tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזכר השליט מסמן את נחלתו באמצעות גלליו שאותם הוא מפזר על קרקעית המים בעזרת זנבו.
הוא שומר על נחלתו ועל נקבותיו בתקיפות מפני זכרים פולשים.
התוקפנות מביאה לא פעם לעימותים קשים הכוללים פעירות פה בצד ניסיונות נשיכה באזור הצוואר העבה של כל אחד מהזכרים הנלחמים.
התקשורת בקבוצה היא קולית ותת-מימית.
רפרטואר הקולות של ההיפופוטם כולל בעיקר נהימות ושאגות.
לעיתים הוא יחזיק את ראשו בגובה המים בדיוק, כך שהקריאה שישמיע תישמע מתחת למים ומעליהם גם יחד.
ההיפופוטם יכול להבחין באמצעות הקולות אם מדובר בקריאה של בן מינו מוכר או של זר, ותגובתו תהיה תוקפנית פחות כלפי קולות מוכרים.
ההיפופוטמים מקיימים יחסי גומלין עם מינים נוספים: דגי לבאו אדום-עין מנקים את עורו ואת פיו מחיידקים ואנפית הבקר וזרזיר הבקר פועלים באותו אופן על גבו.
ההיפופוטמים יתקפו חיות מסיגות גבול ויהרגו חיות קטנות יותר כמו אנטילופות, זברות או גנו שיפריעו להם או ייכנסו לתוך השטח שלהם.
לפעמים הם גם הורגים את טורפיהם: אריות או תניני יאור.
היפופוטמים מפריעים במתכוון לעיתים לתנינים לצוד חיות קטנות יותר ויוציאו את קרבנותיהם מהמים.
סוג נוסף של יחס גומלין הוא קומנסליות – כאשר היפופוטם עושה את צרכיו במים, דגים קטנים וחלזונות אוכלים את צרכיו העשירים בחומרים מזינים כדי לשרוד (Frisch, 2007).
על כן הם נהנים, ואילו ההיפופוטם אדיש לכך.
ההיפופוטם הוא מין מהנדס מערכת אקולוגית.
בשל גודלו העצום, והרגלו לאכול עשב במסלולים ואזורים קבועים, להיפופוטם השפעה משמעותית על הימצאות מקורות מים ויצירה של מערכת אקולוגיות.
הם רומסים את האדמה עליה פוסעים בחיפוש אחר מזון, ובשל כך לאורך זמן, היפופוטמים יכולים להסיט את נתיבי המים בהם מצויים, להרחיבם, ולהביא ליצירה ושגשוג של מקורות מים נוספים, אשר גם משמשים כתעלות ניקוז במהלך שיטפונות (McCarthy, Ellery & Bloam, 1988).
נקבות ההיפופוטם מגיעות לבגרות מינית בגיל חמש עד שש שנים.
משך תקופת ההיריון הוא כשמונה חודשים.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שבע שנים וחצי.
עונת הרבייה מתרחשת בחודשים אפריל–אוגוסט.
החיזור, ההזדווגות, ההמלטה וההנקה מתרחשים במים.
במשך כל ההזדווגות הנקבה שקועה במים, ורק ראשה מגיח לעיתים על מנת לנשום.
ההמלטה כאמור מתרחשת גם היא במים, ובכך מצטרף ההיפופוטם לשורת היונקים המצומצמת שממליטים את גוריהם במים, לצד הלווייתנאים והתחשאים.
משקל הוולד נע בין 25 ל-45 קילוגרמים, ואורכו כ-130 סנטימטרים.
על-פי רוב הנקבה ממליטה גור אחד בלבד, ולעיתים רחוקות יותר – שניים.
לעיתים קרובות, במקרים שהמים עמוקים מדי עבורו, נח הגור על גבה של אימו ושוחה מתחת למים כדי לינוק.
בימים הראשונים שלאחר ההמלטה הגור אינו מלווה את אימו ליבשה אלא נותר במים כאשר היא יוצאת לאכול.
הקשר בין הגור לאם הדוק ביותר, גם לאחר גמילתו בגיל שמונה עד תריסר חודשים.
הוא נלווה לאמו במשך מספר שנים.
הנקבה מגדלת את צאצאה במקום מוגן ומוסתר אותו היא מכינה בטרם ההמלטה באמצעות רמיסת צמחייה בסבך קנים.
הגור מסוגל לשחות בכוחות עצמו כעבור פרק זמן קצר.
בשל גודלו הרב אין להיפופוטם אויבים של ממש בטבע, ורק הגור חשוף בצעירותו לאיומים של טורפים, בעיקר של תניני היאור.
הנקבה עלולה להגיב בתוקפנות אדירה אם תחוש בסכנה לצאצא שלה.
היפופוטם צעיר לא יהסס להלך במים שורצי תנינים, ולעיתים אף יחכך את אפו בגופם.
ממצאים ארכאוזואולוגיים, כעצמות היפופוטם עם סימני חיתוך ושבירה מכוונת, מצביעים על ציד היפופוטמים בידי האדם הקדמון, בעיקר באפריקה, החל מכ-100,000 שנים לפני זמננו באתיופיה וביתר שאת בסוף התקופה הפלאוליתית, לפני כ-16,000 שנים בעמק הנילוס.
תיעוד אמנותי מוקדם של אינטראקציה בין אדם להיפופוטם נמצא במרכז הסהרה בדמות גילופים וציורים על סלעים.
ציור אחד שכזה, שמתוארך ללפני 4,000–5,000 שנים ונמצא בטאסילי נאג'ר שבאלג'יריה, מתאר ציד היפופוטם.
במצרים העתיקה נחשב ההיפופוטם לחיה אכזרית החיה בנילוס.
במיתולוגיה המצרית, האלה תא־ורת, שתפקידה היה להגן על ההיריון, הייתה בעלת ראש-היפופוטם.
הסיבה לכך הייתה נעוצה בכך שנשות מצרים העתיקה הכירו באגרסיביות שמגלות נקבות ההיפופוטם כלפי אלו התוקפים את גוריהן.
ההיפופוטם ידוע להיסטוריונים מאז התקופה הקלאסית.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס תיאר את ההיפופוטם בספרו "היסטוריה" שנכתב בשנת 440 לפני הספירה לערך.
ההיסטוריון הרומאי פליניוס הזקן כתב אודות ההיפופוטם באנציקלופדיה שערך, תולדות הטבע, שנכתבה בשנת 77 לספירה לערך.
החקלאות בחלקים ניכרים באפריקה עודה פרימיטיבית והשקיית הגידולים בשדות אינה ממוכנת אלא תלויה בגשם ובמקורות המים, קרי אגמים ונהרות.
זו גם הסיבה שתושבי מזרח אפריקה נוהגים לעבד את אדמתם ליד אותם מקווי המים שבהם גם מצוי ההיפופוטם.
שדות התירס ושאר הגידולים אהודים על ההיפופוטם ובמקום לחפש מקום מרעה טבעי, הרי עליו רק לשוטט בנחלתו ולמצוא מזון ככל שיוכל להכניס לקיבתו.
אולם, נוהג זה של ההיפופוטם הופך אותו לאויב של החקלאי האפריקני; לא בשל כמות המזון הרבה שהוא אוכל אלא משום שבהולכו בשדה, רומס הוא את כל הצומח עליו חלף וממיט אסון על החקלאי.
עקב כך הפך ההיפופוטם לאויבם המושבע של הכפריים באפריקה ובשל מידתו הגדולה ותכונותיו הרגזניות נעשה גם לאחד מקוטלי האדם העיקריים בעולם.
מדי שנה נהרגים אלפי בני אדם שמנסים להרחיקו ולגרשו משדותיהם.
בשל זעמו ומנהגי שמירת נחלתו, ההיפופוטם אץ אל עבר הכפריים ורומס אותם.
האדם צד את ההיפופוטם גם בשל הניבים הגדולים, המשמשים ליצור מוצרי נוי.
גם בעורו העבה נעשה שימוש ובשרו משמש למאכל.
כדי לצודו משתמשים הכפריים המקומיים בצלצלים וגם במחפורות בקרקע אליהן נופל ההיפופוטם ונלכד בהן.
ההיפופוטם הוא חיה פופולרית בגני חיות רבים.
ההיפופוטם הראשון שחי בגן חיות מודרני היה היפופוטם בשם אובייש (Obaysch) שהגיע לגן החיות של לונדון ב-25 במאי 1850. הוא היה לאטרקציה פופולרית, וכ-10,000 מבקרים ביום הגיעו לצפות בו.
שיעור הרבייה של ההיפופוטמים בשבייה נמוך מזה שבסביבתם הטבעית, אולם עובדה זו מיוחסת לכך שגני החיות מעוניינים להגביל את מספר ההיפופוטמים שחיים בהם לכדי מספר מצומצם, שכן הם גדולים מאוד והחזקתם יקרה.
כיום, מספר ההיפופוטמים שחיים בגני חיות גדול דיו ושיתוף פעולה בין גני החיות יכול, באופן עקרוני, לשמור על מגוון גנטי ללא הבאת פרטים חדשים מן הבר.
חלקתו של ההיפופוטם בגני חיות כללה בדרך-כלל בריכת מים ופיסת דשא.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, מתכנני גני חיות ניסו לשקף את בית הגידול הטבעי של ההיפופוטם בחלקות שהוקדשו לו.
המקרה הידוע ביותר של ניסיון שכזה הוא ה"היפוקווריום" (הלחם של היפופוטם ואקווריום) בגן החיות של טולידו שבאוהיו, שהכיל למעלה מ-1,350 מטרים מעוקבים של מים שנועדו להיפופוטמים.
ב-1987, הצליחו חוקרים להסריט בפעם הראשונה לידה תת-ימית של היפופוטם בהיפוקווריום שבטולידו, בדומה לתהליך המתרחש בטבע.
מיצג זה היה כה פופולרי, עד כי גן החיות של טולידו הכליל היפופוטמים בלוגו שלו.
ההיפופוטם היה ידוע ליוונים ולרומאים כ"בהמת הנילוס".
היפופוטם אדום ייצג את האל המצרי העתיק סת, כאשר ירך החיה היא הרגל בצורת פאלוס של סת שממנו זורם הנילוס, סמל לפוריות.
גם בת זוגו של סת, האלה Tawaret, הוצגה כהיפופוטם בחלקה וכך גם האלה אמות, זוללת גוויות הרשעים.
הבהמות שמופיע בספר איוב פרק מ' פס' ט"ו–כ"ד, גם הוא היפופוטם לפי אחת הפרשנויות.
ב-1850 הובא היפופוטם בן שנה שנלכד על אי בנילוס הלבן, ממצרים לגן החיות של לונדון.
ההיפופוטם שכונה אובייש (Obaysch), על שם האי בו נלכד, היה ההיפופוטם הראשון שחי בבריטניה מאז הפרהיסטוריה (לפני עידן הקרח חי בבריטניה ההיפופוטם האירופאי (Hippopotamus antiquus) והראשון באירופה מאז האימפריה הרומית.
אובייש יצר סנסציה בלונדון ומשך לגן כ-10,000 מבקרים מדי יום וגרם לגל של מסחר בחפצים הנושאים את דמותו ולכתיבת השיר "פולקת ההיפופוטם" (The Hippopotamus Polka).
מאז היו ההיפופוטמים לחיות פופולריות בתרבות המערב בשל מבנה גופם העגלגל שמשווה להם דמות קומית.
כך, היפופוטם בשם "הוברטה" (Huberta) הגיעה לתודעת הקהל בדרום אפריקה לאחר שב-1928 יצאה למסע בן שלוש שנים, במהלכו גמאה כ-1,600 קילומטרים.
גם סיפורם של אואן ומזאי (Owen and Mzee), גור היפופוטם וצב בא בימים בהתאמה שפיתחו קשר אינטימי ומיוחד במינו, שעשעו אנשים שקנו ספרי היפופוטמים, חפצים הנושאים את דמותם, ובובות היפופוטמים.
היפופוטמים מוזכרים גם בשיר חג המולד "I Want a Hippopotamus for Christmas" (אני רוצה היפופוטם לחג המולד), להיט שנכתב בשנת 1953 והפך את גאיילה פיבי (Gayla Peevey) בת העשר לכוכבת.
הם אפילו נתנו השראה למשחק לוח פופולרי "היפופוטמים רעבים" (Hungry Hungry Hippos), ול"שיר ההיפופוטם" (הידוע גם כ"בוץ, בוץ, בוץ נהדר") בביצוע צמד הקומיקאים האנגלי "פלאנדרס וסוואן" (Flanders and Swann).
היפופוטמים שימשו גם כדמויות בסרטים מצוירים שבהם נעשה שימוש בגופם הקצר והשמנמן כאפקט משעשע.
בסרט פנטסיה של חברת וולט דיסני מופיעה היפופוטם כרקדנית בלט כשהיא רוקדת לצלילי הבלט מחול השעות מתוך האופרה לה ג'וקונדה של המלחין האיטלקי אמילקארה פונקיילי.
דמויות היפופוטם נוספות המופיעות בסרטים מצוירים כוללות את פטר פוטאמוס של האנה-ברברה, הספר וסדרת הטלוויזיה "ג'ורג' ומרתה", ואת "פלאביו ומריטה", זוג היפופוטמים עשירים בסדרת האנימציה אנימניאקס.
ב-1988 נוצרו דמויות ההיפופוטם "Happy Hippoes" (היפוס מאושרים) על ידי המעצב הצרפתי אנדרה רוש (Andre Roche) המתגורר במינכן, כדי להטמין אותן בביצי קינדר של חברת השוקולד האיטלקית פררו.
דמויות אלו לא היו תוקפניות או עצלות כהיפופוטמים אמיתיים אלא חביבות ומלאות חיים, וזכו להצלחה רבה.
לכן הן הופיעו שוב במוצרים אחרים של החברה בשנים שבאו אחר כך, והפופולריות שלהם בעולם התגברה.
חברת נינטנדו הוציאה לאור משחקי גיים בוי בשנים 2001 ו-2007 המבוססים על הרפתקאותיהם.
פתיחת ההיפופוטמוס היא פתיחת שחמט בטוחה ובלתי הרפתקנית.
היפופוטמיים (לעיתים גם בהמותיים; שם מדעי: Hippopotamidae) היא משפחה של יונקים שוכני מים מהסדרה מכפילי פרסה.
כיום נותרו במשפחה זו שני מינים, שניהם בסוגים נפרדים.
הבדלים בין שני המינים במשפחה גדולים בהשוואה ליונקים אחרים.
בעוד ההיפופוטם המצוי יכול להגיע למשקל 1,800 ק"ג, קרובו והקטן יותר - היפו גמדי מגיע למשקל ממוצע של 250 ק"ג.
שני המינים מצויים בסכנת הכחדה.
בעבר הייתה המשפחה נפוצה באפריקה, מדרום לסהרה ובאזור נהר הנילוס, בארץ ישראל ואף במדגסקר.
מאובנים של המשפחה תוארכו מסוף המיוקן לסוף הפליסטוקן ונמצאו באירופה, באסיה ובאפריקה.
שני המינים הקיימים חיים רק במקווי מים באפריקה.
מבנה הגוף דומה, הם בעלי ראש גדול ממדים וחוטם רחב, גוף מעוגל וחביתי, רגליים קצרות ועבות, הזנבות קצרים ושעירים בקצותיהם.
העור עבה וכמעט מחוסר שיער, מורכב משכבת שומן עבה, מפריש חומר ורדרד ושמנוני - "זיעת דם", העוזר הן בהגנה מאור השמש והן כחומר מבודד מים.
הנחיריים והעיניים הם בקדמת הגולגולת, כך שאיברים אלו יימצאו מחוץ למים בשעה ששאר הגוף מכוסה מים, הנחיריים נסגרים ונאטמים בעת כניסת הראש למים.
הגולגולת גדולה ולעומתה קופסת המוח קטנה.
אצבעות הרגליים אינן מחוברות, וכל הארבע מתפקדות ומחזיקות את משקל הגוף, אולם רק הפרק הקדמי של כל אצבע נוגע בקרקע, יתרת הרגל צמודה ברקמת חיבור.
האצבעות הצדדיות מפותחות כאלו שבמרכז.
הבטן מידלדלת סנטימטרים ספורים מעל הקרקע.
בקיבה שלושה חדרים אך היא אינה מעלה גירה.
ההיפופוטם המצוי הוא יצור חברותי החי בעדרים של עד 40 פרטים.
הם אמפיביים ושחיינים מעולים, מבלים את רוב שעות היום בתוך המים, ובערב יוצאים לחפש צמחייה מזינה.
הם ניזונים אף מצמחייה מימית שאליה הם מגיעים בצלילה.
אזורי המחיה המשמשים להם לאגירה וחיפוש מזון, מרוחקים מספר קילומטרים מהמקום בו הם מבלים את שעות היום.
במהלך "טיולים" אלו של חיפוש מזון עלולים הבהמות להרוס אדמות מרעה ויבולים רבים.
ההיפו הגמדיים חברותיים פחות ונמצאים בעיקר באזורים מיוערים.
סוג ארכאופוטם (Archaeopotamus) - נכחד
סוג הקספרוטודון (Hexaprotodon) - נכחד
היפופוטם ננסי או היפו ננסי (שם מדעי: Choeropsis liberiensis נקרא גם Hexaprotodon liberiensis; השם העברי התקני: בהמות ננסי) הוא יונק גדול ממשפחת ההיפופוטמיים, אנדמי ליערות ולביצות במערב אפריקה.
אוכלוסיית ההיפו הננסי הגדולה ביותר נמצאת בליבריה, ומכאן שמו המדעי הספציפי ("liberiensis").
הוא אחד משני המינים החיים במשפחת ההיפופוטמיים, לצד ההיפופוטם ("בהמות היאור") הגדול ממנו פי כמה.
מכונה לעיתים בטעות היפופוטם גמדי אף שהמונח "גמד" מתייחס למין שעבר גמדות איים.
ההיפו הננסי מותאם היטב לחיים ביבשה, אך בדומה לקרובו הענק, הוא מימי-למחצה, כלומר מסתמך על קרבה למקור מים על מנת לשמור על לחות עורו ועל קור גופו.
התנהגויות מסוימות, כמו הזדווגות והמלטת גורים, עשויות להתרחש במים או ביבשה.
ההיפו הננסי הוא בעל חיים מתבודד, פעיל לילה, צמחוני, וניזון משרכים, צמחים דו-פסיגיים, עשבים או פירות שנקרים בדרכו ביער.
בהיותו נדיר למדי ופעיל לילה, ההיפו הננסי הוא בעל חיים שקשה ללוכדו בבר.
עד המאה ה-19 הוא לא היה ידוע מחוץ למערב אפריקה.
במאה ה-20 הובאו ההיפו הראשונים לגני חיות.
ההיפו מתרבה היטב בשבי, ולכן מרבית המחקר אודותיו נעשה בגני חיות.
בבר, לעומת זאת, מצבו של ההיפו פחות טוב: איגוד השימור העולמי (IUCN) מעריך כי בטבע נשארו פחות מ-3,000 פרטים.
האיום העיקרי על אוכלוסיות ההיפו הוא אובדן בתי גידול, שכן היערות מבוראים במהירות, ושטחם מוסב לטובת הקמת חוות.
איומים משניים יותר מגיעים מצדם של ציידים, טורפים טבעיים ומלחמות האדם.
ההיפו הננסי הוא חבר במשפחת ההיפופוטמיים, שם הוא ממוין תחת הסוג היפו (Choeropsis) ("דמוי חזיר").
בעבר הוא סווג תחת הסוג הקספרוטודון (Hexaprotodon), שמשמעות שמו: שש שיניים קדמיות.
אחד מהמינים הקרובים להיפו הננסי הוא ההיפו המלגשי הננסי, שנכחד לאחרונה במונחים גאולוגיים.
כפי הנראה, ההיפו המלגשי הננסי דמה בהתנהגותו היבשתית להיפו הגמדי שחי כיום.
הוא העדיף את הרמות המיוערות של מדגסקר על פני הנהרות הפתוחים.
ההיפו המלגשי הננסי נכחד כפי הנראה באלף השנים האחרונות.
הטקסונומיה של הסוג של ההיפו הננסי השתנתה ככל שהבנת בעל החיים התפתחה.
סמואל ג'ורג' מורטון קיטלג את המין בהתחלה בתור Hippipotamus minor (מילולית: היפופוטם קטן), אולם מאוחר יותר החליט כי ההיפופוטם וההיפו הננסי שונים מספיק על מנת לסווגם תחת סוגים שונים, ולכן טבע את שם הסוג היפו (Choeropsis).
ב-1977, קורינדון הציע כי ההיפו הננסי קרוב להיפופוטמיים הנכחדים שסווגו תחת הסוג הקספרוטודון, שרובם היו אנדמיים ליבשת אסיה.
טענה זו הייתה מוסכמת על הכול, עד שז'אן רנו בואסרי פרסם ב-2005 מחקר שהתבסס על בחינה מעמיקה של הפילוגנטיקה של משפחת ההיפופוטמיים, ושעל פיו ההיפו הננסי אינו שייך לסוג הקספרוטודון; במקום זאת, הוא הציע לסווג אותו תחת סוג "עצמאי", וכך הסוג Choeropsis הושב על כנו.
מכל מקום, טענה מוסכמת היא שההיפו הננסי הוא המין היחיד בסוגו שחי בימינו, בין אם זה הקספרוטודון ובין אם זה היפו.
ככל הנראה ההיפו הוא מין קדום יחסית למשפחתו ובעל מאפיינים שדמו לאנתרקותריום הנכחד.
ההיפו הננסי מתחלק לשני תת-מינים מוכרים: תת-המין הליברי, שהוא זה שידוע בימינו, ותת-המין הניגרי, שחי עד המאה ה-20 וכנראה נכחד.
מכאן, ששמו המדעי המלא של ההיפו הננסי שאנו מכירים כיום הוא Choeropsis liberiensis liberiensis, ושמו המדעי של תת-המין הניגרי שנכחד הוא Choeropsis liberiensis heslopi.
היפו ננסי ניגרי מעולם לא נחקר או נלכד בטבע.
הפרטים שחיים בגני חיות הם כולם מתת-המין הליברי, והוא גם היחיד מבין שני תת-המינים שנחקר.
ההיפו הננסי הניגרי היה נפוץ בדלתה של הנהר ניז'ר, ובמיוחד ליד העיר פורט הארקורט.
הדיווח האחרון אודותיו נעוץ בשנות ה-40 של המאה ה-20, ונראה שמאז נכחד.
תת-המין הניגרי חי במרחק של למעלה מ-1,800 קילומטרים ואזור מדברי שמפריד בין יערות מערב אפריקה.
תת-המין הניגרי נקרא על שם איי.
Heslop), שטען בשנת 1945 כי ירה בהיפו ננסי באזור הדלתה של הנהר ניז'ר, ואסף מספר גולגולות.
הוא העריך כי רק כ-30 פרטים חיו באותו אזור.
הסלופ שלח ארבע גולגולות של היפו ננסיים למוזיאון הבריטי להיסטוריה של הטבע שבלונדון.
אלו לא זכו להערכה מדעית עד שנת 1969, כאשר ג'י.
Corbet) סיווג אותן ככאלו השייכות לתת-מין נפרד, בהתבסס על שונויות עקביות בממדי הגולגולות.
האוכלוסייה המקומית מודעת לכך שתת-מין זה חי בעבר באזור, ועם זאת הוא התיעוד שלו באזור דל.
תהליך האבולוציה של ההיפופוטם הננסי נידון בדרך-כלל בהקשר של בן דודו ההיפופוטם.
בעבר גרסה דעת המחקר כי שני המינים קרובים למשפחות החזיריים והפקאריים, אולם מחקר עדכני יותר מצביע על כך שהיפופוטמים קרובים יותר דווקא ללווייתנאים (סדרה הכוללת את הלווייתנים ואת הדולפינים).
ההיפופוטמיים והלווייתנאים חלקו ככל הנראה אב-קדמון מימי למחצה, שהתפצל מאבותיו מכפילי הפרסה לפני כשישים מיליוני שנים.
שישה מיליוני שנים לאחר מכן התפצלה שושלתו של אב-קדמון זה לשני ענפים.
הענף הראשון התפתח ברבות הימים לסדרת הלווייתנאים, בעוד שהשני התפתח למשפחת האנתרקותריים (Anthracotheriidae), משפחת יצורים בעלי ארבע רגליים.
חברי המשפחה שחיו בתחילת האאוקן דמו בצורתם החיצונית להיפופוטם בעל גוף צר וראש קטן.
מסיבה זו, ניתן לומר שמשפחת ההיפופוטמיים "מקננת" בתוך משפחת האנתרקותריים.
בעל החיים המוקדם ביותר שדמה להיפופוטם הוא הקניהפוטם, שחי באפריקה לפני 16 עד 8 מיליוני שנים.
לפי חלקי השלדים של הקניהפוטמים שנמצאו, בעל חיים זה דמה בגודלו לזה של ההיפופוטם הננסי.
ואולם, המשך שושלת המאובנים של ההיפופוטמים ידוע רק במעט ולפרקים.
כפי הנראה, שושלות ההיפופוטמים המודרניים (ההיפופוטם וההיפו הננסי) התפצלו זו מזו לפני כשמונה מיליוני שנים.
ההיפו הננסי חולק את המאפיינים הכלליים עם ההיפופוטם.
גובהו של ההיפו הננסי הוא כמחצית מגובהו של ההיפופוטם, ומשקלו – פחות מרבע ממשקלו של בן דודו.
גובה כתפיו נע בין 75 ל-83 סנטימטרים, אורכו בין 150 ל-177 סנטימטרים, ומשקלו – בין 180 ל-275 קילוגרמים.
משך חייו בשבי נע בין 30 ל-55 שנים, ובבר תוחלת חייהם כנראה נמוכה יותר.
עורו שחור-ירקרק או חום, שהופך לאפור בתחתית הגוף.
מבנה עורו דומה לזה של ההיפופוטם – שכבת דרמיס בעובי מספר סנטימטרים, ומעליה שכבת אפידרמיס דקה.
בדומה להיפופוטם, עורם מפריש הפרשה דמוית זיעה, המשווה לעורו גוון ורדרד.
הפרשה זו נקראת לעיתים "זיעת דם" (blood sweat), אף שהיא אינה זיעה או דם.
נראה כי להפרשה זו, שהיא אלקלית ביסודה, יש סגולות אנטיספטיות, וייתכן אף כי היא מסננת את קרינת השמש.
עורו של ההיפו מתייבש ונסדק במהירות, ולכן עליו להישאר בסמיכות גבוהה למקור מים.
שלדו של ההיפו הננסי צנום יותר מזה של ההיפופוטם, כלומר עצמותיו דקות יותר ביחס לגודל גופו.
גבו של ההיפו הננסי אינו מקביל לקרקע, כאצל ההיפופוטם, ובמקום זאת הוא נוטה בקדמתו מטה.
זוהי כנראה אדפטציה מבנית שנועדה לאפשר מעבר נוח יותר דרך צמחיית יער עבותה.
ביחס לגופו, רגליו וצווארו של ההיפו הננסי ארוכים יותר, וראשו קטן יותר.
ארובות עיניו ונחיריו בולטים פחות, כיוון שהוא מבלה חלק פחוּת יותר מזמנו מתחת לפני המים.
שם ארובות עיניים ונחיריים ארוכים מסייעים בראייה ובנשימה.
כפות רגליו צרות יותר, אצבעות רגליו מפוזרות יותר, וביניהן קרומי שחייה מפותחים פחות.
התאמות אלו מסייעות להיפו ללכת על אדמות היער.
אוזניו ונחיריו מכוסים בשסתומים שריריים חזקים, על מנת לסייע לו בזמן הצלילה במים.
מבנה גופו של ההיפו הננסי ממקם אותו באמצע שבין ההיפופוטם ובין מכפילי הפרסה מבחינת אורח חייו – יבשתי יותר מזה של הראשון, אך מימי יותר מזה של האחרונים.
מסיבה זו, בגופו ניתן למצוא התאמות (אדפטציות) רבות, חלקן מסייעות לו ביבשה, וחלקן – במים.
סט ההתנהגויות של ההיפו הננסי שונה מזה של ההיפופוטם.
חלק ניכר ממנו מזכיר יותר את סט ההתנהגויות של הטפיר דווקא, כנראה בשל אבולוציה מתכנסת.
בעוד שההיפופוטם הוא בעל חיים חברתי, ההיפו הננסי מעדיף להתבודד או לחיות בקבוצות קטנות, שכוללות לרוב את בן או בת הזוג ואת הצאצא.
שטח המחיה של הזכרים מוערך בכ-1.85 קילומטרים רבועים, ושל הנקבות – 0.4 עד 0.6 קילומטרים רבועים.
במרבית שעות היום ההיפו הננסי חבוי במימי נחלים או נהרות.
הוא ינוח באותו המקום במשך מספר ימים רצופים, ואז יעבור למקום אחר.
ידוע כי חלק מן ההיפו הננסיים עושים שימוש במאורות ובמחילות שנמצאות בגדות נהרות.
לא ידוע מי חופר את אותן מאורות, ואם להיפו הננסי יש חלק בחפירתן.
היפו ננסי מעולם לא נצפה חופר מחילה, אולם מכפילי פרסה אחרים, כמו חזירי יבלות, נוהגים לחפור מחילות.
כמו ההיפופוטם, ההיפו הננסי מגיח מן המים בשעות בין הערביים על מנת לאכול.
בזמן חיפוש האוכל, ההיפו יטייל בצמחיית יער עבותה, וידאג לסמן את נתיב הליכתו בשתן שיפוזר על ידי נפנוף נמרץ בזנבו.
ההיפו הננסי תר אחר מזונו במשך כשש שעות ביום.
זהו בעל חיים אוכל עשבים.
הוא כמעט ואינו ניזון מצמחייה מימית, ורק לעיתים נדירות יאכל דשא, כיוון שזה אינו נפוץ ביערות הצפופים שבהם הוא חי.
תזונתו מורכבת בעיקר משרכים, מצמחים דו-פסיגיים, ומפירות שנשרו לרצפת היער.
ההיפו הננסי תועד בזמן אכילת מספר רב של מיני צמחים, ולכן נראה כי הוא אינו בררן בכל הקשור למזונו.
נהגי הרבייה של ההיפו הננסי בסביבת המחיה הטבעית שלו מעולם לא נחקרו, וייתכן כי תנאי המחיה המלאכותיים שבסביבת השבי גורמים לשוני בין נהגי הרבייה בסביבה הטבעית ובגני החיות.
ההיפו הננסי מגיע לבגרות מינית בגיל שלוש עד חמש שנים.
מחזור הייחום של נקבות ההיפו הוא בן 35.5 ימים בממוצע, כאשר הייחום עצמו נמשך בין יום ליומיים.
בגני חיות ההיפו הננסי הוא מונוגמי.
זוגות ההיפו יזדווגו פעם אחת עד ארבע פעמים במהלך תקופת ייחום אחת.
בשבי, נקבות ההיפו המליטו גורים בכל חודשי השנה.
משך תקופת ההיריון נע בין 180 ל-210 ימים, ובסופו מומלט על-פי רוב גור יחיד.
לעיתים תמליט הנקבה זוג תאומים.
בשונה מההיפופוטם, ההיפו הננסי עשוי להזדווג ולהמליט את צאצאיו גם ביבשה וגם במים.
הצאצאים יכולים לשחות כמעט מידית מרגע לידתם.
ברגע לידתם משקלם של הצאצאים נע בין 4.5 ל-6.2 קילוגרמים, כאשר הזכרים כבדים מהנקבות ברבע קילוגרם בממוצע.
גורי ההיפו נמצאים בקרבת אמם, שמגנה עליהם מטורפים ומהשמש.
הם נגמלים סופית מיניקה בגיל שישה עד שמונה חודשים, ומעט לפני כן הם מפסיקים ללוות את אמם למים כשהיא תרה אחר מזון.
רובם הגדול של ההיפו הננסיים חיים בליבריה.
אוכלוסיות קטנות יותר נמצאות בחוף השנהב, בגינאה ובסיירה לאון.
תפוצתו של ההיפו מצומצמת ממילא, ולכן לא הצטמצמה משמעותית בעת החדשה, אולם היא בלתי-רציפה, ועובדה זו עומדת לו לרועץ במירוץ ההישרדות.
ההיפו חי אך ורק ליד נהרות שעוברים דרך יערות.
הוא חי בנוחות ביבשה ובמים, ישן על היבשה אך נרגע ונח בתוך המים.
למרות האופי המיימי הוא שחיין גרוע ולא יתרחק מאוד מהיבשה.
אוכלוסיות ההיפו הננסי בליבריה פזורות ביערות הרבים שבמדינה, כשהגדולה מביניהן חיה באזור המוגן הגדול במדינה, הפארק הלאומי סאפו.
חקירת האוכלוסיות הללו הייתה מסובכת בשל סכסוכים אזרחיים, בהם שתי מלחמות האזרחים שהתרחשו במדינה (1989–1996, 1999–2003).
בחוף השנהב ההיפו נפוץ במספר יערות, בהם אלו שנמצאים בפארק הלאומי טאי.
בגינאה חי ההיפו בשמורת "דה זיאמה" (de Ziama) שנמצאת על הגבול עם ליבריה.
בסיירה לאון חיות מספר אוכלוסיות קטנות – ביער גולה, סמוך לנהר המואה ובהרי לומה.
ב-1993 איגוד השימור העולמי אמד את גודל אוכלוסייתו העולמית של ההיפו הננסי בכ-2,000 עד 3,000 פרטים בבר, כשרובם חיים בליבריה.
תת-האוכלוסייה הקטנה ביותר, זו שחיה בסיירה לאון, נאמדה באותו זמן בכ-100 פרטים בלבד.
ב-2006 העריך איגוד השימור העולמי כי מצבו של ההיפו הננסי הורע בשל התנאים המידרדרים בליבריה, ובעיקר אובדן בתי גידול.
האיום הגדול ביותר הנשקף לאוכלוסיות ההיפו הננסי הוא אובדן בתי גידול.
היערות שבהם הוא חי היו נתונים לבירוא משמעותי, שנועד לנצל את השטחים לטובת התיישבות וחקלאות.
הצטמצמות היערות הביאה, ועודנה מביאה, לפיצול האוכלוסיות, שבתורו הביא להקטנת המגוון הגנטי באוכלוסיות.
בצד זה, הם אינם נתונים לציד רחב ממדים בשל ביישנותם ונטייתם להתבודד.
על בשרם נאמר שהוא איכותי, בדומה לזה של חזיר בר.
בשונה מההיפופוטם, לשיניו של ההיפו הננסי אין כל ערך מסחרי.
לפרטים הבוגרים אין טורפים טבעיים משמעותיים, אולם לעיתים נטרף בידי נמרים, פיתונים ותנינים כשישנם גם שבטים הצדים אותו בטבע.
להגנה ההיפו יכול להתנפל על טורפיו עם לסתותיו, לברוח או לצלול מתחת למים.
היפו ננסי בניגוד להיפופוטם המצוי אינו מסוכן כמעט לבני אדם, אף שנשיכות מלסתותיו עדיין יכולות לגרום לפצעים קשים.
ההיפו הננסי מתרבה היטב בשבי.
מספר הגורים שנולדו בשבי הכפיל את עצמו בין השנים 1970 ו-1991. בהתאם, הישרדותו של המין בשבי ודאית יותר מהישרדותו בבר.
תוחלת חייו בשבי נעה בין 42 ל-55 שנים, יותר מתוחלת החיים המשוערת בסביבה הטבעית.
מצב השימור שלו מוגדר על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN) כ"בסכנת הכחדה", והוא נכלל בנספח השני של אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES).
בשונה מההיפופוטם, הידוע לאירופאים למן התקופה הקלאסית, ההיפו הננסי היה ידוע רק בתחום תפוצתו שבמערב אפריקה עד המאה ה-19. בשל היותו פעיל לילה שחי ביערות, גם תושבי מערב אפריקה לא הכירוהו היטב.
בליבריה הוא היה מכונה "פרת מים".
דו"חות מוקדמים זיהו אותו שלא כהלכה כחזיר בר.
מספר גולגולות של המין נשלחו לחוקר הטבע האמריקאי סמואל מורטון, במהלך שהותו במונרוביה, בירת ליבריה.
ב-1843 תיאר מורטון לראשונה את המין.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 בוצע מחקר נרחב של הפאונה הליברית על ידי ד"ר יוהאן בוטיקופר.
במהלך מחקר זה נאסף לראשונה היפו ננסי שלם.
הוא נלקח למוזיאון הטבע שבליידן, הולנד.
היפו הננסי הובא לאירופה לראשונה בשנת 1873, אחרי שנלכד בסיירה לאון על ידי איש השירות הקולוניאלי הבריטי, אולם הוא מת זמן קצר לאחר הגעתו.
פרטים נוספים הובאו לאירופה בהצלחה ב-1911. הם נשלחו באוניות לגרמניה, ומשם לגן החיות של ברונקס שבניו יורק.
ב-1927, הארווי פיירסטון העניק לנשיא ארצות הברית קלווין קולידג' מתנה בדמות היפו ננסי שענה לשם בילי.
קולידג' העביר את המתנה לפארק הזואולוגי הלאומי של הסמית'סוניאן.
לפי גן החיות, בילי הוא אביהם הקדום של מרבית ההיפו הננסיים החיים בגני החיות בארצות הברית.
מספר אגדות עם נקשרו אודות ההיפו הננסיים.
לפי אחת מהן, ההיפו הננסיים נושאים יהלום מבריק בפיהם, וזה מאיר להם את דרכם באפלת היער בשעות החשיכה.
בשעות היום ההיפו הננסי מחביא את היהלום במקום מסתור, ולכן לציידים מומלץ ללכוד את ההיפו בשעות הליל, יחד עם יהלומו.
תושבי כפרים מקומיים באפריקה האמינו כי גורי ההיפו הננסי לא יונקים חלב מאמם, אלא מלקקים את עורה.
היפופוטם היא חבורת יוצרים קומיים שהפיקו יחד תוכנית רדיו היתולית ששודרה בתחנת הרדיו "רדיו תל אביב" (102FM) בשנים 1999–2001. תוכנית מערכונים בווידאו לאינטרנט בשנים 2007–2009. סרט לקולנוע, מופע בימתי ועוד.
היוצרים והמבצעים היו אלון גור אריה, איל שינדלר, ליאור אברבנל, נמרוד יזהר, ואביעד רוטר.
ברדיו תל אביב הצטרף נועם שגב ובגרסה המצולמת שירי גדני.
הגלגול הראשון של התוכנית היה בתחנת הרדיו "ראשונית" (105.4FM), תחנת הרדיו המקומית הפיראטית של ראשון לציון והסביבה (שכיום כבר לא קיימת).
היא שודרה בדרך כלל בימי שבת בצהריים.
התוכנית שודרה אז בין השנים 1993–1994. התוכנית ירדה מפני שתחנת הרדיו "ראשונית" הפסיקה את שידוריה: התחנה התחרתה על המכרז הראשון של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו להפעלת תחנות הרדיו האזוריות, הפסיקה את שידוריה בלילה שלפני המכרז, ולא החזירה אותם גם לאחר שהפסידה במכרז ל"רדיו קול לב המדינה".
החל בשנת 1999 שודרה תוכנית לילית ברדיו תל אביב, והיא כללה מערכוני נונסנס רבים.
התכנית שודרה במוצאי שבת בין עשר לחצות.
בין הפינות הקבועות שהיו בתוכנית:
רב פקח שועלי - פקח משטרה אשר מספר בכל פעם על חוויה אחרת מחייו.
בגרסת הווידאו החדשה באתר Flix הפכה דמותו של שועלי לדמות בובת סרטן ופינתו הפכה למעין תוכנית ילדים פיקטיבית.
האיש המעצבן ביותר בעולם - איש מעצבן אשר כל פעם עוסק בנושא אחר, ומצליח לעצבן את המראיין בכל פעם מחדש.
פינת הפולחן והקאלט - פינה בה אלון ונמרוד האזינו לשירים ישנים והסיקו מסקנות מתוכם, ואף חשפו שירים מסתוריים.
60 שניות - פינה בה מסופר בקצרה על נושא מסוים - לרוב על אדם בשם משה צִ'יקָפוּקַה ועל פועלו החשוב, הפינה היא פארודיה על פינת 60 שניות בגלי צה"ל.
סבא ויורמי - עלילות סבא סנילי ונכדו הקטן והתמים.
בדרך כלל סבא מספר ליורמי סיפורים הזויים.
שיר בשקל - מצעד של שירים מוזרים במיוחד וראיונות עם יוצריהם.
נח איש קריות - סיפורו המופלא של איש אחד, אשר חווה חוויות מוזרות ונמצא בוויכוח תמידי עם המספר.
פארודיה על מערכוני "חיי איציק" מתוכנית הרדיו "מה יש".
פרסומות - פרסומות פיקטיביות למוצרים מוזרים, שאת חלקם מפרסם אדם בשם בוֹדניוּק.
היפופוטם גדול - הבוס הגדול של התוכנית.
חדשות - מבזק חדשות מטורף.
הפינה כללה לעיתים גם תחקירים.
מחאת המעריצים על ירידת התוכנית
בשנת 2001 עת ירדה התוכנית מהשידור ברדיו, הועלה לאתר "היפופוטם", אשר כלל הקלטות אודיו של כמחצית מהמערכונים ששודרו בתוכנית.
עם זאת, האתר כלל אך ורק קטעים ישנים, ולא הוקלטו עוד מערכונים חדשים.
מעריצי התוכנית הביעו את מחאתם על כך שהתוכנית אינה חוזרת להיות משודרת, ושיא המחאה בא לידי ביטוי בעצומה מקוונת שפורסמה באינטרנט.
בעקבות מספר החותמים הרב על העצומה, עלתה התוכנית מחדש בשנת 2007, כתוכנית מצולמת באתר האינטרנט Flix של "תפוז" והפכה לסדרת האינטרנט המתוסרטת הישראלית הראשונה.
מדי שבוע עלו לרשת שני מערכונים חדשים.
במסגרת הסדרה חודשו מערכונים ותיקים כגון "תדריך יציאה לחיילים" ו"איך לכתוב מערכון".
מערכוני הווידאו הם בהשתתפות הכוכבים המקוריים של התוכנית, אלון גור אריה, נועם שגב, איל שינדלר, נמרוד יזהר, אביעד רוטר והשחקנית שירי גדני שהצטרפה אליהם.
ליאור אברבנאל, שהיה חלק מהצוות המקורי, נמצא אז בשליחות בארצות הברית ולא השתתף בתוכנית הווידאו.
בשנת 2008 עלתה העונה השנייה של הסדרה המצולמת באתר נענע10.
ב-2007 יצא סרטם הראשון של היפופוטם הפקות יוקרה בבימוי של אלון גור אריה, המוסד הסגור.
ב-2019 יצא אתחול לסרט בשם "המוסד".
ב-2024 יצא סרט קצר בשם "המוסד: ברית ואף מילה"
בערב הקרנות בתאריך 27 בדצמבר 2024 בו שולב מופע היפופוטם קיבלה סדרת הסרטים את התואר "טרילוגיית המוסד הסגור"
בסוכות תשס"ז נערך אירוע מעריצים בשם קונגרס היפופוטם בו הוקרנו מערכוני וידאו נבחרים של החבורה, מערכוני וידאו שצולמו בעבר ונחשפו בפעם הראשונה, סרט דוקומנטרי על ימי תוכנית הרדיו ומערכונים שבוצעו בהופעה חיה על הבמה ביניהם פרק חדש של "המועדון של שועלי", "הברנף", ו"קולנועפון".
באירוע שנערך במסגרת פסטיבל אייקון נכחו כ-400 ממעריצי היפופוטם, חלקם הגיעו עם אביזרים (מתקן-סיכות, חרב ענקית) ותלבושות מתוך מערכונים מפורסמים.
בשנת 2010 עלה מופע היפופוטם.
אירוע בימתי שמשלב מערכוני נונסנס והפעלות לקהל משולבות בווידאו.
מידי מופע משתנה תוכן המערכונים ונוספים חומרים חדשים.
המופע התקיים לסירוגין בסינמטק תל אביב עד שנת 2019 ולתקופה של שנה גם בסינמה סיטי גלילות וראשון לציון, כשתוכן כל אירוע שונה מקודמו.
חלק גדול מן הקהל מגיע שוב ושוב למופע, וידוע לפחות על אדם אחד בשם אהוד קינן שהגיע מאה פעם למופע, ספירת הפעמים בהם הגיע הקהל נערך בפתיחת כל אירוע.
באופן מסורתי, מתארחים במופעים אומנים כמו תומר שרון, לנה אטינגר, נעם יעקובסון ועוד.
במקביל ל נערך קמפיין סאטירי למען בחירת דמותו של שועלי לראשות הממשלה.
המבצע לווה בסדרת מערכונים חדשים, כינוסי בחירות ומופעים שהופקו לקדם את המטרה הפיקטיבית.
בתאריך 4.10.19 שודרה בגלי צה"ל התכנית "היפופוטמי לילה" בה אלון גור אריה התארח אצל עידו קינן, השמיע מערכונים וסיפר על מאחורי הקלעים של היפופופטם, המוסד הסגור ו"המוסד".
הצוות התארח בתוכניתו של דודו ארז "שלושה שיודעים" ב-25 ביולי 2019 בכאן תרבות.
עם סיום התוכנית היפופוטם המשיכו יוצאי התכנית לשדר את "צ'ט ברשת" ברדיו תל אביב.
המשחק גורו - בו שני אנשים זרים מנסים למצוא מכר משותף.
המשחק "מי רוצה שקל" - פרודיה על מי רוצה להיות מיליונר.
בשנת 2024 הועלו בהדרגה מערכוני היפופוטם הרדיופונים לפלטפורמות הפודקאסט השונות תחת השם היפופוקאסט.
היפומאניה היא מצב נפשי המתבטא בתסמינים מתונים של מאניה, ללא מרכיב פסיכוטי.
התופעה תוארה לראשונה ב-1878 על ידי ג'ולס פלרט, וב-1881 טבע עמנואל מנדל את המונח "היפומאניה".
עם זאת, תיאור מדויק יותר ומחקר מקיף על ההפרעה החלו רק כמאה שנים מאוחר יותר.
הקריטריונים לאבחנת התופעה מופיעים ב-ICD 10 וב-DSM 5.
לפי ספר האבחנות של האיגוד האמריקני לפסיכיאטריה, היפומאניה היא מאפיין של הפרעה דו-קוטבית.
להלן הקריטריונים לאבחנה של היפומאניה כפי שהם מופיעים ב-DSM 5:
מצב רוח מרומם או נרגן לצד התנהגויות משימתיות ומוגברות, הנמשכות לאורך ארבעה ימים לפחות, ללא הפסקה.
במהלך תקופה זו, לפחות שלושה מהסימפטומים הבאים (או ארבעה אם קיימת רק נרגנות) נוכחים בעוצמה רבה, השונה מאוד מהתנהגותו הרגילה של האדם:
צורך מופחת בשינה (פחות משלוש שעות);
דברנות יתר - דברנות מתוך דחף לדבר;
מחשבות מהירות - מעוף מחשבות או מרוץ מחשבות;
הסטת הקשב בקלות לנושאים לא חשובים ולא רלוונטיים;
הגברת פעילות לקראת מטרה, פעילות תכליתית המלווה בעוררות גבוהה;
מעורבות נמרצת (ולעיתים חסרת רסן) בפעילויות בעלות פוטנציאל לנזק - בולמוס קניות, פעילות מינית ממושכת, קבלה נמהרת של החלטות הרות גורל.
האפיזודה מלווה בשינוי ברור בתפקוד, שאינו טיפוסי לאדם בשעה שהוא ללא תסמינים.
ההפרעה במצב הרוח והשינוי בתפקוד נצפים על ידי אחרים.
האפיזודה אינה חמורה מספיק כדי לגרום לנכות, לפגיעה תעסוקתית/חברתית ניכרת או לחייב אשפוז (אם יש ביטויים פסיכוטיים - הרי שזו מאניה ולא היפומאניה).
האפיזודה אינה תוצאה של התערבות קלינית, כנטילת סמים, תרופות, קבלת טיפול רפואי וכדומה (אבחנה של אפיזודה היפומאנית מלאה אפשרית במהלך טיפול נוגד דיכאון, בתרופות או נזעי חשמל, אם התסמינים נמשכים מעבר לטווח ההשפעה הצפוי של הטיפול).
לפי ספר האבחנות של ארגון הבריאות העולמי, אפיזודה היפומאנית בודדת היא הפרעה בפני עצמה.
אפיזודה חוזרת, לעומת זאת, היא חלק מהפרעה דו־קוטבית.
אנשים במצב של היפומאניה יתארו הרגשה טובה וחיונית.
הצורך בקשרים חברתיים מתחזק לרוב במצב זה ויש נטייה לדברנות יתר, לידידותיות ולהסתפקות בשעות שינה מועטות מהרגיל.
היפומאניה פוגמת לעיתים ביכולות הריכוז והקשב ועשויה להראות דומה מעט להפרעת קשב וריכוז.
היכולת לעבוד אינה נפגעת בדרך כלל, ויחסי האנוש מאופיינים בחביבות ובהתרוממות רוח, אם כי לעיתים גם ברגזנות ובעצבנות.
במהלך היפומאניה עשויים להתגלות תחומי עניין חדשים ונטייה לבזבוז כספים חסר אחריות.
האינטנסיביות ומרוץ המחשבות עלולים להקשות על מנוחה ועל ניצול הפנאי.
ההפרעה עשויה לחלוף מעצמה או בסיוע טיפול תרופתי, או לבוא כשלב מקדים למאניה בהפרעה דו-קוטבית.
ההפרעה יכולה גם להוות תסמין בהפרעות אחרות, כגון ציקלותימיה, והפרעה סכיזואפקטיבית.
אבחנה מבדלת של היפומאניה תיקח בחשבון כל הסבר חלופי העלול ליצור תסמינים קליניים דומים:
מצבים רפואיים גופניים כמו פעילות יתר של בלוטת התריס (היפרתירואיזם);
טיפולים תרופתיים (תרופות נוגדות דיכאון), או שימוש בסמים (למשל מתאמפיתמינים);
טיפולים רפואיים לא תרופתיים (למשל נזעי חשמל);
קיום של הפרעות נפשיות שקדמו להופעת ההיפומאניה (אנורקסיה נברוזה, הפרעה כפייתית קשה, ודיכאון).
הטיפול בהיפומאניה הוא טיפול תרופתי באמצעות מייצבי מצב רוח כגון ליתיום או אחר, וכן טיפול פסיכודינמי, DBT, טיפול בין אישי, טיפול במקצבים וטיפולים פסיכולוגים נוספים.
בחלק מהמקרים יינתן טיפול מניעתי כדי למנוע מהמצב ההיפומאני להתפתח לאפיזודה מאנית מלאה.
היפונתרמיה או מיעוט נתרן הדם הוא מצב בו רמת הנתרן הנמדדת בדם פחותה מ-135mmol/L.
ההיפונתרמיה מיוצגת כחוסר יחסי של נתרן לעומת המים, ולכן ניתן לקבל היפונתרמיה גם כאשר יש עודף של מים ואילו רמת מלחים תקינה.
המצב ההפוך נקרא היפרנתרמיה כלומר, מצב בו רמת הנתרן הנמדדת בדם גבוהה מהרמה התקינה.
כאשר ריכוז הנתרן קטן מ 120mmol/L החולה יתלונן על חולשה כללית וכאבי שרירים.
כאשר ריכוז הנתרן קטן מ 110mmol/L עלולה להופיע הפרעה בראייה ובריכוז שבין 90-105mmol/L תהיה ירידה ברמת ההכרה של החולה ובהמשך אובדן הכרה ומוות.
את ההיפונתרמיה מחלקים לשלושה סוגים לפי האוסמלריות של הגוף.
היפונתרמיה עם אוסמולריות נמוכה, hypotonic hyponatremia.
היפונתרמיה עם אוסמולריות תקינה isoosmotic hyponatremia והיפונתרמיה עם אוסמולריות גבוהה, hypertonic hyponatremia.
מצב זה יכול להיגרם משתי סיבות: איבוד גדול של מים ושל נתרן, כאשר איבוד הנתרן גדול יחסית מאיבוד המים.
הסיבה השנייה היא כתוצאה מעודף מים בגוף, דבר הגורם לדילול של כמות הנתרן ולירידה בריכוזו.
איבוד של נתרן (הסיבה הראשונה) מתרחש בשני מנגנונים שונים: תוך כלייתי וחוץ כלייתי.
הדרך לאבחן האם מדובר במנגנון שמקורו בכליה היא על ידי בדיקת ריכוז הנתרן בשתן.
אם הריכוז קטן מ 10mmol/L אזי המנגנון הוא חוץ כלייתי.
אם ריכוז הנתרן בשתן גדול מ ל20mmol/L אזי אובדן הנתרן הוא דרך הכליה.
היפונתרמיה חוץ כלייתית יכול להיות על רקע של הקאות, שלשולים, כוויות ודרמטיטיס.
מנגנון כלייתי יכול להגרם כתוצאה משימוש בתרופות משתנות כמו תיאזיד אי ספיקה של בלוטת האדרנל הגורמת לחוסר באלדוסטרון, בססת מטאבולית הגורמת להפרשה מוגברת של ביקרבונט מאחר שהפרשה של ביקרבונט מלווה בהפרשה של נתרן הבססת תגרום להיפונתרמיה.
מצבי בצקת, כאשר נפח הדם העורקי נמוך (כמו באי ספיקת לב או בשחמת).
במצבים אלו נפח הדם הנמוך יעודד את הכליה להפריש ADH שיגרור צבירת מים, העלאת כמות הנוזל גוררת דילול בכמות הנתרן ולהיפונתרמיה.
היפונתרמיה היפוטונית על רקע של כמות גדולה של מים יכולה להיגרם כתוצאה מכמויות גדולות של לADH.
באי ספיקת לב הגוף מפצה על ידי העלאת כמות הנוזלים בגוף, הדבר יכול להוביל להיפונתרמיה היפוטנית.
שתיית מים עודפת, מעל ל-20 ליטר ביממה.
מצבים בהם ADH גבוה כגון Syndrome of Inapropriate ADH, קורטיזול נמוך (הקורטיזול מהווה בקרה מונעת על הפרשת ה-ADH), תת תריסיות ומיני משתנים.
הטיפול במצבים אלו יכול לנוע מהגבלת מים ותוספת נתרן לבין הגבלת ההפרשה של ה-ADH.
במצבים אלו, אובדים מים ונתרן באותה כמות, אך עקב שתיית מים חיצונית ללא תוספת מלח, מתקבלת היפונתרמיה.
הטיפול במצבים אלו הוא עירוי איזוטוני.
יש להיזהר מפני עירוי שכזה במצבים של אובדן נוזלים מהיר, מאחר שהאוסמולריות במוח משתנה לאט יותר ובכניסת נוזלים עלולה להיווצר בצקת מוחית.
מצב זה של היפונתרמיה עלול להגרם כתוצאה משתייה של כמויות גדולות של מים בפרק זמן קצר, תוך כדי ביצוע פעילות גופנית אינטנסיבית הגורמת להזעה מוגברת ולאבדן מלחים.
סימני ההיפונתרמיה דומים לסימני התייבשות ולסימני מכת חום ולכן הנטייה המיידית היא לתת עירוי נוזלים ולאפשר שתייה מוגברת, ובכך להחמיר את המצב.
במצב זה ריכוז הנתרן נמוך אך האוסמולריות בדם גבוהה.
התופעה מתרחשת במצבים של היפרגלקמיה.
כאשר ריכוז הסוכר בדם גבוה מאוד, האוסמולריות עולה.
הגוף מנסה להשוות את ריכוז המומסים הגבוה על ידי מעבר של נתרן מהמרווח החוץ תאי אל תוך התאים, כתוצאה מכך יורד ריכוז הנתרן בדם ונגרמת היפונתרמיה.
כלל אצבע אומר שעל כל עליה של mmol/L 5.6 גלוקוז בדם תהיה ירידה של mmol/L1.6נתרן בדם.
כל שאר הממיסים הם בריכוז נורמלי, התופעה מתרחשת במקרים של היפרליפדמיה והיפרפרוטאינמיה.
התסמינים של היפונתרמיה כוללים בחילות, הקאות, כאב ראש, בלבול, עייפות, אובדן תיאבון, חוסר מנוחה, חולשת שרירים, התכווצויות, פרכוסים ובמקרים חמורים אף תרדמת.
היפונתרמיה כרונית יכולה לגרום לתשישות, עייפות, תחושה כללית לא טובה, ירידה במצב הרוח ועלולה לגרום לנפילות בקשישים.
במצב כרוני מתמשך עלול להופיע אוסטיאופורוזיס על רקע היפונתרמיה כרונית.
היפון או היפו (מיוונית: Ἵππων) היה פילוסוף יווני שחי במחצית השנייה של המאה החמישית לפני הספירה.
איש סאמוס (ויש אומרים רגיום, קרוטונה או מטפונטום; קיימת השערה כי מדובר על יותר מאדם אחד).
כפילוסוף חזר אל הרעיון שהמים הם ראשית כל הדברים, רעיון שהגה לראשונה תאלס ממילטוס כמאה שנה קודם לכן.
בעיקר טען שהנשמה עשויה מים, בדומה לזרע של כל דבר.
הוא ניסה לְהָזֵם את הדעה שהנשמה עשויה דם, שכן הזרע איננו עשוי דם.
אריסטו במטאפיזיקה אלפא מזכיר את היפון כ"זול מחשבה" וטוען שאין למנות אותו בשל כך בין ההוגים החשובים שסברו שהיסוד כל הדברים הוא מים.
היפומי סוזוקי (ביפנית: ひふみ スズキ; נולדה ב-18 באוקטובר 1957) היא ספורטאית יפנית שהתחרתה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת היפנית.
סוזוקי היא אלופה פאראלימפית בתחרות הקשתות ב.
סוזוקי השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים ב והצליחה לזכות במדליית הארד בתחרות הקשתות בתחרות היחידים, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לפאולה פנטאטו, האלופה האיטלקית הנכנסת, וניצחה בקרב על מדליית הארד את הבריטית קרן ניוטון.
ב הצליחה לזכות במדליית הזהב בתחרות האישית לאחר שגברה בתחרות הגמר על סנדרה טרוקולו האיטלקייה.
בתחרות הקבוצתית הוסיפה סוזוקי מדליה נוספת כשזכתה עם נבחרתה במדליית הכסף, לאחר הפסד לאיטליה בגמר.
סוזוקי חזרה והתחרתה ב בפעם האחרונה.
בתחרות ליחידים היא הצליחה להעפיל רק עד לשלב רבע הגמר, ובתחרות הקבוצתית סייעה לקבוצתה לזכות במדליית הארד, לאחר הפסד בחצי הגמר לנבחרת הבריטית, וניצחון במשחק על מדליית הארד מול המשלחת האוקראינית.
באדריכלות, היפוסטיל הוא אולם בעל גג אשר תקרתו נתמכת על ידי עמודים.
מקור השם היפוסטיל הוא מהמילה ביוונית עתיקה hypóstȳlos שמשמעותה "מתחת לעמודים" (כש-hypó משמעותו מתחת ו-stŷlos משמעותו עמודים).
חללים היפוסטיליים נפוצים באדריכלות מצרים העתיקה, הפרסית, היוונית והאסייתית.
היפוסטיל מפורסם מהעת העתיקה נמצא בכרנכ שבמצרים במקדש לאל אמון-רע הכולל 134 עמודים.
הקורה, "ארכיטרב" (גם "אפיסטיל") המקשרת בין העמודים יכולה להיבנות ממגוון חומרים כמו אבן, עץ או חומר קשיח אחר כמו ברזל, פלדה ובטון מזוין.
העמודים יכולים להיות בגובה זהה או כמו בכרנכ שבו העמודים בחלל המרכזי גבוהים מהעמודים במעברים הצדדיים, ובכך מאפשרים יצירת פתחים בקיר מעל העמודים הקטנים, הנותנים לאור יום להיכנס ולהאיר את האולם.
במצרים העתיקה נעשה שימוש בצורת בנייה זו במקדשים רבים, כמו מקדש רעמסס השלישי במדינת האבו, מקדש מנתוחותפ בדיר אל-בחרי, הרעמסאום, מקדש לוקסור, מקדש אדפו, מקדש דנדרה ומקדשים נוספים, לעיתים נעשה בו גם שימוש בבנייה חילונית.
ההיפוסטיל היה בשימוש גם במקדשים יוונים עתיקים, כנזכר לעיל גם באסיה, במיוחד בבנייה בעץ.
באדריכלות של מסגדים רבים, באולם התפילה המרכזי, נעשה שימוש בצורת בנייה זו תוך שילוב של קשתות בין העמודים.
דוגמה ידועה הוא המסגד הגדול של קירואן הנמצא בתוניסיה.
גם באדריכלות המודרנית נעשה שימוש בהיפוסטיל, דוגמה לכך הוא אולם מקבלי הפנים בקומה G בטרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון.
שימוש בהיפוסטיל נעשה גם במוזיאון החדש בברלין בעיצוב החצר המצרית.
היפופטם מלגשי או היפופוטם מדגסקרי הוא שם כולל עבור שלושה מינים של היפופוטמים אשר חיו באי מדגסקר ונכחדו מן העולם.
מינים אלו היו דומים למדי להיפופוטם גמדי אף שרובם סווגו בסוג היפופוטם לצד ההיפופוטם המצוי.
המאובנים מראים שלפחות מין אחד מהשלושה חי עד לפני כ-1,000 שנים, ומראיות אחרות עולה כי ייתכן והמינים אף נכחדו רק במאה האחרונה; מסיבה זאת, באופן חריג כלל ארגון השימור IUCN את הקבוצה ברשימה האדומה כמינים שנכחדו בזמן המודרני.
הטקסונומיה של שלושת המינים הללו עדיין אינה ברורה דיה.
ההיפופוטם המלגשי תואר לראשונה באמצע המאה ה-19 על ידי חוקר הטבע הצרפתי אלפרד גראנדידיה (Alfred Grandidier), שחשף כמעט 50 שלדים של היפופוטמים בודדים מתוך ביצה מיובשת ליד אגם ראנאובה הנמצא מספר קילומטרים ממצר מוזמביק.
מתוך שלדים אלו תוארו בתחילה לפחות 4 מינים של היפופוטמים על ידי חוקרים שונים שהגיעו בזמן מאוחר יותר לאי.
עם זאת גרסאות זהירות יותר טענו שלכל היותר השלדים כוללים שני מינים בלבד אשר כונו "Hippopotamus lemerlei" ו"Hippopotamus madagascariensis".
ב-1990 זוג חוקרים גילו שיש בבירור מין שלישי של היפופוטם אשר נקרא על ידם " Hippopotamus laloumena".
חוקר אחר הציע כי למין השני "Hippopotamus madagascariensis" יש בסיס משותף עם המין האפריקני היפו ננסי החי במערב אפריקה; דעתו התקבלה בסופו של דבר והשניים משויכים כיום לסוג היפו.
לפי החוקרים אשר מסווגים את ההיפו הננסי בסוג הקספרוטודון (Hexaprotodon), המין המלגשי השני קרוי אפוא "Hexaprotodon madagascariensis" ולפי אלו הסוברים שההיפו הננסי מסווג בסוג "Choeropsis" המין המלגשי השני קרוי "Choeropsis madagascariensis".
המין הראשון והשלישי נחשבים כבעלי קרבה להיפופוטם המצוי ועל כן משויכים לסוג היפופוטם.
המאובנים של ההיפופוטמים המלגשים הם רבים.
לפחות שבעה שלדי היפופוטם מראים סימנים חד משמעיים של טבח, דבר המצביע על כך שהם שרדו עד הגיעם של בני האדם למדגסקר.
העדויות הללו של טבח היפופוטמים עשויות גם להציע את הסיבה להכחדתם באי.
למרות גילוי מאובנים רבים, ההיפופוטמים של מדגסקר אינם נחקרים היטב, אולי משום שמרבית תשומת הלב המדעית מופנית למגה-פאונה אחרת של מדגסקר כדוגמת הלמורים הענקיים או עופות הפיל שנכחדו.
המסקנה שבני האדם גרמו להכחדה המוחלטת של המין אינה חד משמעית, אך ברור שהמין היווה טרף קל עבור ציידים.
אף על פי שהמינים לא נחקרו היטב, נעשה שימוש הולך וגובר בדעה הגורסת שיש שלושה מינים של היפופוטמים מלגשים.
אין זה ידוע מתי או איך בדיוק ההיפופוטמים האלה הגיעו לאי מדגסקר.
ההיפופוטמים היו הפרסתנים האנדמיים היחידים שחיו אי פעם על מדגסקר, שכן חזיר הסבך המצוי באי הובא אליו רק בתקופה מאוחרת על ידי האדם.
להיפופוטמים לא היה שום אויב טבעי באי ואפילו הטורף הגדול באי - הפוסה, היה קטן מכדי להוות איום על ההיפופוטם.
עצמותיו של ההיפופוטם המלגשי הגמדי (Hippopotamus lemerlei) התגלו בעיקר בנהרות מתוקים ובאגמים של מערב מדגסקר דבר המצביע על אורח חיים אמפיבי המותאם למערכות אקולוגיות מימיות דומה מאוד לזה של ההיפופוטם המצוי המודרני החי באפריקה.
על פי הגולגולת, העיניים של מין זה היו ממוקמות גבוה למדי באזור הראש על מנת להקל עליו לראות כאשר הוא מוציא חלק קטן מראשו מחוץ למים.
הגולגולת שלו דמתה גם בדברים נוספים להיפופוטם המצוי ונראה שבהתחשב בפתיחת הלוע ומבנה השיניים הוא היה ניזון על דשא רענן כקרובו, אך צוין שיש אצלו דו-צורתיות זוויגית בולטת יותר מאשר המין האפריקני.
למרות היחסים הקרובים עם ההיפופוטם המצוי, ההיפופוטם המלגשי הגמדי היה קטן ממנו בצורה ניכרת - בערך בגודל של ההיפו הגמדי החי במערב אפריקה.
דגימות גדולות של מין זה היו באורך 2 מטר ובגובה של 70 ס"מ.
אבותיהם של היפופוטמים אלו, אולי היו מלכתחילה בגודל מלא בדומה למין האפריקני עד שהתכווצו בתהליך של גמדות איים.
תהליך מגמד דומה התרחש אצל היפופוטמים באיים ים תיכונים רבים כדוגמת היפופוטם כרתים גמדי והיפופוטם קפריסאי גמדי.
מאחר שמין זה הגיע לגודלו כנראה באמצעות תהליך מגמד, השם נפוץ שלו הוא "היפופוטם מלגשי גמדי", אם כי מונח זה לפעמים משמש כשם מושאל עבור כלל ההיפופוטמים המלגשים.
עצמותיו של המין מתוארכות באמצעות פחמן דו-חמצני כ-1,000 שנים לפני זמננו.
ההיפופוטם המלגשי הננסי (Choeropsis madagascariensis; לעיתים gulbergi), סווג במקור לצידו של ההיפופוטם המלגשי הגמדי, ואכן שני המינים היו בערך באותו הגודל.
סקירה של המורפולוגיה ובית הגידול שלהם, לעומת זאת, הציעה מערכת יחסים קרובה יותר להיפו הננסי המערב אפריקני.
בניגוד למין המלגשי הגמדי, המין הננסי לא עבר גמדות איים.
בדומה להיפו הננסי, להיפופוטם המלגשי הננסי העיניים היו ממוקמות בצידי הראש שלו ולא מוגבהים מעליו, ומערכת השיניים שלו הייתה דומה יותר לזו של ההיפו הגמדי כך שנראה שתזונתו גם הייתה שונה מהמינים האחרים.
ההיפופוטם המלגשי הננסי היה מין פחות מימי, והרבה מאובנים שלו נמצאו באזור ההררי המיוער של מדגסקר.
המאובנים של שני היפופוטמים המלגשים הנזכרים הראו התאמה יותר לתנועה מהירה, ובניגוד להיפופוטמים האפריקנים הם היו אצנים הרבה יותר טובים.
תכונה משותפת זו מהווה אינדיקטור אפשרי לכך ששני המינים של ההיפופוטם המלגשי היו צאצאים של אב קדמון משותף וכי הדמיון שלהם להיפופוטם המצוי ולהיפו הגמדי נובעים מהתפתחות מקבילה דומה.
ההיפופוטם המלגשי הננסי מסווג יחד עם ההיפו הגמדי המודרני מליבריה באותו הסוג, אך סיווגו של ההיפו עצמו אינו סגור והחוקרים ממקמים אותו לעיתים בשני סוגים: במקור, ההיפו סווג בסוג "Choeropsis" על ידי סמואל ג'ורג' מורטון בשנת 1849. בשנת 1977 הוא הועבר לסוג "Hexaprotodon" לצד מינים מאובנים אחרים שהתגלו באסיה.
בבדיקה נוספת לעומת זאת, התגלו הבדלים משמעותיים בין ההיפו לבין ההיפופוטמים מאסיה, מה שגרם לחוקרים אחדים להחזירו מחדש לסוג בפני עצמו "Choeropsis".
עם זאת חוקרים אחרים מעריכים שהיה חלק מהסוג היפופוטם.
בשנת 1990, זוג חוקרים תיארו מין שלישי של היפופוטם מלגשי המכונה היפופוטם לאלומנה (Hippopotamus laloumena; "לאלומנה" הוא כינוי מלגשי להיפופוטם).
על מין זה היה ידוע מעט מאוד שכן הוא זוהה על בסיס עצמות לסת וגפיים תחתונות בלבד, אשר נמצאו באתר ליד מאנאניארי בחוף המזרחי של מדגסקר (במחוז פיאנארנצוה).
המאובנים של מין זה שנמצאו שבורים ברובם, אולם אחד מהם גדול בהרבה מכל מיני ההיפופוטמים המלגשים שתוארו לעיל.
ממה שידוע, היפופוטם לאלומנה היה מין הדומה מאוד להיפופוטם המודרני אך קטן ממנו במעט.
אף על פי שאין עדויות למאובנים המתוארכים מאוחר יותר מ-1,000 השנים האחרונות, ההיפופוטם המלגשי היה נפוץ באופן מפתיע באגדות ופולקלור של התושבים המלגשים.
בשנת 1648, אטיין דה פלאקור הפך למושל הצרפתי של מדגסקר, והוא כתב בספרו "ההיסטוריה של האי הגדול מדגסקר" אשר שמע סיפורים מהתושבים המלגשים על חיה בשם "מאנגארסהוק" שדמתה על פי התיאורים להיפופוטם.
באזורים שונים של מדגסקר נרשמו סיפורים על יצור בשם "טסי-אאומבי-אאומבי", "ראנו-אומבי" ו"לאלומנה" - אשר היה ככל הנראה היפופוטם אם כי יש סבירות נמוכה שהוא התייחס לבעלי חיים אחרים באי.
בשנת 1902, פקיד של הממשל הקולוניאלי טען כי הסיפורים אשר שמע באזור ההררי של האי מתאימים רק עבור חיה כדוגמת ההיפופוטם ועל כן לדעתו ההיפופוטם היה נפוץ עדיין באי עד 1878 לכל המאוחר.
כוחם של התיאורים שבעל פה הובילו את ארגון השימור IUCN לסווג באופן חריג את היפופוטמים מלגשים כמין שנכחד בעת האחרונה.
לדברי IUCN המין מסווג כ"נכחד" (EX) על בסיס כך שייתכן והוא שרד עד התקופה האחרונה, אם כי הארגון מציין שייתכן וההימצאות של ההיפופוטמים בתקופה מאוחרת באי נעוצה בכך שפרטים של ההיפופוטם המצוי באפריקה חצו בשחייה את מצר מוזמביק והגיעו לאי.
בשנת 1990, חוקר בשם ברני, שחקר את ההיכחדות אחרונות במדגסקר, אסף סיפורים מהמקומיים על יצור שנקרא "קילופילופיטסופי" אשר תואר על ידי הכפריים בעיירה בלו-מאר-סור" - כפר דייגים קטן בחוף המערבי של האי.
הכפריים תיארו באופן עצמאי את החיה אשר לטענתם נראתה לאחרונה בכפר שלהם בשנת 1976; החיה על פי התיאורים שלהם הייתה בגודל של פרה, נהמה הרבה, היה לגופה פיגמנטים כהים וכאשר חשה מאוימת היא נמלטה אל מתחת למים.
אין שום חיה ידועה במדגסקר שעונה לתיאור הזה להוציא את ההיפופוטם שהתיאור מתאים לו להפליא.
איש אחד באותו כפר היה חייקן מעולה של בעלי חיים רבים וכאשר התבקש לחקות את קולו של ה"קילופילופיטסופי" הוא השמיע רעשים דומים מאוד לזה של ההיפופוטם, אף על פי שלטענתו הוא מעולם לא עזב את האי ולא ביקר באפריקה.
כאשר הראו לו תמונות של חיות הוא זיהה את ההיפופוטם כ"קילופילופיטסופי" אולם הוסיף כי לאחרון היו אוזניים גדולות יותר.
אותו כפרי בדומה לאחרים טען שהיצור הופיע לאחרונה ב-1976.
החוקר ברני לא רצה לפרסם את המחקר שעשה על ההיפופוטם המלגשי מחשש שיתויג כקריפטוזואולוג, אולם בסופו של ממצאיו התפרסמו בכתב העת של האגודה האנתרופולוגית האמריקאית.
ברני הוסיף כי ישנה סבירות לומר שתיאורי הכפריים לא היו מדויקים ונבעו ממסורת עממית ישנה, זיהוי שגוי או התבססות על פליאונטולוגיה מודרנית.
הִיפּוֹפּוֹטָם (שם מדעי: Hippopotamus), הוא סוג של יונק גדול מסדרת מכפילי פרסה הכולל מין יחיד החי כיום - היפופוטם מצוי ועוד מספר מינים נכחדים.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי הזואולוג השוודי קארולוס ליניאוס והוא משויך למשפחת ההיפופוטמיים לצד הסוג היפו.
ההיפופוטם הוא יונק גדול, עם גוף חביתי ארוך ורגליים קצרות ועבות.
יש לו ראש גדול עם נחיריים רחבים הממוקמים בחלק העליון של הלוע.
הלוע עצמו ענקי ביחס לראשו של ההיפופוטם.
בדומה לחזירים להיפופוטם יש ארבע אצבעות בכל רגל אך בניגוד להם, ההיפופוטם משתמש בכל אצבעותיו בעת ההליכה.
ההיפופוטם אמנם שייך למכפילי הפרסה, אולם למעשה במקום פרסה אמיתית יש להם רפידות בולטות עם רקמת חיבור קשה.
ההיפופוטם ידוע בשיניים החותכות החזקות שלו ובעיקר בניביו הענקיים אשר גדלים לאורך חייו.
השיניים מתאימות במיוחד ללעיסת חומר צמחי מימי המרכיב את רוב התזונה שלהם.
מספר השיניים החותכות עשוי להשתנות בין המינים.
העיניים של ההיפופוטם נמצאות בחלק העליון של הראש ומאפשרות להציץ מחוץ למים כשכל גופו שקוע בפנים.
בניגוד לסוג היפו החי גם באזורי סבך הררי ולאו דווקא קשור למים, מיני ההיפופוטם חיים תמיד בקרבת אגמים ונהרות ומושפעים היטב מכל שינוי בהם.
עד לשנת 1985, ההיפופוטמים היו מסווגים לצד החזיריים, על בסיס המבנה של השיניים הטוחנות שלהם.
עם זאת, שורה של ראיות המבוססת על חלבוני דם, וה-DNA הוביל לכך שהם נחשבים כמשפחה בפני עצמם עם קרבה מסוימת ללווייתנאים.
היפופוטם מלגשי ננסי (Hippopotamus madagascariensis) - נתון במחלוקת
היפופוטם קפריסאי גמדי (Hippopotamus minor)
היפופוטם מלגשי גמדי (שם מדעי: Hippopotamus lemerlei) הוא מין של יונק נכחד מהסוג היפופוטם, אשר חי במשך ההולוקן במדגסקר והוא אחד משלושה מינים המכונים היפופוטם מלגשי, אף שלא ברור טיב הקשר ביניהם.
אבותיהם של היפופוטמים אלו, אולי היו מלכתחילה בגודל מלא בדומה למין היבשתי עד שהתכווצו בתהליך של גמדות איים, אולי כדי להתמודד עם רעב יותר ביעילות.
עצמותיו של ההיפופוטם התגלו בעיקר בנהרות מים מתוקים ובאגמים של מערב מדגסקר דבר המצביע על אורח חיים אמפיבי המותאם למערכות אקולוגיות מימיות דומה מאוד לזה של ההיפופוטם המצוי המודרני החי באפריקה.
הגולגולת דמתה גם בדברים נוספים להיפופוטם המצוי ונראה שבהתחשב בפתיחת הלוע ומבנה השיניים הוא ניזון על דשא רענן כקרובו, אך צוין שיש אצלו דו-צורתיות זוויגית בולטת יותר מאשר המין האפריקני.
המין נכחד יחד עם קרוביו לפני כ-1,000 שנים כשרוב הראיות מצביעות על ציד והכחדה בידי האדם.
היפופוטם לאלומנה (שם מדעי: Hippopotamus laloumena) הוא מין של יונק נכחד מהסוג היפופוטם, אשר חי במשך ההולוקן במדגסקר והוא אחד משלושה מינים המכונים היפופוטם מלגשי, אף שלא ברור טיב הקשר ביניהם.
היפופוטם זה התגלה בשנת 1990 בידי זוג חוקרים במדגסקר.
לאחר שהיו ידועים רק 2 היפופוטמים מלגשים: היפופוטם מלגשי גמדי והיפופוטם מלגשי ננסי תואר מין חדש בשם היפופוטם לאלומנה ("לאלומנה" הוא כינוי מלגשי להיפופוטם).
ידוע עליו מעט מאוד שכן הוא זוהה על בסיס עצמות לסת וגפיים תחתונות בלבד במאובנים שבורים יחסית, אשר נמצאו באתר בלו סור מר ליד מאנאניארי בחוף המזרחי של מדגסקר (במחוז פיאנארנצוה).
ככל הנראה היפופוטם לאלומנה היה מין הדומה מאוד להיפופוטם המודרני אך קטן ממנו במעט.
ישנה מחלוקת בין החוקרים על טיב הראיות, מאחר שייתכן שחלק מהעצמות היו של היפופוטם מצוי, אשר הובאו בידי מהגרים מאפריקה.
אולם באתר בלו סור מר נראה שההיפופוטם נעלם לאחרונה ב-1976 בלבד.
היפופוטם מלגשי ננסי (שם מדעי: Hippopotamus madagascariensis) הוא מין של יונק נכחד מהסוג היפופוטם (תלוי במחלוקת), אשר חי במשך ההולוקן במדגסקר והוא אחד משלושה מינים המכונים היפופוטם מלגשי, אף שלא ברור טיב הקשר ביניהם.
לעיתים מחשיבים את ההיפופוטם המלגשי הננסי לסוג היפו לצד ההיפו הגמדי ובמקור סווג בסוג זה על ידי סמואל ג'ורג' מורטון ב-1849, כשב-1977 הוא הועבר לסוג הקספרוטודון ובהמשך הוחזר לסוג היפו, מה שסוברים גם חוקרים רבים כיום.
היפופוטם המלגשי הננסי סווג במקור לצידו של היפופוטם מלגשי גמדי, ואכן שני המינים היו בערך באותו הגודל.
סקירה של המורפולוגיה ובית הגידול שלהם לעומת זאת, הציעה מערכת יחסים קרובה יותר להיפו הננסי.
בדומה להיפו הננסי, להיפופוטם המלגשי הננסי העיניים היו ממוקמות בצידי הראש שלו ולא מוגבהים מעליו, והלסת ומערכת השיניים שלו דומה יותר לזו של ההיפו הגמדי כך שנראה שתזונתו גם הייתה שונה מהמינים הקרובים.
ההיפופוטם המלגשי הננסי היה מין פחות מימי מקרובו הגמדי, והרבה מאובנים שלו נמצאו באזור ההררי המיוער של מדגסקר.
הִיפּוֹנַקְס (ביוונית עתיקה: Ἱππῶναξ) היה משורר יווני עתיק מהעיר אפסוס, ואחר-כך מקלזומנאי.
שירתו, המשויכת לסגנון היאמבי, תארה את השוליים של החברה האיונית במאה השישית לפנה"ס, תוך שימוש בסגנון הנחשב לבוטה ומשתלח.
על אף שהיפונקס זכה להערצה מצד המשוררים ההלניסטיים, כגון קאלימאכוס והרודס (Ἡρώδας), וחיבוריו נאגדו לשלושה כרכים על ידי מלומדי הספרייה הגדולה של אלכסנדריה, רוב שיריו אבדו, ומיצירתו נשארו רק פרגמנטים.
היפוליטוס (ביוונית עתיקה: Ἱππόλυτος, Hippolytos) היה בנו של תסאוס במיתולוגיה יוונית, ושימש בסיס לטרגדיה יוונית עתיקה מאת אוריפידס, אשר הוצגה לראשונה בפסטיבל הדיוניסיה של אתונה העתיקה בשנת 428 לפנה"ס, וזכה במקום הראשון, כחלק מטרילוגיה.
המחזה מתאר את קנאותו של היפוליטוס לארטמיס, אלת הבתולים והציד, ולעגו לאפרודיטה, אלת החשק ואהבה.
אפרודיטה מעוניינת להענישו, וזאת על ידי שידולה של אמו החורגת, פיידרה, לשכב עם היפוליטוס, מה שגורם לאביו לקללו, ולזו האחרונה - להתאבד.