tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1993 הציג בנגלטר הקלטות דמו של דאפט פאנק לסטיוארט מקמילן מסלאם שהובילו לסינגל הראשון שלהם "The New Wave".
דניאל ונגארד סיפק עצות חשובות עבור הצמד.
"הוא עזר לנו בכך שהציג בפנינו מה המצב עם תעשיית התקליטים ואיך היא עבדה.
כשידענו את זה, עשינו בחירות מסוימות כדי להשיג את מה שרצינו."
בשנת 1996, בנגלטר היה בקבוצה הידועה בשם דה מונגולוידס (Da Mongoloids), בה היו חברים ארמנד ואן הלדן, בנגלטר וג'וניור סאנצ'ז, תחת חברת התקליטים Strictly Rhythm.
הם יצרו את השיר "Spark da Meth", שהיה השיר היחיד שלהם.
ונגארד הודה על מאמציו באלבום Homework.
שם האלבום מיוחס בחלקו לעובדה ש-Homework הוקלט בחדר השינה של בנגלטר.
כפי שהעיר, "הייתי צריך להעביר את המיטה לחדר אחר כדי לפנות מקום לציוד".
בשנים שלאחר היציאה ב-1997, בנגלטר התמקד בחברת התקליטים שלו, Roulé.
הלייבל הוציא בין היתר סינגלים של רומנטוני, רוי דייוויס ג'וניור, ועבודות סולו של בנגלטר עצמו.
יצירות הסולו של בנגלטר יצאו על שני מיני-אלבומים בלבד בשם Trax on da Rocks ב-1995 וב-1998 בהתאמה.
השירים "Outrun", "Extra Dry" ו-"Turbo" מהמיני-אלבום הופיעו מאוחר יותר במשחק הווידאו Midnight Club II.
בנגלטר שיתף פעולה עם אלן בראקס ובנג'מין דיימונד וב-1998 הוציא את להיט המועדונים "Music Sounds Better with You" תחת השם סטארדאסט.
בדיוק כמו Homework, הסינגל הוקלט באולפן הביתי של בנגלטר.
בערך באותה תקופה של "Music Sounds Better with You", בנגלטר היה שותף להפקת הסינגל השני של בוב סינקלר, "Gym Tonic".
הסינגל גרם למחלוקת קטנה מכיוון שהוא הכיל דגימות קול מאימון של ג'יין פונדה, מה שהוביל את פונדה עצמה לסרב לאישור שהסינגל ישוחרר באופן רשמי.
להקה אחרת בשם ספייסדאסט (Spacedust) הוציאה גרסה מוקלטת מחדש של הרצועה, שכותרתה "Gym and Tonic" והוציאו תחת איסט וסט רקורדס להצלחה מסחרית רחבה יותר.
"Gym and Tonic" הפך לסינגל מספר אחד בבריטניה זמן קצר לאחר ש"Music Sounds Better with You" הגיע לשיא במקום השני באותו מצעד.
במהלך 1998, בנגלטר ודה הומם-קריסטו שיתפו פעולה עם רומנטוני במה שיהפוך לראשון במפגשי האלבום Discovery.
אחת מהרצועות שהופקו, "One More Time" הפכה לסינגל המצליח ביותר של דאפט פאנק בשנת 2000. בנגלטר הופיע גם על סינתיסייזר Yamaha CS-60 ברצועה "Embuscade" באלבום הבכורה של פיניקס, שיצא באותה שנה.
הוא גם חבר לדי ג'יי פאלקון תחת השם Together כדי לשחרר את הסינגל שלהם, Together, בשנת 2000.
בנגלטר הפיק את הפסקול לסרט "בלתי הפיך", שיצא לאקרנים ב-2002. מאוחר יותר יצא אלבום פסקול באותו שם, הכולל את שיריו של בנגלטר, כמו גם את יצירותיהם של גוסטב מאהלר, אטיין דאהו ובטהובן ששימשו בסרט.
הקטעים בצפון אמריקה של האלבום כוללים רק את הרצועות של בנגלטר.
שלושה מהשירים מתוך המיני-אלבום של Trax on da Rocks יצאו באלבום: "Outrun", "Ventura" ו-"Extra Dry".
ב-2002 יצא גם השיר "113 Fout La Merde" של להקת ההיפ הופ הצרפתית 113. ניתן לראות את בנגלטר רוקד בקליפ, כשהוא חובש את קסדת הדאפט פאנק שלו.
Together הוציאו את הסינגל "So Much Love to Give" בשנת 2003. השיר "Call on Me" של אריק פרידץ, המבוסס על השיר "Valerie" של סטיב וינווד, נחשב בטעות כשיר של Together.
על פי די ג'יי פאלקון, Together דגמו בעבר את "Valerie" באופן דומה במיקסים הסולו שלהם לפני השיר של פרידץ, אך לא הייתה להם שום כוונה לשחרר אותו כסינגל.
בשנת 2005 הוציאו דאפט פאנק את אלבום האולפן השלישי שלהם, Human After All.
כפי שציין דה הומם-קריסטו, "כל אלבום שעשינו קשור קשר הדוק לחיינו.
הדברים הפנימיים והאישיים שתומא עבר במהלך Human After All קירבו אותו למקום שבו הוא היה באותה תקופה".
בנגלטר היה במאי האפקטים הקוליים של הסרט "Enter the Void" משנת 2009, עבודתו השנייה עם הבמאי גספר נואה בעקבות "בלתי הפיך".
בתחילה פנה אליו נואה כדי להלחין את הפסקול של Enter the Void, אך בנגלטר היה עסוק בעבודה על הפסקול של טרון: המורשת באותה תקופה.
במקום זאת, בנגלטר סיפק קליפים שונים של רחפנים ואווירה כדי שהסרט ילווה במוזיקה של אמנים אחרים משנות ה-60 וה-70. הוא מופיע בקרדיטים כבמאי אפקטים קוליים, והסרט כולל את השיר "Désaccords" שהולחן במקור עבור בלתי הפיך.
בשנת 2011, בנגלטר ביים וכוריאוגרף לסרט קצר בכיכובה של אלודי בושז ששימש כפרסומת לקו האופנה Co.
שנה לאחר מכן, בנגלטר הלחין את הסרט הקצר "נקודה ראשונה" בבימויו של ריצ'רד פיליפס ובכיכובה של לינדזי לוהן.
בשנת 2013 בנגלטר והומם-קריסטו הוציאו את אלבום האולפן הרביעי שלהם, Random Access Memories.
אחד ממשתפי הפעולה באלבום, ג'ורג'ו מורודר, ציטט שלצמד הייתה גישה פרפקציוניסטית; הוא הקליט את תרומתו הווקאלית על מיקרופונים מרובים שרק בנגלטר יבחין בהבדל.
בשנת 2016, דאפט פאנק הפיקו וכתבו שני שירים מתוך אלבום האולפן השלישי של דה ויקנד, "Starboy" ו-"I Feel It Coming", שהראשון שבהם הפך ללהיט הראשון של הצמד שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. ב-2017, דאפט פאנק גם הפיקו וכתבו סינגל עבור להקת האלקטרופופ האוסטרלית Parcels.
הסינגל יהיה ההפקה האחרונה של דאפט פאנק.
בנגלטר היה אחד מהמפיקים באלבום Everything Now של ארקייד פייר, שיצא ביולי 2017. ב-2018 הוא עבד שוב עם נואה, וסיפק שני שירים לסרט "קליימקס", כולל "Sangria" שטרם פורסם.
הוא גם הפיק והיה שותף לכתיבת שני שירים מתוך אלבומו של מתיו צ'דיד משנת 2019, Lettre infinie, תוך שהוא גם הפיק באלבום.
מאוחר יותר בשנת 2018, אלן בראקס ובנג'מין דיאמונד חשפו כי הם ובנגלטר חזרו לאולפן כדי לעבוד על גרסה מחודשת של "Music Sounds Better with You" לרגל יום השנה העשרים של השיר.
הלייבל של בנגלטר, Roulé, פורק באותה שנה.
הרימסטר שוחרר ב-28 ביוני 2019.
2021–הווה: פירוק דאפט פאנק ופרויקטים סולו נוכחיים
ב-22 בפברואר 2021, דאפט פאנק פרסמו סרטון בו הודיעו על פירוקם.
עם בקשה להצהרה רשמית בנוגע לפירוק, בנגלטר שחרר פתק בכתב יד המצטט את השיר של דאפט פאנק "Touch" לצד קליפ של הסרט "זמנים מודרניים" משנת 1936, שבו דמות אחת אומרת לאחרת לחייך לפני ששניהם מתרחקים למרחקים.
חבריו ושותפיו טוד אדוארדס הבהיר כי בנגלטר והומם-קריסטו נשארים פעילים בנפרד, וכי בנגלטר בוחן פרויקטי סולו פוטנציאליים.
במרץ 2022, הסרט En Corps, בבימויו של סדריק קלאפיש, יצא לאקרנים עם פסקול של חופש שכטר עם תרומה קצרה מבנגלטר.
ביולי 2021, הוכרז כי פרויקט הסולו הגדול הראשון של בנגלטר לאחר הפירוק של דאפט פאנק יהיה לספק את הפרטיטורה לבלט צרפתי בשם מיתולוגיות, שהוצג על ידי פרלז'וקאז'.
הבלט בן 90 הדקות, שהוצג לראשונה ביולי 2022, כולל בימוי וכוריאוגרפיה מאת אנג'לין פרלז'וקאז' ומוזיקה מקורית מאת בנגלטר, עם ניהול מוזיקלי מאת רומן דיומא.
הבלט הוצג לראשונה בגרנד-תיאטר דה בורדו, כאשר למופע היו תוכניות לסיבוב הופעות.
גרסת אלבום של הפסקול הוכרזה מאוחר יותר כהוצאה על גבי ויניל ותקליטור באפריל 2023 על ידי חברת התקליטים אראטו רקורדס.
כמו כן צוין כי בנגלטר היה מוותר על תחפושת הרובוט שלו, שכן ההודעה לעיתונות כללה ציור של פניו ללא מסיכה על ידי מאייר מגזין Vulture, סטפן מנל.
באוקטובר 2023, בנגלטר היה אחד המשתתפים באירוע בן 25 שעות בשם "La Grande Veillée" שחגג את פתיחתו מחדש של תאטר דה לה ויל בפריז.
הוא ביצע יצירה מקורית לצד 32 רקדנים על הבמה בכוריאוגרפיה של סעידו ללוח.
בנובמבר 2023 עבד בנגלטר עם האמן הצרפתי JR והכוריאוגרף דמיאן ז'אלט על פרויקט אמנות ייחודי בשם "Chiroptera" שהוצג מול פלאס דה ל'אופרה.
בנגלטר עבד על המוזיקה, כשג'אלט יצר כוריאוגרפיה של יותר מ-150 רקדנים גברים מול תצוגת מערות.
זוהי המערכה השנייה בסדרת האמנות האופראית ש-JR עובד עליה.
הוא בוצע לציבור בחינם פעמיים בערב ה-12 בנובמבר.
בנגלטר הלחין את המוזיקה לסרטו של קוונטין דופיו "דאאאאאלי!", שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה 2023 ויופץ בהרחבה ב-2024. תקליט במהדורה מוגבלת של פסקול הסרט של בנגלטר הוכרז שיצא על ידי אד באנגר רקורדס בפברואר 2024.
בנגלטר יופיע באלבום הסולו Time משנת 2024 של חבר קרפטוורק לשעבר וולפגנג פלור.
בנגלטר נשוי לשחקנית הצרפתייה אלודי בושז, איתה יש לו שני בנים בשם טארה-ג'יי (נולד ב-2002) ורוקסן (נולדה ב-2008).
בשנת 2004, הם עברו להתגורר בבוורלי הילס, קליפורניה, בשל הקריירה ההוליוודית של בושז והאינטרסים של בנגלטר עצמו בעשיית סרטים.
כיום הם מתגוררים בפריז, בעוד משרדי הקריאייטיב של דאפט פאנק נשארו בלוס אנג'לס.
ב-2002 דווח כי בנגלטר פרש מתקליטנות במועדונים עקב התפתחות טנטון, ואמר: "התייאשתי כי אני רוצה להגן על האוזניים שלי".
אורדה מייקל מסלאם הצהיר מאוחר יותר כי בנגלטר התאושש מספיק מהמצב, וציין כי "היה לו קצת פחד וחשב שהוא פגע באוזניים שלו והיה צריך לנקוט צעדים דרסטיים למדי כדי לראות עד כמה הנזק היה גרוע".
Irréversible" (2002)" מהסרט בלתי הפיך
תומאזו מינארדי (באיטלקית: Tommaso Minardi; 4 דצמבר 1787 – 12 בינואר 1871) היה צייר וסופר איטלקי בתאוריית האמנות.
פעל בפאנצה, רומא, פרוג'ה וערים אחרות.
הוא צייר בסגנונות שעברו מהנאו-קלאסיציזם לרומנטיקה.
מינארדי נולד בפאנצה לאביו קרלו, שהיה רוקח, ולאמו, רוזה סטנגליני ממראדי.
בתחילה הוא קיבל הדרכה בפאנצה מג'וזפה צאולי.
צאולי וסופר מקומי, דיוניג'י סטרוקי, עזרו לו להשיג בין השנים 1803–1810 מלגה מהאחווה הדתית של פאנצה, שנקראה קהילת סן גרגוריו.
בשנת 1810 הוא זכה בתחרות ובמלגה מהאקדמיה לאמנויות יפות בבולוניה.
ברומא, התחריטים המפורטים שלו של יצירות מופת, הביאו לו שבחים.
הוא עבד זמן קצר עם החרט לונגי במילאנו, ואז חזר לרומא.
שם הוא הצטרף לסטודיו של וינצ'נצו קמוצ'יני, אמן נאו-קלאסי ידוע ברומא.
מינארדי הפך לאחד ממנהיגי התנועה המכונה "פוריזמו", שפעלה ברומא בין השנים 1810–1815 לערך.
בשנת 1819 הוא עבר לפרוג'ה, כדי להצטרף לאקדמיה לאמנויות יפות כפרופסור לרישום ועד מהרה קודם לתפקיד מנהל, תפקיד שהמליץ אנטוניו קנובה.
מיומנותו כשרטט זיכתה אותו בשנת 1822 לתואר פרופסור לציור באקדמיה של סן לוקא ברומא, במקום לואיג'י אגריקולה שנפטר.
הוא מונה לאחראי על אוספי התמונות הציבוריות, והיה חבר במספר ועדות הקשורות לאמנות, כמו גם אגודות אמנות אחרות.
הוא זכה בתואר חבר כבוד במספר אקדמיות לאמנות ברחבי אירופה.
מיומנותו ברישום משכה אותו אל תנועת הנצרתיים, שהתגוררו ברומא מ-1834 עד 1841. עם הזמן, מינארדי פנה יותר ויותר לנושאים דתיים בציוריו.
מינארדי ועמיתיו, יוהאן פרידריך אוברבק, פייטרו טנראני ואנטוניו ביאנקיני פרסמו חיבור על אמנות שכותרתו Del purismo nelle arti ב-1843.
הוא צייר את "ההתגלות של הבתולה לסטניסלב קוסטקה הקדוש" (1824) עבור החדר שבו מת הקדוש.
הוא גם צייר דיוקן יוצא דופן של עצמו כאמן בסטודיו עלוב (1813).
הוא צייר ציור קיר המתאר את התפשטות האמונה, עבור חדר הכס של ארמון קווירינאלה.
הסטודיו שלו ברומא היה ממוקם בקרבת כיכר ונציה.
תּוֹמָא קוֹרְנֵיי היה מחזאי ולקסיקוגרף צרפתי.
נולד ברואן כתשע עשרה שנים אחרי אחיו פייר, "קורניי הגדול".
נראה שכישוריו של תומא כמשורר בלטו בגיל צעיר.
בגיל חמש עשרה הלחין מחזה בלטינית שהוצג על ידי חבריו-תלמידיו בבית הספר הישועי ברואן, הקולז' דה בורבון (כיום בית הספר התיכון ה-Lycée Pierre Corneille).
המחזה הראשון שלו בשפה הצרפתית, Les Engagements du hasard, הוצג כנראה לראשונה ב (תיאטרון בפריז) ב-1647, אם כי לא פורסם עד 1656. "האסטרולוג המזויף" (Le Feint Astrologue), חיקוי ממחזה בספרדית של פדרו קלדרון דה לה ברקה, שבעצמו חיקוי ל"" של ג'ון דריידן, התפרסם בשנה שלאחר מכן.
לאחר מות אחיו, ירש תומא את מקומו באקדמיה הצרפתית.
לאחר מכן הפנה את תשומת לבו לפילולוגיה, ופרסם מהדורה חדשה של "הערות" (Remarques) מאת ב-1687. "המילון לאמנויות ומדעים" (Le Dictionnaire des Arts et des Sciences) שלו הופיע לראשונה ב-1694 כהשלמה למהדורה הראשונה של "המילון של האקדמיה הצרפתית" (Le dictionnaire de l'Academie Françoise) - גם כן.
פורסם באותה שנה - וכמתחרה ל"מילון אוניברסלי" (Dictionaire universel) של אנטון פורטייר משנת 1690. המילון של קורניי נחשב על ידי קפקר (Kafker) כאחת מתשע האנציקלופדיות הבולטות של המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה שקדמו לאנציקלופדיה הגדולה של דידרו וד'אלמבר.
תרגום מלא של ה"מטמורפוזות" של אובידיוס (הוא פרסם שישה ספרים עם איגרות הגבורה של אובידיוס כמה שנים קודם לכן) הגיע לאחר מכן ב-1697.
בשנת 1704 איבד את ראייתו והוגדר "גמלאי", כבוד שהעניק לו זכויות של איש אקדמיה, תוך פטור מהתפקידים.
עם זאת, הוא לא הניח לעיוורון שלו לעצור את עבודתו, ובשנת 1708 פרסם את "מילון גאוגרפי והיסטורי אוניברסלי" (Dictionnaire universel géographique et historique) גדול בשלושה כרכי פוליו.
זו הייתה עבודתו הגדולה האחרונה.
תומא קורניי נתפס לעיתים קרובות כמי שללא שם משפחתו לא היה זכאי להתייחסות.
אחרים מרגישים שהיה לו חוסר מזל שיש לו אח (פייר קורניי) שהתעלה עליו בהישגיו, כפי שהוא היה מתעלה על כמעט כל אחד אחר.
בשנת 1761 כתב וולטר על תומא קורניי: .
האחים היו קרובים, ולמעשה גרו יחד.
מתוך ארבעים ושניים מחזותיו (המספר הגבוה ביותר שהוקצה לו), המהדורה האחרונה של יצירותיו השלמות מכילה רק שלושים ושתיים מחזות, אך הוא כתב כמה בשיתוף עם מחברים אחרים.
שניים מודפסים בדרך כלל מחדש כיצירות המופת שלו בסוף היצירות הנבחרות של אחיו.
אלה הם אריאן (Arian, 1672) והרוזן מאסקס (Le Comte d'Essex, 1678 אודות רוברט דברו, רוזן אסקס השני), בראשון שבהם זכתה רחל פליקס להצלחה (ציור שמן המתאר סצנה מהרוזן מאסקס נמצא במוזיאון הארמיטאז').
אבל על לאודיס (Laodice), קאמה (Camma), סטיליקו (Stilico) וכמה יצירות אחרות, אמר פייר קורניי עצמו ש"שהלוואי שהוא היה כתב אותם", והוא לא היה נוהג לחלק מחמאות בקלות.
המחזה קאמה (1661, מבוסס על אותו סיפור כמו הטרגדיה "הגביע" (The Cup) של אלפרד טניסון) ראוי לתשומת לב מיוחדת.
תומא קורניי יוצא דופן בהיסטוריה של הרכילות הספרותית של זמנו.
המחזה שלו טימוקרטס (Timocrate) הוצג במשך 80 לילות, יותר מכל מחזה אחר במהלך המאה.
עבור המחזה La Devineresse, הוא ושותפו לכתיבה, , מייסד כתב העת המרקור גלאנט (שאליו תרם תומא), קיבלו למעלה מ-6,000 ליברות, הסכום הגדול ביותר שידוע ששולם באותה תקופה.
לבסוף, אחת היצירות שלו (הברון מפונדרייר, Le Baron des Fondrières) קיבלה את הכבוד המפוקפק להיות המחזה הראשון שהורד מהבמה בשל קריאות בוז.
תומא קורניי יוצא דופן גם בכך שהצטיין כמעט בכל הסוגות הדרמטיות של זמנו, כולל הז'אנרים החדשים והחדשניים, כמו, "pièce à machines" (מחזה ששם דגש רב על אפקטי בימה מרהיבים, בדומה לאפקטים מיוחדים) והאופרה באותה תקופה.
המחזה סירסה (Circé) היה בין המצליחים של המאה.
שלושת הלברית לאופרות שלו, "פסיכה" (Psyché, 1678), "בלרופון" (Bellérophon, 1679) ו"מדאה" (Médée, 1693) מציבים אותו, לצד פיליפ קינו ו, לאחד מכותבי הלברית הצרפתיים החשובים במאה השבע-עשרה.
במכתב לאביה, זמן קצר לפני הוצאתה להורג, ציטטה שארלוט קורדה את תומא קורניי: "Le Crime fait la honte, et non pas l'échafaud!" (הפשע גורם לבושה, ולא הגרדום!).
דה ויו נולד ב, אז חלק מממלכת נאפולי, בשם יאקופו דה ויו (Jacopo de Vio).
השם תומאזו היה שמו כנזיר, בעוד ששמותיו הנוספים, קַיֶטַן או גַיֶטַנוּס נובעים מעיר הולדתו.
בגיל חמש עשרה הוא נכנס ל והתמסר ללימוד הפילוסופיה של תומאס אקווינס הקדוש, והפך לפני גיל שלושים לדוקטור לתאולוגיה באוניברסיטת פדובה, ולאחר מכן פרופסור למטאפיזיקה.
ויכוח פומבי בפרארה (1494) עם ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה הוציא לו מוניטין כתאולוג.
הוא הפך ל (אחראי על ענייני כספים) כללי ב-1507 ול הדומיניקנים שנה מאוחר יותר ב-1508.
הוא הופיע ב-1511 כתומך של האפיפיור נגד טענות ועידת פיזה (Conciliabulum of Pisa; 1511–1512), שכונסה על ידי קרדינלים פורשים במטרה להעניש את האפיפיור יוליוס השני, שהתעלם מהקפיטולציות האלקטורליות שקיבל לפני שנבחר.
הגיב על מסה זו, ודה ויו השיב ב"הִתנַצְלוּת" (Apologia).
דה ויו סירב לקבל את טענתו של אלמן לפיה מדיניות הכנסייה חייבת להיות דומה למשטר חילוני, עם מגבלות על השליט.
הקנאות שלו בהגנה על זכויות האפיפיור נגד ועידת פיזה, התבטאה בסדרה של כתבים, שספגו גינוי מהתאולוגים של ונשרפו בפומבי בפקודת לואי השנים עשר, מלך צרפת.
ב (1512–17) שכינס האפיפיור יוליוס השני כאופוזיציה לוועידת פיזה, מילא דה ויו את התפקיד הראשי.
במהלך המושב השני של המועצה, שבו נשא את דברי הפתיחה, הוא הצליח להביא לפרסום צו המכיר בעליונותה של סמכות האפיפיור על זו של הוועידות.
בשנת 1517, מינה אותו האפיפיור לאו העשירי לכומר חשמן (presbyteri cardinal) של ברומא בתמורה לשירותיו.
בשנה שלאחר מכן הוא הפך ל.
הוא התפטר מתפקיד הבישוף של פלרמו בשנת 1519 כדי להיות , שהעניק לו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלבחירתו שקד דה ויו בקנאות.
בשנת 1518 הוא נשלח כנציגו של האפיפיור ל ולפי רצונו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, הוא הופקד על המשימה לבחון ולבדוק את תורתו של מרטין לותר.
לדברי ההיסטוריון האנגלי-צרפתי : "יריביו לא התייחסו ל[לותר] בגסות, הגסות הייתה בצד שלו.
אבל הדברים יצאו נגדו, והוא נאלץ להיראות טיפש.
בחקירה הנגדית הוא נאלץ לכפור למשל, בסמכותה של ועידה כללית – שהסמכות שלה הייתה קלף המנצח במאבק נגד האפיפיור".
בשנת 1519 עזר דה ויו בניסוח צו הנידוי נגד לותר.
דה ויו הועסק בכמה משאים ומתנים ועסקאות אחרות, כשהוא מוכשר בעסקים כפי שהיה בכתבים.
בשיתוף עם הקרדינל ג'וליו דה מדיצ'י בקונקלווה של 1521–1522, הוא הבטיח את בחירתו של אדריאן בוינס (Adrian Boeyens), הבישוף של טורטוסה, לאדריאנוס השישי.
דה ויו הייתה השפעה גם תחת האפיפיור קלמנס השביעי.
מונה על ידי קלמנס השביעי כחבר בוועדת הקרדינלים שמונה לדווח על "הפסקת נירנברג", הוא המליץ, בניגוד לדעת הרוב, על ויתורים מסוימים ללותרנים, בעיקר נישואי הכמורה כמו בכנסייה היוונית ואוכריסטיה בשני הסוגים לפי החלטת ועידת בזל.
הקרדינל דה ויו מת ברומא ב-1534.
כפילוסוף וכלוגיקן, דה ויו הגן על רעיון האנלוגיה.
בתחום הפילוסופיה התומיסטית, הוא הראה עצמאות בולטת של שיפוט, הביע דעות ליברליות על נישואין וגירושין, הכחיש את קיומו של גיהנום חומרי ודגל בחגיגת תפילות בציבור בשפת העם.
כמה דומיניקנים ראו את דעותיו כבלתי תלויות מדי באלו של תומאס הקדוש.
ה בפריז מצא כמה מהשקפות אלה הטרודוקסיות (סוטות מהעמדה הרשמית), ובמהדורת 1570 של הפרשנות המהוללת שלו על Summa של תומאס אקווינס, נמחקו הקטעים מעוררי ההתנגדות.
ברוח זו הוא כתב פירושים על חלקים של אריסטו ועל Summa של אקווינס, ולקראת סוף ימיו ערך תרגום קפדני של הברית הישנה והחדשה, למעט שיר השירים, נביאים וחזון יוחנן.
דה ויו כתב גם חוות דעת בנושאים בעלי חשיבות מעשית, כמו הטיפול בסחורות גנובות שלא ניתן היה לקבוע את הבעלות עליהן.
לרפורמציה הפרוטסטנטית הוא נשאר מתנגד איתן, וכתב כמה יצירות המכוונות נגד מרטין לותר, ולקח חלק חשוב בעיצוב מדיניותם של נציגי האפיפיור בגרמניה.
אף על פי שהוא למד בשיטת הסכולסטיקה, הוא זיהה שכדי להילחם ברפורמים הוא יזדקק לידע מעמיק יותר של כתבי הקודש מאשר ברשותו.
למחקר זה הוא התמסר בלהט אופייני, כתב פירושים על החלק הגדול של הברית הישנה והחדשה, ובהצגת הטקסט שלהם, שהתייחס אליו בביקורתיות, הרשה לעצמו מרחב פעולה ניכר בחריגה מפרשנויות מילוליות ומסורתיות.
דה ויו מדווח כמי שמצהיר הצהרה שעשויה להיות שנויה במחלוקת: .
בניגוד לרוב הקרדינלים האיטלקיים בתקופתו, דה ויו היה איש של אדיקות מחמירה וקנאות נלהבת.
ומנקודת המבט של הרעיון הדומיניקני בדבר ההכרח העליון בשמירה על משמעת כנסייתית, הוא הגן על זכויות האפיפיור והכריז שהאפיפיור צריך להיות "מראה של האל עלי אדמות".
באמצע המאה העשרים, הגותו של דה ויו הוערכה באופן שלילי על ידי פרשנים קתולים מסוימים, אשר בתגובה נגד ההגות ה, הציגו את דה ויו כאדם הראשון שעשה פרשנויות מוטעות להגותו של תומאס אקווינס.
הכומר הסקוטי כתב ספר משנת 2002, "לאחר אקווינס" (After Aquinas), ותקף את דה ויו על כך.
בין היתר, הוא ציטט את , שהגיב לטיעונים לפיהם "פילוסופיה" ו"נצרות" אינן דיסציפלינות תואמות, התקיימה ביהדות ההלניסטית, במחשבה של אבות הכנסייה ובתקופת ימי הביניים דרך חשיבה, שבסיסה החיפוש היווני הקדום אחר סיבה להוויה, שבצדק אפשר לקרוא לה "פילוסופיה נוצרית".
בתיאורו של גילסון, היה זה בהגותו של דה ויו שהקשר הזה נשבר לראשונה, שכן דה ויו, בהשפעת ה, צמצם את המטאפיזיקה של תומאס אקווינס של המעשה הקיומי של ההוויה לאונטולוגיה של חומר.
דה ויו וממשיכי דרכו, לפי תיאורו של גילסון, ייצגו אפוא את תומאס כמתמקד בצורות ובמהויות של ישויות בלבד, ולא בקיומם של כל הדברים כהשתתפות במציאות הטהורה שהיא אלוהים.
לפיכך, עבור גילסון, 'פילוסופיה' ו'נצרות' אינן תואמות רק אם המחשבה הנוצרית מובנת במסורת שלה שלאחר דה ויו - מסורת שהיא גרועה מהמסורת הישנה והייחודית יותר של המחשבה הנוצרית.
כתב בספר Surnaturel ("על טבעי", 1946), תיאור של דעותיו של אקווינס על הטבע ועל הטבעי, שהפרשנות של דה ויו לאקווינס, על אף שהייתה בעלת השפעה, היא שגויה.
דה לובאק טען שדה ויו התייחס לאקווינס כאל אריסטוטלי, שעבד עם הגדרה של הטבע מהספר "פיזיקה" של אריסטו, שהפכה למעשה את הטבע האנושי למציאות סגורה במהותה בפני עצמה, עם כוחות, רצונות ומטרות פנימיות משלה.
דה לובאק לא חשב שאקווינס הוא אריסטוטלי, וההגות הקתולית שלאחר מכן יצרה פירושים שגויים של התיאור של תומאס אקווינס על הקשר בין הטבע לחסד.
בשנת 2006, ערערו וחוקרים אחרים על ההערכה השלילית של עבודתו של דה ויו שנעשתה על ידי לובאק וגילסון.
מקאינרני כתב שהביקורות על דה ויו למעשה אינן נתמכות בראיות מיצירותיו, ויתרה מכך שלא מדובר בדה ויו אלא בגילסון שהפרשנות שלו לאקווינס היא סטייה מאמונותיו של האחרון עצמו.
ברוס מצגר כתב שהפרשנויות המקראיות של דה ויו היו "מודרניות" באופן מפתיע, קודמות לביקורת המקרא.
דה ויו הציף מחדש ספקות נוצריים מוקדמים יותר באשר לזהותם כשליחים של המחברים של איגרת יעקב, איגרת יהודה, איגרת יוחנן השנייה ואיגרת יוחנן השלישית, כמו גם התנגדות שאת האיגרת אל העברים כתב פאולוס, עמדות שלהן מסכימים החוקרים המודרניים.
תּוֹמַאס אַ קֶמְפִּיס או תּוֹמַאס מִקֶּמְפֶּן היה כומר נוצרי קתולי גרמני-הולנדי של סוף ימי הביניים ומחבר הספר "על ההידמות למשיח", שפורסם בעילום שם בלטינית בהולנד בערך בשנים 1418–1427, אחד מ הפופולריים והידועים ביותר.
פירוש שמו בלטינית זהה לשמו בגרמנית, כלומר "תומאס מקמפן", כש היא עיר הולדתו.
הוא היה חבר בתנועת "" (Devotio Moderna), תנועה רוחנית בתקופת ימי הביניים המאוחרות, וחסידם של ו, מייסדי .
תומאס נולד ב שבחבל הריין.
שם משפחתו בלידתו היה "המרקן" (Hemerken) או "המרלין" (Hammerlein), כלומר מקצוע המשפחה, "פטיש קטן", תורגם ללטינית כ"Malleolus".
אביו, יוהאן, היה נפח ואימו, גרטרוד, הייתה מנהלת בית ספר.
אף על פי שהוא מוכר באנגלית בתור Thomas à Kempis, ה-"a" מייצגת את ה-"מאין" בלטינית ומודגשת (à) בטעות.
בכתביו חתם בעצמו "תומאס קמפנסיס" או "תומאס קמפיס".
בשנת 1392, תומאס הלך בעקבות אחיו, יוהאן, לדוונטר בהולנד של ימינו כדי ללמוד בבית הספר הלטיני הנודע שם.
בזמן שלמד בבית ספר זה, תומאס נתקל ב, חסידי תנועת "" של .
הוא למד בבית הספר בדוונטר בשנים 1392–1399.
לאחר שעזב את בית הספר, עבר תומאס לעיר הסמוכה זוולה לבקר את אחיו שוב, לאחר שיוהאן הפך לאב המנזר של מנזר הר אגנס הקדושה של מסדר האוגוסטינים שם.
קהילה זו הייתה אחת מקהילות הכמרים של , שנוסדה על ידי תלמידי חרוט במטרה לייצר דרך חיים שתואמת יותר את הנורמות של חיי הנזירים של התקופה.
תומאס עצמו הצטרף למנזר הר אגנס הקדושה בשנת 1406. אולם הוא לא הוסמך לכמורה עד כמעט עשור לאחר מכן.
הוא הפך למעתיק וסופר פורה.
תומאס קיבל הסמכה לכהונה ב-1413 ומונה למשנה לאב המנזר ב-1429.
כהונתו הראשונה בתפקיד משנה נקטעה על ידי גלות הקהילה מאגנטנברג (1429).
התעוררה מחלוקת בקשר למינוי לכס הבישוף שהתפנה באוטרכט.
האפיפיור מרטינוס החמישי דחה את מינויו של הבישוף הנבחר , והטיל צו איסור.
הכמרים נשארו בגלות תוך קיום האיסור עד להסדרת המחלוקת (1432).
במהלך תקופה זו, תומאס נשלח לארנהם כדי לטפל באחיו החולה.
הוא נשאר שם עד שאחיו מת בנובמבר 1432.
מלבד זאת, תומאס בילה את זמנו בין תרגילי הדבקות בכתיבה ובהעתקת כתבי יד.
הוא העתיק את התנ"ך לא פחות מארבע פעמים, אחד מהעותקים נשמר בדרמשטאדט, בגרמניה של ימיו, בחמישה כרכים.
מכתביו ניכר שהוא קרא ספרות בצורה נרחבת ויצירותיו שופעות ציטוטים מקראיים, במיוחד מהברית החדשה.
בתור משנה לאב המנזר הוא הוטל עליו להדריך חניכים, ובתפקיד זה כתב ארבעה ספרונים בין 1418 ל-1427, שקובצו מאוחר יותר ונקראו על שם הפרק הראשון של הספרון הראשון: "על ההידמות למשיח" (De Imitatione Christi).
תומאס מור אמר שזה אחד משלושת הספרים שחייבים להיות לכולם.
תומאס מת ליד זוולה בשנת 1471. יש אגדה לפיה נמנעה ממנו הכרה כקדוש כ-200 שנה לאחר מותו על ידי הכנסייה הקתולית בשל הימצאותם של סימני שריטה בחלק הפנימי של מכסה הארון שלו, כלומר הוא לא אימץ את המוות בשלווה, דבר הפוסל אותו מהכרה בקדושתו.
עם זאת, ישנן עדויות מועטות התומכות בכך שהוא נקבר בחיים או ברעיון שהכנסייה הייתה שוללת ממנו את קדושתו אם היו מגלים שהוא מת בצורה זו.
כתב היד של קמפיס משנת 1441 של "על ההידמות למשיח" זמין בספרייה המלכותית (Bibliothèque Royale) בבריסל (סימן מדף: MS 5455-61).
תומאס גם כתב את הביוגרפיות של חברי הדבקות החדשה – חריט חרוט, פלורנס רדווינס, יאן ואן דה חרונדה (Jan van de Gronde) ויאן ברינקרינק (Jan Brinckerinck).
יצירותיו החשובות כוללות סדרה של דרשות לחניכים של מנזר אוגוסטינוס הקדוש, כולל "תפילות ומדיטציות על חיי ישו", "מדיטציות על התגלמותו של ישו", "על חיבה אמיתית של הלב", "שיח הנשמה", "גן הוורדים", "עמק של חבצלות", ו"חייה של לידווינה הקדושה מסכידאם".
אנדרטה הוקדשה לזכרו בנוכחות הארכיבישוף של אוטרכט בכנסיית מיכאל הקדוש, זוולה, ב-11 בנובמבר 1897. בשנת 1964 נסגרה כנסייה זו, מה שגרם להעברה של המונומנט לכנסיית מיכאל הקדוש חדשה מחוץ למרכז זוולה.
בשנת 2005 נסגרה גם כנסייה זו והמונומנט הועבר לכנסיית Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming kerk (כנסיית עליית מרים) במרכז זוולה.
טומאסו בלדנצי (איטלקית: Tommaso Baldanzi; נולד ב-23 במרץ 2003) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי ברומא.
טומאסו בלדנצי נולד בעיר פוג'יבונסי וגדל בעיר קסטלפיורנטינו.
הוא החל לשחק כדורגל בגיל שש במועדון המקומי ובגיל שמונה הוא הצטרף למחלקת הנוער של אמפולי, שבה התקדם במהלך השנים ואף זכה בליגה האיטלקית עד גיל 16 בשנת 2019.
ב-28 באוקטובר 2020, הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו באמפולי, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 4–2 בקופה איטליה מול בנוונטו.
במשחק זה, הוא העניק בישול לשער האחרון במשחק של לאונרדו מנקוסו.
באותה העונה, הוא עזר לקבוצת הנערים של אמפולי לזכות באליפות איטליה עד גיל 19.
בעונת 2021/2022, לאחר שהופיע בליגת האלופות לנוער של אופ"א, הועבר בלדנצי רשמית לנבחרת הבוגרת.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-22 במאי 2022, כשהחליף את פטריק קוטרונה בדקה ה-74 בניצחון 0–1 נגד אטאלנטה.
ב-31 באוגוסט 2022, הוא כבש את השער המקצועי הראשון שלו בתיקו 1-1 בליגה נגד הלאס ורונה.
ב-1 בפברואר 2024 חתם בלדנצי ברומא תמורת 10 מיליון יורו.
טומאזו פובגה (באיטלקית: Tommaso Pobega; נולד ב-15 ביולי 1999) הוא כדורגלן איטלקי שמשחק בעמדת הקשר בבולוניה בהשאלה ממילאן ובנבחרת איטליה.
טומאזו פובגה הופיע במשחקי ידידות עם הקבוצה הבוגרת של מילאן לקראת עונת 2016/2017.
ב-23 באוגוסט 2018, פובגה הצטרף למועדון טרנאנה מהסרייה ג', בהשאלה לעונת 2018/2019.
ב-15 ביולי 2019, פובגה הצטרף בהשאלה לפורדנונה מהסרייה ב'.
ב-11 באוגוסט 2019, ערך פובגה את הופעת הבכורה שלו במועדון ואף כבש את השער הראשון שלו עבור הקבוצה בדקה ה-44 בהפסד 2-1 מול פרלפי סאלו בסיבוב השני של הקופה איטליה.
ב-24 באוגוסט 2020, פובגה חתם על חוזה חדש עם מילאן עד ל-30 ביוני 2025. ב-23 בספטמבר 2020, פובגה הצטרף בהשאלה לעולה החדשה בסרייה א' באותה תקופה, ספציה.
ב-27 בספטמבר 2020, פובגה ערך את הופעת הבכורה שלו עם ספציה בהפסד 4-1 מול ססואולו.
ב-1 בנובמבר 2020, כבש את שערו הראשון בסרייה א' בהפסד 4-1 מול יובנטוס.
פובגה חזר למילאן לעונת 2021/2022. הוא ערך את הופעתו הראשונה עם הקבוצה הבוגרת ב-17 ביולי 2021, בניצחון 0-6 על פרו ססטו במשחק ידידות.
ב-5 באוגוסט 2022, פובגה האריך את חוזהו עד ל-30 ביוני 2027. פובגה כבש את שערו הראשון במדי מילאן ב-14 בספטמבר 2022, נגד דינמו זאגרב במסגרת שלב הבתים בליגת האלופות.
ב-24 באוגוסט 2024 הושאל פובגה אל בולוניה.
ב-3 בדצמבר כבש שער בכורה במועדון בניצחון 4-0 על מונצה בגביע, חמישה ימים לאחר מכן כבש בתיקו 2-2 נגד יובנטוס.
פובגה זכה בתואר הראשון שלו בקריירה עם בולוניה, הקופה איטליה.
ב-22 ביולי 2025 הושאל לעונה נוספת במועדון.
ב-5 בנובמבר 2021, פובגה זומן לראשונה לנבחרת איטליה, עבור צמד המשחקים נגד נבחרת שווייץ ונבחרת צפון אירלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
תומאס אגוסטין "טוטו" אבילס מאנסיז'ה (בספרדית: Tomás Agustín "Toto" Avilés Mancilla; נולד ב-3 בפברואר 2004 בריו גז'גוס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מונטריאול מה-MLS.
אבילס גדל במחלקות הנוער של בוקסינג קלוב, CAI וראסינג קלוב.
ב-27 בפברואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ראסינג קלוב, בניצחון 2-1 על לנוס במסגרת המחזור החמישי בליגת העל הארגנטינאית לעונת .
ב-1 באוגוסט 2023 חתם לשלוש וחצי שנים באינטר מיאמי.
ב-26 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה נגד ניו יורק סיטי.
אבילס היה חלק מסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
תומא-אלכסנדר דיומא הוא השם בו התפרסם גנרל תומא אלכסנדר דאווי דה לה פייטרי , הגנרל הראשון ממוצא אפרו-קריבי בצבא צרפת.
הגנרל דיומא הוא אבי הסופר אלכסנדר דיומא האב והסב של הסופרים אלכסנדר דיומא הבן ואנרי באואר.
תומא-אלכסנדר היה בנם של המרקיז אלכסנדר אנטואן דאווי דה לה פייטרי (Alexandre Antoine Davy de La Pailleterie) ושל שפחה שחורה מהמושבה הצרפתית סן דומנג (כעת האיטי), בשם מרי קזט דיומא.
למרקיז ולשפחה היו ארבעה ילדים והבכור ביניהם היה תומא-אלכסנדר.
לאחר מות אחיו שב אלכסנדר לצרפת כדי לקבל את התואר מרקיז.
לפני עזיבת המושבה מכר המרקיז את ילדיו לעבדות, כדי שיהיה לו כסף להפלגה, אך עשה זאת עם סעיף המאפשר רכישה חוזרת של הבכור.
כעבור זמן קנה המרקיז בחזרה את בכורו, שעכשיו נשא את השם "תומא רטורה".
המרקיז שלח את בנו, שקיבל את שם אביו, לפנימיה בה למד בבקרים ואחרי הצהריים התאמן בנשק, כמקובל אצל אצילים צעירים.
בתמיכת האב שכר בית במקום טוב והאב גם מימן לו מלתחה משובחת, כיאה למעמדו.
אחרי שהאב התחתן מחדש עם צעירה והסתכסכו השניים והאב הפסיק את תמיכתו הכספית.
באוגוסט 1789 נשלחה פלוגה מהרגימנט של תומא-אלכסנדר, שהוצב אז בליון במשך שנה, לווילר-קוטרט כדי לאבטח את האזור, שהיה נתון בצרות.
בהיעדר מקומות איכסון בעיר, הדרגונים התארחו בנובמבר 1792, מאחר שחותנו דרש ממנו לקבל קודם לחתונה דרגת בריגדיר (דבר שעשה בפברואר 1792).
בני הזוג הביאו לעולם שלושה צאצאים, מארי-אלקסנדרין (1794), לואיז-אלכסנדרין (1796) ואלכסנדר.
תומא אלכסנדר התגייס לצבא, ב-2 ביוני 1786, עם חוזה לשמונה שנים.
הוא שירת ברגימנט הפרשים השישי, הדרגונים, כשהוא לוקח כשם משפחה את שם המשפחה של אימו, דיומא ומקצר את שמו הפרטי תוך ויתור על "תומא".
דיומא היה רב"ט בשנת 1792 כאשר צרפת יצאה למלחמה עם אוסטריה ופרוסיה.
הוא רכש מוניטין בצבא בזכות כוחו, חרבו ומזגו ההפכפך.
הוא תמך בהתלהבות ברפובליקה הראשונה שהוקמה במהלך המהפכה הצרפתית.
במהרה זכה לתהילה, כונה "השד השחור" והגיע לדרגת גנרל בגיל 31.
ב-3 בספטמבר 1893 הועלה דיומא לדרגת גנרל של דיוויזיה.
בדצמבר מונה למפקד צבא האלפים, שמנה 45,000 חיילים.
הוא ארגן את הצבא, שעמד מול צבא פיאמונטה.
תחילה התקשה ואף נחל תבוסה, אך לבסוף כבש את מעברי ההרים, לקח 1,700 שבוים ו-30 תותחים והרבה ציוד.
בהמשך מונה דיומא בראש צבאות שונים ומילא תפקידים רבים.
עם יציאת נפוליאון למצרים מונה דיומא בראש חיל הפרשים של המשלחת.
במהלך המסע התגלעו חילוקי דעות בין דיומא ובין נפוליאון.
הוא ביקש רשות לשוב לצרפת ולאחר קבלת הרשות עזב באוניה ב-7 במרץ 1799. הספינה, שעמדה לטביע, עגנה בנמל איטלקי והוא נפל לידי ממלכת נאפולי, שם הוחזק בשבי ועונה במשך שנתיים.
הוא שוחרר באפריל 1801 וחזר לווילר-קוטרט כדי לשקם את בריאותו.
הוא פרש מהצבא בשנת 1802. למרות תביעותיו, דיומא לא קיבל את 28,500 הפרנקים בפיגור בשכר עבור שנות השבי, וגם לא את חלקו ב-500,000 פרנק פיצויים שהממשלה הנפוליטנית נאלצה לשלם לשבוים הצרפתים.
הוא נאלץ להסתפק בפנסיה שלו כמייג'ור גנרל (כ-4,000 פרנק בשנה)
דיומא החולה מת בגיל ארבעים וארבע, והותיר את אשתו ושני ילדיו (בתו אלכסנדרין-אמה והבן אלכסנדר, הסופר לעתיד) כמעט ללא אמצעי קיום.
שמו של דיומא חקוק על הקיר הדרומי של שער הניצחון הפריזאי.
בשנת 1913 הוצב פסלו של דיומא שיצר אלפונס דה פרין דה מונסל (Alphonse de Perrin de Moncel), בפריז, בכיכר מאלשרבה (Place Malesherbes), כיום כיכר ז'נרל-קטרו, ברובע ה-17. הפסל הותך בתקופת משטר וישי, כחלק מאיסוף מתכות.
אגודת ידידי גנרל דיומא תובעת מהעירייה שחזור של הפסל והעירייה החליטה על כך בצורה חיובית בשנת 2021.
ב-4 באפריל 2009 הוסר הלוט מעל אנדרטה לזכרו של הגנרל דיומא מאת הפסל דריס סן ארקיד, בפריז, בכיכר ז'נרל קטרו.
האנדרטה נקראת Fers (אזיקים) והיא אזיק עבדים בגובה של יותר מחמישה מטרים ובמשקל של כמה טונות.
הוא הפך לאנדרטה הראשונה בקנה מידה זה באירופה המוקדשת לתקופת העבדות.
את הקומפוזיציה משלימה תאורה אחורית שנדלקת בלילה.
בשנת 2006, לרגל מאתיים שנה למותו, הוצבו שני לוחות להנצחתו, האחד בבית בו מת והשני במעבר ההרים שכבש.
שנה לאחר מכן הופיע הספר בצרפתית תחת השם Dumas, le comte noir.
תומא קרמואה הוא אתלט בלגי, פעמיים זוכה מדליית ארד באליפות אירופה באולם (טורון 2021 ואיסטנבול 2023) בקפיצה לגובה.
קרמואה נולד וגדל בשרלרואה שבבלגיה.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי בבורוס שבשוודיה זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.
מדליית ארד ראשונה באליפות אירופה באולם
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בטורון שבפולין זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר, אחרי מקסים נדסקאו מבלארוס (2.37 מטר) וג'אנמרקו טאמברי מאיטליה (2.35 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיים במקום שישי בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.28 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיים במקום 17 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה סיים במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר.
מדליית ארד שנייה באליפות אירופה באולם
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.29 מטר, אחרי דווה אמלס מהולנד (2.31 מטר) ואנדריי פרוצנקו מאוקראינה (2.29 מטר).
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.29 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום 15 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בחודש יוני ברומא שבאיטליה סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר.
באולימפיאדת פריז סיים במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בחודש מרץ באפלדורן שבהולנד סיים במקום 12 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.18 מטר
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בטוקיו שביפן סיים במקום 11 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
אנאל-תומא גוגואה הוא אתלט צרפתי, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) בקפיצה משולשת.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.65 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 17.38 מטר, אחרי ג'ורדן דיאס מספרד (18.18 מטר) ופדרו פאבלו פיצ'רדו מפורטוגל (18.04 מטר).
תומאס אדוארד ווטסון היה פוליטיקאי, עורך דין, עיתונאי ועורך עיתון אמריקאי מג'ורג'יה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא היה מנהיג בולט במפלגה הפופוליסטית, שדגל בזכויות החקלאים העניים, תקף את העסקים הגדולים, הבנקאים, מסילות הברזל, את נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד ואת המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות לנשיאות בשנת 1896 היה מועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הפופוליסטית לצד המועמד הדמוקרטי ויליאם ג'נינגס ברייאן.
ווטסון נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית ב־1890, שם הצליח להעביר חקיקה מהפכנית שהנהיגה את שירות "מסירה כפרית חינם" (Rural Free Delivery) – מהלך שתואר כ"היוזמה הגדולה והיקרה ביותר בתולדות שירות הדואר האמריקאי".
מבחינה פוליטית, בשנות ה־90 הוא נתפס כקול שמאלי שקרא לאחדות בין לבנים עניים ושחורים עניים נגד האליטות.
אולם לאחר 1900 עבר לפוליטיקה נייטיביסטית, שהתאפיינה בהתקפות על שחורים וקתולים, ומ־1914 גם על יהודים.
שנתיים לפני מותו נבחר לסנאט של ארצות הברית, אך נפטר במהלך כהונתו.
ווטסון נולד ב־5 בספטמבר 1856 בעיירה תומסון במחוז מקדאפי שבג'ורג'יה, והיה ממוצא אנגלי.
הוא למד באוניברסיטת מרסר אך נאלץ לפרוש לאחר שנתיים מסיבות כלכליות, ולאחר מכן עבד כמורה.
ב־1875 הוסמך לעריכת דין והצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ב־1882 נבחר לבית המחוקקים של ג'ורג'יה.
כמחוקק מקומי נאבק במסילות הברזל אך נכשל, ובתסכולו התפטר לפני תום כהונתו.
הוא שימש אלקטור בבחירות לנשיאות 1888 מטעם גרובר קליבלנד.
ב־1890 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם "הדמוקרטים של ברית החקלאים".
הוא כיהן בתפקיד עד 1893, והיה הדמוקרט הדרומי היחיד שפרש מהסיעה הדמוקרטית והצטרף למפלגה הפופוליסטית.
ווטסון היה בין מייסדי המפלגה בג'ורג'יה.
המפלגה הפופוליסטית קראה להלאמת מסילות הברזל, קווי ספינות הקיטור והטלגרף, להטבעת מטבעות באופן חופשי מכסף, לביטול הבנקים הלאומיים, למס הכנסה פרוגרסיבי ולבחירה ישירה של סנאטורים.
ווטסון עודד שיתוף פעולה בין מעמדות ובין גזעים, ותמך בזכות ההצבעה של שחורים.
אך כישלונות הבחירות ב־1896 וב־1898 החלישו אותו ואת התנועה.
הישגו הגדול היה חקיקת שירות "מסירה כפרית חינם" ב־1893 – שחייב את הדואר למסור מכתבים ישירות לחוות מרוחקות.
המהלך זכה להתנגדות נשכנית מצד מובילי דואר פרטיים וסוחרי עיירות קטנות, אך בסופו של דבר אומץ רשמית ב־1896 והפך לפרויקט דואר עצום היקף.
תבוסה פוליטית, קריירה משפטית ועיתונות
ווטסון התמודד מחדש על כהונה נוספת אך הובס, ועזב את תפקידו במרץ 1893. בתקופה זו פעלו הדמוקרטים ה"רגילים" לצמצם את כוח ההצבעה של שחורים ושל לבנים עניים, כדי למנוע קואליציות דוגמת זו של הפופוליסטים או בריתות עם רפובליקנים.
הדמוקרטים שלטו בבית המחוקקים של ג'ורג'יה, והעבירו חוקים שנועדו לשלול זכויות הצבעה מהשחורים – בין השאר באמצעות מסי בחירה מצטברים (שהחלו כבר ב־1877), מבחני אוריינות ודרישות מגורים.
בשנת 1908 נוספה גם שיטת "הבחירות המקדימות הלבנות", שהיו עוד דרך להדיר את השחורים מתהליך הבחירה במדינה שהפכה הלכה למעשה למדינת מפלגה אחת, אף שבשנת 1900 האפרו-אמריקאים היוו 46.7% מאוכלוסייתה.
לאחר תבוסתו חזר ווטסון לעסוק בעריכת דין בעיר תומסון שבג'ורג'יה.
במקביל שימש כעורך ומנהל העסקי של People's Party Paper, העיתון של המפלגה הפופוליסטית שיצא לאור באטלנטה.
בכותרת הראשית של העיתון בשנת 1894 נכתב כי הוא "היה ויישאר לעד תומך נועז בתיאוריה של ג'פרסון על ממשל עממי, ויתנגד עד קצה האחרון לדוקטרינות ההמילטוניות של שלטון המעמדות, האריסטוקרטיה של בעלי ההון, הבנקים הלאומיים, המכסים הגבוהים, הצבאות הקבועים והצי העצום – כולם יחד מהווים מערכת אחת של דיכוי העם."
בבחירות לנשיאות בשנת 1896 נכנסו מנהיגי המפלגה הפופוליסטית לשיחות עם ויליאם ג'נינגס ברייאן, מועמדה המוצע של המפלגה הדמוקרטית.
הם הובלו להאמין כי ווטסון יהפוך לבן זוגו של בריאן במרוץ.
לאחר שוועידת המפלגה הפופוליסטית ב־1896 בחרה בבריאן כמועמד לנשיאות, הודיע האחרון כי בחירתו לסגן נשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית הוא ארתור סוול, בנקאי שמרן יותר ממיין.
מהלך זה יצר פילוג בתוך המפלגה הפופוליסטית.
חלק מחבריה סירבו לתמוך בבריאן, בעוד אחרים, כדוגמת מרי ליס, נאלצו לתמוך בו בקמפיין.
שמו של ווטסון נותר בפתקי ההצבעה כסגנו של בריאן מטעם המפלגה הפופוליסטית, בעוד שסוול הופיע כסגנו של בריאן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ווטסון קיבל 217,000 קולות למשרת סגן הנשיא — פחות מרבע ממספר הקולות שקיבלה רשימת המועמדים הפופוליסטית בבחירות של 1892. עם זאת, ווטסון קיבל יותר קולות מכל מועמד פופוליסטי לאומי מאז ואילך.
תבוסתו של בריאן פגעה במפלגה הפופוליסטית.
אף שחלק מנציגי המפלגה המשיכו להיבחר למשרות ציבוריות במדינות המערב במשך כמה שנים נוספות, חדלה המפלגה להיות גורם משמעותי בפוליטיקה של ג'ורג'יה.
בעוד שבתחילת דרכו תמך בזכויות שחורים ואף גינה לינצ'ים, לאחר 1900 עבר לקו גזעני.
בבחירות 1908 כבר רץ כנציג עליונות לבנה מובהק, תוך שימוש בעיתוניו להפצת מתקפות על שחורים, קתולים ולאחר מכן גם על יהודים.
דיוקנו של ווטסון הופיע על פוסטר בחירות של המפלגה הפופוליסטית בשנת 1904. ווטסון נבחר כמועמד המפלגה הפופוליסטית לנשיאות באותה שנה וקיבל 117,183 קולות.
זה היה פי שניים מתוצאת המפלגה בבחירות של 1900, אך פחות משמינית מהתמיכה שקיבלה המפלגה רק 12 שנים קודם לכן.
מצבה של המפלגה הפופוליסטית הידרדר עוד יותר בבחירות לנשיאות של 1908, כאשר ווטסון, ששימש נושא הדגל של המפלגה יחד עם השופט סמואל ו.
ויליאמס כסגנו, הצליח למשוך רק 29,100 קולות.
אף שווטסון מעולם לא זכה ליותר מ־1% מהקולות הארציים, הוא רשם הישגים נאים במספר מדינות בדרום ובמערב.
במדינת ג'ורג'יה, מקום הולדתו, זכה ווטסון ב־18% מהקולות בשנת 1904 וב־12% בבחירות של 1908. לאחר מערכת הבחירות של 1908 התפרקה המפלגה הפופוליסטית.
ווטסון יצא בחריפות נגד הסוציאליזם, שמשך אליו תומכים רבים מתוך שרידי הפופוליזם.
תוך שהוא שומר על אידאולוגיה פופוליסטית־כפרית ונייטיביסטית, ובתגובה לטענה כי אמריקה העירונית שבמזרח נשלטת בידי קתולים, הפך ווטסון גם ללוחם נמרץ נגד הקתוליות.
באמצעות כתביו, Watson's Magazine ו־The Jeffersonian, המשיך ווטסון להחזיק בהשפעה רבה על דעת הקהל, במיוחד במדינת הולדתו, ג'ורג'יה.
בשנת 1913 מילא ווטסון תפקיד בולט באמצעות עיתונו בהלהטת דעת הקהל בפרשת ליאו פרנק – מנהל יהודי־אמריקאי של מפעל שהואשם ברצח מרי פייגן, עובדת מפעל בת 13.
כאשר פרנק נעצר ב־1913, משפחתו האמידה הציעה לווטסון לייצג אותו משפטית והבטיחה שכר טרחה גבוה.
ווטסון, שהתנגד לעונש מוות, נודע כעורך דין בעל מוניטין בהגנה על נאשמים בעבירות הון.
ההיסטוריון אלברט לינדמן כתב כי "ידידיו ובני משפחתו של פרנק לא היו פונים לווטסון אילו נודע כאנטישמי".
באותה תקופה, ווטסון אף פרסם דברי הערכה ליהודים בכתביו, וסוחרים יהודים – גם כאלה שהתנגדו להשקפותיו הפוליטיות – נהגו לפרסם בעיתוניו.
אך סגנונו הסנסציוני בלט בסיקור המשפט, גם אם כמעט לא נגע ביהודים ישירות.
לאחר הרשעת פרנק, ובמהלך שנת הערעורים שלאחר מכן, נזהר ווטסון מלהגיב בפומבי על הפרשה.
במרץ 1914 פרסם Atlanta Journal מאמר מערכת שקרא למשפט חוזר לפרנק.
העיתון נתפס כביטוי פוליטי של יריבו המר של ווטסון, הסנאטור מ.
הוק סמית', שהיה בעיצומו של מסע בחירות.
שנאתו של ווטסון לסמית' הייתה "אובססיה עיוורת".
הוא סבר שמאמר המערכת מעיד שסמית' מקבל "כסף יהודי" למען פרנק, והחליט להביא לביזויו.
אם עד אז התמקד בעיקר במאבק בכנסייה הקתולית, הרי שמכאן פתח בקמפיין חריף נגד יהודים עשירים ותושבי הצפון, שלדבריו ניסו לשחרר רוצח.
בקמפיין זה פרסם אמירות אנטישמיות קשות.
לינדמן מונה שתי סיבות למתקפה: הסכסוך עם סמית', ותפיסתו הפופוליסטית ארוכת השנים בדבר כוחם של העשירים להיחלץ מעונש על מעשים שבעבורם העניים נענשים בחומרה.
בהתאם לכך כתב: "פרנק שייך לאריסטוקרטיה היהודית, והוחלט בידי היהודים העשירים שאציל מבני גזעם לא יומת בעבור רצח גוי ממעמד הפועלים."
לאחר הלינץ' בפרנק והביקורת החריפה שנמתחה על ג'ורג'יה בעיתונות הארצית, השיב ווטסון בעיתונו The Jeffersonian ברמיזה כי "עשוי לקום קו קלוקס קלאן חדש שישיב את שלטון הבית".
עם זאת, הביוגרף שלו לא מצא כל הוכחה שחיברה אותו לגלגול השני של הקו קלוקס קלאן שהוקם לאחר מכן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב־1914, הביע ווטסון אהדה למפלגה הסוציאליסטית של אמריקה והתנגד לכניסת ארצות הברית למלחמה.
עמדתו זו החלישה אותו פוליטית, שכן רוב יריביו תמכו במלחמה.
הוא גייס התנגדות באמצעות כותרות כגון: "האם אתה רוצה שבנך ייהרג באירופה בעבור סכסוך שאין לך קשר אליו?".
בשל זיקתו לסוציאליזם, ביקורתו על המלחמה גם לאחר כניסת ארצות הברית אליה ב־1917, וטיעוניו המעמדיים נגד חוק גיוס החובה, סירב שירות הדואר האמריקאי להפיץ את כתביו – מה שסיים את פרסומיהם.
בשנת 1918 התמודד ווטסון באיחור על מושב בקונגרס, אך הפסיד לקרל וינסון, שתמך באופן נלהב במעורבות ארצות הברית במלחמה.
ווטסון שב לשורות המפלגה הדמוקרטית, וב־1920 נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שניצח את יריבו הוותיק מ.
ווטסון מת משבץ מוחי ב-26 בספטמבר 1922, בגיל 66. במקומו מונתה רבקה לטימר פלטון, שכיהנה במשך 24 שעות כסנאטורית האמריקאית הראשונה בהיסטוריה.
באתר האספה הכללית של ג'ורג'יה באטלנטה הוצב פסל ברונזה בגובה 3.7 מטרים של ווטסון, ועליו הכתובת: "אלוף הצדק שמעולם לא נרתע מן המאבק למענו".
באוקטובר 2013 חתם מושל ג'ורג'יה נייתן דיל על צו להעברת הפסל אל פארק פלאזה, מול הקפיטול, כחלק מעבודות שיפוץ.
ב־29 בנובמבר 2013 הוסר הפסל מהקפיטול והועבר למיקומו החדש.
ווטסון מופיע כדמות במחזמר של ברודוויי Parade משנת 1997, המתאר את אירועי מעצרו, משפטו ומותו של ליאו פרנק.
במחזה מוצג ווטסון ככוח מרכזי מאחורי גל המחאה האנטישמית נגד פרנק וכמקור ההשראה לחטיפתו ולרציחתו.
תומאס אלווה אדיסון היה ממציא, תעשיין ואיש עסקים אמריקאי שהמציא ופיתח מוצרים רבים שנועדו לצריכה המונית, בהם פונוגרף, שכלולים רבים של טלגרף, טלפון, קולנוע ועוד.
בזמנו אדיסון היה הממציא המפורסם בעולם, והוא רשם מספר שיא של 1,093 פטנטים בארצות הברית לצד פטנטים נוספים ברחבי העולם.
אדיסון היה ממייסדיה של תעשיית הקולנוע בתחילת המאה ה-20 ויזם את הקמת "חברת הפטנטים של סרטי הקולנוע" (Motion Picture Patents Company), שהייתה ידועה גם בשם "המונופול של אדיסון" (Edison Trust).
חברה זו הייתה תאגיד של תשעת אולפני הקולנוע המרכזיים באותה תקופה.
אדיסון נולד במיילן שבאוהיו וגדל במישיגן.
הוא היה חירש באופן חלקי מנערותו.
אדיסון כמעט שלא למד בבית ספר, אלא אמו לימדה אותו בחינוך ביתי.
בנעוריו עבד אדיסון כמוכר חטיפים וממתקים ברכבות, ואף עבד כמוכר ירקות.
ב-1860 עבד כמפעיל טלגרף שהיה מוכר במהירות עבודתו.
אחדות מהמצאותיו הראשונות היו קשורות לטלגרף האלקטרוני.
בסביבות 1862 הדפיס אדיסון והוציא לאור את העיתון "The Weekly Herald".
את הפטנט הראשון שלו רשם אדיסון ב-1 ביוני 1869 על מכונת הצבעה חשמלית, אלא שזו לא זכתה להצלחה.
אדיסון החל את הקריירה שלו כממציא בניוארק, ניו ג'רזי, תוך שכלול המצאות שונות, ביניהן מתקנים טלגרפים שונים.
ההמצאה הראשונה שהביאה לאדיסון פרסום עולמי הייתה ה"פונוגרף" ב-1877, למעשה המכשיר המעשי הראשון להקלטה ולהשמעה של קול.
המצאת הפונוגרף הייתה בעלת חשיבות רבה כיוון שהציג דרך לשמר קול ולשחזר אותו.
שכלול מאוחר יותר של הפונוגרף הוא גרמופון (פטיפון) שהומצא ב-1887. לצורך הקלטה משמיעים את הצלילים לשפופרת שבסופה ממברנה שמזיזה חרט הצמוד לפני תוף מצופה חומר רך - בדיל או שעווה.
התוף מונע בתנועה סלילית (או "בורגית" - כלומר תוך כדי הסיבוב התוף מתקדם לאורך צירו).
גלי הקול מובלים בשפופרת ומניעים את הממברנה, שמצידה מניעה את החרט, וזה חורט בפני התוף מסלול שעומקו משתנה לפי תנועת החרט.
אחרי ההקלטה התוף מוחזר למצבו ההתחלתי, וכעת בסיבוב התוף מתרחש תהליך הפוך: החריץ שנחרט בהקלטה מניע את החרט, שמצידהו מניע את הממברנה שמייצרת גלי קול שמשחזרים את הצלילים שהוקלטו.
ההקלטה הידועה הראשונה בפונוגרף היא קולו של אדיסון עצמו המקריא את שיר הילדים "למרי היה טלה קטן" (Mary had a little lamb).
הפונוגרף המסחרי של אדיסון השמיע את צליליו דרך שופר פליז גדול, כשלצורך ההקלטה משתמשים בשופר דומה או מערכת שונה, לפי מקור הקול: כך למשל להקלטת צלילי פסנתר נעשה שימוש במערכת מנופים המעבירה את התנודות ממסגרת הפסנתר לחרט.
הגרמופון, אותו המציא אמיל ברלינר כעשר שנים מאוחר יותר עשה שימוש בשופר דומה, שהיה האלמנט הבולט והייחודי ביותר במכשיר, והפך לסמלו.
חברת חברת גרמופון הבריטית אימצה את צורת השופר ללוגו שלה, ובו כלב המאזין לגרמופון.
הלוגו המקורי צויר עבור הפונוגרף, אך אדיסון לא היה מעוניין בו, והצייר שינה את המכשיר שמופיע בו לגרמופון כדי להתאימו למוצרי החברה, ועקב הזיהוי של החברה עם הלוגו הזה, היא שינתה את שמה ל"קול אדוניו" - "His Master's Voice" ובקיצור HMV.
שופר דומה מופיע בפסלון שמוענק כפרס גראמי ומופיע בלוגו של הפרס (השם "גראמי" הוא שם חיבה לגרמופון).
רמקולים מודרניים כבר לא עושים שימוש בשופר דומה, אך הוא עדיין קיים במגאפונים וברמקולים המיועדים למערכות כריזת חוצות.
המצאותיו הרבות של אדיסון נחקרו ושוכללו במוסד אותו הוא הקים – מעבדת המחקר מנלו פארק, אשר מוקמה בניו ג'רזי בעיר שנקראת היום על שמו - אדיסון.
זו הייתה הפעם הראשונה שהוקם מוסד אשר מטרתו המוצהרת היא ייצור חידושים טכנולוגיים ושיפורם באופן קבוע.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ממציאים וחוקרים שונים מצאו דרכים לשימוש בחשמל לתאורה, כאשר הדרך המבטיחה ביותר הייתה קשת חשמלית.
בקשת, האור נוצר מ"ניצוץ" קבוע בין שני קטבים, בדרך כלל עשויים פחם.
לשיטה זו מספר חסרונות בגינם היא לא מתאימה לשימוש בתאורה ביתית, אם כי הקשת החשמלית עדיין שימושית לצרכים מסוימים (שימוש בקשת חשמלית במקרן קולנוע נשאר נפוץ משך רוב המאה ה-20).
בין השאר, הקשת מייצרת חום רב ומהווה סיכון שרפה חמור בהרבה מהסיכון של תאורת גז, שלקראת סוף המאה הייתה טכנולוגיה בוגרת ונפוצה.
מספר ממציאים, ביניהם אדיסון, חיפשו דרך לייצר תאורה חשמלית מתאימה יותר לשימוש ביתי ושימוש במקומות סגורים.
אדיסון התרכז בכיוון של נורת להט, וב-1879, לאחר ארבע שנים של ניסיונות, ויותר מ-2,000 ניסיונות בחומרים שונים, הצליח לפתח נורה מעשית מספיק לשימוש מסחרי.
ההצלחה המסחרית של הנורה של אדיסון נבעה לא רק מעליונותה של הנורה עצמה, אלא גם מהעובדה שאדיסון הציע פתרון שלם: בנוסף לנורה, מערכת ייצור, הפצה וחלוקה של החשמל.
ממציאים וחברות אחרות הציעו פתרונות חלקיים, שלא ענו בהצלחה על הצרכים המעשיים, והמצאות אלו כמעט נשכחו מאז, גם אם חלקן הקדימו במקצת את הנורה של אדיסון.
הנורה הייתה למוצר צריכה המוני (שתי נורות שיוצרו בשנה זאת עדיין נמצאות במצב תקין, ומוצגות במנלו פארק שם הן מודלקות ליום אחד בכל שנה, יום הולדתו של אדיסון).
ייצור והפצת חשמל, מלחמת הזרמים
אדיסון פיתח רשת הפצת חשמל, עם גנרטורים לזרם ישר.
ולזמן מה רשת זו הייתה הדרך הזמינה היחידה לאספקת חשמל לבתים.
לשימוש בזרם ישיר יש מספר חסרונות, ביניהם הצורך להשתמש בתיילים עבים (או לספוג הפסדים כבדים בתיילים עצמם), והגבלת המרחק המעשי בין נקודות ייצור החשמל וצריכתו, מגבלה שמחייבת מיקום תחנות כוח בסמיכות למרכזי הערים, תוך השלמה עם הזיהום וספיגת מחיר גבוה עבור הקרקע.
המהנדס והממציא הסרבי ניקולה טסלה הגיע מאירופה כדי לעבוד בחברת החשמל של אדיסון ופתר עבורו בעיות טכניות בתחנות הכוח, שהיו אז בקדמת הטכנולוגיה.
טסלה הגה מערכת מעשית לייצור ושימוש בזרם חילופין, שיש לו יתרונות מעשיים מול זרם ישר, העונים על כל החסרונות שהוצגו למעלה.
אדיסון סירב להסב את מערכת ייצור והפצת החשמל לזרם חילופין, וטסלה שעזב את משרתו אצל אדיסון חבר לממציא ואיש העסקים ג'ורג' וסטינגהאוז, שעשה את הונו בהמצאת ושיווק בלם אוויר לרכבות והציע לו את המצאתו.
ווסטינגהאוס קיבל את המצאתו של טסלה והחל לייצר ולהפיץ חשמל בשיטת זרם החילופין.
במהרה התפתחה תחרות עזה בין החברה של אדיסון לזו של ווסטינגהאוס, תחרות שקיבלה את הכינוי מלחמת הזרמים.
אדיסון טען שזרם החילופין מסוכן הרבה יותר מזרם ישר (טענה שאינה חסרת בסיס), וכדי לשכנע בטענתו הצליח להביא את מדינת ניו יורק להתחיל להשתמש בזרם החילופין כשיטת ההוצאה להורג, בשיטה שכונתה "כיסא חשמלי", אותה כינו מצדדי הזרם הישר "תהליך וסטינגהאוז".
אף ששיטה זו להוצאה להורג הפכה למקובלת בארצות הברית, בסופו של דבר הפסיד אדיסון במלחמה הכוללת מול וסטינגהאוז, ובסופו של דבר גם חברת ג'נרל אלקטריק, גלגולה של חברתו של אדיסון שהתאחדה עם חברות נוספות, זנחה את הפצת החשמל בזרם ישר ועברה גם היא לשיטת זרם החילופין.
אדיסון רשם על שמו כ-1,093 המצאות.
להלן כמה מן המצאותיו העיקריות:
טלגרף מרובע (היכול להעביר שני מסרים מכל כיוון).
אדיסון קיבל פרסים רבים במהלך חייו ואחריהם ובמדינות רבות הוא הונצח בדרכים רבות.
אחד הפרסים הבולטים שקיבל הוא מדליית הזהב של הקונגרס.
יתרה מזאת, פרסים הנושאים את שמו של אדיסון מחולקים לממציאים ואנשי טכנולוגיה מצטיינים על ידי גופים ממוסדים מגוונים.
מפעל הנצחתו של אדיסון הוא כה ענף, עד שקשה לסכמו.
ברחבי העולם קרויים על שם אדיסון בתי ספר, מכללות, מוזיאונים, בתי קולנוע, רחובות, כיכרות וכיוצא בזה.
פסלים בדמותו מצויים במקומות שונים ובולי דואר נושאי דיוקנו יצאו במדינות שונות.
חברות כלכליות שונות נושאות את שמו של אדיסון בשמן שלהן.
כהנצחת תרומתו לקולנוע, טביעות ידיו של אדיסון מונצחות בשדרת הכוכבים של הוליווד.
במדינת ניו ג'רזי קרויה, כאמור, עיירה שלמה על שם אדיסון.
בשנת 2016 הוכנס פסלו לאוסף היכל הפסלים הלאומי המוצג בבניין הקפיטול בוושינגטון די.
מדינת ישראל הוציאה בול דואר, הנושא את דיוקנו של אדיסון ובירושלים פעל במשך שנים קולנוע אדיסון.
בחיפה, אשדוד, נתניה ובלוד מצויים רחובות, הקרויים על שם אדיסון.
אדיסון תמך בזכות הבחירה לנשים.
הוא אמר ב-1915, "לכל אישה במדינה הזו תהיה ההצבעה." אדיסון חתם על הצהרה התומכת בזכות בחירה לנשים.
דומה כי יחסו של אדיסון ליהודים היה מורכב.
מצד אחד היו לו דעות קדומות כלפי היהודים, אך מצד שני הוא הביע תמיכה ברצון שלהם לחופש ושוויון והעסיק אותם במעבדה שלו.
בספרו "המצאת הבדידות" מספר פול אוסטר כי אביו התקבל לעבודה כעוזר מחקר במעבדתו של אדיסון, אך פוטר ביומו הראשון כאשר אדיסון גילה כי הוא יהודי.
תומאס אקווינס (באיטלקית: Tommaso d'Aquino; בלטינית: Thomas Aquinas; 1225, איטליה – 7 במרץ 1274, איטליה) היה תאולוג ונזיר דומיניקני איטלקי הנחשב כפילוסוף הנוצרי החשוב ביותר בסוף תקופת פילוסופיית ימי הביניים.
אקווינס היה בין הפילוסופים התאולוגיים המקובלים ביותר בזמנו ונחשב מהגדולים שבמסדר הדומיניקנים.
היה מורה באוניברסיטה וחי את חייו בקהילות של נזירים.
עבודותיו המפורסמות ביותר הן שני חיבורים גדולים שנכתבו עבור תלמידים: מכלול נגד הגויים (Summa Contra Gentiles) ומכלול התאולוגיה (Summa Thelogiae).
נולד ליד מונטה קאסינו שבאיטליה, בנו של הרוזן מאקווינו.
את לימודיו עשה בבית הספר של המנזר הבנדיקטיני במונטה קאסינו ועבר ללמוד באוניברסיטה של נאפולי, שם גילה את כתבי אריסטו.
בשנים 1259–1268, למד באוניברסיטת פאפל קוריה שבאיטליה, אז החל לכתוב את פירושיו לספריו של אריסטו: הפיזיקה של אריסטו, מטפיזיקה, אתיקה ופוליטיקה, ולעבוד על יצירה משל עצמו, "מכלול התאולוגיה" (1242).
מאיטליה עבר לפריז, שם לימד ועבד על חיבורו "אחדות האינטלקט", אשר צידד בזכות האינדיבידואליזם של החשיבה והאישיות.
בילה פרק זמן ניכר גם בפירנצה, שם השפיע מאוד על המשורר האיטלקי דאנטה.
לקראת סוף ימיו, חזר לאוניברסיטה של נאפולי וחי בה עד יום מותו.
אקווינס התמקד בהגדרות הפילוסופיות של אריסטו.
הוא מיתן אותן ויצק לתוכן מידות של אמונה, תקווה וצדקה.
אקווינס האמין כי "כוחות שמימיים" (על-טבעי) וכוחות טבע אינם סותרים אלה את אלה, אלא פועלים בצורה הרמונית זה לצד זה.
בספרו "שמות שמימיים" כתב כי "אלוהים ניכר באמצעות כל הדברים, ועם זאת אין הוא חלק מן הדברים; אלוהים נודע בדרך הידע, ודרך הבערות היא העדר חכמה."
אחת מתרומותיו היותר משמעותיות לדרך החשיבה המערבית, הייתה אמונתו כי להתפתחות הציוויליזציה האנושית יש משמעות אמיתית, וכי לחיים רוחניים ואינטלקטואליים יש ערך רב, במיוחד בהקשר זה.
אקווינס נחשב בתקופתו להוגה פורה במיוחד וכתב במהלך חייו כ-8 מיליון מילים (לשם השוואה, אריסטו כתב כמיליון מילים).
ייחוד הכתיבה של אקווינס נובע מהצורה שבה הוא מוכיח את טענותיו: בפתח כל דוקטרינה, אקווינס פותח בהצגת שלושה טיעונים חזקים במיוחד נגד מה שהוא עתיד לגרוס.
אקווינס מפרק כל אחד מהטיעונים למשפטי משנה ומפריך אותם זה אחר זה.
שיטה זו מחמירה ביותר עם הפילוסוף ונותנת להגותו תיקוף חזק ביותר.
משמעת מסוג זה מלמדת את הקוראים שלא לקבל דברים כמובנים מאליהם - דבר שהיה משמעותי ביותר בעיני אקווינס.
עבודתו של אקווינס הייתה בעיקר תאולוגית.
מטרתו כפילוסוף הייתה להגיע להבנה טובה ככל האפשר של טבעו האמיתי של העולם ושל המחשבה על ידי טיעוני היגיון בלבד וללא תלות בדת ולבסוף להוכיח שההיגיון מסתדר עם האמונה הנוצרית.
בחיבורו מכלול נגד הגויים פונה אקווינס למתנגדי הנצרות.
הוא נותן נימוקים לוגיים רבים ומגוונים לקיום האלוהים ולצדקת הדת הנוצרית.