tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזורי קור אלו המאופיינים על ידי לחץ נמוך מתחזקים בחורף ונחלשים בקיץ.
קוטרן בין 1,000 ק"מ ל-2,000 ק"מ בהן סובב באופן טיפוסי האוויר נגד כוון השעון (בקוטב הצפוני), כאשר הסיבה לסיבוב זה, היא (כבכל ציקלון) כוח קוֹריוֹליס.
המערבולת הארקטית בעלת שני מרכזים, האחד ליד האי בַּאפִין (Baffin Island) והאחר מעל צפון מזרח סיביר.
בקוטב הדרומי הוא נוטה להיות ליד מדף הקרח רוֹס, ליד קו האורך 160 מערב.
כאשר מערבולת הקוטב חזקה, הרוחות המערביות (Westerlies) מתחזקות.
כאשר המערבולות נחלשות, הזרימה הכללית לאורך קווי האורך מתמזגת ונוצרים פרצי קור.
עקב המערבולות נפוצה תופעת ריקון אוזון, במיוחד בחצי הכדור הדרומי, המגיעה לשיאה באביב.
הכימיה של הציקלון הסאב-פולארי באנטארקטיקה יוצר ריקון חמור של שכבת האוזון.
החומצה החנקתית בענני הסטרטוספירה הקוטבית מגיבים עם Chloroflourocarbon) CFC) ויוצרים כלור המשמש כקטליזטור להרס הפוטו-כימי של האוזון.
ריכוזי כלור נבנים לאורך החורף, וההרס של האוזון מגיע לשיאו כאשר השמש חוזרת באביב.
עננים אלו יכולים להיווצר רק בטמפרטורות הנמוכות מ 80°C-.
התופעה חמורה פחות באופן משמעותי בקוטב הצפוני עקב משטרי זרימת האוויר שם המאפשרים חילופי חומרים לאורך קווי האורך.
התפרקות של המערבולת הקוטבית גורמת לאירוע המכונה התחממות סטרטוספרית פתאומית, אשר עשויה לגרום לתופעות מזג אוויר קיצוניות.
גל הקור של 2014 בצפון אמריקה הייתה אירוע מזג אוויר קיצוני בו המערבולת הפולארית של הקוטב הצפוני, גרמה ככל הנראה לאנומליה אקלימית של זרם סילון בקנדה וארצות הברית, אשר הובילה לשיאי טמפרטורה שליליים במספר מדינות בארצות הברית, שלג כבד וגשמים עזים, ביטול אלפי טיסות וכן עשרות הרוגים.
המערבולות הפולאריות על כדור הארץ, צדק, מאדים ונוגה קרות יותר מסביבתן, אך מתצפיות אינפרא-אדומות שהתקבלו ממצפה הכוכבים קק בשנת 2004, עלה כי בקוטב הדרומי של כוכב הלכת שבתאי, קיימת מערבולת פולארית יציבה חמה (המופע היחיד הידוע במערכת השמש).
הטמפרטורה על פני שבתאי נעה סביבות 185°C- כאשר במערבולת הטמפרטורה מטפסת עד 122°C- וזו כנראה הנקודה החמה ביותר על פני כוכת הלכת.
מערבולת זו היא בערך בגודל כדור הארץ ועם רוחות במהירות של 550 קמ"ש.
לאחרונה השקיעו ממשלות ארצות הברית ואוסטרליה מימון לתוכנית מחקר כיצד משפיעות המערבולות הפולאריות על הבצורות באוסטרליה.
החוקרים מקווים כי ניתן יהיה ללמוד מדוע הבצורות של דרום אוסטרליה מחמירות והאם ישנו קשר ישיר בין הפעילות האקלימית הפולארית לבין תופעות אקלימיות במקומות אחרים על פני כדור הארץ.
ב-2004, הסרט "היום שאחרי מחר" תיאר שלשה ציקלונים ארקטיים יוצאי דופן בגודלם, אשר בפועל גורמים להרס חצי הכדור הצפוני.
מערבי פרץ (ח' בניסן ה'ת"ש, 16 באפריל 1940 – כ"ד בשבט ה'תש"פ, 19 בפברואר 2020) היה חוקר מקרא, פרופסור בחוג לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
מערבי פרץ נולד בכפר בן גרדן הנמצא בדרום תוניסיה על גבול לוב.
הוא עזב את תוניסיה בשנת 1955 ונסע ללמוד תורה בישיבת "אוהל משה ויהודית" בעיר רמסגייט שבדרום-מזרח אנגליה, שם קיבל תעודת בגרות ישראלית ותעודת מורה מוסמך המוכרת מטעם משרד החינוך בישראל.
בשנת 1963 עלה לישראל והשתכן במעונות הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן, בה החל את לימודיו.
בתחילה למד לתואר ראשון בחוג לתנ"ך ובחוג לאנגלית, מאוחר יותר סיים תואר שני אצל פרופסור צוקר ועסק בפירושו של רבי יהודה אבן בלעם לחומש במדבר ודברים.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב פרץ בהדרכתו של פרופסור משה גושן-גוטשטיין במחקר על פרשנותו הפילולוגית של רבי יהודה אבן בלעם.
משנת 1967 החל פרץ ללמד באוניברסיטת בר-אילן ומונה לחבר המכון לחקר הפרשנות היהודית בימי הביניים שליד המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 1968–1991 לימד מערבי גם בתיכון בעיר יבנה, בישיבה התיכונית נווה הרצוג הסמוכה לאשדוד, ובשלוחות אוניברסיטת בר-אילן בצפת, באשקלון, בצמח ובאוניברסיטת חיפה.
בנוסף לימד גם במכללת מורשת יעקב בעיר רחובות, ובמכללת גבעת ושינגטון.
כמו כן שימש פרץ גם כראש הוועדה שהייתה אחרית על תוכנית הלימודים במקרא במשרד החינוך.
מערבי פרץ נפטר ב-19 בפברואר 2020. הותיר אחריו אישה, שמחה לבית גזיאל, וחמישה ילדים.
פעילותו המחקרית של פרץ כללה מחקרים רבים על פרשני המקרא בימי הביניים בבבל, בפרובאנס ובספרד, החל מרס"ג וכלה ברד"ק בבמות שונות בישראל ומחוצה לה.
במסגרת מחקריו הוא טיפל במפעלו הפרשני של רבי יהודה אבן בלעם למקרא.
הדגש בפירוש היה על בירורים לשוניים.
אבן בלעם מרבה בציטוט דעות קודמיו ומשתדל להכריע ביניהן.
בין השאר הוא מזכיר את התרגומים הארמיים למקרא, תרגום יונתן, רס"ג, רב שמואל חפני גאון, רב האי גאון, רבי יהודה אבן חיוג', רבי יונה אבן ג'נאח, רבי שמואל הנגיד ורבי משה הכהן אבן ג'יקטילה.
פרץ כתב כי שיטתו הפרשנית של אבן בלעם היא פשטית ופילולוגית והוא מסתייע בחוקי הלשון הגמישים שפיתחו קודמיו – חילופי תנועות, חילופי אותיות, חילופי מילים, חילופי גופים, שיכול אותיות, מקרא מסורס ומקרא קצר.
כמו כן עסק פרץ בפירושיו של רבי משה הכהן אבן ג'יקטילה לספרי תרי עשר ולספר תהלים, ובפירושו של רבי יצחק אבן שמואל אלכנזי לספר שמואל.
פירוש אבן בלעם לספרי במדבר ודברים - מהדורה מדעית של המקור הערבי, תרגום לעברית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תש"ל.
פירוש אבן בלעם לספר ישעיהו (יחד עם פרופסור משה גושן גוטשטיין) – מהדורה מדעית של המקור הערבי, תרגום לעברית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תשנ"ב.
פירוש אבן בלעם לספר יחזקאל – מהדורה מדעית של המקור הערבי, תרגום לעברית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תש"ס.
פירוש אבן בלעם לספר ירמיהו – מהדורה מדעית של המקור הערבי, תרגום לעברית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תשס"ב.
מְעַרְבֵּל הַגָאִים הוא מכלול במערכות בקרת טיסה מכניות המשמשות לתיאום של משטחי היגוי.
במסוקים מערבל ההגאים משמש להפיכה של פקודות היגוי קולקטיב וסייקליק בצירים גלגול ועלרוד לפקודה ליניארית לשלושה מפעילים ראשיים שמחוברים למכלול הדיסקה.
במטוסים המערבל משמש לתיאום פקודה להגאים שיש להם שימושים מרובים, לדוגמה אלוונים במטוסים בעלי כנף דלתא המשמשים לניהוג בציר עלרוד וגלגול; תיאום פקודה בגלגול להגאי גובה ומאזנות בעיקר במטוסי קרב בהם הגאי הגובה מסייעים למאזנות בגלגול; ותיאום פקודה למשטחי פלפרון המשמשים לניהוג בציר הגלגול וכמדפים.
מערוף א-דואליבי היה פוליטיקאי סורי, ממייסדי מפלגת העם , שכיהן פעמיים כראש ממשלת סוריה.
הוא נולד בעיר חלב, סוריה והיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת דמשק ומנהיג בולט באחים המוסלמים בדמשק.
ב-1942, בהיותו סטודנט בפריז, ביקר את המופתי הפלסטיני חאג' אמין אל-חוסייני בגרמניה הנאצית.
הוא התיידד איתו ושהה אצלו במשך 40 יום.
ב-1943 ביקר אותו שוב, באישור השלטונות הצבאיים, ושהה עמו במשך 50 יום.
ב-1946 ביקר אותו מספר פעמים במקום כלאו בצרפת, ובחודש יוני אותה שנה חילץ אותו ממעצר הבית שלו והביאו לקהיר, וזאת לאחר שעשה את כל הדרך הזו לפני כן בעצמו כדי לוודא שלא נשקפת למופתי סכנה.
ב-1947, כשנה לאחר עצמאותה של סוריה, נבחר כחבר מועצת העם הסורית, בה ייצג את ציבור הבוחרים של עירו חלב.
בשנים 1949–1950 כיהן כשר הכלכלה, וב-1951 כיהן לזמן קצר כיושב ראש מועצת העם הסורית .
ב-28 בנובמבר 1951 הפך לראש הממשלה בפעם הראשונה.
אולם משסירב למנות את שר הביטחון הקודם פאוזי סלו לממשלתו, הורה הגנרל אדיב שישכלי ב-29 בנובמבר 1951 על מעצרו של דואליבי.
הממשלה כולה וכל הפוליטיקאים התומכים בברית עם עיראק, כולל מנהיג מפלגת העם, נאזם אל-קודסי ורושדי אל-כיח'יא נכלאו.
במחאה, הנשיא האשם אל-אתאסי התפטר והצטרף לאופוזיציה.
שישכלי מינה את יד ימינו פאוזי סלו לתפקידי הרמטכ"ל, ראש הממשלה, שר הביטחון והנשיא.
לאחר בריחתו של שישכלי מסוריה, כיהן דואליבי בשנים 1954–1955 כשר ההגנה.
אחרי ניצחונה של מפלגת העם בבחירות, כיהן מ-22 בדצמבר 1961 במשך מעט יותר משלושה חודשים כראש הממשלה (ובמקביל גם כשר החוץ), עד שהודח שוב ב-28 במרץ 1962 בהפיכה צבאית.
לאחר תפיסת השלטון על ידי מפלגת הבעת', אחרי ההפיכה של הגנרל ב-8 במרץ 1963, הוא נעצר יחד עם כל אויביה האחרים של הרפובליקה הערבית המאוחדת ונכלא בבית הסוהר הצבאי.
לאחר שחרורו כעבור כמה חודשים יצא לגלות, תחילה בלבנון ואחר כך לסעודיה, שם עבד כיועץ פרטי של המלך.
אל-דוואליבי עמד בראש הקונגרס האיסלאמי העולמי [مؤتمر العالم الإسلامي], בסיסו בקראצ'י, פקיסטן, ירש זאת מאת המופתי לשעבר אל-חוסייני.
ב-1982 נשלח משם תעמולה ניאו נאצית לסנאטורים אמריקאים.
א-דואליבי, נכתב במכתב, "היה אנטישמי ידוע ושימש מלשין במשטרת הביטחון של היטלר".
בנו, נואף א-דואליבי, קשור לאופוזיציה הסורית.
מערבולת אורגון היא אטרקציית דרכים הממוקמת ליד גולד היל שבאורגון ארצות הברית.
במקום זה ניתן להבחין במספר תופעות מעניינות, ביניהן אשליה אופטית של "כביש מכושף", וכן תופעות על-טבעיות נוספות.
לפני שהחלה עבודת בנייה כלשהי באתר, נפוצה אגדה שהאינדיאנים קראו לשטח המערבולת בשם "אדמה אסורה" ושסוסים שהתקרבו אליה פנו לאחור וסירבו לעבור דרכה.
בשנת 1904 הוקמה בקתה באתר לצורכי מכס, הבקתה החלה להחליק בשנות העשרה המוקדמות ולנטות בזווית גדולה.
פני השטח של המערבולת מכילים עליות וירידות שונות היוצרות אשליה אופטית כאילו עצמים מתגלגלים כנגד כוח הכבידה מעלה.
ניתן להבחין בתופעה דומה באתרים אחרים בארצות הברית, וביניהן נקודת המסתורין בסנטה קרוז שבקליפורניה.
המערבולת מפורסמת גם בכך שהיא "משנה גובה" - שני אנשים בעלי אותו גובה העומדים במקומות שונים יראו בעלי גובה שונה.
ישנם אנשים המאמינים כי תופעה זו מזכירה את חדר איימס, אך מדידות שבוצעו באתר הכשילו תאוריה זו.
המערבולת הוזכרה בסרטים, משחקי מחשב ובסדרות טלוויזיה שונות:
מערבית (לעיתים: מעריב, מערבות) היא מערכת פיוטים לברכות קריאת שמע של תפילת ערבית, שנועדה בעיקר לתפילות החגים.
מנחם זולאי מנה אותה כאחד מ"שלושת סוגי הפיוט העיקריים".
בנוסחי התפילה המאוחרים, נפוצות מערביות כמעט רק בנוסח אשכנז.
המערבית היא מן הסוגים הקדומים והבסיסיים ביותר של הפיוט, שכן היא נועדה לחלק בסיסי ביותר של התפילה, ברכות קריאת שמע.
כרוב הפיוטים, במקור נועדה המערבית להחליף את הנוסח הרגיל של התפילה, בשל כך, מבנה המערבית כולל קטע פיוט מקביל עבור כל קטע בתפילת הקבע.
ברכות קריאת שמע כוללות שתי ברכות לפני קריאת שמע ("המעריב ערבים" ו"אוהב עמו ישראל") ושתי ברכות לאחריה ("גאל ישראל" ו"השכיבנו"), אך הברכה 'גאל ישראל' כוללת שלושה קטעים, שכן מוסיפים בה שני פסוקים בתוך הברכה.
אם כן, המבנה הבסיסי של המערבית כולל שישה קטעי פיוט כדי להחליף את ששת קטעי התפילה (את קריאת שמע עצמה אין מחליפים).
עזרא פליישר טוען כי ככל הנראה עוצב מבנה המערבית כמקביל למבנה היוצר, הפיוט המקביל לשחרית (שאף הוא אחד מסוגי הפיוט הנפוצים), אולם הוא מציין שמבנה המערבית הגיע לעיצובו הסופי והקבוע בתקופה מוקדמת יחסית לשאר מערכות הפיוט, כבר בתקופה הקדם-קלאסית.
בדומה למבנה היוצרות לימי חול, כל קטע במערבית הוא בית קצר בן ארבע שורות, ובין הבתים נשמרת סימטריה בתבנית ובצורה.
הקטע השלישי יוצא מכלל זה והוא ארוך יותר.
הוא גם הקטע היחיד שהוא בעל כינוי עצמאי, ומכונה לעיתים "זולת" או "אמת" (שהם כינויו של הפיוט המקביל ביוצר לשחרית) במקור, החלק השלישי היה כנראה חלק בלתי נפרד מהמערכת הכוללת מצד תוכנו ומבנהו, אלא שהיה מעט ארוך יותר.
בתקופה מאוחרת יותר, התנתק החלק השלישי ממבנה המערכת הכללי מצד התוכן, ולרוב גם עוצב לו מבנה עצמאי.
כאשר הגיע סוג זה לאשכנז, הוסיפו פייטני אשכנז וצרפת אחרי הבית האחרון, קודם חתימת הברכה, פיוט ארוך הנקרא ביכור.
הביכור לא נחשב חלק מחייב של המערבית ולעיתים לא הוסיפוהו כלל, או החליפו את הביכור בביכור אחר.
פעמים רבות נושא הביכור הוא עניינים הקשורים בבית המקדש (כגון הקרבת קרבן פסח ומנחת העומר בביכור לפסח, הבאת ביכורים בביכור לשבועות ושמחת בית השואבה ואכילת מעשר שני בירושלים בביכור לסוכות).
אברהם פרנקל משער כי הפייטן הראשון שכתב ביכור הוא רבי מאיר ש"ץ, כך שהוא מייסד סוג פיוט זה.
להשערתו, פיוט הביכור הראשון הוא "אור ליום הנף" העוסק במנחת העומר ומיועד לשני של פסח.
השערתו מבוססת על כך שביכור זה, בניגוד למקובל, אינו נוסף על הבית האחרון של ברכת השכיבנו, אלא מחליף אותו ומשמש הרחבה של הבית האחרון.
על פי הממצאים שבידינו, המערבית, על אף קדמותה, הייתה סוג זניח בתקופות הקדומות של הפיוט בארץ ישראל.
בתקופה הקדם-קלאסית (עד המאה השישית), היה הסוג נדיר למדי, והשימוש בו נתרבה בתקופה הקלאסית של הפיוט (מהמאה השישית ועד המאה התשיעית).
אך גם אז, לא נמצאו כל מערביות לשבתות רגילות או לימי חול, ומעטות לשבתות מיוחדות.
עיקר השימוש במערביות היה ככל הנראה בחגים, שבארץ ישראל נהגו לעטר את תפילות ערבית שלהם בפיוטים רבים.
בתקופה המאוחרת יותר שוב התמעטה אמירת המערבית.
גדולתה של המערבית הייתה בפיוט המרכז-אירופאי (צרפת ואשכנז).
פייטנים אירופאים כתבו מערביות רבות מאוד והיא בין הסוגים הנפוצים בתקופה זו.
אולם, מבחינת מועדי אמירתם, הצטמצמו המערביות בקהילות אירופה ללילי יום טוב בלבד, ולא נאמרו מערביות בימי חול או בשבתות (גם בשבתות המיוחדות שאמרו בהן פיוטים אחרים).
במנהגי אשכנז נראה שמעולם לא אמרו מערבית בליל יום כיפור, ובראש השנה ביטלו את אמירת המערבית ברוב הקהילות, מלבד בוורמייזא, בה אמרו מערביות בלילות ראש השנה.
המערביות הודפסו בוורמייזא בחוברת מיוחדת כיוון שלא הופיעו במחזורים הרגילים (יחד עם פיוטים נוספים המיוחדים למנהג קהילה זו).
גם בנוסח צרפת נאמרה מערבית בראש השנה, אך לא ביום כיפור.
למעשה, אמירת מערבית ביום כיפור נותרה רק בנוסח רומניא, שבו אמרו מערבית בכל החגים.
בנוסח איטליה נאמרו בעבר מערביות, אך עם הוצאת מרבית הפיוטים מגוף התפילה שם, נתבטלו המערביות.
מאידך, מה שנראה כחלקים מתוך מערבית קדומה לליל שבת נותרה שם בתוך נוסח הקבע לתפילת ערבית של שבת.
גם בנוסחי פרובנס, קטלוניא ואלג'יר אמרו מערבית, על כל פנים בליל הסדר (המערבית ליל שמורים אותו אל חצה).
כתבו כמה פוסקים שאין לומר מערבית בליל יום טוב שחל בשבת, כי בשבת, בניגוד ליו"ט, אסור לקרוא לאור הנר (מחשש שמא יטה את הנר על מנת לקרוא טוב יותר) והציבור לא בקיא במערבית בעל פה.
פסק זה התקבל במרבית הקהילות, ואף נפסק בידי הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך; בשל כך נוהגים בחלק מהקהילות לומר את המערבית של הלילה הראשון למחרת, בליל יום טוב שני של גלויות.
פוסקים אחרים דחו את החשש משום שהמערבית נאמרת בציבור, ולכן והחשש שישכח ויטה את הנר הוא רק כשנמצא ביחידות, אבל בציבור יש 'אימת ציבור' ולא ישכח, וגם יוכלו להזכיר זה לזה שלא להטות.
גם המהרי"ל כתב שאומרים את המערבית אפילו בשבת, וכך נהגו בחלק מקהילות מנהג אשכנז המערבי.
בתקופה המאוחרת, הפסיקו בהרבה קהילות אשכנזיות לומר מערבות בכלל.
זה יכול להיות חלק מהמגמה לקצץ פיוטים בכלל כדי לקצר את התפילה, וגם בהשפעת שיטת הגר"א שהתנגד לאמירת מערביות מטעמים הלכתיים.
כיום, ברוב הקהילות לא אומרים מערביות, ואמירתן נהוגה בעיקר בקהילות של יוצאי גרמניה והונגריה (אוברלנד).
בניגוד ליוצרות וקרובות, שלפעמים לא נשמרו בשלמותם ולעיתים קוצצו או הועברו מיום ליום, מערביות נשמרו על ידי הקהילות בשלמותן ונאמרו כיצירה אחת.
מאידך, נראה שאמירת מערביות לא הגיעה לאותה רמה של "חובה" כמו אמירת קרובות: בטלו ברוב הקהילות את אמירת המערביות של ראש השנה, ויש כתבי יד שחסרות בהם מערביות לימים טובים מסוימים (אבל לא היו קהילות באשכנז וצרפת שלא אמרו מערביות כלל).
כמו כן, במערביות נשמר, עד לתקופת הדפוס, גיוון רחב יותר במנהגים, ולא הייתה אחידות בין הקהילות בזהות המערבית שנאמרה בלילה מסוים.
יש גם כתבי יד שכוללים יותר ממערבית אחת לכל יום, וכנראה אף לא אמרו אותה מערבית בכל שנה.
בכתבי היד, וגם בחלק מהדפוסים, מערביות לא נכתבו במחזורים הגדולים, אלא בסידורי התפילה הקטנים יותר.
זאת כנראה כדי שניתן יהיה להסתפק בערב בהבאת הסידורים הקטנים ולא להזדקק להביא לבית הכנסת את המחזורים הגדולים והכבדים פעם נוספת.
באופן כללי, בני אשכנז קבלו לפעמים גם נוסחאות ארץ-ישראליות לחלקים בתפילה, בצד הנוסח הקבוע שמקורו בבבל, והשתמשו בהם כנוסח חלופי לזמנים מיוחדים.
חלק מנוסחאות אלה הוצמדו לפיוטים ואמרו אותם במקום נוסח הקבע כשאמרו פיוטים.
כאשר אומרים מערבית נוהגים להוסיף בברכת "גאל ישראל" את המילים "בגילה ברינה" לפני "בשמחה רבה ואמרו כולם", וגם להחליף את הנוסח הקבוע "זה אלי ענו ואמרו" בנוסח מיוחד "זה צור ישענו פצו פה ואמרו".
בנוסף, רבים נהגו להחליף את חתימת הברכה "גאל ישראל" בחתימה הארץ-ישראלית העתיקה "(מלך) צור ישראל וגואלו".
החלפת החתימה עוררה דיון בקרב הפוסקים, שכן חתימת "גאל ישראל" מופיעה בפירוש ב, כהבחנה בין ברכות קריאת שמע בהן יש לחתום "גאל" בלשון עבר, לבין תפילת שמונה עשרה בה חותמים "גואל" בלשון הווה.
חלק מהפוסקים התנגדו לחתימה השונה וקבעו שיש לחתום כמו בכל השנה, הט"ז ודגול מרבבה תרצו את המנהג לשנות את החתימה, והב"ח הציע להגיה ולומר "צור ישראל וּגְאָלוֹ" כדי שהחתימה תהיה בלשון עבר.
היום, בקהילות מנהג אשכנז המזרחי שאומרות מערבית, ישנם חילוקי מנהגים בשאלה זו.
מערות אורנית (אׇרְנִית) הן מכלול של מערות גדולות במערב הכרמל, מערות המסה (קרסט) שאורכן כמה עשרות מטרים והן כוללות אולמות רחבים ומחילות.
המערות נמצאות בנחל גלים, בשולי העיר טירת כרמל, כקילומטר וחצי דרום מזרחית מהשטח הבנוי.
המערות נקראות בשם הנחל שבו הן נמצאות (נחל אורנית), בגדתו הצפונית.
הפתח הצפון־מזרחי של המערות, שהוא הפתח הגבוה מוביל לאולם גדול וממנו יוצא מסדרון גבוה המתפצל לשתי קומות.
בשתי הקומות יש חלונות טבעיים שמהן נשקף נוף לצפון ולמערב.
המערות נסקרו על ידי יעקב עולמי, שגילה קטעי ברקציה עם כלי צור ושברי עצמות מלוכדים.
הכלים שייכים לתרבות המוסטרית של תקופה הפלאוליתית התיכונה, וכן נמצאו כלים השייכים לתקופה הכלקוליתית.
בנוסף, בכמה מחדרי המערות קיימים מכתשים וספלולים חצובים בסלע, ללא שרידים ארכאולוגיים אחרים שהשתמרו.
לפי צורת הספלולים ייתכן שהם שייכים לראשית התקופה הנאוליתית הקדם-קירמית כ־11,000 שנים לפני זמננו.
מערות אלו הן אתר מקלט חשוב לעטלפי חרקים שהם בע"ח מוגנים, ולכן הכניסה לתוכן אסורה בחודשים אוקטובר עד מרץ, תקופת תרדמת החורף של העטלפים.
קיים שביל המוביל את המבקרים מטירת כרמל אל המערות, וממשיך משם אל נחל ספונים.
נחל אורנית –המסלול באורך 3 קילומטר בכרמל, ראשיתו של הנחל כ־2.5 קילומטר מדרום־מזרח לטירת כרמל, משם הוא יורד לכיוון צפון־מערב ומתחבר אל נחל גלים, כחצי קילומטר ממזרח לטירת כרמל.
מערופיא היה עיקרון פנימי בקהילה היהודית בימי הביניים, באשכנז ובדרום אירופה, המתייחס לקשרים העסקיים בין יהודים לנוצרים.
המושג מערופיא מופיע בעיקר בספרות השו"ת של חכמי התקופה ופירושו - "לקוח נוכרי קבוע" או "יחס עסקי קבוע" בין יהודי לנוכרי.
מקור המילה, ככל הנראה, מהשפה הערבית, אם כי קיימת מחלוקת במחקר בעניין זה.
התומכים במקורה הערבי של המילה מצביעים על הקרבה בינה לבין המילה "מערוף" בערבית, שמשמעותה "ידוע" או "מוכר".
ככל הנראה מקורו של עקרון המערופיא בעולם המוסלמי, והוא התמסד בקרב סוחרים יהודים על מנת להגן על פרנסתם על ידי מניעת התחרות שלא לצורך.
בספרות השו"ת מופיעה המילה בגרסאות שונות.
בתשובה של ר' משולם בן קלונימוס, שהתפרסמה בקובץ בשנת 1848 מופיעה הצורה מעריפא, ואילו בתשובות אחרות, שהופיעו בקובץ מאוחר יותר, בשנת 1888, מופיעות הצורות מעריפה או מעריפ'.
בתשובותיו של רגמ"ה (רבנו גרשום מאור הגולה) מופיעה בדרך כלל הצורה מערופא ולאחר זמנו קנתה לה שביתה הצורה מערופיא.
כל הצורות הללו מתייחסות לאיסור שחל על יהודי לסחור עם נוצרי המוגדר כמערופיא – לקוח קבוע ובלעדי – של יהודי אחר.
כתוצאה מהמגע הקרוב והיום יומי בין יהודים לנוצרים בערי אירופה, הותקן בקרב הקהילות היהודיות עקרון המערופיא כתקנה ולצידה סנקציות על המפירים אותה.
במקומות בהם יושם דין זה, הגנה הקהילה באמצעות חרם על בלעדיות היחס בין היהודי לבין לקוחותיו הנוכריים ואסרה על התחרות העלולה לפגוע בעסקיו של בעל המערופיא מצד חברים אחרים בקהילה.
דין מערופיא ידוע מקהילות בצרפת ובגרמניה כבר במאה ה-10, אך לא היה בתוקף בכל הערים בהן ישבו יהודים.
מאחת מתשובותיו של רגמ"ה ניתן להבין כי במאה ה-10 רווח דין מערופיא במרבית קהילות אשכנז.
על חוסר הקונצנזוס ביישום תקנת המערופיא עמד בתקופה מאוחרת גם הרמ"א (ר' משה איסרליש) שכתב כי "אדם שיש לו עובד כוכבים מערופיא יש מקומות שדנין שאסור לאחרים לירד לחיותו ולעסוק עם העובד כוכבים ההוא, ויש מקומות שאין דנין".
מערופיא כעדות לקשרים בין יהודים לנוצרים
מתוך אזכורים שונים של מערופיא בספרות חכמי אשכנז ניתן ללמוד על מגוון קשרים עסקיים בין יהודים לנוצרים.
באחת מהשאלות שבספרות השו"ת מובאת פניה, ככל הנראה אל רש"י, ובה מתאר השואל שותפות של יהודי ונוצרי בבעלות על מאפיה.
הנוצרי מתואר בשאלה כמערופיא של היהודי – כלומר נוכרי שהיה בקשר עסקי קבוע ומוגן עם חבר אחד בלבד בקהילה היהודית.
בשאלה אחרת, שהופנתה אל רגמ"ה, מתוארים שני יהודים הסוחרים ברכוש גנוב אשר לכל אחד מהם מערופיא – נוכרי המספק להם את הסחורה הגנובה.
רגמ"ה נדרש לפסוק בסכסוך בין היהודים בשאלה מי יזכה בסחורה הגנובה, ובה בשעה אינו נדרש כלל לבעיה המוסרית הכרוכה במסחר ברכוש גנוב.
התשובה נקבעת רק על פי זכויותיו של בעל המערופיא מבין היהודים בעלי הריב.
לקראת סוף המאה ה-12, ככל שהלכו והוגבלו עסקיהם של יהודי אשכנז והצטמצמו לעסקי הלוואות כספים, הלכה ודעכה חשיבותה של המערופיא.
ובכל זאת המגמה להגן על זכויות יחידים הבאים במגע עסקי עם נוכרים התרחבה גם אל תקנות האוסרות על תחרות בין יהודים לצורך שכירת דירה למגורים מבעלים שאינו יהודי.
ככל שנדחקה הקהילה לתחום הצר של "רחוב היהודים" עלתה חשיבותן של תקנות שעסקו בכך.
למשל נקבע בהן פרק זמן מאז צאתו של יהודי מדירה כזאת, אשר בו אסור ליהודי אחר להשתכן בה.
בקרב קהילות ספרד אין עדות מפורשת לקיום מערופיא אך ברור שנוהג ההגנה על בלעדיות עסקית רווח בפועל גם שם.
לעומת זאת ברחבי פולין, ליטא ורוסיה היה נוהג זה בתוקף עד התקופה המודרנית, ולעיתים תוך שימוש מפורש במינוח מערופיא.
הודות למגוון המלאכות והפרנסות בהם עסקו היהודים באזורים אלה, הורחב השימוש במערופיא והיה בתוקף גם לגבי לקוחותיהם הנוצרים של בעלי המלאכה בקהילה.
אם בעל מלאכה ביצע עבודה ללקוח נוכרי שהוא מערופיא של בעל מלאכה אחר, הוטל על מבצע העבודה להעביר את כל רווחיו מהעבודה אל בעל המערופיא.
חזקת המערופיא עברה מדור לדור בתוך המשפחה.
נגזרת של מערופיא מתפתחת בעיקר בפולין החל מהמאה ה-16 בה מוצאים מקרים רבים בהם יהודים הופכים לחוכרי אדמות ובעלי עסקים נרחבים עם האצולה הפולנית.
היהודים יוזמים קשרים עסקיים עם האצילים הפולנים שהיו מעוניינים בפיתוח נחלותיהם ובשיווק תוצרתם לערים שהתפתחו בקצב גבוה בתקופה זו.
עסקי החכירה באחוזות ובכפרים כונו "ארנדה" (Arenda) ונשאו גם גוון של שירות אישי המוענק על ידי היהודי לאציל הנוכרי.
ועד היהודים של מדינת ליטא (חלק מהממלכה הפולנית) קבע כי אסור ליהודי אחר להתחרות עם יהודי חוכר על ידי הצעה כספית גבוהה יותר או תמורת שירותים רבים יותר לאציל.
מערבולת קוונטית מייצגת זרימת שטף מכומתת של גודל פיזיקלי כלשהו.
תכופות מערבולות קוונטיות הן ליקוי ""טופולוגי"" המתרחש בנוזל על ומוליכי-על.
רעיונות אלו היו נחוצים לפיתוח ההבנה של פרמטר הסדר ומעברים פאזיים של נוזלי על, הם אף פותחו על ידי ריצ'רד פיינמן ב-1955, יתרה מזאת, הועילו ויושמו לתיאור דיאגרמת השלבים המגנטיים של מוליכי-על מסוג II מאת אלכסיי אלכסייביץ 'אבריקוסוב ( על שמו נקרא מערבולת אבריקסוב, ישנו פירוט נוסף עליה בהמשך).
בשנת 1935 פרץ פריץ לונדון יצירה קרובה מאוד בנושא כימות שטף מגנטי במוליכי-על.
ניתן להחשיב את השטף של לונדון כמערבולת קוונטית.
מערבולות קוונטיות נצפות בניסוי במוליכי-על מסוג II (מערבולת אבריקוסוב), הליום נוזלי וגזים אטומיים [5] , כמו גם בשדות פוטון (מערבולת אופטית) ובנוזל-על אקסיטון-פולריטון.
בנוזל על, מערבולת קוונטית "נושאת" תנופה זוויתית מכוונת מכופלת, ובכך מאפשרת לסובב הנוזלים להסתובב; במוליך-על, המערבולת נושאת שטף מגנטי כמותי.
המונח "מערבולת קוונטית" משמש גם במחקר על מעט בעיות גוף.
תחת תאוריית דה ברוגלי - בוהם (בה מכניקת הקוונטים היא תאוריה "דטרמיניסטית"), ניתן להפיק "שדה מהירות" מפונקציית הגלים.
בהקשר זה מערבולות קוונטיות הן אפסים בפונקציית הגלים, שסביבם יש לשדה המהירות הזה צורה סולנואית, דומה לזו של המערבולת הלא-מוגדרת על זרמים פוטנציאליים של דינמיקת נוזלים מסורתית.
מערבולת אבריקסוב היא מערבולות קוונטית, שנחזתה תאורטית על ידי אבריקסוב ב-1957, נצפתה לראשונה במוליכי על מסוג II, והיא פלקסון (שטף אלקטרומגנטי קוונטי), [2] מערבולות אבריקוסוב מתרחשות בתורת המוליכות העל של גינצבורג – לנדאו , ויש להם אף פירוש במסגרת מתמטית ישירה כמערבולות בצרורות קו מורכבים על סעפת רימנית.
מערבולות קוונטיות יכולות להיווצר באמצעות מנגנון קיבל-צורק אשר מייצג את הדינמיקה הלא מאוזנת, ואת הפגמים הטופולוגיים (כגון מערבולות) העלולים להתהוות במעבר שלב (כמעבר פאזה) בקצב סופי.
מערות אג'אנטה (במראטהית: अजिंठा लेणी; בהינדית: अजंता गुफाएँ) הן כשלושים מערות חצובות בסלע של מונומנטים בודהיסטיים המתוארכות מהמאה השנייה לפני הספירה ועד ל-480 לספירה במחוז אוראנגאבאד שבמדינת מהאראשטרה בהודו.
המערות כוללות ציורים ופסלים חצובים בסלע המתוארים כבין הדוגמאות היפות ביותר ששרדו של אמנות הודית עתיקה, במיוחד ציורים המתארים הבעות והצגת רגשות באמצעות מחווה, תנוחה וצורה.
המערות נחשבות ליצירות מופת של האמנות הדתית הבודהיסטית.
הן נבנו בשני שלבים, הראשון החל בסביבות המאה ה-2 לפנה"ס והשני בין השנים 400 ל-650 לספירה, על פי הערכות ישנות יותר, או בתקופה קצרה של 460–480 לספירה על פי מחקרים מאוחרים יותר.
המערות הן מונומנט מוגן בפיקוח הסקר הארכאולוגי של הודו, ומאז 1983 הן מוגדרות כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מערות אג'אנטה כוללות מנזרים עתיקים ואולמות פולחן של מסורות בודהיסטיות שונות שנחצבו בחומת סלע בגובה של 75 מטר.
המערות מכילות גם ציורים המתארים את חייו בעבר ואת לידותיו מחדש של בודהה, סיפורים ציוריים מתוך אסופת סיפורי הג'טאקמלה של המשורר אריאסורה, על גלגוליו הקודמים של בודהה, ופסלים חצובים של אלים בודהיסטים.
מכתבים ששרדו עולה כי המערות שימשו כמפלט ממונסון לנזירים, כמו גם אתר מנוחה לסוחרים ולעולי רגל בימי קדם.
אף שבהיסטוריה ההודית היו צבעים עזים וציורי קיר רבים בשפע כפי שמעידים רישומים היסטוריים, מערות 16, 17, 1 ו-2 של אג'אנטה מהוות את הגוף הגדול ביותר של ציורי קיר הודיים עתיקים ששרדו.
המערות מוזכרות בזיכרונותיהם של כמה מטיילים בודהיסטים סיניים מתקופת ימי הביניים ועל ידי פקיד מתקופת אכבר, קיסר האימפריה המוגולית, מראשית המאה ה-17. הן היו מכוסות בג'ונגל עד שבטעות "התגלו" והובאו לידיעת המערב בשנת 1819 על ידי קפטן ג'ון סמית' (John Smith), קצין בריטי קולוניאלי, במהלך משלחת לציד טיגריסים.
המערות נמצאות בקיר הצפוני הסלעי של הערוץ בצורת האות U של הנהר ואגור (Waghur), ברמת דקאן.
בתוך הערוץ מספר מפלים, הנשמעים מחוץ למערות כאשר יש שפע מים בנהר בתקופת המונסון.
המערות, יחד עם מערות אלורה, הן בין האטרקציות התיירותיות העיקריות של מהאראשטרה.
המערות שוכנות כ-6 קילומטרים מהעיירה פרדפור (Fardapur), 59 קילומטרים מהעיר ג'לגאון, 104 קילומטרים מהעיר אוראנגאבאד, ו-350 קילומטרים מזרחית-צפון-מזרחית למומבאי.
מערות אג'אנטה שוכנות במרחק של 100 קילומטרים ממערות אלורה, המכילות מערות הינדיות, ג'ייניות ובודהיסטיות, האחרונות מהתקופה מקבילה לחציבת מערות אג'אנטה.
הסגנון של מערות אג'אנטה נמצא גם במערות אלורה ובאתרים אחרים כמו מערות אלפנטה, מערות אוראנגאבאד, מערות שיוולני ומקדשי המערות של קרנאטקה.
בדרך כלל מוסכם כי מערות אג'אנטה נחצבו בשני שלבים נפרדים, הראשון במאה ה-2 לפני הספירה עד המאה ה-1 לספירה, והשני כמה מאות שנים מאוחר יותר.
המערות מורכבות מ-36 יסודות ניתנים לזיהוי, חלקן התגלו לאחר המספור המקורי של המערות מ-1 עד 29. למערות שזוהו מאוחר יותר הוסיפו את אותיות האלף-בית, כגון A15, שזוהתה בין מערות שסופרו במקור כ-15 ו-16. מספור המערות הוא מוסכמה של נוחות, ואינו משקף את הסדר הכרונולוגי של בנייתן.
הקבוצה הקדומה ביותר מורכבת ממערות 9, 10, 12, 13 ו-A15. ציורי הקיר במערות אלה מתארים סיפורים מאוסף סיפורי הג'טאקה.
מערות מתקופה מאוחרת יותר משקפות את ההשפעה האמנותית של תקופת ממלכת גופטה, אך ישנן דעות שונות באיזו מאה נבנו המערות המוקדמות.
על פי היסטוריון האמנות האמריקאי וולטר ספינק (Walter Spink; 1928–2019) מאוניברסיטת מישיגן, שהתמחה במערות אג'אנטה, הם נוצרו בתקופה שבין 100 לפנה"ס ל-100 לספירה, כנראה בחסות שושלת סאטווהאנה ההינדית (מ-230 לפנה"ס עד בערך 220 לספירה) ששלטה באזור.
חוקרים אחרים מעדיפים את תקופת האימפריה המאורית (300 לפנה"ס עד 100 לפנה"ס).
מתוכן, מערות 9 ו-10 הן סטופה המכילה אולמות פולחן בצורת צ'איטיה-גריהא, ומערות 12, 13 ו-A15 הן ויהארות .
במערות התקופה הראשונה של סאטווהאנה חסר פיסול פיגורטיבי, ובמקום זאת מודגשת הסטופה.
על פי ספינק, ברגע שהוקמו המערות מתקופת סאטווהאנה, האתר לא פותח יותר למשך תקופה ניכרת עד אמצע המאה החמישית.
עם זאת, המערות המוקדמות היו בשימוש בתקופה קדומה זו, ועולי רגל בודהיסטים ביקרו באתר, על פי התיעוד שהשאיר הצליין הסיני פאשיין בסביבות 400 לספירה.
מערות התקופה המאוחרת יותר, או הווקאטאקה
השלב השני של הבנייה באתר מערות אג'אנטה החל במאה החמישית.
במשך זמן רב סברו כי המערות המאוחרות יותר נוצרו לאורך תקופה ממושכת בין המאות הרביעית למאה ה-7 לספירה, אך בעשורים האחרונים טען המומחה המוביל בנושא מערות אג'אנטה, וולטר מ.
ספינק, במסגרת סדרת מחקרים, כי מרבית העבודות התבצעו במהלך תקופה קצרה מאוד, בין השנים 460 ל-480 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר ההינדי הארישנה משושלת וקאטאקה.
טענה זו ספגה ביקורת מצד כמה חוקרים, אך כיום מקובלת על ידי רוב מחברי הספרים הכלליים על אמנות הודית.
השלב השני מיוחס לזרם המהאיאנה בבודהיזם.
מערות התקופה השנייה הן 1–8, 11, 14–29, חלקן אולי הרחבות של מערות קודמות.
מערות 19, 26 ו-29 הן צ'איטיה-גריהא, השאר ויהארות.
המערות המורכבות ביותר נוצרו בתקופה זו, שכללה שיפוץ וצביעה מחדש של המערות הקדומות.
ספינק קובע כי ניתן לקבוע תיארוך לתקופה זו ברמת דיוק גבוהה מאוד; תיאור מלא יותר של הכרונולוגיה שלו מובא להלן.
אף שהוויכוח נמשך, רעיונותיו של ספינק מקובלים יותר ויותר, לפחות במסקנותיהם הרחבות.
אתר הסקר הארכאולוגי של הודו מציג את הטענה על התיארוך המסורתי: "השלב השני של הציורים החל בסביבות המאות ה-5–6 לספירה, ונמשך במאתיים השנים הבאות".
אבל נכון ל-2024 כתוב בו גם "בתקופת שושלת וקאטאקה, בני זמנם של אימפריית גופטה, נחפרו רוב המערות וגם על ידי הוואסלים שלהם בשל נאמנות לשושלת וקאטאקה".
לדברי ספינק, הבנייה במערות אג'אנטה לא הושלמה וננטשה על ידי פטרונים עשירים בשנת 480 לספירה, כמה שנים לאחר מותו של הקיסר הארישנה.
עם זאת, קובע ספינק, נראה כי המערות היו בשימוש במשך תקופה מסוימת, כפי שעולה משחיקת חורי צירי הדלתות במערות שנבנו בסמוך לשנת 480 לספירה.
השלב השני של קונסטרוקציות ועיטורים באג'אנטה תואם לשיא פריחתה של הודו הקלאסית, או תור הזהב של הודו.
עם זאת, באותה תקופה האימפריה של גופטה כבר נחלשה כתוצאה מבעיות פוליטיות פנימיות ומתקיפות של עם ההונה, כך ששושלת וקאטאקה הייתה למעשה אחת האימפריות החזקות ביותר בהודו.
חלק מבני ההונה, ההונים האלכונים תחת שלטונו של טוראמנה, ממש שלטו באזור השכן של מאלווה, לפתחו של הדקאן המערבי, בזמן הקמת מערות אג'אנטה.
ייתכן שההונים שימשו כגשר תרבותי בין אזור גנדהארה לדקאן המערבי באמצעות שליטתם באזורים נרחבים בצפון-מערב הודו, בתקופה שבה מערות אג'אנטה או מערות פיטלקורה עוטרו בכמה עיצובים בהשראה תרבותית של גנדהארה, כגון דמויות בודהה לבושות בגלימות עם קפלים בשפע.
לדברי ריצ'רד כהן, תיאור המערות על ידי הצליין הסיני שׂוֵאנְדְזָאנְג מהמאה ה-7 וכתובות גרפיטי מפוזרות מימי הביניים מרמזים שמערות אג'אנטה היו ידועות וכנראה היו בשימוש לאחר מכן, אך ללא נוכחות קהילתית בודהיסטית קבועה או יציבה.
מערות אג'אנטה מוזכרות בכתב היד אאין-י אכברי (המנהל של אכבר) מהמאה ה-17 מאת אבו אל-פאזל, כ"עשרים וארבעה מקדשי מערות חצובים בסלעים, כל אחד מהם עם אלילים יוצאי דופן".
ב-28 באפריל 1819 גילה קצין בריטי בשם ג'ון סמית' (John Smith), מגדוד הפרשים ה-28, את הכניסה למערה מס' 10, תוך כדי ציד טיגריסים כאשר נער רועים מקומי הדריך אותו למקום ולכניסה.
קפטן סמית' הלך לכפר סמוך וביקש מתושבי הכפר להגיע לאתר עם גרזינים, חניתות, לפידים ותופים, כדי לגזום את הג'ונגל הסבוך שהיקשה על הכניסה למערה.
לאחר מכן השחית קיר במערה על ידי חריתת שמו והתאריך על גבי ציור של בודהיסטווה.
מכיוון שהוא עמד על ערמת הריסות בגובה של מטר וחצי שנאספו במשך השנים, הכתובת כיום נמצאת הרבה מעל גובה העיניים של מבוגר כיום.
מאמר על המערות שכתב ההיסטוריון ויליאם ארסקין (William Erskine) הוקרא לחברה הספרותית של בומביי בשנת 1822.
בתוך כמה עשורים התפרסמו המערות בזכות הרקע האקזוטי, האדריכלות המרשימה ובעיקר בזכות הציורים יוצאי הדופן והייחודיים שבתוכן.
מספר פרויקטים גדולים להעתקת הציורים נעשו במאה השנים לאחר הגילוי מחדש.
בשנת 1848 הקימה החברה האסייתית המלכותית את "ועדת מערת המקדש של בומביי" כדי לנקות, לסדר ולתעד את האתרים החצובים בסלע החשובים ביותר בנשיאות בומביי, עם המיסיונר הסקוטי ג'ון וילסון (John Wilson) כנשיא.
בשנת 1861 הפכה הוועדה לגרעין שממנו צמח הסקר הארכאולוגי החדש של הודו.
במהלך התקופה הקולוניאלית היה אתר אג'אנטה בשטחה של המדינה הנסיכותית של היידראבאד ולא בהודו הבריטית.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים מינה מיר עוסמאן עלי ח'אן, ניזאם היידראבאד אומנים לשחזר את יצירות האמנות, הסב את האתר למוזיאון, וסלל כביש שיביא תיירים לאתר תמורת תשלום.
מאמצים אלה גרמו לניהול כושל, כך קבע ריצ'רד כהן, והחישו את הידרדרות האתר.
לאחר העצמאות הכינה ממשלת המדינה של מהאראשטרה אמצעי תחבורה לאתר שנוהל טוב יותר.
במרכז המבקרים המודרני הוכנו מגרשי חניה וחנויות נוחות ואוטובוסים הפועלים במרווחי זמן קבועים ממרכז המבקרים למערות.
מנהל הארכאולוגיה של הניזאם שכר את שירותיהם של שני מומחים מאיטליה, פרופסור לורנצו צ'קוני (Lorenzo Cecconi), בסיוע הרוזן אורסיני (Orsini), כדי לשחזר את הציורים במערות.
מנהל הארכאולוגיה של הניזאם האחרון של היידראבאד אמר על עבודתם של צ'קוני ואורסיני:
התיקונים במערות וניקוי ושימור ציורי הפרסקו בוצעו על פי עקרונות כל כך מבוססים ובאופן מדעי כל כך שמונומנטים שאין שני להם אלה קיבלו חיים חדשים למשך כמה מאות שנים לפחות.
למרות מאמצים אלה, הזנחה מאוחרת יותר הובילה שוב להידרדרות באיכות הציורים.
ב-1983 נוספו מערות אג'אנטה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
מערות אג'אנטה, יחד עם מערות אלורה, הפכו ליעד התיירותי הפופולרי ביותר במהאראשטרה, ולעיתים קרובות יש בהן צפיפות בתקופת החגים, מה שמגדיל את האיום על המערות, ובמיוחד על הציורים.
בשנת 2012 הודיע התאגיד לפיתוח תיירות מהאראשטרה כי הוא מתכוון להוסיף למרכז המבקרים בכניסה העתקים מלאים של מערות 1, 2, 16 ו-17 כדי להפחית את הצפיפות במערות המקוריות, ולאפשר למבקרים לקבל מושג חזותי טוב יותר על הציורים, שבמערות המקוריות מוארים באור עמום וקשה לצפייה.
המערות ניצבו בצוק בזלת, חלק ממדרגות דקאן, שנוצרו על ידי התפרצויות געשיות רצופות בשלהי התור הגאולוגי של הקרטיקון.
הסלע מרובד בצורה אופקית ומשתנה במידת מה באיכותו.
שינויים אלו במרקם הסלע חייבו את האמנים לתקן את שיטות הגילוף והתוכניות שלהם בחלק מהמקומות.
חוסר ההומוגניות בסלע גרם גם לסדקים ולקריסה במאות הבאות, כמו באכסדרה האבודה למערה 1. יצירת המערה החלה בחציבת מנהרה צרה בגובה הגג, שהורחבה כלפי מטה ולצדדים; כפי שמעידים כמה מהמערות הלא שלמות כגון מערות הוויהארה הממוספרות מ-21 עד 24 שנבנו בחלקן והמערה הלא-שלמה הנטושה 28.
אמני הפסלים עבדו ככל הנראה גם בחציבת הסלעים וגם ביצירת גילופים מורכבים של עמודים, גג ואלילים; יתר על כן, עבודות הפיסול והציור בתוך מערה היו משימות מקבילות משולבות.
שער מפואר לאתר נחרט, בקודקוד הפרסה של הערוץ בין מערות 15 ו-16, בדרך הגישה למערות מהנהר, והוא מעוטר בפילים משני צידיו ונאגה, או אלוהות נאגה (נחש) מגינה.
שיטות גילוף דומות נצפות במקדשי מערות אחרים בהודו, כמו אלה המשויכות להינדואיזם ולג'ייניזם.
אלה כוללים את מערות אלורה, מערות גאטוטקצ'ה, מערות אלפנטה, מערות באג, מערות בדאמי, מערות אוראנגאבאד ומערות שיוולני.
נראה כי המערות מהתקופה הראשונה מומנו על ידי מספר פטרונים שונים כדי לצבור מעלות, עם כמה כתובות שתיעדו את תרומת חלקים מסוימים במערה אחת.
רוב המערות הן אולמות ויהארה במבנה ריבועי סימטרי.
לכל אולם ויהארה מחוברים תאי שינה מרובעים קטנים יותר שנחצבו בקירות.
רוב מוחלט של המערות נחצבו בתקופה השנייה, שבה הוצב מקדש בחלקה האחורי של המערה, ובמרכזו פסל גדול של בודהה, יחד עם תבליטים ואלוהויות מגולפים בעושר פרטים בסביבתו, כמו גם על העמודים והקירות, כולם מגולפים מתוך הסלע הטבעי.
שינוי זה משקף את המעבר מטהרוואדה לבודהיזם מהאיאנה.
מערות אלה נקראות לעיתים קרובות מנזרים.
המרחב הריבועי המרכזי של פנים הוויהארות מוגדר על ידי עמודים מרובעים היוצרים שטח פתוח מרובע פחות או יותר.
מחוץ לכך מעברים מלבניים ארוכים מכל צד, ויוצרים מעין קלויסטר.
לאורך הקירות הצדדיים והאחוריים מספר תאים קטנים שאליהם נכנסים בפתח צר; אלו פחות או יותר מרובעים ויש להם כוכים קטנים בקירות האחוריים.
במקור היו להם דלתות עץ.
במרכז הקיר האחורי יש חדר מקדש גדול יותר שמכיל פסל בודהה גדול.
הוויהארות של התקופה הקודמת פשוטות בהרבה, וחסרות מקדשים.
ספינק מציב את השינוי לעיצוב עם מקדש לאמצע התקופה השנייה, כאשר מערות רבות הותאמו להוסיף מקדש באמצע החפירה, או לאחר השלב המקורי.
התוכנית של מערה 1 כוללת את אחת הוויהארות הגדולות ביותר, אך היא אופיינית למדי לקבוצה המאוחרת יותר.
מערות רבות אחרות, כמו מערה 16, חסרות את הפרוזדור אל המקדש, שמוביל היישר מהאולם הראשי.
מערה 6 היא שתי ויהארות, זו מעל זו, מחוברות באמצעות מדרגות פנימיות, עם מקדשים בשני המפלסים.
הסוג השני של ארכיטקטורת האולם הראשי מתאפיין בתבנית מלבנית צרה יותר עם תקרה מקושתת גבוהה המכונה צ'איטיה-גריהא, שפירושו "בית הסטופה".
אולם זה מחולק לאורכו לספינה ולשני מעברים צדדיים צרים יותר המופרדים על ידי שורת עמודים סימטרית, עם סטופה באפסיס.
הסטופה מוקפת עמודים ומרחב הליכה קונצנטרי להקפה סביב סביב.
בחלק מהמערות יש כניסות מגולפות, חלקן עם חלונות גדולים מעל לדלת כדי להכניס אור.
לעיתים קרובות יש מרפסת קדמית עם אכסדרה, עם חלל נוסף מעבר לדלת לרוחב המערה.
אולמות הפולחן העתיקים ביותר באג'אנטה נבנו במאה ה-2 עד המאה ה-1 לפני הספירה, החדשים יותר בסוף המאה ה-5 לספירה, והארכיטקטורה של שתי התקופות דומה לאדריכלות של כנסייה נוצרית, אך ללא מקום המצלב או הקפלה באפסיס.
מערות אג'אנטה הלכו בעקבות האדריכלות בסגנון הקתדרלה הקיימת במערות חצובות בסלע עתיקות יותר בהודו העתיקה, כמו מערת לומאס רישי מאסכולת אג'יוויקה (פילוסופיה הודית שהתחילה במאה ה-5 לפני הספירה) ליד גאיה בביהר המתוארכת למאה ה-3 לפני הספירה.
צ'איטיה-גריהא אלו נקראים אולמות תפילה או אולמות פולחן.
ארבעת אולמות הצ'איטיה שהושלמו הם מערות 9 ו-10 מהתקופה המוקדמת, ומערות 19 ו-26 מתקופת הבנייה המאוחרת יותר.
כולם הולכים בעקבות הצורה האופיינית שנמצאת גם במקומות אחרים, עם תקרות גבוהות ו"ספינה" מרכזית המובילה לסטופה, הנמצאת בסמוך לקיר האחורי, אך מאפשרת ללכת מאחוריה, שכן ההליכה סביב סטופות הייתה (ונשארה) מרכיב נפוץ בפולחן הבודהיסטי (פראדקשינה).
לשתי המערות המאוחרות יש תקרה גבוהה בצורת קורות עץ מדומים שנחצבו בסלע, ומעריכים שבתקרת שתי המערות המוקדמות היו בפועל קורות עץ, וההנחה שהעץ המקורי נרקב.
בשני האולמות המאוחרים יש סידור יוצא דופן למדי (שנמצא גם במערה 10 באלורה), כאשר בחזית הסטופה מגולף תבליט גדול של הבודהה, כשהוא עומד במערה 19 וכשהוא יושב במערה 26. מערה 29 היא אולם צ'איטיה מאוחר שבנייתו הופסקה.
צורת העמודים בעבודה של התקופה הראשונה פשוטה מאוד והם אינם מעוטרים, כאשר שני אולמות הצ'איטיה משתמשים בעמודים מתומנים פשוטים, שעליהם צוירו אחר כך תמונות של בודהה, אנשים ונזירים בגלימות.
בתקופה השנייה העמודים היו מגוונים הרבה יותר, ולעיתים קרובות שינו פרופיל לאורכם, ועם כותרות מגולפות מפוארות, שהתפשטו לרוב לרוחב.
עמודים רבים מגולפים על כל פניהם במוטיבים פרחוניים ואלוהיות מהאיאנה, חלקם מחורצים ואחרים מגולפים בעיטורים לכול אורכם, כמו במערה 1.
הציורים במערות אג'אנטה מספרים בעיקר את סיפורי הג'טאקה.
אלו אגדות בודהיסטיות המתארות את לידותיו הקודמות של הבודהה.
אגדות אלו משבצות מוסר קדום וידע תרבותי הנמצאים גם במעשיות ובאגדות בטקסטים של ההינדים והג'אינים.
סיפורי ג'טאקה מודגמים באמצעות דוגמת החיים והקורבנות שהקריב בודהה במאות גלגולי העבר שלו, שם הוא מתואר כמי שנולד מחדש כחיה או אדם.
ציורי קיר שרדו מקבוצות המערות המוקדמות וגם המאוחרות יותר.
ניתן לציין גם כמה קשרים עם אמנות גנדהארה, ויש עדויות לסגנון אמנותי משותף.
בארבע מהמערות המאוחרות יותר יש ציורי קיר גדולים ושמורים היטב, שלדברי ג'יימס הארלה, "באו לייצג את ציור הקיר ההודי בפני שאינו מומחה", ומייצגים "את התהילה הגדולה לא רק של גופטה אלא של כל האמנות ההודית".
הפרסקו של אג'אנטה הם ציורים קלאסיים ועבודת אמנים הבטוחים בעצם, ללא קלישאות, עשירים ומלאים.
הם מפוארים, חושניים וחוגגים יופי גופני, היבטים שצופים מערביים מוקדמים חשו כי הם מזעזעים בצורה שאינה הולמת מערות אלה, הנחשבים כמיועדים לפולחן דתי ולחיי נזירים סגפניים.
הציורים נעשו ב"פרסקו יבש", צבועים על גבי משטח טיח יבש ולא על טיח רטוב.
נראה כי כל הציורים הם יצירתם של ציירים הנתמכים על ידי פטרונים מתוחכמים.
אנו יודעים ממקורות ספרותיים כי אמנות הציור הייתה נפוצה ומוערכת בתקופת גופטה.
שלא כמו ציורי קיר הודים רבים, הקומפוזיציות לא הוכנו ברצועות אופקיות כמו אפריז, אלא מראות סצנות גדולות המתפשטות לכל הכיוונים מדמות או מקבוצה אחת במרכז.
גם התקרות צבועות במוטיבים דקורטיביים מתוחכמים ומשוכללים, רבים מהם מקורם בפיסול.
הציורים במערה 1, שעל פי ספינק הוזמן על ידי הארישנה עצמו, מתרכזים באותם סיפורי ג'טאקה המציגים את חייו הקודמים של בודהה כמלך, ולא כצבי או פיל או חיית ג'טאקה אחרת.
הסצנות מתארות את בודהה כמי שעומד להתנער מחיי המלוכה.
באופן כללי נראה כי המערות המאוחרות נצבעו על שטחים מטויחים כאשר עבודות החציבה נמשכו במקומות אחרים במערה, כפי שמודגם במערות 2 ו-16 בפרט.
על פי תיאורו של ספינק על כרונולוגיית המערות, נטישת העבודות בשנת 478 לאחר תקופה עמוסה קצרה מסבירה את היעדר הציורים במערה 4 ובמקדש מערה מספר 17, כשהאחרונה טויחה כהכנה לציורים שמעולם לא נעשו.
הציורים ועבודות האומנות במערה נשחקו עקב בליה ופעילות אנושית.
לכן, אזורים רבים של הקירות, התקרות והעמודים הצבועים הם מקוטעים.
הנרטיבים המצוירים של סיפורי ג'טאקה מתוארים רק על הקירות, שדרשו את תשומת הלב המיוחדת של המאמינים.
הם דידקטיים באופיים, שנועדו ליידע את הקהילה על תורתו של בודהה וחייו באמצעות לידות מחדש.
הצבתם על הקירות חייבה את המאמין לעבור דרך המעברים ול"קרוא" את הנרטיבים המתוארים בפרקים שונים.
הפרקים הנרטיביים מתוארים בזה אחר זה, אם כי לא בסדר ליניארי.
זיהויים מהווה תחום מרכזי במחקר מאז גילוי האתר בשנת 1819.
הכרונולוגיה של ספינק וההיסטוריה של המערות
וולטר ספינק פיתח בעשורים האחרונים כרונולוגיה לתקופת העבודה השנייה באתר, שבניגוד לחוקרים קודמים, הוא מציב את כולה במאה החמישית.
זאת בהתבסס על עדויות כמו כתובות וסגנון אמנותי, תיארוכים של אתרי מקדשי מערות סמוכים, כרונולוגיה השוואתית בין השושלות ובשילוב עם האלמנטים הרבים שלא הושלמו במערות.
הוא מאמין שקבוצת המערות הקדומה יותר, שכמו חוקרים אחרים הוא מתארך רק בערך, לתקופה "בין 100 לפנה"ס - 100 לספירה", ננטשה בשלב מאוחר יותר לחלוטין ונותרה כך "במשך יותר משלוש מאות שנים".
מצב זה השתנה במהלך תקופת הקיסר ההינדי הארישנה משושלת וקאטאקה, ששלט מ-460 עד מותו בשנת 477, שמימן חציבת מערות חדשות רבות בתקופת שלטונו.
שלטונו של הארישנה הרחיב את אימפריית וקאטאקה של מרכז הודו, כך שהיא כללה גם רצועה של החוף המזרחי של הודו.
אימפריית גופטה שלטה בצפון הודו באותה תקופה, ושושלת פלאווה במרבית החלק הדרומי.
לדברי ספינק, הארישנה עודד קבוצה של מקורבים, ביניהם ראש ממשלתו וראהאדבה, ואופנדרגופטה, מלך שהיה וסאל של הארישנה, שבאזור עליו שלט שוכנת אג'אנטה, לחצוב מערות חדשות שהוזמנו באופן אינדיבידואלי, חלקן מכילות כתובות המתעדות את התורמים.
פעילות זו החלה במערות רבות בו זמנית בסביבות 462. פעילות זו הושעתה בעיקר בשנת 468 בגלל איומים מצד מלכי אסמקה הסמוכים, שהיו אף הם וסאלים של הארישנה.
לאחר מכן נמשכה העבודה רק במערה 1, התרומה של הארישנה עצמו, ומערות 17–20, בהזמנת אופנדרגופטה.
בשנת 472 המצב היה כזה שהעבודה הופסקה לחלוטין, בתקופה שספינק מכנה "פסק הזמן", שנמשכה עד שנת 475 לערך, אז החליפו מלכי אסמקה את אופנדרגופטה כשליטים המקומיים.
ספינק טוען כי האסמקה הרסו את התאים בכניסה למערה 19, אך סינג חולק על כך.
העבודות חודשו אז, אך שוב הופרעו על ידי מותו של הארישנה בשנת 477, זמן קצר לאחר מכן הופסקה החציבה הגדולה, למעט במערה 26, שמלכי אסמקה מימנו בעצמם.
מלכי אסמקה פתחו במרד נגד בנו של הארישנה, שהביא לסיומה של שושלת וקאטאקה.
בשנים 478–480 לספירה החציבה העיקרית של פטרונים חשובים הוחלפה בשפע של "פולשנים" - פסלים שנוספו למערות קיימות, ומקדשים קטנים במקום בו היה חלל ביניהם.
אלה הוזמנו על ידי אנשים פחות חזקים, כמה נזירים, שלא הצליחו בעבר להוסיף תוספות לחציבות הגדולות של השליטים ואנשי החצר.
הם התווספו לחזיתות, למשקופים של הכניסות ולקירות בתוך המערות.
לדברי ספינק, "אחרי 480 לא נוצרה שוב ציור אחד באתר".
עם זאת, קיימת כתובת רשטרקוטה מחוץ למערה 26 המתוארכת לסוף המאה השביעית או תחילת המאה השמינית, מה שמרמז על כך שהמערות לא ננטשו עד אז.
ספינק אינו משתמש במונח "בקירוב" בתאריכים שלו, אך אומר כי "צריך לאפשר מרווח טעות של שנה או אולי אפילו שנתיים בכל המקרים".
מערות אג'אנטה נבנו בתקופה בה סגדו בו זמנית גם לבודהה וגם לאלים ההינדים בתרבות ההודית.
לדברי ספינק וחוקרים אחרים, המלכים נותני החסות של שושלת וקאטאקה של מערות אג'אנטה סגדו ככל הנראה לאלים הינדים ובודהיסטים כאחד.
על כך מעידים כתובות בהן השליטים הללו, הידועים בדרך כלל כהינדואיסטים אדוקים, קידשו מערות בודהיסטיות.
לפי ספינק: "האפשרות לסגוד גם לבודהה וגם לאלים ההינדים עשויה בהחלט להסביר את השתתפותו של ורהאדבה כאן, בדיוק כפי שהיא יכולה להסביר מדוע הקיסר הארישנה עצמו יכול היה לתת חסות למערה 1 יוצאת הדופן, אף על פי שרוב החוקרים מסכימים שהוא בהחלט היה הינדי, כמו מלכי וקאטאקה הקודמים".
לוח טרקוטה של האלה דורגה, התגלה גם במנזר ויהארה הבנוי מלבנים שרופות ושוכן מול המערות בגדה הימנית של הנהר ואגור שנחפר לאחרונה.
זה מצביע על כך שבעלי המלאכה סגדו לאלה.
על פי יוקו יוקושי וולטר ספינק, החפצים שנחפרו מהמאה החמישית בסמוך לאתר מצביעים על כך שמערות אג'אנטה העסיקו מספר גדול של בנאים.
מערה 1 נבנתה בקצה המזרחי של הצוק בצורת פרסה והיא כיום המערה הראשונה בה נתקל המבקר.
המערה הזו, כשהיא נחצבה לראשונה, הייתה בעמדה פחות בולטת, ממש בסוף השורה.
על פי ספינק, זו אחת המערות האחרונות שנחצבו, כאשר האתרים הטובים ביותר כבר נוצלו, ומעולם לא נחנכה לפולחן באופן מלא על ידי הקדשת דמות הבודהה במקדש המרכזי.
ההוכחה לכך היא היעדר משקעים מפויחים ממנורות החמאה על בסיס הפסל במקדש, והיעדר נזק לציורים שהיה קורה אם הווים שנועדו לתליית זרים סביב המקדש היו בשימוש במשך תקופה כלשהי.
ספינק קבע כי הארישנה קיסר משושלת וקאטאקה מימן את הקמת המערה, וזה בא לידי ביטוי בדגש על דימויים של מלוכה במערה, כאשר מסיפורי ג'טאקה נבחרו אלו שבהם מסופר על חייו הקודמים של הבודהה שבה היה מלך.
לצוק יש כאן מדרון תלול יותר מאשר במערות אחרות, ולכן כדי להשיג חזית גדולה גבוהה היה צורך לחצוב הרבה יותר לתוך המדרון על מנת לייצר חצר גדולה מול החזית.
במקור הייתה אכסדרת עמודים מול החזית הנוכחית, שניתן היה לראות "גמורה למחצה בשנות ה-80 של המאה ה-19" בתמונות של האתר, אך היא התמוטטה לגמרי, והשרידים, אף על פי שהכילו גילופים נאים, הושלכו ברשלנות למטה במורד לתוך הנהר, ושם הם אבדו.
למערה זו (35.7 מטרים × 27.6 מטרים) יש את אחת החזיתות המגולפות המשוכללות ביותר, עם פסלי תבליט על האנטבלטורה והזיזים, ורוב המשטחים מעוטרים בגילוף דקורטיבי.
יש סצנות מגולפות מחייו של בודהה, כמו גם מספר מוטיבים דקורטיביים.
אכסדרה דו-עמודית, הנראית בתצלומים מהמאה ה-19, נחרבה מאז.
למערה יש חצר קדמית עם תאים שמולם פרוזדורים עם עמודים משני הצדדים.
למערה מרפסת עם תאים פשוטים משני קצותיה.
היעדרם של פרוזדורים עם עמודים בקצותיהם מרמז כי המרפסת לא נחצבה בשלב האחרון של אג'אנטה כאשר הפרוזדורים עם העמודים הפכו למקובלים.
רוב אזורי המרפסת היו מכוסים פעם בציורי קיר, מהם נותרו קטעים רבים, במיוחד על התקרה.
ישנם שלושה פתחים: פתח מרכזי ושתי דלתות צדדיות.
שני חלונות מרובעים נחצבו בין הפתחים כדי להאיר את חללי הפנים.
אורכו של כל קיר בתוך האולם כמעט 12 מטרים וגובהו 6.1 מטרים.
שנים עשר עמודים יוצרים אכסדרה מרובעת התומכת בתקרה ויוצרים מעברים מרווחים לאורך הקירות.
על הקיר האחורי נחצב מקדש ובו פסל מרשים של בודהה יושב, כשידיו נמצאות במודרה דהרמאצ'קראפראווארטאנה.
ישנם ארבעה תאים בכל אחד מהקירות: השמאליים, האחוריים והימניים, אם כי בגלל העתק בסלע אין בקצות המעבר האחורי.
הציורים על התקרות והקירות של מערה 1 מכסים את הקירות והתקרות.
הם במצב שימור סביר, אם כי התוכנית המלאה מעולם לא הושלמה.
הסצנות המתוארות הן בעיקר דידקטיות (נועדו לחנך), דתיות אדוקות ומקושטות, עם סצנות מסיפורי ג'טאקה על חייו הקודמים של בודהה כבודהיסטווה, חייו של גאוטמה הבודהה ושל אלו המעריצים אותו.
שני הציורים המפורסמים ביותר באג'אנטה הם שתי דמויות בגודל על טבעי של הבודהיסטוות המגינות ווג'ראפני משני צידי הכניסה למקדש בודהה על קיר המעבר האחורי (ראה איורים לעיל).
ציורי קיר משמעותיים אחרים במערה 1 כוללים את סיפורי ג'טאקה על סיבי, סנקאפלה, מהאג'אנקה, מהומגגה וצ'מפייאה.
ציורי המערות מראים גם את הפיתוי של מארה, את נס סרוואסטי שבו הבודהה מופיע בו זמנית בצורות רבות, את סיפור ננדה, ואת סיפורם של סידהארתה ויסודהארה.
מערה 2, הסמוכה למערה 1, ידועה בציורים שהשתמרו על קירותיה, תקרותיה ועמודיה.
היא נראית דומה למערה 1 ונמצאת במצב שימור טוב יותר.
מערה זו ידועה בעיקר בזכות המיקוד הנשי שלה, גילופי הסלעים המורכבים ויצירות האמנות בצבע, אולם היא אינה שלמה וחסרת עקביות.
אחד מציורי הקיר במאה ה-5 במערה זו מציג גם ילדים בבית ספר, כאשר אלה בשורות הראשונות שמים לב למורה, בעוד שאלה בשורה האחורית מוצגים מוסחים ומשחקים.
מערה 2 (35.7 מטרים × 21.6 מטרים) החלה בשנות ה-60 של המאה החמישית, אך נחצבה בעיקר בשנים 475–477 לספירה, ככל הנראה בחסות והשפעתה של אישה הקשורה קשר הדוק לקיסר הארישנה.
יש לה מרפסת שונה לגמרי ממערה 1. אפילו גילופי החזית נראים שונים.
המערה נתמכת על ידי עמודים חסונים, מעוטרים בעיצובים.
המרפסת הקדמית כוללת תאים הנתמכים על ידי פרוזדורים עם עמודים משני קצותיה.
האולם כולל ארבע אכסדרות התומכות בתקרה ומקיפות כיכר במרכז האולם.
כל זרוע או אכסדרה של הכיכר מקבילים לקירות האולם המתאימים, תוך יצירת מעבר ביניהם.
לאכסדרות יש קורות סלע מעליהן ומתחתיהן.
הכותרות מגולפות ומצוירות בשלל נושאים דקורטיביים הכוללים מוטיבים קישוטיים, אנושיים, בעלי חיים, צמחים ואלים למחצה.
גילופים העיקריים כוללים את האלה האריטי.
היא אלוהות בודהיסטית שבמקור הייתה השדה של האבעבועות השחורות ואוכלת ילדים, שהבודהה המיר לאלה של הפוריות, לידת ילדים קלה וכזו המגנה על תינוקות.
הציורים על התקרות והקירות של מערה 2 פורסמו באופן נרחב.
הם מתארים את סיפורי ג'טאקה של המסה, וידהורפנדיטה, רורו, וקשנטי ופוראנה אבדנה.
ציורי קיר אחרים מראים את הנס של סרוואסטי, אשטבהיה אוולוקיטשוורה ואת חלומה של מאיה.
כשם שהסיפורים המאויירים במערה 1 מדגישים את המלכות, אלה במערה 2 מציגים נשים אציליות וחזקות רבות בתפקידים בולטים, מה שמוביל להשערות שהפטרון של המערה הייתה אישה לא ידועה.
בקיר האחורי של המרפסת יש פתח במרכז, המאפשר כניסה לאולם.
משני צידי הדלת חלון בצורת ריבוע להאיר את פנים המערה.
מערה 3 היא רק התחלה של חפירה.
לטענת ספינק חציבתה התחילה ממש בסוף התקופה האחרונה של העבודה וננטשה במהרה.
המערה אמורה הייתה להיות מנזר שלם ורק החפירות המקדימות של מרפסת עמודים קיימות.
המערה הייתה אחד הפרויקטים האחרונים שהחלו באתר.
ניתן לייחס את תאריך בנייתה ל-477 לספירה, רגע לפני מותו הפתאומי של הקיסר הארישנה.
העבודה נעצרה לאחר חציבת הכניסה שנותרה מחוספסת.
מערה 4, ויהארה (מנזר בודהיסטי), מומנה על ידי מתורה (Mathura), שכנראה לא היה אציל או אחד מאנשי חצר המלוכה, אלא בודהיסט עשיר אדוק בדתו.
זו הוויהארה הגדולה ביותר בקבוצת המערות שנחנכו ראשונות בקבוצה השנייה, מה שמרמז שהיו למתורה עושר והשפעה עצומים מבלי שהיה נושא משרה בכירה במדינה.
היא ממוקמת גבוה משמעותית, אולי משום שהאומנים הבינו שאיכות הסלע במפלס התחתון ובאותו גובה כשל המערות האחרות הייתה ירודה, והיה להם סיכוי טוב יותר לחצוב ויהארה מרכזית במקום גבוה יותר.
אפשרות סבירה נוספת היא שהמתכננים רצו לחצוב בסלע בור מים גדול נוסף בצד שמאל של החצר למען דיירים נוספים, שיקוף של צד ימין, תוכנית המשתמעת מגובה התאים הקדמיים בצד שמאל.
הסקר הארכאולוגי של הודו מתארך את המערה למאה השישית לספירה.
ספינק, לעומת זאת, מתארך את חנוכת מערה זו מאה שנה קודם לכן, בערך בשנת 463 לספירה, בהתבסס על סגנון בנייה וכתובות אחרות.
במערה 4 יש עדויות לקריסה דרמטית של תקרתה באולם המרכזי, כנראה במאה ה-6, דבר שנגרם על ידי גודל חלל המערה ופגמים גאולוגיים בסלע.
מאוחר יותר ניסו האמנים להתגבר על פגם גאולוגי זה באמצעות העלאת גובה התקרה באמצעות חפירה עמוקה יותר בבזלת.
למערה יש תוכנית ריבועית, והיא כוללת דמות גדולה של בודהה בתנוחת הטפה המוקף מצדדיו על ידי בודהיסטוות ומעליו מרחפות נימפות שמימיות.
היא מורכבת ממרפסת, אולם היפוסטילי, מקדש עם חדר כניסה וסדרת תאים לא גמורים.
מנזר זה הוא הגדול ביותר מבין מערות אג'אנטה, והוא משתרע על שטח של כמעט 970 מטרים רבועים (35 מטרים × 28 מטרים).
המשקופים המגולפים של דלת הכניסה מרהיבים ביופיים כשבצד ימין מגולף בודהיסטווה כמי שמגן בפני "שמונה הסכנות הגדולות".
הקיר האחורי של המרפסת מכיל את פאנל התפילה של אוולוקיטשוורה.
קריסת התקרה של המערה השפיעה כנראה על התוכנית הכוללת שלה, וגרמה לה להישאר בלתי גמורה.
רק פסלו של בודהה והפסלים הגדולים האחרים הושלמו, ולמעט מה שהמממן ראה כאלמנטים החשובים ביותר, כל האלמנטים האחרים בתוך המערה לא צוירו מעולם.
מערה 5 נטולת פיסול ואלמנטים אדריכליים למעט מסגרת הדלת.
בפיתוחים המעוטרים על המסגרת יש דמויות נשיות עם יצורי מקארה מיתולוגיים הקיימים באומנויות ההודיות העתיקות ומימי הביניים.
בניית המערה החלה כנראה בסביבות שנת 465 לספירה, אך ננטשה מכיוון שבסלע יש פגמים גאולוגיים.
הבנייה חודשה בשנת 475 לספירה לאחר שהמלכים משושלת אסמקה התחילו מחדש בעבודות במערות אג'אנטה, אך ננטשה שוב כאשר האומנים והמממנים עצבו מחדש והתמקדו במערה 6 המורחבת הסמוכה למערה 5.
היא מורכבת ממקדש, אולם בשני המפלסים.
המפלס התחתון מחוזק בעמודים ויש בו תאים צמודים.
באולם העליון יש גם תאי משנה.
המקדשים בשני המפלסים כוללים דמות בודהה בתנוחת ההוראה.
במקום אחר, הבודהה מוצג במודרות שונות.
הקירות במפלס התחתון מתארים את אגדות נס סרוואסטי והפיתוי של מארה.
רק הקומה התחתונה של מערה 6 הושלמה.
בקומה העליונה הלא גמורה של מערה 6 יש הרבה פסלי קדושים פרטיים, ומקדש בודהה.
המפלס התחתון של מערה 6 היה ככל הנראה החציבה המוקדמת ביותר בשלב הבנייה השני.
שלב זה מאופיין בשימוש בנושאים של זרם המהאיאנה בבודהיזם והוא מסמל את תקופת הרנסאנס של שושלת וקאטאקה של שיקום אג'אנטה שהחל כארבע מאות לאחר בניית המערות בשלב הקודם של זרם טהרוואדה.
נראה שהקומה העליונה לא הייתה מתוכננת בתחילת הבנייה, והיא נוספה במחשבה שנייה, כנראה בערך בזמן שהאדריכלים והאומנים נטשו את העבודות הנוספות על הסלע הפגום מבחינה גאולוגית של מערה 5 הסמוכה.
גם במערה 6 התחתונה וגם במערה העליונה יש סימנים לטעויות ניסוי גסות ושגיאות בבנייה.
עבודות המערות היו ככל הנראה בעיצומן בין השנים 460 עד 470 לספירה, והיא הראשונה שמציגה את הבודהיסטוות המלווים.
בניית המערה העליונה החלה ככל הנראה בשנת 465, התקדמה במהירות והעמיקה הרבה יותר בסלע מאשר במפלס התחתון.
הקירות ומשקוף הדלת של המקדש בשני המפלסים מגולפים בצורה מורכבת.
אלה מציגים נושאים כמו מקארות ויצורים מיתיים אחרים, אפסארות, פילים בשלבי פעילות שונים, נשים מנופפות לשלום או מסבירת פנים.
המפלס העליון של מערה 6 הוא משמעותי בכך שהוא מציג בודהיסט אדוק בתנוחה כריעה לרגליו של בודהה, סימן לנוהלי הסגידה עד המאה ה-5. לבודהה הגדול של המקדש יש כס מלכותי משוכלל, אך הוא הסתיים בחופזה בשנת 477–478 לספירה, כאשר המלך הארישנה מת.