tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הבחירות ב-1904 טען שהמוצרים החקלאיים מהפיליפינים צריכים להיות מיובאים לארצות הברית ללא מכס.
מגדלי הסוכר והטבק האמריקניים התלוננו בפני רוזוולט שמחה על כך.
טאפט לא היה מוכן לשנות את דעתו ואיים להתפטר, ורוזוולט החליט לוותר על העניין.
טאפט חזר לאיים ב-1905, יחד עם משלחת של חברי קונגרס, ושוב ב-1907, כדי לפתוח את האספה הפיליפינית הראשונה.
בשני טיוליו לפיליפינים כמזכיר המלחמה, נסע טאפט ליפן ונפגש עם בכירים שם.
הפגישה ביולי 1905 התרחשה כחודש לפני הוועידה שסיימה את מלחמת רוסיה–יפן עם הסכם פורטסמות'.
טאפט נפגש עם ראש הממשלה היפני קאצורה טרו.
לאחר מכן, השניים חתמו על הסכם בו יפן הכריזה שאין לה רצון לפלוש לפיליפינים, וארצות הברית הצהירה שלא התנגדה לשליטה יפנית בקוריאה.
היו דאגות בארצות הברית בנוגע למספר מהגרי העבודה היפניים שהגיעו לחוף המערבי, ובביקורו השני של טאפט בספטמבר 1907, הסכים שר החוץ היפני להפחית במספר אשרות ההגירה.
רוזוולט כיהן כשלוש וחצי שנים לפני שנבחר בעצמו.
בליל היבחרו מחדש ב-1904, הכריז שלא ירוץ ב1908, הצהרה שהתחרט עליה לאחר מכן.
רוזוולט נשאר נאמן למילתו, והאמין שטאפט היה יורשו הראוי, אף על פי שמזכיר המלחמה סירב לרוץ.
רוזוולט השתמש בשליטתו במנגנון המפלגתי כדי לעזור ליורשו.
מתוך חשש לאבד את עבודתם, מינויים פוליטיים נדרשו לתמוך בטאפט או לשתוק.
מספר פוליטיקאים רפובליקנים ניסו לרוץ, אולם בחרו לא להתערב.
מושל ניו יורק צ'ארלס אוונס יוז רץ, אולם כשנאם נאום, רוזוולט שלח הודעה מיוחדת לקונגרס כנגד שחיתות בתאגידים.
התוצאה הייתה שהעיתונות סיקרה את נאום רוזוולט בהרחבה ופחות את נאומו של יוז.
רוזוולט סירב לקריאות לרוץ עוד פעם.
באפריל, נאם טאפט ברחבי המדינה, לפני שנקרא שוב לפנמה ויישב עוד מערכת בחירות במחלוקת.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשיקגו ביוני, לא הייתה לו התנגדות, והוא ניצח בסיבוב הראשון.
עדיין, הוא לא זכה לכל מה שרצה בו: הוא קיווה שסגנו יהיה פרוגרסיבי מהמערב התיכון, אולם במקום, ג'יימס שרמן מניו יורק, מהאגף השמרני, נבחר להיות סגנו.
טאפט התפטר מתפקידו כמזכיר המלחמה ב-30 ביוני כדי להקדיש את עצמו למסע הבחירות.
יריבו של טאפט בבחירות הכלליות היה ברייאן, שהיה המועמד הדמוקרטי בפעם השלישית.
רוב הרפורמות של רוזוולט נבעו מהצעות של ברייאן, והדמוקרטים טענו שהוא היה היורש לרוזוולט ולא טאפט.
חוק מ-1907 אסר על תרומות מתאגידים לפוליטיקאים, וברייאן טען שיש לאסור גם על תרומות מצד נושאי משרות בתאגידים, או לפחות לחשוף אותם.
טאפט היה מוכן לחשוף את התרומות לאחר הבחירות, וניסה להבטיח שתאגידים שעבדו עם הממשלה לא יתרמו לו.
טאפט החל את מסע הבחירות ברגל שמאל, והצדיק את מתנגדיו שאמרו שהיה בובה של רוזוולט כשנסע לביתו של רוזוולט כדי לקבל עצות בנוגע לנאומו.
הוא תמך בזכות ההתאגדות של הפועלים, אולם לא בזכותם להחרים.
בעלי ההון חייבים לציית לחוק.
ברייאן רצה בעלות ממשלתית על איגודי הרכבת, אולם טאפט העדיף שיישארו פרטיים, כל עוד מחירי מקסימום יקבעו בידי הקונגרס.
טאפט האשים ספקולציות במניות במיתון של 1907, והרגיש שיש לבצע רפורמה במטבע (ארצות הברית הייתה צמודה לתקן הזהב) כדי להגמיש את תגובת הממשלה לזמנים כלכליים קשים.
הוא דרש חקיקה נגד מונופולים לצד חוק שרמן.
יש לתקן את החוקה כדי לגבות מס הכנסה, וכך בית המשפט העליון יוכל לאשר את המס.
הייתה ביקורת על שימושו של רוזוולט בסמכותו כנשיא, טאפט הבטיח להמשיך בדרכו, אולם להיצמד יותר להעברת חקיקה.
טאפט פגע במחנה הפרוגרסיבי כשמינה שמרנים לתפקידים במטה הבחירות, שיצרו קשרים עם עסקים גדולים.
טאפט לקח חופשה באוגוסט, ושם הכעיס את יועציו בכך שבילה אותה במשחקי גולף ולא במחשבה על אסטרטגיה.
רוזוולט, שזעם בגלל חוסר יכולתו לפעול, הציע לטאפט הצעות רבות, במחשבה שהבוחרים לא יעריכו את טאפט.
תומכי רוזוולט טענו שהנשיא היה זה שמריץ את מסע הבחירות, דבר שעצבן את הגברת הראשונה.
למרות זאת, רוזוולט תמך ברפובליקנים כל כך עד שהבדיחה הנפוצה טענה ש-"TAFT" משמעו "קח עצה מטדי" (Take advice from Teddy).
ברייאן דרש מערכת של ביטחונות לבנקים, כדי שהאזרחים יוכלו לקבל תשלומים אם הבנקים יפלו, אולם טאפט התנגד לכך והציע מערכת חסכונות.
נושא איסור האלכוהול נכנס למסע הבחירות בספטמבר, כששאלו את טאפט בנושא.
טאפט ורוזוולט הסכימו שהמפלגה לא צריכה לנקוט עמדה בנושא, והשמועה אמרה שטאפט היה אתאיסט והתנגד להתנזרות ממשקאות חריפים.
בעצת רוזוולט, התעלם טאפט מהנושא.
הוא זכה ל-321 אלקטורים לעומת 162, אולם השיג רק 51.6% מהקולות.
אשתו של טאפט טענה שלא ידע איך לשחק בפוליטיקה.
ויליאם הווארד טאפט הושבע כנשיא ב-4 במרץ 1909. בגלל סופה שציפתה את וושינגטון בקרח, טאפט נשבע באולם הסנאט ולא מחוץ לגבעת הקפיטול.
הנשיא החדש טען בנאום כניסתו לתפקיד שהיה לו הכבוד להיות יועצו של רוזוולט, ושהיה מעורב ברפורמות שערך.
הוא טען שהנושא החשוב בממשלו יהיה לשמור על הרפורמות של רוזוולט.
הוא נשבע שהרפורמות יחזיקו מעמד, ושאנשי עסקים ישרים לא יסבלו מכך.
הוא טען שיש להוריד את מכסי המגן, להעביר חקיקה נגד מונופולים, ולהמשיך לקדם את הפיליפינים לקראת שלטון עצמי.
רוזוולט עזב את תפקידו בצער רב, וכדי לא לעמוד בדרכו של טאפט, נסע לטיול באפריקה למשך שנה.
לאחר הוועידה הרפובליקנית, רוזוולט וטאפט דנו בנושאי התפקידים בקבינט.
טאפט ביצע שינויים רבים בקבינט של רוזוולט, כולל מינויו של פילאנדר נוקס לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית.
טאפט לא היה אהוד על העיתונות כמו רוזוולט, ובניגוד אליו לא התראיין או הצטלם לעיתים קרובות כמו קודמו.
הממשל שלו היה שונה מהמנהיגות הכריזמטית של רוזוולט, ותמך באופן שקט בשלטון החוק.
טאפט החליט לארגן מחדש את מחלקת המדינה, כיוון שלטענתו המחלקה פיגרה במאה שנים אחרי צורכי ארצות הברית המודרנית.
המחלקה חולקה לאזורים גאוגרפיים, כולל מחלקות למזרח הרחוק, לאמריקה הלטינית ולמערב אירופה.
הוא ייסד את תוכנית האימונים הראשונה של המחלקה, ולפני מינויים הכריח את המועמדים לבלות חודש בוושינגטון.
טאפט ומזכיר המדינה נוקס היו קרובים, והנשיא הקשיב ליועצו בענייני חוץ ופנים.
נוקס לא היה דיפלומט טוב, והיו לו יחסים רעים עם הסנאט, העיתונות ומנהיגים זרים באמריקה הלטינית.
טאפט ונוקס הסכימו על מטרות יחסי החוץ.
ארצות הברית לא תתערב בעניינים אירופאיים.
ארצות הברית תשתמש בכוח כשתצטרך לאכוף את דוקטרינת מונרו באמריקות.
ההגנה על תעלת פנמה, שנבנתה במהלך כהונתו של טאפט ונפתחה ב-1914, הנחתה את מדיניות ארצות הברית בקריביים ובמרכז אמריקה.
ממשלים קודמים ניסו להגן על אינטרסים עסקיים של ארצות הברית מעבר לים, אולם טאפט השתמש ברשת הדיפלומטים והשגרירים כדי לקדם את הסחר.
טאפט קיווה שקשרי הסחר יקדמו שלום עולמי.
הוא קידם הסכמי בוררות עם בריטניה וצרפת, אולם הסנאט לא היה מוכן לוותר על זכותו לאשר הסכמים.
בתקופת נשיאותו של טאפט, מדיניות פרוטקציוניסטית והעלאת מכסים היו גורם מרכזי אצל הרפובליקנים.
המכסים הגנו על התעשייה האמריקנית מתחרות זרה.
ב-1908, מצע המפלגה תמך בשינויים בחוקי המכס, וטאפט פירש זאת כהורדת המכסים.
הוא דרש ממושב מיוחד של הקונגרס להתכנס ב-15 במרץ 1909, בנושא המכסים.
לאחר בדיקה של הנושאים, ועדה בבית הנבחרים קבעה שיש להוריד את המכסים.
כשהחוק עבר את בית הנבחרים באפריל 1909, יושב ראש ועדת המימון של הסנאט, הסנאטור נלסון אולדריץ', העביר תיקונים רבים שהעלו את שיעורי המכס.
אישים כרוברט לה פולט כעסו על כך וטענו שהחוק לא תואם את מצע המפלגה.
טאפט סירב לפעול בנושא ופגע באגף הפרוגרסיבי.
הוא התעקש שרוב המוצרים מהפיליפינים צריכים להיות חופשיים ממכסים.
כשיריבים ביקשו לשנות את חוק המכס ולאשר מס הכנסה, טאפט התנגד לכך בטענה שבית המשפט יפסול את החוק כבלתי חוקתי, כמו בפסק דין פולוק.
במקום, טאפט הביא את הנושא של מס ההכנסה להליך של תיקון לחוקה, שיקפיא את הנושא לשנים רבות אם לא לתמיד.
הנושא ירד מסדר היום, אם כי לאחר מאבקים רבים במשך תהליך האשרור הוליד את התיקון ה-16 שאושר אחרי מאבקים רבים ב-1913 ושטאפט חתם עליו בסוף כהונתו.
טאפט הגביל מיסים על עץ מיובא, אולם חוק המכס היה שנוי במחלוקת מתחילתו.
בהודעתו השנתית של טאפט לקונגרס בדצמבר 1910, הוא דרש סחר חופשי עם קנדה.
בריטניה עדיין שלטה ביחסי החוץ של קנדה, וטאפט גילה שבריטניה וקנדה תומכות בנושא.
רבים בקנדה התנגדו לכך, וחששו שארצות הברית תנטוש את ההסכם כשתרצה, וגם חקלאים ודייגים אמריקנים התנגדו לכך.
לאחר שיחות בינואר 1911 עם בכירים קנדיים, הגיע טאפט להסכמה, והעביר אותה בקונגרס ביולי.
הפרלמנט הקנדי, בהנהגת ראש ממשלת קנדה, וילפריד לורייה, התעמת בנושאים.
הקנדים הדיחו את לורייה בבחירות בספטמבר 1911, והנושא פילג את המפלגה הרפובליקנית.
טאפט ומזכיר המדינה נוקס סיפקו הלוואות לאמריקה הלטינית כדי לבסס את היחסים שם, באמונה שהשקעה אמריקנית תעזור לכולם ותמנע מהאירופאים להתערב, בהתאם לדוקטרינת מונרו.
הייצוא עלה במהלך תקופת טאפט, אולם מדינות אמריקה הלטינית לא רצו להיות נתונות לחסדיה של ארצות הברית.
גם בסנאט רבים האמינו שארצות הברית לא צריכה להתערב מחוצה לה.
העניין החשוב ביותר במדיניות החוץ של טאפט, שבחן את מנהיגותו, היה קריסת המשטר המקסיקני והמהומה במהלך המהפכה המקסיקנית.
כשטאפט נכנס לתפקידו, מקסיקו תססה במהלך שלטונו הארוך של הרודן פורפיריו דיאס, ומקסיקנים רבים תמכו באויבו, פרנסיסקו מדרו.
היו מספר תקריות בהן מורדים מקסיקנים חצו את הגבול לארצות הברית כדי להשיג סוסים וכלי נשק.
טאפט ביקש למנוע זאת ושלח את הצבא לאזורי הגבול.
הוא תמך בדיאס ונפגש איתו באל פאסו שבטקסס ובסיודאד חוארס.
הייתה זאת הפגישה הראשונה בין נשיא אמריקני ומקסיקני, והפעם הראשונה בה נשיא אמריקני ביקר במקסיקו.
ביום הוועידה, חיילים בטקסס לכדו ופירקו מנשקו מתנקש שהתקרב לשני הנשיאים.
לפני הבחירות במקסיקו, כלא דיאס את מדרו, ותומכיו החליטו לבצע מהפכה שנמשכה עשור.
בטריטוריית אריזונה נהרגו שני אזרחים כתוצאה מחילופי אש בגבולות.
טאפט הנחה את המושל לא להיכנס לקרב.
נשיא ניקרגוואה רצה לבטל סעיפים ביחסי הסחר של המדינות, והדיפלומטים האמריקנים עודדו בשתיקה מרד נגדו.
ניקרגוואה הייתה בחובות למעצמות זרות, וארצות הברית לא רצתה שתיפול לאירופאים.
המרד לא נפסק עד שצבא ארצות הברית התערב.
ארצות הברית הכריחה את ניקרגוואה לקחת ממנה הלוואה, ושלחה פקידים כדי לוודא שהממשלה תשלם את חובה.
המדינה נותרה לא יציבה, ולאחר עוד הפיכה ב-1911 ומהומות ב-1912, שלח טאפט עוד חיילים.
רובם נסוגו, וחלקם נשארו שם עוד ב-1913.
הסכמים בין פנמה, קולומביה וארצות הברית כדי לפתור סכסוכים מימי המהפכה הפנמית נחתמו בידי ממשל רוזוולט היוצא ב-1909, ואושרו בידי הסנאט ופנמה.
קולומביה דחתה את ההסכמים, ולאחר הבחירות ב-1912, הציע נוקס 10 מיליון דולרים לאנשי קולומביה (ולאחר מכן 25 מיליון).
הקולומביאנים דרשו עוד כסף, והעניין לא נפתר בתקופת טאפט.
בשנותיו בפיליפינים, החל טאפט להתעניין במזרח הרחוק.
הוא טען שהיחסים עם אירופה אינם חשובים, אולם בגלל הפוטנציאל לסחר והשקעה, ראה חשיבות במשרת השגריר לסין.
נוקס לא הסכים, ודחה הצעה ללכת לפקינג.
טאפט החליף את שגרירו של רוזוולט שם, והשגריר החדש התעמת עם נוקס רבות.
ב-1898, קיבל ארגון אמריקני זכויות להקמת מסילת רכבת בין האנקו וסצ'ואן, אולם הסינים ביטלו את ההסכם ב-1904 בטענה של הפרת ההסכם.
הממשלה הסינית השיגה כסף מממשלת הונג קונג, בתמורה למתן עדיפות לבריטים בנושא הרכבת.
נוקס דרש שותפות של בנקים אמריקנים, וטאפט פנה אל נסיך סין בעניין כדי לשכנע אותו להסכים לכך.
הסכם נחתם במאי 1911. הסינים דרשו הלאמת מסילות הרכבת ולא שילמו הרבה לבעלי המניות.
נושאים אלו היו בין הגורמים למהפכת שינהאי.
לאחר המהפכה, מנהיגי המרד בחרו בסון יאט-סן כנשיא הרפובליקה הסינית, כשהם מדיחים את שושלת צ'ינג, וטאפט סירב להכיר בממשלה החדשה למרות תמיכת הציבור בכך.
בית הנבחרים העביר החלטה בפברואר 1912 שתמכה ברפובליקה הסינית, אולם טאפט ונוקס הגיעו למסקנה שיש לתאם זאת עם מעצמות אירופאיות.
בהודעתו השנתית האחרונה לקונגרס בדצמבר 1912, טען שהוא מוכן להכיר ברפובליקה, אולם היה זה לאחר הפסדו בבחירות.
טאפט המשיך את המדיניות נגד ההגירה מסין ומיפן.
הסכם ידידות בין ארצות הברית ויפן ב-1911 העניק זכויות הדדיות למהגרים יפנים בארצות הברית ולמהגרים אמריקנים ביפן, אולם הובטח להמשיך להפחית באשרות ההגירה.
נוצרה התנגדות במערב להסכם, אולם טאפט טען שאין שינוי במדיניות ההגירה.
טאפט התנגד לשיטה המסורתית שהעניקה לתומכים עשירים תפקידי מפתח, והעדיף שדיפלומטים לא יחיו בפאר.
טאפט פיטר את השגריר בצרפת, הנרי ווייט, ועורר חשש בקרב דיפלומטים.
טאפט גם רצה להחליף את וויטלו ריד, השגריר בבריטניה, אולם ריד תמך בטאפט במסע הבחירות שלו.
לבסוף ריד נותר בתפקידו עד למותו ב-1912.
טאפט תמך בבוררות כפתרון לסכסוכים בינלאומיים, והגיע להסכמים עם בריטניה וצרפת בנוגע לכך.
ההסכמים נחתמו באוגוסט 1911. לא טאפט ולא נוקס התייעצו עם הסנאט על כך.
באותה תקופה רפובליקנים רבים התנגדו לטאפט והנשיא הרגיש שלחץ להעברת ההסכם יגרום לתבוסתו.
הוא נאם בזכות ההסכמים באוקטובר, אולם הסנאט הוסיף תיקונים שטאפט לא יכול היה לקבל, וחיסל את ההסכמים.
אף על פי שטאפט לא נכנס להסכם בוררות כללי, הוא הצליח ליישב סכסוכים עם בריטניה בבוררות, כולל עימות על גבולות עם קנדה, סכסוך על ציד כלבי ים עם בריטניה ויפן, וסכסוך על זכויות דיג בקנדה.
ההסכמים נותרו בעינם עד שיפן הפרה אותם ב-1940.
טאפט המשיך והרחיב את ניסיונותיו של רוזוולט לפרק מונופולים בעזרת חוק שרמן, ובארבע שנותיו בתפקיד הגיש 70 תביעות (רוזוולט הגיש 40 בשבע שנים).
משפטים נגד סטנדרד אויל ואיגוד הטבק האמריקני, שהתחילו תחת רוזוולט, הוכרעו לטובת הממשלה בידי בית המשפט העליון ב-1911. ביוני 1911, בית הנבחרים שנשלט בידי הדמוקרטים ביקש חקירה נגד איגוד המתכות.
האיגוד התרחב תחת רוזוולט, שתמך בשליטתו בתעשיות הפחם, הברזל ומסילות הרכבת כדי למנוע החמרה במיתון הכלכלי.
טאפט, כמזכיר המלחמה, תמך בתביעה.
היסטוריונים טענו שהאיגוד הטעה את רוזוולט.
באוקטובר 1911, מחלקת המשפטים תבעה את איגוד הברזל ודרשה ממנו להעניק עצמאות לספקים רבים.
רוזוולט נפגע מכך, בטענה שהדבר היה אי אמון בממשלו, וטען שטאפט עצמו היה חלק מהממשל ולכן ידע על הכל.
טאפט הודיע לקונגרס על הצורך בחקיקה נגד מונופולים כשהקונגרס יתכנס מחדש, אולם הקונגרס לא פעל בנושא.
תיק אחר היה כנגד ספק ציוד חקלאות בתחילת 1912. ממשל רוזוולט חקר את הנושא אולם לא פעל בנוגע לכך, נושא שהפך לחשוב כשרוזוולט ניסה להיבחר כמועמד הרפובליקני שוב.
תומכי טאפט טענו שרוזוולט לא פעל כראוי.
הנשיא לשעבר טען שטאפט חיכה שלוש וחצי שנים, עד שיאתגרו אותו, כדי להתנגד להחלטה שתמך בה.
רוזוולט תמך בשימור הסביבה, ועוזריו בקבינט תמכו בו בכך.
אחד מתומכיו היה גיפורד פינצ'ו, ראש שירות היערות של ארצות הברית.
טאפט הסכים עם הצורך בשימור, אולם העדיף להשיג זאת בעזרת חקיקה ולא בעזרת צווים נשיאותיים.
הוא מינה את ריצ'רד באלינג'ר לתפקיד מזכיר הפנים.
רוזוולט הופתע מכך, כיוון שטאפט הבטיח לו לשמור על מזכיר הפנים מתקופתו.
רוזוולט הבין שטאפט ינסה מדיניות שונה.
רוזוולט הוציא אדמות רבות מידי הציבור, כולל כאלו באלסקה שנחשבו לעשירות בפחם.
ב-1902, התגלה פחם באלסקה, והממשלה חקרה את חוקיות הפקת הפחם במשך כל תקופת רוזוולט.
דבר זה נמשך כשבאלינג'ר היה בתפקיד, והוא אישר את השתלטות המונופול על האדמה.
בספטמבר 1909, פורסמו ההאשמות, ונטען שבאלינג'ר עזר למקורביו בנושא.
טאפט פיטר את המדליף, ופינצ'ו ניסה להתפטר מתפקידו, אולם טאפט מנע זאת מחשש לעימות עם רוזוולט (שהיה באירופה).
הוא ביקש מאליהוא רוט (סנאטור) לטפל בעניין, ורוט דרש לפטר את פינצ'ו.
טאפט ביקש מאישי הממשל לא להגיב בנושא.
בינואר 1910, פינצ'ו שלח מכתב שבו טען שטאפט אישר השתלטות על אדמות ציבור.
פינצ'ו שוחרר מתפקידו, ונסע לאירופה כדי לדבר עם רוזוולט.
חקירה בקונגרס ניקתה את באלינג'ר מכל חשד, אולם טאפט הבין שהפרוגרסיבים ותומכי רוזוולט מתרחקים ממנו במחשבה שפנה נגד רוזוולט.
טאפט הכריז עם כניסתו לתפקיד שלא ימנה שחורים למשרות פדרליות שיגרמו למתיחות גזעית.
הייתה זאת סטייה ממדיניות רוזוולט, שלא פיטר שחורים שלא עבדו עם לבנים.
המחאות בדרום כנגד עובדי ממשל שחורים הובילה לכך שטאפט פיטר את רוב אנשי הממשלה השחורים בדרום והחליפם בלבנים.
עם כניסתו של טאפט לתפקיד, נושא שוויון הזכויות היה במחלוקת בקרב מנהיגי השחורים.
וושינגטון הרגיש שרוב השחורים צריכים להתאמן בעבודה תעשייתית, ושמיעוטם ינסו ללמוד חינוך גבוה.
ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז לחם למען שוויון זכויות.
הוא רצה לשמור על השחורים במקומם, והתוצאה הייתה שהשחורים התחילו לתמוך בדמוקרטים.
כתומך בהגירה חופשית, העביר טאפט חוק בקונגרס בתמיכת איגודי העובדים, שהגביל כניסת עובדים לא מוכשרים ודרש מבחני קרוא וכתוב.
טאפט מינה שישה שופטים לבית המשפט העליון, יותר מכל נשיא פרט לג'ורג' וושינגטון ולפרנקלין דלאנו רוזוולט.
מותו של שופט באוקטובר 1909 נתן לטאפט את ההזדמנות הראשונה שלו, והוא מינה את ידידו הוראס לורטון לבית המשפט העליון, אף על פי שהיה דמוקרט, חייל בקונפדרציה בעברו ובן 65.
מותו של עוד שופט במרץ 1910 הוביל את טאפט למנות את צ'ארלס אוונס יוז, מושל ניו יורק, למשרה.
טאפט רמז ליוז שאם יצטרך למנות את נשיא בית המשפט העליון, יבחר ביוז.
ביולי 1910 מת נשיא בית המשפט העליון.
טאפט שקל במשך חמישה חודשים את מי למנות, ומינה את אדווארד דאגלס ווייט.
לטענת רבים, טאפט מינה את ווייט לתפקיד כיוון שרצה מישהו פחות צעיר מיוז וממנו, כדי שטאפט יוכל להתמנות לנשיאות בית המשפט העליון בבוא היום.
במקום ווייט, מינה טאפט את וויליס ואן דוונטר לבית המשפט העליון.
עד אז, פרש עוד שופט בגלל מחלה.
עם מותו של עוד שופט באוקטובר 1911, מינה טאפט את מינויו השישי בבית המשפט העליון.
לאחר שנוקס סירב להתמנות לתפקיד, מינה טאפט את מאלון פיטני.
הייתה התנגדות למינויו של פיטני בגלל יחסו לאיגודי עובדים, אולם גם הוא אושר בסנאט.
במהלך התקופה בה רוזוולט היה בחו"ל, הוא לא התכתב הרבה עם טאפט.
כשרוזוולט חזר לארצות הברית, הציע לו טאפט להישאר בבית הלבן.
רוזוולט סירב, ובמכתבים עם חבריו ביקר את ממשל טאפט.
למרות זאת, הוא ציפה שטאפט יהיה המועמד הרפובליקני ב-1912.
טאפט ורוזוולט נפגשו פעמיים ב-1910. הפגישות לא היו לבביות כמו הפגישות הקודמות שלהם.
רוזוולט נאם במערב ב-1910, ותקף את החלטות בית המשפט העליון בנושאי מונופולים כפוגעות בדמוקרטיה.
הוא דרש לקחת מהם את זכותם לקבוע שחקיקה היא אינה חוקתית.
רוזוולט קרא לבטל את תרומות התאגידים לפוליטיקה, להלאים את איגודי הרכבת, לבצע רגולציה על התאגידים, ליצור ועדה בנוגע למכסים, להנהיג מס הכנסה, לפצות את מעמד הפועלים, לאסור עבודת נשים וילדים, ולהשלים את שקיפות התרומות למסע הבחירות.
רוזוולט נטה שמאלה, וטאפט נטה ימינה.
במהלך הבחירות לקונגרס ב-1910, התערב רוזוולט בבחירות בניו יורק, כשטאפט ניסה להבטיח את בחירתו של וורן הרדינג לתפקיד מושל אוהיו.
הדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים והקטינו את הרוב הרפובליקני בסנאט.
בניו ג'רזי, נבחר דמוקרט (וודרו וילסון) לתפקיד המושל, והרדינג הפסיד באוהיו.
לאחר הבחירות, המשיך רוזוולט לקדם את מדיניותו הפרוגרסיבית.
רוזוולט תקף את ממשל טאפט וטען שהוא לא מחויב לערכיו של אברהם לינקולן אלא לבעלי ההון.
הסנאטור לה פולט הודיע על ניסיונו להיבחר כמועמד הרפובליקני בתמיכת הפרוגרסיבים.
רוזוולט רצה גם הוא לרוץ לתפקיד, וכתב שהמסורת שנשיא לא רץ לכהונה שלישית תקפה רק לגבי כהונות רצופות.
רוזוולט קיבל מכתבים רבים מתומכים שדרשו ממנו לרוץ, וכמה רפובליקנים התארגנו למענו.
הוא האמין שתמיכה ציבורית חזקה תכניס אותו לבית הלבן עם מנדט למדיניות פרוגרסיבית.
בפברואר, הכריז רוזוולט שיהיה מוכן להיבחר כמועמד הרפובליקני.
טאפט הרגיש שהפסד בנובמבר יפגע במפלגה, אבל שאובדן המועמדות יפגע בו.
הוא לא רצה להתנגד לרוזוולט, שעזר לו להיות נשיא, אולם היה נחוש להישאר בתפקידו, ולא היה מוכן לאפשר לרוזוולט להיבחר עוד פעם.
ככל שרוזוולט הפך לפרוגרסיבי יותר, הפך טאפט לנחוש יותר בניסיונו למנוע ממנו להיבחר כמועמד, כיוון שהיה משוכנע שהפרוגרסיביות הזאת תפגע בממשלה.
רוזוולט שלט בבחירות המקדימות, וזכה ב-278 מבין 362 הצירים בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשיקגו שהוכרעו בצורה הזאת.
טאפט שלט במנגנון המפלגתי, ולא הייתה זאת הפתעה כשקיבל את רוב הצירים שהוכרעו בוועידות מחוזיות או מדינתיות.
טאפט לא השיג רוב, אולם היה ברור שישיג אותו כשהצירים הדרומיים יתמכו בו.
רוזוולט פקפק בכשרות הצירים, אולם הוועידה סירבה לקבל זאת.
רוזוולט היה צריך יושב ראש ידידותי בוועידה שיתמוך בו.
טאפט נשאר בוושינגטון, אולם רוזוולט נסע לשיקגו וטען שקרב הארמגדון התחיל.
טאפט הצליח לפייס את רוט, שהפך ליושב הראש הזמני של הוועידה.
רוט קבע שהצירים לא יוכלו להצביע על כשרותם, אלא על כשרותם של שאר הצירים.
מהלך זה הבטיח את ניצחונו של טאפט.
היה ברור שרוזוולט ינטוש את המפלגה אם לא ינצח, והרפובליקנים ביקשו מועמד פשרה שימנע פילוג.
וורן הרדינג העמיד את שמו של טאפט לבחירה, ושיבח אותו בנאום שהפרוגרסיבים הרבו לקטוע.
טאפט נבחר בסיבוב הראשון, אף על פי שרוב צירי רוזוולט סירבו להצביע.
בטענה שטאפט גנב את המועמדות ממנו, רוזוולט הקים עם תומכיו את "המפלגה הפרוגרסיבית".
טאפט ידע שינוצח, אבל הסיק שעם עזיבתו של רוזוולט, המפלגה נשארה "מגינת הממשלה השמרנית".
הוא ניסה לרוץ כנגד כל הסיכויים עם המפלגה הרפובליקנית.
המושל וודרו וילסון היה המועמד הדמוקרטי.
רוזוולט היה איום אלקטורלי גדול יותר, אז וילסון העדיף לא לתקוף את טאפט אלא את רוזוולט.
הוא טען שרוזוולט לא התנגד למונופולים במהלך נשיאותו ושהוא הרפורמיסט האמיתי.
מול רוזוולט, טאפט קרא ל"שמרנות פרוגרסיבית" מול העריצות של רוזוולט.
טאפט שמר על המסורת מלפני תקופת רוזוולט ולא ערך מסע בחירות.
הוא נאם רק פעם אחת, כשקיבל את מועמדות מפלגתו.
היה לו קשה לממן את מסע הבחירות, כיוון שהתעשיינים, שהסיקו שלא יוכל לנצח, תמכו בוילסון כדי לחסום את רוזוולט.
הנשיא הוציא הצהרה בטוחה בניצחונו בספטמבר לאחר ניצחון רפובליקני דחוק בוורמונט, בקרב משולש, אולם היה לו ברור שיפסיד.
הוא קיווה שהשרים שלו יערכו את מסע הבחירות, אולם הם סירבו.
הסנאטור רוט נאם נאום אחד עבורו.
סגן הנשיא שרמן נבחר מחדש בשיקגו.
הוא היה חולה, ומת שישה ימים לפני הבחירות (סגן הנשיא האחרון שמת בעודו בתפקיד).
הוא הוחלף בידי ניקולס באטלר.
מעטים בחרו בטאפט ובבאטלר, שניצחו רק ביוטה ובורמונט.
טאפט השיג שמונה אלקטורים, שיא שלילי עבור מועמד רפובליקני, שחזר על עצמו רק אצל אלף לנדון ב-1936. רוזוולט זכה ב-88, ואילו וילסון ב-435. וילסון ניצח אף על פי שהשיג רק ריבוי קולות ופחות ממה שטאפט ורוזוולט השיגו ביחד.
טאפט קיווה לנצח לפחות את רוזוולט, אבל השיג רק 3.5 מיליון קולות, כ-600,000 קולות פחות מרוזוולט.
טאפט לא התמודד בקליפורניה בגלל הפרוגרסיבים המקומיים, וגם לא בדרום דקוטה.
ללא פרנסה לאחר שעזב את הבית הלבן, חזר טאפט לעריכת דין.
בהתחשב במינויים הרבים שערך במסגרת תפקידו כנשיא, עלתה שאלה של ניגוד עניינים כשהופיע בבתי המשפט, ולכן הוצע לו ללמד משפטים בייל.
הוא הסכים והחל ללמד שם באפריל.
הוא הרצה שמונה פעמים על ממשלה מודרנית.
הוא הרוויח כסף בנאומים וכתבות לכתבי-עת, ובשמונה השנים הבאות רק הגדיל את הונו.
טאפט הפך לנשיא אנדרטת לינקולן כשעוד היה בתפקידו.
כשהדמוקרטים הציעו להסיר אותו מתפקידו, הוא טען שבניגוד לאובדן הנשיאות, דבר זה יפגע בו.
הדמוקרטים דרשו שימוש בשיש תוצרת ג'ורג'יה, ואילו טאפט תמך בשימוש בשיש מקולורדו.
טאפט חנך את האנדרטה ב-1922, כנשיא בית המשפט העליון.
ב-1913, נבחר לכהונה בת שנה כנשיא איגוד עורכי הדין האמריקנים.
טאפט שמר על מערכת יחסים תקינה עם וילסון.
הוא ביקר את יורשו על כמה עניינים, אולם הבהיר את עמדותיו רק בנוגע לפיליפינים.
טאפט התפלא כשלאחר מותו של שופט עליון בינואר 1916, וילסון מינה את לואי ברנדייס לתפקיד.
טאפט ונשיאים לשעבר של איגוד עורכי הדין התנגדו לכך במכתב פתוח.
למרות זאת, הסנאט הדמוקרטי תמך בברנדייס.
רוזוולט וטאפט נשארו מפולגים, ונפגשו רק פעם אחת בשלוש השנים הראשונות של וילסון בבית הלבן, בלוויה בייל.
הם דיברו לרגע, בנימוס אך ברשמיות.
טאפט קיווה למנוע מלחמה בעזרת עזרה בינלאומית, והיה נשיא הליגה לאכיפת שלום.
כשמלחמת העולם הראשונה פרצה באירופה, שלח טאפט לוילסון מכתב בו תמך במדיניות החוץ שלו ב-1915. הנשיא וילסון נאם בפני הליגה, ובמאי 1916 דרש הקמת ארגון בינלאומי לאחר המלחמה שימנע הישנות שלה.
טאפט תמך בניסיון לגרום ליוז להתפטר מבית המשפט ולהפוך למועמד הרפובליקני.
כשזה קרה, ניסה יוז לאחד בין טאפט ורוזוולט כדי שהמפלגה המאוחדת תנצח את וילסון.
הפיוס התרחש ב-3 באוקטובר בניו יורק, אולם רוזוולט רק לחץ את ידו של טאפט, ללא מילים.
וילסון ניצח ברוב דחוק בבחירות.
כשוילסון ביקש מהקונגרס להכריז מלחמה מול גרמניה באפריל 1917, תמך בו טאפט.
טאפט היה חבר בוועדה הביצועית של הצלב האדום האמריקני.
בפברואר 1918, התפייס טאפט עם רוזוולט, שנה לפני מותו של האחרון.
טאפט כתב שהיה מתאבל כל חייו אם רוזוולט היה מת כשעדיין כעס עליו.
כשוילסון הציע את הקמת חבר הלאומים, כחלק מחוזה ורסאי, הביע טאפט את תמיכתו.
הרפובליקנים לא תמכו בכך וראו בו בוגד במפלגה.
הסנאט סירב לאשר את ההסכמים.
במהלך הבחירות של 1920, תמך טאפט ברפובליקנים: בסנאטור וורן הרדינג ובמושל מסצ'וסטס, קלווין קולידג'.
טאפט התבקש לבוא לביתו של הרדינג באוהיו ולייעץ לו בנוגע למינויים.
הרדינג הבטיח לטאפט מינוי בבית המשפט העליון.
טאפט טען שכנשיא לשעבר, וכאדם שמינה שניים מהשופטים הנוכחיים, הוא יהיה מוכן לכהן אך ורק כנשיא בית המשפט העליון.
בינואר 1921, שמע טאפט שהרדינג מתכוון למנות אותו אם תבוא ההזדמנות.
נשיא בית המשפט העליון ווייט לא היה בקו הבריאות, אבל לא התפטר עם השבעתו של הרדינג ב-4 במרץ 1921. ווייט המשיך לעבוד ולא דיבר על פרישה.
הוא מת ב-19 במאי 1921. אף על פי שהיה ידוע שטאפט הוא המועמד הודאי להחליפו, הרדינג לא הכריז על כך מיד.
טאפט לחץ עליו מאחורי הקלעים עם משלחת פוליטיקאים מאוהיו.
לאחר מכן התברר שלהרדינג היה מועמד משלו לבית המשפט העליון, ושהוא חיכה עד שעוד מושב יתפנה.
הרדינג גם שקל למנות אדם אחר לנשיאות בית המשפט העליון, רק לחצי שנה עד לפרישתו.
לבסוף טאפט הוכרז כמועמד ב-30 ביוני.
הסנאט אישר אותו באותו היום.
טאפט זכה להתנגדות מצד רפובליקנים פרוגרסיביים ודמוקרט דרומי אחד.
כשהושבע ב-11 ביולי, הוא הפך לאדם היחיד שהיה נשיא ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון.
בבית המשפט העליון, היה טאפט שמרני.
הוא התנגד לסעיף הסחר, וכתוצאה מכך הקשה על המדינה לבצע רגולציה על התעשייה.
הליברלים, בעיקר ברנדייס, מחו על כך.
בית המשפט העליון פסל ב-1918 ניסיון להגביל העסקת ילדים.
הקונגרס ניסה להנהיג מס על תאגידים שעסקו בכך, ובית המשפט פסל זאת ב-1922. הוא טען שהמס לא היה לשם הכנסה, אלא לשם חקיקת חוקים שהיו בתחום המדינות במסגרת התיקון העשירי לחוקת ארצות הברית, ושמיסוי כזה יפגע במדינות.
כשהקונגרס קבע שכר מינמום לנשים במחוז קולומביה, רוב בבית המשפט העליון פסל אותו.
הסיבה הייתה שלאחר העברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, ומתן זכות הצבעה לנשים, המינים היו שווים בכוח המיקוח שלהם.
ב-1922, פסק טאפט פה אחד בתיק בו מו"ל מפוארטו ריקו הורשע בהוצאת דיבה ללא מושבעים, הגנה שעוגנה בתיקון ה-16 לחוקה.
טאפט טען שפוארטו ריקו אינה טריטוריה שתהפוך למדינה, ולכן רק הקונגרס אחראי על החקיקה בתוכה.
טאפט פסק בפסק דין שאסר על הקונגרס לדרוש מהנשיא לקבל את אישור הסנאט לפני פיטורין של עובד ממשלתי.
הוא טען שבחוקה לא הייתה מגבלה לכוחו של הנשיא לפיטורי אישים.
טאפט פסל בכך חוק מ-1867, שהפרתו כמעט הובילה להדחתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
כעבור שנה, בית המשפט פסק בנושא "שערויית קנקן התה" שהתרחשה בתקופת הרדינג.
הקונגרס לא הצליח להשיג מסמכים מאחד מהחשודים, ובית המשפט פסק פה אחד נגדו, כיוון שבסמכות הקונגרס היה לבקש ממנו את המסמכים.
ב-1925, הוביל בית המשפט בהנהגת טאפט את העברת מגילת הזכויות של ארצות הברית, כך שתהיה תקפה גם כלפי מדינות ולא רק כלפי הממשלה.
בית המשפט ביטל פסק דין כנגד אדם שהסית נגד המדינה, בטענה לחופש הביטוי, שעוגן בתיקון הראשון לחוקה.
המיעוט טען שהסעיפים הגנו מפני הסתה נגד המדינות.
ב-1925, ביטל טאפט חוק באורגון שאסר על בתי ספר פרטיים.
בית המשפט פסק פה אחד שבתי ספר פרטיים הם אמנם ניתנים לפיקוח, אך לא לביטול.
כך תמך בזכותם של ההורים לשלוט בחינוך ילדיהם, אולם כיוון שהתובעים ניהלו רשת בתי ספר קתוליים, דבר זה פגע בחופש הדת.
בפסק דין בנושא חוק היובש, הפר אדם את החוק, הורשע בוושינגטון ולאחר מכן זוכה בבית המשפט הפדרלי.
הוא דרש פיצויים עקב הפרת התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, אולם טאפט פסל זאת בטענה שלבתי המשפט יש זכות לעצור אדם.
טאפט השתמש בכוחו כדי להשפיע על ההחלטות של שותפיו לעבודה, כשהוא מעודד אחדות בקרב השופטים ודוחף להרחבת סמכויות נשיא בית המשפט העליון.
טאפט לא ראה פסול בכך שדיבר על דעותיו בנוגע למינויים האפשריים לשופטים, ולא אהב את הביקורת שזכה לה בעיתונות.
הוא תמך בנשיא קולידג' לאחר מותו של הרדינג ב-1923, אולם התאכזב ממינויי השופטים שלו.
הוא טען את אותם הדברים על יורשו של קולידג', הרברט הובר.
טאפט ייעץ לנשיאים הרפובליקנים שכיהנו בזמן היותו נשיא בית המשפט העליון, כדי למנוע מינויים שלא נוחים לו.
למרות זאת, הוא הודיע על חיבתו לברנדייס, שבו ראה עובד חרוץ.
הוא האמין שנשיא בית המשפט העליון צריך להיות אחראי על בתי המשפט הפדרליים, והרגיש שיש צורך בצוות שיעזור לו, ושיהיה בסמכותו למנות שופטים באופן זמני.
הוא דחף לרפורמה בבתי המשפט הפדרליים.
מיד לאחר שנכנס לתפקידו, הוא דרש חקיקה חדשה, ובדצמבר 1921 הוצג חוק שהוסיף 24 שופטים חדשים, אפשר לנשיא בית המשפט העליון להעביר שופטים באופן זמני, וקבע משרות יועצים לנשיא.
הקונגרס התנגד לכמה סעיפים, ודרש מטאפט לקבל את הסכמת השופט העליון של המחוז לפני מינוי שופט, אולם החוק עבר בספטמבר 1922.
בית המשפט היה עמוס בתיקים וחוקים שהרשו לאדם שנוצח בבית המשפט לערער בבית המשפט העליון.
טאפט האמין שבתי המשפט המחוזיים צריכים לטפל ברוב הנושאים, ושעל בית המשפט העליון לטפל רק בנושאים החשובים ביותר.
הוא וחבריו לבית המשפט הציעו חקיקה שתסיר חלק מהתיקים, אולם לזעמו, לקח לקונגרס שלוש שנים לפסוק בעניין.
החוק עבר בפברואר 1925, והעומס בבית המשפט קטן.
כשטאפט הפך לשופט העליון, לבית המשפט לא היה בניין משלו.
ב-1925, החל טאפט מאבק להשגת בניין לבית המשפט העליון, וכעבור שנתיים הקונגרס העביר כספים כדי לרכוש את השטח מדרום לקפיטול.
טאפט קיווה לחיות ולראות את בית המשפט עובר לשם, אולם בית המשפט עבר לשם רק ב-1935.
טאפט זכור בעיקר כנשיא הכבד ביותר.
הוא היה בגובה מטר ושמונים סנטימטרים, ולקראת סוף תקופת נשיאותו שקל 154 קילוגרמים, אף על פי שמשקלו פחת, וב-1929 הוא כבר שקל 110 קילו.
כשמונה לנשיא בית המשפט העליון החלה בריאותו להידרדר והוא החל לעשות כושר, כשהוא הולך חמישה קילומטרים מביתו אל גבעת הקפיטול, הלוך ושוב בכל יום.
הגשר שעבר בדרכו נקרא על שמו, גשר טאפט.
בטקס כניסתו של הרברט הובר, ב-4 במרץ 1929, אמר טאפט חלק מהשבועה בצורה לא נכונה, דבר שהעיד על בריאותו המידרדרת.
ב-1929 כתב שהוא חייב להישאר בבית המשפט כדי למנוע מהקומוניסטים להשתלט על המדינה.
טאפט התעקש ללכת לסינסינטי, לצורך קבורת אחיו, צ'ארלס, שמת ב-31 בדצמבר 1929. דבר זה לא הוסיף לבריאותו.
כשבית המשפט התכנס ב-6 בינואר 1930, טאפט לא חזר לוושינגטון.
הוא שלח את פסיקותיו לוושינגטון.
הוא הלך לנוח בצפון קרוליינה, אולם לקראת סוף החודש כבר בקושי הצליח לדבר וסבל מהזיות.
טאפט חשש ממינויו של הרלן סטון הליברלי לנשיאות במקומו, ולא התפטר עד שהובר הבטיח לו שיוז יחליף אותו (סטון הפך לנשיא בית המשפט העליון ב-1941).
לאחר התפטרותו, חזר לוושינגטון, וחתם על תגובה למכתב משמונה שופטים.
הוא מת בביתו בוושינגטון ב-8 במרץ 1930.
שלושה ימים לאחר מותו, נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, הנשיא וחבר בית המשפט העליון הראשון שנקבר שם.
טאפט, לטענת היסטוריונים, לא קיבל קרדיט מצד הציבור עבור המדיניות שלו.
רוזוולט פירק מעט מונופולים יחסית (אף על פי שפירק את הבולטים ביניהם).
טאפט, בשקט רב יותר, פירק יותר מונופולים, והתנגד לדעתו של רוזוולט שאישרה מונופולים "טובים".
טאפט היה, לטענת היסטוריונים, משעמם.
אף על פי שהיה אחד מהנשיאים הכי חכמים ופעילים, בכך שהיה שופט עליון, תומך ברפורמות ופעיל שלום, הוא לא זכור יותר מדי.
שנותיו של טאפט בבית הלבן נחשבו לאפורות יחסית.
טאפט העביר מספר רב של חוקים בקונגרס, אולם חוסר כישרונו הפוליטי מנע העברת חוקים רבים יותר.
בנוסף, מעולם לא רץ לשום משרה ציבורית לפני נשיאותו, וכך לא פיתח את כישרונו הפוליטי.
הוא נאלץ להתאמן בכך בעודו בנשיאות.
בזמנים בהם הציבור דרש שינוי פרוגרסיבי, טאפט תמך בשימור הקיים.
הקשר עם רוזוולט גורם לטאפט לעמוד בצלו של הנשיא הצבעוני שבחר בו כיורשו, והיה אחראי לסיום תקופת כהונתו בבית הלבן.
רוזוולט בדרך כלל הצליח להשיג רווח פוליטי מתקריות שונות, ואילו טאפט השיג אויבים רבים בפעולותיו.
רוזוולט היה ידידותי לעיתונות, ואילו טאפט לא דיבר איתם.
רוזוולט טיפח בקרב הציבור השוואה בין טאפט לבין ג'יימס ביוקנן, שהיה נשיא לא פעיל.
האוטוביוגרפיה של רוזוולט פורסמה ב-1913, ונועדה להצדיק את הפילוג של הקול הרפובליקני.
כל עיתון ביקר את טאפט.
טאפט היה משוכנע שההיסטוריה תשפוט אותו לטובה.
לאחר עזיבתו את התפקיד, רבים דירגו אותו כנשיא בינוני יחסית, כג'יימס מדיסון, ג'ון קווינסי אדמס ומקינלי.
טאפט נחשב לאחד מנשיאי בית המשפט העליון הטובים ביותר.
הוא ביצע רפורמות בבית המשפט ובהליכיו.
חוק השופטים מ-1925 נחשב לתרומתו הגדולה למערכת המשפט.
לטענת היסטוריונים רבים, טאפט שינה את בית המשפט כמו שרוזוולט שינה את הנשיאות.
הבית בסינסינטי בו טאפט נולד וחי הפך למוזיאון לזכרו.
בנו, רוברט, הפך לדמות פוליטית בולטת, למנהיג הרוב בסנאט, וניסה שלוש פעמים להיבחר להיות המועמד הרפובליקני מטעם המחנה השמרני, אולם האגף המזרחי והליברלי של המפלגה ניצח אותו כל פעם (ונדל וילקי ב-1940, תומאס דיואי ב-1948 ודווייט אייזנהאואר ב-1952).
היולט היה, יחד עם דייב פקארד, מייסד חברת היולט פקארד (HP).
היולט נולד באן ארבור, מישיגן אבל הוריו עברו לסן פרנסיסקו כשהיה בן 3. הוא למד בבית הספר היוקרתי תיכון לוואל והתקבל לאוניברסיטת סטנפורד כטובה לאביו המנוח, אלביון וולטר היולט, אשר מת מגידול במוח בשנת 1925.
היולט קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1934, ואת התואר השני ממכון המחקר של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 1936. בסטנפורד למד היולט אצל פרד טרמן ובהכנת עבודת הסיום הכיר את דייב פקארד.
היולט ופקארד החלו לדון בהקמת חברה ב-1937 וייסדו רשמית את היולט-פקארד ב-1 בינואר 1939. באותה שנה נשא היולט את פלורה למסון לאשה.
עד 1983 היה היולט יו"ר מועצת המנהלים, ולאחר מכן כיהן כסגן יו"ר עד 1987.
בשנת 1995 הוא קיבל פרס הצטיינות ממכון המחקר של מסצ'וסטס על מפעל חיים.
ויליאם הולדן היה שחקן קולנוע אמריקני זוכה פרס האוסקר.
הולדן נולד בעיירה או'פאלון באילינוי בשם "ויליאם פרנקלין בידל ג'וניור".
כבן למשפחה עשירה, עבר לעיר פסדינה בקליפורניה בהיותו בן שלוש.
אביו, ויליאם פרנקלין בידל, היה כימאי תעשייתי, ואמו, מארי בלאנש בל, הייתה מורה.
המשפחה הייתה ממוצא אנגלי, ואבותיו הגיעו לארצות הברית עוד במאה השבע עשרה.
בעודו לומד בקולג' בפסדינה, החל לשחק במסגרת סדנת שחקנים בקולג', וכך התגלה על ידי צייד כישרונות מטעם אולפני סרטי פרמאונט, בשנת 1937. תפקידו הראשון היה בסרט "חוות הכלא" באותה השנה.
תפקידו המשמעותי הראשון היה בסרט "ילד הזהב" משנת 1939 בו שיחק דמות של נער עני הנקרע בין שני כשרונותיו - הנגינה בכינור, והאיגרוף.
תפקיד זה הביא לו למוניטין והפך אותו למוכר בציבור, אך הקריירה שלו לא המריאה.
ב-1940 שיחק בסרט העיירה שלנו לפי מחזה של תורנטון וילדר.
אולפני קולומביה רכשו זכויות בחוזה שלו עם פרמאונט, ואת השנים הבאות בילה במספר תפקידים שוליים עבור אולפנים אלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר של ארצות הברית, כשחקן בסרטי אימונים.
ב-1947 שיחק בסרט "רות יקירתי" וב-1950 שיחק בסרט "רק אתמול נולדה" לצידה של ג'ודי הולידיי.
הקריירה שלו קיבלה תנופה בשנת 1951 עת שיחק בסרטו של הבמאי בילי ויילדר - "שדרות סאנסט", בתפקיד תסריטאי כושל המסתבך עם כוכבת עבר דועכת.
עבור תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וזכה להכרה באיכויותיו כשחקן.
לאחר מכן שיחק שורת תפקידים דומים, בהם שילב את מראהו הנאה, עם גישה צינית ומנוכרת, אותה אימץ לעצמו ב"שדרות סאנסט".
תפקיד טיפוסי מסוג זה היה תפקידו של שבוי המלחמה הקשוח והציני הנחשד כמשתף פעולה בסרטו של ויילדר "סטלאג 17".
עבור תפקיד זה זכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1953, ונאום קבלת הפרס שלו היה הקצר ביותר הזכור בהיסטוריה וכלל שתי מילים - "תודה לכם" ("Thank You").
הוא שיחק בהפקות הוליוודיות נוצצות לצד כוכבי התקופה.
ב-1954 שיחק בסרט המלחמה גשרי טוקו רי, בסרט גבעת האהבה (1955) שיחק לצידה של ג'ניפר ג'ונס.
בסרט פיקניק (1956) שיחק לצידה של קים נובאק כנווד המגיע לעיירה וגורם למהומות בקרב בנות העיירה.
בסרט "הגשר על הנהר קוואי" (1957) שיחק לצד אלק גינס כשבוי מלחמה הבורח ממחנה השבויים היפני ומפקד אחר כך על הניסיון לפוצץ את הגשר.
ב-1962 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הבוגד שלא בגד.
הוא אף שיחק מספר תפקידים קלילים יותר כארכיטקט שרמנטי בסרט "הירח הוא כחול" (1953), קומדיה קלילה שנחשבה לנועזת בזמנה, בשל השימוש במילים כ"בתולה", מורה המתאהב בתלמידתו ב"רק אתמול נולדה" (1950).
בסרטו של בילי ויילדר "סברינה" (1954) בו התחרה לצד המפרי בוגרט על ליבה של אודרי הפבורן, איתה הופיע גם בסרט "פריז התוססת" (1964).
כן שיחק לצד בינג קרוסבי וגרייס קלי בסרט הריקודים "נערת הכפר" (1954).
ב-1960 שיחק בסרט עולמה של סוזי וונג שצולם בהונג קונג.
לצד סרטים אלו שיחק הולדן בסרטים זניחים רבים, אותם הוכרח לעשות בשל שיטת האולפנים, ובשל החוזים עליהם חתם.
הולדן סבל מאלכוהוליזם ומדיכאון קליני למשך שנים רבות.
בתחילת שנות השישים החל לעשות סרטים קופתיים יותר, וקיבל תפקידים פחות איכותיים.
בשנת 1966 היה מעורב בתאונת דרכים קשה באיטליה, בה נהרג הנהג שנהג ברכב השני.
נקבע כי הולדן היה שיכור בעת שנהג, והוא נדון לשמונה חודשי מאסר על תנאי.
הולדן הוכרע תחת רגשי אשמה, ושקע בשתייה כבדה אף יותר.
כיום ידוע כי נשא עמו סוד חשאי אף יותר, שהכביד עליו.
במשך שנים רבות היה סוכן CIA אשר נשא מסרים חשאיים בעת מסעותיו כשחקן ברחבי העולם.
בשנת 1969 שיחק בסרטו האלים באופן גרפי של הבמאי סם פקינפה "חבורת הפראים".
בשנת 1976 זכה לשבחים על תפקידו בסרט "רשת שידור", בו שיחק גרסה מזדקנת של סוג תפקידי האופי ששיחק בשנות החמישים.
עבור תפקיד זה היה מועמד לפרס האוסקר פעם נוספת.
בשנת 1981 שיחק בסרטו האחרון, הקומדיה "מהומה בהוליווד" ("S.O.B") של הבמאי בלייק אדוארדס.
קומדיה וולגרית זו זכורה בעיקר בשל העובדה שבה הופיעה השחקנית ג'ולי אנדרוז שעד אז הייתה בעלת תדמית משפחתית, בעירום חלקי.
הולדן היה נשוי במשך שלושים שנה, משנת 1941 לשחקנית ברנדה מרשל.
יחד עמה היה השושבין בחתונתו של רונלד רייגן וננסי רייגן בשנת 1952. לזוג היו שני ילדים, ובנוסף לכך אימץ הולדן את בתה של מרשל מנישואים קודמים.
הולדן ניהל אורח חיים עמוס, החזיק בית בשווייץ ופעל למען שימור חיות הבר, כמנהל שותף בשמורת חיות באפריקה.
בשנות השבעים, לאחר גירושיו ממרשל, החל רומן ארוך עם השחקנית סטפני פאוארס, אשר הייתה שותפה לעניינו בשימור חיות הבר.
לאחר מותו הפכה לנשיאת "קרן שימור חיות הבר על שם ויליאם הולדן".
כמו כן נפוצו שמועות על רומן ארוך עם אישה בשם אווה מיי הופמן.
הולדן מת לאחר שנפל בדירתו בסנטה מוניקה בקליפורניה בשנת 1981. גופתו נמצאה ב-16 בנובמבר אך נראה כי היה מת מזה ארבעה ימים.
הולדן שהה לבדו, שתה לשוכרה, החליק על שטיח, נחבל בראשו ודימם למוות.
ראיות רפואיות רומזות לכך שהיה בהכרה מספר דקות לאחר הנפילה, אך כנראה לא העריך נכונה את חומרת פגיעתו, ולא הצליח להזעיק עזרה.
גופתו של הולדן נשרפה, ואפרו פוזר באוקיינוס.
ויליאם הולמן האנט היה צייר אנגלי בעל אמונה נוצרית עמוקה, ממייסדי אחוות הפרה-רפאליטים.
האנט היה בנו של מנהל מחסן.
הוא התקבל לאקדמיה המלכותית באנגליה ב-1844, והציג לראשונה מיצירותיו בשנה שלאחר מכן במנצ'סטר.
אי שביעות רצונו מן האופן בו לימדו באקדמיה הוביל אותו לחיפוש סגנון מתאים יותר.
חיפושים אלו הובילו אותו להקים ב-1848, יחד עם האומנים ג'ון אוורט מיליי ודנטה גבריאל רוזטי, את אחוות הפרה-רפאליטים.
ציוריו של האנט זכו להצלחה, אך ב-1854 ויתר על הכול ויצא למסע למצרים.
בדומה לאחרים, גם האנט חשב, שעל מנת לצייר נושאים מהברית החדשה עליו לנסוע לארץ הקודש, ולראות בעצמו את המקומות והאנשים.
על כן נסע לירושלים, והצטרף ליהודים שבה, מתוך מחשבה שהציור בסביבה הטבעית בה חי ישו יצליח לשקף את אמונתו הרוחנית ויקרבו לאמת האלוהית.
השהיה בארץ הקודש הייתה עבורו התגשמות חלום אפוקליפטי.
הוא הטיף באמצעות ציוריו לחיי צניעות ומוסר, ולשינוי מנהגים שיכין את הנוצרי המאמין לחורבן, ולאחר מכן לגאולה.
בספטמבר 1854 נפגש האנט עם החוזה הכריזמטי הנרי ונטוורת' מונק ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה.
עם שובו לאנגליה ב-1856 הציג האנט עבודות שביססו סגנון חדש של ציור דתי, ריאליסטי וסימבולי.
הוא שהה שוב בארץ הקודש בין השנים 1869–1872, וב- 1875–1878. ב-1876 בנה בית בירושלים ברחוב הנביאים 64, שקומתו הראשונה שימשה למגורי משפחתו וקומתו השנייה כסטודיו.
בסוף ימיו תמך ברעיון הציוני ובבנימין זאב הרצל כחלק מאמונתו הדתית.
האנט נפטר בלונדון ב-1910 ונקבר בקתדרלת סנט פול.
הציור הראשון אותו תכנן לצייר בארץ ישראל היה "ישו מתווכח עם החכמים בבית המקדש", לפי הסיפור בברית החדשה לוקס ב' 41–52. על מנת לשוות לציורו אותנטיות חיפש האנט נערים יהודים על מנת שידגמנו לפניו את הדמויות בציור.
פרשה זו, של צייר נוצרי התופש נערים יהודים על מנת לציירם בציור נוצרי, עוררה סערה ציבורית עזה ברחוב היהודי באותה עת.
לצורך עבודתו על הציור "מציאת ישוע בבית המקדש", השיג תמורת תשלום דיוקני יהודים בירושלים לכל הדמויות הראשיות, מלבד שתיים: של ישו עצמו ושל אמו.
היהודים סברו שהתמונה מיועדת להיתלות בכנסייה, על-מנת שיסגדו לה, וסירבו לשתף פעולה עם חטא כזה.
דוגמה נוספת לדבקותו של האנט בציור ריאליסטי היא סיפור הציור "השעיר המשתלח לעזאזל": על מנת לצייר את השעיר לעזאזל, לקח האנט עמו עז אל מדבר יהודה (נתלוו אליו דרגומאן ומורה-דרך ערבי, וכדי לשוות לה מראה נטול חיים, כמתבקש מן האירוע, "ייבש" אותה האנט בשמש ורק אז החל לציירה.
העז מתה אך הדבר לא עצר בעדו: הוא שב לירושלים, קנה עז נוספת, הדומה לקודמתה, ושב על מעשהו.
גם עז זו מתה, ולמעשה שלוש עזים מצאו את מותן בעקבות הציור המדובר.
רק העז הרביעית שרדה, ושבה לירושלים.
ציורו "שבת האור" הוא העדות הקדומה ביותר לטקס שבת האור בכנסיית הקבר בעידן שלאחר חתימת הסכם הסטטוס קוו בכנסייה.
ב-1850 צייר את הציור הסימבולי "אור העולם", בין-1900 ל-1904, כאשר הוא קרוב לעיוורון, צייר גרסה נוספת וגדולה יותר של הציור, אחד הציורים הסימבוליים המוכרים בתרבות הבריטית.
בגרסה זו נעזר בעוזרו אדוארד רוברט יוז
הולמן האנט נהג לשבת ולצייר על גבעה ליד מנזר מר אליאס.
לאחר מותו הקימה אשתו אדית, ספסל אבן שהוצב מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם.
על הספסל יש כתובות באנגלית, יוונית, עברית וערבית.
על הספסל כתובים בעברית וביוונית הפסוקים: "ואהבת את ה' אלוהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך" (דברים, ו, ה) וכן: "ואהבת לרעך כמוך" (ויקרא, יט, יח).
בצד אחד יש כתובת בעברית של דברי התפילה של דוד המלך: "האל מעוזי חיל ויתר תמים דרכו" (שמואל ב, כב, לג).
על משענת הספסל חקוקות המילים: "מושב זה הושם פה לזיכרון ויליאם הולמן האנט, צייר בירושלים, 1854–1902, בידי אשתו אדית וברשות הפטריארכיה היוונית - אורתודוקסית".
הספסל כיום מוזנח ובקושי אפשר לקרא את האותיות.
שנים רבות הוא היה מול המנזר, בצד המערבי של כביש ירושלים - בית לחם.
עם הרחבת הכביש ב-1997, הוא הועבר לצד השני בחזית המנזר והוצב בתוך גן קטן.
במאי 2019 הספסל ניזוק קשות בידי אלמונים.
ויליאם פרדריק הולסי הבן היה אדמירל צי בצי האמריקאי שפיקד על הצי השלישי לאורך רוב המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט נגד יפן.
הולסי נולד ב-30 באוקטובר 1882 באליזבת, ניו ג'רזי, וסיים את בית הספר לקציני ים של ארצות הברית בשנת 1904 עם מספר הישגים בתחום האתלטיקה.
את השירות המוקדם שלו הוא העביר בעיקר על ספינות טורפדו ואוניות מערכה.
צי ארצות הברית היה בתהליכי התרחבות באותה התקופה, ולכן חסרו לו קצינים רבים לאייש את השורות.
הולסי היה בין הקצינים המעטים בצי שעבר ישירות מדרגת סגן משנה (Ensign) לדרגת סרן (captain), מדלג על פני דרגת סגן (Lieutenant Junior Grade).
טורפדו וספינות טורפדו הפכו לתחום ההתמחות שלו, והוא פיקד על קבוצת ספינות טורפדו בשייטת הטרפדות הראשונה של הצי האטלנטי במהלך 1912–1913. כמו כן, הוא פיקד על מספר משחתות עד תחילת שנות ה-20. שירותו במהלך מלחמת העולם הראשונה זיכה אותו בצלב הצי.
מ-1922 ועד 1925 הולסי שירת בתור נספח הימייה בברלין שבגרמניה.
בתחילת שנות ה-30, אלוף-משנה (Colonel) הולסי פיקד על שתי שייטות של משחתות, ולאחר מכן למד במשך מספר שנים במכללת המלחמה של הצי.
לאחר סיום לימודיו ולפני שקיבל את הפיקוד על נושאת המטוסים הראשונה שלו, קיבל הולסי הדרכה בתעופה ימית ולמד להיות טייס ימי.
בשנת 1938 קודם לדרגת אדמירל ופיקד על כוחות של נושאות מטוסים במהלך השנים הבאות.
אדמירל הולסי היה על סיפון אוניית הדגל שלו, נושאת המטוסים "אנטרפרייז", כששמע על התקיפה היפנית בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. לאחר ששמע על התקיפה היפנית, הוא השמיע הערה על כך שבסיום המלחמה ידברו יפנית רק בגיהנום.
במהלך ששת החודשים הראשונים של המלחמה, כוח נושאות המטוסים שלו השתתף במספר תקיפות כשהמפורסמת מביניהן היא הפשיטה של דוליטל.
באותה התקופה הוא זכה לכינוי "הפר", בעקבות האימרה שלו: "הכה חזק, הכה מהר, הכה תדיר".
מחלת עור קשה גרמה לו לפספס את קרב מידווי, ודרשה ממנו להעביר את הפיקוד על כוח נושאות המטוסים שלו לאדמירל ריימונד ספרואנס.
הולסי נטל בחזרה את הפיקוד על הכוח שלו במהלך סתיו 1942, בשלב קריטי בקרב גוודלקנל.
עד סוף 1943 לחם כוח נושאות המטוסים של הולסי בקרבות רבים סביב איי שלמה.
במהלך 1944-1945 האדמירל פיקד על מבצעים לכיבוש לוזון, לייטה ופלאו.
כמו כן, השתתף בקרב במפרץ לייטה.
הולסי היה נוכח על סיפון אוניית המערכה "מיזורי" בעת חתימת הסכם הכניעה של יפן, ב-2 בספטמבר 1945.
הולסי קודם לדרגת אדמירל צי בדצמבר 1945, ופרש משירות פעיל במרץ 1947. הולסי מת ב-20 באוגוסט 1959 בפישר'ס איילנד, ניו יורק, ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
וִילְיַאם הַייד ווֹלַאסְטוֹן היה כימאי ופיזיקאי אנגלי שהתפרסם בכך שגילה שני יסודות כימיים והמציא שיטה לעבד עפרת פלטינה.
וולאסטון נולד בעיירה איסט דרהם (East Dereham) שבמחוז נורפוק.
הוא היה בנם השני מתוך שבעה עשר ילדים של הכומר והאסטרונום, פרנסיס וולסטון (Francis Wollaston 1815-1737), ומרי פרקוויר (Mary Farquier).
בשנת 1793 קיבל וולאסטון תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת קיימברידג'.
בזמן לימודיו הוא החל להתעניין בכימיה, קריסטלוגרפיה, מטלורגיה ופיזיקה.
מ-1789 שימש וולאסטון כרופא, תחילה בעיירה "ברי סנט אדמונדס" (Bury St Edmunds) שבמחוז סאפוק, וזמן קצר אחר-כך עבר ללונדון.
הוא נכשל בניסיונו לקבל משרת רופא שהתפנתה בבית החולים סנט ג'ורג' ועקב כך הפנה את מרצו למחקר בתחומים בהם מצא עניין בלימודיו באוניברסיטה.
זמן קצר אחר כך הוכרו תרומותיו וב-1793 צורף וולאסטון כעמית לחברה המלכותית, פעולה שהקנתה לו את הזכות לצרף את התואר FRS לשמו.
לאחר שוולאסטון התעשר כתוצאה מפיתוח תהליך לזיקוק פלטינה הוא נטש את הרפואה כליל בשנת 1800, ומאז ואילך התרכז במחקר במקום במקצוע שרכש בלימודיו.
וולאסטון היה פעיל חשוב בחברה המלכותית.
בשנת 1802 זכה וולאסטון במדליית קופלי (פרס שנתי, תרומה למדע), הפרס החשוב ביותר שמעניקה החברה המלכותית.
בין השנים 1804 ו-1816 כיהן וולאסטון כמזכיר החברה המלכותית.
ועם מותו של הבוטנאי סר ג'וזף בנקס הוא כיהן תקופה קצרה כנשיא החברה המלכותית ב-1820. בשנת 1828 קיבל וולאסטון פרס נוסף מהחברה המלכותית, המדליה המלכותית, פרס מיוחד המחולק על ידי מלך אנגליה.
בנוסף לפעילותו בחברה המלכותית היה וולאסטון חבר בחברה הגאולוגית של לונדון החל מ-1812 והשתתף לעיתים קרובות בישיבות המועצה וכיהן במשך זמן מה כסגן נשיא החברה הגאולוגית.
אך פרט להשתתפותו בפגישות של ארגוני המדע הוא לא נטל חלק באירועים ציבוריים.
הוא חי בגפו כשהוא עורך את ניסוייו בצורה דקדקנית ומקיפה, אבל בבידוד מוחלט כשהוא אינו מתיר לאיש להיכנס למעבדה שלו.
לקראת סוף שנת 1828, משהתברר כי הוא חולה אנוש (התגלה גידול במוחו), הוא הקדיש את ימיו האחרונים לחזרה יסודית על כל מחקריו והתהליכים התעשייתיים שפיתח שטרם פורסמו, כשהוא מכתיב כמה מאמרים בנושאים אלו שחלקם הודפס אחר כך בביטאון החברה המלכותית "Philosophical Transactions".
ויליאם הייד וולאסטון מת בלונדון ב-22 בדצמבר 1828.
עיקר פרסומו של וולאסטון בא מעבודתו ככימאי.
הוא פיתח את השיטה הפיזיקאלית-כימית הראשונה לזיקוק פלטינה מתוך עפרה בכמויות מסחריות, לחישול פלטינה ולריקועה לחוטים דקים ביותר, המצאה שהעשירה אותו ואפשרה לו לפרוש מעבודתו כרופא.
כל חייו הוא שמר על פרטי השיטה בסוד והיא התפרסמה ב-1829 רק לאחר מותו.
תוך כדי ניסיונות שונים שעשה במתקן שפיתח הוא גילה את היסודות פלדיום (שסימנו Pd) ב-1803 ורודיום (שסימנו Rh) ב-1804 השייכים לקבוצת הפלטינה.
בשנת 1809 הוכיח וולאסטון כי הקולומביום (השם המקורי שניתן לניוביום) שהתגלה על ידי צ'ארלס האצ'ט (Charles Hatchett) ב-1801 והטיטניום הם יסודות, אבל הוא גם טען כי הטנטלום, יסוד שנתגלה ב-1802 על ידי השוודי אנדרס גוסטב אקברג (Anders Gustav Ekeberg 1813-1776), זהה לניוביום.
דעתו זו של וולאסטון התקבלה בקהילייה המדעית.
רק ב-1846 הוכיח לטרן היינריך רוז (Latern Heinrich Rose 1864-1795) כי ניוביום וטנטלום הם אכן שני יסודות שונים ולפיכך וולאסטון טעה.
וולאסטון גם ביצע עבודת מחקר חשובה בחשמל.
ב-1801 הוא ערך ניסוי שהראה כי חשמל מחיכוך זהה לחשמל המופק מתא וולטאי.
במהלך שנות חייו האחרונות הוא ערך ניסויים בחשמל שסללו את הדרך לתכנון המנוע החשמלי.
עם זאת מייקל פאראדיי, שהיה בלא ספק הראשון שהצליח לבנות מנוע חשמלי עובד, סירב לזקוף לזכותו של וולסטון את פריצת הדרך שהובילה לבניית המנוע החשמלי ועקב כך פרץ ויכוח מר ביניהם.
גם עבודתו בתחום האופטיקה הייתה חשובה.
הוא זכור כמי שהבחין בקווי פראונהופר הכהים בספקטרום של השמש (1802) תגלית שהוביל בסופו של דבר לגילוי היסודות בשמש.
הוא גם המציא את הקמרה לוסידה (1807 – מתקן אופטי שסייע לאומנים בשרטוט), את גוניומטר ההחזר (1809 – מתקן המודד בדיוק רב את הזווית שבין פאות סמוכות בגביש) ואת מנסרת וולאסטון (מתקן המפריד אלומת אור לשתי אלומות של אור מקוטב).
הוא ניצל את הרצאת בייקר (הרצאה שנתית בתחום מדעים מדויקים שתמורתה מקבל הנואם 100 ליש"ט מהחברה המלכותית) ב-1805 "על הכוח של ההקשה" על מנת להגן על העיקרון המכונה "vis viva" (לטינית הכוח החי) שפיתח גוטפריד וילהלם לייבניץ כניסוח קדום של חוק שימור האנרגיה.
וולאסטון כבר היה חולה מדי מכדי לשאת בעצמו את נאום בייקר האחרון שלו ב-1828 והכתיב אותו להנרי ורברטון (Henry Warburton) שהקריא אותו חודש לפני מותו של וולאסטון ב-20 בנובמבר 1828.
וולאסטון גם השתתף בוועדה המלכותית שהחליטה להתנגד לאימוץ השיטה המטרית ושיצרה את הגלון הבריטי.
מדליית וולאסטון, הפרס החשוב ביותר של החברה הגאולוגית של לונדון.
המדליה מוענקת יחד עם 1,000 ליש"ט מעיזבונו של וולאסטון כפרס על מחקרים במינרלוגיה.
לכבודו היו המדליות הראשונות עשויות פלדיום, יסוד שוולאסטון גילה, אך בהווה הן עשויות זהב.
ויליאם ג'פרסון הייג הוא פוליטיקאי והיסטוריון בריטי, היה מנהיג המפלגה השמרנית הבריטית וראש האופוזיציה בבריטניה בשנים 1997–2001. הוא המנהיג הראשון של המפלגה השמרנית אשר לא היה ראש ממשלה מאז אוסטן צ'מברלין.
בשנים 2005–2010 שימש הייג כשר החוץ בממשלת הצללים השמרנית.
בתפקידו האחרון, שימש כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים של הממלכה המאוחדת.
הייג נולד ב-26 במרץ 1961 ברות'רהאם, יורקשייר, אנגליה, שבממלכה המאוחדת.
בילדותו הוא למד תחילה בפנימייה פרטית אחר כך בבית ספר מקיף ממשלתי ליד העיר רות'רהאם.
הוריו, נייג'ל וסטלה הייג, ניהלו עסק לייצור משקאות קלים שבהם עבד הייג בחופשות.
הייג נודע לראשונה כאשר נאם בוועידת המפלגה הקונסרבטיבית ב-1977, בעודו בן 16. בעקבות הנאום, מרגרט תאצ'ר השוותה אותו לוויליאם פיט הבן.
ההשוואה הזו הולידה את התעניינותו של הייג בפיט, עניין אשר הוביל אותו בסופו של דבר לכתיבת ביוגרפיה של פיט ב-2004 הוא למד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם סיים כבוגר אוניברסיטה מצטיין מדרגה ראשונה.
בתקופת לימודיו באוקספורד שימש נשיא ה"אוקספורד יוניון", חוג הדיבייט היוקרתי, ושימש יושב ראש כנשיא תא הסטודנטים של המפלגה השמרנית (OUCA).
אחרי אוקספורד, האג המשיך ללמוד לתואר שני במנהל עסקים (MBA) ב-INSEAD.
לאחר מכן עבד כיועץ בחברת מקינזי ושות', שם ארצ'י נורמן היה המנטור שלו.
הייג כשל בניסיונו הראשון להיבחר לפרלמנט, אך נבחר בניסיונו השני ב-1989, כחבר מטעם ריצ'מונד שבצפון יורקשייר.
ב-1995 כיהן כשר לענייני ויילס בממשלתו של ג'ון מייג'ור.
לאחר התבוסה בבחירות הכלליות ב-1997, הייג נבחר למנהיג המפלגה השמרנית במקום ג'ון מייג'ור, תוך שהוא מביס פוליטיקאים מנוסים ממנו כמו קנת' קלארק ומייקל הווארד.
בגיל 36, הוטל על הייג לבנות מחדש את המפלגה השמרנית (לאחר תוצאות הבחירות הכלליות הגרועות ביותר שלה במאה ה-20), על ידי ניסיון לבנות תדמית מודרנית יותר למפלגה.
250,000 ליש"ט הוצאו על מסע הפרסום "להקשיב לבריטניה" כדי לנסות להחזיר את השמרנים לעניין הציבור לאחר איבוד השלטון; הוא קיבל בברכה רעיונות לגבי "שמרנות חמלה", כלומר הכרה שלמדינה יש תפקיד מסוים בסיוע לחלשים בחברה.
הייג הביא את השמרנים לתוצאה מוצלחת בבחירות לפרלמנט האירופי, ביוני 1999, כאשר השיגו 36 חברי פרלמנט לפני ה-29 של הלייבור.
הייג ראה כי התנגדותו למטבע האירופי האחיד (האירו), תואמת מאוחר יותר, כאשר ראש ממשלת הלייבור גורדון בראון אימוץ את המדיניות שהתנגדה להצטרפות הממלכה המאוחדת למטבע.
סמכותו של הייג התערערה על ידי מינויו של מייקל פורטילו לתפקיד שר האוצר בממשלת הצללים בשנת 2000. בשנות ה-90 פורטילו נחשב למועמד מוביל לתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית, לפני שאיבד באופן דרמטי את מקומו בבחירות הכלליות של 1997; הוא נבחר כחבר פרלמנט של קנזינגטון וצ'לסי, בבחירות משנה, שנתיים מאוחר יותר.
זמן קצר לאחר שובו של פורטילו לפרלמנט, המדיניות השמרנית לגבי שתיים ממדיניות הדגל של הלייבור התהפכה, והם תמכו בה, שכר המינימום ועצמאותו של הבנק המרכזי של אנגליה.
מאז ועד לבחירות הכלליות ב-2001 ניהלו תומכי הייג קרב מר עם סיעתו של פורטילו; מלחמה פנימית זו תרמה באופן משמעותי לשתי תבוסותיהם של השמרנים בבחירות.
במהלך קמפיין הבחירות ב-2001, הייג זכה ללעג בטענה שהוא נהג לשתות "14 ליטרים של בירה ביום" כנער.
המוניטין שלו ספג נזק נוסף כאשר סקר עבור עיתון "דיילי טלגרף" השמרני מצא כי 66% מהמצביעים רואים בו "קצת חנון", ו-70% מהבוחרים האמינו שהוא "יגיד כמעט הכל כדי לזכות בקולות".
במהלך קמפיין הבחירות אמר שבריטניה הפכה מקלט למהגרים נצלנים, העושקים את מערכת הרווחה על חשבון משלם המיסים הבריטי.
הוא הבטיח שממשלה בראשותו תקים מערך של "מחנות אירוח" שמורים, שבהם ייעצרו וירוכזו כל מבקשי המקלט עד הכרעה בעניינם.
עם תבוסת השמרנים בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2001, הייג פרש מהנהגת המפלגה, אם כי הוא ממשיך לכהן כחבר פרלמנט ב"ספסלים האחוריים" ופנה במקביל לקריירה עסקית.
לאחר בחירות הכלליות בבריטניה ב-2005, מנהיג המפלגה השמרנית, מייקל הווארד, הציע לו את תפקיד שר האוצר בממשלת צללים, אך הוא דחה את ההצעה, בטענה שההתחייבויות העסקיות שלו יקשו עליו לקחת על עצמו תפקיד כה גבוה.
ב-6 בדצמבר 2005, דייוויד קמרון נבחר למנהיג המפלגה השמרנית.
להייג הוצעה והוא קיבל את התפקיד שר החוץ בממשלת הצללים וחבר בכיר בקבינט הצללים, ולמעשה שימש כסגנו של קמרון (אם כי לא באופן רשמי, בניגוד לסגני המנהיגים השמרנים הקודמים ווילי וויטלאו, פיטר לילי ומייקל אנקראם).
לאחר בחירות הכלליות בבריטניה ב-2010, המינוי הראשון של ראש הממשלה קמרון היה הייג כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (שר החוץ הבריטי).
הוא גם זכה בתואר הכבוד של מזכיר המדינה הראשון.
בביקורו הראשון בעולם כשר החוץ הבריטי, פגש הייג את שרת החוץ של ארצות הברית, הילרי קלינטון, בוושינגטון.
באוקטובר 2011, נפגש בלונדון עם יושבת ראש האופוזיציה הישראלית, ציפי לבני, שהגיעה לביקור בהזמנתו, בעקבות שינוי החקיקה שמונע הוצאת צווי מעצר על ידי אנשים פרטיים נגד בכירים ישראלים בבריטניה.
לאחר שנגד לבני הוצע צו מעצר, שנתיים קודם, בגין מעורבותה בקבלת ההחלטות במבצע עופרת יצוקה, על בסיס סמכות שיפוט אוניברסלית.
בנובמבר 2010, ביקר בישראל והכריז על הקמת מועצת מדע בריטית-ישראלית.
בספטמבר 2010, נאלץ להתמודד עם שמועות על כך שניהל רומן הומסקסואלי עם אחד מעוזריו, בעת שהיה נשוי.