tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא בעל שפתיים ואף גדולים ואדומים וזרועות חזקות ומיומנות בטיפוס על עצים ובעלי ארבעה טפרים בכל רגל.
גם הזנב עוזר לו לטפס והוא יכול להיאחז איתו בענף.
זהו יצור ליילי החי בין ענפי העצים בג'ונגלים בזוג וביום נח בחורים בעץ.
הם לא יורדים לקרקע לעיתים קרובות.
מזון: בעיקר עלים, פרחים, פירות וזרדים קטנים מהווים את עיקר תזונתו.
טורפים: עופות דורסים כמו הרפיה, יגואר, טאירה ואוצלוט וגם נחשים גדולים.
הדורבן הוא טרף מסוכן ביותר עקב הדורבנות הגדולות שלו והוא מתכדר לכדור כשטורף מתקרב.
ישנם טורפים שמתו עקב הקוצים שננעצו בהם בכוח.
עם זאת הדרבן הוא בעל מזג רגוע כשלא מתקיפים אותו.
תפוצה: הדרבן מצוי ביערות גשם עד גובה 1,50 מ' במדינות: ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה, גיאנה וסביבותיה, בוליביה, טרינידד וייתכן שגם באקוודור.
בשל תפוצתו הנרחבת הוא אינו בסכנה.
סן-ברייה היא קומונה בחבל ברטאן שבצפון-מערב צרפת.
סן-ברייה היא בירת מחוז קוט-ד'ארמור ונכון לשנת 2012 מתגוררים בקומונה 45,936 תושבים, זוהי הקומונה המאוכלסת ביותר במחוז.
סן-ברייה נקראת על שם הנזיר הולשי ברייה אשר נחשב לאיש שהביא את הנצרות לחבל ברטאן במאה השישית לספירה.
הנזיר ברייה הוא אחד משבעת המייסדים הקדושים של חבל ברטאן.
בשנת 1790, במהלך המהפכה הצרפתית, לאחר הקמת מחוזות צרפת הפכה סן-ברייה לבירת מחוז קוט-דו-נור (ב-8 במרץ שונה שם המחוז ל"קוט-ד'ארמור") בין הדמויות הפוליטיות באזור מאותה תקופה ניתן לציין את פלאן דה שמפו ופולאן דה קורביון שנבחרו לנציגי המעמד השלישי.
בשנת 1793, התחוללה מלחמת האזרחים בין ה'שואנים ל'צבא המהפכה הצרפתי'.
בליל ה-25 באוקטובר 1799, קבוצת שואנים שחררה מבית הכלא בעיירה אסירים שנידונו למוות.
התובע, פולאן דה קורביון (שגם היה ראש העיר בשנים 1779-1789), נהרג במהלך ליל הקרב בסן-ברייה.
בשנת 1863 נחנך קו הרכבת החדש מפריז לברסט, המסלול עובר גם בסן-ברייה.
בשנת 1870, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, נהרגו 25 חיילים מסן-ברייה.
במלחמת העולם השנייה נהרגו 247 תושבי סן-ברייה.
מבין החיילים תושבי העיירה שנהרגו במהלך המלחמה, ניתן למנות את הקפטן פרדריק אובר ואת רוברט לפבר שנהרג במאי 1940 בהולנד.
בנוסף, בסן-ברייה הוקם מחנה שבויי המלחמה Frontstalag 134, אחד מבין מערכת גדולה של מחנות שבויים גרמנית.
המחנה אוכלס בעיקר בשבויי מלחמה צרפתיים מהקולוניות, בעיקרם שחורים ומגרבים.
חלק מהאסירים שברחו חברו לכוחות צרפת החופשיים וחזרו לשחרר את המחנה מאוחר יותר במלחמה.
כל מערך המחנות של ה-Frontstalag כלל בשנת 1943 כ-10,500 שבויי מלחמה.
עם שחרור צרפת החופשית בידי הכוחות האמריקאים, שוחררה סן-ברייה ב-6 באוגוסט 1944 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון.
שטחה הכולל של הקומונה הוא 21.88 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2012, מתגוררים בקומונה 45,936 תושבים.
העיירה נמצאת על יד תעלת למאנש.
בעיירה זורמים שני נחלים, נחל גואט ונחל גואדיץ'.
בשנת 2009, כמויות גדולות של חסת-ים, סוג של אצות, נסחפו אל רבים מחופי ברטאן.
כאשר הן נרקבו, פלטו האצות רמות מסוכנות של מימן גופרתי.
כתוצאה מכך, סוס ומספר כלבים מתו, עובד מועצה שהסיע משאית מלאה באצות אלו איבד הכרה, נפל על ההגה ומת.
חוף הים בסן-ביירו סבל מנזק רב ונסגר.
לסן-ברייה הסכם ערים תאומות עם:
סמרנדה מריה ווּלטור (ברומנית: Smaranda Vultur, נולדה בטימישוארה ב-17 במרץ 1950) היא מסאית, מבקרת ספרות, חוקרת רומניה בהיסטוריה של תרבויות ואנתרופולוגיה תרבותית (לרבות חקר סוגי תקשורת בין דורות, הזיכרון הפרטי והקיבוצי, היסטוריה בעל פה וכו')
סמרנדה וולטור נולדה במשפחת אקדמאים רומנים.
אביה, ד"ר גאורגה בקאנו, יליד הכפר דוידשט, במחוז מוסצ'ל הוא רופא פנימי, שכיהן כפרופסור וכרקטור באוניברסיטה לרפואה בעירה.
אמה, לוצ'יה בקאנו, לימדה גם היא כפרופסור בפקולטה לגאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת טימישוארה.
סמרנדה וולטור למדה בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט, המחלקה רומנית-צרפתית, אותה סיים בשנת 1973 ובשנת 1985 סיימה דוקטורט בפילולוגיה בהדרכתו של אלכסנדרו רוסטי.
בהמשך עשתה השתלמויות בסמיוטיקה באורבינו באיטליה, וב"היסטוריה בעל-פה" בכמה אוניברסיטאות ארצות הברית.
אחרי שנת 1990 היא לימדה במהלך השנים שפה וספרות רומנית באוניברסיטאות סורבון בפריז, קרקוב בפולין ופיזה באיטליה.
אחרי שנת 1997 מלמדת כמרצה בכירה באוניברסיטת טימישוארה.
בשנים 1999–2001 השתלמה באנתרופולוגיה היסטורית באקול דה אוט אטוד (בית הספר הגבוה) למדעי החברה בפריז.
סמרנדה וולטור היא חברה באיגוד הסופרים הרומנים (1998) ובמועדון ה-PEN הרומני (2003).
החל מ-2015 היא ספרנית בספרייה האוניברסיטית המרכזית "אאוג'ן טודורן" והחל מ-2009 מנהלת של המרכז הבינתחומי ללימודים אזוריים באוניברסיטת טימשוארה.
סמרנדה וולטור פרסמה שירים לראשונה בגיל 18 (בשנת 1968) בכתב העת הספרותי "Orizont" (אוריזונט = אופק) בטימישוארה.
אחרי שנת 1991 התחילה וולטור לערוך מחקרי "ההיסטוריה בעל-פה" הממוקדים בסיפורי חיים בעל פה של בני קבוצות אתניות ברומניה ואחר כך בארצות אחרות.
בין השאר חקרה את סיפורי בני המיעוט הגרמני בחבל באנאט בתקופת הגירוש בתקופה הסטליניסטית (בשנים 1951–1956) ברומניה לשדות ברגאן, סיפורי חיים של שארית הפליטה של יהודי באנאט.
מחקרה על גירוש הגרמנים לברגאן נכלל בדו"ח ועדת טיסמניאנו לניתוח הדיקטטורה הקומוניסטית ברומניה.
החל משנת 1997, במסגרת קרן "אירופה השלישית" יצרה סמרנדה וולטור קבוצה להיסטוריה בעל פה ואנתרופולוגיה תרבותית, ובעזרתה יצרה ארכיון עתיר עדויות, סיפורים, מסמכים, צילומים על בני קבוצות אתניות שונות שחיו או חיות בחבל באנאט ברומניה - גרמנים, יהודים, פליטים רומנים ואחרים מבסרביה ובוקובינה, צרפתים וכו'.
סמרנדה וולטור מפרסמת בקביעות מאמרים בכתב העת "Revista 22" ועורכת בשותפות את כתב העת "Colloquium".
היא נשואה ליון וולטור, מסאי ופרופסור באוניברסיטה, שמוצאו במחוז ביסטריצה-נסאוד בטרנסילבניה.
2000 - בשיתוף עם קבוצת האנתרופולוגיה התרבותית והיסטוריה בעל פה "אירופה השלישית" וכעורכת - Lumi în destine.
זיכרון הדורות מתחילת המאה בחבל באנאט)
טימישוארה 1900–1945) אלבום דו-לשוני ברומנית וצרפתית
2010 - עם אדריאן אוניקה (Adrian Onica)
Povestiri de viață (בני בסרביה ובני בוקובינה בבאנאט.
השתתפה בחיבור ספרים בתחום הסגנון בשפה הרומנית - " Stilurile nonartistice ale limbii române literare în secolul al XIX-lea" (הסגנונות הלא-אמנותיים של השפה הרומנית הספרותית במאה ה-19)
1992 - פרס איגוד הסופרים הרומנים על בכורה בתחום המסה, בקורת ותורת הספרות - על הספר "Infinitul mărunt
סן-דני היא עיר וקומונה במחוז סן-סן-דני בחבל איל-דה-פראנס בצרפת.
העיר היא פרוור של פריז, בירת צרפת, והיא שוכנת צפונית לה.
סן-דני ידועה בשל בזיליקת סן-דני הנמצאת בה, בה נקברו מרבית מלכי צרפת, ובשל אצטדיון סטאד דה פראנס, האצטדיון הלאומי של צרפת.
ראשיתה של סן-דני הוא בהתיישבות רומאית במאה ה-2 לספירה שנקראה קטולקוס (Catolacus).
במאה ה-3 הגיע לאזור דיוניסיוס, הבישוף הראשון של צרפת, כדי להפיץ את הנצרות בלוטטיה (שהפכה לפריז).
על פי האגדה, ראשו נכרת בגלל התנגדות השלטון המקומי לנצרות, אך הוא נותר בחיים, הרים את ראשו והמשיך ללכת ברחובות ולהטיף לאנשים.
בסופו של דבר הוא מסר את ראשו וסיים את חייו בקטולקוס.
בהמשך שם היישוב שונה לסן-דני (מילולית: דיוניסיוס הקדוש) ועל קברו של דיוניסיוס הוקמה כנסייה.
בסביבות המאה ה-7 דאגובר הראשון, מלך הפרנקים, שיפץ את הכנסייה והפך אותה לבזיליקת סן-דני.
בנוסף הוא הקים בה מנזר, העניק לסן-דני זכויות רבות ונתן לה מעמד של עיר שוק; בעקבות כך היא הפכה למרכז מסחרי חשוב באירופה בימי הביניים.
לאחר שדאגובר נפטר ב-639 הוא נקבר בבזיליקה וכך נקבעה מסורת שמלכי הפרנקים, ויורשיהם מלכי צרפת, נקברו ברובם בסן-דני.
במהלך מלחמת מאה השנים סן דני נפגעה קשות, למרות שהייתה מבוצרת יחסית.
ב-1567, במהלך מלחמות הדת בצרפת, התרחש בעיר קרב סן-דני אשר במהלכו הפרוטסטנטים הובסו, אך מנהיג הקתולים באותה עת, אן דה מונמורנסי, נפצע קשה ולבסוף מת מפצעיו.
המלך לואי הארבעה עשר הקים בסן דני בתי חרושת לאריגה, לטווייה ולצביעת בדים.
יורשו לואי החמישה עשר הרבה לבקר בה שכן בתו, הנסיכה לואיז, הייתה אחות במנזר המקומי, והוא דאג לשפץ אותו ואת הכנסייה.
במהלך תקופת המהפכה הצרפתית בסוף המאה ה-18 שמה של העיר שונה ל"פרנסיאד" (Franciade) ומתחם הקבורה של מלכי צרפת הושחת בצורה בלתי הפיכה.
בתחילת המאה ה-19, לאחר המהפכה, העיר שבה לשם סן-דני.
בהמשך המאה העיר עברה תיעוש נרחב ומסילת הרכבת הראשונה שעברה בה נסללה ב-1843. התיעוש של העיר תרם להתפתחות תנועה סוציאליסטית גדולה ומסוף המאה ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 כל ראשי העיר של סן-דני היו מטעם המפלגה הקומוניסטית של צרפת; בשל כך היא זכתה לכינוי "העיר האדומה".
התעשייה, כמו גם העיר, התפתחו במהירות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה והיא הייתה מרכז כלכלי חשוב.
עם זאת התעשייה נפגעה קשות ודעכה באופן משמעותי בעקבות משברים כלכליים בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20.
הקמתו של הסטאד דה פראנס בעיר לרגל מונדיאל 1998 תרמה להתאוששות שלה, שכן היא גם הביאה להארכת הרכבת התחתית של פריז אל תוך סן-דני.
בשנת 2012 עבר מטה חברת הרכבות הלאומית של צרפת (SNCF) לסן דני.
לאחר מלחמת העצמאות של אלג'יריה ב־1962, קלטה צרפת כ־900 אלף מהגרים, כולל יהודים רבים.
סן דני מהווה דוגמה לרב-תרבותיות.
שיכונים ענקיים נבנו כדי לספק מגורים, אבל שיעור האבטלה גבוה, קיימת אפליה בין הלאומים השונים והחיים מתאפיינים במתח, שהתפרץ באירועים כמו הפגנת המהגרים ב-1961 שנחרתה בזיכרון הקולקטיבי, משחק הידידות בין צרפת לאלג'יר שפוצץ ב-2001ומתח מתמיד בין התושבים למשטרה.
סן דני מהווה רקע לסרטים צרפתיים שפורסמו בשנים האחרונות העוסקים בשאלות חברתיות רלוונטיות, ביניהם: המנצחת, זאהיה זיואני, המורה הטוב.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, כשהמרכזי בהם הוא אוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן-דני, אחת האוניברסיטאות המרכיבות את אוניברסיטת פריז.
בעיר עוברים קו 13 של הרכבת התחתית של פריז, קווים B ו-D של מערכת הרכבות הפרוורית RER וקו H של מערכת הרכבות הפרוורית Transilien.
לערים הבאות יש הסכם ערים תאומות עם סן-דני:
סמרנון כלל-ימי (שם מדעי: Decapterus macarellus) הוא מין דג הנפוץ באוקיינוס הפתוח.
זהו דג קטן שאורכו עד 46 ס"מ.
לדגים אלה סנפירי שת גדולים וסנפירים קטנים בשאר הגוף.
הראש קטן ומוארך עם עיניים לבנות בולטות.
הגוף בצבע כסוף-כחול עם בטן לבנה.
סנפיר הזנב הוא אדמדם עד צהוב-ירוק.
זהו דג שמצוי בלהקות גדולות הנודדות ברחבי האוקיינוסים הטרופיים.
הדגים מצויים בכל האוקיינוסים הטרופיים מעומק 40-200 מ' וחיים בלהקות של עד 40 פרטים.
הם מצויים בעיקר בימים פתוחים וגם בימים כמו הים התיכון והים השחור, אך מעדיפים בעיקר סביבות של איים מרוחקים שונים.
הם ניזונים מזואופלנקטון ונטרפים על ידי מגוון טורפים ימיים, כמו דולפינים, כרישים, דגי טונה, עופות ימיים, טורפים ימיים ועוד.
דגים אלה ניצודים לעיתים אך אכילתם עלולה לגרום לסיגואטרה.
עם זאת הם נחשבים לדגי פתיון מושכים למינים שונים כמו הדקרים וצנינית ענק.
סן-ז'רמן-אן-לה היא עיר במעמד קומונה במחוז איוולין בצפון-מרכז צרפת, בחבל איל דה פראנס.
זהו אחד מפרווריה המערביים והמשגשגים של פריז, במרחק כ-20 ק"מ ממרכז פריז.
החל מ-1 בינואר 2019, בעקבות סיפוח קומונת פורקה, זכתה למעמד של "קומונה חדשה".
בתחילת המאה ה-21 הפכה לסובפרפקטורה של מחוז איוולין ולעיר מגורים מבוקשת, בעלת אופי בין-לאומי, הידועה בשדרותיה האלגנטיות, בשכונותיה היוקרתיות ובאתרי הפנאי האיכותיים .
שטח העיירה הוא 48 קמ"ר, מה שהופך אותה ל"קומונה" הגדולה ביותר במחוז איוולין.
כאן נמצאת אחת מתחנות הסופיות המערביות של קו A של ה-RER.
תושביו נקראים Saint-Germinois (סן ז'רמינואה) או Saint Germanois (סן ז'רמנואה).
ההיסטוריה של העיר נקשרה תקופה ארוכה לטירת סן-ז'רמן-אן-לה שהייתה אחד ממקומות המגורים הקבועים של מלכי צרפת עד שפחת בחשיבותו עם מעבר המלך
לואי הארבעה עשר לארמון ורסאי.
היישוב נודע גם ביער סן-ז'רמן-אן-לה, בעבר אחוזת ציד של מלכי צרפת.
פרט לטירה העתיקה (Château Vieux) המפורסמת, ידועה העיר גם בשרידי "הטירה החדשה" (Château Neuf), בטירת אנמון (Hennemont) ובבינייניה ההיסטוריים – ה"אוטלים" דה גיז, דה נוואי ודה רואן, ובמוזיאונים שלה – המוזיאון לארכאולוגיה הלאומית, המוזיאון המחוזי "מוריס דני", מוזיאון "לכה פריארה" ומוזיאון קלוד דבוסי.
העיר נקראת לפי מנזר סן ז'רמן שהוקדש בימי הביניים לגרמנוס הקדוש.
היער לה (Laye) מוזכר בצורה הלטינית Lida silva בפוליפטיך של האב אירמינון, אחר כך כ-silva cognominata Ledia ("היער המכונה לדיה") בכרוניקה של אלגלדוס במאה ה-11.
היישוב סן ז'רמן תועד לראשונה בשנת 1073 כ-Locus beati Germani אחר כך ב-1124 כ-Sanctus Germanus (גרמנוס הקדוש) והחל משנת 1161 בשם הנוכחי – בלטינית Sanctus Germanus in Leia.
שם העיר בא ממנזר שבנה ביער לה (לידה) המלך רובר השני "החסיד" (972–1031).
מנזר זה הוקדש לגרמנוס הקדוש, שזהותו אינה ודאית.
סביר להניח כי מדובר בקדוש גרמנוס מפריז, מייסד המנזר סן-ז'רמן-דה-פרס שחי בסביבה במאה השישית.
במהלך המהפכה הצרפתית שונה זמנית שם היישוב ל"מונטאן-בון-אר" ("הר אוויר טוב").
בנוגע למקור השם Laye של היער קיימות שתי השערות עיקריות: המילה הצרפתית laie או laide במשמעות של "משעול יער" שמקורה במילה הפרנקית laida, וכן הפועל laier – לסלול שביל בתוך היער או להפריד על ידי שביל את חלקת היער שנועדה למכירה.
ההשערה השנייה מתייחסת למילה laie שמקורה בפועל layer = לסמן את העצים שיישארו אחרי חטיבת עצים ביער (מהפועל הפרנקי העתיק lakan).
ההשערה הראשונה תואמת יותר את הצורות הלטיניות Lida ו-Ledia.
סמל העיר הוא בצבע כחול ועליו מוצגים בצבע זהב עריסה מכוסה פרחי שושן, מעליה פרח שושן ומתחתיה התאריך 7bre 1638 כלומר 7 בספטמבר 1638, תאריך הולדתו של לואי הארבעה עשר.
סמל זה הוענק לעיר על ידי המלך לואי השמונה עשר ב-17 באוגוסט 1820.
בימי הרסטורציה ביקשה הנהלת העיר לאמץ סמל הכולל את סמלהן של צרפת (שלשה פריח שושן מוזהבים) משמאל ושל נווארה (מגן בצבע אדום (גולס) עם שרשראות, צלב וצלב באלכסון (סלטיר), המחוברים כולם ובאמצע – אזמרגד ובחוד התחתון את האות L בזהב.
בשטח העיר נמצאו מעט שרירים ארכאולוגיים מכיוון שהייתה מכוסה תקופה ארוכה ביער לה לה, בימי קדם "לידה", חלק צפוני של יער איוולין שהוא עצמו החלק הצפוני של יער הקרנוט ודיוקסיית שארטר.
המסורת מקשרת את המלך טיירי השלישי במותו לקדושת האמונה הנוצרית של הקדוש המעונה הבישוף לז'ה מאוטן ביער איוולין.
בהמשך, לשם טיהור שמו, הקים המלך מספר קפלות לזכר לז'ה הקדוש באיוולין וביער לה.
היישובים הראשונים בסביבה היו סן לז'ה ופייאנקור.
במאה השביעית התנחלו הפרנקים בעמק ביזו.
שם התפתחה אחוזת פייאנקור (Feuillancourt, Filioli curtis, Viliolicors), מקום לידתו של הקדוש ארמבר, לימים בישוף טולוז, שלקח חלק בניצור האזור.
בית קברות מרובינגי נתגלה שם בשנת 1925
בשנת 845 פשטו על האזור ויקינגים בראשות רגנאר "בעל מכנסי הפרווה" ושדדו אותו לפני שהטילו מצור על פריז.
כפי שהעיד הביוגרף שלו, אלגו, וגם הצ'רטר של בנו אנרי הראשון, בשנת 996 הקים המלך רובר החסיד על גבעות (alpicium) פק (Pecq)
כנסייה חדשה המוקדשת לוינצנטוס הקדוש (סן ויסנטה דה אאוסקה או מסרגוסה) ולז'רמן מפריז, בתוך היער המכונה לדיה .
מעשה זה אושר וחוזק פעמים חוזרות בין השנים 1031 ל-996. שנת 1025 נחשבת בתאריך הרשמי במונוגרפיה של העיר.
בשנים 1031–1060 קיבל אמבר, בישוף פריז, מידי המלך אנרי הראשון את אישור הזכויות על "מנזר קטן זה" (abbatiola) ומעניק אותו לכנסיית נוטר דאם בפריז.
אולם אנשי נוטר דאם העדיפו להעבירו לידי המנזר הבנדיקטיני קולון על ידי נוז'אן-לה-רואה.
המנזר הפך לפריורות והפריור הראשון שלו היה אולריק.
פריור אחר, רובר, השיג מהמלך לואי השישי השמן צ'רטר מ-1124 שדרכו הוענקו לו אדמות הכפר שליד הכנסייה ואושרו לו התרומות והפריבילגיות הקודמות, זכוות של אחוזה פאודלית בעלת סמכות לעריכת משפטים ועונשין.
במקום, בנקודה שבה מתפצלת הדרך לפריז לכיוון מאנט ולכיוון פואסי, על יד כנסיית לז'ה הקדוש הוקמו עמודי קלון (fourches patibulaires), שנועדו לענישה פומבית של הפושעים.
הם נשארו שם עד למאה ה-17 כשהועברו למקום אחר.
בסביבות 1124 הקים המלך לואי השישי השמן (1081–1137) מקום מגורים מלכותי בקרבת הטירה הנוכחית, ממול לפריורות סן ז'מן.
לצד המנזר התחיל להתפתח במאה ה-12 יישוב כפרי.
בשנת 1223 בנה המלך פיליפ אוגוסט קפלה המוקדשת ללמרים, אם ישו, "נוטר דאם" (גברתנו).
כעוצרת המלכות בשנים 1226–1236, דאגה בלאנש מקסטיליה לטיפוח הדרך בין סן ז'רמן לפואסי דרך היער.
לואי התשיעי "הקדוש" הגדיל את הטירה ובנה קפלה קדושה שהושלמה ב-1238. בניין זה עדיין נראה והמיוחס לפעמים, ללא הוכחות, לאדריכל פייר דה מונטריי, יוצר ה"סנט שאפל" בפריז.
ב-1286, בימי שלטונו של פיליפ הרביעי "היפה", קיבל הכפר מעמד של prévôté, דרגה ראשונה בהיררכיה המשפטית.
בצו מלכותי מנובמבר 1305 זכה רובר דה מדון לקבל וילה (mas) (maison, manse) בסן-זרמן-אן-לה.
רובר דה מדון, האחראי על מאפיות המלך התמנה ל"שוער" (concierge) אחראי על טירת סן ז'רמן-אן-לה.
ב-15 באוגוסט 1346 בימי מלחמת מאה השנים בעת פשיטתו של אדוארד השלישי, בן המלך, אדוארד מוודסטוק שנודע כ"נסיך השחור" כבש את פואסי, שדד והבעיר אותה.
אז הוצתה גם טירת סן-ז'רמן-אן-לה שממנה רק הקפלה הקדושה בלבד.
כעבור עשרים שנה נבנתה הטירה מחדש על ידי המלך שארל החכם ונהפכה למבצר לפי תוכנית האדריכל רמון דו טאמפל.
עד לאמצע המאה ה-16 המגורים המלכותיים של סן ז'רמן נקראו בלטינית "domus" (דומוס) ובצרפתית: hostel (אוסטל או אוטל.
אחרי השיפוץ על ידי שארל החמישי הם כונו "chastel" (שאטל) כלומר "טירה".
בשנת 1390 סופה יוצאת דופן פגעה קשות ביער סן-ז'רמן אן-לה, וכן בטירה ובכפר בעלי אותו השם.
ב-1415 הטירה וכל האזור מסביב נשדדו שוב על ידי האנגלים שהשתלטו עליהם אחר כך למשך 23 שנה בין השנים 1417–1440.
מאוחר יותר, מלך צרפת לואי האחד עשר שסלד מהחיים בכפר, העביר את חצרו לטירת פלסי-לס-טור, והעניק את הטירה בסן ז'רמן יחד עם היישוב והאחוזה, לרופאו האישי, ז'אק קואטייה.
אחרי מות המלך, ביטל הפרלמנט את המענק והחזיר את האחוזה לבעלות מלכי צרפת.
כשב-18 במאי 1514 התחתן המלך פרנסואה הראשון עם נסיכת קלוד מצרפת (1499–1524) בקפלה של סן ז'רמן, הפכה הטירה למגורים האהובים על המלך.
ב-1539 הוא ביקש מהאדריכל פייר שאמביז' לשפץ את הטירה בסגנון רנסאנס כפי שהיא ידועה כיום מאז השיפוץ במאה ה-19. פייר שאמביז' בנה בתוך היער גם את טירת דה לה מואט (château de la Muette) שביער.
בעקבות המסחר הקשור לחצר המלכותית שגשג הכפר, גדל והגיע לאוכלוסייה של 3,500 תושבים.
המלך אנרי השני, שנולד בסן-ז'רמן-אן-לה, עלה על כס המלכות בשנת 1547. באותה שנה ביולי בברכת המלך אנרי השני ברחבה שבחזית הטירה התקיים דו-קרב שהתפרסם בהיסטוריה על ידי "מכת ז'ארנאק" המנצחת.
אנרי השני הפקיד על האדריכל פיליבר דלורם את בנייתה של טירתו החדשה.
הבנייה התחלה ב-1559 אך הסתיימה רק בסביבות שנת 1600 בימי שלטונו של אנרי הרביעי גם המלך שארל התשיעי נולד בסן-ז'רמן.
הוא הקים בה בשנת 1561 את בית החרושת הראשון למראות לפי דוגמת בית חרושת דומה בוונציה.
ב-17 בינואר 1562 צו מלכותי שנחתם על ידי המלך העניק לפרוסטנטנטים הצרפתים חופש תודעה וחופש פולחן מסוים.
ב-8 באוגוסט 1570 נחתם הסכם השלום בסן-ז'רמן-אן-לה ששם קץ למלחמת הדתות השלישית.
מכיוון שלא הרגיש בטוח בפריז, בשנת 1574 נמלטו שארל התשיעי וחצרו לסן-ז'רמן-אן-לה.
אחרי שמגיד עתידות ניבא כי אמו קתרין דה מדיסיס תמות על יד סן-ז'רמן היא החליטה לעזוב מהר את העיירה ולעבור לגור בארמון הלובר שנמצא בתחום פרוכיית כנסיית סן-ז'רמן-ל'אוקסרואה בנובמבר 1583 כינס המלך אנרי השלישי בסן-ז'רמן-אן-לה אספת נכבדים שנועדה לבדוק את כתבי הפטור ממס הטאליה ולהסיר את העוולות שנעשו באזורי המס.
במרץ 1587 בעת ביקור בסן-ז'רמן הוכשל ניסיון לחטיפה שאורגן נגד המלך אנרי השלישי על ידי סיעה של הליגה הקתולית ועל ידי מלך ספרד.
ב-1599 פטר אנרי הרביעי את תושבי סן-ז'רמן מכל מיסים, סידור שנמשך עד לשנת 1789 בנו של אנרי הרביעי, לואי השלושה עשר בילה את ילדותו בשאטו-וייה – טירה הישנה (Château-Vieux) של סן-ז'רמן.
מאוחר יותר בעת מסע ציד ב-23 בספטמבר 1617 הוא גילה את האתר ורסאי ובנה בו ביתן ציד.
ביום ראשון 3 בספטמבר 1638 נולד אחרי המתנה מתוחה לואי דיידונה, לימים לואי הארבעה עשר.
ב-14 במאי 1643 הלך לעולמו בטירה הישנה בסן ז'רמן המלך לואי השלושה עשר.
בימי הפרונדה בלילה של 5–6 בינואר 1649 המלך הקטין לואי הארבעה עשר ומלכת האם והעוצרת אן מאוסטריה מצאו מקלט בטירה הישנה של סן-ז'רמן.
אירוע זה נחקק בזיכרונו של לואי הארבעה העשר וככל הנראה השפיע לימים על החלטתו להעביר את חצרו לוורסאי.
עם זאת בשנים 1682-1661 בילה המלך זמן רב בסן-ז'רמן-אן-לה.
בשנים 1680-1663 לפי פקודתו דאג האדריכל לה נוטר לגנים הצרפתיים ולטראסה הגדולה במקום.
גם מגורי המלך בטירה הישנה עוצבו מחדש לפי טעמו על ידי לה ברן ולא וו.
בשנת 1680 בניהולו של ז'ול ארדואן מנזאר התחילו העבודות להרחבת הטירה על ידי בניית חמשת ביתנים פינתיים שלדעת כמה היסטוריונים השרו לטירה "מראה מוזר ולא נעים".
ב-1680 הגיעה אוכלוסיית העיירה ל-12,000 תושבים.
מאדאם דה מונטספאן הוסיפה לה בית מחסה מלכותי לעניים (אופיטל ז'נרל רואיאל – hôpital général royal) ואת מנזר האורסולינות.
האצילים בנו גם כן בניינים פרטיים מרובים שחלקם קיימים עד היום.
במישור הסחף אשר נבנה גם מחנה צבאי בשם סן סבסטיין.
כנסיית העיירה שהוצתה בשנת 1346, שנבנתה מחדש ושופצה ב-1562 על ידי שארל התשיעי, הורחבה ב-1677 והתמוטטה ב-1681. לפי פקודת לואי הארבעה עשר נבנתה במקומה כנסייה חדשה שהושלמה ב-1683
ב-20 באפריל 1682, עוד לפני סיום הרחבת הטירה בסן-ז'רמן, עברה החצר סופית לארמון ורסאי.
סן-ז'רמן ידעה אחר כך תקופת דעיכה אף על פי ששימשה למגורים למלך הגולה ג'יימס השני, בן דוד של לואי הארבעה עשר, שחי כאן בטירה החל משנת 1689 ועד מותו ב-1701
אלמנתו, מרי ממודנה המשיכה לגור כאן בעוד שבנו, ג'יימס-אדוארד עבר לגור בלורנה אחרי מותו של "המלך-שמש" ב-1715.
משם הוא נארגן את הניסיון הראשון להחזיר לשושלת סטוארט את כס המלכות של אנגליה לפני שנמלט לאביניון יחד עם תומכיו, הג'ייקוביטים.
ב-1698 ידעה סן ז'רמן והסביבה סופה חזקה ביותר.
במאה ה-18 הדמויות המובילות בעיר הן הדוכסים מנואיי.
ביתם המפואר, l'hôtel de Noailles (אוטל נואיי) והפארק הנספח לו בעל ה-420 דונם, תוכננו על ידי מנזאר.
בשנים 1701–1793 הדוכסים מנואיי – אן-ז'ול, בנו אדריין מוריס, ונכדו לואי דוכס ד'איין, כיהנו כמושלי העיר המלכותית סן-ז'רמן-אן-לה.
בשנים 1713 ו-1739 שוב נפגעה העיר וסביבתו על ידי סופות רעמים חזקות.
ב-1777 העניק המלך לואי השישה עשר את הטירה הישנה המוזנחת, כמתנה לאחיו, הרוזן שארל מארטואה, לימים המלך שארל העשירי.
הבעלים החדש החריב אותו בכוונה לבנות אותו מן היסוד במרץ 1787 בצו מלכותי הקים לואי השישה עשר מוניקיפיומים ובראשם ראשי ערים (סנדיק syndics).
אזור המס של פריז חולק לשני מחוזות (דפרטמאן) שבירותיהם קורביי וסן ז'רמן-אן-לה בהתאמה.
סן ז'רמן הייתה גם לבירת נפה (ארונדיסמן) בינואר 1790 בימי המהפכה הצרפתית חולקה כל צרפת ל-83 מחוזות ("דפרטמנטים").
ורסאי, על בנייניה הגדולים חלקם רייקים, נבחרה לבירת המחוז החדש סן-א--אואז.
למרות יומרותיה כעיר מלכותית ותיקה, סן ז'רמן נשארה באותן השנים במעמד נחות יותר של בירת "דיסטריקט" המורכב משבעה קנטונים ו-265 כפרים (קומונות) עם בית משפט עירוני בלבד.
ה"דיסטריקטים" בוטלו בשנת 1795 ועם יצירת הנפות (החוק מ-28 פלוביוז של שנת VIII נותרה סן-ז'רמן בירת קנטון בלבד עד שנת 1962.
בפברואר 1790 נבחר ראש העיר הראשון, ז'ורז' לוראן קאייה, עם 599 קולות מתוך 891.
ב-17 ביולי 1793 ניזוקה שוב העיירה על ידי סופה.
לפי החלטת ה"קונבנציה הלאומית" של צרפת מ-1 בנובמבר 1793 שונה שם העיר ל"מונטאן-די-בון-אר" (Montagne-du-Bon Air – הר האוויר הטוב).
ב-7 בינואר 1794 נכלל בתוכה הכפר סן-לז'ה-אן-לה המשתרע עד לעמק הנחל ביזו, בדרום העיר.
ב-1795 מאדאם קמפאן הקימה את "המכון הלאומי של סן-ז'רמן", פנימייה לבנות.
בסך הכול בימי המהפכה, תחת השם "מונטאן-די-בון-אר" הידרדרה העיירה ואיבדה שליש ממספר תושביה, בגין ריבוי טבעי שלילי והגירה למקומות אחרים.
במפקד משנת 1800 מנתה העיר רק 8954 תושבים.
סמרש היה ארגון גג לשלוש סוכנויות מודיעין נגדי עצמאיות בחסות הצבא האדום שהוקם בסוף 1942 או קודם לכן, אך הוכרז רשמית רק ב-14 באפריל 1943. את השם סמרש טבע יוסיף סטלין.
הסיבה העיקרית להקמתה הייתה סיכול ניסיונות הכוחות הגרמנים להחדיר מרגלים לצבא האדום בחזית המזרחית.
האמנה הרשמית של סמרש פירטה את המשימות הבאות שביצע הארגון: סיכול ריגול, מלחמה בטרור, מניעת כל פעילות אחרת של מודיעין זר בצבא האדום; לחימה ב"גורמים אנטי-סובייטים" בצבא האדום; הגנה על קווי החזית מפני חדירת מרגלים ו"גורמים אנטי-סובייטיים"; חקירת בוגדים, עריקים ופגיעה עצמית בצבא האדום ובדיקת אנשי צבא ואזרחים החוזרים מהשבי.
הארגון התקיים באופן רשמי עד 4 במאי 1946, כאשר תפקידיו הועברו חזרה למשרד ביטחון המדינה.
ראש הסוכנות לאורך כל קיומה היה ויקטור אבאקומוב, שמונה להיות השר לביטחון המדינה בשנים שלאחר המלחמה.
יוסיף סטלין טבע את השם СМЕРШ ("סמרש'") כהלחם של הביטוי בשפה הרוסית шпионам Смерть (SMERt" SHpionam, 'מוות למרגלים').
במקור, כשהוא מתמקד במאבק במרגלים גרמניים שחדרו לצבא הרוסי, הרחיב הארגון במהירות את סמכויותיו: לאיתור ולמיגור כל הגורמים החתרניים.
ב-3 בפברואר 1941 הופרדה המחלקה הרביעית (המדור המיוחד) של שירות הביטחון במינהל הראשי לביטחון המדינה של נ.ק.ו.ד., האחראית על סיכול ריגול צבאי בצבא הסובייטי, שמנתה 12 מחלקות ויחידת חקירה אחת.
שינוי ארגוני זה הביא לפירוקו של המינהל הראשי לביטחון המדינה ואנשי הצוות הועברו לקומיסריון העממי לביטחון המדינה שהוקם.
ב-25 בפברואר 1941, ויקטור אבאקומוב מונה לראש המינהל ולסגן ראש הנ.ק.ו.ד.
האחראי על הפיקוח ועל כמה מחלקות אחרות.
החלק השני והמשמעותי ביותר עבר לקומיסריון העממי לענייני הגנה והכוחות המזוינים כמנהלה 3 שהשתלטה על מרבית מחלקות המינהל הראשי לביטחון המדינה אנטולי מיכייב.
המנהלה השלישית הפכה למפקדת הצי האדום.
בראשה עמד אנדריי פטרוב, קצין לביטחון המדינה.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, חתם סטלין ב-17 ביולי, כיו"ר ועדת ההגנה הממלכתית, על צו מיוחד 178 / s, שבאמצעותו הועברה האחריות לסיכול הריגול הצבאית לנ.ק.ו.ד.
במסגרת מנהלת המחלקות המיוחדות, עם ויקטור אבאקומוב כראש המחלקה.
לארגון ניתן הרבה יותר כוח ויד חופשית יותר בקבלת ההחלטות מאשר בכל עת מאז הקמת צ'קה.
כמו כן ב-19 ביולי, בהוראת נ.
מספר 00940, הועבר מטה המנהלת ממוסקבה לעיר קויבישב.
המנהלה השלישית של הצי הייתה עדיין בשליטת חיל הים, עד 11 בינואר 1942, כאשר שולבה במנהל המחלקות המיוחדות.
ב-2 ביולי 1941 שולב המינהל העממי לביטחון המדינה בחזרה למבנה הנ.ק.ו.ד.
לאחר שהמצב בחזיתות רוסיה (המכונה החזית מזרחית) נעשה יציב יותר, ב-14 באפריל 1943, הורתה ועדת ההגנה הממלכתית, בראשות סטלין, על חלוקה נוספת של הקומיסריון העממי לענייני פנים (נ.ק.ו.ד.) לשלושה ארגונים: על פי החלטת הפוליטביורו של המפלגה מספר P 40/91 הקומיסריון העממי לביטחון המדינה נוצר בפעם השנייה.
גוף זה התבסס על מנהלות של הנ.ק.ו.ד..
החשובים שבהם היו: מחלקת החוץ ומחלקת ביטחון פנים שביצעה משימות מאבק בארגונים אנטי-סובייטיים, הגנה על כלכלת המדינה וביצוע מעצרים.
(שהגנה על נציגי הממשלה והמפלגה) הפכה למנהלה השישית של קומיסריון ביטחון המדינה, בעוד מנהלת התחבורה של הנ.ק.ו.ד.
נקלטה כמנהלת 3. לאחר שאיבד את מרבית היחידות המבצעיות, לקומיסריון העממי לענייני פנים היה עדיין מנגנון ממשל חזק מאוד.
הוא היה אחראי על הסדר הציבורי בברית המועצות על ידי שימוש במשטרה חמושה בכל פינה במדינה, כשהוא מנהל את מחנות העבודה הגדולים ביותר תחת מנהלת גולאג, מחנות שבויים וכוחות עם חיילים נאמנים ומצוידים, שעד סוף ה מלחמה מספרם היה מיליון וחצי עם יחידות חיל האוויר, שריון ופרשים.
החלטה מספר 138–414 הורתה לחלק את מנהלת המחלקות המיוחדות של הנ.ק.ו.ד.
לשלוש יחידות ריגול צבאיות, בתוך ועדת ההגנה הממלכתית, קומיסריון הצי וקומיסריון הפנים, בהתאמה, כפי שנעשה בתחילת 1941. נוצר ארגון מקביל בתוך הצי ובראשו עמדו פיטר גלדקוב ושני סגניו אלכסיי לבדב וסרגיי דוכוביץ'.
פורמלית גלדקוב היה כפוף לקומיסר העם הממונה עליו ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב, מפקד הצי.
מחלקת סיכול ריגול של סמרש פעלה בכפיפות לקומיסריון הפנים שנוהל על ידי לברנטי בריה, קומיסר הפנים העממי.
בראש מחלקת סיכול ריגול של סמרש עמד סמיון יוקימוביץ' ומאוחר יותר ו.
סמרש גם לקחה תפקיד פעיל בענייני הצבא האדום תוך הבטחת האיכות הטובה של מתקני הצבא האדום, שיפור המשמעת, מניעת עריקה, פאניקה, חבלה ומשמעת לקויה.
פעילויות אחרות כללו: חשיפת משתפי פעולה באזורים שנכבשו לאחרונה על ידי הצבא האדום; חשיפת פשעים כלכליים כמו פעילות בשוק השחור; הגנה על חומרים מפני סוכני וחבלני אויב; וקביעת "הפטריוטיות" של הנלכדים ושל אלה שחזרו מארצות זרות.
פעילי סמרש שלטו גם בפעולות הפרטיזנים מאחורי הקווים הגרמניים והעריכו את נאמנות הפרטיזנים לברית המועצות.
סמרש היה אז עוצר ומנטרל פרטיזנים אנטי-סובייטים, חבלנים, מרגלים, קשרים, מורדים, עריקים וגורמים עברייניים בחזית הקרב.
המנהלה האסטרטגית התמקדה בפעולות רטובות לסיכול ריגול ופעולות נגד התקוממות.
במרץ 1946 הוחלט להכפיף מחדש את הדירקטוריון הראשי של סמרש לקומיסריון העממי של הכוחות המזוינים (Наркомат Вооруоренных Сил, NKVS).
הגוף אורגן מאוחר יותר כחלק ממשרד הכוחות המזוינים וזמן קצר לאחר מכן, הסמרש פורקה רשמית ב-4 במאי 1946.
פעילויות סמרש כללו "סינון" של החיילים ועובדי כפייה שהתאוששו מהשבי.
הארגון היה מעורב באופן פעיל בלכידת אזרחים סובייטים שהיו פעילים בקבוצות חמושות אנטי-קומוניסטיות שנלחמו בצד גרמניה הנאצית כמו צבא השחרור הרוסי, חיל הקוזאקים של פיוטר קרסנוב וארגון הלאומנים האוקראינים.
עם סיום המלחמה, ניתנה לסמרש המשימה למצוא את אדולף היטלר ואם אפשר, ללכוד אותו בחיים או להחזיר את גופתו.
קציני הצבא האדום וסוכני סמרש מצאו את גווייתו השרופה חלקית של היטלר בסמוך לפיהררבונקר לאחר התאבדותו וערכו חקירה לאישור מותו ולזיהוי השרידים (יחד עם אלה של אווה בראון) שנקברו בסתר במפקדת סמרש במגדבורג.
עד אפריל 1970, אז הוצאו, הושמדו לחלוטין והושלכו.
סמרש נלחם בארמייה קריובה הפולני ובארגונים שלאחר המלחמה.
בתפקידי הריגול הנגדי, נראה כי סמרש הצליחה במיוחד במהלך מלחמת העולם.
פעולותיה הביאו לעריקות רבות של קציני מודיעין וסוכנים גרמניים, חלקם הפכו לסוכנים כפולים.
אכן על פי מקורות גרמנים, הסובייטים הפכו כ-39,500 סוכנים גרמנים לחסרי תועלת בסוף המלחמה.
סמרש השתמשה במספר טקטיקות שונות: הלשנות, פעולות ביטחון, משחקי רדיו והעברת מידע כוזב, והבטיחו הן את אמינות הצבא והן את האוכלוסייה האזרחית.
סמרש הקימה מערכת מלשינים על ידי שליחת קצין סמרש לכל גדוד שמורכב בין 1,000 ל-1,500 איש.
כל קצין גייס מספר "תושבים" שגייסו "תושב מילואים" משלו ובין שישה לשמונה מלשינים.
מלשינים דיווחו על מי שאוהד את הגרמנים, על עריקות, עמדות לא-פטריוטיות ומורל נמוך והוסמכו לנקוט "פעולה מיידית" אם יתעורר הצורך.
סמרש גייסו בין 1,540,000 ל-3,400,000 מלשינים, או כשתים עשרה אחוזים מכלל הצבא האדום.
עם זאת, סמרש הכריחה עד מחצית מכלל המודיעים שלה לעבוד בשבילם והם לא פעלו מרצון.
על מנת לאבטח את עורף הצבא האדום, סמרש פינתה אזרחים והקימה מחסומים על מנת לקיים שליטה פיזית.
בשלב הבא, סוכנים חיפשו ועצרו "אנשים חשודים" העשויים להיות סוכנים גרמנים.
לבסוף חקרה סמרש את העצורים.
בהשוואה לקודמתה (מנהלת המחלקות המיוחדות), סמרש התמקדה בעיקר במרגלי אויב, אף כי אנשי הצבא האדום עדיין היו תחת חשד.
אבאקומוב עדכן את סטלין על כל המפקדים הבכירים ועל התנהגותם של מספר קציני צבא מובילים.
מערכת המעצרים, החלטת ועדת ההגנה הממלכתית מספר 3222-ss / ov
מעצרו של קצין פרטי או זוטר צריך להיות מאושר על ידי תובע;
מעצרו של מפקד בדרגה בינונית צריך להיות מאושר על ידי המפקד והתובע הצבאי.
מעצרו של מפקד בדרגה גבוהה צריך להיות מאושר על ידי המועצה הצבאית של החזית ותובע.
מעצרו של מפקד ברמה הגבוהה ביותר צריך להיות מאושר על ידי מפקד ההגנה העממי [סטלין עצמו].
כדי לבלבל את המודיעין הגרמני עם דיסאינפורמציה, סמרש השתמשה ב-183 משחקי רדיו במהלך המלחמה.
מבצע "ניסיון" משמש דוגמה טובה ליעילותם של משחקי הרדיו הללו.
בין מאי ליוני 1943 השתמש סמרש בשלושה סוכנים גרמנים כדי להפיץ דיסאינפורמציה על מתקפת הנגד בקורסק וטען שהצבא האדום החל להתחפר במקום להתכונן למתקפה ובכך תרם להצלחת מתקפת ההפתעה של הצבא האדום.
לפני מבצע בגרטיון, המבצע הגדול ביותר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, סמרש תפסה מספר סוכנים גרמנים שגרמו לצבא הגרמני להמעיט בערכם של 1.2 מיליון איש במספר הכוחות הסובייטים.
סמרש מילאה תפקיד מרכזי ביצירה ובקרה של פעולות הפרטיזנים מאחורי הקווים הגרמניים.
לאחר כיבוש שטח שהוחזק בגרמניה ואיחודו עם הצבא האדום, ראיין סמרש פרטיזנים כדי לקבוע את נאמנות הפרטיזנים למשטר.
כארגון סיכול הריגול העיקרי של ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היווה השראה למספר יצירות:
פותח משחק מחשב בשם "מוות למרגלים" (רוסית: Смерть шпионам) כמשחק ירי בגוף שלישי שעלילתו מתרחשת במלחמת העולם.
המשחק פותח על ידי 1C Company ואולפן Haggard Games ושוחרר ב-17 באוקטובר 2007.
הארגון מופיע גם בספרי ג'יימס בונד, אף שעלילתם מתרחשת לאחר המלחמה.
הארגון מופיע בספרים קזינו רויאל, חיה ותן למות, גולדפינגר, המרגל שאהב אותי והופיע בסרטים מרוסיה באהבה וקזינו רויאל.
הופקו מספר סדרות טלוויזיה עלילתיות על הארגון, כדוגמת:
סמרש (סדרת טלוויזיה, 2007) — מיני-סדרה רוסית בת ארבעה פרקים בבימויו של זינוביי רויזמן.
מוות למרגלים (סדרת טלוויזיה, 2007) – סדרה אוקראינית בבימויו של סרגיי ליאלין.
מוות למרגלים: אויב נסתר – סדרה אוקראינית בבימוי האחים אנה ומארק גרס.
מוות למרגלים: קרים – סדרה אוקראינית-רוסית בבימויו של אדוארד פאלמוב.
סמרש (סדרת טלוויזיה, 2013) — סדרה בהפקה בלארוסית-רוסית בת 12 פרקים בבימוים של אדוארד פלמור ואלכסנדר דארוגי.
סמרש (סדרת טלוויזיה, 2019) — סדרה רוסית בת 12 פרקים בבימויו של אולג פומין.
סמרש היא מיני-סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2007 בהפקת הערוץ הראשון ברוסיה.
שנת 1945. קבוצה של קציני סמרש יוצאת לחופשה למוסקבה.
בדרך הם נעצרים בעיר גרודנו בבלארוס, שם הם פוגשים חבר ותיק שמבקש את עזרתם במאבק נגד כנופיה חסרת רחמים ומנהיגה יוזף ברנאצקי, כשהוא מטיל אימה על העיר.
כתוצאה מכך, כולם נמשכים לסדרת אירועים דרמטיים, בהם רגשות אישיים מנוגדים ועבריינים שאינם משחקים לפי הכללים.
כתוצאה מכך, אשתו של המנהיג, קרולינה, נהרגת בידי ביקוב, והמנהיג עצמו מתאבד.
אנטון סיומקין – אנדריי בייקוב, לוטננט סמרש
אנדריי יגורוב – גריגורי לובנץ, קפטן סמרש
אנטון מקרסקי – פאשה וחליץ', לוטננט סמרש
אנדריי סוקולוב – יוזף ברנאצקי, מנהיג הכנופיה
יקטרינה רדניקובה – קרולינה, אשתו של יוזף
סמרש היא מיני-סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2013 בהפקת הערוץ הראשון ברוסיה.
העלילה מתרחשת בשנת 1944 בבלארוס.
חבלנים גרמנים שפעלו בעורף הסובייטי תוקפים את מכוניתו של נציג המטה הכללי של הצבא האדום וגונבים מסמכים חשובים.
בניסיונו לחצות את החזית, מפקד הקבוצה אלוף-משנה נויבר מסתיר את המסמכים ביער ונלכד.
עכשיו רק הוא יודע את מקום המטמון עם התיק הסודי.
בהוראת הימלר מכין סקורצני יחידה חדשה של לוחמים שהוכשרו במיוחד ומטרתם לשחרר את קולונל נויבר מהשבי הסובייטי ולקחת את המסמכים שהסתיר לגרמניה.
אלא שעליהם להתעמת עם סוכני שירות סיכול הריגול של הצבא הסובייטי סמרש.
סמרש היא מיני-סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2019 בהפקת חברת Star Media עבור רשת REN TV.
הסדרה מהווה עיבוד לספריו של ו.
ודנב: "קח את האבן שלך", "שורת המוות" ו"דרך ללא עקבות".
זוהי סדרת פעולה העוסקת בעימות בין שירות המודיעין החשאי של ברית המועצות לבין ארגוני הביון של הרייך השלישי במלחמה הפטריוטית הגדולה.
העלילה מתמקדת בגורלו של קצין הסמרש, גאורגי וולקוב, המתעמת עם אויבו המושבע - מייג'ור האבווהר קונרד פון ביטוצוב.
הסיפור מתחיל ב-21 ביוני 1941. וולקוב מביא לברית המועצות אוסף יהלומים והסכם סחר בין ברית המועצות לגרמניה, וכן מסמכים סודיים שערכם גבוה והוכנסו ממשרדו של וילהלם קנריס.
אלא שהרכבת בה נוסע וולקוב נתפסת על ידי הגרמנים.
מתברר שלצורך השגת המידע המודיעיני חשוב, פון ביטוצוב מוכן לעשות הכל...
אלכסיי מקארוב – גאורגי וולקוב
סן-לורן-די-מרוני היא קומונה מעבר לים, שנמצאת במחוז שמעבר לים גיאנה הצרפתית, צרפת.
סן-לורן-די-מרוני נוסדה ב-1858 על ידי האדמירל הצרפתי, אוגוסט באודין .
האזור שימש בעבר כנקודת הגעה לאסירים שהוגלו.
בהמשך בקרבה הוקמה מושבה נוספת לאסירים סן-ג'אן-די-מרוני.
סן-לורן-די-מרוני הייתה נמצאת סמוך ליישוב האמרדיאני, קאמאלאקולי, שבו היישוב נקרא על שם הצ'יף של היישוב.
ב-15 בספטמבר 1880, נהפכה סן-לורן-די-מרוני לעיר הבירה של קומונת כלא מיוחדת, שבה ראש העיר היה מנהל מינהל העונשין של גיאנה הצרפתית.
כשגסטון מונרוויל נבחר לסגן ב-1932, הוא ניסה לסגור את מתחם הכלא.
עם זאת, מתחם הכלא נסגר רק כ-6 שנים לאחר מכן, ב-17 ביוני 1938, אם כי הסגירה הסופית הייתה רק ב-1946. ב-9 בנובמבר 1949, הוכרז כי סן-לורן-די-מרוני תהיה קומונה מעבר לים קבועה.
סן-ג'אן-די-מרוני הוא כפר בגיאנה הצרפתית, בקומונת סן-לורן-די-מרוני.
הכפר מיושב בעיקר על ידי מארונים ונדיוקה .
סן-ג'אן-די-מרוני הוקם ב-1857, כמחנה משנה של מושבת העונשין סן-לורן-די-מרוני, שבו נאלצו הנידונים לבצע עבודת כפייה.
כשהנידונים הראשונים הגיעו למחנה דה לה רלגציה ב-20 ביוני 1887, הם נאלצו לבנות את המחנה בעצמם.
רוב הנידונים שכנו בבקתות קש.
בין השנים 1890 ו-1897 נבנתה מסילת רכבת באורך של כ-16 ק"מ בין סן-לורן-די-מרוני לסן-ג'אן-דו-מרוני.
מסילת הרכבת ננטשה לאחר סגירת מושבות העונשין.
בשנת 1987, ראש ממשלת צרפת, ז'אק שיראק, הקים את המעמד אזורי זכויות לשימוש קולקטיבי (ZDUC), מעמד שפירושו שליישוב מסוים יש אדמות קהילתיות לציד, דיג, חקלאות ואיסוף.
בין היישובים שקיבלו את המעמד ZDUC, נמצא היישוב סן-ג'אן-די-מרוני.
בסן-ג'אן-די-מרוני נמצא המטה הכללי של גדוד השירות הצבאי המותאם (RSMA).
סן-אנדרה הוא מותג של גבינת חלב פרה משולשת צרפתית.
(גבינת שמנת משולשת או גבינת קרם פרומאז' משולשת היא גבינה המכילה יותר מ-75% שומן בחומר היבש שלה, כלומר, כ-40% שומן בכל נפח הגבינה, בשפה הצרפתית: triple crème).
סן-אנדרה היא גבינה רכה בתוכה, עם ציפוי לבן אבקתי של עובש מבחוץ.
הגבינה מיוצרת בצורת גליל של 200 גרם, בקוטר 6 ס"מ ובגובה 5 ס"מ.
הגבינה פותחה ויוצרה במקור על ידי מפעל הגבינות Soulié התעשייתי ב־Villefranche-de-Rouergue, במחוז אוורון.
היא מיוצרת כעת ב-Vire, במחוז קלבדוס.
יש לה מרקם חמאתי רך, קליפה אכילה חריפה, וטעמה כמו הגרסה האינטנסיבית של גבינת הברי.
השמנת מתווספת לגבינה במהלך הייצור.
תהליך ההבשלה נמשך כ-30 יום.
תכולת השומן של סן אנדרה היא כל כך גבוהה (כ-75%) שהיא יכולה לגרום לטעם להתקבל כטעם של יין לבן חמוץ ומתכתי; היצרן ממליץ לצרוך את הגבינה בצירוף קרום של באגט ובירה קלה או פשוט פרוסת אגס.
יינות שרדונה מיושנים בחביות עץ אלון, אשר נוטים להיות נמוכי חומציות יכולים אף הם להשלים את צריכת הסן-אנדרה.
בספטמבר 2016 חידש המותג את הלוגו והאריזה של הגבינה, כדי לאמץ עיצוב מודרני יותר בשיתוף עם Favoreat design, סוכנות לעיצוב גרפי בברוקלין.
הלוגו החדש אויר ביד על ידי הוגו שבאלייה.
סן אנטוניו היא העיר השנייה בגודלה במדינת טקסס, והשביעית בגודלה בארצות הברית.
העיר שוכנת בדרום טקסס, והיא שער הכניסה התרבותי אל דרום-מערב ארצות הברית.
העיר היא מושב מחוז בקסאר.
קצב גידול האוכלוסייה בסן אנטוניו הוא בין הגבוהים בארצות הברית (רביעית בקצב הגידול בין השנים 2000–2006).
במטרופולין סן אנטוניו מתגוררים כ-2 מיליון תושבים, והיא המטרופולין ה-28 בגודלה בארצות הברית.
בעיר ישנה נוכחות צבאית גדולה – היא ביתם של בסיס משותף סן אנטוניו (שמאחד את פורט סם יוסטון, בסיס חיל האוויר לקלנד ובסיס חיל האוויר רנדולף) והבסיס העירוני ברוקס.
העיר היא ביתו של מרכז הרפואה של דרום טקסס, המרכז המחקרי והטיפולי היחיד באזור דרום טקסס.
בעיר מבקרים כ-20 מיליון תיירים מדי שנה.
אתרי התיירות העיקריים בעיר הם מבצר אלמו בו נערך קרב אלמו, טיילת נהר מפורסמת, תרבויות האלמו והטקסאנו, עולם המים של סן אנטוניו, ופארק השעשועים סיקס פלאגס פיאסטה טקסס.
העיר היא גם ביתו של מוזיאון האמנות המודרנית הראשון בטקסס, מוזיאון מריון קוגלר מקניי.
בסמיכות לעיר מצוי הפארק הלאומי אתרי המיסיון בסן אנטוניו, הכולל ארבעה מיסיונים, שהוכר כאתר מורשת עולמית.
אינדיאנים התגוררו בסביבה בזמן שלפני הגעת האירופים.
המתיישבים האירופים הראשונים היו חוקרים ומיסיונרים קתולים ספרדים שהגיעו לאזור בשנת 1691. הם ביקרו במקום בתאריך 13 ביוני, יום החג של אנטוניוס מפדובה, ולכן הם קראו למקום על שמו.
ספרד החליטה להקים התיישבות במקום, והבנייה החלה בשנת 1718. סנט אנטוניו הפכה לעיר הספרדית הגדולה ביותר בטקסס.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הייתה חלק מרפובליקת טקסס, שהפכה בשנת 1845 למדינה ה-28 בארצות הברית.
לאחר מכן האזור הפך לחזית במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שפגעה רבות בעיר, וגרמה לירידה של כשני שלישים באוכלוסייתה.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, העיר שגשגה כמרכז של תעשיית הבקר.
במהלך התקופה סן אנטוניו נשארה עיר גבול, דבר שהשפיע על תערובת האוכלוסייה הייחודית שלה.
מאז סוף המאה ה-20 החלה צמיחה מהירה בכמות התושבים.
בעיר התרחש אסון מהגרים בו נהרגו עשרות אנשים.
בדרך כלל מזג האוויר חמים והקיצים לחים, אחת לשנתיים שלוש בערך יורד שלג, אך הצטברותו על הקרקע נדירה.
חורפים שלמים עשויים לחלוף ללא שלג.
על פי נתוני השירות המטאורולוגי היו בעיר 32 מקרי שלג בלבד ב-122 השנים האחרונות.
בפעם האחרונה נצפה שלג בעיר בדצמבר 2017 כאשר 5 ס"מ נצברו על הקרקע.
שיא כמות של שלג בעיר אירע בינואר 1985 כאשר הצטברו 41 ס"מ של שלג.
עם זאת, האזור מועד לעיתים לשיטפונות, באוקטובר 1998 אירע אחד מאירועי השיטפון היקרים ביותר בתולדות ארצות הברית עם נזק מוערך של כ-750 מיליון דולר וכ-32 מקרי מוות.
ביולי 2002 ירדו 35 ס"מ של גשם שהביאו לשיטפונות ולמותם של 12 בני אדם.
יולי אוגוסט הם החודשים החמים בעיר עם ממוצע של 35 מעלות.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר הייתה 44 מעלות צלזיוס ב-5 בספטמבר 2000. החודש הקריר ביותר הוא ינואר.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה בעיר הייתה מינוס 18 מעלות ב-31 בינואר 1949.
מועצת העיר מורכבת מעשרה נציגים הנבחרים בעשרה מחוזות בחירה השווים באוכלוסייתם.
ישנה הגבלה על אורך הכהונה וחבר מועצת העיר לא יכול לכהן יותר מ-4 קדנציות בסך הכל ובחירות מתקיימות כל שנתיים.
ראש העיר הנוכחי הוא רון נירנברג.
48% מהאוכלוסייה הם גברים ו-52% נשים.
ההכנסה הממוצעת למשק בית בעיר היא 36,214 דולר, כ-14% מהמשפחות בעיר נמצאות מתחת לקו העוני.
בשנת 1874 בעיר הוקם בית כנסת.
בשנת 2000 נפתח מוזיאון הזיכרון לשואה של סן אנטוניו.
בתחילת שנות ה-80 החל לעלות הפשע בעיר, בשנת 1983 הייתה העיר במקום העשירי במספר מקרי הרצח בטקסס עם 18.5 מקרי רצח ל-100 אלף תושבים.
בין השנים 1987 ל-1994 מספר הנערים שנעצרו בגין החזקת נשק לא חוקי, הוכפל.
בסוף שנת 1993 הגיעה העיר לכמות מקרי המוות הגבוהה בהיסטוריה עם 230 מקרי רצח.
בשנת 2016 הגיעה העיר לכ-151 מקרי רצח, הכמות הגבוהה ביתר מזה 20 שנה.
רוב מקרי הרצח בעיר היו גברים היספנים ואפרו אמריקאים בגילי 18–29, 40% מהמקרים קשורים לעסקאות סמים ולסכסוכים בתוך המשפחה.
סן-פייר ומיקלון הוא שמה של קבוצת איים קטנים ליד החוף המזרחי של קנדה, סמוך לניופאונדלנד, המהווים קולקטיב מעבר לים של צרפת (החל משנת 2003).
האיים העיקריים בארכיפלג זה קרויים "סן-פייר" ו"מיקלון".
איים אלה, השייכים לצרפת, הם השטח היחיד מ"צרפת החדשה", שהיה בשליטתה באמריקה הצפונית, אשר נותר בידה עד היום.
בסופו של דבר, הצרפתים השתלטו על האיים שוב בשנת 1816, הפעם לצמיתות.
במהלך תקופת היובש האמריקנית, סן-פייר ומיקלון השתתפו במאמצים להבריח אלכוהול (בעיקר רום) לארצות הברית, ומאפיונרים ידועים לשמצה (למשל, אל קפונה) הקימו בהם מרכזי פעילות.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, האיים נותרו נאמנים לצרפת של וישי.
ב-24 בדצמבר 1941 השתלטו על האיים תומכי צרפת החופשית בראשות האדמירל אמיל מיזלייה בהוראת דה גול, ובניגוד לרצונה של ארצות הברית.
במקום נערך משאל עם ובו הודיעו מרבית התושבים כי ברצונם להישאר תחת שלטון צרפת החופשית.
האזור מנוהל על ידי מושל שמקבל מינוי מנשיא צרפת.
באופן רשמי לסן פייר ומיקלון אין דגל נפרד, אך באופן לא רשמי קיים דגל סן פייר ומיקלון.
סן אנדרס ופרובידנסיה (רשמית: ארכיפלג סן אנדרס, פרובידנסיה וסנטה קטלינה; בספרדית: Archipiélago de San Andrés, Providencia y Santa Catalina) הוא מחוז של קולומביה, המורכב מקבוצת איים בים הקריבי, כ-220 ק"מ מזרחה לחופי ניקרגואה וכ-775 ק"מ צפונית מערבית לחופי קולומביה.
סן אנדרס ופרובידנסיה הם שני האיים המרכזיים בקבוצה, ומלבדם נכללים בה מספר איונים הסמוכים אליהם וכן שמונה אטולים.
השטח הכולל הוא כ-52 קמ"ר, והאוכלוסייה מונה כ-60,000 תושבים.
ניקרגואה תובעת בעלות על איי סן אנדרס ופרובידנסיה.
האי פרובידנסיה יושב בשנת 1630 על ידי פוריטנים מאנגליה.
הם הקימו במקום מושבת עבדים וגם נהלו פריבטיר, דבר שהביא לכיבוש האי על ידי הספרדים ב-1641. ניסיונות של אנגליה לכבוש חזרה את האי לא צלחו עד שלקראת סוף שנת 1665 הוביל הנרי מורגן כוח של פיראטים אנגלים שכבש את האי פרובידנסיה ביחד עם סנטה קטלינה.
כוח הפיראטים הרס את רוב המבצרים הספרדים שנבנו באי והקים בפרובידנסיה עיירה פיראטית.
פרובידנסיה חזרה במהרה לשליטה של הספרדים אולם נכבשה שוב על ידי הנרי מורגן ב-15 בדצמבר 1670 ונשארה בשליטה של הפיראטים האנגלים עד 1689 עת הועברה על ידי אנגליה לשליטה ספרדית.
מאז, התושבים באיים היו בעיקר פרוטסטנטים וניסיונות להעביר אותם לקתוליות לא צלחו.
ב-4 ביולי 1818 נכבשה פרובידנסיה על ידי לואיס מישל אאורי הצרפתי, והוא השתמש באי כבסיס במהלכיו להביא לעצמאות של מרכז אמריקה.
לאחר שהקולוניות הספרדיות במרכז אמריקה השיגו עצמאות, החליטו תושבי סן אנדרס ופרובידנסיה להצטרף מרצונם לרפובליקת קולומביה הגדולה.
תביעות של הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, ולאחר התפרקותה על ידי ניקרגואה, לשליטה באי לא צלחו והאיים נשארו בשליטת רפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר התפרקותה בידי קולומביה.
בקולומביה, הוכללו סן אנדרס ופרובידנסיה לסירוגין במדינות ריואצ'ה, מגדלנה ובוליבר.
בשנת 1844 נעשה ניסיון להפוך את האיים לאזור מיוחד בשליטה פדרלית, אך הניסיון נדחה על ידי הקונגרס של קולומביה.
אך בין השנים 1866–1872 הם הועברו על ידי מדינת בוליבר אשר ביקשה להיפטר מהאיים שהיו אזור שומם ונטל על קופת המדינה, לידי השלטון הפדרלי.
בשנת 1928 נחתם הסכם בין ניקרגואה וקולומביה המשאיר את האיים בשליטת האחרונה.
בשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על שמורה ביוספרית "סיפלאוור" (Seaflower), הממוקמת בתחומי הארכיפלג.
סן-קנטן היא עיר במחוז אן שבחבל או-דה-פראנס בצפון צרפת.
העיר ממוקמת על נהר הסום שמקורו בכפר פונסום שבקרבת מקום.
היא נמצאת על קו מסילת הברזל פריז-בריסל, כמאה ועשרים ק"מ צפונית מזרחית לפריז.
כביש מהיר מחבר את סן-קנטן עם הערים אראס, ליל וקאלה.
תעלת סן-קנטן העוברת דרך העיר מחברת אותה עם הערים שוני שמדרומה וקמברה שמצפונה.
צפיפות האוכלוסין: 2,618 תושבים לקמ"ר.
במרוצת המאה התשע עשרה גדל מספר התושבים בהתמדה, עקב המהפכה התעשייתית מ-10,477 ב-1800 ל-55,571 ב-1911. העיר נהרסה ברובה במלחמת העולם הראשונה, התושבים עזבו ורק ב-1921 הגיע מספרם ל-37,345. החל בשנות החמישים של המאה העשרים, עקב התפתחות כלכלית מואצת, הגיע מספר התושבים לרמתו ב-1911, וב-1975 התגוררו בעיר 67,243 תושבים.
אחרי 1975 חלה ירידה במספר התושבים כתוצאה מתחרות בינלאומית בתעשיית הטקסטיל.
העיר נוסדה על ידי הרומאים במקומו של יישוב בשם ורמאן, שהיה בירת השבט הבלגי של הוירומאנדים, בנקודה שבה ניתן לחצות את נהר הסום.
בימי הביניים הוקם בה מנזר שהתפתח הודות לעלייה לרגל לקברו של קנטן, רומאי נוצרי שהפיץ את הנצרות באזור ומת כקדוש מעונה (מכאן השם סן-קנטן).
החל במאה התשיעית שימשה סן-קנטן כבירת רוזנות ורמנדואה, ומאז המאה העשירית רוזני ורמנדואה, שמוצאם היה משושלות המלכות הקרולינגית והקפטינגית, הפכו לרבי עוצמה, והעיר התפתחה במהירות רבה.
ב-1080 התארגנו תושבי העיר והשיגו מהרברט הרביעי, רוזן ורמנדואה, מגילת זכויות שהעניקה להם מידה רבה של אוטונומיה.
החל במאה השלוש עשרה סן-קנטן הפכה לנחלת מלך צרפת, וכלכלתה המשיכה לפרוח.
במאה הארבע עשרה סבלה העיר ממלחמת מאה השנים ומן המגפה השחורה.
אוכלוסייתה התדלדלה וכלכלתה נפגעה קשות.
במאה החמש עשרה מלכי צרפת ודוכסי בורגונדיה נאבקו על השלטון בעיר.
ב-1557 הספרדים הטילו מצור על העיר, ולאחר שנכנעה (10 באוגוסט של אותה שנה), היא נבזזה, נהרסה עד היסוד והתרוקנה מתושביה.
ב-1559 הוחזרה לצרפת שהחלה לבצר אותה שנית.
במחצית השנייה של המאה השבע עשרה, כיבושיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הרחיקו את העיר מן הגבול עם האימפריה הרומית הקדושה.
במאה התשע עשרה החל תהליך של פיתוח כלכלי וסן-קנטן הפכה לעיר תעשייתית.
ב- 1870 במלחמת צרפת–פרוסיה נפלה העיר בידי הפרוסים, וב-19 בינואר 1871 הובס הצבא הצרפתי ליד העיר.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הגרמנים והחל ב-1916 היא נמצאה בקו החזית.
התושבים עזבו, העיר נבזזה ונהרסה ברובה.
החל במאה השלוש עשרה סן-קנטן פרחה כמרכז של תעשיית טקסטיל ושל מסחר באריגים שהתאפשר הודות למיקומה על גבול ממלכת צרפת, בין ערי הירידים של שמפאן לבין ערי פלנדריה.
היא נהנתה גם ממיקומה בלב אזור חקלאי עשיר.
אולם, במאה הארבע עשרה כלכלתה של העיר נפגעה קשות בשל מלחמת מאה השנים ובשל המגפה השחורה.
במאה התשע עשרה, עקב המהפכה התעשייתית, החל תהליך של פיתוח כלכלי מואץ וסן-קנטן הפכה לעיר תעשייתית (בעיקר טקסטיל ומטלורגיה).
במלחמת העולם הראשונה נהרסה העיר ברובה והציוד התעשייתי הושמד.
רק בשנות החמישים של המאה העשרים החל שוב תהליך של התפתחות כלכלית.
אולם, אחרי 1975 נפסקה הגאות הכלכלית כתוצאה מתחרות בינלאומית בתעשיית הטקסטיל.
סן איגנסיו מיני (בספרדית: San Ignacio Miní) היה מיסיון ישועי שפעל במאות ה-17 וה-18 במיסיונס של ימינו (בצפון-מזרח ארגנטינה).
הכמרים חוסה קטלדינו וסימון מאסטה הקימו את המיסיון ב-1610 בגואירה שבמדינת פרנה שבברזיל של ימינו.
בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של בנדיראנטס פורטוגלים על המיסיון, הוא עבר ב-1632 לשטחה של ריו דה לה פלטה הספרדית, וב-1696 הועתק למיקומו הנוכחי, כ-60 ק"מ דרומית לפוסאדאס.
הוא נקרא סן איגנסיו מיני ("קטן" בשפת הגוארני), כדי להבדילו ממיסיון גדול יותר בשם סן איגנסיו גואסו ("גדול"), שהוקם בסמוך למפלי האיגואסו.
במהלך המאה ה-18 הגיעה אוכלוסיית המיסיון לכ-4,500 תושבים, שניהלו קשרי מסחר ענפים עם שכניהם לאורך נהר הפרנה.
ב-1767 גורשו הישועים מתחומי האימפריה הספרדית, וב-1817 נהרס המיסיון, בדומה למיסיונים רבים אחרים באזור, במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית.
קבוצת בני גוארני בהנהגתו של קריסטלדו ניסתה להתיישב מחדש במקום, אך עקב התקפות מצדה של פרגוואי, נטשה אותו לגמרי ב-1821.
לאחר שנהרס, החלה צמחייה לכסות את שרידיו.
ב-1897 נתגלה מחדש וב-1903 עמד המשורר הארגנטינאי לאופולדו לוגונס בראש משלחת שחקרה את המקום.
עבודות שיקום ושחזור החלו ב-1940.
סן איגנסיו מיני הוא בין המיסיונים שסבלו מהנזקים הפחותים ביותר מבין המיסיונים הרבים שהוקמו בתחומיהן של ברזיל, ארגנטינה ופרגוואי של ימינו.
בשנת 1984 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם שרידיהם של שלושה מיסיונים נוספים באזור: נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, נואסטרה סניורה דה לורטו וסנטה מריה לה מז'ור.
בשל המצב הטוב יחסית בו נשמר, ובשל נגישותו, זוכים שרידי המיסיון למספר רב יחסית של מבקרים.
בין שרידי המיסיון ניתן להבחין בכיכר המרכזית, המוקפת בכנסייה, בית העירייה, מנזר, בית קברות ומספר בתים נוספים.
הכנסייה, שאורכה 74 מטרים ורוחבה 24 מטרים, נבנתה מאבן חול אדמדמה, המצויה באזור.
רוחב הקירות היה כשני מטרים, והוא אפשר למבנה להישאר יציב חרף השימוש בחומר בנייה עדין יחסית.
הרחוב הראשי מוביל מהכיכר לכניסה הראשית, מצפון.
רבים מהמבנים במיסיון נבנו בהשפעת סגנון הבארוק.
סן-מריטים הוא מחוז בצרפת בחבל נורמנדי עילית.
המחוז נקרא על שם נהר הסן אשר נשפך לים בתחומי המחוז.
עד שנת 1955 הוא נקרא סן תחתית (Seine-Inférieure).
עיר המחוז של סן-מריטים היא רואן, ושוכנות בו גם הערים דייפ ולה הבר.
עלילת הרומן "מאדאם בובארי" מתרחשת במחוז זה.
סן אנטון אם ארלברג היא עיירה במדינת טירול שבמערב אוסטריה.
סן אנטון נמצאת על גדות נהר רוזאנה (Rosanna), וכן על מסלול מסילת הרכבת הראשית, המקשרת בין אוסטריה ובין שווייץ.
היא שוכנת בגובה של 1,340 מטרים מעל פני הים.
מועדון הסקי הראשון בסן אנטון, "ארלברג סקי קלאב" (Arlberg Ski Club), נוסד בשנת 1901, ובית הספר הראשון ללימוד גלישה הוקם בשנת 1921.
סן אנטון נחשב לאחד מאתרי הסקי המפורסמים בעולם, והוא אירח את אליפות העולם בסקי אלפיני בשנת 2001. מרחב הגלישה של סן אנטון מחובר ישירות לאתרים סן כריסטוף (St.
Christoph) ושטובן (Stuben), ובסקי פס המורחב כלולים גם האתרים לך (Lech) וצורס (Zurs).
הנקודה הגבוהה ביותר באתר היא פסגת ואלוגה (Valluga), אשר גובהה עומד על 2,811 מטרים מעל פני הים.
אורך המסלול הארוך ביותר בו הוא 10.2 ק"מ (מפסגת ואלוגה לסן אנטון).
בסך הכל, כולל מרחב הגלישה של ארלברג כ-460 קילומטרים של מסלולים לכל הרמות, ו-85 מעליות.
180 ק"מ מתוך המסלולים הללו מיועדים לגלישת פרירייד, על כן השלג בהם אינו מהודק.
נוסף לכך, האזור סביב סן אנטון ידוע במרחבי האוף פיסט הרבים שבו, ובתוואי שטח מאתגר, אשר מהווה יעד אטרקטיבי בעיקר עבור גולשים מתקדמים.
העיירה נמצאת בעמק הממוקם בין שני רכסים, ושלושה רכבלים מובילים ממנה את הגולשים לפסגות שונות: גמפן (Gampen), גלציג (Galzig) ורנדל (Rendl).
האזור של רנדל כולל בעיקר מסלולים כחולים (מסלול כחול משמעותו שמבחינת קושי הגלישה הוא מתאים לאנשים ברמה של מתחילים עד בינוניים.
המסלול רחב מספיק כדי שהגולש יוכל לגלוש לרוחב המסלול ולא בכיוון הירידה, דבר שמאט את מהירות הגלישה, כמו כן הזווית של המסלול לא מאוד חדה) אך יש ממנו גם מסלול אדום (משמעות מסלול אדום?) ארוך במיוחד, המוביל חזרה לסן אנטון.
יש ברנדל גם פארק שלג, הכולל שפע מתקנים לגולשי פריסטייל.
לגולשים מתקדמים מומלץ להעפיל עם מדריך לפסגת הוולוגה ולחקור את מרחבי האוף פיסט בדרך לצורס.
סן אנטון ידועה כעיירה תוססת עם תרבות אפרה סקי מפותחת.
כבר משעות אחר הצהריים המוקדמות מתחילים הברים המקומיים להתמלא, ובעיירה יש גם מועדונים בהם המסיבות נמשכות לתוך השעות הקטנות של הלילה.
שניים מהמוסדות המוכרים ביותר בסן אנטון הם ה-"Mooserwirt" וה-"Krazy Kangaroo", שני ברי אפרה סקי אשר ממוקמים זה מול זה, במסלול המוליך את הגולשים חזרה לעיירה.
השתייה והריקודים בהם נמשכים מדי יום ביומו גם אחרי שקיעת החמה, ולאחריהם נאלצים הגולשים לגלוש בזהירות חזרה לעיירה.
סן-פול-דה-ואנס הוא קומונה, כפר, בצרפת, במחוז אלפים ימיים ובאזור פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
למשך מאות שנים היישוב נקרא רשמית "סן פול" בלבד, אבל על מנת להבדילו מכפרים רבים בעלי אותו השם, ובגלל סמיכותו לכפר ואנס, נהגו לקרוא לו תכופות "סן-פול-דה-ואנס".
בתחילת המאה ה-19 נקרא גם "סן-פול-דה-ואר" בגלל היותו יישוב בגבול המחוז ואר.
משנת 2011 סן-פול-דה-ואנס הפך לשמו הרשמי.
סן פול הוא אתר תיירות מבוקש בגלל גלריות האמנות הרבות שבו.
תחילת היישוב בסביבות המאה השמינית, כשתושבי שפת הים נמלטו לגבעות ולהרים מסביב מפני הפולשים המורים (ה"סראזינים") ובנו בהם מה שנקרא "קני אבן".
הביצורים שרואים אותם עד היום נבנו ב-1537–1547 בימי המלך פרנסואה הראשון על חשבון שבע מאות בתים שנהרסו.
התושבים של הבתים הללו הועברו לכפר חדש שקם בסביבה בשם "לה קול" (La Colle).
הכפר שומר עדיין מאחורי חומותיו, מראה של עיירה מהעידן הפאודלי, שהייתה אמונה על שמירת הגבול של המחוז ואר עד שנת 1870.
מתוך האמנים, השחקנים, הזמרים, הסופרים הרבים שפקדו את האכסניה "קולומב ד'אור" ונפשו בכפר יש לציין כי מרק שאגאל חי כאן כעשרים שנים מחייו.
הוא נפטר והובא בו לקבורה בשנת 1985.
גם הסופר האפרו-אמריקני ג'יימס בולדווין (בשנת 1987) והשחקן הבריטי דונלד פלזנס (בשנת 1995) נפטרו בסן-פול-דה-ואנס.
ביישוב פעל בשנות ה־1920–1930 המחנך סלסטן פרנה שהמציא שיטות חינוך חדשות שבגללן נכנס למחלוקת עם רשויות הכפר וסולק מבית הספר שבו לימד.
בסופו של דבר הקים בית ספר לפי שיטותיו בכפר הסמוך, ואנס.
סן-פול-דה-ואנס הוא אחד מהכפרים המבוצרים מימי הביניים של האלפים הימיים, אבל פרסומו יצא בעולם על ידי כך שהפך במאה ה-20 למקום עלייה לרגל של אמנים ושוחרי אומנות.
יפי הכפר ריתק אליו אמנים רבים, ביניהם בונאר, סיניאק, אוטריליו, מודיליאני, מאטיס, פיקאסו, מרק שאגאל ואחרים.