tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מדגיש כי אירועים מסוימים הם חסרי תקדים לחלוטין ולא ניתן היה להסיקם בשום אופן מתוך אירועי העבר.
הסיבה לכך היא שבמערכות רבות (למשל, במערכת של אטמוספירה, שקובעת את מזג האוויר) מספיק לעשות שגיאה קטנה מאוד בהערכה של תנאי התחלה כדי לאבד לגמרי את יכולת החיזוי.
בספרו הוא מגדיר סוג של הטיה קוגניטיבית, שהוא קורא לה "כשל לודי", המוגדרת כשימוש שגוי במשחקים (או סימולציות) בתור מודל למצבים מציאותיים, ומגנה את הניסיון לכפות מודלים סטטיסטיים פשטניים על מצבים מורכבים, בשעה שהמציאות הרבה יותר מורכבת ומבלבלת.
טאלב רואה הרבה מהתגליות המדעיות החשובות בהיסטוריה כברבורים שחורים, לא מכוונים ובלתי צפויים.
דוגמאות אחרות של טאלב לאירועי ברבור שחור הם פיגועי 11 בספטמבר, מלחמת העולם הראשונה, פירוקה של ברית המועצות, תחילת השימוש באינטרנט והתמוטטויות בורסה שונות ואסונות טבע.
למשל, גל הצונאמי המתרחש רק לאחר רעידת אדמה משמעותית הוא אירוע נדיר כל כך, שנוטים להתעלם מאפשרות התרחשותו.
אלא שהשפעותיו עשויות להיות כה כבדות, עד שהתעלמות שכזו תוביל בהכרח ובוודאות של מאה אחוזים לאסון רב-נפגעים, ביום שבו תתרחש רעידת האדמה.
טאלב ממליץ, לפיכך, להתייחס לאפשרות של התמוטטות הרת-אסון בתחום מסוים כאל ודאות, ולהיות מוכן להתמודד איתה.
Dynamic Hedging, ספר מקצועי למנהלי קרנות גידור שיצא לאור ב-1997
תעתועי האקראיות (Fooled by Randomness), יצא לאור ב-2001
הברבור השחור , יצא לאור ב-2007
מיטת סדום (The Bed of Procrustes), ספר פתגמים פרי עטו של טאלב שיצא לאור ב-2011 בהוצאת דביר (המקור האנגלי יצא לאור ב-2010)
נאסר א-דין (בטורקית: Nasrettin Hoca, בתעתיק: נאסרטין הוג'ה; באוזבקית: Nasriddin Afandi, נסרדין אפנדי; בפרסית: ملا نصرالدین) היה דמות ספרותית ממוצא ערבי, יליד טורקיה ואימאם שחי, לפי המסורת, בבוכרה בין השנים 1208–1284. פירוש שמו מערבית הוא "ניצחון האמונה" (نصرالدين).
הוא נולד בכפר הורטו והיה פילוסוף, מיסטיקן ומספר סיפורים.
דמותו מתערבבת בזאת של ג'וחא בארצות דוברי ערבית, בגלל ההומור בסיפוריו.
מעשיות נאסר א-דין מוכרות בכל ארצות ים התיכון וגם מופיעות בתרבויות וארצות אחרות בעולם.
במבט ראשון, הסיפורים נראים כבדיחות או משלים הומוריסטים.
הם מסופרים שוב ושוב בבתי תה ובחאנים, בבתים וברדיו.
אחת ממטרות הסיפורים היא תיאור מצבים בחברה או במחשבות הפרט, כאשר אלה מיוצגים על ידי הדמויות והתנהגותן בסיפור.
ג'וחא הוכיח את בנו בן השש על שקריו התכופים ואמר לו שבהיותו בגילו - לא שיקר אף פעם.
"יפה אבא." ענה לו הבן.
"באיזה גיל התחלת אתה לשקר?"
בהליכת ערב שלו לאורך דרך ריקה מאנשים, מולא נסאר א-דין ראה מרחוק קבוצת פרשים מתקרבת אליו.
הוא ראה את עצמו לכוד על ידי הפרשים ונמכר כעבד, או לשירות בצבא.
נסאר א-דין ברח, טיפס מעל חומת בית קברות וקפץ ונשכב בתוך קבר פתוח.
סקרנים על ההתנהגות המוזרה שלו, האנשים, עוברי אורח, הלכו בעקבותיו.
הם מצאו אותו שוכב, מתוח ורועד.
"מה אתה עושה שם בקבר?
אבל זה לא מבטיח שהתשובה פשוטה." אמר המולא, שתיאר לעצמו עכשיו מה קרה.
אם בכל זאת אתם חייבים לדעת: אני כאן בגללכם, ואתם כאן בגללי."
ב-1940 הוציא הסופר הרוסי ליאוניד סולוביוב את הספר "חודג'ה נסר א-דין" שמבוסס על אגדות מהמזרח התיכון ובו מוצג נאסר א-דין כאדם פיקח שנלחם בשלטון הרשע של האמיר בבוכרה, ומציל עניים מעושק.
הספר תורגם לעברית רק ב-1968, אך עוד ב-1953 נכתב על בסיסו המחזמר המצליח "תעלולי נאסר א-דין", שהופק על ידי יוסף מילוא (במאי) ויוסף בן ישראל (מעבד מוזיקלי, מלחין ומנצח) והוצג בתיאטרון הקאמרי.
גרסה שנייה של מחזמר זה הופקה ב-1965 ושלישית ב-2000. השיר הידוע ביותר במחזמר היה "שיר המשפט", המכונה גם "בבוכרה היפה".
הוא נכתב על ידי חיים חפר, הלחן היה לחן בוכרי עממי, בעיבודו של יוסף בן ישראל, שגם ניצח על מקהלת הליווי הבוכרית ו"האחים אליעזרוב" והביצוע היה של אריק לביא (אחד מלהיטיו הראשונים של זמר זה).
בשנים שלאחר מכן זכה השיר לביצועים רבים נוספים.
אידריס שאה הקדיש פרק שלם של ספרו "הסופים" לנאסר א-דין, שבו הוא טוען שזו דמות מלמדת שהומצאה על ידי הדרווישים.
שאה אסף והוציא לאור באנגלית ארבעה אוספים של סיפורי נאסר א-דין.
בתחילת שנות ה-90 הוא שב והתפרסם בישראל, בזכות ספרו של שלמה אבס, "עלילות נאסר א-דין", שמבוסס עליו.
א-דין נתן השראה לדמות ידועה אחרת שהמציא שלמה אבס - טיל ארנסטויל (מטייל הרים אוסטרלי וטיפש, שחברו הטוב ביותר הוא ציפור).
ארגון אונסק"ו הכריז על שנת 1996–1997 כשנת הזיכרון הבינלאומית לנאסר א-דין.
פסל בדמותו ניצב בעיר בוכרה שבאוזבקיסטן.
נאסי (או נאחי, במנדרינית 纳西族; בתעתיק פין יין Nàxī Zú) היא קבוצה אתנית החיה בסין ומוכרת רשמית על ידי השלטונות כאחת מ-57 הקבוצות האתניות בסין.
על פי מפקד שנערך בשנת 2000 מנתה אוכלוסיית הנאסי 308,869 נפש.
הנאסי מתגוררים במחוזות יונאן וסצ'ואן.
שפת הנאסי משתייכת לענף הסינו-בורמזי שבמשפחת השפות הסינו טיבטיות.
עיסוקם העיקרי של בני הנאסי הוא בחקלאות.
מרביתם מאמינים בדתות בודהיזם טיבטי, טאואיזם, ושמאניזם, עם זאת קיימים בקרבם גם שרידים מעטים לדתות פגאניות כגון פולחן עצים.
אורח חייהם של הנאסי ייחודי להם ומתבטא בתחומי חיים רבים, כמו צורת מבני המגורים וסגנון הלבוש והנגינה.
סגנון חייהם מטריארכלי מסורתי ומשמש נושא למחקר אתנוגרפי.
נאסי היא שפה המורכבת מאוסף ניבים שונים, המשמשת את בני עם הנאסי החיים בדרום-מערב סין.
השפה משתייכת לענף הטיבטי-בורמי במשפחת השפות הסינו-טיבטיות.
מספר דוברי השפה עומד על מעל ל-300,000. היא מדוברת בקרב בני הנאסי ועמים נוספים במחוז יונאן באזור האוטונומי ליציאן-נאסי, וכן באזורים וײסי, צ'ז'ונדיאן, נינלאן, דאצין, יונשן, חה-צין, צזיאן-צ'ואן, ולאנפינג.
כמו גם באזורים מסוימים במחוז סצ'ואן.
השפה משמשת באופן פעיל את כל רובדי האוכלוסייה ומקיפה את כל תחומי החיים של דובריה.
באזורים מסוימים מתנהלים הלימודים בבתי הספר היסודיים בשפת הנאסי, יוצאים לאור עיתונים וספרות מגװנת, ומשודרים אף שידורי רדיו וטלוויזיה.
הניבים המרכיבים את השפה מתחלקים למזרחיים ומערביים.
הקבוצה המזרחית הכוללת בין היתר את הניבים יונין, גואבה, ובאיצויבה, המדוברים בידי שבט המוסואו נחשבת כיום על ידי בלשנים רבים כקבוצה קרובה לשפות המוסואו.
הקבוצה המערבית (שהיא למעשה, שפת הנאסי) מתחלקת לניבים צפונײם ודרומײם המובדלים ביניהם במערכת הצלילים ובאוצר המלים.
בניבים הצפוניים מרובות המלים השאולות מטיבטית ואילו בדרומײם - מסינית.
טיפוס המשפט בשפה הוא מסוג SOV.
מבחינה היסטורית נכתבת שפת הנאסי בשלוש מערכות כתב שונות.
כתב הדונגבה הפיקטוגרפי וכתבי הגבה והמאלימסה ההברתיים.
דונגבה - כתב הכולל קרוב ל-2000 סימניות ש-90% מתוכן - פיקטוגרמות.
מספר מצומצם בלבד של סימניות הוא בעל משמעות פונולוגית.
כתב זה שימש את כהני הדת לכתיבת הטקסטים המקודשים להם.
כיום מכירים כתב זה רק כמה עשרות זקנים.
גבה - כתב הברות שפותח מסימני הכתב הסיני, סימניות דונגבה מפושטות וסימנים נוספים.
לסימני הגבה לא הייתה קיימת מערכת קריאה וכתיבה אחידה, וכל כהן דת השתמש בסימנים כראות עיניו.
הכתב הלטיני - הוכנס על ידי הממשלה הסינית ב-1957. מבוסס על תעתיק פין-יין אך משתמש בעיצורים בסופי ההברות לציון מערכת הטונים.
רק כ-70,000 איש מכלל דוברי הנאסי מסוגלים להשתמש במערכת כתב זו.
+פונמות בנאסי סדקי וילוני חכי מכתשי־חכי כפוף מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיŋɲnm סותם ʔᵑɡkʰᶮɟcʰⁿdtʰᵐbpʰ מחוכךⁿʥʨʰⁿɖʐʈʂʰⁿʣʦʰ חוכךɣxʑɕʐʂzsvf מקורב(צדי)wjʷl רוטטr * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
נאסר א-לחאם הוא עיתונאי פלסטיני, העורך הראשי של סוכנות הידיעות הפלסטינית מען ומנהל משרד ערוץ אל-מיאדין בשטחי הרשות הפלסטינית.
א-לחאם נולד בדהיישה שליד בית לחם למשפחה שמקורה בכפר ליד רמלה, והוא קרוי על שמו על גמאל עבד אל נאצר.
בשנת 1982 נעצר עקב פעילותו הפוליטית באש"ף, ובסך הכל נעצר כחמש פעמים וישב כחמש שנים בכלא הישראלי.
הוא שוחרר עם סיום האינתיפאדה הראשונה בשנת 1990. היה חבר בוועד הסטודנטים באוניברסיטת בית לחם, שם למד פסיכולוגיה.
אחרי סיום לימודיו נסע לז'נבה, ואחר כך עבד בתחנת רדיו בהולנד ולמד תרגום מעברית לערבית בין השנים 1990–1995.
נָאסֶר א-דִּין שָׁאָה קָאגָ'אר (בפרסית: ناصرالدین شاه قاجار; פונטית: Nāṣiru d-Dīn Shāh Qājār; 16 ביולי 1831 - 1 במאי 1896) היה שאה (מלך איראן) מ-17 בספטמבר 1848 ועד מותו בהתנקשות, כ-50 שנה לאחר מכן.
תקופת שלטונו היא השלישית באורכה בהיסטוריה של פרס, אחרי תקופות השלטון של המלכים שאפור השני ושאה תהמאספ הראשון.
אף על פי ששלטונו התאפיין במגמות של פתיחות למערב ולמודרנה וביטול סמכויות אזרחיות של אנשי דת ומסירתן לפקידות חילונית, הוא היה שליט טוטליטרי שרדף על רקע דתי, בין השאר, את בני העדות הבהאית והבאבית.
נודע במיוחד בכך שמסר נכסים ואינטרסים כלכליים של ארצו לידיים בריטיות, דבר שהוביל בסופו של דבר לרציחתו על ידי לאומנים.
נאסר א-דין מִירְזָא נולד ב-17 ביולי 1831 בקאהנמו שבחבל אסקו בפרברי העיר תבריז.
הוא היה ילדם השלישי של מוחמד מירזא והנסיכה ג'האן חאנום.
כאשר מוחמד מירזא היה בן שתים עשרה, בשנת 1827, בפקודת פֶתַח' עָלִי שָׁאָה קָאגָ'אר, הוא נישא לבת דודו בת הארבע עשרה, המלכה ג'אהן חאנום.
נישואים אלה נעשו מתוך כוונה לבטל את החלוקה בין ענפי קוואנלו ודולו של שבט המלוכה הקאג'ארי.
נוכחותה של הנסיכה ג'האן חאנום בכפר קאהנמו נבעה ככל הנראה מהמטרה להימנע מלחלות בכולרה לאחר התפרצותה בתבריז.
בזמן לידתו של נאסר א-דין מירזא, אביו יחד עם הנסיך עבאס מירזא, הכניעו שבטים סונים טורקמנים בח'וראסאן.
במקביל, מוחמד מירזא הביא לניצחון טקטי כאשר הוביל לשחרור 20,000 האיראנים השיעים שנלכדו על ידי הסונים.
לכבוד הניצחון הזה הוא כינה את בנו שזה עתה נולד "נאסר א-דין" (ناصرالدین; בתעתיק מדויק: נָאצֶר אַל-דִּין; משמע "ניצחון האמונה") במקום שמו של אבותיו.
פתח' עלי שאה, שהיה אז במרכז איראן, חגג את צירופו של חבר חדש למשפחת המלוכה.
בארבע השנים הבאות, עם מותם של ילדיו הצעירים של מוחמד מירזא, הפך נאצר אלדין מירזה לבנו הבכור שעוד נותר בחיים, וכתוצאה מכך הפך לנסיך הכתר וליורש המיועד אחרי אביו, אשר היה יורשו של פתח' עלי שאה.
פרט לנאסר א-דין, בין ילדיהם של מוחמד מירזא וג'אהן חאנום שהיו בוגרים מנאסר א-דין, עזאת א-דאולה הייתה היחידה ששרדה לבגרות.
ההכתרה של נאסר א-דין מירזא כנסיך הכתר התקיימה בטבריז בשנת 1834, לאחר מותו של פתח' עלי שאה וירושת הכתר בידי מוחמד מירזא, שהוכתר תחת השם מוחמד שאה קאג'אר.
נאסר א-דין היה אמור למנוע את ניתוק הענף המלוכני של השושלת הקאג'ארית מענף דולו.
שליחותו הרשמית הראשונה של נסיך הכתר הייתה לרכב לירוואן כדי לברך את קיסר רוסיה, ניקולאי הראשון, שביקר באותה עת במחוזות שנכבשו לאחרונה בידי האימפריה הרוסית בחבל עבר הקווקז.
במהלך הפגישה הניח הצאר הרוסי את נסיך הכתר על ברכו והעניק לו את טבעת היהלום שלו כאות חיבה.
במהלך המשלחת, בשנת 1837, היה נאסר א-דין בן שש בלבד, והמשלחת הונהגה בידי הדיפלומט מִירְזָא תָּאקִי חָ'אן פָרְאַהאנִי (לימים אמיר כביר) ומספר אנשי דת.
בקיץ של אותה השנה, זימן מוחמד שאה את בנו נאסר א-דין לבירה.
אז לא ראה את אביו כמעט חמש שנים באותה העת עקב ההפרדה התרבותית בין הילוד והוריו.
במהלך שנת 1844, התחתן נסיך הכתר בן השלוש עשרה עם בת דודו של אביו, גלן.
הנישואים הראשונים של נאסר א-דין סימלו את בואו לגיל ההתבגרות, מה שביטל את הצורך במינוי משנה למלך עת יוכתר, מכיוון שהוא כבר לא היה נסיך כתר קטין.
באותה השנה, נמלט מושל אזרבייג'ן הפרסית, בהמאן מירזא לאימפריה הרוסית ונאסר א-דין הציע את שירותו לאביו למילוי המשרה.
לבקשת בנו, מינה אותו מוחמד שאה למושל אזרבייג'ן הפרסית.
במהלך תקופה זו התוודע נסיך הכתר לפרשיות מנהל מרכזיות שהרתיעו את ההנהגה המחוזית.
במקביל הובא עלי מוחמד שיראזי, הבַּאבּ לתבריז למשפט וחקירה בצו של חאג'י מירזא אחאסי, והמשפט נערך בנוכחותו של נאסר א-דין.
הבאב הכריז על עצמו בתור המהדי (המושיע) האסלאמי המובטח ובכך עורר מחלוקת דתית שערערה את מעמדה השלט של השושלת הקאג'ארית.
כשמוחמד שאה, שסבל משיגדון (גַאוּט בלועזית) במשך שנים רבות, נפטר בשנת 1848 בגיל 43, המדינה סערה ואזרבייג'ן נחשבה לחלק השקט היחיד ברחבי הממלכה הקאג'ארית הפרסית.
בתקופה זו נאסר א-דין מירזא, נסיך הכתר, שהיה אז בן שבע עשרה; התגורר בתבריז במסגרת משרת ההנהגה שלו.
עקב היותו יורש העצר החלו מדינאים ויועצים מחצרות ההנהגה מרחבי הממלכה לפגוש בו.
חאג'י מירזא אחאסי, שר בחצרו של מוחמד שאה, שלא יכול היה לשמור על רגיעה בבירה טהראן, תפס מקלט במקדש עבדול-עזים והתיישב על כס המלוכה הפרסי בתור הטוען לכתר.
מירזא אחסאי שלט וקבע ברצונו בממלכה למשך 45 ימי שלטון.
שגריר ממשלת רוסיה, שחש שהוא נאלץ לתמוך בנסיך הכתר, העביר מיד הודעה לקונסול שלו בתבריז, בהנאם אנסקוב, באמצעות שליחו, והודיע לו על מותו של מוחמד שאה ועל המצב בטהראן בכדי שזה יעביר את הידיעה לנאסר א-דין.
בשעה שנודע לו על מות אביו והמצב בבירה, רכב נאסר א-דין, בתמיכת פמלייתו שהונהגה בידי מירזא תאקי ח'אן פראהאני, לטהראן.
עוד לפני שהגיע לעיר, מינה נאסר א-דין את מירזא תאקי ח'אן לשר הראשי שלו (תפקיד הדומה לזה של ראש ממשלה והנושא בו משמש היועץ הראשי למלך וממלא דברו), משרה שנקבעה רק בידי השאה.
כשהגיע לטהראן, נפל מירזא אחסאי לנוכח התמיכה העממית בנאסר א-דין שאה.
מבין פעולותיו הראשונות של נאסר א-דין הוא העניק לאמו ג'האן חאנום תפקיד של משנה למלך בשל יכולתה המדינאית והדיפלומטית לנהל את המדינה, והפך את אמו לשותפה בהנהגת הממלכה.
נאסר א-דין שאה עלה על כס הטווס, מושב השאה, ב-13 בספטמבר 1848.
בשנותיו הראשונות של נאסר א-דין שאה קאג'אר בשלטון, רוב הסמכות ניתנה בידי השאה הצעיר לשר הראשון, מירזא תאקי ח'אן, שנודע בכינוי "אמיר כביר".
אחד האירועים החשובים ביותר בתקופת אמיר כביר היה המרד של חסן ח'אן סלאר, בנו של ח'אן אסיף אל-דולה, השר הראשי בתקופת כהונתו של פתח' עלי שאה, שהתמרד לאחר תום שלטונו של מוחמד שאה בטענה לכתר.
אמיר כביר שלח את המפקד הצבאי מוראד מירזא חסאם אל-סלטאנה כדי לדכא את המרידה, שאחרי שלוש שנות מאבק הסתיימה לבסוף בחיסולו של סלאר ובהסדר שלטונו של נאסר א-דין.
כמו כן, בתקופה זו דוכאו מנהיגי הבאביזם והבאב עצמו הוצא להורג בידי כיתת יורים לפי פקודתו של השאה.
כאשר הגיעו אמיר כביר ונאסר א-דין לטהראן עבור הכתרתו של השאה החדש, הם מצאו את הצבא הפרסי מוזנח לנוכח קיצוצים בתקציב.
אמיר כביר, שהיה בעצמו מפקד צבאי במהלך עברו, העביר תקציב צבאי נרחב שהוביל לחלוקה צבאית מחודשת, הבאת יועצים צבאיים מאירופה עבור הפיקוד הפרסי ותמיכה בפריחתה של תעשיית המלחמה.
השאה הורה להסיר תוארי כבוד מרובים בעת ההתכתבויות רשמיות, ולפי פקודתו אפילו הוא כונה בתואר הפשוט 'כבוד מעלתו'.
אמיר כביר גם ניסה למנוע הונאות כספיות בחצר המלוכה ופעל להסדיר את הכנסות של בירוקרטים ועובדי ממשלה בכלל בכדי להפחית הוצאות.
אמיר כביר ניסה נוסף על כך להסדיר סמכות שלטונית על טהראן בכדי לקבוע את התפתחות הבירה, בהקשר זה החל לבנות שני שווקים (באזארים) חדשים בתוך העיר.
הוא גם דאג לניקיון המרחצות ותכנן תשתית שנועדה לשאוב חלק ממי נהר קראג' לשתיית תושבי טהראן, תשתית אשר ננטשה בסיום שלטונו.
פעולותיו של אמיר כביר, שהיו לטובת ההמונים האיראניים ולרעת נסיכים, אצילים, מולאים ומקורבי ממשל אחרים, עוררו את כעסם של קבוצות אלה, ומאחר ואמיר מנע פעמים רבות את ההתערבות של המעמדות העליונים בהליך הממשל, כלל ההנהגה המדינית התכנסה סביבו.
יועץ השאה מהד אוליה ניסה להחליף את אמיר כביר במירזא א'עא ח'אן נורי, שהיה אז שר החלוקה המדינית.
אז פעל מהד, בתמיכת ג'האן חאנום, לשכנע את נאסר א-דין להדיח את אמיר, אם כי השאה הצעיר התנגד בתחילה לבקשתו.
אט עם הזמן, החל משנת 1850, חל קרע בין השאה לאמיר כביר, והשאה נעשה חשדן כלפי השר הראשי של ממשלתו.
חילוקי דעות התגלעו בין השאה לאמיר.
למשל, פעם השאה שלח את אחד מאחיו הצעירים למשול בקום, אך האמיר החזיר אותו לטהראן, והשאה, בזעם על כך ששרו המרה את פיו, החזיר את אחיו לקום.
דרך קרע זה הדיח השאה את אמיר כביר מהכס ומינה אותו לשלוט בכאשאן; אך זמן קצר לאחר ששגריר רוסיה נקט בפעולה צבאית לכאורה לטובת אמיר כביר, נאסר א-דין שאה, שנבהל מהמהלך, שלח את עמיר לכלא באג'ה סנפיר בכאשאן, וזמן קצר לאחר מכן אמיר כביר נרצח בפקודת השאה.
חיסולו של אמיר כביר התרחש בינואר 1852. לאחר רצח אמיר כביר, נחישותו של נאסר א-דין הצעיר לשנות את המנגנון הממלכתי של השושלת הקאג'ארית לא חזר על עצמו, אך הוא גרם לנאצר אלדין שאה להתעניין במידת מה ברפורמה שיבצע בצורה עצמאית, כל זאת בכדי למנוע גורם סמכותי בממשל שיאיים על מעמדו.
מדיניות החוץ ומדיניות הפנים של נאסר א-דין שאה בשנים הבאות שלאחר מכן, הושפעה במידה רבה מהמדיניות של אמיר כביר.
עם עלות השחר בבוקרו של יום שישי, 30 באוגוסט 1856, כאשר נאסר א-דין שאה היה בדרכו לציד מחוץ לארמון הקיץ של ניוואראן, קבוצת צעירים שפעלו בחסותו של שייח' עלי עזים, תקפה את השאה במרחק קצר מהארמון.
הם עתרו להתקרב לפמילייה של השאה, שבה נכללו אנשים ספורים בלבד שנעו על רגליהם ללא סוסים או מרכבות, ודרשו פיצוי בגין הפגיעה המרה שנעשתה לדתם לאחר ההתנקשות בסייד עלי מוחמד שיראזי, הבאב.
שלושה מהם ירו שלושה חצים, בהתאמה, מהם החץ השני פגע בנאסר א-דין.
בהתכתשות, שומרי השאה הרגו את אחד התוקפים ועצרו שניים אחרים.
ג'האן חאנום חשדה בבנה השאה שהוא מתכנן להתנקש בחיי השר הראשי מירזא אע'א ח'אן נורי, ומירזא אע'א ח'אן נקט נמרצות בכדי לזכות את עצמו מהכפשות והשמצות על שהיה מעורב בניסיון ההתנקשות בכך שהורה על דיכוי וסדרת עצירות נרחבות של תומכי הבאב.
היו תומכי באב שנתפסו בידי הרשויות הרוסיות בניסיום לברוח דרך הגדול ולאחר מכן, חלק מאותם עצורים הועברו לידי הרשויות הפרסיות.
נאסר א-דין ספג רק פצעים שטחיים בניסיון חיסול זה, אך הורה לטבח בכל תומכי הבאב.
מאמינים באבים רבים, ואפילו אלה החשודים בהיותם באבים, עונו והוצאו להורג באכזריות בטיהור פוליטי אלים שהוצא לפועל בהנהגתם של האולמה, פקידי הממשל, הנסיכים הקאג'ארים, בירוקרטים ואנשי עסקים רבים.
כדי להפחית את הסבירות לפעולת תגמול מצד הבאבים, הורה מירזא אע'א ח'אן נורי לחלק את הקורבנות בין קבוצות שונות, כמו אנשי הצבא, האצילים המלומדים והתלמידים (רבים מאלו שהוצאו להורג התלמדו בבית המדרש דאר א-פונון), כך שהאחריות לאירוע תתחלק בין כיתות מבצעיו.
כמה אלפי אנשים נהרגו בטבח.
נאסר א-דין שאה, שאיבד את נסיך הכתר הראשון שלו, הסולטאן מחמוד מירזא, עקב פטירתו בגיל ינקות בשנת 1849, בחר בבנו השני, סולטאן מוין א-דין מירזא לנסיך הכתר; אף על פי כן, בשל גילו הצעיר של מוין א-דין מירזא, הוא לא יכול היה להיות שאה עצמאי אילולא נאסר א-דין היה נהרג.
שגרירי רוסיה ובריטניה בטהראן העריכו כי אחיו של נאסר א-דין, עבאס מירזא, היה ראוי ומתאים לרשת את המלוכה.
בשעה זו ניצלו השאה ואמו ג'האן חאנום (שלא הייתה אם ביולוגית לעבאס מירזא) את ההזדמנות לחסל את עבאס מירזא, וזמן מה לאחר ניסיון ההתנקשות האשימו את האחרון על שהיה מעורב בפרשה.
על מנת להעניש את עבאס מירזא, השאה החליט תחילה לעוור אותו, אך באזהרת השגרירים הרוסיים והבריטים הוא הסכים לכלוא אותו.
לפי תרבות הממשל הפרסית, נאסר על עיוורים לרשת את כתר המלוכה הפרסי.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, הענקת התמיכה של ממשלת בריטניה באישים פרסים משפיעים לצד ההתערבות התכופה של שגרירים בריטים בענייניה הפנימיים של פרס, גרמו לנאסר א-דין שאה לחשד יותר ויותר כלפי אותה ממשלה בריטית.
האידיאלים שבהם דגל המחנך מירזא מאלכ ח'אן, המתרגמן המיוחד של השאה ואחד ממורי בית המדרש של דאר א-פונון, השפיעו גם על שכנוע השאה להתנגד להשפעה הבריטית.
בסופו של דבר, העניקה השגרירות הבריטית בטהראן חסות ליריבו הפוליטי של נאסר א-דין שאה, מירזא האשם נורי בשנת 1856, משבר דיפלומטי שנוצר מהדבר הוביל לניתוק היחסים בין שתי המדינות.
האשם נורי לקח איתו לשגרירות גם את אשתו פרווין חאנום, אחותו של טאג' אל-דולה (אחת מנשותיו הנשואות של השאה).
בני הזוג התגוררו במושב מיוחד בגולחאק זמן רב ליד מושבו הרשמי של השגריר הבריטי.
תקרית זו הובילה לשמועות נרחבות בטהראן על הרומן הסודי של פרווין ח'אנום עם השגריר הבריטי.
למרות האזהרה של השגריר, נאסר א-דין לא נרתע והשתלט על השגרירות הבריטית בטהראן, מהלך שהוביל לניתוק הקשרים הדיפלומטיים הרשמיים ולהנפת דגל פרס מעל בניית השגרירות הבריטית.
לאחר התקרית הורה נאסר א-דין על גיוס צבאי לכל מושלי מחוזות פרס והורה לצבא המדינה בהנהגת אחיינו, הסולטאן מוראד מירזא חסאם אל-סלטנה, להתקדם לעבר כיבוש העיר הראת.
במקביל לכל זאת, הייתה פרס במאבק אסטרטגי שאפתני מול חברת הודו המזרחית הבריטית שפעלה לחזק את שליטתה והשפעתה על מרכז אסיה מול ההשפעה הרוסית באזור.
פרס מזה זמן רב הייתה בעלת השפעה על הישויות המדיניות באזור אפגניסטן ונשענה כלכלית על העיר הראת שהייתה מרכז מסחר וצומת דרכים אזורית אשר הייתה לאינטרס בריטי ורוסי גם כן.
זמן קצר לאחר תחילת המצור הפרסי על הראת הודיע שגריר בריטניה בקונסטנטינופול לממשל בטהראן כי הוא נמצא במגעים לכינון היחסים מחדש.
בתגובה, שלח השאה שגריר מטעמו להתדיין על הסדר אשר לא הגיע עקב חילוקי דעות בין הצירים.
במהלך חודש הרמדאן הונפקה האזהרה הבריטית הראשונה לממשלת פרס נגד המצור.
עקב סירובו של נאסר א-דין להיענות לאולטימטום שהוצב בידי הבריטים, פרצה ב-1 בנובמבר המלחמה האנגלו-פרסית שבמהלכה נשלחו כוחות בריטים לפלוש לפרס ולשחרר את המצור מעל הראת.
כישלונות טקטיים במהלך המצור על הראת וכריתת חוזה פריז (1856) בתום מלחמת קרים, לא הובילו לנסיגתו של השאה.
במהלך המאבק נאסר א-דין שאה אף החליט לנוע מטהראן לח'וראסאן בכדי לפקד על המערכה, אך נורי עצר בעדו.
השאה ציפה לתמיכה רוסית מול בריטניה שלא הגיעה, בעיקר עקב העובדה שידיה של רוסיה היו קשורות באותה העת במלחמת קרים.
בחיפוש אחר תומכים חדשים, פנה השאה לצרפת.
הוא ביקש מנפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים, עזרה בפתרון הסכסוך הטריטוריאלי בין פרס לבריטניה, ושלח לו מתנות יקרות ערך, כולל עיטור מסדר האריה והשמש, פסל של הומרוס (שנגד את דת האסלאם) וכמה מחרוזות פנינים.
נאסר א-דין שאה גם קרא לכריתת חוזה של ידידות עם ארצות הברית, ובכך מצא אמצעי חדש להפעלת לחץ על בריטניה במהלך המשא ומתן עימה.
השאה עודד את ארצות הברית להקים בסיסים צבאיים במפרץ הפרסי, אך ממשל הנשיא ג'יימס ביוקנן לא מיהר להתערב במים הטריטוריאליים הפרסים.
כמו כן ניסיונו של השאה להשיג תמיכה כלכלית מארצות הברית לא נחלה הצלחה.
הדרישות הבריטיות הועברו דרך אמין אל מולק, השליח הפרסי לדיונים עם הבריטים בקונסטנטינופול.
הדרישות הבריטיות כללו העברת ריבונות על האי חרג' במפרץ הפרסי והעיר בנדר עבאס לחופי המפרץ, כמו גם הדחה של נורי מתפקידו בתור השר הראשי של השאה.
כעבור שבועיים בלבד, הגיעה ההודעה לשאה על ניצחון הכוחות הפרסים במערכה לכיבוש הראת במקביל להודעה על מות בנו ויורשו סולטאן מוין א-דין מירזא.
ברגע שנכבשה הראת בידי הכוחות הפרסים, נכנס המפקד הצבאי הפרסי, אמין א-מולכ, שחיכה לפקודת השאה, למשא ומתן עם השליחים מטעמה של בריטניה.
ממשלת בריטניה, שפרסה את כוחותיה בדרום איראן, התעקשה על תנאיה הקשים, אך השאה, בלהט כיבוש הראת, דחק באמין א-מולכ שלא להיכנע לדרישות הבריטים.
נאסר א-דין שאה העלה בפני חצר המלוכה אפשרות של התערבות בעד כוחות הודים תומכי עצמאות במהלך המרד ההודי הגדול נגד שליטת האימפריה הבריטית על תת היבשת ההודית.
מוחמד נג'ף מירזא, שהיה אחיינו של בהאדור שאה השני, שליט האימפריה המוגולית האחרון בהודו, עודד את השאה להעביר את כוחותיו מהראת לגבול הודו והבטיח לו שהמהפכה האנטי-בריטית מתבגרת בהודו, שבד בבד תתחזק עם הפלישה האפשרית של השאה להודו, אשר נועדה לגרום לייאוש האנגלים.
אך התקדמותו של הצי המלכותי הבריטי בדרום איראן מנעה מהשאה שאיפות נוספות.
הצי הבריטי צלח בכיבוש העיר בושהר לחופי המפרץ הפרסי והמשיכו בהתקדמותם על אדמת איראן מבלי להתמודד עם כל התנגדות מרכזית.
ההתקדמות הבריטית מדרום הובילה לנסיגת הכוחות הפרסים בח'וזסתאן ולכיבושם בידי הבריטים.
נאסר א-דין שאה, שלא הצליח להכין כוח סדיר להתעמת עם בריטניה בגלל המחסור הכלכלי באוצר הלאומי שלו, אשר הוביל אותו להסכם לשלום.
בהוראתו, אמין אל מולק נסע לצרפת וחתם על הסכם פריז עם ממשלת בריטניה, שחייב את איראן לוותר על כל טענותיה לשליטה על הראת.
בשנת 1850 נולד בנו השני של נאסר א-דין, מסעוד מירזא, אשר היה אהוב על ידי אביו.
כשמסעוד מירזא היה בן חמש, השאה העניק לו את התואר 'אמיר נזאם' ומינה אותו למפקד צבאי מרכזי של הצבא הפרסי.
לאחר מותו של הסולטן מויו א-דין מירזא, נאסר א-דין שאה תכנן להכתיר את מסעוד מירזא לנסיך הכתר.
השאה נמנע מהחלטה זאת עקב התנגדות מצד פלגים שונים בתוך השושלת הקאג'ארית ועקב העובדה שמסעוד מירזא לא היה בנה של המלכה הראשית, ג'יראן (בפרסית: جیران).
לאחר הדחתו של נורי, נאסר א-דין שאה ביצע שורה של רפורמות וניסה להקים מוסדות ממשל בירוקרטים בנוסח ממשלות אירופאיות.
כלומר, חלוקת משרדים אל משרד הפנים, ענייני חוץ, מלחמה, אוצר, צדק והטבות ציבוריות.
המשרדים אורגנו במועצה הדומה לקבינט המכונה "מועצת המדינה", אך מועצה זו הוקמה רק בעת הצורך להתייעצות עם השאה, שהיה היחיד שיכול היה לזמן אותה.
לשרים לא הייתה זכות להחליט ללא אישור המלך.
בנוסף למועצת המדינה, הקים השאה מועצה מייעצת נוספת בשם בית הכדאיות, או בקיצור "האספה המייעצת".
גוף פרלמנטרי זה הוסמך לדון בכל הנושאים החוקיים שהיו בראש סדר העדיפויות של הממשלה ובצורכה של המדינה, אך לא הייתה לה זכות להיכנס לנושאי מדיניות חוץ ללא רשות המלך.
היו באספה עשרים וחמישה חברי פרלמנט שמונו מבין אנשי החצר.
הרפורמה הבאה של השאה הייתה לבטל את משרת השר הראשי.
אך אמונתו של נאסר א-דין ברפורמה דעכה במהרה לצד כל ההתלהבות הראשונית.
במאמץ לשמור על סמכותו היורדת, הוא נקט במדיניות כפייה שעמדה בניגוד מוחלט לרצונו המוקדם עבור רפורמה.
השאה עם הזמן הוריד מסמכויותיה של האספה עד אשר הותיר את החלטותיו ללא התייעצות או סקירה כלל וכלל.
עם השיבה מהרפורמות השאה שיחזר את תפקידו של השר הראשי.
בנוסף, השאה מצא עצמו לכוד בכוחם השורשי העמוק של מעמד הדתיים האדוקים, שלא היה ברצונם להחליף את הדור הצעיר במערכת בתי המשפט, ועם זאת, לא יכלו לסמוך על כוונותיהם האמיתיות של הרפורמיסטים.
בשנת 1860 נפטרה המלכה ג'יראן לאחר מחלה ממושכת ושחפת.
על פי הנרי רולינסון, השגריר הבריטי בטהראן, ברגע שהופיעו הסימנים הראשונים לשחפת בג'יראן, נאסר א-דין שאה איבד את העניין בה ואף על פי שראה את ג'יראן על סף מוות, יצא לדרכו ולא שהה בבירה במהלך ימי הקבורה והאבל על מותה.
באותה השנה בחר נאסר א-דין בבנו השישי, מוזפר א-דין מירזא, יליד 1853, לרשת אותו בתור נסיך הכתר.
בקיץ 1859 פרץ רעב גדול ברחבי פרס.
התסיסה בתגובה למחסור במזון והעלייה במחירים של מצרכים בשווקים החלה בטהראן ובתבריז והתפשטה בהדרגה ברחבי כל פרס.
כעסם של האנשים על הקשיים הופנה ישירות לשאה ולניהולו השגוי.
השאה לא חשש מההתנגדות הגוברת לו ונסע למאזנדראן בחיפוש אחר התחביב האהוב עליו ביותר, ציד.
אך בהיעדר השאה, התגברה התסיסה האזרחית בערים הגדולות עוד יותר.
הוא חזר במהרה לטהראן, ביטל את משרת השר הראשי פעם נוספת והסדיר מחדש את הממשל הרפורמי שביטל קודם לכן.
בשנת 1869, תכנן נאסר א-דין שאה לבקר באתרי הקודש השיעים בנג'ף, מסופוטמיה, האימפריה העות'מאנית.
לשם כך השאה התכתב עם מירזא חוסיין ח'אן מושיר א-דאולה, השגריר הפרסי בחצר המלוכה העות'מאנית, כדי להתכונן לקראת ביקורו של השאה.
בסופו של הביקור הורה השאה למושיר א-דאולה לשוב ממשרתו בחצר העות'מאנית לפרס ומינה אותו לשר המלחמה הפרסי במסגרת מערכת הממשל החדשה.
פעולה נוספת של השאה שנגעה לצבא לאחר ששב מטיול זה הייתה הרחקתו של המפקד הצבאי מוסטפא א-מאלכ, שהיה שייך לסיעה השמרנית של חצר המלוכה.
מוסטופיה א-מאלכ, עלה בסולם דרגות ההנהגה ובעת הורחק מתפקידיו היה בעל סמכות הדומה לזה של הנושא במשרת השר הראשי המבוטלת.
לאחר פיטוריו הוגלה לכפר אבותיו אשטיאן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-12 בנובמבר 1871, מונה מושיר א-דאולה למשרה המחודשת של השר הראשי.
אחת מפעולותיו הראשונות במשרה הייתה העברת חוזה ויתורי סמכויות של הממשל, בהסכמת השאה, למשקיע הבריטי פול יוליוס רויטרס.
ויתורים אלו כללו בין היתר ניצול של כל המכרות האיראניים בידי המשקיע הבריטי.
נאסר א-דין שאה יצא למסע לאירופה בשנת 1873 בהצעתו של שרו הראשי.
מושיר א-דאולה התכוון להראות לשאה את התקדמות מדינות אירופה ולחשוף בפניו את חולשתה של איראן לעומת המעצמות האירופאיות.
תחילה נסע השאה דרך הקווקז מטהראן למוסקבה, איפה שפגש באלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
לאחר רוסיה נסע השאה לברלין, הקיסרות הגרמנית, דרך וילנה וקניגסברג, ולאחר שנפגש עם וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה, יצא לבלגיה דרך פרנקפורט, קלן ואאכן.
בבריסל התקבל בברכה על ידי לאופולד השני, מלך הבלגים.
כמה ימים לאחר מכן הגיעה משלחת בריטית לבירת בלגיה ולקחה את המלך לבריטניה.
בבריטניה קיבלו את פניו של נאסר א-דין שאה בניה של המלכה ויקטוריה וכמה אנשי חצר.
שלושה ימים לאחר הגעתו ללונדון נפגש גם עם המלכה בארמון בקינגהאם.
בפגישה זו בירכה ויקטוריה את השאה והעניקה לו תואר אביר מסדר הבירית.
לאחר בריטניה, נסע לצרפת דרך תעלת למאנש, שם נפגש עם נשיא צרפת פטריס דה מק-מהון בפריז, ולאחר מכן נסע לווינה דרך שווייץ וממלכת איטליה.
הוא פגש את ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה והתקבל בברכה בפגישה רשמית על ידי פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
פגישה מיוחדת הייתה לשאה עם משה מונטיפיורי.
השאה הציע למונטיפיורי לרכוש חלקות אדמה על מנת ליישב עליהם יהודים בחסות הממלכה הפרסית.
במהלך טיול זה הוזמן השאה לריקודי חצר, קונצרטים, אופרות והופעות אחרות.
הוא האזין שעות לנאומים שנאמרו לכבוד נוכחותו בטקסים הרשמיים, והוא לעיתים לא הבין דבר מהתוכן מלבד תרגום מקוצר.
במהלך מסעותיו, השאה התקשר גם עם דמויות בולטות, שחקנים וזמרים, ולעיתים אף התערבב באנשים רגילים, דבר שמעולם לא הצליח לעשות בפרס עצמה.
אך בסופו של דבר, המלך לא היה שבע רצון מהטיול.
היה זה מכיוון שהוא נאלץ להימנע ולציית לפי קודי ההתנהגות האירופאים.
הוא אף נכנס לוויכוח עם קיסר רוסיה והושפל על ידי תפארתם ועוצמתם של ממשלות אירופה.
"את החוקים וההתפתחויות החדשים בעידן זה יהיה קשה מאוד לאכוף בזמן הקרוב" הוא העריך.
טיולים אלה, שהתקיימו בשני סבבים ובנוסף גררו עלויות כבדות לממשלה ולאנשי איראן, הביאו הישגים חשובים למדינה והשאה אפשר בהמשך לגורפים שונים מטעמה של אירופה המודרנית להיכנס לפרס בתחומים שונים ובדרכים שונות.
חוזים בתחום רכישת מכונות הטבעת מטבעות והקמת מטבעה בטהראן והדפסת חותמות הדואר הראשונות של פרס היו תוצאה של מסעותיו של נאסר א-דין שאה לצרפת.
במהלך טיול זה ביקר נאסר א-דין שאה גם במטבעות של סנקט פטרבורג, לונדון ופריז, ורוב המטבעות של המדינות המארחות הטביעו מדליות הנצחה לכבוד הגעת השאה של פרס לארצן.
כשחזר השאה מאירופה, אנשי טהרן התקוממו ודרשו לבטל את הוויתור המסחרי שהעניק לקיסר הרוסי במהלך הטיול.
מכתביהם ועתירותיהם של גורמים מבדי המדרשים וחוקרים אזרחיים בטהראן הופיעו בפני השאה, בהם הם מונים את טעויותיו של מושיר א-דאולה - בעת בראש כל הוויתורים הופיע הוויתור המסחרי לסוחרים הרוסים – ונדרש מצד גורמים אזרחיים להסירו.
בסופו של דבר התפטר מושיר א-דאולה בהוראת השאה ונשלח למחוז גילאן.
בשנת 1878, השאה שוב חשב לנסוע לאירופה.
הוא הודיע שהפעם ייסע בעילום שם ועל חשבונו (במקום חשבון האוצר הלאומי) בכדי לראות את רמת ההתקדמות האירופית האמיתית שהוסתרה ממנו בטיול הקודם בשל הפורמליות והאירוח של הממשלות.
עד מהרה הוא התגלה ועיתונים וגורמים ממשלתיים באירופה בירכו את ביקורו של השאה בנסיבות כאלה; אך עד מהרה שינה נאסר א-דין שאה את דעתו ורצה להתקבל על ידי הממשלות.
במהלך טיול זה ביקר השאה במוסקבה, סנקט פטרבורג, וינה, ברלין ופריז, וחזר לפרס לקראת סוף השנה.
השאה התפלא מיחידות הקוזאקים בתוך שורות צבא האימפריה הרוסית והסדיר הסכם עם הממשלה הרוסית שתתמוך בהקמת יחידה דומה בצבא הפרסי (לימים בריגדת הקוזאקים הפרסית).
השאה חיפש הזדמנות לצמצם את מעורבותם של אנשי דת ומתנגדי המודרניזציה בשורות חצר המלוכה וניסה להעביר את כלל הסמכויות שלהם לידי פקידי ממשל אזרחיים.
לאחר פיטורי מירזא אע'א ח'אן הוקמה "מועצת הממשלה" עם שישה שרים, ואחד מהם, שעמד בראש משרד חדש בשם משרד ה"צדק הגדול", עבאס קולי ח'אן מוטאמד אל-דאולה ג'וואנשייר מונה על ידי השאה לתפקיד שר המשפטים הראשון של פרס.
בשנת 1877 נאסר א-דין שאה, הורה על הקמת "בית המשפט לדיכוי", אשר בבחינה רשמית היה לסמכות הגבוהה ביותר להליכים משפטיים.
עבור תלונות נגד פקידי ממשל התייחס השאה באופן אישי.
הגורם החשוב ביותר שהשפיע על מערכת המשפט במדינה בתקופה הקאג'ארית היה תבוסת פרס לרוסיה וכריתת אמנת טורקמנצ'אי.
על פי פרק 7 לחוזה השלום בטורקמנצ'אי, סמכות השיפוט של בתי המשפט בפרס הושפעה מכניעה, ואזרחים זרים היו פטורים לחלוטין ממשפט בבתי המשפט הפרסים.
אחת מפעולותיו של נאסר א-דין שאה במערכת המשפט במדינה, שחלק מההיסטוריונים כינו אותה "רפורמה", הייתה לחקות את מערכות המשפט האירופאיות ולפעול לפיהן.
לאחר מסעותיו לאירופה ביקש השאה לשנות את כל המוסדות הממשלתיים לסגנון האירופי ולפי דבריו להפוך אותם ל"מערביים".
אחד הצעדים החשובים ביותר שלו היה ההקמה של משרד המשפטים הפרסי תחת השם משרד ה"צדק הגדול".
זמן קצר לאחר שחזר נאסר א-דין שאה לפרס, החלו חיילים רוסים להתקדם מעבר לים הכספי אל עבר אזור צפון-מזרח איראן דרך כיבוש אזור טורקמניסטן.
ממשלת בריטניה ניסתה להסית את השאה נגד הפעולה הרוסית, אך ראש מטהו הצבאי, שנטה לתמוך במדיניות הרוסית, שכנע את השאה שעבור פרס אין שכנה טובה מרוסיה להתמודדות עם שודדים טורקמנים.
נאסר א-דין שאה חשב שרוסיה תגן על חבל ח'וראסאן מפני פלישת הטורקמנים וישמח לשמוע על כיבושים של הכוחות הרוסים שיגיעו עד לגבולות פרס.
בתמיכה עות'מאנית פרץ מרד של שייח' ערבי באזור הרי זגרוס.
הצבא הפרסי הפיל את המרד ומנע התערבות עות'מאנית ישירה בתוך פרס.
ויתורים כלכליים של פרס לבריטניה ורוסיה התחלקו לשלוש קטגוריות עיקריות: שירותי ציבור, ארגונים פיננסיים וחיפוש משאבי טבע וניצולם.
הזיכיון הכלכלי המקיף ביותר ניתן בשנת 1872 למשקיע בריטי.
הברון יוליוס דה ראוטר; לפי הזיכיון: במשך שבעים השנים הבאות הייתה ברשותו הזכות הבלעדית לנצל את רוב משאבי הטבע של פרס; לבנות סכרים, גשרים, כבישים, רכבות ומפעלים; לשנות את המכס; ולהשפיע על קבלת ההחלטות של ממשלת השאה בנוגע להקמת בנק לאומי.
ויתורים ממושכים אלו תרמו לעורר חימה נגד השאה מצד העולמא, אשר ניסו לטרפד כל מהלך שיש בו משום הפחתת כוחם הדתי-לאומי או דריסת רגל גדולה מדי של מדינה אחרת בתוך איראן, מה שמהווה איום רציני על כוחם.
בשנת 1890 נתן השאה זיכיון בלעדי ל"חברה הקיסרית לטבק" (Imperial Tobacco Company) הבריטית למכירה ולשליטה על הטבק ומוצריו באיראן.
צעד זה הביא לפרוץ מרד הטבק באיראן.
המנהיג הדתי, האייתוללה מירזא מוחמד חסן חוסייני שיראזי, הוציא פתווה האוסרת סחר בטבק ואף עישון ושימוש בטבק בקרב כל אזרחי איראן.
המרד נמשך כשנתיים, בשנת 1892, כאשר השאה הבין כי לא נותרה לו ברירה, הוא ביטל את זיכיון הטבק והשאיר את איראן עם חוב של חצי מיליון ליש"ט, אותו היה צריך לצמצם בעזרת הלוואות מבריטניה ומרוסיה.
"מרד הטבק" הוא אחד המיתוסים המכוננים של הלאומנות האיראנית.
מירזא רזא כרמאני, חסיד נלהב של הפעיל הפוליטי-דתי ג'מאל א-דין אל-אפגאני שהאמין כי ויתורי השאה למעצמות זרות, כולל האימפריה הבריטית, עלולים לאיים על המזרח התיכון על ידי הפיכתו לפגיע בפני כיבוש על ידי האימפריאליזם האירופי באותה הדרך כפי שהודו נכבשה והייתה לראג' הבריטי.
בעת ביקור במסגד שאה עבד אל-עט'ים בעיר ריי שליד טהראן, כרמאני נכנס למסגד עם מקלע וריסס את המתפללים, בהם גם השאה שנפצע אנושות.
מילותיו האחרונות של השאה היו שימשול בצורה שונה כל עוד ישרוד את הפציעה החריפה.
נאסר א-דין שאה קאג'אר מת מפצעיו זמן קצר לאחר ההתנקשות עצמה.
יורשו, מוזפר א-דין, הוכתר לשאה במקומו.
נאסר א-דין שאה קאג'אר נקבר במתחם הקבר של שאה עבד אל-עט'ים, בעיר ריי.
נאסר א-דין שאה היה דובר שוטף של פרסית, ערבית, טורקית, צרפתית ואנגלית.
הוא דבק בשריעה, הדין האסלאמי.
נאסר א-דין היה מוסלמי אדוק ונהג מדי שנה לבצע חג' למכה וצם במהלך חג הקורבן.
נאסר א-דין פעמים רבות לא סמך במידע שהועבר לידיעתו מיועציו הקרובים והעדיף להעסיק מתרגמנים שתרגמו לו חדשות מעיתונים אירופאים בכדי להתעדכן במתרחש ברחבי העולם.
נאסר א-דין היה אדם שהאמין במספר רב של אמונות טפלות, בין לבין הוא וידא שיועצו הקרוב ביותר יהיה אסטרולוג.
מוזפר א-דין שאה קאג'אר - השאה החמישי של פרס מתוך השושלת
זהרא ח'אנום תאג' א-סלטנה - פמיניסטית וכותבת זיכרונות על חיי החצר
"נֶאֱסַף תִּשְׁרֵי" הוא שיר מאת המשורר נתן יונתן.
הוא מתייחס בו לשירו של שמואל הנגיד, "מת אב ומת אלול" - שורת הפתיחה, משותפת לשני השירים.
הלחן המוכר ביותר לשיר זה נכתב על ידי צביקה פיק.
השיר התפרסם בקובץ "שירים (ליאור)" מאת נתן יונתן בשנת 1974, ולכן רבים מתייחסים אל השיר כקינה אישית של המשורר על מות בנו ליאור במלחמת יום הכיפורים.
אלא שהשיר פורסם במלואו בעיתון "דבר" בספטמבר 1972, ועל-כן, למרות אזכורים בשיר העשויים להתפרש על מות הבן, אין לטענה הזו אחיזה בעובדות.
השיר נפתח בתיאור חודשי השנה החולפים, "מת אב ומת אלול".
יחד עמם חולפים האור והחום האופייניים להם באקלים הארצישראלי, כלומר חולפת לה השנה העברית.
במרכזו של השיר ניצבת דמות צעירה אשר מודרכת לחפש את חטאיה.
במהלך השיר מוזכרים חטאים מוכרים ומפורסמים מתקופת התנ"ך, כמו חטאו של דוד המלך, אשר שכב עם בת שבע (וחטא כלפי אישהּ, אוריה החיתי, בבחינת גזילת כבשת הרש) וחטא עץ הדעת ויהונתן ויערת הדבש.
צביקה פיק הלחין ושר את השיר במסגרת מצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשל"ז.
השיר בגרסתו זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעדים השבועיים של התחנה שם שהה 6 שבועות, ובמצעדים עצמם שהה 24 שבועות, ולאחר מכן נבחר ל"שיר השנה" במצעד של התחנה לשנת תשל"ח, ובכך גבר על להיטים כ"אבניבי" של יזהר כהן ו"עטור מצחך" של אריק איינשטיין.
השיר אף נבחר לשירו האהוב ביותר של פיק, במצעד משיריו שערכה רשת ג' בשנת 2012. השיר כולל את אחד מסולואי הסינתיסייזר הראשונים בזמר העברי ומהחשובים שבהם, כיוון שהופיע בשיר-משוררים מרכזי והציג את כלי הנגינה החדש, צלילו ויכולותיו לקהל רחב.
השיר נכלל באלבומו של פיק "שירי משוררים", שיצא בשנת 1978, ומאוחר יותר גם באלבומו "מוזיקה".
זמרים רבים נוספים הקליטו את השיר בלחנו, ובהם אילנית, ישי לוי, יזהר כהן ועמיר בניון.
נאסר-1 (פרסית: نصر-۱) הוא טיל נגד ספינות לטווח קצר המיוצר תחת רישיון סין באיראן.
למעשה זה הוא שמו האיראני של הטיל הסיני C-704.
לגוף הטיל צורת סיגר עם 4 כנפונים מתקפלים באמצעו, ו-4 כנפונים קטנים יותר בקצהו, בסמוך למנוע.
טווח יעיל של הטיל עד 35 ק"מ והוא מונחה מכ"ם וביות תת-אדום.
איראן טענה כי הטיל בעל יכולת לחמוק מגלי המכ"ם ומסוגל להשמיד מטרות של עד 100 טון כגון ספינות קטנות כמו הפריגטה
הנאסר-1 ניתן לשיגור מהיבשה, ומהים ולאחרונה איראן הודיעה כי התאימה את הטיל לשיגור ממסוקים ומצוללות.
הנאסר-1 הוא למעשה שמו האיראני של הטיל הסיני C-704. כמה טילי C-704 נמצאו על אוניית המשא "ויקטוריה" שניסתה להבריח אמצעי לחימה מאיראן לרצועת עזה ונתפסה בשנת 2011 על ידי שייטת 13 במסגרת מבצע חוק ברזל.
איראן מייצרת את הטיל בתחומה תחת רישיון סיני.
יחד עם זאת, איראן טוענת כי הצליחה לשדרג את הטיל וכי הטווח המבצעי של הטיל כיום הוא 3,000 ק"מ, אולם מומחים במערב טענו כי איראן נוהגת להתפאר בהישגים טכנולוגים ללא בסיס.
בדצמבר 2008, כוח ימי איראני ביצע ניסוי מוצלח בירי קרקע-קרקע של הטיל.
לאחר הצלחת הניסוי איראן הודיעה במרץ 2010 על ייצור המוני של טיל הנאסר-1. בתחילת 2010, במהלך תרגיל צבאי איראני הטיל נורה מבסיס יבשתי.
בשנת 2013 פרסמה איראן ניסוי נוסף המשוגר מהאוויר, לצד טיל איראני נוסף בשם קאדר המיוצר אף הוא ברישיון סיני, ושמו בסין הוא C-802.
במהלך מבצע צוק איתן, ובתגובה להפצצת צה"ל את ביתו של מוחמד דף על יושביו, ארגון החמאס טען כי ירה טיל נאסר-1 לעבר אסדת קידוח ישראלית השייכת לשותפות ים תטיס ונמצאת מול חופי אשקלון.
נַאסִיבִּי או בהטיה לרבים נוואסיבּ , הוא כינוי למי שנטען שהוא שונא את "אַהְל אל-בֵּית" (משפחתו של מוחמד).
הכינוי נמצא בשימוש שיעים בעיקר לתיאור קבוצות אסלאמיות שהם רואים ככופרים ובעיקר כלפי סונים.
התיאור עשוי להיות מכוון גם אל סופים.
הכינוי מתייחס לכל אדם המגלה עוינות לנביא מוחמד או למשפחתו.
כמו כן, הוא מתייחס למי שעוין, רודף, כולא או פוגע בשיעים, ולא רק במי שלא מסכים עם דרכם.
הכינוי נאסיבי היה בשימוש פומבי על ידי מנהיגים דתיים כגון האייתוללה עלי סיסתאני ומוקתדא א-סאדר בהתייחסותם לסלפים כאל כופרים שיש להילחם עמם.
נאסר עבדול כארים אל-ווחיישי כונה גם אבו באסר, היה טרוריסט מוסלמי תימני, חבר ארגון "אל-קאעידה", ומנהיג השלוחה התימנית שלו, שמאוחר יותר הפכה ל-"אל-קאעידה בחצי האי ערב" (AQAP).
נחשב לאחד מהפושעים המבוקשים ביותר בערב הסעודית ובתימן, וב-2014 הגדילה ארצות הברית את הפרס על ראשו לכדי 10,000,000 דולר.
ב-12 ביוני 2015 נהרג מפגיעת מזל"ט במחוז חצרמוות שבתימן, הידיעה אושרה בידי דוברי אל-קאעידה.
אל-ווחיישי נולד ככל הנראה בסביבות ה-1 באוקטובר 1976 בדרום תימן.
על ילדותו לא ידוע דבר פרט לכך שהוא למד בבית ספר דתי ממוצע.
הוא שימש כמזכירו האישי של אוסאמה בן לאדן מנהיג אל-קאעידה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, נמלט מאפגניסטן לאיראן, אולם נתפס בידי המשטרה האיראנית ללא אישום והוסגר למולדתו תימן.
הוא נכלא בבית כלא בצנעא, בירת תימן.
ב-2006 הוא נמלט משם יחד עם עוד 23 טרוריסטים, הוא הצטרף אל השלוחה התימנית של אל-קאעידה שנקראה "אל-קאעידה בתימן".
בינואר 2009 התמזג הארגון עם הארגון "אל-קאעידה בערב הסעודית", והשניים יצרו את "אל-קאעידה בחצי האי ערב" (AQAP).
בסרטון שפורסם באינטרנט הודיע סגנו של בן לאדן איימן א-זוואהירי, שאל-ווחיישי מונה למפקד הרשמי של הארגון.
מאז הופיע אל-ווחיישי במספר סרטוני וידאו בהם קרא לג'יהאד ולטרור.
הוא פרסם מאמר במגזין האינטרנט של הארגון, בו הוא כתב כי מחבלים צריכים לתקוף מדינות שמעורבות במלחמות במדינות אסלאמיות, בנוסף לבכירים פוליטיים ולאנשי ביטחון במזרח התיכון: "אתם לא צריכים להשקיע מאמץ גדול מדי או לבזבז כסף רב כדי להכין 10 גרמים של חומרי חבלה, פחות או יותר.
אל תבזבזו זמן רב מדי בחיפוש אחרי חומרים שכבר נמצאים במטבח של אמא שלכם", כתב אל-ווחיישי.
"תכינו את הפצצות בצורה של פצצה שניתן להשליך או לפוצץ באמצעות מנגנון השהיה או שלט רחוק או חגורת נפץ או כל מתקן חשמלי", הוסיף.
אל-ווחיישי קרא לנאמני התנועה להשתמש בסכינים או במקלות כדי לתקוף "דמויות תקשורתיות חילוניות ובעלי טורים שמעליבים את חוקי הדת ואת מי שמקדמים ומצדיקים את פעולות השליטים הכופרים".
"סכינים הן תרופה עבור חלק, בעוד שאחרים יש להכות באופן נמרץ עד שירותקו למיטה או יאבדו את אחד החושים", כתב, והוסיף כי "זו החובה של כל לוחם קודש מוסלמי להיות עסוק בתכנון כריתת הראש של הכופרים"
בכתבה מ-2010 תיאר אותו הניו יורק טיימס כ-"גבר קטן, שנראה יושב חסר תנועה בסרטונים, עיניו חסרות הבעה".
בכתבה מתואר הכבוד הרב שרוחשים לו אנשיו.
עיתונאי תימני תיאר אותו כלקוני אך בעל מוח חריף, הומור סרקסטי ויכולת יוצאת דופן לשלוף פסוקי קוראן להוכחת דבריו.
במאמר מ-2007 בהבוסטון גלוב הוא תואר כגילומו המושלם של הדור הצעיר של אל-קאעידה – והקיצוני יותר.
ב-28 באוגוסט 2011 מסרו גורמים בצבא תימן שאל-ווחיישי נהרג, מנהיגי הארגון הכחישו זאת.
ב-22 בדצמבר של אותה שנה דווח שאחיו, עבד אל-ווחיישי נהרג בידי צבא תימן.
בשנת 2013 דווח שמנהיג אל-קאעידה החדש א-זוואהירי מינה אותו לסגנו, והועלו השערות שהוא עתיד גם לרשת אותו לאחר מותו.
נאסר אל-קודווה הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כנציג הרשות הפלסטינית באומות המאוחדות בשנים 1991–2005 וכשר החוץ הפלסטיני בשנת 2005. אל-קודווה הוא אחיינו של יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר.
אל-קודווה נולד בשנת 1953. הוא למד באוניברסיטת קהיר, ובשנת 1979 סיים לימודי תואר ראשון בלימודי רפואת שיניים.
זמן קצר לאחר מכן נעשה חבר בסהר האדום הפלסטיני.
אל-קודווה גר בשנים האחרונות ברמאללה זאת לאחר שנים רבות בהן התגורר בניו יורק.
הוא אחיינו של יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר, ויו"ר קרן יאסר ערפאת.
בשנת 1969 הצטרף אל-קודווה לפת"ח.
בשנת 1974 מונה לנשיא ההתאחדות הכללית לסטודנטים פלסטינים.
בנוסף, הפך אל-קודווה לחבר הוועד המרכזי של פת"ח.
בשנת 1987 יצג אל-קודווה את הארגון לשחרור פלסטין, בראשו עמד יאסר ערפאת, דודו, כנציג לא רשמי באומות המאוחדות, והחל משנת 1991 כנציג רשמי.
בשנת 2005 הוחלף אל-קודווה על ידי ריאד מנסור ומונה לשר החוץ הפלסטיני בממשלת קריע השלישית, שכהנה עד הפסד פת"ח בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ב־2006.
בשנת 2012 כיהן אל-קודווה כסגן הנציג המיוחד של מזכ"ל האו"ם במשלחת הסיוע של האו"ם לאפגניסטן, וכסגנו של קופי אנאן, השליח המיוחד לסוריה מטעם האו"ם והליגה הערבית, כאחראי על המגעים עם קבוצות המורדים הסוריות.
בשנת 2014 עזב אל-קודווה את תפקידו באו"ם.
בחודש אוקטובר 2016 עלתה האפשרות כי אל-קודווה יהיה יורשו של מחמוד עבאס כיו"ר הרשות הפלסטינית.
בשנת 2021 הודיע אל-קודווה על ריצה עצמאית בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית במאי 2021. אל-קודווה הוצב בראש רשימה משותפת עם מרואן ברגותי, תחת השם מפלגת "התקווה", כאשר במקום השני ברשימה נמצאת פדואה ברגותי, אשתו של מרואן.
בעקבות זאת הודח אל-קודווה מן הוועד המרכזי של הפת"ח.
באוגוסט 2024 הציג וחתם עם אהוד אולמרט על הצעה להסדר בין ישראל לפלסטינים.
באוקטובר 2025, חנן אותו יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, מה שאפשר לו לחזור לפעילות במסגרת תנועת פתח, שממנה היה מבודד מאז פברואר 2021, בשל העובדה שניסה לרוץ במפלגה נפרדת ממנה בבחירות.
הוא חזר לשטחי הרשות הפלסטינית לאחר ארבע שנות גלות בצרפת.
נאסקאר (NASCAR, ראשי תיבות של National Association for Stock Car Auto Racing) היא חברה אמריקנית המנהלת מספר סדרות של מרוצי מכוניות.
הידועה בהן היא גביע נאסקאר (NASCAR Cup) שבו מתחרות מכוניות בעלות מאפיינים דומים למכוניות מייצור סדרתי.
החברה נוסדה ב-1948 על ידי ביל פראנס ומשרדיה הראשיים נמצאים בעיר דייטונה ביץ', פלורידה.
בתחילת המאה ה-21 הייתה הפופולריות של גביע נאסקאר בארצות הברית שנייה רק לליגת הפוטבול NFL, במונחים של מספר צופי הטלוויזיה והמעריצים.
מספר צוותי NASCAR מחזיקות את המכוניות במתחם נמל התעופה האזורי סטייטסוויל.
החוף בדייטונה ביץ' בפלורידה היה יעד להשגת שיאי מהירות יבשתיים מאז שנות ה-20 של המאה ה-20. עם השנים התפתחו בעיר מרוצי מכוניות מייצור סדרתי שהוזנו בחלקם מתופעת שיפור המכוניות של מבריחי המשקאות בתקופת היובש.
ביל פראנס היה מכונאי צעיר שעבר לדייטונה ביץ' בפלורידה בעקבות השפל הגדול, וב-1936 אף השתתף במרוצים במקום.
שנתיים אחר כך הוא הפך למפעיל של מסלול המרוצים.
ב-1947 הוא יזם ביחד עם שותפים הקמת איגוד שינהל מרוצים מסוג זה.
הארגון שכונה NCSCC ("National Championship Stock Car Circuit") יזם עונת מרוצים שבסופה אורגנה פגישה שבה הוחלט להרחיב את הארגון לרמה הלאומית.
לאחר שהשם המקורי שהוצע נדחה, כיוון שהיה בשימוש ארגון מתחרה, נקבע השם "National Association for Stock Car Auto Racing" והארגון נוסד ב-21 בפברואר 1948. בתחילה נקבעו שלוש קטגוריות: מכוניות סדרתיות, משופרות ומכוניות פתוחות.
עם הזמן, הפכה קטגוריית המכוניות הסדרתיות למצליחה ביותר, בעוד אחרות השתנו או בוטלו.
עקב בעיית זמינות מכוניות, המרוץ הראשון בקטגוריה הסדרתית נערך רק ביוני 1949, בשארלוט.
תוך כמה שנים החלה התקינה של מכוניות המרוץ לעבור שינויים הדרגתיים להגברת הבטיחות והביצועים.
בשנות ה-60 כבר היו המכוניות בנויות במיוחד ורק מראה מכונית הסדאן היה משותף למכוניות המרוץ ולמכוניות הנאסקאר.
בתחילת הדרך התקיימו המרוצים במסלולים בעיקר בדרום-מזרח ארצות הברית, ועם הזמן התפשטו ברחבי המדינה וגם מחוצה לה.
נאסון היא עיירה ולונית במחוז לוקסמבורג שבבלגיה.
נאסון היא אחת מתוך שבע עיירות בגאופארק פאמן ארדן, אזור גאולוגי שאושר על ידי אונסק"ו בשנת 2018.
התרשים הבא מציג את אוכלוסיית התושבים ב-1 בינואר, בין השנים 1846–2017.
נאסר סאליח נאסר עבדאללה אל-עטיה הוא נהג מרוצים קטרי.
בנוסף, מתחרה בירי ספורטיבי וזכה במדליית ארד בקטגוריית הסקיט באולימפיאדת לונדון (2012).
אל-עטיה מתחרה באליפות המזרח התיכון בראלי מאז שנת 2003. במהלך השנים זכה ב-15 אליפויות ו-73 ניצחונות.
בין השנים 2004–2009 השתתף באליפות העולם בראלי בקטגוריית המכוניות הסדרתיות (P-WRC) כשהוא נוהג סובארו אימפרזה WRX.
בשנים 2010–2011 התחרה בקטגוריית ה-SWRC, שלאחר מכן שינתה את שמה ל-WRC2. בשנת 2012 עבר להתחרות בקטגוריה הבכירה עם קבוצת "Qatar World Rally Team".
הישגו הטוב ביותר היה המקום הרביעי בו סיים את ראלי פורטוגל.
בשנת 2014 חזר לקטגוריית ה-WRC2 וזכה באליפות באותה שנה ובשנה שלאחריה.
אל-עטיה התחרה לראשונה בראלי דקר בשנת 2004 עם מיצובישי וסיים במקום העשירי בדירוג הכללי.
בשנת 2008 ניצח לראשונה את גביע העולם לראלי חוצה-מדינות.
בשנת 2009 נפסל בראלי דקר לאחר שהחמיץ במהלך המרוץ 9 נקודות מעבר.
באותה השנה סיים במקום השני בראלי דוס סרטס, שהתקיים בברזיל אחרי קרלוס סאינס.
בשנת 2010 סיים את ראלי דקר במקום השני בפער של 2:12 דקות אחרי סאינס, הפער הקטן ביותר בתולדות המרוץ.
שנה לאחר מכן ניצח לראשונה את המרוץ כשהוא נוהג בפולקסווגן, כשהוא מקדים את סאינס.
בשנת 2015 זכה בפעם השנייה בראלי דקר, הפעם כנהג של קבוצת מיני.
באותה שנה ניצח בפעם השנייה גם את בגביע העולם בראלי חוצה מדינות.
בשנת 2019 ניצח בפעם השלישית את ראלי דקר ואת ראלי דרך המשי.
אחרי שנתיים בהן סיים במקום השני בשנת 2022 שב וניצח את ראלי דקר.
בשנת 2023 הוביל את המרוץ החל מהיום השלישי וניצח את המרוץ בפעם השנייה ברציפות.
לקראת ראלי דקר בשנת 2025 הצטרף אל עטיה לנבחרת הנהגים של דאצ'יה שנכנסה לראשונה למרוץ.
בשנה הראשונה סיים במקום הרביעי.
שנה לאחר מכן הוביל לאורך מרבית המרוץ וניצח בפער של 9 דקות בסיומו.
בשנת 2022 הוכתר כזוכה הראשון באליפות העולם בראלי-רייד ושב וזכה בתואר גם בשנתיים הבאות.
אל-עטיה השתתף 3 פעמים במשחקים האולימפיים בענף הירי ספורטיבי.
באולימפיאדת אתונה (2004) הגיע למקום הרביעי בירי בצלחות חרס.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) דורג במקום ה-15 והחמיץ את העלייה לסיבוב האחרון בשתי נקודות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים שלישי וזכה במדליית ארד.
נאסיף בן עבדאללה היה סופר ומשורר לבנוני, יליד כפר שימא, בן משפחת יאזג'י, שרבים מבניה ידועים כהוגים וסופרים, ומקורה בחומס שבסוריה.
מילא תפקיד משמעותי בהחזרת השימוש בערבית הספרותית במאה התשע עשרה.
עבד אצל משפחת שיהאבי כסופר, והשתתף במיזם תרגום ספרי הבשורות והברית הישנה לשפה הערבית.
במאה השבע עשרה התיישבה משפחתו בחורן וכתבה עבור מושלים ושליטים, לכן כונו בשם "יאזג'י" שמשמעותו בטורקית סופר.
בשלהי המאה השבע עשרה היגרו אחדים מבני משפחתו למערב לבנון, ובראשם סעד אל-יאזג'י שהיה לסופרו של האמיר אחמד אל-מעני וזכה לכינוי שיח'.
נאסיף בלט בנטיותיו לספרות ושירה והתעמק בלימודים וקריאה.
הוא כתב שירה מגיל צעיר מאוד.
מאחר שלא הודפסו ספרים רבים בתקופתו, שאל ספרים מספריות פרטיות והתאמץ לזכור את תמציתם, ואף העתיק קטעים מתוכם בכתב יד.
תחילה למד אצל אביו ובהמשך אצל נזיר מרוני.
נקרא על ידי הבישוף אגנאטיוס לכתוב לו בשל כישוריו כמשורר וקליגרף, במנזר סמוך לכפר שימא.
האמיר בשיר אל-שהאבי השני , מושל לבנון, זימנו להיות בצוות סופריו.
כעבור עשר שנים בשירותו הוגלה אל-שהאבי לאיסטנבול, נאציף השתקע בביירות שם התפנה לקריאה כתיבה וחיבור.
נאסיף לימד בקולג' הפרוטסטנטי (שנקרא מאז 1922 בשם האוניברסיטה האמריקאית בביירות).
בשנת 1863 גייס בוטרוס אל-בוסתאני את נאסיף להוראה בבית הספר הלאומי שהקים בבירות.
בוטרוס ונאסיף בלטו בתנועת התעוררות הערבית – הנהדה (نهضة).
נאסיף לקח על עצמו ללטש את השפה הערבית ופעל לקירוב השפה ואהבתה.
עודד אנשים לקחת חלק לתרום להחייאת השפה.
יחד עם בוטרוס אל-בוסתאני השתתף בתרגום הברית החדשה והברית הישנה, מעברית ומיוונית, לשפה הערבית וזאת במיזם של המיסיון הפרוטסטנטי האמריקאי בביירות שבו החל ב-1847 המיסיונר עלי סמית.
נאסיף לימד וכתב עד שחלה בשיתוק בפלג גופו השמאלי בשנת 1869. במהלך מחלתו שכל את בנו הבכור שהיה נער, ונפטר כארבעים יום לאחר מכן, ב-8 בפברואר 1871. בנו, איברהים אל-יאזג'י, היה אף הוא בלשן ומשורר.
נאסר בן גאנם אל-ח'ליפי הוא איש עסקים קטרי, יו"ר beIN Media Group, יו"ר Qatar Sports Investments, נשיא מועדון הכדורגל פריז סן ז'רמן והתאחדות הטניס של קטר, וסגן נשיא איגוד הטניס האסייתי.
אל-ח'ליפי הוא גם חבר בוועדה המארגנת של גביע העולם למועדונים, ונבחר כיו"ר ארגון המועדונים האירופיים (ECA).
אל-ח'ליפי נולד בקטר, בן לדייג.
הוא סיים תואר בכלכלה באוניברסיטת קטר.
הוא גם בעל תואר שני מאוניברסיטת פיראוס.
כטניסאי, אל-ח'ליפי היה השחקן השני המצליח ביותר בקבוצת גביע דייוויס בקטר אחרי הסולטן חלפאן, ששיחק 43 פעמים בין 1992 ל-2002 ורשם שיא של 12–31 ביחידים, 12–16 בזוגות.
אל-ח'ליפי הופיע פעמיים בסבב התאחדות הטניסאים המקצוענים.
ב-1996 (שם הפסיד באליפות צרפת הפתוחה לתומאס מוסטר) ובדוחא בשנת 2001. הוא הגיע לדירוג יחידים הגבוה בקריירה שלו כשדורג במקום ה-995 בסוף 2002.
אל-ח'ליפי הוא נשיא התאחדות הטניס של קטר מאז נובמבר 2008. בשנת 2011 נבחר לסגן נשיא התאחדות הטניס האסיאתית במערב אסיה.
אל-ח'ליפי משמש כיו"ר השקעות ספורט בקטר (QSi) מיוני 2011. QSi היא קרן המוקדשת להשקעות בענף הספורט והפנאי ברמה הלאומית והבינלאומית.
לאחר ש-QSi רכשה את מועדון הכדורגל פריס סן ז'רמן ביוני 2011, אל-ח'ליפי הפך ליו"ר דירקטוריון PSG וגם למנכ"ל המועדון.
ל-QSi יש עוד כמה שותפויות בעלות פרופיל גבוה.
הם גם נותנים חסות למועדון הכדורגל ברצלונה, והיא מחזיקה גם במותג בגדי הספורט בורדה.
אל-ח'ליפי הפך לנשיא החדש והמנכ"ל החדש של פריז סן ז'רמן ב-7 באוקטובר 2011. זמן קצר לאחר שמונה כנשיא, הציג תוכנית בת חמש שנים במטרה להצעיד את המועדון לרמות הגבוהות של הכדורגל העולמי.
כחלק מהתוכנית ארוכת הטווח של המועדון, הביא את כדורגלן העבר לאונרדו שישמש כיועץ מקצועי של המועדון.
בעונת 2012/2013 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הצרפתית וגם העפילה לשמינית גמר ליגת האלופות.
בין היתר הודות לשערו של החלוץ החדש זלאטן איברהימוביץ'.
בעונת 2019/2020 העפילה הקבוצה לראשונה לגמר ליגת האלופות, אך הפסידה במשחק הגמר לבאיירן מינכן.
ביוני 2012 רכשה QSi את מועדון הכדוריד של פריז ומיזגה אותו עם זכיינית הספורט PSG.
מאז 2012, קבוצת פריז סן-ז'רמן בכדוריד זכתה חטיבת בחמש אליפויות צרפת, והגיעה לשלבים הסופיים בליגת האלופות, כולל פעמיים למשחק הגמר ופעמיים למשחק חצי הגמר.
בנובמבר 2013, מונה אל-ח'ליפי לשר בלי תיק על ידי האמיר של קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני.
באוקטובר 2017 פתחו בתי המשפט השווייצרים בחקירה נגד אל-ח'ליפי בחשד לשחיתות פרטית בהקצאת זכויות הטלוויזיה למונדיאלים 2026 ו-2030 לעולם הערבי בפברואר 2020 ביטלו התובעים השווייצרים את כתב האישום בגין שוחד, אך הפלילו את אל-ח'ליפי בגין הסתה.
ב-27 במרץ 2020 דחה בית המשפט הפדרלי השווייצרי את כתב האישום של התביעה נגד אל-ח'ליפי בגין הסתה.
ב-23 במאי 2019 הוגש נגדו כתב אישום בגין שוחד בחקירת מועמדויות דוחה לשנת 2017 ו-2019 לאליפות העולם באתלטיקה.
הוא זוכה על ידי בית המשפט באוקטובר 2020.
השפעתו ההולכת וגוברת בספורט הוכרה בשנת 2015 כאשר נבחר ל"נשיא האהוב בליגה הצרפתית" בסקר שערכה התאחדות הכדורגל הצרפתית, עם 35% מהקולות.
בשנת 2016, עיתון הספורט הצרפתי ל'אקיפ הגדיר אותו "האיש החזק ביותר בכדורגל הצרפתי" לפני אישים בולטים כגון דידייה דשאן וזינדין זידאן.
בשנת 2020 הוא נבחר לאדם המשפיע ביותר בכדורגל על ידי ההתאחדות הכדורגל הצרפתית.
אל-ח'ליפי נשוי, ויש לו ארבעה ילדים המתגוררים בקטר.
נאסר עיסא א-דאווסרי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
א-דאווסרי גדל במחלקת הנוער של אל-הילאל.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-23 בנובמבר 2021 הבקיע את השער הכי מהיר בהיסטוריה של ליגת האלופות האסיאתית, לאחר 16 שניות בניצחון 0–2 על פוהאנג סטילרס בגמר עונת .
ב-25 במרץ 2021 ערך א-דאווסרי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–1 על נבחרת כווית במשחק ידידות.
3" הוא אלבום האוסף השמיני של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 1995 לאור חברת התקליטים פונוקול על גבי תקליטור.
דווקא באוסף זה החליטה אילנית לראשונה להתמקד גם בשירים שלא זכו להצלחה, ולא רק בלהיטיה, דוגמת "שיר של יום חולין", "אי שם" ו"לאורך השדרה שאין בה איש".
נאסף סוויריס ( נולד ב-19 בינואר 1961) הוא מיליארדר ואיש עסקים מצרי.
נכון לאוקטובר 2021, הערך הנקי שלו נאמד ב-8.7 מיליארד דולר, מה שהופך אותו למצרי העשיר ביותר והאפריקאי העשיר הרביעי.
הוא חלק מקבוצת המשקיעים "V sport" אשר בבעלותה נמצאים בין היתר אסטון וילה.
סאוויריס נולד ב-19 בינואר 1961 באסואן, מצרים, למשפחה נוצרית קופטית.
הוא בנו של אונסי סאווירס ואחיהם של סמיח ונגיב.
לאחר מכן המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת שיקגו, שם קיבל תואר ראשון בכלכלה ב-1982