tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה עונה, לפה הייתה הזדמנות לזכות בדאבל, אך שטוטגרט הפסידה בגמר הגביע לנירנברג, לאחר שגם הפסידה לה פעמיים בליגה באותה עונה.
בתום עונה זו, נבחר פה כמאמן השנה בגרמניה.
פה המשיך בשטוטגרט גם בעונת 2007/08, בה נכשלה הקבוצה בליגת האלופות, וסיימה במקום השישי בבונדסליגה.
פה ושטוטגרט פתחו את עונת 2008/09 בצורה חלשה, ולאחר רצף של חמישה משחקים ללא ניצחון, שכללו הפסד 4-1 לוולפסבורג, פה התפטר מאימון הקבוצה בנובמבר 2008.
במאי 2009 הוכרז כי פה יחל לאמן את האלופה הטרייה וולפסבורג, במקומו של פליקס מגאת.
בינואר 2010 פוטר פה מהמועדון, לאחר שהקבוצה ניצחה חמש פעמים בלבד ב-19 משחקי ליגה, כאשר נמצאה ברצף של שבעה משחקים ללא ניצחון, וסבלה מההגנה הגרועה בליגה.
במאי 2010 מונה פה כמאמן המבורג.
פה והמבורג התמקמו באותה עונה במרכז הטבלה, אך באמצע העונה סבלו ממספר תוצאות חלשות, ששיאן היה בתבוסה 6-0 לבאיירן מינכן במרץ 2011. יום לאחר תבוסה זו, פוטר פה מהמבורג, בגין חילוקי דעות עם המועדון.
במאי 2011 מונה פה כמאמן איינטרכט פרנקפורט, היורדת הטרייה לבונדסליגה השנייה.
פה ופרנקפורט עלו בחזרה לבונדסליגה תוך עונה אחת בלבד.
פה דרש מהנהלת הקבוצה להשקיע תקציב רב יותר ברכש ובחיזוק הקבוצה, ואמר שיעזוב אם לא תקוים דרישה זו.
פה אכן קיבל חיזוק, ובעונת 2012/13 הצעיד את פרנקפורט למקום השישי בבונדסליגה, כבר בעונת החזרה של הקבוצה לליגה.
פה נשאר בפרנקפורט עונה נוספת, בה השתתף עם הקבוצה בליגה האירופית, אך הודיע במרץ 2014 שלא יחדש את חוזהו, ובתום עונת 2013/14 עזב את פרנקפורט לאחר שלוש עונות.
במאי 2014 חתם פה על חוזה לשנתיים בשטוטגרט, וחזר לקבוצה בה זכה באליפות.
למרות הציפיות הרבות, פה ושטוטגרט החלו את עונת 2014/15 בצורה חלשה, כאשר צברו תשע נקודות בלבד ב-12 משחקי ליגה, והודחו בסיבוב הראשון של הגביע הגרמני.
פתיחת עונה זו נחשבה לגרועה ביותר של שטוטגרט ב-40 השנים האחרונות.
ביוני 2015 חזר פה לאמן באיינטרכט פרנקפורט במקומו של תומאס שאף.
פרנקפורט לא פתחה היטב את עונת 2015/16, ופה פוטר לאחר המחזור ה-25, לאחר שפרנקפורט השיגה חמישה ניצחונות בלבד והייתה מסובכת בתחתית הבונדסליגה.
ארמיית שננדואה של הקונפדרציה הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה, אשר לחמה במלחמת האזרחים האמריקנית.
אין לבלבל בינה לבין ארמייה בשם זהה של צבא האיחוד.
הארמייה גויסה על בסיס מיליציות מקומיות בווירג'יניה המערבית, כדי להגן על גבעת הרפרס פרי.
המיליציות רוכזו בתחילה תחת פיקודו של תומאס ג'ונתן ג'קסון אשר קיבל את הפיקוד על כל אזור הרפרס פרי, עד שרוברט לי מינה את ג'וזף ג'ונסטון למפקד במקומו.
הארמייה הוקמה רשמית בידי ג'ונסטון ב-15 במאי 1861, וכללה 5 בריגדות.
באמצע יוני החלו כוחות של צבא האיחוד בפיקודו של רוברט פטרסון להתקדם לעבר אזור הרפרס פרי.
ג'ונסטון בחר שלא להסתבך בקרב והחל בנסיגה אטית.
למזלו, פטרסון פעל בזהירות מופרזת ולא המשיך להתקדם.
לפיכך ג'ונסטון יכול היה למלא את הפקודות שקיבל וב-18 ביולי הועברה הארמייה כדי לתגבר את ארמיית הפוטומק בפיקודו של פ.ג.ט.
שתי הארמיות השתתפו בקרב בול ראן הראשון.
בקרב זה, מרבית הכוחות של ארמיית הפוטומק הוצבו בכנפה הימנית, בעוד הכוחות של ארמיית השננדואה הוצבו בכנפה השמאלית.
ארמיית הפוטומק ספגה פחות אבדות מארמיית שננדואה, ולאחר הקרב הוחלט לפרק את ארמיית השננדואה ושתי הארמיות אוחדו תחת השם ארמיית הפוטומק.
אחת הבריגדות של הארמייה, הייתה הבריגדה ה-1 שהייתה תחת פיקודו של תומאס ג'ונתן ג'קסון.
במהלך קרב בול ראן, הכריז אחד ממפקדי הקונפדרציה: "הנה ג'קסון ניצב שם, כחומת אבן!
התקבצו מאחורי בני וירג'יניה אלה!".
מאז זכה ג'קסון לכינוי "סטונוול" ("חומת אבן"), והבריגדה לכינוי "בריגדת סטונוול".
ארמין ביצ'אקצ'יץ' (בבוסנית: Ermin Bičakčić, נולד ב-24 בינואר 1990 בזבורניק שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הבלם באיינטרכט בראונשווייג ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
ביצ'אקצ'יץ' נולד ביוגוסלביה והיגר לגרמניה בילדותו.
ביצ'אקצ'יץ' החל לשחק בנוער של שטוטגרט בגיל 16, והחל משנת 2009 השתייך לקבוצת המילואים של המועדון.
באוקטובר 2010 ערך ביצ'אקצ'יץ' את הבכורה בקבוצה הבכירה של שטוטגרט, במשחק גביע מול פ.צ.
בדצמבר 2010 ערך בכורה במפעל הליגה האירופית מול יאנג בויז ברן, ובאותו חודש ערך בכורה בבונדסליגה מול באיירן מינכן, שהייתה הופעת הליגה היחידה שלו במדי שטוטגרט.
בינואר 2012, לאחר שמיעט מאוד לקבל דקות בשטוטגרט, עזב ביצ'אקצ'יץ' את המועדון וחתם באיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה.
ביצ'אקצ'יץ' הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע בבראונשווייג, והחמיץ משחק ליגה בודד במשך עונה וחצי.
בעונתו השנייה בקבוצה, 2012/13, ביצ'אקצ'יץ' היה בורג חשוב בההעפלה של בראונשווייג לבונדסליגה, כשבעונה זו הוא אף הבקיע שלושה שערי ליגה.
בעונת 2013/14 ביצ'אקצ'יץ' ובראונשווייג סיימו את העונה במקום האחרון בבונדסליגה, ונשרו בחזרה אל הבונדסליגה השנייה.
לאחר ירידת הליגה עם בראונשווייג, חתם ביצ'אקצ'יץ' במאי 2014 בהופנהיים מהבונדסליגה.
את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה במדי הופנהיים ערך ביצ'אקצ'יץ מול אאוגסבורג באוגוסט 2014. בעונת 2014/15 ביצ'אקצ'יץ' והופנהיים סיימו במקום השמיני בליגה, ובעונת 2015/16 כמעט נשרו אל הבונדסליגה השנייה, וניצלו לאחר שסיימו את העונה במקום ה-15. בעונת 2016/17 חזרו הופנהיים וביצ'אקצ'יץ' לצמרת הבונדסליגה.
את העונה הזו הם סיימו במקום הרביעי, כאשר ביצ'אקצ'יץ' משתף פעולה בהגנה עם ניקלאס זולה, פאבל קדראבק, בנימין הובנר וג'רמי טוליאן, והבטיחו מקום במוקדמות ליגת האלופות.
בספטמבר 2017 קרע ביצ'אקצ'יץ' את הרצועה הצולבת, וחזר לפעילות רק בחודש דצמבר באותה שנה, במשחק הליגה האירופית מול לודוגורץ ראזגרד.
הופנהיים וביצ'אקצ'יץ' כשלו באותה עונה, 2017/18, הן במוקדמות ליגת האלופות, מהן הודחו על ידי ליברפול, והן בליגה האירופית, בה סיימו את שלב הבתים במקום האחרון.
עם זאת, בליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי, דבר שהקנה לה זכות לשחק בליגת האלופות בעונת 2018/19. בעונה זו, ביצ'אקצ'יץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק מול ליון, אך הקבוצה הודחה בשלב הבתים, ובבונדסליגה סיימה במקום התשיעי.
בספטמבר 2020 נפצע ביצ'אקצ'יץ' בברכו בצורה חמורה, והחמיץ את כל עונת 2020/21, וגם את עונת 2021/22, בה חזר לשחק רק במחזור האחרון.
בעונת 2022/23 ביצ'אקצ'יץ' לא חזר לשחק עדיין בצורה מלאה, וערך 9 הופעות ליגה בלבד.
באוקטובר 2023, כשכבר אינו תחת חוזה בהופנהיים, חתם ביצ'אקצ'יץ' בקבוצתו הקודמת, איינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה.
בעונת 2023/24 סיימו ביצ'אקצ'יץ' ובראונשווייג במקום ה-15 ונשארו בליגה, כשביצ'אקצ'יץ' מבקיע ארבעה שערים.
ביולי 2024 מונה ביצ'אקצ'יץ' כקפטן הקבוצה.
בחודש מאי 2008 השיג ביצ'אקצ'יץ' דרכון גרמני, והחל לשחק בנבחרת גרמניה עד גיל 18, אך בחר לבסוף לייצג את בוסניה והרצגובינה, בשטחה הוא נולד כאשר הייתה חלק מיוגוסלביה.
ביצ'אקצ'יץ' ערך הופעה אחת בלבד בנבחרת גרמניה עד גיל 18, והחל לשחק בנבחרת בוסניה עד גיל 19, בשורותיה ערך ארבע הופעות והבקיע שער אחד.
בשנת 2013 השיג ביצ'אקצ'יץ' אזרחות בוסנית, ובעצם החזיק באזרחות כפולה, דבר שאפשר לו לייצג את בוסניה גם בנבחרת הבוגרת.
ביצ'אקצ'יץ' נכלל בסגל הבוסני למונדיאל 2014, ושיחק במשחק הראשון מול נבחרת ארגנטינה, בו הפסידה נבחרתו בתוצאה 1–2. בשני המשחקים הבאים, בהם הפסידה בוסניה 0–1 לנבחרת ניגריה, וניצחה 1–3 את נבחרת איראן, ביצ'אקצ'יץ' לא שותף, והנבחרת הודחה כבר בתום שלב הבתים.
ביצ'אקצ'יץ' היה שותף לקמפיינים של נבחרת בוסניה בטורנירים של מוקדמות יורו 2016 ומוקדמות מונדיאל 2018, אך בשני הטורנירים כשלה הנבחרת להעפיל לטורנירים עצמם.
ביצ'אקצ'יץ' הבקיע שער אחד בכל אחד משני הטורנירים.
ארמין, נסיך ליפה היה ראש בית ליפה בין השנים 1949–2015.
ארמין נולד ב-18 באוגוסט 1924 בדטמולד ללאופולד הרביעי, נסיך ליפה ולאשתו השנייה, אנה, נסיכת איזנבורג ובידינגן, בתם של ברונו, נסיך איזנבורג ובידינגן השלישי וברטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן.
ארמין היה בן דוד ראשון של הנסיך ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, בן זוגה של יוליאנה, מלכת הולנד, ואף שימש כשושבין בחתונתם בשנת 1937.
בשנת 1949 מת אביו, וארמין ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-22 במרץ 1953, הוא ויתר על המיקום שלו לטובת אחיו למחצה, הנסיך לאופולד.
מהלך זה גרם למחלוקת בתוך הבית, וכמה נסיכים התחילו בהליכים משפטיים.
הנסיך לאופולד ויתר בשנת 1958 על ראשות הבית לטובת אחיו הבכור, הנסיך ארנסט.
מאוחר יותר באותה שנה, הוסכם על ידי כל הנסיכים הנוכחים באספה שהתקיימה, כי הנסיך המבוגר ביותר החי בגרמניה הוא יהיה ראש הבית, ובשל כך הפך הנסיך זימון קזימיר לראש הבית.
למרות שהסכים לכך בזמנו, ארנסט אוגוסט, נסיך ליפה, בנם של יוליוס ארנסט, נסיך ליפה ומריה, דוכסית מקלנבורג, מאוחר יותר הוא שינה את דעתו, מתוך אמונה כי כל נסיכי הבית, ולא רק אלו שחיים בגרמניה, צריכים להיחשב.
בסופו של דבר הוא מת בשנת 1990, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך ליפה המשיך את טענותיו לראשות הבית.
בנוסף, הנסיך ארמין טען שהוא לא חושב שהחלטתו בשנת 1953 הייתה בלתי חוזרת, טען גם הוא להיותו ראש הבית, בהתחשב בעובדה כי הוא ירש את ההון המשפחתי, כולל אדמות חקלאיות, יערות, וטירת דטמולד, בה הוא התגורר.
ב-20 באוגוסט 2015 מת ארמין בדטמולד, ובנו שטפן, נסיך ליפה ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-27 במרץ 1953 התחתן ארמין עם טראוטה בקר, בתם של גוסטב בקר ושרלוטה מאייר בגטינגן, גרמניה, ונולד להם בן אחד:
ארמין הרץ (בהונגרית: Herz Ármin; ארד, 1832 – בודפשט, 24 בפברואר 1916) היה תעשיין יהודי-הונגרי, יצרן סלמי הונגרי שהתפרסם ברחבי העולם.
ארמין הרץ נולד בעיר ארד כבנם של יוז'ף הרץ וברברה פישל.
כקבלן שילוח בספנות, הוא התחקה אחר ייצור הסלאמי מבעלי מלאכה איטלקים, ואחרי שחזר לביתו, הקים מפעל לייצור בשנת 1888. לאחר בחינה מדוקדקת של האקלים והתנאים החברתיים, הוא הקים מפעל בבודפשט, קרוב לדנובה, תוך ניצול האקלים המיוחד שמספק הנהר וההזדמנויות של עיר בירה משגשגת.
החישובים של הרץ הוכיחו את עצמם, וההוכחה הייתה הסלמי שכונה "סלמי של חורף" שצופה מבחוץ בעטיפת עובש אצילי והפך להצלחה תוך זמן קצר.
הוא זכה בפרס הגדול בתערוכת המילניום של שנת 1896. בשנת 1900 זכה סלמי החורף גם בגרנד פרי בתערוכה העולמית בפריס, ואפילו באיחוד האירופי קיבל בשנת 2009 את ההגנה ל"כינוי גאוגרפי מוגן" בשם "סלמי החורף של בודפשט".
ב־1 בספטמבר 1857 הם התחתנו במישקולץ.
ארמין הרץ נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
הרברט (הרץ) דיוזו (1862–1942), היה נשוי לשארולטה טריבל
ארמיליו אלקלדה דל ריו (בספרדית: Hermilio Alcalde del Río; נולד ב-1866 ב, פלנסיה – מת ב-1947 בטורלבגה, קנטבריה), היה ארכאולוג ספרדי, שהיה אחראי על ניהול בית הספר לאומנויות ומלאכות בטורלבגה כמעט 50 שנה.
הוא היה ראש עיריית טורלבגה בין 1920 ל-1922.
ארמיליו אלקלדה דל ריו נולד בעיירה וייאמדיאנה שבמחוז פלנסיה שבקהילה אוטונומית קסטיליה ולאון בצפון ספרד, ועבר זמן קצר אחר כך לטורלבגה בלוויית אמו האלמנה.
הוא החל את פעילותו הארכאולוגית בשנת 1902 כאשר ליווה את הגאולוג הספרדי למערת אלטאמירה.
בשנת 1903 הוא החל באיתור מספר גדול של מערות בקהילה האוטונומית של קנטבריה שבהן התגלו יצירות של אמנות סלע, בהן מערת אורנוס דה לה פניה, מערת קובלנס, , מערת סנטיאן, , והתחריטים של מערת אל פנדו.
הוא עבד גם במזרח אסטוריאס שם איתר את קבוצות הציורים והתחריטים של מערת פינדאל, מערת מסקולוס השנייה (Cueva de Mazaculos II), מערת אל קינטנל (Cueva de El Quintanal), מערת לה לוחה (Cueva de La Loja) או החפירות בטירת פניה מניל (Castillo de Peña Manil).
יצירה אחרונה זו היא עד היום ספר חובה על אמנות סלע פלאוליתית באזור קנטבריה.
אלקלדה דל ריו חפר באתרים פלאוליתיים כמו , מערת אורנוס דה לה פניה ומערת אל קסטיו, חפירות שמומנו על ידי אלבר הראשון, נסיך מונקו, ו"המכון לפלאונטולגיה אנושית" (Institut de Paléontologie Humaine) שאותו הקים אלבר הראשון בפריז.
אלקלדה דל ריו השתתף בהקמת משלחת של "החברה המלכותית הספרדית להיסטוריה של הטבע" (Real Sociedad Española de Historia Natural) בסנטנדר יחד עם לורנסו סיירה וחסוס קרבאיו (Jesús Carballo).
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נטש אלקלדה דל ריו את הפעילות הארכאולוגית.
עם הפסקת הפעילות הארכאולוגית של אלקלדה דל ריו והפסקת הפעילות של עבודת המכון לפלאונטולגיה אנושית, המחקר הפרהיסטורי בקנטבריה היה משותק כמעט עד לשנות החמישים של המאה ה-20.
ב-2016 יצא לאור שוב ספרו מ-1906 "הציורים והתחריטים של המערות הפרהיסטוריות במחוז סנטאנדר: מערת אלאטמירה, מערת קובלנס, מערת אורנוס דה לה פינה, מערת אל קסטיו", מהדורת הנצחה לרגל חגיגות היום החמישי לספרות קנטבריה בטורלבגה ב-19 בפברואר 2016, חגו של סנט ביטו דה ליבנה, קדוש פטרון של הסופרים מקנטבריה.
ב-2017 יצא לאור בטורלבגה הספר "ארמיליו אלקלדה דל ריו (1866–1947)" לרגל יום השנה ה-150 להולדתו.
ספר מחווה של אסופה של 15 מאמרים שפרסמה אגודת הסופרים של קנטבריה שבכתיבתם לקחו חלק שמונה עשרה סופרים.
פודור נולד במשפחה יהודית כבנם של אילש (אליהו) פליישנר ומגדולנה האס.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בעיר אוז'הורוד (בהונגרית אונגוואר, אז חלק מממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
את לימודי המשפטים סיים באוניברסיטה בבודפשט.
הוא הפך דוקטור למשפטים בשנת 1885 ולעורך דין בשנת 1886. בשנת 1890 מונה לבית המשפט השלום של רובע 5 בבודפשט ובשנת 1895 הועבר למשרד המשפטים, שם עבד במחלקה להכנת חוקים.
במיוחד לקח חלק בעבודה בנושא רפורמת הליטיגציה (יחד עם דיולה טרפי).
הוא הכין את ההסבר לטיוטת הדו"ח של שאנדור פלוֹס (לימים שר המשפטים בממשלת הונגריה) לגבי ההליך המשפטי ההונגרי (בדומה לתקנות סדר הדין האזרחי ולחוק סדר הדין הפלילי בישראל) שפורסם בשנת 1893 (החוק עבר רק בשנת 1911).
בשנים 1910–1912 כיהן פודור כנציג ממשלת הונגריה בוועידת האג בנושא שטרי חליפין בינלאומיים.
מאמריו המשפטיים הופיעו בכתבי עת שונים (למשל.
סגן נשיא אגודת המשפט ההונגרית
חבר הנהלה באיגוד המשפט הבינלאומי.
תקיפת מהלכיו המשפטיים בפשיטת רגל של חייב חדל פירעון (בודפשט, 1887);
הליך הירושה (עם דז'ה מרקוש, בודפשט, 1896)
קוד סדר הדין האוסטרי (1896)
המשפט הפרטי ההונגרי (עורך, כרכים 1–5, סייעו בידו בעריכת כרכים 1 ו-3: מור קיש ודז'ה מרקוש) (1890–1897)
פרשנות של עסקאות משפטיות בהליך ביקורת (1899)
קוד סדר הדין האזרחי (בודפשט, 1912)
ארמין הלפגוט (בהונגרית: Helfgott Ármin; אויפשט, 25 במאי 1878 – מוסקבה, 28 בדצמבר 1942) היה מהנדס כימיה יהודי-הונגרי, חבר ופעיל המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
ארמין הלפגוט נולד במשפחה יהודית כבנם של בעל המלאכה בתחום העורות ליפוט הלפגוט ושל יוזפה רוזנפלד.
לאחר בית הספר היסודי סיים את לימודיו בגימנסיה ריאלית.
מכיוון שמצבו הכלכלי היה די קשה, הוא נתן שיעורים פרטיים כדי לעזור להוריו בנשיאת נטל לימודיו.
לאחר סיום בחינות הבגרות למד ב"אוניברסיטת יוזף המלכותית לטכנולוגיה" שנקראת היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, שם סיים בשנת 1901 תואר בהנדסה כימית.
הוא למד באוניברסיטה אצל פרופסור וינצה ורטה, "שאף על פי שהיו רק שני סטודנטים בכיתתו, עדיין חשב שכדאי להעביר את כל ההרצאה כשהוא מדבר בקול רם, כאילו קבוצה שלמה של סטודנטים נמצאת שם." - ציטוט מפי ארמין הלפגוט.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בגיל צעיר מאוד.
אחרי סיום לימודיו באוניברסיטה, עבד זמן מה בברלין, ואחר כך חזר להונגריה והתקבל ב"נורות ליבון וחשמל מאוחדת".
הוא דיבר גרמנית טובה, גם צרפתית וקצת אנגלית.
עבודתו בנורות ליבון וחשמל מאוחדת זכתה לשבחים רבים.
הוא היה מהנדס מיומן ביותר.
הוריו קיוו שימצא שידוך טוב, אך הוא התחתן עם נערת פועלים ענייה.
ב-9 בדצמבר 1916 התחתן באויפשט עם צציליה ארדש, בתם של אנדראש ארדש ואגנש וארו.
(עוד לפני נישואיו, אחותו הצעירה של ארמין הלפגוט התחתנה עם אחיו של ליפוט אשנר, מנכ"ל "נורות ליבון וחשמל מאוחדת", וזה עורר עניין גדול באותה תקופה).
לארמין הלפגוט ואשתו נולדו שלושה ילדים בהונגריה: גזה הלפגוט בשנת 1910, מיקלוש הלפגוט בשנת 1912 וויקטור הלפגוט בשנת 1914 ושני ילדים נוספים נולדו בברית המועצות: פאל הלפגוט וקלרה הלפגוט.
בשנת 1917 הוא היה מייסד האיגוד הלאומי לפקידי התעשייה והתחבורה (IKTOSZ), ומאוחר יותר כיהן כנשיא הארגון.
כחבר בחוג גלילאו השתתף בעבודתם של מה שכונה "סוציאליסטים מהפכניים".
הוא נלכד בינואר 1918 בגלל תועמלנות אנטי-מיליטריסטית ושוחרר במהלך מהפכת החרציות.
באותה שנה הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ולמועצת הפועלים של בודפשט, משם גירשו את הקומוניסטים ב-28 בינואר 1919. הוא ארגן את ה"התאחדות לאומית של מהנדסים שכירים" (AMOSZ), ומאוחר יותר הפך למנהיג שלה.
במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה קומיסר הייצור של "נורות ליבון וחשמל מאוחדת" ושימש חבר הדירקטוריום (מועצה מקומית בת שלושה חברים) של אויפשט.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נידון ל-4 שנות מאסר, אך בשנת 1922 נשלח לרוסיה הסובייטית במסגרת חילופי האסירים הסובייטי-הונגרי.
בשנת 1933 מונה למנהל תשלובת נורות הליבון של לנינגרד.
הוא נעצר בשנת 1938 באשמה מפוברקת ונידון למוות.
ארמין לאשט הוא פוליטיקאי גרמני.
כיהן כראש הממשלה של מדינת נורדריין-וסטפאליה מ-2017 עד 2021, וב-16 בינואר 2021 נבחר למנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והיה מועמד לתפקיד הקנצלר בבחירות הכלליות בגרמניה שנערכו בספטמבר 2021.
לאשט נולד בבורטשייד, פרבר סמוך לאאכן, ליד הגבול עם בלגיה והולנד, להורים היינריך לאשט ומרסלה לבית פרינגס.
הוא גדל במשפחה קתולית אדוקה.
אביו היה מהנדס מכרות ועבד במכרה פחם, ולאחר מכן הפך למורה.
לאשט למד משפטים באוניברסיטאות בון ומינכן, והוסמך לעריכת דין ב-1987. ב-1986 החל גם ללמוד עיתונאות.
לאשט עבד כעיתונאי משנת 1986 ועד 1991. בין השנים 1995–1999, בעודו מכהן גם כחבר בפרלמנט, היה מנכ"ל חברת ההוצאה לאור הקתולית איינהרד-פרלאג, שהייתה בעבר בהנהלת חותנו היינריך מלנגרה.
לאחר הבחירות הכלליות בגרמניה בשנת 1994 הפך לאשט לחבר הבונדסטאג הגרמני, והיה חבר בוועדה לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי ובוועדה לענייני האיחוד האירופי.
בנוסף, היה אחראי על הוועדה לענייני התקציבים בין 1999 ל-2001 ועל הוועדה לענייני חוץ בין 2002 ל-2005. במסגרת תפקידו האחרון כאחראי על הוועדה לענייני חוץ, היה אחראי על היחסים בין האיחוד האירופי והאו"ם.
תחת ראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה יורגן ריטגרס, כיהן לאשט כשר המדינה לדורות, משפחה, נשים ושילוב בין השנים 2005 ועד שנת 2010, וכשר המדינה לעניינים פדרליים, אירופה ומדיה משנת 2010. בשנת 2010 התמודד ללא הצלחה נגד נורברט רטגן לתפקיד יו"ר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית במדינה.
כאשר רטגן התפטר מתפקיד זה בשנת 2012, נבחר לאשט ליורשו.
ב-4 בדצמבר 2012 הוא נבחר לאחד מחמישה סגני יו"ר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית הלאומית, בתפקיד זה כיהן לצידם של פולקר בופיה, תומאס שטרובל , יוליה קלקנר ואורסולה פון דר ליין.
בנובמבר 2015 ביקר לאשט במחנה הפליטים זעתרי בירדן על מנת ללמוד עוד על מצוקת הסורים שנמלטו ממלחמת האזרחים בסוריה.
בין מרץ 2015 לינואר 2016, הוא עמד בראש נציבות שדנה על מדיניות הפליטים.
ב-27 ביוני 2017 החל לשמש כראש ממשלת מדינת נורדריין-וסטפאליה וכמו כן להשתתף כחבר בוועדה לענייני חוץ ובוועדת הביטחון.
לאשט הוא גם חבר באקדמיה האירופית למדעים ואומנויות.
לקראת הבחירות למנהיגות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית הודיע לאשט בפברואר 2020 כי יתמודד על תפקיד יו"ר המפלגה ויריבו לשעבר ינס שפאן ישמש כסגנו.
ב-7 באוקטובר 2021 התפטר לאשט ממנהיגות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בעקבות המפלה שנחלה המפלגה.
ב-26 באוקטובר סיים את תפקידו כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה לאחר שמינה את הנדריק ויסט כיורשו.
לאשט נתפס בתוך המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית כליברלי, מתון ופתוח.
לאשט מחזק את האיחוד האירופי בנושאים כמו לחימה בטרור בינלאומי ופשע מאורגן, כמו גם מדיניות האנרגיה.
במהלך המשבר הכלכלי באירופה טען לאשט כי יציאה של יוון מגוש האירו עלולה לעורר טלטלה לא רצויה בדרום אירופה.
לקראת ההצבעה בפרלמנט ביוני 2017, לאשט הביע את התנגדותו לנתינת זכות הנישואים לזוגות חד מיניים.
בעודו עדיין חבר פרלמנט, ובעקבות ביקור במזרח התיכון בשנת 2001, הביע לאשט את מורת רוחו בנוגע למימון האיחוד האירופי לספרי לימוד אנטישמיים המשמשים בבתי ספר פלסטינים, על ידי השוואתם לתעמולה הנאצית, מה שגרם לו לדחוף לפיקוח מחמיר יותר על אופן ייעוד הכספים המועברים לישראל ולרשות הפלסטינית.
בעבר התבטא בקשר לאנטישמיות אצל מהגרים וטען שהאנטישמיות אצלם הולכת וגוברת ושעל גרמניה להבהיר להם שתפיסתם לא מקובלת.
בשנת 2018 ביטל לאשט את הופעותיו בפסטיבל האמנות והמוזיקה של הרוהרטרינלה עקב הופעה של תנועת ב-BDS בפסטיבל.
עקב תפקידו כנציג מורשה ליחסי התרבות בין צרפת לגרמניה, רק בשנת 2020 נפגש לאשט שלוש פעמים עם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
לצד ינס שפאן הוזמן לאשט על ידי מקרון להשתתף בחגיגות יום הבסטיליה בפריז, כאות תודה על תפקודם בסיוע לאזרחי צרפת במהלך התפשטות מגפת הקורונה בצרפת.
במרץ 2020 הוענק לו פרס ע"ש ישראל יעקובסון מטעם איחוד היהודים הפרוגרסיבים בגרמניה (UpJ) בעבור שירותיו למען היהדות הליברלית וחיזוק חיי היהודים בנורדריין וסטפאליה.
לאשט נשוי לסוזן, אותה הכיר בילדותו במקהלת ילדים קתולית בהנהגת אביה של סוזן.
הם התחתנו בשנת 1985. לבני הזוג שני בנים ובת.
המשפחה מתגוררת ברובע בורטשייד באאכן.
בנו יוהנס לאשט הוא בלוגר ודוגמן, המייעץ לאביו באופנה.
ארמין נוימן (בהונגרית: Neumann Ármin; אוראדיה, 14 בפברואר 1845 – בודפשט, 31 בינואר 1909) היה עורך דין, מחבר ספרי משפט, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, בעל תואר "יועץ חצר המלוכה", חבר האספה הלאומית (הונגריה), כלומר חבר פרלמנט.
ארמין נוימן נולד במשפחה יהודית כבנו של יאקאב שמואל נוימן.
בתום סיום לימודיו בהונגריה ובחו"ל, הפך עורך דין באזור ערי השדה {פאפה, סקשפהרוואר) בין השנים 1869–1884 ולאחר מכן בירה, בבודפשט בין השנים 1884–1909. בשנת 1882 הפך למרצה לדיני מסחר ולדיני שטרות באוניברסיטת בודפשט.
בין השנים 1887–1903 היה חבר בפרלמנט ההונגרי מטעם המפלגה הליברלית ממחוז הבחירה ברצק.
משנת 1889 עבד כפרופסור באוניברסיטה.
ארמין נוימן הקים את "בית הספר להכשרת גננים של האגודה היהודית לחקלאות ולמלאכה" בבודפשט.
כמו כן היה מהיוזמים הנמרצים של הקמת אגודת החסות הלאומית היהודית.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5-1-14)
הסבר לקוד המשפטי המסחרי (בודפשט, 1878–1882)
המהות והאופי המשפטי של ביטוח חיים (בודפשט, 1881)
חברות בערבון מוגבל (בודפשט, 1889)
על הסדר המטבע שלנו (בודפשט, 1891)
הסבר החוק להגנת סימני מסחר (בודפשט, 1892)
ארמין רוטמן (בהונגרית: Rothman Ármin; ז'בינצה, 30 באוקטובר 1860 – בודפשט, 19 ביולי 1932) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
ארמין רוטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של אלעזר רוטמן, סוחר ושל פפי שוורץ.
בשנת 1883 סיים תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
מספטמבר 1884 עבד כעוזר פרופסור (junior assistant professor) במשך שלוש שנים, ואז למד רפואת שיניים במכון יוז'ף ארקבי (מקודם: אַרנשטיין).
בשנת 1891 הוסמך כמרצה בכיר בתחום פתולוגיית וריפוי השיניים.
בין השנים 1887–1932 הוא היה הרופא הראשי של הפוליקליניקה של בודפשט.
הוא היה חלוץ היסטולוגיית השיניים ההונגרית, ועסק בעיקר בהיסטופתולוגיה של דלקות כרוניות ומוך השן.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה אולגה הלר, בתם של הסוחר ארמין הלר ושל יוהנה זילברברג, אותה נשא לאישה ב-20 באוגוסט 1890 בבודפשט.
אשתו, אירן מנהיים (1895–?), הייתה רופאה.
בעלה ד"ר אלק פלדי (1895–?) היה רופא שיניים.
בודפשט, 1885. (עבודות גמר בתחום מדעי הטבע XV.
14. מאמרים מהמכון לפיזיולוגיה של האוניברסיטה ההונגרית המלכותית השנייה, שהוצגו על ידי ינה ינדרשיק יחד עם עבודתו של אימרה נאג')
פורסם על ידי מערכת של מגזין של איגוד האמבולנסים בהונגריה (בודפשט, 1891, עם אחרים)
ארמין פריש (בהונגרית: Frisch Ármin; מיגלץ, 13 בינואר 1866 – בודפשט, 13 באפריל 1948) היה רב הונגרי, מורה יהודי, היסטוריון של הספרות בהונגריה.
ארמין פריש הוא בנם של איגנץ פריש ושל ינקה וייס.
הוא נולד במיגלץ, בדרום ממלכת הונגריה (היום צפון סרביה).
בין השנים 1884–1894 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1893 קיבל דוקטורט במדעי הרוח בבודפשט ובשנת 1895 סמיכה לרבנות.
הוא גם קיבל תעודת הוראה לתיכון לשפות יוונית ולטינית.
משנת 1898 היה מורה לדת של הקהילה היהודית של פשט ומשנת 1920 היה יועץ תרבותי של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
פריש זכה להישגים רציניים בעריכת ספריית המסמכים היהודית ההונגרית ועבודתו ככותב ספרי לימוד.
שמו נקשר בארגון בית החניכות והכשרת אמנים של האגודה לתרבות ציבורית.
הוא שרד את השואה ונפטר בשנת 1948 בגיל 82 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
תורת האתיקה של קאנט, תוך התחשבות מיוחדת בכלליות ובצורך, בודפשט, 1893
עם מבוא, הסברים על נושא ושפה, בודפשט, 1901
קטעים מהספרות היהודית לאחר התנ"ך, בודפשט, 1906 (מהדורה מחודשת 1993),
חינוך דתי בתיכון מתוך ספר תהילים, בודפשט, 1899
קטעים מספרי הנביאים, בודפשט, 1903
היסטוריה של היהודים משנת 1492 ועד היום, בודפשט
ארמין קצ'קמטי (בהונגרית: Kecskeméti Ármin; קצ'קמט, 21 באפריל 1874 – מחנה ריכוז בשטרסהוף, אוסטריה (Strasshof an der Nordbahn), 15 ביולי 1944) היה רב הונגרי, היסטוריון של הספרות, היסטוריון, פרופסור באוניברסיטה, אחיו של הרב ליפוט קצ'קמטי.
ארמין קצ'קמטי היה תלמיד בשנים 1887 עד 1897 בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל למד גם באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח בשנת 1896. בשנת 1897 קיבל סמיכה לרבנות.
משנת 1898 ועד מותו הוא היה הרב הראשי של הקהילה הניאולוגית בעיר מאקו.
משנת 1921 הפך לחבר בוועדת הניהול של בית המדרש לרבנים בבודפשט.
ב-21 ביוני 1931 קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת סגד.
לאחר מכן במשך תשע שנים העביר הרצאות בנושא ההביליטציה (תשעה עשר סמסטרים).
הוא היה חבר מערכת של מגזינים ועיתונים יהודיים שונים, נחשב לנואם ודרשן מצוין.
קצ'קמטי גורש ביוני 1944 למחנה ריכוז, וכעבור כחודש מת במחנה הריכוז בשטרסהוף (אוסטריה).
הוריו היו יאקאב קצ'קמטי ורוזליה וייס.
בין שני בניו התאומים עבד פאל קצ'קמטי כעיתונאי, ואחר כך הפך לפרופסור לסוציולוגיה בקליפורניה והתיידד מאוד עם המלחין בלה ברטוק.
בנו השני, ג'רג' קצ'קמטי, היה עורך העיתון בשפה הגרמנית הפסטר לויד.
נכדיו של הרב הראשי המלומד הם הסוציולוגית ז'וז'ה פרגה, חברה קבועה באקדמיה ההונגרית למדעים וקארוי קצ'קמטי, היסטוריון וארכיונאי.
זכרו נשמר באמצעות שם רחוב ולוח זיכרון בעיר מאקו, במרכז העיר.
בליל 26 באוקטובר 2009 צעיר בן 22 ניפץ את לוח הזיכרון.
הלוח החדש נחנך ב-11 בנובמבר.
לאסלו שויום, נשיא הרפובליקה של הונגריה, השתתף גם הוא באירוע.
הצעיר נתפס על ידי המשטרה ובית המשפט גזר עליו 20 ימי עבודות שירות בגין מעשהו.
"היהודי" בשירה ובדרמה העממית ההונגרית (בודפשט, 1896)
"היהודי" בספרות היפה ההונגרית (בודפשט, 1897)
תולדות הספרות היהודית (I - II.
נאום חנוכת בית הכנסת (מאקו, 1914)
ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים (I - II.
היסטוריה של יהודי מחוז צ'נאד (מאקו, 1929)
תולדות ישראל בעידן המקרא (בודפשט, 1942)
ארמין פלש (בהונגרית: Flesch Ármin; אסלו, 17 במאי 1878 – בודפשט, 22 במרץ 1953) היה רופא (MD), רופא ילדים, גם בעל תואר דוקטור (PhD).
הוא אביו של רופא העור והפרופסור באוניברסיטה פטר פלש.
ארמין פלש נולד במשפחה יהודית כבנם של פנחס פלש ושל ריזי (תרזיה) פריד.
הוא החל את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1902. באותה שנה החל את הקריירה שלו כרופא ילדים בבית החולים לילדים שטפניה.
כרופא הילדים עבד כאחד מעמיתיו הקרובים ביותר של יאנוש בוקאי, רופא הילדים הידוע ביותר בהונגריה של התקופה, במרפאת הילדים ובבית החולים הקשור למרפאת הילדים.
על מנת להרחיב את הידע שלו ניסה לבקר במוסדות הילדים המפורסמים ביותר בתקופתו.
בשנת 1907 ערך מסע לימודי לחו"ל במכון צ'רני ופינקלשטיין, אשר היה חלוץ במחקר בנושא תזונת תינוקות והפרעות אכילה.
לאחר שחזר להונגריה, המשיך בעבודתו הקלינית ומונה למרצה באוניברסיטה בשנת 1912 ובשנת 1913 הוחלט למנותו כמרצה בכיר באוניברסיטה לפתולוגיה ולרפואה של מחלות תינוקות.
בשנת 1916 מונה לרופא ראשי במכון בודפשט למקלט הילדים הממלכתי.
הוא נשאר שם עד 1926 ואז הוזמן כרופא הראשי של בית חולים עצמאי לילדים שהוקם בבודפשט.
פתיחת בית החולים החדש הזה (בית חולים לתינוקות וילדים ברחוב מדאראש) התקיימה רק בסוף שנת 1929 בגלל קשיים כלכליים.
מאותו יום ועד 31 בדצמבר 1943 הוא היה מנהל בית החולים והרופא ראשי של המחלקה לרפואת תינוקות וילדים.
הוא פרש עם כניסתם לתוקף של חוקי הגזע האנטי יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
הוא שרד את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה, ככל שבריאותו הרעועה אפשרה, המשיך לעבוד כרופא ילדים.
הוא לא יכול היה לחזור לבית החולים ברחוב מדאראש מכיוון שזה נפגע קשות במהלך המלחמה ושיקומו לא הושלם עד 1947. מוקדם יותר באותה השנה הוא עמד בראש משלחת הרפואה ההונגרית לקונגרס הילדים הבינלאומי בניו יורק.
את עשרות שנות ניסיונו ברפואת ילדים כרופא הראשי של מרפאת רחוב שאנדור פטרפי הוא העמיד לרשות "שירותי בריאות ילדים בבירת הונגריה".
בתפקיד זה הוא מצא גם דרכים ללמד רופאים צעירים, להגדיל את הידע המקצועי שלהם ולפתח את חשיבתם הרפואית.
עבודתו זכתה בתואר פרופסור באוניברסיטה ולאחר מכן בפרס "רופא מעוטר".
הוא מילא את תפקיד נשיא סקציית רפואת ילדים בהונגריה.
אשתו הייתה מריאנה אדלר, איתה התחתן ב-14 באוקטובר 1913 בבודפשט.
פרס שייסד נכדו של ארמין פלש, פטר פרנק.
הפרס פתוח לרופאי ילדים בבתי חולים ציבוריים או במרפאה אוניברסיטאית, ללא קשר לגילו, שמלבד עבודות הריפוי היומיומיות המצטיינת שלו, מבצע פעילות מדעית בעלת שם בינלאומי בכל תחום של רפואת הילדים ופועל למען העניים ומוכי גורל.
ברובע 13 בבודפשט מרחב הציבורי (פסז') נושא את שמו.
ספר לימוד לרפואת ילדים (מהדורה רביעית, בודפשט, 1925)
ארמין פלש (בהונגרית: Flesch Ármin; באצ'אלמאש, 11 באפריל 1865 – מחנה השמדה אושוויץ, 1944) היה הרב הראשי של הערים קאניז'ה, ואחר כך של מוהאץ'.
לאחר שסיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל הן דוקטור לפילוסופיה והן סמיכה לרבנות, הוא נבחר לרב הראשי בקאניז'ה בשנת 1887, וכעבור שנתיים בעיר מוהאץ'.
הרב פלש פעל שם עד גירושו לאושוויץ.
הרב ארמין פלש לקח חלק פעיל בחיים הציבוריים במוהאץ', בעיקר עם קריאה ולימוד בציבור, דרשות בחגי ישראל ונאומים בחגים הלאומיים.
ביולי 1944 גורש לאושוויץ, שם נרצח.
ארמין פלש ביצע עבודה משמעותית בתחום הספרות התורנית.
שפע מאמריו ומחקריו הופיעו בכתבי עת וספרי שנה שונים.
דרשותיו, נאומיו החגיגיים והקראותיו הופיעו גם הם בדפוס בחוברות נפרדות.
יעקב ב"ר אבא מרי ב"ר שמשון אנטוּלִי (1194, פרובאנס, דרום צרפת - 1256), מחכמי פרובנס, רב, תלמיד חכם, רופא.
תוספת להיסטוריה של ההסבר האלגורי של המקרא.
יעקב ב"ר אבא מרי ב"ר שמשון אנטוּלִי.
נאום כניסה לתפקיד הרב במוהאץ' באוגוסט 1889. פץ', 1889.
דרשה בחג הפסח באפריל 1898
הספד לזכרו של אדולף רוזנברג ז"ל.
ארמין פלש בטקס אבלות מוהאץ', 1900.
הארכת חיים על בסיס מקראי ותלמודי.
עם הסברים מהותיים מאת: ארמין פלש.
הסברים למשלי שלמה: מדריך לחיים דתיים-מוסריים, מוהאץ, 1935.
מנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים בבודפשט, חוקר התלמוד וספרות המדרש.
הספר הוכן על ידי תלמידיו לרגל יום השנה התשעים לחייו.
ארמין שניצר (בהונגרית: Schnitzer Ármin; הונפלווה, 8 בדצמבר 1836 – 23 בדצמבר 1914) היה הרב הראשי של העיר קומרום (היום העיר חצוייה ובגדה הצפונית של הדנובה היא שייכת לסלובקיה, בעוד הגדה הדרומית להונגריה), מנהל בית הספר היהודי, נשיא איגוד הרבנים הלאומי של הונגריה וסגן נשיא התאחדות יוקאי בקומרום.
ארמין שניצר למד בישיבת ניקולסבורג ובגימנסיה במקום.
אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטה והפך לדוקטור במדעי הרוח.
הוא קיבל סמיכה לרבנות וב-31 בדצמבר 1861 נבחר לרב בעיר קומרום ואחר כך הרב הראשי של העיר, שם שירת עד מותו.
ראוי להזכיר כי בשנת 1866 פעל לזיכויים של כמה נאשמים הונגרים בבית הדין הצבאי ובשנת 1867 ביוזמתו, בוטלה במחוז נוסחת השבועה המשפילה ליהודים.
הוא היה גורם משמעותי בסמכות החקיקה העירונית והמחוזית ובחיי התרבות של העיר קומרום.
מאוחר יותר נבחר כנשיא איגוד הרבנים הלאומי של הונגריה וגם הפך לסגן נשיא המחוז.
בשנת 1892, אחרי ארבעים שנות פעילות, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה העניק לו את צלב הזהב המוכתר וחברות במסדר פרנץ יוזף.
בטקס היובל שאורגנה על ידי הקהילה היהודית המקומית ב-29 ביוני בו השתתפו ראשי העיר והכפרים במחוז, כמרים של עדות אחרות ואזרחי העיר ללא הבחנה עדתית.
הפעם כיבד אותו גם הסופר הגדול מור יוקאי במכתב ברכה.
ארמין שניצר היה חבר גם בהנהלת בתי הספר של העיר קומרום, חבר בגוף המחוקק של העיר ובוועדה המנהלית.
הוא נהנה מפופולריות רבה בשל הפטריוטיות החזקה שלו ובשל כישרונו לנאום (הוא למד גם הונגרית בקומרום בנוסף לגרמנית ונשא בבית הכנסת דרשות ונאומים מדי פעם בשפה זו).
ארמין שניצר תרם את הגלובוס מסוג Willem Jansz Blaeu למוזיאון הדנובה לאוסף המוזיאון.
מוזיאון המיקרו של שניצר ארמין, קומרום.
כיתת בית הספר התיכון יאנוש שייה בקומרום.
Komárom, 1880. נאום ביום ההולדת ה-50 של אשתו
Komárom, 1884. נאום ביום הולדתו ה-100 של משה מונטיפיורי
מאמריו הופיעו בכל העיתונים של קומרום, בספרי השנה של האגודה הספרותית יהודית-הונגרית ובכתב העת היהודי "שוויון" (Egyenlőség) בבודפשט.
ארמין הגדוש (בהונגרית: Hegedűs Ármin; 5 באוקטובר 1869, סצ'ן – 29 ביוני 1945, בודפשט) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
במשרדו המשותף עם הנריק בהם (1867–1936) תכנן מבנים משמעותיים מתחילת המאה ה-20. עבודותיו התאפיינו בסוף המאה ה-19 בסגנון ההיסטוריציזם המאוחר, אחרי זה האר נובו ולאחר מכן בין שתי מלחמות העולם, ההיסטוריציזם החדש ובעקבותיו ארכיטקטורת האר דקו.
ארמין הגדוש נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר שמואל הגדוש (1817–1906) ושל רוזליה גוטפרוינד.
בשנת 1892 השיג את התואר שלו באדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
תחילה עבד במשרד מהנדס העיר של בודפשט ולאחר מכן התחבר עם הנריק בהם לפתיחת משרד אדריכלות משותפת.
ילדיהם: קלרה, ארז'בט, אישטוואן, אנדראש, מגדה, לאסלו.
הגדוש פרש ב-1922 משירות המדינה.
אחרי ששרד את השואה הוא היה קורבן לתאונה ב-29 ביוני 1945 בגיל 76. לפי היומון "מדיאר נמזט", היועץ והאדריכל הטכני הראשי בדימוס ירד מהמדרכה ברחוב ואצי ומשאית דרסה אותו למוות.
אחת העבודות המשותפות שלהם היא הבניין של בית הבנק טרק לשעבר (1906) בכיכר סרוויטה בבודפשט (כיכר מרטינלי היום), שהיה מקושט, מודגש ובית החולים-בית מרחץ פרו פטריה נבנה ב-1915. מרחצאות אירמה המעוצב בפיישטיאני הוא בעל גוון אר נובו.
חזית המלון הגדול, אך בעיקר חללי הפנים הייצוגיים, כולל אולם קבלת הפנים והמסעדה, נשלטת על ידי הנאו-בידרמאייר שלאחר האר נובו.
מה שנקרא בית ההבראה של אלכסנדר כבר נוצר בתקופות האקלקטיות שלו כלפי יצירות בארוק.
בעוד שלבית המרחץ הקטן יותר שנבנה בדארובאר יש גוון גבעת
יחד עם ארתור שבשטין ואיזידור שטרק, הוא לקח חלק בבניית מלון הספא והספא ההונגרי החשוב ביותר, מלון גלרט בבודפשט, והכין את תוכניות האר נובו המאוחרות שלו (1911–1918).
לאחר רקע כזה, למשרד בהם והגדוש היה ניסיון עיצובי נאות לבניית ספא ומלונות ספא בשנות ה-20. אולם בניגוד לבניניים הקודמים, כמעט כולם נבנו בסגנון נאו-בארוק.
הגוש הראשי בן שתי הקומות של בית המרחץ והמלון העירוני בקישקונפלדיהאזה מזכיר טירה בארוקית.
בניין בית המרחץ והמלון טיסה (1927) בעיר סולנוק שונה באופן קיצוני מהיצירה הסימטרית הזו, שבנוסף לעיצוב הנאו-בארוק החזק אף הוא, יוצרת קומפוזיציה מאוזנת וא-סימטרית.
בעיר בקשצ'בה נבנה בניין סיטי ספא ומלון על מגרש פינתי עם זווית חדה.
מרכז הכובד של תוכנית הרצפה והחזית הוא הכניסה לפינה והמבואה התלת־ממדית המרכזית מאחוריה.
המבנה של המרחצאות התרמיים בעיר אגר מזכיר אחוזה בארוקית.
בית העירייה של אויפשט, בודפשט, (1899–1900) – יחד עם הנריק בהם
מלון העץ הירוק, פיישטיאני (1903) – יחד עם הנריק בהם
מתחם בניין הכניסה של בית הקברות הציבורי החדש, בודפשט, (1903)
בית העירייה פשטארז'בט, בודפשט, (1905–1906) – יחד עם הנריק בהם
בית הבנק טרק, Budapest, Szervita tér 3. (1905–1906) – יחד עם הנריק בהם
בית הספר Dob utca, בודפשט.
בית המטבחיים אויפשט (1911) – ייחד עם הנריק בהם
מלון גלרט, Budapest, Szent Gellért tér 2. (1911–1918) – יחד עם ארתור שבשטין ואיזידור שטרק
Peacock House, בודפשט, רחוב ואצי.
וילה אלכסנדר, פיישטיאני (1912) – בוהם עם הנריק
מלון פישר, לימים מלון ליפא, פיישטיאני (1912)
בית החולים Pro Patria Bath, פיישטיאני (1915–1916) – יחד עם הנריק בהם
City Bath and Hotel, קישקונפלדיהאזה (1928–1926) – יחד עם הנריק בהם
בניין ספא עירוני ומלון ספא, בקשצ'בה, (1927)
מתחם המלון והספא סולנוק (1928)
בניין הקולנוע, סולנוק, Templom utca 4. (1930) – יחד עם הנריק בהם
ניתן לשער שיש עוד יצירות של בהם הגדוש בסלובקיה, אך אין לכך עדות עדיין.
ארמין בראט, (במקור פרוינד, בהונגרית: Barát Ármin; אילאבה, 7 ביולי 1860 – בודפשט, 26 בפברואר 1937) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מתרגם, בעל תואר "יועץ חצר המלך" (1905).
ארמין פרוינד החל את דרכו כעיתונאי בעיר ארד, ולאחר מכן עבר לטימישוארה כמנסח והפך לעורך של "טמשווארר צייטונג" (Temesvarer Zeitung), עיתון בשפה הגרמנית שהופיע בעיר במשך כ-100 שנים, בין השנים 1852 ועד 1948. בין השנים 1905–1915 עבד בלשכת העיתונות של משרד ראש הממשלה בבודפשט ובין השנים 1911–1915 עמד בראשה.
הוא פרש לגמלאות ב-1915. בראט היה חבר מייסד של "אגודת העיתונאים הלאומית של עיתונאי ערי השדה" ושל "אגודת יאנוש אראן" בטמשוואר והוא המשיך בעבודתו העיתונאית בהונגרית ובגרמנית.
הוא תרגם את שיריהם של היינריך היינה ושל ניקולאוס לנאו להונגרית ואת שיריהם של יאנוש אראן, יוז'ף קיש ומיהאי טומפה לגרמנית.
בראט שנולד במשפחה יהודית הוא בנם של מור פרוינד ושל פאולה טדסקו.
ילדיהם היו בלה בראט (1888–1945), אדריכל, סופר והיסטוריון אמנות, ואירן בראט (1890–1972) רופאת ריאות ופאולה בראט מורה.
גיבוש משחק הבמה ההונגרי בטימישוארה (טימישוארה, 1896)
חמישים שנות ההיסטוריה של בנק החיסכון הראשון בטימישוארה .
לנאו, ניקולאוס: שירה (בודפשט, 1923)
ארמין בלשה (במקור: אהרון וייס, בהונגרית: Balassa Ármin; הודמזוושרהיי, 4 באוגוסט 1861 – סגד, 12 בינואר 1924) היה עורך דין, עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי.
אהרון וייס נולד במשפחה יהודית ולפי פנקס הרישום של הקהילה היהודית בעיר הולדתו אביו היה אנטון וייס ואמו צילי גיינר.
בלידתו נרשם בשם אהרון וייס.
הוריו הקפידו מאוד על לימודיו ובשנת 1880 עבר את בחינות הבגרות בתוצאות מצוינות בבית הספר התיכון בעיר הולדתו.
בכיתות הגבוהות של בית הספר התיכון שמו הפרטי ההונגרי היה ארמין.
בסיום לימודיו בתיכון החל ללמוד בספטמבר 1880 בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו רק ב-1888, משום שהקדיש זמן רב לשאיפותיו הספרותיות והעיתונאיות גם כסטודנט באוניברסיטה.
הוא כתב מחזות והלחין שירי עם.
מאמריו הופיעו ב"חדשות בודפשט" (Budapesti Hírlap) תחת השם של WA.
כבר בשנת 1881 שינה את שמו לארמין בלשה, והצו מס' 45414 משנת 1881 אישר את שינוי השם.
הצלחותיו המוקדמות הובילו אותו גם לספרות ולתיאטרון, לאחד ממחזותיו הלחינו את המוזיקה פישטה דנקו (מוזיקאי צועני הונגרי, כותב שירים מפורסם מאוד) ודיולה סקאצ', מחזה שלו הועלה בעיר הולדתו הודמזוושרהיי, ולאחר מכן בסגד, בקושיצה ובסקשפהרוואר.
שם המחזה היה "לאצי המסכן".
ב-1888 פרסם לחנים לשבעה שירים של הסופר ומשורר לאיוש פושה.
הצלחתו בתחום הספרות והעיתונות לא גרעה מהקריירה המקורית שלו, הוא הפך לעורך דין לאחר לימודיו באוניברסיטה, ובמאי 1889 קיבל את הרישיון שלו מהמועצה המלכותית למשפטים בבודפשט.
ביוני 1889 פתח את משרד עורכי הדין שלו בסגד בקומה הראשונה של "בית גרין" ליד בית המרקחת ברקצ'אי, בכיכר סצ'ני 13. כיום ידוע שזה התחיל אצלו קריירה מוצלחת מאוד של עורך דין.
ארמין בלשה הפך לסנגור מצוין, הידע המעמיק שלו במשפט, הזיכרון המעולה וההיגיון המופתי שלו עזרו לו בכך.
בנוסף לעיסוק המשפטי, מאמריו על הספרות המשפטית פורסמו בכתבי העת "המשפט" (A Jog) "עיתון עורכי הדין" (Ügyvédek Lapja), ו"המשפטן ההונגרי" (Magyar Jogász) בשנות ה-90 של המאה ה-19 ובעשור הראשון של המאה ה-20 הוא היה עורך דין וכותב מאמרים מבוקש בסגד.
בלשה כתב הרבה לעיתונים מחוץ לבודפשט (Szegedi Napló, Szegedi Híradó, Aradi Közlöny, Hazánk, Nagyvárad) וכו' והקים את העיתון היומי "סגד והסביבה" Szeged és Vidéke) (1920-1902)), שבו הוא היה המוציא לאור וגם העורך הראשי.
כיוון העיתון היה לאומי ליברלי, בדיוק כמו השקפת עולמו של ארמין בלשה.
כעורך דין פלילי פעיל, בלשה היה משוכנע שהמשפט הפלילי משמש הן להגנה על האינטרסים הציבוריים וגם של המדינה והן להגנה על חירויות האזרח.
הוא הוגדר על ידי צורת חשיבה זו גם בתחומים אחרים של החיים האזרחיים.
במקביל, התאפיין גם בפתיחות הליברלית ולמרות הסיפורת האנכרוניסטית והפרובינציאלית שלו, הוא נתן מקום לכתבים המודרניים של המאה ה-20 כמו דיולה יוהאס, מיהאי באביץ', דז'ה קוסטולאני, גזה צ'אט (במקור יוז'ף ברנר), ואפילו לזולטאן שומיו (בסביבות 1910).
עמדתו התקרבה לרדיקליזם הליברלי של אוסקר יאסי מאמצע העשור הראשון של המאה ה-20 אך אחרי 1910 הוא לא יכול היה וגם לא רצה "לצעוד" איתם.
מלחמת העולם הראשונה הגיעה עם בעיות פיננסיות.
באותה תקופה בלשה ערך את העיתון עם צוות צעיר יותר.
במהלך שתי המהפכות (מהפכת החרציות והרפובליקה הסובייטית ההונגרית), השליטה בעיתון חמקה לחלוטין מידיו.
הוא לא יכול היה לעקוב אחר האירועים המואצים.
למורת רוחו הופיעו בעיתון שלו מאמרים שבגינם המערכת האנטי-מהפכנית המנצחת תקפה אותו.
בספטמבר 1919 הוביל בלשה משלחת לפרנסי העיר בשם יהודי סגד כדי למחות נגד ההסתה לביצוע פוגרום באזרחי סגד היהודים.
לאחר מכן, פרש יותר ויותר מהחיים הציבוריים אל ספריו, שם עסק בקלאסיקות ובפילוסופים שהיו יקרים ללבו.
הוא רצה לכתוב את זיכרונותיו, אבל היה עייף ומוגבל בשל מחלת הלב שלו.
ההספד שלו נכתב על ידי הסופר הגדול פרנץ מורה.
על קברו, נפרדו ממנו הרב עמנואל לעף ודיולה יוהאס.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בסגד (29-1-9).
ב-10 במרץ 1891, נשא לאישה את בתו של אדולף לייר (Leyer Adolf), בעל אחוזות.
"לבבות איכרים" (טרגדיה עממית, 1899);
"בזכות הלאמת אמנות הבמה בסגד" (1896);
"מקלופי עד בוקאני" (מחשבות פוליטיות, 1909).
"פסטיבל הזיכרון של אגודת דוגוניץ': לרגל יום השנה הראשון למותו של המזכיר הכללי המנוח של האגודה ב-28 באפריל 1918 כתבו ארמין בלשה ופרנץ מורה עורך יוז'ף סלאי.
"זריעת סתיו": (שנים עשר נאומים).
בלשה עסק גם בהלחנת מוזיקה וכמה שירי עם שלו ראו אור.
לשכת עורכי הדין סגד (מ-1889 עד מותו)
אגודת דוגוניץ' (מ-1892 עד מותו)
ארמין צימרמן היה אדמירל גרמני אשר שירת בקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה התגייס לבונדסוור ושימש כמפקח הכללי שלו (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1972–1976.
צימרמן נולד בלומנהאו ב-23 בדצמבר 1917. ב-1937 הוא התגייס לקריגסמרינה ובמהלך מלחמת העולם השנייה שימש כמפקד שייטת שולות המוקשים ה-46 בתעלת למאנש.
לקראת סוף המלחמה הוא הוביל את הפשיטה על גרנוויל - אחת ההצלחות האחרונות של הקריגסמרינה במלחמה.
במהלך המלחמה הוא נפצע קשה וקיבל את הצלב הגרמני בזהב.
לקראת סוף המלחמה נפל בשבי הבריטי, ולאחר מכן עסק בפינוי מוקשים מחופי גרמניה.
ב-1956 הוא התגייס לדויטשה מרינה בדרגת קורבטנקפיטן.
הוא שימש כנספח הצי הגרמני בלונדון וכמפקד שייטת שולות המוקשים של הצי.
בין 1968–1970 שימש כמפקד הצי הצפוני של הבונדווסר.
בין 1970–1972 הוא שימש כמפקד הדויטשה מרינה.
ב-31 במרץ 1972 הוא מונה למפקח הכללי של הבונדסוור.
הוא היה איש הצי הראשון שהפך למפכ"ל הבונדסוור.
ביוני 1976 הוא החל לסבול מהשפעות מאוחרות של פציעתו מימי המלחמה.
הוא נפטר ב-30 בנובמבר של אותה שנה.
ארמין וייס (בהונגרית: Weisz Ármin או Weiss; הודמזוושרהיי, 27 באוגוסט 1888 – בודפשט, 27 ביולי 1933) היה דוקטור לרפואה, יהודי-הונגרי, רדיולוג, רופא ראשי, מנהל מחלקה ומנהל מכונים רדיולוגים בבתי החולים של הקהילה היהודית של פשט, לרבות בית החולים לילדים.
ארמין וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר הרמן וייס ושל לאונורה פוגל.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון בעיר הולדתו, שם עבר ביוני 1907 את בחינות הבגרות בתוצאות מצוינות.
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
לאחר שהשיג את התואר שלו ברפואה הוא התמחה במרפאה הפנימית מס' 2 של האוניברסיטה.
ב-1 בינואר 1919 מונה לרופא משנה למשך שנה אחת.
ב-17 במרץ בחרה בו מועצת העם לתפקיד רופא בבית חולים ציבורי.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, נפתחו נגדו הליכים משמעתיים והוא הושעה מתפקידו.
בשנת 1920 נענה להצעתו של הנריק בנדיקט והפך לרופא הראשי (רדיולוגי) של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט ושל מכון הרנטגן של בית החולים לילדים ברודי ז'יגמונד ואדל אותו גם ניהל כמנהל המכון.
התזות הרפואיות שלו ומחקריו פורסמה בכתבי עת מקצועיים.
הוא נפטר בגיל צעיר והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בהלווייתו השתתפו חברי נשיאות הקהילה היהודית של פשט ונציגים רבים מהקהילה הרפואית.
הכירורג ומנהל בית החולים של הקהילה האורתודוקסית של פשט מיקשה רוזנאק ספד לו בשם הקהילה היהודית, בעוד דז'ה אצל רופא וחוקר שיבח את עבודתו המחקרית והמקצועית בשם בתי החולים של הקהילה היהודית של פשט.
בשם איגוד הרדיולוגים של בודפשט, וידור רווס, רופא ראשי, ובשם עמיתיו וחבריו בבתי החולים נפרדה ממנו ד"ר מרגיט לאופולד.
נתונים על מחלת שפעת של מערכת העצבים המרכזית .
על כמה מחלות עצמות של נוער.
טיפול רפואי בשחפת ריאתית בסנטוריום בקשר ל-205 מקרים.
ארמין שפיגל (בהונגרית: Spiegel Ármin; קורנויבורג [Korneuburg] 28 בינואר 1883 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 27 במרץ 1945) היה רב הונגרי, רב ראשי, מורה דתי.
דמות בולטת בחיי התרבות היהודית בהונגריה, לרבות תפקידיו הציבוריים.
ארמין שפיגל הוא בנם של ליפוט שפיגל ושל מגדולנה שטרן.
הוא השלים את לימודיו בין השנים 1898 לבין 1909 בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא קיבל סמיכה לרבנות ב-1910 וקיבל תואר דוקטור במדעי הרוח.
ב-1910 היה הרב של הקהילה היהודית בעיר סרווש, ובשנים 1911 עד 1944 רב ולאחר מכן רב ראשי באסטרגום.
הוא היה גם מורה לדת בבית הספר הריאלי העירוני בעיר אסטרגום ובגימנסיה המקומית.
ביוני 1944 גורש לאושוויץ, משם נלקח מאוחר יותר למאוטהאוזן.
הרב שפיגל היה דמות בולטת בקרב האינטלקטואלים היהודים, היה חבר באגודה הספרותית היהודית-ההונגרית והיה בין עורכי הלקסיקון היהודי ההונגרי.
אשתו הייתה גיזלה וכסלר (1888–?), לה נישא ב-1910. התחתן ב-8 ביוני בארז'בטווארוש, בודפשט.
בתו היא ליוויה שפיגל, נשואה למיקלוש בלומנטל.
הקדמה והקדמה להיגיון של יוסף אבן כספי "צרור הכסף"(בודפשט, 1924)
ארמין גלאטר (בהונגרית: Glatter Ármin; ספשי, 24 באפריל 1861 – בודפשט, 29 באוקטובר 1931) היה צייר דיוקנאות ומיניאטורות יהודי-הונגרי מצליח מאוד, אביו של הצייר דיולה גלאטר.
ארמין גלאטר נולד במשפחה יהודית והחל את לימודיו בבית הספר לציור מודלים בבודפשט והמשיך באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, אך לאחר מכן התאמן ברוסיה, באיטליה ובמשך שנה בפריז.
משנת 1888, הוא הופיע בקביעות עם עבודותיו בתערוכות של היכל האמנות היוקרתית.
עבודותיו הן בעיקר פורטרטים, דיוקנאות חיים מפורטים, אבל הייתה תקופה שבה צייר גם פורטרטים מיניאטוריים.
יצירותיו נשמרות על ידי הגלריה הלאומית של הונגריה וכמה מוזיאונים ואוספים ציבוריים.
ארמין סינאנצ'ביץ' (בסרבית: Армин Синанчевић; נולד ב-14 באוגוסט 1996) הוא אתלט סרבי, סגן אלוף אירופה (מינכן 2022) בהדיפת כדור ברזל.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר לא הצליח לקבוע תוצאה בגמר הדיפת כדור ברזל, לאחר שבשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 21.51 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיים במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.74 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.89 מטר.
במשחקי הים התיכון שנערכו באוראן שבאלג'יריה ביוני-יולי זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא תחרות חדש של 21.29 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.39 מטר, אחרי פיליפ מיאלייביץ' מקרואטיה (21.88 מטר) ולפני תומאש סטאנק מצ'כיה (21.26 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות הדיפת כדור ברזל.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.78 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני לא הצליח לקבוע תוצאה במוקדמות הדיפת כדור ברזל.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 24 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.31 מטר.
ארמין פצ'י (בהונגרית: Ármin Pécsi; נולד ב-24 בפברואר 2005 בהיינבורג אן דר דונאו שבאוסטריה) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ליברפול מהפרמייר ליג .
פצ'י גדל במחלקות הנוער של גיור ופושקש אקדמיה.
ב-1 ביולי 2023 הושאל לצ'אקוואר מליגת המשנה ההונגרית למשך חצי עונה, וערך 18 הופעות ליגה.
עם חזרתו מההשאלה החל לשמש כשוער הראשי של פושקש אקדמיה, וערך 16 הופעות במסגרת ליגת העל ההונגרית בעונת .
בעונת , בה סיימה פושקש אקדמיה במקום השני בליגה, ערך 30 הופעות ליגה.
ב-7 ביוני 2025 חתם בליברפול מהפרמייר ליג.
אֲרָמִית היא שפה שמית צפון מערבית, שמדוברת ברציפות מאז האלף הראשון לפני הספירה ועד ימינו.
בעת העתיקה הייתה הארמית שפה רווחת במזרח התיכון ובמרכז אסיה, ובעיקר בארץ ישראל, בסוריה, באשור, בבבל, ובממלכת פרס.
הארמית הייתה שפת הדיבור של ארץ ישראל, סוריה ומסופוטמיה.
השפה הארמית מקורה בקרב הארמים, עם שמי קדום שאכלס אזורים שונים במזרח הקרוב, במיוחד בסוריה, עיראק וטורקיה של ימינו.
הארמים היו קונפדרציה שבטית ושפתם, הארמית, התפתחה בהדרגה והתפשטה בין קהילות ארמיות שונות.
בתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל (1200–539 לפנה"ס) הארמית החלה להיות שפה משמעותית והחליפה בהדרגה את האכדית כלינגואה פרנקה במזרח הקרוב.
היא דוברה על ידי שבטי ארמים שונים והתפשטה בקרב אשורים, בבל ועמים אחרים במזרח הקרוב לצרכים מנהליים ודיפלומטיים.
היא שימשה שפה משנית למסמכים רשמיים, כתובות מלכותיות והתכתבויות עם מדינות וסאליות ומעצמות זרות.
האימפריה הראשונה ששילבה את הארמית במערכת הבירוקרטית שלהם הייתה האימפריה האשורית החדשה.
למרות שהנאו-אשורים השתמשו בעיקר באכדית כשפתם הרשמית, הם החלו לאמץ את הארמית לצד האכדית למטרות מנהליות ודיפלומטיות.
התפתחות זו התרחשה במהלך המאה ה-8 לפני הספירה, והארמית זכתה בהדרגה לבולטות במסמכים הרשמיים ובהתכתבויות של האימפריה.
השימוש של האימפריה הנאו-אשורית בארמית היווה תקדים לאימפריות הבאות באזור, כמו האימפריה הפרסית, לאמץ ולנצל את השפה לתפקידים מנהליים וממשלתיים.
הארמית חדרה לארץ ישראל באמצעות עולי בבל דוברי הארמית, בתקופת בית שני.
הארמית הייתה אז השפה הרווחת (לינגואה פרנקה) של האימפריה הפרסית ששלטה בבבל.
הארמית שימשה גם בכתבי קודש יהודיים, כגון ספר עזרא וספר דניאל בתנ"ך, המשנה (במובאות), התלמוד הבבלי, התלמוד הירושלמי, תרגום אונקלוס, תרגום יונתן וספר הזוהר.
עם התפשטות האסלאם במאות ה-7 וה-8, כבשו המוסלמים הערבים שטחים נרחבים, כולל אזורים שבהם דיברו ארמית.
הערבית החלה בהדרגה להחליף את הארמית כשפת המינהל, ענייני הדת והחינוך.
הארמית שמרה על בולטתה כשפה מדוברת בקהילות נוצריות, במיוחד באזורים כמו אדסה (אורפה), נציבין, ומוסול.
כשהנצרות התפשטה באזור, הקהילות דוברות הסורית אימצו את האמונה הנוצרית והחלו להשתמש בשפה הסורית כאמצעי לביטוי דתי ותאולוגי.
זה הוביל להופעתה של צורה כתובה מובהקת של סורית המכונה סורית קלאסית, שהסתמכה רבות על המבנים הדקדוקיים ואוצר המילים של הארמית.
הסורית הקלאסית שימשה רבות בטקסטים הנוצריים של הקהילות הללו.
דובר הארמית הראשון המוזכר במקרא הוא לבן הארמי, בדברו שתי מילים בארמית: "יְגַר שָׂהֲדוּתָא" (בראשית לא, מז) (בעברית: גל עדות).
נהוג לחלק את רובדי השפה הארמית לחמש תקופות ראשיות:
ארמית קדומה, או ארמית עתיקה: 925–700 לפנה"ס
ארמית רשמית, או ארמית ממלכתית: 700–200 לפנה"ס
ארמית בינונית: 200 לפנה"ס – 200 לספירה
ארמית חדשה: 700 לספירה עד ימינו
מתקופה זו, שמתחילה במאה ה-9 לפנה"ס, קיימות כ-30 כתובות: החשובות בהן נמצאו בתל פחריה, ספירה, נירב וכתובת זכור.
החל משנת 700 לפני הספירה, בערך, החלו להשתמש באימפריה האשורית החדשה בשפה הארמית לשם כתיבת מסמכים רשמיים.
השפה נפוצה על פני כל האזור שהיה תחת שליטתה של האימפריה האשורית, כולל ארץ ישראל.
מתקופה זו קיימות כתובות רבות, בהן כתובות על אבן, פפירוס, חרס ועץ.
הכתובות התגלו כמעט בכל רחבי המזרח התיכון ואסיה המרכזית, כולל אפגניסטן, איראן ומצרים.
לזו האחרונה יש משמעות חשובה, משום שבארץ מצרים שורר מזג אוויר חם ויבש, וזו הסיבה ששרדו שם כתובות רבות.
במצרים הדרומית (=העליונה), באי יב שמתחת לעיר סוֵן (סְוֵנֶה המקראית), היה יישוב יהודי גדול בסביבות 400 לפנה"ס, ושם התגלו כתובות רבות בארמית, המכונות מכתבי יב.
הארמית הממלכתית נמצאת גם במקרא, בפרקים הכתובים בארמית מקראית , שנמצאים בספרים עזרא ודניאל.
יש גם פסוק אחד בארמית בספר ירמיהו (פרק י פסוק 11).
לתקופה זו משתייכות הלשון הנבטית (שהייתה מדוברת בחבלים שונים של ערב ונכחדה), והתדמורית (שהייתה מדוברת בתדמור ובאזורים סמוכים, ונכחדה), וכן תרגום אונקלוס לתורה.
בתקופה זו נחלקת הארמית לשני ניבים שונים, מזרחי ומערבי.
כל אחד מהניבים מתחלק בעצמו לשלושה ניבים עיקריים.
הניב המזרחי, שהיה מדובר באזור בבל, כולל את הניבים הבאים:
ארמית בבלית – שפתם של יהודי בבל, ובה נכתב התלמוד הבבלי.
בו נכתב תרגום הפשיטתא למקרא ועוד כתבים נוצריים.
לדיאלקט זה יש גם כתב מיוחד משלו, כתב סורי.
מנדעית – דיאלקט של כת המנדעים, כת גנוסטית.
גם למנדעית כתב המיוחד לה.
הניב המערבי, שדובר בארץ ישראל, כולל את הניבים הבאים:
ארמית גלילית – שפתם של יהודי הגליל.
בשפה זו נכתב התלמוד הירושלמי והמדרשים הארצישראליים.
ארמית שומרונית – שפת השומרונים.
דיאלקט זה השתמר בשימוש דתי וליטורגי לאורך ימי הביניים ועד היום.
ארמית נוצרית – דיאלקט שדובר באזור יהודה, נקרא גם סורית ארצישראלית.
בעבר סברו שדובר רק בפי נוצרים, ואולם המחקר גילה שיש גם שרידים לדיבור יהודי בדיאלקט זה.
ארמית יהודאית – ארמית שדוברה על ידי יהודים באזור דרום הר חברון בלבד, מרבית יהודה התרוקנה מיהודים במרד בר כוכבא אך באזורים מועטים אכן שרדו יהודים דוברי ארמית.
ארמית מדבר יהודה – ניב אחר של ארמית יהודאית מאוחרת ששונה מהניב המדובר בדרום הר חברון, היה מדובר באזור בקעת הירדן ויריחו ולאורך ים המלח במקומות כמו עין גדי.
קיימים קווי דמיון דיאלקטיים בין ניבים מזרחיים ומערביים הקשורים בקשר תרבותי.
דהיינו בין הארמית הבבלית במזרח והארמית הגלילית במערב (ניבים יהודיים), ובין הסורית במזרח והסורית הארץ-ישראלית במערב (ניבים נוצריים).
אולם, קווי הדמיון המשותפים לאזורים הגאוגרפיים בולטים מאלה המשותפים לקבוצות התרבות.
עם הכיבוש הערבי במאה ה-7 החל תהליך הדרגתי של התאסלמות וקבלת התרבות הערבית בקרב האוכלוסייה במזרח התיכון.
המתאסלמים מקרב הדוברים ארמית עברו בהדרגה לדבר ערבית, והארמית נשארה שפתם של היהודים והנוצרים.
הערבית הסורית הושפעה במידה רבה מן הארמית, ועד היום אפשר למצוא בה מילים ביטויים ומבנים תחביריים, שמקורם בארמית.
קהילות קטנות המדברות ארמית השתמרו עד המאה ה-20, אם כי חלו שינויים גדולים באופי השפה.
בדיאלקט המזרחי מדברות קהילות בכפרים בעיראק, באיראן, בטורקיה, בגאורגיה, ובארמניה.
זוהי גם שפתם של יהודים שעלו מאזורים אלה לישראל (בעיקר יוצאי כורדיסטן, למשל קהילת נאש דידן), ורבים מהם משתדלים לשמר דיבור ארמי בישראל גם בימינו.
יוצאי כורדיסטן בישראל מכנים בדרך כלל את ניביהם הארמיים בשם "כורדית" או "כורדית יהודית" (אין לבלבל בין ניבים ארמיים אלה לבין השפה הכורדית המדוברת בפי הכורדים המוסלמים).
בדיאלקט המערבי, ארמית מערבית חדשה, מדברים בשלושה כפרים בסוריה (ובראשם הכפר מעלולה).
בעברית, מתקופת המקרא דרך לשון חז"ל והעברית הרבנית ועד העברית החדשה השתלבו הרבה מילים וביטויים מהארמית.