tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הול חידש את עסקי הפרסום וההפצה של עיתונים כמוציא לאור של ה-Anderson Independent ו-Daily Mail of South Carolina; הוא גם הקים מאוחר יותר את תחנת הטלוויזיה WAIM-TV ב-1953 וגם הקים ובעל את תחנת הרדיו WCAC-FM בנוסף ל-WAIM.
בנוסף, היה המוציא לאור של מגזין Quote.
הול התגורר באנדרסון, קרוליינה הדרומית, שם נפטר ב-25 בפברואר 1980 ונקבר במאוזוליאום בפארק הזיכרון של פורסט לאן.
וילובי ניוטון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של קהיליית וירג'יניה בין השנים 1843–1845.
וילובי ניוטון נולד באחוזת "Lee Hall" ליד האג שבווירג'יניה, והיה בנם של וילובי ניוטון ושרה "סאלי" בלנד פויטרס (1768 – 24 במאי 1828), אלמנתו של ריצ'רד "סקווייר" לי ובתו של פיטר פויטרס (1715–1785) מאחוזת "Branchester" ואליזבת בלנד (1733–1792).
ניוטון קיבל חינוך מקיף ממורים פרטיים בילדותו והמשיך ללימודים בקולג' ויליאם ומרי.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין, ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין במחוז וסטמורלנד, וירג'יניה.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של וירג'יניה בין השנים 1826 ל-1832.
בהמשך נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1842, וכיהן בין השנים 1843 ל-1845. לאחר שלא נבחר מחדש, חזר לעסוק בעריכת דין והתמקד גם בחקלאות.
בשנת 1852 היה נשיא האגודה החקלאית של וירג'יניה.
בשנת 1858 נשא נאום חשוב ביותר בפני האגודות הספרותיות של המכון הצבאי של וירג'יניה, שבו הביע תמיכה חזקה בעבדות ובפרישת הדרום מארצות הברית.
ניוטון חזר לבית הנבחרים של וירג'יניה בשנת 1861 וכיהן בו עד 1863.
הוא נישא לאליזבת ארמיסטד בשנת 1825, אך היא נפטרה לאחר כשנה בלבד.
לאחר מכן נישא למרי סטיבנסון ברוקנברו (15 בספטמבר 1810 – 9 בינואר 1888), בתו של השופט ויליאם ברוקנברו, ב-12 במאי 1830. לזוג נולדו שמונה ילדים ובהם אדוארד קולסטון ניוטון (1913-1845), שנישא ללוסי ייטס טיילר, בתו של ווט הנרי טיילר ואחייניתו של הנשיא ג'ון טיילר.
בנו, בלייק טיילר ניוטון, היה הבעלים של האחוזה המשפחתית "Linden" והיה חבר הסנאט של וירג'יניה שהצביע נגד "ההתנגדות ההמונית" (מדיניות ההתנגדות לאינטגרציה גזעית בבתי הספר בדרום ארצות הברית).
וילובי ניוטון נפטר באחוזת משפחתו, "Linden" במחוז וסטמורלנד שבווירג'יניה, ב-23 במאי 1874, ונקבר שם בבית קברות פרטי.
וילי במבוס היה עיתונאי, סופר ומנהיג ציוני יהודי-גרמני, ממייסדי תנועת חובבי ציון בגרמניה וממובילי הפעילות ההתיישבותית המעשית בפלשתינה.
במבוס נולד בברלין ב-21 במרץ 1862. הוא היה נשוי ללואיזה במבוס, עמה נישא בשנת 1895. במבוס נפטר בברלין ב-3 בנובמבר 1904, בגיל 42.
במבוס היה ממקימי אגודת "עזרה" (Ezra) בברלין, סניף של תנועת חובבי ציון בגרמניה, שמטרתה הייתה קידום התיישבות יהודית בארץ ישראל.
בין השנים 1889–1891 ערך את העיתון "Jüdisches Volksblatt" בווינה.
בשנת 1892 סייע בהקמת החברה להיסטוריה ולספרות יהודית בברלין.
הוא שימש כמזכיר הראשון של אגודת "ישראל הצעירה" (Young Israel), ארגון לאומי יהודי.
בשנת 1886 ייסד במבוס יחד עם אלברט כ"ץ את כתב העת "זרובבל" (Serubabel), שיצא לאור בברלין בשנים 1886–1888 ושימש אחד מכלי התעמולה המרכזיים של תנועת חובבי ציון בגרמניה.
במבוס שימש כעורך וככתב והפיץ דרכו את רעיונות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
הכתבות תמכו בהתיישבות היהודית בארץ ישראל והקדים את תיאודור הרצל בקידום הרעיון של התיישבות יהודית מאורגנת בפלסטינה.
ב-1892 הקים במבוס יחד עם היינריך לֶווֶה את האיגוד הציוני-לאומי "יונג-ישראל" (Jung-Israel).
במבוס ייסד יחד עם הירש הילדסהיימר, אמיל מאיירסון ויצחק טורוף את הוועד המרכזי של חובבי ציון בפריז, עם סניפים במדינות רבות.
מטרתו הייתה להפוך את התנועה לארגון עולמי.
יחסים עם הרצל והציונות המדינית
בשנת 1895 רכש וערך את העיתון "Zion" בברלין.
באותה שנה השתתף בהכנות לקונגרס הציוני העולמי הראשון, בשיתוף עם בנימין זאב הרצל, אך באפריל 1897 פרש מהוועדה המכינה והצטרף למחאה נגד הקונגרס, בטענה שלא הסכים לקיום אירוע ציבורי שמטרתו הקמת מדינה יהודית ודמוקרטית, מחשש לפגיעה בקשרי יהודי גרמניה עם ארצם.
למרות זאת, השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897) ובקונגרס השני (1898), כנציג ברלין, במטרה "למנוע את הגרוע מכל" ולהתנגד למנהיגותו של הרצל.
במבוס התנגד לציונות המדינית והעדיף פעילות מעשית להתיישבות.
לאחר מכן פרש מהארגון הציוני אך המשיך בפעילות מעשית למען פלשתינה.
בשנת 1901 יזם והיה למזכיר "אגודת העזרה של יהודי גרמניה" (Hilfsverein der Deutschen Juden).
במבוס נחשב סמכות בתחום הפיתוח הכלכלי של פלשתינה וכתב רבות בנושא.
בסתיו 1895 ביקר במבוס לארץ ישראל, במסע שתיעד בספרו "פלשתינה, ארץ ועם" (Palästina, Land und Leute).
בספר שפורסם ב-1898 תיאר במבוס את נופי הארץ, את ההתיישבות היהודית ואת המצב החברתי-כלכלי.
כשנסע במסעו מזכרון יעקב לחיפה, נפעם מהנוף המרהיב של מפרץ חיפה אך ציין את השוני בינו לבין מפרץ נאפולי – הטבע היפה, לתחושתו, לא זכה לביטוי מלא משום שהיה חסר "האלמנט המחייה של פעילות אנוש".
במבוס כתב מספר ספרים ומאמרים על ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
מספר חיבורים על ההתיישבות היהודית בארץ ישראל
במבוס נחשב לאחד מחלוצי הציונות בגרמניה.
בתו, אלפרידה במבוס-פרנק, עלתה לארץ ישראל ב-1906 כדי לשמש כמורה בבית הספר של עזרא בנווה צדק, תוך המשך מסורת אביה.
הארכיון הציוני המרכזי בירושלים מחזיק בתיק אישי שלו ובתמונות מתקופתו.
וילוקסזין היא תרופה פסיכיאטרית מקבוצת מעכבי הספיגה החוזרת של נוראדרנלין (NRI).
התרופה ניטלת דרך הפה, והיא מאושרת בארצות הברית לטיפול בהפרעת קשב וריכוז (ADHD) בילדים מגיל 6 ומעלה, מתבגרים ומבוגרים, בתצורת שחרור מושהה.
וילוקסזין שוּקה בעבר במדינות שונות באירופה כתרופה נוגדת דיכאון בתצורת שחרור מיידי, אך הופסקה מסיבות מסחריות.
בהמשך פותחה מחדש תצורת שחרור מושהה והותאמה לשימוש בטיפול בהפרעת קשב וריכוז.
נכון לשנת 2025, התרופה אינה רשומה בישראל וניתן להזמין אותו ביבוא אישי.
וילוקסזין בשחרור מושהה מיועדת לטיפול בהפרעת קשב וריכוז בילדים מגיל 6 שנים ומעלה ובמבוגרים.
התרופה משתייכת לקבוצת התרופות הלא־ממריצות.
במחקרים קליניים נמצא כי היא מפחיתה את עוצמת תסמיני ההפרעה בהשוואה לפלצבו.
וילוקסזין שוּקה בעבר כתרופה נוגדת דיכאון, בעיקר באירופה.
סקירה מוקדמת תיארה את מאפייניה הפרמקולוגיים ואת יעילותה בדיכאון, אך השימוש בתרופה הופסק מסיבות מסחריות.
תופעות לוואי שכיחות כוללות נדודי שינה, כאב ראש, ישנוניות, עייפות, ירידה בתיאבון, בחילה, הקאה, יובש בפה, עצירות ועצבנות.
בעלון התרופה מופיעה אזהרה בדבר הופעת מחשבות או התנהגות אובדנית, בעיקר בתחילת טיפול או בעת שינוי מינון, וכן אזהרה מפני אפשרות להפעלת מאניה או היפומאניה בקרב מטופלים עם הפרעה דו־קוטבית.
מומלץ לעקוב אחר לחץ הדם והדופק במהלך הטיפול.
וילוקסזין פועלת בעיקר באמצעות עיכוב הספיגה החוזרת של נוראדרנלין.
סקירות ומאמרים עדכניים מצביעים על כך שלתרופה עשויה להיות גם השפעה מווסתת מסוימת על המערכת הסרוטונרגית, בנוסף לפעילותה העיקרית.
וילוקסזין בשחרור מושהה נלקחת פעם ביום.
היא נקשרת לחלבוני פלזמה בשיעור של כ־76–82%, עוברת מטבוליזם בעיקר בכבד באמצעות האנזים CYP2D6 ומסלולי גלוקורונידציה, ומופרשת בעיקר דרך הכליות.
וילוקסזין היא תרכובת כימית אורגנית עם נוסחה C13H19NO3 והמסה המולרית שלה כ־237 גרם למול.
התרופה תוארה לראשונה בספרות המדעית בתחילת שנות ה־70 של המאה ה־20.
בשנת 2002 הופסק שיווקה מסיבות מסחריות.
בשנת 2021 אושרה בארצות הברית התצורה בשחרור מושהה לטיפול בהפרעת קשב וריכוז, ובהמשך הורחבה ההתווייה גם למבוגרים.
התרופה משווקת בשם המסחרי Qelbree, ובעבר שוּקה תחת שמות מסחריים נוספים במדינות שונות.
וילי ואן דה קרקהוף (בהולנדית: Willy van de Kerkhof; נולד ב-16 בספטמבר 1951) הוא כדורגלן עבר הולנדי.
ואן דה קרקהוף נולד בהלמונד.
הוא ואחיו התאום, רנה ואן דה קרקהוף, היו משחקני המפתח של נבחרת הולנד במונדיאל 1974 ובמונדיאל 1978. ואן דה קרקהוף הופיע 63 פעמים בנבחרת הולנד וכבש חמישה שערים.
הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
וילי מקטל העיוור היה זמר, גיטריסט וכותב שירי בלוז אמריקאי, שהשפיע על מוזיקאים ידועים רבים.
מקטל היה גיטריסט 12 מיתרים שניגן בטכניקת פינגר סטייל, והקליט בין השנים 1927 ל-1955. אחד משיריו המפורסמים ביותר, "בלוז סטייטסבורו", זכה לגרסאות כיסוי על ידי אמנים כמו טאג' מאהל ולהקת האחים אולמן.
מקטל נולד בעיר תומסון במחוז ג'ורג'יה, עיוור בעין אחת.
עד ילדותו המאוחרת איבד את ראייתו גם בעין השנייה, אך נהיה קורא מיומן בכתב ברייל.
הוא הראה מיומנות רבה במוזיקה מגיל מוקדם ולמד לנגן בגיטרת 6 מיתרים.
אביו עזב את המשפחה כאשר מקטל עדיין היה צעיר, וכאשר אימו מתה בשנות ה-20, הוא עזב את עיר מולדתו והפך לנגן רחוב.
הוא פתח בקריירת ההקלטות שלו ב-1927 עבור "תקליטי ויקטור" באטלנטה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, הוא טייל והופיע רבות, והקליט עבור מספר חברות תחת מגוון שמות.
סגנונו היה ייחודי: סוג של קאנטרי בלוז, המגשר את הפער בין צלילי הבלוז הגס של הדלתא בלוז לצלילי הבלוז המלוטש של החוף המזרחי.
הסגנון מתועד בהקלטותיהם של ג'ון ואלן לומקס מ-1940 של מקטל עבור ספריית הקונגרס.
ב-1934, מקטל התחתן עם רות' קייט ויליאמס (ידועה יותר כקייט מקטל).
היא ליוותה אותו על הבמה ובמספר הקלטות, לפני שהחלה לשמש כאחות ב-1939. את מרבית שנות נישואיהם, משנת 1942 ועד מותו, הם בילו בנפרד, כאשר היא חיה בפורט גורדון ליד אוגוסטה, והוא עבד בסביבות אטלנטה.
לאחר המלחמה, הוא הקליט עבור "תקליטי אטלנטה" ו-"תקליטי ריגל", אך הקלטות אלו זכו להצלחה מסחרית נמוכה יותר מעבודותיו הקודמות.
הוא המשיך להופיע באטלנטה, אך הקריירה שלו נקטעה עקב בריאות לקויה, בעיקר סוכרת.
אד רוהדס, מנהל חנות תקליטים, פגש את מקטל ב-1956 והקליט מספר הופעות אחרונות על טייפ.
אלה יצאו לאחרונה תחת "תקליטי פרסטיג'/בלוזוויל" בשם "ההקלטות האחרונות של וילי מקטל".
מקטל נפטר עקב שבץ מוחי במילדג'וויל, ג'ורג'יה, בשנת 1959. נקבר בעיר הולדתו.
על המצבה נכתב השם אדי מקטייר (Eddie McTier).
פסטיבל בלוז לזכרו של מקטל נערך מדי שנה במקום הולדתו, תומסון, ג'ורג'יה.
ג'ק וייט מלהקת הווייט סטרייפס טען כי הושפע מהמוזיקה של מקטל; אלבומה של הלהקה משנת 2000, "דה סטיל", הוקדש למקטל והציג גרסת כיסוי לאחד משיריו.
גם קורט קוביין מלהקת נירוונה טען שהושפע ממקטל.
הזמר בוב דילן הביע כבוד למקטל בארבע הזדמנויות: תחילה בשירו משנת 1965 'חזרה לכביש 61' (Highway 61 Revisited), בבית השני שנפתח במשפט: 'לג'ורגיה סאם אף מדמם' - המאזכר את אחד מכינוייו של מקטל.
לאחר מכן, בשיר שכתב דילן על מקטל (הוקלט ב-1983, יצא ב-1991 באוסף שירים נדירים), "וילי מקטל העיוור".
בנוסף יצר דילן גרסת הכיסוי לשירו של מקטל "מנוע שבור", שמופיע באלבומו של דילן משנת 1993, "World Gone Wrong".
גם באלבומו משנת 2003, "אהבה וגניבה", שילב דילן שורה משירו של מקטל, "הרוג את זה ילד", באחד משירי האלבום.
"וילי מקטל העיוור השלם 1927–1935, תקליטי קאטפיש (KATCD229) - מציג את ההקלטות המלאות (כולל תחת שמות בדויים) בין השנים 1927–1935.
"השנים הקלאסיות 1927-1940", תקליטי JSP &רלמ;(JSP7711), משמיט כמה הקלטות מהסט הקודם אך מוסיף את הקלטותיו ב-1940 לספריית הקונגרס.
"וילי מקטל העיוור השלם", תקליט סוני לגאסי (C2K-53234), כולל הקלטות שלא פורסמו קודם-לכן ומכיל מאמר מקיף מאתר דייוויד אוונס.
האוסף משמיט, אמנם, את השיר "בלוז סטייטסבורו", שירו הפופולרי ביותר של מקטל.
"יצירות מוקלטות שלמות בסדר כרונולוגי, חלק 1", תקליטי דוקיומנט (אוסטריה) DOCD-5006.
"יצירות מוקלטות שלמות בסדר כרונולוגי, חלק 2", תקליטי דוקיומנט (אוסטריה) DOCD-5007.
"יצירות מוקלטות שלמות בסדר כרונולוגי, חלק 3", תקליטי דוקיומנט (אוסטריה) DOCD-5008.
שלושת התקליטורים הנ"ל, המכסים את השנים 1927–1933, יצאו גם במארז תקליטורים תחת השם "בלוז סטייטסבורו" (DOCD-5677).
"1940: הקלטות ספריית הקונגרס השלמות", תקליטי RST (אוסטריה) BDCD-6001.
"וילי מקטל העיוור וקורלי וויבר: השנים שלאחר המלחמה 1949-1950", תקליטי RST (אוסטריה) BDCD-6014.
"המיטב של וילי מקטל העיוור", תקליטי יאזו, מבחר שירים מהקלטות שנות ה-20 וה-30 (Yazoo-2071).
ד"ר וילי כהן היה היסטוריון ופדגוג יהודי-גרמני.
כהן, בן למשפחת אנשי עסקים נודעת ומכובדת, עוטר במלחמת העולם הראשונה בצלב הברזל.
הוא פרסם מאות מאמרים בנושאים היסטוריים והחל מ-1919 לימד בגימנסיה בעירו עד שפוטר משם עקב יהדותו בעקבות תקנות אנטישמיות.
עד היום מהווים כתביו של כהן מקור אמין ונדיר להתנהלות הקהילה היהודית בברסלאו בתקופתו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, גברו ההגבלות והלחץ מצד השלטון על הקהילה היהודית.
למרות זאת, נשאר כהן עם אשתו השנייה גרטרוד ושתי בנותיו בגרמניה, כיוון שהרגיש קשור למדינה (שני ילדיו מנישואיו הראשונים ובתו מנישואיו השניים היגרו מגרמניה לפני נובמבר 1940).
במהלך חייו כתב יומן אישי שמשמש עדות ייחודית להתנהלות הקהילה היהודית בברסלאו בתקופתו.
יומן זה ראה אור בגרמניה, נלמד שם ואף תורגם לעברית לצד ספר זיכרונות פרי עטו.
ב-21 בנובמבר 1941 הוצאו מבתיהם כאלף יהודי ברסלאו, ובהם כהן ומשפחתו, נכלאו בתחנת ריכוז בעיר, וב-25 בנובמבר הועלו על רכבת לליטא.
ב-29 בנובמבר, בהגיעם לקובנה, נורו למוות וילי כהן, אשתו גרטרוד ושתי בנותיו סוזנה ותמרה וכל נוסעי הרכבת יחד עם כאלף יהודים שהובלו לשם מווינה.
כיום נמצאים יומניו המקוריים בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים.
הם ראו אור לראשונה בשפה הגרמנית בדצמבר 2006.
זכרונותיי: קורות משפחה יהודית בברסלאו, גרמניה, בשנים 1888–1953 כפי שנכתבו על ידיו בשנת 1941, זמן קצר לפני שנספה עם משפחתו בידי הנאצים בקובנה; תרגם מגרמנית: אברהם כהן, מעוז חיים: משפחת אברהם כהן, 1999.
בציפורני הרייך השלישי: יומנו של וילי כהן 1933–1941; תרגום: אברהם (ארנסט) כהן; בעריכת: תמר כהן גזית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, בשיתוף עם מרכז קבנר, 2014.
וילי הס היה כנר וירטואוז גרמני ומורה לכינור.
הס נולד במנהיים ולמד אצל יוזף יואכים.
הוא למד גם אצל אביו, שהיה תלמיד של לואי שפור.
בין השנים 1904 - 1910 היה נגן ראשי בתזמורת הסימפונית של בוסטון ולימד נגינה בכינור באוניברסיטת הרווארד.
תקופה מסוימת גם עמד בראש תזמורת האלה ושימש נגן ראשי בפרנקפורט וברוטרדם.
בשנת 1910 עבר לברלין, שם קיבל את משרת המדריך הראשי להוראת כינור בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין.
המלחין מקס ברוך, ידידו של הס, עזר בהסדרת מינויו של הס לפרופסור.
בתקופת רפובליקת ויימאר עמד בית הספר הגבוה למוזיקה במרכז הזירה המוזיקלית הבינלאומית והס עמד בקשר עם רבים מן המאורות הגדולות של עולם המוזיקה בימיו ולימד סטודנטים, שבאו לברלין מכל רחבי תבל.
בית הספר נודע כיום בשם "בית הספר הגבוה למוזיקה על שם הנס אייזלר".
הס היקנה לתלמידיו את הסגנון הגרמני של טכניקת יד ימין, המדגיש תנועת פרק יד עם מעט מאוד תנועת אצבעות.
בין היצירות האחרות שנכתבו בשביל הס הייתה הבלדה אופוס 59 של ארתור ו.
וילי הס ניגן בשלישיית פסנתר עם הצ'לן הוגו בקר והפסנתרן דניאל קווסט.
בין הכלים שהס ניגן בהם היה כינור גואדניני.
ויליאם דייוויד "וילי" יאנג היה כדורגלן סקוטי.
בתחילת דרכו הביעו בו התעניינות מספר מועדונים כגון קובנטרי סיטי והארטס, אך לבסוף הוא חתם באברדין, ושיחק שם עד 1975. הוא היה בלם חסון וגבוה, ובסך הכול הבקיע 14 שערים ב-187 משחקים.
בתקופה זו הוא השתתף בחמישה משחקים במדי נבחרת סקוטלנד בכדורגל עד גיל 23, כאשר את הופעת הבכורה הוא ערך מול הנבחרת המקבילה של ויילס ב-1972.
הוא הוחתם על ידי טוטנהאם הוטספר בספטמבר 1975, והשתתף ב-88 משחקים במשך שתי עונות בספרס.
במרץ 1977 הוא הוחתם על ידי ארסנל תמורת 80,000 לירות שטרלינג.
יאנג זכה למקום קבוע בהרכב של ארסנל מיד לאחר הגעתו, והשתתף בשלושה משחקי גמר רצופים של גביע ה-FA; רק הגמר של 1979 הסתיים בניצחון לטובת ארסנל.
בגמר השלישי (1980) הוא ביצע עבירה מאחור על פול אלן מווסטהאם יונייטד, שהיה השחקן היחיד בדרך לשער של ארסנל.
הוא לא הורחק כיוון שבאותה התקופה לא נקבע הכלל האוסר על עבירה זו.
המשחק הסתיים בניצחון של וסטהאם בתוצאה 1-0, משער של טרבור ברוקינג.
יאנג המשיך לשחק בארסנל עד עונת 1981/1982, אז איבד את מקומו בהרכב לכריס וייט.
הוא השתתף בסך הכול ב-237 משחקים והבקיע 19 שערים במדי ארסנל.
בדצמבר 1981 הוא עבר לנוטינגהאם פורסט תמורת 50,000 לירות שטרלינג, והשתתף שם ב-64 משחקים במשך כשתי עונות.
ב-1983 הוא הצטרף לנוריץ' סיטי, אך לא הצליח לזכות במקום קבוע בהרכב בעקבות פציעות שמהן סבל.
הוא פרש בנובמבר 1984 לאחר שהשתתף במשחקים אחדים במדי ברייטון אנד הוב אלביון ודרלינגטון.
יאנג עזב את תחום הכדורגל לאחר פרישתו, וניהל פאב בקרבת נוטינגהאם.
לאחר מכן הוא עבד כמנהל מקלט לכלבים בכפר בוטספורד שבלסטרשייר.
שימש פרשן בתוכנית Scotsport של הטלוויזיה הסקוטית.
וילהלם (וילי) אדגר סלומון, ריטר ליברמן פון ואלנדורף Edgar Salomon Ritter Liebermann von Wahlendorf; 6 באוקטובר 1863, ברלין – 1939, לונדון) היה כימאי, יזם וממציא אריסטוקרטי יהודי גרמני.
דודנו של ולטר רתנאו (לימים שר החוץ של גרמניה של ויימאר).
סבו, יוזף ליברמן (1783–1860), ייסד בגרמניה את המפעל הראשון להדפסה על גבי כותנה, והביא להתעשרות המשפחה.
אביו זכה בתואר אצולה על פועלו כאספן אמנות.
ליברמן למד כימיה באוניברסיטאות וירצבורג וגיסן, שם פרסם את עבודתו על "השאלה הנוגעת להגדרה של כמויות קטנות של שומן במרגרינה".
הוא המשיך את מחקריו בתחום המזון וכמו כן היה מעורב במספר מיזמים תעשייתיים.
ליברמן היה בעל אחוזה, התפרסם כפרש וכצלף מצטיין והיה חבר באגודות סייף ובמועדונים יוקרתיים אחרים.
ב-1887 שירת בצבא הפרוסי בגדוד עילית והיה מועמד לקצונה אולם נדחה בשל מוצאו היהודי, בתגובה הזמין את הקצין האחראי לדחייה מקנזן לדו-קרב של כבוד.
מקנזן כיוון לראשו של ליברמן והחטיא אך במעט, ליברמן פגע ברגלו והפך אותו לנכה לצמיתות.
הוא נשפט ונידון למאסר אולם שוחרר לאחר כתשעה חודשים בלבד.
ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נאלץ לגלות לאנגליה, ושם כתב את זיכרונותיו תחת הכותרת "מאבקי" ("מיין קאמפף" – כשם ספרו הנודע של אדולף היטלר).
נפטר בגלות כעבור שלוש שנים.
זיכרונותיו פורסמו בשנת 1988 תחת השם "זיכרונותיו של יהודי גרמני 1863–1936" (Erinnerungen eines deutschen Juden 1863-1936).
וילמינטייה "וילי" דן אודן (בהולנדית: Willemijntje "Willy" den Ouden; 1 בינואר 1918 – 6 בדצמבר 1997) הייתה שחיינית הולנדית.
הייתה אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות מהן אחת זהב, אלופת אירופה בעלת 6 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם במשחים ל-100 מטר חופשי, 200 מטר חופשי ול-400 מטר חופשי.
דן אודן, הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה ששחתה 100 יארד חופשי מתחת לדקה.
היא החזיקה בשיא העולמי במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי במשך 22 שנים ו-227 ימים, הזמן הארוך ביותר ששחיין או שחיינית החזיקו בשיא עולם במשחה (ג'נט אוונס מארצות הברית החזיקה בשיא העולם במשחה ל-800 מטר במשך 20 שנים ו-147 ימים).
באליפות אירופה השלישית בשחייה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 בהיותה רק בת 13 זכתה דן אודן במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:55.0 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:11.8 דקות.
השנים שבין שתי האולימפיאדות היו השנים האיכותיות ביותר של דן אודן.
בתחרות שחייה שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1933 קבעה דן אודן במשחה ל-100 מטר שיא עולם חדש ראשון של 1:06.0 דקות, שיפור לשיא של מדיסון (1:06.6 דקות).
לאחר מכן, היא שיפרה שיא זה שלוש פעמים נוספות והעמידה אותו לבסוף על 1:04.8 דקות.
במשחה ל-200 מטר חופשי היא שיפרה את שיא העולם שלוש פעמים והעמידה אותו על 2:25.3 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי היא קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 5:16 דקות בשנת 1934.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במגדבורג, גרמניה בשנת 1934 זכתה דן אודן ב-3 מדליות שתיים זהב ואחת כסף.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.1 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:41.5 דקות ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:27.4 דקות, זהה לזו של המנצחת בת ארצה ריי מסטנברוק.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה דן אודן במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:36.0 דקות, לפני גרמניה (4:36.8 דקות) וארצות הברית (4:40.2 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בו החזיקה בשיא העולם כשקבעה תוצאה של 1:07.6 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה מסטנברוק שקבעה שיא אולימפי חדש (1:05.9 דקות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:06.7 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, בריטניה בשנת 1938 זכתה דן אודן במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:39.5 דקות.
דן אודן החזיקה בשיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי במשך 23 שנים, השיא האחרון שקבעה במשחה זה (1:04.6 דקות) החזיק מעמד במשך 20 שנים עד שנישבר על ידי דון פרייזר מאוסטרליה (1:04.5 דקות).
בשנת 1970 זכתה דן אודן להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ויליאם ג'יימס "וילי" דיקסון היה מוזיקאי בלוז אמריקני.
הוא היה זמר, מלחין וכותב שירים, נגן קונטרבס וגיטרה בס ומפיק מוזיקלי.
היה מבין מעצבי "הבלוז של שיקגו" (יחד עם מאדי ווטרס) וחוליה חשובה בקשר שבין הבלוז לרוקנרול, כאשר עבר עם צ'אק ברי ובו דידלי בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ב-1936 השתקע בשיקגו, שם זכה לתהילה כמתאגרף.
בין השנים 1950–1965 היה מפיק ו"צייד כישרונות" בחברת צ'ס רקורדס ומאנשי המפתח בחברה; במסגרת זו עבד עם אמני הבלוז הגדולים של התקופה כבאדי גאי, האולין' וולף, ג'ון לי הוקר, סאני בוי ויליאמסון, ליטל מילטון, מאדי ווטרס ועוד.
בשנות ה-60 ערך סיבוב הופעות באירופה יחד עם ממפיס סלים וסאני בוי ויליאמסון.
ב-1980 נבחר להיכל התהילה של הבלוז ובשנת 1989 זכה אלבומו "Hidden Charms" בפרס גראמי.
ב-1994 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
וילי מינצנברג (Willi Münzenberg; 14 באוגוסט 1889 – יוני 1940) היה פעיל פוליטי קומוניסטי ותועמלן בולט.
מינצנברג נולד בארפורט, במדינת תורינגיה שבקיסרות הגרמנית.
כאיש צעיר החל להיות פעיל באיגודי המסחר ובמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בעקבות פיצול המפלגה ב-1914 על רקע שאלת מלחמת העולם הראשונה בחר מינצנברג להצטרף למיעוט הקיצוני.
במהלך המלחמה נפגש תכופות עם ולדימיר איליץ' לנין בביתו שבציריך שבשווייץ.
ב-1918 היה מינצנברג בין מייסדי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית וראש הקומינטרן הצעיר, ושליח הקומינטרן הצעיר לקונגרס העולמי השני של הקומינטרן ב-1920.
זכה לתואר "'האימפרסריו של הקומינטרן', הוא האינטרנציונל הקומוניסטי – החזית שהקים לנין לניהול השמאל העולמי לשם קידום העניין הסובייטי.
במהלך שנות ה-20' וה-30' הצליח מינצנברג להפיץ את נקודת המבט הסובייטית רחוק ועמוק למעגלי האינטלקטואלים והאמנים במערב (וגם עד אמריקה הלטינית, סין, יפן והודו הגיעה השפעתו) – תוך בחישה בתקשורת, בספרות, בציור, בתיאטרון ובקולנוע".
ב-1924 נבחר מינצנברג לרייכסטאג, ושירת כחבר הפרלמנט עד להחרמת המפלגה הקומוניסטית הגרמנית ב-1933. היה אחד מהמעטים שבמנהיגי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית שמוצאו היה ממעמד הפועלים.
במהלך תקופת רפובליקת ויימאר, רכש מינצנברג מוניטין של תועמלן מבריק.
הצלחתו הראשונה הייתה בגיוס ממון ומזון עבור קורבנות הרעב הרוסי של 1921. ב-1924 ייסד את העיתון "ארבייטר-אילוסטרירטה-צייטונג" (Arbeiter-Illustrierte-Zeitung) שהיה לעיתון המצויר הסוציאליסטי הנפוץ בגרמניה.
בנוסף, עבד בצמוד עם הקומינטרן ועם המשטרה החשאית הסובייטית לקידום מטרות הקומוניזם בעולם.
ייסד כמה ארגונים כמו האגודה העולמית נגד אימפריאליזם, הקרן הבין-לאומית לטובת העובד, והגנת העבודה הבין-לאומית, שמטרתם האמיתית הייתה הפצת הרעיונות והתפישׂות של הקומוניזם.
כדי להסוות את פעולותיו הקים מינצנברג ארגונים ששלטו בארגונים אחרים.
סוכנויות הריגול הנגדי של מדינות דמוקרטיות ופשיסטיות הגדירו ארגונים אלו כ"ארגוני מינצנברג".
בנוסף, השתמש מינצנברג בארגונים אלו להשקעות עסקיות, וזכה לכינוי הפופולרי "המיליונר האדום".
בין השנים 1933 ל-1940 חי מינצנברג בפריז שבצרפת.
היו ששיערו כי בתקופה זו מילא תפקיד בגיוסו של קים פילבי לריגול למען ברית המועצות, אך אין הוכחות ברורות לכך מעבר לעובדה שפילבי גויס באמצעות אחד מ"ארגוני מינצנברג", החברה העולמית לסיוע לפליטי הפשיזם הגרמני, שמקום מושבה היה בפריז.
ביוזמת מינצנברג נשלח העיתונאי אגון ארווין קיש על ידי הקומינטרן לאוסטרליה לניהול תעמולה על סכנות המשטר הנאצי כפי שהתנסה בהן אישית.
קיש הפך לדובר פופולרי הודות לניסיונו הכושל של הממשל האוסטרלי להצהיר עליו כתושב או מבקר לא-רצוי, מבלי שהיו בידיו הוכחות חוקיות לכך שקיש הוא קומוניסט.
בשנות מלחמת האזרחים בספרד מילא מינצנברג תפקיד חשוב בארגון גיוסם של קומוניסטים מהעולם לבריגדות הבין-לאומיות וברכישת נשק עבורם.
לאחר מכן, בעקבות הוצאתו משורות המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, יצא מינצנברג בגלוי אל מול יוסיף סטלין בגין פשעיו של סטלין (הוא ידע על הפשעים הללו הרבה קודם לכן).
ביוני 1940 נמלט מינצנברג מפריז, שבה עסק בהכנת תשדירים אנטי-נאציים, כשהוא מנסה להימלט מכוחות הצבא הגרמני המתקדמים.
בדרום צרפת הוא נכלא במחנה מעצר לנתינים זרים דרומית לליון.
אסיר קומוניסטי אחר, שלא היה מוכר לעמיתיו של מינצנברג, התיידד עימו ובתוהו-ובוהו של שביתת-הנשק, הציע לו להימלט יחדיו.
יש החושדים כי אותו אסיר לא-מוכר היה סוכן חשאי של המשטרה החשאית הסובייטית.
מינצנברג הסכים ונעלם עם הזר ואסיר או שניים אחרים.
זו הייתה הפעם האחרונה שבה נראה בחיים.
ב-21 באוקטובר 1940 מצאו ציידים צרפתים את גופתו הנרקבת חלקית של מינצנברג, לרגלי עץ אלון, כשחלק של חבל עדיין מקיף את צווארו, במרחק של כ-180 מטר מן המחנה.
רשויות המשטר של וישי פסקו שזו הייתה התאבדות בלי לחקור את עמיתיו למחנה שטענו כי הוא היה במצב רוח מרומם עד לבריחה.
אמיל האנס וילי הניג (גרמנית: Emil Hans Willi Hennig; 20 באפריל 1913 - 5 בנובמבר 1976) הוא ביולוג גרמני שעסק בסיסטמטיקה-פילוגנטית ותרם רבות ליצירה והפיתוח של התאוריה של הקלדיסטיקה.
בנוסף תרם לפתוח העצים הפילוגנטיים, גרף עץ המייצג את היחסים ההיסטוריים-אבולוציוניים המשוערים בין מינים ביולוגים שונים על סמך דמיון גנטי או מורפולוגי ביניהם, כמו שהם נראים כיום.
וילי הניג נולד בכפר דירנרסדורף (Dürrhennersdorf) בלאוזיץ עילית (Oberlausitz) שבגרמניה.
אמו, מריה אמה, עבדה כעוזרת בית ולאחר מכן עבדה במפעל.
אביו, קארל אמסט אמיל הניג עבד ברכבת.
להניג היו שני אחים, פריץ רודולף, וקארל הרברט, שהוגדר כנעדר מאז הקרב בלנינגרד ב-1943. הניג למד בגימנסיה הריאלית בקלוטשה (Klotzsche) שליד דרזדן, ושם נפגש עם מ.
רוסט הפגיש את הניג הצעיר עם וילהלם מייסה, שהיה מדען במוזיאון הזואולוגי בדרזדן.
ב-1930 קפץ הניג כיתה וסיים את לימודיו ב-26 בדצמבר 1932. ב-1931 הכין, במסגרת לימודיו בבית הספר, עבודה על מקום הסיסטמטיקה בזואולוגיה.
העבודה פורסמה לאחר מותו ב-1978 והיא מדגימה את גישתו השיטתית לנושא.
חוץ מלימודיו, התנדב הניג במוזיאון הזואולוגיה וכן שיתף פעולה עם מייסה לגבי הסיסטמטיקה והביוגאוגרפיה של "נחשים מעופפים" מסוג דנדרלפיס (Dendrelaphis), שעליהם כתב את המאמר הראשון שפרסם.
הניג גויס לשירות בצבא גרמניה הנאצית ב-1939. ב-1942 נפצע במצור על לנינגרד ואף נשקפה סכנה לחייו.
במשך חודשים שהה בבתי חולים צבאיים.
לאחר החלמתו, שירת הניג בשירותי הרפואה הצבאיים, בעיקר בשירות למניעת מלריה.
לאחר נפילת גרמניה הנאצית, בין מאי לאוקטובר 1945, היה כשבוי בידי הבריטים, וסופח לשירותים הבריטיים למניעת מלריה.
לימים הואשם הניג, בעיקר על ידי מייסד הפאנביוגאוגרפיה, לאון קרויזאט (Léon Croizat), בחברות במפלגה הנאצית, אולם אין לכך ראיות.
במהלך שירותו הצבאי החל הניג בכתיבת טיוטה של ספרו החשוב ביותר, Grundzüge einer Theorie der Phylogenetischen Systematik, שפורסם ב-1950 והיה תמצית של רעיונותיו המדעיים.
ב-1950 נענה בחיוב לבקשה להחליף את מנחהו והחל להרצות על הזואולוגיה של חסרי החוליות, סיסטמטיקה זואולוגית וטקסונומיה מעשית.
באותה שנה פרסם את ספרו "קווי היסוד של תאוריית הסיסטמטיקה הפילוגנטית" וכן מאמרים נוספים על המתודולוגיה של הסיסטמטיקה הפילוגנטית, אותם הרחיב בשנה שלאחר מכן בעזרת עבודות טקסונומיות על הזבובאים.
ספרו נושא שני הכרכים בשם "ספר כיס על זואולוגיה", בו הציע לראשונה את הסיסטמטיקה הפילוגנטית של חסרי החוליות, זכה להצלחה.
לאחר מלחמת העולם השנייה וחלוקתה של ברלין לברלין המערבית ולברלין המזרחית, המשיך הניג לעבוד במכון האנטומולוגי של גרמניה, שהיה בחלקה המזרחי (הקומוניסטי) של ברלין והתגורר בצידה המערבי של העיר.
עמדתו של הניג הייתה אנטי-קומוניסטית וכבר באותה עת היוותה בעיה עבורו.
לאחר הקמת חומת ברלין לא היה יכול עוד לעבוד במכון האנטומולוגי.
בגרמניה המערבית ניתנה להניג משרה זמנית כפרופסור באוניברסיטה הטכנולוגית של ברלין.
הוא הצטרף למוזיאון הלאומי לידיעת הטבע בשטוטגרט, שם היה אחראי על מחלקת המחקר הפילוגנטי.
באפריל 1963 עבר ללודוגיסבורג-פפלוגפלדן במסגרת משרתו.
האוסף המדעי שאסף נשמר במוזיאון עד העברת המוזיאון לשטוטגרט-ליוונטור, ב-1985.
עבודותיו עסקו באופן כמעט מוחלט בשיפור הטקסונומיה של זבובאים.
במוזיאון הלאומי לידיעת הטבע בשטוטגרט פרסם הניג 29 עבודות, שהן רוב עבודותיו.
חשובות ביותר היו עבודותיו שבוקרו על ידי הרווין לינדנר "קבצים על האזור הפלארקטי" ו"ספר הכיס של הזואולוגיה".
המתודולוגיה הקלדיסטית מותווית בהן וגם במאמר "אנליזה קלדיסטית או סיווג קלדיסטי?
A reply to Ernst Mayr"), שפורסם ב-1974 ונכתב כתגובה לביקורתו של מאייר לפילוגנטיקה הסיסטמטית שהציע הניג.
הניג התפרסם בעיקר בזכות פיתוח התאוריה הפילוגנטית, אותה ראה כלוגיקה צרופה וכמדע טהור, זאת בניגוד לקודמיו התאורטיקנים בתחום.
הרעיון שעמד בבסיס תרומתו היה זיהוי של איברים הומולוגים ולא הומולוגים באורגניזמים, בשיטה שמבוססת על ממצאים לגבי תכונות מורשות שונות (כולל ריצוף DNA, מורפולוגיה, התנהגות וכו').
בנוסף, הגדיר הניג את המושג ענף (clade) באמצעות בדיקת העבר של היצור בעזרת מאובנים.
וילי וונקה ומפעל השוקולד (הופץ בישראל תחת השם "מסע בממלכת השוקולדה") הוא עיבוד קולנועי מוזיקלי משנת 1971 לספר הילדים "צ'ארלי והשוקולדה" משנת 1964 מאת רואלד דאל, בבימויו של מל סטיוארט, בו מככב ג'ין ויילדר בתפקיד וילי וונקה.
הסרט מתאר את סיפורו של צ'רלי באקט (פיטר אוסטרום, בהופעתו הקולנועית היחידה) כשהוא מקבל כרטיס זהב ומבקר במפעל השוקולד של וילי וונקה ביחד עם ארבעה ילדים אחרים מרחבי העולם.
צילומי הסרט נערכו במינכן בשנת 1970, והסרט הופץ ב-30 ביוני 1971. הסרט זכה לביקורות חיוביות, אבל היה לאכזבה בקופות הכרטיסים.
עם זאת, הסרט הפך עם השנים לסרט פולחן, עקב שידורים חוזרים ונשנים בטלוויזיה וכן ממכירות קלטות וידאו ביתיות.
בשנת 1972 הסרט היה מועמד לפרס אוסקר עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר, וויילדר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מחזמר.
עם סיום יום הלימודים, הילדים הולכים לחנות הממתקים המקומית, שבה ביל, בעל המקום, מגיש שוקולד לילדים.
צ'ארלי באקט, עצוב שאין לו כסף, מביט מבעד לחלון הראווה בעוד ביל שר לילדים שיר על ממתקים.
מר ג'ופק, המוכר בדוכן העיתונים שעבורו עובד צ'ארלי אחרי בית הספר, נותן לו את השכר השבועי שלו, וצ'ארלי משתמש בו כדי לקנות כיכר לחם.
בדרכו לביתו, הוא עובר בסמוך למפעל השוקולד של וילי וונקה.
עובר אורח מסתורי אומר לו כי אף אחד לא נכנס אל המפעל, ואף אחד לא יוצא ממנו.
צ'ארלי מביא את הלחם בחזרה אל בית אימו האלמנה, בו אף גרים סביו וסבתותיו.
בלילה, צ'ארלי מספר לסבא ג'ו על עובר האורח המסתורי ומה שהוא אמר, וסבא ג'ו מספר לו אודות וונקה - כיצד מרגלים ניסו לגנוב את סודותיו ואת מפעל חייו.
לפיכך, וונקה סגר בפתאומיות את המפעל, אולם שלוש שנים לאחר מכן הוא החל שוב למכור ממתקים אף על פי שמעולם לא נראה שוב, עד לעצם היום הזה.
יום אחד, המשפחה, יחד עם שאר העולם, לומדת כי וונקה הסתיר חמישה כרטיסי זהב בחפיסות שוקולד וונקה שלו.
כל מי שימצא כרטיס מיוחד שכזה - יזכה לסיור מלא במפעל השוקולד שלו, כמו גם אספקה לכל החיים של שוקולד.
צ'ארלי רוצה לקחת חלק בחיפוש, אבל לא יכול להרשות לעצמו לקנות כמויות אדירות של חפיסות שוקולד כמו משתתפים אחרים.
ארבעת הכרטיסים הראשונים נמצאים על ידי: אוגוסטוס גלופ, ילד גרמני זללן; ורוקה סולט, ילדה אנגלית עשירה ומפונקת; ויולט ביוריגרד, ילדה אמריקנית הלועסת מסטיק, ומייק טי.וי, ילד אמריקאי האובססיבי כלפי טלוויזיה.
לאחר שכל אחד מהם בתורו מוצא את הכרטיס שלו, גבר מסתורי, בעל מראה מרושע וצלקת גדולה על פניו, ניגש אליהם ולוחש דבר-מה באוזניהם.
למרות עיסוקיהם עם האובססיות שלהם, הילדים מקשיבים לו בתשומת לב רבה.
תקוותיו של צ'ארלי למצוא את הכרטיס החמישי והאחרון מתנפצות, כאשר במהדורת החדשות מתבשר כי הכרטיס האחרון נמצא על ידי מיליונר מפרגוואי.
למחרת, כשהשיגעון העולמי אודות כרטיסי הזהב מסתיים, צ'ארלי מוצא מטבע בתוך מרזב באמצע הרחוב, ומשתמש בו כדי לקנות לעצמו שוקולד בחנות הממתקים.
מאחר שנשאר לו עודף לאחר אכילת השוקולד, הוא רוכש חפיסת שוקולד וונקה כמתנה עבור סבא ג'ו.
בעודו עוזב את החנות, הוא מגלה מהאנשים ברחוב כי הכרטיס החמישי שנמצא, על ידי המיליונר מפרגוואי, היה מזויף, ולפיכך - כרטיס זהב אחד נוסף עדיין נמצא איפשהו.
כאשר צ'ארלי פותח את החפיסה, הוא מוצא בתוכה את כרטיס הזהב האמיתי האחרון ורץ הביתה לספר למשפחה שלו.
בדרכו הביתה, צ'ארלי פוגש באותו איש מסתורי, שקודם לכן נראה לוחש לאוזניהם של ארבעת הזוכים האחרים.
האיש מציג את עצמו כארתור סלאגוורת', קונדיטור שהוא יריב של וונקה, שמציע לשלם לצ'ארלי סכום גדול מאוד של כסף, בתמורה לאבטיפוס של יצירתו האחרונה של וונקה - הגובסטופר הנצחי.
סבא ג'ו מזנק מהמיטה כדי לשמש כמלווה של צ'ארלי בסיור במפעל השוקולד, וצ'ארלי מספר לו על פגישתו עם סלאגוורת'.
ביום שלמחרת, וונקה מברך את הילדים ומלוויהם בשערי המפעל.
הוא מוביל אותם פנימה, ודורש מכל אחד מהם לחתום על חוזה לפני שהסיור מתחיל.
בפנים, המבקרים נחשפים לארץ פלאות פסיכדלית הכוללת נהרות של שוקולד, פטריות מאכל ענקית, טפטים לקיר בטעמי פירות, סוכריות והמצאות גאוניות אחרות.
כמו כן, המבקרים פוגשים בעובדי המפעל - האומפה לומפה כתומי העור וירוקי השיער.
בהיותם בחדר ההמצאות, וונקה מעניק לכל אחד מהילדים דוגמה של יצירתו האחרונה - סוכריית מציצה שלעולם נשארת באותו הגודל, המכונה "הגובסטופר הנצחי".
עם עזיבתו של כל ילד בתורו, האומפה לומפה שרים שיר קצר אודות האירוע, בו הם מותחים ביקורת על ההתנהגות הלקויה של כל ילד.
במהלך הסיור, גם צ'ארלי נכנע לפיתוי, ביחד עם סבא ג'ו, כאשר הם נשארים מאחור בחדר הבועות, וטועמים בחשאי משקה תוסס.
מיד לאחר מכן הם מתחילים לרחף באוויר, וכמעט שנשאבים אל תוך מאוורר התקרה.
כדי להימנע מגורל זוועתי זה, הם מתחילים לגהק שוב ושוב עד אשר הם חוזרים אל הקרקע.
בתחילה, נראה כי וונקה מודע לאירוע הזה, על אף שלא נכח בו.
בסופו של דבר, כאשר צ'ארלי נשאר הילד האחרון שנותר בסיור, וונקה שולח אותו ואת סבא ג'ו לדרכם, ועוזב אותם.
סבא ג'ו עוקב אחריו אל משרדו, ושואל אותו בנוגע לאספקה של שוקולד לכל החיים שהובטחה לצ'ארלי.
וונקה, בכעס רב, מגלה שצ'ארלי הפר את החוזה שנחתם לפני שהחל הסיור, בכך שגנב משקה תוסס בחדר הבועות, ובכך איבד את הפרס שלו.
סבא ג'ו עוזב בכעס את המשרד, ומציע לצ'ארלי כי ימסרו את הגובסטופר הנצחי של וונקה ליריבו - סלאגוורת'.
צ'ארלי, לעומת זאת, אינו יכול להביא את עצמו לפגוע בוונקה, ומניח את הממתק על שולחנו.
וונקה מתנצל בפני שני אורחיו, ומתוודה כי סלאגוורת' הוא למעשה עובד בשם וילקינסון, והצעתו לקנות את הגובסטופר הייתה חלק מבדיקת מוסר עבור זוכי כרטיס הזהב, וצ'ארלי היה היחיד שעבר את המבחן בהצלחה.
השלושה נכנסים אל ה-"Wonkavator", מעלית זכוכית רבת ממדים, באמצעותה הם עפים אל מחוץ למפעל.
בעודם מרחפים מעל העיר, וונקה מגלה לצ'ארלי שהפרס אמיתי שלו הוא לא רק השוקולד, אלא המפעל עצמו, שכן החיפוש אחר כרטיס הזהב נוצר כדי לעזור לוונקה לחפש אחר ילד כן, הראוי להיות היורש שלו.
צ'ארלי ומשפחתו מוזמנים לעבור ולהתגורר במפעל ולהשתלט על הפעלתו, בעוד וונקה פורש מתפקידו.
עוד השתתפו בסרט (ללא קרדיט): פרנק דלפינו ככרוז, טים ברוק-טיילור כמפעיל מחשב, וכן ג'ורג' קליידון, ראסטי ג'ופי, אנג'לו מוסקט, רודי בורגסטולר, מלקולם דיקסון, איסמד חסן, נורמן מק'גלן, פפה פופי, מרקוס פאוול ואלברט וינקינסון בתפקיד האומפה לומפה.
במאמר לגארדיאן, ג'ופי כתב כי מאחר שבאותם הזמנים לא היו הרבה שחקנים בריטיים נמוכי קומה, חלק משחקני האומפה לומפה היו זרים, שאינם דוברי אנגלית והיה צורך לתרגם לשפתם את הוראותיו של הבמאי, מל סטיוארט.
כמו כן הוא ציין כי הכוריאוגרף הווארד ג'פרי היה צריך לשנות חלק מקטעי הריקוד, על מנת להתאים אותם לרגליים הקצרות במיוחד של השחקנים.
הרעיון ליצור עיבוד קולנועי לספר הילדים עלה לראשונה כאשר בתו בת ה-10 של הבמאי מל סטיוארט קראה את הספר, וביקשה מאביה שיעשה ממנו סרט, ביחד עם "הדוד דייב" (המפיק דייוויד ח.
סטיוארט הראה את הספר לוולפר, שבמקרה היה בעיצומה של שיחות עם חברה לייצור מזון משיקגו בשם Quaker Oats Company (שלימים שינתה את שמה ל-the Willy Wonka Candy Company ונמכרה לנסטלה).
וולפר שכנע את החברה, שלא היה לה כל ניסיון קודם בתעשיית הקולנוע, לקנות את הזכויות על הספר ולממן את הסרט, על מנת לקדם מכירות של מותג חדש של חפיסות שוקולד - Wonka Bar.
הוסכם כי הסרט יהיה סרט ילדים מוזיקלי, וכי רואלד דאל עצמו יכתוב את התסריט.
עם זאת, בעוד ששם הספר הוא "צ'ארלי ומפעל השוקולד", נקבע כי שם הסרט יהיה "וילי וונקה ומפעל השוקולד", וזאת על מנת לקדם את המכירות של הממתק בשם זה, כאמור.
התסריטאי דייוויד זלצר הגה גימיק בלעדי לסרט, שוונקה מצטט מקורות ספרותיים רבים, כגון הסוחר מוונציה של ויליאם שייקספיר, חשיבותה של רצינות של אוסקר ויילד ועוד.
כמו כן, זלצר גם שילב את דמותו של סלאגוורת' (שרק הוזכרה בשמה בספר, כיצרן ממתקים יריב של וונקה) לתוך העלילה, כדמות ממשית.
דאל, שהיה בעל הזכויות להפקת הסרט, ניסה, ללא הצלחה, לקדם את מועמדותו של ספייק מיליגן לתפקיד הראשי של וילי וונקה.
הבחירה הבאה שלו, השחקן רון מודי, סירב לתפקיד.
ג'ון פרטווי גם כן דחה את התפקיד בשל התחייבויות שוטפות לדוקטור הו.
כמו כן, נשקלה האפשרות ללהק את כוכב ברודוויי ג'ואל גריי, אך בסופו של דבר נדחתה אפשרות זו בשל קומתו הפיזית הקטנה של השחקן.
האודישנים התקיימו במשך שבוע במלון פלאזה בניו יורק, שבו ג'ין ויילדר זכה בתפקיד באופן מיידי.
ויילדר אמר שהוא יעשה את הסרט רק אם וונקה יופיע לראשונה על המסך כשהוא מגיע מתוך המפעל, מדדה על מקל הליכה, אשר מיד אחר כך יאבד אותו ויעשה סלטה.
אודישנים נוספים נערכו בניו יורק, לונדון ומינכן כדי ללהק את תפקידיהם של הילדים האחרים והוריהם.
צילומי החוץ של המפעל צולמו במפעל גז מקומי; המבנה שדרכו הדמויות נכנסות למפעל עדיין קיים.
רצף צילומי החוץ שמשמשים את סיקוונס הסיום של הסרט (התצפית מתוך המעלית המרחפת מעל למפעל) צולם מעל העיר נורדלינגן אשר בבוואריה.
המעצב הארפר גוף התרכז בעבודתו בעיצוב חדר השוקולד המסיבי.
נהר השוקולד, שעומקו 0.6 מ', והמפל נוצרו על ידי הוספת תערובת קרם שוקולד ל-570,000 ליטר של מים, שבסופו של דבר הפכו למעופשים ויצרו ריח רע שחלחל לכל מקום באולפן.
בריאיון לרגל הוצאת מהדורה מיוחדת לציון 30 שנה לסרט, ג'ין ויילדר הצהיר כי הוא נהנה לעבוד עם רוב השחקנים-ילדים, אבל אמר שהיו לו ולצוות כמה בעיות עם פריז תמן (שגילם את דמותו של מייק טי.וי.).
המוזיקה והשירים, אשר היו מועמדים לפרס אוסקר, הולחנו על ידי לזלי בריקס ואנתוני ניול, ונוהלו מוזיקלית על ידי וולטר שרף.
הפסקול הופץ לראשונה בשנת 1971 על ידי חברת Paramount Records.
ב-8 באוקטובר 1996, חברת Hip-O Records (בשיתוף MCA Records) הפיצה מחדש את הפסקול על גבי תקליטורים, אשר שווק כמהדורה מיוחדת לרגל 25 שנה לסרט.
המוזיקה והשירים, לפי הסדר שבו הם מופיעים בסרט, הם כלהלן:
המוזיקה והשירים, לפי הסדר שבו הם מופיעים על גבי הפסקול, הם כלהלן:
הסרט עלה לראשונה לאקרנים ב-30 ביוני 1971, והיה לסרט ה-53 המכניס ביותר באותה השנה בארצות הברית, עם הכנסות של כ-$4,000,000 (לעומת תקציב של כ-$2,900,000).
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים כגון רוג'ר איברט.
על הופעתו בסרט זה, ויילדר קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסרט מוזיקלי/קומדיה.
לאור כישלונו של הסרט בקופות הכרטיסים, סרטי פרמאונט החליטה שלא לחדש את עסקת ההפצה שלה לסרט, כאשר פג תוקפה כשבע שנים לאחר מכן.
האחים וורנר, אשר רכשו זה מכבר את חברת ההפקות של וולפר, רכשו את חלקה של Quaker Oats בזכויות לסרט בשנת 1977, בתמורה ל-$500,000. הבעלות המלאה על הסרט עזרה לאחים וורנר לרכוש את הזכויות לספר לצורך הפקת סרט חדש על פיו, בשנת 2005. לסרט דירוג של 89% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes.
עד לאמצע שנות ה-80 הסרט הפך לפופולרי, במידה רבה לשידורי טלוויזיה חוזרים ונשנים וכן כתוצאה ממכירות קלטות וידאו ביתיות.
לרגל 25 שנה לסרט, בשנת 1996, הוא הועלה שוב בבתי קולנוע ברחבי ארצות הברית, והופץ מחדש למכירה בפורמט DVD, שאיפשר לו להגיע לדור חדש של צופים.
הסרט יצא לאור כמהדורה מחודשת מיוחדת הן ב-DVD ו-VHS בשנת 2001 כדי לציין 30 שנה לסרט.
בשנת 2003, סרט זה דורג על ידי אנטרטיינמנט ויקלי במקום 25 ברשימת "50 סרטי הפולחן הטובים ביותר של כל הזמנים".
הסרט דורג במקום 74 ברשימת 100 הרגעים המפחידים ביותר בקולנוע של ערוץ הטלוויזיה בראבו, עבור סצנת "המנהרה המפחידה".
מאה הסרטים המצחיקים ביותר - מועמדות
הסרטים המוזיקליים הטובים ביותר - מועמדות
מאה הסרטים מעוררי ההשראה הטובים ביותר - מועמדות
עשרת הגדולים - מועמדות לסרט פנטזיה הטוב ביותר
רואלד דאל התכחש לסרט, לתסריט ששוכתב על ידי דייוויד זלצר, לאחר שדאל לא הצליח לעמוד בלוחות הזמנים.
דאל אמר שהוא "מאוכזב", כי הוא חשב שהעלילה "שמה יותר מדי דגש על וילי וונקה ולא מספיק על צ'ארלי", כמו גם שספייק מיליגן לא לוהק לתפקיד וונקה.
כמו כן, הוא "רתח" מהחריגות הרבות מהעלילה שבטיוטה שלו, שזלצר המציא, כולל השינוי בדמותו של סלאגוורת', שהפך למרגל, וכן סצנת המשקאות התוססים בחדר הבועות.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1972 פרס אוסקר הפסקול המקורי הטוב ביותר 1972 פרס גלובוס הזהב ג'ין ויילדר - השחקן הראשי הטוב ביותר בסרט מוזיקלי/קומדיה
הסרט הופץ לראשונה על גבי DVD בשנת 1997, כמהדורת 25 שנה שכללה דיסק כפול המכיל דיסק דו צדדי המכיל את הסרט הן בגרסת מסך רחב והן בגרסה "רגילה".
כמו כן, גם עותקי VHS של הסרט נמכרו, אבל אלו הכילו רק את הגרסה "הרגילה".
ב-28 באוגוסט 2001 יצא לאור DVD במהדורה מיוחדת לרגל 30 שנה לסרט, אם כי בגרסת מסך מלא בלבד.
לנוכח מחאות הצרכנים, האחים וורנר הפיצו בסופו של דבר גרסת וידאו ביתית במסך רחב, החל מה-13 בנובמבר 2001. גרסת ה-VHS כללה תוספת אחת בלבד מתוך גרסת ה-DVD.
כמה מחברי הצוות המקוריים התאחדו, כדי לצלם סרט תיעודי במיוחד למהדורה DVD מיוחדת זו.
שתי הגרסאות כללו שיחזור של הצליל ואיכות תמונה טובה יותר.
כמו כן, בנוסף לסרט התיעודי, ה-DVD כלל גם קדימון, גלריית תמונות וערוץ אודיו של פרשנות של השחקנים.
בשנת 2006 האחים וורנר הוציאו לאור את הסרט ב-DVD HD עם כל התוספות המיוחדת שנכללו בגרסת ה-DVD משנת 2001. הסרט יצא לאור גם ב-Blu-ray ב-20 באוקטובר 2009. גרסה זו כללה הוא כולל את כל התוספות שהופיעו ב-DVD משנת 2001 וב-DVD-HD משנת 2006, כמו גם ספר בעל 38 עמודים.
ב-1 בנובמבר 2011, לרגל 40 שנה לסרט, שוחררה מהדורה מיוחדת הכוללת סט של Blu-ray + DVD.
המארז כלל מגוון תוספות נדירות, כגון ספר המתאר את עשיית הסרט, ניירות הפקה מקוריים וכרטיס זהב המאפשר השתתפות בהגרלת נסיעה ללוס אנג'לס.
ב-29 ביוני 2021 מתעתדת חברת "האחים וורנר" להפיץ את הסדט במהדורת Blu-ray, ברזולוציה של 4K Ultra HD.
המארז יכלול גם את סיפוריהם של מי שהיו הילדים ששיחקו בסרט, את הקדימון המקורי, וכן הקרנה של ארבעה משירי הסרט לשירה בציבור.
באפריל 2020 הופץ ביוטיוב קטע מהסרט, כשהוא ערוך כסרט סלאשר באמצעות הוספת אפקטים מיוחדים.
הסרטון נערך באולפן ההפקות "קורידור דיג'יטל" , על ידי אנשי האפקטים המיוחדים של ערוץ היוטיוב "קורידור קרו" (Corridor Crew) המשמש את האולפן.
שאיפת היוצרים הייתה שהסרטון יקבל סיווג צפייה "Rסצנה שבה רוצח צ'ארלי אדם בסימטה חשוכה בסגנון אלפרד היצ'קוק, על מנת להשיג את "כרטיס הזהב".
משך הסרטון הערוך הוא שש דקות ו-24 שניות,, ובמקביל לו הופץ סרטון בן 21 דקות ו-28 שניות, הכולל הסברים והדגמות של יוצרי הסרטון, על האופן שבו הגו את הרעיון וערכו את קטעי ההריגה.
וילי וורקמן הוא כדורסלן ישראלי-אמריקאי שמשחק בעמדת הפאוור פורוורד במכבי עירוני רעננה מליגת העל.
וורקמן התחיל את דרכו כמקצוען במכללת אמהרסט מהליגה השלישית במכללות (NCAA3).
בעונתו הרביעית והאחרונה במכללה זכה עמה באליפות וקלע בממוצע 12.2 נק' למשחק.
בקיץ 2013 חתם בקבוצת הפועל גליל עליון מהליגה הלאומית בכדורסל, ושיחק על משבצת מתאזרח בגלל היותו יהודי.
וורקמן הציג יכולת טובה, וקלע 9.3 נקודות והוריד 5.5 ריבאונדים בממוצע למשחק, ואף זומן למשחק האולסטאר של הליגה הלאומית בכדורסל.
בקיץ 2014 חתם וורקמן לשתי עונות בקבוצת הפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל אך עזב אחרי עונה אחת.
בתאריך 11 ביולי 2015 חתם במכבי אשדוד באר טוביה מליגת העל.
בקיץ 2016 חתם בקבוצת מכבי חיפה מליגת העל לשנתיים.
לאחר שירד עם הקבוצה ליגה המשיך לשחק בליגה השנייה.
בקיץ 2018 האריך את חוזהו בשלוש עונות נוספות, ובתום העונה העפיל עם הקבוצה חזרה לליגה הראשונה.
באוגוסט 2020 חתם בהפועל חולון מליגת העל.
בעונת 2020/21 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון 75:91 על קבוצת אקדמיק פלובדיב.
ב-9 ביולי 2021, חתם וורקמן לעונה בהפועל ירושלים.
ב-27 ביוני 2022 הודיעה הפועל ירושלים על שחרורו מהקבוצה.
ב-19 באוגוסט 2022 חתם וורקמן במכבי עירוני רעננה לעונה עם אופציה לעונה נוספת
ביוני 2023, חתם וורקמן בבני הרצליה מליגת העל בכדורסל.
ביולי 2024 הודיעה בני הרצליה על שחרורו של וורקמן מהקבוצה.
בקיץ 2024 חתם בהפועל חיפה.
בעונה זו שותף וורקמן ב-19 משחקים והעמיד 7.2 נקודות לצד 6 ריבאונדים.
במרץ 2025, כחודש לפני סיום העונה, שוחרר מהקבוצה וחתם במכבי רעננה מהליגה הלאומית בכדורסל.
באותה השנה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה והעפיל איתה לליגה הראשונה.
ביולי 2025 חתם וורקמן לעונה נוספת במכבי רעננה
וילי הירש היה רופא ומיקרוביולוג יהודי, מחלוצי הבקטריולוגיה בארץ ישראל.
הירש נולד בשנת 1901 בקניגסברג בירת מחוז פרוסיה המזרחית של הקיסרות הגרמנית.
הוא התקבל ללימודי הרפואה בעיר הולדתו, ובשנת 1924, עם תום לימודיו, החל לעסוק במקצוע הרפואה.
עד שנת 1933 עבד הירש בתור רופא כללי בקניגסברג ותקופה קצרה כרופא במחלקה פנימית בדנציג.
כן ניהל את בית הספר והמעבדות הממשלתיות להיגיינה ודיסאינפקציה ובמקביל שימש כעוזר הראשון במכון האוניברסיטאי להיגיינה בקניגסברג.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פוטר מעבודתו בשל היותו יהודי.
לאחר פיטוריו החליט להשתלם בתחום הרפואה הטרופית בהמבורג, זאת כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1934, עם תום השתלמותו, החליט לעזוב את גרמניה ולעבור לברצלונה שבספרד, שם עבד בתור בקטריולוג, עם הפסקה להשתלמות בלונדון שבאנגליה, עד לשנת 1937, עת החליט לעלות לארץ ישראל.
עלייתו לארץ ישראל ופיתוח ענף הבקטריולוגיה בארץ
לשם כך שופץ מבנה בית החולים לשעבר והותאם במיוחד לצורכי המעבדה וכך, לכשנפתחה, הייתה לאחת המעבדות המשוכללות ביותר בארץ.
במקביל לעבודתו הדיאגנוסטית במעבדה, הקדיש הירש חלק ניכר מזמנו לביצוע מחקרים על זיהומים ומחוללי מחלות בכלל וכאלה של מערכת העיכול בפרט.
מחקרים אלה ערך יחד עם אשתו, ד"ר (לימים פרופ') רעיה שפירא-הירש, אשר עבדה אף היא במעבדתו, וכן עם עוזרים נוספים.
הירש ערך גם מחקרים אפידמיולוגיים על חיידקי ה-Salmonella ומצא מקורות זואונוטיים חדשים להדבקות בני האדם, וכך כבר בשנות ה-50 הזהיר על סכנת ההדבקות מצבים, ומאכילת ביצי ברווזים בנוסף לכך היה הראשון שזיהה חיידקי Salmonella בעלי שוטונים אולם משוללי יכולת תנועה.
מכך הסיק כי קיימים שני אתרים שונים בכרומוזום החיידקי; האחד אחראי להיווצרות השוטונים ואילו השני לתנועתיות שלהם.
וילי הירש התאפיין בדייקנות בלתי מתפשרת, רישום קפדני ואבחון חוזר של דגימות.
קו אופייני לדייקנותו בא לידי ביטוי בשמירת כל הנסיובים החיוביים שנשלחו לאבחון במעבדתו, וכאשר בשנת 1946 הצליחו חוקרים לבודד, לראשונה, בארץ ישראל חיידקים מסוג Leptospira, החל לבחון את אותם הנסיובים החיוביים שנשמרו במעבדתו.
על סמך בדיקת אותם הנסיובים הוכיח הירש, בשנת 1948, כי כבר בשנת 1942 התרחש מקרה לפטוספירוזיס ראשון בישראל שלא אובחן כראוי בזמן.
וילי הירש התפרסם גם בתור מי שתיאר את מגפת הכיב הטרופי בקרב עולים מתימן ותושבי חיפה (1944), ובתור מי שבודד לראשונה מחולים בישראל חיידקים מסוג Mycoplasma (1952), חיידק ממין Mima polymorpha (1965) וחיידקים מסרוטיפים: Leptospira interrogans serotype mini (1959) ו-Leptospira interrogans serotype Icterohaemorrhagiae (1970).
הירש הדריך והנחה סטודנטים ורופאים בעבודות הגמר, המחקר וההתמחות.
היה חבר במועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל ובוועד של האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה.
בשנת 1957, בעקבות תרומתו הרבה במישור המדעי, הוענק לו תואר פרופסור חבר קליני מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
המעבדה המרכזית ע"ש פרופ' וילי הירש
אמנם המעבדה המרכזית של קופת חולים כללית במחוז חיפה והצפון הוקמה כבר בשנת 1933, אך זו סבלה, כאמור, לאורך שנים מהיעדר מקום קבוע והולם.
עם הקמתה, שכנה המעבדה במרפאה הראשית של קופת חולים כללית בעיר ברחוב החלוץ, בסמוך לבית הפועלים, ובשנת 1946 עברה לסניף קופת החולים ברחוב ברזילי, בסמוך לרחוב הגיבורים.
בשנת 1941, לאחר שנסגר בית החולים "עזרה", רכשה קופת חולים כללית מהממונה על הרכוש הנטוש את בניין בית החולים.
המבנה, שתוכנן במקור על ידי האדריכל האגר, עבר שיפוץ והותאם, על פי תכנונו ויעוצו של הירש, לצורכי המעבדה.
ב-17 בפברואר 1952 נחנכה המעבדה המרכזית במשכנה החדש.
המעבדה כללה 2 קומות ו-10 מחלקות בהן פעלו שלוש מעבדות; מעבדה מיקרוביולוגית, מעבדה כימית-סרולוגית ומעבדה המטולוגית.
בנוסף כללה המעבדה בית חיות בו גודלו ארנבות, כבשים וחזירי ים לצורכי ביצוע בדיקות מיקרוביולוגיות והפקת נוגדנים לביצוע בדיקות סרולוגיות.
המעבדה המרכזית פעלה בבניין בית החולים "עזרה" עד לשנת 1995, עת עברה למשכנה החדש בתל חנן.
וילי הירש היה נשוי לרעיה שפירא.
בני הזוג התגוררו בדירה ברחוב הלל 59 ומאוחר יותר עברו למספר 67 בחיפה, לא הרחק מהמעבדה המרכזית אותה הקים וניהל בשדרות הציונות 54.
וילי הירש נפטר ב-10 באוגוסט 1971, בגיל 70. רעיה שפירא-הירש נפטרה ב-7 בפברואר 1986. הם נטמנו זה לצד זה בבית העלמין חוף הכרמל.
לאחר פטירתו המעבדה המרכזית אותה הקים בשדרות הציונות 54 נקראה על שמו.
מדי שנה מחלקת האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה פרס על שמו לעידוד חוקרים צעירים בתחום המיקרוביולוגיה.
במהלך חייו פרסם הירש 73 מאמרים ודוחות בתחום המיקרוביולוגיה והאימונולוגיה בכתבי עת מדעיים שונים, דוגמת: עיתון הרפואה, Nature, The Lancet, Journal of Bacteriology, Acta medica Orientalia ועוד.
גיז'רמו גוסטבו "וילי" הרננגומס גואר (בספרדית: Guillermo Gustavo "Willy" Hernangómez Geuer; נולד ב-27 במאי 1994) הוא כדורסלן ספרדי המשחק בקבוצת ברצלונה מליגת העל הספרדית ובנבחרת ספרד.
הרננגומס נולד במדריד, אמו מרגריטה הייתה כדורסלנית נבחרת ספרד ואביו גיז'רמו היה כדורסלן ששיחק בקבוצות שונות בספרד.
אחיו הצעיר חואן הרננגומס אף הוא כדורסלן, המשחק בקבוצה פנאתינייקוס.
הוא החל לשחק כדורסל בגיל 15 בקבוצת הנערים של לאס רוסאס, וב-2010 עבר לקבוצת הנערים של ריאל מדריד.
בעונת 2011/2012 שיחק בקבוצת הנוער ושותף ב-11 משחקים בקבוצת המילואים של ריאל מדריד מהליגה השנייה בספרד.
בעונת 2012/2013 שותף בשלושה משחקים של ריאל מדריד ביורוליג.
בעונת 2013/2014 הושאל לקחאסול סביליה מהליגה הראשונה, הוא רשם ממוצע של 5.9 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק.
עונה לאחר מכן רשם ממוצע של 10.6 נקודות ו-6.2 ריבאונדים למשחק בליגה, ונבחר לחמישיית השחקנים הצעירים של הליגה הספרדית.
כמו כן שיחק עם הקבוצה במסגרת היורוקאפ ורשם ממוצע של 8.9 נקודות ו-4.6 ריבאונדים למשחק.
הרננגומס נבחר במקום ה-35 בסיבוב השני של דראפט ה-NBA 2015 על ידי פילדלפיה 76', אך הזכויות על החתמתו הועברו לניו יורק ניקס אשר החתימה אותו שנה לאחר מכן.
לאורך עונת הרוקי רשם הרננגומס ממוצעים של 8.2 נקודות ו-7.0 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
ב-7 בפברואר 2018, לאחר כעונה וחצי עם הניקס, הועבר בטרייד לשארלוט הורנטס בתמורה לג'וני אובראיינט ושתי בחירות דראפט עתידיות.
לקראת עונת חתם הרננגומס על חוזה בניו אורלינס פליקנס.
מ-2010 הרננגומס חבר בסגל הנבחרות הלאומיות של ספרד.
הוא סיים עם הנבחרת במקום הרביעי באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2010, טורניר בו רשם ממוצע של 9.9 נקודות ו-8.7 ריבאונדים למשחק.
ב-2011 זכה עם ספרד באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה בפולין, הוא רשם באליפות ממוצע של 7.3 נקודות ו-4.4 ריבאונדים.
ב-2012 סיים עם ספרד במקום החמישי באליפות אירופה עד גיל 18 שהתקיימה בליטא.
הוא רשם בטורניר ממוצע של 14 נקודות ו-6 ריבאונדים.
באותה שנה זכה עם ספרד בטורניר אלברט שווייצר ונבחר לחמישיית הטורניר.
באליפות העולם עד גיל 19 שהתקיימה ב-2013 בצ'כיה סיים עם ספרד במקום החמישי, הוא רשם באליפות ממוצע של 10.9 נקודות ו-5.4 ריבאונדים למשחק.
ב-2014 זכה עם ספרד במקום השני באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה ביוון.
בטורניר שיתף פעולה עם אחיו הצעיר שהיה אף הוא חבר בסגל הנבחרת.
הוא רשם ממוצע של 12.3 ו-8.4 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית הטורניר.
באליפות אירופה בכדורסל 2015 היה הצעיר מבין חברי נבחרת ספרד הבוגרת שזכתה במדליית הזהב.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה עם הנבחרת במדליית ארד, במהלך הטורניר רשם ממוצע של 6.6 נקודות ו-2.7 ריבאונדים למשחק.
בגביע העולם בכדורסל 2019 זכה עם ספרד במדליית זהב.
וילי דומגראף-פסבנדר היה בריטון, זמר אופרה גרמני, שהופיע בעיקר בתפקידי מוצרט וורדי.
הוא נחשב לאחד הבריטונים הליריים הטובים ביותר בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
דומגראף-פסבנדר למד תחילה בברלין, אצל ז'אק שטוקגולד ופאול ברונס, ואחר במילאנו אצל הטנור הדרמטי האיטלקי הנודע ג'וזפה בורגאטי, שלימד את הטנור האנגלי הדל נאש.
הופעת הבכורה שלו על הבמה הייתה בשנת 1922 בעיר מולדתו אאכן, בתפקיד הרוזן אלמוויוה בנישואי פיגארו.
דומגראף-פסבנדר שר בדויטשה אופר ברלין בשנים 1925-1923, בבית האופרה של דיסלדורף בשנים 1927-1925, בתיאטרון העירוני של שטוטגרט מ-1927 עד 1930 ולבסוף בהאופרה של ברלין מ-1930 עד 1948. דומגראף-פסבנדר הוזמן לשיר בפסטיבל גליינדבורן באנגליה משנת ייסודו ב-1934 ועד 1937, והופיע שם בתפקידי מוצרט.
עוד הופיע בפסטיבל זלצבורג באוסטריה בשנת 1937, בתפקיד פפגנו בחליל הקסם.
אחרי מלחמת העולם השנייה, הופיע בעיקר בווינה, מינכן, הנובר ונירנברג, שם היה מפיק הבית בבית האופרה העירוני מ-1953 עד 1962.
בשנת 1954, החל ללמד בקונסרבטוריון למוזיקה של נירנברג, שם הדריך את בתו, זמרת המצו-סופרן בריגיטה פסבנדר.
הוא היה נשוי לשחקנית סבין פטרס.
דומגראף-פסבנדר התברך בקול יפהפה, שבו השתמש ברגישות מוזיקלית ובטכניקה מעולה.
הוא היה גם זמר-שחקן מחונן, שהופיע בכמה סרטים מוזיקליים.
דומגראף-פסבנדר הותיר אחריו מורשת נכבדה של הקלטות שמע, שרבות מהן הוצאו מחדש בתקליטורים.
וילהלם אמיל "וילי" מסרשמיט היה מהנדס אווירונאוטיקה, יצרן ומתכנן מטוסים גרמני ובעליה של חברת מסרשמיט.
מטוס המסרשמיט Bf 109 בתכנונו היה לעמוד השדרה של הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה) ולאחד הדגמים הנפוצים בעולם.
נולד בפרנקפורט על נהר המיין.
אמו, אנה מריה שאלר, הייתה רווקה בעת לידתו.
אמו נישאה ליוהאן בפטיסט מסרשמיט במרץ 1905 והוא הכיר בו כבנו.
בגיל 14 פגש את פרידריך הארט, שעסק בבניית דאונים, והדבר הובילו להתעניין בתעופה.
בעת שהארט שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה, המשיך מסרשמיט, שהיה צעיר ממנו, בפיתוח דגמי הדאונים שתכנן הארט.
ב-1917 התגייס מסרשמיט עצמו לצבא.
לאחר המלחמה למד מסרשמיט באוניברסיטה הטכנית של מינכן ועבד במקביל במפעל המטוסים שהקים הארט, "מפעלי מטוסים בוואריים" Bayerische Flugzeugwerke (BFW).
ב-1921 הפכו השניים לשותפים, הפעילו בית ספר לטיסה וייצרו את המטוס הראשון שלהם ה-S-9. מטוס זה סבל מבעיית יציבות קשה באוויר.
הכישלון הוביל לסכסוך בין השותפים ובשנת 1923 החליט מסרשמיט להקים חברה משלו באאוגסבורג.
מסרשמיט התמקד בתחילה בבניית מטוסים חד-כנפיים קלים מעץ, למטרות ספורטיביות.
ב-1927 התמזגו חברתו של משסרשמיט ו-BFW.
ב-1928 יצא את פס הייצור מטוס הנוסעים מסרשמיט M20 (נקרא גם BFW M.20), מטוס חד-כנפי, חד-מנועי להובלת עד 10 נוסעים, בעיצובו האישי של מסרשמיט.
המטוס נועד לשימוש חברת לופטהנזה, שרכשה כמה יחידות.
עד מהרה היו המטוסים מעורבים במספר תאונות אוויריות.
אולם דגמים משופרים של המטוס שימשו את לופטהאנזה בקווים לשווייץ ולהולנד במהלך שנות ה-30.