tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויסגלס טוען כי לאורך כל המשפט הטיים ניסה באופן שיטתי להחליש את שרון כלכלית ומנטלית; תהליך זה עלה לטיים מיליוני דולרים.
למשפט נקבעו לבסוף שלושה קריטריונים מונוטוניים: הראשון, האם הפרסום של הטיים היה פוגעני או משמיץ; השני, האם הטיים פרסם דבר שקר; השלישי, האם הפרסום השקרי נעשה בכוונה תחילה.
פסיקת חבר המושבעים לרעתו של שרון בסעיף השני, פירושה היה סיום חייו הציבוריים; פסיקה בעד שרון בסעיף השלישי היוותה תנאי לדיון בדבר הפיצויים.
בפועל, לאחר דיונים ממושכים, החליטו המושבעים כי הטיים אכן פרסם דבר שקר.
בנוגע לסעיף השלישי, הוחלט כי לא היו מספיק ראיות לקבוע כי הטיים פרסם את השקר בכוונה תחילה.
הניצחון של שרון במשפט הדהד ברחבי העולם ובפרט בישראל.
תביעת שרון הייתה לאחת מ-50 המשפטים המשפיעים של המאה ה-20 בארצות הברית.
לאורך כל הספר, ויסגלס מציג שינוי שלדעתו חל בשרון - ממנהיג ומוביל ימני, אל מנהיג שרואה הכרח במסירת שטחים והקמת מדינת פלסטינית לצד מדינת ישראל.
בתקופת כהונתו של שרון, התבססו ופרחו יחסי ארצות הברית–ישראל.
ויסגלס מתאר כיצד נוצר אמון בין ממשלת שרון לממשל בוש, תוך דיונים רבים וקשר שוטף בין הלשכות, ובפרט בינו לבין אישים בולטים בממשל האמריקני כקונדוליזה רייס, קולין פאוול וסטיב הדלי.
על פי תיאוריו של ויסגלס בתקופה זו התקיים תאום מלא בין ישראל וארצות הברית בסוגיות המהותיות ביותר, דוגמת יחסי ישראל והפלסטינים.
במהלך התקופה, הגיעו בישראל להישגים בדבר העמדה האמריקנית: ויסגלס מתאר בהרחבה את השינוי בגישה כלפי ערפאת, ולאחר מכן את הצעדים והמפגשים שהובילו לסלילת מפת הדרכים והשינוי התודעתי בארצות הברית לפיו קודם יש למגר את הטרור הפלסטיני, ורק לאחר מכן להתחיל בדיונים על הקמת מדינה פלסטינית.
ויסגלס מתאר את היחסים שבין ישראל והפלסטינים בתקופת שלטונו של שרון: המאבק הצבאיים (כדוגמת חומת מגן), וכן ניסיונות הפיוס וההדברות.
ישנו תיאור מפורט של התהליכים שהובילו להסכמה על מפת הדרכים, האכזבה בעת סיום כהונתו של אבו מאזן בתור ראש ממשלה, והתרחשויות נוספות, לעיתים מוסתרות מהציבור, בנושא זה.
ויסגלס מציג את השתלשלות האירועים לאחר הכישלון הראשוני של מפת הדרכים בשנת 2003, עד להעלאת רעיון ההתנתקות ושקילתו באופן רציני על ידי שרון.
ויסגלס היה מתומכיה הבולטים של תוכנית ההתנתקות, ובספרו הוא מתאר את היתרונות שלעתו מגולמים בתוכנית: הקטנת הוויכוח הטריטוריאלי, חיזוק גושי ההתיישבות הגדולים בגדה לקראת סיפוחם, חיזוק התמיכה מהאמריקנים וממדינות אירופיות, הפגנת רצינות בדבר החתירה להסכם קבע עם הפלסטינים.
נוסף על אלה, טוען ויסגלס כי ההתנתקות הייתה אמורה להוות "חומר מרדים" לתוכנית מפת הדרכים.
לאחר הצגת התוכנית, מתאר ויסגלס את הנסיעה אל ארצות הברית וקבלת מכתב בוש, שהביעה תמיכה בתוכנית ובאינטרס הישראלי.
בספר מתואר כיצד המכתב השפיע על התקשורת והפוליטיקה הישראלית.
ויסגלס ממשיך ומתאר את השתלשלות העניינים בישראל עד ביצוע התוכנית בפועל.
נושאים מהותיים נוספים אליהם מתייחס ויסגלס במהלך הספר:
פרישת שרון מהליכוד והקמת מפלגת קדימה.
תביעות שהוגשו נגד שרון ובני משפחות לאורך כל חייו הציבוריים.
צוות מקבלי ההחלטות של שרון ("פורום החווה").
מינויים פוליטיים וביטחוניים שונים בתקופת כהונת שרון כראש ממשלה.
אריקה היימן הייתה חסידת אומות העולם מגרמניה, הוכרה על ידי מוסד יד ושם לאחר מותה בגין עזרתה ליהודים בהולנד הכבושה.
אריקה היימן נולדה באופנבורג, גרמניה בשנת 1895. בתם של אדולף ומרי גק, שלישית מבין חמישה ילדים.
אביה היה סוציאליסט ואימה נוצרייה קתולית.
אריקה לא הייתה דתייה והגדירה את עצמה כ-"אוהבת טבע".
בשנת 1921 אריקה גק נישאה לסטפן היימן, חייל גרמני שלחם במלחמת העולם הראשונה וקומוניסט.
אריקה וסטפן חיו במנהיים, היו פעילים בארגונים חברתיים ופרסמו מאמרים בכתבי עת קומוניסטיים.
לזוג נולדו שני ילדים, סוניה בשנת 1922 ודייטר בשנת 1927.
בשנת 1930 סטפן התחיל לעבוד בתור עורך של העיתון רוט פחן ("דגל אדום" בהולנדית) בברלין.
בשנת 1933 הוא נאסר מאחר שסירב לגלות את זהותו של עיתונאי שמאמרו פורסם בעיתון.
זמן קצר לאחר מכן, אריקה קיבלה צו משר הפנים של פרוסיה, הרמן גרינג, המורה למשפחתה לצאת משטח המדינה.
עם הקמתה של רפובליקת ויימאר אריקה הייתה אזרחית של מחוז באדן, ולכן היה ניתן להורות לה לצאת משטח הרפובליקה.
אריקה וסטפן הסכימו כי הגיע זמנם לעזוב את גרמניה לחלוטין.
אחותה של אריקה, טרודל, שכנעה את האחראי על התחבורה באמסטרדם להעסיק את אריקה בתור אומנת בתנאי שתלמד את ילדיו גרמנית.
ב-14 ביולי 1933 המשפחה עברה לאמסטרדם.
הם שכרו שתי דירות בדרום העיר.
אריקה עבדה בתור מנקה ומבשלת בשעות היום.
היא אף יצרה קשרים עם תנועות סוציאליסטיות באמסטרדם.
במרץ 1936 סטפן סיים לרצות את עונשו, אך הוא נעצר בשנת בשל חברותו במפלגה הקומוניסטית של גרמניה ונשפט למאסר עולם.
בשנת 1938 הוא נשלח לדכאו על מנת לבנות בית כלא חדש.
לאחר מעצרו אריקה וסטפן נהגו להתכתב ועם התקרבות המלחמה הדבר נעשה קשה יותר ויותר.
במאי 1940 גרמניה הנאצית כבשה את הולנד.
אריקה נשלחה למטה האס דה.
היא נחקרה והובהר לה כי אם תעזוב את בעלה היהודי היא תזכה למשרה טובה.
על אף כן היא סירבה והשמידה את כל תכתובותיה עם סטפן.
תבוסת הצבא הגרמני בקרב סטלינגרד החישה את רדיפת היהודים באירופה הכבושה.
אריקה הכניסה לביתה מספר דיירים למרות שידעה על יהדותם: ארווין גייסמר, אברהם "אפי" קייזר והנדריק ווסטרמנס ששמו האמיתי היה חנן פלוהרשיים.
לאחר המלחמה, מחתרת ההתנגדות ההולנדית הנפיקה תעודה לאות הוקרה לפועלה של אריקה במספר פעילויות מחתרתיות בזמן הכיבוש.
ב-4 בספטמבר 1943, קרוביו של פלוהרשיים, משפחת פולק, הגיעו לדירתה של אריקה כדי להצטרף אליו למסתור, לאחר שגורשו מבתיהם בהוראת החוק הנאצי.
ביום שלמחרת המשטרה הגרמנית פשטה על הדירה ועצרה את כל הנוכחים בה לאחר הלשנה של השכנים.
הבוגר היחיד שניצל ממעצר היה אפי קייזר שלא נכח בדירה באותה עת.
גם ילדיה של אריקה לא נכחו בדירה והם נשארו באותו הרחוב למשך שארית המלחמה.
בני משפחת פולק וארווין גייסמר נעלמו וקרוב לוודאי שנרצחו במחנות הריכוז.
אפי קייזר מצא מקום מסתור חלופי וכך שרד את המלחמה.
חנן פלוהרשיים נמלט לבלגיה, לצרפת ומשם הגיע לספרד בה שהה עד לשנת 1944 ולאחר מכן עלה ארצה.
אריקה נשפטה למאסר לכל משך המלחמה באשמת סיוע ליהודים (יודנהילף "Judenhilfe").
בפרק זמן קצר מאוד מלכידתה היא נשלחה למחנה ריכוז בעיר ווכט.
במחנה היא אולצה למיין ולתפור בגדים גנובים.
לאחר מכן היא הועברה למפעל בו האסירים הרכיבו מסכות גז לצבא הגרמני.
בעקבות חשיפה לבנזן היא חלתה בסרטן הדם.
אריקה נכחה במחנה ווכט בעת תקרית שארעה בו וכונתה "טרגדיית הבונקר", 74 נשים צוו להיכנס לתא שגודלו היה תשעה מטרים רבועים בלבד, עשר מהן מתו מחנק.
היא ניסתה למנוע את ההתמרדות שהובילה לאסון אך מאחר שהיא הייתה גרמנייה ורוב האסירים במחנה היו הולנדים, התעלמו מעצתה.
מסיבות שאינן ידועות, אריקה שוחררה ממחנה ווכט ב-20 באפריל 1944.
אריקה התאחדה עם ילדיה מיד עם תום המלחמה.
היא הייתה תשושה מתקופת המעצר שלה במחנה, ובשנה האחרונה של המלחמה היא נשארה לרוב בביתה.
סטפן היימן היה כלוא בבוכנוואלד ושוחרר בשנת 1945. אריקה וסטפן לא התאחדו לאחר המלחמה מאחר שסטפן רצה שהמשפחה תעבור לגרמניה המזרחית אך ילדיהם רצו להישאר בהולנד.
סרטן הדם של אריקה החמיר והיא נכנעה למחלה ב-6 באפריל 1950, ילדיה פיזרו את אפרה בים הצפוני.
דייטר היימן וחנן פלוהרשיים נפגשו בשנת 2003. משפחתה של אריקה, בעצתו של פלוהרשיים, פנו ליד ושם על מנת שהיא תוכר כחסידת אומות העולם.
בקשתם נענתה בחיוב בשנת 2010. האות הוענק למשפחה במוזיאון השואה ביוסטון שנה לאחר מכן.
חנן פלוהרשיים טס לארצות הברית מהארץ כדי להיות נוכח בטקס.
אריק נורמן תומפסון היה שחקן, מנחה טלוויזיה ומפיק אנגלי.
הוא זכור בעיקר מתוכנית הטלוויזיה "קרוסלת הקסמים" שיצר והופיע בגרסה האנגלית של התוכנית בצרפתית "Le Manège Enchanté".
אריק נורמן תומפסון נולד ב-9 בנובמבר 1929 בסליפורד שבלינקולנשייר, לאנני וג'ורג' הנרי תומפסון.
הוא גדל ברודג'וויק שבסאסקס, ולמד בבית הספר קולייר בהורשם.
את הכשרתו המקצועית רכש בבית הספר למשחק של האולד ויק בלונדון.
ב-1952 הצטרף ללהקת התיאטרון של האולד ויק.
תומפסון עבד בקביעות עבור ה-BBC.
הוא היה מנחה של תוכנית הטלוויזיה לילדים "Play School" מ-1965 עד 1967. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד המספר בסדרה "קרוסלת הקסמים", שלה כתב את התסריט בשפה האנגלית לפי המקור הצרפתי ("Le Manège Enchanté").
התוכנית שודרה החל מאוקטובר 1965 עד ינואר 1977. בתו אמה תומפסון ציינה שהייתה לו השפעה על הקריירה שלה, "ההומור שלו והקפדנות שלו, אדם שלמד בכוחות עצמו, שאהב מילים ואהב את השימוש במילים.
כל דבר בו השפיע עלי מאוד".
תומפסון הופיע בטלוויזיה בסדרות כגון "דוקטור הו" בתת-סדרה "The Massacre of St Bartholomew's Eve" בשנת 1966.
תומפסון היה נשוי לשחקנית הסקוטית פילידה לאו, אותה הכיר בשנת 1957 כשהיה באולד ויק.
בנותיהם אמה וסופי תומפסון פנו בעקבות הוריהן לקריירת המשחק.
ב-30 בנובמבר 1982 נפטר תומפסון בלונדון מתסחיף ריאתי, שלושה שבועות אחרי יום הולדתו ה-53.
אריק שינגר הוא גולש סקי אוסטרי אינטרסקס וטרנסג'נדר.
זכה באליפות העולם לנשים לסקי במורד ההר ב-1966, אז היה מוכר בתור אישה.
אמו סיפרה שהיו לה ספקות לגבי מינו, אך המיילדת קבעה שנולדה לה ילדה.
על אף שהאמין שהוא ילדה והזדהה כילדה, בגיל הנעורים לא התפתח כנקבה מתבגרת, ומעולם לא קיבל וסת.
שינגר חשב שהוא בוודאי לסבית, גם בשל תכונותיו הגופניות וגם בשל משיכתו לבנות.
בילדות פיתח עניין בסקי, ולמד תחילה מספרים.
הספורט נתן לו מפלט מההקנטות של הילדים האחרים וכן מבלבולו לגבי עצמו.
בגיל 12 הלך ברגל 14 ק"מ כדי להתחרות בסקי בפעם הראשונה.
הוא התחיל אחרון, במקום ה-314, אך ניצח בתחרות.
משם, העפיל למקום מוביל תחילה במחוז, ואחר כך בתחרויות לאומיות.
שינגר זכה במדליית הזהב בסקי נשים במורד ההר באליפות העולם של שנת 1966 בפורטילו, צ'ילה.
לאחר הניצחון, התקבל שינגר חזרה בארצו כגיבור לאומי.
הוא המשיך להצטיין, גם באירועי ספורט טכניים, והיה בין המועדפים לזכות במדליות זהב בכל אירועי סקי נשים באולימפיאדה הבאה.
אך ב-1967, בעת שהתאמן לקראת אולימפיאדת החורף של 1968 בגרנובל, הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ערך לשינגר בדיקת מגדר.
הבדיקות האלה הפכו שגורות לנוכח חשש מצד מדינות מערביות שמדינות קומוניסטיות שולחות לתחרויות נשים גברים מתחזים.
הבדיקה קבעה כי שינגר הוא זכר, עם אברי מין זכריים פנימיים, ופאנל של הוועד האולימפי פסל אותו מתחרות נשים.
הפאנל הכין לשינגר הצהרה לחתום עליה, לפיה הוא פורש מהספורט מסיבות אישיות.
ניתנה לשינגר הבחירה הבאה: לעבור ניתוחים פלסטיים וטיפולים הורמונליים שיאפשר לו להמשיך חייו כאישה, ולשמר את קריירת הספורט וכן את המדליה מאליפות העולם – וכפי שהבהירו לו – גם את הכבוד של עיר מולדתו.
או, לבחור בניתוחים שישחררו את האיברים הזכריים שצמחו אצלו רק באופן פנימי, ולחיות כזכר.
כנגד עצתם של משפחתו, אגודת הסקי האוסטרית (OSV), ונותן החסות שלו, שינגר החליט בסופו של דבר לחיות כגבר.
בתחילת שנת 1968 התאשפז בקליניקה באינסברוק, והחל תהליך כואב שארך שישה חודשים של טיפולים רפואיים להתאמה מגדרית.
במהלך ההתאמה המגדרית, שאינה רק כירורגי אלא גם זהותי ופסיכולוגי, שינגר תיאר את החוויה שלו כבודדה, מדכאת, ומלאת פחד.
הוא היה שם לבדו, ללא משפחה, חברים אות תמיכה כלשהי.
הוא ניצל את הזמן ללמוד "התנהגות גברית" מטלוויזיה ומגזינים, וכן ללמוד טכניקות של סקי גברים.
במהלך זמן זה שינה את שמו מאריקה לאריק.
זמן קצר לאחר שחרורו, התחרה שינגר לראשונה כגבר, במירוץ אופניים.
הוא גילה במהלך מסיבת העיתונאים על ההתאמה המגדרית שלו.
התגובות בתקשורת היו סימפתיות, אך התגובות מצד הנבחרת הלאומית ובני עירו לא – ההערצה לאריקה הפכה לבושה וביזוי לאריק.
העיירה חזרה בה ממענק חלקת אדמה בטענה שכתוב במענק "אריקה" ולכן אינה תקפה.
אך הדבר הקשה ביותר בעקבות השינוי, לדברי שינגר, היה שנכפה עליו לעזוב את תחום הסקי.
המאמן לשעבר שלו קיבל אותו בברכה למחנה הסקי של הנבחרת הלאומית, אך הוא היה היחיד.
הייתה מבוכה הדדית בינו לבין עמיתיו הספורטאים, דבר ששינגר האמין שניתן להתגבר עליו, אך על ההתכלות מצד רשויות הספורט לא הצליח להתגבר – זה אחר זה הגיעו צווים להדיחו ממחנות אימונים, מאירועי ספורט, ומכל אפשרות להתקבל לנבחרת.
גם אחרי שניצח בשלושה אירועי גביע אירופה, המשיכו לחסום אותו מלהתקבל לנבחרת הלאומית, ואף מלייצג כל מדינה אחרת.
לבסוף, בגיל 21, ויתר שינגר על המאבק.
בחגיגות 100 שנה לאגודה, פסחו על שנת 1966 בציון ההישגים ההיסטוריים בכל שנה בהיסטוריית הארגון.
שנים מאוחר יותר, יצא שינגר להגנתה של קסטר סמניה, אשר גם היא עמדה בפני השעיה מהשתתפות בספורט נשים בשל היפר-אנדרוגניות.
סמניה הורשתה להתחרות, ואם היו חלות על שניגר בשנות ה-60 התקנות הבינלאומיות הנוכחיות, היה יכול להתחרות בתחרויות גברים.
שינגר הוציא תעודת הוראת סקי בשנת 1973, ומאז פתח בתי ספר לסקי לילדים, וכן פונדק ומסעדה.
הוא נישא ב-1973 לרנטה, ולהם בת יחידה.
השניים התגרשו מאוחר יותר, לדברי רנטה בשל "המצ'ואיזם והשתלטנות" של שינגר.
בתו קלייר העידה שבתור ילדה היא הרגישה "כראיה אינסופית לגבריותו".
שינגר עצמו אישר התייחסויות אלה בראיונות.
הוא סיפר על הצורך לאשש את גבריותו באופנים סטראוטיפיים, כולל נהיגה במהירות מופרזת במכונית ספורט פורשה ואורח חיים של פלייבוי, עד שהחליט להתחתן ולהשתקע.
הוא נישא בפעם השנייה לרנטה.
יחד עם מרקו שנז, שינגר פרסם אוטוביוגרפיה ב-1988 בשם Mein Sieg über mich.
Der Mann, der Weltmeisterin wurde ("הניצחון שלי על עצמי: הגבר שהפך לאלוף העולם לנשים").
הוא היה גם הנושא של הסרט הדוקומנטרי משנת 2005 שלל קורט מאייר, (A)Erik, עם מוזיקה מאת אולגה נויווירת.
ב-1988, בתוכנית טלוויזיה אוסטרית, העביר שינגר את המדליה משנת 1966 לזוכת המקום השני, מריאל גויטשל.
אריקה ואל הייתה שחקנית ומנחה אוסטרית.
ואל נולדה בווינה ולמדה באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה, לאחר סיום לימודיה היא נסעה לעבוד ברומא ושם השתתפה במופעי תיאטרון, בסרטים בינלאומיים דוגמת "המסע" לצד דברה קר ובמספר סרטים איטלקיים דוגמת "שוד בשלושה רובעי זמן" עם דליה לביא.
ב-1967 נבחרה להנחות את תחרות האירוויזיון בווינה - בין היתר לאור היותה דוברת מספר רב של שפות.
לאחר הנחייתה המוצלחת רשות השידור האוסטרית הזמינה אותה להנחות מספר תוכניות טלוויזיה נוספות.
ב-1972 היא שיחקה בפרק של סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר "החייל האמיץ שווייק".
בשנים 1992–1994, למדה באוניברסיטת הוואנה שבקובה.
ואל נהגה לטייל ברחבי העולם וכתבה שני ספרים אודות מסעותיה.
היא עסקה בצילום ותערוכת היצירות הראשונה שלה נקראתה "הפרחים של השדרה החמישית" והוצגה במוזיאון האתנולוגיה שבווינה מדצמבר 1999 ועד פברואר 2000. בנובמבר 2000 היא הוציאה לוח שנה עם אומנות קובנית בשם "סאבור קובנו".
הייתה נישאה למפיק הקולנוע ויטור פאהלן ואם לבת.
אריקה האגינס (לבית ג'נקינס; נולדה ב-5 בינואר 1951) היא פעילה ומחנכת אפרו-אמריקאית.
האגינס נמנתה בעבר בין מנהיגי מפלגת הפנתרים השחורים.
האגינס נולדה בשם אריקה ג'נקינס בבוושינגטון הבירה, הילדה האמצעית מבין שלושה במשפחה.
לאחר סיום לימודיה בתיכון ב-1966, האגינס למדה במכללת המדינה צ'ייני, ואז עברה לאוניברסיטת לינקולן, שם פגשה את מי שעתידה הייתה להינשא לו, ג'ון האגינס, שלחם במלחמת וייטנאם.
האגינס סיימה תואר שני בסוציולוגיה.
בגיל 13, השתתפה האגינס במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, אז נולדה בה התודעה שברצונה לפעול למען עמה.
היא הצטרפה למפלגת הפנתרים השחורים בשנת 1968, בגיל 18. האגינס הפכה לאחת ממנהיגי סניף לוס אנג'לס ומאוחר יותר הובילה את סניף המפלגה בניו הייבן, קונטיקט יחד עם שתי נשים נוספות, ק'תלין קליבר ואיליין בראון.
כתוצאה של סכסוך דמים בין הפנתרים השחורים לארגון מהפכני שחור US Organization, אשר הוצת על ידי הבולשת הפדרלית, בעלה ג'ון האגינס נורה למוות עם עוד עמית, אלפרנטיס "באנצ'י" קרטר, ב-17 בינואר 1969 בקמפוס של UCLA.
משפטי הפנתרים השחורים בניו הייבן
ב-1969, חברי תא הפנתרים השחורים של ניו הייבן עינו ואז רצחו את אלכס ראקלי, חבר מפלגה בו הם חשדו שהוא מודיע של הבולשת.
האגינס הרתיחה את המים בהם השתמשו המענים של ראקלי.
יחד עם מייסד הפנתרים השחורים, בובי סיל, האגינס הואשמה ברצח, חטיפה וקשירת קשר.
במהלך המשפט שלה, היה ניתן לשמוע את קולה של האגינס בהקלטה של החקירה של ראקלי, אשר הושמעה על ידי התביעה.
המשפט עורר מחאות ברחבי ארצות הברית, בעיקר על ידי קהילות שחורות ופעילי זכויות אדם, אשר לא האמינו שחברי הפנתרים השחורים יכולים לקבל משפט צדק.
כתוצאה, בחירת חבר המושבעים הייתה הארוכה ביותר בתולדות המדינה.
במאי 1971 המושבעים הגיעו למבוי סתום של 10 בעד זיכויה ו-2 בעד הרשעתה של האגינס, ולא נערך לה משפט חוזר.
במהלך השנתיים בהן חיכתה האגינס בכלא למשפט, כולל חלק מזמן זה בבידוד, היא למדה מדיטציה כאמצעי להתמודד עם מצבה וההפרדה מבתה התינוקת.
מאז שחרורה מהכלא, היא הפכה את הפרקטיקה הרוחנית לחלק מהאקטיביזם שלה, והחלה לפעול כנואמת, מנחה, ובהדרכה לחינוך למען שחרור, לא רק של שחורים אלא של כל קבוצת דיכוי המבוסס על מגדר, גזע, גיל, מיניות או תרבות.
כשיצאה מהכלא ב-1971, הפכה לעורכת וכותבת עבור עיתון הפנתרים השחורים.
ב-1974, יצא ספר שירים פרי עטה, שתיארו את חוויות הכליאה והשחרור שלה.
הספר, Insights and Poems, נכתב בשותפות עם יואי ניוטון, ממנהיגי ומייסדי הפנתרים.
מאז, הופיעו שיריה ומאמריה במגוון כתבי עת וספרים.
בשנת 1972, היא עברה לקליפורניה ושם נבחרה למועצת הפיתוח הקהילתי בעיר ברקלי.
היא הייתה המנהלת של בית הספר הקהילתי של מפלגת הפנתרים השחורים באוקלנד בין השנים 1973–1981. בתקופה זו, היא הייתה לאישה הראשונה והשחורה הראשונה (מכל מגדר) להיבחר למועצת החינוך של מחוז אלמדה.
החל משנת 1981, עשר שנים אחר שחרורה מהכלא, חזרה האגינס לבתי הכלא כדי לשתף עם אסירים, ובמיוחד בני נוער, את פרקטיקת המדיטציה שלה ולשתף אותם בחוויותיה במערכת המשפט והכליאה.
כשראתה שהשיטה שלה זוכה להצלחה, הרחיבה את פעילותה גם לבתי ספר ומרכזים קהילתיים.
בשנות ה-1990, בשיא המודעות למחלת ה-AIDS, הצטרפה האגינס בתור האישה הראשונה בארגון לפרויקט שאנטי, כרכזת פרויקטים.
היא פיתחה תוכנית תמיכה לנשים וילדים בעלי צבע החיים עם HIV/AIDS בשכונות המצוקה של סן פרנסיסקו.
אחר כך סייעה בהקמת תוכניות תמיכה בכל רחבי העיר עבור הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים החיים עם HIV/AIDS.
מאוחר יותר, הייתה האגינס לפרופסור לסוציולוגיה בלייני קולג' שבאוקלנד ובקולג' העירוני של ברקלי.
בנוסף, היא הרצתה באוניברסיטאות סטנפורד, קורנל, ואוניברסיטת קליפורניה.
בין השנים 2003–2011, שימשה כפרופסור ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט ובאוניברסיטת קליפורניה סטייט.
בין 2008–2015 שימשה כפרופסור לסוציולוגיה ולימודים אפרו-אמריקאים במכללות הקהילתיות של מחוז פרלטה.
מאז, פועלת האגינס כמנחה במסגרת World Trust, ארגון ללא מטרת רווח אשר פועל למיגור גזענות באמצעות סרטים, תוכניות לימוד וסדנאות.
האגינס בעיקר מנחה מפגשים שמטרתם לעורר דיאלוג, שהיא מאמינה שהוא הכרחי לטרנספורמציה גלובלית, ומשתמשת בסרטונים שמתעדים את ההשפעה של מערכות אי-שוויון גזעי.
האגינס נישאה ב-1967 לג'ון האגינס, מנהיג לשעבר של סניף הפנתרים בלוס אנג' לס, קליפורניה.
אריקה רבקה באומינגר (5 במאי 1927 – 30 ביוני 2024) הייתה פיזיקאית ניסויית ישראלית, פרופסור במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא השתמשה במחקריה בעיקר בספקטרוסקופיית מסבאואר ובמשך השנים חקרה, יחד עם עמיתים נוספים, נושאים שונים, בהם נושאים בפיזיקה גרעינית, פיזיקה של מצב מוצק, וכן נושאים מתחום הביולוגיה והרפואה.
נולדה ב-5 במאי 1927 כאריקה פרלברגר בווינה, לישראל ותרזה (טרניה) פרלברגר.
סיימה בווינה את בית הספר העממי (כיתה ד') והחלה את לימודיה בגימנסיה ריאלית כללית.
בשנת 1938, עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נאלצה לעזוב את הגימנסיה יחד עם כל יתר התלמידים היהודים, והועברה לבית ספר ליהודים בלבד.
בהמשך עברה לגימנסיה על שם צבי פרץ חיות (חייס גימנזיום), הגימנסיה היהודית היחידה בווינה.
בעוד הוריה ממתינים לסרטיפיקט שיאפשר להם לעלות לארץ ישראל, ולאחר תחנונים רבים, זכתה לקבל אחד מתוך עשרה רישיונות הגירה שהוקצו לילדים יהודים בווינה, במסגרת "עליית ילדים".
בתחילת אפריל 1939 הגיעה לארץ ישראל בגפה, ונשלחה למוסד "משק ילדים" בפרדס חנה.
במוסד זה הוסף לה השם רבקה, בו הרבתה להשתמש גם בהמשך - בבתי הספר, באוניברסיטה ובמוסדות ציבוריים.
ב"משק ילדים" סיימה את בית הספר היסודי (כיתה ח'), ונשארה בו שנה נוספת, בה למדה בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
הוריה הצליחו להגיע לארץ ישראל בנובמבר 1939 והתיישבו בתל אביב.
בשנת 1942 עברה לתל אביב, שם למדה בתיכון חדש במגמה הריאלית.
עם סיום לימודיה יצאה להכשרה במסגרת התנועה המאוחדת לקיבוץ דורות.
ב-1946 החלה את לימודיה במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנובמבר 1947, עם פרוץ מעשי האיבה בארץ בעקבות החלטת האו"ם על סיום המנדט, הופסקו הלימודים באוניברסיטה, ואריקה נשלחה על ידי "ההגנה" לרובע היהודי הנצור בעיר העתיקה, יחד עם סטודנטים נוספים.
היא שימשה כמזכירת המטה, ושהתה ברובע הנצור עד תחילת מאי 1948, אז הוחלפו, היא וארבע נשים אחרות, בכוח נשי אחר.
לאחר מכן עבדה במפקדת גדוד "מוריה" ובמערכת הקשר עם הנצורים בעיר העתיקה.
עם תחילת ההפוגה הראשונה הגיעה לתל אביב, ורק אז גויסה רשמית לצה"ל ונשלחה לקורס קשר של חיל האוויר.
בעודה בקורס נהרג אחיה היחיד, סגן , שהיה קצין הדלק של חזית הצפון, והיא הוצאה לחופשה, כשחזרה שובצה למטה חיל האוויר.
בינואר 1949 חודשו הלימודים באוניברסיטה.
בשנת 1953 סיימה תואר M.Sc בפיזיקה ומתמטיקה, והחלה את עבודת הדוקטורט בפיזיקה גרעינית בהדרכתו של פרופסור סולי כהן.
בשנת 1950 נישאה לד"ר אריה באומינגר, ניצול וחוקר השואה, שעבד במשרד החינוך וב"יד ושם".
בשנת 1953 נולד בנם, אילן, ובשנת 1956 נולדה בתם, אורלי.
בשנת 1958 קיבלה תואר דוקטור, ומאז שימשה כחוקרת ומרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1962–1964 שימשה כעמית מחקר ב-MIT בארצות הברית.
בשנים 1973–1976 שימשה כראש החוג לפיזיקה, ובשנים 1990–1992 שימשה כראש מכון רקח לפיזיקה.
בשנת 1981 מונתה לפרופסור מן המניין בפיזיקה.
באומינגר פרסמה למעלה מ-250 עבודות בספרות המדעית על אודות רמות אנרגיה גרעיניות ביסודות שונים, בעיקר בתרכובות של ברזל ועפרות נדירות, אינטראקציות על דקות, מבנה מגנטי וחשמלי במוצקים שונים, על-מוליכות, תנודות במטען ובערכיות, דינמיקה של שריג בגבישים, דינמיקה בחלבונים וברזל במערכות ביולוגיות ורפואיות.
נפטרה ביוני 2024 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
בשנת 1958 קיבל רודולף מסבאואר את פרס נובל על גילוי "בליעה רזוננטית ללא רתע של קרינת גמא".
אפקט זה נקרא מאז על שמו "אפקט מסבאואר".
כיוון שאפקט זה רגיש במיוחד לברזל, וברזל נפוץ מאוד בטבע, היו לאפקט שימושים רבים במחקרים בפיזיקה, בכימיה, בביולוגיה, בגאולוגיה, ברפואה ועוד.
פרופסור באומינגר השתמשה בטכניקה זו בכל מחקריה, כשהיא משתפת פעולה עם עמיתים פיזיקאים, כימאים, ביולוגים ורופאים.
מיד עם פרסום האפקט, החלה הקבוצה הירושלמית (הפרופסורים סולי כהן, שמעון עופר, ישראל נוביק ואריקה רבקה באומינגר) להשתמש בו ככלי בשטחים שונים, תחילה בפיזיקה גרעינית ובהמשך בפיזיקה של מצב מוצק, בחקירת חומרים ביולוגיים או גאולוגיים וברפואה.
הקבוצה הירושלמית הייתה הראשונה להשתמש באפקט מוסבאואר בעפרות הנדירות, דבר שגרם לכך שפרופסור מסבאואר הגיע לישראל ישירות מטקס קבלת פרס נובל בסטוקהולם.
היא ועמיתיה היו הראשונים לבצע מדידות בעזרת שימוש באיזוטופ 161dy, ולהשתמש בהרבה איזוטופים נדירים אחרים במחקריהם.
עבודותיה הראשונות של פרופ' באומינגר בתחום הרפואי-ביולוגי עסקו בברזל בחיידקים שונים, במחלות דם כגון תלסמיה, מלריה ועוד.
הן נעשו בשיתוף עם פרופ' יחיאל רחמילביץ והמחלקה ההמטולוגית בית החולים הדסה עין כרם.
באומינגר השתתפה עם קבוצת ביוכימאים מבריטניה בראשות פרופ' פאולין הריסון במחקר מקיף על השלבים הראשונים של יצירת הליבה של ברזל בפריטין, שהוא מחסן הברזל בגוף החי, ומונע את ההשפעה הרעילה שיש לברזל חופשי על הגוף.
בהמשך חקרה, בשיתוף נוירולוג ופיזיקאית מפולין, את תפקיד הברזל במחלות נוירולוגיות, כמו מחלת פרקינסון, מחלת אלצהיימר ועוד.
אריק (אריה) רז (נולד ב-8 בנובמבר 1948) היה ראש המועצה הראשון של משגב וכיהן בתפקיד זה כ-14 שנה.
נולד בשנת 1948 בפרדס חנה, שם גר עד שחרורו מצה"ל ב-1970.
רז הוא בוגר הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון, ובעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת "קרן וקסנר").
מסיום לימודיו בטכניון ועד תחילת פעילותו הציבורית, עבד כמהנדס פרויקטים במעבדת נקבות הרוח בטכניון.
בהמשך, עבד בחצי-משרה בטכניון ובחצי משרה נוספת כ"רכז גוש שגב".
בשנת 1974, היה חלק מהגרעין המייסד של מושב יעד.
חברי הגרעין עלו ל"מחנה זמני" בחוות יבור, סמוך למושב אחיהוד, והתגוררו במקום במשך כחמש שנים.
שם הונחו היסודות הרעיוניים ונקבע המיתווה למושב שבדרך.
רז היה לראש המועצה הראשון של "משגב" מיום היווסדה, בשנת 1982. תקופת כהונתו הראשונה נמשכה כ-10 שנים.
לאחריהן, הוא נבחר בשנית לתפקיד ב-1992. בשנת 1996 בחר שלא להתמודד שוב ופרש מתפקידו.
במהלך פעילותו כראש מועצה, הקים והוביל צוות מקצועי למועצה האזורית החדשה, ובתנופת הפיתוח האזורית תרמו כולם להקמת יישובים חדשים, מרכז שירותים, מערכת חינוך אזורית, בית הספר האזורי, מרכז רווחה ובריאות, מתקני ספורט ונופש ואזורי תעשייה.
בשיתוף עם "מוריו" מיודפת, למד את מצוקת הבדואים באזור משגב, סייע בהקמת היישובים הבדואים החדשים במועצה, ודאג לשלב את הפזורה הבדואית כחלק אינטגרלי מהמועצה.
כחלק מפעילותיו המרובות ויוזמתו, פעל לשילוב כלל יישובי המועצה בפעילויות האזוריות.
המועצה נרתמה לעזרת היישובים בפתרון בעיות בנייה, משק וחברה.
אריק קשר קשרים עם משרדי הממשלה, הסוכנות היהודית, מינהל מקרקעי ישראל, תורמים שונים וגורמים נוספים.
רז הקים את הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה באזור משגב ושימש כיו"ר הוועדה עד 2005. הוא הקים גם את עמותת "משגב הגליל" (למתן שירותי רווחה ובריאות) ושימש כיושב ראש העמותה עד פרישתו מהמועצה.
ב-1988 יזם והקים חברה כלכלית בע"מ (חכ"ל) כזרוע ביצועית למועצה.
רז כיהן כיו"ר הדירקטוריון עד לפרישתו מהמועצה.
במהלך לימודיו בהרווארד (1989–1990) מילא את תפקידו במועצה סגנו, זלמן פייגין.
ב-1990 יזם את הקמת "אתגר - בית ראשון במשגב", כפר בו 100 קראוונים, בהם נקלטו עולים מברית המועצות בגל העלייה של תחילת שנות ה-90, לוו על ידי צוות מסור מהמועצה וחלקם ניקלט במשגב ובכרמיאל.
שנה אחר כך, יזם הקמת חממות: טכנולוגית ועסקית במשגב (מט"י ומט"ע) ושימש כיו"ר הדירקטוריון.
מ-1992 עסק רז בהקמת "תרדיון" פארק תעשייה ועסקים ליישובי משגב, ולאחר מכן, בשותפות הדוקה עם מוא"ז מטה אשר, את אזור התעשייה בר לב.
בהמשך דרכו, חבר רז ליזם והתעשיין סטף ורטהיימר ושימש מנכ"ל צור (בי"ס לתעשיות הייצוא) ומנהל הקמת פארק התעשייה בלבון.
לאחר מכן, עסק רז בהקמת היישוב הקהילתי שמשית כיו"ר הוועד.
משנת 2000 שימש יועץ להקמת אזורי תעשייה, למנהל המינהל לאזורי פיתוח במשרד התעשייה והמסחר.
מאז פרישתו של רז מראשות המועצה לא חדל מפעילות ציבוריות: שימש במשך כ-18 שנים, יו"ר עמותת "קמ"ה" - קהילה מרפאה בהרדוף.
הוא חלק מחבר המייסדים של "גליליד" - פיתוח מנהיגות ערבית יהודית בגליל.
רז חבר דירקטוריון ב"אור ירוק", ובעמותות "קרן גליליאו" ו"מקום בגליל".
משמש גם חבר ועד המנהל של מכללת תל חי.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש כמלווה לתוכנית "צוערים לשלטון המקומי" - פרויקט של משרד הפנים ומשרד האוצר-אשר דואג להשמת בוגרי התוכנית ברשויות המקומיות.
רז ממשיך לעבד כ-7 דונם של עצי זית אותם הוא מטפח.
אריק שטופלסהאוס הוא עסקן ספורט גרמני, שכיהן בעבר כמנהל ספורטיבי בלוקומוטיב מוסקבה.
אחרי התנסות כפקיד תעשייתי בחברת המתכות תיסן (Thyssen Stahl AG) ותואר במדעי הספורט באוניברסיטת רוהר בוכום, אריק מונה בשנת 1998 למאמן קבוצת הילדים (עד גיל 11) של שאלקה 04 מגלזנקירכן.
ביולי 2000 עבר מאנשי צוות האימונים לניהול המועדון.
שם הוא זכה לתמיכתו של בודו מנצה, מנהל מחלקת הילדים בשאלקה.
במהלך כהונתו הגיעו קבוצות הנוער לשני תוארי אליפות גרמניה ושתי זכיות בגביע הגרמני.
בשנת 2002 קיבל רישיון אימון מאופ"א.
ביולי 2006 מונה לעוזר מאמן הקבוצה הבוגרת, אנדריאס מולר.
בין היתר הוא היה אחראי על רכישות של שחקנים כמו הייקו ווסטרמן, איוון רקיטיץ', ג'רמיין ג'ונס וג'פרסון פרפאן.
כהונתו הסתיימה ב-26 במאי 2009.
בנובמבר 2013 נסע לקנדה והפך למנהל הטכני של מועדון הכדורגל מערב אוטווה.
במרץ 2015, הוא לקח על עצמו את תפקיד המנהל הטכני של איגוד הכדורגל של אזור יורק בטורונטו.
ב-22 בינואר 2017 הוצג שטופלסהאוס כמנהל הספורטיבי החדש במועדון לוקומוטיב מוסקבה מהפרמייר ליג הרוסי, אחרי שהוזמן על ידי איליה גרקוס.
רק חודשים ספורים לאחר שנכנס לתפקידו, היה עד לזכייתה של לוקומוטיב בתואר, כאשר ב-2 במאי 2017, המועדון זכה בפעם השביעית בגביע הרוסי.
כתוצאה מכך, המועדון העפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונה הבאה.
שם לוקומוטיב מוסקבה הפסידה בסיבוב השני לאתלטיקו מדריד, שזכתה בטורניר.
בעונה השנייה שלו במועדון הקבוצה זכתה בפעם השלישית בתולדותיה באליפות רוסיה, אחרי ניצחון על זניט סנקט פטרבורג במשחק ליגה, ב-5 במאי 2018.
אחרי זמנו בשאלקה, הוא קיבל תעודה כמורה לספורט.
בשנת 2018 הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים בתחום ניהול ספורט באוניברסיטת אירופה של מדריד (Universidad Europea).
אריקה ג'ונג (לבית מאן, באנגלית: Erica Jong; נולדה ב-26 במרץ 1942) היא סופרת, סאטיריקנית ומשוררת יהודיה-אמריקאית, שנודעה במיוחד בעקבות פרסום ספרה מ-1973, "פחד גבהים".
הספר הפך לשנוי במחלוקת בשל גישתו הפתוחה כלפי המיניות הנשית, והציג באופן בולט את הדילמות שהתפתחו בחיי הנשים בארצות הברית במהלך הגל השני של הפמיניזם.
לדברי וושינגטון פוסט, ספרה נמכר ביותר מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
היא בתו האמצעית של סימור מאן (נתן לבית וייסמן, נפטר ב-2004) ואידה מירסקי (1911–2012).
אביה היה איש עסקים ממוצא יהודי פולני, בעל חברת מתנות ואביזרי בית ידועה בייצור המוני של בובות פורצלן.
אמה נולדה באנגליה למשפחה של מהגרים יהודים מרוסיה והייתה ציירת ומעצבת טקסטיל שתכננה גם בובות לחברה של בעלה.
לג'ונג יש אחות בכירה, סוזאנה, שהתחתנה עם איש העסקים הלבנוני ארתור דאו.
אחותה הצעירה, קלאודיה, היא עובדת סוציאלית שנישאה לגדעון ס.
אוברווגר (מנכ"ל סימור מאן בע"מ עד מותו בשנת 2006).
אחיינה הוא פיטר דאו, אסטרטג של המפלגה הדמוקרטית.
ג'ונג למדה בניו יורק בבית ספר התיכון למוזיקה ואמנות בשנות ה-50, שם היא פיתחה תשוקה לאמנות וכתיבה.
כסטודנטית בברנארד קולג' היא ערכה את המגזין הספרותי של ברנארד ויצרה תוכניות שירה לתחנת הרדיו של אוניברסיטת קולומביה.
ג'ונג היא בוגרת מחזור 1963 של ברנארד קולג', בעלת תואר שני (1965) בספרות אנגלית של המאה ה-18 מאוניברסיטת קולומביה.
ג'ונג ידועה בעיקר ברומן הראשון שלה "פחד גבהים" (1973), שיצר סנסציה בגלל הטיפול הגלוי שלה בעולם הנסתר של הנשים.
אף על פי שהוא מכיל אלמנטים מיניים רבים, הספר הוא בעיקר דין וחשבון של איזדורה ווינג, משוררת פמיניסטית נועזת בסוף שנות העשרים שלה שמחפשת דרך להתגבר על מוסכמות חברתיות כובלות ולהיות חופשייה לממש את תשוקותיה.
הספר מכיל אלמנטים פסיכולוגיים והומוריסטיים רבים, כמו גם התייחסויות תרבותיות וספרותיות עשירות.
דמותה של ג'ונג מעלה קונפליקטים רבים המתעוררים בקרב נשים בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 באמריקה.
היא עוסקת בנשיות, באהבה, בחיפוש אחר חירות ומטרה, יהדות והגשמה עצמית.
סאגת ההגשמה עצמית של איזדורה ווינג נמשכת בשני רומנים נוספים: "איך להציל את חייך במו ידייך" (1977) ו"מצנחים ונשיקות" (1984).
סיפורם של שני הנישואין הראשונים שלה לאהובה מימי הקולג' מייקל וורתמן, ולאלן ג'ונג, פסיכיאטר אמריקני סיני, משתקפים בספרה "פחד גבהים".
ג'ונג נישאה בשלישית לג'ונתן פאסט, סופר ומחנך לעבודה סוציאלית ובנו של הסופר הווארד פאסט.
נישואין אלה תוארו בספרה של ג'ונג "איך להציל את חייך במו ידייך" ובספרה "מצנחים ונשיקות".
לג'ונג יש בת מנישואיה לג'ונתן פאסט, הסופרת מולי ג'ונג-פסט.
כיום ג'ונג נשואה לקנת דייוויד בורוז, תובע מניו יורק.
בין השנים 1966–1969 התגוררה ג'ונג עם בעלה השני בבסיס צבאי בהיידלברג, גרמניה.
היא נהגה לבקר תדיר בוונציה, וכתבה על העיר ברומן "בתו של שיילוק".
בשנת 2007, נרכש הארכיון הספרותי של ג'ונג על ידי אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ג'ונג מוזכרת בשירו של בוב דילן Highland משנת 1997.
הראפר פול פול ברמן הזכיר ברצועה המוזיקלית N.O.W אישה שמאלנית צעירה שנושאת כרך בדיוני שנכתב כביכול על ידי אריקה ג'ונג וכותרתו "הטעות של אמריקה".
ג'ונג תומכת בזכויות שוות ל-להט"ב ובעד לגליזציה של נישואים של בני אותו המין.
לטענתה, "נישואים חד-מיניים הם ברכה, לא קללה.
זה בהחלט מקדם יציבות ומשפחה.
"איך להציל את חייך במו ידייך" (How to Save Your Own Life (1977
"להמציא את הזיכרון" (Inventing Memory (1997
אריק שריקי (נולד ב-28 באוגוסט 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
אריק שריקי התחיל בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב.
את קריירת הבוגרים שלו התחיל שריקי בעונת 1990–1991 בהשאלה לקבוצת מכבי עירוני אשדוד שהתחילה לשחק בליגה הארצית.
המאמן אריה רדלר שיתף אותו במהלך בעונה בעיקר כשחקן מחליף.
בעונת 1991–1992 החזיר אותו המאמן אברהם גרנט למכבי תל אביב, ושריקי היה שותף בעונה הראשונה לאליפות היסטורית, ובעונה השנייה לזכייה בגביע הטוטו.
את עונת 1993–1994 התחיל שריקי במכבי תל אביב ושותף במשחקי גביע הטוטו.
את המשך העונה שיחק במדי הפועל חיפה ששרדה בליגה הבכירה ברגע האחרון בזכות ניצחונות בשני משחקי מבחן מול שמשון תל אביב.
בעונות 1994–1996 שיחק בבית"ר תל אביב בליגה הבכירה.
בעונה הראשונה סיים במקום ה-11 ובעונה השנייה הקבוצה ירדה לליגה הארצית מהמקום ה-15. בעונת 1996–1997 חזר לעירוני אשדוד והיה שותף בכיר בחזרתה לליגה הבכירה.
בעונה שלאחר מכן הצטרף לקבוצת סקציה נס ציונה בליגה הארצית.
בהמשך שיחק שריקי בליגות הנמוכות, בין היתר בקבוצות אורתודוקסים יפו והפועל קריית שלום.
בשנת 2006 נקשר שמו של שריקי בפלילים, כשנעצר בתל אביב בחשד לתקיפת שכן של חבר.
מחוז אריקה ופרינאקוטה (בספרדית: Región de Arica y Parinacota, נהגה: [aˈɾika i paɾinaˈkota]) הוא הצפוני ביותר מבין 16 המחוזות של צ'ילה.
המחוז משתרע על פני שטח של 16,873 קמ"ר והוא גובל במחוז טאקנה הפרואני מצפון, במחוזות לה פאס ואורורו הבוליביאנים ממזרח, במחוז טרפקה הצ'ילאני מדרום, ובמערב – כמו מרבית המחוזות האחרים של צ'ילה – הוא גובל באוקיינוס השקט.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק לשתי פרובינציות, אריקה ופרינאקוטה שכוללות בתוכן 4 קומונות, שהגדולה שבהן היא אריקה המשמשת גם כבירת המחוז.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 מנתה אוכלוסיית המחוז 226,068 תושבים.
מחוז אריקה ופרינאקוטה היה בעבר פרובינציה פרואנית, שנכבשה על ידי צ'ילה ועברה לשליטתה בהתאם להסכם אנקון בשנת 1883 עם סיום מלחמת האוקיינוס השקט, וסופחה רשמית לצ'ילה בשנת 1929 בהתאם להסכם לימה .
בעקבות הסיפוח עבר מחוז אריקה ופרינאקוטה תהליך כפוי של תירבות המכונה צ'ילזציה במטרה ליצור דומיננטיות של מסורות ותרבות צ'יליאניות.
המחוז שוכן בצפון הרחוק של צ'ילה והוא משלב מספר צורות נוף הכוללות מדבריות, עמקים ירוקים, רכס הרי האנדים התלולים והוולקניים, הרמה המישורית אלטיפלאנו במזרח ורצועת החוף הצרה במערב, הנמצאת על הגבול שבין לוח נסקה של האוקיינוס השקט לבין הלוח הדרום-אמריקאי שעליו יושבים הרי האנדים.
הר הגעש פרינאקוטה המתנשא לגובה של 6,348 מטר מעל פני הים הוא הנקודה הגבוהה ביותר במחוז, והוא נמצא בפארק הלאומי לאוקה בגבול עם בוליביה.
ברוב רובו של המחוז שולט אקלים מדברי, אולם סמוך לקו חוף, העננות יכולה להגביל את נסיקת הטמפרטורות לאורך היום.
מה שאין כן באזורים המרוחקים מהחוף בהם הטמפרטורות יכולות להיות קיצוניות כיאה למדבריות.
בשולי המדבריות עם העלייה בגובה לכיוון ה-3,000 מטר מעל פני הים הטמפרטורות מתמתנות ומדי פעם אף יורדים גשמי קיץ.
שני הנהרות העיקריים של האזור הם נהר הלאוקה, המתנקז לאגם המלח של קויפאסה בבוליביה (Lago Coipasa), ונהר הלוטה, הזורם לאוקיינוס השקט.
כמו כן אגם צ'ונגארה ששוכן בגובה של 4,517 מטרים מעל פני הים נחשב לאחד מהאגמים הגבוהים בעולם.
האזור ההיסטורי שמהווה את מחוז אריקה ופריאנקוטה המודרני היה מאוכלס מאז ימי קדם על ידי ציווילזציות ילידיות שונות.
בין התרבויות הבולטות שהתקיימו באזור ניתן למנות את תרבות צ'ינצ'ורו, שהתקיימה עד המחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס, התפרנסה מדיג ואכלסה את חופי אריקה.
הצ'ינצ'ורו ידועים כתרבות הראשונה בעולם שביצעה את תהליך החניטה, וניתן למצוא מספר דגימות של גופות חנוטות במוזיאון הארכאולוגי של סן מיגל דה אסאפה שבמחוז.
כמו כן קיימים שרידים רבים של גיאוגליפים קדומים, המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-11 למאה ה-6 לפנה"ס המעידים על ציוויליזציה שהתקיימה באזור גם בתקופה זו.
בהמשך יש עדויות לבני האיימרה שחיו באזור האלטיפלאנו, ולאימפריית הטיוואנאקו.
כמו כן יש עדויות לשבטים שחיו ברכס האנדים שהפכו למה שמכונה תרבות האינקה, שהשתלטה על האזור במאה ה-15.
והוא הוקם כחלק מהאימפריה הספרדית, תחת מלכות המשנה של פרו.
התפתחותו של הכפר אריקה הייתה רעועה עד 1545, אז התגלו בפוטוסי שבבוליביה מכרות כסף עצומים שהיו נחשבים למכרות הכסף הגדולים ביותר בעולם החדש, כאשר אריקה שימש כנמל הייצוא לכסף.
משלוחי הכסף רוממו את מעמדו של אריקה ובשנת 1570 הוא קיבל את התואר עיר, ושמו שונה ל"עיר המפוארת והמלכותית של סאן מרקוס דה אריקה".
באותו מעמד הפכה העיר גם לאחת מ-77 עיירות הנמל המלכותיות של פרו, ואוכלוסייתה הגיעה ל־30,000 תושבים.
ועם הקמת מערכת המינהל העירונית, הפכה אריקה להיות תלויה ישירות בעיריית ארקיפה.
פרו קיבלה את עצמאותה מספרד ב-1821 והחלה בשינויים אדמיניסטרטיביים.
בשנת 1823, נוצרה פרובינציית אריקה (Provincia) כשהתפצלה ממחוז ארקיפה (Departamento).
בשנת 1828 שונתה בירת פרובינציית אריקה מאריקה לטאקנה ובשנת 1837 הוקם מחוז החוף הפרואני (Departamento litoral) כתוצאה מחיבור בין הפרובינציות אריקה וטרפקה שבירתו טאקנה.
בשנת 1855 בתוך מחוז החוף פוצלה פרובינציית טאקנה לשתי פרובינציות, טאקנה ואריקה.
ובשנת 1857 הוקם מחוז מוקגואה מאיחוד של ארבע פרובינציות, מוקגואה, אריקה, טאקנה וטרפקה שבירתו היא טאקנה.
בשנת 1868 הוקמה פרובינציית החוף של טרפקה, שהופרדה ממחוז מוקגואה.
ובשנת 1875 הוקמה פרובינציית החוף של מוקגואה שבירתה היא העיר מוקגואה שפוצלה ממחוז מוקגואה, ומחוז מקגואה שינה שמו למחוז טאקנה שבירתו נותרה טאקנה.
בשנת 1878 פרובינציית החוף של טרפקה אוחדה עם פרובינציית איקיקה והפכה למחוז טרפקה.
בשנת 1879 פרצה מלחמת האוקיינוס השקט בין צ'ילה לבוליביה ופרו כתוצאה מהסלמת הסכסוך על השליטה במדבר אטקמה, מלחמה שנמשכה כ־4 שנים ובסופה כבשה צ'ילה את דרום פרו וכפתה עליה את הסכם אנקון שהעביר את מחוזות טרפקה וטקאנה הפרואניים לצ'ילה.
לאחר שצ'ילה תפסה את השליטה היא איחדה את מחוז טרפקה הפרואני עם מחוז פיסגואה (Departamento) הצ'ילאני והפכה אותו לפרובנציית טרפקה הצ'ילאנית (Provincia).
כמו כן, חילקה צ'ילה את מחוז טקאנה למחוזות טקאנה, אריקה וטרטה, כשבשנת 1925 הוחזר מחוז טרטה לפרו.
בשנת 1929, במסגרת הסכם לימה , שב מחוז טאקנה לשליטה פרואנית ומחוז אריקה הוכר רשמית כחלק מצ'ילה, ששילבה אותו בפרובינציית טרפקה.
בשנת 1976 בוצעה בצ'ילה רפורמה בחלוקה האדמיניסטרטיבית, והמדינה חולקה ל-13 מחוזות חדשים (Regiones), ויצרה את מחוז טרפקה (Región) המורכב מהמחוזות (departamentos) של אריקה, פיסגואה ואיקיקה, ועל אף העובדה שאריקה הייתה עיר פעילה יותר מבחינה מסחרית ומאוכלסת יותר, איקיקה הוכרזה כבירתו של המחוז מה שהניע את המאבק לרפורמה החל מאותה תקופה.
במהלך שנות ה-90 הלחץ לרפורמה גבר, וכחלק מקמפיין הבחירות שלו לנשיאות בסוף שנות ה-90 הבטיח המתמודד ריקארדו לאגוס את הקמתו של מחוז אריקה ופרינאקוטה החדש (יחד עם מחוז לוס ריוס).
לאגוס זכה בבחירות שנערכו בשנת 2000 ובשנת 2004 במהלך הקדנציה שלו שונה הסעיף בחוקה משנת 1980 הקובע כי מספר המחוזות בצ'ילה הוא 13. בספטמבר 2005, הודיעה הרשות המבצעת על שליחת הצעת החוק שמטרתה ליצור את שני האזורים.
רוב רובה של האוכלוסייה מתגוררת בקומונת אריקה (97.9% מתושבי המחוז).
המחוז משתרע על פני שטח של 16,873.3 קמ"ר ועל כן צפיפות האוכלוסין במחוז מגיעה ל 13.39 תושבים לקמ"ר (המחוז השלישי מהסוף מבחינת צפיפות).
מבחינת חלוקה אתנית, האוכלוסייה הגדולה ביותר במחוז הם ילידי איימרה כמו גם מספר משמעותי של מהגרים מפרו ובוליביה השכנות.
אוכלוסיות בולטות נוספות שראוי למנות הן אוכלוסיות ממוצא מזרח אסייתי, כמו סינים ויפנים.
ערבים בעיקר לבנונים, סורים ופלסטינים.
אפרו-צ'יליאנים, צאצאי העבדים שהגיעו במאות ה-17 וה-18 שרובם מתגוררים במחוז אריקה ופרינאקוטה.
ומספר גדול של צוענים, שהגיעו בסוף המאה ה-19 ומקורם במזרח אירופה.
עד שנת 2007 היווה המחוז חלק ממחוז טרפקה השכן, וב-2007 הפך למחוז עצמאי, המחוז מחולק לשתי פרובינציות שכוללות 4 קומונות.
+ פרובינציה בירה קומונה שם בשפת מקור תושבים 2017אריקהאריקה קמרונס Camarones 1,255אריקה Arica 221,364פרינאקוטהפוטרה פוטרה Putre 2,765 חנרל לאגוס General Lagos 684
כלכלת המחוז מבוססת בעיקר על ניצול משאבי הטבע שלו, באמצעות כרייה ודיג, אך גם סחר ותיירות מהווים חלק חשוב בכלכלה.
כרייה: בסוף המאה ה-19, התבססה הכלכלה על כריית מלחת, שהיה באותה עת גם ענף הייצוא העיקרי של צ'ילה.
בהמשך החלו למצות גם סוגים אחרים של מינרלים, כמו גופרית מהר הגעש טקורה ודיאטומיט.
דיג: הדגה העשירה שקיימת לחופי המחוז (במיוחד אנשובי ומין של מקרל) הופכת את הדיג לאחד ממקורות ההכנסה העיקריים.
עם זאת, השפעת תופעת האל ניניו הביאה הפסדים גדולים בהקשר זה.
חקלאות: עקב צחיחות האדמות, חקלאות וגידול חיות משק כמעט לא קיימים במחוז, עם זאת ישנם יבולים מסוימים שניתן לגדל באזורי הנהרות, במיוחד הדרים ומנגו, כמו גם גידול למות.
סחר: מרכיב חשוב נוסף בכלכלת המחוז הוא הסחר, שכן המחוז ממוקם על נתיב המעבר למדינות הצפון, פרו, בוליביה וברזיל וחלק משמעותי מענף הייצוא הצ'ילאני עובר במחוז.
תיירות: כמה מהחופים הטובים ביותר במדינה, בשילוב הטמפרטורה החמימה של המים מושכים תיירים לאריקה ופרינאקוטה, בנוסף לחוף יש גם את הנופים של האלטיפלאנו והפארק הלאומי לאוקה.
והקזינו של אריקה יחד עם חוף צ'ינצ'וררו בבירה האזורית, מושכים גם תיירות עירונית.
אריק תומפסון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסנטר ב-CSO וולונטרי מליגת העל הרומנית.
תומפסון החל את דרכו כשלמד ושיחק בתיכון פונטיאק בפונטיאק, מישיגן.
את קריירת המכללות שלו החל במכללת לייק מישיגן, שם העמיד ממוצעים של 9.7 נקודות, 9.6 ריבאונדים, 1.9 חסימות ו-1.2 חטיפות למשחק, כשהוא קולע ב-55 אחוזים מהשדה.
בעונתו השנייה, עבר תומפסון למכללת סאדלבק.
תומפסון הוביל את סאדלבק ל-24 ניצחונות, בממוצעים של 12.7 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק.
את שתי שנותיו האחרונות שיחק תומפסון באוניברסיטת הפסיפיק, שם העמיד 9.9 נקודות, 7.5 ריבאונדים וחסימה אחת בממוצע למשחק בשנתו האחרונה.
ב-4 ביולי 2016, החל תומפסון את הקריירה המקצועית שלו כשחתם בשוורץ אסן מהליגה הגרמנית.
ב-30 משחקים בהם שותף, הוא העמיד ממוצעים של 10 נקודות ו-8 ריבאונדים למשחק.
ב-5 בספטמבר 2017, חתם תומפסון לעונה בלוצרן מהליגה השווייצרית.
ב-4 במרץ 2018, רשם תומפסון דאבל דאבל עם שיא עונתי של 27 נקודות ו-15 ריבאונדים, כשהוא קולע ב-10 מ-13 מהשדה, במהלך ההפסד 75–83 לסאם באסקט מסאגנו.
ב-25 משחקים בהם שותף עבור לוצרן, הוא העמיד ממוצעים של דאבל דאבל עם 16.2 נקודות ו-11.2 ריבאונדים, כשהוא קולע ב-63.3 אחוזים מהשדה.
ב-13 ביוני 2018, חתם תומפסון לעונה בהפיי יואנצ'ואנג מהליגה הסינית.
ב-11 ביולי 2018, קלע תומפסון שיא קריירה של 42 נקודות, כשהוא קולע ב-16 מ-24 מהשדה, יחד עם 23 ריבאונדים ו-3 חסימות בהפסד 119–150 להבי שיאנגלאן.
ב-25 משחקים בהם שיחק בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 23 נקודות ו-20 ריבאונדים למשחק, כשהוא קולע ב-69.6 אחוזים מהשדה.
ב-18 בספטמבר 2018, חתם תומפסון בהירושמה דראגון פלייס מהליגה היפנית.
ב-10 בפברואר 2019, עזב תומפסון את הירושמה וחתם עד תום העונה בקגוואה פייב ארו'ס.
ב-2 במרץ 2019, רשם תומפסון דאבל דאבל של 24 נקודות ו-21 ריבאונדים, מה שהוביל את קגוואה לניצחון 65–82 על שינשו ברייב ווריירס.
ב-17 משחקים בהם שותף בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 16.1 נקודות, 14.4 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
ב-28 באוגוסט 2019, חתם תומפסון לעונה בהפועל אילת מהליגה הישראלית.
תומפסון העמיד ממוצעים של 11.6 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק.
ב-8 ביולי 2020, חתם תומפסון באינצ'יאון אלפנטס מהליגה הקוריאנית.
ב-22 בפברואר 2021, חזר תומפסון לישראל וחתם בהפועל באר שבע.
אריקה הלגה רות בוהם-ויטנז היא אסטרופיזיקאית ופרופסור אמריקאית ממוצא גרמני.
נודעת בהישגיה ומחקרה בתחום הסעה (קוֹנְבֶקְצְיָה, מעבר חום ומסה) באטמוספירה של כוכבים.
זכתה במספר פרסים ואותות הוקרה, בהם פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה ומדליית קרל שוורצשילד של אגודת האסטרונומיה הגרמנית.
הסעה באטמוספירה של כוכבים הוא תחום שחוקר את התנועה הרבה של פלזמה בתוך הכוכב אשר בדרך כלל יוצרת זרם הסעה מעגלי: הפלזמה המחוממת עולה (ותתקרר) והפלזמה המקוררת יורדת (ותתחמם).
בוהם-ויטנז נולדה ב-1923 כבת אמצעית לווילמה והאנס ויטנז, שניהם מורים, ולה שתי אחיות.
היא ואחיותיה נולדו בעיר קוראו שבגרמניה, וגדלו בעיר ליבק.
בשנת 1943 התחילה לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת טיבינגן.
ב-1945 עברה לאוניברסיטת קיל, על מנת ללמוד במחלקות הפיזיקה הידועות לטובה.
בשנת 1948 סיימה את התואר הראשון, וב-1951 השלימה את הדוקטורט.
היא נשארה באוניברסיטה כעוזרת מחקר.
בשנת 1953 נישאה לקרל-היינץ בוהם, אסטרופיזיקאי שעבד עימה באוניברסיטת קיל, ושינתה את שם משפחתה לבוהם-ויטנז.
אריקה בוהם-ויטנז ובן זוגה נסעו בשנת 1954 לביקור שארך שנה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולמצפה הכוכבים ליק, בו שיתפה פעולה עם אסטרונומים נודעים כדי לחקור ולחזות אבולוציה כוכבית באמצעות טלסקופים משוכללים.
בתום השנה חזרו השניים לאוניברסיטת קיל.
היא לעיתים קיבלה מימון עבור מחקרה ועבור נסיעותיה לאוניברסיטת ברקלי, אולם מימונים אלה לא היו מספיקים בכדי לתמוך בה כלכלית.
בין השנים 1964–1967 ילדה את ארבעת ילדיה.
משפחת בוהם עברה לגור בסיאטל בינואר 1968. בני הזוג התחילו לעבוד במחלקת האסטרונומיה באוניברסיטת וושינגטון, וסיפרו שנמשכו למחלקה הזו בעיקר בזכות המחשב הראשי שבה, ובעקבות גיוס בוהם-ויטנז כעמיתת מחקר בכירה.
המשרה העניקה לה יציבות כלכלית לראשונה.
היא מונתה כמרצה ופרופסורית במשרה מלאה ב-1971, אף לפני ביטול הכללים שמנעו ממנה להשיג משרה שכזו בעבר.
בוהם-ויטנז הייתה חברה במספר ארגונים אסטרונומיים, בהם האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU).
היא מילאה בארגון מספר תפקידים, בהם: חברה בחטיבת E לחקר השמש וההליוספירה וחברה בוועדה 12 העוסקת בקרינת שמש ומבנה.
אריקה בוהם-ויטנז נפטרה ב-21 ביוני 2017 בסיאטל.
הותירה מאחור את ילדיה ואת ארבעת נכדיה.
בעבודת הדוקטורט שלה בשנת 1951, בוהם-ויטנז חקרה מקדמי ספיגה רציפים כפונקציה של לחץ וטמפרטורה בשמש ורשת מודלים של אטמוספירה כוכבית, וזכתה על כך בפרס עבודת הדוקטורט הטובה ביותר מטעם אוניברסיטת קיל.
היא ביצעה את עבודת המחקר תחת הנחייתו של פרופסור , אסטרופיזיקאי ידוע.
Mit 11 Textabbildungen" (בעברית: אזור הסעת המימן של השמש.
עם 11 איורים), שזכה לפרסום רב.
המאמר צוטט ביותר מ-280 מאמרים אחרים, וגם כיום מדענים וחוקרים רבים נעזרים בו בכדי ליצור מודלים של אטמוספירות כוכביות במגוון סוגים שונים של כוכבים.
במאמר זה השתמשה במודל ותיאורית (מדד ליכולת הסעה), שעזרה לפתח בכך.
ב-1954 התחילה לשתף פעולה עם אסטרופיזיקאים בארצות הברית, בהם , כדי לגלות ולנסות להבין את מורכבות האבולוציה הכוכבית.
עד מעברה לסיאטל ב-1968 המשיכה לשתף עמם פעולה בנסיעות רבות לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולמצפה הכוכבים ליק.
לאחר המעבר לסיאטל ב-1968 וקבלת מינוי לפרופסור, בוהם-ויטנז החלה במחקר תאורטי על אסטרופיזיקה של כוכבים, בו השתמשה גם בעבודת הדוקטורט שלה (שכללה מחקר על היחסים בין טמפרטורה וכוח הכבידה לסוגים וצבעים ספקטרליים שונים של הכוכבים).
במהלך כל שנות המחקר שלה התמקדה ביכולת ההסעה של כוכבים שונים, יחד עם סיבוב הכוכבים ומערבולות בפוטוספירה של הכוכבים.
בשנות השישים והשבעים חיברה בין תאוריה למציאות – בין התיאוריה לתצפיות כוכבים אמיתיות – במחקרים אופטיים על מגוון רחב של כוכבים (בהם כוכבי על ענק, כוכבי הליום, צבירים פתוחים של כוכבים, כוכבי ענק ועוד).
עד שיגור ה-IUE בשנת 1978, בוהם-ויטנז הבינה שהדרך הטובה ביותר לחקור ולזהות מאפיינים של כרומוספירות של כוכבים היא דרך קרינה אולטרה סגולה.
היא השתמשה ביכולות של הלוויין כדי לחקור את הקשר בין טמפרטורות הכוכבים, סיבובם והפעילות הכרומוספירית שלהם ליכולת ההסעה שלהם.
בוהם-ויטנז גם הוכיחה שננסים לבנים מלווים , מה שהשפיע על עשירות המדידה של הכוכבים הבהירים (המרכזיים) במערכת הבינארית.
המחקר שלה המשיך לקשר בין תיאוריה למציאות, והתעמקה בקשר בין כרומוספירות ליכולת ההסעה של כוכבים מסוגים שונים.
בין השנים 1989–1992 פרסמה את סדרת ספריה "מבוא לאסטרופיזיקה כוכבית".
הכרך הראשון עסק בפרמטרים כוכביים בסיסיים, השני באטמוספירות כוכביות, והשלישי והאחרון עוסק במודלים של המבנה הפנימי של כוכבים.
בספרים האלו משתמשים גם סטודנטים לאסטרופיזיקה של ימינו.
1951 - התזה הטובה ביותר, מטעם אוניברסיטת קיל
1965 - פרס אנני ג'אמפ קאנון, מטעם האגודה האסטרונומית האמריקאית
2003 - מדליית קרל שוורצשילד, מטעם אגודת האסטרונומיה הגרמנית (Astronomische Gesellschaft)
אריק סטיבן שמיט הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי מאז 2023. הוא נבחר לראשונה לסנאט בבחירות 2022. שמיט, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בעבר כגזבר מדינת מיזורי בשנים 2017–2019, כחבר הסנאט של מיזורי בשנים 2009–2017, וכחבר התובע הכללי של מיזורי בשנים 2023-2019.
שמיט נולד בברידג'טון שבמיזורי, פרוור של סנט לואיס.
בשנת 1993 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון "DeSmet Jesuit", וב-1997 קיבל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת טרומן סטייט.
באוניברסיטה זו היה חבר באחווה אלפא קפא למבדה ושיחק בקבוצות הבייסבול והפוטבול.
לאחר מכן זכה במלגה ללימודי משפטים באוניברסיטת סנט לואיס, שם השלים לימודי תואר שני בשנת 2000. באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת מיזורי, והחל לעבוד במשרד עורכי הדין לת'רופ וגייג שבקלייטון.
ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנט לואיס, שם קיבל את דוקטור המשפטים שלו בשנת 2000. בשנים 2005–2008 היה חבר מועצה בעיריית גלנדייל.
ב-4 בנובמבר 2008 נבחר שמיט לסנאט של מיזורי .
הוא ייצג את מחוז הבחירה ה-15, הכולל חלקים ממרכז וממערב מחוז סנט לואיס.
לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010 שורטטו מחדש גבולות מחוזו של שמיט, אך עדיין לב המחוז נותר במרכז סנט לואיס.
שמיט התמודד ללא התנגדות הן בבחירות המקדימות והן בבחירות הכלליות בשנת 2012. ב-2016 העניק את חסותו להצעת החוק 572, שקבעה הגבלות אחוז ההכנסות שממשלות מקומיות במיזורי יכולות לקבל מקנסות שאינם דו"חות תנועה (כגון קנסות בגין הפרת תקנות עירוניות).
הצעת החוק עברה בסנאט המדינתי ברוב של 25–6 בינואר 2016. לאחר הפרות הסדר בפרגוסון, טען שמיט שיותר מדי עיריות הסתמכו יתר על המידה על קנסות כדי לגייס הכנסות ולממן את תקציביהן.
הוא הוביל את מאמץ החקיקה הדו-מפלגתי לאסור על עיריות, מחוזות ורשויות אכיפת החוק לקבוע מכסות של דו"חות תנועה.
שמיט לא התמודד מחדש לסנאט המדינתי בבחירות 2016 בשל הגבלת כהונה, ובמקום זאת התמודד ללשכת גזבר מדינת מיזורי.
שמיט התמודד כמועמד המפלגה הרפובליקנית ללא מתנגדים בבחירות המקדימות.
הוא גבר בבחירות הכלליות על מועמדת המפלגה הדמוקרטית ג'ודי בייקר ומועמד המפלגה הליברטריאנית שון אוטול.
במהלך כהונתו כגזבר השיק את תוכנית "MO ABLE" ב-2017. הוא הורה ליצור את אתר האינטרנט "Show-Me Checkbook" המספק נתונים על הוצאות והכנסות המדינה, שכר, חובות ותזרים מזומנים.
לאחר הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2018, בהן נבחר ג'וש האולי לסנאט האמריקאי, מונה שמטי לתובע הכללי של מיזורי בידי המושל מייק פרסון.
שמיט הושבע לתפקידו בינואר 2019, וב-2020 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
אחת מפעולותיו הראשונות כתובע הכללי הייתה להגיש תביעה לבית המשפט לפסילת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה במיזורי.
לאחר שהמצביעים במיזורי אישרו תיקון חוקתי להרחבת כיסוי המדיקייד במדינה, שמיט תמך במחוקקים רפובליקנים שסירבו ליישם את ההרחבה.
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, שמיט הגיש תביעות כדי למנוע ממחוז סנט לואיס ליישם הגבלות ציבוריות למען בריאות הציבור (כגון הטלת סגר וחיוב עטיית מסכה רפואית וריחוק חברתי) כדי לצמצם את התפטשות נגיף קורונה.
הוא התנגד לשחרורם מהכלא של אסירים המורשעים בעבירות אלימות בשיא המגפה, צעד שהוצע להפחתת התפשטות המחלה במתקני כליאה.
ב-24 במרץ 2021 הכריז שמיט על התמודדותו למושבו של הסנאטור הפורש רוי בלאנט בסנאט של ארצות הברית.
בנאום הכרזתו קשר עצמו שמיט לנשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ והתרעם נגד "השמאל הרדיקלי".
הוא התחייב להצביע נגד מיץ' מקונל בבחירות הפנימיות לתפקיד מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט.
באפריל 2022, בתוכניתו של גלן בק, שב שמיט על טענה שמקורה בתאוריית ההחלפה הגדולה לפיה המפלגה הדמוקרטית מבקשת לשנות את ארצות הברית "ביסודיות" באמצעות הגירה בלתי חוקית לארצות הברית.
יום לפני הבחירות המקדימות, הנשיא לשעבר דונלד טראמפ פרסם הצהרה המביעה תמיכה ב"אריק" (Eric).
אל שמיט הצטרפו לפריימריז הרפובליקני שני מועמדים נוספים בשם זהה, המושל לשעבר אריק גרייטנס והמועמד הפחות מוכר אריק מקלרוי.
ההצהרה של טראמפ לא ציינה אם מדובר בתמיכה במועמד אחד או בכמה מהם, וכשנדרש טראמפ לתגובה בדי NBC News, סירבו אנשיו להבהיר את ההצהרה.
בפוליטיקו דווח כי זו הבעת תמיכה הן בשמיט והן בגרייטנס, שכן טראמפ הביע כנראה חוסר החלטיות לגבי במי מהשניים לתמוך בטרם הוצע אישור כפול.
שמיט זכה בבחירות המקדימות ב-2 באוגוסט 2022, עם 45.6% מהקולות, כשאחריו הגיעו ויקי הרצלר, אריק גרייטנס ובילי לונג.
ביום הבחירות הכלליות נבחר שמיט לסנאט משגרף 1,143,636 קולות, שהיוו 55.5% מסך קולות הבוחרים.
הוא הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
אריק איגורוביץ' שוראנוב הוא כדורגלן גרמני-אוקראיני ממוצא יהודי המשחק בעמדת החלוץ בשוויינפורט מהליגה הגרמנית השלישית.
שוראנוב גדל במחלקת הנוער של נירנברג.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה ב.
ב-23 במאי 2023 נרכש על ידי מכבי חיפה תמורת כ-900,000 אירו, וחתם על חוזה לשלוש עונות.
בשל שורשיו היהודיים, הוא לא נחשב כזר.
ב-18 ביולי כבש שער בכורה בקבוצה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות בניצחון הביתי 1–2 על אלופת מלטה חאמרון ספרטנס.
ב-3 בספטמבר ערך הופעת בכורה בליגת העל, בניצחון 1-2 על הפועל ירושלים.
ב-26 ביוני 2025 שוחרר ממכבי חיפה ובאותו היום חתם בשוויינפורט מהליגה הגרמנית השלישית.
בין השנים 2018-2019 שיחק בנבחרות הנערים ונוער של אוקראינה.
בשנת 2021 החל לשחק בנבחרת גרמניה הצעירה עד גיל 21.
אריקה לי הנינגסן היא שחקנית וזמרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות גילום דמותה במקור של קיידי הרון במחזמר "ילדות רעות".
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס מעגל המבקרים החיצוני .
בשנת 2024, הנינגסן כיכבה בתור הנסיכה צ'רלי מורנינגסטאר בסדרת האנימציה המוזיקלית למבוגרים, מלון הזבין.
אריקה הנינגסן נולדה וגדלה במורגה, קליפורניה, הצעירה מבין שלוש אחיות.
היא החלה להשתתף במחזות זמר לאחר שהוריה זיהו את התשוקה שלה מגיל צעיר "לדבר ולהיות מול אנשים".
כשהנינגסן הייתה בת 14, היא לוהקה להפקה מקומית של המחזמר "גנים אפורים".
הנינגסן למדה באוניברסיטת מישיגן, וקיבלה תואר BFA בתיאטרון מוזיקלי בשנת 2014. היא זכתה במלגת פרס אלן אייזנברג לשנת 2014, פרס שניתן לבוגר אוניברסיטת מישיגן כהכרה ב"כישרון ופוטנציאל לקריירה יוצאי דופן" בתיאטרון מוזיקלי.
כשהנינגסן הייתה בת 17, היא לוהקה לתפקיד המקצועי הראשון שלה בתפקיד פני פינגלטון בהפקה של המחזמר "היירספריי" באוקלנד, קליפורניה.
בשנת 2014 הנינגסן ביצעה את הופעת הבכורה שלה בפילהרמונית של ניו יורק בתפקיד קים ראוונל בהפקת קונצרט בימתי של המחזמר "ספינת השעשועים" מאת ג'רום קרן ואוסקר המרשטיין.
מאוחר יותר באותה שנה, הנינגסן גילמה את בת' בבכורה העולמית של המחזמר "דיינר", המבוסס על סרט בעל אותו שם של בארי לוינסון משנת 1982, עם מילים ולחן מאת שריל קרואו.
המחזמר, בבימויה ובכוריאוגרפיה של קתלין מרשל, רץ בתיאטרון סיגנטור בוורג'יניה, בין ה-9 בדצמבר 2014 ל-25 בינואר 2015. הנינגסן נשארה חלק מההפקה ומההרצה המורחבת שלה כאשר זו הועלתה על ידי להקת התיאטרון של דלאוור בדצמבר 2015.
ב-3 במרץ 2015, הנינגסן ביצעה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי כפנטין בהפקה המחודשת של המחזמר "עלובי החיים".