tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקצבי זמן משתנים, שירה לא שגרתית ואף צלילים ואקורדים דיסוננטיים וסולמות חריגים.
מבחינת כלי הנגינה, מנסים לנגן בצורה שונה לצורך הפקת צלילים ייחודיים יותר ושגרתיים פחות, וכן להשתמש בכלי נגינה ייחודיים ושאינם משמשים באותו סגנון מוזיקה שההגדרה "אוונגרד" משויכת אליו.
דוגמה מוכרת לכך הוא האלבום האלמותי Kid A, שיצא לאור בתחילת המאה הנוכחית ע"י להקת הארט רוק הבריטית רדיוהד, שנחשב ל"מפץ הגדול" של האוונגרד במוזיקה הפופולרית.
באלבום זה הלהקה ובראשה תום יורק בתפקיד הסולן, הציגו תפנית קיצונית מסצנת הגראנג' והסופט רוק שהייתה מקובלת בזמנם, בדמות יצירה פסיכדלית/אלקטרונית מתקדמת, בעלת מאפיינים עתידניים ומעוררי השתאות.
אוונג'ליסטה טוריצ'לי (באיטלקית: Evangelista Torricelli; 15 באוקטובר 1608 – 25 באוקטובר 1647) היה מתמטיקאי ופיזיקאי איטלקי, שהתפרסם עקב היותו ממציא הברומטר.
טוריצ'לי נולד ברומא, שם הוטבל בבזיליקת פטרוס הקדוש.
אביו היה עובד טקסטיל ומשפחתו הייתה ענייה.
את ילדותו העביר בעיר פאנצה, שם גידל אותו דודו, שהיה נזיר קמלדוליזי .
בשנת 1624 החל את לימודיו בבית הספר הישועי, בדגש על לימודי מתמטיקה ופילוסופיה, אותם סיים בהצטיינות.
ב-1627, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל ללמוד באוניברסיטת ספיאנצה, שם למד תחת בנדטו קסטלי , שהיה תלמידו של גלילאו גליליי.
במהלך לימודיו כתב מסה התומכת בתגליותיו של גליליי אשר הוצגו בחיבורו "דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות".
ב-1641 עבר לעיר פירנצה, שם שימש כעוזרו של גליליי.
הוא מילא תפקיד זה עד למותו של גליליי ב-1642. לאחר מות גליליי מונה טוריצ'לי לפרופסור באוניברסיטת פירנצה, והיה למתמטיקאי החצר בחצרו של פרדיננדו השני מטוסקנה.
בעת זו החל לעסוק בשאלת יצירת חלל ריק בתוך גליל.
באביב 1644 הצליח ליצור ריק בתוך גליל, באמצעות מילוי הגליל בכספית והפיכתו אל תוך קערת כספית לא מלאה.
הכספית החלה להישפך אל תוך הקערה אך נעצרה בגובה 76 סנטימטר מעל הכספית שבמכל.
טוריצ'לי הסיק שמכיוון שדבר לא יכול היה להיכנס לחלל הזה, יש שם ריק.
בנוסף, הוא הסיק כי הכוח אשר מחזיק את הכספית במקומה הוא לחץ האוויר אשר מופעל עליה.
באותה השנה פרסם מאמר שמסביר כי האטמוספירה היא בעצם אוקיינוס של אוויר, שגובהו 500 מילין, ולפי זאת משקל 500 מילין של אוויר כמשקל 76 סנטימטר של כספית.
בעקבות ניסויים ומאמרים אלו המציא טוריצ'לי את הברומטר, המשמש למדידת הלחץ האטמוספירי.
בהמשך הקריירה שלו גילה מספר תגליות מתמטיות חשובות (בהן הבסיס לחישוב שטחים תחת עקומות בחשבון האינטגרלי).
טוריצ'לי תרם בין היתר תרומות מדעיות חשובות בתחומי האדריכלות, אופטיקה, אסטרונומיה, בליסטיקה, דינמיקה, הידראוליקה, מכניקה ותנועת הנוזלים.
טוריצ'לי נפטר ב-25 באוקטובר 1647 בפירנצה, איטליה בגיל 39.
מעריכים שבעקבות ניסויו בכספית אשר במהלכן נגע בכספית ללא בידוד, תוחלת חייו קצרה.
על שמו נקראת יחידת מדידת הלחץ טור.
האוונגרד הרוסי הוא מונח המתאר תנועות אמנותיות מודרניסטיות שונות ברוסיה, אשר באו לידי ביטוי באמנות הפלסטית, באדריכלות, בעיצוב ובקולנוע.
תחום הזמן של האוונגרד האמנותי ברוסיה אינו מוחלט.
את מועד פעילותו קובעים פרשנים שונים לתאריכים שונים.
האמנות המודרנית בשלהי תקופת האימפריה הצארית
בראשית דרכה האמנות המודרנית הרוסית ספגה את השראתה מהאמנות המקומית, אשר באה לידי ביטויה המובהק ביותר באיקונינים.
אמנות זו מתאפיינת בקוויה הצחים ובצבעיה המרהיבים.
מגעה עם המערב, הוליד קבוצה בשם 'עולם האמנות' ('מיר איסקוסטווה'), אשר נוסדה בסנקט פטרסבורג במעבר שבין המאה ה-19 למאה ה-20. עם קבוצה זו נמנו אלכסנדר בנואה, ליאון בקסט, מיכאיל ורובל, וסרגיי דיאגילב.
בכתב העת שערכו אמנים אלו, הם עודדו את תנועת האסתטיקה ואמנות האר נובו ברוסיה.
ורובל יצר סימבוליזם אישי, רדוף חרדות.
בקסט הצטרף לחוג "הפיקוויקים החדשים" אשר התנגד לאקדמיזם הצר ששלט אז באמנות הרוסית.
דמות בולטת במיוחד בקבוצה זו היה דיאגילב, אשר ממש תפקד כסוכן תרבות, והביא את אמנות רוסיה על כל גווניה למערב: ביוזמתו ב-1906 הוצגה האמנות החזותית בסלון הסתיו, שבפריס.
הוא גם הביא לפריס את הבלט של אנה פבלובה ושל ואצלב ניז'ינסקי, את הכוריאוגרפיה של מיכאיל פוקין ואת התפאורה האקזוטית והזוהרת לבלט של בנואה ושל בקסט.
בשנת 1913, ביצוע הבכורה של הבלט 'פולחן האביב' מאת סטרוינסקי חולל מהומה לנוכח האקורדים החדשניים של המוזיקה שלו.
בה בשעה שרוסיה ייצאה את תרבותה למערב, כן היא ספגה מתרבותה של זאת.
במוסקבה חיו מספר סוחרי אמנות – ריאבוצ'ינסקי, מורוזוב ושצ'וקין, אשר רכש לא פחות מ-40 יצירות מאת פיקאסו, ושלושים יצירות מאת מטיס.
ריאבוצ'ינסקי הלהוט לציוריו של רואו, ייסד כתב עת והיה לרוח החיה של האמנות המודרנית הרוסית.
בתערוכה שהוא ערך במוסקבה, הוצגו מיצירותיהם של מיטב הפוסט אימפרסיוניסטים והפוביסטים.
הציגו גם אמני ה"נאבּי", הידועים במגוון הרב של מדיות בהן יצרו - לא רק באמנות, אלא גם בדפוס, איור, טקסטיל, ריהוט ועיצוב.
ברוחם אלו היו קרובים בהשקפתם לאר נובו, ושאבו את השראתם מתנועת הסימבוליסטים.
המאפיין את האמנות שהם עודדו את פיתוחה הוא המעבר מהפיגורטיבי למופשט.
סממנים אלו הפכו את מוסקבה למרכז תרבותי רב-עוצמה, אשר הוביל את האוונגרד האירופי, בתחום הציור והפיסול.
יחד עם זאת, החלה בריחת מוחות מבריקים מרוסיה אל עבר ארצות המערב, ובעיקר לצרפת ולגרמניה.
בעיקר בראשית דרכם הנאבי נתנו השראה למיכאיל לריאונוב ולנטליה גונצ'רובה.
בציוריהם אלו השכילו לשלב בין האמנות המודרנית האירופית למסורות האמנותיות הרוסיות.
מהפולקלור הרוסי הם לקחו את חיתוכי העץ המכונים 'לובקי' וכתובות הענק האקספרסיביות, המצויות לרוב במחנות צבא רוסיים.
בסופו של דבר הם ייסדו זרם אמנותי, המכונה 'ריוניזם' (Rayonnism - מלשון 'קרן אור'), שבו פעלו מלבדם גם אל ליסיצקי, קזימיר מלביץ', ולדימיר טאטלין ונחום גאבו ואחיו אנטואן פבזנר.
מלביץ' תיאר את ציוריו כ-'קובו-פוטוריסטיות', וזה אכן היה דרכה של האמנות המודרנית הרוסית בראשית דרכה: צעידה מהקוביזם אל הפוטוריזם האיטלקי.
גם מארק שאגאל שייך לאסכולה זו, אלא שהוא פנה לכיוון סוריאליסטי.
שאגאל נחשב לצייר היהודי הגדול בכל הזמנים.
סגנון הציור שלו הושפע רבות מהזרם הקוביסטי, וכן מתאפיינים ציוריו בעולם של פנטסיה וחלום.
על יסודות אלו, אשר כבר היו קיימים ערב המהפכה הבולשביקית, קמו ארבעה זרמים אמנותיים באדמת רוסיה: 'הקונסטרוקטיויזם', ה-'סופרמטיזם', 'הקונטרה-קונסטרוקטיביזם' ו'האמנות הנעלה' של קנדינסקי.
סופרמטיזם (מלטינית: supremus, עליון) הוא מונח, אשר טבע אותו האמן הרוסי קזימיר מלביץ'.
סגנון הציור של הסופרמטיזם הוא אמנות מופשטת בסגנון גאומטרי.
מלאביץ' ראה בציור אמצעי להבעת רעיונות מטאפיזיים ונתן לצורות משמעות רוחנית.
בספרו "מקוביזם ופוטוריזם לסופרמטיזם - הריאליזם החדש באמנות", משנת 1913, כך הוא כותבי: "הצורות הסופרמטיסטיות הן הריאליזם החדש בציור.
הן הוכחה לבניית צורות משום דבר.
בנייה הנעשית על ידי השכל האינטואיטיבי [...] עברתי דרך האפס של הצורות והלכתי מעבר לאפס.
כאשר הקובו-פוטוריזם מילא את תפקידו עברתי לסופרמטיזם, ליצירה לא פיגורטיבית".
"בחלל הנרחב של מנוחה קוסמית הגעתי לאולם הלבן של היעדרות האובייקטים, שהוא הביטוי הנעלה ביותר ללא-כלום החשוף".בשנת 1915, בתערוכה שנשאה את השם "0,10" ואשר התקיימה בפטרוגרד, הציג מלביץ' לצד 37 ציורים שלו את הציור "ריבוע שחור על רקע לבן".
בציור זה, שהיה בעל חשיבות רבה באמנות המאה העשרים, הצליח מלביץ' להגיע להפשטה מוחלטת שטרם נראתה באמנות עד זמנו.
בספרו 'העולם של הלא-אובייקטים' (The Non - Objective World) כתב מלביץ: "הסופרמטיסט מוותר בכוונה על התיאור של האובייקט על מנת להשיג את התמצית.
ניסיון לבחון את החיים דרך הפריזמה של התחושה האמנותית הטהורה".
מלאביץ' תיאר את הסופרמטיזם כאמנות ללא חברה, ללא פוליטיקה וללא תועלת אחרת; ביטוי טהור של מה שניתן לכנות "התחושה האסתטית".
האלמנטים שמהם נבנות התמונות הסופרמטיסטיות הן עיגול, ריבוע ומשולש.
לדעתו של מלביץ' הריבוע הוא ה"טהור" ביותר.
בעבודותיו התקדם מלביץ' באופן הדרגתי לעבר ההפשטה המוחלטת.
בתחילה עדיין השתמש בכמה צבעים ובקומפוזיציות אלכסוניות המבטאות תנועה וזרימה.
על מנת ליצור דיאלוג בין האלמנטים הבסיסיים תוך כדי הסטה של קו וצורה ויצירת מתח קומפוזיציוני.
למשל, היצירה המכונה "סופרמטיזם" משנת 1915.
המערך הצבעוני של מלביץ' נחלש ומצטמצם לצבעים מועטים בכל מערך.
מבחינתו של מלביץ' מתקשרים הצבעים לקונוטציות דתיות ומיסטיות.
לעיתים הוא מכנה את המערך הצבעוני בשם ועל ידי כך מכוון את המתבונן להקשרים שונים, לדוגמה, הציור "ריבוע אדום: ריאליזם ציורי של אישה כפרית בשני ממדים" (1915).
בשנים 1917–1918, צייר את סדרת העבודות "לבן על לבן" שבה לטענתו "הגיע לקצה היכולת של הצבע".
הצמצום הצורני והצבעוני מהווה שיא ומבטא את האינסוף ההמיסטי בציור ובתפיסה הסופרמטיסטית.
וסילי קנדינסקי נחשב לאחד הציירים המפורסמים במאה ה-20 ומפורצי הדרך בציור המופשט.
הגותו התאורטית, במאמרים ובספרים שפרסם, נחשבת כאבן יסוד בלימודי תולדות האמנות המודרנית.
רק מעט משנותיו כאמן, הוא בילה ברוסיה.
למשל, ציוריו המוקדמים הושפעו מתנועת האקספרסיוניזם באמנות (הפרש הכחול, אשר פעל במינכן).
לאחר שובו לרוסיה ועם תום מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הקומוניסטית, עסק קנדינסקי, בין השנים 1918 ל-1921, בהתפתחויות הפוליטיות הדרמטיות ברוסיה.
עיקר עיסוקו היה בתחומי הוראת האמנות ובקידום רפורמות במוזיאונים.
הוא הקדיש את זמנו להוראת אמנות המבוססת על ניתוח צבעים וצורות, והשתתף בארגון המכון לתרבות אמנותית במוסקבה.
כתוצאה, כמות הציורים שיצר בתקופה זו קטנה.
אלא שגישתו הרוחנית-אקספרסיבית לאמנות נדחתה באופן נחרץ על ידי החברים היותר רדיקליים במכון, ונחשבה כאישית וכבורגנית מדי.
לכן ב-1921 הוא עזב את רוסיה, ומעולם לא שב אליה אלא נדד בין ארצות אירופה.
תחילה הוא היה היה פעיל ב-'באוהאוס', הבית ספר הגרמני לאדריכלות ועיצוב.
אלמנטים גאומטריים תפסו מקום בעל חשיבות הולכת וגדלה הן בציוריו והן בהוראתו, ובמיוחד עיגולים, חצאי-עיגולים, זוויות, קווים ישרים ועקומות.
תקופה זו ביצירתו של קנדינסקי הייתה פורייה במיוחד.
יצירותיו בתקופה זו מאופיינות בשימוש חופשי במגוון עשיר של צבעים ובמעברים הדרגתיים מגוף צבע אחד לגופי צבע אחרים, כמו בציור "צהוב - אדום - כחול" (1925), שבו מבדל קנדינסקי את עצמו מתנועות הקונסטרוקטיביזם והסופרמטיזם, שהשפעתם באותה עת הייתה ניכרת.
בעבודותיו של קנדינסקי ישנן צורות שמשמעותן ברורה, כדוגמת גופים הנדסיים מוכרים כריבועים, משולשים, עיגולים וכדומה, ולצידן גופים חסרי פשר שמשמעותם מעורפלת, ועשויה להיחשף בהדרגה על ידי המתבונן רק לאחר התעמקות בכל רובדי הציור בכללותו.
הוא מציב את הצורות והצבעים על גבי הציור באופן שיוצר הרמוניה אמנותית, המהדהדת בנפשו של המתבונן ומעודדת אותו להשקיע מאמץ רוחני בפיענוח חידת הציור על פי נטיות נפשו.
אף על פי כן, הנושאים שבחר היו קשורים לתרבות הרוסית וצוירו במשיכות מכחול עזות ובצבעים כהים - כמיטב המסורת הרוסית.
עם מעברו של קנדינסקי לציור מופשט, יצר סדרת ציורים שכינה 'קומפוזיציה' ובה הפשטה של הנוף לכדי צורות חופשיות נטולות כל משמעות.
בתמונותיו המופשטות הראשונות, חסרות הנושא, ניסה לבטא אווירה, תחושות והרמוניה ויזואלית בלבד, וזאת באמצעות צורה וצבע דמיוניים וחסרי קשר ישיר לעצמים ממשיים.
המונח קונסטרוקטיביזם, שפרושו 'אמנות בנויה' (Construction Art), נטבע לראשונה בשנת 1917 על ידי הצייר קזימיר מלביץ' כדי לתאר את עבודתו של האמן אלכסנדר רודצ'נקו.
בשנת 1921 מופיע המונח 'קונסטרוקטיביזם' (Constructivism) ב"מניפסט הריאליסטי" מאת נחום גאבו.
בשנת 1922 שימש המונח ככותרת לספרו של אלכסיי גאן (Alexei Gan).
ב'הכרזת המרכז הספרותי של הקונסטטרוקטיביסטים', משנת 1924, הגדירו קבוצת סופרים בראשות איליס סלווינסקי וקורנליי זלינסקיי את הנחות היסוד של הקונסטרוקטיביזם.
הנחות אלו כללו את הראיה האוטופית של התעשייה כמכשיר לשינוי חברתי.
ביצירתם של האמנים הקונסטרוקטיביסטים ניכרת השפעתם של התעשייה והעיצוב, בשימוש בחומרים ובטכנולוגיות שלא היו חלק מן החומרים המקובלים באמנות עד אז (כגון קורות ולוחות מתכת, פלסטיק, זכוכית ועוד), וכן בשימוש בצורות אמנותיות גאומטריות הלקוחות גם הן מן התעשייה.
אסתטיקה תעשייתית זו, השואבת את השראתה גם מתנועות האמנות האוונגרדיות כגון קוביזם או פוטוריזם, שולבה ברעיון כי על האמנות להשתתף באופן פעיל בעיצובה של החברה ברוח המהפכה הבולשביקית.
הפיסול הקונסטרוביסטי הרוסי עוסק בעיצוב החלל יותר מאשר בעיצוב המסה, ולריקנות נודעת חשיבות שאינה נופלת מזו של המוצק.
נאן רוזנטל, במאמר "פיסול במסורת הקונסטרוקטיביסטית" טוענת כי קיימים שלושה מאפיינים בסיסיים לסגנון הפיסול הקונסטרוקטיביסטי:
טטלין יצר תבליטים צבועים ובעקבותיהם הוא יצר 'מבני תבליט', שכללו 'תבליטי פינה' התלויים ומשתלשלים על תיל שנמתח לרוחב פינת החדר.
ביצירה זו הוא למעשה ייתר את הבסיס לפסל ואת המסגרת לתמונה.
אמנותו של רודצ'נקו מתאפיינת לא פעם בציורים מינימליסטיים שלכאורה עשויים ב 'מחוגה וסרגל' בלבד.
דומה כי התנועה הממשית והפיזית היא מרכיב דומיננטי ב'מבנים התלויים' שלו.
מאפיין נוסף של האמנות הקונסטרוקטיביסטית היא התגייסותה למען מהפכת אוקטובר.
תצוגות של תעמולה פוליטית וכן מופעים אמנותיים נדדו ברחבי רוסיה, והיללו את השחר העולה.
האמנות המגויסת ניכרת גם בסרטים שהופקו באותם הזמנים ובין מייסדי הסרט הסובייטי נמנים סרגיי אייזנשטיין, שהוא מחלוצי המונטאז' וכן ולדימיר מאיאקובסקי, אשר היה גם משורר וגם צייר.
בשנת 1920 הציג טאטלין את עבודתו הידועה "מונומנט לאינטרנציונאל השלישי".
מונומנט זה תוכנן כמגדל לולייני העשוי מקורות מתכת.
במאמר ביקורתי תקף נחום גאבו את העבודה הזאת וטען כי יש לבחור בין בנייה פונקציונלית של בתים וגשרים לבין אמנות.
מחלוקת זו הובילה לפיצול התנועה.
גאבו ופבזנר חשו כי 'המניפסט הריאליסטי' אשר חתר לרוחניות בתנועה, מותקף על ידי נטייה לשימושיות ולגרסה מרוככת יותר של הקונסטרוקטיביזם בידי טאטלין ורודצ'נקו.
התומך המרכזי של הקונסטרוקטיביזם בשלטון היה לאון טרוצקי, אולם לאחר שנת 1921 תמיכתו בהם נחלשה והחלו להישמע קולות אשר התנגדו לקיומה של תנועת אמנות "טהורה".
כדי להבדיל עצמם יצרו טאטלין ורודצ'נקו את המונח "פרודוקטיביזם" לתיאור עבודתם.
רוחה של תנועת הקונסטרוקטיביזם ליוותה גם מגמות נוספות באמנות הרוסית.
מאלבי'ץ, לדוגמה, יזם את תנועת ה"סופרמטיזם", אשר שאפה לשוות לאמנות הקונסטרוקטיביסטית ערכים מטאפיזיים יותר.
אוונטי פופולו הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986, בבימויו של רפי בוקאי.
שמו של הסרט לקוח מהמנון הקומוניסטים האיטלקים, בנדיירה רוסה ("דגל אדום"), ופירושו "קדימה העם".
הסרט נחשב לאבן דרך בתולדות הקולנוע הישראלי בהתייחסותו המקורית והמורכבת לסכסוך הישראלי-ערבי.
הסרט, המשתייך לגל סרטי הקולנוע הביקורתיים, מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים, ומהווה מעין ביקורת סוריאליסטית על המלחמה.
אוונטי פופולו זכה לביקורות משבחות בישראל ומחוצה לה, הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה בפרסים בינלאומיים.
הוא היה מועמד ישראל לפרס אוסקר לסרט זר, אך לא נבחר כמועמד סופי.
בשנת 2013 נבחר למקום הראשון בפרויקט חמישים הסרטים הישראלים הגדולים בהיסטוריה, של Nrg מעריב.
הסרט מתרחש בשלהי מלחמת ששת הימים ביוני 1967. שני טוראים מצריים, חאלד (סלים דאו) ורסאן (סוהיל חדאד) תועים חסרי תקווה במדבר סיני.
הם מבקשים לחצות את תעלת סואץ ולהגיע לביתם בשלום.
בדרכם הם נתקלים, בין היתר, בחייל או"ם הרוג, שבג'יפ שלו יש בקבוקי ויסקי בו הם מרווים את צמאונם ומשתכרים, ובפטרול צה"לי אליו הם מצטרפים בנדודיהם הזוכים לאיכות של פארסה סוריאליסטית.
הסרט, שהחל את דרכו כפרויקט גמר באוניברסיטת תל אביב, התרחב לסרט באורך מלא.
רפי בוקאי סיפר שההשראה לסרט הגיעה ממראות שלדות טנקים שרופים ונעליים בעת שהיה בטיול עם הוריו בחצי־האי סיני, זמן קצר לאחר סיום מלחמת ששת הימים.
הסרט הופק באופן עצמאי על ידי בוקאי בסיוע המפיק מיכה שגריר וחברתו "סרטי קסטל"..
רנן שור ויעל שוב תיארו זאת בנימה הומוריסטית:
פרופ' רז יוסף, אשר הגדיר את אוונטי פופולו כסרט החשוב בתולדות הקולנוע הישראלי, כתב על הסרט במאמרו על הקולנוע הישראלי:
עם זאת, יש הטוענים כי גם דמות הערבי מוצגת בחילוף תפקידים בלבד - הערבי דומה ליהודי ותופס את מקומו, בעוד זהות הערבי אינה קיימת בסרט.
נקודת התצפית בסרט היא יהודית, גם אם הסרט עוסק בערבי - כיוון שהערבי תופס זהות יהודית (הוא מכונה "היהודי" על ידי חבריו לתיאטרון, ונושא את נאומו של שיילוק מוונציה).
מפיקים: רפי בוקאי ומיכה שגריר
חאלד אל אסמאר (סלים דאו)
דני החייל הישראלי (דני רוט)
פקח או"ם שוודי (רמי שטרן)
פרס ברדלס הזהב בפסטיבל לוקארנו, שווייץ, 1986
אוונגליזם היא תנועה בתוך הדת הנוצרית הפרוטסטנטית, שצמחה באירופה דוברת הגרמנית והאנגלית בתקופת המאה ה-18, והתפתחה בקרב כמה זרמים פרוטסטנטיים ונאו-פרוטסטנטיים – בעיקר בקרב חלק מהמתודיסטים, הבפטיסטים, האנגליקנים, הלותרנים והקלוויניסטים (רפורמים ופרסביטריאנים), וכן בקרב הפנטקוסטלים, האחים מפלימות', ואחרים.
מקור שם התנועה הוא באוונגליונים – הבשורות – כתבי הקודש הנוצריים, שהתנועה מטיפה להפיכתם למרכזיים בחיי היום יום של המאמינים.
מרכזם הגדול של האוונגליסטים בימינו הוא בארצות הברית ויש להם מרכזים נוספים גם בהולנד, בניו זילנד, באוסטרליה, בברזיל, בניגריה ובמדינות נוספות.
מספר האוונגליסטים, על חוגיהם השונים, בכל העולם כולו, הוערך בשנת 2016, ב-619 מיליון מאמינים, לא כולל הפנטקוסטלים.
הזרם התגבש בתחילה בשכבות הנמוכות של החברה ונשא אופי של דרשות אקסטטיות ו"לידה מחדש".
עם התבססותו במעמדות הביניים אבדו אלמנטים אלו.
הדגשים העיקריים של תנועה זו הן המרה אישית, אדיקות אישית ולימוד הביבליה, מוסריות ציבורית שכללה הימנעות משתייה ושכרות ו"ערכי המשפחה", חוסר הדגשה של הפורמליזם בפולחן ובדוקטרינה, תפקיד חשוב יותר למאמינים הרגילים (כולל הנשים) בפולחן, וכן לימוד אינטנסיבי ועצמאי של כתבי הקודש.
עליונות כתבי הקודש: האוונגליזם שם במרכז את לימוד התנ"ך והצורך להאמין שכל מה שכתוב באופן ברור הוא הנכון.
אם יש דברים המנוגדים לכתוב בתנ"ך, והם, לכאורה, ניתנים להסבר על ידי ההיגיון או על ידי תיאוריה מדעית, אין להאמין בהם, אלא בכתוב ממש.
חיי כל אדם חייבים להיות בהרמוניה מלאה עם התנ"ך.
"הפרטה" של הדת ופירוש הברית החדשה: המאמין אינו זקוק לתיווך של כהני דת.
האוונגליזם תומך במינימום התערבות של הממסד הדתי, ודוגל בקשר ישיר בין הפרט לאל ללא צורך במתווכים ובהכשרה דתית תאולוגית.
תחושת החטא: הקשר לאל מתחיל בהכרה האישית כי האדם הוא חוטא.
המאבק בחטא הוא עניין יומיומי שיש לדווח עליו.
משום שאין קשר לממסד, הווידוי הוא אישי.
המטרה היא להכניס את עיקרי הנצרות לחיי היום יום, בניגוד לנוצרי הפורמלי שדתו מסתכמת בכך שהוא משתתף בטקסים.
כל העקרונות הללו התקיימו ברפורמציה של המאה ה-16, והובילו לניתוק מהוותיקן ולייסוד כנסיות פרוטסטנטיות, אך בניגוד לכך האוונגליזם הציע "עסקת חבילה" של אורחות חיים, של סגנון ושל פעילות:
הדגשת חשיבות הבית (אחראי למרכזיות הבית באידאולוגיה של מעמדות הביניים): פולחן הביתיות מדגיש את חשיבות הבית במיוחד בעולם חומרי, קפיטליסטי.
זהות נוצרית כבסיס לדרישות חברתיות ופוליטיות: תחושת שליחות, רצון לצאת ולשנות את העולם המתבטא בקמפיינים פוליטיים וחברתיים שונים.
(כגון ההתנגדות להפלות, התנועה לביטול העבדות, תנועה למאבק בשימוש באלכוהול וביצרניו, והתנועה לביטול חוקיות הזנות).
סגנון חיים אלטרנטיבי מאופק: האוונגליזם ראה בצורות הבידור מהמאה ה-18 (תיאטרון, קונצרט, אופרה, קריאת רומן) דברים משחיתים.
תרבות אלטרנטיבית: סגנון לבוש מאופק, הליכה למטיפים, קריאת טקסטים אוונגליים, לוח שנה שונה מהאריסטוקרטי (במאי הם מפגינים נגד ההתכנסויות הראוותניות האריסטוקרטיות).
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 חלה עלייה חדה במספר האוונגליסטים ברחבי העולם, בעיקר בדרום אמריקה ובאפריקה.
לפי נתונים שמפרסמים האוונגליסטים, בשנת 2017 עמד אחוז האוונגליסטים מתוך כלל האוכלוסייה בברזיל על 26%, בקניה 48.92%, בניגריה ובזימבבואה כ-30% בכל אחת ובסך הכל הם מהווים כ-17% מאוכלוסיית דרום אמריקה, כ-18% מאוכלוסיית אפריקה וכ-26% מאוכלוסיית צפון אמריקה.
רעיונות אוונגליסטים מופצים ברחבי העולם בין היתר, באמצעות רשת טלוויזיה GOD TV המשדרת ל-200 מדינות 24 שעות ביממה.
האוונגליזם נפוץ מארצות הברית מהתקופה הקולוניאלית, וביתר שאת בשנים שאחרי המהפכה.
בשנים אלה מדינות הדרום נעשו יותר דתיות ממדינות הצפון, ונוצרה "חגורת התנ"ך".
רוב האוונגליסטים בארצות הברית שמרנים בדעותיהם הפוליטיות.
רובם תומכים במאבק בהפלות מלאכותיות, ובעקבות עליית מנהיגים ואוונגליסטים טלוויזיוניים כמו ג'רי פולוול
ופט רוברטסון, הפכו האוונגליסטים לגורם בעל עוצמה במפלגה הרפובליקנית.
מספרם של כלל חברי הקהילה האוונגליסטית בארצות הברית הוא כ-90 מיליון.
ישנם מהאוונגליים שיחסם לישראל מסתמך על משנתו של ג'ון נלסון דרבי, וראה בה שלב הכרחי בדרך אל קרב ארמגדון ויום הדין, שבה רוב היהודים ישמדו וחלקם יקבלו את ישו כמשיח האמיתי.
אם כי למעשה כיום ישנם מחקרים המלמדים כי מרבית האוונגליים בארצות הברית כיום אינם נוקטים בגישה כזו.
הסיבה הנוספת לתמיכת האוונגלים בישראל היא היא דיספנסציונליזם – קריאת התנ"ך כפשוטו והתפיסה כי מה שנכתב אודות עם ישראל בתנ"ך הוא עדיין רלוונטי, והם עדיין, במובן מסוים, העם הנבחר.
בהקשר הזה ניתן להזכיר בייחוד את ברכת האל לאברהם – – שמתפרשת על ידם בפשטות כהבטחה שהתומך בעם ישראל יהיה מבורך.
כ-70 מיליון מהאוונגליים בארצות הברית רואים עצמם כ"נוצרים-ציונים" באופן כלשהו.
אוונגליים אלה תומכים בישראל, בעם היהודי ובציונות.
הם פועלים למען מדינת ישראל ותורמים לה כספים.
רובם תומכים בתנועות הימין הישראליות.
יחס אוהד של אוונגליים ליהודים ניתן לראות עוד אצל בלפור ולויד ג'ורג' שהיו אוונגליסטים ופעלו למען הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
בילי גרהאם שהיה אחת מהדמויות האוונגליסטיות הבולטות במהלך המאה ה-20 היה תומך וידיד נלהב של ישראל.
סיור שלו במדינה בשנת 1960 העלה את היוקרה והחשיבות של המדינה בקרב האוונגליסטים האמריקאים, ב-1967 הוא קרא למנהיגי ישראל לא להיכנע ללחצים דיפלומטיים העלולים לסכן את ביטחון המדינה.
הוא עשה סרט, "ארצו" ("His Land"), על ישראל הממשיך להיות מוקרן בין האוונגלים הפרו-ישראליים.
היו לו קשרים עם גולדה מאיר אותה העריך מאוד.
הוא הביע עמדות פרו ישראליות ואף הגן על היהדות בפני ידידו הנשיא ניקסון.
עד שנת 2005 תמכו הנוצרים האוונגליים בישראל ללא התארגנות מיוחדת, כאשר כל קהילה או כנסייה פעלו בנפרד.
בשנת 2005 איחד פסטור ג'ון הייגי קבוצות נוצריות פרו-ישראליות רבות והקים את ארגון CUFI – "נוצרים מאוחדים למען ישראל".
מספר חברי הארגון הפעילים, נכון ל-2020, עולה על 10 מיליון.
כיום מונה הארגון מיליוני חברים פעילים חברי הארגון עורכים אירועים פרו-ישראליים מדי חודש ופעם בשנה עורכים מפגש פסגה, הנמשך מספר ימים, ובמהלכו נפגשים אלפי המשתתפים עם נציגי מדינותיהם בקונגרס ובסנאט ומשפיעים עליהם לתמוך בישראל.
מנכ"ל הארגון הוא דייוויד ברוג.
מייסד ויו"ר הארגון, ג'ון הייגי, הסביר את משנתם:
לגישתם, כך קרה בהיסטוריה – העמים שכיבדו את היהודים ונתנו להם זכויות, שגשגו.
אלה שפגעו ביהודים – הידרדרו.
הם רואים את תפקידם בעזרה לעם היהודי לשוב הביתה ולחזק את ארצו.
ג'ון הייגי טוען כי אנחנו חיים בתקופת אחרית הימים.
בשנים הקרובות רוסיה בראשות ולדימיר פוטין תחבור לארצות האסלאם בראשות מחמוד אחמדינז'אד וצבאותיהם יפלשו לישראל במלחמת גוג ומגוג.
מתקפה זו תעצר על ידי ה' צבאות.
לאחר מכן ימלוך משיח-השקר (האנטיכריסט), שיהיה ראש האיחוד האירופי.
לאחר מכן צבאות אירופה יתעמתו עם סין בהר מגידו.
ברגע האחרון יגיעו צבאות האל בהנהגת ישוע, יחסלו את הרשעים ויפתחו במלכות אלף השנה (המילניום) תחת שלטון ישוע מהר הבית.
הייגי כתב ב-2006 כי "הדו-קרב הגרעיני עם איראן הוא ודאי.
המלחמה העצומה במזרח התיכון תאסוף את העולם אל ארמגדון."
ארגון נוסף הפועל בישראל הוא הקרן לידידות, כאשר החזון העומד בבסיסו כולל בין היתר את "מימוש הפוטנציאל של הקהילה האוונגלית בארצות הברית כבסיס תמיכה פוליטי וכלכלי של מדינת ישראל".
הקרן אוספת כספים מנוצרים אוונגליים ברחבי העולם ומשתמשת בהם כתרומות עבור נזקקים בישראל כגון חיילים בודדים, משפחות במצוקה, תושבי קו העימות וכדומה.
מייק אוונס, סופר ועיתונאי אוונגלי הקים בירושלים את מוזיאון ידידי ישראל מוזיאון אינטראקטיבי ייחודי הפועל בעיר מאז שנת 2015.
לפעילותו של ארגון זה, ובפרט לקבלת תרומות כספיות ממנו, קמו מתנגדים רבים, בעיקר מקרב הרבנים האורתודוקסים, הן מן הזרם החרדי, והן מן הזרם הדתי לאומי.
ההתנגדות נובעת מכך שלטענתם שיתוף הפעולה עם ארגון נוצרי כמוהו כסיוע לעבודה זרה, מכיוון שהנצרות נחשבת לעבודה זרה על פי רבים מפוסקי ההלכה.
בנוסף לכך נובעת ההתנגדות מן החשש שמטרתו הנסתרת של הארגון היא מיסיונרית.
קיימת גם גישת ביניים, אותה נוקט הרב אליעזר מלמד, הטוענת כי יש להבחין בין קבלת צדקה לעניים מנוצרים אוהבי ישראל, שממנה ראוי להימנע בימינו מטעמי כבוד לאומי אף שהיא מותרת מעיקר הדין, לבין קבלת תרומות מהם לצורכי ציבור וביטחון, אותן מותר לקבל לכתחילה.
ישנם גם חוגים אוונגליסטים – בקרב הבפטיסטים, הפנטקוסטלים וכנסיות פרוטסטנטיות (למשל, הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית) ונאו-פרוטסטנטיות אחרות – שהם ביקורתיים מאוד כלפי ישראל והמתנגדים לתמיכת ארצות הברית בישראל.
עמם נמנו הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, הנחשב לנשיא ביקורתי יחסית כלפי ישראל, יועצים רוחניים לשעבר של הנשיאים קלינטון ואובמה, פעילים באקדמיה ובמשלחות לסיוע הומניטרי ומיסיונרים, והעומדים בקשר עם אוונגליסטים בקרב הערבים הפלסטינים ומארגנים כנסים ופעולות נגד ישראל.
הנצרות מראשיתה מתאפיינת ביחס שלילי באופן כללי למין ומיניות.
עדיף להתנזר, והנישואים הנוצריים הם הרע במיעוטו.
המודל הנשי הבסיסי הוא זה של חוה, כאשר גופה הנשי אחראי לחטא הקדמון, מיניותה יצרה חטא שרובץ על האנושות כולה.
המודל האלטרנטיבי הקתולי הוא זה של מריה הקדושה, אישה בעלת גוף שאיננו קשור למיניות, בתוליה הם המקור לכוח ועוצמה מאגית.
הכנסייה הפרוטסטנטית יצרה בעיה לנשים.
היא סילקה את פולחן הקדושים, המנזרים והכרח הפרישות לאנשי הדת, ועם זאת נעלם מודל נשי "טהור".
נשים דתיות נותרו מקושרות אך ורק לחטא הקדמון.
התנועה האוונגליסטית ביצעה מהפך בתפיסת נשים ומיניות.
הדימוי הנשי עבר דה-סקסואליזציה, נטען כי האישה כיפרה בחרטה על החטא הקדמון, ולכן אינה מינית אלא אֵם משפחה טהורה.
מכאן שלאישה עליונות מוסרית על הגברים.
הדגש על עליונות מוסרית של נשים הפך אותן לפעילות מאוד במאה ה-19:
תהליך ה"פמיניזציה של הדת" – נשים הפכו לממונות על המוסר החברתי ולפעילות בקהילות הדתיות.
פעילות פילנתרופית וולונטרית (אשת המעמד הבינוני לא תעבוד בשכר) – נטילת תפקידי המדינה בתחום האזרחי, בסוגיות סוציאליות.
סוציולוגים מדברים על 2 מדינות – אחת בירוקרטית של שלטון ריכוזי, והשנייה של אגודות נדבנות שמטפלות בכל, מאלכוהול וזנות ועד חינוך ותברואה.
פעילות פוליטית – כמו התנועה לביטול העבדות או התנועה לביטול חוקיות הזנות.
"תאולוגיית השגשוג" (Prosperity theology), דוקטרינה שנויה במחלוקת בקרב חלק מהכנסיות האוונגליסטיות, צברה פופולריות בארצות הברית בשנות ה-70 וה-80, במיוחד בקרב זרמים פנטקוסטליים.
דוקטרינה זו מתמקדת בקידום האמונה הנוצרית כדרך להשגת עושר כלכלי, באמצעות "וידוי חיובי" ותרומה לכוהני דת נוצריים.
בתמורה לתרומות נדיבות, מאמינים מקבלים הבטחות לריפוי אלוהי ולשגשוג חומרי.
ניקול אוונג'לין לילי היא שחקנית לשעבר וסופרת קנדית.
נודעה בעיקר בזכות תפקידה כקייט אוסטן בסדרה האמריקאית "אבודים", ובזכות תפקידה בטרילוגיית הסרטים "ההוביט" בתור טאוריאל.
לילי נולדה בפורט ססקצ'ואן, אלברטה שבקנדה למשפחה נוצרית אדוקה ונשארה נוצרייה מאמינה.
התנדבה מאז גיל 14 בפרויקטים למען ילדים.
בגיל 18, טסה לפיליפינים למשימה מיסיונרית למשך שלושה שבועות.
לילי למדה יחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה הבריטית שבקנדה.
סוכנות הדוגמנות "פורד מודלס" גילתה את לילי בקלונה, קולומביה הבריטית.
כדי לממן את הוצאות לימודיה באוניברסיטה, היא חתמה עם הסוכנות על חוזה דוגמנות.
השתתפה בפרסומות ובתפקידים קטנים בהפקות טלוויזיה קנדיות.
לאחר שקיבלה אישור עבודה בארצות הברית.
שלה, נבחנה ל"אבודים" ולוהקה לדמותה של קייט אוסטן.
חבריה לסט הצילומים כינו אותה "קופה" (Monkey) בשל מיומנותה בטיפוס על עצים, שבאה לידי ביטוי בגילום דמותה של קייט אוסטן.
בקיץ 2006, יחד עם ג'וש הולווי, השתתפה בהפקת קלטת וידאו אמריקנית המלמדת כיצד להתמודד עם חוטפים ואנסים (Just Yell Fire).
לילי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2007.
בשנת 2010 שיחקה לילי בסרט זוכה פרס האוסקר "מטען הכאב" של הבמאית קתרין ביגלו.
בשנת 2011 שיחקה לילי בסרט פלדה אמיתית.
בשנת 2013 שיחקה לילי בתפקיד האלפית טאוריאל בסרט "ההוביט: מפלתו של סמאוג" (דמות מקורית לסרט) ובשנת 2014 חזרה לשחק את טאוריאל בסרט ההמשך "ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
משנת 2015 מגלמת לילי את דמות הצרעה/הופ ואן דיין ביקום הקולנועי של מארוול: בסרטים "אנטמן" (2015), "אנטמן והצרעה" (2018) ו"הנוקמים: סוף המשחק" (2019).
בחודש יוני 2024 היא הודיעה שהיא פורשת ממשחק נכון לעכשיו.
היא ציינה שאולי יום אחד היא תחזור להוליווד.
בשנים 2003–2004 היא הייתה נשואה לשחקן ההוקי הקנדי מוריי הון.
בשנים 2004–2009 הייתה בזוגיות עם השחקן הגרמני-אנגלי דומיניק מונאהן (צ'ארלי מ"אבודים").
מאז 2010 בזוגיות עם נורמן קלי, ב-2011 נולד בנם הראשון וב-2015 נולדה בתם השנייה.
שנהסרטתפקידהערות2005סופשבוע ארוךסימון2008מטען הכאבקוני ג'יימסAfterwardsקלייר2011פלדה אמיתיתביילי טאלט2013ההוביט: מפלתו של סמאוגהאלפית טאוריאל2014ההוביט: קרב חמשת הצבאות2015אנטמןהופ ואן דיין, הצרעה2017שטן קטןסמנתה בלום2018אנטמן והצרעההופ ואן דיין, הצרעה2019הנוקמים: סוף המשחק2021משברקלייר ריימןדרומית לגן עדןאנני2023אנטמן והצרעה: קוונטומאניההופ ואן דיין, הצרעהTBAHappy Lifeאליסון באק
+שניםסדרהתפקידהערות2010–2004אבודיםקייט אוסטןתפקיד ראשי; (6 עונות); 106 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2007)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2004)
פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה (2009-2004)2021–הווהמה אם...?הופ ואן דיין, הצרעהדיבוב; תפקיד ראשי
אַוָונְטוּרִין הוא סוג של קוורץ המאופיין בהיותו שקוף למחצה ובנוכחות של מינרלים בצורת לוחיות הכלואים בו ובעטיים מתקבל אפקט של ברק או נצנוץ המכונה "אוונטורסנס".
בשל העובדה כי האוונטורין הוא שילוב בין מינרלים נוהגים להגדירו, בדרך כלל, כסוג של סלע ולא כמינרל בפני עצמו.
גון האוונטורין הנפוץ ביותר הוא ירוק, אבל הוא מופיע גם בכתום, חום, צהוב, כחול או אפור.
פוקסיט (סוג של מוסקוביט המכיל כרום) הוא המינרל הכלוא הנפוץ ביותר באוונטורין והוא יוצר את הברק הירוק או הכחול הכסופים.
גוון כחול הוא גם תוצאה של הכללת מחטי רוטיל.
צבעי כתום וחום מיוחסים להמטיט וגתיט.
משום שאוונטורין הוא סלע תכונותיו הפיזיות משתנות.