tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד המקצועות הרגילים, זכאים התלמידים לבחור שני מקצועות בהיקף של 5 יחידות לימוד ממבחר מקצועות.
בחטיבה העליונה פועל החל משנת הלימודים תשע"א, מרכז מהו"ת (מרכז התעצמות ותובנה) המיועד לתלמידים בעלי לקויות למידה המשולבים בכיתות הרגילות.
בנוסף, בית החינוך מפעיל תוכנית שש שנתית של לימודי מוזיקה ובגרות במקצועות הנדסיים מעשיים וממוחשבים.
בית היהודים הוא אחד מבתי העיר העתיקים ביותר באנגליה.
הוא ממוקם ברחוב סטיפ היל, רחוב תלול בלינקולן, אנגליה, בצמוד למבנה אחר, "חצר היהודים" .
הבית נקשר באופן מסורתי לקהילה היהודית המשגשגת בלינקולן מימי הביניים.
בשנת 1255 העלילו תושבי המקום עלילת דם על יהודי העיר.
הם טענו שילד בשם ליטל סנט יו תושב העיר, נרצח למטרות פולחן בידי יהודים.
בשנת 1290 גורשה כל הקהילה היהודית מאנגליה, ובית היהודים הוחרם מבעליו.
הבניין נותר תפוס ברציפות עד היום.
מאז 1973 בערך משמש הבניין כמסעדה.
לפני כן זו שכנה בו חנות עתיקות.
בית היהודים בנוי באבן גיר מקומית בסגנון נורמני או רומנסקי.
הבניין, המתוארך מאמצע המאה ה-12, מורכב במקור מאולם בקומת הקומה הראשונה, שגודלו כ-12 על 6 מטרים, מעל שטחי שירות ואחסון במפלס הקרקע.
חלק מהחזית שרד; וכן הפתח המגולף בצורה משוכללת, שרידי שני חלונות קשתיים כפולים רומנסקיים וחלק ניכר מהאבנים בקומה העליונה.
ארובה הותקנה מעל הקשת מעל דלת הכניסה ומשרתת את האח (בקומה העליונה).
בעבר היו שני עמודים התומכים בקשת, אך אלה נעלמו.
בית החלמה ליולדות הוא מרכז רפואי ליולדת ולתינוק הנמצא בקריית יערים טלזסטון בהרי ירושלים, ומשרת את תושבי ירושלים בפרט ויולדות מכל חלקי הארץ ובעיקר את האוכלוסייה החרדית.
מטרתו של בית ההחלמה היא לאפשר ליולדת תקופת מנוחה לאחר הלידה.
"בית החלמה ליולדות" הוקם בשנת 1971 על ידי נפתלי רוזנפלד, שלמה פפנהיים ושמואל יצחק שטרן, מעסקני העדה החרדית ומייסדי 'בית לפליטות' ו'קריית בנות', עבור יולדות שגדלו במוסדות שהקימו.
זמן קצר לאחר הקמתו, התברר כי ישנו ביקוש לבית החלמה גם מצד יולדות אחרות, המעוניינות בתקופת מנוחה לאחר הלידה שאינה מתאפשרת במחלקות היולדות בבתי החולים.
לכן, בעידוד האדמו"ר מגור הרב שמחה בונם אלתר, הרב יצחק יעקב וייס והרב חיים קרייזווירט, הרחיבה הנהלת בית ההחלמה את פעילותו, ופתחה את שעריו לכלל היולדות.
בתחילה פעל בית ההחלמה בבניין בשכונת בית וגן בירושלים, אך כאשר המקום כבר לא הספיק, הוחלט לבנות עבורו קמפוס חדש על שטח שנרכש בקריית יערים (טלזסטון).
בניין בית ההחלמה נמשך חמש שנים, והוא נפתח בנובמבר 1987 ונחנך בית ההחלמה בהשתתפות אישי ציבור.
תחילה כלל בית ההחלמה תינוקייה, חדרי יולדות וחדר אוכל ומטבח, אך תוך שנים ספורות נפתחו מחלקות נוספות ואגפים שונים.
כיום בית ההחלמה יכול להכיל מאות יולדות בו זמנית, ובבית ההחלמה מתקבלים מדי שנה אלפי יולדות ותינוקות.
המרכז מלווה רפואית ע" ד"ר בירנבוים וד"ר קפלן.
בנו של שלמה פפנהיים גבריאל הוא מנהל בית ההחלמה ליולדות, וחברי ועד ההנהלה הם צאצאיו של נפתלי רוזנפלד, משה יונה ובנו חיים אלעזר רוזנפלד.
בית ההחלמה פונה למגזר החרדי, ומתנהל על פי כללי ההלכה והצניעות.
בית החלוצות ברמת גן הוא בית חלוצות שהוקם על ידי ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, בשנת 1947, בסיוע כספי של נשות הפועל המזרחי בברונקס.
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הוקם בשנת 1935 במטרה לספק מסגרת לפעילות נשית בקרב תנועת הפועל המזרחי.
הארגון התמקד בסיוע לנשים שעלו לארץ ישראל ללא משפחה ודאג לקליטתן באמצעות הקמת בתי חלוצות, סידור עבודה, קורסים להכשרה מקצועית ופיתוח פעילות תרבותית.
בית החלוצות ברמת גן הצטרף לבתים שהוקמו על ידי הארגון בפתח תקווה, חיפה, בני ברק, יפו, ירושלים ותל אביב.
בית החלוצות ברמת גן הוקם ברחוב אלונים 14 בשכונת תל בנימין השקטה, בבית עם חצר שהשתרע על שטח של שני דונם, ובו חדרים לכ־50 נשים (2–3 נשים בחדר אחד), מטבחון בו הנשים בישלו את ארוחותיהן בעצמן, חדר אוכל, חדר תרבות, מרפסת גדולה ומשטח דשא.
בכניסה לבית הוצב שלט בו נכתב: "בית ארגון הפועל הפוהמ"ז בית החלוצות בשותפות עם סניף רמת גן ברונקס ניו יורק".
בתחילת דרכו שימש הבית מקלט לבנות עולות חדשות ששרדו את השואה ועלו לארץ ישראל בגפן.
רבות מהבנות הללו היו יתומות או הגיעו ללא משפחותיהן.
בית החלוצות שימש להן בית ומשפחה.
לאחר קום המדינה ובשנים בהן העלייה מאירופה פחתה, בית החלוצות ברמת גן קלט גם בנות שהגיעו לישראל במסגרת עליית הנוער וסיימו את לימודיהן במוסדות עליית הנוער בכפר בתיה, טירת צבי ועין צורים.
הן באו לרמת גן כדי ללמוד מקצוע ולמצוא עבודה.
בבית הושם דגש על חינוך מסורתי ועל אווירה מסורתית.
נערכו בו אירועי "עונג שבת", מסיבות ראש חודש והחגים נחגגו על פי המסורת.
היתמות והתלישות ממסגרת חיי משפחה, שהיו נחלתן של הנשים בשנות המלחמה ובשנותיהן הראשונות בישראל, גרמו דאגה רבה למדריכות ולמנהלות בתי החלוצות.
בספריהן האוטוביוגרפיים, מספרות רות ז'דובס זיידמן, וחווה בורנשטיין הרמן, שהתגוררו בבית החלוצות ברמת גן, על כך שמנהלות בית החלוצות השקיעו מאמצים רבים כדי למצוא לבנות שידוך מתאים ולחתן אותן.
לצורך כך הן נעזרו גם בשירותי שדכנים מבני ברק.
לאחר נישואיהן, הנשים עזבו את הבית, אבל המשיכו לבוא לבקר בהזדמנויות שונות.
בית החלוצות, הידוע גם בשם בית ליגת נשים, הוא מבנה ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב שהוקם כבית חלוצות.
המבנה והמתחם שבו הוא שוכן תוכנן בידי אלזה גדעוני והוקם בשנים 1935–1936.
גדעוני הוזמה להשתתף ואף זכתה בתחרות לתכנון "בית החלוצות" ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב, מוסד של ליגת נשים למען ישראל, שנועד לספק מגורים בעיר לנשים רווקות - עולות חדשות ופועלות, אותו תכננה עם שותפה אליעזר צייזלר.
מתחם בית החלוצות הכיל חמישה מבנים מלבניים, שלושה מהם מחוברים ביניהם.
בקומת הקרקע מוקמו אולם הרצאות, מחסנים, חדרי לימוד, ספרייה, חדר אוכל ומטבח.
בקומה העליונה היו 25 חדרי מגורים, מכולם הייתה גישה למרפסת פתוחה מקורה בגגון, ההולמת את מזג האוויר המקומי.
לנשים שהתגוררו בבית החלוצות ניתנה בו הכשרה מקצועית.
פרי עבודתן נמכר בשוק שנתי שנערך במקום.
בשנת 1947 נבנתה לבניין קומה נוספת, ודווח שעוברות בו כאלף עולות חדשות בשנה.
כיום משמש המבנה כמעון יום של נעמת.
בית החירות הוא מבנה יהודי בחברון, מדרום למערת המכפלה וליד בריכת הסולטן (המכונה גם "בריכת דוד").
במתחם מתגוררות שמונה משפחות יהודיות.
לאחר רכישת הבית על ידי עמותת הרחיבי מקום אוהלך, בלילה שבין ה-26 ל-27 ביולי 2022 נכנסו קבוצת יהודים למבנה.
מספר פלסטינים עתרו לבג"ץ בבקשה לפינוי הבית, אך המדינה השיבה שהבית אינו מאוכלס והעתירה נמחקה.
כשנה לאחר מכן, בספטמבר 2023, נכנסו משפחות יהודיות לאור יום ובליווי הצבא למגורי קבע במקום ונערך טקס קביעת מזוזה.
הרחוב בו שוכן בית החירות לא נכלל בעבר בתחומי היישוב היהודי בחברון, ובסוף שנות ה-90 נאסר על יהודים להיכנס לאזור והבית עצמו שכן מעבר לבטונדות שחצצו בין אזור היישוב היהודי בחברון לבין החלק הפלסטיני.
בעקבות ההתיישבות היהודית במתחם הוגדרו מחדש גבולות היישוב יהודי בחברון ומתאפשרת באופן חופשי גישת יהודים לאזור ובכלל זה גם ל"בריכת שרה" השוכנת מול בית החירות.
בית החינוך בכפ"ס ע"ש זלמן שזר ובקיצור שז"ר הוא בית ספר חטיבת ביניים שנוסד בשנת 1975 בכפר סבא.
כיום לומדים בו כ-730 תלמידים.
בית החינוך הוא חטיבת ביניים הכולל תוכניות לימודים מגוונות, בנוסף לפעילויות חברתיות ותרבותיות רבות.
לפי אתר בית החינוך, חזון בית החינוך הוא: "הכבוד הוא הדרך.
בית חינוך שז"ר הוא בית חם לחדשנות פדגוגית, שיתופי פעולה והקשבה.
בית החינוך מזמין את התלמידים ואת הצוות לדיאלוג, לשאילת שאלות ולעזרה הדדית.
בית החינוך מעודד יוזמות חינוכיות ויוזמות חברתיות, הוא פותח עבור התלמידים שלל הזדמנויות להתנסות במדעי הרוח, במדעים, בספורט, בתנועה, במנהיגות, ביזמות ובעיקר ביצירת זוויות ראייה אישיות וחברתיות.
בתור בית חינוך מתוקשב, התלמידים והצוות הם חלק בלתי נפרד מעולם משתנה, מתקדם ועמוס במידע.
תפקידנו הוא לייצר סביבה של אמת, טוב והשראה כדי להוביל את כולנו לעתיד מבטיח, מקיים ובטוח.
כיתה ייחודית לכדורסלנים ולכדורסלנית, הכיתה מקבלת חמש שעות העשרה בתחום הספורט הכוללת אימוני אתלטיקה, שיעור עיוני קבוי פעילויות העשרה.
הכיתה פועלת בשיתוף עם הפועל בני כפר סבא.
תוכנית "ניצוצות" היא מיזם חינוכי, שהוקם מתוך שאיפה לחשוף את התלמידים לתחומי עניין מגוונים.
במסגרת ניצוצות בוחר כל תלמיד בכל חודש "ניצוץ" "שמדליק אותו", תוכני הניצוצות נוגעים בכל תחומי החיים: מדעים וטכנולוגיה, יזמות, מדיה, כישורים אישיים ועוד.
הבחירה הופכת לסדרה של מפגשים בהם פוגשים התלמידים אדם המציג בפניהם את הניצוץ שלו.
המש"צים הם תלמידים משכבת ט' אשר בוחרים להצטרף לצוות של"ח, עוברים תהליך הכשרה מתמשך ורואים בהתנדבות הגשמה משמעותית לשירות ותרומה לחברה ומדינת ישראל.
המש"צים יהוו קבוצת הנהגה שתסייע ביוזמה, ארגון וביצוע של כל פעילויות השל"ח ופעילויות חברתיות וערכיות בבית החינוך ובקהילה, וכן קבוצת הדרכה לדור עתידי של מש"צים בבית החינוך.
בית היתומים היהודי של יאנוש קורצ'אק, פעל בוורשה שבפולין משנת 1912 ועד אוגוסט 1942, בהנהלתו של קורצ'אק.
שותפתו העיקרית של קורצ'אק בניהול המקום הייתה סטפניה וילצ'ינסקה (1899 - 16 באוגוסט 1942).
בית היתומים עבר בין בניינים שונים מספר פעמים, עד לסגירתו, כאשר נלקחו הילדים וסגל העובדים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בית היתומים היווה ניסיון ראשוני, מוצלח וממושך בחינוך דמוקרטי בעולם.
ביקוריו של קורצ'אק בבתי-יתומים אחרים הם שדרבנו אותו להקים את בית יתומים משלו.
בתי-היתומים האחרים הזכירו לו בתי סוהר; יחסם של המורים לילדים היה משפיל ושתלטני, הילדים היו נתונים בהרגשה מתמדת של פחד, ולא היה כל שיתוף פעולה בינם לבין המורים.
קורצ'אק הבחין כי החברה מתחלקת לשני חלקים - מבוגרים וילדים - כשהאחרונים הם תמיד הצד החלש.
קורצ'אק שאף לשנות כל זאת, ולבסס את בית היתומים שלו על הבנה הדדית בין המבוגרים לילדים ועל כבוד והערכה לילדים.
הוא נעזר רבות בסטפניה וילצ'ינסקה, והיא סייעה בידו להוציא לפועל את תוכניותיו.
בשנת 1912 החל לנהל עם סטפניה וילצ'ינסקה את בית היתומים, שנבנה לפי תוכניותיו ברחוב קרוכמלאנה 92 בוורשה.
הבית הלבן ברחוב יאקטורובסקה 6 היה מגרש גדול מוקף חומה אשר לצד שערו עומד שוער.
מעבר לחומה הייתה חצר גדולה ושקטה ולפנים היה בנין לבן, רב חלונות בעל 3 קומות, מרתף ומעל הקומה ה-3 היה בית קטן מרובע שקבוע בו חלון גדול קמרוני שבו התגורר קורצ'אק.
הבניין הגדול נועד ל-130 ילדים, ובקרבתו היו ארבעה בתים קטנים מבודלים שנקראו "בתי המתבודד", ונועדו לילדים שלא היו מסוגלים או יכולים לחיות בחברה או לאלה שהחברה עִייפה אותם והם היו מעוניינים בבדידות.
חלק מבתי המתבודד היו ריקים וחלקם מרוהטים עם ספרים וצעצועים.
מעבר לדלת הבניין הגדול היה מסדרון שיש מרווח ומדרגות שיש שהובילו לכיוונים שונים: למטה – למרתף, למעלה – לתוך הבית.
עלייה במדרגות השיש הרחבות הובילה לאולם גדול, מהעבר האחד של האולם הייתה חצר גדולה ומהעבר השני הייתה דלת, שהובילה למשרד שבו קורצ'אק היה מקבל הורים וילדים לשיחה.
האולם הריק היה ארוך מאוד כמעט כמידת אורכו של כל הבית ונתחלק לשני חלקים: בחציו האחד שולחנות ומסביבם כיסאות – החלק לאכילה, ובחציו השני לא היו רהיטים והוא שימש כאזור משחקים כשמזג האוויר לא אפשר לשחק בחצר.
ברוב האולם התקרה הייתה גבוהה בשיעור שתי קומות, אך מצידה האחד הייתה (מרפסת) שהנמיכה את התקרה בקומה אחת והייתה משווה לאולם מראה של תיאטרון.
על הקירות נתלו הודעות שונות בהן הודיעו הילדים לחבריהם על פעילויות, ושיתפו את הילדים בסקרים ובהצעות שונות.
בקיר השמאלי של האולם היה ארון גדול המחולק למגירות, כל מגירה הייתה שייכת לחניך אחר ושם הוא הניח את חפציו האישיים.
דלתות הובילו מהאולם אל חדרים צדדיים שהיו מרוהטים ככיתות בית הספר: החדרים שימשו כבית כנסת, ללימוד יידיש ועברית, להכנת שיעורים, למקום פגישה של חוגים שונים, לדיונים של בית המשפט, לקריאת העיתון השבועי של בית היתומים ועוד.
היו בבית היתומים שני חדרי מיטות אחד לבנים ואחד לבנות.
בחדר לבנים היו 50 מיטות ובחדר לבנות היו 56 מיטות.
ליד כל מיטה היה מונח כיסא עליו היה מניח החניך את בגדיו.
היו חדרי רחצה נפרדים לבנים ולבנות.
וכאמור, בית היתומים מילא אחר כל צורכיהם של הילדים.
תהליך קבלת ילד לבית היתומים
לפני שנכנס ילד לתקופת הניסיון בבית היתומים היה עליו להיות בן מעל לשבע שנים וללא כל פיגור שכלי או מחלה.
תקופת הניסיון: כל חבר חדש היה מקבל אפוטרופוס מבין התלמידים הוותיקים שהיה יועצו, מדריכו ומגנו של החבר החדש לפרק זמן של שלושה חודשים.
האפוטרופוס היה מסביר לחבר החדש את סדרי המקום ומסייע לו להכיר את כל הנהלים והתקנות, ומראה לו כיצד להתנהג לפי המקובל.
לאחר כחודש מהגעת הטירון (חניך חדש) נערך על אודותיו משאל בקרב כל ילדי בית היתומים ובו כל ילד התבקש להצביע ולהגדיר את יחסו לטירון, בשלוש אפשרויות הצבעה:
פלוס – משמעו "אהוד עלי"
מינוס – משמעו "שנוא אבל עדיין איני מכיר אותו"
אפס – "אני אדיש כלפיו"
טירון שקיבל הרבה מינוסים היה מוגדר כ"טירון חשוד" ולמשפחתו הייתה מגיעה הודעה שנשקפת לו סכנה של הוצאה מהמוסד.
לאחר שנה להימצאות הטירון בבית היתומים נערך עליו משאל נוסף בקרב החניכים ובו הם נתבקשו לתת לטירון את דרגת אזרחותו בבית היתומים:
מכביד - ניתן היה להוציא מהמוסד אם לא חל שיפור בהתנהגותו.
אדיש - חניכי המוסד אדישים אליו והצטרפותו למוסד עודנה בסימן שאלה.
תושב - קיבל אזרחות מלאה זמנית למקרה שיוחלט אחרת וכן פתק שעודד אותו להמשיך ולשפר את דרכיו ולהפוך ל"נדרש", כלומר, לאזרח מלא.
נדרש - קיבל אזרחות מלאה.
בגיל 14 שולחו הילדים מבית היתומים, על הביקורות שהוטחו בו בנושא ענה קורצא'ק כי יש רשימת המתנה ארוכה של יתומים ויש לאפשר גם להם לשהות חלק מילדותם בבית היתומים.
בבית היתומים של קורצ'אק גדלו ילדים יתומים ובני עניים עזובים.
מבני בית היתומים היו מלאי אוויר ואור, והחיים בהם היו מאורגנים במסגרת שהניחה מקום רב לשוויון ולחופש.
כל ילדי בית היתומים לבשו תלבושת אחידה על מנת לא לקפח את אלו שמשפחותיהם לא שלחו להם בגדים.
בילדים שהתקבלו לבית היתומים היה קורצ'אק מטפל בעצמו, מספר את שערותיהם, גוזז את ציפורניהם ובודק את מצבם הגופני, שכן קורצ'אק היה הספר והרופא של בית היתומים.
בין הילדים שררה אחווה קבוצתית וקורצ'אק עשה כמיטב יכולתו למנוע התדרדרותם לפשע ולכנופיות.
במבנה חברת הילדים של קורצ'אק היו יסודות של משפחה מרובת נפשות שסייעה לחינוכם של הילדים.
יאנוש וסטפה היוו את דמות האב והאם של הילדים.
קורצ'אק דאג לכך שקשריו של הילד עם משפחתו הטבעית, הורה שנותר בחיים או כל קרוב אחר, לא ינותקו, ואחת לשבוע, ביום השבת היו החניכים מבקרים אצל משפחותיהם ללא הגבלה.
לאלו שלא נותרו להם קרובים היה קורצ'אק דואג במיוחד - לוקח אותם לגן החיות, לקולנוע ולהצגות שונות.
כל חניכי בית היתומים למדו בבתי ספר שנמצאו בקרבת מקום.
יאנוש קורצ'אק היה עוקב אחר הכנת שיעורי הבית של חניכיו שלמדו בבתי ספר בעיר וסייע להם רבות: בין התלמידים שפיגרו בקריאה או שהתקשו בה היה עורך תחרויות קריאה וכך דרבן את הילדים ליתר מאמץ.
פעמיים בשנה הוזמנו המשפחות לישיבות עם המחנכים, בישיבות היה מודיע המוסד למשפחות על עבירות חמורות של הילדים, הן חתמו על תעודת בית הספר והוזמנו להצגות שנערכו במוסד.
בחדר האוכל בזמן הארוחה ישבה ליד כל שולחן קבוצה מעורבת של ילדים, בנים ובנות בני גילאים שונים ולהם מדריך.
גם קורצ'אק וסטפה ישבו לאכול עם הילדים.
הקפדה מיוחדת נהג קורצ'אק בניקיונם האישי של חניכיו ובחינוך לניקיון.
הוא עודד ניקיון על ידי מתן פרסים ועל ידי הנעה לשמירה על הניקיון, כך הילדים שהקפידו על ניקיונם קיבלו בגדים יפים, אלו שניקיונם הניח את הדעת קיבלו בגדים כביסים.
אלו אשר ניקיונם לקה בחסר קיבלו את הבגדים הלא יפים שאף אחד לא רצה.
כדי להקנות לילדים הרגשת ביטחון דלק האור כל הלילה בחדרי השירותים וגם אחד המחנכים ישן בחדרי השינה של היתומים.
קורצ'אק דאג לילדים דלי המשקל בדיאטות מיוחדות והיה משדל אותם לאכול יותר על ידי משחקים ותחרויות.
קורצ'אק היה קשוב לתלונות הילדים והשתדל לטפל בכל התלונות שהופנו כלפיו ולא אמר לחניכיו שלא יפה להתלונן על אנשים בפניהם, כפי שנהגו רוב המחנכים.
קורצ'אק הנהיג הסדר במוסדותיו והוא קיום קשר בכתב עם תלמידים, הייתה תיבת דואר מיוחדת בה היו הילדים משלשלים אליה את מכתביהם, בהם היו מביעים את משאלותיהם, לבטיהם, ספקותיהם, בעיותיהם וחששותיהם.
על חלק מהמכתבים היה קורצ'אק עונה במהלך שיחה אישית או דרך מכתב.
בבית היתומים הוקדש מקום נרחב למשחקים, פעילויות, טיולים ותרגילים ספורטיביים, קורצ'אק עצמו היה משתתף במשחקי הילדים ואף לא נמנע מלעשות עימהם מעשי קונדס או תעלולים פרועים.
בבית היתומים של קורצ'אק לא נודעה ההרגשה של משטר מכביד ודיכוי רוחני מצד המחנכים.
קורצ'אק ביקש לשחרר את יתומיו מכבלי השעבוד, להעניק להם עד כמה שאפשר שלטון עצמי ולפתח את עולמם העצמי.
לחברת הילדים היו מוסדות שלטון משלה, בכללם:
בית דין – בו שפטו ילדים ונשפטו ילדים שביצעו עברות.
בבית הדין כולם היו שווים, אפילו קורצ'אק עצמו נשפט במסגרתו מספר פעמים ואף הורשע וקיבל עונש.
העונשים בבית הדין היו מתאימים למסגרת בית היתומים: תורנויות נוספות, עזרה בגינה, בניקיון ובשטיפת הכלים.
פרלמנט – מוסד השלטון הבכיר ביותר.
ועדת חקיקה – בה נקבעו תקנות וחוקים.
ועדת ספורט – ריכזה את אירועי הספורט.
ועדה לארגון העבודה וחלוקתה – דאגה לכל ענייני העבודה בבית היתומים.
ועדת עיתון – אשר דאגה להוציא את עיתון בית היתומים אחת לשבוע.
ועדה לקביעת דרגות אזרחות – בה נקבעה דרגת האזרחות של כל חניך.
חיי היום יום בבית היתומים היו מאורגנים בצורה קפדנית על ידי תורנים ומפקחים.
על מנת להפיג את החד-גווניות של בית היתומים דאג קורצ'אק להכניס הזדמנויות רבות ככל האפשר לשמחה, להתפרקות ולעליזות.
קורצ'אק שידל לחגיגיות מרובה בימי חג ומועד וניסה להרבות במועדים על ידי קביעתם של ימים מיוחדים המוקדשים לנושאים שונים שנתנו הזדמנות להעלאת מצב הרוח, כגון: "יום שלא כדאי לקום בו" (היום הקצר ביותר בשנה) ו"יום השלג הראשון".
ימים אלו היו ימי התעוררות כללית, משחק ומעשי קונדס בהם גם קורצ'אק השתתף.
כמו כן היו גם פינות עיון ופינות למשחק, הייתה תזמורת ועיתון שבועי ומדי פעם יצאו להצגות.
קורצ'אק ראה בעיתון הילדים ("מאלי פשגלונד") מכשיר חינוכי רב חשיבות שנכתב ונערך על ידי נערים וילדים והיה מיועד עבורם.
העיתון היה מרכז לפעילות חברתית, לעבודה משותפת ולבירור רעיוני חברתי.
העיתון היה כלי ביטוי ליחיד, פורקן למחשבותיו ולרגשותיו ואמצעי להתלבטותם של אותם פרטים הנבוכים ומסתגרים בשיחה ובוויכוח בעל פה.
כל ילד שכתב לעיתון קיבל שכר סמלי על כתיבתו, "שכר סופרים".
בית היתומים בתקופת מלחמת העולם השנייה
כשהועבר בית היתומים לגטו ורשה, בשלהי 1940, יאנוש קורצ'אק היה בן 64, מצבו הבריאותי לא היה טוב.
בית היתומים היה במבנה בית ספר רגיל בתוך תחומי הגטו.
בית היתומים פעל במתכונת רגילה ועל אף הצפיפות הרבה שבה היו נתונים הילדים (כ-250 ילדים) נשמרו חיי התרבות, הועלו הצגות והספרייה המשיכה לפעול.
בבית היתומים היה סדר וניקיון, לא פרצו בו המגפות שהשתוללו אז ברחובות הגטו.
הבעיה בגטו הייתה השגת אוכל לילדים הרעבים.
קורצ'אק עשה מאמצים רבים להציל את ילדיו מרעב וממוות לשם כך נפגש עם כל מנהיגי הגטו, גם אלו שהיו שנואים על כולם, צעק, תבע ואיים.
סופם של הילדים היהודים ושל סגל העובדים בבית היתומים היה לעלות לרכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה באוגוסט 1942. הגרמנים הציעו ליאנוש קורצ'אק חנינה ואפשרו לו להישאר בגטו, אבל קורצ'אק דחה הזדמנות זו והעדיף להישאר עם ילדיו ברגעיהם האחרונים.
קורצ'אק העדיף להסתיר מהילדים את המקום אליו מועדות פניהם, ויש האומרים כי זהו השקר היחיד אשר סיפר קורצ'אק לילדיו.
הילדים צעדו בטור בגאווה ממבנה בית היתומים האחרון שברחוב שיינה (Sienna) בדרום הגטו הקטן בורשה, אל האומשלגפלץ שבצפון הגטו הגדול, ומשם למחנה המוות טרבלינקה, כאשר קורצ'אק וסטפניה וילצ'ינסקה הובילו בראש זקוף ובגאון בעודו מחזיק בדגל בית היתומים הירוק.
דגל זה שרד את המחנה, וניתן לראותו בבית קורצ'אק כיום.
בחודש אוקטובר 1942 נוסד בארץ ישראל במושבה רעננה בית יתומים הנושא את השם ביתנו על שמו של בית היתומים של קורצ'אק.
"ביתנו" ברעננה נוסד על ידי אלכסנדר וצפורה בונין (בן-נון), זוג חלוצים שעלו לארץ ישראל מרוסיה ופולין לפני מלחמת העולם השנייה.
"ביתנו" פעל כבית לימוד חקלאי-דתי ואימץ את שיטתו החינוכית של בית היתומים בוורשה והונהג בו אורח חיים דומה, לרבות ועדות הקבלה של החניכים, עצמאותם וניהול המוסד על ידי החניכים עצמם בפיקוח המנהלים.
ילדי מוסד "ביתנו" נשלחו אליו על ידי ארגון עליית הנוער שהצליח לעלותם לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחריה.
בנוסף קלט "ביתנו" גם ילדים שעלו ממדינות ערב רובם מתימן.
"ביתנו" היה בית יתומים ראשון מסוגו בארץ ישראל והיחיד שאימץ הלכה למעשה את שיטתו החינוכית של קורצ'אק ובכך המשיך את דרכו הן בהצלת יתומים יהודים והן בהנצחת גישתו הפדגוגית והחינוכית של קורצ'אק.
מוסד "ביתנו" ברעננה נסגר בשנת 1980. בשנת 1982 ראה אור הספר "מן הגטו" בהוצאת "בית לוחמי הגטאות", תרגום מפולנית לעברית יומנו של קורצ'אק אותו כתב בתוך גטו ורשה בחודשים מאי-אוגוסט 1942. ביומן זה כתב קורצ'אק את משאלתו להקמת בית יתומים יהודי בארץ ישראל.
קורצ'אק ייחל שיוקם בית יתומים שכזה שיקבץ אליו ילדים מרחבי תבל ותונהג בו שיטתו החינוכית בשילוב "עבודת אדמה".
הקמת מוסד ביתנו ברעננה הגשים את צוואתו של קורצ'אק וזאת מבלי שלמייסדי המוסד היה ידוע דבר על יומנו של קורצ'אק ומשאלתו.
בית היתומים דיסקין הוא בית יתומים שהיה בירושלים.
כיום שוכנות מספר ישיבות במתחם בית היתומים הממוקם כיום בשכונת גבעת שאול על גבול קריית משה.
אשתו שרה סוניה דיסקין, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים, ואיתה הקים את בית היתומים דיסקין.
ירושלים בתקופה העות'מאנית הייתה עיר מוכת עוני, מחלות ושכול.
ילדים רבים מצאו את עצמם ללא אב או אם, ללא בית וסביבה תומכת.
אמנם, בירושלים פעלו אז מספר בתי יתומים, אך מרביתם היו בתי יתומים נוצריים.
כך בית היתומים שנלר (נוסד 1860) מיסודו של המסיונר השוואבי לודוויג שנלר (אשר נועד ליתומים ערבים אך עם הזמן קיבל גם ילדים יהודיים), הסניף לבנים של מנזר האחיות ציון בבנין רטיסבון ברחוב שמואל הנגיד (נוסד 1876) ומנזר סן ונסן דה-פול הוותיק.
מרביתם אף היו בעלי אופי מסיונרי במובהק.
הרב דיסקין, אשר נוכח מקרוב "כי נמצאים ילדים חובקי אשפתות ...
ערומים ויחפים, וישאל: בני מי אלה ?
ויגידו לו כי הם יתומים בלי אב או בלי אם, ומחמת עניים אין להם מקום" נטל על עצמו את הטיפול ביתומי ירושלים.
תחילה אספם אל ביתו, ומשצר המקום, שכר עבורם מבנים בעיר העתיקה.
מטרתו של בית היתומים הייתה לטפל בילדים יתומים או כאלו שהוריהם לא היו מעוניינים להמשיך לגדלם, אך ביקשו להעניק להם חינוך מסורתי ולמנוע את העברתם לחוגי המסיון.
במהלך השנים הגיעו למקום גם יתומים ועזובים מרקע שאינו דתי אך משפחתם ביקשה להעניק להם חינוך דתי.
הרב שמואל הומינר סייע למוסד בשנותיו הראשונות וגייס כספים רבים להפעלתו.
המוסד המשיך לפעול גם לאחר מותו של הרב דיסקין, על ידי בנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין.
בשנת 1907 עבר בית היתומים לרחוב הנביאים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הוקם בחצר בית דיסקין בחסות נשות הדסה מוסד לנערות יתומות, "מעון עליזה".
בשנת 1923 עבר מעון עליזה אל מאיר שפיה, בניהולה של חוה בורודובסקי, אחותו של דב הוז .
בהמשך נרכש מגרש בראש גבעה בשכונת גבעת שאול במערב ירושלים, ובשנת 1927 עבר בית היתומים לבניין החדש.
המבנה המפואר והרחב, שיכל לאכלס כ-500 יתומים, תוכנן על ידי האדריכל יהושע צבי טבצ'ניק בצורת ח' הפוכה.
הוא נבנה בסגנון אקלקטי ובשילוב אלמנטים מזרחיים, מערביים ועתיקים, ובדומה למבנים אחרים שנבנו בסגנון הארץ ישראלי ניסה ליצור אדריכלות עברית ששואבת השראה מהמזרח ומהמסורת היהודית.
על הנהלתו של המוסד נמנו הן אישים מהיישוב הישן והן חברי המזרחי.
למדו בו גם ילדים שלא מרקע דתי, אף שהלימודים היו תורניים והתקיימו בעברית וביידיש.
במהלך מאורעות תרפ"ט תקפו ערבים חמושים מליפתא ומכפרים אחרים בסביבה את מבנה בית היתומים הגדול, אליו נסוגו מרבית תושבי השכונה.
התוקפים נהדפו כמה פעמים בידי מגינים מגבעת שאול וסטודנטים אנגלים מאוניברסיטת אוקספורד שהתנדבו לסייע וחומשו על ידי השלטון הבריטי, וכן על ידי כוחות משטרה שהוזעקו מתחנת מחנה יהודה.
בהתקפות נהרגו עובד מבית היתומים, שניים מתושבי השכונה וקצין בריטי.
ב-1949 פרסם כתב העיתון "יום יום", זאב תדמור, סקירה בעקבות ביקורו במקום.
על פי תיאורו, הילדים חיו בהזנחה מוחלטת, ללא צעצועים וספרים וסבלו מעונשים שכללו אלימות פיזית קשה.
בעקבות בפרסום החל קמפיין ציבורי להקמת ועדת חקירה.
כתוצאה מהכתבה התעוררה סערה והוטחו האשמות קשות במפקח על הבית, מוטל רלב"ג.
מנגד הגנה עליו העיתונות החרדית.
ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט יהושע אייזנברג שכללה את מנכ"ל משרד החינוך ברוך בן-יהודה ואישים נוספים הוקמה ב-28 במרץ 1949.
מסקנות הוועדה פורסמו ב-9 באוקטובר 1949 ואישרו את רוב הטענות על תת תזונה, הזנחה, היעדר צעצועים, משחקים וטיולים וענישה פיזית קשה ביותר.
בעקבות פרסום מסקנות הוועדה, משרד החינוך החליט לכפות על המוסד שינוי מנהלי כולל, אך מנהלי המוסד סירבו ליישום אותה והוחלט להעמיד אותם לדין, בבית המשפט המחוזי בירושלים.
במהלך המשפט הצדדים הגיעו להסכם פשרה.
ההסכם שנחתם עם ההנהלה הקיימת של המוסד, למעשה ביטל את ההמלצה הראשונה והעיקרית של ועדת החקירה: לבחור הנהלה חדשה למוסד, במקום זו האחראית למצב.
מסקנותיה והמלצותיה האחרות של ועדת החקירה נתקבלו בהסכם הפשרה על ידי שני הצדדים.
ההמלצות חולקו על פי שלושת תחומי העבודה לשלושת המשרדים: ענייני בריאות והיגיינה למשרד הבריאות, הסדרי החינוך והפיקוח עליו למשרד החינוך והתרבות, הטיפול בפנימיה ובחיי החניכים אחרי שעות הלימוד למשרד הסעד.
כל אחד מהמשרדים חייב היה לפקח על שטח פעולתו, והיה רשאי על פי ההסכם לתת הוראה לתיקון או שינוי בניהול המוסד במסגרת שטח פעולתו ובמסגרת המלצות הוועדה.
בנוסף התגלה במהלך הפרשה שאדם שעבד כחייט במוסד ביצע מעשים מגונים במספר תלמידים, הורשע ונידון לשנתיים מאסר.
בשנת 1962, נחשפה פרשה בה נחטף ילד בשם ישראל ויניק מבית היתומים דיסקין למושב קוממיות.
ויניק לא היה יתום אך הגיע למוסד ב-1956, לאחר שמורה בישיבה סמוך לבית אמו ביפו, שכנע אותה למסור אותו למוסד, כדי שיקבל חינוך וכלכלה.
אביו עזב את המשפחה ואמו והייתה דלת אמצעים, והסכימה מאחר שהובטח להם שתוכל לבקרו מתי שתרצה, והוא יוכל לחזור לביתו בשבתות וחגים.
אחרי שנתיים בדיסקין נאמר לויניק שכל משפחתו התנצרה ועזבה את הארץ, ויש להעביר אותו למקום אחר.
כך הגיעה למושב קוממיות שם שהה בביתו של הרב בנימין מנדלזון.
לאחר 4 חודשים בקוממיות פגש ישראל ויניק במקרה באחיו הבכור שהגיעה למושב בתור פועל, והתברר לו שמשפחתו לא התנצרה והם מחפשים אחריו.
מיד אחר כך הועבר לישיבה בכפר אתא, אך הוא ברח משם בשנת 1961 וחזר למשפחתו.
הפרשה נחשפה בעקבות פרשת יוסל'ה שוחמכר, ילד אחר שהוסתר במושב קוממיות.
ישראל ויניק ואמו תבעו פיצויים מהמעורבים בחטיפתו, וגם נפתח משפט פלילי נגד הרב מנדלזון ושלושה נאשמים נוספים על חטיפת ויניק ויוסל'ה שוחמכר.
במהלך המשפט לא הכחיש הרב מנדלזון שלקח חלק בחטיפתו של ישראל ויניק, וטען שהמטרה הייתה להציל אותו מהמיסיון הנוצרי, מאחר שאביו החורג התנצר ועזב את הארץ.
המשפט הפלילי על חטיפת ויניק בוטל לאחר שעד התביעה הראשי בפרשת שוחמכר חזר בו וטען שמסר עדות שקר, החליט היועץ המשפטי לממשלה לבטל את המשך המשפט על חטיפת ויניק.
במשך השנים הפסיק הבניין לשמש כבית יתומים, ובמקום זה הוא מושכר לישיבות שונות כגון ישיבה גבוהה של חסידי בעלז והישיבה קטנה אור שמואל.
בעקבות דרישת רשם ההקדשות, הנהלת המקום הקימה קרן יתומים עבור צורכי יתומים הגרים בבתיהם.
במרץ 2020, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה תוכנית פיתוח בשטח בית היתומים שכוללת הקמת 3 מגדלי מגורים בני 24 קומות, בהם 272 יחידות דיור, מבני ציבור ושטחי מסחר, תוך שימור המבנה ההיסטורי.
במאי 2020, הורתה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה להנמיך את גובהם של 3 מגדלי המגורים המתוכננים ל-15 קומות.
בשנת 1977, במטרה להבטיח את עתידו של המוסד כבית יתומים, נרשם "בית המחסה הגדול ליתומים דיסקין" כהקדש ציבורי ברשם ההקדשות.
מטרותיו כפי שנרשמו בפנקס ההקדשות היה: "ייסוד בית יתומים במטרה לחנך ולכלכל יתומים ועזובים בישראל".
בשנת 1996 ערך רשם ההקדשות ביקורת במוסד ומצא כי בשנת 1995 חולקה תרומה בסך 2.7 מיליון שקל לתלמידי כולל ולבעלי תשובה, אשר לכאורה אינה תואמת את מטרות ההקדש (תמיכה ביתומים ונזקקים).
בעקבות הביקורת הגיש רשם ההקדשות כתב תביעה, בו נטען כי במקום לסייע ליתומים בכסף הנתרם עבורם, משתמשים מנהלי בית היתומים בתרומות למימון 11 עמותות תורניות, בתי תלמוד וישיבות.
בכתב התביעה נאמר כי: "הנאמנים, העומדים בראש הקדש יוקרתי, רב היקף ובעל תקציבים גדולים מאוד, הפרו את חובת הנאמנות המוטלת עליהם וניהלו את תקציבו הגדול של ההקדש לצורך מימוש תפיסת עולמם ולמטרות זרות נוספות, עד שהמוסד על-שם דיסקין הוא היום מרכז לישיבות ולא בית יתומים".
בית היתומים שכר את שירותיו של עורך הדין יעקב ויינרוט, ובשנת 2000 הגיעו הצדדים להסכם פשרה, על-פיו ייפתח הקדש נוסף בשם "קרן היתומים על-שם דיסקין", שאליו יוזרמו כספי התרומות הספציפיות.
מאז משמש מבנה המוסד באופן רשמי לבית לישיבות חרדיות ופנימייה לנערים (כמרכז למספר מוסדות חינוך) שאינם מיועדים ליתומים בלבד.
בֵּית הַיְּתוֹמִים - שְׁנֶלֶר (באנגלית; Schneller Orphanage בגרמנית: Syrisches Waisenhaus, מכונה גם; בֵּית הַיְּתוֹמִים הַסּוּרִי) היה בית יתומים נוצרי שפעל בירושלים משנת 1861 עד מלחמת העולם השנייה.
המקום נחשב לאחד האתרים ההיסטוריים החשובים והיפים בירושלים.
מתחם שנלר השוכן ברחוב מלכי ישראל בשכונות שכונת גאולה שכונת כרם אברהם שימש כמחנה צבאי של הצבא הבריטי, ולאחר מכן עבר לידי ההגנה ובהמשך לצה"ל, עד אשר בסוף נובמבר 2008 חדל מפעילות ונסגר.
על חלקו נבנתה שכונה חרדית.
בית היתומים הוקם בשנת 1861 על ידי המיסיונר השוואבי (גרמני) יוהאן לודוויג שנלר, שהתגורר בירושלים.
ההחלטה של יוהאן לודוויג שנלר להקים את בית היתומים באה בעקבות המרד בלבנון ב-1860, אז נטבחו נוצרים רבים על ידי המוסלמים והדרוזים במדינה וכתוצאה מכך נותרו יתומים נוצרים רבים.
בעידוד ממשלתו ייסד שנלר את "בית היתומים הסורי", ששמו השגור בפי כל היה "בית היתומים שנלר".
האדמות במערב העיר שעליהן הוקם המתחם נרכשו מערביי ליפתא.
עם בניית המבנים במקום התגלה בית קברות מתקופת בית שני ומערות קבורה נוספות.
עד מהרה צבר לו בית היתומים, שהקנה לחניכיו חינוך גרמני, מוניטין רב בקרב הקהילות הנוצריות במזרח התיכון ובארץ ישראל.
המתחם התפרש על פני כ-70 דונם, כלל בתי מגורים, חצרות, כנסייה, בתי מלאכה ועוד.
בנוסף, נבנו לבוגרי בית היתומים בתים מסביב למתחם שנודעו אחר כך כ"שכונת שנלר".
שנלר הקים גם חווה חקלאית לימודית ב (כשני קילומטרים מזרחית למיקומו של קיבוץ רבדים מאז 1949).
החווה נפרסה על פני שטח ריבועי של 140 מטרים וכללה בית בן שתי קומות.
החווה ננטשה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעקבות גירושם של הגרמנים מארץ ישראל.
בית החווה פוצץ במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 בידי שני חבלנים של חטיבת גבעתי.
באפריל 1934 הופיעה בשירה מקהלה מילדי המוסד בחגיגה לרגל יום הולדתו של אדולף היטלר.
בין השנים 1936–1939 ניסה בית היתומים לייבא ארצה נשק ותחמושת מגרמניה, כדי לאמן את חניכיו למלחמה עתידית נגד היהודים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סילקו הבריטים את תושביה הגרמנים של ארץ ישראל, ובכללם את תושבי בית היתומים שנלר.
בית היתומים הפך למחנה הצבא הבריטי המרכזי בירושלים.
מעת לעת הותקף המחנה הצבאי על ידי האצ"ל והלח"י.
בכ' באדר ה'תש"ז (12 במרץ 1947) פוצץ האצ"ל את המחנה הצבאי, במבצע בפיקודו של יוסף אבני.
לאחר עיכוב הצבא הבריטי על ידי הצבת חביות חומר נפץ בכביש, חדרו 5 חיילים בפיקודו של יוסף, כשעל גבו של כל אחד מהם תיק עם 30 ק"ג חומר נפץ.
חברי החוליה פרצו את החומה, אך גילו שיש עוד גדר תיל.
יוסף זחל דרך גדר התיל לתוך המחנה, הניח את חומר הנפץ, הפעיל את מנגנון ההשהיה, וזחל בחזרה החוצה.
בזמן שזחל החוצה אירע הפיצוץ, ויוסף הועף לעבר החומה, אך לאחר מספר שניות התאושש וברח יחד עם חבריו לאזור שלא היה בעוצר, שם התפזרו לבתיהם.
בהתקפה זו נהרג חייל בריטי, ונפצעו 8.
ב-17 במרץ 1948 פינו הבריטים את המחנה והעבירו את הפיקוד בו לחטיבת עציוני, כוח ההגנה של מחוז ירושלים, ונקרא באותם הימים "מחנה קבע מס' 1".
מאז שימש המתחם כבסיס צבאי במשך 60 שנה.
במחנה פעלה מאפריל 1948 עד אמצע 1949 חולית "שפן" שהייתה אחת מחוליות ההאזנה שפעלו בירושלים.
אנשיה הצטרפו ל-ש.מ 2 (לימים יחידה 8200).
ל"שכונת שנלר" עברו תושבי שכונת נחלת יצחק-ירושלים שהייתה ממוקמת בין שכונת בית ישראל לשכונת שייח' ג'ראח ונאלצו לעזוב את שכונתם במהלך המלחמה.
בבסיס זה שכן עד 1951 בית הדפוס הצבאי מס' 2 עד שהועבר לידי חזקת המדפיס הממשלתי ובית הדפוס הצבאי המרכזי עבר לבסיס תל השומר.
בשנת 1972 הוחכר שטח של 34.5 במחנה שנלר לחברה בבעלות אריה פאלוך, אך ההסכם לא יצא אל הפועל מכיוון שצה"ל לא פינה את המחנה.
עד לסוף נובמבר 2008 פעל במתחם מחנה צבאי של פיקוד העורף, חיל הרפואה (המחנה הצבאי הועבר למחנה עופרית שבאזור הר הצופים) ומרכז קישור ירדן של החטיבה לקשרי חוץ.
כמו כן פעל שם גם המכון הגיאולוגי לישראל.
בשנת 2010 המתחם נרכש על ידי ריקי רוטנר ובמקומם הוקמה שכונה חרדית בת כ-600 יחידות דיור, תוך שימור המבנים ההיסטוריים במקום וייעודם כמבני ציבור ואתרי מורשת, כיוון שלמתחם יש חשיבות ארכיטקטונית רבה בשל המבנים האירופיים שנשתמרו בו.
מאז פועלים גופים ירוקים כדי להבטיח את שימור המבנים הללו על ידי העירייה.
ב-2016, במסגרת חפירות ארכאולוגיות לקראת הקמת שכונת המגורים החרדית, נמצאו במתחם בית גתות גדול להכנת יין, עקבות של בית מרחץ רומי ולבנים של הלגיון העשירי פרטנסיס (שככל הנראה שהה באותה עת באזור בנייני האומה של היום, כ-900 מטרים ממערב למתחם שנלר).
ממצאים אלה, וממצאים נוספים, מעידים על קיומו של בית אחוזה שהיה במקום.
לודוויג שנלר עודד את אנשי הסגל של מוסדו להתגורר סמוך לו.
בקרבת מתחם שנלר נמצאים מספר בתי מגורים של אנשי הסגל.
בכתובת רח' מלכי ישראל 50 נמצא בית מינכן שנבנה בסיוע של אנשי העיר מינכן ועל כך מעיד לוח בחזית הבניין.
בכתובת רח' מלכי ישראל 48 נמצא בית פטרסבורג שנבנה בסיוע של אנשי העיר פטרסבורג, גם הוא בעל לוח עם שם העיר בחזית הבניין.
בית תרבות ואמנות ע"ש ראובן ואדית הכט (לשעבר "בית רוטשילד") הוא מבנה המשמש כמרכז תרבות ואמנות במרכז הכרמל שבעיר חיפה.
הבית ממוקם בשדרות הנשיא 142, במתחם מרכז רפפורט, הכולל גם את אודיטוריום חיפה וסינמטק חיפה.
הבניין נבנה בסגנון טמפלרי ב-1893 על ידי משפחת פרוס מגרמניה, בשכונת הטמפלרים כרמלהיים.
הוא שימש תחילה כבית מלון.
ב-1904 נמכר הבניין לכומר מרטין שניידר, שהפך אותו לאכסניה למסיונרים.
ב-1908 הוא נמכר למיסיונרית אנגליה מנצרת, פרנסיס ניוטון.
ניוטון הסתכסכה עם שכניה היהודים, ולבסוף עזבה את הארץ ב-1938 והבריטים אסרו עליה לחזור בעקבות פרסום שכתבה נגד הציונות.
ביולי 1920 התאכסן המלך פייסל לתקופה קצרה מאוד בבית, אחרי תבוסתו בקרב מייסלון.
פייסל הגיע לשם עם תריסר עוזרים, 25 נשים, 175 שומרי ראש, שתי מכוניות, 25 סוסים ומטען במשקל 4 טונות.
ב-1948 נרכש הבית על ידי ג'יימס דה רוטשילד, והוא שיכן בו את משרדי חברת ההתיישבות היהודית שלו פיק"א.
במהלך מלחמת העצמאות שוכנו בבית משפחות מקיבוץ אילון שפונו לחיפה במהלך הקרבות.
ב-1959 העבירה משפחת רוטשילד את הבית לרשות עיריית חיפה.
מאז נודע הבית בשם "בית רוטשילד", ושימש כמרכז קהילתי לתושבי חיפה, בו הוצעו מגוון חוגי תרבות ואמנות.
בשנות ה-60 הוספו לבניין אולם ודוכן קופות (ובכך נפגם, מעט, המבנה הטמפלרי).
פרופ' יעקב מלכין היה המנהל הראשון של בית רוטשילד וסגנו היה מיכאל קשטן, המנהל השני היה שמעון גפן.
בשנות ה-90 עלה הצורך לשפץ את בית רוטשילד, ועיריית חיפה חיפשה מקורות מימון, לאחר שלא הוצע מימון ממשפחת רוטשילד.
במקביל, הועבר לרשות העירייה "בית הכט" המקורי הממוקם ברחוב היובל 3 בשכונת הכרמל הצרפתי - ביתם של ראובן הכט ורעייתו אדית, שנפטרו בשנות ה-90. העירייה התקשתה לתחזק את הבית, והציעה לקרן הכט למכור את בית הכט לאדם פרטי, ובכספי המכירה לשפץ את בית רוטשילד במרכז הכרמל.
בשנת 2001 החל פרויקט שיפוץ ושימור הבית, במימון קרן הכט, הקרן לחיפה ועיריית חיפה.
ב-2002 נחנך הבניין, ובהסכמת משפחת רוטשילד, הוסב שמו ל"בית הכט", ע"ש ראובן ואדית הכט.
בשנת 2005 הוקם "תיאטרון הסטודיו" בקומה העליונה של הבית, ובו מתקיימות הצגות מוזמנות של יוצרים מכל הארץ, הצגות מקוריות של אמנים מקומיים שהקימו אותו, הצגות של תיאטרון הטכניון ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21 משמש המבנה כמרכז תרבות ואמנות, ומתקיימים בו תערוכות, קונצרטים, הרצאות, חוגים וסדנאות.
בתחילת שנות ה-70 יזם הרב ברנרד הוך, מנהלו של ארגון "בית הלל" ודיקן הסטודנטים באוניברסיטת חיפה, את הקמתו של מועדון סטודנטים בסגנון "בית תה" במרתף בית הכט.
המועדון (אם כי בשנת 2000 עבר לרחוב ירושלים בהדר עקב הפסקת התמיכה מצד בית הלל), הפך לאבן שואבת לסטודנטים, בייחוד בערבי שבת, בהם ניגן ד"ר אורי אייזנצוויג על הפסנתר גרסאות משלו לשירים מוכרים.
ליד המועדון, על המדשאה, פרחה בשנות ה-70 וה-80 קבוצת צעירים, אנשי שמאל ברובם, שהפכו את המקום למועדון ויכוחים, תוך התחמקות מתמדת מאנשי מפלג הסמים.
בית חינוך יתומים הכללי או בית היתומים הספרדי הוא מוסד צדקה שהוקם ב-1902 על ידי ועד העדה הספרדית בירושלים.
המבנה נמצא סמוך למרכז כלל, בין רחוב יפו לרחוב אגריפס.
בקרב העדה הספרדית בשלהי השלטון העות'מאני גברה התופעה של יתומים נטושים בשל המגפות שפקדו את העיר והעוני הרב ששרר בקהילה.
אחד האיומים היה שהמיסיון, שפעל בקרב היהודים העניים, ייקח חסות על היתומים.
לפיכך שכר ועד העדה הספרדית בראשות הרבנים יעקב מאיר ובן-ציון מאיר חי עוזיאל דירות בעיר העתיקה לחינוך והכשרה ליתומים בני העדה.
העמותה "בית חינוך יתומים הכללי", שנרשמה ב-1978 היא ממשיכתה של קרן ההקדש.
בנוסף שלחו פרנסי המוסד שד"רים לחו"ל לגיוס תרומות.
בשנת 1906 התפרסם "ספר החוקים והתקנות אשר למוסד", ממסמך זה ומקבלות שסיפק המוסד על תרומות נלמדים מטרותיו, תפיסתו ופרטי התנהלותו.
במוסד למדו בנים יתומים מגיל 6 ועד 15 מכל העדות.
שפת הלימוד הייתה עברית והלימודים כללו שילוב של לימודי יהדות ומלאכה.
כן נלמדו "שפת הארץ" (ערבית) ו"שפת המדינה" (טורקית עות'מאנית).
בין המורים במוסד היה המלחין אברהם צבי אידלסון.
חלק מחניכיו המשיכו לסמינר למורים של חברת עזרה של יהודי גרמניה וחלקם המשיכו את לימודי המקצוע בבית הספר אליאנס הסמוך.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוחרם המבנה על ידי צבא גרמניה והפך למפקדה.
בקומה העליונה השתכנו משרדי קצינים ובקומה התחתונה הותקנו מחסנים ואורוות לסוסים.
בשנות העשרים שכרה אגודת "ישורון" אולם במתחם, שהיה מעונו הראשון של בית הכנסת ישורון, בית הכנסת האשכנזי-המודרני הראשון והמרכזי בירושלים.
את שני ספרי התורה הראשונים תרמו משפחת אלישר והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנות השמונים שינה המוסד את ייעודו והפך לישיבה וכולל אברכים שזמן מה עמד תחת נשיאותו של הרב אברהם שלם.
במבנה נמצאים בנוסף לכך גם שני בתי כנסת, בית הכנסת אחדות ישראל על שם עולי הגרדום ובית כנסת "קהל ציון" לעולי סלוניקי.
מבנה אבן ירושלמית דו-קומתי בצורת האות רי"ש, התוחמת חצר גדולה מרוצפת אבן.
החצר הייתה תחומה בעבר מצידה הפתוח על ידי מבנים שהיו שייכים לבית הספר אליאנס (כי"ח).
מבנים אלה נהרסו בשנות השמונים לשם הקמת מרכז כלל ובניין "חלונות לירושלים".
הקומה השנייה, אליה עולה גרם מדרגות חיצוני מפינת החצר, מוקפת מרפסת ארוכה, ממנה נפתחות כניסות החדרים.
חזית המבנה פנתה בעבר לרחוב יפו, אך בשנות החמישים נבנה לפניה טור מבנים מסחריים שמסתיר אותה.
הצד האחורי של "רגל" ה-רי"ש (הניצב לחזית המקורית) נמתח לאורך סמטת בורוכוף המחברת את רחוב יפו ורחוב אגריפס ותוחמת את שכונת אבן ישראל.
הכניסה למבנה כיום היא מסמטת בורוכוף, סמוך למדרגות העולות לקומה השנייה.
דוד קרויאנקר מציין את האיכות הגבוהה והקפדנית של הבנייה ועיטור הפתחים, הן החיצוניים וה הפנימיים.
מאידך, תוכניות שימור מבנים שהוכנו לבניין לא יצאו אל הפועל, מצבו מוזנח יחסית והוא סמוי מעינם של רבבות הפוסעים לצידו מדי יום.
בשנת 2021 הוגשה תוכנית בניין עיר (תב"ע) שמטרתה הוספת בינוי בקצוות החלקה בה שוכן המבנה - הוספת מבנה בן 10 קומות על רח' יפו ומגדל בן 30 קומות (שמאוחר יותר צומצם ל-24 קומות) על רח' אגריפס.
התוכנית מקודמת בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז ירושלים, חרף התנגדות המועצה לשימור אתרי מורשת ועיריית ירושלים, אשר טוענות כי מבנה בית היתומים הוא "מונומנט לשימור" אשר הבינוי המוצע יפגע בו קשות.
נכון לחודש מרץ 2023 טרם התקבלה הכרעה בוועדה המחוזית בדבר הבינוי המוצע.
בית הילדים בבלנקנזה הוא כינוי לאחוזה השוכנת לגדות נהר אלבה בפרבר בלנקנזה של העיר המבורג, גרמניה.
האחוזה שייכת למשפחת ורבורג, והשם "בית הילדים" מתייחס לתקופה שבין 1946 ל-1948, בה היא שימשה כבית לכ-300 ילדים ניצולי שואה.
בתום מלחמת העולם השנייה תרמה משפחת ורבורג את האחוזה לארגון הג'וינט.
בשנת 1947 נשלחה ראומה שוורץ (בהמשך, רעייתו של נשיא המדינה עזר ויצמן) על ידי הסוכנות היהודית, כדי לנהל את בית הילדים.
הילדים, שהיו יתומים ופגועים פיזית ונפשית בעקבות המלחמה, טופלו על ידי מורים ומדריכים צעירים, לעיתים שורדי המחנות בעצמם.
בית הילדים נועד לשקם את בריאותם הפיזית והנפשית, והם עברו הכשרה ולמדו עברית וציונות לקראת עלייתם לארץ ישראל.
ב-15 באפריל 1945 פרצו כוחות הברית למחנה הריכוז בברגן-בלזן ושחררו אותו מידי הנאצים.
ועד זמני של הניצולים הוקם שלושה ימים לאחר מכן ובראשו עמד יוסף רוזנזפט.
מיד עם הקמתו עסק הוועד בפעולות השיקום הגופני והרוחני של הניצולים.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לשיקומם של 300 ילדי המחנה, ילדים בני שנה עד 15 שהגיעו מהולנד, פולין וצ'כוסלובקיה.
מספרם גדל למאות רבות ואלפים כאשר ילדים מרחבי אירופה זרמו והגיעו בדרכים שונות ומשונות למחנות העקורים בגרמניה שהיו בעיקר באזורי הכיבוש הבריטי והאמריקני.
ב-21 באוקטובר 1945 החליט הוועד המרכזי של ניצולי השואה באזור הכיבוש הבריטי, שלא להעביר את הילדים לאנגליה ולמנוע מהם גלות נוספת.
הוועד ביקש מהשלטונות הבריטים שרישיונות העלייה (סרטיפיקטים) הראשונים שיונפקו יינתנו לילדים, כדי שיוכלו לעלות לארץ ישראל.
בישיבה נוספת ב-15 בנובמבר נדרש הוועד למצוא בתי ילדים מחוץ לברגן-בלזן.
חברת הוועד, ד"ר הדסה בימקו, טענה שהילדים לוקים בליבם והאוויר בברגן-בלזן מזיק לבריאותם.
היא המליצה על בית ורבורג בבלנקנזה כמקום המתאים ביותר להבראתם.
אחוזת ורבורג בבלנקנזה שוכנת בפרבר האמיד של המבורג לגדות נהר האלבה.
היא נקנתה על ידי משפחת הבנקאים בסוף המאה ה-19 ושימשה אותם כבית קיץ.
עוד לפני פרוץ המלחמה הוחרמה האחוזה בידי הצבא הגרמני ושימשה למטרותיו.
במהלך המלחמה, בשנת 1943, הפך הצבא הגרמני את המקום לבית חולים צבאי.
בתום המלחמה הופקעה האחוזה על ידי שלטונות הכיבוש הבריטים והועברה לידי ארגון הג'וינט.
באוגוסט 1945 הגיע למקום אריך ורבורג כקצין אמריקני; הוא חתם על הסכם עם ועדת ההקצבות של הג'וינט לפיו בתי המשפחה ישמשו לצורכי ילדים יהודים ניצולי השואה.
באוקטובר נפגשו באחוזה נציגי הג'וינט, המשפחה והחברה הגרמנית המנהלת את המקום כדי לדון באופן אופרטיבי בצורה הנכונה לקלוט את הילדים הניצולים.
הוחלט שלאחוזה יגיעו ילדים לשהות שתאפשר את החלמתם, את עיסוקם בהכשרה חקלאית ועלייתם לארץ ישראל.
כמו כן, מספר הילדים הוגבל ל-175 בכל רגע נתון על מנת לאפשר להם את השיקום הטוב ביותר האפשרי ולכן סוכם שהשהות תהיה קצרה כדי לאפשר את תחלופת הילדים.
במקביל, היו לחצים נוספים על המקום מטעם ארגוני פליטים אחרים, שדרשו להשתמש במקום עבור פליטי המלחמה כולם.
השלטונות המקומיים דרשו את המשך הפעלתו של בית החולים.
לבסוף, היו אלו נציגי משפחת ורבורג שעמדו על כך שהאחוזה תשמש לשיקום ילדים ניצולי השואה.
בית החולים נסגר במהלך ינואר 1946 והאחוזה הועמדה לרשות הג'וינט, מוכנה לקליטת הילדים מברגן-בלזן.
במהלך ינואר 1946 הגיעה לאחוזה קבוצת נערים ונערות שהשתחררו ממחנה ברגן-בלזן.
קבוצה זו מנתה 105 ילדים, בני 15–16, שמצאו אחוזה מוזנחת אך סבירה למצבם.
בשהותם שם קיבלו תזונה סדירה ובריאה, למדו תולדות ארץ ישראל, שירי הארץ, ציונות, עברית וחינוך גופני.
יחד עם הילדים הגיעו מברגן-בלזן מדריכים ומורים מאנשי הבריגדה היהודית וארגון הג'וינט.
ביניהם הייתה הגב' הולצמן שהייתה לאם הבית וחברים נוספים שהפכו לצוות החינוכי של המקום.
תוך זמן קצר נודע בית הילדים כסיפור הצלחה.
ועדת החקירה האנגלו אמריקאית לגביית עדויות הגיעה לבית הילדים והתרשמה מהאווירה המיוחדת בו.
המחזור הראשון שהה בבית חודשים ספורים, ובסוף מרץ 1946 עלו הילדים לארץ ישראל באוניית המעפילים "שמפוליון" והגיעו ליישובים קריית ענבים ודורות ומקוה ישראל.
כ-60 ילדים התקבצו בבלנקנזה במהלך אפריל-מאי 1946. נערים ונערות בגיל 13–15 הגיעו כיחידים או קבוצות לברגן-בלזן ומשם לבית הילדים.
הם שהו בבית הילדים כשנה, ובאפריל 1947 הגיעו לארץ ישראל.
בתקופה זו התגבש צוות מורים, חלקם ניצולי שואה וחלקם אנשי הבריגדה היהודית.
הבית נוהל בידי שליחות של הסוכנות היהודית.
גובשה מערכת שיעורים מסודרת הכוללת לימודים רגילים בהתאם לגיל הילדים וגם תכנים ציוניים והתיישבותיים, שכללו עברית והיסטוריה של ארץ ישראל.
עם הלימודים החלה במקום גם פעילות "ההגנה", ונערך טקס השבעה ל"הגנה" שכלל חדר חשוך, שולחן ועליו פרוש דגל כחול לבן, הנושא אקדח וספר תנ"ך.
ב-12 במאי 1947 קיבלה הקבוצה את אישורי העלייה ויצאה בדרכה להפליג לארץ ישראל על אוניית ה"פרובידנס".
במכתב מ-10 במאי 1947 מספרת מנהלת הג'וינט, סילביה מרקוביץ', למשפחת ורבורג: .
בניגוד לשני המחזורים הקודמים, הפעם היה מספר רב של ילדים קטנים בני 4–5. הגדולים היו בני 13–14. הילדים הגיעו כבר מאורגנים במסגרות של תנועות נוער שונות, לאחר ששהו במחנות עקורים שבאזור הכיבוש האמריקני, ולכן הגיעו במצב גופני טוב יותר.
בסוכנות היהודית הייתה העדפה להעביר ילדים מהאזור האמריקני לאזור הבריטי כי כך יכלו להעלותם בצורה חוקית לארץ ישראל, אולם קצב קבלת הסרטיפיקטים השתנה בתקופה זו.
ממחזור ילדים זה היו שעלו בקיץ 1947, והאחרונים שבהם במרץ 1948.
בשנת 1995 נערך כנס בבית הנשיא עזר ויצמן לכבודם של ילדי בלנקנזה.
בשנת 1996 תועד סיפורו של בית הילדים בספר "דובדבנים על האלבה", שערך יצחק תדמור מילדי בלנקנזה.
הספר מתאר את התגברות מנהלי הבית על בעיות לוגיסטיות רבות, החל מהשגת חומרי בניין, כלי כתיבה, בגדים ומזון וכלה באישורי העלייה.
כמו כן הוא מביא עדויות אישיות של ילדי הבית וצוות המדריכים, קטעי יומנים, מכתבים ותמונות.
בשנת 2005 הזמינה ראומה ויצמן את ילדי בלנקנזה לחגוג עימה את יום הולדתה ה-80. בשנים 2005 ו-2006, שתי קבוצות של ילדי בלנקנזה הוזמנו על ידי האגודה לחקר תולדות היהדות בבלנקנזה לבקר בבית הילדים.
בית כנסת אבוהב הוא בית כנסת מהמאה ה-16 השוכן בלב העיר העתיקה של צפת.
על פי המסורת, בית הכנסת קרוי על שמו של רבי יצחק אבוהב, מחבר הספר מנורת המאור, אולם סביר יותר כי בית הכנסת קרוי על שם רבי יצחק אבוהב מקסטיליה, שבין תלמידיו היה רבי יעקב בירב שעלה לארץ והתיישב בצפת.
בקיר הדרומי, הפונה לירושלים, ממוקמים שלושה ארונות קודש.
בארון הימני נמצא ספר תורה אשר נכתב על פי המסורת על ידי רבי יצחק אבוהב, ותלמידיו העלוהו לצפת.
ספר זה הוא אחד מהעתיקים שבספרי התורה המצויים בצפת, ומוציאים אותו לקריאה בשלושה מועדים: ראש השנה, יום כיפור ושבועות.
ספר נוסף אשר נמצא בבית הכנסת הוא ספרו של רבי סולימאן אוחנה, מקובל שעלה לצפת מפאס שבמרוקו והתחבר עם גורי האר"י.
ספרים אלו העניקו לבית הכנסת משנה חשיבות, ולכן נהגו יהודי צפת לחגוג בו את ליל חג מתן תורה.
הנוסע שמחה בן יהושע מזאלאזיץ שביקר בצפת בשנת 1764, כתב כי עד לרעידת האדמה שהתרחשה בשנת תק"ך (1759), שכן בית הכנסת במבנה אחר, צמוד לבית הכנסת האר"י הספרדי.
בית הכנסת חרב לחלוטין ברעש, ובעת שיקום בית הכנסת האר"י, סופח גם בית כנסת זה לביהכנ"ס האר"י.
"ספר אבוהב" הועבר לבית הכנסת הגדול של קהילת הספרדים שנותר על תילו.
למשימת העברת הספר נבחרו עשרה מבני הקהילה, ועל פי האגדה, איש מהם לא השלים את שנתו.
במרוצת הדורות נשתכח מקומו של בית הכנסת המקורי, ושמו של בית הכנסת הגדול הוסב ל"בית כנסת אבוהב".
ברעידת האדמה בצפת שהתרחשה בשנת תקצ"ז (1837), חרב בית הכנסת, ורק הכותל הדרומי נותר בשלמותו; יהודי העיר ייחסו זאת לקדושתו של "ספר אבוהב".
כיפת בית הכנסת מעוטרת בסמלי שנים עשר השבטים, בציורים של כלי נגינה ששימשו בבית המקדש, וכן בחמישה כתרים: כתר תורה, כתר כהונה, כתר מלכות, כתר שם טוב, וכתר ייחודי; כתר קרובה הישועה.
בצידה הדרומי, הפונה לירושלים, של כיפת בית הכנסת מצוירת כיפת הסלע ותחתיו הכיתוב "מקום בית המקדש".
הציור נמחק בשנת 2012 על ידי אלמונים, ושוחזר חמישה חודשים לאחר מכן.
על קירות בית הכנסת תלויים ציורים של הציירת הארצישראלית, ציונה תג'ר.
בלילות החורף מתאספים בבית הכנסת תושבים ואורחים לקריאת שירת הבקשות.
רב העיר, הרב שמואל אליהו מוסר בבית הכנסת את הדרשות המרכזיות, כמו דרשת שבת הגדול.
בית הכנסת מופיע על גב שטר 200 שקלים מסדרה ב' של השקל החדש.
השטר היה בשימוש החל משנת 1999 עד שהוחלף יחד עם כל השטרות מסדרה זו.
בסיום מלחמת העולם השנייה, אספו ארגון הבריחה והסוכנות היהודית ילדים מרחבי אירופה, וריכזו אותם בעיירה מארקֶן (Marquain) שבדרום-מזרח בלגיה, מספר קילומטרים מהעיר טורנה.
במבנה, שהיה במקורו מנזר פרנציסקני, רוכזו כ-250 ילדים מגילאי שבע עד ארבע עשרה ועברו שם הכשרה לחזרה לחיים נורמליים ולעלייה לישראל.
עד קיץ 1948, עלו רוב קבוצות הילדים לישראל ופוזרו בארץ והמקום נסגר.
הילדים הצעירים עברו עם חלק מהצוות לרונקיאר עד ספטמבר 1949, אז עלו ארצה באוניה "נגבה".
בית הנוער נפתח בדצמבר 1945 ונוהל מתחילתו על ידי יצחק קנולר שפעל מטעם ברית החלוצים הדתיים (בח"ד).
עד סוף שנת 1946 כבר היו במקום כ-100 ילדים שנאספו על ידי פלה איזבוצקי בעיקר מבלגיה וצרפת אך מיעוטם מארצות נוספות (פולין, צ'כיה, גרמניה וכו').
כבר ביולי 1946 עלתה קבוצה של כ-50 מילדי מארקין, יחד עם המדריכות שלהם, באניית המעפילים "החייל העברי" שהייתה היחידה שיצאה מבלגיה לישראל.
באוקטובר 1946, המקום קיבל הסמכה ומימון ממשרד השיקום הבלגי וזאת תוך הבנה שהילדים עוברים שם הכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל.
הילדים שהו במקום כ-6 חודשים ואז נשלחו לעלות לישראל.
עד סגירת המוסד ב-1948 עברו במקום 7 מחזורים של ילדים.
בשנת 1998 הופק הסרט התיעודי "מאושוויץ לירושלים" עבור הטלוויזיה הבלגית אשר עסק בילדי מרקן.
בשנת 2008 התקיים כנס בבית העדוּת בניר גלים ובו נאספו ילדי מארקין יחד עם מי שהגיע מצוות המקום.
פלה איזבוצקי עסקה באיסוף הילדים והבאתם למוסד.
הילדים הגיעו ממקומות מסתור שונים אשר מחלקם היה קשה להוציאם.
בחלק מהמקרים נטען כי הילדים הוטבלו והם קתולים לכל דבר ולכן כל זמן שאין הוכחה ברורה למות הוריהם הרי שעליהם להישאר במקומם; במקרים אחרים חשו הילדים אסירות תודה למי שהצילם ומתוך כך חשו מחויבות להישאר עם משפחתם המאמצת.
בסרט "מאושוויץ לירושלים" מספרת הגברת פלה איזבוצקי כי במקרים מסוימים הילדים "נקנו" על מנת שישוחררו ממי שהחביאם במהלך המלחמה.
המטרה המוצהרת הייתה להשיב את הילדים לחיק היהדות.
המקום התנהל בשגרה של פנימייה במטרה לאפשר לילדים חיים נורמליים ככל האפשר כדי שיוכלו להתגבר על הזוועות וההלם בצורה משותפת.
הילדים חולקו לקבוצות גיל ולמדו בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך הבלגי במהלך הבוקר.
אחר הצהריים, למדו הילדים תחומים מקצועיים במטרה להכשירם לחיים בארץ ישראל.
הנושאים שנלמדו היו מכונאות, נגרות, סנדלרות ותפירה, לצד לימודי חקלאות שונים כמו גננות, גידולי שדה ומשק חי.
בנוסף לכך, למדו הילדים לימודי יהדות ועברית והכינו את החגים כאירוע משמעותי לכל יושבי המקום.
החגים היו אירוע כה משמעותי שגם המורים הבלגים היו מצטרפים כדי לתת לילדים את תחושת המשפחה שהייתה כל כך חשובה להם.
הלינה הייתה באולמות משותפים עם הפרדה בין בנים לבנות.
חלק ניכר מהילדים שהסתתרו במהלך המלחמה נאלצו להיטמע כקתולים ומתוך גילם הצעיר, אימצו רבים ממנהגי הדת ואת התפיסות הקשורות בה.
הצוות בחר שלא לכפות את השינוי ובמקביל ללימודי העברית והדת, יחד עם חגיגת החגים היהודיים, אפשרו לילדים ללכת לכנסייה בימי ראשון ובכל מקרה שרצו בכך.
הילדים מעידים כי לעיתים הלכו לכנסייה כדי להרהר ולא דווקא כדי להתפלל.
בסרט "מאושוויץ לירושלים" מעידים הילדים כי תהליך זה אפשר להם לאט לאט להתחבר את היהדות מחדש בלי לפסול את הדת הנוצרית שבעצם סייעה להצילם במהלך המלחמה.
פאולה קוראל שהייתה מדריכה במקום מעידה "הם היו נשמות צעירות ופגועות שנקלעו למאבק פילוסופי דתי.
זה היה קשה לילדים ואנחנו הבנו את זה"
הבחירה באי-כפייה אפשרה לילדים חזרה מהירה ונוחה לחיק היהדות בלי שנפגעה גישתם לדת הנוצרית שבעיני רבים אפשרה את הצלתם.
הילדים חולקו לקבוצות של 12 עד 15 ילדים בקבוצות גיל תואמות.
מעבר ללימודים הפורמליים וההכשרה המקצועית, עסקו הילדים בשיחות רבות בנושאים שונים.
מעבר לצוות הניהולי שכלל את אנשי הסוכנות היהודית ונציגים וארץ ישראל, נציגים מהבריגדה היהודית שליוו את המקום וצוות מורים מקומיים מטעם משרד החינוך שעסקו בהוראת הנושאים הפורמליים.
יצחק קנולר הקים את המוסד ושימש במנהלו עד 1947.
גב' פלה איזבוצקי אספה את הילדים והביאה אותם למקום.
גב' ג'נין פיקארד (Jeanine Picard) שימשה כמורה לספרות וצרפתית עבור ילדי השכבה הבוגרת.
יוסף ולק, ניהל את בית הילדים בשנים 1947 עד 1948.
חיילים מהבריגדה היהודית שימשו כמדריכים וסייעו לילדי המקום.
הרב משה קספר מספר על כך בספרו "עם הבריגדה היהודית" With the Jewish Brigade לונדון 1947 (מתוך הערך הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי).
יעקב אנטמן (הגדול) היה אחד משלושת חיילי הבריגדה שסייעו המקום ונקראו "יעקב הגדול", יעקב הקטן", ו"יעקב הבינוני".
בֵּית הַיְשִׁמוֹת הייתה עיר מקראית בערבות מואב, אשר המשיכה להתקיים בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד.
היישוב נזכר לראשונה בספר במדבר בתיאור נדודי בני ישראל במדבר, כתחנה אחרונה לפני הכניסה לארץ כנען: .
לאחר מכן, נזכרת העיר בספר יהושע בנחלת שבט ראובן: , וכן: .
בימי המרד הגדול נזכר היישוב בצורה היוונית "איסימות" בכתבי יוסף בן מתתיהו, כאחת הערים היהודיות שנפלו בידי הרומאים בעת כיבוש עבר הירדן.
אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) מזכיר כי העיר הייתה נושבת בתקופתו, ומציין את מיקומה - 15 ק"מ דרומית ליריחו.
בתלמוד הירושלמי צוין כי המרחק בין "בית הישימות" לבין אבל השיטים היה 12 מיל.
היישוב נזכר בסיפור מעשה בתלמוד הבבלי.
יש שזיהו את בית הישימות עם ח'רבת סוויימה, הנמצאת כארבעה ק"מ מזרחית לנהר הירדן, וכשני ק"מ צפונית-מזרחית לים המלח, סמוך ל של היום.
באתר נמצאו שרידים החל מהתקופה הרומית, ולכן, סבורים החוקרים כי העיר המקראית שכנה בתל הנמצא כחמישה ק"מ מזרחית לחורבה (ומכונה "תל אלעט'ימה" - תל הגדולה), בו נתגלו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית, ובעיקר מן התקופה הישראלית.
נראה כי מקור שם היישוב הוא במילה העברית "יְשִׁימוֹן", המתארת שטח מדברי כגון זה בו שכנה העיר.
בית הילדים היהודים באוסלו הוקם בשנת 1939 בחסות חברים מקבוצת נָּאנְּסֶן יֱּלְפּ (Nansen Hjelp), ארגון נורווגי שלחם למען זכויות האדם והחברה.
מייסד הארגון היה אוד ננסן, בנו של זוכה פרס נובל פריטיוף ננסן.
מטרת הארגון הייתה לספק מקלט בטוח לילדים יהודים מפני רדיפות הנאצים בזמן השואה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התקיימה בנורווגיה מדיניות הגירה חמורה ולא כל מי שנכנס למדינה קיבל אשרה לישיבת קבע.
למרות הגבלות אלו הגיעו למדינה כ-500 יהודים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ביניהם הייתה קבוצה של 21 ילדים מווינה, בגילים שבין שבע לשמונה שנים.
בתקופה הראשונה שהתה קבוצה זו בבית ספר יהודי בעיר בֶּרוּם (Bærum) שבמחוז אקרסהוס בנורווגיה.
עם חלוף הזמן, נשאלו הורי הילדים האם ברצונם להמשיך את שהות ילדיהם במקום.
שישה זוגות הורים הביעו את רצונם לקבל את ילדיהם בחזרה.
הילדים שנשארו בנורווגיה פוזרו תחילה בין משפחות אומנות יהודיות באוסלו.
בשנת 1938 נאספו הילדים מבתי האומנה, והקבוצה התמקמה בדירה שכורה ברחוב אִינְדוּסְטְרִיגוֹטֶּן (Industrigaten) באוסלו.
בשנת 1939 עברו הילדים לדירה ברחוב Holbergsgt.
21 בקומה שלישית, המקום נקרא בשם בית הילדים היהודים.
הדירה שבה הם התגוררו נקנתה בכספי הקהילה היהודית שבעיר.
כיום בית הילדים היהודים לא שרד, אולם מיקומו מסומן ממול למלון רַדִיסוֹן בּלוּ סקנדינביה (Radisson Blu Scandinavia).
מנהלת בית הילדים הייתה, נינה אוסוואלד שגויסה על ידי הפסיכיאטרית הנורווגית קרוליין (ניק) וואל, עזרה על ידן גם סִּיגְרִיד הֵּלִיֵסֶן לוּנד (Sigrid Helliesen Lund) שהייתה אף היא פעילה בנָּאנְּסֶן יֱּלְפּ.
נינה אוסוואלד מורה לחינוך בגיל הרך, שימשה לילדים אלה גם כמורה וגם כאם מסורה ואוהבת.
לימים כאשר בגרו הילדים נתנו חלק מהם לילדיהם את השם נינה לזכרה.
בתחילת התקופה שהו בדירת הקבע רק ילדים שהובאו מווינה לאחר שנכנסו לדירתם, נוספו עוד שני בנים יהודים מצ'כוסלובקיה.