tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככל שהקור מתגבר, הקרח יכול להצטבר לרכסים ארוכים ויוצרים נוף דיונות קרח ארקטי.
חלק גדול מהקרח הזה צף.
מסוכן ללכת על הקרח מכיוון שיכולים להיות כיסי אוויר בהם יכולים לשקוע.
החילוץ ממצב זה קשה ביותר.
קיץ: בחודשי הקיץ עלולים להתרחש זרמי סחף בימת מישיגן.
אלו מתרחשים לפתע ויכולים לסחוף שחיינים הרחק לתוך הימה.
זרמי סחף שכיחים ביותר בימים עם רוח צפונית חזקה.
זרמי סחף נוצרים כאשר מסות מים נדחקות כנגד קו החוף בשל רוח צפונית.
מסת המים נלכדת בין החוף לשרטון החול הראשון.
ככל שהרוח נמשכת, נפח המים גדל עד שמשקל המים הנכנסים ומסת החול אינם מסוגלים עוד לקלוט את נפח המים הגדל מאחורי שרטון החול.
המים הכלואים יוצרים תעלה צרה דרך שרטון החול.
המים זורמים בעוצמה חזרה לימה ויוצרים נהר בימה.
כל דבר או מישהו בזרם נסחף לימה.
אגן ימת מישיגן נוצר ב.
אונת מישיגן של הקרחון היבשתי החלה את נסיגתה צפונה לפני למעלה מ-20,000 שנים לפני זמננו ויצרה את החוף הדרומי של אגן ימת מישיגן.
"מורנת ואלפראיסו" (Valparaiso Moraine), מורנת נסיגה המשתרעת סביב ימת מישיגן, היא הצורה הגאולוגית הדומיננטית שיצרה את צורות הנוף השונות של דיונות אינדיאנה בערך 40,000 שנים לפני זמננו.
בתוך הקשת שנוצרה על ידי מורנת ואלפראיסו נמצאות שתי מורנות נסיגה מאוחרות יותר "מורנת טינלי" (Tinley Moraine) ומורנת לייק בורדר (Lake Border Moraine).
כל מורנה יצרה סכר מלאכותי לרוחב הזרם דרומה של מי המסת הקרחונים הנסוגים.
כאשר אגם קרחוני, שנוצר עקב כך, פרץ נקודה נמוכה במורנות, מפלס המים ירד והותיר מאחוריו סדרה של קווי חוף ורכסי דיונות.
"קו החוף קלומט" (Calumet Shoreline) הוא קו החוף העתיק ביותר של ימת מישיגן.
זהו רכס חול גלוי לאורך דרך רידג' (Ridge Road) דרך המחוזות לייק ופורטר באינדיאנה.
הרבה יותר קשה לזהות שני קווי חוף עתיקים יותר, "קו החוף טולסטון" (Tolleston) ו"קו החוף גלנווד" (Glenwood Shoreline) הממוקמים דרומה יותר באותם מחוזות.
בתקופות נסיגת הקרחונים היו תקופות של יציבות.
בתקופות אלה נוצרו אגמים קרחוניים לאורך הגבולות הדרומיים של הקרחונים, שנקשרו לאגן ימת מישיגן על ידי מורנות הנסיגה.
ארבע תקופות אגם קרחוניות עיקריות יצרו את דיונות אינדיאנה: אגם שיקגו (Lake Chicago) הקרחוני (14,000 שנים לפני זמננו), אגם אלגונקווין (Lake Algonquin) הקרחוני (9,000 שנים לפני זמננו), אגם צ'יפווה (Lake Chippewa) הקרחוני (7,000 שנים לפני זמננו), ושלב "הימות הגדולות ניפיסינג" (Nipissing Great Lakes) (4,000 שנים לפני זמננו).
לאחר שהקרחונים נסוגו לחלוטין מאגן ימת מישיגן, לאחר שלב ימת ניפיסינג, אותם גורמים שיצרו את הדיונות מדרום לקו החוף הנוכחי, הרחיבו את קו החוף הקיים.
הזרמים החופיים או משנעים חול דרומה לאורך החוף המזרחי של ימת מישיגן.
כאשר הם נתקלים בנחלים המביאים מים מהיבשה, נוצרים שרטונות חול המצביעים במורד הזרם, דרומה אם החוף מצפון לדרום או מערבה לאורך החוף הדרומי עצמו.
אם הזרמים היו חזקים מספיק, כפי כשהיו כשקו החוף של גלנווד נוצר, נוצרו מפרצים פנימיים רדודים עם לשונות חול רחבות בין כל מפרץ לאגם הפתוח.
עם הזמן התמזגו לשונות החול עם קו החוף הרחוק ויצרו בריכות בין הדיונות.
כל לשון חול תהפוך לרכס דיונות.
כאשר הבריכות התמלאו והרוח בנתה את רכסי החול החיצוניים גבוהים יותר, הבריכות התייבשו ורק נחל נשאר, כמו נהר קלומט הקטן כיום, מדרום לפארק המדינתי ולפארק הלאומי.
כאשר קו החוף נע צפונה, נוצרו רכסים חדשים יחד עם נחלים נוספים, עכשיו איטיים יותר ועוצמתיים פחות, והתהליך התרחש שוב ושוב.
ממערב לדיונות אינדיאנה, אגם וולף (Wolf Lake) בעיר המונד באינדיאנה, מהווה גבול מערבי לדיונות.
כאן אותו תהליך פועל, רק הסחף החופי הוא שוב דרומה, אך לאורך החוף המערבי, דוחף את החול ולשונות החול מזרחה.
כיום, אלו הם שרידי אדמות הביצה והאגמים שבין הדיונות שיצרו אזור זה במשך למעלה מ-40,000 שנה.
הפארק שוכן בתוך האזור האקולוגי של "המעבר במרכז בין יערות לערבות העשב" (Central forest–grasslands transition).
הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא בית גידול לכ-1,130 צמחים וסקולריים מקומיים.
בפארק גדלות אוכלוסיות של 30% ממיני הצמחים הנדירים, המאוימים או בסכנת הכחדה הגדלים באינדיאנה.
נוף הדיונות מעוצב על ידי אירועים קרחוניים ואקלים משתנה, ומכיל צמחייה נפרדת המייצגת יערות נשירים מזרחיים, שרידי יערות טאיגה ומינים בעלי זיקה לחוף האוקיינוס האטלנטי.
בנוסף, הפארק הלאומי הוא חלק מהגבולות הצפוניים והמזרחיים ביותר של האזור האקולוגי המכונה "חצי האי ערבות העשב הגבוה" (tallgrass prairie peninsula) וכולל שרידים מאיכות גבוהה של סוג צמחייה זה ההולך ומתמעט.
נוכחותם של סוגי קהילות צמחים ייחודיים של דיונות וצמחי ביצה היו הגורם להיסטוריה ארוכה של חקירות ומחקרים בוטניים.
אדמות בפארק הלאומי נקראו "מקום הולדתה של האקולוגיה האמריקאית" (birthplace of American ecology) כתוצאה מעבודה מוקדמת על סוקצסיה של צמחים שביצע ד"ר הנרי קאולס לפני למעלה ממאה שנה.
חקירות הקשורות למספר תחומים של אקולוגיית צמחים נמשכות גם היום ונחשבות חיוניות לשימור המערכות האקולוגיות הדינמיות של הדיונות של אינדיאנה.
בין המינים המצויים בסיכון: Cirsium pitcheri (באנגלית Pitcher's thistle), מין ממשפחת המורכבים, אנדמי לדיונות החול סביב הימות הגדולות ו-Asclepias meadii (באנגלית Mead's milkweed) ממשפחת ההרדופיים.
בשטח הפארק זוהו 369 צמחים בעלי פרחים.
בין פרחי האביב הנפוצים ביותר: Podophyllum peltatum (באנגלית May apple), נורית (שישה מינים) וסיגליות (14 מינים).
בקיץ פורחים חמישה מינים של סחלבים ו-11 מינים של מטה-זהב (Solidago).
המגוון הביולוגי היה הסיבה העיקרית ליצירת הפארק הלאומי אינדיאנה דונס.
מכיוון שהפארק הלאומי ממוקם בכמה אזורי מעבר אקולוגיים, המגוון גדול פי כמה ויותר מרוב האזורים בגודלו.
למעשה, הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא רביעי במגוון הביולוגי בקרב הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, למרות ששטחו הוא רק 62 קילומטרים רבועים.
מינים משינויים אקלימיים בעבר הצליחו לשרוד בבתי גידול מוגנים.
ההשפעה הממתנת של ימת מישיגן, יחד עם המגוון הגדול של בתי הגידול באזור קטן, מסבירים חלק ניכר ממגוון הצמחים ובעלי החיים.
46 מינים של יונקים, 18 מיני דו-חיים, 23 מיני זוחלים, 71 מיני דגים, 60 מינים של פרפרים ו-60 מינים של שפיריות ושפריריות.
אוכל הצמחים הגדול ביותר הוא אייל פרדי לבן-זנב ואילו הטורף הגדול ביותר הוא זאב ערבות.
זוהו למעלה מ-350 מינים של עופות, כאשר 113 מתוכם מקננים דרך קבע בפארק.
הפארק הלאומי מספק גם בית גידול למושבות קינון של אנפות כחולות גדולות ולמין הפרפר הכחול של קרנר (Plebejus melissa samuelis) המצוי בסכנת הכחדה.
זוחלים – בין 23 המינים של זוחלים השוכנים בפארק כלולים: הצבים: צב נשכן מצוי, צבגון מצויר וצב מצחין מצוי; הלטאה חומט חמש-פס והנחשים: זעמן אמריקאי מזרחי, נחש מים צפוני, נחש בירית מצוי ונחש בירית.
עופות – בין למעלה מ-350 מינים של עופות שנצפו בפארק כלולים:
עופות מים: צוללן צפוני, טבלן לבן-לחיים, קורמורן מצויץ, אנפה כחולה גדולה, אנפה ירוקה, אנפת לילה מצויה, ברנטה קנדית, ברווז עצים, ברווז אמריקאי שחור, ברכייה, ברווז כחול-כנפיים, ברווז אפור, ברווז אמריקאי, צולל אמריקאי, עבראש ירוק, עבראש בופאלו, שחף הרינג אמריקאי, שחפית כספית, אגמייה אמריקאית ומרגון בינוני.
עופות דורסים:, קתרטס תרנגולי, עקב רחב-כנפיים, עקב אדום-זנב ובז אמריקאי
מקנני קרקע: שליו וירג'יניה, עגור קנדי, חופמי כפול-צווארון, חופית לבנה, חופית אמריקנית, חופית כהת-חזה, חופית אלפינית וחרטומן אמריקאי
מקננים על עצים: תחמס אמריקאי, קוליברי אדום-חזה מצוי, סנונית סגולה, סנונית עצים, כוכית גדות, סנונית הרפתות, עורבני כחול, עורב אמריקאי, קיכלי אדום-חזה, זרזיר מצוי, קרדינל צפוני, דרור הרים, דרורן זהוב, פזאי אדום-כנף ודרור הבית.
יש מעט עדויות לקהילות קבועות של אינדיאנים קדומים שהתיישבו באזור.
הראיות מצביעות על כך שהנורמה הייתה מחנות ציד עונתיים.
העדויות המוקדמות ביותר למחנות קבע היו כיבוש עמק אוהיו על ידי בני תרבות הופוול.
חמש קבוצות של תלים תועדו באזור הדיונות.
תלוליות אלה עולות בקנה אחד עם התקופה 200 לפנה"ס (חלק מתרבות הופוול המכונה Goodall Focus – מוקד גודול) עד 800 לספירה (תרבות המיסיסיפי המוקדמת), אף כי היו אלו יישובי קבע קצרי מועד.
החל מתחילת המאה ה-16 גרמו חקר הארצות והמסחר האירופי להכנסת שינויים נוספים בסביבה האנושית.
איבה שבטית ותחרות אירופית מסורתית השפיעו על יחסי השבטים.
אוכלוסיות שלמות החלו לנוע מערבה, בעוד שאחרות ביקשו לשלוט באזורי סחר גאוגרפיים גדולים.
הדיונות הפכו שוב לנקודת אמצע במסע ממזרח או ממערב.
הם המשיכו להיות שטח ציד מרכזי לכפרים באזור רחב.
רק במאה ה-19 הוקמו כפרים מקומיים מפוזרים שוב באזור, אך עד מהרה הוקמו בעקבותיהם התיישבויות של אירופים.
ג'וזף ביילי (Joseph Bailly) היה המתיישב המוקדם ביותר בדיונות.
הוא עבר לכאן מתחנות מסחר שבהן פעל סביב העיירה במישיגן והתיישב לאורך הנהר קלומט.
עד מהרה הצטרפה אליו קבוצה של מתיישבים אחרים והקהילות בדיונות החלו להתפתח.
הם כללו את , פורטר, עיירת הרפאים טרמונט (Tremont) והיישוב .
קהילות חלוצות אלה גדלו והתרחבו.
סיטי ווסט (City West) הייתה אחת מכמה "עיירות רפאים" ששכנו בדיונות.
היא תוכננה כיריבה לשיקגו, היא נבנתה בחלקה בשנת 1837 אך כשלה באותו קיץ, במהלך הפאניקה הכלכלית הלאומית של 1837. שרידי העיירה, שהועברו חלקית לשימוש כבולי עץ, היו ממוקמים בסמוך למקום בו עומד כיום הביתן בפארק המדינתי, עד ששריפת יער בשנות ה-50 של המאה ה-19 השמידה את כל מה שנותר.
כיום, רוב קו החוף הוסדר לשימוש כבתי מגורים, מפעלים ועסקים, כאשר חלק מהאזורים שמורים לפארקים ציבוריים.
שימור הדיונות והחוף הימה הלאומי
ב-1889 החלה לפעול תנועה לשימור האזור הייחודי של הדיונות.
היא התעוררה כתוצאה מפרסום הצומח הייחודי של הדיונות בביטאון "Botanical Gazette" של אוניברסיטת שיקגו בשנת 1899 על ידי הבוטנאי .
בשנת 1916 ערך , המנהל הראשון של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, בשיקגו דיונים על "הפארק הלאומי דיונות החול" (Sand Dunes National Park).
בשנת 1926 נפתח הפארק המדינתי אינדיאנה דונס.
בשנות החמישים של המאה ה-20, הרצון למקסם את הפיתוח הכלכלי באמצעות "נמל אינדיאנה" עורר עניין בשימור.
מועצת הצלת הדיונות (Save the Dunes Council), כולל נשיאת הארגון דורותי ריצ'רדסון ביואל (Dorothy Richardson Buell), והפעילה הייזל הנל (Hazel Hannell), החלו בניהול מסע ארצי לרכישת האדמה.
ההצלחה הראשונה שלהם הייתה רכישת 230 דונם במחוז פורטר, "ביצת קאולס טמארק" (Cowles Tamarack Bog).
התוכנית של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי לרכוש קטעי חוף על ידי הממשלה הפדרלית יחד עם קידום הכלכלה האזורית שזכתה לכינוי "פשרת קנדי" (Kennedy Compromise) הביאה ליצירת חוף ימה לאומי והקמת נמל.
פול דאגלס, סנאטור מטעם מדינת אילינוי, הוביל את המאמץ בקונגרס להציל את הדיונות.
בסוף 1966 עברה הצעת החוק והוקם הפארק "חוף הימה הלאומי הדיונות של אינדיאנה".
ארבע הצעות חוק הרחיבו אחר כך את הפארק (1976, 1980, 1986 ו-1992) והגדילו את שטח הפארק ליותר מ-61 קילומטרים רבועים.
הצעת חוק לסווג מחדש את חוף הימה הלאומי אינדיאנה דונס כפארק הלאומי אינדיאנה דונס העלתה על ידי פיט ויסקלוסקי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אינדיאנה והסנאטורים טוד יאנג ומייק בראון, ובעבר על ידי הסנאטור ג'ו דונלי, ששאף שהאתר יזכה להכרה רבה יותר.
סגן מנהל שירות הפארקים הלאומיים, פול דניאל סמית', העיד כי השירות התנגד לסיווג המחודש מכיוון שהוא אינו עולה בקנה אחד עם מוסכמות השמות של השירות ולדיונות של אינדיאנה יש יותר במשותף עם אחרים מאשר הפארקים הלאומיים, שבדרך כלל הם גדולים בהרבה.
עברה במקור בבית הנבחרים ב-1 בנובמבר 2017, אך היא לא הועלתה להצבעה בסנאט במהלך הקונגרס ה-115 של ארצות הברית.
חוק ההקצאות המאוחד משנת 2019 כלל את הצעת החוק כהוראה ונחתם על ידי הנשיא דונלד טראמפ ב-15 בפברואר, ויצר את הפארק הלאומי ה-61 של ארצות הברית, והראשון באינדיאנה.
נחלת ביילי (Bailly Homestead) – זהו מקום תחנת המסחר החלוצית שהקים חלוץ סחר הפרוות ג'וזף ביילי (Joseph Bailly) בשנת 1822. ביילי התיישב כאן וביתו האחרון, משנות ה-30 של המאה ה-19 שרד.
בית המגורים הוגדר כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) בארצות הברית בשנת 1962.
חוות צ'לברג (Chellberg Farm) – ביתה של משפחת צ'לברג, משפחת מהגרים משוודיה, שבנתה ב-1869 חווה על האדמה החולית, והרחיבה את השטח ב-1874. היורשים של המשפחה מכרו את החווה ב-1974 לשירות הפארקים הלאומיים.
החל משנת 2008, הפארק מקיים חוות מורשת על אדמת צ'לברג, כאשר בית הקברות של משפחת ביילי נמצא בקצה הצפוני של הנכס.
בית הקברות של משפחת ביילי (Bailly Cemetery) – בית הקברות של ביילי ממוקם כ-700 מטרים צפונית לנחלה.
מיקומו הוא צוק חולי, שפעם היה מבט ממנו מעבר לדיונות אל ימת מישיגן.
כיום היער מכסה את הדיונות והימה אינו נשקפת מבית הקברות.
שינויים רבים התרחשו מאז הקבורה הראשונה בשנת 1827.
ג'וזף ביילי קבר את בנו היחיד מאשתו מארי בסתיו 1827 בגבעת חול.
הוא הציב במקום צלב מעץ אלון ומקלט מוגן משלושה צדדים.
לאחר 1866, אזור ביילי כבר לא היה המקום השקט שהיה פעם.
משפחות אחרות גרו כעת באזור וחלקן השתמשו בבית העלמין גם עבור משפחותיהן.
עם זאת, בסוף 1866, רוז האו (Rose Howe, בתו של ג'וזף ביילי) גידרה את חלקות המשפחה וביקשה מאותן משפחות להעביר את מתיהן לבתי קברות אחרים.
בשנת 1879 היא הורתה לבנות חומה סביב בית הקברות כולו ולהתקין שער ברזל מצפון.
לבסוף בשנת 1914, נקטה פרנסס רוז האו ( Frances Rose Howe, בתה של רוז האו, ונכדתו של ג'וזף ביילי) צעד נוסף כדי להגן על בית העלמין של משפחתה.
היא הורתה למלוא את האזור שבתוך החומות בחול.
מדרגות אבן החליפו את השער לשביל על בית הקברות.
צלב עץ אלון הוצב על גבי קרקע חדשה זו, והמשיך בכך את המסורת שהתחיל בה סבה.
פרנסס רוז האו מתה בשנת 1916, בעת ששהתה בקליפורניה.
גופתה הוחזרה לאינדיאנה בשנת 1917 והייתה הקבורה האחרונה בבית העלמין המשפחתי.
הנפה האדריכלית ההיסטורית מאה שנים של קדמה (Century of Progress Architectural District) – הנפה האדריכלית ההיסטורית מאה שנים של קדמה רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים וממוקמת בחלקו המזרחי של הפארק.
הנפה כוללת חמישה בניינים, כולם מתערוכת "הבתים של מחר" (Homes of Tomorrow) במהלך התערוכה העולמית מאה שנים של קדמה שהתקיימה בשיקגו בשנת 1933.
מחנה הנוער של מועדון העמיתים הטובים (Good Fellow Club Youth Camp) – המחנה, שנוצר על ידי מועדון העמיתים הטובים (Good Fellow Club) של חברת הפלדה U.S.
Steel בשנת 1941, ושירת את יליד העיר גארי עד 1977. הוא סיפק בילוי בחיק הטבע והזדמנות להשאיר את העיר מאחור למשך שבוע ויותר.
המחנה השתמש בבקתות שקורו באוהלים עם שירותים מרכזיים ומקלחת.
בראש גבעה היה המבנה המרכזי בו סופקו ארוחות, חנות ואולם באולינג.
בתי לסטרון (Lustron Homes) – הפארק הלאומי רכש שלושה בתי לסטרון (בתים מבנייה טרומית שנבנו על ידי חברת לסטרון כתחליף זול לחיילים משוחררים ממלחמת העולם השנייה) במהלך תהליך רכישת הקרקעות של הפארק.
בית ג'ייקוב קליין (Jacob Klien House) היה ממוקם בבית גידול שהיה בסכנת הכחדה.
הוא הועבר לצד המזרחי של שדרת דרייק (Drake Avenue) בעיירה בברלי שורס (Beverly Shores) והוצב על גבי דיונות המשקיפות על הימה.
בית שולוף (Schulof) ששכן בדרך לייקפרונט (Lakefront Drive) הועבר ל"קרן האתרים ההיסטוריים של אינדיאנה" (Historic Landmarks Foundation of Indiana) למטרת שימור והוא הועבר לרחוב סטפנס (Stephens Street) בפורטר.
בית פאוול (Powell) נותר בתוך הפארק בדרך לייקפרונט והוא אינו נגיש.
נפה היסטורית המשקים השוודיים – המשקים השוודיים של מחוז פורטר, אינדיאנה, מייצגים את הקהילות הכפריות הרבות שיושבו על ידי אוכלוסייה אתנית משמעותית.
הם השפיעו על הקהילה הדתית ועל הקהילה החברתית.
ההגירה משוודיה הייתה בשיאה משנת 1840 ועד 1920. בשיאה, בשנת 1910, ההערכה הייתה כי אחד מכל 5 שוודים מתגורר בארצות הברית.
הפארק מכיל 24 קילומטרים של חופים, כמו גם דיונות חול, ביצות כבול, ביצות עשב, ביצות, ערבות, נהרות, סוואנות עץ אלון ויערות פתוחים.
הפארק ידוע גם בחולות המזמרים שלו.
בפארק נצפו יותר מ-350 מיני ציפורים.
יש בו אחת מקהילות הצמחים המגוונות ביותר של כל יחידה במערכת הפארק הלאומי האמריקאית עם 1,130 מיני צמחים וסקולריים, כולל 90 כאלה המאוימים או נמצאים בסכנת הכחדה.
אזור דיונות אינדיאנה הוא ייחודי בכך שהוא מכיל צמחים ארקטיים וגם מאזורי הטאיגה (כמו ענבי דוב (Arctostaphylos)) לצד צמחי מדבר (כגון צבר מצוי).
מבקרים בפעם הראשונה בפארק מתחילים לעיתים קרובות במרכז המבקרים על שם דורותי ביואל בכביש 20 של ארצות הברית ובכביש 49 של אינדיאנה, ליד פורטר.
מרכז זה מציע שירותים סטנדרטיים של מרכז המבקרים, כולל וידאו, חוברות, תערוכות מעשיות וחנות מתנות.
מחנאות זמינה באתר המחנאות דונווד (Dunewood Campground).
הקמפינג כולל תחנת מזבלה לקרוואנים ושתי לולאות של אתרים נגישים לקרוואנים.
בכל האתרים יש מתקני גריל, שולחן פיקניק וגישה לשירותים עם מים זורמים ומקלחות.
פעילויות נופש בפארק כוללות צפרות, מחנאות, 72 קילומטרים של שבילי הליכה, דיג, שחייה, רכיבה על סוסים וסקי למרחקים.
ניתן לרכוב על אופניים על "שביל קלומט", שביל רב שימושי המחופה באבן גיר מרוסקת שעובר בקטע המזרחי של הפארק, ומספק גישה לפארק המדינתי אינדיאנה דונס, כמו גם לקהילות של בברלי שורס, וטאון אוף פיינס, ולהר בולדי בקצה העיר מישיגן סיטי.
"שביל הביצה הגדולה" (Great Marsh Trail) נפתח בשנת 2010 עם קטע נגיש, סלול, הניתן לשימוש בכיסאות גלגלים שנפתח בסתיו 2012. השביל מתחיל מרחוב ברודוויי בקצה המזרחי של הפארק.
בפארק יש כ-2 מיליון מבקרים בשנה.
הכללים קובעים שאסור להאכיל אף אחד מחיות הבר, כולל שחפים, צבאים או דביבונים.
אסור בהחלט לאסוף מאובנים של חבצלות ים על החוף.
אסור להחזיק או להשתמש בגלאי מתכות - כמו בכל הפארקים הלאומיים.
שומרי הפארק מארגנים טיולים והרצאות בחינם ברחבי הפארק באופן קבוע.
"החולות המזמרים" (The Singing Sands), העיתון הרשמי של הפארק הלאומי מתפרסם כול חצי שנה עם רשימת פעילויות בהובלה של שומרי הפארק.
אירועים בשנת 2013 הראו שעל דיונות גדולות עשויים להתפתח בולענים בלתי צפויים.
מדענים הגיעו למסקנה במקורם בעצים קבורים בחול שבסופו של דבר נרקבים וגורמים לחללים נסתרים.
אתר מחנאות דונווד (Dunewood Campground) – ממוקם בחלק המזרחי של הפארק, דרומית לכביש 12 של ארצות הברית.
במתקן 66 אתרי מחנאות (53 חלקות לקראוונים ו-13 חלקות לאוהלים).
גם בלולאת דאגלס (Douglass loop) וגם בלולאת מאת'ר (Mather loop) יש שירותים עם מקלחות ואתר נגיש לכיסאות גלגלים.
אתר המחנאות פתוח מ-1 באפריל ועד 31 באוקטובר.
מרכז המבקרים לזכר דורותי ביואל (Dorothy Buell Memorial Visitor Center) – ממש על כביש מדינתי 49 מדרום לצומת עם כביש 20 של ארצות הברית.
מרכז המבקרים כולל תערוכות על הפארק הלאומי ותצוגת יצירות אמנות שנוצרו בחוף הימה.
המרכז מופעל במשותף על ידי שירות הפארקים הלאומיים וועדת המבקרים והנופש של מחוז פורטר (PCCRVC).
מרכז המבקרים פתוח מדי יום, למעט חג ההודיה, חג המולד ושנה החדשה.
תחנת הקשר ביילי / צ'לברג (Bailly/Chellberg Contact Station) – ממוקמת בפורטר, בדרך מינרל ספרינגס, צפונית לדרך 20 של ארצות הברית.
הוא סגור רוב השנה, למעט במהלך אירועים.
אזור החניה מספק גישה לנחלת ביילי ולחוות צ'לברג.
מרכז הלמידה דונס (Dunes Learning Center) או מרכז הלמידה הסביבתי של אינדיאנה דונס ממוקם על דרך האו, מערבית לתחנת הקשר ביילי / צ'לברג, בשטח מחנה הנוער לשעבר של מועדון העמיתים הטובים.
מרכז הלמידה דונס, שנוסד בשנת 1998, הוא ארגון חינוך סביבתי ללא כוונת רווח הפועל בשותפות עם הפארק הלאומי אינדיאנה דונס כדי להעביר חוויות בנושא חינוך לשמירת איכות הסביבה.
חוף האגם ושביל הנהר של פורטג' (Portage Lakefront and Riverwalk) – המתקן החדש ביותר בפארק הלאומי.
הוא ממוקם לאורך נתיב המים ברנס, צמוד למפעל הפלדה של U.S.
ניתן להגיע אליו מכביש מדינת אינדיאנה 249 על ידי מעקב אחר השילוט מעבר למפעל הפלדה.
האזור מציע מזח דייגים, טיילת נהר ושביל אופני טיול דרך נוף הדיונות המשוחזר.
יש גישה לחוף וביתן בשטח 330 מטרים רבועים.
בית המרחץ וסט ביץ (West Beach Bathhouse) – ממוקם בפורטג' מצפון לכביש 12 של ארצות הברית בכביש קאונטי ליין.
בווסט ביץ' יש חניה בשפע, מקלטים לפיקניקים ובית מרחץ עם מקלחות.
בית המרחץ כולל מלתחות, שירותים וחוף ים שבו פועל מציל.
באזור ווסט ביץ' יוצאים כמה מהשבילים בפארק.
דאגלס לחינוך סביבתי (Paul H.
Douglas Center for Environmental Education) – ממוקם בקצה המערבי ביותר של הפארק, בקהילת מילר ביץ' בעיר גארי.
צמוד מצפון לכביש 20 של ארצות הברית 20. מרכז החינוך מספק כיתות לימוד לתוכניות בנושאים סביבתיים.
ההשתתפות היא בדרך כלל כחלק מתוכנית הלימודים של בתי הספר וארגונים מקומיים.
הפארק הלאומי איווינדו הוא פארק לאומי במזרח-מרכז גבון במרכז אפריקה, על גבול המחוזות ו.
הקמתו הוכרזה באוגוסט 2002 על ידי הנשיא עומר בונגו ב ביוהנסבורג, יחד עם 12 הפארקים הלאומיים היבשתיים האחרים של גבון.
הפארק, שהתפרסם בזכות ומפלי מינגולי המרהיבים של הנהר , הידועים כ"נפלאותיו של איווינדו", כולל גם את ואת לנגואה באי (Langoué Baï), אחת מחמש קרחות היער החשובות במרכז אפריקה.
הפארק הוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2021 בשל המגוון הביולוגי יוצא הדופן והמערכת האקולוגית של היער הטרופי השלם יחסית.
המאפיינים הפיזיים של הפארק כוללים את הנהר איווינדו, היובל העיקרי של הנהר , והר קינגואה (Kingué; 749 מטרים) והר נגואדי (Ngouad; 870 מטרים).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,672 מילימטרים כששיא המשקעים בין ספטמבר לדצמבר, ובין פברואר ומאי.
סופות רעמים עזות מתרחשות עונתיות, ולעיתים עלולות ליצור סופות טורנדו מקומיות, במיוחד ברמת איפאסה; הנזקים שנגרמים כתוצאה מהשפעה זו עשויים להיות אחראיים לכך שהיער הזה דומה באופן שטחי ליער משני.
הטמפרטורה הממוצעת היא 23.9 מעלות צלזיוס (נמדדת במאקוקו במרחק של כמה קילומטרים מגבול הפארק הצפוני), עם שונות עונתית של כ-3.3 מעלות צלזיוס.
הפארק משתרע על פני 3,000 קילומטרים מרובעים, שכמעט כולם מיוערים, תערובת של יער החוף האטלנטי של גינאה התחתונה, ויער נשירים למחצה האופייני לאגן הקונגו המרכזי.
היערות הקדמונים בדרום מכילים אוכלוסייה ייחודית מבחינה גאוגרפית של תת-משפחת הקסאלפיניים, שמספקת בית גידול למגוון רחב מאוד של פרפרים, עופות ויונקים.
מינים אלו כוללים: גורילת שפלה מערבית, שימפנזה מצוי, תאו יער אפריקאי, חזיר נהרות, קודו הביצות וחתול זהוב אפריקני, וכן את אחת האוכלוסיות השלמות האחרונות של פיל יער אפריקני.
מיני עופות בולטים כוללים: עורב אפור-צוואר המצוי בסכנת הכחדה ואפרור אפריקני.
יותר מ-430 מיני עופות תועדו בפארק.
הנחלים והמפלים הרבים בתוך הפארק הלאומי אפשרו גם מגוון של מיני מים מתוקים.
מיני דגים רבים חיים בתוך הפארק, 13 מהם בסכנת הכחדה.
ישנם לפחות 7 מינים של עשבי מים ממשפחת , וכל בריכת מפל עשויה להכיל צמחיית מים ייחודית.
הנהר דידג'י מספק גם בית גידול קריטי לתנין צר-חרטום המצוי בסכנת הכחדה.
מאז 2001, עוד לפני הקמת הפארק, חקר את האזור הדרומי של הפארק הארגון (בראשי תיבות WCS) ,ארגון חוץ-ממשלתי שהמטה שלו בגן החיות ברונקס בניו יורק, ושמטרתו לשמר את שטחי חיות הבר הגדולים בעולם ב-14 אזורי עדיפות, ודאג להגן עליו.
הארגון ריכז את המאמצים בקרחת היער הגדולה של לנגואה באי (Langoué Baï), בתמיכת מה שהיא כיום סוכנות הפארקים הלאומיים של גבון (ANPN).
בשנת 2004 הקים ה-WCS מחנה ייעודי במרחק של 3 קילומטרים מלנגואה באי, עם מגורים ומשרדים לחוקרים, המספקים תובנות חשובות על האקולוגיה של קרחת היער והגנה בפני ציידים.
מכון המחקר האקולוגיה הטרופית (Institut de Recherche en Écologie Tropicale) שוכן בצפון הפארק, 12 קילומטרים מהעיר הקרובה ביותר מאקוקו.
הפארק הלאומי ארלי הוא פארק לאומי הממוקם ב שבמחוז , בדרום-מזרח בורקינה פאסו.
הפארק צמוד לפארק הלאומי פנג'ארי של בנין בדרום ול במערב.
ב-2009 צורף האתר לרשימת אתרי רמסר, וב-2017 הפארק צורף לאתר המורשת העולמית קומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי של ארגון אונסק"ו.
הפארק שוכן בשטח של 760 קמ"ר, בגובה בין 100 ל-500 מטרים מעל גובה פני הים, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1,000 מילימטרים.
בפארק הלאומי ארלי יש מספר אגמים, כמו בטונגה (Tounga) שבו יש בור מים ויש שני אגמים שלעיתים קרובות מבקרים בהן עד עשרים היפופוטמים.
בפארק יש מגוון רחב של בתי גידול, החל מ של הנהרות ארלי ופנג'ארי ועד חורש סוואנה וגבעות אבן חול של שרשרת גובננגו (Chaîne de Gobnangou).
הפארק הוא ביתם של כ-200 פילים אפריקנים, 200 היפופוטמים ו-100 אריות.
יש גם נמרים, תאואים, תנינים, כוח הנילוס, פיתונים, בבונים, קופים אדומים וירוקים, חזירי יבלות ומיני אנטילופות שונות, כמו בובאל איילי ואנטילופת סוס קצרת-קרן.
יש גם קודו סילבטיכוס, צביונים וקובוס המים.
הפארק שימש קודם לכן בית גידול גם לזאב טלוא (Lycaon pictus manguensis), אם כי מין זה נכחד מהאזור המקומי עקב התרחבות אוכלוסיית האדם, והיעדר הגנה לאומית.
ניתן להגיע לפארק דרך הכביש המהיר N19 דרך (בעונה היבשה גם דרך ).
יש בשטח הפארק כמה בקתות לתיירים.
דרך הפארק הלאומי ארלי עובר מסלול הגירה שנתי מסורתי של הרועים בני הפולה.
מדי שנה עוברים בפארק עדרי בקר גדולים במסלול קבוע.
תשלום תעריפים קבועים לראש מטופל על ידי הנהלת הפארק הלאומי בפארק עצמו.
הפארק הלאומי אלוואו הוא שמורת טבע בצפון פורטוגל שהוכרזה בשנת 1983. הפארק נמצא בשטח המוניציפלי של מונדים דה באסטו ווילה ריאל.
אלוואו הוא הפארק הלאומי הקטן בפורטוגל, הוא משתרע על פני של אדמה הררית.
על מנת לתמוך בשימור הטבע, החלטה של מועצת השרים (142/97), מ-28 באוגוסט 1997, שילבה את אלוואו באזור רחב יותר לפי סיווג של האיחוד האירופי של Natura 2000.
הפארק ממוקם במחוזות טראס-אוס-מונטס ואלטו דורו, באזור וילה ריאל, ומחולק בין הרשויות וילה ריאל ומונדים דה באסטו.
הפארק משתרע על פני שטח של .
הפסגה הגבוהה ביותר בפארק היא Caravelas, שמתנשאת לגובה של מעל פני הים, והנקודה הנמוכה ביותר היא לוסה לאורך ריו אולו, בערך בגובה של מעל פני הים.
הפארק מחולק לשני אזורים: אזור גבוה לאורך פרשת המים של ריו אולו המקביל ברובו לקהילה של לאמאס דה אולו, ואזור נמוך יותר הכולל את ריביירה דה פרבנסה ופרשת המים של אולו בפרשת ארמלו.
לפארק אקלים אטלנטי ממוזג עם מאפיינים ים תיכוניים.
בפארק משקעים רבים במהלך חודשי החורף.
חודשים אלו קרים וגשומים, עם ממטרי שלג תכופים בגבהים, בעוד בקיץ יבש וחמים.
השונות בשיפוע מאפשרת מיקרו אקלים מגוון, עם צמחייה שונה בין גבהים גבוהים לנמוכים.
השילוב של תנאי מיקרו אקלים וגשם הביא לנוף שופע.
באזורים הגבוהים נמצאים בעיקר עצי אלון, במיוחד לאורך גדות הנהר, יחד עם עצי לוז ("Corylus avellana"), צינית אירופאית ("Ilex aquifolium"), ערמון ודפנה, ויוצרים יערות מעורבים הכוללים צמחים נדירים כמו טללית עגולת-עלה ("Drosera rotundifolia"), זן של צמח טורף המצוי באדמות הלחות לאורך שפת הנהר.
בנהר האולו חיות לוטרות ("Lutra lutra").
בכל האזור אוכלוסיות הציפורים מגוונות וכוללות זוגות מקננים של עיטי זהב.
בין הזוחלים באזור ניתן למנות את לטאת "Lacerta schreiberi" וצפע "Vipera latastei".
הארכיטקטורה המסורתית של האזור היא סגנון הררי ייחודי, במיוחד בארמלו ובלאמאס דה אולו, המושפע מהטבע הסוציולוגי והארטזנאלי של הנוף, או ב-Fervença, המושפע מהצורך החקלאי לאורך נוף מדורג.
הפארק הלאומי אודזלה-קוקואה הוא פארק לאומי ברפובליקה של קונגו.
הפארק הוקם בשנת 1935, הוכרז כשמורה ביוספרית בשנת 1977, וקיבל הגדרה רשמית בצו נשיאותי בשנת 2001. באודזלה-קוקואה יש כ-100 מיני יונקים, ואחת מאוכלוסיות הפרימטים המגוונות ביותר ביבשת.
ארגון השימור ללא מטרות רווח "" החל לנהל את הפארק בשיתוף עם המשרד לכלכלת היער, פיתוח בר קיימא וסביבה של הרפובליקה של קונגו ב-2010.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשם מסיב היער אודזה-קוקואה ונוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-16 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
"נכס זה הוא דוגמה מצוינת, בקנה מידה גדול במיוחד, לתהליך של אכלוס מחדש של יער, לאחר עידן הקרחונים, במערכות אקולוגיות של סוואנה.
לכן הוא משמעותי מבחינה אקולוגית כנקודת התכנסות של סוגי מערכות אקולוגיות רבות (יער קונגולזי, יער גינאה התחתונה וסוואנה).
המגוון הרחב של סיווגי גיל על פני ספקטרום הסוקצסיה של היער תורם לאקולוגיה הייחודית ביותר של הפארק, ומשלב מגוון רחב של תהליכים אקולוגיים יוצאי דופן.
זהו אחד המעוזים החשובים ביותר לפילי יער במרכז אפריקה, ומוכר כפארק עם מגוון הפרימטים העשיר ביותר באזור."
אודזלה-קוקואה הוא פארק לאומי ושמורת ביוספרית בשטח של כ-13,500 קילומטרים רבועים בצפון-מערב הרפובליקה של קונגו, שהוקם ב-1935. בפארק השתמר יער גשם ראשוני.
פני השטח בפארק משתנים, בין גבעות בגובה 350 מטר לג'ונגל צפוף וקרחות יער רבות.
לאודזלה-קוקואה יש מערכות אקולוגיות של יער יבש, סוואנה ויערות גשם.
הפארק מנוהל על ידי "" בשיתוף עם ממשלת קונגו.
אודזלה-קוקואה הוא אחד הפארקים הלאומיים העתיקים ביותר באפריקה.
מאמצי השימור היו מוגבלים במהלך .
אודזלה-קוקואה הוזנחה במשך שנים סביב התפרצויות אבולה במדינה, וסבלה מאוד מציד בלתי חוקי.
התיירות הייתה מוגבלת עד לעשור השני של המאה ה-21, כשרק 50 תיירים ביקרו באודזלה-קוקואה ב-2011.
ארגון "פארקים אפריקאים" החל לנהל את הפארק ב-2010, כחלק מהסכם ל-25 שנים עם משרד היערות והפיתוח בר-קיימא של הרפובליקה של קונגו.
בשנת 2013, "פארקים אפריקאים", שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, (WCS) והקרן העולמית לשימור חיות הבר חתמו על הסכם לחמש שנים בהיקף של 10 מיליון דולר כדי לשתף פעולה ולפעול לשימור אודזלה-קוקואה והסנגהה התלת-לאומי.
WCS תומכת בניהול ובשימור של אודזלה-קוקואה ופארקים לאומיים אחרים מאז תחילת שנות ה-90. "פארקים אפריקאים" יזמו את תוכנית החנינה הראשונה לציידים לא חוקיים בקונגו ב-2013, והציעה לציידים תפקידים כשומרי פארק בתמורה לנשק ומודיעין.
לפי CNN, היו 76 שומרים שסיירו באודזלה-קוקואה בתחילת 2014. שני כלבים מגזע רועה בלגי אומנו לזהות שנהב ובשר בעלי חיים ב-2014, במאמץ להפחית את הציד הבלתי חוקי.
למרות מעמד הפארק הלאומי, המגן מפני כרייה, דיווח אתר ב-2016 כי חלק מהיתרי הכרייה שהונפקו על ידי הממשלה אפשרו הפקת מינרלים בחלקים של אודזלה-קוקואה.
אודזלה-קוקואה נפתחה לביקורי תיירים באוגוסט 2012. חברת התיירות האקולוגית השקיעה בפארק על ידי שיפור התשתיות, בניית שני לודג'ים יוקרתיים ומתן הכשרה נוספת למדריכים ולשומרי הפארק.
נדרשו שש שנים על מנת להביא את הלודג'ים למצב של פעילות מלאה, והם קיבלו מימון מהפילנתרופית סבינה פלטנר (Sabine Plattner), אשתו של איש העסקים הגרמני .
חוזה ההפעלה של החברה הסתיים ב-2015, והמחנות מנוהלות מאז ישירות על ידי חברת שימור קונגו (Congo Conservation Company), שסבינה פלטנר הקימה ומממנת.
פארק אודזלה-קוקואה מארח כ-4,500 מיני צמחים ועצים.
הרוב המכריע של המינים ביער של הפארק שייכים למשפחת ה.
בפארק יש כ-100 מיני יונקים, ואחת מאוכלוסיות הפרימטים המגוונות ביותר ביבשת.
אודזלה-קוקואה הייתה פעם ביתם של כמעט 20,000 גורילות.
עם זאת, במהלך השנים 2002–2005 סדרה של התפרצויות נגיף אבולה הרגה 70%–95% מאוכלוסיית הפארק.
בשנת 2005, אבולה הרגה כ-5,000 גורילות בשטח של 2,700 קילומטרים רבועים של הפארק, על פי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
מאז גדל מספר הגורילות באודזלה-קוקואה, בעקבות מאמצים של ארגוני שימור ולפחות חברת תיירות אחת לשמר ולשקם את הפארק.
סקר של פרימטים פעילי יום, שנערך באמצע שנות ה-90, הראה אוכלוסיות קופים משמעותיות באזור היערות של הרפובליקה של קונגו.
המינים שנצפו כללו את גורילת השפלה המערבית ואת תת-המין , וכן שמונה מיני קופים: , , גנון בעל כתר, גנון דברזה, גנון לבן-אף גדול, קולובוס גרזה, גנון לבן שפה ומנגבי טאנה.
מספר קיני הגורילות היה הגבוה ביותר ביער המרנטיים הפתוח של הפארק; קיני שימפנזים היו נפוצים ביותר ביערות ראשוניים עם חופות סגורות וביערות המרנטיים.
כל מיני הקופים נמצאו באזורים הצפופים ביותר של היער.
בפארק אודזלה-קוקואה הייתה צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר של גורילות השפלה המערבית והשימפנזים במרכז אפריקה שתועדה.
פרודוקטיביות גבוהה של יער וירידה בציד הבלתי חוקי תורמים להצלחה זו.
תוצאות סקר שנערך בקרחות היער באזור הצפוני של הפארק, שפורסם ב-1998, הראו נוכחות של שלושה עשר יונקים גדולים, השכיחים שבהם היו הבונגו, תאו, פיל אפריקני, חזיר יער, חזיר יער ענק, גורילה וקודו הביצות.
מיני יונקים נוספים שתועדו כוללים: זבד אפריקאי, פיל יער אפריקני, קולובוס ושימפנזה מצוי.
הירידה באוכלוסיית הפילים בפארק מיוחסת לציד הבלתי חוקי.
סקרים של אוכלוסיית פילי היער האפריקאים של אודזלה-קוקואה הביאו להערכות של כ-18,200 ו-13,500 ב-2000 וב-2005, בהתאמה.
על פי הדיווחים, היו צבועים נקודים בשפע באזור הסוואנה של הפארק ב-2007. בשנת 2013, האריה נחשב נכחד מקומית, שכן המין לא תועד במשך חמש עשרה שנים.
תוצאות הסקר שפורסמו ב-2014 חשפו היעדר אריות, אך לפחות 46 צבועים תועדו במערכת האקולוגית של הסוואנה של הפארק.
כמו כן, תועדו חתול זהוב אפריקני, נמר וסרוואל.
ההידרדרות של אוכלוסיות אריות וצבועים נקודים נגרמת מציד יתר.
מיני אנטילופות כוללים צביון חום, צביון שחור-חזית, צביון פיטרס וצביון לבן-גחון.
מספר מחברים ציינו את החשיבות של קרחות יער עבור אוכלוסיות היונקים של הפארק.
כ-440 מיני עופות תועדו בפארק.
המינים כוללים: עיטם קולני, , , שדמית שחורת-כנף, , , , חרטומית בינונית, , אפרור אפריקני, , בז אדום, אוח פל, פרפור עקוד, , , ו.
יש גם אנפות, קלאונים ושלדגים, כולל אנפת גוליית, ושלדג ענק.
תנינים, לטאות וצפרדעים חיים באודזלה-קוקואה.
מחקר שפורסם ב- ב-2010 דיווח על נוכחותם של אחד עשר מינים של דגי חשמל מהסוג השייך למשפחת המורמיריים.
בפארק תועד מין הדג Hemigrammocharax rubensteini השייך למשפחת הדיסטיצ'ודונטיים, שתואר ב-2013. פארק אודזלה-קוקואה מארח מגוון מיני חרקים, כולל נמלים, דבורים, פרפרים וטרמיטים.
הפארק הלאומי אנקרפנציקה הוא פארק לאומי ליד במחוז בואני בצפון-מערב מדגסקר.
העיר הקרובה ביותר היא מאהאז'אנגה, 115 קילומטרים צפונית לפארק.
האקלים באנקרפנציקה הוא בעיקר אקלים טרופי.
בני ה הם הקבוצה האתנית המובילה באזור ופרנסתם על חקלאות.
, מין השייך לתת-המשפחה עכברי מדגסקר במשפחת הנסומיים חי בפארק ואינו מוכר בשום מקום אחר בעולם.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית יחד עם עוד 5 אזורים מוגנים במדגסקר בשם "היערות היבשים של אנדרפנה" ב-16 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
הפארק שוכן בין הנהר בטסיבוקה ממערב לנהר ממזרח.
במקור היו שני פארקים משני צידי הכביש הלאומי מספר 4, אך הם שולבו בשנת 2002. הפארק משתרע על פני כ-1,350 קילומטרים רבועים ומורכב מחלקי יער טרופי עבות ויבש המשולבים בשטחים פחות מיוערים.
יש גם אזורי סוואנה, סבך שיחים ואזורים חוליים של סלעים סחופים, וחלק מהאדמה מעובדת על ידי הילידים בני הסקאלווה.
ישנם מספר אגמים והפארק נחצה על ידי מסלולים ושבילים.
ישנם מתקני לינה ומדריכים זמינים כדי לעזור למבקרים להעריך את חיות הבר והנוף.
הפארק הלאומי אנקרפנציקה הוא בעיקר חורש, ומיני העצים אופייניים ליער טרופי יבש.
יש בפארק יותר מ-800 מינים, רבים מהם אנדמיים למדגסקר.
דוגמאות בולטות כוללות את השיח הפורח Baudouinia fluggeiformis, את , המשמש ברפואה המסורתית, את העץ הקטן Hymenodictyon occidental ואת העץ הגדול בעל הפרחים הבולטים Poupartia silvatica.
הפאונה המקומית של מדגסקר מיוצגת היטב.
קיימים עשרה מינים של דו-חיים ו-44 מיני זוחלים.
אלה כוללים: צב ראשתן מדגסקרי הנדיר, זיקית קרנפית ואת הזיקית הננסית .
ישנם שני נחשי בואה שוכני קרקע: חנק קרקע מלגשי וחנק עצים מלגשי, והנחש היבשתי הנדיר Liophidium therezieni.
היונקים כוללים שמונה מינים של למורים, שניים מהם הם מינים של למור עכברי, הפרימטים הקטנים בעולם.
, מין השייך לתת-המשפחה עכברי מדגסקר במשפחת הנסומיים, שהתגלה ב-1959 חי בפארק בלבד ואינו מוכר בשום מקום אחר בעולם.
מאה ועשרים ותשעה מינים של עופות תועדו בפארק, יותר ממחציתם אנדמיים למדגסקר.
הם כוללים את הוונגות ו-, החמקמק ואת העיטם המדגסקרי שניתן לראות אותו לעיתים קרובות באגם ראוולוב.
ניתן לראות את אנפת הומבולט המוגדרת בסכנת הכחדה באגם ראוולוב.
הפארק הלאומי אלטין-אמל (בקזחית: Алтынемел саябағы, ברוסית: Алтын-Эмель национальный парк) הוא פארק לאומי בקזחסטן.
הוא הוקם בשנת 1996. הפארק משתרע על פני כ-4,600 קילומטרים רבועים בין הנהר אילי לרכס הרי אק-טאו, ליד אגם קפצ'אגאי, והוא מורכב ברובו ממדבר ושטח סלעי.
חלקים בפארק צורפו לאתר המורשת העולמית מדבריות החורף הקרים של טוראן של ארגון אונסק"ו שהוכרז בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
הפארק הלאומי אלטין-אמל ממוקם בעמק הנהר אילי.
הוא כולל נופים שונים, כולל מדבר חול, הרים וצמחייה.
הפארק נוסד ב-10 באפריל 1996, במטרה לשמר מתחם פארק טבעי, כמו גם מונומנטים ארכאולוגיים והיסטוריים.
זוהי השמורה הגדולה ביותר בקזחסטן.
הוא מורכב משני חלקים עיקריים: המישור הנושק לגדה הימנית של הנהר אילי וההר, והשלוחות של רכס והמדרון הארוך של רכס אלטין-אמל.
רכסי הרים מבודדים קטנים נמצאים במישורים.
בשטח הפארק זוהו שכבות מתור הקרבון (בני 300 מיליון שנה), המיוצגים בעיקר על ידי סלעים געשיים, שכבות מהפרם מהקרבון, והשכבות הקדומות ביותר הם מהסילור.
הרי הפארק מורכבים ברובם מסלעים מהפלאוזואיקון בני 200 עד 400 מיליון שנה.
ממוקם בתוך הפארק, הוא מונומנט היסטורי של תלוליות סאקה.
תילי הקבורה מתוארכים לתקופת הברזל (מאות 7–6 לפני הספירה), ונבנו על ידי נוודי הערבות של מרכז אסיה.
חפצים שנמצאו בתוך תילי הקבורה כוללים קישוטים מצופים זהב, תכשיטים וכלי זהב, כלי נשק ושריון.
מאפיין בולט נוסף של האזור הם הרי אקטאו, המכונים גם "הרי הירח" בשל צבעיהם המיוחדים.
במאי 2021, הוכרז על ידי המשרד הקזחי לאקולוגיה, גאולוגיה ומשאבי טבע כי התיירות באזור הפארק הלאומי אלטין-אמל תפותח בדגש על מורשת היסטורית כמו גם תיירות אקולוגית.
בשנת 2021, האגודה הלאומית הגאוגרפית הקזחית הודיעה כי בתי שימוש אקולוגיים, גזיבו, סוככי צל, ברזיות ומרפסות תצפית נוספות יותקנו באזור אלטין-אמל בעתיד הקרוב.
"הדיונות המזמרות" ממוקמות במרחק של 300 קילומטרים מהפארק הלאומי אלמטי.
האזור מכונה "דיונות מזמרות" בגלל קול הרעם הנמוך הנפלט מהחול.
אורכה של (ברחן) המזמרת היא 1.5 קילומטרים וגובהה 120 מטרים.
כשהרוח נושבת ממערב ומפזרת את החולות, זה יכול להישמע כאילו עוגב מנגן.
הגורם לתופעה זו עדיין בגדר תעלומה, אך מדענים משערים שבמזג אוויר חם ויבש החול מתחשמל עקב חיכוך ויוצר רטט קולי מסוים.
האקלים של אלטין-אמל הוא אקלים יבשתי גשום, קיץ חם (סיווג Dfb בשיטת קפן).
אקלים זה מאופיין בהפרשי טמפרטורות עונתיים גדולים וקיץ חם (לפחות ארבעה חודשים בממוצע מעל 10 מעלות צלזיוס, אך אין חודש בממוצע מעל 22 מעלות צלזיוס.
הפארק נמצא באזור האקולוגי של הערבה הצחיחה למרגלות טיאן שאן.
הפארק משמש לשימור מיני צמחים ובעלי חיים נדירים ובסכנת הכחדה.
צמחיית הפארק כוללת 1,800 מיני צמחים, בהם 69 מינים נדירים.
כמו כן, 56 מיני בעלי חיים בתוך הפארק נחשבים נדירים, כולל כבש ארגאלי, וצבי הזפק.
בלי לספור חרקים ודגים, לפחות 260 בעלי חיים שונים חיים באלטין-אמל.
ישנם דו-חיים בסכנת הכחדה כולל ועופות נודדים נדירים ובסכנת הכחדה כולל חסידה שחורה ועיט שמש.
מתוך 78 מיני יונקים, 11 מתועדים בספר האדום של קזחסטן, כולל דלק הסלעים, חמוס ערבות, לוטרה, חתול בר, פרא, צבי, כבש ארגאלי, מין העטלף , שונר ודוב חום ההימלאיה.
בפארק חיים גם וסוס פרז'וואלסקי.
בין מיני הצמחים ראוי לציין את ועציון פרסי העתיקים, ועצי תפוח הבר מהמין .
נווה המדבר של קוסבסטאו, המורכב מחורשת עצים עם מעיין רדון חמים, ממוקם במישור שבין הרי אולקן-קלקן במערב להרי קטיטאו במזרח.
במקום מונומנט טבעי – ערבה בת 700 שנה.
גילו המדויק של העץ התגלה במהלך בדיקת גזע העץ, ענפים עבים ושורשים.
הערבה התגלתה במהלך עבודות גאולוגיות בשנת 1960. המונומנט נמצא ברשימת שטחי הטבע המוגנים במיוחד במעמד של מוסד להגנת טבע ומדעי, בטיפול בניהול הפארק הלאומי אלטין-אמל.
הפארק הלאומי אקסמור () הוא אזור חבל הררי הנמצא בדרום-מערב אנגליה, שטחו 693 קמ"ר והוא משתרע ממחוז סאמרסט במערב ומחוז דבון בצפון, כאשר 71% ממנו נמצאים במחוז סאמרסט ואילו 29% באזור דבון.
שם הפארק ניתן על שם נהר האקס שמקורו במרכז הפארק ואדמת הבור שבפארק.
בפארק יש מרחבים גדולים של אדמה לא מעובדת (בור), נופי חוף מרהיבים, עמקים מיוערים עמוקים, כרי אחו, צוקי ים גבוהים ונחלים זורמים.
כולם יוצרים פסיפס של עושר לעיניים והוא מהווה מקור משיכה לחובבי טרקים, לסיורים ברגל ובכלי רכב.
נוף זה נתן במשך מאות שנים, ועודנו נותן, השראה למשוררים, סופרים ואמנים.
אקסמור היה בעבר, בין השנים 1815–1818, יער מלכותי ואזור צייד.
יש עדויות לעיסוק חקלאי וכריית עפרות מינרלים מהתקופה המזוליתית וזוהו במקום שרידי אבנים וגשרים.
בימי הביניים גידלו באזור כבשים.
אקסמור הוגדר כפארק לאומי בשנת 1954. בהקמת הפארק הוגדרו המטרות: שמירת היופי הטבעי, החי, הצומח והמורשת התרבותית, ובכך יעניק לציבור המבקרים הנאה והבנה של האיכויות שבפארק זה.
בתחילה הוקמה רשות להשגת המטרות שהייתה מורכבת מנציגויות המחוז ולאחר מכן ניהול הפארק הועבר לרשות הפארקים הלאומיים.
סלעי המשקע באזור הגבוה של פארק אקסמור נוצרו במהלך התקופה הדבונית של ההיסטוריה הגאולוגית לפני כ-410–360 מיליון שנים ובמדרונות הסלעים נוצרו בתקופת הטריאס והיורה.
הקרקע מורכבת מאבני חצץ, אבני חול, צפחה, פצלים, אבני גיר, סחף ובוץ.
בסלעים ישנם מינרלים קוורץ וברזל.
הסלעים מתקופה מאוחרת יותר מכוסים בחלקם באדמת בור ואדמה חומצית.
השטח סלעי, הנקודה הגבוהה ביותר בפארק היא 519 מ' בדאנקרי ביקון (Dunkery Beacon).
הצוק הגבוה ביותר נמצא ליד העיירה קומב מרטין (Combe Martin) ושמו "התליין הגדול" (Great Hangman) וגובהו 250 מ'.
לידו צוק נמוך יותר "התליין הקטן" אשר גובהו 200 מ'.
גבעות החוף מגיעות לגובה של 414 מ'.
היערות מגיעים לעיתים עד לקו החוף.
ישנם נמלים קטנים בלינמות', פורלוק, וויר וקומב מרטין, המשמשים כיום בעיקר את המבלים בפארק.
נהרות ונחלים באורך כולל של 483 מ': נהר אקס הנמצא ברובו באזור דבון, נהר בארל העובר בצפון אקסמור ומצטרף לנהר האקס ליד אקסברידג'.
ישנם נהרות נוספים הזורמים צפונה לתעלת בריסטול והם נהר ההדון ונהרות לין מזרח ומערב, נהר הורנר, נהר מול ונהר טאו.
חודש ינואר הוא הקר ביותר עם טמפרטורה מינימום ממוצעת של 1–2 מעלות צלזיוס.
חודשים יולי-אוגוסט הם החמים ביותר וטמפרטורת מקסימום ממוצעת של 21 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית היא כ־800 מ"מ.
בחודשים נובמבר–מרץ מהירות הרוח היא בממוצע גבוהה יותר משאר חודשי השנה.
בשנת 1993 הוכרז הפארק כ"רגיש לסביבה" ובכך קיבל הגנה על הנוף שבו, על בעלי החיים שבשטחו וכבעל חשיבות היסטורית.
בשנת 2011 הוכר כאזור "שמיים אפלים", בו יש תאורה חיצונית וכמתאים לצפייה בכוכבים.
יש בו הגנה מפני זיהום תאורה מלאכותית.
רשויות הפארק פעילות עם יוזמות בין-לאומיות להפחתת הפחמן המצוי באדמות הכבול, מורחבים שטחי היער ונמנעים משימוש בפלסטיק.
את אדמת הבור מכסים עשבים או שיחי אברש.
שטח נרחב מהפארק מכוסה ביערות לרוב בעמקים העמוקים או במורדות הצוקים לאורך החוף.
העצים הם בעיקר אלון, ליבנה, מילה ועצי מחט.
בעבר כרתו עצים לשימוש כמקור דלק לבעירה וכן בעלי החיים במקום ניזונו מהצמחייה.
החל משנת 2004 רשות הפארק מפקחת על העצים ונוטעת יערות חדשים.
עצי מחט אשר נכרתים משמשים לשיפור תנאי הפארק, כמו שערים, גידור ומתקנים למבקרים.
ישנו עץ חוזרר עם ארבעה זנים נדירים.
הלחות שביערות מאפשרת צמיחתם של שרכים, טחבים, חזזיות.
בין פרחי הבר ניתן למצוא סחלבים.
יש בפארק יונקים כמו סוסי פוני, איילי האקסמור האדומים, כבשים, קיפודים, סמורים, מגוון עופות בר ופרפרים.
עדרי כבשים היו כבר לפני 3,000 והם ניזונים מעשבים ומשיחי האברש.
באקסמור יש את העדר הגדול ביותר של האייל האדום בכל רחבי אנגליה והוא מונה כשלושת אלפים איילים החיים באדמות הבור והחקלאיות.
הם שרדו מאז התקופה הפרהיסטורית.
המלטת העגלים היא בחודשים יוני-יולי ובדרך כלל בצמחיית המורדות או בשולי החורש.
האייל הבוגר יכול להגיע למשקל של 200 ק"ג.
רק הזכרים מגדלים קרניים והם משילים אותם בחודשים אפריל-מאי ואז גדלות קרניים חדשות.
האיילים ניזונים מנבטי האברש, פירות יער, עשב, פטריות וגידולי חווה.
הפארק נודע בעדרי הסוסים המסתובבים בחופשיות והקרויים סוסי פוני אקסמור.
זה אחד הגזעים העתיקים של סוסי פוני.
ישנם בפארק כעשרים עדרים מהם שניים שייכים לפארק הלאומי.
סוסים אלה נמצאים בסכנת הכחדה ולכן הוקמה חווה באשוויק, ליד דולברטון, לשימור הגזע.
בחווה זו ניתן לצפות בסוסים וללמוד עליהם.
צבע הסוסים הוא חום-מעושן, חום-אדמדם או חום כהה.
האזור התחתון בראשם, סביב העיניים והאף הוא צהבהב, הזנב והרעמה הם בצבע חום כהה.
עונת ההמלטה היא באביב ותחילת הקיץ.
במגוון הציפורים שהיו נפוצות בפארק חלה דעיכה.
בבדיקת 23 מיני ציפורים התברר שלאחר עשר שנים, 8 מהם פחתו, כגון ציפור החרשמון, ואילו שישה התרבו, בעיקר ציפור הסבכי.
ישנם ציפורים כמו נקר מנוקד וינשופים חומים החיים ביערות אלה כל השנה.
בנהרות ישנם דגים סלמון ופורל.
לינמות' נמצאת בקצה הצפוני של הפארק אקסמור, משתרעת בערוץ בגובה 210 מ' במפגש הנהרות לין מזרח ולין מערב.
לינטון נמצאת גבוה ממנה בכ-160 מ'.
את שתי העיירות מחברת רכבת הצוק לינטון ולינמות' מן התקופה הוויקטוריאנית.
במערב לינטון נמצא "עמק הסלעים".
בעיירות אלו ישנן בקתות דייגים.
עיירה במערב סאמרסט בערוץ נהר הבארל.
כאן מקום מושבם של משרדי הרשות של הפארק הלאומי אקסמור.
שם העיירה על שם אחוזה מלכותית מהמאה ה-11. בימי הביניים נודעה בייצור הצמר והמסחר בו.,
כפר מימי הביניים הנמצא בגבול הצפון-מזרחי של הפארק.
במרכזו שוק צמר וחוטים במבנה עץ מתומן ומרשים בן 400 שנה.
זו הייתה נקודת מסחר של המאה ה-17 עבור צמר ובדים.
כפר קטן הנמצא בצפון-מזרח דבון.
יש בו שרידים מתקופת הברזל.
על הרכס שלו עדויות למכרות כסף שלא בשימוש ונשתמרו המנהרות והכלים להרמת עפרות הכסף.
יש בו פארק חיות בר וכן מוזיאון לדינוזאורים.
עיירת חוף היסטורית ושקטה עם נמל ושמורת טבע של ביצות מלח.
בחודש יולי מתקיים פסטיבל בנמל.
הכביש אל העיירה היא במסלול התלול ביותר בבריטניה.
הכפר אקספורד נמצא במרכז הפארק.
ממזרח לכפר יש מבנים פרהיסטוריים.
על גבעה ממערב נמצא מבצר בשם טירת הפרה (Cow Castle) מתקופת הברזל, וממזרח לכפר נמצאת טירת סטאדון היל.
מאגר אספקת מים שנבנה בשנות ה-70 של המאה ה-20 והושלם בשנת 1979. גובה הסכר 49 מ'.
האגם משתרע על שטח של 40 דונם ומספק מי שתייה לסביבתו.
יש בו מגוון חיות בר, עופות מים ומהווה מוקד משיכה לדייג פורל.
גשר המתוארך ל-3,000 לפני הספירה ועד תקופת ימי הביניים.
נמצא מעל נהר בארל בפארק.
אורכו 55 מ' ועשוי מלוחות אבן השוקלים כ-2 טון.
הגשר מוקף בעיירות ציוריות וישנם סיפורי פולקלור ואגדות אודותיו.
ישנה סברה שעמק זה נוצר בתקופת הקרח.
ניתן לראות בו עיזים פראיות שחיות זה אלפי שנים על ומסביב לשולי המצוק, הן עוזרות לשמור על הנוף עם הרגלי המרעה שלהם.
לפי האגדה "עמק הסלעים" היה פעם ביתה של טירת השטן.
יום אחד, הוא חזר הביתה ומצא את נשותיו חוגגות עם השכנים.
אז הוא הפך את כל נשותיו לאבן.
בקתת דייגים המתוארכת לשנת 1832 הנמצאת בתחתית ערוץ במפגש מזרח הנהר לין עם הואר אוק ווטר.
במקום זה נקודת התחלה למסלול הליכה ביער לאורך הנהר וחוף הים.
הקולנוע בעיירה לינטון (Lynton Cinema)
הוקם בעיירה לינטון בשנת 1916 ונחשב לאחד מ-50 בתי הקולנוע הטובים בבריטניה.
נקודת תצפית הגבוהה ביותר בפארק, מכוסה בשיח האברש, ניתן לראות במקום זה את כל האזור הכפרי.
בלילה בעזרת טלסקופים ניתן לצפות בכוכבים.
טירה מבוצרת אשר נבנתה במאה ה-11 על ראש גבעה תלולה לאחר הכיבוש הנורמני.
בגן זני צמחים סובטרופיים וים תיכוניים.
ליד הטירה יש טחנת מים היסטורית.
הפארק הלאומי אנדסיבה מנטדייה הוא שמורת טבע מוגנת המשתרעת על פני 154 קמ"ר.
הפארק ממוקם כ-150 ק"מ מזרחית לאנטננריבו בירת מדגסקר, והוא מורכב בעיקר מיער ראשוני באזור אלאוטרה-מנגורו במזרח מדגסקר.
גובהו של הפארק נע בין 800 ל-1260 מטרים, והוא בעל אקלים לח.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 1,700 מ"מ, המשתרעים על כ-210 ימים בשנה.
יער גשם זה הוא בית גידול למגוון ביולוגי עצום של מינים, הכולל מינים נדירים אנדמיים רבים ומינים בסכנת הכחדה, כולל 11 מיני למורים.
שני חלקי הפארק הם" הפארק הלאומי מנטדיה והפארק הלאומי אנאלמזאוטרה, הידוע בעיקר בזכות האינדרי הלמור הגדול ביותר במדגסקר.
השמורה מנוהלת על ידי הקהילה המקומית.
הפארק פתוח לכל אורך השנה.
הגישה לפארק היא מכביש 2RN העובר בין אנטננריבו לטומאסינה
שמורת הכפר המיוחדת אנאלאמאזאוטרה (או פרינט) (ASR), הידועה מקומית בשם אנדאסיבה על שם הכפר הסמוך, הייתה בעבר חלק מהפארק הלאומי מנטדיה הגדול יותר, שכלל גם את יער מרומיזאהה המסווג מדרום-מזרח ואת אנוסיבה אנאלה מדרום.
בעקבות כריתת עצים וכריתת יערות לצורכי חקלאות שני הפארקים הללו מופרדים אחד מהשני.
האיום העיקרי על הפארק נובע מהיעלמותם של בתי גידול סמוכים מחוץ לפארק.
היעלמות זו נגרמה בעיקר בגלל כריתת עצים והחלפת יערות גשם ביערות אקליפטוס ואורן סיניים מסחריים, ובמידה פחותה עקב כריתה ושריפת עצים לחקלאות אורז, המחמירה עקב קצב גידול האוכלוסייה הגבוה ביותר והעוני באזורים הכפריים של מדגסקר.
הפארק נפתח לראשונה לקהל הרחב בשנת 1989 בשנת 2007 הפארק הלאומי היה מועמד להיות חלק מאתר המורשת העולמית של יערות הגשם של אטסינאנה.
בסופו של דבר, יערותיה לא נבחרו לרשימה הסופית.
זהו אחד הפארקים במדגסקר הקרובים ביותר לבירה אנטננריבו, במרחק של 3 שעות נסיעה מזרחה בכביש סלול, Route Nationale 2 (RN 2) .
בעוד שאנאלאמזאוטרה ומטה הפארק נמצאים במרחק הליכה קצר מאנטספננה על כביש RN 2
הפארק הוא מקום מושבם של 11 מינים שונים של למורים, הן בפעילות יומית והן בפעילות לילית.
בין האחרונים נמצאים האיי איי המדגסקרית למור עכברי רופוס, סיפאקה מעוטרת, למור אדום-בטן ואינדרי במהלך היום ניתן לצפות בסיפקה המעוטרת, למור אדום בטן ומושבה גדולה של אינדרי.
מדי פעם ניתן למצוא באזור זה את פוסה שהיא מין של טורף ממשפחת טורפי מדגסקר.
הפארק הוא גם ביתם של מיני ציפורים רבים ביניהם ינשוף , הציפור , דו-חיים שונים.
צפרדעים ו וכמה מינים של זוחלים.
כדי להתמודד עם איום בתי הגידול הנעלם, נוצרו שמורות בסביבת אנדאסיבה-מנטדיה המאזנות בין מיצוי משאבים לצורכי האוכלוסייה לבין הגנת הסביבה, המנסות ליצור חלופות עדיפות כלכלית וסביבתית להחלפת יערות מקומיים באקליפטוס ואורן.
בשנת 2006, שותפות המגוון הביולוגי של מדגסקר וגן החיות והאקווריום הנרי דורלי באומהה, בשיתוף פעולה עם הפארקים הלאומיים של מדגסקר ו-Eaux et Foret, יזמו את פרויקט ההחזרה/טרנסלוקציה של אנאלאמאזאוטרה (ART) במטרה להחזיר לפארק שני מינים של למור בסכנת הכחדה.
המטרה הייתה לקחת למורים מאזורים בסכנת הכחדה, שבהם אובדן בתי גידול פירושו שהאוכלוסייה הקיימת אינה בת קיימא, ולהעביר אותם למקום מבטחים יחסית של שמורת המיוחדת אנאלאמאזאוטרה.
התוכנית פעלה לפי הנחיות ה-IUCN להחדרה מחדש (טרנסלוקציה), תוך ניטור קבוצות משפחתיות לפני ואחרי הטרנסלוקציה.
עד שנת 2014, פרויקט ART החזיר לפארק שלוש קבוצות, שכללו 26 פרטים של סיפאקה מעוטרת ו-8 פרטים של למורים ממין צווארון שחור לבן.
הצוות הרב-תחומי של הפרויקט עקב אחר הקבוצות שהוחזרו באמצעות קולרי רדיו, ואסף דגימות צואה כדי להעריך את המאפיינים הביו-רפואיים, הגנטיים, בית הגידול, התזונתיים והרבייה של הלמורים
הפרויקט נחשב מוצלח, והמבקרים בשמורה פופולרית זו זכו לראות שני דורות של תינוקות שנולדו בפארק.
פרויקט ART מסייע גם לקהילה המקומית באמצעות חינוך ומספק שני מדריכים מקומיים
הפארק הלאומי אנאלאמאזאוטרה הוא פארק לאומי במדגסקר.
הפארק נמצא בחלק המזרחי של הרמות המרכזיות של מדגסקר.
תחנת היער של הפארק הוא חלק מהמאמץ המקומי של ייעור היער מחדש.
הוא גובל בפארק הלאומי אנדסיבה מנטדייה השוכן מצפונו.
השמורה ממוקמת באזור אלאוטרה-מנגורו, קרוב למוראמנגה ואנדאסיבה .
הפארק הלאומי אנאלאמאזאוטרה ממוקם 27 קילומטרים ממורמנגה, וגובל בדרום בכביש לאומי 2, כביש משני לאנדסיבה וקו רכבת בין אנטננריבו לטומאסינה.
השמורה המיוחדת של אנאלמזאוטרה, הידועה גם בשם Périnet-Analamazaotra, הוקמה ב-1970. ב-21 באפריל 2015, אוחדה השמורה המיוחדת עם תחנת היער הסמוכה אנאלאמאזאוטרה ליצירת הפארק הלאומי אנאלאמאזאוטרה באמצעות צו מס' 2015-732.
בשמורה חיים 11 מינים של למורים ביניהם:
ישנם גם 51 מיני זוחלים, כולל חנק עצים מלגשי, 84 מיני דו-חיים ויותר ממאה מיני ציפורים.
הפארק הלאומי ארוואן (בתאית: อุทยานแห่งชาติเอราวัณ) הוא אזור מוגן במערב תאילנד, ב שבמחוז קנצ'נבורי, (כשלוש שעות נסיעה מבנגקוק).
נוסד בשנת 1975, והיה הפארק הלאומי השתים עשרה של תאילנד.
הפארק הלאומי ארוואן ממוקם כ-50 ק"מ צפונית מערבית לעיר קנצ'נבורי.
הפארק משתרע בשטח של 549.88 קילומטר רבוע, ועל פני מספר מחוזות שונים.
ההרים שבגבעות טנאסרים, העשויים מגרניט ומאבן גיר מתנשאים לגובה של 996 מטר וכוללים את ההרים קאו צ'ונג פון, קאו קרו קרא, קאו מו טאו, קאו נונג פוק וקאו פלאי דינזור.
מספר נחלים זורמים בשטח הפארק, חלקם מובילים לסכרים לייצור חשמל, וחלקם מובילים למפלי מים שונים.
הקמת הפארק הלאומי הוכרזה כפארק הלאומי השתים עשרה, ופורסמה בעיתון המלכותי, ב-19 ביוני 1975, ונכנסה לתוקף למחרת.
שטח הפארק שונה בשנת 1995, וחלקים ממנו שהפכו משך הזמן לאזורים מיושבים ללא אתרי טבע, וכן על פי בקשת מחלקת הדת להקים מקדש בודהיסטי בשטח.
האקלים מושפע מהמונסון הדרום-מזרחי בעונת הגשמים ומהמונסון הצפון-מזרחי בעונה הקרה.
פארק זה נמצא בצל הגבעות, וכתוצאה מכך כמות המשקעים הממוצעת נמוכה.
הקיץ הוא בין פברואר לאפריל, עונת הגשמים נמשכת ממאי עד אוקטובר והעונה הקרה בין נובמבר לינואר.
מומלץ לבקר בפארק בחודשים נובמבר — פברואר, בתקופה הפחות גשומה, ומזג האוויר יחסית נוח.
ישנם בפארק שלושה סוגי יערות; יער גשם טרופי הכולל 81% מהשטח בו גדלים בעיקר עצים ירוקי עד, ו.
על 14% מהשטח,הכולל בעיקר עצים ממשפחות המחטנאים, אלוניים, ואקליפטוס.
ויער יבש, בעיקר של עצים בעלי פרחים הממלא את שני האחוזים הנותרים.
בתצפיות שנעשו בפארק נמצאו 14 מינים של יונקים, ביניהם:
בפארק ישנם כ-235 מיני ציפורים מ-64 משפחות.
133 מינים של ציפורי שיר מ-35 משפחות, ביניהם:
104 מינים נוספים של ציפורים מ-29 משפחות, ביניהם:
מספר התצפיות בפארק הוא שבעה מיני זוחלים, ביניהם:
האטרקציה העיקרית של הפארק היא מפלי ארוואן, מפל מים הקרוי על שם הפיל הלבן בעל שלושת הראשים המכונה 'ארוואן' מהמיתולוגיה ההינדית.
למפלים שבעה מפלסים, שבכל אחד מהן בריכות מים צלולים.
המים זורמים משלושה זרמי נחלים.
זרמי הנחלים הללו דומים לשלושת ראשי ארוואן.
בפארק ישנן ארבע מערות סלע טבעיות: מי, רואה, וואנג בדאן ופרה טאט.
קיימים מספר מסלולי הליכה בדרגות קושי שונות.
<strong>הפארק הלאומי ארוואן בסקירה כללית של האזורים המוגנים משרד 3 "PARO 3"</strong (באן פונג)
> פארק לאומי 1 תאי פראצ'אן 2 צ'אלום רטאנקוסין 3 ארוואן 4 קאו לאם 5 קוואן סרינגארינדרה 6 לאם קלונג נגו 7 פו טואי 8 סאי יוק 9 תונג פה פום
מקלט חיות בר 10 מא נאם פאצ'י 11 סאלאק פרה 12 טונג יאי נארסואן מערב פארק יער 22 פרה ת'אן דונג ראנג 23 פו מואנג 24 טאם קאו נוי
הפארק הלאומי גומבה הוא פארק לאומי קטן יחסית הנמצא בטנזניה.
הפארק הוקם בשנת 1968, כדי לספק הגנה לאלפי שימפנזות שעברו התעללות או נסחרו כחיות מחמד.
הפארק התפרסם לאחר שחוקרת הפרימטים ג'יין גודול, סייעה לפארק ולשימפנזות בו בזמן שהותה בטנזניה.
שטחו של הפארק הוא 52 קילומטרים מרובעים.
בנוסף לשימפנזות יש בפארק יער גשם טרופי ענק ובעלי חיים רבים כמו אנטילופות, קופים, חזיריים, פיליים, גחניים, צבועיים והיפופוטם.
סך הכל יש בפארק 87 מינים של יונקים, 367 מינים של עופות, 40 מיני זוחלים, 23 מיני דו-חיים ו-1174 מיני צמחים.
הפארק הלאומי גרנד קניון הוא פארק לאומי הנמצא בצפון־מערב מדינת אריזונה בארצות הברית.
הפארק משתרע על חלקו המרכזי של הגרנד קניון, הקניון הגדול של נהר הקולורדו.
זהו אחד מאתרי הטבע הנודעים בעולם.
הוא כלול בכמה מרשימות פלאי עולם, וב־1979 הכריז ארגון אונסק"ו עליו אתר מורשת עולמית.
בפארק, המשתרע על שטח של 4,926 קילומטרים רבועים במחוזות קוקונינו ומוהאבי, ביקרו בשנת 2016 קרוב לשישה מיליון תיירים, מספר המבקרים השני בגודלו בין הפארקים הלאומיים של ארצות הברית אחרי הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז.
הגרנד קניון משתרע מצפון־מזרח למערב בצפון מדינת אריזונה.
הוא מפריד בין חלקה הצפון־מערבי של המדינה, המכונה רצועת אריזונה, מיתר המדינה.
הכבישים המחברים את הגדה הצפונית והדרומית של הקניון חוצים את הקולורדו מזרחית לקניון ליד ליז פרי (גשר נאוואחו) או ליד פייג' (גשר קניון גלן), או כ־400 קילומטרים מערבה בנבדה סמוך לסכר הובר (גשר מייק או'קלאהן ופט טילמן).