tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נבחר לאקדמיה למדעים כחבר בהתכתבות ובשנת 1992 מעמדו שודרג לחבר בפועל.
סרגיי ליסוב (נולד ב-2004) הוא טניסאי פאראלימפי המשחק בכיסא גלגלים ברמת אופן, ומייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים 2024 בפריז.
ליסוב נולד בטוליאטי שבדרום רוסיה.
עד גיל 8 לא סבל ממגבלה גופנית, ועסק בספורט, בעיקר כדורגל.
בגיל 9, לאחר שהופיעה מגבלה רפואית בירכו, החל לשחות ולשחק טניס כחלק מתהליך השיקום.
הוא החל להתאמן עם נבחרת רוסיה לנוער בטניס כיסאות גלגלים, וזכה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות העולם לנוער בהולנד בשנת 2018. הוא דורג כנער בשנת 2018 במקום הרביעי בעולם, כאשר חי ברוסיה.
ליסוב עלה מרוסיה בשנת 2019 והצטרף למועדון הספורט לנכים ספיבק ברמת גן.
בשנת 2022 זכה ליסוב במקום השני באליפות ישראל וב-2024 זכה במקום הראשון.
כיום הוא מדורג במקום ה-26 בעולם.
הוא מתאמן אצל מאמנת הטניס עופרי לנקרי ומאמן הכושר יובל לוטוק.
ב-22 ביוני 2024 הבטיח את מקומו במשחקים הפאראלימפיים 2024.
סרגיי אלכסנדרוביץ' מקארוב הוא אתלט עבר רוסי, אלוף עולם (פריז 2003), פעמיים זוכה מדליית ארד אולימפית (סידני 2000 ואתונה 2004) וסגן אלוף אירופה (מינכן 2002) בהטלת כידון.
מקארוב נולד בפודולסק שברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות.
הוא בנו של אלכסנדר מקארוב , סגן אלוף אולימפי (מוסקבה 1980) בהטלת כידון.
באולימפיאדת אטלנטה שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 85.30 מטר.
באליפות העולם שנערכה באתונה שביוון סיים במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 86.32 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 86.45 מטר.
באליפות העולם שנערכה בסביליה שבספרד באוגוסט סיים במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 83.20 מטר.
באולימפיאדת סידני שנערכה בספטמבר זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 88.67 מטר, אחרי יאן ז'לזני מצ'כיה (90.17 מטר) וסטיב בקלי מהממלכה המאוחדת (89.85 מטר).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון שבקנדה באוגוסט סיים במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 83.64 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 88.05 מטר, אחרי סטיב בקלי (88.54 מטר) ולפני בוריס הנרי מגרמניה (85.33 מטר).
באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת באוגוסט זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 85.44 מטר, לפני אנדרוס וארניק מאסטוניה (85.17 מטר) ובוריס הנרי (84.74 מטר).
באולימפיאדת אתונה שנערכה באוגוסט זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 84.84 מטר, אחרי אנדריאס תורקילדסן מנורווגיה (86.50 מטר) וואדימס וסילבסקיס מלטביה (84.95 מטר).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 83.54 מטר, אחרי אנדרוס וארניק (87.17 מטר) ואנדריאס תורקילדסן (86.18 מטר).
באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה באוגוסט סיים במקום 26 בהטלת כידון בתוצאה של 72.47 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה שבספרד ביולי סיים במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 80.86 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בספטמבר סיים במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 78.76 מטר.
סרגיי סרגייביץ' פרוקופייב היה מלחין רוסי.
פרוקופייב נולד בסונצובקה שבאוקראינה, שהייתה חלק מרוסיה הצארית.
כבר בגיל חמש הראה כישרון מוזיקלי יוצא דופן.
החיבור הראשון שלו לפסנתר (שנכתב בידי אימו, לפי הנחיותיו) כונה "גאלופ הודי", והוא בסולם פה מז'ור, אך בלי סי־במול – סרגיי הקטן לא אהב ללחוץ על הקלידים השחורים.
בגיל שבע למד גם לשחק שחמט, עיסוק שימשיך להלהיב אותו לכל אורך חייו, כמו המוזיקה.
במשך השנים התוודע פרוקופייב אל אלופי העולם חוזה ראול קפבלנקה ומיכאל בוטביניק.
בגיל תשע חיבר ילד הפלא את האופרה הראשונה שלו, "הענק", אוברטורה ועוד יצירות אחרות.
בשנת 1902, כשהחל לקבל שיעורים פרטיים בהלחנה מריינהולד גליאר, כבר נרשמו לזכותו כמה יצירות חדשניות.
ברגע שהיה ברשותו הידע התאורטי ההכרחי, החל לערוך ניסויים בהלחנה ולגבש את סגנונו המוזיקלי האישי.
פרוקופייב הרגיש שהבידוד של סונצובקה ממרכזי המוזיקה מעכב את התפתחותו המוזיקלית.
הוריו של סרגיי לא ששו לשלחו מן הבית כדי שיפתח בקריירה של מוזיקאי, אך בשנת 1904 הוא עבר לסנקט פטרבורג ונרשם לקונסרבטוריון שם.
עד אז הספיק להלחין עוד שתי אופרות, "איים במדבר" ו"המשתה בזמן המגפה", ועבד על אופרה רביעית, "אונדין".
הוא עבר בהצלחה את בחינות הכניסה והחל ללמוד הלחנה, צעיר בשנים אחדות מיתר הסטודנטים.
פרוקופייב נחשב לשחצן ולתימהוני, ולא פעם ביטא את מורת הרוח שחש כלפי חלק ניכר מתוכנית הלימודים, ששיעממו אותו.
עם מוריו בתקופה זו נמנה המלחין ניקולאי רימסקי־קורסקוב.
שנים אחר כך הביע פרוקופייב צער על שהחמיץ ההזדמנות ללמוד עוד ממנו.
בתקופה זו גם קשר קשרי ידידות עם בוריס אספייב וניקולאי מיאסקובסקי.
בחוגי המוזיקה בסנקט פטרבורג הצטייר פרוקופייב בדמות "הילד הנורא" (L'enfant terrible) מצד אחד, אך בד בבד גם ראו בו מלחין מבריק ומקורי.
את יצירותיו ניגן בעצמו בפסנתר.
בשנת 1909 סיים פרוקופייב את לימודי ההלחנה בקונסרבטוריון, אך ציוניו לא היו מרשימים ביותר.
הוא המשיך ללמוד במוסד, אך התרכז מעתה בנגינה בפסנתר ובניצוח.
שיעורי הפסנתר שלו לא התנהלו על מי מנוחות, אבל שיעורי ההלחנה הטביעו בו את חותמם.
מוריו עודדו את התנסויותיו המוזיקליות, ויצירותיו מתקופה זו מראות עוצמה וריכוז בשיעור ניכר יותר לעומת קודמותיהן.
בשנת 1910 מת אביו של פרוקופייב, והתמיכה הכספית שקיבל נעצרה.
למזלו, בתקופה זו הוא כבר היה מלחין בעל שם, הגם שלעיתים קרובות חולל שערוריות בעת נגינת יצירותיו, שהיו מתקדמות לגבי זמנן.
שני הקונצ'רטי הראשונים שלו לפסנתר הולחנו באותה תקופה.
הוא ערך את מסעו הראשון מחוץ לגבולות רוסיה בשנת 1913, לפריז וללונדון, ושם התוודע בפעם הראשונה ל־Ballets russes של סרגיי דיאגילב.
ב־1914 זכה פרוקופייב, שהיה פסנתרן וירטואוז, בפרס על שם אנטון רובינשטיין, אחרי שניגן את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר.
ב־1918 עזב פרוקופייב את רוסיה בשל המהומה שהטילה בה מהפכת אוקטובר, ויצא למסע קונצרטים ברחבי העולם, בנגינה בפסנתר וגם בניצוח על יצירותיו.
בתוך כך המשיך להלחין ולפתח את סגנונו, ולעיתים ניסה להתאימו לטעמו של הקהל המקומי – למשל את הסימפוניה השנייה (אופ' 40, ברה מינור), הזנוחה מכל הסימפוניות שהלחין, ניסה פרוקופייב להתאים לטעם הפריזאי המודרניסטי של אותה תקופה (אמצע שנות העשרים).
היצירה לא התקבלה יפה בנגינת הבכורה, ופרוקופייב עצמו אמר לאחריה שגם הוא, כמו הקהל, לא "הבין" את אשר שמע.
לקראת סוף חייו תכנן פרוקופייב לשכתב את הסימפוניה השנייה, ואף הקצה לשכתוב המתוכנן מספר אופוס חדש (אופ' 136), אך מת בטרם החל במלאכה.
פרוקופייב שב לברית המועצות ב־1935, לאחר שבביקורו הקודם קיבל אותו המשטר החדש בזרועות פתוחות.
הוא נשאר בברית המועצות עד סוף חייו, אך בשלב מסוים החליט יוסיף סטלין, שליטה הכל־יכול של ברית המועצות, לראות בפרוקופייב (ובמלחינים סובייטים בולטים אחרים) מתנגד משטר, וחייו היו למסכת רדיפות ואימה.
אשתו, לינה לוברה הספרדייה, שנשא לאישה בשנת 1923 ועזב בשנת 1941, נשלחה לסיביר – והשלטונות הכריזו על נישואיהם נישואים לא־חוקיים.
לינה פרוקופייב שוחררה רק בשנת 1956, ובשנת 1974 עזבה את ברית המועצות והצטרפה לשני בניהם, שערקו לבריטניה כמה שנים קודם.
פרוקופייב התחתן בשנית – עם מירה מנדלסון, שהייתה צעירה ממנו ביותר מעשרים שנה – אך מעולם לא התגרש רשמית מלינה.
בדירה בסמטת קמרגרסקי בה הוא התגורר בשנים 1947–1953 נפתח בשנת 2008 מוזיאון לזכרו.
פרוקופייב היה יוצר ייחודי, שנהג בכתיבתו המוזיקלית בדיוק ובתכנון שאין למעלה מהם: "פרוקופייב עובד כמו שעון", אמר עליו סרגיי אייזנשטיין, במאי הקולנוע הרוסי, שפרוקופייב חיבר מוזיקה לסרטיו, "אלכסנדר נייבסקי" ב־1938 ו"איוואן האיום" ב־1945. מאחורי הדיוק המתמטי והעמידה המוחלטת בלוח זמנים נחבא אופיו האמיתי של פרוקופייב האדם.
בשנת 1948 האשימו אותו, וכן את דמיטרי שוסטקוביץ' ואת אראם חאצ'טוריאן, ב"פורמליזם" – עבירה חמורה במשטר הסובייטי – וזאת משום שהסימפוניה השישית שלו לא נשמעה חגיגית דייה לאוזני השלטונות, שציפו לתרועת ניצחון בלתי מסויגת בתום מלחמת העולם השנייה.
פרוקופייב הכיר, כמתבקש ממנו, באשמתו בנמיכות רוח, אך לא התכחש ל"אני מאמין" המוזיקלי שלו, שבו עמד על חשיבותה הראשונה במעלה של המלודיה, ועל הקושי למצוא מלודיה שתהיה מובנת למאזין שאינו בקיא במוזיקה וגם תשמור על מקוריותה ועל חיוניותה, בעת ובעונה אחת.
פרוקופייב אכן מצא את הדרך לדבר אל הקהל הרחב, מילדים ועד מבוגרים, בלי לוותר על עקרונות היצירה המודרניים שאימץ לכתיבתו, שכללה רכיבים של אירוניה ושל הומור.
בשנת 1917 סיים להלחין את האופרה "קוביוסטוס", על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי, אך בינתיים פרצה המהפכה, והמצב החדש דחה את העלאת האופרה על הבמה עד שנת 1929. אז נוגנה הבכורה בבריסל – הליברית הושרה בצרפתית וההרכב הכלי היה מצומצם.
האופרה הועלתה בברית המועצות בפעם הראשונה רק ב־1963, עשר שנים לאחר מות המלחין.
מכוונתו המקורית של פרוקופייב ליצור את אופרת הדיאלוג הראשונה ברוסית, בלי אריות מן הסוג המקובל ועם נושאים מיוחדים לייצוג כל אחת מן הדמויות, נוצרה לבסוף סוויטה תזמורתית.
היא מבשרת במידת־מה את הריאליזם של "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שהלחין שוסטקוביץ'.
האופרה "אהבה לשלושה תפוזים" התבססה על קומדיה דל ארטה משנת 1761 ועלילתה הייתה מבדחת במתכוון, אך המוזיקה אינה מצדיקה את התוצאה.
בכורתה הייתה בשיקגו ב־1921. שיר הלכת מתוכה התפרסם מאוד, ונכלל בסוויטה תזמורתית פופולרית.
בשל הפופולריות הרבה של שיר הלכת, התקין פרוקופייב גרסה שלו לפסנתר – ושיר הלכת מהאופרה היה לחלק בלתי נפרד מתוכנית הקונצרטים של פרוקופייב, לרוב בהדרן.
האופרה "מלאך האש" מ־1923 הועלתה בפעם הראשונה רק 30 שנה לאחר חיבורה, בשנת 1955, אחרי מות המלחין.
מקצת המוזיקה שבה הושאלה לצורך הלחנת הסימפוניה השלישית שלו, וזו נוגנה בפעם הראשונה בפריז בשנת 1929, בניצוח פייר מונטה.
את האופרה "מלחמה ושלום", שאת הלחנתה החל ב־1941, לא הצליח פרוקופייב לסיים לשביעות רצונו עד מותו.
האופרה ארוכה, כבדה וטעונה צוות כביר, וגם בגרסתה המקוצרת כמעט איננה מועלית על הבמות, אך במופעיה הנדירים היא מוצאת קהל חסידים.
בשנת 1973 בחרו בה לכבוד חנוכת בית האופרה של סידני.
ניסיונותיו של פרוקופייב לרצות את המשטר הסובייטי בשתי אופרות לא עלו יפה, למרות התעמולה שהחדיר בהן.
עם זאת, הן עדיין מלודיות למדי למרות פשטניותן היחסית, שלא כיצירותיהם של מלחינים סובייטים אחרים, אשר הכפיפו את כישרונותיהם ואת עקרונותיהם לדרישות המשטר.
יצירה אחרת שהלחין פרוקופייב, "לחיים!" (Здравица), לכבוד יום הולדתו ה־60 של סטלין, מאוסה כיום מחמת התעמולה הברורה שבה.
ואף על פי כן גם היא איננה נטולת עניין לגמרי – למרות הטקסט ששולב בה, הפסנתרן סביאטוסלב ריכטר ראה בה מופת של מוזיקה, פרי יצירתו של גאון.
הסימפוניות של פרוקופייב שונות זו מזו באופיין.
הסימפוניה הראשונה שלו, "הסימפוניה הקלאסית", מולחנת על פי פרופורציות שהיו אופייניות לתקופתו של יוזף היידן, אך היא מודרנית בהרמוניות שלה ועצבנית במקצביה – אלפרד שניטקה שִחזר את הסגנון הזה ושם אותו לצחוק ביצירתו הוא.
היא נועדה להיות שיר תהילה לרוח האדם ולגבורתו – אך לצד האופטימיות חוגגת הניצחון, נשקפות מפרקיה גם מרירות ואכזבה מברית המועצות; הסימפוניה השישית משרה הלך רוח אפל ומדוכא, הנשבר לבסוף בפינאלה, שכולו עליצות קלאסית; ואילו הסימפוניה השביעית היא תגובה על רדיפות המשטר, שערערו את בריאותו ואת מצבו הכלכלי של פרוקופייב.
פתיחתה נותנת ביטוי לטרגדיה של חייו.
היא מסתיימת בטון שקט ונטול כל עליצות.
פרוקופייב, שהיה זקוק לכסף ורצה לזכות בפרס סטלין, בשווי 100 אלף רובל, הוסיף לה סיומת עולצת וחיובית, החוזרת על המוטיב הקליל שבפתיחת הפרק האחרון.
על פי הצ'לן (ואחר כך גם המנצח) מסטיסלב רוסטרופוביץ', פרוקופייב ביקש ממנו שלאחר מותו לא ינגנו עוד את הסימפוניה אלא בגרסתה המקורית בלבד, בלי כל תוספת.
הקונצ'רטי לפסנתר של פרוקופייב מציגים פנים שונים של המלחין בתקופות שונות בחייו.
השניים הראשונים, שנכתבו לפני 1914, הרתיעו את המאזינים.
הראשון הוציא לו שם של "מטורף מוזיקלי, שראוי לכפותו בכותונת משוגעים".
מקצת המבקרים ראו באנרגיה שפרצה ממנו ביטוי לניהיליזם.
הקונצ'רטו השני, שבכורתו הייתה בפבלובסק ב־1913, היה זועם יותר ולכיד פחות והפיל אימה ופחד על שומעיו, לדברי אחד המבקרים.
הפרטיטורה התזמורתית שלו הושארה ברוסיה כשעזב אותה פרוקופייב, ובהיעדרו השתמשו בדפיה בטעות כבחומר בערה.
פרוקופייב שִחזר את הקונצ'רטו בפריז, ב־1923, אחרי שכבר הולחן הקונצ'רטו השלישי.
בזמן עבודת השחזור החליט פרוקופייב גם לשכתב את היצירה במידה ניכרת, עד כי הכריז לאחר השלמת השחזור שלאמיתו של דבר היה יכול לכנות את היצירה "קונצ'רטו מס' 4" לפסנתר ולתזמורת.
הקונצ'רטו השלישי, שנגינת הבכורה שלו הייתה בשיקגו ב־1921, הצטיין בליריות ובמבוא לקלרינט הראוי להיזכר.
יצירה זו פתחה לפרוקופייב פתח לקהל הבינלאומי.
הקונצ'רטו הרביעי נכתב ליד שמאל, למען הפסנתרן הגידם פאול ויטגנשטיין שהזמינהּ מפרוקופייב (וכן יצירות דומות ממלחינים אחרים, בהם מוריס ראוול, פאול הינדמית, בנג'מין בריטן, ריכרד שטראוס ואריך קורנגולד).
ויטגנשטיין הודה לפרוקופייב על יצירתו, אך סירב לנגנה, מאחר שטען כי לא הבין ולו תו אחד שלה.
היצירה זכתה לנגינת הבכורה רק בשנת 1956, שלוש שנים לאחר מותו של פרוקופייב.
הפסנתרן היה זיגפריד ראפ, שכמו ויטגנשטיין היה גידם גם הוא.
תחילה סירב ויטגנשטיין לתת לו אישור לנגן את הקונצ'רטו (מאחר שוויטגנשטיין שילם בעד היצירה, הייתה הפרטיטורה ברשותו והזכויות לנגנה היו שלו בלבד), אך בהמשך התרצה ואִפשר לראפ לחשוף את היצירה לקהל הרחב.
את הקונצ'רטו החמישי דחה הקהל בתחילה, אחרי שפרוקופייב ניגן אותו (וגם ניצח עליו, מהפסנתר) בברלין ב־1932. ריכטר ניגן אותה כמה שנים אחר כך, לבקשת המלחין (שתהה אם פסנתרן אחר יכול להנחיל לה הצלחה רבה יותר בציבור).
בתום הקונצרט התקבלה היצירה במחיאות כפיים, לתדהמת המלחין.
קונצ'רטו זה מסכם במידת־מה את כתיבתו של פרוקופייב עד אז, והוא מתאפיין בניגודים בין מקצבים נקשניים, חבטות אקורדים ושירי לכת אלימים לבין ליריות רכה ומהורהרת.
לקראת סוף חייו תכנן פרוקופייב (אך מת בטרם החל במלאכה) להלחין קונצ'רטו שישי במספר, הפעם לשני פסנתרים, בליווי כלי קשת.
הוא התכוון להקדיש אותו לריכטר ולאנטולי ודרניקוב.
ודרניקוב, פסנתרן מוערך בארצו אך מוכר בקושי מחוצה לה, עזר לפרוקופייב במלאכת התזמור של הסימפוניה השביעית שלו.
לאות תודה הקדיש לו פרוקופייב את הגרסה השנייה של הסונאטה החמישית שלו לפסנתר (אופ' 135).
זו הולחנה לראשונה עוד כשחי בנכר – הסונאטה היחידה שלו לפסנתר שלא הולחנה ברוסיה – וקיבלה תחילה את מספר האופוס 38 ברשימת יצירותיו.
הגרסה השנייה, שהוקדשה לוודרניקוב, היא היצירה האחרונה שהספיק פרוקופייב להלחין (במקרה זה לשכתב) עד תום לפני מותו.
ריכטר ניגן את כל הסונאטות המאוחרות של פרוקופייב, החל בסונאטה השישית וכלה בסונאטה האחרונה, התשיעית – וכן ניגן פעמים רבות גם את הסונאטות השנייה והרביעית.
הסונאטות השישית, השביעית והשמינית ידועות גם בכינוי "סונאטות המלחמה", מאחר שהולחנו בזמן מלחמת העולם השנייה.
אופיין של הסונאטות נע בין מלנכוליות והתבוננות פנימית לבין תקווה לימים טובים יותר – תקווה המתפוגגת לאין בסונאטה התשיעית, האינטימית יותר, החוזרת אל הסגנון הלירי של הסונאטות המוקדמות.
הסונאטה השביעית היא הידועה שבהן, וככל הנראה גם הידועה מכל תשע הסונאטות לפסנתר שהלחין פרוקופייב.
פרקה המסיים הוא טוקטה עוצמתית וּוירטואוזית ביותר, המאתגרת כל פסנתרן.
הסונאטה התשיעית נכתבה בשביל ריכטר והוקדשה לו.
ריכטר היה הפסנתרן בבכורה של הסונאטות השישית, השביעית, וכמובן התשיעית.
הוא לא ניגן מעולם את הסונאטות הראשונה, השלישית והחמישית.
בסונאטה הראשונה, שפרוקופייב העניק לה את מספר האופוס הראשון ברשימת יצירותיו, טרם מזהים את סגנונו הבשל, ופסנתרנים מעטים בוחרים לנגנה (על פי רוב במסגרת הקלטת המכלול של תשע הסונאטות).
הסונאטה השלישית הופיעה רבות ברפרטואר של הפסנתרן אמיל גיללס, שגם היה הפסנתרן בנגינת הבכורה של הסונאטה השמינית.
ריכטר כה התרשם מפרשנותו של גיללס לסונאטה השלישית, עד כי חש שאין לו מה להוסיף ובחר שלא לנגנה.
הסונאטה החמישית, לא מן המוכרות ביותר (הן בגרסתה המקורית הן בגרסתה השנייה), זוהתה עם ודרניקוב ‒ כמו הסונאטה הראשונה, מעטים הפסנתרנים אשר בוחרים לנגנה שלא במסגרת הקלטה של כל תשע הסונאטות.
יצירותיו של פרוקופייב לכינור מצאו את ביטוין הפומבי בנגינתו של הכנר הווירטואוז דוד אויסטרך, שהיה גם ידידו של המלחין.
הסונאטה הראשונה לכינור, הקודרת והמאיימת בצליליה, הושלמה רק בשנת 1946 – שנתיים לאחר שהושלמה הסונאטה השנייה לכינור.
פרוקופייב, שהיה מעניק מספר אופוס ליצירה כבר בתחילת עבודתו, העניק לסונאטה הראשונה לכינור בעשותו כן את מספר האופוס הנמוך מהשניים (אופ' 80), אף שהלחנתה הושלמה שנתיים אחרי שהושלמה הסונאטה השנייה.
הסונאטה השנייה אינה אלא התאמה של סונאטה אחרת שהלחין, לחליל ולפסנתר (אופ' 94), בגרסה לכינור במקום החליל.
שתי הגרסאות פופולריות הן בקרב חלילנים הן בקרב כנרים.
אף על פי שהגרסה לכינור מנוגנת לעיתים קרובות יותר, נאמר שאויסטרך עצמו חש כי היצירה הלמה יותר את החליל.
את שני הקונצ'רטי שלו לכינור הלחין פרוקופייב בשלב מוקדם יותר בקריירה.
הקונצ'רטו הראשון, אופ' 19, נכתב עוד קודם למהפכה ברוסיה, ותרם לא מעט לפרסומו של פרוקופייב ולהכרה בגדולתו בין המלחינים.
הקונצ'רטו השני, אופ' 63, נכתב מעט לפני חזרתו של פרוקופייב לרוסיה.
זו התפרסמה מאוד גם בזכות הכנר יאשה חפץ, והקלטתו ליצירה נחשבת לפרשנות מופת.
כיום הקונצ'רטו השני לכינור הוא על פי רוב הפופולרי מהשניים, אך ברוסיה דווקא הקונצ'רטו הראשון, הלירי, פופולרי יותר מהשני.
ב־1933 חזר פרוקופייב לברית המועצות.
ב־1934 הזמין ממנו תיאטרון מריאינסקי את הבלט רומאו ויוליה (המתבסס על הטרגדיה השייקספירית, רומיאו ויוליה), וב־1936 עבר פרוקופייב להתגורר במוסקבה עם אשתו ושני בניהם.
השלטונות הסובייטים לא ראו בעין יפה את "רומאו ויוליה".
באותה תקופה גם גינו את האופרה של שוסטקוביץ', "ליידי מקבת ממחוז מצנסק".
בתגובה פנה פרוקופייב להלחנת מוזיקה "תעמולתית ופטריוטית", בין השאר לסרטו של סרגיי אייזנשטיין, "אלכסנדר נייבסקי".
קונצ'רטו לצ'לו (אופ' 58) שלא עלה יפה מצא את תיקונו בסימפוניה־קונצ'רטו (המוכרת גם, בטעות, בכינוי "סינפוניה קונצ'רטנטה"), בסיוע רוסטרופוביץ'.
לאחר ששמע פרוקופייב את רוסטרופוביץ' מנגן את הקונצ'רטו ב־1947 (בליווי פסנתר), החליט לשכתבו.
גרסה סופית של יצירה זו, שנוגנה בפעם הראשונה בקופנהגן בשנת 1954 (לאחר מות המלחין), היא מן החשובות לצ'לו ותזמורת במאה ה־20, ומהקשות ביותר ברפרטואר.
גרסה ראשונה של הסימפוניה־קונצ'רטו, שכונתה במקור "קונצ'רטו מס' 2 לצ'לו ולתזמורת", זכתה לנגינת בכורה עוד בחייו של פרוקופייב.
הבכורה הועלתה ב־18 בפברואר 1952. רוסטרופוביץ' היה הסולן וריכטר ניצח על התזמורת, בהופעתו הראשונה (והיחידה) בתפקיד זה.
יש הקלטה מבכורה זו, אך תפוצתה המסחרית מוגבלת ופיראטית למחצה.
גרסה ראשונית זו של הסימפוניה־קונצ'רטו דומה למדי לגרסה הסופית בפרק הראשון, וגם בזה השני (למרות כמה הבדלים קטנים בפרק השני).
לעומת שני הפרקים הראשונים, הפרק השלישי והאחרון עבר עוד שכתוב, נרחב יחסית, בגרסה הסופית.
ריכטר עצמו, הן בכתביו הן בזיכרונותיו, מעולם לא סלח לרוסטרופוביץ' על שדחק בפרוקופייב לשנות את הקודה בפרק הסיום, כדי שתישמע מבריקה יותר וסולנית יותר.
הוא טען, כי אף שהקודה החדשה אפקטיבית יותר מבחינת הסולן, מבחינה מוזיקלית איבדה היצירה ממקוריותה וסופה נהפך לבנאלי מעט.
עוד הלחין פרוקופייב למען רוסטרופוביץ' סונאטה לצ'לו ולפסנתר, אופ' 119. הבכורה שלה (לפני קהל, ולא רק לפני חברי איגוד המלחינים) הייתה ב־1 במרץ 1950, עם רוסטרופוביץ' בצ'לו וריכטר בפסנתר, ויש הקלטה מסחרית שלה.
קונצ'רטינו לצ'לו (אופ' 132), קליל יותר בממדיו ובתוכנו מהסימפוניה־קונצ'רטו, הולחן ברובו לפני מות המלחין, אך פרוקופייב לא הספיק להשלים את התקנת הפרק השלישי ואת תזמור היצירה כולה.
רוסטרופוביץ', שידע פחות או יותר מה היו כוונותיו של פרוקופייב, השלים את היצירה לאחר מות המלחין, ונעזר במלחין דמיטרי קבלבסקי כדי לתזמרה.
פרוקופייב אף החל להלחין סונאטה שנייה למען רוסטרופוביץ', הפעם לצ'לו בלי ליווי פסנתר, אך כאשר מת לא היה בנמצא אלא כמחצית הפרק הראשון (מתוך ארבעה שתוכננו ליצירה).
כעשרים שנה לאחר מותו של פרוקופייב התקין המוזיקולוג והמלחין ולדימיר בלוק השלמה לפרק הראשון הלא גמור.
"פטר והזאב", יצירה לילדים על פי אגדת עם, שגם את הטקסט שלה כתב פרוקופייב, פרסמה את שמו בקהל הרחב, מעבר לקהל שוחר המוזיקה הקלאסית.
את סיפור העלילה מקריא קריין, וכל כלי ביצירה מייצג דמות מסוימת, במוטיב שמיוחד לה, להקלת זיהויה.
את תפקיד הברווז, למשל, ממלא האבוב, ואת תפקיד פטר ממלאים כלי הקשת.
הסב הזועף מתגלם בבסון, ואת הציפור מייצג, כצפוי, החליל.
הקלטות רבות יש ליצירה זו, בשפות שונות (כולל עברית).
לינה, אשתו הראשונה של פרוקופייב, אף שימשה קריינית (באנגלית) באחת ההקלטות ליצירה, וכן גם בנם אולג (עם גבריאל בנו, נכדם של סרגיי ושל לינה) בהקלטה אחרת, גם היא בשפה האנגלית.
הבלט "רומאו ויוליה" והסוויטה "לייטננט קיז'ה" תרמו לא פחות לפרסום שמו של פרוקופייב, הפעם בקרב המבוגרים.
קונצ'רטו מס' 4 לפסנתר (ליד שמאל בלבד) ולתזמורת בסי־במול מז'ור, אופ' 53 (1931)
קונצ'רטו מס' 2 לכינור ולתזמורת בסול מינור, אופ' 63 (1935)
קונצ'רטינו לצ'לו ולתזמורת בסול מינור, אופ' 132 (1952, הושלם בידי דמיטרי קבלבסקי ומסטיסלב רוסטרופוביץ')
סונאטה לחליל ולפסנתר ברה מז'ור, אופ' 94 (1942, יש גם גרסה לכינור ולפסנתר [סונאטה מס' 2], אופ' 94bis)
פתיחה על נושאים עבריים בדו מינור, לקלרינט, רביעיית מיתרים ופסנתר, אופ' 34 (1919)
חמישייה בסול מינור, לאבוב, קלרינט, כינור, ויולה וקונטרבס, אופ' 39 (1924)
סונאטה לשני כינורות בדו מז'ור, אופ' 56 (1932)
סונאטה לכינור סולו (או לאנסמבל כינורות באוניסון) ברה מז'ור, אופ' 115 (1947)
ארבעה אטיודים לפסנתר, אופ' 2 (1909)
"מעשיות סבתא הזקנה", ארבעה קטעים לפסנתר, אופ' 31 (1918)
מוזיקה לילדים, שנים־עשר קטעים ברמה קלה לפסנתר, אופ' 65 (1935)
אלכסנדר נייבסקי, קנטטה לתזמורת, מקהלה ומצו־סופרן, אופ' 78 (1939)
סרגיי מיכאילוביץ' פְּרוֹקוּדִין-גוֹרְסקי היה צלם רוסי, מחלוצי הצילום בצבע.
פרוקודין-גורסקי, יליד מוֹרוּם (Муром) שברוסיה, היה כימאי בהשכלתו, והתמחה אצל מדענים נודעים בסנקט פטרבורג, בברלין ובפריז ופיתח טכניקות לצילום בצבע.
בתחום מחקרו המקורי רשם פרוקודין-גורסקי פטנטים לייצור שקופיות סרט צילום צבעוני ולהקרנת סרטי קולנוע צבעוניים.
בסביבות 1905 הוא חזה וגיבש תוכנית להשתמש בפריצות הדרך הטכנולוגיות שנעשו בטכנולוגיית הצילום לשם תיעוד שיטתי של האימפריה הרוסית.
מטרתו הסופית במיזם שאפתני זה הייתה להשכיל את התלמידים הרוסים, באמצעות "ההשתקפויות האופטיות הצבעוניות" שלו, אודות ההיסטוריה, התרבות והמודרניזציה הנרחבות והמגוונות של האימפריה.
בתהליך הצילום הוא השתמש במצלמה שצילמה שלוש תמונות מונוכרומטיות ברצף מהיר, כל אחת מהן דרך מסנן אופטי בצבע שונה.
תשלילי לוחות הזכוכית פותחו כשלישיית תצלומי שחור-לבן על שקופית זכוכית.
על ידי הקרנת שלוש התמונות המונוכרומטיות באמצעות אור רגיל, במקרנה מיוחדת בעלת שלושה מסננים תואמים בצבעם למסנני המצלמה, ניתן היה לבנות מחדש את הסצנה הצבעונית המקורית על מסך ההקרנה.
רוב התמונות ששרדו מהאוסף של פרוקודין-גורסקי מצויות כשלישיות תשלילי שחור-לבן.
הוא ערך אמנם ניסויים מוצלחים בהכנת הדפסי צבע של הצילומים, אך התהליך היה מורכב ואיטי.
הכנת עותק מודפס אחד דרשה כשניים-שלושה ימי עבודה.
כל תנועה מקרית בשדה הראייה של המצלמה נראתה בהדפסה כ"דמויות רפאים" מוכפלות כיוון שהדמות האדומה, הירוקה והכחולה של העצם המקורי צולמו בהפרשי זמן זעירים.
רק לאחר שהומצא עיבוד התמונה הדיגיטלי ניתן היה לאחד את שלוש הדמויות שצילם באופן משביע רצון.
פרוקודין-גורסקי תיעד את האימפריה הרוסית בסביבות השנים 1909-1915, מלווה בקרון רכבת שהיה חדר חושך מצויד, אשר סופק לו על ידי הצאר ניקולאי השני ובשתי אשרות שאפשרו את כניסתו לאזורים מוגבלים וזיכוהו בשיתוף הפעולה של הבירוקרטיה האימפריאלית.
בהמשך הרצה רבות על עבודתו, בליווי הדגמות - הקרנת התמונות שצילם.
תמונותיו מציגות דימוי חי של עולם שאבד - האימפריה הרוסית ערב מלחמת העולם הראשונה ולקראת המהפכה הרוסית.
נושאי הצילום שלו כללו מכנסיות ומנזרים ימי ביניימים של רוסיה הישנה ועד מסילות ברזל ומפעלים של הכוח התעשייתי העולה ואת חיי היום יום והעבודה של האוכלוסייה הרוסית המגוונת.
פרוקודין-גורסקי עזב את רוסיה ב-1918, נסע תחילה לנורווגיה ולאנגליה והשתקע לבסוף בפריז, בה חי עד פטירתו ב-1944. באותה עת, הצאר ומשפחתו כבר הוצאו להורג במהלך מהפכת 1917 והממשל הקומוניסטי שלט על אזורי האימפריה הרוסית לשעבר.
דימוייו המיוחדים של רוסיה ערב המהפכה, כפי שתועדו על לוחות זכוכית, נקנו בשנת 1948 על ידי ספריית הקונגרס מידי יורשיו.
ב-2001 הפיקה ספריית הקונגרס תערוכה: "האימפריה שהייתה רוסיה".
למען התערוכה נסרקו לוחות הזכוכית, ומהדימויים המונוכרומטיים האדום, ירוק וכחול הסרוקים יצרו באופן דיגיטלי תמונות צבע, באמצעות תהליך המכונה "דיגיכרומטוגרפיה".
ב-2004 חתמה ספריית הקונגרס חוזה להפקת יצירה אוטומטית צבעונית מכל אחד מ-1,902 התשלילים מהקבצים הדיגיטליים בעלי הרזולוציה הגבוהה שנוצרו מתשלילי לוחות הזכוכית.
צילומים ממיזם תיעוד האימפריה הרוסית
סרגיי פון פריימן , היה שחמטאי רוסי-אוזבקי.
פון פריימן הגיע למקום השני בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1906, והפסיד לשמעון אלאפין.
ב־1907 חלק את מקום 6–7 בתחרות סנקט פטרסבורג שבה זכה אז'ן זנוסקו-בורובסקי.
באותה שנה הגיע למקום החמישי בתחרות לודז', אליפות רוסיה החמישית, בה זכה עקיבא רובינשטיין.
בשנת 1907/08 ניצח פון פריימן בתחרות סנקט פטרסבורג.
ב־1908 חלק את המקום הראשון עם קארל וילהלם רוזנקרנץ בתחרות סנקט פטרסבורג.
ב־1909 הגיע למקום ה-18 בתחרות לזכרו של מיכאל צ'יגורין שהתקיימה בסנקט פטרסבורג (ניצחו: אלוף העולם עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין).
ב־1909 חלק פון פריימן מקום שני-שלישי עם אברהם רבינוביץ באליפות רוסיה השישית שהתקיימה בווילנה.
ב־1910 חלק מקום 1-3 עם לבדייב וגריגורי לבנפיש בתחרות סנקט פטרסבורג.
ב־1911 חלק מקום 2-5 בתחרות קלן, בה ניצח משה לובצקי.
באותה שנה חלק מקום 3-4 עם גריגורי לבנפיש בתחרות סנקט פטרסבורג, הקדימו אותו פיודור דוס-חוטימירסקי ואז'ן זנוסקו-בורובסקי.
ב־1911 פון פריימן ניצח בדו-קרב שקיים עם אז'ן זנוסקו-בורובסקי+5 -3 =10 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
ב־1912 חלק פון פריימן מקום 6-7 בתחרות אופטיה (ניצח: רודולף שפילמן), הגיע למקום השמיני באליפות רוסיה השביעית שהתקיימה בווילנה (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
ב־1913/14 חלק מקום ראשון-שני עם פטר רומנובסקי בתחרות סנקט פטרסבורג.
ב־1914 הגיע למקום ה-12 באליפות רוסיה השמינית שהתקיימה בסנקט פטרסבורג (ניצחו: אלכסנדר אלכין ואהרון נימצוביץ').
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתתף פון פריימן באליפויות ברית המועצות ואליפויות של הרפובליקות הסובייטית במרכז אסיה.
בסוף שנות ה-20 עבר פון פריימן מרוסיה לאוזבקיסטן.
ב־1924 חלק מקום 16-17 באליפות השלישית של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה (ניצח: יפים בוגוליובוב).
ב־1925 הגיע למקום ה-19 באליפות הרביעית של ברית המועצות שהתקיימה בלנינגרד (ניצח: יפים בוגוליובוב).
באותה שנה סיים פון פריימן בתיקו דו-קרב מול פיודור דוס-חוטימירסקי +5 -5 =0. ב־1927 חלק מקום 10-12 באליפות החמישית של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה (ניצחו: פדור בוגאטירצ'וק ופטר רומנובסקי), בתחרות זו ניצח פון פריימן את מיכאל בוטביניק וסיים בתיקו את משחקו מול פדור בוגאטירצ'וק).
באותה שנה חלק מקום ראשון עם רודנב באליפות מרכז אסיה.
ב־1928 ניצח פון פריימן באליפות השנייה של טורקמניסטן.
ב־1929 סיים שני באליפות השישית של ברית המועצות שהתקיימה באודסה.
ב־1930 הגיע למקום השישי בתחרות טיפליס (ניצח: וסיולוד ראוזר).
ב־1931 הגיע פון פריימן למקום השישי באליפות אוזבקיסטן השנייה (ניצח: פיודור דוס-חוטימירסקי).
ב־1933 חלק מקום 16-17 באליפות השמינית של ברית המועצות שהתקיימה בלנינגרד (ניצח: מיכאל בוטביניק).
ב־1934 ניצח באליפות מרכז אסיה שהתקיימה בטשקנט.
ב־1934/35 הגיע למקום ה-20 באליפות התשיעית של ברית המועצות שהתקיימה בלנינגרד (ניצחו: גריגורי לבנפיש ואברהם רבינוביץ).
ב־1935 ניצח פון פריימן בתחרות אלמה-אטה (האליפות השנייה של קזחסטן).
ב־1937 חלק מקום 1-2 עם סקריפקין באליפות קירגיזיה.
ב־1938 חלק מקום 13-17 בשלב חצי גמר אליפות ברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע פון פריימן למקום הרביעי באליפות אוזבקיסטן העשירית ב־1945/46. המנצח בתחרות זו היה עבדולהיב.
סרגיי סידורסקי (בבלארוסית: Сяргей Сідорскі, נולד ב-13 במרץ 1954) היה ראש ממשלת בלארוס מ-2003 ועד דצמבר 2010.
סידורסקי נולד ב-1954 בעיר הומל שבדרום בלארוס.
ב-1976 סיים את לימודיו במכון הבלארוסי להנדסאים והחל לעבוד במקצוע זה.
ב-10 ביולי 2003 התמנה לראש ממשלת בלארוס בפועל, לאחר פיטוריו של קודמו בתפקיד, גנאדי נוביצקי.
ב-1 ביולי באותה השנה הוכרז כראש הממשלה.
בדצמבר 2010 הוחלף על ידי מיכאיל מיאסניקוביץ', לאחר שאלכסנדר לוקשנקו זכה באותו החודש בקדנציה רביעית רצופה כנשיא, במהלך הבחירות הנשיאותיות.
סרגיי בוגדאנוביץ' סמאק הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר רוסי ממוצא אוקראיני, ששיחק בעמדת הקשר.
הוא הכדורגלן היחיד ברוסיה שזכה בשלוש אליפויות במדי שלוש קבוצות שונות (צסק"א, קאזאן וזניט).
מ-29 במאי 2018 משמש כמאמן בקבוצת זניט סנקט פטרבורג והוא האדם היחיד שזכה באליפות ליגת העל הרוסית כשחקן, עוזר מאמן ומאמן.
סמאק נולד בכפר סיצא'נסקויה שבמחוז לוהנסק (אז בתחומי ברית המועצות, כיום באוקראינה).
בצעירותו הוא למד והתאמן בבית ספר לכדורגל בלוהנסק.
ב-1992 החל סמאק את הקריירה המקצוענית שלו, כאשר הוחתם על ידי קרסניה פרסניה ששיחקה בליגה הרוסית הבכירה.
לאחר שכבש 4 שערים ב-19 משחקים, הוא עבר עוד באותה שנה לקבוצת קרליה פטרוזבודסק.
ב-1993 הוא חזר לקבוצתו הקודמת, שכעת שינתה את שמה ל"אסרמל מוסקבה".
הקבוצה ירדה בסיום עונה זו לליגת המשנה.
בשנת 1994 התגלה סמאק על ידי מועדון הצמרת צסק"א מוסקבה, והוחתם על ידו.
הוא שיחק בצסק"א במשך 11 שנים, במהלכן הפך לאחד מהשחקנים המובילים בקבוצה.
הוא זכה עמה באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל ב-2003, ובגביע הרוסי ב-2002. בעונת הוא העפיל עם צסק"א לראשונה בקריירה שלו לליגת האלופות, לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס במוקדמות.
הוא עזב את הקבוצה באמצע עונה זו, לאחר שהיא סיימה במקום השלישי בשלב הבתים של המפעל.
בראשית 2005 עבר סמאק לקבוצת פריז סן-ז'רמן הצרפתית.
לאחר כשנה בקבוצה, ב-2006, הוא חזר לרוסיה והצטרף למועדון הכדורגל מוסקבה.
בעונת 2007 סייע סמאק למוסקבה להגיע להישגים הגדולים בתולדותיה - מקום רביעי בליגה הרוסית והעפלה לגמר הגביע הרוסי.
לאחר שתי עונות במוסקבה, עבר סמאק לרובין קאזאן בעונת 2008. הוא מונה עם הגעתו לקפטן הקבוצה, והוביל אותה בעונה זו לזכייה הראשונה בתולדותיה באליפות הליגה הרוסית.
ב-2009 הוא זכה עמה באליפות נוספת, ונבחר גם לקשר ההגנתי המצטיין בליגה.
באוגוסט 2010 הוא עזב את הקבוצה וחתם בזניט סנקט פטרבורג, בה שיחק עד פרישתו ממשחק.
סמאק החל לשחק בנבחרת הלאומית של רוסיה בשנת 1997, והיה לשחקן קבוע בה למשך מספר שנים.
הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2002 שנערך בקוריאה הדרומית ויפן, והיה שותף לכישלונה והדחתה כבר בשלב הבתים של גביע העולם.
סמאק איבד את מקומו בנבחרת במהלך שנת 2006, עם הגעת המאמן ההולנדי חוס הידינק, אך זומן מחדש לסגל הנבחרת זמן קצר לפני טורניר יורו 2008. סמאק הפגין יכולת טובה במהלך טורניר היורו, שבמהלכו כיהן כקפטן הנבחרת, והיה שותף להעפלה הראשונה בתולדות רוסיה לחצי גמר אליפות אירופה.
במשחק השני בשלב הבתים, מול יוון, הוא בישל שער בניצחון 0–1. הופעה מפורסמת נוספת שלו הגיעה בשלב רבע הגמר, נגד הולנד, שבו הוא בישל שער לרומן פבליוצ'נקו בדרך לניצחון 1–3.
בעקבות יכולתו הטובה בטורניר זה, המשיך סמאק להיות שחקן קבוע בסגל הנבחרת של הידינק גם במשחקי מוקדמות מונדיאל 2010, אך נכשל עמה בניסיון ההעפלה למונדיאל.
ביוני 2013 פרש סמאק ממשחק פעיל.
זמן קצר לאחר מכן צורף לצוות המאמנים של זניט סנקט פטרבורג והיה לעוזרו של לוצ'יאנו ספאלטי, עמו קשר קשרי ידידות.
במרץ 2014 מונה למאמן מחליף לאחר פיטוריו של ספאלטי.
סמאק שימש בתפקיד עד למינויו של אנדרה וילאש בואש למאמן הקבוצה והמשיך לעבוד בצוות האימון של זניט.
ב-30 בדצמבר 2016 מונה למאמן קבוצת הכדורגל אופה.
בעונת 2017/2018, הוא הוביל אותה למקום הששי בליגה, בהישג שיא של הקבוצה עד אז ולהעפלה להשתתפות במפעלים האירופיים, לראשונה בתולדותיה.
ב-29 במאי 2018 מונה למאמן זניט סנקט פטרבורג, במקומו של רוברטו מנצ'יני והצליח להוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ראשונה מזה 4 שנים, 340 יום לאחר מינויו לתפקיד.
בשל כך זכה בתואר מאמן העונה.
במאי 2020 זניט האריכה את החוזה שלו לשנתיים נוספות, עד מאי 2022. ביולי 2020 זכה באליפות השנייה ברציפות שלו כמאמן ביום שבו נולד לו נכד לראשונה, ב-5 ביולי 2020 וב-25 ביולי קבוצתו השלימה דאבל עם זכייתה בגביע הרוסי.
תחת סמאק, זניט הגיעה ל-25 משחקי בית בגזפרום ארנה ללא הפסד, מעונת 2018/2019 וקבוצתו השיגה איתו 47 ניצחונות בליגת העל עם 77% אחוזי הצלחה, כשנתון זה מציב אותו בטבלת חמשת המאמנים הטובים בהיסטוריה של זניט סנקט פטרבורג.
עם זאת, ספג ביקורת על כך שלא הצליח במשך שתי עונות רצופות להעפיל משלב הבתים של ליגת האלופות, כשגם בעונת 2019/20 ובעונת 2020/21 קבוצתו סיימה במקום הרביעי והאחרון.
עם זאת, השיג אליפות שלישית ברצף והוכתר לאחד המאמנים הטובים בהיסטוריה של זניט סנקט פטרבורג, לאחר שזכה גם באליפות בשתי העונות העוקבות (2021/2022, 2022/2023).
ביולי 2019 הכריז על תמיכתו באלכסנדר בגלוב בבחירות למושל העיר סנקט פטרבורג.
מאמן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל (3): אוקטובר 2019, יוני 2020, יולי 2020
גנרל פולקובניק בדימוס סרגיי ואדימוביץ' סטפאשין הוא פוליטיקאי רוסי, לשעבר יו"ר לשכת מבקר המדינה הרוסי (Счётная палата Российской Федерации).
הוא כיהן כראש ממשלת רוסיה מספר חודשים בשנת 1999 לפני שהוחלף בולדימיר פוטין.
ב-1994 הוא היה שר הביטחון ועמד בראש המשרד הממשלתי לענייני ביטחון פנים וכיהן כשר הפנים של רוסיה.
מאפריל 2000 ועד ספטמבר 2013 כיהן כמבקר המדינה הרוסי ועמד בראש לשכת החשבון הרוסית.
סרגיי סטפשין נולד במשפחת קצין הצי הסובייטי במהלך שרותו בסין.
בהיותו בן 3 המשפחה חזרה לברית המועצות.
במסגרת השרות הצבאי, בשנת 1973 הוא סיים את מכון הפוליטי הגבוה של משרד הפנים בלנינגרד והמשיך את השרות.
בשנות ה-80 החל ללמד במכון בו למד.
עם תחילת הפרסטרויקה נכנס לפוליטיקה.
התנגד לפוטש של אוגוסט והתמנה ליו"ר ועדה לחקר האירועים.
תוצאה של פעילות הוועדה לא פורסמה מעולם.
בשנת 1991 מונה לסגן שר הפנים האחראי על מרחב סנקט פטרבורג.
בשנת 1992 עזב את משרד הפנים וחזר לפוליטיקה.
באירועים של שנת 1993 תמך בנשיא בוריס ילצין.
ב-24 בספטמבר 1993 מונה לסגן הראשון של שר הפנים.
ב-3 במרץ 1994 מונה למנהל מודיעין נגדי.
בשנת 1995 מונה למנהל שרות הביטחון הפדרלי.
בשנת 1995, במהלך אירועים סביב מתקפת הטרור על בית החולים בעיר בודנובסק היה ראש המטה.
מייד לאחר הפרשה פוטר מתפקיד.
החל מנובמבר 1995 עבד במנגנון הנשיאותי.
ב -2 ביולי 1997 התמנה לשר המשפטים.
ב-12 במאי 1999 מונה לממלא מקום ראש הממשלה, עד 9 באוגוסט 1999 היה לראש ממשלת רוסיה.
ממשלת סטפאשין לא התאפיינה בשינויים רבים, פיטוריו ב-9 באוגוסט 1999 באו כהחלטה אסטרטגית מצד מקורביו של בוריס ילצין שרצו להבטיח את קידומו של ולדימיר פוטין כיורש לילצין.
ב-19 בדצמבר 1999 - נבחר לדומה הממלכתית מטעם סנקט פטרבורג, הוא נתמך על ידי המפלגה הליברלית יאבלוקו.
מאז ה-19 באפריל 2000 היה יו"ר המשרד לביקורת המדינה.
בשנת 2010 חודש המינוי לכהונה שלישית ובספטמבר 2013 הוחלף על ידי טטיאנה גוליקובה, שרת הבריאות לשעבר.
מאז 2007 הוא יו"ר החברה הארץ-ישראלית הקיסרית הפרבוסלבית, מהארגונים ההומניטריים והמדעיים הוותיקים ביותר ברוסיה.
הוקם ב-21 במאי 1883 לעידוד שיתוף הפעולה בין עמי המזרח התיכון בתחומים הומניטריים ומדעיים.
במהלך שירותו בארגוני ביטחון המדינה הוענקו לו מספר עיטורים של רוסיה ומדינות אחרות כדוגמת מסדר כוכב הקוטב (שוודיה) ומסדר שיתוף הפעולה.
בשנת 1994 סיים את עבודת הדוקטורט שלו.
רעייתו, תמרה ולדימירובנה היא כלכלנית בכירה, סגנית בכירה לנשיא הבנק לסחר חוץ (ונשטורגבנק).
הרוזן סרגיי וסילייביץ' סלטיקוב (רוסית: Сергей Василиевич Салтыков; סביבות 1726–1765) היה קצין צבא רוסי ממשפחת סלטיקוב שכיהן כמנהל לשכה והיה מאהבה הראשון של יקטרינה הגדולה לאחר הגעתה לרוסיה.
על פי חלק מן המקורות (כולל יומניה של יקטרינה הגדולה), סלטיקוב היה אביו הביולוגי של בנה פאבל (שהפך אחר כך לצאר פאבל הראשון).
יצוין, כי טענה זו העמידה את טענתו של פאבל הראשון לכתר בסכנה, שכן אם אינו בנו הלגיטימי של פיוטר השלישי, הוא אינו יכול לרשת את כס המלוכה.
קיימות גם טענות כי הצארינה יקטרינה הפיצה שמועות אלו בגלל יחסיה המסוכסכים עם בנה.
פאבל הראשון היה דומה לפיוטר השלישי, וזה הכיר בפאבל כבנו ודחה את השמועות.
לאחר שנולד פאבל, נשלח סרגיי לשוודיה, כשליח מיוחד של הצאר, על מנת לבשר לאדולף פרדריק, מלך שוודיה על הולדת יורש העצר.
מאוחר יותר הוא מונה לשליח האימפריה הרוסית בהמבורג.
סרגיי צ'פליגין (24 במרץ (5 באפריל) 1869 - 8 באוקטובר 1942) היה פיזיקאי ומתמטיקאי רוסי וסובייטי.
הוא תרם רבות לחקר אווירודינמיקה והידרודינמיקה.
על תרומתו לקידום תחומים אלו הוענקו לו מספר עיטורים ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1925 לצ'פליגין הונקה מדליית ז'וקובסקי עבור עבודות בתחום מחקריו ובשנת 1929 הוא התקבל כחבר מלא באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
סרגיי צ'פליגין נולד בעיירה במחוז ליפצק שלאחר מותו נקראה על שמו.
כאשר צ'פליגין היה בין שנתיים אביו נפטר, אימו התחתנה שנית והמשפחה עברה לוורונז'.
כבר בתקופת לימודים בבית הספר היה ברור שיש לו כישרון למדעים מדויקים.
בגיל 14 הוא התחיל לתת שיעורים פרטיים.
בשנת 1886 צ'פליגין סיים את בית הספר בהצטיינות והתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1890 הוא סיים את הלימודים בפקולטה ללימודי פיזיקה ומתמטיקה ולפי בקשת ניקולאי ז'וקובסקי הושאר להמשך לימודים להכנה לפרופסורה.
לצורך כך הוענקה לו מלגה בגובה של 50 רובל.
החל משנת 1893 צ'פליגין היה מלמד במוסדות להשכלה גבוה במוסקבה כולל אוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1909 התקדם לדרגת פרופסור.
בשנת 1911 הוא עזב את האוניברסיטה מסיבות פוליטיות אך המשיך ללמד מתמטיקה במוסדות אחרות.
לאחר מהפכת אוקטובר צ'פליגין המשיך בעבודת מחקר והרצאות לסטודנטים.
בשנת 1918 לפי בקשת ניקולאי זוקובסקי הוא עבר לעבוד במכון לחקר תעופה החדש שהוקם על ידי השלטון הסובייטי.
צ'פליגין עבד במוסד זה עד סוף חייו וגידל בו שורה של מתמטיקאים ופיזיקאים צעירים כולל מסטיסלב קלדיש לאוניד סדוב, לאוניד לייבנזון ומיכאיל לברנטייב.
בשנת 1942 צ'פליגין נפטר ממחלת לב בנובוסיבירסק ונטמן בנובוסיבירסק שטח מכון לחקר תעופה שנקרא על שמו.
החל מאותה שנה אקדמיה למדעים מעניקה מדליה על שמו עבור המחקר בתחום המכניקה.
הידרודינמיקה כולל חקר חוקי התנועה בסביבה נוזלית.
חקר אווירודינמיקה כולל חקר הכנף, כוח עילוי
סרגיי צ'וכראי היה קיאקיסט סובייטי.
הוא זכה באליפות ב-3 אולימפיאדות: (מונטריאול 1976, מוסקבה 1980. באליפויות העולם הוא זכה ב-3 מדליות זהב.
סרגיי צ'וכראי נולד בבלוגורסק שבמחוז אמור.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה להתגורר לעיירה נובאיה קחובקה בדרום אוקראינה.
בעיירה זו סרגיי סיים את בית הספר והתאמן במועדון חתירה המקומי.
לאחר סיום בית הספר הוא למד בבית הספר להנדסאים בעירו וסיים אותו בשנת 1974 תוך קבלת הסמכה כחשמלאי.
לאחר גיוס לתבא הסובייטי הוא החל להתאמן במועדון של צי הים השחור.
בשנת 1974 סרגיי צ'וכראי לראשונה זכה באליפות ברית המועצות, נכלל בנבחרת ארצו וזכה במדליית כסף באליפות העולם (חתירת שליחים ל-500 מ').
בשנת 1976 הוא נסע לראשונה למשחקים האולימפיים וזכה במדליית זהב בתחרות רביעיות.
בשנת 1979 שותפו בתחרויות זוגות חלה והיה צורך למצוא מחליף.
סרגיי צ'וכראי החל להתאמן עם ולדימיר פרפנוביץ' ובאולימפיאדת מוסקבה הם זכו ב-2 מדליות זהב.
סרגיי צ'וכראי המשיך להתחרות עד לשנת 1983 בתחרויות זוגות ורביעיות.
החל מאותה שנה הוא עבר לעסוק באימון.
כמאמן צ'וכראי הגיעה לאולימפיאדות סאול וברצלונה.
ספורטאים שהוא אימן זכו במספר מדליות באולימפיאדות ואליפויות העולם.
לאחר התפרקות ברית המועצות סרגיי צ'וכראי אימן נבחרת קיאקים של אוקראינה.
במונטריאול 1976 סרגיי צ'וכראי הגיע כחלק של רביעיית החותרים הסובייטים.
בתחרות הם הצליחו להקדים את הרביעייה בספרדית ב-20 מילישניות וזכו במקום הראשון.
למוסקבה 1980 סרגיי צוכראי הוצב בתחרויות זוגות עם שותפו ולדימיר פרפנוביץ'.
הם השתתפו בתחרויות ל-500 מ' ול-1000 מ' וזכו במקום הראשון.
סרגיי לאונידוביץ' פסנקו (האב) (באוקראינית: Фесенко Сергій Леонідович; נולד ב-29 בינואר 1959) הוא שחיין עבר מאוקראינה שהתחרה עבור ברית המועצות.
אלוף אולימפי (מוסקבה 1980) במשחה ל-200 מטר פרפר, פעמיים סגן אלוף עולם (ברלין 1978 וגואיאקיל 1982) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-200 מטר פרפר, בהתאמה ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (ינקפינג 1977 וספליט 1981) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
הוא בוגר אוניברסיטת קייב בחינוך גופני.
באליפות אירופה שנערכה בינקפינג שבשוודיה בשנת 1977 זכה פסנקו במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:26.83 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, באותה העת מערב גרמניה בשנת 1982 זכה פסנקו במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:22.29 דקות, אחרי ג'סי ואסאלו מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 4:20.05 דקות ולפני אנדראש הרגיטאי מהונגריה (4:27.04 דקות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה פסנקו בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות אירופה שנערכה בספליט באותה העת יוגוסלביה בשנת 1981 זכה פסנקו בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:22.77 דקות ובכך הגן על תוארו ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.48 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, שבאקוודור בשנת 1982 זכה פסנקו בשתי מדליות, כסף וארד.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1983 זכה פסנקו במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.74 דקות, אחרי מיכאל גרוס שקבע שיא עולם חדש של 1:57.05 דקות.
בשנת 1982 נישא פסנקו לאירנה פסנקו, חברתו מבית הספר.
לזוג נולדו שני בנים, סרגיי פסנקו ג'וניור (נולד ב-1982) , ייצג את אוקראינה ב-3 אולימפיאדות בתחרויות השחייה (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) וקירילו פסנקו (נולד ב-1986), ייצג את אוקראינה באליפות אירופה בשחייה (בודפשט 2006).
לאחר שפרש משחייה תחרותית בשנת 1984 החל פסנקו לעבוד כמאמן שחייה.
פסנקו זכה במהלך הקריירה שלו ב-6 תוארי אליפות ברית המועצות אישיים בשחייה.
סרגיי פרוקופייביץ' קבוצ'קין (6 באוקטובר 1938 - 29 בדצמבר 2007) היה כדורגלן קזחי שבילה את רב הקריירה שלו בקבוצת קאיראט אלמטי בעמדת החלוץ וכבש במדיה 62 שערים ב-232 הופעות.
לקראת סוף הקריירה שיחק בוסטוק בה שימש כעוזר מאמן לאחר הפרישה, ובהמשך מונה למאמן הקבוצה ואף חזר ל-2 קדנציות אימון בקבוצה.
הוא אימן גם באוקז'טפס ובאקיבסטוז.
בשנת 2003 נבחר לייצג את קזחסטן בתחרות פרסי היובל של אופ"א.
סרגיי ויקטורוביץ' צ'מזוב הוא מנכ"ל התאגיד הממשלתי רוסטק (לשעבר מנכ"ל התאגיד הממלכתי לייצוא נשק), יושב ראש איגוד מהנדסי המכונות הרוסי וסגן כללי.
צ'מזוב נולד ב-20 באוגוסט 1952 בעיר חרמקובו במחוז אירקוטסק.
הוא סיים בהצטיינות את לימודיו באירקוטסק במכון לכלכלה הלאומית בשנת 1975 ולאחר מכן השלים את לימודי ההתמחות שלו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של רוסיה.
בנוסף, צ'מזוב הוא בעל דוקטורט בכלכלה והוא פרופסור וחבר מלא של האקדמיה הצבאית.
צ'מזוב עבד במכון מדע ומחקר של מתכות וברזלים באירקוטסק כמהנדס, עמית מחקר ועוזר המעבדה הראשי.
בין השנים 1980 ל-1988 עבד ב"לוץ"- האגודה למחקר תעשייתי.
מ-1983 עד 1988 הוא שימש כראש הנציגות של אגודת "לוץ"במזרח גרמניה, שם פגש לראשונה את ולדימיר פוטין.
שניהם עבדו בשירות הקָה-גֶה-בֶּה בזמן ששהו במזרח גרמניה, ושניהם גרו באותו בניין דירות.
מ-1988 עד 1996 שימש צ'מזוב כמנכ"ל של "סובינטרספורט" , עמותת סחר חוץ.
מ-1996 עד 1999 שימש כיושב ראש המחלקה לענייני יחסים כלכליים חיצוניים בתוך המשרד לענייני נשיאות, תחת ולדימיר פוטין.
לאחר מכן הוא עבר לתפקיד יו"ר המחלקה לענייני חוץ כלכלי של המנהל הנשיאותי של רוסיה.
מספטמבר 1999 ועד נובמבר 2000, צ'מזוב כיהן כמנכ"ל "פרומאקספורט" , ובחודש אוגוסט 2000 הוא הפך להיות חבר בוועדה הנשיאותית על שיתוף הפעולה הצבאי וההנדסי בין רוסיה למדינות זרות.
בוועידת המפלגה ה-7 שנערכה ב-26 במאי 2012, הוא נבחר שוב.
ב-28 באפריל 2014 הוא נאסר על ידי ממשל אובמה מלהיכנס לארצות הברית.
בין תפקידיו הבולטים, סרגיי צ'מזוב שימש כחבר דריקטריון עבור:
תאגיד המטוסים המאוחדים JSC מאז 2006.
תאגיד ייצור הספינות JSC מאז 2007.
חברת התעופה "איירופלוט" מאז 2011.
ראש המחלקה לשיתוף פעולה צבאי והנדסה עבור מדע, מחקר ומרכז חינוכי של האקדמיה הצבאית.
ראש המחלקה הצבאית והנדסית לשיתוף פעולה בהייטק ב-MGIMO.
נשיא התאחדות התעשייה הרוסית של מעסיקים בהנדסת מכונות.
יו"ר המועצה המפקחת של איגוד האופניים הרוסי.
יו"ר המועצה המפקחת של קרן ההסברה "גורצ'קוב".
צ'מזוב נשוי ליקטרינה יגנטובה, מהנדסת תכנון.
היא מהמייסדים ובעלת 70% של חברה אשר מייצרת תיבות הילוכים.
יקטרינה היא גם בעלת רוב המניות של "אטאג'ה" – רשת של 19 מסעדות ברחבי מוסקבה.
בנם סטניסלב, אשר נולד ב-1973, עובד עבור החברה "איטארה" ובעל מניות בחברות ביטוח עצמאיות.
בנם השני, סרגיי, לומד במוסד רפואי.
בנם הצעיר לומד בבית-ספר יסודי ובתם סטודנטית לתואר שני באוניברסיטת MGIMO.
בין הפרסים בהם זכה צ'מזוב ניתן למנות:
פרס של הממשלה הרוסית על מדע והנדסה בשנת 2004.
פרס "מנהיג הכלכלה הרוסית" לשנת 2004.
פרס "איש השנה" באזור רוסיה לשנת 2004.
זכה בעוד שלל פרסים מאקדמיות וכנסיות ברחבי רוסיה על תרומתו לקידום ופיתוח החברה הרוסית.
סרגיי אלכסנדרוביץ' פורסנקו הוא כלכלן ועסקן ספורט רוסי.
כיהן כיו"ר דירקטוריון ונשיא קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג בשנים 2017–2019.
אחיו של שר החינוך לשעבר אנדריי פורסנקו.
פורסנקו סיים לימודיו בשנת 1971 בבית הספר 239 למתמטיקה ופיזיקה של לנינגרד.
בשנת 1978 למד על תפעול רכיבי חשמל במכון הפוליטכני של לנינגרד ובמשך עשור עבד כמהנדס רכיבי רדיו במעבדה למחקר מדעי שייצרה מערכות נחיתה והמראה עבור התעופה האווירית ותעשיית החלל.
לאחר התפרקות ברית המועצות פנה לשוק הפרטי ועבד כמנהל בחברת "טכנואקסן" בשנים 1989–1991 ולאחר מכן עבד עד שנת 1996 בחברת TEMP.
בשנת 1996 נטל חלק עם אחיו אנדריי בהקמת חברת "אוזרו" ובשנים 1997–1998 מונה למנכ"ל חברת לנאנרגו.
בשנים 1998–2002 נטל חלק בהפקות טלוויזיוניות שונות עד שגויס לעבוד בחברת גזפרום בשנת 2003 ומונה לסגן מנהל מחלקה בחברה.
ביולי 2003 מונה למנכ"ל חברת הבת של גזפרום, "לנטרנסגז".
בדצמבר 2005 מונה ליו"ר הדירקטוריון של מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג ולאחר מכן היה לנשיא הקבוצה, תפקיד שמילא עד שנת 2008.
ב-3 בפברואר 2010 מונה לנשיא התאחדות הכדורגל הרוסית עד ה-25 ביוני 2012 ובתקופתו הוביל מהלך לשינוי בלוח השנה של הליגה הרוסית ולהנהגת אליפות בשיטה האירופית מאביב עד סתיו (החל מיוני ועד מאי), במקום מיולי ועד דצמבר כפי שהיה נהוג קודם.
לאחר כישלון הנבחרת ביורו 2012 התפטר.
כיהן כחבר בוועדת ההוצאה לפועל של אופ"א בשנים 2011–2014.
ב-26 במאי 2017 מונה שוב למנכ"ל ולנשיא קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, במקומם של נשיא הקבוצה אלכסנדר דיוקוב מגזפרום נפט והמנכ"ל מקסים מיטרופנוב מגזפרום.
בשל מדיניות רכש בעייתית בעונת 2017/2018, במאי 2018 הוחלט לקצץ את סמכויותיו בקבוצה ואם בעבר החזיק במקביל בתפקיד נשיא, מנכ"ל ויו"ר הקבוצה, כעת החזיק בתפקיד נשיא הקבוצה בלבד.
לאחר בחירתו של אלכסנדר דיוקוב לראשות התאחדות הכדורגל הרוסית, בפברואר 2019, פורסנקו פוטר מתפקיד נשיא הקבוצה ועבר לנהל את גזפרום בנק.
סרגיי צ'רניק (בבלארוסית: Сяргей Чэрнік; נולד ב-20 ביולי 1988) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת השוער בסלוצק.
צ'רניק התחיל את הקריירה שלו בנמאן גרודנו ובעונת הפך לשוער הראשון של הקבוצה הבוגרת כאשר הוא בן 23. בפברואר היה קרוב לסיכום בפ.צ.
רוסטוב מליגת העל הרוסית, אך בסופו של דבר נשאר בהורדנה.
ב-1 בינואר 2014 חתם בבאטה בוריסוב.
ב-22 ביוני 2015 צ'רניק קבע דקות ללא ספיגת שער במשחק במסגרת ליגת העל הבלארוסית כאשר עשה זאת 1073 דקות.
ביוני חתם לשלוש שנים בנאנסי מליגת העל הצרפתית.
ביולי 2019 חזר למולדתו וחתם באלופת בלארוס, באטה בוריסוב.
בינואר , צ'רניק חתם באירטיש מליגת העל הקזחית.
ב-23 בספטמבר 2020, צ'רניק חזר לבלארוס וחתם בהרדזיה.
עונה לאחר מכן, הצטרף לשחטיור סליהורסק.
במאי צ'רניק זומן לראשונה לסגל נבחרת בלארוס, אך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך כשנתיים וחצי לאחר מכן ב-15 בנובמבר 2013 נגד .
ליגת העל הבלארוסית: , ,
סרגיי אלכסנדרוביץ' פסיאקוב הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת השוער בקבוצת קריליה סובייטוב סמרה.
בשנים 2009–2017 הוא היה רשום ב"ספרטק מוסקבה", אך רוב התקופה הוא היה בהשאלה לקבוצות רוביות אחרות.
הוא חזר לשחק בספרטק בעונת 2013/14, אך בשל פציעה בסוף העונה החולף על ידי אנטון מיטריושקין.
בעונת 2014/15 הוא שיחק עבור ספרטק רק במשחק בודד ולא הצליח לחזור לעמדת השוער הראשון.
מקום ראשון בליגה הרוסית השנייה: 2014/15 (אזור מערב)
סרגיי אנטוליוביץ' פוגודין (באוקראינית: Сергій Анатолійович Погодін; נולד ב-29 באפריל 1968 בעיר רובז'נויה שבמחוז וורושילובגרד) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדות הקשר בקבוצות שונות בליגת העל האוקראינית ובליגה הישראלית.
פוגודין גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל זוריה לוהנסק.
בשנת 1985, בהיותו בן 17, עלה להרכב הקבוע של הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגת המשנה הסובייטית).
לאחר שתי עונות בזוריה עבר פוגודין לקבוצת הפאר דינמו קייב מהליגה הסובייטית הבכירה.
במשך שתי עונות שותף רק בשלושה משחקי ליגה, אך בשנת 1989 זומן לסגל הנבחרת הצעירה של ברית המועצות, עמה השתתף באליפות אירופה לנבחרות צעירות בשנת 1990, בה זכתה ברית המועצות במקום הראשון.
באותה שנה שב לתקופה קצרה לזוריה לוהנסק ולאחר מכן עבר לקבוצת צמרת אחרת - שחטאר דונצק.
עם כינון אוקראינה העצמאית זומן פוגודין לסגל נבחרת אוקראינה, במדיה רשם הופעה אחת במשחק ידידות מול .
בשנת 1993 עזב פוגודין את אוקראינה, שיחק ברודה ההולנדית ובספרטק מוסקבה הרוסית, אך בשתי הקבוצות הללו לא מצא את מקומו בהרכב ובסופו של דבר חזר לשחטאר.
לאחר תקופה קצרה במרידה הספרדית, הגיע בינואר 1996 לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב, במדיה שיחק שנה וחצי וכבש חמישה שערים בליגה הבכירה בישראל.
בשנת 1998, לאחר סיום החוזה, עזב את ישראל וחזר לאוקראינה.
את הקריירה המקצוענית שלו סיים פוגודין בקבוצת נעוריו זוריה לוהנסק בשנת 2002.
בסוף הקריירה שלו שימש פוגודין מאמן-שחקן בקבוצת זוריה לוהנסק.
בשנים 2006–2009 אימן את קבוצת טיטאן דונצק מהליגה האוקראינית השנייה.
גביע ברית המועצות בכדורגל : 1990
סרגיי גאורגייביץ' פוליאקוב היה צייר צרפתי ממוצא רוסי, גרפיקאי, שנהג להתעסק בחומרים קרמים באמנויותיו.
נחשב לאחד הבולטים ביותר באסכולת פריז, עבודותיו מוצגות במוזיאונים רבים ברחבי העולם.
פוליאקוב נולד במוסקבה למגדל סוסים קירגיזי.
למד ציור במוסקבה, בשנת 1918 הוא עזב את רוסיה ובשנת 1920, הגיע לקונסטנטינופול, ב-1923 עבר דרך סופיה, בלגרד, וינה וברלין עד שהחליט להשתקע בפריז.
ב-1929 הוא התקבל לאקדמיה "גראנד שומייר" ובשנים 1935–1937 הוא למד בלונדון בבית הספר סלייד לאמנות.
נפגש עם וסילי קנדינסקי, סוני ורובר דלונה, אוטו פרוינדליך ובהשפעתם התעסק בציור לא-פיגורטיבי.
תערוכת יחיד ראשונה שלו נערכה בשנת 1945. בשנת 1947 הוענק לו פרס קנדינסקי.
בשנים 1954 ו-1955, על פי הצעת המשורר ומבקר האמנות צ'ארלס אסתיאן, עבר סרגיי פוליאקוב לתקופות הקיץ ביחד עם מספר אמנים לרבות ז'אן דגוטס לפורטסל שבברטאן.
ב-1962 הוקצה חדר תצוגה לעבודותיו בביאנלה ונציה.
באותה שנה קיבל אזרחות צרפתית.
תמונותיו מעטרות את תצוגת הקבע במוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס.
סרגיי ויקטורוביץ' סקריפאל הוא קצין צבא רוסי לשעבר, שהורשע בריגול למען בריטניה.
סרגיי סקריפאל נולד ב-23 ביוני 1951. בגיל 17 התקבל ללימודים בבית הספר לקציני חיל הנדסה של הצבא האדום.
בשנת 1972 סיים את הלימודים וקיבל דרגת סגן משנה.
הוא שירת כקצין הנדסה ביחידות צנחנים.
בהמשך עבר לשרת במינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות שירת במודיעין הצבאי הרוסי.
ב-1999 פרש מהצבא בדרגת קולונל.
עד 2003 עבד במשרד החוץ של רוסיה ולאחר מכן עבר לעולם העסקים.
סקריפאל, שהיה בדרגת קולונל, עבד במודיעין הצבאי.
פרטים על אופי עבודתו מהווים מידע חסוי.
על פי כמה דיווחים, הוא עבד דווקא בשירות הביטחון הפדרלי.
על פי משרד התובע הכללי הרוסי, הוא החל לעבוד עבור סוכנות הביון הבריטית MI6 בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, בעת שירותו בצבא היבשה הרוסי.
על פי הדיווחים, הבריטים שילמו לו סכום כסף גדול תמורת הסגרת זהותם של מספר סוכני ביון רוסים.
בדצמבר 2004 נעצר סקריפאל על ידי אנשי שירות הביטחון הפדרלי.
הוא הואשם ב"בגידה במדינה בצורת ריגול" והורשע.
תחילה ביקשו התובעים לגזור עליו מאסר לחמש עשרה שנים, אך בסופו של דבר הוא נידון לשלוש עשרה שנים, תוך הכרה במצב בריאותו הלקוי והעובדה ששיתף פעולה עם חוקריו.
העניין לא נחשף לציבור עד לאחר שהוא נידון בחודש אוגוסט 2006 על ידי בית המשפט של מחוז מוסקבה.
עורכי דינו ערערו על גזר הדין.
ביולי 2010 שוחרר כחלק מעסקת חילופי מרגלים תמורת עשרה סוכנים רוסים שנעצרו בארצות הברית כחלק מפרשת הריגול.
בתחילת מרץ 2018 נפל סקריפאל קורבן להרעלה, כך לפי חשד הרשויות בבריטניה.
הוא אושפז בבית החולים המחוזי בסולסברי.
על פי הצהרת משטרת וילטשייר, "שני אנשים – גבר כבן 60 ואישה כבת 30 – נמצאו מחוסרי הכרה על ספסל, ב'טחנה' שבסולסברי" ב-4 במרץ.
האישה היא בתו יוליה בת ה-33.
בחקירת המשטרה אושר כי סקריפאל ובתו אכן נחשפו לגז עצבים.
יחד עמם טופלו בחשיפה לגז אנשים נוספים, לרבות השוטר הראשון שהגיע לזירה בה נמצא המרגל.
ב-5 באפריל פרסמה הבת, יוליה סקריפאל, הודעה ראשונה על התאוששותה מההרעלה.
בהמשך נודע על שיפור במצבו של סרגיי, ובמאי 2018 הוא שוחרר מבית החולים.
לחקירת ההרעלה נאספו תמונות ממצלמות האבטחה של הקניון שלידו נמצאו השניים מחוסרי הכרה וממצלמות אבטחה נוספות.
ב-5 בספטמבר, חצי שנה לאחר ההרעלה, פרסמה בריטניה שהחשודים בהרעלה הם שני רוסים, אלכסנדר פטרוב ורוסלן בושירוב, והוציאה נגדם צו מעצר אירופי.
כתוצאה מהתקרית, ממשלת בריטניה האשימה את רוסיה וממשלתה בארגון ההרעלה שבוצע על ידי יחידה 29155 ואיימה בנקיטת צעדים נגדה.
ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי נאמה בפרלמנט וציינה כי אם אכן יימצאו סימנים למעורבות ממשלת רוסיה יינקטו נגדה צעדים מחמירים, למרות הכחשת דובר הקרמלין וממשלת רוסיה כי הם מעורבים בהרעלה.
הצעד הראשון שהבריטים נקטו היה גירושם של 23 דיפלומטים רוסים מבריטניה, ב-14 במרץ 2018. רוסיה פתחה בחקירה עצמאית של האירוע, ובתגובה לפעולות הבריטים גירשה אף היא 23 דיפלומטים בריטים מאדמתה וסגרה את הקונסוליה הבריטית בסנקט פטרבורג.
ב-26 במרץ 2018 הודיעה ארצות הברית, יחד עם עוד כ-14 מדינות (בהן: צרפת, גרמניה, הולנד, אוקראינה, צ'כיה, אסטוניה, ליטא, לטביה ופולין) על גירוש דיפלומטים רוסיים.
בתגובה הודיעה רוסיה על גירוש מקביל של דיפלומטים מערביים.
מרבית ממשלות מדינות המערב, ובהן גם ממשלת ישראל, גינו את ההרעלה ובעוד ממשלת בריטניה מיהרה להאשים את רוסיה באחריות להרעלה, טרם הוכחה מעורבות שכזו.
ביולי 2018 דווח כי גבר ואישה התמוטטו לא רחוק מהמקום בו הורעלו הסוכן הרוסי לשעבר ובתו.
הזוג נמצא בעיירה איימסברי, בדרום האי הבריטי, כ-15 ק"מ מהעיירה סולסברי.
המשטרה הבריטית טענה כי הזוג נחשף לגז המכונה נוביצ'וק, כמעין רמיזה למעורבות רוסית.
בני הזוג, שניהם בגילאי ה-40, נמצאו בדירתם כשהם מחוסרי הכרה ואומנם המשטרה לא קישרה בין המקרים אך הממשל הבריטי מיהר להאשים את הממשל הרוסי, שדחה את ההאשמות הללו בטענה כי יהיה זה מטופש לבצע מתקפה שכזו בזמן אירוח משחקי הגביע העולמי בכדורגל.
סרגיי ולדימירוביץ' פולונין (באוקראינית: Сергій Володи́мирович Полу́нін; נולד ב-20 בנובמבר 1989) הוא רקדן בלט, שחקן, ודוגמן אוקראיני.
פולונין נולד בחרסון לגלינה וולדימיר, מגיל ארבע עד שמונה הוא התאמן באקדמיה לאתלטיקה ולאחר מכן ארבע שנים במוסד מדיני ללימודי ריקוד וכוריאוגרפיה בקייב.
ב-2003 הצטרף לבית הספר המלכותי לבלט במלגה שבוצעה על ידי קרן רודולף נורייב.
ב-2009 נבחר לרקדן הסולו הראשי בבלט המלכותי, הוא זכה במספר פרסים וביניהם לרקדן הצעיר של בריטניה לשנת 2007. עיתון הניו יורק טיימס תיאר אותו כ"רקדן נפלא".
ב-2011 הופיע בגרסה הבריטית של הסרט "פנטום האופרה".