tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשימה התמודדה שוב בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969; הפעם זכתה בשני מנדטים, ושלום כהן זכה אף הוא למושב בכנסת.
במהלך כהונת כנסת זו נוצר קרע בין שני האישים; שלום כהן, שהיה תמיד מספר שניים ב"העולם הזה" וחסה בצלו של אורי אבנרי, גילה יזמה עצמאית כחבר כנסת רדיקלי (באחת הפעמים אף קרע את תעודת הזהות שלו מעל דוכן הכנסת), שם את הדגש על העניין העדתי.
הדבר הביא בשנת 1971 לפילוג ברשימה: שלום כהן פרש והפך לח"כ עצמאי ולמזכ"ל תנועת "הפנתרים השחורים".
הקרע הפוליטי הפך לקרע במערכת "העולם הזה", כאשר קיבל כהן, בחסות הסדרים משפטיים, טור עצמאי משלו במסגרת השבועון, ובמרוצת הזמן פרש ממנו כליל.
הסכסוך עם כהן הביא את אבנרי להתקפה אישית קשה נגד בעלת בריתו של כהן, העיתונאית סילבי קשת, שפורסמה תחת הכותרת "העקרב".
כהן ואהרן בכר, מצדם, שניים שעבדו עם אבנרי, תיארו בשלילה חריפה את אישיותו שלו.
ב־1984 היה הראשון לפרסם תמונה בה נראה אחד המחבלים שביצעו את הפיגוע בקו 300 כשהוא חי לאחר שנתפס (זאת בניגוד לטענה כי מעולם לא נתפס חי).
את התמונה צילמה ענת סרגוסטי צלמת מערכת העולם הזה.
ב-1997 סיפר אבנרי כי העיתונאי יגאל לביב, שעבד בשבועון, קיבל מידע על חשבון הבנק הסודי של יצחק רבין ב-1977, אך בעצת אבנרי נמנע מלחשוף את הידיעה.
השניים פנו אל רבין והזהירו שכדאי לו לסגור את החשבון
"העולם הזה" היה בין הראשונים שקראו למתן זכויות לעם הפלסטיני ולשוויון לאזרחי ישראל הערבים.
הייתה זו פגישה ראשונה של ישראלים עם ערפאת.
ביום החמישי למלחמת ששת הימים הוציא העולם הזה גיליון ראשון של עיתון יומי בשם "דף".
בגיליון זה הופיעה לראשונה קריאה פומבית לממשלה להקים בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, שזה עתה נכבשו בידי צה"ל, מדינה פלסטינית.
העיתון חדל להופיע כעבור זמן קצר.
יחסי "העולם הזה" עם הממסד ועם הקהילה העיתונאית
"העולם הזה" היה, כאמור, עיתון אנטי-ממסדי מובהק, שהעלה את חמתו של השלטון עד כדי "מלחמה" גלויה וסמויה ביניהם.
גם הממסד העיתונאי ראה בו חריג, ולרבים ממנו שימש "העולם הזה" כנקודת ייחוס וכאמת המידה המגדירה מהי "עיתונות רעה", הן מבחינה עיתונאית-מקצועית והן מבחינה ציונית-ערכית.
למרות זאת, התקיים מתחת לפני השטח שיתוף פעולה מסוים בין השבועון לבין גורמים בממסד ובקהילה העיתונאית.
שיתוף הפעולה נבע, בין היתר, מהרקע המשותף של עיתונאי "העולם הזה" ושל עיתונאים אחרים ואנשי ממסד.
מקורותיו של העיתון הגיעו במקרים רבים מגורמים פוליטיים שלטוניים ואופוזיציונרים, שנעזרו בו כ"מגבר" לפרסום ידיעות המקדמות את סדר היום האישי שלהם, או כדי לפגוע ביריביהם.
גם רבים מעיתונאי הזרם המרכזי נהגו להדליף לשבועון ידיעות שנפסלו לפרסום בעיתוניהם, אך בחושיהם העיתונאיים ביקשו לפרסמם לטובת זכות הציבור לדעת.
כך, לדוגמה, כש"ידיעות אחרונות" נזהר שלא לבקר את יוסף אלמוגי, הדליפו עיתונאי העיתון מידע שלילי עליו ל"העולם הזה".
כך גם כשב-1955 יצא "העולם הזה" בהתקפה על עזריאל קרליבך, מייסדו ועורכו של "מעריב", הועבר מידע זה לעיתון על ידי עיתונאים ומקורבים למשפחת מוזס.
"העולם הזה" לא שותף בפגישות שהיו לעורכי העיתונים עם גורמי ביטחון, כשהללו ביקשו למנוע פרסום ידיעות רגישות.
למרות זאת, אותן ידיעות הודלפו ל"העולם הזה", והוא נהג לפרסמן על פי שיקול דעתו.
הדבר חייב הן את גורמי הביטחון והצנזורה הצבאית, והן את העיתונות הממסדית, לבחון מחדש את אמות המידה למה שהוגדר כ"פרסום רגיש", ובמקרים רבים רוככו כתוצאה מכך הקריטריונים לפרסומים שכאלה.
"העולם הזה" גם נהג לתרגם מילים שהיו מקובלות בעיתונות העולמית אך לא היו קיימות עדיין בעברית.
מתחדישיו ידועות המילים: אלתור, מחזמר, יומון, חללית, ח"כ (חבר כנסת), דוחות (כצורת הריבוי של ראשי התיבות דו"ח) ואחרות, שרבות מהן אומצו על ידי הציבור הרחב, ואף בתחנת "קול ישראל" השמרנית מבחינה לשונית.
בדומה לשבועון "טיים", ניסה אבנרי ליצור לעיתונו סגנון לשוני אחיד, שאחד המרכיבים הייחודיים בו היה הניסיון להימנע מהשימוש בוי"ו החיבור.
רעיון נוסף השאוב מ"טיים" הוא בחירת איש השנה.
מדי תחילת שנה עברית היה אבנרי בוחר כאיש השנה את מי שלדעתו השפיע ביותר על השנה החולפת, לחיוב או לשלילה.
בין היתר הופיעו כאנשי השנה בעיתון: משה דיין, ישראל קסטנר, גמאל עבד אל נאצר ואריה דרעי.
אריאל שרון נבחר שלוש פעמים להיות איש השנה.
בתחילת שנות השבעים פעלה בשבועון "חבורת זוארץ", שכללה את ב.
מיכאל, חנוך מרמרי, קובי ניב, אפרים סידון, ואלי תבור וכתבה את המדור הסאטירי "zoo הארץ".
שיטת חניכת הכתבים שהייתה מקובלת ב"העולם הזה", ואחר כך אומצה במובנים מסוימים על ידי "העיר" ו"חדשות": שכירת כתבים צעירים מאוד בשכר נמוך מאוד, כשהשלמת התשלום היא חניכה בכתיבה עיתונאית ותחקיר עיתונאי על ידי אורי אבנרי, שהיה עורך קפדני מאוד.
אבנרי הקפיד מאוד על עמידה בתקציב העיתון, מה שסייע לו לשרוד, אך גרם לכך שהעולם הזה היה סוג של תחנת מעבר או אולפנא לעיתונאים מתחילים.
עיתונאים שבית גידולם היה "העולם הזה" והפכו לימים להיות מהבולטים בכותבים בעיתונות בישראל הם: אורי דן, סילבי קשת, אהרון בכר, נתן זהבי, אורי אלוני, מנחם שיזף, ענת סרגוסטי ונעים גלעדי (ערך את השבועון במהדורה הערבית שלו).
"רחל המרחלת", טור הרכילות של "העולם הזה" שהחל להתפרסם בתחילת שנות ה-60, נכתב בדרך כלל על ידי העיתונאים השונים בעיתון, על-פי מידע שהביאה שולה תבור, אשתו לשעבר של אלי תבור, ובהמשך החליפה אותה נעמי רון.
בזמנו נחשב טור זה לאחד ממאפייני העיתונות הצהובה ב"העולם הזה", אך ברבות השנים הפך מודל לטורי הרכילות בעיתונות הישראלית.
בשנותיו הראשונות של העולם הזה עוטר כל שבוע המאמר השבועי העיקרי של אורי אבנרי באיור סימבולי שצויר בידי צייר צעיר בשם שמואל בק.
לימים היה בק לאמן בינלאומי נודע.
כמו כן, את המדור של חבורת "זוארץ", "זו ארץ זו", איירו ועיצבו דיק קודור, שכיום עושה אנימציות לתוכניות טלוויזיה וסרטים מצליחים בארצות הברית, ודודו גבע, שכתב ואייר בשנים מאוחרות יותר מדורים לעיתונים ועשרות ספרים.
גבע נחשב לאחד מיוצרי הקומיקס והאיור החשובים בישראל.
ביהדות, העולם הבא (או "עולם האמת") הוא עולם הגמול, בו מתקיימים החיים לאחר המוות.
בו ניתן שכר לצדיקים על מעשיהם הטובים ועונש לרשעים על מעשיהם הרעים בצורה מושלמת ומדויקת; להבדיל מן ה"עולם הזה", בו הגמול, אם קיבלו, איננו שלם וגמור.
הגמול בעולם הבא בא לקיים עיקרון בסיסי ביהדות – עקרון הצדק האלוהי.
ביהדות, שכר העולם הבא מגיע לכל אדם על פי מעשיו, בין אם הוא יהודי ובין אם לא.
אך בנצרות, רק נוצרים זכאים לעולם הבא ואילו כל השאר נידונים לייסורי גיהנם.
קיימות שתי גישות מנוגדות להבנת הביטוי "העולם הבא" בדברי חז"ל:
גמול העולם הבא הוא לנשמה בלבד, ותחילתו מיד לאחר המוות, לאחר היפרד הנשמה מהגוף ("עולם הנשמות").
גמול העולם הבא הוא לגוף ולנשמה יחד, ותחילתו בתחיית המתים, עם שובה של הנשמה אל הגוף ("העולם המתוקן").
רעיונות דומים לגרסה הראשונה קיימים בדתות ופילוסופיות מגוונות יחסית, ביניהן נצרות, פלאטוניזם והינדואיזם, וממלאים בהן פונקציה דומה.
הגרסה השנייה מופיעה בכל הדתות האברהמיות ואצל הזורואסטרים.
ה"עולם הבא" אינו מוזכר בפירוש במקרא, אך יש המוצאים בו מספר אזכורים הרומזים לכך.
כך סיכם אותם רבי יהודה הלוי בספרו הכוזרי:
הפסוק: "הִנֵּה אָנֹכִי שֹׁלֵחַ לָכֶם אֵת אֵלִיָּה הַנָּבִיא לִפְנֵי בּוֹא יוֹם ה' הַגָּדוֹל וְהַנּוֹרָא" מבטיח את "בוא יום ה'", שהוא תחיית המתים, ואת ביאת אליהו הנביא, שבסיום חייו הארציים עלה השמימה, לפני בוא יום זה.
פניית שאול המלך לבעלת אוב להעלות את שמואל הנביא לאחר מותו: "וַיֹּאמֶר שְׁמוּאֵל אֶל שָׁאוּל לָמָּה הִרְגַּזְתַּנִי לְהַעֲלוֹת אֹתִי" מעידה שהעם האמין בהישארות הנפש אחר כלות הגוף.
בספר איוב מזכיר צופר בדרך אגב את הגמול הצפוי לרשעים "אַל יֵרֶא בִפְלַגּוֹת נַהֲרֵי נַחֲלֵי דְּבַשׁ וְחֶמְאָה".
בספר תהילים קיימים פסוקים רבים שמורים על המשפט לעתיד לבוא למשל בתהילים א' ה' "עַל כֵּן לֹא יָקֻמוּ רְשָׁעִים בַּמִּשְׁפָּט וְחַטָּאִים בַּעֲדַת צַדִּיקִים".
פרשנים אחרים ראו באזכורים נוספים רמז לקיום ה"עולם הבא", כגון הנאמר על חנוך: "וַיִּתְהַלֵּךְ חֲנוֹךְ אֶת הָאֱלֹהִים וְאֵינֶנּוּ כִּי לָקַח אֹתוֹ אֱלֹהִים", או הנאמר על האבות – אברהם, יצחק ויעקב – ועל אישים נוספים שהם "נאספו אל עמם".
הרמב"ן בפירושו לפסוק: "כִּ֚י כׇּל־אֲשֶׁ֣ר יַעֲשֶׂ֔ה מִכֹּ֥ל הַתּוֹעֵבֹ֖ת הָאֵ֑לֶּה וְנִכְרְת֛וּ הַנְּפָשׁ֥וֹת הָעֹשֹׂ֖ת מִקֶּ֥רֶב עַמָּֽם" (ויקרא יח, כט) מבאר שעונש ה"כרת" שהוא עונש על "הנפשות" מלמד אותנו כי המצב הנורמטיבי הוא שנפש האדם ממשיכה להתקיים ואינה נכרתת (גם אחר מותו).
וכך כתב: "ותדע ותשכיל כי הכריתות הנזכרות בנפש, ביטחון גדול בקיום הנפשות אחרי המיתה, ובמתן השכר בעולם הנשמות.
כי באמרו יתברך ונכרתה הנפש ההיא מקרב עמה (במדבר טו ל), ונכרתה הנפש ההיא מלפני (להלן כב ג), יורה כי הנפש החוטאת היא תכרת בעונה, ושאר הנפשות אשר לא חטאו תהיינה קיימות לפניו בזִיו העליון...
וטעם העניין: כי נשמת האדם נר ה', אשר נופחה באפינו מפי עליון ונשמת שדי, כמו שנאמר (בראשית ב ז) ויפח באפיו נשמת חיים.
והנה היא בענינה ולא תמות, ואיננה מורכבת שתפרד הרכבתה ותהיה לה סיבת הויה והפסד כמורכבים, אבל קיומה ראוי והוא עומד לעד כקיום השכלים הנבדלים.
ולכך לא יצטרך הכתוב לומר כי בזכות המצות יהיה קיומה, אבל יאמר כי בעונש העבירות תתגאל ותטמא ותכרת מן הקיום הראוי"
מספר נימוקים ניתנו להימנעות המקרא מהזכרה מפורשת של ה"עולם הבא", ולכך שכל ייעודיו הם בעולם הזה.
הרס"ג טען שהגמול ב"עולם הבא" הוא, כלשונו, "דבר שהשכל מורה עליו" ואין מקרא מתעכב ומאריך בדברים אלו.
הסבר זה אומץ על ידי פרשנים רבים.
עוד טען, שהמקרא עוסק בעיקר בדברים שהעניין בהם הוא מיידי, כגון מצבם החומרי בארץ ישראל אחרי התיישבותם בה, ולא בדברים העתידים לבוא בעתיד הרחוק.
לדעת רבי יהודה הלוי ייעודי התורה בעיקרם הם, כלשונו, "הדבקות בעניין האלוהי" בעולם הזה והחיים כעם נבחר בארץ הקדושה המונהג בהנהגה ניסית בידי האלוהים השוכן בתוכם.
בדרגות גבוהות אלו של החיים הרוחניים בעולם הזה יש, לדעתו, ראיה ודאית לגמול שיגיע לנפשות בעולם הבא לאחר המוות.
מאידך, פסוקים מסוימים במקרא יכולים לערער את האמונה בקיום העולם הבא ובהמשך החיים לאחר מוות.
אם כי לדעת הפרשנים המסורתיים, משמעות הפסוקים היא שהמתים אינם יכולים לעסוק עוד בחיי העולם הזה, וכן אינם משיגים עוד מעלות רוחניות לאחר מותם.
כנגד דעה זו ניצב לו הפסוק (תהילים פרק ו, 5-6) - "שובה יהוה חלצה נפשי הושיעני למען חסדך, כי אין במוות זכרך בשאול מי יודה לך"(?)
תפיסת העולם הבא בתקופת בית שני
כבר בספר מקבים ב' (פרק ז) בסיפור על חנה ושבעת בניה מופיעה האמונה בתחיית המתים בפי הבנים הנהרגים על קידוש השם.
לעומת זאת, באותו הסיפור בספר מקבים ד' (פרק יז) הגורל הטוב של מקדשי שם שמים מתואר במילים: "עומדים הם עתה קרובים לכיסא אלהים וחיים הם את חיי הנצח המאושרים".
פילון האלכסנדרוני ראה בהישארות הנפש אחת מחמש או שמונה אמונות היסוד של היהדות.
יוסף בן מתתיהו מתאר בספרו "מלחמת היהודים" את ההשקפות שרווחו בזמנו על העולם הבא.
הפרושים סברו שהנשמות אינן כלות, אולם רק נשמות הטובים עוברות אל גוף חדש, ונשמות הרשעים נדונות לייסורי עולם.
האיסיים האמינו שהנשמות תישארנה לנצח ואחרי עוזבן את "מוסרות הבשר" הן מתנשאות בשמחה למרום.
לדעתם, הנפשות חיות מעבר לאוקיינוס, שם רוח ים מנשבת תמיד ומשיבה נפש (כעין "קורת רוח בעולם הבא" המוזכר אצל חז"ל).
נחלת הנשמות הרעות היא קרן חשכה, מקום סער וסופה וייסורי נצח.
הצדוקים כפרו בהישארות הנפש ובשכר ועונש בעולם הבא.
(דבר זה מתאשר בדברי חז"ל במספר מקומות: "משקלקלו הצדוקים ואמרו אין עולם אלא אחד", "צדוקים אומרים מסורת הוא ביד פרושים שהן מצערין עצמן בעולם הזה ובעולם הבא אין להם כלום").
הוא עצמו, בנאומו בפני האנשים שנמלטו מן הרומאים אל המערה אחרי כיבוש יודפת, אומר:
התיאוריה המרכזית שמסבירה את הופעת האמונה בעולם הבא בתקופת בית שני, היא שבתקופה הפרסית בארץ ישראל נפוצה הדת הזורואסטרית בקרב הציבור.
כתוצאה מכך, אמונות רבות התערבבו עם עקרונות הדת הזורואסטרית שדוגלת באחרית הימים, תחיית המתים וגמול אישי בעולם הבא.
הסימוכין המרכזי לתיאוריה זו מוצג בספר מקבים ב, פרק א', פסוקים כב'-כג', שם מסופר על "אש קודש" שהוחבאה באדמה.
אחד העקרונות של הדת הזורואסטרית זה קיום אש הניצחון, "אטש בהראם".
בספרות חז"ל, במשנה, בתלמוד ובמדרשים המושג "עולם הבא" מופיע מאות פעמים בהקשרים רבים ומגוונים.
רק במשנה מושג זה מופיע למעלה משלושים פעמים.
העולם הבא נתפש כמקום שבו האדם מקבל שכר על מעשיו הטובים בעולם הזה, שבו שעה אחת של קורת רוח שווה יותר מכל חיי העולם הזה.
מצד שני נאמר באותה משנה: "יפה שעה אחת בתשובה ומעשים טובים בעולם הזה מכל חיי העולם הבא", כי בעולם הזה ניתן לאדם לבצע שינוי ומהפך במעשיו ולהתעלות רוחנית, מה שאין כן בעולם הבא.
כל ישראל יש להם חלק לעולם הבא, שנאמר "ועמך כולם צדיקים, לעולם יירשו ארץ".
ואלו שאין להם חלק לעולם הבא: האומר אין תחיית המתים, ואין תורה מן השמים, ואפיקורוס.
הרמב"ם מרחיב את הדיבור בעניין זה בהקדמתו לפרק זה במשנה, וכן בספרו "משנה תורה", הלכות תשובה פרק ג.
פעמים רבות העולם הזה והעולם הבא מתוארים כשני עולמות הופכיים זה לזה.
כך למשל, לעומת העולם הזה שמדומה לחושך ולילה העולם הבא מדומה לאור ובוקר.
לעומת העולם הזה שמתואר כפרוזדור לטרקלין, העולם הבא מתואר כטרקלין עצמו.
לעומת העולם הזה שמתואר כיבשה, העולם הבא מתואר כים.
לעומת העולם הזה שנברא באות ה"א, העולם הבא נברא באות יו"ד.
שמו המפורש של הקב"ה יהגה כפי שהוא בעולם הבא ולא בשם אדנות כפי שהוא נהגה בעולם הזה.
פעמים מושווה העולם הבא בספרות חז"ל לדברים אחרים:
העולם הבא נכלל בשלוש מתנות שנתנן הקב"ה לישראל על ידי ייסורים: תורה, ארץ ישראל והעולם הבא.
שלשה דברים הם מעין העולם הבא: שבת, שמש ותשמיש.
כשם שיש משהו ממיתה בשינה, ויש משהו מנבואה בחלום כך יש משהו מעולם הבא בשבת.
על פי התלמוד, שלשה אישים הטעימם הקב"ה בעולם הזה מעין העולם הבא והם אברהם, יצחק ויעקב.
במספר רב של מקומות נראה בבירור שכוונת חז"ל לעולם התחייה ולא לעולם הנשמות שלאחר המיתה:
במשנה המוכרת והידועה "כל ישראל יש להם חלק לעולם הבא שנאמר: ועמך כולם צדיקים, לעולם יירשו ארץ, נצר מטעי, מעשה ידי להתפאר".
בתלמוד אף נאמר כי חלוקת הארץ תהיה הרבה יותר אידיאלית ושלימה לעולם הבא ממה שנעשה בעולם הזה.
לעומת ימות המשיח שעליהם נאמר: "והיה אור הלבנה כאור החמה ואור החמה יהיה שבעתים כאור שבעת הימים", על העולם הבא נאמר: "וחפרה הלבנה ובושה החמה" (רש"י: מרוב נוגהם של צדיקים).
כשם שימות המשיח מציאותם היא גשמית, כך גם העולם הבא צריך להיות כזה.
אף מהמדרש שבו מביאים ראיה על המתרחש בעולם הבא ממעמד הר סיני ניתן להוכיח תפיסה זו.
במשנה באבות ובתנא דבי אליהו משתמע בבירור שעולם הבא הוא העולם שאחרי תחיית המתים, וכך גם במדרש תנחומא, שם העולם הבא הוא העולם שאחרי ימות המשיח, שבו הקב"ה מופיע בכבודו בציון.
הצדוקים והבייתוסים האמינו שאין עולם הבא.
העולם הבא על פי רס"ג
לדעת רס"ג הגמול של העולם הבא מתחיל עם תחיית המתים.
לאחר התחייה יקבל כל אדם, בגופו ובנפשו יחד, את הגמול הראוי לו – הרשעים ייוסרו מהחום הגדול, וזהו הגיהנום; והצדיקים ייהנו מאותו מקור חום, וזהו הגן עדן.
העולם יהיה גשמי, אך באופן שונה מהעולם הזה.
על אף שלאנשים יהיה גוף, הוא יהיה מושלם, כעין מצבו של אדם הראשון בגן עדן.
מכיוון שגופו של האדם יהיה זך, והעולם יהיה עולם חדש, שבו החמה והלבנה יאירו בעוצמה לא רגילה, והרוע לא יהיה קיים, הגוף וכוחותיו לא יפריעו עוד לאדם לדבוק באלוהים.
האנשים שיחיו בעולם זה יהיו נביאים, כל אחד לפי מעשיו ומדרגתו.
מרגע המוות ועד אז, הגופים מתכלים והנפשות ממתינות לבוא הגמול – של צדיקים גנוזות תחת כיסא הכבוד ושל רשעים משוטטות בעולם.
מלבד הרס"ג, דוגלים בתפיסה זו גם הראב"ד, הרמב"ן, הרב עובדיה מברטנורא, המהר"ל והרמח"ל.
העולם הבא על פי הרמב"ם
לדעת הרמב"ם הגמול של העולם הבא מתחיל מייד לאחר מות האדם – הגוף כלה, אך הנשמה, של מי שזוכה לכך, אינה כלה ונעלמת, אלא ממשיכה להתקיים לנצח.
מצבה הוא תענוג רוחני מושלם שאינו פוסק, ואין מושג כלשהו בחיינו הגופניים בעולם הזה היכול לתארו באופן אמיתי.
את גישתו זו מבסס הרמב"ם בעיקר על דברי התלמוד:
כאשר את הביטוי "יושבין ועטרותיהם בראשיהם" הוא מפרש כמשל בלבד.
בתפיסה זו של העולם הבא דוגלים גם רבי שלמה אבן גבירול וריה"ל, וכנראה שהיא רווחה ביהדות ספרד האנדלוסית.
לרמב"ם יש משנה סדורה גם לגבי שאר המרכיבים של תורת הגמול, אותה הוא מביע בפירוש המשנה (סנהדרין הקדמה לפרק "חלק" ובאיגרת תחיית המתים):
ימות המשיח – הוא זמן שבו תשוב המלכות לישראל.
עם ישראל יזכה בתקופה זו לתקומה ולגדוּלה, אך חוקי הטבע לא ישתנו.
תחיית המתים – תחיית הצדיקים (ולא הרשעים) בזמן העתיד לבוא לחיות חיי אושר בעולם הזה.
אבל בהכרח גם חייהם אינם נצחיים, אלא הם ימותו ורק נשמתם תישאר לעד.
גן עדן – מקום דָשֵן בכדור הארץ שיתגלה לאנושות בעתיד.
גיהנום – הצער שיפקוד את הרשעים בעולם הזה (או באמצעות חום השמש או באמצעות חום גופם).
לדעתו, עונשם הגדול של הרשעים הוא בכך שהם אינם זוכים להישארות הנפש, לה זוכים הצדיקים, והוא הכרת המוזכר בתורה.
ההטבה בעולם הזה או לחלופין הייסורים אינם, לשיטתו, הגמול הסופי על מעשיו של האדם, אלא אמצעי עזר לצדיקים בצדקותם והכשלה של הרשעים בדרכם הרעה.
עוד בחייו של הרמב"ם, מייד לאחר פרסום כתביו, ספגה השקפתו בענייני הגמול ביקורת.
דעתו על העולם הבא, המשייכת אותו לנשמות בלבד והמנתקת אותו מתחיית המתים, לא תאמה להשקפה המקובלת.
הביקורת הראשונה הגיעה מכיוונו של ראש ישיבת בגדאד הרב שמואל הלוי והתפשטה בין יהודי תימן.
נוצר אף רושם מוטעה שהרמב"ם כביכול איננו מאמין בתחיית המתים.
דבר זה אילץ אותו להגיב באמצעות איגרת, שנשלחה לתימן, בה הוא מבאר באריכות וברגשות זעם את עמדתו.
לימים היא זכתה לשם: "מאמר תחיית המתים".
בשלב מאוחר יותר הושמעה ביקורת דומה ברחבי העולם היהודי.
המבקרים הידועים לנו הם: הראב"ד בהשגותיו למשנה תורה (הלכות תשובה פ"ח), רבי משה בר חסדאי מתקו בספרו "כתב תמים" (אוצר נחמד ח"ג ע' 89), רבי מאיר בן טודרוס הלוי אבולעפיה מטולידו (כתאב אלרסאיל, בריל תרל"א ע' לו; שו"ת יד רמ"ה ע' נה) והרמב"ן בספרו תורת האדם (שער הגמול).
בעקבות כך, הרמ"ה אף ניסה לעורר את חכמי צרפת לנדות את כל מי שיקרא בספרי הרמב"ם, אבל לא זכה להיענות.
תיאור מפורט של העולם הבא, כמו של כל צורות הגמול, נמצא בספרו של הרמב"ן "שער הגמול" (שהוא הפרק האחרון של ספרו הגדול יותר – תורת האדם), בו הוא מעמיק לבאר סוגיה זו על פי המקורות הרבים שעמדו לרשותו – מקרא, תלמוד, מדרשים שונים ואף מקורות קבליים.
שיטתו היא כעין סינתזה בין שיטת הרס"ג לבין שיטת הרמב"ם.
בעולם הזה – הרשעים מקבלים את שכרם על מיעוט המעשים הטובים שעשו, והצדיקים נענשים על מיעוט העברות שעברו.
מייד לאחר המוות – גן עדן לנשמות הצדיקים וגיהנום לנשמות הרשעים.
בשנים עשר החודשים הראשונים נשמת הצדיק קשורה לגן עדן הגשמי, המצוי בעולם הזה, ורק לאחר מכן היא מתעלה ליהנות מגן העדן העליון – הרוחני.
וכן נשמת הרשע נידונת באש גיהנום במשך שנים עשר חודש ולאחר מכן, כיוון שנתכפרו עוונותיה, היא מועברת לגן עדן.
רק נשמות שהורשעו באופן חמור במיוחד, מתייסרות בגיהנום לנצח.
בעולם הבא, המתחיל עם תחיית המתים – גם שם יתעדנו הצדיקים בהיותם בגופם בגן עדן הגשמי ("גן עדן התחתון"), והרשעים יידונו בגיהנום (החכמים נחלקו לגבי מקור החום בו: יש אומרים שהוא חום השמש, ויש אומרים שהוא החום הנוצר בגופם של הרשעים).
עניין מיוחד שהרמב"ן מתמודד איתו, בתורת הגמול שלו, הוא הקשר בין ה"רוח" ובין ה"גשם".
לדוגמה: כיצד גן עדן גשמי, הנמצא בעולם הזה, מסב תענוג רוחני לנשמה לאחר מות האדם, או לחלופין כיצד אש גיהנום מסבה צער לנשמה.
וכן כיצד הגוף לאחר תחיית המתים יתענג בתענוג רוחני ומה מקומו ומה צורך בו בעולם הבא שאין בו אלא תענוג רוחני נצחי.
הרמב"ן מסכם את שיטתו: "כל אלו דברים ברורים, שהעולם הבא האמור בכל מקום, אינו עולם הנשמות והשכר המגיע להם מיד אחרי המיתה, אלא עולם שעתיד הקדוש ברוך הוא לחדשו לאחר ימות המשיח ותחיית המתים" (רמב"ן, שער הגמול).
באותו עניין, בתוספת לברכת יוצר של שבת, לפני הקטע "אל אדון", נאמר: "אין ערוך לך ה' אלוקינו בעולם הזה, ואין זולתך מלכנו לעולם הבא, אפס בלתך גואלנו לימות המשיח, ואין דומה לך מושיענו לתחיית המתים".
לפי דעת הפייטן הזה (שזמנו אינו ידוע בבירור אבל כנראה קדם לרמב"ן לפחות) ימות המשיח הם המשכו של העולם הזה, כדברי התלמוד.
לפי דעה אחת, אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שעבוד גלויות בלבד, כלומר חוקי הטבע ימשיכו, ואף לא יחדל אביון מקרב הארץ כמבואר שם, אלא זו בלבד שעם ישראל לא יהא משועבד לאומות העולם.
בין העולם הזה לימות המשיח הוא תקופת העולם הבא, דהיינו מקום השכר והעונש לנשמות בזמן המתנתן לתחיית המתים, והתקופה הסופית היא תחיית המתים, שבה יחיה הגוף עם הנפש באוטופיה מושלמת.
העולם הזה - כוח חדש הייתה מפלגת שמאל רדיקלי (על אף שבאופן רשמי ראש הרשימה ומקימה, אורי אבנרי, הסתייג מתיוג שלה כשמאל או כימין) שפעלה בכנסת השישית ובכנסת השביעית.
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 על ידי אורי אבנרי ושלום כהן, עורכי השבועון "העולם הזה", בתגובה לחקיקת חוק איסור לשון הרע.
בבחירות אלה זכתה המפלגה במנדט יחיד, שהפך את אורי אבנרי לחבר הכנסת.
התנועה הוקמה על מנת להילחם בחוק איסור לשון הרע, אך מצעה היה רדיקלי ואנטי־ממסדי.
הקריאה להכרה בעם הפלסטיני נחשבה אז לטאבו.
בעיני רבים, היו מסריה של המפלגה אז חידוש.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 שקלה המפלגה להתמודד ברשימה אחת עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) ורשימת השלום.
על אף שלאבנרי הוצע המקום הראשון ברשימה המשותפת בסופו של דבר הוא החליט כנגד ריצה משותפת, מכיוון שהסתייג מחבירה עם מפלגת שמאל כמק"י.
לטענתו, הדבר היה מסכן את זהותה של המפלגה, שלטענתו היא לא ימין ולא שמאל.
בסופו של דבר המפלגה רצה לבד וזכתה בשני מנדטים, ובנוסף לאורי אבנרי נכנס שלום כהן לכנסת.
במהלך כהונת הכנסת השביעית נוצר קרע בין שני האישים.
שלום כהן, שהיה תמיד מספר שתיים ב"העולם הזה" וחסה בצלו של אורי אבנרי, גילה יזמה עצמאית כחבר הכנסת רדיקלי (באחת ההזדמנויות אף קרע את תעודת הזהות שלו מעל דוכן הכנסת), השם דגש על העניין העדתי ועל קיפוחם של עולי ארצות המזרח.
בתחילת שנת 1972 פרש כהן מן הסיעה, והיה למזכ"ל תנועת הפנתרים השחורים יחד עם נעים גלעדי.
לאחר מכן שינה אבנרי את שם הסיעה למר"י - מחנה רדיקלי ישראלי.
בשם זה התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת השמינית, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1977, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, חברה מר"י עם מפלגות שמאל קטנות נוספות להקמת מחנה של"י, ואבנרי הוצב במקום השלישי ברשימה, שזכתה בשני מנדטים.
עקב הסכם הרוטציה בין המפלגות השונות, נכנס אבנרי לכנסת כנציג מר"י בינואר 1979 (לאחר פרישת ראש הרשימה ונציג הסיעה הסוציאל-דמוקרטית אריה אליאב, וכיהן עד פברואר 1981).
במהלך שנת 1979 אוחדו מרכיבי של"י למפלגה אחת, ומר"י חדלה להתקיים.
כנסת ח"כים הערותהכנסת השישית (1965)מנדט אחד: אורי אבנריהכנסת השביעית (1969)2 מנדטים: אורי אבנרי, שלום כהן ב-4 בינואר 1972 פרש שלום כהן מסיעה והקים סיעת יחיד.
העולם הֶחָדָשׁ הוא כינוי שנתנו האירופאים, אנשי "העולם הישן", ליבשת אמריקה, יבשת שגילו בסוף המאה ה-15, ובהמשך גם לאוקיאניה, כדי להבדילן מן היבשות שכבר היו ידועות להם, בתחילת עידן התגליות.
טרם גילוי אמריקה ב-1492 חשבו אנשי העולם הישן כי העולם מורכב משְלוש היבשות הידועות אירופה, אסיה ואפריקה.
כריסטופר קולומבוס עצמו הניח במסעו הראשון כי הגיע להודו.
הוא לא העלה בדעתו שהצליח לגלות יבשת חדשה שהאירופאים לא הכירו.
קולומבוס לא יצא למסע לגילוי דברים חדשים; כוונתו המקורית הייתה אימות פרשנותו למוסכמות ישנות.
קולומבוס התעקש "לאנוס" את המציאות כך שתתאים לתפיסת העולם שלו ושל האירופאים ככלל, במהלך אותה תקופה.
הראשון שקרא לתגלית בשם "העולם הֶחדש" היה ככל הנראה המלומד האיטלקי פייטרו מרטירה ד'אנגיאֶרָה (Pietro Martire d'Anghiera).
ב-1493, במכתב ששלח לקרדינל אסקאניו ספורצה (Ascanio Sforza), התייחס אל קולומבוס כאל "מגלה העולם הֶחדש".
כתביו של ד'אנגיארה היו מהכתבים ההיסטוריים הראשונים שתיארו את גילויי אמריקה, והוא ריכזם ב-1530 בחיבורו De Orbe Novo ("על העולם הֶחדש").
אף על פי כן, זיהויה של אמריקה כ"עולם חדש" התבסס בעקבות הבחנתו של אמריגו וספוצ'י, שסייר ביבשת בין 1499 ל-1502, כי מדובר ביבשת חדשה.
דבריו שינו את היחס לתגליות אלו.
וספוצ'י פרסם את תגליותיו במכתב Mundus Novus (לטינית: "עולם חדש") בסוף 1502 או בתחילת 1503. הגאוגרף הגרמני מרטין ולדזמילר האמין בצדקת הטענה כי מדובר ביבשת נפרדת, ועל כן הציע בספרו "מבוא לקוסמוגרפיה" (1507), שבו פרסם ממכתביו של וספוצ'י, שהיבשת תיקרא "אמריקה" על שמו, ואומנם השם אומץ.
וכך כתב: "החלקים הללו של העולם – אסיה, אפריקה ואירופה – נחקרו באופן מַקיף, ועתה נתגלה החלק הרביעי על ידי אמריגו וספוצ'י".
ב-1524 השתמש במונח זה ג'ובאני דה וראצאנו בדוּחַ שכתב על מסעו לחוֹפי אמריקה הצפונית.
לאחר גילוי יבשת אוסטרליה נתקבע המונח "העולם הֶחדש" גם לתיאור יבשת אוקיאניה, אולם הוא משמש בעיקר לתיאור אמריקה.
מנגד נטבע המונח "העולם הישן" לתיאור שְלוש היבשות שהיו ידועות לפני גילוי אמריקה.
אף שאפריקה שמדרום לסהרה לא נחקרה באופן מקיף עד למאה ה-19, היא לא נכללה בתחומי העולם החדש.
המסע הראשון של כריסטופר קולומבוס אל העולם החדש
ב-3 באוגוסט 1492, הפליגו קולומבוס וצוותו מנמל "פָּלוֹס" שבספרד על סיפון ספינת סנטה מריה.
קולומבוס יצא למסע בשליחות מלך ומלכת ספרד על מנת למצוא נתיב מסחר חדש למזרח אסיה.
לאחר כשישים וחמישה ימי הפלגה באוקיינוס האטלנטי (עם עצירה קטנה באיים הקנריים) הִגיעו קולומבוס וצוותו ליבשה.
לאי אשר גילו העניק קולומבוס את השם סן סלוודור, שאותו חשב לחלק חדש שהתגלה ביבשת אסיה.
לצפונו של האי הוא קרא בשם היספניולה (כיום שוכנות בו האיטי והרפובליקה הדומיניקנית).
קולומבוס, כאמור, היה משוכנע שהגיע אל הודו שבמזרח אסיה.
הידע שצבר כאשר יצא למסעו נבע בעיקר מתאוריות שחיבר הקוסמוגרף הפלורנטיני פאולו טוסקאנלי (Paolo Toscanelli).
ראשית, קולומבוס טעה טעות עצומה בחישוב כדור הארץ.
הוא חישב את היקפו של הכדור ותוצאתו הייתה למעשה כשליש מן ההיקף האמיתי.
נוסף על כך הסתמך קולומבוס על פסוק מכתבי הקודש, מהספרים החיצוניים, בחזון עזרא (ד, מ"ב) אשר מדגיש שהאוקיינוס חייב להיות צר בהכרח.
כך טעה קולומבוס כאשר העריך את גודלו של האוקיינוס המפריד בין אירופה למזרח.
טעות אחרת של קולומבוס הייתה בהפרזת גודלה של יבשת אסיה כלפי מזרח - טעות זו נבעה בעיקרה מתיאוריו של מרקו פולו, שאותם הכיר היטב.
קולומבוס התבסס על התפיסה האירופית באותה תקופה, שהתבססה על המסורת היהודית-נוצרית והמסורת הקלאסית.
ההיסטוריון ג'ון אליוט (John elliott), טען שהאירופאים וקולומבוס בפרט, ראו את "העולם החדש" דרך "משקפיים מנטליים" שעוצבו על ידי קונספציות השאובות מן המסורת הקלאסית ומן המסורת הנוצרית ואשר גרמו לראייה שגויה של המציאות הבלתי מוכרת להם.
אליוט טען שהמסורות העתיקות לא היו בטוחות בעצמן די הצורך כדי שיוכלו להיפתח לעולמות אחרים ובמקביל לא מספיק חסרות ביטחון המסוגלות לייבא טכניקות מתרבויות אחרות.
דוגמה טובה לכך, היא תוכן מכתבו של קולומבוס אל שר האוצר הספרדי, שבפועל היה מיועד למלך ומלכת ספרד.
במכתב, מנסה קולומבוס להאדיר את העושר של האיים והחשיבות לגילויים אך למעשה הוא מבטא מבוכה ובלבול שהם תוצאה של הפער בין הצפוי למצוי.
תיאורים כגון בני אדם בעלי זנבות או איגואנה אשר מתוארת כ-"תנין מצרים" ממחישות את הפער והחוסר מוכנות של האירופאים להכיר בכך שהגיעו לתגלית חדשה.
קולומבוס מתעלם מכך שישנו סיכוי שמצא תרבות חדשה אשר שונה מזו שהכיר והסתמך על סיפורי אגדות ומעשיות בהן התמצא.
למעשה, קולומבוס חיפש את אשר היה על ליבו, בין אם הדברים אכן היו קיימים ובין אם לא.
לפי אליוט, התיאורים של קולומבוס מדומים לתיאורי גן העדן האידיאלי בתקופת ימי הביניים - "האי מוקף מפרצים רבים, רחבי ידיים, בטוחים ביותר ונעלים מכל מה שראיתי עד כה; נהרות גדולים ואיתנים רבים חוצים אותו, והריו רבים ונישאים.
כל האיים הללו יפים מאוד ומצטיינים בנופים מגוונים...באותו אי יש שבעה או שמונה סוגי דקלים, אשר, בדומה לשאר העצים, הצמחים והפירות, עולים בהרבה על עצינו בגובהם וביופיים...יושבי האי בני שני המינים, ויושבים כל האיים האחרים שראיתי בעצמי...מסתובבים תמיד עירומים כביום היוולדם, להוציא כמה מהנשים, המכסות עצמן בעלה, או בענף קטן...".
כך גם במסעו השלישי של קולומבוס בו הוא מתאר את נהר האורינוקו כשפך אדיר של מים מתוקים.
הוא ממהר לזהות אותו כאחד מהנהרות המקיפים את גן העדן - כך הוא מגיע לתובנה שצורתו של כדור הארץ איננה כשל כדור, אלא כשל אגס.
ישנם היסטוריונים הטוענים שהאירופאים לא היו מסוגלים להבין ולכבד את תרבויות הילידים בארצות שנתגלו בתור דרך מקורית להגשמת אידיאליים חדשים וערכים אנושיים, אלא ראו אותן רק במשמעות הקשורה למשמעות אותה מכירים, התרבות האירופאית-נוצרית אשר שמה עצמה לשופטת ולדגם היחידי להתנהגות נורמטיבית של בני האנוש.
כך ניתן להבין מדוע כאשר הגיע קולומבוס ליבשת החדשה, הוא ניסה לדמות ולקשר אותה כמה שיותר קרוב למציאות האירופאית אותה הכיר מבלי להבין שישנם עוד עולמות אשר יכולים להתקיים במקביל לנצרות - "כך נהגתי כדי שאוכל לרצותם ביתר קלות להפוך לנוצרים וכדי שייטו לכבד את המלך והמלכה...
ישמח ישו בארץ כאשר ישיש בשמיים, בשל הישועה הצפויה לנשמותיהן של אומות כה רבות שהיו עד כה אבודות.
הבה נגילה גם אנו הן בשל התעלות אמונתנו והן בשל התוספת לאושרנו הארצי, שאותו תחלוק לא רק ספרד, אלא הנצרות כולה".
המהפכה שנוצרה מגילוי יבשת אמריקה
נהוג לראות בגילוי אמריקה כעוד אחת משרשרת התגליות של אותה תקופה, אולם התגלית של "העולם החדש" למעשה האיצה את תהליך התפשטותה של אירופה ברחבי הגלובוס ותחילת העידן הקולוניאלי.
ראשית, התגלית יצרה תודעה אינטלקטואלית אצל האירופאים שהם שגו עד כה בהערכת מספר היבשות בכדור הארץ.
עד הגילוי, האירופאים היו בטוחים שהיבשות היחידות הן אסיה, אפריקה ואירופה.
למעשה בתגלית של קולומבוס, נוספה יבשת חדשה לתודעה האירופאית.
התגלית גם יצרה נתיב חדש באוקיינוס האטלנטי שעד המאה ה-15 כמעט ולא שיחק תפקיד משמעותי בסחר העולמי.
הנתיב החדש תרם בכך שעודד חוקרים רבים אחרים לצאת לחקור ולמצוא תגליות חדשות.
כמו כן, יבשת אמריקה הוסיפה לאירופאים רבות בתחום הביוגאוגרפיה והבנה שישנם עוד תרבויות מלבד זאת של הנצרות, אסלאם ויהדות.
למעשה, בכך שקולומבוס חצה את האוקיינוס האטלנטי, הוא הצליח להכפיל את הידע שהאנושות המודרנית צברה עד אז.
במקביל, גילוי יבשת אמריקה תרם רבות לכלכלה העולמית.
גילויים לדוגמת זהב וכסף גרמו להאצה במסחר העולמי (בעיקר במאות ה-16,17) שעד אז סחר בעיקר עם המזרח.
כך גם ניתן לייחס לגילוי אמריקה, את צמיחת הקפיטליזם המודרני.
אם כן, כך ניתן לייחס לקולומבוס במידה מסוימת, חלק חשוב בייסודו של העולם כפי שמוכר לנו כיום.
מלבד המשמעות ההיסטורית, יש למינוח "עולם חדש" משמעות בתחום הביוגאוגרפיה.
קיים שוני משמעותי בפאונה ובפלורה בין אמריקה ובין העולם הישן.
שני חלקי העולם התאפיינו גם במחלות שונות.
מעבר של מיני צמחים ובעלי חיים בין העולם הישן לעולם החדש נקרא ההחלפה הקולומביאנית.
בצורתו הרחבה מתייחס מונח זה גם לתנועה של עבדים ומחלות בין שני חלקי העולם.
בהקשר זה אין להתייחס לאמריקה ולאוקיאניה כאל יחידה אחת, שכן הפאונה והפלורה באוקיאניה שונות במובהק גם מאלו של אמריקה.
מיני צמחים תרבותיים רבים נמנים עם אלה שהובאו מ"העולם החדש", ובהם תפוח אדמה, תירס, וניל, בוטנים, עגבניות, טבק, גומי וקקאו, וכן מיני פירות טרופיים, כאננס, אבוקדו ואחרים.
במקביל, עברו מינים רבים של צמחים בכיוון ההפוך, והחשובים שבהם חיטה ואורז.
מקורו של הקפה, המזוהה בדרך כלל עם ברזיל, הוא באפריקה, וכך גם קנה הסוכר, שמקורו באסיה הטרופית.
לתופעה זו הייתה השפעה מכרעת על כלכלת העולם.
מיני חי שמקורם באמריקה הם למשל תרנגול ההודו והקביה.
במקביל, הגיעו מהעולם הישן מיני חי כעז הבית, הפרה, הסוס, ואחרים.
מקורם של סוסי המוסטנג החיים פרא בארצות הברית אינו בסוסים מקומיים אלא בסוסים מבויתים שהובאו על ידי המהגרים מהעולם הישן ואשר חזרו לחיות פרא בטבע.
קופים חיו הן בעולם הישן והן בחדש.
בסדרת הפרימטים קיימות שתי תת-סדרות, קופי העולם הישן וקופי העולם החדש.
מעריכים, שהפרידה בין שתי הסדרות התרחשה לאחר ניתוקה של אמריקה הדרומית מאפריקה בתקופת האיאוקן לפני כ-45 מיליון שנה, ושהקופים הראשונים הגיעו ליבשת על גבי רפסודות טבעיות.
אחת הסיבות להשתלטותם המהירה של הקונקיסטאדורים על יבשת אמריקה היו המחלות שהביאו עמם, למשל אבעבועות שחורות.
פחות ידוע שבמסעם חזרה לאירופה הם נשאו מחלות שלא היו קיימות אז בעולם הישן.
המגפה המתועדת הראשונה של עגבת התרחשה ב-1495, שנתיים לאחר חזרתו של כריסטופר קולומבוס ממסעו הראשון לעולם החדש.
סחר בין העולם החדש לישן
הרום היה אחד ממוצרי הסחר העיקריים ש"העולם החדש" של אמריקה סיפק ל"" של אירופה, ועל רקע הסחר וייצור הרום התרחשו מאורעות, כגון המהפכה האמריקנית.
העולם הערב הייתה תוכנית הומור, נונסנס וסאטירה ישראלית, שנכתבה והוגשה על ידי אברי גלעד וארז טל ושודרה בערוץ 2 הניסיוני בשנים 1990–1993. התוכנית הצליחה מאוד בקרב הצופים הצעירים והייתה לאחת התוכניות המזוהות ביותר עם שידורי הניסיון בערוץ.
דורון אברהמי, אשר הכין את עצמו למכרזים לקבלת זיכיון לשידור בערוץ השני ועמד בראש קבוצת "תאגיד טלוויזיה אנגליה ישראל בע"מ" England Israel Television Ltd שלימים הפכה לקבוצת EIT, והתמודדה על זיכיון לשידורים בערוץ 2 במסגרת "נתיבי שידור", זיהה מחסור בתוכניות סאטירה מקוריות בטלוויזיה.
בעצם מאז "ניקוי ראש" ששודרה עד 1976 ב, כמעט ולא שודרו תוכניות טלוויזיה סאטיריות בישראל ומרבית התוכן הסאטירי מאז נכלל בפינות הסאטיריות בתוכניות האירוח.
דורון שאהב את "מה יש" תוכנית הרדיו המיתולוגית בגלי צה"ל ואת הצמד אברי גלעד וארז טל, פנה אל חברו עוד מתקופת לימודי הקולנוע בלונדון, אבי כהן, הבמאי, לימים גם הבמאי הראשון של התוכנית וביקש ממנו לארגן פגישה עם אברי גלעד וארז טל.
אבי כהן היה בספק אם הזוג יסכים לעשות תוכנית טלוויזיה.
דורון ביקש ממנו לארגן בכל זאת את הפגישה שאכן נערכה בקפה הבימה בתל אביב וכך נרקמה ההסכמה להכנת תוכנית הטלוויזיה.
דורון אברהמי פנה לאולפני מימד והם נכנסו כשותפים בהפקה והתוכנית צולמה ונערכה באולפנים של מימד שהיו ממוקמים בזמנו בתל ברוך, באולם קולנוע ישן.
אבי כהן מספר כי עוד בשנות השמונים היה לו חלום לעשות תוכנית טלוויזיה מתוכנית הרדיו "מה יש", ששידרו ארז טל ואברי גלעד.
ב-1990 אושר בכנסת חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו והשידור המסחרי בערוץ נראה באופק, אך בחירת הזכיינים התמהמהה.
ערוץ 2 הניסיוני צבר תאוצה ויוצרים ומפיקים השקיעו כסף מכיסם הפרטי כדי לשדר בו, בתקווה לזכות במכרז ולהשתלב בשידור המסחרי בעתיד.
אחד מהם היה המפיק דורון אברהמי.
הוא פנה לאבי כהן מתוך רצון לעשות תוכנית עם גלעד וטל.
הצמד הסכים, וביום ראשון 4 בנובמבר 1990 שודרה תוכנית הבכורה.
התוכנית מומנה בחלקה, על ידי ממנים חיצוניים וגם על ידי חטיף "העולם הערב", אך מכיוון שאסור היה לפרסם, ננקטה גישה מתוחכמת: במשך חודשים "פורסם" בתוכנית חטיף דמיוני בשם "העולם הערב" כסוג של בדיחה, ואז יום אחד הופסק לחלוטין הפרסום בתוכנית ו"עלית" החלה לשווק אותו בחנויות.
כמו כן הופצו מוצרים נלווים כגון יומני תלמיד (לשנת הלימודים תשנ"ב 1991–1992) ומספר קלטות וידאו.
"העולם הערב" שודרה שלוש פעמים בשבוע: שתי תוכניות מקור בימים ראשון ורביעי, ובימי חמישי שודר לקט מתוכניות השבוע.
שעת השידור המקורית הייתה 19:40 (ב-19:50 כבר שודרה "לילה טוב שלומפי", כדי להשכיב את הילדים לישון לפני החדשות בערוץ הראשון).
בתחילה היו התוכניות קצרות מאוד, כ-10 דקות, והיו בעלות מבנה קבוע:
ראשים מדברים: ראשיהם של טל וגלעד על רקע מסך כחול, בדיאלוג קצרצר שנע בין הומור עצמי לנונסנס והזכיר במקצת את זוג הזקנים מהחבובות.
פתיח: אנימציה ממוחשבת של שם התוכנית ומצלמת וידאו מואנשת שיורה באותיות.
עיצוב האנימציה וכתוביות הפתיחה נעשה על ידי אילן בוני ועדוא שביט והיא הוכנה בחברת "פריזמה תלת מימד".
קריינית הרצף (עינב גלילי, אז שחקנית צעירה ואלמונית): במחווה על קריינות הרצף בערוץ 2 הניסיוני, הייתה לתוכנית קריינית משל עצמה שהכריזה על פינות התוכנית בתוספת הגיגים, שלצערה נכתבו לה מראש כולם ולא הייתה לה יכולת להביע דעה משל עצמה.
בשונה מקרייני וקרייניות הערוץ, את קריינית העולם הערב גם ראו: בסיום הפתיח היא צעדה על רקע שקופית עם סמליל התוכנית כשהיא לבושה בביגוד צבעוני ומוקצן בדרך כלל.
בהמשך גדל חלקה של הקריינית בתוכנית וגם של גלילי (בתפקידים אחרים).
חדשות העולם הערב: טל וגלעד הגישו חדשות נונסנס וסאטירה מהנעשה בארץ (בעיקר ביישוב הפיקטיבי "מגדל משה" שהמציאו בימי "מה יש") ובעולם.
בתחילה מרבית החומרים היו קטעי וידאו מוכנים שצולמו בחו"ל, אך עם הזמן גדל חלקם של הקטעים המקוריים.
פרסומק: פרסומת (אמיתית) משעשעת מהעולם (יש לזכור שטרום ערוץ 2 המסחרי צפייה בפרסומות מקוריות נחשבה לסוג של אטרקציה).
בהמשך הפסיקו לשדר פרסומות מיובאות ויצרו פרודיות מקוריות על פרסומות ישראליות.
מכתב וידאו: פינת "מכתבים למערכת" בגרסת הווידאו – צופי התוכנית צילמו את עצמם (או שצוות התוכנית הגיע לצלם אותם) שואלים שאלות מטופשות וטל וגלעד השיבו עליהן בהומור באולפן.
במהלך מלחמת המפרץ ואחריה התוכנית התבססה, צברה קהל צופים נאמן, התפתחה והשתחררה מהפורמט הקבוע למערכונים ופינות בנושאים שונים ומגוונים.
שעת השידור שונתה ל-19:15 והתוכניות התארכו ל-15 דקות לערך.
מילות שיר הסיום גרסתו של בסאם עזיז טלוויזיה חפיף (העולם הערב),
את הראש מנפחים (העולם הערב),
איזה שני מלוכלכים ב"העולם הערב".
אני צופה - נהיה אומלל
עם קצת מזל, טיפת מזל,
כבר כואב לי בעין (העולם הערב),
לא נשבר לי עדיין מ"העולם הערב",
ומחר יום חדש (העולם הערב),
כל הזמן אוכלים פה קש.
נגמר השיר המטופש של "העולם הערב".
"פטריוט שוב מתקיף (העולם הערב),
את הסקאד הוא מעיף (העולם הערב),
אך בבונקר בבגדאד (העולם הערב),
מצב הרוח מעודד (העולם הערב).
בבגדאד כבר אין מים (העולם הערב),
וסדאם שותה לחיים (העולם הערב),
נחמן שי - עבדאי (העולם הערב),
עכשיו עזיז בשיר חדש של "העולם הערב".
סגיר התוכנית נכתב והולחן על ידי אברי גלעד וארז טל, ובוצע במגוון גרסאות.
הגרסה הראשונית הושרה על ידי גלעד בקול מאנפף-מתבכיין, ועליה נוספו גרסה של גלעד בקול דק עם טל שמצטרף ב"העולם הערב"; יאיר ניצני בקול בס; "גרסת הילדים הצורחים" (החביבה על סדאם חוסיין, לדברי בסאם עזיז) אף היא בביצועו של ניצני.
לשיר נכתבה גם גרסה מילולית שונה בתקופת מלחמת המפרץ שביצע בסאם עזיז (ניצני).
לרגל תוכנית המאה נוצר מיקס שבוסס על סגיר התוכנית בתוספת ראפ של ארז טל ואברי גלעד ואזכורים לדמויות הקבועות ולמשפטים המייצגים שלהן.
השירים הפגינו הומור עצמי כלפי המגישים ואיכות ההומור שלהם: "זה לא מצחיק בכלל, אני צופה – נהיה אומלל" (מתוך הסגיר הרגיל); "אנחנו אברי וארז, שני מלוכלכים / שותים משלוליות ואוכלים מהפחים / אחרי שברדיו הבאנו את הקריזה / התקבלנו בפרוטקציה גם לטלוויזיה" (מתוך שיר המאה).
הירידות העצמיות אפיינו גם את פינת "הראשים המדברים" בפתיחת כל תוכנית (בעונות הראשונות): באחת הפינות שאל טל את גלעד מה יגידו נכדיהם כשיצפו בתוכנית, וגלעד ענה "כמה טוב שסבא מת".
התוכנית קיבלה לרוב לביקורת שליליות מצד מבקרי הטלוויזיה.
מבקר התרבות רון מיברג כתב:..
ההומור שהביאו איתם טל וגלעד מתוכנית הרדיו המשותפת שלהם "מה יש" התאפיין בבדיחות "נונסנס", בדמויות קומיות ומשחקי מילים רבים.
תקציבה המוגבל של "העולם הערב" הביא לכך שאזורי ההתרחשות של התוכנית נעו בין אולפן קרטוני למראה לבין החצר האחורית של אולפני מימד, עם אביזרים מוגבלים ואנימציות קלושות.
למרות זאת, הצליחו השניים ליצור תוכנית קומית שזכתה להצלחה עצומה בערוץ הניסיוני דאז.
התוכנית הציגה דמויות קבועות כקריינית הרצף (עינב גלילי), שגריר עיראק בישראל בסאם עזיז (יאיר ניצני), הזמרת נאוה רן (שרית סרי) והילד רובי (אברי גלעד).
בינואר 1991, ערב פרוץ מלחמת המפרץ, אירחו מר טיל (טל) ומר גלעם (גלעד) באולפן "מוקש" את בסאם עזיז, שגריר עיראק בישראל.
כשנשאל האם תהיה מלחמה ענה בביטחון רב "בהחלט", וכשנשאל על סיכויי נפילת טילים ענה "100%", בניגוד לתחזיות שנשמעו באותה תקופה.
זמן קצר לאחר מכן הבדיחה הפכה למציאות ו"העולם הערב" הפכה ללהיט בקרב הצופים הצעירים.
היא סיפקה הומור שנון ועדכני בזמן מלחמה, כשרבים מהאזרחים והתלמידים בפרט ישבו בבית, לא פעם בחדר האטום, והעבירו את זמנם בצפייה בטלוויזיה.
הפופולריות של התוכנית לא דעכה גם בתום המלחמה והיא המשיכה לשמור על הקו ההומוריסטי המקורי והייחודי לה.
שידורי "העולם הערב" הסתיימו במרץ 1993, כחצי שנה לפני פתיחת השידורים המסחריים.
אברי גלעד וארז טל, שרצו להיות חלק מערוץ 2, השיגו את מטרתם והשתלבו בזכייניות (ארז בשידורי קשת ואברי ברשת) אך "העולם הערב" לא המשיכה לשידורים המסחריים מפני שאף זכיין לא רצה בה.
בראשית ימי ערוץ 2 המסחרי שודרו בו שלוש תוכניות לקט של "העולם הערב", עם הקדמה ששולבה בתוכניות שהגישו השניים אז - "גלגל המזל" (ארז) ו"מהקליפייה באהבה" (אברי).
מעריצי התוכנית קיוו לשובה, אולם התקוות נגוזו כשבהמשך שנות ה-90 השניים הסתכסכו וניתקו קשר.
לימים הקשר חודש, אולם שניהם עברו לעשייה טלוויזיונית שונה והבהירו בהזדמנויות שונות שאין להם כוונות לחזור לעבר.
עם זאת, איחוד חד פעמי נרשם ב-1999 כאשר אברי גלעד התארח בתוכנית "רק בישראל" שהגיש ארז טל והשניים ביצעו מערכון חדש עם דמותו של "משה המבודד".
בשנת 2006 חזרו אברי גלעד ועינב גלילי לשתף פעולה בתוכנית בוקר ברשת שנקראת "העולם הבוקר".
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, החלו טל וגלעד להגיש יחדיו את התכנית "יחד ננצח" במסגרת חברת החדשות בערוץ 12.
קריינית הרצף (עינב גלילי) – בחורה קלת דעת שפתחה כל תוכנית בהגיגיה השטחיים ומדי פעם אף הביעה את דעתה בין המערכונים.
הילד רובי (אברי גלעד) – מפיק ה"פסטיפח" של "מגדל משה" שהתחזה לילד כדי לשיר את להיטו היחיד "מים" וזכה בשלושת המקומות הראשונים בתחרות.
בהמשך הופיע כילד בבגדי תינוק שמסוגל לומר או לשיר רק "מים" בקול גבוה.
צ'רלי בן מומו – צ'רלי פותח הגרונות (אברי גלעד) – אסיר ורוצח סדרתי.
משה המבודד (אברי גלעד) – טיפוס מפוקפק שמנסה בדרכים עקלקלות למכור מוצרים נדרשים בעלות חריגה, בדרך כלל מאה שקל.
הופיע לראשונה במלחמת המפרץ כשמכר מסקינג טייפ, סרטי בידוד ("אני לא שודד, אני משה המבודד") במאה שקל ("אבל בעיתון כתבו חמישה שקלים!" –"אז תקנה מהעיתון בחמישה שקלים").
סדאם חוסיין (מתי סרי) – סאטירה על דמותו של סדאם חוסיין.
אחת הדמויות הבודדות שכיכבו בטלוויזיה גם אחרי שהתכנית ירדה, בתוכניות אחרות כמו "5 עם רפי רשף", "אצל פרנס בטברנה" ו"תוכנית הלילה עם גורי אלפי".
בסאם עזיז (יאיר ניצני) – שגריר עיראק בישראל.
חיים מרגוע (דורי בן זאב) – נציג מבולבל מהג"א שרק מלחיץ את הצופים.
נאוה רן (שרית סרי) – זמרת מזרחית (פרודיה על זהבה בן).
ידועה בלהיטיה "יאללה ביי" ו"גנֵבה" (במלעיל).
שמעון דן (אברי גלעד) – זמר הזוי ששר רק שיר אחד - "בתיה בתיה מה העניינים" ב"מיקשים" (מיקסים) שונים ומשונים.
בתרמיל ובמקל – חוויותיו של המטייל (אברי) בטיול לתחנה המרכזית של תל אביב ("גבעת השושנים") עם שמוליק המדריך (ארז).
מערכת החינוך – מתי סרי בתפקיד המנהל וטל פרידמן בדמות מורה מופרעת שמתעללת בתלמידים (משה פרסטר, אברי וארז), גרסה ראשונית של המורה צפדינה שתקבל לימים תוכנית משלה בערוץ.
המערכון נוצר בעקבות מקרה בו מורה תלשה חלק מתנוך האוזן של תלמיד כיתה ב'.
לאכול ת'זית – פרודיה על הסרט "ללקק ת'תות".
במערכון הופיעה קרן מור בתפקיד במאית הסרט, יהודית ברברש, ולאחר מכן ביצעו אברי גלעד וענת וקסמן את השיר "רציתי רק לאכול לך ת'זית וללכת הבית" בהשראת שיר הנושא של הסרט "רציתי רק ללקק לך ת'תות ואחר כך למות".
הראשנית מראש לנוער – קרן מור גילמה כתבת עיתון נוער צפונבונית שמגיעה לראיין את אברי וארז אך מתעקשת לשאול שאלות חודרניות בחוסר טאקט.
– מהגיגיהן של צמד תיכוניסטיות (שירילי דשא ושחקנית נוספת) על החיים בכלל ועל "בוורלי הילס 90210" בפרט.
כמה טוב להיות גידי גוב – שיר הערצה הומוריסטי לזמר גידי גוב עם הופעת אורח של מוני מושונוב.
גוב עצמו סירב להשתתף בקליפ, אך התארח בתוכנית בהזדמנות אחרת.
טרפזית השכל – פרודיה על תוכנית הטריוויה "מקבילית המוחות" ששודרה בערוץ הראשון בהנחיית יצחק שמעוני.
אברי גלעד גילם מתמודד שיודע את כל התשובות עוד לפני השאלות; בהמשך גילם את צ'רלי פותח הגרונות, מתמודד אלים שאיים לפגוע במנחה (ארז) אם לא ייתן לו נקודות.
כלבוטין – פרודיה על תוכנית הצרכנות והתחקירים "כלבוטק".
תחקירי "כלבוטין" נעשו על מוצרים פיקטיביים כגון "מי פנחס – המים עם הנעל" ו"סלטי החצר – כל אחד אומר".
לילה טוב שלומפי – פרודיה על תוכנית בשם דודו מספר לגולו ששודרה בערוץ באותה תקופה.
ארז טל סיפר סיפור לפני השינה לבובה שלומפי (האמיתית) שהפך לפושע-ולאחר מכן לחוזר בתשובה-בדיבובו של אברי גלעד.
מוקש – פרודיה על "מוקד", תוכנית אקטואליה ותיקה בערוץ הראשון.
אולפן בנושא אקטואליה שבו אירחו מר טיל (ארז טל) ומר גלעם (אברי גלעד) אישים שונים במלחמת המפרץ ובעיקר את בסאם עזיז.
על הג'נטים – פרודיה על מגזין הרכב "על גלגלים" ששודר בערוץ הראשון.
בדיקור חי – דן סלון מארח – פרודיה על התוכנית "בשידור חי – דן שילון מארח" ששודרה אז בערוץ 2 הניסיוני.
בתפקיד המנחה היה טוביה צפיר, ובין האורחים היו אברי וארז, אלונה דניאל, דני רובס ויואב צפיר (לא בתפקיד עצמו).
המנחה דן סלון נוהג להשפיל את אורחי התוכנית ונותן להם לבצע משימות מטופשות, וכן נוהג לדבר רבות על זובין מהטה.
שבט פנחס – פרודיה על קומדיית המצבים "שבט כהן" ששודרה באותה תקופה בערוץ הראשון.
הטוק שואו של מומו – פרודיה על תוכניות אירוח.
גבי שושן היה מומו, והוא אירח את אשתו של חברו הטוב (גני תמיר) שמכינה קוסקוס מצוין.
טריבונה, מגרש שני, רב סל, צעד ורבע ואישית לוחצת – פרודיה על תוכניות ספורט שונות, כולן בהגשת המנחה מוקי (ארז) והפרשן ליאון הרינג (אברי).
שירו מים – משדר מיוחד להתרמת מים בהנחיית מני פאר, פרודיה על ה"שירותרום".
בסט ברוך – פרודיה על פרסומת לרשת מוצרי חשמל.
סבא יחזקאל – פרודיה על מרקים מוכנים מאבקה ("כולם מתים על המרקים של סבא יחזקאל").
עכבר עכבר – פרודיה על תשדיר השירות לתמר ("עכבר עכבר טעים וקר").
סופט אנד איציק – פרודיה על מכשיר חשמלי להסרת שיער (סופט אנד איזי).
תליון "מה נשמע" ותליון "הכל בסדר" – פרודיה על תשדירי השירות של החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
צינור אישי קטן – פרודיה על פרסומות שמנסות למכור מוצרים מיותרים.
פוליניק 8 המשחה הפלאית – פרודיה על פרסומות אמריקאיות בערוצי קניות (אז עוד לא היה בישראל ערוץ הקניות), עם מוכר שלא מפסיק לדבר מהר, להלל ולשבח מוצר פלאי שיכול לעשות הכול.
מרתון פרסומות – פרודיה משולבת על מבחר פרסומות: גלולות לגרון "קוקסילן" (סטרפסילס), "סוללות אשכנזי" (דורסל), "סימה שמן", משרד הפרסום "זמיר-מלכיאל-קרש" וקלטות הווידאו "SNM".
ל"העולם הערב" יצאו מספר קלטות וידאו (שנקראו "קַלֶקֶט" - הלחם של המילים "קלטת" ו"לקט"), וכמו כן חטיף שוקולד של עלית ויומן-תלמיד.
העולם הבוקר (נקראה בעבר "רשת על הבוקר") היא תוכנית הבוקר של "רשת 13" בהגשת עומר ירדני ורותם ישראל.
התוכנית, ששודרה לראשונה ב-3 בינואר 1996 בערוץ 2 של הזכיינית רשת, מוקדשת בחלקה הראשון לנושאים אקטואליים, תוך ליווי חברת החדשות של הערוץ.
בחלקה השני עוסקת התוכנית בשולי החדשות, בפינות שונות ובאורחים שונים.
התוכנית, המיועדת לכל המשפחה, מלווה בפינות בנושאי בריאות, אוכל, צרכנות, ספורט וכן פנאי ובידור.
מנחיה הראשונים של התוכנית היו העיתונאי בן כספית ושדרנית הרדיו סיוון דורון.
בינואר 2001 הוחלפה דורון על ידי מנחת הטלוויזיה עינב גלילי.
שנה לאחר מכן, בינואר 2002, הוחלף כספית בחבר הכנסת לשעבר אלי גולדשמידט.
באוקטובר 2004 הוחלף גולדשמידט בגולן יוכפז, ששימש גם כעורך התוכנית.
בפברואר 2006 הוחלף יוכפז באברי גלעד.
גלעד, שהנחה מספר שנים את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 יחד עם לינוי בר-גפן, היה בן זוגה של גלילי.
את התוכנית, אשר שמה הוחלף ל"העולם הבוקר", כרפרנס לתוכניתו של גלעד, העולם הערב, הנחו השניים כשנה.
בספטמבר 2007 פרשה גלילי מהתוכנית.
באוקטובר 2007 הוחלפה מרציאנו בסיגל שחמון.
בדצמבר 2007 פרשה שחמון והוחלפה בהילה קורח.
בשנת 2009 החל ג'קי לוי להנחות את התוכנית במקום גלעד בימי שלישי.
בשנת 2010 הוחלף לוי על ידי עינב גלילי, שחזרה להיות מנחה מחליפה עד 2012.
בתחילת שנת 2014, הוחלפה הילה קורח על ידי מירי נבו עקב יציאתה של קורח לחופשת לידה.
באפריל אותה השנה חזרה קורח להגשת התוכנית, ומאז הגישו אותה גלעד, קורח ונבו בזוגות שונים (גלעד וקורח, גלעד ונבו, קורח ונבו).
התוכנית משודרת מאולפני "רשת" בתל אביב.
באוגוסט 2016 החליט לפרוש מתפקידו ולפנות את מקומו לדורי רונן שעורך את התוכנית מאז.
בספטמבר 2017 פורסם כי התוכנית תעבור מתיחת פנים ויצטרפו אליה חזאי חברת החדשות לשעבר, אלעד זוהר ומגישת "אור ומיה" בערוץ עשר, מיה זיו-וולף, כמנחים קבועים לצידם של גלעד וקורח.
התוכנית עלתה במתכונתה החדשה ב-25 באוקטובר, תחילה בערוץ 2, ועלתה מחדש ב-1 בנובמבר בערוץ 13, וכיום משודרת בימים ראשון עד שישי, מ-06:15 עד 09:00.
ב-26 בנובמבר 2017 עזב זוהר את כס המגיש של התוכנית לטובת הנחיית תוכנית בוקר בערוץ שמשודרת מיד אחר כך, "פותחים יום" יחד עם נועה רוזין.
זוהר הנחה איתה עד כה את "פותחים שישי" ששודרה בערוץ 2 בימי השידור של רשת וכיום משודרת בערוץ 13. לצד המנחים הקבועים הגישו מגישים מתחלפים כמו מירי נבו, אודי סגל ולוסי אהריש.
ב-24 בפברואר 2019, עזבה מיה זיו-וולף את התוכנית, ואת מקומה תפסה טלי מץ, שעברה מחברת החדשות של קשת 12.
ב-21 במרץ 2019 הנחו את התוכנית גדי וילצ'רסקי ורון קובי, כחלק מחגיגות פורים באולפן.
ב-21 ביוני הודיעה הילה קורח, בשידור חי, כי שבוע השידורים הקרוב של התוכנית (23–28 ביוני) יהיה האחרון שלה בתוכנית כמנחה.
קורח לא פירטה מדוע היא עוזבת, אך עזיבה זו מתקיימת כשברקע מעברה של קורח להגשה ממושכת בתוכנית "מהדורת השבת" של חדשות 13, במקומה של אושרת קוטלר.
ב-2020 החל דני רופ להנחות את התכנית במקום אחד המנחים, או לצידם (בימי חמישי).
ב-2 במאי 2021 החלה רותם ישראל להנחות את "העולם הבוקר" לצדו של גלעד, לאחר עזיבתה של טלי מץ.
אלעד זוהר בין השנים 2020 ל-2021 תיקלט בפינת הכושר "הרוטינה" ב"העולם הבוקר" לצד מנחיה אברי גלעד, רותם ישראל ולפני כן טלי מץ ברשת 13, במהלך הקורונה.
ב-28 בינואר 2022, לאחר 15 שנה בתפקיד, עזב אברי גלעד את "העולם הבוקר" לטובת הנחיית תוכנית בשם "מדד ישראל", ששידורה החל ב-6 במרץ והסתיים כעבור חודשיים בלבד.
הוא הוחלף בצביקה הדר, מירי מיכאלי ורותם ישראל החל מ-30 בינואר 2022. מאוגוסט 2022 עד ספטמבר 2023 חזר גלעד להנחות את "העולם הבוקר" בימי שישי, לאחר היעדרות טלוויזיונית של כמעט חצי שנה מאז עזב את התוכנית, שלושה חודשים לאחר שהנחה את "מדד ישראל".
באוקטובר 2022 פורסם שמירי מיכאלי, רותם ישראל וצביקה הדר יפסיקו את תפקידם כמנחי התוכנית.
מ-8 בינואר 2023 עד 20 בנובמבר אותה שנה, הגישה גאולה אבן-סער את התוכנית.
לאחר פרישתה של אבן-סער מהגשת התכנית, החל עומר ירדני להגיש את התוכנית באופן קבוע, יחד עם רותם ישראל.
בימים שאינם מגישים (בעיקר בימי שישי), הם מוחלפים על ידי אלי ראכלין/אלעד זוהר/שי גולדן.
התוכנית משלבת פאנל פרשנים על ענייני היום, וראיונות אישיים.
בנוסף משובצים בה מבזקי חדשות, כאשר לעיתים מתקיימים חילופי מילים משעשעים בין המגישים למבזקן.
בתוכנית משודרת מדי יום פינת התעמלות, בהנחייתו של אברי גלעד.
מבנה האולפן השקוף מזמן אליו מדי פעם פעילי מחאה, אשר ניצבים עם שלטיהם בחזית האולפן ולעיתים מקבלים את האפשרות לדבר למצלמה ולשטוח את טענותיהם.
העולם התחתון הוא כינוי מקובל למרחב חברתי אשר בו פועלים קבוצות של אנשים ללא מרות החוק הקיים בסביבתם.
אין לו גבולות ברורים אך יש לו קווי אופי עם מאפיינים ידועים, והקודים הפועלים בו אינם תואמים את הנורמות המקובלות, והם מתנגשים עם החוק והסדר.
בעולם התחתון פועלים כנופיות פשע, אנשי מאפיה, ואנשים אשר מאמצים דפוסי פעולה עברייניים.
דמויות מהעולם התחתון שימשו מאז ומתמיד יוצרים בתחומי הספרות והקולנוע במדינות רבות בעולם.
מרחבי העולם התחתון משתרעים בדרך כלל במקומות הנחשבים מפוקפקים בעיני האזרח המהוגן.
בתי קזינו והימורים, מועדוני חשפנות, שטחי פעולה של זנות, בארים אפלוליים, תחנות סמים, מקורות של חלפני כספים ובתי סוהר.
הפעילות במקומות אלה אינה תמיד בגדר עבירה על החוק, ומי שמגיע למועדון חשפנות או לבאר אפלולי בסימטה חשוכה אינו נחשב איש העולם התחתון, אך סביר להניח כי יתקל שם בעבריינים ובפשיעה.
זוהי פעילות הקרובה אל השוליים של החברה ולכן היא מקושרת באופן אסוציאטיבי עם פשע.
גם אם המשטרה מקיימת סיורים בסביבה אין היא יכולה להיות נוכחת בכל פינה או בכל מועדון, ולכן קל יהיה לעבריין לתכנן או לבצע שם את מעשיו.
עבריינים המכונים "אנשי העולם התחתון" יכולים לפעול גם בסביבה רגילה.
ה"בכירים", כמו ראשי משפחות פשע ואנשי מאפיה, פועלים גם במקומות מהוגנים המשמשים להם כיסוי כלפי רשויות החוק, אך קודי ההתנהגות שלהם תהיה קשורה לקודים של העולם התחתון.
עבריינים כאלה יכולים גם לפעול באמצעות שליחים המגיעים לגבות דמי חסות מבעלי עסקים באזורי תעשייה ומסחר רגילים.
אין התאמה מוחלטת בין עבירות על החוק לבין העולם התחתון.
מעשי פשע מתבצעים גם על ידי עבריינים שאינם חלק מהעולם התחתון, ואשר בחרו לבצע את מעשיהם לבד או בהתחברות אל עבריינים אחרים.
אך מקובל לראות את הרוב הגדול של מעשי הפשע, ככאלה שבוצעו בידי עבריינים הפועלים תחת השפעת הנורמות המקובלות בעולם התחתון, במיוחד הפשיעה בעלת היקפים גדולים כמו: סחר בנשים, גביית דמי חסות, או סחר בסמים.
אף על פי שאין תעודה רשמית המעידה על "חברות בעולם התחתון", ניתן לראות בו דפוסי התנהגות הניתנים לאפיון.
דפוסים אלה יוצרים הזדהות בין אנשים ממקומות שונים, ומחברת ביניהם גם אם אינם קרובים זה לזה.
המאפיין הבולט הוא ההתעלמות מהחוקים הכתובים ומהנורמות המקובלות.
גם מעשי רצח ופגיעה פיזית הם חלק בלתי נפרד מהתנהלות אנשי העולם התחתון.
אלימות המתבטאת במעשים או באיומים לפעול באלימות.
לעיתים די בהצגת "תפאורה" מאיימת כדי לפעול.
פעילות מחתרתית וחשאית אשר מאפשרת לעבריין לחמוק מעיני השוטרים.
שפה הכוללת ביטויים מרומזים וקודים מילוליים המוכרים רק למי שמתמצא בהם.
כך למשל המושג "כיפה אדומה" מתאר מלכודת שמכין עבריין לאדם מאש כוחותיו.
"כספומט" הוא מקום למכירת סמים באופן המאפשר למוכר להיות נסתר ולא להיתפס.
במרחבי העולם התחתון אין חוקים כתובים, אך ישנם קודים מוכרים אשר עליהם מקפידים בדרך כלל לשמור ולא לחרוג מהם.
אין משתפים פעולה עם המשטרה או כל גורם שלטוני או אכיפת חוק אחר.
גם אם מדובר במי שהיווה קורבן לניסיון פגיעה או אפילו לפגיעה מוצלחת, הוא לא יעז להתלונן ולמסור עדות על הפוגע.
מי שמשתף פעולה עם גורמים אלו עלול להיפגע.
אין מלשינים איש על רעהו.
זוהי עבירה חמורה על הקודים הפנימיים, אשר יכולה לגרום לפגיעה פיזית במי שעבר אותה.
אין פוגעים בילדים או בנשים.
גם במאבקים המרים המתנהלים בין עבריינים, רק אם הנשים מעורבות בעניינים, אך גם כאן בדרכים מסוימות, אלא אם מדובר בסכסוכים ומאבקים בין נשים עברייניות.
הפגיעה בכבוד מהווה עילה לשימוש באלימות כלפי הפוגע.
עבירות מין, נחשבות כעבירות משפילות במיוחד ולעיתים גם מגעילות וחולניות, ומי שביצע אותן נחשב בזוי ולעיתים גם מגעיל וחולה בעיני העבריינים האחרים ואינו מהווה חלק מהעולם התחתון.
הבוררות – מוסד פנימי, מעין בית דין שבו חברים עבריינים בכירים ותפקידו לשמש בורר בסכסוכים בין אנשי העולם התחתון.
מי שמפר פסק דין שלהם עלול להיפגע.
הכלא הוא סביבה מובהקת של אנשי העולם התחתון.
עבריינים המרצים עונשי מאסר פוגשים איש את רעהו, לעיתים לראשונה בחייהם, ונוצרת אחווה המבוססת על האופן בו הם חיים, תוך כדי היתקלות עם החוק.
עבריין שפעל לבדו עד שנאסר, יכול למצוא בכלא שותפים לפשיעה הבאה.
אחרים יכולים ליצור התאגדויות בהן יתקיים סולם מעמדות אשר ימשיך גם לאחר שחרורם והיותם פעילים בפשע.
העולם התחתון עורר מאז ומתמיד את סקרנותם של יוצרים.
הם כתבו על כך ספרים ומחזות, הפיקו סרטים וסדרות טלוויזיה, ותיעדו את החיים בעולם התחתון ובעיקר את הדמויות בו באופן רומנטי אשר עורר עניין רב בקרב הציבור כולו.
בין המוכרים ביותר נחשב דיימון ראניון, אשר שאב את סיפוריו מהיכרות הטיפוסים שפגש במועדוני הימורים ובסימטאות ניו יורק.
ז'אנר סרטי הפשע אשר החל בקולנוע ונמשך גם בסדרות טלוויזיה, עוסק בהרחבה בהתנהלות החיים בעולם התחתון ובמאבקים בין העבריינים למשטרה ובינם לבין עצמם.
ברבות מהיצירות הספרותיות משובצים דמויות רומנטיות מהסוג של רובין הוד, המתוארים כמי שפועלים להשגת צדק חברתי באמצעי אלימות והפרת חוק.
העיתונות נוהגת לייחד כתבות ומאמרים על דמויות מהעולם התחתון.
סרטי פשע ידועים הם טרילוגיית הסנדק וספרות זולה, ואילו בטלוויזיה ידועה סדרת הפשע הסופרנוס העוקבת אחרי משפחת מאפיה בארצות הברית.
כנגד סדרות וסרטים אלה נטען שהם מפארים את העבריינים ותרבות הפשע, והופכים אותם למודל לחיקוי עבור בני נוער וצעירים, ובכך מעודדים פשיעה, סמים ואלימות.