tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצגת הבכורה של ההפקה תתקיים ב-19 בפברואר 2026, כאשר המופע יהיה בקונספט חצי-אימרסיבי.
נוסף על כך עלו 2 הפקות שונות של המחזמר בבית צבי, בתרגומו המקורי של מנור, ב-2004 (עם איילת רובינסון) וב-2009 (עם עדי כהן).
כמו כן, בשנת 2021 עלתה גם הפקה בגודמן - בית ספר למשחק בנגב, בתרגומו של אלי ביז'אווי ובבימויו של שמוליק יפרח.
מקום קברה של רחל בת כלבא שבוע אשת רבי עקיבא אינו מתואר בספרות חז"ל והוא נושא שנוי במחלוקת.
המסורת היהודית מציינת את קברה בעיר טבריה; על פי עדות מסוף המאה ה-13, רחל נקברה לצד רבי עקיבא, לפי עדות אחרת מהמאה ה-16 קברה מצוי במסגד סית סכינה ולפי עדות נוספת מהמאה ה-19, מול מערת רבי עקיבא.
המבנה שוכן על הגבול בין בית הקברות היהודי ובית הקברות המוסלמי, הנמצאים בצידו המערבי של בית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
הקבר הבנוי בזלת מיוחס לפי המסורת המוסלמית, מראשית המאה ה-13, לסית סוּכַּיְנַה (הגברת סוכינה), שהייתה בתו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד.
המסורת המוסלמית מייחסת לסית סוכינה קבר גם בדמשק ובמדינה.
הגאוגרף המוסלמי יאקות אל חמאווי כתב בשנת 1225:
ב-17 במאי 1295 בתקופה הממלוכית בארץ ישראל הוצבו על מבנה הקבר שני לוחות שיש: האחד מנציח את זכרה של סית סוכינה, והאחר נותן פירוט על ההקדש לתחזוקת הקבר.
הלוח לזכרה של סית סוכינה היה קבוע בקיר המערבי של המבנה, גודלו 56 על 93 ס"מ כולל כתובת בת חמש שורות בכתב ערבי.
הלוח הוצב בשם המושלים במקום ונציבי הסולטאן.
לוח השיש השני שגודלו 90 על 103 ס"מ הוא בעל שמונה שורות שהיה מוצב על הקבר, מציין שהמקום נקבע כהקדש לטובת המוזוליאום של סית סכינה ונותן פרטים לגבי הגנים וחלקות הקרקע שנכללו בווקף שההכנסות מהם נועדו לתחזוקת הקבר.
בנוסף מציין הלוח פרטים על מציבו.
בשנת 1322 סייר באתר אשתורי הפרחי, הוא ראה את שני לוחות השיש שהוצבו על הבניין והזכיר את הקבר.
בכתביו כותב שהקבר הוא של הגברת הזקנה.
יש חוקרים המשערים כי אשתורי הפרחי שיבש את המילה סוכינה עם המילה בעברית הזקנה.
בשנת 1522 ביקר בטבריה הרב משה באסולה.
בחיבורו "ספר המסעות" הוא מתאר את ביקורו באתר, וכותב שעל מבנה הקבר נבנה מסגד עם מגדל לבן: .
חיים הלוי הורוויץ כתב בשנת 1832 בספרו (הודפס לראשונה בשנת תר"ד, 1844) חבת ירושלים: .
בשנת 1882 סיפר רבי אברהם ב"ק על ביקורו של הפאשא של דמשק בטבריה.
בין תיאוריו מופיע ציון של בניין ישן נושן שעל פי הישמעאלים נקרא סיטא הזקנה ששם נקברה פאטאמה.
בנוסף מציין ב"ק שבספר חבת ירושלים מצוין שבקבר נקברה אשת רבי עקיבא.
הבניין היה חרב והפאשא נתן 50 לירות טורקיות כדי לתקן את המסגד, ובנוסף הנחה גם את הפאשא של עכו ושל שכם לתרום סכום דומה.
ב-19 ביוני 1885 שלוש שנים לאחר מתן המימון לשיפוץ, דיווח העיתון הצבי על התחלת עבודות השיקום במקום הקדוש לישמעאלים קבר המכונה "סיתה – סקענע".
ב-3 ביולי 1885 מדווח הצבי שבקרוב תסתיים בניית הדרך לקבר "סתה סקינה", וכי הואלי של דמשק שתרם 60 לירות צפוי להגיע לחנוכת הבית
בשנת 1995 שופץ הקבר בסיוע עמותת "בני מרדכי".
במסגרת השיפוצים הוסרו לוחות השיש והקבר הוסב והוכרז כקברה של רחל אשת רבי עקיבא, הונחה עליו מצבה המציינת שזהו קברה של רחל, והוצב שילוט במקום.
הכרזת המקום כקברה של רחל גררה ביקורת של חבר הכנסת יגאל ביבי שטוען במכתב שכתב ליו"ר עמותת "בני מרדכי" שהמקום לא יכול להיות הקבר המדובר ומעבר לכך:
חבר הכנסת עבד אל-והאב דראושה פנה בשאילתא לשר הדתות שמעון שטרית והתלונן על הפקעתו של אתר מוסלמי קדוש תוך הפרה בוטה של החוק.
בתגובה ענה השר שטרית במכתב רשמי
לוח השיש השני (בעל שמונה השורות) שהיה במקום נלקח מעל הקבר בעת השיפוצים, על ידי חבר קיבוץ דגניה א והועבר למוזיאון בית גורדון השוכן בקיבוץ.
קבר שְׂייֵנְלִינְג (בסינית: 显陵, בפין-יין: xiǎnlíng) הוא המאוזוליאום של הנסיך ג'וּ יוּאוּיְוֵּ'אן משושלת מינג ואשתו, השוכן בנפה העירונית ג'ונְגְשְׂיָאנְג (鐘祥, פין-יין Zhōngxiáng) במחוז חוביי, כ-7.5 קילומטרים צפונית מזרחית למושב הנפה וכ-1,000 קילומטרים דרומית מערבית לבייג'ינג בירת סין.
בשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על אתר המורשת העולמית קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג, שכולל את קבר שיינלינג ואת קברי צ'ינג המזרחיים וקברי צ'ינג המערביים.
ג'וּ יוּאוּיְוֵּ'אן (朱祐杬, בפין-יין: Zhū Yòuyuán) נולד ב-1476 כבנו הרביעי של הקיסר צ'נגחווה, הקיסר השמיני בשושלת מינג.
אביו העניק לו את התואר הנסיך שיאן (獻).
ב-1494 הוא קיבל אחוזה פיאודלית באָנְלוּ (ג'ונְגְשְׂיָאנְג של ימינו) שם חי עד יום מותו ב-1519. הוא נקבר כנסיך בהרי סונגלין הסמוכים לג'ונְגְשְׂיָאנְג.
מעמדו השתנה לאחר מותו עקב הנסיבות.
אביו הקיסר מת בשנת 1487 ובנו הבכור (אחיו החורג של ג'וּ יוּאוּיְוֵּ'אן) הוכתר כקיסר מינג התשיעי בשם חונגג'ה.
חונגג'ה מת ב-1505 ובנו היחיד הוכתר כקיסר מינג העשירי בשם ג'נגדה.
ג'נגדה מת ב-1521 ומותו גרם למשבר משום שהוא היה נטול ילדים.
האדם הבא בסדר הירושה היה ג'וּ חוֹאוּצונְג, בנו בן ה-14 של ג'וּ יוּאוּיְוֵּ'אן שמת כאמור שנתיים לפני כן.
הוא נלקח מג'ונְגְשְׂיָאנְג לבייג'ינג והוכתר כקיסר מינג האחד עשר בשם ג'יאג'ינג (שלט מ-1521 ועד 1567).
למרות התנגדות נמרצת של אנשי חצרו הייתה אחת מפעולותיו הראשונות להכריז על אביו המת כקיסר בשם גונְגְזְ'ווֵיְשְׂייֵן וב-1524 הוא הורה לפיכך להפוך את קברו מקבר נסיך לקבר של קיסר, על בסיס המבנה של קברי שושלת מינג ליד בייג'ינג, ושינה את שם הקבר לשְׂייֵנְלִינְג.
ב-1532 הושלמה הבנייה מחדש של הקבר.
ב-1538 מתה אמו של ג'יאג'ינג והוא הורה לקברה כקיסרית גָ'אנְגְשֶׁנְג יחד עם אביו בתל קבורה נפרד.
הקיסר הורה להרחיב את מערך הקברים, עבודה שבוצעה בין 1556 ל-1559 ושיפוצים נוספים בוצעו ב-1566.
ב-1642 שרף לִי דְזְה-צֶ'נְג, מורד סיני שעמד בראש צבא איכרים, חלק ממבני העץ של מתחם הקברים.
שנתיים אחר-כך הביס לי את הקיסר האחרון של שושלת מינג ונכנס לבייג'ינג, אלא שתקופת שלטונו הייתה קצרה והמאנצ'ו שפלשו ממנצ'וריה הביסו אותו ועלו לשלטון בסין כשושלת צ'ינג.
השליטים החדשים דאגו בתקופתם לשמור על המתחם ומצויה בתחומו אסטלת אבן ובה התחייבות הפקידות המקומית לשמור על המקום.
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח של 1,830 דונם, כשהוא נסמך על הר סונגלין (松林山) מצפון, כשאתר הקבורה עצמו מכסה 520 דונם, והוא מוקף באזור חיץ המשתרע על שטח של 2.2 קמ"ר.
זהו מתחם הקבר הגדול ביותר בין קברי הקיסרים משושלת מינג.
הנהר גְ'יוֹצ'וֵּ'ה (九曲河, בפין יין jiǔqǔ hé, מילולית "נהר תשעת הפיתולים") מתפתל דרך המאוזוליאום.
מסלולו מלאכותי, לאורכו נבנו תשעה סכרים וגדותיו מחופות בלבנים.
את אתר הקבורה מקיפה חומה בגובה 6 מטרים ובעובי 1.6 מטרים והיקפה 4,730 מטרים, שצורתה הכללית דומה לבקבוק.
המתחם כלל מעל ל-30 מבנים מפוארים, אלא שמרביתם נשרפו כאמור ב-1642 ומרובם נותרו יסודות או חורבות.
השער האדום הגדול החדש – זהו גם שער הכניסה הראשי למתחם הקבר.
השער צמוד לאגם מים קטן המכונה אגם ההנצחה החיצוני.
האגם מלאכותי, אבל הוא מבוסס על אגם טבעי קטן קודם.
רוחב השער 18.5 מטרים, עומקו 8 מטרים, הוא מחופה ברעפים, ויש בו שלוש כניסות.
לפני הכניסה שתי אסטלות בהן כתובת ובה ההוראה שרוכבים חייבים לרדת מסוסיהם.
גשרים קיסרים - שלושה גשרים מקבילים מעל הנהר גְ'יוֹצ'וֵּ'ה.
השער האדום הגדול הישן – שער הכניסה הראשי המקורי למתחם הקבר.
בדומה לשער החדש רוחבו 18 מטרים, עומקו 7.8 מטרים והוא מחופה ברעפים, ויש בו שלוש כניסות.
משני צדדיו מתחילה חומה המתחברת לחומה ההיקפית.
מכאן מתחילה שדרת עצי אורן המובילה אל תל הקבורה המכונה נתיב הנשמות או "הדרך הקדושה".
ביתן אסטלת המצוינות – מבנה ריבועי שאורכו ורוחבו 18.3 מטרים על שטח של 334 מטרים רבועים.
בו היה הגג (שלא שרד) מקורה במקור ברעפים בעל מזחילה כפולה.
במרכז המבנה אסטלה גדולה על גב צב בעל ראש דרקון (בסינית בִּישִׂי) שבה כתובת חקוקה המהללת את הקיסר הקבור באתר.
נמצאים במרחק של 63 מטרים, לפני ואחרי ביתן אסטלת המצוינות.
עמודי הקורבן – עמודי אבן משושים בגובה 12 מטרים מגולפים ועל ראשם מגולפים דרקונים.
פסלי אבן – בקטע זה של נתיב הנשמות יש 12 זוגות של פסלי אבן של חיות ובני אדם במרחקים קבועים הכוללים: אריות, שְׂיֵאגָ'אי (xiezhai - חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת), גמלים רובצים, פילים רובצים, סוסים עומדים וסוסים רובצים, שני זוגות של מצביאים, וזוג של פקידי חצר.
שער הדרקון והפניקס – שלושה שערים בחומה העשויה לבנים מזוגגות עם דמויות דרקון ופניקס ומקורה ברעפים מזוגגים.
כל שער בנוי מקורה מעוטרת הנסמכת על שני עמודים.
בכל בסיס של קורה רובץ פסל חיה קדומה שואגת.
מצדי השער חומה מקורה ברעפים צהובים.
גשרים קיסרים - מיד לאחר שער הדרקון והפניקס חוצה הדרך שלושה גשרים מקבילים, נמתחת בעקלתון לאורך 290 מטרים, וחוצה את שלושת הגשרים המקבילים האחרונים מעל הנהר גְ'יוֹצ'וֵּ'ה.
אגם ההנצחה הפנימי - בריכת מים עגולה בקוטר של 33 מטרים שדפנותיה וקרקעיתה מחופים באבן ירוקה.
שער לונְגאֶן - מבנה הכולל שלושה חדרים בשתי שורות.
על חזית השער חרותים באבן ענפים מתפתלים ובעורפו דרקונים כפולים.
ארמון לונְגאֶן (隆恩殿 - "החסד הבולט") - היה המבנה המרכזי במתחם הקבר.
המבנה שכן על בימת שיש המוקפת מעקה מעוצב, שרק היא נותרה.
המבנה כלל חמישה חדרים בשלוש שורות והוא חופה ברעפים זהובים מזוגגים.
העיר הריבועית (方城) - בימה ריבועית שאורך כל אחד מצלעותיה 22.2 מטרים.
אל הבימה מובילים שלושה גרמי מדרגות.
על הבימה שני ביתנים קטנים המכילים אסטלות ומגדל הנשמות.
מגדל הנשמות (Ming lou) - ניצב על העיר הריבועית אורכו ורוחבו 17 מטרים והוא מחופה ברעפים זהובים מזוגגים.
בתוך המגדל אסטלה ובה חקוקה הכתובת "קברו של הקיסר גונְגְזְ'ווֵיְשְׂייֵן משושלת מינג".
מכלול הקבורה - המכלול, הכולל שני תלי קבורה המכונים בָּאוצֶ'נְג (Baocheng – עיר האוצר) שכל אחד מהם מוקף חומה, שוכן מאחורי מגדל הנשמות.
בכל אחד מחומות תלי הקבורה יש 16 מרזבים בדמות דרקונים שנועדו לנקז את המים מהתלים.
צורת התל הראשון סגלגלה, אורכו 125 מטרים מצפון לדרום ורוחבו 112 מטרים ממזרח למערב.
ארמון הקבורה הקבור מתחת לתל נבנה ב-1519. בין התל הראשון לשני מובילה דרך המכונה גזוזטרת הירקן ברוחב 11.5 מטרים ובאורך 40 מטרים.
התל השני הוא עגול וקוטרו 110 מטרים.
הארמון התת-קרקעי שבתוכו נבנה ב-1539 ובו קבורה אימו של ג'יאג'ינג הקיסרית גָ'אנְגְשֶׁנְג.
לא ניתן לבקר בקברים עצמם שכן אלו לא נחפרו מעולם.
מקום קברו של שת בן אדם הראשון אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מימי הביניים קברו שכן באזור היישוב העתיק ארבל.
על פי מסורת מוסלמית מאותה תקופה קברו שכן בכפר א-נבי שית שבלבנון.
מסורת מוסלמית נוספת מתחילת המאה ה-13, מציינת את קברו בכפר בשית (כיום במושב עשרת).
מסורת בבלית מאוחרת מציינת את קברו בסמיכות למוסול שבעיראק.
רשימת "יחוס הצדיקים", סביב המאה ה-11-המאה ה-12:
רבי שמואל ב"ר שמשון בספרו "", סביב שנת 1210 לספירה:
רבי מנחם החברוני ב"איגרת ר' מנחם ב"ר פרץ החברוני", סביב שנת 1215 לספירה:
בספר "תוצאות ארץ ישראל", סביב שנת 1270 לספירה:
ספר "שבילי דירושלים" (המיוחס לרבי יצחק חילו), סביב שנת 1333 לספירה:
בשנת 2007 ביצעו הארכאולוג יוסי סטפנסקי, ישראל הרצברג וישראל מאיר גבאי מחקר בו איתרו את המתחם, המבנה והבאר שתוארו בכתבי עולי הרגל בבירור.
מסורת ערבית מהמאה ה-12 מציינת את קברו של שת בכפר א-נבי שית שבאזור הבקאע שבמזרח לבנון.
במקום יש מבנה מקאם ומסגד גדול בשם א-נבי שית.
הנוסע המוסלמי אבן ג'ביר שעבר באזור בשנת 1184, בדרכו לדמשק כתב:
מסורת ערבית מהמאה ה-13 מציינת את קברו של שת בשטח הכפר הערבי בשית (שעל חורבותיו הוקמו מספר מושבים, בניהם כפר מרדכי).
קבר בשית כיום נמצא במושב עשרת.
קבר השיח' עבדאללה הוא מבנה מקאם קדוש לדת הדרוזית צפונית לכפר אבו סנאן.
הקבר נמצא כיום באמצע מטע זיתים, צפונית לכפר אבו סִנאן.
השיח' עבדאללה, הקבור בו, נחשב לאחד ממפיצי הדת הדרוזית במאה ה־11. הקבר בנוי על עץ זית (Olea europaea) עתיק, המתפצל לכמה גזעי משנה המפוזרים במעגל בקוטר של שמונה עד עשרה מטרים ובמרכזם הקבר הקדוש, הבנוי על שרידים עתיקים.
על הקבר ועל עצי הזית שסביבו פזורים בדים ירוקים רבים המכונים "סטארה", וכן תמונות של קדושי העדה הדרוזית.
העץ, בעקבות הקבר שמונח תחתיו, נחשב למקודש למוסלמים ואף יותר מזה לדרוזים.
אלה עולים אליו לרגל הן בשמחות משפחתיות והן בעתות מצוקה, לבקש מענה מהצדיק הקבור וישנה אמונה כי בקבר ניתן לבקש משאלות, והן מתגשמות.
קברו של הרודן הוא ספר פנטזיה אמריקאי שמבוסס על המיתולוגיה היוונית והרומאית ונכתב על ידי הסופר ריק ריירדן.
הוא פורסם באנגלית ב-24 בספטמבר 2019, והוא הספר הרביעי בסדרת הספרים גורלו של אפולו.
אפולו מגיע למחנה יופיטר בשביל הלווית חברו ג'ייסון גרייס לאחר שקליגולה הרג אותו בספר הקודם.
בדרכו למחנה אפולו נשרט ונפצע בבטנו על ידי אחד המשרתים של טרקוויניוס סופרבוס.
אפולו עורך את ההלוויה לג'ייסון ומקבל נבואה מאלה ההרפיה ומטייסון הקיקלופ, שאומרת שקבר הרודן נמצא בקרבת קרוסלה.
אפולו יוצא לעבר הקבר עם מג, הייזל וחניכה נוספת - לוויניה אסימוב, ומוצא שם את הקבר של טרקוויניוס, מלכה האחרון של רומא שבקברו אמורים להיות ספרי הסיבילות.
במהלך השיטוט בקבר הם נתקלים בקיסר והוא מחמיר את פציעתו של אפולו.
לאחר מכן אפולו רואה את לוויניה יוצאת מהמחנה עם דון הפאון והוא עוקב אחריהם.
הם נפגשו עם פאונים אחרים באזור ועם אפרסק הקארפוס.
אפרסק מבקש מאפולו לספר את מה שקורה באזור קליפורניה (עלילת הספר הקודם).
הספר נגמר כשאפולו ופרנק ז'אנג מביסים את שני הקיסרים, קומודוס וקליגולה, ריינה רמירס-אריאנו הופכת לציידת ארטמיס, הייזל לבסק הופכת לפראיטור רומא ואפולו ומג יוצאים למסע החיפושים האחרון – להביס את נירון.
אפולו / לסטר פפדופולוס – אל לשעבר, חייב לשחרר את האורקלים, משרתה של מג.
פרנק ז'אנג – בנו של מארס, פראיטור רומא, חייו תלויים על פיסת עץ, החבר של הייזל.
הייזל לבסק – בתו של פלוטו, כיום פראיטור רומא, חברה של פרנק.
לוויניה אסימוב – קנטוריה במחנה יופיטר
ריינה – בתה של בלונה, לשעבר פראיטור רומא ולאחר מכן ציידת ארטמיס.
קברו של פרעה תות ענח' אמון, מסומן כ-KV62, מצוי בנקרופוליס שבעמק המלכים במצרים, על יד תבאי (לוקסור של ימינו).
הוא התגלה בשנת 1922 על ידי הווארד קרטר, והוא הקבר השלם ביותר שהתגלה אי פעם במצרים העתיקה.
עיקר המוניטין של הקבר נוצר הודות לכמות ולעושר הרב של החפצים שנמצאו בקבר, אם כי הוא נשדד כפעמיים בעת העתיקה, ונחתם שוב.
ממצאי הקבר שוכנו במקור במוזיאון הארכאולוגי בקהיר.
בסוף 2021 ותחילת 2022, המוזיאון הועתק מקהיר למוזיאון המצרי הגדול בגיזה, שם יימצא להם אגף נפרד ומכובד ובו לראשונה יימצאו כל הממצאים ביחד.
ב-1907 גילה צוות של המשלחת הארכאולוגית של בראשות , ספל חרס ועליו שמו של תות ענח' אמון.
היה זה הממצא הראשון שקישר את שמו של המלך לעמק המלכים.
קיומו של מלך זה היה ידוע, שכן נמצאו באל-עמארנה מספר חפצים שנשאו את שמו.
באותה שנה, לאחר גילוי קברו של חרמחב, נמצאו בבור סמוך לקברו של סתי הראשון, במה שמסומן כיום כ-KV54, מספר חפצים הקשורים לפולחן מוות, כגון בדים ששייכים למומיות ושמו של תות ענח' אמון הופיע עליהם.
דוויס קיווה שהחפצים נשדדו מקבר סמוך שאותו שייך לתות ענח' אמון, והושלכו בשעת השוד.
כמו כן הוא מצא בסמוך קבר קטן, ריק, שנשדד לחלוטין.
בעקבות כך הוא סגר את החפירות באזור ופרסם ספר בשם "קברו של תות ענח' אמון" ובו הצהרה שאין בעמק המלכים דבר שנותר לחקור.
הארכאולוג הווארד קרטר, שעבד תחילה עבור תיאודור דייוויס גם בעמק המלכים, אולם נאלץ להתפטר עקב תקרית פוליטית עם תיירים צרפתים, חזר לעבוד באזור ב-1909 תחת משלחת שמומנה על ידי הבריטי ג'ורג' הרברט, הרוזן החמישי מקרנארבון.
ג'ורג' הרברט מקרנארבון קיבל את הזיכיון לחפור בעמק המלכים ב-1914, לאחר שדייוויס נאלץ לפרוש מסיבות בריאות, אולם מלחמת העולם הראשונה עיכבה את החפירות עד 1917. על סמך הממצאים הקודמים, קרטר סבר שהקבר חייב להימצא באזור בו נגלו ממצאים אלו.
הוא חפר כ-5 עונות באזור מגורי הפועלים שעבדו בחציבת הקברים, ואז בעקבות מיעוט ממצאים, כאשר הוחלט שזו העונה האחרונה, ב-1922, הוא גילה גרם מדרגות בן 16 מדרגות חצוב בסלע מתחת למשטח הגישה לקבר , קברם של רעמסס החמישי והשישי.
הנפולת מחציבת KV9 כיסתה לגמרי את פתח KV62 והוא נשכח.
במשך השנים נבנו על השטח הבקתות של הפועלים שחצבו קברים באזור, שם עבד קרטר.
גרם המדרגות הוליך לדלת שחסמה פתח.
קרטר הורה לכסות את המדרגות, הציב שמירה על המקום ודיווח לממונה עליו, לורד קרנארבון, על הממצאים.
קרטר התחיל בפתיחת הקבר רק אחר שהלורד ובתו, ליידי אוולין הרברט, הגיעו ללוקסור והיו נוכחים בפתיחה.
הכניסה לקבר החלה ב-26 בנובמבר.
הם נכנסו לגרם מדרגות שהוביל למסדרון שגם הוא היה חסום על ידי דלת.
בשלב הזה, הסימן היחיד שקישר את המקום אל תות ענח' אמון היו חותמות על החלק התחתון של הדלת עם שמו של המלך.
כמו כן היו סימנים שהמקום נפרץ פעמיים בזמן העתיק, אולם העובדה שהפרצות נחסמו, העידה שהמקום לא התרוקן לגמרי מתכנו.
קרטר פתח חור קטן בדלת והאיר את התוכן בנר קטן, על מנת לגלות גזים רעילים.
שלהבת הנר רעדה כתוצאה מהאוויר החם שפרץ מבפנים.
קרטר הסתכל פנימה ונאלם דום.
כאשר קרנארבון שאל אותו אם הוא רואה משהו הוא ענה: "כן, דברים נפלאים".
בשלב זה קרטר עדיין לא ידע אם מצא את הקבר או מטמון של ממצאים.
בשלב הראשון קרטר גייס צוות של אנשי מקצוע מבין הצוות של מוזיאון המטרופוליטן שחפרו במקום וכן קיבל בהשאלה מומחה, ארכאולוג-כימאי מהשלטונות המצריים.במורד המדרגות התגלה חלל מלבני ובקצהו נצמד חדרון נוסף במישור נמוך יותר, חסום שביחד השלימו את צורת האות "ר".
בחדרון זה נמצאה תיבה מוזהבת שבתוכה בסוף נמצאו הסרקופג והמומיה.
חדרון זה כונה "תא הקבורה".
בנוסף נתגלו עוד שני חללים חסומים על ידי פתח.
לאחד החללים קרטר התייחס כ"נספח" ולשני, זה שסמוך לתיבה המוזהבת, כ"חדר המטמון".
באמצע דצמבר התחילה העבודה במקום.
העבודה נערכה במשך כשמונה שנים שבהן קרטר דאג לתעד ולצלם את מקומו של כל ממצא כפי שנמצא, בדייקנות ובקפדנות.
קרטר ואחד מעובדיו, , ניהלו יומן מפורט של תהליך החפירה, הטיפול, ההתמודדות עם התיירים המכובדים שבאו לצפות בחפירה וההתמודדות עם הבעיות של הקצאת המשאבים שבהם נתקלו.
הקבר ממשיך להעסיק מדענים וארכאולוגים מסביב לסוגיית קללת הפרעונים.
סביב הקבר התפתחה תיאוריה של קללה הרובצת על מי שפותח את הקברים העתיקים של הפרעונים.
האגדה על קללה זו נפוצה בעקבות מותו של ג'ורג' הרברט, הרוזן החמישי מקרנארבון ב-5 באפריל 1923. גופתו נמצאה בבית המלון קונטיננטל-סאבוי שבקהיר.
מותו נבע ככל הנראה מאלח דם (שהתפתח לדלקת ריאות), שנוצר כתוצאה מגילוח בטעות של עקיצת יתוש נשא של שושנה, מה שגרם לפתיחת הפצע ולזיהום חמור.
מקרי מוות נוספים של מגלי קברים חיזקו את התיאוריה הזו ואף ניסו לחזק אותה בהסברים מדעיים.
אולם לא כל מגלי הקברים מתו בטרם עת.
ארבעת החדרים שנמצאו במתחם היו בעלי קירות חלקים, ורק חדר הקבורה היה מעוטר.
ישנה סברה שבפועל היה קבר אחר בהכנה עבור המלך, אולם מכיוון שנפטר באופן פתאומי, הוחלט לקבור אותו בקבר זה שהיה מיועד לאדם אחר.
החדר הקדמי, הלא מעוטר, נמצא באי-סדר מוחלט, ככל הנראה בגלל ההחזרה של החפצים שנתפסו בזמן השוד.
קרטר קטלג בחדר זה כ-700 חפצים שביניהם היו 3 מיטות הלוויה: אחת בצורת אריה (האלה סח'מת), השנייה בצורת פרה (האלה חתחור) והשלישית בצורת חיה שהורכבה מגוף אריה, זנב של סוס יאור, וראש של תמסח.
כמו כן נמצאו ארבע כרכרות, שאחת מהן שימשה לציד, אחת לקרבות ועוד שתיים למצעדים.
בחדר נמצאה גם תיבה גדולה ובה אביזרים צבאיים, מקלות הליכה, לבנים של המלך וחצוצרה עשויה מנחושת, שעדיין ניתן לנגן בה.
משני צידי השער הנעול שהוביל לתא הקבורה ניצבו שני פסלי שומרים מצופים זהב.
לפני פתיחת הפתח שהוביל לתא הקבורה, היה צורך להוציא את כל החפצים בחדר הקדמי.
התהליך כלל תיעוד, צילום וטיפול עדין ביותר בחפצים שהתגלו.
תא הקבורה היה מעוטר בתמונות מטקס פתיחת הפה, ספר המתים והצגת המלך עם ישויות אלוהיות שונות.
ניתן להבחין בשינויים שבוצעו בכרטוש של המלך.
ההסבר לכך יכול לנבוע משינוי שמו מתות ענח' אתון לתות ענח' אמון, אולם גם משינוי ייעוד הקבר.
בתוך התא נמצאו ארבע תיבות גדולות מוזהבות, זו בתוך זו, אשר מילאו את כל תא הקבורה עד אפס מקום.
על דופנות התיבות היו טקסטים של קבורה.
כל תיבה הכילה חפצים שונים.
על יד התיבה החיצונית היו 11 משוטים עבור סירת המוות שתשרת את המלך במסעו לעולם הבא, מכלי בושם ומנורות.
על התיבה השנייה נמצא הטקסט של ספר המתים.
התיבה הפנימית הכילה את הסרקופג, שהיה עשוי מקשה אחת של קוורציט קשה ועמיד במיוחד, והמכסה שלו היה חצוי.
בסרקופג נמצאו שלושה ארונות מתים אחד בתוך השני מונחים על מיטה בעלת ראשי אריה.
הארון הפנימי ביותר עשוי מזהב טהור במשקל של כטון, והכיל את המומיה של המלך מכוסה ב-143 תכשיטי זהב משובצים באבני חן.
המומיה של המלך נשמרה בשלמותה, אולם התכריכים שבהם נעטפה ניזוקו בתהליך פתיחת הארונות.
מסכת המוות שבארון הפנימי, שכיסתה את המומיה, עשויה זהב טהור במשקל 11 ק"ג ומשובצת אבני לפיס לזולי קרנליאן, אובסידיאן, קוורץ, טורקיז וזכוכית.
בעוד שמלכים רבים הכינו חלקים מתשמישי המוות שלהם עוד בחייהם (על פי עדויות וצווים שנמצאו באל-עמארנה), חלק לא מבוטל מהחפצים בקבר זה הוכנו לאחר מות המלך, בזמן חניטת הגופה.
תהליך החניטה ארך כשבעים יום.
במקרה של תות ענח' אמון, רוב החפצים שנמצאו מתאימים לזמן מותו.
זאת על פי סמנים שחפצים אלו תואמים לאדם בגיל שבו הייתה המומיה.
כמו כן, נמצאו פריטי ריהוט מאל-עמארנה, שעדיין נושאים את שמו הקודם (תות ענח' אתון), הקשור לאל אתון שהיה הישות האלוהית שהונהגה על ידי מהפכת אמנחותפ הרביעי, אביו של תות ענח' אמון.
קירות החדרים והמחיצות שביניהם יכלו להיבנות רק לאחר הכנסת הסרקופג והארונות המכילים אותו, משום גודלם.
לכן, מתעוררת השאלה, היכן היו חפצים אלו בזמן זה וכיצד הובאו לקבר.
הגישה לחדר זה התבצעה באמצעות מסדרון לא חסום.
נמצאו בו כ-5,000 חפצים שרובם טקסיים.
בתוך השידה נמצאה תיבה קנופית לאחר הסרת מכסה התיבה, התגלו ארבעה ראשים מלכותיים ששימשו מכסים לארבעה מכלים ובהם ארונות קטנים עשויים זהב שהכילו את אבריו הפנימיים של המלך.
מבדיקת הארונות האלו קיימת סברה שהם נבנו עבור מישהו אחר (ענח' חרפ רור) והושמשו עבור המלך.
כל הממצאים נמצאים במוזיאון המצרי בקהיר ויוצגו במוזיאון החדש בגיזה עם פתיחתו.
בחדר נמצא פסל גדול של אנוביס ששמר על תיבה שהכילה תכשיטים ואלמנטים טקסיים שונים, וכן פסלונים מוזהבים של המלך לובש כובעים שונים ביניהם המלך עומד על נמר שחור והמלך המשתמש בצלצל.
בנוסף, נמצאו פסלונים של ישויות אלוהיות אחרות, דגמים של סירות ועוד שתי כרכרות, רהיטים, בגדים וכלי נשק.
בחדר היו גם קופסאות עם אושבטי.
אלו הם צלמיות קטנות המציגות דמויות שונות שיעזרו למלך בחיים שאחרי החיים, כגון עובדים שונים שישרתו את המלך, כוהנים, ודגמים של מבנים נחוצים.
על הצלמיות יש כתובות הלקוחות מספרי הדת.
בסך הכול היו בקבר 413 אושבטים בקופסאות שחורות, בחדרים השונים.
ניתוח של אושבטים אלו מעלה ש-365 מהם היו בעלי תפקידים חד-יומיים, 36 בעלי תפקידים בקבוצות של 10 ימים, והיתר בעלי תפקידים שנתיים.
החומרים והלבוש של האושבטים היו מגוונים, החל מעץ פשוט, עץ מצופה עלי זהב וכלה בחרס עדין.
כמו כן היו שם פסלוני אושבטי של שר הצבא ושל שר האוצר , כסימן לנאמנות שאחרי המוות.
נמצאו גם סלים וכלי אצירה לשימוש האושבטי.
חדר זה שכן במישור נמוך יותר מהחדר הקדמי, וקרטר יצר פתח בקיר על מנת לגשת לחדר זה.
בחדר עצמו התגלה אי-סדר מוחלט.
קרטר תיאר כי אף על פי שהיו גורמים רשמיים שניסו לסדר את תא הקבורה לאחר שחדרו השודדים, בחדר זה לא נעשה שום מאמץ לעשות סדר.
החדר הכיל משחקים, שמנים, משחות, מזון, ויין.
זה היה החדר האחרון שטופל על ידי קרטר.
בזמן החפירות, התברר שהקבר נשדד בזמן העתיק פעמיים.
לפי סימני תיקון על החלק העליון של הדלת המובילה לקבר שעברה תיקון לאחר שניזוקה, הסיק קרטר שהייתה פשיטה של שודדים על הקבר.
מאחורי הדלת, הייתה מנהרה חצובה בסלע וממולאת בשברי סלע גיר.
נראה היה שהייתה דלת נוספת שעברה חדירה, ותוקנה.
נמצאו חלקי חפצים חסרים ושברי כלים, שמהם הסיק קרטר שפשטו על הקבר כדי למצוא חפצי זהב ולאחר מכן שמנים יקרים וכל זה בסמוך לקבורה.
נראה שהמנהרה נחסמה בפסולת לאחר השוד הראשון כדי לסגור את הקבר.
שני החדרים החתומים, חדר הקבורה והנספח, היו מטרת הפשיטה.
הנספח הושפע במידה הכי גרועה בשוד זה.
השודדים ערמו ורוקנו חפצים בחדר זה.
הם חיפשו מתכות, זכוכית, בדים, שמנים ומוצרים קוסמטיים.
השוד היה חייב להתרחש סמוך לקבורה שכן מוצרי קוסמטיקה ושמנים הם בעלי תפוגה מוגבלת.
לאחר גילוי השוד, הדלתות נחתמו והמסדרון מולא בשבבי אבן גיר כדי למנוע מעשי שוד עתידיים.
השוד השני, מאוחר יותר היה מאורגן יותר, השודדים קדחו מנהרה נוספת דרך הפסולת שחסמה את המנהרה של השוד הראשון, נבנתה מנהרה בחלק העליון השמאלי של המסדרון היורד.
המחסום של הדלת החיצונית נפרץ על ידי חור גדול.
קרטר העריך שהעבודה דרשה צוות שהעביר את הפסולת בסלים החוצה.
שוד זה חדר לקבר במלואו.
קרטר העריך שכ-60% מהתכשיטים שבחדר המטמון נבזזו.
הוא גילה בחדר הכניסה צעיף קשור ובו מספר טבעות שנלקחו, זרוקים בקופסה.
מכאן הוא הסיק שהשוד התגלה בזמן הביצוע.
ייתכן שהקבר נחתם שוב בחיפזון על ידי מאיה.
החתימה של העוזר שלו, Djehutymose, נמצאה בחדר הנספח על מעמד אבן.
שתי פעולות החיתום של הקבר, סומנו באותו סימן, שייתכן ששתיהן התבצעו במרווח זמן קצר לאחר סגירת הקבר.
על פי התיאוריה הזו, קיימים חדרים נוספים בקבר.
האגיפטולוג (המצורף לאוניברסיטת אריזונה) העלה בשנת 2015 כי ייתכן שיש אזורים בקבר הראויים לניתוח נוסף.
הוא בחן סריקות של הקבר שנעשו ברזולוציה גבוהה על ידי חברת פקטום ארתה, והצביע על האפשרות שקיימת דלת קטנה בקיר המערבי של תא הקבורה, בממדים דומים לפתח הקיים אל התא עצמו שיכולה להוביל לתא נוסף.
כמו כן הוא סבר שסימנים על הקיר הצפוני של חדר הכניסה, יכולים לרמוז על כך שהקיר הוא קיר חוסם ותא הכניסה ממשיך כמסדרון מעבר לקיר זה.
כלומר, תות ענח' אמון קבור למעשה בחלק החיצוני של מתחם קבר גדול יותר (בדומה לקברו של אמנחותפ השלישי) שבו קבורים מלכים נוספים, במקרה זה הוא העלה סברה שנפרטיטי קבורה בחלל זה.
בנובמבר 2015 נערכה סריקת מכ"ם חודרת קרקע על ידי Hirokatsu Watanabe, מומחה מכ"ם יפני.
נראה היה שתוצאותיו מאשרות את ההשערה של ריבס, שהיו חללים מאחורי הקירות המערבי והצפוני של חדר הקבורה.
סריקה שנייה מאוחרת יותר, לא הצליחה לשכפל את הממצאים היפניים.
סריקה שלישית בוצעה על ידי חוקרים מ, ושתי חברות פרטיות, לא מצאו ראיות לתאים נסתרים, ובכך הפריכו את ההשערה של ריבס.
ההסבר שניתן לתוצאות החיוביות מ-2015, הוא כי התוצאה החיובית הראשונית נגרמה ככל הנראה על ידי השתקפויות של הקירות עצמם, או אפילו הפרעה מהסרקופג.
משרד העתיקות המצרי קיבל את התוצאות הללו, שהוצגו במאי 2018.
בשנת 2019, ניקולס ריבס סקר והרחיב את ההשערה המקורית שלו, כולל סקירה של הנתונים הגיאופיזיים הזמינים וניתוחם על ידי הגיאופיזיקאי ומומחה המכ"ם ג'ורג' באלארד.
באלארד הסכים כי לא אותרו תאים פתוחים או חללים ממש מאחורי הקירות, אך הבחין כי נתוני המכ"ם מהאזור שמאחורי הקיר הצפוני ותא האוצר מתאימים למילוי של פסולת בנייה ולא של סלע טבעי.
דבר שמשאיר מקום להשערה שיש מעבר מלא מאחורי הקירות ואלה מובילים לתאים נוספים.
על פי התיאוריה הזו, נשים הן בעלות סגולה של הגנה משדים ולכן תות ענח' אמון הצטייד בנשמות מגינות בדרכו לעולם הבא.
בחדר המטמון נתגלתה קופסה עם שתי מומיות עוברים חנוטות בתוך ארונות קבורה קטנים.
בדיקות דנ"א ב-2010 הראו כי אחד העוברים, בת תשעה חודשים, היא בתו של תות ענח' אמון.
נשאלה השאלה, מדוע לא הוקצו לעוברים הללו קברים משל עצמם.
ההשערה היא שהנשמות של העובריות, הנקבות, שימשו להגנה על המלך מפני שדים וכשפים, בדרכו לעולם הבא.
התיאוריה הזו גורסת כי מסכת המוות אינה שייכת לתות ענח' אמון.
לדבריו של פרופסור , שעוסק בחקר מצרים העתיקה, מסכת המוות של המלך, העשויה זהב ומשובצת באבנים טובות, ככל הנראה יועדה למלכה נפרטיטי, שכן סימן שהיה מחוק בתוך המסכה מקושר אל תקופת הכהונה שלה.
בנוסף לכך, מהמחקר עלה כי למסכה היו עגילים (לפי חורים לאוזניים), ואילו תות ענח' אמון לא ענד עגילים מעבר לתקופת הילדות, לכן ככל הנראה המסכה המפורסמת כלל לא שייכת לו.
התיאוריה הזו מורכבת משני חלקים.
על פי חלקה הראשון, חלק גדול מכלי הקבורה שנמצאו בקבר תות ענח' אמון לא היו שייכים לו.
על פי החלק השני, תות ענח' אמון נקבר בקבר שלא יועד לו.
הארכאולוג ניקולס ריבס טוען שבדיקה מעמיקה של החפצים שנמצאו בקבר, מראה שהם אינם עשויים עבור תות ענח' אמון, בעיקר מסכת המוות שיש מאחוריה סמנים שהמסכה שונתה.
השערה שהועלתה היא שבקבר נטמנו הרבה מאוצרות אל-עמארנה, העיר שנהרסה בעקבות מות אחנתון והשבת הדת הישנה, הסוגדת לאמון בידי תות ענח' אמון (לשעבר, תות ענח' אתון).
מותו המוקדם של המלך הצעיר, בגיל 19, ללא יורשים, השאיר את הממלכה בבעיה.
אחד השואפים לכתר היה איי – איש שלטון בכיר, עוד מתקופת שלטונו של אחנתון.
הוא היה חייב להספיק לקבור את המלך בזמן כדי למנוע ממתחרהו, חורם ח'ב, לחזור מהקרבות נגד החיתים ולטעון לכתר.
לפי המנהג המצרי הקדום, היה צריך להביא לקבורה את המלך תוך 70 יום מיום המוות.
הוא חייב להיות מצויד היטב לחיים שאחרי המוות, שכן תפקידו לדאוג בעולם הבא, לשלמות העולם הזה.
בניית קבר הראוי לפרעה וציודו, לא הייתה משימה שהתאימה ללוח הזמנים הזה.
היו מספר סימנים של תהליך מואץ ולא שלם:
תהליך המומיפיקציה היה פחות יסודי מהתהליך שהיה מוכר בשושלת ה-18. הפתח בגוף שנועד להוציא את האיברים הפנימיים היה הרבה יותר גדול ולא ברור אם הלב נשאר בתוך המומיה כפי שנדרש
הגופה הראתה סימנים של השהיה של תהליך הייבוש ולכן המומיפיקציה לא הייתה מושלמת
תות ענח' אמון נקבר בקבר קטן ולא יאה למעמדו.
ייתכן ותות ענח' אמון התחיל להכין לעצמו קבר מפואר, כיאה לפרעה.
אבל הוא לא היה מוכן.
איי החליט לקבור את המלך בקבר הקטן שהוא הכין לעצמו, ולנכס לעצמו את הקבר של תות, דבר שיחזק את מעמדו כפרעה בעל קבר מפואר
על פי ניסויים שביצעו חוקרים בחומרים דומים, הסרקופג העשוי גרניט לא יכול היה להיות מוכן בזמן הקצר מאז מותו.
איכות הפיסול של האלות שמקיפות אותו, ירדה בחלק התחתון שלו.
נמצאו סימנים של טשטוש הכתוב על הסרקופג.
ייתכן שהוא הוכן עבור מי מהמלכים הקודמים לו.
כל זה הוליך למסקנה שהקבר על תכולתו יועד למישהו אחר.
במסגרת הניסיון להסיק עבור מי הוא יועד וכיצד נקבר המלך הצעיר בקבר זה, , בחן את התכשיטים שנמצאו בקבר.
הוא מצא כרטושים עם שמו של אחנתון.
הוא בדק לאיזה פרעה היה כיסוי ראש דומה לזה שמופיע על מסכת המוות ומצא דמיון רק לכיסוי הראש של אחנתון.
הריסת המקדשים בידי אחנתון כחלק מהמהפכה הדתית שלו, הייתה מלווה במשבר רוחני וכלכלי במצרים.
איי ידע שעליו למחוק את זכר אל-עמארנה.
הטמנת האוצרות שהובאו משם, בקבר הייתה פתרון נוח לשתי הבעיות שניצבו בפניו.
בדת המצרית הקדומה, מי שמנהל את טקס פתיחת הפה של המלך המת הוא יורשו.
בעיטור שעל הקיר, על יד האיש שפותח את הפה של המלך ,יש כרטוש עם שמו של איי, כלומר זהו אקט של לגיטימציה של תפיסת השלטון.
מכל זה, מנסים להסיק שתות ענח' אמון נקבר בחופזה, בקבר לא לו, עם חפצים של אל-עמארנה על ידי איי, כדי למהר ולתפוס את השלטון.
על פי התיאוריה הזו, פגיון הברזל שנמצא בקבר יוצר מחומרים שהגיעו ממטאוריט, או שהובא למצרים ממקום אחר.
בקברו של תות ענח' אמון נמצאו מספר פריטי סגסוגות ברזל כולל פגיון.
עיבוד הברזל לא היה נפוץ והטכנולוגיה לא הייתה ידועה באותה תקופה במצרים.
מחקר משנת 2016 העלה כי הפגיון שנקבר עם תות ענח' אמון עשוי מברזל מטאוריטי בעל יחסי מתכות דומות (ברזל, ניקל וקובלט) ליחסי הברזל שהתגלו במטאוריט שהתגלה בסמוך ונקרא על שם מקום הימצאו – .
הקבר פתוח לציבור בעמק המלכים.
מספר המבקרים הוגבל ל-400 ביום בשנת 2008. פרויקט לשימור וניהול הקבר בוצע על ידי מכון גטי לשימור.
בשנת 2009 החלה קרן Factum לטכנולוגיה דיגיטלית ביצירת העתק של הקבר, שנפתח לציבור כקילומטר וחצי מהמקור בשנת 2014. מכון גטי השלים את עבודתו בשנת 2019.
בשנת 2009 עבר הקבר שיפוץ שנמשך כ-10 שנים, שנועד לנקות את הקירות מנזקי הזמן.
ב-2019 נפתח שוב הקבר לציבור.
קברט גרמני הוא מופע סאטירי המתמקד בביקורת חברתית ואירועים פוליטיים.
מופעי קברט בידוריים ואמנותיים החלו בצרפת בשנת 1881 ואומצו על ידי דוברי הגרמנית בשנת 1901 עם הקמתו של אולם בברלין בירת גרמניה ואולם למופעי קברט בתיאטר אן דר וין בווינה בירת אוסטריה.
מופעים אלה היו לפופולריים בשנות ה-20 של המאה ה-20, והתאפיינו בסאטירה פוליטית ובהומור שחור.
הם זכו לפופולריות נמשכת, וכיום הקברט הוא חלק חיוני בנוף התרבותי בשתי המדינות.
המילה "קברט" מתארת מופע בידור הכולל קומדיה, זמרה, ריקוד ותיאטרון; גם בגרמנית המונח באיות זה (Cabaret) משמש בהוראה זו.
לעומת זאת, מופע קברט גרמני (Kabarett) מתאר מופע מסוג שונה – רק סאטירה בסגנון סטנד-אפ על נושאים פוליטיים וחברתיים.
מופעים אלה משתמשים בדרך כלל בטכניקות כמו ציניות, סרקזם ואירוניה.
בניגוד לסטנד-אפ, המציג באופן משעשע סיטואציות משגרת החיים האישית, הקברט הגרמני מתמקד בנושאים פוליטיים וחברתיים, ולעיתים קרובות משולבים במופע אלמנטים אמנותיים.
באותה שנה ייסד גם פליקס זאלטן תיאטרון קברט.
לאחר מכן הוקמו תיאטרונים דומים בערים נוספות בגרמניה, ומופעי קברט צברו פופולריות בשנות ה-20.
בתקופת הקיסרות הגרמנית הוטלה צנזורה כבדה על הצגות תיאטרון, ונאסרה הבעת ביקורת על השלטון.
צנזורה זו בוטלה עם תום מלחמת העולם הראשונה, ואז החלה פריחה של מופעי סאטירה על נושאים חברתיים ועל התפתחויות פוליטיות.
הפופולריות של מופעי הקברט הגרמני הגיעה לשיאה בגרמניה של ויימאר לאורך שנות ה-20. בשנים אלה אמני קברט רבים זכו להצלחה בגרמניה ובאוסטריה, בהם וילי רוזן, קרל פלנטין ופאול מורגן.
באוסטריה, חלק ניכר מכוכבי הקברט היו יהודים.
לעיתים קרובות הטקסטים במופעים נכתבו על ידי סופרים ידועים, בהם ברטולט ברכט, קורט טוכולסקי, אריך קסטנר, קורט וייל, יורה זויפר, אלפרד הנשקה וקלאוס מאן.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933 דוכאה הביקורת האינטלקטואלית והקברט הגרמני נפגע קשות.
(המחזמר "קברט" של ברודוויי, המבוסס על רומן של כריסטופר אישרווד, עוסק בתקופה זו.) כמעט כל אמני הקברט הגרמני ברחו לשווייץ (מטחנת הפלפל), צרפת, סקנדינביה או ארצות הברית.
בשנת 1935 נכלא אמן הקברט לזמן קצר ונשלח למחנה ריכוז.
בסוף אותה שנה התאבד קורט טוכולסקי.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חודשו מופעי הקברט בגרמניה, והתייחסו גם לזוועות השלטון הנאצי.
בשנות החמישים החלו שידורי קברט בטלוויזיה, ובשנות ה-60 עברו לעסוק במלחמה הקרה ובבנס הכלכלי בגרמניה.
במזרח גרמניה התפתחה במקביל סצנת קברט צנועה יותר.
בשנת 1953 נפתח לראשונה מועדון קברט במזרח ברלין, וב-1954 בלייפציג.
המופעים שם נערכו תחת צנזורה קשה, ונאסר להעביר בהם כל ביקורת על הממשלה או על הקומוניזם.
מופעי הקברט המשיכו ללוות את ההיסטוריה של גרמניה ולצבור פופולריות לאורך המאה העשרים והמאה ה-21. בשנות התשעים התרבו תוכניות הטלוויזיה בז'אנר זה.
בשנת 2004 נחנכה בעיר מיינץ "שדרת התהילה של כוכבי הקברט" (בדומה לשדרת הכוכבים של הוליווד) ובה הוצבו כוכבים עם שמותיהם של שחקני קברט ידועים.
הקברט כיום הוא חלק חיוני בנוף התרבותי בגרמניה ובאוסטריה.
קברט וולטייר הייתה להקת אינדסטריאל וטכנו משפילד, הקרויה על שם קברט וולטר שהוקם בציריך בידי האמן והמשורר הדאדאיסט הוגו באל.
הלהקה נוסדה בשנת 1973 בשפילד על ידי סטיבן מלינדר, ריצ'רד ה.
קירק וכריס ווטסון והייתה בעיקר פרויקט ליצירת צלילים ניסיוניים ולא לכתיבת שירים.
בהופעתם הראשונה נתקלו חברי הלהקה בקהל עוין שדחה את הצלילים האלקטרוניים שלהם וציפה לרוקנרול.
המוזיקאים אף הותקפו ועצמותיו של סטיבן מלינדר נשברו.
קבלתם בציבור השתפרה רק עם הופעת הפאנק במחצית השנייה של שנות השבעים לאחר שהחותמו בחברת התקליטים Rough Trade Records.
בשנת 1978, זכו האלבומים הראשונים שלהם להצלחה במכירות.
לאחר סיבובי הופעות מוצלחים באירופה, אמריקה ויפן, החליט כריס ווטסון לעזוב את הלהקה ב-1983. באותה שנה השתתפה הלהקה בפסקול הסרט ג'וני יסנו מאת פיטר קארי.
במקביל, השתנה הסגנון המוזיקלי שלהם לכיוון מסחרי יותר.
עם האלבום The Crackdown, שיצא בחברת וירג'ן רקורדס, הם השיגו את מיקומם הגבוה ביותר במצעד הבריטי, מספר 31. באלבומים ובסינגלים כמו I Want You ו-Don't Argue.
הלהקה עירבה השפעות מטכנו, אינדסטריאל, סינתפופ ועוד.
בשנת 1988 הקליטה הקבוצה את האלבום Groovy, Laid-Back and Nasty בשיקגו עם מרשל ג'פרסון.
תחת השם Acid Horse, עבדו חברי הלהקה יחד עם הלהקה האמריקאית מיניסטרי.
בשנת 1989. בשנת 1994 קברט וולטייר התפרקה לראשונה.
לאחר שקירק החיה את ההרכב ללא שני עמיתיו המקוריים, הופיעו שיתופי פעולה עם קורה ו"טיבולי "בשנים 2009 ו-2010. עם זאת, קירק שלל במפורש איחוד עם ההרכב המקורי בשנת 2011. ב-2020 יצא אלבום חדש של קברט וולטייר, Shadow of Fear, ב-Mute Records, אך ריצ'רד ה.
קירק בלבד היה זה שיצר אותו בפועל.
בספטמבר 2021 הלך ריצ'רד ה.
חברי להקות כמו דפש מוד, סקיני פאפי, ניו אורדר, Front Line Assembly, Front 242 ובאוהאוס כינו את קברט וולטייר כהשפעה מוזיקלית חשובה.
הקבוצה נחשבת גם מודל לחיקוי חשוב בסצנת הטכנו הבריטית.
לדברי אל יורגנסן, קברט וולטייר הייתה גם אחד הכוחות המניעים מאחורי התפתחות מוזיקת ה האוס בצפון אמריקה מסוף שנות השמונים ואילך.
מקום קברו של שמעון בן יעקב הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתו של שמעון וכן של שאר אחיו השבטים (מלבד יוסף) אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות מספר דעות ומסורות לגביו: בחברון, ארבל, מנדא, מצרים, לבנון, מג'דל צדק, מחלף אייל וגבעת גד.
במספר מקורות מהמאה השנייה לפנה"ס עד המאה הראשונה לספירה מזכירות את קבורת שמעון בחברון, בתוך שאר בני יעקב בספר צוואות השבטים נאמר במפורש כי שמעון נקבר בחברון, ואילו בספר היובלים ובקדמוניות היהודים ליוסף בן מתתיהו נאמר כך באופן כללי על בני יעקב.
דעה זו מופיעה בנוסחים שונים במכילתא דרבי ישמעאל, ספרי, מכילתא דרשב"י, בראשית רבה, מדרש תנאים לדברים, ילקוט שמעוני, מדרש אגדה ומדרש הגדול.
מסורת קבר שמעון ביישוב ארבל הסמוכה לטבריה, מצויה בכתבי עולי הרגל החל מהמאה ה-12. אמנם, מסורת על קברי השבטים בארבל מצויה בכתבי עולי רגל מהמאה ה-11 המציינים את "קבורת ג' שבטים ודינה אחותם", ללא ציון מי מהם.
ספר "אלה מסעי בני ישראל", סביב שנת 1450 לספירה:
ספר "איגרת יחוס האבות", לפני 1537 לספירה:
רבי משה מטראני (המבי"ט), בספרו "בית אלהים" (המאה ה-16):
מסורת קבר שמעון ב"מנדא" מוזכרת לראשונה ככל הנראה בספר הישר.
אמנם, מלשונו עולה לכאורה כי אין הכוונה למנדא הגלילית:
רבי יצחק אברבנאל (סוף המאה ה-15) טוען כי לפי הפשט, בני יעקב, בהם שמעון, נקברו במצרים.
את דברי חז"ל שצמות השבטים הועלו לארץ ישראל הוא דוחה כ"דרש":
בכפר שמע שבנפת צור נמצא מקאם מקודש ובו קבר המיוחס על פי המסורת המקומית לשמעון בן יוחנן, הוא פטרוס, בכיר שליחיו של ישו, המכונה בערבית שַׁמְע֫וּן א-סָּ֫פָא (شمعون الصفا, בתעתיק מדויק: שמעון אלצפא).
לפי אמונת השיעים בלבנון, פטרוס הקדוש היה גם אב קדמון לאימאם השיעי ה-12 והאחרון מוחמד אל-מהדי.
החוקר זאב ארליך (ז'אבו) ביקש לבדוק אפשרות של קשר בין הקבר הזה לשמעון בן יעקב, אך נהרג ביום 20 בנובמבר 2024 בדרכו למקום.
רבי אשר אנשיל גרינוואלד (בספרו "טוב ירושלים", סביב שנת 1934 לספירה), אמנם מציין את קבורת שמעון בארבל, אך הוא גם דואג לתעד מסורת מוסלמית המראה את קבר אשר, או שמעון, או לוי, בדרך אל הכפר מגד'ל צדק במרכז הארץ:
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 זוהה קברו של שמעון מערבית לכביש 6 - דרומית לצומת אייל מול קלקיליה, באתר הנקרא "נבי שמעון", שם על-פי מסורת שומרונית וערבית, מצוי קברו של "הנביא שמעון".
זיהוי זה נעשה ללא כל מקור או מסורת קדומה.
העובר בכביש לאייל ובכביש 6 יכול לראותו, נחבא מעט בצל תאנה לא גדולה הצומחת לידו.
החל מהמאה ה-21 קברו מצוין בגבעת גד ליד אמציה בראש ההר הקבר המכונה "שייח עלי", אך זיהוי זה נעשה ללא כל מקור או מסורת קדומה.
קבר שייח עלי מתוארך למאות 7-8 לספירה וכנראה שופץ בשלהי המאה ה-13.
קבר רבן גמליאל או המאוזולאום של אבו הוריירה הוא מקאם ומאוזולאום מהתקופה הממלוכית בדרום-מזרח העיר יבנה (סמוך לתל יבנה).
מסורת יהודית מימי הביניים מזהה במקום את קברו של רבן גמליאל דיבנה, בעוד שמסורת מוסלמית מזהה את המקום עם קברו אבו הוריירה, אם כי במחקר מקובל להניח שאיש מן השניים לא קבור שם באמת.
השטח שסביב מבנה הקבר שימש כבית קברות החל מראשית התקופה הביזנטית, ועד 1948 קברו בו ערביי יבנא את מתיהם.
בתחילת שנות ה-60 נהרס בית הקברות, ובמקומו נבנה "גן הסנהדרין".
מסורת מוסלמית מהמאה ה-11 מזהה במקום זה את קברו של אבו הוריירה, מבני לוייתו של מוחמד ומוסרם של אלפי חדית'ים.
מסורת זאת עומדת בניגוד למסורת הרווחת לפיה אבו הוריירה נקבר באל מדינה ומסורות נוספות הקובעות את מקום קברו באתרים שונים, דוגמת דמשק, טבריה או תל הרור, אשר חלקן מתועדות לפני מסורת זו.
ראשוני המתעדים של מסורת זו עוד העלו סימני שאלה – כך, במאה ה־13 הנוסע מתלבט בין טבריה, מדינה ויבנה ואילו הגאוגרף יאקות אל-חמאווי מספר על המסורת המיחחסת את הקבר לאבו הורירה, לצד מסורת המייחסת אותו דווקא ל, מושל מצרים מטעם בית עבאס.
עם זאת, במאה ה-14 כבר זוהה המקום ללא־סייג כקברו של אבו הוריירה על ידי עולי רגל מוסלמים, אם כי גאוגרפים מסוימים ניסו למצע בין המסורות, וכך מוקדסי מייחס את הקבר לבנו של אבו הורירה ואילו מוג'יר א-דין קובע כי הוא שייך לאחד מצאצאיו.
בהוראת הסולטאן הממלוכי ביברס, נבנה מבנה חדש על מקום הקבר ב-1274, והוא המבנה הקיים עד היום.
מסורות יהודיות המזהות במקום את קברו של רבן גמליאל דיבנה באזור יבנה קיימות החל מימי הביניים.
יעקב השליח מציין ברשימת קברי הצדיקים שלו: כ-87 שנים לאחר מכן, זיהה גם רבי אשתרי הפרחי את קברו של רבן גמליאל ביבנה, ותיאר .
מסורת זו השתמרה גם במאה ה-17, על ידי הנוסע היהודי רבי גרשון בן אליעזר הלוי יידלס מפראג, בעל "גלילות ארץ ישראל", אשר זיהה במקום גם את קברו של רבי לויטס איש יבנה וחכמים נוספים.
לצד מסורת זו, זיהה יצחק גולדהאר את קברו של רבן גמליאל בנבי רובין, אשר לדעתו מהווה שיבוש של המילה "רבן"
עם זאת, עד הקמת מדינת ישראל, המקום זוהה בבירור כאתר מוסלמי.
לאחר הקמת המדינה הפך הכפר יבנא לעיירה היהודית יבנה שיושבו בה בעיקר עולים מארצות האסלאם, ואלו החלו לזהות מחדש את המקום כקברו של רבן גמליאל, והמקום הפך לאתר תפילה יהודי.
כחלק מתהליך "ייהוד" אתרים מוסלמיים שהתרחש באותו הזמן במקומות נוספים במדינה הצעירה, בין השאר בשל העובדה כי מרבית המקומות הקדושים היהודיים בארץ (הכותל המערבי, מערת המכפלה, קבר רחל, קבר יוסף ועוד) נותרו מחוץ לגבולות המדינה בתום מלחמת העצמאות, ובוצע בעידוד ובחסות של משרד הדתות.
בשלהי שנות ה-50 פרש משרד הדתות את חסותו על המקום, המבנה שופץ והחל למשוך אליו מתפללים גם ממקומות מרוחקים יותר.
משרד הדתות שילב את הקבר במסלולי העלייה לקבר שארגן, והוקמה ישיבת ערב לילדים במבנה הקבר.
לצד זאת, ישנן עדויות על כך שמוסלמים המשיכו לפקוד את הקבר גם לאחר מכן.
הקבר הופיע בסמלה של המועצה המקומית יבנה, ולאחר הפיכתה לעיר מיוצגות כיפות המבנה בסמל העיר.
המבנה כולל שני חדרים: אולם כניסה וחדר הקבר.
הוא מכוסה כיפה הנתמכת בקשתות.
במרכזו מצבה מאבני גזית מצופה שיש, ובמרכז הקיר הפונה לקיבלה ישנו מחראב.
סביר להניח כי חדר זה קדום יותר (לפחות ביסודו) מחדר המבוא.
האולם מחולק כיום לשני חלקים, אחד לגברים ואחד לנשים, המופרדים ביניהם במחיצה (החוצה אף את מצבת הציון עצמה).
לוחות שיש ועליהם אמרות של רבן גמליאל מעטרות את קירות המתחם.
חדר הכניסה הוא מלבני, אורכו 12 מ' ורוחבו 8.5 מ'.
קשתות ועמודים מחלקים אותו לשני סטווים, והוא מקורה בשש כיפות, כאשר הכיפה האמצעית בשורה השנייה גבוהה מהחמש הנוספות אך נמוכה מכיפת הקבר , כך שנוצר מבנה מדורג מהכניסה אל המבנה ועד לאולם הקבר עצמו.
הכניסה למבנה היא דרך שלוש קשתות ברוחב 2 מ' ובגובה 4.2 מ' (כל אחת).
אבני-הקשת של הקשתות הצדדיות מעוטרות בדגמי כריות, והמרכזית מעוטרת בצורת "זיגזג".
המבנה הוקף בגדר אבנים (השתמרה באופן חלקי בלבד) ובה שער, שעליו נחקקה כתובת הקדשה (לא קיימת כיום) בערבית בראשית שנת 673 להיג'רה, הלוא היא שנת 1274:
חנה טרגן ערכה ניתוח איקונוגרפיה וטקסטואלי של המבנה והכתובת, תוך השוואה למבנים אחרים ובעיקר ל בקהיר, והגיעה למסקנה כי:
כתובת נוספת הוצבה 18 שנה מאוחר יותר, בשער המחבר בין חדר הכניסה לבין חדר הקבר.
את הכתובת הוסיף ח'ליל בן קלאוון ב-1292, לרגל ניצחון על הצלבנים בעכו.
את השער בנה ח'ליל, ובמרכזו כתובת באורך 2.20 מ':
הילולת רבן גמליאל מתקיימת מדי שנה בתאריך י"ח בסיוון, והחלה כיוזמה של המועצה המוקמית יבנה בשנות ה-60. תאריך זה נקבע בשל היותו יום פטירתו של רבי ישראל אבוחצירא המכונה "בבא סאלי הגדול" (להבדילו מבן-דודו, באבא סאלי המפורסם), אשר חתנו שלמה מלכא היה מיוזמי ההילולה בעת שכיהן כראש מועצת יבנה.
בשנת 1999 יצא לאור ספר "דובב שפתי ישנים" ובו סדר לימוד ותפילה על קברו של רבן גמליאל.
יש הנוהגים לקיים במקום "חלאקה" לילדיהם.
קברי המלכים הוא כינוי לאחוזת קבר מפוארת מתקופת בית שני, השוכנת ברחוב צלאח א-דין במזרח ירושלים, צפונית לעיר העתיקה ולשער שכם.
אחוזת הקבר הייתה ידועה לבני ירושלים עוד במאות הקודמות.
הערבים כינו את המקום 'קבור אלמולוכ', שמשמעו קברי המלכים, או 'קבור א-סלאטין' שמשמעו קברי הסולטאנים.
יש להניח שהסיבה שהאתר זכה לכינויים אלו היא מפני שתושבי ירושלים הניחו שאחוזת קבר כה מפוארת חייבת הייתה להיבנות רק על ידי מלך או משפחת מלוכה.
המסורת היהודית, שהאזכור הכתוב הראשון שלה הוא מאמצעית המאה ה-17, גורסת כי אחוזת הקבר היא קברו של כלבא שבוע, חותנו של רבי עקיבא.
לפי המחקר ההיסטורי והארכאולוגי משערים שאחוזת הקבר הייתה שייכת למשפחת מלכי ממלכת חֳדַייֶבּ ששכנה בין ארץ אשור לבין ארמניה.
בראש הממלכה עמד מלך בשם מונבז מאזור צפון כורדיסטן של ימינו.
משפחת המלוכה התגיירה בימי בית שני ואם המשפחה, הלני המלכה, אף גרה בירושלים תקופת מה בחייה.
הסיבה לזיהוי זה היא דברי יוסף בן מתתיהו, שכותב בספריו על הקבר שציווה לבנות מונבז עבור אמו, המלכה הלני.
לפי דברי יוסף בן מתתיהו הקבר, בצורת שלוש פירמידות מצוי שלושה סטדיונים (כ-550 מטר) מצפון לירושלים, וזיהוי זה הולם את המיקום של קברי המלכים.
בקרב תושבי ירושלים במאות הקודמות האמינו שבאחוזת הקבר ישנם אוצרות.
בחפירה שהורה המושל העות'מאני של ירושלים לבצע בשנת 1847 לא נמצא בקבר דבר, אך האתר ניזוק מאד.
המקום נודע במערב לראשונה על ידי ציוריו של ריצ'רד פוקוק שתיאר את המקום אחרי ביקורו בירושלים באביב 1738. כמאה שנים לאחר מכן בוצעו באתר סקרים וחפירות על ידי ארכאולוגים צרפתיים אשר נטו בתחילה לזהות במקום את קברם של מלכי בית דוד.
סקר וחפירה ראשונית של האתר נערכו על ידי פליסיאן דה סוסי בשנת 1863. יהודי ירושלים, ששמע החפירה הגיעה לאוזניהם הרימו קול צעקה, במיוחד לאחר שגונבה השמועה לאוזניהם כי הסרקופגים ועצמות המתים הוצאו ממקומם.
היהודים החלו לפעול בדרכים דיפלומטיות, ופנו בין השאר, לפחות, למשפחת רוטשילד, ולמשה מונטיפיורי, אך בסופו של דבר לא הצליחו לעצור בעד דה סוסי לפני שהעלה את שללו על הספינה שחיכתה לו בנמל יפו, בדרכו להציגם בלובר.
בשנת 1867 בוצעה חפירה מקיפה על ידי הארכאולוג וחוקר ארץ ישראל הצרפתי שארל קלרמון-גנו.
בנוגע לרכישה זו נרשמו בשעתו דעות שונות מי היה הרוכש היהודי הראשון ומתי המקום נרכש.
פנחס גרייבסקי בספר הישוב הביא את דברי עיתונות התקופה המתורגמת לגבי שטר הרכישה המקורית שנועד לשימור למען העם היהודי, והעברתו לידי הממשלה הצרפתית לאותה המטרה.
עם היוודע המכירה קמה סערה ציבורית בקרב יהודי אירופה ובארץ.
נוסח שטר הקניה ואחר כך ההעברה קשורים זה בזה.
אני החתומה מטה ברטה ברטהראנד מעידה ומודה...
כי בקנותי את השדה ואת המערה שבה הנקראת "קברות המלכים בירושלים" אך מטרה אחת לי בקנין הזה והיא: לנצור לעולמי עד את המזכרת הקדומה והנכבדה הזאת.
המזכרת הזאת של אבות אבותינו חפצה אני לשמור.
(שטר הקניה כפי שתורגם בידי דוד ילין, מתוך ספר היישוב, פנחס גרייבסקי)
לדברים צורף מכתב של הרב הראשי ליהודי צרפת, הרב
...לבי נכון ובטוח כי מקנה חלקת השדה והמערה אשר בה תישאר אחוזת עולם ליהודים...
בעת העברת המקום לידי ממשלת צרפת, נחתם חוזה בין הצדדים לפיו החלקה ניתנת במתנה גמורה, אך ממשלת צרפת מתחייבת לתנאים הבאים:
שלא לפגוע במתחם או לשנותו
לרשום בשלט על הקיר המערבי של המתחם את שמות התורמים
לרשום בשלט אבן בולט בכניסה למתחם, בצרפתית עברית וערבית: "קבר מלכי יהודה" ותחתיו ניסוח המתאר את הסיבה לקניין זה.
הנוסח העברי היה אמור להיות:
המקום הזה נקנה בשנת 1878 בעצת אדון די סולצי, חבר לבית שבט תחכמוני אשר בצרפת
למען תת-שארית לשם החכמה ולשם חיבת הקודש אשר לשלומי אמוני ישראל
עמיאל ויצחק פיריירא קנוהו, ה' ס.
פטרימוניא השתדל בקניתו, וה' מוס, אדריכל ממשלת צרפת תיקן את בדקיו.
נציג צרפת יעשה כל הנדרש להעביר את הרכוש בערכאות העות'מאניות.
הרצל ביקר באחוזת הקבר בעת ביקורו בארץ בשנת 1898 והתייחס למסירתה לידי הצרפתים על ידי משפחת פרר בכותבו: "כה רחוק ונמנע נחשב הדבר שליהודים עצמם תהיה פה פעם נחלת מה".
בשנת 2015 הגיש "הקדש קברי המלכים" תביעה נגד ממשלת צרפת בבית הדין הרבני בירושלים, בדרישה להשבת הרכוש לידיו.
ממשלת צרפת הגיבה בחריפות, ומשרד החוץ הישראלי הודיע לבית הדין כי בהתאם לאמנת וינה, אין לבית הדין סמכות בנושא.
ביוני 2019 נפתח האתר מחדש למבקרים תמורת תשלום סמלי.
הכניסה מתאפשרת בימי שלישי וחמישי ומותנית בהרשמה באתר האינטרנט של הקונסוליה הצרפתית.
הכניסה למערת הקבורה נמצאת בתור רחבה רבועה החצובה כולה באבן.
ממפלס הרחוב יורדות אל הרחבה 23 מדרגות, תשעה מטרים רוחב כל אחת.
בקצה המדרגות מצויים פתחים של בורות המשמשים כיום לאגירת מי גשמים.
במקור היו אלה צמד של מקוואות טהרה.
בתחתית גרם המדרגות מצוי גם שער בחומת האבן שמשמאל למדרגות, שער זה מוביל אל הרחבה עצמה.
מידות הרחבה הן 27 מטר אורך מצפון לדרום ו-25 מטר רוחב ממערב למזרח.
בצלע המערבית של החצר נמצאת חזית המערה, המקושטת בתבליטי אבן של זרי אשכולות ענבים, מקלעת עלים, אצטרובלים ופירות, העשויים בסגנון האדריכלות היוונית.
יוסף בן מתתיהו מזכיר שלוש פירמידות, אשר עמדו כנראה מעל החזית.
מספר אבנים שנמצאו במקום מצביעות על כך שהפירמידות כנראה הזכירו יותר את גגו של יד אבשלום מאשר פירמידה קלאסית.
בעבר נתמכה החזית בשני עמודים.
אבן הגולל של הקבר הייתה נפתחת באמצעות מנגנון סודי, המוזכר בספרו של פאוסניאס (המאה ה-2), אך המנגנון כבר אינו במקום ומהותו אינה ידועה.
מערת הקבורה עצמה מורכבת משני מפלסים שונים, ארבעה חדרים בקומה העליונה ושלושה חדרים בקומה התחתונה.
בתוך מערת הקבורה נמצאו מספר סרקופגים, שנלקחו על ידי המשלחת הצרפתית והם מצויים היום במוזיאון הלובר בפריז.
על אחד הארונות נמצאה חרותה הכתובת "צדן מלכתא".
על ארון אחר שנמצא במערה, ומצוי גם הוא בפריז, ישנם תבליטים מפוארים בצורות של רימון, אתרוג, בלוטי אלונים, ענפי זית, אשכולות ענבים ואיצטרובלי אורן, בהתאם לנוהג היהודי שלא לעטר בדמויות אנושיות, בשל הציווי המקראי על איסור עשיית פסל.
רק על סרקופג אחד נמצאה כתובת, ובה כתוב "צדן מלכתא" בסורית ו"צדה מלכתה" בארמית.
יש הסוברים כי הקבורה בארון זה הייתה לא אחרת מהלני המלכה, ו"צדה" או "צדן" הוא גרסה אחרת לשמה, בדומה למלכים עתיקים רבים, שהיו בעלי מספר שמות שונים.
קברי הסנהדרין היא מערת קבורה המצויה בגן הסנהדרין, קרוב לרחוב שדרות גולדה מאיר בלב שכונת סנהדריה שבצפון ירושלים.
המערה כונתה על ידי הערבים 'קבור אל קוצ'א', שמשמעו "קברי השופטים".
ייתכן ששמה הערבי של המערה גרם לזיהויה בטעות כמערת הקבורה של הסנהדרין, שכן הסנהדרין עסקה, בין שאר תפקידיה, בשפיטה.
הסבר אחר לזיהוי המערה כקברות הסנהדרין הוא שבמערה ישנם בין שבעים לשמונים כוכי קבורה, ולכן נטו לחשוב שזהו מקום קבורת הסנהדרין שמספר חבריה היה שבעים ואחת.
לפי האנציקלופדיה העברית צוין בטעות שמספר הכוכים במערה הוא בדיוק שבעים ואחד, דבר שכנראה העצים את המסורת בדבר היות המערה מקום קבורת הסנהדרין.
אולם לפי ספירה חדשה שנעשתה עם שיפוץ האתר, מספר הכוכים נמוך יותר.
המערה עצמה הייתה ידועה בעם ישראל מאז שנת 1235, עת ביקר במערה יעקב השליח.
עם השנים ציינו חכמים שונים את המערה וביניהם מפרש המשנה רבי עובדיה מברטנורא, רבי משה באסולה ועוד.
בשנת 1902 נסקרה המערה על ידי הארכאולוג הקנדי ג'ורג' ברטון.
מלאכת החפירה הושלמה על ידי הארכאולוג יוליוס יותם רוטשילד בשנת 1949. במערה נמצא ארון קבורה ועליו השם "יצחק".
הארון נלקח לצרפת וכיום הוא מצוי במוזיאון הלובר בפריז.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגורר במערה אדם בשם משה גיבורי, שהכריז על עצמו כמשיח, וסחף אחריו כמה מעריצים, אחרי שניבא נכונה רעידת אדמה.
במסגרת הדיונים על המקום הנכון לקבורת עצמות חוזה המדינה הרצל, עלה מקום זה כאפשרות אחת מני רבות.
באותה תקופה, שנות ה-50 הציע שמואל זנוויל כהנא, מנכ"ל משרד הדתות, לקדם את "קברי הסנהדרין" כאתר קודש.
בהמשך הונצחו הקברים בשטר של חצי לירה ישראלית.
לאחר מלחמת ששת הימים, הגישה החופשית חסרת התקדים ההיסטורי, למקומות כמו הכותל המערבי, מערת המכפלה בחברון וקבר רחל, הביאה לפיחות יחסי במעמדם של קברי הסנהדרין.
בשנים שלאחר מכן, האתר היה מוזנח למדי ולא ניתן לקיים ביקורים סדירים בתוך המערות השונות.
בשנת 2017, שוקמו הקברים, לאחר עבודות שימור ושיקום שנעשו על ידי רשות העתיקות.
ר' דוד צבי אריה שניאורסון, עורך דין וסוחר קרקעות שהיה דור רביעי למייסד חסידות חב"ד, החל לפעול בשנת 1910 לרכישת מערת קברי הסנהדרין בירושלים לאחר שנודע לו כי היא עומדת למכירה.
ב-5 ביוני 1914 נחתם חוזה הרכישה מול כונס נכסים של רכוש גרמני, אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באותה שנה הקשה על עמידה בתנאי התשלום.
חוקר ירושלים אברהם משה לונץ בירך על המהלך וראה בו "מפעל כביר" המציל את קדושת האתר מידי זרים.
בתקופת המנדט הבריטי נאלץ שניאורסון לשלם קנסות גבוהים כדי לממש את זכויותיו, ובשנת 1923 חתם על חוזה עם חברת "נחלת בית" להקמת שכונה יהודית על אדמותיו הסמוכות לאתר.
אבן הפינה לשכונת סנהדריה הונחה בשנת 1926, ובשנת 1930 נרשמה הבעלות על המערה באופן רשמי, אם כי בשותפות עם כומר ארמני.
למרות חובות כספיים כבדים, סירב שניאורסון למכור את המקום למי שאינו יהודי, במיוחד לאחר שבשנת 1940 פסקו הרבנים הראשיים כי חל איסור הלכתי להוציא את המקום הקדוש מחזקה יהודית.
במקביל למפעל הירושלמי, נודע שניאורסון כ"גואל אדמות" שפעל בשיתוף פעולה עם יהושע חנקין ברכישת קרקעות נרחבות ברחבי הארץ, ובין היתר היה מעורב באופן פעיל בגאולת אדמות עמק חפר (ואדי חווארת).
שניאורסון נפטר במאי 1948, שבועות ספורים לאחר הקמת המדינה, ונקבר בבית העלמין סנהדריה שקם על השטח שגאל.
בשנת 1952 מכרה משפחתו חלק משטח המערות לעיריית ירושלים לצורך הקמת הגן הציבורי המוכר כיום, ובכך הושלם חזונו לשימור האתר כנכס לאומי ודתי.
עדותו של אוריאל אליצדק, איש אצ"ל, כפי שפורסמה בעיתון "חירות" בינואר 1949, ועוסק בשימוש המבצעי שעשה הארגון במערות קברי הסנהדרין בירושלים.
למרות תנאים אלו, הפעילות נמשכה באופן עקבי.
במישור הסימבולי, אליצדק קושר בין בחירת האתר (קברי מנהיגי העם בעת העתיקה) לבין "רוח החשמונאים".
חיבור זה נועד ליצור זיקה ישירה בין הגבורה היהודית ההיסטורית לבין המאבק המודרני לעצמאות, ובכך להעניק לגיטימציה מוסרית והיסטורית לפעולות המחתרת.
המערה מעוטרת במשקוף בצורת גמלון.
במשקוף עטורים מגולפים בצורה של רימון, אתרוג ועלי צמח האקנתוס הוא ה"קוציץ הסורי".
בתוך מבוא המערה מצוי משקוף מעוטר נוסף, המעוטר גם הוא בגילופים של עלי אקנתוס.
העובדה שעיטורים אלו הם של צמחים דווקא מחזקת את ההנחה שמערה זאת הייתה של יהודים.
היהודים בימי בית שני נמנעו מלעטר את ארונות ומערות הקבורה בצורות אדם בגלל האיסור המקראי לעשות פסל ומסכה.
מערת הסנהדרין מצויה בין מערות קבורה רבות.
האזור כולו מהווה חלק מ"עיר הקברים" או ה"נקרופוליס", כלומר עיר המתים של ירושלים בימי בית שני.
הסיבה שבאזור זה דווקא מצויות מערות קבורה כה רבות היא סוג האבן המצוי באזור.
האזור שימש לחציבת אבנים לבנייה, ושימוש נוסף שנעשה במחצבות הוא הפיכתן למערות קבורה למשפחות העשירות של ירושלים באותה העת.
במורד השכונה מצויה מערה נוספת הקרויה מערת האשכולות בגלל עיטורים בצורת אשכול במשקוף הכניסה למערה.
הקירות הפנימים של מערות הקבורה באזור שחורים.
הסיבה לכך היא שבמערות התגוררו בדואים ובלילות החורף הירושלמי הקר הם הדליקו מדורות במערות על מנת להתחמם, ועקב הפיח שנפלט מהמדורה התכסו קירות המערות בצבע שחור.
קבֶּרנה סוביניון (Cabernet Sauvignon) הוא זן ענבים אדום, שמקורו באזור בורדו שבצרפת.
זן ענבים זה, הנחשב לזן אציל, הוא הענב הראשי ברבים מיינות בורדו, והוא נשתל ברוב אזורי ייצור היין ברחבי העולם על אף זמן ההבשלה הממושך והיבולים הנמוכים.
כמו כל זני ענבי היין האצילים שייך זן זה למשפחת הוויטיס ויניפרה, ומחקרים גנטיים משנת 1997 קבעו שהוא הכלאה בין הזנים קברנה פרנק וסוביניון בלאן.
קליפתו העבה של הענב מתבטאת ברמות גבוהות של טאנינים המעניקים ליין גוף מלא ופוטנציאל יישון.
הקליפה הכהה מעניקה ליין צבע עמוק (יין אדום מותסס עם הקליפות וכך מקבל מהן את הצבע, הטאנינים, וטעמים נוספים).