tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקליפה משמשת גם כמקור לטאנין לבורסקאות.
ניתן ללעוס מחטים צעירות רכות (עלים) ישירות או ליצור מהם תה מר, עשיר בוויטמין C (בדומה למיני אורנים וצוגות אחרים).
ענפי צוגה מערבית משמשים לאיסוף ביצי מליחים בתקופת הטלת הביצים באביב בדרום-מזרח אלסקה.
הענפים מהווים משטח הלוכד בקלות את הדגים בנוסף להוספת טעם מיוחד.
מקורו של נוהג זה בשימוש האיסוף המסורתיות של ילידי אלסקה מדרום-מזרח אלסקה, בייחוד בני הטינגיט.
צוגה (שם מדעי: Tsuga; מיפנית: 栂, השם שבו מכנים היפנים צוגה יפנית דרומית, Tsuga sieboldii) הוא סוג של עצים מחטניים ירוקי-עד השייך לתת-המשפחה Abietoideae במשפחת האורניים.
בסוג נכללים שמונה עד עשרה מינים (כתלות במקורות המוסמכים): באמריקה הצפונית יש ארבעה מינים, ובמזרח אסיה יש ארבעה עד שישה מינים.
המינים בסוג צוגה הם עצים ירוקי-עד גדולים עד בינוניים, שגובהם נע בין 10 ל-60 מטרים, כשהנוף שלהם חרוטי עד בלתי סדיר, כשהאחרון מופיע בעיקר בחלק מהמינים האסייתיים.
העץ הגבוה ביותר הוא פרט של צוגה מערבית בגובה 55 מטרים, קוטר בגובה חזה של 259 סנטימטרים וקוטר נוף של 20 מטרים בקולומביה הבריטית.
הנצרים המובילים בדרך כלל משתופפים.
קליפת העץ מכוסה קשקשים וחרוצה בתלמים עמוקים, כשצבעה נע מאפור לחום.
הענפים מסתעפים אופקית מהגזע ומסודרים בדרך כלל בתפרוסת שטוחה הנוטה כלפי מטה בקצוות.
נצרים קצרים, הנוכחים במינים של רבים של חשופי זרע, כמעט שאינם קיימים.
הזרדים הצעירים, כמו גם, החלקים המרוחקים ביותר של הגזע, גמישים ולעיתים קרובות נוטים כלפי מטה.
הענפים מחוספסים משום שהפולבינוס נוטה להישמר גם לאחר שהעלים נושרים.
הניצנים של עונת החורף הם ביצתיים או כדוריים, בדרך כלל מעוגלים בקדקוד ואינם מכילים שרף.
העלים שטוחים עד זוויתיים במקצת וגודלם נע מ-5 ועד 35 מילימטרים ורוחבם בין מילימטר ל-3 מילימטרים.
הם צומחים יחידים ומסודרים בצורה סלילית על הענף.
בסיסי העלים מפותלים כך שהעלים צומחים בצורה שטוחה משני צדי הענף או, במקרים נדירים, כשהם מפוזרים בצורה אחידה.
כלפי בסיסם העלים הופכים בחדות לצרים לפטוטרת הצומחת על פולבינוס.
הפטוטרת מפותלת בבסיסה כך שהיא כמעט מקבילה לענף.
קדקוד העלה הוא מחורץ, מעוגל או חד.
בחלק התחתון של העלים יש שתי רצועות לבנות של פיוניות (בצוגה הררית הם אינם בולטים) המופרדים על ידי עורק מרכזי בולט.
במשטח העליון של העלים אין פיוניות למעט בצוגה הררית.
בעלים יש תעלת שרף אחת.
אורך החיים של העלים הוא כמה שנים.
אצטרובלי האבקה צומחים יחידים מניצנים אופקיים.
אורכם בין 3–5 (עד 10) מילימטרים, ביצתיים, כדוריים או אליפסואידיים וגונם לבן-צהבהב עד ארגמן חיוור, וצומחים על עוקץ תפרחת קצר.
לגרגירי האבקה יש מבנה דמוי שק ובקצה יש מבנה דמוי טבעת.
לעיתים רחוקות יש מבנה פחות או יותר של שק כפול.
אצטרובלי הזרע צומחים על ענפים בני שנה והם ביצתיים-כדוריים קטנים או גליליים-מוארכים שאורכם 15–40 מילימטרים, למעט בצוגה הררית, שבה הם גליליים באורך 35–80 מילימטרים.
הם צומחים יחידים בקצה הענף או לעיתים רחוקות אופקיים, תלויים ונעדרי עוקץ או על עוקץ קצר באורך 4 מילימטרים.
ההבשלה מתרחשת תוך 5–8 חודשים, והזרעים משתחררים זמן קצר אחר כך.
האצטרובלים נושרים מיד לאחר שחרור הזרעים או עד שנה או שנתיים אחר כך.
קשקשי הזרעים דקים, דמויי עור, ונשארים לאחר שהזרע משתחרר.
צורתם מגוונת והם נטולי אפופיזה.
הזרעים קטנים מ-2 עד 4 מילימטרים וצמודה אליהם כנף באורך 8 עד 12 מילימטרים.
הם גם מכילים בועיות שרף קטנות.
הנביטה של הזרעים היא מעל לקרקע.
לנבטים יש ארבעה עד שישה פסיגים.
המין מאריך החיים ביותר הוא צוגה הררית.
קיימות טענות על עצים בני 1400 שנים, כשיש הוכחה לפרט בן 800 שנים בקולומביה הבריטית.
השם העממי של הסוג באנגלית הוא hemlock בשל הדמיון לכאורה בריח של העלווה הכתושה שלו לצמח הרעיל "poison hemlock" (רוש עקוד Conium maculatum) שאינו קשור אליו כלל.
בניגוד לרוש העקוד מיני הצוגה אינם רעילים כלל.
mertensiana) יוצא דופן בכמה מובנים.
העלים שטוחים פחות ומסודרים סביב כל הענף, ויש עליהם פיוניות גם בחלק העליון בנוסף לשורות הפיוניות בחלק התחתון, מה שנותן לעלה גוון ירוק-כחלחל.
האצטרובלים הם הארוכים ביותר בסוג, באורך 35–80 מילימטרים, וגליליים לעומת האצטרובלים הביצתיים של המינים האחרים.
כמה בוטנאים מתייחס למין זה כאל סוג נפרד (.Hesperopeuce mertensiana (Bong, אם כי הוא נחשב נבדל רק ברמת תת-סוג.
מין נוסף שהוגדר תחילה כ-Tsuga longibracteata (באנגלית bristlecone hemlock, צוגה של האצטרובל הזיפני) מסווג כיום בסוג נפרד Nothotsuga.
הוא שונה מהסוג צוגה בכך שהאצטרובלים שלו זקופים (במקום להיות תלויים) עם חפות בולטות, והאצטרובלים הזכריים מקובצים בסוככים.
תכונות אלו מאפיינות יותר את הסוג קטליריה.
כל המינים מותאמים היטב, ועם זאת גם מוגבלים, לאזורים ממוזגים קרירים, לחים יחסית עם כמות גשמים גדולה, קיצים קרירים, בלא מצוקת מים.
הם גם מותאמים להתמודד עם כמות שלג רבה עד רבה מאוד ומגלים עמידות לסופות קרח.
מיני הצוגה גם עמידים יותר לצל מאשר מחטניים אחרים.
מצד שני הם פגיעים יותר לבצורת.
שני מיני צוגה ממזרח ארצות הברית, צוגה קנדית (Tsuga canadensis) וצוגה קרולינית (Tsuga caroliniana) נמצאים בסיכון גבוה מפעילות מין הכנימה הצמרית מוצצת הלשד Adelges tsugae (באנגלית Hemlock woolly adelgid).
כינה צמרית זו, קרובת משפחה של כנימות עלה הובאה בטעות ממזרח אסיה, שם היא מזיק שולי.
תמותת עצים נרחבת התרחשה, בייחוד מזרחית להרי האפלצ'ים.
מיני הצוגה האסייתיים חסינים למזיק זה, ושני מיני הצוגה המערביים של ארצות הברית חסינים יחסית.
באמריקה הצפונית מיני הצוגה מותקפים גם על ידי הזחלים של מין העש Lambdina fiscellaria (באנגלית hemlock looper).
לעצי צוגה גדולים יש מערכת שורשים נרחבת רדודה יחסית.
עצים נגועים עלולים להפיל עצים אחרים כשהם נופלים.
העלווה של עצים צעירים נאכלת על ידי איילים, והזרעים נאכלים על ידי פרושים ומכרסמים קטנים.
העץ המופק מעצי צוגה חשוב בתעשיית העץ, בייחוד בשימוש כעיסה לנייר.
מינים רבים משמשים בהורטיקולטורה, וזנים רבים נבחרו לשתילה בגנים.
הקליפה של הצוגה משמשת גם בבורסקאות.
במחטים של עצי הצוגה משתמשים לעיתים להכנת תה ובשמים.
צוגה קנדית (Tsuga canadensis) – באנגלית Eastern hemlock, מזרח קנדה ומזרח ארצות הברית
צוגה קרולינית (Tsuga caroliniana) – באנגלית Carolina hemlock, דרום הרי האפלצ'ים
צוגה סינית (Tsuga chinensis) – רוב שטחה של סין, כולל טיבט וטאיוואן
צוגה יפנית צפונית (Tsuga diversifolia) – הונשו וקיושו
צוגה הימלאית (Tsuga dumosa) – הימלאיה, טיבט, יונאן וסצ'ואן
צוגה פורסטי (Tsuga forrestii) – סצ'ואן, יונאן וגוויג'ואו
צוגה מערבית (Tsuga heterophylla) – באנגלית Western hemlock, מערב קנדה, צפון-מערב ארצות הברית
Tsuga × jeffreyi – קולומביה הבריטית ומדינת וושינגטון
צוגה הררית (Tsuga mertensiana) – באנגלית Mountain hemlock, אלסקה, קולומביה הבריטית, מערב ארצות הברית
צוגה יפנית דרומית (Tsuga sieboldii) – יפן
צוגה אולונגדו (Tsuga ulleungensis), האי אולונגדו בקוריאה.
צואה אנושית מורכבת משאריות מזון מוצקות, או מוצקות למחצה, שלא התעכלו במעי הדק של מערכת העיכול, ובהמשך פורקו במעי הגס על ידי חיידקים.
הצואה מופרשת דרך פי הטבעת במהלך עשיית צרכים.
צואת בני אדם דומה לצואה של בעלי חיים אחרים.
גודל, צבע, ומרקם הצואה תלויים בתזונה ובמצב הבריאותי של מערכת העיכול.
בדרך כלל הצואה האנושית היא מוצקה למחצה ובעלת ציפוי רירי.
לפעמים מופרשים גושי צואה קטנים, קשים ויבשים.
זוהי תופעה נורמלית המתרחשת לאחר שצואה נשארת זמן ארוך במעי הגס, ורוב המים שבגושי הצואה נספגים במעי.
כדי למנוע התפשטות פתוגנים שמקורם בצואה התפתחו מערכות תברואה שנועדו להגן על בריאות האדם על ידי מתן סביבה נקייה.
סולם בריסטול הוא כלי עזר רפואי שנועד לשייך את צורת הצואה האנושית לאחד משבעה סוגי צואה.
כלי זה פותח על ידי KW Heaton מאוניברסיטת בריסטול, ופורסם לראשונה בשנת 1997 בכתב עת מדעי לגסטרואנטרולוגיה.
צורת הצואה תלויה במשך הזמן בו היא שוהה במעי הגס.
גושים קשים ונפרדים, בצורת אגוזי מלך
נקניקיה אחידה עם סדקים, קושי בינוני
נקניק או נחש, חלק ורך
פיסות צואה רכות בעלות גבולות ברורים
נתחי צואה דייסתיים, רכים ונמרחים
צואה נוזלית ללא חלקים מוצקים.
סוגים 3 ו-4 מציינים מצב תקין, בו הצואה יוצאת בקלות.
צבע הצואה תלוי בתזונה ובמצב הבריאותי.
במצב בריאותי תקין, צבע הצואה הוא חום סטנדרטי, לא כהה מידי ולא בהיר מידי.
צואה בהירה מדי עלולה להצביע על בעיה רפואית בטחול.
צואה אנושית היא בדרך כלל בצבע חום בהיר עד חום כהה, מוצקה למחצה, עם ציפוי רירי.
הצבע החום נובע משילוב של נוזלי מרה וסוגים של בילירובין שמקורם בתאי דם אדומים מתים.
צואה צהובה מעידה על זיהום בקיבה.
הצבע הצהוב נגרם כאשר המזון עובר מהר מדי דרך מערכת העיכול.
צואה צהובה נפוצה אצל חולי תסמונת גילברט ובעלי רפלוקס קיבתי-ושטי.
צואה חיוורת או אפורה עלולה להיגרם כתוצאה ממחסור בנוזלי מרה, עקב מצבים כמו דלקת כיס המרה, אבני מרה, דלקת כבד, דלקת לבלב כרונית או שחמת הכבד.
בנוזלי מרה יש פיגמנטים חומים, ובהיעדרם הצואה בהירה.
לצואה מגוון צבעים נוספים, שיכולים להיות נורמליים או להצביע על בעיה בריאותית.
למשל, צואה בצבע סגול יכולה לנבוע מאכילה מרובה של סלק, או להצביע על חשד למחלת פורפיריה.
ריח הצואה תלוי בתזונה ובמצב הבריאותי של האדם.
לדוגמה, חלבון בשר גורם לצואה בעלת ריח עז, מכיוון שהוא עשיר בחומצת אמינו מסוג מתיונין, שמתפרקת בגוף לתרכובת המכילה גופרית ומדיפה ריח חזק.
כמו כן, ישנן מחלות ופתולוגיות הגורמות לריח צואה עז, בהן מחלת צליאק, מחלת קרוהן, קוליטיס כיבית, דלקת לבלב, סיסטיק פיברוזיס, דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה ותסמונת המעי הקצר.
לפעמים שאריות של מזון לא-מעוכל עלולות להופיע בצואה, כגון זרעים, אגוזים וגרעיני תירס.
כמות גדולה של צבעי מאכל במזון מעובד, למשל דגני בוקר במספר צבעים שלא נלעסו כראוי, עלולה לגרום לצביעת גושי הצואה בצבעים שונים.
בדיקה מעבדתית קלינית של צואה נערכת על מנת לאבחן בעיות בריאותיות.
הימצאות חיידקים מסוגים שונים או רמות חריגות של גליקופרוטאינים בצואה יכולות להעיד על התפתחות של קוליטיס כיבית, אנטרוביאזיס, מחלות מעי דלקתיות, סרטן המעי הגס וגידולים נוספים.
כמו כן נפוצה בדיקת דם סמוי בצואה, המזהה בצואה נוכחות של דם שאינו גלוי לעין בלתי מזוינת, דבר שעלול להעיד על התפתחות סרטן המעי הגס או סרטן הקיבה.
ניתוח חיידקי קולי במקורות מים
במקורות מים נערכת באופן שגרתי בדיקה לזיהוי חיידקי קולי, בעזרת צלחות אגר או צלחות פטרי.
למרות שרוב זני הקולי אינם מזיקים, נוכחותם מעידה על צואה במים, ומכאן על חשש להימצאות אורגניזמים מסוכנים יותר במים.
זיהום של מקורות מים בצואה הוא הזיהום הנפוץ ביותר בעולם של מי שתייה, הן במדינות מתפתחות והן במדינות מפותחות.
לדוגמה, אירועים של הצפת ביוב וזיהום מים מתרחשים באופן קבוע בנהר הסן בצרפת ובנהר התמזה בממלכה המאוחדת.
שתי הבעיות הבריאותיות העיקריות הקשורות לצואה הן שלשול ועצירות.
שלשול הוא מצב רפואי שבו הגוף מפריש נוזלים בכמות גבוהה דרך פי הטבעת.
בזמן שלשול קיים ריכוז גבוה של מים בצואה, דבר הגורם לצואה להיות נוזלית, וברוב המקרים תדירות היציאות גבוהה מהרגיל וקשה יותר לשלוט בהן.
עצירות היא תסמין במערכת העיכול, שבמסגרתה מתקשה אדם או בעל חיים אחר לסלק פסולת צואתית שהצטברה במעיים.
קיימים מספר שימושים בצואה אנושית.
במהלך ההיסטוריה, צואה אנושית שימשה כדשן לחקלאות.
הצואה היא חלק מהבוצה, חומר אורגני מוצק הנוצר בתהליך טיהור שפכים.
על מנת להשתמש בצואה כדשן יש לטפל בה באמצעות קומפוסטציה.
בתהליך זה נוצר קומפוסט המתאים לשימוש כדשן אורגני, וכמטייב קרקע.
שימוש בצואה לא-מטופלת כדשן עלולה לגרום להדבקה המונית בטפילי מעי.
השתלת צואה היא טיפול רפואי לדלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה נשנית.
ניתן להפיק ביוגז מבוצה, חומר אורגני מוצק הנוצר בתהליך טיהור שפכים, הכולל צואה אנושית.
אפשרות זו להפקת אנרגיה לא נוצלה עד היום, ועל פי הערכות שונות שווי הביוגז המופק עשוי להגיע ל-9.5 מיליארד דולר.
צוות חוקרים אמריקאי השיק בשנת 2015 בדאר א-סלאם, טנזניה, פרויקט ניסיוני להפקת ביוגז ודשן מבוצה באמצעות מגדל שמש.
בחפירות ארכאולוגיות מתגלה לעיתים קרובות צואה אנושית עתיקה, הקרויה Paleofeces .
צואה כזו התגלתה במערות באתרים בעלי אקלים צחיח.
בצואה זו התגלו זרעים, עצמות קטנות וביצי טפילים.
באמצעות חקר צואה זו ניתן לגלות פרטים על התזונה והבריאות של האנשים שהתגוררו באתר העתיק.
בכל התרבויות האנושיות צואה מעוררת דרגות שונות של גועל.
תחושת גועל נחוות על ידי חוש הריח, המגע או הראייה.
צואה ועשיית צרכים נחשבים לטאבו, ולא מקובלים כנושאי שיחה או דיון.
היחס לצואה ביהדות הוא חלק מדיני טומאה וטהרה.
למשל, מסכת ברכות כה א בתלמוד בבלי מפרטת את ההתנהגות הרצויה לאחר עשיית צרכים.
גם בתורה ישנם אזכורים לנושא זה, ומצוות התקנת יתד לכיסוי הצואה מבוססת על פסוק בספר דברים:
על פי חוקרי אבולוציה, כבר בעת העתיקה בני אדם זיהו צואה אנושית כווקטור המעביר מחלות, ותחושת הגועל מהצואה נועדה למנוע מחלות אלה.
מנהג זה קרוי "היגיינה אנאלית" .
בתרבויות המערב נהוג לנגב את אזור הישבן עם נייר טואלט, או לשטוף את האזור במים באמצעות בידה.
במדינות מתפתחות מקובל להתיז מים ולרחוץ את אזור פי הטבעת באמצעות הידיים.
בהלכה היהודית, על פי טבילת עזרא יש לנקות את פי הטבעת במים לאחר עשיית צרכים, גם אם המקום נוקה היטב בעזרת נייר טואלט.
כמו כן קיימת בהלכה הקפדה שלא להתפלל או להניח תפילין כל עוד הגוף לא נוקה באופן מוחלט לאחר עשיית צרכים, אם כי לכלוך צואה הדבוק לגוף במקום אחר אינו מעכב.
צואת האמן (באיטלקית: Merda d'artista) היא יצירת אמנות-נגד משנת 1961 מאת האמן האיטלקי פיירו מנצוני.
היצירה כוללת 90 קופסאות שימורים, שכל אחת מכילה לכאורה 30 גרם צואה, ומידותיה 4.8 על 6.5 ס"מ, עם תווית באיטלקית, אנגלית, צרפתית וגרמנית, שבה נכתב:
בזמן יצירת העבודה, מנצוני יצר יצירות שעסקו בקשר בין יצירת אמנות ליצירה אנושית, כמו נשימת האמן (באיטלקית: Fiato d'artista), סדרת בלונים המלאים בנשימתו.
בדצמבר 1961 כתב מנצוני במכתב לחברו בן ווטייה:"הייתי רוצה שכל האמנים ימכרו את טביעות האצבעות שלהם, או יערכו תחרויות לראות מי יכול לצייר את הקו הארוך ביותר או למכור את הצואה שלהם בפחיות.
טביעת האצבע היא הסימן האישי היחיד שניתן לקבל: אם אספנים רוצים משהו אינטימי, ממש אישי של האמן, יש את הצואה של האמן עצמו – זה באמת שלו.
חבר אחר, אנריקו באי, טען כי הקופסאות נועדו להיות "אקט של לעג חתרני לעולם האמנות, לאמנים ולביקורת האמנות".
צואת האמן קושרה לרעיונותיו של קרל מרקס על פטישיזם של סחורות, ולרדי-מיידים של מרסל דושאן.
בספטמבר 2021 יצר האמן הבריטי גאווין טורק יצירה בשם "שתן האמן", שבה שימר את השתן שלו ומכר אותו לפי משקל כסף.
הצו מטיל מגבלות ויזה וקנסות על יחידים שעוזרים לבית הדין הפלילי הבין-לאומי לחקור אזרחים אמריקאים ובעלי ברית שלה.
ב-19 ביולי 2025 בוטל הצו על ידי בית המשפט הפדרלי בארצות הברית בנימוק כי הוא פוגע באופן לא חוקתי בחופש הביטוי.
ב-21 בנובמבר 2024, בית הדין הפלילי הבין-לאומי הוציא צווי מעצר על בנימין נתניהו ויואב גלנט.
ארצות הברית וישראל התנגדו להחלטה זו, והיא הובילה להחלטה של הסנאט הרפובליקני להטיל סנקציות על בית הדין הפלילי הבין-לאומי דרך הפרלמנט.
עם זאת, סנאטורים דמוקרטים פסלו את ההחלטה.
הצו מטיל סנקציות על בית הדין הפלילי הבין-לאומי באמצעות מגבלות ויזה ומגבלות פיננסיות נוספות ליחידים שעוזרים לחקור אזרחים אמריקאים ובעלי ברית שלה.
הצו הוטל בתור "עונש" על ההחלטה של בית הדין הפלילי הבין-לאומי להטיל צווי מעצר על ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ושר הביטחון לשעבר יואב גלנט.
השניים מואשמים בפשעי מלחמה נגד האנושות, שלכאורה בוצעו על ידי צבא הנגה לישראל ברצועת עזה.
קספר ולדקאמפ, פוליטיקאי ודיפלומט הולנדי, המכהן כשר החוץ של הולנד, התנגד לצו ופרסם בטוויטר הצהרה המחזקת את המוסדות המשפטיים של הולנד.
אנטוניו קושטה, נשיא המועצה האירופית, התנגד לצו וכינה אותו "איום" על המערכת המשפטית הבין-לאומית.
לטענתו, הטלת סנקציות על בית הדין הפלילי הבין-לאומי "מערערת את כלל מערכת המשפט הבינלאומית".
"צוואה", במובן הכללי, היא כל אמרה, אמירה, ציווי, אשר מבקש ומצפה אדם שיעשה למענו או בענייניו לאחר מותו.
במובן המשפטי, "צוואה" היא מסמך משפטי בו מורה אדם מה ייעשה ברכושו לאחר מותו, אשר יהא בר-תוקף – אם נעשה באחת הדרכים הקבועות בדין, ולא נפל בו פגם שלא ניתן לתיקון.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מכיר בזכות הקניין כזכות יסוד מוגנת.
הדין מכיר כמובן באמת אנושית בסיסית כי זמן חיי האדם קצוב, ולפיכך יש צורך בהסדר חוקי הקובע מה יעשה עם רכוש האדם (המכונה עיזבון) לאחר פטירתו.
ההסדר הדיספוזיטיבי שקבע המחוקק, מקורו ברצון משוער של מוריש כי עזבונו יעבור לקרובי משפחתו.
רצון היפותטי זה נקבע על-פי "המוריש הסביר" הישראלי והוא מפורט בסעיפי חוק הירושה העוסקים בירושה על-פי-דין.
בד בבד התיר המחוקק לכל אדם להורות על חלוקת עזבונו כראות עיניו וזאת בצוואה, באופן הגוברות על רוב ההוראות שבחוק הירושה.
ברגע שאדם ציווה את עיזבונו או חלק ממנו בצוואה, ההסדר המלא שבחוק הירושה אינו חל על אותו עיזבון או חלקו.
בהתאם ל'עקרון חופש הציווי' אדם יכול לעשות ברכושו כל מה שהוא חפץ, אחרי מותו כפי שהיה בחייו.
אין דרישה שחלוקת העזבון תהיה "נכונה" או "שוויונית" או "צודקת" או כל דרישה אחרת שעשויה לקלוע לטעמם של היורשים.
למשל, אדם יכול להדיר את אשתו וילדיו מרכושו, אדם יכול להעדיף ילד אחד ולהדיר מרכושו ילד אחר, ואף לצוות את כל רכושו למוסד לחתולים עזובים, ובלבד שאותו מוסד הוא גוף משפטי מאוגד כדין הכשר לזכויות וחובות.
התנאת תנאים: אדם יכול להתנות בצוואה תנאים, ולהוריש את רכושו רק למי שקיים את התנאים.
תנאי לדוגמה הוא הורשת דירה והתנאה כי זו לא תימכר או לא תימכר לתקופה ארוכה.
תנאים פסולים: ישנם רבים המתנים את העברת הרכוש ליורש בקיום אורח חיים מסוים.
הפסיקה הגבילה יכולת זו, הן מטעמי מוסר והן מטעמי תקנת הציבור (כפי שמגבילים פעולות אחרות דוגמת תוכנו של חוזה), והן מטעמי הגברת העבירות בנכסים, כך שלא ירבו הנכסים הקשורים לעד בהוראות צוואה ותנאים מלפני שנים רבות.
תנאי רדיקלי המתנה העברת העיזבון לידי היורשים על פי הצוואה בשינוי מהותי באורח החיים (כגון גירושין, קיום אורח חיים דתי, או מתן חינוך מסוים לילדים), או הוראת צוואה המתנה אי עבירות לנכס לתקופה ארוכה, ישנם סיכויים רבים שייפסל.
יש לציין שהפסיקה נתנה תוקף להוראות אשר מתנות את זכות הירושה בהתקיים תנאים מעוררי מחלוקת.
כך למשל, בפרשת וינשטיין נ' פוקס בית המשפט (הישראלי) כיבד הוראה לפיה קרובי משפחתו של המנוח ירשו אותו רק אם יעלו לישראל.
בפסק הדין בעניין דשת נ' אליהו, בית המשפט נתן תוקף ואף הגן על צוואה לפיה המנוח יוריש את רכושו רק לבניו (תוך שהוא מדיר את בנותיו ואת אשתו), וכן כי בניו ירשו אותו רק לאחר מות האם (ובכך מנע מן האם להנות מעיזבונו גם בעקיפין).
בפרשת יונה נ' אדלמן אושרה הוראה בצוואה לפיה מי שיפנה לבית המשפט במטרה להתנגד או לתקוף חלק מהצוואה – יאבד את כל זכויותיו לפי הצוואה.
למרות שההוראה מגבילה גישה לערכאות שיפוטיות, בית המשפט לא ביטל אותה, אך פרש אותה בצמצום.
כל עוד האדם בחיים, יכול הוא לעשות בצוואה כרצונו.
לשנותה, להוסיף עליה, לגרוע ממנה, ואף לבטלה לחלוטין.
הנוסח האחרון מבחינה כרונולוגית שיימצא לאחר מות המצווה, הוא המחייב.
בדרך כלל נהוג לרשום בצוואה במפורש כי זו מבטלת את הצוואות שקדמו לה.
כן קובע החוק כי במקרה של התנגשות בין ההוראות בשתי צוואות, מבטלת הוראת הצוואה המאוחרת בזמן את הוראות הצוואה שקדמה לה.
צוואה בכתב ידמסמך הכתוב כולו בכתב יד, חתום בכתב יד, ומציין את התאריך בכתב יד, המורה מה ייעשה ברכושו של האדם לאחר מותו, הוא צוואה לכל דבר ועניין.
עם זאת, מכיוון שצוואה בכתב יד, שהיא הזמינה לעריכה, היא מסמך שבדרך כלל לא ייבדק על ידי עורך דין, או אדם הבקיא בחוק עד לאחר מותו של האדם, רבים הסיכויים כי אם ינסח את המסמך אדם שאינו משפטן, תתגלנה בו שגיאות שעלולות להוביל לפסילתו.
צוואה בעדיםמסמך בכתב, הנושא תאריך וחתימת המוריש וחתימתם של שני עדים אשר המוריש הביא צוואתו בפניהם.
זהו הסוג הנפוץ ביותר של צוואה ונערך לרוב בסיוע עורך דין המתמחה בתחום דיני הירושה.
צוואה בפני רשותאמירה בעל פה בפני אדם מהאנשים המנויים בסעיף 22 לחוק הירושה (שופט, רשם, נוטריון), לגביה נערך פרוטוקול, ואותו שופט או רשם מאשר על פניה כי היא נערכה בפניו, אף היא צוואה.
צוואה בעל פה או צוואת שכיב מרעמי שרואה עצמו, בנסיבות המצדיקות זאת, אל מול פני המוות, "שכיב מרע", ומצווה בפני שני עדים בעל פה, ועדים אלו ערכו זיכרון דברים, והפקידו אותו אצל הרשם לענייני ירושה בסמוך ככל האפשר לאמירת הדברים, אף היא צוואה.
צוואה זו פוקעת כעבור חודש מהרגע בו תם האיום על חיי המצווה, וככל שנותר בחיים.
הגדרה ומטרות הצוואות ההדדיות -
צוואות הדדיות הן מסמכים משפטיים שבהם שני מצווים, לרוב בני זוג, קובעים את תוכניות ההורשה שלהם באופן משותף ותואם.
מטרת הצוואה ההדדית היא להבטיח שכל צד יוכל להסתמך על התחייבויות הצד השני, ובכך לשמור על יציבות תוכנית ההורשה של הנכסים המשותפים.
המעמד המשפטי של הצוואה ההדדית לפני ואחרי תיקון 12
מצב משפטי לפני תיקון 12
לפני אוגוסט 2005, חוק הירושה לא כלל הסדר ברור או מנגנון מפורש לטיפול בביטול או שינוי חד-צדדי של צוואות הדדיות.
הדבר גרם למחלוקות משפטיות רבות בבתי המשפט, שבהן נדרש להכריע בין עקרון ההסתמכות לבין זכות המצווה לשנות את צוואתו.
במקרים שנדונו לפני תיקון 12, בתי המשפט בחנו כל מקרה לגופו.
אחת הפסיקות הבולטות בתקופה זו הייתה הלכת זמיר, שבה נפסק כי בן זוג שנשאר בחיים רשאי לשנות את צוואתו, אלא אם הוכח שהייתה מגבלה מפורשת או משתמעת בצוואה המונעת זאת.
פסק דין זה עורר ביקורת רבה בשל התעלמותו מהעקרונות ההדדיים שעליהם מבוססות צוואות אלו.
תיקון 12, שנכנס לתוקף באוגוסט 2005, הוסיף לחוק הירושה את סעיף 8א, המסדיר את נושא הצוואות ההדדיות באופן מפורש וקובע שני מנגנונים עיקריים לביטולן:
בחיי שני בני הזוג: בן זוג המעוניין לבטל את הצוואה ההדדית חייב להודיע על כך לבן הזוג השני בכתב.
לאחר מות אחד מבני הזוג: בן הזוג הנותר בחיים רשאי לבטל את הצוואה ההדדית, בתנאי שיוותר על חלקו בעיזבון בן הזוג שנפטר.
תיקון זה הביא להסדרה משפטית של הנושא והבהיר את החובות והזכויות של המצווים, תוך חיזוק עקרון ההסתמכות.
פרשנות צוואות הדדיות שנכתבו לפני תיקון 12
צוואות הדדיות שנכתבו לפני תיקון 12 ממשיכות להוות אתגר פרשני, במיוחד כאשר עולה השאלה האם ניתן לבטלן או לשנותן.
בתי המשפט בחנו שאלות כגון:
האם נוסח מקובל של הצוואה ההדדית בה מוריש בן הזוג את הרכוש לאחר השני ובסעיף השני אם שניהם לא יהיו בין החיים הוא מוריש את הרכוש לילדיהם או לקרוביהם מכוון להוראת "יורש במקום יורש" או "יורש אחר יורש".
האם יש לראות את הצוואות ההדדיות כחוזה.
בפסקי דין מאוחרים, כגון זה שניתן על ידי השופטת שירי היימן בשנת 2024, נקבע כי יש לפרש צוואות הדדיות שנכתבו לפני תיקון 12 בהתבסס על עקרון ההסתמכות ועל לשון הצוואה.
באותו פסק דין קבעה השופטת כי במקרה שבו לשון הצוואה מצביע על כוונה משותפת להוריש את הרכוש תחילה לבן הזוג ולאחר מכן לילדים, מדובר בתוכנית הורשה להשארת הנכסים במשפחה ועל כן זו התחייבות הדדית המחייבת גם את היורש השני.
אחד המאפיינים המרכזיים של צוואות הדדיות הוא עקרון ההסתמכות, שבו כל צד נשען על התחייבות הצד השני לקיום ההוראות שנקבעו בצוואה ההדדית.
השופט אהרן ברק, בפסיקה קודמת לתיקון 12, ציין כי צוואה הדדית דומה במובנים רבים לחוזה, בשל גמירות הדעת וההתחייבות ההדדית הגלומה בה.
לפיכך, ביטול חד-צדדי של צוואה הדדית עלול להיחשב כהפרת חוזה.
אפשרויות להתמודדות עם צוואות מאוחרות
לצד הוראות החוק, בתי המשפט מאפשרים להתמודד עם צוואות מאוחרות בניגוד לצוואות הדדיות שנכתבו לפני תיקון 12 באמצעות:
טענות מניעות המבוססות על התנהלות הצדדים.
בחינת פגמים בצוואה המאוחרת (כגון אי-כשירות או השפעה בלתי הוגנת).
צוואות הדדיות שנכתבו לפני תיקון 12 מהוות נושא מורכב במשפט הישראלי.
בעוד תיקון 12 הביא להסדרה מסוימת של הנושא, מקרים רבים עדיין מתבססים על פרשנות של בתי המשפט לעקרון ההסתמכות ולכוונת הצדדים כפי שהיא משתקפת בלשון הצוואה ובנסיבות עריכתה.
פסיקות עדכניות מחזקות את מעמדה המחייב של צוואה הדדית, תוך איזון בין זכויות המצווים לעקרונות של צדק והגינות.
לא כל מסמך שעורכו התכוון שיהווה צוואה הוא אכן צוואה, וקיימים מספר פגמים הפוסלים צוואה.
פגם בכשירות המצווהברור כי רק מי שכשיר לכך מבחינת גילו, צלילות דעתו וכיוצא בזה יכול לערוך צוואה.
ילד אינו יכול לערוך צוואה, וגם אדם הלוקה בשכלו, או שאינו מבין את משמעות מעשיו אינו יכול לערוך צוואה.
כך שצוואה שנערכה, למשל, על ידי אדם שהיה נתון להשפעת תרופות שפגעו בצלילות דעתו בימיו האחרונים, על אף שהיא יכולה להיות כשירה מחמת צורתה, תכנה או נסיבות עשייתה, תהא בטלה מסיבת אי הכושר של המצווה לצוות.
פגם צורני בצוואהבעבר הקרוב היו הוראות חוק מסובכות שלא איפשרו מתן הכשר לצוואות שבהן נפל (לעיתים בתום לב ובטעות) פגם או חסר, כדוגמת תאריך חסר, או בעיה הנוגעת לחתימה.
ב-4 במרץ 2004 אישרה הכנסת את תיקון מס' 11 לחוק הירושה הקובע כי אם "התקיימו מרכיבי היסוד בצוואה ולא היה לבית המשפט ספק כי היא משקפת את רצונו החופשי והאמיתי של המצווה רשאי הוא לקיימה" אף אם נפל בה פגם מן הפגמים המנויים בחוק.
תיקון זה בא בעקבות שורת תיקונים בעשרים השנים האחרונות שנבעו מן המקרה הטראגי המתואר בפרשת קניג נ' כהן.
במקרה זה התאבדה אישה צעירה והותירה אחריה צוואה, בה היא מדירה את בעלה מרכושה.
הבעל פנה לבית המשפט וביקש את פסילת הצוואה מן הסיבה שהיא הייתה ערוכה בכתב יד ולא היה עליה תאריך או חתימה.
לבית המשפט לא נותר אלא לפסול את הצוואה, על אף שברור היה כי המדובר בפעולה העומדת כנגד רצונה האחרון של המתאבדת.
על פי החוק כיום היה לבית המשפט שיקול דעת להתגבר על החסר שנפל בצוואה.
פגם הנוגע להוראת הצוואההחוק מונה מספר הוראות צוואה שאין לקיימן, והמקרה החשוב ביותר הוא הוראת צוואה המזכה את מי שלקח חלק בעריכתה.
במקרים רבים יש לזוכה על פי הצוואה חלק מסוים באירועים שהובילו לכתיבתה.
יש ואחד הילדים לוקח את ההורה הזקן אל עורך הדין, או האחיין משוחח עם הדוד הערירי, ולעיתים דואג לכך שתירשם צוואה.
במקרים אלו על עורך הצוואה להקפיד כי בכל הנוגע לניסוח ועריכת הצוואה עצמה תהיה הפרדה מפורשת בין המצווה ובין כל אדם אחר.
רצוי מאוד שהמצווה ישב ויסביר את רצונו לעורך הדין העורך את הצוואה כשאין בחדר איש מלבדם.
רצוי מאוד שבעת החתימה לא יהיה נוכח במקום איש מן הזוכים על פי הצוואה.
במקרים אלו ניתן יהיה לרוב לומר שהצוואה אכן שיקפה את רצונו של המצווה, ושפרט לו ולעורך הדין שנתן לה צורה משפטית לא היה איש שלקח חלק בעריכתה.
פגם הנוגע לנסיבות עריכת הצוואהצוואה שנערכה תחת איום, מרמה, או השפעה בלתי הוגנת, וכיוצא בזה, בטלה.
במקרים רבים טוענים בני משפחה כי השפעתו של אדם מסוים על המצווה הייתה כה גדולה עד שהמצווה הושפע ממנו השפעה בלתי הוגנת, וביטל את רצונו החופשי בפני רצונו של אותו אדם.
צוואה מסוג זה יכולה להיות כשרה לחלוטין מכל בחינה אחרת, אך אם יקבע בית המשפט כי לעושה הצוואה לא היה רצון חופשי בעת עריכתה, הרי שזו בטלה.
חוק הירושה חולש גם על הכללים להגשת תובענות שעניינן התנגדות למתן צו קיום צוואה.
הפגמים שעשוים לנפול במסמך הצוואה, ואשר חלקם מפורטים לעיל, מכונים גם עילות לתקיפתה של צוואה.
רשימת העילות המופיעה בחוק הירושה משמשת כרשימה סגורה של טענות משפטיות שניתן להעמיד כנגד קיומה של צוואה בכתב ההתנגדות.
חרף העובדה שרשימת העילות להתנגדות לצוואה היא רשימה סגורה המפורטת בהוראות חוק הירושה, קיימים מקרים חריגים שבהם התקבלה התנגדות לצוואה לאחר שבית המשפט השתכנע כי רצון המצווה היה שונה בתכלית מהרצון שבוטא בצוואתו.
מקרה שכזה התרחש בת"ע 32072-10-13 בבית משפט לענייני משפחה בחיפה, בו נפסק כי יש לבטל צוואה שנשתכחה מזכרונה של אמם של הצדדים.
התנגדות לצו קיום צוואה תוגש לרשם לענייני ירושה אליו הוגשה הבקשה לקיום הצוואה, ובהתאם ל, יועבר הדיון בבקשה ובהתנגדות לבית המשפט לענייני משפחה.
סעיף 36 של החוק קובע לעניין ביטול צוואה:
(א) המצווה רשאי לבטל צוואתו, אם על ידי ביטול במפורש באחת הצורות לעשיית צוואה, ואם על ידי השמדת הצוואה; השמיד המצווה את הצוואה, חזקה עליו שהתכוון בכך לבטלה.
(ב) צוואה חדשה, אף אם אין בה ביטול מפורש של צוואה קודמת, רואים אותה כמבטלת את הקודמת במידה שהוראות הצוואה החדשה סותרות את הוראות הצוואה הקודמת, זולת אם אין בצוואה החדשה אלא הוספה על האמור בצוואה הקודמת.
בשנת 2005, ברוב של 4 כנגד 3 שופטים, קבע בית המשפט העליון שכאשר כוונת המצווה לבטל את הצוואה ברורה, הצוואה מבוטלת גם אם המצווה לא עמד בכל הדרישות הפורמליות של קיום הצוואה.
לעומת זאת, כאשר טענה לביטול צוואה הסתמכה על הצהרות לא לגמרי ברורות של המצווה שהוא ביטל את הצוואה, סירב בית המשפט לותר על הדרישות הפורמליות וקבע שהצוואה לא בוטלה.
סעיף 54 לחוק הירושה קובע:
"מפרשים צוואה לפי אומד דעתו של המצווה כפי שהיא משתמעת מתוך הצוואה, ובמידה שאינה משתמעת מתוכה – כפי שהיא משתמעת מתוך הנסיבות."
בע"א 239/89 שורש נ' גלילי, פ"ד מו(1) 861, 866 (1992) נקבע על ידי בית המשפט העליון מבחן דו שלבי בפרשנות צוואה: ראשית נבדק לשון הצוואה ורק אם נמצא בו תוכן לא ברור פונים אל הנסיבות החיצוניות.
השופט אהרן ברק ציין שיש מקום לפרשנות במובן הרחב אשר אינו נצמד ללשון החוזה, והביא ארבע דוגמאות: תיקון טעות, השלמת חסר, מימוש בקירוב והגשמת אומד דעת המצווה בתחליף.
השופט ברק השאיר ב"צריך עיון" את השאלה האם כללי הפרשנות הדו שלבית של צוואות התבטלו בעקבות פסק דין אפרופים.
השופט ניל הנדל ציין הבדלים שונים בין דיני חוזים לדיני ירושה, בעקבותיהם הוא טוען שהפרשנות של צוואה צריכה לדבוק יותר בלשון הכתוב מאשר בפרשנות חוזים.
עקרון "החופש לצוות" חל בישראל וכן בארצות דוברות אנגלית, אך אינו חל בכל מקום.
בארצות רבות באירופה, למשל, חלק מעזבונו של אדם עובר באופן אוטומטי למשפחתו (בן/בת זוג, ילדים) ללא קשר לרצונו של הנפטר.
המצווה רשאי לצוות רק על יתרת עזבונו, אך לא על החלק שיוחד לבני המשפחה.
תומכי השיטה מציינים כי היא מבטיחה לבני המשפחה אמצעי קיום מינימליים.
תומכי השיטה סבורים כי יש להתחשב גם באינטרסים של היורשים בני משפחת הנפטר, ולא רק באינטרסים של הנפטר.
מתנגדי השיטה לעומת זאת מציינים כי היא פוגעת בזכותו העקרונית של האדם לעשות ברכושו כל אשר יחפץ (עקרון "החופש לצוות").
על פי עקרון החופש לצוות, זכותו של אדם לעשות ברכושו כפי רצונו חזקה יותר מזכויותיהם של יורשיו.
על פי עקרון הצוואה הכפויה, זכותם של בני המשפחה ברכושו של הנפטר חזקה יותר מזכותו לאחר מותו.
היהדות אינה מכירה כלל בהורשה על פי צוואה.
היהדות מכירה רק בהורשה על פי דין: יורשיו של אדם הם בניו ואם אין לו בנים אֶחָיו.
האח הבכור יורש חלק גדול פי שנים מחלקם של יתר האחים.
נשים אינן יורשות כלל, לא אשת המנוח ולא בנותיו.
כבר המקרא מכיר בחריג לכלל זה: אם אדם מת ללא בנים, בנותיו יורשות אותו (מקרה בנות צלופחד, (במדבר כז, במדבר לו)).
אמנם לא ניתן לצוות על חלוקת העזבון בדרך שונה מכללי הירושה שנקבעו בתורה, אולם היהדות מכירה במנגנון "עוקף": אדם אינו יכול להוריש בדרך שונה מהאמור לעיל, אולם הוא רשאי להעניק מתנה בכל דרך שיחפץ.
פרוש הדבר שאם מנסחים צוואה בלשון "מתנה" ולא בלשון "צוואה" או "ירושה", ניתן לה תוקף מחייב.
הנוהג הוא שבמקום לרשום "אני מצווה את רכושי ל..." מקובל נוסח דוגמת "אני מעניק/ה את רכושי במתנה שעה אחת לפני מותי ל...".
בנוסף, נקבע שאדם שאינו בקיא בהלכה היהודית רשאי לערוך צוואה על פי הנהוג במקום בו הוא מתגורר.
על פי ההלכה המוסלמית, שני שלישים מעזבונו של נפטר מיוחדים לקרוביו: בן/בת הזוג, צאצאים והורים.
במקרים מסוימים, גם קרובי משפחה נוספים זכאים לחלק מעזבונו של הנפטר.
חלקו של היורש תלוי בהרכב המשפחתי כולו, למשל האם ליורש/ת יש או אין ילדים.
כמו כן מקובל שזכרים יורשים פי שנים מנקבות.
המצווה רשאי לחלק על פי רצונו רק את השליש הנותר (מעבר לשני השלישים שיוחדו לקרובי המשפחה).
מקובל שאין למצווה רשות להגדיל את חלקו של בן משפחה מעבר למה שקיבל כבר במסגרת חלוקת שני השלישים הראשונים.
פרנץ קפקא הורה למקס ברוד בצוואתו לשרוף את כל כתביו.
ברוד סירב לקיים חלק זה של הצוואה.
ספר צוואות השבטים הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר (בפסאודואפיגרפיה) את צוואותיהם של בני יעקב אבינו לבניהם.
כמו יתר הספרים החיצוניים, הוא לא התקבל על ידי חכמי היהדות לאורך הדורות, ועל כן כמעט ואבד.
על פי דעתם של החוקרים, נראה כי הספר נכתב בידי יהודים במאה השנייה לפנה"ס או לכל המאוחר במאה הראשונה לפנה"ס.
הספר נכתב כנראה בשפה העברית, אך שרד כל השנים עד ימינו בתרגום יווני.
במשך השנים נוספו לספר תוספות מאוחרות על ידי נוצרים.
לדעת יהושע אפרון, לעומת זאת, מדובר בחיבור נוצרי.
הספר מורכב מ-12 צוואות של בני יעקב, כשהם מסודרות על פי סדר אמותיהם: בני לאה, בני בלהה, בני זלפה ובני רחל.
בכל אחד מן הספרים המבנה הוא דומה: אבי השבט מספר את קורות חייו ומתוודה על חטאיו, אבי השבט מורה לבניו את הדרך אשר ילכו בה (וברוב הצוואות הוא מצווה את בניו לכבד את בני יהודה ואת בני לוי), אבי השבט מנבא על אחרית הימים, ימות המשיח ומשפט ה'.
ניתן לזהות בספר צוואות השבטים צורה ספרותית מקובלת בתקופה שבה מדובר, והיא ספרות הצוואות, שבה המחבר יוצר את צוואתו של אחד מגיבוריו.
בטרם מותו, מצווה הגיבור את בניו, את ידידיו או את ממשיכי דרכו, ואומר להם את מה שיש לו לומר, ובדבריו מורגשת המשמעות שאותה רוצה המחבר להקנות לבני דורו.
ניתן לזהות על פי הפרשנות הביקורתית מרכיב כוהני בולט: הרוח העולה מן הצוואות היא אמונה תמימה, כבוד להקרבת הקורבנות, יחס הערצה לשבט לוי ולתפקידו.
הצוואות כוללות הוראות ללכת בדרכי ה', לאהוב את ה' ואת הבריות.
להתרחק ממידות רעות: זנות, קנאה, כעס, שנאה.
על חשיבות התשובה ועל הגאולה.
אך הצוואות כוללות לא רק את המרכיב הכהני.
ברובן מצויות הוראות לבניו ולממשיכי דרכיו של המצווה, להשמע לדבריהם של לוי או יהודה.
יחס זה משקף מתח בין המרכיב הכוהני של ימי הבית השני - שבא לידי ביטוי בהדגשת שבט לוי - ובין המרכיב האזרחי יותר, שייתכן ומשמר את מסורת השלטון של בית דוד בזמנו, והוא המרכיב היהודאי.
קטעים מצוואת לוי בארמית כלולים במגילות מדבר יהודה שנמצאו במערות קומראן.
מצוואת לוי נמצאו שישה קטעים, משני כתבי יד (4Q213-4Q214) במערה 4, וקטע קטן במערה 1. קטע בודד מצוואת נפתלי נמצא במערה 4 (4Q215).
צוואת אברהם הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר את צוואתו האחרונה של אברהם אבינו, אחד משלושת אבות האומה.
כפי הנראה, נכתב הספר בידי יהודים פרושים או איסיים - כת נזירים שחיה במדבר יהודה.
הספר נכתב בשפה העברית, אך לא שרד אלא בתרגום יווני וחבשי.
הספר אינו כלול באסופת הספרים החיצוניים של אברהם כהנא.
הספר מספר על יומו האחרון של אברהם ומציג בצורה פואטית את אברהם הצדיק הנאבק מצד אחד נגד גזרת המוות, ומצד שני נהנה, בעודו בחיים, מהזכות לחזות בעולם כולו.
אלוהים שולח אל אברהם הזקן את המלאך מיכאל כדי שיכין אותו לקראת המוות המתקרב.
מיכאל מגיע אל אברהם בדמותו של הלך ומתקבל על ידי אברהם בהכנסת האורחים הידועה שלו.
בדרכם, שומע אברהם, שידע להבין את שפת העצים, את שירו של האשל (אשר לו 331 ענפים, כמנין השם "אשל" בגימטריה - מה שמעיד על היכרות של המחבר עם עברית) השר על אסון מתקרב.
דמעות ממלאות את עיני אברהם כשהוא רוחץ את רגליו של המלאך מיכאל, ומיכאל בוכה עמו.
דמעותיו של מיכאל הופכות לפנינים ואברהם ממהר להסתירן תחת מעילו.
בשעת בין הערביים, השעה בה שרים מלאכי השרת בשבחו של האל, מיכאל יוצא מבית אברהם לזמן מה.
מיכאל אינו רוצה לבצע את המטלה שהוטלה עליו, מאחר שאין צדיק כאברהם בכל העולם כולו.
אלוהים מבטיח למיכאל כי ישלח ליצחק חלום נבואי בו יבשר לו על מות אביו הקרב ובא.
עוד בעיה מתעוררת - כיצד יוכל מיכאל, יצור שמיימי שכמותו לסעוד את ליבו אצל אברהם מכניס האורחים.
אלוהים מבטיח למלאך כי ישלח אליו, בשבתו לשולחן, "רוח מאכלת" שתגרום לכך שיחזה כמי שסועד את ליבו.
מיד לאחר חצות, חולם יצחק על מות אביו.
הצוואר הוא אזור בגוף הנמצא בין החזה לגולגולת.
בצוואר עוברים מספר מבנים אנטומיים חשובים, ובהם עמוד השדרה שמחזיק את הגולגולת בעזרתה של החוליה הראשונה (C1), חוט השדרה הממוקם בתוך עמוד השדרה, הלוע והגרון, קנה הנשימה, הוושט שמאפשר את מעבר המזון מהפה אל מערכת העיכול, וכן מספר רב של כלי דם גדולים ועצבים.
בצוואר מספר שרירים שתפקידם העיקרי הוא החזקת הצוואר וסיבוב הראש.
רוב הצוואר מעוצבב בעזרת צביר העצבים הצווארי וחלק ממנו מעוצבב בעזרת עצבי הגולגולת (מכונים גם עצבים קרניאליים).
הלוע (Pharynx) הוא צינור שרירי מוארך הנושק לעמוד השדרה, אשר נמתח מבסיס הגולגולת בחלקו העליון, ועד לוושט בחלקו התחתון.
צינור זה מכיל מספר פתחים, וביניהם לחלל האף (Nasal Cavity), חלל הפה (Oral Cavity), ולגרון (Larynx) – צינור סחוסי המוביל אוויר לקנה הנשימה והריאות.
הפתחים הללו מייצרים תקשורת ישירה בין אזורים אלו, ובגינם מזון שנאכל מועבר לרוב לוושט ומשם לעיכול בקיבה, אך לעיתים פורץ דרך האף (בייחוד בזמן צחוק), או נתקע בדרכי האוויר עד כדי השתנקות.
לחלופין, ניתן להחדיר בעת הצורך צינור האכלה לקיבה דרך האף (זונדה), או צינור הנשמה דרך הפה (צנרור קנה).
בעגה האנטומית נהוג לסווג את הלוע בהתאם לפתחים שצוינו לעיל: הלוע האפי המתקשר עם חלל האף (Nasopharynx); הלוע הפומי המתקשר עם חלל הפה (Oropharynx); והלוע הגרוני המתקשר עם הגרון ודרכי האוויר (Laryngopharynx).
כל שרירי הלוע מעוצבבים על ידי העצב הקרניאלי ה-10 (עצב הואגוס), למעט שריר בודד המכונה Stylopharyngeus אשר מעוצבב על ידי העצב הקרניאלי ה-9 (Glossopharyngeal Nerve).
בתוך הצוואר ממוקם הגרון (Larynx), צינור סחוסי המהווה פרוזדור לכניסת אוויר לריאות.
הגרון ממוקם קדמית לצינור הלוע (Laryngopharynx), ומסתיים בקנה הנשימה (Trachea) בחלקו התחתון.
בחלקו העליון של הגרון ממוקם בית הקול, מבנה אנטומי קטן המורכב משני צמדים של כפלים גידיים עטופי רירית: מיתרי הקול האמיתיים (True Vocal Folds) ומיתרי הקול הדמויים (False Vocal Folds).
שרירים עדינים שולטים בתנועת מיתרי הקול האמיתיים, אשר פתיחתם לרווחה נחוצה לנשימה, ויצירת רטט בהם אחראית להפקת צלילים (דיבור ושירה).
שרירים נוספים יכולים לסגור באופן הרמטי את שני סוגי מיתרי הקול, וכך למנוע יציאת אוויר מבית החזה לסביבה החיצונית, כפי שנעשה בעת מאמץ או בעת הפרשת צואה.
מחלות נגיפיות עונתיות מתבטאות לא פעם בחום, כאבים בבליעה ואדמומיות באזור הלוע הפומי (Oropharynx).
בשפה יום-יומית נאמר על תופעה זו כי מדובר ב"דלקת גרון" (Laryngitis), אך למעשה זוהי דלקת לוע (Pharyngitis).
דלקת גרון מתבטאת בעיקרה בצרידות עקב הפגיעה במיתרי הקול, אף על פי שהיא יכולה להיות מלווה גם בדלקת לוע.
זוהי אבחנה שפירה על פי רוב החולפת מעצמה, אבל בפעוטות היא עלולה לסכן חיים (ראה: קְּרוּפּ).
פיקת הגרון או פִּקַּת הַגַּרְגֶּרֶת, היא החלק הקדמי והבולט של הגרון ותיבת הקול.
מבנה זה נוצר מאחד מסחוסי הגרון המכונה "סחוס המגן" (Thyroid Cartilage).
צורתו של סחוס זה היא כמעין ספר פתוח, כאשר הוא פונה לאחור ומגן בכריכתו על מיתרי הקול העדינים.
הגרגרת היא זווית הפתיחה של 'הספר', כאשר בגברים ישנה זווית חדה ואילו בנשים הזווית קהה יותר.
אף על פי שגרגרת ידועה כמבנה אנטומיה גברי, היא קיימת גם בנשים, אם כי בנשים היא איננה כה בולטת חיצונית מפאת זוויתו של סחוס המגן.
בשל מורכבותו הרבה של הצוואר, והמבנים הרבים אותם הוא מכיל, מקובל לחלקו לשישה תת-משולשים בשתי רמות היררכיה.
חלוקה זו מבוססת על ארבעה שרירים, מהם שני שרירים שטחיים ושני שרירים עמוקים.
השרירים השטחיים הם שריר הטרפז ושריר הסטרנוקלאידומסטואיד (Sternocleidomastoid Muscle) כנראה בתמונה.
בהתאם לשרירים הללו מחולק הצוואר ל'משולש קדמי' (בין הסטרנוקלאידומסטואיד וקו האמצע של הצוואר) ו'משולש אחורי' (בין שריר הטרפז לבין שריר הסטרנוקלאידומסטואיד).
שני השרירים העמוקים – השריר הדו-בטני (Digastric Muscle) ושריר האומו-היואיד (Omohyoid Muscle) – מחלקים את המשולש הקדמי לארבעה תת-משולשים, ואת האחורי לשניים, מה שמוליד שישה תת-משולשים כנכתב בתחילת הפסקה.
משולש ראשיתת-משולשגבולותתכולהקדמיDigastric Triangle הלסת התחתונה (Mandible)
הבטן הקדמית של שריר ה-Digastric
הבטן האחורי של שריר ה-Digastric עורק הפנים (Facial Artery)
הבטן העליונה של שריר ה-Omohyoid
שריר הסטרנוקלאידומסטואיד נקודת פיצול עורק התרדמה (Common Carotid)
הווריד הג'וגולרי הפנימי (Internal Jugular Vein)
לולאת המקלעת העצבית הצווארית (Ansa Cervicalis)Submental Triangle שתי הבטנות של שריר ה-Digastric
עצם ההיואיד (Hyoid Bone) בלוטות לימפה תת-לסתיות
ארבעת בלוטות יותרת התריס (Parathyroid Glands)אחוריOccipital Triangle הבטן התחתונה של שריר ה-Omohyoid
שריר הטרפז עצב קרניאלי 11
מקלעת העצבים הצווארית (Cervical Plexus)
חלקו העליון של מקלעת העצבים הזרועית (Trunks of Brachial Plexus)
הווריד הג'וגולרי החיצוני (External Jugular)
עצם הבריח עורק הסאב-קלביאן (Subclavian Artery)
המשכה של מקלעת העצבית הזרועית (Brachial Plexus)
הצוואר מכיל כלי דם רבים, וביניהם כלי דם של אזור הראש, הפנים, הצוואר והכתף.
בשל כך, מדובר באזור אנטומי רגיש ופגיע.
ביציאה מחדר שמאל מתרוממת האאורטה, אבי העורקים, אשר מכילה שלושה פיצולים גדולים בבסיס הצוואר: עורק הברכיוספאליק הימני (ברכיו – זרוע, צפאלוס – ראש); עורק הקרוטיד השמאלי; ועורק הסאב-קלאביאן השמאלי.
עורק הברכיוספאליק הימני מתפצל במהרה לכדי עורק קרוטידי ימני וסאב-קלאביאן ימני, אשר מזינים את אזור הצוואר והזרוע בהתאמה.
בשני צידי הצוואר ממוקמים עורקים גדולים המכונים "עורקי התרדמה" או "העורקים הקרוטידיים" (Common Carotid Arteries).
אלו הם כלי דם גדולים, אשר מתפצלים בשלישו העליון של הצוואר לכדי עורק קרוטידי פנימי (Internal Carotid) אשר חודר לגולגולת להזנת המוח והעין, ולכדי עורק קרוטידי חיצוני (External Carotid) אשר מזין את הפנים והצוואר.
בצוואר, העורק הקרוטידי החיצוני מתפצל ל-8 עורקים מרכזיים:
כלי דם אלו מזינים את כלל המבנים הצוואריים, את מרבית חלקי הפנים (Face), ואת חלקו החיצוני של הראש.
כך למשל עורק ה-Superior Thyroid Artery מזין את בלוטת התריס והגרון (באמצעות אחד מפיצוליו המכונה Superior Laryngeal Artery); עורק ה-Lingual Artery מזין את הלשון; ועורק הפנים Facial Artery מזין את מרבית המבנים השטחיים בפנים, אך גם מספק דם לחלל האף ולעין.
עם זאת, האף וארובת העין מוזנים על ידי כלי דם נוספים, אשר מקורם הוא בעיקר מהעורק המקסילרי (Maxillary Artery).
גלגל העין עצמו מוזן על ידי ה-Ophtalmic Artery, אשר הוא פיצול שמקורו בעורק הקרוטידי הפנימי (Internal Carotid); בניגוד לעורק הקרוטידי החיצוני, העורק הקרוטידי הפנימי איננו מתפצל כלל בצוואר, ופיצוליו מופיעים רק לאחר חדירתו לחלל הגולגולת.
בנקודת הביפורקציה (פיצול) של העורקים הקרוטידיים לכדי חיצוניים ופנימיים, ממוקם איבר חישה עדין אשר מנטר את תכולת הגזים בדם וכן את חומציותו.
חיישן זה מכונה Carotid Body.
בקרבה לחיישן זה, אך גבוה יותר בחלקו הראשון של העורק הקרוטידי הפנימי, ישנה התרחבות הנקראת Carotid Sinus; זהו איבר חישה נוסף אשר מנטר את הדם, ותפקידו לבחון את לחץ הדם.
יחד, הכימורצפטורים של ה-Carotid Body והבארו-רצפטורים של ה-Carotid Sinus מוודאים בכל עת כי אספקת הדם למוח תקינה.
מבנים אלו מעוצבבים על ידי Hering's nerve, שהוא עצב המקבל סיבים משני עצבים קרניאליים: 9 ו-10.
עורקי הסאב-קלאביאן הם פיצולים גדולים של האאורטה, בדומה לעורקים הקרוטידיים.
בעוד שהעורקים הקרוטידיים מזינים את הראש, הצוואר והפנים, עורקי הסאב-קלאביאן מהווים מקור לכלי דם המזינים את החזה, הכתף והגפה העליונה.
עם זאת, ישנם מספר פיצולים צוואריים חשובים לעורקי הסאב-קלאביאן:
העורקים הורטברליים, אחד מימין ואחד משמאל, חודרים לחרירים מותאמים להם בצידי החוליות הצוואריות, ולבסוף חודרים לחלל הגולגולת דרך נקב העורף הגדול (Foramen Magnum).
עורקים אלו מתחברים ליצירת העורק הבאזילרי (Basilar Artery), ויחד עם העורק הקרוטידי הפנימי מזינים את המוח.
מבין פיצולי הסאב-קלאביאן, ה-Thyrocervical Trunk הוא הבולט ביותר בשל פיצוליו הרבים:
גם ל-Costocervical Trunk ישנם פיצולים, אך אלו כוללים שני כלי דם גדולים בלבד: Deep Cervical Artery; ו-Supreme Intercostal Artery אשר מזין את החללים הבין צלעיים של צלעות 1–2.
ככלל, עורקים מלווים על ידי ורידים בעלי שם דומה.
הוורידים הצוואריים מתנקזים למערכת ורידית ענפה של ורידים ג'וגולריים (Jugular Veins).
בעומקו של הצוואר ממוקם הווריד הג'וגולרי הפנימי (Internal Jugular Vein), שהוא וריד מאסיבי אשר מנקז את המוח, וכן מקצת מהפנים, האוזן והלשון.
שטחית לו, ישנם שני כלי דם ג'וגולריים נוספים: הווריד הג'וגולרי החיצוני (External Jugular Vein) ו-וריד הג'וגולרי הקדמי (Anterior Jugular Vein).
לצד שני אלו ישנו גם סעיף ג'וגולרי אלכסוני הנקרא בפשטות "Communicating Vein".
הוורידים הג'וגולריים השטחיים מתנקזים לבסוף לוורידי הסאב-קלאביאן (Subclavian Vein).
צוואר הרחם (בלועזית: Cervix) הוא החלק הצר והתחתון ביותר של הרחם.
צוואר הרחם מחבר בין גוף הרחם לבין הנרתיק.
חלקו התחתון של צוואר הרחם בולט לתוך הנרתיק, ולכן גם ניתן לצפות בו בבדיקה גינקולוגית מכשירנית.
תפקידו של צוואר הרחם לשמור את הרחם סגור וסטרילי וכן לתמוך ברחם בהריון ולמנוע פליטה של העובר.
חלק צוואר הרחם הבולט לתוך הנרתיק מכונה גם portio vaginalis.
אורכו הממוצע של חלק זה עומד על 3 ס"מ ורוחבו עומד על 2.5 ס"מ.
הוא בעל שטח פנים קמור ואליפטי, אשר מורכב משפה קדמית (אנטריורית) ושפה אחורית (פוסטריורית).
הפתח של ה-ectocervix לחלל הנרתיק מכונה external oss.
הגודל והצורה של חלק זה תלויים באופן משמעותי בגיל האישה, מצבה ההורמונאלי והאם היא ילדה בעבר לידה נרתיקית.
באישה שלא ילדה בעבר דרך הנרתיק ה-external oss הוא בעל צורה קטנה ועגולה.
זאת לעומת, נשים שילדו בעבר לידה נרתיקית, או שעברו הפסקת הריון בשלב מתקדם - הפתח אצלן הוא רחב יותר ובעל צורה הדומה לחריץ.
המעבר שבין ה-external oss לבין חלל הרחם מכונה
התעלה היא בעלת צורה שטוחה, ורוחבה המרבי מושג בגיל הפוריות, אז רוחבה עומד על 7-8 מ"מ בחלקה הרחב ביותר.
הפתח של צוואר הרחם לתוך חלל הרחם מכונה ה-Internal oss.
במהלך ההיריון, חסום צוואר הרחם לחלוטין על ידי פקק (plug) מיוחד בעל תכונות אנטי-בקטריאליות (נוגדות חיידקים).
פקק רירי זה נושר דרך הנרתיק בזמן שצוואר הרחם מתרחב בלידה או זמן קצר קודם לכן.
במהלך אורגזמה צוואר הרחם מתנענע והפתח החיצוני שלו מתרחב.
מחקרים ראשונים הציעו שצוואר הרחם פועל באופן שכזה על מנת למשוך את נוזל הזרע שנמצא בנרתיק אל תוך הרחם, ועל ידי כך הוא מעלה את הסיכוי להפריה.
מחקרים חדשים בתחום מעלים ספקות בנוגע לאמיתות תאוריה זאת.
במהלך המחזור החודשי פתחו של צוואר הרחם מתרחב מעט על מנת לאפשר לרירית הרחם (endometrium) לנשור החוצה בצורה של וסת.
יש הסוברים כי הכאב בצורה של התכווצויות בזמן המחזור החודשי נובע בחלקו מהתרחבות זאת.
כתמיכה בטענה זו, ניתן לראות כי אותו כאב בצורה של התכווצות בזמן המחזור החודשי יורד בדרגתו ואף נעלם לאחר הלידה הראשונה, כנראה מכיוון שפתח צוואר הרחם מתרחב.
במהלך הלידה, ההתכווצויות של הרחם מביאות להתרחבותו של צוואר הרחם עד לקוטר של כ-10 ס"מ, על מנת לאפשר ליילוד לעבור דרכו.
מומים מולדים של צוואר הרחם
צוואר הרחם מתפתח מתעלות פרה-מזונפריות אצל העוברה בשבוע השישי להתפתחותה.
בעיות בתהליך זה עלולות להביא לחוסר היווצרות של צוואר הרחם או אנומליות אחרות.
אגנזיס של צוואר הרחם (חוסר התפתחות של הצוואר): לרוב, היעדר צוואר הרחם מלווה בהיעדר של גוף הרחם עצמו וחלקו העליון של הנרתיק- מצבים כגון Mullerian aplasia.
לנשים אל שחלות מתפקדות ויכולת לתרום ביצית לפונדקאית.
לעיתים, קיים חוסר התפתחות של צוואר הרחם אולם הרחם עצמו התפתח.
מצב כזה מקושר לאנדומטריוזיס, היות שבמהלך המחזור החודשי מצטבר דם בזמן הווסת שאינו יוצא דרך צוואר הרחם אל הנרתיק, אלא זורם באופן רטרוגרדי לחלל הבטן ומביא להיווצרות אנדומטריוזיס.
הטיפול הניתוחי במצבים כאלו יהיה לרוב הרחבה של הנרתיק או Neo vagina.
התאחות לא מלאה של הצינורות המולריאנים: אלו הם מצבים בהם שני הצינורות העובריים המתאחים לצורת יצירת הרחם, אינם מתאחים עד הסוף, כאשר כתוצאה מכך עלולים להיווצר מספר מומים מולדים: חוסר התאחות מלא מביא לרחם דידלפי- זהו מצב בו קיימים שני רחמים, לכל אחד צוואר רחם משלו ונרתיק משלו.
במידה וההתאחות הייתה חלקית, עלולים להיווצר שני רחמים, אולם צוואר רחם אחד המשותף לשניהם (רחם דו קרני).
אצל 20% עד 30% מהנשים הללו קיימות פתולוגיות נוספות במערכת השתן והכליות.
בעיה בהתמוססות של הספטום הרחמי: לאחר תהליך האיחוי של הצינורות המולריאניים כאמור לעיל, קיימת התמוססות של הספטום ברחם.
הימצאות ספטום (מחיצה) ברחם מביאה לאנומליה נוספת הקרויה רחם מחיצתי.
המחיצה יכולה להימשך מהחלק העליון של הרחם ועד לצוואר הרחם עצמו, ובכך מחלקת את הרחם לשני רחמים, או שהמחיצה יכולה להימשך רק עד חלק מסוים מהרחם.
המחיצה כוללת שכבה פיברו-מוסקולרית, ורחם מחיצתי מקושר מאוד לבעיות מיילדותיות: נשים עם רחם מחיצתי לרוב נוטות להפלות ספונטניות בין שבוע 8 ל-16, ככל הנראה מאחר שהמחיצה מפריעה לתהליך השתרשות העובר ברחם.
בנוסף, רחם מחיצתי מקושר ללידה מוקדמת, מצגי עובר בעייתיים ופיגור גדילה תוך רחמי.
בקירוב, 70-88% מהסיבות להפלות כתוצאה ממומים אנטומיים ברחם נובעות מרחם מחיצתי.
הטיפול מתחיל באבחון: יש להבדיל רחם מחיצתי מול רחם דו קרני, על ידי ביצוע לפרוסקופיה והיסטרסקופיה משולבים.
כריתת המחיצה בשיטה היסטרוסקופית הראתה עליה בפריון אצל נשים אשר סבלו מהפלות חוזרות על רקע רחם מחיצתי.
פתולוגיות צוואריות המקושרות לחשיפה לדיאתילסטילבסטרול או DES: DES הוא אסטרוגן סינתטי לא סטרואידלי, שסונתז לראשונה בשנת 1938, ובעבר ניתן לנשים בהריון תחת ההנחה השגויה כי הוא יביא להורדת סיכונים הכרוכים בהריון.
בשנת 1971 נמצא כי מתן DES לנשים בהריון הביא לכך שילדותיהן סבלו משיעור גבוה יותר של סרטנים נדירים בנרתיק ופתולוגיות נוספות.
DES הביא לפתולוגיות צוואריות שונות.
נשים אשר נחשפו ל- DES בהיותן ברחם ושהן בעלות התפתחות אבנורמלית של צוואר הרחם כתוצאה מכך, נוטות לסבול יותר מאי פריון, הפלות, הריון חוץ רחמי ולידה מוקדמת.
כיום, לאור הפסקת השימוש בתרופה זו אצל נשים בהריון החל משנות ה-70, מספרן של נשים אלו הולך ויורד.
צוואר הרחם מצוי בקשר אנטומי ישיר עם הנרתיק ועל כן חשוף למזהמים שונים, כגון גונוריאה, כלמידיה, הרפס, נגיף הפפילומה האנושי ומיקופלסמה.
האזור הפנימי בצוואר הרחם נקרא אזור המעבר (transformation zone) .
אצל נשים צעירות יש שינוי במבנה האזור הזה ועל כן הן יותר חשופות לזיהומים אלה.
בדיקת משטח צווארי או פאפ סמיר לרוב מייצגת את השינויים הפתולוגיים המתרחשים בצוואר הרחם כתוצאה מזיהום.
תהליכים זיהומיים מתאפיינים באודם ובצקת של צוואר הרחם וכן הפרשות רבות, בעיקר בשלב האקוטי, כאשר לאחר התהליך החריף קיימת לעיתים דלקת כרונית המאופיינת בריבוי של תאי רקמת חיבור המביאים אף להיפרטרופיה ולהארכת צוואר הרחם עצמו.
התלונה השכיחה ביותר במצבים של דלקת כרונית של צוואר הרחם היא לויקוריאה (leukorrhea)- הפרשה לבנה אשר מביאה לחוסר נוחות בנרתיק.
סיבוכים נוספים של דלקת כרונית כוללים היצרות הצוואר (סטנוזיס) וכן בעיות פריון.
זיהום על ידי כלמידיה טריכומטיס: כלמידיה טריכומטיס היא פתוגן המועבר במגע מיני, החודר לתוך שכבת האפיתל העמודית של צוואר הרחם וגורם לאנדו-סרוויטיס (דלקת בשכבה העמודית של צוואר הרחם).
במידה והאישה הרה, החיידק עלול להדביק את העובר בעוברו בתעלת הלידה.
כמו כן, עלול החיידק לגרום לדלקת חצוצרות וכן לדלקת אגנית ואף פריטוניטיס (תסמונת פיץ-יו-קרטיס המאופיינת בפרי-הפטיטיס: הידבקויות דמויות נבל בין הכבד לבין שכבת הפריטונאום הפריאטלית).
לרוב, הדבקה של כלמידיה טריכומטיס היא יחד עם הדבקה בגונוריאה.
כלמידיה טריכומטיס עלולה להדביק גם את העיניים ולהביא לטרכומה ולקונג'וקטיביטיס.
בשלב של דלקת חריפה בצוואר הרחם, ההפרשה המאפיינת הדבקה בכלמידיה היא הפרשה מוגלתית כשצוואר הרחם אדום וגדוש.
אבחון הדבקה בכלמידיה יכול להיעשות על ידי לקיחת תרבית, אשר רגישותה 70% בלבד.
כיום קיימות טכניקות מדויקות יותר לאבחנה של הדבקה על ידי כלמידיה כגון PCR, המאפשר גם זיהוי הדבקה בגונוריאה.
הטיפול בכלמידיה כולל מתן אזיתרומיצין במנה אחת או דוקסיציקלין פעמיים ביום למשך שבעה ימים.
זיהום על ידי ניסריה גונוריאה (חיידק הזיבה): זוהי סיבה נפוצה לדלקת צוואר הרחם (סרוויסיטיס), כשהפתולוגיה דומה להדבקה בכלמידיה- החיידק גורם לזיהום האפיתל העמודי של צוואר הרחם, ומשתמש בו כאזור לצורך "גיחות" נוספות בחלל הרחם והחצוצרות.
ההפרשה המאפיינת הדבקה חריפה של צוואר הרחם על ידי גונוריאה, דומה להפרשה במקרה של הדבקה בכלמידיה ולעיתים קשה להבדיל ביניהן- ההפרשה היא מוגלתית.
לאבחון הדבקה על ידי גונוריאה בצביעת גראם רגישות נמוכה- 50% בלבד, ועל כן ניתן לאבחן גונוריאה באמצעות טכניקות חדישות יותר כגון ביצוע PCR.
הטיפול בגונוריאה כולל מתן של אופלוקסצין או ציפרופלוקסצין.
לאור הנתונים המציינים עשרות אחוזים של נשים אשר נדבקו בכלמידיה בנוסף על גונוריאה, הטיפול יהיה משולב לכלמידיה ולגונוריאה לשני בני הזוג.
אין לקיים יחסים עד השלמת הטיפול האנטיביוטי.
זיהום על ידי הרפס מביא לנגעים בצוואר אשר דומים לנגעים הקיימים באזור העריה (vulva).
נגעי ההרפס שלפוחיתיים בהתחלה והופכים דמויי- כיב בהמשך.
ההדבקה הראשונית יכולה להיות חמורה, ולהביא לחום, כאבי שרירים והרגשה כללית רעה למשך כשבועיים.
בסופו של דבר, הכיבים מתרפאים, אולם קיימת הישנות של המחלה בעוצמה פחותה יותר היות שהנגיף נותר חבוי בגוף (לטנטי) ונמצא בתאי אפיתל בצוואר הרחם.
בכמעל 90% מהמקרים, הנגיף הוא הרפס מסוג 2 - HSV2. ביתר המקרים, הנגיף הוא הרפס מסוג 1 (אשר אחראי גם להרפס בשפתיים).
במידה ואישה בהריון מאופיינת עם מחלת הרפס גניטלית פעילה, קיימת התוויה לביצוע ניתוח קיסרי היות שמעבר העובר בתעלת הלידה כשקיים זיהום פעיל עלולה להביא לזיהומים קשים.
בבדיקת משטח מצוואר הרחם, ניתן לראות תאים מוגדלים מאוד, עם ציטופלסמה הנראית כמו ground glass וגופיפי הסגר בגרעין.
זיהום על ידי נגיף הפפילומה האנושי או HPV: זיהום זה מועבר במגע מיני ומקושר בכמעט 100% של המקרים להיווצרות סרטן צוואר הרחם.
לא תמיד ניתן לראות מאפיינים זיהומיים של HPV, אלא אם מוסיפים תמיסה מהולה של חומצה אצטית או באמצעות קולפוסקופיה שמדגימה אזורים לבנים יותר על צוואר הרחם עצמו.
בקירוב, כשליש מהנשים שנדבקו בנגיף זה הן עם דלקת צוואר הרחם שנגרמה גם ממזהמים נוספים.
בדיקת פאפ (משטח צוואר הרחם) יכולה לעזור באבחנה של מידת הזיהום ודרגת הנגע.
זיהומים נוספים של צוואר הרחם והנרתיק כוללים מזהמים כגון טריכומונס- אשר גורם לצוואר הרחם למראה "תות שדה" עם נקודות אדומות, או קנדידה אשר מביא לשכבה לבנה גבינתית שקשה להסירה, ובמידה ומסירים אותה לעיתים קיימות נקודות דימום שונות.
הטיפול בטריכומונס נעשה באמצעות מתן מטרונידזול (במנה אחת או בשתי מנות ליום למשך שבעה ימים, כולל מתן התרופה לבן הזוג).
סרטן צוואר הרחם (cervical cancer) הוא הסרטן השישי בשכיחותו אצל נשים.
הוא אחראי ל-4% מהגידולים הממאירים בנשים עם סיכויי הישרדות ל-5 שנים של 58%.
סרטן זה נדיר לפני גיל 20, ושיא הופעתו הוא בגילאים 45-55, אך מופיע גם בגילאים נמוכים יותר בנשים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר.
שכיחותו של סרטן זה ירדה באופן משמעותי בעולם המערבי עם הכנסתן של שיטות סקר מוקדמות.
השיטה הידועה ביותר מכונה בדיקת משטח צוואר הרחם.
זוהי בדיקה ציטולוגית של תאים אפידרמליים, המוסרים מצוואר הרחם.
כיום ידוע כי קיים קשר הדוק בין חשיפה לנגיף הפפילומה האנושי ה-Human papilloma virus המכונה HPV לסיכון ללקות בסרטן צוואר הרחם.
קבוצת נגיפים זאת גם אחראית ליצירה של יבלות באברי המין.
אחד הטיפולים בסרטן צוואר הרחם אצל אשה שרוצה להרות, במקרה שהוא מאובחן מספיק מוקדם, הוא כריתת צוואר הרחם (trachelectomy) .
כאשר האבחון מתעכב, נדרשת לעיתים כריתת הרחם כולו (היסטרקטומיה).
הדעות חלוקות לגבי השפעת כריתת צוואר הרחם על הסיכויים להביא הריון לסיום מוצלח, בעוד ישנם הטוענים שלכריתת צוואר הרחם השפעה של אחוזים בודדים על סיכויי ההריון, אחרים טוענים שכריתת צוואר הרחם מורידה לשליש את סיכויי ההצלחה של הריון.
צַוואר בקבוק הוא המשאב או גורם הייצור המאלץ (או מגביל), במערכת בעלת אילוץ פנימי.
למשאב זה קיבולת (יכולת ייצור) קטנה מזו הנדרשת, כך שהוא אינו מסוגל לבצע את כל המשימות המוטלות עליו, ומגביל את ביצועיה הכוללים של המערכת.
התפוקה הכוללת של מערכת זו תהיה שווה לתפוקת משאב צַוואר הבקבוק.
אילוץ פנימי הוא אילוץ המגביל את תפוקת מערכת ונמצא בתוכה, להבדיל מאילוץ חיצוני, המגביל אף הוא את תפוקת המערכת, אך הוא חיצוני לה, למשל מערכת שהביקוש לתפוקתה קטן מיכולת הייצור שלה.
למערכת שלה יש אילוץ חיצוני, אין צַוואר בקבוק.
המושג נלקח בהשאלה מצַוואר הבקבוק במשמעותו הפיזית הפשוטה: צַווארו של הבקבוק צר מגוף הבקבוק, ולכן מגביל את תנועת הנוזל היוצא מהבקבוק.