tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על סמך גוף העבודות שיצר בשנים אלה, התקבל בשנת 2005 ללימודי תואר שני ב-New York Studio School, במנהטן, ניו יורק, שם למד פיסול אצל האמנים ברוס גאנייה ו-גארת' אוונס.
במקביל היה אסיסטנט בסטודיו של הפסל וויליאם טאקר (2005-2006).
לאחר השלמת התואר המשיך לוינסון להתגורר וליצור בניו יורק.
בשנת 2008 הוצגה תערוכת יחיד של לוינסון "The Journey" בגלריית Iron Fish Gallery בניו יורק.
במקביל ליצירתו האישית, ניהל בשנים אלה (2010–2016) את הסטודיו של האמנית לוסי ליו בניו יורק.
בשנת 2013 חזר לוינסון לישראל והקים עם זוגתו, האמנית עותה פטינקין, את בית הספר לפיסול, ציור ורישום "האטליה" בדרום תל אביב.
בית הספר ממשיך את מסורת הלימודים שהביאו עמם האמנים מלימודיהם בניו יורק, ומקיים לימוד מעמיק של שפת האמנות הפלסטית תוך חיבור עולם האמנות העכשווי להיסטוריה רבת השנים של שפה זו.
במאי 2016 הציג תערוכת יחיד "אבנר לוינסון, פסלים", ב"בית האמנים" בתל אביב.
בתערוכה הוצגו פסלי ראש גדולי ממדים המאפיינים את עבודתו, וחלקם מוצגים עד היום ברחבת הכניסה של הבית.
בשנת 2018 היוו ראשים עוצמתיים אלה מטרה לוונדליזם והשחתה על רקע מאבקים פוליטיים שונים שהתרחשו בישראל.
לוינסון הגיב: "אם זה ונדליזם זה מעצבן ומקומם.
ואם הגענו למצב, שבשם אג'נדה הזויה של שנאה ופונדמנטליזם פוגעים בפסלים שלי, אז המצב פה באמת קשה.
אותי מעניינת אנושיות, חמלה, יצירה ואהבת אדם.
אמנות צריכה להיות חלק מהחיים מהיום יום ברחוב, ולא רק במוזיאונים וגלריות, לכן חבל לי שהדבר הזה נעשה".
בשנת 2017 הציג בתערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם, כגון "Kontinuum", ב-Betonbox Gallery בדיסלדורף, גרמניה; ו-"On the Shoulders of Giants", ב-Westbeth Gallery בניו יורק.
בשנת 2018 הקים עם הצייר מיכאל קובנר את "גלריה מאיה" בקריית המלאכה בתל אביב.
הגלריה היא עמותה ללא מטרות רווח שהקימו השניים על מנת לתמוך באמנים בתחילת דרכם, ומהווה גם מרכז תרבותי פעיל המארח קונצרטים והרצאות.
במסגרת פעילותו לקידום אמנים צעירים, אצר לוינסון מספר תערוכות לאמנים שהציגו בגלריה, כגון סתיו יושע (2019), רותם רוזנבוים (2020), גיא מושיוב (2022) ו-בן סימון (2023).
בשנת 2019 הציג בתערוכה הקבוצתית "Connections" ב-Gerald Moore Gallery בלונדון, וכן במספר תערוכות קבוצתיות בישראל.
בשנת 2020 הציג לוינסון תערוכת יחיד "Free Standing" בגלריה זימאק בככר במדינה בתל אביב.
בספר האמן שיצא עם התערוכה, כותב רון ברטוש: "פסליו של לוינסון חופשיים – הם אינם תלויים בחלל שבו הם מוצבים, וזאת בשונה מפיסול ברוח המיצב או מאמנות תלוית מקום (site-specific) המספקת קן-הקשרים, ובדומה למסורת הפיסול החופשי מן העת העתיקה ואילך, בפרט לזה של המודרנה שבהשפעתו הוא נוצר.
זהו פיסול שהוא בבחינת יחידת חומר ורוח עצמאית הנושאת את ערכיה עמה, ואלה טבועים בה באופן טבעי, כמו באדם".
בהמשך הספר משוחח עמו הפסל עופר ללוש: "איך אמן צעיר מחליט לתפוס כיוון כזה?
האם שקלת לנסות כיוון מרכזי יותר באמנות העכשווית?" שואל ללוש את לוינסון בדיאלוג שמופיע בספר.
לוינסון עונה: "באופן אינטואיטיבי, בכל צומת דרכים חזרתי לאותו סוג פיסול שאני עושה.
אף פעם לא עסקתי יותר מדי בשאלה אם העבודות שלי רלוונטיות או פופולריות.
העבודה בפיסול, הנגיעה בחומר דרך פיסול גוף האדם, היחס שבין המופשט לפיגורטיבי — אלה השאלות שתמיד משכו אותי והן שנותנות לי תחושה של יצירה רלוונטית וחיה".
לקראת התערוכה סיפר לוינסון על יצירתו: "מעניין אותי להתעסק בשאלות של שפה פלסטית פיסולית: יחסים בין צורה, נפח, מסה, שיווי משקל וקומפוזיציה.
אבל הצורה כשלעצמה באופן אבסטרקטי לא מספיק מעוררת אותי והיא חייבת להיות שלובה בתוך הדימוי האנושי, שמבחינתי הוא הדבר החי והמרכזי.
ולכן לפעמים אוותר על צורה טהורה לטובת הדימוי האנושי".
בשנת 2022 הציג תערוכת יחיד נוספת בבית האמנים בתל אביב, "ארבעה ראשים ודמות".
בשנת 2023 הציג תערוכת יחיד מקיפה "בחזרה לחומר" בגלריה "שטרית וולף" בתל אביב.
בניגוד לפסלים גדולי הממדים המאפיינים את עשייתו, התערוכה כללה הפעם עשרות פסלים קטנים, עליהם סיפר: "בפסלים האלה התמקדתי בקטן, באנושי, כחלק מהתמודדות כנה עם שאלות גדולות על רוח האדם ומידת האדם, בניגוד לרוח הכללית שבחוץ"
2023 – בחזרה לחומר, גלריה שטרית וולף, תל אביב, ישראל
2022 – ארבע ראשים ודמות, בית האמנים, תל אביב, ישראל
2020 – Free Standing, גלריה זימאק, תל אביב, ישראל
2016 – אבנר לוינסון – פסלים, בית האמנים, תל אביב, ישראל
2013 – עבודות ניו יורק, 600 Bushwick Ave, ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
2019 – מהומה, אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, ישראל
2017 – 40 לכברי, דיאלוג עם האמן יחיאל שמי, קיבוץ כברי, ישראל
2017 – על כתפי ענקים, Westbeth Gallery, מנהטן, ניו יורק
2017 – Kontinuum, גלריה Betonbox, דיסלדוף, גרמניה
2017 – האנושי, גלריה כברי, כברי, ישראל
סרן אבנר יהודה אפרתי (כ"א בתשרי ה'תשי"א, 2 באוקטובר 1950 – י' בתשרי ה'תשל"ד, 6 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שלחם ונהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז על גבורתו בזירה הדרומית.
אבנר נולד ב־1950 לבלומה ואברהם.
הוא למד בחינוך הדתי בבית הספר יבנה ברמת גן וסיים את לימודיו בחינוך העצמאי בתלמוד תורה בבני ברק.
לאחר מכן למד בישיבת הדרום ברחובות.
אבנר התגייס ביולי 1968 במסגרת גרעין נח"ל של תנועת עזרא הוא התנדב לנח"ל המוצנח שם סיים קורס מ"כים וקורס קצינים, בסוף שירות הסדיר הוא התחתן עם חברתו "אהובה", והחל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בספטמבר 1973 יצא לשירות מילואים כמפקד המעוז מפרקת (ליד קנטרה) כחודש לתוך המילואים פרצה מלחמת יום הכיפורים על אופן פיקודו ולחימתו בקרב על המוצב קיבל את עיטור העוז.
אבנר נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
ארבעה חודשים לאחר נפילתו נולדה בתו.
אַבְּנֵר קובורן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-30 של מדינת מיין במשך שנה מינואר 1863 עד ינואר 1864. קובורן, חבר המפלגה הרפובליקנית, שירת טרם כהונתו כמושל כחבר בית הנבחרים של מיין.
קובורן נולד בחווה בעיירה אולד קנאן (ששמה שונה מאוחר יותר לסקאוהיגון ) שבמחוז מיין במסצ'וסטס.
הוא גדל על ברכי הפוריטניות ועבד בחוות משפחתו מגיל צעיר, מה שזיכה אותו במוניטין של אדם חרוץ במיוחד.
משפחת קובורן השתייכה למפלגה הפדרליסטית, והוא הצביע לראשונה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1824 עבור ג'ון קווינסי אדמס.
בהמשך הצטרף למפלגה הוויגית, ולאחר מכן נמנה בין מייסדי המפלגה הרפובליקנית במיין.
קובורן כיהן שלוש שנים בבית הנבחרים של מיין לפני שנבחר למושל בשנת 1863. בתקופת כהונתו תמך בהעברת האסירים בבית הסוהר המדינתי של מיין לעבודה אצל קבלנים פרטיים, במקום שהמדינה תעסיק אותם בעצמה במפעלי ייצור.
קובורן היה לדמות בולטת בחיי החברה של סקאוהיגון: הוא שימש כנשיא בנק החיסכון המקומי, וכן כנשיא ומנהל של מסילת הרכבת המרכזית של מיין.
בנוסף, עמד בראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת קולבי מ-1874 ועד מותו בשנת 1885. הוא היה הדוד של הסופרת לואיז הלן קובורן , ורבים מחפציו ההיסטוריים מוצגים בהווה ב"בית ההיסטוריה של סקאוהיגון", מוזיאון שייסדה שנים לאחר מותו.
קובורן הוריש כ-49,000 מטר רבוע לעיריית סקאוהיגון לשם הקמת פארק ציבורי, ו"פארק קובורן" נפתח בשנת 1907. לזכרו של המושל קובורן ולכבוד פועלו נקראה על שמו אוניית מפרשים.
אבנר לייקוק היה פוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה, אשר כיהן בשני בתי המחוקקים של המדינה וייצג את פנסילבניה הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית.
אבנר לייקוק נולד ב־7 ביולי 1770 סמוך לאלכסנדריה שבמושבת וירג'יניה.
בצעירותו עבר עם הוריו למחוז וושינגטון שבפנסילבניה, ובשנת 1796 עבר לביבר שבפנסילבניה.
באותה שנה שימש כשופט שלום, וכן עבד כבעל פונדק.
בשנים 1801–1803 כיהן בבית הנבחרים של פנסילבניה.
בשנים 1803–1804 היה שופט משנה בבית המשפט של מחוז ביבר.
לאחר מכן שב לכהן בבית המחוקקים של המדינה בשנים 1804–1808. לייקוק היה חבר במיליציה של פנסילבניה, ובשנת 1807 שימש בה בדרגת בריגדיר גנרל.
בשנים 1808–1810 כיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה.
לייקוק נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־12. הוא נבחר מחדש לקונגרס ה־13, אך התפטר לפני תחילת כהונתו לאחר שנבחר לסנאט.
בשנת 1812 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הפנסיות של הסנאט בקונגרס ה־15.
לאחר שעזב את הקונגרס מונה בשנת 1825 לנציב מדינתי שתפקידו היה לסקור נתיבים לתעלות ולמסילות ברזל בפנסילבניה.
הוא שב לכהן בבית המחוקקים של המדינה בשנים 1832–1835. בשנת 1836 מונה לפקח על מדידה והקמה של תעלת פנסילבניה–אוהיו.
הוא נפטר סמוך לפרידום שבפנסילבניה ב-12 באפריל 1837, ונקבר בבית הקברות לייקוק ברוצ'סטר שבפנסילבניה.
אבנר לייקוק כונה לעיתים קרובות "הגנרל לייקוק", בעקבות שירותו כבריגדיר גנרל במיליציה של המדינה.
אבנר נאש היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית השני בשנים 1780–1781, וכחבר הקונגרס הקונטיננטלי מ-1782 ועד מותו.
אבנר נאש נולד באחוזת המטעים "טמפלטון מנור" במחוז הנסיך אדוארד שבמושבת וירג'יניה, כבנם של ג'ון נאש ואן אוון.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית והתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
שם הוא גם החל את הקריירה הפוליטית שלו כאשר היה חבר בית השועים של המושבה בשנים 1761–1765, ולאחר מכן עבר לניו ברן שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
נאש היה תומך במהפכה האמריקאית.
הוא ייצג את ניו ברן בקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית החל מ-1774, וב-1776 היה חבר בוועדה שניסחה את חוקת המדינה החדשה.
ב-1777 הוא היה לחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, וכיהן כיושב הראש הראשון של הבית, וב-1779 נבחר כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
ב-1780 נבחר נאש על ידי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית כמושל קרוליינה הצפונית.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה, חוותה המדינה את כמה מהעימותים הקשים ביותר שלה בשדה הקרב במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שלא כמו אחיו, פרנסיס נאש , מזגו ובריאותו הלקויה לא התאימו לצורכי המלחמה.
אלו הובילו לקשיים בינו לבין בית המחוקקים.
האספה הכללית מינתה את קודמו בתפקיד המושל ריצ'רד קאסוול כמפקד העליון בדרגת מייג'ור גנרל של כוחות המיליציה של המדינה, אף על פי שעל פי החוקה, כמושל הייתה לו האחריות על הכוחות.
בדצמבר 1780 הם מינו מועצה מיוחדת שנגסה מסמכויותיו.
כתוצאה מכך הוא התפטר ביוני 1781 ושב לביתו.
ב-1782 נבחר נאש כנציג קרוליינה הצפונית לקונגרס הקונטיננטלי, בו הוא כיהן עד מותו.
ב-1767 נשא נאש לאישה את ג'סטינה דייוויס, אלמנתו של מושל הפרובינציה ארתור דובס .
לאחר פטירתה ב-1771 נישא נאש בשנית ב-1772 למרי וייטינג (לבית ג'ונס) ויתרספון.
לשניים נולדו שתי בנות ובן, פרדריק נאש , שגם הוא היה עורך דין ופוליטיקאי, וכיהן כנשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.
צאצא שלו, שנקרא גם הוא בשם פרדריק, היה המשורר שנודע בשמו האמצעי אוגדן נאש.
אבנר נאש נפטר בעת שהיה בישיבה של הקונגרס בניו יורק ב-2 בדצמבר 1786. בתחילה הוא נטמן בחצר כנסיית סנט פול במנהטן, אך בהמשך הועברה קבורתו לאחוזת הקבר המשפחתית במחוז קרייבן שבקרוליינה הצפונית.
אבעבועות שחורות הייתה מחלה מידבקת, הנגרמת על ידי הנגיף Variola major.
הנגיף עובר מאדם לאדם באמצעות מגע וכתרסיס באמצעות האוויר, בעיקר בחורף ובתחילת האביב; נגיף האבעבועות השחורות קטל ככל הנראה יותר בני אדם מכל מחלה אחרת בהיסטוריה.
למחלה פותח חיסון יעיל החל מהמאה ה־18, והיא המחלה הראשונה לה פותח והופץ חיסון המוני.
ארגון הבריאות העולמי יזם מבצע עולמי לביעור המחלה באמצעות חיסון מקיף של כלל האוכלוסייה העולמית.
המבצע נחל הצלחה, ומאז אוקטובר 1977 לא אובחנו מקרים חדשים של המחלה.
בעקבות כך הוכרזה המחלה ב־1980 כמחלה שמוגרה, והיא המחלה הראשונה שהאנושות הצליחה להכחיד.
בעקבות הדברת המחלה הופסק החיסון כנגדה, חיסון שהיה חלק מתוכנית החיסונים במדינות רבות.
כיום הסיכון העיקרי להתפרצות חדשה של המחלה הוא עקב שימוש בנגיפיה כנשק ביולוגי בידי מדינות או ארגוני טרור, אך סיכון זה הוא נמוך, ולצורך התמודדות מולו מוחזק במדינות שונות וביניהן במדינת ישראל מלאי של מנות חיסון כנגד המחלה.
המחלה נגרמת על ידי הנגיף Variola major, המשתייך למשפחת poxviridae.
לנגיף מקטע בודד של DNA דו-גדילי ליניארי בעל כ-186 אלף זוגות בסיסים.
הנגיף הוא גדול יחסית בהשוואה לנגיפים אחרים (250x400 ננומטר).
הנגיף מסוגל לשכון רק בקרב בני אדם, ואינו שוכן בגוף באופן רדום.
הנגיף מועבר בין בני אדם באמצעות תרסיס – טיפות קטנות הנפלטות ממערכת הנשימה.
לאחר חשיפת דרכי הנשימה לנגיף, נמשך זמן הדגירה שלו בגוף כשבועיים.
בזמן זה משכפל הנגיף את עצמו בתאי החולה, כשהוא משתמש בחלבונים העצמיים של התאים.
לאחר תקופת דגירה של כשבועיים מרגע ההדבקה בנגיף, מופיעה המחלה.
המחלה בתחילתה דומה למחלות ויראליות אחרות ומאופיינת בעליית חום הגוף, אפיסת כוחות וחולשה כללית, כאבי ראש וכאבים באיברים שונים.
לאחר מכן מתפתחת פריחה בצורת נקודות אדומות זעירות על העור, שהופכת תוך פחות משבוע לשלפוחיות צורבות ומגרדות, אשר מזדהמות, מתמלאות מוגלה ומתקשות, ואם החולה מחלים, משאירות אחריהן גלדים וצלקות לאחר נשירתן.
השלפוחיות עלולות להתפתח גם בריריות הפנימיות, לדוגמה בוושט ובקנה הנשימה.
המוות מהמחלה עלול להתרחש כבר בתוך שלושה עד חמישה ימים לאחר הופעת השלפוחיות, עקב דימומים בדרכי הנשימה או במערכת העיכול, מהתקף לב או מזיהום כללי ואלח דם.
זמן ההחלמה לנותרים אורך בין חודש לשלושה חודשים עד להחלמה המלאה.
למחלת האבעבועות השחורות יש ריח אופייני, חד וחריף, אשר צורב את האף ואי אפשר לטעות בו.
רוב החולים יהיו מכוסים לחלוטין, מכף רגל ועד ראש, כולל מתחת לציפורניים, בשלפוחיות גדולות, שלאחר זיהומן נעשות עגולות וקשות והופכות את צבע עורו של החולה לשחור (כאן טמון ההבדל החיצוני בין מחלה זו ובין אבעבועות רוח; באבעבועות רוח נדיר מאוד לראות שלפוחיות על כפות הידיים והרגליים).
התמותה מהמחלה גבוהה מאוד (כ־30%), בעיקר עקב העובדה שהשלפוחיות והזיהום מופיעים בבת אחת, בניגוד למחלה הקלה בהרבה, אבעבועות הרוח, בה מופיעות בגלים שלפוחיות קטנות יותר.
שיעור התמותה אף גבוה יותר בקרב ילדים.
גיל שלפוחיות שונה וריכוז דלקת קטן יותר מאפשרים למערכת החיסון של הגוף להתמודד בהצלחה עם אבעבועות רוח, שלא כמו באבעבועות שחורות.
השלב המידבק ביותר של האבעבועות השחורות הוא בשבוע הראשון למחלה, בו ריכוז הנגיפים ברוק גבוה במיוחד; דיבור פשוט, במהלכו ניתזים רסיסי רוק זעירים, הוא הגורם העיקרי להדבקת אנשים נוספים.
הנגיפים שחדרו לגוף דרך האוויר משתרשים בעיקר בריריות האף והפה, ומשם דרכם קצרה אל קשרי הלימפה, בהם הם מתרבים ודרכם מתפשטים לכל חלקי הגוף, כשבסופו של דבר הם מתרבים בעיקר במח העצמות ובטחול.
רק לאחר כשבוע ימים מתפשט הנגיף בכל תאי הגוף דרך הדם, כשלהתפשטות זו נלווים תחושה כללית רעה, עליית חום ושאר הסימנים הידועים.
נכון להיום לא פותחה תרופה אנטי ויראלית יעילה כנגד המחלה.
עם זאת, החיסון כנגד המחלה יעיל גם כאשר ניתן בתקופת זמן קצרה (מספר ימים) לאחר חשיפה לנגיף.
טיפול בתרופה בשם Cidofovir נמצא יעיל כנגד וירוסים מאותה המשפחה ולכן נחשב כטיפול מומלץ כנגד אבעבועות שחורות.
בידוד החולים למניעת הדבקה מהווה נדבך חיוני וחשוב בהכלת המחלה ומניעת התפשטותה.
חלק ניכר מבני האדם שחלו במחלת האבעבועות השחורות מתו כתוצאה מכך.
המחלה גרמה למותם של מאות מיליוני בני אדם לאורך ההיסטוריה.
רבים מהנותרים בחיים נשארו נכים (חרשות, עיוורון ועקרות), מצולקים ומעוותים.
המחלה הצדיקה את השמות שבהם כונתה: "האש הגדולה" "מלאך המוות" ועוד כהנה וכהנה שמות דומים.
תיעוד ראשון למחלה נעשה לפני למעלה מ-3,000 שנים כשהייתה התפרצות במזרח התיכון בכלל ובמצרים בפרט, כשפרעה, רעמסס החמישי, נפטר מהמחלה בשנת 1157 לפנה"ס.
סימני המחלה מצויים עד היום על המומיה שלו.
מגפת קיפריאנוס, שכנראה הייתה מגפת אבעבועות שחורות, פרצה באירופה, במקביל למשבר המאה ה-3. באותה תקופה, היה מצב האימפריה הרומית בכי רע, ונראה כי המגפה גרמה להחלשתה של האימפריה.
כמו לרוב המחלות הוויראליות, גם למחלת האבעבועות השחורות אין תרופה.
מערכת החיסון של האדם מייצרת כנגדה תאי זיכרון ונוגדנים.
מכיוון שלא פותחה תרופה למחלה, הרי שהמחסום העיקרי בפני מחלת האבעבועות השחורות הוא מניעתה, באמצעות חיסון מקדים היוצר נוגדנים כנגד הנגיף, שיפעלו נגדו בטרם יגרום לנזק.
החיסון הראשון בהיסטוריה הורכב ככל הנראה במאה ה-11 בסין.
שלפוחיות שהתקשו ונשרו מחולים נתחבו לחוטמם של ילדים.
על דרך מניעה דומה למדה אשת השגריר הבריטי בטורקיה, מארי וורטלי מונטגיו.
רופאים טורקים שמו לב שמי שחלה במחלה ונשאר בחיים לא חלה בה שוב.
הרעיון שהם הציעו היה להדביק במחלה אנשים בריאים בצורה קלה מאוד, כדי שלא יחלו בה שוב.
הם ניסו ליצור את המחלה בצורה קלה באמצעות איסוף נוזל משלפוחיות של קורבנות המחלה, טיפול מסוים להחלשת הנגיף, והחדרת הנגיף לאדם בריא באמצעות שריטה.
חיסון זה, שכלל שימוש בנגיף חי, כלל סיכון של התפרצות מלאה של המחלה ומוות עקב ניסיון החיסון, אך סיכון זה היה קטן בהשוואה לשיעור התמותה הגדול מהמחלה.
הגברת מונטגיו התרשמה מההגיון בשיטה והשתמשה בה גם לחיסון ילדיה.
היא שרדה את המחלה ובשנת 1717, למרות התנגדות הרופאים, שכנעה את אשת יורש העצר, קרולינה לחסן את ילדי משפחת המלוכה בשיטה זו.
תגלית החיסון רשומה בהיסטוריה על שמו של רופא כפרי בריטי, אדוארד ג'נר, אשר שם לב שהיחידים שהצליחו לעבור את המחלה שלמים ובריאים, פחות או יותר, היו החקלאים, ובעיקר מגדלי הבקר.
ג'נר הבחין שמגדלי הבקר אשר חלו באבעבועות שחורות עברו את המחלה בצורה קלה וחסרת משמעות מבחינה רפואית; אומנם הופיעו אצלם מספר שלפוחיות מועט, אולם אלה חלפו מבלי להשאיר עקבות כמעט, וזאת בניגוד לשלפוחיות שכיסו את גופם של אלה שלקו במחלה האלימה.
במשך למעלה מעשרים שנה חקר ג'נר את התופעה, ולבסוף הבין שהמחלה על שתי צורותיה הייתה ככל הנראה שתי מחלות שונות.
התברר לו שהמחלה שבה חלו האיכרים הייתה מחלת אבעבועות אחרת, אבעבועות הפרות, שמשום מה, לאחר תחלואה בה, נמנעה מהחולה פגיעה על ידי המחלה הקשה.
את הסיבה הוא לא ידע, אולם מתוך ההבנה הזו ומתוך הידיעה שאנשים נדבקים כאשר הם באים במגע עם נוזלי השלפוחיות, הבין ג'נר שאין צורך לחכות להידבקות הטבעית של האדם מהפרה ואפשר לזרז את ההידבקות במחלה הקלה, וכך להגן על הנדבק מפני המחלה הקשה.
ג'נר הבין כי מי שחולה באבעבועות הבקר לא יחלה באבעבועות שחורות.
ב-1796 ביצע ג'נר את הניסוי הקליני הראשון.
הוא מרח על שריטה בעורו של ילד נוזל שנלקח משלפוחית של פרה החולה באבעבועות הפרות.
הילד, כפי שצפה, לקה בגרסה קלה מאוד של המחלה והחלים תוך זמן קצר.
כעבור זמן מה הוא שרט את עורו של הילד ומרח על השריטה נוזל מאבעבועה של אדם החולה באבעבועות שחורות, וכפי שהעריך, הילד לא חלה במחלה.
על סמך הניסוי הבודד הוציא ג'נר בשנת 1796 את החיסון הראשון בעולם כנגד אבעבועות שחורות.
יעילות החיסון של ג'נר נובעת מהדמיון בין נגיף אבעבועות הפרות לנגיף האבעבועות השחורות, המשתייכים שניהם לאותה משפחת נגיפים (poxviridae), ובעלי אותם חלבונים על מעטפת הנגיף, דבר הגורם לכך שנוגדנים כנגד נגיף אחד מהמשפחה, יעילים גם כנגד נגיפים אחרים מהמשפחה.
כיום משערים שנגיף האבעבועות השחורות הוא מוטציה של נגיף אבעבועות הבקר.
החיסון של ג'נר היה החיסון ההמוני הראשון שיוצר, והעובדה כי החיסון פותח למעשה ממחלת אבעבועות הפרות השתמרה במילה 'חיסון' באנגלית ('vaccination'), שמקורה במילה הלטינית 'vacca' (כלומר, 'פרה').
החל מהמאה ה־19 החל חיסון מקיף כנגד הנגיף בקרב האוכלוסייה העולמית.
בעקבות הצלחת המבצע והיעלמות המחלה נפסק החיסון לה בהדרגה במדינות מערביות שונות (בארצות הברית ב־1972, ואחר כך גם בארצות נוספות), עקב היעלמות המחלה שם, כשהוא נמשך רק במדינות ואזורים מועדים לפורענות.
הפסקת החיסון נעשתה עקב תופעות לוואי מסוימות (בשיעור נמוך) שלוו אליו, והעדר הצורך עקב הדברת המחלה.
החולה האחרון במחלה, עובד בית חולים בשם עלי מאלין שחלה באופן ספונטני, זוהה בשנת 1977 בסומליה שבאפריקה ושרד את המחלה.
הקורבנות האחרונים הידועים של אבעבועות שחורות נדבקו ומתו ב־1978 בברמינגהאם שבאנגליה בעקבות תאונת ניסוי.
במהלך הניסוי, שנעשה ללא היתר על ידי מיקרוביולוג בשם הנרי בדסון, אירעה תקלה בה דלפה דרך צינורות האוורור כמות קטנה של נגיפים, אשר הספיקה כדי לגרום למחלתה ומותה של צלמת רפואית, ג'נט פרקר.
בדסון התאבד עוד לפני שפרקר נפטרה.
בעקבות הצלחת מבצע החיסונים הכלל-עולמי הושמד הנגיף גם ממעבדות ברחבי העולם, וכיום הוא שמור בשתי מעבדות בלבד - אחת במרכז לפיקוח מחלות (CDC) בארצות הברית, והשנייה במעבדות וקטור ברוסיה, אשר המשיכו באופן רשמי להחזיק בנגיף למטרות מחקר.
לפי החלטת ארגון הבריאות העולמי, נקבע תאריך יעד להשמדת הנגיפים גם ממעבדות אלו, אך מאוחר יותר נדחו תאריכים אלו.
לאחרונה עמד תאריך ההשמדה הצפוי על שנת 2014. בשלהי המאה ה-20 התקיים ויכוח בין מדענים, האם להשמיד את הנגיפים שבמעבדות בארצות הברית וברוסיה.
אלה שהתנגדו לכך טענו שאין זכות בידי האדם להשמיד במכוון אף יצור, ואפילו יהיו אלה וירוסים מזיקים.
בנוסף לשתי המעבדות הידועות כמחזיקות את הנגיף, לא מן הנמנע שמדינות או גופים שונים מחזיקים בנגיף באופן נסתר לצרכים שונים, כדוגמת שימוש פוטנציאלי בו כנשק ביולוגי .
בסוף 1979, לאחר שהוברר סופית שלא תועד אף מקרה אחד של המחלה במהלך 3 השנים הקודמות, ולא תיתכן יותר הידבקות טבעית במחלה, התכנסה בז'נבה שבשווייץ ועדה מטעם ארגון הבריאות העולמי לטקס חתימה על מגילת קלף, שעליה כתוב בחמש שפות: "אנו חברי הוועדה העולמית...
מאשרים שהאבעבועות השחורות נעקרו מהעולם".
וכך, בתאריך 9 בדצמבר 1979, כמעט מאתיים שנים לאחר שנעשה החיסון הראשון בידי אדוארד ג'נר, המליץ ארגון הבריאות העולמי על הפסקת החיסון בעולם כולו.
בשנת 1979 או 1980 נעשה החיסון האחרון של אזרחים בעולם.
בישראל נמשך חיסון חיילים עד שנת 1996 (חיילים אלו קיבלו את החיסון עוד בילדותם).
כיום החיסון ניתן רק לעובדים בתפקידים רפואיים שונים, העשויים לבוא במגע עם חולי אבעבועות שחורות, אם תתחולל התפרצות חדשה בישראל, ובתנאי שחוסנו עוד בילדותם.
שימוש צבאי בלתי-מכוון, ככל הנראה, נעשה בנגיף בתחילת המאה ה-16, כשצבא ספרדי זעיר בן 600 חיילים בפיקודו של הרנאן קורטס ו-168 אנשים בפיקודו של פרנסיסקו פיסארו, גרם להדבקת הילידים באמריקה באבעבועות שחורות.
המחלה קטלה מיליוני בני אדם מהאימפריות של האינקה והאצטקים, עקב החסינות הלקויה של גופם וחוסר העמידות בפני הנגיף, אשר לא היה ידוע להם מעולם (כמו גם נגיפים וחיידקים גורמי מחלות אחרות שלא היו ידועים באמריקה הדרומית, ושהובאו מהעולם הישן).
פגיעה ויראלית זו הביאה לתבוסתם המוחלטת, תוך כדי הכחדתם של תשעים אחוזים מהאינדיאנים בני אמריקה בתוך מאה שנים.
היו כוונות לשימוש צבאי מכוון בנגיף: בשנת 1763 התכתב הגנרל האנגלי ג'פרי אמהרסט (Jeffrey Amherst) עם עמיתיו על האפשרות להדביק את השותפים האינדיאנים של הצרפתים, בדלוור, באבעבועות שחורות.
אין מסמכים שמעידים שאכן נעשה משהו בעניין.
אך בפועל פרצה באזור מגפה שהכחידה למעלה ממחצית האוכלוסייה האינדיאנית.
לאחר שנעלמה המחלה, עלה החשש כי יהיו שינסו להשתמש בנגיפים המוחזקים באופן נסתר כנשק ביולוגי.
בשל אי חיסון האוכלוסייה שנולדה לאחר 1980, ואי-חידוש החיסון בקרב המתחסנים קודם לכן, הפוטנציאל הצבאי ההרסני של הנגיף גדול.
מנות החיסון המצויות כיום בעולם מעטות יחסית, אך בישראל מחזיק משרד הבריאות מלאי שאמור להספיק לחיסון כלל האוכלוסייה במקרה של התקפה ביולוגית.
פרט לשתי המעבדות המחזיקות בנגיף באופן רשמי, ארבע מדינות דווחו כחשודות בהחזקת הנגיף בסתר – רוסיה, צרפת, עיראק וקוריאה הצפונית.
אם מדינה שמחזיקה בנגיף מעוניינת לעשות בו שימוש כנשק ביולוגי, מחד גיסא היא עשויה להגיע להשמדה המונית יעילה של יריביה ומאידך גיסא, היא עשויה להיפגע בעצמה מהמחלה.
אבעבועות רוח היא מחלה נגיפית שכיחה ומידבקת הנחשבת כאחת ממחלות הילדות, אך בשנים האחרונות שכיחה גם בקרב מבוגרים, אצלם היא עלולה להיות מסוכנת במיוחד.
גורם המחלה הוא נגיף ממשפחת נגיפי ההרפס הנקרא וריצלה זוסטר וירוס (Varicella Zoster Virus = VZV).
תקופת הדגירה מההידבקות ועד להופעת הפריחה האופיינית היא 7–21 יום.
כיומיים טרם הופעת הפריחה החולה עלול כבר להדביק דרך הפרשות הגוף.
הפריחה מתבטאת בנגעים העוברים חמישה שלבים: הפריחה מתחילה כנגעים אדומים שטוחים (מקולות, Macula) בקוטר של מספר מילימטרים ההופכים בהמשך לנגעים המורמים מעט מן העור (פפולות, Papula).
בהמשך נגעים אלה מתמלאים נוזל שקוף ונראים כשלפוחיות (וסיקולות, Vesicula), אחר כך הנוזל הופך מוגלתי (פוסטולות, Pustula) וזה השלב המדבק ביותר שכן השלפוחיות מכילות כמות גדולה של נגיפים.
בסופו של התהליך השלפוחיות מתכסות בגלד ומתייבשות עד להיעלמותן (שלב הגלד, Crusta).
בשלב זה הנגעים כבר אינם מדבקים.
לאורך שלבי המחלה החום בדרך כלל לא גבוה, והוא משתנה בהתאם למספר הנגעים (בילדים קטנים החום יכול להיות גבוה גם עם מספר נגעים קטן).
זיהום חיידקי משני - חיידקי עור בעיקר מסוג סטרפטוקוקוס או סטפילוקוקוס חודרים דרך הנגעים הפתוחים ועלולים לגרום לזיהום בעור, לחדור לזרם הדם ולגרום לזיהום חיידקי חמור.
דלקת המוח והעוצבה (אנצפליטיס) - סיבוך נדיר, המתבטא בשינוי מצב ההכרה, שינויי התנהגות.
לעיתים הפגיעה ממוקדת לצרבלום ותתבטא בהפרעה בשווי המשקל וקואורדינציה אטקסיה.
האטקסיה יכולה להופיע בעקבות הימצאות נגיפים במוחון, אך תיתכן גם אטקסיה המופיעה לאחר החלמה מן המחלה החדה, והנובעת מתגובה של מערכת החיסון.
דלקת ריאות - יכולה להגרם מנגיף האבעבועות ואז תתבטא בפגיעה מפושטת בשתי הריאות (פנאומוניטיס) - מחלה קשה שמתאפיינת בקשיי נשימה וירידה בערכי החמצן בדם.
תיתכן גם דלקת ריאות על רקע זיהום חיידקי משני.
דלקת כבד (הפטיטיס) - לרוב קלה ומתבטאת בעלייה זמנית של אנזימי הכבד.
לאחר ההחלמה מן המחלה נושאים בני האדם באופן רדום בגופם את נגיף הוריצלה זוסטר.
הם אמנם מחוסנים מהידבקות חוזרת במחלת אבעבועות הרוח, אך נגיף זה עשוי, לפעמים לאחר שנים, לגרום להתפרצות מחלה הנקראת שלבקת חוגרת.
הטיפול באבעבועות רוח הוא בעיקר טיפול תומך המתמקד בהפחתת הגרד, אך יש לו משמעות גדולה במניעת חדירת זיהום חיידקי משני, לשם כך חשוב להקפיד גם על גזיזת ציפורניים, שטיפת ידיים ורחצה תכופה של הגוף.
תרופות אנטי-היסטמיניות כגון פניסטיל, לוראטאדין (לורסטין) או ציטרזין (היסטזין, זילרג'י) מדכאים את תחושת הגרד וחלקם זמינים ללא מרשם רופא.
מריחת נוזל מרגיע על הנגעים כגון תחליב קלמין עשוי לעזור אך מצד שני בהיותו חומר לא סטרילי המכסה את הנגעים מן העין הוא עלול לעודד ובעת ובעונה אחת להסתיר זיהום משני של הנגעים.
אמבט שמנים רפואיים מרגיעי גרד כגון בלנאום הרמל פלוס או תמיסות עמילן גם הן משככות את תחושת הגרד.
אציקלוביר היא תרופה אנטיויראלית היעילה לטיפול בזיהומים ממשפחת ההרפס.
אציקלוביר מעכבת את התרבות הנגיף, מצמצמת את משך המחלה ומקטינה את הסיבוכים.
התכשיר מומלץ במצבי מחלה קשים (כדוגמת דלקת מח), למבוגרים, מדוכאי המערכת החיסונית ונשים בשליש השלישי להריון.
התרופה אינה מומלצת במקרה מחלה ללא סיבוכים מאחר שייתכנו תופעות לוואי כדוגמת פגיעה בתפקוד הכליות.
החיסון כנגד אבעבועות רוח (Varilrix) הוא חיסון חי מוחלש.
החיסון נמצא בשגרת החיסונים המומלצת בארצות הברית ובחלק מארצות אירופה.
בישראל החיסון מומלץ על ידי איגוד רופאי הילדים, והחל מינואר 2009 ניתן דרך טיפת חלב כחלק מחיסון MMRV.
החיסון ניתן לילדים מגיל שנה ומעלה.
מומלצת מנת דחף של חיסון בגיל שש שנים.
החיסון נמצא יעיל במניעת סיבוכי אבעבועות רוח.
במדינות בארצות הברית בהן הוכנס החיסון לשגרת החיסונים, נצפתה ירידה דרסטית בכמות האשפוזים על רקע המחלה, ולא תוארו מקרי מוות.
עם זאת ידוע היום כי מתן מנה בודדת של חיסון לא מונע מחלה קלה, ואף תוארו התפרצויות של אבעבועות רוח (אם כי קלה) בילדים במעונות יום ובתי ספר.
מאחר שמדובר בחיסון חי- מוחלש הרי שהחיסון עצמו עלול לגרום למחלת אבעבועות קלה ביותר (נגעים ספורים על העור) כשבועיים לאחר מתן החיסון.
החיסון אסור במתן למדוכאי מערכת החיסון מאחר שאצלם עלולה להתפתח מחלה קשה יותר.
ניסיון של 30 שנה ביפן ולמעלה מעשור בארצות הברית הוכיחו את יעילותו של החיסון לפרקי זמן ארוכים.
עם זאת, בישראל הוחלט להמליץ על מנת דחף בגיל שש בעקבות הטענה הרווחת כי החיסון מגן רק למשך עשר שנים ועלול לגרום לעלייה בתמותת מבוגרים מהידבקות במחלה עקב החלשות הנוגדנים.
טענה נוספת גורסת שקיים חשש שמתן חיסון רק לחלק מהאוכלוסייה מפחית את תפוצת המחלה במידה כזו שאנשים שלא חוסנו לא ייחשפו ויידבקו במחלה (אפקט העדר), ומתוך כך לא יפתחו חסינות כנגדה.
אפשרות זו מעמידה אנשים שלא חוסנו ולא חלו בסיכון מוגבר לחלות בגיל המבוגר.
סביר להניח שאדם שחלה בעבר במחלת אבעבועות רוח לא ידבק שוב באותה המחלה כי הוא מחוסן ממחלה זו לכל החיים, אך ידועים מקרים שאדם חלה במחלה מספר פעמים, כנראה בעקבות כשל במערכת החיסונית.
אָבָץ הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Zn ומספרו האטומי 30. זהו מינרל קורט חשוב להפעלתם של אנזימים רבים ולתפקודים ביולוגיים רבים נוספים.
אבץ הוא מתכת המשמשת לגלוון פלדה.
יחסית למתכות אחרות, היסוד מגיב במתינות.
מתחבר עם חמצן ואל־מתכות אחרות ומגיב עם חומצות מהולות בתהליך המשחרר מימן.
עם חומצת מלח מגיב בתגובה אקסותרמית.
זהו הרביעי מבין המתכות הנמצאות בשימוש נפוץ, כשלפניו רק ברזל, אלומיניום ונחושת, במונחים של כמות המתכת המופקת מדי שנה.
מיקומו של האבץ בטור ה-12 של הטבלה המחזורית גורם לכך שיש לו נטייה לאבד 2 אלקטרונים בפוטנציאל גדול ממתכות אחרות, 2 האלקטרונים מהקליפה 4S- לכן יש לו מצב חמצון נפוץ יחיד, +2, והוא מחזר מצוין.
גלוון מתכות למניעת שיתוך (חלודה).
בצורתו הטהורה הוא משמש כמחזר מצוין לתרכובות יוניות מתכתיות (פוטנציאל איבוד 2 אלקטרוני 4S).
משמש בסגסוגות כגון פליז, כסף ניקל, סגסוגות הלחמה שונות, כסף גרמני ועוד.
לפליז יש שימושים רבים, בשל חוזקו ועמידותו בפני שיתוך.
אבץ משמש כאנודה בסוללות אלקליין ובסוללת אבץ-אוויר.
תחמוצת האבץ (ZnO) משמשת כפיגמנט לבן בצבעים כגון צבעי מים, וכגורם מעודד תגובה בתעשיית הגומי.
כמשחה הנמכרת ללא מרשם רופא, היא משמשת כקרם לפנים ולאף למניעת התייבשות והגנה מפני פגעי השמש והרוח.
היא גם משמשת למריחה על תינוקות למניעת תפרחת חיתולים.
כלוריד האבץ (ZnCl2) משמש כדאודורנט וכחומר לשימור עץ.
סולפיד האבץ (ZnS) משמש בפיגמנטים זוהרים, לשם ייצור מחוגי שעון ועצמים אחרים הזוהרים בחשכה.
מתיל האבץ (Zn(CH3)2) משמש במספר סינתזות אורגניות.
משחות המבוססות על קלמין, תערובת של אבץ-הידרוקסי-פחמני וסיליקטים, משמשות לטיפול בפריחות בעור או באיפור מינרלי.
נכלל במרבית תכשירי הוויטמינים הנמכרים ללא מרשם רופא.
מחקר מטא-אנליזה הראה ששימוש בסוג ספציפי של תוסף אבץ (Zinc acetate lozenges) עשוי להחליש או לקצר תסמינים נפוצים של הצטננות בעשרות אחוזים.
סוגים נפוצים אחרים של אבץ כמו Zinc lozenges, לא הראו שיפור משמעותי.
כמספר מתכות אחרות, מאמינים כי יש לאבץ תכונות נוגדות חמצון, ויכולת להאיץ את תהליך ההחלמה לאחר פציעה.
ישנן משחות שיניים ושטיפות פה המכילות אבץ, המסייע למניעת ריח רע מהפה.
סגסוגות אבץ נמצאות בשימוש האנושות מזה אלפי שנים.
סחורות מפליז מהשנים 1000–1400 לפנה"ס נמצאו בארץ ישראל, וחפצים המכילים 87% אבץ נתגלו באזורים פרהיסטוריים של טרנסילבניה.
בשל נקודת הרתיחה הנמוכה שלה ואופן ההגבה הכימי שלה, אופייה האמיתי של מתכת זו לא הובן בזמנים קדומים.
אופן ייצור הפליז היה מוכר לרומאים מאז שנת 30 לפנה"ס לערך, בשיטה של חימום קלמין ונחושת יחדיו בכור-היתוך.
תחמוצות האבץ בקלמין פחתו, והאבץ החופשי נלכד בידי הנחושת ויצר סגסוגת.
הפליז שנוצר נוצק או רוקע לצורה הרצויה.
התכה והוצאה של צורות לא טהורות של אבץ בוצעו בהודו ובסין כבר בשנת 1000 לספירה.
בסוף המאה ה-14, ההודים כבר ידעו על האבץ כמתכת נפרדת משבע המתכות שהיו מוכרות לקדמונים.
במערב, נהוג לציין את הגרמני אנדריאס מרגראף כמי שגילה את האבץ המתכתי הטהור בשנת 1746, אף על פי שהסיפור המלא מורכב למדי.
תיאורים של ייצור פליז במערב אירופה מופיעים בכתביו של אלברטוס מגנוס משנת 1248 לערך, ובמאה ה-16, ההבנה והמודעות למתכת חדשה זו התרחבו במידה ניכרת.
גאורגיוס אגריקולה ציין ב-1546 כי ניתן לעבות ולגרד מתכת לבנה מדפנות כור ההיתוך כשמתיכים עפרות אבץ.
הוא ציין בכתביו כי מתכת דומה המכונה "zincum" הופקה בשלזיה.
פאראצלסוס (1493–1541) היה הראשון שטען כי "zincum" היא מתכת חדשה, שיש לה תכונות כימיות שונות מאלה של מתכות אחרות.
מכאן שהאבץ כבר היה מוכר בעת שמרגראף גילה את תגליותיו, ולמעשה אבץ בודד שנתיים קודם לכן בידי כימאי אחר, אנטון פון שוואב.
אולם דוחותיו של מרגראף היו מקיפים ושיטתיים, ואיכות המחקר שלו קבעה את המוניטין שלו כמגלה האבץ.
בטרם גילוי שיטת ההצפה של סולפיד האבץ (המינרל ספלריט), היווה קלמין את המקור העיקרי לאבץ.
אבץ הוא מרכיב חיוני בבני-אדם, אשר הכרחי לקיום החיים.
מחסור באבץ מוביל לתוצאות ניכרות של עלייה במשקל אצל בעלי-חיים, לפגיעה במערכת החיסון (ולעיתים בחוש הטעם והריח), וכן בבריאות המנטלית, בשל השפעתו על הורמונים (בפרט טסטוסטרון), על מערכת העצבים ועל אזורים במוח.
מחסור באבץ נקשר גם לריפוי איטי של פצעים ולנשירת שיער.
אבץ מצוי באינסולין, בחלבונים מסוימים, ובאנזימים שונים.
מקורות מזון טבעיים לאבץ כוללים בשר אדום, בשר עוף, שעועית, אגוזים, דגנים מלאים, גרעיני דלעת, גרעיני חמנית וצדפות.
חלקי השוק והצוואר בבשר בקר עשירים במיוחד באבץ.
אצל גברים, אבץ הוא מרכיב חשוב בייצור נוזל הזרע.
עד 5 מ"ג אבץ אובדים בעת פליטה.
מחסור באבץ אצל גברים מוביל לספירת זרע נמוכה ומרץ מיני מופחת.
במשנה במסכת נדרים מוזכר אכילת שום בלילות שבת כדי להרבות זרע, כנראה עקב הימצאות האבץ בו.
מזה עשרות שנים ידוע כי לאבץ יכולת לעכב שכפול של Rhinoviruses – הווירוס העיקרי הגורם לצינון – בניסויי מבחנה.
סקירות מחקרים ומטה-אנליזה שפורסמו ב-2013 מצאו ראיות באיכות בינונית לכך שנטילת לכסניות של אבץ-אצטט בכמות של 75 מ"ג או יותר אבץ יוני ביום עשויה להפחית את זמן ההצטננות בקרוב לשלושה ימים, וייתכן שאף מפחיתה מחומרת התסמינים.
סקירת Cochrane משנת 2024, בהשתתפות של כ-8,000 איש, מצאה שתוספי אבץ לא תרמו למניעת הצטננות, אולם ייתכן שקיצרו מעט את משכה.
יש לשים לב לכך שמרבית תוספי האבץ המוצעים למכירה בשוק מכילים תרכובות אבץ שאינן אבץ-אצטט ושהמחקרים מעידים על יעילות פחותה/היעדר יעילות שלהן.
בנוסף, אפשר שלצורת הנטילה – לכסניות למציצה – חשיבות רבה, מפני שצורת מתן זו עשויה ליצור ריכוז גבוה יחסית של אבץ באזור הזיהום (דרכי הנשימה העליונות).
בכל אופן, על-מנת להגיע למסקנות חד-משמעיות בנושא זה דרושים מחקרים נוספים.
אבץ נמצא במיקום ה-23 ברשימת היסודות הנפוצים בקרום כדור הארץ.
המחצבים הניכרים ביותר מכילים בקירוב 10% ברזל ו-40% עד 50% אבץ.
אבץ מופיע בתרכובות בטבע ב-4 איזוטופים יציבים: 66Zn, 67Zn, 68Zn ו-64Zn.
אופיינו 22 רדיואיזוטופים; הנפוץ והיציב שבהם הוא 65Zn, שלו זמן מחצית חיים של 244.26 יום, ואחריו 72Zn עם זמן מחצית חיים של 46.5 שעות.
לכל שאר האיזוטופים הרדיואקטיביים יש מחצית חיים של פחות מ-14 שעות – למעשה, אצל רובם מדובר בפחות משנייה אחת.
ליסוד יש גם 4 מטא מצבים.
אף על פי שההשלכות השליליות של מחסור באבץ היו מוכרות שנים רבות, לקח זמן רב עד שעלתה המודעות לסכנות אפשריות של צריכת אבץ מוגזמת.
אבץ נחשב לא רעיל יחסית, במיוחד אם הוא נלקח דרך הפה.
עם זאת, סימפטומים של רעילות גלויה (בחילה, הקאות, כאבים באזור רום הבטן , ותשישות) עלולים להתרחש במקרה של צריכת כמות אבץ גבוהה במיוחד.
גם בצריכה שאינם מוגזמת, אך כזו העולה בהרבה על קצב התזונה המומלץ (למשל, צריכת 100–300 מ"ג ליום, במקום כ-15 מ"ג ליום), ישנן עדויות לעלייה בסיכון לתופעת חוסר בנחושת המלווה בתסמינים של אנמיה ונויטרופניה, פגיעה במערכת החיסון ותסמינים נוספים.
גם צריכה שהיא רק מעט מעל למומלץ עלולה לגרום לשיבושים בניצול הגוף של נחושת וברזל ולהשפיע לרעה על ריכוזי כולסטרול.
אבסולוטיזם מוסרי, מוסר אבסולוטי, או מוסר מוחלט הוא תאוריה או אמונה לפיה המוסר, או חלק ממנו, טבוע במקור על-אנושי (כמו אלוהים, אלים, הטבע, היקום) ונובע ממנו, ולפיכך אינו נקבע בהשפעת החברה, האדם או מצבים שונים.
במילים פשוטות, זוהי אמונה ש"טוב" ו"רע", מוסרי ולא-מוסרי, "ראוי" ולא-ראוי, אכן קיימים במציאות, כמו חוקי הפיזיקה למשל, ולא רק במוחם של בני אדם או בעלי חיים.
מוסר מסוג זה אינו מושפע מהשלכות תרבותיות, אלא באופן קונטינגנטי (למשל - אם בתרבות מסוימת מעשים מסוימים עולים כדי השפלה, ולפי המוסר האובייקטיבי אין זה מן הראוי להשפיל אדם - אז אין זה מן הראוי לבצע מעשים אלה).
לפי האמונה או התאוריה המנוגדת, רלטיביזם מוסרי (או מוסר יחסי), המוסר כולו וכלליו נובעים מחשיבה אנושית בלבד, ואינם קיימים במציאות, אלא הם דרכים לפרש או להסתכל על המציאות, ולפיכך הם יחסיים, כלומר משתנים בין בני אדם, חברות, תקופות ונסיבות.
בקיצור ניתן לומר שלפי המוסר המוחלט, מוסר הוא אונטולוגי, ואילו לפי המוסר היחסי, מוסר הוא אפיסטמולוגי.
לפי האבסולוטיזם המוסרי, כללי המוסר קודמים ונעלים לכללי כל תרבות וחברה, ואם יש סתירה - הראשונים מבטלים את האחרונים.
לדוגמה, אדם המאמין במוסר מוחלט עשוי לשפוט עבדות, עונש מוות (לחפים מפשע) או קטיעת איברים כלא מוסריים מטבעם, מבלי להתחשב כלל באמונות, בצרכים ובמטרות של התרבות בה הם מתבצעים, גם אם הם נהוגים ומקובלים בה.
המאמין במוסר מוחלט מתעלם גם לעיתים קרובות ממטרת הפעולה, אם זו נחשבת בעיניו כלא-מוסרית.
כך למשל גנבה או שקר עשויים להיחשב כבלתי-מוסריים תמיד, גם אם הם נעשים במטרה לקדם משהו טוב וגדול יותר, ואפילו אם הם מצליחים למלא מטרה זו (למשל גנבת אוכל כדי להאכיל משפחה הגוועת ברעב, או שקר שמטרתו להציל אדם או אפילו עם, ממוות).
לפיכך מוסר מוחלט עומד בסתירה לגישה לפיה התוצאה הסופית היא שקובעת מה מוסרי ומה לא.
כל תאוריית זכויות אדם היא צורה של אבסולוטיזם מוסרי, בדרך כלל מבוססת במידת-מה על הטבע האנושי.
תאוריה שכזו נבנתה על ידי ג'ון רולס ונקראה תאוריית צדק.
חשוב להבחין בין מוסר מוחלט לבין מוסר אוניברסלי (הקרוי גם אוניברסליזם, מוסר אובייקטיבי, או אובייקטיביזם): לפי האחרון, המוסר אינו תלוי במנהגים ובדעות, אך כן יכול להיות תלוי בהקשר או בהשלכות.
לואיס פוז'מן ניסח את הקריטריונים הבאים להבחין בין מוסר מוחלט למוסר אוניברסלי:
מוסר מוחלט: יש לפחות עיקרון אחד שאותו לעולם אין להפר.
מוסר אובייקטיבי: יש אמת שקובעת אם משהו מוסרי או לא, שאינה תלויה לחלוטין במנהגים חברתיים או בקבלה אישית.
תאוריות מוסר ששמות דגש חזק על זכויות וחובות, כמו הדאונטולוגיה של עמנואל קנט, הן לרוב צורות של מוסר מוחלט.
בפילוסופיה עלו לאורך השנים מספר ביקורות כנגד המוסר המוחלט.
סוג אחד של ביקורת הוא העמדה האמוטיבית, או הריגושית.
עמדה זו רואה את המוסר כמספק ביטוי לרגש בלבד, לא לשכל ובוודאי לא למציאות.
אחד מנציגיה הבולטים של העמדה האמוטיבית היה הפילוסוף הסקוטי דייוויד יום.
בספרו "מחקר בדבר עקרונות המוסר" הוא אומר:
גם ברוך שפינוזה, פילוסוף שקדם ליום, אמר:
אדוארד וסטרמרק, אחד האנתרופולוגים הבולטים, שהוא מחסידי עמדה זו, קובע בספרו הידוע "יחסיות מוסרית", בפרק העוסק ברגשות המוסריים, שרגשות כמו סלידה או טינה מעלים בדעתנו את הרעיון שהדברים או הפעולות שכלפיהם אנחנו חשים סלידה הם בלתי-מוסריים או רעים.
אפשר לראות שבחברות שונות, רגשות סלידה וטינה יכולים להתעורר בשל גורמים שונים.
אנו יכולים לראות שבחברה אחת התנהגות מינית מתירנית יכולה לעורר רתיעה, אך אם בחברה אחרת שום רגשות של דחייה וסלידה כאלה אינם מתעוררים נוכח התנהגות מתירנית, הרי שהתנהגות זו לא תיחשב למגונה.
מקורן של משמעות הציווי המוסרי ושל מערכת הנורמות המוסריות הוא, אם כן, לדעתו, ברגשות.
ומכיוון שרגשות של אנשים השייכים לקבוצות חברתיות שונות, נבדלים אלו מאלו, הרי שגם הקודים המוסריים המבוססים עליהם ייבדלו אלו מאלו.
רגש אינו יכול להיות אמיתי או שקרי, מוצדק או בלתי מוצדק.
הוא פשוט קיים, ובדרך כלל אף בלתי נשלט, כלומר, קיים באופן לא רצוני.
לכן, אם קבוצת אנשים מסוימת חשה דחייה מאכילת בשר אדם, בעוד שקבוצה אחרת חשה משיכה לכך, קשה לומר שאמות-המידה של הקבוצה הראשונה עולות בערכן המוסרי על אמות-המידה של הקבוצה השנייה.
לאור תפיסה זו, רע הוא מה שמעורר דחייה, וטוב - מה שמעורר אהדה.
אולם מנהגים, אומר וסטרמרק, אינם רק הרגלים של רבים.
בו בזמן הם גם חוקים של התנהגות.
כבר קיקרו הבחין בכך שמנהגים של עם "הם חוקים מכוח עצמם".
אנו אומרים: "המנהג מצווה", "המנהג דורש", וחוקי המנהג נחשבים לחוקים מוסריים על פיהם מחליטים מהו הטוב ומהו הרע.
כל סטייה מן המנהג מזמינה גינוי מידי הרבים.
דברים דומים אומר מונטין במסתו "על ההרגל ועל זכות קיומו של המנהג": "משפטי המצפון וחוקיו", הוא כותב:
הרגש וההרגל החברתי הם, אם כן, מקור ההאמנות המוסריות שלנו ומקור הכללים המוסריים.
לפי גישה זו תולה אנתרופולוג אחר, פון פורר הרמנדורף, את אי-הכרתם של אתיקנים רבים ביחסיות המוסרית, בכך שבנתחם את המושגים המוסריים לא נתנו את דעתם במידה מספקת למידע אתנוגרפי ולהשוואות בין-תרבותיות.
תאוריית היחסיות המוסרית המנוסחת על ידי וסטרמרק קיבלה תמיכה מרובה במהלך השנים הראשונות של המאה ה-20, מצד אנתרופולוגים בריטיים ואמריקניים.
אלה טענו שתרבויות שונות מייצרות תבניות חיים שונות, אך עם זאת, תקפות באותה מידה.
לא ניתן לשפוט תרבות אחת, באמות-מידה של תרבות אחרת.
הצדקה פילוסופית (מטא-אתית) אחרת של היחסיות המוסרית ניתנה על ידי הפילוסוף גילברט הרמן.
הרמן טוען משמעות השיפוטים מוסריים יחסית להסכם חברתי בלתי מפורש או להבנה מובלעת המתקיימת בקרב בני חברה אחת בקשר ליחסים ההדדיים שלהם.
כשם שהתכונות להיות שמן או להיות ארוך הן יחסיות, כך גם להיות מוסרי הוא תכונה של צורות התנהגות, שהיא יחסית להסכם חברתי נתון או להבנה הדדית נתונה.
יוצא מזה שפעולה יכולה להיות בלתי מוסרית יחסית להסכם מסוים, אך מוסרית יחסית להסכם אחר.
המוטיבציה שלנו לאמץ ערכים מסוימים וצורות התנהגות מסוימות נובעת מתוך הסכם חברתי בלתי מפורש ומתוך הבנה שגם כל שאר בני החברה מאמצים אותה צורת התנהגות.
עמדה זו היא עמדה יחסית, משום שהיא מניחה שפעולה או התנהגות יכולות להיות מוסריות על-פי מערכת חוקים אחת, ובלתי-מוסריות על-פי מערכת חוקים אחרת.
לפיה, אין משמעות מוסרית לשום פעולה אנושית שלא במסגרת הסכם חברתי מסוים.
האדם עצמו מחליט, במובן מסוים, על-פי איזה קוד צריך יהיה לשפוט את התנהגותו.
הוא עושה זאת על ידי כך שהוא מחליט להשתתף בהסכם חברתי מסוג אחד ולא בהסכם חברתי מסוג אחר.
זרם הפוסטמודרניזם בתרבות ובפילוסופיה בפרט סותר גם הוא את המוסר המוחלט, כפי שהוא סותר כל דבר מוחלט שהוא.
יש הטוענים כי טענה זאת בעצמה היא "מוסר מוחלט" אלא שהערך המוחלט שבה הוא הערך היחיד הזה: היות המוסר יחסי.
מנגד יש הטוענים כי זו טענה מטא-מוסרית הקודמת להתהוות המוסר ולפיכך היא סותרת את המוסר המוחלט.
היות שאחת הדרישות הבסיסיות של מדע היא שהטענות בהן הוא עוסק יהיו ניתנות להפרכה, אין תחום מדעי שעוסק ישירות בטענות מוסריות, כיוון שאלה לא ניתנות להפרכה.
לפיכך, כל עוד לא מועלים טיעונים מוסריים בני-הפרכה, העיסוק במוסר נותר במסגרת התאולוגיה, פילוסופיה, מדעי החברה - בעיקר פסיכולוגיה, ובמסגרת כללי אתיקה של מקצועות מעשיים כגון אתיקה רפואית או משפטית.
הפסיכולוגיה, מהיותה מדע, ומהיותה מדע החוקר תופעות אנושיות (וחייתיות), רואה במוסר מוחלט תופעה אנושית, ומכאן שוללת למעשה את הנחתו הבסיסית: אם מוסר מוחלט הוא תופעה אנושית, הכרתית, אפיסטמולוגית, הוא בהכרח אינו אונטולוגי.
הפסיכולוגית הראשונה שהתייחסה לחלוקת העולם לטוב ורע היא התאורטיקנית הנודעת מלאני קליין.
קליין טענה שחלוקת העולם לטוב ורע נובעת מצורך פסיכולוגי של התינוק להגן על עצמו מפני חוויות לא נעימות, ומחוסר יכולתו הקוגניטיבית לתפוס מורכבות (טוב ורע יחד באותו אובייקט).
לפיכך חלוקה זו היא מנגנון הגנה, לו קראה קליין פיצול (ספליט), ואחריה אימצו את המושג תאורטיקנים רבים.
לעמדה שמחלקת את העולם לטוב ולרע קראה קליין "העמדה הסכיזו-פרנואידית".
לפי התאוריה של קליין, עמדה זו (והגנת הפיצול) היא ראשונית, פרימיטיבית ונוקשה, אך מהווה שלב קריטי בהתפתחות האדם.
כשהתינוק מתפתח באופן תקין, הוא לומד לראות את האובייקטים בעולם (ואת עצמו כאחד מהם) ככאלה שיכולים להיות גם טובים וגם רעים בזמנים שונים או אף בו-זמנית.
כך הוא מפסיק בהדרגה להשתמש במנגנון ההגנה המפצל הפרימיטיבי והנוקשה, ומאמץ עמדה ומנגנוני הגנה גמישים, יעילים וסתגלניים יותר.
לעמדה בוגרת זו קראה קליין "העמדה הדיכאונית", כיוון שההבנה שאין בעולם דברים טובים לחלוטין מביאה לסוג של דכדוך.
גם בפסיכולוגיה הישרדותית, נוטים לראות את החלוקה לטוב ורע כמנגנון הגנה, שהתפתח אצל בני אדם ובעלי חיים, כיוון שאלה שהצליחו לקטלג במהירות ויעילות את הגירויים סביבם לטובים ורעים, שרדו, בעוד שאלה שנכשלו - נכחדו.
זאת מכיוון שבעל חיים שמקלטג ביעילות אירוע כרע, מגיב באופן שעוזר לו לשרוד: הוא מפעיל במהירות תגובת הילחם או ברח.
כמו כן, בעל חיים שמקטלג ביעילות אובייקטים ופעילויות כטובים, יתקרב בקלות אל אובייקטים כאלה ויעסוק בפעילויות כאלה שיעזרו לו לשרוד.
בתקשורת לא אלימה מתעלמים מנימוקים אלה של מנגנון הגנה, צורך התפתחותי וצורך הישרדותי, ומנמקים את הנטייה האנושית לחלוקה לטוב ורע בפופולריות שצבר הטיעון הפילוסופי שלפיו האדם הוא רע מטבעו, בחינוך המודרני, ובשאיפה של קבוצות מסוימות בחברה לשלוט בכוח בקבוצות אחרות.
בפסיכולוגיה תרבותית ובאנתרופולוגיה חוקרים בין השאר את כללי המוסר של תרבויות וחברות שונות.
ההבדלים הרבים, המהותיים והעצומים שנמצאו בין החשיבה המוסרית בחברות שונות מצביעים גם הם על הבעייתיות ואף המופרכות שבמוסר מוחלט.
עובדה נוספת שעליה מצביעים מדעני-חברה אלה, היא שבני-אדם במסגרותיהם החברתיות השונות, הם אתנוצנטריים, כלומר, מתרכזים בשבט, בקבוצה, בעם או בחברה שלהם.
הם מאמינים שקבוצתם נעלה על כל שאר הקבוצות.
כל הקבוצות החברתיות השונות מונעות במידת מה על ידי הביטחון שהמוסר שבו הן מחזיקות הוא המוסר המוחלט ושדרך-החיים שלהן היא הדרך הנכונה, הטובה והצודקת הבלעדית.
שאר הקבוצות הן, לדעת כל אחת מהן, בעלות מוסר נחות ודרך-חיים רעה (או פחות טובה) ומוטעית.
מובן שאמונה זו מוליכה לחוסר סובלנות, לניסיון לכפות את דרך-החיים שלהם ואת אמות המידה המוסריות שלהם על כל קבוצת אנשים אחרת.
כך, הופכת כל קבוצה להיות דוגמטית, במובן זה שאין היא מנסה לבחון בצורה ביקורתית את אמות-המידה המוסריות של עצמה.
המסקנה שאליה רוצים להוביל אותנו מדעני-חברה אלה היא, שמוסר מוחלט הוא מופרך, שהרי כל מקורו נעוץ באתנוצנטריזם דוגמטי, צר-אופק, שאינו אלא השלכה של רגשות שביעות רצון עצמית וחוסר נכונות לראייה מקיפה יותר.
פסיכולוגיה התפתחותית עוסקת בין השאר בשאלה מה מולד ומה נלמד, כלומר, עם אילו נטיות התנהגותיות, אינסטינקטים וערכים נולד האדם, ואילו הוא רוכש במהלך חייו.
גם הפסיכולוגים ההתפתחותיים המחזיקים בעמדה הקיצונית ביותר לפיה האדם נולד עם נטיות התנהגותיות רבות טבועות בתוכו, אינם טוענים ברובם שהוא נולד עם ערכים מוסריים מסוימים, אלא עם יכולת לחשיבה מוסרית, או נטייה להפנמה מהירה של כללי מוסר.
גישת המוסר המוחלט הביאה לגישות משפטיות כגון משפט הטבע, שבבסיסה העמדה כי קיים חוק טבעי נצחי, לא משתנה, טבוע בעולם ובאדם.
מערכת המשפט בארץ וברוב המדינות המערביות מתנגדת בעיקרון למשפט טבעי.
מטרת הענישה העיקרית המנחה את רוב מערכות המשפט במדינות המפותחות היא מניעתית ולא תגמולית: מניעת מעשים שמזיקים לחברה, כמתבקש מתפיסה מוסרית יחסית, ולא תגמול על מעשים רעים, כמתבקש מתפיסה מוסרית מוחלטת.
כמו כן, רוב מערכות המשפט במדינות המפותחות מתחשבות בנסיבות בהן התבצעו הפעולות בנדון, בהקשר האישי, החברתי, התרבותי, ההשלכתי ועוד.
בכל או כמעט בכל הדתות יש עמדה אבסולוטית-מוסרית.
למעשה, אחת ההגדרות המקובלות של דת היא אמונה בחוקים, ערכים ו/או כללי מוסר על-אנושיים, לפי ההיסטוריון ד"ר יובל נח הררי.
לפי הדתות התאיסטיות, המוסר טבוע באלוהים ונובע ממנו.
גישות פילוסופיות רבות אוחזות גם הן באמונה זו, אך בניגוד לדתות תאיסטיות, בהיעדר מושג האל, הן טוענות שהמוסר טבוע בטבע האדם, בטבע החיים או ביקום עצמו, ושיש בו היגיון.
בין הדתות המודרניות הידועות העונות להגדרה זו הן הדתות שעוסקות בשוויון זכויות, כמו הומניזם וטבעונות אידאולוגית.
אנשים שבוחרים בטבעונות או בהומניזם מתוך אידאולוגיה, לעיתים קרובות מאמינים במוסר מוחלט או אוניברסלי.
לטענתם פגיעה מכוונת בבני אדם ו/או בבעלי חיים היא רעה מטבעה באופן מוחלט או אוניברסלי, ללא תלות, או בתלות מעטה, בנסיבות.
אַבְּסוּרְד הוא סיטואציה כזו שאינה מתיישבת עם ההיגיון והשכל הישר.
האדם נתקל לא פעם בתופעות אבסורדיות, ועשוי להגיב עליהן בדרכים שונות, כמו: גיחוך, פליאה, פחד או כעס.
אבסורד הוא פעמים רבות עניין סובייקטיבי: סיטואציה שנראית אבסורדית בעיני צופה מסוים עשויה להיראות כהגיונית בעיני צופה אחר.
בלוגיקה, משמש האבסורד כלי הפרכה מרכזי, בעיקר כנשען על כלל השלישי מן הנמנע, וכצורת הוכחה בדרך השלילה.
כוחו של האבסורד בהמחשה רטורית של מושגים לוגיים מופשטים, אך האבסורד אינו רק אמצעי רטורי שעניינו הבעת דעות לשם היזון תקשורת חברתית, אלא גם כלי לאותו אדם המשתמש בו להראות לעצמו נקודות ראות חדשות של העולם.
באמנות משמש האבסורד ככלי חשוב ליצירת הומור ולבחינת רעיונות מזוויות לא שגרתיות.
היגיון אבסורדי, בעיקר בספרות, קולנוע ותיאטרון, הוא צורת הסקה אסוציאטיבית שבה הכותב או הדובר מבצע היסקים על-פי האסוציאציות האישיות שלו, ובדרך כלל תוך כדי הגעה למסקנות מוקצנות.
דוגמה לשימוש בהיגיון אבסורדי היא "כל הכדורים כחולים, כל הכחולים עפים, ולכן לכדורים יש כנפיים והם לא נשמעים להוראות כוח הכבידה." דוגמה אחרת יכולה להיות "כל הכדורים כחולים, כל הכחולים עפים, ולכן נבחרת המשטרה בכדורגל הולכת לעוף מהטורניר".
צופה מהצד, שלא תמיד מבין את ההקשרים האסוציאטיביים ולכן לא מבין את הקשר בין הטענות ("הכדורים כחולים", "הכחולים עפים") למסקנות ("נבחרת המשטרה הפסידה") עלול לבוא במבוכה.
לחלופין, הרעיונות החדשים יכולים גם ליצור אצל הצופה ראייה הומוריסטית של עובדות, שעתה בזכות השימוש בהיגיון האבסורדי נראות לו מנקודת ראות חדשה ואותנטית יותר עבורו.
זהו סוג ההומור המופק בסאטירה.
במקרים רבים, טקסט הכתוב בזרם התודעה יוצר אצל הקורא תחושה דומה לטקסט העושה שימוש בהיגיון אבסורדי.
היגיון אבסורדי משמש גם בתהליך היצירה של יצירות איגיון, ובתחומי אמנות נוספים.
בתחום העיצוב עושה הצ'ינדוגו, שימוש באבסורד בעיצוב מוצר שאינו שמיש.
בתחום הפילוסופיה, מהווה האבסורד מונח מרכזי באקזיסטנציאליזם.
אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר נחשבים לגדולי ההוגים בתחום האקזיסטנציאליזם ונמנים עם גדולי סופרי האבסורד.
האבסורד באקזיסטנציאליזם מתייחס לפער בין החיים שאנו מנהלים לבין חוסר התכלית הברור שלהם.
אנו חיים את חיינו בידיעה שחיינו חסרי משמעות לחלוטין, ובכל זאת אנו ממשיכים בשגרה על אף האבסורד שבכך.
כיוון שהאקזיסטנציאליזם היא תורה פילוספית חילונית, חוסר המשמעות האינהרנטי של החיים שהיא מציגה נובע מכך שאין ישות עליונה או קוד מוסרי בלתי-תלוי ואפריורי שייתן הצדקה או תכלית לאף פעולה או החלטה.
האדם אנוס לבחור ולהכריע הכרעות מוסריות על סמך קריטריונים שהוא קובע לעצמו, ולכן הוא אינו משרת מטרה נעלה ממנו.
קיימים גם פילוסופים אקזיסטנציאליסטים דתיים, למשל סרן קירקגור.
התאבדות היא פתרון רציונלי אפשרי, לפיכך, לאבסורד הקיומי, אם כי רוב האנשים אינם בוחרים בפתרון זה.
בחיבורו המיתוס של סיזיפוס, דוחה אלבר קאמי את רעיון ההתאבדות כפתרון לאבסורד.
קאמי מציג את חייו של סיזיפוס כמשל להוויה האנושית.
האדם משול לסיזיפוס, שהאלים גזרו עליו לגלגל אבן לראש הר, רק כדי לראות אותה מתגלגלת חזרה, ולנסות לגלגלה שנית במעלה ההר, לנצח.
כך גם האדם - אנוס לחיות את חייו, בידיעה שאין להם משמעות.
קאמי טוען כי פתרון האבסורד אינו התאבדות אלא ההתמודדות עמו.
עצם חוויית האבסורד היא הפתרון: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו כדי למלא בשמחה את לב האדם.
יש לחשוב על סיזיפוס שמח" (מתוך "המיתוס של סיזיפוס").
בדתות שונות ישנה התייחסות שונה לנושא האבסורד הקיומי.
בעוד שרוב הוגי היהדות שוללים לרוב תודעה אבסורדית של הקיום, ומבכרים חשיבה רציונלית או מיסטית סדורה, הרי שבנצרות נודע לאבסורד הקיומי ערך מרכזי בהרבה.
דוגמה לכך היא משנתו של סרן קירקגור, הרואה באדם המאמין (המיוצג על ידי גדול המאמינים, אברהם) את זה המתעלה מעל לשיקולי השכל, ומבצע את "הקפיצה אל האבסורד".
נראה שהעדפה זו של האבסורד נובעת בין השאר מאמונות היסוד הנוצריות, כגון השילוש הקדוש אשר לדעת רבים מהווה אבסורד לוגי, אך מצווה להאמין בו למרות זאת, ואולי אף בשל כך.
אמונה זו מתומצתת באמרה המיוחסת לטרטוליאן "Credo quia absurdum est" - "אני מאמין משום שזה אבסורד" (למעשה, אמרתו המדויקת של טרטוליאן היא "…Prorsus credibile est, quia ineptum est… certum est, quia impossibile" ("רק משום שזה אבסורד, יש להאמין בכך...
זה ודאי משום שזה בלתי אפשרי").
על פי הוגי האבסורד, בחייו של אדם ישנם רק שני דברים בטוחים: לידה ומוות.
אִבְצָן מבית לחם היה השופט התשיעי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
אבצן מוזכר בתנ"ך רק במקום אחד, בשלושה פסוקים בלבד:
אבצן מזוהה עם העיר "בית לחם", בה חי ונקבר, אבל זיהויו של אתר זה שנוי במחלוקת.
הזיהוי המקובל הוא עם בית לחם יהודה, היא אֶפְרָתָה, עיר גדולה ומוכרת המוזכרת בתנ"ך פעמים רבות; לפי זיהוי זה, אבצן היה בן לשבט יהודה.
לעומת זאת, יש חוקרים המזהים את עירו של אבצן דווקא עם בית לחם הגלילית, המשוייכת לשבט זבולון.
לפי הכתוב, היו לו שלושים בנים ושלושים בנות, ואת כולם חיתן עם בני זוג משבטים אחרים.
הדבר מעיד על כך שאבצן האמין שכשופט עליו להיות המנהיג של כל עם ישראל, ולא רק של השבט שלו, ולכן פעל כדי ליצור קשרים עם שבטים אחרים.
האמורא רבה בר רב הונא מזהה את אבצן עם בעז ממגילת רות.
זיהוי זה נעשה על סמך העובדה שגם בעז התגורר בעיר בית לחם בתקופת השופטים, ועל פי התנהגותו המנהיגותית של בעז, היאה לשופט.
התלמוד מוסיף שאבצן עשה משתאות גדולים לכבוד חתונות ילדיו ולא הזמין אליהם את מנוח, משום שהניח שהוא לעולם לא יזמין אותו לשמחות, שכן אשתו הייתה עקרה; על כך נענש במות שישים ילדיו בחייו.
לאחר מכן בועז נשא את רות והוליד ממנה את עובד, "חד דמשיתין זריז" (אחד זריז משישים), עובד היה סבו של דוד המלך.
רש"י מזכיר את אבצן בפירושו לתנ"ך:
אבעבועות הפרות (אבעבועות הבקר) היא מחלת עור הנגרמת על ידי נגיף (Cowpox virus).
תסמיני המחלה הם אבעבועות אדומות על העור והיא מועברת על ידי מגע מפרות לבני אדם.
הנגיף שגורם לאבעבועות הפרות שימש לביצוע החיסון המוצלח הראשון נגד מחלה אחרת.
המחלה מחסנת כנגד מחלת האבעבועות השחורות הקטלנית הנגרמת על ידי נגיף הווריולה (Variola major virus).
בשל כך נגזרה המילה הלועזית "vaccination" (חיסון) מהמילה הלטינית vaca, שפירושה פרה.
ב-1796 הבחין הרופא הכפרי הבריטי אדוארד ג'נר בכך שחולים שחלו והתאוששו מאבעבועות הפרות, נראו כמחוסנים לא רק ממקרים נוספים של אבעבועות הפרות, אלא גם מהמחלה הקשה יותר, האבעבועות השחורות.
על ידי גירוד הנוזל מפצעי האבעבועות הפרות לעור של אנשים בריאים, הצליח ג'נר לחסן אנשים אלו מאבעבועות שחורות.
נגיף אבעבועות הפרות נפוץ באירופה, בעיקר בממלכה המאוחדת.
מקרים בהם המחלה פוגעת בבני אדם נדירים מאוד, ובדרך כלל מועברת מחתולים מבויתים.
תקופת הדגירה של המחלה היא 9-10 ימים.
אָבְּסִינְתְ הוא משקה אלכוהולי מזוקק השייך למשפחת משקאות אניס המכיל אחוז גבוה של אתנול ומתובל בתמציות צמחים, בהן צמח הלענה ממין לענת האבסינת (Artemisia absinthium).
היסטורית המשקה מכיל אחוז אלכוהול גבוה במיוחד, גם בהשוואה למשקאות אלכוהולים מזוקקים אחרים, וגם היום ישנם מותגי אבסינת המכילים מעל 70% אלכוהול בנפח.
על פי רוב, גונו של האבסינת ירקרק (באופן טבעי, או כתוצאה מתוספת צבעי מאכל) והוא מכונה לעיתים "הפיה הירוקה" (מצרפתית: la Fée Verte).
בשל אחוז האלכוהול הגבוה וריכוזי השמנים שבו, נוהגים האבסינתרים (לוגמי האבסינת) למהול מנת אבסינת ב-3–5 מנות מי קרח (כלומר, בערך 17–25% אבסינת), דבר הגורם למשקה לקבל מראה חלבי, בדומה לערק.
אפקט זה מכונה 'לאושינג' והאבסינתרים נוהגים ליחס לו עוד מימד של הנאה אסתטית מהמשקה, ואף מדרגים את המשקה לפיו.
תהליך ההגשה והלגימה מכיל אלמנטים טקסיים, ונחשב לחלק מרכזי בחוויית שתיית האבסינת, והיא אף הפכה למסורת הכוללת כפות אבסינת ואביזרים ייעודיים.
מקורו של האבסינת בשווייץ כסם-חיים, אליקסיר, שנעשה בו שימוש כמו השימוש שנעשה מאוחר יותר בתרופות אתניות (מקוריות) בארצות הברית.
אולם, הוא נודע יותר מכל באהדה הרבה שלה זכה בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 בצרפת, ובפרט בקרב האמנים והכותבים הפריזאים, שההקשרים הרומנטיים שהללו הקנו למשקה עודם רווחים בתרבות ההמונים בת-זמננו .
בתקופת הצלחתו, תואר האבסינת כמכיל סם מסוכן ומעורר הזיות; המרכיב הכימי ת'וג'ון נחשב אחראי לאפקט זה.
מאז הוכח שלמרכיב ולמשקה אין השפעה כזו על שותיו, אך מסיבה זו המשקה נאסר לשתייה ולמכירה במספר מדינות בארצות הברית ובאירופה עד שנת 1915. תחייתו המחודשת של האבסינת החלה בשנות התשעים של המאה ה-20, כאשר מדינות באיחוד האירופי החלו בהתרת ייצורו ומכירתו.