tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאקל נולד בארלינגטון, טקסס וגדל בכרמל, אינדיאנה.
אבא שלו, ניקולאס שאקל , שחיין אולימפי שייצג את הממלכה המאוחדת באולימפיאדת אטלנטה 1996 וסיים במקום 28 במשחה ל-100 מטר חופשי.
אחותו אלכס שאקל סגנית אלופת עולם (פוקואוקה 2023) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי וחברת נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת פריז ואחיו אנדרו אף הוא שחיין מצטיין.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה לנוער שנערכה בהונולולו, הוואי בסוף אוגוסט הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא משחקים חדש של 1:55.81 דקות, לפני חברו לנבחרת תומאס היילמן (1:56.52 דקות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת פריז שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה ביוני 2024 זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.46 דקות, לפני קירן סמית' (3:45.76 דקות) ודייוויד ג'ונסטון (3:46.19 דקות) ובכך נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.37 דקות.
במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום שמיני בתוצאה של 3:47.00 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 3:45.45 דקות ועלה מהמקום השישי למשחה הגמר.
ארונצ'לה הוא הר קדוש הנמצא בעיר טירוונאמלאי (Tiruvannamalai) שבמדינת טמיל נאדו, דרום הודו.
ההר נחשב לאחד האתרים הרוחניים החשובים ביותר בהינדואיזם, ומזוהה עם האל שיווה בצורתו כ־ארונצ'לשווארה (Arunachaleswara) – ביטוי של האל האלוהי.
ההר שוכן סמוך לעיר טירוונאמלאי, כ־185 ק"מ דרומית־מערבית לצ'נאי.
גובהו כ־814 מטר מעל פני הים, והוא מתנשא מעל הנוף הסובב כשמורת טבע ירוקה.
סביב ההר מתפתלת דרך באורך כ־14 ק"מ המשמשת את המאמינים לטקסי עלייה לרגל
בהינדואיזם, ההר ארונצ'לה נחשב להתגלמותו הפיזית של שיווה עצמו בצורת אש – אחד מחמשת יסודות היסוד (פנצ'ה מהא־בוטה).
על פי המסורת, שיווה הופיע כאן כעמוד של אור אינסופי כדי להוכיח לבראהמה ווישנו את עליונותו.
המקום מסמל את המודעות הטהורה (Self / Atman) – הלב השקט של הקיום.
מדי חודש בליל הירח המלא מתקיים טקס ה־גיריוולם (Girivalam) – אלפי מאמינים מקיפים את ההר יחפים לאור הירח בתפילה ובמדיטציה.
הפסטיבל הגדול ביותר הוא Deepam Karthigai, הנערך מדי שנה (בנובמבר–דצמבר), שבו מציתים מדורה ענקית בפסגת ההר כסמל לאור האלוהי.
למרגלות ההר נמצא האשרם של רמנא מהארשי (Sri Ramana Ashram), אחד מגדולי המורים הרוחניים של המאה ה־20. רמנא חי למרגלות ההר במשך עשרות שנים, ראה בו ביטוי פיזי של ה"עצמי האמיתי" (Self), ולימד מדיטציה שקטה והתבוננות פנימית (self-inquiry – "מיהו אני?").
ההר מושך אלפי מבקרים מדי שנה – הינדים, בודהיסטים, יוגים ומחפשי דרך מכל העולם – המבקשים שקט, הארה וחיבור פנימי.
הסביבה סביב ההר כוללת מקדשים עתיקים, מערות מדיטציה, ואשרמים רוחניים, ונחשבת למוקד עוצמתי של אנרגיה (Shakti)
אֶרֶז (שם מדעי: Cedrus) הוא סוג עץ מחטני ממשפחת האורניים.
גובהם של עצי ארז 35–50 מטרים (ולעיתים אף יותר, עד 60 מטר) אורכו של עץ ארז בן שנה הוא 1–3 מטר.
עליהם ירוקי-עד, בצורת מחט, באורך 8 עד 50 מילימטר.
הארז הוא צמח חד-ביתי (המכיל גם אצטרובלים זכריים וגם נקביים).
לאצטרובלים הזכריים קשקשים הנושאים בצדם התחתון 2 שקי גרגירי אבקה, ואילו לאצטרובלים הנקביים יש בצדם העליון 2 ביציות.
לארז דמיון גנטי עם האשוח שבמשפחת האורניים, ובעל מבנה חרוטי דומה.
עצי ארז נפוצים במערב הרי ההימלאיה (בגבהים של 1,500 עד 3,200 מטר) ובאזור המזרח התיכון (בגבהים של 1,000 עד 2,200 מטר).
בארץ ישראל פרטים טבעיים של ארז מצויים בחרמון.
ביער אל-רום נִטעו ארזים בשנות השבעים והם מתרבים באופן טבעי ללא התערבות האדם.
חורשות ארזים נוספים נִטעו במקומות אחדים בארץ, בייחוד בחבלים ההרריים: בגולן, בגליל, ובהרי המרכז.
"עמק הארזים" במבואות ירושלים קיבל את שמו המטעה ככל הנראה על שום עצי הברוש הדומים לארז.
המין המוכר ביותר בחפיפה לאזור ישראל הוא ארז הלבנון, ולו אזכורים והקשרים תרבותיים ענפים בשפה העברית המקראית ובעברית המדוברת בת זמננו.
הוא אף מופיע במרכז סמל מדינת לבנון.
ארז הלבנון אינו גדל בר בארץ ישראל פרט להר החרמון.
ניתן למצוא אותו באזורים ההררים של לבנון.
פרטים אחדים נִטעו באזור גוש עציון.
ארזי לבנון בר גדלו בגליל העליון המזרחי (אזור צפת והרי מירון) בשלהי עידן הקרח האחרון (לפני כ-10,000 שנה) ועם השינוי האקלימי נדחקו צפונה ולגובה רב יותר.
בארץ ניתן למצוא ארזי לבנון נטועים בהתנחלות תקוע ובאזור כפר עציון.
עצי ארז אטלנטי (Cedrus atlantica) נִטעו על-ידי קרן קיימת לישראל באזור הגליל העליון המזרחי.
ניתן לראות עצי ארז אטלנטי ב"מצפור הארזים ע"ש טוביה אשבל" אשר ביער ביריה, וביער הבעל שם טוב בסמוך לעיר צפת.
ביער הבעל שם טוב נשתלו עצי ארז אטלנטי צעירים במקום אורנים שקרסו בסופות שלג.
מקורו של הארז האטלנטי הוא בהרי האטלס אשר במרוקו ובאלג'יריה, שם הוא גדל בר.
מכאן שמו הנוסף, "ארז האטלס".
באזורים אחרים בעולם נפוצים מינים אחרים של עץ הארז, ובהם ארז הימלאי (Cedrus deodara), ארז טורקי (C.
stenocoma) וארז קפריסאי, הנפוצים בהתאמה בהרי ההימלאיה, טורקיה וקפריסין.
ארז הלבנון, הנחשב מסורתית לעץ בניה חזק ומשובח, מופיע במרכז דגל לבנון.
בתנ"ך משמש הארז ביטוי לחוסן, בניגוד לאזוב הקיר: ; .
ארזי הלבנון שמשו בין יתר העצים והחומרים לבנין בית המקדש הראשון: עדות לקשרי המסחר המתפתחים באותה תקופה בין ממלכת ישראל המתגבשת ובין צור וצידון.
המילה "ארז" ממשיכה לשמש בעברית המדוברת ביטוי לחוסן במגוון ביטויים "חסון כארז", "בחור כארז", וכן האמירה התלמודית – "אם בארזים נפלה שלהבת, מה יעשו אזובי קיר" ().
עץ הארז משמש כעץ נוי באזורים המתאימים לגידולו.
העץ והשמן המופק ממנו ידועים כדוחי עש וזו אחת הסיבות שעץ הארז משמש לבניית ארונות בגדים.
הארז משמש ליצירת אימומים (כלים המשמשים ליצירת נעליים) איכותיים בשל יכולתו לספוג לחות ולמנוע ריחות.
קיבוץ אֶרֶז נמצא בצפון מערב הנגב בין אשקלון לשדרות.
שייך למועצה אזורית שער הנגב.
הקיבוץ עלה על הקרקע בתאריך 26 באוקטובר 1949. מייסדיו היו מיוצאי הגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח שכמה מהם נלחמו באזור במבצע יואב.
באוקטובר 1950 עבר הקיבוץ למקום בו היה עד שנת 1948 הכפר הערבי דימרה.
בשנת 1952, בזמן הפילוג בקיבוץ המאוחד, עזבה קבוצת חברים את ארז ועברה לקיבוץ צובה.
הקיבוץ נקרא על שם קבוצת מייסדיו, שרבים מחבריה לחמו במלחמת העצמאות במבצע יואב ושנקראה "ארז", שהוא אחד משמות העצים הנפוצים בתנ"ך כסמל לחוסן ולעמידות.
בשמו של הקיבוץ נקרא מעבר הגבול הסמוך "מעבר ארז" לרצועת עזה בקצה כביש מספר 4.
המעבר המרכזי בין רצועת עזה וישראל הנמצא בסמוך קרוי על שם הקיבוץ, "מעבר ארז".
במערב המשק נמצא אתר זיכרון ובו אנדרטה לעשרת חברי הגרעין המייסד שנפלו במלחמת העצמאות.
במרכז הקיבוץ התגלתה רצפת פסיפס המתארת גבר בלבוש המכונה "פריגי", המוביל טיגריס ונמרה המניקה גור.
לפי החרסים, סגנון הרצפה ומטבע שנמצא במקום, מתברר שמדובר בבית עשירים שנבנה ככל הנראה במאה החמישית לספירה ונהרס לאחר אמצע המאה השישית.
בקיבוץ הוקם מפעל ארז מוצרים תרמופלסטיים ליצור יריעות פלסטיק משוריינות מסוגים שונים עבור איטום וקירוי מבנים ומכלים.
גידולי שדה – ארז שותפה עם קיבוץ אור הנר בגידולי השדה.
"אורן" השותפות מגדלת תפוחי אדמה למאכל ולתעשייה, אפונה, חימצה, חיטה וגידולי מספוא שונים
בקיבוץ מטע/ פרדס – פרדס קליפים של 240 דונם, ו-180 דונם מטע אבוקדו מזנים שונים.
חממות – לארז 20 דונם חממות בשיתוף עם חברה חיצונית לגידול ירקות
רפת – רפת חלב המייצרת 3 מיליון ליטר חלב, ופרות במרעים פתוחים לבשר
לול – לארז לול פיטום המגדל ב-5–6 מחזורים כ-1000 טון בשר
מכוורת עם כ-900 נחילים, המייצרת כ-30 טון דבש בשנה.
הקרב להצלת הקיבוץ במהלך מתקפת חמאס
ב-7 באוקטובר 2023, פתח ארגון הטרור חמאס במתקפת פתע על ישראל, שכללה גם ניסיון פלישה לקיבוץ ארז על מנת לבצע בו טבח ולחטוף שבויים.
חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ זיהו בשלב מוקדם את הגעתם וניהלו עמם קרב שבמהלכו הצליחו לבלום את חדירת המחבלים.
אחד מחברי כיתת הכוננות, אמיר נעים, נהרג בקרב.
כמו כן, נפצעו בקרב ארבעה מחברי כיתת הכוננות בדרגות פציעה שונות.
ארז'בט טוט (בהונגרית: Tóth Erzsébet; נולדה ב-28 באוגוסט 1951) היא משוררת הונגרייה.
טוט נולדה בטטבאניה שבצפון-מערב הונגריה.
היא למדה מנהל עסקים ועבדה בין השנים 1981 ו-1985 בשירות חברת השקופיות ההונגרית.
טוט פרסמה את ספר הביכורים שלה, "אמצעו של שיר אינסופי", בשנת 1979. לאחר מכן התפרסמו ספריה "יום הנר" (1982) ו"מאחורי פניך" (1993).
אמנם היקף יצירתה הספרותית אינו רחב, אולם שיריה מעוררים עניין ותשומת לב בצלילות הבעתם ובעוצמת תיאוריהם.
ארז'בט (או אליזבת) באטורי (בהונגרית: Báthory Erzsébet; 7 באוגוסט 1560 – 21 באוגוסט 1614), שכונתה "רוזנת הדמים", היא רוזנת הונגרייה שחיה בסוף המאה ה-16 ונחשדה ברצח של כ-650 נערות מתבגרות.
קרובת משפחה של מלך פולין ודוכס טרנסילבניה, סטפאן באטורי.
היא נחשבת לרוצחת הסדרתית המפורסמת ביותר בפולקלור ההונגרי-סלובאקי.
באטורי גרה בטירת צ'אכטיצה (סלובקית: Čachtice).
היא נהגה לשכור משרתות צעירות תוך שהבטיחה להן חינוך טוב.
על פי החשדות שהועלו היא הייתה מענה אותן ולאחר מכן רוצחת אותן, ועל פי שמועות אחדות גם חותכת את גופן ורוחצת בדמן של בתולות.
על פי אותן שמועות, היא האמינה שהרחצה בדם תגרום לה להישאר יפה וצעירה.
לאחר מות בעלה, היא וארבעה משתפי פעולה הואשמו בעינוי וברצח של מאות נשים, עם מקור אחד המייחס להם מעל 650 קורבנות, אם כי המספר בו הם הורשעו היה 80. אליזבת עצמה הועמדה לדין ולא הורשעה.
עם זאת, בשנת 1610 היא נכלאה בטירת צ'אכטיצה באחד החדרים, עד מותה כעבור ארבע שנים.
אליזבת באטורי נולדה באחוזה משפחתית בנירבאטור, הונגריה, ב-7 באוגוסט 1560, ובילתה את ילדותה בטירת אצ'ד (Ecsed).
אביה היה ג'ורג' באטורי, אח של אנדרו בּוֹנָוונטורה באטורי, שהיה ווייבוד של טרנסילבניה, בעוד אמה אנה באטורי (1539-1570) הייתה בתו של סטיבן באטורי מסומליו, ווייבוד אחר של טרנסילבניה.
דרך אמה, אליזבת הייתה אחייניתו של האציל ההונגרי סטפאן באטורי, מלך פולין, והדוכס של טרנסילבניה.
כאישה צעירה היא למדה לטינית, גרמנית ויוונית.
אליזבת הייתה מאורסת לפרנץ נדסאדי, במה שהיה כנראה הסדר פוליטי בחוגי האריסטוקרטיה.
בני הזוג נישאו ב-8 במאי 1575, כשהייתה בת 15. היא עברה לטירת נדסאדי בסרבר ובילתה זמן רב לבדה, בעוד בעלה למד בווינה.
מתנתו לחתונה לאליזבת באטורי הייתה טירת צ'אכטיצה, השוכנת בהרי הקרפטים, ליד טרנצ'ן הקטנה (טרנצ'ין של ימינו).
בשנת 1578 הפך נדסאדי למפקד הראשי של צבא הונגריה, והוביל אותם למלחמה נגד העות'מאנים.
בהיעדר בעלה, ניהלה אליזבת באטורי את ענייני העסקים ואת האחוזות.
בעיצומה של המלחמה הארוכה (1593–1606), היא הייתה ממונה על הגנת האחוזות של בעלה, אשר מוקמו בדרך לווינה.
האיום העות'ומאני היה משמעותי, הכפר צ'אכטיצה נבזז על ידי העות'מאנים קודם לכן ואילו כפר סרבר, הממוקם בקרבת הגבול שהפריד בין הונגריה המלכותית והונגריה העות'מאנית, היה בסכנה גדולה עוד יותר.
היא הייתה אישה משכילה שיכלה לקרוא ולכתוב בארבע שפות.
היו כמה מקרים שבהם היא התערבה למען נשים חסרות כל, כולל אישה שבעלה נתפס על ידי הטורקים ואישה שבתה נאנסה ונכנסה להריון.
בשנת 1585 ילדה אליזבת את בתה הראשונה, אנה.
בתה השנייה, אורסולה, ובנה הראשון, תומאס, שניהם מתו בגיל צעיר.
לאחר מכן ילדה אליזבת עוד שלושה ילדים, קתרין (1594), פול (נולד בסביבות 1597) וניקולס.
בעלה של אליזבת נפטר בשנת 1604 בגיל 47, על פי הדיווחים, בגלל פציעה מתמשכת בקרב.
בני הזוג היו נשואים 29 שנים.
בין השנים 1602 ו-1604 התלונן השר הלותרני אסטבן מגיירי על מעשי אליזבת בפומבי ובבית המשפט בווינה, לאחר שהשמועות התפשטו.
לשלטונות ההונגריים לקח זמן להגיב על התלונות של מגיירי.
לבסוף, בשנת 1610, המלך מתיאס מינה את גיורגי טורזו, הפלטין (תואר אצולה) של הונגריה, לפתוח בחקירה.
טורזו הזמין שני נוטריונים לאסוף ראיות במרץ 1610.
טורזו דן בהמשך ההליכים עם בנה של אליזבת, פול.
משפט והוצאה להורג היו מעוררים שערורייה ציבורית ומביישים משפחת אצולה בעלת השפעה רבה (אשר באותה העת שלטה בטרנסילבניה), ורכושה הרב של אליזבת היה נלקח על ידי השלטון.
טורזו, יחד עם פול, תכנן במקור שאליזבת תילקח אל מנזר, אבל כשעדויות הרציחות התפשטו, הוסכם כי אליזבת באטורי צריכה להיות כל הזמן תחת מעצר בית קפדני, אבל שמעונש נוסף יש להימנע.
נקבע גם כי מתיאס לא יצטרך לפרוע את החוב הגדול שלו אליה, חוב שלא יכל לכסות עקב בעיות כספיות.
טורזו הגיע לטירת צ'אכטיצה ב-30 בדצמבר 1610, ועצר את באטורי וארבעה ממשרתיה, שהואשמו שהיו שותפים לדבר עבירה.
אנשיו של טורזו דיווחו כי מצאו נערה אחת מתה ואחת גוססת.
הם דיווחו כי אישה נוספת נמצאה פצועה, ואחרות נעולות.
בעוד הרוזנת הושמה במעצר בית (ונשארה כך מאותו רגע ואילך), ביקש המלך מתיאס כי אליזבט תידון למוות.
עם זאת, טורזו שכנע את המלך כי פעולה כזו תהווה השפעה שלילית על האצולה.
לכן, המשפט נדחה עד להודעה חדשה, אולם הנאשמים האחרים הובאו לבית המשפט.
המשפט נערך ב-7 בינואר 1611 בביצ'ה, באטורי עצמה לא נכחה בבית המשפט.
במהלך המשפט של המשרתים שלה, באטורי הושמה תחת מעצר בית בטירה שלה.
היא נשארה שם במשך ארבע שנים, עד יום מותה.
המלך מתיאס דחק בטורזו להביא אותה לבית המשפט ושני נוטריונים נשלחו לאסוף ראיות נוספות, אך בסופו של דבר בית המשפט לא פתח בהליכים נגדה.
ב-21 באוגוסט 1614 אליזבת באטורי נמצאה מתה בטירתה.
מאחר שהיו כמה צלחות של מזון שלא נגעו בהן, תאריך המוות האמיתי שלה אינו ידוע.
היא נקברה בכנסיית צ'אכטיצה, אך בשל המהומה של תושבי הכפר על כך ש"הנמרה של צ'אכטיצה" נקברה בבית הקברות שלהם, גופה הועבר לבית הולדתה באצ'ד, שם נטמן בקריפטה של משפחת באטורי.
חייה ועברה היוו השראה לסרט "גבירת צ'אכטיצה" בכיכובה של סבטלנה חודצ'נקובה.
להקת בלאק מטאל שוודית Bathory נקראת על שמה.
השיר "Countess Bathory" של להקת המטאל ונום.
השיר "Elizabeth" של להקת הרוק הכבד Ghost B.C
מיתוסים שונים מייחסים לה ערפדות.
בסדרה קסטלווניה: נוקטורנו, על פי משחקי הוידאו בסדרה בהם הופיעה, מוזכר שעורפדה בשנת 1614 בזמן שהמתינה למשפטה.
ארוראה הוא אטול אלמוגים באיי גילברט ברפובליקת קיריבטי שבמרכז האוקיינוס השקט בקרבת קו המשווה.
הכפרים העיקריים של האטול הם רורטי, טאמארואה וטאריבו.
בשל גודלו הקטן, אין בו לגונה.
בשל העדר הלגונה למדו תושבי האי לדוג במימי הים הפתוח והם מיומנים מאוד בלכידה של דגי הטונה והכרישים הרבים באזור.
תרבות האטול הושפעה מהתרבות הסמואנית יותר מאשר איי גילברט האחרים, בשל התיישבותם של מיסיונרים שהגיעו מסמואה אל האי.
מסיונרים אלה המירו את דת תושבי האי לנצרות פרוטסטנטית.
הנוכחות הסמואנית באי השפיעה על הריקודים באי ועל הפופולריות של ריקוד ה"טאובאטי" - ריקוד המשתמש במחיאות כפיים ורקיעות רגליים באופן מסורתי, כליווי לשירה - באי.
בשל מיקומו של האי והיותו מרוחק יותר מהאיים, נשתמרה בו תרבות מסורתית, ותושבי האי מעדיפים את סמכותם של ה"אוניוואנה" - "זקני הכפר", על מרות השלטון המרכזי של קיריבטי.
ארז אדלשטיין (נולד ב-23 באוגוסט 1961) הוא מאמן כדורסל לשעבר ופרשן ספורט ישראלי.
את דרכו בכדורסל החל אדלשטיין בקבוצת הפועל עפולה, בה שיחק בתפקיד הרכז, שבו שיחק גם בנבחרת הנוער.
את דרכו באימון כדורסל החל כעוזר מאמן של בועז ינאי בהפועל גבת בליגה הארצית בעונת 1990/91.
בעונה שלאחריה מונה למאמן ראשי והצליח להשאיר את הקבוצה בליגה, אך כבר במהלך העונה הבאה פוטר.
בעונת 1993/94 שוב ירד לליגה השנייה לאמן את מכבי קריית מוצקין, ועונה לאחר מכן את מכבי חדרה באותה ליגה.
בעונה 1995/96 עבר לקבוצה המשמעותית הראשונה שלו, הפועל ירושלים, בה שימש כעוזר מאמן של פיני גרשון.
הקבוצה זכתה באותה שנה בגביע המדינה.
בעונה שלאחר מכן פוטר גרשון ועימו עזב אדלשטיין, שעבר לאמן את בני הרצליה.
תחת הדרכתו עלו לקבוצת הבוגרים שחקנים צעירים כמו טל בורשטיין ויניב גרין.
בעונת 1999/00 עבר לאמן בגליל עליון אותה הוביל לסדרת חצי גמר הפלייאוף, בו הפסידה הקבוצה 3:1 למכבי תל אביב, תוך שהיא רושמת ניצחון חוץ בהיכל הספורט יד אליהו מול האלופה.
אדלשטיין המשיך לאמן בגליל אותה הצעיד למקום השני בליגה, אחרי הפסד צמוד בכפר בלום למכבי תל אביב.
הקבוצה הציגה כדורסל יפה ואטרקטיבי, בניצוחם של יואב ספר, רימאס קאוקינאס, למונט ג'ונס ואחרים, אך למרות יתרון הביתיות שוב הודחה הקבוצה בסדרת חצי הגמר, הפעם על ידי הפועל ירושלים.
ב-2001 עזב אדלשטיין את הגליל ועבר לאמן את מכבי רמת גן.
הקבוצה הצליחה במהלך העונה, וסיימה את הליגה במקום השני, אך בגמר הובסה על ידי מכבי תל אביב בשלושה משחקים בסדרת הגמר.
בשנת 2002 אדלשטיין עבר להפועל ירושלים.
עקב המצב הביטחוני הקשה ששרר בעיר לא הצליחה הקבוצה להחתים שחקנים זרים מובילים וידועים, וכשלה במשחקים רבים.
אדלשטיין לקח אחריות והתפטר, אך עוד באותה עונה החליף את אריק שיבק כמאמן הפועל תל אביב, אולם סיים עימה את העונה רק במקום השביעי והמאכזב.
עונת 2003/04 היא אולי המוצלחת ביותר של אדלשטיין כמאמן ראשי, והמוצלחת ביותר של הפועל תל אביב זה שנים.
הקבוצה העפילה לגמר הפלייאוף לאחר שני ניצחונות בדרבי על מכבי תל אביב ולחצי גמר היורופליג.
בסיום העונה עזב הבעלים - ולדימיר גוסינסקי - את הקבוצה ועמו עזב גם אדלשטיין, שלקח שנת חופש מאימון במהלכה שימש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט.
בעונת 2005/06 חזר אדלשטיין לאמן את הפועל ירושלים, וכמו עם הפועל תל אביב קיבל מבעלי הקבוצה תקציב גבוה לבניית קבוצה שתקרא תיגר על האלופה, מכבי תל אביב.
אולם כמו בעונתו הקודמת בהפועל תל אביב, הקבוצה הובסה על ידי מכבי תל אביב בגמר הפיינל פור 96:66. מנגד, העפילה תחתיו ירושלים לחצי גמר המפעל האירופי בו השתתפה, היול"ב קאפ.
בסוף העונה פוטר אדלשטיין מהפועל ירושלים, חרף טענות הקבוצה במהלך העונה שהוא יישאר המאמן ללא קשר להישגי הקבוצה.
דובר הקבוצה, גידי דודי, ערך ראיון עם "ידיעות אחרונות" ועם ערוץ הספורט והטיל דופי בביצועיו של אדלשטיין לאורך העונה וטען כי יש למאמן בעיה נפשית וחרדת רדיפה מצד פיני גרשון.
אדלשטיין תבע את דודי על דבריו והפועל ירושלים התנצלה בפני המאמן.
בירושלים הוחלף על ידי דן שמיר, ששימש עד אז כעוזר מאמן מכבי תל אביב.
בעונת 2007/2008 שימש אדלשטיין כעוזרו של פיני גרשון באולימפיאקוס, עד שפוטר יחד עם גרשון.
בסוף שנת 2008 מונה אדלשטיין כעוזר מאמנו השני של צביקה שרף בנבחרת ישראל, לצידו של רוני בוסאני.
ב-14 ביוני 2011 חזר אדלשטיין לאמן את קבוצת הפועל תל אביב.
בעזרת תקציב גדול משמעותית משאר הליגה החזיר אדלשטיין את הקבוצה לליגת העל אחרי 6 שנים בהן הקבוצה לא שיחקה בליגה זו.
במהלך עונת העלייה קידם אדלשטיין מספר שחקנים צעירים מבטיחים וביניהם בר טימור, אבירם זליקוביץ' ויותם שירן ואף רשם את הקבוצה לליגה הבלקנית, מפעל אירופי זוטר, במטרה להעניק להם דקות משחק רבות.
בעונה הבאה אדלשטיין הוביל את הקבוצה, חרף מאבקי הירידה הקשים בהם היא נמצאה, להישג ענק מבחינתה-ניצחון חלומי בדרבי מול מכבי לראשונה מזה 9 שנים.
בסיום העונה סיימה הקבוצה במקום ה-8, והודחה ברבע גמר הפלייאוף לאחר שנוצחה בסדרה 0–3 על ידי מכבי תל אביב.
בעונתו השנייה בקבוצה, הצעיד את הקבוצה למספר הישגים-ניצחון כפול על האלופה מכבי חיפה, העפלה לבית העליון בליגה, העפלה לחצי גמר גביע המדינה וניצחון בדרבי על מכבי תל אביב.
ב-27 בפברואר 2014 הודיע איגוד הכדורסל כי אדלשטיין ימונה למאמן נבחרת ישראל בכדורסל.
ב-9 ביוני 2016 חתם אדלשטיין במכבי תל אביב לשנתיים תמורת סכום של חצי מיליון דולר לעונה.
ב-23 באוקטובר 2016 לפנות בוקר, בתום ישיבה לילית לאחר ניצחונה של הקבוצה על הפועל חולון במסגרת ליגת העל, פוטר אדלשטיין מתפקידו כמאמן מכבי תל אביב במהלך שתואר כנובע מ"אי התאמה בין הצדדים".
ב-13 בספטמבר 2017 פוטר אדלשטיין מהנבחרת לאחר כישלון צורב באליפות אירופה אותה אירחה ישראל.
בהמשך חזר לשמש כפרשן בערוץ הספורט הישראלי.
ארז אבני (נולד ב-1 בספטמבר 1975) הוא צייר ישראלי, המצייר בעיקר ציורי שמן.
אבני החל לצייר בגיל 21, לאחר שחזר מטיול במזרח הרחוק.
לאחר כארבע שנות ציור עצמאי, המשיך לשנת לימודים בבצלאל.
כסייף בעברו ואוטודידקט, בחן אבני את התנועה ועסק בתחום זה בציוריו.
אבני הוא לקוי שמיעה מילדותו, ומשתמש בעבודתו בראייה ובתקשורת ויזואלית באופן מוגבר מהרגיל.
בציוריו מבטא אבני סיפורים ורגשות, ולעיתים מביע ביקורת על החברה, ב-2013 יצר וכתב את הסדרה "פרופיל 64".
2001 - "קשרים", תערוכה קבוצתית, הסדנה לאמנות, יבנה
2002 - "ציורים מאי-פה", תערוכת יחיד, גלריה הוראס ריכטר, יפו
2003 - "פסטיבל הארץ", פסטיבל אמנות "הארץ", תל אביב
2004 - "הסימפוניה האנושית", תערוכת יחיד, גלריה הוראס ריכטר, יפו
2004 - "Cummunication", תערוכת יחיד, "קורדליה", יפו
ארושה (Arusha) היא עיר בצפון טנזניה.
היא שוכנת למרגלות הר מרו, בגובה של כ-1,300 מ' מעל פני הים.
העיר משמשת כבירתו של מחוז ארושה, ובשנת 2002 התגוררו בה כ-270 אלף תושבים.
ארושה הוכרזה כעיר רק בשנת 1948, אך מאז הפכה למרכז עירוני חשוב, ואף לזירה של פעילות בינלאומית.
ב-5 בפברואר 1967 הכריז בה נשיא טנזניה דאז, ג'וליוס נייררה, במה שכונה "הצהרת ארושה", על כוונתו לכונן רפורמה סוציאליסטית מרחיקת לכת - האוג'מאה.
באותה שנה הקימו טנזניה, קניה ואוגנדה את הקהילייה המזרח-אפריקנית, ומשרדיה שכנו בעיר עד לפירוקה ב-1977. ב-1993 נפגשו בעיר נשיאי שלוש המדינות והחליטו על הגברת שיתוף הפעולה ביניהן, ומאז כינונה מחדש של הקהילייה ב-2001, שוב שוכנים משרדיה הראשיים בארושה.
בארושה התנהל המשא ומתן להפסקת אש במלחמת האזרחים ברואנדה, שהחל ב-1992 והסתיים בכינונם של הסכמי ארושה באוגוסט 1993. ב-13 בפברואר 1995 החליטה מועצת הביטחון של האו"ם כי בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה יוקם בארושה.
בית דין זה פעל בעיר עד סגירתו ב-31 בדצמבר 2015. מאז 2006 שוכן בה בית הדין האפריקאי לזכויות אדם ואזרח.
בעבר התבססה כלכלת העיר על חקלאות, ובסביבתה של העיר עדיין קיימים מטעי קפה רבים.
בשנת 1967 התגלה בסביבתה של ארושה טנזניט.
זהו המקום היחיד בעולם בו ניתן לכרות אבן חן זו, וחברות כרייה רבות פועלות באזור.
ארושה מהווה גם את שער הכניסה לכמה מהגנים הלאומיים החשובים של טנזניה, כגון קילימנג'רו, סרנגטי ומכתש נגורונגורו, וענף התיירות הופך לחלק משמעותי בכלכלתה.
גם להקמתם של המוסדות הבינלאומיים השונים בעיר הייתה השפעה חיובית על כלכלת העיר.
פארק ארושה נמצא צפונית-מזרחית לעיר, במרחק של 40 דקות מהעיר.
הפארק משתרע על 552 קמ"ר.
שני נמלי תעופה משרתים את ארושה.
שדה התעופה ארושה משמש בעיקר לטיסות פנים, ואילו מנמל התעופה קילימנג'רו, השוכן כ-50 ק"מ מזרחית לעיר, יוצאות טיסות סדירות למדינות אפריקאיות נוספות ואף לאירופה.
קווי אוטובוס מקשרים את העיר עם הערים הגדולות במדינה - דאר א-סלאם, דודומה, מוואנזה ואחרות, וכן עם ניירובי ומומבסה שבקניה וקמפלה שבאוגנדה.
בהרלדיקה, ארז'ן (מצרפתית: Argent, כסף) הוא טינקטורת כסף.
היא שייכת לקבוצת הטינקטורות הבהירות, ה"מתכתיות", והיא מצוירת על פי רוב כצבע לבן.
בגילוף ובחריטה נותרים האזורים הצבועים בארז'ן ריקים או מסומנים בסימון .ar.
שם הטינקטורה שאוב מן המילה הלטינית Argentum הלקוחה בתורה מן המילה היוונית Αργυρος שמשמעותה "כסף" או "מתכת לבנה" (למילה "ארז'ן" אותה המשמעות בבלאזון הצרפתי הישן).
במספר תיאורים היסטוריים של שלטי אצולה נוסף כעין עלה כסף לאותם התקנים אשר היו ארז'ן.
במרוצת הזמן השחירו אותם חלקים מוכספים עד כי נעשה קשה להבדיל בינם ובין החלקים של סאבל.
בספרו The Art of Heraldry: An Encyclopaedia of Armory'', טוען ארתור צ'ארלס פוקס-דייוויס (Fox-Davies) כי על אף היותה נדירה, התקיימה הטינקטורה לבן''' כטינקטורה נפרדת בהרלדיקה.
כבסיס לטענה זו מציג פוקס-דייוויס את התוויות הלבנות המבדילות בין שלטי האצולה של משפחת המלוכה הבריטית.
למרות זאת, נטען כבר כי התוויות הלבנות הן "תוויות לבנות תקניות", וכי על כן הן אינן בבחינת טינקטורה הרלדית.
בהרלדיקה הפורטוגלית, הלבן אכן נראה כטינקטורה נפרדת מהכסף; דוגמה לכך נמצאת בסמל העיר סנטיאגו דו קאסם פורטוגל, שם נבדל צבע לבושו של המורי החלל ופרוותו של סוס האביר מצבע הכסף של המתכות (כמו שריון האביר) והטירה הרחוקה.
אבני החן - את הפנינה
בגופים השמימיים - את הירח
ארז אהרוני (נולד ב-1957) הוא סופר, עורך דין וטייס ישראלי.
אהרוני גדל בשכונת רמת חן ברמת גן, ולמד בבית הספר התיכון "עירוני ט'" בתל אביב, במגמה הריאלית.
כנער הדריך בצופים ועסק בספורט.
התגייס לחיל האוויר, וסיים קורס טיס במגמת קרב בשנת 1978. בהמשך, שרת בטייסת 131 (טייסת ההרקולסים) והשתתף בטיסות ובמבצעים שונים, כגון העלאת יהודי אתיופיה (מבצע משה ומבצע שלמה).
עם שחרורו, למד משפטים וסיים את התואר באוניברסיטת תל אביב בשנת 1983. עם קבלת רישיון עריכת דין הקים עם חבריו את משרד זיסמן, אהרוני, גייר ושות' המחזיק סניפים בישראל, בארצות הברית (ניו יורק, בוסטון, ווושינגטון), בסין (בייג'ינג, שאנגחאי ושנג'ן), בהודו ובאירופה.
אהרוני מתפקד כשותף מנהל במשרד, ועוסק בתחומים משפטיים שונים, כמו נדל"ן, ליטיגציה, בנקאות ותקשורת.
אהבתו לכתיבה וסיפורת החלה בגיל צעיר.
ב-2004, זכה סיפורו "גיעגועים" (קולות הברווז) במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר על שם אוריאל אופק.
ב-2006 פורסם ספרו הראשון "חצי שפם" בהוצאת מעריב, וכשלוש שנים לאחר מכן יצא לאור ספרו "סודו של העיט" בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
ב-2011 פורסם ספרו "אש בשדה קוצים", בעריכת אמנון ז'קונט, בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
ארז אהרוני, חצי שפם, מעריב, 2006
ארז אהרוני, סודו של העיט, כנרת, זמורה-ביתן, 2009
ארז אהרוני, אש בשדה קוצים, כנרת, זמורה-ביתן, 2011
ארז'וויליק (בליטאית: Eržvilkas, ארז'ווילקס; בפולנית: Erzwiłki, אז'ווילקי; ברוסית: Эржвилки, ארז'ווילקי; בגרמנית: Erschwilken, ארשווילקן; ביידיש: ערזוויליק) היא עיירה במחוז טאורגה שבמערב ליטא.
לפי מסורת מקומית, מקור שמה של העיירה הוא במילים "סוס הרבעה" (eržilas) ו"זאב" (vilkas) בליטאית.
לפי מסורת זו, כאשר הגיעו הצלבנים לעיירה הם כבשו את הטירה המקומית.
בעל הטירה לבש עור של זאב, הסתובב בקרב סוסיהם של הצלבנים, שרעו בדשא לפני הטירה, וריחה של פרוות הזאב הבריח את הסוסים.
הצלבנים יצאו מהטירה כדי ללכוד את סוסיהם הבורחים וכך ניצלה הטירה.
בעיירה מרכז שירותי בריאות, מחלבה, ספריה, כנסייה ומצבה לזכר "מגיני החירות הליטאיים".
באזור אתר קבורה מהמאות ה-9 עד ה-13. העיירה עצמה מתועדת במסמכים מהמאה ה-16. במאה ה-17 נבנתה בה הכנסייה הראשונה, שהייתה עשויה מעץ.
ב-1847 נפגעה העיירה בשריפה, ובעת המרד הפולני של 1863-1864 ("מהפכת נובמבר") כבש אותה צבא המורדים לתקופה קצרה.
בסוף המאה ה-19 נפתחו בעיירה בית חולים, בית מרקחת והוספיס ובשנות השלושים של המאה ה-20 הוקם בעיירה מפעל לניצול אנרגיית המים.
בתקופת השלטון הקומוניסטי הייתה צורת ההתיישבות המרכזית בעיירה חווה קולקטיבית.
ב-1941 פונו חלק מתושבי העיירה עקב פלישת הגרמנים לברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו חלק מתושבי העיירה על ידי שלטונות ברית המועצות עקב חשד לפעילות אנטי קומוניסטית.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בארז'וויליק כ-180 יהודים שקיימו בית ספר עברי, ספרייה ובית מדרש.
הגרמנים כבשו את העיירה ביוני 1941 וביולי ריכזו את היהודים בגטו.
בספטמבר 1941 גורשו יהודי ארז'וויליק למחנה ריכוז ומשם הובלו ליער ונרצחו בירי.
ארורים הוא המחזה הראשון שכתבה המחזאית הבריטית שרה קיין.
עלילת המחזה מתרחשת בחדר מלון יקר מאוד בלידס.
איין, עיתונאי בן 41, מביא בלילה לחדרו את קייט בת ה-25. קייט רגישה מאוד וחסרת השכלה.
לאורך כל התמונה הראשונה איין מנסה לפתות את קייט לשכב עמו, אולם היא מסרבת.
כל אותה עת איין מתרברב במיזוגיניה, הגזענות וההומופוביה שלו.
התמונה מסתיימת לקולו של גשם האביב.
התמונה השנייה נפתחת בבוקר המחרת.
איין אונס את קייט באכזריות.
היא תוקפת אותו ונמלטת דרך חלון האמבטיה.
לפתע, נכנס לחדר חייל ומאיים ברובה.
בית המלון נפגע מפצצת מרגמה, והתמונה מסתיימת לקול גשם של קיץ.
בתמונה השלישית, חדר המלון הרוס; הפצצה פערה חור בקיר.
החייל ואיין משוחחים, ולאט לאט מתברר שהמלון ממוקם בטבורה של מלחמה קטלנית.
החייל מספר לאיין אודות מעשי הזוועה המחרידים להם היה עד ובהם לקח חלק, הכוללים אונס, עינויים ורצח עם, ואומר שהוא עשה הכול כצעד נקמה על רציחתה של חברתו.
אחר-כך הוא אונס את איין.
אחר-כך מוצץ, נוגס ואוכל את עיניו.
התמונה מסתיימת בקול גשם של סתיו.
בתמונה הרביעית איין שוכב עיוור לצד החייל, שמתאבד.
קייט שבה, מספרת שהעיר הומה בחיילים, ומביאה עימה תינוקת אותה הצילה.
התמונה מסתיימת לקול גשם כבד של חורף.
התמונה החמישית נפתחת כשקייט קוברת את התינוקת מתחת למרצפות.
התמונה מורכבת מסצנות קצרות, בהן נראים איין בוכה, מאונן ואפילו מתנחם בחיבוק החייל המת, בעודו גווע ברעב בחדר ההרוס.
לבסוף, הוא מרים את המרצפות, מוציא את גופת התינוקת ואוכל אותה.
מתחיל לרדת עליו גשם שחודר מהגג ואיין אומר "חרא".
קייט שבה, מביאה עימה לחם, נקניק ובקבוק ג'ין, עליהם שילמה במין שקיימה עם החיילים בחוץ.
היא אוכלת, מאכילה ומשקה את איין, שאומר לה "תודה".
קיין כתבה את שתי התמונות הראשונות כשהייתה סטודנטית בברמינגהאם, שם "ארורים" הוצג לראשונה.
הסוכן מל קניון ישב בקהל ולבסוף ייצג את קיין.
הוא הציע שהיא תציג את עבודתה בפני תיאטרון רויאל קורט בלונדון, כך היא אכן עשתה והרויאל קורט החליטו להציג אותה.
הצגת הבכורה של "ארורים" הייתה ב-12 בינואר 1995 בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, בבימויו של ג'יימס מקדונלד.
המחזה הנטורליסטי שכלל סצנות הולכות ומתקצרות של אלימות הולכת וגוברת, בהן אונס אנאלי, קניבליזם וצורות אחרות של אלימות, יצר את השערורייה הגדולה ביותר בתיאטרון הלונדוני מאז מחזהו של אדוארד בונד " הצילו" ב-1965.
קיין העריצה את מחזהו של בונד, שבתורו הגן עליה ועל המחזה בפומבי.
ההפקה הייתה מאוד שנויה במחלוקת וזכתה לביקורות שליליות מרוב מבקרי העיתונים, רבים מהם החשיבו אותה לניסיון בוסר להמם את קהל הצופים.
כותרת ביקורתו של ג'ק טינקר, מבקרו של הדיילי מייל הייתה "הילולה מבחילה של זוהמה".
אולם, מחזאים עמיתים של שרה קיין קשרו ל"ארורים" כתרים.
הרולד פינטר (שנהפך לידיד שלה),
וקריל צ'רצ'יל, שהחשיבה אותו כ"מחזה טוב למדי".
ברם, לימים מבקרים שינו את דעתם.
למשל, מייקל בילינגטון מהגארדיאן, שתקף את המחזה בביקורתו הראשונה, כתב לאחר התאבדותה של קיין: "טעיתי בהערכתי, כפי שאני אומר שוב ושוב.
ככל הנראה, הרולד פינטר אמר באזכרה שלה שהיא הייתה משוררת, ואני תמים דעים עמו."
אחרי שהוא צפה בהפקה המחודשת של המחזה, מבקר האיבנינג סטנדרד כתב:
"כמה צווחנים ומטופשים נשמעים המהומה וההיסטריה של 1995, לאחר ש"ארורים" שב לרויאל קורט ליל אמש.
זה היה, ותמיד יהיה, מחזה בעל תכלית מוסרית ראויה לשמה".
עוזר הבמאי, ג'וזף היל-גיבינס, הסביר ש"הטיעון מוסבר באמצעות צורה, למרות שישנם שינויים בסגנון ב"ארורים".
על ידי זה שהיא ממקמת את זירת ההתרחשות בעיר תעשייתית בצפון אנגליה ולפתע הופכת את הפעולה לשטח מלחמה."
המבקר קן אורבן כתב ש"עבור קיין, הגיהנום אינו מטאפיזי, אלא היפרריאליסטי, המציאות המוקצנת".
לימים נערכה השוואה בין אלימות במשפחה ומלחמת בוסניה, לבין אלימות פיזית ונפשית.
קיין אמרה: "ניתן להבין את האונס של פרטים באנגליה אם חושבים על מחנות האונס בבוסניה ועל ציפיות החברה מהתנהגותם של גברים במלחמה.
ב-2010 הועלה "ארורים" בתיאטרון ליריק האמרסמית, לונדון.
הפקה מחודשת של המחזה, 15 שנה מהצגת הבכורה שלו, בבימויו של שון הולמס, מנהלו האמנותי של תיאטרון ליריק האמרסמית.
בכיכובם של דני וב ולידיה וילסון.
ההפקה זכתה בפרס אוליביה לשנת 2011.
פוטבול קלובה דה ארוקה (בפורטוגזית: Futebol Clube de Arouca; נהגה: [ɐˈɾowkɐ]) הוא מועדון כדורגל מהעיר ארוקה שנמצאת במטרופולין של פורטו, פורטוגל.
המועדון, אשר נוסד ב-1951, משחק בפרימיירה ליגה, הליגה הבכירה של פורטוגל, ומארח את משחקיו באצטדיון העירוני של ארוקה המכיל 5,000 מקומות.
המועדון נוסד ב-25 בדצמבר 1951, כקבוצת בת של פורטו, ואת חמשת העשורים הראשונים לקיומו העביר המועדון בליגות האזוריות של אוויירו.
בשנים 2006-2008 הצליחה ארוקה להתקדם ולהגיע עד לליגה השלישית.
ובתוך 5 שנים נוספות השלימה עלייה רביעית ב-7 שנים כשסיימה בעונת 2012/2013 במקום השני בליגת המשנה הפורטוגלית ועלתה לראשונה לליגה הבכירה.
בזכות העלייה לליגת העל קיבל המועדון תקציבים כדי לשפץ ולהרחיב את האצטדיון העירוני שיתאים לסטנדרטים של הליגה הראשונה.
בעונתה הראשונה בליגה הבכירה עונת 2013/2014 סיימה ארוקה במקום ה-12 מתוך 18 קבוצות.
העונה השנייה עונת 2014/2015 בליגת העל הייתה מוצלחת פחות, המועדון סיים במקום ה-16 אך הצליח לשרוד בליגה.
העונה השלישית בליגה הבכירה עונת 2015/2016 הייתה עונה היסטורית עבור המועדון שסיים את העונה במקום ה-5 בטבלה עם 54 נקודות.
מה שזיכה אותו בכרטיס לשלב המוקדמות השלישי בליגה האירופית בעונה שלאחר מכן.
בליגה האירופית הצליחה ארוקה לעבור את הראקלס אלמלו ההולנדית בזכות שערי חוץ לאחר ששני המשחקים הסתיימו בתיקו.
בשלב הפלייאוף היא פגשה את אולימפיאקוס אלופת יוון אך היא הפסידה לה בשני המשחקים ולא העפילה לשלב הבתים.
גם בליגה הייתה לארוקה עונה לא מוצלחת, היא סיימה את העונה במקום ה-17 האחד לפני אחרון ונשרה לליגה השנייה לאחר 4 שנים בליגה הבכירה.
לאחר שתי עונות בליגת המשנה נשרה ארוקה לליגה השלישית ובכך הסתיים רצף של 9 שנים של המועדון בליגות המקצועניות של פורטוגל.
עונה אחת בליגה השלישית הספיקה לארוקה שסיימה במקום הראשון וחזרה לליגת המשנה.
את עונת 2020/2021 סיימה ארוקה במקום השלישי בליגת המשנה מה שזיכה אותה בכרטיס לפלייאוף העלייה נגד ריו אבה שסיימה במקום ה-16 בליגה הבכירה, היא ניצחה בשני המשחקים 3–0 בבית ו-2–0 בחוץ ועלתה חזרה לליגה הבכירה.
בעונת החזרה של ארוקה לליגה הבכירה עונת 2021/2022 סיימה ארוקה במקום ה-15 מקום אחד מעל הקו האדום ונותרה בליגה.
פרופ' ארז און (נולד ב-21 במרץ 1957) הוא רופא ישראלי, שמכהן כמנהל מרכז רפואי צפון בפוריה מאז 2013.
און סיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה בטכניון והתמחה באורתופדיה ומנהל רפואי.
כמו כן סיים לימודי תואר שני במינהל מערכות בריאות ובמדע המדינה.
און שירת בחיל הרפואה עד לתפקיד סגן קצין רפואה ראשי, בדרגת אלוף-משנה.
ב-1999 השתתף בהקמת בית חולים שדה בטורקיה.
בשנת 2002 עמד בראש משלחת חיל הרפואה, שיצאה לטפל בישראלים שנפגעו בפיגוע מכונית תופת שהתרחש במומבסה.
בשנים 2007–2013 כיהן כסגן מנהל המרכז הרפואי רבין (בילינסון והשרון).
באוקטובר 2013 החל און בכהונתו כמנהל מרכז רפואי צפון (אז עוד נקרא בית החולים ע"ש ברוך פדה) במקומו של ד"ר יעקב פרבשטיין, אשר פרש לגמלאות.
ב-1 במרץ 2020 החל בתפקידו במשרד הבריאות כמנהל חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים.
הד"ר הגר מזרחי מונתה למנהלת בפועל של בית החולים פוריה.
לאחר כמה חודשים התפטר מתפקיד זה, ושב לתפקידו כמנהל המרכז הרפואי פדה פוריה.
בשנת 2024 סיים את תפקידו כמנהל המרכז הרפואי צפון (שמו החדש של מרכז רפואי פוריה).
בשנת 2023 קיבל תואר פרופ' מאוניברסיטת בר-אילן.
ארז אבירם (נולד ב-20 בנובמבר 1968) הוא יוצר ותסריטאי טלוויזיה ישראלי.
אבירם החל את דרכו כעיתונאי ועורך בקבוצת "ידיעות אחרונות" ובהמשך עבר לתחום הפרסום ועבד כקופירייטר במשרדים מובילים לצדו של יועץ התקשורת והאסטרטג מוטי מורל.
השניים עבדו יחד בקמפיין הבחירות הראשון של רון חולדאי לראשות עיריית תל אביב ובשנים שלאחר מכן הועסק אבירם ככותב נאומים לראש העירייה.
אבירם הוא יוצר וכותב הסדרות "לחיי הערבה" ו"אין חיה כזאת" בערוץ הילדים, שימש ככותב וכחבר מערכת ב"לילה גוב" וב"ערב אדיר".
ב-2004 הצטרף ככותב ראשי ובהמשך גם כעורך, לתוכנית הסאטירה "אחורי החדשות" בהנחיית יאיר ניצני.
אבירם שימש בתפקיד זה במשך כ-80 תוכניות מתוך שלוש עונות.
המשתתפים בתוכנית זו היו בין השאר ישראל פוליאקוב, יעל לבנטל, אורי גוטליב, אריק זילברמן ושגיב פרידמן.
ב-2006 הצטרף ככותב ראשי לתוכנית "הרצועה" בערוץ ביפ.
לאחר מכן כתב את "אין גבול לאהבה" סדרה ערבית פארודית מדובבת בתור פינה בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" שיצר עם אחיו הבמאי תומר אבירם.
כתב וערך בתוכנית הבידור "שבוע סוף!" בעונתה הראשונה בערוץ 2 בזכיינית רשת.
ב-2011 היה העורך והכותב הראשי של "נבחרת ישראל בטלוויזיה", תוכנית הבידור והסאטירה של ערוץ 10 בהנחיית ירון ברובינסקי ובהשתתפות קובי פרג', יפית אסולין, יניב ביטון, מיקי גבע ונתי קלוגר.
ב-2012 הצטרף ככותב ראשי לסדרה הקומית "כאן גרים בכיף" עונה 3. הסדרה בהשתתפות גיא לואל ונתי קלוגר עלתה במקור בערוץ 10 ובימינו משודרת בערוץ זום.
מ-2015 היוצר והתסריטאי הראשי של "השוטר הטוב" אותה יצר עם תומר אבירם.
הסדרה בהשתתפות יובל סמו, משה איבגי, לאורה ריבלין, יגאל עדיקא וגיא לואל, הסדרה שמשודרת ב-yes comedy, זכתה להצלחה נאה והוכרזה כקומדיה הנצפית ביותר ב-yes.
באפריל 2017 עלתה לשידור העונה השנייה של הסדרה, ובאוגוסט 2019 העונה השלישית.
ביוני 2017 הודיעה חברת נטפליקס על רכישת הסדרה והפקת גרסה אמריקאית שתיקרא The Good Cop.
הגרסה האמריקאית בכיכובם של טוני דנזה וג'וש גרובן עלתה לשידור בספטמבר 2018 ובעקבותיה עלתה בנטפליקס סדרת המקור הישראלית, מתורגמת לעשרות שפות וזמינה לצפייה ב-190 מדינות.
ב-2016 יצר וכתב את "תריץ אחורה", סדרה קומית עם אלי פיניש, אביעד בנטוב ויעל שרוני, שמציגה אירועים היסטוריים דרך פרודיה על הז'אנר הדוקומנטרי.
הסדרה שמשודרת בטלוויזיה החינוכית 23, היא זוכת פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה עבור תוכנית הבידור לילדים ונוער 2016.
ב-2018 היה התסריטאי של "העולם עצוב אז צוחקים" בערוץ כאן 11 שעוסקת בסיפורו והתפתחותו של ההומור הישראלי לאורך השנים.
אבירם הוא יוזם ומפתח האפליקציה "Bayoosh" לסינון משעשע של שיחות, היה בעל פינה בתוכנית הבוקר של יאיר ניצני בגלי צה"ל, ובעל טור אורח ב-Xnet.
ארז אדום מערבי או גם תויה ענקית (שם מדעי: Thuja plicata, באנגלית: western redcedar) הוא מין בסוג תויה (Thuja), עץ מחטני ירוק-עד גדול השייך למשפחת הברושיים הגדל טבעי במערב אמריקה הצפונית.
למרות שמו הוא אינו שייך לסוג ארז (Cedrus).
זהו העץ המחטני הרביעי בגודלו בעולם (אחרי סקוויה ענקית, סקוויה נאה וקאורי (Agathis australis)).
בתחום תפוצתו הטבעי העץ הוא מקור חשוב לחומר הגלם עץ.
ארז אדום מערבי הוא עץ מחטני חד-ביתי (כלומר בעל אצטרובל זכרי ונקבי על אותו העץ) גדול מאוד, שגובהו מגיע בין 65 ל-70 מטרים וקוטר גזעו בין 3 ל-4 מטרים בגובה חזה, ובמקרים מיוחדים אפילו יותר.
בעצים הגדלים בשטח פתוח נוף העץ יכול להגיע עד לקרקע, בעוד שבעצים הגדלים בחורשה צפופה הנוף יהיה רק בצמרת, בה האור יכול להגיע לעלים.
העץ מאריך חיים, כשפרטים אחדים יכולים לחיות מעל אלף שנים.
העץ העתיק ביותר שגילו אומת הוא מעל ל-1,460 שנים.
מערכת השורשים רדודה (ציצת שורשים), ומתפשטת לרוחב ולכן העץ פגיע לרוחות.
קליפת הגזע בגוון אדום-חום או בפרט כאשר העץ חשוף לשמש אפור-חום.
עובייה בין 10 ל-25 מילימטרים, מבנה סיבי, ובה חריצים רדודים לאורך ומתקלפת בקלות.
העלווה בצורת מניפה כשהעלים דמויי קשקשים בזוגות ענפים נגדיים, כשזוגות רצופים גדלים בזווית של 90 מעלות ביניהם.
העלווה ירוקה מלמעלה וירוקה עם קווי פיוניות לבנים מלמטה.
העלים בעלי ריח עז המזכיר אננס, כאשר מועכים אותם.
אורך עלה בודד בין מילימטר ל-4 מילימטרים ורוחבו בין למילימטר ל-2 במרבית הענפים, אבל באורך עד 12 מילימטרים על נצרים.
האצטרובלים הנקביים דקים באורך בין 10 ל-18 מילימטרים ורוחב בין 4 ל-5 מילימטרים, ובהם בין 8 ל-12 (14 במקרים נדירים) קשקשים דקים חופפים.
צבעם ירוק עד ירוק-צהוב, והם מבשילים לגוון חום בסתיו, כשישה חודשים לאחר ההאבקה, ונפתחים כשהם מבשילים על מנת לשחרר את הזרעים.
הזרעים באורך 4 עד 5 מילימטרים ורוחב מילימטר אחד, כשאליהם צמודה כנף צרה דמוית נייר משני צדי הזרע.
אורך אצטרובלי האבקה הם בין 3 ל-4 מילימטרים, וצבעם אדום או סגול בתחילה והם מפזרים גרגירי אבקה צהובים באביב.
ארז אדום מערבי הוא בין העצים הנפוצים ביותר באזור הפסיפיק נורת' וסט, מאלסקה עד צפון קליפורניה, שבהם הוא גדל בחברת אשוח דאגלס, אשוחית סיטקה וצוגה מערבית.
מזרחית משם הוא התפשט לאיידהו ומונטנה.
הוא מצוי מגובה פני הים ועד למקסימום גובה של 2,290 מטרים בקרייטר לייק באורגון.
הוא גדל ביערות עבותים, על מורדות ההרים, על גדות הנהר ובביצות.
העץ סובל צל ומסוגל להתרבות גם כשהוא שרוי רוב הזמן בצל.
העץ נשתל בהצלחה במקומות אחרים שבהם האקלים ממוזג, כולל בריטניה ומערב אירופה, אוסטרליה (לפחות צפונה עד סידני), ניו זילנד, מזרח ארצות הברית ובמקומות הגבוהים בהוואי.
השם המדעי של העץ הוא Thuja plicata, כשהעץ הוא אחד משני המינים השייכים לסוג תויה (Thuja) הגדלים באמריקה הצפונית, המין השני הוא תויה מערבית (Thuja occidentalis).
השם של המין - פליקטה (plicata) נגזר מהמילה בלטינית plicāre שפירושה בצורת צמה, תוך התייחסות לעלים הקטנים של העץ.
השם "תויה ענקית" מייצג את הסוג ואת העובדה כי זו התויה הגדולה ביותר, וזה אחד משמות העץ בספרדית (tuya gigante) ובצרפתית (Thuya géant).
השם "ארז אדום מערבי" הוא תרגום של השם הנפוץ באנגלית "western redcedar".
שם זה נכתב לעיתים גם עם מקף כ"western red-cedar" על מנת לציין שהעץ איננו ארז אמיתי (הסוג Cedrus), אף כי יש מקורות שכותבים את שמו כ-"western red cedar".
שם נוסף מקובל בארצות הברית הוא "Giant arborvitae", כאשר מקור המילה Arborvitae היא בלטינית "עץ החיים", כלומר "עץ החיים הענק".
זהו גם שם העץ בגרמנית (Riesen-Lebensbaum).
בדרך מקרה האינדיאנים של מערב ארצות הברית מכנים את העץ "יוצר החיים הארוכים".
העץ הגדול ביותר שעדיין חי הוא ענק צ'יוואט (Cheewhat Giant) בשמורת הפארק הלאומי שולי הפסיפי (Pacific Rim National Park Reserve) באי ונקובר כשהנפח שלו הוא 449 מטרים מעוקבים.
העץ החי הגבוה ביותר הידוע הוא עץ וילאבי קריק (Willaby Creek Tree) דרומית לאגם קווינולט (Lake Quinault) בגובה 59 מטרים.
"ארז אדום של אגם קווינולט" (Quinault Lake Redcedar) היה הארז האדום המערבי הגדול ביותר בעולם כשנפח העץ היה 500 מטרים מעוקבים.
העץ צמח סמוך לחוף הצפון-מערבי של אגם קווינולט (Lake Quinault) צפונית לאברדין במדינת וושינגטון, כ-34 קילומטרים מהאוקיינוס השקט.
נפח העץ היה כשליש מנפח העץ הגדול ביותר הידוע, הסקוויה הענקית המכונה גנרל שרמן.
גובהו של הארז האדום של אגם קווינולט היה 53 מטרים וקוטרו היה 5.9 מטרים בגובה חזה.
הארז האדום של אגם קווינולט נהרס בסדרת סופות בשנים 2014 ו-2016 וכיום הוא גדם מפואר.
העץ החמישי בגודלו היה ארז קלאלוך (Kalaloch Cedar) בפארק הלאומי אולימפיק בנפח 350 מטרים מעוקבים עד שנהרס בסופה במרץ 2014.
ארז אדום בגובה מעל 71 מטרים וקוטר של 4.5 מטרים וגילו מעל ל-700 שנים גדל בקתדרל גרוב (Cathedral Grove) באי ונקובר בקולומביה הבריטית, לפני שעלה באש ונהרס על ידי משחיתים ב-1972. עץ זה שוכן כיום ב"קבר הענק" (Giant's Grave), "קבר" שנוצר מעוצמת הנפילה של העץ.
התושבים הילידים של אזור צפון-מערב האוקיינוס הפסיפי, מחוף אורגון ועד דרום-מזרח אלסקה, עשו במהלך ההיסטוריה שימוש נרחב בארז אדום מערבי.
כמה שבטים בחוף הצפון-מערבי התייחסו לעצמם כאל "האנשים של הארז האדום" בשל התלות הגדולה שלהם בעץ לחומרים בסיסיים.
העץ שימש לבניית מגורים ועמודי טוטם, וגולף לחפצים רבים, כולל מסיכות, כלי מטבח וכלים אחרים, קופסאות, לוחות, סירות קאנו וחפצי פולחן.
ארז אדום מערבי קשור גם למסורת ארוכה של שימור מזון ובישול דגים מעל אש גלויה.
השורשים והקליפה שימשו לקליעת סלים, קערות, חבלים, בגדים, שמיכות וטבעות.
העץ של הארז האדום המערבי הדוק, קוויו ישרים ויש בו מעט "עיניים".
העץ מוערך בשל צורתו האופיינית, ריחו, והעמידות הטבעית הגבוהה לריקבון, ומשמש באופן נרחב לבנייה חיצונית בצורת עמודים, רצפות דק, רעפים ולחיפוי קירות.
הוא משמש לעיתים קרובות לבניית השלד והשדרית של ספינות מפרשים קלות וקייקים.
בספינות גדולות יותר משתמשים בו לעיתים קרובות כשהוא משמש מילוי בין שכבות של שרף אפוקסי או פיברגלס או מוצרים דומים.
בשל משקלו הסגולי הנמוך הנע בין 390 ל-400 קילוגרם למטר מעוקב כשהוא יבש, הוא בסביבות -30% קל יותר מעצים מסורתיים המשמשים לבניית ספינות, כדוגמת עץ המהגוני.
בהשוואה למשקלו הוא חזק למדי, אבל יכול להיות פריך.
הוא נדבק היטב בשימוש עם שרף אפוקסי או דבק רסורצינול.
העץ משמש כרפידה דוחה חרקים לשידות, אם כי בבניית שידה המכונה בארצות הברית "שידת ארז" (Cedar chest) נעשה שימוש בערער וירג'יניה המכונה בארצות הברית "ארז אדום" (red cedar).
העץ הוא חומר גלם פופולרי לבניית גיטרות ולוחות תהודה (Soundboard) בשל משקלו הקל, חוזקו והקול האפל והחמים המופק ממנו.
הוא עץ פופולרי באירופה ובאמריקה לבניית מסגרות לכוורות.
כמו קרובו תויה מערבית (Thuja occidentalis) ומינים רבים אחרים של מחטניים נוהגים לגדל את הארז האדום המערבי כצמח נוי, כשובר רוח וכגדר חיה בגנים ובפארקים ברחבי העולם.
העץ זמין במגוון צורות גדלים וצבעים.
הזנים הבאים זכו בפרס מצטיין הגן של החברה המלכותית להורטיקולטורה
תויאפליצין הוא תרכובת אורגנית הקיימת בעצים בוגרים ומשמשת כקוטל פטריות טבעי, ומונעת בכך ריקבון של העץ.
ההשפעה של החומר נמשכת גם כשהעץ נכרת קרוב למאה שנים.
עם זאת, התויאפליצין קיים רק בעצים בוגרים.
נבטים שלא מייצרים את הכימיקל נרקבים לעיתים קרובות בשלב מוקדם, ולכן חלק מהעצים גדלים כשהגזע שלהם רקוב וחלול.
ארוקטה (בהונגרית: Ároktő) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
ארז'בט פאיו (בהונגרית: Fajó Erzsébet; 1918–1995) הייתה מטפלת הונגריה, מחסידי אומות העולם, שהצילה משפחה יהודית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1931, כשהייתה בת 13, החלה ארז'בט לעבוד כמטפלת לילדים סוזאנה ואיוון לבית משפחת אבוניי היהודית.
ב-1941 עברה ארז'בט להתגורר עם משפחת אבוניי בבודפשט.
סמוך לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית ב-19 במרץ 1944, בני משפחת אבוניי בדומה לכל היהודים במדינה, סומנו בטלאי צהוב.
ארזבט המטפלת, המשיכה לבקר את המשפחה מדי יום וסיפקה להם אוכל ותרופות.
לאחר הפקודה הנאצית להחרמת רכוש היהודים, בני המשפחה מסרו לה למשמרת את רכושם האישי, על מנת שתעבירו למשמרת בבית דודתה הנוצרייה.
ב-15 באוקטובר של אותה שנה, הנאצים השתלטו על הונגריה ולאסלו אבוניי, כמו גברים יהודים רבים, סולק מביתו והועבר לעבוד בעבודות כפייה במחנות צבא נאציים.
ארז'בט זייפה מכתב מהצלב האדום, ובזכותו ל הצליחה לשחרר את לאסלו מהמחנות.
בעזרת כומר שהכירה, המטפלת המסורה השיגה מכתבים מהוותיקן, והעבירה את המשפחה להתגורר בבניין שנוהל על ידי נזירים נוצריים.
כשהנאצים החליטו לערוך חיפוש אחר יהודים בבניין, ארז'בט הצליחה להבריח את בני המשפחה ושוב הצילה את חייהם.
היא החביאה אותם במקומות מסתור רבים, וסיפקה להם מסמכים אריים מזויפים, אוכל וכל מה שהיו צריכים.
בסופו של דבר היא הצליחה להסתירם בבית חולים, בו שהו עד השחרור של הונגריה בינואר 1945.
לאחר המלחמה משפחת אבוניי אימצה את ארז'בט כבת משפחתם.
ב-26 ביוני 1986 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם.
הטקס התקיים בבודפשט ושמה הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים ביד ושם.
ארז'י פלוטאי (בהונגרית: Palotai Erzsi; אוראדיה, 24 בספטמבר 1907 – בודפשט, 19 באוגוסט 1988) הייתה שחקנית, סופרת, מתרגמת ספרות יהודייה-הונגרייה.
פלוטאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארמנד פלוטאי (פולק) ומרגיט פרידמן (1880–1969).
סבא וסבתא שלה היו מסעדנים וסוחרי יין.
פלוטאי סיימה קורס מסחרי בקושיצה לשם עברה המשפחה עוד בילדותה.
היא למדה לאחר מכן באוניברסיטת קארל בפראג.
פלוטאי עבדה כקלדנית ואת הקריירה שלה החלה כזמרת שאנסונים על במת התיאטרון.
ב־30 בדצמבר 1937 נישא לאלדאר קומלוש בבודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה לא יכלה לעבוד בשל החוקים האנטי יהודיים, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שפורסמו בהונגריה, לכן השתתפה בפעילות האומנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, המקום היחיד שיכלה לעבוד.
היא גורשה למחנה ריכוז בשנת 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה חברה בקברט הפודיום ובתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בשנת 1956 ערכה את ערב הסולו הראשון שלה בתיאטרון פטפי, ומאז היא הופיעה רק לבדה.
ארז'בט פורגאץ'-האן (במקור Hann Erzsébet Anna, בהונגרית: Forgács-Hann Erzsébet; בודפשט, 3 באפריל 1897 – בודפשט, 8 בינואר 1954) הייתה פסלת, גרפיקאית, סופרת יהודייה-הונגרייה.
ארז'בט האן נולדה במשפחה יהודית כבתם של לאיוש האן (1861–1944) הפקח הראשי של הרכבת הממלכתית של הונגריה, ושל יוזפה לדרר (1866–1941).
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת פאזמני פטר (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) במחלקה לפילוסופיה ולתולדות האמנות.
לאחר מכן הייתה תלמידה פרטית של הפסל ז'יגמונד קישפלודי שטרובל.
משנת 1928 הייתה כבר אמנית מציגה.
בשנת 1933 השתתפה בתערוכת האוסף ה-80 של הסלון הלאומי.
בשנת 1957 העניק בעלה את עיזבונה לגלריה המודרנית של פץ'.
בעלה הראשון היה מיקלוש ז'יגמונד סאפלונצאי-מיהאלוביץ', איתו התחתנה ב-9 ביוני 1919 בצינקוטה.
בעלה השני, היה פאל גגשי קיש (1900–1993), פרופסור לרפואה.
הם נישאו בשנת 1936 במתיאשפלד.
קברו של ארנולד בודאי האן
ארז'בט קנר (בהונגרית: Kner Erzsébet; גיומנדרד, 7 באוקטובר 1897 – שיקגו, 1 במרץ 1998) הייתה טיפוגרפית ואמנית כריכת ספרים יהודיה אמריקאית, ילידת הונגריה.
ארז'בט קנר נולדה במשפחה יהודית כחמישית מששת ילדיהם של מייסד בית הדפוס איזידור קנר ושל קורנליה נטר.
בניגוד לאחיה, לא הועידו אותה הוריה לקריירת הדפסת וכריכת ספרים, אך הדפוס והספרים מילאו תפקיד מרכזי בחיי המשפחה, שכן היא חיה בתווך זה תקופה ארוכה ולכן גם היא התקרבה לדפוס, לכריכה ובכלל לעולם הספרים.
היא השלימה את לימודיה בבית הספר היהודי המקומי.
ארז'בט קנר המשיכה את לימודיה בבית הספר הגבוה לבנות במזטור.
בית הספר גם העניק הכשרה מיוחדת לתלמידותיו, כגון לימודי נגינה בפסנתר, עבודות יד ובמסגרת שיעורי החינוך גופני גם מחול והחלקה על קרח.
לאחר שסיימה את לימודי שש הכיתות של התיכון, היא החליטה שהיא רוצה לסיים את בחינות הבגרות ואחר כך ללמוד באוניברסיטה.
היא נרשמה בבודפשט לגימנסיה של בנות ברובע 4 כתלמידה פרטית.
לבסוף השיגה את תעודת הבגרות שלה בדצמבר 1919.
לאחר שסיימה את בחינות הבגרות חזרה לבית הוריה, ונשארה שם תקופה די ממושכת.
כתוצאה מכך התקרבה לעסקי הספרים.
לאחיה הגדול, אימרה קנר, הייתה השפעה רבה עליה.
לבסוף החליטה על קריירת כריכת ספרים בקיץ 1920. איזידור קנר תמך בתוכניותיה של בתו, אך בדרכו המחמירה, הוא גם קבע את המסגרת הלמידה.
"את חייבת לדעת", אמר לארז'בט, "שזו מלאכה קשה ולא קלה ללימוד.
לא אתן שתיצרי שום סוג של ניסיונות אמנותיים עד שתצליחי ליצור כריכת בד פשוטה באופן מושלם." בהתאם לכוונותיו של אביה, ארז'בט קנר התקשרה בחוזה חניכות עם החברה המשפחתית ולמדה את החלק הטכני של כריכת הספרים במשך שנה.
המורה והמנחה שלה היה אישטוואן פינטר.
היא למדה את הדרישות של ה"עבודה רגילה", את טכניקות "כריכת העור", ואת ה"הזהבה הידנית".
בשנת 1922 נרשמה לבית הספר הפרטי לאומנויות של אלמוש יאשיק בבודפשט.
במקביל ללימודיה, עבדה כחניכה בכריכיית הספרים של יוליה צ'רנה.
המשפחה, שראתה את מחויבותה המקצועית של ארז'בט, החליטה לשלוח אותה ללייפציג ללמוד.
היא הגיעה למרכז הדפוס הגרמני באביב 1923 ונכנסה לכיתת האמן של אחד מאמני כריכת הספרים הגרמנים הנודעים ביותר, הוגו שטיינר-פראג, שם לימדו תכנון כריכות והזהבה.
בתקופה זו הושפעה ארז'בט קנר עוד יותר מאמנות כריכת הספרים של התקופה.
כריכות ששיקפו בעיקר את רוח הבאוהאוס.
אף על פי שלא הפכה לחסידת המגמה, זו השפיעה על עבודתה המאוחרת יותר, שכן העניקה את החוויה של שבירת הצורות המסורתיות.
היא גם הרחיבה את הידע הטכני שלה בסדנת האקדמיה.
גם שני אחיה הנוספים לאימרה, אנדרה קנר (נספה בשואה) ואלברט קנר (היגר גם הוא לארצות הברית), עסקו בדפוס.
בסתיו 1924 פתחה סדנה עצמאית בבודפשט בתמיכת המשפחה.
כריכת הספרים ההונגרית הייתה במצב משברי בכל התחומים בעת פתיחת הסדנה שלה.
בדרך העבודה המסורתית של כריכה ידנית, היא הייתה צריכה להתמודד באותה עת עם תחרות המחירים של כריכת הספרים במכונה, ההרמוניה של המלאכה והאמנות שהתפתחה במשך מאות שנים נשברה ללא תקנה.
כריכות המכונה, שעבדו במספר רב של עותקים, עדיין לא מצאו את ההרמוניה הקודמת ואת השילוב של התעשייה והאמנות, לא מבחינת הטכנולוגיה ולא מבחינת הצורה.
במצב זה נקטה ארז'בט קנר, בעצת אחיה אימרה קנר, קו עסקי שונה והחליטה לא להתחרות במחיר, אלא באיכות האמיתית.
היא אף הצליחה להגשים זאת בעזרת משפחתה.
היא שרדה את שנות מלחמת העולם השנייה, את תקופת רדיפת היהודים ואת השואה, אך בזמן ההלאמה של בית הדפוס של אביה בשנת 1949 בחרה להתיישב בארצות הברית כדי לשמור על עצמאותה.
היא קיבלה עבודה בשיקגו והוזמנה על ידי ספריית ניוברי (The Newberry Library) לכרוך מחדש את הדפסי המקור (אינקונבולה) הלא-כרוכים או הפגומים שהיו ברשות הספרייה.
העבודה נמשכה כמעט שנה בהצלחה גדולה עבור ארז'בט קנר.
לאחר מכן הייתה עמיתה גם בספריית ג'ון קריר (John Crear Library).
מהעמלות שקיבלה היא הקימה סדנה דומה לזו שהייתה לה בבודפשט.
בית המלאכה שלה בשיקגו פעל בין השנים 1952–1982 ועבד בעיקר עבור מו"לים ביבליופילים, אספנים, ספריות ומשרדי פרסום.
באמריקה היא נחשבה לאמנית אירופית שהכירה מסורות מלאכה בת מאות שנים, אך קלטה גם את המגמות המודרניות.
היא פרשה מעבודה פעילה בגיל 85.
על עבודתה ככורכת ספרים אמנותית
קיבלה בשנת 1987 את עיטור מסדר הכוכב של הרפובליקה העממית ההונגרית
קיבלה בשנת 1997 את פרס הרפובליקה של הונגריה Pro Culturica Hungarica
ארוקה 516 הוא גשר תלוי להולכי רגל בסמוך לעיירה ארוקה שבצפון פורטוגל.
הגשר הוא באורך 516 מטרים, והוא נמצא בגובה של 175 מטרים מעל נהר פאיווה שאותו הוא חוצה.
הגשר עשוי מתכת והוא גשר תלוי שנתמך על ידי שני עמודי בטון דמויי האות V הנמצאים בקצותיו.
חציית הגשר נמשכת כעשר דקות.
בניית הגשר החלה במאי 2018 והסתיימה באפריל 2021. בבנייתו הושקעו כ-2.3 מיליון אירו.
ב-29 באפריל 2021 נפתח הגשר להליכתם של תושבי ארוקה, וב-2 במאי הוא נפתח לציבור כולו כאטרקציה תיירותית.
הגשר היה הארוך ביותר בעולם בקטגוריה "גשר תלוי להולכי רגל" (גשר בגלונג פארבט שבנפאל ארוך יותר (567 מטר), אך הוא גשר תלוי פשוט).
במאי 2022 נחנך בצ'כיה גשר סקיי ברידג' 721 הארוך משניהם.
ארז'בט קרטס (שמותיה הבדויים: Ingrid Holsen, Elbert S.
Payne, Marjorie Wyne; בהונגרית: Kertész Erzsébet; סולנוק, 29 בספטמבר 1909 – בודפשט, 25 במרץ 2005) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה זוכת פרס אטילה יוז'ף (2000) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
ארז'בט קרטס נולדה במשפחה יהודית כבתם של מיקלוש (מור) קרטס (1877–1933) מהנדס מכונות, מנהל מפעל ושל אירן רייזר.
סבה וסבתה מצד אביה היו יונאס (יונה) קרטס וינקה שוורץ, סבה וסבתה מצד אמה היו אדה רייזר (1849–1890), סוחר, ואדל קוהן (כהן) (1850–1915).
בין 1927 לבין 1933, היא השיגה תואר מורה בכימיה ובגאוגרפיה מאוניברסיטת יוז'ף נאדור לטכנולוגיה וכלכלה (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
בתחילה עבדה כספרנית (ב"העיתון" - Az Újság), לאחר מכן בין 1936 לבין 1940 הייתה סגנית העורכת הראשית של כתב העת "עיתון הנשים העובדות" (Dolgozó Asszonyok Lapja), ומ-1940 הייתה סופרת עצמאית, ככל הנראה בשל החוקים היהודיים שלא איפשרו לה לעבוד כשכירה.
כמה דורות של קוראים צמחו על הרומנים שלה, שנכתבו בעיקר לצעירים, במיוחד לבנות, שהופיעו ב"ספרי פסים" הבלתי נשכחים.
יצירותיה הביוגרפיות היו על דמויות גדולות בהיסטוריה העולמית וההונגרית, אבל היא כתבה רק על נשים.
בין השמות ניתן למנות את הספרים על בלנקה טלקי, יוליה סנדראי, חנות התחרה בבריסל (ביוגרפיה של יוליה פודמניצקי, אשתו של מיקלוש יושיקה), ז'וז'אנה קושוט והרופאה ד"ר וילמה (על וילמה הוגונאי, הרופאה ההונגרייה הראשונה).
הכרך האחרון שלה היה הרומן האוטוביוגרפי שלה, שראה אור רק כמה שנים לפני מותה בשם "חיכו לבן, נולדה בת".
ארז'בט קרטס הייתה מחברם גם של מספר סיפורים קצרים ואגדות.
היא תרגמו גם מבולגרית ומרוסית כאחד.
שמיט: שני לבבות מוצאים זה את זה (רומן, 1937)
ג'יימס אוליבר קורווד (James Oliver Curwood): הדמיון בר המזל (רומן, 1937)
קלמה: ג'ים המעליות (סיפורים קצרים, 1954)
מוגילבסקיה: הפָּרוּשׁ (סיפור נוער, 1954)
קאסיל: המאהב של קרן השמש (רומן, 1956)
NN Noszov: הידד, הקיץ כבר כאן (רומן נוער, 1960)
פרס הוצאת הספרים מורה (1967)
הפרס הספרותי של הקרן לאמנות (1985)
פרס ספר השנה לילדים - למפעל חיים (1999)
ארז'בט (ארז'י) שאנדור (בהונגרית: Sándor Erzsi; נולדה ב-3 בדצמבר 1956, בודפשט) היא עיתונאית וכתבת רדיו, מגישה ועורכת, סופרת יהודייה-הונגרייה, קצינת עיתונות בתיאטרון שהחלה את דרכה כשחקנית.
ארז'י שאנדור נולדה לאם יהודייה ורבים מבני משפחתה נרצחו בשואה.
אביה ברח לחו"ל במהלך המרד ההונגרי ממש ביום הולדתה, וכך אמה גידלה אותה לבדה.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1980 עם תואר בתחום משחק במה, בכיתה של המרצה והשחקנית ההונגרייה-יהודייה ז'וז'ה שימון.
לאחר מכן חתמה חוזה בתיאטרון הלאומי של מישקולץ, ובין השנים 1983–1994 שיחקה ב"תיאטרון קטונה יוז'ף" בעיר קצ'קמט.
מיד לאחר מכן עזבה את תחום המשחק, אך המשיכה להתמקד בעיקר בנושאי תרבות.