tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד בטלוויזיה שיחק בסדרות "חדר מיון", "Caerdydd", ו"השופט ג'ון דיד".
הוא הופיע בפרק "End of Days" בעונה האחרונה של הסדרה "טורצ'ווד" בדמות רופא המטפל במקרים של המוות השחור.
ברדיו שיחק גראבל בתסכית "The Dead Line" מתוך "טורצ'ווד" ששודר בערוץ רדיו 4 של ה-BBC ביולי 2009.
מ-2007 שיחק גראבל בתפקיד ראשי בדמות הגנגסטר לין אדוארדס בסדרה "Y Pris" שדובבה לאנגלית בשם "The Sopranos' by the sea".
ב-2010 היה גראבל מועמד לפרס באפט"א הוולשי (BAFTA Cymru) לשחקן הטוב ביותר על תפקידו.
ב-2010 כיכב גראבל בסרט הקולנוע "פטגוניה", ואחר כך הופיע בסדרה "נערי בייקר" של BBC Wales בתפקיד רוב, הארוס של שרה (איב מיילס).
ב-2013 לוהק לדרמת הפשע של רשת ITV "ברודצ'רץ'" בתפקיד ג'ו מילר, בעלה של הדמות שגילמה אוליביה קולמן.
בהמשך אותה שנה כיכב בתפקיד אורח בדרמה הבלשית הוולשית "Y Gwyll" בכיכובה של אשתו מאלי האריס.
עוד כיכב עם האריס בשנת 2017 בסדרה "בוקר אחד" (Keeping Faith/Un Bore Mercher) בה גילמו השניים זוג נשוי.
גראבל נשוי לשחקנית הוולשית מאלי האריס.
השניים שיחקו יחד כבני זוג בתוכניות טלוויזיה אחדות.
ב-2009 דורג גראבל במקום ה-24 של רשימת הגברים הסקסיים בוויילס.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2010 פטגוניה Patagonia ריס סרט בריטי-ארגנטינאי 2014 בן האלוהים Son of God תומאס הקדוש
מתיו האריס ג'ואט היה צייר פורטרטים אמריקני ידוע, שהתפרסם בציור דיוקנאות ובהם תומאס ג'פרסון, ג'ורג' רוג'רס קלארק ולאפייט.
ג'ואט היה בנם של סאלי רוברדס וג'ק ג'ואט, גיבור המהפכה האמריקאית.
ג'ואט הזקן שלח את בנו לאוניברסיטת טרנסילבניה ועודד אותו ללמוד משפטים, אך מתיו השקיע זמן רב בציור.
האב המתוסכל העיר "שלחתי את מתיו לקולג' כדי להפוך אותו לג'נטלמן, והתברר שהוא אינו אלא צייר שלטים ארור."
ג'ואט שירת כקצין של חיל הרגלים בקנטקי במלחמת 1812 והיה בין ניצולי הטבח בנהר רייזן בזמן מלחמה זו.
כספי הגדוד בסך 6000 דולר נעלמו במהלך הטבח.
ג'ואט החזיר את הכספים החסרים למיליציה, בהתבסס על רווחיו כצייר.
הוא גם צייר דיוקנאות של חבריו החיילים מהזיכרון, כולל הארט וקולונל אלן.
מתיו האריס ג'ואט התחתן עם מרגרט "פגי" הנדרסון אלן מלקסינגטון, קנטקי, ב־25 במאי 1812. נולדו להם תשעה ילדים.
אחד מבניהם היה ג'יימס אדוארד ג'ואט, קצין ימי.
ג'יימס שירת עם האדמירל דייוויד פרגוט.
מתיו ג'ואט הועלה לדרגת קפטן במהלך מלחמת 1812. לאחר מכן למד ציורי דיוקנאות ונסע לבוסטון ללמוד אצל גילברט סטיוארט בשנת 1816.
הוא צייר בניו אורלינס בין השנים 1817 עד 1827 בעונת החורף והיה רשום במדריך ניו אורלינס בשנת 1824 כצייר פורטרטים העובד ברחוב קאנל 49. הוא הוזמן על ידי המושל בקנטקי לצייר דיוקן של המרקיז דה לה פאייט.
ג'ואט גם צייר את תומאס ג'פרסון ואת קתרין קורנליה פראת'ר.
רק ביריד העולמי בשיקגו 1893 החלה להתבלט תהילתו כצייר.
ציוריו זכו להערכה רבה מצד האוצרים והציבור הרחב.
עבודתו מוערכת בהווה יותר משהייתה במהלך חייו, וזוכה למחירים גבוהים בזמני מכירה.
ג'ואט הפך לאחד מציירי הדיוקנאות המוערכים ביותר בארצות הברית, וזכה בתערוכת מאה שנה גדולה במוזיאון הספיד שבמדינת מולדתו.
מתיו סטאפורד הוא שחקן פוטבול אמריקאי בעמדת הקוורטרבק, המשחק בלוס אנג'לס ראמס מליגת ה-NFL.
הוא שיחק באוניברסיטת ג'ורג'יה ונבחר ראשון בדראפט ה-NFL בשנת 2009 על ידי דטרויט ליונס.
סטאפורד נולד בטמפה שבפלורידה וגדל בדאלאס שבטקסס.
למד בתיכון היילנד פארק והוביל את נבחרת הפוטבול שלו לזכייה באליפות התיכונים של טקסס.
ב-2006 החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה וכבר משנתו הראשונה פתח בהרכב נבחרת הפוטבול בה שיחק במשך שלוש שנים.
ב-2009 נבחר ראשון בדראפט ה-NFL על ידי דטרויט ליונס.
בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק ב-10 משחקים בטרם נפצע וסיים את העונה מוקדם.
בעונת 2010 נפצע בכתפו ושיחק רק בשלושה משחקים.
הוא חזר בעונת 2011 שהייתה עונת שיא בקריירה שלו, בה רשם מסירות ל-5,038 יארד ו-41 טאצ'דאונים.
את העונה סיים במאזן 10–6 והוביל את דטרויט לפלייאוף לראשונה מאז 1999. בפלייאוף הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון על ידי ניו אורלינס סיינטס.
סטאפורד נבחר בתום העונה לשחקן הקאמבק של ה-NFL.
ההופעה הבאה של סטאפורד בפלייאוף הייתה בעונת 2014 בה סיימה הקבוצה במאזן 11–5. גם הפעם הודחה דטרויט בסיבוב הראשון לאחר הפסד לדאלאס קאובויס.
סטאפורד נבחר בעונה זו לראשונה לפרו בול.
ב-2016 סיים עם דטרויט במאזן 9–7 אך שוב הפסיד בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הפעם לסיאטל סיהוקס.
בעונות הבאות לא הצליחה הקבוצה בהנהגתו להעפיל לפלייאוף.
בעונת 2021 הועבר סטאפורד ללוס אנג'לס ראמס.
את העונה סיים במאזן 12–5 וזכייה בראשות בית ה-NFC מערב.
בפלייאוף גברה הקבוצה בסיבוב הראשון 34–11 על אריזונה קרדינלס.
סטאפורד מסר ל-202 יארד ושני טאצ'דאונים וטאצ'דאון נוסף בריצה.
בסיבוב השני גברה הקבוצה על האלופה המכהנת טמפה ביי באקנירס 30–27, סטאפורד מסר במשחק ל-366 יארד, שני טאצ'דאונים ורץ לטאצ'דאון נוסף.
הוא הוביל את הראמס לדרייב הניצחון שנותרו 42 שניות בלבד לסיום המשחק.
בגמר ה-NFC ניצחה לוס אנג'לס את סן פרנסיסקו 49' 20–17 והעפילה לסופרבול LVI.
סטאפורד מסר במשחק ל-366 יארד, שני טאצ'דאונים ואינטרספשן אחד.
בסופרבול מסר ל-283 יארד, שלושה טאצ'דאונים ושני אינטרספשנים, בדרך לניצחון 20–23 על סינסינטי בנגלס.
בג'ורג'יה, סטאפורד פגש את המעודדת קלי הול, אחותו של שחקן ה-NFL לשעבר ועוזר מאמן הקוורטרבקים של הניו יורק ג'איינטס צ'אד הול.
באפריל 2019, קלי סטפורד הצהירה באינסטגרם שיש לה גידול במוח.
קלי עברה ניתוח שנמשך 12 שעות.
סטאפורד לקח פסק זמן מהליונס, מכיוון שמחנה האימונים החל זמן קצר לאחר הניתוח של אשתו.
מאזן ניצחונות: 120 ניצחונות לעומת 118 הפסדים ותיקו אחד
יחס מסירות לטאצ'דאון מול חטיפות: 423 טאצ'דאונים לעומת 196 אינטרספשנים
סך הכול יארדים במסירה: 64,516 (שישי בכל הזמנים)
מאזן ניצחונות: 5 ניצחונות לעומת 5 הפסדים
יחס מסירות לטאצ'דאון מול חטיפות: 19 טאצ'דאונים לעומת 6 אינטרספשנים
סך הכול יארדים במסירה: 2,996
מתיו גלייב הוא שחקן אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל תפקידיו הרבים בקולנוע ובטלוויזיה, בין היתר "זמר החתונות", "ER", "סטארגייט SG-1" ונוספים.
מאז 2019 הוא מגלם את אוסקר האצ'ינסון בסדרת הטלוויזיה "הטירון" של ABC.
גלייב נולד ב-19 באוגוסט 1963, בסגינו, מישיגן.
גלייב הופיע במספר סדרות טלוויזיה, כולל תפקידים משניים בתור סגן באד סקיטר בסדרה "סודות העיר" , ד"ר דייל הדסון בדרמת הרפואית "ER", קולונל פול אמרסון בסדרה "סטארגייט SG-1" וסגן קולונל אוון קונורס בסדרת הדרמה "נשות קבע" .
שיחק בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "מכושפות" בתור קרטיס ויליאמסון.
הוא גילם את בנינגטון קוטוול בסרט "חופשה בחיתולים" משנת 1994. בשנת 1997 הופיע גלייב לצד גרג הנרי ופרדריק קופין במחזהו של קווינסי לונג, "The Joy of Going Somewhere Definite" בכנס מארק טייפר.
הוא הופיע בין היתר בסדרות "חופשי על הבר", "NYPD Blue", "תיקים באפלה", "ויל וגרייס", "ניקיטה", "CSI" ו"הטירון".
גילם את הבחור המתעלל גלן גוליה לצד דרו ברימור ואדם סנדלר בסרט "זמר החתונות" משנת 1998.
גילם את האח של מארק וולברג בסרט "רוק סטאר" משנת 2000.הוא גם גילם את בריק דייוויס האנטגוניסט בסרט הקומדיה "קורקי רומנו" משנת 2001.
בשנת 2014 גלייב הופיע גם בסדרת הטלוויזיה המחודשת "הוואי חמש-אפס" בתפקיד ג'וליאן לינץ'.
בשנת 2011 גילם את ד"ר אולסון בסרט "זאק וקודי החיים היפים על הסיפון" של ערוץ דיסני.
הוא גם שיחק את וויין בסדרה "קוראים לי ארל".
בספטמבר 2011 הופיע בפרק השני של סדרת הדרמה של ABC, "נקמה", כביל הרמון, מנהל קרן גידור עשיר בוול סטריט.
הוא גם הופיע בסדרה "המפענחת" ובסרט "ארגו".
הוא כיכב בסרט העלילתי "Funny Story" משנת 2018, שנכתב וביים מייקל ג'יי גלאגר, בו כיכב יחד עם אמילי בט ריקרדס.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סלמדאנס 2018 ביוטה, גלייב זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ברקנרידג' לקולנוע לשנת 2018.
נשוי לשחקנית אניטה ברון ואב לשתי בנות, מדליין ורוקסן; הם מתגוררים בלוס אנג'לס.
+שנהסרטתפקידהערות1993Ghost in the Machineהשוטר רוקי1994Chasersרורי בליינסחופשה בחיתוליםבנינגטון קוטוול1997Plump FictionPlump Fiction1998זמר החתונותגלן גוילה2001רוק סטארג'וי קולחבל על המאפיהבריק דייוויסRicochet Riverפרנק ג'וקור2005Lost in PlainviewJW2006Diggers בחור2007The Listפיליפ2008Visioneersרוג'רשחק אותה סמארטנהג השירות החשאי2010לכסח ת'ביתהקטור2012ארגוקולונל צ'ארלס וו.
גולדThe Thinningדין רידינג2018Funny StoryוולטרDirtהארווי פירסוןהאדם הראשוןצ'אק ייגרThe Thinning: New World Orderדין רידינג2019International Fallsגארי2020הדרך חזרהלומברדוLeave 'Em Laughingדיק שון (אנ')בוסרריילנדSafety טומי בוודן (אנ')2022אני מאמין בסנטהגרנט2023ג'ורג' הגדול: סיפורו של ג'ורג' פורמן (אנ')הווארד קוסל
מתיו הרברט (נולד ב-1972), הידוע גם בשם הרברט, דוקטור רוקיט, Radio Boy, Mr.
Vertigo, טרנספורמר ו-Wishmountain, הוא אמן מוזיקה אלקטרונית בריטי.
לעיתים קרובות הוא משתמש בצלילים מפריטים יומיומיים כדי להפיק מוזיקה אלקטרונית.
הוריו היו מתודיסטים ואסרו רובי צעצוע וטלוויזיה.
אביה של אמו היה סרבן מצפוני במלחמת העולם השנייה.
בילדותו למד הרברט לנגן בכינור ובפסנתר, והשתתף בהפגנות של גרינפיס.
בתחילת שנות ה-90 היה סטודנט לדרמה באוניברסיטת אקסטר.
הרברט התחיל לדגום צלילים של אובייקטים כדרך ליצור פסקול מציאותי למחזותיו.
הוא החל ליצור מופעים חיים שבהם נוצרו הצלילים מתוך חפצים יומיומיים ומהסביבה, ובסופו של דבר יישם את אותה טכניקה על רחבת הריקודים.
הרברט עבר ללונדון ב-1994 ובינואר 1996 הוציא לאור את שלושת ה-EP שסימנו את כיווני הקריירה השונים שלו: "Radio" תחת השם "Wishmountain" (אמביינט וטכנו), "Ready To Rockit" של דוקטור רוקיט (אלקטרו ג'אזי) ו"Part One" תחת השם הרברט (האוס).
תוך ארבע שנים, הוציא לאור 25 סינגלים ו-4 אלבומים, והפך לתקליטן ומפיק מבוקש.
אלבומו הראשון, "100 Lbs", יצא לאור בשנת 1996 – אוסף סינגלים 12 אינץ' של מוזיקת ריקודים שהפיק.
בשנת 1998, הרברט הוציא לאור את "Around the House" עם הזמרת דאני סיציליאנו , אלבום ששילב ביטים רקידים עם צלילים שנוצרו על ידי חפצי מטבח יומיומיים ושירה.
עד סוף שנות התשעים הרברט עשה רימיקס של רצועות לאמני דאנס כמו מולוקו, והקליט סינגלים, מיני-אלבומים ואלבומים תחת מגוון כינויים (דוקטור רוקיט, Radio Boy, Mr.
בשנת 2001, הרברט הוציא לאור את "Bodily Functions" הדומה במבנהו ל-Around the House, עם צלילים שנוצרו על ידי מניפולציה של שיער ועור האדם כמו גם איברי גוף פנימיים.
האלבום קיבל חוזה עם הלייבל הגרמני "Studio !K7" והיה היצירה הראשונה באורך מלא של הרברט שזוכה להפצה עולמית.
"Goodbye Swingtime", אלבום משנת 2003 שיצא לאור תחת השם "The Matthew Herbert Big Band", שילב את הפרשנות הפוליטית של "Radio Boy" עם מבנה השירים של אלבומיו הרברט.
הלהקה הוקלטה עם שישה עשר מוזיקאים מעולם הג'אז הבריטי, כולל הסקסופוניסטים דייב או'היגינס ונייג'ל היצ'קוק, הפסנתרן פיל פארנל והבסיסט דייב גרין.
בהופעות הלהקה משתתפים גם סיציליאנו, ארטו לינדזי , ג'יימי לידל ומרה קרלייל.
ב-2005 יצא לאור "Plat du Jour", תקליט העשוי כולו מחפצים ומצבים בשרשרת המזון.
הרברט הקליט מתחת לביוב של רחוב פליט, עם פולי קפה וייטנאמיים, בתוך חוות תרנגולות תעשייתיות, נהג בטנק על שחזור של ארוחת הערב שנייג'לה לוסון בישלה לג'ורג' בוש וטוני בלייר, ותיעד 3500 אנשים נוגסים תפוח בו זמנית.
הרצועה שכותרתה "הארוחה הסופית של סטייסי לוטון" נעשתה בשיתוף פעולה עם השף הנודע הסטון בלומנטל .
ב-30 במאי 2006, הרברט הוציא לאור את "Scale", אלבומו המצליח ביותר עד כה.
בארצות הברית הוא הגיע למקום ה-20 במצעד אלבומי המוזיקה האלקטרונית של בילבורד.
אנטרטיטימנט ויקלי ציין ש"הרברט מסיט בערמומיות את החוט התמטי האפוקליפטי של האלבום למשהו חם ורקיד." המגזין פיצ'פורק כתב: "'Scale' הוא אחד מהאלבומים הגדולים של השנה, מתוחכם וגחמני, משמח ועם זאת נגוע בעצב".
בהכנת התקליט הרברט הקליט בתוך בתי הפרלמנט, באתר הטמנה, ובלובי המוזיאון הבריטי עם 70 מתנדבים.
בשנת 2010 הוציא הרברט שניים מתוך שלושה חלקים של טרילוגיית אלבומים.
הראשון, "One One", נכתב ובוצע כולו על ידי הרברט לבדו, השני, "One Club", נוצר אך ורק מצלילים שהוקלטו במועדון לילה באופנבך שבגרמניה בלילה אחד.
באותה שנה הוא גם הוציא עיבוד מחודש לסימפוניה העשירית של מאהלר לסדרה Recomposed של דויטשה גרמופון.
חלק ניכר מההקלטה נעשה בתוך צריף ההלחנה של מאהלר בטובלאך, ליד קברו ובמשרפה.
בסוף 2011, יצא החלק האחרון של הטרילוגיה, "One Pig".
הרברט הקליט את מחזור החיים של חזיר מעובד מלידה ועד לצלחת האוכל.
ארגון זכויות בעלי החיים PETA גינה את האלבום מבלי לשמוע אותו.
הרברט, שאינו צמחוני, השיב כי התלונות שלהם היו "אבסורדיות לחלוטין" וכי הוא רוצה שהמוזיקה שלו תעודד אנשים "להקשיב לעולם קצת יותר בזהירות".
באותה שנה השיר "Café de Flore" משנת 2001, שהוקלט במקור לתצוגת אופנה של איב סנט לורן ונקראת על שמו של Café de Flore בפריז, הופיע באופן בולט בפסקול הסרט "Café de Flore" .
ב-11 במרץ 2013 בוצעה ב-Roundhouse בלונדון יצירה חדשה שהוזמנה מהרברט, לתזמורת עם אלקטרוניקה, המבוססת על יצירה של ראמו, כחלק מסדרת "Baroque Remixed" של רדיו 3 של ה-BBC.
ב-2015 יצא לאור האלבום "The Shakes", אלבומו הראשון של מוזיקת דאנס מזה תשע שנים.
ב-22 באוקטובר 2021 הוציא הרברט לאור את האלבום "Musca" בלייבל שלו "Accidental Records".
ב-2022 הלחין את הפסקול של הסרט "הפלא" בהפקת נטפליקס.
בשנת 2000, הרברט כתב מניפסט שכותרתו "חוזה אישי לקומפוזיציית מוזיקה (משלב את מניפסט הטעויות)", ששימש כמדריך תאורטי לחלק גדול מעבודותיו המאוחרות.
מטרותיו כוללות איסור אישי על שימוש במכונות תופים וסאמפלים מוכנים, ולוודא שכל דבר שנוצר באולפן ניתן לייצר גם בהופעה חיה.
רבים מהפרויקטים הפחות מוכווני דאנס שלו (בעיקר אלה שלא נוצרו תחת השם הרברט) עוסקים בנושאים פוליטיים, תוך שימוש באובייקטים ספציפיים כדי ליצור יצירה רעיונית.
הפרויקט שלו ב-2001 תחת השם "Radio Boy", נקרא "The Mechanics of Destruction" ובו הוא סימפל את הסחורה של מקדונלד'ס ו-The Gap כמחאה נגד הגלובליזם התאגידי.
הפרויקט היה זמין להורדה בחינם של MP3, דרך הופעות ובדואר של "Accidental Records".
הרברט שיתף כמה ממחשבותיו על העתיד במאמר למגזין המוזיקה הבריטי "Clash", וכתב "אנחנו עומדים בפני סערה מושלמת של חרא: התמוטטות פיננסית עולמית, שינויים אקלימיים מסיביים והסוף של הנפט".
מתיו הרברט הפיק רמיקסים עבור אמנים רבים, כולל מולוקו, אניו מוריקונה, קווינסי ג'ונס, ביורק, REM, פרי פארל, סרז' גינסבורג, יוקו אונו, ג'ון קייל, וה-Avalanches.
הוא תכנת שלושה שירים באלבום Vespertine של ביורק, והפיק את אלבום הבכורה "Ruby Blue" של זמרת מולוקו, רושין מרפי .
הוא תרם מוזיקה למספר סרטים, כולל "Human Traffic" ודוגמה 95, ולהפקות טלוויזיה, מחול, ותיאטרון בבריטניה.
מתיו דל נגרו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
דל נגרו נולד במאונט קיסקו, ניו יורק, כבן הזקונים מבין שלושה ילדים.
הוא בוגר בוסטון קולג', שם שיחק בנבחרת הלקרוס.
בספר דל נגרו עוזר לקוראים להתמודד עם דחייה.
הופעתו הראשונה של דל נגרו הייתה בסרט הקולנוע משנת 1997, "The North End".
דל נגרו הופיע לראשונה בטלוויזיה בפרק בסדרה "הרחוב" בשנת 2000.
בשנת 2001 הופיע בסרט הקולנוע "חומות צ'לסי".
דל נגרו הופיע בסדרות טלוויזיה רבות בהן "טרה", "ג'ואן מארקדיה", "זאב צעיר", "וופי", "לאס וגאס", "מזכירת המדינה" ו"האישה הטובה".
בשנת 2001 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס".
בשנת 2005 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "הבית הלבן".
בשנת 2012 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "סקנדל".
שנה לאחר מכן החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "מאהבות" לצד אליסה מילאנו.
בשנת 2015 בתפקיד משנה בסרט הקולנוע "מרדף לוהט" לצד ריס וית'רספון וסופיה ורגרה.
בסרט הוא גילם שוטר מושחת הרודף אחר דמויותיהן של וית'רספון וורגרה בסרט.
בשנת 2017 הופיע בסרט הקולנוע "רוחות קרות".
שנה לאחר מכן החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "גוליית".
הוא שיחק בתפקיד דני לומיס, מפעיל פוליטי כריזמטי אך ערמומי הפועל במסווה בתור "אנליסט פיננסי".
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "גדול בצרפת" לצד ג'ורדן ור הוב.
באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "העיר על הגבעה".
בשנת 2022 לוהק דל נגרו לתפקיד בסדרת הטלוויזיה של דייוויד אי קלי, "הנעדר".
באותה שנה שיחק בפרק במיני-סדרת המתח "הצופה", שיצר ראיין מרפי עבור נטפליקס.
בשנת 2023 שיחק בקומדיית הפשע "לארוי, טקסס" בתור ג'וניור.
בשנת 2024 גילם את וויל ברין בעונה השלישית של דרמת הפשע "ראש העיר של קינגסטאון" מבית "פרמאונט+".
דל נגרו נשוי ולו שלושה ילדים.
הוא מלמד שיעורי משחק בסנטה מוניקה.
העלאות המס החדות שלו הובילו כמעט למרד מס במדינה, ואנשים החלו לרשום את המוטו "אינדיאנה - ארץ המיסים" ("Indiana—Land of Taxes") על לוחיות הרישוי של מכוניותיהם, וכן בחנויות ובמקומות ציבוריים אחרים.
מצב זה חיסל כל סיכוי של ולש לנסות ולהתמודד על משרה בכירה יותר והקנה לו את הכינוי "מט מס מכירה" (Sales Tax Matt).
לאחר פרישתו ב-1972 הוא שב לאינדיאנפוליס, שם הוא חי עד מותו ב-1995.
מתיו ולש נולד בדטרויט, מישיגן כבנם של מתיו ויליאם ואינז אמפסון ולש.
שני הוריו היו ילידי מחוז ג'קסון שבאינדיאנה וזמן קצר לפני לידתו עברו לדטרויט, שם עבד אביו כמזכיר וכיועץ משפטי של חברת ביטוח.
היו לו שתי אחיות ואח אחד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשכר אביו של ולש לתפקיד בתחום התעשייה על ידי הממשלה הפדרלית והחל לבלות זמנים רבים בנסיעות.
ולש ואמו עברו לבראונסטאון שבאינדיאנה, שם חיו הוריה של אמו.
לאחר תום המלחמה הצטרף אליהם אביו בבראונסטאון, שם הוא היה לנשיאו של בנק מקומי.
ב-1926 עברה המשפחה שוב, הפעם לוינסנס, שם קיבל אביו של ולש משרה חדשה כנשיא של חברת השקעות.
אביו של ולש היה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית במשך שנים רבות, ומגיל צעיר גילה ולש עניין בפוליטיקה.
הוא התחנך בבית ספר ציבורי בוינסנס וסיים ב-1930 את לימודיו בבית הספר התיכון לינקולן.
לאחר מכן הוא החל את לימודיו בבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה, שם סיים את לימודיו ב-1934. באותה שנה הוא החל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה.
בעת לימודיו שם הוא היה שותף עם הפרופסור למשפטים, ולימים דקאן האוניברסיטה, פרנק הוראק, לכתיבת מאמר שתיאר הנוהג באינדיאנה לחוקק חקיקה מיוחדת כ"אזור הדמדומים" של החוק באינדיאנה.
לאחר שנתיים של לימודים באוניברסיטה עבר ולש לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1937. באותה שנה נשא ולש לאישה את מרי וירג'יניה הומן, אותה הוא הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה, והזוג התיישב בווינסנס.
בווינסנס פתח ולש משרד עורכי דין ורכש בית חדש.
לו ולרעייתו נולדו ב-1942 בנות תאומות.
ולש החל להיות פעיל בפוליטיקה, התמודד ב-1940 על מושב בבית הנבחרים של אינדיאנה, ונבחר.
הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1942, אך התפטר לאחר תום המושב הראשון של בית המחוקקים כדי להתגייס לצי ארצות הברית כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה השתתף ולש בקרבות מעטים ובילה את רוב תקופת שירותו בסיורים לאורך חופי ארצות הברית.
ב-1946 הוא שוחרר מהצי ושב לביתו ולעיסוקו בעריכת דין.
ב-1950 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כתובע הפדרלי של המחוז הדרומי של אינדיאנה, משרה בה הוא החזיק עד להתפטרותו ב-1952 ושובו לעיסוקו בעריכת דין.
ולש היה נחוש בדעתו לא לשוב לפוליטיקה, אך ב-1954 שינה את דעתו והתמודד על מושב בסנאט של אינדיאנה, ונבחר.
באותה עת נשלטה האספה הכללית של אינדיאנה על ידי המפלגה הרפובליקנית, ובשל כך הייתה לו השפעה מועטה בעת כהונתו בסנאט.
ב-1956 הוכנס שמו כמועמד אפשרי של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה, אך הוא נוצח בהפרש קטן בהצבעה על ידי ראש עיריית טר הוט, רלף טאקר.
ב-1957 הוא היה למנהיג המיעוט בסנאט, תפקיד בו הוא שימש עד 1959.
באמצעות ניצול מעמדו החדש, עלה בידו של ולש להתמודד שוב על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה בוועידה המפלגה של 1960. הפעם הפופולריות שלו עלתה לרמה כזאת כך שהוא התגבר על ההתנגדות למועמדותו.
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול המועמד הרפובליקני, סגן מושל המדינה, קרופורד פ.
מערכת הבחירות התמקדה בעיקר באיום הגרעון התקציבי ובסוגיות הקשורות לזכויות האדם שעליהם התנהל גם ויכוח ברמה הלאומית.
אף על פי שמפלגתו הפסידה באינדיאנה בהצבעה לנשיאות, ניצח ולש בבחירות למשרת המושל בהפרש קטן של 23,000 קולות מתוך קהל של 2.1 מיליון מצביעים.
לאחר השבעתו כמושל ניצב ולש מול אתגר של גרעון בתקציב המדינה של 18.2 מיליון דולר.
קודמו בתפקיד, הרולד הנדלי, התמודד עם הגרעון באמצעות שילוב של רפורמה במערכת המיסוי והעלאת המס על בנזין.
עם זאת, הציבור לא היה שבע רצון מהעלאת המס, שהיה הגורם לתבוסתו של הנדלי בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1958. על אף התגובה הציבורית הקודמת, המליץ ולש על העלאת מיסים נוספת כדי לכסות את הגרעון.
על אף זאת, האספה הכללית של אינדיאנה הייתה מפולגת בין הרפובליקנים, שלהם הייתה שליטה חזקה בבית, והדמוקרטים, שהחזיקו ברוב של שני מושבים בלבד בסנאט.
מצב זה יצר מבוי סתום ברוב צעדי המיסוי של ולש.
הוא הצליח לקדם את העברתו של חוק הערכת מס הרכוש של 1961, ששיפר את יעילותה של מחלקת ההכנסות, חסך כספים לממשלה בהוצאותיה, והטיל מחדש מס רכוש בשיעור נמוך, מס שבוטל זמן לא רב קודם לכן באינדיאנה.
חוק רפורמה שני שעבר יצר את חטיבת הביקורת על המס, שניתנה לה הסמכות לערוך ביקורת על הערכות מס הרכוש במדינה.
הוקמה גם חטיבת הביקורת, שלראשונה אפשרה לממשלה לערוך ביקורת על נתוני מס ולגבות אותו בכפייה, וכן לערוך בדיקות הצלבה של החזרי מס מדינתיים עם החזרי מס פדרליים.
נשכרו קצינים, שבסיוע השריפים המקומיים, יכלו להחרים כספים ורכוש כדי לכסות חובות מס.
מהלכים אלו הובילו לכך שהיו אלפי אנשים ברחבי המדינה שהחזרי המס שלהם עוקלו על ידי הממשלה.
על אף צעדים אלו, הכנסות המדינה עדיין לא הספיקו כדי לענות על הצרכים, והממשלה נאלצה להשתמש בכספי קרנות החירום.
בבחירות אמצע הכהונה של 1962 חיזקו הרפובליקנים עוד יותר את הרוב שלהם בבית הנבחרים וזכו מחדש ברוב בסנאט.
כדי להאיץ בהם לפעול, הגיש להם ולש שתי הצעות תקציב.
בהצעה אחת של "תקציב מאוזן" נקבעו קיצוצים דרסטיים בחינוך ובשירותי המדינה.
הצעת התקציב השנייה, "תקציב הצרכים", המשיכה את המימון ההולם של ממשלת המדינה, והגדילה את המימון ואת ההוצאות בתחומים שונים.
כתוצאה מכך נוצר הפרש של 447 מיליון דולר בין שני התקציבים הדו-שנתיים.
האספה הכללית דחתה את שתי הצעות התקציב של ולש, בטענה שהוא נקט בתהליך פוליטי של הגשת שתי הצעות תקציב גרועות.
הם האמינו שקיימת אפשרות שלישית טובה יותר, והעבירו הצעת תקציב משל עצמם, שבה נקבע קיצוץ משמעותי בהוצאות, אך לא אישרו צעדי מיסוי חדשים.
מנהיגי האספה המליצו לעשות שימוש בכספי הרזרבות כדי לכסות את הגרעון עד שהכלכלה הלאומית תתאושש.
לאחר פיזור האספה הכללית, פתח ולש במערכה לקידום הגדלת המיסים.
הוא טען שהמדינה לא תוכל לקבל על עצמה את הסיכון בהמתנה לשיקום הכלכלה ושגרעון לטווח ארוך יכלה את כל כספי הרזרבה ויותיר את המדינה במצב נואש.
הוא קידם תוכנית להגדלת מיסים בתחומים רבים שאותה הוא כינה "תוכנית 2-2-2".
על פי תוכנית זו הוטלו לראשונה באינדיאנה 2 אחוזי מס מכירות, מס ההכנסה הועלה ב-2 אחוזים על הכנסות יחידים, והועלה מס ההכנסה לחברות ב-2 אחוזים.
בנוסף, הוא קידם את העלאת המס על סיגריות כדי לממן בניית שני גשרים במדינה.
לאחר שהכריז על תוכניתו, הוא קרא לכינוס מיוחד של האספה הכללית של 38 יום החל מ-12 במרץ 1963 כדי לדון בתוכניתו ולאמץ אותה.
לאחר שבית הנבחרים קיים דיונים על התוכנית במשך שבועיים, היא אושרה על ידו.
בסנאט, שבו התקיים שוויון כוחות בין שתי המפלגות, וקולו של סגן המושל שבר את התיקו בהצבעה, אושרה התוכנית ללא שינויים משמעותיים בתוכניתו המקורית של ולש.
ולש, סגן המושל, ומנהיגי המפלגה, שילמו מחיר פוליטי יקר על העלאת המיסים הרחבה הזאת, בעיקר בשל מס המכירות שהוטל באופן גורף על כלל הציבור.
יריביו של ולש כינו אותו "מט מס מכירה" (Sales Tax Matt), וברחבי המדינה כמעט והתחולל מרד מיסים.
ברחבי אינדיאנה החל להיות מוצג המוטו "אינדיאנה - ארץ המיסים" ("Indiana—Land of Taxes") על לוחיות הרישוי של המכוניות, על מדבקות שהוצמדו למכוניות, על שלטים גדולים בכניסות למדינה, על בתי עסק רבים, ובמקומות מרכזיים נוספים.
ולש הצליח בקלות לשכנע את הרפובליקנים לאשר מספר רפורמות בסוכנויות ובמחלקות הממשל באינדיאנה.
מחלקת המנהל החדשה, שהושמה תחת אחריותו של מזכיר המדינה של אינדיאנה, הוקמה כדי לייעל את פעילותן של סוכנויות ממשל רבות במדינה.
מחלקת הכבישים המהירים אורגנה מחדש באמצעות החלפת הוועדה שניהלה אותה במנהל כללי שנדרש להיות מהנדס אזרחי, וכך הוחלף איוש התפקיד ממינוי על פי קשרים פוליטיים למינוי על פי כישורים אישיים.
מחלקת בריאות הנפש הוקמה כדי לאחד את ניהול שמונת בתי החולים לחולי נפש של המדינה תחת מועצת נאמנים אחת.
למועצה זו ניתן גם תפקיד הפיקוח במספר תחומים נוספים, כולל מוסדות החינוך לבעלי צרכים מיוחדים, ומרכזי הטיפול במכורים לאלכוהול.
גם במחלקת התקון בוצע שינוי כדי שהיא תתמקד בשיקום האסירים.
בית סוהר חדש לבני נוער נבנה כמאפיין מרכזי של מדיניות השיקום החדשה.
ועדת האומנויות הראשונה של המדינה הוקמה על פי צו מנהלי ב-1964 והייתה אחראית על קידום האומנויות במדינה.
תהליך איחוד מערכת החינוך של אינדיאנה, שהחל ב-1959, הואץ והושלם ברובו במהלך תקופת כהונתו של ולש כמושל.
הוא דבק ברעיון האיחוד בהמלצה של יועצו לענייני חינוך.
עד לסיום כהונתו, הופחת מספר בתי הספר הציבוריים באינדיאנה מ-966 ל-466. ולש גם היה מוטרד מהמחסור בנגישות לחינוך גבוה במדינה ודחף להקמת ועדה שתחקור את הבעיה ותגיש המלצות לשיפור המצב.
האספה הכללית הסכימה לצעד זה והוקמה הוועדה שהמליצה על הקמת תוכנית מלגות מדינתית, הרחבת אוניברסיטת פרדו ואוניברסיטת אינדיאנה, כך שהן תכלולנה קמפוסים ברחבי המדינה ולבנות כמה מוסדות להכשרה מקצועית.
ולש אישר את התוכנית ובית המחוקקים יישם אותה בשנה האחרונה לכהונתו כמושל.
במשך כל תקופת כהונתו כמושל, היה ולש דובר מרכזי למען זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים ומיעוטים אחרים.
ב-1960 הוא קידם בהצלחה את העברת החוק להגנה על תעסוקה הוגנת שיבטיח שהמיעוטים לא יופלו בתעסוקה ובקבלה לעבודה.
על מפרי חוקים אלו הוטלו עונשים חמורים יותר.
ולש הוציא צו מנהלי, שנגע לכל מחלקות הממשל, ושהורה לשים קץ לאפליה בקבלה לעבודה במשרות ממשל ובהכנסת סעיף אי-אפליה בכל החוזים שעליהם חתמה המדינה.
ב-1963 הועבר חוק שני להקמת נציבות זכויות האזרח של אינדיאנה וניתנה לה הסמכות לחקור האשמות על אפליה, להוציא פקודות, לעצור את המפרים, ולהטיל קנסות.
ביוני אותה שנה הוציא ולש צו מנהלי שדרש מכל מחלקות הממשל במדינה לעשות שימוש בסמכויותיהן להענקת רישיונות כדי למנוע אפליה באמצעות הכנסת סעיף אי-אפליה בהסכמים שלהם למתן הרישיונות.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1964, סירב הנשיא המכהן, לינדון ג'ונסון, לקיים מרוצים ראשוניים למסע הבחירות בשמו, שכן כבר היו לו מספיק נציגים במדינות שבחרו את נציגיהם באמצעות אסיפות בחירה.
אינדיאנה הייתה אחת המדינות שבהן נערכו בחירות מקדימות, ויריבו של ג'ונסון, תומך ההפרדה הגזעית, מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, הציג את מועמדותו בבחירות המקדימות של אינדיאנה כדי להראות שהצפוניים תמכו גם הם במצע ההפרדה הגזעית.
אף על פי שג'ונסון לא פנה לולש שינקוט בצעד כלשהו, חשש ולש שניצחון של וולאס בבחירות המקדימות באינדיאנה יזיק למפלגה הדמוקרטית במדינה - והוא אכן היה זוכה, שכן הוא התמודד ללא יריבים.
ולש החליט שהוא יתמודד אישית מול וולאס רק כדי למנוע ממנו את הניצחון באינדיאנה, ביודעו שלג'ונסון הייתה מספיק תמיכה במדינות שבחרו את המועמדים באספות בחירה כדי לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות.
הוא נשא נאומי בחירות ברחבי המדינה בהם הוא קידם את המלצותיו לצעדים לטובת זכויות האזרח, וכך השפיל את וולאס.
סיסמתו הייתה "פנו את הדרך לג'ונסון, הצביעו לוולש בחמישה במאי" (Clear the way for LBJ, vote Welsh the fifth of May).
במהלך מסע הבחירות המוקדמות, השתתף ולש בסיור לציון מאה שנה לתום מלחמת האזרחים האמריקאית, בו הוא ביקר בכל אחד מבירות מדינות הדרום, להוציא את אלבמה, והשיב להם בטקסים רשמיים את דגלי המלחמה שנשבו על ידי החיילים מאינדיאנה במהלך המלחמה.
וולאס סירב לקיים טקס כזה ודגלי המלחמה השבויים של אלבמה נותרו עד היום בתצוגה באתר הזיכרון למלחמות העולם של אינדיאנה.
בבחירות המקדימות באינדיאנה ניצח ולש את וולאס כאשר גרף 376,023 קולות מול 172,646 הקולות שקיבל וולאס.
וולאס גם זכה בשני נציגים כאשר הוא ניצח במחוז הבחירה הראשון לקונגרס בעיר גרי.
עם זאת, בוועידה הארצית של המפלגה, סירבה משלחת אינדיאנה להעניק את שני הקולות הללו לוולאס.
הם הצביעו לולש בסבב ההצבעה הראשון, ולאחר מכן הנחה אותם ולש להצביע עבור ג'ונסון.
אחד השינויים שהכניס ולש שהיו בעלי השפעה ארוכת טווח היה ניסיונו ההדרגתי לשנות את עמדת המדינה בנוגע לקבלת כספים מהממשלה הפדרלית.
מאז 1947, התקיים באינדיאנה חוק שמנע מהמדינה לקבל כספים כלשהם מהממשלה הפדרלית למעט במקרים שהוגדרו במפורש על ידי האספה הכללית.
חוק זה נכנס לתוקף לאחר השפל הגדול עקב החשש של הממשלה באותה עת מהשליטה שתכפה עליהם לאחר קבלת סכומים גדולים של כסף מהממשלה הפדרלית.
ולש הצליח להפוך את החוק על פיו.
ולש נודע גם בשל האיסור שהטיל על תחנות הרדיו באינדיאנה לשדר את הלהיט משנת 1963 Louie Louie בשל המילים הגסות לכאורה שבו.
באותה תקופה היה בחוקת אינדיאנה סעיף הגבלת כהונה שמנע מהמושל מלהיבחר לתקופת כהונה שנייה רצופה, ובשל כך סיים ולש את כהונתו בינואר 1965 ושב לעיסוקו בעריכת דין בווינסנס.
הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית, והיה חבר הוועדה המדינתית של המפלגה בשנים 1964–1968. ב-1965 מינה אותו הנשיא ג'ונסון כחבר הוועדה הבינלאומית המשותפת שמפקחת על מגוון של נושאים הקשורים ליחסי ארצות הברית–קנדה.
בוועדה זו הוא המשיך להיות חבר עד 1970. ב-1969 הוא היה חבר בוועדה לתיקון חוקתי של אינדיאנה שהוציאה סדרה של תיקונים לחוקת המדינה לארגון מחדש של בתי המשפט במדינה, הרחבת סמכויות המושל והקמת כמה גופים חוקתיים חדשים.
ב-1972 נבחר ולש שוב כמועמד מפלגתו למשרת המושל.
מסע הבחירות היה רצוף מאבקים והתמקד לרוב בתקופת כהונתו של ולש כמושל.
יריבו מטעם המפלגה הרפובליקנית, אוטיס בוון, תקף אותו על תוכנית המיסוי שהוא הפעיל בעת כהונתו כמושל, באומרו שהיה הייתה כושלת, ושהמדינה עדיין סבלה אז מהשפעותיה.
ולש לימד זכות על תמיכתו בזכויות האזרח, אך בסופו של דבר נוצח בהפרש משמעותי.
לאחר שבילה את שנותיו האחרונות בווינסנס, נפטר מתיו ולש באינדיאנפוליס ב-28 במאי 1995, בגיל 82, כאשר שהה בעיר לצורכי טיפול רפואי.
הוא נטמן בבית הקברות ממוריאל פארק שבווינסנס.
מתיו טלבוט היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שב-1819, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט של ג'ורג'יה, כיהן במשך כשבועיים כמושל ג'ורג'יה ה-30 במקומו של המושל הקודם, ויליאם רייבן, שנפטר בעת כהונתו.
מתיו טלבוט נולד במחוז בדפורד שבמושבת וירג'יניה.
הוא היה צאצא לאחת המשפחות הנורמניות הוותיקות של אנגליה.
סבו, שנקרא גם הוא מתיו טלבוט, היה בנו השלישי של רוזן שרוסברי העשירי.
אותו מתיו טלבוט נולד באנגליה ב-1699. ב-1722 הוא הגיע לפרובינציית מרילנד עם דודנו, בנו של הרוזן טלבוט, כדי לבקר שם קרובי משפחה שהתיישבו שם, ושעל שמם קרוי מחוז טלבוט שבמרילנד.
מאוחר יותר הוא השתקע במרילנד, ומשם הוא עבר למושבת וירג'יניה ונולדו לו ארבעה בנים.
לאחר מות רעייתו הוא עבר למחוז בדפורד שבווירג'יניה.
לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית עבר מתיו טלבוט הנכד למחוז וילקס שבג'ורג'יה.
הוא שירת כקפטן במיליציה של ג'ורג'יה.
בשנים 1790–1791 שימש טלבוט כפקיד בבית המשפט הגבוה במחוז אלברט.
הוא ייצג את מחוז וילקס בבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
בסופו של דבר עבר טלבוט למחוז אוגלתורפ שבג'ורג'יה, וייצג אותו בוועידת החוקה של ג'ורג'יה ב-1795 וב-1798. ב-1808 הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה, בו הוא כיהן במשך 15 שנים.
ב-24 באוקטובר 1819, בעת כהונתו של טלבוט כנשיא הסנאט, נפטר מושל ג'ורג'יה ויליאם רייבן באופן פתאומי, ומתוקף תפקידו, הושבע טלבוט כמושל, וכיהן בתפקיד במשך כשבועיים, עד להשבעתו של המושל הנבחר ג'ון קלארק.
מתיו טלבוט נפטר ליד וושינגטון, ג'ורג'יה ב-17 בספטמבר 1827. הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת סמירנה שבעיר.
על שמו נקראו מחוז טלבוט והעיר טלבוטון, מושב המחוז, שבג'ורג'יה.
מתיו גריסוולד היה המושל ה-17 של קונטיקט בין השנים 1784 ל-1786. הוא גם שימש כסגן המושל ה-21 (והראשון מאז הקמת המדינה).
הוא גם היה השופט העליון של בית המשפט העליון, במהלך המהפכה האמריקאית (1769–1784).
מתיו גריסוולד נולד ב-25 במרץ 1714 בליים, מושבת קונטיקט, והיה בנם הבכור של ג'ון גריסוולד, פוליטיקאי ובעל אדמות, ושל האנה (לי) גריסוולד.
הוא היה הדור הרביעי למשפחתו שחי בקונטיקט; משפחת גריסוולד היגרה לשם מאנגליה ב-1639. דרך אמו, הוא היה קשור למשפחת דהוולף.
בני משפחת גריסוולד היו אחת המשפחות העשירות והמכובדות בליים; כמה מבני המשפחה כיהנו בתפקידים ציבוריים בקונטיקט במשך הדורות.
באמצע שנות ה-20 לחייו החליט ללמוד משפטים.
לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בניו לונדון בשנת 1742 ופתח משרד בליים.
רבים מהתיקים המשפטיים שלו עסקו בהסדר עיזבונות וגביית חובות.
הוא הפך גם למורה אהוב ומוערך למשפטים ובמהלך השנים פיתח את אחד האוספים הראשונים והמשובחים של ספרי משפטים בקונטיקט.
הוא התחתן עם בתו של סגן המושל דאז, רוג'ר וולקוט, אורסולה ב-10 בנובמבר 1743, והוליד איתה שבעה ילדים.
בנם, רוג'ר גריסוולד, הפך מאוחר יותר גם למושל קונטיקט.
בנוסף, מתיו גריסוולד היה גיסו של אוליבר וולקוט וארוסטוס וולקוט.
המוניטין שלו כעורך דין הוגן וחרוץ זיכה את גריסוולד במינוי עורך דינו של המלך למחוז ניו לונדון.
עורך דינו של המלך ייצג את האינטרסים של אנגליה ומושבותיה בבית המשפט.
העובדה שגריסוולד כיהן בתפקיד זה למעלה מ-30 שנה עומדת כעדות הן ליכולתו כעורך דין והן להגינותו.
פרקטיקת עריכת הדין העמוסה של גריסוולד הותירה חלק ניכר מהניהול של בלאק הול לאורסולה.
גריסוולד נבחר לאספה הכללית של קונטיקט ב-1748, ובין 1751 ל-1759. לאחר מכן הוא נבחר למועצת העוזרים, כיהן מ-1759 עד 1769. גריסוולד ושמונה חברי מועצה נוספים הפגינו התנגדות לחוק הבולים משנת 1765 כאשר המושל תומאס פיץ' נדרש להישבע לתמוך בו.
גריסוולד הפך לחבר בבני החירות, אשר מחו בפומבי על חוק הבולים.
בכל אחת מהשנים מ-1769 עד 1784, הוא נבחר לסגן מושל קונטיקט.
בתפקיד זה כיהן גם כשופט העליון של בית המשפט העליון.
במהלך תקופה זו, הוא דאג לחינוך, והיה חבר בוועדה להוראה משופרת במכללת ייל.
ייל העניקה לו תואר דוקטור למשפטים בשנת 1779 כהוקרה.
גריסוולד היה תומך נלהב של מטרת המתיישבים במהלך המהפכה האמריקאית.
הוא שירת בוועדות רבות שפיקחו על תנועות חיילים, מינויים צבאיים, אספקה והגנה; הוא התמקד במיוחד בהגנה על ספינות אמריקאיות ועל קו החוף של קונטיקט.
לפי האגדה המשפחתית, גריסוולד התחמק פעמיים מחיילים בריטים כשחיפשו אחריו, יעד חשוב, בביתו שלו.
לאחר תום המלחמה, גריסוולד נבחר להיות מושל בשנת 1784 על ידי האספה הכללית, לאחר שלא הצליח לקבל רוב קולות בבחירות הרגילות.
הוא נבחר מחדש ב-1785, אך אז הפסיד לסמואל הנטינגטון ב-1786. בשנת 1788, כציר מליים, הוא הפך לנשיא ועידת קונטיקט לאשרור חוקת ארצות הברית החדשה.
מאוחר יותר ב-1788 נפטרה אורסולה גריסוולד, ומתיו גריסוולד פרש מהחיים הציבוריים.
גריסוולד המשיך לנהל את אחוזתו המשפחתית, בלאק הול, עד מותו ב-28 באפריל 1799. הוא קבור בבית הקברות דאק ריבר, אולד ליים, מחוז ניו לונדון, קונטיקט.
גיסו היה הכומר ג'ונתן פרסונס, אביו של הגנרל סמואל הולדן פרסונס.
אחותו שרה גריסוולד הייתה אמו של ג'יימס הילהאוס.
מתיו סטוארט "מאט" דומיניק הוא טייס ואסטרונאוט אמריקאי שטס לחלל כחבר משלחות לתחנת החלל הבין-לאומית.
מתיו דומיניק נולד וגדל בעיירה ויט רידג' שבמדינת קולורדו.
בשנת 2005 סיים לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת סן דייגו (USD).
לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לצי ארצות הברית וסיים קורס טיס למטוס F/A-18 סופר הורנט.
לאחר סיום הקורס הוא השתתף בטיסות מבצעיות כתמיכה בפעולות צבא ארצות הברית באפגניסטן.
בהמשך הוא סיים לימודי תואר שני בהנדסת מערכות בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים וקיבל הסמכה כטייס ניסוי.
הוא פעל כטייס ניסוי במספר פרויקטים.
ביוני 2017 בהיותו במשימה על סיפון נושאת מטוסים רונלד רייגן (CVN-76) דומיניק קיבל אישור להתחיל קורס בהכנה לטיסות חלל.
דומיניק היה חבר בצוות גיבוי לפני שהוצב במשימת טיסה לחלל.
במרץ 2024 דומיניק טס לחלל בטיסה SpaceX Crew-8 כמפקד צוות.
מתיו מנספילד נילי היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-21 בשנים 1941–1945. לפני ואחרי תקופת כהונתו כמושל, כיהן נילי בשתי תקופות כהונה נפרדות בבית הנבחרים של ארצות הברית ובשלוש תקופות כהונה נפרדות בסנאט של ארצות הברית.
בכך הוא היחידי מבין מושלי וירג'יניה המערבית שכיהן גם בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
הוא גם היחידי מבין נציגי המדינה בסנאט שכיהן בשני המושבים שלה בו.
מתיו נילי נולד בעיירה גרוב שבווירג'יניה המערבית, כבנם של אלפרד ניולון נילי ושל מרי מרתה (לבית מוריס) נילי.
אביו היה חוואי ורופא כפרי.
משפחת אימו הייתה קשורה למשורר רוברט ברנס.
הוא למד בקולג' סיילם בווירג'יניה המערבית, כיום אוניברסיטת סיילם, אך לא סיים את לימודיו לתואר.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי.
לאחר המלחמה הוא סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
ב-1903 נשא נילי לאישה את אלברטה רמייג'.
נילי החל לעסוק בעריכת דין בעיר פיירמונט, וב-1908 נבחר כראש העיר שלה.
ב-1913 נבחר נילי בבחירות ביניים כנציג וירג'יניה המערבית בבית הנבחרים של ארצות הברית כמחליפו של ג'ון ויליאם דייוויס שהתפטר אז כדי לכהן כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
לאחר מכן הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים ב--1914, 1916 ו-1918. ב-1920 הוא נוצח בשל זיקתו למדיניות של הנשיא וודרו וילסון.
ב-1922 נבחר נילי לראשונה מבין תקופות הכהונה שלו בסנאט של ארצות הברית.
בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט ב-1928 הוא נוצח.
ב-1930 הוא התמודד ונבחר למושב השני של וירג'יניה המערבית בסנאט, וב-1936 נבחר לתקופת כהונה נוספות במושב זה.
ב-1940 הוא נבחר כמושל וירג'יניה המערבית, והתפטר מכהונתו בסנאט.
עד מהרה התחרט נילי על החלטתו להיבחר כמושל, ושקל ברצינות להתפטר מתפקידו ולהתמודד שוב בבחירות לסנאט של 1942. בשלב מאוחר יותר בחייו הוא הביע חרטה עמוקה על כהונתו כמושל.
עם תום כהונתו כמושל ב-1945, הוא התמודד בבחירות למושבו הקודם בבית הנבחרים ונבחר, אך בבחירות של 1946 נוצח.
כמושל היוצא, מינה הומר הולט לאייש את המושב בסנאט את קלרנס א.
ב-1948 נבחר נילי שוב לסנאט, והחל את תקופת כהונתו השלישית הבלתי רצופה בו.
הוא כיהן בסנאט עד למותו ב-1958.
כסנאטור הציע נילי את הצעת חוק "מחלקת השלום" ב-1935. הוא שב והגיש את הצעת החוק גם ב-1939. ב-1937, יחד עם הסנאטור הומר בון ועם חבר בית הנבחרים וורן מגנוסון, הוא הגיש את הצעת חוק המכון הלאומי לסרטן שנחתם באוגוסט אותה שנה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
נילי היה איש סיעת תומכי הניו דיל במפלגה הדמוקרטית.
הוא תמך בעבודה מאורגנת ובזכויות האזרח.
במהלך תקופות כהונתו בסנאט בשנות ה-30 הוא קידם חקיקה נגד מעשי לינץ', אך חקיקה זו לא עברה.
ב-1956 הוא לא חתם על , אף על פי שבווירג'יניה המערבית הונהגה הפרדה גזעית בבתי הספר בתקופה שלפני פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אך הוא לא הצביע בעד .
כאשר שב נילי לסנאט לאחר כהונתו כמושל ולאחר תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, הוא איבד את מעמדו הבכיר, אם כי היו לו ידידים רבים בקרב הסנאטורים הבכירים.
הוא מונה כיושב ראש ועדת מחוז קולומביה של הסנאט, שם הוא היה לתומך בולט ב"שלטון בית" למחוז, וקרא למעשה שממשלת המחוז תועבר לרוב של האזרחים האפרו-אמריקאים שלו.
כמה שנים לאחר מותו עבר החוק לשלטון בית במחוז על ידי שני בתי הקונגרס.
מתיו נילי נפטר בוושינגטון די.
הוא נטמן בבית הקברות וודלון שבפיירמונט, וירג'יניה המערבית.
כמי שבמשך כל הקריירה הפוליטית שלו נודע כנואם מוכשר, ייסדה אוניברסיטת המדינה של פיירמונט לכבודו תחרות נאומים שמתקיימת מדי שנה.
נכדו, ריצ'רד נילי , היה סופר ופוליטיקאי שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית.
מתיו מקפרלן הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, המשרת כמפקד הקורפוס הראשון.
מקפרלן נולד בווירג'יניה, סיים תואר ראשון במנהל עסקים אוניברסיטת ג'יימס מדיסון ב-1982 והתגייס לצבא ארצות הברית.
מילא תפקידי פיקוד ביחידות חי"ר ובהם רגימנט הריינג'רס ה-75 ורגימנט הצנחנים ה-505.
פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר המוטס 503 של חטיבת הצנחנים ה-173 ובהמשך פיקד על רגימנט הרגלים ה-4.
ב-2016 מונה לסגן מפקד למבצעים של הדיוויזיה המוטסת ה-82, בשנים 2017–2019 שירת כעוזרו של סגן מזכיר ההגנה פטריק שנהאן.
ב-2019 מונה למפקד הדיוויזיה הרביעית וב-2021 מונה לסגן מפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
ב-2022 מונה למפקד כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה, כוחות הקואליציה הבינלאומית בהובלת האמריקאים בעיראק ובסוריה למלחמה בארגון המדינה האסלאמית.
ב-2023 מונה לסגן מפקד הקורפוס הראשון ובאוקטובר 2024 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס.
מקפרלן בעל תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת ובסטר.
מתיו "מאט" ג'ון ודל הוא פלאונטולוג אמריקאי.
הוא פרופסור באוניברסיטת וסטרן למדעי הבריאות בקליפורניה במחלקת האנטומיה.
ודל חוקר זאורופודים על כל ההיבטים שלהם ובפרט את מבנה החוליות שלהם, שקי האוויר בתוך העצמות שלהם והגודל הרב שלהם.
הוא פרסם מאמרים בהם תיאר והגדיר את הדינוזאורים זאורופוסידון (2000) אקווילופס (2014) וברונטומרוס (2011) הוא פרסם מאמרים כיצד הדינוזאורים הגיעו לגודלם הרב.
בנוסף למחקר ודל עוסק גם בהנגשת הפלאונטולוגיה לקהל הרחב ובכתיבת ספרי ומאמרי מדע פופולרי.
ב-2016 הוא כתב ביחד עם מארק האלט את הספר "The sauropod dinosaurs : life in the age of giants" המוקדש כולו לזאורופודים.
יחד עם הפלאונטולוגים דארן נייש ומייק טיילור הוא ייסד את הבלוג Sauropod Vertebrae Picture of the Week המוקדש בעיקר לזאורופודים, אך גם לדינוזאורים אחרים ותכנים יותר משועשעים.
מתיו לוק היה גנרל במלחמת העצמאות האמריקאית, נהג עגלות, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בשנים 1793–1799.
לוק נולד ב-1730 לג'ון לוק ולאשתו אליזבת, בצפון ממלכת אירלנד.
משפחתו היגרה משם לפרובינציית פנסילבניה, שם נפטר אביו.
לאחר מכן עברה אמו עם ילדיה לפרובינציית קרוליינה הצפונית והשתקעה במחוז אנסון (אזור שהוא כיום חלק ממחוז רואן).
סביב שנת 1749 נישא למרי לבית ברנדון במחוז רואן.
בשנת 1798 נישא בשנית לאליזבת טאוארס גוסטלו.
לוק היה אחיו של פרנסיס לוק, ודודו של הסנאטור מקרוליינה הצפונית פרנסיס לוק הבן.
הוא היה סבא־רבא־רבא־רבא של נציגת ארקנסו בבית הנבחרים, .
בשנת 1771 מונה לוק לנציב האוצר של פרובינציית קרוליינה הצפונית.
ב־8 באוגוסט 1774 נבחר לחבר בוועדת הביטחון של מחוז רואן, וב־23 בספטמבר אותה שנה הצטרף לוועדת הסודיות, המודיעין והפיקוח של המחוז.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שימש כקולונל ברגימנט המיליציה של מחוז רואן בשנים 1775–1783. בשנת 1779 שימש גם כבריגדיר גנרל בפועל של חטיבת המיליציה במחוז סולסברי, וכן כגזבר התשלומים של הכוחות.
לוק היה ציר לקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית שהתכנס בהילסבורו בשנת 1775, ובהליפקס בשנת 1776, שם אושרה חוקת המדינה.
הוא כיהן במספר כהונות בבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית: בבית הנבחרים בשנים 1777–1781, בסנאט של המדינה בשנים 1781–1782, ושוב בבית הנבחרים בין 1783 ל־1792.
בשנת 1789 היה ציר לוועידה החוקתית של המדינה, שהתכנסה לדון באשרור חוקת ארצות הברית, והצביע נגד האשרור.
כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, נבחר לוק לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1792 לקונגרס השלישי וכיהן שלוש כהונות רצופות, מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1799.
בשנת 1798 נישא לוק לאלמנה מפילדלפיה, אליזבת טאוארס גוסטלו, זמן קצר לפני שהפסיד בבחירות לכהונה נוספת.
לאחר פרישתו מהקונגרס עסק בחקלאות והיה בעל אדמות נרחבות.
הוא נפטר בסולסברי שבקרוליינה הצפונית, ב־7 בספטמבר 1801, בגיל 71, ונקבר בחצר כנסיית תיאטירה, סמוך לסולסברי.
מתיו ליון היה מדפיס, חקלאי, חייל ופוליטיקאי אמריקאי יליד אירלנד, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ורמונט וקנטקי.
ליון ייצג את ורמונט בקונגרס בשנים 1797–1801, ואת קנטקי בשנים 1803–1811. כהונתו בקונגרס הייתה סוערת: הוא היה מעורב בקטטה עם חבר קונגרס אחר, ואף נכלא באשמת הפרת חוקי הזרים וההמרדה.
למרות זאת, הוא נבחר מחדש לקונגרס בעודו כלוא, מתוך תא הכלא שלו.
משפטו של ליון, הרשעתו ומאסרו חיזקו את מעמדו בקרב המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הצעירה, כמעין קדוש מעונה של חופש הביטוי.
ליון נולד ב-14 ביולי 1749 במחוז ויקלו שבאירלנד, ולמד בבית ספר בדבלין הסמוכה.
מקורות אחדים מציינים כי אביו הוצא להורג בעוון בגידה נגד השלטון הבריטי באירלנד, וליון נאלץ לעבוד כבר בילדותו כדי לסייע בפרנסת אמו האלמנה.
בשנת 1763 החל ללמוד את מקצועות הדפוס וכריכת הספרים, אך בשנת 1764 היגר למושבת קונטיקט כעובד בחוזה לפרעון חוב.
כדי לשלם את חובו עבד אצל ג'ייבז בייקון, חקלאי וסוחר מוודברי.
מאוחר יותר נרכש החוב בידי הסוחר והחקלאי יו האנה מליצ'פילד; בעת שעבד אצל האנה המשיך ליון להשכיל בלימוד עצמי ככל שהתאפשר לו.
באמצעות עבודה בשכר, כאשר הותר לו הדבר, חסך ליון די כסף כדי לרכוש את יתרת חוזה ההתחייבות שלו, ובשנת 1768 הפך לאדם חופשי.
בעת שהתגורר בקונטיקט, התוודע ליון לרבים מן האנשים שהפכו למתיישבים הלבנים הראשונים של ורמונט.
בשנת 1774 עבר לוולינגפורד, ורמונט (שנקראה אז מענקי ניו המפשייר), שם עסק בחקלאות וארגן פלוגת מיליציה.
בשנת 1775 שימש כאדיוטנט בגדודו של הקולונל סת' וורנר בקנדה, וביולי 1776 קיבל דרגת לוטננט משנה בגדוד נערי ההר הירוק.
בשנת 1777 עבר לארלינגטון, ורמונט.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת ליון בתחילה תחת פיקודו של הורשיו גייטס בצפון מדינת ניו יורק ובוורמונט.
בגרסה של האירועים שהופצה לימים בידי יריביו הפוליטיים, נטען כי הודח מתפקידו באשמת פחדנות ונצטווה לשאת חרב עץ כסמל לחרפתו.
לפי גרסתו של ליון, הוא ואנשיו הוצבו לשמור על שדות חיטה ליד ג'ריקו, ורמונט; מאוכזב מכך שלא נוצלו כראוי, ביקש לעזוב את פיקודו של גייטס ולהצטרף לגדודו של סת' וורנר.
התנהלותו של ליון זוכתה ואושרה בידי ארתור סנט קלייר וג'יימס וילקינסון.
לאחר מכן הצטרף ליון לגדודו של וורנר כקצין תשלומים בדרגת קפטן, ושירת בקרב בנינגטון ובפעולות נוספות.
לאחר שעזב את גדודו של וורנר בעקבות קרב סרטוגה, המשיך ליון בפעילותו המהפכנית: הוא שימש כחבר במועצת הביטחון של ורמונט, כקפטן במיליציה ובהמשך כקולונל, כקצין התשלומים הכללי של מיליציית ורמונט, כסגן מזכירו של המושל תומאס צ'יטנדן, וכעוזר לגזבר של ורמונט.
ליון כיהן כנציג ארלינגטון בבית הנבחרים של ורמונט בשנים 1779–1783. בשנת 1783 ייסד את פייר הייבן, ורמונט, ובשנים 1787–1796 שב וכיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה.
באוקטובר 1785, בעת שכיהן כמזכיר בית הדין להחרמות של ורמונט, הודח ליון בהליך הדחה על ידי מועצת המבקרים של ורמונט, בשל כישלונו להעביר למדינה את רישומי בית הדין.
שלושה ימים לאחר מכן, לאחר משפט הדחה בפני המועצה והמושל, ננזף ליון ונצטווה לשלם את הוצאות התביעה.
כן הורה בית הדין כי יוטל עליו קנס של 500 לירות אם לא יעמוד בדרישה למסור את המסמכים.
ליון ביקש משפט חוזר, והמועצה נעתרה לבקשתו, אך שוב פסקה נגדו.
עם זאת, אין תיעוד המצביע על כך שליון שילם בפועל את הקנסות שהוטלו עליו.
בשנת 1786 נבחר ליון לשופט עוזר במחוז ראטלנד, ובשנה שלאחר מכן נבחר שוב לכהן בבית הנבחרים של המדינה.
ליון הקים והפעיל בפייר הייבן טחנות מסוגים שונים, ובהן טחנת קמח, מנסרה וטחנת נייר, וכן בית יציקה לברזל.
בשנת 1793 ייסד בית דפוס והוציא לאור את העיתון Farmers' Library.
אף שבנו ג'יימס היה הבעלים הרשמי, פיקח מתיו ליון על ניהול העיתון וסיפק חלק ניכר מתוכנו.
בהמשך שונה שם העיתון ל-Fair Haven Gazette, והוא יצא לאור עד שליון מכר את פעילותו.
בשנת 1794 מכר ליון את מכונת הדפוס והציוד הנלווה לעיתון לכומר סמואל ויליאמס ולשופט סמואל ויליאמס מראטלנד, אשר השתמשו בהם להקמת העיתון Rutland Herald.
ליון נכשל בניסיונותיו להיבחר לקונגרסים השני והשלישי.
הוא גם ערער ללא הצלחה על בחירתו של ישראל סמית' לקונגרס הרביעי.
לבסוף נבחר ליון כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרסים החמישי והשישי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1801. בשנת 1800 לא התמודד לכהונה נוספת.
ליון היה אחד משני חברי הקונגרס הראשונים שנחקרו בחשד להפרת כללי הבית, לאחר שהואשם ב'חוסר צניעות חמור' בעקבות יריקה בפניו של רוג'ר גריסוולד.
גריסוולד עצמו נחקר בשל תקיפת ליון כתגובה.
ב-30 בינואר 1798 דן בית הנבחרים בשאלה האם להדיח את ויליאם בלאונט מטנסי.
גריסוולד ניסה למשוך את תשומת לבו של ליון כדי לנהל עמו שיחה בנושא, אך ליון התעלם ממנו במכוון, מאחר שהשתייכו למפלגות יריבות.
לבסוף איבד גריזוולד את סבלנותו וקילל את ליון, וכינה אותו נבל, ביטוי שנחשב אז לגסות רוח חמורה.
העימות החריף כאשר ליון הכריז שהוא מוכן להילחם למען האדם הפשוט.
גריסוולד לגלג ושאל אם ליון מתכוון להשתמש בחרב העץ שלו, רמז לטענה שלפיה הודח בעבר מתפקידו בצבא.
בזעם רב ירק ליון מיץ טבק בפניו של גריסוולד, ומכאן דבק בו הכינוי 'האריה היורק'.
ליון התנצל מאוחר יותר בפני בית הנבחרים כולו, וטען שלא ידע שהבית נמצא בישיבה בעת העימות, ושלא התכוון לפגוע בכללי הנימוס או בכבוד המוסד.
הוא אף הגיש מכתב התנצלות בכתב.
גריסוולד לא הסתפק בכך, וב-15 בפברואר 1798 תקף את ליון במקל עץ, והכה אותו בראשו ובכתפיו לעיני חברי קונגרס אחרים באולם.
ליון נסוג אל אח והגן על עצמו בעזרת מלקחיים, עד שחברי קונגרס אחרים הפרידו בין השניים.
אף שוועדת החקירה המליצה לנזוף בשניהם, בית הנבחרים דחה את ההצעה.
הסוגיה נפתרה כאשר ליון וגריסוולד התחייבו לשמור על שלום ולהתנהג כראוי.
ביקורתו של ליון על הנשיא ג'ון אדמס הובילה למאסרו.
ליון הוא האדם היחיד שנבחר לקונגרס בעודו כלוא.
ב-10 באוקטובר 1798 הורשע בהפרת חוקי הזרים וההמרדה, שאסרו פרסומים עוינים נגד ממשלת ארצות הברית, הקונגרס או הנשיא.
במהלך 'המלחמה המוגבלת' עם צרפת היה ליון הראשון שהועמד לדין מכוח חוקים אלו, לאחר שפרסם מאמרים ביקורתיים נגד הנשיא הפדרליסטי ג'ון אדמס.
באחד המאמרים האשים את אדמס בצמא בלתי מוגבל לפאר מגוחך, לחנופה טיפשית ולחמדנות אנוכית, ואף טען כי אדמס השחית את הדת הנוצרית כדי לקדם את מטרותיו המלחמתיות.
ליון גם כתב מכתב קודם לחוקי ההסתה, שבו כינה את הנשיא 'בריוני' ואת תגובות הסנאט 'מטופשות'.
לאחר חקיקת החוקים, דאגו הפדרליסטים לפרסום המכתב, ובכך נוספו אישומים נוספים.
ליון טען להגנתו שחוקי ההסתה אינם חוקתיים ומהווים הפרה של התיקון הראשון לחוקה, וכן שהם חלים רטרואקטיבית.
ליון נידון לארבעה חודשי מאסר בתא כלא בגודל 4.9 על 3.7 מטרים, ששימש פושעים ועבדים נמלטים, ונקנס ב-1,000 דולר, בנוסף להוצאות משפט.
השופט ויליאם פטרסון אף הביע צער שלא יכול היה להטיל עונש חמור יותר.
בזמן מאסרו נבחר ליון מחדש לקונגרס השישי, כשהוא מקבל כמעט כפול ממספר הקולות של יריבו.
עם שחרורו הכריז בפני תומכיו: 'אני בדרכי לפילדלפיה'.
בשנת 1840 אישר הקונגרס החזר של הקנס וההוצאות שהוטלו על ליון, בתוספת ריבית.
בבחירות לנשיאות בשנת 1800 הועברה ההכרעה לבית הנבחרים, לאחר שוויון בין תומאס ג'פרסון לארון בר.
ורמונט הייתה אחת המדינות שלא הכריעו בתחילה, בשל פיצול בין ליון, שתמך בג'פרסון, לבין לואיס מוריס, שתמך בבר.
בהצבעה ה-36, היעדרותם של פדרליסטים אחדים אפשרה לליון להכריע את קולה של ורמונט לטובת ג'פרסון, ובכך תרם תרומה משמעותית לניצחונו.
בשנת 1801 עבר ליון לקנטקי, שם הקים טחנת נייר, מזקקה ועסק בבניית סירות.
בשנת 1810 החזיק בעשרה עבדים.
במהלך מלחמת 1812 הועסק בבניית ספינות תותחים, אך לאחר סיום המלחמה הממשלה לא עמדה בהתחייבויותיה והוא פשט את הרגל.
עד 1818 הצליח לפרוע את חובותיו ולשקם את מצבו הכלכלי.
ליון נבחר לבית הנבחרים של קנטקי בשנת 1802, ולאחר מכן נבחר לקונגרס השמיני ולשלושת הקונגרסים הבאים, וכיהן בשנים 1803–1811. ניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1810 נכשל.
בשנת 1820 מינה אותו הנשיא ג'יימס מונרו לנציג מסחרי של ארצות הברית מול שבט הצ'רוקי בטריטוריית ארקנסו.
הוא התמודד על מושב הנציג של הטריטוריה בקונגרס אך הפסיד בפער קטן, וערעורו נדחה.
ליון נפטר ב-1 באוגוסט 1822 בספאדרה בלאף, ארקנסו.
תחילה נקבר במקום, ובשנת 1833 הועבר לקבורה באדיוויל, קנטקי.
אשתו הראשונה הייתה מרי הורספורד, שנפטרה בשנת 1782. אשתו השנייה הייתה ביולה צ'יטנדן, בתו של מושל ורמונט תומאס צ'יטנדן.
כמה מילדיו ונכדיו כיהנו כחברי קונגרס או בלטו בתחומים ציבוריים ותרבותיים.
בנו ג'יימס (1776–1824) היה עורך ומוציא לאור של עיתונים בוורמונט ובכמה מדינות דרומיות, ועבד הן עם אביו והן עם ג'יימס תומסון קלנדר.
בנו (1787–1842) כיהן אף הוא כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי בשנים 1827–1835. בנו מתיו (1792–1839) היה אביו של גנרל צבא הקונפדרציה היילן ב.
בנותיו אן ופמיליה נישאו לג'ון מסינג'ר ולג'ורג' קדוול, בהתאמה, חלוצים ופוליטיקאים מאילינוי.
ליון היה גם רב-סבו של , אשר ייצג את איווה בקונגרס.
אחד מצאצאיו של ליון הוא הבריטון האופראי האמריקאי שריל מילנס.
מחקר משנת 2022 כלל את ליון ברשימת יותר מ-1,700 חברי קונגרס שהחזיקו עבדים.
בשנת 2006 נקרא סניף הדואר בפייר הייבן על שמו.
בשנת 2018 יצא אלבום קונספט המבוסס על חייו בשם Spit'n Lyon.
אוניית ליברטי ממלחמת העולם השנייה SS Matthew Lyon נקראה אף היא לכבודו.
מתיחת הירח הגדולה הייתה סדרה של שישה מאמרים שהופיעו בעיתון ניו יורק סאן החל ב־25 באוגוסט 1835 ושטענו למציאת חיים על הירח.
המאמרים יוחסו לסר ג'ון הרשל, האסטרונום הידוע ביותר של אותה תקופה (שלא כתב אותם).
המאמרים נכתבו למעשה על ידי ריצ'רד אדמס לוק (Richard Adams Locke; 1800–1871); מגזין אדינבורו למדע (Edinburgh Journal of Science) היה מגזין אמיתי שהפסיק להתפרסם כמה שנים קודם לכן.
לוק אמר מאוחר יותר שכוונתו הייתה סאטירית ולא לערוך תרמית, אלא לצחוק על מדענים ועל מה שלדעתו היו הספקולציות הפרועות שלהם.
המאמרים תיארו חיות פנטסטיות על הירח, בהן ביזונים, עזים, חדי־קרן, בונים דו־רגליים, חסרי זנב והומינידים דמויי עטלף בעלי כנפיים ("Vespertilio-homo") שבנו מקדשים.
עוד תוארו עצים, אוקיינוסים וחופים.
תגליות אלו בוצעו, לכאורה, על ידי "טלסקופ עצום שפועל בעיקרון חדש לגמרי".
התרמית התגלתה כעבור שבועות מספר, אך העיתון לא פרסם תיקון לידיעה.
הרשל עצמו היה משועשע בתחילה, וציין שתגליותיו האמיתיות לעולם לא יכלו להיות כה מדהימות, אבל מאוחר יותר הוא התרגז משום שנאלץ להתמודד עם שאלות מאנשים שלקחו ברצינות את התרמית.
מתיונין (Methionine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
תאי גוף האדם אינם מסוגלים לסנתז מתיונין ולכן היא מהווה חומצת אמינו חיונית, שיש לקבל אותה דרך המזון.
הקצובה היומית המומלצת למבוגרים לפי האקדמיה הלאומית לרפואה היא 19 מ"ג מתיונין לכל ק"ג משקל גוף.
יחד עם ציסטאין, זוהי אחת משתי חומצות האמינו היחידות שבשייריהן מצוי אטום גופרית.
אולם, בניגוד לציסטאין, שבה אטום הגופרית נמצא בקצה השייר ולפיכך פעיל מאוד מבחינה כימית (דבר המביא ליצירת קשרים דיסולפידיים בין שיירי ציסטאין שונים), במתיונין נמצא אטום הגופרית באמצע השייר, כך שהוא אינו חשוף לסביבה ואינו נוטה להגיב.
השייר של מתיונין מורכב משתי קבוצות מתילן (CH2), מאטום גופרית ומקבוצת מתיל (CH3).
ריבוי אטומי הפחמן גורם לכך שמתיונין הידרופובית באופן יחסי.
המקורות המשמעותיים ביותר למתיונין, כמו לשאר חומצות האמינו, הם מזונות עשירים בחלבון כגון בשר בקר, דגים ועוף, חלב, ביצים, קטניות (כגון פולי תורמוס, פולי סויה, עדשה תרבותית, שעועית, חומוס, פול ואפונה) וגרעינים מסוימים.
זוהי אחת מחומצות האמינו הנדירות, והיא מהווה בממוצע 2.3% מכלל חומצות האמינו בחלבונים.
עובדה זו משתקפת בקוד הגנטי: מתיונין היא אחת משתי חומצות האמינו, יחד עם טריפטופן, המקודדות על ידי קודון אחד בלבד (AUG).
קודון זה מהווה בנוסף קודון פתיחה; קודון זה מאותת למנגנוני השעתוק והתרגום בתא להתחיל בפעולתם.
היות שקודון הפתיחה מקודד למתיונין, חומצת אמינו זו היא הראשונה כמעט בכל שרשרת פפטידית חדשה שמסונתזת על ידי הריבוזומים בתא.
בכמחצית מהחלבונים מוסר המתיונין מתחילת החלבון לאחר התרגום.
בתאים פרוקריוטיים (חיידקים) קיימת הבדלה בין מתיונין המיועד להצבה באמצע חלבון ובין מתיונין המיועד לאתחול חלבון; מולקולות מתיונין המיועד לאתחול כוללות קבוצת פורמיל (קבוצת אלדהיד, CHO) הקשורה לקבוצת האמינו של החומצה.