tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך החל מאמצע המאה לערך, נכתבו יותר ויותר יצירות אשר בהם הוראות הקצב וגובה הצלילים הן מטושטשות בכוונה, על מנת לאפשר לנגן לאלתרם.
באמצע המאה ה-20 היה אף סגנון קומפוזיטורי אשר נקרא אליאטוריקה, אשר לפיו, קטעי היצירה מנוגנים בסדר שרירותי על פי רצונו של המבצע ולפי רעיונותיו האומנותיים.
בפרקטיקה נגינת המוזיקה הקלאסית בימינו, ובעיקר זו של המאות ה-17 וה-18, זוכה האלתור לעדנה, אם כי לא באותה מידה כפי שאולי נהוג היה באותה העת; הקדנצות האלתוריות לרוב נכתבות מראש, אם כי בסגנון אלתורי, ורק מבצעים מעטים מעזים לאלתרן על המקום.
עם זאת, קישוטים אלתוריים במוזיקת בארוק, גם אם בראייה כללית הם ידועים מראש, מאולתרים על המקום.
וכיום, נגנים המתמחים לרוב בנגינה בכלים אותנטיים (צ'מבלו, פורטה-פיאנו, עוגב וכדומה), חוזרים לאלתר פרקי מוזיקה שלמים אף בקונצרטים, בהתבסס על הסגנון המוזיקלי אשר אליו הם מכוונים.
האלתור הוא חלק חשוב בבלוז והוא הבסיס לז'אנר.
אלתור קצב בבלוז לרוב מתבסס על מהלך שנקרא בלוז 12 תיבות, (באנגלית-Twelve bar blues), או בלוז 16 תיבות, אך לנגן יש חופש רב לשנות את המהלך לפי שיקול דעתו.
על הקצב בדרך כלל מאולתר סולו (לרוב של גיטרה) המבוסס על הסולם הפנטטוני או על גרסת הבלוז שלו.
בסולואים בבלוז יש שימוש רב בטכניקות כמו סלייד ובנד והן סימני הכר של סולו בלוז.
אלתור הוא חלק אינטגרלי בג'אז על כל סוגיו.
בדיקסילנד ג'אז, מוזיקאים נהגו לאלתר מלודיה מסוימת כאשר אחרים מנגנים מלודיה אחרת ש"תלך" לצידה.
בתקופת הביג בנד והסווינג, ניגנו בדרך כלל מוזיקה מתווים ופרטיטורות מדויקות, אולם, במקרים רבים ניתנה הבמה לנגן אחד שיעמוד ויאלתר סולו קצר.
לבסוף, מתקופת הבי בופ ואילך, האלתור תופס את מרכז הבמה, כאשר רוב תשומת הלב ממוקדת בסולואים חכמים ומרגשים.
בקטעי בי בופ, המלודיה הכתובה (הד) מנוגנת פעם אחת, ולאחריה הסולנים מאלתרים לאורך כורוסים רבים על מהלך האקורדים של ההד, או בג'אז מודאלי על המודוסים המתאימים לו.
כאשר מוזיקאי ג'אז מאלתרים, הם בדרך כלל עושים שימוש במהלך אקורדים - סדרת האקורדים המגדירים את המבנה ההרמוני של הקטע.
לדוגמה, הקטע "Now's the time" של צ'ארלי פארקר הוא קטע בן 12 תיבות אשר עושה שימוש בבלוז 12 תיבות.
לאחר המלודיה, חטיבת הקצב (Rhythm section) ממשיכה לנגן את אותן 12 התיבות הראשונות (אולם, יש לציין שגם הליווי אותו מנגנת חטיבת הקצב הוא מאולתר, תוך כך שהוא שומר על עקרונות מסוימים), וכל סולן מאלתר מלודיות אחרות על המבנה ההרמוני.
מבנה כזה של קטע נקרא במוזיקה מבנה סטרופי, אולם בג'אז הוא מהווה את המבנה הסטנדרטי וככזה לא מייחסים לו ייחודיות.
ברוק ובמטאל יש מקום לקטעי סולו מאולתרים, במיוחד של גיטרה חשמלית, אך גם של קלידים או פסנתר, גיטרה בס או תופים.
הסולו מופיע לעיתים קרובות לקראת סוף השיר ומוביל לשיאו.
לעיתים הסולו ארוך מאוד ומפתח את השיר לכיוונים חדשים, אך בדרך כלל בסופו הוא חוזר למבנה הקבוע.
קטעי סולו במטאל מתאפיינים במהירות ונגינה טכנית.
עם זאת, קיימים גם סולואים מלודיים או איטיים.
בנוסף, ישנן להקות אשר משלבות אלתור כחלק מרכזי בהופעותיהן וידועות גם בתור "להקות ג'אם".
דוגמה ללהקות הידעות בכך הן הגרייטפול דד, דייב מת'יוס בנד, ופיש.
אלת'ינגי (באיסלנדית: Alþingi) הוא הפרלמנט (מילולית: האספה הכללית) של איסלנד והוא נחשב לפרלמנט הקדום ביותר בעולם.
האלת'ינגי נוסד בשנת 930 בשדות ת'ינגווליר (Þingvellir), כ-25 קילומטר ממזרח לרייקיאוויק, בירת איסלנד.
האלת'ינגי נוצר כאשר 32 קהילות שונות של המתיישבים, שהגיעו לאיסלנד בשנת 874 לספירה והקימו אסיפות אזוריות משלהם, החליטו שהן מעדיפות לדבר על הבעיות שלהן בפורום רחב יותר במקום להילחם אחת בשנייה.
בכך, למעשה, הן יצרו את הפרלמנט המודרני הראשון בעולם.
ראשי השבטים של איסלנד היו מתכנסים ליד הסלעים במקום על מנת לדון בסוגיות הנוגעות לכלל האוכלוסייה, ליישב סכסוכים ולקבוע חוקים.
חברי האלת'ינגי נפגשו בכל קיץ וכל גבר חופשי יכול היה להופיע בפני האספה.
החוקים נחשבו כאמנה בין אנשים חופשיים וכחוזה חברתי.
הם נוסחו בכתב בשנים 1117 ו-1118, והשתמרו בכתבי יד מהמאה ה-12.
האסיפות נערכו תחת "סלע החוק" (Lögberg) ששכן ככל הנראה בסמוך לקו השבר ניקילאוסארגיאו (Nikulásargjá), כשני ק"מ מצפון לחופי אגם ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn – "אגם אוסף המישורים").
האספה המחוקקת הייתה ישובה על שלוש שורות של ספסלים שהיו ערוכות בצורת מעגל.
על הספסל האמצעי ישבו 48 ראשי השבטים וכל ראש שבט לווה בשני יועצים שישבו לפניו ומאחוריו.
האספה הכללית שימשה גם כבית משפט עליון (Lögrétta).
בחלק מזמן הכינוס השנתי, דוברי החוק (Lögsögumaður) שנבחרו על ידי האספה המחוקקת (Lögrétta – "לגרייטה") ציטטו את החוק והכריעו במחלוקות בפני כל האנשים שנאספו בכינוס.
בית המשפט מינה שופטים במחוזות איסלנד ואליו הובאו מקרים שלא נפתרו בבתי המשפט המחוזיים.
בנוסף, נענשו באספות הללו פושעים.
אחד העונשים היה הטבעה בדרהקינגארהיליר (Drekkingarhylur – "בריכת ההטבעה") בנהר, בה הוטבעו, בין היתר, נשים עברייניות.
ההנהגה על ידי ראשי שבטים התבטלה ב-1262, כאשר הוכנסה איסלנד תחת מרות הכתר הנורווגי.
אולם התכנסות האלת'ינגי נמשכה בת'ינגווליר עד 1799, כאשר סמכויותיו הוגבלו למינהל פנים במסגרת האוטונומיה היחסית של איסלנד ולתפקידו כבית משפט.
עם זאת חוקים שהתקבלו על ידי האספה היו חייבים לעבור אישור של הממלכה הנורווגית.
במאה ה-14 השתלטה דנמרק על איסלנד וביטלה את האוטונומיה.
מתקופה זו שימש האלת'ינגי כבית משפט בלבד.
ב-1800 הועבר מושבו של בית המשפט העליון משדות ת'ינגווליר לעיר הבירה ריקייוויק.
העברת האספה מת'ינגווליר הייתה מכה מורלית קשה לתנועה הלאומית האיסלנדית כיוון שת'ינגוליר נתפסה (ועודנה נתפסת באתוס הלאומי האיסלנדי) כמקום שבו נמצאות הנשמה והרוח של האומה האיסלנדית.
ב-8 במרץ 1843 נערכו לראשונה בחירות לאספה הכללית של איסלנד.
הבחירות היו פומביות, כל בוחר הצביע בגלוי עבור המועמד שלו.
בבחירות הצביעו, לפי החוק הדני, רק גברים בעלי אמצעים מעל גיל 25. האלת'ינגי מנה 26 מושבים.
ל-20 מתוכם נבחר נציג ציבור אחד בכל אחד מ-20 מחוזות הבחירה ושישה מונו על ידי מלך דנמרק.
האלת'ינגי פעל כגוף מייעץ למלכות.
כל חבר יכול היה להעלות נושאים לדיון והתבצעה הכרעה דמוקרטית בשתי קריאות.
הצעות שהתקבלו הועברו כ"עצומות" להכרעת המלך.
מודל זה פעל עד 1874, למרות ניסיונות של התנועה הלאומית להרחיב את סמכויות הבית, למשל בקיץ של 1848 התכנס האלת'ינגי בת'ינגווליר, ודרש מממשלת דנמרק להעניק לו סמכויות מלאות של גוף מחוקק.
ב-1874 חוקקה בדנמרק חוקה, לפיה יכול היה האלת'ינגי של איסלנד לחוקק חוקים ולפסוק בעניינים איסלנדיים פנימיים מובהקים.
בנוסף, ניתנה לפרלמנט הזכות לגבות מיסים מתושבי האי, לטובת השקעה חוזרת בכלכלתו.
למלך דנמרק נשמרה זכות וטו על כל החלטה של האלת'ינגי.
מספר המושבים עלה ל-30. שמונה מתוכם נבחרו בבחירות כלליות במחוזות שבחרו נציג למושב יחיד ו-22 מתוכם נבחרו בבחירות כלליות ב-11 מחוזות שבחרו נציגים לשני מושבים כל מחוז.
ששת המושבים הנוספים נשארו בידי המלך.
בבית העליון (שחייב היה לאשר כל חקיקה) ישבו ששת ממוני המלך ושישה נבחרים, כך שהם יכלו לבלום למעשה כל הצעה שהגיעה מהבית התחתון.
מאז שנת 1881 יושב האלת'ינגי במשכן שנבנה במיוחד למטרה זאת בלב ריקייוויק.
ב-3 באוקטובר 1903 הוכרז "שלטון עצמי" באיסלנד במסגרת תיקון לחוקת דנמרק.
האלת'ינגי, שמנה 40 חברים, השביע שר-מבצע שהיה אחראי על הוצאה לפועל של החלטות הפרלמנט באמצעות מנגנון ממשלתי עצמאי.
ב-1908 אומצה שיטת בחירות חשאיות.
ב-1915 אימצה איסלנד חוקה ובמסגרתה הוחלפו ששת ממוני המלך בשישה נציגים שנבחרו בבחירות ארציות כלליות.
ב-1918 חברה איסלנד לדנמרק במסגרת אוניה פרסונלית והאלת'ינגי זכה למעמד שווה לפרלמנט הדני.
מספר החברים והרכבם עלה במשך השנים.
ב-1942 עמד מספר המושבים על 52: 21 אוישו על ידי נבחרים ממחוזות בחירה שבחרו נציג אחד, עוד 12 בשישה מחוזות שבחרו שני נציגים, שמונה נציגים נבחרו בריקייוויק ו-11 נוספים בבחירות כלליות.
ב-1930 נחוג ציון המילניום לאלת'ינגי בפסטיבל גדול בת'ינגווליר, בהשתתפות בין 30,000 ל-40,000 איש (כ-15% מאוכלוסיית המדינה אותה עת).
ב-17 ביוני 1944 התכנס האלת'ינגי בת'ינגווליר על מנת לציין את עצמאותה של איסלנד ואת הפיכתה לרפובליקה עצמאית.
רפורמה מ-1952 הקטינה את מספר מחוזות הבחירה ל-8 והעלתה את מספר הנציגים ל-60. ב-1968 הונמך גיל הבחירה ל-20 וב-1984 הונמך ל-18.
בתיקון לחוקה משנת 2003 שונתה שיטת הבחירות ומבנה הפרלמנט.
הוא הפך לחד-ביתי (ללא בית עליון), מספר מחוזות הבחירה הונמך לשישה ומספר המושבים הועמד על 63.
על מושבי הפרלמנט מתמודדות חמש מפלגות: התנועה האזרחית, מפלגת העצמאות, המפלגה השמאלית-ירוקה, הברית הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הפרוגרסיבית.
אחוז ההצבעה גבוה מאוד ביחס לעולם הדמוקרטי, ועומד על כ-85%.
בבחירות של שנת 2013 הייתה מפלגת הפיראטים למפלגת הפיראטים הראשונה בעולם שנבחרה לפרלמנט בבחירה דמוקרטית.
הבחירות האחרונות נערכו בשנת 2024.
אַלַשִׁיָּה (באכדית: A-la-ši-ia; באוגריתית: 𐎀𐎍𐎘𐎊, אַלתֿי; בפיניקית: 𐤀𐤋𐤔𐤉, אלשי; במצרית: ỉꜣrꜣśꜣ או וריאציות דומות, נהגה כ־ʾàlaśa) היא שם עתיק לאי קפריסין שהיה שגור בפי אנשי הלבנט, מסופוטמיה ומצרים העתיקה בתקופת הברונזה, ושרד אף עד התקופה ההלניסטית.
עדויות ארכאולוגיות וטקסטואליות מראות שקפריסין החלה לקיים קשרים הדוקים עם היבשות הסובבות במאות ה־16–15 לפנה"ס, והפכה לחוליה מקשרת בסחר בין הים האגאי והלבנט.
בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת נשא השם קונוטציה פוליטית בנוסף לקונוטציה הגאוגרפית, ואלשיה התקיימה כממלכה, חלק בלתי־נפרד מהמרחב המזרח־תיכוני, שאוכלוסייתה הייתה מעורבת בשמיים, חורים, אנטוליים ומצרים בדומה למרכזים אחרים במרחב.
ממלכה זאת הייתה מקור לסחורות רבות, במיוחד נחושת, לארצות מזרח אגן הים התיכון, וכן מיקום אידיאלי לסוחרים להתעדכנות בביקוש ובהיצע לסחורות מגוונות.
בתקופות הברזל, בה התחלקה קפריסין לממלכות מקומיות, אבדה המשמעות הפוליטית, תפוצת השם "אלשיה" פחתה משמעותית, ונותרה בעיקר בפי הפיניקים (שרבים מביניהם התגוררו בקפריסין).
השם אלשיה מופיע בטקסטים עתיקים בשפות מצרית קדומה, חתית, אכדית במיקנית (כתב ליניארי ב'), אוגריתית ופיניקית.
האזכור הראשון הידוע של השם אלשיה מופיע בתעודה מהעיר מרי מהמאה ה־18 לפנה"ס, התעודה מזכירה נחושת מאלשיה.
בתעודות מצריות נזכרת אלשיה בתעודות מהמאה ה־15 לפנה"ס מתקופת תחותמס השלישי.
בין העדויות הטקסטואליות הבולטות לאלשיה נמנים המכתבים שנשלחו ממנה ונשמרו בארכיון אל־עמארנה (אחתאתון) מהמאה ה־14 לפנה"ס.
מתוך שמונה מכתבים שנשלחו מאלשיה למצרים, 7 נכתבו על ידי מלך אלשיה למלך מצרים (כנראה אמנחותפ הרביעי), ומכתב אחד נשלח מנציב אלשיה לנציב מצרים.
שמו של מלך אלשיה לא מוזכר במכתבים.
במכתבים אלה המסופררים א"ע 33–40, קורא מלך אלשיה למלך המצרי "אחי".
המכתבים עסקו בעיקר במשלוחי נחושת מאלשיה למצרים.
במכתב א"ע 34 מלך אלשיה שולח בנוסף ל־200 ככרות נחושת גם מיטת הבנה מעוטרת זהב, מרכבות, סוסים, יריעות וגלימות פשתן, קנקני שמן ועוד, במקביל הוא מתלונן שלא נשלח אליו שמן ופשתן לבגדים.
בחלק מהמכתבים מצוין שהמשלוחים נעשו בספינות.
במכתב א"ע 35 כותב מלך אלשיה על משלוח 500 כיכר נחושת ומתנצל על הכמות המעטה בטענה שבארצו פרצה מגפת הדבר שהרגה את כל האנשים בארצו, ואין מי שיכרה את הנחושת.
במכתב זה אומר מלך אלשיה למלך מצרים שהוא מעל מעלת מלך החתים ומלך שנער, כי כל מתנה שהם שולחים אליו, הוא שולח למלך מצרים פי שניים.
במכתב א"ע 36 מוזכרת פחוות כנען בהקשר של חיטה ומזון, וייתכן כי המשלוח של המזון מכנען היה בתמורה למשלוח של הנחושת למצרים.
במכתב א"ע 38 מתלונן מלך אלשיה על פלישת אנשי לוּכִּי (ליקיה) לארצו, ומציין שהם פולשים כל שנה ותופסים עיר קטנה בארצו.
מכתבים א"ע 39 ו־40 עוסקים בבקשה שהמוכסים המצרים לא יפריעו לסוחרי אלשיה.
בפפירוס אנאסטאזי ד שנכתב בתקופתו של סתי השני במאה ה־13 לפנה"ס, יש גם התייחסות למשלוח נחושת (וגם בקר) שנשלחו מאלשיה למצרים.
בכתובות ממחצית המאה ה־12 לפנה"ס ממדינת האבו מסופר על ניצחונו של רעמסס השלישי על גויי הים, מסופר שאלשיה נכבשה על ידי גויי הים יחד עם ממלכות נוספות כמו החתים, ממלכת אמורו, כרכמיש ועוד.
בנוסף לכתובות רעמסס השלישי מוזכרת אלשיה גם בכתובות סתי הראשון.
בתעודות חתיות מהמאה ה־14 מצוין שאויבי מלך החתים הוגלו לאלשיה.
בימי ארנוואנדש השלישי ממלכיה האחרונים של האימפריה החתית שמלך בסוף המאה ה־13 לפנה"ס, ניסה מדותש שליט עצמאי מדרום־מערב אנטוליה לכבוש את אלשיה בטענה שאינה נמצאת יותר בשליטה של החתים.
בתעודות שהתגלו בחתושש המתוארכות לסוף האימפריה החתית, מסופר על קרב ימי בין החתים לאלשיה.
השערת החוקרים היא שהחתים ניהלו את ענייניהם עם אלשיה, דרך כרכמיש שהייתה המרכז החתי בסוריה, וכרכמיש ניהלה את ענייניה דרך אוגרית שלה היו קשרים הדוקים מאוד עם אלשיה.
בתעודה מימי שופילוליומש השני אחרון מלכי האימפריה החתית, מסופר על שני ניצחונות של הצבא החתי על צבא אלשיה, שתחילתו בניצחון בקרב ימי, ובעקבותיו ניצחון בקרב יבשתי.
אלשיה הפכה מדינה וסלית של האימפריה החתית עד נפילת האימפריה החתית על ידי גויי הים.
אלשיה מוזכרת במקומות והקשרים שונים בכתבי אוגרית, ביניהם מכתבים, רשימות מנהליות וכתבים דתיים, וניתן ללמוד מאזכורים אלה על אלשיה ויחסיה עם אוגרית.
מטרת המכתב הייתה לשכנע את מלך אוגרית להתיר לכמה סוחרים (כנראה אוגריתיים) למכור כמה אניות לסוחר אחר (כנראה מאלשיה), שכן למלך אוגרית היו סמכויות כלכליות ידועות.
עדויות אונומסטיות מאלשיה מעידות על קיום יסוד שמי משמעותי באלשיה כבר בתקופת הברונזה המאוחרת – מתוך 33 שמות של אנשים מאלשיה שנמצאו בכתבים אכדיים, אוגריתיים, חתיים ומצריים מתקופת הברונזה המאוחרת, 21 היו שמיים בוודאות ושלושה נוספים עשויים להיות שמיים גם הם; שאר השמות היו כנראה חורים או אנטוליים .
מכתב נוסף שלא שרד במלואו ועוסק במשלוח תבואה, עסק אולי בתבואה שנשאו כלי שיט אלשיים לאוגרית.
במכתב מהמלך נִקמַדֻ השלישי למלך אלשיה הוא מזכיר שמן אוגריתי מאלשיה.
מכתבים באכדית מאוגרית העידו על גירוש גורמים פוליטיים לא רצויים לאלשיה.
מספר ניכר של מכתבים בין מלכי אוגרית למלכי אלשיה המתוארכים לקראת סוף המאה ה־13 לפנה"ס מעידים על חשש משותף מפני סכנת גויי הים.
במכתב אכדי ממלך אלשיה למלך אוגרית האחרון, עמֻרפִא, מלך אלשיה מזכיר שעמרפא סיפר לו שהוא ראה אניות אויב בים, והוא אישר שהוא ראה אניות, עודד את אנשי אוגרית להיות חזקים, לבצר את עריהם ולהתחמש.
יחסים מסחריים ודיפלומטיים דו־כיווניים בין אוגרית לאלשיה באים לידי ביטוי בכתבים האוגריתיים (ומתועדים היטב גם בממצא הארכאולוגי).
אנשים מאלשיה השתתפו בפעילות העיר והארמון האוגריתיים כבעלי מלאכה, רועים, אנשי מקדש ומלוכה.
נמצאה אף רשימת סחורות ממטען של "אַני אל[תֿי]", אניית אלשיה, כולל כיכרות נחושת, בדומה למטען שנמצא באניה הטרופה מקילידוניה .
ייתכן שגם השמות "אַלתֿן" ו"אַלתֿת" מתייחסים לאנשים מאלשיה.
אלשיה מוזכרת גם בכתבים דתיים אוגריתיים: בטקסט פולחני ארוך מוזכר "אלוף אלשיה" (אֻלפ אַלתֿי) בין אלופי עמים זרים שונים (כגון ח'ורים וחתים); על קמע עם כיתוב קצר הוזכרה אלשיה.
אלשיה מוזכרת במגילת ון אמון (המאה ה־11 לפנה"ס): לאחר שהגיבור, ון־אמון, משולח מגבל, הרוח נושאת אותו לארץ אלשיה, ובני העיר (אליה הגיע) יצאו להורגו; הוא הובא אל משכן מלכתם (ששמה ḥꜣtybꜣ), בדיוק בזמן שהיא עברה בין ביתה האחד למשנהו.
הוא ברכהּ לשלום ושאל אם יש מבין האנשים דובר מצרית; אחד מהם ענה שהוא דובר, אז ביקש ממנו ון־אמון להגיד לה: "שמעתי עד תבאי שבכל עיר ועיר נעשה עוול, אך בארץ אלשיה נעשה צדק; אך הנה, עוול נעשה פה בכל יום...
אם הים השתולל והרוח נשאני לארץ זאת, אל תהרגוני – אני שליח אמון, יחפשו אחרי ללא הרף.
באשר לצוותו של מלך גבל (שהגיע עם ון־אמון לאלשיה על האניה) שביקשתם להרוג, מלכם וודאי ימצא עשרה צוותים משלכם ויהרגם (כנקמה)".
מלכת העיר התירה לון־אמון להעביר בעירהּ את הלילה, ומחלק זה המגילה מקוטעת.
בשל התארגנות מחדש של קפריסין לכמה ערי־ממלכה מקומיות בתחילת תקופת הברזל, השם הכולל לאי "אלשיה" נעלם כמעט כליל מהתיעוד הטקסטואלי, והוחלף ב"קיפרוס" היווני, "ידננה" האשורי ו"ארץ/איי כתים" העברי.
כתובת עבדססם המתוארכת לשנת 375 לפנה"ס היא כתובת המקדישה פסל לאפולון־רשף עם האפיתט אַלַסיוֹטַס (ביוונית), שמשמעותו המקורית היא "אפולון האלשי", אפולון של אלשיה (קפריסין).
סיווג אתני או גאוגרפי ספציפי של אל ידוע מאוד מהעולם הפיניקי (אף שהוא מופיע כשיוך, כמו "בעל צור" ולא "בעל הצורי" בניגוד ל"אלסיוטס", שהוא תואר).
בארכיון המנהלי הפיניקי הגדול באדיל, שממצאיו עוד נמצאים בתהליכי פענוח, נמצאו אוסטרקונים רבים עם תאריך (לצרכים מנהליים) לפי מניין השליט באזור.
אחד האוסטרקונים שפוענח מכיל את הכתובת הבאה:
אחרי מותו של אלכסנדר הגדול נאבקו יורשיו על חלוקת ממלכתו האדירה (מלחמות הדיאדוכים).
לאחר קרב עזה, קיבל תלמי סוטר לידיו את השלטון על קפריסין, וביטל את הממלכות המקומיות בה.
אנטיגונוס מונופתלמוס שירש את סוריה נאבק בתלמי סוטר שירש את מצרים על השליטה על קפריסין, ובקרב סלמיס (306 לפנה"ס) הביס דמטריוס פוליורקטס, בנו של אנטיגונוס, את צבא תלמי ונטל את השליטה על כל קפריסין בשם אביו.
בעקבות האירוע הכתיר אנטיגונוס את עצמו למלך כל האי (שכן המלכויות המקומיות בו בטלו כמה שנים קודם לכן) וייחס את התואר גם לבנו.
התאריך המצוין על האוסטרקון, אם כן, הוא שנתם הראשונה של אנטיגונוס ודמטריוס בשלטונם על קפריסין, היא 306 או 305 לפנה"ס.
אמנם התואר "מלך" לא מוזכר, אך צורת מצומצמת זאת לכתיבת תאריך נפוצה באוסטרונים מנהליים פיניקיים.
האורתוגרפיה של האוסטרקון תואמת תקופה זאת: השמות מתועתקים בדיוק, עם הסיומת היוונית סיגמה, שבניב הקפריסאי של הפיניקית אמנם נהגו לתעתקהּ לשי"ן לרוב, אך לעיתים (כמו פה) תועתקה לסמ"ך; הטאו היוונית תועתקה, כרגיל בפיניקית לפחות עד המאות ה־4–3 לפנה"ס, לת"ו (ולא לטי"ת כמו מאוחר יותר).
השם "אלשי" לא שרד בתארים מלכותיים של בית תלמי לאחר הכיבוש המחודש של קפריסין, משום שלאחר התבססותם כאימפריה שחלשה גם על מצרים והלבנט, קיבלו מלכי השושלת את התואר האימפריאלי "אדון מלכים", ולא תואר גאוגרפי מקומי.
במחקר המוקדם, ניסו לזהות את אלשיה לאור הטקסטים העתיקים, במיוחד מכתבי אל־עמארנה, אלשיה הייתה צריכה להיות בתוך או בסמוך לים התיכון, באזור שהיה עשיר בנחושת בתקופת הברונזה, וממאפיינים אלה זוהתה אלשיה עם קפריסין.
ההשערה הכללית הייתה שבירתה של אלשיה שכנה במזרח האי ליד (בקרבת פמגוסטה).
חיזוק לזיהוי אלשיה עם קפריסין מצאו החוקרים המוקדמים בכתובת עבדססם המוזכרת לעיל שהתגלתה בסוף המאה ה־19, ובה נמצא אפיתט לאפולון־רשף "אַלַסיוֹטַס" (כלומר "האלשיי", "זה של אלשיה").
עם זאת, זיהוי אלשיה עם קפריסין לא התקבל פה אחד, והיו שהציעו זיהוי בסוריה או קיליקיה, בין השאר משום שקפריסין קיבלה באלף הראשון לפנה"ס שמות אחרים במקורות אשוריים ועבריים.
מחקר היסטורי־מיקרוארכאולוגי (ענף העוסק ביישום שיטות מיקרוסקופיות בארכאולוגיה ובדיקת ההרכב והמוצא של חומר) שבדק את מוצאם של לוחות מאל־עמארנה, באמצעות הסרת דגימות מהלוחות ובדיקת החומר ממנו הם עשויים ומאיזה מקום יכול לבוא חומר בעל הרכב כימי ומינרלוגי התואם את הלוח שנבדק, בדק גם את מכתבי מלך אלשיה.
על פי ממצא זה בשילוב עם הנתונים הארכאולוגיים וההיסטוריים, הוצעו הצעות לזיהוי מקורם של לוחות אל־עמארנה; על פי ממצאי הבדיקה של לוחות אלשיה נקבע שמקורם לא יכול להיות בסוריה, וכי יש התאמה גדולה בין החומר של הלוחות לחומר שנמצא בקפריסין.
המחקר גם הראה שמקור החומר לא נמצא ליד אנקומי, אלא מתאים יותר לחומר שנמצא באזור האתרים הארכאולוגים ליד אלסּה (Alassa) וקלבסוס (Kalavasos) השוכנות בדרום האי.
אתרים אלה, במיוחד קלבסוס, הם אתרים חשובים מתקופת ברונזה המאוחרת, וקרובים לאזורי מכרות נחושת.
השערה נוספת אפשרית היא שהשם אלסּה, מקורו בשם אלשיה ששרד בשם המקום (יש לציין שלפי הטקסטים האכדיים, אלשיה היא ארץ ולא עיר).
העדות החדשה לשם אלשיה בפיניקית בסוף מאה ה־4 לפנה"ס כשם המתייחס לאי כולו, מחזק את התפיסה לפיה גם באלף השני לפנה"ס התייחס השם אלשיה לאי כולו, ולא רק לעיר מסוימת והטריטוריה שמסביבה.
אין זה מן הנמנע שבירת ממלכת האי נקראה גם היא אלשיה.
השם אלישה (בנוסח שומרון: אליש, בתרגום השבעים: Ελισα או Ελισαι) מופיע במקרא שלוש פעמים: בספר בראשית בלוח העמים כאחד מבני יוון: , בפסוק המקביל לבראשית ב, ובספר , בקינה על צור: .
המפרשים הקדמונים, כיוסף בן מתתיהו, הירונימוס וחז"ל, זיהו את אלישה עם יוון, חלקים בה, או אזורים מאנטוליה, לפי קרבה לשמות אותם מקומות.
כיום רוב החוקרים מזהים את אלישה עם קפריסין.
אלת הנחש, או אלת האדמה, הוא הכינוי שניתן לפסלים שנמצאו בכרתים, ונוצרו בתקופה המינואית, ומסמלים ככל הנראה את האלה העיקרית של כרתים.
שני פסלים כאלו נמצאו בשנת 1903 בידי הארכאולוג הבריטי אדוארד אוונס בקנוסוס, הם מוצגים כיום במוזיאון הארכאולוגי של הרקליון.
פסלים נוספים נמצאו מאוחר יותר.
לרוב הפסלים מציגים אישה לובשת שמלה ארוכה בעלת מחוכים, חשופת שדיים, אוחזת נחש בכל אחת מידיה.
על ראשה ישנן חיות קטנות המסמלות את שלטונה על האדמה.
לעיתים נחשים כרוכים על גופה ושני אריות מלווים אותה, סמל לשלטונה על חיות הפרא.
לפעמים מופיע לידה אל זכר, בנה או בעלה.
השדיים החשופים וגם הנחשים אמורים לסמל אולי פריון, שכן הנחש שימש כסמל לפריון בתרבויות רבות בין היתר במסופוטמיה ובהודו, אם כי יש הסוברים שהשדיים מסמלים אבל.
אלשוויל היא עיר במחוז ארלסהיים שבקנטון בזל-לנדשאפט שבשווייץ.
אלשוויל מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1118 בשם Almswilre.
האזור סביב לאלשוויל היה מיושב לפחות מאז התקופה הפלאוליתית התיכונה.
ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בתחומי העיר כוללים כמה ממצאים פזורים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, ספלים מתרבות ה-Glockenbecherkultur (2400-1800 לפנה"ס לערך), מטמון מתכות מאמצע תקופת הברונזה וישוב מתרבות האלשטאט.
ב-1937 התגלה אתר לשריפת גוויות מהשנים 60-25 לספירה לערך.
ייתכן שאלשוויל היא מקומה של תחנת הדרכים Arialbinum.
אלשוויל הייתה חלק מהטריטוריה של בירסק שניתנה ב-1004 כתרומה של האימפריה הרומית הקדושה לבישוף של בזל.
במהלך אמצע המאה ה-15 מושכנה ונמכרה טריטוריה זו מספר פעמים.
העיר אלשוויל שכנה על נתיב הסחר אלזס-זולותורן שעבר דרך מעבר פסוונג.
מיקומה על הגבול וסמיכותה לנתיב הסחר אפשרו לאלשוויל להתפתח כנקודת מכס חשובה.
לאחר 1724 הייתה אלשוויל משכנו של מחסן המלח הצפוני של הפוגט של הדיוקסיה של בזל.
אלשוויל הייתה אחת ממה שנקרא "שבעת הכפרים החופשיים" ולפיכך היא השתייכה לכנסיית הרובע של קפלת יוהאן הקדוש של הקתדרלה של בזל, לקיום טקסי הטבלה וחגים.
עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס, הצטרפה אלשוויל ב-1525, יחד עם ריינאך, תרוויל, אוברוויל ואטינגן, לבזל במסגרת הסכם משותף.
תוקפו של הסכם זה פג ב-1585 עם חתימת הסכם באדן.
ב-1529 קיבלה אלשוויל על עצמה את הנצרות הפרוטסטנטית במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
ב-1627 עלה בידו של הבישוף של בזל להשליט את הקונטרה-רפורמציה.
החל מ-1567 התקיימה קהילה יהודית באלשוויל.
ב-1692 מנתה הקהילה 24 משפחות שהתגוררו ב-Judengässlein והם היוו כ-15% מאוכלוסיית העיר.
הקהילה היהודית החזיקה בית עלמין בזווינגן וזכות קבורה בהגנהיים.
במאה ה-17 ביקרו ילדים יהודים יחד עם ילדים נוצרים בבית הספר.
האשמות בגנבת סוסים ותוכניות יהודיות לבניית בית כנסת באלשוויל גרמו להוצאתה של גזירת גרוש על ידי הבישוף.
הכנסייה המקומית על שם פטר ופול הקדושים נבנתה במאה ה-12 והייתה תחת חסותה של קתדרלת בזל.
חלקו התחתון של מגדל הכנסייה הוא מהמאות ה-12 וה-13, אך שאר החלקים של מבנה הכנסייה נבנו מחדש בשנים 1698 – 1699. כנסיית הרובע של אלשוויל כללה גם את שונבוך ואת הסינג (כיום בצרפת) ועד 1611 את הגנהיים (גם היא כיום בצרפת).
לאחר הפסקת קיומה של הרפובליקה הראורוסיאנית קצרת הימים (1793-1792), הייתה אלשוויל תחת השלטון הצרפתי עד 1814. בין השנים 1793 – 1800 היא הייתה חלק מהמחוז הצרפתי של מונט טריבל ומ-1800 ועד 1814 היא הייתה חלק ממחוז או-רן.
שלא כמו רוב היישובים באזור בירסק, הגיבה אלשוויל באופן שלילי לשלטון הצרפתי וב-1794 אף פרץ בה מרד קטן.
ב-1815 הייתה אלשוויל חלק מהקטנון של בזל וכאשר הקנטון התפצל ב-1833 היא הייתה חלק מקנטון בזל-לנדשאפט.
הפיצול בין קנטון בזל-לנדשאפט לבין קנטון בזל-שטאדט גרמה לשינוי בכוחה הדתי של אלשוויל.
ב-1877 הצביעו תושבי כנסיית הרובע נגד הכומר הקתולי פטר וילדמן והחליפוהו ביוהנס שמיד, כומר קתולי.
לפיכך הפכה אז אלשוויל להיות קתולית.
ב-1878 ייסדה הכנסייה המתוקנת השווייצרית כנסייה באלשוויל.
ב-1970 נמנו עליה כ-54% מתושבי אלשוויל ו-40% היו קתולים.
ב-1860 הייתה אלשוויל בעיצומו של תהליך להפיכתה מכפר חקלאי לעיר תעשייתית.
רבים מתושביה עבדו בבתי חרושת בבזל.
רוב החקלאים גידלו דגנים וירקות, שאותם הם מכרו בשוק הסמוך של בזל.
אלשוויל הייתה ידועה בעיקר בשל כרוב הגינה שגודל בה.
בין השנים 1897 – 1921 עובדה תנובת הכרוב בבית חרושת לכרוב כבוש, שנבנה על ידי הקולקטיב החקלאי של אלשוויל.
בסוף המאה ה-19 הופסקו גידולי הקנבוס, הפשתן והכרמים באלשוויל.
ב-1955 פעלו בה 63 חוות בעוד שב-1965 ירד מספרן ל-29 וב-1980 גדל מספרן רק במעט ל-31. עד לשנת 1930 גדל היקפו של המגזר התעשייתי באלשוויל באופן משמעותי (בעיקר תעשיות לייצור לבנים, טקסטיל, מתכות ומכונות) וב-1910 כ-73% מהמועסקים בעיר הועסקו בתעשייה.
בשנות השבעים של המאה ה-18 נפתחו כמה בתי חרושת ללבנים באלשוויל, כולל חברת Passavant-Iselin & Co שהפעילה את מכבש האריחים המשולבים הראשון בשווייץ.
החברה פעלה עד 1975. העובדה שהעיר לא הייתה מקושרת לרשת הרכבות (ההצעה שעלתה ב-1926 להקים מסוף מטענים ירדה מעל הפרק), מנעה פיתוח תעשייתי משמעותי בעיר.
בנוסף, עם התפתחותה של מערכת הספנות על הריין, איבדה אלשוויל את חשיבותה כתחנת מכס.
ב-1905 נפתח קו חשמליות שקישר את העיר לבזל.
כיום אלשוויל מתמקדת בתעשיות קלות, כולל תעשיית מתכות, נייר וכימיה.
ב-1990, 35% מהעובדים הועסקו במגזר התעשייתי ו-54% במגזר השירותים.
בין השנים 1850 – 1970 חוותה אלשוויל גידול מסיבי באוכלוסייתה הודות להגירה מבזל.
ב-1930 הייתה זו העיר הפופולרית ביותר מחוץ לבזל והיא סבלה ממחסור בתשתיות.
מאז 1970 עלה קצב הגידול.
מרכז העיר ממשיך לשמור על הצביון הכפרי שלו.
מגמה זו חוזקה באמצעות המהלך לשימורם של הבתים הבנויים למחצה מעץ מהמאה ה-19, שב-1976 הוענק עליהם לעיר פרס ממועצת אירופה וב-1980 הוענק לעיר פרס על התכנון הכפרי של המרכז שלה.
ב-1968 נפתח באלשוויל מוזיאון להיסטוריה שלה וב-1977 נפתח השוק.
שטחה של אלשוויל הוא 8.92 קמ"ר.
מתוכם 29.4% משמשים לחקלאות, 27% הם שטחים מיוערים, 43% הם שטחים בנויים, 0.2% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.3% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת במחוז ארלסהיים, על שולי אזור גבעות זונדרגואר שלאורכו של עמק הריין העליון.
אלשוויל היא למעשה פרבר של בזל הניצבת מדרום-מערב לה ומשני עברים שלה היא גובלת עם צרפת.
היישובים הגובלים איתה מצד שווייץ, חוץ מבזל הם: שוננבוך, אוברויל ובינינגן.
הנוף הוא נוף טיפוסי לעמק הריין, והעיר ניצבת בנקודה בו עובר הריין מהתוואי בו הוא זורם מערבה ומהווה את הגבול בין שווייץ לגרמניה ופונה צפונה כדי להוות את הגבול בין צרפת לגרמניה.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר 20,411 תושבים.
אלשוז'ולצה (בהונגרית: Alsózsolca) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הקהילה היהודית בכפר הייתה כפופה לקהילת אונוד ואת חלק משירותי הדת קיבלה מהקהילה היהודית הגדולה באזור בעיר מישקולץ שם גם למדו הילדים בבית הספר.
בשנת 1944 שולחו כל יהודי העיר למחנה ההשמדה אושוויץ ורק שלושה נותרו בחיים.
בכפר קיים עד היום בית קברות יהודי
אלשוטלקש (בהונגרית: Alsótelekes) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה.
אלשוטלקש הוא אחד מכפרים רבים באירופה אשר חל פיחות (לעיתים כבד) באוכלוסייתו.
אלשובדאס (בהונגרית: Alsóvadász) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
באלשובדאס התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית עלמין יהודי נטוש.
אלשורגמץ (בהונגרית: Alsóregmec) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-449 תושבים בשנת 1880, 199 תושבים בשנת 2013 ובשנת 2018 נספרו 177 תושבים בלבד.
באלשורגמץ התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית עלמין יהודי.
אלשוברצקי (בהונגרית: Alsóberecki) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אלשודובסה (בהונגרית: Alsódobsza) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אלשוסוהה (בהונגרית: Alsószuha) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אלשוגג' (בהונגרית: Alsógagy) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אלשוארש (בהונגרית: Alsóörs) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
באלשוארש חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
אלשיך הספרייה הצרפתית הייתה רשת חנויות ישראלית לספרים בצרפתית.
ה"ספרייה הצרפתית" הראשונה נפתחה בנחלת בנימין 62 בתל אביב בשנת 1939, והחנות האחרונה שנותרה, בנחלת בנימין 55, נסגרה בשנת 2016. החנות הגדולה והידועה ביותר, בבעלות בן ציון ג'רסי ויעקב כהן, הייתה ממוקמת בפסאז' הוד, בקרן הרחובות דיזנגוף ופרישמן בתל אביב, ופעלה בין השנים 1958–1984.
הקוראים מצאו ב"אלשיך" מבחר גדול של ספרי פרוזה ושירה קלאסיים ומודרניים, ספרי עיון, אלבומי אמנות, אנציקלופדיות וספרי לימוד, וגם ירחוני אופנה ועיצוב, שבועונים ועיתונות יומית, שהגיעו מצרפת בדואר אוויר - עניין נדיר באותן שנים.
החנות בפסאז' הוד הפכה למרכז תרבות צרפתי.
התקיימו בה אירועים רבים, ובין השאר גם אירועי חתימות על ספרים.
בין הסופרים המפורסמים שהשתתפו באירועים אלה היו ז'אן פול סרטר, סימון דה בובואר, אלי ויזל, אנדרה שוורץ בארט, אלבר כהן ועוד.
החנות בפסאז' הוד השתרעה על פני שלוש קומות ונודעה גם בשל תכנונה האדריכלי המיוחד.
בשנת 1961 זכה המתכנן, האדריכל היינץ (חיים) פנחל, בפרס רוקח לאדריכלות מטעם עיריית תל אביב, על עיצוב הפנים של "הספרייה הצרפתית".
החנות הראשונה נפתחה ברחוב נחלת בנימין 62 בתל אביב.
ראשיתה בספריית השאלה בניהולו של אלבר אברהם אלשיך.
אלבר, יחד עם אחיו איזק אלשיך, היו מנהלים ומחנכים בבית ספר יהודי-פרטי בסלוניקי שביוון, ושפת הלימוד בו הייתה צרפתית.
בשל שינויים במדיניות ממשלת יוון נאלצו המנהלים לסגור את בית הספר בשנת 1936.
אלבר אלשיך החליט לעלות לארץ, ושלח לתל אביב את כל ספרי הספרייה המפוארת של בית הספר, שהיו הבסיס לספריית ההשאלה בתל אביב.
אלשיך עלה לארץ בשנת 1938, ובשנת 1939 פתח את "הספרייה הצרפתית".
בשנת 1950 נפטר אלבר אלשיך ממחלה ממארת, וכיוון שהיה ערירי הועברה ספריית ההשאלה לידי בן ציון ג'רסי ויעקב כהן, שניהם תלמידיו לשעבר של אלשיך, שהפכו את הספרייה לחנות ספרים.
בתחילת שנות החמישים התהדקו מאוד היחסים בין צרפת וישראל, ושתי המדינות פעלו לטיפוח הקשרים התרבותיים ביניהן.
כתוצאה מכך נפתחו כיתות ללימוד השפה הצרפתית בכל רחבי הארץ, והציבור בישראל גילה עניין רב בספרות ובתרבות צרפת.
על רקע זה התרחבה הפעילות של "אלשיך", ג'רסי וכהן יצרו קשרים הדוקים עם שגרירות צרפת בישראל ועם הוצאות ספרים ומערכות עיתונים בפריז, וייבאו ספרי קריאה, ספרי לימוד ועיתונים למכירה.
שם החנות נשאר "אלשיך הספרייה הצרפתית", כמחווה למורים אלבר ואיזק אלשיך.
בהמשך נפתחו סניפים נוספים: בתל אביב - ברחוב דיזנגוף פינת פרישמן וברחוב נחלת בנימין 55, ברחוב נורדאו בחיפה, וברחוב יפו בירושלים.
תקופת הפריחה של הרשת הייתה בשנות החמישים, השישים ועד סוף שנות השבעים.
בשנת 1984 נמכרה החנות בפסאז' הוד לאנשי עסקים, שפתחו במקום דוכן לממכר מזון.
באותה שנה קנה בן ציון ג'רסי את חלקו של יעקב כהן בשותפות.
בשנת 1985, לאחר פטירתו של בן ציון ג'רסי, עברו שאר חנויות הרשת לידי בנו חנן ג'רסי.
עם הזמן התרכזה הפעילות בחנות בנחלת בנימין 55, שעיקר התמחותה היה ספרים ועיתונים מקצועיים בתחומי אדריכלות, עיצוב אופנה וקולינריה.
סניף זה היה האחרון שנותר, והוא נסגר סופית בשנת 2016.
אַלֵשַׁנְדְרֵה הֵרְקוּלַנוּ דֵי קַרְוַלְיוּ אִי אַרַאוּז'וּ (בפורטוגזית: Alexandre Herculano de Carvalho e Araújo; 28 במרץ 1810 – 13 בספטמבר 1877) היה סופר, משורר והיסטוריון פורטוגלי.
משפחתו של הרקולנו הייתה ממוצא צנוע.
אחד מסביו היה מנהל עבודה של בנייה באבן בשירות המלוכה.
הרקולנו רכש את השכלתו המוקדמת, הכוללת לטינית, לוגיקה ורטוריקה, במנזר נססידאדס (Necessidades), ושהה שנה באקדמיה הימית המלכותית כשהוא לומד מתמטיקה מתוך כוונה להיכנס לקריירה מסחרית.
בשנת 1828 השתלט מיגל הראשון, מלך פורטוגל על פורטוגל, והרקולנו, כשהיה מעורב בהצהרה הצבאית הלא מוצלחת של אוגוסט 1831, נאלץ לעזוב את פורטוגל בחשאי ולמצוא מקלט באנגליה ובצרפת.
בשנת 1832 הוא ליווה את המשלחת הליברלית המפורסמת לאי טרסיירה כמתנדב, והיה אחד החיילים בצבאו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל שמנה 7,500 איש ש וכבשו את פורטו.
הוא השתתף בכל פעולות , ובמקביל שימש כספרן בארכיון העיר.
הוא פרסם את כרך השירים הראשון שלו, "A Voz de Propheta" (קולו של הנביא), בשנת 1832, ושנתיים לאחר מכן עוד אחד בשם "A Harpa do Crente" (הנֶבֶל של המאמין)".
לאחר שבשנותיו הראשונות פעל כמשורר, הכניס הרקולנו את סוגת הרומן ההיסטורי לפורטוגל ב-1844 באמצעות ספר שנכתב כחיקוי של וולטר סקוט.
"אֶוּריקוֹ הכומר" (Eurico, o Presbítero) מתייחס לנפילת המלוכה הוויזיגותית והתחלת ההתנגדות למוסלמים באסטוריאס שהולידה את הממלכות הנוצריות של חצי האי האיברי.
הספר השני, "הנזיר הציסטרציאני" (O Monge de Cister), שיצא לאור ב-1848, מתאר את תקופתו של ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, כאשר מעמד הביניים והעיריות השתמשו לראשונה בכוחם ובחרו במלך שהתנגד לאצולה.
מנקודת מבט אמנותית, הסיפורים הללו הם הפקות מאומצות למדי, מלבד היותם אולטרה-רומנטיים; אך יש לזכור שהם נכתבו בעיקר למטרה חינוכית, ויתרה מכך, הם ראויים לשבחים רבים על סגנונם.
להרקולנו היה ידע ספרותי גדול יותר מסקוט, אבל הוא חסר כישרון תיאורי ומיומנות בדיאלוג.
המגע שלו כבד, והרומנים האלה לא מראים שום אפקט דרמטי, מה שמסביר את כישלונו כמחזאי, אבל השפעתם הייתה גדולה כיוון שהיו להם חסידים רבים.
Afonso III), ספר שנכתב בקווים ביקורתיים ומבוסס על מסמכים.
הקשיים שנתקל בהם בכתיבתו היו גדולים מאוד, שכן היסודות לא הוכנו כראוי על ידי קודמיו, והוא נאלץ להיות אומן ואדריכל בעת ובעונה אחת.
הוא היה צריך לאסוף כתבי יד מכל חלקי פורטוגל, לפענח, לסווג ולשקלל אותם לפני שהצליח להתחיל לעבוד, ואז מצא צורך לשבור תקדימים ולהרוס מסורות.
סטודנטים רציניים בפורטוגל ומחוצה לה קיבלו את הספר בברכה כיצירה היסטורית מהשורה הראשונה, בשל העדויות על המחקר הקפדני שערך, חיבור העובדות המוכשר שלו, למדנותו ודיוקו עד כדי כאב, תוך הפשטות הפיסולית של הסגנון ונכונותו של חיתוך הדיבור הפכו אותו לקלאסיקה פורטוגזית.
הכרך השני של ההיסטוריה שלו הופיע ב-1847, השלישי ב-1849 והרביעי ב-1853.
אולם הכרך הראשון הוליד מחלוקת מהוללת, משום שהרקולנו צמצם את קרב אוריקה המפורסם, שהיה אמור לבשר את הולדת המלוכה הפורטוגלית, לממדים של התכתשות בלבד, והוא הכחיש את הופעת ישו בחלומו של המלך אפונסו, אגדה שהופצה לראשונה במאה ה-15.
הרקולנו ספג גינויים מדוכן המטיפים בכנסיות ומהעיתונות בשל חוסר הפטריוטיות והאדיקות הדתית, ולאחר שנשא בעוז את המתקפה במשך זמן מה, דחפה אותו גאוותו להשיב.
במכתב אל הקרדינל בשם Eu e o Clero ("אני ואנשי הדת", 1850), הוא גינה את הקנאות והבורות של הכמורה במילים פשוטות, והמכתב עורר מלחמת פמפלטים עזה שאופיינה בהתעללות אישית רבה.
פרופסור לערבית בליסבון התערב כדי לבסס את ההשקפה המקובלת על הקרב, והאשים את הרקולנו ותומכו, המלומד והאוריינטליסט הספרדי , בבורות לגבי ההיסטוריונים הערבים ושפתם.
התנהלות המחלוקת, שנמשכה שנים אחדות, לא עשתה טוב לאף אחד מהצדדים המתמודדים, אך הצהרה של הרקולנו לגבי העובדות התקבלה בסופו של דבר כנכונה.
בצעירותו, הפכו המגרעות של האבסולוטיזם את הרקולנו לליברלי, וההתקפות על ספר ההיסטוריה שלו הפכו את האיש הזה, הרגיש ובעל האמונה הדתית העמוקה, למתנגד חריף של הממסד הדתי שהחל להבדיל בין קתוליות פוליטית לנצרות.
לצד שני הספרים הללו ("תולדות פורטוגל מראשית המלוכה ועד סוף שלטונו של אפונסו השלישי" ו"תולדות מוצאה והקמתה של האינקוויזיציה בפורטוגל"), מחקרו "מצבו של מעמד העובדים בחצי האי מהמאה השביעית עד המאה השתים עשרה" ("Do Estado des classes servas na Peninsula desde o VII.
seculo"), הייתה תרומתו יקרת הערך ביותר של הרקולנו להיסטוריה.
בשנת 1856 החל הרקולנו לערוך סדרה של Portugalliae monumenta historica (מונומנטים היסטוריים פורטוגליים), אך ויכוחים אישיים בינו לבין מנהל הארכיון, שאותו הוא בהכרח פקד לעיתים קרובות, קטעו את לימודי ההיסטוריה שלו.
עם מותו של חברו פדרו החמישי, מלך פורטוגל עזב הרקולנו את רובע בליסבון ופרש לבית כפרי ליד .
הברית בין הליברליזם והקתוליות, שיוצגה על ידי הרקולנו וחבריו ההיסטוריונים מהתנועה הרומנטית, שאטובריאן ולמרטין, הסתיימה כאשר התנועה הידועה בשם אולטרה־מונטניזם צמחה בהיררכיה הקתולית לאחר המהפכות של 1848. מאוכזב מהמין האנושי ומתייאש מעתיד ארצו, יצא הרקולנו רק לעיתים רחוקות מפרישתו; וכשעשה זאת, זה היה כדי להילחם בריאקציונרים פוליטיים ודתיים.
הרקולנו הגן על המסדרים הנזיריים של פורטוגל (דגל ברפורמה ולא בדיכוי) והתנגד בהצלחה לכניסתם של מסדרים דתיים זרים.
הוא תמך בכמורה הכפרית ועשה אידיאליזציה לכומר הכפרי ב"כומר הקהילה של הכפר" (Pároco da Aldeia) שלו, חיקוי, לא מודע או אחר, של "הכומר מוויקפילד" של אוליבר גולדסמית'.
הרקולנו גם התנגד לקונקורדט של 21 בפברואר 1857 בין פורטוגל לכס הקדוש, שהסדיר את ה הפורטוגזי במזרח.
הרקולנו תמך בנישואים אזרחיים, אם כי הספר שכתב בנושא "מחקרים על נישואים אזרחיים" (Estudos sobre o Casamento Civil) הוחרם על ידי הכנסייה (הספר הוסף לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית).
ההיסטוריון האנגלי לורד אקטון וההיסטוריון הגרמני חוו בעיות דומות, במיוחד כשכולם נלחמו בדוגמות החדשות של העיבור ללא חטא (1854) והאל טעות של האפיפיור (1871).
מסמכים מרכזיים נוספים שפרסם פיוס התשיעי במהלך הצטמצמות של הכנסייה כוללים את , שבו פירט 80 סוגי כפירה (1864) ו, שבו תקף תנועות שונות באירופה, ובייחוד את הבונים החופשיים (1873).
בתחום כתיבת איגרות הוא נשאר עד מותו אפיפיור של ממש, ומאמר או ספר שלו היה אירוע שנחגג מקצה אחד של פורטוגל לקצה השני.
האומה המשיכה לראות בו מנהיג אינטלקטואלי, אך בשנותיו האחרונות, כשהיה חסר תקווה בעצמו, הוא לא יכול היה לעורר אחרים או להשתמש כדי לנצל לטובתו את הסמכויות שהוענקו לו.
בפוליטיקה הוא נשאר ליברל חוקתי מהסוג הישן, ומבחינתו, העם היה מעמדות הביניים המתנגדים למעמדות הנמוכים, שלדעתו היו תומכי העריצות בכל הדורות, בעוד שהוא ראה ב אמצעי לחזרה דרך אנרכיה למונרכיה אבסולטית.
עם זאת, אף על פי שניהל מסעות תעמולה פוליטיים בעיתונות בימיו הראשונים, הרקולנו מעולם לא הפעיל השפעה רבה בפוליטיקה.
אף שרוב כתביו הם רציניים, הם כוללים תיאור קצר של שיט מג'רזי לגרנוויל, שבו הוא מתאר בצורה סאטירית את האופי והמנהגים של האנגלים, והוא מגלה חוש הומור בלתי צפוי.
סימני האופי של הרקולנו כאדם כללו יכולת נדירה לעבודה מייגעת, יושר עז, תשוקה לאמת, גאווה, רוגז בעת ביקורת ועצמאות אופי.
הוא יכול היה להישבר אך לעולם לא להתכופף, והכנות הגסה שלו תאמה את פניו הנוקשות והקודרות, ולעיתים קרובות הוא גרם לניכור כלפיו מצד אנשים, אם כי לעיתים רחוקות אבד כבודו בעיניהם.
הליריקה שלו נמרצת, רגישה אך מחמירה, וכמעט כולה סובייקטיבית ואישית, בעוד שהפמפלטים שלו בולטים באנרגיה של שכנוע, עוצמה של אישור ובוז ליריבים חלשים ובורים יותר.
ההיסטוריה שלו של פורטוגל היא מונומנט נהדר אך לא שלם.
חוסר בדמיון וברוח פילוסופית מנעו ממנו לחדור לנפש או לצייר דמויות, אך כישרונו האנליטי, שהצטרף לעבודה מתמשכת וכנות המטרה, אפשרו לו להציג תיאור נאמן של עובדות ידועות והסבר ברור מספק של פוליטיקה ואירועים כלכליים.
הוא קבור בקבר מלכותי במנזר ז'רונימוש בבלן, ליד ליסבון.
יצירותיו החשובות יותר פורסמו במהדורות רבות, והוא נחשב אחד מההיסטוריונים המודרניים החשובים של פורטוגל ושל חצי האי האיברי.
ב-1866 הרקולנו התחתן עם מריאנה הרמיניה דה מאירה (Mariana Hermínia de Meira), ילידת 1830 לערך, עמה לא היו לו ילדים.
הגבול של אפריקה, או שלושה לילות של צרבת (O Fronteiro de Africa ou três noites aziagas) דרמה המבוססת על ההיסטוריה הפורטוגלית, בשלוש מערכות, שהועלתה בליסבון ב-1838, בתיאטרון סאליטר, בוצעה שוב בריו דה ז'ניירו ב-1862.
הגליסיאני: חייו, אמירות ומעשים של לאזארו טומה (O Galego: Vida, ditos e feitos de Lázaro Tomé)
חיי נזירים בשני חלקים (O Monasticon):
הנזיר הציסטרציאני; בתקופת ז'ואאו הראשון (O Monge de Cister; Época de D.
אגדות ונרטיבים (Lendas e narrativas) 1851, אוסף של נובלות וסיפורים קצרים
Médsceatt מאת אמנת ספרד (Arras por Foro de Espanha, פורטוגזית ארכאית עבור "אגרה לפי אמנת ספרד", 1371–2)
התקרה המקומרת (A Abóbada 1401)
הבישוף השחור (O Bispo Negro 1130)
מאסטר גיל: כרוניקה של המאה החמש עשרה (Mestre Gil: Crónica (Século XV))
"היסטוריה של פורטוגל מתחילת המלוכה ועד סוף שלטונו של אפונסו השלישי" (História de Portugal: 1.a época, desde an origem da monarquia até D.
אלת האביב הוא סרט הנפשה אמריקאי באורך 9 דקות משנת 1934 מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
בניגוד לרוב סרטי הסדרה שהופקו באותה תקופה, שבדרך כלל היו קומיות, הסרט הקצר מכיל נושאים אופראיים ולעיתים קרובות מצוטט כמלודרמטי, והפקתו הייתה חשובה לפיתוח הסגנון וההנפשה המאוחרים של הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", במיוחד בכל הנוגע לשימוש בטכניקת הרוטוסקופינג עבור דמויות בעלות פרופורציות ריאליסטיות.
העלילה עוקבת אחר המיתוס היווני של פרספונה והאדס (המכונים בסרט בשמם הרומי פרוסרפינה ופלוטו בהתאמה), עם דימויים המעוררים את הגיהנום והשטן (ליתר דיוק, במה מסורתית של מפיסטופלס).
פרוסרפינה, אלת האביב הרומית, חיה בגן יפהפה של אביב נצחי.
את פניה מקבלים פרחים רוקדים ואלפים שעומדים ליד כס המלכות שלה ומגנים עליה כאשר פלוטו, אל השאול, בא לקחת אותה משם.
הוא מתכנן להפוך אותה למלכתו בעולם התחתון, שם היא מוכתרת על ידיו ומתקבלת בברכה על ידי מקהלת שדים.
בינתיים, מעל פני הקרקע, היצורים המסכנים סובלים מחורף קשה ומתאבלים על היעדרותה של האלה שלהם.
בעולם התחתון, אלת האביב בוכה.
פלוטו מגלה דאגה לאומללותה, ומציע כל דבר כדי לשמח אותה; הם מגיעים להסכמה שהיא תבלה שישה חודשים מעל הקרקע ושישה מתחת לקרקע, דבר אשר הוליד לארבע ארבע העונות.
וכתוצאה מכך מותר לה לחזור לעולמה, להפשיר את השלג, לסיים את החורף ולהתחיל שוב את האביב.
כאשר הסרט "אלת האביב" הופק, הוא היווה אבן דרך חשובה בקידום ההנפשה.
פיתוח הדמויות האנושיות בסרט "אלת האביב", בפרט, הוביל בסופו של דבר להנפשת הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים".
בעוד שצוות ההנפשה של דיסני היה בקיא בהנפשה של בעלי חיים, ניסיונם בעיצוב בני אדם לא היה מפותח במידה רבה.
"אלת האביב" היה בין סדרת הסרטים הקצרים הראשונה שבהם השתמשו בדמויות אנושיות.
הסרט סיפק ניסיון נחוץ לסרט הקולנוע באורך מלא שחברת דיסני עיצבה.
לפי היסטוריונים המומחים בקולנוע, נראה כי ברמת מיומנות ההנפשה בין "אלת האביב" ל"שלגיה לשבעת הגמדים" יש פער של עשרים שנה בין השניים; יחסית, הפער היה רק שלוש שנים.
הפיתוח בטווח הזמן הזה היה מונומנטלי והוא משתקף בסרט "שלגיה".
למרות שסרטי הנפשה באורך מלא הוזנחו בהתחלה, ההתקדמות בהנפשה שיוחסה ל"אלת האביב", כפי שהוצגה ב"שלגיה ושבעת הגמדים", הובילה לכך ש"סרט הקולנוע משנת 1937" הפך לסרט המוזיקלי המכניס ביותר באותה תקופה.
ישנן כמה ביקורות שליליות על היבטים מסוימים של הסרט - כגון "זרועות הגומי" של האלה והמלודרמה של הסרט בכללותו.
נטיותיו האופראיות והדרמטיזציה המוגזמת, אמנם סופגות ביקורת, אך גם הן נקודות הערצה מצד הצופים.
כמו כן צוין כי השימוש בצללים, במיוחד בסצנות "העולם התחתון", הן תוספות פנומנליות לרצף.
האנימטורים בצוות של "אלת האביב" של דיסני היו חיוניים לקידום ההנפשה, שכן אלת האביב הופקה כ"תרגול" עבור הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים".
כמה אנימטורים שעבדו על הסרט הקצר עבדו מאוחר יותר על הסרט הארוך.
יוצר הסיפור - ביל קוטרל
מלחין המוזיקה - לי הרליין
מעצב דמויות - אלברט הארטר
קני באקר - קריין שר
דיסני הוציאה מספר אוספים של סרטים קצרים של סימפוניות טיפשיות ב-VHS, DVD ולייזרדיסק.
בארצות הברית, הסרט הקצר הופיעה בקלטת "קלאסיקות מצוירות: סדרה ראשונה: כרך 13: משלים דמיוניים".
הוא הופיע גם בגרסאות DVD של "זה עולם קטן של כיף - כרך 4", "שלגיה ושבעת הגמדים מהדורת פלטינום", ו-"אוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'".
הסרטון הופיע גם בבלו-ריי של "שלגיה ושבעת הגמדים" בתור סרטון בונוס.
ביפן, הסרט הקצר הופיע בלייזרדיסק ב"עוד סימפוניות טיפשיות, 50 השנים המטורפות של דונלד דאק", "הולכים לגעגועים" ו"אגדות מפחידות".
בגרמניה, צרפת ואיטליה, הסרט הקצר שוחרר ב-VHS ב"מוזיקאים משוגעים, סימפוניות טיפשיות כרך 1" וב"סימפוניות טיפשיות כרך 2", בהתאמה.
אלשנדרה מנואל פנטרה קורייה (בפורטוגזית: Alexandre Manuel Penetra Correia; נולד ב-9 בספטמבר 2001 בוויסאו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א.ז.
פנטרה גדל במחלקות הנוער של אוס פסטיניאס, CB ויסאו, בנפיקה ליסבון ופמליקאו.
הוא ערך 59 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של פמליקאו במסגרת ליגת העל הפורטוגלית, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-24 ביולי 2023 חתם פנטרה על חוזה לחמש שנים בא.ז.
אלת הצדק היא האנשה אלגורית של הכוח המוסרי במערכות המשפט.
הכלים שלה הם מאזנים וחרב.
לעיתים קרובות היא מופיעה כזוג עם פרודנטיה.
באמנות הרומית העתיקה, אלת הצדק ידועה בשם או יוסטיציה או Justitia.
מקור אלת הצדק היא יוסטיציה (או יוסטיטיה), אלת הצדק במיתולוגיה הרומית.
יוסטיציה הוצגה על ידי הקיסר אוגוסטוס, ולכן היא אינה אלה ותיקה בפנתיאון הרומי.
צדק הייתה אחת המעלות שעיטרו את המגן (clipeus) של אוגוסטוס ומופיע גם במקדש של יוסטיציה שהוקם ברומא על ידי הקיסר טיבריוס.
יוסטיציה הפכה לסמל לסגולת הצדק שאיתה רצה כל קיסר לקשר את משטרו; הקיסר אספסיאנוס טבע מטבעות עם דמותה של האלה היושבת על כס המלכות בשם Iustitia Augusta, וקיסרים רבים אחריו השתמשו בדמותה של האלה כדי להכריז על עצמם כמגיני הצדק.
למרות שנחשבה לאלה עם מקדש משלה ופולחן ברומא, נראה שהיא נתפסה יותר כהאנשה סמלית אמנותית של המושג ופחות כאלה ממשית עם משמעות דתית.
האנשה של הצדק המאזן באמצעות המאזניים מתוארכת לאלה המצרית מאעת, בהמשך, האלות ההלניות תמיס ודייק היו אלות צדק.
תמיס הייתה התגלמות הסדר, החוק והמנהג האלוהי, בהיבט שלה כהאנשה של צדקתו האלוהית של החוק.
דייק מייצגת את רוח הסדר המוסרי והשיפוט ההוגן כאידיאל אוניברסלי.
המאזניים, החרב וכיסויי העיניים הם אמצעים פיגורטיביים המדגישים היבטים שונים של הצדק.
אלת הצדק מתוארת לרוב עם מאזניים תלויים בדרך כלל ביד אחת, שעליו היא מאזנת את המעשה ואת ההשלכות של המעשה כדי להשיג שיווי משקל, וכך, צדק.
לפי ספר המתים המצרי, כל נשמה כשהייתה מגיעה לתחום שיפוטו של אוסיריס, אל המוות, הייתה מוסרת את לבה לשקילה על מאזניים, אשר בכף המאזניים השנייה נחה נוצת האמת – סמלה-נציגתה של מאעת.
אם הלב היה שווה במשקלו לנוצה, היה זה סימן כי היא טהורה מחטאים ורשאית להמשיך לעולם הבא; אך אם הלב היה כבד יותר מהנוצה, הוא היה נטרף על ידי המפלצת אמות, והנשמה הייתה נידונה לשכחה נצחית.
מאז המאה ה-16, אלת הצדק מתוארת, לעיתים קרובות, כשהיא עוטה כיסוי עיניים.
כיסוי העיניים היה במקור תוספת סאטירית שנועדה להראות את הצדק כעיוורון האלה לעוול המתנהל לפניה, אך הוא פורש מחדש עם הזמן וכעת הוא מובן כמייצג חוסר משוא פנים, האידיאל לפיו יש ליישם צדק ללא קשר לעושר, כוח או ייחוס אחר.
המטבעות הרומאים הקדומים ביותר שתיארו את יוסטיציה, הציגו אותה עם החרב ביד אחת ומאזניים ביד השנייה, אך עיניה חשופות.
אלת הצדק מוצגת מכוסת עיניים רק מאמצע המאה ה-16. הייצוג הידוע הראשון של צדק עיוור הוא פסלו של הנס גיאנג משנת 1543 במזרקת הצדק בעיר העתיקה של ברן.
אלת הצדק נושאת, לעיתים קרובות, חרב ביד אחת.
החרב היא סמל היסטורי של סמכות של מלכים, קיסרים וגנרלים.
לכן זהו אחד הסמלים המוקדמים ביותר לצדק, שכן כוחו של מונרך יכול להימסר במכת חרב.
בנוסף, גם היום, לחרב יש מקום משמעותי בטקס הענקת האבירות, בו נוגעים בכתפיים עם להב.
החרב של אלת הצדק מקדמת את הרעיון שצדק יכול להיות מהיר וסופי.
אלשד איסגנדארוב (באזרית: Elşad İsgəndərov; נולד ב-21 במאי 1972) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אזרי.
איסגנדארוב נולד ב-21 במאי 1972 בבאקו.
הוא סיים בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת באקו בהצטיינות ב-1993. הוא סיים תואר שני בעניינים בין-לאומיים מאוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1993–1995 היה עורך כתב העת להיסטוריה של האקדמיה הלאומית למדעים של אזרבייג'ן.
היה אחד ממייסדי האספה הלאומית של ארגוני הנוער של הרפובליקה של אזרבייג'ן.
מאוחר יותר שימש כסגן יושב ראש האספה הלאומית.
משנת 1999 עבד במשרד החוץ של אזרבייג'ן.
בשנים 2000–2005 שימש כמזכיר הראשון בנציגות הקבועה של הרפובליקה של אזרבייג'ן לאו"ם.
במרץ 2009 הוענקה לו "דרגת שגריר יוצא דופן ובעל סמכות לפי צו של נשיא הרפובליקה של אזרבייג'ן".
ב-31 במאי 2012 מונה ליושב ראש הוועדה הממלכתית לאגודות דתיות של אזרבייג'ן.
אלתור חופשי (Free improvisation) או מוזיקה חופשית (Free music) הוא תת-ז'אנר של מוזיקה ניסיונית, המאפויינת באלתור מוזיקלי חופשי.
הז'אנר התפתח באירופה, ארצות הברית ובריטניה של אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. לז'אנר יש אלמנטים של ג'אז חופשי ומוזיקה קלאסית עכשווית .
בין המוזיקאים הידועים בז'אנר ניתן למנות את אוון פארקר , אנתוני ברקסטון , פטר בריוזמן , ג'ון זורן, פאולין אוליברוס , ג'ורג' אי.
לואיס , דרק ביילי , הנרי קייזר , פרד פרית' , דיימון סמית' , ז'איר-רוהם פארקר וולס , Spontaneous Music Ensemble ו-AMM .
בהקשר של תורת המוזיקה, אלתור חופשי מציין את המעבר מהתמקדות בהרמוניה ובמבני היצירות המוזיקליות לממדים אחרים של מוזיקה, כגון גוון, מרקם, מרווחים מלודיים, קצב ואינטראקציות מוזיקליות ספונטניות בין מוזיקאים.
ככל שהמוזיקה מתנגנת, אלמנטים אלו מאולתרים באופן חופשי, ולרוב האמנים יגיבו באופן אינטואיטיבי לאלתור החופשי על סמך מרכיבי הביצוע שלהם.
הגיטריסט הבריטי דרק ביילי תיאר את הסגנון כ-"נגינה ללא זיכרון".
בספרו Improvisation, כתב ביילי כי לאלתור חופשי "אין מחויבות סגנונית או אידיומטית.
אין לו צליל אידיומטי קבוע.
המאפיינים של מוזיקת אלתור חופשי מתבססים רק על ידי הזהות המוזיקלית הקולית של האדם או של האנשים המנגנים אותה".
אמני אלתור חופשי מרקעים מוזיקליים שונים עוסקים לעיתים קרובות בז'אנרים מוזיקליים אחרים.
לדוגמה, המלחין האיטלקי אניו מוריקונה היה חבר בלהקת האלתור החופשי Nuova Consonanza.
כמו כן, המלחין אנתוני ברקסטון כתב יצירות אופרה, ואילו המלחין ג'ון זורן כתב יצירות תזמורתיות.
אֵלַת הַכִּלְאַיִם (שם מדעי: Pistacia × saportae, שם נרדף: אלת ספורטה) היא שיח או עץ קטן, ירוק-עד וים-תיכוני, נדיר מאוד בסוג אלה ומשפחת האלתיים.
היא בן-כלאיים טבעי בין אלת המסטיק (Pistacia lentiscus) לבין האלה הארץ-ישראלית (Pistacia terebinthus), הנפוץ בעיקר בחבלים ים-תיכוניים.
תפוצתה משתרעת ברחבי אגן הים התיכון במקומות שבהם מופיעים שני ההורים: אלג'יריה, מרוקו, ספרד, פורטוגל, צרפת, סרדיניה, איטליה, טורקיה, קפריסין וישראל.
בישראל היא נדירה בגליל העליון (ליד יפתח), בשומרון, בהרי יהודה (ליד עין חמד) ובשפלה, ונדירה מאוד בגליל התחתון ובכרמל.
מאפייני העץ כוללים עלים גלדניים, באורך עד 10 ס"מ.
בעלי עלעל קיצוני מחודד, ציר עלה מכונף, או מופעי ביניים אחרים בצורת העלים בין שני מיני ההורים.
פוריותה של אלת הכלאיים נמוכה מאוד, ורק זרעים בודדים נוצרים בכל עץ.
נבטים המתפתחים מזרעים אלה מציגים פיצול מורפולוגי.
השם המדעי Pistacia × saportae נקרא על שמו של הבוטנאי הצרפתי גסטון ספורטה (Gaston de Saporta), שחקר את צמחיית האזור הים-תיכוני.
בישראל הצמח מוכר בשם העברי "אלת הכלאיים", בהתאם להיותו בן-כלאיים טבעי.
הפריחה מתרחשת בין מרץ למאי, הבשלת הפירות בפברואר, ספטמבר ואוקטובר.
חורש ים-תיכוני על קרקעות גירניות בגובה של כ-450 מטר.
שיח או עץ קטן ירוק-עד בגובה 2 עד 3 מטרים ולעיתים 6 מ'.
העלים מנוצים עם מספר אי-זוגי של עלעלים, באורך של עד 10 ס"מ, בעלי ציר עלה מכונף מעט.
העלעלים כמעט נגדיים יושבים (חסרי פטוטרית) גלדניים (בשרניים מעט), מספר העלעלים 4 עד 6 זוגות ועלעל קיצוני אחד.
אורכם עד 5.8 ס"מ ורוחבם עד 2.2 ס"מ, מוארכים, לעיתים קרובות דמוי חרמש, קודקודם חד או לעיתים קרובות מחודד ומסתיים בחוד קצר ובולט, ולעיתים רחוקות בחוד זעיר מאוד עד זיף, קירחים וצידם העליון כהה יותר מהצד התחתון, ושפת העלעלים מעט גלולים לאחור.
העלעל הקיצוני קטן וצר יותר מהעלעלים הצדדיים, וצורתו דמוית סרגל-אזמל ועל פי רוב הוא דמוי חרמש או הוא עקום ודומה למרצע.
התפרחות הזכריות מורכבות ממספר אשכולות פשוטים או מסועפים, מקובצים או דמויי-שיבולת, באורך של 3–8 ס"מ.
תפרחות נקביות: ערוכות באשכולות או במכבדים קטנים, באורך של עד 7.5 ס"מ.
התפרחות הנקביות הן לרוב אשכולות פשוטים או מכבדים קטנים מסועפים, באורך של עד 6 לעיתים רחוקות 8 ס"מ.
הפרחים הזכריים נישאים על עוקץ קצר; מספר האבקנים 4 עד 6 לעיתים רחוקות 7, זירי האבקנים כמעט חסרים.
הפרחים הנקביים כמעט יושבים; העטיף באורך של 1.5 עד 2 מ"מ; השחלה באורך של 1 עד 2 מ"מ, עמוד השחלה קצר מאוד, והצלקות לעיתים אינן שוות בגודלן.
הפרי הוא בית-גלעין ירקרק-ורדרד, כדורי, בקוטר 3 עד 5 מ"מ.
הפירות על פי רוב חסרי זרעים.
בתוך הטיפול המוזיקלי המאולתר קיימות כמה גישות מובחנות, שכל אחת מהן נשענת על מסגרת תאורטית שונה ומציעה טכניקות ייחודיות.
שתי גישות מרכזיות הן טיפול מוזיקלי מאולתר אינטגרטיבי (IIMT) וטיפול מוזיקלי מאולתר אנליטי.
טיפול מוזיקלי מאולתר אינטגרטיבי (IIMT)
בטיפול מוזיקלי מאולתר אינטגרטיבי המודל הטיפולי משלב את האלתור המוזיקלית כמרכיב עיקרי באינטראקציה הטיפולית בין המטפל למטופל.
ייחודו של מודל זה טמון בשילוב של יצירה מוזיקלית ספונטנית עם דיון מעמיק על החוויות והתחושות שעולות במהלך האלתור.
הגישה האינטגרטיבית נשענת על בסיס תאורטי רחב ומגוון, השואב מרעיונות פסיכואנליטיים בנוגע למשמעותה של המוזיקה, מגישות אלתוריות שהתפתחו בהקשר פסיכודינמי, ומעקרונות הפסיכותרפיה הפסיכודינמית.
עם התפתחות הפסיכותרפיה האינטגרטיבית, שמה דגש על צרכיו המשתנים של המטופל, התעדכן מודל ה-IIMT כך שיכלול גם פסיכותרפיה תומכת, המשלבת תפיסות פסיכודינמיות, קוגניטיביות-התנהגותיות ובין-אישיות, וכן עקרונות מתוך טיפול מוזיקלי ממוקד משאבים, המגדיר מחדש את מהות הקשר הטיפולי.
הליבה של IIMT היא האימפרוביזציה הקלינית, המהווה צורת ביטוי ואינטראקציה לא מילולית, המאפשרת לעולמות פנימיים מופשטים ולא מעוצבים לעלות לפני השטח, לעיתים קרובות מלווים בתכנים רגשיים.
האימפרוביזציה המוזיקלית יכולה לעורר רגשות, זיכרונות רגשיים, דימויים, מטפורות ואסוציאציות, אשר לאחר מכן ניתנים לעיבוד מילולי.
למעשה, האימפרוביזציה המוזיקלית משמשת כבסיס חווייתי ליצירת משמעות.
יתרון משמעותי של IIMT הוא התאמתו למגוון רחב של מטופלים, ללא צורך בידע או ניסיון מוזיקלי קודם, ואף במקרים בהם יכולת הביטוי המילולי מוגבלת.
כל מבוגר בעל יכולות קוגניטיביות תקינות וחשיבה מופשטת יכול לקשר בין תכנים נפשיים סמליים וחווייתיים לבין הביטוי המוזיקלי שלו באימפרוביזציה קלינית, ולעבד ולפרש חוויות אלו בהקשר של מצב חייו הנוכחי.
אלתיאה ודונה הוא שמו של צמד זמרות רגאיי מג'מייקה שהתפרסם בשנת 1978 בזכות להיט אחד, "Uptown Top Rankin".
חברות הצמד היו אלתיאה פורסט (ילידת 1961) ודונה ריד (ילידת 1960), מקינגסטון, בירת ג'מייקה.
בשנת 1977, בעודן תלמידות בית ספר, גילו את כשרונן מפיקי הרגאיי ג'ו גיבס וארול תומפסון.
השניים הפיקו והקליטו לצמד הבנות את השיר "Uptown Top Rankin".
את מילות השיר, שעסקו בהווי הצעירים בקינגסטון, כתב תומפסון בניב ג'מייקני.
הלחן התבסס על הרידים (מכלול המקצב והליווי הכלי) של שירו של אלטון אליס "I'm Still In Love".
בראשית 1978 התפרסם השיר בבריטניה בזכות השמעותיו הרבות בתוכנית הרדיו היומית של השדרן ג'ון פיל ב-BBC, שהתלהב ממנו.
התקליטון נכנס למצעד התקליטונים הבריטי ובפברואר של אותה שנה הגיע לראש המצעד ושהה בו שבוע אחד.
בכך הפכו אלתיאה ודונה צמד הזמרות הצעיר ביותר שהגיע לראש המצעד הבריטי.
בישראל הוצג השיר בתוכניתו של טוני פיין ברשת ג' וזכה להשמעות רבות ברדיו.
בהמשך השנה הוציא הצמד תקליטונים נוספים, ואף אלבום בשמו של להיטן היחיד, אולם הללו לא זכו להצלחה מסחרית, והצמד נחשב ל"הרכב של להיט אחד".
השיר "Uptown Top Rankin" זכה לגרסאות כיסוי בפי זמרים והרכבים שונים, בהם להקת "פורטיסהד", ואף נכלל, בביצוע המקורי של אלתיאה ודונה, באלבומי אוסף רבים.
אַלְתֶר אשר אברהם אבא דרוּיאָנוֹב – 10 במאי 1938, ט' באייר ה'תרצ"ח, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה סופר, עורך, מתרגם ועיתונאי עברי ופעיל ציוני.