tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם האישה לא בגדה, נאמר בתורה, שהיא תקבל שכר רב ותזכה להרות, אך אם בגדה, ירכה נופלת ובטנה מתנפחת.
על פי הדין אין חובה על האישה לשתות את המים, אך אם היא מסרבת, עליה להתגרש מבעלה מבלי שתקבל את הכסף הנקוב בכתובה שלה.
לפני שבעלה דורש לבדוק אותה כסוטה, עליו להיות נקי מכל עוון.
הגמרא מציינת כי מיקומה של המסכת אחרי מסכת נזיר הוא על בסיס ברייתא שבה אומר רבי: "למה נסמכה פרשת נזיר שבתורה לפרשת סוטה?
לומר לך שכל הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין".
על קביעה זו מקשה הגמרא שבתורה ממוקמת פרשת סוטה לפני פרשת נזיר, וכי למה לא הוקדמה המסכת לפני מסכת נזיר?
ועונה שמכיוון שבמסכת כתובות בפרק המדיר, נשנו הלכות נדרים, עבר עורך המשנה להלכות נדרים במסכת נדרים, ומהם להלכות נזירות שדומים לנדרים במהותם.
הרמב"ם מציין גם בהקדמתו למשנה כי על המסכת היה להימצא אחרי מסכת גיטין "שעניינה מעניין הגירושין, שהסוטה כשתזנה – יש לכוף האיש והאשה על הגירושין".
המקנא לאשתו (תשע משניות ) - דיני קינוי וסתירה, העלאת הסוטה לבית המקדש, אגדות בדבר "במידה שאדם מודד, בה מודדין לו".
היה מביא (שש משניות) - דיני מנחת הסוטה, כתיבת המגילה, שבועת הסוטה.
היה נוטל (שמונה משניות) - הקרבת מנחת הסוטה, השקאת הסוטה, מחיית המגילה ובדיקת המים את הסוטה.
במשנה ו' חוזרת המסכת למנחת הסוטה ועוסקת בין השאר בהבדלים בין כהן לכהנת ומתוך דיון זה מפרטת הבדלים שבין איש לאישה בכלל.
ארוסה ושומרת יבם (חמש משניות) - דיני הסוטה בארוסה ושומרת יבם ונשים שאינן שותות או נוטלות את כתובתן, אשת כהן וקינוי בית דין.
כשם שהמים בודקין אותה (חמש משניות) - בדיקת המים את האיש, משניות המתחילות בביטוי "בו ביום" .
מי שקינא לאשתו (ארבע משניות) חזרה לדיני עדות בסוטה.
אלו נאמרין בכל לשון (שמונה משניות) - החל מפרק זה ועד סוף המסכת עוסקות המשניות בדברים הטעונים אמירה שיש מהן שנאמרים בכל לשון ויש שנאמרים אלא בלשון הקודש (דוגמת דברי כהן משוח מלחמה שיפורטו בפרק ח' ופרשת עגלה ערופה שתפורט בפרק ט').
יש הסבורים כי עניינים אלו הובאו במסכת על מנת ללמד שפרשת סוטה נאמרת בכל לשון.
משוח מלחמה (שבע משניות) - דברי כהן משוח מלחמה ודיני מלחמה שונים.
עגלה ערופה (חמש עשרה משניות) - ביאור פרטי הדינים של פרשת עגלה ערופה.
בסך הכל יש במסכת 67 משניות.
ששת הפרקים הראשונים עוסקים בדיני סוטה (כלומר אישה הנחשדת בזנות תחת בעלה).
הפרק השביעי דן בהלכות בהם יש לומר נוסח מסוים (כמו פרשת סוטה), ובשאלה האם הנוסח צריך להיאמר דווקא בלשון הקודש או מותר לאומרו בכל לשון.
הפרק השמיני דן בהלכות מלחמה והתשיעי בהלכות עגלה ערופה.
הפרק הראשון דן בגדרים הבסיסיים של סוטה ובסופו דיון על שמשון ופירוש על חלקים מסיפור יציאת מצרים.
הפרק השני והשלישי דנים בהלכות סוטה וכיצד דין סוטה מתבצע בפועל
הפרק הרביעי דן במצבים מיוחדים בדיני סוטה
הפרק החמישי דן ביסודות הלכות טומאה וטהרה ובסופו דיון על תחום שבת, שירת הים ואיוב.
הפרק השישי (הפרק הקצר ביותר בתלמוד הבבלי) - מדבר על דיני עדות בסוטה.
הפרק השביעי דן בהלכות לשון הקודש ומעט הלכות תפילה
הפרק השמיני דן בהלכות מלחמה (מלחמת רשות ומלחמת מצווה)
הפרק התשיעי דן בהלכות עגלה ערופה ובסופו דן בעקבתא דמשיחא.
שיטה מקובצת - לרבי בצלאל אשכנזי (ליקוטי מפרשים ראשונים נכתב רק על פרק ראשון ושני במסכת)
באר שבע - לרבי יששכר בר איילנבורג
קרן אורה - לרבי יצחק מינקובסקי מקרלין
מנחת קנאות - לרבי מאיר אריק
תורת הקנאות - לרבי משה בצלאל לוריא
פירושי הגרי"ז - לרבי יצחק זאב סולובייצ'יק (פירוש על מסכת סוטה בשיטת בריסק)
מנחה חריבה - לרב פנחס עפשטיין
מסכת מנחות היא המסכת השנייה בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה.
מלבד המשנה והתוספתא, יש על המסכת תלמוד בבלי, ואין עליה תלמוד ירושלמי.
בתלמוד הבבלי על מסכת זו יש 109 דפים.
מסכת מנחות מכילה שלושה עשר פרקים אשר עוסקים בעיקר בדיני הקורבנות הבאים מהצומח וקרויים מנחות, וזאת בניגוד למסכת זבחים העוסקת בקורבנות הבאים מן החי.
פרק רביעי במסכת זו עוסק בדרך אגב בציצית, תפילין, והלכות ספר תורה ומזוזה.
ארבע עבודות נעשות במנחה: א.
קמיצת המנחה (חפינתה ביד), ב.
נתינת הקומץ בכלי שרת ג.
מלאכות אלו דומות לזבחים בכך שכל הפסולים הנהוגים בזבחים (פיגול, עשיה "לא לשמה") נהוגים אף בהם.
מנחת נסכים - מנחה זו באה עם קורבנות עולה או עם קורבנות שלמים בין שהם קורבנות יחיד ובין שהם קורבנות ציבור.
כמו כן הם היא באה עם קורבנות חטאת ואשם של מצורע.
מנחה זו היא סולת בלולה בשמן זית.
כל המנחה נשרפת על גבי המזבח.
המנחה נקראת בשם "מנחת נסכים" (ויש הקוראים לה "נסכים" בלבד) שכן מביאים יחד איתה יין לניסוך.
מנחת העומר - את מנחה זו מקריבים בט"ז בניסן - ממחרת יום טוב ראשון של פסח.
המנחה באה מן השעורים, היא בלולה בשמן וכאשר מקטירים ממנה קומץ על המזבח, המותר נאכל לכהנים.
מנחה זו נקראת גם בשם "מנחת ביכורים".
שתי הלחם - אלו הלחמים המובאים בחג השבועות.
לחמים אלו נאכלים על ידי הכהנים.
לחם הפנים - אלו הלחמים הנערכים מדי שבוע ביום השבת על שולחן הפנים.
הלחמים מובאים בתוספת לבונה ונאכלים לכהנים לאחר החלפתם והקטרת הלבונה.
מנחת חוטא - זוהי המנחה שמביא עני שחטא בשבועת העדות (מי שהיה עד להתרחשות כלשהי כשהתבקש להעיד על כך בבית דין, שיקר ונשבע שאיננו יודע דבר) או בשבועת ביטוי (שבועה בה נשבע האדם על דבר שעשה בעבר או יעשה בעתיד) או בטומאת מקדש וקודשיו.
מנחת סוטה - זוהי המנחה שמביאה הסוטה והיא נקראת גם בשם "מנחת קנאות".
שיעורה עשירית האיפה, היא באה משעורים ולא נותנים עליה לבונה או יוצקים עליה שמן.
מנחה זו נקמצת - הקומץ מוקרב על המזבח והמותר נאכל לכהנים.
מנחת כהן משיח - זוהי המנחה שמקריב הכהן הגדול מדי יום.
המנחה נקראת גם בשם "מנחת חביתין".
שיעורה עשירית האיפה סולת שאת מחציתה מקריב הכהן הגדול בבוקר ואת מחציתה בערב.
המנחה מוקרבת על מחבת שמן (ומכאן שמה) והיא נשרפת כולה על המזבח.
מנחת חינוך - זוהי המנחה שמביא כל כהן ביום בו הוא מתחיל את עבודתו וכן כהן שנתמנה לכהן גדול קודם עבודתו.
עשויה מסולת בלולה בשמן הבאה כמנחת חביתין וכולה נשרפת על המזבח.
מנחת נדבה - זוהי המנחה שנודר או נודב היחיד להביא.
כל אחת ממנחות הנדבה באה מסולת חיטים וטעונה שמן ולבונה.
כמו כן מקטירים ממנה קומץ על המזבח והשאר נאכל לכהנים.
אם כהן הביא אותה, היא איננה נקמצת וכולה נשרפת (כמו כל מנחת כהן).
ישנם חמישה סוגים של מנחת נדבה:
מנחת מאפה תנור (חלות או רקיקים)
מנחות 2,3,4 (העומר, שתי הלחם ולחם הפנים) הם מנחות חובה של הציבור הבאות בפני עצמן.
מנחות 5,6,7,8 (חוטא, סוטה, כהן משיח וחינוך) הם מנחות חובה של היחיד הבאות בפני עצמן.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה שמסכת זו סודרה בסדר הקודשים אחר סדר זבחים, היא שנושא המנחות מופיע בתורה אחרי קרבנות הכהנים.
כל המנחות שנקמצו (ארבע משניות).
הקומץ את המנחה (גם: הקומץ זוטא) (חמש משניות).
הקומץ את המנחה (שבע משניות).
התכלת אינה מעכבת את הלבן (חמש משניות).
כל המנחות באות מצה (תשע משניות).
אלו מנחות נקמצות (שבע משניות).
התודה הייתה באה (שש משניות).
כל קרבנות הציבור והיחיד (שבע משניות).
שתי מידות של יבש היו במקדש (תשע משניות).
רבי ישמעאל אומר (תשע משניות).
שתי הלחם היו נילושות אחת אחת (תשע משניות).
המנחות והנסכים שנטמאו (חמש משניות).
הרי עלי עשרון (אחת עשרה משניות).
בסה"כ יש 93 משניות במסכת.
כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו -
מסכת מעילה היא המסכת השמינית בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה ובתלמוד.
יש בה שישה פרקים אשר עוסקים בפרטי הדינים של מעילה (דהיינו הנאה מהקדש).
הפרק השישי מדבר מדיני שליחות במעילה (אדם השולח אדם אחר שיעשה מעשה הנאה מהקדש) והמיוחדות בגדר שליחות משאר דיני שליחות בהלכה, בכך שהיא סוטה מהכלל "אין שליח לדבר עבירה", ומחייבת את המשלח ופוטרת את השליח (כל עוד הוא איננו סוטה מהוראות שולחו).
בתלמוד הבבלי יש למסכת זו 21 דפים.
בהקדמתו של הרמב"ם למשנה מופיעה מסכת זו אחר מסכת כריתות "מפני שהדברים שחייבין עליהם מעילה, יותר קלים מהדברים שחייבים עליהם חטאת" (העבירות שמתחייבים עליהם קרבן חטאת חמורות מעבירות מעילה).
הנהנה מן ההקדש (חמש משניות).
בסך הכל במסכת 38 משניות.
מַסֶּכֶת מִדּוֹת היא המסכת העשירית בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה, ויש בה חמישה פרקים.
אין על מסכת זו תוספתא או גמרא.
המסכת מתארת את צורת בית המקדש השני והעזרות שסביבו לפרטיהם (דהיינו מידותיהם, בנייניהם, שעריהם, לשכותיהם ותאיהם).
הגמרא במסכת יומא כותבת שמחבר המסכת היה רבי אליעזר בן יעקב.
רבי אליעזר בן יעקב מספר שדודו מצד אמו היה מהשומרים בבית המקדש.
מה שרבי אליעזר שכח, השלים אבא שאול.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הטעם שמסכת זו סודרה אחר מסכת תמיד הוא שיש לעשות את צורת המקדש כשיבנה כפי שנעשה, משום שצורת המקדש נאמרה ברוח הקודש.
בִּשְׁלֹשָׁה מְקוֹמוֹת (תשע משניות) – עוסק בסדרי השמירה שהייתה על הר הבית;
הַר הַבַּיִת (שש משניות) – עוסק בעזרות השונות שהיו סביב המקדש, ובלשכות שהיו בעזרת הנשים;
הַמִּזְבֵּחַ (שמונה משניות) – עוסק בעזרת הכוהנים, הסמוכה למקדש, ובמה שנמצא בה (המזבח, הכיור וכדומה) ובאולם – חלקו החיצוני של בניין המקדש;
פִּתְחוֹ שֶׁל הֵיכָל (שבע משניות) – עוסק בהיכל, החלק המרכזי של בניין המקדש;
כָּל הָעֲזָרָה (ארבע משניות) – עוסק בעזרת ישראל ובפרט בלשכות שהיו בתוכה.
במסכת יש 34 משניות בסך הכל.
מסכת כלים היא המסכת הראשונה בסדר טהרות, שהוא הסדר השישי והאחרון במשנה.
יש בה שלושים פרקים והיא המסכת הארוכה ביותר במשנה.
התוספתא על מסכת זו בעלת 25 פרקים ומחולקת ל"בבא קמא" "בבא מציעא" ו"בבא בתרא".
מסכת זו דנה בפרטי דיני הטומאה והטהרה של כל סוגי הכלים.
על המסכת אין תלמוד בבלי או תלמוד ירושלמי.
מסכת כלים מסתיימת באמרתו של רבי יוסי: "אשריך כלים שנכנסת בטומאה ויצאת בטהרה", בכוונו לכך שהמסכת מתחילה במילים "אבות הטומאות" ומסתיימת במילים "והאפרכס של זכוכית טהורה".
דברים אלו מוכיחים שכבר בדורו של רבי יוסי, דור אחד לפני מסדר המשנה רבי יהודה הנשיא, הייתה קיימת מסכת עם סידור של מילותיה.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, מסכת כלים נכללת בסדר טהרות מכיוון שהיא כוללת פירוט של עיקרי הטומאות ומתוך כך שמובאים בה הדברים שמקבלים טומאה והדברים שאינם מקבלים, היא מלמדת אותנו על כל מה שטמא ומה שלא.
אבות הטומאות (תשע משניות) – הרמות השונות של אבות הטומאה ועשר הרמות של קדושה.
כלי עץ (שמונה משניות) – פרקים ב'–י' עוסקים בהלכות כלי חרס.
שיעור כלי חרס ליטהר (שמונה משניות)
החרס שאינו יכול לעמוד (ארבע משניות)
תנור תחילתו ארבעה (אחת עשרה משניות)
העושה שלֹשה פטפוטים בארץ (ארבע משניות)
הקלתות של בעלי בתים (שש משניות)
התנור שחצצוֹ בנסרים (אחת עשרה משניות)
מחט או טבעת שנמצאו (שמונה משניות)
אלו כלים מצילין בצמיד פתיל (שמונה משניות)
כלי מתכות (תשע משניות) – פרקים י"א–י"ד עוסקים בהלכות כלי מתכת.
הסייף והסכין והפגיון (שמונה משניות)
כלי מתכות כמה הוא שיעורן (שמונה משניות)
כלי עץ (שש משניות) – פרקים ט"ו–י"ט עוסקים בדיני כלי עץ, עור ועצם
כל כלי עץ שנחלק לשנים (שמונה משניות)
כל כלי בעלי בתים (שבע עשרה משניות)
המפרק את המיטה (עשר משניות)
הכרים והכסתות (שבע משניות) – פרקים כ'–כ"ה דנים בכמה טומאות וטהרות הנוגעות לכל סוגי הכלים.
הנוגע בכובד העליון (שלוש משניות)
השולחן והדולפקי שנפחתו (עשר משניות)
שלשה תריסין הם (שבע עשרה משניות)
כל הכלים יש להם אחוריים ותוך (תשע משניות)
סנדל עִמקִי (תשע משניות) – פרקים כ"ו–כ"ח עוסקים בדיני עור ובגד.
הבגד מיטמא משום חמישה שמות (שתים עשרה משניות)
שלֹש על שלֹש (עשר משניות)
נימי הסדין (שמונה משניות) – פרק כ"ט עוסק בשיעור ידות הבגדים והכלים.
כלי זכוכית (ארבע משניות) – פרק ל' דן בכלי זכוכית.
בסך הכל יש במסכת 254 משניות.
תבנית כלים – פירוש הכולל שרטוטים וציורים להמחשה של סוגי הכלים השונים.
פירוש המשנה – פירושו של הרמב"ם על המשנה.
ביאור המשנה – פירושו של ר' עובדיה מברטנורא.
משניות מבוארות – פירושו של ר' פינחס קהתי.
קב ונקי – פירושו של הרב אלישע בן אברהם.
סדרי טהרות – כמעין גמרא למסכת כלים שנערכה בידי רבי גרשון חנוך הליך ליינר
מַסֶּכֶת כָּרֵיתוֹת היא המסכת השביעית בסדר קדשים, במשנה ובתלמוד הבבלי.
הנושא המרכזי במסכת הוא קרבנות החובה של היחיד: חטאת ואשם.
שם המסכת הוא ריבוי של כרת, עונש בידי שמיים שקבעה התורה על העושה במזיד עבירות חמורות במיוחד.
העושה את העבירות הללו בשוגג חייב להביא למקדש קרבן חטאת, והמשנה מגדירה את כללי חיובו של החוטא בשגגה.
בתלמוד הבבלי יש במסכת זו 27 דפים.
בדף ו', אגב הדיון על האיסור להכין קטורת לשימוש עצמי, מופיע "סדר פיטום הקטורת" הנאמר כל יום בתפילה.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הטעם שמסכת זו הובאה בסדר קודשים הוא שבה מפורטות כל העבירות שחייבים על זדונם (עשייתם בזדון) כרת ושגגתם (עשייתם בשוגג) חטאת וכל העניינים הנלווים להם.
וקורבן חטאת הוא מענייני המקדש.
שְׁלֹשִׁים וָשֵׁשׁ (שבע משניות) – פירוט ל"ו העבירות שהעושה אותן במזיד חייב כרת, ובשוגג חייב חטאת.
אַרְבָּעָה מְחֻסְרֵי כִפּוּרִים (שש משניות) – הטמאים המביאים קרבן להשלמת טהרתם.
אָמְרוּ לוֹ (עשר משניות) – מספר הקרבנות בהן מתחייב העושה סדרת חטאים.
סָפֵק אָכַל חֵלֶב (שלוש משניות) – דיני אשם תלוי ומי שספק בידו אם עשה עבירה.
דַּם שְׁחִיטָה (שמונה משניות) – הלכות איסור אכילת דם והלכות אשם מעילות.
הַמֵּבִיא אָשָׁם (תשע משניות) – המביא קרבן ואחר כך התברר שלא חטא, האם כפרת יום הכיפורים פוטרת מהבאת קרבן, ועוד.
בסך הכל יש במסכת 43 משניות.
מסכת נגעים היא המסכת השלישית בסדר טהרות.
המסכת עוסקת בדיני נגעים וכן בדיני מצורע ומפרטת את אופני הטהרה והטומאה על פי הנגעים השונים ושיעוריהם.
שלושה מיני נגעים הוזכרו בתורה:
נגעי אדם מחולקים לשלושה סוגים:
נגעי עור ובשר - כתם לבן בעור האדם.
הנגע מיטמא באחת משלוש סימני הטומאה הבאים: שער לבן - שנראו בו שתי שערות לבנות לפחות, מחיה- שנראה באמצעו בשר בריא ("מחית בשר חי"), פשיון - אם פשה הנגע לאחר השבוע הראשון או השני להסגרו.
נגעי שחין ומכווה - שחין הוא דלקת עור הנגרמת על ידי מחלה או על ידי מכה חיצונית.
מכווה הוא פגיעה בעור שנגרמה על ידי כווייה מאש, בגחלת או כל מקור חום חיצוני אחר.
נגעים אלו כל עוד הן מכות טריות אינם מטמאים כלל ונקראים '"מורדים"'.
אך אם הם נרפאו קצת ונראו בהן סימני הטומאה: שער לבן או פשיון, נסגרים הם שבוע אחד ואם בסיומו לא נראה בהם שיער לבן או פשה הנגע, הם טהורים.
אף אם נרפאו ואחר כך נראה בהם נגע, דיניהם כדיני נגע עור ובשר.
נגעי הראש והזקן שהם: נתק, קרחת וגבחת - מתחילים לתת את אותותיהם בנשירת השערות.
ויש דעות שונות במהות הנגעים ובהבדל שבין נתק לקרחת וגבחת.
נגעי בגדים ובתים מיטמאים באחד משלושת הסימנים הבאים: ירקרק - ירוק חזק, אדמדם - אדום חזק, פשיון (אם פשה הנגע).
שונה דינם של נגעי בתים משאר נגעים בכך שהם מחייבים הסגר של שלושה שבועות (בניגוד לשבוע אחד בשאר נגעים) ושיעורם כשני גריסים אורך וגריס רוחב (בניגוד לגריס שהוא שיעור שאר נגעים).
בעשרת הפרקים הראשונים של המסכת מבוארים פרטי ההלכות של נגעי אדם.
הפרק האחד עשר דן בנגעי בגדים.
הפרקים השנים עשר והשלושה עשר דנים בנגעי בתים ואילו בפרק האחרון מפורטים דיני כפרת מצורע.
למסכת נגעים אין תלמוד בבלי ותחילת ועיקרי מסכת נגעים נידונים במסכת שבועות בתלמוד הבבלי.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, המסכת מופיעה לאחר מסכת אהלות מכיוון שחלקה מדבר בטומאת צרעת שהמצורע מטמא באוהל, ודבר זה דומה קצת לטומאת מת (שמטמא באוהל).
מראות נגעים (שש משניות) - עוסק בסוגי הנגעים השונים וההבחנה בין צבעי הנגע.
הכשרת כתמי נגעים (שערות, פשיון).
בהרת עזה (חמש משניות) - בתחילתו מהווה הפרק המשך של הפרק ראשון ולאחר מכן עוסק בדיני ראיית נגעים, מתי רואים את הנגע ומתי לא, וצורת ראיית הנגע.
הפרק מסתיים במשנה ה' המפורסמת דווקא בהקשר רעיוני מוסרי (אם כי שם הדברים כפשוטם) - "כל הנגעים אדם רואה חוץ מנגעי עצמו".
הכל מיטמאין בנגעים (שמונה משניות) - הפרק עוסק בהגדרות של היטמאות בנגעים - דהיינו מי הם המטמאים בנגעים ומי לא.
כמו כן עוסק הפרק במשך ההיטמאות בנגע (שבוע עד שלושה שבועות).
יש בשער לבן מה שאין בפשיון (אחת עשרה משניות) - בחלקו הראשון עוסק הפרק בסוגי הנגעים וההבדל ביניהם.
בחלקו השני עוסק הפרק בגדלים של נגעים.
כל ספק נגעים טהור (חמש משניות) - הפרק עוסק בעיקרו בדיני ספיקות בנגעים.
(הרחבה מועטה של עקרונות פרק זה נמצאים בפרק ראשון במסכת חולין בתלמוד).
גופה של בהרת (שמונה משניות) - מהווה המשך והרחבה של הפרק רביעי.
אלו בהרות טהורות (חמש משניות) - הפרק עוסק בנגעים טהורים (נגע שהיה לפני מתן תורה וכו') ובאיסור קציצת בהרת.
הפורח מן הטמא (עשר משניות) - הפרק עוסק בדיני טומאת צרעת פורחת, כלומר צרעת הנמצאת בכל גוף האדם.
השחין והמכוה (שלוש משניות) - הפרק עוסק בטומאת שחין ומכווה (הפרקים הקודמים עוסקים בדוגמאות מטומאת שחין ומכווה ופרק זה מרכז ומרחיב בנושא).
הנתקים מיטמאין בשני שבועות (עשר משניות) - הפרק עוסק בטומאת נתקים ודיני שיער צהוב.
כל הבגדים מיטמאין בנגעים (שתים עשרה משניות) - הפרק עוסק בנגעי בגדים.
כל הבתים מיטמאין בנגעים (שבע משניות) - הפרק וכן הפרק שלאחריו עוסקים בנגעי בתים.
עשרה בתים הן (שתים עשרה משניות).
כיצד מטהרין את המצורע (שלוש עשרה משניות) - הפרק עוסק בתהליך הטהרה מן הצרעת ובדיני קרבנות הנוגעים אליו.
בסך הכל יש במסכת 115 משניות.
מסכת טְהָרות היא המסכת החמישית בסדר טהרות.
אורך המסכת עשרה פרקים ויש עליה משנה ותוספתא אבל לא תלמוד בבלי או ירושלמי.
המסכת עוסקת בעיקר בדיני טומאה וטהרה.
שמה של המסכת ניתן לה בלשון נקייה שהרי העיסוק בה הוא בענייני טומאות.
מסכתנו עוסקת בעיקר בשלושה עניינים:
טומאת אוכלין ומשקים – מתי אוכל נטמא ומתי לאו, העברת טומאה, דינו של אוכל שנטמא ועוד.
ספק טומאה ברשות היחיד – מה דינו של ספק טומאה (דוגמת שדה שידוע שהיה בו קבר אך אינו ידוע היכן) ברשות היחיד ורשות הרבים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, שהסתיים העיסוק בטומאות החמורות וטהרתן, החל הדיון בטומאות הקלות שאין בהם אלא הערב שמש.
לפי הרב ראובן מרגליות, סודרו המסכתות לפי אורכן, ולכן מוקמה מסכת טהרות הכוללת עשרה פרקים ובהם 92 משניות לאחר מסכת פרה הכוללת 12 פרקים ולפני מסכת מקוואות הכוללת 10 פרקים ובהם 71 משניות.
שלשה עשר דבר בנבלת העוף הטהור (תשע משניות).
האשה שהייתה כובשת ירק בקדרה (שמונה משניות).
הרוטב והגריסים והחלב (שמונה משניות).
הזורק טומאה ממקום למקום (שלוש עשרה משניות).
השרץ והצפרדע ברשות הרבים (תשע משניות).
מקום שהיה רשות היחיד (עשר משניות).
הקדר שהניח את קדרותיו (תשע משניות).
הדר עִם עם הארץ (תשע משניות).
זיתים מאימתי מקבלין טומאה (תשע משניות).
הנועל בית הבד (שמונה משניות).''
בסך הכל יש במסכת 92 משניות.
מסכת מִקְוָאוֹת היא המסכת השישית בסדר טהרות.
המסכת עוסקת בדיני כשרות מקווה ודיני פסילתו ומים כשרים למקווה באופן כללי.
יש הנוהגים לומר את הפרק השביעי של המסכת, פרק "יש מעלין", ביארצייט משום שראשי התיבות של ארבע המשניות האחרונות של הפרק הוא נשמ"ה.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, כמו שלאחר שהסתיים העיסוק בטומאות החמורות (שמקורן בטומאת מת) הופיעה דרך ההיטהרות מהן - פרה אדומה (מסכת פרה), כך לאחר שהסתיים העיסוק בטומאות הקלות, מופיעה דרך ההיטהרות מהן.
שש מעלות במקוואות (שמונה משניות) - רמות הטהרה השונות של מקווי המים וחילוק דיניהם לעניין טומאת עצמם וטהרת אחרים.
הטמא שירד לטבול (עשר משניות) - ספקות בענייני טבילה בטובל, במקווה חסר, ספק מים שאובים וכן דיני מים שאובים הפוסלים את המקווה.
רבי יוסי אומר (ארבע משניות) - דיון בשלושה לוגים מים שאובים שנפלו למקווה שלא בבת אחת ובהכשרתו של מקווה שנפסל על ידי מים שאובים.
המניח כלים תחת הצינור (חמש משניות) - דיני כלים למים שאובים.
מעיין שהעבירו על גבי השוקת (שש משניות) - הלכות מעיין שהוליכו את מימיו.
מעמדן ההלכתי של הימים וגל שנתלש מהן.
כל המעורב למקוה (אחת עשרה משניות) - דרכים לעירוב מקוואות ומתי עירוב זה פסול.
יש מעלין את המקווה (שבע משניות) - דרכים להשלמת מקווה לארבעים סאה ומצבים בהם השלמה זו פסולה.
ארץ ישראל טהורה (חמש משניות) - דיני מקוואות בישראל ומחוצה לה.
מקרים שונים של טומאת בעלי קרי וטומאת נידה.
אלו חוצצין באדם (שבע משניות) - המשך דיני חציצה בכלים ואדם.
כל ידות הכלים (שמונה משניות) - דיני חציצה בכלים (וטומאת אוכלין).
בסך הכל יש במסכת 71 משניות.
מסכת מכשירין היא המסכת השמינית בסדר טהרות, שהוא הסדר הששי במשנה, ויש בה שישה פרקים.
המסכת עוסקת בעיקר בדינים הנוגעים להכשרת מאכלים לקבל טומאה, כלומר תנאים שבהם מאכלים שבדרך כלל אינם יכולים להיטמא, יוכלו להיטמא באמצעות נוזלים הנשפכים עליהם.
המילה "הכשרה" בהקשר זה אינה מתייחסת לכשרות המאכל, אלא ליצירת אפשרות חדשה באמצעות שינוי מצב המאכל.
על המסכת אין תלמוד בבלי או ירושלמי.
בספר ויקרא מובאים דיני טומאת שרץ.
השרצים המטמאים מוגדרים, ומוסבר אופי פעולתם על כלים, מזון ומשקה.
כך לדוגמה, שרץ שנופל לתוך כלי חרס מטמא אותו ומחייב את שבירתו.
בהמשך הפרשייה התורה מבחינה בין פעולת השרץ על אוכלים יבשים ורטובים:
כלומר מאכל מסוגל להיטמא על ידי נבלת השרץ רק כאשר הוא מורטב במים, אך מאכל שלא הורטב מעולם לאחר שנקטף מן השדה - לא נטמא ממגעו בשרץ, או מכל טומאה אחרת.
תכונה זו מכונה "קבלת טומאה" - ולפי התורה כאשר נותנים מים על המאכל מכשירים אותו לקבל טומאה מכאן ולהבא, אפילו לאחר שיבשו המים.
חכמי המשנה הפשיטו את הכלל הזה והגדירו את שבעת המשקים - יין, דבש, שמן, חלב, טל, דם ומים, שמסוגלים למלא את תפקיד המים בהכשרת המאכל לקבל טומאה.
בנוסף, על ידי דיוק בלשון הפסוק "כי יֻתן" הם דרשו שנתינת המים על המאכל צריכה להיות ברצון.
כלומר, כדי שמאכל יוכשר לקבלת טומאה, יש צורך בגילוי דעת - ישיר או עקיף - של בעלי המאכל, שהוא מעוניין שהמאכל יירטב.
הסכמה זו נקראת "רצון הבעלים".
בפרק האחרון מופיעה הדרכה לאדם ההולך לשוק, איזה מן המאכלים הורטב במהלך הטיפול בו, כגון קמח וסולת, ואיזה לא, כגון ביצים ופירות יבשים.
אלו שכבר הורטבו, והוכשרו לקבל טומאה - מוחזקים כטמאים בפועל, בגלל מגעם של לקוחות שאינם מקפידים על טהרתם.
אך מכיוון שהקדים הכתוב בפרשת "ויהי ביום השמיני" את דיני המסכת על פי דיני זוב המופיעים בפרשת "זאת תהיה תורת המצורע", הוקדמה אף המסכת.
כל משקה שתחילתו לרצון (שש משניות ) – "מה נחשב רצון" לעניין רצון הבעלים להכשרה לטומאה באוכלין.
זיעת בתים (אחת עשרה משניות) – הכשרה לטומאה של בריכה אליה נופלת זיעת הבעלים, דיני עיר שגרים בה ישראלים וגויים וכן דיני רוב ומיעוט באופן כללי.
שק שהוא מלא פירות (שמונה משניות) – מפרק זה ועד לפרק ו' משנה ד' חוזרת המסכת לדיון שהחל בפרק א' בעניין הכשרת אוכלין לטומאה.
מי שטבל בנהר (אחת עשרה משניות).
המעלה פירותיו לגג (שמונה משניות) – משנה ד' בפרק מפרטת את שבעת סוגי המשקים המכשירים מאכל לקבל טומאה (טל, מים, יין, שמן, דם, חלב ודבש דבורים).
בהמשך מפרטת המסכת "תולדות" למשקים שנמנו, משקאות שהם טמאים ומכשירין ומשקאות שאינם מטמאים ולא מכשירין.
בסך הכל יש במסכת 54 משניות.
מלבד הפרטים האלו, כל שאר הפרקים מגדירים מה נחשב "רצון" לעניין רצון הבעלים להכשרה לטומאה.
מסכת טבול יום היא המסכת העשירית בסדר טהרות.
על מסכת זו יש תוספתא ואין עליה תלמוד, לא בבלי ולא ירושלמי.
המסכת עוסקת בדינו של אדם או כלי טמא שטבל לטהרתו ועדיין לא שקעה השמש.
אדם זה נקרא טבול יום: טומאתו העיקרית כבר פקעה, ועדיין אינו טהור לגמרי עד שתשקע השמש.
המסכת מפרטת את הדברים שאותם הוא עדיין מטמא במגעו.
חלק גדול מן המסכת עוסקת בענייני "חיבור" דוגמה לכך היא מאכל תרומה הנוגע במאכל תרומה אחר או במאכל חולין, ונגע "טבול יום" באחד מהם - האם נטמא מאכל התרומה או המאכל המחובר לו משום שאלו נחשבים "חיבור" או לא.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, דיני המסכת באים לאחר העיסוק בדיני זוב, שכן היא עוסקת במקרה פרטי של זב שטבל לטהרתו אך עדיין לא השלים את היטהרותו, כמו שנאמר: " זֹאת תּוֹרַת, הַזָּב, וַאֲשֶׁר תֵּצֵא מִמֶּנּוּ שִׁכְבַת-זֶרַע, לְטָמְאָה-בָהּ".
המכנס חלות (חמש משניות ) - ענייני חיבור וטומאת "טבול יום" באוכלים.
משקה טבול יום (שמונה משניות) - טומאת "טבול יום" במשקין.
כל ידות האוכלים (שש משניות) - במשנה א' נדונה טומאת "טבול יום" בידיות האוכל (דוגמת גבעולי הפירות), בהמשך עד סוף הפרק חוזרת המסכת לענייני טומאת טבול יום במאכלים שונים (תוך דיון אם אלו נחשבים כ"חיבור" או לא).
אוכל מעשר שהוכשר (שבע משניות) - במשניות א' - ד' המשך הדיון בטומאת טבול יום.
במשנה ה' הלכות המתחילות במילה "בראשונה".
במשנה ו' משנה השנויה כבר במסכת כלים (יג, ז).
במשנה ז' דיון בענייני דימוע של בור.
בסך הכל יש במסכת 26 משניות.
מַסֶּכֶת יָדַיִם היא המסכת ה-11 בסדר טהרות שבששה סדרי משנה.
מסכת זו עוסקת בכל הקשור בטומאת הידיים ובנטילת ידיים.
טומאת ידיים היא גזירה קדומה של חכמים, אשר קבעו שהידיים נחשבות טמאות אם האדם לא הקפיד לשומרן מטומאה, שכן הן עלולות לגעת במקומות טמאים בלי תשומת לב של האדם.
מסכת ידיים עוסקת בפרטי הדינים של נטילת ידיים לחולין ולתרומה: בשיעור המים הכשר לנטילה, בכלי הראוי לנטילה, באופן הנטילה, במיני מים הפוסלים לנטילה ועוד.
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, מכיוון שהטומאות שהוזכרו כוללות את כל הגוף (אדם שנטמא באחד מאיברי גופו נטמא כולו), הגיע כעת לעיסוק בטומאת אבר אחד בלבד – ידיים.
מֵי רְבִיעִית נוֹתְנִין לַיַּדָיִם (חמש משניות) – הפרק עוסק בהלכות נטילת ידיים: שיעור המים, הכלים שבהם אפשר ליטול, סוג המים שבהם אפשר ליטול וסוג הנוטל הראוי.
נָטַל לְיָדוֹ אַחַת מִשְּׁטִיפָה אַחַת (ארבע משניות) – נטילות שאינן מטהרות, חלק היד שמקבל טומאה וכן במקרי ספק שונים בדיני טומאת ידיים.
הַמָּכְנִיס יָדָיו לְבַיִת הַמְּנֻגָּע (חמש משניות) – הפרק פותח בדיון בדברים שמטמאים את הידיים וממשיך בדיון על טומאת כתבי הקודש.
אגב כך מובא דיון אודות קדושתם של ספרי שיר השירים וקהלת.
בּוֹ בַּיּוֹם נִמְנוּ וְגָמְרוּ (שמונה משניות) – הפרק פותח במספר הלכות בנושאים שונים שנקבעו ביום שהתמנה רבי אלעזר בן עזריה לראש הישיבה.
לאחר מכן הוא חוזר לעסוק בטומאת כתבי הקודש, שנשנה אגב הוויכוח בין הצדוקים לפרושים על טומאת כתבי הקודש.
הפרק מסיים בקובץ מחלוקות בין הפרושים לצדוקים.
בסך הכל יש במסכת 22 משניות.
מסכת סופרים היא אחת מהמסכתות הקטנות – קובץ דינים ופסקי הלכות העוסק בדיני כתיבת ספר תורה, מנהגי תפילה ודינים אחרים.
בין כתבי היד וההדפסות הקדומות של המסכת, ישנם שינויי נוסחאות שונים.
יש שיטות שונות מתי נערכה מסכת סופרים, מזמן התנאים ועד המאה ה-10. כמו כן יש שיטות שונות היכן נערכה: ארץ ישראל, בבל, ואיטליה.
לדעת דברה ריד בלנק מסכת סופרים כנראה התחברה באיטליה במאה ה-9–10, משם הגיעה לאשכנז במאה ה-10–11, ולספרד רק במאה ה-13–14. היא סבורה שיש שלשה חלקים של מסכת סופרים:
פרקים א-ה הם בעצם מסכת ספר תורה עם הרחבות, שזמנה מזמן התנאים.
פרקים ו'-ט' הם ענייני מסורה שזמנם לאחר המאה ה-8 ונערכו על ידי עורך המסכת.
פרקים י-כא בענייני קריאת התורה ומועדים ועוד, נוספו על ידי עורך המסכת, והם עיבוד של מקורות שעמדו לפניו בעיקר מהתלמוד ירושלמי ועם הוספות מהבבלי ועוד מקורות.
אין אזכורים של מסכת סופרים בגניזה, והיא לא הוזכרה בדברי הגאונים.
היא מוזכרת לראשונה בדברי רש"י במאה ה-11. חכמי ספרד לא הכירו אותה, עד לתקופת הרמב"ן שהכיר אותה מקשריו עם יהודי אשכנז.
יש במסכת סופרים מנהגים והלכות שונים שאינם מוזכרים בתלמוד הבבלי, ומנהגים שאינם כמנהג בבל או ארץ ישראל.
מוזכר בה "רבותינו שבמערב", ונהגו בה יום טוב שני של גלויות.
המסכת נדפסת היום ברוב מהדורות תלמוד הבבלי אחרי מסכת הוריות.
המסכת עוסקת בנושאים רבים השייכים לענייני כתיבת ספרי תורה תפילין ומזוזות, בין הנושאים, דנה המסכת בנושאים אלה:
פרקיה הראשונים של המסכת עוסק, כפי שרומז שמה של המסכת, בדינם הנוגעים לסופרים, כגון על איזה עורות יש לכתוב את ספרי התורה, ועל איזה חלק ממנו, באיזה דיו יש לכתוב, ועוד.
בפרקים שלאחר מכאן עוסקת הברייתא בדיני קדושת ספר תורה ושאר ספרי קודש, וכן בדיני שמות הקודש שאינם נמחקים.
בהמשך עוסקת המסכת בדיני כתיבה של מילים שונות בתורה בנביאים ובכתובים.
בפרק ט' מפרטת המסכת את דיני האותיות שכתיבתן שונה כגון אותיות שתיוגן שונה, ועוד.
הלכות קריאה בתורה, ומי הן הכשרים לקרוא וכדומה.
בפרק ט"ז עוסק הפרק בחשיבות לימוד התורה, ופחות בענייני הלכה.
בפרק י"ז עוסק בקריאת התורה של המועדים.
בפרק י"ח מפרטת הברייתא מהו השיר שנאמר בבית המקדש בימי חול בשבתות ובימים טובים.
בסוף המסכת, עוסקת הברייתא בדיני ברכת הלבנה והלדקת נר חנוכה ודיני פורים.
במסכת סופרים ישנם פסקי הלכה ומנהג שונים שלא נזכרו בתלמוד הבבלי, או שנזכרו באופן שונה.
הראשונים והאחרונים נחלקו ביחסם למסכת זו: חלק מהראשונים והאחרונים שהכירו אותה ראו בה מקור מחייב, ואחרים לא סברו כך, כנראה על שום איחורה ביחס לתלמוד הבבלי, שנחשב ל"סוף הוראה".
לדעת רבינו תם יש תוקף מחייב למסכת סופרים ויש מנהגים שעושים על פיו שלא כתלמוד הבבלי.
אך לדעת הרא"ש הוא נתחבר קרוב לזמנו ואין לפסוק כמוהו נגד הירושלמי.
מסכת סינון אוויר היא אביזר שחובשים על הפנים כדי להגן על מערכת הנשימה בפני זיהום אוויר.
המסכות מנקות את האוויר מזיהום באמצעות מסנן HEPA, המשאיר בחוץ מזהמים כמו בנזן ופולן.
מגוון רחב של תעשיות משתמשות במסיכות סינון אוויר כולל שירותי בריאות ותרופות, שירותי ביטחון ובטיחות הציבור (הגנה, כיבוי אש ואכיפת חוק), תעשיות נפט וגז, ייצור (רכב, כימיקלים, ייצור מתכת, מזון ומשקאות, עיבוד עץ, נייר ועיסה), כרייה, בנייה, חקלאות וייעור, ייצור מלט, ייצור חשמל, ריתוך, בניית ספינות ותעשיית הטקסטיל.
בעקבות התגברות זיהום האוויר בשנים האחרונות, גבר השימוש במסכות אלו ברחבי העולם, ובעיקר בערי המזרח הרחוק, ובכמה ערים במזרח התיכון.
מסכת כלה היא חיבור הנמנה עם המסכתות הקטנות.
המסכת מכילה פרק אחד ארוך העוסק ברובו באופן הראוי לקיום יחסי אישות ובענייני צניעות על פי הדרכות חז"ל.
שמו נגזר מהמאמר הראשון העוסק בחובת ברכת הנישואין: "כלה בלא ברכה אסורה לבעלה כנידה".
מסכת כלה הוא חיבור קלאסי של המסכתות הקטנות בעוד מסכת כלה רבתי הוא חיבור ארוך יותר באותו שם 'מסכת כלה' שנמצא מאוחר יותר, וכדי להבדילו מהחיבור שהיה ידוע עד אז, נקרא 'מסכת כלה רבתי'.
במסכת שבת מובא מאמרו של רבי יוחנן הקובע מי מוגדר כ"תלמיד חכם": "איזהו תלמיד חכם שממנין אותו פרנס על הציבור, זה ששואלין אותו דבר הלכה בכל מקום ואומר, ואפילו במסכת כלה".
מאמר דומה מובא בברייתא במסכת קידושין הדנה באדם שקידש אישה בתנאי שהוא "תלמיד חכם".
על פי התלמוד על מנת שהקידושין יהיו תקפים אין צורך שהמקדש יהיה במדרגתם של שמעון בן עזאי או של שמעון בן זומא, אלא די בכך "ששואלין אותו בכל מקום דבר אחד בלימודו ואומרו, ואפילו במסכתא דכלה".
הראשונים פירשו את המילים "אפילו במסכת כלה" בכמה צורות.
רש"י פירש כי מדובר בחיבור תנאי מסוים הנקרא מסכת כלה.
לפי פירושו בזמן חז"ל הלימוד במסכת כלה לא היה נפוץ ולכן תלמיד חכם הבקיא אפילו במסכת זאת ראוי להתמנות פרנס על הציבור.
מאידך, אף על פי שמסכת כלה אינה נחשבת כקשה להבנה, אדם שלמד אותה ובקיא בה, מוגדר כתלמיד חכם לעניין קידושין.
לעומת זאת, ראשונים אחרים, בהם ר"י הזקן, הרמב"ם, המאירי ורבי יהודה ברצלוני, העדיפו את הפירוש לפיו מדובר במסכת הנלמדת בשני כינוסי הלימוד השנתיים שהיו נהוגים פעמיים בשנה וכונו ירחי כלה.
יש אף שגרסו בלשון התלמוד "הלכות כלה" ולא "מסכת כלה".
לפירוש השני נטה גם חנוך אלבק.
לדבריו, המילים "ואפילו במסכת כלה" הוכנסו בשלב מאוחר יותר ואינם חלק מהברייתות או ממאמרו של רבי יוחנן.
בהסבר זה מתייחס אלבק לדבריו של אייזיק הירש וייס שטען כי מנהג "ירחי כלה" הוא מאוחר והיה נהוג רק בבבל ולכן לא ניתן לייחסו לתנאים או לרבי יוחנן.
בדברים אלו רצה וייס להוכיח כי מסכת כלה שהוזכרה בתלמוד היא חיבור נפרד.
עם זאת, הוא סבר כי מסכת כלה המצויה בידינו הכוללת בעיקר בדברי אגדה, אינה זו המוזכרת בתלמוד ועסקה ככל הנראה בדיני כלה.
מסכת כלה או מאמרים הלקוחים ממנה מוזכרים בספרי הראשונים: העיטור, פירוש רבנו בחיי על התורה, מנורת המאור, ראשית חכמה ומדרש שמואל.
מסכת כלה שלפנינו מכילה פרק אחד בלבד.
על קובץ זה קיימים פירושים מאת הרב יהוידע הכהן, הרב יעקב נאומבורג ("נחלת יעקב") הרב חיים יוסף דוד אזולאי ("כיסא רחמים"), הרב יעקב ב"ר דב בער ("קהלת יעקב"), הגהות של הגר"א ושל הרב יהודה בכרך (הגרי"ב), וביאור של הרב חיים קניבסקי.
בשנת תרכ"ד הדפיס נחמן נתן קורונל בווינה את הספר "חמישה קונטרסים" ובו כמה מסכתות קטנות שמצא בכתב יד שנכתב בסלוניקי בשנת רס"ט.
בין המסכתות נדפסה גם "מסכת כלה" שכללה עשרה פרקים.
נוסח זה היה רחב ומפורט הרבה יותר ממסכת כלה שהייתה ידועה עד אז, והתאים לאזכורים שונים של מסכת כלה בספרי הראשונים שלא התאימו לנוסח הקצר יותר.
מאוחר יותר הודפס נוסח זה לצד הנוסח הרגיל בש"ס וילנא עם מעט הגהות ומראי מקומות.
כדי להבדיל בין שני הקבצים, נקרא החיבור שהתגלה על ידי קורונל "מסכת כלה רבתי".
מסכת נזיקין היא מסכת במשנה שפותחת את סדר נזיקין, ועוסקת בכל דיני הממונות.
מפאת גודלה, חולקה המסכת לשלושה חלקים, של עשרה פרקים כל אחד, וכך הם ידועים היום.
מסכת בבא קמא – "השער הראשון", עוסקת בעיקר בדיני נזיקין וגזל.
מסכת בבא מציעא – "השער האמצעי", עוסקת בעיקר בדיני אבדות ושומרים.
מסכת בבא בתרא – "השער האחרון", עוסקת בעיקר בדיני שכנים ושותפים וגם בדיני ירושה.
חלוקת המסכת לשלושה היא בבלית, ואילו בארץ ישראל המסכת נחשבה תמיד כמסכת אחת.
גם מסכת כלים בתוספתא מחולקת לשלוש בבות, בדומה למסכת נזיקין.
תפיסת דיני הממונות במסכת נזיקין
ישנה משמעות עמוקה לכך שכל שלוש הבבות נקראות יחד "מסכת נזיקין".
לפי פרשנות מעמיקה, המונח "נזיקין" אינו מתייחס רק לנזקים ישירים הנידונים בתחילת בבא קמא, אלא משקף תפיסה כוללת של כל דיני ממונות בהלכה.
תפיסה זו מתבססת על הביטוי התלמודי "כולא נזיקין חדא מסכתא" (כל נזיקין מסכת אחת היא), ומציעה שכל דיני הממונות נובעים מהעיקרון של "הניזק והמזיק בתשלומין" המופיע בתחילת בבא קמא.
על פי תפיסה זו, המשנה רואה את כל דיני ממונות כמפגש בין מקומות, כאשר הדין מחפש את ההפסד שלא במקומו כדי למנוע גזל.
לכן, בין אם מדובר בנזקי בהמה, גניבה וגזילה (בבא קמא), מציאה, פיקדון, הלוואה ומקח וממכר (בבא מציעא), או שותפות, שכנות וירושה (בבא בתרא) - כולם נתפסים כהשתלשלות מדיני נזיקין הבסיסיים.
זהו הטעם שהמשנה לא סידרה את דיני ממונות כעניין העומד לעצמו בסדר של טוען ונטען או מקח וממכר, אלא התייחסה אליהם כמכלול אחד הנובע מעקרונות הנזיקין.
בעוד הרמב"ם במשנה תורה והשולחן ערוך בחושן משפט סידרו מאוחר יותר את דיני הממונות בקטגוריות נפרדות (נזיקין, קניין ומשפטים), המשנה מציגה אותם כמערכת מאוחדת שבה כל הדינים קשורים זה בזה דרך העיקרון המשותף של מניעת הפסד שלא במקומו.
מסכת כלים הוא שמו של חיבור שפורסם לראשונה במאה ה-17, המתאר, לכאורה, את מקום גניזתם של אוצרות בית המקדש.
המסכת נתפרסמה בספרו של המקובל רבי נפתלי הרץ בכרך מפרנקפורט עמק המלך, שנדפס באמסטרדם שנת ת"ח (1648), הוא כנראה הביא אותה מצפת בה שהה זמן רב, יחד עם קונטרסים רבים אחרים שהביא משם עם חזרתו לעירו.
לדבריו: "אלו המשניות כתבו חמשה צדיקים גדולים, והם: שימור הלוי, וחזקיה, וצדקיה, וחגי הנביא, וזכריה בן עדו הנביא.
והם גנזו הכלים של בית המקדש ועושר האוצרות שהיו בירושלים, ולא יתגלו עד יום בא משיח בן דוד במהרה בימינו, אמן ואמן כן יהי רצון." הצדיקים שהוא מזכיר הם אלו שנזכרו במסכת עצמה כמטמיני המטמון במקומות שונים, וכמחברי המסכת.
לא ידוע על אזכורים כל שהם של המסכת במקורות קדומים יותר, אך ישנם קווי דמיון בינה לבין מגילת הנחושת שנכתבה לפני כ-2000 שנה ונמצאה לפני כמה עשרות שנים, כפי שיפורט בהמשך.
המסכת אינה מחולקת לפרקים, אלא ל-12 משניות (כפי שקרויים חלקי המשנה שבפרקי המשניות).
מסופר בה על מקומות מחבוא שונים, בהם הוטמנו אוצרות המקדש על ידי שימור הלוי וחבריו, ועל ידי מלאכים שונים.
לפי שמות המטמינים, הרכב האוצרות ומקומות המחבוא נראה כי מדובר באוצרות בית המקדש הראשון, אך לדעת בן-ציון לוריא בספרו על מגילת הנחושת מדובר באוצרות בית המקדש של הורדוס.
רוב מקומות הגניזה המוזכרים במגילה נמצאים כנראה בבבל, אולם מקום אחד הנמצא בארץ עורר עניין רב.
במשך הזמן התפתחה מסורה שזיהתה את המקום באחד המעיינות שבסביבת צפת, (יש טוענים שמסורה זו בטעות יסודה כי הנוסח המקורי הוא עין-כתל, אך עיון ב"עמק המלך" מהדפוס הראשון, מכריע כי הנוסח המקורי הוא אכן עין כחל):
לפי כמה מקורות, כאשר ניסה נפוליון לכבוש את הארץ, הורה לחפש את כלי המקדש הגנוזים שם לפי המסורה, אך אלו לא נמצאו.
כך למשל מספר משה ריישר כי בשנת 1799 חיפש צבא נפוליאון בונפרטה אחר המטמון.
הזיקה בין מגילת הנחושת למסכת כלים
כאשר נמצאה מגילת הנחושת במערות קומראן, נמצאו קשרים בין החיבורים השונים: התוכן בשני החיבורים מדבר ברשימת מקומות בהם הוטמנו אוצרות, תוך כדי פירוט האוצרות והמקומות.
כפי שמוזכר במסכת עצמה (משנה ב) היא נרשמה לראשונה בידי כותביה על לוח נחושת, ממש כמו מגילת הנחושת:
בנוסף לכך, במגילת הנחשת מופיע כמה פעמים השם כחלת או תל כחלת, כמקום הטמנתם של רבים מהאוצרות, מה שמזכיר מאוד את השם עין כחל המפורסם ממסכת כלים.
אם כי החוקרים נוטים למקם את כחלת לא בצפון כפי המסורה שהתפתחה סביב עין כחל, אלא בסביבות ירושלים וים המלח.
מסכת כלה רבתי הוא חיבור מתקופת הגאונים המידמה לתלמוד הבבלי ומפרש הלכות שונות בעיקר בענייני דרך ארץ.
מסכת זו נדפסה לראשונה בשנת תרכ"ד על ידי נחמן נתן קורונל בווינה על פי כתב יד שנכתב בסלוניקי בשנת רס"ט, נוסח זה היה רחב וכלל תשעה פרקים בניגוד ל'מסכת כלה' שהייתה ידועה עד אז שכללה פרק אחד בלבד.
מסכת כלה רבתי כוללת תשעה פרקים (כך בסידור שפורסם במהדורת היגר):
שני הפרקים הראשונים בחיבור מפרש את הנאמר במסכת כלה - הדרכות חז"ל בקיום יחסי אישות.
הפרק השלישי והרביעי מפרשים את שלושת הפרקים הראשונים של מסכת דרך ארץ זוטא.
הפרק החמישי מפרש את פרק השישי של מסכת אבות - פרק קנין תורה.
הפרק השישי - התשיעי מפרשים הלכות המופיעות במסכת דרך ארץ רבה.
בשנת תרנ"ד הדפיס ישראל זליגמן את מסכת כלה רבתי בתוספת הקדמה וביאור בשם "מעיין גנים".
בשנת תרס"ו הדפיס הרב ברוך טולידאנו בטבריה את הפרק הראשון של כלה רבתי עם פירוש המיוחס לרבי אברהם הירחי על פי כתב יד מהעיר מקנס במרוקו.
מהדורה מדעית למסכת כלה רבתי התפרסמה על ידי מיכאל היגר בשנת תרצ"ו.
הודפס פירוש על המסכת שכתב הרב חיים קניבסקי.
מהדורות - מסכת כלה רבתי
מסכת מת או מסכת מוות היא יציקה (שעווה, טיח ולעיתים ארד), המיוצרת לפי פניו של אדם לאחר מותו.
המסכה עשויה לשמש כפריט זיכרון או כבסיס לציור דיוקן.
לעיתים ניתן לזהות דיוקנאות שנעשו בהתבסס על מסכת מת, על פי העיוותים האופייניים של תווי הפנים הנוצרים עקב משקל הגבס במהלך יצירת התבנית.
בעת העתיקה נעשה שימוש בתבניות חרס ובקישוטים אחרים שהושמו על פני הנפטר לקראת טקס הקבורה.
הידועות שבמסכות מסוג זה הן אלה ששימשו במצרים העתיקה, כגון זו של תות ענח' אמון.
במהלך ה-18 וה-19 נעשה במספר מדינות באירופה שימוש במסכות מתים לשם תיעוד תווי הפנים של גופות אלמוניות (עם המצאת הצילום התייתרה פונקציה זו).
מסכות מתים, כמו גם מסכות חיים (מסכות המיוצרות לפי פניהם של אנשים חיים), משמשות גם בפרנולוגיה ובאתנוגרפיה, לשם מטרות מדעיות או פסבדו-מדעיות.
המטרה העיקרית של מסכת המוות מימי הביניים ועד המאה ה-19 הייתה לשמש מודל לפסלים ביצירת פסלים וציורים של הנפטר לזכרו.
רק בשנות ה-18 של המאה הקודמת, מסכות אלה זכו להערכה עצמית.
בתרבויות אחרות מסכת מוות עשויה להיות מסכת לוויה, תמונה המונחת על פני המנוח לפני טקסי הקבורה, ובדרך כלל נקברת יחד עם הנפטר.
הידועים שבהם הם המסכות ששימשו במצרים העתיקה כחלק מתהליך החיטוי, כמו המסכה של תות ענת 'אמון וכמו מסכת אגממנון.
מסכות המוות מקבלות רובד נוסף בכמה שבטים אפריקאיים, ששם קיימת האמונה כי לבישת מסכת מוות של אדם מת על פניו של אדם חי יכולה להעניק את כוחו של הנפטר על העונד את המסכה.
בחלק ממדינות אירופה, היה מקובל כי מסכות המוות יוכלו לשמש כחלק מפניו של המנוח, שהיא מוצגת בבית הלוויות הממלכתיות.
כלומר, מסכות המוות שימשו כפורטרטים שנצבעו כדי להראות בפעם האחרונה את המת שוכב במנוחה.
במהלך המאה ה-18 וה-19 השתמשו גם במסכות המוות לתיעוד פניהם של נפטרים אנונימיים לצורך זיהוי עתידי.
פונקציה זו הוחלפה לאחר מכן בצילום שלאחר המוות.
במקרים של אנשים שפניהם נפגעו במותם, היה מקובל להשתמש באותה הטכניקה של מסכת המוות על ידיו של המת.
מסכות של אנשים שנפטרו הם חלק ממסורות במדינות רבות.
התהליך החשוב ביותר של טקס ההלוויה במצרים העתיקה היה חניטת הגופה לאחר תפילות וקידוש גופת המת שהוכנסה לסרקופג אמייל המעוטר בזהב ואבני חן.
אלמנט מיוחד בטקס היה המסכימה המפוסלת שהונחה על פני המנוח.
בעבר האמינו כי המסכה מחזקת את הנפש ושומרת עליה מפני רוחות רעות בדרכה לעולם הבא.
המסכה הידועה ביותר היא המסכה של תות ענח' אמון העשויה מזהב ואבני חן רבות, שתפקיד העיטורים והקישוטים שעל גבי המסכה הוא להעביר לאלו שאינם זכו לראותו בחייו, את התכונות המסוגננות ביותר של השליט הקדום.
יחד עם זאת, המסכה לא הייתה חלק משמירת תווי הפנים של המת אלא החניטה עצמה היא זאת שהצליחה לשמר את תווי הפנים ואף את העור מפני התכלות לאורך השנים.
עד היום ניתן לראות את תוצאות החניטה המצרית במומיות הקדומות במוזיאונים ברחבי העולם.
בשנת 1876 גילה הארכאולוג היינריך שלימן במיקנה שישה קברים, שלדעתו שייכים למלכים וגיבורים יוונים קדומים – אגממנון, קסנדרה, אברמדון ומקורביהם.
להפתעתו הגולגולות היו מכוסות במסכות זהב.
כיום נראה כי הדבר לא סביר שהמסכות שייכות למעשה לאגממנון ולגיבורי האפוסים ההומריים האחרים וכי למעשה גילם מבוגר מהגיבורים בכמה מאות שנים.
פסלי פורטרטים רומיים היו חלק מהשימוש הרומאי הקדום בשעווה כדי לשמר את תווי הפנים של בני המשפחה שנפטרו מה שהכריח את המפסלים להוסיף אבן עמידה לתערובת השעווה של ייצור המסכה.
חפירות קברים ארכאולוגיות באטרוריה (כיום טוסקנה) ברומא הניבו מספר מסכות ארד-גיליונות המתוארכות לתקופת האוריינטליזציה המאוחרת האטרוסקית.
במאה ה-19 היה נהוג לחשוב כי הם קשורים לדוגמאות מיקניות, אך לא ניתן להוכיח האם הן שימשו כמסכות מוות בפועל.
בשלהי ימי הביניים התרחש מעבר ממסכות מפוסלות למסכות מוות אמיתיות העשויות משעווה או גבס.
המסכות הללו לא הובאו עם המנוח, אלא שימשו בטקסי לוויה ולאחר מכן הוחזקו בספריות, מוזיאונים ובאוניברסיטאות.
כמו ברומא העתיקה, לעיתים קרובות שימשו מסכות מוות בייצור דיוקנאות, פיסול משיש, פסלונים או תחריטים של המנוח לאחר מותו.
ברוסיה, מסורת מסכת המוות מתוארכת לתקופתו של פטר הגדול, שמסכת המוות שלו נלקחה על ידי קרלו ברתולומאו רסטרלי.
ידוע גם כי קיימות מסכות מוות של ניקולאי הראשון ואלכסנדר הראשון.
מסכת המוות של סטלין מוצגת כיום במוזיאון סטלין בגאורגיה.
מסכת המוות של המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו מוצגת בסנט פטרסבורג.
בתחילת אביב 1860 וסמוך למותו באפריל 1865 נוצרו שתי מסכות חיים של הנשיא אברהם לינקולן.
מסכה זו אינה נקראת בהגדרתה מסכת מוות כיוון שנעשה עוד בחייו של הנשיא.
דנטה אליגריי מת ממחלת המלריה בשנת 1320. דנטה, המשורר ששינה ועיצב את התרבות והשפה האיטלקית והיה לבין המשוררים הגדולים בהיסטוריה האנושית, נפל בעדיפותו בסיעה הפוליטית המכונה "הגואלפים השחורים" והוגלה מארצו.
בגלות, כתב את אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו, הקומדיה האלוהית.
דנטה הצליח לסיים את יצירתו פרדיסו, החלק האחרון בשירה האפית ביצירתו, כמעט 15,000 שורות לפני שחלה במלריה ולזכר גדולתו נעשתה לו מסכת מוות להנציח את זכרו.
מרי, מלכת הסקוטים מתה בפברואר 1587. לאחר חיים של סערות פוליטיות, נסיעות ברחבי אירופה ויצירת רשימה ארוכה של אויבים, בתקופה האחרונה של שלטונה מרי ביקשה מקלט מבת דודה, המלכה אליזבת הראשונה.
במקום זאת, היא הפכה לאסירה במשך 19 שנים.
כשהגיע הזמן להוציאה להורג, מסופר כי נדרשו שלושה ניסיונות לפני עריפת ראשה.
את מסכת המוות ביצעו לאחר עריפת ראשה.
ג'ון קיטס, מת המשורר משחפת בשנת 1821. בשנת 1819 חלה המשורר ג'ון קיטס בשחפת שהייתה נפוצה באותה התקופה.
בעצת הרופא שלו הוא נסע לרומא למזג אוויר חם יותר על מנת לנסות להקל ואף להחלים מן המחלה.
לאחר כשנתיים של סבל נפטר מן המחלה וזכה למסכת מוות לתיעוד נצחי.
נפוליאון בונפרטה, מת ממחלת הסרטן במאי 1821. המנהיג הצבאי והשליט הפוליטי נפוליאון שבאותה התקופה האמין כי מתנקשים בריטים הם האחראים למותו הקרב שהגיע במאי 1821. בונפרטה זכה לשתי מסכות מוות שבשנת 2013 אחת מן המסכות נמכרה במכירת פומבית במכירת הספרים, המפות וכתבי היד של בנוהמס בלונדון תמורת כ-260,000 דולר.
ג'ון דילינגר, שודד הבנקים הידוע לשמצה ביותר באמריקה נהרג על ידי כוח הFBI ביולי 1934. ג'ון גילינגר היה שודד בנקים הידוע לשמצה ביותר באמריקה.
ג'ון שהוגדר בזמנו כ"אויב הציבור מספר 1" נורה ונהרג מחוץ לתיאטרון בשיקגו.
כשגופתו הוצגה, אלפי תושבים יצאו לראות את פניו של האיש שעורר את הפחד ברחובות העיר.
הטענה המרכזית באותה התקופה היא שמסכת המוות של גילינגר איננה שלו כיוון שצלקות פניו היו חסרות ופניו נראו שמנות וקצרות מכפי שמכריו טענו.
כשנפטר חיים נחמן ביאליק בווינה ב-1934 לאחר ניתוח, הוזעק לבית החולים אמן אשר יצר מפניו של ביאליק מסכת מוות, למרות התנגדות דתית של רבנים באותה התקופה.
המסכה נמצאת ונשמרת בבית ביאליק.
הדיוקן הכפול של פרדריקו הדוכס מאורבינו ואשתו המנוחה
פיירו דלה פרנצ'סקה (1416–1492) היה אמן איטלקי מהרנסאנס המוקדם.
ידוע כמתמטיקאי ואמן אך כיום ידוע בעיקר בשל עיסוקו באמנות.
אחת הדוגמאות מעולם האמנות והציור של מסכת מוות היא הפנדנטים של הדוכס הראשון מאורבינו, פדריגו דא מונטפלטרו.
הדוכס השתתף במלחמות הטריטוריאליות של המאה החמש-עשרה, אך היה גם מלומד בעל שם בזמנו.
חצרו באורבינו הייתה אחת החשובות באיטליה, ובארמונו שכנה, בין השאר, ספרייתו הגדולה.
פיירו דלה פרנצ'סקה אשר צייר את הדוכס ואשתו, בטיסטה ספורצה המוצג כיום בגלריית אופיצ'י, פעל בצורה אחרת מכללי הפנדנטים באותה התקופה.
מלבד שינוי המיקום של הדוכס ושל אשתו (עקב צלקת מהמלחמה שפילחה את צידו הימני של פניו של הדוכס), הוא צייר את אשתו של הדוכס שנפטרה בטרם עת ממסכת מוות.
ניתן לראות זאת עקב היעדר הבעת הפנים שפניה משדרות, עם לובן שאינו מאפיין חיים.
בטיסטה ספורצה שהקריבה את חייה כיוון שלא יכלה להביא ילדים לעולם קיבלה את מקום הגבר בפנדנטים, שהיה המקום המכובד יותר על הקרבתה להמשך השושלת.
מסכות המוות הפכו לשימושיות על ידי מדענים מסוף המאה ה-18 לתיעוד וריאציות בפיזיוגנום האנושי (תאוריה המבוססת על הרעיון כי לפי מראהו החיצוני של האדם ניתן לספק תובנות על אופיו ואישיותו), דבר שהניב יצירה של מסכות החיים שתפוצתן הלכה וגברה באותה התקופה כדי לתעד אנשים חיים.
אנתרופולוגים שעשו שימוש במסכות אלה כדי ללמוד על תכונותיהם (לפי חוקי הפיזיוגנום) אצל פושעים הידועים לשמצה בחברה האנושית.
בנוסף לכך, המסכות שימשו לאיסוף נתונים על הבדלי גזע.
לפני שמלאכת הצילום הפכה לזמינה, תיעוד גופות לא מזוהות היה תהליך ארוך של יצירת מסכות מוות ושימורן עד לזיהוי ודאי על ידי מכרים או משפחות המתים האנונימיים.
אחת הדוגמאות הבולטות של מסכת מוות אנונימית הייתה של נערה שתווי פניה מעידות כי ניתן לשער שהייתה בגיל שש עשרה במותה.
על פי סיפורו של מוצא הגופה, היא נמצאה בנהר הסיין בפריז בסוף שנת 1880. "היופי שלה היה עוצר נשימה והפגין סימני מצוקה מעטים ברגע שעבר.
יופייה היה כל כך מכשף שידעתי שיש לשמר יופי כזה" כך תועד דבריה של אחת עובדות בית החולים כשנמצאה הגופה.
עותקי המסכה היו אופנתיים בחברה הבוהמית הפריזאית ואותה מסכת מוות של הנערה חסרת השם היא דוגמה לשכיחות של ביצוע מסכות המוות באותה התקופה.
יובל היימר, ההיסטוריה של המסכה, ynet, 10.03.2018
שמואל אבנרי, מנוחתו הבלתי נכונה של המשורר הלאומי, עיתון הארץ, 22.07.2016
מסכת כותים היא חיבור הנמנה עם המסכתות הקטנות.
המסכת מכילה שני פרקים העוסקים בדינים של הכותים בנושאים שונים, כגון נאמנותם בענייני כשרות ועוד.
מסכת כותים לא נזכרה כלל בכל התלמוד, ובראשונים ישנו אזכור יחידי בחידושי הרמב"ן
את מסכת כותים הדפיס לראשונה בשנת תקס"ה בליוורנו החיד"א בספרו "מראית עין", על פי כתב יד שהיה בידו.
לאחר מכן נדפסה המסכת על ידי רבי יהודה נג'אר בספרו "שמחת יהודה".
הוא חילק כל פרק להלכות, והוסיף פירוש על המסכת בשם "חגי יהודה".
בשנת תרי"ט נדפסה המסכת ביחד עם שבע מסכתות קטנות כחלק ממהדורת הש"ס בדפוס זיטומיר.
הדפסה זו נעשתה כמעט ללא שינויים.
בשנת תר"מ נדפסה המסכת בדפוס וילנא בתוספת מראה מקומות והערות נוספות.
הרב חיים קניבסקי הדפיס בשנת תשכ"ה פירוש קצר בשם "מצרף" להבנת המסכת, ופירוש בשם "מטהר", הכולל פלפולים ואריכות בנושאי המסכת.
מסכת ספר תורה היא חיבור הנמנה עם המסכתות הקטנות.
המסכת מכילה חמישה פרקים העוסקים בדיני כתיבת ספר תורה.
החיבור כולו מופיע גם במסכת סופרים, בתוספות שונות, ובמספר שינויים.
כאמור, כל תוכנה של מסכת ספר תורה מופיע במסכת סופרים, אלא שבמסכת סופרים נוספו הלכות נוספות, שלעיתים מהוות הוספה לדינים הנידונים.
יש שכתבו שמסכת ספר תורה קדומה למסכת סופרים, ומחברה ליקט ממנה את כל ההלכות והוסיף עליהן.
אך עם זאת ישנם מספר שינויים ביניהם.
היו שהעירו שבהלכה אחת ישנו שינוי מהותי בין מסכת סופרים למסכת ספר תורה: לגבי צורת פרשיות פתוחות וסתומות שבספר תורה.
במסכת ספר תורה נכתב כך:
ואילו במסכת סופרים מופיע בלשון הזה:
השיטה המובאת במסכת ספר תורה מתאימה לדעת הרמב"ם, ומנגד השיטה המובאת במסכת סופרים מתאימה לדעת הרא"ש.
הבית יוסף מביא שרבי יוסף אסכנדרני העיר על שינוי זה:
מסכת ספר תורה מונה חמישה פרקים העוסקים בעניינים שונים הקשורים בכתיבת ספר תורה:
פרק ראשון – בעיקר דיני הקלף והדיו הכשרים לכתיבת ספר תורה
פרק שני – דיני יריעות הספר תורה
פרק שלישי – דיני קדושת ספר התורה
פרק רביעי – דיני מחיקתם של השמות הקדושים
פרק חמישי – דיני טעות בכתיבת השמות הקדושים
מסכת פֵּאָה היא המסכת השנייה בסדר זרעים, לאחר מסכת ברכות.
המסכת קרויה על שם מצוות פאה העוסקת בהקצאת חלק מהקמה בשדה (עוד לפני הקציר) עבור עניי העם, וכן עוסקת במתנות עניים וביניהן פאה, לקט ופרט, שכחה, עוללות ומעשר עני.
במסכת מפורטות בין השאר ההלכות הקשורות במצוות אלו, כגון למי מותר לקחת מהפאה, מה גדלו של החלק שצריכים להקצות לפאה, מתי מותר לעניים לקחת מהפאה, וכדומה.
כרוב המסכתות בסדר זרעים (למעט מסכת ברכות) אין למסכת פאה מקבילה בתלמוד הבבלי.
מסכת פאה זמינה רק במשנה, תוספתא ותלמוד ירושלמי.
בתלמוד הירושלמי, הפרק הראשון של מסכת זו כולל בתוכו הלכות תלמוד תורה ולשון הרע ועיקרו כולל דברי מוסר.
בהקדמתו של הרמב"ם למשנה, מצוין כי הסיבה לכך שמסכת פאה היא המסכת הראשונה בסדר זרעים (מבין המסכתות העוסקת במצוות התלויות בארץ) היא מכיוון שמתנות העניים ניתנות עוד בשעת הגידול ואילו המצוות האחרות התלויות בארץ חלות לאחר הקציר או איסוף הפרי.
אֵלּוּ דְּבָרִים (שש משניות) - שיעור הפאה, אלו גידולים חייבים בפאה.
אֵלּוּ מַפְסִיקִין (שמונה משניות) - מה נחשב לשדה נפרד לפאה?
מַלְבְּנוֹת (שמונה משניות) - המשך מה נחשב לשדה, גודל שדה מינימלי לעניין מצוות שונות.
הַפֵּאָה (אחת עשרה משניות) - לקיחת הפאה, התחלת לקט.
גָּדִישׁ (שמונה משניות) - המשך לקט, התחלת שכחה.
בֵּית שַׁמַּאי (אחת עשרה משניות) - שכחה בתבואה.
כָּל זַיִת (שמונה משניות) - שכחה בפירות, פרט ועוללות.
מֵאֵימָתַי (תשע משניות) - מי רשאי לקחת מתנות עניים, נאמנות העניים לעניין מעשרות, מינימום נתינה לעני.
המשנה הראשונה במסכת פאה נאמרת בתפילה בנוסח האשכנזים לאחר ברכות התורה (בשילוב ברייתא המופיעה בתלמוד הבבלי, מסכת שבת קכז) כי היא משנה יסודית ביהדות, טעם נוסף נאמר היות שבסוף המשנה כתוב 'ועיון תפילה' ולכן אומרים זאת לפני התפילה.
המשנה עוסקת במצוות שאין להם כמות מינימלית מהתורה ומציינת דרך אגב מצוות שיש להם שכר גם בעולם הזה וגם בעולם הבא.
המשנה האחרונה במסכת פאה מברכת את העני אשר נמנע מלהזקק למתנות עניים על אף שהוא רשאי לקחת תוך ציון הפסוק: .
פירוש הרא"ש - לרבינו אשר.
פירוש רבינו שמשון - לרבי שמשון משאנץ.
משנה ראשונה - לרבי אפרים יצחק מפרמיסלה.
תוספות רע"ק - לרבי עקיבא איגר.
חדושי מהרי"ח - לרבי יואל חסיד מאמצ'יסלוב.
משנת רב יוסף - לרבי יוסף רייזין.
חדושי הג"מ רא"ג - לרבי אליהו גוטמכר.
גיליון מהרא"י - לרבי אברהם יונה יוונין מהורודנה.
יין הרקח - לרבי אלעזר רוקח.
אור גדול - לרבי ירוחם יהודה ליב פרלמן.
לחם שמים - לרבי יעקב אמדין.
הגהות וחדושי הרש"ש - לרבי שמואל שטראשון.
זרע יצחק - לרבי יצחק חיות אב"ד סקוליה.
לשון הזהב - לרבי דוד טעבל שיף מלונדון.
בית שאול - לרבי יוסף שאול נתנזון.
מלא הרועים - לרבי יעקב צבי יאליש.
משנת רב - לרבי ברוך תאומים פרנקיל אב"ד לייפניק.
תפארת יעקב - לרבי יעקב צבי שפירא אב"ד אסטרין.
הגהות וחדושים - לרבי משולם זלמן אשכנזי אב"ד לובלין.
שנות אליהו - להגאון מווילנה.
ראשון לציון ויש סדר למשנה - לרבי ישעיה פיק ברלין.
חדושי מהרש"א - לרבי שמואל אליעזר אידלש.
הגהות וחדושים - לרבי אלעזר משה הורוויץ.
מראה כהן - לרבי בצלאל הכהן מווילנה.
מצור דבש - לרבי דוד צימרינג.
אמרי המז"ג - לרבי מאיר זאב גולדברגר.
גליונות קהילות יעקב - לרבי יעקב ישראל קניבסקי.
שערי ירושלמי - לרבי דב בריש אשכנזי אבד"ק לובלין.
בנוסף לפרשני המשנה והירושלמי הקלאסיים פורש התלמוד הירושלמי על מסכת פאה על ידי הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) במסגרת פירושו על התלמוד (תלמוד שטיינזלץ).
הפירוש נדפס בתשמ"ח (1988) ונכון ל-2019, זו המסכת היחידה מהתלמוד הירושלמי שפורשה במסגרת מפעל זה.
מַסֶּכֶת שְֹבִיעִית היא המסכת החמישית בסדר זרעים, שהוא הסדר הראשון בשישה סדרי משנה.
מסכת זו מכילה עשרה פרקים ו-89 משניות.
במסכת מפורטות הלכות דיני השמיטה בשנה השביעית, שהיא מצווה האוסרת את עבודת הקרקע במשך אותה שנה (שמיטת קרקעות) ומבטלת את כל החובות שעוד לא נפרעו (שמיטת כספים).
שנת שמיטה חלה כל שבע שנים.
על מסכת זו אין תלמוד בבלי, אלא תלמוד ירושלמי ותוספתא בלבד.
המסכת מסודרת לפי סדר כרונולוגי, ומתחילה בדיני השנה השישית המכונים תוספת שביעית.
דינים אלו כוללים איסור חרישה ועיבוד הקרקע בזמנים משתנים לפני השנה השביעית.
דינים אלו נקבעו מכיוון שלעיבוד הקרקע לוקח זמן להשפיע, מה שגורם לכך שלעיתים גם פעולה חקלאית שמבוצעת בשנה השישית משפיעה בפועל בעיקר על השנה השביעית.
מיד לאחר דינים אלו מגדירה המשנה מהו "שדה אילן" (מטע).
הסיבה להגדרת מהות המטע היא שדבר זה קובע רבות לעניין הלכות שביעית בהן יש הבדל בין טיפול בשדה לבין טיפול במטע.
בנוסף במסכת מופיע החובה לנהוג קדושה בפירות שגדלו בשנה השביעית, איסור ספיחין: פירות שהחלו לגדול לראשונה בשנה השביעית, וכן דין שמיטת כספים ופרוזבול, המבטלים את כל החובות שאנשים חבים איש לרעהו בסוף כל שנת שמיטה.
סיבה אחרת שמזכיר הרמב"ם, היא שלשביעית יוחדה פרשה מיוחדת "ולפיכך הקדים לדבר בשמיטה".
עַד אֵימָתַי (חורשין בשדה האילן) (שמונה משניות).
עַד אֵימָתַי (חורשים בשדה הלבן) (עשר משניות).
כְּלָל גָּדוֹל (אחת עשרה משניות).
מַסֶּכֶת שַׁבָּת היא המסכת הראשונה בסדר מועד, שהוא הסדר השני בשישה סדרי משנה.
נושא המסכת הוא בעיקר דיני השבת, שבה חובה לשבות ממלאכה, על פי הכתוב בתורה "שָׁמוֹר אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת, לְקַדְּשׁוֹ", "לֹא תַעֲשֶׂה כָל-מְלָאכָה".
במסכת שבת 24 פרקים ו-139 משניות, המפרטים את ל"ט אבות המלאכה האסורות בשבת מן התורה, ואת תולדותיהן.
כמו כן מובאים שם דיני מצוות היום (הדלקת הנר, תפילה ושלוש סעודות), וכן גזרות ותקנות של חז"ל שהרחיבו את איסורי השביתה ממלאכה.
בגמרא של מסכת שבת ישנם 156 דפים בתלמוד הבבלי ו-92 דפים בתלמוד הירושלמי.
המסכת היא הגדולה מבין המסכתות שבכל התלמוד מבחינת מילים (116,533) ואותיות (463,595).
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה הראשונה שמסכת שבת היא המסכת הפותחת את סדר מועד היא שהשבת היא "קדמון במעלה" (בכירה במעלה).
סיבות נוספות שמונה הרמב"ם הן שזמנה קבוע מאז בריאת העולם (כל שבעת ימים) ובנוסף שהיא פותחת את פרשת המועדות.
סיבה אחרת לפתיחה במסכת היא שהמסכת היא המסכת הגדולה ביותר (מבחינת מספר המשניות שבה) בסדר מועד.
יְצִיאוֹת הַשַׁבָּת (אחת עשרה משניות) – דיני הוצאה מרשות לרשות, דיני ערב שבת, 18 גזרות שגזרו בעלית חנניה בן חזקיה.
בַּמֶּה מַדְלִיקִין (שבע משניות) – דיני השמנים והפתילות הכשרים להדלקת נרות שבת וחנוכה, דיני חנוכה ודיני ערב שבת בין השמשות.
כִּירָה (שש משניות) – דיני בישול בשבת ודיני מוקצה.
בַּמֶּה טוֹמְנִין (שתי משניות) – דיני הטמנה.
בַּמֶּה בְהֵמָה (ארבע משניות) – דיני הכלים שבהמה יוצאת ולא יוצאת בהם לרשות הרבים.
בַּמָּה אִשָּׁה (עשר משניות) – דיני תכשיטים ואביזרים שונים, שאישה ואיש יוצאים ולא יוצאים בהם לרשות הרבים.
כְּלָל גָּדוֹל (ארבע משניות) – דיני חיוב חטאות על חילול שבת בשוגג, ל"ט מלאכות שבת ודיני הוצאה מרשות לרשות.
הַמּוֹצִיא יַיִן (שבע משניות) – דיני שיעורים בהוצאה מרשות לרשות.
אָמַר רַבִּי עֲקִיבָא (שבע משניות) – סדרת משניות שבהן ההלכות נלמדות באסמכתא, אגדות בענייני מתן תורה ודיני הוצאה מרשות לרשות.
הַמַּצְנִיעַ (שש משניות) – דיני הוצאה מרשות לרשות, מלאכות שונות של טיפוח הגוף ודיני תלישה.
הַזּוֹרֵק (שש משניות) – דיני זריקה והושטה מרשות לרשות.
הַבּוֹנֶה (שש משניות) – דיני הבונה, מלאכות חקלאיות שונות ודיני הכותב.
הָאוֹרֵג (שבע משניות) – דיני האורג והצד.