tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקיד זה כיהן כסגן ראש אגף חימוש.
ארבל היה בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), במחזור הראשון.
את גיחתו האחרונה בחיל-האוויר עשה ארבל ב-19 ביוני 1991. לאחר שהוחלט להוציא את המטוס הוותיק משירות פעיל הוזמן ארבל להשתתף במטס הפרידה מה"דקוטה", שנערך בשנת 2001.
ב-18 במרץ 1953 התחוללה רעידת אדמה קשה במערב טורקיה.
מדינת ישראל שלחה מטוס תובלה ובו סיוע הומניטרי לעזרת נפגעי האסון.
ארבל, שהיה מפקד טייסת 103 ("הפילים") באותה עת והיה אחראי על ביצוע הטיסה לטורקיה, הוזמן אל ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, לתדרוך.
בסיום התדרוך פנה ראש הממשלה לארבל ודרש ממנו לשנות את משחתו, פופקו, לשם עברי.
השניים הסתכלו על המפה שהייתה תלויה בחדר, ובן-גוריון בחר עבורו את השם "ארבל", על שם הר הארבל.
לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת סא"ל היה ארבל אחראי טיסה והפעילות האווירית של מטוסים ומסוקים של חברת נתיבי נפט, חברה ממשלתית שהייתה אחראית על הפקת נפט משדה אבו רודס בחצי האי סיני, אז בשליטת ישראל.
בשנים שלאחר מכן עבד במפעל "בקרה" בקבוצת גבע בפיתוח וייצור סולנואידים.
כן עסק ארבל בניתוח מערכות מחשוב.
ארבל זכה בפרס קפלן בנושא תעופה בתשל"ג (1973).
ארבל היה נשוי ליונה, לשעבר לוחמת פלמ"ח.
סיימה קורס סיירות בנען, במלחמת העצמאות שירתה כאלחוטאית בדרום.
לזוג, שהתגורר ברמת אביב, היו שלוש בנות.
ארבל נפטר ב-5 במאי 2017 והובא למנוחות בקיבוץ עינת.
גדעון חי דירוא, לוחם מיחידת יהל"ם, מחיל ההנדסה הקרבית בקרב ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
הרב יהודה אריה דינר הוא רב מרכז בני ברק, דיין בבית דין צדק בני ברק, ופוסק הלכה מפורסם, חבר נשיאות שובו ורב בית הכנסת דברי שיר בבני ברק.
נולד ג' אלול התשי"ג (14 אוגוסט 1953) באנגליה לרב יוסף צבי דינר אב בית דין התאחדות קהלות החרדים בלונדון ולייטא לבית פרייהן.
אחיו הוא הרב אליעזר דינר.
נשא את בת הרב מאיר אפרים וינקלר, לאחר החתונה גר תקופה קצרה לצד אביו בלונדון, ובהמשך עלה לארץ ישראל.
הרב דינר משמש כרב מרכז בני ברק, כדיין בבית דין של רבי ניסים קרליץ, כרב בית הכנסת דברי שיר, וכחבר נשיאות בדרשו ובשובו.
בחשוון תש"פ (נובמבר 2019) נפטרה בתו רחל בגיל 21. אחיינו: הרב מרדכי העומד בראש כוללי דעת שמואל, אחד מבניו: יעקב - מנכ"ל מוסדות כנסת ישראל.
הרב מוציא לאור עלון שבועי הלכתי "מים חיים" העוסק בשאלות אקטואליות, דברי תורתו נדפסים גם בעלון בשם "דברי שירה".
אפריון לשלמה - על ענייני קידושין וחופה
לקט הלכות על יום טוב וחול המועד, שליח ציבור, חנוכה, מגילה, מזוזה
לקט שאלות המצויות (ה' חלקים)
דרכי יוסף צבי - תולדות חיים, שערי הדרכה והכוונה מאביו הרב יוסף צבי הלוי דינר.
הרב דינר ערך את מחזור "סדר תפילותינו".
הרב יהודה אלבז (ה'תק"ל, 1770, צפרו, מרוקו – ט"ו בשבט ה'תר"ז, 1847, צפרו, מרוקו) היה דיין פוסק ומחבר ספרים.
נולד בשנת ה'תק"ל לג'הרה ומשה בצפרו שבמרוקו.
את ידיעותיו התורנית רכש אצל אביו ואצל חכמי עירו, בהגיעו לפרקו נשא את רבקה בתו של רב העיר הרב שאול ישועה אביטבול.
בשנת ה'תקס"א התמנה לדיין על ידי רבי שאול סרירו ורבי רפאל אבן צור.
שמש גם כמוהל ומהל עשרות ילדים.
מכיוון שהיה עשיר היה משלם מס ולא כנהוג שרבנים פטורים ממס, היה מלווה כסף לבני קהילתו.
היה ידוע באהבתו לארץ, ואף כתב מספר שירים על חיבת הארץ ושדריה.
ניהל קשרי מסחר עם ידידו רבי רפאל אהרן מונסונייגו רבה של פאס.
בספרייתו הגדולה היו הרבה כתבי יד, אשר שמשו לו לכתיבת ספריו, מספרייתו הודפס ספר משיח אלמים לרבי יהודה כלץ (הראשון).
נודה כבעל כתיבה מליצית ושנונה, ולמשל, חידה על שמו:
שר העיר העליל עלילה עליו ועל תלמידו - ידידו רבי עמור אביטבול ועל כן ברח למכנאס.
נפטר בה'תר"ז ונטמן בעירו צפרו.
על מצבתו רשם (עוד בחייו):
היה חתנו של רבי שאול ישועה אביטבול, נולדו לו ארבעה בנים, רבי שמואל מחבר ספר רובע הקב, ועוד.
אליעזר שאול, ורבי עמרם אשר כיהן אחריו כרב העיר מחבר ספר חיי עמרם בניין נעורים ועוד.
מנכדיו הם רבי אבא אלבז ורבי רפאל משה אלבז, מצאצאיו: רבי יעקב סודרי, ועוד.
צאצא נוסף הוא הרב מאיר אלבז שהנציח את סבו בהקמת ישיבת "שבות יהודה" על שמו.
רבים מאגרותיו נדפסו בספרו של רבי דוד עובדיה קהילת צפרו ושדריה.
חידושים בשמו נדפסו בספר של בנו 'חיי עמרם'.
שבות יהודה חידושים על התורה ודרשות.
פיוטים רבים שלו נדפסו בסוף ספרו של בנו "חיי עמרם", שלום אלדר ההדיר את הפיוטים בספר נפרד תחת השם "קול זמרה".
הרב אלבז ובנו עמרם הקימו סוגה של פיוטי הדרן אלגוריים, בסוגה זו מספר אלמנטים: 1. פיוט למסכת ספציפית.
2. בתי השיר נחתמים בשמות פרקי המסכת בהבנה שונה.
3. יצירת זיקה למסכת בחריזה הדרנית המתחלפת בכל מחרוזת.
4. הטענת ראשי הפרקים במחרוזות במשמע חדש לאומי אלגורי, שעניינו הגלות והגאולה.
לאיוש (יהודה אריה) בלאו (בהונגרית: Blau Lajos; בגרמנית: Ludwig Blau: בשמו העברי: יהודה אריה בלוי; פוטנוק, 29 באפריל 1861 – בודפשט, 8 במרץ 1936) היה תאולוג יהודי-הונגרי, רב, פרופסור באוניברסיטה, סופר ומנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט.
לאיוש בלאו קיבל את הדוקטורט בשנת 1886 ואת הסמיכה לרבנות בשנת 1888. החל משנת 1887 היה מורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט, בו הפך למנהל המוסד בשנת 1913, לאחר מותו של בנימין זאב בכר.
בשנת 1926 חגג 65 שנה להולדתו ו-40 שנה לעבודתו כסופר.
בהזדמנות זו, בהשתתפות תלמידיו, חבריו ומעריציו, פורסם "ספר הזיכרון ליובל" בהונגרית ובעברית בעריכה הביבליוגרפית של דינש פרידמן ששמו היה "יצירתו הספרותית של לאיוש בלאו".
הוא נפטר בבודפשט בשנת 1936 בגיל 74.
בלאו ניהל פעילות ענפה בחיים האינטלקטואליים והתרבותיים של יהדות הונגריה (נשיא משותף באגודה הספרותית היהודית-הונגרית - IMIT).
במיוחד הוכרה סמכותו כחוקר תלמוד.
בשנת 1891, יחד עם פרנץ מזאי, לקח על עצמו את עריכת הסקירה יהודית-הונגרית.
הוא ערך אותו לבדו משנת 1896, לימים בשותפות עם שמעון הבשי ודינש פרידמן.
במדור הספרותי בכתב העת הזה הוא פרסם לדיון ולביקורת כמעט 1,200 יצירות ספרות יהודיות חדשות, והן יצירות נוספות הקשורות ליהדות.
הוא הזניק את כתב העת שלו בשפה העברית בשם "הצופה" בשנת 1911, עם שמעון הבשי ומיכאל גוטמן.
בשנת 1928, יחד עם שמעון הבשי ודינש פרידמן התחיל את הנספח לסקירה יהודית הונגרית בשם "יבנה".
הוא היה אחד מעורכי ומתרגמי התנ"ך לנוער של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית - IMIT.
מאמריו ומחקריו המדעיים (יותר מ-700) פורסמו בעברית, בגרמנית, בצרפתית, באנגלית, באיטלקית, בכתבי עת הונגריים וזרים.
הוא היה חבר של האנציקלופדיה היהודית.
תחום עבודותיו הספרותיות מכסה מגוון רחב של תחומים: תלמוד, חקר המקרא, פולקלור, היסטוריה ספרותית, היסטוריה תרבותית, בלשנות, משפטים, פדגוגיה וכו'.
רבי יהודה בן רבי אלעזר הכהן אלמדארי (או אלמנדרי) הוא חכם יהודי בן המאה ה-13, מהראשונים, שחי בחלב (בתחומי סוריה של ימינו), וחיבר פירושים להלכות הרי"ף.
פירושו של ר"י אלמדארי היה נפוץ בעיקר בארצות המזרח, אך למרבה הפלא הוא מצוטט פעמיים בהגהות לספר המרדכי שנכתבו באשכנז בשלהי ימי הביניים.
על שמונה מסכתות הייחוס של החיבורים לרבי יהודה אלמדארי ברור כיוון ששמו נמצא על כתבי היד: יבמות, כתובות, גיטין, קידושין, סנהדרין, מכות, עבודה זרה וחולין.
מעבר לכך קיימים פירושים המיוחסים לו על מסכתות שונות בסדר מועד, ועל הרי"ף למסכת מועד קטן.
מסתבר שהפירוש הקיף את כל הלכות הרי"ף.
לפי ישראל מ' תא-שמע, נכתבו רוב הפירושים בשנים 1240–1250.
מפסקיו ההלכתיים: מתיר עבודה זרה בשיתוף לבני נח, כשיטת רבנו תם.
יהודה אפק (נולד ב-30 בספטמבר 1952) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וידוע בעיקר בעבודתו בתחום לוחמת רשת ובתקלות מחשוב.
אפק היה ממקימי חברת Riverhead Networks בשנת 2000 ועמד בראש בית הספר למדעי המחשב, אוניברסיטת תל אביב, בין השנים 2016-2014.
אפק נולד בחיפה להורים ניצולי שואה (מרים ומנחם פינקהוף) אשר נמנו בין המייסדים של המחתרת ההולנדית "קבוצת וסטרוויל" שהצילה למעלה מ-300 צעירים יהודים במהלך השואה עד שנפלו בשבי הנאצים, כשעל כך זכו שניהם באות המציל היהודי.
אפק למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ובשנת 1970 התגייס לצה"ל, שם שירת כלוחם בסיירת מטכ"ל, והשתתף במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1978 הוא סיים תואר ראשון בהנדסת תוכנה בטכניון.
בין השנים 1978 ל-1980 הוא שירת כאזרח עובד צה"ל, כמהנדס, אחראי על פיתוח יחידת האוויוניקה של המל"ט (כלי טיס בלתי מאויש) הראשון שיוצר על ידי חיל האוויר (רם לבב שהפך לדלילה).
בין השנים 1980 ל-1985 הוא השלים תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בין השנים 1985 ל-1988, הוא עבד כחוקר במעבדות נוקיה בל.
ב-1988 הוא הצטרף לסגל המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, בה הוא עובד כיום כפרופסור.
הוא גם כיהן כראש בית ספר למדעי המחשב בין השנים 2014 ל-2016.
בשנת 2000 אפק היה המייסד הראשי של חברת ההזנק Riverhead Networks, חברה שסיפקה מערכת סינון להתקפות מניעת שירות מבוזרות.
המוצר Riverhead Guard נפרס בעשרות אלפי אתרים, והגן עליהם מפני התקפות מרובות ג'יגה-ביט לשנייה.
בשנת 2021 זכה אפק במענק מחקר של תוכנית החדשנות GEANT.
בשנת 2022 היה שותף להגשת עתירה בבג"ץ דרעי שהובילה לפסילת מינויו של דרעי לשר.
רבי יהודה אריה פֶּרְלוֹב (בכתיב יידי: פּעֶרלאָוו; ה'תרל"ח – י' באלול ה'תשכ"א) היה רב בפולין והאדמו"ר מנובומינסק בארצות הברית, מראשי אגודת ישראל בארצות הברית וממייסדי אגודת האדמו"רים.
נולד בנובומינסק (פולין, בשעתו חלק מהאימפריה הרוסית) לרבי יעקב מנובומינסק ולחוה בת רבי לייבוש ליברזון מפרוסקורוב.
נשא את אסתר רייזל בתו של רבי דוד טברסקי ממקרוב (בנו של רבי יעקב יצחק ממקרוב וחתן רבי אברהם מטריסק).
הוסמך להוראה על ידי רבי אליהו חיים מייזל, רבי יואב יהושע וינגרטן ורבי משה נחום ירושלמסקי.
מספר שנים לאחר פטירת אביו התמנה לרבה של ולודבה.
מסופר כי רבי חיים מבריסק שיבח את ידיעותיו בהלכה.
נהג לסיים תלמוד בבלי בכל שלוש שנים.
התפרסם גם בבקיאותו בספר הזוהר.
במלחמת העולם הראשונה ברח למינסק, ולאחריה, כשחזר לפולין, התיישב בלובלין.
בשנת ה'תרפ"ב היגר לארצות הברית על פי הצעתם של יוצאי ולודבה בארצות הברית.
בבואו לארצות הברית התגורר בתחילה בלואר איסט סייד, שם התפלל בבית הכנסת של יוצאי קהילת אופולה לובלסקיה, שם גם הקים את קהילת "מנחת יהודא".
לצד כהונתו כאדמו"ר, שימש גם כרב ופסק שאלות למעשה.
הוא נהג לשבות רבות בקהילות שונות בארצות הברית אליהן הוזמן.
היה אחד מראשי אגודת ישראל בארצות הברית, וחבר הוועד הפועל שלה.
יחד עם רבי יהושע השל רבינוביץ ממונסטריטץ', רבי מרדכי חודורוב מטולנה-ויז'ניץ ורבי דוד מרדכי טברסקי מטולנה, ייסד את אגודת האדמו"רים בארצות הברית.
פעל רבות למנוע חילולי שבת מצד יהודים בעלי עסקים בקרבת מקום מגוריו.
בשנת ה'תש"ו ייסד בבית מדרשו את "ישיבת ר' לוי יצחק מברדיטשוב זצ"ל" על שם זקנו רבי לוי יצחק מברדיטשוב, בה למדו כ-100 תלמידים ויותר.
נפטר בי' באלול ה'תשכ"א ונקבר בניו יורק, בחלקת נובומינסק בבית הקברות "בית דוד" .
ישיבת "קול יהודה", שהוקמה על ידי נכד אחיו רבי יעקב פרלוב מנובומינסק, נקראה על שמו.
אחיו הבכור רבי אלתר ישראל שמעון פרלוב – ממלא מקום אביהם בנובומינסק
גיסו רבי משה מרדכי השיל – האדמו"ר ממז'יבוז'-ורשה.
אחיו הצעיר רבי שלמה חיים פרלוב – רב ואדמו"ר בבולחוב שבגליציה
בנו דוד – נפטר בצעירותו באייר תשי"ב.
בתו פייגה – נישאה לזאב חיים מינקוביץ.
לב אריה החדש על התורה, שני חלקים, ירושלים תרצ"ג.
רי"א פרלוב נסע לארץ ישראל במיוחד עבור הדפסת הספר.
יהודה אראל (פוגץ') (1925 – 2008) היה חבר בפלוגה המיוחדת של הגנה באזור תל אביב.
אראל בעל אותות כבוד מאנגליה, צרפת, גרמניה, אוסטריה ואיטליה.
נולד בשם יהודה פוגץ' נולד בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי ב־1925. בשנת 1938 התגייס להגנה.
בשנת 1941 התגייס לפלמ"ח עד שנת 1947. השתתף במספר פעולות במסגרת הפלמ"ח, ביניהן: ליל הרכבות, ההתקפה על שרונה, ליל וינגייט, החרמת דינמיט וקנייתו ממחצבות ערביות, חיסול רשת מכירת נשים יהודיות, בהגנה על תחנת השידור החשאית "תלם-שמיר-בועז", חיסול חנווני ערבי במנשיה.
היה סגן מפקד הכוחות הצרים על יפו.
התנקש ב-22 במרץ 1946 בגוטהילף וגנר, נציג המפלגה הנאצית בארץ ישראל, שהתנכל ליישוב היהודי.
מפעל המתכת של וגנר ייצר נשק לכנופיות הערביות ועל קיר ביתו התנוסס מכתב ברכה אישי מאדולף היטלר במלחמת העצמאות נפצע קשה ואיבד את מאור עיניו.
לאחר זמן שב לראות, אך נשאר כבד-ראייה.
אראל היה למדריך נוער, שפעל בקרב ילדים ובני-נוער עזובים באזור שנקרא אז השטח הגדול והיה מאוכלס במשפחות עולים מארצות האסלאם, בעיקר טריפולי ותימן ואחרות.
התסכול בקרב הצעירים גרם לתסיסה והחשש מהתפרעויות בנוסח ואדי סאליב בחיפה היה רב.
אראל פילס לו דרך אל לבות הנערים באמצעות אבותיהם, שמרותם כראשי המשפחה לא נשחקה.
הוא גייס את בני הנוער לפינוי וניקוי אולם בבית מוזנח, ישן-נושן, והכשיר אותו בעזרתם למועדון, שבפתחו תלה שלט "בית תרבות".
אל מועדון זה הביא רדיו ישן ועיתונים מצוירים והסביר לתושבי המקום, בערבית, שמקום זה הוא ביתם.
התושבים, שהבינו כי אינם נדרשים לשלם תמורת השהות במועדון, החלו לפקוד אותו, עם קומקומי קפה ובקבוקי עראק.
אראל נהג להתלבש כבן המקום, ואף משח את שערו בברליאנטין, כתב מכתבים לטריפולי למען המקומיים וקרא לפניהם את המכתבים שקיבלו.
המשטרה, שהתקבלה תחילה בעוינות ובחשש, הבינה את ערך המועדון והסתפקה בסיורים לשמירה בלי להפריע לבאי המקום.
בני הנוער, שבאו תחילה מתוך סקרנות בעקבות הוריהם, התרגלו להכין את שיעוריהם במועדון השקט והמסודר.
אראל הביא בני נוער מתל אביב לעזור למתקשים בלימודים, וכשנתקל בקבוצת נערים קשים במיוחד, פתר את בעייות ההסתגלות שלהם, שבאו לביטוי בגרימת נזקים ואף ניסיונות הצתה, בהקמת קבוצת כדורגל.
הניסיון עלה יפה, ולאחר חששות רבים, יצאה הקבוצה להתחרות בקבוצות אחרות.
נערים אלה, שלא נמצא להם מקום במועדון הקיים, התגייסו מטעם עצמם לנקות חורבה ולהכשיר אותה למועדון משלהם.
כאשר נודע למשטרה, ששלושה עבריינים מסתתרים בשטח הגדול, שיכנע אראל את שחקני הכדורגל לחפש ולמצוא אותם, כדי שלא יצביעו עליהם בקבוצות האחרות כמי שמסייעים לעברינים.
הנערים איתרו את העבריינים, שיכנעו אותם להסגיר את עצמם למשטרה, וזו עמדה בדיבורה והתייחסה אליהם בסלחנות.
בהמשך נקרא אראל לעבוד עם נוער בכפר שלם.
יהודה אראל כתב סדרת ספרים לילדים, והצייר מנשה קדישמן אייר אותם.
באוקטובר 1984 קיבל יהודה אראל אות כבוד גרמני על עשרים וחמש שנים של קשרי תרבות בין ישראל לגרמניה והבאת קבוצות של בני נוער ממדינה זו לזו.
טקס הענקת האות נערך בחצר הסטודיו של קדישמן ברחוב ארלוזורוב בתל אביב.
יהודה אראל, דורון בא תשמע סיפור, מו"ל: י.
אראל, תשמ"?, איור מנשה קדישמן
יהודה אראל, רוני בואי תשמעי סיפור, מו"ל: י.
יהודה אראל, תומר בא תשמע סיפור, מו"ל: י.
אראל, תשמ"?, איור דני קרוון
יהודה אראל, אלון בא תשמע סיפור, מו"ל: י.
אראל, תשמ"ד, איור מנשה קדישמן
יהודה אראל, מיכל בואי תשמעי סיפור, מו"ל: י.
אראל 1989, איור מנשה קדישמן
יהודה אראל וברוך תירוש, תל אביב - קריית ההגנה, מו"ל: י.
אראל, 1998, עריכה: נחמיה ברוש, יועצים להיסטוריה: אלחנן אורן, מאיר פעיל
יהודה באואר (6 באפריל 1926 – 18 באוקטובר 2024) היה פרופסור במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית, שהתמחה בחקר השואה.
היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2000 ועד למותו, חתן פרס ישראל להיסטוריה של עם ישראל לשנת ה'תשנ"ח (1998), יקיר ירושלים לשנת ה'תשס"ח (2008) וחתן פרס א.מ.ת בחקר השואה לשנת 2016.
באואר נולד בשנת 1926 בפראג, בירת צ'כוסלובקיה, בן יחיד לגוּסְטה לבית פריד וויקטור באואר, מהנדס.
במרץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה עם הוריו לארץ ישראל, בעלייה חוקית.
המשפחה התיישבה בחיפה, שם למד באואר בבית ספר 'חוגים' וקיבל תעודת בגרות.
היה חבר פלמ"ח, ולאחר מכן למד במשך שנה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל מלגה מממשלת המנדט ללימודים באוניברסיטת ויילס בקארדיף שבבריטניה.
הוא שב לישראל, ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 9, חטיבת עודד, שנלחמה בגליל ובנגב.
לאחר מכן שב לקארדיף וסיים את חוק לימודיו.
בשנת 1961 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על עבודה בנושא "הפלמ"ח במדיניות הציונית, 1939–1945", בהדרכתו של פרופ' ישראל הלפרין.
ב-1952 הצטרף לקיבוץ שובל שבנגב, השייך לתנועת השומר הצעיר, והיה חבר בו במשך 41 שנה.
בדצמבר 1955 נישא לשולה, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1993 התאחד עם אהובתו השנייה, אילנה מרוז, בה התאהב לעדותו כבר בסוף שנות ה-50, אולם לא רצה לפרק אז את משפחתו.
אילנה נפטרה ממחלה בשנת 2011.
באואר היה מבכירי חוקרי השואה בעולם.
ב-1961 היה ממייסדי מכון מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' לחקר השואה והוראתה בגבעת חביבה, והיה עד יום מותו חבר במערכת כתב העת המחקרי של המכון, ילקוט מורשת.
הוא עשה זאת בעידודו של אבא קובנר, שדחק בו לחקור על השואה, וכשענה לו באואר כי הוא מפחד לגעת בנושא כל כך טעון, ענה לו קובנר שזו התחלה מאוד טובה לעסוק בנושא.
ב-1961 הצטרף באואר למכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית והחל מ-1968 עמד בראש המדור לחקר השואה במכון.
מ-1977 היה פרופסור מן המניין ומופקד על הקתדרה על שם יונה מחובר במכון.
בשנים 1978–1995 כיהן כמנהל האקדמי של המכון ליהדות זמננו.
ב-1982 ייסד את המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות על שם וידאל ששון באוניברסיטה העברית, ועמד בראש גוף זה עד 1995. עמד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם (1995–2000), והיה עורך כתב העת "Journal of Holocaust and Genocide Studies".
באואר היה פרופסור אורח באוניברסיטת מנואה בהונולולו שבהוואי, באוניברסיטת ייל, בקולג' סטוקטון שבניו ג'רזי ובאוניברסיטת קלארק במסצ'וסטס.
רוב החוקרים העוסקים בשואה בישראל הם תלמידיו ותלמידי עמיתו פרופ' ישראל גוטמן.
בהרבה מספריו הדגיש את סלידתו מדתות בכלל ומהדת היהודית בפרט.
מאז 1997 הוא שימש כיועץ אקדמי לכוח המשימה הבינלאומי לחינוך, זיכרון ומחקר השואה; היה יועץ בכיר לכנס סטוקהולם 2000 בנושא השואה, יועץ בכיר לממשלה השוודית בנושאי שואה, ויועץ בכיר לכנס סטוקהולם 2004 בנוגע למניעת רצח עם.
הוא שימש יועץ אקדמי וחבר בוועד הפועל של יד ושם.
באואר היה שותף מייסד וחבר מערכת של ילקוט מורשת, שהוא כתב העת המרכזי לחקר השואה בשפה העברית, והיה מעורכי האנציקלופדיה לשואה, שראתה אור ב-1990 (עורך ראשי – ישראל גוטמן).
היה יועץ לסרט "שואה" של קלוד לנצמן, לסדרה "מורשת" של אבא אבן, לסדרה "עמוד האש" של יגאל לוסין, ולסרטם של יהושע ולצקי ואביבה קמפנר "Partisans of Vilna", שבו כיכב אבא קובנר.
נפטר ב-18 באוקטובר 2024, בגיל 98, והובא למנוחות בקיבוץ שובל.
דיפלומטיה ומחתרת במדיניות הציונית, 1939–1945
זהו ספרו הראשון של יהודה באואר שנסב על תולדות היישוב העברי בארץ ישראל בתקופת השואה, והוא היחיד מבין ספריו שאינו עוסק בשואה עצמה.
הספר עוסק בפלמ"ח על רקע המדיניות הציונית במלחמת העולם השנייה, והוא מתאר את הוויכוחים הפנימיים ביישוב על היחסים עם הבריטים לנוכח אירועי המלחמה.
בספרו טען באואר שהנהגת היישוב ניסתה, הן על ידי דיפלומטיה והן על ידי פעולות מחתרתיות, להגיע לסוג מסוים של שלטון עצמי בארץ ישראל.
בעת פרסום הדוקטורט בתש"ך הייתה זו תזה חדשה, ואילו כיום היא מקובלת.
תגובות בעת השואה: ניסיונות עמידה, התנגדות, הצלה
בספר זה תיאר באואר אספקטים שונים של התנגדות יהודית בתקופת השואה.
באואר טוען שההתנגדות היהודית הייתה רחבה מאוד, בעיקרה בשמירה על המורל ובלי נשק ביד, אך הייתה גם התנגדות מזוינת כמו במרד גטו ורשה ובמקומות רבים אחרים.
יהודים למכירה?: משא ומתן בין יהודים לנאצים, 1933–1945
ספרו של באואר שראה אור ב-1995, בתחילה בהוצאת אוניברסיטת ייל, ותרגומו העברי התפרסם בהוצאת יד ושם, עוסק בנושא הצלת היהודים.
בספר מפרט באואר את מקרי המשא ומתן בין יהודים לנאצים שבאמצעותו ביקשו יהודים להציל יהודים.
זאת באמצעות שוחד ועל ידי משא ומתן פוליטי.
על פי רוב עלו מאמצים אלו בתוהו.
באואר חשף את המגעים החשאיים, בין השאר באמצעות הביון הגרמני הצבאי.
מגעים אלה ניהלו בעיקר קבוצות יהודיות בתוך השואה, אבל גם ההנהגה היהודית בארץ ישראל וההנהגה היהודית באמריקה.
בספרו התמקד באואר מאוד בהונגריה והגיע למסקנות מעט שונות ממסקנותיהם של אחרים, בעיקר בנושא פעילותן של ההנהגות היהודיות בסלובקיה ובהונגריה.
הוא מתאר גם את הריב המתמיד בין קבוצות ויחידים יהודיים, אולם טוען שבעצם כולם ניסו בתום לב לעשות כמיטב יכולתם בתנאים בלתי אפשריים.
באואר עסק גם במניעים הגרמניים למשא ומתן, והגיע למסקנה שאליה הגיעו במקביל גם חוקרים גרמניים, שהמניע הגרמני היה ניסיון להגיע למשא ומתן להפסקת המלחמה עם האמריקאים באמצעות היהודים.
הגורמים שהיו מעורבים בכך היו הסוכנות היהודית בארץ ישראל, הג'וינט ואגודת ישראל באמריקה, ובתוך השואה היו מעורבים בכך: ההנהגה היהודית בסלובקיה וקסטנר בהונגריה.
מגמתו של הימלר לדעת באואר הייתה לפתוח ערוץ משא ומתן עם האמריקאים, לקראת אפשרות של הסכם שלום נפרד אתם.
הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל, ותרגומו פורסם על ידי יד ושם בכותרת הרהורים על השואה.
הספר דן בבעיות היסטוריוסופיות הקשורות לנושא השואה, בספרות המחקרית על מניעי הרוצחים, ובעיקר על התגובות היהודית.
בין השאר מתייחס באואר לנושא המגדר ולנושא התאולוגיה היהודית כניסיון הסבר לשואה, ובניסיונות התנגדות והצלה שונים.
כן מפריך הספר את המיתוס שכאילו מדינת ישראל היא תוצאת השואה.
בסוף הספר מופיע נאומו בפני הבונדסטאג הגרמני ב-1998.
הספר יצא במקורו באנגלית, בהוצאת ייל (2009), ובתרגום עברי מורחב ביד ושם (2011).
הוא עוסק בחיי היהודים בספר הפולני (כיום מערב בלארוס ומערב אוקראינה) לפני ובעת השואה, ובתגובותיהם למאורעות שחוו אותן.
באואר מגיע לתובנות חדשות ביחס למהות החיים היהודיים שם לפני השואה, וחורבן החיים האלה על ידי השלטון הסובייטי.
הספר אינו עוסק בעיקרו ברצח על ידי הגרמנים ושותפיהם המקומיים, ורק מסכם את הידוע לנו בתחום זה.
היודנרטים בעת השלטון הגרמני, החיים החברתיים והכלכליים, וניסיונות העמידה לחיזוק המוראל הם מהבעיות הנידונות בספר, ליד תיאורים של התמוטטות החיים היהודיים הפנימיים בחלק מן המקומות.
כן נדונים ניסיונות ההתנגדות והמרד, הבריחה של השרידים ליערות והיחסים המורכבים שם עם ובתוך התנועה הפרטיזנית הסובייטית.
באואר כתב שלושה ספרים על אודות הג'וינט וניסיונותיו לפני, בתוך ואחרי המלחמה לסייע ליהודים ולהציל יהודים, מתוך ויכוחים פנימיים ויחסים מסובכים עם הממשלה האמריקאית, וויכוחים מסובכים בין הג'וינט לארגונים אחרים והוא אף דן באנשים שהיו מעורבים בכך.
הספרים יצאו באנגלית והם –
לפני המלחמה ניסה הג'וינט ליצור נציגויות יהודיות מאוחדות, לא מטעמים אידאולוגיים, אלא פשוט על מנת שתהיה כתובת להעביר אליהם כספים והם אלה שהביאו להקמת נציגות יהודית מאוחדת של יהודי גרמניה בשנת 1933, שלא הייתה קיימת בגרמניה לפני כן.
עיקר עזרת הג'וינט לפני המלחמה הייתה ליהדות פולין, אשר לפני המלחמה הייתה נתונה במשבר עמוק ביותר, וסיוע הג'וינט היה משמעותי מאוד בניסיונות לסייע לייצב את המצב הכלכלי-חברתי של היהודים.
תוך כדי המלחמה ניסה הג'וינט לעזור, כל עוד ארצות הברית הייתה נייטרלית, בעיקר על ידי משלוח מזון.
אולם מהר מאוד הפכה הנהגת הג'ויינט באירופה, בעיקר בפולין, להיות עצמאית, כי לא הייתה בקשר של ממש עם ארצות הברית.
אחרי פרוץ המלחמה בין גרמניה לארצות הברית בדצמבר 1941, הפך משרד הג'ויינט בוורשה לגורם מרכזי בניסיונות הנואשים לשמור על הקיום היהודי הפיזי.
הוא היה לגורם המרכזי בניסיונות התנגדות ללא נשק, ובסופו של דבר היה הגזבר של הג'וינט, דוד גוזיק, לגזבר ולמגייס הכספים למען מורדי גטו ורשה.
אחרי המלחמה טיפל הג'וינט במחנות העקורים, בהם יוצאי המחנות ושרידי המתחבאים והלוחמים בעת השואה, והפליטים שברחו, מפולין בעיקר, לתוככי ברית המועצות.
כל אלה הגיעו למחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה.
לבד מאספקת מזון, לה דאגו חילות המצב של בעלות הברית המערביות, בעיקר הצבא האמריקאי, הושפעו כל יתר הפעולות, הסוציאליות, הכלכליות והתרבותיות, על ידי העזרה שניתנה על ידי הג'וינט.
ספרו של באואר, "הבריחה" (שהוא תרגום של ספרו על אותו נושא באנגלית), עוסק בתנועת הבריחה – הנדידה המאורגנת הבלתי ליגלית של המוני יהודים ממזרח אירופה למרכזה ולדרומה, במגמה להגיע לארץ ישראל.
תנועה זו לא הוכוונה מהארץ בראשית דרכה, ובשלביה המתקדמים יותר נוהלה על ידי שליחי הארץ והנהגות מקומיות במשותף.
היא הייתה, לטענת באואר, אחד הגורמים המרכזיים בהקמתה של מדינת ישראל.
והוא סיכום של בעיות מרכזיות במחקר על השואה והמעבר מן השואה למדינת ישראל.
בעבודותיו טוען באואר כי השואה היא תוצאה קודם כל של האידאולוגיה ולא תוצאה של המבנים החברתיים הגרמניים, כפי שטוענים רבים מעמיתיו (כדוגמת הנס מוֹמזֶן, גץ עלי, ורבים אחרים).
לדעתו עצם מלחמת העולם השנייה היא ראשית לכל מלחמה אידאולוגית.
הנאצים פתחו במלחמה מסיבות אידאולוגיות, בעוד שהגורמים הכלכליים והמדיניים, עם כל חשיבותם, הם משניים לאידאולוגיה.
זה היה, לטענתו, ההקשר שבתוכו צמחה מרכזיותו של הגורם האידאולוגי בהנעת השואה.
באואר עוסק מאז שנת 2000, בהרצאות ובמאמרים על הקשר שבין השואה לרציחות עם אחרות.
הוא דן במקביל, בשונה ובמבדיל ביניהן.
השואה, לדעתו, היא המקרה הקיצוני ביותר של רצח עם שידוע לנו עד כה, אך בעל מאפיינים דומים למקרי רצח עם אחרים.
באואר טוען כי השואה אינה ייחודית, כי ייחודיות פירושה שמקרה מקביל אינו יכול לקרות שנית, ואילו האמת היא שדברים דומים, אם כי כמובן לא זהים, אכן יכולים לחזור.
השואה היא מקרה ללא תקדים, אבל היא בעצמה תקדים.
באואר כתב גם, במאמרים ובספרו Rethinking the Holocaust על רציחות עם נוספות – של הארמנים, הצוענים, ודארפור.
באואר טוען, בהרצאות ובמאמרים, שהיכולת לרצוח קבוצות אנושיות שלמות היא יכולת הטבועה בבני אדם, שמתבטאת לכל אורך ההיסטוריה, אבל למזלנו יש לאדם גם נטייה הפוכה והיא המביאה לניסיונות הצלה.
הסברו לכך הוא אנתרופולוגי ולפיו התפתחותה של האנושות מבוססת על העובדה שהאדם הוא יונק טורף טריטוריאלי.
אולם האדם הוא חיית טרף חלשה, הזקוקה לשיתוף פעולה חברתי כדי לשרוד.
אנו חיות טרף מכיוון שאנו אוכלים בשר ודגים.
אנחנו יכולים לשרוד רק באמצעות שיתוף הפעולה ובהתפתחות רגשות של אהדה, אהבה, והקרבה עצמית, אינסטינקטים הנוגדים את אינסטינקט ההרג.
במחקריו הביע את הרעיון כי השואה ניתנת להיחקר כאירוע היסטורי, משום שמדובר במעשים של בני אדם כנגד בני אדם אחרים, ואינה אירוע שהוא מעבר לתפיסה האנושית.
כן הביע את העמדה שאין לדון את קורבנות השואה, לרבות חלק גדול מאנשי היודנראט, לכף חובה, מאחר שהם עמדו בפני מבחן היסטורי ללא תקדים וללא הקבלה.
בוויכוח שהתעורר בדעת הקהל הישראלי בענינו של ד"ר ישראל קסטנר, היה באואר מבין אלה שסברו כי קסטנר פעל בכוחותיו הדלים כנגד מכונת ההשמדה, במטרה להציל יהודים רבים ככל האפשר.
בשנותיו האחרונות היה באואר חבר במערכת של "The Posen Anthology of Jewish Culture" – אנתולוגיה לתרבות יהודית – עליה אחראים 32 מומחים מארצות הברית וישראל.
האנתולוגיה עוסקת במכלול התרבותי היהודי - ספרות, שירה, כלכלה, דת, פילוסופיה, סרטים, ארכיטקטורה ועוד.
באואר היה בצוותא עם ישראל גוטמן חבר בצוות ההקמה של מוזיאון השואה בוושינגטון.
באואר הוא אביו מולידו וממקימיו של מיזם שהוקם ביוזמת הממשלה השוודית ונקרא כוח המשימה הבינלאומי לחינוך, זיכרון ומחקר השואה (International Task Force for Holocaust Education, Remembrance and Research).
זהו ארגון בין-ממשלתי, שנכון לשנת 2011 חברות בו 31 ממשלות והוא עוסק בהפצת חינוך על השואה באירופה, באמריקה ואחר כך גם באמצעות האו"ם, כשהמטרה שבעתיד הוא יפעל בעולם כולו, כיום (2011) הוא יושב ראש של כבוד של גוף זה.
באואר הוא יוזמם של שני כנסים שארגנה הממשלה השוודית בסטוקהולם, הראשון ב-2000 עסק בחינוך השואה והשני ב-2004 עסק במניעת רצח עם.
הוא היה יועץ אקדמי לכינוסים וכתב את עיקר ניירות העמדה שלהם.
ב־27 בינואר 1998 (יום שחרור אושוויץ שלימים נקבע כיום הזיכרון הבינלאומי לשואה), נשא באואר נאום היסטורי בפני הבונדסטאג, בנוכחות הקנצלר הגרמני ונשיא גרמניה.
בעקבות ההחלטה באו"ם על קביעתו של יום הזיכרון לשואה בנובמבר 2005, נאם באואר בפני האספה הכללית של האו"ם ב-27 בינואר 2006.
באואר היה ממייסדי The Genocide Prevention Advisory Network, קבוצת מומחים בינלאומית, בלתי-פורמלית של אקדמאים המנסים לפתח כלים למניעת רצח עם ולייעץ לממשלות בעניין.
הקבוצה מנתה חמישה עשר חברים מאמריקה, אנגליה, שוודיה, ארגנטינה ושווייץ ובאואר היה היחיד מישראל.
בישראל שימש באואר כיו"ר כבוד של "הוועד למען פליטי דרפור".
כיועץ האקדמי של יד ושם, השתתף באואר בפורום של ממשלת ישראל נגד האנטישמיות.
זהו ארגון הנפגש פעם או פעמיים בשנה, ומיוצגים בו ארגונים יהודיים שונים וממשלת ישראל.
במסגרת יד ושם הוא מלמד מורים מחוץ לארץ (ב־2007 הגיעו מורים מ-19 מדינות שונות).
באואר, יחד עם אנשי אקדמיה מהאוניברסיטה העברית וביניהם ד"ר זאב כץ והשופט חיים כהן, ייסד בראשית שנות השמונים בישראל את התנועה ליהדות הומניסטית פלורליסטית, כחלק מזרם של יהדות חילונית - הומניסטית.
כתוצאה מפעילות זאת הוקם בהמשך "מית"ר" - המכון ליהדות כתרבות.
אך הפעילות ממשיכה במסגרת של "יהדות חילונית" המהווה חממה ליזמות חברתית וחינוכית בתחומי היהדות כתרבות ומכון "תמורה - יהדות ישראלית" להכשרת רבנים חילונים-הומניסטים.
ב-1992 הוצב במקום ה-100 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
השואה - הייחודי והאוניברסלי: קובץ מאמרים שי ליהודה באואר / (מערכת - שמואל אלמוג ...
ואחרים ; עריכה לשונית החלק העברי - עדינה דרכסלר, החלק האנגלי - הדר רוקמן).
ירושלים : יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשס"ב 2001
דיפלומטיה ומחתרת במדיניות הציונית, 1939–1945, מרחביה: הוצאת ספרית פועלים, 1963, מהדורה שנייה 1966
השלכות מחקר השואה על תודעתנו ההיסטורית.
ירושלים: המכון ליהדות זמננו, מדור שפרינצק, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ב 1972
תל אביב: מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', ספרית פועלים, תשל"ד
השואה, היבטים היסטוריים, מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית, הוצאת ספרית פועלים, 1982
תגובות בעת השואה: ניסיונות עמידה, התנגדות, הצלה.
תל אביב: אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ג 1983. מהדורה שנייה 1986
הגל האנטישמי בעולם של ימינו: מיתוס ומציאות.
ירושלים: ספריית שזר, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ה 1985
Israel Army Publisher, Tel-Aviv, 1988. התפרסם בשפה העברית באוניברסיטה המשודרת
משא ומתן בין יהודים לנאצים, 1933–1945, תרגמה: כרמית גיא; ירושלים: הוצאת יד ושם, תשס"ב 2001
העם המחוצף, נהר ספרים, תשע"ג 2013
העם המחוצף בכפר הגלובלי, נהר ספרים, 2019
ספרים שערך, או השתתף בכתיבתם
פרקי מחקר בתולדות הציונות: מוגשים לישראל גולדשטיין בהגיעו לגבורות על ידי תלמידי המכון ליהדות זמננו ומוריו.
המערכת: יהודה באואר, משה דייוויס, ישראל קולת.
ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשל"ו 1976
אחריותה של מדינת ישראל לתפוצות.
נתן רוטנשטרייך, ש"ז אברמוב, יהודה באואר (משה דייוויס עורך).
ירושלים, ספרית שזר, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ח 1978
האיום האנטישמי כיום, יהודה באואר, שמואל אטינגר, ברנאר אנרי לוי; ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תשמ"ו 1985
הכהנאות כתופעה תודעתית ופוליטית, אביעזר רביצקי.
ירושלים: ספריית שזר, המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ו 1986
האנציקלופדיה של השואה (כאחד העורכים, עורך ראשי – ישראל גוטמן), הוצאת ספרית פועלים, 1990
מנהיגות בעת מצוקה: קבוצת העבודה בסלובקיה 1942 - 1944. יהודה באואר ואחרים.
קיבוץ דליה: מערכת, תשס"א 2001
יהודה בּוּרְלָא (18 בספטמבר 1886 – 7 בנובמבר 1969) היה סופר ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשכ"א (1961), ומהסופרים הבולטים ב"כותל המזרח" של הספרות העברית החדשה.
יצירתו פורשת יריעה רחבה של הווי ישראל בארצות המזרח ובירושלים העתיקה.
היא מתאפיינת בדרך סיפור מזרחית הרוקמת מציאות וחזון בשלל גוונים, בדרכי בניין של הספרות המערבית הרומנטית, בפיוטיות, בהיקף אפי, בידיעת נפש הבריות ובמיוחד את נפש האִשָּׁה העברייה, בהרמת האהבה למדרגת קדושה, ובשאיפה לחסד ותום, אהבה ורחמים.
סיפוריו נקראו על ידי משכילים ופשוטי-העם, בני-נוער ומבוגרים כאחד.
נולד בי"ח באלול תרמ"ו בירושלים לרב יהושע בורלא ולסולטאנה בת הרב יעקב תורג'מן מחברון, בן יחיד למשפחה ספרדית ירושלמית מיוחסת, צאצא לשושלת רבנים.
משפחתו כללה רבנים ראשיים, מנהיגים, דיינים, חזנים, תלמידי חכמים ועוד.
עד גיל 18 למד תורה, תלמוד ופוסקים בבית מדרש ובישיבה; אחר כך יצא מחומות ירושלים, ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למורים "עזרה" שבירושלים, החל לעסוק בהוראה ובניהול בבתי ספר מטעם ההסתדרות הציונית.
במלחמת העולם הראשונה שירת ב בתפקיד מתורגמן לקצינים מצבא הקיסרות הגרמנית.
לאחר המלחמה התמנה למנהל בתי הספר העבריים של ההסתדרות הציונית בדמשק.
תרם לחיזוק רוח הציונות בקרב תלמידיו ומשפחותיהם, ומאות מתלמידיו עלו לארץ ישראל כחלוצים.
משנסגרו בתי הספר הציוניים בדמשק ב-1922 חזר לארץ ישראל.
בשנים 1923 עד 1926 ניהל את בית הספר בזכרון יעקב, ואחר כך הורה בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנים 1933 עד 1944 שימש מורה בבית הספר אחד העם בתל אביב.
כיהן כראש המחלקה הערבית בהסתדרות.
בורלא כיהן כיו"ר השלישי של מכון גנזים, (מסוף 1956).
בשנת 1957 נבחר ליושב ראש אגודת הסופרים.
זכה בפרס ביאליק בשנים 1939 (על עלילות עקביה) ו-1955. זכה פעמיים בפרס אוסישקין.
בשנת 1961 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
בורלא נשא לאישה את מרים בת משה גולדברג, שעלתה לארץ ב-1911. השניים הכירו כשלמדה בבצלאל.
לשניים נולדו ארבעה ילדים: עודד בורלא, יאיר בורלא, עפרה בורלא אדר וצוריה בן נון (נולדה בדמשק, אמו של יובל גורביץ').
נפטר ב-1969 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
יצירתו של בורלא עוסקת ביהדות המזרח.
בפרט, הרומנים ההיסטוריים שלו עוסקים ברבי יהודה הלוי ב"אלה מסעי ר' יהודה הלוי", וברב יהודה בן שלמה חי אלקלעי, ממבשרי הציונות, ב"באופק".
נושא בולט אצלו הוא האהבה.
כך ב"אשתו השנואה", ב"נפתולי אדם" וב"בקדושה", שעיקרם הוא הסבל שבאהבה לא מספקת.
בורלא אוהב לכתוב על גיבור נודד העובר מסעות, תהפוכות ונפתולים.
על אף הדגש על ההתרחשות בעולם החיצוני שהופכים את סיפוריו לקריאים ומרתקים, אין הוא מזניח את הדמויות ואת עולמן הפנימי.
בסיפוריו הדמויות הראשיות אינן קריקטורות, אם כי לעיתים כך נראות הדמויות המשניות.
"בלי כוכב" - סיפור מחיי הבדואים על רקע הקרב על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה, הוצאת עם עובד / ספריה לעם (פורסם לראשונה בחוברות "האדמה" בשנת תר"ף)
"כיסופים" ו-"מאבק" - שני חלקי טרילוגיה, שגיבורה הראשי הוא הרב יהודה בן שלמה חי אלקלעי.
ב"כיסופים" סופר סיפורו של חיים פרחי, ממנהיגי היישוב היהודי בתקופת השלטון העות'מאני, יועצו של אל ג'זאר
"עלילות עקביה" (1939) הוצאת מוסד ביאליק - אפופיה גדולה שבמרכזה עומד הגיבור עקביא, הנפתל עם אלוהים ואדם ובסופו נוחל אכזבה ויאוש,(הוצאת עם עובד 1983).
"נפתולי אדם" - סיפור אהבה בין יהודי לערבייה.
"אשתו השנואה" - רומן מחיי העדה הספרדית בירושלים (1928)
"סובבתהו בכחש" - סיפור קצר המתרחש בירושלים של תחילת המאה העשרים.
אלה מסעי ר' יהודה הלוי, הוצאת עם עובד, 1959.
ר' יהודה הלוי: ציונים מנתיב חייו, היקף שירתו, תמצית משנתו הפילוסופית ומסעו לארץ ישראל, הוצאת מסדה, 1960.
מאבק: רומן, הוצאת עם עובד.
תם ומרי סיפורי דמשק, הוצאת עם עובד.
בגאות ובשפל סיפורים ירושלמיים, הוצאת ניומן, 1971.
נשים-סיפורים, הוצאת עם עובד, 1958.
רחובות בירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע, פתח תקווה,
רעננה, אשדוד, קריית ביאליק ועכו קרויים על שמו.
ב- 17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דאר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם יהודה בורלא, ו-2 סופרות.
האמן אד ואן אויין עיצב את הבול שהוקדש לו ושמו גם-כן הופיע על הבול עצמו.
ארכיונו האישי הופקד במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
החכם יהודה בן אליהו הדסי המכונה "האבל" בשל השתייכותו לאבלי ציון, היה פילוסוף, הוגה דעות, פרשן מקרא והיסטוריון יהודי קראי, אשר חי בקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) במאה ה-12. מקור כינויו "הדסי" הוא ככל הנראה בשל מקום מוצאו - העיר אדסה (Edessa).
לא ידוע רבות על חייו של יהודה הדסי, אולם מהפרטים הבודדים שכן הגיעו אלינו אנו יודעים שהוא למד אצל אביו החכם אליהו ובעיקר בבית המדרש של אחיו הגדול נתן.
הוא היה בקיא בכל גוני הספרות הרבנית כגון תלמודים הבבלי והירושלמי.
הוא שלט בשפות רבות ביניהן עברית, ערבית, יוונית וארמית.
ב-יום רביעי, כ"ה בתשרי שנת ד'תתק"ט, שחל לפי הלוח הקראי ב-10 בנובמבר 1148, החל בכתיבת ספרו העיקרי שנקרא בשם "אֶשְׁכֹּל הַכֹּפֶר" או "ספר הפלס".
שמו של הספר מובא בתחילת פרק כ"ד בספר: "שבתי וראה אני החוקק זה לשם ה' וקראתי שמו 'אשכול הכופר' וכינויו 'ספר הפלס': פלס ומאזני משפט לה'".
ספר זה הוא ספר ביאור מצוות המהווה מעין אנציקלופדיה של האמונה.
הספר מסודר לפי סדר עשרת הדיברות ולפי סדר האלף-בית וכתוב בסגנון של פרוזה חרוזה, כאשר החכם הדסי מבאר את המצוות באופן פילוסופי לפי סדר הנושאים.
בספר זה הוא מביא מדברי החכמים הקראים שקדמו לו, והוא מהווה מקור מידע חשוב על תפיסותיהם.
יהודה הדסי התנגד באופן מובהק לגילויי עבודה זרה ביהדות זמנו.
הוא תוקף את המאמינים בשדים וברוחות וכן את המאמינים באסטרולוגיה.
ספר נוסף שחיבר הוא ספר הדקדוק "תרין בתרין".
ספר זה מבאר המשמעויות השונות של מילים דומות בתנ"ך והוא מהווה המשך לעבודתו של החכם אהרון בן אשר.
הדסי חיבר גם פיוטים שארבעה מהם מופיעים בסידור התפילות הקראי.
יהודה בארקן (לשעבר ברקן; ) היה שחקן, מפיק, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
התפרסם בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 בתוכניות וסרטי המתיחות שכתב וביים, בסרטי הבורקס "צ'רלי וחצי" ו"חגיגה בסנוקר", ובטרילוגיית סרטי "אבא גנוב"; זוכה פרס אופיר על מפעל חיים מהאקדמיה לקולנוע הישראלי, נחשב כאחד מגדולי השחקנים הישראלים בכל הזמנים.
בארקן נולד בשם יהודה יחזקאל ברקוביץ' בנתניה לשמואל יליד פולין ואסתר ילידת צ'כוסלובקיה שעלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
בילדותו למד ב"בית הספר ביאליק" ובנעוריו למד בתיכון אורט בעיר מגוריו נתניה והיה חניך בתנועת הנוער "המכבי הצעיר".
בצה"ל שירת בחיל ההנדסה הקרבית ובלהקת פיקוד צפון.
עם שחרורו מהצבא הצטרף ל"להקת פיקוד דיזינגוף" – להקה שהתבססה על אופי של להקה צבאית והורכבה מיוצאי להקות צבאיות וביצעה שירים ומערכונים.
בין חברי הלהקה היו ששי קשת, צילה דגן ואריה מוסקונה.
בשנת 1967 שיחק במחזה "בקט או כבודו של אלוהים" בתיאטרון הבימה, לצד עודד תאומי ומישא אשרוב.
בתחילת שנות ה-70, במסגרת תוכנית הרדיו המצליחה "חמים וטעים" שערך והגיש גדי ליבנה, שודרה "פינת המתיחה הקטנה" שבה בארקן (וגם משה טימור, שלמה בראבא ואחרים) ביצעו מתיחות טלפוניות בשידור חי.
לימים ביסס בארקן על הפינה הזאת את סרטי המתיחות שלו, שהפכו לסוגה קולנועית ישראלית מצליחה.
בארקן השתתף בכ-40 סרטים, הן בתפקידים ראשיים ומשניים והן כמפיק, במאי ותסריטאי.
הוא נחשב לאחד מהכוכבים הגדולים של הקולנוע הישראלי במשך חמישה עשורים.
ב-1967 גילם את רפי בסרט "הוא הלך בשדות" שכתב וביים יוסף מילוא (על פי הספר "הוא הלך בשדות" של משה שמיר).
ב-1968 השתתף בסרט "הבן האובד".
ב-1970 גילם את לופו אברמוביץ' בסרט "לופו" שכתב וביים מנחם גולן.
באותה שנה גילם את ולנטינו בסרט "הפריצה הגדולה" שכתבו יוסף גרוס ומנחם גולן שגם ביים.
ב-1971 גילם את אריק בסרט "מלכת הכביש" שכתבו גילה אלמגור ומנחם גולן שגם ביים, וגילם את יוסף (אוסי) קרסו בסרט "כץ וקרסו" שכתבו יוסף גרוס ומנחם גולן שגם ביים.
ב-1972 גילם את דן שמיר בסרט "שתי דפיקות לב" שכתב משה הדר וביים שמואל אימברמן וגילם את יאשה פאטצ'רובסקי בסרט "הבריחה אל השמש" שכתב וביים מנחם גולן.
בנוסף, שיחק בסרט פורנו רך שצולם בספרד.
ב-1974 גילם את צ'רלי בן חנניה בסרט "צ'רלי וחצי" שכתב אלי תבור וביים בועז דוידזון.
ב-1975 גילם את גבריאל (גברי) לוי ואת אחיו התאום עזריאל לוי בסרט "חגיגה בסנוקר" שכתבו אורי דן ואלי תבור וביים בועז דוידזון.
ב-1976 גילם את לופו אברמוביץ' בסרט "לופו בניו יורק" שכתבו שמעון ישראלי ובועז דוידזון שגם ביים.
ב-1977 גילם את שבתאי (שבי) לוי בסרט "בוא נפוצץ מיליון" שכתבו ראובן בר יותם ואלי תבור וביים שמואל אימברמן.
ב-1978 גילם את ג'רי אופנהיימר בסרט "מיליונר בצרות" שכתב וביים יואל זילברג.
הצלחת סרטים אלו בקופות קיבעו את בארקן כשחקן מצליח, החל מראשית שנות השבעים.
במהלך שנות ה-80 החל בארקן לביים, לשחק ולהפיק סרטי מתיחות.
ב-1980 כתב וביים לצד יגאל שילון את הסרט "חייך, אכלת אותה", שם גילה את השחקנית קרוליין לנגפורד.
בתחילת שנות ה-80 הנחה בטלוויזיה את השעשועון "צא מזה".
ב-1984 כתב וביים לצד יגאל שילון את הסרט "המתיחה הגדולה".
ב-1986 כתב וביים לצד יגאל שילון את הסרט "ניפגש בסיבוב".
ב-1987 ביים לצד יגאל שילון את הסרט "ניפגש בחוף".
ב-1988 כתב וביים את הסרט "מצלמה בלי בושה".
ב-1989 ביים את הסרט "ניפגש בספארי" – קומדיית מתיחות שצולמה בזימבבואה ובדרום אפריקה, ושיחק בסרט "אוכלים לוקשים" – קומדיית מתיחות שצולמה בדרום אפריקה שביימו בועז דוידזון וצבי שיסל.
ב-1992 כתב וביים את הסרט "גברת תפתחי זה אני".
ב-1985 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "קומפוט נעליים" שאותו גם כתב (לצד יוסי סוויה), ביים והפיק (לצד עזרא שם טוב).
ב-1990 גילם את אריק שוורצמן בסרט "נשיקה במצ"ח" שכתב בארקן לצד שלמה משיח וביים שמוליק פירסטנברג.
ב-1993 גילם את מיקי בסרט "מחפשת בעל על ארבע" שכתבו ירון זליג וחגית מאור (על פי רעיון של בארקן) וביים שמעון אזולאי.
הסרט נחל כישלון קופתי צורב, והביא את בארקן לידי הכרזה על פשיטת רגל.
ב-1996 שיחק ושר בתפקיד הראשי במחזמר זורבה היווני שביים מנחם גולן לצד שולה חן וארנון צדוק.
ב-1999 שיחק בתפקידי משנה קטנים: שיחק בסרט "תסתכל לי בעיניים" שכתב פיני עדן וביימו ארנון צדוק ודורון ערן, וגילם מאמן כדורגל בסרט "צומת וולקן" שכתבו משה זונדר ואמיר בן-דוד וביים ערן ריקליס.
ב-2001 שיחק בסרט הקצר "של מי הנעליים האלה" לצד ליא קניג.
ב-2013 שיחק את משיח בסרט הקצר "ענק יהלומים על צוואר של עכברוש" על פי ספרו של דודו בוסי.
ב-2015 שיחק בסרט "סיפורי מעשיות של רבי נחמן" שכתב וביים צבי פישמן.
ב-2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "אהבה בשלייקס" לצד ניצה שאול.
ב-2022 ביים אלון גור אריה את הסרט הדוקומנטרי "אנחנו לא ניפרד לעולם" על חייו ויצירתו של בארקן, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בפסטיבל קולנוע דרום ושודר בערוצים HOT8 וערוץ YES ישראלי בתאריך 12 בדצמבר באותה השנה.
הקריינות בסרט הייתה כביכול של בארקן ובוצעה על ידי בנו, עידו.
בשנת 1994, מעט לאחר תחילת שידורי ערוץ 2 המסחרי, החל להגיש את תוכנית המתיחות "לא דופקים חשבון" בשידורי קשת.
התוכנית ירדה מהמסך לאחר זמן קצר.
בשנת 2003 השתתף בסרט הדוקומנטרי "זהירות מצלמה" לצד נורית גפן וג'וזי כץ.
ב-2004 גילם את שלמה אטיאס לצד ליא קניג בסדרת הדרמה "אהבה בשלכת" שכתבה אליסה דור וביים יוחנן ולר בערוץ 1. ב-2009 התארח בסדרה "עוד משפחה וחצי" שכתבה גלילה רון פדר עמית.
בין השנים 2010–2014 גילם את מאיר רוטנברג בסדרת הדרמה שיצרה קרן מרגלית "פלפלים צהובים".
ב-2011 גילם פרשן סנוקר בפרק הוקרה לסרט "חגיגה בסנוקר" בסדרה "החברים של נאור" שכתב וביים נאור ציון.
לאחר חזרתו בתשובה עבר בארקן ליצירה ומשחק סרטים חרדיים: ב-2003 שיחק בסרט "גבורה של ילד" שביים משה חורי בהפקת "חלום הפקות איכות".
שיחק בסרט "כל יהודי זהב" בהפקת "ניצוצות של קדושה".
הופיע בסרט, ובמסע הופעות "מאבא גנוב לאבא שבשמיים" שבו הוא מספר את סיפור חזרתו בתשובה.
במשך תקופה הגיש תוכנית שבועית לפרשת השבוע, "חכמים בלילה", העוסקת בשאלות למאזינים, ברדיו קול חי.
משנת 2011 שידר את התוכנית ברדיו קול ברמה מדי יום שלישי בחצות.
בשנת 2015 התוכנית ירדה מהאוויר.
באוקטובר 2017 הופיע בסדרת הדרמה "כיפת ברזל" בתור ראש ישיבת ויזניץ'.
בארקן אף שיחק בתפקידי משנה בסדרות "ניידת החלומות" ו"נוצות הזהב" בערוץ מאיר, לצד יהונתן רוזנהק.
ב-2020 התארח בתוכנית הטלוויזיה "פגישה" בהנחייתו של רוני קובן.
התוכנית שודרה לאחר מותו והוקדשה לזכרו.
בארקן התחתן לראשונה עם אישה ממוצא ברזילאי וממנה הייתה לו בת.
ב-10 בדצמבר 1975 נשא לאישה את נילי, אמנית פיסול ואם לבת אותה אימץ רשמית.
מנישואים אלו נולדו לו שני בנים, הם התגרשו ב-1981. לאחר גירושיהם, נישאה גרושתו נילי למתי גולן.
בתחילת שנות ה-90 החל בארקן להתקרב לדת, בהדרגה עבר תהליך של חזרה בתשובה, התחתן בשלישית עם אילנה ועבר לגור במושב בית גמליאל עם אשתו ובתו המאומצת הודיה, שגם היא שחקנית.
בשנת 2001 הכריז בארקן על פשיטת רגל, בשל חובות שהצטברו בעקבות כישלון קופתי של הסרט "מחפשת בעל על ארבע" שהפיק, ולאחר שהסתבך בחובות עם השוק האפור.
בדצמבר 2008 הואשם בנו, רועי ברקן, בהנפקת חשבוניות פיקטיביות בסך 1.4 מיליון שקל, חלקן כנגד הופעות שביצע אביו, זאת לאחר ששנה קודם גם הורשע בסחר בסמים ונידון לעשרה חודשים.
ביוני 2009 נידון ל-20 חודשי מאסר לאחר שהורשע בעבירות מס.
בנובמבר 2010 הוגש נגדו כתב אישום בחשד להשתמטות ממס, במאי 2011 הודה והורשע בהעלמת הכנסות בסך כ-1.6 מיליון ש"ח מרשויות המס, בין השנים 1999 עד 2002. בנובמבר 2011 גזר עליו בית המשפט עונש של 6 חודשי עבודות שירות, שנת מאסר על תנאי וקנס של 100,000 ש"ח.
בארקן עבר תקופה קשה במהלך משפטו, ובעצת רב, להצלחה מחודשת ופרק חדש בחייו לאחר תקופה מורכבת זו, הוסיף לשם משפחתו את האות א' ובכך באופן רשמי החל משנת 2013 נכתב שמו בארקן, ולא ברקן כפי שהיה.
בארקן נפטר ב-23 באוקטובר 2020 בבית החולים הדסה, בגיל 75, לאחר שחלה במחלת הקורונה וכן התמודד עם בעיות בריאותיות.
יהודה בייליס (19 בפברואר 1927 – 28 בפברואר 2022) היה יהודי שעבר את השואה כנער בגטו קובנה.
פרסם את קורותיו בקובנה לפני הכיבוש הנאצי ולאחריו, בגטו קובנה, במסתור ובמחנה הריכוז דכאו בספר בשם "יודקה" שיצא לאור בשנת 2003 בהוצאת אחוה.
הספר נכתב על ידי הרב שמואל ברוך גנוט על בסיס יומניו של בייליס שנכתבו לאחר השואה ועל סמך ראיונות שערך עם בייליס.
בשנת 2020 היה בין מדליקי המשואות בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם".
בייליס נולד ב-19 בפברואר 1927 בעיר קובנה שבליטא.
אמו חנה נולדה בוורשה בירת פולין.
היא למדה רפואת שיניים ועם בואה לקובנה, פתחה בה מרפאת שיניים.
אביו אליעזר (בן דודו של מנחם מנדל בייליס) למד רפואה, ובפרוץ מלחמת העצמאות של ליטא (1918–1920) התנדב לצבא וזכה לעיטור גבורה עקב כך שהגן בגופו על מפקד גדוד ליטאי.
כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה ליטא לידי הרוסים.
בייליס היה בן 13 בזמן שנכנס הצבא האדום לליטא, והשליט בה, החל מיוני 1940, משטר סובייטי נוקשה.
כתוצאה מהמהפך השלטוני, משפחתו האמידה נאלצה לוותר על כל רכושה, והוריו נהיו עובדי מדינה.
בתקופה זו נתקל יהודה לראשונה בחייו בגילויי אנטישמיות בוטים מצד הליטאים ואף במקרי רצח.
האנטישמיות הליטאית תהפוך בשנים מאוחרות יותר כלי שרת של מדיניות "הפתרון הסופי לבעיה היהודית", בליטא, בדומה למה שיתרחש בכל אירופה.
מצד שני, הוא מתאר בספרו כי ילדותו המשיכה להיות באותה עת ילדות רגילה ומאושרת.
ניצול ומציל בשואת יהודי ליטא
ב-22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את ליטא ומאז הותר דמם של היהודים.
הגרמנים התחילו מיד בבידוד האוכלוסייה היהודית, כשהליטאים, כולל הפרטיזנים שיתפו עמם פעולה בתהליך כליאת היהודים בגטאות, בפעולות השיטור וכן במעשי הרצח בפורט התשיעי, של עשרות אלפים מיהודי העיר וקבורתם בקברי אחים.
בספר מתוארים צעדי ההשפלה, ההגבלות ופעולות הרג שעשו הן הגרמנים והן הליטאים בתקופת התחלת הכיבוש הגרמני.
מתוארות הרציחות, בהתחלה של חולי הנפש, הנכים, החולים ואנשים משולי החברה, ולאחר מכן של קבוצות יהודים, הן בפורט השביעי והן בפורט התשיעי.
ב-11 ביולי 1941 התפרסם צו המורה לכל יהודי קובנה, כי עליהם לעבור לגטו שהוקם ברובע וילאמפולה (גטו קובנה שכונה "סלובודקה" ביידיש).
בספר מתואר תהליך בחירתו של ד"ר אלחנן אלקס לתפקיד "ראש היהודים" ב"מועצת הזקנים" (אלטסטנראט), מתוארים חיי הנוער שהתרכזו סביב תנועות הנוער.
בספר מופיעה עדות ממקור ראשון על הסלקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941, שכללה גם את יהודה ומשפחתו שהובלו באותו יום לבורות הירי של הפורט התשיעי.
יהודה איבד שם את הוריו ועל אף שנורה והושלך לבור גם הוא, הצליח לחלץ את עצמו פצוע מתוך הבור.
הוא התגנב חזרה לגטו ולמד לשרוד, אולם מאחר שהיה לבדו וללא נותן חסות ברח, ומצא מחסה בבית איכרים בכפר סמוך בעזרתה של חסידת אומות העולם גניה פרמנסקאיטה (1927–1996).
בכפר הוא בנה לעצמו מסתור מאולתר מאחורי התנור שבמטבח.
במאי 1943 חזר לגטו, בעקבות געגועיו והקושי של המשפחה להסתירו.
הוא הצליח לצאת ולהיכנס לצורך מסחר בשוק השחור.
תכונה זו משכה את תשומת לבם של אנשי המחתרת, והם השתמשו בו להצלת 22 תינוקות יהודים.
בייליס מתאר בספרו כיצד, בסיועו של חסיד אומות העולם, הכומר יעקובאוסקאס סטניסלובס, הצליח להבריח 22 תינוקות יהודים מהגטו למנזר בצד החופשי.
על פעולה זו, קיבל יהודה שנים לאחר מכן את "עיטור ההצלה" מידיו של נשיא ליטא.
ביוני 1944 נשלח בייליס למחנה הריכוז דכאו בגרמניה.
הוא הצליח לשרוד גם את מחנה העבודה לנדסברג 1 ומחנה הריכוז קאופרינג 4, שהיו מסונפים למחנה הריכוז דכאו.
בתום המלחמה נותר יהודה בייליס יחיד מכל משפחתו.
הוא עלה לארץ ישראל באוניית המעפילים אח"י וג'ווד, הצטרף לאצ"ל, השתתף בקרבות מלחמת העצמאות בגדוד 21 של חטיבת כרמלי, נפצע באחד הקרבות והמשיך לשרת בהתנדבות במילואים עד וכולל מלחמת לבנון הראשונה.
יהודה עבד בחברת "סולל בונה" עד צאתו לגמלאות.
ספרו האוטוביוגרפי תורגם לליטאית, לאנגלית ולגרמנית.
על בסיס הספר בעברית כתב בייליס ספר נוסף בליטאית המיועד לבני נוער ליטאים הרחוקים מיהדות ומהשואה, בו ההקדמה ההיסטורית ארוכה יותר, נוספו צילומי תעודות ומסמכים בליטאית והתווספו פרקים על יהדות.
הוא ליווה משלחות נוער לפולין כאיש עדות והוזמן במשך שנים לליטא להופיע בפני תלמידים ולספר את סיפורו.
בייליס נפטר ב-28 בפברואר 2022. הותיר אחריו שתי בנות, נכדים ונינים.
הרב יהודה אריה ליאון ביבאס (בין תק"מ 1780 לתקמ"ט 1789 - י"ז בניסן תרי"ב 1852), היה מרבני גיברלטר, רבה של קהילת קורפו, ממבשרי הציונות, פוסק ומקובל, בעל תואר אקדמי והשכלה כללית רחבה, נוסע ומעורה בהוויות העולם.
ככל הידוע הקדים את הציונות המדינית בתפיסת עולמו והצעותיו.
הוא יצא בקריאה לעם ישראל להפסיק את הציפייה הסבילה לגאולה ולעשות מעשה כדי לקרבה.
לשיטתו, כפי שהובאה על ידי תלמידו הרב יהודה אלקלעי, התשובה הכללית הנדרשת קודם לגאולה היא דווקא העלייה לארץ ישראל וההתיישבות בה.
בהשראת מלחמת העצמאות היוונית כתב ביבאס כי על היהודים להתאמן בנשק כדוגמת היוונים ולכבוש את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית כדי להקים בה את מדינתם.
קריאתו הנועזת לאחיזה בנשק הייתה חדשנית לתקופתה וקדמה למשנתם של שאר מבשרי הציונות.
בערוב ימיו עלה הרב ביבאס לארץ ישראל והתגורר בחברון.
נולד בגיברלטר שהייתה שייכת ל.
אמו הייתה קרובתו של רבי חיים אבן עטר.
הוריו היו מצאצאי מגורשי ספרד, אשר נדדו לאחר גירוש ספרד אל מרוקו והיו תלמידי חכמים בקהילה בעיר תטואן.
ואחר כך, עקב רדיפות היהודים, נדדו לגיברלטר והיו ממקימי הקהילה היהודית בה.
לאחר פטירת אביו עבר לבית סבו מצד אימו רבי יהודה הלוי בליוורנו, שם קיבל חלק ניכר מתורתו והשכלתו הכללית.
ייתכן שבתקופה זו רכש גם את תואר הדוקטור המצורף לחתימתו.
בהמשך עמד בראש הישיבה בגיברלטר.
לישיבתו נהרו תלמידים רבים מבריטניה, איטליה וצפון אפריקה.
לאחר שנת ה'תק"ע 1810 הגיע ללונדון, יש המשערים כי באותן שנים נוצר קשר בינו לבין משה מונטיפיורי.
בשל מעמדו הבכיר בקהילה הספרדית היה בקשרים עם שד"רי ארץ ישראל אותם היה מארח בביתו, אוסף למענם כספים, ולעיתים אף היה מתערב בסכסוכים שהתגלעו ביניהם.
ידוע כי עמד בקשרים עם השד"ר רבי שלמה זלמן צורף שאף ניסה לפעול למען מינויו של הרב ביבאס לרבה הספרדי של אמסטרדם, עם הרב השד"ר ישראל משה חזן, ועם רבי יהודה הלוי מרגוזה.
החל משנת תקצ"א 1831 החל לכהן כרב הקהילה היהודית "האיטלקית" באי קורפו.
במסגרת תפקידו זה יזם תקנות שונות למען אנשי הקהילה.
ניהל גם את המוסדות לחינוך הילדים והנוער ופיקח ואף גיבה את כשרות אתרוגי קורפו, שיהודי העולם נהגו לרכוש באמצעות הסוחרים מקהילת קורפו.
בשנים תקצ"ט-ת"ר 1840-1839, ערך מסעות ברחבי אירופה, וביקר בקהילות יהודיות רבות במזרח ובמערב.
במסעות אלו קרא ליהודים לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בה בכוח חמוש.
באותה שנה בעת ביקור בזמון (בסרבית: Земун, בגרמנית נהגה: זמלין) פגש את הרב יהודה אלקלעי.
את פגישתם תיאר אלקלעי בהתרגשות רבה.
הוא כינה אותו: "איש אלוהים קדוש", "הרב המופלא", "המקובל האלוהי" וסיפר כי דבריו "הרעידו את ליבי וברכי כשלו".
עדויות על פעילותו ועל דעותיו מימים אלו נמצאות בספר זיכרונות של שני מסיונרים מ"הכנסייה הסקוטית", אשר סיירו וחקרו את קהילות היהודים באירופה באותה תקופה.
הסקוטים שמעו עליו ובקשו להפגש עמו.
הם שוחחו עמו ארוכות בסתיו ה'ת"ר 1839, שמעו ממנו כי מטרת מסעותיו "לעורר תיקונים בקרב אחיו"; הוא סיפר כי "הוא נוסע למען אחיו נחותי הדרגה, כדי לדעת מה אפשר לעשות למענם".
תוכניתו של סיר משה מונטיפיורי לקנות קרקעות בארץ ישראל לא תביא תועלת כל עוד אין ביטחון לרכוש בארץ.
בשנת 1852, כשנה לאחר פטירת רעייתו, עלה לארץ ישראל והתקבל על ידי תלמידיו ביפו.
לאחר מכן עבר לחברון שם קבע את בית מדרשו ואת ספרייתו הגדולה ואף ייסד בביתו ישיבה ועמד בראשה.
ככל הנראה בחר לגור בחברון שכן בשנת תר"ז (1847) סייע לשליח מחברון בשם רבי חיים שמואל הלוי (החשמ"ל) לייסד בקורפו קופת "מגן אבות", שהכנסותיה ישמשו לקניית נכס בחברון על שם קהילת הקודש קורפו, ורבי יהודה ביבאס התמנה להיות המשגיח על אותה קופה.
הוא נפטר בי"ז בניסן תרי"ב (1852) בעת שנשא דרשה ולפתע השתתק, מספר שנים לאחר עלייתו לארץ ישראל.
הוא נקבר בבית העלמין העתיק בחברון, על יד המקובל ר' אליהו די וידאש, בעל 'ראשית חכמה'.
חכמי חברון תיארו את מיתתו במכתב לאנשי איזמיר: "כי כמעט הייתה מיתתו מיתת נשיקה ממש, כי בהיותו מדבר בדברי תורה ומוציא מפיו רזין עילאין נתעלף והלך לבית עולמו".
נספד על ידי הרב חיים פלאג'י.
כנראה נפטרו ילדיו של הרב ביבאס בחייו, ואת ביתו, ואוצר ספריו הנדירים תרם לישיבה שהקים בחברון ונקראה על שמו, ואחרי פטירתו עברה לרשות "כולל הספרדים" בחברון.
קהילת יהודי חברון נהגה לערוך לו מדי שנה טקס השכבה בליל יום הכיפורים, ושמו נזכר בפנקס ההשכבות של הקהילה.
על שמו נקרא רחוב בשכונת נחלאות בירושלים.
רבי יהודה ביבאס היה דמות ייחודית בין רבני דורו.
דעותיו בדבר הדרכים לקירוב הגאולה היו מרחיקות לכת.
הוא סבר כי התשובה הדרושה לגאולה אין פירושה צומות, תשובה ותפילות, אלא שובם הממשי של היהודים לארץ ישראל.
בדומה להוגים יהודים נוספים בני זמנו כגון תלמידי הגר"א, הוא סבר כי ההתעוררות למעלה אצל האל, תלויה במידה רבה בהתעוררות של בני האדם למטה, ככל האמור בגאולה העתידה של עם ישראל.
הוא קרא לעלות לארץ ולהתיישב בה, כי כך תתחיל הגאולה, ועם הקשיים והסבל יתעוררו רחמי שמים ותתקרב הגאולה.
הרב ביבאס התבונן במלחמת השחרור של העם היווני מעול האימפריה העות'מאנית, וסבר שגם היהודים צריכים לאחוז בנשק כדי שיוכלו לכבוש את הארץ מידי האימפריה העות'מאנית.
הסקוטים שעמהם נפגש הרב ביבאס סיפרו שאמר להם: "צריך להדריך את היהודים במדעים ובנשק כדי שיוכלו לקחת בחזקה את ארץ-ישראל מן הטורקים, תחת הנהגתו של המשיח כמו שהיוונים לקחו בחזקה את ארצם".
הרב ביבאס השאיר מספר חיבורים בכתב יד, שרובם לא נשמרו.
יצחק רפאל כותב בביאורו לכתבי הרב יהודה אלקלעי כי "חיבר הרב ביבאס חוברת שירים, פיוטים ותפילות ואף השאיר פסקי-הלכה, שבחלקם היו רשומים בפנקס הקהילה בקורפו.
יהודי קורפו היו מעריצים את הרב ביבאס ומזכירים את "הרב הקדוש" "שלוש פעמים בשנה".
תלמידו הרב יהודה אלקלעי היה ממבשרי הציונות הראשונים.
הרב אלקלעי עלה לארץ ישראל בשנת תרל"ד 1874 קיבל והרחיב את תורתו של רבו.
בכתביו סיפר על הערצתו לרב ביבאס:
רבי יהודה התחתן עם רחל, וידוע שהיו לו לפחות שני בנים, חיים וישועה.
נקבר בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
ב–י' באדר תשפ"ה (10 במרץ 2025) אותר ציון קברו בבית העלמין העתיק בחברון.
יהודה יעקב בן-מאיר (רוזנברג) (27 ביולי 1939 – 14 במרץ 2025) היה פסיכולוג, עורך דין, פעיל ציבור ישראלי וחבר הכנסת מהכנסת השביעית עד הכנסת העשירית.
בתפקידו האחרון כיהן כעמית מחקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
נולד ב-1939 בניו יורק ועלה בצעירותו עם משפחתו לישראל.
אביו היה ד"ר ישראל שלמה בן-מאיר, שהיה מראשי המפד"ל.
למד בישיבת היישוב החדש ובישיבה יוניברסיטי.
בעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1961 החל לשמש מרצה באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1962 הצטרף למפד"ל ומאז כיהן בשורת תפקידים בהנהלת המפלגה ומוסדותיה.
חבר הוועד הפועל של המפלגה
בן מאיר נכנס לכנסת השביעית אחרי פטירת אביו ב-1971. כיהן כחבר בוועדות הכנסת השונות, וכיהן כנציג המפד"ל בכנסת מאז ועד 1984. ב-11 באוגוסט 1981 מונה לסגן שר החוץ תחת יצחק שמיר בממשלת ישראל התשע עשרה.
הוא המשיך בתפקידו זה גם בממשלת ישראל העשרים.