tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 סיים גת במקום השמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.09 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:00.72 ועלה מהמקום השישי.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש 1:59.39 דקות ועלה מהמקום החמישי.
הוא היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-2 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.16 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באנטוורפן, בלגיה בדצמבר 2001 זכה גת במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:54.15 דקות.
ארבעה חודשים לאחר מכן באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה במוסקבה, רוסיה באפריל סיים גת במקום השישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:54.32 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:54.53 ועלה מהמקום השלישי.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-14 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.42 שניות, במקום ה-21 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.54 שניות ובמקום ה-31 במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 57.04 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 סיים גב במקום ה-12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.15 דקות, במקום ה-26 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.89 שניות ובמקום ה-27 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.98 שניות.
הוא סיים במקום ה-15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.71 שניות, כשבשלב המוקדמות קבע תוצאה של 55.41 שניות ועלה מהמקום השמיני (תוצאה זו הייתה קרובה לשיא הישראלי של איתן אורבך בעשירית השנייה, 55.31 שניות).
בנוסף, הוא סיים במקום ה-34 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.64 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף יולי הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.58 דקות, במקום 28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.79 שניות ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.20 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם תום בארי, ארז פרן ושי לבנת בתוצאה של 3:48.20 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 סיים גת במקום ה-32 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.54 שניות ובמקום ה-37 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.90 שניות.
גת סיים בהצטיינות את התואר הראשון במתמטיקה עיונית בטכניון בשנת 2017. במהלך לימודיו לתואר השני במתמטיקה עיונית בשטח תורת המספרים האנליטית עבר למסלול ישיר לדוקטורט וקבל את התואר בשנת 2021.
גת נשוי למיכל גת מורד, שלה תואר ראשון באדריכלות ותואר שני בתכנון ערים בהצטיינות מיוחדת מן הטכניון, ותואר דוקטור במדעי הקוגניציה מן המכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ (ETH).
בשנת 2021 קיבל את מלגת בלווטניק למחקר פוסט-דוקטורט בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
יואב ויס (נולד בירושלים ב-1968) הוא אמן ישראלי.
יצירותיו עוסקות לרוב בנושאים חברתיים ומתפרשות על מגוון מדיה: ציור, פיסול, מיצג ואמנות ברשת.
יואב ויס גדל בישראל ובארצות הברית.
את התואר הראשון באמנות קיבל מבית הספר לעיצוב ברוד איילנד (Rhode Island School of Design), ואת התואר השני מהאקדמיה לאמנות בצלאל.
כשחזר לישראל יזם את "פסלו של יום," פרויקט שבמסגרתו ייצר והציג בבית האמנים בירושלים פסל חדש כל יום במשך 70 יום.
בפרויקט הגמר שלו בבצלאל הקים את "עשר אצבעות" חברה שהציעה שירותי אמנות וייצרה יצירות אמנות ע"פ הזמנה ובהתאם לתקציב המזמין.
בשנת 2000, בזמן שהיה בשהות אמן ב-Cittadellarte יזם פרויקט בו הוא וכמה שותפים הסתובבו בעיר עם כל המרכיבים לארוחת ערב מפוארת ועברו מדלת לדלת בניסיון לשכנע אנשים לאפשר להם לבשל עבורם בביתם את הארוחה.
פרויקט נוסף של ויס הוא www.buythewall.com בו הוא מציע למכירה חלקים מגדר ההפרדה שבין ישראל לשטחים.
הפרויקט הוצג ב-Essl Museum בקלויסטרנויבורג, אוסטריה.
בשנת 2010 הציג ויס סדרת ציורים של חיילי צעצוע בגלריה נלי אמן בתל אביב.
ב-2004 וב-2005 זכה ויס בפרס אמן בקהילה מטעם משרד התרבות.
2010 – מורעלים, גלריה נלי אמן, תל אביב.
1999 – עשר אצבעות בקיבוץ, גלריה נחשון, קיבוץ נחשון
1992 – פסלו של יום, בית האמנים בירושלים
2010 – רשמים IV, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2006 – מיני ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
2001 – Art Comm, מוזיאון המדע בירושלים
1997 – HOME, גלריה אנאדיל, ירושלים
יצירותיו נמצאות באוסף KREAB שוודיה, אוסף מוזיאון המדע בירושלים, אוסף הכנסת, אוסף בנו כלב ובאוספים פרטיים בגרמניה, ארצות הברית, אוסטריה, בריטניה, הונג קונג וישראל.
יואב גולן (לוי) (1947 – 2007), היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, מפקד חטיבת שריון, ראש מחלקת תכנון אסטרטגי באגף המבצעים ונספח צה"ל בארגנטינה.
גולן נולד בישראל בשנת 1947 בפתח תקווה וגדל בחולון.
בסיירת עבר גולן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר ובסופו שב לסיירת כמפקד מחלקה.
גולן פיקד על מחלקתו במלחמת ששת הימים בקרבות בחזית סיני.
בין היתר היה זה גולן שכבש את האזור הסמוך לתעלת סואץ שעליו נבנה לימים מוצב "טמפו".
ב-1970 הוביל גולן כוח מן הסיירת בפשיטה בירדן שבמהלכה הרג הכוח מספר מחבלים פלסטינים.
באותה שנה במהלך מבצע "סרג'נט" נפצע גולן באורח קשה, והוא כבר מפקד פלוגה בסיירת שקד, כאשר כוח בפיקודו התגלה על ידי המצרים בעת שחצה את תעלת סואץ.
שנה לאחר מכן נפצע גולן בשנית בעת פעולה ברצועת עזה.
בתפקידו הבא שימש כקצין מבצעים פיקודי בדרגת סרן תחת אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון.
באוגוסט 1973, כחודשיים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים הועלה יואב לדרגת רס"ן ומונה לקצין האג"ם של חטיבת גולני..
בשבת 6 באוקטובר 1973, בעת שמח"ט גולני עלה לגולן לסיור מפקדים, עסק יואב בגיוס החטיבה בכלל זה יחידות המילואים שלה במפקדת החטיבה במחנה בן-עמי.
בערב הצטרף לקבוצת הפקודות לקראת החבירה עם מוצב החרמון שנערכה במשטרת ראש פינה.
בימים 11-7 באוקטובר 1973 סייע למח"ט גולני לנהל את קרבות הבלימה בצפון רמת הגולן.
גולן לחם במבצע קינוח לכיבוש החרמון, כשהוא מטפס ברגל עם חפ"ק המח"ט במעלה החרמון..
החל משעה 02:45 בערך היה חפ"ק המח"ט תחת אש הסורים.
לפנות בוקר, משהתרבו הנפגעים וההרוגים בקרב כוחות לוחמי החטיבה, ומשנפצעו מפקד החטיבה אל"ם אמיר דרורי ומפקד גדוד 51, סא"ל יהודה (יודק'ה) פלד, לקח גולן את הפיקוד על כל כוחות החטיבה שהשתתפו בקרב..
למרות התנאים הקשים ותחושת הכאוס ששררה במהלך הקרב דבק גולן במשימה, ניסה להבין היכן נמצאים הכוחות, הפעיל את יחידות הסיוע הארטילרי והורה לצאת לכיבוש הסופי של הרכס שהוביל למוצב החרמון הישראלי..
לאחר שוידא כי אין עוד לוחמים בגבעה 17, שטח המפתח עליו התבצרו לוחמי הקומנדו הסורי, הפעיל גולן ארטילריה כבדה על הגבעה ועל מוצב החרמון, מהלך, שבנוסף לקרב העיקש שניהלו לוחמי גולני בפיקוד יועד זליבנסקי בגבעה 16, הכריע את הכוחות הסורים ואת הקרב.
בשעה 10:35 בבוקר דיווח גולן לפיקוד הצפון כי- "אנחנו למעלה הדגלים שלנו מתנופפים ברוח."
לימים העיד אל"ם במילואים משה גבעתי, אשר חקר את המערכה בחרמון, כי מפקד חטיבת גולני במלחמה, האלוף אמיר דרורי הצר בפניו על כך שלא המליץ כי יוענק לגולן צל"ש על תפקודו בקרב.
גם האלופים יצחק חופי, אלוף פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, והאלוף אורי שמחוני, קצין האג"ם הפיקודי, המליצו, משנתגלה כי גולן חולה במחלת הסרטן, כי יוענק לו צל"ש.
לאחר כמחצית השנה מסיום המלחמה, קיבל גולן את הפיקוד על גדוד 51 של חטיבת גולני ופיקד עליו בשנים 1974–1976, בהמשך שימש סגן מפקד החטיבה דאז אורי שגיא.
לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת יפתח בדרגת אלוף-משנה.
כן שימש גולן כראש מחלקת תכנון אסטרטגי באגף מבצעים.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש גולן כנספח צה"ל בארגנטינה.
בשירות המילואים שירת במלחמת לבנון הראשונה כקצין מבצעים בפיקוד הצפון.
עם שחרורו מצה"ל הפך לאיש עסקים מצליח והקים חברת כוח אדם משגשגת והתגורר ברמת השרון.
בשנת 2007 נפטר ממחלת הסרטן.
יואב היימן (נולד ב-21 בדצמבר 1974) הוא שחקן ישראלי.
יואב היימן נולד בוושינגטון די.
סי., ארצות הברית, בגיל שלוש הגיע עם הוריו לישראל, הוא גדל בתל אביב, שם הוא חי כל חייו מאז.
אמו, תחיה אדר, הייתה עיתונאית במשך שנים רבות; אביו, ג'רי היימן, הוא שחקן, קריין ופרסומאי, הידוע בזכות סדרות הטלוויזיה ללימודי אנגלית Sing a song ו-Rent a song, אותן הנחה ביחד עם סוזי מילר.
יואב היימן למד במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב, בצבא שירת בחיל התחזוקה ומייד אחר-כך החל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1998. במהלך לימודיו זכה במלגות קרן שרת אמריקה ישראל בשנים 1998–1999.
מייד בתום לימודיו נכנס לתיאטרון החאן הירושלמי, בו הוא משחק והופיע מאז ועד היום (מאי 2012) ב-23 הפקות.
בין ההצגות בהן שיחק הייתה "עירם של האנשים הקטנים" מאת שלום עליכם בבימויה של אופירה הניג, שהייתה בסיבוב הופעות בניו יורק ובפולין ו"אדמה קדושה"- מאת המחזאי האלג'יראי מוחמד קסימי ו"מלחמה על הבית", מחזה שהתבסס על שלושה מחזות יווניים והיה סאטירה על המצב הפוליטי במדינת ישראל.
מלבד החאן שיחק היימן בכמה הצגות פרינג' ("אהובתי הנשואה", "התקלה" ו"מר קולפרט") ובתפקידים שונים בטלוויזיה ("הראשון בדרמה", "כן או לא", "פאזל" ו"החיים זה לא הכל").
יואב היימן שיחק בסרט העלילתי הארוך "דילמת הדריין" בבימוי של ארז לאופר, שמתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ומספר את סיפורה האמיתי של אוניית המעפילים "דריין", שבזמן יותר מאלף יהודיה ניצולי השואה וחיכו לאוניה שתעלה אותם לישראל.
בהנהגת הישוב הוחלט למכור את האוניה לבריטים על-מנת לסייע להם במאמצי המלחמה ועל מאמצי המוסד לעלייה ב' להעלות אותם לישראל.
יואב היימן גילם את דמותו של יהודה ארזי, שעמד בראש השלוחה של המוסד לעלייה ב' באיטליה.
בסוף דצמבר 2012 עלתה בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא ההצגה "שש" פרי עטו של היימן, בבימויו של מולי שולמן.
היימן חי בזוגיות עם השחקנית ומורת התיאטרון מרב שפר ולהם שני ילדים.
הצגת בכורה הצגה תפקיד תיאטרון מחזאי במאי 2006 אהובתי הנשואה המאהב תיאטרון תמונע על פי סיפור של חניף קוריישי שרון שטרק 2009 התקלה טראפס צוותא עיבוד של עיבודו של ג'יימס יפה לפרידריך דירנמאט שי פיטובסקי 2012–2010 מר קולפרט ראלף תיאטרון תמונע דויד גיסלמן מולי שולמן
"הראשון בדרמה" -"על אש קטנה" – בימוי: דינה צבי-ריקליס, דרמה לטלוויזיה, ערוץ 3, 2001 .
"דילמת הדריין"- בימוי: ארז לאופר.
סרט במרכז מורשת מנחם בגין (בתפקיד בגין הצעיר) - בימוי: אבי אמבר.
יואב הייט (נולד ב-22 בספטמבר 1966) הוא שחקן ישראלי.
הוריו היו חניכי חברת הנוער באושה.
יואב הייט נולד וגדל בנוף הגליל (נצרת עילית דאז), בנעוריו היה חבר בלהקת הנוער של נצרת עילית.
בצבא שירת בלהקת חילות השדה, יחד עם אלי יצפאן.
הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב 1993. בכיתתו למדו בין השאר יסמין קדר, דלית קהן, ענת פדרשניידר, ניר ארז, גיל צרנוביץ ודנה שרייר.
שבועיים לאחר שסיים את לימודיו התחיל לשחק בהצגה "הימלאיה" בפסטיבל עכו.
הוא שיחק שש עונות בתיאטרון חיפה.
משנת 2008 ועד היום (יולי 2012) משחק הייט בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
ב-2012 הייט שיחק ב"מסיבת יום הולדת" של הרולד פינטר בתיאטרון "עת" של עודד קוטלר.
ב-2011 זכה בפרס על שם גילי בן אוזיליו, בשנה הראשונה לחלוקת הפרס.
נשוי לחן (במקור פרינץ), להם שלושה ילדים והם מתגוררים בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
הצגת בכורה/שנת ההפקה הצגה תפקיד מחזאי במאי 29 בדצמבר 2012 איפגניה הזקן אוריפידס גדי רול
שנה הצגה תפקיד מחזאי במאי 2006 קפה ערבה נדב, מזכיר הקיבוץ גורן אגמון רוני פינקוביץ'
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 1 בדצמבר 2004 מילאנו יואל בן אפרים שמואל הספרי שמואל הספרי
הצגת בכורה הצגה תיאטרון מחזאי במאי 8 ביולי 1996 מריוס מרסל פניול מיקי גורביץ' מריוס 1989 פיטר פן (קופרודוקציה עם תיאטרון חיפה וטורנר הפקות) על פי ספרו של ג'יימס ברי אורי פסטר תילתול
רוח ים, עיבוד של אופירה הניג וח'ליפה נאטור לספר "יחסי הסודיים עם קרלה ברוני" מאת עלאא חליחל, בבימויה של אופירה הניג, מאי 2014
בריאת העולם ועסקים אחרים, מאת ארתור מילר, בימוי: וולטר טילמן, 1993.
לילה בקניון מאת אורלי קסטל־בלום
בית הקפה של ירח אוגוסט, מאת אפרים סידון, על פי המחזה "בית התה של ירח אוגוסט" מאת ג'ון פטריק, בימוי: רוני ניניו
בני ערובה מאת עמנואל רובלס
המליונרית מנאפולי, מאת אדוארדו דה פיליפו, בבימויו של אהרון אלמוג, 1995
שנה הצגה מחזאי במאי 1993 הימלאיה יונתן שם-אור יקי מחרז
שנה שם הקלטת תפקיד במאי 1994 והילד הזה הוא אני הדוד איתן יצחק שאולי
יואב הר-אבן (נולד ב-21 בפברואר 1966) היה מנכ"ל רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בין השנים 2015 ועד 2024. שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף ובתפקידו האחרון שימש כראש אגף המבצעים.
החל מינואר 2024 מכהן כמנכ"ל חברת האנרגיה PowerGen.
יואב הר-אבן נולד ב-21 בפברואר 1966, בן לאבי הר-אבן, קצין בחיל התותחנים ולימים מנהל סוכנות החלל הישראלית.
בשנים 1993 עד 1995 שימש כמפקד גדוד 55 בעוצבת עמוד האש, ובתפקידו הבא פיקד על קורס קציני תותחנים בבית הספר לתותחנות שדה.
ב-1998 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל ושירת תחת שאול מופז.
בשנת 2000 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד אגד ארטילרי 973, אגד מילואים.
ב-2002 מונה למפקד אגד ארטילרי 215. ב-2004 מונה לעוזר הרמטכ"ל משה יעלון.
ב-2005 קודם לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ, אוגדת שריון במילואים.
שירת בתפקיד זה בתקופת מלחמת לבנון השנייה, במקביל פיקד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בספטמבר 2008 מונה לראש חטיבת התכנון וראש מטה זרוע היבשה ושירת בתפקיד זה עד אוגוסט 2011. לאחר מכן שירת כפרויקטור באגף התכנון של המטכ"ל.
באוגוסט 2012 קודם לדרגת אלוף ובספטמבר 2012 החל לכהן כראש אגף המבצעים, ועמד בראשו בין היתר במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן.
במאי 2015 סיים את תקופת כהונתו ופרש משירות הקבע.
בנובמבר 2015 נבחר על ידי דירקטוריון רפאל - מערכות לחימה מתקדמות לכהן כמנכ"ל הבא של החברה.
בינואר 2016 החל לכהן בתפקיד.
בתקופת כהונתו של הר-אבן פיתחה רפאל מספר מרכזי פיתוח ומפעלים: בשנת 2018 נפתח מרכז הפיתוח בתל אביב, שהפך למרכז הפיתוח הראשון של החברה במרכז הארץ.
בשנת 2019 פתחה החברה את מרכז הפיתוח החדש בבאר שבע.
באותה השנה חנכה רפאל מפעל ייצור שני בהודו ושנה לאחר מכן חנכה מפעל חדש בשלומי.
בשנת 2019 רכשה רפאל 50% מיצרנית הכטמ"מים אירונאוטיקס, וב-2023 רכשה את 50% הנותרים.
בגין עסקה זו יצא דו"ח ביקורת של רשות החברות.
בספטמבר 2023 קלט חיל האוויר את כלי הטיס הבלתי מאויש החדש 'ניצוץ', שפותח ברפאל ובאירונאוטיקס במסגרת פרויקט 'ענני סערה'.
לפי פרסומים שונים, כלי הטיס הבלתי מאויש נכנס לשימוש במסגרת המלחמה בעזה ובמסגרת מבצע עם כלביא באיראן, וצייד את צה"ל ביכולות מתקדמות ובאחיזת שטח משופרת.
בהמשך 2019 רכשה רפאל 50% מחברת "כנפית" ממגדל העמק, המייצרת חלקי מבנה לכטמ"מים.
בספטמבר 2022 רכשה רפאל את חברת פירסון אנג'ינירינג הבריטית, המייצרת ציוד גישור והנדסה קרבית.
בתקופת כהונתו של הר-אבן ובעקבות אישור של שר הביטחון דאז, בני גנץ, יצא בשנת 2022 לדרך פיתוח וייצור "מגן אור" – מערכת הגנה אקטיבית המבוססת נשק לייזר להגנה מפני איומים שונים, אותה מפתחת רפאל בשיתוף אלביט.
ביוני 2022 חשפה רפאל את הדור ה-6 של הטיל תמוז, טיל הנ"ט המתקדם בעולם בו הוטמעו יכולות חדשות כגון טווח שיגור מוגדל של 50 קילומטר ויכולת שיגור של עד ארבעה טילים במקביל.
בדצמבר באותה השנה פורסם כי לוקהיד מרטין ורפאל חתמו על הסכם לניסויים ולייצור של מערכת מגן אור.
בשנת 2023 רפאל רשמה שיא במכירות, עם הכנסות של כ-14 מיליארד שקל וכן שיא בהזמנות חדשות בהיקף של כ-30 מיליארד שקל.
מדובר בגידול של כ-70% במכירות ביחס לתחילת כהונתו של הר אבן כמנכ"ל החברה בשנת 2015, אז היקף המכירות עמד על 8.3 מיליארד ₪.
בינואר 2024 החליט הרמטכ"ל הרצי הלוי על הקמת צוות לתחקור אירועי טבח שבעה באוקטובר, שבראשו יעמוד הרמטכ"ל לשעבר שאול מופז, ובנוסף יכלול את הר-אבן ואת ראש אמ"ן לשעבר אהרן זאבי-פרקש ומפקד פיקוד הדרום לשעבר סמי תורג'מן.
בשנת 2024 מונה הר-אבן לתפקיד מנכ"ל PowerGen, חברת האנרגיה שבבעלות קרן ג'נריישן.
באותה השנה השיקו בזק ו-PowerGen את בזק energy – מותג החשמל של החברה המשותפת בזק-ג'ן.
הר-אבן בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה, ובעל תואר שני במנהל עסקים בהצטיינות שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
הוא נשוי ואב לשלושה ילדים ומתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
אביו, אבי הר-אבן, נרצח במהומות בעכו בהצתת מלון האפנדי.
יואב הירש (נולד בשנת 1956) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
באוגוסט 1974 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב הירש לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד.
בהמשך לחם במבצע ליטני ומונה למפקד פלוגה בצנחנים.
לאחר המבצע סיפר להירש אחד מקציני הגדוד, דניאל פינטו, כי הוא חקר במכות וחנק למוות ארבעה כפריים לבנונים שזיהה כמחבלים והשליך את גופותיהם לבאר מים.
לאחר מספר ימים, כשנודע לו שאחד משותפיו של פינטו אמור לקבל אות הצטיינות, דיווח על האירוע למפקדיו וכתוצאה מכך נפתחה חקירה ופינטו הועמד לדין והורשע בהריגה.
בחקירתו, פינטו התנקם בהירש כשדיווח עליו שהוא לקח קלצ'ניקוב כשלל.
בעקבות זאת נדון הירש לשנת מאסר והורדה לדרגת טוראי, אך אלוף הפיקוד ביטל את גזר הדין.
בשנת 1986 שימש הירש כמפקד בסיס האימונים החטיבתי של הצנחנים.
באוקטובר 1988 מונה למפקד עוצבת שועלי מרום ושירת בתפקיד עד יולי 1990. בהמשך שימש הירש כנספח צה"ל לכוחות היבשה של צבא ארצות הברית בדרגת אל"ם.
בשירות המילואים שימש הירש כמנהל הלחימה של עוצבת האש.
בשנת 2010 החליט הרמטכ"ל דאז, גבי אשכנזי, להעלותו לדרגת תא"ל לאות ההוקרה הגדולה שרוחש צה"ל לקציני המילואים המבצעים בפועל עשרות ימי מילואים בשנה ומהווים מוקד ידע משמעותי ביחידותיהם מזה שנים ארוכות.
הירש שימש מנכ"ל חברת "ג'יניוס" המייצרת כלי רכב אוטונומיים.
יואב טוֹקֶר (נולד ב-16 בנובמבר 1949) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי, הידוע בשל תפקידו ככתב הערוץ הראשון בפריז לאורך 26 שנים.
טוקר נולד בשנת 1949 בתל אביב, בן יחיד להוריו.
אביו, אלחנן טוקר, היה עורך דין יליד ליטא, ואמו, רות לבית ווֹלוֹבֶלְסקי, הייתה פסיכולוגית חינוכית ילידת שווייץ.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון נסע במסגרת משלחת נוער לפריז ונקשר אל העיר, התרבות והשפה הצרפתית.
שירת בצה"ל ככתב העיתון "במחנה" וגלי צה"ל.
לאחר שחרורו החל לעבוד ככתב בערוץ הראשון, וערך את התוכנית "מבט לחדשות".
למד לתואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים וכלכלה בניו יורק, ובמקביל דיווח לערוץ הראשון מהאו"ם.
ב-1978 עבר להתגורר באיל סן לואי שבפריז, ולדווח משם במקביל לעבודתו על הדוקטורט, תחילה כפרילנסר ואחר כך ככתב החוץ של הערוץ הראשון בצרפת.
לאחר צמצום משרות כתבי החוץ באירופה בתחילת שנות ה-90, עבר טוקר לדווח גם מאירועים חדשותיים שהתרחשו בתקופה זו ברוסיה, גרמניה, רומניה וצ'כיה.
המשפט בו נהג לסיים את דיווחיו מפריז, "כאן יואב טוקר, פריז", במבטא צרפתי קל, הפך למשפט קאלט בקרב הציבור בישראל.
ב-1998 ליווה מטעם הערוץ הראשון את המשלחת הישראלית לאירוויזיון בברמינגהם בהובלתה של דנה אינטרנשיונל, והיה הראשון לראיין אותה מייד לאחר שהוכרזה כזוכה.
במסגרת תוכנית הסאטירה "החמישייה הקאמרית", ששודרה בשנות ה-90, שודר מערכון ידוע בו חיקה רמי הויברגר את טוקר, הסופג תלונות על כך שהוא שוהה זמן רב בצרפת ובהמשך התחזה על ידי מיקי גבע בתוכנית הסאטירה "רק בישראל".
ב-2003 הסתיים תפקידו ככתב הקבוע בפריז בעקבות קיצוצים כספיים ברשות השידור.
לאחר מכן עבד חצי שנה עבור ערוץ 10, ובהמשך עסק מדי פעם בדיווחים או פרשנויות לכלי תקשורת ישראלים ורשתות תקשורת זרות.
כיום מרצה טוקר בתחומי תקשורת ויחסי חוץ במכון למדע המדינה פריז (סיאנס פּוֹ) ובבית הספר האמריקאי הגבוה בפריז.
בנוסף הוא משמש פרשן בערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5Monde.
טוקר מחזיק גם באזרחות צרפתית והוא מתגורר בסמוך למונפרנאס שבפריז.
לטוקר בן אחד בשם איתי אנטואן טוקר מבת זוגו לשעבר, האמנית והפסיכואנליטיקאית פרופ' ברכה אטינגר, איתה גם גידל את בתה מנישואיה הקודמים, לנה אטינגר.
יואב ורדי (נולד ב-4 באפריל 1944) הוא משורר, חוקר ומרצה בהתנהגות ארגונית וניהול משאבי אנוש.
פרופסור בדימוס בחוג ללימוד עבודה באוניברסיטת תל אביב.
יואב ורדי נולד בקריית ביאליק, גדל והתחנך בקריית טבעון.
את שירותו הצבאי עשה בגדוד הנח"ל המוצנח.
ורדי הוא בוגר החוגים לסוציולוגיה ולימודי עבודה (1969) ומוסמך החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב (1976).
ב-1978 סיים דוקטורט בהתנהגות ארגונית באוניברסיטת קורנל.
בשנים 1980–2006 שימש כחבר סגל בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
כן שימש גם כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, בבתי הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת המדינה של קליבלנד וכן בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת ליובליאנה שבסלובניה.
בשנת 2008 מונה לעמוד בראש החוג למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי פרס, ובשנים האחרונות פרופ' ורדי הוא גם חבר סגל במכללה האקדמית לישראל ברמת גן.
כבר כילד החל ורדי לכתוב שירה, אך רק בשנות השמונים חזר ברצינות אל הכתיבה.
בראיונות סיפר כי הושפע מאביו, שאף הוא עסק בשירה, ובעיקר מדודו, שמואל שתל, ששילב כתיבת שירה עם עבודתו כמהנדס.
מאז 2002 עוסק ורדי גם בתרגום מן השירה הצפון-אמריקאית, בשיתוף עם המשוררת מכבית מלכין.
ספרו הראשון של ורדי, "אולי לאהוב: שירים מפה ושם", התפרסם בשנת 1993.
אולי לאהוב: שירים מפה ושם (תל אביב : מרתף 29 ליד עקד, תשנ"ד 1993)
זמנים (תל אביב: חלונות, תשנ"ט 1999)
שירים של תום (תל אביב: חלונות, תשס"א 2001)
בעין סערה: שירים (תל אביב: עקד, תשס"ג 2003)
אומרים שירה (ירושלים: כרמל, תשס"ה 2005)
אלמוגי הזמן (ירושלים: כרמל, תשס"ח 2007)
אפשר גם לכתוב על פריס (ירושלים: כרמל, תשע"ב 2012)
שפת הים: מבחר שירי חופים (תל אביב: הוצאת עיתון 77, תשפ"ב 2022)
עריכה ותרגום (מאנגלית, תרגום משותף עם מכבית מלכין)
העולם מצטמצם לתמונה מוכרת: מבחר שירים / ויליאם קרלוס ויליאמס (ירושלים: כרמל, תשס"ה 2005)
כשמשיות קיץ בסופת הוריקן: מבחר שירים / מאיה אנג'לו (ירושלים: כרמל, תשס"ה 2005)
חוצה ברגל את האטלנטי: מבחר שירים / בילי קולינס (ירושלים: כרמל, תשס"ח 2008)
תמיד על סף דמעות: מבחר שירים / אירווינג לייטון (ירושלים: כרמל, תש"ע 2010)
איריס הבר / לואיז גליק (ירושלים: כרמל, תשע"ב 2012)
אגב אכילת אגס / בילי קולינס (ירושלים: כרמל, תשע"ה 2015)
אני מבקש מאמא שלי לשיר / לי-יאנג לי (ירושלים: כרמל, תשע"ו 2016)
מרווין (תל אביב: ספרי עיתון77 תשע"ט 2018)
ברבור / מרי אוליבר (תל אביב: ספרי עיתון77 ה'תשפ"ב 2024)
יואב טילן (נולד ב-27 בינואר 1972) הוא אלוף-משנה בצה"ל, המשרת כקצין אג"ם של הגיס הצפוני.
בתפקידו הקודם כיהן כמפקד עוצבת ראם.
יואב טילן הוא נכדם (מצד אימו רעיה) של שופט בית המשפט העליון אליהו מני ושל ציפורה לבית גמזו (אחותו של ד"ר חיים גמזו).
אביו היה ישראל טילן, מהנדס וחתן פרס ביטחון ישראל, שידוע כמפתח הטנקים שוט קל ומרכבה.
עם גיוסו לצה"ל שובץ טילן בחטיבה 211 של חיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם ואליה חזר אחרי קורס מפקדי טנקים.
בשנים 1995-1996 היה מפקד פלוגה ו' של גדוד 77 מחטיבה 7, אחריה פיקד על פלוגה בקורס קציני שריון.
שימש קצין אג"ם של חטיבה 7 והיה מתוכנן להתמנות למפקד גדוד 82, אולם בעקבות הדחת מפקד גדוד 71 מחטיבה 188, מונה בתחילת 2004 למג"ד 71. בעת ששימש כמפקד גדוד 71 נחטף גלעד שליט ששירת באחת הפלוגות בגדוד, בשעה שהגדוד ביצע תעסוקה מבצעית בגזרת כרם שלום.
טילן לא הואשם בתפקודו הלקוי של שליט, כיוון שהגזרה שבה בוצעה החטיפה, כרם שלום, הייתה אז תחת פיקודה של חטיבת גולני.
לאחר מכן שימש כמפקד גדוד 198 בחטיבה 460 וכסגן מפקד חטיבה 188. בתפקידו הבא שימש כמפקד עוצבת ראם ומדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בינואר 2015 הוחלט על מינויו לקצין אג"ם של הגיס הצפוני , והוא נכנס לתפקיד באוגוסט 2015.
יואב נשוי לדנה טילן, להם שני ילדים.
בשנת 1951 עלה לישראל ביחד עם משפחתו.
הוא למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ועוסק בעריכת דין.
חייק פרסם את קובץ שיריו הראשון, "שלא בדרך המלך", בשנת תשכ"ב (1962) תחת הפסבדונים "יואב לימור".
בשנת 1970 פרסם כרך שירה שני בשם "שירים על כפות המנעול", המורכב משש חטיבות שיריות ליריות, שכל אחת מהן מורכבת מכמה שירים.
בשירים אלו בולט רובד הלשון המקראי, ובמיוחד מהדהד שיר השירים, שכן חלק מהשירים עוסקים בעולם האהבה של הדובר השירי.
על ספר זה זכה בפרס טלפיר לשנת 1971.
בשנים 1973-2012 חיבר חייק עוד שמונה קובצי שירה, וכן רומאן בשם "אני ועוד אחד" (1984) העוסק ביהדות עיראק.
בשנת 2010 זכה בפרס אקו"ם לספרות.
חייק כיהן בתור עורך כתב-העת "חתך" ביחד עם יעקב בסר ושולמית גלבוע וכן כתב העת "ב.
הסופר" שיצא לאור בשנות התשעים.
שימש כממלא מקום יושב-ראש אגודת הסופרים העברים וסגן הסניף הישראלי של פא"ן.
כיום חייק מתגורר בפתח תקווה.
בתו הבכורה הילת היא מלחינה וחברה באיגוד הקומפוזיטורים.
שלא בדרך המלך: שירים (תל אביב: אורינט, תשכ"ב) <תחת שם-העט 'יואב לימור'>
שירים על כפות המנעול (תל אביב: עקד, 1970)
קולות : שירים (תל אביב: א' לוין אפשטין, תשל"ג)
עיגול לפנים עיגול: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט)
אני ועוד אחד: רומאן (תל אביב: יחדיו, 1984)
צלומי תצפית תלת-ממדיים על רובינזון קרוזו (תל אביב : אל"ף, תשמ"ח 1988)
חוש שביעי: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1988) <איורים - רוני רכב>
לוח מודעות (תל אביב: ביתן, תשנ"ז 1997)
חילוף חומרים: שירים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2002)
כרטיס ביקור: מבחר שירים (תל אביב: עקד, 2007)
על קו המשווה: שירים (תל אביב: עמדה, תשע"ב 2012)
בית הצללים : רומן (תל אביב :בימת קדם, הוצאת ספרים, 2022)
יואב הורוביץ (נולד ב-11 ביוני 1960) הוא מנהל ישראלי.
בעבר היה מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ראש סגל ראש ממשלת ישראל, מנכ"ל "אוויס ישראל" ומשנה למנכ"ל יוניברסל מוטורס ישראל.
החל מדצמבר 2023, מונה הורוביץ ליו"ר הוועד המנהל של שנקר.
נולד בישראל לאם מורה ולאב איש צבא, מלוחמי גוש עציון אשר נשבה בידי הלגיון הירדני.
עם גיוסו לצה"ל התנדב הורוביץ לסיירת מטכ"ל.
לאחר השחרור מהצבא עבד כמאבטח באל על.
במילואים משרת הורוביץ ביחידת שלדג.
את הקריירה כמנהל החל במחלקת השיווק של "כלל סחר", יבואנית ימאהה.
ב-1993 עבר לעבוד כמנהל פעילות האופנועים והטרקטורונים בחברת "מאיר" יבואנית הונדה.
בשנים 2000–2003 כיהן כמנכ"ל כלמוטור, יבואנית מיצובישי.
לאחר מכן הקים חברה בשם "י.
עד 2000 כיהן כיו"ר איגוד יבואני הרכב הדו גלגלי בלשכת המסחר.
בתקופת ההתנתקות היה מנהל מטה המתנגדים לתוכנית רה"מ.
ב–2006 כיהן בתפקיד בכיר במטה הבחירות של בנימין נתניהו בהתמודדות בפריימריז של הליכוד.
בינואר 2008 מונה למנכ"ל אוויס ישראל, והפסיק את פעילותה של חברתו הפרטית.
ב-2009 עלה שמו כמועמד המוביל לתפקיד יו"ר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
מפברואר 2011 ועד 2014 שימש כחבר הוועד המנהל של רשות השידור.
ב-2011 מונה ליו"ר "אוטו איטליה" (יבואנית פרארי ומזראטי) בעקבות רכישתה בידי אוויס.
ב-2014 סיים תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט.
בנובמבר 2014 עלה שמו כמועמד מוביל לתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה, לאחר התפטרות הראל לוקר.
בעקבות המיזוג בין יוניברסל מוטורס ישראל (יבואנית ג'נרל מוטורס) לאוויס, מונה הורוביץ בנובמבר 2014 לתפקיד משנה למנכ"ל יוניברסל מוטורס ישראל.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים נמנה עם צוות המשא ומתן של הליכוד במסגרת המגעים לקראת הרכבת ממשלת ישראל השלושים וארבע.
במאי 2016 מונה הורוביץ על ידי נתניהו לתפקיד ראש סגל ראש הממשלה.
לאחר פרישתו של אלי גרונר במאי 2018 מונה הורוביץ גם לממלא מקום מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
ב-11 ביוני 2019 הודיע כי בכוונתו לעזוב את התפקיד.
ב-16 בספטמבר 2025 היה בין מקימי מפלגת "ישר!
הוא נשוי בשנית לגילה ואב לארבעה בנים.
יואב דונט (נולד ב-28 ביוני 1980) הוא שחקן ישראלי.
דונט הוא בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב.
הוא זוכה מלגת קרן שרת לשנת 2005 בתחרות מונולוגים, ובקרן "אלי לאון" להצטיינות בתיאטרון "הבימה" (בו הוא משחק משנת 2010).
היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בשנת 2009 על תפקיד "שמוליק" בסרט "לבנון", וזכה בפרס קיפוד הזהב כשחקן השנה בפרינג' לשנת 2017 על תפקידו בהצגה "ליזלוטה במאי", ובציון לשבח בפסטיבל תאטרונטו 2019 על תפקידו בהצגה "הייתי שם".
דונט השתתף במספר רב של הצגות: בתיאטרון צוותא שיחק במחזה "צינורות".
בתיאטרון חיפה שיחק במחזה "סיפור פשוט".
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשיתוף עם תיאטרון חיפה שיחק במחזה "הבחורים בדלת ממול".
בתיאטרון הסימטה שיחק במחזה "האי".
בתיאטרון תמונע שיחק בהצגה "ליזלוטה במאי".
בתיאטרון הבימה שיחק במחזות "אותו הים", "מישהו ימות בסוף", "פוסט טראומה", "כי בנו בחרת", "אם יש גן עדן", "מירל'ה אפרת", "הסוחר מוונציה", "פאניקה", "משפחה עליזה", "פליישר", "Love love love", עושה כרצונו וגבעת חלפון אינה עונה.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 2008, כאשר לוהק לתפקיד אורח בסדרת הדרמה "פרשת השבוע".
באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "לאהוב את אנה" בתפקיד דניאל.
בשנת 2009 לוהק לתפקיד הראשי בסרט "לבנון".
בשנת 2014 גילם את דמותו של נדב ברנוב בקומדיית המצבים "עממיות".
באותה שנה לוהק לשחק בסרט "יונה", בתפקיד רזי.
בשנת 2015 גילם את דמותו של איתמר בסדרה "חברות", וכן שיחק בסדרה "כפולים" בשידורי קשת של ערוץ 2 בתפקיד יונתן.
בנוסף שיחק בסדרה "תאג"ד" בדמותו של ידידיה (קלימרו) קצין משטרה צבאית, בסדרה סברי מרנן, שיחק בסרט האיש שבקיר של יבגני רומן, בסרט הקנדי "אינשאללה", בסרט הקצר זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל "קומיק-קון": "מקום שאינו כאן" של הבמאי דן סחר, בסרט "הורדוס איילנד" של הבמאי נלי גיא.
ב-2023 החל לשחק בסדרה "כראמל" של כאן חינוכית את הדמות פרנקו.
נשוי לשחקנית תיאטרון החאן נילי רוגל ואב לשלושה.
ב-2019 עבר לגור עם משפחתו לדרום הארץ וכעת מתגורר בבאר אורה, ישוב ליד אילת ומזה מספר שנים, הוא אחד מהשחקנים של תיאטרון אלעד.
יואב דגון (2 באפריל 1951 – 3 במרץ 2004) היה מנהל מוזיאון הרצליה, מקים ומנהל מוזיאון נחום גוטמן ואוצֵר.
יואב דגון נולד במעברת גן יבנה לאירמה ואביגדור (ויקטור) פישמן.
אמו, ילידת וילנה, נסעה בתום המלחמה לפריז ללימודים בבית ספר לאחיות, שם הכירה את אביו, אשר נולד בורשה ובגיל 7 משפחתו היגרה ללימוז' שבצרפת.
הוריו של יואב עלו בשנת 1950 לישראל ולימים עברתו שם משפחתם לדגון.
בשנת 1953 קבעה המשפחה את משכנה ברמת השרון, בשיכון יוצאי ליטא, שם יואב גדל.
יואב הוא הבן הבכור ולו אח ושתי אחיות.
הוא בוגר בית הספר העממי ע"ש מנחם אוסישקין.
בילדותו התגלה בידי רפי לביא, ששלח אותו לחוג לאמנות במוזיאון תל אביב.
למד במשך שנתיים בבית הספר לאמנות רננים וכשזה נסגר, עבר ללמוד בבית הספר תלמה ילין.
לאחר שחרורו מהצבא, טס לפריז ללמוד אמנות.
הוא בעל תואר ראשון באקדמיה לאמנויות יפות (Beaux-Arts de Paris) ותואר שני בסורבון.
עבודת הגמר שלו הייתה בנושא תסרוקות אפריקאיות.
בשהותו בצרפת התחתן עם מישל ולהם שלושה ילדים.
ב-1979 יואב דגון שב לישראל.
בתחילה שימש כמורה לרישום ומתודיקה במדרשה לאמנות רמת השרון (1981-1979) ולימד גם בבצלאל.
בשנים 1981–1993 כיהן כמנהל וכאוצר ראשי של מוזיאון הרצליה, בתקופה זו הקים ואצר כשמונים תערוכות ואת גן הפסלים של המוזיאון.
במסגרת עבודתו במוזיאון הרצליה התמקד בפיסול, כעשור לפני פריחתו המחודשת של התחום.
הקדיש תערוכות להיסטוריה של הפיסול בארץ ולתחומי פיסול שונים: ארד (ברנרד רדר, צבי לחמן), ברונזה (דורותי רובינס), נייר יצוק (זיוה קרונזון), חול (יגאל תומרקין), עץ (דב חוף, יעקב פינס), אבן (מתניה אברמסון, טניה פרמינגר), ברזל (יחיאל שמי, מוטי מלר), טקסטיל (ישעיהו א.
גבאי) ותשומת לב מיוחדת הקדיש לפיסול בחומר, לו אצר עשר תערוכות (דייוויד מוריס).
אצר תערוכות של אמנים ישראלים ידועים מהעבר (צבי אלדובי, בתיה לישנסקי, יוסף קונסטנט) ותערוכות של אמנים אירופאיים (הנרי מור, ברנרד פז'ס, ז'ורז' ז'נקלו וצ'יקו בוננוטה), בעידן בו עולם האמנות האמריקאי משל בכיפה.
הקדיש מספר תערוכות לציירים-רשמים כמו עמוס אריכא, אוזיאש הופשטטר, רות שלוס ויוסף הירש.
היה ממייסדי פורום המוזיאונים הקטנים לאמנות וישב בחבר השופטים של פרסי אגודת אמני קרמיקה בישראל.
בשנת 1993 שב עם משפחתו לצרפת.
בשנת 1998 נקרא להקים את מוזיאון נחום גוטמן בנווה צדק ושימש כמנהלו וכאוצרו הראשי של המוזיאון עד למותו ב-2004. במסגרת המוזיאון הציג תערוכות וכתב מאמרים החורגים מדימויו המקובל של גוטמן, כמו: "נחום גוטמן במחוזות הרשע", "סוד הארוס הערבי בפרדסי יפו של גוטמן".
דגון צייר ופיסל ובראשית דרכו הציג שלוש תערוכות יחיד: אחת בישראל ושתיים בצרפת.
יואב דגון שם קץ לחייו במרץ 2004. נקבר בקיבוץ עינת.
ב-2007 הקימה אחותו, טליה דגון, גן פסלים על שמו בשדרות ויצמן, רמת השרון.
בגן מוצבים פסליהם של חמישה עשר פסלים: יגאל תומרקין, יגאל מירון, מנשה קדישמן, מוטי מלר, אורנה בן-עמי, דוד גרשטיין, דוד פיין, עפרה צימבליסטה, צבי לחמן, משה שק, יעקב דורצ'ין, דורון בר-אדון, דינה רקאנטי, ברני פינק וטניה פרמינגר.
אוצרת מלווה מטעם העירייה: אפי גן.
עיריית הרצליה קראה לכיכר הסמוכה למוזיאון הרצליה בשם כיכר דגון, ביוזמת ראש העיר דאז יעל גרמן.
דינה ניר – אלי רן, מוזיאון הרצליה, ינואר פברואר 1982.
בתיה לישנסקי, מוזיאון הרצליה, אוקטובר-נובמבר 1982.
מתניה אברמסון, מוזיאון הרצליה, 1983.
ציונה שמשי, כולם יושבים, מוזיאון הרצליה, 1983.
אלזה פולק, להנציח את זיכרון הגוף והחומר ברוח, מוזיאון הרצליה, 1984.
דב חוף, פיסול, ינואר-פברואר 1984.
גבאי, מוזיאון הרצליה, מאי-יוני 1984.
חנה אורלוף, מוזיאון הרצליה ובית ראובן תל אביב, דצמבר 1984-פברואר 1985.
דליה מאירי, פסלים, מוזיאון הרצליה (הוצגה גם בגלריה ג'ולי מ., תל אביב), מאי-אוגוסט 1985.
דליה מריות, מוזיאון הרצליה, מרץ-אפריל 1986.
דורית פלדמן (ציור שמן, פיסול אבן וחומר צבוע), מוזיאון הרצליה, 1986.
צבי אלדובי, רטרוספקטיבה, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-נובמבר 1986.
אורי אליעז, מוזיאון הרצליה, 1987.
ברנרד רדר, רטרוספקטיבה, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-דצמבר 1987.
אברהם אופק, תערוכת רישומים ופסלים, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-אוקטובר 1988.
טניה פרמינגר, מוזיאון הרצליה, 1988.
צ'קו בננוטה, פסלים, בשיתוף המכון האיטלקי לתרבות, פברואר-אפריל 1988.
ג'ורג' ז'נקלו, מוזיאון הרצליה, אפריל-מאי 1988.
ישראלה הרגיל, "פיסול סביבתי בעקבות מבני טרמיטים" במוזיאון הרצליה, 1989.
מודי אליאס, ציור-פיסל, מוזיאון הרצליה, ינואר 1989.
חוה מחותן, מצב 88, מוזיאון הרצליה, מרץ-אפריל 1989.
דתיה לנדבר, מוזיאון הרצליה, יוני-אוגוסט 1989.
תחרות פיסול חוץ, מוזיאון הרצליה, נבחרו 16 מתוך 80 אמנים: ענת בן, בן-צבי אנוש, מרים גמבורד, יצחק גרינבאום, דוד גרשטיין, יעקב דורצ'ין, ז'אק ז'אנו, שושי טייכר יקותיאל, עמי לוי, אירית מוזן, אבי מרציאנו, רבקה פוטשבוצקי, לי רמון, ישראל רבינוביץ, פיליפ רנצר, ולנטין שור, יוני-אוגוסט 1989.
מקורות הפיסול הארצישראלי 1906–1939, אוצר אורח גדעון עפרת, מוזיאון הרצליה, יוני-ספטמבר 1989.
יגאל מירון, קשת כלואה, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-נובמבר 1989.
נעמי שלו, פיסול, מוזיאון הרצליה, נובמבר-דצמבר 1989.
קונסטנט, מוזיאון הרצליה (הוצגה גם במשכן לאמנות עין חרוד), נובמבר-ינואר 1989/90.
אירית מוזן, תערוכת פיסול, מוזיאון הרצליה, דצמבר 1989 – ינואר 1990.
צביקה לחמן, פיסול דמות, מוזיאון הרצליה, ינואר-פברואר 1990.
ג'ין שטיין, בסוף היערות, מיצב, מוזיאון הרצליה, פברואר-מרץ 1990.
דוד גרשטיין, טוטמים – מחווה לציור (מיצב), מוזיאון הרצליה (הוצג גם במוזיאון ערד), פברואר-מרץ 1990.
ג'ין שטיין, בסוף היערות, מוזיאון הרצליה, פברואר-מרץ 1990.
משה ורבין, בתי כנסת מעץ בפולין במאות י"ז-י"ח, מוזיאון הרצליה (הוצגה גם במוזיאון רמת גן), אפריל 1990.
טובה בק-פרידמן, מיצב - מחווה לחוכמה, מיצב, מוזיאון הרצליה (הוצג גם במרכז לאמנות חזותית באר שבע), מרץ-מאי 1990.
עפרה צימבליסטה, מיצב, מוזיאון הרצליה, אפריל-מאי 1990.
אלזה פולק, אושוויץ 5170 (ברונזה וקרמיקה שרופה), מוזיאון הרצליה, 1991.
יגאל תומרקין, תערוכה בנושא גני זן, מוזיאון הרצליה, אפריל-יוני 1991.
הנרי מור, אם וילד, תחריטים ופסלים קטנים, מוזיאון הרצליה יוני-אוגוסט 1991.
זיוה קרונזון, על הדתי והחילוני, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-אוקטובר 1991.
נחמה גולן, מיצב: חללים מנטליים – כלים מנטליים, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-אוקטובר 1991.
המשותף ברזל, תערוכה משותפת של יעקב דורצ'ין, מוטי מלר, יחיאל שמי, מוזיאון הרצליה, אוקטובר-דצמבר 1991.
אלי אילן, רטרוספקטיבה 1928–1982, מוזיאון הרצליה, מאי-יולי 1992.
משה מולר, לונה פארק, מוזיאון הרצליה, 1992.
מרים גמבורד, קנטאורים, מוזיאון הרצליה, מאי-יולי 1992.
נונה אורבך וגיה צ'צ'יק, פסלי מרכבה, מוזיאון הרצליה, דצמבר 1992- ינואר 1993.
יעקב פינס, חיתוכי עץ בין מזרח למערב, מוזיאון הרצליה, דצמבר 1992 – ינואר 1993.
דניאל פראלטה, פיסול, מוזיאון הרצליה, ינואר-מרץ 1993.
שולמית הרטל, תערוכת פיסול ברשת, מוזיאון הרצליה, 1993.
רות דורית יעקובי, מוזיאון הרצליה, 1994.
דוד זונדלוביץ', אחד מי יודע, מוזיאון ארצות המקרא, 2002.
דורותי רובינס, מוזיאון הרצליה, מאי-יוני 1982.
ציונה שמשי, כולם יושבים, מוזיאון הרצליה, נובמבר 1983-ינואר 1984.
דייוויד מוריס, פסלים, מוזיאון הרצליה, ינואר-פברואר 1984.
ג'ורג' דנקלו, מוזיאון הרצליה, אפריל-מאי 1988.
ראשית הקרמיקה בישראל 1932–1962, מוזיאון הרצליה, אפריל-מאי 1991.
ורדה יתום, פסלים, מוזיאון הרצליה, מאי-אוגוסט 1991.
משה שק, לדעת את החומר, מוזיאון הרצליה, 1992.
דוד מוריס, פיסול (אוצרת התערוכה שלומית הייט), מוזיאון הרצליה, אוקטובר-דצמבר 1992.
דלית טיאר, פיסול - דיאלוג עם חומר ואבניים, מוזיאון הרצליה, מאי-יולי 1993.
אווה אבידר, מוזיאון הרצליה, מאי-יוני 1993.
שלומית באומן ויעל עצמוני, כד קטן מטאקרמיקה, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-אוקטובר 1992.
משה שק, חרסים, סדנאות האמנים תל אביב, אוקטובר-נובמבר 2003.
דב בן-דוד, פוטוציור, מוזיאון הרצליה, דצמבר-ינואר 1982.
גרפיקה איטלקית בת זמננו, מוזיאון הרצליה והמכון האיטלקי לתרבות – לשכת התיירות הממשלתית האיטלקית, נובמבר 1982-ינואר 1983.
עמוס אריכא, אריכא – רישומים, 1987.
רות שלוס, גבולות 82, מוזיאון הרצליה, ינואר-פברואר 1983.
משה רוזנטליס, רטרוספקטיבה, מוזיאון הרצליה, מרץ-אפריל 1983.
בשר ודם - דימויי גוף בציוריהם של לארי אברמסון, משה גרשוני, פמלה לוי, אורי ליפשיץ, מיכל נאמן, אוצר ד"ר חיים פינקלשטיין, מוזיאון הרצליה (תערוכה נודדת שהוצגה גם בתיאטרון ירושלים ובגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב), יוני אוגוסט 1984.
חיים ברגל, עבודות שמן 1978–1984, מוזיאון הרצליה אוצר יואב דגון (הוצגה גם בגלריה הקיבוץ, אוצר חיים מאור), יוני-נובמבר 1985.
רוברט נדלר, מסע אל מעבר לגבולות הדמיון, מוזיאון הרצליה, אוקטובר 1985.
אוזיאש הופשטטר, רטרוספקטיבה, מוזיאון הרצליה, דצמבר 1985-מרץ 1986.
נעמי מילר, מוזיאון הרצליה, 1986.
צביקה זליקוביץ', צלם-צייר-צייד, מוזיאון הרצליה, נובמבר-דצמבר 1986.
יהושע גריפית, מוזיאון הרצליה, 1987.
דורון בר-אדון, ציורים, מוזיאון הרצליה, 1987.
נירה סביר, אדם אדמה, מוזיאון הרצליה, דצמבר 1986-פברואר 1987.
מיורקס, אמנות ישראלית עכשווית, משה קופפרמן, נורית דוד, יאיר גרבוז, תמר גטר, נחום טבת, אביבה אורי, רפי לביא, פנחס כהן-גן, יהודית לוין, יגאל תומרקין, יעקב דורצ'ין, הנרי שלזניאק, לאה ניקל, משה גרשוני, 1988.
פרנץ ברנהיימר, מוזיאון הרצליה, ינואר-מרץ 1988.
יהושע גריפית, מוזיאון הרצליה, 1988.
עם בונה ארץ - היסטוריה ישראלית בראי האמנות, בהשתתפות קרוב למאה אמנים, נובמבר 1988.
הרולד רובין, מוזיאון הרצליה, אביב 1989.
"אולטימה", קבוצתית, משתתפים: גבי קלזמר, משה ניניו, בני אפרת, אבי סיטון, דודו מזח, דורית פלדמן, יאשה צירינסקי, דב אור נר, ראובן ברמן (קדים), אבי ברג, עזרא אוריון.
מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרים שותפים: דליה לוין, עדה נעמני, 1989.
ערן שקין, מוזיאון הרצליה, 1990.
מייק דבורקיס, הדפסים, מוזיאון הרצליה (הוצגה גם ב"הסטודיו", מושבת האומנויות מצפה רמון), אוקטובר-נובמבר 1990.
יעל טייכר, מוזיאון הרצליה, ינואר 1990.
קינסטלר (Kunstler), מוזיאון הרצליה, מרץ 1990.
קרן גל, מוזיאון הרצליה, יולי-ספטמבר 1990.
הופשטטר, יצירות מופת מאוסף האמן, נובמבר 1990 – ינואר 1991.
ג'והן בייל, מוזיאון הרצליה, ינואר-מרץ 1991.
עודד פיינגרש, רטרוספקטיבה 1967–1991, מוזיאון הרצליה, נובמבר-דצמבר 1991.
רות שלוס, מכחול ומראה, רטרוספקטיבה 1942–1992, מוזיאון הרצליה, דצמבר 1991-פברואר 1992.
מנחם למברגר, ספריה קטנה לאמנות בעריכת משה בר-יודא, מוזיאון הרצליה, 1993.
אבנר כץ, דפים, מוזיאון הרצליה (בשיתוף גלריה נגא לאמנות עכשווית ואוניברסיטת חיפה), ינואר 1993,
יבגני סברדלוב, מוזיאון הרצליה, ינואר-מרץ 1993.
דורית יעקובי, לעשות סדר בכאוס ולשמר אותו, מוזיאון הרצליה, מרץ-מאי 1993.
מיה דונסקי, מוזיאון הרצליה, מאי-יולי 1993.
בלהה ניסנסון, 'כמו נגיעות': הפואטיקה של ההתכלות, מוזיאון הרצליה, ינואר-פברואר 1995.
דורית פלדמן, ערוצים שקופים, גלריה I.Bluks S.A.
דורית פלדמן, התמזגות קטבים, הגלריה ע"ש ז'ורז' לאוואן, בית הספר לניהול היי-טק, אוניברסיטת תל אביב, 2003.
תערוכות שאצר במוזיאון נחום גוטמן
נחום גוטמן של תל אביב - תל אביב של נחום גוטמן, אפריל 1999.
נחום גוטמן מארח את ראובן רובין, פברואר 2000.
נחום גוטמן מבקר במחוזות הרשע, אוקטובר 2000.
הפרדס הקסום – הדימוי האירוטי ביצירתו של נחום גוטמן, מאי 2001.
ימים רבים – האנייה, הנמל והים ביצירתו של נחום גוטמן, אוקטובר 2001.
כאלה היו – דור תש"ח בציורי נחום גוטמן, אפריל 2002.
מהחמור של נחום גוטמן עד חמורו של משיח, נובמבר 2002.
מעט המחזיק את המרובה יצירות מופת של גוטמן, מאוסף הפניקס הישראלי, מרץ 2003.
נחום גוטמן מאייר את סיפורי המקרא, מאי 2003.
יואב ברונר (נולד ב-25 ביוני 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשרת כמפקד עוצבת הבזק.
קודם לכן שימש מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, מפקד חטיבה 55, מפקד בא"ח צנחנים ומפקד גדוד 890.
ברונר, בנם של יאיר ועדנה, נולד וגדל בקריית טבעון.
למד בבית הספר היסודי נרקיסים ובאורט גרינברג שבקריית טבעון.
הדריך והיה רשג"ד בשבט הצופים אלון בקריית טבעון.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1997, ושובץ בגדוד דוכיפת.
בסיום הקורס שב לגדוד דוכיפת ומונה למפקד מחלקה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד דוכיפת.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1. הצלחתו בתפקיד זכתה להערכתו של מפקד בה"ד 1, גל הירש, שהמליץ בעקבות כך למפקד חטיבת הצנחנים, יוסי בכר, לשלבו בחטיבה, בכר נענה ושילבו תחילה כקצין בתפקיד מטה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד 890, והוביל אותה בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד 202 בין השנים 2009–2010. לאחר מכן מונה למפקד מגמת הכשרות של גדס"ר צנחנים.
ב-2 באוגוסט 2017 מונה למפקד חטיבה 55, ושימש בתפקיד עד 28 באפריל 2019. ב-23 במאי 2019 מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
בינואר 2020, לאחר אירוע התהפכות כלי רכב צבאי שנבע מאי הקפדה על הנהלים, כינה את נהגי הביטחון השוטף ששירתו בגזרת חטיבתו "ערסים, תופעת טבע, הייתי שולח אותם לעזה".
לאחר ביקורת על דבריו, חזר בו, יצר קשר באופן אישי עם כל אחד מהנהגים, התנצל בפניהם על דבריו והודה להם על עבודתם המסורה מדי יום בגזרה.
שימש בתפקיד בין היתר במבצע שומר החומות.
את תפקידו סיים ב-31 באוגוסט 2021. ב-13 באוקטובר 2021 מונה ברונר למפקד חטיבת הצנחנים.
לאחר סיום תפקידו ב-30 במאי 2023 יצא ללימודים.
ב-4 באוגוסט 2024 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת הבזק.
ברונר נשוי לליאור ואב לארבעה.
בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ב-20 בנובמבר 2025 נהרג אחיינו עופר כאשר נפל ממצוק בשמורת הטבע עין מעריף
יואב ולינסקי (נולד בשנת 1988) הוא שחיין פאראלימפי ישראלי, סגן אלוף אירופה בשחייה (איינדהובן 2014), במשחה ל-400 מטר חופשי.
ייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות נכים (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016).
בגיל שנה התגלתה אצל ולינסקי נזק מוחי שנגרם ככל הנראה מחוסר אספקת חמצן במהלך הלידה וגרם לשיתוק חלקי בגפיים הימניות.
כחלק מתהליך השיקום החל לשחות בגיל שנתיים באיל"ן רמת גן בהדרכתה של מרגלית זוננפלד.
בשנת 2000 עבר עם משפחתו לריברסייד, קליפורניה, ארצות הברית, בעקבות הפוסט דוקטורט של אימו ושם נחשף לשחייה תחרותית ולשחיינים נכים ששוחים באותה קבוצה עם שחיינים "רגילים".
הוא התאמן לצידו של רודי גרסיה טולסון קטוע 2 רגליים מעל הברך, פעמיים ברציפות אלוף פאראלימפי בשחייה ואיש ברזל.
לאחר חזרתו מארצות הברית בשנת 2002 התאמן ולינסקי במועדון איל"ן רמת גן במקביל לאימונים בקבוצת מכבי פארק מים רעות.
בשנת 2005 עבר להתאמן בבית הלוחם תל אביב בהדרכתו של נח רם שם הוא מתאמן עד היום.
בשנת 2007 התגייס ללהק מודיעין של חיל האוויר בהתנדבות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2011 זכה ולינסקי במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:05.99 דקות.
במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) סיים ולינסקי במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:34.31 דקות, פעמיים במקום 11, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:03.88 דקות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:34.12 דקות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:14.65 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד באוגוסט 2014 זכה ולינסקי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:43.07 דקות.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:01.76 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בפונשל, פורטוגל במאי 2016 זכה ולינסקי בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 39.14 שניות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:00.04 דקות.
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) סיים ולינסקי במקום שביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:59.08 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:57.68 דקות ועלה למשחה הגמר מהמקום השישי.
נוסף לכך הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:34.36 דקות, במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:32.37 דקות ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:14.59 דקות.
נוסף לכך, הוא השתתף במשחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x50 מטר חופשי ביחד עם איאד שלבי, אראל הלוי וענבל פיזרו.
הרביעייה הישראלית הגיעה לשלב הגמר אך פסלה וסיימה במקום שביעי.
בשלב המוקדמות היא סיימה במקום שביעי בתוצאה של 3:10.00 דקות.
ולינסקי בוגר תואר ראשון במדעי המחשב במכללה למנהל משנת 2015 ועובד כאלגוריתמיקאי בתחום הראייה הממוחשבת.
יואב פנחס ג'ראפי (נולד ב-29 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בהפועל חיפה ובנבחרת ישראל.
גדל במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, וב-20 בינואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–1 נגד מכבי אום אל-פחם במסגרת הליגה הלאומית.
בעונת 2012/2013 צורף באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת, שימש כשוער שני ורשם ארבע הופעות בליגה, אך בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה א'.
אשדוד, אך לא שותף במשחקי הקבוצה בעונת 2013/2014, ובספטמבר הושאל להפועל רעננה.
ב-14 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ובליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–1 על מכבי נתניה, ובסך הכל שותף בשני משחקי ליגה בעונת 2014/2015.
אשדוד, לאחר שירדה לליגה הלאומית.
ג'ראפי ערך 17 הופעות ליגה בעונה זו, אשר בסופה העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל, וב-11 ביולי 2016 חתם לחמש שנים במועדון.
בעונת 2016/2017 הפך לשוער הראשון הקבוצה של הקבוצה, אך ביולי 2017 שבר את ידו במהלך מחנה האימונים של הקבוצה, וחזר לשחק רק כעבור ארבעה חודשים.
בעונת 2018/2019 היה שותף מרכזי במסע ההישרדות של הקבוצה, שניצחה חמישה מתוך שישה משחקי הפלייאוף התחתון ושרדה בליגת העל בזכות ניצחון במחזור האחרון, למרות ששהתה במשך רוב העונה מתחת לקו האדום.
לקראת עונת 2019/2020 הושאל לארבע שנים להפועל תל אביב.
ב-27 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 להפועל רעננה בגביע הטוטו.
גרפי החל את העונה כשוער הראשון של הקבוצה, במהלך העונה נפצע, ובסך הכל ערך 25 הופעות בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב, והעפיל עמה לפלייאוף העליון ולחצי גמר גביע המדינה.
ב-14 ביולי 2020 ביטלה הפועל תל אביב את הסכם ההשאלה באופן חד צדדי, ובתגובה הגישה נגדה מ.ס.
אשדוד תביעה ב-26 ביולי 2020, בגין הפרת ההסכם בין שתי הקבוצות.
אשדוד לג'ראפי לשוב לאימוני הקבוצה, לאחר שהפועל תל אביב ניסתה להשאילו להפועל חדרה ללא אישורה.
ב-11 ביוני 2023 חתם לשנתיים בהפועל חיפה.
ב-27 בינואר 2026 חתם בהשאלה עד סוף העונה בהפועל חיפה.
במרץ 2019 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת על-ידי המאמן האוסטרי אנדי הרצוג, לקראת המשחקים מול ומול , במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-27 בספטמבר 2022 ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק ידידות נגד , שהסתיים בהפסד חוץ 1–2.
יואב וילנר הוא יזם, שימש כמנכ"ל חברת הסטרטאפ וולנט, העוסקת באוטומציה של מכירות.
יואב וילנר נולד בקיבוץ דפנה, משם עבר לרעננה ובגיל 22 עבר לתל אביב, שם עסק בשיווק.
ניהל בלוג באנגלית שסיקר את התחום הדומיננטי של אותה תקופה, אפליקציות מובייל, אתר אשר ראה כ-150,000 מבקרים חודשיים מארצות הברית.
בגיל 23 הקים חברה לשיווק סטרטאפים, ראנקי.
במסגרת החברה עבד עם יותר מ-600 סטרטאפים על הצמיחה, הפרסום והשיווק שלהם.
בין לקוחותיהם, חברות כמו אמדוקס, AppsFlyer ואחרות.
בין היתר, החברה עלתה לכותרות בשל פעולות למען הקהילה ולמען שוויון מגדרי בהיי-טק.
כתב טורים למגזינים אינטרנטיים שונים.
שימש כמנטור לסטרטאפים בתוכניות האצה ששייכות לגוגל, מיקרוסופט, יאהו, Telefonica ואחרים בלונדון, ישראל וניו יורק.
בשנת 2017 פורסמה כתבה במגזין פורבס העולמי, במדור "מתחת ל-30" ובו סוקר וילנר כאחד ממשווקי הטכנולוגיה הצעירים שצריך להכיר באותה שנה.
בשנת 2019 היה סמנכ"ל וחבר בצוות המייסדים של סטרטאפ טכנולוגי הנאבק בבריונות ברשת ושיימינג, לצידו של היזם זוהר לבקוביץ.
הסטרטאפ גייס 15 מיליון דולר עם הקמתו ממשקיעים בארץ ובניו-יורק.
בשנת 2020 הקים את הסטרטאפ וולנט, ושימש בו כמנכ"ל.
הסטרטאפ גייס 56 מיליון דולר.
המוצר מסייע לצוותי מכירות בחברות טכנולוגית בהצגת והדגמת המוצרים שלהם ללקוחות מסוגים שונים.
בשנת 2024 עזב את ניהול וולנט.
בנוסף, וילנר משקיע בסטרטאפים ובקרנות הון-סיכון, וכן שופט בתחרות פרסי הWebby.
בשנת 2025 פרסם אלבום מוזיקה תחת שם הבמה Run Blind.
יואב ברום (9 בדצמבר 1941 – 16 באוקטובר 1973) היה מפקד גדוד הסיור 87 שבחטיבה 14, ובעל עיטור העוז וצל"ש מח"ט.
נהרג במהלך מבצע אבירי לב במלחמת יום הכיפורים.
ברום נולד לאידה ולאברהם ברום וגדל בקיבוץ שפיים.
בנובמבר 1959 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
עבר מסלול הכשרה כלוחם וסיים קורס מ"כים חי"ר בהצטיינות.
בלילה שבין 16 ו-17 במרץ 1962 השתתף ברום, כמפקד מחלקה בסיירת בפעולת נוקייב ועוטר בצל"ש מח"ט על אומץ לבו.
לאחר מכן השתחרר מצה"ל ושב לקיבוצו.
הוא השלים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית.
בשירות המילואים לחם במלחמת ששת הימים.
לאחר מכן שב לקיבוץ ועבד כמורה.
בהמשך מונה למנהל בית-הספר התיכון.
כאיש מילואים התנדב לפרויקט ה"נמרים" ולחם במלחמת ההתשה.
לאחר מכן שב לשירות קבע ועשה הסבה לשריון.
עם פרוץ הקרבות במלחמת יום הכיפורים שב ארצה מחופשה בצרפת וקיבל את הפיקוד על גדוד הסיור 87 שבחטיבה 14, שמפקדו נהרג.
תחת פיקודו ביצע הגדוד סיור שחשף את התפר שבין הארמיות המצריות ואפשר את ביצוע צליחת התעלה.
במהלך קרב הצליחה לחם בראש גדודו ונהרג.
לאחר מותו הועלה לדרגת סא"ל והוענק לו עיטור העוז.
אנדרטה לזכרו ניצבת ליד בית התרבות של קיבוץ שפיים, ובנויה מצריח הטנק בו נהרג.
יואב גרוס (נולד ב-9 בספטמבר 1973) הוא מפיק ישראלי.
גרוס החל לעבוד כמפיק בשנת 1993. בהמשך הקים את חברת "יואב גרוס הפקות" אשר עוסקת בייצור סדרות, פיתוח והפקת תוכן מקורי, כמו גם פורמטים בינלאומיים.
כן גרוס הבעלים של חברת "גאגא בוקינג", המשמשת לייצוג אמנים.
ב-2002 הפיק את "שידורי המהפכה" בכיכובם של אסי כהן וגורי אלפי.
באותה שנה הפיק גם את "ערב אדיר" בהנחייתו של אדיר מילר.
בשנת 2003 הפיק את סדרת קומדיית המצבים "אחד העם 1".
באותה שנה הפיק גם את "המופע המרכזי".
בשנת 2005 הפיק את התוכנית "הכל זז עם דודו טופז".
באותה שנה הפיק גם את "המאסטרו" תוכנית דוקו-ריאליטי מבדרת על אודות חייו ומשפחתו של צביקה פיק.
מספטמבר 2006 הפיק את "הכל 10 עם דודו טופז".
באותה שנה הפיק את "החברים של נאור".
ב-2007 הפיק את "כישרון או כישלון".
באותה שנה הפיק גם את "שבוע סוף" ששודרה עד 2010. בשנת 2009 הפיק את התוכנית "הרווק" עם דודו אהרון.
ב-2011 הפיק את הגרסה הישראלית של "וייפאאוט".
ב-2013 הפיק את "נשות הכדורגלנים".
באותה שנה הפיק גם את "תנ"ך בחרוזים" ששודרה בחינוכית.
החל מאפריל 2013 גרוס מפיק את "חברות".
בספטמבר 2014 זכתה הסדרה בפרס ורד הזהב (Rose d'or).
כמו כן נמכרה הסדרה לערוץ TF1 בצרפת, ומכאן שיהיה הפורמט הישראלי המתוסרט הראשון שיעלה בפריים-טיים הצרפתי.
מ-2013-2020 הפיק את הסדרה "שנות ה-80" שיצרו האחים שלום ומני אסייג.
באותה שנה הפיק את תוכנית הסאטירה "היהודים באים".
בשנת 2015 הפיק את "מלחמת המינים" תוכנית בידור קומית בהנחייתם של שלום אסייג וליטל שוורץ.
באותה שנה הפיק גם את "השוטר הטוב" בכיכובו של יובל סמו.
כן החל מאוקטובר 2015 מפיק את הסיטקום "אלישע" בכיכובו של יובל סמו.
ב-2016 הפיק את "שותפים" בכיכובו של חן מזרחי.
באותה שנה הפיק את תוכנית הדוקו "הסטנדאפיסטים" עם רשף לוי, ושנה לאחר מכן הפיק את "הכלום הגדול", סיטקום מדע-בדיוני לילדים.
באותה שנה הפיק גם את "להיות אבא" עם טל פרידמן.
מנובמבר 2017 הפיק את "הערב יהיו כאן" תוכנית אירוח בהנחייתו של ירון ברובינסקי.
באותה שנה הפיק את "צפוף".
החל מינואר 2018 מפיק את סדרת הנוער "כפולה" בכיכובה של נועה קירל.
במרץ 2019 עלתה הסדרה "פאנץ" בהפקתו.
בשנים 2020–2024 עלתה הסדרה "מנאייכ" בהפקתו, בתאגיד השידור הישראלי.
הסדרה מנתה שלוש עונות ו־30 פרקים.
ב-2021 עלו הסדרות "שקופים" ו"בני אור" בהפקתו.
הוקרן סרט הספין-אוף "ההילולה" שהפיק.
ב-2023 הפיק את הסדרה "בני מצווה" בכאן חינוכית הסדרה עלתה בנובמבר 2023.
ב-2024 עלו הסדרות "רוח צפונית" ו"הסוכן" ועונתה הרביעית של השעשועון "קארפול קריוקי" בהנחייתו של שחר חסון, ובהפקתו של גרוס.
ב-2025 עלתה העונה השנייה של הסדרה המצליחה "בני מצווה", גם כן בהפקתו של גרוס.
בשלהי 2025, עלתה הסדרה "המטכליסטים" ב"yes" בהפקתו של גרוס, המספרת את סיפור חייו של התסריטאי והקומיקאי ערן זרחוביץ'.
בינואר 2026 קנה גרוס את קבוצת הכדורגל הפועל ניר רמת השרון.
הוא הבעלים וכן היו"ר של הקבוצה.
דודנו הוא מפיק הטלוויזיה והיוצר אורי גרוס.
יואב ויזל (27 ביוני 1931 - 24 בפברואר 2010) היה בוטנאי ישראלי, פרופסור וחוקר האקולוגיה והפיזיולוגיה של צמחים.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ואת פעילותו כחוקר עצמאי באוניברסיטת תל אביב.
יואב ויזל נולד בתל אביב בקיץ 1931 ללאה ולשמריהו ויזל.
את לימודיו החל בבית הספר העממי ברמת גן ולאחר מכן המשיך בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב.
ב-1946 המשפחה עלתה לירושלים ושם למד ב"גימנסיה העברית" ברחביה.
עם פרוץ מלחמת השחרור התגייס, כחבר ב"ההגנה", ושובץ במחלקה הקרבית של הגדנ"ע (לימים מחלקת "עמירם").
במאי 1948, כאשר חדר הלגיון הערבי לירושלים השתתפה מחלקת גדנעים זו בקרבות בקו שבין בית ישראל לשער שכם.
לאחר מכן הועברה המחלקה להחזקת קו החזית מול החומה שבין רח' יפו למנזר "נוטר דם".
שניים מחבריו הקרובים נפלו בקרבות אלה.
בקיץ 1949,עם הפסקת האש, עבר למחנה 80, שם הוקם הנח"ל ובו היוותה הכשרת הצופים, בה היה חבר, את המחלקה הראשונה של הנח"ל.
בשניים בנובמבר 1949, עלתה הכשרת הצופים ז' לתל אל קאסר, שבשולי עמק הירדן, והקימה את היישוב תל קציר.
בסוף 1950, עזב יואב את הקיבוץ כדי ללמוד בירושלים.
בתחילה למד ב"בית המדרש למורים העברי" שבבית הכרם.
בסוף שנת 1951 החל יואב בלימודי הביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת זאת הוא התמקד, בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי, בחקר האקופיזיולוגיה של צמחים ובחקר צומח ארץ ישראל.
עבודת המוסמך שלו בתחום ביולוגיה ומדעי הקרקע (1956) עסקה בחקר עצי האשל בנגב המערבי, נושא שחזר אליו שנים רבות מאוחר יותר.
עבודת הדוקטורט (1960), בהדרכת הפרופ' מיכאל זהרי וגדעון אורשן, עסקה בנושא אקוטיפים בצומח בארץ ישראל.
לאחר מכן נסע להשתלמויות בתר-דוקטורט באוניברסיטת חרונינגן , אוניברסיטת מיזורי, אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ואוניברסיטת לונד.
בשנת 1962 הצטרף ויזל לסגל של המחלקה לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב שהייתה אז בראשית דרכה ובה פעל עד יום מותו.
במסגרת פעילותו האקדמית, הוא פרסם אחד-עשר ספרים וספרונים בעברית, שבעה ספרים באנגלית, כ-70 מאמרים בעברית וכ-270 מאמרים בספרות המקצועית באנגלית.
ויזל ייסד באוניברסיטת תל אביב את "המדור לאקולוגיה" שבו עסק עם תלמידיו בחקר האקולוגיה פיזיולוגיה סביבתית של צמחי ארץ-ישראל.
נושא מרכזי שעסק בו היה עמידות צמחים למליחות והאקולוגיה של צמחי מלחה.
בשנת 1972 התפרסם ספרו על הביולוגיה של צמחי המלחה (Biology of Halophytes) בהוצאת Academic Press בניו-יורק.
זה היה ספר ראשון בספרות המדעית שהקיף את הנושא והיקנה לו מעמד של מומחה עולמי בתחום זה.