tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוקים הפדרליים שנחקקו ב-1 וב-3 במרץ 1817, סיפקו תוכנית לחלוקת טריטוריית מיסיסיפי למדינת מיסיסיפי במערב וטריטוריית אלבמה במזרח (עם סנט סטפנס, על נהר הטומביגבי, כמקום מושבה הזמני של הממשלה הטריטוריאלית של אלבמה).
ב-10 בדצמבר 1817, החלוקה הושלמה כאשר החלק המערבי התקבל לאיחוד כמיסיסיפי, המדינה ה-20.
הגבול הסופי בין ג'ורג'יה לטריטוריית מיסיסיפי הוגדר כעוקב אחר נהר הצ'אטהוצ'י צפונה מהגבול עם פלורידה הספרדית.
עם זאת, המסלול העליון של הצ'אטהוצ'י סוטה לצפון מזרח, עמוק לתוך ג'ורג'יה.
לכן הגבול הוגדר כעוקב אחר הנהר עד שהוא פונה לצפון-מזרח, ומנקודה זו להמשיך בקו ישר צפונה לקו הרוחב ה-35 (שתפקידו בגבולות המדינה מתחיל בפיצול של צפון ודרום קרוליינה ב-1730).
הקו לא עבר ישר צפונה אלא היה בזווית כדי לפגוש את הגבול הצפוני של הטריטוריה בשליש מהדרך מערבה, והשאיר את שני השליש האחרים לשתי מדינות עתידיות, אלבמה ומיסיסיפי (הגבול הזוויתי שלהן נעצר בנהר טנסי).
הקונגרס התווה את הגבול בין מיסיסיפי לאלבמה על ידי חלוקת השטח לחלקים שווים בגודלם, הדומים בגודלם לג'ורג'יה.
האדמות היצרניות החקלאיות חולקו על ידי קו ישר העובר דרומה מהפינה הצפון מערבית של מחוז וושינגטון (כפי שהוגדר אז) למפרץ מקסיקו.
הגבול מצפון לנקודה זו היה בזווית מערבה על מנת לשמור על מיסיסיפי ואלבמה שוות בערך בגודלן.
בקצהו הצפוני, גבול זוויתי זה עוקב אחר קטע קצר של נהר טנסי.
הקונגרס בחר בגבול זה מכיוון שאם הקו הישר היה מתנהל עד לגבול טנסי, למיסיסיפי תהיה סמכות שיפוט על פיסת אדמה גבעה קטנה המנותקת משאר המדינה על ידי נהר טנסי הרחב.
המשיכה של כמויות אדירות של אדמת כותנה איכותית וזולה משכה המוני מתיישבים, בעיקר מג'ורג'יה והקרוליינות, ומאזורי הטבק של וירג'יניה וקרוליינה הצפונית בתקופה שבה גידול טבק בקושי הרוויח.
המהגרים הראשונים היו סוחרים ולוכדים, אחר כך רועי צאן ולבסוף נוטעים.
הרמות הגבוהות בגבול הדרום-מערבי פיתחו חברה דמוקרטית יחסית.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1810, 11 מחוזות בטריטוריית מיסיסיפי (8 במיסיסיפי ו-3 באלבמה) דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות (לאחר שרק 3 דיווחו על הספירות הבאות במפקד ארצות הברית של 1800:
לאחר 1800, התפתחותה של כלכלת כותנה בדרום שינתה את היחסים הכלכליים של אינדיאנים ילידים עם לבנים ועבדים בטריטוריית מיסיסיפי.
ככל שהאינדיאנים ויתרו על אדמותיהם ללבנים, הם התבודדו יותר מהלבנים והשחורים.
גל גדול של מכירות פומביות של אדמות אינדיאניות לשעבר בתוספת הגירה לבנה (עם עבדים) לטריטוריית מיסיסיפי הבטיח את הדומיננטיות של חקלאות הכותנה המתפתחת.
הוא גם הצליח בחלקו לקדם את כינונו של חוק וסדר, שכן הצעתו לתגמול של אלפיים דולר סייעה להשמיד כנופיית פורעי חוק בראשות סמואל מייסון (1750–1803).
עמדתו בנושאים הצביעה על השקפה לאומית ולא אזורית, אם כי הוא לא התעלם מבוחריו.
קלייבורן הביע את הפילוסופיה של המפלגה הרפובליקנית ועזר למפלגה זו להביס את הפדרליסטים.
כאשר פרצה מגפת אבעבועות שחורות באביב 1802, פעולותיו של קלייבורן הביאו לחיסון ההמוני המתועד הראשון בשטח והצילו את נאצ'ז מהמחלה.
ג'ורג' מתיוס, מושל ג'ורג'יה לשעבר, מונה לתפקיד המושל, אם כי המינוי בוטל לפני שנכנס לתפקידו.
המושל השלישי היה רוברט ויליאמס, שכיהן ממאי 1805 עד מרץ 1809.
דייוויד הולמס היה המושל האחרון של טריטוריית מיסיסיפי, 1809–1817. הולמס הצליח בדרך כלל בטיפול במגוון עניינים, כולל התרחבות, מדיניות קרקעות, אינדיאנים, מלחמת 1812 והוועידה החוקתית של 1817 (שממנה נבחר לנשיא).
לעיתים קרובות דאג לבעיות בנוגע למערב פלורידה, היה לו תפקיד מרכזי בשנת 1810 במשא ומתן שהוביל לכיבוש שליו של חלק מאותו שטח.
מקיין (1967) מסיק שהצלחתו של הולמס לא התבססה על כריזמה, אלא על אדיבות, חוסר אנוכיות, שכנוע, אומץ, יושר, דיפלומטיה ואינטליגנציה.
החצי המזרחי של טריטוריית מיסיסיפי סומן כמחוז טומביגבי ומאוחר יותר מחוז וושינגטון.
בהתעלמות הממשלה הטריטוריאלית, התושבים היו מוטרדים על ידי שכנים עוינים, אינדיאנים לוחמניים, ובעיות הגבול הרגילות של תביעות מתחרות על קרקע וכינון חוק.
הפתרונות לקשיים הללו הגיעו לאט, ולא נפתרו לחלוטין כאשר השטח זכה למדינה כמדינת אלבמה בארצות הברית ב-1819.
המשפט המקובל האנגלי שלט בהתפתחות מערכת המשפט בטריטוריית מיסיסיפי.
האזרחים ראו בחוקים שהוטלו על ידי וינתרופ סרג'נט, מושל השטח, כמדכאים ובלתי חוקתיים.
'קוד סרג'נט', לא פופולרי ככל שיהיה, כונן את מערכת המשפט הראשונה בשטח ושימש תקדים לתיקונים מאוחרים יותר.
האזור היה זקוק מאוד לשופטים מוסמכים בסוף המאה ה-18, בתקופה שבה המושל ושלושה שופטים היו אמורים לכתוב חוק שישלוט בשטח החדש.
ב-1798 כתב סרג'נט לטימות'י פיקרינג, שר החוץ, שזהו "המקור הגדול לאי-נחת" שלו; הוא חיכה בקוצר רוח לבואו של שופט חדש, ויליאם מקגווייר - אבל מקגווייר, שלא הגיע לשטח בסתיו 1799, חזר לביתו בווירג'יניה לאחר מספר שבועות בלבד.
שני השופטים הנוספים היו השופט טילטון, אדם שמעולם לא עסק בעריכת דין ואולי למד משפטים רק שנה (הוא עזב לאחר מחלוקת מוקדמת עם המושל, וחזר מאוחר יותר לזמן קצר), והשופט ברויאן, סוחר שסרגנט אמר שהוא "אדם ראוי והגיוני [אך] חסר כל ספק".
"מלבד התמימות שלו בידע המשפטי, [הוא] היה כל כך הרבה פעמים שיכור או נעדר או שניהם" (והיה עליו להתפטר כדי להימנע מהדחה), לפי המבקר של מחקר משנת 1954 של ויליאם בסקרוויל המילטון על תומאס רודני, השופט הפדרלי.
שהגיע לשטח ב-1803 ועזר בארגון עד מותו ב-1811.
חוק המשפט משנת 1802 פישט במידה ניכרת את מערכת בתי המשפט.
מספר פעולות לארגון מחדש של מערכת המשפט התרחשו בשנים 1805, 1809 ו-1814, אם כי צורה שונה של מערכת המשפט המחוזית של סרג'נט והכוח הנכבד שבידי השופטים נמשכו.
בעוד שהסמכות של חברי בית המשפט הטריטוריאלי הראשון היו מוטלות בספק, איכות השופטים בבתי המשפט המאוחרים יותר גדלה בהתמדה.
בעוד שהכנסייה הקתולית, שהכתה שורש בתקופות הקולוניאליות הצרפתית והספרדית, הייתה פעילה לאורך החוף, לאחר 1799 נכנסו פרוטסטנטים אמריקאים נוספים לשטח, והביאו איתם את הדרך הדתית שלהם.
מחשבה חופשית, ספקנות, דאיזם או אדישות לדת אופיינו לבעלי הון העשירים ולספקולנטים של קרקעות, שכן מהגרים חדשים התעניינו הרבה יותר בחיפוש עושר בעולם הזה מאשר בעולם הבא.
ככל שמספר המהגרים האמריקאים גדל, המתודיסטים, הבפטיסטים והפרסביטריאנים יצרו את שלוש העדות המובילות בשטח.
שרים פרוטסטנטים, קידמו לעיתים קרובות חינוך, והייתה להם השפעה מסוימת בשיפור היחס לעבדים.
אנשי טריטוריית מיסיסיפי העדיפו מלחמה עם בריטניה ב-1812. עד 1810, האמונה במדיניות הלאומית של כפייה כלכלית הלכה ודעכה במה שכונה אז הדרום-מערב, בעוד התשוקה לסחר בלתי מוגבל והצדקת כבוד לאומי גברה, מהולה ברצון לפלורידה הספרדית.
עם זאת, בעיות של תביעות קרקע, אינדיאנים, שיפורים פנימיים ונושאי מדינה המשיכו לעורר עניין מקומי יותר מאשר בוא המלחמה.
רובם לא ראו סתירה בין נושאי מלחמה לבין אינטרסים מקומיים; למעשה, חלקם חזו במלחמה כדרך לפתור בעיות מקומיות מסוימות.
לאחר התקפה מוצלחת על משלחת לבנה בקרב בארנט קורן, ה-Red Sticks, פלג עוין של שבט הקריק, היה נחוש לתקוף ולהרוס את פורט מימס בחלק המזרחי של טריטוריית מיסיסיפי (אלבמה המודרנית).
סיור חלש, התקפה בצהריים כשרוב חיל המצב אכל, תפיסת האשנבים על ידי האינדיאנים וחוסר יכולת לסגור את השערים הראשיים היו כולם מרכיבים בתבוסה ב-30 באוגוסט 1813. מתוך 275 עד 300 לבנים ואנשים רב-גזעיים בפורט מימס בזמן התקיפה, בין 20 ל-40 נמלטו; לכן, כ-235 עד 260 לבנים ואינדיאנים ידידותיים נהרגו בקרב.
אבדות שבט הקריק היו לפחות 100 הרוגים.
לטבח היו השפעות משמעותיות לטווח הקצר והארוך.
זה עורר מלחמה אינדיאנית גדולה שכללה הצטברות משמעותית של כוח צבאי אמריקאי באזור - מה שכנראה מנע מהבריטים לכבוש חוף מפרץ לא מוגן ב-1814. חשוב מכך, היחסים בין האמריקאים לאינדיאנים הדרומיים השתנו באופן דרסטי.
בני שבט הקריק, שחיו בשלווה ובקשר הדוק עם מתיישבי טריטוריית המיסיסיפי, איבדו יותר ממחצית אדמתם, ותוך עשרים שנה נאלצו לנוע מערבה לנהר המיסיסיפי.
קלייבורן, מפקד המיליציה של מיסיסיפי, לא היה אשם בטבח, אבל מייג'ור דניאל ביזלי הואשם ברשלנות חמורה.
בקרב פרסה בנד ב-27 במרץ 1814, כוחות אמריקאים ובני ברית אינדיאנים בפיקודו של גנרל אנדרו ג'קסון הביסו את ה-Red Sticks, הרגו את רוב הלוחמים ושלחו את השאר לברוח לפלורידה, שם הצטרפו לשבט הסמינול.
טריטוריית קנזס הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-30 במאי 1854, עד 29 בינואר 1861, כאשר החלק המזרחי של הטריטוריה התקבל לאיחוד כמדינת חירות של קנזס.
השטח השתרע מגבול מיזורי מערבה עד לפסגת הרי הרוקי ומקו הרוחב ה-37 צפון ועד קו הרוחב ה-40 צפון.
במקור הוא היה חלק מטריטוריית מיזורי, ולאחר מכן היה לא מאורגן מ-1821 עד 1854. חלק גדול מהאזור המזרחי של מה שהיא כיום מדינת קולורדו היה חלק מטריטוריית קנזס.
טריטוריית קולורדו הוקמה כדי לשלוט באזור המערבי הזה של טריטוריית קנזס לשעבר ב-28 בפברואר 1861.
השאלה אם קנזס אמורה להיות מדינת חירות או מדינת עבדות, על פי פשרת 1850 וחוק קנזס נברסקה, הוכרעה על ידי ריבונות העם, כלומר בהצבעה של בני קנזס.
השאלה אילו בני קנזס היו כשירים להצביע הובילה לתקופה של סכסוך מזוין בשם קנזס המדממת.
גם תומכי עבדות וגם תומכי חירות עודדו ולפעמים תמכו כלכלית בהגירה לקנזס, כדי להשפיע על ההצבעה.
בחלק מהתקופה הטריטוריאלית היו שני בתי מחוקקים טריטוריאליים, עם שתי חוקות, שהתכנסו בשתי ערים (בירה אחת נשרפה על ידי תומכים של הבירה השנייה).
שתי בקשות לקבלת מדינה, אחת כמדינת חירות ואחת כמדינת עבדות, נשלחו לקונגרס האמריקני.
עזיבתם של המחוקקים מהדרום בינואר 1861 הקלה על כניסתה של קנזס כמדינת חירות, מאוחר יותר באותו חודש.
מ-4 ביוני 1812 עד 10 באוגוסט 1821, האזור שיהפוך לטריטוריית קנזס 33 שנים מאוחר יותר היה חלק מטריטוריית מיזורי.
כאשר מיזורי קיבלה מעמד של מדינה ב-1821, האזור הפך לטריטוריה לא מאורגנת והכיל מעט התיישבות קבועה של לבנים, למעט פורט לוונוורת'.
המבצר הוקם בשנת 1827 על ידי הנרי לוונוורת' עם רגימנט הרגלים האמריקני השלישי מסנט לואיס, מיזורי; זהו יישוב הקבע האירופאי הראשון בקנזס.
המבצר הוקם כמאחז המערבי ביותר של הצבא האמריקני כדי להגן על הסחר לאורך נתיב סנטה פה מפני אינדיאנים.
הסחר הגיע מהמזרח, ביבשה באמצעות דרך בון'ס ליק, או במים דרך נהר מיזורי.
אזור זה, שנקרא Boonslick, היה ממוקם ממש מזרחה במערב-מרכז מיזורי ויושב על ידי תושבי אפלנד הדרומיים מווירג'יניה, קנטקי וטנסי כבר ב-1812. אוכלוסיית מחזיקי העבדים שלה הייתה מנוגדת למתיישבים מניו אינגלנד שבסופו של דבר יגיעו בשנות ה-50 של המאה ה-19.
האדמה שתהפוך לטריטוריית קנזס נחשבה כעקרה על ידי החלוצים האמריקאים של המאה ה-19. השטח נקרא המדבר האמריקאי הגדול, כי היו חסרים בו עצים והיה יבש יותר מהאדמה במזרח.
מבחינה טכנית, זה היה חלק משטחי העשב העצומים המרכיבים את המישורים הגדולים של צפון אמריקה ותמכו בעדרים ענקיים של ביזונים אמריקאים.
לאחר המצאת מחרשת הפלדה ושיטות השקיה מתוחכמות יותר, אדמת הערבה העבה תנוצל לחקלאות.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 גבר לחץ ההגירה והיה רצוי ארגון לטריטוריה.
טריטוריית קנזס הוקמה ב-30 במאי 1854 על ידי חוק קנזס נברסקה.
חוק זה הקים הן את טריטוריית נברסקה והן את טריטוריית קנזס.
ההוראה החשובה ביותר של החוק ביטלה למעשה את פשרת מיזורי משנת 1820 ואפשרה למתיישבים של טריטוריית קנזס לקבוע על ידי ריבונות העם אם קנזס תהיה מדינת חירות או מדינת עבדות.
החוק כלל שלושים ושבעה סעיפים.
ההוראות הנוגעות לטריטוריית קנזס גולמו בשמונה עשר הסעיפים האחרונים.
חלק מהסעיפים היותר בולטים היו:
מגדיר את גבולות הטריטוריה, נותן לו את שמה של קנזס, וקובע כי "כאשר תתקבל כמדינה או מדינות, הטריטוריה האמורה, או כל חלק ממנה, יתקבלו לאיחוד עם או בלי עבדות, בתור שלהם.
החוקה רשאית לקבוע בעת קבלתם." עוד הוא קובע את חלוקתה העתידית לשתי טריטוריות או יותר, והצמדת כל חלק מהם לכל מדינה או טריטוריה אחרת; ובגין החזקת זכויותיהם של כל השבטים האינדיאנים בלתי ניתנים להפרה עד למועד שבו יבוטלו בהסכם.
מכריז על חוק העבדים הנמלטים משנת 1850 בתוקף מלא בטריטוריה.
ממקם את מושב הממשלה של הטריטוריה, באופן זמני בפורט לוונוורת', ומאשר את השימוש בבנייני הממשלה למטרות ציבוריות.
מצהיר כי כל ההסכמים, החוקים וההתקשרויות האחרות שנעשו על ידי ממשלת ארצות הברית, עם השבטים האינדיאנים המאכלסים את הטריטוריה, יישארו ללא הפרה, על אף כל הכלול בהוראות חוק זה.
בתוך כמה ימים לאחר העברת חוק קנזס נברסקה, מאות מתושבי מיזורי חצו לשטח הסמוך, בחרו קטע אדמה, ולאחר מכן התאחדו עם הרפתקנים אחרים בפגישה או פגישות, מתוך כוונה לבסס מניעת עבדות.
כבר ב-10 ביוני 1854, בני מיזורי קיימו פגישה בעמק סולט קריק, עמדת מסחר במרחק מערבה מפורט לוונוורת', שם אורגנה "אגודת תביעות פולשים".
הם אמרו שהם בעד הפיכת קנזס למדינת עבדים גם אם הדבר ידרוש ממחצית מאזרחי מיזורי, עם מוסקט ביד, להגר לשם.
לטענת המהגרים הללו, טוב יעשו אם לא יעצרו בטריטוריית קנזס, אלא ימשיכו במעלה נהר מיזורי עד שיגיעו לטריטוריית נברסקה, שהייתה צפויה להיות מדינת חירות.
לפני הגעתם הראשונה של מהגרי מדינות חירות מהמדינות הצפוניות והמזרחיות, כמעט כל מיקום רצוי לאורך נהר מיזורי נתבע על ידי גברים ממערב מיזורי, מכוח חוקי המניעה.
במהלך הוויכוח הארוך שקדם להעברת חוק קנזס נברסקה, הפכה הדעה המקובלת בצפון כי האמצעי היחיד שנותר שבאמצעותו ניתן עדיין לחלץ את השטח מאחיזת כוח תומכי העבדות, הוא בתפיסתו המיידית.
התיישבות על ידי מהגרים נגד עבדות ממדינות החירות בכמות מספקת להקמת מוסדות חופשיים בגבולותיה.
הרצון להקל על הקולוניזציה של הטריטוריה קיבל צורה מעשית בזמן שהצעת החוק עדיין הייתה בדיון בקונגרס של ארצות הברית.
הארגון הגדול ביותר שהוקם למטרה זו היה חברת ניו אינגלנד לסיוע להגירה, שאורגנה על ידי אלי תאייר.
הגירה ממדינות החירות (כולל איווה, אוהיו ומדינות אחרות במערב התיכון וניו אינגלנד), זרמה לשטח החל מ-1854. המהגרים הללו היו ידועים בשם Free-Staters.
מכיוון שתושבי מיזורי תבעו חלק גדול מהאדמה הקרובה ביותר לגבול, האזרחים החופשיים נאלצו להקים התיישבויות יותר עמוק בטריטוריית קנזס.
בין אלה היו לורנס, טופקה ומנהטן.
כדי להגן על עצמם מפני פלישות של כאלו שאינם תושבים, הוקמה "התאחדות המתיישבים בפועל של טריטוריית קנזס".
אגודה זו קיימה פגישה ב-12 באוגוסט 1854, כשהמטרה הייתה אימוץ כמה תקנות שאמורות להעניק הגנה למתיישבי מדינות החירות, על פי חוקים לא שונים מאלה שאומצו על ידי הפולשים התומכים בעבדות באזור הגבול מזרחה.
המינויים הטריטוריאליים הראשונים, מתוך כוונה להשבעת שלטון מקומי, לפי הוראות החוק המקורי, נעשו ביוני וביולי 1854. הצירים שמונו על ידי הנשיא פירס, שמינויים אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית, ואשר נכנסו לתפקידיהם.
המושל הראשון היה אנדרו הורציו רידר (מאיסטון, פנסילבניה) מונה ב-29 ביוני 1854 והודח ב-28 ביולי 1858.
ב-30 במרץ 1855 נכנסו "לוחמי הגבול" ממיזורי לקנזס במהלך הבחירות הראשונות לבית המחוקקים של הטריטוריה והצביעו עבור בית מחוקקים טריטוריאלי בעד עבדות.
מועמדים נגד עבדות גברו במחוז בחירות אחד, מחוז ריילי העתידי.
המושב הראשון של בית המחוקקים נערך בפוני, קנזס (בגבולות פורט ריילי של ימינו), לבקשת המושל רידר.
בניין האבן בן שתי הקומות עדיין עומד ופתוח לציבור, כקפיטול הטריטוריאלי הראשון של קנזס.
הבניין נשאר כמקום מושבו של בית המחוקקים במשך חמישה ימים בין 2 ל-6 ביולי 1855, ולאחר מכן התקרב למיזורי למיסיון המתודיסטי של שוני.
בבחירות של 1857, תומכי מדינת חירות הביסו את המתיישבים תומכי העבדות בטריטוריה, מה שגרם לכך שהבית המחוקקים הטריטוריאלי נפל לידיים של תומכי מדינת חירות.
לאחר מכן, ב-4 באוקטובר 1859, אושרה חוקת וויאנדוט במשאל עם בהצבעה של 10,421 מול 5,530, ולאחר אישורה על ידי הקונגרס האמריקאי, קנזס התקבלה כמדינת חירות ב-29 בינואר 1861, תוך זמן קצר.
לאחר שהמחוקקים בדרום, שלעולם לא היו מתירים מדינה חופשית חדשה, פרשו.
מעשה החקיקה האחרון של בית המחוקקים הטריטוריאלי היה אישור האמנה של הקולג' של האחיות של ביתאניה .
זה היה ב-2 בפברואר 1861 - ארבעה ימים לאחר שג'יימס ביוקנן חתם על חוק הקונגרס שהכניס רשמית את קנזס לאיחוד.
ליין הצטרף לתנועת מדינות החירות ב-1855 והפך לנשיא ועידת טופקה החוקתית, שהתכנסה בין 23 באוקטובר ל-11 בנובמבר 1855. מאוחר יותר הוא היה מנהיג של "Jayhawkers".
מפגש ההמונים הראשון של תומכי מדינת החירות היה בלורנס בערב 8 ביוני 1855; נאמר שאנשים ממיזורי פלשו והיטו את הבחירות לבית המחוקקים של הטריטוריה.
נטען כי חלק מתושבי מיזורי השתמשו באלימות כלפי אנשים ורכושם של תושבי טריטוריית קנזס.
הוסכם שקנזס צריכה להיות מדינת חירות ושהבחירות המוטות היו זעם גס על הזיכיון וזכויות הבחירה של בני חורין והפרה של עקרונות הריבונות העממית.
הנוכחים לא הרגישו מחויבים לציית לשום חוק של בית מחוקקים לא לגיטימי שנחקק והתנגדו להקמת עבדות.
האמנה שמרה לעצמה את הזכות לקרוא לעזרתה של הממשלה הפדרלית נגד המהלך חסר החוק של תעמולת העבדות בשטח.
הטריטוריה אורגנה על ידי החוק המקורי של הקונגרס בשנת 1850, באותו יום שבו מדינת קליפורניה התקבלה לאיחוד וטריטוריית ניו מקסיקו נוספה עבור החלק הדרומי של השטח שסופח ממקסיקו.
הקמת הטריטוריה הייתה חלק מפשרת 1850 שביקשה לשמר את מאזן הכוחות בין מדינות עבדות ומדינות חירות.
למעט שטח קטן מסביב למקורות נהר הקולורדו בקולורדו של ימינו, ארצות הברית רכשה את כל אדמת השטח ממקסיקו עם הסכם גואדלופה אידלגו משנת 1848. לאחר שעבר את הסנאט, הצביע בית הנבחרים בעד ארגון טריטוריית יוטה.
המתיישבים המורמונים ניסחו חוקת מדינה ב-1849 ומדינת דזרט הפכה לממשלה בפועל באגן הגדול עד הקמת טריטוריית יוטה.
בעקבות ארגון הטריטוריה, יאנג מונה כמושל הראשון שלה ב-3 בפברואר 1851. במושב הראשון של בית המחוקקים הטריטוריאלי בספטמבר, אימץ המחוקק את כל החוקים והסעיפים שנחקקו בעבר על ידי האספה הכללית של מדינת דזרט.
במהלך כהונתו של בריגהאם יאנג, הוא הפעיל כוח רב על הטריטוריה.
דוגמה לכך היא שבשנת 1873, בית המחוקקים הטריטוריאלי העניק ליאנג את הזכות הבלעדית לייצר ויסקי.
השלטון המורמוני בטריטוריה נתפס כשנוי במחלוקת על ידי חלק גדול משאר האומה, בחלקו ניזון מהמשך תיאורי עיתונים מפחידים של הפוליגמיה שנהוגה על ידי המתיישבים, שבעצמה הייתה חלק מהגורם לבריחתם מארצות הברית לאגן ימת המלח הגדולה לאחר שהורחק בכוח מיישוביהם הרחוקים יותר מזרחה.
למרות שהמורמונים היו הרוב באגן ימת המלח הגדולה, האזור המערבי של הטריטוריה החל למשוך מתיישבים רבים שאינם מורמונים, במיוחד לאחר גילוי הכסף ב-Comstock Lode ב-1858. בשנת 1861, בין היתר כתוצאה מכך, הוקמה טריטוריית נבדה מתוך החלק המערבי של השטח.
לא-מורמונים נכנסו גם לחלק המזרחי ביותר של הטריטוריה במהלך הבהלה לזהב בקולורדו, והביאו לגילוי זהב בברקנרידג' שבטריטוריית יוטה ב-1859. בשנת 1861 חלק גדול מהשטח המזרחי של השטח אורגן מחדש כחלק מטריטוריית קולורדו שזה עתה הוקמה.
ב-1869 הטריטוריה אישרה את זכות הבחירה לנשים.
46 שנים חלפו בין ארגון הטריטוריה לבין קבלתה לאיחוד בשנת 1896 כמדינת יוטה, הרבה לאחר קבלת הטריטוריות שהוקמו אחריה.
לעומת זאת, טריטוריית נבדה, על אף שהייתה דלילה יותר, התקבלה לאיחוד ב-1864, שלוש שנים בלבד לאחר הקמתה, וקולורדו התקבלה ב-1876.
סמל מדינת יוטה מופיע על חותם המדינה ודגל המדינה.
הכוורת נבחרה כסמלה של מדינת דזרט הזמנית בשנת 1848 והיא מייצגת את תושבי המדינה החרוצים, ואת סגולות החסכון וההתמדה.
חבצלות הסגו משני הצדדים מסמלות שלום.
בשנת 1850, 9 כנסיות עם שירותים קבועים בטריטוריית יוטה לא סווגו על ידי ההיסטוריון אדווין גאוסטאד ב"אטלס ההיסטורי של הדת באמריקה" (1962), אך היו כנראה כנסיות מורמונים.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית 1890, 25 מחוזות בטריטוריית יוטה דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות (לאחר ש-7 דיווחו על הספירות הבאות במפקד ארצות הברית 1850):
טריטוריית נבדה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-2 במרץ 1861, עד 31 באוקטובר 1864, אז התקבלה לאיחוד כמדינת נבדה.
לפני הקמתה של טריטוריית נבדה, האזור היה חלק ממערב טריטוריית יוטה והיה ידוע בשם וואשו, על שם הילידים משבט וואשו.
הפרדת הטריטוריה מיוטה הייתה חשובה לממשל הפדרלי בגלל נטיותיו הפוליטיות, בעוד שהאוכלוסייה עצמה רצתה להיות מופרדת בגלל איבה (ולפעמים אלימות) בין לא-מורמונים בנבדה למורמונים משאר טריטוריית יוטה.
הגבול המזרחי של טריטוריית נבדה הוגדר כקו האורך ה-39 מערב מוושינגטון, אך כאשר התגלו תגליות זהב במזרח, ביקשה המשלחת הטריטוריאלית של נבדה לקונגרס להזיז את הגבול מזרחה לקו האורך ה-38, שהקונגרס העניק ב-1862. הגבול הוסט מזרחה יותר, לקו האורך ה-37, בשנת 1866, בין השאר עקב גילוי מרבצי זהב נוספים.
ההסטות הללו מזרחה הרחיקו שטחים מטריטוריית יוטה.
הגבול הדרומי של טריטוריית נבדה הוגדר כקו הרוחב ה-37, אך בשנת 1866 ביקשה נבדה מהקונגרס להעביר את הגבול דרומה לנהר הקולורדו.
הקונגרס קיבל את הבקשה ב-1867, והעניק לנבדה את כל הקצה המערבי של טריטוריית אריזונה.
אריזונה מחתה בתקיפות, אך מצאה מעט אהדה בקונגרס, בין היתר בגלל שאריזונה התיישרה עם הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
המיקום המדויק של הגבול הרצוי מצפון לדרום קליפורניה – נבדה, בין אגם טאהו והצומת עם הגבול הדרומי של אורגון בקו הרוחב ה-42, היה שנוי במחלוקת ונסקר מחדש גם במהלך המאה ה-20.
הקונגרס העביר חלק מהאדמות ממערב לנהר הקולורדו, כולל מחוז פאה-אוטה, טריטוריית אריזונה למדינת נבדה ב-5 במאי 1866. חלק מהקצה הדרומי הזה של נבדה הפך למחוז קלארק בשנת 1909 ומכיל את העיר לאס וגאס.
הבירה הטריטוריאלית הועברה מהבירה הזמנית של גנואה לקרסון סיטי.
ג'יימס וורן ניי החליף את אייזק רופ, המושל הטריטוריאלי הזמני הראשון, והפך למושל הטריטוריאלי היחיד.
מזכיר הטריטוריה היה אוריון קלמנס (אחיו הגדול של סמואל קלמנס, הידוע גם בשם מארק טוויין), שכיהן פחות או יותר כמושל בהיעדרו הקבוע של ניי.
טריטוריית קולורדו הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-28 בפברואר 1861 עד 1 באוגוסט 1876, אז התקבלה לאיחוד כמדינת קולורדו.
השטח אורגן בעקבות הבהלה לזהב פייק'ס פיק בשנים 1858–1862, שהביאה לאזור את הריכוז הגדול הראשון של התיישבות לבנה.
החוק המקורי שהקים את הטריטוריה החופשית של קולורדו הועבר על ידי הקונגרס ונחתם על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן ב-28 בפברואר 1861, מיד לאחר היפרדותן של שבע מדינות עבדות מה שזירז את מלחמת האזרחים האמריקנית.
הגבולות של טריטוריית קולורדו היו זהים בעיקרם לאלו של מדינת קולורדו הנוכחית.
ארגון השטח עזר לבסס את שליטת האיחוד על האזור העשיר במינרלים של הרי הרוקי.
הקמת מדינה נחשבה קרובה למדי, אך שאיפות טריטוריאליות למדינה סוכלו בסוף 1865 על ידי וטו של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
הקמת המדינה עבור הטריטוריה הייתה סוגיה שחזרה על עצמה במהלך ממשל יוליסס גרנט, כאשר גרנט תמך בהקמת מדינה נגד הקונגרס שהיה פחות מוכן לכך במהלך תקופת השיקום.
טריטוריית קולורדו חדלה להתקיים כאשר מדינת קולורדו התקבלה לאיחוד בשנת 1876.
מזרחית לקו פרשת המים של אמריקה, הטריטוריה החדשה כללה את החלק המערבי של טריטוריית קנזס, כמו גם חלק מדרום-מערב טריטוריית נברסקה, וחלקה קטנה של טריטוריית ניו מקסיקו בצפון-מזרח.
בצד המערבי של קו פרשת המים, השטח כלל חלק ניכר משטחי טריטוריית יוטה המזרחיים, שנשלטו בחוזקה על ידי שבטי היוט ושושוני.
המישורים המזרחיים הוחזקו בצורה רופפת הרבה יותר על ידי שבטי השאיין ואראפהו המעורבים, כמו גם על ידי הפאוני, קומאנצ'י וקיאווה.
בשנת 1861, עשרה ימים לפני הקמת הטריטוריה, הסכימו שבטי האראפהו והשאיין עם ארצות הברית לוותר על רוב שטחי המישורים שלהם להתיישבות לבנים, אך הורשו לחיות באזורים המסורתיים הגדולים יותר שלהם, כל עוד הם יכלו לסבול התנחלות ליד המחנות שלהם.
עד סוף מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1865, הנוכחות האינדיאנית חוסלה ברובה מהמישורים הגבוהים.
האדמה שהפכה בסופו של דבר לטריטוריית קולורדו הגיעה לראשונה לתחום השיפוט של ארצות הברית בשלושה שלבים: רכישת לואיזיאנה משנת 1803 כפי שהותקנה על ידי הסכם אדמס-אוניס משנת 1819, סיפוח טקסס מ-1845 והוויתור של מקסיקו מ-1848. תביעות הקרקע של טקסס היו, בהתחלה, שנויות במחלוקת.
הגבול בין ארצות הברית למקסיקו הוגדר מחדש על ידי הסכם גוואדלופה אידלגו בסוף מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848, והגבולות הסופיים של מדינת טקסס נקבעו על ידי הפשרה של הקונגרס ב-1850.
במקור, האדמות שהרכיבו את טריטוריית קולורדו היו מיושבות בעיקר על ידי שבטי היוט ממערב קולורדו אל המישורים הגבוהים המזרחיים, ואנסאזי בדרום מערב, דרום וחלק מדרום מזרח קולורדו.
שבטי הקומאנצ'י וה-Jicarilla Apache שלטו רשמית גם על החלקים הדרום-מזרחיים של המדינה.
ארפאהו ושאיין גם צדו, נלחמו ולפעמים חיו גם במישורים המזרחיים והצפון-מזרחיים של המדינה.
חקירת השטח על ידי עמים לא ילידים
החוקרים המוקדמים ביותר מאירופה שביקרו באזור היו מגלי ארצות ספרדים כמו קורונדו, אם כי משלחת קורונדו של 1540–1542 רק עקפה את הגבול העתידי של טריטוריית קולורדו מדרום ודרום מזרח.
בשנת 1776, פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטר ולס דה אסקלנטה חקרו את דרום קולורדו במשלחת דומינגס-אסקלנטה.
מחקרים בולטים נוספים כללו את מסע פייק של 1806–1807 על ידי זבולון פייק, המסע לאורך הגדה הצפונית של נהר הפלטה בשנת 1820 על ידי סטיבן ה.
לונג אל מה שנקרא לונגס פיק, משלחת ג'ון פרימונט ב-1845–1846, והמשלחת הגאוגרפית של פאוול משנת 1869 מאת ג'ון וסלי פאוול.
התיישבויות מוקדמות, מסחר וכריית זהב
בשנת 1779, המושל דה אנזה מניו מקסיקו נלחם והביס את הקומאנצ'י בפיקודו של Cuerno Verde במדרון המזרחי של קולורדו, כנראה דרומית לפואבלו.
ב-1786 עשה דה אנזה שלום עם הקומאנצ'ים, וכונן ברית נגד האפאצ'ים.
קבוצה של צ'רוקי חצתה את עמקי נהר סאות' פלאט ו-Cache la Poudre בדרכם לקליפורניה בשנת 1848 במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה.
הם דיווחו על מציאת כמויות של זהב בדרום פלאט וביובליו בזמן שעברו לאורך ההרים.
בדרום, בעמק סן לואיס, משפחות מקסיקניות מוקדמות קיבלו מענקי קרקע גדולים מממשלת מקסיקו.
בתחילת המאה ה-19, העמק העליון של נהר סאות' פלאט נחדר על ידי סוחרי פרוות, אך לא היה מקום התיישבות קבע.
התנועה הראשונה של מתיישבים אמריקאים קבועים באזור החלה עם חוק קנזס נברסקה משנת 1854, שאפשר הגשת תביעות קרקע פרטיות.
בין המתיישבים הראשונים שהגישו תביעות היו סוחרי פרוות לשעבר שחזרו לאדמות שהם לכדו בעבר, כולל אנטואן ג'ניס ולוכדים אחרים מפורט לארמי, שהקימו עיירה ליד לאפורט לאורך ה-Cache la Poudre ב-1858.
בשנת 1858, גרין ראסל וחברה של בני ג'ורג'יה, לאחר ששמעו את סיפור הזהב בדרום פלאט מצ'רוקי לאחר שחזרו מקליפורניה, יצאו לכרות את האזור שתיארו.
באותו קיץ הם ייסדו מחנה כרייה אורריה (על שם מחנה כריית זהב בג'ורג'יה) במפגש של סאות' פלאט וצ'רי קריק.
בני ג'ורג'יה עזבו למדינת מולדתם בחורף הבא.
במבצר בנט לאורך נהר ארקנסו, ראסל סיפר לוויליאם לארימר, ג'וניור, ספקולנט קרקעות בקנזס, על הזהב שמצאו.
לארימר, שהבין את ההזדמנות לנצל אותה, מיהר לאאורריה.
בנובמבר 1858, הוא הגיש תביעה על אזור מעבר לצ'רי קריק מאורריה וקרא לו "דנוור" לכבודו של ג'יימס וו.
דנוור, המושל הקודם של טריטוריית קנזס.
לארימר לא התכוון לכרות זהב בעצמו; הוא רצה לקדם את העיר החדשה ולמכור נדל"ן לכורים נלהבים.
תוכניתו של לארימר לקדם את עיירתו החדשה פעלה כמעט מיד, ובאביב שלאחר מכן, הטריטוריה המערבית של קנזס לאורך הפלטה הדרומית גדושה בכורים שחפרו בקרקעית הנהר במה שנודע בשם הבהלה לזהב של קולורדו.
המחפשים הראשונים נעו במעלה הזרם אל ההרים במהירות, חיפשו את מקור הזהב, וייסדו מחנות כרייה בבלק הוק ובסנטרל סיטי.
קבוצה מתחרה של אנשים אזרחיים, כולל ויליאם אה.
לאבלנד, הקימה את העיר גולדן סיטי בבסיס ההרים ממערב לדנוור סיטי, מתוך כוונה לספק לגל הגובר של הכורים סחורות הכרחיות.
התנועה ליצור טריטוריה בגבולות הנוכחיים של קולורדו הגיעה כמעט מיד.
אזרחי דנוור סיטי וגולדן סיטי דחפו למעמד טריטוריאלי של האזור החדש שיושב בתוך שנה מיום הקמת העיירות.
התנועה קודמה על ידי ויליאם ביירס, המוציא לאור של "רוקי מאונטיין ניוז", ועל ידי לארימר, ששאף להיות המושל הטריטוריאלי הראשון.
בשנת 1859, מתיישבים הקימו את טריטוריית ג'פרסון וערכו בחירות, אך הקונגרס של ארצות הברית לא הכיר בטריטוריה, והיא מעולם לא קיבלה מעמד חוקי.
הענקת מעמד טריטוריאלי של הקונגרס לאזור התעכבה בגלל סוגיית העבדות, ומבוי סתום בין הדמוקרטים, ששלטו בסנאט, לבין הרפובליקנים נגד העבדות, שהשיגו את השליטה בבית הנבחרים ב-1859. המבוי הסתום נשבר רק במלחמת האזרחים.
בתחילת 1861, מספיק סנאטורים דמוקרטיים ממדינות פורשות פרשו מהסנאט האמריקני כדי להעניק את השליטה בשני הבתים לרפובליקנים, מה שפינה את הדרך לקבלת טריטוריות חדשות.
שלוש טריטוריות חדשות הוקמו בכמה ימים: קולורדו (28 בפברואר), נבדה (1 במרץ) ודקוטה (2 במרץ).
טריטוריית קולורדו אורגנה רשמית על ידי חוק הקונגרס ב-28 בפברואר 1861, מתוך אדמות שהיו בעבר חלק מהטריטוריות קנזס, נברסקה, יוטה וניו מקסיקו.
מבחינה טכנית הטריטוריה הייתה פתוחה לעבדות על פי החלטת דרד סקוט משנת 1857, אך השאלה נדחתה על ידי מלחמת האזרחים האמריקאית הממשמשת ובאה ותחושת הרוב פרו-איחוד בטריטוריה.
זה הוצע בעבר בשנת 1850 על ידי הסנאטור הנרי ס.
פוטה כשם למדינה שנוצרה מקליפורניה של היום מדרום ל-35° 45'.
במהלך מלחמת האזרחים, הגאות של כורים חדשים לתוך השטח הואטה עד לטפטוף, ורבים עזבו למזרח כדי להילחם.
בני מיזורי שנשארו הקימו שני רגימנטים מתנדבים, כמו גם שומרי בית.
למרות שלכאורה היו מוצבים בפריפריה של זירות המלחמה, גדודי קולורדו מצאו את עצמם בעמדה מכרעת ב-1862 לאחר פלישת הקונפדרציה לטריטוריית ניו מקסיקו על ידי הגנרל הנרי סיבלי וכוח של טקסנים.
המערכה של סיבלי בניו מקסיקו נועדה כהקדמה לפלישה לטריטוריית קולורדו צפונה לפורט לארמי, תוך ניתוק קווי האספקה בין קליפורניה לשאר האיחוד.
בני קולורדו, בפיקודו של גנרל צבא האיחוד אדוארד קנבי וקולונל ג'ון פ.
סלאו, לוטננט קולונל סמואל פ.
צ'יבינגטון, הביסו את הכוח של סיבלי במהלך הקרב במעבר גלורייטה לאורך שביל סנטה פה, סיכול האסטרטגיה של הקונפדרציה.
מלחמת קולורדו בין ארצות הברית לאינדיאנים משבטי שאיין ואראפהו
בשנת 1851, על פי הסכם פורט לארמי, הכירה ארצות הברית בשבטי השאיין והארפאהו, באזור קולורדו, במישורים המזרחיים בין נהר נורת' פלאט לנהר ארקנסו מזרחה מהרי הרוקי.
אמנת פורט לארמי, בסעיף 2 של האמנה, אכן אפשרה לארצות הברית ולממשלה לבנות כבישים, עמדות צבאיות ואחרות על אדמות האינדיאנים.
אם אזרחי ארצות הברית יוכלו להשתמש בדרכים אלה כדי לעבור כחוק בשטחים האינדיאניים לא נאמר, אלא ככל הנראה משתמע מאחר שממשלת ארצות הברית חייבה את עצמה להגן על שטחי האינדיאנים מפני הפעולות של אזרחי ארצות הברית.
האמנה לא העניקה זכויות כלשהן להקמת עמדות או התיישבויות על ידי אזרחים אמריקאים.
מאחר שהסכם זה נחקק לפני שהגיעו מסילות הברזל ולפני מציאת הזהב באזור, לבנים מעטים העזו להתיישב במה שהוא כיום קולורדו.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, כתוצאה מהבהלה לזהב בקולורדו והמתשייבים שחדרו מערבה לשטח אינדיאני, היחסים בין ארצות הברית לעמים האינדיאנים הידרדרו.
ב-18 בפברואר 1861, בהסכם פורט וייז, כמה ראשי שאיין ואראפאו הסכימו לכאורה עם נציגי ארצות הברית לוותר על רוב האדמות, שעשר שנים קודם לכן שיועדו לשבטיהם, להתיישבות לבנה, תוך שמירה על רק חלק מהשמורות המקוריות, ממוקמת בין נהר ארקנסו וסאנד קריק.
קטע חדש זה הוקצה במספרים ליחידים של השבטים המתאימים, כאשר כל חבר קיבל 40 אקר (140,000 מ"ר) של קרקע.
ארצות הברית, על פי הסכם פורט וייז, ביקשה שהאינדיאנים יישבו את השמורה החדשה כחקלאים.
ארצות הברית הסכימה לשלם לשבטים סך כולל של 30,000 דולר לשנה למשך 15 שנה ובנוסף לספק מפעל עצים, מכונאי אחד או יותר, בתי מגורים למתורגמן ומהנדס טוחן.
חלק ניכר מהאינדיאנים התנערו מהאמנה, הכריזו שהצ'יפים אינם מוסמכים לחתום, או שוחדו לחתום, התעלמו מההסכם, והפכו מתלהמים עוד יותר על פלישת ה"לבנים" לשטחי הציד שלהם.
המתיחות גברה כאשר המושל הטריטוריאלי של קולורדו, ג'ון אוונס, בשנת 1862 הקים משמר בית של רגימנטים של מתנדבי קולורדו שחזרו ממלחמת מלחמת האזרחים ונקט יד קשה נגד אינדיאנים שהואשמו בגניבה.
ב-21 באוגוסט 1864, להקה של 30 אינדיאנים תקפה ארבעה חברים בחיל הפרשים של קולורדו בזמן שהם אספו בקר תועה.
שלושה מהחברים חזרו למחסן בפרנקטאון, קולורדו, אך האיש הרביעי לא הצליח לחזור.
האיש הזה, קונרד מושל, נמצא כמה ימים לאחר מכן לאחר שנורה בנשק חם ונוקב בחץ, והוא קורקף בצורת השאיין.
הפעולה ההתקפית הזו של שבט השאיין הלוחמת עוררה את זעמם של תושבי קולורדו בארצות הברית.
לאחר מספר תקריות קלות במה שיוגדר מאוחר יותר כמלחמת קולורדו, בנובמבר 1864, כוח של 800 חיילים של משמר הבית של קולורדו, לאחר שתייה מרובה, תקף מאהל של שאיין ואראפהו בסאנד קריק, ורצח בין 150 ו-200 אינדיאנים, בעיקר קשישים, נשים וילדים.
טבח סאנד קריק זה או 'טבח האינדיאנים של שאיין' הוביל לשימועים רשמיים של הוועדה המשותפת של הקונגרס של ארצות הברית על ניהול המלחמה במרץ ובאפריל 1865. לאחר הדיונים, הוועדה המשותפת של הקונגרס בדו"ח שלה ב-4 במאי 1865 תיארה את מעשיהם של קולונל ג'ון צ'יבינגטון ומתנדביו כ"מגעילים, מגעילים, אכזריים, פחדנים".
אף על פי כן, מעולם לא נעשה צדק עם האחראים לטבח; ולמרות זאת, המשך מלחמת קולורדו זו הוביל לגירוש האחרונים משבטי ארפאהו, שאיין, קיווה וקומאנצ'י מטריטוריית קולורדו לאוקלהומה.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית, נוצרה תנועה להקמת מדינה; הקונגרס של ארצות הברית העביר את חוק הקבלה של הטריטוריה בסוף 1865, אך הוטל על כך וטו על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
במשך אחת עשרה השנים הבאות, התנועה לקבלת הטריטוריה כמדינה נתקעה, עם כמה קריאות צמודות.
גרנט תמך בהקמת מדינה עבור הטריטוריה ב-1870, אך הקונגרס לא שיתף פעולה בכך.
בינתיים, הטריטוריה מצאה את עצמה מאוימת מחוסר מסילות ברזל.
עד סוף שנות ה-60, רבים בדנוור מכרו את עסקיהם ועברו צפונה לקהילות לאראמי ושאיין בטריטוריית דקוטה, שצמחו לאורך מסילת הברזל הטרנס-יבשתית.
לנוכח הידלדלותה האפשרית של העיירה והאיום עליה על ידי העיירות החדשות מצפון, בני דנוור בנו את מסילת הרכבת הפסיפית של דנבר צפונה לשאיין כדי להביא את רשת הרכבות לדנוור.
רכבת קנזס פסיפיק הושלמה לדנוור חודשיים לאחר מכן.
המהלך חיזק את תפקידה של דנוור כמטרופולין האזורי העתידי.
הטריטוריה התקבלה לבסוף לאיחוד ב-1876.
שלוש ערים בקולורדו שימשו כבירת הטריטוריה של קולורדו:
קולורדו סיטי: 7 ביולי עד 14 באוגוסט 1862.
במשך רוב אם לא כל קיומה, הממשלה הטריטוריאלית של קולורדו לא הייתה הבעלים של בתי הממשל שלה, אלא שכרה בניינים זמינים למטרות ממשלתיות.
כיום נותרו שני בניינים ששירתו את הממשל הטריטוריאלי: בניין העץ ההיסטורי בקולורדו סיטי, ובלוק Loveland במרכז העיר גולדן סיטי (ששיכן את בית המחוקקים המלא, הספרייה הטריטוריאלית ואולי בית המשפט העליון מ-1866 עד 1867, עם הספרייה שנותרה 1868).
טריטוריית מונטנה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-26 במאי 1864 עד 8 בנובמבר 1889, אז התקבלה כמדינה ה-41 באיחוד כמדינת מונטנה.
טריטוריית מונטנה אורגנה מתוך טריטוריית איידהו הקיימת על ידי חוק הקונגרס ונחתמה על ידי הנשיא אברהם לינקולן ב-26 במאי 1864. האזורים שממזרח לקו פרשת המים של אמריקה היו בעבר חלק מטריטוריית נברסקה וטריטוריית דקוטה ונרכשו על ידי ארצות הברית ברכישת לואיזיאנה.
הטריטוריה כללה גם חלק מטריטוריית איידהו ממערב לקו פרשת המים של אמריקה וממזרח לרכס ביטררוט, שנרכשה על ידי ארצות הברית באמנת אורגון, ונכללה במקור בטריטוריית אורגון.
החלק של טריטוריית אורגון שהפך לחלק ממונטנה פוצל כחלק מטריטוריית וושינגטון.
הגבול בין טריטוריית וושינגטון לטריטוריית דקוטה היה קו פרשת המים של אמריקה (כפי שמוצג במפה של 1861); עם זאת, הגבול בין טריטוריית איידהו לטריטוריית מונטנה עקב אחר רכס ביטררוט מצפון ל-46°30′ צפון (כפי שמוצג במפה של 1864).
שינוי זה נבע בחלקו מכך שהקונגרס איחד את האזור עם יצירת טריטוריית איידהו ב-1863, יחד עם התמרון הפוליטי שלאחר מכן של סידני אדגרטון, שבקרוב יהיה המושל הטריטוריאלי הראשון של מונטנה, ובני בריתו בקונגרס.
הם יישמו בהצלחה את שינוי הגבול שהוסיף את העמקים Flathead ו-Bitterroot עבור טריטוריית מונטנה.
הממשלה הפדרלית התעלמה מהמובלעת עד 1873, אז היא סופחה ובכך שולבה במחוז גאלאטין, מונטנה.
טריטוריית מונטנה התקבלה לאיחוד כמדינת מונטנה ב-8 בנובמבר 1889.
חוק הקונגרס של 1864 שהקים את מונטנה, הידוע כחוק המקורי, קבע ארגון סטנדרטי במקצת לממשלה הטריטוריאלית של מונטנה.
היא הקימה זרועות מבצעות, שופטות ומחוקקות של הממשל, אולם לממשלה הפדרלית היה תפקיד דומיננטי בניהול הטריטוריה החדשה.
במיוחד, הקונגרס שמר לעצמו את הזכות לבטל כל חוקים שהתקבלו על ידי בית המחוקקים הטריטוריאלי שנבחר על ידי האזרחים.
נשיא ארצות הברית מינה את בעלי התפקידים החזקים ביותר בטריטוריה, כולל מושל, מזכיר הטריטוריה ושלושה חברי בית המשפט העליון הטריטוריאלי, בעצה ובהסכמת הסנאט האמריקני.
אזרחי הטריטוריה בחרו אספה מחוקקת, המורכבת ממועצה ובית הנבחרים, שיצרו יחד את החוקים עבור הטריטוריה.
אזרחים גם בחרו בציר בודד לקונגרס כיועץ לבית הנבחרים של ארצות הברית; נציג טריטוריאלי לא הורשה להצביע.
השלטון הטריטוריאלי נועד לספק מגרש אימונים למעבר עתידי למדינה, ולאפשר זמן למוסדות האזור להתבגר ולאוכלוסיות לצמוח.
המושל כיהן כהונה של ארבע שנים, אלא אם כן הודח על ידי הנשיא.
חובות התפקיד כללו 1) ביצוע נאמן של החוקים, 2) לשמש כמפקד העליון של המיליציה, ו-3) לשמש כמפקח על ענייני האינדיאנים.
המושל גם היה צריך לאשר או להטיל וטו על חוקים בתוך שלושה ימים ממועד המעבר על ידי האספה המחוקקת הטריטוריאלית.
מזכיר הטריטוריה כיהן כהונה של ארבע שנים, אלא אם כן הודח על ידי הנשיא.
חובות התפקיד כללו 1) רישום כל החוקים וההליכים של האספה המחוקקת ומעשיו של המושל, 2) העברת עותקים של החוקים וכתבי העת של האספה המחוקקת לנשיא ולמנהיגי הקונגרס, וכן 3) העברת הליכים ניהוליים והתכתבויות פעמיים בשנה לנשיא.
המזכיר שימש גם כמושל בפועל במקרה של מותו, הדחה, התפטרות או היעדרות של המושל מהטריטוריה.
האזרחים הזכאים של טריטוריית מונטנה הצביעו עבור ציר לקונגרס, ובחרו אותם לכהונה של שנתיים.
הנציג הטריטוריאלי ישב בבית הנבחרים וכמו כל נציג אחר השתתף בדיונים, אך לא הייתה להם זכות הצבעה.
בתקופה שמונטנה הייתה טריטוריה, חלק מהנציגים לקונגרס הורשו לשבת בוועדות נבחרות ואפילו בוועדות קבועות של הבית, אך כמו בבית התחתון, הם לא הורשו להצביע.
טריטוריית איידהו הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-3 במרץ 1863 עד 3 ביולי 1890, כאשר ההיקף הסופי של הטריטוריה התקבל לאיחוד בשם איידהו.
הטריטוריה אורגנה רשמית ב-3 במרץ 1863, בחוק הקונגרס, שנחתם על ידי הנשיא אברהם לינקולן.
זהו אזור שהוקם על ידי אזורים מטריטוריות קיימות הנתונים במחלוקות על איזו מדינה הייתה בבעלות האזור.
עד שנת 1863, האזור שממערב לקו פרשת המים של אמריקה שהיה בעבר חלק מטריטוריית אורגון הענקית, חולק מטריטוריית וושינגטון מצפון למדינת אורגון הצעירה ועד למערב הרחוק, והשארית של טריטוריית אורגון הייתה "טריטוריה לא מאורגנת" באופן רשמי.
רוב השטח שממזרח לקו פרשת המים של אמריקה היה חלק מטריטוריית דקוטה המוגדרת בצורה רופפת המסתיימת לאורך קו הרוחב ה-49 - כיום הגבול עם קנדה, אז נחלתה הקולוניאלית של בריטניה הגדולה.
הטריטוריה המקורית המאורגנת החדשה כיסה את כל המדינות של ימינו איידהו ומונטנה, וכמעט את כל מדינת ויומינג של ימינו, תוך השמטת רק פינה בחלקה הדרום מערבי של המדינה.
היא נפרשה ממזרח למערב על ידי שביל אורגון ההומה, ובחלקה על ידי שבילי המהגרים האחרים, שביל קליפורניה ושביל המורמונים, שמאז שנסלל בשנת 1847, העביר רכבות עגלות מתיישבים למערב, ובדרך אגב, היווה את קו פרשת המים לאגן נהר הנחש, שער מרכזי למרחבים הפנימיים של איידהו ואורגון.
הבירה הטריטוריאלית הראשונה הייתה בלואיסטון מאז היווסדה ב-1863 עד 1866. בויסי הפכה לבירה הטריטוריאלית משנת 1866 בהפרש של קול אחד של בית המשפט העליון הטריטוריאלי.
הקונגרס לא הצליח לספק קודים פליליים או אזרחיים רשמיים לטריטוריית איידהו עם הקמתה.
רק ב-4 בינואר 1864 אומצו החוקים המקוריים של הטריטוריה.
המהפך שנגרם על ידי מלחמת האזרחים ותקופת השיקום היה דאגה רחוקה לאלו שנמצאים בטריטוריית איידהו היציבה יחסית, מצב אשר בתורו עודד התיישבות.
בשנת 1864, אורגנה טריטוריית מונטנה מהחלק הצפוני-מזרחי של הטריטוריה ממזרח לרכס ביטררוט.
רוב השטח הדרום מזרחי של הטריטוריה היה חלק מטריטוריית דקוטה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, טריטוריית איידהו הפכה ליעד עבור עקורים דרומיים דמוקרטים שנלחמו למען קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים.
אנשים אלה יוצגו היטב בבתי המחוקקים הטריטוריאליים המוקדמים, שלעיתים קרובות התעמתו עם המושלים הטריטוריאליים הרפובליקנים הממונים.
הקרבות הפוליטיים הפכו למרושעים במיוחד בשנת 1867 כאשר המושל דייוויד ו' באלארד ביקש הגנה מפני חיילים פדרליים המוצבים בפורט בויסי נגד בית המחוקקים הטריטוריאלי.
אולם עד 1870, המאבק הפוליטי הצטמצם במידה ניכרת.
בשנת 1868, האזורים שממזרח לקו האורך ה-111 ממערב נהפכו לחלק מטריטוריית ויומינג החדשה.
טריטוריית איידהו קיבלה את גבולות המדינה המודרנית באותה תקופה.
גילוי זהב, כסף ושאר משאבי טבע יקרי ערך ברחבי איידהו החל משנות ה-60 של המאה ה-19, כמו גם השלמת מסילת הברזל הטרנס-יבשתית ב-1869, הביאו אנשים חדשים רבים לטריטוריה, כולל פועלים סינים שהגיעו לעבוד במכרות.
ככל שאיידהו התקרבה למדינה, כרייה ותעשיות מיצוי אחרות הפכו חשובות יותר ויותר לכלכלתה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, למשל, ייצאה איידהו יותר עופרת מכל מדינה אחרת.
כמעט מיד לאחר הקמת טריטוריית איידהו, נוצרה מערכת בתי ספר ציבורית והוקמו קווים של דיליז'נס.
עיתונים רגילים היו פעילים בלויסטון, בויסי וסילבר סיטי עד 1865. קו הטלגרף הראשון הגיע לפרנקלין ב-1866, כאשר לואיסטון הייתה העיר הראשונה המקושרת בצפון איידהו ב-1874. שיחת הטלפון הראשונה באזור הפסיפיק נורת' וסט נעשתה ב-10 במאי 1878, בלואיסטון.
ארבעת אלפים סינים חיו בטריטוריית איידהו מ-1869 עד 1875. כמו מהגרים סינים רבים, הם הגיעו ל"הר הזהב" כדי לעבוד ככורים, או מצאו עבודה ככובסים וטבחים.
מפקד האוכלוסין של 1870 דיווח שיש 1,751 סינים באיידהו סיטי שהם כמעט מחצית מתושבי העיר.
מלחמת נז פרס החלה בחלק הצפוני-מרכזי של הטריטוריה בקניון הציפורים הלבנות ביוני 1877, והסתיימה ארבעה חודשים לאחר מכן במזרח טריטוריית מונטנה ב-Bear Paw.
לאחר מחלוקת העברת הבירה, הועלו הצעות לפצל את שני האזורים.
במשך שאר העשור, טריטוריית איידהו כמעט בוטלה בחוק.
בשנת 1885 פרסם בית המחוקקים של איידהו בקשה דו-מפלגתית לקונגרס בבקשה להחזיר את צפון איידהו לטריטוריית וושינגטון.
היו שני ניסיונות במהלך הקונגרס ה-49 להשיג זאת.
ב-1 במרץ 1887 שלח הקונגרס הצעת חוק לנשיא גרובר קליבלנד להחזיר את צפון איידהו לטריטוריית וושינגטון.
קליבלנד, ככל הנראה כטובה למושל אדוארד א.
סטיבנסון, סירב לחתום על הצעת החוק והטיל וטו בכיס כאשר מושב הקונגרס הסתיים יומיים לאחר מכן.
נבדה ויוטה גילו עניין בסיפוח שאריות דרום איידהו.
בשנת 1889, אוניברסיטת איידהו השתכנה בעיירה הצפונית מוסקו במקום מיקומה המתוכנן המקורי באיגל רוק (כיום איידהו פולס) בדרום.
זה שימש כדי להקל על כמה מהרגשות הקשים שחשו תושבי צפון איידהו על אובדן הבירה.
בהצעה להקמת מדינה, קרא המושל סטיבנסון לכינוס חוקתי ב-1889. הוועידה אישרה חוקה ב-6 באוגוסט 1889, והבוחרים אישרו את החוקה ב-5 בנובמבר 1889. הנשיא בנג'מין הריסון חתם על החוק המקבל את איידהו כמדינה בארצות הברית ב-3 ביולי 1890.
טריטוריית ויומינג הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-25 ביולי 1868 עד 10 ביולי 1890, אז התקבלה לאיחוד כמדינת ויומינג.
הגבולות של טריטוריית ויומינג היו זהים לאלו של מדינת ויומינג המודרנית.
בגלל מיקומה של ויומינג כחלק מרכישת לואיזיאנה, מדינת אורגון וההסכמה המקסיקנית, לארץ שהפכה לוויומינג יש היסטוריה מסובכת של יחסים טריטוריאליים.
חלקים מהשטח, שנפלו בסופו של דבר בשטח השיפוט של ויומינג, היו בנקודות שונות הקשורות לשטחי וושינגטון, אורגון, איידהו, דקוטה, נברסקה ויוטה, והיו שייכים בעבר למדינות העצמאיות של בריטניה הגדולה, צרפת, ספרד, מקסיקו, וטקסס.
החלק של טריטוריית ויומינג ממזרח לקו פרשת המים נרכש על ידי ארצות הברית ברכישת לואיזיאנה ב-1803 ואורגן לתוך טריטוריית נברסקה ב-1854. ב-2 במרץ 1861, החלק הצפוני של טריטוריית נברסקה, כולל החלק הצפוני-מזרחי של טריטוריית ויומינג העתידית, הפך לחלק מטריטוריית דקוטה, בעוד שהחלק הדרום-מזרחי נשאר עם נברסקה, ויצר את "מחבת" נברסקה.
ב-1863 הוקמה טריטוריית איידהו; היא כללה את כל המדינות המודרניות של איידהו ומונטנה וכמעט את כל ויומינג המודרנית מלבד הפינה הדרום-מערבית.
החלק של טריטוריית ויומינג ממערב לקו פרשת המים ומצפון לקו הרוחב ה-42 היה במקור חלק ממדינת אורגון, שאורגנה לתוך טריטוריית אורגון ב-1848; כאשר אורגון הצטרפה לאיחוד כמדינה תחת גבולותיה הנוכחיים בשנת 1859, אדמה זו הפכה לחלק מטריטוריית וושינגטון.
למרות שחלקו המזרחי הוענק לטריטוריית נברסקה ב-1854. טריטוריית איידהו סיפחה גם את האדמה הזו, ב-1863.
הפינה הדרום-מערבית של מה שהפך לטריטוריית ויומינג, מדרום לקו הרוחב ה-42, הפכה לחלק מארצות הברית עם הסכמת מקסיקו ב-1848. חלק מזרחי של אזור זה נתבע בעבר על ידי רפובליקת טקסס.
ב-1851, חלקה של אדמה זו ממערב לקו פרשת המים הפך לחלק מטריטוריית יוטה, ועם ארגון טריטוריית קולורדו ב-1861, רובה הועבר לטריטוריית נברסקה וצורף לטריטוריית איידהו, ב-1863. פינה קטנה של ויומינג נותרה חלק מיוטה עד להקמת טריטוריית ויומינג, ב-1868.
ב-1864, עם הקמתה של טריטוריית מונטנה, החלק הדרום-מזרחי של טריטוריית איידהו (רובה של ויומינג המודרנית) הפך לזמן קצר שוב לחלק מטריטוריית דקוטה, אם כי רצועת אדמה לאורך הגבול המערבי של מה שיהפוך לוויומינג נותרה חלק מטריטוריית איידהו.
ילידים אמריקאים חיו באזור במשך מאות שנים.
ב-25 ביולי 1868, הנשיא אנדרו ג'ונסון חתם על החוק המקורי של ויומינג שהקים את טריטוריית ויומינג תוך שימוש באדמות מהשטחים של דקוטה, איידהו ויוטה, וב-17 באפריל 1869 התארגן השלטון הטריטוריאלי.
בשנת 1869 העניקה הטריטוריה זכות בחירה לנשים לכל הבחירות בניסיון למשוך מתיישבים חדשים.
ניסיון מאוחר יותר לבטל את החוק הובס לאחר שהמושל הטיל וטו על הביטול; בית המחוקקים לא הצליח לעקוף את הווטו בהצבעה אחת.
בשנת 1872, לטריטוריית ויומינג היו חמישה מחוזות: אולבני, קרבון, לארמי, סוויטווטר ואוינטה, כל אחד מהם מלבן צר גבוה המהווה כחמישית מהשטח.
ב-10 ביולי 1890, הטריטוריה התקבלה כמדינה ה-44 שבעה ימים לאחר קבלת טריטוריית איידהו על ידי הנשיא בנג'מין הריסון.
הטריטוריה של אלסקה או טריטוריית אלסקה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית מ-24 באוגוסט 1912, ועד שאלסקה הפכה למדינה ב-3 בינואר 1959. הטריטורייה הייתה בעבר אמריקה הרוסית, 1784–1867; מחלקת אלסקה, 1867–1884; ומחוז אלסקה, 1884–1912.
העברת החוק הפלילי מ-1899, שכלל בין היתר מס על משקאות חריפים, הוביל להגברת הקריאות לייצוג אלסקה בקונגרס, והוויכוח הסתיים לבסוף ב-24 באוגוסט 1912, כאשר מחוז אלסקה הפך למאורגן ולטריטוריה מאוגדת של ארצות הברית.
החוק האורגני השני של 1912 שינה את שמו של המחוז לטריטוריית אלסקה.
ג'יימס ויקרשאם, ציר לקונגרס, הציג את הצעת חוק המדינה הראשונה של אלסקה, אך היא נכשלה בגלל חוסר עניין מצד תושבי אלסקה.
אפילו ביקורו חסר התקדים של הנשיא וורן הרדינג ב-1923 (ימים ספורים לפני מותו) לא הצליח ליצור עניין נרחב במדינה.
בתנאים של החוק האורגני השני, אלסקה פוצלה לארבע נפות.
המאוכלסת ביותר מבין הנפות, שבירתן הייתה ג'ונו, תהו אם היא יכולה להפוך למדינה נפרדת משלוש האחרות.
השליטה הממשלתית הייתה הדאגה העיקרית, כאשר בטריטוריה היו 52 סוכנויות פדרליות השולטות בו.
בשנת 1920, חוק ג'ונס חייב לבנות בארצות הברית ספינות השטות תחת דגל ארצות הברית, בבעלות אזרחי ארצות הברית ומתועדות לפי חוקי ארצות הברית.
כל הסחורה שנכנסה או יצאה לאלסקה הייתה צריכה להיות מועברת על ידי מובילים אמריקאים ולהישלח לסיאטל לפני משלוח נוסף, מה שהפך את אלסקה לתלויה דה פקטו במסחר במדינת וושינגטון.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי הוראת החוקה האומרת שמדינה אחת לא צריכה לשלוט על המסחר של אחרת לא חלה מכיוון שאלסקה הייתה רק טריטוריה.
המחירים שגבו עסקי השילוח של סיאטל החלו לעלות כדי לנצל את המצב.
השפל הגדול גרם לירידת מחירי הדגים והנחושת, שהיו חיוניים לכלכלת אלסקה באותה תקופה.
השכר ירד וכוח העבודה ירד ביותר ממחצית.
בשנת 1935, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט חשב שניתן להעביר אמריקאים מאזורים חקלאיים לעמק מטנוסקה-סוסיטנה באלסקה כדי לקבל הזדמנות חדשה לקיום עצמי חקלאי.
המתיישבים היו בעיקר ממדינות צפוניות במערב התיכון העליון, כמו מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה מתוך אמונה שרק מי שגדל באקלים דומה לזה של אלסקה יכול להתמודד עם חיי המתיישבים שם.
האגודה לשיפור קונגו המאוחדת ביקשה מהנשיא ליישב 400 חקלאים אפרו-אמריקאים באלסקה, ואמרה שהשטח יציע זכויות פוליטיות מלאות, אך דעות קדומות גזעיות והאמונה שרק מדינות הצפון יכשירו מתיישבים מתאימים גרמו לכישלון ההצעה.
החקר וההתיישבות של אלסקה לא היו מתאפשרים ללא פיתוח מטוסים, שאפשרו נהירה של מתיישבים אל פנים המדינה, והובלה מהירה של אנשים ואספקה לכל אורכה.
עם זאת, בשל תנאי מזג אוויר לא נוחים והיחס הגבוה בין טייסים לאוכלוסייה, למעלה מ-1,700 אתרי טרופות מטוסים פזורים ברחבי אלסקה.
הריסות רבות מתארות גם את מקורותיהן להתגבשות הצבאית של המדינה במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה.
חשיבותה האסטרטגית של אלסקה לארצות הברית התבררה יותר במהלך מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1942, יותר מ-200 אנשים ממוצא יפני בשטח הוצאו בכוח ונשלחו למחנות המעצר בפנים הארץ כתוצאה מצו נשיאותי 9066, שאישר לממשלה לגרש ולהכליא כל אדם ממוצא יפני מהחוף הפסיפי.
מיוני 1942 ועד אוגוסט 1943 פלשו היפנים לארצות הברית באמצעות שרשרת האיים האלאוטיים, בקרב על האיים האלאוטים.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז מלחמת 1812 שבה אדמת ארצות הברית נכבשה על ידי אויב זר.
היפנים נהדפו בסופו של דבר מהאיים האלאוטיים על ידי כוח של 34,000 חיילים אמריקאים.
באביב ובקיץ 1945, מפרץ קר בחצי האי אלסקה היה האתר של תוכנית ההעברה הגדולה והשאפתנית ביותר של מלחמת העולם השנייה, פרויקט הולה, שבה העבירה ארצות הברית 149 ספינות וכלי יד לברית המועצות והכשירה 12,000 אנשי ברית המועצות בפעולתם לקראת כניסת ברית המועצות למלחמה נגד יפן.
בכל זמן נתון, כ-1,500 עובדים אמריקאים שהו במפרץ קולד ובפורט רנדל במהלך פרויקט הולה.
ב-3 בינואר 1959 הפכה אלסקה למדינה ה-49. היה עיכוב מסוים בגלל חשש של חברי המפלגה הרפובליקנית הלאומית שאלסקה תבחר בחברי המפלגה הדמוקרטית לקונגרס, בניגוד להוואי, שגם היא הייתה מועמדת למדינה באותו זמן ונחשבה כתומכת של המפלגה הרפובליקנית.
בשנים לאחר מכן התחזיות אלו התבררו בדיוק ההפך עבור שתי המדינות.
הבירה הטריטוריאלית של אלסקה הייתה בסיטקה עד 1906, אז הועברה צפונה לג'ונו.
בניית אחוזת מושל אלסקה החלה באותה שנה.
לפני הקמתה של סוכנות ייעודית לאכיפת חוק טריטוריאלית, אכיפת החוק באלסקה טופלה על ידי סוכנויות פדרליות שונות במשך עשרות שנים, כולל צבא ארצות הברית, הצי ושירות שירות ספינות המכס.
עם הקמת ממשלה אזרחית ב-1884, שירות המרשלים של ארצות הברית פרס גם סגני מרשלים אמריקאים ברחבי הטריטוריה.
מרשלים פדרליים, מחלקות משטרה שנקבעו על ידי ערים וקציני אכיפת חוק פדרליים אחרים ישמשו כאמצעי העיקרי לאכיפת חוק טריטוריאלית עד 1941, כאשר בית המחוקקים הטריטוריאלי יצר את פטרול הכביש המהיר של אלסקה.
סיורי כבישים מהירים סיירו רק בכבישים המהירים הראשיים של אלסקה, ולא ביקרו באזורים או אזורים מרוחקים.
הם הוזמנו לאכוף רק את חוקי התעבורה.
בסופו של דבר הם הועמדו בתפקיד סגן מרשלים אמריקאיים מיוחדים כדי למלא את החלל הזה בתחום השיפוט.
בית המחוקקים סירב להפוך אותם לשוטרים עד ששם הסוכנות ישונה למשטרת הטריטוריה של אלסקה וכוח אדם נוסף נשכר משורות המרשלים של ארצות הברית.
הסוכנות הפכה למשטרת אלסקה הטריטוריאלית ב-1953, ושוב שינתה את התואר שלה ל־Alsa State Troopers ב-1967.
לפני הקמת המדינה, לשכת בתי הכלא הפדרלית הייתה בעלת סמכות שיפוט על אלסקה.
הטריטוריה של הוואי או טריטוריית הוואי הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-30 באפריל 1900, עד 21 באוגוסט 1959, אז רוב שטחה, למעט אטול פאלמירה, התקבל לארצות הברית כמדינה ה-50 של ארצות הברית, מדינת הוואי.
חוק הקבלה של הוואי קבע שמדינת הוואי לא תכלול את אטול פאלמירה, איי מידוויי, שונית קינגמן ואטול אטול ג'ונסטון, הכוללים את האי ג'ונסטון (או קלמה) ואת האי סנד.
ב-4 ביולי 1898, הקונגרס של ארצות הברית העביר את החלטת ניולנדס המאשרת את סיפוחה של הרפובליקה של הוואי בידי ארצות הברית, וחמישה שבועות לאחר מכן, ב-12 באוגוסט, הוואי הפכה לטריטוריה של ארצות הברית.
באפריל 1900 אישר הקונגרס את חוק הוואי האורגני שארגן את הטריטוריה.
ההיסטוריה הטריטוריאלית של הוואי כוללת תקופה מ-1941 עד 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר האיים הושמו תחת חוק צבאי.
הממשלה האזרחית פוזרה ומושל צבאי מונה.
משלחת בראשות הנסיכה ויקטוריה קאיולני נסעה גם היא לוושינגטון כדי למחות על ההדחה ולהתאמץ נגד הסיפוח.
הממשלה הזמנית כינסה כינוס חוקתי להקמת הרפובליקה של הוואי.
ת'רסטון דחק להפוך לנשיא הראשון של האומה, אך הוא חשש שאישיותו החצופה תפגע בסיפוח.
סנפורד ב' דול השמרני יותר, שופט בית המשפט העליון לשעבר וידידה של המלכה אוקלאני, נבחר לנשיא הראשון והיחיד של הממשלה החדשה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, מיקומה האסטרטגי של הוואי ביחס לפיליפינים הפך אותה לחשובה במיוחד לאינטרסים האמריקאיים, כפי שטען האסטרטג הימי אלפרד תייר מהן.
זאת והחשש שהאימפריה היפנית תתפוס את השליטה באיים סיפקו מומנטום לתומכי הסיפוח.
ב-4 ביולי 1898, הקונגרס האמריקני העביר החלטה משותפת לספח את הוואי לארצות הברית.
ההחלטה, הידועה בכינויה החלטת ניולנדס (על שם נציג ארצות הברית פרנסיס ג'י ניולנדס), נחתמה לחוק שלושה ימים לאחר מכן על ידי הנשיא מקינלי.
ההחלטה נכנסה לתוקף ב-12 באוגוסט 1898, ובאותו יום נערך טקס רשמי לציון העברת ריבונות מדינת הוואי לארצות הברית על מדרגות ארמון איולני בהונולולו.
דגל הוואי הורד ובמקומו הונף דגל ארצות הברית.
ההחלטה גם קבעה הקמת ועדה בת חמישה חברים כדי ללמוד אילו חוקים חדשים נדרשים לגבי ניהול וסילוק קרקעות ציבוריות בהוואי, ולפתח מסגרת ממשל לאיים.
דול (שעל פי תנאי ההחלטה, שמר על הסמכויות שהפעיל בעבר כנשיא הוואי), וולטר פ.
פראר (שגם הוא נשאר שופט בית המשפט העליון של הוואי), הסנאטורים האמריקנים שלבי מ.
קלם (רפובליקני-אילינוי) וג'ון טיילר מורגן (דמוקרטי-אלבמה), ונציג בית הנבחרים רוברט ר.
הדו"ח הסופי של הוועדה הוגש לקונגרס לדיון שנמשך למעלה משנה.
נציגים וסנאטורים דרומיים רבים העלו התנגדויות להקמת ממשלה טריטוריאלית נבחרת בהוואי, שכן פעולה זו תפתח מסלול לקבלת מדינה עם אוכלוסיית רוב "לא לבנה" בתקופה שבה "חוקי ג'ים קרואו" הנוקשים שלטו בכל דרום ארצות הברית.
בתחילת 1900 העביר הקונגרס חוק לספק ממשלה לטריטוריית הוואי, אשר נחתם לחוק על ידי הנשיא ויליאם מקינלי ב-30 באפריל 1900. חוק אורגני זה הקים את משרד מושל הוואי.
מושלים טריטוריאליים מונו על ידי נשיא ארצות הברית בעצה ובהסכמת הסנאט האמריקני.
הם כיהנו במשך ארבע שנים, אלא אם כן הודחו מוקדם יותר על ידי הנשיא.
החוק האורגני יצר גם בית מחוקקים טריטוריאלי של הוואי דו-ביתי.
הוא הורכב מבית תחתון, בית הנבחרים, ומבית עליון, הסנאט.
החוק יצר את בית המשפט העליון הטריטוריאלי ובתי משפט נוספים לערעורים.
כל השופטים של בתי המשפט הללו מונו על ידי הנשיא בעצה ובהסכמת הסנאט.
החוק גם קבע שלהוואי, כמו לטריטוריות אחרות של ארצות הברית, יהיה נציג ללא הצבעה לקונגרס של ארצות הברית.
הייצוג בבית הנבחרים של ארצות הברית הוגבל לנציג יחיד ללא הצבעה:
תעשיית התיירות של הוואי החלה בשנת 1882 כאשר Matson Navigation Company, שהוקמה על ידי ויליאם מטסון, החלה להפליג בספינות בין סן פרנסיסקו להוואי עם סחורות.
ההובלות שלו עודדו אותו לרכוש ספינות קיטור שיובילו תיירים לנפוש בהוואי מארצות הברית היבשתית.
הצי של מטסון כלל את ה-SS Wilhelmina, שהתחרתה במיטב ספינות הנוסעים המשרתות את הנתיבים האטלנטיים המסורתיים.
עם פריחת העניין של חופשות בהוואי על ידי המשפחות העשירות ביותר באמריקה בסוף שנות ה-20, מטסון הוסיף את ה-SS Mariposa, SS Monterey ו-SS Lurline לצי.
חברת הניווט מטסון הפעילה שני מלונות נופש בהונולולו ליד השטחים המלכותיים.
המלון הראשון (ולמשך זמן מה היחיד) בוואיקיקי היה מלון מואנה שנפתח ב-1901. כמלון הראשון בוואיקיקי, מלון מואנה זכה לכינוי "הגברת הראשונה של ואיקיקי".
המלון זכה לתשומת לב בינלאומית בשנת 1920 כאשר אדוארד, נסיך ויילס ולעתיד אדוארד השמיני, מלך בריטניה, נשאר כאורח.