tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרי משמש כחבר בנשיאות של מועצת העיתונות והתקשורת בישראל.
בנוסף הוא חבר ועדת הכספים, ובית הדין לאתיקה במועצה.
הוא מייצג באופן רשמי את האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית במועצת העיתונות, וכן עומד בראש הוועדה לקשר עם מועצת העיתונות ולשכת העיתונות הממשלתית.
במהלך השנים, פרי עוסק גם בפעילות תרבותית.
הוא מראיין במסגרת תוכניותיו יוצרים, משוררים וכותבים ישראלים.
במיוחד הוא מכיר את עבודותיה של המשוררת אביבה גולן, שאת יצירותיה הוא מציג בתוכניותיו.
האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית, שפרי משמש בו מנכ"ל, מקיים קשרים עם ארגונים דומים בחו"ל.
הוא חבר בפדרציה הבינלאומית לעיתונות תקופתית ה-FIPP שמרכזה בלונדון, והאיגוד מארח משלחות עיתונאים מחו"ל.
בשנת 2020 הגיש האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית, בהנהגת פרי, תביעת דיבה נגד ארגון העיתונאים בישראל.
המחלוקת נוצרה בעקבות טענות של ארגון העיתונאים כי האיגוד לעיתונות תקופתית מציג מצג שווא כאשר הוא מייצג עיתונאים, בעוד שלטענתם רבים מחבריו אינם עיתונאים פעילים.
התביעה נדחתה על הסף וחויב האיגוד בהוצאות.
יצחק פרלמן הוא כנר ישראלי-אמריקאי, מנצח ומורה למוזיקה בעל מוניטין בין-לאומי.
פרלמן היה המנצח של תזמורת דטרויט ושל התזמורת הפילהרמונית של וסטצ'סטר.
פרלמן זכה במדליית החירות הנשיאותית מהנשיא אובמה, ובמדליה הלאומית לאמנויות מהנשיא קלינטון.
בנוסף, הוא זכה ב-17 פרסי גראמי וב-4 פרסי אמי ובשנת 2016 זכה בפרס בראשית.
פרלמן נולד ביפו וגדל ברחוב הקליר בתל אביב, בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
לחיים ושושנה פרלמן, ילידי פולין שעלו לארץ ישראל באמצע שנות השלושים של המאה ה-20.
פרלמן התעניין לראשונה בכינור לאחר ששמע מוזיקה קלאסית ברדיו.
בגיל 3 נשללה ממנו הכניסה לקונסרבטוריון רון שולמית בשל היותו קטן מכדי להחזיק בכינור.
במקום זאת, הוא לימד את עצמו איך לנגן בכינור באמצעות כינור צעצוע, עד שהיה מבוגר מספיק כדי ללמוד עם רבקה גולדגרט בקונסרבטוריון רון שולמית ובאקדמיה למוזיקה בתל אביב, שם ביצע את הרסיטל הראשון שלו בגיל 10, לפני שעבר לארצות הברית כדי ללמוד בבית הספר ג'וליארד אצל דורותי דיליי ואיוואן גלאמיאן.
בגיל 4 חלה פרלמן במחלת הפוליו ולכן הוא נעזר בקביים ומנגן בישיבה.
פרלמן הופיע במופע של אד סאליבן פעמיים: ב-1958 ושוב ב-1964. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו באולם קרנגי ב-1963.
עד מהרה החל לבלות את עיקר זמנו במסעות הופעות.
הוא הקליט יצירות רבות ובשנות השבעים החל להופיע גם בתוכניות בידור כמו ה-The Tonight Show של ג'וני קרסון והמהדורה האמריקאית של רחוב סומסום, וכן לנגן באירועים שונים בבית הלבן.
בשנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, היו הופעות בהוליווד בול בשיאה של עונת הקיץ שם.
הוא גם ניגן סולו בפסקול הסרט רשימת שינדלר.
ב-5 ביולי 1986, הופיע בפסטיבל התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק לרגל 100 שנים לפסל החירות, אשר שודר בשידור חי בטלוויזיה ABC בארצות הברית.
התזמורת, בהנהגת זובין מהטה, הופיעה בסנטרל פארק.
ב-1987, הצטרף לתזמורת הפילהרמונית הישראלית לקונצרטים בוורשה ובבודפשט וכן בערים נוספות במדינות הגוש המזרחי.
הוא השתתף עם הפילהרמונית הישראלית בקונצרט הראשון שלה בברית המועצות ב-1990, בערים מוסקבה ולנינגרד והשתתף שוב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בקונצרטים בסין ובהודו ב-1994.
בדצמבר 1990, הופיע פרלמן יחד עם מוזיקאים נוספים כגון: יו-יו מה, פנחס צוקרמן, ג'סי נורמן, אייזק שטרן ויורי טמירקאנוב במלאת 150 שנה לחגיגות פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בלנינגרד.
נכון למאי 2022 פרלמן הישראלי השביעי המושמע ביותר בספוטיפיי עם כ-1.4 מיליון מאזינים חודשיים.
בתחילת שנות האלפיים פרלמן החל לנצח.
הוא קיבל את תפקיד המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של דטרויט, ובין השנים 2002-2004 הוא שימש כיועץ מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של סנט לואיס.
בנובמבר 2007, הכריזה התזמורת הפילהרמונית של וסטצ'סטר על פרלמן כמנצחה הראשי וכמנהל האמנותי של התזמורת.
הקונצרט הראשון שלו בתפקיד זה היה ב-11 באוקטובר 2008.
פרלמן הוזמן לנגן ארבע פעמים בארוחות ערב ממלכתיות של ארצות הברית.
ביניהן, ארוחת ערב בהשתתפות המלכה אליזבת השנייה ב-7 במאי 2007 בבית הלבן.
הוא ניגן גם בטקס ההשבעה של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית ב-20 בינואר 2009.
בשנת 1975, קיבל פרלמן משרת סגל בקונסרבטוריון למוזיקה בברוקלין קולג'.
כיום, פרלמן מלמד בבית הספר ג'וליארד לתוכנית הקדם-קולג'.
הוא גם מלמד סטודנטים באופן פרטני בתוכנית פרלמן למוזיקה בלונג איילנד, ניו יורק ורק לעיתים נדירות מנחה כיתות אמן.
תוכנית פרלמן למוזיקה, שנוסדה ב-1995 על ידי טובי פרלמן וסוקי סנדלר, החלה את דרכה כמחנה קיץ למוזיקאי כלי קשת יוצאי דופן בין הגילאים 11-18.
עם הזמן הוא התרחב לתוכנית של שנה.
למוזיקאים ישנה הזדמנות במסגרת התוכנית לקבל את יצחק פרלמן בעצמו, לפני שהם מופיעים במקומות כגון בית הכנסת סאטון פלייס ובתי ספר ציבוריים.
פרלמן מתגורר בניו יורק עם אשתו, טובי, כנרת קלאסית גם היא.
פרלמן הוא בן דוד רחוק של אושיית הקומדיה והטלוויזיה הקנדית האווי מנדל.
2012 הדים לנצח עם החזן יצחק מאיר הלפגוט
1977: פרס גראמי לסולן הטוב ביותר (עם תזמורת): ארבע העונות (ויוואלדי)
1978: פרס גראמי לביצוע מוזיקה קאמרית: בטהובן: סונטות לכינור ופסנתר (עם ולדימיר אשכנזי).
1978: פרס גראמי לאלבום הקלאסי הטוב ביותר: ברהמס: קונצ'רטו לכינור ברה מז'ור.
1980: פרס גראמי: לסולן הטוב ביותר בביצוע אינסטרומנטלי (ללא תזמורת): האלבום הספרדי.
1980: פרס גראמי: למוזיקה קאמרית: מוזיקה לשני כינורות (עם פנחס צוקרמן).
1980: פרס גראמי לסולנים האינסטרומנטליים הטובים ביותר (עם תזמורת): קונצ'רטו לכינור ולצ'לו בלה מינור (עם מסטיסלב רוסטרופוביץ').
1980: פרס גראמי לסולן האינסטרומנטלי הטוב ביותר (עם תזמורת): אלבן ברג: קונצ'רטו לכינור / איגור סטרווינסקי: קונצ'רטו לכינור ב-רה מז'ור
1981: פרס גראמי לסולן האינסטרומנטלי הטוב ביותר (עם תזמורת): אייזק שטרן חגיגות ה-60 (עם אייזק שטרן ופנחס צוקרמן).
1981: פרס גראמי לביצוע הטוב ביותר של מוזיקה קאמרית: פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי: שלישיית פסנתר בלה מינור (עם ולדימיר אשכנזי ולין הארל)
1982: פרס גראמי לסולן הטוב ביותר (עם תזמורת): אדוארד אלגר: קונצ'רטו לכינור בסי מינור.
1986: זוכה במדליית החירות מן הנשיא רונלד רייגן לרגל 100 שנה לפסל החירות.
1987: פרס גראמי לביצוע מוזיקה קאמרית: בטהובן: מכלול שלישיות הפסנתר (עם ולדימיר אשכנזי ולין הארל)
1987: פרס גראמי לסולן הטוב ביותר (עם תזמורת): מוצרט: קונצ'רטי לכינור מס' 2 ו-4.
1990: פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית: ברהמס: שלוש הסונטות לכינור ופסנתר (עם דניאל בארנבוים)
1990: פרס גראמי לסולן האינסטרומנטלי הטוב ביותר (עם תזמורת): קונצ'רטו לכינור מס' 1 של שוסטקוביץ' בלה מינור וקונצ'רטו לכינור בלה מינור של גלאזונוב
1992: פרס אמי: תוכנית קלאסית יוצאת דופן באמנויות הבמה: "פרלמן ברוסיה".
1994: פרס אמי: הישג אישי יוצא דופן: "תכנות תרבותי".
1995: פרס גראמי לסולן האינסטרומנטלי הטוב ביותר (עם תזמורת): אלבום האלבומים האמריקאי של ברנשטיין, ברבר, פוס.
1996: פרס אמי: תוכנית תרבות יוצאת דופן של מחול ומוזיקה: יצחק פרלמן: "בבית הכנר".
1999: פרס אמי: מופע מחול קלאסי למוזיקה קלאסית: יצחק פרלמן: "מכנר למען העתיד".
2000: זכה במדליית האמנויות הלאומית של הנשיא ביל קלינטון
2003 אותות כבוד של מרכז קנדי
2005: אות שלט הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגיות
2008: פרס גראמי על מפעל חיים
2015: זכה במדליית החירות הנשיאותית של הנשיא אובמה.
2016: פרס בראשית מראש ממשלת ישראל
נולד בתל אביב לפסיה ויעקב פרלשטיין, שהיו ממייסדי העיר.
למד אדריכלות ותכנון ערים באוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר ב-1937.
עם שובו לארץ ב-1939 החל לתכנן בעיקר בתחום בינוי הערים.
תחילה במסגרת ממשלתית של המנדט הבריטי ומאוחר יותר במסגרת עצמאית.
בין 1957 ל-1959 עבד פרלשטיין יחד עם האדריכל אריה דודאי על תכנון תוכנית האב לעיר אשדוד, בהזמנת "חברת אשדוד".
בשנת 1958 זכה בפרס רוקח יחד עם רוברט בנט ומרדכי לודביג שור.
בשנת 1961 זכה בפרס קפלן לייעול כאשר השתמש לראשונה בשיטת בנייה טרומית בישראל – שיטה שהפכה במהרה לנפוצה ומקובלת.
בשנת 1965 כיהן בחבר השופטים של תחרות לתכנון מרכז אשדוד.
ראש צוות תכנון העיר אשדוד (בשיתוף אריה דודאי), 1957–1959
מגדל שלום מאיר (בשיתוף עם גדעון זיו ומאיר לוי), 1959–1966
שיכון לדוגמה, רמת אביב א' בתל אביב (בשיתוף עם רוברט בנט), 1955–1959
שכונת רמת אביב ב' בתל אביב
שלשיית מגדלי מגורים ברחוב פנקס בת"א
שיכונים באשדוד ובבת ים, ב-1960
מרכז דיור דקל בשכונת בבלי, הכולל כ-100 דירות ובית קולנוע ב-1967
מגדלי מגורים ברחוב לויטן בנווה אביבים, רמת אביב, בתל אביב, שנות ה-60
מגורים בשכונת רמת אשכול, ירושלים
קריית נורדאו ורמת פולג בנתניה
נאות רחל ונאות שושנים בחולון
קריית וולפסון ורמת אשכול בירושלים
הנשיאים 24-28 בפתח תקווה, מגדלי מגורים עם בריכה משותפת
בשנות ה-40 נישא לאירין, ילידת בריטניה.
אחותו רבקה הייתה אשתו של היזם ואיש העסקים מרדכי מאיר, ממקימי מגדל שלום מאיר בתל אביב וקריית וולפסון בירושלים, שפרלשטין היה בין מתכנניהם.
יִצְחָק צוּקֶרְמן ("אַנְטֶק") (בפולנית: "Icchak Cukierman "Antek; ח' בטבת ה'תרע"ו, 13 בדצמבר 1915, וילנה – ט"ו בסיוון ה'תשמ"א, 17 ביוני 1981, לוחמי הגטאות) היה ממייסדי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בימי מרד גטו ורשה וממנהיגיו.
נולד בווילנה בשנת 1915 למשפחה ציונית ושומרת מסורת, בן לרבקה-גיטל לבית פרק (Perk; שהייתה ממוצא ליטאי) ולשמעון, שהיה ממוצא אוקראיני.
הוא למד תחילה בבית ספר עממי דתי, ולאחר מכן נשלח על ידי אביו ללמוד בגימנסיה עברית.
הוא סיים את הגימנסיה כבוגר מחזור 1933 של גימנסיה תרבות בווילנה, הצטרף ל ולתנועת הנוער הציונית "החלוץ הצעיר".
זאת על אף שבקשתו להתקבל ללימודים באוניברסיטת וילנה וב התקבלה.
ב-1934 נבחר למזכיר סניף התנועה בווילנה.
כעבור שנתיים, ב-1936, נקרא לוורשה כחבר מרכז החלוץ, ובשנת 1938, עם ייסוד תנועת הנוער המאוחדת 'דרור החלוץ', מונה לאחד משני המזכירים הכללים שלה.
צוקרמן התעניין בספרות יידיש ועברית ובחינוך נוער ברוח ציונית חלוצית וסוציאליסטית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה בקלוואן, וביום המחרת שב לוורשה.
לאחר מכן פעל צוקרמן בלבוב, בירתה של אוקראינה המערבית, שם עסק בארגון מסגרת תנועתית במחתרת.
באפריל 1940 שב על פי בקשתו לוורשה, הבריח גבולות תחת סיכונים, והפעיל את מרכז החלוץ בוורשה ברחוב דְזֶ'לְנָה (Dzielna) 34. מרכז זה היווה נקודת-מוקד ליהדות פולין לפני הקמת הגטו ולאחריו.
כמו כן עסק בשיקום התנועה במחתרת, והפך לאחד המנהיגים הבולטים של המחתרת בוורשה ובפולין כולה.
ארגן סמינרים וכנסים חשאיים וכך ארגן את הגימנסיה דרור - החלוץ.
בין השאר אף ערך במשותף עם אליהו גוטקובסקי את האנתולוגיה "פיין און גבורה" שהודפסה במחתרת בגטו ורשה והופצה בין הגטאות השונים ושימשה צעירים רבים כהכשרה רעיונית לקראת המרד.
ביקר באורח לא חוקי בגטאות בשטח הכיבוש הגרמני, היה פעיל בהתארגנות ובהכוונה של הסניפים והתאים של תנועתו בערי השדה ובארגון והכשרות בתנאי המחתרת.
הוא היה בקשר עם נציגי ארמייה קריובה באמצעות אירנה אדמוביץ'.
בפסח 1941 נשלח למחנה עבודה, אך בהמשך חזר לוורשה לאחר שחבריו שילמו שוחד.
כשהחלו להגיע ידיעות מווילנא על רצח המוני של יהודים החליט צוקרמן (בניגוד לדעתם של רבים שסירבו להאמין) שחייבים להקים ארגון שילחם בגרמנים.
וביום השני לשילוח הגדול מגטו ורשה, 23 ביולי 1942, יזם צוקרמן כינוס של נציגי הכוחות הציבוריים המאורגנים במחתרת ותבע מהם לקרוא לציבור ולגלות התנגדות פעילה לשילוח מהגטו.
ב-28 ביולי 1942 השתתף בישיבה מצומצמת של ראשי תנועות חלוציות, ובה הוחלט על הקמת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל), וצוקרמן נבחר לחבר המפקדה של הארגון.
בסוף חודש אוקטובר 1942 הוקם הארגון היהודי הלוחם שאיגד בתוכו את מרבית הכוחות הפועלים בגטו.
צוקרמן מונה לסגנו של המפקד מרדכי אנילביץ', והיה אחראי לחימוש, חבר הנשיאות של הוועד היהודי הלאומי ומזכיר ועדת התיאום.
בדצמבר 1942 השתתף צוקרמן בהתקפה על בית הקפה "ציגנריה" בקרקוב, שם ישבו כדרך קבע קצינים גרמנים ונפצע ברגלו, אך הצליח לחזור לגטו ורשה.
כשחזר לגטו, בינואר 1943, מונה למפקד אזור "טבנס שולץ" עד ליציאתו לצד הארי של העיר, ב-13 באפריל.
ב-18 בינואר החל גירוש נוסף בגטו.
במקום אחר בגטו התפתח קרב של קבוצה מבוצרת בפיקודו של צוקרמן, שבו נסוגו הגרמנים.
בראשית אפריל 1943 הודיעה המחתרת הפולנית לארגון על רצונה לחדש את הקשרים עימו.
להודעה זו צורפה דרישה לשלוח נציג חדש של הארגון במקומו של אריה וילנר (שכליאתו בידי הגסטפו שמה קץ לקשר זה) לצד הארי.
לאחר לבטים והתייעצויות רבות הוחלט כי צוקרמן יצא לצד הארי ויחליף את וילנר בתפקידו.
פחות משבוע לאחר מכן פרץ מרד גטו ורשה.
לדבריו, בזמן המרד ועוד לפני פריצתו נפגש רבות עם נציגי המחתרות הפולניות (הארמייה קריובה והארמייה לודובה) בצד הארי של ורשה, בעיקר בדבר השגת והעברת נשק ללוחמי הגטו.
כן טען כי ניסה להפיץ ידיעות על המאורעות לתקשורת בעזרת שליחת מסרים יומיים.
אולם ידיעות אלו נרשמו על סמך הרגשותיו, עקב העובדה שלא ידע בזמן אמת על המתרחש בגטו.
לאחר נפילתו של מרדכי אנילביץ' בחודש מאי 1943, מונה צוקרמן למפקד אי"ל, עמד בראש כל הארגונים היהודיים הלוחמים בערי פולין ופיקד על יחידת לוחמים יהודית בימי המרד הפולני של שנת 1944.
במהלך המרד שהה מחוץ לגטו על מנת לספק נשק ללוחמים.
הוא ארגן את חילוץ שרידי הלוחמים בגטו, ביניהם מי שתהיה אשתו, צִבְיָה לוּבֶּטְקִין, שאף היא הייתה ממנהיגות אי"ל.
גם לאחר דיכוי המרד המשיך צוקרמן בלחימה, ואף עמד בראש אנשיו בפלוגה שלחמה לצד הארמייה לודובה במהלך מרד ורשה, באוגוסט 1944.
בינואר 1945 שוחררו צוקרמן ואשתו בידי הצבא הסובייטי.
צוקרמן, סטפן גראייק וחברים מבין לוחמי הגטאות הגיעו ללובלין ב-17 בינואר.
שם פגשו את אבא קובנר וחברים מבין הפרטיזנים ודנו בשאלה "מה עכשיו".
קובנר טען שעכשיו יש לעלות לארץ ישראל ובדרך לנקום.
צוקרמן טען שעכשיו יש להישאר כאן ולהכין את התשתיות לקלוט את השורדים שיגיעו מהמחנות, מהמחבואים, מהיערות.
ב-2 בינואר 1945 הם הכריזו על הקמת "ועד הבריחה".
לא ברור איך נבחר השם.
קובנר יצא לדרך בראש קבוצה של שורדים, שירדו לרומניה בכוונה להגיע לארץ דרך טורקיה.
צוקרמן נשאר והתרכזו בטיפול ב"שארית הפליטה" של יהדות פולין וביציאתם מפולין במסגרת ארגון "הבריחה".
יצחק צוקרמן עלה לארץ ב-29 באפריל 1947 באוניית הנוסעים קורינתיה.
משעלה לארץ היה פעיל בהנצחת פעולות הארגון היהודי הלוחם, ובשימור מורשת הגבורה של הפועלים במסגרתו.
היה ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות והקים בו את מוזיאון בית לוחמי הגטאות להנצחת השואה, הגבורה והמרד.
צוקרמן העיד במשפט אייכמן והקריא בו את המכתב האחרון שקיבל ממרדכי אנילביץ' מיום 23 באפריל 1943, בזמן הקרבות בגטו.
כתביו על נושא הלחימה היהודית בגטאות יצאו בספרים לאחר מותו.
המרכז הלימודי בבית לוחמי הגטאות הוקדש לזכר הזוג צביה ויצחק צוקרמן ונושא את שמם.
גם רחוב "צביה ויצחק" בחיפה ובבאר שבע ובשכונת גילה בירושלים, נקרא על שמם.
ב-1967 השתתפו הוא ואשתו צביה לובטקין בהקמת התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
ב-1968 סיפר צוקרמן על הרהורים שעלו בליבו לגבי השפעת מצבו האישי כבחור צעיר ללא ילדים משלו, על בחירתו בהתנגדות מזוינת:
"נמרצים היינו, קשוחים היינו, ראינו רק עניין אחד לבד, רק מטרה אחת: המאבק בגרמנים.
לימים, לפני 20 שנה, כבר פה בארץ, כשיצאתי באחד מימי האביב לטייל, ולידי בני בכורי הפעוט – עלתה פתאום מחשבת סרק במוחי: הגטו, האקציה – אני ופעוטי לידי, מה הייתי עושה?".
בשנת 1981 הלך צוקרמן לעולמו בגיל 66, ונקבר בקיבוצו לוחמי הגטאות.
בבית לוחמי הגטאות בקיבוצו קרוי על שמו "המרכז הלימודי ע"ש צביה ויצחק צוקרמן", המקיים סדנאות לימודיות.
בשנת 2001 יצא לאור סרט הטלוויזיה "התקוממות" אודות מרד גטו ורשה בו מגולמת דמותו של צוקרמן על ידי השחקן דייוויד שווימר.
באפריל 2018 שודר בתוכנית "עובדה" סרט בו מתועדות שלושת נכדותיהם של אנטק צוקרמן וצביה לובטקין במסען בפולין.
אחותו שרה (סוניה) פרידלנד, ילידת 1914, עלתה ארצה טרם מלחמת העולם השנייה.
אחיו הבכור, אברהם צוקרמן, יליד 1907, עבר להתגורר בברית המועצות טרם מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה לא נוצר ביניהם קשר שוב.
ייתכן שאברהם נרצח בידי הסובייטים.
אחותו לנה (Lesha) בורשטיין, ילידת 1911, נרצחה יחד עם בעלה, דוד, בנה הקטן, בנציון, ויחד עם הוריה, שמעון ורבקה, ביער פונאר הסמוך לווילנה.
היה נשוי לצביה לובטקין, לשניים היו שני ילדים שמעון (1947) ויעל (1949).
נכדתו, רוני צוקרמן, היא האישה הראשונה אשר סיימה את קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי במגמת קרב, בשנת 2001.
קאַפּיטלען פֿון עיזבון / יצחק צוקערמאן (אנטעק); (געבראכט צום דרוק שמואל באראנטשוק [=ברנצ'וק], ראובן יציב), לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגיטאות והקבוץ המאוחד, תשמ"ב-1982.
פרקים מן העזבון / מאת יצחק צוקרמן (אנטק); (תרגם מכתב-יד ביידיש: ק.
ברתיני; התקין לדפוס: שלמה דרך), לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב-1982.
בגיטו ובמרד (ערך והביא לדפוס: שלמה דרך), לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות, תשמ"ה-1985.
יציאת פולין: על "הבריחה" ועל שיקום התנועה החלוצית (ערכו והביאו לדפוס: שלמה דרך, שלמה אבן שושן, יודקה הלמן), לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגיטאות, 1988.
שבע השנים ההן: 1939–1946 / יצחק צוקרמן (אנטק); (ערך והביא לדפוס: עמנואל ביחובסקי), לוחמי הגטאות: הקיבוץ המאוחד, 1990. (יצא לאור לאחר מותו.)
פיין און גבורה - אין דעם יידישן עבר אין ליכט פון דער קעגנווארט (ענות וגבורה בעבר היהודי לאור המציאות של ימינו), / בעריכת יצחק צוקרמן ואליהו גוטקובסקי, הוצאת תנועת דרור בגטו ורשה תמוז ת"ש (יולי-אוגוסט 1940).
(הוצאה מחודשת בתרגום לעברית - דרור לנפש 2011)
ספר מלחמות הגיטאות: בין החומות במחנות ביערות / ערוך בידי יצחק צוקרמן, משה בסוק, תל אביב – לוחמי הגטאות: הקיבוץ המאוחד – בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשי"ד-1954. (במהדורה הבאה יצא בשם "מלחמות הגיטאות".)
שלמה אבן שושן, ארנסט הורביץ, גיל אלדמע, מן המיצר שירים מן הגיטאות והמחנות ושירי המרד, (סדרת ספרים ע"ש יצחק צוקרמן), מו"ל : לוחמי הגיטאות, הקיבוץ המאוחד, 1987.
חוי דרייפוס, "כתביו של אנטק צוקרמן : עד ומקור, מנהיג ואדם", ילקוט מורשת, כרך 92–93 (תשע"ג), עמ' 117–132
כיהן כראש עיריית דימונה וחבר הכנסת מטעם הליכוד, רפ"י - הרשימה הממלכתית והמערך.
פרץ נולד בקזבלנקה שבמרוקו ועלה לישראל במסגרת עליית הנוער, בשנת 1950. כעבור שנתיים מעלייתו הצטרף לשורות מפא"י.
הוא למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר שירותו הצבאי עבד כמורה ברחובות ובראשון לציון.
בשנות השישים עבר לדימונה וכעבור תקופה מונה למנהל מחלקת החינוך בעירייה.
בשנים 1971–1974 כיהן פרץ כראש עיריית דימונה, מטעם מפלגת רפ"י.
בשנת 1974 נבחר לכנסת השמינית מטעם הליכוד.
לאחר המהפך ב-1977 כיהן כסגן שר התעשייה, המסחר והתיירות ,תחת השר יגאל הורביץ, מיוני 1977 עד ינואר 1979. ב-26 בינואר 1981 פרש מהליכוד והקים את סיעת רפ"י - הרשימה הממלכתית, יחד עם חברי הכנסת יגאל הורביץ וזלמן שובל.
חזר לליכוד ב-27 במאי באותה השנה, ונבחר שוב מטעמו לכנסת העשירית.
ב-18 במאי 1982 פרש שנית מהליכוד יחד עם חבר הכנסת אמנון לין והצטרף למערך עם הבטחה לשריון בבחירות הבאות.
בעקבות ההסכם, נבחר לכנסת ה-11 מטעם המערך.
לאחר פרישתו מהכנסת התמנה פרץ ליו"ר הוועד הפועל הציוני וחבר הדירקטוריון בקרן קיימת לישראל ובסוכנות היהודית.
בנו, יוסי, הוא מוזיקאי שהשתתף בהרכבים "איך זה עובד באמת" ו"דברים שעשיתי עם אחותי".
רבי יצחק קארו (נולד בטולדו בשנת רי"ח, 1458 - נפטר בשנת רצ"ה, 1535) היה ראש ישיבה, דרשן, ורופא, ממגורשי ספרד.
דודו ומגדלו של רבי יוסף קארו.
רבי יצחק בן יוסף קארו למד תורה אצל רבי יצחק קנפנטון.
בתחילה עסק בלימוד תורה בישיבה בטולדו.
בשלב מאוחר יותר עבר לליסבון על מנת להקים בה ישיבה.
בעת גירוש ספרד גורשה משפחתו מספרד והגיעה לפורטוגל.
בשנת 1497 גורש מפורטוגל עקב גזירה שחייבה את היהודים להתנצר או לעזוב את הממלכה.
במהלך מסע זה אירעו לו אסונות כבדים, כל בניו מתו במהלך המסע.
ככל הנראה הייתה לו לפחות בת אחת שכן ידוע שהיה לו נכד, רבי אברהם צהלון.
קורות חייו של רבי יצחק בטורקיה אינם ברורים.
נראה שנדד בין איסטנבול למגנזיה.
בקהילות אלו נשא דרשות בפני הקהל, אך אין ידוע אם שמש בהם במשרה רבנית כלשהי.
ככל הנראה, נחשב רבי יצחק סמכות רבנית שכן אחיינו הגדול, רבי יוסף קארו שאף גדל בביתו של רבי יצחק באיסטנבול, התייעץ עמו בענייני הלכה.
בשנת 1517 מסר את ספרו תולדות יצחק לדפוס.
באותה שנה יצא למסע לארץ ישראל אך לא ברור אם הגיע לבסוף לארץ ישראל.
מחד ישנן מסורות שהתעכב בדמשק ונשאר בה.
מאידך ישנן מסורות המחזקות את האפשרות שהגיע לצפת, בה ישב אחיינו רבי יוסף קארו.
ספר תולדות יצחק - ספר דרשות.
בספר משולבים הן הפשט והן הפרשנות האלגורית למקרא.
חסדי דוד - חיבור הכולל דרשות בתחום הפילוסופיה והאגדה.
מספר תשובות בשו"ת אבקת רוכל של רבי יוסף קארו, הן בשמו של דודו רבי יצחק קארו (תשובה סימן מז ותשובה בסוף הספר).
כך גם עיקרי תשובה בשמו בסוגיית הנחת תפילין בחול המועד מובאת בבית יוסף על טור סימן לא.
בנו של רבי יוסף קארו, יהודה, תכנן להוציא ספר שו"ת שיכלול את תשובותיו של רבי יצחק קארו אך הדבר לא התממש.
יצחק פרנהוף (ביידיש איצי פערנהאָף ובגרמנית: Isaac Fernhof; 1866 – 23 בפברואר 1919) היה עיתונאי וסופר עברי ציוני, שכתב בעברית, ביידיש ובגרמנית.
יצחק פרנהוף נולד לחיה (לבית פליגלר) ולישראל בבוצ'אץ' בשנת 1866. בהיותו בן 7 נפטרה אמו.
אביו נישא בשנית ופרנהוף עבר לגור אצל אחי אמו.
פרנהוף למד עברית, יידיש וגרמנית, וקרא את כתביהם של גתה, שילר והיינה, תוך שהוא מתפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית וכותב בשעות הפנאי.
פרנהוף פרסם כמעט בכל כתבי-העת שהתפרסמו באותה תקופה, ועשה ניסיונות להקים עם חבריו כתבי עת חדשים, כגון "הירדן" ו"הצעיר : ירחון לספרות יפה ולעניני החיים", כתבי עת שאותם ערך.
את "הירדן" ערך יחד עם אלעזר רוקח.
לאחר נישואיו נעשה סוחר קמח, וניהל את טחנת הקמח של חותנו ואת מחסנו.
הספר הראשון שהוציא, "מאגדות החיים", לא זכה לביקורות אוהדות.
בבוצ'אץ' הקים פרנהוף כתב עת ספרותי בשם "ספרי-שעשועים", שיצא במספר חוברות, והיה בעל השפעה על חוג מצומצם של קוראי עברית בגליציה.
מעל דפי עיתון זה הופיעו כמה משיריו הראשונים של שאול טשרניחובסקי – "נצאה, נגורה שאננים" (), מסה על ארבעה אבות מעולם החסידות מאת מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, "אבי זקני" מאת ראובן בריינין, ומאמר על "ספרות מקורית" ועל ערך התרגומים מאת יוסף קלוזנר.
עוד לקח חלק בעיתון ש.
פרנהוף התקבל, על סמך המלצתו של דוד צבי מילר, כמורה בבית ספר של הברון הירש, בזלוצ'וב ואחר כך בסטניסלאב.
הוא ניסה להמשיך להוציא את "ספרי שעשועים" גם בזלוצוב, אבל בגלל בעיות מימון הצליח להוציא רק שתי חוברות נוספות.
ספרו החשוב הוא "ספר המתנגדים" (יצא בעברית בהוצאת אגודת הסופרים העברים ליד "דביר", ה'תשי"ב).
כתב היד המקורי של הספר אבד במשרדי הוצאת "העולם" במוסקבה במהלך מלחמת האזרחים שאחרי מהפכת אוקטובר, ושוחזר מטיוטות על ידי בנו וילי (ויליאם).
שלא כמו החסידים והחסידות, שזכו לסופרים רבים שתיארו אותם, חיבורו זה היה הספר העברי הראשון שניתח בצורה ספרותית את המתנגדים.
בעת הפרעות שנערכו באוקראינה בשנת 1917, נמלט פרנהוף עם משפחתו לווינה.
עם שוך המהומות השאיר פרנהוף את משפחתו בווינה וחזר ללמד בסטניסלאב, ושם חלה.
הוא נפטר מטיפוס ב-23 בפברואר 1919, והותיר אחריו אלמנה, שלושה בנים ובת.
סוגיית תרגום המונח 'Der Judenstaat' לעברית
פרנהוף היה זה שטבע לראשונה את המונח "מדינת ישראל".
הוא פרסם בשנת 1896, בעברית, את האוטופיה 'שני דמיונות' (במסגרת חוברת ב' שנכרכה בכותר 'ספרי שעשועים', בעריכת פרנהוף).
באוטופיה התייחס לספרו של הרצל, מדינת היהודים, שראה אור קודם לכן באותה השנה, ותרגם את המונח Judenstaat לשם "מדינת ישראל", אף שעד אז, וגם לאחר מכן, תורגם לשם "מדינת היהודים".
כן חזה שהדגל הלאומי של המדינה שתקום יהיה 'דגל מרוקם מגן דוד', שפתה תהיה עברית, המנונה יהיה 'התקווה', ואף שיבץ בין ארבעת דפי חיבורו בתים מתוך 'תקוותנו' של אימבר.
את ה"מיניסטרים" במדינת-ישראל לעתיד לבוא כינה 'שרים'.
סוגיית 'מי היה הראשון שהציע ברבים את השם מדינת ישראל' לקראת הכרזת העצמאות, ומי המציאו מעיקרו, המשיכה להיות נדונה בשנים שלאחר מכן, בה בעת שראשוניותו של פרנהוף כמעט ונשתכחה.
יצחק (אַיזיק) פרץ (פרציקוביץ) (Aizik Percikovic) (8 במאי 1899 – 8 באפריל 1967; כ"ח אייר תרנ"ט – כ"ז באדר ב' תשכ"ז) היה בלשן ומורה בתחום השפה העברית יליד ליטא.
חיבר ספרי סגנון ודקדוק ועמד בראש החוג ללשון העברית באוניברסיטת תל אביב בשנים 1955 עד 1967.
נולד לר' חיים גוטמן פרציקוביץ (Chaim Gutman Percikovic; סוחר וראש הקהילה היהודית המקומית) וחנה ביילה לבית בראז בעיירה יזנה (Jieznas) שבליטא.
למד בחדר, בישיבת סלובודקה ובישיבת לידה, בגימנסיה העברית בקובנה בהנהלת פרופ' משה שוובה.
בשנים 1924 עד 1934 שימש מורה ברומני שבאוקראינה, בנירנברג (שם יסד בית ספר עברי) ובמינכן.
כבר בשנים אלה החל לעסוק בהוראת העברית וחיבר ספר לימוד.
ב-1930 קיבל תואר ד"ר לבלשנות שמית באוניברסיטת ברלין, ארלנגן (Erlangen) שבגרמניה, מינכן ווינה.
באוניברסיטה זו למד, בין היתר, מפי פרופ' יוסף הל.
היה מתלמידיו של הבלשן גוטהלף ברגשטרסר.
בימי השואה נספו אחיו קופל ושלמה.
עלה ארצה בגפּו באייר תרצ"ד (1934) והרצה 20 שנה בבית המדרש למורות ולגננות בתל אביב ע"ש לוינסקי על לשון וספרות.
זמן קצר אחרי עלייתו נשא אישה.
באותה תקופה עמד בראש ועדת התרבות של התאחדות עולי גרמניה (הע"ג) ויסד חוג בה עברי.
היה ממייסדי אוניברסיטת תל אביב ונמנה עם ראשוני מרציה.
ב-1955 יסד את החוג ללשון עברית באוניברסיטה זו ועמד בראשו עד מותו.
משנת תש"ה היה חבר ועד הלשון, ולאחר מכן נתמנה לחבר־יועץ באקדמיה ללשון העברית.
הערותיו תרמו לניסוח כללי הפיסוק ולקביעת מונחי הדקדוק של ועד הלשון.
נמנה עם עורכי "לשוננו לעם".
חיבר ספרי לשון, תחביר ודקדוק רבים, ובהם "עברית כהלכה" (הוצאת שרברק) ו"משפט הזיקה בעברית לכל תקופותיה" – מחקר גדול שהשלים סמוך למותו.
פרסם מאות מדורי לשון בעיתונות העברית ("דבר", "אֹמֶר", "הארץ", "הצופה") וכן בכתבי עת ("החינוך", "הד החינוך", "אורים", "מולד", "לשוננו", "לשוננו לעם").
בשנות ה-50 שידר ברדיו פינות עברית ושיחות עם מומחים על ענייני הלשון השוטפים.
כתב מאמרים וסיפורים גם ביידיש ובגרמנית.
ההדיר את "מחברות איתיאל" לאל-חרירי (1961), בתרגום ר' יהודה אלחריזי.
ב-1965 (תשכ"ה), שנתיים לפני מותו, מונה לפרופסור־חבר באוניברסיטת תל אביב.
ב-1967 נפטר בתל אביב ממחלה קשה.
נטמן בבית העלמין בחולון, בחלקת הסופרים (גוש 1, אזור 6).
קודם ללווייתו הונח ארונו באוניברסיטת תל אביב, ברחבה שלפני הפקולטה למדעי הרוח, ושם נישאו הספדים לזכרו.
במספידים היה ד"ר ישראל מהלמן, ממייסדי האוניברסיטה.
עד מותו התגורר ברחוב יעל 5 בתל אביב, וקודם לכן התגורר ברחוב שד"ר 79. הניח אלמנה, לוטה פרץ (בת ר' משה נחמיה; נפטרה בד' בטבת תשמ"ד).
ספרייתו העשירה הכילה אלפי ספרים ונתרמה בידי אלמנתו לאוניברסיטת תל אביב.
כיום ספריית העיון שוכנת בבית הספר למדעי היהדות ע"ש רוזנברג.
היא משמשת אכסניה לסמינרים וחדר עיון לסגל החוג ולתלמידיו.
במהלך השנים הועשרה עוד מתרומתו של שאול אלוני לזכר בנו בעז, מעיזבונותיהם של פרופ' אליעזר רובינשטיין, ראש החוג ללשון העברית במשך שנים רבות, ושל ד"ר רבקה ירקוני ז"ל שכיהנה במשך תקופה ארוכה כמרכזת החוג.
לאחרונה נוספה אליה תרומתו של אברהם עקביה, ממניחי היסוד למינוח העברי בהגנה ובצה"ל.
פרץ התנגד במידה רבה לגישה שהתפתחה בדורו: חוברות תיקוני לשון שנכתבו בצורת "אל תאמר כך, אלא אמור כך".
הוא בז לגישה זו, ובהקדמה לספרו "עברית כהלכה" היטיב לתאר את עמדתו בנושא.
פרץ קנה לו קהל רב באשר הייתה כתיבתו קולחת והרצאת דבריו הייתה מדודה ופדגוגית:יצחק אבינרי, בספר "יד הלשון" (1964) תיאר את הסתייגויותיו מ"חומרות היתר" שהנהיג פרץ, לטענתו:
אבינרי קרא לקהל הקוראים להמשיך בשילוב דברי מליצה בכתביהם, אף על פי שפרץ התבטא בִּגְנוּת המליצה:
פרץ חיבר ספרי לשון רבים, ובהם –
"עברית כהלכה", הוצאת יוסף שרברק (תשט"ו–תשי"ח, ולאחר מכן מהדורה מתוקנת ומורחבת ראתה אור בתשכ"א; הוצאה 12 ראתה אור בתשל"ח, 1978);
"משפט הזיקה בעברית לכל תקופותיה", הוצאת דביר;
"עיקרי התחביר העברי", הוצאת בית־המדרש למורות ולגננות ע"ש א"ל לוינסקי, ת"א (תש"ד), נדפס בסך הכול בארבע מהדורות;
"תורת החִבור – הוראות ואימונים" (תש"ז);
"פרקים" (מקראה שנכתבה בהשתתפות ז' שפירא וראתה אור בתש"ח);
"בלשנות דרשנית בספרות התלמודית והמדרשית" (תל אביב, תשכ"ד);
"עברית חיה – שעורים למשתלמים".
יצחק שלמה פרנקנטל (נולד ב-27 ביולי 1951) הוא פעיל שלום ישראלי, מייסד חוג ההורים - פורום המשפחות.
יצחק פרנקנטל נולד בבני ברק למשפחה דתית יוצאת גרמניה.
אביו, משה יהודה (ליאו) פרנקנטל, היה מחלוצי תעשיית החלב בישראל ובעליה של חברת הגלידות סנוקרסט.
ביולי 1994 נחטף בנו, , שהיה באותה עת חייל בשריון, בעת שלקח טרמפ בצומת ראם, ונרצח על ידי מחבלים של ארגון החמאס.
בעקבות הטרגדיה שפקדה אותו, הקים פרנקנטל את חוג ההורים - פורום המשפחות, המורכב מהורים שכולים ישראלים ופלסטינים, הנפגשים במטרה לקיים דיונים ולקדם את רעיונות השלום והפיוס בין העמים.
כמו כן ייסד את מכון אריק, העוסק בקירוב בין ישראלים לפלסטינים ומקדם את הפיוס בין העמים בדרכים חינוכיות.
הוא שימש כמזכ"ל תנועת עוז ושלום - נתיבות שלום וערך את העלון השבועי שלה "שבת שלום".
כיום הוא מגיש תוכנית בשם "בקש שלום ורדפהו" ברדיו כל השלום.
בשנת 2001 שודר בערוץ 2 הסרט הדוקומנטרי "צוואת הבן", בבימוי איתן וצלר, אודות פועלו של יצחק פרנקנטל.
הסרט שודר גם ברשת ה-BBC.
בשנת 2007 החל להגיש תוכנית שבועית ברדיו כל השלום.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו "דור המדבר על הכוונת".
בשנת 2011 הזכיר אותו ואת פעילותו נשיא ארצות הברית ברק אובמה במהלך נאומו על המצב במזרח התיכון.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצב במקום סמלי ברשימת מפלגת העבודה.
בבחירות לכנסת ה-17 היה במקום סמלי ברשימת מרצ ובבחירות לכנסת ה-18 היה במקום סמלי ברשימת התנועה הירוקה-מימד.
באפריל 2016 הותקף בצעקות בעצרת התמיכה בחייל אלאור אזריה, לאחר שהחזיק שלט מחאה בסמוך למקום האירוע.
הרב יצחק צבי ריבלין (תרי"ז, 1857 - י"ח בניסן תרצ"ד, אפריל 1934) התפרסם כאחד מגדולי ירושלים והיה ממנהיגי המזרחי בארץ ומייסד סניף המזרחי בירושלים, שהיה הסניף הראשון של התנועה בארץ.
כונה "דרשן הגאולה" כיוון שהיה מרבה לדרוש בענייני גאולת ישראל.
כיהן כרב שכונת זיכרון משה והסביבה במשך כ-20 שנה.
נולד בעיירה טולוצ'ין הקרובה לשקלוב לרב בנימין ולרייזל, שניהם נכדי הרב משה ריבלין משקלוב שהיה ראב"ד האשכנזים בירושלים ובן הרב הלל ריבלין משקלוב, מחבר קול התור ומתלמידי הגר"א.
למד אצל אביו ובישיבת וולוז'ין כאביו.
נודע בישיבה בבקיאותו בש"ס ופוסקים וכונה בישיבה "העילוי מטולוצ'ין" או 'הש"ס החי'.
רעייתו, אם חמשת ילדיו, התנגדה לרצונו לעלות לארץ, והוא נתן לה גט ועלה יחידי בתרמ"ד.
גם בין גדולי ירושלים התבלטה גאונותו המופלגת, בייחוד בבקיאותו הגדולה בש"ס ופוסקים ובשקידתו העצומה.
הוא ידע היכן נמצא כל דבר שבש"ס במידה מדויקת יותר מב'מסורת הש"ס'.
כוח תפיסתו היה עצום, עד שהיה יכול להגיד במהירות את מספר המרצפות שבחדר או מספר האבנים שבבניין.
ייסד כמה "חברות לדיבור לשון הקודש" על אף שנרדף על כך.
השתתף בקניית קרקעות להקמת מושבות חדשות בארץ ושכונות חדשות מחוץ לחומות בירושלים, וראה בכך כבישת הדרך לגאולה.
היה המייסד העיקרי של חברת רמה שקנתה בתרנ"ד שטח של כ-3,000 דונם בהמצפה שעל יד קבר שמואל הנביא.
שהה בתרנ"ז-תרנ"ט ביפו במסגרת פעילות '"חברת ישוב ארץ הקודש" שהקים בתרנ"ו שמטרתה הייתה להגביר אהבת עבודת האדמה בקרב בני ירושלים ונשלחו שליחים ליפו ולמושבות כדי לחפש מקומות עבודה לפועלים ולגייס חברים.
כיהן כרבה של שכונת "מזכרת משה".
בתרנ"ט חזר לירושלים ובתרס"ג הוביל את ייסוד סניף המזרחי בירושלים שהיה הראשון בארץ.
בשנים תרס"ג-תרס"ח כיהן כראב"ד טולוצ'ין במקום אביו שנפטר וחזר לירושלים.
בתרפ"ח היה שותף להקמת "קרן בנין ירושלים" כדי לעזור לבניין בתים למחוסרי דירות בארץ על ידי הלוואות והיה ממנהליה.
במשך כ-20 שנה ועד פטירתו, היה הרב של שכונת זיכרון משה והסביבה.
על פי תאוריה של החוקר אלי אשד, הספר קול התור נכתב על ידו ולא על-ידי סב-אביו, הרב הלל רבלין.
ביום הלווייתו הכריזה הרבנות הראשית על ביטול מלאכה.
בהלווייתו השתתפו אלפים מבני כל החוגים.
ספדו לו הרב הראשי לישראל הראי"ה קוק.
הרב יוסף גרשון הורביץ והרב שמואל רפפורט.
במרץ 2022, אדר ב' תשפ"ב, נחנכה בשכונת רמות בירושלים כיכר על שמו, בטקס רשמי מטעם עיריית ירושלים במעמד ראש העיר משה ליאון.
פעם אחת, ביום השנה של פטירת הגר"א בחוה"מ סוכות, דרש הרב ריבלין בבית הכנסת בשכונת "זיכרון משה".
בדרשתו הוא דיבר על עליית תלמידי הגר"א ועל תורת המשיחיות דאתחלתא בשיטת הגר"א ותלמידיו מייסדי היישוב.
באחת מדרשותיו שנערכה על ידי חברת "ישוב ארץ ישראל", הדגיש הגרי"צ שחובה עלינו ליתן כבוד לכל חברות המשתדלים ברעיון הזה ולקרב את החופשים.
והתריע נגד המסרבים לעלות, בהזכירו את היראים שלא רצו לעלות מבבל לא"י בימי נחמיה בעטיים של אלה שהיו דורכים גתות בשבת, וע"י שיטה זו גרמו לנו את הגלות המרה הזאת: "גם המרגלים היו גדולי הדור אז וטעו ועי"ז מתו יותר מחצי מיליון יהודים.
עיקר מצוות ישוב א"י היא בנין ונטיעת אדמתה, ולא המדרש עיקר אלא המעשה - עלינו להתעורר מלמטה, ואז תהיה התעוררות מלמעלה, ועלינו לתקן את עוון המרגלים ואחר כך ירחם ה' את יעקב" ('מוסד היסוד' עמ' 61 ועמ' 292).
וכן אמר על יסוד דברי הגר"א וכך אמר הרב קוק שהיסוד לגאולה הוא רישיון מאומות העולם.
כך ראינו בזמננו בוועידת סן רמו שאשררה את הצהרת בלפור ובהכרזת האו"ם על הקמת מדינה יהודית.
ציטט מר' ישראל פרידמן מרוז'ין שהגאולה תתחיל באתערותא דלתתא על ידי קיבוץ גלויות ('מוסד היסוד' עמ' 203).
באספת היסוד של ה"מזרחי" בירושלים התקיימה בחוה"מ פסח תרס"ג, בבית המדרש 'בית רחל' בשכונת כנסת ישראל, ונפתחה על ידי הרי"צ, שבאר כי מטרת האגודה להיות סניף לאגודת הציונים החרדים הנקראים בשם 'המזרחיים', וגם לעסוק באה"ק בקניית קרקעות עבור בניין בתים.
בדרשתו הביא ראיות מן התורה שבכתב ושבע"פ, כי חובה לעסוק בפועל ביישוב של ארץ ישראל וכי "הגאולה תבוא קמעא קמעא בדרך טבעית, והניסים יבואו רק אחר כך.
וכל המערער על כך אין לו שום יסוד מן התורה, ואין זאת אלא מעשי היצר הרע המתלבש בלבוש היצר הטוב להטעות את היראים כדרך שקרה לגדולים ורבים" (י' וייס, "בשעריך ירושלים", עמ' 256; "יובל המזרחי", עמ' קפ"ט).
יצחק צֶפֶּל ישורון (נולד ב-27 בספטמבר 1936) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק סרטים וסופר ישראלי.
יצחק צפל ישורון נולד בתל אביב והתגורר בשש השנים הראשונות לחייו בבנימינה, שם היה להוריו משק חקלאי.
אימו, ד"ר טובה (טניה) ישורון ברמן, הייתה רופאה שעבדה בקופת חולים הכללית ולימים הייתה יו"ר המחלקה הרפואית במרכז קופת חולים.
אביו מרדכי, היה חקלאי בבנימינה וכשעברו לתל אביב עבד בהנהלת חשבונות של חברת פרי הדר א.
בגיל 6, יצחק ואחותו חווה עברו להתגורר בקיבוץ גבעת השלושה כילדי חוץ, בעוד שהוריהם עבדו בתל אביב.
מכיתה ה' גדל בתל אביב, למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בצפון ואחר-כך בתיכון חדש.
בצבא (1957-1954) שירת בגדוד 18 של נח"ל מוצנח, שצורף לחטיבה 202 של הצנחנים, ונלחם בפעולות התגמול ובמלחמת סיני.
במילואים שירת בסיירת הירושלמית, יחידת סיור 90.
בתום שירותו הצבאי נסע ישורון לחו"ל, ולאחר שנה, שב לישראל ולמד ספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית במשך שנה.
אחר-כך נסע לפריז, למד במשך חמש שנים ספרות אמריקאית בסורבון וסיים בתואר "סרטיפיקט", במקביל עבד כעוזר במאי בסרטים צרפתיים.
בשנת 1963 חזר צפל ישורון לישראל ועד שנת 1967 ביים עשרות סרטים תיעודיים מוזמנים.
הסרטים נעשו עבור גופים שונים כגון: הסתדרות העובדים הכללית, האגודה למלחמה בסרטן, משרד הבינוי והשיכון, משרד התחבורה, המוסד לביטוח לאומי ועוד.
רוב הסרטים נעשו עבור שירות הסרטים הישראלי והוקרנו בבתי הקולנוע, לפני סרט קולנוע ארוך.
בין סרטיו היו "לכיש", שגולל את סיפורה של משפחה; ישורון וצוותו גרו בלכיש במשך זמן מה וצילמו משפחה של עולים חדשים.
סרט נוסף שביים היה "בנגב", שסיפר על הקמתה של העיירה ערד.
ב-1967 עשה ישורון את סרטו העלילתי הארוך הראשון, "אשה בחדר השני" ומאז ועד היום התמקד בעשיית סרטים עלילתיים.
הוא כתב וביים 13 סרטים.
ביים מספר סדרות ומיני-סדרות טלוויזיה: "דלת הקסמים" עבור הערוץ הראשון ב-1974, "משחקי אהבה" עבור קשת ב-1993, ו"קרב בדרך לירושלים", עבור הערוץ הראשון ב-2003.
בסוף שנת 2014 הקים מסלול להפקת סרטים עצמאיים במסגרת החוג לקולנוע של המכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2021 יצא לאור ספר הריגול שכתב ישורון: "בשירות המוסד".
יצחק צפל ישורון נשוי מאז שנת 1966 לדניאלה, יועצת חינוכית במקצועה, העובדת בעמותת "אפשר" ולהם שני ילדים: איתי הבכור, משמש כיום כמנכ"ל בית הספר לבגרות ולפסיכומטרי של יואל גבע; בנם הצעיר רועי הוא סופר ובעל חברה לקידום מכירות Marketwise.
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1967. הוא לקח תסריט שנכתב בצרפתית ותרגמו לעברית.
התסריט היה מושפע ממחברי הרומן החדש בצרפת כמו נטלי סארוט ואלן רוב גרייה, בכך שצריך לשבור את הסיפור, כדי שאפשר יהיה להתמקד במה שהיה על המסך ולא בשאלה מה יקרה הלאה.
הסרט צולם בבני עטרות במשך כמה ימים והיה סיפור מערכת היחסים בין שני זוגות והוא תואר בצורת וריאציה על אפשרויות ולא בצורת נראטיב שמתפתח מתחילתו עד סופו.
נתן כוגן ורות סגל שיחקו את הזוג המבוגר ואילו ציונה טוכטרמן ואמנון ברנזון שיחקו את הזוג הצעיר.
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1976. בסרט יהורם גאון גילם את דמותו של אסיר שהשתחרר מהכלא ומחפש את מי שהלשין עליו.
בסרט משתתפים גם אברהם נגה בתפקיד ראש המאפיה -"מרקו", אדית אסטרוק ופנינה וילצ'ר.
ישורון ביים וכתב את התסריט לסרט שהופק בערוץ הראשון וזכה בפרס הטלוויזיה לסרט הדרמטי הטוב ביותר בשנת 1978.
סיפור אהבה משולש בין בחורה ושני בחורים, על רקע כנופיית נוער המתחככת עם עולם הפשע בשכונת מוסררה שבירושלים.
זוהי דרמה עלילתית באורך מלא שמרבית שחקניה לא היו מקצועיים וחלקם נהפך לימים לשחקנים.
ישורון השתמש בתיקים אמיתיים של חבורות נוער.
הסרט היה על סיפור אהבה, אבל התרחש בשכונה מסוימת ותיאר כיצד אנשים מנסים להתרחק מן הפשע.
כהכנה לסרט ישב ישורון עם אנשים בשכונת עזרא (ליד שכונת התקווה) בדרום תל אביב וראיין אנשים.
לתפקיד הגיבור הראשי קובי, ערך ישורון אודישנים במשך חודשים ארוכים, אחרי שהתייאש מלמצוא אותו יצא צוות גדול של עוזרי הפקה, הלכו וחילקו פתקים לבחורים בגיל המתאים והזמינום לאודישן, לבסוף נבחר מאיר אזולאי.
דליה מלכה גילמה את דמותה של מלי.
הסרט השתתף בפסטיבל הבינלאומי של מונטה קרלו לסרטי טלוויזיה.
נועה בת 17, משנת 1982, שנחשב לאחד מהסרטים המצליחים שנוצרו בישראל, מבחינה אומנותית וקופתית.
הסרט מתאר את התבגרותה של נועה, נערה תל אביבית, ואת הטלטלה שהיא עוברת בקרב חבריה בד בבד עם הטלטלה שעוברים הוריה על רקע השבר בתנועה הקיבוצית.
ישורון ביים וכתב את התסריט לסרט שהופק בידי סרטי "רול" בשנת 1983. הסרט מגולל את סיפורו של זוג במשבר (ירון לונדון ומירי פביאן) ומתאר את התפוררות היחסים ביניהם עקב בגידתו של הגבר.
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1986 בידי חברת קאנון.
הסרט צולם בכפר הנוער שפיה.
הוא מספר את סיפורה של בחורה קצת אבודה בכיתת נערים ונערות (אביטל באר) שהולכת לאיבוד בין כל מיני גברים.
הוא מספר גם על מורה (יצחק בן-נר) שמנסה להנהיג בבית הספר עקרונות של צדק ללא הצלחה.
הסרט עוסק בחיים בפנימייה, בחלומותיהם של התלמידים והקושי שלהם להסתדר עם עצמם וגם עם אחרים.
ישורון ניסה להציג מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית.
שחקנים ראשיים נוספים הם אלון אבוטבול, רמי ברוך, שמואל שילה.
ישורון ביים וכתב את התסריט לסרט בהפקתו של דוד טור שיצא לבתי הקולנוע ב-1989.
הסרט זכה בפרס וולג'ין, הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ירושלים.
הוא זכה בפרס "ציפור הזהב" לסרט הטוב ביותר, ב"פסט ריו", פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ריו, שנערך בפורטלזה, בצפון ברזיל, ב-1989 והשתתף בפסטיבל הסרטים פנורמה של ברלין, בפסטיבלי הסרטים של דבלין, לונדון, הונג קונג ו"אינטרפסט" במוסקבה.
הסרט מספר על ישראלי יורד, אב לבן, שמגיע לארץ לביקור עם אישה חדשה, אמריקאית, איתה התחתן.
הם עושים מסע לגדה לבקר את בנו ונוסעים לטקס סיום הטירונות שלו.
המסע הזה מסתבך בדרכי הגדה המערבית, המשפחה מסתובבת בגדה במכוניות שונות ודרך זה אנו רואים את הפוטנציאל הנפיץ של הכיבוש.
השחקנים הראשיים היו: ליה דוליצקיה, עמית ליאור ושרון הכהן.
סרט אמריקאי שישורון ביים וכתב את תסריטו.
הוא הופק בידי New Frame Entertainment והופץ בידי Trident Releasing ב-1993. הסרט מספר על שני זוגות של חברים צעירים שחיים בעיירה קטנה בניו ג'רזי ומספר את סיפור אהבתם.
מיני סדרה שעשה ישורון עבור הטלוויזיה, היא הוקרנה ב-1993 ועניינה סיפורי אהבה.
היא בכיכובם של רמי הויברגר, איילת זורר ואפרת רייטן.
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט, שהופץ ב-1996.הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 1996.
זוהי קומדיה העוסקת בבגידה בחיי הנישואים והשלכותיה על חייהם של שני זוגות.
בסרט כיכבו יבגניה דודינה, שמואל קלדרון, נטע מורן, נתן סגן-כהן ואביבה גר.
ישורון הפיק, ביים וכתב את התסריט לסרט הטלוויזיה באורך מלא ששודר לראשונה ב-1999. בסרט מככבים יבגניה דודינה, משה איבגי, דאנה איבגי ויובל סגל.
הוא עוסק באדם (משה איבגי) שאינו מצליח להסתדר בין עבודתו, אהבתו (עולה מרוסיה בכיכובה של דודינה) ובתו (דאנה איבגי).
ישורון ביים וכתב את התסריט של סרט הטלוויזיה בהפקתה של חברת אי.סי.פי.
(כיום HOT), ששודר לראשונה בשנת 2003. הסרט צולם בדרום אפריקה.
הוא מספר את סיפורו של אלי (משה איבגי), איש עסקים ישראלי שעובד בדרום אפריקה וכשהוא עורך ביקור אצל הרופא מתברר לו שהוא חולה במחלה סופנית.
הוא מחליט לסגור את כל המעגלים הלא-סגורים בחייו, הם שלוש נשותיו.
ישורון הפיק וביים את הסרט.
זהו המשכו של הסרט "נועה בת 17", שעוסק במשבר בתנועה הקיבוצית בשנים 1951/2. הסרט "לא בת 17" נעשה על רקע ההפרטה של הקיבוצים.
נעה (דליה שימקו) היא רופאה שירדה מהארץ ועוברת לאמסטרדם והיא חזרה לבקר את אמה (עידית צור).
אמה מנהלת רומן עם איש מבוגר מהקיבוץ (שמואל שילה), כשרוצים לחלק את זקני הקיבוצים בין בתי אבות.
במסגרת תוכנית ההבראה של הקיבוצים, הם אינם מסוגלים לתמוך באוכלוסייה המבוגרת והללו צריכים לעזוב את בתיהם.
הביקור של נעה מספר אודותיה, אודות אמה ועל הטרגדיה שלה ושל המאהב שלה.
בסרט מככבים גם דינה דורון, רוני בוקסבאום ומאיה מרון.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2003.
מהמחלקה נותר אדם אחד והוא לוקה בהלם קרב.
הסדרה נעשתה בתקציב של חמישה מיליוני שקלים והושקע מאמץ רב באפקטים מיוחדים וממוחשבים.
הצלם היה אסי רוסק, המלחין עודד זהבי והשחקנים הראשיים היו תומר רוסו, ישראל דדון ואהד מילר.
סרט אמריקאי, ישורון ביים וכתב את התסריט.
הסרט הופק בידי חברת Imronet LLC בשנת 2007 והוא הוצג בפסטיבל חיפה.
הסרט נעשה במסגרת ניסיון ליצור תוכן לאתר אינטרנט שיאסוף סרטים עלילתיים בצורת הפקה מסוימת.
הוא מגולל את סיפורו של פסיכולוג מאוד פדנט ומרובע, שיום אחד מופיעה אצלו בחורה צעירה בעלת כוחות על-טבעיים, היא מסוגלת לעבור ממקום למקום בן רגע.
הסרט מתאר איך הפסיכולוג מתפרק לאט לאט ואיך הוא חוזר לעצמו לבסוף וכיצד הבחורה, בין אם היא אמיתית ובין אם היא מדומיינת, חודרת לו לאישיות.
קומדיה שחורה בבימויו של ישורון, שיצאה לאקרנים בשנת 2018. לולק בערוב ימיו סובל ממחלת אלצהיימר.
מקיפים אותו שכנתו שהיא אהובתו לשעבר, בן מתוסכל, נכדה אהובה, ואשתו מרתה הנאמנה שתש כוחה מטיפול בו.
מותה של האהובה/שכנה גורם ללולק לאבד סופית את הקשר עם המציאות.
אשתו הופכת בעיניו ל"עוזרת", שהעלימה את מרתה.
בסרט משחקים בתפקידים הראשיים אלי גורנשטיין, שפרה מילשטיין ורבקה גור.
מאמר שכתבו ד"ר שלומית ליר ופרופ' ליאת איילון על הסרט השווה בינו לבין הסרט אהבה בדרכים מתוך התייחסות למוטיבים העוסקים במגדר, חופש ויחסים בין המינים בגיל מבוגר.
בשנת 2021 הוציא ישורון את ספרו - מותחן הריגול "בשירות המוסד".
יצחק (אלכסנדר) פרֶנקל (פְרֵנֵל) (10 באוגוסט 1899, אודסה – 1981, תל אביב) היה צייר, פסל ומעצב תפאורה ישראלי ובין-לאומי.
יצחק פרנקל נחשב לאב האמנות המודרנית בישראל ואחד מחשובי האמנים היהודים של אסכולת פריז.
ידוע בתור מי שהביא לארץ ישראל את השפעת אסכולת פריז, ולימד ציירים רבים שהפכו לימים גם הם למובילים בארץ בתחום האמנות.
פעל וישב בפריז, פורטוגל, דרום אפריקה, אודסה וישראל (ביחוד בצפת ובתל אביב).
יצחק פרנקל נולד באודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), השישי משבעת ילדיהם של יוסף-צבי ויוכבד בת רפאל כשר, נצר לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
כילד הועידו לו הוריו עתיד של מהנדס או לבלר, אך אהבתו לציור הכריעה.
הוא למד בישיבה אצל הרב בודילקיס, שם הכיר את הצייר חיים גליקסברג.
למד ב"חדר מתוקן" שנוהל על ידי הסופר מנדלי מוכר ספרים.
כילד התגורר במתחם שבה שכן בית הדפוס של ביאליק ורבניצקי, בעלי הוצאת "מוריה".
ב-1916 התקבל לבית הספר לציור באודסה (שם למד עד 1918).
ב-1919 למד אצל אלכסנדרה אקסטר, מורה קונסטרוקטיביסטית, קוביסטית ועתידנית וציירת רבת השפעה באקדמיה לאמנויות יפות באודסה, אחד מבתי הספר המובילים לאמנות ברוסיה הצארית.
עם פרוץ המהפכה הרוסית, פרנקל וצעירים אחרים הועסקו בהכנת עיטורים וכרזות עבור אנשי המהפכה המקומיים תחת הנחייתה של אלקסנדרה אקסטר.
בתקופה זו גם ניסה להתקיים מביצוע עבודות גרפיות ומכירת איורים.
בתקופה זו נאמר שנאחז בדרכי הציור של סזאן.
ב-1919 עלה לארץ ישראל באונייה רוסלאן עם אחיו הגדול משה פרנקל.
תחילת שנות ה-20 בין פריז לארץ ישראל
בין השנים 1916–1918 למד ציור בבית ספר בעיר הולדתו.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן" עם אחיו הבכור משה פרנקל.
באונייה זו חזרו לארץ שליחי היישוב החדש אשר נתקעו בגליציה בזמן מלחמת העולם הראשונה, מהם שמע לראשונה הצייר הצעיר על צפת.
סיפוריהם על צפת ונופיה הלהיבו את הצייר, עד סוף חייו היוותה צפת מוקד ומוזה לאמונותו.
עם הגיעו לארץ ישראל פתח סטודיו לציור בנגריה של גימנסיה הרצליה בתל אביב, ציונה תג'ר הייתה אחת מתלמידיו.
לקראת חגיגות הפורים תר"פ התכוננו לפתוח תערוכת תמונות, אך בשל מאורעות תל חי, נדחה.
בנוסף, היה שותף להקמת קואופרטיב "התומר" יחד עם קונסטנטינובסקי, הפסל הלפרין ומרים חד גדיא (אשתו הראשונה של רפאל אבולעפיה).
הקואופרטיב ביקש לקדם אמנות מודרניסטית בארץ-ישראל.
האמנים הצעירים התקיימו ממכירת כדים מעוטרים אשר מכרו בשוק ביפו ואף מעבודות צביעה.
האמנים שכרו בית מלאכה קטן בת"א בסמטת הבד (ברחוב הרצל/אילת).
באפריל של 1920, יצחק פרנקל והזוג קונסטן הוזמנו להציג בתערוכת האמנות הראשונה בתל אביב שאורגנה על ידי יעקב פרמן שעלה גם הוא באונייה רוסלאן.
הצעירים התקשו מאוד להתקיים כאמנים בעיירה הקטנה ובסוף 1920 עזבו את הארץ.
הוא התחיל את דרכו לשם דרך מצרים יחד עם זוג האמנים יוסף ויהודית קונסטנט.
הם הציגו תערוכה בקהיר ואלכסנדריה, ומשם המשיך פרנקל לבדו לפריז.
שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux Arts, הבוז-אר) ובנוסף באקדמיה גראנד שומיאר בה נפגש באמנים יהודים כגון חיים סוטין ומישל קיקואין ועוד אשר הפכו יחדיו לאסכולת אקול דה פארי (École de Paris).
הוא למד בסטודיו של הפסל אנטואן בורדל ואצל הצייר אנרי מאטיס.
פרנקל אמור היה לקבל ממשפחת שושנה פרסיץ (מייסדי הוצאת הספרים 'מסדה') מלגת לימודים, אך גילה פרנקל כי היא נועדה רק ללימודים אצל פסל נחום אהרונסון.
למרות זאת נרשם לאקדמיית גראנד שומיאר.
חי תחילה בעוני רב, הוא גורש מחדרו ואף חי לתקופה ארוכה מתחת לגשרים וברחובות.
פרנקל בתקופה זו נתפס על ידי המשטרה ולמזלו נשלח לקצין חובב אמנות, שבמקום לגרשו מצרפת מסר אותו לחסותו של סוחר יהודי.
לאחר מכן סודרה לפרנקל עבודת משמרת לילה בתחנת הרכבת, כל עוד יכול היה להמשיך בלימודיו בשעות היום.
הוא חי כך בדוחק רב עד שקיבל מלגת לימודים בזכות מר וורמסר, אחד מעוזריו של הברון דה-רוטשילד.
ב-1923 הצטרף למועדון הציוני בפריז, שם פגש את אשתו הראשונה, יהודית.
בתקופה זו הציג מעבודותיו בסלון העצמאים ב-1924 ובסלון הסתיו.
עבודותיו זכו לתשבחות והערכות בעיתונאות הצרפתית מפיהם של מבקרים בעלי שם כגון מוריס רינאל, פרנציס קרגו ולדמר ז"ורז ואחרים.
עבודותיו שאבו מסגנונות הציור האוונגרדיים של התקופה, בעיקר הקוביזם והאמנות המופשטת, כדוגמת הציור חיבור ללא עצמים, אשר הציג ב-1926 לאחר שובו לארץ..
ציור חשוב אחר מתקופה זו הוא הציור עקידת יצחק שצויר בשנת 1924, מן הראשונים המתארים נושא זה באמנות הישראלית.
הציור עוצב בהשראת מסורת ציורי העקידה ובהשפעת הפולקלור הצפתי, עליו נמנים אמנים כגון משה בן יצחק מזרחי.
הסטודיו של פרנקל בתל אביב
לאחר שובו פתח פרנקל ב-1925 את "הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים", שפעל בתל אביב עד לשנת 1929. על התלמידים בסטודיו נמנו מרדכי לבנון, דוד הנדלר, אריה נבון, ג'ניה ברגר, שמשון הולצמן, סימה סלונים, יוסף קוסונוגי ואחרים.
שם לראשונה יכלו תלמידיו לראשונה בארץ לראות רפרודוקציות של האמנים הבולטים מתוך הזרמים השונים באותה עת בצרפת.
יש האומרים כי בסטודיו של פרנקל לראשונה בארץ הייתה הדרכה יסודית אשר אפשרה להם להכיר את יסודות הציור המודרני.
תלמידי בצלאל כגון משה קסטל, אביגדור סטימצקי, פיין, ארוך, הפסל בן צבי ועוד היו יורדים לתל אביב לסטודיו של פרנקל ובכך ספגו גם הם את ההשפעה הצרפתית.
בצריף הסטודיו של תיאטרון "האהל" נפתחה ב-14 בינואר 1926 תערוכה ראשונה של "אמנים מודרניים", התשובה התל אביבית לתערוכת "מגדל דוד" הירושלמית (אשר הושפעה מאסכולת "בצלאל".
גם בחלק מתערוכות מגדל דוד, פרנקל הציג את יצירותיו.
בין המציגים בתערוכת "אמנים מודרניים" היו פרנקל ותלמידיו, (שם הציג את "חיבור ללא עצמים" ואת "כינור").
ציוריו נחשבים לציורים המופשטים הראשונים אשר נראו בארץ עוררו סערה רבה בתקופה.
בתקופה זו היה בין מקימי קבוצות האמנים, "אגד" ו"מסד".
השפעתו – אסכולת פריז בארץ ישראל
ציורו בתערוכת בית הספר לבנים בפסח 1927 נחשב לכזה שהכריע את המאבק בין אסכולת המודרניזם המושפעת על ידי École de Paris ואסכולת בצלאל השמרנית, לטובת האמנות המודרנית.
פרנקל ארגן תערוכות לתלמידיו ולו אשר הוצגו ב-1926 ו-1927, בעקבות התערוכות ב-1928 הוצגו שתי תמונות נוף של פרנקל באלבום צבעוני של כתב העת "מסחר ותעשייה" ב-1928. השתתף גם ב-1929 בתערוכה הכללית הראשונה שאורגנה על ידי איגוד האמנים העבריים ביריד המזרח.
בהשראת פרנקל, רבים מתלמידיו נהרו לצרפת על מנת לחזק את יכולתם ולהעשיר את עצמם באמנויות המודרניות בפריז.
עם שובם של אמנים אלו מחו"ל חלה התחזקות של אמנות המושפעת מפריז ובכך הוטמעו עוד יותר הסגנונות המודרניים בארץ על חשבון הסגנונות אשר הקדימו את חזרת פרנקל לארץ ישראל.
בתקופה זו החלה היכרותו הראשונה עם העיר הרוחנית, צפת.
כבר בשנים אלה החל לצייר את העיר ואת נופיה המרשימים.
הצייר עתיד יהיה להשתקע בה.
בין השנים 1929–1934 נסע לתקופה שנייה בפריז, שם החל ליצור בסגנון ריאליסטי.
בנוסף המשיך להשתתף בתערוכות וסלונים רבים.
בתקופה זו גם עבד על ציורי פרסקו.
תקופה זו הייתה גם קשה כלכלית עבור פרנקל, בשל המשבר שפקד את אירופה ואירופה.
בנוסף עליית האנטישמיות באירופה אולי הביאה למפנה בסגנונו הציורי.
שינוי נטיותיו האמנותיות היה כנראה חלק מהתהליך אשר התהווה בקהילת האמנים במונטפארנס (רובע בפריז) אשר חזרו לנושאים מסורתיים ביותר באמנות כמו דיוקנאות, נוף, טבע דומם ועירום וחיפשו לשאוב השראה מהאמנים הגדולים של תקופות קודמות כמו רמברנדט, שארדאן, גויה, סזאן, ולאסקס ועוד.
השינויים בסגנונו הציורי של פרנקל השפיעו רבות על תלמידיו וכך המשיכו להשפיע על האמנות הישראלית למשך עשורים לאחר מכן למרות שבאירופה עם דעיכת פריז כלבה של האמנות הבין הלאומית (בשל הכיבוש הגרמני בשנות ה-40) לא ניכרת השפעה זו.
שיבה ארצה, התיאטרון, הבוהמה של תל אביב הקטנה
עם שובו לארץ ב-1934 ביקר בירושלים רבות והציג את יצירותיו שם פעמים רבות.
הוא צייר בבדים גדולים את נופי ירושלים, את העיר העתיקה ואף את בית הכנסת של הרב יהודה החסיד (ציור זה נרכש על ידי מוזיאון פילדלפיה לאחר מכן).
בתקופה זו השתקע בתל אביב שם מונה לאחראי האמנותי בעדלאידע של העיר.
הוא פעל ועבד בתיאטרונים: בתיאטרון "אהל": "מסעות בנימין השלישי", "היער", "יושה עגל", "אחים אשכנזי", "הקמצן", "דישראלי", "הילד איננו", "שומרי החומות" ובתיאטרון "הבימה": "אנוסים", "מירל'ה אפרת", "בנות הנפח", "האדם והשטן", "בערבות הנגב", "ראובני שר היהודים" – 1940–1949 ועוד.
פרנקל, כמו חלק גדול מהבוהמה התל אביבית, הרבה לשבת עם חבריו האמנים בבתי קפה כפי שעשה בפריז.
במקום Le Dome ו-La Ruche, פרנקל ישב בשלג הלבנון, בקפה כסית ואף קפה אררט.
בעצם בשל מצבם הכלכלי של האמנים ואנשי הרוח, הם הרבו לשבת בבתי קפה.
כך פרנקל היווה דמות חשובה בפסיפס הבוהמי של תל אביב הקטנה, יחד עם נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, משה קסטל, לאה גולדברג ועוד דמויות מן התקופה.
פרנקל גם צייר רבים מן דמויות התקופה, בהם: י.
ברטונוב, אברהם שלונסקי, חנה רובינא, י.
קרני, משה הלוי, מסקין ועוד.
פרנקל החל גם לכתוב ולהביע את דעתו בנושאי אמנות בכתב העת "גזית", (כתב עת הנחשב לאוונגרדי מאוד בתקופתו).
ב-1939 הציג בתערוכה העולמית של ניו יורק ציור פנורמי, "הארץ ויובליה" (13.5x3.5 מ').
צפת, גבעת ברנר ותל אביב
ב-1941 עבר לשנה לקיבוץ ברנר עם אשתו השנייה מרים אינספלד ובנו אליעזר פרנקל.
עם השנים העביר את עיקר פעילותו בארץ לצפת.
ב-1942 ארגן את התערוכה הראשונה של ציורים בצפת, (דמי הכניסה היו גרוש אחד בלבד).
פרנקל היה ממייסדי קריית האמנים של צפת, למרות שלא ראה את עצמו כחלק מקהילת אמני הקריה ועל כך יצר ניכור בינו לשאר האמנים.
הרבה לצייר ציורי נוף בפסטל בתקופה זו.
בין פרנקל ואגודת הציירים התפתח סכסוך, בשל סירובם להציג את עבודותיו בפסטל, על כן עזב במחאה את האיגוד ב-1943.
ב-1944 ניתנה לו קומה שלמה במוזיאון תל אביב להצגת עבודותיו.
אך הניכור בין פרנקל לשאר הציירים התרחב ולבסוף קבוצת ציירים שכנעו את ד"ר חיים גמזו, מבקר האמנות של עיתון הארץ לכתוב ביקורת נוקבת על פרנקל.
ארס הנכתב היה כה קשה שהומצא המונח "לגמז" בעקבותיו.
לאחר פרסום הכתבה, פרנקל נתן מכת אגרוף לגמזו, לאחר שהעניין הובא לבית המשפט שילם פרנקל קנס סמלי של לירה אחת לגמזו.
תיעוד הכנסת הראשונה, פגישת מטכ"ל הראשונה
ב-1948 הוזמן פרנקל לתעד אירועים היסטוריים של מלחמת השחרור והקמת מדינת ישראל.
הוא הוזמן לתעד את ישיבת המטכ"ל הראשונה בראשות דוד בן-גוריון.
לאחר מלחמת השחרור הוזמן להכין תמונת ענק של הכנסת הראשונה.
הוא גם צייר דיוקנאות של 120 חברי הכנסת הראשונה ואת ישיבת הכנסת הראשונה (בהם של אורי צבי גרינברג שנשמרה).
פרנקל גם צייר דיוקנים של ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון, ואף הכין פורטרטים של ראשי הצבא.
ב-1948 היה בין האמנים שייצגו את ישראל בביאנלה של ונציה.
שם זכה לתשבחות והערכה בעיתונאות הבין-לאומית.
שנות ה-50 והלאה, לידה מחדש "פרנל"
ב-1948 ו-1950 נבחר להציג את מדינת ישראל בביאנלה של ונציה..
בתחילת שנות ה-50 שאף פרנקל לפתוח אקדימה לציור ובחר בצפת כמשכן בית הספר.
פרנקל אשר היה ה"דיקן" לימד בביתו.
הצייר האמין כי באותה העת לא היה בית ספר לאמנות רציני מספיק אשר עמד בסטנדרט האירופאי.
הוא שאף לסייע לעבד וליצור אמנות ישראלית.
לאחר מספר שנים הופסקה פעילות בית הספר.
ב-1954 יצא שוב לתקופה של 6 שנים בצרפת ושב לארץ ב-1960, בזמן זה קנה דירה והתגורר ברחוב מופטאר שבפריז ולמד את אמנות הוויטראז' ועבודה עם זכוכית.
בתקופה הזו בצרפת התחיל לחתום את שמו כ"פרנל", דבר אשר הוביל לשמועות על התנצרותו, שמועה שגויה לחלוטין אך כזאת שהובילה לפגיעה בתדמיתו בישראל הצעירה.
ב-1979 הוצגה תערוכת יחיד של עבודותיו ב-"Orangerie" המפורסם בפריז לכבוד יום הולדתו ה-80. תערוכה זו נחנכה על ידי אלאן פויר (Alain Poher) נשיא הסנאט הצרפתי.
בשנת 1922 נישא ליהודית, והיה אב לאליהו ונחום.
משנת 1927 חי עם מרים אניספלד, וממנה היה אב לבן נוסף: אליעזר (נולד ב-1929).
הוא נשא את מרים בשנת 1954, לאחר שיהודית הסכימה להתגרש ממנו.
בראשית שנת 1959 נפטרה אשתו מרים.
לאחר מותה נישא בשלישית לאינגה שנפטרה בגיל 32, וכשהיה בן 69 נישא ברביעית, לאילנה (שהייתה אז בת 23).
אילנה סייע לו לגדל את ילדיו מאשתו השלישית אינגה, בנוסף נולדו להם עוד שתי בנות.
בנו אליעזר פרנקל היה אדריכל, צייר ומחנך.
בשנת 1973 נפתח בקריית האמנים צפת מוזיאון פרנקל פרנל, המציג את יצירותיו.
יצחק פרנקל פרנל נפטר ב-1981 בתל אביב ונקבר בצפת.
אלמנתו אילנה ניהלה עד מותה בשנת 2008 את המוזיאון.
פרסים אשר בהם זכה פרנקל
פרס דיזנגוף לאמנות, עיריית תל אביב, 1935; 1938; 1939; 1940; 1934–1948 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו 1938 פרס דיזנגוף לציור ופיסול 1939 פרס דיזנגוף, לציור "יום חם, תל אביב" 1940 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו 1948 פרס דיזנגוף לציור ופיסול 1948 פרס דיזנגוף
פרס האמנות של עיריית תל אביב, 1940
פרס עבור ליטוגרפיה, בריסל, בלגיה, 1958
פרס לציור עירום, צרפת, 1972