tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על האזרח להבין מדוע המחוקק חוקק את חוקיו ועל המחוקק להבין מדוע אינו יכול האזרח לעמוד באותו חוק.
לצורך כך יש למנות בורר שיגשר בין האזרח לחוק.
הנושא הבא בו דן האורח הוא סכסוכים במשפחה, בין בני זוג, הורים וילדים וכדומה.
במקרה של ההורים, יש התייחס אליהם כייצוגים של האלים ולנהוג בהם בהתאם.
נושאים נוספים שנידונים בספר זה הם הרעלה וכישוף, מתן עדות, ורווחה.
הספר האחרון נפתח בדיון בענייני הצבא.
לאחר מכן, האורח מתאר את תפקידם של מבקרי המדינה.
המדינה, כמו ספינה, יכולה להיהרס ולהתפרק, לעבור ממצב של אחדות לריבוי ולהתכלות במלחמת אזרחים.
תפקידם של המבקרים למנוע התפרקות זו.
על האזרחים לבחור את מבקרי המדינה ביום נקודת ההיפוך הקיצית (אותו יום בו מתרחש דיאלוג זה).
במקרה של מבקרים שפועלים לא כראוי, יש לבחור בית דין מיוחד שיבקר את המבקרים עצמם.
כמו כן, יש צורך שבאופן רשמי ותדיר אזרחים מבוגרים מן המדינה יעברו במדינות אחרות וילמדו על חוקיהן ומשטרן.
גם במדינות גרועות תמיד יהיה ממי ללמוד.
בשלב זה מסביר האורח על המועצה הלילית, המועצה המפקחת על החוקים.
על מועצה זו להתכנס רק לפני הזריחה, ועליה לדון בטבעם של חוקים שונים ממדינות שונות, ובמדעים השונים שרלוונטיים לחקיקת החוקים.
על האדם שהלך להשגיח בחוקי מדינה אחרת לחזור ולדווח על ממצאיו למועצה זו, כדי שזו תלמד איך לשמר ולשפר את החוקים של המדינה.
האורח מתאר מספר נושאים אחרונים של חקיקה: מבקרים זרים, מיסים, שוחד, דינים שנוגעים לערבויות.
הוא חוזר על כך שספר החוקים עצמו עליו להיות ספר חינוכי.
לאחר דיון בחוקים שנוגעים למותם של אזרחים, הוא מסביר שהנשמה נפרדת מן הגוף והיא למעשה החלק האמיתי של כל אחד מאיתנו.
לבסוף טוען האורח שחקיקת החוקים אינה מספיקה, ויש גם להבטיח את המשך קיומם.
על המדינה להיות עמידה כמו החוט שטוות אלות הגורל.
המועצה הלילית היא זו שאחראית לעמידות זו של החוקים ושל המדינה.
כדי להבין מה נדרש ממנה, משווה האורח את המדינה ליצור חי.
הדברים ששומרים על קיומו של היצור החי הם הנשמה והראש (הכולל את חושי הראייה והשמיעה).
באופן אנלוגי, בכל פעולה דרושה ידיעה של המטרה (שכל) ושל האמצעים להשגתה (תחושה).
המטרה של המדינה היא המידה הטובה.
האורח טוען שניתן לחקור, למשל על ידי דיאלוג של שאלות ותשובות בינו לבין קליניאס, באיזה מובן המידה הטובה היא דבר אחד, ובאיזה מובן יש בה ריבוי.
על כל פנים תפקידם של שומרי החוקים הוא לחנך את הצעירים במדינה בנוגע לטבעה של המידה הטובה.
על השומרים הצעירים יחסים לנהוג כמו התחושה של המדינה, ואילו על הזקנים לנהוג כמו הזיכרון והשכל שלה.
על השומרים לא להסתפק רק בהכרה של הריבוי של הביטויים של המידה הטובה, אלא לשאוף להכיר אותה באחדותה, וכמו כן גם את היופי ואת הטוב באחדותם.
לאחר מכן עליהם לחזור וליישם הבנה זו ביחס למעשים פרטיקולריים.
כמו כן, על השומרים להתחנך במדעים השונים וגם להכיר את ההוכחות לקיומם של האלים.
סוף סוגיית החינוך של השומרים נותר פתוח בסוף הדיאלוג.
נושא זה, כמו אחרים, יכול להתברר כראוי רק במהלך ניהול המדינה ולא מראש.
לפיכך מציע האורח "להטיל את הפור" ולנסות להקים את המדינה, בתקווה שתעלה ותצליח מלאכה זו.
השוואות לדיאלוגים אחרים של אפלטון
החוקים בה בעת דומה להמדינה ונבדל ממנו במידה רבה.
הדומה הוא בכך ששני הדיאלוגים נוגעים לכינון עיר בדיאלוג.
העיר ב'החוקים' מתוארת כ"שנייה הטובה ביותר", לא משום שהעיר ב'המדינה' (קליפוליס) היא הטובה ביותר, אלא משום שהיא שנייה לעיר האלים וילדיהם.
העיר ב'החוקים' שונה מקליפוליס הפרוטו-קומוניסטית, בכך שניתן להחזיק בה ברכוש פרטי ומתקיימות משפחות פרטיות, ובעצם קיומם של חוקים כתובים.
כמו כן, בעוד ש"הרפובליקה" היא דיאלוג בין סוקרטס למספר גברים צעירים, "החוקים" הם דיון בקרב זקנים, בה אסור לילדים להתגורר ותמיד מתקיימת העמדת פנים של אדיקות וטקסים.
באופן מסורתי, מינוס נחשב כפרולוג ואפינומיס כאפילוג ל'החוקים', אך קיימת הסכמה בקרב חוקרים רבים כי אלו אינם דיאלוגים אותנטיים של אפלטון.
השוואות לחיבורים של אחרים אודות החוק היווני
אפלטון לא היה הסופר היווני הקדום היחיד שכתב על מערכות המשפט של ימיו, והשווה בין החוק האתונאי לחוקים הספרטניים.
בנוסף, גם "חוקת הספרטנים" מאת קסנופון, "חוקת האתונאים", המיוחסת בטעות לקסנופון, ו"חוקת האתונאים", שאולי חובר על ידי אריסטו או אחד מתלמידיו, ששרדו.
הפוליטיקה של אריסטו הושפע במידה רבה מן "החוקים", עד כדי כך שקשה להבין מדוע אריסטו דן בספר זה בנושאים מסוימים בנפרד מן העובדה שאפלטון עסק בהם קודם ב"חוקים".
כמה מאות שנים מאוחר יותר הקדיש פלוטארכוס תשומת לב לנושא מערכות המשפט היווניות העתיקות, למשל "בחייו של ליקורגוס" .
ליקורגוס היה המחוקק האגדי של הלקדמונים.
פלוטארכוס משווה את ליקורגוס וחוקיו הספרטניים למערכת החוק שנומה פומפילוס הציג ברומא בסביבות 700 לפני הספירה.
"חוקים", כתבי אפלטון כרך ד', תרגום: יוסף ליבס, הוצאת שוקן.
החורף הוולקני בשנת 536 היה האירוע החמור והממושך ביותר של התקררות אקלימית בחצי הכדור הצפוני ב-2,000 השנים האחרונות.
החורף הוולקני נגרם כתוצאה מהתפרצות געשית, שכמה מיקומים אפשריים לה הוצעו ביבשות שונות.
רוב הדיווחים על החורף הוולקני בזמן התרחשותו מקורם בסופרים בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הרומית המזרחית, אם כי השפעת הטמפרטורות הקרירות יותר נמשכה מעבר לאירופה.
מחקר מודרני קבע שבתחילת 536 (או אולי בסוף 535) ההתפרצות פלטה כמויות אדירות של אירוסולים סולפטים לאטמוספירה, מה שהפחית את קרינת השמש שהגיעה אל פני כדור הארץ וקירר את האטמוספירה במשך מספר שנים.
במרץ 536 החלה קונסטנטינופול לחוות שמים חשוכים וטמפרטורות קרירות יותר.
טמפרטורות הקיץ בשנת 536 ירדו ב-2.5 מעלות צלזיוס (4.5 מעלות פרנהייט) מתחת לנורמה באירופה.
ההשפעה המתמשכת של החורף הוולקני של 536 גדלה בשנים 539–540 כאשר התפרצות געשית נוספת גרמה לטמפרטורות הקיץ לרדת עד 2.7 מעלות צלזיוס (4.9 מעלות פרנהייט) מתחת לנורמה באירופה.
ישנן עדויות להתפרצות געשית נוספת בשנת 547 שייתכן והאריכה את התקופה הקרירה עוד יותר.
ההתפרצויות הגעשיות, שלוו במגפת יוסטיניאנוס, שהחלה בשנת 541, גרמו ליבול חסר, לרעב ולמיליוני מקרי מוות ופתחו את עידן הקרח הקטן העתיק המאוחר, שנמשך בין 536 ל-660.
חוקר ימי הביניים מייקל מקורמיק כתב בשנת 2018 בכתב העת היוקרתי Science ששנת 536 הייתה השנה הגרועה ביותר בהיסטוריה לחיות בה.
לדבריו "זו הייתה תחילתה של אחת התקופות הגרועות ביותר לחיות בה, אם לא השנה הגרועה ביותר".
מאמר זה הכה הדים בעולם כולו ובעקבותיו החלו לעסוק באקדמיה ובתקשורת בקורות אותה שנה באופן מיוחד.
ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס תיאר בשנת 536 לספירה בדיווח על המלחמות עם הוונדלים: "במהלך השנה הזו התרחש אות מפחיד ביותר.
כי השמש הוציאה את אורה ללא בהירות...
והיא נראתה כמו השמש בליקויה, כי קרניה לא היו ברורות".
בשנת 538, המדינאי הרומי קאסיודורוס תיאר את הדברים הבאים לאחד מפקודיו:
קרני השמש היו חלשות, והיא נראתה בצבע "כחלחל".
בצהריים לא נראו צללים של אנשים על הקרקע.
הירח, גם כשהוא מלא, היה "נטול הדר"
"חורף ללא סערות, אביב ללא רכות וקיץ ללא חום"
כפור ממושך ובצורת לא עונתית
מעבר העונות "נראה שהכול מבולבל ביחד"
השמים מתוארים כ"מעורבים באלמנטים זרים".
מזג אוויר מעונן ממושך, אשר "נמתח כמו עור על פני השמים" ומנע מ"הצבעים האמיתיים" של השמש והירח להיראות, יחד עם חום השמש.
כפור במהלך הבציר אשר גרם לתפוחים להתקשות ולענבים להחמיץ.
הצורך להשתמש במזון מאוחסן כדי לשרוד.
המכתבים שלאחר מכן דנים בתוכניות להקלה על רעב נרחב.
מיכאל הסורי (1126–1199), פטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הסורית, רשם שבמהלך השנים 536–537 השמש זרחה בחולשה במשך שנה וחצי.
תופעות נוספות דווחו על ידי מספר מקורות עצמאיים בני הזמן:
טמפרטורות נמוכות, אפילו שלג במהלך הקיץ (על פי הדיווחים ירד שלג באוגוסט בסין, מה שגרם לעיכוב הקציר שם)
"ערפל צפוף ויבש" במזרח התיכון, סין ואירופה
בצורת בפרו, שהשפיעה על תרבות המוצ'ה
ניתוח טבעת עצים על ידי הדנדרוכרונולוג מייק ביילי, מאוניברסיטת המלכה בבלפסט, מראה צמיחה מועטה באופן חריג באלון האירי בשנת 536 וירידה חדה נוספת בשנת 542, לאחר התאוששות חלקית.
ליבות קרח מגרינלנד ומאנטארקטיקה מראות עדות למרבצי סולפט משמעותיים בסביבות 534 ± 2, כלומר מוכיחות קיומו של מעטה אבק חומצי נרחב.
ההערכה היא שהשינויים נגרמו מאפר או אבק שהושלכו לאוויר לאחר התפרצות הר געש (תופעה המכונה "חורף געשי"), או לאחר פגיעת שביט או מטאוריט.
העדויות למרבצי סולפט בליבות קרח תומכות מאוד בהשערת הר הגעש; ספוג הסולפט חזק אפילו יותר מזה שליווה את האפיזודה הפחות קיצונית של סטייה אקלימית בשנת 1816, הידועה בכינויה שנה ללא קיץ, אשר נקשרה לפיצוץ הר הגעש טמבורה בסומבווה.
בשנת 1984 הועלתה האפשרות שהאירוע נגרם על ידי התפרצות הר הגעש רבאול במה שהיא כיום בריטניה החדשה, בפפואה גינאה החדשה.
בשנת 1999, דייוויד קיז העלה את האפשרות שהר הגעש קרקטואה התפרץ באותה עת וגרם לשינויים.
נטען כי ההתפרצות של קרקטואה המתוארת כמתרחשת בשנת 416 על ידי ספר מלכי ג'אווה התרחשה בפועל בשנים 535–536 וכי אין שום עדות אחרת להתפרצות כזו בשנת 416.
בשנת 2009 פרסם דאלאס אבוט ממצפה הכוכבים של אוניברסיטת קולומביה למונט-דוהרטי בניו יורק עדויות מליבות קרח בגרינלנד לכך שייתכן כי פגיעות שביט מרובות גרמו לאובך.
ממצאים בתוך הקרח עשויים להיות במקורם שאריות מכוכב הלכת שנפלטו לאטמוספירה על ידי אירוע פגיעה.
מחקר משנת 2015 תמך בתיאוריה של התפרצות גדולה ב-535 או בתחילת 536, ולפיו הרי געש בצפון אמריקה נחשבים למועמדים סבירים למקור התפרצות זו.
המחקר גם זיהה אותות של התפרצות שנייה בשנים 539–540, ככל הנראה באזורים הטרופיים, מה שיכול היה לשמר את השפעות ההתקררות של ההתפרצות הראשונה עד סביבות 550.
בשנת 2018, חוקרים מאוניברסיטת הרווארד טענו שהייתה התפרצות געשית באיסלנד שהתפרצה בתחילת 536. עם זאת, מחבר המחקר הקודם אמר למגזין "Science" שהראיות אינן מספיקות כדי לבטל את השערת צפון אמריקה.
אירוע 536 והרעב בעקבותיו הוצעו כהסבר להפקדת מטמוני זהב על ידי האליטות הסקנדינביות בסוף תקופת ההגירה.
הזהב היה אולי קורבן כדי לפייס את האלים ולהחזיר את אור השמש.
ייתכן שאירועים מיתולוגיים נורדיים מבוססים על הזיכרון התרבותי של האירוע.
ספר שכתב דייוויד קיז משער ששינויי האקלים תרמו להתפתחויות שונות, כמו הופעת מגפת יוסטיניאנוס (541–549), שקיעת האיברים, נדידת שבטים מונגוליים למערב, סוף האימפריה הסאסאנית, התמוטטות אימפריית הגופטה, עליית האסלאם, התפשטות השבטים הטורקים ונפילת טאוטיווקאן.
עם זאת, הרעיונות האלו לא התקבלו במיינסטרים.
בסקירת ספרו של קיז, הארכאולוג הבריטי קן דארק העיר כי "חלק ניכר מהטיעונים המובאים בספר נתונים בוויכוח רב, מבוססים על מקורות גרועים או פשוט שגויים.
[...] אף על פי כן, ראויים לציון ההיקף הגלובלי של הספר וגם הדגש על המאה ה-6 לספירה כזמן של שינויים רחבי טווח, והספר מכיל אינפורמציה לא ידועה שתהיה חדשה לרבים.
עם זאת, הוא אינו מצליח להדגים את התזה המרכזית שלו ואינו מציע הסבר משכנע לשינויים הרבים שנדונו".
ההיסטוריון אנדרו בריז טוען שכמה מאירועים המופיעים באגדות המלך ארתור, כולל קרב קמלן, הם היסטוריים, והתרחשו בשנת 537 כתוצאה מהרעב הקשור לשינוי האקלים של השנה הקודמת.
החורף האחרון הוא סרט קולנוע בהפקה ישראלית-אמריקאית משנת 1984, עם קת'לין קווינלן ויונה אליאן בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, שתי נשים, ישראלית ואמריקאית, מנסות לאתר את בעליהן הנעדרים ותוך זה מתפתחת ידידות ביניהן.
לאורך הסרט מתוארות המשפחות המיואשות המנסות לקבל מידע על יקיריהן הנעדרים ביחידה לאיתור נעדרים בכאוס הגדול לאחר המלחמה.
מאיה עמיאל (יונה אליאן) היא עיתונאית בידיעות אחרונות.
בעלה דוד (יוסי וירז'נסקי) ששירת כלוחם במלחמת יום הכיפורים, נעדר.
לפני המלחמה הם רבו והיא החליטה לעבור הפלה.
למרות המשקעים היא רוצה שיחזור אליה.
בתחילת הסרט היא נכנסת לביתה בתל אביב ובעקבותיה משלחת של שלושה אנשים מצה"ל.
היא מפחדת שהם מיועדים אליה, נכנסת מהבר לדירה ודרך העינית היא מבחינה שהם מוסרים ידיעה מרה לשכנה ממולה.
ג'ויס קלר (קת'לין קווינלן) היא אמריקאית שנשואה לישראלי אדי קלר (סטיבן מאכט) ולהם ילד בן עשר בשם מייקל (בריאן ארון).
הם גרים בארצות הברית ועם פרוץ המלחמה טס אדי לישראל להילחם ומאז נעלמו עקבותיו.
ג'ויס ומייקל מגיעים לשדה התעופה ופוגשים את אימו של אדי, שרה (ציפורה פלד) ואת אחיו אהרון (אבי אוריה).
פקיד בשגרירות ארצות הברית (לני רביץ) שולח את ג'ויס ליחידה לאיתור נעדרים שם היא נפגשת במשפחות הנעדרים שדורשים תשובות מהמפקד (יצחק שילה) אבל אין לו.
אחד מהם הוא מר לוי (יהודה פוקס) שמגיע למקום יום יום למרות שנמסר לו בוודאות כי בנו נהרג.
למקום מגיעה גם מאיה וכאשר חייל (צפריר קוחנובסקי) מקרין את סרטון השבויים שתיהן מזהות את בעליהן באותו שבוי ומתחיל ריב ביניהן.
ג'ויס מגיעה לבית חולים בו מאושפז אחד מצוות הטנק של אדי אבל הוא אינו מדבר ואשתו (שרי צוריאל) אומרת לה כי אינו מזהה גם אותה.
מאיה נפגשת עם יהודית (נעמי שרון), אלמנה ממלחמת ששת הימים שמדריכה אותה איך לחזור לחיים נורמליים.
היא מנסה להיפגש עם ג'ויס הכועסת עליה ולבסוף הן נעשות חברות לצרה ונוסעות לנופש שבו הן מתרחצות בעירום בחמאם ערבי ומתקרבות זו לזו עד כדי נגיעות.
הן מגיעות ליחידה לאיתור שם מקריא המפקד רשימה של 20 שבויים שנמצאים חיים אצל המצרים.
כל שם גורם להתפרצות שמחה אצל משפחתו.
ברשימה נמצא שמו של אדי אבל לא שמו של דוד.
השבויים יורדים מהמטוס ומתקבלים על ידי משפחותיהם.
אדי נראה מנוכר וחסר רגש כאילו אדם אחר וג'ויס סובלת מכך.
היא מפגישה את אדי עם מאיה ונותנת להם לבלות ביחד לילה אחד.
המפגש הזה משפיע לטובה על אדי ומאיה.
ג'ויס חוזרת עם משפחתה לארצות הברית ומאיה כותבת לה מכתב ובו היא מביעה את תודה על זה שההיכרות איתה ועם אדי, החזירה אותה למסלול החיים.
בסוף הכתיבה נשמע צלצול בדלת ובחוץ עומדים שני חיילים ואחות שעומדים לבשר לה את הבשורה הקשה שדוד איננו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקת'לין קווינלןג'ויס קלריונה אליאןמאיה עמיאלעיתונאיתסטיבן מאכטאדי עמיאלבעלה של ג'ויסבריאן ארוןמייקל עמיאלבנם של ג'ויס ואדיאבי אוריהאהרוןאחיה של מאיהציפורה פלדשרהאמא של מאיהיצחק שילהאל"םמפקד יחידת אתור הנעדריםמייקל שניידרסא"ל רוזנפלדסגן מפקד יחידת איתור הנעדריםיוסי וירז'נסקידוד עמיאלבעלה של מאיהנעמי שרוןיהודיתאלמנת מלחמהיהודה פוקסמר לויאב שכולצפריר קוחנובסקימקרין ביחידת האיתורלני רביץאיש שגרירות ארצות הברית
החותנת בירח הדבש הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן מסוגת דרמה קומית משנת 1951 בבימויו של מיצ'ל לייסן, עם תלמה ריטר, ג'ון לונד, ג'ין טירני ומרים הופקינס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "מגי" של סיזאר דאן.
זאת קומדית טעויות על אישה ממעמד חברתי בינוני המנסה לשמור על נישואיו של בנה לאישה ממעמד חברתי גבוה, על ידי התחזותה לעוזרת בית של הזוג.
תלמה ריטר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע וזכתה בפרס Golden Laurel לשחקנית הקומית הטובה ביותר.
מיצ'ל לייסן זכה בפרס דב הברונזה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
אלן מקנולטי (תלמה ריטר) יש דוכן המבורגרים בניו ג'רזי שבגלל חובות לבנק היא נאלצת לסגור אותו.
בנה ואל (ג'ון לונד) הוא עובד בכיר בחברת קלינגר באוהיו אותה מנהלים מר קלינגר האב (לארי קיטינג) ובנו (ג'יימס לורימר).
ג'ון הוא בחור נאה והפקידה בטסי דונלדסון (ג'ן סטרלינג) מאוהבת בו.
קלינגר הבן מחזור אחרי אשת החברה מגי קרלטון (ג'ין טירני) אך היא דוחה אותו.
ג'ון מתבקש לסייע למגי שנתקעה עם הרכב על צוק.
הוא מחלץ אותה והם מתאהבים ומחליטים להינשא.
אלן מחליטה להגיע לבית הזוג אך לפני כן היא שוכרת חדר במלון מוצאת עבודה זמנית ובכסף קונה כובע ובגדים מתאימים והולכת לפגוש את הזוג הנשוי הטרי.
מגי לא מצליחה בעבודות הבית וגם אינה יודעת לבשל.
היא מתקשרת לסוכנות עוזרות בית וכאשר מגיעה אלן היא חושבת אותה לעוזרת.
אלן חושבת במהירות ומחליטה שכדאי לה לעבוד שם כעוזרת.
מגי מתכננת מסיבה לעובדי החברה ואלן עושה את כל הבישולים.
באמצע המסיבה מגלה ג'ון להפתעתו כי העוזרת היא אמו.
כולם מרוצים מהמסיבה כולל מר קלינגר שאלן מטפלת בו לאחר שהתלכלך מהאוכל.
אלן מחליטה להישאר שם למורת רוחו של ג'ון.
היא מתבקשת לטפל במר קלינגר שחלה והוא מתחיל לאהוד אותה.
היחסים בין ג'ון ומגי מתערערים לאחר שמגיעה לשם אמה פראן (מרים הופקינס) - סנובית שמתעבת את המשרתת אלן ולא סובלת את ג'ון.
חברת קלינגר אמורה לזכות במכרז גדול מחברת ויליאמסון אבל בפגישה מעליבה מגי את גב' ויליאמסון (קורה וית'רספון) וג'ון כופה עליה לבקש סליחה כדי לא להפסיד את המכרז.
לבסוף מגלה מגי כי אלן היא למעשה חמותה.
היא מתרגזת ורוצה להתגרש ולנסוע למקסיקו ששם חוקי הגירושין קלים יותר.
היא עוברת עם אמה למלון מרידיאן שם מקיים מר קלינגר מסיבה.
כאשר גב' ויליאמסון פונה לאלן באופן מעליב היא מחזירה לה באותה צורה.
זה מוצא חן בעיני מגי שמתפייסת עם ג'ון, ואלן מצטרפת למכוניתו של מר קרינגטון שמחזר אחריה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותתלמה ריטראלן מקנולטיג'ין טירנימגי קרלטון מקנולטיג'ון לונדואל מקנולטימרים הופקינספראן קרלטוןג'ן סטרלינגבטסי דונלדסוןלארי קיטינגג'ורג' קלינגר האבג'יימס לורימרג'ורג' קלינגר הבןקורה ות'רספוןגב' ויליאמסוןמלקולם קיןמר ויליאמסון
החורף הארוך הוא רומן ילדים אוטוביוגרפי שנכתב על ידי לורה אינגלס וילדר ויצא לאור ב-1940. זהו הספר השישי מתוך תשעה בסדרת ספרי "בית קטן בערבה".
עלילת הספר מתרחשת בדרום מזרח טריטוריית דקוטה במהלך החורף הקשה של 1880–1881, כאשר מלאו ללורה 14 שנים.
הרומן זכה באות הערכה של מדליית ניוברי ב-1941.
ביום חם באוגוסט בשנת 1880, בבית של משפחת אינגלס בטריטוריית דקוטה, מציעה לורה לעזור לאבא להערים חציר כדי להאכיל את העדר שלהם בחורף.
בזמן שהם עובדים, היא מבחינה במאורת מושק בביצה הסמוכה.
לאחר בדיקתו, מציין אבא שקירותיה הם העבים ביותר שראה אי פעם, וחושש שזו אזהרה שהחורף הקרוב יהיה קשה מאוד.
באמצע אוקטובר, בני הזוג אינגלס מתעוררים לסופת שלגים מוקדמת המייללת מסביב לביתם המבודד.
זמן קצר לאחר מכן, האב מקבל אזהרה ממקור בלתי צפוי: אדם אינדיאני זקן מגיע לחנות הכללית בעיר כדי להזהיר את המתיישבים הלבנים שהחורפים הקשים מגיעים במחזורים של שבע שנים והקשה ביותר מגיע בסוף המחזור השלישי.
החורף הקרוב הוא אותו חורף עשרים ואחד, ויהיו שבעה חודשים של סופות שלגים.
האב מחליט להעביר את משפחתו לבניין החנות שלו בעיר לחורף.
בעיר, לורה לומדת בבית הספר עם אחותה הצעירה, קארי, עד שמזג האוויר הופך לבלתי צפוי מכדי לאפשר להם ללכת אל בניין בית הספר וממנו, ואין מספיק פחם על מנת לשמור אותו מחומם.
סופת שלגים אחר סופת שלגים שוטפת את העיר במהלך החודשים הקרובים.
מזון ודלק הופכים נדירים ויקרים, מכיוון שהעיר תלויה במסילת הברזל כדי להביא אספקה, אך סופות השלגים התכופות מונעות מהרכבות לעבור.
בסופו של דבר, חברת הרכבות מפסיקה את כל המאמצים לחפור את הרכבות שכוסו בשלג בטרייסי, והעיר נותרת ללא אספקה עד האביב.
בלי עוד פחם או עצים, בני הזוג אינגלס לומדים להשתמש בחציר לדלק וטוחנים גרעיני חיטה במטחנת קפה כדי להכין קמח ללחם היומי.
כאשר מלאי המזון הדל של העיירה אוזל, בעלה לעתיד של לורה, אלמנזו וילדר, וחברו, קאפ גרלנד, שומעים שמועות שמתיישב גידל חיטה בנחלה במרחק של עשרים מייל מהעיר.
הם מסכנים את חייהם כדי להביא שישים בושלים ממנו לתושבי העיר המורעבים – מספיק כדי להחזיק את שאר החורף.
כפי שצפוי, סופות השלגים נמשכות שבעה חודשים.
לבסוף, ההפשרה האביבית מגיעה והרכבות מתחילות להגיע שוב, ומביאות אספקה נחוצה מאוד וחבית חג המולד של האינגלס, שהתעכבה זמן רב מהכומר אלדן, המכילה בגדים, מתנות ותרנגול הודו לחג המולד.
עם סוף החורף הארוך, הם נהנים מחגיגת חג המולד המתעכבת במאי.
ספרה של וילדר מתרחש מהסתיו 1880 ועד לאביב 1881, עונה של סופות שלגים תכופות כל כך עד שהוא נכנס להיסטוריה כ"חורף השלג".
פרטים מדויקים ברומן כוללים את שמות תושבי העיירה, חומרת סופות השלגים והקור העמוק, עצירת הרכבות וכמעט הרעבה של תושבי העיירה וכן את אומץ לבם של אלמנזו וילדר וקאפ גרלנד אשר פתחו בחיפושים אחר חיטה שאף אחד לא היה בטוח בכלל שקיימת.
החומר הבדיוני כולל את "אזהרת האינדיאני" בפרק מוקדם ואת משך ותדירות סופות השלגים.
היסטוריה מקומית בעל פה ומחקר של הביוגרפים של וילדר מצביעים גם על שאלמנזו וקאפ נסעו כ-12 מיילס דרומית לדה סמט כדי למצוא את החיטה, לא 20 כפי שהיא מציינת ברומן.
אלמנזו מתואר כמבוגר מוילדר בערך בשש שנים, כשהוא למעשה היה מבוגר ממנה בעשר שנים.
עם זאת, מלבד הווריאציות הקטנות הללו, זהו תיאור מדויק של אותו חורף אגדי בטריטוריית דקוטה.
וירג'יניה קירקוס טיפלה ברומן הביכורים של ויילדר "בית קטן ביער הגדול" עבור Harper & Brothers כעורכת ספרי הילדים שלו מ-1926 עד 1932. ב-Kirkus Reviews, העלון החצי חודשי שלה משנת 1933, היא העניקה לרומן הזה ביקורת חיובית (כפי שעשתה עבור כל ספרי הבית הקטן השלישי עד השישי).
בשנת 2012, הרומן דורג במקום ה-84 מבין רומני הילדים בכל הזמנים בסקר שפורסם על ידי School Library Journal, אחד משלושה ספרי בית קטן בערבה שנמצאו ב-100 המובילים.
זמן מה לאחר פרסומו, פנו לווילדר עם תסריט סרט המבוסס על הספר.
היא הייתה מאשרת רק אם תוכל לקרוא את כל התסריט, עם זאת, היא שמה לב שהתווסף חומר פיקטיבי ודחתה את זה באומרה שהיא לא רוצה ספרות כל שהיא ושיש יותר מדי אי דיוקים.
אז מעולם לא נוצר סרט המבוסס על הספר.
הסדרה לא עובדה על המסך עד 1974 כאשר NBC שידרה סרט טלוויזיה המבוסס על הספר השלישי בסדרה, הפעם בעקבות חומר המקור שלה, אחריה הגיעה סדרת טלוויזיה שרצה במשך 9 עונות עם אותו צוות שחקנים ונמשכת כשעה לפרק.
החורף הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ניקולא פוסן, אשר צויר בין השנים 1660–1664 ונמצא כיום במוזיאון הלובר בפריז.
ביצירה מקורית וייחודית זו מציג פוסן באיפוק את שלביו האחרונים של אסון המבול.
הסצנה מתארת את הרגע שבו השיטפון כמעט ומציף לחלוטין את המישור, בעוד השרידים האחרונים של סלעים הולכים ונעלמים תחת המים.
זהו לילה חיוור, צבוע בגוונים שונים של אפור-כחלחל, אותם חוצים ברקים.
באופק ניתן להבחין בקווי המתאר הקודרים של תיבת נוח, צפה על פני המים השקטים יותר.
בניגוד לצורותיהם האורגניות של הסלעים והעצים, המפל במרכז היצירה יוצר רקע אופקי עבור קבוצת הניצולים התקועים בחזית התמונה, החרדים לגורלם הקרב.
פוסן הוסיף אלמנט מאיים נוסף: נחש המתגנב על פני הסלע בצדה השמאלי של היצירה, סמל המופיע לעיתים קרובות ביצירותיו כדי לעורר תחושת אימה.
בנוסף, הופעתו של הנחש ממלאת תפקיד איקונוגרפי מיוחד בתוך מחזור ארבעת הציורים בני זמנו, משום שהיא משמשת גם כתזכורת להיעדרותו יוצאת הדופן של הנחש מגן העדן.
"החורף", או בשמו הנוסף "המבול", הוא אחד מארבעה ציורי שמן הידועים כ"ארבע העונות" , אשר היו היצירות האחרונות שהשלים פוסן.
הציורים הוזמנו על ידי דוכס רישלייה, אחיינו של הקרדינל רישלייה, ונוצרו ברומא בין 1660 ל-1664. כל אחת מארבע היצירות היא נוף אלגי הכולל דמויות מהתנ"ך, המסמלות את עונות השנה ואת שלבי היממה.
הציורים נוצרו כאשר פוסן כבר סבל מרעד בידיו, ומהווים הגות פילוסופית על הסדר הקיים בעולם הטבע.
האיקונוגרפיה ביצירות אלה מתייחסת לא רק לנושאים נוצריים של מוות ותחייה, אלא גם לדימויים פגאניים מהעת העתיקה: העולמות הפואטיים של גן העדן האבוד מאת ג'ון מילטון ושל הגאורגיקה מאת ורגיליוס.
ארבעת הציורים מוצגים כיום באולם ייחודי במוזיאון הלובר בפריז.
המגיסטרט הצרפתי, הכומר והמלומד לואי גוז'נו, שהיה גם פטרון האמנויות, זיהה ארבעה מאפיינים מרכזיים ביצירה זו של פוסן:
אחת התכונות הבולטות של החורף, המבדילה אותו מהציורים בנושא זה של רפאל ומיכלאנג'לו, היא מיעוט הדמויות – רק אחת-עשרה, כולל סוס אחד.
כמה כותבים, ובהם קויפל ודידרו, אף האמינו שמספר הדמויות קטן עוד יותר.
נראה כי פוסן ביקש בכך להמחיש "את הרגע הנשגב שבו המין האנושי עומד להיעלם".
מבקרים מוקדמים, כמו שאטובריאן, ראו בציור זה ביטוי לאימה וליגון, וסימן לתקופת השקיעה של פוסן כאמן.
לימים אף שיחזר הצייר ההיסטורי פייר-נולאסק ברגרה את היצירה במסגרת תיאור סמלי של מותו של פוסן.
מבקרים נוספים ציינו את איפוקו של האמן: לדעת דידרו ושרל דה קלאראק, הרוגע היחסי של הציור רק מעצים את תחושת האימה.
הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל, אשר הגדיר את החורף כאחת מארבע היצירות החשובות בהיסטוריה של ציורי הנוף, טען כי השקט המתואר בציור משקף את נאמנותו של פוסן לטקסט המקראי, המאזכר רק את הגשם עצמו.
לדעתו, פוסן נמנע במכוון מהצגת אלמנטים אלימים ודרמטיים, מה שהגביר את עוצמת הסצנה ואת עיסוקה בגורל האנושי.
למרות מיעוט הדמויות, החורף מעורר בצופה שפע של תחושות הקשורות לאסון – חורבן, אימה, פחד ועצב.
המבקרים מצביעים על הזקן האוחז בקרש כדי להינצל, על משפחה המנסה נואשות להציל את ילדהּ, ועל האלמנט המאיים ביותר – הנחש הזוחל על הסלעים.
ז'אן-ז'אק רוסו נמנה עם אלה שהנחש עורר בהם דמיונות אימה, והגדיר אותו כמבשר הרוע.
דמות הנחש – רוח הפיתוי אשר השחיתה את האדם הראשון וכעת חוגגת את האסון החדש שהביאה לעולם – הפכה לאחד האלמנטים המועתקים ביותר מיצירתו של פוסן.
פרסי ביש שלי תיאר את הציור כ"מעורר אימה באופן יוצא דופן", ואילו מבקרים אחרים ייחסו את עוצמתו הרגשית המוחצת של החורף לכישרונו הייחודי של פוסן בהמחשת הנשגב.
כבר במאה ה-17 זכה החורף לשבחים על צבעיו האחידים והמאופקים.
בשנת 1750 ציין גוז'נו את היותו של הצבע האפור בחירה הולמת לנושא היצירה.
בתחילת המאה ה-20 פירש ההיסטוריון הצרפתי פול דז'רדן את החורף לא כהמחשה של גשם או שיטפון, אלא כייצוג של קללה וייאוש.
לשיטתו, הצבעים האפורים שביצירה מסמלים את נפש האדם האבודה, הצועקת אל הריק ללא מענה.
מתוך ארבע היצירות במחזור ארבע העונות, החורף היה כנראה זה שעורר את מרב הדיונים לאורך השנים.
היצירה העניקה לפוסן מקום ייחודי בתולדות הציור הרומנטי, והפכה לאבן יסוד עבור ציירי הנוף של המאה ה-19.
בתחילת המאה ה-19 עוררה היצירה השראה אצל טרנר, שהגדיר אותה כ"מרתקת" אך מתח ביקורת על רוגע הקומפוזיציה.
גרסאות מאוחרות יותר של נושא המבול הופיעו ביצירותיהם של ג'ון מרטין ופרנסיס דנבי, אשר נטו לדרמטיות רבה יותר מזו של פוסן.
עד המאה ה-20 נותר החורף יצירה בעלת השפעה עצומה, והמשיך להיחשב כדוגמה מופתית לאמנות אוניברסלית ונשגבת.
החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון , הידועה בעברית בתור חָדָ"שׁ (ראשי תיבות חזית דמוקרטית לשלום) ובערבית כאל-גָ'בְּהַה (الجبهة, "החזית" - המילה הראשונה בשם המלא), היא תנועה של ארגוני שמאל רדיקלי בישראל, המהווה רשימה וסיעה סוציאליסטית בישראל, ומתמודדת כרשימה לכנסת מאז הבחירות לכנסת התשיעית.
חד"ש מגדירה את עצמה כרשימה יהודית-ערבית.
חד"ש דוגלת בפינוי כל ההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו ב-1967, הקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל ושוויון זכויות לאזרחי ישראל הערבים.
חד"ש תומכת במשא ומתן לשלום ולא בנסיגות חד-צדדיות.
התנועה דוגלת בצדק חברתי, בסוציאליזם ובשוויון מגדרי.
בכך, התנועה גם מאמינה בצדק סביבתי כהגדרתה, ודוגלת בקשר שבין סביבה ירוקה-בריאה וחברה שוויונית.
חד"ש מורכבת מתנועות ומזרמים שונים והמרכזי בהם הזרם המרקסיסטי-לניניסטי.
המרכיב המרכזי ברשימה הוא המפלגה הקומוניסטית הישראלית, המרכיבים האחרים - ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י), ועד היוזמה הדרוזי והפורום העיראקי.
בעבר לקחו חלק בחזית גם תנועות אחרות, ביניהן פלג מהפנתרים השחורים.
על פי תקנון חד"ש, כל ארגון אשר מסכים למצע החזית, מוזמן להגיש בקשת הצטרפות לחזית.
בקשה כזו יכולה להיות מאושרת על ידי מועצת חד"ש, המורכבת מכ-800 צירים.
מלבד חברות בתנועה אשר לוקחת חלק בחזית, לא קיים תהליך רשמי אשר מאפשר להתפקד כחבר בחד"ש (מלבד בסניפים מסוימים אשר בחרו מיוזמתם לקיים מפקד סניף).
עם זאת, כל אדם אשר תומך במצעה של חד"ש מוזמן להיות פעיל בה, להיות ציר בוועידה ובמועצה שלה מטעם הסניף המקומי ולקחת בה כל תפקיד רשמי.
מצע החזית הושתת בעבר על 9 סעיפים מרכזיים.
אשר נקראו בין פעילי חד"ש "תשע הנקודות של החזית".
לקראת הבחירות לכנסת ה-20, המצע פורט ל-12 סעיפים עיקריים.
שלום צודק ויציב המבוסס על נסיגה מכל השטחים הכבושים והקמת מדינה פלסטינית בצידה של ישראל ובירתה ירושלים המזרחית: היענות מיידית ליוזמת השלום הערבית, הנתמכת בידי רוב מדינות העולם; ביצוע החלטות האו"ם בעניין הסכסוך הישראלי–פלסטיני.
עסקת המאה, אותה רוקמים ממשל טראמפ וממשלת הימין הקיצוני והמתנחלים בישראל, יחד עם המשטרים הריאקציוניים הערביים באזור המפרץ הפרסי, לא מקדמת את השלום.
העסקה מפרה את החלטות האו"ם ואת החוק הבינלאומי ומרחיקה את הפתרון המדיני.
העברת השגרירות האמריקאית לירושלים; ההתכחשות לזכויותיו של העם הפלסטיני במזרח ירושלים שנכבשה במלחמת יוני 1967 ולזכותו לקיים בה את בירתה של המדינה הפלסטינית; ההכרה האמריקאית בריבונות על רמת הגולן; וההתאכזרות הנוספת והידוק מצור ההרעבה כלפי העם הפלסטיני בעזה – כל אלה מרחיקים את השלום המיוחל.
קביעת שכר מינימום בגובה של 60% מהשכר הממוצע במשק
הכרה באוכלוסייה הערבית-פלסטינית בישראל כמיעוט לאומי, לו שמורה הזכות לשוויון זכויות לאומי ואזרחי-פוליטי, חברתי ותרבותי.
הגדלת קצבאות הילדים ב-40%, ובכך החזרתן לרמתן הריאלית ב-2003. השוואה של קצבאות הנכות וקצבאות הזקנה לשכר המינימום.
ביטול מלא של חוק הלאום המפלה והגזעני שמבסס תפיסות של אפרטהייד.
ביטול של כל ההפרטות שנעשו עד כה של חברות ממשלתיות, משאבי טבע (כולל גז ונפט, פוספטים וים המלח), בנקים ושירותים ציבוריים ועירוניים ושל כל התוכניות להפרטה של חברות ממשלתיות ושירותים ציבוריים, לרבות בתחומי רווחה וחינוך.
תוכנית דיור חברתי, שתיתן מענה הולם לצורכי הדיור של השכבות השונות, ותכלול מגוון של פתרונות דיור.
הגנה על מערכת הבריאות הציבורית כמערכת שוויונית ונגישה, וביטול התוכניות להפרטת בתי-החולים.
הבטחת חינוך חינם, הלכה למעשה, בכל המסגרות החינוכיות-לימודיות ממעונות היום ועד לאוניברסיטה; וחקיקת חוק זכויות הילד.
אישור חוקה דמוקרטית, שתגן על זכויות האדם והאזרח היסודיות, על הזכויות החברתיות ותבטיח את אופייה החילוני של המדינה ואת שוויון אזרחיה; ביעור הגזענות ומאבק נגד כל ביטויי האפליה והאלימות; חקיקה ואכיפה של חוקים האוסרים אפליה, הסתה לטרנספר, הסתה גזענית, והסתה על רקע עדתי, אתני, מגדרי או בשל נטייה מינית.
חקיקת חוק יסוד: שוויון בין המינים, אשר יתבסס על האמנה הבינלאומית בדבר ביטול כל צורות האפליה נגד נשים, לרבות סחר בנשים.
חד"ש הוקמה על ידי רק"ח (כיום – מק"י) בשנת 1977 לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, לאחר שהחליטה להתמודד ברשימה משותפת יחדיו עם הפנתרים השחורים, שמאל סוציאליסטי ישראלי וחוגי שמאל לא-קומוניסטים נוספים.
הקמת חד"ש באה לאחר שני אירועים חשובים בישראל.
האחד, יום האדמה והשני, הקמת חזית נצרת הדמוקרטית וזכייתו של תאופיק זיאד בתפקיד ראש עיריית נצרת.
מטרת הקמת הרשימה הייתה להרחיב את בסיס התמיכה של רק"ח בקהלים שלא היו מעוניינים להצטרף למפלגה, כמו כן בהקמתה רק"ח נטשה את ההתנגדות המסורתית שלה לפוליטיקה מבוססת על השתייכות חמולתית וחד"ש כללה בין חבריה נכבדי חמולות שתמכו ברשימה.
חד"ש, בחודשים הראשונים להקמתה, התנגדה להסכמי קמפ דייוויד ולהסכם השלום בין ישראל למצרים מתוך ראייה שהסכמים אלו משרתים את האימפריאליזם אמריקאי ופוגעים בזכויות הפלסטינים, מסיבה זו סיעת חד"ש הצטרפה לימין הרדיקלי והצביעה נגד הסכמים אלו כשהם הובאו לאישור הכנסת.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה (1992) זכתה חד"ש בשלושה מנדטים, ותמכה בממשלה בראשות יצחק רבין.
ואחרי חתימת הסכמי אוסלו, כאשר פרשה ש"ס מהממשלה, הרימו חברי הכנסת של חד"ש את ידם בעד הממשלה בכל הצעות האי-אמון שבהן יכלה ליפול.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996) התמודדה ברשימה משותפת עם בל"ד שזכתה להצלחה יחסית כשגרפה חמישה מנדטים, מהם שלושה לחד"ש.
האיחוד לא החזיק זמן רב, ובבחירות לכנסת החמש עשרה חזרה חד"ש להתמודד לבדה.
בבחירות לכנסת השש עשרה (2003) התמודדה ברשימה משותפת של חד"ש ותע"ל בראשות מוחמד ברכה.
בבחירות אלו זכתה הרשימה המשותפת ב-3 מנדטים.
המועמד היהודי המרכזי של חד"ש דב חנין נדחק בעקבות שיתוף הפעולה עם תע"ל למקום הרביעי ולא נכנס לכנסת, דבר שיחד עם פרישתה של תמר גוז'נסקי מהכנסת גרם לכך שלראשונה מאז הקמת המדינה - לא היו חברים יהודים בסיעת חד"ש (על גלגוליה השונים).
בבחירות לכנסת השש עשרה שנערכו בשנת 2003, חד"ש זכתה ב-93,819 קולות, מתוכם (לפי ההערכות) כ-8,000 קולות של אזרחים יהודים.
מועצת מק"י (גוף ייצוגי הכולל כ-250 צירים) קבעה בסוף שנת 2005 שבשלושת המקומות הראשונים ברשימת חד"ש חייבים להיות יהודים וערבים ושחד"ש תשמור על משקלה המנדטורי.
אחרי כן, בתחילת שנת 2006, קיבלה מועצת חד"ש (גוף ייצוגי הכולל כ-500 נציגים) באופן מעשי את ההחלטה כשהחליטה שחד"ש תרוץ לבדה לבחירות לכנסת ה-17 וכשהעמידה את דב חנין במקום השלישי.
במקום הראשון נבחר חבר הכנסת מוחמד ברכה, במקום השני נבחר במאבק צמוד חנא סוויד על פני ח"כ עיסאם מח'ול, במאבק על המקום השלישי ניצח ברוב גדול דב חנין ובמקום הרביעי זכה עפו אגבריה.
הרשימה שנבחרה על ידי מועצת חד"ש, על פי פעילים מחד"ש, היא רשימה ירוקה מאוד, הווה אומר: המקומות הראשונים בה הם אנשי סביבה.
מוחמד ברכה, הוא מהמובילים בכנסת בתחום, חנא סוויד הוא פעיל איכות סביבה בצפון ומראשי "המרכז לתכנון אלטרנטיבי" ודב חנין הוא יו"ר ארגון הגג של הארגונים הסביבתיים.
כמו כן, החלה חד"ש לארגן פעילויות בשם "אדום-ירוק" המדברות על הקשר בין צדק חברתי לצדק סביבתי.
בשנים האחרונות קיים קונפליקט בתוך חד"ש בין מספר זרמים בשמאל.
הזרם המרקסיסטי-לניניסטי הוא הבולט במיוחד, אך גם בין היהודים וגם בין הערבים קיימים גורמים אשר אינם מזדהים עם קומוניזם ומאמינים בתפיסות עולם שמאלניות אחרות כגון אנרכיזם, וסינדקליזם, וחלקם איננם אפילו פעילי שמאל כלכלי ומאמינים רק בפוליטיקה של זהויות או מאבק לאומי פלסטיני בלתי אלים.
לקראת בחירות 2006, בא לידי ביטוי קונפליקט בין חלק מהזרמים בחזית.
זאת כאשר לקראת בחירות אלו, נבחר למקום השני ברשימה לכנסת חנא סוויד, שאינו חבר במק"י והחליף את עיסאם מח'ול ממק"י.
שינוי זה הביא לידי ביטוי תפיסה של חד"ש כמפלגה אשר שמה את ענייני הציבור הערבי על סדר היום יותר מאשר את תפיסת העולם הלניניסטית הרחבה.
בין הזרמים קימות מספר מחלוקות כגון: ריצה משותפת עם בל"ד ברשימה לכנסת, התנגדות לכל אחיזה אמריקאית במזרח התיכון בכל מחיר וכדומה.
גורמים בודדים בחד"ש מעניקים לגיטימציה רעיונית בלבד להתנגדות לארצות הברית מצד ארגונים פונדמנטליסטים כגון חמאס וחזבאללה.
עם זאת בכל הזרמים בחד"ש בולט הרבה יותר של התנגדות ברורה לקו המלחמתי של כל הצדדים הפועלים באלימות, בהם חמאס וחזבאללה.
כיוון משמעותי אחר של חד"ש בשנים האחרונות, בדחיפת דב חנין והסניפים היהודיים בחד"ש, הוא לקדם את חד"ש ואת הרעיונות שבהם היא מאמינה לציבור היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18, פעילי בל"ד הוציאו קמפיין המשמיץ את זיקתה הציונית לכאורה של חד"ש, וזאת באמצעות תקיפתן של סיסמאות כגון "בעזה ובשדרות ילדים רוצים לחיות" אשר נקראת על ידי פעילי חד"ש, עקב ההתייחסות השוויונית של חד"ש לציונות וללאומיות הפלסטינית ועקב שירותו הסדיר בצה"ל של ח"כ דב חנין.
בבחירות לכנסת ה-18 הרשימה קיבלה כ-112,000 קולות, שהקנו 4 מנדטים.
בקרב הציבור היהודי, לאחר קמפיין משמעותי בתל אביב, חיפה וירושלים המערבית, קיבלה המפלגה כ-11,000 קולות, אשר שווים בין שליש לחצי מנדט ומהווים בערך פי 2 מבחירות 2006.
ב-2014 הפסיד ראמז ג'ראיסי שעמד בראש רשימת חזית נצרת הדמוקרטית מטעם חד"ש בהתמודדות על עיריית נצרת לעלי סלאם, הייתה זאת הפעם הראשונה מאז 1975 שחד"ש (ולפניה רק"ח) הפסידה את השליטה בנצרת, העיר הערבית הגדולה ביותר בישראל.
ב-17 בינואר 2015 הודיע יו"ר המפלגה מוחמד ברכה על פרישה מהמועמדות לכנסת, ובמקומו נבחר לראשות הרשימה איימן עודה.
בבחירות לכנסת ה-20 חד"ש רצה במשותף עם המפלגות הערביות, בל"ד, תע"ל ורע"ם, במסגרת הרשימה המשותפת, כשעודה עומד בראשה.
רשימה זו השיגה 13 מושבים ולראשונה מאז הכנסת האחת עשרה, חד"ש השיגה 5 מושבים.
ב-7 במרץ 2016 גינו מפלגות חד"ש ובל"ד את הכרזת מדינות המפרץ על חזבאללה כארגון טרור.
בדצמבר 2016 פרסמה המפלגה הודעת תמיכה בהשתלטותו מחדש של צבא סוריה על חלב.
ההודעה ספגה ביקורת רבה ועוררה מחלוקת גם בקרב חד"ש עצמה.
בעקבות כך, ולאחר שחלקים מהמפלגה ובעיקר ממק"י הביעו את תמיכתם בשלטון בשאר אל-אסד, הבהיר יו"ר הרשימה המשותפת את עמדות המפלגה לגבי מלחמת האזרחים בסוריה.
בתחילת אפריל 2017, בעקבות המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון, הטילה חד"ש וטו על גינוי אסד והתקיפה הכימית בידי הרשימה המשותפת, ומאוחר יותר גינתה את התקיפה האמריקאית שבאה בתגובה למתקפה הכימית.
בינואר 2019 הודיע חבר הכנסת מטעם המפלגה, דב חנין כי הוא לא יתמודד בבחירות לכנסת ה-21.
בבחירות לכנסת ה-21 התמודדה המפלגה יחד עם מפלגת תע"ל ברשימה אחת - חד"ש-תע"ל, אותה מנהיגים בהנהגה משותפת יו"ר חד"ש איימן עודה ויו"ר תע"ל אחמד טיבי.
בבחירות אלו קיבלה הרשימה 6 מנדטים מתוכם נכנסו לכנסת העשרים ואחת 4 נציגים של חד"ש.
הכנסת חברי הכנסת הערות הכנסת השמינית (1973)4 מנדטים: מאיר וילנר, תופיק טובי, תאופיק זיאד, אברהם לבנבראון הסיעה הוקמה על ידי רק"ח ב-15 במרץ 1977, לאחר ההחלטה לרוץ ברשימה משותפת לכנסת התשיעית עם הפנתרים השחורים וחוגי שמאל לא קומוניסטיים נוספים.
הכנסת התשיעית (1977) 5 מנדטים: מאיר וילנר, תופיק טובי, צ'רלי ביטון, תאופיק זיאד, חנא מוויס, אברהם לבנבראון ב-13 בפברואר 1981 נפטר חנא מוויס.
ב-14 בפברואר 1990 פרש מהכנסת תאופיק זיאד.
ב-4 ביולי 1990 פרש מהכנסת תופיק טובי.
צ'רלי ביטון פרש מחד"ש ב-25 בדצמבר 1990 והקים סיעת יחיד.
ב-1 בינואר 1991 ניתן לה השם "פנתרים שחורים".
הכנסת ה-13 (1992) 3 מנדטים: תאופיק זיאד, האשם מחאמיד, תמר גוז'נסקי, סאלח סלים ב-5 ביולי 1994 נפטר תאופיק זיאד.
הכנסת ה-14 (1996) במסגרת חד"ש-בל"ד 4 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): האשם מחאמיד, סאלח סלים, תמר גוז'נסקי, אחמד סעדמועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: אילן פפה.
ב-8 במרץ 1999 התפלגה הסיעה המשותפת, כאשר נציג בל"ד עזמי בשארה פרש ביחד עם האשם מחאמיד מחד"ש.
השניים הקימו את סיעת בל"ד בכנסת.
הכנסת ה-15 (1999) 3 מנדטים: מוחמד ברכה, תמר גוז'נסקי, עסאם מח'ול מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: אילן פפה (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן).
הכנסת ה-16 (2003) במסגרת חד"ש-תע"ל 2 מנדטים (מתוך 3 לרשימה כולה): מוחמד ברכה, עסאם מח'ול מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: דב חנין (רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי תע"ל, ראו כאן).
ב-7 בפברואר 2006 התפלגה הסיעה המשותפת.
הכנסת ה-17 (2006) 3 מנדטים: מוחמד ברכה, חנא סוייד, דב חנין רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין היא מפלגה וארגון טרור פלסטיני מרקסיסטי-לניניסטי שהוקם על ידי נאיף חוואתמה, לאחר שהתפצל מהחזית העממית ב-22 בדצמבר 1969, בין השאר משום שהתנגד לביצוע פיגועי ראווה המוניים, שכן אלה עלולים ליצור דעת קהל שלילית כלפי המאבק הפלסטיני.
הארגון הוא בעל אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית ורואה ברוב המשטרים במזרח התיכון משטרים ריאקציונריים, שיש להדיחם ולהקים תחתיהם משטרים מהפכניים-סוציאליסטיים.
הארגון מאמין כי האינטרסים הפלסטיניים יושגו רק באמצעות מהפכה סוציאליסטית, ופעיליו אף ניסו להקים בתחילת שנות ה-70 סובייטים וקולחוזים בצפון ירדן.
במהלך השנים ביטא הארגון עמדות מדיניות מתונות יחסית לשאר ארגוני הטרור הפלסטיניים, אף שבשנות ה-70 לא בחל בהרג מכוון ובטרור כלפי אזרחים.
יחד עם דבקותו במאבק המזוין, הוא רואה את המשא-ומתן כאפשרות לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-1969 הציעו מנהיגיו להקים מדינה פלסטינית דמוקרטית ועממית שבה יוכלו היהודים לפתח את תרבותם, אך לא את לאומיותם.
מטרתה המוצהרת של החזית היא "להקים דמוקרטיה עממית פלסטינית שבה יהודים וערבים יוכלו לחיות ללא אפליה ולפתח את תרבותם הלאומית".
בראש הארגון עומד המזכיר הכללי נאיף חוואתמה, היושב בסוריה יחד עם בכירים נוספים.
מספר הפעילים נאמד ב-500 והם פזורים בסוריה, לבנון ושטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
הארגון מקבל תמיכה מסוריה, וכן מקבל מימון מארגונים ומתורמים פרטיים במדינות ערב.
בעבר קיבל סיוע גם מלוב, ואנשיו התאמנו בברית המועצות ובקובה.
בשנות ה-70 יצר הארגון קשרים עם תנועות מהפכניות וגורמים מרקסיסטיים ברחבי העולם ואף בישראל (למשל עם קבוצת דרך הניצוץ ועם ארגון מצפן).
החל מ-1973 הארגון ביצע פיגועי ירי, הנחת מטעני חבלה וחדירות מהגבול.
הפיגוע הזכור ביותר הוא הפיגוע במעלות (15 במאי 1974, יום העצמאות ה-26 של ישראל), שבמהלכו חדרו מחבלים מלבנון לישראל והשתלטו על בית ספר במעלות תוך שהם לוקחים בני ערובה רבים.
בפעולת הטרור נרצחו 22 בני אדם, רובם ילדים.
ב-19 בנובמבר 1974 השתלט על בניין מגורים בבית שאן ורצח 4 תושבים, וב-13 בנובמבר 1975 פוצץ עגלת תופת בירושלים וגרם ל-7 הרוגים.
בשלהי שנות ה-80 נוצר קרע בשורות הארגון בין אלה שדגלו בהמשך המאבק המזוין בישראל לבין אלה שצידדו במשא-ומתן.
מאז הקמתו התנגד הארגון לפיגועי טרור מחוץ לישראל וגינה את התקפות החזית העממית לשחרור פלסטין על מטוסים.
למרות התנגדותו להסכמי אוסלו, נמנע החזית הדמוקרטית מלפעול נגד ישראל עד האינתיפאדה השנייה, ובספטמבר 1999 אף הביע הארגון נכונות להשתתף בניהול משא-ומתן עם ישראל על הסדר קבע.
חודש לאחר מכן הסירה מחלקת המדינה של ארצות הברית את הארגון מרשימת ארגוני הטרור הזרים.
במהלך האינתיפאדה השנייה, חזרה חוליות הטרור של הזרוע הצבאית של הארגון, גדודי ההתנגדות הלאומית, לפעול נגד כוחות צה"ל וישראלים בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, בעיקר ברצועת עזה, ובאזורי שכם ורמאללה.
ב-25 באוגוסט 2001 התקיף הארגון מוצב של צה"ל ברצועת עזה וגרם ל-3 הרוגים ול-7 פצועים.
באחת הפעולות, שניים מחברי החוליה נתפסו על ידי הרשות הפלסטינית ואבו חיג'לה דאג לשחרורם עוד באותו יום.
הייתם ענתרי ואבו חיג'לה נעצרו על ידי השב"כ לקראת סוף שנת 2002 בדצמבר 2003, נהרגו 4 אזרחים ישראלים ונפצעו עשרות בפיגוע התאבדות בצומת גהה, אשר לטענת צה"ל בוצע על ידי מחבל שנשלח על ידי וג'די עזמי סבתי-ג'ודה, ראש החזית הדמוקרטית בשכם.
ב-15 באפריל 2008 נהרג איברהים עלבה, ראש ארגון החזית הדמוקרטית בצפון רצועת עזה, אשר היה מעורב בירי רקטות לעבר שטח ישראל וארגון חוליות מחבלים שניסו לחדור לישראל.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, עצר צה"ל פעיל של החזית הדמוקרטית שהיה מעורב בירי רקטות נגד ישראל ואחסן בביתו אמצעי לחימה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר נתקבלה הודעה אנונימית לעיתון באבו דאבי שהחזית הדמוקרטית עומדת מאחורי התקיפות, אולם אנשי הארגון הכחישו זאת באופן גורף והתפיסה המקובלת היום היא שאין להם קשר לפיגועים אלו, הנוגדים את דרך הפעולה של הארגון.
עיקר פעילות הזרוע הצבאית של הארגון מתבצעת בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
באזורי יו"ש פעילי הזרוע מבצעים פיגועים כנגד מטרות ישראליות ומשתתפים באירועי הפרות סדר, יידוי אבנים וירי לעבר כוחות הביטחון הפועלים בשטחים.
בנוסף, פעילי הזרוע הצבאית ברצועה משתתפים באופן כמעט קבוע בסבבים מול ישראל.
פעילות זאת באה לידי ביטוי בירי תלול מסלול לעבר מדינת ישראל.
באפריל 2023 ירה מספר רקטות לעיר אשקלון.
באוקטובר 2023 הודיע ארגון הטרור כי מחבליו השתתפו במתקפת הפתע על ישראל בשבעה באוקטובר מהרגע הראשון, פגעו בבסיסי צה"ל, ושבעה מחבלים מהארגון נהרגו.
וכי כוחותיו בעזה ממשיכים להילחם ולירות רקטות על יישובי ישראל.
לטענת הדובר אנשיו לא פגעו באזרחים.
אך בערוץ אל-מיאדין דיווחו כי הארגון השתתף בפועל במעשי הטבח ביישובים בארי, כפר עזה ובכיסופים, ובכך הראו את אחדותם עם שאר הארגונים.
החזית האדומה היה שמו של פלג מרקסיסטי-לניניסטי שפרש מהברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) בסוף שנת 1971 - פלג שבעצמו פרש קודם לכן מהארגון הסוציאליסטי הישראלי "מצפן" בספטמבר 1970. עיקר פעילותו הגלויה של הארגון הייתה הפצת החוברת "חזית אדומה" אותה ערך דן ורד.
על פי חבר החזית האדומה, דן ורד, במאמר שכתב בגיליון 1 של "חזית אדומה", הפרישה של חברי הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) ממצפן הייתה בשל "גישתה האנטי-מרקסיסטית של מצפן כלפי הפרולטריון בישראל".
את הפרישה של חברי החזית האדומה מבק"מ (הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)) הסביר ורד בכך שהקבוצה לא הוקיעה בצורה נחרצת דיה את "השוביניזם הציוני", והתעסקה בעיקר ב"סיסמאות של מאבק מקצועי גרידא".
בנוסף, האשים ורד את הקבוצה בכך שלא ניסתה להביא בפני העובדים רעיונות קומוניסטיים ולמעשה טען שחברי הקבוצה התייחסו אל הפועלים באליטיזם מכיוון שחשבו שהעובדים "הפשוטים" לא יבינו את הרעיונות הקומוניסטיים המהפכניים, וחשבו שהמונופול על הרעיונות המהפכניים צריך להישאר בקרב המומחים בדבר (גישה שניתן להגדירה כבלאנקיזם).
לבסוף האשים את "הברית הקומוניסטית המהפכנית" בכך שנמנעה מלהוקיע את הרוויזיוניזם הסובייטי ואת המנהיגים ה"בורגנים לאומניים - ערפאת ונאצר" כיוון שהיו בעיני "ההמונים הערבים...סמל למהפכה".
בדצמבר 1972 נעצרו כמה מחברי התנועה, ביניהם אהוד (אודי) אדיב, דן ורד, דוד קופר ויחזקאל כהן, עם עוד כ-30 חברים ערבים בחשד לחברות ברשת ריגול וחבלה יהודית-ערבית.
במהלך המשפט התגלה כי דן ורד ואחריו אהוד אדיב נסעו לדמשק ונפגשו עם חביב קהוואג'י (ערבי ישראלי מהכפר פסוטה שבגליל, שהמיר מעצר תחת תקנות ההגנה בגירוש), חבר המועצה הלאומית הפלסטינית שישב בדמשק באותה תקופה.
שבעה מחברי החזית האדומה הורשעו בריגול - מגע עם סוכן זר ופגיעה בביטחון המדינה, ונידונו לתקופות מאסר ארוכות.
אהוד אדיב נידון ל-17 שנות מאסר ושוחרר לאחר שריצה 12 מתוכן; דן ורד נידון ל-10 שנות מאסר ושוחרר לאחר שריצה שני שלישים מעונשו.
יחזקאל כהן נידון ל-7 שנות מאסר, אותן ריצה במלואן.
דוד קופר נידון ל-5 שנות מאסר מהן ריצה שני שלישים.
החברים הערבים שהיו מעורבים, דאוד תורכי (מפקד הרשת), סובחי נעראני ואניס קרעאווי, נידונו ל-17, 15 ו-15 שנות מאסר בהתאמה, ושוחררו בשנת 1985 כחלק מ"עסקת ג'יבריל".
החזית האסלאמית לעצמאות אורומיה היא ארגון ותנועה פוליטית באתיופיה הקוראת להתנתקות אורומיה מאתיופיה והכרזה על מדינה עצמאית.
הארגון הוקם בתחילה בשם החזית האסלאמית לשחרור אורומיה (בקיצור: יפלו) כארגון צבאי שהתנגד לשלטון החונטה הצבאית האתיופית ב-1985 על ידי קומנדר (סגן-אלוף) ג'ערה אבא גדה קצין אתיופי שהשתייך לבני האורומו.
הארגון שהוקם שלט בתחילת דרכו באזורי האורומו במזרח אתיופיה, בכפרי האורומו הנמצאים במשולש הערים ג'יג'יגה - הרר - דירה דאווה, ארגון זה נטל חלק במלחמת האזרחים האתיופית באזור ששלט ונלחם כנגד הצבא האתיופי המרקסיסטי.
לאחר הפלת שלטון מנגיסטו היילה מריאם ב-27 במאי 1991 הארגון קיבל 3 מושבים מתוך 27 המושבים השמורים לבני עם האורומו, והארגון השתתף בממשלת המעבר האתיופית שנשלטה על ידי האיחדג.
לאחר מכן נוצרו חילוקי דעות בין יפלו לבין האיחדג ושתי המפלגות גלשו לעימות מזוין, שאחד מהם התרחש ב-8 בינואר 1992 שבהם במהלך הקרבות נהרגו שניים ממנהיגי יפלו בעיר דירה דאווה בנוסף לחמישה פצועים נוספים.
בתקרית זו האשים הפידו את האיחדג בכוונה לרצוח את מנהיגיו, האיחדג מצד שני טען ששני אישים אלו לא עצרו במחסום המקומי ולכן נורו.
שנה לאחר מכן מנהיג נוסף של היפלו נתפס בבתיו ונאסר וכך הממשל שינה את ביתו לבית מאסר ועצר במקום זה אסירים רבים.
לאחר שסונן על ידי הממשל המרכזי כישות שלא יכולה להשתתף בבחירות של 1992 הארגון פנה למאבק מזוין ולפעול להפלת האיחדג.
מאזו יפלו נהפכה למחתרת ושמרה על פרופיל נמוך, בשנת 2005 הארגון נטש את האידאולוגיה הדתית שלו לטובת חילוניות על מנת לקבל לשורותיו אישים שאינם מוסלמים ובכך לייצג את עם האורומו החצוי בין נצרות ואסלאם ואימץ את השם הנוכחי.
החזון לחקר החלל היה חזון כללי לחקר החלל של ארצות הברית שהוכרז בנאום שנשא ב-14 בינואר 2004 נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
החזון היה ככל הנראה תגובה לאסון מעבורת החלל קולומביה והביקורת הרבה שהאסון גרר על תוכנית החלל של ארצות הברית, וכניסיון להלהיב מחדש את הציבור בחקר החלל.
החזון לחקר החלל התפתח בהמשך לתוכנית קונסטליישן, עד לביטולה בשנת 2010 על ידי הנשיא ברק אובמה.
סיום בנייתה של תחנת החלל הבינלאומית עד שנת 2010.
קרקוע כל מעבורות החלל עד שנת 2010.
פיתוח חללית אוריון (שהייתה ידועה בשמה הקודם Crew Exploration Vehicle), וביצוע הטיסה המאוישת הראשונה שלה עד סוף שנת 2014.
פיתוח שני טילי שיגור - למטען (ארס 5) ולצוות האסטרונאוטים (ארס 1).
חקירת הירח במשימות לא מאוישות משנת 2008 והנחתת אסטרונאוטים על הירח עד שנת 2020.
הקמת מוצב קבע מאויש על הירח.
חקירת מאדים באמצעות משימות לא-מאוישות ומאוישות.
החזית הדרום-מזרחית הייתה קבוצת ארמיות של הצבא הסובייטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, שמילאה תפקיד חשוב במהלך המערכה על סטלינגרד.
החזית הדרום-מזרחית הוקמה בראשית אוגוסט 1942 בפקודת סטלין והסטאבקה, לאחר שהוחלט שיש צורך בפיצול חזית סטלינגרד לשניים.
הארמיות שתפסו את קו החזית מדרום לנהר דונסקה צאריצה הועמדו תחת פיקוד החזית החדשה, וגנרל אנדריי יריומנקו קיבל את הפיקוד עליה.
המשימה שהוטלה על החזית, שכללה בעת הקמתה את הארמיות ה-64, ה-51, ה-57 וארמיית המשמר הראשונה, הייתה לעצור את התקדמות ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית, שתקפה את סטלינגרד מכיוון דרום.
למרות שהארמיות של החזית ספגו אבדות כבדות בקרבות הקודמים, היא ניהלה קרב מגננה מוצלח לאורך הנהרות אקסאי ומישקובה כנגד כוחות גרמניים ורומניים עדיפים, והצליחה להאט במידה רבה את קצב ההתקדמות הגרמנית.
רק ב-10 בספטמבר הצליחה ארמיית הפאנצר הרביעית לפרוץ אל הוולגה מדרום לסטלינגרד.
הארמייה ה-62, שנותקה מהכוחות האחרים של חזית סטלינגרד כתוצאה מהפריצה הגרמנית אל הוולגה מצפון לעיר סטלינגרד, הועמדה תחת פיקוד החזית הדרום-מזרחית.
ב-11 בספטמבר מינתה מועצת המלחמה של החזית את גנרל וסילי צ'ויקוב כמפקד החדש של הארמייה, ויומיים לאחר מכן נפתחה המתקפה הגרמנית הראשונה על העיר סטלינגרד.
במהלך הלחימה בתוך סטלינגרד דאגה החזית להעביר זרם בלתי פוסק של אספקה ותגבורות לארמייה ה-62 דרך נהר הוולגה, וסייעה ללחימתה באמצעות כוחות הארטילריה והאוויר של החזית.
במקביל ביצעו כוחות החזית מדרום לסטלינגרד סדרת התקפות נגד האגף הימני של אגד הכוחות הגרמני שתקף את העיר.
ההתקפות הנגד של החזית נכשלו, אך הצליחו לרתק כוחות גרמניים חזקים, ולהפחית את לחץ הגרמנים על הארמייה ה-62 בסטלינגרד.
ב-28 בספטמבר החליט הפיקוד העליון הסובייטי לארגן מחדש את כוחותיו באזור סטלינגרד.
במסגרת זו שונה שמה של החזית הדרום-מזרחית לחזית סטלינגרד, ואילו הכוחות הסובייטיים מצפון לעיר סטלינגרד הועברו תחת פיקוד חזית הדון החדשה, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי.
בכך למעשה הסתיימה תקופת קיומה הקצרה של החזית הדרום-מזרחית כקבוצת ארמיות סובייטית במלחמת העולם השנייה.
החזית הדרום-מערבית היה שמה של קבוצת ארמיות של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בשורת מערכות צבאיות בחזית המזרחית בשנים 1941–1943 ומילאה תפקיד מרכזי במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע אורנוס).
החזית הוקמה לראשונה ב-22 ביוני 1941, מיד לאחר פלישת הצבא הנאצי לשטח ברית המועצות (מבצע ברברוסה) מכוחות שהשתייכו למחוז הצבאי המיוחד של קייב.
עם פתיחת המלחמה נגד גרמניה הנאצית כללה החזית 4 ארמיות בדרג האופרטיבי הראשון ועוד 2 ארמיות בעתודה.
היא נדרשה להגן על חזית ברוחב כ-900 ק"מ בצפון-מערב אוקראינה.
בשלבים הראשונים של הפלישה הגרמנית הצליחו כוחות החזית, שכללו כוחות שריון חזקים, להאט את התקדמות קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, ואף לערוך מספר התקפות נגד על האגף הדרומי של הכוח הגרמני, אך ספגו אבדות כבדות מאוד.
בקרב אומן ולאחר מכן בקרב קייב (אוגוסט-ספטמבר 1941) הצליחו הגרמנים לכתר ולהשמיד את מרבית היחידות שהשתייכו לחזית.
החזית הוקמה מחדש תוך זמן קצר מיחידות שהצליחו להחלץ מהכיתור הגרמני בצירוף כוחות עתודה.
תחת פיקוד מרשל סמיון טימושנקו השתתפו כוחות החזית במתקפת הנגד הסובייטית בחורף 1941/1942. במאי 1942 השתתפה החזית במתקפה סובייטית כושלת באזור חרקוב, וחלק גדול מכוחותיה כותר והושמד על ידי הגרמנים במסגרת קרב חרקוב השני.
החזית, שנחלשה מאוד עקב האבדות שספגה במהלך הקרב, לא הצליחה לבלום את מתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה, שנפתחה בסוף יוני 1942. ב-12 ביולי נאלץ הפיקוד הסובייטי העליון לפרק את החזית בעקבות תבוסה במבצע וורונז'-וורושילובגרד, ולספח את שרידי כוחותיה לחזית סטלינגרד החדשה.
ב-22 באוקטובר הוקמה החזית הדרום-מערבית מחדש מכוחות עתודה, ונועד לה תפקיד מרכזי במסגרת מתקפת הנגד הסובייטית המתוכננת באזור סטלינגרד (מבצע "אורנוס").
ערב פתיחת מתקפת הנגד כללה החזית, שמפקדה היה גנרל ניקולאי ואטוטין 3 ארמיות (הארמייה ה-21, ארמיית הטנקים החמישית וארמיית המשמר הראשונה) בסיוע 2 ארמיות אוויריות.
תחת פיקודה היו 18 דיוויזיות חי"ר, 3 קורפוסים משוריינים, קורפוס ממוכן ו-2 קורפוסי פרשים.
ב-19 בנובמבר תקפו כוחות החזית את עמדות הארמייה הרומנית השלישית מצפון מערב לסטלינגרד, ותוך מספר ימים הצליחו להביס אותה לחלוטין ולכתר את הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד, לאחר שחברו לכוחות חזית סטלינגרד באזור העיר קאלאץ על נהר הדון.
במחצית השנייה של דצמבר 1942 פתחה החזית הדרום-מערבית במתקפה על האגף הצפוני של קבוצת ארמיות דון.
במסגרת מבצע סטורן קטן הביסו כוחות החזית תוך זמן קצר את הכוחות העיקריים של קבוצת הארמיות, חדרו עמוק לעורפה ואילצו את המפקד הגרמני, אריך פון מאנשטיין, לוותר על ניסיונו לחלץ את הכוחות הגרמניים המכותרים בכיס סטלינגרד, ולהתרכז בהגנה על פיתחת רוסטוב.
באוגוסט 1943 השתתפו כוחות החזית הדרום-מערבית, תחת פיקוד גנרל רודיון מלינובסקי במתקפה סובייטית גדולה באזור חרקוב (מבצע רומיאנצב), ששחררה את העיר מידי הגרמנים.
במהלך החודשיים הבאים השתתפה החזית בשחרור אגן דונבאס ובהתקדמות הצבא האדום מערבה לנהר הדנייפר וחצייתו במהלך קרב דנייפר.
ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית לחזית האוקראינית השלישית, ובכך הסתיים תפקידה במלחמת העולם השנייה.
קולונל-גנרל מיכאיל קירפונוס (יוני-ספטמבר 1941. נהרג במהלך כיתור כוחותיו באזור קייב)
מרשל סמיון טימושנקו (ספטמבר-דצמבר 1941 : אפריל-יולי 1942)
לוטננט-גנרל פיודור קוסטנקו (דצמבר 1941- אפריל 1942)
לוטננט-גנרל ניקולאי ואטוטין (אוקטובר 1942-מרץ 1943)
קולונל-גנרל רודיון מלינובסקי (מרץ-אוקטובר 1943)
החזית הדמוקרטית להצלה לאומית (ברומנית: Frontul Democrat al Salvării Naționale או בראשי תיבות: FDSN) היא מפלגה ברומניה, שנוסדה במרץ 1992 על ידי פעילים פוליטיים שפרשו מחזית ההצלה הלאומית ובראשם יון איליאסקו.
בוועידת המפלגה מיוני 1992 נבחר לעמוד בראש המפלגה הפיזיקאי אוליביו גרמן, ואיליאסקו נקבע כמועמד המפלגה לנשיאות רומניה.
בבחירות שנערכו ב-27 בספטמבר באותה שנה, אילאסקו נבחר לנשיאות והחזית הדמוקרטית להצלה לאומית הייתה למפלגה הגדולה ביותר.
ביולי 1993 המפלגה שינתה את שמה למפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה וקלטה לתוכה כמה מפלגות נוספות.
החזית האדומה הייתה מיליציה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר.
באופן רשמי הייתה איגוד מפלגתי רשום.
הקבוצות המקומיות הראשונות של ההחזית האדומה הוקמו ביולי 1924. במהלך הפגישה הארצית הראשונה בפברואר 1925 בברלין ארנסט תלמאן נבחר למנהיג הראשון של הוועדה הפדרלית.
הצדעת הארגון הייתה אגרוף קפוץ והקריאה: !Rot front ("חזית אדומה!"), קריאה שהפכה לשמו השגור של הארגון.
בנוסף, החזיקה החזית האדומה עיתון שנקרא די רוט פרונט.
הארגון, שנוסד כארגון הגנה פרולטרי למעמד הפועלים, פעל במשך השנים במאבקי רחוב אלימים עם המשטרה, בשטורמאבטיילונג (SA) של המפלגה הנאצית, וכן יריבים פוליטיים אחרים.
לאחר השתתפותם במחאות העקובות מדם בעקבות האיסור לחגוג את יום הפועלים הבינלאומי בברלין 1929, במהלכו נורו ונרצחו למעלה מ-30 בני אדם על ידי המשטרה, הארגון הוצא מחוץ לחוק ב-1929 וכל רכושו הוחרם על ידי הממשלה.
בזמן האיסור היה לארגון כ-130,000 חברים, אשר חלק גדול מהם המשיך בפעילות באופן בלתי חוקי או בארגונים דומים, ואילו אחרים פרשו מהפעילות הפוליטית.
למרות שבעבר הייתה סברה כי הייתה עריקה מהארגון אל ה-SA, בפועל עריקה מסוג זה הייתה נדירה.
החזית הייתה איגוד-על של פלוגות פועלים מקומיות.
הפלוגה הראשונה הוקמה ב-1924 על בסיס קבוצה של שומרים שתפקידם היה לאבטח את ועידות המפלגה הקומוניסטית והפגנותיה, בראשה עמד ארנסט תלמאן.
ב-1925 נבחר תלמאן לראש הוועידה הפדרלית בכינוס הכלל-גרמני הראשון שנערך בברלין.
הפלוגות שנועדו להגנה-עצמית של פועלים הפכו מעורבות יותר ויותר בתגרות רחוב אלימות מול מיליציות הימין, "קסדת הפלדה" והאס אה והמיליציה הדמוקרטית הממשלתית רייכסבאנר שחור-אדום-זהב.
לאחר תגרה גדולה באחד במאי 1929 בברלין, בה נורו 30 מחברי הארגון על ידי המשטרה, נאסרה פעילותה של החזית ונכסיה הוחרמו.
למרות איסור הפעילות הרשמי המשיכו 130,000 חברי החזית (רק כ-30% מהם חברי המפלגה הקומוניסטית) בפעילות מחתרתית.
לחזית, כמו לכל המיליציות האחרות, הייתה תנועת נוער צבאית-למחצה בשם Roter Jungsturm ("נוער-סער אדום") או Rote Jungfront (חזית נוער אדומה).
בערי הנמל נקראו פלוגות פועלי-הנמל והמלחים Rote Marine ("הצי האדום").
ב-1925 יסדה קלרה צטקין את חזית-הנשים ונערות (Roter Frauen und Mädchen Bund).
בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון נטל בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית.