tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1947 סימנה את פרסומו של ספרו הראשון, "הסוכנים השחורים של הלילה" (Night's Black Agents), שהיה אוסף סיפורים קצרים.
הרומן Gather, Darkness פורסם כספר מדע בדיוני בשנת 1950. הוא עוסק בעולם עתידני, לאחר עידן האטום השני, הנשלט על ידי מדענים, עד לפתחו של עידן אפל חדש, בו מורדות המכשפות.
בשנת 1951 היה לייבר אורח כבוד בוועידת המדע הבדיוני העולמית בניו אורלינס.
רומנים נוספים פורסמו במהלך שנות ה-1950, ובשנת 1958 זכה סיפורו The Big Time בפרס הוגו לרומן הטוב ביותר.
לייבר פרסם ספרים רבים נוספים ב-1960. הרומן שלו "הנודד" (1964) זכה בפרס הוגו לרומן הטוב ביותר.
ברומן, כוכב מלאכותי, שזכה לכינוי "הנודד", מתממש מההיפר-חלל בתוך מסלולו של כדור הארץ.
שדה הכבידה של הנודד לוכד את הירח ומרסק אותו למשהו כמו אחת מטבעות שבתאי.
על פני כדור הארץ, כוח המשיכה של הנודד מעורר רעידות אדמה מסיביות, צונאמי, ותופעות של גאות ושפל.
עלילת הספר עוקבת במקביל אחר מקבץ גדול של אנשים הנאבקים לשרוד את האסון העולמי.
לייבר זכה לשלושה פרסי הוגו נוספים בקטגוריית הנובלות הטובות ביותר: עבור "Gonna Roll the Bones" (ב-1967), (שגם זכה בפרס הנבולה באותה הקטגוריה), "Ship of Shadows" (ב-1969) ו "Ill Met in Lankhmar" (ב-1970).
לייבר גם עיבד לספר ב-1966 את התסריט של Clair Huffaker לסרט "טרזן ועמק הזהב".
פריץ וייס (בצ'כית: Bedřich Weiss; 28 בספטמבר 1919 – 28 בספטמבר 1944) היה מוזיקאי יהודי ומעבד של מוזיקת ג'אז שהיה פעיל במחצית הראשונה של המאה ה-20. היה פעיל בחיים המוזיקליים של מחנה הריכוז טרזיינשטט.
וייס נולד למשפחה יהודית דוברת גרמנית מהמעמד בינוני בפראג.
הוא החל להתעניין בג'אז בגיל צעיר, ועד מהרה החל להשתתף בחיי הג'אז של פראג.
הוא החל לנגן בכינור, אך מאוחר יותר עבר לחצוצרה.
כסטודנט ב"בית הספר לדקדוק אנגלי" בפראג הוא הפך להיות חבר בתזמורת בית הספר שנקראה "קצב הסווינג".
בתזמורת זו הוא ניגן בחצוצרה ראשונה.
בין חברי התזמורת היו גרמנים, צ'כים ויהודים.
ראש הלהקה היה הפסנתרן הצ'כי מילאן האלא (Milaan Halla).
המצב בתזמורת השתנה בשנת 1939, עם עליית הנאצים לשלטון.
כמה מהמוזיקאים הגרמנים עזבו את ההרכב, בגלל סירובם לנגן עם יהודים.
בשנת 1939, עבר וייס לנגן בחצוצרה בתזמורת "קארל לודביג".
כחבר הלהקה הפך וייס למנהיג התזמורת ועזר לארגן חזרות, אך מעל לכל, הוא סידר את חלק הארי של רפרטואר ההרכב.
מוזיקאי הג'אז היהודים נהגו להתאמן בשנים 1940-1941 בבית היתומים היהודי.
בהמשך חברותו בתזמורת הפכה לבעייתית יותר ויותר בגלל חוקי הגזע, עד שהוא עזב את התזמורת.
עם זאת, הוא השתתף בעילום שם בהקלטה של תקליטים.
בשנת 1942, נשלח פריץ וייס, יחד עם שאר בני משפחתו, למחנה הריכוז טרזיינשטט.
הוא לקח חלק באירועים מוזיקליים שהתקיימו במחנה, והוא אף המשיך את שיתוף הפעולה שלו עם תזמורות מחוץ למחנה.
בעזרת שוטרים צ'כיים הוא הצליח להשיג ציוד הדרוש להסדרת קומפוזיציות ג'אז.
בטרזין, וייס ייסד תזמורת של חמישייה, שפעלה עד לחודש אוגוסט 1944. ב-1943 הוא הפך גם למנהיג אמנותי ומעבד של ההרכב דיקסילנד ג'אז טרזין שנקרא "גטו סווינגרס".
שתי הלהקות שתפו פעולה בהופעות שונות ומספר הנגנים גדל, במיוחד לאחר הגעתם של נגני ג'אז יהודים דנים והולנדים.
וייס, יחד עם הפסנתרן הברלינאי מרטין רומן, הלחינו ועיבדו יותר משלושים יצירות חדשות להרכבים.
העיבוד הפופולרי ביותר היה מוזיקת הג'אז של אופרת הילדים ברונדיבר, שהולחנה במקור על ידי האנס קראסה.
בחודש יוני 1944, במהלך הביקור של הצלב האדום במחנה, הגטו סווינגרס נאלצו להשתתף בהופעות התעמולה שאורגנו בכפייה על ידי הגרמנים, על ידי קורט גרון.
ההופעות נועדו להטעות את העולם שבחוץ.
ההרכב הופיע גם בסרט התעמולה "טרזין" שהופק על ידי הגרמנים.
רוב חברי הלהקה לא שרדו את המלחמה אך חלק כמו קוקו שומן נותרו בחיים.
בספטמבר 1944, נשלח וייס עם אביו למחנה ההשמדה אושוויץ.
האב ובנו נספו בתאי הגזים באושוויץ.
פריץ וייס מת באושוויץ ב-28 בספטמבר 1944, ביום ההולדת ה-25 שלו.
בישראל, חשף לראשונה את הסיפור מוזיקאי הג'אז ונגן הסקסופון שי ברנר, בשנת 2013. שי יזם פרויקט מוזיקלי המנציח את פועלו של פריץ וייס, הביא לישראל את האלבום בו הוקלטו היצירות שהוברחו ממחנה הריכוז בטרזין, וערך מופע מחווה המוקדש לפריץ וייס ותזמורת הג'אז במחנה הריכוז, 'הגטו סווינגרס'.
פריץ ואלטר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בוולדהוף מנהיים ובשטוטגרט בעמדת החלוץ.
כישרונו של ואלטר התגלה על ידי אייקון הכדורגל הגרמני בעל השם הזהה פריץ ואלטר, שנולד ב-1920. על אף השם הזהה, אין ביניהם כל קשר משפחתי.
על מנת להבחין ביניהם, כונה נשוא ערך זה "פריץ הקטן".
ואלטר החל לשחק במועדון הכדורגל של העיר ויינהיים כנער, ועלה לבוגרים בשנת 1978. בשנת 1981 חתם בוולדהוף מנהיים, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, והפך לשחקן הרכב קבוע.
בעונת 1982/83 הבקיע ואלטר 21 שערים, וסייע רבות לעלייתה של וולדהוף מנהיים לבונדסליגה מהמקום הראשון.
בעונת 1983/84 וולדהוף מנהיים סיימה במקום ה-11 בבונדסליגה, כשואלטר מבקיע 16 שערים.
בעונת 1984/85 ואלטר הבקיע שבעה שערים, וסייע למנהיים לסיים במקום השישי, ובעונת 1985/86 הבקיע ואלטר תשעה שערים, כשקבוצתו סיימה שמינית.
בעונתו האחרונה של ואלטר בוולדהוף מנהיים, 1986/87, הוא הבקיע 23 שערים, שער אחד פחות מאובה ראן שהוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה, אך קבוצתו סיימה במקום ה-14 בלבד.
בתום עונה זו, עזב ואלטר את וולדהוף מנהיים לאחר שהבקיע 87 שערים ב-196 הופעות ליגה, וחתם בשטוטגרט.
בעונתו הראשונה של ואלטר בשטוטגרט, 1987/88, הוא הבקיע 16 שערים, וסייע לקבוצה לסיים רביעית בבונדסליגה ולהעפיל לגביע אופ"א.
בתום עונת 1993/94 עזב ואלטר את שטוגרט, לאחר שהבקיע 102 שערים ב-216 הופעות ליגה, וחתם בארמיניה בילפלד.
כאשר ואלטר שיחק בארמיניה בילפלד לראשונה בעונת 1994/95, המועדון שיחק בליגה הגרמנית השלישית.
תוך עונה אחת ואלטר וארמיניה בילפלד עלו לבונדסליגה השנייה.
בעונת 1995/96 ואלטר הבקיע 21 שערים, סיים כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה, וסייע לקבוצתו להעפיל לבונדסליגה, ולהשלים שתי עליות ליגה בשנתיים.
ואלטר נשאר בארמיניה בילפלד עונה נוספת בבונדסליגה, אך מיעט לשחק.
בתום עונת 1997/98 עזב את ארמיניה בילפלד לאחר שצבר 50 הופעות ליגה בהן הבקיע 25 שערים, וחתם באולם 1846, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
גם באולם ואלטר מיעט לשחק, אך העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
בתום עונת 1998/99 פרש ואלטר ממשחק פעיל.
ואלטר הופיע במדי נבחרת גרמניה המערבית האולימפית שמונה פעמים, והבקיע שלושה שערים.
ואלטר השתתף עם הנבחרת האולימפית באולימפיאדת סיאול (1988), והבקיע שער אחד בשלב הבתים, בדרך לזכייה במדליית ארד.
ואלטר מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה הבכירה.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1991/92
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 1995/96
פריץ ויט , קצין בוואפן אס אס בדרגת בריגדפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-12 היטלריוגנד במהלך המערכה בנורמנדי.
בזמן פיקודו על יחידות אס אס בצעו יחידותיו ויחידות שהשתייך אליהם פשעי מלחמה, פריץ ויט לא נחקר או נתן את הדין על מעשי חייליו היות שנהרג לפני סיום המלחמה.
פריץ ויט נולד ב-27 במאי 1908 בהוהנלימבורג.
ויט עבד בתעשיית הטקסטיל, אך בשנת 1931 איבד את עבודתו והצטרף למפלגה הנאצית.
בשנת 1933 הצטרף ויט לאס אס,ובשנת 1935 מונה למפקד גדוד ברגימנט דויטשלנד.
במהלך הפלישה לפולין לחם ויט עם גדודו כחלק מרגימנט דויטשלנד במסגרת דיוויזיית הפאנצר קמפף, במהלך הפלישה בצעו יחידות הדיוויזיה סדרת פשעי מלחמה הידועה בשם Massacre in Zakroczym (אנ) במהלכה רצחו מאות שבויי מלחמה.
במהלך המערכה על צרפת לחם עם ריגמנט דויטשלנד במסגרת הארמייה ה-18, ועל כך קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-16 באוקטובר 1940 מונה ויט למפקד הגדוד ה-3 בדיוויזיית האס אס ה-1, ובמהלך הקרב על יוון לחם עם גדודו במסגרת הקורפוס הממונע ה-40.
במהלך מבצע ברברוסה לחם ויט עם גדודו כחלק מדיוויזיית האס אס ה-1 במסגרת הקורפוס הממונע ה-14, וב-8 בפברואר 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-24 ביוני 1943 מונה ויט למפקד דיוויזיית האס אס ה-12 היטלריוגונד, שהייתה מורכבת מותיקי אס אס ונערי נוער היטלר ונודעה בגישתה הפאנטית לנאציזם.
ויט עמל קשות על מנת להביאה לכושר ומוכנות קרבית מוקדם ככל האפשר.
במרץ 1944 הדיוויזיה נמצאה מוכנה לשירות פעיל והוצבה בעיר הצרפתית קן.
הדיוויזיה השתייכה לקבוצת השריון מערב, שהייתה יחידת המילואים של השריון הגרמני.
הדיוויזיה המשיכה להתאמן במהלך האביב של שנת 1944 תוך שהיא לומדת להכיר את השטח בסביבת קן, עובדה שתעזור לה בחודשים הבאים של הקרבות.
ביוני 1944 הדיוויזיה הוכרזה כמוכנה לפעילות מבצעית, והייתה מצוידת בטנקי פנתר ובמבחר כלי ארטילריה.
במהלך אימוניה בצעה יחידה מהדיווזיה את טבח אסק (Ascq massacre) בצרפת.
ב 7 ביוני בצעו חיילי הדיוויזיה את הטבח במזר ארדן (Ardenne Abbey massacre) בה רצחו בסדרת פשעי מלחמה שבויי מלחמה קנדיים.
ב-14 ביוני, נהרג ויט כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית, ושטנדרטפיהרר קורט מאייר האחראי הישיר לטבח במזר ארדן ירש אותו כמפקד הדיוויזיה.
פריץ דלית (סאלברג) (27 באפריל 1910 – 21 בנובמבר 1973) היה רופא ישראלי, ממייסדי חיל הרפואה, ממקימי בית החולים הצבאי מספר 5, בתל ליטווינסקי, שהפך לבית חולים תל השומר,
מייסד ומנהלו הראשון של מכון הרנטגן בבית החולים תל-השומר.
דלית נולד בפרנקפורט שבגרמניה, לאביו איזידור.
לאחר סיום הגימנסיה על-שם גתה התקבל ללימודי רפואה וסיימם בפרנקפורט.
את עבודת הדוקטורט הגיש לאוניברסיטת ברן בשווייץ.
בשנת 1937 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
מספר שנים היה חבר קיבוץ שער הנגב (היום קיבוץ חפץ חיים).
בשנת 1944 התחיל התמחות ברדיולוגיה בבית החולים בילינסון אצל פרופ' הנס סלינגר.
בשנת 1948 גויס לצה"ל, במלחמת העצמאות הוצב בבית החולים "שוויצר" בטבריה.
היה ממקימי חיל הרפואה ובית החולים הצבאי מספר 5, בתל ליטווינסקי, שהפך לבית חולים תל השומר.
לפי דרישת דוד בן-גוריון עברת את שמו מסאלברג לדלית (שם משפחת רעייתו היה דאהל).
לאחר מלחמת העצמאות, מונה דלית למנהל המכון.
הוא המשיך את שרותו בצה"ל עד שנת 1965, אז השתחרר בדרגת סגן-אלוף, אך המשיך לנהל את המכון כאזרח.
בשנות ה-60 דלית החליט שכל בכיר במכון יהיה אחראי על תחום הדמיה מסוים.
הדמיה ב קרדיולוגיה, הדמיה בגסטרואנטרולוגיה, הדמיה בנוירולוגיה, הדמית דרכי השתן, והדמית פדיאטריה.
בהמשך הונהגו בדיקות הארתרוגרפיה, (ה-CT הראשון הוכנס בשנת 1979).
באותה עת ניהל את ההוראה הרדיולוגית בשיתוף עם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב במסגרת לימודי המשך של רפואה.
דלית היה בעל אוריינטציה מדעית, הוא נסע כל שנה לחו"ל כדי ללמוד וליצור קשרים עם רדיולוגים בחו"ל.
דלית ערך מחקר מקיף על המיקום השכיח ביותר להופעת הסתיידויות באאורטה (אבי העורקים).
הייתה לו תאוריה שהסידן שוקע בlocus minoris resistentiae, המקומות בהן יש חולשה מרבית של הדופן, אזורים שמהם מניצים לאחר הלידה ענפים של עורקים מהאאורטה, וכן במקום של הדוקטוס ארטריוזוס.
הוא גם ביצע ניתוחים באאורטות של בעלי חיים.
דלית חלה בדלקת של מסתמי הלב, אנדוקרדיטיס זיהומית.
הוא נותח ב-יוסטון על ידי גדול מנתחי הלב בתקופה מייקל דבייקי, חזר לישראל, אך מת מאי-ספיקת לב בגיל 63, ב-1973.
השאיר אישה, אלזה ובן מיכאל דלית נקבר בבית הקברות קריית שאול
פריץ זרניקה (בהולנדית: Frederik "Frits" Zernike; 16 ביולי 1888 - 10 במרץ 1966) היה פיזיקאי הולנדי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1953 על המצאת מיקרוסקופ קונטרסט-פאזה.
זרניקה נולד ב-16 ביולי 1888 באמסטרדם, הולנד.
שני הוריו היו מורים למתמטיקה, אביו אף חיבר ספרי לימוד בתחום זה.
זרניקה חלק באהבתו של אביו לפיזיקה וכילד נהג לעשות ניסויים בתחום זה.
בשנת 1905 הוא החל לימודיו לתואר ראשון בכימיה כחוג ראשי וכן פיזיקה ומתמטיקה, באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1908 זכה במדליית זהב מאוניברסיטת חרונינגן על עבודה בתחום הסתברויות.
בשנת 1912 זכה בפרס מן החברה ההולנדית למדעים, על עבודה בתחום בוהק בגזים, תחום בו אף כתב את עבודת הדוקטורט שהוגשה בשנת 1915.
בשנת 1913 הוא הפך לעוזר מחקר של יקובוס קפטיין באוניברסיטת חרונינגן.
בשנת 1914 הוא פיתח יחד עם ליאונרד אורנשטיין את משוואת אורנשטיין-זרניקה, המיושמת לחישוב פונקציות קורלציה בתאוריית הזורמים תחת הנחות קירוב שונות.
עם סיום לימודי תואר שלישי, זרניקה קיבל משרת מרצה בפיזיקה תאורטית בחרונינגן ובשנת 1920 הוא הפך פרופסור מן המנין באותה אוניברסיטה.
בשנת 1930 זרניקה ניהל מחקר בתחום הרחבות ספקטרליות וגילה כי אותם קווים המכונים "קווי רוחות" המופיעים מימין ומשמאל לכל קו עיקרי בספקטרום נוצרים באמצעות סריג עקיפה, כאשר הפאזה שלהם מוסטת מזו של הקו העיקרי ב-90 מעלות.
בשנת 1933, בקונגרס לפיזיקה ולרפואה שנערך בעיר וחנינגן, זרניקה הציג לראשונה את טכניקת קונטרסט פאזה במיקרוסקופיה.
הוא הרחיב את שיטתו כדי לבדוק את צורת מראות קמורות.
תגליתו שימשה כבסיס למיקרוסקופ קונטרסט פאזה הראשון שנבנה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
תרומה בולטת נוספת שלו בתחום האופטיקה קשור בתיאור יעיל של פגמים בדימות, או אברציות אופטיות במכשירי דימות כגון מיקרוסקופים וטלסקופים.
ייצוג אותם פגמים בדימות התבסס בתחילה על תאוריה שפותחה על ידי המתמטיקאי הגרמני לודוויג זיידל במחצית המאה ה-19. הייצוג של זיידל היה מבוסס על הרחבת טור חזקות ולא אפשר הבחנה ברורה בין סוגים שונים וסדרי גודל שונים של פגמים.
פולינום זרניקה נותן פתרון לבעיה שנחקרה תקופה ארוכה של ה"איזון" האופטימלי של פגמים שונים במכשיר אופטי.
מאז שנות ה-60 פולינום זרניקה נמצא בשימוש נרחב בתכנון עדשות, במטרולוגיה ובניתוח תמונות.
עבודתו של זרניקה עוררה עניין בתאורית קוהרנטיות, במחקר מקורות אור קוהרנטיים בחלקם.
בשנת 1938 הוא פרסם נגזרת פשוטה יותר למשפט ון קיטרט, הידוע היום בשם משפט קיטרט-זרניקה.
זרניקה נפטר בבית חולים באמרספורט בשנת 1966, לאחר שהיה חולה בשנים האחרונות לחייו.
בשנת 1946 התקבל זרניקה כחבר באקדמיה ההולנדית המלכותית למדעים ואמנויות.
בשנת 1953 זכה בפרס נובל לפיזיקה על המצאת מיקרוסקופ קונטרסט-פאזה, אשר אפשר מחקר על המבנה הפנימי של התא ללא צורך בצביעה ובכך בהריגת התא.
קמפוס אוניברסיטת חרונינגן, מצפון לעיר, נקרא על שם זרניקה, כך גם מכתש זרניקה על הירח.
פריץ "פרד" דויטשר הוא אתלט אוסטרי-יהודי.
דויטשר התאמן בקבוצת הכח וינה.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכה דויטשר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.9 שניות, לפני גס היימן מארצות הברית ולאון פאסי מיוון ומדליית כסף, בריצת שליחים 3x1000 מטר ביחד עם פולק וארפד בלודי, אחרי צ'כוסלובקיה עם רוברט גולדשמיט, אדה שוורץ וולטר פרנקל בתוצאה של 8:52.7 דקות ולפני ארץ ישראל.
באליפות אוסטריה שנערכה בשנת 1932 זכה דויטשר במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.6 דקות.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה דויטשר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
בין התעניינותו ועיסוקיו של דרייפוס: קרדיולוגיה, המטולוגיה ורפואה פסיכוסומטית.
דרייפוס נולד בעיר פירת שבבוואריה, גרמניה.
אביו, ד"ר אלברט דרייפוס, היה רופא כללי.
דרייפוס למד רפואה בווירצבורג, מינכן ופרנקפורט, וסיים את לימודיו בבזל.
ב-1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה דרייפוס לארץ ישראל.
עבד במחלקתו של הפרופ' יוליוס קליברג תחילה כמתנדב ולאחר מספר חודשים כאיש סגל.
בשנת 1947 יצא דרייפוס לארצות הברית, לניו יורק, השתלם בבית החולים מונטפיורי , בבית חולים הפרסביטריאני באוניברסיטת קולומביה ובית החולים מאונט סיני.
עם חזרתו של דרייפוס לארץ, התמנה בשנת 1950 למנהל בפועל של מחלקה פנימית.
בשנת 1955 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1962 לפרופסור מן המניין.
בשנת 1952 התמנה דרייפוס למנהל מחלקה פנימית א' שהייתה בעלת אוריינטציה קלינית ובה הושם הדגש על הכיוון הפסיכו-סומטי של הרפואה הפנימית
בשנת 1956 ייסד דרייפוס ביחד עם פרופ' דוד בירנבאום, פרופ' יוליוס קליברג, פרופ' הרמן שטייניץ וד"ר ברנדשטטר את החברה הישראלית לגסטרואנטרולוגיה.
בשנת 1962 מונה דרייפוס למנהל מחלקה פנימית ב' (60 מיטות אשפוז) בבית החולים איכילוב בתל אביב.
בשנות ה-60 הראשונות חבר לחיים שיבא, אנדרה דה-פריס, אפרים סיני ושמואל שור, להקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב..
משנת 1962-1967 מונה דרייפוס לדקאן בית הספר ללימודי המשך ברפואה, ומשנת 1971-1974 ראש החוג לרפואה פנימית.
דרייפוס נפטר מסרטן ב-22 בפברואר 1974, נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
היה נשוי לעדינה ולהם שלושה בנים, בנו גדעון רופא פנימי.
דרייפוס וצוותו התמקדו במחקרם בשטחי הקרדיולוגיה, ההומאוסטאזיס, חקר הפקקת והאימונולוגיה הקלינית.
המחקר הקרדיולוגי התבסס סביב למחלה הקורונרית תוך תשומת לב לגורמים פסיכוסוציאלים וביוסטטיסטים.
כמו כן נחקרה התנהגות טסיות הדם במצב האוטם הטרי של שריר הלב ולאחריו, ובשבץ מוחי.
למחלקה הייתה מסונפת מעבדת מחקר ומעבדה משותפת של המחלקה לאלקטרוניקה של מכון ויצמן בראשותו של הפרופ' א.
פרידריך אוגוסט זימרוק, המוכר יותר בשם פריץ זימרוק היה מו"ל מוזיקה גרמני, שירש את בית ההוצאה נ' זימרוק מסבו, ניקולאוס זימרוק.
נודע בעיקר בהוצאת רוב המוזיקה של יוהנס ברהמס ואנטונין דבוז'אק.
זימרוק הוציא לאור כמעט את כל היצירות של ברהמס, מאופוס 16 עד אופוס 120, ועמד בקשרי ידידות קרובים עם ברהמס, שעמו אף יצא לחופשות באיטליה.
זימרוק שילם בדרך כלל ביד רחבה לברהמס על המוזיקה שלו, אבל בקשריו עם דבוז'אק מיאן לא פעם להוציא לאור יצירות תזמורתיות, למשל, הסימפוניה השמינית שלו.
מעורבותו של זימרוק בחייהם של מוזיקאים ידועי-שם הייתה רבה כל כך, שיוזף יואכים השתכנע, שאשתו אמלי בוגדת בו עם זימרוק וברהמס צידד בחפותה של אמלי ב"מכתב ארוך" מפורסם, "שהוצג כעדות במשפט הגירושין של הזוג יואכים".
על פי המלצת ברהמס, ניאות זימרוק לבחון את סיכוייו עם אנטונין דבוז'אק הצעיר.
כבר אחרי היצירות הראשונות שהוציא משל דבוז'אק השתלם הניסוי – דבוז'אק נעשה עד מהרה לאחד המלחינים הפופולריים ביותר באירופה.
כך היה זימרוק למו"ל הראשי של יצירות דבוז'אק במשך רוב שנות הקריירה של המלחין.
עם זאת, יחסיהם היו מתוחים לא אחת, מכמה וכמה סיבות, בהן דרישתו הלא-מתפשרת של זימרוק שדבוז'אק יכתוב יותר יצירות קלילות, מיניאטוריות (כגון "מחולות סלאביים", אופוס 46, הפופולריים והמצליחים מאוד מבחינה מסחרית), בעוד שהמלחין הביע את רצונו להלחין יצירות תזמורתיות רחבות-יריעה, שלא נמכרו, לטענת זימרוק.
זאת ועוד, זימרוק הביך לא אחת את דבוז'אק בהתנגדותו הבוטה לסנטימנטים הצ'כיים, שהיו מקובלים בזמן ההוא בקרב גרמנים אתניים באימפריה ההבסבורגית.
דבוז'אק, מצדו, דבק ביושרה המוזיקלית והמוסרית שלו, הגיב בשלוות-נפש על מכתביו הנגועים בלאומנות של זימרוק והוכיחו על פניו בשל ניסיונותיו לכפות את דעתו על תהליך ההלחנה שלו.
במכתב למו"ל בנוגע לקובץ שני של מחולות סלאביים פסק: "כל עוד אינני בהלך רוח מתאים לכך, איני יכול לעשות דבר".
מכל מקום, ככל שגברה הפופולריות של דבוז'אק, החלו להגיע אליו הזמנות ליצירות רחבות-ממדים ממו"לים אחרים, בייחוד נובלו ושות' (Novello & Co) באנגליה, שקרצו לו יותר ויותר, על אף החוזה המילולי שלו עם זימרוק, שקבע כי יהיה זימרוק המו"ל היחיד שלו.
בניגוד לחוזה זה, החל דבוז'אק לקבל הזמנות מנובלו ושות', על כך איים זימרוק בתביעה משפטית, אך לא הוציא את האיום לפועל.
פריץ מאוטנר היה סופר מבקר ספרות, סאטיריקן ופילוסוף יהודי-גרמני.
תרומתו העיקרית הייתה בתחום ביקורת השפה.
מאוטנר חי ופעל בברלין, הוא היה יליד בוהמיה, בן למשפחה יהודית שלפי זכרונותיו של מאוטנר התנכרה ליהדותה.
מאוטנר עצמו היה אדיש ליהדות וראה עצמו גרמני.
אף לא אחד מספריו הרבים תורגם לעברית.
פריץ אלכסנדר כהן או פרדריק א.
כהן או פרידריך אלכסנדר כהן היה מלחין, מנצח, פסנתרן, במאי ומורה יהודי גרמני שנודע במיוחד במוזיקת הבלט שכתב עבור הכוריאוגרף הגרמני קורט יוס.
כיהן כמנהל מוזיקלי בתיאטראות במינסטר, בווירצבורג ובאסן, ולימד בבית הספר פולקוונג באסן, במכללת בלק מאונטן ובבית הספר ג'וליארד.
החל משנת 1941 חי בארצות הברית.
היה המייסד והמנהל הראשון של תיאטרון האופרה של בית הספר ג'וליארד.
פרידריך אלכסנדר כהן נולד בעיר בון בגרמניה, כבנם הבכור מבין 3 ילדים של פרידריך כהן האב (1927-1872) בעל חנות ספרים, ושל הדוויג כהן לבית בובייה (1960-1883).
בילדות ביקר בבתי ספר כולל הגימנסיה העירונית בבון ובמכללה הגרמנית בבאד גודסברג (1922).
הוא למד בקונסרבטוריונים למוזיקה בלייפציג (1923-1922, פסנתר כמקצוע ראשי בכיתתו של רוברט טייכמילר, תאוריה אצל אמיל פאול, כינור אצל פריץ צולגר) ואחר כך בשנת 1923 בקלן ובאוניברסיטת בון והתמחה בתיאטרון המוזיקלי.
בשנים 1924–1934 עבד כהן בכמה מהתיאטראות ולהקות המחול החשובות בגרמניה.
הוא שימש כמנהל מוזיקלי של מחלקת האופרה, כמלחין וכמנצח בתיאטראות העירוניים של מינסטר (תחת ניהולו של רודולף שולץ-דומבורג) ואחר כך וירצבורג וב Tanztheater (תיאטרון הריקוד) באסן.
שיתוף הפעולה עם קורט יוס
במינסטר הוא יצר בשנת 1926 את המוזיקה הראשונה עבור קורט יוס, רקדן וכוריאוגרף מתלמידיו של רודולף לאבאן, לבלט "טרגדיה".
אחרי שנת 1924 הוא כיהן זמן מה גם כפסנתרן מלווה של להקתה של הרקדנית איבון גאורגי בהנובר.
בשנת 1928 התקבל כהן כמרצה בבית הספר "פולקוונגשולה" (למוזיקה, מחול, תיאטרון ועיצוב, בימינו "אוניברסיטת פולקוונג לאמנויות של אסן") באסן שהוקם ב-1927 על ידי שולץ-דומבורג, היין הקרוט ויוס ובשנת 1932 הוא התמנה למנהל מוזיקלי ופסנתרן הבית של להקת המחול של קורט יוס Neue Tanzbühne ("במת המחול החדשה").
החל בכך עשור (1942-1932) של שיתוף פעולה אינטנסיבי עם יוס.
כיצירת מופת נחשבת במיוחד Der grüne Tisch - "השולחן הירוק", בלט-פנטומימה מקברי בעל סגנון אקספרסיוניסטי ומסר אנטי-מלחמתי, שזכה בפרס בתחרות בפריז והוקלט פעמים חוזרות.
בפסטיבל ביירוית בשנת 1930 יצרו לאבאן, יוס וכהן את הבלט Bachanal לפי הבכחנליה שבאופרת טנהויזר של וגנר.
בנוסף למנגינות המקוריות שכתב עבור יוס, עיבד כהן מוזיקה ליצירות בלט המבוססות של יצירות מאת הנרי פרסל ויוהאן שטראוס (הבן)
בשנת 1927 התחתן כהן עם אחת הרקדניות שבלהקה של יוס, אלזה קאהל (1992-1901), שנודעה בהמשך כאלזה קאהל כהן.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בתחילת שנת 1933 הופעלו לחצים על יוס לפטר את החברים היהודים של להקתו, ביניהם פריץ כהן שפוטר ב-29 במרץ מתפקידו בתיאטרון העירוני באסן.
בנסיבות אלה בספטמבר 1933 היגר יוס עם להקתו לאנגליה ומצא לה מושב חדש באחוזת דרטינגטון הול בדבונשייר.
שם הוקם בית ספר למחול של יוס ומשם יצא אנסמבל "בלט יוס" לסיורים רבים ברחבי העולם עד שנת 1942 כשהתפרק בגלל הקשיים שנגרמו על ידי אירועי המלחמה.
ב-11 ביוני 1941 כהן, תחת השם פרדריק כהן, ואשתו, היגרו לארצות הברית, בה התחיל ללמד כמורה למוזיקה במספר מכללות, בין השאר במכללת בלק מאונטן בצפון קרולינה (1944-1943) ומכללת קניון (1945).
עבד תקופת מה כפסנתר מלווה במרכז למוזיקה ברקשייר בטנגלווד שם ליווה בפסנתר ב-26 בפברואר 1944
את הופעת הבכורה עם "אימתו ומצוקתו של הרייך השלישי" מאת ברטולט ברכט (מוזיקה מאת פאול דסאו) בתרגומו לאנגלית של אריק בנטלי.
בשנים 1963-1946 הוא לימד בבית הספר ג'וליארד, ובשנת 1951 הקים בו את "תיאטרון האופרה ג'וליארד" שבו ניהל מעל 30 הפקות אופרה, לרבות כמה מופעי בכורה אמריקאית:
המחזה המוזיקלי Jeu de Robin et Marion מאת אדם דה לה האל (1952) בעיבודו של דריוס מיו, יצירות של בנג'מין בריטן, זולטאן קודאי, לואיג'י דאלאפיקולה, ויטוריו ג'אניני וריכרד שטראוס.
בשנת 1951 נבחר כהן ליושב ראש המחלקה האמריקאית של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו.
בשנת 1953 קיבל את האזרחות האמריקאית.
ב-1963 נאלץ לפרוש מעבודתו מסיבות בריאות.
פריץ כהן נפטר בניו יורק בשנת 1967.
כהן היה נשוי לאלזה קאהל, רקדנית ומורה לתנועות גוף, שנודעה גם בשם האמנותי אלזה קרל.
3 ביולי 1932 - הבלט של קורט יוס על מנגינות מאת כהן Der grüne Tisch ("השולחן הירוק") זכה בתחרות הכוריאוגרפיה של הארכיון הבינלאומי למחול בפריז
תיעוד הקשור לקריירה של פריץ כהן ושל אשתו אלזה מוחזק הארכיון בדרטינגטון הול בבריטניה.
1932 - Der grüne Tisch (השולחן הירוק) - "ריקוד מוות" ב-8 תמונות לבלט ושני פסנתרים- אנטי-מלחמתי ועל חוסר תקשורת
1930 - Bachanal בכחנליה - עיבוד לפי מוזיקה של ריכרד וגנר לאופרה "טנהויזר"
1932 -Ein Ball in Alt-Wien נשף בווינה הישנה לפי מוזיקה של יוזף לאנר
1933 - The Seven Heroes - שבעה גבורים - לפי מוזיקה של הנרי פרסל
1935 - הלילה יוהאן שטראוס - לפי מוזיקה מאת יוהאן שטראוס הבן
1952 - עיבוד לפי דריוס מיו - למחזה "Jeu de Robin et Marion
פרדריק יאן (פריץ) ואן האל (בהולנדית: Frederik Jan (Frits) van Hall; 8 במאי 1899, סודפברייק ליד סמראנג – 18 בינואר 1945, גליביצה) היה פסל הולנדי, שהוצא להורג בשל חברותו ותפקידו במחתרת ההולנדית בזמן מלחמת העולם השנייה.
ואן האל נולד ליד סמראנג באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
משפחתו חזרה להולנד בשנת 1905. אחותו, הרקדנית סוזי ואן האל, חברת המחתרת ההולנדית, נולדה בשנת 1907. היא נעצרה על ידי הנאצים ונשלחה למחנה ריכוז ממנו שוחררה.
עבודותיו כוללות את אנדרטת ואן הויץ, אנדרטת מורדייק ועיטור בית העירייה באנסחדה.
פריץ היינה היה עיתונאי ופוליטיקאי גרמני מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
פריץ הוכר כחסיד אומות העולם על פעילותו למען הצלת יהודים במלחמת העולם השנייה.
היינה נולד בשנת 1904 כבן יחיד להוריו פרידריך ולואיס היינה, בעיר הנובר שבגרמניה.
אמו נפטרה במלחמת העולם הראשונה כאשר היה בן 12. אביו היה ממייסדיה הראשונים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, המפלגה העיקרית אשר התנגדה באופן חריף לפעילות הנאצים במדינה.
המפלגה הוצאה מחוץ לחוק על ידי הנאצים ורבים מחבריה נשלחו למחנות ריכוז והשמדה.
כאשר היה היינה בן 18, הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית כמתנדב.
בשנת 1925 החל לעבוד בכפוף למנהל הלאומי של המפלגה וגם כעיתונאי בעיתון ספורט.
חצי שנה לאחר מכן, היינה מונה למזכיר ועוזר במערכת עיתון המפלגה.
בשנת 1928 החל לעסוק בפרסום ותעמולה למען המפלגה ובשנת 1929 קודם לראשות מחלקת הפרסום שלה.
בשנת 1932 הועמד היינה לדין בגין הוצאת לשון הרע נגד פוליטיקאי נאצי ונגזר עליו מאסר על תנאי.
בשנת 1933 הפכה המפלגה הנאצית למפלגה היחידה המותרת בגרמניה והיינה, כמו שאר חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נאלץ לפעול במחתרת עד אשר נמלט לפראג שם המשיך לעבוד כמזכיר.
בפראג היינה הפיץ תעמולה נגד המשטר הנאצי והשתתף בארגון משלחות של אנשי המפלגה שעברו מפראג לגרמניה בזהויות בדויות עם דרכונים מזויפים.
באופן זה נשמר הקשר בין סניף המפלגה בפראג למי שנותרו בגרמניה.
למרות ייעול שיטות מסירת מסמכי תעמולה, הצליחו הגסטפו לתפוס מסמכים ולקטוע את העברת התקציבים אל המפלגה בפראג.
בשנת 1936 רוב פעילויות התעמולה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בפראג נפסקו, אך בגסטפו המשיכו ללחוץ על השלטונות בפראג לעצור לגמרי את פעילות המפלגה ואת פרסום העיתון שלהם.
בשנת 1937 נשיא צ'כוסלובקיה נכנע והודיע למפלגה כי עליהם לחדול מפעילותה בפראג או לעזוב את צ'כוסלובקיה.
ב-1938 ראש ממשלת צרפת ליאון בלום הציע לחברי המפלגה לעבור לפריז.
היינה הסכים, קיבל אזרחות צרפתית ואיבד את אזרחותו הגרמנית.
בפריז המשיכה עבודת המפלגה בתנאים כלכליים קשים, והיינה מונה למשנה לראש המפלגה הגולה בפריז.
בצרפת הוגברו המעקבים אחר פליטים פוליטיים כמו היינה, אשר הופיעו ברשימת "אנטי פשיסטים בינלאומיים ידועים".
במאי 1940 פלשה גרמניה לצרפת.
היינה נכלא יחד עם מאות פליטים פוליטיים נוספים.
כעבור מספר שבועות במעצר, היינה ברח והצטרף למאות אלפי אנשים אשר נמלטו לדרום צרפת והגיע למרסיי, שם התיידד עם עיתונאי בשם וריאן פריי (Varian Fry).
השניים עבדו יחד בוועדת החירום בשם האי.
(ERC - Emergency Rescue Committee) ועסקו בארגון מסמכים מזויפים, אשר חלקם הגדול נועד עבור יהודים.
בשנת 1941 נדרשו הצרפתים להעביר לגרמנים רשימה של אנשים מבוקשים וביניהם היה גם היינה, אשר תכנן לברוח וכן לסייע לבריחתם של שני פוליטיקאים בכירים במפלגה, רודולף פריידטשילד והיהודי רודולף הלפרדינג.
במהלך ניסיון בריחתם, נעצרו פריידטשילד והלפרדינג ונרצחו על ידי הנאצים.
היינה הצליח לברוח ללונדון, שם הצטרף ל-BBC ולמחלקת המודיעין הפוליטי בבריטניה ונשאר בה עד סוף המלחמה.
אף על פי שחלק גדול מעיר הולדתו נהרסה בהפצצות אוויריות, היינה ואשתו החליטו לחזור לביתם בגרמניה ולעזור בשיקום פיזי ופוליטי של המקום.
הבריטים לא אפשרו להם לעשות מהלך זה מכיוון שהיו עסוקים לתקן נזקים חשובים יותר אשר נגרמו מהמלחמה.
עם זאת, ביולי 1945 הורשו לחזור לביתם לשלושה ימים, על מנת להשתתף בוועדת ויניגר, אשר מטרתה הייתה לשקם את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בפברואר שנת 1946 הורשו היינה ושאר חברי המפלגה שנותרו בחיים, לחזור לביתם באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה והמפלגה החלה להתארגן מחדש באופן לא רשמי.
היינה קיבל שוב את האחריות על התעמולה והפרסום של המפלגה ולאחר מכן נבחר גם כחבר הנהלת המפלגה.
המפלגה קמה רשמית במאי 1946 והיינה שימש כראש העיתונות והיה הפנים הציבוריות של המפלגה.
בזכות ידיעת השפה האנגלית, שהשתפרה בזמן שהותו בלונדון, היינה הפך גם לאיש הקשר של המפלגה עם ה-CIA והDGB והוא הפך לחבר חשוב בצוות הנהגת המפלגה.
בעקבות פעולותיו זכה היינה לאות חסיד אומות העולם ב-31 בינואר 1986 ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
בנוסף קיבל היינה את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית בשנת 2002.
פריץ היפלר היה במאי סרטים גרמני, אשר ניהל את מחלקת הקולנוע במשרד התעמולה של גרמניה הנאצית, תחת פיקודו של יוזף גבלס.
הוא מוכר בזכות בימוי הסרט היהודי הנצחי.
היפלר נולד וגדל בברלין כבנו של עובד מדינה זוטר.
אביו מת ב-1918 כשלחם במלחמת העולם הראשונה בצרפת.
הוא התנגד בתוקף לחוזה ורסאי וההשלכות שבאו עמו, כגון הקמת המסדרון הפולני, סיפוח חבל הריין ופירוק גרמניה מנשקה.
צעדים אלו נראו בעיניו משפילים ולא מוצדקים, והוא דחה את רעיון הדמוקרטיה של רפובליקת ויימאר, הסבתא רבתא שלו הייתה יהודייה, עובדה אותה ניסה להסתיר.
ב-1925 הצטרף למפלגה הנאצית והוא בן שבע עשרה בלבד.
כעבור שנתיים ב-1927 הפך לחבר בליגת הסטודנטים של המפלגה הנציונל-סוציאליסטית.
לאחר מכן למד משפטים בהיידלברג ובברלין.
היה חבר במועדון הטאוטוני ללחימה בהיידלברג ובמועדון הלחימה "ארמיניה" בברלין.
ב-1932 הפך לדובר המחוזי של ליגת הסטודנטים.
ב-1933 מונה להיות מנהיגה של ליגת הסטודנטים במחוז ברלין-ברנדנבורג.
היפלר היה תומך נלהב של זרם האקספרסיוניזם.
כמנהיגה של ליגת הסטודנטים בברלין ארגן תערוכה באוניברסיטת הומבולדט עבור ציירים אקספרסיוניסטים, פעולה שבגינה ננזף בחריפות בידי האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג.
ב-1932 סולק היפלר מאוניברסיטת ברלין בגלל השתתפותו בכנסים פרו-נאצים אלימים.
ב-19 באפריל 1933 ביטל שר החינוך של גרמניה הנאצית ברנהרד רוסט את כל הצעדים המשמעתיים שננקטו כנגד סטודנטים בשל אינטראקציות כלשהן עם ליגת הסטודנטים הנאצים, ובכך שב היפלר ללימודיו.
ב-22 במאי 1933 נאם היפלר בברלין וקרא לסטודנטים לפתוח בצעדה מרחוב אורניינבורגר לכיוון כיכר האופרה שם התקיימה באותה העת מדורה לשם שריפת ספרים.
ביוני אותה שנה השתתף היפלר בכנס אלים סמוך למתחם הבורסה כנגד אלפרד הוגנברג, שר האוצר ויריבו של היטלר, מפציר בהיטלר להסיר אותו מתפקידו ומסמכותו.
היפלר היה מעורב במספר ויכוחים לגבי מדיניותה של גרמניה הנאצית בנוגע לאומנות.
הוא היה שבע רצון מהעמדות האנטישמיות שהיו נהוגות באותה העת אשר הובילו לסילוקן של יצירות אומנות רבות הנוצרו בידי אמנים יהודים ממוזיאונים ומתערוכות.
עם זאת בכנס של ליגת הסטודנטים שהתקיים ביולי 1933 בברלין הוא ביקר בחריפות את פעולותיהם של כמה מהמעגלים הנאצים הפנימיים יותר כנגד אמנים גרמנים מודרניים כגון אמיל נולדה, ארנסט ברלך וקבוצת האמנים "הגשר", שיצירותיהם הוגדרו בידי המשטר כאומנות מנוונת.
אף על פי שגבלס העריץ את נולדה, הוויכוח הסתיים כאשר ידו של אלפרד רוזנברג בעליונה והמדיניות נותרה כפי שהיא.
ב-1934 קיבל דוקטורט לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת היידלברג יחד עם ארנולד ברגסטרסר עבור עבודתם המשותפת, "המדינה והחברה תחת מחשבתם של ג'ון סטיוארט מיל, קרל מרקס ופאול דה לגארד.
תרומה למחשבה הסוציולוגית של זמננו".
לאחר שקיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1934 מונה היפלר למרצה באוניברסיטת המדיניות הגרמנית בברלין.
ב-1936 החל לעבוד כעוזרו של האנס וויידמאן ועסק בעיקר בהפקת יומני קולנוע, אשר בוימו במשרדי הרייך לתעמולה ולהשכלת העם, שם למד על סרטים דוקומנטריים וכיצד להכינם.
בינואר 1939 קודם למשרתו של וויידמן, ובאוגוסט אותה שנה מונה על ידי גבלס לראש המחלקה הקולנועית של משרד התעמולה, תפקיד שהפך אותו לאחד אנשי הציבור החשובים ביותר במשרד התעמולה הנאצי, שני רק לגבלס.
באוקטובר 1942 הפך להיות בעל השליטה הראשי על מחלקת הקולנוע ואחראי על הפיקוח והבימוי של כל הסרטים הגרמנים אשר יצאו לאקרנים.
ב-1938 קודם היפלר לדרגת האופטשטורמפיהרר.
לפי פייט הרלן, אהב מאוד ללבוש את מדיו.
במסגרת תפקידיו המדיניים המשיך היפלר להפיק סרטים.
בשנים 1939–1940 היה אחראי להפקת הסרט "הקמפיין בפולין" אשר רץ תחת הכותרת "טבילת האש".
ב-1940 היה אחראי לתכנונו ובנייתו של הסרט "היהודי הנצחי" אשר נחשב בידי רבים לסרט הרדיקלי והגזעני ביותר שהופץ אי פעם.
מאמר שפורסם על ידי היפלר במגזין "הסרט" לגבי הפקת הסרט הגדיר יהודים כ"טפילים בקנה מידה של השחתה לאומית".
הוא צילם את המקומות השונים בגטו ורשה כדי להציג את הרעב והחולי הגדולים ששררו בהם, תנאים שהבכירים הנאצים עודדו על מנת להגביר את שיעור התמותה.
הסרט שימש כהכנה לאוכלוסייה הגרמנית עבור השואה הקרבה ושומש בעיקר עבור מטרות אימון למשטרה הנאצית ולחיילי האס-אס.
באותה שנה קיבל היפלר מענק כספי מאדולף היטלר בסך שישים אלף רייכסמארקים כאות הכרה על תרומתו לגדולת הרייך.
בנוסף ליהודי הנצחי ביים היפלר ב-1940 גם את סרט הפרופגנדה הדוקומנטרי "הקמפיין הפולני" העוסק בפלישת הרייך השלישי לפולין וכיבושה ב-1939, ואת הסרט "החזית", סדרה של קטעים קצרים הנועדו לעורר רגשות פטריוטיות ואומץ בחיילים גרמנים אשר נשלחו לחזית המזרחית.
ב-1942 פרסם היפלר ספר על תאוריית הקולנוע בשם "מחשבות על יצירת סרטים" אשר כלל הקדמה בידי אמיל יאנינגס.
לרוב סמך גבלס על פקודיו אך לעיתים קרובות נהג להעביר ביקורת עליהם ועל כישלונותיהם.
ב-1939 כתב ביומניו שהיפלר הוא אינטליגנט אך חצוף, ילדותי ו"סותר לחלוטין".
הוא נהג להתלונן רבות על חוסר הסדר שבמחלקה הקולנועית.
היפלר סבל ככל הנראה מאלכוהוליזם, ופוטר על ידי גבלס ביוני 1943 בשל "התנהגות לא הולמת, אלכוהוליזם, ובעיות משפחתיות".
מנגד טען היפלר כי פוטר מפני שבחר בתסריטו של אריך קסטנר עבור הסרט מינכהאוזן אף על פי שחלק מספריו ומחזותיו של קסטנר הוחרמו על ידי המשטר הנאצי ב-1933.
לאחר שחרורו הואשם היפלר ב"הכחשה שקרית של מוצא יהודי", בשל יהדותה של הסבתא רבתא שלו ואיבד את דרגותיו כקצין.
הוא נשלח לשמש כחייל פשוט בגדוד רגלים רזרבי לאחר שעבר טירונות קרבית של לחימה בהרים.
לאחר מכן שוחרר משירות פעיל עד לשנת 1945 בה גויס שוב לשמש כצלם לצורך הפקת יומני קולנוע מהחזית.
ב-3 במאי 1945 הוטס להמבורג כשבוי מלחמה של הבריטים.
בתום מלחמת העולם השנייה נידון היפלר למאסר בן שנתיים.
הוא הצליח לשוב לגדולתו כבמאי סרטים מצליח לאחר שחרורו מהכלא.
ב-1982 התראיין אצל ביל מוירס מרשת סי.
בסרט דוקומנטרי בשם "הליכה דרך המאה העשרים".
היפלר מת ב-22 במאי 2002 בגיל 92. גולם על ידי השחקן קרי אלווס בסרט "התקוממות" מ-2001, ועל ידי ראלף באוור בסרט "היהודי זיס: סרט ללא מצפון" מ-2010.
בזמן השלטון הנאצי הוא היה נשוי לזמרת האופרה שרלוטה טיידמן ואף אימץ את בתה מנישואיה הראשונים, אך הם התגרשו בהמשך.
מילים ומעשים (דוקומנטרי, 1938), במאי
פריץ לאבנד היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
זכה עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
לאבנד הגיע ממשפחה של עובדי רכבות מאזור שלזיה.
הוא היה בצבא הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה ולחם בקורפוס אפריקה.
בשנת 1945 הוא ומשפחתו נמלטו משלזיה והגיעו לאזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
במהלך קריירת המועדונים שלו שיחק ב-ZSG אנקר ויסמאר, המבורג וורדר ברמן.
באותה תקופה המבורג שלטה ללא עוררין באליפות אוברליגה הצפונית ולבאנד זכה עמה ב-5 תוארי אליפות בשנות ה-50.
לאבנד זכה במדי נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1954. הופעת הבכורה שלו איתה הגיעה כחודשיים לפני המונדיאל, ובטורניר עצמו שיחק בשלושה מששת משחקיה.
לקראת חצי הגמר והגמר, מאמן הנבחרת זפ הרברגר החליט להחליפו בעמדת המגן הימני בחברו לקבוצת המבורג, יוזף פוסיפאל.
לאחר הפרישה עבד כמסעדן ונקלע לקשיים כלכליים.
לאחר מכן עבד כחשמלאי וכנהג.
לאבנד אובחן בתחילת שנות ה-80 כחולה בסרטן הגרון לאחר שעישן זמן רב.
לבסוף הוא נכנע לסרטן בגיל 56 בבית החולים סנט ג'ורג' בהמבורג.
לאבנד נקבר בבית הקברות ברגדורף.
על מצבתו הוצב כדור כדורגל שהזכיר את הספורטאי שהיה.
פרדריק "פְרִיץ" יוּבּרט דוקֶיְין (באפריקאנס ובאנגלית: Frederick "Fritz" Joubert Duquesne; 21 בספטמבר 1877 – 24 במאי 1956) היה אפריקאנרי מדרום אפריקה, חייל בשירות הרפובליקה הדרום-אפריקאית ובהמשך גם הקיסרות הגרמנית, צייד, עיתונאי ומרגל שפעל בעיקר בארצות הברית.
נטל חלק חשאי בשירות הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ובשירות גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
פעל על בסיס נקמת דמים להתנקש בחייו של הרוזן והשר הבריטי הוריישו קיצ'נר.
לתקופה מסוימת אף פעל כיועץ בעבור נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט (כיהן בעשור הראשון של המאה ה-20).
דוקיין היה בן למשפחת חקלאים בורים ממוצא הוגנוטי שהיגרו מצרפת.
במלחמת הבורים שירת בצבא הרפובליקה הדרום-אפריקאית ורחש שנאת דמים לקיצ'נר, מפקד הכוחות הבריטיים.
דוקיין ברח מספר פעמים ממאסר והחל להתמחות בריגול.
בהמשך עבר לארצות הברית והקים רשתות ריגול בה, באמריקה הדרומית, באיחוד דרום אפריקה ובממלכה המאוחדת.
ב-1932 נתפס פעם נוספת בידי הרשויות האמריקאיות אך הפעם שוחרר לאחר שהרשויות הבריטיות קידמו מדיניות פייסנית וחננו אסירים רבים ומועדים למשפט כדוקיין.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כמרגל מטעם גרמניה הנאצית בארצות הברית והקים את טבעת מרגלים רחבת היקף בארצות הברית.
לבסוף, ב-1941, נתפס בידי סוכן כפול של ה-FBI ובהמשך הורשע בפרשת הריגול הגדולה ביותר שהתגלתה אי פעם בארצות הברית.
דוקיין לאורך חייו החליף זהויות פעמים רבות ופיברק סיפורי חיים ומעשיות שהיו תלושות מהמציאות.
לאחר שנתפס והורשע ב-1941 נשלח ל-18 שנות מאסר.
בעקבות התדרדרות במצבו הבריאותי הוא שוחרר כעבור 12 שנים ב-1954. לאורך הקריירה שלו העניק דוקיין הרצאות על קורות חייו.
בריאותו הרעועה של דוקיין בשנותיו האחרונות התגברה עליו ב-1956 והוא נפטר במנהטן, ניו יורק.
פרדריק "פְרִיץ" יוּבּרט דוקֶיְין נולד ב-21 בספטמבר 1877 באיסט לונדון (פרובינציית הכף המזרחי) היושבת בקירוב לחופי אפריקה הדרומית במושבת הכף, מושבה קולוניאלית בעלת ממשל עצמי מטעם האימפריה הבריטית.
הוריו, אברהם דוקיין ומינה לבית יוברט היו חוואים אפריקאנרים שהיו צאצאים להוגנוטים שהיגרו לדרום אפריקה מממלכת צרפת.
דוקיין טען במהלך חייו כי אימו הייתה בת משפחה של פיט יוברט, גיבור מלחמת הבורים הראשונה גנרל-קומנדנט במערכת הצבאית הבורית (אפריקאנרית) העצמאית ואחד ממנהיגי הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
הרפובליקה הייתה הגדולה מבין הרפובליקות הבוריות שהיו למדינות לאום ריבוניות.
כאשר פריץ היה ילד צעיר עבר עם משפחתו אל העיירה נילסטרום (Nylstroom), המוכרת נכון להיום בשם מודימול (פרובינציית לימפופו) היושבת בחבל טרנסוואל.
משפחתו קנתה חווה חקלאית במקום והוריו עבדו את האדמה ובנו בית עבור המשפחה.
בכך עבר פריץ משטחי האימפריה הקולוניאלית הבריטית אל הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
בנוסף לפריץ ולהוריו משפחת דוקיין כללה את אחיו של פריץ פדרו, אחותו איזבל ודודו יארן.
אברהם דוקיין היה חקלאי, צייד וסוחר ומגיל צעיר לקח איתו את פריץ ללמוד כיצד לסחור, לצוד ולטפל בחווה חקלאית.
בכך פריץ למד שיטות ציד מאז שהיה ילד קטן.
דוקיין הצעיר היה סקרן במיוחד בהתנהלותו של הפנתר השחור בטבע.
הוא היה נוהג לצפות ממרחק בטוח במארבים של פנתרים בתאו אפריקני.
משפחת דוקיין השתמשה בחדר המרכזי של ביתם כחנות לסחורות שמכרו.
כאשר היה פריץ בן 12 הגיע לקוח מבני הזולו והתמקח עם אמו בשעה שאברהם היה במסע ציד.
הלקוח התרעם על המחיר של הסחורות וכאשר התלהט ויכוח בינו לבין אמו של פריץ הוא איים על חייה.
פריץ רק לעברו של איש הזולו, חטף את החנית המסורתית שלו ודקר אותו בבטנו למוות.
הוריו של פריץ חששו כי ייתכן והחיים בשממה הפרועה של טרנסוואל הכפרית אינם האפשרות הטובה ביותר עבור בנם ובהגיעו לגיל 13 פריץ נשלח ללימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת לונדון בממלכה המאוחדת.
ישנם נתונים סותרים לגבי פעילותו ולימודיו באירופה.
לפי הביוגרף שלו קלימנט ווד השלים את חוק לימודיו התיכוניים והמשיך ללמוד באקדמיה הצבאית בבריסל, בלגיה, ובאוניברסיטת אוקספורד.
אין רשמים רשמיים על לימודיו של דוקיין באוקספורד ולטענתו הציג לאורך חייו סיפור שונה לגמרי.
לפי דוקיין עצמו, בסיום לימודיו התיכוניים בבריטניה התחבר עם ההרפתקן מועל הכספים כריסטיאן דה וריז והחליט על דעת עצמו לצאת לסדרת מסעות מסביב לעולם.
כאשר נודע לאביו בטרנסוואל על כך, הוא דרש מפריץ לשוב למסלול לימודיו כפי שהוכתב לו ומצא את בנו בלב מסע בסינגפור (באותה העת מושבה בריטית) על מצר מלאקה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 התגלו מרבצי זהב ויהלומים בחבל טרנסוואל שהובילו לבהלה לזהב אל הרפובליקות הבוריות.
ב-1899 פרצה מלחמת הבורים השנייה בין הרפובליקות של דרום-אפריקה ומדינת אורנג' החופשית לבין האימפריה הבריטית שפעלה לספח לשטחה את הרפובליקות.
המאבק בין האפריקאנרים לרשויות הקולוניאליות הבריטיות התקיים במשך עשורי שנים, והבהלה לזהב זירזה את פרוץ המלחמה.
מלחמת הבורים השנייה הייתה למלחמה כוללת במהלכה היחידות הצבאיות של הבורים התפצלו לכדי יחידות עצמאיות ונקטו בשיטת לוחמת גרילה ממושכת שדחקה את הבריטים לעבר לוחמת שחיקה.
לאחר שפרדריק רוברטס, רוזן רוברטס הראשון, לקה במחלה קשה, הוא הוחלף בפיקוד העליון על הכוחות הבריטים בהוריישו קיצ'נר, שקידם נגד הבורים שיטות לוחמה חריפות בהן שימוש באדמה חרוכה וכליאת אוכלוסייה אזרחית רבה במחנות ריכוז בשביל למנוע ממנה מלתמוך בכוחות הגרילה.
דוקיין מיהר לשוב מבריטניה למולדתו שבדרום אפריקה ובגיל 21 התגייס לשורות צבא הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
במהלך שירותו נדבק לו הכינוי "הפנתר השחור" על בסיס אהדתו לפנתרים שחורים.
הכוחות הבורים ניסו לפלוש לתוך חבל קוואזולו-נטאל הנתון לשליטה בריטית ולהשיג חוף לאוקיינוס הדרומי.
על בסיס אסטרטגיה זאת דוקיין לקח חלק במצור על לידיסמית' שהחל בנובמבר 1899. המצור, ועמו כלל תוכנית הפלישה לקוואזולו-נטאל, נחל כישלון.
באמצע המצור נפצע דוקיין בזרועו הימנית מירי רובה ובהמשך הועלה לדרגת קפטן יחידת ארטילריה.
הוא מיהר לשוב לשירות פעיל ולקח חלק בדצמבר בקרב על קולנסו, גם כן בחזית של קוואזולו-נטאל.
במהלך הקרב פיקד על הארטילריה הבורית תחת פיקודו הראשי של לואי בותה.
לבסוף נתפס דוקיין ונפל בשבי הבריטי.
הוא מיהר לברוח מהשבי ונע לעבר דרבן, עיר נמל בחבל נטאל.
בדרכו חזרה אל טרנסוואל לשוב לשירות עבר דרך בית משפחתו בנילסטרום ומצא את המקום הרוס לגמרי.
בהמשך התברר לדוקיין כי ביתו הועלה באש בידי הבריטים, אחותו נרצחה, הוא מצא את גופתו של דודו ונודע לו כי אמו נחטפה למחנה ריכוז שהופעל על ידי הבריטים.
מאותה העת רחש דוקיין שנאה תהומית כלפי בריטניה ואנשיה והחליט כי עליו להשלים נקמת דמים ולהתנקש בחייו של קיצ'נר.
דרך מומחיות הציד שלו התמחה דוקיין בפעולות גרילה וניתן לו פיקוד על יחידת 'קומנדו' (Kommando) משלו.
דוקיין היה אחראי על סדרת מבצעי חבלה והתנקשויות בכוחות בריטים.
יכולת ההסתננות שלו רחשה לו פרסום רב ותרמה להפיכתו לאויב מספר אחד בעיני הציבור הבריטי.
החל באותה העת הצבא הבריטי הורה למפקד חיל הסיירים האמריקאי המפורסם פרדריק ראסל ברנהאם לנטרל את דוקיין.
במשך שנים התקיימה יריבות ממושכת בין השניים אשר ניסו ללא הצלחה להמיט האחד את השני.
דוקיין התפרסם בעיקר בעקבות מעורבותו בפרשת האוצר של קרוגר.
במהלך המלחמה, נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית, פול קרוגר, תכנן להבריח את האוצרות הרבים שהחזיק בבירה פרטוריה לבנקים בשווייץ ובהולנד ולמנוע מהבריטים להשיג ידם על האוצר.
דוקיין היה אחראי על אחד ממשלוחי האוצר שכלל בערך 680,000 קילוגרם זהב.
דוקיין הבריח את הזהב דרך ערי נמל במושבת מזרח אפריקה של האימפריה הפורטוגזית (מוזמביק).
באמצע הדרך התברר לדוקיין כי חלק מהחיילים שהיו אחראי על העברת הזהב בגדו באינטרס הלאומי עבור צרכים אישיים וניסו לגנוב מתוך האוצר לעצמם.
דוקיין הורה להוציא להורג את כולם ובקרב שפרע החליט להורות לנאמניו להחביא את האוצר מתחת לאדמה.
האוצר מעולם לא נמצא מאז למרות סדרה של מסעות חיפוש ממושכות אחריו.
לאורך חייו דוקיין מעולם לא שב לקחת את האוצר.
בהמשך שב דוקיין אל החזית ולקח חלק בקרב על בורגנדאל באוגוסט 1900. היה זה הקרב הסדיר האחרון של המלחמה ולאחר ההפסד בו הכוחות הבורים נסוגו ללוחמת גרילה מוחלטת וקרבות אי-סדירים המשיכו לעוד שנתיים של מלחמה.
דוקיין ותומכיו נסוגו למוזמביק, איפה שנתפסו בידי רשויות פורטוגזיות והוסגרו לידי הבריטים.
דוקיין נשלח למעצר בתא מבודד ליד ליסבון, ממלכת פורטוגל.
דוקיין ברח פעם נוספת ממעצר, לדבריו הוא פיתה את בתו של אחד השומרים ושכנע אותה לשחרר אותו.
לאחר שברח ממאסר בפורטוגל דוקיין שייט לבריטניה והסתנן לשורות הצבא הבריטי דרך זיוף מסמכים.
ב-1901 שב דוקיין לדרום אפריקה, אל קייפטאון, בתור קצין בשורות הצבא הבריטי.
הוא חיפש ומצא את מחנה הריכוז שבו הוחזקה אימו ומצא אותה גוססת.
הוא החל לבנות רשת תומכים אפריקאנרים מתנגדי הבריטים שפעלו יחדיו במטרה לתקוף בסיסים חיוניים ומרכזי פעילות של הרשויות הקולוניאליות הבריטיות.
לרעייתו של אחד מחברי הקבוצה נודע על המתרחש והיא מצידה הסגירה את כל החברים לרשויות הבריטיות.
כל חברי הקשר נשלחו להוצאה להורג בידי כיתת יורים אך עונשו של דוקיין הומר למאסר לכל החיים לאחר שהעביר לידי הבריטים מידע מודיעיני חיוני על אודות הבורים.
הוא נכלא במצודת התקווה הטובה.
דוקיין חפר מערת בריחה ובלילה שבו החל לברוח דרכה היא התפרקה והוא נקלע בתוכה.
למחרת נמצא בידי הסוהרים ונשלח למושבת עונשין בברמודה אשר בים הקריבי.
ביוני 1902, לאחר סדרת ניסיונות ממושכים, הצליח לברוח ממאסר בברמודה ועלה על ספינה מטעם ועדת הסעד עבור אפריקאנרים.
עקב תוצאות מלחמת הבורים השנייה החליט דוקיין להגר לאמריקה והתיישב בניו יורק, ארצות הברית.
הוא מצא עבודה בתור עורך העיתון ניו יורק הראלד והרבה לכתוב על מעשיות ציד וגבורה בדרום אפריקה.
עד 1906 התמנה לעורך הראשי של העיתון ביום ראשון.
נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, התרשם מכתביו של דוקיין בדבר צייד (רוזוולט עצמו היה צייד) והזמין אותו לפגישה בבית הלבן ב-1909. דוקיין ייעץ לרוזוולט לקראת מסע שתכנן בספארי ברחבי אפריקה.
ב-1910, לנוכח מחסור חמור בבשר בלואיזיאנה, דוקיין קידם הצעת חקיקה בקונגרס האמריקאי לייבא מאות היפופוטמים מאפריקה.
דוקיין הזדהה בתור מומחה בתחום בעלי חיים אפריקאים בפני מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
מבין התומכים של החקיקה שפעלו ביחד עם דוקיין היה פרדריק ראסל ברנהאם, שקודם לכן ניסה להסגיר את דוקיין לידי הרשויות הבריטיות.
החקיקה לבסוף לא עברה בהצבעה בשני בתי הקונגרס האמריקאי.
דוקיין העניק סדרת הרצאות ברחבי אמריקה שבהם סיפר על קורות חייו ועל אסטרטגיה צבאית בלוחמת גרילה.
ב-1910 הוא נישא לאליס וורת'לי והשלים את תהליך ההתאזרחות שלו בארצות הברית ב-1913. פריץ ואליס היו נשואים במשך שמונה שנים ולאחר מכן התגרשו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, דוקיין היה למרגל סודי מטעמה של הקיסרות הגרמנית (שלחמה בבריטניה) בארצות הברית.
דוקיין עדיין פעל במטרה להתנקש בחייו של הלורד קיצ'נר, שבאותה העת היה שר המלחמה הבריטי.
דוקיין נע לאמריקה הדרומית ומרכז פעילותו לאורך המלחמה היה ברפובליקה הברזילאית הראשונה, איפה שנודע בזהות בדויה תחת השם "פרדריק פרדריקס".
עיקר פעילותו נסובה סביב הטבעת אוניות סוחר בריטיות ששטו לחופי אמריקה הדרומית וחזרה לבריטניה.
דוקיין נהג להטמין מטענים שנרשם כ הם כוללים מינרלים מיוחדים אם כי בפועל הם כללו חומר נפץ.
לדבריו של דוקיין עצמו הוא היה אחראי להטבעה של 22 אוניות סוחר בריטיות לאורך המלחמה.
בפברואר 1916 דוקיין כמעט הצליח להטביע את אוניית המערכה של הצי המלכותי הבריטי ה'אס.
לאחר מכן, שליחי ה-MI5 בברזיל עלו על עקבותיו וגילו כי הוא האחראי לסדרת החבלות וההטבעות הממושכות.
דוקיין השתמש בסרט נפץ בניסיונו להטביע את הטניסון ואף רשם פוליסת ביטוח בשביל להרוויח תשלום נוסף דרך פעילותו החבלנית.
סוכני ה-MI5 גילו את זהותו דרך סוכני הביטוח וקבעו כי הוא עבריין נמלט האשם במותם של שלושה מלחים בריטים בים.
דוקיין הפיץ שמועה כי נהרג בהיתקלות בבוליביה והספיק לברוח לאירופה קודם התגלה השקר.
במאי 1916 נשלח קיצ'נר לאימפריה הרוסית במשימה דיפלומטית מטעם בריטניה.
קיצ'נר יצא למסעו על גבי ספינת מלחמה בשם "המפשייר".
דוקיין טען כי היה למעשה על ספינת המלחמה והתחזה לנציג רוסי.
לדבריו הוא הוביל את הצוללת הגרמנית להטיל את המוקש באזור שבו שטה ה"המפשייר" דרך שליחת צופן מקודד.
לפי סיפור זה דוקיין נמלט מהספינה רגע לפני הפיצוץ כאשר קפץ למים ושחה עד שנמצא בידי הצוללת.
דוקיין, לדבריו, קיבל את עיטור צלב הברזל של הקיסרות הגרמנית על פועלו.
בפועל, ישנו מחסור רב של נתונים בשאלה הסובבת את מותו של קיצ'נר ואין הוכחות לגרסה שהציג דוקיין לסיפור.
על כל מקרה, דוקיין שב לארצות הברית תחת זהות חדשה של ותיק מלחמה אוסטרלי בשם קלוד סטואוטון.
לקראת סוף 1917 הוא נתפס בידי הרשויות האמריקאיות אך לא הואשם בגין רצח או בגין חבלות במאמץ המלחמה הבריטי.
למעשה, דוקיין הואשם בהונאת ביטוח סביב פרשת ניסיונו להרוויח כספים על בסיס פיצוץ ה'אס.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בסוף 1917 לצד בריטניה ושאר מדינות ההסכמה, דוקיין גם הוקע בפומבי בתור מרגל בשיתוף פעולה עם הקיסרות הגרמנית.
בביתו נמצא מכתב תודה מטעם קונסול גרמני על שירותו עבור גרמניה ששימש בתור ראיה מפלילה.
בעקבות פעילותו במלחמת העולם הראשונה ממשלת בריטניה פעלה כך שארצות הברית תעביר את דוקיין לידיה במטרה שיעמוד לדין על הרג שלושה מלחים.
דוקיין ניסה לזייף הפרעה נפשית שבה לקה ולאחר שאיש לא האמין לו הוא התעלף באמצע דיון בבית משפט.
תחילה רווחה האמונה כי פעם נוספת דוקיין מתרברב בזיופים אך לאחר סדרת בדיקות שעבר החליטו רופאים כי הוא לוקה בבריאותו הפיזית והוא נשלח למחלקת הכליאה לאסירים בבית החולים בלוויו במנהטן.
במשך חודשים דוקיין התחזה למשותק ברגליו וישב על כיסא גלגלים.
כאשר השומרים לא צפו בו היה מנסר באופן הדרגתי את החלון שבתאו.
ב-26 במאי 1919, ימים ספורים טרם יועד להישלח למשפט בבריטניה, דוקיין ברח מתאו בבית החולים והתחזה לאישה להתחבא מהרשויות.
לאחר בריחתו מהמאסר נעלמו עקבותיו לתקופה מסוימת ונראה שחצה את גבול ארצות הברית–מקסיקו והתיישב בצפון מקסיקו למספר שנים.
בהמשך דוקיין שב לארצות הברית תחת הזהות הבדויה ונודע בשם פרנק דה תראפורד קראיבן.
דוקיין מצא עבודה בסגל הפרסום של RKO, חברה להפקה והפצה של סרטי קולנוע וטלוויזיה שנוהלה בידי ג'וזף קנדי, אביו של נשיא ארצות הברית לימים, ג'ון פיצג'רלד קנדי.
ב-1932 נתפס שוב בידי הרשויות האמריקאיות אך סירב להכיר בהיותו פריץ דוקיין המבוקש.
לאחר סבב משפטי ממושך שעירב בירוקרטיה משפטית מצד ארצות הברית והממלכה המאוחדת יחדיו, הרשויות בבריטניה החליטו כי מאסו בפרשה וביטלו את דרישתם להעמיד את דוקיין לדין בגין רצח שלושה מלחים, כביכול כחלק ממדיניות פיוס כללית.
בכך נוקה שמו של דוקיין מכל מעורבות פלילית והוא שוחרר לדרכו ושב להתגורר במנהטן, ניו יורק.
במשך מספר שנים עבד עם סופר מקצועי בעבור כתיבת אוטוביוגרפיה.
כבר בשנת 1937 נוצר קשר בין דוקיין לרשויות הביון בגרמניה הנאצית והוא התגייס לשירות האבווהר, שהיה למנגנון המודיעין הצבאי של הוורמאכט (צבא גרמניה הנאצית).
האדמירל וילהלם קנריס ידע על דוקיין על בסיס שירותו עבור גרמניה במלחמת העולם הראשונה וראה נכס בגיוסו לשירות המודיעין של גרמניה הנאצית.
דוקיין החל לתפעל רשת ריגול, או למען איסוף מודיעין או בעבור ביצוע חבלות.
נכון ל-1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה, "טבעת הריגול של דוקיין" (Duquesne Spy Ring) כללה שלושים חברים שהיו מוצבים בעמדות מפתח ברחבי ארצות הברית.
בין החברים ברשת היה ויליאם סיבולד, יליד גרמניה אשר התאזרח בארצות הברית והיה נתון ללחץ הרשויות של גרמניה הנאצית להצטרף לרשת הריגול של דוקיין בארצות הברית.
סיבולד הצטרף לרשת מהכרח וכאשר שב לארצות הברית נותר נאמן לה ופנה לעבר ה-FBI - לשכת החקירות הפדרלית, ודיווח את כל אשר ידע על הרשת שניהל דוקיין.
סיבולד הפך לסוכן כפול, ג'יימס אלזוורת' שיתף איתו פעולה כסוכן מיוחד מטעם ה-FBI וויליאם גוסטב פרידמן תיאם עדויות וחקר ראיות, גם כן איש סוכנות הביון הפדרלית.
הדירקטור של ה-FBI, ג'ון אדגר הובר, עדכן את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ישירות על ההתפתחות סביב דוקיין והעניק לו סקירה של הקריירה של האחרון בתור סוכן חשאי.
דוקיין התגורר בדירה במנהטן ליד סנטרל פארק והיה נתון למעקב של סוכנות הביון.
ב-25 ביוני 1941 הזמין סיבולד את דוקיין לביתו איפה שהשניים דיברו על שירות הריגול המודיעיני עבור גרמניה הנאצית.
דוקיין לא ידע שסיבולד היה סוכן כפול של ה-FBI וגם לא היה מודע לכך שבמקביל לשיחה שלהם סוכני הארגון ראו והאזינו להם דרך מראה חד-כיוונית.
בכך דוקיין הפליל את עצמו ונחשפה טבעת הריגול שלו בפרשת הריגול הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית.
ב-2 בינואר 1942 הועמד דוקיין למשפט על דבר בגידה.
פחות מחודש קודם לכן התקיימה המתקפה על פרל הארבור וארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה נגד מדינות הציר ובמקביל האוכלוסייה הכללית בארצות הברית הייתה במזג חריף נגד כל גילוי של בוגדנות.
בתזכיר למפקדיו ב-OKW - הפיקוד העליון של הוורמאכט, קנריס כתב כי דוקיין: "סיפק דוחות יקרי ערך וחומר טכני חשוב במקור, כולל מידע על מסכות גז אמריקאיות, מכשירי רדיו, מכלי דלק חסיני דליפות, מכשירי טלוויזיה, פצצות קטנות למטוסים, חוצצי זרמי אוויר ומנגנוני הנעת מדחפים שמשומשים בידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
פריטים שנמסרו סומנו כ'בעלי ערך', וכמה כ'טובים' ו'טובים מאוד'."
דוקיין, בן 64 בעת משפטו לא ברח הפעם ממאסר.
הוא הורשע בבגידה ונשלח ל-18 שנות מאסר ובנוסף גם הוטל עליו קנס בסך 2,000 דולר אמריקאי בעוון הפרת חוק רישום הסוכנים הזרים .
תחילה נשלח דוקיין לבית הסוהר בליבנוורת' אשר בקנזס, לצד המרגל הגרמני הרמן לאנג.
ב-1945, עקב התדרדרות במצבו הבריאותי, הועבר דוקיין אל המרכז הרפואי של ארצות הברית לאסירים פדרליים בספרינגפילד, מיזורי.
על תקן מצבו הבריאותי מאסרו של דוקיין קוצר ל-12 שנים והוא שוחרר ב-1954. במהלך תקופת מאסרו לקה בשבץ ששיתק את חלק מגופו.
עם שחרורו שב דוקיין לניו יורק וטופל בבית אבות.
בדצמבר 1955 העביר הרצאה אחרונה על קורות חייו במועדון ההרפתקנים.
הוא קרא להרצאה "חיי בתוך ומחוץ לבתי סוהר." דוקיין נפטר בגיל 78 ב-24 במאי 1956 בבית החולים של האי רוזוולט בניו יורק סיטי.
פרידריך היינריך קרל "פריץ" הארמן היה רוצח סדרתי ואנס גרמני אשר רצח לפחות עשרים וארבעה ילדים וגברים צעירים בין השנים 1918–1924 בהנובר, רפובליקת ויימאר.
נודע לשמצה תחת הכינויים הקצב מהנובר בשל הביתור היסודי שערך בגופות קורבנותיו, וכן הערפד ואיש הזאב, בעקבות מנהגו לנשוך את צוואריהם עד להקזת דם.
הארמן נמצא אשם בעשרים וארבעה מתוך עשרים ושבעה מקרי הרצח שיוחסו לו, ונידון למוות בעריפת ראש ב-1924. בהתאם למנהג הגרמני באותה העת, נשללו כל זכויותיו האזרחיות, והוא הוצא להורג באמצעות הגיליוטינה ב-1925 ב.
פריץ הארמן נולד ב-25 באוקטובר 1879, בהנובר, הקיסרות הגרמנית, הצעיר ביותר מבין ששת ילדיהם של יוהנה קלאודיוס ואולי הארמן.
הוא תואר כילד שקט בעל מעט חברים בני גילו, איתם התרועע מחוץ לבית הספר רק לעיתים רחוקות.
אישיותו הנשית בלטה כבר מגיל צעיר, שכן נמנע ממשחקים ופעילויות האופייניים לבנים, והעדיף לשחק עם הבובות של אחיותיו, ולהתלבש בבגדיהן.
כמו כן פיתח תשוקה לבישול ותפירה, עיסוקים שנתפשו באותה העת כנשיים, ושקע במערכת יחסים עמוקה עם אמו, אשר נהגה לגונן עליו יתר על המידה.
הוריו של הארמן נישאו כאן הייתה יוהנה בת ארבעים ואחת ומבוגרת מבעלה בשבע שנים, ככל הנראה בגלל עושרה הרב, והנדוניה הגדולה אשר הייתה כרוכה בנישואים עמה.
אביו נודע כאדם וכחני בעל נטייה להתעצבן בקלות.
לאורך נישואיהם ניהל מספר רומנים עם נשים אחרות, ובשנותיו המאוחרות נדבק בעגבת.
על אף אופיו השתלטני ונטיותיו המופקרות, נותרו הוא ויוהנה יחדיו עד למותה באפריל 1901.
עם תחילת לימודיו ב-1886 הבחינו מוריו של הארמן כי היה ילד מפונק ובעל נטייה לחלום בהקיץ.
אף על פי שהתנהגותו בבית הספר נחשבה למופתית, התנהלותו האקדמית הייתה ירודה וציוניו מתחת לממוצע הכללי, כך שנאלץ להישאר שתי כיתות.
כאשר היה בן שמונה נאנס בידי אחד ממוריו, מקרה עליו סירב להרחיב בחייו המאוחרים.
בשנים הבאות הפך לנער חזק וחסון, ובהסכמת הוריו פרש מלימודיו ב-1894 בעודו בן חמש עשרה, והפך לשוליה של מתקין מנעולים ב, כיום בצרפת.
בהמשך נרשם לאקדמיה צבאית בברייזאך.