tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות השמונים ניהל יודן את חטיבת סחר חוץ בקונצרן כור ויסד את הקשרים עם חברות סיניות בשנת 1984. בשנת 1987 התבקש על ידי ראש הממשלה שמעון פרס להקים חברה ממשלתית רשמית ראשונה בשם Copeco, על מנת להקים ולחזק קשרי מסחר בין חברות ישראליות לחברות סיניות.
החברה פעלה עד שנת 1992 עת מוסדו הקשרים הדיפלומטיים הרשמיים בין ישראל וסין.
במהלך שנים אלה הוביל יודן את משלחת העסקים הישראלית הראשונה לסין וכן פרויקטים משותפים בתחומי החקלאות ותקשורת.
החל משנת 1992 משמש יודן כמנכ"ל ויו"ר חברת קומודן פאר איסט בע"מ, שמתמחה בפיתוח עסקי ויישום פרויקטים בין גופים עסקיים וממשלות בסין וישראל.
לתהודה רבה זכו הפרויקטים עם חברת ניוקטק הסינית למערכות לשיקוף מכולות עבור משרד הביטחון והמכס הישראלי, וכן פרויקט הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב.
בחודש דצמבר 2011 זכה יודן בפרס מפעל חיים של איגוד לשכות המסחר כהוקרה על פעילותו רבת השנים בקידום המסחר בין ישראל וסין.
הפרס הוענק על ידי שר המסחר והתעשייה שלום שמחון והשגרירה הסינית בישראל.
יודן נשוי, אב לשלושה וסב.
עמוס גלבוע (14 במרץ 1939 – 29 בדצמבר 2020) היה איש צבא והיסטוריון ישראלי.
בצה"ל הגיע לדרגת תת-אלוף וכיהן כראש חטיבת המחקר של אמ"ן בשנים 1982–1984. כהיסטוריון וחוקר היסטוריה צבאית ישראלי, תחום התמחותו העיקרי היה מחקר צבאי של צבאות ערב, צה"ל ומלחמות ישראל, ובעיקר מלחמת יום הכיפורים.
הוא החל את שירותו בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני, השלים קורס קציני חי"ר ושימש כמפקד מחלקת סיור בגדוד 12 (ברק) ומפקד פלוגה וקצין מבצעים בחטיבת שריון.
שירת כקצין המבצעים של גדוד 12 של גולני.
בשנת 1963 השתחרר מצה"ל ולמד לימודי מזרח תיכון וערבית ב וקיבל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית.
בשנת 1968 סיים באוניברסיטה העברית תואר שני בהיסטוריה של ארצות המזרח התיכון.
בהמשך התגייס שוב לצה"ל לחיל המודיעין, במסגרת יוזמה של ראש אמ"ן, אהרן יריב, להעלות את איכות כח האדם בחיל המודיעין ומונה לראש מדור מעצמות.
משנת 1970 שירת כראש המדור הצבאי בענף 5 (אחראי על צבא סוריה, עיראק ולבנון).
במסגרת תפקידו זה מיוחסת לו האחריות למבצע ארגז.
ממחצית 1973 היה בהמתנה להחליף את ראש ענף 5 (סוריה), סא"ל אביעזר יערי, ושירת במחלקה בסיסית.
ב-2 באוקטובר, כמה ימים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, בישיבת מחלקת המחקר, עדכן יערי כי חטיבה משוריינת 47 שמוצבת בצפון סוריה בעיר חמה עברה למערכים בדרום רמת הגולן הסורי, וכי יש סימנים שגדוד גישור סורי שמוצב בצפון סוריה ירד לחזית רמת הגולן.
גלבוע טען כי ירידת החטיבה לחזית הסורית היא סימן מעיד למלחמה, אך למרות ויכוח סוער לא הצליח לשכנע את אריה שלו, ראש מחלקת המחקר, שסבר כי ההיערכות הסורית היא הגנתית.
במהלך המלחמה שירת גלבוע בענף 5 כסגנו של יערי.
לאחר המלחמה מונה לעוזר של עוזי יאירי, ששירת כעוזר ראש חטיבת המחקר למבצעים, ולאחר כמה חודשים מונה לראש ענף 5 (סוריה, עיראק ולבנון) במחלקת המחקר.
בשנת 1974 השתתף בשיחות על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
לאחר מכן שירת כראש הזירה המזרחית, וכשעוזי יאירי נהרג בשנת 1975 הוא מונה לראש ענף תורת לחימה.
בשנת 1978 מונה גלבוע לעוזר ראש אמ"ן להערכה (כולל בתקופת המהפכה האיראנית), ואחר כך היה סגן הנספח הצבאי בשגרירות ישראל בארצות הברית.
בסוף 1982 השתתף במשא ומתן שהוביל להסכם ישראל-לבנון 1983 ובשנת 1984 עמד בראש המשלחת הישראלית לשיחות א-נאקורה שהתקיימו בין נציגי ישראל ללבנון במפקדת יוניפי"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף גלבוע ב-1 בדצמבר 1985 לסגל העיתון "מעריב" כפרשן לענייני ביטחון, מודיעין, מדיניות והמזרח התיכון.
שימש יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים ויועץ לשר הביטחון משה ארנס.
בדצמבר 1991 מונה למפקד גלי צה"ל אך בעקבות ריאיון מעורר סערה (בו בין השאר סיווג לפי נטיות פוליטיות את עובדי התחנה ודירג אותם מבחינת איכות) שנתן לרונאל פישר מהעיתון "חדשות" ימים ספורים לפני כניסתו לתפקיד, התפטר גלבוע לאחר שבוע בלבד בתפקיד.
בשנת 1997 הוציא באמ"ן את ספרו "תורת המחקר הלאומית" ("הספר הירוק") שמהווה ספר יסוד על אודות תורת המחקר הלאומית של חטיבת המחקר באמ"ן.
בשנים 2004–2010 כיהן כדירקטור בחברת "מעריב החזקות".
שימש מרצה מן החוץ בנושאי מודיעין בבית-ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
באוקטובר 2003 פנה יחד עם אל"ם (במיל') יוסי לנגוצקי לשר הביטחון דאז שאול מופז, בדרישה לפתוח בחקירה נגד אלי זעירא, ראש אמ"ן במלחמת יום הכיפורים, על שחשף את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים באותה עת, אשרף מרואן, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים.
מופז דחה את פנייתם והציע להם, כאזרחים מן השורה, להתלונן בפני היועץ המשפטי לממשלה דאז מני מזוז.
ב-2004 הם הגישו יחד עם ראש "המוסד" בתקופת מלחמת יום הכיפורים, צבי זמיר, תלונה ליועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיפתח בחקירה בעניין זה.
הם ביקשו לקיים את החקירה "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד".
גלבוע, לנגוצקי וזמיר המשיכו ללחוץ על הפרקליטות לנקוט הליכים פליליים נגד זעירא, וכשנה אחרי מותו של אשרף מרואן, באוגוסט 2008, הורה פרקליט המדינה למשטרה לפתוח בחקירה נגד ראש אמ"ן לשעבר.
בתום חקירה קצרה הומלץ להעמיד את זעירא לדין בגין עבירות ביטחון וחשיפת סודות מדינה.
ביולי 2012, כשמונה שנים לאחר הגשת התלונה וארבע שנים אחרי פתיחת חקירת המשטרה, הודיע היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין (שהחליף את מזוז בתפקיד) כי לא יגיש כתב אישום נגד זעירא וגנז את התיק.
ויינשטיין כתב שלמרות חומרת המעשים, הוא החליט להתחשב בגילו של זעירא, ובכך שמדובר באדם "עתיר עשיה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת פרסם במעריב מאמר בו כתב: "כמפא"יניק בן מפא"יניק בעברי, אני גאה להיות אחד מעדר מצביעי הליכוד".
התגורר בגני תקווה, נפטר ב-29 בדצמבר 2020, הותיר אחריו אשה, שתי בנות וחמישה נכדים.
בשנת 2008 הוציא ביחד עם אפרים לפיד את הספר מלאכת מחשבת: 60 שנה למודיעין הישראלי: מבט מבפנים, ספר מביא 37 מאמרים שכתבו נושאי תפקידים בכירים במודיעין הישראלי ובהם מפקד יחידת היומינט (המודיעין האנושי), מפקדת יחידת ההאזנה המרכזית של חיל המודיעין וראשי אגפים ויחידות ב"מוסד" ובשב"כ.
בשנת 2013 כתב ביוגרפיה על אהרון יריב בשם מר מודיעין - ביוגרפיה אודות האלוף אהרן יריב,, עליה זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית מקורית, וכן בפרס למחקרים בביטחון ישראל ע"ש סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק של מרכז יפה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2015.
בשנת 2015 הוציא מחקר על ידיעת יחמור, "ידיעת הזהב" - סיפור פרשייה מודיעינית נשכחת חמישה באוקטובר 1973, ידיעה ודאית ממקור שכונה "יחמור" (ועל כן נקראה הידיעה "ידיעת יחמור"), על פיה הסובייטים עזבו לאחר שקיבלו הודעה רשמית ממצרים וסוריה על כוונתן לתקוף את ישראל, בימים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
הידיעה לא הופצה, בהוראת ראש אמ"ן.
באותה השנה הוציא ספר על היציאה מלבנון, "דמדומי בוקר" - הסיפור האמיתי על היציאה מלבנון.
הספר נכתב על יסוד ראיונות עומק עם כל בעלי התפקידים החיוניים להבנת הפעולה, ומסמכים שאינם עדיין ברשות הציבור.
בשנת 2016, הוציא מחקר בשם "ידיעות זהב" שלא הוחמצו, על ידיעות זהב שלא הוחמצו במודיעין, אחת על מבצע ארגז - שביית קצינים סורים שהביאה לשחרור טייסים ישראלים מהשבי הסורי, והשנייה על האוניה קארין A, "ידיעות זהב" שהביאו לזיהוי האנייה קארין A, ולכידתה לבסוף.
בשנת 2017 הוציא את ספרו דרמה בים האדום - תפיסת קארין A אוניית הנשק הפלסטינית 3 בינואר 2002, על האוניה קארין A, תפיסת אוניית נשק פלסטיני בים האדום ב-2002, לספר יצאה גרסה באנגלית בשנת 2021
עמוס גלבוע, אפרים לפיד, מלאכת מחשבת: 60 שנה למודיעין הישראלי: מבט מבפנים, הוצאת המרכז למורשת המודיעין וידיעות ספרים, 2008
מר מודיעין - ביוגרפיה אודות האלוף אהרן יריב, הוצאת ידיעות ספרים, 2013, זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית מקורית
"דמדומי בוקר" - הסיפור האמיתי על היציאה מלבנון, הוצאת המרכז למורשת המודיעין, 2015
דרמה בים האדום - תפיסת קארין A אוניית הנשק הפלסטינית 3 בינואר 2002, הוצאת המרכז למורשת המודיעין ואפי מלצר, 2017
תורת המחקר הלאומית" ("הספר הירוק"), מהדורה שנייה, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 1997
"המאפייה לא פתוחה בשבילכם" - ענף 5 ופרשת חטיבה משוריינת 47 הסורית ערב מלחמת יום הכיפורים, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגים", 18 באוקטובר 1998, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
לשגר בבינארי - פרשת ה-רש"קים הכימיים ל-טק"ק העיראקי במלחמת המפרץ בשנת 1991, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 1998
אביר רועים - פרשת התרעה מודיעינית בגזרה הסורית לבנונית בשנת 1983, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 1999
שעת לילה - פרשת חיסול מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסוי בפברואר 1992, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 1999
חורף גשום - פרשת התרעה בגזרה הסורית- לבנונית בקיץ 1996, ומשהו על יהודה גיל, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 2000
בין הסדר למשבר -ההתמודדות המודיעינית בסוגיה הפלסטינית ספטמבר 1999- אוקטובר 2000, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 2002
תיבת נוח - פרשת ההשתלטות על האוניה קארין-איי בליל 2–3 ינואר 2002, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 2003
דמדומי בוקר - נסיגת צה"ל מלבנון מאי 2000, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 2005
הפתעה מודיעינית רבתי - חדירת מזל"ט של חזבאללה לצפון המדינה, 7 נובמבר 2004, אמ"ן מחקר - "עיונים מתודולוגיים", 2005
"ידיעות זהב" שלא הוחמצו, הוצאת המרכז למורשת המודיעין, ספטמבר 2016
מדוע נכשלה פסגת ג'נבה בין אסד לקלינטון?
מבט על "הסיפור האבוד", ספרו של פארוק אלשרע, מי שהיה שר החוץ הסורי, מרכז המידע למודיעין ולטרור, 22 בדצמבר 2020
סוריה - תפיסת הביטחון הלאומית, נתיב; כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, גיליון 21, 1991 עמ' 21–23
תפיסות הביטחון של מדינות ערב בעקבות מלחמת יום הכיפורים, מערכות 361, 1998, עמ' 70–86
הערכות המודיעין - מדוע אינן קורסות תמיד?, מודיעין וביטחון לאומי, עורכים: צבי עופר ואבי קובר, הוצאת מערכות, 1998, ,עמ' 252–255
התמודדות עם כמה אתגרים מודיעיניים: לבנון כמקרה מבחן, עיונים במודיעין, כרך 1, גיליון 1, 2007, עמ' 11–24
הצבא הסורי במלחמת יום הכיפורים, מלחמת יום הכיפורים - קתדרת מפקדים וחוקרים, עורכים: בני מיכלסון, אפי מלצר, 2013, עמ' 251–263
שלוש נקודות עקרוניות, מלחמת יום הכיפורים - קתדרת מפקדים וחוקרים, עורכים: בני מיכלסון, אפי מלצר, 2013, עמ' 474–475
Never Again, המודיעין במלחמת יום הכיפורים, תשל"ד — 1973, ארבעים שנה אחרי, 2013, עמ' 42–45
מה לא היה "אמת" בדברי זעירא לאבירם ברקאי, ומה "אמת", הדים למשק כנפי הטעות, 2015, עמ' 10-19
מקצוען, לא ג'יימס בונד, מעריב, 8 ביוני 1990.
מאמריו של עמוס גלבוע, באתר מעריב.
מאמריו של עמוס גלבוע, באתר IsraelDefense
מאמריו של עמוס גלבוע, באתר News1 מחלקה ראשונה
תא"ל (מיל') עמוס גלבוע, ואל"ם (מיל') ד"ר ראובן ארליך, המסמך העדכני ביותר להבנת המחקר המודיעיני כיום, עמ' 133–142. ביקורת ספרים על הספר: איתי ברון, המחקר המודיעיני - בירור המציאות בעידן של תמורות ושינויים, הוצאת המכון לחקר מודיעין ומדיניות, המרכז למורשת המודיעין, 2015
עמוס גלעד (23 בינואר 1941 - 23 בדצמבר 2010) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל, בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר.
עד גיל 18 התאמן לבד, אך לאחר שחיים ארנברג, מאמן הפועל ראשון לציון, הבחין בכישרונו, הוא החל להתאמן לפי אימונים ששלח לו במכתבים.
אחת לשלושה ימים ובשבתות נסע לביתו והתאמן בראשון לציון.
באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה באצטדיון הפועל בראשון לציון ביוני 1959 זכה גלעד בשתי מדליות זהב בריצת 300 מטר, בשיא ישראלי חדש לנוער של 37.1 שניות, ובריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש לנוער נוסף של 2:01.6 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי באותה שנה, הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.5 שניות לפני הרי קנה (52.0 שניות) ואיתמר הכהן (53.0 שניות), ובמדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.3 דקות, אחרי יאיר פנטילט (2:01.1 דקות) ובנימין סדק (2:02.3 דקות).
חודשיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה בספטמבר, הוא זכה במדליית כסף בשיא ישראלי חדש של 1:53.0 דקות, אחרי פיטר ברנדייס מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 1:52.3 דקות ולפני אלן קואן מאנגליה (1:53.3 דקות).
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בתחילת מאי 1963 בין נבחרת האתלטיקה של ישראל לבין נבחרת האתלטיקה של טורקיה, זכה גלעד במקום הראשון בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:51.6 דקות, שיפור לשיאו הישראלי הקודם (1:53.0 דקות).
חודשיים וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקלגנפורט שבאוסטריה ב-17 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 48.1 שניות.
שיא זה החזיק מעמד חודשיים ונשבר על ידי שלמה ניצני (47.9 שניות).
בתחרות שנערכה בפריז שבצרפת ב-27 באוגוסט 1964 זכה גלעד במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:51.4 דקות.
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא השתתף בריצת 800 מטר, אך לאחר 600 מטר הפסיק את ריצתו בשל פגיעה בקרסול, שמאוחר יותר התבררה כקרע בגיד אכילס.
כעבור חצי שנה הוא נותח ולאחר מכן פרש מספורט תחרותי.
בתו, איריס גלעד, אף היא אלופת ישראל ואלופת המכביה בריצה בעבר.
גלעד נפטר בשנת 2010 ממחלת הסרטן שבה לקה.
עמוס גרי (נולד בשנת 1964), הוא רוכב אופניים ישראלי, 4 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1984 - 1987).
גרי התאמן בקבוצות האופניים של הפועל עפולה ושל הפועל נצרת עילית, לצידם של האחים ירון ויואל גיגי ויהודה גרשוני, אלופי ישראל במרוצי אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות.
במסגרת הקבוצה ניצח בתחרויות רבות ביניהם ארבעה ניצחונות רצופים באליפות ישראל במרוץ אופני כביש.
עמוס הכהן (נולד ב-15 באפריל 1974) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים.
שימש מפקד חטיבת הנח"ל, מפקד מגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, נציג צה"ל במארינס, ראש לשכת הרמטכ"ל ומפקד גדס"ר נח"ל.
הכהן נולד וגדל בירושלים, בוגר בהצטיינות של הפנימייה הצבאית לפיקוד "אור עציון".
התגייס לצה"ל בשנת 1992, והתנדב לסיירת מטכ"ל.
בסיום הקורס שב ליחידה ומילא בה מספר תפקידי פיקוד.
לאחר שש שנות שירות עבר ליחידת מגלן ומונה למפקד פלגת ההכשרות.
בהמשך מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידה, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
לאחר השלמת תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, שימש כסגן מפקד גדס"ר צנחנים.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת מגלן, ושימש בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה פיקד על מספר מבצעים מיוחדים בעומק לבנון, ובהם מבצע נערי החוף, שהביא לצמצום משמעותי של ירי הרקטות בגזרה המערבית תוך ימים ספורים.
ביממה האחרונה של המלחמה נפצע באורח בינוני-קשה ופונה לטיפול ולשיקום רפואי מתמשך.
לאחר סיום לימודיו בפו"ם, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר נח"ל בין השנים 2007–2009. בהמשך שימש כראש לשכת הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, ובני גנץ בין השנים 2009 - 2011. עם סיום תפקידו מונה לנספח צה"ל במארינס, ושימש בתפקיד בין השנים 2011–2012.
ב-14 באוקטובר 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, ופיקד על החטיבה בין היתר במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן, במהלכו פיקד בין היתר על סיכול מספר פיגועי מנהרות התקפיות לשטח ישראל וביניהן השמדת מנהרת לחימה ממנה חדרו 13 מחבלים בסמוך לקיבוץ סופה.
את תפקידו סיים ב-17 באוגוסט 2014, מעט לאחר מבצע צוק איתן.
לאחר מכן שימש כמפקד מגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בין השנים 2014 - 2015. ב-28 במאי 2015 מונה למפקד חטיבת הנח"ל.
ב-29 בינואר 2017 ביקש לפרוש מצה"ל מסיבות אישיות, מפקד פיקוד הדרום, אייל זמיר, אישר את בקשתו, והכהן סיים את תפקידו, ופרש מצה"ל ב-2 במרץ באותה שנה.
לאחר שחרורו מונה ליו"ר ועד כפר אדומים וגוש אדומים.
הכהן נשוי לאסנת, עורכת דין ומגשרת, ואב לחמישה ילדים.
עמוס הופמן (נולד ב-1952) הוא פרופסור להיסטוריה ואיש חינוך ישראלי.
חבר סגל במכללה האקדמית בית ברל וכיהן שם כסגן הנשיאה לעניינים אקדמיים.
עמוס הופמן נולד וגדל בירושלים, הבכור מבין שני אחים.
התחנך בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1970).
בכיתות ד-ו שהה עם משפחתו באנגליה, לרגל לימודי הדוקטורט של אביו יצחק, שהיה מזכ"ל האוניברסיטה העברית ואחר-כך מנכ"ל אוניברסיטת תל אביב.
בצה"ל עשה שירות סדיר בחיל השריון (1973-1970), המשיך ושירת בו במילואים עד לשנת 1997.
הופמן סיים תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים היסטוריה ופילוסופיה (1978).
סיים תואר שני בהצטיינות באותו המוסד בחוג להיסטוריה (1981).
נושא עבודת המוסמך: "העילית השלטת בתורותיהם של מוסקה, פרטו ומיכלס" והיא נעשתה בהנחית פרופ' יעקב טלמון.
סיים דוקטורט באוניברסיטת שיקגו 1986-1981. נושא עבודת הדוקטור: The Origins of the Theory of the Philosophe Conspiracy והיא נעשתה בהנחית פרופ' .
בזמן לימודי הדוקטור שימש כעוזר מחקר לפרופ' רוברט פוגל (Robert Fogel), אוניברסיטת שיקגו (פוגל זכה בפרס נובל לכלכלה על מחקריו בהיסטוריה כלכלית, 1987).
לאחר שובו לישראל ועד אמצע שנות התשעים עבד ולימד באוניברסיטה הפתוחה.
משנת 1988 ואילך משמש כמרצה להיסטוריה, המכללה האקדמית בית ברל.
התמנה למרצה בכיר בשנת 2005, התמנה לפרופסור חבר בשנת 2012.
בשנים 1993–2008 שימש הופמן כחבר הנהלת המכללה.
בשנים 2001–2008 כיהן כראש בית הספר לחינוך במכללה.
בשנים 2021-2013 כיהן כסגן הנשיאה לעניינים אקדמיים (רקטור).
עמוס הופמן נשוי מאז 1981 ליעל, להם שתי בנות והם מתגוררים בכפר סבא.
עמוס הופמן עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים: היסטוריה של תקופות הנאורות, ומדיניות הכשרת המורים בישראל.
מקורותיה של תאוריית הקונספירציה של המהפכה הצרפתית
לפי תאוריית הקונספירציה של המהפכה, הוגי הדעות המרכזיים של הנאורות בצרפת (וולטר, רוסו, דני דידרו, ד'אלמבר ועוד) התארגנו בחבורות סתרים ותכננו את המהפכה הצרפתית שנים רבות לפני התרחשותה, ויורשיהם ממשיכי דרכם הוציאו אותה לפועל.
תאוריה זו הייתה פופולרית מאוד במאות 18–19, ונחשבה אחד ההסברים החשובים לפרוץ המהפכה.
הופמן בדק את מקורותיה של התאוריה וגילה ש-5–6 אינטלקטואלים קתוליים ונאמנים למלוכה ניסחו אותה לראשונה, למעלה מעשרים שנים לפני שפרצה המהפכה הצרפתית.
התאוריה הזו – שהיא מופרכת לחלוטין ואין לה כל תוקף כהסבר לפרוץ המהפכה – נפוצה כחלק ממאמץ אדיר של מתנגדי המהפכה לעשות דה-לגיטימציה של הנאורות כמקור אידאולוגי של המהפכה הצרפתית, והיא אחת התשתיות החשובות לימין הפוליטי בצרפת.
הוא פרסם כמה מאמרים שהתבססו על עבודת הדוקטור שלו העוסקים במתנגדי הנאורות.
מהפכה של הרוח: נאורות ומהפכה בצרפת של המאה ה-18
ספרו של עמוס הופמן, שראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2012, עומד על השורשים האינטלקטואליים של המהפכה הצרפתית וקושר בין תנועות של הגות ופולמוסים דתיים מראשית המאה ה-18 לבין אירועי המהפכה החל ממאי 1789.
בספר זה מראה הופמן שהקשר בין הנאורות לבין המהפכה אינו קשר סיבתי פשוט (הנאורות כסיבה והמהפכה כתוצאה), אלא שהקשר ביניהן הוא עקיף ומורכב.
הנאורות לא חוללה את המהפכה, אך יצרה מצב שבו הרעיון של המהפכה היה בחזקת "מתקבל על הדעת", ועל כן אפשרי (אך בוודאי לא הכרחי).
מנקודת המבט הזו הופמן שולל את תפיסת ההיסטוריה של האידיאות (כפי שביטא אותה, למשל, יעקב טלמון) לפיה לרעיונותיהם של הוגי הדעות של הנאורות היה כוח פעולה עצמאי, והם יצרו את הסיטואציה המהפכנית.
הופמן מציין שכידוע, המהפכה לא תוכננה על ידי איש אלא הייתה תוצר דינמיקה בלתי-צפויה של אירועים פוליטיים בעשור שקדם לה.
בין אלה אפשר למנות את היחלשות תדמית המלוכה האבסולוטית, ואת פריצת דעת הקהל כמעין "בית דין" של הציבור המשכיל, ששופט את מעשיו של השלטון ומציע חלופות למשטר הקיים על כל התשתית האידאולוגית שלו (למשל, הדת הקתולית).
הופמן ערך והפיק את הקורס המקיף של האוניברסיטה הפתוחה, "תרבות ההשכלה" – קורס בן 18 יחידות לימוד שחלקו עובד מאנגלית וחלקו נכתב על ידיו, ומשמש עד היום (2014) חומר לימוד בסיסי, ברמת התואר הראשון, בנושא הזה.
הופמן שימש כעורך מדעי של שורת ספרים מתורגמים של מקורות הנאורות בצרפת ובאנגליה.
בכל הספרים הללו הוסיף מאמרי-מבוא מקיפים שמסבירים את ההקשר ההיסטורי לכתיבת הטקסטים הללו.
הבולט שבהם הוא פרסום תרגום מלא של "אמיל" מאת ז'אן-ז'אק רוסו (בתרגומה של ארזה טיר-אפלרויט), בהוצאת מאגנס 2009. זהו אחד מספרי המופת החשובים בתרבות המערבית ובתולדות המחשבה הפילוסופית והחינוכית בכלל.
בהובלתו של הופמן, זכה הספר לתרגום עברי עדכני ולעריכה מדעית מקיפה.
פרט למונוגרפיה בת כמאה עמודים הפותחת את הספר, כתב הופמן כ-800 הערות שוליים וכן נספח ("אמיל וסופי, או הבודדים") – מעין המשך לספר שרוסו חיבר בערוב ימיו.
במונוגרפיה הוא הסביר את חשיבותו של הספר, כיצד רוסו הגיע לעסוק בחינוך אף על פי שלא אהב חינוך ואף נכשל כמורה.
הוא מסביר את ההתנגדות שהספר עורר – התנגדות שגררה את גירושו של רוסו מצרפת, ואת חשיבותו כתשתית לתפיסות חינוכיות בנות זמננו.
הופמן ערך תרגום עברי חדש ל"האמנה החברתית" מאת ז'אן ז'אק רוסו (תרגם עידו בסוק).
במבוא לספר עסק במסורת האמנה החברתית כבסיס לחשיבה הפוליטית באירופה.
כמו כן ערך את הספר "דיאלוגים" מאת דני דידרו (בתרגום עידו בסוק).
המבוא שכתב מסביר את מקומו של דידרו כמנהיג בולט של הנאורות בצרפת, ואת חשיבותו כסופר, מחזאי ופילוסוף.
כמו כן ערך את "המסכת הראשונה על הממשל המדיני" מאת ג'ון לוק בתרגומה של שונמית ליפשיץ וכתב לה מבוא.
במבוא מציג הופמן את משנתו המדינית של לוק כתוצר של תסיסה פוליטית באנגליה בשלהי המאה ה-17, ומסביר את חשיבותו של לוק לא רק כהוגה דעות, אלא כאיש סודם של כמה מדינאים בתקופתו.
חלק ממחקריו של הופמן עוסקים במדיניות הכשרת מורים בישראל, וכן בהוראת היסטוריה במערכת החינוך הישראלית.
מאמריו בנושאים אלה מציגים גישה ביקורתית כלפי קובעי מדיניות הכשרת המורים – משרד החינוך, הסתדרות המורים והמועצה להשכלה גבוהה.
הוא מראה שהאקדמיזציה של הכשרת המורים, שהחלה בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, הייתה תהליך חלקי, שאמנם אפשר להקים מכללות אקדמיות לחינוך, אך מנע מהן אוטונומיה אקדמית כמקובל במערכת ההשכלה הגבוהה.
האקדמיזציה של הכשרת המורים בישראל הפכה לתהליך ארוך מאוד, שנמשך עד עצם היום הזה, שמלווה במאבקים בין כמה מכללות מובילות לבין משרד החינוך על מנת לאפשר יותר אוטונומיה ניהולית ויותר גיוון בתוכניות הלימודים.
בתהליך זה מתגלה גם הסתדרות המורים, שתפקידה להגן על סגל ההוראה ולקדם אותו, כגורם שמכשיל אקדמיזציה, ואינו מכיר בהבדל בין מרצים במכללות אקדמיות לבין גננות או מורים בבית הספר היסודי.
התייחסותו של הופמן לתוכנית הלימודים בהיסטוריה אף היא ביקורתית.
הוא מראה שתכלית לימודי ההיסטוריה אינה דווקא ידיעת העבר אלא נטיעת נראטיב הגמוני אצל התלמידים בבתי הספר.
לנראטיב הזה יש שני ענפים – האחד ממלכתי-חילוני, ששם דגש על הקשר בין ההיסטוריה של עם ישראל לבין התרבות המערבית, והאחר ממלכתי-דתי, ששם דגש על התערבות האל במהלך ההיסטוריה.
המרחק בין שני הנראטיבים הללו הלך וגבר עם השנים, כך שלמעשה היום מדובר בשתי אוכלוסיות שאינן מדברות אותה שפה.
עמוס טלמון (נולד ב-15 באוגוסט 1952) הוא מנצח ואיש עסקים ישראלי, החל משנת 2003 הוא המנהל האמנותי של הסדרה הסימפונית הגדולה בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה.
טלמון נולד בישראל לאב יליד לודז' ולאם ילידת וינה.
הוריו טיפחו בו עניין רב במוזיקה.
במשך שנים רבות עבד בעסק משפחתי לסחר בינלאומי לחומרי גלם ולנייר, ואחר כך ניהל והרחיב אותו (Talmon Trading Co..Ltd Herzliya).
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
זמן רב לא מימש טלמון את כישוריו המוזיקליים.
בשנת 1999, כשהיה בן 48, התחיל טלמון את הקריירה המוזיקלית שלו, אחרי לימודי ניצוח בשנות ה-90 בהדרכתם של איתי טלגם, גל אלתרוביץ' וזאב דורמן.
בשנת 2000 קישר טלמון את שמו בקרן שהקים, "קרן מלאכי המוזיקה הרצליה", שנועדה לקדם את הכישרונות המוזיקליים הצעירים בישראל.
החל משנת 2003 הוא מנהל ברציפות את הסדרה הסימפונית הגדולה בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה.
הופיע גם בבייג'ינג, בטאיפיי, בסיאול, בארמניה, בפסטיבל המוזיקלי גבלה באזרבייג'ן, בפסטיבל הסתיו של טביליסי, בפסטיבל צ'סקי קרומלוב בצ'כיה ובפסטיבלים אחרים.
בפעילותו כמנצח מעדיף טלמון בעיקר רפרטואר סימפוני קלאסי ורומנטי.
כמו כן הוא כולל בהופעותיו מוזיקה מאת מלחינים יהודים וישראלים ומלחינים בני הארצות השונות במזרח אירופה, באסיה ובאמריקה הלטינית שבהן הופיע.
טלמון היה נשוי בעבר לאורלי, פסיכולוגית, ממנה התגרש.
הוא התחתן בשנית עם אשתו הנוכחית, אודליה, סוכנת נסיעות.
השחקנית טל טלמון היא בתו מנישואיו הראשונים.
עמוס גינוסר (נולד ב-10 בנובמבר 1951) הוא מרים משקולות פאראלימפי לשעבר.
ב-1985 זכה גינוסר באליפות אירופה בהרמת משקולות.
ב זכה במדליית כסף בלחיצת 167.5 ק"ג.
בשנים 1990–1992 קבע שלוש פעמים שיא עולמי בהרמת משקולות.
ב-1990 קבע שיא כאשר לחץ 142.5 ק"ג בעת שהתארח בתוכנית הטלוויזיה "מגרש ביתי".
ב-1991 זכה במדליית זהב במשחקי סטוק מנדוויל וקבע שיא עולם במשקל עד 56 ק"ג, בלחיצת 152.5 ק"ג.
במשחקים הפאראלימפיים בברצלונה (1992) זכה במדליית זהב בלחיצת 175 ק"ג, וקבע שוב שיא עולמי במשקל עד 60 ק"ג.
נולד בקיבוץ מעין צבי, נשוי לתמר וכיום הוא חבר קיבוץ מעגן מיכאל.
עמוס חץ (נולד בשנת 1933 בתל אביב) הוא כוראוגרף, רקדן, מנהל אמנותי, כותב תנועה, צייר, רשם ומייסד החוג לתנועה באקדמיה למוסיקה ומחול.
חץ נולד ב-1933 בתל אביב וגדל בקריית חיים, בן לחיים שהיה פסל, ושבע.
אחיו הוא שמואל חץ שהיה מפקדה הראשון של טייסת האחת ונהרג במלחמת ההתשה.
עמוס החל לרקוד בגיל 12, ריקודי עם במושב בן-שמן ובהמשך בקיבוץ שפיים, שבו בילה את עיקר נעוריו.
בקיבוץ שפיים פגש במהלך ריקודי-עם את מי שתהיה מורתו לעתיד - גרטרוד קראוס.
בשל רשרוש בלב נדחה גיוסו לצה"ל במספר שנים, שאותן ניצל ללימודים בסמינר הקיבוצים בחוג שנקרא באותם ימים "תרבות הגוף"; שם נחשף לראשונה ללימוד תנועה אצל לוטה קריסטלר, תלמידתה של אלזה גינדלר, ושם גם פגש את המורה המפורסמת גרטרוד קראוס.
חץ שירת בצבא כצייר, ותוך כדי השירות סיים לימודים במכון "אבני", ובהמשך למד תנועה אצל משה פלדנקרייז.
באותן שנים החל ללמוד אצל נועה אשכול ותלמידה הארכיטקט אברהם וכמן, שם התוודע לכתב התנועה אשכול-וכמן שפיתחו השניים.
בשנת 1965 קיבל את שרביט ההוראה מידי אשכול, והצטרף לצוות המורים בפקולטה למחול שבאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, אשר בה אף ייסד את "החוג לתנועה ולכתב תנועה" בראשית שנות השמונים, שבראשו עמד עד לפרישתו בשנת 2001.
חץ התחיל את עבודתו האמנותית בראשית שנות השבעים.
בשנת 1972 ייסד את האנסמבל לריקוד "תנועות" שאיתו הוא מופיע בישראל, באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1984 הופיע ב"פסטיבל ישראל" ובשנת 1989 ייסד את "פסטיבל ריקודי חדר", פסטיבל לריקוד קאמרי, שבמסגרתו מופיעים רקדנים מישראל ואורחים מחו"ל.
בשנים 1991–1992 היה חבר במוסד ללימודים מתקדמים בברלין, שאותה אימץ כמרכז חיי היצירה שלו כרקדן וככוריאוגרף.
חץ נחשב לדמות מובילה ומשפיעה בתחום התנועה והמחול בישראל ובעולם.
הוא יצר חיבור מיוחד בין המחול, התנועה והכוריאוגרפיה, ותרם רבות לגישה האנליטית לניתוח התנועה של כתב התנועה אשכול-וכמן, וההתייחסות לגוף ולתנועותיו של פלדנקרייז.
חץ זכה במהלך השנים לפרסים והוקרות על מפעל חייו בתחום המחול ובחקר התנועה.
פסטיבל ריקודי חדר שנוצר ביוזמתו של חץ, מתקיים בתל אביב ובירושלים ופועל ברציפות מאז שנת 1989. הפסטיבל התקיים לראשונה בגלריה בוגרשוב בתל אביב ובאולם ספורט בבית ספר ברחוב נרקיס בירושלים בהפקתה של דיאנה שואף.
את הפסטיבל יצר חץ לדבריו "כדי לתת במה וסביבה אוהדת לאנשים שיצאו מהאקדמיה והתחילו לחפש את דרכם".
הפסטיבל שואף ליצור חוויית תנועה אינטימית שבמרכזה רקדנים או אנסמבלים קטנים המופיעים באולם שבו אין חיץ בין הבמה לצופים.
הריקודים כולם מנסים להחזיר את הבכורה לרקדן המחבר והמבצע, וכן לבדוק דרכי יצירה חדשות ושפות ריקוד אשר שמות דגש על יחס קרוב בין רוקדים וצופים.
הדגש שנותן פסטיבל "ריקודי חדר", הוא בריקוד כאמנות עצמאית ובלתי תלויה באמנויות הבמה האחרות - בין אם מדובר בעיצוב תפאורה או בצירוף טכנולוגיות ומדיות חדשות.
במשך השנים טיפח הפסטיבל גילויים עצמאיים שונים של ריקוד קאמרי, מתוך רצון להציב את הפסטיבל בתוך העשייה המחולית העכשווית.
בכל שנה יש נושא שונה המאיר את תוכני הפסטיבל – רעיון או מושג אשר משמשים כעדשה אל מולה או דרכה נוצרות העבודות.
דגש מיוחד הושם על אמנים המבקשים להבין ולהגדיר את כלי היצירה שלהם ועל עבודות שבהן יש שיתוף פעולה בין יוצרים, מתוך אמונה שהשיתוף מביא איתו את הרחבת שפת הריקוד ובכך גם את קרבתו של הקהל.
מתוך הכרה בחשיבותו של שיח על אודות החיבור שבין חוויה תנועתית לבין חישה, תאוריה ומחשבה, מתקיים לצד ההופעות כנס שנתי שבו מציגים הרקדנים את מחשבותיהם בזיקה לעבודתם ומומחים מתחומים שונים מעשירים את הדיון המחולי מזוויות נוספות.
לאחר 23 שנה בהן הוביל חץ את הפסטיבל, ב-2012 הצטרפה אליו ליאור אביצור כמנהלת אמנותית שותפה.
החיבור בין השניים הציע צירים נוספים לאוצרות הפסטיבל והיווה עבור השניים הזדמנות לבחון מחדש סוגיות שונות בעבודתם.
המשורר חזי לסקלי, מבקר המחול של "העיר" כתב עליו ב-1986: "הקבוצה המעניינת ביותר הפועלת כעת בירושלים היא של חץ.
היא עוסקת במחול טהרני, צורני ושכלתני מבית מדרשה של נעה אשכול.
חץ הוסיף לסגנונה הרבה משלו והתוצאה פחות חמורת סבר ויותר גמישה מזו של המורה הגדולה.
מקווים שחץ יגיע לתל אביב, שלא רק הירושלמים יתמוגגו".
כעבור מספר שנים כתב עליו שוב: "חץ, מאנשי הכת הכמעט סודית של נעה אשכול, הקים ב–1972 אנסמבל משלו.
זהו חץ ישיר היוצא מהתנועה הטהורה, נטולת התוספות המיותרות והקישוטים שפיתחה המורה הגדולה נעה אשכול מתוך כתב התנועה שלה ושל וכמן.
זהו מחול פוסטמודרניסטי במלוא מובן המושג.
אפשר לקשר אותו למחול הפוסטמודרניסטי הטהרני של יוצרים חשובים משנות ה–60 כמו איבון ריינר, לוסינדה צ'יילדס ולורה דין, אך למעשה המחול של אשכול וחץ הוא מחול אותנטי לחלוטין, חף מהשפעות זרות, שצמח כאן כמו נס מקומי שרק בעוד זמן יבינו את גדולתו".
1999 - פרס ירושלים לאומנות המחול
2013 - פרס מפעל הפיס על מפעל חיים ע"ש לנדאו
2014 - פרס שרת התרבות למפעל חיים.
עמוס דב סילבר (נולד ב-15 באוקטובר 1984) הוא מייסד פלטפורמת המסחר בסמים "טלגראס", שהורשע בישראל בעבירות של ניהול ארגון פשיעה, סחר ותיווך לסחר בסמים מסוכנים וקשירת קשר לביצוע פשע.
בנוסף, הוא פעיל למען לגליזציה של סמים קלים.
סילבר גדל והתחנך במשפחה חרדית מצפת, ולו שישה אחים ואחיות.
אימו רות עלתה לארץ מהאי ג'רבה אשר בתוניסיה ואביו הרב ירחמיאל רוברט היה פסיכולוג חברתי יהודי אמריקאי שעלה לישראל מקווינס, ניו יורק.
בגיל 15 עזב לירושלים ובמקביל להליך היציאה בשאלה התחיל לעשן קנאביס.
לאחר שירותו הצבאי כלוחם בגדוד נחשון, עבד בעבודות מזדמנות בירושלים.
ב-2012 נעצר לתשעה ימים על גידול עציץ קנאביס.
ב-2013 החלו סוחרי קנאביס להשתמש בפרופיל הפייסבוק האישי שלו כצינור תקשורת בין סוחרי קנאביס לציבור הרחב.
באוגוסט 2014 נעצר על מכירת גרם מריחואנה לשוטר סמוי, שהתחזה לבן של חולה סרטן וביקש עזרה לאביו.
עמוס, שהיה רגיש לנושא משום שאביו נפטר ממחלת הסרטן, נענה לבקשתו ובינואר 2015 נשפט לתשעה חודשי מאסר.
במהלך שהותו בכלא ניהל מאבק בבג"ץ נגד שירות בתי הסוהר על זכותו לקבל ארוחה טבעונית.
ב-20 באפריל 2014 לרגל יום המריחואנה הבין-לאומי, ארגן סילבר את אירוע "ליל הבאנגים הגדול" הראשון בירושלים, שלאחר מכן הפך למסורת המתרחשת ומצוינת בתאריך זה מדי שנה בירושלים.
אירוע זה נחשב חדשני ומעורר מחלוקת רבה ועל כן יומיים לפני האירוע נעצרו סילבר ושותפו עופר בר טוב על ידי המשטרה בגין הסתה לדבר עבירה והמרדה, ולא השתתפו באירוע.
במרץ 2015 חשף את תמונתו של השוטר הסמוי שעצר אותו.
סילבר, בעל אזרחות אמריקאית עשה רילוקיישן באותה שנה לניו יורק, ארצות הברית וב-2016 החל לעבוד בחווה לגידול קנאביס.
במרץ 2017 החליט סילבר להעביר את מסחר הקנאביס מפרופיל הפייסבוק האישי שלו לקבוצת "טלגראס" באפליקציית הטלגרם שמשכה מאות אלפים בתוך זמן קצר.
ב-20 באפריל 2017 וכן גם ב-2018 לרגל יום המריחואנה הבין-לאומי, ארגן שני אירועי "ליל הבאנגים" נוספים בירושלים, ביחד עם חבריו למיזם טלגראס, בעודו שוהה באותה העת בארצות הברית.
ב-12 במרץ 2019 הודיעה משטרת ישראל על מעצרם של 42 מנהלים מארגון "טלגראס", בהם גם סילבר, שנעצר באוקראינה לאחר שהוזמן בתרגיל עוקץ לחתונתו של מנהל בטלגראס שהפך לעד מדינה ועבד עם המשטרה לאחר שנתפס על גידול.
ב-16 באוגוסט 2019 דחה בית המשפט באוקראינה את ערעורו השני של סילבר בבקשת ההסגרה לישראל.
ההסגרה לא הייתה חוקית מכיוון שסילבר הגיש בקשת מקלט באוקראינה, אך שלושת השופטים ששחררו אותו למעצר בית, הוחלפו בשופטים אחרים בדיון שאחריו.
סילבר שהובא ישירות מבית המשפט לנמל התעופה הבין-לאומי בוריספיל שבקייב, הצליח לאחר הבידוק הביטחוני לחמוק מהשוטרים.
יום לאחר מכן, ב-17 באוגוסט 2019, נתפס בעיר אומן.
שלושה אנשי ביטחון אוקראינים נעצרו בחשד שסייעו לו להימלט.
ב-18 באוגוסט 2019 הוסגר סילבר לישראל והועבר לחקירה ביחידת להב 433. מעצרו הוארך ל-12 ימים כחשוד בניהול ארגון פשיעה, סחר בסמים, הלבנת הון ועבירות מס.
בספטמבר 2019 הוגש נגדו כתב אישום בגין ניהול ארגון פשע, סחר בסמים, סחיטה באיומים, תיווך לסחר בסמים מסוכנים והדחת קטינים לסמים מסוכנים.
בישראל יש כאלו הרואים בו מהפכן וסמל לחופש האזרח נגד השלטון, ובדיון הארכת מעצרו התקבל במחיאות כפיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הוצב סילבר במקום השני ברשימת מפלגת עוצמה ליברלית-כלכלית, אולם יושב ראש ועדת הבחירות, השופט ניל הנדל, החליט לפסול אותו מריצה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שהוקדמו ל-1 בנובמבר 2022 הגיש בקשה להקמת מפלגה חדשה תחת השם "יש כיוון בראשות עמוס דב סילבר".
ב-19 באוקטובר של אותה שנה שוחרר למעצר בית ובבחירות שהתקיימו בסמיכות זכתה הרשימה בראשותו ב-1,215 (0.03% מהקולות) ולא נבחרה לכנסת.
ב-7 במאי 2024 חתם סילבר על הסדר טיעון של 8 שנות מאסר (לאחר שכבר ריצה שלוש שנים ושבעה חודשים) מול ראש מחלקת הסייבר בפרקליטות דאז, עורך הדין חיים ויסמונסקי.
גישור זה נוהל על ידי סגן נשיא בית המשפט המחוזי השופט בני שגיא, ובמסגרתו הקלו על עונשם של חבריו, שאר נאשמי טלגראס בתיק, וכן הוסרו האישומים שלו על סחיטה באיומים, הלבנת הון ועבירות מס וכן הדחת קטינים לסמים מסוכנים.
האישום לניהול ארגון פשיעה הושאר (אישום מעודן יותר מזה שהתביעה דרשה בהתחלה, "ראש ארגון פשע").
כחלק מתנאי הסדר הטיעון עליהם חתם סילבר, קבע השופט שגיא כי לסילבר אסור להוריד את אפליקציית טלגרם וכן את הדפדפן Tor למכשירו, וכן שסילבר יהיה חופשי (מעצר בית לילי ללא כתובת), במשך כחצי שנה.
זאת לאחר שהוצג בכל 11 הארכות מעצר הבית שלו בבית המשפט העליון כאדם מסוכן לציבור ושאין לשחררו, עם תנאי מעצר בית נוקשים ביותר.
ב-26 בספטמבר 2024 במסגרת דיון טיעונים לעונש בתיק טלגראס, הסיר השופט שגיא את מעצר הבית הלילי.
ב-21 בנובמבר התקיים דיון גזר דין של סילבר ושאר הנאשמים בתיק טלגראס.
בדיון זה נקבע כי יחזור למאסר בפועל בבית מעצר מג"ן-ניצן (אלא אם יוחלט אחרת מול שב"ס), ב-21 באפריל 2025.
ב-08 באפריל 2025 עבר סילבר הליך מיון מוקדם למאסר, ושם נקבע כי יתייצב בכלא איילון בתאריך המדובר.(24)
ב-26 במרץ 2025 פרסם סילבר בחשבון הפייסבוק שלו ששלח בקשת חנינה לנשיא המדינה הרצוג, וכן פתחו לו אתר אינטרנט ונוצר בעבורו קמפיין (דף פייסבוק ואינסטגרם) לשליחת מיילים לנשיא לתמיכה בבקשתו.
ב-12 באפריל פרסם בחשבון הפייסבוק, האינסטגרם והטוויטר שלו כי בקשת החנינה לנשיא נדחתה, וכי הוא יתייצב בבית סוהר איילון ב-21 באפריל 2025.
סילבר בעל אזרחות כפולה אמריקאית.
משנת 2012 מנהל אורח חיים טבעוני.
כיום מרצה את עונשו בכלא מעשיהו שברמלה, ממנו הוא צפוי להשתחרר ב-2 בספטמבר 2029.
ב-20 בפברואר 2020 הוקדש פרק שלם של הסדרה עובדה עם אילנה דיין על סיפורו של עמוס והטלגראס.
ב-מאי 2021 יצא ספר בשם "מה שאת זה בסדר" שכתבה אחת מבנות זוגו לשעבר, נורית גל לאחר שפתחה בקמפיין הדסטארט.(34) בספר נורית מראיינת 11 נשות אסירים שונות על חוויתן כבנות זוג של אסירים ומשתפת בחוויה האישית שלה כבת זוגו בשנים 2015-2016.(35)
ב-11 במאי 2023 יצא סרטו התיעודי של הבמאי הדקומנטרי דן שדור על סיפורו של עמוס בשם "המרד של עמוס", שהופק על ידי Yes דוקו.
עמוס דגן (דמבו) (15 באפריל 1933 – 9 באוגוסט 2022) היה מראשוני תחום המכ"ם בחיל הים, קצין בדרגת סגן אלוף וממפתחי מכ"ם הדגון בחברת אלתא.
בשנת 1974 הוענק לו פרס ביטחון ישראל על פיתוח מכ"ם ה"דגון".
דגן היה קצין חשמל ואלקטרוניקה במשחתות שנרכשו בבריטניה, חלק מהצוות שליווה את שיפוץ הצוללות הראשונות אח"י תנין ואח"י רהב לישראל.
נולד בחיפה בשנת 1933 למשה וזינה דמבו.
אח צעיר ליוסף דמבו ואח בוגר ליאיר דמבו.
כשהיה בכיתה א' פרצה מלחמת העולם השנייה.
אביו משה, שהיה מהנדס אזרחי, החל לעבוד עבור הצבא האנגלי בבניית מחנות ושדות תעופה במצרים ולאחר מכן בסרפנד ועקיר - היום צריפין ותל נוף.
ב-1949 חזרה המשפחה לנווה שאנן שם סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי.
בגיל 14 הצטרף לגדנ"ע, אז ארגון מחתרת השייך ל"הגנה".
הדביק כרוזים שקראו למרד באנגלים, שימש כקשר של "ההגנה" במלחמת העצמאות, כצופה על גג המשטרה וכמפעיל של סירנת אזעקה.
לאחר לימודי התיכון התקבל ללימודי הנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, אותם סיים בהצטיינות.
בשנת 1955 התגייס לחיל הים.
עבר קורס קצינים ונשלח לאנגליה כקצין חשמל ואלקטרוניקה במשחתת אח"י יפו.
בתפקיד זה השתתף באוקטובר 1956 במבצע קדש, בקרב שהביא לתפיסת האוניה המצרית איברהים אל אוול, שהוכנסה לשירות בחיל הים בשם אח"י חיפה.
בשנת 1958 רכש חיל הים את שתי הצוללות הראשונות שלו מהצי הבריטי.
דמבו נשלח לשרת בבריטניה כקצין טכני המלווה את שיפוץ הצוללות "אח"י תנין" ו"אח"י רהב" לקראת העברתן לשירות פעיל בחיל הים.
לקראת היציאה לבריטניה עברת דמבו את שם משפחתו ל"דגן", על פי ההנחיות של דוד בן-גוריון.
דגן חזר לישראל ב-1960 להמשך שירות בחיל הים כמהנדס אלקטרוניקה.
לאחר סדרת תפקידים בבסיסים, כמפקד בית ספר לאלקטרוניקה בבסיס ההדרכה וכמהנדס פיתוח ברפא"ל, מונה לראש ענף אלקטרוניקה במחלקת הציוד בחיל הים.
אחרי מלחמת ששת הימים הטילה ממשלת צרפת אמברגו על מכירת ציוד לישראל.
ממשלת ישראל החליטה לבנות ספינות טילים בישראל, חיל הים נערך לפיתוח ציוד בארץ במקום רכש צרפתי.
כראש ענף אלקטרוניקה הוביל עמוס פיתוח של מערכות אלקטרוניות לספינות הטילים, המערכות שיזם את פיתוחן הוכיחו עצמן במהלך מלחמת יום הכיפורים, ולמרות עדיפות החימוש של הסורים והמצרים, הסטי"לים של חיל הים לא נפגעו כלל.
דגן היה מעורב בפיתוח מכ"ם "נפטון" במפעלי תומסון CSF בצרפת, שהותקן בספינות הטילים שנבנו בשרבורג, ויותר מכך בפיתוח מכ"ם דגון שיוצר על ידי חברת אלתא והותקן בכל ספינות הסער.
על מעורבותו זו זכה בשנת 1974 בפרס ביטחון ישראל.
ב-1975, לאחר השחרור מצה"ל, נשלח דגן-דמבו לדרום אפריקה כנציג התעשייה האווירית.
עם חזרתו לישראל התמנה לתפקיד ראש מנהל מחקר ופיתוח עד לצאתו לגמלאות ב־1999. מאז פרישתו עבד כיועץ לנמלי חיפה ואשדוד.
התנדב במסגרת ארגון "צוות" והיה מזכיר סניף רעננה מ-1999 ועד לפטירתו ב-2022.
ב-1961 נשא לאישה את כרמלה לבית ארנרייך, מורה לתנ"ך, ספרות ודקדוק, ובהמשך עורכת לשונית ומתרגמת.
לזוג נולדו שלושה ילדים: גילת - פסיכולוגית, יואב - מנכ"ל של סטארט אפ, ואורי - מנהל בתחום מערכות המידע.
ב-9 באוגוסט 2022 נפטר עמוס דגן בביתו ברעננה, ונקבר בבית העלמין כפר נחמן.
עמוס גילהר הוא רופא עור ואימונולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואת עור בפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוס רפפורט, הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל.
כיהן במשך 22 שנים כמנהל המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן בחיפה.
משנת 1986 עומד בראש המעבדה לחקר העור, השיער והזקנה בפקולטה לרפואה של הטכניון.
עמוס גילהר נולד בחיפה ליטי (יהודית) לבית בלוך ופנחס גילהר (זילברהרץ), שפעל רבות במסגרת ההסתדרות הציונית בווינה.
למד בבתי הספר היסודיים "גאולה" בשכונת הדר ו"זיכרון יוסף" בשכונת אחוזה בחיפה ומכתה ז' עד כיתה י"ב למד בבית הספר הריאלי.
נשוי לדורית לבית פרחי מ-1984, ולהם שתי בנות.
גילהר למד רפואה וסיים במחזור השני של הפקולטה לרפואה של הטכניון, בשנת 1976. לאחר סיום הלימודים, התגייס שוב לצה"ל ושימש כרופא מוטס במרחב שלמה.
עם שחרורו משירותו הצבאי, בשנת 1977, החל את התמחותו ברפואת עור בבית החולים רמב"ם בחיפה, בהדרכת פרופ' סלים חיים.
במהלך התמחותו ברפואת עור שולב בחקר מנגנוני החיסון – אימונולוגיה, במעבדתו של פרופ' דב גולן שבפקולטה לרפואה של הטכניון.
משנת 1982 שימש כרופא בכיר במחלקת עור בבית החולים רמב"ם.
בין השנים 1984–1985 יצא להשתלמות באימונולוגיה של העור באוניברסיטת יוטה, בסולט לייק סיטי שבארצות הברית, אצל פרופ' ג'רלד קרוגר.
שם נחשף לראשונה לצורך בבניית מודלים מעבדתיים שיקלו על חקר הבנת תהליכים הגורמים למחלות, ושישמשו בדיקת יעילות תרופות לפני חשיפתן לחולים עצמם.
גילהר פיתח מודל אנושי-עכברי, שסייע בפיצוח מחלה אוטואימונית של השיער- האלופציה אראטה.
דגם זה מבוסס על נטילת פיסות עור זעירות מקרקפת החולים, והעברתן לעכברים ייחודים, חסרי מנגנון חיסוני.
צמיחת השיער בשתלים העידה כי אין פגם בזקיקי השיער אצל החולים, אלא בתהליך מערכתי.
במקביל, החל לעסוק בלימוד יצירת מחלת הפסוריאזיס על גבי עור המושתל על גבי העכברים.
גילהר שב לישראל בשנת 1985. בשנת 1986 הוקמה המעבדה לחקר העור בפקולטה לרפואה בטכניון ונוצר שיתוף פעולה עם כירורג הפלסטי יהודה אולמן.
בין נושאי המחקר של המעבדה האלופציה אראטה, פסוריאזיס והזדקנות העור.
שיתופי פעולה נעשו עם פרופ' ריצ'רד שלמה קאליש, מנהל מחלקת עור בסטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית ופרופ' ראלף פאוס, שמעבדותיו נמצאות במיאמי, ארצות הברית, מנצ'סטר, בריטניה ומונסטר, גרמניה.
כמו כן פותח דגם חדש למחלת האטופיק דרמטיטיס.
מרכז רפואי ע"ש פלימן, חיפה
פרופ' גילהר כיהן כמנהל המרכז הרפואי ע"ש פלימן משנת 1994 ועד לפרישתו ב-2016.
בשנת 2002, החלה מדיניות ההפרטה של ממשלת ישראל והוחלט על הפרטה או סגירה של בית החולים פלימן.
מימוש החלטה זו היה עלול לגרום לקריסת הטיפול המשקם של קשישי חיפה והצפון.
לאור זאת, פרופ' גילהר בשיתוף הדוק עם מנהל המחלקה הגריאטרית ויו"ר ועד הרופאים ד"ר אפרים אייזן, יצאו למאבק ציבורי כנגד ההחלטה.
בתקופת ניהולו הוקמה ונפתחה מחלקת מונשמים בבית החולים, ובית החולים סופח לפקולטה לרפואה של הטכניון.
גילהר שימש כמרצה בכיר ב של הטכניון בין השנים 1994–1998, כפרופסור חבר בין השנים 1998–2012, וכפרופסור מן המניין בין השנים 2012 ל-2015. פועלו כלל, בין היתר, שילוב ומיסוד לימודי הגריאטריה כחלק מלימודי הרפואה בפקולטה.
בין השנים 1999–2009 כיהן כיו"ר הוועדה לאתיקה בניסויים קליניים בבני-אדם של הטכניון.
בין השנים 1994–1999 שימש כחבר הוועדה לניסויים בבעלי חיים של הטכניון.
פעילותו המחקרית מתפרשת על שטחים רבים הקשורים במקצוע, ובעיקר בשלושה מישורים:
ממצאי מחקריו צוטטו בהרחבה בכלי התקשורת בעולם.
גילהר מוביל כיום מחקר בהשתתפות מדענים באירופה על נושא ההזדקנות.
חקר מחלת האלופציה אראטה (Alopecia Areata).
2016- עד כה– חבר המועצה המדעית המייעצת, האגודה הלאומית לאלופציה אראטה - The National Alopecia Areata Foundation (NAAF), קליפורניה, ארצות הברית
1996 – 2012 – חבר הוועדה המייעצת לרישוי תמרוקים, משרד הבריאות, ירושלים.
2011– עכשיו: חבר מערכת העיתון המדעי היוצא לאור בגרמניה Experimental Dermatology
2005 – 2007 – יו"ר הוועדה לגיבוש המלצות לגבי רפואה אסתטית.
הוגשו המלצות למועצה הלאומית לכירורגיה ולמנכ"ל משרד הבריאות.
2025- אות נשיא האיגוד - האיגוד הישראלי לרפואת עור ומין- כהוקרה על תרומתו יוצאת הדופן לקידום הדרמטולוגיה בישראל.
עמוס גזית (נולד ב-22 ביולי 1936) הוא הנשיא והמייסד של חברת עמוס גזית בע"מ, המתמחה ביבוא ושיווק של ציוד רפואי וציוד בטיחות בישראל משנת 1958. בשנת 2019 קיבל תעודת חבר של כבוד מטעם האיגוד הישראלי לאורתופדיה.
במסגרת פעילותו הבינלאומית וקשריו הענפים בעולם הביא לישראל טכנולוגיות חדשניות כמו תאי לחץ, שתלים אורתופדים, מכונות הנשמה ושאר ציוד מיגון ורפואה מציל חיים.
נולד בתל אביב, לסוניה ואברהם למברגר.
האב היה בעליה ומנהלה של חנות מכולת קטנה ברחוב נחלת בנימין, דבר שהשפיע רבות על דרכו של עמוס כאיש עסקים מצליח בישראל ומחוצה לה.
לעמוס שתי אחיות ואח, הוא בן הזקונים.
למד במספר בתי-ספר בישראל, ביניהם בי"ס בילו, הגימנסיה העברית "הרצליה", בית ספר חקלאי עיינות ובית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
במסגרת שירותו הצבאי שימש כפקיד ציוד ראשי במפקדת חיל האוויר ברמלה, ולקח חלק במבצע קדש.
לאחר שירותו הצבאי והקמת העסק, וכדי לקבל היתר לסחור עם משרד הביטחון נדרש לשנות את שם משפחתו הלועזי לשם עברי ושינה את השם ל"גזית".
בשנת 1958 הקים את חברת "עמוס אקויפמנט קומפני", שהפכה לימים לחברת "עמוס גזית בע"מ", במטרה לקדם את תחום הרפואה והבטיחות בישראל ובשלהי אותה שנה החל לייבא לראשונה מוצרים של חברת דרגר הגרמנית (Dräger) שאותם הוא ממשיך ליבא ולייצג בישראל עד היום.
בשנת 1964 הביא לראשונה לישראל טכנולוגיה חדישה של ניתוחים אורתופדיים שלא היו קיימים באותה תקופה (נכון לאותה העת היה מקובל לגבס במקום לנתח).
טכנולוגיה זו נקלטה בצורה מהפכנית בקרב כלל הרופאים בישראל, ונחשבת לחלק אינטגרלי באורתופדיה עד היום.
כהוקרה על פעילות זו, גזית הינו החבר היחיד באיגוד הישראלי לאורתופדיה שאינו רופא.
בשנת 1968 ייבא לראשונה בישראל מכונות לב-ריאה חדישות ומהפכניות ששינו את אופן העבודה בחדרי הניתוח בצורה משמעותית.
בשנת 1992, לאחר מלחמת המפרץ, הקים יחד עם חברת דרגר הגרמנית והתעשייה הצבאית מפעל במצפה רמון שייצר מיליוני פילטרים למסכות גז, שמרטפים וברדסים להגנת ילדים.
בשנת 1999 פרש גזית לגמלאות ומאז ממשיך בפועלו הייצוגי בחברה.
בשנת 2020 ייבאה החברה שהקים ומכרה בישראל ציוד מציל חיים שהובא במיוחד מאירופה כגון מסכות מגן, מכונות הנשמה, סרבלים ושאר ציוד בטיחות ורפואה שהיה הכרחי לישראל בתקופת מגפת הקורונה.
כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים על אודותיו ועל אודות החברה – "עמוס גזית האיש מאחורי השם" (הוצאת קווים אישיים 2008) ו"חזון, השראה ומה שביניהם" (הוצאת עודדה יערי 2020).
לעמוס ולעדנה שלושה ילדים, שתי בנות ובן.
כיום בנו של עמוס מנהל את העסק אותו הקים וממשיך את הפעילות הענפה בתחומי הרפואה והבטיחות.
לעמוס שבעה נכדים ונין, שניים מהם מתנדבי מגן דוד אדום בכירים.
עמוס דב האוזנר (נולד ב-22 ביוני 1950) הוא עורך דין ישראלי, המכהן כיו"ר המועצה הישראלית למניעת עישון וכחבר בוועד המנהל של מכון משואה.
בעבר כיהן כחבר בית הדין העליון של ההסתדרות הציונית העולמית, כפרקליט ההסתדרות הציונית העולמית וכיועץ המשפטי של ההסתדרות הציונית העולמית.
נולד בירושלים בשנת 1950 ליהודית ולגדעון האוזנר, לימים היועץ המשפטי לממשלה, ראש התביעה במשפט אייכמן, חבר כנסת ושר, שמו השני הוא על שם סבו דוב.
כנער, התנדב האוזנר בבית חולים בירושלים, מטעם ארגון נוער לנוער (1966–1968).
למד משפטים ב, כשבמהלך לימודיו היה חבר במערכת משפטים (כתב עת) ועוזר מחקר בשנים 1975–1976. בשנת 1976, סיים את לימודי המשפטים.
לאחר סיום לימודיו השתלם במשרד עורכי דין בניו יורק בשנים 1977–1978 ועם חזרתו לישראל הצטרף למשרד עורכי דין של אביו בירושלים, בו הוא נכון ל-2021, עדיין פעיל.
במקביל לעבודתו, כיהן כחבר בית הדין הציוני העליון של ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 1998–2006, כפרקליט ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 2006–2010 וכיועצה המשפטי בשנים 2009–2010.
בנוסף, כיהן בהתנדבות כיו"ר של ועדות בחירות למנהלים קהילתיים בירושלים בשכונות נווה יעקב, הר נוף, תלפיות מזרח, גילה, חומת שמואל וגינות העיר בשנים 1997–2012.
האוזנר חבר בוועד המנהל של מכון משואה מאז 2011, וכן מרצה בנושא משפט אייכמן.
האוזנר החל את פעילותו בנושא מניעת עישון בשנת 1983, עת התקבל החוק למניעת עישון במקומות ציבוריים בישראל.
באותה שנה, הצטרף כיועץ משפטי לאגודה למניעת עישון.
בשנת 1985, יזם האוזנר אי הכרה בהוצאות לפרסום מוצרי עישון לצורכי פטור ממס.
במסגרת פועלו באגודה למניעת עישון, יזם תשדירי שירות בטלוויזיה נגד העישון תוך שימוש במוטו "סיגריה זה מגעיל אותי".
אחד מהתשדירים בתחילת שנות ה-90 שעשו שימוש במוטו זה, הופק על ידי אייל פלד בשיתוף הגרפיקאי ששון גואטה, והציג באופן פרובוקטיבי סיגריות שבהדרגה הופכות לתולעים.
באותה תקופה, עורר התשדיר זעזוע ציבורי.
כעורך דין אקטיביסט, עתר האוזנר מספר פעמים לבג"ץ בנושאים הקשורים לסיגריות ועישון.
בשנת 1987, עתר למניעת הופעה של פרסומות לסיגריות בעיתון הצבאי במחנה, כשבעקבות העתירה הפרסום הופסק.
בשנת 1988, עתר למניעת מימון המדינה להקמת מפעל לייצור סיגריות.
עקב התמשכות הדיון ודחיית המימון, נבלמה הקמת המפעל.
בינואר 1991, כתוצאה מעתירה לבג"ץ, נמנע שידור בטלוויזיה של משחקי כדורסל בהם נראית פרסומת לסיגריות.
בעקבות הצלחת עתירה זו, הופסקה הפרסומת גם במשחקי כדורגל.
בשנת 1996, עתר לבג"ץ למניעת עישון בטיסות לישראל וממנה.
בעקבות הצלחת העתירה, הפכה מדינת ישראל בשנת 1998 לחלוצת יישום איסור כזה בעולם.
מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, מכהן האוזנר כיו"ר המועצה הישראלית למניעת עישון.
בשנת 2000, התקבל על ידי הכנסת חוק המחייב את שר הבריאות להגיש מדי שנה לכנסת דו"ח בדבר מצב העישון העדכני בישראל ופעולות שננקטו למניעת העישון באותה שנה.
בשנת 2007, פעל במסגרת תפקידו כיו"ר המועצה מול ח"כ גלעד ארדן להחמרת החקיקה כנגד בתי עסק ומקומות ציבוריים שאינם פועלים למניעת עישון באזורים אסורים בתחומם.
בשנים 2003–2015 היה חבר בוועדת FAMRI , ארגון שתמך כספית במחקרים מדעיים העוסקים בנזקי העישון.
במהלך דרכו, השיג מספר תקדימים משפטיים הנוגעים למניעת עישון במקומות ציבוריים.
בשנת 2006 השיג האוזנר תקדים, המאפשר למי שנחשף לעישון במקום ציבורי בניגוד לחוק, לקבל פיצוי מבעל המקום או המחזיק בו.
בשנת 2010, השיג האוזנר תקדים נוסף למניעת עישון בתיאטרון, גם אם מתבצע כחלק מהצגה.
בשנת 2011, השיג אישור מבתי המשפט להכרה בתביעות ייצוגיות בגין מניעת עישון במסעדות ומועדונים, ברים ובריכות שחייה.
בשנת 2012, יזם האוזנר הגדרה של תעשיית הסיגריות כעוסקת בפשע נגד האנושות, בנאומו בבניין האו"ם במסגרת התכנית להנצחת זכר השואה.
כמו כן, קרא להעמיד לדין פלילי חברות סיגריות בגין המתה.
במסגרת פועלו, מרצה האוזנר בפני הציבור על נזקי העישון ומניעת העישון.
בגיל 4 חלה בפוליו, היה משותק במשך כשנה ונשאר מאז עם ליקוי קל.
עמוס גלילי (5 בפברואר 1927 – 1 בינואר 1948) היה איש ההגנה, שנפל בקרבות מלחמת העצמאות.
שכונת גבעת עמוס בעיר נשר נקראה על שמו.
עמוס גלילי נולד בעיר תוניס, בן בכור לבינה ויעקב, ולו אחות צעירה ממנו.
אביו היה מורה שבא מארץ ישראל לתוניסיה בשליחות בשנת 1926 כדי ללמד עברית ולארגן פעילות ציונית.
ב-1929, כשהיה עמוס בן שנתיים, נשלח אביו לשליחות דומה בבגדאד שבעיראק והמשפחה הלכה עמו.
הפעילות הציונית שם הייתה קשה ומוסתרת, ולבסוף נאלצו להימלט לסוריה ולהגיע משם לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בבנימינה, שם ניהל האב את בית הספר.
מאוחר יותר עברה לשכונת בורוכוב שבגבעתיים.
גלילי למד בבית הספר ע"ש ברל כצנלסון בעיר ואחר כך בבית הספר "אוהל שם" ברמת-גן.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים יצא במסגרת תנועת הנוער העובד להכשרה חקלאית בקיבוץ מעוז-חיים ובכפר סאלד.
אחר כך התיישב הגרעין בקיבוץ בארות ליד גדרה.
עבר קורסים למחסנאות, סיור, נשק וחומרי נפץ.
בקיבוץ בארות שימש כאחראי לביטחון וכמחסנאי הנשק.
בהמשך החליט גלילי ללמוד הנדסה ובניין בטכניון שבחיפה והספיק להתחיל שם שנת לימודים שנייה.
הוא שימש כסגן מפקד פלוגת ההגנה של הטכניון, השתתף בהגנה על העיר ויצא להכשרה צבאית בעמק יזרעאל ובעמק הירדן.
בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה יצא הפלמ"ח לפעולת עונשין נגד הכפרים בלד א-שייח' וחוואסה שליד נשר.
לאחר סיום הפעולה, בשעות המוקדמות של 1 בינואר 1948, נפצע קשה ברגלו ואיבד דם רב.
הוא הובא לבית חולים בחיפה ושם מת מפצעיו.
באותה פעולה נהרגו גם שני אנשי פלמ"ח.
עמוס גלילי הובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב, לאחר טקסי פרידה שנערכו בטכניון ובבית ספרו.
שלוש שכונות בנשר נקראו על שם הנופלים בפעולת התגמול בבלד א-שייח' וחוואסה - עמוס גלילי, חיים בן-דור וחנן זלינגר.
כמו כן רחוב "עמוס" בשכונת בן דור בעיר נשר נקרא על שמו, וכן בית ספר יסודי "גלילות" בשכונת בן דור, נקרא על שמו.
שמו של גלילי הונצח על גבי מספר אנדרטאות, ובהן האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, האנדרטה לחללי הטכניון, האנדרטה בגשר גדוד 22 בחיפה ואנדרטאות בבתי ספר שבהם למד.
לאחר מלחמת העצמאות ניטעו לזכרו עצים ביער המגינים.
במלאת עשרים שנה לנופלו הוציא אביו לזכרו את הספר "חיי עמוס", ובו דברים עליו וטקסטים שכתב עמוס עצמו.
עמוס ג'יי הוכשטיין הוא איש עסקים, יועץ לענייני אנרגיה, דיפלומט ולוביסט אמריקאי-ישראלי, אשר שימש כשליח וכמתווך מטעם ממשל ביידן לסכסוך שבין ישראל ללבנון ולתיווך בהסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון.
בשנת 2024 שימש כמתווך בהסכם הפסקת האש בחזית הצפונית שבמלחמת חרבות ברזל, אשר נכנסה לתוקף ב-27 בנובמבר 2024.
הוכשטיין נולד וגדל בירושלים להורים שעלו מארצות הברית.
בשנת 1992 התגייס לצה"ל לחיל השריון ושירת בו עד 1995. לאחר שחרורו משירותו הצבאי היגר לוושינגטון די.
בין השנים 2011–2017 עבד הוכשטיין בתפקידים שונים בממשל ארצות הברית, תחת הנשיא ברק אובמה.
בשנת 2014 מינה אותו מזכיר המדינה ג'ון קרי לדיפלומט האנרגיה הראשי של ארצות הברית.
בשנת 2015 מינה אותו הנשיא אובמה לתת-מזכיר המדינה לענייני אנרגיה.
הוכשטיין עבד בשיתוף פעולה הדוק עם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ליווה אותו בנסיעות בינלאומיות, ופעל לקידום תחום האנרגיה ככלי לקידום מדיניות החוץ של ארצות הברית.
הוכשטיין שימש כמתווך המרכזי בעסקת מכירת הגז שנחתמה בשנת 2014 בין ישראל לירדן.
במסגרת זאת, ביקר בירדן ארבע-עשרה פעמים.
בשנת 2015 נפגש עם בכירי ממשל בביירות ובירושלים כדי לנסות למצוא פתרון לסכסוך על הגבול הימי שבין ישראל ללבנון.
ב-10 באוגוסט 2021, מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן הודיע על מינויו של הוכשטיין לשליח מיוחד ומתאם של ארצות הברית לענייני אנרגיה בינלאומיים.
במסגרת זו השתתף ביולי 2022 בביקור נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל.
הוא תיווך בשיחות המשא ומתן בין ישראל ללבנון על גבולן הימי שהבשילו להסכם באוקטובר 2022.
ביוני 2024 היה מעורב במאמצי ההרגעה והתיווך בין ישראל לחזבאללה בעקבות המתיחות בגבול ישראל–לבנון במלחמת חרבות ברזל והפעולה הקרקעית של צה"ל בדרום לבנון, הוכשטיין היה למתווך האמריקני המרכזי במאמצים להסדר מדיני בגבול.
בנובמבר 2024 היה מעורב במאמצי תיווך כדי להגיע להסכם הפסקת אש בין ישראל ללבנון וחזבאללה, וב-26 בנובמבר 2024 נחתם הסכם ישראל–לבנון 2024.
הוכשטיין דובר עברית ומגדיר את עצמו כיהודי אורתודוקסי מודרני.
נשוי לג'ולי ריי רינגל ואב לארבעה.
בני הזוג מתגוררים בוושינגטון די.
עמוס (אנדרש) הרדי (נולד ב-9 בפברואר 1942) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן באוניברסיטת תל אביב.
מומחה למערכות אלקטרואופטיות ומערכות אלקטרוניות קוונטיות.
הרדי נולד וגדל בבודפשט בירת הונגריה.
שירת בצה"ל בשנים 1961–1963. את לימודיו לתואר ראשון ושני בפיזיקה עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1970 עבר למכון ויצמן למדע, שם החל בלימודי התואר השלישי בפיזיקה יישומית בהנחיית פרופ' דוד טרבס.
עבודת הדוקטורט שלו, שאושרה בשנת 1975, עסקה בחקר תאורטי של מהודים אופטיים פתוחים וכן דיפרקציה של גלים קוהרנטיים ביישום למערכות לייזר.
בשנים 1975–1983 השתייך למחלקה לאלקטרוניקה במכון ויצמן, וכחלק מתקופה זו עבר לאוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה בה שהה כחוקר במשך שלוש שנים כעמית בתר-דוקטורט בחסות מלגת חיים ויצמן.
ב-1982 שימש כחוקר אורח במעבדות בל וב-1983 חזר לישראל ומונה כפרופסור חבר בפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1991 מונה לראש המחלקה לאלקטרוניקה פיזיקלית, וכיהן בתפקיד זה עד 1995.
במרוצת השנים שימש הרדי כחוקר אורח בשורה של מוסדות נוספים במוסדות נוספים בארצות הברית ובאירופה, ביניהם: מרכז המחקר של חברת זירוקס בפאלו אלטו, המרכז לטכנולוגיה עתירת ידע בתחום החומרים באוניברסיטת ניו מקסיקו, מעבדות Spectra Diode, בית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן (EPFL), מעבדות Uniphase Laser Enterprise בציריך ועוד.
נשוי לאימונולוגית בריטה הרדי, הם הורים לשתיים וסבים לחמישה נכדים.
מחקרו של הרדי נסוב על מספר תחומים באלקטרואופטיקה ואלקטרוניקה קוונטית: לייזרי הזרקה, אופטיקת סיבים, מוליכי גלים אופטיים, אופטיקה לא ליניארית, אופטיקה משולבת ותקשורת אופטית.
במסגרת עבודתו עסק בין היתר בפיתוח של פורמליזם מודים מצומדים יעיל וחדשני עבור מוליכי גלים (איזוטרופיים או אנאיזוטרופיים) הכוללים או שאינם כוללים סריגי עקיפה.
כמו כן, פיתח מודל מתמטי עבור מגברים, המתחשב באפקטים פיזיקליים שונים כגון פיזור ריילי לאחור ופליטה מאולצת מוגברת.
לאורך השנים פרסם כ-200 מאמרים בכתבי עת שפיטים וכן שימש בתפקידי עריכה בשני כתבי עת בתחומי מחקרו.
כמו כן לקח חלק בארגון של כנסים וועידות מדעיות, כתב 7 פרקים בספרים ועל שמו רשומים 5 פטנטים.
עמית החברה האמריקאית לאופטיקה (1988)