tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רפאל שטייניץ, אסטרופיזקאי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע; גדעון שטייניץ, גאולוג, מדען בכיר ובעברו מנהל של המכון הגיאולוגי לישראל בירושלים; בנימין שטייניץ, פיזיולוג של צמחים, בעבר מדען בכיר במכון למדעי הצמח, מינהל המחקר החקלאי, מרכז וולקני, ראשון לציון.
חקר דגים, דו-חיים ואקולוגיה בימים ואגמים
שטייניץ היה חוקר דגים ודו-חיים, וביולוג ימי.
במחקריו עסק באקולוגיה, תפוצה ואבולוציה של דו-חיים ודגי מים מתוקים באזור המזרח התיכון; אקולוגיה, תפוצה וטקסונומיה של דגי הים האדום; אקולוגיה של אגן הים התיכון הדרום-מזרחי ושל הים האדום.
אמבריולוגיה ניסויית, נוירו-היסטולוגיה ואנטומיה מיקרוסקופית של העין בדו-חיים, היו נושאים נוספים בהם עסק.
מבחינה גאוגרפית, מחקריו של שטייניץ השתרעו לאורך הבקע הסורי-אפריקני, מאגם החולה ואגם הכנרת בצפון, דרך אזור ים המלח במרכז ועד מפרץ אילת והים האדום בדרום, וכן בחלק הדרום-מזרחי של אגן הים התיכון ובחצי האי סיני.
המחקרים התייחסו לטקסונומיה, אנטומיה, תפוצה זואו-גאוגרפית ואקולוגיה של הפאונה הנחקרת.
יחד עם עמיתו הזואולוג פרופ' היינריך מנדלסון, מהמכון הביולוגי-פדגוגי בתל אביב, הם חקרו את החי באגם החולה ובביצות שהיו בעמק החולה עד גבול המורדות המערביים של הגולן.
שני החוקרים גילו ב-1940 מין נדיר של חסר זנב עגולשון שחור-גחון, צפרדע אנדמית לאגם החולה.
הצפרדע נמצאה שוב על ידי דר' מיכאל קוסטא ב-1955 ומאז לא נצפתה בעשורים העוקבים לייבוש האגם, עד שנתגלה מחדש ב-2011 בשמורת החולה על ידי פקח רשות הטבע והגנים, יורם מלכה.
במחקר המודרני, מין (טקסונומיה) זה נחשב מאובן חי, ונכלל ברשימת מיני הדו-חיים הנדירים ביותר בעולם.
מאוחר יותר שטייניץ חקר דגים המצויים בגומחה אקולוגית ייחודית שבעין פשחה.
עין פשחה מהווה בית גידול לח במדבר, בשולי ים המלח והמקום היבשתי הנמוך בעולם, ובו נביעות מים מליחים הזורמים לים המלח.
הדגים החיים במקום, שהוא ייחודי מבחינה אקולוגית, התפתחו במנותק מאוכלוסיות דגים בבתי גידול אחרים.
בכנרת, שטייניץ חקר דגי מים מתוקים.
מחקר ראשון על דגי האגן המזרחי של הים התיכון, ובהם כאלה שמוצאם אינדו-פסיפי, פורסם יחד עם עמיתו מהמחלקה לזואולוגיה בירושלים, פרופ' גאורג האס.
משנות ה-50 של המאה הקודמת ועד מותו שטייניץ פרסם עשרות מאמרים על דגים, החי והאקולוגיה בים האדום והים התיכון, כשאחד מנושאי המחקר המרכזיים שעניינו אותו הוא תופעת נדידת דגים שמוצאם מהאוקיינוס ההודי, דרך תעלת סואץ, אל מזרח אגן הים התיכון.
בשנת 1967 שטייניץ השיק עם חוקר ממכון סמית'סוניאן שבוושינגטון די.
סי., ארצות הברית, תוכנית מחקר על תפקיד תעלת סואץ כנתיב תפוצה של ביוטה בין הים האדום והים התיכון.
לאחר פטירתו ב-1971, מחקרי הגירה ופלישת מיני חי ימי מהאוקיינוס ההודי דרך תעלת סואץ לים התיכון (ובמידה פחותה הגירה של חי בכיוון ההפוך) התרחבו והסתעפו מבחינת מגוון הנושאים המטופלים, והם נמשכים במאה ה-21. במחקר המודרני, תופעת הנדידה הביולוגית דרך תעלת סואץ מכונה הגירה לספסית.
לצד המחקר עצמו שטייניץ עסק בפעולות מלוות ותומכות מחקר בשלושה אפיקים: (א) השתתפות, ארגון וניהול במשלחות מחקר; (ב) בניית אוסף מדעי של דגים; (ג) בניית תחנת מחקר באילת.
משלחות המחקר מוקדמות בהן השתתף יצאו מירושלים בשנים 1938–1940 לחקור את החי באגם החולה.
לאחר קום המדינה, בעקבות מבצע סיני, ארגן ב-1956 ועמד בראש משלחת שחקרה את החי הימי לאורך חופי סיני ותעלת סואץ.
ב-1962 עמד בראש מסע המחקר הישראלי הראשון לדרום הים האדום, בארכיפלג איי דחלק שבאריתריאה.
מסע זה היה חלק ממכלול בינלאומי ראשון של משלחות שעסקו בחקר האוקיינוס ההודי.
בארגון מסע המשלחת הבינלאומית לדרום הים האדום השתתפו אוטו אורן ממחלקת חקר הדיג בחיפה ולב פישלזון מאוניברסיטת תל אביב, שניהם דוקטורנטים של שטייניץ.
לצד חוקרים נוספים מאוניברסיטאות ומכוני מחקר בארץ, המשלחת כללה חוקרים מארצות הברית, הולנד ואתיופיה.
בניית אוסף מדעי של דגים
שטייניץ הקדיש ממרצו גם לבניית אוסף מדעי של דגים.
אוצר האוסף משמש לתיעוד, מחקר מדעי-אקדמי וכאמצעי עזר בהוראה באוניברסיטה.
את אוסף הדגים באוניברסיטה העברית ייסדו הזואולוגים ישראל אהרוני וד"ר גאורג האס.
שטייניץ, מראשית דרכו במחלקה לזואולוגיה, הגדיל את האוסף במידה ניכרת לאורך שנים.
בשלבים מתקדמים יותר עשה זאת יחד עם תלמידו מהתחנה לחקר הדיג בחיפה ולימים פרופ' אדם בן טוביה.
הדגים עברו הליכי שימור וקוטלגו.
העבודה המדעית, הגדרת החי שצורף לאוסף ושיוכו הטקסונומי והזואו-גאוגרפי, נעשו תוך חילופי מידע הדדיים בין שטייניץ וחוקרים רבים שנהלו אוספים דומים במוסדות מחקר בחו"ל ועם אוצרים של אוספים מדעיים במזיאונים למדע ברחבי העולם.
כך הפך אוסף הדגים בירושלים לאוסף התייחסות עבור חוקרים מקהילת האיכטיולוגים הבינלאומית.
טוויית קשרי מדע עם קהיליית המדע הבינלאומית
שטייניץ ייחס חשיבות ממעלה ראשונה לקיום קשרים עם הקהילה האקדמית בעולם.
כמדען באוניברסיטה שנמצאת בראשית דרכה, ובמדינה שנמצאת בהקמה והתארגנות, הוא ראה בקשרים מסוג זה עזר לפיתוח בישראל של מחקר ברמה בינלאומית.
הוא האמין שקשרים בינלאומיים ימתנו מגבלות הנובעות מקוטן הקהילה המקצועית המקומית וממרחקה הגאוגרפי ממרכזי מחקר גדולים וחשובים בעולם.
כן ידע שקיים כורח בקשרים ושיתוף פעולה מחקרי בינלאומי בהקשר ספציפי של מחקר בביולוגיה ימית ואוקיינוגרפיה.
פן מיוחד בטווית קשרים של שטייניץ עם מדענים ומוסדות מחקר בחו"ל הוא בניית קשרי מדע עם גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא החל בבניית קשרי מדע עם גרמניה המערבית שנים רבות לפני כינון יחסים דיפלומטים בין שתי המדינות ב-1965. כבר ב-1946, במסגרת עבודתו באוסף הדגים, הוא החליף מידע וחומר ביולוגי עם הזואולוג והגנטיקאי הגרמני פרופ' קורט קוסוויג , שהיגר מגרמניה לטורקיה בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
אחרי מלחמת העולם השנייה, קוסוויג שב לגרמניה ב-1955, התמנה למנהל המכון הזואולוגי והמוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת המבורג, וביקר את שטייניץ במחלקה לזואולוגיה בירושלים.
מראשית שנות ה-60 ואילך שטייניץ שהה תקופות אחדות באוניברסיטת המבורג ובשורה של אוניברסיטאות גרמניות אחרות, במוזיאונים למדע ולזואולוגיה, ובתחנות מחקר לביולוגיה ימית.
שם הכיר את גונתר בוהנקה , אוקיינוגרף, שמילא אחרי מלחמת העולם השנייה תפקיד חשוב בשיקום קשרי מדע ומחקר של גרמניה המערבית עם מדינות העולם, והיה יועץ לקרן למחקר ופיתוח של גרמניה בתחום האוקיינוגרפיה.
ההכרות האישית בין בוהנקה לשטייניץ עמדה ברקע קבלת התמיכה מה-DFG להפעלת התחנה לביולוגיה ימית של האוניברסיטה העברית במפרץ אילת.
הקמת התחנה והמעבדה לביולוגיה ימית
ד"ר ולטר שטייניץ, אביו של היינץ שטייניץ, הגה ונסח במאמר משנת 1919 רעיון ותוכנית להקים תחנת מחקר לביולוגיה ימית בארץ ישראל.
המאמצים לבנות תחנה על חוף הארץ בים התיכון, ששטייניץ האב השקיע מאז פרסום תוכניתו ועד 1940, לא צלחו.
יוזמתם של אחרים הביאה ב-1946 להקמת תחנה לחקר הדיג בנמל חיפה, ולאחר קום המדינה, נוסד המכון לחקר ימים ואגמים לישראל ונבנה מבנה המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה בחוף שקמונה, חיפה.
באופן טבעי, המחקר האוקיינוגרפי של המעבדות בחיפה נמצא בעיקר בים התיכון.
היינץ שטייניץ הכיר את המגוון הביולוגי העשיר מאוד של הים האדום ואת שונותו מהמגוון הביולוגי של הים התיכון.
הוא גם ידע עד כמה החי בים האדום עדיין לא נחקר, ולכן, מטרתו הייתה להקים במפרץ אילת תחנה לביולוגיה ימית שתתמקד במחקר האוצר הביולוגי-ימי שבדרום.
סיבה נוספת לבחירת מפרץ אילת כאתר לתחנת מחקר קשורה לתופעה הביו-גאוגרפית של נדידת דגים מהאוקיינוס ההודי והים האדום (שהוא שלוחה צפונית של האוקיינוס ההודי) דרך תעלת סואץ אל הים התיכון.
הימצאותם של דגים ממוצא אינדו-פסיפי במזרח אגן הים התיכון התגלתה ותועדה לראשונה לאורך חופי ארץ ישראל על ידי ולטר שטייניץ.
בעקבות הממצאים, ולטר שטייניץ קרא לחקור ולעקוב אחר נדידת חי מהים האדום דרך תעלת סואץ אל חלקו המזרחי של אגן הים התיכון.
היינץ שטייניץ סבר שמעבדה באילת תוכל לשרת היטב ותעצים את המחקר הביולוגי-ימי והאקולוגי-ימי למען הבנת תופעת הנדידה של חי בין שני גופי מים עולמיים (האוקיינוס ההודי והים התיכון) לאחר שהאדם יצר קשר מלאכותי ביניהם (תעלת סואץ).
המניע השלישי להקמת תחנת מחקר באילת קשור לסכנות האורבות למערכות הביולוגיות בים האדום כתוצאה מזיהום הים על יד פעילות אנושית.
קיים פוטנציאל של ממש לפגיעה אקולוגית וסביבתית כתוצאה מזליגת מזהמים לתוך הים משתי ערי המפרץ, אילת ועקבה, וממזהמים שמקורם בתעבורת אוניות משא ומכליות נפט בים האדום, אוניות המגיעות לנמלי אילת ועקבה או עוברות בתעלת סואץ.
שטייניץ האמין שתחנת מחקר באילת תוכל לעקוב ולנטר, בכלים מדעיים, אחר השפעות אנוש על המערכות האקולוגיות הרגישות באזור.
שנים רבות לפני בניית התחנה שטייניץ הקדיש מאמצים רבים לתכנון המבנה, תפקוד המעבדות וניהולה המדעי.
הוא ביקר בשנות ה-50 וה-60 של המאה הקודמת בעשרות תחנות מחקר אוקיינוגרפיות ואקווריומים ימיים באירופה, ארצות הברית והאיים הקריביים, שם שאב מהניסיון בתכנון, בנייה וניהול אתרים כאלה.
היות שהמקום המיועד לתחנה המתוכננת, מפרץ אילת, רחוק ומבודד גאוגרפית מכל מרכז אקדמי בעולם, ובשל היות קהיליית אנשי המחקר שעסקו בביולוגיה ימית בישראל של אותם ימים עדיין קטנה, טווה קשרים אישיים עם חוקרים בחו"ל ועניין אותם לבוא לבצע מחקרים במעבדה שעומדת לקום.
כדי לבסס את פעילותה של התחנה לאורך זמן דאג שתהיה לה מראשית דרכה מועצה מייעצת שהורכבה מצוות בינלאומי של מדענים בתחומי האוקיינוגרפיה, מאירופה, אוסטרליה וארצות הברית.
היוזמות הללו עזרו לקיים באילת, מיום חנוכת התחנה, מחקר ברמה ואיכות שאינם נופלים מאלה הקיימים במרכזי מחקר מקבילים בעולם.
חזונו של ולטר שטייניץ התממש לאחר מותו עת נחנכה ב-1968 תחנת המחקר לביולוגיה ימית של האוניברסיטה העברית במפרץ אילת, על חוף הים האדום.
היינץ שטייניץ זכה לעידוד, תמיכה ועזרה מחוקרים באוניברסיטאות ישראליות וגופי מחקר אחרים בארץ, מהחברה והמכון לחקר ימים ואגמים ומקרן למחקר ופיתוח של גרמניה (DFG).
התחנה באילת נחנכה ב-1968 והפעלתה הייתה בבחינת שיא בפועלו של היינץ שטייניץ כזואולוג וכביולוג-ימי, כמוביל מדעי ישראלי ובינלאומי, וכאיש מעשה.
המעבדה לביולוגיה ימית נקראה ב-1972 על שמו של היינץ שטייניץ לאחר שנפטר באופן פתאומי ב-1971 בעת כהונתו כמנהלה הראשון.
הפעילות המחקרית תפסה תנופה והתחנה שגשגה מתחילת העבודה.
לאחר פטירתו של שטייניץ, המחקר הורחב מביולוגיה ימית בעיקר למחקר רב-תחומי באוקיינוגרפיה ביולוגית, כימית, פיזיקלית, אקולוגיה ימית ושמירת איכות הסביבה.
מבנה התחנה גדל ונוספו מעבדות חדשות ומרחבי הוראה ולימוד.
בשנת 1985 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להפוך את המעבדה למכון כלל-אוניברסיטאי שנקרא המכון הבין אוניברסיטאי למדעי הים באילת.
המכון הוא מוסד אקדמי בו שותפות כל האוניברסיטאות הישראליות, מכון ויצמן למדע והטכניון.
תרומה במסגרות שמחוץ לאוניברסיטה העברית
במקביל לעבודת המחקר וההוראה באוניברסיטה, שטייניץ תרם מהידע והניסיון שלו למסגרות אקדמיות שמחוץ לאוניברסיטה העברית ובמסגרות לא-אקדמיות.
הכט, היה ממקימי העמותה לזואולוגיה בישראל.
בשנות ה-40 של המאה הקודמת, כמי שחקר את החי באגם החולה, הבין את הנזקים האקולוגיים הצפונים בכוונות, שהתגבשו באותה תקופה, לייבש את האגם, והיה מהמתנגדים לתוכניות אלה.
מתוך דאגה לגורל החי, הצומח ומשאבי טבע אחרים שנמצאו בסכנה של הרס ואף הכחדה עקב התיישבות ופיתוח מואצים בארץ לאחר קום המדינה, שטייניץ נמנה בשנת 1953, לצדם של עזריה אלון, פרופ' היינריך מנדלסון, פרופ' אמוץ זהבי ואחרים, על גרעין המיסדים של החברה להגנת הטבע.
משנת 1965 ואילך היה חבר האקדמיה הישראלית למדעים ובכלל זה חבר בוועדה של האקדמיה שעסקה בפרסום "הפאונה של ישראל".
היה עורך-שותף של כתב העת של התחנה לחקר הדיג בחיפה, וחבר מערכת "במדגה", עיתון חקר טיפוח המדגה בישראל.
המוניטין הלאומי ובינלאומי של שטייניץ כמדען, ביולוג-ימי בכיר וכמורה באו לביטוי בלמעלה מעשרים מיני דגים ודו-חיים שנקראו על שמו על ידי עמיתים מישראל ומחוצה לה.
חלק מההשמות נתנו שנים לאחר פטירתו.
היינץ לינדנר הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת יאנג בויז מליגת העל השווייצרית ובנבחרת אוסטריה.
לינדנר החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת המילואים של אוסטריה וינה, בה ערך 32 הופעות.
בשנת 2010 קודם לסגל הקבוצה הבכירה וצבר בשורותיה 187 הופעות.
בינואר 2015 היה לינדנר על סף מעבר לקבוצת הלה ליגה הספרדית קורדובה, אך העסקה לא יצאה לפועל בסופו של דבר.
במקום זאת חתם בקבוצת איינטרכט פרנקפורט הגרמנית, שם שימש שוער משנה ללוקאס הרדצקי.
ב-13 ביוני 2017 חתם בגראסהופרס מליגת העל השווייצרית.
ב-16 בינואר 2024 הושאל לרויאל אוניון סן-ז'ילואז.
לינדנר ערך את הופעת הבכורה שלו באוסטריה ב-1 ביוני 2012, במשחק הניצחון 2–3 מול אוקראינה במסגרת משחק ידידות.
הוא נכלל בסגל הנבחרת האוסטרית לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
היינץ דרוסל , היה קצין בוורמאכט, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
בנובמבר 1939 גויס דרוסל לוורמכט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיע דרוסל לדרגת סגן.
הוא שירת בחזית צרפת ולאחר מכן בחזית המזרחית.
הוריו, פאול ואלפרידה, היו אנטי נאציים וסירבו להצטרף למפלגה הנאצית.
דרוסל היה שותף להשקפתם האידאולוגית.
בשנת 1941 שחרר דרוסל קצין סובייטי שהיה שבוי מלחמה ואפשר לו לשוב לקווי הצבא האדום.
בכך הצילו ממוות שכן על פי פקודת הקומיסר היה צפוי קצין זה למוות.
בהיותו בחופשה בברלין בשנת 1942 הבחין דרוסל בצעירה יהודייה בשם מריאן הירשפלד שביקשה להתאבד בקפיצה מגשר, והציל אותה.
הוא נתן לה כסף, הסתיר אותה בדירתו ולאחר מכן העביר אותה למקום מסתור אחר.
לאחר שנפצע דרוסל בחזית, התאפשר לו לשוב לביתו בכפר סנציג (Senzig), כ-40 ק"מ מדרום לברלין, שם גר עם הוריו.
שכנו של דרוסל, ארנסט פונטהיים, גר בביתה של פרידה קונצה (Kunze), שלימים הוכרה גם היא בתור חסידת אומות העולם.
ב-26 במרץ 1945 התוודה פונטהיים בפני דרוסל שהוא ועוד שלושה דיירים בבית זה הם יהודים במסתור.
פונטהיים אמר לדרוסל שהוא קיבל מידע לפיו בגדו במסתתרים והם עומדים להיות מוסגרים לידי הגסטפו.
אמו של דרוסל, אלפרידה, הביאה למסתתרים מזון ואז לקחה את חפציהם כדי להסתירם.
המסתתרים עזבו את המסתור ודרוסל עצמו העביר בחשאי שניים מהמסתתרים לביתו בשכונת טמפלהוף בברלין.
הוא הציג אותם בפני דיירי הבניין בטמפלהוף בתור ידידיו, גרמנים שדירתם נהרסה בהפצצות בעלות הברית ושאיבדו את כל רכושם.
לאחר זמן מה למדו פונטהיים והוריו שהגסטפו הגיע לדירתם של המסתתרים, בשכנות לדירתם-שלהם, יום לאחר שהמסתתרים הועברו לדירות מסתור אחרות.
בתחילת מאי 1945, ערב תום המלחמה, הצטווה דרוסל להתקיף עמדה של הצבא האדום וסרב פקודה.
מפקדיו איימו עליו בהוצאה להורג והוא נכלא, אך ניצל עם כניעת הוורמכט, ימים מעטים לאחר מכן.
לאחר המלחמה ישב דרוסל בשבי הצבא האדום תקופה קצרה ושוחרר.
הוא התחתן עם היהודיה שהציל, מריאן הירשפלד.
בשנת 1999 הכיר יד ושם בהיינץ דרוסל בתור חסיד אומות העולם.
היינץ הרמל , קצין בוואפן אס אס בדרגת בריגדפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-10 במהלך מבצע מרקט גארדן.
היינץ הרמל נולד ב-29 ביוני 1906 במץ.
בשנת 1926 ניסה הרמל להצטרף לרייכסווהר, אך נדחה עקב בעיות רפואיות.
בשנת 1935 הצטרף הרמל לואפן אס אס, וצורף לרגימנט "דר פיהרר".
הרמל לחם עם רגימנט "דר פיהרר" במהלך המערכה על צרפת, המערכה בבלקן ומבצע ברברוסה, ובדצמבר 1941 מונה למפקד גדוד ברגימנט "דויטשלנד".
ב-15 במרץ 1943 השתתף הרמל בקרב חרקוב השלישי, וב-31 במרץ קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-7 בספטמבר 1943 קיבל הרמל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-27 באפריל 1944 מונה למפקד דיוויזיית האס אס ה-10.
בקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו לצרפת, שם השתתפה הדיוויזיה בקרב על קן, ולאחר מכן בקרב פאלז.
בתחילת ספטמבר הועברה הדיוויזיה להולנד לצורך מנוחה ושיקום, אך נאלצה להילחם סביב ניימכן במהלך מבצע מרקט גארדן, ועל כך קיבל ב-15 בדצמבר 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בינואר 1945 לחם הרמל עם הדיוויזיה שבפיקודו במהלך מבצע נורדווינד וניסה לחבור לכוחות הלכודים בכיס קולמר, ולאחר מכן הועבר עם הדיוויזיה שבפיקודו לחזית המזרחית, שם לחמה הדיוויזיה בתחילה בפומרניה ובברנדנבורג.
ב-28 באפריל 1945 הצטווה הרמל על ידי גנרלפלדמרשל פרדיננד שרנר לתקוף את כוחות החזית האוקראינית הראשונה, אולם סירב והודח מתפקידו.
לאחר מכן פיקד הרמל על צוות קרב שהורכב משרידי יחידות של הדיוויזיה ההררית אס אס ה-24 ובית הספר לקצינים של האס אס, וב-8 במאי 1945 נכנע בראש כוחותיו לצבא הבריטי.
בשנת 1947 שוחרר הרמל מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר הרמל בעיר קרפלד, עד למותו ב-2 בספטמבר 2000.
היינץ בראנדט היה מפקד בכיר בוורמאכט שנהרג במהלך קשר העשרים ביולי.
בראנדט נולד ב-11 במרץ 1907 בברלין, שהשתייכה ל.
בשנת 1925 התגייס בראנדט לרייכסווהר, והצטרף לרגימנט הפרשים ה-13. במהלך אולימפיאדת ברלין (1936) זכה בראנדט במדליית זהב, בתחרות רכיבה עם סוסו אלכימיה.
בפרוץ המלחמה היה בראנדט קצין מטה בדיוויזיה ה-25, ולאחר מכן מונה לקצין במטה הכללי.
בפברואר 1940 מונה לקצין אג"ם הדיוויזיה ה-297, ובנובמבר אותה שנה מונה לקצין בOKH, וקיבל ב-1 בינואר 1941 דרגת מיור.
ב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-20 ביולי 1944 היה בראנדט במאורת הזאב בתדרוך אצל אדולף היטלר, בדיוק באותו יום שקלאוס שנק פון שטאופנברג החליט להתנקש בחיי היטלר והניח תיק ובו פצצה מתחת לשולחן דיונים בחדר בו שהה היטלר.
בראנדט הזיז את התיק בו הייתה הפצצה, מכיוון שזה הפריע לו לגחון לעבר המפה שעמדה על השולחן.
הזזת התיק בסנטימטרים ספורים גרמה לכך שבין התיק ובין היטלר חצצה רגל עץ עבה.
בעקבות זאת היטלר אמנם נפגע בפיצוץ באזנו ובידו, אך לא באופן שפגע בתפקודו.
בראנדט נפצע אנוש עקב הפיצוץ ונפטר למחרת.
ב-22 ביולי הועלה לאחר מותו לדרגת גנרל-מיור.
גרופנפיהרר היינץ ריינפרט היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, והתפרסם במיוחד בשל חלקו בדיכוי מרד ורשה.
ריינפרט נולד ב-26 בדצמבר 1903 בעיר גנייזנו שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית ומאז חוזה ורסאי נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
הוא סיים את חוק לימודיו ב-1922, וב-1927 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת יינה.
בשנת 1930 התמנה לשופט בבית המשפט המקומי ביינה.
ב-1 באוגוסט 1932 הצטרף למפלגה הנאצית, וקיבל את מספר החבר 1,268,933. בדצמבר של אותה שנה הצטרף לאס אס וקיבל דרגת פלדוובל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ריינפרט מפקד מחלקה בגדוד ה-14 של רגימנט הרגלים ה-337. הוא לחם במסגרת זו במהלך המערכה בפולין, ועל כך קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה.
ב-28 במאי 1940 קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
לחם במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ועל כך קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל ב-25 ביוני של אותה שנה.
הוא השתתף במבצע ברברוסה ובקרבות החזית המזרחית.
ב-30 בינואר 1942 הועלה לדרגת בריגדפיהרר באס אס, ובמקביל קיבל דרגת גנרל מיור במשטרה.
ביוני של אותה שנה הוא נאלץ לפרוש משירות פעיל בגלל כוויות קור חמורות, והוצב כמפקח בשטחי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה עד אמצע 1943. לאחר מכן הועבר לברלין ושרת במשרד משטרת הסדר.
ב-29 בינואר 1944 מונה למפקד משטרה באזור ורתגאו, ובמסגרת תפקידו היה אחראי על דיכוים של פולנים ועמים אחרם באזור.
ב-1 באוגוסט 1944 פרץ מרד ורשה, וריינפרט הועלה לדרגת גרופנפיהרר ונצטווה לארגן צוות קרב (קמפגרופה) מאנשי זרועות הביטחון השונות בוורתגאו ולנוע עמו אל ורשה כדי לסייע בדיכוי המרד.
צוות הקרב נקרא "צוות קרב ריינפרט" על שמו.
כשהגיע לוורשה, נכלל צוות הקרב שלו ב"קורפסגרופה באך" בפיקודו של אריך פון דם באך-צלבסקי, אשר מונה בידי היינריך הימלר לדכא את המרד.
כוחותיו של ריינפרט לחמו במורדים הפולנים באזור וולה, ויחד עם "צוות קרב דירלוונגר" חיסלו 60,000 אזרחים פולנים בתוך יומיים במה שכונה מאוחר יותר "טבח וולה".
באחד מדיווחיו לניקולאוס פון פורמן מפקד הארמייה ה-9, ריינפרט התלונן ש"יש לנו יותר אסירים מאשר נשק כדי להרוג אותם".
לאחר כיבוש וולה השתתפו אנשיו בלחימה הקשה כנגד הארמייה קריובה באזור העיר העתיקה.
בספטמבר תקפו כוחותיו באזורים צ'רנייקוב ופווישלה, שם ביצעו זוועות נוספות כולל רצח של פצועים בבתי חולים.
על חלקו בדיכוי המרד, קיבל ריינפרט ב-30 בספטמבר 1944 תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו.
האכזריות הקיצונית שגילה בוורשה זיכתה אותו בכינוי "הרוצח" או "הקצב מוורשה".
בנובמבר של אותה שנה מונה למפקד קורפוס האס אס ה-14. הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה ה-19 והגן על נהר הריין העליון מפני כוחות בעלות הברית שהתקדמו דרך צרפת לאחר מבצע דרגון.
בדצמבר הועבר לפקד על קורפוס האס אס ה-18, אשר לחם באותה זירה.
בפברואר 1945 מינה אותו אדולף היטלר למפקד העיר קיסטרין על האודר.
ב-28 במרץ פרצו כוחות הצבא האדום אל העיר, ובקרב על מבצר קיסטרין נהרגו כ-5,000 גרמנים ו-6,000 סובייטים.
ריינפרט סירב להילחם עד האיש האחרון, ובניגוד להוראה מפורשת של היטלר, ניסה לבצע פריצה מהמבצר.
בפועל רק 1,300 מאנשיו הצליחו לפרוץ החוצה.
הוא נידון למוות על פחדנות שלא בפניו, אולם בשל מצב העניינים לא ניתן היה להוציא את גזר הדין לפועל.
הוא הצליח להימלט אל נהר האלבה, ולהיכנע שם לכוחות הצבא הבריטי.
לאחר המלחמה דרשו שלטונות פולין את הסגרתו, אולם כוחות הכיבוש הבריטיים והאמריקאיים בגרמניה חננו אותו בתמורה לעדות כנגד מפקדיו לשעבר במשפטי נירנברג.
לאחר המשפטים הוא נעצר בידי שלטונות גרמניה המערבית באשמת פשעי מלחמה, אולם שוחרר זמן קצר לאחר מכן בגלל מחסור בראיות.
ריינפרט המשיך לחיות חיים נורמליים, ואף טיפח קריירה פוליטית.
בדצמבר 1951 מונה לראש העיר וסטרלנד אשר באי זילט, והחזיק בתפקיד עד 1962 עת מונה לחבר בפרלמנט (לנדטאג) של שלזוויג-הולשטיין.
ב-1967 פרש, ולאחר מכן עבד כעורך דין.
הוא קיבל פנסיה מממשלת גרמניה המערבית כמו של גנרל, ורכש אחוזה.
חרף דרישות רבות מצד פולין, הוא לא הוסגר בנימוק של חוסר ראיות.
הוא מת ב-7 במאי 1979 באחוזתו בווסטרלנד בגיל 75.
היינץ שטרהל היה כדורגלן גרמני ששיחק בנירנברג בעמדת החלוץ.
לשטרהל ארבע הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה השתתף במונדיאל 1962.
שטרהל, יליד קאלכרויט, החל לשחק בקבוצה הבוגרת של נירנברג בשנת 1958, טרם הקמת הבונדסליגה, כאשר הקבוצה שיחקה בליגות האזוריות, שהיו מתנהלות בשיטת פלייאוף, שבסיום העונה היה נערך משחק גמר לקביעת האלופה.
בעונת 1960/61 זכה שטרהל באליפות הראשונה שלו עם נירנברג, לאחר ניצחון 3-0 בגמר על בורוסיה דורטמונד.
שטרהל הבקיע את השער השלישי במשחק.
באותה תקופה, שיתף שטרהל פעולה בהתקפת הקבוצה עם מקס מורלוק, שנחשב לגדול שחקני נירנברג בכל הזמנים.
בעונת 1961/62 הגיע שטרהל עם נירנברג שוב לגמר, אך הפעם הובסה הקבוצה 4-0 על ידי פ.צ.
באותה עונה השתתפו שטרהל ונירנברג בגביע אירופה לאלופות והודחו ברבע הגמר לאחר תבוסה 6-0 לבנפיקה ליסבון במשחק הגומלין, שהתקיים לאחר ניצחון 3-1 של נירנברג במשחק הראשון.
באותה עונה הבקיע שטרהל שבעה שערים במפעל זה, והוכתר כמלך השערים ביחד עם ארבעה שחקנים נוספים.
בעונה זו זכה שטרהל עם נירנברג בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על פורטונה דיסלדורף.
בעונת 1963/64 שטרהל היה חלק מעונת הבכורה של הבונדסליגה, וסיים עם נירנברג במקום התשיעי בליגה.
בעונת 1964/1965 בבונדסליגה סיימו נירנברג ושטרהל במקום השישי, והשיגו מקום בגביע ערי הירידים בעונת 1965/66, שם הודחו בסיבוב הראשון על ידי אברטון.
באותה עונה, סיימו נירנברג ושטרהל במקום השישי ושוב השיגו כרטיס לגביע ערי הירידים, אך הודחו שוב בסיבוב הראשון, והפעם על ידי ולנסיה.
עונת 1967/1968 בבונדסליגה הייתה עונת שיא אישית עבור שטרהל, שהבקיע 18 שערי ליגה, וביחד עם פרנץ ברונגס שהבקיע 25 שערים וגאורג פולקרט שהבקיע תשעה שערים, היה חלק מטריו התקפי שהוביל את נירנברג לזכייה באליפות, שהייתה השנייה בקריירה של שטרהל.
על אף זאת, נירנברג ושטרהל ירדו ליגה בעונת 1968/1969 בבונדסליגה, עונה אחת בלבד לאחר הזכייה באליפות.
בגביע אירופה לאלופות נירנברג הודחה באותה עונה כבר לאחר סיבוב אחד, על ידי אייאקס אמסטרדם.
עונת 1969/70 הייתה האחרונה של שטרהל בקריירה.
בעונה זו הוא ערך תשע הופעות והבקיע שני שערים כשנירנברג שיחקה בליגת המשנה.
בתום עונה זו, פרש ממשחק פעיל לאחר שסבל מקרע במניסקוס.
לאחר פרישתו המשיך שטרהל לשמש מאמן-שחקן בקבוצת החובבים פ.צ.
שטרהל הבקיע לפני הקמת הבונדסליגה 81 שערים עבור נירנברג, ולאחר הקמת הבונדסליגה הוסיף 76 שערים ב-174 הופעות, והוא נחשב לשיאן ההבקעות של נירנברג בבונדסליגה בכל הזמנים, ומדורג שביעי ברשימת שיאני ההופעות של הקבוצה בבונדסליגה.
שטרהל ערך את הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית בספטמבר 1962, והבקיע בהופעה זו שלושער בניצחון 3-2 על נבחרת יוגוסלביה.
לפני כן, נכלל שטרהל בסגל מערב גרמניה למונדיאל 1962, אך לא שותף בו כלל.
שטרהל ערך בסך הכל ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
הסיבה העיקרית למיעוט הופעותיו של שטרהל במדים הלאומיים הייתה העדפתו של המאמן זפ הרברגר לשבץ בהרכב את אובה זלר ששיחק באותה עמדה של שטרהל.
בשנת 1965 ערך שטרהל את הופעתו הרביעית והאחרונה במדים הלאומיים, והבקיע שער בניצחון על נבחרת קפריסין במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966. למרות שער זה, לא זומן שטרהל לסגל הגרמני למונדיאל 1966, וסיים את הקריירה הבינלאומית שלו עם ארבע הופעות וארבעה שערים.
שטרהל נפטר ב-11 באוגוסט 1986 בקאלכרויט בגיל 48 כתוצאה מדום לב.
מלך השערים של גביע אירופה לאלופות: 1961/62
היינץ קוקוט היה גיסו של היינריך הימלר, ומפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קוקוט נולד ב-14 בנובמבר 1900 בגרוס שטרליץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-1 באוקטובר 1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה התגייס קוקוט לצבא הגרמני הקיסרי, הצטרף לרגימנט הרגלים ה-157 (שלזיה ה-4), ולחם עמו עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף קוקוט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1934 מונה קוקוט למפקד פלוגת הדרכה, ופיקד עליה עד אוקטובר 1939.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה מונה קוקוט למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-196, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בלוקסמבורג ובצרפת, כחלק מהדיוויזיה ה-68. במהלך מבצע ברברוסה לחם קוקוט עם גדודו, ואף השתתף עמו בקרבות בפולטבה ובקרב חרקוב הראשון.
ב-27 בדצמבר 1941 מונה קוקוט למפקד רגימנט הרגלים ה-178 בדרום רוסיה, וב-19 ביוני 1942 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-317, אשר שמו שונה מאוחר יותר לרגימנט הגרנדירים ה-317. ב-17 במרץ 1943 קיבל קוקוט את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני 1943 הוא נפצע במהלך הלחימה באזור אוריול.
בסתיו 1943 הוא מונה למפקד בית הספר השישי של חיל הרגלים בבוורלו, ובקיץ 1944 הוא מונה למפקד רגימנט הגרנדירים ה-1135, עמו נלחם בצפון אוקראינה.
ב-25 באוגוסט 1944 הוקמה דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-582 וקוקוט מונה למפקדה, וב-17 בספטמבר שונה שמה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26. הדיוויזיה הועמדה תחת פיקוד הארמייה השביעית, ובדצמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית, ולחמה עמה במהלך הקרב על הבליטה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47, ומילאה תפקיד חשוב במהלך המצור על בסטון.
ב-1 בינואר 1945 הועלה קוקוט לדרגת גנרל מיור, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה בפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר החמישית בקרבות בגרמניה, עד להשמדתה בהרי ההארץ ב-21 באפריל 1945, ולמחרת נפל קוקוט בשבי צבא ארצות הברית.
בשנת 1947 השתחרר קוקוט מהשבי, ולאחר מכן הוא התגורר בטראונשטיין, עד למותו ב-29 במאי 1976.
היינץ וולפגנג שנאופר , היה מיור בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות והיה לאחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
שנאופר נולד בקאלף ב-16 בפברואר 1922, והיה בנם הבכור של אלפרד שנאופר, מהנדס מכונות וסוחר, ומרתה לבית פריי.
יקב המשפחתי נוסד על ידי אביו וסבו, הרמן שנאופר, בשנת 1919, זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מות סבו בשנת 1928 ניהל אביו את היקב לבדו, ולאחר מות אביו בשנת 1940, ניהלה אמו את היקב ואף הרחיבה אותו.
לאחר סיום לימודיו בתיכון, הצטרף שנאופר ללופטוואפה ב-15 בנובמבר 1939, וב-1 באפריל 1941 הוסמך כטייס והועלה לדרגת לוטננט.
בנובמבר אותה שנה הוצב שנאופר בלהק 2 בכנף ציידי הלילה ה-1, אשר תפקידה הייתה לפגוע במפציצים הליליים שהפציצו את גרמניה.
בפברואר 1942 השתתף שנאופר בחיפוי האווירי על מבצע קרברוס, שבמהלכו פרצו דרך תעלת למאנש של סיירות הקריגסמרינה "שרנהורסט", "גנייזנאו" ו"פרינץ אויגן" ומספר ספינות קטנות מברסט שבצרפת אל בסיסי הבית שלהן בגרמניה.
ב-2 ביוני 1942 זכה שנאופר להפלה הראשונה שלו, וב-1 באוגוסט הפיל 3 מטוסי אויב נוספים, ועד לסוף אותה השנה כבר נזקפו לזכותו 7 ניצחונות אוויריים.
ב-29 ביוני 1943 זכה שנאופר בניצחונו ה-17, וב-1 ביולי הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-26 ביולי זכה בגביע הכבוד של הלופטוואפה.
ב-16 באוגוסט 1943 קיבל שנאופר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בדצמבר הועמק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 בפברואר 1944 קורקע שנאופר בשל דלקת התוספתן, ורק ב-19 במרץ הוא חזר לטוס.
ב-1 במאי 1944 הועלה שנאופר לדרגת האופטמן, ומונה למפקד הלהק ה-4 בכנף ציידי הלילה ה-1, וב-25 במאי הפך לאלוף ביום אחד, לאחר שהפיל 5 מטוסי אויב באותו היום.
ב-22 ביוני הוא הפיל 4 מטוסי אויב ביום אחד, ועל כך קיבל ב-24 ביוני את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-30 ביולי קיבל שנאופר את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל מידי היטלר, לאחר שזכה בניצחונו ה-89, וב-8 באוגוסט קיבלו אנשי צוותו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היו לצוות היחיד שעיטור זה הוענק לכל הצוות.
ב-1 בספטמבר זכה שנאופר לניצחונו ה-100, וב-16 באוקטובר קיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-21 בפברואר 1945 הפיל 9 מטוסי אויב ביום אחד.
ב-7 במרץ הוא הפיל 3 מטוסים נוספים, ובכך העלה את מאזן ניצחונותיו ל-121 הפלות, ולאחר מכן נאסר עליו לטוס שוב בטיסה קרבית.
ב-9 באפריל הוא יצא לגיחה נוספת, אולם לא הצליח להפיל מטוסים נוספים, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הבריטי.
במאי 1945 נשלח שנאופר לאנגליה, שם נחקר האם הוורמאכט והלופטוואפה סיפקו ללוחמים מתאמפטמין או סמי מרץ, על מנת להגביר את כישוריהם בקרבות, וב-4 באוגוסט אותה שנה הוא שוחרר בשל בריאות לקויה.
לאחר שחרורו הוא החזיר את היקב המשפחתי לפעילות, ועד מהרה החל העסק לשגשג.
לאחר מכן הוא נסע עם ידידו מזמן המלחמה, הרמן גריינר, מווייל אם ריין לברן שבשווייץ, כדי להיפגש עם דיפלומטים מדרום אמריקה.
השניים קיוו למצוא עבודה כטייסים בדרום אמריקה, וכדי להגיע אל ברן הם חצו את הגבול השווייצרי-גרמני באופן בלתי חוקי.
הפגישה נכשלה, וכאשר ניסו לעבור את הגבול שוב באופן בלתי חוקי על מנת לשוב לגרמניה, נתפסו על ידי שומרי הגבול השווייצריים.
השווייצרים מסרו אותם לשלטונות הכיבוש הצרפתיים, והם נכלאו בלורך, שם נשארו עד ששנואופר הצליח ליצור קשר עם גנרל צרפתי, שהיה לקוח של היקב שלו, והלה שחרר אותם.
ב-13 ביולי התנגש שנאופר במשאית, בעת ששהה בצרפת למטרות קניית יין, וכעבור יומיים הוא מת מפצעיו בבית החולים בבורדו.
היינץ לאמרדינג , קצין בוואפן אס אס בדרגת גרופנפיהרר אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה נאצי, הכוחות תחת פיקודו של לאמרדינג ביצעו מספר רב של פשעי מלחמה הן בחזית המזרחית והן בחזית המערבית, אך הוא נשפט רק על חלקו בפשעי מלחמה בצרפת.
ממשלת גרמניה המערבית סירבה להסגירו לצרפת וכך חמק מעונש.
לאמרדינג נולד ב-27 באוגוסט 1905 בדורטמונד, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1933 הצטרף לאס אה.
ב-1 באפריל 1935 הוא הצטרף לאס אס, וב-19 באוקטובר 1939 הוא הועלה לדרגת שטורמבאנפיהרר.
במהלך המערכה על צרפת הוא פיקד על גדוד ההנדסה בדיוויזיית האס אס השלישית, ועוטר בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בנובמבר 1940 הוא מונה לקצין אג"ם של דיוויזיית האס אס השלישית, עמה לחם במהלך מבצע ברברוסה, וב-1 בספטמבר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברשטורמבאנפיהרר.
במסגרת תפקידו הורה לאמרדינג על הריסתם של כפרים רבים בברית המועצות, ובסוף אפריל 1943 אף כיהן כמה ימים כמפקד הדיוויזיה.
ב-30 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת, וב-24 באפריל אותה שנה קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
לאחר שירות קצר כקצין אג"ם במטהו של אריך פון דם באך-צלבסקי, בסוף 1943 הוא מונה למפקד צוות קרב בדיוויזיית אס אס "דאס רייך" והועלה לדרגת אוברפיהרר, וב-25 בינואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה.
לדברי מקס הייסטינגס הוא התמנה כמפקד דיוויזיה אך ורק בשל היחסים האישיים הקרובים שלו עם היינריך הימלר, ולא בשל יכולותיו הצבאיות.
ב-11 באפריל 1944 הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 באפריל הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר.
ב-25 ביולי 1944 נפצע לאמרדינג, ולאחר החלמתו הוא חזר לפקד על הדיוויזיה.
בינואר 1945 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר, וב-2 בפברואר 1945 הוא מונה לראש מטה קבוצת ארמיות ויסלה.
באפריל 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית אס אס ה-38, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי.
הבריטים סירבו להסגירו לצרפת, שדרשה להעמידו לדין בשל חלקו בטבח אורדור-סור-גלאן ובטבח טיל, ולאחר שחרורו הוא התגורר בדיסלדורף, שם ניהל עסק מצליח.
בשנת 1953 שפט אותו בית משפט צרפתי בבורדו למוות שלא בפניו, אולם ממשלת גרמניה המערבית סירבה להסגירו.
לאחר משפט אייכמן שקלו הצרפתים לשלוח יחידת קומנדו שתחטוף אותו מביתו, אולם עוד קודם שהם הצליחו לבצע את המשימה, מת לאמרדינג ב-13 בינואר 1971 בבאד טלץ כתוצאה מסרטן.
היינץ גאורג לם היה מפקד בוורמאכט במלחמת העולם השנייה שעוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות, ולאחר מכן היה מפקד בכיר בבונדסוור.
לם נולד ב-1 ביוני 1919 בשוורין, שהשתייכה לרפובליקת ויימאר.
בשנת 1936 הוא התגייס לוורמאכט, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-27, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-12. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם לם במסגרת הרגימנט ה-27 בחזיתות השונות.
במהלך שירותו התקדם לם עד לפיקוד על הרגימנט, וכן עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות ובעיטור הצלב הגרמני בזהב.
בפברואר 1945 נפל לם בשבי הצבא האדום, ממנו שוחרר בנובמבר 1949.
לאחר שחרורו מהשבי, בשנים 1950–1958 הוא מילא מספר תפקידים בפולקסווגן בהמבורג ובוולפסבורג, והתקדם ממוכר לעוזר המנהל של מנהל המכירות המחוזי.
בשנת 1958 הוא התגייס לבונדסוור בדרגת אוברסט, ושימש כמפקד רגימנט הדרכה פאנצרגרנדיר בבית הספר לחי"ר בהמלבורג.
בשנים 1959–1962 הוא היה ראש מחלקת משאבי אנוש במשרד הביטחון הפדרלי בבון.
בשנת 1962 הוא השתתף בקורס המח"טים הראשון בבית הספר לכוחות השריון במונסטר ובאקדמיה למנהיגות של הבונדסוור בהמבורג.
משנת 1962 עד 1965 הוא היה מפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-7 בהמבורג, ובשנים 1965 עד 1969 היה מפקד בית הספר לקצונה הצבאית ה-3 במינכן.
בשנת 1969 הוא מונה לסגן מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5 בדיאץ, ובשנת 1970 מונה למפקד הדיוויזיה עד 1974. בשנת 1974 התמנה לראש משרד הצבא בקלן, ובשנת 1979 פרש מהצבא.
לאחר סיום כהונתו התמנה לנשיא כבוד של מסדר מחזיקי צלב האבירים של צלב הברזל.
הוא היה נשיא אגודות החיילים הגרמנים עד 1985, ואחר כך נשיא כבוד עד 1988.
לם היה אב לשני ילדים.
הוא התחתן בפעם השנייה בשנת 1992 בגיל 73. הוא נפטר בגיל 75, ב-17 בנובמבר 1994 ברופיכטרוט.
היינץ הלמיך , היה גנרל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
הלמיך נולד ב-9 ביוני 1890 בקרלסרוהה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
ב-22 במרץ 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-136, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר הלמיך ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בינואר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בספטמבר 1939 הוא מונה לקצין האג"ם של הארמייה השביעית, וב-1 באוקטובר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-2 באוקטובר הוא מונה לקצין האג"ם של קבוצת ארמיות B, עמה לחם במהלך השלב הראשון של המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ב-1 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-23 ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה ומבצע טייפון לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-7 במסרת הארמייה הרביעית.
ב-1 באפריל 1942, הלמיך מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-141. ב-1943, הוא מונה למפקד כוחות האוסטטרופן, ופעל עם העריק הסובייטי, הצבא האדום גנרל אנדריי ולאסוב.
ב-10 בינואר 1944, הלמיך הועבר לצרפת וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-243, שהוצבה על חצי האי קוטנטן.
החטיבה הגנה על החוף המערבי של חצי האי כאשר מבצע אוברלורד, החל ב-6 ביוני 1944. הלמיך נהרג במהלך התקפה אווירית ליד שרבור ב-17 ביוני 1944.
היינץ פיביג היה גנרל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
פיביג נולד ב-23 במרץ 1897 בזאברזה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-156 (שלזיה ה-3), עמו לחם במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה נשאר פיביג ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1936 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במרץ 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-575, וב-18 במרץ 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-448, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-137, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה.
ב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-28 בפברואר אוותה שנה הוא עוטר בעיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-12 בספטמבר 1943 הוא מונה לזמן קצר למפקד הדיוויזיה ה-246. באוגוסט 1944 הוא מונה לזמן קצר למפקד הדיוויזיה ה-712, וב-26 בספטמבר הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-84. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף המלחמה הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ונפל עם כוחותיו בשבי בעלות הברית.
בשנת 1947 שוחרר פיביג מהשבי.
לאחר שחרורו הוא התגורר בזיזן, שם חי עד מותו ב-30 במרץ 1964.
היינץ גינתר גודריאן היה איש צבא גרמני, בנו של היינץ גודריאן.
הוא היה אוברסט-לויטננט בוורמאכט ולאחר מכן גנרל-מיור בבונדסוור.
גודריאן נולד ב-23 באוגוסט 1914 בעיר גוסלאר.
אביו היה הגנרל הנודע היינץ גודריאן.
הוא למד בתיכון בצלנדורף והתגייס לרייכסווהר ב-1 באפריל 1933. הוא שירת בחיל השריון וכעבור שנתיים הועלה לדרגת לויטננט.
הוא שירת כמפקד מחלקה, ולאחד מכן כמפקד פלוגה וכמפקד גדוד ברגימנט הפאנצר ה-1 וה-35. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הוא לחם ב והוענק לו צלב הברזל דרגה שנייה.
שנה לאחר מכן הוא לחם ב ונפצע פעמיים במהלכה.
הוא למד במכללת המטכ"ל וסיים את לימודיו ב-1942. לאחר מכן הוצב ביחידות פאנצר שונות עד מאי 1944, עת הוצב במטה דיוויזיית הפאנצר ה-116, תפקיד אותו מילא עד תום המלחמה.
ב-5 באוקטובר הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן לחם ב ובקרב יער הירטגן, לפני שנלכד בכיס הרוהר ונפל בשבי בעלות הברית באפריל 1945.
הוא הוחזק כשבוי מלחמה עד 1947, ולאחר שחרורו היה חבר בארגון גהלן.
בעקבות הקמת הבונדסוור הוא חזר לצבא ומונה למפקד גדוד הפאנצר ה-3, ואחר כך הועבר לפקד על בריגדת הפאנצר ה-14. הוא הגיע לדרגת גנרל-מיור ומילא משימות מטה וניהול, ובהמשך מונה למפקח הכללי של כוחות הפאנצר - אותו תפקיד אותו מילא אביו בזמנו.
ב-1972 הוא עוטר בצלב הגדול של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית ופרש מהצבא שנתיים לאחר מכן.
לאחר פרישתו פרסם ספרי היסטוריה על מלחמת העולם השנייה.
היינץ פרידריך פון ראנדו היה גנרל בצבא הגרמני שפיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
ראנדו נולד ב-15 בנובמבר 1890 בגרמוב, מקלנבורג-שוורין, ובשנת 1910 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-18 (מקלנבורג ה-2).
ראנדו לחם עם יחידתו במלחמת העולם הראשונה, בתחילה בצרפת, ולאחר מכן בחזית המזרחית, בעיקר ליד דינבורג (דאוגאוופילס), וריגה, ובינואר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
על פעולותיו בקרבות הוענק לו עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נותר ראנדו ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפרשים ה-14. בשנת 1938 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-13 בלינבורג, ובאותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
ראנדו השתתף בפלישה לפולין בשנת 1939 כמפקד רגימנט הפרשים ה-13, וב-26 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-26 ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת.
בשנת 1941 לחם במבצע ברברוסה כמפקד חטיבת הפרשים ה-2 במסגרת דיוויזיית הפרשים ה-1, ועל פעולותיו הוענק לו ב-19 בדצמבר 1941 עיטור הצלב הגרמני בזהב.
באפריל 1942 הועלה ראנדו לדרגת גנרל מיור, ובספטמבר 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21 בקורפוס אפריקה, ופיקד עליו במהלך קרב אל עלמיין השני.
ב-21 בדצמבר 1942, עלה ראנדו על מוקש בסירת, דרומית למפרץ סידרה בלוב, ונהרג במקום.
הוא נקבר בבית העלמין הגרמני בטוברוק, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-24 במאי 1933 התחתן ראנדו עם אליזבת פון טרותה בת ה-32, בתו של מיור וילהלם פון טרותה ואשתו אירמגארד הברונית פון קורנברג.
החתונה הייתה באחוזתו של וילהלם פון טרותה בלוסטיה התחתונה בקומריץ.
היינץ סטוי (בהולנדית: Heinz Stuy; נולד ב-6 בפברואר 1945) הוא כדורגלן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת השוער.
סטוי התחיל את הקריירה בטטלסטאר ספורטקלאב ומשנת 1963 עמד בשערה ב-156 משחקים בליגה הבכירה.
הוא הוחתם על ידי מועדון הפאר ההולנדי אייאקס ב-1967 והיה לשוערה השני אחרי ג'קט בלס, לו תפס את מקומו שלוש שנים אחר כך.
הקבוצה באותו זמן הייתה בעידן הזהב שלה וסטוי זכה עימה ב-4 תוארי אליפויות ו-3 גביעי הולנד.
ההצלחה הייתה ניכרת בעיקר בזכייה שלוש פעמים רצופות בגביע אירופה לאלופות בתחילת שנות השבעים שהתחילה ב-1971 לצד השחקנים המובילים יוהאן קרויף, יוהאן ניסקנס ופיט קייזר.
בכל שלושת משחקי הגמר נגד הקבוצות פנאתינייקוס, אינטר מילאנו ויובנטוס הוא לא ספג שער.
סטוי קיבע שיא כששיחק 1,082 דקות בליגה הבכירה מבלי לספוג שער, שיא שמחזיק עד היום.
עם זאת, מעולם לא זכה לשחק בנבחרת הולנד משום שמשנת 1974 השוערים ג'אן ואן בוורן, יאן יונגבלוד ופייט שריברס תפסו את מקומו באייאקס.
שיא נוסף בו מחזיק, אך לא בהכרח חיובי, הוא שבצוותא לשוער ברנד דורנברגר שזכה בתארים רבים כמוהו (גם כן ב-3 גביעי אירופה רצופים) רק עם באיירן מינכן גם לא זכה לשחק בנבחרת הלאומית.
סטוי סיים את הקריירה בעונת 1977/78 בקבוצה אמסטרדם עם 16 משחקי ליגה בה.
לאחר הפרישה מכדורגל ניהל יקב מצליח בדרייהויס אותו מכר ב-2007. בנוסף לכך, בין השנים 1988–1998 היה מאמן שוערים בקבוצה טלסטר.
קולונל דוקטור היינץ לודוויג ארמן (1905–1975) היה הרופא הראשי של כוחות ההגנה של אתיופיה.
היינץ לודוויג ארמן נולד בשנת 1905 בגרמניה, למשפחה יהודית.
הוא סיים בית ספר יסודי וגימנסיה בעיר זארבריקן.
ב-1934 קיבל ארמן תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת היידלברג.
ב-1935 עלה לארץ ישראל והחל להתמחות כמנתח בבית החולים הדסה תל אביב.
בשנת 1938 הוא התחתן, ויתר על אזרחותו הגרמנית וקיבל אזרחות מהמנדט הבריטי על ארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצבא הבריטי, והוצב במקומות שונים.
הוא השתתף בדיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק.
במשך המלחמה הוא התגרש, ובסופו של דבר הוצב לשרת באתיופיה.
באתיופיה הוא התחתן עם אישה מקומית, והתקדם עד לתפקיד הרופא הראשי של צבא אתיופיה העצמאית.
בתפקיד זה שימש במשך יותר מ-17 שנה.
בחלק מזמן שירותו בצבא אתיופיה, הוא היה הרופא היחידי בצבא זה.
הוא הקים שם את חיל הרפואה.
הוא קלט רופאים נוספים, חלקם ישראלים.
במשלחות של הצבא מחוץ לאתיופיה וסביבתה, כולל המשלחת שהשתתפה במלחמת קוריאה, הוא שימש גם כמתורגמן של הצבא.
היינץ מלקוס , היה נהג מרוצים ואיש עסקים גרמני שפעל בגרמניה המזרחית.
לאביו היה אזרחות אוסטרית והוא היה בעל עסק בתחום הובלות.
בשנות ה-30 היינץ קיבל אזרחות גרמנית.
הוא למד בבית הספר והתעניין בטייס.
בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה הוא קיבל רישיון טייס.
בגלל ההפצצות המשפחה עזבה את העיר והסתתרה בהרים.
לאחר סיום המלחמה הם חזרו לדרזדן.
תקופה מסוימת העסק של אביו פעל אך נסגר בלחץ השלטונות.
היינץ מלקוס החל לעבוד בהובלות במקביל החל להתעניין במרוצי מכוניות.
הוא התחתן בשנת 1949 ובשנת 1950 נולד בנו הבכור.
במהלך שנות ה-50 מלקוס החל להשתתף במרוצי מכוניות וזכה בפרסים.
הוא היה אלוף גרמניה המזרחית מספר פעמים והגיע למקום ראשון במרוצי מכוניות שנערכו במדינות הגוש הסובייטי.
בסך הכל מלקוס היה אלוף גרמניה המזרחית חמש פעמים והתחרה עד לשנת 1977. עד לשנת 1977 הוא השתתף בכ-200 מרוצי מכוניות.
בשנות ה-60 הוא הקים חברה לייצור מכוניות מרוץ ומכוניות ספורט על בסיס מכוניות של Wartburg.
במספר מרוצים הוא התחרה במכוניות שבנה בעצמו.
מכונית מדגם Melkus RS 1000 הייתה הכי מוצלחת ונבנו 100 יחידות מדגם זה.
כמו מלקוס עצמו מכוניות שלו התחרו במרוצי פורמולה 3 ו-Formula Junior.
לאחר איחוד גרמניה מקלוס פתח חברה למכירת מכוניות של BMW באזורים שונים במזרח גרמניה.
העסק היה מוצלח והתפתח במהרה.
בנים של היינץ מלקוס ונכדו המשיכו במסורת משפחתית והיו נהגי מכוניות מרוץ מוצלחים.
מלקוס נפטר בשנת 2005 בעקבות מחלת לב.
היינריך "היינץ" היטלר היה אחיינו של אדולף היטלר, ונחשב ל"אחיין האהוב עליו".
בנם הצעיר של אלויס היטלר הבן ואשתו השנייה הדוויג היידמן.
הוא היה אחיו למחצה של ויליאם פטריק היטלר.
היינץ היה תומך נלהב של הנאציזם.
הוא למד בפנימייה מובחרת של מוסדות החינוך הפוליטיים-לאומיים בבלנשטט שבסקסוניה-אנהלט.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לוורמאכט.
בשאיפה להיות קצין, היינץ קיבל תפקיד פיקודי ביחידת האותות בגדוד התותחנים ה-23 של פוטסדאמר.
בשנת 1941 נשלח לשרת בחזית המזרחית, והשתתף בפלישה לברית המועצות, במסגרת מבצע ברברוסה.
ב-10 בינואר 1942 נצטווה לאסוף ציוד קשר מעמדה צבאית קדמית אשר ננטשה.
היטלר נלקח בשבי על ידי כוחות הצבא האדום, ונכלא בכלא הצבאי בוטירקה במוסקבה.
הוא עונה שם למוות בפברואר 1942. דודו, אדולף היטלר, אמנם אישר הצעת חילופי שבויים בחסות הצלב האדום השוודי, בו יוחזר היינץ לגרמניה בתמורה ליאקוב ג'וגאשווילי, בנו של סטלין, אולם סטלין כעס על בנו שנכנע, ולכן דחה את ההצעה.
חברו לכיתה לשעבר הנס-וולף ורנר מתאר את רווחיו של היינץ מקשריו המשפחתיים עם אדולף היטלר: אחיו למחצה של הייניץ, ויליאם פטריק היטלר, לחם במסגרת צי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כך שלמעשה, שני האחים נלחמו משני צידי המתרס.
היינץ שארף היה גנרל אוסטרי אשר שימש כמפקח הכללי של הכוחות של אוסטריה, בין השנים 1981–1986.
שארף נולד בלאובן ב-17 בדצמבר 1920. הוא למד בתיכון גראץ, וב-1935 התגייס לצבא אוסטריה.
לאחר האנשלוס פרש מהצבא האוסטרי והצטרף לשירות העבודה של הרייך.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לוורמאכט ונפצע קשה במהלך המערכה על צרפת.
כעבור שישה חודשים בבית חולים הוא עבר ללמוד בבית ספר לקצינים בפוטסדאם, הפך ללויטננט והשתתף במבצע ברברוסה כמפקד פלוגה.
הוא נפצע שלוש פעמים ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
בפברואר 1943 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
הוא המשיך להילחם בחזית המזרחית עד סוף המלחמה והגיע לדרגת האופטמן.
ב-1945 הוא נפל בשבי הצבא האדום ושחרר רק כעבור שמונה שנים.
עם שחרורו הוא חזר לאוסטריה והתגייס לז'נדרמריה B - כוח ההגנה האוסטרי הראשון שהוקם לאחר המלחמה.
לאחר הקמתה מחדש של האקדמיה הצבאית התרזיאנית ב-1957, שארף מונה למפקד הראשון שלה.
לאחר מכן הועבר לפקד על בית הספר לשריון.
ב-1960 מונה לראש מחלק ההדרכה במשרד ההגנה הפדרלי.
בין 1963–1966 שימש כסגן ראש אגף המבצעים של הצבא, ולאחר מכן הועבר למטה הכללי והפך לבן חסותו של הגנרל ארווין פוסנגר.
הוא נטל חלק חשוב בהקמת של כוחות הסיוע ששלחה אוסטריה למשימות שמירת השלום של האו"ם.
ב-1970 הוא הועלה לדרגת בריגדיר.
ב-31 בדצמבר 1980 הוא מונה למפקח הכללי של הכוחות (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-31 בדצמבר 1986.
היינץ יוסט היה מפקד אס אס גרמני בתקופת גרמניה הנאצית.
הוא היה מעורב בריגול כאיש אס דה של משרד VI (מודיעין זר) במשרד הראשי לביטחון הרייך.
יוסט היה אחראי לרצח העם במזרח אירופה כמפקד איינזצגרופה A ממרץ-ספטמבר 1942.
לאחר תבוסתה של גרמניה, יוסט נשפט והורשע על ידי בית משפט צבאי אמריקאי במשפט האיינזצגרופן.
בדצמבר 1951 שוחרר יוסט מכלא לנדסברג לאחר שעונשו הוקל ומת ב-1964.
היינץ יוסט נולד בהומברג (Homberg) שבמדינת הסה למשפחה קתולית ולאומנית ממעמד הביניים.
היינריך יוסט, אביו, היה רוקח ולימים הפך לחבר במפלגה הנאצית.
יוסט למד בבית ספר יסודי בבנסהיים, וסיים את לימודיו ב-1923. כסטודנט הפך לחבר, ולאחר מכן למנהיג, ב"מסדר הגרמני הצעיר" (Jungdeutsche Orden), תנועה גרמנית לאומנית לא-צבאית.
יוסט למד משפטים וכלכלה באוניברסיטאות גיסן (Giessen) ומינכן.
הוא עבר את הבחינה לשירות המדינה במאי 1927. הקריירה המשפטית שלו החלה כעובד מדינה בעל הכשרה משפטית שהועסק בהסה.
לאחר מכן עבד בבית המשפט המחוזי בדרמשטאדט.
יוסט הצטרף למפלגה הנאצית ב-2 בפברואר 1928 מספר חבר 75,946. הוא מילא תפקידים עבור המפלגה בדרום הסה.
בשנת 1930 השתקע כעורך דין עצמאי בלורש (Lorsch), הסה.
במרץ 1933, לאחר שהנאצים עלו לשלטון, היה יוסט מנהל המשטרה בוורמס ולאחר מכן מנהל המשטרה של גיסן.
אז הכיר את ורנר בסט, שהכניס אותו לסוכנות הביון והביטחון הנאצית הראשית, האס דה.
ב-25 ביולי 1934 יוסט החל קריירה במשרה מלאה באס דה.
מספר החבר שלו באס אס היה 36,243. במאי 1936 יוסט הועלה בדרגה במשרד הראשי של האסד דה לתפקיד ראש מחלקה III 2 (שירותי מודיעין זרים).
בשנת 1938 יוסט עמד בראש איינזצגרופה דרזדן שלאחר מכן כבשה את בוהמיה ומוראביה.
באוגוסט 1939 הטיל ריינהרד היידריך על יוסט להשיג מדים פולניים שנדרשו להתקפת הדגל הכוזב על התחנה בגלייביץ.
כאשר הוקם המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) בספטמבר 1939, מונה יוסט לראש מחלקה VI, מחלקת מודיעין זר (Ausland-SD).
אחת המטרות העיקריות של המחלקה הייתה לנטרל שירותי מודיעין זרים שעשויים לנסות לפעול בגרמניה.
הוא שירת גם כקצין אס אס בפלישה הגרמנית לפולין ב-1939.
הקריירה של יוסט סבלה מהקשר שלו עם ורנר בסט, שהיה יריבו של היידריך.
בסט הפסיד במאבק כוחות עם היידריך שהפך לאחד האנשים החזקים בגרמניה הנאצית.
במרץ 1942 יוסט פוטר מתפקידו כמפקד מחלקת מודיעין זר.
את מקומו תפס בריגדפירר ולטר שלנברג, סגנו של היידריך.
היידריך הטיל על שלנברג לבנות תיק להדחת יוסט.
לדברי שלנברג, יוסט היה חסר מיומנות ביורוקרטית ודחף.
"חוסר היעילות הכללי של מחלקה זו וכישלונו של הבריגדפירר היינץ יוסט בתפקידו כמפקד, כישלונו לשלוט בפקודיו ולנהל את ענייני המחלקה, היה ידוע.
שלנברג תיאר את יוסט כאדם שחוק, עייף, עצלן חסר יוזמה או רצון לעבוד, שהיה פעיל לכל היותר שלוש או ארבע שעות ביום.
בשעות אלו הוא קרא כמה דיווחים, אותם העביר לרוב ללא הערכה או ביקורת והתיר למספר מצומצם של יחידים [יועצים] שהמתינו לא פעם שבועות לראיון, להביא בפניו עניינים שונים.
בגלל חוסר יכולתו לומר "לא", אומר שלנברג, הכפופים לו עבדו ללא הכוונה, משכפלים את עבודתם ללא צורך."
יוסט נשלח לפקד על איינזצגרופה A, שמפקדה הקודם פרנץ ולטר שטאלקר נהרג בקרב עם פרטיזנים.
איינזצגרופה A פעלה במדינות הבלטיות ובבלארוס.
יוסט הפך למפקד משטרת הביטחון וה- (Befehlshaber der Sicherheitspolizei und des SD או BdS) בנציבות הרייך אוסטלנד, ומפקדתו הייתה בריגה.
יוסט כיהן בתפקיד זה עד ספטמבר 1942. לדברי יוסט, תפקיד זה נשא אחריות מהותית:
"במהלך פעילותי כמפקד איינזצגרופה A, הייתי גם מפקד משטרת הביטחון והאס דה באוסטלנד.
המטה של איינזצגרופה A היה ממוקם בקראסנוגווארדייסק (Krasnogvardeisk), והמפקדה של המפקד העליון של משטרת הביטחון והאס דה באוסטלנד הייתה בריגה.
תפקידיו של מפקד משטרת הביטחון והאס דה היו זהים לאלו של מפקד איינזצגרופה, ותפקידיו של מפקד משטרת הביטחון והאס דה היו זהות לאלו של ראש זונדרקומנדו או איינזצקומנדו, בהתאמה."
כשהשטח שבתחום שיפוטו היה בשליטת הצבא, יוסט כמפקד איינזצגרופה A שיתף פעולה עם פיקוד הצבא.
כשהשטח עבר לניהול אזרחי, יוסט, כמפקד משטרת הביטחון והאס דה, קיבל את פקודותיו ממפקד האס אס והמשטרה פרידריך יקלן.
בשני המקרים יוסט היה אחראי לכל הפעולות שבוצעו בשטחו.
לאחר שפיקד על האיינזצגרופן A, הצליח יוסט להשיג תפקיד בממשל הכיבוש בשטחים המזרחיים, שניהל אלפרד רוזנברג, שם שימש כקצין קישור בין רוזנברג למפקד הוורמאכט בדרום רוסיה, אוואלד פון קלייסט.
במשפטו טען יוסט כי החזיק בתפקיד זה עד מאי 1944, כאשר כתוצאה מאיבה מצד היינריך הימלר, הוא נאלץ להתגייס לוואפן אס אס בדרגת סגן משנה.
הימלר החליט בינואר 1945, שיוסט יפרוש מהאס אס עם פנסיה.
באפריל 1945 נעצר יוסט בגרדלגן (Gardelegen) שבסקסוניה-אנהלט, והואשם על ידי הצבא האמריקני ברציחות שביצעה איינזצגרופה A.
במשפט האיינזצגרופן ה-9 מתוך 12 הידועים כמשפטי נירנברג הנוספים, ניסה יוסט להתחמק מאחריות לפשעים אלה, בטענה שהרציחות (או לפחות חלקן) התרחשו לפני שנכנס לפיקוד של היחידה:
"הפרקליטות מאשימה את הנאשם באחריות למעשי הרצח הללו.
הפריט עצמו אינו נושא את התאריך המדויק של התרחשותו, אך התאריך האחרון שנחשף במסמך כולו הוא 26 במרץ.
לפיכך, הוצאתם להורג של 1,272 האנשים המוזכרים בו לא הייתה יכולה להתרחש בתאריך שלאחר ה-26 במרץ.
הנאשם העיד כי שהה בסמולנסק כאשר ב-24 או 25 במרץ קיבל את פקודותיו לקחת לידיו את הפיקוד על איינזצגרופה A וכי לא הגיע לריגה, מפקדת האיינזצגרופה, אלא ב-28 וב-29 במרץ."
הגנה זו נדחתה על ידי בית הדין:
יוסט טען, באמצעות עורך דינו, שכל מה שעשה היה מוצדק ב"הגנה עצמית, כורח ומצב חירום לאומי".
עוד טען שאין לו שום קשר לביצוע פקודת הפיהרר (Führerbefehl) להשמדת אוכלוסיות שלמות.
טענות אלו נדחו על ידי בית הדין כיוון שאינן עולות בקנה אחד: "אם הנאשם לא ביצע או אישר שום מעשה שיכול להתפרש כפשע מלחמה או כפשע נגד האנושות, הטיעונים של הגנה עצמית והכרח בביצוע הם מיותרים לחלוטין".
יוסט העיד כי במאי 1942 קיבל הוראה מהיידריך למסור יהודים מתחת לגיל 16 ומעל 32 לחיסול, הכניס את הפקודה לכספת וסירב להעבירה.
בית הדין מצא שהראיות סותרות את טענתו.
על פי דו"ח מצב איינזצגרופן מספר 193, מיום 17 באפריל 1942, הייתה הוצאה להורג בקובנה ב-7 באפריל 1942, של 22 אנשים "ביניהם 14 יהודים שהפיצו תעמולה קומוניסטית".
הנאשם נשאל על דוכן העדים;
"האם אתה רואה לנכון, מבחינה צבאית, לירות בארבעה עשר אנשים, או רק באדם אחד לצורך העניין, בגלל שהוא מפיץ תעמולה קומוניסטית?" והוא השיב:
הסנגור אמר כי הקורבנות היו שקועים בתעמולה קומוניסטית "עד הרגע האחרון".
אבל אין שום דבר במשפט הבינלאומי שמצדיק מימוש גזר דין מוות על דעה פוליטית או תעמולה.
בית הדין מצא כי ב-15 ביוני 1942 כתב אחד מפקודיו של יוסט למשרד הראשי לביטחון הרייך וביקש משלוח של משאיות גז ששימשו את האיינזצגרופן לרצח באמצעות חנק בפחמן חד-חמצני וצינורות גז עבור שלוש משאיות גז.
יוסט הכחיש שידע על מכתב זה אך הודה שלכפוף המדובר היה סמכות להזמין ציוד.
גזר דינו נבדק על ידי פאנל בראשות דייוויד פק .
בדצמבר 1951 שוחרר יוסט מכלא לנדסברג לאחר שהומתק עונשו לעשר שנים וקוצר.
לאחר מכן עבד בדיסלדורף כסוכן נדל"ן.
הוא מת בשנת 1964 בבנסהיים.
היינץ קאפלה היה מנהיג הליגה הקומוניסטית הצעירה של גרמניה (Kommunistischer Jugendverband Deutschlands; KJVD) בברלין בשנות ה-30.
בהכשרתו היה מדפיס ספרים, מלאכה שלמד בין 1928 ל-1932. לאחר מכן היה חסר עבודה עד 1934. במהלך הכשרתו הצטרף ל-KJVD ב-1931, ארגון שהפך לבלתי חוקי עם תפיסת השלטון של הנאצים ב-1933. אף על פי כן המשיך להיות חבר בארגון והשתמש בו כדי לקדם את מטרותיו האנטי-פשיסטיות.
הוא היה מעורב בפרסום והפצה של ספרות אנטי-פשיסטית.
בתחילת 1934 נעצר בפעם הראשונה ונידון לשנתיים מאסר ב-20 בספטמבר 1934 על ידי בית המשפט (Berliner Kammergericht) בגין "קנוניה לביצוע בגידה".
לאחר ששוחרר, חזר במהירות לפעילות נגד המשטר.
הוא הוביל קבוצת התנגדות בלתי חוקית של כ-60 חברים, בהם בני נוער, נגד הנאצים.
בין חברי הקבוצה היה אריך ציגלר.
את העלונים שכתב קאפלה הפיץ לפעמים בלילות באופנוע שלו, ברחובות שכונות הפועלים של ברלין.
ב-16 באוקטובר 1939 נעצר עם חמישה חברי קבוצה נוספים על ידי הגסטפו.
הוא עונה, אך לא בגד בחברי הקבוצה שלו.
בית הדין העממי גזר עליו מוות ב-21 בפברואר 1941 בעוון "קידום מטרת האויב וקשירת קשר לבגידה".
ב-1 ביולי הוצא להורג בכלא פלצנזה בברלין.
היום הוא נחשב גיבור על ידי תנועת הנוער הקומוניסטית.
רחוב בשכונת פרנצלאואר ברג בברלין נקרא על שמו, Heinz-Kapelle-Straße.
רחוב קרוב לפרלמנט הגרמני במרכז ברלין נקרא על שמו Kapelle-Ufer (שמתורגם באופן חופשי ל"גדת קפלה" או "חוף קפלה").
ביוגרפיה במרכז ההנצחה של ההתנגדות הגרמנית (כולל תמונת דיוקן)
היינץ זיגפריד היידריך (29 בספטמבר 1905 – 19 בנובמבר 1944) היה אחיו של פושע המלחמה הנאצי ריינהרד היידריך.
לאחר מות אחיו בהתנקשות ביוני 1942, התוודע למעשים האיומים להם היה אחראי והתנער ממנו.
בעקבות גילויים אלה סייע ליהודים במהלך השואה.
היידריך נולד בהַאלֶה על נהר זאלֶה למלחין ריצ'רד ברונו היידריך, פרוטסטנטי, ולאשתו אליזבת אנה מריה עמליה קרנץ, קתולית.
אביה היה מנהל הקונסרבטוריון המלכותי של דרזדן.