tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר, כל שלושת האוספים הגיעו למקלט היחסי של סצ'ואן, ושהו שם עד סוף המלחמה.
בינתיים לכד הצבא היפני את העיר האסורה, והיפנים נטלו משם מעט כדי ארד גדולים וכמה תותחים.
רובם נתגלו אחרי המלחמה בטיינג'ין והוחזרו.
ב-1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, הוחזרו האוספים לנאנג'ינג ולבייג'ינג.
אף אחד מחפצי הערך שהיו בארמון לא ניזוק או אבד.
ב-1947, כאשר הלך והתברר כי כוחות הקוומינטנג עומדים להפסיד במלחמת האזרחים הסינית, הורה צ'יאנג קאי שק להעביר את חפצי הערך מהעיר האסורה והמוזיאון הלאומי בנאנג'ינג לטאיוואן.
בפועל, אף אחד מחפצי הערך שהיה בבייג'ינג לא פונה, אבל רבים מהאוספים הטובים ביותר שאוחסנו בנאנג'ינג נשלחו לטאיוואן.
כיום הם מהווים את ליבה של התצוגה במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי.
תחת שלטון הרפובליקה העממית של סין
ב-1949 הוכרזה הרפובליקה העממית של סין בכיכר טיין-אן-מן שמול הכניסה הדרומית אל העיר האסורה.
במהלך שני העשורים שלאחר מכן הועלו הצעות שונות באשר לעתידה של העיר האסורה: להחריבה עד היסוד, לשחזרה, להקים בה פארק ציבורי, מרכז תעבורה או "מקום בילוי".
כמה נזקים נגרמו לעיר האסורה בתקופה זו, כולל פירוק וסילוק כס המלוכה שבאולם "ההרמוניה התיכונה", סילוק שלטי השמות מכמה בניינים וגנים, והריסה של שערים ובניינים משניים.
שיא הנזק נגרם בתקופה מהפכת התרבות.
ב-1966 בוצעו שינויים באולם "הסגידה לאבות הקדמונים", וכמה מהחפצים באולם הושמדו ואת מקומם תפסה תערוכה של פסלי בוץ מהפכניים.
עם זאת, נזק נוסף נמנע כאשר ראש הממשלה ג'ואו אנלאי התערב ושלח חטיבה מצבא השחרור העממי כדי לשמור על הארמון.
חיילי החטיבה מנעו מהמשמרות האדומים לבזוז את העיר במסגרת המערכה שהוביל מאו דזה-דונג כנגד ארבעת הנושנים (מנהגים, תרבות, נוהגים ודעות ישנות).
בין 1966 ל-1971 היו כל השערים המובילים לעיר האסורה חתומים והצילו אותה מחורבן נוסף.
ב-1987 הכריז ארגון אונסק"ו שהעיר האסורה היא אתר מורשת עולמית תחת הכינוי "הארמון הקיסרי של שושלות מינג וצ'ינג", בשל תרומתה המשמעותית להתפתחות התרבות והאדריכלות הסינית.
מוזיאון הארמון אחראי כיום על שימור ושיקום העיר האסורה.
כחלק מהפעולות שננקטו כדי לשמור על העיר האסורה, הוגבל הגובה המרבי של בניינים חדשים הנבנים סביבה.
ב-2005 החל פרויקט שיקום שעתיד לארוך 16 שנים, ובמסגרתו ישופצו וישוחזרו כל המבנים בעיר האסורה למצבם כפי שהיה לפני שנת 1912. זוהי פעולת השיקום הגדולה ביותר שנערכה בעיר האסורה במאתיים השנים האחרונות, ובמסגרתה נסגרים בהדרגה קטעים מהאתר לשם הערכה, תיקון ושחזור.
הגנים של ארמון "השפע המבוסס", שנהרסו בשרפה של 1923, שוקמו מחדש ב-2005, אך הם עדיין סגורים לקהל.
בעוד שנעשה מאמץ למנוע את מסחור הארמון, קיימים בו מגוון של עסקים מסחריים, כדוגמת חנויות מזכרות ודוכני צילום.
עסקים מסחריים אלו מעוררים מחלוקות לעיתים קרובות.
בית קפה של סטארבקס שנפתח בעיר האסורה בשנת 2000, עורר התנגדויות ובסופו של דבר נסגר ביולי 2007. מחלוקת נוספת סבבה שתי חנויות מזכרות שסירבו לאפשר לאזרחים סינים להיכנס אליהן, בייחוד לאחר שהתברר שמטרת המהלך הייתה להבטיח שתיירים לא ישימו לב למחירים המופקעים שנדרשו לשלם במקום.
ב-2005 הודיעו יבמ ומוזיאון הארמון על מיזם משותף להקים אתר אינטרנט שיציג בגרפיקת תלת-ממד את העיר האסורה ואתרים נוספים בבייג'ינג.
מיזם המורשת התרבותית קרוי "העיר האסורה: מעבר לזמן ולחלל" ומוגש הן בסינית והן באנגלית.
במסגרתו מוצגים מבני העיר האסורה וחפצי התרבות שבה בתצוגות תלת-ממדיות.
העיר האסורה הווירטואלית כוללת כ-800 מבנים והוכרזה באוקטובר 2008.
העיר האסורה משתרעת על שטח של 720 דונם, והיא מהווה את מכלול הארמונות הגדול ביותר בעולם.
צורת העיר היא כשל מלבן שאורכו, מצפון לדרום, 961 מטרים, ורוחבו, ממזרח למערב, 753 מטרים.
בשטח זה שוכנים 980 מבנים ובהם 8,707 חדרים.
העיר האסורה תוכננה במקור לשמש כמרכזה של העיר העתיקה מוקפת החומה של בייג'ינג, והיא מוקפת בשטח גדול יותר, מוקף חומה גם הוא, הקרוי העיר הקיסרית.
גם העיר הקיסרית מוקפת בשטח גדול ממנה - העיר הפנימית.
מדרום לעיר הפנימית שוכנת העיר החיצונית.
העיר האסורה חשובה גם כיום לתכנון האורבני של בייג'ינג.
הציר החוצה את העיר האסורה מצפון לדרום משמש גם כציר המרכזי של בייג'ינג.
ציר זה נמשך דרומה דרך שער טיין-אן-מן אל כיכר טיין-אן-מן, המרכז הטקסי של הרפובליקה העממית של סין, וצפונה ממנה דרך מגדל התוף ומגדל הפעמון עד אָנְדִינְגמֶן (בעבר מקומו של שער בחומה הצפונית של העיר הפנימית).
כיוון הציר אינו בדיוק מצפון לדרום, והוא סוטה ממנו בשתי מעלות.
יש חוקרים המאמינים שמכיוון שהציר תוכנן עוד בתקופת שושלת יואן הוא מכוון כלפי זאנאדו, הבירה השנייה של האימפריה של שושלת יואן.
העיר האסורה מוקפת בחומה ומעבר לחומה בתעלת מים.
אורך התעלה 3,800 מטרים, רוחבה 52 מטרים, ועומקה 6 מטרים.
אורך החומה 3,428 מטרים, גובהה 7.9 מטרים, עובייה בבסיסה הוא 8.62 מטרים וככל שהיא גובהת היא הולכת ונעשית צרה.
בחלקה העליון מגיע עובייה ל-6.66 מטרים.
החומות נועדו לשמש גם כחומת מגן וגם כקיר תמך לארמון.
החומות נבנו סביב ליבה של אדמה נגוחה שחופתה משני צדדיה בשלוש שכבות של לבנים שנאפו במיוחד.
המרווחים בין הלבנים נסתמו בטיח.
בארבע פינות החומה הוצבו מגדלים ("E" במפה המצורפת) שלהם שלוש קומות של גגות בעלי מבנה מורכב הבנוי בסך הכול מ-72 משטחי גגות שונים.
מגדלים אלה הם שחזור של היכל טֶנְגְוָאנְג שבנאנצ'אנג, בירת מחוז ג'יאנגשי ושל מגדל העגור הצהוב שבווּהָאן, בירת מחוז חוביי, כפי שהופיעו בציורים מתקופת שושלת סונג.
מגדלים אלו היו החלקים הבולטים ביותר של הארמון שיכלו לראות פשוטי העם, שלא הורשו להיכנס לארמון, ואגדות רבות נקשרו בהם.
על פי אגדה אחת, לא הצליחו האומנים שפירקו את אחד ממגדלי הפינה לצורך שיפוצים בתחילת שושלת צ'ינג לבנותו מחדש, והוא הוקם מחדש רק לאחר התערבותו המאגית של הנגר-בנאי האלמותי, לוּ בָּאן (דמות אמיתית שחיה כנראה במאה החמישית לפנה"ס).
בכל צד בחומה המקיפה את העיר האסורה יש שער אחד.
שער הצהריים (午門, בפין-יין: Wǔmén, תעתיק: ווּמֶן) ("A" במפה המצורפת) - שוכן במרכז החומה הדרומית והוא שער הכניסה הראשי לעיר האסורה.
שער טיין-אן-מן אמנם שוכן מדרום לשער זה, אך מבחינה טכנית הוא אינו חלק מהעיר האסורה, אלא שער לעיר הקיסרית כולה.
שער הצהריים הוא השער הגדול ביותר בין שערי העיר האסורה.
הוא בנוי מחלק מרכזי שממנו בולטים שני אגפים, ואלה מקיפים משלושת צדדיה את כיכר הצהריים.
במבנה השער יש חמישה פתחים: שלושה פתחים בחלק המרכזי, ופתח אחד בכל אגף.
בפתח המרכזי עוברת הדרך הקיסרית המרוצפת המהווה חלק מציר האורך של העיר בייג'ינג.
פתח זה נועד לשימוש הקיסר בלבד, למעט הקיסרית שהותר לה להיכנס דרך הפתח המרכזי פעם אחת בלבד, ביום חתונתה, ושלושת הזוכים הראשונים בבחינות קיסריות התלת-שנתיות, שהותר להם לעזוב את העיר האסורה דרך הפתח המרכזי עם סיום הבחינות.
כל הפקידים והמשרתים האחרים היו חייבים להשתמש באחד מארבעת הפתחים האחרים.
על החומה שמעל לפתחים יש סדרת מבנים.
המבנה שבמרכז הוא ארמון בעל גג כפול שבחזיתו אכסדרה הנתמכת על ידי עשרה עמודים.
על מרכז החומה בכל אחד משני האגפים יש מבנה שלו גג בודד ובו אכסדרה הנשענת על 14 עמודים.
משני צדי המבנה מוקמו שני ביתנים בעלי גג כפול.
קיסר סין נהג לצפות בחייליו מעמדה זו במהלך שושלות מינג וצ'ינג.
מהמבנה שמעל לשער היה נהוג להקריא הצהרות מטעם הקיסר ופעם בשנה לבשר את לוח השנה החדש.
לאחר מערכות צבאיות מוצלחות נהג הקיסר לקבל את פניהם של שבויי המלחמה ברחבה שלפני השער, וכאן, בדרך כלל, הם גם הוצאו להורג בעריפת ראשיהם.
שער העוצמה הנשגבת (神武門, פין-יין: Shénwǔmén, תעתיק שֶׁנְווּמֶן) ("B" במפה המצורפת) – השער הצפוני של העיר האסורה המוביל לפארק גִ'ינְגשָׁאן.
מבנה השער פשוט בהשוואה לשער הדרומי.
בשער זה אין אגפים צדדים ויש בו שלושה פתחים.
בחומה שמעל לפתחים יש מבנה בודד בעל גג כפול.
השער המהולל המערבי ("C" במפה המצורפת) – נפער בחומה המערבית.
השער המהולל המזרחי ("D" במפה המצורפת) - נפער בחומה המזרחית.
כל השערים בעיר האסורה מקושטים במסמרי דלת מוזהבים המסודרים בתשע שורות המכילות כל אחת תשעה מסמרים, למעט "השער המהולל המזרחי" שבו יש רק שמונה שורות.
נהוג לחלק את העיר האסורה לשני חלקים.
החצר החיצונית (外朝) או החצר הקדמית (前朝) כוללת את החלק הדרומי של הארמון, ושימשה לצרכים טקסיים.
החצר הפנימית (内廷) או הארמון האחורי (后宫) כוללת את החלק הצפוני של הארמון, והיא שימשה כמשכן המגורים של הקיסר ובני משפחתו, וכן לניהול ענייני היום-יום של המדינה.
(במפה דלעיל שורטטה ההפרדה בין החלקים בקו אדום מרוסק).
כללית יש בעיר האסורה שלושה צירי אורך.
המבנים החשובים ביותר מרוכזים סביב לציר האורך המרכזי, צפון-דרום.
במעבר מדרום לצפון עוברים דרך המבנים והכיכרות הבאים:
כיכר שְׁה דְזְה (Shi Zi) - מבקר שנכנס לעיר האסורה דרך שער הצהריים מוצא עצמו בכיכר גדולה שבה מימין לשמאל מתפתל בצורת קשת ציידים הנהר הפנימי "המים המוזהבים", אותו חוצים על אחד מחמישה גשרים.
בקצה הכיכר ניצב השער הבא.
שער ההרמוניה העילאית (太和門, בפין יין: Tàihémén) (מסומן במפה באות "F").
משני צדי הפתח הראשי בשער ישנם פתחי משנה, וכמו בשער הצהריים רק לקיסר היה מותר לעבור בפתח המרכזי.
כיכר אולם ההרמוניה העילאית - הכיכר הגדולה ביותר בעיר האסורה.
היא משתרעת בין שער ההרמוניה העילאית למבנה הבא בציר דרום-צפון, "אולם ההרמוניה העילאית".
בפינות הכיכר ניתן לראות כדי ברזל גדולים מקושטים.
לכדים אלו הייתה מטרה מעשית.
מכיוון שכל הבניינים בעיר האסורה בנויים מעץ, כדים אלו שמולאו במים נועדו לשמש כמקור מים לכיבוי שריפות (שבהיסטוריה של העיר האסורה אירעו כמה פעמים).
בחורף נהגו לחמם את הכדים במבערי פחם על מנת למנוע את קפיאת המים.
ברחבי העיר האסורה היו 308 כדים כאלו, אלא שחלקם הותכו בידי היפנים שכבשו את העיר לפני מלחמת העולם השנייה במטרה לייצר כדורים.
אולם ההרמוניה העילאית (太和殿, בפין-יין: Tàihédiàn) (מסומן במפה באות "G") – מבנה העץ הגדול ביותר בסין, שהיה המרכז הטקסי של העיר האסורה.
המבנה (כמו גם שני המבנים שמאחוריו) ניצב על גבעה שטוחה תלת מפלסית שגובה 7 מטרים, והיא מחופה בשיש לבן.
מעקות השיש המקיפים את המפלס העליון מקושטים בכדורי אבן מגולפים בדרקונים ובעופות חול.
מתחתיהם מרזבים מגולפים בצורת ראשי דרקון.
על המדרגות המובילות לאולם ניצבים שמונה-עשר מבערי קטורת (המספר 18 נועד לסמל את מספר המחוזות בסין בתקופת שושלת צ'ינג).
האולם הוא מבנה בעל גג כפול, גובהו 35 מטרים, אורכו 64 מטרים ורוחבו 37 מטרים.
באולם זה נהגו קיסרי שושלת מינג לערוך דיונים בענייני המדינה.
קיסרי שושלת צ'ינג, שערכו דיונים מסוג זה בתדירות גבוהה הרבה יותר, החליטו להעביר את מיקומם לחצר הפנימית, ובאולם ההרמוניה העילאית נערכו רק טקסים עיקריים כדוגמת הכתרה, טקס נישואים או הכרזה על יורש.
האולם נבנה לראשונה ב-1406, אבל מאז עלה באש שבע פעמים.
אולם ההרמוניה המרכזית (中和殿) - שוכן מיד לאחר אולם ההרמוניה העילאית וכמוהו הוא ניצב על המשך הגבעה התלת מפלסית המחופה בשיש.
זהו מבנה קטן יחסית בצורת ריבוע שבו נהג הקיסר להתכונן ולנוח לקראת טקסים או במהלכם.
אולם שימור ההרמוניה (保和殿) - מצוי מיד לאחר אולם ההרמוניה המרכזית, וכמוהו הוא ניצב על המשך הגבעה התלת מפלסית.
צורת האולם מלבנית והוא מזכיר בצורתו את אולם ההרמוניה העילאית, אם כי הוא קטן ממנו.
באולם זה נהגו לערוך חזרות לקראת טקסים, וכמו כן הוא שימש לעריכת השלב האחרון בבחינות הקיסריות.
בכל שלושת האולמות יש כס מלכות, והגדול והמקושט ביותר נמצא באולם ההרמוניה העילאית (שחזור משנת 1950).
כבש המדרגות המרכזי המוביל אל המפלס העליון בגבעה, עליה בנויים שלושת האולמות מצד צפון ומצד דרום, הוא כבש מדרגות טקסי, חלק מהדרך הקיסרית, וחרוטים עליו תבליטים מורכבים.
כבש המדרגות המרכזי הצפוני, המוביל אל אולם שימור ההרמוניה, מגולף מגוש סלע אחד שאורכו 16.57 מטרים, רוחבו 3.07 מטרים ועוביו 1.7 מטרים.
גוש סלע זה שוקל כ-200 טון והוא גוש הסלע המגולף הגדול ביותר בסין.
כבש המדרגות המרכזי הדרומי המוביל לאולם ההרמוניה העילאית גדול אפילו יותר, אך הוא מורכב משני לוחות אבן שהוצמדו האחד לשני.
החיבור הוסתר בפיקחות על ידי שימוש בתבליטים חופפים, ונתגלה רק כשהבלייה הרחיבה את הסדק בין שני לוחות האבן במאה ה-20.
בדרום מערב ובדרום מזרח החצר החיצונית ניצבים אולם העליונות הצבאית ("H") ואולם התהילה הספרותית ("J").
הקיסר עשה לעיתים שימוש בראשון על מנת להקביל שרים ולדון בענייני ניהול המדינה, ומאוחר יותר אכסן המבנה את מפעל ההוצאה לאור של הארמון.
האולם השני שימש להרצאות טקסיות שנישאו על ידי מלומדים קונפוציניסטים בעלי מוניטין, ואחר כך שימש כמשרדו של המזכיר הגדול.
המבנה הכיל את אחד משבעת העותקים של אסופת הספרים הגדולה המכונה "סְאקוּ צְ'וֵאנשׁוּ" (במנדרינית: 四庫全書, בפין-יין: Siku Quanshu - "אסופת ארבעת האוצרות").
בצפון מזרחה של החצר החיצונית היו שלושת הארמונות הדרומיים (南三所) (מסומנים במפה באות "K"), שהיו מקום משכנו של נסיך הכתר.
החצר הפנימית מופרדת מהחצר החיצונית על ידי חצר מלבנית הניצבת לציר הראשי של העיר.
החצר הפנימית שימשה כביתם של הקיסר ובני משפחתו.
בתקופת שושלת צ'ינג, חי הקיסר ואף עבד כמעט אך ורק בחצר הפנימית, בעוד שהחצר החיצונית שימשה למטרות טקסיות בלבד.
במרכז החצר הפנימית הייתה קבוצה נוספת של שלושה אולמות המסודרים בטור ("L") והם "ארמון הטוהר השמימי", "אולם האיחוד", ו"ארמון השלווה הארצית".
אולמות אלה, הקטנים מהאולמות של החצר החיצונית, היו משכנם הרשמי של הקיסר והקיסרית.
הקיסר המסמל יאנג ואת השמיים, אמור היה להתגורר בארמון הטוהר השמימי.
הקיסרית, המסמלת יין ואת הארץ, אמורה הייתה להתגורר בארמון השלווה הארצית.
בין שני הארמונות ניצב אולם האיחוד, שבו אמורים להתמזג היין והיאנג על מנת ליצור הרמוניה.
ארמון הטוהר השמימי (乾清宫, בפיו-יין: qiánqīng gōng) - הוא המבנה הגדול ביותר מבין שלושת האולמות.
לארמון גג כפול המוצב על בימת שיש לבן.
מבנה זה מחובר לשער הטוהר השמימי שמדרום לו באמצעות שביל מוגבה.
בתקופת שושלת מינג שימש הארמון כמשכנו של הקיסר.
אבל, החל בקיסר יוּנְגגֶ'נְג, הקיסר הרביעי משושלת צ'ינג (שלט בין 1722 ל-1735), התגורר הקיסר ב"אולם הטיפוח השכלי" השוכן ממערב לארמון הטוהר השמימי, מתוך כבוד לאביו, הקיסר הקודם, קאנגשי.
ארמון הטוהר השמימי הפך לאולם שבו נפגש הקיסר עם מועצת השרים, קיבל שליחים וערך נשפים.
מעל כס המלכות תלוי לוח ובו כתוב בסינית "צדק וכבוד" (正大光明).
אולם האיחוד (交泰殿) – מבנה שצורתו מרובעת וגגו בצורת פירמידה.
כיום מאוחסנים בו עשרים וחמישה חותמים קיסריים של שושלת צ'ינג וחפצים טקסיים אחרים.
ארמון השלווה הארצית (坤宁宫) – הוא בניין בעל גג כפול.
בתקופת שושלת מינג היה זה משכנה של הקיסרית.
בתקופת שושלת צ'ינג הוסבו חלקים גדולים מהארמון למקום פולחן שמאני בהתאם למנהגים שהביאו עימם השליטים החדשים ממנצ'וריה.
מתקופת השלטון של הקיסר יוּנְגגֶ'נְג, הפסיקה הקיסרית להתגורר בארמון.
עם זאת, שני חדרים בארמון ההרמוניה הארצית נשמרו לשימושו של הקיסר בליל כלולותיו.
מצפון לשלושת האולמות האלה משתרע הגן הקיסרי ("M").
קטן יחסית בממדיו, וקומפקטי בתכנונו, ועם זאת מכיל כמה פינות נוף המעוצבות בקפידה.
מצפון לגן מצוי המבנה האחרון בציר האורך המרכזי, "שער העוצמה הנשגבת", השער הצפוני של הארמון.
משני צדדיהם של שלושת האולמות המרכזיים, בחצר הפנימית, מתפרשים סדרה של חצרות פנימיות וארמונות קטנים, בהם התגוררו פילגשי הקיסר וילדיו.
ישירות ממערב שוכן אולם הטיפוח השכלי ("N").
במקור היה זה ארמון משני, והוא הפך למשכן ולמשרד הקיסר בפועל החל בקיסר יוּנְגגֶ'נְג.
בעשורים האחרונים לשלטון שושלת צ'ינג ניהלו הקיסריות האלמנות, כולל צישי, את חצרותיהן בחלקו המזרחי של האולם.
מסביב לאולם הטיפוח השכלי מוקמו המשרדים של המועצה הגדולה וגופי מפתח ממשלתיים אחרים.
המבנה המרכזי בחלק הצפון מזרחי של החצר הפנימית הוא ארמון אריכות הימים השלווה (宁寿宫) (מסומן במפה כ-"O"), מכלול מבנים שנבנה על ידי הקיסר צְ'ייֵנְלוֹנְג בצפייה לפרישתו.
מבנה ארמון זה מחקה את מבנה העיר האסורה וכולל "חצר חיצונית", "חצר פנימית", גנים ומקדשים.
הכניסה לארמון אריכות הימים מסומנת על ידי קיר הלבנים המזוגגות המכונה "מסך תשעת הדרקונים".
לאמונה הדתית נודע מקום חשוב בחיי היום-יום בחצר הקיסרית.
כך למשל בתקופת שושלת צ'ינג הפך "ארמון ההרמוניה הארצית" למקום פולחן שמאני, בהתאם למנהגי הפולחן שהביאו השליטים החדשים ממנצ'וריה.
בה בעת המשיכה האמונה הדתית הסינית הנפוצה ביותר, הטאואיזם, לשחק תפקיד חשוב במהלך תקופות השלטון של שושלות מינג וצ'ינג.
בעיר האסורה יש שני מקדשים טאואיסטיים, האחד בגן הקיסרי, והאחר בחלק המרכזי של החצר הפנימית.
דת נפוצה אחרת בארמון של שושלת צ'ינג הייתה בודהיזם טיבטי או לאמאיזם.
בחצר הפנימית מפוזרים כמה מקדשים בודהיסטיים.
באיקונוגרפיה בודהיסטית נעשה שימוש בקישוטים הפנימיים של מבנים רבים.
מבין אלה, ביתן גשם הפרחים הוא החשוב ביותר.
במבנה זה יש מספר גדול של פסלי הבודהה, איקונות, ומנדלות, המסודרים בסידורים פולחניים.
העיר האסורה מוקפת משלושה צדדים על ידי גנים קיסריים.
מצפון פארק גִ'ינְגשָׁאן (景山, פין-יין: Jǐngshān), המוכר גם כ"גבעת הפחם", גבעה מלאכותית שנוצרה מהאדמה שפונתה בעת חפירת התעלה והאגמים שמסביב לעיר האסורה.
לגבעה הייתה גם מטרה נוספת.
בהתאם לעקרונות הפנג שווי, יש להסיט מדרכן רוחות רעות המגיעות מצפון, והגבעה הנמצאת מצפון לעיר האסורה נועדה להגן עליה.
משום כך יש גם המכנים גבעה זו "גבעת הפנג שווי".
ממערב, שוכן רובע ג'ונְגנָאנְהָאי (中南海, פין-יין: Zhōngnánhǎi, מילולית "ים דרומי ומרכזי"), ששימש כגן המרוכז סביב שני אגמים מחוברים וכיום משמש כמרכז השלטון בסין וכולל את בנייני המטה של המפלגה הקומוניסטית של סין ושל "מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין" (כלומר, ממשלת סין).
צפון לג'ונְגנָאנְהָאי ומצפון מערב לעיר האסורה שוכן פארק בֵּייהָאי (北海公园, פין-יין: Běihǎi, מילולית: "ים צפוני"), גם הוא מרוכז סביב אגם המחובר אל שני האגמים שבג'ונְגנָאנְהָאי, ומשמש פארק פופולרי.
דרומית לעיר האסורה היו שני מקדשים חשובים; המקדש הקיסרי של המשפחה (太庙, בפין-יין: Tàimiào), והמקדש הקיסרי של המדינה (太社稷, בפין-יין: Tàishèjì), שבהם יכול היה הקיסר להוקיר את רוחות אבותיו הקדמונים ואת רוח האומה בהתאמה.
כיום מבנים אלו הם אולם התרבות של העם העמל בבייג'ינג ופארק ג'ונְגשָׁאן (המנציח את סון יאט-סן) בהתאמה.
דרומית יותר, על הציר העיקרי צפון-דרום, ניצבים שני מבני שער גדולים זהים.
הראשון הוא "השער הזקוף" (端门, בפין-יין: Duānmén), והשני והמפורסם יותר, "שער טיין-אן-מן" (天安门, בפין-יין: Tiān'ānmén, מילולית: "שער השלום השמימי", 门-מן פירושו "שער").
מעל לפתח המרכזי במבנה השער מתנוססת תמונתו של מאו דזה-דונג ומימינו ומשמאלו שני שלטי ענק "תחי הרפובליקה העממית של סין" ו"תחי האחדות הגדולה שבין עמי העולם".
שער טיין-אן-מן מחבר את העיר האסורה עם המרכז הסמלי של המדינה הסינית המודרנית, כיכר טיין-אן-מן.
אף על פי שכיום יש פיקוח הדוק על הפיתוח והבנייה באזורים הסמוכים לעיר האסורה, נעשו בהם במהלך המאה ה-20 פעולות הרס ובנייה מחדש, שנבעו מסיבות פוליטיות, ואשר שינו את אופיים.
מאז שנת 2000 פועלת הרשות העירונית של בייג'ינג לפנות מהבניינים ההיסטוריים מוסדות ממשלתיים וצבאיים, והיא הקימה פארק סביב החלק מחומת העיר האסורה שנותר על תילו.
ב-2004 חודש צו שהגביל את התכנון ואת גובה הבניינים במטרה לקבוע את אזור העיר הקיסרית והאזור הצפוני של העיר כשטח חיץ עבור העיר האסורה.
ב-2005 נכללו העיר הקיסרית ופארק בֵּייהָאי ברשימת האתרים הקצרה המוצעים כאתרי מורשת עולמית בבייג'ינג.
עיצוב העיר האסורה, החל מהתוכנית הכללית, וכלה בפרטים הקטנים, תוכנן בקפידה במטרה לשקף את הפילוסופיה הסינית, את עקרונות הדת בסין, ומעל לכל לסמל את תפארת העוצמה הקיסרית.
כמה דוגמאות של עיצובים סמליים:
צהוב הוא צבעו של הקיסר.
כמעט כל הגגות בעיר האסורה מחופים ברעפים צהובים מזוגגים.
לכלל זה יש שני חריגים.
צבעם של הרעפים על גג הספרייה ב"ביתן העמקות הספרותית" (文渊阁) הוא שחור, משום ששחור מסמל על פי תורת חמשת היסודות את המים ומכאן את היכולת למנוע אש, הסכנה הגדולה ביותר לאוצר הספרים שבמבנה.
באופן דומה, הרעפים על גג בית המגורים של נסיך הכתר היו ירוקים משום שירוק מסמל על פי תורת חמשת היסודות את העץ ולפיכך מסמל צמיחה.
האולמות העיקריים של החצר החיצונית ושל החצר הפנימית מסודרים בקבוצות של שלושה – צורת הדיאגראמה של הסמל המכונה צְ'ייֵן (天), המייצג בקוסמולוגיה הטאואיסטית את השמיים.
מבני המגורים בחצר הפנימית לעומת זאת מסודרים בקבוצות של שישה - צורת הדיאגראמה של הסמל המכונה קוּן (地) המייצג את הארץ.
הקו המשתפל של מפגש משטחי הגגות מקושט בשורה עורפית של פסלונים, כשבראשם פסלון של אדם רוכב על עוף החול, ובמאסף פסלון של דרקון סיני.
מספר הפסלונים שבין הרוכב שבראש לבין דרקון שבסוף מייצג את חשיבות הבניין – כך לדוגמה לבניין זוטר יכולים להיות שלושה או חמישה פסלונים.
על גג אולם ההרמוניה העילאית ניצבים עשרה פסלונים, וזהו הבניין היחיד בסין הקיסרות שעל גגו ניצבה כמות פסלונים כזו.
מסיבה זו, הפסלון העשירי, המכונה " הָאנְגשְׁה" - "המדורג עשירי", ייחודי בעיר האסורה.
סידור המבנים בארמון נעשה על פי המנהגים שהותוו ב"ספר הטקסים הקלאסי" (אחד מחמשת הספרים הקלאסיים של הקונפוציוניזם).
לפיכך, המקדשים של האבות הקדומים שוכנים לפני הארמון, אזור המחסנים ממוקם בחזית מכלול הארמון, והמגורים בעורפו.
האוספים של ארמון המוזיאון מבוססים על האוסף הקיסרי של שושלת צ'ינג.
על פי ספירת מלאי שנעשתה ב-1925, אוחסנו בעיר האסורה כ-1.17 מיליון פריטים.
בנוסף, הספריות הקיסריות הכילו את אחד מאוספי הספרים העתיקים והמסמכים הגדולים ביותר בסין, כולל מסמכים רשמיים המתעדים את פעילות הממשל של שושלות מינג וצ'ינג.
החל מ-1933 היה הכרח לפנות את רוב הפריטים החשובים מאוסף המוזיאון בשל סכנת הפלישה היפנית.
עם תום מלחמת העולם השנייה הוחזר האוסף לנאנג'ינג.
אולם כאשר החל להתחוור לממשלה הלאומנית שקומוניסטים עומדים לנצח במלחמת האזרחים של סין, היא החליטה לשנע את הפריטים החשובים ביותר לטאיוון.
מתוך 13,427 ארגזים של החפצים מאוסף הארמון המקורי, 2,972 מאוחסנים כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי, קרוב ל-10,000 ארגזים הוחזרו לבייג'ינג, ו-2,221 נותרו כיום מאוחסנים באחריות המוזיאון של נאנג'ינג.
אחרי 1949 ערך המוזיאון ספירת מלאי מחודשת כמו גם חיפוש יסודי בעיר האסורה, שהניב את גילויים של מספר חפצים חשובים.
בנוסף, הממשלה העבירה פריטים ממוזיאונים אחרים במדינה על מנת לחדש את אוסף מוזיאון הארמון.
פריטים נוספים נקנו או נתרמו מהציבור.
קרמיקה באוסף מוזיאון הארמון יש כ-340,000 פריטי קרמיקה וחרסינה.
האוסף מכיל את האוספים הקיסריים משושלת טאנג ומשושלת סונג, כמו גם פריטים שהוזמנו בארמון ולעיתים על ידי הקיסר בעצמו.
ציורים באוסף ישנם קרוב ל-50,000 ציורים, ויותר מ-400 מהם מתוארכים לתקופה שלפני שושלת יואן (1368-1271).
זהו האוסף הגדול מסוגו בסין.
האוסף מבוסס על אוסף הארמון של שושלות מינג וצ'ינג.
העניין האישי שהראו קיסרים כדוגמת צ'יינלונג בנושא גרמו לכך שכמעט כל הציורים ששרדו מתקופת שושלת יואן ולפניה נשמרו בארמון.
עם זאת, חלק נכבד מאוסף זה אבד במשך השנים.
לאחר שהקיסר האחרון, פויי, התפטר, הוא העביר ציורים רבים אל מחוץ לארמון, ורבים מהם אבדו או הושמדו לאחר מכן.
ב-1948, הועברו הציורים החשובים ביותר לטאיוון.
האוסף חודש בעזרת תרומות, קניות והעברה של ציורים ממוזיאונים אחרים.
בין היתר, באוסף הארמון נמצא ציור לאורך הנהר בשעת פסטיבל צ'ינגמינג.
כלי ארד אוסף כלי הארד של מוזיאון הארמון מכיל פריטים המתוארכים לתחילת שושלת שאנג (נוסדה ב-1766 לפנה"ס).
מתוך כמעט 10,000 הפריטים שברשות המוזיאון קרוב ל-1,600 הם פריטים שעליהם חקוקות כתובות מהתקופה שקדמה לשושלת צ'ין (221 לפנה"ס).
חלק משמעותי מהאוסף הם כלי ארד טקסיים מהחצר הקיסרית.
שעונים במוזיאון הארמון יש יותר מ-1,000 שעונים מכניים מהמאות ה-18 וה-19, וזהו אחד מאוספי השעונים הגדולים בעולם.
האוסף כולל הן שעונים מייצור מקומי והן מיובאים.
השעונים הסינים יוצרו בבתי המלאכה של הארמון, בגואנגג'ואו ובסוג'ואו.
שעונים זרים יובאו ממדינות רבות כולל בריטניה, צרפת, שווייץ, ארצות הברית ומיפן.
מאלו, המספר הגבוה ביותר של שעונים הגיע מבריטניה.
ירקן לאבן הירקן יש מעמד מיוחד בתרבות הסינית.
האוסף שברשות המוזיאון, שרובו מבוסס על האוסף הקיסרי, כולל כ-30,000 פריטים.
הפריטים מהתקופה שקדמה לשושלת יואן כוללים כמה חפצים שהתפרסמו בהיסטוריה, ובנוסף, פריטים מירקן מגולף שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות.
הפריטים העתיקים ביותר מתוארכים לתקופת האבן החדשה.
הפריטים מתקופת שושלות מינג וצ'ינג כוללים חפצים שנועדו לשימוש בארמון, כמו גם מתנות מרחבי האימפריה ומעבר לה.
חפצים מהארמון בנוסף לחפצי אומנות, חלק נכבד מאוסף המוזיאון כולל חפצים מחצר הקיסר.
אלו כוללים חפצים בשימוש משפחת הקיסר, כמו גם פריטים טקסיים או בירוקרטיים שהיו חשובים למנהל הממשלתי.
אוסף מקיף זה משמר את פרוטוקול הטקס של התקופה הקיסרית.
לעיר האסורה, פסגת ההתפתחות בת אלפיים שנה של האדריכלות הסינית והמזרח אסיאתית הקלאסית, הייתה השפעה משמעותית על ההתפתחותה של אדריכלות זו, והיא אף העניקה השראה למבנים מודרניים רבים.
לדוגמה: במאה ה-19 בנה הקיסר גיאה לונג מווייטנאם ארמון ומצודה שהיו מתוכננים להיות עותק מוקטן של העיר האסורה הסינית.
השם המקובל באנגלית ובשפות אחרות למקום הוא "העיר הקיסרית".
שמו של מכלול בנייני הארמון הפנימי בווייטנאמית מתורגם מילולית ל"העיר האסורה הסגולה", שם הזהה לשמה של העיר האסורה בבייג'ינג בסינית.
העיר האסורה שימשה רקע לספרים רבים.
בשנים האחרונות היא הופיעה בסרטים ובסדרות טלוויזיה.
ב-1918 יצא לאקרנים הסרט האילם "העיר האסורה" – סיפור אהבה בין נסיכה סינית לאמריקני.
הקיסר האחרון - סרט ביוגרפי משנת 1987 בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י המספר על פויי, הקיסר האחרון בשושלת צ'ינג.
היה זה הסרט העלילתי הראשון שקיבל אישור מהרפובליקה העממית של סין לצילומים בתוך העיר האסורה.
מרקו פולו – מיני סדרת טלוויזיה, שהייתה הפקה משותפת של RAI (הטלוויזיה האיטלקית הממלכתית) ו-NBC, וששודרה בתחילת שנות ה-80 צולמה בתוך העיר האסורה.
עם זאת, קטע זה חוטא לאמת ההיסטורית.
מרקו פולו פגש בקובלאי חאן 130 שנים לפני שהעיר האסורה נבנתה.
במשחק הווידאו Kingdom Hearts II, שיתוף פעולה בין מפתחת המשחקים Square לבין דיסני, נעשה שימוש בעיר האסורה כאתר לקרב השיא ב"ארץ הדרקונים" בהשתתפות דמויות מהסרט "מולאן".
בסרט "אלאדין" מופיעה העיר האסורה בסוף השיר "עולם חדש" (A Whole New World).
"העיניים של המדינה" הוא ביטוי שנכנס לאוצר הביטויים הישראלי.
מקורו בדבריו של – לוחם מגדוד 51 של חטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים, בריאיון לצוות טלוויזיה מהערוץ הראשון בתום הקרב על החרמון בחודש אוקטובר 1973.
טוראי בני מסס נולד בטבריה וחי בה כל חייו.
לאחר הניסיון הישראלי הראשון לכיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים, השתתף מסס גם בניסיון השני לכבוש את ההר, מבצע קינוח.
מסס נשא את המא"ג – כלי הנשק הכבד ביותר במחלקה – ולחם באומץ לב בלתי רגיל.
באחד מרגעי הקרב הקשים הוא נטל את המא"ג והסתער ללא היסוס, תוך קריאות עידוד לחבריו.
הכתב הצבאי של הטלוויזיה הישראלית, מיכה לימור, שהכין כתבה על הקרב ההיסטורי, פגש על ההר את קומץ החיילים ששרדו מן הקרב.
הוא בחר לראיין את הלוחם המאובק והמפויח בני מסס, אשר סיפר בלשון פשוטה ונטולת פאתוס על האירועים כפי שחווה אותם.
בתשובה לשאלה מדוע הסתער קדימה, השיב כי .
על פי עדויות שונות, בתדריך שנתן המח"ט אמיר דרורי לפני העלייה, הוא הסביר לחיילים את חשיבות הקרב הצפוי ואת חשיבותו של הרכס המשמש נקודת תצפית חשובה, והשתמש לראשונה בביטוי זה.
וכך הוא ביטא זאת: "עיני כל המדינה נשואות לכאן".
הראיון, ששודר בערב שבת בערוץ הטלוויזיה היחידי שראו אז תושבי ישראל, הותיר רושם עז.
הביטוי השתרש והפך לסמלו של החרמון, ההר הגבוה ביותר במדינה, ממנו אפשר לצפות אל עומק שטחי האויב.
ה"עיניים של המדינה" נותר חרוט גם כמייצג את אופייה המיוחד של מלחמת יום הכיפורים על הצלחותיה ועל כישלונותיה, כמו גם הטוראי הפשוט והאמיץ אשר השתמש בו.
בני מסס נפטר ב-30 בנובמבר 2006 מדום לב בעיר הולדתו טבריה, בגיל 54.
באמצעי התקשורת שימש הביטוי לתיאורם של אמצעי תצפית נוספים:
יב"א 506 של מערך הבקרה האווירית בהר מירון
הביטוי שימש ליצירת המיצב "העיניים של המדינה" (1974) מאת מיכל נאמן.
נפוצו גם פרפרזות של הביטוי:
האוזניים של המדינה: כינוי ליחידת ההאזנה 8200
העין של רע, המתוארת בדרך כלל כדיסקת שמש או עין וודג'אט הימנית (ספקולרית ל, עין וודג'אט השמאלית), היא ישות במיתולוגיה המצרית העתיקה שמתפקדת כהרחבה של כוחו של אל השמש רע, אך היא מתנהגת לעיתים קרובות כאלה עצמאית, כבת-זוג נקבית לרע וכוח משחית המכניע את אויביו.
ניתן להשוות אלה זו, הידועה גם בשם תאונים ואצת, למספר אלים מסוימים, כולל חתחור, סח'מת, בסתת, ראט-טאווי , מנח'ית , תפנות ומות.
אלת העין פועלת כאם, אחות, בת זוג ובתו של אל השמש.
היא שותפתו למחזור היצירה שבו הוא מוליד את הצורה המחודשת שלו שנולדת עם עלות השחר.
הפן האלים של העין מגן על רע מפני סוכני הפרעות המאיימים על שלטונו.
היבט מסוכן זה של אלת העין מיוצג לעיתים קרובות על ידי לביאה או אוראוס או קוברה, סמל של הגנה וסמכות מלכותית.
הזעם הרה האסון וההשתוללויות של אלת העין ומאמצי האלים לפייס אותה הם מוטיב בולט במיתולוגיה המצרית.
העין של רע הייתה מעורבת בתחומים רבים בדת מצרים העתיקה, כולל בפולחן של האלות הרבות המשוות לה.
כוחה המעניק חיים נחגג בטקסי המקדש, וההיבט המסוכן שלה הופעל בהגנה על פרעה, מקומות קדושים, אנשים פשוטים ובתיהם.
המצרים התייחסו לעיתים קרובות לשמש ולירח כ"עיניים" של אלים מסוימים.
עינו הימנית של רע-הורוס (התמזגה לאל רע-הוראחטי), למשל, הושוותה לשמש, ועינו השמאלית הושוותה לירח.
לעיתים כינו המצרים את עין הירח "העין של הורוס" וקראו לעין השמש "העין של רע" - רע הוא אל השמש הבולט בדת מצרים העתיקה.
שתי העיניים יוצגו על ידי סמל הוודג'אט, עין אנושית מסוגננת עם סימני הפנים של הבז שסימנו את הורוס.
האגיפטולוג ריצ'רד ווילקינסון מאמין ששתי עיני הורוס נבדלו בהדרגה כעין הירח של הורוס ועין השמש של רע; מנגד, רולף קראוס טוען ששום טקסט לא משווה את עיני הורוס לשמש וירח עד לשלב מאוחר בהיסטוריה המצרית, כך שלעין הורוס הייתה כנראה משמעות אחרת במקור.
מכיוון שמושגים רבים באמונה המצרית הם נזילים, התפקידים של שתי העיניים חפפו לעיתים קרובות.
אזור חפיפה כזה הוא שבמיתוס, גם הורוס וגם רע מאבדים את עיניהם.
קטיה גובס טוענת שהמיתוסים המקיפים את שתי העיניים מבוססים על אותו מיתוס, או מרכיב ליבה של מיתוס, וש"במקום להניח מיתוס יחיד ומקורי של גוף קוסמי אחד, שאז התמזג עם אחרים, עשוי זה להיות פורה יותר לחשוב במונחים של מיתוס (גמיש) המבוסס על ההחמצה המבנית של הבעלים שלו..
כתבי הפירמידות מתקופת הממלכה הקדומה (2686–2181 לפנה"ס בערך), אחד המקורות המוקדמים ביותר למיתולוגיה מצרית, מזכירים גם את העין של הורוס וגם את העין של רע.
אחד מהאזכורים לעין של רע מופיע בטקסט המצרי הקדום "ספר הפרה השמיימית" מימי הממלכה החדשה, במסגרת מיתוס הכחדת האנושות.
לפי המיתוס, בני האדם זממו למרוד באל רע, והוא שלח את עינו בדמות האלה חתחור כדי להענישם.
בזעמה הרב הפכה חתחור להתגלמותה האכזרית – האלה סח'מת, אלת המלחמה וההשמדה.
סח'מת טבחה בבני האנוש, וצימאונה לדם לא שכך גם לאחר שכוונתה הוגשמה.
כדי לעצור את ההרג, הורה רע לצבוע בירה באדום כך שתיראה כדם.
סח'מת שתתה מהמשקה, השתכרה ונרגעה, ושבה לדמותה המקורית והשלווה יותר – חתחור.
בכך ניצלה האנושות מהכחדה מוחלטת מידי העין של רע.
במיסטיקה, המונח העין השלישית מתייחס לאיבר בלתי-נראה הקיים, כביכול, בגוף האדם הממונה על הידיעה ועל החזון.
נחשב על פי היוגה לשישית מתוך שבע הצ'אקרות ומכונה שם האג'ני צ'אקרה, על שם האל אגני אל האש במיתולוגיה ההינדית; אין עדות מדעית כלשהי לקיומו של איבר בלתי נראה כזה, או לסגולות המיוחסות לו.
מאמינים בגילוי עתידות ובראיית הנסתר מייחסים חשיבות רבה לעין השלישית, כיוון שלטענתם היא "האיבר המיסטי" האחראי בעיקר על נבואה ועל ראייה על - חושית; בקרב העוסקים בניו אייג' נעשו ניסיונות לזהות את העין השלישית עם אזורים שונים במוח.
העין השלישית נקראת גם עין המיינד, או העין הפנימית.
העיר החדשה של אדינבורו היא האזור המרכזי של אדינבורו, בירת סקוטלנד, ונחשבת ליצירת מופת בתחום תכנון הערים.
בשל כך היא הוכרזה בשנת 1995 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
במקביל הוכרזה גם העיר העתיקה באדינבורו כאתר מורשת עולמית.
למרות שחלק זה של העיר מכונה "העיר החדשה", הוא נבנה למעשה בכמה שלבים נפרדים בין 1765 ל-1850 ומשמר את רוב מאפייני האדריכלות הנאו קלאסיציסטית המקורית שלו.
הרחוב המוכר ביותר באזור זה הוא רחוב הנסיכים, הניצב מול טירת אדינבורו והעיר העתיקה לאורך שקע גאוגרפי של נור לוך.
ההחלטה לבנות חלק חדש לעיר התקבלה על ידי פרנסיה, לאחר שצפיפות האוכלוסין בתוך חומות העיר הייתה בלתי נסבלת.
עידן האורות הגיע לאדינבורו, והמראה הלא מעודכן של העיר לא התאים למנהגי אותה תקופה.
הלורד פרובוסט ג'ורג' דראמונד הצליח להרחיב את גבולות העיר כך שהיא תכיל את השדות הצפוניים ואת נור לוך, שהיא לוך מזוהם ששכן בעמק ששכן צפונית לעיר באותה תקופה.
הנהגת העיר החלה לפעול על מנת לייבש את הלוך, אך התהליך הושלם רק ב-1817. נבנו מספר נקודות חצייה על מנת להגיע לקרקע החדשה: הגשר הצפוני ב-1772 וגבעה מלאכותית, שהחלה כבליטה של חומרים שנחפרו במהלך בניית העיר החדשה.
הגבעה קיבלה את צורתה הנוכחית רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
כאשר העיר החדשה המשיכה להתפתח העשירים עברו להתגורר בחלקה הצפוני, ובנו בתים ג'ורג'יאנים רחבים במקום הבתים הצרים של העיר העתיקה.
האוכלוסייה הענייה נותרה בעיר העתיקה.
בינואר 1776 נערכה תחרות עיצוב שמטרתה הייתה לבחור במתאר מודרני עבור הפרוור החדש.
המנצח היה ג'יימס קרייג בן ה-22, שהציע רשת בנייה פשוטה עם דרך ראשית המחברת בין הכיכרות השונות.
שתי דרכים ראשיות נוספות נבנו במורד הגבעה לכיוון צפון ודרום, כאשר שני מזים מהווים שביל עבור הבתים הגדולים.
החלקים האחרים של הרשת הבסיסית הם שלושה רחובות שנבנו בכיוון צפון-דרום.
הרחוב הראשי נקרא רחוב ג'ורג', על שמו של המונרך ג'ורג' השלישי ששלט באותה תקופה.
רחוב המלכה, על שם רעיית המלך, היה אמור להיבנות צפונית לרחוב זה ורחוב סנט גיילס הנקרא על שם הקדוש המגן של העיר דרומית לרחוב ג'ורג'.
כיכר סנט אנדרוז וכיכר סנט ג'ורג' היו השמות שנבחרו על מנת לייצג את האיחוד בין סקוטלנד לאנגליה.
הרעיון המשיך להתפתח עם בנייתו של רחוב הדרדר (עבור הפרח הלאומי של סקוטלנד) בין רחוב ג'ורג' ורחוב המלכה, ורחוב השושנה (עבור הפרח הלאומי של אנגליה) בין רחוב ג'ורג' ורחוב הנסיכים.
אולם, המלך ג'ורג' התנגד לקרוא לרחוב בשם סנט גיילס, ובמקום זאת הוא נקרא רחוב הנסיכים על שם הבנים שלו.
שמה של כיכר סנט ג'ורג' שונה לכיכר שארלוט על שם אשתו, על מנת למנוע בלבול עם כיכר ג'ורג' שבחלק הדרומי של העיר.
שמם של החלקים המערביים של רחוב הקוץ שונה לרחוב היל ולרחוב יאנג, כך שאורכו של הרחוב "הסקוטי" היה חצי מזה של הרחוב "האנגלי".
שלושת הרחובות המשלימים את הרשת הבסיסית הם רחוב הטירה, רחוב פרדריק ורחוב הנובר.
הרחובות נקראו על שם הנוף הנשקף מהטירה, אביו של המלך ובית הנובר שאליו השתייך ג'ורג' השלישי.
הצעתו של קרייג עוררה קשיים נוספים כאשר הבנייה עצמה החלה.
האתר החדש לא היה פופולרי, כך שהיה צורך להציע בונוס של 20 לירות שטרלינג לראשון שיבנה שם.
אולם, הבעיות נפתרו תוך זמן קצר והבנייה החלה בחלק המזרחי עם כיכר סנט אנדרו.
קרייג הציע כי רחוב ג'ורג' יסתיים בשתי כנסיות גדולות, הנמצאות בכל אחת מהכיכרות.
אולם, סר לורנס דאנדאס היה הבעלים של הקרקע, והחליט לבנות שם את ביתו הפרטי בתכנונו של סר ויליאם צ'יימברס.
האחוזה הפלדיאנית שנבנתה הושלמה ב-1774, וכיום היא משמשת כמקום המשכן של מטה הבנק המלכותי של סקוטלנד.
כתוצאה מכך נוצר הכרח להעביר את כנסיית סנט אנדרוז לאתר אחר ברחוב ג'ורג'.
בעיית המחסור בנקודת סיום בולטת לרחוב באה על פתרונה ב-1823, כאשר האדריכל ויליאם ברן בנה מונומנט לזכרו של הנרי דאנדאס.
האירוע המסמל את סוף הבנייה של העיר החדשה הראשונה היה גמר העבודות על כיכר שארלוט ב-1800. הכיכר נבנתה לפי תוכנית של רוברט אדם, והייתה החלק היחיד בעיר החדשה שהיה אחיד מבחינה אדריכלית.
אדם הכין גם תוכנית עבור כנסיית סנט ג'ורג', אך תוכניתו נדחתה לטובת זו של רוברט ריד.
הבניין משמש כיום את הארכיונים הלאומיים של סקוטלנד, וידוע בכינוי בית הרשומה המערבי.
בצד הצפוני של כיכר שארלוט נמצא בית ביוט, שבעבר היה מקום המגורים הרשמי של מזכיר המדינה של סקוטלנד.
אולם, כיום הבית משמש את השר הראשון של סקוטלנד.
לפי התוכניות המקוריות העיר החדשה הייתה אמורה להיות פרוור מגורים בלבד.
לאורך הרחובות הראשיים היו שורות של בתים טוריים.
אולם, בתוך זמן קצר החלו אנשים שונים לנצל את הפוטנציאל המסחרי של האזור.
ברחוב הנסיכים נפתחו חנויות שונות, ובמהלך המאה ה-19 רוב הבתים העירוניים ברחוב הוחלפו בבניינים מסחריים גדולים יותר.
מדי פעם יש תנופות פיתוח בחלק זה של אדינבורו, אם כי ברחובות המקוריים עדיין יש מבנים רבים שהשתמרו בצורתם המקורית מהמאה ה-18. גם חלקים מהעיר החדשה השנייה, שנבנתה החל מתחילת המאה ה-19, נותרו כפי שהם היו בעבר.
הצלחתה של העיר החדשה הובילה לאחר 1800 להכנת תוכניות גדולות יותר.
האזור השני שתוכנן, שזכה לכינוי "העיר החדשה חדשה", היה אמור להאריך את שטחה של אדינבורו עד לנהר ליית', ולחבר את העיר עם הכפרים העתיקים סטוקברידג', דין, קאנומילס וסילברמילס.
תוכניות הפיתוח היו יותר אחידות, למרות שכמה עשרות שנות פעילות של בית המלאכה לעיבוד עורות בסילברמילס גרמו לעיכוב בתוכניות.
הפיתוחים החדשים היו במתווה של כיכר שארלוט, כאשר רחובות שלמים נבנים בבת אחת.
בצד של הצפוני של רחוב המלכה שכנו גני רחוב המלכה; מעבר לגנים הבניינים נמשכו ברחוב הנובר המורחב, שבאזור זה כבר נקרא רחוב דאנדאס והגיע עד למרחק של קילומטר מנהר ליית' בקאנונמילס.
משני צידי הנהר נבנו רחובות וכיכרות גדולים.
בשלב הפיתוח השלישי הגדול והסופי נבנה בית מוראי והרחובות שמסביבו.
הקרקע ששימשה לצורך זה הייתה שייכת לרוזן מוראי, ומיקומה היה מערבית לאזור שבו התרחשה תנופת הפיתוח השנייה.
בעיר החדשה נמצאות הגלריה הלאומית של סקוטלנד והאקדמיה הסקוטית המלכותית.
גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד נמצאת ברחוב המלכה.
בניינים ידועים אחרים כוללים את חדרי האספה ברחוב ג'ורג', מלון בלמורל (בעבר נקרא המלון הצפון בריטי על שם חברת רכבות) עם מגדל השעון שלו המתנשא מעל תחנת ווייברלי, ומונומנט סקוט לזכרו של סר וולטר סקוט.
בעיר החדשה נמצאים רחובות הקניות הראשיים של אדינבורו.
ברחוב הנסיכים נמצאות חנויות של כמה רשתות שיווק וקניון אחד.
רחוב ג'ורג' היה בעבר מרכז עסקים, אך כיום יש בו מספר פאבים מודרניים, ואילו שביל מאלטריס החדש בכיכר סנט אנדרוס מכיל כמה חנויות מעצבים.
בקצה המזרחי של העיר נמצא מרכז סנט ג'יימס, הנחשב לתוספת גרועה לעיר החדשה כיוון שנבנה בסגנון הברוטליזם.
העיקרים של קוך הם ארבעה קריטריונים שנועדו לקבוע קשר סיבתי בין גורם מיקרוביאלי למחלה כלשהי או לשינוי מטבולי/פיזיולוגי אחר.
העיקרים גובשו על ידי רוברט קוך ופרדריך לפלר בשנת 1884 ופורסמו על ידי קוך בשנת 1890. קוך עצמו השתמש בעיקרים להסביר את האטיולוגיה של הגחלת והשחפת.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 גובשה גרסה מולקולרית לעיקרים של קוך, לביסוס מידת הווירולנטיות של גנים מיקרוביאליים.
חובה על המיקרואורגניזם להימצא בכל האורגניזמים הסובלים מן המחלה, אך לא באורגניזמים בריאים.
חובה לבודד את המיקרואורגניזם מתוך אורגניזם חולה ולגדלו בתרבית טהורה.
על המיקרואורגניזם שגודל בתרבית לחולל את המחלה כאשר הוא מוצג לאורגניזם בריא.
חובה לבודד את המיקרואורגניזם מתוך הנשא הניסיוני ולגלות שהוא זהה למיקרואורגניזם מחולל המחלה המקורי.
העיקר הראשון סויג כבר על ידי קוך עצמו לאחר שגילה נשאים של כולרה ללא תסמינים ולאחר מכן גם של טיפוס הבטן.
לאחר מכן התגלה כי נשאים אסימפטומטיים (ללא תסמינים) הם תופעה נפוצה כמעט בכל מחלה מידבקת, כגון בנגיפים פוליו, הרפס, HIV והפטיטיס C.
דוגמה ספציפית היא נגיף הפוליו שגורם לשיתוק רק בחלק קטן מן הנדבקים, אך הצלחתו של החיסון נגד הנגיף מוכיחה כי הוא אכן הסיבה למחלה.
העיקר השלישי מנוסח באופן בלתי מחייב כי קוך הראה שלא כל מי שנחשף לשחפת או כולרה נדבק במחלה.
חוסר ההידבקות יכול לנבוע ממזל; ממערכת החיסון של הנחשף שדחתה בהצלחה את הפתוגן; מחסינות בעקבות חיסון או הידבקות קודמת; מחסינות גנטית כמו אצל החסינות למלריה אצל נשאי הגן לאנמיה חרמשית.
בנוסף, לחלק מגורמי המחלה לא נמצאו חיות ניסוי מתאימות שיכולות לשמש כמודל למחלה.
העיקר השני אף הוא בעייתי במקרים בהם לא ניתן לבודד את המיקרואוגניזמים בתרבית טהורה, כמו החיידקים הגורמים לעגבת והחיידקים הגורמים לצרעת.
העין הכחולה (באלבנית: Syri i Kaltër, תעתיק: "סירי אי קלטר") הוא מעיין קרסטי במורדותיו המערביים של רכס מאלי אי ג'רה בדרום אלבניה, 17 ק"מ מזרחית לסרנדה ו-16 ק"מ דרומית לג'ירוקסטרה, בגובה של 180 מטר מעל פני הים.
המים נובעים מאבן הגיר בקצב של 6 מ"ק לשנייה, הגבוה ביותר באלבניה.
טמפרטורת המים 12.75°C, והיא נתונה לשינויים קלים בלבד (לא יותר מ-0.15°C).
עומקו של המעיין לא נמדד מעולם, אך ידוע כי הוא עמוק מ-50 מטר.
צבעם הכחול של מימיו הוא שנתן לו את שמו.
המעיין מצוי בתוך יער של עצי אלון, אורן, דובדבן, אגוזי מלך וערמונים.
סביב המעיין הוכרזה שמורת טבע בשטח של כ-1,800 דונם, אך חרף זאת, מאז 1990 הוקמו בסמוך לו שתי מסעדות ומספר חדרי אירוח.
מי המעיין זורמים לנהר ביסטריצה, שמימיו נאגרים בסכר קילומטרים ספורים מהמעיין.
בהמשך, נשפך הנהר לאגם בוטרינט, כ-25 ק"מ דרומית-מערבית למעיין.
העיר בוורוד הוא ירחון ישראלי בהוצאת רשת שוקן המיועד לקהילת הלהט"ב שיצא בישראל כחינמון בין 2008 ל-2010.
"העיר בוורוד" היה גלגולו של העיתון "הזמן הוורוד" שנוסד בשנת 1996. בשנת 2004 נקלע המו"ל שלו לקשיים כלכליים ובמשך חודשים ספורים יצא "הזמן הוורוד" בשם "הזמן החדש", בחסות החברה המסחרית "טלטאץ' תקשורת".
באפריל 2005 חידשה האגודה למען הלהט"ב בישראל בשיתוף המקומון התל אביבי "העיר" את הוצאת העיתון; לעורכת העיתון מונתה רחל נחמה, עורכת מוספים ב"קבוצת הארץ".
בפברואר 2008 רכש "העיר" את זכויות ההוצאה לאור והעיתון נדפס במשך שנתיים תחת השם "העיר בוורוד".
והוא הופץ בפורמט זהה לשאר מקומוני "העיר" של רשת שוקן.
העיתון הציג סקירה חדשותית של אירועים ונושאים הקשורים ללהט"ב מישראל ומהעולם, כתבות פנאי ולייף סטייל, תיירות, אופנה, פנאי וכלכלה, וכן טורי דעה של דמויות בולטות מתוך הקהילה ומחוצה לה.
כתבות המגזין של העיתון סיקרו נושאים חברתיים שונים, וגיליון מיוחד הוקדש לאירוע הרצח בברנוער.
במהלך השנתיים בהן יצא נערך העיתון על ידי מיה מנע.
במאי 2010, חמישה חודשים לפני סגירתו, הושק העיתון מחדש במסגרת אירועי הגאווה 2010, ואף הפורמט שלו שונה לגודל קטן יותר ולדפי כרומו.
לאחר השינויים יצאו ארבעה גיליונות והושק שירות להפצה חינמית של העיתון לבתי מנויים.
באוקטובר 2010 הודיעה רשת שוקן על סגירת העיתון.
בגליונותיו המוקדמים ה"זמן הוורוד" עסק בנושאים חתרניים ובמחאה לטובת קידום זכויות הקהילה.
כך, למשל, בשער הגיליון שיצא ב-3 בנובמבר בשנת 1996 פורסם פוטומונטז' של חברי הכנסת הדתיים חנן פורת וזבולון המר בגופם של דוגמנים ערומים בחלק גופם העליון.
העיתון פרסם תמונה זו במטרה ללעוג למדיניותם המפלה כלפי הקהילה.
יש הטוענים כי עקב הרכישה של העיתון והפיכתו למוסף במקומון "העיר" של רשת שוקן, העיתון איבד את אופיו החתרני לטובת שיח מסחרי ורדוד בדומה למקומונים אחרים של אותה תקופה.
העיתון עבר כחלק מתפנית מסחרית זו לעיסוק מוגבר בענייני לייף סטייל, אופנה ויחסי ציבור.
בתקופה זו רוב הדיונים של הקהילה ההומו-לסבית (כפי שנקראה אז) שעסקו בנושאים פוליטיים חברתיים עברו לאינטרנט.
"העיניים של המדינה" הוא מיצב שנוצר על ידי האמנית והציירת הישראלית מיכל נאמן בשנת 1974. העבודה נחשבת לאחת מיצירות האמנות המושגיות המרכזיות באמנות הישראלית במהלך שנות השבעים של המאה ה-20. עותק של התצלום התיעודי נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2013 נוסף עותק אחר, בהשאלה לטווח ארוך, לאוסף מוזיאון ישראל.
"העיניים של המדינה" נוצר בנובמבר 1974 על חוף הים של תל אביב.
המיצב כלל הצבת שני שלטים עליהם נכתב בצבע טורקיז הביטוי "העיניים של המדינה", שהתפרסם בהקשר לקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים.
הביטוי הופיע בדבריו של בני מסס, לוחם מחטיבת גולני, שאמר זאת בריאיון לצוות טלוויזיה מהערוץ הראשון.
ביולי 1975 הודפס תצלום תיעודי של העבודה בגיליון השלישי של כתב העת "מושג", בעריכת אדם ברוך.
לתצלום נוסף טקסט ובו תיארה נאמן את פעולתה במיצב:
בשנת 1978 הוצגה העבודה בתערוכה "אמן - חברה - אמן" שנערכה במוזיאון תל אביב.
התערוכה עסקה בקשר שבין מעשה האמנות לבין החברה הישראלית.
בקטלוג התערוכה הסבירה נאמן את העניין שלה בגבולות ובקטגוריות כחלק מביקורת חברתית ופוליטית שלה על החברה הישראלית בעידן שלאחר מלחמת יום הכיפורים:
במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 הוצגה העבודה בשתי תערוכות שעסקו בהיבטים פוליטיים ואסתטיים באמנות המושגית בישראל.
בשנת 1994 הוצג תצלום העבודה בתערוכה "90-70-90" שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
רונה סלע, אוצרת התערוכה, ראתה בתצלום ביטוי לאופי שבו נעשה שימוש בצילום כבמוצר לוואי לפעולה האמנותית במהלך שנות השבעים.
בנוסף, הצביע סלע על היחס אל הנוף כאל מצע חומרי.
בשנת 1998 נעשה שימוש בעבודה ככותרת לתערוכה "'העיניים של המדינה', אמנות חזותית במדינה ללא גבולות", שאצרה אלן גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות.
התערוכה ביקשה להציג היבטים פוליטיים באמנות האוונגרדית של שנות השבעים באמנות הישראלית.
ביולי 2006 נפתחה ב"בית גבריאל" התערוכה "ניסים על הים" באוצרותו של גדעון עפרת.
על ההזמנה לתערוכה הופיעה עבודה חדשה של נאמן, ובה תצלום של שלט שהוצב על גדת הכנרת ועליו הופיעה הכתובת "העין של המדינה".
תערוכה זו הוצגה גם גלריה גורדון תחת השם "העין של המדינה" השימוש בכנרת כאתר העבודה הצביע על העיסוק בימה כחלק מן הדיון הציבורי בנושא הסכם שלום עם סוריה, בנוסף על היבטים ביוגרפיים וארס פואטיים, אותם תיארה נאמן בגיליון של כתב העת "סטודיו":
העין של GNOME הוא מציג התמונות הרשמי של סביבת שולחן העבודה GNOME.
שלא כמו מציגים אחרים, העין של GNOME מציג רק תמונות.
לעומת זאת, התוכנה מספקת אפקטים בסיסיים עבור צפייה משופרת כגון התקרבות, סיבוב התמונה, צפייה בתמונה במסך מלא ושליטה בשקיפות הרקע של התמונה.
העין של GNOME תומך בתבניות הקובץ הבאות:
BMP - תמונת מפת סיביות
מציג התמונות תומך בפורמטים הבאים עבור שמירה כברירת מחדל:
העיצומים על עיראק הם אמברגו פיננסי ומסחרי כמעט מוחלט, שנכפה על עיראק על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, ב-6 באוגוסט 1990, ארבעה ימים לאחר פלישת עיראק לכווית.
במאי 2003 - כאשר הודח סדאם חוסיין משלטונו במלחמת עיראק, פג תוקפם של חלק מהעיצומים, למעט העיצומים שכללו פיצויים שנפסקו לטובת כווית.
לפיצויים נקבע תוקף לשנים אחר כך.
מטרתם המוצהרת של העיצומים הייתה להכריח את עיראק לסגת מכווית, לשלם לה פיצויים, להשמיד את מלאי הנשק להשמדה המונית שלה , ולסיים את פרויקט הגרעין העיראקי.
על עיצומים כלכליים מחמירים אלה הוחלט באימוץ ואכיפת החלטה 661 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בתום מלחמת המפרץ הראשונה ב-1991, עיצומים אלה הורחבו, כולל הדרישה להסרת הנשק הלא קונבנציונלי בהחלטה 687. העיצומים אסרו כל סחר ואספקת משאבים פיננסים למעט תרופות, ומזון "בנסיבות הומניטריות", אספקת מצרכים אלה פוקחה בקפדנות.
קיימות הערכות שונות, לתמותת ילדים שנגרמה עקב העיצומים הללו.
בינואר 2020 איים נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, להטיל שוב עיצומים על עיראק, אם ממשלת המדינה תדרוש את פינוי הכוחות האמריקאים מתחומה בעקבות חיסולו של קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס והחלטת הפרלמנט של עיראק להוציא את כל הכוחות הצבאיים הזרים מהמדינה.
להחלטת האו"ם הייתה כוונה מוצהרת של השמדת הנשק להשמדה המונית והטילים הבליסטיים, מניעת התמיכה בטרור, ואילוץ עיראק לשלם פיצויי מלחמה וחובות לנושים זרים.
יש הטוענים כי מטרה בלתי מוצהרת של העיצומים הייתה הפלתו מהשלטון של סדאם חוסיין.
לדוגמה ב"חוק שחרור עיראק 1998" מוצהר שמטרת מדיניות ארצות הברית היא "להחליף את המשטר", מטרה שלא מוצהרת בהחלטת האו"ם, אך מוזכרת רבות בקרב תומכיה.
ב-1991, פול לואיס כתב בניו יורק טיימס: .
אחד מאדריכלי מדיניות המלחמה, דאגלס פיית', טען כי העיצומים מפחיתים מכוחה הצבאי של עיראק.
ומלומדים כגון ג'ורג' לופז ודייוויד קורטרייט זוקפים לזכותם של העיצומים את הסכמתה של עיראק לביקורות; ובזכייה בוויתורים מצד בגדד בנושאי הגבולות עם כווית; מניעת התעצמות צבאית עיראקית לאחר מלחמת המפרץ הראשונה; ומניעת ייבוא חומרים וטכנולוגיות חיוניים להמשך ייצור הנשק להשמדה המונית.
חוסיין אמר לחוקרו ב-FBI שהחימוש העיראקי .
כמתואר על ידי משרד האו"ם לצורכי תוכנית עיראק, החלטת מועצת הביטחון 661 מטילה עיצומים על עיראק בעקבות פלישתה של זו לכווית.
עיצומים אלה כוללים מגבלות נוקשות גם על הייצוא וגם על הייבוא.
ועידת העיצומים של האו"ם לא הוציאה רשימה שלמה של סחורות שאינן יכולות להיות מיובאות לעיראק.
במקום זאת, היא מעריכה בקשות ליבוא פריטים לעיראק על בסיס אינדיבידואלי, על פי החלטת מועצת הביטחון המתירה ייבוא מוצרי מזון, תרופות, ופריטים הכרחיים לצרכים אזרחיים.
"העיר באפור" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי שלישיית גשר הירקון בשנת 1966 כחלק מתקליטה השני "התוכנית החדשה"
את השיר כתבה שמר בתקופה שבה התגוררה בפריז, הושפעה מהמוזיקה הצרפתית של אותה תקופה, ואף תרגמה מספר שירים.
מלכתחילה נכתב השיר כגרסה עברית של השיר Elle était si jolie (היא הייתה כה יפה) של אלן ברייר (Alain Barrière), שייצג את צרפת באירוויזיון 1963
אך בדיעבד נעמי שמר נמלכה בדעתה, הלחינה את השיר בעצמה, ושלחה אותו לבני אמדורסקי עבור שלישיית גשר הירקון.
העיר באפור היא פריז, והשיר מתאר את הסתיו הפריזאי כפי שהוא הצטייר בעיניה, בדומה לשיר "לכבודך" שאף אותו כתבה עבור שלישיית גשר הירקון.
"העיר באפור" מתכתב עם "עיר לבנה", שיר שכתבה נעמי שמר על תל אביב כמה שנים קודם לכן, ב-1958; בכל אחד מהם היא "צובעת" עיר בצבע משלה.
הקשר ניכר גם בשורות הסיום של "העיר באפור":
השיר המקורי של אלן ברייר זכה לגרסה עברית משלו – "בנתיב מעורפל" (מילים: אברהם לוי) בביצועו של דקלון – ואפשר ללא כל קושי להחליף בין הלחנים והמילים של השירים השונים
העינוי הלבן הוא סוג של עינוי פסיכולוגי, הכולל בידוד קיצוני בסביבה לבנה לחלוטין.
העינוי מיושם כיום כעונש לאמנים ומתנגדי משטר ברפובליקה האסלאמית של איראן.
הענישה הזו תוארה בין היתר על ידי אמיר אבאס פרקהבר - אסיר איראני שהצליח לברוח, לטענתו, מהעינוי הלבן.
המעונה מוכנס ללא ידיעתו לתא שהוא כולו לבן, המבודד לחלוטין מרעש, אור חיצוני או מגע עם סביבת הכליאה.
האסיר מולבש בבגדים לבנים והאוכל אותו הוא מקבל דרך תא מיוחד הוא כולו בצבע לבן - ומתבסס על אורז וחלב.
המטרה בעינוי היא לגרום לאומן או למתנגד המשטר באמצעים כביכול בלתי אלימים להפסיק את פעילותו על ידי איפוס החלק המרדני של מוחו.
הסרט הישראלי "לבן" ב-2011, בבימויו של גלעד אמיליו שנקר ובהפקת יוסי מאירי שנכתב בהשראת עדויות מ"העינוי הלבן".
הסרט שהופק בתמיכת קרן רבינוביץ, והחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב בהשתתפות סיגל ראש, רזיה ישראלי ותומר גלרון, השתתף במעל ל-70 פסטיבלים לקולנוע ברחבי העולם, זכה ב-12 פרסים בינלאומיים ושודר ב-10 מדינות ברחבי העולם.
העיקרון הקופרניקני הוא עיקרון בפילוסופיה של המדע, ובקוסמולוגיה בפרט, שדן במקומו של כדור הארץ ביקום ובמעמדו בו.
לפי עיקרון זה, כדור הארץ אינו במרכז היקום ואינו בעל מעמד חשוב ומיוחד.
ההבדל בין עיקרון זה למודלים הגיאוצנטרי וההליוצנטרי הוא שהמודלים דנים במקומו הפיזי של כדור הארץ, ולמעשה הם מקרה פרטי של העיקרון.
העיקרון הוא הרעיון המנחה בקביעת עקרון הממוצעות, וניתן להרחיב אותו עבור האדם ולטעון שהאדם אינו צופה ביקום מנקודה שיש בה ייחוד כלשהו על פני נקודה אחרת.
את העיקרון קבע הכומר הפולני ניקולאוס קופרניקוס, שעסק בין השאר במתמטיקה ובאסטרונומיה, ושעל בסיס בקשה מרשויות הכנסייה לשפר את חישובי לוח השנה, הבין כי סביר יותר שהשמש עומדת במרכז ולא כדור הארץ.
קופרניקוס היסס מלפרסם את ממצאיו ובסוף ימיו (1543) הסכים לפרסם את הדברים בלחצו של אחד מעמיתיו.
עם השנים הפכה התיאוריה שלו למוסכמה ומאז המאה ה-17, כאשר התיאוריה של קופרניקוס זכתה למספיק הוכחות, היא הפכה למשל למהפכה תפיסתית-פרדיגמטית, הידועה מאז בכינוי המהפכה הקופרניקאית.
עד אז קבעו גורמים דתיים להעמיד את כדור הארץ והאדם במרכז היקום, כאשר היקום סובב סביבם, מתוך התפיסה הרווחת שהעולם נברא עבור האדם.
העיקרון הקופרניקני מבטל את מרכזיותו של האדם ומציב אותו כחלק מן היקום.
העיקרון מעולם לא הוכח, וקיימת דעה שלא ניתן להוכיחו.
עם זאת, במהלך השנים הצטברו ראיות שמחזקות אותו.
ראשית, קופרניקוס הציב את כדור הארץ ככוכב לכת מבין מספר כוכבי לכת שסובבים את השמש.
לאחר מכן גילה ויליאם הרשל שמערכת השמש מקיפה את גלקסיית שביל החלב יחד עם כוכבים רבים אחרים.
אדווין האבל גילה ששביל החלב הוא גלקסיה אחת מני רבות.
רצף תגליות זה הניח את היסודות לפיתוחה של תאוריית המפץ הגדול והקוסמולוגיה המודרנית.
מאמרים מודרניים מנסים לבחון את העיקרון בדרכים שונות כמו חקירת קרינת הרקע הקוסמית והסחה לאדום שלה.
מאחר שלא ברור אם העיקרון נכון, פיזיקאים בונים מודלים הכוללים את העיקרון ומודלים מחוסרי העיקרון.
דוגמה לבעיה בשימוש בעיקרון היא התאוצה בהתפשטות היקום.
היקום מתפשט בתאוצה הולכת וגדלה, דבר שקשה להסבירו בהנחה שהיקום אחיד מכל נקודה שממנה צופים בו (איזוטרופי).
נהוג לקרוא לגורם התאוצה אנרגיה אפלה ולשינוי בתאוצה הקבוע הקוסמולוגי.
בהנחה שלכדור הארץ מקום ביקום באזור בעל צפיפות נמוכה במיוחד, ניתן לשער את קיומם של אזורים צפופים יותר ביקום שהכבידה שלהם גורמת לתאוצה זו.
העיר של קרקסון היא עיר עתיקה ומצודה מימי הביניים בעיר קרקסון הצרפתית, במחוז אוד, בחבל הארץ אוקסיטניה (לשעבר לנגדוק-רוסיון) השוכנת על גבעה בגדה הימנית של נהר אוד, בחלק הדרום-מזרחי של העיר.
המוניטין של העיר נובע ממערכת הביצורים המרשימה שלה, הבנויה בשיטה של חומות כפולות באורך 3 ק"מ, שמבוצרות ב-52 צריחים ומגדלים.
כבר בתקופה הנאוליתית היה ישוב במקום.
המצודה נבנתה בתקופת האימפריה הגאלית, כך שהיא מיושבת באופן רצוף מזה כ-2,500 שנים, והיא ראתה את הרומאים, הסרצנים, מסעות הצלב, ואת הממלכה הוויזיגותית.
העיר התחילה כיישוב של האימפריה הגאלית.
במאה ה-3 לספירה, הרומאים החליטו להפוך אותה לעיר מבוצרת.
היא סופחה לממלכה הצרפתית בשנת 1247 לספירה, ושימשה גבול צרפתי חשוב בין צרפת וכתר אראגון.
בשנת 1659, לאחר הסכם הפירנאים, שבמסגרתו הפך מחוז רוסיון לחלק מצרפת, העיר איבדה את משמעותה הצבאית.
ביצוריה ננטשו והיא הפכה לאחד מהמרכזים הכלכליים של צרפת, בעיקר עקב תעשיית טקסטיל הצמר.
בשנת 1849 ממשלת צרפת החליטה להרוס את ביצורי העיר.
ז'אן-פייר קרוס-מיירוויי ופרוספר מרימה, שהיה ארכאולוג והיסטוריון מוערך, הובילו קמפיין לשמירה על המצודה כאתר היסטורי.
הקמפיין נשא פרי ורתם את תושבי המקום להתנגדות להחלטת הממשלה, אשר הפכה בעקבותיו את החלטתה.
בשנת 1853 החלו עבודות שיקום לעיר.
האדריכל אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק היה אחראי לחידוש המצודה.
עבודתו של ויולה-לה-דוק ספגה ביקורת במהלך חייו כבלתי הולמת לאקלים והמסורות של האזור.
לאחר מותו בשנת 1879, עבודת השיקום נמשכה על ידי תלמידו, פול בוסווילוואלד, ומאוחר יותר על ידי האדריכל נודט.
המצודה שוחזרה בסוף המאה ה-19, ובשנת 1997 נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
המשחק קרקסון הוא משחק לוח שקרוי על שם העיר ומאוייר ברוח הארכיטקטורה באזור.
לחני האלבום, העיבודים וניהולו המוזיקלי כולו של יוני רכטר שגם שר בחלק גדול מן השירים במופע.
שירה - מזי כהן, גידי גוב, חיים צינוביץ', יובל זמיר, יהודית רביץ, יוני רכטר ומקהלת העפרוני
לחנים, עיבודים, הפקה מוזיקלית - יוני רכטר
מנצחת על מקהלת העפרוני - מיה שביט
סקסופון סופרן ואלט, קלרינט, קלרינט בס - גורי אגמון
גיטרה בס - אלון נדל
כלי הקשה - יובל שפריר
עריכה מוזיקלית - עלי מוהר, קול ישראל, יוני רכטר, מיכאל גורביץ' ועודד פנחסי
ייעוץ אומנותי - מיכאל גורביץ'
עריכה דיגיטלית - בן ברנפלד מאולפני H.M.
טכנאי ראשי - גרשון מיטל
טכנאים - רון וייס, יהודה מורים, בני סופר
עוזר טכנאי - עמי איילי
עיצוב עטיפה - מיכל לויט
ניהול הפקה - רותי טוויל
הפקה - מיכאל תפוח - אתי אנטה "המון הפקות
ייצוג - בועז בן ציון
העיקר זה המוזיקה הוא אלבום הופעה של הזמר-יוצר הישראלי יוני רכטר שיצא לאור בשנת 2012. האלבום מתעד את המופע "העיקר זה המוזיקה" שהיה חלק מפסטיבל הפסנתר בשנת 2010.
שירה - מקהלת עדי, נתנאלה, אלי דג'יברי, איתי פרל, נעה לוי, יעל נחשון, יעל צבי, רונה קינן, יהודית רביץ, שלומי שבן, יוני רכטר
פסנתר, קלידים, עיבודים, הפקה מוזיקלית - יוני רכטר
גיטרה חשמלית - אהרוני בנארי
קונטרבס וגיטרה בס - יוראי אורון
גיטרה אקוסטית - איתי פרל
רביעיית כלי מיתר - צביקה פלסר (צ'לו), יעל ברולסקי וחן שנהר (כינורות), עמית לנדאו (ויולה)
פסנתר ואקורדיון - שלומי שבן
הפקה והפצה - התו השמיני