tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאחר שבני משפחת שלוש נמנו על עשירי היישוב והיו פעילים ציבורית, הבית אירח לא אחת קונצרטים ואירועים חברתיים שונים.
הבית היה בית שמח מלא בשירה ונגינה (יעקב אף היה משורר ופייטן בעצמו), אולם הכל פסק באחת עם הרצח של בנם הגדול, גבריאל, ב-1938 במסגרת מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט והבית כולו שקע לעצבות.
עם נישואי הבנות הבית החל להתרוקן ואחרי מות יעקב ופרלה שלוש ב-1944 המשיך להתגורר בו שלמה שלוש עד נישואיו ב-1954.
כבר עם הרחבת הבית, ב-1922 לערך, הבית החל לשמש באופן מעורב של מגורים ומסחר: מסעדת "סגל", משרדי עו"ד הוניגמן, הוצאת הספרים "אחיעבר" ועוד.
לאורך השנים, אף שהבית הושכר ברובו, היו תקופות עם לא מעט חדרים ריקים כך לדוג' מ-1943–1946 שלושה חדרים שהיו ריקים עד לאותה עת בקומה העליונה (השנייה) הושכרו לחברת תפעול ציוד קולנוע של הקולנוע שהוקמו בבסיסי הצבא המנדטורי.
ובהמשך מ-1947 הם הושכרו לעסקי היבוא של ד"ר יעקב מיכלין.
השימושים המסחריים לאורך השנים השתנו והתחלפו.
כך לדוגמה בתחילת שנות ה-2000 נפתחה בקומת הקרקע מסעדת ה"ברוהאוס" שנסגרה ובמקומה נפתחה ב-2022 מסעדה בשם "רוטשילד 11".
בתחילת שונת ה-30 שכן בבית בנק "קופת העם" עד שעבר למשכנו הקבוע ברחוב אחד העם 13.
בשנת 1939 הושכרה הקומה התחתונה לבנק יפת לשלוש שנים שנמשכו מאז שנים רבות עד כדי כך שב-1954 הוא היה השוכר היחיד של הבניין.
בשנת 1975 התמזג בנק יפת עם Exchange National Bank of Chicago והבנק שינה את שמו ל"בנק אמריקאי ישראל".
בבית זה היה הסניף הראשי של הבנק עד סגירתו של הבנק בשנת 1998.
לאחר מות גבריאל ב-1938 העביר שלמה את משרדי ההגנה בדרום תל אביב למשרדו בבית, כן היו שם גם מטה הגדוד הרביעי של חיל המשמר וחזית הדרום של החי"ש תל אביב.
משנת 1945 ועד אחרי מלחמת העצמאות שימש הבית גם את משרדי הוועד למען החייל.
הבית שימש תקופה גם את מרכז הקשר של הפלמ"ח.
בחדר הכביסה בבית יצר "חיים החבלן הפלמחי", את בקבקוקי המולטוב הראשונים.
ובחדרו של גבריאל ערכו האלופים אבידר ובן ארצי את תקן הרכבו של צבא ישראל העתידי.
בית ישמעילוף הוא בית מגורים בסגנון אקלקטי לשימור ברחוב בחשמל 10, פינת רחוב ברזילי, בשכונת רמת השרון, במרכז ההיסטורי של תל אביב.
הבית תוכנן על ידי האדריכל דב טשודנובסקי בשנת 1925.
בית ישמעילוף הוקם בשנת 1925. הוא נמצא בפינת הרחובות החשמל ורחוב ברזילי.
פינת המבנה המעוגלת מייצרת הדגשה אנכית בפינת הרחוב.
אלמנט הפינה מפריד בין החזית לרחוב החשמל שהיא חזית סימטרית לחזית הראשית, הפונה לרחוב ברזילי שהיא א-סימטרית.
המבנה תוכנן לתשע דירות מגורים, 3 דירות בקומה.
החללים הפנימיים היו מעוטרים בציורי קיר ובריצוף מעוטר טיפוסי לאותה תקופה.
עם השנים מצבו של הבניין הלך והתדרדר.
הדירות חולקו מחדש, לארבע דירות גדולות, הותקנה מעלית והמרפסות האחוריות נסגרו שהיו במקור מרפסות שירות.
הגג הוצמד לדירה הגדולה בקומה השלישית.
אפרים בן יואל ישמעאלוף שהבניין נבנה בהזמנתו, עלה ארצה מברלין והיה נצר לקהילת אנוסי משהד באיראן.
היה עסקן פוליטי והתפרנס מהשכרת דירות ומנדל"ן.
בתל אביב קרויים שני בניינים נוספים על שמו: "מלון ישמעילוף" ברחוב מונטיפיורי ו"בית ישמעילוף" ברחוב אלנבי 93.
בית ישמעילוף הוא בית מגורים בסגנון אקלקטי לשימור ברחוב אלנבי 93, פינת רחוב מונטיפיורי 30, במרכז ההיסטורי של תל אביב.
הבית נבנה על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' בשנת 1929.
בית ישמעילוף הוקם בשנת 1929.
הבית הוקם בפינת הרחובות אלנבי ומונטיפיורי, בשכונה שנקראה 'חברה חדשה' ונודעה כבר באותה עת כ'תל אביב מרכזית' שכן היא חיברה בין שכונת בעלי מלאכה לחלקן הדרומי של שדרות רוטשילד.
המגרש ששכן בין הרחובות וגבולותיו הגיעו עד לרחוב יבנה ולרחוב אחד העם, מרבית שטחו היה שייך לישמעילוף.
הבית הוא בן שלש קומות, כאשר לקומה הראשונה חזית מסחרית לשני הרחובות, ומעליה שתי קומות למגורים.
גם קומות המגורים שימשו לשימושים שונים ובין היתר שכנו בהם מרפאת שיניים תיאטרון בובות ומועדון של ויצו.
בחזית הבניין נקבע שלט העשוי אריחי קרמיקה ועליו נכתב 'בית א.
ישמעילוף' בעברית ובאנגלית, וכן מצוינת שנת ההקמה 1929 והאדריכל י.
בתל אביב קרויים שני בניינים נוספים על שמו: "מלון ישמעילוף" ברחוב מונטיפיורי ו"בית ישמעילוף" ברחוב החשמל.
בית יעקב זוננברג הוא בית מגורים בחיפה שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 המשלב את הסגנון הבין-לאומי עם סגנון רומנטי וברוולדי הנחשב למופת אדריכלי, והמבנה הראשון שנבנה ברחוב שונמית בחיפה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר בעבור יעקב זוננברג, תעשיין חיפאי בעל מפעלי מתכת שעלה מדנציג בפולין.
התוכניות אושרו בחודש נובמבר 1938, ועבודות הבניה הסתיימו במהלך 1939-1940 על שתי חלקות בחלקו התחתון של רחוב שונמית בשכונת רמת התשבי בכרמל הצפוני, שזה עתה החלה להתפתח.
במהלך מלחמת העצמאות שימש כבית בידוד למפוני שער הגולן.
הבית בעל 3 קומות ומאופיין בשילוב מאסות מלבניות לקטני ואלמנטים של הסגנון הבין-לאומי, פתחים רבועים ופתחים בעלי קשת עליונה.
גימור הבית הוא בטיח מסורק עדין.
המבנה ניצב על מדרון מעל ואדי לוטם (במקור 'ואדי טטאר') ומשקיף על החוף המערבי של חיפה.
לבית גרמי מדרגות חיצוניים חשופים, המאפיינים את עבודתו של האדריכל דאז בדומה לאלו שתכנן במלון הר הכרמל (טלטש).
המדרגות היורדות לגן ההיקפי בקומות הקרקע נבנו בגושים גדולים של אבן טבעית, כמו גם הגדר שנבנתה ביחד עם המבנה ותוחמת את החלקה הרחבה.
אלמנט מיוחד נוסף הוא אדני חלונות מסורקים (מפוספסים).
הכניסה לבית היא מקצה הדרך, הבנוי כ־Cul-de-sac מבוי_(רחוב).
המבנה נשמר במהלך השנים ללא שינויים מהותיים ומשמש גם כיום למגורים.
בית כנסת הוא בית התפילה היהודי (או לעיתים נדירות שומרוני).
השם "כנסת" מקורו מהשורש כנ"ס, והוא נקרא כך על שם ההתכנסות של האנשים בו.
בית הכנסת מכונה "מקדש מעט" מפאת קדושתו והשוואתו לבית המקדש.
לפי המסורת היהודית בכל יום נאמרות שלוש תפילות, בבוקר תפילת שחרית, אחר הצהרים תפילת מנחה, ובערב תפילת ערבית.
בשבתות, ראשי חודשים וחגים נוספת תפילה אחר תפילת שחרית ושמה תפילת מוסף (ביום כיפור נוספת גם תפילת נעילה לאחר תפילת מנחה).
בתי הכנסת נחלקים לפי שני קריטריונים עיקריים: לפי עדה (על פי רוב בשל השוני בנוסח התפילה): אשכנזים (נוסח אשכנז, או נוסח ספרד), ספרדים (נוסח הספרדים), תימנים וכו' – ולפי זרם ביהדות – אורתודוקסים, קונסרבטיבים, רפורמים, קראים וכו'.
מאז התמסדות בית המקדש בתקופת שלמה ועד גלות בבל, היה בית המקדש המקום היחיד בו נערכה עבודת האל והמקום היחיד בו הותר ליהודים להקריב קורבנות, אם כי היו פרצות גם בכלל זה והיו מעט מקרים בהם נוצרו מקומות פולחן חליפיים לבית המקדש.
בתי כנסת החלו להופיע בעקבות גלות בבל לאחר חורבן בית המקדש הראשון, אז היה חשש בקרב מנהיגי העם כי ללא בית מקדש העם ישכח את יהדותו.
בתקופת בית שני התקיימו בתי כנסת בכמה מקומות בארץ ובתפוצות.
כך, למשל, בית הכנסת שאותר בגמלא שברמת הגולן, אשר היה פעיל עד המרד הגדול.
בתלמוד הירושלמי מסופר כי עוד לפני חורבן הבית השני היו בירושלים 480 בתי כנסת.
קיום בתי כנסת בירושלים בימי הבית השני עולה גם מכתובת תאודוטוס בן וטנוס שנמצאה בעיר דוד.
עם זאת, אין עדות כתובה או עדות אחרת לכך שבבתי הכנסת של אותה עת נערכו תפילות.
לאחר חורבן בית המקדש השני עלתה חשיבותו של בית הכנסת, כאשר החלו לקיים בו תפילות.
התפילה בו היוותה תחליף לעבודת הקורבנות בבית המקדש.
בתקופת המשנה והתלמוד שימש בית הכנסת למטרות נוספות: לענייני ציבור, כגון – עזרה הדדית וצדקה, וללימוד תורה.
ללימוד התורה בבתי הכנסת, יוחסה מעלה מיוחדת יותר מלימוד בבתי מדרש, ונאמר כי יש בו סגולה לזיכרון תלמודו, "אמר רבי יוחנן.
היגע תלמודו בבית הכנסת לא במהרה הוא משכח".{{הערה| להרחבה ראו: {{היברובוקס|הרב ישראל דנדרוביץ|היגע בתלמודו בבית הכנסת|42700|בתוך: בית אהרן וישראל, גיליון קלו, ירושלים, ניסן תשס"ח, עמ' קו-קטז|ללא|עמוד דיגיטלי=106}}.}}
בימי הביניים קיבל בית הכנסת תפקידים נוספים: הוא שימש כבית מדרש לציבור הרחב והייתה בו ספרייה תורנית.
על מנת לגרום גם לנשים להגיע לתפילות הוקמה עזרת הנשים, מקום נפרד או חלל מופרד על ידי פרגוד או מחיצה כלשהי, בו היו הנשים והנערות משתתפות בתפילה.
מבואת בית הכנסת או מקום בחצרו שימשו כמקום לקבלת עצות בנושאי הלכה ומקום בו פסקו הרבנים פסיקות הלכה ודנו בנושאים שבין אדם לרעהו.
תוספות אלו גרמו למרכזיותו של בית הכנסת בהוויה היהודית, הן מבחינה רוחנית והן מבחינה ארגונית.
כדי שתפילה תיחשב כ"תפילה בציבור" נדרש מניין – מינימום של עשרה בוגרים ומעלה.
"ומנין לעשרה שמתפללין ששכינה עמהם?
שנאמר אלהים נצב בעדת אל" (תלמוד בבלי, מסכת ברכות דף ו עמוד א).
כאשר התפילה אינה נערכת במניין, כלומר, כאשר מתפללים פחות מעשרה גברים בני 13 ומעלה, ישנם קטעים בתפילה שאינם נאמרים.
אסור לומר קדיש ו"ברכו", קדושה וקריאת התורה, שנחשבים לחלקים המקודשים של התפילה, וכן אין נאמרת חזרת הש"ץ או ברכת כהנים.
מקובל כי תפילה במניין מתקיימת בדרך כלל בבית הכנסת, ומכאן שמו – מקום התכנסות לתפילה.
אם כי ההלכה לא קובעת הנחיות לגבי מבנהו של בית הכנסת, התקבלו במהלך השנים מספר עקרונות המיושמים בכל בתי הכנסת באשר הם.
בעבר היו מאוחסנים חפצי הקודש, ובעיקר ספרי התורה, בתיבה אשר הובאה מחדר אחסון אל אולם התפילה ובסיום התפילה הוחזרה לחדר האחסון.
עם השנים הושארה התיבה באופן קבוע באולם התפילה, שינתה את צורתה לצורת ארון והוצבה בכותל הפונה לכיוון ירושלים ומקום המקדש.
מקובל בבתי הכנסת הספרדים לכנות מקום זה היכל ובבתי הכנסת האשכנזים מכנים מקום זה ארון קודש.
בדרך כלל אזור זה מוגבה משאר בית הכנסת.
לפני ארון הקודש, נמצא בדרך כלל שטיח שעליו עומדים הכהנים בעת ברכת כהנים (לקראת סוף חזרת הש"ץ).
באמצעו של בית הכנסת האורתודוקסי יש אזור מוגבה נוסף – הבימה, ובה תיבה – כמין שולחן שעליו מניחים או מעמידים (תלוי במנהג) את ספר התורה בעת קריאת התורה.
בבתי כנסת רפורמיים הבימה נמצאת בחזית ארון הקודש.
בבתי הכנסת האשכנזיים נמצא בקדמת בית הכנסת סמוך לארון הקודש, העמוד, שלידו עומד שליח ציבור – חזן.
בבתי הכנסת הספרדיים, התימניים והאיטלקיים לא קיים כלל עמוד, ובכל התפילות מקום החזן הוא בתיבה בלבד.
אמנם לעיתים אף אצל הספרדים החזן עומד במקומו של הש"ץ (כמו בקרבנות טרם פסוקי דזמרה) וכן אצל האשכנזים לעיתים מקומו של החזן הוא בבימה, (קבלת שבת בנוסח אשכנז).
בבתי כנסת אשכנזיים כל הקהל יושב כשפניו לארון הקודש, למעט "כותל המזרח" בו יושבים רבנים ונכבדים נוספים מצידי ארון הקודש ופניהם לקהל.
בבתי כנסת ספרדיים ובעיקר תימניים הקהל יושב תוך שהוא מקיף את התיבה בצורת "ח" (כך שרק חלק מהקהל יושב ופניו להיכל).
בבתי כנסת אורתודוקסים ישנה הפרדה בין נשים לגברים.
ברוב בתי הכנסת מוקצה לנשים אזור מסוים ביציע או מאחורי אזור הגברים או לצידו, הקרוי "עזרת נשים" (השם נלקח מהאזור שעד אליו יכלו נשים להיכנס בבית המקדש).
נחלקו הפוסקים לגבי הגובה המינימלי – יש סוברים שמספיק שהמחיצה תהיה בגובה של קצת יותר ממטר (עשרה טפחים), דעת הרב משה פיינשטיין שצריכה להיות מטר וחצי, ויש סוברים שהמחיצה צריכה להיות כך שהגברים לא יראו את הנשים בכלל.
בבתי כנסת קונסרבטיבים ורפורמים נוהגים לשבת משפחות משפחות, נשים וגברים גם יחד.
בחוץ לארץ בתי הכנסת מכוונים כלפי ארץ ישראל.
בארץ ישראל, בתי הכנסת מכוונים לכיוון ירושלים.
ובירושלים (כלומר בעיר העתיקה) לכיוון בית המקדש, שהוא המקום המקודש ביותר על פי המסורת היהודית.
כל זאת על פי תפילת שלמה המלך:
סגנון הריהוט בבתי הכנסת שונה מעדה לעדה ומקהילה לקהילה.
יש בתי כנסת שתלויות בהם תמונות, ויש שמצמצמים בהן.
כך למשל בבית הכנסת הגדול בירושלים, קיימים ויטראז'ים מעוטרים.
בבתי כנסת מתקופת המשנה והתלמוד נמצאו רצפות פסיפס בסגנון רומאי, עם סמלים יהודיים, כגון מנורת שבעת הקנים, שופר, מחתה וארבעת המינים, ובחלקם אף אותרו מוטיבים הלניסטיים, כגון גלגל המזלות.
מבנה בית הכנסת ומיקומו הושפעו מאוד מהמעמד המשתנה שהיה לקהילות היהודיות במסגרת העמים המארחים.
במהלך תקופה ארוכה, בעולם הנוצרי ובעולם המוסלמי, הוטלו מגבלות על בניית בתי תפילה יהודים.
המגבלות קבעו איסור בניית בית כנסת במרחק מסוים מבית תפילה נוצרי או מוסלמי, איסור על בנייה לגובה, כדי שבית הכנסת לא יהיה גבוה מבית התפילה של בני העם המארח והיו גם איסורים לגבי החומרים ממנו נבנה בית הכנסת – תקופה ארוכה נאסרה בארצות אירופאיות מסוימות בניית בתי כנסת מאבן.
בתי הכנסת במרבית הקהילות התאפיינו במבנים פשוטים ותפקודיים, שאינם מושכים את העין בחיצוניותם.
סגנונו האדריכלי של בית הכנסת איננו אחיד, והוא מושפע במידה רבה ממסורות הבנייה וטכנולוגיות הבנייה המקומיות.
גם דרישות ההלכה הנוגעות למבנה בית הכנסת מצומצמות מאוד ומותירות מקום רב לאפשרויות תכנוניות שונות.
על פי ההלכה ישנן רק מעט דרישות הנוגעות לבניין בית הכנסת, ואף דרישות אלו אינן מוחלטות, ולא תמיד באות לידי מימוש.
כך, ההלכה מורה על כך שבית הכנסת יהיה מבנה המוגבה מעל בתי העיר.
לא רק בחוצה לארץ, בסביבה אשר לפעמים עוינת אין דרישה זאת מתקיימת, אלא אף בארץ אין קיום של דרישה זאת.
למעשה, במהלך הדורות נבנו בתי כנסת בצורות מגוונות, קורו במגוון גגות שונים ועוטרו בסגנונות אדריכליים רבים.
בתקופה המודרנית ניסו אדריכלים שונים להציע פרשנות חדשה למבנה בית הכנסת המסורתי.
בארצות הברית תוכננו כמה מבני בתי כנסת בידי אדריכלים מפורסמים.
כך, מבנה בית הכנסת שתכנן האדריכל פרנק לויד רייט תוכנן כפירמידה משולשת הצומחת מתוך תוכנית משושה.
בישראל נעשו כמה ניסיונות ליצירת פרשנות חדשה למבנה בית הכנסת המסורתי.
מבני בתי כנסת מפורסמים בחדשנותם הם בית הכנסת האוניברסיטאי בגבעת רם (אדריכלים רזניק-ראו) ובית הכנסת המרכזי בנצרת בתכנונו של נחום זלוטוב.
רב בית הכנסת: מנהיג רוחני, יושב בדרך כלל ב"כותל המזרח" ליד ארון הקדש, תפקידו למסור דרשות ושיעורי תורה במהלך התפילות, אצל הספרדים לעיתים משמש הרב גם חזן ובעל קורא.
גבאי: מנהל את ענייני בית הכנסת ואחראי על ניהול הצדדים הלוגיסטיים וסדרים נוספים, כמו קביעת זמני תפילה, ניהול התפילות, מינוי הקוראים בתורה, חלוקת העליות והכיבודים השונים.
בדרך כלל ישנה ועדה נבחרת מקרב המתפללים, שעוסקת בניהולו של בית הכנסת.
שליח ציבור או חזן: תפקידו של שליח הציבור להנחות את הקהל באמצעות תפילה בקול רם, כדי לשמור על אחידות התפילה וכדי להדגיש חלקי שיא או קטעי מעבר.
בעבר שליח הציבור היה מתפלל בקול חלקים נרחבים יותר של התפילה, עבור יהודים שלא הכירו את התפילה או לא ידעו לקרוא; לפי ההלכה, זה אכן תפקידו גם היום בחלקים מהתפילה (כגון בחזרת הש"ץ).
המונח "חזן" זהה למונח "שליח ציבור", אך כיום מקובל יותר להשתמש במילה "חזן" עבור אדם בעל הכשרה מוזיקלית שמשמש כשליח ציבור באופן מקצועי.
בעל קורא''': אדם אשר יודע לקרוא בטעמי המקרא, ובדרך כלל קורא בתורה עובר העולה לתורה במהלך התפילה.
תפקיד זה חיוני במיוחד לקיומה של תפילה במניין.
בארץ ישראל נתגלו ממצאים ארכאולוגיים של בתי כנסת רבים, החל מסוף תקופת בית שני ועד המאה ה-10 לספירה, ובעיקר מתקופת התלמוד.
רוב בתי הכנסת הקדומים נתגלו בגליל, ולאחר מכן בגולן ובדרום הר חברון.
המרשימים שבהם הם אלו שבברעם, בגוש חלב, במרות, בנבוריה, בחמת טבריה, בציפורי, בחמת גדר, בארבל, בכפר נחום, בכורזים, בגמלא, בקצרין, באום אלקנאטיר, בבית שאן, בתל רחוב, בבית אלפא, באשתמוע, בסוסיא, בעין גדי, בחורבת ענים, בחורבת מעון, בנערן וביריחו.
חלק מבתי הכנסת העתיקים היו בנויים אחרת מהמקובל בימינו.
כך, הפתח היה לרוב בקדמת בית הכנסת, ואילו ספרי התורה היו מונחים בארון בחדר צדדי, ובשעת קריאת התורה היו מביאים אותם בארון מיוחד, לקיים את מאמר הפסוק "ויהי בנסוע הארון".
בניין בית הכנסת הוא מקום קדוש ולכן אסורות בו פעולות כגון לינה ואכילה.
אולם בבית מדרש, מותרות פעולות אלו לתלמידי חכמים שתורתם אומנותם; מעיקר הדין פעולות אלה אסורים גם לתלמידי חכמים בבית כנסת, אך רוב בתי הכנסת של היום הם בגדר ההלכתי של בית מדרש כיוון שמשתמשים בהם גם ללימוד.
נחלקו הראשונים בעניין קדושת בית הכנסת האם הוא נקרא תשמיש קדושה או תשמיש מצווה, לדעת הר"ן בית הכנסת נחשב תשמיש קדושה, ואילו לדעת הרמב"ן תשמיש מצווה.
הריסתו של בית כנסת פעיל אסורה אלא לשם בניית בית כנסת אחר בתנאים מסוימים.
אחד הדיונים בעניין החלפת בית כנסת ישן בחדש מצוי בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא (דף ג, עמוד ב).
הדיון מתחיל בדברי רב חסדא שקובע כי לא ניתן להרוס בית כנסת עד שיבנה בית כנסת אחר במקומו.
יש שאומרים משום "פשיעותא", היינו החשש שמא לא תושלם בנייתו של בית הכנסת החדש וכך תישאר הקהילה ללא בית כנסת, ויש שאומרים משום "צלויי", היינו העובדה שבמהלך הבנייה לא יהיה מקום תפילה.
כאשר יש מקום תפילה חלופי נותר החשש הראשון, "פשיעותא".
בהמשך הגמרא קובע רב אשי כי הריסת בית הכנסת אסורה גם כאשר חומרי הבנייה מונחים מוכנים לבניית הבניין החדש, שכן יש חשש שימכרו את חומרי הבנייה לשם פדיון שבויים.
לבסוף מסייגת הגמרא מקרה בו יש בבית הכנסת סדקים העלולים לגרום להתמוטטותו, ואז מותר להרוס ולבנות חדש במקומו.
מסקנה נוספת עולה מדיון מאוחר יותר בעקבות הריסתו של בית המקדש בידי הורדוס לשם בניית בניין חדש: לפי חלק מהדעות כאשר השלטון הורס בית כנסת לשם בניית בית כנסת אחר מותר הדבר שכן התחייבות של שלטון היא התחייבות רבת תוקף ואין חשש שיחזור בו.
הגמרא מסיקה שהריסת בית כנסת בחוץ לארץ היא קלה יותר, משום שהם נבנו בתנאי שיהיה אפשר להרוס אותם, שכן ממילא השהות בגולה היא זמנית.
לעומת זאת, בנוגע לבתי כנסת בארץ ישראל לא מועיל שום תנאי.
בעניין זה ישנם דיונים רבים בתלמוד ורבים עוד יותר אצל הפוסקים לדורותיהם.
הידרשות לשאלה הייתה בעת תוכנית ההתנתקות, אז ביקשה מדינת ישראל להרוס את בתי הכנסת בגוש קטיף ובצפון השומרון.
הרבנים השונים נתאחדו בדעת רוב מוצקה שהדבר אסור בתכלית האיסור ולבסוף שינתה ממשלת ישראל את החלטתה ולא הרסה את בתי הכנסת.
בתקופת השואה פעלו הנאצים ועוזריהם באופן שיטתי להרס וחילול בתי הכנסת באירופה.
מרבית בתי הכנסת נהרסו ונבזזו, חלקם הועלו באש, וחלקם הוסבו לאורוות ולמחסנים.
להלן תמונות מבתי כנסת ברחבי העולם.
בבית התפוצות קיימת תצוגת קבע של עשרות דגמי בתי כנסת בעולם.
נכון למאי 2023, בית הכנסת הגדול בעולם הוא בית המדרש של חסידות גור הנמצא בשכונת רוממה בירושלים.
על פי עיריית ירושלים, שטחו כ-14 דונם, מתוכם 11,827 מטרים רבועים שטח בנוי, ובמקום יכולים להתפלל אלפי אנשים.
בית כברות לחיות שעשועים הוא ספר אימה משנת 1983 מאת הסופר האמריקאי סטיבן קינג.
הספר עובד לשני סרטי קולנוע - הסרט הראשון יצא לאקרנים בשנת 1989 והסרט השני יצא לאקרנים בשנת 2019.
משפחה קטנה - לואיס קריד, אשתו, רייצ'ל, שני ילדיו, אלי וגייג', וחתולה של אלי, צ'רץ, עוברת לגור בעיר בניו-אינגלנד (זירת התרחשות אופיינית לקינג).
ג'וד קרנדול, שכנה של המשפחה עמו הם מתיידדים, מציג בפניהם את "בית כברות לחיות שעשועים" (טעות הכתיב המכוונת מעידה על כך שבית הקברות הוקם על ידי ילדים), שהוקם על אדמה אינדיאנית עתיקה, אפלה ומסתורית: מה שנקבר בה זמן קצר אחרי המוות, ישוב לחיים.
עם זאת, למת-החי החדש תכונות רצחניות ואפלות, שלא היו לחי האהוב.
חייו של לואיס מתקדמים מאסון לאסון, כשהכוח האפל שבבית הקברות מתמרן אותו שוב ושוב: תחילה מת חתול המשפחה ומושב לחיים, אחר כך נדרס בנו ועל אף כל אזהרותיו של ג'וד הוא משיבו לחיים.
הוא הורג את היצור הרצחני שחזר, רק אחרי שזה רצח את אשתו ואת ג'וד.
לבסוף הוא קובר את אשתו באותו מקום.
הספר מסתיים כשיד קרה מונחת על כתפו של לואיס, וקול נורא לוחש "יקירי....".
ב-1989 עובד הספר לסרט "בית קברות לחיות", בבימויה של מארי למברט ובכיכובם של דייל מידקיף ודניס קרוסבי.
זהו העיבוד הראשון לספר של קינג שנושא את שמו של האחרון בכותרתו.
קינג עצמו כתב את התסריט לאחר שתוסכל מעיבודים קודמים לספריו.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ולהצלחה קופתית צנועה.
נושאו של סרט זה הביא לכך שהקרנתו נאסרה בכמה מדינות.
בשנת 2019 יצא סרט נוסף בעל אותו השם בבימויים של קווין קולש ודניס וידמאייר, ובו מככבים ג'ייסון קלארק, איימי סימץ וג'ון לית'גו בתפקידים הראשיים.
הסרט עלה לראשונה במהלך פסטיבל SXSW, והוא יצא לאקרנים בבכורה עולמית ב-5 באפריל 2019. בישראל הסרט יצא יום קודם לכן, ב-4 באפריל 2019.
בית יתומים הוא מוסד חינוכי המיועד לילדים יתומים, או כאלה שאף אחד מהוריהם או קרוביהם אינו מסוגל לטפל בהם.
בית היתומים לרוב הוא פנימיה, המשלבת בית ספר עם מגורים.
יצירות אמנות שונות מתארות את הווי החיים בבתי היתומים, בהן הספרים "אוליבר טוויסט" ו"אבא ארך רגליים", המחזמר "אנני" וכן סדרות הטלוויזיה הארגנטינאיות "פינת אור ו"קטנטנות".
בדרך כלל מוצגים בתי היתומים באור שלילי וכמקום קשה לילדים החוסים בו.
עם זאת, קיימים גם בתי יתומים שהדגש בהם הוא על טובת הילדים, כבית היתומים היהודי בפרנקפורט.
בבית יתומים זה העניקו לילדים טיפול מיטבי בגוף ובנפש, בחום ובאהבה ודאגו להשכלתם של הילדים.
בתי היתומים היו קיימים עוד בימי הביניים.
בעבר היה מוסד זה בידיהם של מנזרים.
היתומים היו מוקדשים לאל תחת כנפיה של הכנסייה של המנזר, אף אם לא הייתה זו נטייתם הטבעית.
מבחינה אבולוציונית, תינוקות אנושיים מכוונים לצפות מהמטפלים שלהם שיספקו הגנה מפני סכנות.
בני אדם משתייכים למין אלטריאלי שבו הצאצאים הרכים תלויים מאוד בהורים, לעזרה בקיום ולשם בוויסות מערכות התנהגותיות וביולוגיות רבות.
מבחינת ההיסטוריה האבולוציונית שלנו, תינוקות לא יכולים לשרוד ללא מטפלים, לכן, המין האנושי לא פיתח אסטרטגיות התנהגותיות או ביולוגיות להתמודדות עם המחסור במטפלים.
עם זאת, במסגרות מוסדיות, היעדר מטפלים מסורים הוא בדיוק מה שעומד בפני תינוקות, מה שמותיר אותם להתמודד עם תנאים שאיתם הם לא מצוידים להתמדוד.
עדויות ממגוון מחקרים תומכות בחשיבות החיונית של אבטחת התקשרות והתפתחות מאוחרת יותר של ילדים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה תוכנית ביטול המוסדות של בתי יתומים ובתי ילדים בארצות הברית, לאחר סדרה של שערוריות שכללו כפיית הורים והתעללות ביתומים (בעיקר בחברת בית הילדים של ג'ורג'יה טאן בטנסי ).
תחת שלטון צ'אושסקו ברומניה נקבע צו שקידם באגרסיביות את גידול האוכלוסין, האוסר על אמצעי מניעה והפלות לנשים עם פחות מארבעה ילדים, למרות העוני העמוק של רוב המשפחות.
לאחר שהופל צ'אושסקו, ב-1989, התגלו ילדים רבים ששהו בבתי יתומים בתנאים קשים.
שלושה חוקרים, Charles Nelson, Nathan Fox, ו-Charles Zeanah ערכו מחקרים כדי לנסות להבין מה ההשלכות של דבר זה וסיכמו אותם בספרם "הילדים הנטושים של רומניה: מחסור, התפתחות המוח והמאבק להחלמה" שפורסם בשנת 2014.
במסגרת המחקרים ילדים ששהו בבתי היתומים הרומניים חולקו באופן אקראי להמשך טיפול כרגיל (כלומר בדרך כלל המשך טיפול במוסדות בתי יתומים לפחות בטווח הקצר) או לאומנה באיכות גבוהה.
כקבוצת ביקרות, החוקרים בדקו קבוצה של ילדים רומנים שחיו עם הוריהם ושלא הייתה להם היסטוריה של טיפול מוסדי.
באופן שהדהים את החוקרים, נמצא כי לטיפול מוסדי יש השפעות עמוקות כמעט בכל התחומים.
ילדים שעברו לבתי אומנה הראו תוצאות טובות יותר בגדילה (גובה ומשקל אך לא היקף ראש), במדדים שונים של קשב, באבטחת התקשרות וביחסי עמיתים מאשר ילדים שהיו בבתי יתומים.
ילדים שהוכנסו לאימוץ בגילאים צעירים יותר (במיוחד בתקופה לפני גיל שנתיים) הראו בדרך כלל תוצאות טובות יותר מאשר ילדים שהוכנסו בגילאים מבוגרים יותר.
החוקרים הגיעו לשלוש מסקנות מרכזיות בעלות השלכות עמוקות.
ראשית, ההשפעות של טיפול מוסדי הן מזיקות ומסוכנות.
שנית, העיתוי מהותי: תינוקות וילדים קטנים אינם יכולים לחכות לשינויים במערכות, להורים שיענקו טיפול וכו'.
המוח שלהם מתפתח, והתיקון הופך קשה יותר ככל שהמצבים השליליים נמשכים זמן רב יותר.
שלישית, במעבר מהטיפול המוסדי, חיוני לפתח מערכת של אומנה איכותית.
לפי החוקרים לטיפול מוסדי יש השפעות הרסניות על כמעט כל תחום תפקוד.
"פרויקט ההתערבות המוקדמת של בוקרשט" מספק את הראיות הדרושות לטיעונים לטובת אימוץ ונגד בתי יתומים.
עם זאת ילדים נמצאים במסגרות מוסדיות בכל רחבי העולם.
מדינות רבות קיבלו את הצורך לבטל ממוסד את הטיפול בילדים פגיעים - כלומר לסגור בתי יתומים לטובת אומנה ואימוץ מואץ.
בארצות הברית פועלות מספר קבוצות פועלות להבטיח שתינוקות וילדים צעירים לא ייכנסו למסגרות מוסדיות (למשל, מקלטי חירום) אפילו לפרקי זמן קצרים.
בֵּית יַתִּיר (לשעבר: מְצָדוֹת יְהוּדָה) היא התנחלות ומושב בגוש מעון-כרמל בדרום הר חברון, בחבל יתיר.
המושב שוכן דרומית לגדר ההפרדה, מעט מצפון לקו הירוק, והוא משתייך למועצה האזורית הר חברון.
נבנה על ידי תנועת אמנה.
המושב הוקם בשם "בית יתיר" בשנת 1977. שמו הרשמי, ששונה בהמשך, "מצדות יהודה", נקבע עקב זיהוי האזור כ"מצדות" המקראית שאליה ברח דוד מפני שאול:
למרות השם הרשמי, תושביו נהגו לכנות אותו "בית יתיר", ובאוגוסט 2023 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקבוע את השם "בית יתיר" כשמו הרשמי של היישוב.
ההחלטה על הקמת היישוב התקבלה בוועדת השרים להתיישבות בסוף ימי ממשלת רבין הראשונה, באפריל 1977, במסגרת תוכנית אלון.
ההחלטה אושררה ב-17 באוגוסט 1977. גרעין של פעילי גוש אמונים, שכלל עשרה אנשים, התיישב במצודת היערנים שביער יתיר בספטמבר 1977. הוא יועד לעבור לבניין "משטרת לציפר" הסמוכה.
חברי הגרעין עסקו בשמירת היער, בינוי וגידור, הנחת קו מים, עיבוד אדמות והכשרתן.
כעבור מספר חודשים ננטש המקום.
באוגוסט 1979, שוב עלה גרעין של גוש אמונים להתיישב במחנה יתיר, סמוך למצודת היערנים.
הפעם הובאו מראש מבניים טרומיים והתיישבו במקום משפחות.
מטרתו של הגרעין הייתה להקים מושב חקלאי שיעבד אדמות בבקעת ערד.
באוקטובר 1979 נערך טקס חנוכת המושב הרשמי, והוא קיבל את השם "בית יתיר".
על פי התכנון, היה אמור היישוב לעבור לנקודה חדשה כ-3 ק"מ צפונית מערבית מהיישוב הזמני, מעבר לקו הירוק.
בשנת 1983 עברו המתיישבים למבנים זמניים על גבעת "משטרת לציפר" ובסביבתה, ובשנת 1988 עברו לבתי קבע.
בשנות התשעים הצטרפו למושב עולים מברזיל וממדינות דוברות אנגלית, אולם היישוב נותר דל אוכלוסין ונכלל ברשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות.
בתחילת 2013, עם הגעתו לגודל של 80 חברים ב-52 בתי אב, הומלץ להסירו מהרשימה.
ב-2019 הוקמה שכונה חדשה בדרום היישוב המונה כ-110 משפחות.
בשנת 1996 הוקם, כקילומטר ממזרח לבית יתיר, מאחז המכונה "חוות יעקב" או "חוות יתיר" או "חוות טליה".
בשנת 2006 שונה תוואי גדר ההפרדה באזור, כדי לכלול את המאחז בצד "הישראלי" של הגדר.
ב-2008 נהרסו שני מבנים במאחז על ידי המנהל האזרחי.
במושב שני בתי כנסת וכן מוסדות חינוך, בהם מכינה קדם-צבאית יתיר.
פרנסת המושב מתבססת על רפת ובה כ-500 פרות, לולים, מטעים של דובדבנים ואדמוניות וכרמי יין ומאכל.
המושב שותף בגד"ש הר חברון שבבקעת ערד בשיתוף עם המושבים מעון וכרמל.
במושב גם יקב וחוות סוסים.
ביישוב פועלת "חוות תחיה"- חוות סוסים הפועלת על פי עקרונות החינוך המונטוסורי בניהולה של אריאלה בר.
בשנת 2018, יזם המושב את הקמתה של חוות טורבינות רוח על השטחים החקלאיים שלו ביער יתיר.
מתקן ענישה 'אטיקה' שבמדינת ניו יורק הוא אחד מבתי הכלא הידועים בארצות הברית.
הכלא נמצא באטיקה, עיר קטנה ששוכנת במחוז ויומינג באמצע הדרך בין באפלו לרוצ'סטר.
כלא זה הוקם בשנות העשרים של המאה ה-20 וישבו בו כמה מן הפושעים האמריקאים המסוכנים ביותר במאה האחרונה.
באולם האוכל ובאזורי העבודה של האסירים מותקנת מערכת גז מדמיע המשמשת להפסקת מהומות באותם האזורים.
רוב אסירי הכלא כיום הם רוצחים מורשעים המרצים מאסר של 25 שנים ויותר.
ב-9 בספטמבר 1971, פרצה התקוממות חריפה בכלא שנמשכה ארבעה ימים.
המהומות פרצו כתוצאה ממחאת האסירים על התנאים הקשים בהם היו מוחזקים, ודרישתם לשיפור בתנאי מחייתם (שלא כללו מקלחות), וקבלת השכלה והכשרה מקצועית במסגרת הכלא.
לאחר 4 ימים פרצו לכלא למעלה מאלף שוטרים ואנשי המשמר הלאומי של ניו יורק, והשתלטו על הפורעים.
בסיום פעולה זו, נהרגו כ-40 איש, רובם במהלך הפריצה לכלא.
11 מהם היו בני ערובה שנלקחו על ידי האסירים (27 בני ערובה נוספים נותרו בחיים).
המהומות היו במוקד העניין הציבורי, והביאו לחשיפת התנאים הקשים ששררו בבתי הכלא בשנות ה-60 וה-70, וגילויי הגזענות החמורים מצד מערכות הענישה כלפי אסירים בני מיעוטים, אפרו-אמריקאים ברובם.
כלי התקשורת אף דיווחו בתחילה על שיסוף גרונות בני ערובה בידי האסירים במהלך הפריצה, אם כי בדיעבד התגלו דיווחים אלו כשקריים – רוב ההרוגים במהומות היו מאש הכוחות הפורצים לכלא ולא מידי האסירים.
המהומות בכלא הפכו לסמל לאכזריות המשטרה בארצות הברית והוזכרו ביצירות רבות, בין הבולטות שבהן:
בסרט עטור הפרסים משנת 1975, "אחר צהריים של פורענות", בכיכובו של אל פצ'ינו, מוזכר המרד בהדגשה.
פצ'ינו, המגלם שודד בנק, צועק כאשר הוא מוקף בכוחות משטרה "אטיקה!
אטיקה!" ומשלהב את הקהל מסביב.
השיר "Attica State" באלבומו של ג'ון לנון "Sometime In New York City" נכתב בהשראת ההתקוממות בכלא.
סקסופוניסט הג'אז ארצ'י שפ הקליט ב-1972 אלבום בשם Attica Blues בעקבות ההתקוממות בכלא.
ב-9 בספטמבר 2016, יום השנה למרד בכלא אטיקה, אורגנה שביתת אסירים בארצות הברית.
ב-9 בספטמבר 2018 אורגנה שביתה דומה, רחבה יותר בהיקפה.
בפרק האחרון של העונה הרביעית של הסדרה כתום זה השחור החדש פרצה מהומה בכלא ומספר אסירות צעקו "אטיקה" במהלכה.
בסדרה האוס בעונה 3 פרק 4 "מוחה" ד"ר האוס בפני מנהלת בית החולים על החלפת השטיח במשרדו בקריאות "אטיקה".
מרק דייוויד צ'פמן, רוצחו של ג'ון לנון, מרצה עונשו בכלא מאז 1981.
ראפ בראון, מנהיג בתנועת הפנתרים השחורים, ריצה עונש מאסר בכלא בשנים 1971–1976.
קולין פרגוסון, אשר רצח ביריות שישה עוברי אורח בתחנת רכבת, מרצה את עונשו בכלא מאז 1993.
בית ישראל היא שכונה חרדית בירושלים מצפון לשכונת מאה שערים.
השכונה תחומה בין הרחובות מאה שערים, שבטי ישראל, שמואל הנביא, ויואל.
לפי המסורת שימש מקום השכונה בימי בית המקדש השני לשפיכת הדשן, היא פסולת הקורבנות שנותרה לאחר הקרבת הקרבנות בבית המקדש.
ראשיתה של שכונת בית ישראל בשנות ה-80 של המאה ה-19, כשכונת לוויין לשכונת מאה שערים.
באותן שנים נבנו באזור ארבע שכונות קטנות: שערי משה, עיר שלום, נחלת צבי ושערי פינה.
בראשיתה נקראה השכונה 'מאה שערים החדשה'.
הרעיון הראשוני לבניית השכונה היה של הרב אליהו גודל, שאליו חברו כמה מעסקני היישוב הישן: לפין, ליברכט, דיין וספיר.
השכונה נועדה לסייע ליהודים עניים חסרי דיור, והמטרה הראשונית הייתה להגיע למאה יחידות דיור במחירים מוזלים.
השכונה קמה ב־1886 (תרמ"ו), כאשר את הקרקע לבניין השכונה רכש הרב אריה לייב הרשלר (ר' לייב דיין) במחיר מוזל בשל בעיות ניקוז קשות.
בשל בעיה זאת האזור היה מכונה 'בִּירְכֶּה' (הבריכה), ובימי החורף התאספו בו מים מזוהמים ועכורים, לפי אחת העדויות היו אלו מים שנותרו בעת ייצור של סבון בסביבה.
חברי ועד מקימי השכונה היו: אריה ליב בה"ר אלימלך (ר' לייב דיין), אליעזר חפץ מסלאנט, אלתר ורשבסקי, שמואל הלוי צוקרמן (צוקערמאן), יחזקאל מנדלמן (מאנדלמאן), מענדל וולפרט (וואלפערט) מוועקסנא, מענדל בהרי"ל מנדלזון (מענדלזאהן), יעקב ב"מ בלומנטל (בלומענטהאל).
לאחר הקמת שכונת בית ישראל המשיכה החברה שהקימה את השכונה ביוזמת הבנייה לנצרכים, וב-1889 הקימה את 'שכונת שערי פינה'.
בשנת 1893 החלה לפעול בשכונה מאפיית לנדנר שפעלה עד לשנת 2019.
על יסוד השכונה והמניעים להקמתה מסופר בקצרה גם בספר התקנות של השכונה:
השכונה כללה בראשיתה את רחוב בית ישראל (כיום רחוב זוננפלד), שהיה רחובה המרכזי וממנו יוצאות סימטאות קטנות; במרכז הרחוב הוקם בית הכנסת ובית המדרש "בית יעקב".
רחוב ראשי שני, מקביל לו, נסלל מאוחר יותר והגיע עד רחוב מאה שערים ונקרא רחוב אריה לייב דיין, על שם בונה השכונה.
בתי השכונה היו דו-קומתיים ונבנו לאורך הרחובות, כאשר פניהם לרחוב ומאחוריהם הייתה חצר מרווחת.
לכל שני בתים נבנה בור מים גדול משותף.
בשכונה התיישבו תחילה אנשים שלא יכלו להרשות לעצמם לרכוש דירה במאה שערים, ובשכונה התקבצו עולים מגלויות שונות.
בשנת 1900 כבר היו בשכונה ששים בתים ושני בתי כנסת.
בתקופת המנדט התפשטה השכונה, ומצפון לה הוקמה בצמוד אליה שכונת 'בית ישראל החדשה'.
במלחמת העצמאות בשנים 1947–1949 הייתה השכונה בקו החזית, ועד מלחמת ששת הימים ב־1967 הייתה בסמיכות לקו העירוני ולגבול עם ירדן.
בדרום בית ישראל נמצאת השכונה לשעבר נחלת צבי (רח' תרמ"ב וסביבתו), שהוקמה ב־1891 בידי עולים מתימן בסיועו של נסים בכר, מנהל בית הספר של חברת כל ישראל חברים.
השכונה נקראה על שם הברון מוריס הירש (הירש בגרמנית "צבי"), שסייע להקמתה.
ב-2 במרץ 2002, י"ח באדר תשס"ב, התפוצץ מחבל בבית ישראל, בפיגוע נהרגו 11 בני אדם ועשרות נפצעו.
ברבנות השכונה כיהנו מגדולי הרבנים בירושלים.
רבה הראשון של השכונה היה מייסדה, הרב אריה לייב הרשלר (ר' לייב דיין).
לאחר מכן כיהנו בה הרב שמשון אהרן פולונסקי ("הרב מטפליק") הרב גרשון לפידות והרב משה אריה לייב שפירא, מאז שנת תשל"ה שימש כרב השכונה הרב שמואל אלעזר היילפרין שנולד בה, גדל בה, והטביע את חותמו על תושביה והבאים בתוכה, למעלה משישים שנה.
במרכז השכונה עומד בית הכנסת ובית המדרש ושטיבלאך 'בית יעקב'.
בית הכנסת נוסד ב־1887 לאחר שהתקבלה תרומה גדולה מנדבן שביקש לשמור על עילום שמו והושגה כפי הנראה ביוזמתו של יעקב שבתאי מחרסון שבאוקראינה.
על קיר בית הכנסת מוצב לוח שיש המספר על פרשת התרומה:
על זהותו של התורם האלמוני מסופר כי ר' שלמה זלמן פרוש ממונה כולל מינסק, לווה את הכסף לצורך הכולל, לאחר שהתמיכה לחג הפסח בוששה לבוא.
כשהגיע זמן הפירעון נתן פרוש את הכסף למלווה וזה שם את הכסף בביתו ושכח את עניין ההחזר.
לימים פנה המלווה לפרוש וביקש את החזר החוב.
פרוש אמר כי החזיר לו והשניים הלכו לרב שמואל סלנט.
הרב ביקש מפרוש כי יישבע כי החזיר את ההלוואה, אך פרוש סירב מפני חומרת נושא השבועה.
הרב סלנט שהכירו כאדם ישר, חייבו להישבע, כדי שלא ירננו אחריו.
פרוש צם והתעטף בטלית ותפילין, ולקראת מנחה עלה לארון הקודש ונשבע שפרע את חובו.
פרוש סירב להשתמש בכסף שזכה בו בגלל השבועה ופנה לר' שמואל צוקרמן, ממייסדי השכונה ובעל דפוס, ונתנו לו את 110 הנפוליאונים לבניית בית כנסת בשכונה אך פרוש לא רצה להכניס את שמו ואת מעשהו וביקש כי יקראו לו 'פלאי ונעלם'.
על יד בית הכנסת עומד בניין מחנה ישראל - הישיבה הגדולה לבעלי תשובה.
בית הכנסת השני בשכונה ידוע כבית הכנסת באר שבע, ע"ש התורמת חווה בת שבע גיגוזין (געגוזין) מווילנא, אלמנתו של ראובן הערץ גיגוזין (געגוזין), תחת בית הכנסת ישנו מקווה טהרה.
שני בתי כנסת אלו נועדו לאשכנזים, אך היו בשכונה יהודים שלא היו אשכנזים, ובתי כנסת נוספים נוסדו על ידי בני העדות השונות שביקשו להתפלל על פי נוסחם ודרכם.
בית הכנסת "בית אהרן" לעדת הבבלים ברח' חיים עוזר 42, שם מתפללים הרב משה צדקה והרב יעקב שכנזי.
כך הוקמו בית כנסת של עדת היהודים ההרריים הקווקזים מדגסטן, בית כנסת ליהודי כורדיסטן שניהלו חלק מתפילתם בארמית, 'בית כנסת תורה ויראה' של עולי הראט וכאבול שבאפגניסטן שדיברו פרסית בניב אפגאני המיוחד להם, ואחרים.
בתי-כנסת נוספים הם: בית הכנסת "בית יוסף" חב"ד ליובאוויטש; בית הכנסת וישיבת "שושנים לדוד"; בית הכנסת של חסידי פינסק-קרלין; בית הכנסת של חסידי סלאנים, בית הכנסת של חסידי לעלוב-ירושלים ("לייבאל'ס שול"); בית הכנסת של חסידי זוועהיל וביתו של רבי שלמה מזוויהל ומקווה הטהרה שלו; בית הכנסת מעין גנים.
אופי הבנייה בשכונה אינו אחיד.
מצויים בו בניינים מראשית המאה העשרים שנבנו לסירוגין במשך כמאה שנים כשלצידם בניינים חדשים ובניינים שבנייתם היא תוספות משנים רבות, עד שהבנייה המקורית אינה ניכרת עוד.
חלקים מהשכונה שופצו במסגרת מבצע 'שיקום שכונות'.
בשכונה אין עתודות קרקע לבנייה.
עד למלחמת ששת הימים הייתה שכונת בית ישראל שכונת ספר הסמוכה לגבול, ובקצה השכונה היה אזור תעשייה, שהמפעל הגדול ביותר בו היה היקב של משפחת שור.
לאחר מלחמת ששת הימים החלו המפעלים לעזוב את השכונה לטובת תושבים, אך עדיין נותרו בה נגריות ומסגריות רבות.
בשכונה נמצאת ישיבת מיר, הנחשבת לאחת הישיבות הגדולות בעולם, ומנין תלמידיה עולה על 6,000 תלמידים.
בתי המדרש והפנימיות של הישיבה פרושים על כל רחבי השכונה, שמזוהה כולה עם הישיבה.
בשכונה מוסדות חינוך חרדיים רבים, תלמודי תורה, ישיבות לאברכים ואף ישיבות לחוזרים בתשובה, מהמפורסמות שבהן, "ישיבת מחנה ישראל לבעלי תשובה" ברחוב לייב דיין, על שמו של מייסד השכונה.
כיום משמשים כרבני השכונה, הרב יעקב שכנזי מהעדה החרדית הספרדית, הרב יעקב מענדל יורוביץ חבר הבד"ץ העדה החרדית.
דמות בולטת המתגוררת בשכונה הוא הרב יעקב מאיר שכטר, שרבים פוקדים את ביתו שברח' שמעון רוקח ובית מדרשו שברח' חיים עוזר בשכונה.
בית כאחיל הוא כפר פלסטיני בנפת חברון, הנמצא 7 ק"מ מצפון מערב לחברון.
על גבעה סמוך לכפר (ח' אבו ח'רזה) התגלו שרידים ליישוב מן התקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית, שכללו בורות, אבן ריחיים גדולה וחרסים שונים.
השרידים נהרסו כמעט כליל כחלק מעבודות של הכשרת הקרקע לחקלאות.
ויקטור גרן ביקר בכפר ב-30 ביולי 1863 ותיאור אותו במילים האלו:
בשנת 1883 תיארו קונדר וקיצ'נר, אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל, את הכפר בספר "סקר פלשתינה המערבית":
נכון למפקד שנערך על ידי ישראל בשנת 1967 היו בכפר 936 תושבים.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה אוכלוסיית הכפר ב-2007 מנתה 6,526 תושבים.
האוכלוסייה מורכבת ממספר חמולות, כולל: אל-אתוונא, אל-אספרה, אל-זוהור, אל-ג'ודי, ברהם ואל-חטיב.
שטחו הכולל של הכפר הוא 5,795 דונם.
בית כנסת המרכזי גאולת ישראל הוא בית כנסת ותיק ברחוב מרכז בעלי מלאכה, בצדה הצפוני של גינת שיינקין בשכונת לב העיר בתל אביב.
מ-1990 נמצא בבעלות חסידות חב"ד בתל אביב.
בשנים 1912–1913 התאגדו בעלי סדנאות ובתי מלאכה, ובראשם מתתיהו וינוקור ומנחם שיינקין, לשם הקמת שכונת בשם "מרכז בעלי מלאכה".
לשם כך, נרכשו קרקעות מצפון-מזרח לשכונות "אחוזת בית"-תל אביב ונחלת בנימין.
רחוב שינקין הוקם ב-1913 כשלב א' של השכונה.
אך התפתחותה התאפשרה אחרי מלחמת העולם הראשונה, כאשר חזרו חברי האגודה מגירוש תל אביב.
השכונה צורפה רשמית לרשות המוניציפלית תל אביב ב-1923.
ב-1927 יזמו התושבים הקמת בית כנסת מרכזי בשכונה; בהם היו שמואל הורביץ, משה לוינסון, נתן רוסנר ומנחם שושני.
בעשר שנותיו הראשונות פעל בית הכנסת בצריף.
בשנת תרצ"ג, 1933 הצליחו מתפלליו לגייס תרומות לבנין הקבע, ואף נדבו מיכולותיהם המקצועיות לבניית בית הכנסת המרכזי, שנקרא "גאולת ישראל".
בי"ח באלול תרצ"ז, 1937 נחנך מבנה הקבע.
בית הכנסת נשא אז צביון אשכנזי - ציוני כללי.
התפללו בו תושבי השכונה מכל הפלגים: מסורתיים, דתיים, חילוניים וחרדים.
גבאי בית הכנסת היה שנים רבות מר פנחס כץ.
בשנות השמונים גבאי בית הכנסת היה אליעזר דגני.
לבית הכנסת היו חלונות ויטראז' עגולים בנושא שבטי ישראל.
בכניסה לבית הכנסת דלקו דרך קבע נרות נשמה חשמליים, בתוך לוחות זיכרון קטנים שקבעו מתפללים לזכר יקיריהם.
עזרת הנשים הייתה בקומה העליונה, ממנה זרקו סוכריות על חתני בר המצווה שעלו לתורה.
לא ידוע על תיעוד מצולם של בית הכנסת מתקופה זו, שנמשכה עד 1990. מתפללי בית הכנסת נהגו לעמוד ולשיר את ההמנון "התקווה" במוצאי ראש השנה ויום כיפור, מנהג שדעך עם כניסת חב"ד לבית הכנסת.
במשך השנים, כמה חזנים ידועים עברו לפני התיבה בבית הכנסת, בהם משה קוסביצקי, האחים חיים אליעזר ונפתלי הרשטיק, חיים אדלר ודוד רוקח.
ראשי העיר שלמה להט, רוני מילוא ורון חולדאי נהגו להגיע באירועים מיוחדים.
בתחילת שנות ה-80 החל הרב יוסף שמואל גרליצקי לכהן כרב בית הכנסת.
אנשי חב"ד בהנהגתו פעלו לשילוב תושבי השכונה החדשים והצעירים בבית הכנסת.
ומאז מתקיימות בו פעילויות מיוחדות לילדים ונוער מגני הילדים, בתי הספר והמתנ"ס המקומי, תוך דגש על חגי ישראל: בבית הכנסת פועלת מאפיית מצות מדגימה לילדים, נערכות מסיבות חומש לילדים, וחגיגות בר מצווה.
בשנת 2000 שופץ האולם הגדול בבית הכנסת על ידי חנה ומרדכי דוד בוימלגרין מארצות הברית.
בית הכנסת הועבר לרשות חב"ד תל אביב, ובקומתו העליונה נבנה בית חב"ד המרכזי של תל אביב, אך עם זאת נשמר אופיו המקורי המיוחד של בית הכנסת.
ב-2009 עבר האולם הקטן שיפוץ והאולם הגדול נבנה מחדש, חזית המבנה חודשה וארון הקודש והתיבה צופו זהב.
הפריט הארכיטקטוני הבולט הוא 12 החלונות שעליהם צוירו שמות שנים עשר שבטי ישראל, וכן הבימה וארון הקודש, שהם הם פרי עיצובה של האמנית זהבה בנימין.
הבניה המחודשת תוכננה על ידי הארכיטקט זורב אייבזשבילי.
היועץ הראשי של פרויקט החידוש היה יוסף (יוסקה) ממיסטבלוב.
בבית הכנסת כולל "תפארת זקנים - לוי יצחק", שיעור תורה לנשים.
עליות לתורה לנערי בר מצווה וחתנים, נכדים ונינים לחבורת המייסדים ולתושבי השכונה.
בבית הכנסת כ-580 מקומות ישיבה, כולל עזרת נשים.
רבים מתושבי הסביבה המוגדרים כשומרי מסורת מגיעים לבית הכנסת.
העובדה כי בית הכנסת נמצא בסמוך אל רחוב שינקין מקרינה על פעילותו, ולא מעט מן המתפללים בו הם מקרב תושבי השכונה והידוענים שבה.
בית כלא צבאי הוא בית כלא המופעל על ידי צבא.
בתי כלא צבאיים מהווים חלק מכל מערכת צבאית, ומשמשים לעיתים כדי להחזיק חיילים שכשלו בתפקידם ולעיתים כדי להחזיק שבויי מלחמה, לוחמי אויב, אזרחי אויב בזמן מלחמה ואנשים שרשויות הצבא קובעות ששהותם בחופשי מהווה סיכון ביטחוני.
אמנת ז'נבה קובעת פרוטוקול בינלאומי המגדיר את תנאי המחיה המינימליים שיש לספק לשבויים.
במתקן כליאה צבאי כלואים חיילים על עבירות שרובן צבאיות (על פי חוק השיפוט הצבאי).
על"מ – עציר לפני משפט.
קיימת נגדו פקודת מעצר עד תום ההליכים, והוא יימצא בכלא עד למשפט, שבו ייקבע אם הוא זכאי או אשם, ואם אשם, את חומרת עונשו.
חבוש – חייל שנשפט על עבירה צבאית, ולא יהיה נגדו תיק עם רישום פלילי במשטרת ישראל.
אסיר – חייל שנשפט על ידי בית דין צבאי לתקופה של עד שנת מאסר, ויהיה נגדו תיק עם רישום פלילי במשטרת ישראל (חייל שנשפט לתקופה של למעלה משנה, מועבר לאחריות השב"ס).
המשטרה הצבאית מפעילה את בתי הסוהר הצה"ליים.
כיום בית הסוהר הצבאי המרכזי הוא כלא נווה צדק (כלא 10), שנפתח לאחר סגירת כלא ארבע, כלא שש וכלא 400 לנשים.
אולם ככל הנראה ישנם מתקני כליאה נוספים המשמשים את צה"ל יחד עם שב"כ, כמו למשל מתקן 1391 ליד היישוב חריש שבו, כך נטען, נכלא מוסטפא דיראני.
כמו כן, ישנם בסיסי מעצר צבאי כגון: בית מעצר בית ליד, בית מעצר אורים ובית מעצר מחנה נתן, בהם העצורים משמשים כעובדים לתועלת הציבור (ממחנה נתן נשלחים עצורים לעבודות ניקיון בעיר באר שבע לדוגמה) או כעובדי רס"ר ואחראים לניקיונות הבסיסים בהם הם עצורים.
ב-2017 הסנגוריה הצבאית המליצה לצמצם את עונשי המאסר לעבירות קלות ולהעדיף את השימוש בעבודות שירות ערכיות (כגון בתי חולים) על פני עבודות רס"ר.
חיל המשטרה הצבאית אחראי על החזקת הכלואים במשמורת חוקית בצה"ל, הקניית ערכי משמעת, טיפול ברווחת הפרט וזכויותיהם הבסיסיות של הכלואים, ובמידת האפשר החזרתם לשירות תקין.
המפקדים בפלוגות הכליאה בבתי הסוהר הצבאיים הם שוטרים צבאיים שהוסמכו לטיפול בכלואים.
בישראל, החיילים שנאסרים במתקני הכליאה הצה"ליים לובשים מדים מנומרים שישראל מקבלת יד שנייה מצבא ארצות הברית.
למעט תרגילים, זה השימוש היחיד שצה"ל עושה במדים הללו, והוא נועד להבדיל בין האסירים לשאר החיילים.
בית כנסת האלשיך הוא בית כנסת בעיר העתיקה של צפת הקרוי על שמו של רבי משה אלשיך שהתפלל בו.
בית הכנסת מכונה גם כניס אל-אסטמבוליה ובית הכנסת של בעלי תשובה.
לפי המסורת, בבית כנסת זה התפלל רבי משה אלשיך - "האלשיך הקדוש".
שחי בצפת במאה ה-16 ונפטר בשנת 1600. אך אפשר שבית הכנסת קדום יותר -
בבית הכנסת שמור כתר תורה שהכתובת עליו מספרת שהוקדש בשנת צד"ק (1434) לבית הכנסת של בעלי תשובה.
המסורת בצפת היא ש"בעלי התשובה" המוזכרים בכתובת הם אנוסים שנמלטו מספרד והגיעו לצפת, ושם חזרו בתשובה וחזרו ליהדותם.
בשנת 2001 נגנב ספר התורה על ידי חוליה של גנבי יודאיקה, לבסוף נמצא הכתר והושב לבית הכנסת.
הקמרונות שמחזיקים את גגו בנויים לרוחב המבנה, בניצב לצלע ההר.
ייתכן שעובדה זו סייעה לבית הכנסת לשרוד את רעידות האדמה הקשות שפקדו את צפת ב-1759 וב-1837, משום שצורת בניה זו יכלה להחזיק את הכובד של בתי העיר שקרסו אחד על גבי השני.
כתובת בחזית בית הכנסת מעידה על שיפוץ שנעשה בו לפני "הרעש הגדול" בשנת 1837, וסביר להניח ששיפוץ זה עזר גם הוא למבנה.
בית כנסת האלשיך הוא בית הכנסת היחיד בצפת ששרד את שתי רעידות האדמה הגדולות.
בנוסף לכתר התורה העתיק, בבית הכנסת שמורים מספר רב של ספרי תורה עתיקים - כמעט כולם במצב כשר לקריאה.
על פי המסורת בבית הכנסת, חלק מספרי התורה במקום בני למעלה מאלף שנה.
בית הכנסת סגור במהלך השבוע ונפתח לתפילות בשבתות וחגים ולביקורי קבוצות במקום.
בית הכנסת "גאולת ישראל" רמת השרון משמש כבית הכנסת המרכזי, הגדול והוותיק ברמת השרון.
עם הקמת המושבה ("עיר שלום") שימש "בית העם" (בניין העירייה בשד' ביאליק) כבית כנסת.
בנוסף, היה גם "בית הכנסת של החקלאים" ברחוב סוקולוב 59.
בשנת תש"ז (1947) הונחו היסודות לבית הכנסת במיקומו הנוכחי ברחוב רבנו תם 4, על שטח קרקע שנתרם על ידי חיה ודב גיטליס.
בספטמבר 1949 הונח אבן פינה.
מתכנן בית הכנסת היה האדריכל מוהילבר.
עיקר עלות בית הכנסת מומן על ידי המועצה המקומית והשאר מתרומות.
בניית בית הכנסת נמשכה מספר שנים, ובספטמבר 1952 נחנך בית הכנסת בנוכחות הרב איסר יהודה אונטרמן, וספרי התורה הועברו בתהלוכה גדולה מ"בית העם" ומ"בית הכנסת של החקלאים" לבית הכנסת החדש.
נכון ל-2017 בית הכנסת הוא הגדול והפעיל ביותר ברמת השרון עם תפילות ושיעורי תורה מעלות השחר עד חצות ליל, 365 יום בשנה.
בית הכנסת מכיל כ-250 מקומות ישיבה באולם הגדול, וכ-150 מקומות ישיבה בעזרת נשים.
משנת תשכ"ט (1969) פועל במקום כולל אברכים "בית מדרש גבוה להוראה" מיסודו של הרב יעקב אדלשטיין.
בית הכנסת מאחד בתוכו יהודים מכל גוני הקשת.
נוסח התפילה בבית הכנסת הוא נוסח אשכנז.
רבים מאנשי העיר נוהגים לערוך בבית הכנסת את שמחותיהם, כשבת בר מצווה, שבת חתן, ושאר שמחות.
בית הכנסת המרכזי לעולי קווקז - בית תנחום בטירת כרמל, הידוע אף בכינוי "בית הכנסת הקווקזי בטירת כרמל", נמצא ברחוב הכלניות 4 בעיר.
בית כנסת זה הפך מאז היווסדו לאתר תיירות מרכזי באזור חוף הכרמל, בזכות עושר הפרטים והפאר שבו נבנה ועוצב.
בית הכנסת נבנה בתחילת המאה ה-21, בזכות יוזמתו של הרב יהודה יעקובוב, רב קהילת יוצאי קווקז, ותרומה של כ-2 מיליון דולר של האחים זאור ואקיף גיללוב (גורשומוב), מעשירי מוסקבה, בני העדה הקווקזית.
בית הכנסת נקרא על שם אביהם תנחום אשר נרצח במוסקבה בשנת 1997. בשנת 2004 נרצח זאור גיללוב ואף שמו הונצח בבית הכנסת.
בית הכנסת בית תנחום נבנה בתוך שנה אחת בלבד, ונחנך בחודש מרץ 2003 בטקס הכנסת ספר תורה בנוכחות התורמים, הרב הראשי לישראל אליהו בקשי דורון, והרב פנחס גולדשמידט הרב הראשי למוסקבה, וכ-1300 משתתפים.
כרב בית הכנסת משמש הרב יהודה יעקובוב.
מבנה בית הכנסת במבט-על קצת מזכיר את מבנה בית המקדש.
המבנה מחופה באבן ירושלמית, עמודי המבנה ורבות מרצפותיו מכוסות בעבודות פסיפס.
מתחם בית תנחום מכיל את אולם בית הכנסת, חדר הרצאות המשמש לתלמוד תורה וכנסים, מקווה טהרה לגברים הכולל גם סאונה וכן מוזיאון ליהדות קווקז ובו מוצגים דגמי בתי כנסת עתיקים מן הקווקז, תמונות רבני הקהילה לאורך הדורות, תשמישי קדושה ושטיחים קווקזיים.
במבנה בית הכנסת פרטי עיצוב וריהוט רבים הקודמים לבניית בית הכנסת, זאת להבדיל מבניה מסורתית בה פרטי העיצוב של המבנה נבנים לאחר שמושלם המבנה עצמו.
כך למשל הותאם המבנה למידותיהן של דלתות המבנה וחלונות הויטראז' שבו.
רבים מפרטי העיצוב בבית הכנסת נוצרו במדינות שונות והובאו לישראל.
תיבת שליח הציבור המוגבהת נמצאת במרכז האולם מתחת לכיפת בית הכנסת.
בית כהן-שרת הוא מבנה שהוקם בשנת 1933 בשכונת תל בנימין ברמת גן כביתם של יהודית והיינריך (חירם) כהן ושימש בין השנים 1949–1953 כביתו של ראש הממשלה השני, משה שרת.
הבית מיועד לשימור על ידי עיריית רמת גן.
בשנת 2022 שימש המקום אתר צילום של הסרט גן קופים, בבימויו של אבי נשר.
בסרט מוצג המבנה כביתו של גיבור העלילה הסופר אמיתי קריב (המגולם על ידי השחקן אדיר מילר).
הבית בן שתי הקומות נבנה בסגנון הבינלאומי ובהשפעה הקוביסטית על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך, מחלוצות האדריכלות הבינלאומית בישראל.
התפיסה הקוביסטית ייחודית בשליטה בבית, שאינה רק בחזית הבית, אלא גם בעיצוב הפנים הפונקציונלי ועיצוב הנוף והגינה, הכוללת בריכות נוי ומזרקה.
הוקם ב-1933 בשכונת תל בנימין ברמת-גן עבור הזוג יהודית, נכדתו של אהרן שלוש, והיינריך (חירם) כהן, בנקאי ידוע מתל אביב, ממייסדי העיר נהריה ומייסד תנועת הצופים ברמת גן.
הזוג בחר לעבור לשכונת תל בנימין הכפרית כדי להתרחק מהרעש בתל אביב, בה הייתה בבעלותם חנות הכלבו "חפצי בה" שהייתה באותם ימים הגדולה בארץ.
הבית היה אחד מעשרת הבתים הראשונים שהוקמו בשכונה.
בשנת 1949 נרכשה הווילה על ידי רשויות מדינת ישראל עבור שר החוץ משה שרת שעבר להתגורר במבנה, באותה תקופה התגוררו באותה שכונה ובסמיכות לבית שגרירים רבים, ביניהם שגריר ארצות הברית הראשון, ג'יימס מקדונלד.
בשנת 1953 לאחר שנבחר שרת לכהן כראש הממשלה השני של מדינת ישראל הפך הבית למעונו של שגריר איטליה שהתגורר בו עד 1988, אז עבר לבית אחר בשכונה, מאז נותר הבית נטוש.
ב-2012 נכלל הבית בתוכנית השימור של עיריית רמת גן.
ב-2013 אושרה תוכנית שימור והסבה של הבית וצפוי לעבור שיפוץ, במסגרתו יוסב למבנה ציבורי-עירוני להשכלת מבוגרים.
היכל בעלי המלאכה (ברומנית: Templul Meseriaşilor) הוא בית הכנסת האחרון שנותר ליהדות גאלאץ.
החברה הישראלית של בעלי המלאכה בגאלאץ שכרו מקום ב-1876, כדי שישמש אותם כבית כנסת.
הם שאפו למקום בבעלותם וב-1889, כשהיו בידיהם די כספים, ועד בן שבעה חברים, רכש קרקע ברחוב רוסטי ושילם עבור הקרקע 8,100 לאי.
ב-22 בספטמבר 1890 הוכנה התוכנית לבניית ההיכל וב-22 בפברואר 1892 נבחר ועד הבנייה המורכב מחיים קורנברג, מ.
ב-3 במאי (ל"ג בעמר באותה שנה) נורתה אבן הפינה של ההיכל וב-9 במאי התחילה עבודת הבנייה.
באותו יום נערכה ישיבה בה הוחלט על קניית מגרש שכן ב-1,140 לאי, כדי לאפשר את הגדלת החצר.
ב-25 באוגוסט 1893 הורכבו המושבים בהיכל ובנובמבר הורכב ארון הקודש.
ב-31 ביולי 1895 נשכרו החזן והמקהלה וב-11 באוגוסט 1896, בנוכחות קהל גדול, נחנך בית הכנסת.
חלק מהעבודות לבניית בית הכנסת בוצעו על ידי המתפללים ללא תמורה.
השנים עברו, מספר המתפללים גדל והמקום נזקק לשיפוצים מקיפים, אך לקח זמן עד שנמצאה העת המתאימה לכך.
ב-1925 התחילו, ז'אן שטוירמן, שעמד בראש ועדת הבניין מחדש וז'אן קאופמן, שעמד בראש החברה, להוביל את פרויקט התחדשות ההיכל.
ב-19 ביוני 1927 הונחה אבן הפינה של הבנייה המחודשת.
היות שהמשאבים לא הספיקו, פנו למתפללים וביקשו תרומות והלוואות והם נענו בסכום של 520,695 לאי (230,578 לאי תרומות והיתר הלוואות).
הבנייה כולה עלתה 2,420,927 לאי והסתיימה באוגוסט 1929. ההיכל היה בעל קיבולת של 250 מקומות.
מלחמת העולם השנייה והמשטר הקומוניסטי, שבא לאחריה, הכבידו מאוד על יהודי גאלאץ ורבים מהם, כולל מתפללי היכל בעלי המלאכה, עזבו את העיר, מרביתם עלו לישראל.
שוב פשטה העזובה בבית הכנסת ומצבו התדרדר.
גיוס תרומות מחוץ לארץ נועד לשיפוץ נוסף ובית הכנסת היהודי, שעמד ברעידות האדמה ובהפצצות במלחמה ושרד, נפתח מחדש במאי 2014 לאחר חמש שנות שיפוצים.
באתר זה אפשר לראות תמונות של פנים היכל בעלי המלאכה לאחר השיפוץ.
בית כהן הוא פנסיון שנוסד ונוהל בידי גרטה כהן ובעלה ריכרד, ונקרא על שמם.
בית כהן היה הפנסיון השני בעיר נהריה.
בית כהן היה לשם דבר בתחום בתי ההארחה בנהריה והתארחו בו אחמ"ים רבים.
הפנסיון בית כהן נוסד באביב 1937 בידי גרטה (גרטל) וריכרד כהן.
המיקום שנבחר להקמת הפנסיון היה מוצלח - מדובר במיקום מרכזי - פינת שדרות הגעתון-סולם צור (כיום רחוב ז'בוטינסקי), שהמולת הגעתון לא קרובה אליו והמרחק ממנו אל הים לא רב.
בפנסיון התארחו פוליטיקאים ונבחרי ציבור רבים, אשר ביניהם ניתן למצוא את חיים ויצמן נשיא המדינה הראשון, דוד בן-גוריון (בטרם נבחר לתפקיד ראש הממשלה), ראש הממשלה משה שרת, שר הכלכלה דב יוסף וכן ראלף באנץ'.
בשנת 1964 התארחו בפנסיון השחקנים סופיה לורן ופיטר פינץ' לצורך צילום הסרט סרט.
על פי דיווחה של התושבת קולי וידנפלד, בפנסיון התארח אחיינו של ארתור ג'יימס בלפור.
בית כהן היה גם מקום הפגישה השבועית של חברי רוטרי הנהריינים.
ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל התארחה בפנסיון בלילה שבין ה-18 ל-19 במרץ 1946. ריצ'רד קרוסמן, חבר הוועדה, כתב על כך בספרו: כיום שוכנת במקום מסעדת בורדו.
בית כֻּחְלַאנִי היה בית כנסת ברובע היהודי בצנעא שבתימן.
לא ידוע מתי נבנה בית הכנסת.
האזכור הראשון של בית הכנסת הוא במסוודה בשנת ה'תקמ"ז (1787), בה נכתב שטר צוואה של סעיד בן משה כחלאני לבניו, בו הוא מוריש להם את הזכויות בבית הכנסת.
נוסח התפילה בבית הכנסת היה הנוסח השאמי.
בט"ז בניסן ה'תרצ"ג (12 באפריל 1933) נסגר בית הכנסת, עקב חילוקי דעות בנוסח התפילה בין הפלג הדרדעי לפלג העיקשי.
לאחר כשנתיים נפתח בית הכנסת מחדש וחולק לשני חלקים, כשליש לדרדעים ושני שלישים לעיקשים.
בית הכנסת המשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים.
למרות המחלוקת שהייתה בקהילת צנעא על אמיתות הקבלה וספר הזוהר, פסיקה על פי הרמב"ם, ונוסח התפילה, בתי הכנסת נשארו מאוחדים כל זמן שהרבנים יחיא קאפח, ויחיא יצחק הלוי היו בחיים.
לאחר פטירתם החל הפילוג בבתי הכנסת.
בית הכנסת הראשון שאירע בו פיצול היה בית כחלאני.
ראש בית הכנסת בתקופת הפיצול (שנות ה-30 של המאה ה-20) היה יוסף צאלח (אלג'יילי), נכדו של הראב"ד מארי סלימאן צאלח.
יוסף עמד בראש קבוצת המתפללים שתמכו בשינוי נוסח התפילה לבלדי, ושאר המתפללים תמכו בהשארת מנהג בית הכנסת ולהמשיך להתפלל בנוסח שאמי.
בט"ז בניסן ה'תרצ"ג (12 באפריל 1933) כנראה הייתה התרחשות, ויוסף נאלץ לקרוא למפקד הערבי של קאע אל-יהוד.
המפקד הגיע, המתפללים לא היו מוכנים לקבל את הכרעת האימאם יחיא, ולכן נסגר בית הכנסת למשך שנתיים.
בית הכנסת נפתח מחדש לאחר שנתיים, כאשר הוא מחולק בקיר באמצעו, שליש מבית הכנסת לדרדעים בראשות יוסף צאלח ושני שלישים לעיקשים.
בית כנסת בית שלום הוא אחד ממקומות האירועים של חיי הדת והתרבות היהודית בבודפשט, מרכז הקהילה היהודית ההונגרית בדרום בודה.
המקום הוא מפגש קהילתי למשפחות שומרות מסורת, אינטלקטואליות, צעירות עם מספר ילדים.
בונה ומשמר הקהילה הוא הרב זולטאן רדנוטי, הרב הראשי של ההתאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה, לשעבר נשיא מועצת הרבנים של ההתאחדות וחבר נלהב מהדור הצעיר של הרבנים בהונגריה.
תולדות בית הכנסת הישן בלאג'מאנוש (Lágymányos)
קודמו של בית שלום הוא בית הכנסת לאג'מאנוש (Lágymányos)
בבית הכנסת לאג'מאנוש ברובע 11 של בודפשט היה בדרך בוצ'קאי 37 (Bocskai út 37) ובכתובתו דאז, רחוב ז'ומבאי 6 (Zsombolyai u.
הוא נחנך ב-13 בספטמבר 1936 בטקס מפואר.
למרות המצוקות הרבות, בית הכנסת עמד איתן גם בזמנים הקשים ביותר וסגר את שעריו סופית רק בתחילת שנות ה-60, לאחר רבע מאה של פעילות.
הבניין הישן של בית הכנסת לאג'מאנוש אינו ממלא כיום כל תפקיד דתי, הקהילה של בית הכנסת עברה לבניין בככר קארולי גאשפאר 5 (5 Károli Gáspár tér) ברובע 11 של בודפשט ובשנת 2007 קיבל את השם בית שלום.
תולדות בית הכנסת לאג'מאנוש והקהילה היהודית בדרום בודה
גודלה של הקהילה היהודית בדרום בודה הוכח בבירור בכך שבשנות ה-30 של המאה ה-20 היו ארבעה בתי תפילה בלאג'מאנוש ובקלנפלד, ולכן התעורר הצורך לבנות בית כנסת.
בשנת 1936 נמסר בית הכנסת החדש לידי הקהילה.
מתחילת שנות ה-40 ירד משמעותית מספרם של חברי בית הכנסת עקב לקיחתם למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנים 1943–1944, בנוסף לתפקידו כבית תפילה, שימש בית הכנסת גם כמקום לימוד של בית הספר היסודי קארוי באראץ'.
ב-1944, זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני, (מבצע מרגרטה) השתמשו השלטונות בבית הכנסת כמחסן, ולכן נאלצה קהילת בית הכנסת לקיים תפילות בבניין בית הספר היסודי היהודי ברחוב ואלי.
בתקופה זו מילא את תפקידו של הרב ד"ר פאל טקאץ'.
בשנים 1944–1945 השתמש הצבא הגרמני במבנה כאורווה.
עוצמתם של המאמינים התבטאה בכך שלאחר השחרור, בספטמבר 1945, פתח בית הכנסת שוב את שעריו.
סופו של בית הכנסת היה ההלאמה ב-1950. בשנת 1966 רכשה החברה להפצת המדע (TIT) את הבניין.
במקום בית הכנסת סידר TIT סטודיו למדעי הטבע.
הרכישה שללה מהמבנה לא רק את ייחודו האדריכלי, אלא גם את אופיו הדתי.
עבור המספר ההולך ופוחת של המאמינים שימש ועדיין משמש כבית התפילה בניין וילה ישן בכיכר קארוי גאשפאר (Károli gaspár) בבודה, הנקרא כיום בית הכנסת בית שלום.
בטקס פתיחת בית הכנסת בשנת 1936 התכבדו חברי הקהילה בברכות חגיגיות, של פקידים נחשבים, אדריכלים ומנהיגים דתיים מוכרים.
גם נציגי הממשלה, נציגי עיריית בודפשט ונציגי הכוחות המזוינים חלקו כבוד בטקס.
בין מנהיגי הקהילה היה "יועץ החצר", שאמו שטרן, נשיא הקהילה היהודית של פשט ונציג המשרד הלאומי של היהודים, אדולף ורטהיימר.
נכחו גם נשיא "הקהילה היהודית של בודה", אדולף קריסהבר ועוד.
יתר על כן השתתפו גם נשיא המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי ונשיא האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
הופיעו גם שניים מחברי הבית העליון היהודים של הפרלמנט ההונגרי ינה וידה ושאנדור פלייסיג, בין נכבדי החיים הציבוריים השתתפה "התאחדות לוחמי החזית הלאומית", ולאירוע הגיעו גם נציגי הצופים היהודים.
המקהלה המשולבת של בתי הכנסת בבודה, בראשות איגנץ אלפאר, שרה פרקי תהילים באירוע.
שאנדור סירוטה, חזן ראשי, וארנולד פרלמן, חזן המחוז, השמיעו תפילות.