס"מ מגביל את שדה הראיה וגובה שמעל 190 ס"מ מקשה על הישיבה בתא הטייס.
גובה הדיילות חייב לאפשר להן להגיע לאזור העליון של המטוס וגובהן ומשקלן של הדוגמניות מוכתב על ידי צו האופנה, משקלה של רקדנית בלט מוכתב על ידי מגבלות תפקידה.
למרות שבאופן תאורטי לא ניתן להוכיח קשר בין גובהו של אדם לבין יכולתו למלא את תפקידו באופן משביע רצון, מחקרים הראו שבמקרים רבים אנשים נמוכים מקבלים משכורות נמוכות יותר מאנשים גבוהים.
בעבודת המחקר שלו, בדק ד"ר עומר קמחי מאוניברסיטת חיפה, מדוע גברים נמוכים סובלים מאפליה לא רק בתחום הרומנטי, אלא גם בעולמות התעסוקה, הפוליטיקה והתרבות, ולא פחות חשוב - למה אין חוק שמגן עליהם.
חוק שוויון הזדמנויות בעבודה אמנם אינו קובע איסור מוחלט בדבר אפליה על רקע של מראה חיצוני, אך ניתן לגזור את זכותו של עובד לא להיות מופלה לרעה בשל מראהו החיצוני מכוח חוק יסוד כבוד האדם וחירותו ממנו נגזרת הזכות הכללית לשוויון.
סעיף 2 (ב) לחוק שוויון הזדמנויות בעבודה קובע איסור אפליה עקיפה במילים: "...רואים כהפליה גם קביעת תנאים שלא ממין העניין", דהיינו כל תנאי שאינו חיוני לביצוע התפקיד ייחשב כתנאי מפלה אם יש לו תוצאות מפלות בקשר לקבלה לעבודה, לתנאי העבודה, לקידום בעבודה ועוד.
למשל הכללת תנאי של 1.80 מ' גובה ככישור למשרת דייל, אם אין לו הצדקה לביצוע תפקידי הדייל, ייתפס כתנאי מפלה.
אם אדם הוא נמוך קומה במידה שפוגעת בתפקודו באופן מהותי, ייתכן שהוא יזכה להגנת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
בארצות הברית, נכון לעכשיו, רק מדינה אחת (מישיגן) אוסרת על אפליה בגלל גובה.
במסצ'וסטס ממתינה כעת הצעת חוק דומה לאישור, כך שניתן יהיה להוסיף אותה לרשימה.
בנוסף, שתי ערים בארצות הברית אוסרות כיום על אפליה בגלל גובה: סנטה קרוז שבקליפורניה וסן פרנסיסקו, אף היא בקליפורניה.
מחוז קולומביה אוסר על אפליה על בסיס הופעה אישית.