tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האיפור הקבוע נועד לחקות גבות, קו תוחם שפתיים, שפתון, צלליות ואייליינר לעיניים ואפילו נקודות חן.
ההבדלים בין איפור קבוע לכתובת קעקע הם עומק החדרת המחט וסוג הצבעים.
איפור קבוע יעשה רק על ידי צבעים אורגניים ויוחדר מעל לשכבת הדרמיס - עם זאת בקלות רבה ניתן לחדור לשכבה השנייה של העור והדיו עשוי להתקבע כמו קעקוע.
ג'ורג' אורוול סיפר כי כתובות קעקע טבעיות נוצרות על עורם של כורים במכרות פחם, כאשר אבק פחם התיישב בפצעים.
שימוש בעגילים העשויים מכסף לאחר ניקוב האוזניים או האף לפני שהחור מחלים עלול לגרום ליצירת כתם אפור קבוע מסביב לחור כתוצאה מפעפוע של כסף חמצני מתחת לעור.
כתובות קעקע אומנותיות זמניות מקובלות בטקסי החינה במזרח התיכון, צפון אפריקה ואסיה.
בטקס נהוג לשרטט בעזרת חינה תבניות מורכבות על הידיים והרגלים.
מכיוון ששכבת העור באזורים אלה (במיוחד אצל הגברים) עבה במיוחד, הצבע נוטה להישאר למשך זמן רב.
על אף שבמרבית המקרים נהוג לשרטט ציור מסוג זה על ידיהן ורגליהן של כלות בלבד, קיימים מקרים במקומות כגון בנגלדש, קשמיר וסודאן שמצפים גם מהחתנים להתקשט בכתובת קעקע לפני טקס החתונה.
מרכיבי הצבע הם אבקת עלי צמח החינה (Lawsonia inermis) מעורבת בנוזל כהה כדוגמת קפה או תה, מיץ לימון (על מנת לגרום לצבע להשתחרר) וסוכר.
התערובת יוצרת משחה שאותה מורחים על העור.
צבע כתובת הקעקע כשהיא טרייה הוא בגון חום-אדמדם.
כתובת כזו יכולה להחזיק על העור עד שבועיים לכל היותר, ואז הצבע הופך בהדרגה לכתום ונמוג.
ניסיונות ליצור חינה בגוון שחור באמצעות הוספת המרכיב PPD (פנילאנאדיאמין) עלולים לגרום לתופעות לוואי מסוכנות, כגון תגובות אלרגיות ואף כוויות.
הסרת קעקוע מסובכת יותר מצריבתו.
בממוצע רק ב-20% מהמקרים ניתן להסיר את הקעקוע לחלוטין, כך שלא יישארו סימנים לקעקוע.
ב-80% מהמקרים נותר סימן או צלקת.
עלות ההסרה היא פי ארבעה ויותר מעלות הקעקוע והתהליך ארוך וכואב.
בדרך כלל נדרשים בין 4 ל-10 טיפולים בהפרש של חודש עד חודשיים בין הטיפולים.
ישנם גם קעקועים שנעשו בשכבות העמוקות של העור או שנעשו בצבעים שאינם מקצועיים שלא ניתן להסיר בכלל, ויש קעקועים שהסרתם מותירה צלקת בהירה בולטת על פני העור.
ובכל זאת קיימים לא מעט אנשים הפונים לדרך זו, בהם אסירים לשעבר, חוזרים בתשובה, נשים לפני חתונה.
בישראל, ביקשו נשים יוצאות אתיופיה להסיר ממצחן קעקועים בצורת צלב, שנחשבו אופנתיים באדיס אבבה אך לא התקבלו באהדה בישראל.
ניתוח כירורגי הנעשה בהרדמה מקומית שבה כורתים את הקעקוע ותופרים את שולי העור.
שיטה זו מותירה תמיד צלקת ולכן טובה למקומות מוצנעים ולקעקועים קטנים.
שיוף העור באמצעות מכשיר בעל ראש יהלום.
בתהליך מוסרות לאט לאט שכבות העור המכילות את הקעקוע.
תהליך זה חושף את העור לרגישות לשמש וגורם לגוון בהיר באזור המשויף השונה מגון העור כולו.
קרני הלייזר נבלעות בתוך הפיגמנטים שבעור, מעלים את הטמפרטורה שלהם וגורמים לכוויה שהורסת את הרקמה המכילה את הצבע.
הדלקת שבאה בעקבות תהליך זה מסלקת את התאים הפגומים המכילים את הצבע.
מכיוון שקרן הלייזר היא באורך גל מסוים, נדרשות קרניים באורכי גל שונים על מנת להסיר את הצבעים השונים.
חשיפת העור שעבר טיפול בלייזר לשמש עלולה ליצור אזור בהיר או כהה יותר משאר העור.
תהליך ההסרה בלייזר כואב פחות מביצוע הקעקוע עצמו, אך התנפחות העור וקילופו, שהם תוצאה של הטיפול, יכולים להיות כואבים למדי.
מקובל להניח שתהליך הסרת הקעקוע אינו מסוכן, אם לא מנסים להסיר את הקעקוע באמצעים חובבניים.
הופעת סרטן העור בעקבות תהליכי ההסרה נדירה ביותר.
ביצירות ספרותיות רבות כתובת הקעקע משמשות לזיהוי קבוצתי, ובכך מבדלות גיבורים או קבוצות אותם מבקשים הכותבים להציג כנבדלים משאר הסובבים אותם באופן ויזואלי יותר.
דוגמה עדכנית לכך היא הסרט סימנים של כבוד והספר נערה עם קעקוע דרקון.
הדבר נפוץ גם בז'אנרים אחרים, ובמידה לא מבוטלת ביצירות קומיקס, או כאלו המתבססות על קומיקס, העוסקות בגיבורי על.
דוגמאות מהעשורים האחרונים כוללות את בלייד ואקס-מן 3: המפלט האחרון.
במקרים אחרים, מנוגדים כביכול לגישה הקודמת, משמשים הקעקועים כאמצעי אומנותי להדגמת קונפורמיזם מצד הדמויות.
כך, לדוגמה, נפוץ לעיתים הופעת הברקוד ככתובת קעקע על גופם של חיילים, כסמל להשתייכותם הממסדית המנותקת והקרה, כמו גם לניסיון להציגם כחסרי אינדיבידואליות.
כך לדוגמה בסדרת הטלוויזיה מלאך שחור או בסרט הקולנוע חייל קטלני.
במקרים אלו, גיבורי היצירות, על אף שהיו מקועקעים בברקוד בעצמם, התמרדו באלימות רבה בממסד אשר ביקש לשלוט בהם ולהשתמש בהם לצורך אותו דיכוי.
קעקועים קושרו בעבר עם נטייה להתנהגות עבריינית בקרב בני-נוער והתנהגות עבריינית או חריגה באופן כללי.
על קשר מיוחד הצביעו בין סגנון החיים של עבריינים מועדים וכתובות קעקע.
קישור זה בין קיום כתובות קעקע והתנהגות עבריינית אושר גם במחקרים עדכניים יותר.
ועם נטייה גדולה יותר לעישון ולצריכת אלכוהול בין צעירים.
מחקרים עדכניים הצביעו על-כך שהנטייה לקעקוע כתובות קעקע מקושרת עם השכלה נמוכה יותר של הורי צעירים ועם אי היכרות עם הסיכונים הבריאותיים.
נוכח שכיחותם הרבה של קעקועים והתקבלות נוהג הקעקוע כנורמטיבי, ספק אם נתונים אלו יכולים להצביע על קיום קעקוע כאתת משמעותי להתנהגות לא נורמטיבית.
התורה אוסרת לחרוט כתובות קעקע שאינה נמחקת מהגוף, כלשון הפסוק: ההלכה קובעת כי האיסור חל על כל מקום בגוף, בין שרגיל להיות גלוי ובין שרגיל להיות מכוסה.
עם זאת, מותר לבצע קעקוע זמני לצורכי איפור, הנשאר על העור למשך כשנה-שנתיים ודוהה לגמרי עם חלוף הזמן.
מצווה זו היא בגדר "חוק" ללא הסבר המפורט בתורה, עם זאת, חכמים נתנו הסבר שהגוף מייצג את האדם כפי שבּרָאוֹ אלוהים, והקעקוע מסית את תשומת הלב מערכו העצמי של האדם - למסר מסוים ובזה האדם הופך בסיס למסר שאינו צלם אלוהים ומאבד את ערכו העצמי הייחודי.
ולצד זאת יש חכמים ורבנים כגון רמב"ם אשר קבע מבחינה הלכתית כי זהו מנהג של עבודה זרה.
הבעיה הרפואית החמורה ביותר הנובעת מתהליך הקעקוע היא הדבקות במחלות נגיפיות בשל מעבר דם נגוע מאדם לאדם.
תופעה זו עלולה לקרות בשל שימוש חוזר במחטים או בבקבוקוני צבע שלא עברו עיקור.
המחלות המסוכנות ביותר היכולות לעבור בדרך זו הן איידס וצהבת נגיפית C (הפטיטיס C).
במכונים מודרניים נקיים כמעט שאין מקרים של הדבקות במחלות.
זיהום כתוצאה מקעקוע במכון קעקוע מודרני נדיר, אך עלול להיגרם.
זיהומים נפוצים כוללים החל מזיהום של העור וכלה בהדבקה בחיידק הסטפילוקוקוס (Staphylococcus aureus) העלול לגרום נזק ללב.
אנשים הנוטים לסבול מזיהומים חייבים להיות מודעים לנזק שהפגיעה בעור עלולה לגרום וחייבים להתייעץ ברופא לפני שיקבלו כתובת קעקע.
מומלץ לאנשים שהחליטו על קעקוע לבדוק היטב בעת בחירת מכון העוסק בעשיית כתובות קעקע האם ננקטים במכון האמצעים הבאים:
פחי אשפה אדומים המסומנים כמכילים "סיכון ביולוגי" עבור חפצים שהוכתמו בדם.
קיומם של מכשירים לבצוע עיקור כדוגמת אוטוקלב שרלוונטי עם מכונות מסוימות.
בדרכים היותר מודרניות, הציוד הנפוץ הוא חד פעמי ונזרק ישר לפח המחטים.
תעודה המעידה על חברות בארגון מקצועי
תיק עבודות עשיר בהחלמות טובות של הקעקועים.
אומן הקעקע פותח חבילה חדשה של מחטים חד־פעמיות עבור כל מטופל.
תגובות אלרגיות לצבעי כתובות הקעקע הן נדירות, אך קיימות.
אנשים רגישים או אלרגיים למתכות מסוימות עלולים להגיב לצבעים שהוחדרו לעור בחריפות הגורמת נזק לשכבת האפידרמיס.
משמעות הדבר שאנשים הסובלים מאלרגיות חייבים לשקול היטב את ההחלטה לבצע קעקוע, בשל הסכנה מתגובת הנגד וההלם שעלולים להיגרם.
אומני קעקוע נוהגים לבצע ניסוי קטן על ידי החדרת כמות קטנה של הדיו מאחורי האוזניים על מנת לזהות תגובות אלרגיות.
בעקבות מחקרים מקדמיים המצביעים על אפשרות להפרעות הורמונליות והעלאת השכיחות לסרטן, בוחנות מנהל המזון והתרופות האמריקאי והרשויות באירופה האם סוגי הדיו המשמשים בכתובות קעקע הם מסרטנים.
אף שכתובת קעקע אינה דורשת את הטיפול וההיגיינה המתמידים, כפי שנדרש בעקבות ביצוע "פירסינג", חשוב לזכור כי בזמן שהעור מחלים כתובת הקעקע היא בעצם פצע שיש לטפל בו בהתאם.
מיד לאחר יצירת כתובת הקעקע נוהגים האומנים לכסות את האזור כדי למנוע זיהום.
לעיתים הם עוטפים את האזור בניילון נצמד.
ניתן להוריד חבישה זו אחרי כמה שעות ויש לשטוף את האזור בזהירות במים פושרים.
עיסוי משחה אנטיספטית לתוך אזור הקעקוע שלוש פעמים ביום במשך שבועיים היא דרך טובה למניעת זיהומים - תוך כדי מריחה של שכבה דקה של משחת הקעקועים.
משך הזמן הנדרש להגלדת האזור משתנה בהתאם לגודל כתובת הקעקע ותהליך הריפוי של הגוף, בדרך כלל נע בין שבועיים ל-6 שבועות.
אך אם האזור נשמר נקי (והאדם נמנע מלהתגרד) תהליך הריפוי מהיר למדי.
יש להימנע מחשיפה לשמש, משחייה בים או בבריכה או חשיפה כלשהי לגורמים מזהמים אחרים בשבועות הראשונים כמו מגע עם בעלי חיים.
חלקיקי המתכת שהיו רכיבים בצבעי כתובות הקעקע גרמו בעבר להפרעות בהדמיית MRI.
השדות המגנטיים הנוצרים בעת סריקת MRI הגיבו עם המתכת שבצבע.
כתוצאה מכך האזור שבו הייתה מצויה כתובת הקעקע התחמם ונגרמו לכן תופעות לוואי לא רצויות, החל מהתחממות קלה ועד לחום צורב.
חלקיקי המתכת גם פגעו באמינות הצילום שכן הם עיוותו את התצלום שהתקבל.
כיום מרבית הצבעים בהם משתמשים ליצירת כתובות קעקע אינם מכילים חלקיקי מתכת, ולכן אינם מהווים בעיה בצילומי MRI.
חלקיקי מתכת נפוצים יותר בכתובות קעקע מסוג "איפור קבוע" (כדוגמת צלליות עיניים).
קעקוע בגב התחתון, עלול למנוע מיולדת קבלה של זריקת אפידורל, מחשש שהמחט החודרת את העור, תגרור עימה חלקיקי צבע אל אזור חוט השידרה באופן שעלול לגרום לסיבוכים ודלקות.
על מכוני קעקוע בעולם מוטלות אחת או יותר מהחובות הבאות:
המכון חייב להירשם ברישוי עסקים על פי סטנדרטים נכונים ולעבור בדיקה תקופתית.
אין לבצע כתובות קעקע לקטינים.
אין לבצע כתובות קעקע לאדם מסומם או שתוי.
בארצות הברית אחריות האכיפה על רישוי מכוני קעקוע מוטלת על המדינות או הרשויות המקומיות.
בישראל קיים בנושא תיקון מספר 19 משנת 2002 ב"חוק רישוי עסקים" הדן בחובות של עסק העושה כתובות קעקע וזו לשון החוק:
סעיף 2ו "עסק של כתובות קעקע":
(א) בעסק שהוא כולו או חלקו מקום לעשיית כתובות קעקע, לא יעשה אדם כתובת קעקע בגופו של מי שטרם מלאו לו 16 שנים, אלא בהסכמת אחד מהוריו.
(ב) אדם כאמור בסעיף קטן (א) רשאי לדרוש ממי שמבקש לעשות בגופו כתובת קעקע, שיציג לפניו את תעודת הזהות שלו.
(ג) בעסק כאמור בסעיף קטן (א) תוצג, במקום בולט, באופן שיקבע שר הפנים, הודעה המפרטת את הוראות סעיף קטן (א).
(ד) הוראות סעיפים קטנים (א) ו-(ג) הן תנאי מתנאי הרישיון של עסק כאמור.
בדברי ההסבר לתיקון להצעת החוק נאמר:
כתובות קעקע אינן ניתנות למחיקה והן נעשות בדרך-כלל בעסק.
(מקום לעשיית קעקע הוא עסק טעון רישוי לפי חוק רישוי עסקים, התשכ"ח-1968).
בני נוער רבים ואף ילדים נוהים אחר אופנות משתנות ופוגמים בגופם באופן שאין ממנו חזרה.
מוצע לקבוע במפורש בחוק כי קעקוע לילדים עד גיל 16 יהיה מותנה בהסכמת אחד ההורים (סעיף קטן (א)), ומוצעת הוראת לוואי המאפשרת לבעל עסק לדרוש הצגת תעודת זהות ממי שמבקש לעשות בגופו קעקוע (סעיף קטן (ב)).
עוד מוצע לקבוע כי הוראות סעיף זה יהוו תנאי מתנאי רישיון העסק (סעיף קטן (ד)) ובכך להחיל על העסק את כל הוראות חוק רישוי עסקים לעניין תנאים שברישיון ובכלל זה ההוראות המענישות; יחד עם זה מוצע כי העונש על הפרת הוראות סעיף 1 יהיה עונש של קנס בלבד.
כתובת עקרון היא כתובת פלשתית שנחשפה בשנת 1996, במהלך חפירות ארכאולוגיות, בתל מקנה.
הכתובת סייעה לזיהוי של תל מקנה עם עקרון המקראית.
הכתובת פורסמה בשנת 1997 והיא מוצגת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
זוהי הכתובת הפלשתית הגדולה והשלמה ביותר שנמצאה עד כה.
הכתובת היא כתובת הקדשה למקדש העיר.
היא חרוטה בחמש שורות על לוח אבן גיר שמידותיו 38×61 ס"מ ומשקלו 105 ק"ג.
הכתובת כתובה בווריאנט פלשתי של הכתב הפיניקי שהיה בשימוש בתקופת הברזל, תקופה החופפת לימי בית ראשון, והיא מתוארכת לסוף המאה ה-8 לפנה"ס או למאה ה-7 לפנה"ס.
כתובת ההקדשה מזכירה חמישה ממלכי העיר עקרון: אכיש, פדי, יסיד, עדה ויער.
פדי הוא מלך המוכר לנו ממנסרת סנחריב: "ופקידי, אצילי ואנשי עקרון, אשר הדיחו את מלכם, הכבול בשבועה ובקללה לאשור, מסרו אותו בידי חזקיהו היהודאי.
והוא שם אותו במעצר כמו אויב..." (עמודה שנייה, שורות 73-78).
הכתובת מעידה על אלה פלשתית לא מוכרת - "פתגיה".
יש שהציעו ששמה מורכב מהרכיב πυθο- (כמו בשם פיתיה) ומשם האלוהות גאיה.
הנוסע היווני פאוסניאס (המאה ה-2 לספירה) העיד על קשר בין גאיה לאורקל מדלפי (בו כיהנה פיתיה מפורסמת).
אחרים הציעו לקרוא כ"פתניה", שכן ה-ג' בכתובת אינה ברורה, ולזהות את המילה עם תואר מוכר של כמה אלוהויות מינואיות, מיקניות ויווניות קדומות: ποτνια.
ביוונית-עתיקה πενταγαĩα (חמש ארצות) מתאים לחמישה ממלכי עקרון, לעיל.
עדויות נוספות לפולחן במקדש נמצאו באזור המחסנים של המנחות.
בחפירות נמצאו ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעות חותם עם הכתובת: "לבעל ולפדי".
הן ככל הנראה קשורות הכתובות למס ולמנחות שהועלו למקדש, בדומה למס מחצית השקל והמעשרות של בית המקדש בירושלים.
מבין חמשת שמות המלכים הנזכרים בכתובת ארבעה הם שמות שמיים מוכרים: פדי, יסד, אדא ויער.
שם אחד הוא שם בעל אופי יווני: אכיש, שם המופיע גם במקרא כשמו של אכיש מלך גת הפלישתית (), ובכך חיזוק לדעה הרווחת שמוצא הפלשתים בכרתים או באזור הים האיגאי.
הכתובת שופכת אור על הימים האחרונים של עקרון הפלשתית בתקופה הקודמת לכיבוש הבבלי.
לפי הכרוניקות האשוריות, העיר נכבשה לראשונה בידי סרגון השני בשנת 712 לפנה"ס.
בשנת 701 שוחררה בידי סנחריב כחלק ממסעו בלבנט.
דווקא בימים קשים אלו בתולדותיה הוקדש מקדש חדש לאלוהי העיר.
הכתובת תעתיק הכתובת עברית מודרנית......
(2) יסד בן אדא בן יער שר-עקרון
(4) ותשמרהו ותאריך ימיו ותברך
כתובת יהואש או "כתובת בדק הבית" הוא שמה של כתובת שנויה במחלוקת בכתב עברי עתיק, על גבי אבן שחורה, שהוצגה לציבור בשנת 2001 לאחר שנטען שנרכשה מידי סוחר עתיקות והמקור לכתובת לכאורה בחפירה עלומה ממזרח להר הבית בירושלים.
הכתובת יוחסה ליהואש, מלך יהודה במאה ה-9 לפני הספירה, כשהיא מתאימה לאירוע הנזכר בספר מלכים.
ועדה מקצועית מטעם רשות העתיקות בישראל הודיעה כי הכתובת מזויפת, אך מומחים מסוימים וכן פסק דין של בית המשפט המחוזי בירושלים פסקו כי לא ניתן לקבוע בוודאות שהכתובת זויפה, חרף ממצאים שמערערים את אמינותה.
הכתובת מתארת את השיפוץ שערך המלך יהואש בבית המקדש הראשון (מקדש שלמה).
היא כתובה בגוף ראשון, מפי המלך, והיא מתאימה לסיפור שיפוץ בית המקדש שעליו הורה המלך יהואש, כפי שמסופר במקרא בספר מלכים.
תקופת מלכותו של יהואש מתוארכת לשנים 836–797 לפני הספירה.
החשיבות שייחסו החוקרים לכתובת עם הצגתה נבעה מכך שמדובר לכאורה בממצא הארכאולוגי הראשון המאשר את קיומו של בית המקדש הראשון ושל אירוע בדיוק כפי שתואר במקרא.
"כתובת יהואש" נראתה כמו גילוי בעל חשיבות דומה לזו של מצבת מישע.
להלן הכתובת בכתב עברי עכשווי.
השלמות מופיעות בין הסוגריים המרובעים:
בת לב אש בארץ ובמד
בר ובכל ערי יהדה ל
את בדק הבית והקרת ס
יצו יהוה את עמו בברכה
לפי המדווח התגלתה הכתובת ממזרח להר הבית בירושלים, והגיעה לידיו של סוחר העתיקות הירושלמי חסאן עקילאן, אשר העביר אותה לאספן העתיקות עודד גולן.
קדמוניותה של הכתובת, ושל גלוסקמת יעקב אחי ישו שהתגלתה יחד עמה, אושרה בשנת 2001 על ידי הגאולוגים שמעון אילני ואמנון רוזנפלד מהמכון הגאולוגי לארכיאומטריה ולמיקרוסקופיה בירושלים, שקבעו שהכתובת מקורית ואינה זיוף; למסקנה זהה הגיעו במעבדות של מוזיאון ROM בטורונטו ובמעבדות 'בטא אנליטיק' לתיארוך איזוטופי בפלורידה.
מעבדות מוזיאון ישראל בירושלים, שבדקו את כתובת יהואש בשנת 2002, לא שללו את קדמוניותה אך לא הגיעו למסקנות חד-משמעיות לגבי גיל הכתובת..
בתחילת שנת 2003 הקימה רשות העתיקות שתי ועדות מומחים במטרה לבדוק את האבן עצמה ואת תוכן הכתובת שעליה, וכן לבדיקת כתובת גלוסקמת יעקב אחי ישו:
"ועדת הכתב", שהורכבה ממומחים בתחום הכתבים הקדומים והשפות הקדומות, ותפקידה היה לבדוק האם הכתב ותוכנו מתאימים לעברית והארמית שהיו נהוגות בתקופה אליה מתייחסות הכתובות.
"ועדת החומר", שמנתה מומחים בתחום החומר (גאולוגים, כימאים), ותפקידה היה לבדוק את החומר ממנו עשויים הממצאים, את הפטינה וכל חומר נוסף שנמצא על גבי הממצאים.
הנחת היסוד של הרשות הייתה כי יש להתייחס לכל חפץ שלא נתגלה בחפירה מסודרת כאל חפץ מזויף.
האבן שעליה "כתובת יהואש" נשברה במהלך העברתה מידי עודד גולן לרשות העתיקות לשם בדיקתה.
במקביל לעבודת הוועדות החלו להופיע דיווחים בתקשורת לפיהם מדובר בממצא מזויף.
ב-15 ביוני 2003 התכנסו שתי הוועדות וניסחו הודעה משותפת שעל-פיה שני הממצאים השנויים במחלוקת, כתובת יהואש וגלוסקמת אחי ישו, מזויפים.
ב-18 ביוני 2003 ערכה רשות העתיקות מסיבת עיתונאים שבה סיכמה את עבודת הוועדות ואת מסקנותיהן.
למסקנה זהה הגיע אד גרינשטיין, פרופסור למקרא מאוניברסיטת תל אביב; גרינשטיין טען שמצא אנכרוניזמים בלשונה של הכתובת, שהבולט שבהם הוא השימוש בביטוי "בדק הבית".
בכתובת אומר כביכול יהואש "ואעש את בדק הבית", בעוד שבלשון המקרא (בניגוד לעברית המודרנית) "בדק בית" פירושו סדקים בקירות שיש לתקנם, ולא עבודת התיקון עצמה .
מאידך, גם לאחר מסקנותיה הרשמיות של רשות העתיקות כתבו מספר מומחים כי קשה לקבוע בוודאות כי הכתובת מזויפת, בהם פרופ' חיים כהן מאוניברסיטת בן-גוריון שחקר את הכתובת במשך כשלוש שנים, וטען כי: .
בעקבות הפרשה פתחה משטרת ישראל בחקירה והוגשו כתבי אישום נגד גולן וארבעה סוחרי עתיקות נוספים באשמת זיוף הכתובת וממצאים נוספים (ביניהם גלוסקמת אחי ישו).
במרץ 2012 זיכה בית המשפט את גולן מחמת הספק מן האישומים.
השופט אהרן פרקש כתב בפסק דינו: "סיכומו של דבר הוא כי לא ניתן לקבוע כי הכתובת מזויפת אף לא על פי השפה והלשון".
(סעיף 453) אך מצד שני קבע השופט כי "החשדות שהתעוררו כלפי גולן במיוחד, על דרך התנהלותו והתנהגותו ביחס לכל העובדות שפורטו באישומים, העלו תהיות רבות והפנו אצבע מאשימה כלפיו.
לגולן גם לא תמיד היו הסברים מניחים את הדעת ביחס אליהן." (סעיף 1293) אך הדגיש שאין בממצאים ובחוות הדעת שניתנו כדי לקבוע בוודאות הנדרשת במשפט הפלילי כי הלוח הוא זיוף.
כתובת מצודת רבת עמון היא כתובת עמונית, שנמצאה בשימוש משני במבנה במצודת רבת עמון.
בכתובת שמונה שורות, מתוכן ניתן לקרוא שבע.
על פי הפענוח, הכתובת מתוארכת בין אמצע המאה ה־9 לפנה"ס לתחילת המאה ה־8 לפנה"ס.
נושאה הוא מלך עמון, שמלכם האל מצווה עליו לבנות "מבואות־סובבות", ככל הנראה שערים, פרוזדורים, שיפועים או מדרגות המקיפים את המזבח, ומבטיח לו להכחיד (להכניע ולהשמיד) את אויביו ולהשליט צדק.
הכתובת שמורה כיום במוזיאון לארכאולוגיה של ירדן, המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ברבת עמון.
הכתובת ידועה בסימון KAI 307. כל x בתעתיק מסמל אות שאינה ברורה.
תעתיק הכתובת עם השלמות על פי שמואל אחיטוב (הניקוד לא משקף את ההגייה המקורית אלא נועד להקל על הקורא המקורב לעברית המקראית):
כתובת יבנה ים היא כתובת עתיקה בשפה היוונית שנתגלתה באקראי על פני השטח באתר של יבנה ים הקדומה (חוף פלמחים).
מדובר בכתובת החקוקה על אבן גיר, השבורה מכל צדדיה.
מידותיה המרביות 23 על 33 ס"מ.
הכתובת נחקרה ופורסמה לראשונה על ידי פרופ' אריה כשר מאוניברסיטת תל אביב.
הכתובת מוצגת היום במוזיאון בית מרים – הים ומלואו.
בכתובת מצוין תאריך ברור, וממנו קל לחשב את תאריכה והוא שנת 163 לפנה"ס.
זהו זמנו של יהודה המקבי ביהודה, מעט לפני התקפתו על יבנה.
הכתובת גם מזכירה את המלך הסלאוקי אנטיוכוס אופטור, הוא אנטיוכוס החמישי (מלך בשנים 164-163 לפסה"נ), בנו של אנטיוכוס הרביעי אפיפנס.
על מלך זה ידוע שהיה ילד בשנים האלה, וכי מי ששלט בפועל היה ליסיאס, והוא ודאי אחראי לחליפת המכתבים שקטע ממנה מובא בכתובת.
בשורה 8 השלים המהדיר של הכתובת את שם המקום 'נמל יאמניה'.
יש לזכור שזאת השלמה אבל היא אפשרית מפני שמקום המצאה של הכתובת, בנמל יאמניה, מאשש זאת.
הכתובת מביאה תשובה מאת השליט, שנשלח באיגרת לבעל הסמכות המקומית (אדם בשם נסוס) והוא שחקק אותה באבן שהוצבה במקום ציבורי לטובת הציבור.
מאחר שהכתובת שבורה בראשה יש להניח שהכתובת השלמה כללה גם את מכתב הבקשה אל המלך, שתשובתו זאת מתייחסת אליה.
ייתכן שאיש זה היה הממונה על ענייני הכספים (דיוקטס) של האזור.
בין סמכויותיו היו גם מתן הקלות ממסים שונים ופריבילגיות אחרות.
הכתובת מזכירה אנשים שקיבלו פטור ממסים בעקבות שירותים מסוימים שהעניקו לשלטונות.
הכתובת מזכירה צידונים, וניתן לשער שמדובר בקבוצה שהתגוררה ביבנה-ים והעניקו שירותי נמל או שירותי ים כלשהם לשלטון הסלאוקי.
יש להניח שהצידונים פנו באיגרת (שלא השתמרה) אל השליט בבקשה לפטור ממסים.
הפטור ניתן, והכתובת באה להכריז על כך בפומבי.
כתובת חפציבה היא כתובת רשמית בשפה היוונית העתיקה, המתוארכת לסביבות 195 לפנה"ס, התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
שמה ניתן לה על שם מקום הימצאה – בקרבת קיבוץ חפציבה.
הכתובת מכילה שש איגרות שנשלחו מטעם המלך אנטיוכוס השלישי אל הנציב המקומי, תלמי בן תֵרֵסיאס, ושתי איגרות שנשלחו מטעמו של הנציב תלמי אל המלך.
האגרות עוסקות במינהל המקומי ובמצב הכפרים והאיכרים בראשית התקופה הסלווקית.
הכתובת התגלתה וניזוקה באוקטובר 1960 במהלך עבודות יישור קרקע על ידי בולדוזר בשדות קיבוץ חפציבה, כ-1.5 קילומטר מבית השיטה, בתל אל פיר (תל שַמות), אתר בו נמצאו ממצאים מהקופות הפרסית וההלניסטית.
את הכתובת גילה רפאל סלוס מקיבוץ חפציבה שהיה נאמן של רשות העתיקות לשמירה על בית הכנסת בבית אלפא, אשר סרק את האזור כדי לאסוף את חלקי האבן שנחשפה.
דבר מציאת האבן נתפרסם בעיתונות בנובמבר 1960 עם דיווח ראשוני על הכתוב בו.
הכתובת פוענחה בידי יוחנן לנדאו, איש אגף העתיקות והמוזיאונים שפרסם את תוכנו בשנת 1966. הכתובת נמסרה על ידי רשות העתיקות לתצוגה במוזיאון ישראל; העתק שלה מוצג במוזיאון בית שטורמן בעין חרוד מאוחד.
פישר פרסם פיענוח נוסף של הכתובת בשנת 1979, שכלל שורה נוספת (שורה 8) שלא פוענחה על ידי לנדאו.
בשנת 2006 פרסם יוהאנס היינריך מאמר שבו בחן מחדש את תוכן הכתובת, על סמך צילומים חדשים שנעשו עבורו במוזיאון ישראל ברזולוציה גבוהה וכן בשיטת .
הכתובת חקוקה על לוח של אבן גיר, שגובהו 77 ס"מ, רוחבו 47 ס"מ ועוביו בין 16 ס"מ בחלקו העליון ו-8 סנטימטר בחלקו התחתון.
הכתובת שבורה לשישה שברים; חלקה הימני העליון חסר.
האבן ברובה בגוון קרוב ללבן, למעט חלקו העליון שהוא ורוד-חום.
על פי הפענוח של לנדאו בכתובת השתמרו 38 שורות.
פישר הוסיף שורה נוספת (השמינית) והגיע ל-39 שורות.
היינריך טען לקיומן של שלוש שורות נוספות, 40-42, שהיוו חלק מהכתובת המקורית, הגם שרק מעט מאוד מתוכנן פוענח.
המחצית הימנית של שורות 1–2 חסרה ובשורות 3–23 (של לנדאו) חסר עד כשליש מהתוכן.
לנדאו כותב שגם לפני הנזק שנגרם בעת החשיפה, האבן סבלה מפגעי הזמן בדמות חורים גדולים וקטנים וקווים שפגעו בשטחו וכן היו אותיות שדהו עם הזמן.
על האבן מופיעו גם מספר אותיות בודדות שנראה שאינן חלק מהכתובת.
יוהאנס היינריך משער שהאבן שימש במקור כאסטלה של תלמי הרביעי ולאחר מעבר השלטון התוכן שלו נמחק והוא שימש לכתיבת הכתובת הנוכחית.
את הבדלי העובי של האבן הוא מייחס לשימוש משני מאוחר יותר, אולי כחלק מדרך מרוצפת אבנים.
הכתובת היא מן הסוג המכונה 'פרוסטגמה אפיסטולארית' (epistolary prostagma), כלומר היא מכילה מספר צווים מלכותיים שנשלחו כל אחד כאיגרת.
הכתובת כוללת העתקים של שש איגרות שנשלחו מטעם המלך אנטיוכוס השלישי אל תלמי בן תֵרֵסיאס, הנציב (סטרטגוס) והכהן העליון של קוילה-סוריה ופניקיה, שארץ ישראל נכללה אז בתחומיה, ושתי איגרות שנשלחו מטעם הנציב תלמי בן תרסיאס אל המלך.
תלמי בן תרסיאס מזוהה עם אדם בשם זה המוזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו כמי שקיבל מכתב מהמלך על זכויות המקדש בירושלים.
הוראה לחקוק את הצווים, שמן הסתם נכתבו במקור על יריעות פפירוס, על אבן
אישור בקשה של תלמי בן תֵרֵסיאס, יחד עם תוכן הבקשה, לאפשר מסחר בין כפרים ולמנוע פגיעה בתושבי הכפרים
אישור בקשה של תלמי בן תֵרֵסיאס, יחד עם תוכן הבקשה, שלא להלין חיילים בבתי הכפריים
הוראה של אנטיוכוס למרסיאס למנוע השתכנות בבתי הכפריים ופגיעות אחרות בהם.
בסוף האגרת כתוב שאגרות זהות נשלחו לשלושה אנשים נוספים (כנראה מושלי מחוזות).
מכתב של אנטיוכוס להליודורוס המתייחס לעותק של המכתב למרסיאס ולמכתבים האחרים
בכתובת נזכרים תאריכים אחדים בין השנים 202 ו-195 לפנה"ס.
בהתאם לתאריך המאוחר ביותר על האבן משוער שהכתובת הוצבה בשנת 195 לפנה"ס או זמן קצר לאחר מכן.
אלה הן השנים הראשונות שבהן הייתה ארץ ישראל (ואזור בית שאן, שבו התגלתה הכתובת) נתונה לשלטון ישיר של הממלכה הסלווקית, לאחר שזו כבשה את ארץ ישראל מידי הממלכה התלמית בקרב בניאס (200 לפנה"ס).
הכתובת מלמדת על כיבוש סוריה על ידי הממלכה הסלאוקית במלחמה הקוילה-סורית החמישית, בדומה למשתמע מכתובת הליודורוס.
הצווים הנזכרים באיגרות, מלמדים על המינהל המקומי ולמצב הכפרים והאיכרים בראשית התקופה הסלווקית.
היא עוסקת בכפרים שהיו בבעלות תלמי בן תרסאס וכפרים נוספים שחכר תלמי מן המלך.
ניתן ללמוד ממנו על בעלי התפקידים בעת ההיא.
הליודורוס הנזכר בכתובת הוא ככל הנראה זה הנזכר בכתובת הליודורוס שהתגלתה במרשה.
כתובת שומרונית מכפר בילו, היא כתובת חרותה על לוח שיש.
הכתובת נמצאה בשנת 1954 בעת חפירת תעלת ניקוז ליד הכביש ממערב לכפר בילו, בין כפר בילו לרחובות.
הכתובת חקוקה על לוח שיש שגודלו 42 על 38 ס"מ.
יחד עם הכתובת נתגלו חרסים מן המאות 12-14, אך ייתכן שהיא קדומה יותר – אולי מן התקופה הביזנטית.
הכתובת היא קצור של עשרת הדיברות, ובמקור היא נקבעה ליד מזוזת הפתח לבניין כלשהו, כמקובל אצל השומרונים (במקום הפרשות 'שמע' 'והיה אם שמוע' המקובלות במזוזות היהודיות).
גם כתובת זו, כפי שמצוי בלא מעט כתובות שומרוניות עתיקות, יש מידה לא מבוטלת של רישול בכתיבה, של השמטות של דיברות שלמים (כאן למשל: לא תעשה לך פסל; שמור את יום השבת; כבד את אביך) ועד לאותיות בודדות (לא תנף במקום לא תנאף).
לעיתים מופיעים בכתובת שומרוניות 'עשרת המאמרות' שבהם נברא העולם.
כתובת שומרונית מעין בית אל מא היא כתובת שנמצאה על שני שברים מכתובת על גבי משקוף אבן גדול שנחשף בשנת 1934 בעת שיטפון גדול שאירע בוואדי כקילומטר אחד מצפון-מערב לעיר שכם.
זהו משקוף של פתח גדול, מעוטר בחלקו העליון בזר ישר של עלים, כמקובל בחלק מבתי הכנסת היהודיים שבגליל.
לפיכך המשקוף עם הכתובת שעליו עיטר את החלק העליון של בית כנסת שומרוני מן התקופה הביזנטית.
הכתובת שמורה כיום בחצר הפנימית של מוזיאון רוקפלר בירושלים.
זהו קיצור של עשרת הדיברות, שהוא טקסט המשמש את השומרונים בהתאם לכתוב "וכתבתם על מזוזת ביתך ובשעריך".
השורה הרביעית היא מן הדיבר העשירי הנהוג אצל השומרונים המצווה להקים אבנים גדולות בהר גריזים, המקודש לשומרונים.
כתובת רחוב היא כתובת פסיפס בעברית של לשון חז"ל, המתוארכת לשלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל, המאות החמישית-שביעית לספירה.
הכתובת התגלתה ב-1973 על רצפת בית כנסת באתר הארכאולוגי תל רחוב שבעמק בית שאן, שמורה כמעט בשלמותה.
עניינה הסוגיה ההלכתית במשנה ובתלמוד על הכללתה או החרגתה של בית שאן ב"תחום עולי בבל" בתקופה שבין שיבת ציון לבין סוף תקופת בית שני, לעניין מצוות התלויות בארץ.
זוהי הכתובת הגדולה ביותר בשפה העברית שנמצאה כממצא ארכאולוגי אי פעם והיא תיעוד יחיד מסוגו של סביבה יהודית תוססת, פוליטית והלכתית, באזור זה בארץ ישראל.
כיום נמצאת הכתובת במוזיאון ישראל, והעתק בגודל טבעי נמצא ברחבת בית הכנסת של קיבוץ עין הנצי"ב.
בניגוד לפסיפסים מבתי כנסת קדומים אחרים שנמצאו בסביבה, כדוגמת הפסיפס שהתגלה בבית הכנסת בבית אלפא, אין על הפסיפס כל איור, אך ישנה כתיבה קליגרפית של האותיות.
הכתובת לכאורה כפרית וכוללת שגיאות כתיב ושיבושי לשון, אך יש לזכור שאמות הקריאה המקובלות כיום היו נהוגות באופנים אחרים בזמנים עברו.
הכתובת פוענחה ופורסמה לראשונה בידי חוקר התלמוד, פרופ' יעקב זוסמן.
הכתובת הכתובה בכתב עברי בלשון חז"ל כוללת 365 מילים, 1,807 אותיות, ללא סימני פיסוק המחולקות לשמונה סעיפים, ערוכים ב-29 שורות, השתמרה כמעט בשלמותה.
תוכנה המלא של הכתובת הוא:
הכתובת מתחילה במניין הפירות והירקות האסורים בשנת השמיטה בבית שאן, לאחר מכן מצטטת במלואה ברייתא דתחומין, שהיא ברייתא תנאית חשובה המופיעה בנוסחים שונים גם בתלמוד הירושלמי (מסכת שביעית פרק ו' הלכה א'), בתוספתא (מסכת שביעית פרק ד') ובספרי (סוף פרשת עקב).
חלקה הראשון של הכתובת מופיע בגרסה מעט שונה בתלמוד ירושלמי דמאי (פרק ב' הלכה א').
בברייתא נעשה שימוש רב במקורות ישראל לצורך דיון על גבולות הארץ ומונה למעלה מארבעים מקומות הנמצאים בתחום ארץ ישראל על גבול עולי בבל; ובהם, בניגוד לנוסח שנשתמר בכתובים מהברייתא, רשומה במפורש גם העיר בית שאן.
אפיונים לשוניים ואפיוני כתב בכתובת
נחשב לאחרון עדי הכתיבה ללשון העברית הקדומה מתקופת החורבן ואחריה (לשון חז"ל).
את הכתובת מאפיינת עברית שבה כתיב מלא (בעיקר יו"ד המציין את תנועת החיריק).
בכתובת נזכרת רשימת עיירות בארבעה "תחומים", אשר הגם שנכללו בגבולות הארץ לפי תחום עולי בבל, הרי שבשל הימצאות אוכלוסייה נכרית באזורים אלו, ניתנו מעת לעת ליהודים עובדי האדמה שישבו בהם היתרים שלא לקיים את מלוא המצוות התלויות בארץ.
שמותיהן של רוב העיירות הנזכרות בכתובת השתמרו עד ימינו:
ב"תחום סוסיתה" (דרום הגולן) השתמרו בין היתר השמות: כפר יחריב (כפר חרב), צמח (סמח), עינוש (עין עוואניש), עיון (ח'רבת עיון, מעל חמת גדר), חספיה (ח'ספין) ונוב (ח'רבת נאב).
ב"תחום נווה" (מרכז הבשן, כיום אזור העיירה נווא) השתמרו בין היתר השמות: זיזיון (העיירה הסורית זיזון) וגשמי (העיירה הסורית ג'אסם).
ב"תחום צור" (הגליל העליון המערבי) השתמרו בין היתר השמות: חנותה (ח'רבת חניתה), פי מצובה (ח'רבת מצוב), בצת (אל-בצה), כבריתה (ח'רבת כברי) ומזה (ח'רבת מזי, מצפון לראש הנקרה).
כתובת רחוב היא גם הכתובת העתיקה ביותר בה מוזכר היישוב כפר סבא, הנזכר כבר אצל יוסף בן מתתיהו במיקומו הנוכחי (בכתיב "כפר סבה" - בשורה השלישית מסוף הכתובת).
לכן, הוצב העתק נוסף של הכתובת בסמוך למוזיאון הארכאולוגי בקריית ספיר בכפר סבא.
הגבולות ההיסטוריים של ארץ ישראל המקראית נחלקים לשלושה סוגים, כאשר השניים הראשונים מוגדרים במקרא עצמו והשלישי הוא תיאור מציאות מתקופת המשנה והתלמוד כשהיא מתייחסת אחורה לתקופה שעברה משיבת ציון ועד לסוף תקופת בית שני, משיקולים של הקניית חשיבות לתופעה חדשה יחסית על ידי הצגתה כישנה כמקובל בחברות מסורתיות.
גבול האבות - הגבולות המובטחים לעם ישראל בתורה, עוד מימי תקופת האבות.
גבול עולי מצרים - הגבולות המיוחסים לכיבושי יהושע בן נון וממשיכי דרכו, לאחר כניסת עולי מצרים לארץ.
תחומי שטח זה הם: במערב - הים הגדול; בדרום - נחל מצרים (ואדי אל עריש) הפונה אל הים התיכון, ונחל פיקרה (נחל פארן) הפונה אל ים המלח; במזרח - ים המלח והירדן; בצפון אין הגבול ברור כל צורכו, ואין התאמה מלאה בין התיאור שבספר במדבר לבין זה שביחזקאל.
כאלה היו, בקירוב, גבולות הפרובינציה המצרית "כנען" במאה ה-13 לפני הספירה.
תחום עולי בבל של עזרא ונחמיה - מתקופת שיבת ציון ועד לסוף תקופת בית שני - תקופה שבראשיתה חודש היישוב היהודי בישראל כ-400 שנה טרם הרחיבו החשמונאים את שטח הארץ לממדים שאף הם לא חפפו ל"גבול עולי מצרים".
אף שעיקר תושבי הארץ היו יהודים, והדת היהודית הייתה השלטת, נותרו בארץ ישראל מספר ערים ומחוזות שיושביהם היו נוכרים ולא יהודים.
הגבול הצפוני הגיע רק עד כזיב הסמוכה לעכו, ומעמדו באזור הירדן לא היה ברור; הגבול הדרומי היה רחוק מנחל מצרים, ואף במערב לא כל ערי החוף היו בידי היהודים, כשם שלא שלטו בכל עבר הירדן.
התלמוד קורא לתחום מצומצם זה בשם "תחום עולי בבל", והוא חופף פחות או יותר לארץ ישראל "מדן ועד באר שבע".
גבול זה הוא הגבול הקובע במשנה ובתלמוד בכל הנוגע למצוות התלויות בארץ, ולכן הגדרתו חיונית לצורך קיום המצוות ליהודים בתקופת בית שני ולאחריה.
מיקומה אסטרטגי, בעמק בית שאן, על מקום המפגש בין בקעת הירדן לעמק יזרעאל.
היא ממוקמת על דרך הים שהייתה בין מצרים למסופוטמיה, וכן יושבת על הציר הראשי המוביל מירושלים לטבריה, ועל הציר הראשי שמוביל מהבקעה אל הים התיכון.
בית שאן נזכרה ברשימת כיבושיו של תחותמס השלישי במסעו לארץ ישראל במאה ה-15 לפנה"ס (1468 לפנה"ס).
מאז ועד המאה ה-12 לפנה"ס הייתה העיר תחת שלטון מצרי, בפרובינציה המצרית "כנען".
לפי הרשום במקרא, לימים היא נכללה בתחום הנציבויות של שלמה המלך, לאחר שנכבשה על ידי דוד המלך.
בתקופת בית שני הייתה בית שאן מהחשובות שבערי הדקאפוליס, עשר הערים ההלניסטיות שהוקמו על ידי הממלכה הסלאוקית.
היא נקראה "סקיתופוליס", שימשה בירת אגד ערים זה, ואוכלוסייתה כללה תושבים יוונים או הלניסטים ויהודים.
קיים תיעוד על כך שבמהלך המרד הגדול (66-70) נטבחו תושבי העיר היהודים על ידי שכניהם הנוכרים.
בנוסף, בראשית המאה השלישית פטר רבי יהודה הנשיא את הקהילה היהודית בעיר ממצוות ומיסים והקשורים בארץ, כמו את תושבי הערים המעורבות האחרות.
בית שאן מוזכרת במשנה במסכת עבודה זרה (פרק א' משנה ד').
מוזכרות שם חנויות מעוטרות בעבודה זרה שהיו בבית שאן.
מכך ניתן להבין כי התבצע בה סוג של פולחן אלילי לפני תחילת המאה ה-3 שבה נחתמה המשנה, על ידי עובדי עבודה זרה, דהיינו שחלק משמעותי מיושביה לא היו יהודים.
הכללת בית שאן רבתי בגבולות תחום עולי בבל
סוגיית הכללתה של בית שאן בגבולות עולי בבל לא נגעה בהכרח ליושבי העיר בית שאן, שכפי הנראה רובם לא היו יהודים בתקופת בית שני; אולם הייתה בעלת משנה חשיבות בעיניהם של תושבי היישובים הסמוכים לה, שבהם חיו יהודים כפי שעולה משרידי בתי כנסת באזור.
סוגיית השתייכות בית שאן וסביבותיה והגדרתה בתוך גבולות עולי בבל, הייתה סוגיה מכרעת בהגדרתם העצמית של יישובים אלה ובזהותם.
על רקע זה ניתן להבין את משמעות כתובת רחוב ברצפת בית הכנסת של היישוב היהודי הקדום רחוב.
על סוגיית הכללתה של בית שאן בגבולות עולי מצרים ועולי בבל התקיימו דיונים בתקופת חז"ל.
מצד אחד, הכללתה בארץ ישראל ב"גבולות עולי מצרים" נתונה בספק: בזמן כיבושי יהושע לא נכבשה, לפי הכתוב "ולא הוריש מנשה את בית שאן ואת בנותיה", וכן בימי שאול המלך נותרה עיר פלשתית ובחומותיה הוקעו ראשי שאול ובניו.
לפי התנ"ך, נכבשה בית שאן רק בימי דוד המלך, בדומה לירושלים עצמה, אשר דווקא נכללת בתחום עולי מצרים.
השתייכותה ל"גבולות עולי בבל" גם היא לכאורה אינה ודאית: היא אינה מוזכרת במפורש בתוך גבולות הארץ הצפוניים של עולי בבל, וידוע כי הייתה עיר הלניסטית במשך כל תקופת בית שני.
ספק זה הביא את חז"ל, לפי המתואר בגמרא, לשקול להוציא את בית שאן מגבולות ארץ ישראל החייבים במצוות ארץ ישראל התלויות בקרקע.
נראה שדיון זה היה חשוב ליהודי הסביבה, ולכן חקקו ברצפת בית הכנסת את הברייתא התנאית, 'דתחומין', המופיעה בנוסחים שונים גם בתלמוד הירושלמי (מסכת שביעית פרק ו' הלכה א'), לאמור: בית שאן מקיימת את מצוות השמיטה, מאחר שבית שאן נמצאת בתוך גבולות ארץ ישראל.
תל רחוב שוכן כ-5 ק"מ מדרום לתל בית שאן.
בשנת 1973 נחשפה הכתובת במהלך עיבוד אדמות קיבוץ עין הנצי"ב הסמוך.
בעקבות זאת, ביצע במקום דן בהט סקירה ראשונית.
בפברואר 1974 החלו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פאני ויטו מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים.
בחפירות התגלה בית כנסת קדום בגודל 18 מטר על 24 מטר.
רובו שימש אולם תפילה, ובו היו שני טורי עמודים בנויים בזלת.
סמוך לקיר הדרומי, לכיוון ירושלים, נבנתה בימה גדולה.
המתחם כולו היה מרוצף בפסיפס, ואובחנו בו שלוש שכבות של רצפה.
נראה שבית הכנסת שוקם מחדש פעמיים.
משני עברי הבימה היו חדרים.
מצפון לבית התפילה נמצא אולם מבוא, שכפי הנראה התווסף למבנה המקורי בשלב מאוחר.
לאחר שהמתפללים עברו את אולם המבוא, הם נכנסו לאולם כניסה בכניסה יחידה, וממנו עברו אל אולם התפילה בשלוש כניסות.
ברצפת הפסיפס של אולם הכניסה שובצה 'הכתובת' 4.30 מטר על 2.75 מטר גודלה וגילה כ-1500 שנה.
העתק כתובת רחוב בעין הנצי"ב
עם גילוי הכתובת בשדות קיבוץ עין הנצי"ב, וההבנה בדבר חשיבותה, הוצע לקיבוץ לבנות מתחם מסודר הנתון לשמירה, שיספק שירותי הדרכה תואמים, ויהיה בחסות רשות העתיקות ובתפעול הקיבוץ.
מתחם זה נדרש להיות פתוח, כמקובל, גם בשבתות ובחגים, על מנת לאפשר את הצגת הכתובת.
זאת בדומה למקומות נוספים בניהול רשות העתיקות, כדוגמת בית הכנסת בבית אלפא ובית הכנסת העתיק בעין גדי.
אולם, קיבוץ עין הנצי"ב, בהיותו קיבוץ דתי, הבהיר כי אין ביכולתו להפעיל מקום תיירותי הפועל בשבתות ובחגים.
לאחר שהובהר לקיבוץ כי תנאי זה הכרחי, ויתר הקיבוץ על החזקת הפסיפס, והכתובת הועברה בשלמותה למוזיאון ישראל בירושלים, שם היא שוכנת באגף ארכאולוגיה, באולם שלוש הדתות.
חברי הקיבוץ אמנם ויתרו על החזקת הכתובת המקורית בשל רצונם לשמור שבת, אך עוזי פז, מורה ומחנך ואחד מחברי המשק הוותיקים, לא השלים עם הוויתור והחל לבדוק אפשרות להרכיב העתק זהה למקור בגודלו ובהרכבו, ועניין בכך את חברי המשק.
נמצאו אבנים מתאימות לאבני הפסיפס, בצבעי שחור ולבן, בנצרת, שהופרדו בקיבוץ לאבנים קטנות בגודל של אבני הפסיפס המקוריות.
במשך שנה וחצי עבדו חברי המשק בהתנדבות על הרכבת הפסיפס, בהדרכתו של יצחק חצרוני מקיבוץ בית השיטה.
הפסיפס, שגודלו כ-12 מ"ר, חולק ל-16 חלקים שווים בגודלם, שחולקו תחילה למשפחות שהסכימו להרכיב את הפסיפס בבתיהן.
לאחר זמן, כשלא חלה ההתקדמות הרצויה, הוחלט על המשך הרכבת הפסיפס בחדר האוכל של הקיבוץ, וחלקי הפסיפס נמסרו למספר קבוצות עבודה שהגיעו לחדר האוכל.
כל קבוצה הייתה אחראית על השלמת חלקה, בהתאם לצילומי ושרטוטי הפסיפס המקורי, שנמסרו לקיבוץ מרשות העתיקות.
האבנים הודבקו אבן-אבן, בדיוק רב, עם השוואה מתמדת לצילומי המקור.
תחילה הודבקו האבנים לדיקט, שעליו היה השרטוט המקורי.
אחר כך אוחדו החלקים השונים של הפסיפס לחטיבה אחת, שהועברה בטקס מיוחד לרחבת בית הכנסת של הקיבוץ, ושם חוזקו בבטון.
לצד הפסיפס הונחו אוסף אבני בנייה מבית הכנסת העתיק ביישוב הקדום רחוב, וכן סורג מאבן שיש עם מנורת שבעת הקנים, שנמצא אף הוא במקום, לאחר שהתווספו אליו חלקים שבורים על ידי חבר הקיבוץ אהרון בן זאב.
ההעתק זהה בגודלו ובהרכבו למקור.
האתר פתוח לציבור בתשלום סמלי, בימי חול, וממוקם ברחבת בית הכנסת של קיבוץ עין הנצי"ב.
כתובת לאודיקה היא כתובת רשמית ביוונית מתקופת שלטונו של אנטיוכוס השלישי המתוארכת לשנת 193 לפנה"ס.
הכתובת שרדה בשלושה עותקים שונים, שניים באזור ממלכת מדי, ליד הערים לאודיקיאה-ניהבנד וקרמנשה, הנמצאות שתיהן בדרך המסחר המרכזית מסלאוקיה אל אחמתא, ואחד סמוך לעיר אריזה שבחבל הארץ פריגיה.
הכתובת היא צו מלכותי שבו מצווה אנטיוכוס על הקמת כת הסוגדת לאשתו לאודיקה השלישית כאלה.
לאודיקה לא זכתה ליהנות זמן רב ממעמדה האלהי, שכן הלכה לעולמה בתוך שנה או שנתיים לאחר פרסום הכתובת.
חלק מלשון הכתובת שנמצאה בשנת 1884 באזור פריגיה, כפי שתורגמה על ידי ישראל שצמן:
חשיבותה של הכתובת נעוצה בכך שהיא מעידה על הפעם הראשונה בה מתבצע מרכוז הפולחן על ידי מלך סלאוקי ברחבי הממלכה הסלאוקית.
לפני כן היו קיימות כתות אזרחיות-מקומיות בערים יווניות שסגדו למלכים סלאוקים השונים (ניתן למצוא עדויות לקיום פולחנים כאלו עוד בתקופתו של סלאוקוס הראשון), אך פולחנים אלו לא היו אחידים ולא הייתה כת שאורגנה ממרכז השלטון והונצחה בצווים רשמיים.
הימצאותה של הכתובת בשלושה אתרים שונים, הנמצאים בקצוות שונים של הממלכה, מעידה על מהלך מתוכנן ונרחב, הנובע מהמלך עצמו ויוצר כת אחידה לאורך הממלכה הסלאוקית.
מהלך זה מפורש כניסיון להעניק לממלכה הסלאוקית המגוונת מכנה משותף על בסיס דתי-שלטוני.
חשיבות נוספת נודעת לעובדה כי זו הפעם הראשונה שבה מופיע צו מלכותי רשמי המורה על סגידה למלך סלאוקי כאל בעודו בחיים (מעשה של האלהה עצמית) וסגידה אל קודמיו במסגרת כת אחידה, ובנוסף לכך על סגידה לאשתו כאלה.
לפני כן היה מנהג של האלהת השליט הסלאווקי לאחר מותו בידי יורשו, וקשירתו אל מי מהאלים.
כדוגמה ניתן להביא את יסוד פולחנו של סלאוקוס הראשון על ידי בנו ויורשו אנטיוכוס הראשון.
סלאוקוס זכה לתואר סלאוקוס זאוס ניקאטור, והוקם לכבודו מקדש בעיר סלאוקיה פייריה, שאותה יסד וקבע כבירתו ובה גם נקבר.
בהמשך, אנטיוכוס הראשון, לאחר מותו, הועלה לדרגת אל בידי בנו ויורשו אנטיוכוס השני וקיבל את התואר אנטיוכוס אפולו סוטר (שמשמעותו המושיע – אם כי ייתכן וזכה בתואר זה בעודו בחיים עקב ניצחונותיו על הגאלים).
ניכר כי אנטיוכוס ייחס חשיבות גדולה לייסוד הכת עבור לאודיקה, שכן הוא ציווה על מושלי הסטרפים השונים להציב את הכתובות במקומות בולטים ביותר במחוזותיהם.
ואכן, ניתן לראות בכתובות שהתגלו באזור מדי כי מנדמוס, מושל הסטרפ של מדי, העביר לפחות שני צווים כאלו לפקידים בכירים במחוזו: אל תואס, המושל הצבאי באזור העיר קרמנשה, ואל מושל העיר לאודיקיאה-נהיבנד.
בתחילה יוחסה הכתובת שנמצאה באזור פריגיה לשלטונו של אנטיוכוס השני אך לאחר מכן השתנתה גישת המחקר והכתובת, כמו השתיים שנמצאו מאוחר יותר באזור ממלכת מדי, יוחסה אל תקופת שלטונו של אנטיוכוס השלישי.
ההנחה הרווחת היא כי היוזמה של אנטיוכוס להאלהה שלו ושל לאודיקה אינה פרי גחמה של שליט כל יכול אלא מתבססת על פולחנים אזרחיים שונים שכבר היו נפוצים ברחבי הממלכה הסלאוקית, הן עבור לאודיקה והן עבור אנטיוכוס.
כדוגמאות ניתן לראות את פולחנה של לאודיקה באזור איסוס, שם זוהתה עם האלה אפרודיטה (אך טרם זכתה להאלהה בזכות עצמה) ואת הפולחן המקומי ללאודיקה, אנטיוכוס וצאצאיהם באזור הרקיליאה-לאטומוס שבחבל הארץ קאריה.
פולחנים אלו סללו את הדרך למעבר חלק יחסית אל כת אחידה, מרכזית.
אנטיוכוס ביקש להדגיש במיוחד את דבקותה הדתית (eusebeia) של לאודיקה אל האל (theion) כצידוק לרומם את מעמדה, ואולי למנוע על ידי כך תחושות שיצירת כת כזו עבור המלכה היא בגדר חילול הקודש או אינו ראוי.
אחד מן ההבדלים הבולטים בין הכת המרכזית שייסד אנטיוכוס לבין הפולחנים האזרחיים-מקומיים שקדמו לה הוא אי אזכורם של צאצאי אנטיוכוס ולאודיקה בכתובות.
הסיבה לאי אזכורם של צאצאי אנטיוכוס ולאודיקה בלשון הכתובת היא כפולה – הרצון להבליט את אנטיוכוס ולאודיקה כאנשים יוצאי דופן וראויים להאלהה לא רק בזכות מוצאם המלכותי, והשארת מקום לצאצאיהם לשמש ככוהנים ראשיים, כפי שאכן היה במקרה של בתם, לאודיקה הרביעית, אשר יועדה לשמש ככוהנת הראשית במחוז מדי.
כמו כן היה מקום לצאצאיהם של נכבדים סלאוקים שונים ובתי מלוכה שונים לשמש ככוהנים במחוזות השונים, כדוגמת ברניקי, בתו של תלמי השני, נכדתו של ליסימאכוס, שמונתה לכוהנת הגדולה של כת לאודיקה בפריגיה (תוך ציון והבלטת קשרי המשפחה בין אביה ובין אנטיוכוס).
לא ניתן לדעת באיזה תאריך הורה אנטיוכוס על הקמת הכת עבורו, אך ניתן לראות כי יש שימוש בלשון הווה בצו המלכותי כאשר הוא מורה על השמת כוהנים ראשיים עבורו ועבור לאודיקה.
אם לוקחים את לשון הכתובת פשוטה כמשמעה ניתן להניח כי הוא ייסד את הכת שלו גם בסביבות שנת 193 לפנה"ס, אך לפני ייסוד הכת עבור לאודיקה.
זו גם הייתה השנה בה כיבושיו ותחום שלטונו הורחבו לגודלם המקסימל ובהחלט ייתכן כי השעה מעולם לא הייתה כשרה יותר לביסוס הכתות עבורו ועבור לאודיקה כבאותה שנה.
ישנן השערות שונות האם הכת נועדה עבור נתיניו היוונים של אנטיוכוס בלבד או האם יועדה עבור נתיניו הלא יוונים גם כן.
אומנם לא נותרו עדויות לגבי אופיו של הפולחן, הזבחים והחגיגות השונות במסגרת הכת, וגם לא נותרו שׂרידים של מזבחים, פסלים או מקדשים אך סביר להניח כי טקסי הפולחן של הכת נוהלו בהתאם למסורות היווניות.
מכיוון שאין עדויות להקמת כת כזו במקומות שלא היו כפופים ישירות לשלטונו של אנטיוכוס (בבל כדוגמה), ניתן להסיק כי הכת נועדה עבור חצרו, צבאו ונתיניו הישירים של אנטיוכוס, ולא עבור אותם המקומות שקיבלו מידה כלשהי של אוטונומיה מידי אנטיוכוס.
כתובת זַכּוּר (ידועה גם בשם מצבת זכור או אסטלת זכור; נכתב גם זַכֻּר), היא מצבה מלכותית של המלך זכור, שהיה מלך חמת וחדרך (הידועה גם בשם לֻעַש) בשטח סוריה של היום.
הוא מלך במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס.
תארוכה של הכתובת נתון בוויכוח בין החוקרים והוא נע בין 805–755 לפנה"ס.
מספרה המקובל של הכתובת הוא KAI 202.
המצבה התגלתה בשנת 1903 על-ידי הארכאולוג הצרפתי אנרי פוניון בחפירות ארכאולוגיות בתל אפיס - האתר הארכאולוגי המזוהה עם העיר חדרך, המוזכרת בכתובת.
התל שוכן 45 ק"מ דרומית-מערבית לחלב, בשטח שבה שכנה בעת העתיקה ממלכת חמת.
הכתובת פורסמה בשנת 1907. המצבה כללה במקורה גם דמות שעמדה מעל כתובת, אבל רק חלקה התחתון של הדמות שרד.
בסיס המצבה כולל כתובת בשפה הארמית שרובה שרד.
גובה חלק המצבה ששרד הוא 65 ס"מ, והרוחב הוא 13 ס"מ.
על פי הכתובת אפשר להבין שפחות ממאה שנה לאחר קרב קרקר (853 לפנה"ס), שבזמנו מלך חמת היה המלך אירחולינה, שהיה ממוצא חתי, הגיעה לחמת התרבות הארמית, שהחליפה את זו החתית.
הכתובת מספרת על ברית של מלכים מסוריה בראשותו של בן-הדד בן חזאל, שצרה על העיר חזרך (היא חדרך המקראית), שהייתה עיר בירתו של זכור.
הברית כללה 17 מלכים שצרו על העיר, בנו חומה וחפרו חפיר סביב חומותיה.
זכור שמר אמונים למלך האשורי אדד-ניררי השלישי, שצר על ארם-דמשק וכבש אותה.
לאחר מותו נחלשה ממלכת אשור, והארמים עלו על ממלכת חמת כדי לנקום בה.
זכור התפלל וקיבל עזרה מהאלים אִלֻוֶר ובעל-שמים.
בכתובת, בעל-שמים אומר לזכור שלא יפחד כי הוא יציל אותו.
הרקע למאבק בין זכור ל-17 המלכים, שהביא למצור, לא מופיע בכתובת.
הכתובת מתייחסת ומציגה את זכור כמלך שניצל על ידי האלים שלו.
האל בעל-שמים, בעלשמין, שהיה אל השמים והאל של המלוכה והממלכה, והאל אִלֻוֶר שהיה אלו הפרטי של המלך זכור.
מוזכרים גם שמש ושחר, "אלוהי שמיים ואלוהי ארץ", ואולי גם אשרה, אך אזכורם מקוטע והקשרו לא ברור.
הכתובת משמשת גם כהוכחה לאזכור מוקדם של עבודת הארמים את האל בעל-שמים.
לא כל שמות המלכים והממלכות שרדו בכתובת.
השמות שמופיעים כוללים את בר-הדד השלישי בן חזאל מלך ארם(-דמשק), מלך בית אגוסי ("בר־גש"), מלך קְוֵה, מלך עמק, מלך גורגום , מלך שמאל ומלך מלז.
הטקסט המקורי נכתב בשפה הארמית, והוא מחולק לטקסט הכתוב בקדמת הכתובת, טקסט הכתוב בפאה השמאלית וטקסט קצר מאוד בפאה הימנית.
הקריאה צריכה להיעשות בסדר זה, ככל הנראה.
הכתובת ידועה בסימון KAI 202.
כתובת כִּלַמֻוַ (Kilamuwa) היא כתובת פיניקית על מצבה או אותוסטאט (אבן ריבוד) מהמחצית המאה ה-9 לפנה"ס, שהציב כִּלַמֻוַ, מלך ממלכת שַמאַל.
בכתובת, הכתובה פיניקית, סיפר המלך כִּלַמֻוַ שהוא הצליח לשמור ולספק את צורכי ממלכתו.
המצבה שוכנת באוסף אגף מוזיאון המזרח התיכון במוזיאון פרגמון בברלין.
מצבת כלמו (או אורתוסטאט – אבן ריבוד) התגלתה במהלך החפירות שבוצעו בין השנים 1888–1902 בחורבות העיר שמאל על ידי משלחת גרמנית של החברה האוריינטלית הגרמנית , בראשות הארכאולוג האוסטרי פליקס פון לושן והארכאולוג הגרמני רוברט קולדווי .
המצבה התגלתה בשנת 1902 בפתח הכניסה של הארמון המלכותי.
המצבה עשויה מבזלת, גובהה כ-1.56 מטר ורוחבה 1.30 מטר.
היא כוללת 16 שורות של טקסט בשפה הפיניקית, הכתוב באלפבית פיניקי.
הכתובת כתובה בפיניקית על ידי דובר ארמית, שימוש המצביע על כך שכלמו התייחס לארמית כשפת דיבור ולא שפת כתיבה; מספר עשורים לאחר כתובת זאת הפכה הארמית גם לשפת כתיבה.
על המצבה נראה המלך כלמו עומד בצדודית בצדה השמאלי העליון, במקביל לתשע השורות הראשונות של הטקסט.
גובה דמות המלך כחצי מטר.
הוא מושיט את ידו הימנית כלפי מעלה כשאצבעו מופנית כלפי סמלי ארבעה אלים כנענים משמאל לימין: כובע מחודד בעל שתי קרניים, חפץ דמוי עול או קשת שקצותיה מופנות כלפי מטה ומסתיימות בעיגול, גלגל השמש עם כנפיים, וסהר עם גלגל הלבנה המלאה.
סמלי האלים מסמלים אלים שנזכרו בכתובת, והם, לפי הסדר: בעל־צמד (הדד), רכב־אל (המיוצג על־ידי סמלי העול) והגלגל המכונף המסמל את אל, ובעל חמון (הירח).
ידו השמאלית מוטלת כלפי מטה כשהיא אוחזת פרח לוטוס נבול, המסמל את מות המלך.
המלך לבוש בסגנון אשורי ועל ראשו קסדה מחודדת.
בכתובת מוזכר המלך חיא, אביו של כלמו.
שם זה (Ḫaiiānu – בכתיב ḫa-a-a-nu או ḫa-a-nu או ḫa-ia-nu) מופיע כמלך שמאל מבית גברִ (על שם אבי השושלת) בספרי השנים של המלך האשורי שלמנאסר השלישי מן השנים 858, 857 ו-853 לפנה"ס; תיארוך זה מציב את כלמו בתחילת המחצית השנייה של המאה ה-9 לפנה"ס.
הכתובת ידועה בסימון KAI 24. המלים מופרדות בנקודה ביניהן.
הכתובת בת 16 השורות כתובה מימין לשמאל ומחולקת לשני חלקים בני 8 שורות כל אחד.
ההפרדה בין שני החלקים נעשתה על ידי שני קווים אמנותיים.
הטקסט בשני החלקים אינו זהה באורכו.
כדי להתאים את השורות לגודל המצבה, יש מילים שמתחילות בשורה אחת, והשלמת המילה בשורה הבאה.
זאת כתובת ראווה שבו המלך מתפאר במעשיו, כשהוא מבטל את מעשי קודמיו.
שני חלקי הכתובת מתחילים בהצגה עצמית של המלך.
בחלק הראשון המלך מתאר את המצב ששרר בממלכתו עד לעלייתו לשלטון, ואילו החלק השני עוסק בשינויים לטובה שכלמו הביא לעמו וממלכתו.
מלות הכתובת בעברית מודרנית הן:
מָלַך גבר על יאדי ולא פעל
היה במה ולא פעל והיה אבי חיא ולא פעל והיה אחי
ואנכי כלמו בר תמ[ל], מה-אשר פעלתי
היה בית אבי בתוך מלכים
אדירים וכל שלח יד להילחם והייתי ביד מלכים כמו אש אוכלת
זקן וכמו אש אוכלת יד, וגבר עלי מלך הדננים ושוכר
אנכי עליו מלך אשור (אשר) עלמה יתן בשה וגבר בסות
אנכי כלמו בר חיא ישבתי על כיסא אבי.
המלכים ש(היו) לפני התלוננו משכבמ כמו כלבים ואנכי למי הייתי אב ולמי הייתי אם
ולמי הייתי אח ומי שלא ראה פני שה, שמתי בעל עדר ומי שלא ראה פני שור, שמתי בעל
בקר ובעל כסף ובעל חרוץ (זהב).
ומי שלא ראה כתנה מנעוריו ובימי התכסה בּוּץ.
ואנכי תמכתי בידי המשכבמ (האנשים) והם שמו נפשם (אלי) כמו נפש יתום מאם.
אשר ישב תחתי ויזק למצבה זו.
משכבמ לא יכבדו את בעררמ
ובעררמ לא יכבדו את משכבמ ומי ישחית את המצבה הזאת, ישחת ראשו בעל צמד אשר לגבר
וישחת ראשו בעל חמון אשר לבמה ורכבאל אלוהי הבית.
הכתובת מתחילה בציון השושלת של כלמו, כשהוא מציין שכל מלך לא פעל, בעוד שהוא כלמו מדגיש את הדברים שהוא עשה.
מייסד השושלת הוא גַבַּרִ, לאחריו מלך בַּמַה, אחריו חיא, לאחריו המלך שַאַל שהיה אחיו של כלמו.
ארבעת השמות הראשונים הם בשפה שמית-מערבית.
השם כלמו הוא שם לוּוי.
על פי הכתובת, אביו חיא הוטרד על ידי מלכים חזקים שדרשו ממנו מזון, אבל הוא השתולל ביניהם כמו אש ושרף את זקנם.
בכתובת יש התייחסות למלך הדננים, שכניהם המערביים של שַמאַל במזרח קיליקיה, שהתעצמו ולחצו על שַמאַל.
כדי לעמוד בלחצם, הוא ביקש ממלך אשור שיסייע לו במאבקו איתם.
זאת הייתה הממלכה היחידה שהוא נדרש לעזרה כדי להתגבר עליה.
הוא מספר שתחת המלכים הקודמים, האנשים יללו כמו כלבים, בעוד שהוא היה כמו אב ואם.
אבל הוא נתן כסף, בקר ובגדים לגברים שמעולם לא ראו כל כך הרבה.
הוא לקח את האנשים יד ביד, והם נתנו לו את נפשם כמו נפש יתום מאם.
הכתובת מסתיימת בקללה האומרת שאם מישהו מהבנים הבאים אחריו ישחית את כתובתו, משכבמ ובעררמ לא יכבדו אחד את השני והאלים ינקמו בו.
פירוש המונחים "משכבמ" ו"בעררמ" במשפט "משכבמ לא יכבדו את בעררמ ובעררמ לא יכבדו את משכבמ" היה נתון לדיונים בין החוקרים השונים.
בין הרעיונות שהועלו בין החוקרים היו: "משכבמ" מייצג את השכבה הנמוכה הנאו-חתית, ואילו "בעררמ" מייצג את הארמים הכובשים.
דעה נוספת הייתה ששני המונחים מייצגים שתי שכבות באוכלוסייה ללא קשר למוצא.
סביר ש"משכבמ" מייצג את רוב האוכלוסייה, שלאחר שחרור הארץ מתחילה לפרוח.
הכתובת מסתיימת באזכור שלושה אלים: "בעל צמד", אלו של גבר מייסד השושלת; בעל חמון, אל שמופיע גם בכתובת פיניקיות ופוניות אחרת, הוא האל של במה; ומסתיים ב"רכבאל" – הרַכָּב של האל, שפירושו החיה הנושאת את האל (או נהג מרכבתו), זה אלו של כלמו, אלוהי הבית.
רכבאל הוא האל היחיד המופיע בכל המצבות שנמצאו בשמאל.
הוא גם בא לידי ביטוי בשמו של המלך "בר-רַכִּב", שמלך בשַמאַל בסוף המאה ה-7 לפנה"ס.
כתובת לאדריאנוס היא כתובת בלטינית מהתקופה הרומית בארץ ישראל מאת הלגיון העשירי פרטנסיס לכבוד הגעתו של הקיסר הרומי אדריאנוס לירושלים בשנת 130 לספירה.
חלקה הראשון של הכתובת התגלה בירושלים לפני יותר מ–100 שנים.
הוא פוענח על ידי הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון גנו והוא שוכן דרך קבע במוזיאון הארכאולוגי של המסדר הפרנציסקני בעיר העתיקה בירושלים.
חלקה השני של הכתובת התגלה בשנת 2014 בחפירת הצלה של רשות העתיקות מצפון לשער שכם.
הכתובת נחשבת לאחת הכתובות הלטיניות החשובות שהתגלו אי פעם בירושלים:
הכתובת, שני טון משקלה, התנוססה בראש קשת או מבנה ציבורי גדול.
המברכים את אדריאנוס אינם תושבי העיר, אלא חיילי הלגיון העשירי, שהשתתף בדיכוי המרד הגדול בירושלים בשנת 70 לספירה ונותר מאז בעיר.
בסוף שמו של הלגיון נוסף מאוחר יותר השם "אנטוניניאה".
ניתן להסיק מהכתובת מספר מסקנות:
על פי מספור התארים של הקיסר ניתן לתארך את הכתובת לשנת 130 לספירה, שנת הגעתו של אדריאנוס לירושלים.
בהתבסס על ההנחה שהכתובת ניצבה בראש שער ניצחון דרכו נכנס אדריאנוס, ומכיוון שהיא נמצאה מצפון לשער שכם, ניתן להסיק שאדריאנוס נכנס לירושלים מכיוון צפון.
המלה האחרונה בכתובת, "אנטוניניאה", שבבירור הוספה לאחר מכן, מעידה על כך שהקשת או הבניין שהיא ניצבה בראשו שרד לפחות מאה שנים, שכן רק אז התוסף השם "אנטוניניאה" לשמו של הלגיון.
על פי ניסוח הכתובת, ברור כי בזמן הכנתה, שנתיים טרום פרוץ מרד בר כוכבא (132 לספירה), העיר לא נקראה עדיין איליה קפיטולינה.
על פי אבנר אקר, המומחה ללטינית שפענח את הכתובת, בעת ביקורו של אדריאנוס העיר טרם הגיעה למעמד עיר רומית, משום שהכתובת אינה כוללת את התואר "קולוניה".
הכתובת מעידה על בנייה ציבורית גדולה בירושלים לרגל ביקורו של הקיסר, שהושלמה בעת הגעתו של אדריאנוס.
המסקנה האחרונה מקדמת את פתרון המחלוקת ההיסטוריוגרפית באשר מה קדם למה: בניית העיר האלילית למרד או המרד לבניית איליה קפיטולינה ובניינה כחלק ממסע העונשין בגינו.
ייתכן כי המרד פרץ על רקע עבודות הבנייה לרגל ביקור הקיסר, אבל החלטת אדריאנוס לשנות את שמה של העיר ולאסור על יהודים להיכנס אליה, הייתה חלק מצעדי הענישה על המרד.
כתובת מצובה או כתובת מעצוב היא כתובת פיניקית שנמצאה במצובה, ומתייחסת לבניית סטיו מקודש בשנת 221 לפנה"ס.
על־סמך ההתייחסות למקדש בכתובת, מקורה המשוער הוא מהעיר חמון, כ־6 ק"מ צפונה.
בקטלוג כתובות אום אל־עמד (היא חמון העתיקה) של דאננד ודורו, מספרה הוא iv.
הכתובת ידועה כ־KAI 19. תוכנה הוא:
נחום סלושץ פירש את הכתובת כ.
תלמי הנזכר בכתובת הוא תלמי השלישי, בנם של תלמי השני (פתלמיס בכתובת) וארסינואי הראשונה (ארסנאס בכתובת), שתוארו "Εὐεργέτης" (המיטיב) תורגם לפיניקית כ"פעל נעם" (פועל נועם, עושה טוב).
גם התואר "האלים האחים" (אלן א[ח]ים בכתובת) היא על־פי התואר היווני θεὥν ὰδελφῶν.
שנת 26 למלכות תלמי השלישי, היא 221 לפנה"ס, תואמת את שנת 53 למניין המשטר החדש שיוסד בצור ב־274/275 לפנה"ס.
כתובת ענת־אתנה היא כתובת דו־לשונית בפיניקית וביוונית מסוף המאה הרביעית לפנה"ס על מזבח אבן שנמצאה בפאתי הכפר לרנקס טיס לפיתו , לפטוס בקפריסין.
הוא התגלה מעל הכפר, למרגלות אַגֶּר חרוטי בהרי קירניה שגובהו 6 מטרים והיקפו 40 מטר.
הוא התגלה בסביבות 1850, ופורסמה על־ידי שארל-ז'אן-מלכיור דה ווגואה בשנת 1867.
הכתובת ידועה כ־KAI 42. על המזבח נכתב:
מקורתרגוםἈθηνᾷ Σωτείρᾳ Νίκῃלאתנה המגינה, לניצחון,καὶ βασιλέως Πτολεμαίουשהוא גם של המלך תלמי,Πραξίδημος Σέσμαος τὸνפרקסידמוס בן ססמאוס,βω[μὸ]ν ἀνέθ[ηκ]ενהקדיש את המזבחἈγα[θ]ῇ τύχῃלמזל טוב!לענת מעז חיםלענת חייםלאדמלכם פתלמישולאדון־מלכים תלמיבעלשלם בן [ס]סמיבעלשלם בן [ס]סמייקדש [א]ת מזבחהקדיש [א]ת המזבח[ל]מזל נעם[ל]מזל טוב
הכתובת הוגדרה כ"עדות החותכת והמעניינת ביותר לזהות בין ענת ואתנה", בשל ההקדשה היוונית לאתנה והפיניקית לענת.
היא גם הייתה העדות הראשונה לענת בכתובת כנענית.
הכתובת הוקדשה גם למלך פתולמאיוס, הידוע כתלמי סוטר, וכינויה של אתנה "Σωτείρᾳ" הוא המקבילה הנקבית לכינוי זה.
הניצחון הנזכר בכתובת היוונית מתייחס, ככל הנראה, לתבוסת הקואליציה הקיפרית, שנתמכה בידי אנטיגונוס מונופתלמוס ובראשה עמד Πράξιππον, בידי תלמי בשנת 312 לפנה"ס.
כינויה של ענת "מעז חים" או "עז חים" מקביל למספר התייחסויות מקראיות ליהוה.
שמו של המקדיש "בעלשלם בן ססמי" קרוב מאוד ל"שלום בן ססמי" המופיע במקרא.
השם "ססמי" מופיע גם בכתובת עשתרתפלס מחמון ובכתובת קבורה פיניקית ביוונית ממרשה (כ־Σεσμαίου).
כתובת פנמו השני היא כתובת על מצבה מהמאה ה־9 לפנה"ס שהציב בר־רכב מלך שמאל־יאדי לאביו, המלך פנמו השני.
המצבה נמצאת במוזיאון המזרח הקרוב בברלין .
בדומה לכתובת על פסל הדד , כתובת פנמו נחקקה על שמלת הדמות המפוסלת.
היא נכתבה על־ידי בר־רכב מלך שמאל־יאדי בניב המכונה שמאלית , הנמצא בין פיניקית לארמית.
הכתובת מזכירה את תגלת־פלאסר השלישי ("תגלתפלסר" בנוסח הכתובת) ואת ממלכת גורגום ("גרגם" בנוסח הכתובת).
הכתובת ידועה בסימון KAI 215. קריאה מעט שונה של הכתובת ידועה בסימון NSI 62.
כתובת עזקה היא לוח אבן חקוק בכתב יתדות אכדי, שנכתבה על ידי סנחריב מלך אשור (705 עד 681 לפנה"ס).
הכתובת התגלתה ב בספריית אשורבניפל, וזוהתה ככתובת אחת על ידי נדב נאמן בשנת 1974. הכתובת מתוארכת ככל הנראה לשנת 701 לפנה"ס.
הכתובת מתארת את מסע סנחריב בלבנט, בין השאר נגד חזקיהו מלך יהודה, ומספרת על מצור עזקה ועל כיבוש עיר פלשתית מידי חזקיהו.
האל אימץ את רו]חי ויצאתי אל ארץ יה[ודה.
ב]מהלך מסעי, את המס של מל[כי* פלשת* (או: המלך הפלוני) קיבלתי...
בעזרת העוצ]מה של האל אנשר אדוני, את המחוז [של יחזק]יהו איש יהודה כמו [...
6) [אשר כמו קן(?) נשר(?)] שוכנת על רכס ההר: כמו פגיונ[ות](?) ברזל ללא ספור מתנשאים לשמיים [...