tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 באוקטובר 2021, ארגון ה-WWE הודיע שאירוע גדול יתקיים בחודש אוקטובר 2022 עבור המותגים Raw וסמאקדאון.
ב-13 ביוני 2022, אותו אירוע שיועד לחודש אוקטובר נחשף כמהדורת 2022 בסדרת אירועי חוקי אקסטרים אשר תתקיים ביום שבת, 8 באוקטובר 2022 באולם הוולס פארגו סנטר שבפילדלפיה, פנסילבניה.
פילדלפיה שימשה כעיר הביתית של ארגון ההיאבקות לשעבר, ECW בין השנים 1993 ל-2001.
באירוע Clash at the Castle, סת' "פריקין" רולינס ניצח את מאט רידל.
במהלך הקרב של רולינס על אליפות ארצות הברית ב-19 בספטמבר בפרק של התוכנית Raw, רידל הסיח את דעתו של רולינס וגרם לו להפסיד בקרב מול האלוף, בובי לאשלי.
מאוחר יותר בתוכנית, רידל איתגר את רולינס לקרב פייט פיט באירוע חוקי אקסטרים, אתגר שאליו רולינס נענה בחיוב.
ב-1 באוקטובר, נודע שחבר היכל התהילה של ארגון אמנויות הלחימה המשולבות, ה-UFC, דניאל קורמייה ישמש כשופט המיוחד לקרב זה.
בתחילת חודש אוגוסט, קאריון קרוס ביחד עם אשתו, סקרלט שבו ל-WWE ושמו לעצמם למטרה לפגוע בדרו מקינטייר.
במהלך השבועות, קרוס המשיך לתקוף את מקינטייר ועזב את הזירה בזמן לפני שמקינטייר היה יכול להשיב.
ב-23 בספטמבר בפרק של התוכנית סמאקדאון, מקינטייר הודיע שהארגון נענה לבקשתו לקיום קרב רצועה בינו לבין קרוס באירוע חוקי אקסטרים, קרב שמקינטייר בחר כדי לוודא שקרוס לא ינוס ממנו כאשר הוא יגיב למעשיו.
לאחר שביאנקה בלאייר הגנה על אליפות הנשים של Raw באירוע סאמרסלאם, היא התעמתה עם ביילי, שביצעה את חזרתה לארגון ביחד עם דקוטה קאי ואיאו סקיי.
במהלך השבועות, שלוש המתאבקות הוכרו תחת השם Damage CTRL.
באירוע Clash at the Castle, שלושתן ניצחו את הקבוצה של בלאייר, אלכסה בליס ואסקה בקרב שלושה נגד שלושה לאחר שביילי הצמידה לניצחון את בלאייר.
בעקבות ההצמדה על אלופת הנשים, ביילי אתגרה את בלאייר לקרב סולם על אליפות הנשים של Raw באירוע חוקי אקסטרים, אתגר שאליו בלאייר הסכימה.
לאחר רסלמניה 38 באפריל, אדג' ייסד ביחד עם דמיאן פריסט את קבוצת The Judgment Day; ריאה ריפלי הצטרפה אליהם באירוע הבא בסדרת האירועים, רסלמניה באקלאש, כשלאחר מכן הצטרף גם פין באלור (שנוצח על ידי הקבוצה באירוע [[
גיהנום בכלוב (2022)|גיהנום בכלוב]]) לקבוצה.
באלור ביצע הפיכה בקבוצה, כאשר הוא הדיח את אדג' מתפקיד המנהיג, כשבגד בו ותקף אותו בעזרת חברי הקבוצה וכתוצאה מכך הפך למנהיג החדש.
דומיניק מיסטריו הפך לחבר החדש בקבוצה זו לאחר שבגד באביו, ריי מיסטריו ובאדג' באירוע Clash at the Castle.
לאחר שבועות של תקיפות בין אדג' לקבוצת The Judgment Day, אדג' חזר ב-26 בספטמבר בפרק של התוכנית Raw ואיתגר את באלור לקרב "אני נכנע" באירוע חוקי אקסטרים, אתגר שלבסוף נענה בחיוב על ידי באלור.
באירוע Clash at the Castle, גונתר (שלווה לקרב על ידי חבריו לקבוצת אימפריום המחודשת – לודוויג קייזר וג'ובאני וינצ'י) הגן בהצלחה על האליפות הבין יבשתית נגד שיימוס (שלווה לקרב על ידי חבריו לקבוצת The Brawling Brutes – רידג' הולנד ובוץ').
בפרק העוקב של התוכנית סמאקדאון, קבוצת אימפריום גברה על קבוצת The Brawling Brutes במסגרת קרב שלושה נגד שלושה.
שבוע לאחר מכן, הולנד ובוץ' ניצחו בקרב זוגות מרובע, אשר כלל גם את קייזר ווינצ'י וכתוצאה מכך הוענקה להם ההזדמנות להתמודד על אליפות הזוגות הבלתי מעורערת של ה-WWE בשבוע שלאחריו.
לעומת זאת, הם כשלו בניסיונם לזכות בחגורות אליפות אלו לאחר הפרעה מצד אימפריום.
ב-29 בספטמבר, קרב שלושה נגד שלושה גוד אולד פאשנד דוניברוק בין הקבוצות נקבע באופן רשמי לאירוע חוקי אקסטרים.
16:35 (א) - מתייחס למתאבק/מתאבקים שהגיעו לקרב כאלוף/אלופים
חוקי ג'ורדן הוא ספר מאת הסופר סם סמית שיצא לאור בשנת 1991. הספר מתאר את עונת האליפות של שיקגו בולס בעונת 1990/1991 ב-NBA.
הספר לוקח את שמו מאסטרטגית המשחק "חוקי ג'ורדן" ששימשה את דטרויט פיסטונס בסדרת האליפות של עונת 90/91 כדי להגביל את היעילות של מייקל ג'ורדן.
כשסמית' הציע תחילה את הרעיון לכתוב ספר על עונת האליפות של שיקגו בולס לחברות הוצאה לאור פוטנציאליים, לא היה בכך עניין.
סמית' מצהיר שהוא קיבל מכתבי דחייה של 90% בגלל התפיסה שלמרות שג'ורדן הוא שחקן נהדר, הוא לא זכה בשום תואר חשוב והבולס לא מעניינים.
לאחר ניסיונות כושלים נוספים למכור את הספר בעצמו, הוא שכר סוכן והצליח למצוא אחד שיפרסם את ספרו.
הספר יצא לאור ב-13 בנובמבר 1991, והפך לרב מכר של הניו יורק טיימס.
הספר יצר מחלוקות רבות בגלל התיאור הבלתי מחמיא שלו על מייקל ג'ורדן.
בין היתר, בספר נאמר שג'ורדן הכה פעם את ויל פרדו.
שחקני הבולס מתחו ביקורת רבה על הספר עם יציאתו לאור.
חוקי ג'ורדן היו אסטרטגיית כדורסל הגנתית שהפעילו דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA נגד מייקל ג'ורדן על מנת להגביל את היעילות שלו במשחקים נגדם.
האסטרטגייה פותחה לאחר שג'ורדן קלע 59 נקודות נגדם באפריל 1988 על ידי צ'אק דיילי מאמנה הראשי של דטרויט פיסטונס ועוזריו באותה תקופה, רון רוטשטיין ודיק ורסאצ'ה.
האסטרטגיה של הפיסטונס הייתה "לשחק איתו קשוח, לאתגר אותו פיזית ולגוון את ההגנות שלו.
ג'ורדן מעולם לא רצה שהיריבים יחשבו שהם טובים מספיק כדי להשפיע עליו או על המשחק שלו.
הניצחון בקרב הפסיכולוגי היה חשוב לג'ורדן לא פחות מהפיזי.
בנוסף, מי שג'ורדן שמר בהגנה, דטרויט תאלץ את השחקן להעביר את הכדור כדי לגרום לג'ורדן לעבוד קשה מאוד בשני קצוות המגרש, ובכך להגביר את רמת העייפות שלו ולהפוך אותו לפחות יעיל.
אסטרטגיה זו הופעלה לפעמים גם נגד שחקנים אחרים.
חוקי ג'ורדן היו היבט אינסטרומנטלי של היריבות בין פיסטונס לשיקגו בולס של ג'ורדן בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. סגנון הגנה זה הגביל שחקנים כולל ג'ורדן מלהיכנס לצבע והוא בוצע על ידי דניס רודמן וביל ליימביר.
חוקי ג'ורדן היו היעילים ביותר עבור הפיסטונס במהלך שלושת מפגשי הפלייאוף הראשונים שלהם עם הבולס.
דטרויט ניצחה את שיקגו ארבעה משחקים ב-1988, וב-1989 ניצחה את הבולס בשישה משחקים.
הפיסטונס זכו באליפויות על חשבון הבולס.
לבסוף, ב-1991, הבולס ניצחו את הפיסטונס בפלייאוף, נטרלו את אסטרטגיית ההגנה שלהם עם התקפת המשולש שלהם, בניהלו של המאמן פיל ג'קסון ועוזרו טקס ווינטר.
הם ניצחו את הפיסטונס בגמר המזרח של 1991. זמן קצר לאחר מכן, הבולס זכו בתואר ה-NBA הראשון שלהם אי פעם, כשהם ניצחו את לוס אנג'לס לייקרס בגמר ה-nba.
אסטרטגיה זו שימשה מאוחר יותר את הניו יורק ניקס מ-1992 עד 1998. עם זאת, הניקס לא הצליחו כמו דטרויט לעצור את ג'ורדן והבולס.
ג'ורדן התמודד מול ניו יורק בפלייאוף ה-NBA ב-1991, 1992, 1993 ו-1996. הבולס הביסו את הניקס וזכו באליפות ה-NBA בכל ארבע העונות הללו.
חוקי התנועה של ניוטון הם שלושה חוקי פיזיקה שניסח אייזק ניוטון ואשר עוסקים בתנועתם של גופים.
אלה הם חוקי היסוד של המכניקה הקלאסית.
ניוטון פרסם חוקים אלה לראשונה בספרו "העקרונות המתמטיים של פילוסופיית הטבע" (1687), והוכיח באמצעותם תוצאות רבות העוסקות בגופים אידיאליים, תוך שימוש בחשבון האינפיניטסימלי שפיתח לצורך כך.
באמצעות חוקי התנועה שלו וחוק המשיכה האוניברסלי נתן ניוטון הסבר לחוקי קפלר על תנועתם של כוכבי לכת.
בשנת 1905 הראה אלברט איינשטיין, במסגרת תורת היחסות, שהחוק השני של ניוטון נכון בקירוב, ותקף עבור מהירויות נמוכות יחסית למהירות האור.
עשר שנים מאוחר יותר, ב-1915, הראה איינשטיין שתורת הכבידה של ניוטון גם היא תורה מקורבת התקפה עבור שדות גרביטציה חלשים (כאשר הפוטנציאל הגרביטציוני φ קטן יחסית לריבוע מהירות האור ).
איינשטיין הציע חוקים חדשים, התקפים לכל מהירות ולשדות גרביטציוניים חזקים.
החוק הראשון קובע כי גוף ימשיך בתנועתו כל עוד אין כוחות חיצוניים שפועלים עליו.
כלומר בהיעדר כוחות חיצוניים, גוף השרוי במנוחה יישאר במנוחה, וגוף נע יתמיד בתנועתו במהירות קבועה בקו ישר.
או בניסוח מתמטי: כל עוד .
הניסוח המקורי של ניוטון היה:
בחוק זה טמונה הגדרת מערכת הייחוס עליה חלים חוקי ניוטון - מערכת ייחוס אינרציאלית.
זאת כיוון שקיימות מערכות אשר בהן החוק השני והשלישי לא יהיו תקפים.
מערכת כזאת לדוגמה היא מערכת מואצת, בין אם בתאוצה סיבובית ובין אם בתאוצה קווית.
כמו כן טמונה בחוק זה הגדרת מצב שיווי משקל של גוף: הכוחות הפועלים עליו חייבים להיות מנוגדים בכיוונם, שווים בגודלם ובעלי קו מגמה משותף.
במערכות אשר לא מצייתות לחוק הראשון של ניוטון נוהגים לבצע העתקה למערכת אינרציאלית תוך שימוש בהעתקת גלילי.
ההעתקה מתבצעת באמצעות הוספת גופים מתמטים תאורטיים המכונים כוחות דלאמבר או כוחות מדומים, המייצגים את השפעות התאוצה כאשר הגופים מנותחים במערכת אינרציאלית.
באמצעות הוספת גורמים אלו מתאפשר השימוש בחוקי ניוטון אף במערכות יחוס לא אינרציאליות.
החוק השני קובע שתאוצה של גוף היא תמיד פרופורציונית לכוח שפועל עליו, ובאותו הכיוון.
מקדם הפרופורציה הוא המסה של הגוף.
אפשר לתאר את יחסי הגדלים במשוואה כך:
לדוגמה: נניח כי יש חללית בחלל שמסתה 100 קילוגרם, ונניח כי פועל עליה כוח של 1,000 ניוטון.
לפי החוק השני, החללית תנוע בתאוצה של 10 מטר לשנייה בריבוע.
אם הכוח יגדל ל-2,000 ניוטון, התאוצה תגדל בהתאמה ל-20 מטר לשנייה בריבוע.
לעומת זאת אם יש חללית שמסתה 200 קילוגרם, אזי כוח של 1,000 ניוטון יגרום לתאוצה של רק 5 מטר לשנייה בריבוע.
אם פועל על גוף יותר מכוח אחד, אז יש לחברם כסכום וקטורי לכדי הכוח השקול, המסומן .
בעזרת וקטורים ניתן לייצג את החוק השני במשוואה כך:
וקטור, המיוצג במשוואה לעיל על ידי משתנה עם חץ מעליו, הוא אובייקט מתמטי המייצג גם גודל וגם כיוון, ולכן המשוואה מבטאת גם את יחסי הגדלים בין התאוצה והכוח, וגם את הזהות בכיוונם.
ניתן לתאר את החוק השני גם במונחים של תנע, מכפלת המסה של הגוף במהירותו.
החוק קובע כי שינוי כלשהו בתנע של גוף יתרחש רק בכיוון בו כח פועל עליו וכן גם ביחס ישר אל הכח.
השינוי בתנע מיוצג על ידי נגזרת שלו לפי הזמן:
הניסוח המקורי של ניוטון היה: "השינוי בתנועה הוא תמיד פרופורציונלי לכח המופעל, ובכיוון הקו הישר שממנו הכוח הופעל".
ניוטון הגדיר את המונח "כמות תנועה" באופן השקול למונח תנע הרווח בימינו.
ניוטון לא השתמש במונח "מסה", אלא ב"כמות חומר" (Quantity of Matter).
בימינו לעיתים מגדירים מסה באותו האופן, היינו, כמות חומר, אך ההגדרה המדעית המקובלת יותר היא דווקא על פי תפקידה בחוק השני של ניוטון.
על פי הגדרה זו מסה היא תכונה של גוף הקובעת את המידה שבה הוא מתנגד לשינוי במהירותו (כלומר, ככל שהמסה גדולה יותר נדרש כוח רב יותר כדי לקבל את אותה התאוצה).
לעיתים מתבלבלים בין המונחים "מסה" ל"משקל".
מסה היא תכונה יסודית של גוף, בעוד שמשקל הוא גודל הנורמל הפועל עליו.
גוף שמסתו 10 קילוגרם ישקול בערך 100 ניוטון על פני כדור הארץ.
אם נעביר את הגוף הזה לירח, אז מסתו תישאר 10 קילוגרם, כיוון שהגוף לא השתנה ותכונותיו נשארו זהות.
אך מכיוון ששדה הכבידה של הירח קטן יותר, משקלו יפחת בהרבה.
בתורת ניוטון למסה תפקיד נוסף, והיא מופיעה גם בחוק הכבידה האוניברסלי.
לעיתים נותנים שם נפרד לכל תפקיד: "מסת התמד" עבור המסה של החוק השני, ו"מסת כבידה" עבור המסה של חוק הכבידה.
מדוע מסת התמד ומסת כבידה הן תמיד זהות נחשב לתעלומה.
חוק זה דן בכוחות הפועלים באינטראקציה בין גופים.
החוק קובע כי כאשר גוף מפעיל כוח כלשהו על גוף אחר, הגוף האחר יפעיל כוח השווה בעוצמתו אך מנוגד בכיוונו על הגוף הראשון.
הפעולה והתגובה הם שני כוחות שווים ומנוגדים הפועלים על שני גופים שונים, לכן אין הם יכולים לבטל זה את זה אף על פי שסכומם הווקטורי הוא אפס.
מקובל לכנות את שני הכוחות כוח הפעולה וכוח התגובה, ולעיתים מכנים את החוק השלישי 'חוק הפעולה והתגובה'.
עם זאת, המונחים הללו יכולים להטעות, ואין להבין מהם שכוח אחד פועל קודם, ושכתוצאה ממנו פועל כוח התגובה.
למעשה שני הכוחות נוצרים בו-זמנית כתוצאה של אותו חוק טבע.
לדוגמה, כדור הארץ מפעיל כוח משיכה על הירח.
על פי החוק השלישי, הירח מפעיל על כדור הארץ כוח תגובה בכיוון הנגדי.
אך ניתן לתאר זאת גם הפוך: הירח מפעיל כוח משיכה על כדור הארץ, וכדור הארץ מפעיל כוח תגובה בכיוון הנגדי.
למעשה שני הכוחות נוצרים בו-זמנית על פי חוק הכבידה.
על פי הגרסה החזקה של החוק השלישי של ניוטון, הכוח בין שני הגופים פועל על הקו הישר שמחבר ביניהם, ולעולם לא בקו עקום או משופע.
במערכות אלקטרומגנטיות שבהן פועל כוח לורנץ, החוק השלישי של ניוטון לא בהכרח תקף.
למשל, במערכת שבה שני גופים טעונים במטען חשמלי נעים בניצב זה לזה, ייתכן מצב שבו אחד הגופים מפעיל כוח מגנטי על חברו ואילו הגוף השני לא מפעיל כוח כזה על הראשון.
גם במערכות מרוחקות שבהן אין מגע בין שני הגופים, עקב הגודל הסופי של מהירות האור יעבור זמן מסוים עד שגוף אחד יפעיל כוח על הגוף השני.
בפרק זמן זה, חוק הפעולה והתגובה איננו תקף.
חוק שימור התנע הוא חוק חשוב בפיזיקה הקובע שבמערכת סגורה יש כמות קבועה של תנע, כאשר תנע מוגדר כמכפלת מסת הגוף במהירותו.
ניתן להוכיח חוק זה מתוך חוקי התנועה של ניוטון באופן הבא.
נניח יש שני גופים שנקרא להם A ו-B, שנמצאים באינטראקציה ביניהם.
נניח גוף B מפעיל על A כוח .
על פי החוק השלישי של ניוטון, A מפעיל במקרה זה על B כוח שווה ומנוגד, כלומר .
על פי החוק השני של ניוטון הכוח שמופעל על גוף שווה לקצב השינוי בתנע שלו.
מכאן שהתנע של A והתנע של B ישתנו שניהם בקצבים זהים אך בכיוונים מנוגדים.
במילים אחרות, כל כמות תנע שתתווסף ל-A תגרע מ-B, ולהפך.
לכן סך כל כמות התנע של A ו-B יחדיו תשמר.
הידרוסטטיקה עוסקת בחקר זורמים נחים, כלומר נמצאים בשיווי משקל.
כפועל יוצא מכך פיתוחים רבים בתחום משתמשים בחוק הראשון על מנת לתאר מערכות אלו.
לדוגמה חוק פסקל, אחד החוקים הבסיסיים בהידרוסטטיקה, אינו עקרון בפני עצמו אלא מסקנה הנובעת מחוקי המכניקה.
החוק מפותח תוך שימוש בכך שנוזלים נחים הם בשיווי משקל ולכן הכוחות הפועלים עליו חייבים להיות מנוגדים בכיוונם, שווים בגודלם ובעלי קו מגמה משותף כפי העולה מהחוק הראשון של ניוטון.
כוח המופעל על ידי חומר זורם
כוח המופעל על ידי חומר זורם כמו זרנוק של מים הניתז על חלון או תת-מקלע היורה לעבר מטרה הוא אינו גוף קשיח, נקודתי ובעלי מסה קבועה, ולכן אי אפשר להשתמש בנוסחה המקוצרת.
פעמים רבות נדרש לחשב את כמות הכוח הפועל על יחידת נפח של הגוף על מנת לאמוד האם הגוף יעמוד בלחץ המופעל עליו.
לדוגמה: מקלע יורה כדורים במשקל במהירות ובתדירות .
מולו נמצא מדרון המוצב בזווית יחסית למקליע אשר מחזיר את הכדורים במהירות והדרישה היא למצוא את הכוח המופעל על המדרון.
הדרך הפשוטה ביותר למצוא זאת היא לפי הפרש התנעים.
כדי למצוא את הפרש התנעים ראשית יש לאתר את ספיקת החומר שפוגעת במדרון, במקרה שלנו הוא:
בהנחה שמהירות הזרימה אחידה אזי התנע המוזרם ליחידת זמן הוא כלומר .
באופן דומה נמצא את ספיקת החומר הנפלט מן המדרון ואת מהירותו, מכאן שהכוח שמוגדר כשינוי התנע הוא: .
מערכות מסה משתנה כמו טיל הפולט גזים, או חול הנשפך מתוך משאית נוסעת, הן אינן מערכות סגורות, ולכן לא יכולות להשתמש בחוק השני של ניוטון באופן ישיר באמצעות הפיכת המסה לפונקציה של הזמן:
שכן מלבד צמצום המסה בגוף המקורי, חלק מהתנע שטמון במהירות נישא יחד עם המסה שפחתה.
טעות נפוצה היא לגזור את התנע בהגדרתו המקורית לפי הזמן, אך פעולה זו תגרור שגיאה שכן החוק השני של ניוטון הוגדר רק על מערכת בעלת מספר חלקיקים שלא משתנה במהלך הזמן.
אי לכך הנוסחה הבאה אינה נכונה:
קל להיווכח באי נכונות הנוסחה, שכן היא אינה מצייתת לעקרון היחסות של גלילי, כי לפי נוסחה זו במעבר בין מערכות ייחוס אינרציאליות ייוצר כוח.
כדי ליצור נוסחה תקינה יש ליצור מערכת סגורה שתכיל את המסה ואת המסה הנפלטת/המתווספת ובה להשתמש בחוק השני של ניוטון.
תוצאה של חישוב במערכת כזו מניבה את הנוסחה הבאה:
כאשר מייצג את מהירות המסה הנפלטת/מתווספת יחסית לגוף המואץ.
מנוסחה זו רואים שכאשר אין שינוי במסה, או שהמהירות היחסית של המסה הנפלטת היא אפס כלומר לא נפלטה מסה, הנוסחה מצטמצמת ל-.
חֻקֵּי חַֿמּוּרָבִי (הגיית שמו במקור: עַמּוּרַפִּי, בכתב יתדות אכדי: 𒄩𒄠𒈬𒊏𒁉 – Ḫammurāpi) הם קודקס החוקים הנודע והמקיף בחוקי המזרח הקדום, והראשון שנתגלה בעת החדשה.
הקובץ חובר ונחקק על אסטלה בשנת שלטונו האחרונה של חמורבי מלך בבל, השליט השישי בשושלת הבבלית הראשונה, במאה השמונה עשרה לפנה"ס.
אוסף החוקים, אשר כלל במקור כ־300 חוקים, פורסם לקראת סוף תקופת שלטונו של חמורבי, ומתוארך לשנים 1792-1750 לפנה"ס, אך לא ידוע אם הם אמנם יושמו בפועל.
הקודקס נכתב בכתב יתדות בשפה האכדית, אשר הייתה, בהשפעתו של חמורבי, לשפה הרשמית בבבל.
המקור החשוב ביותר לחוקי חמורבי הוא אסטלה עשויה דיוריט אשר הייתה מוצבת במקדש האל הבבלי מרדוך.
גובהה של האסטלה 2.25 מטר והיקפה באזור הבסיס 1.90 מטר.
בראשה תבליט ובו מוצג חמורבי בעמדו לפני שַׁמַשׁ, אל המשפט, ומקבל מידיו את השרביט ואת הטבעת, שני סמלי השלטון.
מתחת לתבליט חקוקים 250 סעיפי החוק ב-46 טורים.
בעת חיבורו הכיל הקודקס, ככל הנראה, 5 טורים נוספים אשר נמחקו על ידי המלך העילמי כדי לאפשר את חקיקת שמו.
שורות אלה שוחזרו מהעתקים של החוקים שנמצאו במקומות אחרים בבבל ובאשור.
במאה ה-12 לפנה"ס, עם כיבוש בבל הכשית על ידי העילמים, נלקחה המצבה כשלל לבירתם, שושן.
בשנת 1901 היא נתגלתה בידי משלחת חוקרים צרפתים בראשות ז'אק דה מורגן, והובאה למוזיאון הלובר בפריז.
עותק של חוקי חמורבי שנמצא בעיר ניפור נמצא באוסף המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
נוסף לסעיפי החוק, כולל הקובץ פרולוג ואפילוג.
הפרולוג מתאר את מינויו של חמורבי בידי האלים אנו ואנליל להנהיג את עמו, "לפרסם צדק בארץ, לאבד את הרע והמזיק, למנוע את שעבוד החלש לחזק" ולפעול לרווחת נתיניו.
חמורבי מוצג כשליט חזק והוגן, המגן על החלשים ודואג לצרכים הפולחניים של האלים הפטרוניים בערים שתחת שלטונו.
האפילוג מציג את חמורבי כמנהיג צבאי, שמונה על ידי האלים להבטיח את שלום נתיניו.
הוא מציין שהחוקים נחקקו באבן והוצבו במקום פומבי כעדות לשלטון הצדק שלו, וכדי לשמש דוגמה לשליטים שיבואו אחריו.
הוא מסתיים בברכה לשומרי החוק, וברשימה ארוכה של קללות שעתידים האלים להביא על מפיריו.
החוקים גופם הם בעלי מבנה קזואיסטי.
אף כי קשה לקבוע אם החוקים יושמו בפועל, ניתן ללמוד מהם רבות על המציאות החברתית ששררה בבבל במאה ה-18 לפנה"ס.
החוקים מבחינים בין שלושה מעמדות שונים שבכל אחד מהם כלולים גברים, נשים וקטינים: המעמד החופשי (awīlī); המעמד הנמוך/העני (muškenī – קשור למילה העברית "מסכן") שזכויותיו פחותות בעניינים מסוימים מאלה של החופשיים; ועבדים ושפחות (wardī ו־amātim) הנמצאים בבעלות החופשיים, העניים או המלך.
בחוקים נזכרות קבוצות חברתיות נוספות, בהן אריסים, חיילים, סוחרים, כהנים, ובעלי מלאכה שונים.
עניין מחקרי ודתי רב עוררה השוואתם של חוקי חמורבי לחוקי התורה.
גילוים של חוקי חמורבי בראשית המאה ה-20 עורר פולמוס סוער על יחסי העולם המסופוטמי הקדום והתנ"ך היהודי.
בפולמוס לקחו חלק חוקרי מקרא ותאולוגים יהודים ונוצרים, והוא נסוב על אפשרות השפעתם של חוקי חמורבי על חוקי התורה בשל קדימותם הכרונולוגית והדמיון הקיים בין קובצי החוקים.
לצד הדמיון, קיימים גם הבדלים בין קובצי החוקים.
בשנת 2010 נמצאו בתל חצור תעודות מהמאה ה-17 או ה-18 לפני הספירה, בעלות דמיון סגנוני ותוכני לחוקי חמורבי.
התעודות נכתבו באכדית, שהיא הייתה השפה הנפוצה למסחר במזרח התיכון של אותה העת, שתי התעודות שנמצאו הכילו כ-20 מילים, ומתוכן פוענחו שתי מילים: "אדון" ו"עבד", ומילה נוספת הקשורה לחלקי גוף.
חוקי נירנברג היו חוקי גזע בימי שלטון גרמניה הנאצית, אשר הגדירו מיהו אזרח גרמני ("בעלי דם גרמני או קרוב לו").
חוקים אלו נוסחו בכנס ועידת המפלגה הנאצית במהלך מצעדם השנתי בעיר נירנברג, ב־15 בספטמבר 1935, ומטרתם הייתה לשלול זכויות אזרח מכל מי שאינו עונה להגדרה זו מכיוון שאיננו ממוצא ארי.
ב־14 בנובמבר אותה שנה פורט החוק הבסיסי, וכוּון ספציפית נגד היהודים.
ב-3 בינואר 1936 הורחבה תחולת החוקים כך שיכללו גם את הצוענים שבשטח הרייך.
החוקים נחשבים לבסיס החוקי למדיניות הגזע של גרמניה הנאצית.
בזמן עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, פחות מאחוז מהאוכלוסייה בגרמניה היה יהודי; למרות זאת, אנטישמיות הייתה אלמנט מרכזי ברטוריקה של היטלר כבר 15 שנה לפני כן.
מעלייתו לשלטון החלו רדיפות שיטתיות של יהודים על-בסיס גזעי.
באביב וקיץ 1933 החלה התפתחות בצורך להבהיר ולהגדיר את מעמד היהודים בגרמניה.
הדבר בלט בשל השוני בתפיסה של המדיניות האנטי-יהודית של המפלגה הנאצית לבין מדיניות הרייך המצופה של הרייך השלישי ונהיה צורך לאחד בין המדיניות האנטישמית של המדינה ובין המפלגה.
הגסטפו ופקידי הממשלה האזוריים ביקשו פעמים רבות החלטה רשמית וסמכותית ועמדה חד-משמעית במדיניות כלפי היהודים, מכיוון שהעדר מדיניות ברורה כזאת גרמה עימותים בין פעילי המפלגה לפקידי מדינה בשאלת היהודים.
דו"ח של הגסטפו משנת 1935, קבע שהמפלגה "תפעל מלמטה" בשאלת היהודים כדי לגרום לממשלה לפעול לפתרון הבעיה, בעקבותיה פגעו פעילי SA באופן שיטתי ביהודים בגלי תקיפה, ונדליזם והחרמות.
במקביל נשמעו דעות אחרות, כגון זו של ד"ר היילמאר שאכט, נגיד הרייכסבאנק, אשר ביקר את מדיניות המפלגה מכיוון שלדעתו היא הפריעה למאמציו לשיקום הכלכלה הגרמנית.
בעקבות תלונותיו של שאכט, היטלר הורה, ב-8 באוגוסט 1935, לעצור כל "פעילויות של יחידים" נגד יהודים גרמנים.
שר הפנים, וילהלם פריק איים בנקיטת אמצעים חמורים כנגד פעילי מפלגה אשר יפרו הוראה זו.
מבחינתו של היטלר היה זה הכרחי להביא לחקיקתם של חוקים אנטישמיים כדי לשקם את האכזבה של חברי המפלגה מהצו שהוציא ב-8 באוגוסט, במיוחד כיוון שהצו ניתן מסיבות פרקטיות ואילו שאיפתו הייתה כשאיפת חברי מפלגתו.
בכנס המפלגה הנאצית בספטמבר 1935 אמור היה היטלר להעביר החלטה שתהפוך את דגל צלב הקרס לדגל המדינה, ולשאת נאום התומך במדיניות התוקפנית של איטליה באתיופיה.
אולם, שר החוץ קונסטנטין פון נויראט שכנע את היטלר לא לשאת את הנאום הרגיש בנוכחות הסגל הדיפלומטי.
מפאת שינוי בלתי צפוי זה, היטלר היה חייב למלא את הזמן הפנוי בסדר-היום באירוע החגיגי, והחליט, כחלופה נאותה, להקדיש את נאומו לבעיית היהודים.
הוא פקד בחופזה לנסח חוקים נגד היהודים.
על המשימה הופקד ברנהארד לוזנר, המומחה לענייני יהודים במשרד הפנים, אשר נעזר בפרנץ אלברט מדיקוס, בווילהלם שטוקרט ובהנס גלובקה.
לוזנר ומדיקוס הגיעו לנירנברג בבוקר 14 בספטמבר, החלו בניסוח הטיוטות, והיטלר בחר הצעת נוסח אחת מתוך ארבע.
ב-15 בספטמבר 1935, בשעה 8 בערב נפתחה ישיבה מיוחדת של הרייכסטאג באולם אגודת התרבות של נירנברג.
זו הייתה הפעם היחידה בימי משטרו של היטלר שהרייכסטאג התכנס מחוץ לברלין.
הפעם הקודמת שנירנברג הייתה מושב הרייכסטאג הייתה בשנת 1543. היטלר טען בנאומו שהמצב הבינלאומי ההפכפך הוא זה שאילץ את גרמניה לשקם את צבאה והזהיר מפני סכנת הבולשביזם הבינלאומי.
אולם הנושא המרכזי של נאומו היה היהודים.
הוא טען שהיהודים הם סיבת התגברות המתח בין העמים, שהם פתחו שוב בחרם כלכלי נגד גרמניה ושבתוך גרמניה התנהגותם המתגרה עוררה תלונות גוברות.
משום כך: "הדרך היחידה למניעת [התפרצות] פעולות התגוננות נמרצות ובלתי־מרוסנות מצד האוכלוסייה הנרגזת היא הסדר הבעיה באמצעות חוק...
ניתן, על ידי פתרון מכריע חד־פעמי, ליצור בסיס שעליו יוכל העם הגרמני למצוא יחס נסבל כלפי היהודים.
אם תקווה זו לא תתגשם, וההסתה היהודית בתוך גרמניה [ובזירה] הבינלאומית תימשך, ייבחן המצב מחדש", וההסדר "יימסר לשם פתרונו הסופי למפלגה הנאציונל-סוציאליסטית".
היטלר ביקש מן הרייכסטאג לקבל את החוקים שיקריא גרינג.
חוקי נירנברג שהתקבלו ב-15 בספטמבר 1935 כללו שלושה חוקים:
החוק להגנת הדם הגרמני והכבוד הגרמני
"הרייכסטאג החליט פה אחד על החוק הבא המתפרסם בזה:
(1) נתין המדינה הוא כל מי שנתון לחסות הרייך הגרמני, ולכן הוא במיוחד מחויב כלפיו.(2) נתינות המדינה מוענקת לפי הוראות חוק נתינות הרייך והמדינה.
(1) אזרח הרייך הוא רק אותו נתין המדינה בעל דם גרמני או בעל דם קרוב לו המוכיח על ידי התנהגותו שהוא נכון וראוי לשרת בנאמנות את העם הגרמני והרייך.
(2) זכות אזרחות הרייך מוענקת על ידי מתן תעודות אזרחות הרייך.
(3) אזרח הרייך הוא בלבד בעל הזכויות הפוליטיות המלאות בהתאם לחוקים.
שר הפנים מוציא בתיאום עם ממלא מקום הפיהרר את ההוראות המשפטיות והמנהליות הדרושות לביצוע ולהשלמת חוק זה.
הפיהרר וקאנצלר הרייך אדולף היטלר,
"חדור הכרה שטוהר הדם הגרמני הוא תנאי מוקדם להמשך קיומו של העם הגרמני, חדור רצון בלתי נמנע להבטיח את האומה הגרמנית לעולם, החליט הרייכסטאג פה אחד על החוק הבא, המתפרסם בזה:
(1) נישואים בין יהודים ובין נתיני המדינה בעלי דם גרמני או בעלי דם קרוב לו – אסורים.
נישואים שנערכו בניגוד [לחוק] בטלים, גם אם נערכו בחו"ל לשם עקיפת חוק זה.
(2) רק התובע הכללי יכול להגיש תביעה לביטול [הנישואים].
2. יחסים מחוץ לנישואים בין יהודים ונתיני המדינה, בעלי דם גרמני או בעלי דם קרוב לו – אסורים.
3. יהודים אינם רשאים להעסיק במשק ביתם נתינות המדינה בעלות דם גרמני או בעלות דם קרוב לו שהן למטה מגיל 45.
(1) אסור ליהודים להניף את דגל הרייך והמדינה ולהציג את צבעי הרייך.
(2) לעומת זאת מותר להם להציג את הצבעים היהודיים.
ביצוע היתר זה עומד תחת חסות המדינה.
(1) העובר על איסור זה של סעיף 1 עונשו בית סוהר.
(2) אדם העובר על איסור של סעיף 2 עונשו מאסר או בית סוהר.
(3) העובר על הוראות סעיף 3 ו- 4 עונשו מאסר עד שנה וקנס כספי או אחד מעונשים אלה.6. שר הפנים מוציא בתיאום עם ממלא מקום הפיהרר ושר המשפטים את ההוראות המשפטיות והמנהליות הדרושות לביצוע ולהשלמת חוק זה.
7. החוק נכנס לתוקפו יום לאחר פרסומו; סעיף 3 רק ב-1 בינואר 1936.
הפיהרר וקאנצלר הרייך - אדולף היטלר
מיניסטר המשפטים - ד"ר גירטנר
ממלא מקום הפיהרר - ר' הס"
תקנה ראשונה לחוק אזרחות הרייך
התקבל ביום 14 בנובמבר 1935
(1) יהודי אינו יכול להיות אזרח הרייך.
אין לו זכות הצבעה בעניינים פוליטיים; הוא אינו יכול לכהן במשרה ציבורית.
5. (1) יהודי הוא מי שמוצאו לפחות משלושה סבים שהם יהודים גמורים לפי גזעם.
(2) כיהודי נחשב גם בן תערובת, נתין המדינה שמוצאו משני סבים יהודים גמורים.
(א) אשר השתייך בעת הוצאת החוק לקהילה היהודית או נתקבל אליה לאחר מכן.
(ב) מי שהיה בעת הוצאת החוק נשוי ליהודי או התחתן עם יהודי לאחר מכן.
(ג) מי שמוצאו מנישואין עם יהודי כמשמעו בפסקה (1) שנערכו לאחר שהחוק להגנת הדם (ד) והכבוד הגרמני מ-15 בספטמבר 1935 נכנס לתוקפו.
מי שמוצאו מיחסים אסורים עם יהודי מחוץ לנישואים כמשמעו בפסקה (1) ונולד מחוץ לנישואים אחרי 31 ביולי 1936 יחשב כיהודי ולא כגרמני.
חוק דגל הרייך קבע ששחור, אדום ולבן הם הצבעים הלאומיים, ודגל צלב הקרס הוא הדגל הלאומי.
חוק אזרחות הרייך קבע כי רק לבעלי דם גרמני, התנהגות נאצית ותושבי גרמניה תינתן אזרחות גרמנית.
נוצרה הפרדה בין "אזרחי הרייך" (Reichsbürger) לבין "נתיני הרייך" (Staatsangehörige) וזרים (Ausländer - תושבים שאינם אזרחים).
התקנה קבעה שיהודי (להבדיל ממישלינג) לא יכול להיות אזרח הרייך, ולכן לא מגיעות לו זכויות פוליטיות, ובהן זכות הצבעה ואפשרות כהונה במשרות ציבוריות.
הוא גם אינו זכאי להגנה משפטית.
לחוק זה נלוותה תקנה חשובה שהגדירה מיהו יהודי:
יהודי הוא מי שמוצאו לפחות משלושה סבים יהודים (כאשר סב יהודי הוא סב אשר השתייך לקהילה הדתית היהודית).
אדם שאחד או שניים מסביו יהודים נחשב רק למישלינג, אלא אם:
יש לו שני סבים יהודיים, וגם:
הוא משתייך לקהילה הדתית היהודית, או
נולד כתוצאה מיחסים עם יהודי, בין אם במסגרת נישואין ובין אם לא (כך שיש לו 2 סבים יהודים ועוד 2 או יותר סבי-רבא יהודים)
אושרה בחוק אפליה במספר תחומים כנגד יהודים.
לדוגמה, איסור ישיבה בספסלים ציבוריים, איסור כניסה למתחמים ציבוריים שונים, הגבלות על למידה באוניברסיטאות, הגבלה על עבודת אנשי סגל יהודים באוניברסיטאות ועל עבודת רופאים יהודים בבתי חולים גרמניים, איסור על החזקת כלבים וחיות מחמד אחרות על ידי יהודים, ועוד.
אפליה זו הייתה תחילת התבטאותה של האנטישמיות כלפי היהודים בגרמניה הנאצית.
ההשלכות והמשמעויות של חוקי נירנברג
בבסיס החוקים עמדה תאוריה פסבדו-מדעית אשר היוותה בסיס להפליית היהודים, והפליית הצוענים מאוחר יותר.
הגזענות הפכה לחוק מדינה, שמנע מהיהודים את היכולת להתגונן מפני האנטישמיות באמצעים משפטיים.
האמנציפציה בוטלה לחלוטין, והיהודים הפכו לנתינים מדרגה נחותה.
החוקים קבעו את הקבוצות שאזרחותם נשללת, ושמעמדם הוא של נתינים משוללי זכויות אזרחיות או מדיניות, כולל זכותם להגנה משפטית.
חוקי נירנברג נתנו חסות חוקית ליחסם של הגרמנים אל היהודים.
יהודים לא יכלו להתגונן משפטית מכיוון שעל-פי חוקי נירנברג אינם נחשבים אזרחים.
לא ניתנה להם הגנה משפטית, או חסות מדינית- ובכך חוק דגל הרייך החל לפגוע בהגנתם של היהודים, המשפטית והפיזית.
חוקי נירנברג מכוונים כלפי היהודים כעם, כציבור נבדל ונפרד על־פי גזעו.
הגרמנים בודדו את היהודים משאר אזרחי הרייך.
משנת 1938 סומנו היהודים בבגדיהם ובתעודותיהם.
חוקי נירנברג היו שלב נוסף לקראת פגיעה פיזית ביהודים.
הם פגעו ביהודים חברתית, ומשנת 1939 החלו הנאצים לרכזם בגטאות ולבודדם פיזית.
הגרמנים פעלו בגלוי וללא חשש מתגובת שאר מדינות העולם.
היטלר העריך נכונה כי אף מדינה לא תגיב נמרצות כנגד פעולותיו נגד היהודים.
מבחינת החוג הפנימי שסביב היטלר, החוקים היוו ניצחון מוחץ ליוזף גבלס ולרצונו להשיב את המלחמה ביהודים לראש סדר היום.
לעומתו, הרמן גרינג אחז בדעה הנגדית בנוגע ליהודים והאמין ב"אנטישמיות פרגמטית" ויחסית לכל שאר חברי החוג הפנימי גרינג לא היה אנטישמי לוחמני.
לכן, גבלס דאג שגרינג אפילו לא יוזמן לוועידה ולתהליך החקיקה של החוקים.
גרינג, שכבר ספג מגבלס השפלה קשה כאשר האחרון שכנע את היטלר לגנות בפומבי את הראוותנות שלו, כעת ספג השפלה שנייה, והיריבות בין השניים החריפה ועתידה להחריף עוד יותר בשנים הבאות.
לאחר חקיקת חוקי נירנברג, החלה מערכת המשפט הגרמנית להתמודד עם אתגרים רבים שהציבו בפניה החוק והאזרחים שהחלו לפנות אל בתי המשפט במטרה לערער על הגורל שהחוקים קבעו להם ולקבל סעד משפטי.
בין היתר, נדרשו בתי המשפט להתמודד עם השאלה מה כוללים "יחסי מין".
שאלה זו הגיעה ב-9 בדצמבר 1935 לפתחו של בית המשפט העליון, שקבע כי "המונח 'יחסי מין' כפי שהתכוון אליו החוק להגנת הדם הגרמני אינו כולל כל מעשה נלוז, אבל הוא גם לא מצטמצם למשגל.
הוא כולל את כל צורות יחסי המין...
כלומר, אותן פעולות מיניות עם בן המין האחר, שנועדו...
לספק, במקום משגל, את יצר המין של אחד מבני הזוג לפחות".
בית המשפט העליון גם עודד את בתי המשפט הכפופים לו לפרש באופן עצמאי את כוונת החוק.
רוב היהודים הגרמנים קיבלו את החוקים בשלווה יחסית ואף בתחושת רווחה, שכן הם סיימו תקופה ארוכה של אי-ודאות באשר לאופן שבו המשטר הנאצי מתכוון לנהוג בהם.
רובם האמינו כי מטרת המשטר היא הפרדה, והחוקים אוששו את ההנחה הזאת.
באמצעות חוקי נירנברג הפכה היהדות למיעוט לאומי דה-פקטו.
עדות לכך שהיהודים תפסו את התקופה כטובה יחסית, היא שיעור המתאבדים הנמוך ביותר בקרבם בתקופת חקיקת חוקי נירנברג לעומת התקופות של חרם אחד באפריל 1933, ליל הבדולח ב-1938, והגירושים למזרח.
חוקי טאונסנד (Townshend Acts), הם סדרה של מכסים שהוטלו על התושבים של שלוש עשרה המושבות הבריטיות באמריקה על ידי הפרלמנט הבריטי בהובלת שר האוצר הבריטי צ'ארלס טאונסנד ב-1766.
טאונסנד פיתח מדיניות כלכלית בהקשר למיסוי על שלוש עשרה המושבות באמריקה.
בהתאם למשנתו, יש להטיל על המושבות מיסים רבים ולהוריד את הנטל מכתפי תושבי האי הבריטי.
גישה זו נבעה מהעובדה שתושבי המושבות באמריקה שילמו בממוצע רק כשישית מהמיסים ששילם אזרח מקביל באיים הבריטיים עצמם.
כשהתחלפו הממשלות ב-1766 מונה טאונסנד לתפקיד שר האוצר ובהמשך חלש גם על תחום המושבות.
בתפקידו זה יזם טאונסנד מהלך כלכלי חשוב – הוא הפחית את המיסים שהוטלו על האצולה הכפרית (מעמד ה-gentry) על ידי הוזלת מס הקרקעות ויזם את מערכת של מיסים שכונתה חוקי טאונסנד.
טאונסנד יזם מכס חדש על הזכוכית, העופרת, הצבעים, הנייר והתה שיובאו לאמריקה.
במילים אחרות הוא ייקר את הסחורות עבור הצרכן האמריקני.
כמו כן יזם טאונסנד הקמה של מערכת משופרת שתאכוף את החוקים הללו.
כוונתו של טאונסנד הייתה לחפות על הוזלת מיסי הקרקע שיזם קודם לכן ולכסות בעזרת המכסים את הוצאות ההגנה על המושבות, כמו גם את משכורותיהם של הפקידים המלכותיים שהוצבו בהם ועד אותה תקופה קיבלו משכורת מידי המתיישבים עצמם.
עד כה, תשלום משכורתם של הפקידים בידי המתיישבים כאשר למעשה הם אלו שצריכים לפקח עליהם העלה חשש סביר לניגוד עניינים.
הטלת המיסים לוותה בהקמת מנגנון אכיפה יעיל יותר שפגע בסחר הבלתי חוקי של בני המושבות עם האיים השכנים.
האמריקנים זעמו על הטלת המיסים ותגובתם לא איחרה לבוא –בית המחוקקים של מסצ'וסטס פרסם מסמך בניסוחו של סמואל אדמס שקבע שרק לאסיפות הנבחרים האמריקניות יש זכות להטיל מיסים על תושבי המושבות.
פרסום המסמך פתח תקופה של התפרעויות אלימות ברחבי המושבות האמריקניות כלפי פקידי המכס וגובי המיסים.
במהלך הזמן התפתחו המהומות והפכו לאלימות יותר ויותר – בינואר 1770 הביא החוק לראשונה לשפיכות דמים ב"קרב הגבעה המוזהבת" בניו יורק.
ב-3 במרץ בהמשך אותה שנה נורו ונהרגו חמישה אמריקנים מאש בריטית שנורתה עליהם בעת הפגנה, באירועים שנודעו לאחר מכן כ"טבח בוסטון".
בדומה למהומות שהיו לאחר חקיקת חוק הבולים ב-1765 גם עתה הטילו המתיישבים האמריקניים חרם כלכלי.
הצלחתו של החרם הייתה מינורית יחסית לחרמים קודמים, הן בשל היענות חלקית של הסוחרים האמריקנים והן בשל העובדה שבריטניה מצאה שווקים חדשים למוצריה.
עד מרץ 1770 כבר בוטלו כל המיסים פרט למס על התה, חוק התה לא בוטל כדי להוות סוג של חוק הצהרתי שנועד לקבע ולהזכיר לאמריקנים את הזכות הבריטי להטיל עליהם מיסים כראות עיניהם.
הקו שהנחה את המחוקק במקרה זה, הוא קו דומה למהלך שהביא לחקיקת החוק ההצהרתי מעט קודם לכן.
במבט לאחר, המכסים של טאונסנד נחשבים לטעות היסטורית פאטאלית שכן הם השיגו תשואה עלובה והגבירו את האיבה של מתיישבים כנגד בריטניה – למעשה נטען, כי כתוצאה ממכסיו של טאונסנד נהרגו האנשים הראשונים במלחמת העצמאות האמריקנית.
חוקי הסחר הימי הם סדרה של חוקים שהטיל הפרלמנט האנגלי שנועדו להגדיל את המונופולין הבריטי על מסחר בתוך תחומי הממלכה והמושבות שלה, ובמיוחד עם שלוש עשרה המושבות באמריקה.
ב־1660 נחקק חוק הסחר הראשון (First Navigation Act) שהיה מורכב משני חלקים.
בחלקו הראשון קבע החוק שכל הסחר בין המושבות ובין ארצות אחרות יבוצע באוניות מתוצרת בריטניה או אחת המושבות שלה, או לחלופין באוניות הנמצאות תחת בעלותו של נתין בריטי.
בחלקו השני קבע החוק רשימה של מוצרים וחומרי גלם (שהעיקריים ביניהם היו סוכר וטבק) שאותם הותר לייצא מהטריטוריה הבריטית רק לטריטוריות בריטיות אחרות.
ב־1663 נחקק חוק הסחר השני (Staple Act) שלמעשה המשיך את הקו הנוקשה והמגביל כלכלית של החוק הראשון וקבע כי כל הסחורות שיגיעו למושבות חייבות לעבור קודם דרך נמלי אנגליה.
הנפגעות העיקריות מהחוק היו שלוש עשרה המושבות באמריקה.
החוק הראשון שם קץ ליצוא החופשי והמאוד רווחי אל האיים השכנים שהיו בשליטת צרפת, ספרד והולנד.
החוק השני פגע ביבוא מוצרים מהאיים השכנים, מה שהביא לייקורם.
מעבר לפגיעה ביבוא וביצוא החופשי של הסחורות ניתן כאן ביטוי ברור לקו הפטרנליסטי ובעיקר המרקנטיליסטי של הבריטים, כלומר, הגישה שטוענת שהמושבות הן כלי שרת בידיה של אנגליה ושלאנגליה הזכות לשלוט במסחר ומתוך כך גם בתושבי המושבות.
לחוקים אלו התווספו במהלך השנים מספר חוקים משלימים.
באפריל 1764 יחד עם חקיקת חוק ההכנסה החלו הבריטים לאכוף את החוקים במושבות באמריקה.
הדבר נעשה על ידי בית דין צבאי שהוקם בהליפקס, נובה סקוטיה.
הסיבה לאכיפת החוקים הייתה הסחר הבלתי חוקי של חלק מתושבי המושבות האמריקניות עם תושבי האיים האנטיליים שהיו בשליטת צרפת במהלך מלחמת שבע השנים בה נלחמה אנגליה בצרפת, הסחר הזה נחשב מבחינות רבות בגידה ועורר את חמת זעמו של השלטון האנגלי שביקש להחיל את חוקי ההכנסה הישנים.
כחלק מתסיסה ליבראלית באנגליה במחצית הראשונה של המאה ה־19, ובהמשך לתנועת הצ'ארטיזם, חוקים הללו בוטלו סופית בשנת 1849.
חוקי התורה או מצוות התורה הם מערכת החוקים המורכבת ממכלול הציוויים המופיעים בחמשת חומשי התורה.
חוקי התורה מהווים את רוב החוקים המופיעים בתנ"ך, ועל כן נקראים לעיתים גם החוק המקראי.
חוקי התורה מכילים חוקים אזרחיים, מצוות פולחן, הוראות מוסריות והנחיות פוליטיות.
זמנם ומקורם של חוקי התורה שנוי במחלוקת.
לפי חוקרי המקרא, מועד כתיבת חוקי התורה הוא במהלך האלף הראשון לפנה"ס, בממלכות ישראל ויהודה הקדומות ואחריהן.
לפי מאמיני המסורת היהודית הם ניתנו קודם לכן במעמד הר סיני, במדבר, בסוף האלף השני לפנה"ס.
אמונה מרכזית מייחסת את מקור החוקים אף לתקופה שקדמה לבריאת העולם.
החוק המקראי הוא הבסיס לתרי"ג המצוות בהלכה היהודית הרבנית, אשר מפרשת את המקראות בהתאם לפשט ולתורה שבעל פה, וחותרת ליישום החוקים בפועל.
כתות יהודיות אחרות כמו הצדוקים, הקראים והשומרונים אימצו פרשנויות אחרות לחוק המקראי.
מחקר המקרא המודרני עוסק גם הוא בפרשנות החוק המקראי, אך מתמקד בהקשרו הקדום, תוך הסתמכות על השערת התעודות ועל הידע המדעי מתחומי הארכאולוגיה, הפילולוגיה וההיסטוריה.
ספר התורה כמכלול איננו ספר חוק רגיל, אלא קובצי חוקים המשולבים בתוך סיפור.
שילוב החוקים בסיפור הוא טכניקה ייחודית שאין ממנה הרבה דוגמאות בחוקי ימי קדם.
החוקים מופיעים בחמשת החומשים באופן לא שווה - בספר בראשית מופיעים מספר חוקים בודדים, אך רובם מצויים ביתר החומשים.
סיפור המסגרת של מתן החוקים מתאר את שהתרחש מבריאת העולם ועד סמוך לכניסת בני ישראל לארץ כנען.
לאחר יציאתם ממצרים, במהלך 40 שנות נדודיהם במדבר מסר משה לעם את חוקי התורה כפי שקיבל מאלוהים.
החוקים ניתנו על ידו בשנתיים הראשונות ובשנה האחרונה לנדודים.
בתורה מופיעים שלושה מקבצים עיקריים של חוקים:
חוקים שניתנו בהר סיני, בשנה הראשונה ליציאת מצרים – חופפים לרוב פרשת משפטים.
במחקר הקובץ כונה "ספר הברית"
הוראות שנמסרו באוהל מועד, בשנה השנייה – עיקרו של הקובץ כונה בחז"ל "תורת כהנים".
במחקר הן נקראו בשם "המקור הכהני", וקובץ החוקים העיקרי שלו הוא ספר הקדושה
ציוויים שנאמרו בערבות מואב בשנת ה-40 – קובץ החוקים המשולב בנאומו של משה בספר דברים.
נקרא "משנה תורה" בפי חז"ל, ו"המקור הדברימי" במחקר
כל אחד משלושת הקבצים: ספר הברית, ספר הקדושה וחוקי ספר דברים – מתחיל בדיון על המקום הראוי לקיום הפולחן, ונחתם בדברי הבטחה ואזהרה.
מחוץ לשלושת הקבצים העיקריים הללו, במסגרת הסיפורית מצויים גם מעט חוקים נוספים.
עליהם ניתן למנות את עשרת הדיברות שניתנו בסיני ונשנו בערבות מואב, וכן חוקים פזורים אחרים, כגון מצוות קורבן פסח והקדשת בכורות שניתנו כבר במועד יציאת מצרים.
חלק מהחוקים מופיעים יותר מפעם אחת במקבצים השונים, לעיתים בהבדלים מהותיים, עד כדי סתירות.
ההבדלים מהווים כר פורה לפרשנות, לרבות זו של התורה שבעל פה וזו של השערת התעודות, לפיה לחוקים יש מקורות שונים.
בקרב חוקרי המקרא מקובל כי קובצי החוקים הללו שייכים למקורות השונים שמהם הורכבה התורה:
קובץ החוקים הראשון מכונה ספר הברית והוא מופיע ב-.
קובץ זה כולל חוקים אזרחיים, הוראות מוסריות, והוראות פולחניות.
הוא מיוחס לפי השערת התעודות למקור האלוהיסטי (ס"א), והוא חתום בתוך הסיפור ומשמש בסיפור לטקס ברית בין עם ישראל לאלהים.
שמו ניתן לו על שם הכתוב בפרק כד:
אליו נספח "ספר הברית הקטן" (), המיוחס במחקר למקור היהוויסטי (J) או לעורך התורה .
קובץ זה מצומצם ביותר ורוב פסוקיו מקבילים לקובצי החוקים האחרים.
תורת הכהנים – ספר הקדושה
הקובץ השני מזוהה עם המקור הכהני ומכונה בעברית "ס"כ" (=סופר כהני).
שמו ניתן לו על שם העיסוק האינטנסיבי בענייני המקדש, שבעטיו מיוחסת כתיבתו לכהני המקדש שבירושלים.
בתוך תורת הכהנים זיהו החוקרים את ספר הקדושה, המצוי ב- וכאמור ערוך במבנה דומה לספר הברית.
יש כמה קוי דמיון בינו לבין ספר הברית, כולל חוקים החוזרים בשניהם (כגון עקרון מידה כנגד מידה, רשימת החגים, השבת ועוד).
קובץ חוקים זה מובלע בתוך ספר הכהנים, ומקובל להבחינו כרובד מאוחר בספרות הכהנית.
שמו ניתן לו על שם החזרה על נימוק הקדושה לחוקים.
הקובץ כולל חוקים אזרחיים; חוקים פולחניים רחבים ומפורטים הנוגעים לאופן פולחן האל: הזמן, המקום, האמצעים ובעלי התפקידים לביצוע הפולחן; חוקי טומאה וטהרה והוראות מוסריות.
הקובץ השלישי מזוהה עם ספר משנה תורה, וחוקיו מופיעים ב-.
הוא מיוחס למקור המשנה־תורתי (ס"ד).
שמו ניתן לו על סמך הביטוי המופיע בפרק יז:
קובץ זה גם הוא כולל חוקים אזרחיים, פולחניים, הוראות מוסריות והנחיות פוליטיות.
בתלמוד הבבלי הובאה מחלוקת תנאים לגבי משמעות החלוקה לשלושת מקבצי החוקים:
רבי ישמעאל בהתאם לשיטתו דיברה תורה כלשון בני אדם ראה בקובץ הראשון "כללות", מעין תמצית של חוקי התורה.
הקובץ השני הוא "פרטות", פירוט של מה שנאמר בסיני.
לעומתו רבי עקיבא "היה דורש על כל קוץ וקוץ תילין תילין של הלכות" וראה בחזרה על החוקים 3 פעמים - פוטנציאל לדרשות נוספות.
על פי הסיפור בתורה, המקור לחוקיה הוא אלוהים.
זאת, בניגוד לחוקים שנחקקו על ידי בני אדם - לעיתים על ידי מלך ולעיתים על ידי מוסדות שלטון אחרים.
בעוד שחוקים שחוקקו על ידי בני אדם נועדו להסדיר את חיי החברה, חוקים שחוקקו על ידי האל מסדירים גם את יחסי האדם עם האל: עובדת היות חוקי התורה מצוות אלוהיות הופכת את הפרתם לעבירה דתית, גם אם החוק הוא חוק חברתי.
בנוסף, חלק ניכר מחוקי התורה מתמקדים ישירות בפולחן, ללא כל הקשר חברתי.
הרמב"ם בדיוניו על טעמי המצוות הצביע על מגמות פולמוסיות בחוקי התורה, שמטרתן לתקן את חוקי עמי קדם.
כך לדוגמה, חוקי הקרבנות לטעמו נועדו להגביל ולצמצם את המנהג הנפוץ של הקרבת בעלי חיים.
בדומה, דיני טומאת הנידה נועדו להקל מהיחס הזורואסטרי לנידה, במסגרת השפעת הזורואסטרים על היהדות.
חוקי חמורבי תוארכו למאה ה-18 לפנה"ס, מאות שנים לפני משה.
בפולמוס לקחו חלק חוקרי מקרא ותאולוגים יהודים ונוצרים, והוא נסוב על אפשרות השפעתם של חוקי חמורבי על חוקי התורה בשל קדימותם הכרונולוגית והדמיון הקיים ביניהם.
בדומה, אותרו קוי דמיון (וכמובן הבדלים ניכרים) בין חוקי התורה לחוקי אור-נמו (המאה ה-21 לפנה"ס), חוקי אשנונה (המאה ה-20 לפנה"ס), חוקי החיתים (המאות ה-16-17 לפנה"ס) וקובצי חוק אחרים במזרח הקדום.
חלוקה מקובלת של חוקי המקרא הוא לפי הסגנון שבהם נכתבו.
ראשון חוקרי המקרא שהבחין בין שתי צורות היסוד העיקריות של חוקי התורה (קאזואיסטי ואפודיקטי) היה אלברכט אלט, אחד מממשיכי דרכו הבולטים של הרמן גונקל:
חוק אפודיקטי (מיוונית: Apodeiktikos, "מוחלט") הוא חוק המנוסח בסגנון החלטי, כצו עשה או אל תעשה.
נאמר בו מה לעשות או מה לא לעשות, בגוף שני זכר יחיד או רבים, ללא הסבר ופירוט של מקרים ונסיבות, ובדרך כלל אין בו עונשים לצידם של הצווים.
באופן זה, לדוגמה, מנוסחים החוקים שבעשרת הדיברות, כמו "כבד את אביך ואת אימך" ו-"לא תרצח" ().
חוק קזואיסטי (מיוונית: casus, "מקרה, אירוע") הוא חוק המנוסח כפסוקית תנאי ("כי" או "אם"), ואחריה מגיע המשפט העיקרי ובו נקבע החוק.
לעיתים רבות יש לחוק הקזואיסטי סעיפי משנה, בהם מפורטים נסיבות ואירועים שונים.
סעיפים כאלו פותחים במילים "או", "אם", והחוק קובע כללים שלפיהם יש לנהוג במקרה הכללי שהוצג בפתיחה של החוק.
חוקי התורה משלבים בין חוק אזרחי וחוקי פולחן.
במהלך הדורות ניתנו מספר שיטות לסיווג החוקים לקטגוריות.
ראשונה הייתה המשנה במאה השנייה לספירה, ואחריה הרמב"ם במאה ה-12 עשה זאת בספרו משנה תורה.
המשנה חילקה את חוקי התורה לשש קטגוריות ("סדרים"):
זרעים - חוקים הקשורים לעבודת האדמה.
בהם ניתן למנות את חוקי השמיטה, תרומות ומעשרות וכדומה
מועד - המצוות בחגי ישראל: שבת, פסח, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות וכן הלאה
נשים - דיני משפחה וזוגיות
נזיקין - סדרים חברתיים ומשפט פלילי
קדשים - פרטי פולחן הקורבנות במקדש
טהרות - הוראות טומאה וטהרה.
בהם הטיפול בנגע הצרעת, פרה אדומה, טומאת הנידה ועוד
המדע - חוקים הקשורים באמונות, עבודה זרה וחוקות הגויים
אהבה - ציוויים הנוגעים בקשר אישי עם אלוהים כמו ציצית וברית מילה
זמנים - המצוות בחגי ישראל
קדושה - חוקי ההתבדלות מהעמים כגון איסורי עריות וכשרות
הפלאה - חוקי התחייבות אישית כגון שבועה, נדר, נזירות וכדומה
זרעים - חוקי עבודת האדמה
עבודה - חוקי פולחן הקורבנות הציבורי
קרבנות - חוקי פולחן הקורבנות הפרטי
טהרה - חוקי הטומאה והטהרה
קניין - חוקי בעלות וקניין, כולל חוקי עבדים
שופטים - חוקי התנהלות מערכת המשפט
במאה ה-19 חוקר המקרא יוליוס ולהאוזן חילק את החוקים לפי שלבי התפתחותם.
הוא הציב את שלושת קובצי החוק על ציר זמן כרונולוגי, והתבסס על השערות קודמיו לגבי מועד חיבור ספר דברים (דה וטה) וחלוקת התורה לתעודות (קרל היינריך גרף).
ולהאוזן הציג בספרו "אקדמות לדברי ימי ישראל" שורת ניתוחים על השתלשלות החגים, הפולחן, דיני השמיטה, העבדים, ערי המקלט ועוד.
להשערתו, הקובץ הקדום ביותר הוא "ספר הברית" מימי ממלכות ישראל ויהודה.
קובץ זה קצר יחסית, וחוקיו הם הפשוטים ביותר.
חוקי ספר הברית שונים מקבצי החוק האחרים בשורת הבדלים.
ראשית בכך שהם תומכים באפשרות של פולחן במזבחות פזורים, וגם בהגדרתם כמקום מקלט לרוצחים בשוגג.
בחוקים אלה השנה השביעית לשחרור עבדים ושביתת הקרקע מחושבת בכל קניית עבד או אדמה.
דורות לאחר מכן, בשנת 622 לפנה"ס חוקי ספר הברית עברו רפורמה מקיפה, במסגרת ריכוז הפולחן במקדש בירושלים.
החוקים הללו נכתבו בספר "משנה תורה" (ספר דברים) ושולבו באריכות בנאום של משה בערבות מואב.
בחוקים אלה בולט עקרון ריכוז הפולחן ובעקבותיו שורת שינויים.
כתחליף למזבחות הפזורים להגנה על רוצחים בשוגג, הוצגו שלוש ערי מקלט.
בהיעדר מזבחות זמינים עבור זריקת דם הבהמות, חוזרת שוב ושוב ההוראה כי בעת אכילת בשר יש לשפוך את דם הבהמה לארץ, ולהימנע מאכילתו.
חובת השמיטה השתנתה גם היא: במקום השבתת קרקע בכל שבע שנים - שמיטת חובות.
השנה השביעית גם הפכה לשנה קבועה וציבורית.
בנוסף, בולטת המגמה להרחיק את האפשרות של פולחן לאלוהים אחרים ולשם כך להתבדל מעמי הסביבה בחוקי מלחמה, השמדת הפסלים והמצבות הזרות, איסורי התבוללות, הגבלת תפריט המזון (חוקי הכשרות הראשונים) ועוד.
השלב השלישי והאחרון היה חקיקת חוקי הכוהנים לאחר גלות בבל במאה השישית לפנה"ס, במסגרת רפורמה שנייה ומקיפה אף יותר.
חוקי הכהנים והמשכן מניחים כהנחת יסוד מובנת מאליה את ריכוז הפולחן.
ועם זאת הם מפתחים ומעמיקים את מורכבות החוקים שקדמו להם בספר דברים.
השנה השביעית היא קבועה לציבור כדבר מובן מאליו, "שנת השמיטה", ושחרור העבדים נדחה רק לשנת היובל, פעם בחמישים שנה.
חוקי הקורבנות גם הם הפכו למערכת ענפה שייחודיותה כבר איננה מושא הפולחן אלא אופן עבודתו.
שכן בשלב זה לא הייתה מחלוקת לגבי בלעדיותו של אלוהי ישראל.
חוקי ההתבדלות העמיקו עוד באיסורי גילוי עריות, חוקי הטומאה והטהרה, הגבלות נוספות על תפריט המזון ועוד.
לפי התלמוד, בתורה נמנו 613 מצוות (בגימטריה 613 = תרי"ג), והן מתחלקות לשתי קבוצות: רמ"ח (248) מצוות עשה ושס"ה (365) מצוות לא תעשה.
היו מפרשני המקרא שטענו שמניין זה אינו מדויק או ודאי, כגון ר' אברהם אבן עזרא והרלב"ג.
אך היו אחרים שחיברו "ספרי מצוות" ובהם מנו בדיוק 613 חוקים.
המחברים נחלקו ביניהם לגבי שיטות הספירה השונות.
חוקי יום-רותרי (Hume-Rothery Rules על שם William Hume-Rothery) הם חוקים בתחום מדע החומרים הקובעים לגבי מבנה גבישי, מתי תיווצר תמיסה מוצקה תחליפית ומתי תמיסה מוצקה מרווחית.
חוקי יום-רותרי אומרים כי כדי שתיווצר תמיסה תחליפית מסודרת צריכים להתקיים 4 תנאים:
שני החומרים המעורבבים צריכים להיות כאלו שבמצב טהור יוצרים את אותו מבנה גבישי (FCC, BCC, וכו').
הפרש גודל האטומים ביניהם לא יעלה על 15%.
אלקטרושליליות של שני החומרים צריכה להיות קרובה.
ערכיות שני החומרים צריכה להיות זהה.
תמיסה מרווחית היא תמיסה מוצקה בה מבנה הגביש נותר זהה עבור אטום אחד כאשר האטום האחר המתמוסס בו נכנס למרווחים בין האטומים.
תמיסה זו מתקיימת כאשר ישנם הפרשי גודל גבוהים בין שני האטומים.
דוגמה נפוצה היא פלדה, בין אטומי הברזל הגדולים נכנסים אטומי הפחמן הקטנים ללא שהם משפיעים על מיקום אטומי הברזל בגביש.
תמיסה תחליפית היא תמיסה מוצקה בה מבנה הגביש נותר זהה אבל את מקום אחד האטומים תופס אטום אחר, כך שביחד הם יוצרים את מבנה הגביש המקורי.
דוגמה נפוצה: סגסוגת של זהב ונחושת אשר יוצרים מבנה FCC כאשר אטומי הזהב נמצאים בפינות הגביש ואטומי הנחושת נמצאים בפאות הגביש.
חוקי התורשה של מנדל או מנדליזם הם חוקי טבע בתחום הביולוגיה, שנוסחו על ידי גרגור מנדל במחקרו על האפונה הביתית.
חוקים אלה נמצאים בבסיס התורשה, ותכונות גנטיות פשוטות עוברות בתורשה לפיהם בקירוב, אך אצל האדם מרבית התכונות עוברות בדרכים מורכבות יותר, המתוארות בתורשה לא מנדלית.
מנדל חקר צמחי אפונה על מנת לקבוע כיצד תכונות שונות עוברות בתורשה דרך הגנים.
גרגור מנדל היה ביולוג ונזיר אוגוסטיני.
מנדל פרסם את מחקריו על האפונה בשנים 1865–1866, אך לא ניתנה להם תשומת לב בקהילה המדעית מכיוון שנפטר לפני שהם התגלו מחדש בשנת 1900.
בעזרתו יכלו אנשים להתחיל מחקרים אחרים על הגנוטיפ שהוא הרכב הגנים של היצור הכולל את הDNA שלהם.
וגם על הפנוטיפ שהוא צורת הביטוי של תכונות מסוימות ביצור.
החוק הראשון: חוק ההפרדה (סגרגציה)
כל אורגניזם מכיל שני פקטורים עבור כל תכונה.
הפקטורים נפרדים כשהם יוצרים גמטות (תאי רבייה).
במהלך המיוזה, כל גמטה נושאת פקטור אחד עבור כל תכונה.
כאשר שתי הגמטות מתלכדות במהלך ההפריה, הצאצא נושא שני פקטורים ששולטים בתכונה ספציפית.
כלומר, אצל בעלי חיים, כל אחד משני ההורים מעביר לצאצאיו חצי מהגנים של ההורה (כלומר רק אלל אחד מכל גן), אולם לא תמיד את אותם גנים בדיוק.
מכאן שצאצאים של אותו זוג הורים מקבלים מכל הורה גנים שונים ולכן יהיו שונים זה מזה.
במהלך המחקר טבע מנדל את המושגים "דומיננטי" ו"רצסיבי" והגיע למסקנה כי בכל תכונה שהצאצא מקבל מהוריו, הוא מקבל שני "פקטורים", הנקראים כיום אללים: אחד מכל הורה.
אלל אחד יהיה הדומיננטי ויכתיב לצאצא את תכונתו, ואילו השני יהיה רדום, רצסיבי, אולם יוכל לעבור בתורשה לדור הבא.
החוק השני: חוק ההתפלגות העצמאית
מצהיר שפקטורים בעלי מאפיינים שונים מחולקים בין הגמטות בלי תלות של אחד במשנהו.
זאת אומרת, ההורשה של תכונה אחת היא עצמאית ובלתי תלויה בהורשה של התכונות האחרות.
לכן, תכונה שקובעת את צבע השיער יכולה לעבור לצאצא מההורה בעוד תכונה אחרת, שקובעת את צבע העיניים לדוגמה, יכולה לעבור או לא לעבור ללא תלות בהורשה של תכונת צבע השיער או כל תכונה אחרת.
אצל בעלי חיים, צאצאים להורים יקבלו את מאגר הגנים שלהם אך ורק מהוריהם.
חוק זה משלים את החוק הקודם וקובע כי אמנם כל הצאצאים לזוג הורים מקבלים את הגנים אך ורק מהוריהם, אבל (פרט למקרה של תאומים זהים) כל צאצא מקבל תמהיל שונה של גנים מהוריו.
החוק השלישי: חוק הדומיננטיות והאחידות
אומר שחלק מהאללים דומיננטיים בעוד שאחרים רצסיביים,
עיקרון זה שגילה מנדל קובע כי באורגניזם הטרוזיגוט האלל הדומיננטי יגרום לאלל הרצסיבי להיות "מוסווה", כלומר, לא מבוטא בפנוטיפ.
רק אם הפרט הומוזיגוטי ביחס לאלל הרצסיבי תבוא לידי ביטוי התכונה הרצסיבית.
לכן, הכלאה בין אורגניזם הומוזיגוטי דומיננטי לאורגניזם הומוזיגוטי רצסיבי מניבה אורגניזם הטרוזיגוטי שהפנוטיפ שלו מציג רק את התכונה הדומיננטית.
בכימיה, חוקי וודוורד, על שם הכימאי האמריקאי רוברט ברנס וודוורד, ידועים גם בשם חוקי וודוורד-פישר (על שם לואיס פישר ) הם מספר קבוצות של חוקים אמפיריים, המאפשרים לחשב את אורך הגל של הבליעה המקסימלית () בספקטרוסקופיית UV-Vis של תרכובת כלשהי.
החישוב מבוצע על סמך הכרומופורים השונים במולקולה (כמו טבעת ארומטית), והסביבה הכימית שלה, כמו תכונות הממס.
קבוצה אחת של חוקי וודוורד-פייזר עבור דיאנים מופיעה בטבלה מטה.
דיאנים יכולים להיות הומואנולארים עם שני קשרים כפולים בטבעת אחת, או הטרואנולארים עם שני קשרים כפולים בשתי טבעות נפרדות.
+חוקים עבור האורך הגל המקסימלי של הבליעה של דיאניםמבנה הדיאןאפקט על ה- בננומטריםערך בסיסי עבור דיאן הומואנולארי253ערך בסיסי עבור דיאן הטרואנולארי214תוספותקשר כפול צמודring residueקבוצת אלקילקשר כפול אקסוציקליתקבוצת אצטטקבוצת אתרקבוצת סולפידקבוצת ברום או כלורקבוצת אמין שניוני
בעזרת חוקים אלה ניתן לחשב את הבליעה המקסימלית של דיאנים.
להלן דוגמת שימוש בחוקים עבור דיאן לשתי התרכובות הבאות:
בתרכובת השמאלית, ערך הבסיס הוא 214 ננומטר כיוון שזהו דיאן הטרואנולארי.
לדיאן זה יש 4 קבוצות אלקילים המסומנות במספרים 1 עד 4, והקשר הכפול השמאלי הוא אקסוציקלי לטבעת הימנית.
ולכן האורך גל המקסימלי של הבליעה עבור תרכובת זו יהיה 239 ננומטר.
בתרכובת הימנית, ערך הבסיס הוא 253 ננומטר כיוון שזהו דיאן הומואנולארי.
גם לדיאן זה יש 4 קבוצות אלקילים המסומנות במספרים 1 עד 4, ושני הקשרים הכפולים הם אקסוציקלים לטבעות אליהם הם צמודים.
ולכן אורך הגל המקסימלי של הבליעה עבור תרכובת זו יהיה 283 ננומטר.
עבור תרכובות עם מעל ל-4 קשרים כפולים צמודים יש להשתמש בחוקי פישר-קון.
הסכמים יכולים לשפר את זכויותיו של העובד מעבר למינימום הקבוע בחוקי המגן.
נושאים המוסדרים בחוקי המגן הם אורך יום העבודה ושבוע העבודה, הגנת השכר, זכות לחופשה, לדמי מחלה ולשכר מינימום, גיל עבודה מינימלי ועוד, וכן מוטלות הגבלות כלליות על אופן העסקתם של עובדים, לשם שמירה על בריאותם וביטחונם האישי של עובדים.
חלק מחוקי המגן, כמו חוק חופשה שנתית וחוק פיצויי פיטורים, הם אוניברסליים ומשפיעים על כלל העובדים.
חוקים אחרים נועדו להגן רק על אוכלוסיות עובדים מסוימות, כגון נשים או עובדים זרים.
יש הטוענים כי חקיקת המגן משקפת תפיסה פטרנליסטית המאמינה כי המחוקק יודע בעבור הצדדים ליחסי העבודה, העובד והמעסיק, מה טוב בשבילם ומחייב אותם לציית לנורמות "טובות" אלו.
לאור האמור סופגת חקיקת המגן ביקורת רבה - הן במישור ההצדקה התיאורתית מצד התפיסה הליברטריאנית והן במישור היישום בעיקר מצד אנשי אסכולת הניתוח הכלכלי של המשפט.
מנגד, יש הטוענים כי חקיקת המגן הכרחית בשל עמדתם העדיפה של מעסיקים על פני עובדים בענפי תעשייה רבים.
בעקבות המהפכה התעשייתית התפתחו מפעלים ולצורך הפקת אנרגיה נוספו מכרות, בעיקר מכרות פחם.
במקומות אלו הועסקו עובדים על בסיס שכר.
העובדים שהיו לרוב איכרים מנושלים או אריסים לשעבר הגיעו למשא ומתן עם המעסיקים כבודדים הזקוקים לעבודה ולקיום.
במשא ומתן בין העובד לבין המעסיק פעלו כוחות השוק שגרמו לכך שהעובדים, שידעו שאם לא יקבלו את העבודה לא יהיה להם ממה להתקיים, היו מוכנים לעבוד בשכר המינימלי המאפשר קיום ואת מכסת השעות המקסימלית האפשרית.
עובד שדרש יותר לא התקבל לעבודה וכחלק מתהליך התיעוש היו מספיק מועמדים אחרים למלא את מקומו.
כחלק מהרצון להוזיל עלויות העסיקו בעלי המפעלים והמכרות נשים וילדים בשכר נמוך יותר במקומות בהם היו הילדים והנשים יכולים להחליף גברים, וכן במקומות בהם נדרשה קומה נמוכה או אצבעות דקות, כפי שנדרש בתעשיית הטקסטיל.
גם נשים וילדים אלו עבדו ימי עבודה שנמשכו 16 שעות ביממה ולפעמים גם יותר.
עם צמיחת רעיון הליברליזם שהעלה את עקרונות זכויות האדם, כבוד האדם והשוויון, נוצר לחץ חברתי לתת לעובדים תנאי עבודה ומחיה מינימליים המשקפים רעיונות אלו.
הדרך לאזן את יחסי הכוחות בין האינטרסים הכלכליים של המעסיקים לבין חוסר האונים של העובדים התפתחה באותה תקופה בשלושה מישורים:
חוקי בטיחות וגהות המגנים על העובדים מפני תאונות עבודה ונכות הנגרמת מעבודה
התאגדות עובדים היוצאת מתוך הבנה שכוחם של עובדים רבים בעמידתם מול המעסיק גדול מכוחו של עובד בודד.
המאבק על חוקי המגן התנהל בין שתי גישות:
גישה שטענה כי שוק העבודה צריך להתנהל על פי חופש החוזים וכי העובד מוכר את כוח העבודה שלו למעסיק במחיר שנקבע על ידי כוחות השוק בדיוק כמו כל מכירה מרצון ורכישה מרצון של מוצר או שירות אחר.
גישה שטענה שלעובד הבודד אין כוח עמידה מול המעסיק.
למעביד יש יותר כוח והוא עלול ללחוץ על העובד לוותר על זכויותיו.
העובד החלש יותר, עלול להיכנע ללחצי המעביד ולעבוד בשכר נמוך יותר או יותר שעות ובלבד שלא ירעב.
דהינו שלא מדובר בחוזה שניכרת באופן חופשי, כפי שנחזה, אלא שנפל פגם מובנה ברצונם של העובדים המוחלשים והם נתונים לעושק מתמשך.
חוק המגן הראשון נחקק באנגליה ב-1802 (The factory act of 1802), וקבע שבתעשיית הטקסטיל ילדים בגילאים 9 עד 13 יועסקו לא יותר מ-8 שעות עבודה ביממה ונערים עד גיל 18 - לא יותר מ-12 שעות ביממה.
התעשיינים התעלמו מהחוק לכן נחקק חוק דומה ב-1819 שקבע שאסור להעסיק ילדים יותר מ-12 שעות ביום.
אחרי מאבקים רבים בין התעשיינים לבין מצדדי חוקי המגן, נחקק ב-1833 ה-Factory Act שנחשב כחוק המגן הראשון שיושם וקבע שאין להעסיק ילדים מתחת לגיל 9, ילדים בגילאים 9 עד 13 יעבדו לכל היותר 8 שעות עבודה ביום וילמדו שעתיים.
נערים בגילאים 14 עד 18 יעבדו לכל היותר 12 שעות עבודה ביום ולא יעבדו בלילה.
ב-1844 הורחב Factory Act שקבע שגם נשים לא יעבדו יותר מ-12 שעות ביום עבודה רגיל ורק 9 שעות בימי ראשון.
חוק שכר מינימום הראשון נחקק בניו זילנד ב-1894.
מאבק משפטי לקיום חוקי המגן
המעסיקים, באופן טבעי, התנגדו לחוקי המגן וטענו כנגדם שהם מפירים את זכות הקניין שלהם וטענו כי אם העובד מוכן לעבוד 20 שעות ביממה, חוק מגן המונע זאת פוגע בחופש העיסוק של העובד ובחופש החוזים.
בתי המשפט קיבלו בהתחלה את טענות המעסיקים.
פסק דין לוכנר והשפעתו על חוקי המגן
נקודת המוצא של בית המשפט הייתה שהאופים חותמים על חוזה כזה מרצונם החופשי ואסור למדינת ניו יורק להתערב ביחסים שבין המעסיקים לעובדים.