tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשחק הופץ על ידי סגה בתחילה בצפון אמריקה ב-23 בפברואר 2010 ובהמשך באירופה ב-26 בפברואר 2010.
בהמשך שווקה גם גרסה של המשחק למכשירים ניידים על ידי Gameloft.
בנוסף לכך פותחה גם גרסת ארקייד למשחק אשר פועלת במערכת הiOS ומערכת ההפעלה Mac OS X.
Sonic Adventure (ביפנית: ソニックアドベンチャー, Sonikku Adobenchā; בתרגום חופשי, "הרפתקאות סוניק") הוא משחק וידאו לקונסולת הדרימקאסט המהווה חלק מסדרת המשחקים "סוניק הקיפוד".
המשחק פותח על ידי קבוצת סוניק והופץ על ידי סגה.
בעקבות ביטול המשחק Sonic X-treme לקונסולת ה-Sega Saturn, סוניק טים החלו לעבוד על משחק זה ב-1997. צוות פיתוח של 60 אנשים יצר את המשחק תוך עשרה חודשים, ולקחו השראה ממקומות בפרו ובגואטמלה.
סגה הכריזו על המשחק באוגוסט 1998; הוא שוחרר ביפן בדצמבר, ולשאר העולם בספטמבר 1999.
בעקבות הצלחת המשחק, נוצרה גרסה מיוחדת לקונסולת הגיימקיוב ולמערכת ההפעלה Windows בשם Sonic Adventure DX: Director's Cut, עם גרפיקה מעודכנת ואתגרים נוספים.
גרסת High definition למשחק שוחררה לפלייסטיישן 3 ול-Xbox 360 ב-2010, ול-Windows ב-2011. ביקורות עבור גרסאות אלה היו חיוביות פחות; מעריצי המשחק הרגישו שהמשחק התיישן בצורה רעה ולא החזיק במבחן הזמן.
גרסה זו הופצה בישראל תחת הד ארצי.
הסיפור עוקב אחרי סוניק, טיילס, נאקלס, איימי רוז, ביג החתול ו-E-102 גאמה במסעם לאסוף את שבעת יהלומי הכאוס ולעצור את דוקטור אגמן מלחזק את כאוס.
במשחק ישנן שש דמויות שניתן לשחק בהן: סוניק הקיפוד, מיילס "טיילס" פראוור, נאקלס הקיפודן, איימי רוז, E-102 גאמה וביג החתול.
לכל אחת מהדמויות יש עלילה שונה והסיפורים של הדמויות משיקים זה עם זה.
מעבר לשלבים עצמם במשחק יש מקומות שניתן להסתובב בהם, למצוא את השלבים ולעשות משימות.
ישנם שלושה מרחבים: הרחפת של אגמן, היער, וסטיישן סקוור.
באזורים אלה מופיעות מספר דמויות שאפשר לדבר איתן, והן יכולות לרמוז לשחקן איפה המקום שהוא צריך להיות בו.
בכל אזור מסתתרות מספר משימות, שדרוגים ושלבים.
לכל דמות מבנה שלב אחר, סוניק צריך להגיע לסוף השלב, נאקלס צריך למצוא את הרסיסים של היהלום הראשי, ביג צריך לדוג צפרדע בשם פרוגי וכדומה.
מחוץ למשחק הראשי, השחקנים יכולים לגדל חיית מחמד וירטואלית בשם צ'או.
במשחק ניתן לטפל בחיות מחמד וירטואליות בשם "צ'או".
הם נמצאים בשלושה גנים: הג'ונגל, העיר והספינה של אגמן.
את הצ'או אפשר להאכיל, ללטף ואף ניתן לשחק איתם.
הצ'או יכולים לצייר, לישון, לשחות, לשחק אחד עם השני, להתאהב וללדת.
כמו כן, כדי לפתח צ'או צריך להביא לו מזון.
השחקן עצמו גם יכול להתחרות נגד הצ'או בתחרויות ריצה; אם מנצחים בכל חמשת המפות שנמצאות במשחק, הצ'או מתפתחים וכך דרגת הקושי עולה.
בתחרות אי אפשר לשלוט בצ'או, אך אפשר לדעת מה יהיו הביצועים שלו בתחרות לפי הכוחות שלו; ישנם חמישה כוחות: מהירות, תעופה, חוזק, כושר ושחייה.
הצ'או מקבלים את הכוחות האלו מחיות שניתן לאסוף בשלבים העלילתיים.
Sonic Adventure 2 (ביפנית: ソニックアドベンチャー, Sonikku Adobenchā Tsū; בתרגום חופשי, "הרפתקאות סוניק 2") הוא משחק וידאו לקונסולת הדרימקאסט משנת 2001 המהווה חלק מסדרת משחקי הווידאו "סוניק הקיפוד", והמשך למשחק Sonic Adventure שיצא ב-1998. המשחק פותח על ידי סוניק טים ויצא לאור על ידי סגה.
במשחק יש שלושה מצבי משחק: סיפור הגיבור (Hero Story), בו אפשר לשחק בתור סוניק הקיפוד, טיילס ונאקלס הקיפודן, הסיפור האפל (Dark Story) שבו אפשר לשחק בתור שאדו הקיפוד, רוז' העטלפה ודוקטור אגמן, והסיפור האחרון, שבו יש את השלב האחרון והבוס האחרון.
בשלבים של סוניק ושאדו צריך לרוץ ולהגיע לטבעת הענקית בסוף השלב, בשלבים של טיילס ודוקטור אגמן צריך ללכת בתוך מכונה, לירות באויבים ולהגיע לסוף השלב, ובשלבים של נאקלס ורוז' צריך למצוא שלושה חפצים המשתנים משלב לשלב (יהלומי הכאוס, חלקים של יהלום המאסטר, מפתחות ועוד.).
Sonic 3D Blast (ידוע ביפן כ-Sonic 3D, באירופה כ-Sonic 3D: Flickies' Island) הוא משחק וידאו מסדרת המשחקים סוניק הקיפוד, שיצא בשנת 1996 לקונסולת ה-Sega Genesis\Mega Drive ולקונסולת ה-Sega Saturn וב-1997 יצא למחשב האישי.
בנוסף לכך בשנת 2002 הושק ל-GameCube אוסף משחקים שנקרא "Sonic Mega Collection" וכולל את המשחק.
בשנת 2004 הושק לפלייסטיישן 2, אקסבוקס ו-PC גרסה חדשה חדשה הנקראת "Sonic Mega Collection Plus" הכוללת גם היא את המשחק, שיצא בהמשך לפלטפורמות נוספות.
דוקטור רובוטניק מגלה על קיומם של הפליקים (Flickies), ציפורים שגרות באי בודד, ויכולות לעבור דרך טבעות שמובילות לממד אחר.
הוא לוקח אותם ומכניס אותם לתוך רובוטים, כדי שיעזרו לו למצוא את יהלומי הכאוס ולהשתמש בכוח שלהם כדי להשתלט על העולם.
סוניק הגיע לאי, מצא אותם, וגילה על התוכנית של רובוטניק.
זמן קצר לאחר מכן, סוניק הביס את רובוטניק והחזיר את הפליקים דרך טבעת שמובילה לאי שלהם.
במשחק ניתן לשחק עם סוניק בלבד אך ישנם עוד דמויות שניתן לראות במשחק
נאקלס - הוא מסתתר במקומות בשלב, כאשר מגיעים אליו עם מעל ל-60 טבעות מגיעים לשלב מיוחד שצריך לאסוף כמה שיותר טבעות בשביל להשיג את כל יהלומי הכאוס.
טיילס - הוא מסתתר במקומות בשלב, כאשר מגיעים אליו עם מעל ל-60 טבעות מגיעים לשלב מיוחד שצריך לאסוף כמה שיותר טבעות בשביל להשיג את כל יהלומי הכאוס.
רובוטניק - האויב של סוניק.
סוניק נלחם מול ד"ר רובוטניק בשלבי הבוס בכל עולם.
פליקים - יש 4 סוגי פליקים כחול, סגול, אדום וירוק.
כשמפוצצים רובוט הוא משחרר פליקי שהיה חבוי בו.
בכל עולם ישנם שלושה שלבים, 2 מהם רגילים והשלב האחרון בעולם הוא בוס (מלבד הבוס הסופי).
Green Grove - עולם טבעי עם דשא ועצים, בעולם זה ניתן להשיג בשלבי בונוס עד בין 2–4 יהלומי כאוס (תלוי באיזה גרסה של המשחק).
Rusty Ruin - עולם מקדש רדוף רוחות, בעולם זה ניתן להשיג עד 2 יהלומי כאוס (תלוי באיזה גרסה).
Spring Stadium - עולם קרקס, צבעוני ומבולגן, בעולם זה ניתן להשיג עד 2 יהלומי כאוס (תלוי באיזה גרסה).
Diamond Dust - עולם קרח, מושלג וחורפי.
Volcano Valley - עולם רותח מלא אש ולבה.
Gene Gadget - עולם טכנולוגי מלא גאדג'טים.
Panic Puppet - בדומה לעולם הקודם טכנולוגי, בעולם זה במקום לפוצץ רובוטים צריך לפוצץ קפסולות.
Final Fight - עולם חשוך בו יש מין שטיח סגלגל שקוף שעליו סוניק עומד ונלחם מול רובוטניק.
גרסת המגה דרייב - הגרסה הראשונה של המשחק, לעומת הגרסה השנייה, הגרפיקה במשחק פחות טובה ויש הבדל בין שלבי הבונוס, מראה השלבים, מוזיקה ובוסים סופיים.
גרסת סגה סטורן/מחשב - לעומת הראשונה, גרסה זו יותר טובה מבחינת איכות, מוזיקה וגרפיקה, ונוצרה כדי לכפות על ביטול המשחק Sonic X-Treme.
גרסת הבמאי - שוחררה ב-2017 על ידי ג'ון ברטון, מפתח המשחק לג'נסיס ומייסד חברת Traveller's Tales.
שוחררה ל-Steam Workshop ובתור טלאי תוכנה למשחק המקורי.
Songkick היא חברה אמריקאית המספקת מידע על סיבובי הופעות ומכירת כרטיסים להופעות מוזיקליות.
החברה, באמצעות אתר אינטרנט ואפליקציה למכשירים ניידים, מאפשרת למשתמשים לעקוב אחר אמנים הנמצאים בסיבוב הופעות, לקבל התראות על הופעות באזור שלהם ולרכוש כרטיסים להופעות.
לחברה, שבסיסה בניו יורק, יש משרדים בלונדון, בנאשוויל ובלוס אנג'לס.
השירות שלה זמין ב-61 מדינות ברחבי העולם.
Songs I Wrote with Amy (בעברית: "שירים שכתבתי עם איימי") הוא מיני-אלבום שפורסם באופן עצמאי על ידי הזמר-יוצר הבריטי אד שירן.
לאחר ההצלחה של "+", פורסמו מחדש חמישה מאלבומיו הקודמים, בהם Songs I Wrote with Amy, אשר פורסם בפעם השנייה ב-9 בדצמבר 2011. כל השירים נכתבו בשיתוף פעולה של אד שירן יחד עם איימי ודג'.
ב-2015, הודיע שירן על פרסומו של מארז תקליטים חדש שנקרא "5".
מארז זה כולל חמישה מיני-אלבומים שפרסם בעבר, כאשר אחד מהם הוא Songs I Wrote with Amy.
סוניק בום: עלייתו של ליריק הוא משחק מחשב המהווה חלק מסדרת המשחקים "סוניק הקיפוד" מבית סגה.
המשחק נחשב לזיכיון נפרד לגמרי מהסדרה, ופותח על ידי Big Red Button, בניגוד לשאר משחקי הסדרה שפותחו על ידי קבוצת סוניק.
המשחק יצא לאור ב-11 בנובמבר 2014 לקונסולות ה-Wii U בלבד.
המשחק מבוסס על סדרת הטלוויזיה "סוניק בום".
הסיפור עוקב אחר סוניק הקיפוד, טיילס, נאקלס הקיפודן ואיימי רוז ומתרחשת לפני עלילת סדרת הטלוויזיה.
החבורה מתפצלת במרדף אחר דוקטור אגמן.
סוניק וטיילס נלחמים נגד צבא הרובוטים של אגמן, ולאחר שהם מתחברים שנית עם איימי ונאקלס, הם מבחינים במקדש ובו יש סמל של קיפוד ושועל (רמז לסוניק ולטיילס).
צבא רובוטים נוסף נלחמת בחבורה, ובתוכו גם "סוניק המתכתי" - כפילו הרובוטי המרושע של סוניק.
סוניק מאיץ בכולם להיכנס למקדש המסתורי.
במקום הם מוצאים נחש קפוא בשם ליריק, ומשחררים אותו לאחר שקפא לפני אלפי שנים.
ליריק מתגלה כנבל מרושע, ועל החבורה לעצור את תוכניותיו.
במשחק ישנן כמה דמויות שלא מופיעות בזיכיון המקורי, כגון סטיקס הגירית, מאיה, מר פינק, פרסי ועוד.
משחקיות המשחק שונה משאר המשחקים בסדרה.
המשחק אינו מבוסס על ריצה במסלול ליניארי אלא בנוי כמשחק פעולה מגוף שלישי.
השחקן שולט בדמות אחת מהחבורה, אך מסוגל להחליף בין ארבעתם בכל עת, כאשר לכל דמות יכולות ומהלכים שונים המסייעים בקרבות ובחקירת השלבים.
המשחק זכה לביקורות גרועות במיוחד.
הוא קיבל ציון כולל של 32 מתוך 100 במדד הסקירות Metacritic, וציון של 33% במדד הסקירות GameRankings.
למרות הכיוון החדש לזיכיון, המבקרים מציינים לרעה את עלילת המשחק וכתיבת הדמויות, השליטה הרעועה במצלמה ובדמויות, הגרפיקה, וכן כמות הבאגים במשחק.
Song Sung Blue (בעברית: שיר מושר בעצב) הוא שיר משנת 1972 שכתב והקליט ניל דיימונד, בהשראת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 מאת מוצרט.
השיר יצא כחלק מהאלבום "Moods" של דיימונד, ואחר כך הופיע באלבומי הופעה ואלבומי אוסף רבים.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 האמריקני, והיה במשך 12 שבועות במצעד Top 40. כמו כן נכנס השיר למצעד הסינגלים הבריטי והגיע למקום ה-14.
"Song Sung Blue" היה להיטו השני של דיימונד בארצות הברית שהגיע לראש המצעד, אחרי השיר "Cracklin' Rosie" משנת 1970, והוא שיר הסולו האחרון שלו שהגיע למקום הראשון (ב-1978 הגיע למקום ראשון במצעד השיר "You Don't Bring Me Flowers" שאותו שר דיימונד בדואט עם ברברה סטרייסנד).
בנוסף לכך שהה השיר "Song Sung Blue" במשך שבעה שבועות במקום הראשון במצעד Adult Contemporary.
השיר "Song Sung Blue" היה מועמד לשני פרסי גראמי בשנת 1973, פרס תקליט השנה ופרס שיר השנה.
בשני הפרסים זכתה באותה שנה רוברטה פלאק בביצועה לשיר "The First Time Ever I Saw Your Face" של יואן מקול.
דיימונד תיאר את השיר באלבום האוסף שלו משנת 1996 "In My Lifetime" כ"מסר בסיסי מאוד, ללא קישוטים.
מעולם לא ציפיתי שמישהו יגיב לשיר כפי שהגיבו.
אני פשוט אהבתי אותו, המסר והמילים הבודדות שאומרות כל כך הרבה."
השיר העניק השראה לכותרת של סרט דוקומנטרי משנת 2008 על חקיין של ניל דיימונד שהיה נשוי לחקיינית של פטסי קליין.
ב-1972 הוציא אנדי ויליאמס גרסת כיסוי של השיר באלבומו "".
סשה דיסטל הקליט את השיר בצרפתית בשם "Chanson Bleue".
להקת גל חדש בריטית בשם Altered Images הקליטה ב-1982 גרסה של השיר באלבומה "Pinky Blue".
בובי דארין ביצע את השיר בתוכנית טלוויזיה בשנת 1972, והגרסה שלו נכללה באלבום "Aces Back to Back" משנת 2004.
פרנק סינטרה הקליט אף הוא את השיר לאלבומו "Trilogy" שיצא ב-1980.
האחיות נולן הקליטו גרסה של השיר בשנת 1978 לאלבום "20 Giant Hits album".
Songs in A Minor הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית אלישה קיז.
האלבום יצא לאור ב-5 ביוני 2001, על ידי חברת תקליטים ג'יי רקורדס.
מתוך האלבום יצא לאור הסינגל "" שהיה ללהיט בינלאומי.
האלבום הופק על ידי מפיקים שונים כדוגמת מירי בן-ארי, ג'רמיין דופרי ואלישה קיז.
ב-7 בנובמבר 2003, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה המשושת לאלבום, על מכירות של למעלה משישה מיליון עותקים במדינה.
מכירות האלבום באירופה עומדות על למעלה משלושה מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד מן אלבומי הבכורה הנמכרים ביותר באירופה בכל הזמנים.
מגזין התרבות רולינג סטון דירג את האלבום ברשימת "100 אלבומי הבכורה הטובים ביותר בכל הזמנים" במקום ה-46. בשנת 2019, מגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום ה-66 ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של המאה ה-21".
Songs for You (בעברית: "שירים בשבילך") הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית טינאשה.
האלבום יצא לאור ב-21 בנובמבר 2019 על ידי חברת התקליטים טינאשה מיוזיק.
האלבום הגיע למקום ה-147 במצעד הבילבורד 200.
האלבום הופק על ידי טינאשה בדומה לשאר אלבומיה, תוך שהשתתפו בהפקתו שלל מפיקים מוזיקליים כדוגמת היט-בוי, טורן מי אפ ג'וש, קינגדום, בוסטון, דריון ג'בון, סמאש דייוויד, ריילי מקדונו, טוד פריכארד וגו גריזלי.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם21 בנובמבר 2019הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתטינאשה מיוזיקעולם27 במרץ 2020תקליט
Songs About Girls (בעברית: שירים על בנות) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר האמריקאי will.i.am.
האלבום יצא לאור ב-25 בספטמבר 2007, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, will.i.am Music Group.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם25 בספטמבר 2007תקליט • תקליטוראינטרסקופ רקורדס • will.i.am Music Group
Songs from the Superunknown הוא מיני אלבום של להקת הגראנג' האמריקאית סאונדגארדן שיצא לאור בנובמבר 1995 בחברת התקליטים A&M.
המיני אלבום הוא למעשה גרסת הסאונד-בלבד של ה-CD-ROM מולטימדיה ששוחרר בצמוד אליו: "Alive in the Superunknown", והם כוללים חמש רצועות: מתוכם 4 מהאלבום האחרון שיצא שנה לפני כן "Superunknown", ושיר אחד שלא שוחרר מעולם.
בנוסף בתקליטור (שבו ארבעת השירים הראשונים באוסף) ישנו גם חלק של מולטימדיה הכולל תמונות של הלהקה, משחק וידאו, וידאו קליפים של סינגלים מהאלבום (לשירים "The Day I Tried to Live", "Black Hole Sun", "My Wave", and "Fell on Black Days"), וידאו של אפקטים מיוחדים, וצילום מהופעה חיה של "Kickstand".
מייקל ביינהורן, ברנדן אובראיין, סאונדגארדן - הפקה
Songbird (בעברית: זָמִיר) הוא אלבומה ה-20 של הזמרת ברברה סטרייסנד אשר יצא במאי 1978. האלבום זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע למעמד פלטינה במדינה כשלושה חודשים אחרי יציאתו.
מקוםתאריםמכירותאוסטרליה (ARIA)זהב35,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה1,000,000בריטניה (BPI)כסף60,000קנדה (Music Canada)פלטינה100,000
Songs from the Kitchen Disco (בעברית: שירים מן דיסקוטק המטבח) הוא אלבום האוסף השני של הזמרת-יוצרת האנגלייה סופי אליס-בקסטור.
האלבום יצא לאור ב-13 בנובמבר 2020, על ידי חברות התקליטים EBGB's ו-Cooking Vinyl.
האלבום כולל סינגלים מכל אלבומי האולפן שלה: (Read My Lips (2001, (Shoot from the Hip (2003, (Trip the Light Fantastic (2007, (Make a Scene (2011, Wanderlust ו-(Familia (2016, כמו כן, ביצעה מספר גרסאות כיסוי לשירים של אמנים אחרים.
בשנת 2019 הוציאה אליס בקסטור את The Song Diaries, אלבום האוסף הראשון שלה.
אשר מורכב בעיקר מגרסאות כיסוי של 15 משיריה וקאבר לשיר "Love Is You" של קרול ויליאמס.
האלבום הופק על ידי אד הרקורט (שהפיק גם את שני אלבומי האולפן האחרונים שלה), עם הפקה נוספת על ידי ריצ'רד "ביף" סטנארד ואש האוויס.
באותה השנה היא גם יצאה לסיבוב הופעות "The Song Diaries Tour", בתוך בריטניה בליווי של להקה; סיבוב ההופעות כלל 14 תאריכים, שחולקו לשני לגים; אחד בסוף האביב והשני בסתיו.
במהלך הסגר של מגפת הקורונה אירחו אליס בקסטור, בעלה, הבסיסט דה פילינג, ריצ'רד ג'ונס וילדיהם, מספר הופעות חיות דרך האינסטגרם בשם Kitchen Disco Live, מדי יום שישי בערב במשך 10 שבועות.
בשנת 2021, תצא אליס בקסטור לסיבוב הופעות בבריטניה על מנת לקדם את האלבום.
היא תקיים את ההופעה הראשונה במסגרתו ב-5 במאי בנוטינגהאם.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם13 בנובמבר 2020הורדה דיגיטלית • סטרימינגEBGB's • Cooking Vinylתקליטור • ויניל כפול • ויניל כפול • קלטת שמע • קלטת שמע
סוניקוול היא חברת אבטחת מידע אמריקאית, העוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע, אבטחת רשתות ומחשבים, מכשירים ניידים וענן וידועה בעיקר בפיתוח תוכנות חומת אש ואבטחה מפני איומי סייבר.
מטה החברה ממוקם במילפיטאס, קליפורניה, ארצות הברית והיא מעסיקה כ-1,600 עובדים.
בין השנים 2012–2016, הייתה סוניקוול חברת בת של דל.
חברת סוניקוול הוקמה בשנת 1991, על ידי סריקנט ראווי (Sreekanth Ravi) וסודהקר ראווי (Sudhakar Ravi) במטרה לפתח כרטיסי רשת ורכזות למוצרי אפל.
בסוף שנות התשעים, השיקה החברה חומת אש שנקראה תחילה Interpol ולאחר מכן מותגה מחדש בשם SonicWall.
בחודש מרץ 2003, מונה מתיו טי מדירוס (Matthew T.
בשנת 2005, רכשה את חברת אנקו (enKoo) בסכום שלא פורסם.
בשנת 2007, רכשה את חברת אבנטייל (Aventail) תמורת כ-25 מיליון דולר.
במאי 2012, נרכשה החברה והזכויות על כ-130 פטנטים שלה על ידי חברת דל (Dell).
ביוני 2016, נרכשה סוניקוול על ידי חברת אליוט (Elliott Management) וחברת ההשקעות פרנסיסקו פרטנרס (Francisco Partners).
בנובמבר 2019 הובילה החברה גיוס של 10 מיליון דולר לחברת אבטחת מידע הישראלית פרימיטר 81.
בינואר 2021, הודיעה סוניקוול כי מערכותיה הושפעו מתקיפת סייבר שנערכה כנגד החברה.
"Song 2" (בתרגום חופשי לעברית: "שיר 2") הוא שיר של להקת הרוק הבריטית בלר.
השיר הוא השיר השני באלבום האולפן החמישי שלהם.
"Song 2", שיצא ב-7 באפריל 1997, הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, מספר ארבע במצעדי ה-ARIA האוסטרלי, ולמספר שש במצעד השירים האלטרנטיביים של הבילבורד האמריקאי (שנקרא בעבר Modern Rock Track).
בפרסי הווידאו קליפים של MTV של 1997, "Song 2" היה מועמד לסרטון הקבוצתי הטוב ביותר, והסרטון האלטרנטיבי הטוב ביותר.
בפרסי המוזיקה הבריטית לשנת 1998, השיר היה מועמד לסינגל הבריטי הטוב ביותר, ולסרטון הבריטי הטוב ביותר.
בשנת 1998, מאזיני רדיו BBC 1 בחרו את "Song 2" והוא הגיע למקום ה-15 ברצועה הטובה ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2011, NME הציבה אותו במקום 79 ברשימת "150 הרצועות הטובות ביותר ב-15 השנים האחרונות".
השיר היה חלק מהפסקול של המשחק FIFA 98, דבר שתרם לפופולריות שלו.
לדברי גראהם קוקסון, "Song 2" נועד להיות שיר בדיחה על חברת התקליטים שלהם.
דיימון אלברן הקליט סקיצה אקוסטית של השיר שהייתה איטית יותר, והכיל את פזמון ה"Woo-hoo" הייחודי של השיר בצורת שריקה.
לאחר מכן הציע קוקסון שיגבירו את המהירות ויבצעו את השיר בקול רם, כאשר קוקסון חיפש בכוונה צליל גיטרה חובבני.
משם אמר קוקסון לאלברן לומר לחברת התקליטים שהם רוצים להוציא את השיר כסינגל כדי "להעיף לאנשי חברת התקליטים את הראש".
להפתעת קוקסון, מנהלי חברת התקליטים הגיבו בחיוב.
כשנשאל אם ללהקה יש מושג לגבי הפוטנציאל המסחרי של השיר, השיב קוקסון, "פשוט חשבנו שזה קיצוני מדי".
הרצועה זכתה במקור לכינוי "Song 2" כשם זמני שביטא את מיקום השיר ברשימת הרצועות, אך השם נשאר עד היום.
אורכו של השיר הוא שתי דקות ושתי שניות, ובו שני בתים, שני פזמונים ואת ההוק בו אלברן צועק "וו-הו!" כשהבאס המעוות נכנס.
זה השיר השני באלבום של Blur שכותרתו היא כשם הלהקה, כמו גם Blur: The Best Of, והיה הסינגל השני שיצא מהאלבום הקודם.
כמה כותבים הצהירו כי השיר נועד להיות פרודיה על ז'אנר הגראנג', בעוד שאחרים טוענים כי מדובר בפרודיה על להיטי רדיו ותעשיית המוזיקה כשברקע מקהלת פאנק רוק (Punk rock).
בבריטניה בעקבות הצלחת הסינגל של בלר "Beetlebum" הגיע השיר "Song 2" למקום השני במצעדים.
השיר היה פופולרי גם בתחנות רדיו בארצות הברית; כתוצאה מכך הוא הגיע למקום 55 במצעד שירי הרדיו, למספר 6 במצעד הרוק המודרני של בילבורד, והשיר נשאר במקום זה במשך 26 שבועות והגיע למקום ה-25 במצעד המיינסטרים של רוק טראקס.
השיר הגיע גם למקום השני בתחנת הרדיו של טריפל J לשנת 1997 באוסטרליה.
השיר אינו אופייני לסגנון הקודם של בלר, אשר היה יותר פופי.
האינטרו של השיר נקרא "הרגע הטוב ביותר" של גראהם קוקסון.
ב-NME, השיר "Song 2" דורג במקום השני ברשימת סוף השנה של 20 הסינגלים המובילים של 1997.
הקליפ לשיר זה בוים על ידי סופי מולר, והוא כולל את הלהקה מנגנת בחדר קטן ומבודד כשמאחוריהם מגברים רועשים.
במהלך הפזמון, עוצמת הרעש גורמת לחברי הלהקה לעוף ולהתנגש בקירות וברצפת החדר.
מדינהתאריםמכירותאוסטרליה (ARIA)זהב35,000איטליה (FIMI)פלטינה50,000הממלכה המאוחדת (BPI)פלטינה600,000
Songfacts הוא אתר אינטרנט העוסק במוזיקה והכולל מידע על שירים: ההשראה לכתיבתם, תאריך ואופן הקלטתם, משמעות המילים וכל מידע נוסף עליהם.
את האתר הקים עורך המוזיקה ושדרן קרל וייזר בהרטפורד שבקונטיקט ב־1999. וייזר הקים את מסד הנתונים לשימושו האישי בתוכנית הרדיו שלו בתחילה, אולם אז החליט להעלות אותו לרשת.
בתחילה האתר שימש בעיקר עורכי מוזיקה, אבל ב־2002 הוא נבחר כ"בחירת ", ומאז חלה עלייה חדה בפופולריות שלו.
בגיליון אוגוסט 2004 של Men's Journal, "Songfacts" נכלל ברשימת "100 האתרים הטובים ביותר לחבר'ה".
מגזין שיבח אותו כ־" וירטואלי".
צוות העיתונאים של האתר ראיין מאות מוזיקאים וכותבי שירים, בהם , ג'ין סימונס, , איאן אנדרסון, , בילי סטיינברג, , , , מארק רוברג', ביל וית'רס, ג'ניס איאן ו.
Song & Dance (בעברית: שִׁיר & רִקוּד) הוא אלבום מחזמר שהולחן והופק על ידי אנדרו לויד ובר, נכתב על ידי דון בלאק והוקלט על ידי ויין סליפ ושרה ברייטמן.
אלבום המחזמר יצא לאור בשנת 1984, בהוצאת חברת התקליטים רילי יוזפול רקורדס, כאלבום הרשמי של המחזמר, "שיר וריקוד" .
"שיר וריקוד" הוא מחזמר המורכב משתי מערכות, האחד מסופר כולו ב"שיר" ואחד כולו ב"ריקוד", הקשור יחדיו בסיפור אהבה מאחד.
מערכת ה"שיר" ("Song") נכתבה במיוחד עבור מרטי ווב, והוצגה בפסטיבל סידמונטון בקיץ 1979. לאחר מכן, היא הוקלטה ושודרה כספיישל טלוויזיוני באורך שעה על ידי ה-BBC בינואר שלאחר מכן.
מערכת ה"ריקוד" הוקלטה ב-1978, וכמעט שולבה ב"קאטס".
רצף הפתיחה שימש כמוזיקת הנושא לתוכנית, The South Bank Show.
המפיק קמרון מקינטוש הציע לשלב את שתי המערכות בשם אחד: "שיר וריקוד", כדי להכיר בהיבט העיקרי של כל מערכה, ולהגדיר את היצירה כ"קונצרט לתיאטרון".
כל השירים של התקליטור הראשון הוקלטו על ידי שרה ברייטמן, בעוד שהתקליטור השני הוקלט על ידי אמנים שונים.
Songs from the West Coast (בתרגום חופשי מאנגלית: שירים מן החוף המערבי) הוא אלבום האולפן ה־26 של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־1 באוקטובר 2001. הוא הוקלט בלונדון ובחמישה אולפנים בלוס אנג'לס.
מבקרים רבים ראו באלבום חזרה לצליל מבוסס הפסנתר שאפיין את המוזיקה של ג'ון בשנות ה־70 המוקדמות, צליל שכמה מהם כינו "חזרה לשורשים"
האלבום, כמו גם הסינגלים "I Want Love" ו־"Original Sin", היו מועמדים לפרס גראמי.
התארחו בו מוזיקאים ונגני אולפן מפורסמים, ובווידאו קליפים של הסינגלים שלו כיכבו שחקנים מפורסמים.
האלבום נוצר בשיתוף פעולה של ג'ון עם הפזמונאי הקבוע שלו, ברני טופין.
לראשונה השניים עבדו פנים מול פנים בחדר אחד.
החדר היה בלוס אנג'לס (שם גם הוקלט האלבום), ומכאן שם האלבום.
פטריק לאונרד הפיק את האלבום וניגן קלידים בכמה שירים.
ג'ון ולאונרד שיתפו פעולה גם באלבומו הקודם של ג'ון, פסקול הסרט "הדרך לאל דוראדו", שיצא לאור בשנה הקודמת.
המתופף הוותיק חזר ללהקה כחבר קבוע באופן מלא.
הזמרת טאטה וגה ערכה הופעת בכורה כזמרת ליווי.
היא הצטרפה כחברה מלאה ללהקה מאוחר יותר.
סטיבי וונדר, שעבד עם ג'ון בעבר בשירים I Guess That's Why They Call It the Blues ו־, ניגן מפוחית פה ו ב־"Dark Diamond".
שלושת חברי להקתו של ג'ון באותה תקופה, גאי בבילון, בוב בירץ' וג'ון מהון, לא השתתפו באלבום.
רופוס ויינרייט שר כזמר רקע בשיר "American Triangle", שנכתב על רצח מת'יו שפרד ב־1998. טופין כתב את השיר לבקשתו של ג'ון.
היה זה השיר הראשון באלבום שהשניים כתבו.
היה זה אלבומו הראשון של ג'ון שאינו פסקול שיצא מאז מוזגו החברות ויוניברסל מיוזיק גרופ בתחילת 1999. כתוצאה מהמיזוג, הזכויות על כל הקטלוג של ג'ון עברו ל"יוניברסל מיוזיק גרופ".
ג'ון אמר שההשראה לשירים רבים באלבום באה מהאזנה ל־"Heartbreaker", אלבומו של ריאן אדמס.
ג'ון אף הודה לאדמס בהערות האלבום על כך "שגרמת לי לעשות טוב יותר".
ג'ון אמר שהוא מאמין שכך "הקול והכלים נשמעים חם יותר".
הוא הוסיף שהוא ניסה להתרחק מהטכנולוגיה באלבום זה, ושלראשונה לא השתמש באפקט אקו לשיפור קולו, אף שחשש מכך.
ג'ון נתן את הקרדיט לכך למפיק, פטריק לאונרד: .
בריאיון אחר למגזין "GQ" הרחיב ג'ון:
ג'ון, שמפורסם בכך שתמיד חשוב לו מאוד להתעדכן במוזיקה העכשווית, הרחיב עוד שבאלבום הזה הפסיק לנסות להידמות ולהתחרות בצעירים בהכנסת להיטים למצעדים.
ב־2002 יצאה לאור מהדורה מחודשת מיוחדת של האלבום, שכללה תקליטור בונוס עם רמיקסים, צדדי ב' וסינגלים שהוקלטו בזמן ההוצאה לאור של האלבום, אך לא נכללו בו או באלבומים אחרים.
אף אחד מהסינגלים לא נכנס למצעד בילבורד הוט 100, ובכך נשבר רצף של 31 שנים עם לפחות שיר אחד של ג'ון במצעד (ורצף של 30 שנים עם לפחות סינגל אחד שלו בטופ 40 במצעד).
הסינגל הראשון, "I Want Love", הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה־10 במצעד השירים מתחת להוט 100, למקום השישי במצעד השירים העכשוויים למבוגרים ולמקום התשיעי בקנדה.
בהמשך קיבל הסינגל מועמדות לפרס גראמי.
ל־"This Train Don't Stop There Anymore" הייתה הצלחה מתונה במצעדים: הוא הגיע למקום ה־24 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה־10 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים בארצות הברית.
הסינגל "Original Sin" יצא כסינגל פרומו בלבד בארצות הברית והגיע שם למקום ה־18 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
במצעד הסינגלים הבריטי, הוא הגיע למקום ה־39. בהמשך קיבל מועמדות לגראמי.
סם טיילור-ווד ביימה את הווידאו קליפ ל־"I Want Love".
רוברט דאוני ג'וניור ביצע בו ליפ סינק לשירתו של ג'ון.
בקליפ, שצולם בשוט אחד ארוך, נראה השחקן נע מחדר לחדר בבית גדול וריק, בבית האחוזה .
ג'סטין טימברלייק מגלם את ג'ון הצעיר בקליפ ל־"This Train Don't Stop There Anymore".
אליזבת טיילור ומנדי מור (בת ה־17 אז) השתתפו עם ג'ון בקליפ ל־"Original Sin", אותו ביים דייוויד לה-שאפל.
ג'ון וטיילור מגלמים את הוריה של מור, המגלמת מעריצה של ג'ון המפליגה על כנפי הדמיון ופוגשת אותו בשנות ה־70 (הידוענים הנוספים הנראים בסצנה בה היא מדמיינת אינם האישים האמיתיים אלא רק נראים כמותם).
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "AllMusic", כתב שזאת הפתעה מרעננת להיווכח שבאלבום חזר ג'ון במידה רבה ל"צליל הקלאסי" שלו מראשית שנות ה־70. עם זאת הוא סייג שגם כאן יש אלמנטים ממוזיקה עכשווית למבוגרים: כמה מהבלדות נשמעות מעט מרוסנות מדי.
עדיין, זה האלבום הטוב והעשיר ביותר שג'ון הוציא מזה הרבה זמן, אלבום שישנה הרגשה שג'ון כתב אותו מתוך ההנאה הצרופה שביצירה, ושהרצון להשיג להיטים היה משני כאן.
עוד כתב ארלוויין שהאלבום "זורם בקלות ובטבעיות".
בין השאר ציין ארלוויין את "The Wasteland" ה"בלוזי" ואת "Birds", שיר "הקאנטרי־רוק המצוין, הרזה והמזיז".
"הכתיבה של ג'ון לא הייתה כה מובחנת או עקבית מאז ראשית שנות ה־80, והוא לא יצר אלבום טוב מזה שנים רבות".
קן טאקר , מבקר "אנטרטיינמנט ויקלי", כתב שהאלבום הוא חזרה לעבר והתקדמות בעת ובעונה אחת.
טאקר הוסיף שכתמיד, מילותיו של ברני טופין "עמוסות וקלישאתיות", שג'ון לדעתו תמיד השתמש בהם רק כ"מחרוזת הברות מדודות לתלות בהן את רגשותיו".
טאקר סיכם שהאלבום הוא .
ב"הגרדיאן" נכתב שבאלבום "ג'ון באופן כמעט בלתי נתפס נולד מחדש כאומן רציני".
האלבום "פשוט, אבל דרמטי", שג'ון שר בו "מהנשמה" ושהמנגינות שהוא יוצר בעזרת הקלידים "ממריאות" בו למילותיו "החדות והפקחיות" של טופין.
מבקר "הגרדיאן" ציין את "Birds" ו־"Mansfield" כבחירה שלו "מתוך אוסף מצוין".
רוברט הילברן מ"לוס אנג'לס טיימס" כתב שאומנם ג'ון וטופין .
ב"פיפל" נכתב שבאלבום ג'ון ניסה לתפוס משהו מה"עוקץ" שהיה לו בשנות ה־70. טופין מוסיף קצת "נשיכה" ללחנים היפים מבוססי הפסנתר של ג'ון.
[...] עם זאת, מבקרי המגזין כתבו ש"ג'ון לא יכול להתנגד לכל הדחפים השמאלציים בשירים כמו 'The Emperor's New Clothes'".
במגזין סיכמו: "שורה תחתונה, השמש לא שקעה על אלטון ג'ון.
בארי וולטרס מ"רולינג סטון" כתב שג'ון הצליח בחלק מהשירים לשחזר את אווירת שנות ה־70 באופן מוצלח.
הוא שיבח את "I Want Love", הן מבחינת מוזיקה הן מבחינת מילים.
הוא שיבח את המוזיקה של "American Triangle", אך ביקר את המילים המפורשות מדי שהן "מביכות ומגושמות ומצמצמות את הלחן רחב היריעה, בעל הנטייה הקלאסית, של ג'ון".
דייוויד קוואנטיק מ־BBC כתב שבתחילת המאה ה־21 ג'ון לא נתפס כמוזיקאי פעיל אלא כ"שאריות מן העבר" – מוזיקאי שמופיע עם להיטיו הגדולים מהעבר, לאחר שרגעי השיא שלו משנות ה־70 וה־80 חלפו.
על אף המצוינות של "Made in England" שמ־1995, כותב קוואנטיק, רוב האנשים שגילו את ג'ון בשנות ה־90 עשו זאת דרך החידוש שלו ל־"Candle in the Wind" בעקבות מות דיאנה, נסיכת ויילס.
על כן היה זה מפתיע במידת מה, כתב, שג'ון "הגיח מהאולפן ב־2001 עם אחד מהאלבומים החזקים בקריירה שלו".
האלבום, עם תחושה חזקה של אמריקנה, לקח את הצוות ג'ון־טופין בחזרה לימי התחלת הקריירה שלהם.
קוואנטיק שיבח את "This Train Don't Stop There Anymore" ואת "I Want Love" וציין את החשיבות של הווידאו קליפים שנעשו להם עם רוברט דאוני ג'וניור וג'סטין טימברלייק.
לגבי שאר האלבום כתב קוואנטיק (ומציין במיוחד שירים כמו "Look Ma No Hands" ו־"Birds") שהם "מהורהרים ויש בהם הרגשת הרפייה באופן שלא נשמע בעבודה של ג'ון כבר הרבה זמן".
הוצאה מחודשת 2002, תקליטור בונוס
אלטון ג'ון – זמרה, פסנתר, הרמוניום (6)
דייוויד צ'אנינג – גיטרה אקוסטית (3), גיטרת דוברו (6)
ברוס גייטש – גיטרה אקוסטית (4, 7)
פול בקמסטר – עיבודי כלי נשיפה וניצוח (1), עיבודי כלי קשת וניצוח (5, 9, 11, 12)
רופוס ויינרייט – קולות הרמוניה (4)
טאטה וגה – זמרת רקע (8)
ביל בוטרל – מיקס ב־ (הוליווד שבקליפורניה)
אלן סנדרסון – עוזר מיקס, עוזר הקלטת כלי מיתר וכלי קשת
ג'ו צ'יקרלי – טכנאי הקלטות, הקלטת קול, הקלטת כלי קשת וכלי מיתרים
ראלף סאטון – הקלטה (סטיבי וונדר, 2)
סטיב ג'ונס – עוזר הקלטה (סטיבי וונדר, 2)
דייוויד צ'אנינג – הקלטת קול (רופוס ויינרייט, 4)
דארל ת'ורפ – עוזר הקלטה (רופוס ויינרייט, 4)
ג'ניפר היליארד – עוזרת הקלטה
קתרינה לי – עוזרת הקלטה, מתאמת הפקה
ג'ונתן מריט – עוזר הקלטה
טוד שומייקר – עוזר הקלטה
אנדי גרין – עוזר הקלטת קול
טום סטנלי – עוזר הקלטת קול
סטיוארט ויטמור – מאסטרינג ב־ (הוליווד שבקליפורניה)
דרק מקילופ – מתאם A&R, ניהול
טוד אינטרלנד – מתאם A&R
אדריאן קולי – מתאם הפקה
סוזן איברה – מתאמת הפקה
מועמדתקטגוריהתוצאה2002"Songs from the West Coast"פרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר"I Want Love"פרס גראמי לביצוע הפופ הקולי הטוב ביותר – גברים2003"Original Sin"
Songs from Israel (בעברית: "שירים מישראל") הוא אלבום האוסף הראשון של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1973 התקליט חיפה.
כמה חודשים לאחר פרסומו הודיע הצמד על פירוקם הרשמי.
הוא כולל מספר להיטים שלו, כולל "רינגולי", "חופשי ומאושר", "כבר אחרי חצות", "למה למה" ו"דברים שאמרנו".
Songs of Innocence (בעברית: "שירי תמימות") הוא אלבום האולפן ה-13 של להקת הרוק האירית U2. הוא יצא ב-9 בספטמבר 2014. הוא הופק על ידי דיינג'ר מאוס עם הפקה נוספת של פול אפוורת', ראיין טדר, דקלן גפני ופלוד.
האלבום הוכרז באירוע השקה של אפל ויצא באותו היום בחנות האייטונס ללקוחות בחינם.
הוא היה אלבום בלעדי של אייטונס, אייטונס רדיו וביטס מיוזיק עד ל-13 באוקטובר 2014, אז הוא יצא בעותק פיזי בחברות איילנד רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
ההוצאה הראשונה גרמה לאלבום להיות זמין ליותר מ-500 מיליון לקוחות אייטונס, במה שנקרא על ידי מנכ"ל אפל טים קוק כ"הוצאת האלבום הגדולה ביותר בכל הזמנים".
לאחר הביצוע המסחרי הפושר יחסית של אלבומם הקודם, No Line on the Horizon מ-2009, הסולן בונו הביע אי ודאות בקשר ליכולת של הלהקה להישאר רלוונטית מבחינה מוזיקלית.
במהלך חמש וחצי השנים בין האלבומים, הרווח הגדול ביותר בין אלבומי אולפן בהיסטוריה של U2, הלהקה, על פי הדיווחים, עבדה על כמה פרויקטים עם כמה מפיקים.
עם זאת, הם התקשו לסיים אלבום שירצה אותם.
לאחר שעבדו עם דיינג'ר מאוס במשך שנתיים, חברי הלהקה שיתפו פעולה עם פלוד, אפרוורת' וטדר כדי לסיים את Songs of Innocence.
האלבום מבקר בילדות של חברי הלהקה באירלנד בשנות ה-70 ונוגע בזיכרונות, אהבות ואבדות ילדות, בעוד שהוא מעניק מחווה להשראות מוזיקליות של הלהקה כמו הראמונס והקלאש.
בונו תיאר את האלבום כ"אלבום הכי אישי שכתבנו אי פעם".
הסינגל "The Miracle (of Joey Ramone)" הופיע בפרסומת טלוויזיה של אפל כחלק מקמפיין שיווקי של הלהקה שבו על פי הדיווחים החברה הוציאה 100 מיליון דולר.
כ-81 מיליון משתמשים של אייטונס הקשיבו לאלבום בחודש הראשון ליציאתו וכ-26 מיליון מהם הורידו את האלבום.
Songs of Innocence קיבל ביקורות מעורבות ומשך ביקורת על ההוצאה הדיגיטלית שלו.
האלבום התווסף באופן אוטומטי לחשבונות של משתמשי אייטונס.
אחרי הפצתו המסחרית, Songs of Innocence מכר רק 101,000 עותקים באמריקה הצפונית.
מסע הפרסום לאלבום נקטע אחרי שבונו נפצע בתאונת אופניים.
האלבום קיבל מועמדות לפרס הגראמי לאלבום הרוק הטוב ביותר.
U2 יצאה לסיבוב הופעות מצליח לקידום האלבום בשם "Innocence + Experience Tour" ב-2015.
בסביבות תאריך היציאה של No Line on the Horizon, בונו הזכיר תוכניות טנטטיביות של הלהקה להוציא אלבום.
הרעיון היה שהאלבום יהיה אלבום-אח של No Line on the Horizon (כמו מערכת היחסים של "Zooropa" ל-"Achtung Baby") ובונו תיאר אותו כ"יצירה מדיטטיבית ורפלקטיבית" בנושא עלייה לרגל.
הלהקה אמרה שהסינגל הראשון היה אמור להיות "Every Breaking Wave".
עם זאת, הפרויקט נדחה כל הזמן מכיוון ש-U2 התקשתה להשלים אלבום שמצא חן בעיניה והם הוגבלו על ידי מחויבויות אחרות.
ביוני 2009, בונו אמר שלמרות שללהקה היו תשעה קטעי מוזיקה שהם אהבו, האלבום יצא רק אם הוא יהיה איכותי יותר מ-No Line on the Horizon.
בספטמבר, הוא טען ש-U2 עובדת על שלושה אלבומים: "אלבום רוק מועדונים" מחומרים שהלהקה כתבה עם המפיק ריק רובין, שירים שהוא והגיטריסט דה אדג' כתבו למחזמר "Spider-Man: Turn Off the Dark" ו-Songs of Ascent.
אחרי שהלהקה הופיעה בשער ברנדנבורג בברלין בנובמבר, בונו ודה אדג' נסעו לדרום צרפת לסשן של שבועיים של כתיבת שירים, ולאחריו סשן באולפן בניו יורק בדצמבר.
בדצמבר 2009 הלהקה אמרה שהיא מקווה להוציא אלבום באמצע 2010. באפריל 2010, המנהל של U2, פול מקגינס, אישר שהלהקה לא תסיים את האלבום עד ליוני, אבל אמר שיציאה של האלבום "לפני סוף השנה היא מאוד סבירה".
במאי, בונו היה צריך לעבור ניתוח חירום בגב מכיוון שעצב השת שלו היה דחוס.
הלהקה שינתה את תאריכי ההופעות שלה באמריקה הצפונית ובפסטיבל גלסטנבורי, אבל יכלה לבלות זמן בכתיבת והלקטת שירים חדשים.
באוגוסט 2010, צצו דיווחים חדשים על פרויקט האלבומים של U2, עם הטענה שהלהקה עובדת על אלבום רוק מסורתי עם דיינג'ר מאוס, אלבום דאנס עם דייוויד גטה, רדוואן וויל.איי.אם ואלבום מדיטטיבי בשם Songs of Ascent.
בונו ודה אדג' המשיכו להביע עניין בלשחרר את השירים שהם כתבו למחזמר "Spider-Man".
כש-U2 חזרו להופיע ב-סיבוב ההופעות U2 360° באותו החודש, הם ביצעו כמה מהשירים שלא שוחררו, כולל "Every Breaking Wave".
באוקטובר, בונו אמר שהאלבום החדש של U2 יופק על ידי דיינג'ר מאוס וש-12 שירים היו מוכנים ומקגינס דיבר על כך שהאלבום ייצא בתחילת 2011. הלהקה המשיכה לעבוד עם דיינג'ר מאוס על האלבום בינואר 2011 בניו יורק.
עם זאת, אחרי פגישה יצירתית הם הבינו שהם לא יוכלו לסיים את האלבום באותה השנה.
בפברואר 2011, מקגינס אמר שהאלבום כמעט שלם ושהוא אמור לצאת במאי 2011, למרות שהוא אמר שהאלבום כנראה לא יקרא "Songs of Ascent".
בסופו של דבר הפרויקט "Songs of Ascent" לא יצא לפועל.
הבסיסט אדם קלייטון אמר: "חשבנו שנשארו חומרים מ-'No Line'...
עכשיו אנחנו מרגישים שאנחנו רחוקים מהחומרים האלה." גם אלבום הדאנס בוטל בסופו של דבר.
קלייטון אמר: "העבודה שעשינו עם רדוואן הייתה מאוד מרגשת.
אבל, שוב, אני לא בטוח שזו הייתה המהות של מה ש-U2 טובה בו...
אנחנו צריכים לעשות מה שאנחנו עושים הכי טוב ואנחנו צריכים להתרכז בזה, ומה שעשינו עם דיינג'ר מאוס היה קרוב לזה." גטה הבהיר ביוני שהוא לא היה מעורב בפרויקט הדאנס ורק שוחח עם בונו על שיתוף פעולה אפשרי.
U2 בילתה שלושה חודשים באולפן בסוף 2011. בינואר 2013, חברי הלהקה אמרו שהאלבום החדש שלהם יצא עד ספטמבר ושהשם הזמני שלו הוא 10 Reasons to Exist.
מוקדם יותר באותה השנה, בהזמנתו של דיינג'ר מאוס, הזמרת השוודית ליקה לי נסעה ללוס אנג'לס להקליט קולות רקע לשיר "The Troubles" ללא נוכחות U2. במאי, U2 בילתה זמן באולפני אלקטריק ליידי בניו יורק עם דיינג'ר מאוס שעשה מיקסינג לאלבום.
לאחר שעבד עם הלהקה במשך שנתיים, דיינג'ר מאוס עזב כדי לחזור לפרויקט הצדדי שלו, "Broken Bells"..
סשנים עם טדר, אפוורת', גפני ופלוד
לאחר מכן, הלהקה גייסה את ראיין טדר, פול אפוורת', דקלן גפני ופלוד לעזור להם לסיים את האלבום.
הלהקה עבדה באופן כללי עם כל מפיק בנפרד, חוץ מבכמה מקרים.
בעוד ש-U2 עבדה על האלבום באולפן באמצע 2013 עם רצון להוציא אותו בדצמבר, המפיק הארווי ויינסטין ביקש מהם לתרום שיר לסרט מנדלה - הדרך הארוכה אל החופש.
הלהקה השהתה את העבודה על האלבום כדי לעבור על השיר "Ordinary Love", שנכתב לכבוד נלסון מנדלה.
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בנובמבר 2013, בילבורד דיווח שהאלבום החדש של U2 אמור לצאת באפריל 2014, ושהם יודיעו על כך בהפסקת הפרסומות של הסופרבול.
במקום זאת, עוד שיר חדש של הלהקה, "Invisible", הופיע בהפסקת הפרסומות.
השיר שוחרר בחינם באופן דיגיטלי כדי להשיק קמפיין של מלחמה באיידס.
באמצע 2014, ליקה לי נפגשה עם הלהקה בלונדון כדי להקליט מחדש את הקולות שלה ל-"The Troubles".
השותפות של U2 עם אפל להוצאת האלבום בסופו של דבר כפתה דדליין.
דיינג'ר מאוס חזר לעזור ללהקה בזמן הסשנים האחרונים.
מבחינה תמטית, Songs of Innocence מבקר מחדש את הנעורים של חברי הלהקה באירלנד בשנות ה-70 ונוגע בזיכרונות ילדות, אהבות ואבדות, ויש בו גם מחווה להשפעות המוזיקליות שלהם.
בונו תיאר את האלבום כ"אלבום הכי אישי שאי פעם כתבנו".
הלהקה ביקרה מחדש השפעות מוזיקליות מגיל ההתבגרות כמו הראמונס וקרפטוורק בשביל השראה.
השיר הפותח את האלבום, "The Miracle (of Joey Ramone)", הוא מחווה לג'ואי ראמון, הסולן של הראמונס שהשפיע במיוחד על בונו.
במהלך שנות הנעורים שלהם, חברי U2 התגנבו להופעה של הראמונס, והצפייה בג'ואי מופיע גרמה לבונו להרגיש פחות נבוך מהשירה שלו עצמו.
"Every Breaking Wave" הוא על הקושי שבלתת את כל כולך למישהו אחר.
"Song for Someone" הוא שיר אהבה שבונו כתב לאשתו, אלי, שאותה פגש בשנות הנעורים שלהם.
"Iris (Hold Me Close)" הוא שיר על אמא של בונו, איריס, שנפטרה כשבונו היה בן 14.
המילים של "Volcano" נכתבו מנקודת המבט של בונו צעיר יותר שכותב לגרסה מודרנית של עצמו.
"Raised by Wolves" הוא על הפיגועים בדבלין ובמונגהן ב-1974, אשר בהם נהרגו 33 אנשים.
השיר נכתב מנקודת המבט של אנדי רואן (אחיו של חבר הילדות של בונו, גוגי), שהנוכחות שלו בפיגועים דחפה אותו להתמכרות להרואין, נושא ש-U2 כתבו עליו בשיר מ-1984 "Bad".
השיר "Cedarwood Road" מדבר על הרחוב בדבלין שבו בונו גר בנעוריו.
השיר "The Troubles" נכתב על "אלימות במשפחה".
עטיפת האלבום באייטונס נוצרה על ידי סוכנות MAD Agency London.
בעותקים הפיזיים של האלבום מופיע המתופף לארי מולן ג'וניור מחבק את בונו בן ה-18 בזמן ששניהם לא לובשים חולצה.
התמונה צולמה על ידי הצלם גלן לאצפורד.
הקעקוע על זרועו של מולן מבוסס על מיתולוגיה ילידית של שבט הפוני והוא סמל של הגנה על תמימות.
שם האלבום, ושם האלבום הבא של U2 מ-2017, Songs of Experience, נלקחו מאוסף שירים של ויליאם בלייק בשם Songs of Innocence and of Experience.
במהלך אירוע השקה של אפל ב-9 בספטמבר 2014 בקופרטינו, קליפורניה, לאחר השקת אייפון חדש והאפל ווטש, U2 הופיעה עם השיר "The Miracle (of Joey Ramone)".
לאחר מכן, מנכ"ל אפל טים קוק הצטרף אליהם כדי להכריז שהאלבום ה-13 של הלהקה, Songs of Innocence, הושלם וייצא באופן דיגיטלי באותו היום באייטונס ללא עלות.
האלבום התווסף באופן אוטומטי לחלק של "נקנה" בספריות המוזיקה של משתמשי אייטונס.
ב-13 באוקטובר 2014, האלבום יצא באופן פיזי, וההורדה בחינם באייטונס הסתיימה.
Songs of Innocence היה זמין ליותר מ-500 מיליון לקוחות אייטונס ב-119 מדינות במה שקוק כינה "הוצאת האלבום הגדולה ביותר בהיסטוריה".
בונו אמר שהלהקה לא נתנה את האלבום בחינם אלא שאפל שילמה לה.
על פי אפל, 33 מיליון אנשים נכנסו לאלבום בשבוע הראשון מאז יציאתו בהורדה או בסטרימינג.
בתוך החודש הראשון, 81 מיליון משתמשים הקשיבו לו ו-26 מיליון משתמשים הורידו את כל האלבום.
כמה מוזיקאים הטילו ספק בהחלטה של U2 לאפשר להוריד את Songs of Innocence, כולל פטריק קרני מה-The Black Keys וניק מייסון מפינק פלויד.
קית' נלסון, הגיטריסט של להקת Buckcherry, אמר שהמהלך של U2 הוריד מערכה של המוזיקה.
הוא אמר שללהקה עשירה כל כך זה קל לתת מוזיקה בחינם, אבל שיש אנשים שעובדים קשה להרוויח כסף מהמוזיקה שלהם.
יושב ראש ה-Entertainment Retailers Association פול קווירק אמר שלתת מוזיקה ככה זה פוגע בערך של המוזיקה כמו פרטיות.לקוחות אייטונס רבים לא שמחו שהאלבום התווסף לספריות המוזיקה שלהם ללא הסכמתם.
כתגובה לביקורות, אפל יצרה עמוד באתר שלה שאפשר למשתמשים למחוק את האלבום.
למרות שבונו התנצל בפני מעריץ בסשן שאלות ותשובות בפייסבוק, הוא סירב להתנצל פומבית באותו הזמן ואמר שזה היה "אחד הרגעים הכי גאים בהיסטוריה של U2".
עם זאת, ב-2022, בספר הזיכרונות שלו "Surrender: 40 Songs, One Story", בונו התנצל על ההוצאה הדיגיטלית של האלבום.
הוא כתב: "אני לוקח אחריות מלאה...
חשבתי שאם נוכל לשים את המוזיקה שלנו בהישג יד לאנשים, הם אולי יבחרו לקחת אותה.
ב-8 בדצמבר 2014, נלווה ויזואלי לאלבום, "Films of Innocence", יצא.
בהשראת ציורי קיר פוליטיים של צפון אירלנד, U2 גייסה 11 אומנים אורבניים שיצרו סרטים משלהם לכל שיר באלבום.
הלהקה הופיעה עם השיר "Every Breaking Wave" בפרסי המוזיקה של MTV אירופה 2014. מסע יחסי הציבור נקטע כאשר בונו נפצע בתאונת אופניים בסנטרל פארק.
שאר חברי הלהקה הופיעו בכיכר טיימס ביום האיידס העולמי ב-1 בדצמבר 2014 כאשר כריס מרטין מקולדפליי וברוס ספרינגסטין החליפו את בונו כזמרים.
U2 הופיעה בתוכנית הלילה של ג'ימי פאלון ב-8 במרץ 2015, לאחר שהם היו אמורים להופיע שם מוקדם יותר.
Songs of Innocence קיבל בעיקר ביקורות מעורבות.
ב-Metacritic, האלבום קיבל ציון של 64 מתוך 100 בהתבסס על 32 ביקורות.
Songs of Innocence הופיע בדירוגים של האלבומים הטובים ביותר של השנה של כמה מבקרים.
המגזין רולינג סטון דירג אותו כאלבום הטוב ביותר ב-2014. הבחירה הייתה שנויה במחלוקת.
מקים המגזין ג'ון וונר הואשם בכך שאמר למגזין לדרג את האלבום במקום הראשון בגלל החברות שלו עם בונו.
המגזין דירג את האלבום במקום ה-93 ברשימת האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2010.
האלבום התחיל במקום השישי במצעד האלבומים הבריטי, הדירוג הכי נמוך של U2 כשאלבום שלהם יצא ב-33 שנים.
הוא בילה תשעה שבועות במצעד.
בארצות הברית, האלבום התחיל במקום התשיעי במצעד הבילבורד 200 ובילה שמונה שבועות במצעד.
האלבום התחיל במקום השני במצעד האלבומים האירי.
הוא התחיל במקום החמישי במצעד האלבומים הקנדי.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעדים בקרואטיה, צ'כיה, צרפת, איטליה, הולנד, פולין וספרד.
ב-14 במאי 2015, U2 פתחה בסיבוב הופעות בשם "Innocence + Experience" והופיעה בו 76 פעמים.
סיבוב ההופעות הכניס 152.2 מיליון דולר ממכירת 1.29 מיליון כרטיסים.
הופעה בפריז נדחתה לאחר פיגועי נובמבר 2015 בעיר.
בסופו של דבר, ההופעה האחרונה בסיבוב ההופעות הייתה ההופעה שנדחתה שהתקיימה בפריז וצולמה לסרט ההופעה "Innocence + Experience: Live in Paris".
אדם קלייטון - גיטרה בס, קלידים (5)
לארי מולן ג'וניור - תופים, כלי הקשה, קולות רקע (3, 10)
"קלאסי" ג'ו ויסיאנו - מחיאות כפיים (6), קולות רקע (10)
ליאו פירסון - קלידים (9)
נטליה בונר - כינור (11)
קרלוס ריקטס - מקהלה (1,6)
קיאונה מקקולום - מקהלה (1,6)
אוורט ברדלי - מקהלה (1,6)
קני טאקאהשי - הנדסת קול
מאט ויגינס - הנדסת קול, מיקסינג
בן בפטי - הנדסת קול, מיקסינג
"קלאסי" ג'ו ויסיאנו - הנדסת קול, מיקסינג
אדם גורברידג' - הנדסת קול, מיקסינג
ג'וסף הארטוול ג'ונס - הנדסת קול
שון אוקלי - הנדסת קול
טוד מלפלקון - הנדסת קול (1), מיקסינג (1)
ססיל ברטלרט - הנדסת קול (4)
דרו סמית' - הנדסת קול (4)
Songs of Experience (בעברית: שירים של ניסיון) הוא אלבום האולפן ה-14 של להקת הרוק האירית U2. הוא יצא ב-1 בדצמבר 2017 והופק על ידי ג'קנייף לי, ראיין טדר סטיב ליליווייט, אנדי בארלו, ג'ליון תומאס, ברנט קטצ'ל, פול אפוורת', דיינג'ר מאוס וקלן גפני.
האלבום אמור להיות המשך של האלבום "Songs of Innocence" מ-2014. בעוד ש-"Songs of Innocence" חקר את שנות הנעורים של חבריי הלהקה באירלנד בשנות ה-70, "Songs of Experience" הוא תמטית אסופה של מכתבים שנכתבו על ידי הסולן בונו לאנשים ולמקומות קרובים לליבו.
האלבום כולל את חיים, קנדריק לאמאר וליידי גאגא.
לפי הגיטריסט דה אדג', הלהקה הבינה במהלך הסשנים של "Songs of Innocence" שהם עובדים על מה שיהפוך לשני אלבומים.
ב-16 בנובמבר 2014, בונו נפצע בתאונת אופניים בסנטרל פארק בניו יורק.
במהלך ההחלמה שלו, הוא כתב שירים.
הלהקה תכננה להוציא את האלבום ברבע הרביעי של 2016, אבל הם החליטו לדחות את היציאה שלו.
אחרי התזוזה בפוליטיקה הגלובלית לכיוון שמרני, ובעיקר הברקזיט והבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הלהקה רצתה לבדוק מחדש את הטון של האלבום.
על פי דה אדג', רוב השינויים באלבום היו במילים ומאוד קטנים והדגישו או הביעו טוב יותר רעיון.
בארלו גם אמר שהלהקה הוציאה כמה שירים מהאלבום והוסיפה כמה חדשים.
רבים מהחלקים האינדיבידואליים, בייחוד של המתופף לארי מולן ג'וניור על התופים ושל הבסיסט אדם קלייטון על הבס, הוקלטו בנפרד ולדעת הלהקה הייתה חסרה בשירים אנרגיה שהם יכלו להשיג בטייק של הלהקה.
אחרי שחברי הלהקה עבדו על השירים, הם נכנסו במרץ 2017 לאולפני Electric Lady בניו יורק עם סטיב ליליווייט כדי להקליט מחדש כלהקה.
בונו קרא לליליווייט "האדם הטוב ביותר להקליט אותנו באולפן כשלהקה מנגנת בהופעה חיה".
המילים של "Songs of Experience" משקפות את "האפוקליפסה הפוליטית והאישית" שבונו הרגיש שקרתה בחייו ב-2016 עם "המפגש שלו עם המוות" והאירועים הגלובליים שקרו עם עליית השמרנות.
ריף הגיטרה ב-"Lights of Home" מבוסס על הבס בשיר "My Song 5" של חיים.
האחיות חיים שרו קולות רקע בשיר.
השיר מתייחס לחוויית הכמעט מוות של בונו.
השיר "You're the Best Thing About Me" הוא שיר אהבה לאשתו של בונו, אלי, לאחר שהיה לו סיוט שהוא הרס את מערכת היחסים שלהם.
המילים של השיר "Get Out of Your Own Way" מדברות על הבנות של בונו.
המילים גם מתייחסות למשבר הפוליטי בארצות הברית.
בין "Get Out of Your Own Way" ו-"American Soul" יש קטע של ספוקן וורד של קנדריק לאמאר.
ליידי גאגא משתתפת ב-"Summer of Love".
המילים של השיר הושפעו מהסיפור של גנן מחלב שגידל פרחים בזמן מלחמת האזרחים בסוריה כ"אקט של התנגדות" לפני שהוא נהרג על ידי הפצצה אווירית.
השיר "Red Flag Day" מדבר על פגישה רומנטית על החוף ועל פליטים סורים שמנסים לברוח דרך הים התיכון.
"Landlady" הוא מחווה לאלי מבונו על שתמכה בו בימים הראשונים של הלהקה ועל שהייתה המוטיבציה שלו לחזור הביתה.
ב-"Love Is Bigger Than Anything in Its Way" אנדרו טאגרט מהצ'יינסמוקרס מנגן על קלידים.
"13 (There is a Light)" מדבר על הילדים של בונו.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי שון מקגרת' וחברת AMP Visual עיצבה את האלבום, הייתה אחראית על הניהול האומנותי ועל השיווק.
התמונה על האלבום צולמה על ידי אנטון קורביין.
רואים בה את הבן של בונו, אלי, ואת הבת של דה אדג', סיאן, מחזיקים ידיים.
U2 שיתפה פעולה עם חברת התקליטים איילנד רקורדס בהוצאת "Songs of Experience", מה שהייתה הפעם הראשונה שאיילנד רקורדס תרמה לאלבום של U2 מאז "How to Dismantle an Atomic Bomb" ב-2004.
בזמן סיבוב ההופעות "The Joshua Tree" הלהקה השמיעה את האלבום לעיתונאים מתעשיית המוזיקה והרדיו.
ב-7 בספטמבר הלהקה ביצעה את "You're the Best Thing About Me" ב-"טונייט שואו עם ג'ימי פאלון".
ב-1 בנובמבר הלהקה הודיעה שהאלבום יצא ב-1 בדצמבר, חשפה את עטיפת האלבום, הוציאה את "Get Out of Your Own Way" ואת "The Blackout" לשירותי סטרימינג ופרסמה את תאריכי ההופעות של סיבוב בשם "Experience + Innocence Tour" באמריקה הצפונית.
כל כרטיס שנרכש להופעה כלל עותק של "Songs of Experience".
הלהקה הופיעה בכיכר טרפלגר בלונדון ב-11 בנובמבר.
באותו יום U2 קיבלה את פרס האייקון הגלובלי בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ב-17 בנובמבר השיר "American Soul" יצא.
ספוטיפיי הפיקו מיני-סרט תיעודי בשם "U2 in America" שהיה זמין כחלק מרשימת השירים, והלהקה גם הקליטה סשן של "Spotify Singles".
ביום שיצא האלבום U2 הופיעה בתוכנית "Good Morning Football" ובהיי ליין בניו יורק.
ב-2 בדצמבר U2 הייתה התארחה בסטארדיי נייט לייב.
שישה ימים אחרי צאת האלבום בונו ודה אדג' נסעו בקו U2 של הרכבת התחתית של ברלין והופיעו על פלטפורמת הרכבת התחתית.
ב-19 בדצמבר שודר ב-BBC One ספיישל על הלהקה שכלל הופעה של הלהקה וראיונות עם קאט דיילי.
הסיגנל השני מהאלבום היה "Get Out of Your Own Way" שיצא ב-16 בינואר 2018. הלהקה הופיעה בטקס פרסי הגראמי ה-60. בונו ודה אדג' הופיעו בשיר "XXX" עם קנדריק לאמאר ושודרה הופעה של U2 של "Get Out of Your Own Way" על ארבה לפני פסל החירות.
השיר "American Soul" שבוצע גם שם באותו היום הוקרן בטורניר אליפות המכללות בכדורסל ב-2018. "Love Is Bigger Than Anything in Its Way" יצא כסינגל ב-23 באפריל.
האלבום "Songs of Experience" קיבל ביקורת מעורבות.
ב-Metacritic האלבום קיבל ציון של 63 בהתבסס על 28 ביקורות.
האלבום "Songs of Experience" הגיע למקום השלישי במצעד אלבומי השנה של רולינג סטון והשיר "Lights of Home" הגיע למקום החמישי במצעד שירי השנה של רולינג סטון.
ב השיר "The Blackout" הופיע ברשימת 54 השירים הטובים ביותר של השנה.
בסקר המבקרים של הווילג' ווייס, Pazz & Jop, האלבום "Songs of Experience" הגיע למקום ה-98. הוא היה מועמד לאלבום הרוק של השנה בפרסי המוזיקה של בילבורד 2018.
"Songs of Experience" פתח במקום הראשון במצעד הבילבורד 200. "Songs of Experience" היה האלבום השמיני של U2 שהגיע למקום הראשן בארצות הברית.
עם כניסתו למקום הראשון היא הפכו ללהקה היחידה בארצות הברית שהיה לה אלבום במקום הראשון בשנות ה-80, ה-90, ה-2000 וה-2010.
האלבום פתח במצעד האלבומים הקנדי במקום הראשון והיה האלבום השישי של U2 שהגיע למקום הראשון בקנדה.
הוא פתח במקום החמישי במצעד האלבומים הבריטי.
באירלנד האלבום פתח במקום הראשון והלהקה הפכה ללהקה הראשונה ש-12 אלבומים שלה הגיעו למקום הראשון באירלנד.
בהולנד האלבום הגיע למקום הראשון.
"Songs of Experience" היה האלבום השישי הכי נמכר ב-2017 ומכר 1.3 מיליון עותקים.
דה אדג' - גיטרה, שירה, קלידים
Songs of Surrender (בעברית: שירים של כניעה) הוא אלבום של הקלטות חוזרות של להקת הרוק האירית U2. האלבום הופק על ידי הגיטריסט דה אדג' ויצא ב-17 במרץ 2023 בחברת איילנד רקורדס ובחברת אינטרסקופ רקורדס.
האלבום מכיל הקלטות חוזרות ופרשנויות חדשות של 40 שירים מהקטלוג של הלהקה, רבים מהם עיבודים מוזיקליים מופשטים ואקוסטיים.
האלבום הוא אלבום נלווה לספר הזיכרונות של הסולן בונו, "Surrender: 40 Songs, One Story" (שיצא ב-2022) ומורכב מ-40 פרקים עם שמות של שירים של U2. גרסאות חדשות של השירים נכללו בגרסת הספר המוקלט של ספר הזיכרונות, ובוצעו על ידי בונו במהלך סיבוב ההופעות לקידום הספר.
הקלטת "Songs of Surrender" החלה ב-2021 ונמשכה במשך שנתיים במהלך הסגרים של מגפת הקורונה.
דה אדג' ובונו עבדו על האלבום באופן לא פורמלי בבית של דה אדג' בצרפת, וכן באולפני הקלטות בלונדון ובלוס אנג'לס.
במהלך הסשנים, חברי הלהקה שיתפו פעולה עם מפיקים ומוזיקאים רבים, כולל בוב אזרין, דאנקן סטיוארט, דקלן גפני וסטפן האוזר.
"Songs of Surrender" מורכב מהקלטות חוזרות ופרשנויות חדשות ל-40 שירים מהקטלוג של U2. האלבום הוקלט במשך שנתיים במהלך הסגרים של מגפת הקורונה.
דה אדג' שימש כאוצר וכמפיק של האלבום.
שילוב של שני אירועים שכנעו את דה אדג' לבצע את הפרויקט: כתוצאה מהסגרים של המגפה היה לו יותר זמן חופשי שהוא ראה כהזדמנות יצירתית.
בנוסף, בונו החליט לבנות את ספר הזיכרונות שלו, "Surrender: 40 Songs, One Story", בצורה של 40 פרקים עם שמות של שירים של U2. האלבום "Songs of Surrender" נהגה כדרך לשקף את הפרקים של הספר.
מכיוון שחברת התקליטים של U2 לא ציפתה לאלבום חדש, הלהקה הסכימה שהם ישחררו את הפרויקט רק אם הם יהיו מרוצים מהתוצאה.
העבודה על "Songs of Surrender" החלה להיות רצינית בתחילת 2021. עבור השירים שהוקלטו מחדש, חברי הלהקה החליטו שהם לא צריכים להישאר נאמנים לגרסאות המקוריות של השירים.
דה אדג' החל לחבר רעיונות מוזיקליים על גיטרה אקוסטית ופסנתר, והוא אלתר רעיונות ווקלים שהוא השמיע לאחר מכן לבונו.
הצמד היה מעודד מהתוצאות של הסשן הראשון, במהלכו בונו שר על הרעיונות המוזיקליים של דה אדג'.
בסשנים באים, הם עבדו בחדר הקלטות מאולתר בביתו של דה אדג'.
בזמן שהם התנסו בעיבודים מוזיקליים חדשים של השירים, דה אדג' שינה את המפתחות, האקורדים והמקצבים של השירים, בעוד שבונו כתב מילים מחדש לעיתים קרובות.
דה אדג' ובונו שיתפו פעולה מדי פעם כששניהם היו בצרפת באותו הזמן.
במקרה אחד כזה, הם עבדו עם המפיק דקלן גפן והצ'לן סטפן האוזר.
הסשנים האלה הולידו את הגרסות ל-"Vertigo" ו-"Dirty Day" שהיו מבוססים על הצ'לו.
הלהקה גם שיתפה פעולה עם המהנדס המוזיקלי דאנקן סטיוארט.
בנוסף לעבודה הספורדית זה עם זה כמה ימים בכל פעם, דה אדג' ובונו ערכו סשנים פורמליים של הקלטות בלונדון ובלוס אנג'לס.
בלונדון, המפיק בריאן אינו הקליט קול והבסיסט אדם קלייטון ניגן בס.
בלוס אנג'לס, דה אדג' ובונו עבדו עם המפיק בוב אזרין וגם עם המוזיקאים דניאל לנואה ואייב לבוריאל ג'וניור, ששניהם סיפקו קולות רקע לשירים.
אזרין עבר על הקלטות הדמו של הלהקה כדי לעזור להם להחליט איזה עיבודים מוזיקליים עבדו ואיזה היו צריכים ליטושים.
המתופף לארי מולן ג'וניור תרם כלי הקשה לאלבום, אבל על פי דה אדג' "לא רצה או לא היה מוכן" לנגן במערכת תופים שלמה בזמן ההקלטות.
כתוצאה מכך, דה אדג' בדק לופים של תופים שמולן הקליט בעבר.
אחד מהם היה המקור לגרסה החדשה של "Get Out of Your Own Way".
קלייטון הזכיר לראשונה פרויקט של הקלטות חוזרות בריאיון ביוני 2021. הוא אמר: "אנחנו משחקים עם לשנות כמה שירים שיש לנו ולשים אותם בסביבה אקוסטית יותר."
לאחר הוצאת ספר הזיכרונות "Surrender: 40 Songs, One Story" בנובמבר 2022, גרסאות חדשות של שירים של U2 התחילו להתפרסם.
עבור הספר המוקלט של ספר הזיכרונות, לפני כל פרק הושמעה גרסה מחודשת של השיר המקורי שעל שמו הפרק.
במהלך סיבוב ההופעות לקידום הספר, "Stories of Surrender", בונו ביצע הרבה מהשירים בגרסאות מופשטות.
בינואר 2023, כמה מעריצים של U2 קיבלו מכתבים מדה אדג' בדואר.
במכתב היה קוד מורס שאיית את שם האלבום.
בסביבות אותו הזמן, 40 שירים של הלהקה עלו מחדש לספוטיפיי עם קטע וידאו שהיה בו את אותו קוד מורס.
באלבום יש שירים מכל האלבומים של U2 חוץ מ-"October" (מ-1981), "No Line on the Horizon" (מ-2009) ו-"Original Soundtracks 1" (מ-1995), שיתוף הפעולה של U2 עם אינו תחת השם הבדוי "Passengers".
האלבום "Songs of Surrender" הוכרז רשמית ב-10 בינואר 2023 בטריילר עם גרסה חדשה של "Beautiful Day".
הסרטון גם כלל את תאריך היציאה שהיה ה-17 במרץ.
יום אחרי שהפרויקט הוכרז, רשימת השירים והפורמטים התפרסמו יחד עם גרסה חדשה של "Pride (In the Name of Love)".
ב-12 בפברואר, בטקס פרס איש השנה של ה-NFL על שם וולטר פייטון, הושמע השיר "One".
השיר "Beautiful Day" יצא ב-3 במרץ.
ב-21 בפברואר, הלהקה הכריזה שהם שכרו 40 אמנים ליצור סרטונים של 60 שניות שילוו כל שיר באלבום.
בספיישל, בונו ודה אדג' מסתובבים בדבלין עם דייוויד לטרמן ומופיעים בתיאטרון אמבסדור.
דה אדג' - גיטרה, שירה, פסנתר, קלידים, בס, גיטרה בס, פנדר רודס, תכנות בס, דולצימר, תכנות תופים, פסנתר חשמלי של וורליצר, יוקולילי
לארי מולן ג'וניור - תופים, כלי הקשה, פסנתר
Songs for Carmella: Lullabies & Sing-a-Longs הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית כריסטינה פרי שפורסם בשנת 2019, בהוצאת חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
את האלבום הקדישה לבתה, כרמלה.
הוא הגיע למקום ה-90 במצעד האלבומים המסחריים העכשוויים וזכה להצלחה בסצנת מוזיקת הילדים בארצות הברית.
בנובמבר 2020 דיווחה בחשבון האינסטגרם שלה שחוותה לידה שקטה, אך הוציאה בכל זאת את אלבום ההמשך, Songs for Rosie.
Songs for Rosie הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית כריסטינה פרי שפורסם בשנת 2021, בהוצאת חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.