tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות מץ, הארמייה השלישית המשיכה מזרחה אל נהר סאר ועד מהרה החלה בהסתערותה על קו זיגפריד.
יער הירטגן נתפס כמקום אפשרי לחדירה לאגף האמריקני, וסכרי הנהר באזור היוו איום על התקדמות בעלות הברית במורד הזרם, כך שהתקפה לטיהור האזור החלה ב-19 בספטמבר 1944. ההגנה הגרמנית הייתה עקשנית מהצפוי והשטח היה מאוד נוח להגנה, ובמידה רבה שלל את היתרונות האמריקאים של מספר ואיכות החיילים.
הקרב - שהיה צפוי להימשך כמה שבועות - נמשך עד פברואר 1945 ועלה ב-33,000 הרוגים (מכל הסיבות).
ערכו של הקרב שנוי במחלוקת.
היסטוריונים מודרניים טוענים שהתוצאה לא הייתה שווה את האבדות הצפויות, ובכל מקרה, הטקטיקה האמריקאית שיחקה לידיים הגרמניות.
מבצע מלכה היה מתקפה אווירית-קרקעית משולבת של בעלות הברית נגד הכוחות הגרמניים בקו זיגפריד, שנוהלה בעיקר במאמץ המשולב של הארמיות האמריקניות התשיעית והראשונה.
המטרה העיקרית של המבצע הייתה להתקדם אל נהר רור ולהקים מספר ראשי גשר מעליו, לכניסה לאחר מכן לתוך גרמניה אל נהר הריין.
חלקים ממבצע זה כללו גם לחימה נוספת ביער הירטגן.
המתקפה החלה ב-16 בנובמבר עם אחת ההפצצות הטקטיות האוויריות הכבדות ביותר של בעלות הברית המערביות במהלך המלחמה.
אף על פי שמספר הכוחות הגרמניים היה קטן יותר, ההתקדמות של בעלות הברית הייתה איטית מאוד.
לאחר ארבעה שבועות של לחימה אינטנסיבית, הגיעו בעלות הברית לרור, אך לא הצליחו להקים מעליו ראשי גשר.
גם הלחימה ביער הירטגן נתקעה.
הלחימה המתישה במהלך המבצע גרמה לכוחות בעלות הברית לסבול אבדות כבדות, ובסופו של דבר פתחו הגרמנים במתקפת נגד משלהם - מבצע "Wacht am Rhein" - ב-16 בדצמבר, שתוביל לקרב הבליטה.
הגרמנים הכינו מתקפת נגד מסיבית במערב מאז פריצת בעלות הברית מנורמנדי.
התוכנית שנקראה "Wacht am Rhein" ("משמר הריין") הייתה לתקוף דרך הארדנים ולנוע צפונה לאנטוורפן, תוך פיצול הצבאות האמריקאים והבריטיים.
המתקפה החלה ב-16 בדצמבר במה שנודע בשם הקרב על הבליטה.
באזור הארדנים הגנו חיילים של הארמייה האמריקאית הראשונה.
לאחר הצלחות ראשוניות במזג אוויר גרוע, שהעניקו לגרמנים חיפוי מחילות האוויר של בעלות הברית, פתחו בעלות הברית במתקפת נגד כדי לפנות אותם מהארדנים.
הגרמנים נדחקו בסופו של דבר לנקודות ההתחלה שלהם עד 25 בינואר 1945.
הגרמנים פתחו במתקפה שנייה וקטנה יותר (Nordwind) לתוך אלזס ב-1 בינואר 1945. במטרה לכבוש מחדש את שטרסבורג, הם תקפו את קבוצת הארמיות ה-6 במספר נקודות.
מכיוון שקווי בעלות הברית נמתחו קשות בתגובה למשבר בארדנים, החזקה והכלה של מתקפת נורדווינד הייתה עניין יקר שנמשך כמעט ארבעה שבועות.
התקפות נגד של בעלות הברית החזירו את קו החזית לאזור הגבול הגרמני ומוטטו את כיס קולמר.
תנועת המלקחיים של הארמייה הראשונה הקנדית, שהתקדמה מאזור ניימכן במבצע ממשי, והארמייה התשיעית האמריקנית, שחצתה את רור במבצע רימון, תוכננה להתחיל ב-8 בפברואר 1945, אך היא נדחתה בשבועיים כשהגרמנים הציפו את עמק רור על ידי השמדת שני סכרים על הרור העליון (סכר רור וסכר אורפט).
במהלך השבועיים שבהם הנהר הקטן הוצף, היטלר לא אפשר לרונדשטט להסיג את הכוחות הגרמניים מאחורי הריין, בטענה שזה רק יעכב את הקרב הבלתי נמנע.
היטלר הורה לו להילחם במקום שבו עמדו כוחותיו.
עד שהמים שקעו והארמייה התשיעית האמריקאית הצליחה לחצות את הרור ב-23 בפברואר, כוחות אחרים של בעלות הברית היו גם הם קרובים לגדה המערבית של הריין.
הדיוויזיות הגרמניות שנותרו בגדה המערבית של הריין נופצו לרסיסים, ו-280,000 איש נלקחו בשבי.
ההתנגדות הגרמנית העיקשת עלתה ביוקר; ההפסדים הכוללים שלהם הגיעו ל-400,000 איש.
בעלות הברית חצו את הריין בארבע נקודות.
מעבר אחד היה הזדמנות שניצלו כוחות אמריקאים כאשר הגרמנים לא הצליחו לפוצץ את גשר לודנדורף ברמאגן; אחר היה תקיפה נמהרת; ותוכננו שני מעברים:
הארמייה הראשונה של ארצות הברית רדפה באגרסיביות אחר הכוחות הגרמניים המתפוררים, וב-7 במרץ הם כבשו במפתיע את גשר לודנדורף מעבר לנהר הריין ברמאגן.
דיוויזיית השריון ה-9 הרחיבה במהירות את ראש הגשר למעבר בקנה מידה מלא.
בראדלי אמר לגנרל ג'ורג' ס.
פטון - שהארמייה השלישית שלו נלחמה בפאלץ - "לחצות את הריין בתקיפת סער".
הארמייה השלישית עשתה בדיוק את זה בליל ה-22/23 במרץ, וחצתה את הנהר בהסתערות נמהרת מדרום למיינץ באופנהיים.
בצפון, הריין רחב פי שניים, עם נפח מים גבוה בהרבה מהמקום שבו חצו האמריקנים.
מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה-21, החליט שניתן לחצות אותו בבטחה רק עם התקפה שהוכנה בקפידה.
במבצע ביזה הוא חצה את הריין בריס ווזל בליל ה-23/24 במרץ, כולל מבצע ההנחתה הגדול ביותר בהיסטוריה, מבצע ורסיטי.
באזור קבוצת הארמיות השישית של בעלות הברית, הארמייה האמריקנית השביעית הסתערה על פני הריין באזור שבין מנהיים לוורמס ב-26 במרץ.
מעבר חמישי בקנה מידה קטן יותר הושג מאוחר יותר על ידי הארמייה הצרפתית הראשונה בשפייר.
לאחר חציית הריין, בעלות הברית התקדמו במהירות ללב ליבה של גרמניה.
סופה של מלחמת העולם השנייה באירופה הגיע זמן קצר לאחר מכן עם כניעת גרמניה ב-7 במאי.
בתחבורה ציבורית, התקבצות אוטובוסים היא מצב שבו שני אוטובוסים או יותר שהיו אמורים להגיע לתחנה בזמנים שונים, מגיעים אליה יחד.
מצב זה מתרחש כשמתרחשת חריגה מלוח הזמנים והאוטובוס שהיה אמור להגיע שני משתווה לראשון.
תופעה זו מתרחשת הן באוטובוסים והן ברכבות.
אוטובוס שמאחר לעומת לוח הזמנים המתוכנן אוסף בנוסף לנוסעים שחיכו לו, גם את אלה שהתכוונו לעלות על האוטובוס הבא.
תוספת הנוסעים מעכבת את האוטובוס עוד יותר.
כתוצאה מכך, האוטובוס השני אוסף פחות נוסעים, מה שמעכב אותו פחות ומאפשר לו להקדים.
לפי התאוריה, אוטובוס שמאחר צפוי לאחר יותר ויותר ככל שתתקדם הנסיעה ואילו אוטובוס שמקדים יקדים יותר ויותר.
בסופו של דבר, האוטובוסים ייצרו זוג שנוסע בזה אחר זה ואיכות השירות תרד.
יש המשערים שתופעה זו היא הגורם העיקרי לבעיית האמינות של התחבורה הציבורית.
עומסי תנועה: קיים מצב בו האוטובוס הראשון מתעכב בגלל עומסי תנועה בשעת הנסיעה שלו, ואילו האוטובוס שאחריו נוסע בזמן שבו העומסים הוקלו, מה שמאפשר לו לנסוע מהר יותר ולהקדים את האוטובוס הראשון שהתעכב.
זמן עלייה: במקרה שבו האוטובוס הראשון התעכב והגיע ללוח הזמנים של האוטובוס השני, יתווספו לו נוסעים שהתכוונו לעלות על האוטובוס השני, ובכך זמן העצירה שלו בתחנות הביניים יגדל.
קביעת זמן המתנה מינימלי ומקסימלי בתחנות: מאפשר לאוטובוס הראשון לצמצם את העיכוב שבעצירה בתחנה ובכך לנסוע מהר יותר, וכן מאלץ את האוטובוס השני לשמור על מרווח מהאוטובוס הראשון.
הנחיה לדלג על תחנות מסוימות.
עידוד הנוסעים להמתין לנסיעה הבאה, שצפויה להיות פחות עמוסה.
גישה אחרת מציעה להקים תחנות ויסות, שבהן האוטובוסים שמקדימים יידרשו להמתין עד שיהיו זהים ללוח הזמנים שלהם.
לעומת זאת, שיטת העלאת תדירות האוטובוסים מבלי לבצע שינויים אחרים בזמן הנסיעה הוכחה שאינה פתרון להתקבצות האוטובוסים.
התפתלות הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2007. בסרט מככבים ג'ואל מור, אמבר טמבלין, זאקרי לוי וטרישה הלפר.
את הסרט ביימו מור ואדם גרין.
התסריט המקורי של הסרט נכתב על ידי מור וג'רמי בורינג.
הסרט היה בחירה רשמית וזכה בפרס "Gold Vision" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנטה ברברה בשנת 2007. הפרס מוענק עבור "הסרט החדשני והייחודי ביותר עם חזון מעורר השראה ופורץ דרך".
הסיפור עוקב אחר מייסון המופנם והבודד אשר עובד בשירות לקוחות בחברת ביטוח ביום וצייר מוכשר, כמו גם חובב ג'אז קלאסי, בלילה.
חברו היחיד הוא הבוס שלו, ברקלי, שמשגיח עליו בקפדנות וצוחק על התנהגותו המוזרה.
חייו של מייסון משתנים כאשר הוא פוגש בעובדת הצעירה החדשה שמגיעה לעבוד בחברה, אמבר.
כאשר היא מגלה כי תחביבו הוא ציור דיוקנים, היא מציעה לו שיצייר גם אותה, אך אז הוא מתחיל לשמוע בראשו קולות מן העבר אשר גורמים לו לבצע מעשים המובילים אותו להרס עצמי.
מכיוון שג'אז הוא חלק כל כך חשוב בעלילה, ג'ואל מור רצה להשתמש במוזיקה מקורית לחלוטין.
היא הולחנה על ידי טוד קולדוול ומייקל הרינג וכוללת את בראד ליאלי בסקסופון אלט, ג'ון דייברסה בחצוצרה, רויס צ'יימברס מנגן בסקסופון טנור וסופרן, דון קולדוול, אביו של טוד, גם ניגן על סקסון טנור וטד גרינברג על תופים.
הסרט הכניס 3,072 דולר בארצות הברית.
נכון ל-5 במרץ 2023, אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח כי 50% מהמבקרים נתנו לסרט ביקורות חיוביות, על סמך 10 ביקורות.
האתר Metacritic דיווח שלסרט היה ציון ממוצע של 40 מתוך 100, בהתבסס על 4 ביקורות.
התקדמות הדיוויזיה המוטסת ה-6 לנהר הסן התרחשה בחודש אוגוסט 1944, בשלבים המאוחרים של המערכה בנורמנדי, לאחר התבוסה של הצבא הגרמני בכיס פאלז, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6, בפיקודו של מייג'ור-גנרל ריצ'רד גייל, הייתה אחת היחידות הראשונות של בעלות הברית שהגיעו לנורמנדי ביום הע', 6 ביוני 1944, ואיבטחה את האגף השמאלי של אזור הפלישה, כשהיא סופגת התקפות של שתי דיוויזיית חיל רגלים ודיוויזיית פאנצר אחת.
חודש לאחר מכן הם קיבלו פקודה להתכונן להתקדם.
המטרה שלהם הייתה שפך נהר הסן, משם.
כדי לסייע להם בביצוע משימתם, תוגברה הדיוויזיה על ידי חטיבות השירות המיוחד ה-1 וה-4 , חטיבת החי"ר הבלגית הראשונה וחטיבת הרגלים הממונעת של הולנד, כמו גם תמיכה ארטילרית מוגברת.
כדי להגיע לסיין נאלצה הדיוויזיה לחצות שלושה נהרות שהוצפו על ידי הגרמנים, ולרשותם היו רק שתי דרכים לעשות זאת.
הדיוויזיה המוטסת ה-6 החלה את התקדמותה ב-17 באוגוסט, מיד לאחר שהצבא הגרמני נסוג.
היא נלחמה בכמה קרבות קטנים, ועד סוף החודש הם הגיעו ליעדם בנהר הסן.
כאן נעצרה הדיוויזיה עד תחילת ספטמבר, אז היא חזרה לאנגליה כדי להתכונן לפעולות מוטסות נוספות בהמשך המלחמה.
ב-6 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה המוטסת ה-6 בנורמנדי.
משימתם הייתה לאבטח את האגף השמאלי של אזור הפלישה, על ידי כיבוש השטח הגבוה שבין נהר האורן לנהר דיבס.
למרות שהצנחנים היו מפוזרים באופן נרחב, הם הצליחו להשלים את כל מטרותיהם.
לאחר שישה ימים של התקפות שריון ורגלים גרמניים, עמדת הדיוויזיה הייתה יציבה עד סוף קרב ברוויל ב-12 ביוני.
מאז, הם סבלו רק מהרעשות ארטילריות.
כמעט חודשיים לאחר מכן, ב-7 באוגוסט, הדיוויזיה קיבלה פקודה להתכונן להתקדם.
המטרה שלהם תהיה שפך נהר הסן.
כדי לתגבר את הדיוויזיה המוטסת שחמושה ומצוידת בקלילות, צורפו חטיבות השירות המיוחדות ה-1 וה-4 הבריטיות, יחד עם חטיבת הרגלים הממונעת ההולנדית הראשונה וחטיבת הרגלים הבלגית הראשונה.
תמיכה ארטילרית נוספת ניתנה על ידי שני גדודי ארטילריית שדה, סוללת ארטילריה בינונית וגדוד ארטילריית נ"מ כבד ששימש בתפקיד ארטילריית שדה.
לפני המבצע, הדיוויזיה המוטסת ה-6 יחד עם דיוויזיית השריון ה-7, דיוויזיית הרגלים ה-49 ודיוויזיית הרגלים ה-51, הקימו את הקורפוס הראשון, שצורף לארמייה הקנדית הראשונה.
בעת הוצאת פקודותיו, לוטננט גנרל ג'ון קרוקר, מפקד הקורפוס, היה מודע לכך שלדיוויזיה המוטסת השישית כמעט ואין ארטילריה, כלי רכב או ציוד הנדסה, ולא ציפה שהם יתקדמו במהירות.
כדי להגיע לנהר הסן על הדיוויזיה היה לחצות שלושה נהרות עיקריים, לאורך שני קווי התקדמות עיקריים בלבד.
נתיב אחד היה בצפון, ועבר לאורך החוף הצרפתי, בעוד שהנתיב השני היה יותר פנימה בין טרוארן ופונט אודמר.
בשלב זה של מבצע אוברלורד, הכוחות הגרמניים היו בכמות ואיכות לא ידועים, אך אל מול הדיוויזיה עמדו גורמים מדיוויזיית הרגלים ה-711, חלק מהארמייה ה-15. הדיוויזיה ה-711 הורכבה מרגימנטים הרגלים ה-731 וה-744, יחד עם ארטילריה וזרועות תומכות אחרות.
עוד לפני הפלישה הדיוויזיה הגרמנית לא נחשבה למערך קו קדמי, אלא לדיוויזיה סטטית בתפקידי אנטי-פלישה, ורבות מיחידותיה לא היו במלוא עוצמתן.
יתר על כן, רבים מחייליה היו מבוגרים מהרגיל בדיוויזיה קו ראשון, או שהיו זרים מגויסים מפולין ורוסיה.
בהיותה דיוויזיה סטטית, היא נבלמה עוד יותר מכך שלא היה לה כמעט תחבורה משלה, ומה שהיה זמין היה בעיקר כלי תחבורה רתומים לסוסים.
שלוש דיוויזיות הרגלים של הקורפוס הבריטי הראשון נפרסו עם הדיוויזיה המוטסת ה-6 משמאל, הקרובה לחוף.
במרכז הייתה הדיוויזיה ה-49 ומימין הדיוויזיה ה-51. התקדמות הקורפוס החלה ב-15 באוגוסט כאשר הדיוויזיה ה-49 כבשה את וימונט, ולמחרת לכידת סן-פייר-סור-דייב על ידי הדיוויזיה ה-51. ב-17 באוגוסט התקדמה הדיוויזיה המוטסת ה-6. הדיוויזיה המוטסת ה-6, עם החטיבות הבלגיות וההולנדיות בפיקודה, התקדמה לאורך תוואי החוף הצרפתי.
הכוחות הקלים של חטיבות הצנחנים ה-3 וה-5 ושתי חטיבות הקומנדו השתמשו בנתיב היבשה.
כשהיה ברור בשעה 03:00 שהצבא הגרמני מול הדיוויזיה נסוג, היחידה הראשונה שעקבה אחריהם הייתה חטיבת הצנחנים ה-3. עד השעה 07:00 נכבשה בורס על ידי גדודי הצנחנים 8 ו-9 ובשעה 08:00 היה גדוד הצנחנים הקנדי הראשון בבואנט.
שאר הדיוויזיה החלה להתקדם בערך באותו זמן.
חטיבת השירות המיוחד הרביעית פנתה לטרואן וסנט פאיר, בעוד שהחטיבה המיוחדת הראשונה עשתה לבאבנט ול.
בצפון החלה החטיבה המוטסת השישית לנוע לאורך הכביש מ-Bréville ל-Merville.
החטיבה המוטסת ה-6, עם הבלגים וההולנדים בפיקודו, נאלצה להתמודד עם טקטיקת עיכוב גרמנית.
הגדודים המובילים התקדמו תחת אש כבדה של מרגמות ומקלעים, עד שנעצרו על ידי עמדת הגנה חזקה בקאבורג.
הגדוד הראשון, Royal Ulster Rifles, שלא היה מסוגל לאגף את העמדה, קיבל פקודה לחדור פנימה.
למחרת, הגדוד הוקל על ידי הבלגים והועבר לנקודת ריכוז חטיבתית, תחילה ב ולאחר מכן בטרואן, אליה הגיעו בבוקר 21 באוגוסט.
התקדמות החטיבה המוטסת ה-6 המשיכה מכאן עם הגדוד ה-12, גדוד דבונשייר בראש.
הגדוד התקדם ללא התנגדות עד לאותו אחר הצהריים, אז ספג מספר נפגעים מירי מרגמות ומקלעים גרמניים.
עם התקרבות הלילה נאלץ הגדוד להתחפר, והתכונן להמשך ההתקדמות למחרת.
בשעה 03:00 ב-22 באוגוסט החל הגדוד בהתקפת אגף על ברנוויל, שאותה כבשו עד השעה 08:00, ומאוחר יותר באותו יום הם שחררו את ווויל ודוביל, שם אבטחו את הקרקע הגבוהה מצפון לעיר.
ב-23 באוגוסט יחידת סיור מהגדוד הראשון, Royal Ulster Rifles חצתה את נהר הטוק בסירה, אך ההתנגדות הגרמנית באזור הייתה כבדה מכדי שהגדוד יוכל לעבור.
במקום זאת הם נעו במעלה הנהר, בכוונה לחצות ב-Bonnerville sur Touques.
מודיעין דיווח כי סוללת הרכבת בנהר הוחזקה בידי הגרמנים, והדבר מנע את הניסיונות לחצות את הנהר שם.
במקום אחר הגיעו לנהר הגדוד השני, אוקספורדשייר ובקינגהמשייר.
מייג'ור ג'ון הווארד ופלוגה D שלו שחו והקימו את ראש הגשר של הגדוד.
בעזרת סיוע צרפתי מקומי ואוסף של סירות קטנות ורפסודות, הצליח גם שאר הגדוד לחצות את הנהר, להיכנס לטוק ב-24 באוגוסט.
למחרת הם שחררו את סנט פיליבר, ופטיוויל, והגיעו ל, שם הגרמנים עדיין הגנו על הגשר והקרקע הגבוהה.
בשעה 13:00 תקף הגדוד וכבש את הגשר בשלמותו, אך ההתנגדות הגרמנית מנעה מהם להמשיך הלאה.
ב-26 באוגוסט נמשכה ההתקדמות, ובשעה 19:00 שוחררה פולבק.
הנסיבות חילקו את כוחות הדיוויזיה המוטסת השישית, והם התקדמו כעת לאורך שני מסלולים, עם החטיבות הבלגיות וההולנדיות לאורך החוף והגדודים המוטסים יותר פנימה.
גדודי הדיוויזיה המוטסת ה-6 פנו לכיוון אונפלר ו-Berville sur Mer, נתקלו בהתנגדות גרמנית קלה, בעוד הבלגים כבשו את האזור סביב ברוויל ו-Foulbec.
בדרום החלה חטיבת הצנחנים השלישית לחצות את הנהר דייב ב-18 באוגוסט, אולם עוכבה בשל הצורך בבניית מעבר שיחליף את הגשר שנהרס על ידי הדיוויזיה במהלך מבצע טונגה.
עם רדת הלילה גדוד הצנחנים הקנדי הראשון הגיע לעורף הגרמנים וגדוד הצנחנים ה-8 הגיע לפאתי Goustranville.
למחרת בבוקר המשיכה התקדמות החטיבה לתוך Goustranville, שם ספגה אש ארטילרית כבדה מהקרקע הגבוהה ב.
ההתקפה שלהם דשדשה וגיייל החליט להתחיל מחדש את ההתקדמות באותו לילה.
הוא הורה לחטיבת הצנחנים ה-3 לאבטח את נקודת ההתחלה לאורך תעלת הצוללים ומסילת הרכבת, בעוד שחטיבת הצנחנים ה-5 תקפה את עמדת התותחנים בפוטוט.
בשעה 22:00 נעה חטיבת הצנחנים ה-3 קדימה, וכבשה את שני גשרי התעלה שלמים, ו-150 שבויים מרגימנט הגרנדירים 744. עד השעה 01:00 ב-19 באוגוסט, הם היו בפאתי דוזולה, אך אז הפכו למטרות לארטילריה גרמנית, אשר גרמו למספר נפגעים.
במקביל חצתה חטיבת הצנחנים 5 את התעלה דרומה יותר.
גדוד הצנחנים ה-7 קיבל פקודה לאבטח את האזור ממזרח לפוטוט-אן-אוז', בעוד שגדוד הצנחנים ה-12 תקף את הכפר.
בדרך, גדוד הצנחנים השביעי ספג אש ממקלעים גרמניים, ואז צפה בשורה של חיילים מתקרבים אליהם.
בתחילה חשבו שהם גדוד הצנחנים ה-13, אולם הם זוהו עד מהרה כגרמנים, והגדוד ארב להם ממרחק של , וגרם אבדות קשות לגרמנים.
כשגדוד הצנחנים 13 התקדם קרוב מספיק לגבעה 13, הם ביצעו תקיפה עם כידונים על הפסגה.
עם זאת, הם הגיעו במקביל לגדוד תגבורת גרמנית, אשר תקף מיד התקפת נגד, אילץ את הגדוד לסגת, וגרם למספר אבדות.
התקפת המשך של הגרמנים על הבריטים הנסוגים נעצרה על ידי מטח ארטילרי.
במהלך תקופה זו כבש גדוד הצנחנים ה-12 את פוטוט-אן-אוז', ולקח 160 שבויים וכמה כלי נשק כבדים.
למחרת, ב-21 באוגוסט, חטיבת הצנחנים השלישית התקדמה לעבר נהר הטוק ב- Pont-l'Évêque, ונלחמה דרך עמדת חי"ר ושריון גרמנית באנבולט.
הכפר נכבש בסופו של דבר על ידי גדוד הצנחנים ה-8 לאחר קרבות קשים.
כאן החטיבה החזיקה מעמד בזמן שחטיבת הצנחנים החמישית נעה דרכם, והגיעה לפונט-ל'אבק ב-22 באוגוסט.
לאחר מכן הוביל גדוד הצנחנים 13 את התקפת החטיבה לתוך העיירה; מטרתם הייתה לחצות את שני הסניפים של הטוק בעיירה וליצור ראש גשר על הגדה הצפונית.
במקביל יחצה גדוד הצנחנים ה-12 במעלה הנהר ויאבטח סוללת רכבת בסנט ג'וליאן.
בשעה 15:00 הניחה הארטילריה המלכותית מטח עשן לכיסוי התקדמות גדוד הצנחנים ה-12. הגרמנים פתחו באש כשהם היו בסביבות מהנהר; רק עשרה מאנשי הגדוד הצליחו לעבור, ואז נלכדו בגדה הרחוקה.
התחמושת אזלה, וללא תמיכה, הם נסוגו בסופו של דבר.
גדוד הצנחנים ה-13 לחם בדרכו לתוך העיירה ומעבר להסתעפות הראשונה של הנהר, אך ההתנגדות הגרמנית הייתה קשה והם לא הצליחו לעבור את השלוחה המזרחית.
ב-22 באוגוסט הצליח סיור מגדוד הצנחנים 13 לחצות את הזרוע המזרחית של הנהר, ותוגבר במהירות על ידי שאר הגדוד.
הם נלחמו במשך שלוש שעות כדי להשיג דריסת רגל ראויה ולאחר מכן נאלצו לסגת שוב.
למחרת גילו סיורים מגדוד הצנחנים 7 שהגרמנים נסוגו במהלך הלילה, ולכן הם חצו את הנהר ואבטחו את הקרקע הגבוהה צפונה, ובעקבותיהם שאר החטיבה.
ב-25 באוגוסט חטיבת השירות המיוחד הראשונה השתלטה על המערך המוביל, ופנתה לכיוון בזוויל, אך שוב ההגנה הגרמנית עיכבה את ההתקדמות.
חטיבת הצנחנים ה-3 וחטיבת השירות המיוחד ה-4 ביצעו התקפת איגוף שמאלית כדי לכבוש את הכפר, כשהם ספגו אבדות כבדות מירי מרגמות גרמניות.
מאוחר יותר באותו יום, גייל קיבל פקודות שדיוויזיית הרגלים ה-49 (ווסט ריידינג) תכבוש את פונט אודמר.
משוכנע שהוא נמצא בעמדה טובה יותר לכבוש את המעבר מעל נהר הריסל שם, הוא הורה לחטיבת הרגלים ההולנדית לנוע ולהצטרף לחטיבת הצנחנים החמישית בכיבוש העיירה.
ב-26 באוגוסט אנשי חטיבת הצנחנים, חלקם רכובים על טנקי קרומוול של , דהרו לעבר הגשר ממזרח בעוד ההולנדים פנו לשם ממערב.
החטיבה ההולנדית הגיעה ראשונה, דקות ספורות לאחר שהגרמנים הרסו את הגשר, מעט לפני גדוד הצנחנים 7. החטיבה ההולנדית עברה לאבטח את הרמה המשקיפה על הנהר, בעוד חטיבת הצנחנים ה-5 כבשה את העיירה.
לאחר שהגיעה לנהר הסן, הדיוויזיה הצטוותה להחזיק מעמד בין אונפלר לפונט אודמר ולהתכונן לשוב לאנגליה.
בתשעה ימי לחימה הם התקדמו , למרות, כפי שניסח זאת מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל גייל, יחידות החי"ר שלו היו "די לא מצוידות למרדף מהיר", הם כבשו מהשטח שהוחזק בידי הגרמנים, ולכדו יותר מ-1,000 שבויים גרמנים.
מאז הנחיתה ב-6 ביוני, איבדה הדיוויזיה 4,457 לוחמים, מתוכם 821 הרוגים, 2,709 פצועים ו-927 נעדרים.
הדיוויזיה עזבה את צרפת, ויצאה לאנגליה בתחילת ספטמבר.
התקדמותו של השיכור: מהכוס הראשונה לקבר היא ליטוגרפיה משנת 1846 מאת נתנאל קורייר.
זהו ליבנסטרפ בן תשעה שלבים על קשת אבן המתארת את מסעו של אדם דרך אלכוהוליזם.
באמצעות סדרה של וינייטות הוא מראה כיצד משקה בודד מתחיל קשת שמסתיימת בהתאבדות.
מתחת למבנה, אשתו וילדו של הגיבור עומדים למטה בדמעות.
הליטוגרפיה מבוססת על עבודתו של ג'ון וורנר ברבר משנת 1826 "התקדמותו של השיכור", או "הדרך הישירה לעוני, עליבות וחורבן".
הקליטה הביקורתית הייתה גרועה מאז יציאת התמונה, אך היא השפיעה על יצירות אחרות בנושאי מתינות.
התקדמות השיכור משמשת בשיעורי היסטוריה אמריקאית בתיכון כדי ללמד על תנועת המתינות.
משנות ה-1800 ועד תחילת האיסור ב-1920, תנועת המתינות הייתה כוח מרכזי בחיים האמריקאיים, ודגלה באיסור על משקאות אלכוהוליים.
התנועה יצאה מההתעוררות הגדולה השנייה, והיא צמחה באמצעות מפגשי תחייה וקבוצות מיסיונריות.
בעיני הרפורמים של התקופה, שימוש לרעה באלכוהול ועבדות נתפסו כשני החוליים החברתיים הגדולים בארצות הברית.
בתחילה, תומכי המתינות דחפו לאנשים להימנע רק משתיית משקאות חריפים מזוקקים (כגון ליקור, ויסקי ועוד), אך ב-1840, ההתמקדות באלכוהול הוחלף ב-פכחון מוחלט על פי החוק.
החברה שתהפוך ל-קורייר ואייבס נוסדה בשנת 1834 על ידי נתנאל קורייר.
בהמשך החברה גדלה להיות אחד ממוציאי האור הגדולים בארצות הברית במאה ה־19 של ליטוגרפיות.
הדפסי העלות הנמוכים שלהם, שנמכרו בין 0.15 ל-3.00 דולר בהתאם לגודל (שווה ערך ל-3 ו-69 דולר ב-2022, בהתאמה), נמצאו בבתים ובעסקים ברחבי הארץ.
יצירותיהם של קורייר ואייבס תיארו בעיקר סצנות דתיות, מוסריות ופטריוטיות, כמו גם גרסאות אידיאליות של החיים הכפריים.
"התקדמותו של השיכור" היא אחת מכמה תמונות בנושאי מתינות בקטלוג שלהם, המראות כיצד צריכת אלכוהול מובילה לחורבן.
ב-1826 פרסם ג'ון וורנר ברבר את "התקדמותו של השיכור", או "הדרך הישירה לעוני, עליבות וחורבן", ליתוגרפיה בת ארבעה חלקים המתארת את מסעה של משפחה לבית העניים עקב צריכת אלכוהול.
בהתבסס על עבודתו של ברבר, יצר קורייר שלו בשם הדומה "התקדמות השיכור: מהכוס הראשונה לקבר" בשנת 1846.
התקדמותו של השיכור היא ליבנסטרפ, צורת תיאור חזותי נפוץ במאה ה־19. מעבר לאמצע התמונה יש קשת אבן עם מדרגות עולות ואחר כך יורדות.
התמונה משתמשת בתשע המדרגות כדי לייצג תשעה שלבים של אלכוהוליזם, כפי שדמיין קורייר.
מתחת למבנה האבן, אשתו וילדו של הגיבור עומדים ליד ביתם הבוער בדמעות.
על פי ההדפס, הדרך לחורבן מתחילה במשקה חברתי יחידאי שמספקת לגיבורה "אישה בעלת סגולה מפוקפקת בעליל".
לאחר מכן הוא מתקדם לשתייה כדי "לשמור על הקור בחוץ" ולאחר מכן, לאחר מכן הוא שותה שוב (שתייה אחת יותר מידי), וחש שיכרון חושים.
בשלב הרביעי, הגיבור מתחיל לעסוק באלימות בעודו שיכור.
הקשת מגיעה לשיא עם האיש, סיגר ביד, חוגגים עם חברים.
הצעד השישי, והראשון למטה, מתאר את האיש שנקלע לעוני ומחלות עקב השימוש שלו באלכוהול.
בצעד השיבעי הוא "ננטש על ידי חברים".
בשלב שמונה הוא נזקק וזה מוביל אותו לפשע.
השלב האחרון מראה את הגיבור מת בהתאבדות אחרי שחייו נהרסו לחלוטין.
התקדמותו של השיכור קיבלה יחס בעיקר מזוין על ידי פרשנים.
רוברט סיסק כתב ל"בולטימור סאן" בשנת 1930, ומצא שהליטוגרפיה מביסה את עצמה על ידי כך שהגיבור מת ביריית אקדח במקום בשתייה.
דאגלס ניילור תיאר את זה כ"ראוי לפרס" במאמר משנת 1933 ב - עיתונות פיטבורג.
בשנת 1984, טס פנפיל, שכתבה עבור נשר ברקשייר, מצאה שהעבודה הייתה מוגזמת בסקירה שלה על תערוכה של קורייר ואייבס.
באותה שנה כמו קורייר, האחים קלוג הוציאו גרסה משלהם ל - התקדמותו של השיכור.
בגרסה של קלוגס, משפחתו של הגיבור מוחלפת במזקקה ובאדם שיוצא מהחזית עם שני שקי כסף.
פרופסור אנגלי ג'ון וויליאם קראולי טוען שהאחים קלוג העתיקו את הגרסה שלהם מקורייר.
עם התקדמותו של השיכור, קורייר הקים את קשת העלילה המשמשת ברומני מתינות: משקה ראשון המוביל במהירות למוות בטרם עת.
גם אמא של ג'ורג''' מאת סטיבן קריין הושפעה מהליטוגרפיה.
העבודה מוצגת כמקור ראשוני בשיעורים על היסטוריה אמריקאית כדי ללמד על תנועת המתינות.
מורה אחד ללימודי חברה אמר שהוא משתמש בזה מכיוון שהתקדמות האלכוהוליזם המתוארת תואמת היטב את המסר של תכנות נגד סמים בבתי ספר.
סטודנטים השוו את המסר הפשטני של " פשוט תגיד לא " של התקדמות השיכור'' עם הפרצופים של מת'.
התפתחות עוברית (או אמבריוגנזה של בעלי חיים) מתייחסת לשלבים שבהם עובר של בעל חיים (לרבות בני אדם) נוצר ומתפתח.
ההתפתחות העוברית מתחילה בהפריית תא ביצית על ידי תא זרע.
לאחר ההפריה, התא המופרה הופך לזיגוטה, תא דיפלואידי יחיד, אשר עובר חלוקות מיטוטיות ללא גדילה משמעותית – תהליך הקרוי קרע תא (cleavage).
חלוקות אלו, יחד עם הבחנה תאית (cellular differentiation), מובילות ליצירת עובר רב-תאי לאחר שעובר נקודת בקרה ארגונית באמצע ההתפתחות העוברית.
בעברית, המונח "התפתחות עוברית" משמש בדרך כלל לכל התקופה הפרה-נטלית, אך למעשה הוא מתייחס בעיקר לשלבים המוקדמים של ההתפתחות, עד לסיום האורגאנוגנזה הראשונית.
בשפה המדעית באנגלית קיימת הבחנה ברורה:
Embryonic development / Embryogenesis – שלבים מוקדמים (מההפריה עד לסיום האורגאנוגנזה הראשונית).
Fetal development – שלבים מאוחרים יותר, בהם העובר גדל ומתפתח עוד יותר, עד ללידה או בקיעה מהביצה.
השלבים העיקריים של ההתפתחות העוברית משותפים לכלל בעלי החיים כוללים:
קרע תא (Cleavage) – הזיגוטה מתחלקת מספר פעמים ליצירת כדור תאים מוצק הקרוי מורולה (Morula).
בלסטולציה (Blastulation) – המורולה מתפתחת למבנה חלול הנקרא בלסטולה (Blastula).
גסטרולציה (Gastrulation) – הבלסטולה מארגנת מחדש את עצמה למבנה הנקרא גסטרולה (Gastrula), היוצר שלוש שכבת נבט עיקריות: אקטודרם, מזודרם ואנדודרם.
אורגאנוגנזה (Organogenesis) – שכבות הנבט מתמיינות ליצירת איברים ורקמות.
התפתחות נוספת – העובר מתקדם לשלבים הבאים, המשתנים בין מינים שונים; דוגמאות כוללות עובר (fetus) אצל יונקים או זחל (larva) אצל בעלי חיים אחרים.
הבנת התהליכים הכלליים של אמבריוגנזה בבעלי חיים מספקת מסגרת להבנת תחומים נוספים בביולוגיה ורפואה.
התפתחות עובר האדם רבים מהשלבים, כגון קרע התא, גסטרולציה ואורגאנוגנזה, מתקיימים גם בעובר האדם.
מחקרים על בעלי חיים מסייעים לזהות מנגנונים מולקולריים וגנטיים הקובעים את התפתחות האיברים, תפקוד התאים והאינטראקציות בין רקמות שונות, ומאפשרים להבין מומים מולדים ולפתח טיפול רפואי ומחקר בתרפיה גנטית.
אמבריולוגיה - המדע העוסק בהתפתחות העובר, מרגע הפריית הביצית ועד ללידה.
רפואה ופיזיולוגיה – ידע על התפתחות עוברית מסייע בהבנת מחלות מולדות, עיצוב טיפולים רפואיים מתקדמים ותרופות המכוונות לשלבי התפתחות ספציפיים.
ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית - השוואת התפתחות עוברית בין מינים מאפשרת ללמוד על יחסים אבולוציוניים, שמירה על דפוסי התפתחות ושינויים גנטיים לאורך האבולוציה.
התפתחות קוסמית: עליית המורכבות בטבע (2001) הוא ספר עיון מאת האסטרופיזיקאי מאוניברסיטת הרווארד, אריק צ'ייסון.
הספר בוחן את ההתפתחות הקוסמית, הכוללת את ההיסטוריה של ההתפתחות הטבעית מהמפץ הגדול ועד היום, מנקודת מבט של המדע הרב-תחומי המתפתח של ההיסטוריה הגדולה.
הוא מספק הסבר לכך שמבנים פשוטים ששרדו מיליארדי שנים התפתחו למבנים מורכבים יותר, כגון כוכבים, כוכבי לכת, חיים ובני אדם בתרבויות מורכבות.
הספר נכתב לקהל כללי המתעניין במדע.
צ'ייסון טוען כי ניתן לבחון את ההיסטוריה הקוסמית מנקודת מבט של זרימות אנרגיה.
הוא מנתח את זרימות האנרגיה דרך אובייקטים שונים וטוען כי זרימות אלו רלוונטיות להבנת המורכבות היחסית של אותם אובייקטים.
צ'ייסון מציע שמדד מרכזי לניתוח מדעי צריך להיות אנרגיה לשנייה לגרם, שמכונה "צפיפות קצב אנרגיה" (energy rate density), וניתוח באמצעות מדד זה יכול לשמש להסבר לא רק של האבולוציה האנושית אלא גם של ההתפתחות הקוסמית.
הוא רואה באנרגיה "עבודה ליחידת זמן", שהוא משווה להספק, ומראה כיצד צפיפות קצב האנרגיה במבנים מסוימים עלתה עם הזמן.
לדוגמה, לפי צ'ייסון, מוח האדם צורך כמות אנרגיה רבה בהרבה ביחס לגודלו מאשר גלקסיה.
צ'ייסון מתאר כיצד אנרגיה מאפשרת לפתח סדר מתוך אי-סדר - באמצעות ארגון עצמי; לדוגמה, מזגן שמושך זרם מתוך שקע חשמלי יכול להפוך אזור פחות מורכב של אוויר פושר לשני אזורים מורכבים יותר – אוויר חם ואוויר קר – ובכך להפוך את אי-הסדר בחדר.
אורגניזמים עושים דבר דומה עם אנרגיה אך בצורה מורכבת יותר, על ידי קליטת מזון במקום אלקטרונים, כדי למנוע מהגוף להתפרק ולהפוך לפחות מורכב; צ'ייסון מנתח זרימות אנרגיה לא רק באורגניזמים ובחברה, אלא גם במבנים דוממים כמו כוכבים, גלקסיות וכוכבי לכת.
צ'ייסון מציין שהגברת המורכבות אינה נוגדת את חוק השני של התרמודינמיקה.
חוק זה אכן קובע שבמערכת מבודדת – כמו היקום כולו – אי-הסדר הכולל (אנטרופיה) נוטה לגדול, ולמעשה כמות האנרגיה החופשית זמינה להפעלת עבודה פוחתת עם הזמן.
עם זאת, מערכות פתוחות, שמקבלות זרימת אנרגיה ממקור חיצוני, יכולות לארגן את עצמן וליצור מורכבות מקומית.
צ'ייסון מדגיש כי מבנים מורכבים – כגון כוכבים, אורגניזמים או מערכות חברתיות – יכולים לשמר את מורכבותם על ידי "יצוא" אי-סדר לסביבה כך שהרווח הפנימי שלהם יישמר.
מנקודת מבט זו, הוא מגדיר חיים כ"מבנה פתוח, קוהרנטי במרחב-זמן, הנשמר הרחק משיווי משקל תרמודינמי על ידי זרימת אנרגיה דרכו".
ההבנה הזו מסבירה מדוע המורכבות ביקום יכולה לגדול לאורך זמן, למרות שהיקום כמכלול ממשיך להתקרב למצב של אנטרופיה גבוהה – מצב שתואם את "מות החום של היקום" של היקום, שבו בעתיד הרחוק יהיה קשה יותר לשמר חיים והסדר המקומי עקב המחסור במקורות אנרגיה זמינים.
השיר "הַתִּקְוָה" הוא ההמנון הלאומי של מדינת ישראל, ועד קום המדינה הוא היה המנון התנועה הציונית.
ההמנון כולל, בשינויים קלים, את שני הבתים הראשונים מן השיר "תִּקְוָתֵנוּ" של נפתלי הרץ אימבר, אשר חובר בשנת 1878. מקור הלחן במנגינה רומנית עממית, והוא הותאם למילות התקווה בידי שמואל כהן.
השיר, שהתקבל כהמנון לאומי ביישוב העברי ובתנועה הציונית משלהי המאה ה־19, נחשב להמנון מדינת ישראל מיום הקמתה, אך עוגן בחוק הישראלי רק כעבור 56 שנה, ב־10 בנובמבר 2004.
"התקווה" הוא גרסה קצרה של השיר "תִּקְוָתֵנוּ", הכוללת חלק משני הבתים הראשונים מתוך תשעת בתיו של השיר.
המשורר נפתלי הרץ אימבר החל לחבר את השיר "תִּקְוָתֵנוּ" בשנת 1878, בעת שהתארח בעיר יאש שברומניה אצל משכיל יהודי מקומי.
את שאר הבתים כתב במהלך השנים עד לפרסום השיר המלא בקונטרס "ברקאי" בשנת 1886.
השיר נכתב בהברה אשכנזית, השונה מן ההטעמה המקובלת בעברית ישראלית (המבוססת על ההגייה הספרדית).
הלחן תואם למשקל השיר באופן חלקי בלבד.
השורה הפותחת את הפזמון החוזר של התקווה "עוד לא אבדה תקותנו" היא מענה לפסוק בחזון העצמות היבשות בדברי הנביא יחזקאל:
דוד יודילוביץ סיפר בזיכרונותיו כי הוא וחבריו הכירו את אימבר בשעה שחיבר את השיר.
יודלביץ וחבריו ישראל בלקינד ומרדכי לובמן הגיהו הן את סגנון השיר הן את תוכנו, ואימבר אישר זאת.
בין השאר שונה נוסח הפזמון החוזר.
רבים ראו בצירוף "הַתִּקְוָה שְׁנוֹת אַלְפַּיִם" שיבוש לשוני, והועלו הצעות שונות לתקנו.
בראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל עיבד המלחין חנינא קרצ'בסקי את "התקווה" למקהלה, והוסיף את המילה "בַּת" למשפט.
במשך זמן רב הושרו שתי הגרסאות עם המילה "בת" ובלעדיה, אבל עם השנים הפכה הגרסה "הַתִּקְוָה בַּת שְׁנוֹת אַלְפַּיִם" לגרסה השלטת, וזאת הגרסה שעוגנה בחקיקה בשנת 2004.
מבחינה תחבירית שני בתי ההמנון הם משפט אחד: הבית הראשון הוא פסוקית תנאי של המשפט העיקרי הבא בראש הבית השני "עוד לא אבדה תקוותנו...", ושתי השורות האחרונות הן לוואי של הנושא ("תקוותנו").
בניסוח מפושט של מילות ההמנון נקבל משפט מעין זה : "כל עוד הנפש הומייה והעין צופייה – לא אבדה תקוותנו להיות עם חופשי בארצנו".
ניסיון ההלחנה הראשון של השיר היה של איש ביל"ו ישראל בלקינד במושבה ראשון לציון.
בשנת 1882 הוא מסר את מילות השיר ללאון איגלי, מוזיקאי מחונן ואחד משליחיו של הברון רוטשילד לזכרון יעקב.
איגלי התקין לחן נפרד לכל אחד מתשעת הבתים המקוריים בשיר אך ריבוי המנגינות הקשה על השירה, ובסופו של דבר נגנזה הלחנתו.
בשנת ה'תרמ"ז (1886) היה שמואל כהן, שעלה מבסרביה (בימינו רפובליקת מולדובה), פועל חקלאי בראשון לציון.
הוא קיבל מידי אחיו את קובץ השירים "ברקאי" של אימבר, עם הקדשת המשורר.
כהן דפדף בחוברת שהודפסה בירושלים, ומצא עניין מיוחד בשיר "תקוותנו".
שתי שורות בבית התשיעי דיברו אל ליבו: "רַק עִם אַחֲרוֹן הַיְהוּדִי / גַם אַחֲרִית תִּקְוָתֵינוּ".
כהן, שהיה גם זמר חובב, התקין כנראה ל"תקוותנו" לחן של פזמון עממי מולדובני שהכיר מילדותו בעיירה אונגני או מהכשרתו החקלאית לקראת עלייתו מבסרביה.
הלחן, בגרסה במקור בשם "עגלת השוורים" ("Carul cu boi", או בקיצור: "אויס צ'יא"), היה נפוץ ברומניה כ"לחן ישן נושן".
אותו הלחן בדיוק שימש גם לשירי־עם רומניים נוספים כמו "שיר של חודש מאי" הידוע גם כ"החורשות התעוררו" (ברומנית: "Luncile s-au deşteptat"), המהלל את תחיית הטבע באביב.
את הלחן, הנלמד בבתי ספר ברומניה ובמולדובה, פרסם לראשונה טימוטיי פופוביץ', מוזיקולוג רומני מטרנסילבניה.
אחד הפרקים ביצירה "מולדתי" מאת המלחין הבוהמי בדז'יך סמטנה מצטט נעימה דומה במקצת, הקיימת אולי בפולקלור של ארצו.
היו שסברו כי סמטנה שאב אף הוא השראה מאותו זמר עממי שהגיע למרחב הצ'כי.
בצ'כיה, בדומה לארצות דוברות גרמנית, מוכר שיר ילדים, אך בסולם מז'ורי, הדומה במקצת בצליליו הראשונים ל"ולטבה" ול"התקווה" ושמו "Kočka leze dírou" ("החתול מטפס דרך החור").
מקורו העממי וה"זר" של הלחן להמנון הלאומי הביא מוזיקולוגים אחדים, ובהם אברהם צבי אידלסון, אליהו הכהן, ובעקבותיהם אסתרית בלצן, לחפש מקור יהודי או עתיק ללחן.
אידלסון טוען שהלחן לשיר תפילה בשם "ברכת הטל" שחיבר רבי יצחק בר ששת בספרד במאה הארבע עשרה הוא מקור קדום ללחן, ובלצן מתארת מהלך אפשרי לכאורה להגעת הלחן ליצירות מופת מוזיקליות ולשירי עם אירופיים בנדידת כלייזמרים שהפיצו את המנגינה מספרד לרחבי אירופה.
הלחן, בעיקר חציו הראשון, אכן מופיע ביצירות רבות, בהן בשיר האיטלקי "פוג'י, פוג'י, אמורו מיו".
באיטליה התוודע אליו המלחין וולפגנג אמדאוס מוצארט בילדותו, ולימים הפיץ אותו בווינה כאשר שילב קטע ממנו בווריאציה השמינית שחיבר לשיר ילדים צרפתי פופולרי.
וריאציה קרובה ללחן במלואו מופיעה ביצירתו של המלחין הצ'כי סמטנה.
לאחר צאת חיבורה של בלצן והתקבלותו במשרד החינוך פרסם המוזיקולוג אדווין סרוסי מאמר שבו הציג עדויות ממקור ראשון של בני הדור על מקור הלחן של התקווה והפריך את הניסיונות לטעון שמקור הלחן הוא יהודי או עתיק.
המקור שממנו חובר הלחן המזרח אירופי העממי לתקווה הוא שיר העם הרומני.
לדברי סרוסי סביר להניח שהלחן לשיר "ברכת הטל" הספרדי חובר אליו בקהילות ספרד שגלו בגירוש ספרד לאיטליה, ואין עדות לזמרת השיר בלחן הזה במאה הארבע עשרה.
התזמורים המקובלים המושמעים והמוקלטים הם אלו שעשו המנצח האיטלקי ברנרדינו מולינארי ושל פאול בן-חיים.
התקבלות ההמנון ביישוב, בתנועה הציונית ובמדינת ישראל
המושבה רחובות, שחסרה המנון משלה, אימצה את "תקוותנו" אל חיקה.
"תקוותנו" הפך שיר פופולרי בתפוצות בטרם הושר בפי רבים בארץ.
איש העלייה הראשונה החלוץ והיזם משה דוד שוב ממייסדי ראש פינה, בעל הקול הערב, הביא אותו לראשונה לידיעת הקהילות היהודיות בגולה.
חזן מברסלאו בשם פרידלנד התקין תווים למנגינה, וכך יצא "תקוותנו" לאור מחדש בחוץ לארץ בשנת 1895 בשם "געגועים" בקובץ שנקרא "ארבע מנגינות סוריות".
באותה שנה יצא השיר בארץ ישראל בשנית ונכלל באסופה "שירי עם ציון" שליקט מנשה מאירוביץ.
השם "תקוותנו" הוחלף אז לראשונה בשם "התקווה", אם כי השם "עוד לא אבדה" דבק אף הוא בשיר באותם ימים, וכך הוא נקרא בכנסים ציוניים.
בשנת 1898 הוצע בביטאון התנועה הציונית "די ולט" פרס של 500 פרנק, תרומתו של יונה קרמנצקי, למי שיציע המנון עברי ואשר ייבחר, אולם אף שיר לא נמצא מתאים דיו.
בקונגרס הציוני הרביעי שוב נדברו בדבר המנון אך לא עשו דבר.
לקראת הקונגרס החמישי הלחין המלחין היהודי־רוסי דוד נובקובסקי מאודסה את השיר.
לפני אותו קונגרס הציע אימבר את "תִּקְוָתֵנוּ" להרצל אך נדחה.
בשנת 1903, בקונגרס הציוני השישי שעסק בתוכנית אוגנדה, הושרו בתי "התקווה" בשירה אדירה, במידה רבה בגלל צירוף המילים "עין לציון צופיה" – שקיבלו משמעות מיוחדת לאור המחלוקת עם "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה.
כך כבש השיר "תִּקְוָתֵנוּ", ששמו שונה ל"התקווה", את מקומו כהמנון הלאומי.
"מהקונגרס השמיני (1907) צוין (בפרוטוקול) ש'התקווה' הושרה בסיום".
גם בסיום הקונגרסים הבאים הושרה התקווה.
החל מן הקונגרס השמונה־עשר בשנת 1933 נקבעה "התקווה" באופן רשמי כהמנון הלאומי של התנועה הציונית ועל כן שרו אותו בעמידה.
עם זאת בקרב תנועת העבודה עדיין נמשך הפולמוס בין "התקווה" ל"תחזקנה" והיו שהעדיפו שלא להשתתף בשירת התקווה כדי לתת בכורה לתחזקנה.
בפתיחת טקס הכרזת העצמאות ב־14 במאי 1948 שרו כל הנוכחים את "התקווה", ובסיומו ניגנה התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית את ההמנון.
בניגוד לדגל ולסמל המנורה של מדינת ישראל, שנקבעו בחוק הדגל והסמל כבר בשנת 1949, נוסח "התקווה" והיותו ההמנון הלאומי נזכרו בחקיקה רק משנת 1996 ורק כבדרך אגב – בין ההוראות הקובעות את סדרי ישיבת הפתיחה של הכנסת.
בסעיף 1(ד) ובתוספת השנייה לחוק הכנסת.
ב־10 בנובמבר 2004 קבעה הכנסת את "התקווה" כהמנון הלאומי בתיקון ל"חוק הדגל והסמל", ושם החוק אף שונה לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה.
בשנת 2018 נקבע מעמדה של "התקווה" כהמנון הלאומי גם בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
אף על פי שנקבע לחן קבוע להמנון, במהלך חידון התנ"ך בשנת 1958 נוגנה "התקווה" בלחן שונה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון, אשר נכח בטקס, ביקש ביום המוחרת ממנכ"ל משרדו להעביר נזיפה בנושא לאחראים על כך.
בדבריו ציין בן-גוריון כי ההמנון .
השמעת ההמנון נהוגה בסיומם של טקסים, ממלכתיים ואחרים, בפתיחת אירועים ספורטיביים ובאירועים נוספים בעלי אופי המוני, ציבורי וממלכתי.
בעבר סיים הערוץ הראשון את שידוריו כל לילה בהשמעת ההמנון.
בעת השמעת ההמנון נהוג לחלוק כבוד בקימה.
לפי פקודת מטכ"ל העוסקת בשירת ההמנון הלאומי בטקסים צבאיים, על חייל לבוש מדים לעמוד דום בעת השמעת ההמנון, ואם נמצאים החיילים מחוץ למבנה, עליהם לחבוש כומתה, וכן לשיר את ההמנון.
חיילים חמושים במסדר ידגלו את נשקם וקצינים ונגדים יצדיעו.
בפקודה הנחיות נוספות באשר להשמעת ההמנון במסגרת צבאית.
ניסיונות לקבוע המנון לאומי החלו כבר בשנות ה־80 של המאה ה־19. בשנת 1886 הכריזה אגודת בני ציון, שבה היו חברים, בין השאר, הרב יעקב מזא"ה ומנחם אוסישקין, על תחרות לקביעת שיר עם.
השירים בתחרות נדרשו להיות בעברית.
26 שירים נשלחו ומתוכם ארבעה עלו לשלב הגמר.
בתחרות זכה מנחם מנדל דוליצקי עם השיר "על הררי ציון" שהתפרסם בהמליץ בדצמבר 1886 במהלך התחרות.
בשנת 1895 פנה בנימין זאב הרצל אל קרל גולדמארק ואיגנץ בריל בבקשה שיכתבו עבורו המנון יהודי, אולם הוא לא נענה.
בעקבות זאת הוא הכריז באפריל 1897 על תחרות להמנון, אולם אף לא אחד מ־45 השירים שהוגשו נבחר.
בחוגים שונים הובעה התנגדות למעמד "התקווה" כהמנון הלאומי.
יש המתנגדים לה כהמנון מפני ששמירה על המנון המדבר על כמיהת העם היהודי לארצו אינה עולה בקנה אחד עם שילובם של המיעוט הערבי ומיעוטים אחרים כשווים לרוב היהודי בחברה הישראלית.
על טענות אלו כתב פרופ' שלמה אבינרי: .
גם נפתלי רוטנברג ערך השוואה בין "התקווה" להמנונים במדינות אחרות: "המרסייז הצרפתי מדבר על דם ונשק, ההולנדים שרים על "דם גרמני" והאמריקנים על פצצות...
אני מציע להוריד את הדיון מסדר היום.
מספיק לכבד את ההמנון בעמידה, כמקובל, ולא חייבים לומר את המילים.
לדרישה לשינוי בהמנון תבוא תגובת-נגד ואז, במקום שיר של חלום והמיית-נפש נקבל המנון מלחמה ודם, קרבות וניצחון ותבוסה לאויב כמקובל ב"מדינות המתוקנות".
פעילי רשת העלו טענה נוספת בנוגע למילה "יהודי".
לטענתם השימוש בלשון זכר אינו נותן מקום לנשים.
נוסף על כך הועלו טענות בדבר הנרטיב האשכנזי של השיר, העולה מן המילים "ולפאתי מזרח קדימה – עין לציון צופיה", בעוד במבט מעיראק, מאיראן או מתימן ציון כלל אינה נמצאת במזרח.
ועוד נטען שמנגינת היסוד של השיר נוצרה באירופה.
על כן השיר אינו נותן ביטוי ליהודי המזרח.
לדעת אחרים, התקווה אינה מתאימה כהמנון מכיוון שהיא מתעלמת מן העובדה שהעם היהודי כבר קיבל עצמאות והוא חופשי בארצו.
דעת המתנגדים לשינוי היא שאין להחליף את ההמנון לאחר כל תמורה מדינית או פוליטית, ודווקא תקופת הכמיהה לעצמאות היא הראויה להנצחה, ולכן במקום לשנות את רוח "התקווה" כך שתתאים למציאות, יש לקרב את המציאות לרוח "התקווה".
הן לפני הקמת המדינה הן בשנים שלאחר מכן הועלו הצעות לשנות את ההמנון הלאומי, אך אף אחת מהן לא התקבלה.
ההצעות כללו מגוון שירים: ברכת עם של חיים נחמן ביאליק, "התקווה החדשה" של י"ד קמזון, "המנון עברי" של דוד צמח ו"משמר הירדן" של נפתלי הרץ אימבר.
בשנת 1947 הציעו אישים דתיים לשנות את ההמנון למזמור קכו בתהילים: "שִׁיר הַמַּעֲלוֹת בְּשׁוּב ה' אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ כְּחֹלְמִים".
אישים דתיים אחרים הציעו את "שיר האמונה" שחיבר הרב קוק בשנות ה־20 של המאה ה־20 בעקבות השיר "תקוותנו" של אימבר וללחן שלו.
השיר משמש היום המנון של תנועת הנוער "אריאל".
בחלק השני של הבית הראשון כתב הרב קוק – בדומה לבית החוזר בשיר "תקוותנו" של אימבר.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים הועלתה הצעה להפוך את שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב" להמנון הלאומי במקום "התקווה", אך ההצעה נדחתה.
את הנושא העלה לדיון בכנסת אורי אבנרי.
הצעה נוספת להחלפת ההמנון היא השיר "אני מאמין" (או "שחקי שחקי" בשמו המקובל יותר) מאת שאול טשרניחובסקי.
את ההצעה הזאת נימק חבר הכנסת מוחמד ברכה בטענה שמסריו של השיר הם אוניברסליים, ושגם לאזרחי המדינה הלא־יהודים יהיה יותר קל להתחבר אל מילותיו.
שיר זה מדבר על האמונה באדם כאדם, ללא קשר למוצאו ומי שהוא, אמונה במאבקיו וביכולותיו.
ייצוגי ההמנון בתרבות העברית והישראלית
פזמון השיר ללכת שבי אחרייך (אהוד מנור, נורית הירש) משנת 1974 נפתח בציטוט מוזיקלי קצר מ"התקווה" (עוד לא אבדה תקוותנו = ללכת שבי אחרייך).
בשנים 1983–2006 התנגן ההמנון בתום שידורי הערוץ הראשון.
בתוכנית "הקומדי סטור" מוצג מערכון שבו נפתלי הרץ אימבר (בגילומו של ליאור כלפון) מחפש לחן לשיר, ומוצא את המוזה שלו בשיר לגלוג של חבורת ילדים (בגילומם של אסף אשתר, יניב קציר וגיל ססובר) כלפיו.
בתוכנית "היהודים באים" יש מערכון שבו נפתלי הרץ אימבר (בגילומו של עידו מוסרי) מחבר שירים חדשים באותו לחן של התקווה.
ב־1998 שרה ריטה את ההמנון במופע המרכזי לציון חמישים שנה למדינת ישראל "פעמוני היובל".
ב־1999 השתמשה מפלגת עלה ירוק במנגינת התקווה בעיבוד למוזיקת טראנס בתעמולת הבחירות לכנסת ששודרה בטלוויזיה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה.
ב־2001 שילב ברי סחרוף קטע ממנגינת התקווה בתוך השיר שביצע והלחין "ריבונו של עולם" מתוך האלבום "האחר".
ב־2002 חודש "התקווה" על ידי להקת הרוק הישראלית פונץ' במסגרת האלבום "דנה ראתה עב"מ", כשהם משתמשים בלחן שונה.
ב־2003 הקליטו טיפקס ושרית חדד גרסה להמנון באלבום האוסף של טיפקס "כל הלהיטים".
ב־2006 הופיעה גרסת רוק להמנון בסרט "מישהו לרוץ איתו".
במהלך נגינת השיר הופיע כותב הספר שעובד לסרט, דויד גרוסמן, כניצב.
ב־2008 הקליט עמיר בניון את מילות "התקווה" במנגינה של הניגון החסידי "אלי אתה ואודך" המיוחס לאדמו"ר רבי שניאור זלמן מלאדי, כשברקע קטעי רדיו הנוגעים למציאות הישראלית.
השיר נשלח בלוויית מכתב אישי לשרי הממשלה.
ב־2006 וב־2009 במסגרת התעמולה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה והבחירות לכנסת השמונה עשרה, השתמשה מפלגת קדימה בקטע מעובד מתוך ההמנון תוך שימת דגש על המילה "קדימה".
ב־2009 שילב דניאל זמיר קטע ממנגינת התקווה בתוך יצירה מאלבומו "אחד".
לקראת הבחירות ב-2015 ביצע את השיר פלאשמוב ברכבת הקלה בירושלים.
ב־2018 הוציאה להקת הפולק החסידית-אמריקאית "זושא" את השיר בלחן ובעיבוד חדש.
ב־2019 בהופעה של להקת המטאל "דיסטרבד" בלייב פארק שבראשון לציון ביצע הסולן דייוויד דריימן, יהודי ציוני, את ההמנון לפני קהל של כ-10,000 מעריצים.
ב־2020 במיוחד ליום העצמאות הוציא לאור עופר ניסים גרסה אלקטרונית להמנון בשילוב של ברברה סטרייסנד וריטה.
ב־2021 הוציא עומר אדם בשיתוף פעולה עם נועה קירל גרסת היפ-הופ להמנון, אך הביקורת לביצוע הייתה בעיקר שלילית.
ב-2021 הוציא רביד פלוטניק (נצ'י נצ') את השיר קוקוריקו (אל תדליקו אותי) שבתוכו שילב קטע מן ההמנון וחלק מהמילים הוחלפו.
ההמנון התקווה נשמע בכל טקס ובכל אירוע מדיני חשוב בישראל, ומציג את המדינה בעדיפות ראשונה, ומציג אלפיים שנות גלות שבסופם הושגה המטרה – מדינה יהודית בארץ ישראל.
בשיר מובעת תחושת שייכות לעם, למדינה לשפה ולגורל אחד.
ההמנון התקווה מבטא את הרצון והכמיהה היהודית למדינת לאום עצמאית.
הרצון והכמיהה שעליהם התבססו התנועות הציוניות שהובילו להקמת מדינת ישראל.
בקרב המיעוטים בישראל, ובייחוד בקרב ערביי ישראל, ישנה התנגדות לשירת ההמנון.
זאת משום המילים "נפש יהודי הומיה" אינן מייצגות אותם.
מחנכים ותלמידים ערביים לא שרים את ההמנון ולעיתים גם אינם עומדים בעת השמעתו.
בשנת 2009 הביעה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל התנגדות להפצת "ערכת המנון" בבתי הספר הערביים.
לעומת זאת בקרב הדרוזים במדינת ישראל התקבל ההמנון ורובם נוהג לשיר אותו.
בשנת 2007 מונה ראלב מג'אדלה לתפקיד שר המדע, התרבות והספורט ובכך הפך לשר הערבי הראשון במדינת ישראל.
סירובו לשיר את ההמנון עורר סערה פוליטית.
גם השופט הערבי הראשון בבית המשפט העליון, סלים ג'ובראן, סירב לשיר את התקווה בטקסים רשמיים מטעמים אידאולוגיים.
ג'ובראן אף תקף את חוק הלאום המעגן את ההמנון, וקרא למדינה לשנות את ההמנון הלאומי כך שגם אזרחי ישראל הערבים יוכלו לשיר אותו.
בשנת 2019 התבטא מטאנס שחאדה, יושב ראש בל"ד, נגד ההמנון והוסיף כי הוא איננו מייצג את ערביי ישראל.
לאורך השנים סירבו שחקני כדורגל ערבים לשיר את ההמנון במשחקים.
גם קפטן הנבחרת הצ'רקסי, ביברס נאתכו, סירב לשיר את ההמנון.
בשנת 2011 הגיש חבר הכנסת מיכאל בן ארי הצעת חוק לפיה כל שחקן בנבחרת ישראל יחויב לשיר את ההמנון הלאומי ולחתום על הצהרת נאמנות למדינה, הצעה אשר התקבלה בזעם בקרב השחקנים הערביים.
ההצעה לא עברה ואיננה חוק מחייב.
התקוממות ווצ'אנג (בסינית: 武昌起義; 10 באוקטובר 1911) הייתה התקוממות עממית בסין הקיסרית שהביאה לתחילתה של מהפכת שינהאי, המהפכה שהביאה להפלת המשטר הקיסרי של שושלת צ'ינג בסין ולהקמת הרפובליקה הסינית.
בשנת 1900 החליט השלטון הקיסרי על הקמתו של צבא חדש ומודרני למדינה אשר נקרא "הצבא החדש".
באותו הזמן, הייתה העיר ווצ'אנג, על גדות נהר היאנגצה, המקום בו נמצאת התעשייה הצבאית המפותחת ביותר בסין, ולכן הוחלט שהמקום בו מיוצרים כלי הנשק החדישים יהיה גם המקום בו יישב הגרעין לצבא החדש.
רעיונותיו החדשים והמהפכניים של סון יאט-סן התחילו משפיעים בהדרגה על הקצינים והחיילים בצבא החדש בווצ'אנג ורבים מהם החלו משתתפים בפעילות מהפכנית.
ההתקוממות עצמה החלה כתוצאה מתאונה ולא במתכוון, כאשר מהפכנים ששמו להם למטרה לסלק את השלטון הקיסרי החלו לבנות פצצות אשר אחת מהן התפוצצה בשוגג.
מקרה זה הביא לחקירה משטרתית של נסיבות הפיצוץ, חקירה במהלכה נתפסו רשימות של מהפכנים אשר משרתים בצבא החדש.
רוב הקצינים העדיפו להתמרד כנגד השלטון ולא להיעצר.
מהפאניקה שנוצרה עקב החשש לדיכוי צבאי חריף של ההתקוממות נמלטה הנהגת הפרובינציה אל מחוץ למדינה.
סון יאט-סן עצמו, שלא היה לו כל קשר ישיר למהומות ואשר שהה באותו הזמן במסע גיוס לתמיכתם של הסינים בארצות הברית, שמע על ההתקוממות מעיתון אמריקאי.
עובדה נוספת שזירזה את התעוררות ההתקוממות בסין הייתה התחושה כי חצר שושלת צ'ינג איבדה את המנדט השמימי שלה.
בזמנו, אסונות טבע כגון שריפות או הצפות מאסיביות של גדות הנהרות הגדולים, נחשבו כסימן להסרת הכרת האלים בזכותה של השושלת המכהנת לשלוט במדינה.
בשנת 1911, עלה נהר היאנגצה על גדותיו, גורם לנזקים קשים ולכ-100,000 אבדות בנפש.
כוחות הצבא החדש המהפכניים, שהיו ממוקמים בקרבת ההצפות, ראו בהצפה סימן "אלוהי" להיחלשותו של השלטון הקיסרי.
הממשלה הקיסרית, בהנהגתו של העוצר הנסיך צ'ון השני, התמהמהה משום מה בהגשת העזרה לאזורים המוצפים בשבועות הראשונים לאחר ההצפות.
התמהמהות זו היותה סיבה מספקת למורדים והעניקה להם זמן די והותר כדי להכריז על ממשל זמני מקומי בפרובינציה, ממשל אליו הצטרפו עד מהרה פרובינציות נוספות שדגלו במהפכה.
כחודש לאחר ההצפות, נפגשו נציגיהן של הפרובינציות הפורשות מהקיסרות והן הכריזו לראשונה על הקמת רפובליקה (הרפובליקה הסינית) בשטחיהן.
לנשיא הזמני של הרפובליקה נבחר סון יאט-סן שהיה פשרה מתקבלת על דעת המהפכנים כמו גם על דעתו של המעמד הגבוה השמרני יחסית.
בטאיוואן, שמהווה את גלגולה הנוכחי של הרפובליקה הסינית, נחוג תאריך ההתקוממות (10 באוקטובר) כחג לאומי.
התקופה האדוארדית בבריטניה היא כינוי לתקופה החופפת בחלקה את תקופת שלטונו של אדוארד השביעי בין השנים 1901 ל-1910. יש המרחיבים את הגדרת התקופה אף עד תחילת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914.
התקופה האדוארדית היא התקופה האחרונה בהיסטוריה הבריטית הקרויה על שם המונרכים השולטים.
תקופת שלטונם של ג'ורג' החמישי ושל ג'ורג' השישי אינה קרויה התקופה הג'ורג'יאנית, שם זה שמור לתקופתם של המלכים באותו שם במאה ה-18. גם התקופה האליזבתנית מתייחסת למלוכתה של המלכה אליזבת הראשונה, במאה ה-16, ולא לתקופתה של אליזבת השנייה, במאות ה-20 וה-21.
סמואל היינס תיאר את התקופה בתור "עידן נינוח בו נשים חבשו כובעי תמונה ולא הצביעו, בו העשירים לא התביישו לחיות באופן מנקר עיניים, והשמש אכן לא שקעה לעולם מעל הדגל הבריטי".
במהלך העידן האדוארדי התפתחה מערכת המעמדות הבריטית והגיעה לשיאה, אף על פי שבאופן פרדוקסלי עלה בתקופה זו העניין בסוציאליזם, תוך מתן יחס מקל לעניים ועליית המודעות למעמד האישה.
הליברלים שבו לשלטון בשנת 1906, וקידמו רפורמות בנושאי רווחה.
סוגיית זכות ההצבעה לנשים, ביחד עם הצמיחה העסקית כתוצאה מהתיעוש המהיר, הובילו לסביבה סובלנית יותר.
המגזרים החלשים - משרתים, פועלים ונשים - התחזקו פוליטית.
המעמד הגבוה פיתח עניין בספורט בשעות הפנאי, ובעקבות זאת חלה התפתחות מהירה בתחום האופנה.
נשים העדיפו לעבור לסגנון לבוש גמיש ונוח.
המחוך השתנה, ולבישתו היום יומית ננטשה בהדרגתיות.
לתקופה האדוארדית קדמה התקופה הוויקטוריאנית, שתמה בפטירה של המלכה ויקטוריה.
כאשר נפטרה, בנה ויורשה כבר היה ממוביליו של סגנון אמנות ואופנה שהגיע מיבשת אירופה.
התקופה האדוארדית הקבילה בחלקה לתקופת "העידן היפה" בצרפת – ה-Belle Epoque.
למרות שארכה זמן מועט, התקופה מאופיינת בסגנון אדריכלי, סגנון אופנתי וסגנון חיים ייחודיים.
סגנון האר נובו היה בעל השפעה חזקה במיוחד.
התיאטרון במהלך התקופה האדוארדית מאופיין בצמיחת הדרמה החדשה, ובמחזות של ברנרד שו והארלי גרנוויל ברקר.
הובאו מאירופה מחזות, למשל מאת הנריק איבסן וגרארד הפטמן.
השיטה של השחקן/מנהל, אשר הובלה על ידי סר הנרי אירבינג, סר ג'ורג' אלכסנדר וסר הרברט בירבוהם טרי, החלה לדעוך.
הייתה זו תקופה בה פורסם מספר עצום של רומנים וסיפורים קצרים, והחלה הפרדה בין ספרות אינטלקטואלית וסיפורת פופולרית.
כמה מהשמות הידועים בתחום הספרות קשורים לתקופה, ה.
ולס, ג'ון גולסוורתי, ארנולד בנט, ג'וזף קונראד, א.מ.
בין העבודות המפורסמות ביותר הייתה "הטרגדיה השייקספירית" של א.
1902: סיום מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה
1903: הטיסה הראשונה של האחים רייט
1908: המשחקים האולימפיים 1908 בלונדון
1909: לואי בלריו חוצה את תעלת למאנש בטיסה
1910: הקמת איחוד דרום אפריקה
1914: תחילת מלחמת העולם הראשונה
1917: ארצות הברית נכנסת למלחמת העולם הראשונה
1918: סיום מלחמת העולם הראשונה
התקווה 6 היא להקת רגאיי והיפ הופ ישראלית, שהחלה את דרכה בשנת 2003.
חברי הלהקה הם עמרי גליקמן (שירה וגיטרה), שלי גליקמן (שירה וקלידים), יונתן ביטון (קלידים, מחשב וכו'), עמית שגיא (בס), מיכאל אבגיל (תופים), אילן אדירי (סקסופון) וברק הנר (חצוצרה).
שם הלהקה הוא כתובתם של האחים גליקמן, רח' התקווה 6 ברמת השרון.
ב-2007 פרצה הלהקה לתודעה הציבורית בזכות הסינגל הראשון שלה "אם אפגוש את אלוהים".
אלבום הבכורה של הלהקה שנקרא "התקווה 6" יצא לאור בהוצאת התו השמיני באוגוסט 2007, פרט ל"אם אפגוש את אלוהים" בלטו באלבום זה גם השירים "לילה לבן" ו"גאידמק", שנכתב על ארקדי גאידמק.
בשנת 2008 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשירו של אריק לביא "אני אשיר לך שיר" עבור הפרויקט "עבודה עברית 2".
בנוסף, הקליטה הלהקה את שיר הנושא לסדרתו של גורי אלפי, "לצחוק או למות".
לאחר מכן, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית.
חודשים אחדים לפני התאבדותו של דודו טופז הוציאו שיר על הפרשה שבה היה מעורב (לפי לחן השיר "Do do do dam dam"), ולאחר שביצעו אותו מספר פעמים בהופעות והוא הצליח מאוד הפסיקה לבצעו.
במרץ 2009 יצא אלבומה השני של הלהקה, "אפרוקליפטוס", בהפקתו של אסי איילון ובשיתוף עם Anthony B.
ביוני 2010 הוציאה הלהקה סינגל ראשון בשם כל יום מחדש לקראת אלבום שלישי בשם "כל יום מחדש".
באותו חודש הופיעה הלהקה בפסטיבל למען השלום במחנה ההשמדה אושוויץ, שבקרבת העיר אושוויינצ'ים בפולין.
עוד באותה שנה, בעקבות אסון הכרמל, פנתה רשת ג' ללהקה וביקשה ממנה להקליט קאבר לשיר הקשור להר הכרמל.
הלהקה בחרה בשיר "ההר הירוק תמיד" יחד עם רוחמה רז, ובהמשך השיר נכנס לאלבומם הרביעי "קול ישראל".
בחודש מרץ השתתפה הלהקה בתחרות הקדם אירוויזיון 2011 עם השיר "הכל סבבה".
באוגוסט 2011 הופיעה הלהקה בפסטיבל רגאיי גדול בספרד בשם "Rototom Sunsplash".
בחודש מרץ 2012 הוציאה הלהקה שני סינגלים מתוך אלבומם החדש "קול ישראל" שיצא בקיץ 2012. הראשון "הדור הזה שלנו", והשני "כשהיית" הוא שיר של מאיר אריאל.
ביולי הוציאה הלהקה סינגל שלישי מתוך האלבום "קול ישראל" בשם "Jah's Wish" השם גם נקראה "בי, בך, בנו".
בהמשך הוציאה הלהקה סינגל רביעי, "?Where Do I Belong".
בתחילת אוגוסט הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי לחנויות.
לכבוד הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" הוציאה הלהקה בשנת 2012 את השיר "במותי" אותו כתב סגן ללחנו של עמרי גליקמן.
בינואר 2014 הוציאה הלהקה את אלבום האינסטגרם בשם "פילטרים", אשר היה הראשון בעולם שמכיל 8 שירים שכל אחד מהם נמשך כ-15 שניות.
בפברואר השיקה הלהקה את "Electronix", סיבוב הופעות אלקטרוני בשיתוף המפיק והיוצר גל גורן, הכולל עיבודים חדשים לשיריה המוכרים.
ב-26 ביוני של אותה שנה הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון "עוד פעם פעם" מהאלבום החמישי שלה, ב-24 באוגוסט הוציאה את הסינגל השני "הכי ישראלי".
ב- 24 בנובמבר 2014 הוציאה את השיר מה שיהיה יהיה ב-2 במרץ 2015 הוציאו את הסינגל "בעולם שלה" שהגיע למקום העשירי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-21 ביוני 2015 הוציאה את השיר שימי לי עוד רום, ב־10 בספטמבר של אותה השנה נכנס השיר "הכי ישראלי" לעשרת השירים הראשונים במצעד השנתי של גלגלצ וזכה במקום השביעי.
ב-2016 הוציאה הלהקה ארבעה שירים: "קופנגן", בשיתוף עם אינפקטד מאשרום, "משהו נעים לנשמה" "שים עין עלינו" עם מוש בן ארי ו"חיים בסרט".
באותה השנה הם זכו בפעם השנייה ברציפות בתואר אנשי השנה במצעד השנתי של גלגלצ.
באותה שנה החלו עמרי ושלי גליקמן להגיש תוכנית שבועית בגלגלצ.
ב-23 בינואר 2017 הוציאה הלהקה סינגל חדש, ובמקביל אליו קליפ, של שיר הנושא של אלבומם האחרון "הכל עוד לפני".
ב-16 בדצמבר 2018 הוציאה הלהקה את השיר "יום יפה?".
ב-12 במאי 2019 הוציאה הלהקה את השיר "העברית החדשה".
בשנת 2019 הופיעו במסגרת פסטיבל "יערות מנשה" לצד אלה רונן, פלורה, מירב הלינגר, אסף אמדורסקי, אביגיל קובארי, גיל בר הדס, יעל קראוס ואחרים.
ב-6 בינואר 2020 הוציאה הלהקה את השיר "חי על הירח".
ב-16 באפריל של אותה שנה ביצעה מופע בידוד מיוחד באולפן אתר וואלה!
ב-6 באוגוסט הוציאה הלהקה את השיר "לחזור הביתה".
ב-10 בדצמבר הוציאה הלהקה את אלבומה השביעי, "מפה לשם".
באפריל 2021 הוציאה שיר הצדעה ללוחמי צה"ל בשם "המנון הלוחם" וצילמה לו וידאו קליפ בהשתתפות חיילי בה"ד 1. השיר הגיע למקום ה-60 במצעד ההיטליסט של מאקו.
ב-2 באוגוסט של אותה שנה הוציאה הוציאה הלהקה את השיר "פלונטר".
ב-1 במרץ 2022 הוציאה הלהקה את השיר "ילדים של החיים", ביחד עם ואלרי חמאתי.
ב-25 באפריל של אותה שנה הוציאה הלהקה את השיר "לא חיים פעמיים".
במרץ 2023 הוציאה הלהקה את השיר "החיים זה עכשיו".
ב-6 ביוני 2023 הוציאה הלהקה את האלבום "שותפים לנצח".
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הוציאה הלהקה את השיר "השמש תחזור".
בקליפ של השיר מופיעה הלהקה עם אוגדה 91.
ב-19 בפברואר 2024 הוציאה הלהקה את השיר "גיבורי על", בהשראת פוסט שפרסם בפייסבוק אסף פרי.
השיר מספר את הסיפור של עם ישראל, שברגע שנקרא לדגל עוזב את חיי היום יום לטובת הגנה על הבית בתפקיד לו הוכשר במסגרת השירות הצבאי.
ב-9 במאי של אותה השנה יצא לאור אלבום האוסף "ישראל בידור – שרים למדינה", שם ביצע ההרכב את השיר "עם בליוובל" לצד עדן בן זקן.
ביוני 2025 הוציאה הלהקה את השיר "ויהי אור" מתוך האלבום החדש הנושא את אותו שם ויהי אור .
בתאריך 20 באוגוסט 2025 יצא הסינגל השני מהאלבום "איזה מזל" בשיתוף הראפר רביד פלוטניק שגם מפיק את האלבום
מיקסטייפ קינגסטון – תל אביב (2018)
התקווה - מפלגה ציונית לאומית הייתה מפלגה ישראלית ציונית-לאומית שהוקמה בשנת 2008 ובראשה עמד פרופסור אריה אלדד.
מפלגת התקווה הייתה מפלגת ימין, הפונה לציבור הלאומי בדגש על הציבור החילוני והמסורתי שלא מזדהה בהכרח עם הציונות הדתית אך מאמין בארץ ישראל השלמה ומתנגד למדינה פלסטינית.