tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2020 פורסם למתן תוקף תוכנית פינוי בינוי של רחוב המשלך שלמה הכולל פינוי והריסה של כ-200 יחידות דיור ב-17 מבנים שונים ובינוי של כ-1,200 יחידות דיור ב-12 בניינים רבי קומות, שטחים לבנייני ציבור ושטחי ציבור לגינות ומסחר.
בשכונת נווה דוד פועלים כשישה בתי כנסת, המאופיינים באוכלוסיות שונות.
כמו כן קיים בשכונה מקווה טהרה לנשים ובית חב"ד המספק שירותי דת לתושבי האזור.
בעבר היה הרב מרדכי בן-נזרי רב השכונה, ומאז שיצא לגמלאות התפקיד אינו מאויש.
כמו כן בשכונה נמצא מתחם בתי הקברות בחיפה שמשמש לקבורה על פי השתייכות עדתית ודתית ובית העלמין הצבאי של העיר חיפה.
בשכונת נווה דוד קיים מרכז קהילתי המקיים חוגים וכנסים קהילתיים ומתפעל את שלוחת הנוער המיועדת לבני הנוער של השכונה ונמצאת בגבול שבין שכונת נווה דוד לשכונת רמת-הנשיא.
כמו כן בשכונה פעילים חניכי תנועת הצופים אשר נמצאים בשנת שירות טרם גיוסם לצה"ל והם מפעילים את שבט העוגן של התנועה אשר חידש פעילותו בשנת 2002, וכן יוזמת התנועה פעילויות רבות לטובת ילדי השכונה.
כמו כן, הוקמה בשכונה גינה קהילתית הנמצאת מאחורי בית ספר קורצ'אק ובה ערוגות פרטיות אשר התושבים מגדלים בה את תוצרתם.
בגינה מתקיימות סדנאות העשרה בתחום החקלאות העירונית, ימי בישול של הייבול אותו מגדלים התושבים, נטיעות בטו בשבט ועוד.
בשכונה פועלת מרפאה של קופת החולים כללית ובה ניתנים שירותי רפואת משפחה ואחיות ושירות בית מרקחת, כמו כן במקום ניתנים שירותים סוציאליים בשיתוף המחלקה לשירותים חברתיים של עיריית חיפה.
בשכונה קיימים מעונות ובהם מעון לגיל הרך של ארגון ויצו, גני ילדים לגילאי טרום-חובה וחובה, גן לגילאי טרום-חובה בחינוך הממלכתי-דתי, וספרייה עירונית.
בשכונה נמצאים בית הספר היסודי "נירים", המיועד לילדי השכונה, "בית הספר ע"ש יאנוש קורצ'אק", ובית הספר "עופרים", המיועדים לילדי החינוך המיוחד.
כמו כן הוקם בשכונה המרכז הטכנולוגי של רשת התיכונים עתיד שנפתח בשנת 2014 ומיועד לתלמידי הרשת הלומדים לימודים טכנולוגיים ומגיעים אליו ללימודי סדנאות.
בשנת 2018 הועבר בית-ספר בסמ"ת, ששמו הוסב ל"בסמת החדש" לבניין המרכז הטכנולוגי.
כמו כן בשכונה נמצא גן מילו"א, גן העשרה שבו נפגשים הילדים עם יצירות אמנות תוך לימוד השפה האמנותית, לימוד טכניקות עבודה והתנסויות בחומרים מגוונים המותאמים לגיל הרך.
לגן זה מגיעים במהלך שנת הלימודים ילדי הגנים באזור מערב העיר לימי עיון והעשרה.
אגף השיקום של משרד הביטחון
בכניסה הצפונית לשכונה נמצא בניין מחוז חיפה של אגף השיקום במשרד הביטחון.
בבניין שוכנת הנהלת המחוז, אגף שיקום הנכים, המחלקה לשירותים רפואיים במשרד הביטחון, אגף הרווחה לנכי המשרד ושירותי תעסוקה.
כמו כן, בבניין זה נמצאת היחידה להכוונת חיילים משוחררים אליה מגיעים חיילים בסמוך או עם תום שירות החובה שלהם, על מנת לקבל שירותי השמה וייעוץ, הדרכה לאחר השירות הצבאי ושירותים נוספים.
בשכונה הוקם גן ציבורי לזכרם של בני העיר חיפה אשר התגוררו באזור מערב חיפה בעת שנפלו במערכות ישראל ובפעולות האיבה, הגם הוקם בשנות ה-90, בחלקו העליון הוקם מתקן משחקים ממנו יוצאים שני שבילים אשר מובילים אל האנדרטה אשר הוקמה לזכרם של הנופלים ונמצאת בחלק התחתון של הגן.
הפיגוע במסעדת מקסים אומנם התרחש בצומת מקסים הסמוכה לשכונה, אך חללי הפיגוע אינם מונצחים באנדרטה זאת מאחר שבצומת הוקמה אנדרטה בה מונצחים חללי הפיגוע.
בפועל עד היום (2016) לא הונצח חלל אשר נפל בפעולות איבה באנדרטה וכיום מונצחים בה רק חללי צה"ל.
כפר סמיר במקור ישב לחוף הים בקטע המרכזי שמול חוף דדו כיום.
כיום נמצא כפר סמיר בפתחו של נחל שיח, והוא מיושב על ידי תושבים אחמדים.
נווה דוד הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במערב הכרמל, בתוך העיר חיפה.
האתר ידוע בשל הממצאים העשירים מהתרבות הכבארית הגאומטרית, שנוצרו כ-18,000 – 15,000 שנים לפני זמננו.
ציידים-לקטים בני מיננו (האדם הנבון) ישבו במחנה בתקופה זו, שלהי עידן הקרח האחרון, והותירו אחריהם קבורות, כלי אבן ועצמות מאובנות של בעלי חיים.
באתר השתמרו גם ממצאים בני כ-8,000 שנה מהתקופה הנאוליתית הקראמית.
חשיבותו של האתר כפולה: זהו אחד האתרים העשירים ביותר בישראל מהתרבות הכבארית הגאומטרית.
בנוסף, חקירתו מתעדת את אחד המחנות הארעיים האחרונים לפני הופעת יישובי הקבע שחלה מיד לאחר מכן, בשלב התרבות הנאטופית באותו אזור.
האתר ממוקם מדרום לשכונת נווה דוד בחיפה, ומכאן כינויו.
הוא שוכן בשיפולי המצוק המערבי של הר הכרמל, במקום שבו נחל שיח יוצא למישור החוף ובמרחק של כקילומטר אחד מזרחית לקו החוף הנוכחי של הים התיכון, בגובה של כ-60 מטרים מעל פני הים הנוכחיים.
שני מעיינות קטנים נובעים היום בנחל שיח, במרחק של כמה מאות מטרים מזרחית לאתר.
בתקופת היישוב באתר, מעט לאחר שיא עידן הקרח האחרון, פני הים היו נמוכים משמעותית מהיום ומישור החוף היה רחב הרבה יותר.
הממצאים הפרהיסטוריים התגלו תחת כיפת השמיים, אך ממזרח לאתר, במעלה המדרון, קיימות כמה מערות הרוסות עם שרידים פרהיסטוריים דלים.
האתר התגלה בשנת 1983, בעקבות סלילת הכביש הקיים במקום (רחוב המלך שלמה).
עבודות העפר חתכו את המדרון שבו נמצא האתר וחשפו אדמת חרסית חומה משלהי תקופת הפליסטוקן, עשירה בכלי צור מסותתים.
הסטודנט אורי וינרב מאוניברסיטת חיפה, בהנחיית הגאולוג הצרפתי אנרי לאוויל, סקר את המקום באותה שנה וזיהה נכונה את כלי הצור כשייכים לתרבות פרהיסטורית.
שטח האתר הוערך כעולה על 1000 מ"ר.
בשנים 1984 – 1990 נחפר האתר על ידי דניאל קאופמן, מטעם אוניברסיטת חיפה.
קאופמן חפר שטח מלבני של כ-55 מ"ר וגילה במרביתו את שכבת החרסית החומה, מופרעת בכמה מקומות בידי בורות מאוחרים בהרבה, ככל הנראה מהתקופה הכלקוליתית או תקופת הברונזה הקדומה.
השכבה עשירה מאוד בכלי צור מסותתים ועצמות בעלי חיים.
לפי טיפוסי כלי הצור הנפוצים, כמיקרוליתים (להבונים משובררים) בצורת טרפז או מלבן, נקבע זמנה של השכבה לאמצע התקופה האפיפלאוליתית, לשלב התרבות הכבארית הגאומטרית.
שתי עצמות תוארכו בעזרת תיארוך פחמן-14 מכויל לטווח גילים של כ-16,800 – 15,100 שנים לפני זמננו.
הממצא הבולט ביותר היה שתי קבורות אדם, שבאחת מהן נמצאו שברי כלי אבן.
החל משנת 2014 חודשו החפירות באתר על ידי דני נדל וראובן ישורון, מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
המשלחת הרחיבה את החפירה למזרח וגילתה את המשכה של השכבה האפיפלאוליתית למזרח ולצפון.
מטרות המשלחת המחודשת הן לעמוד על אופי היישוב באתר והארגון המרחבי של המחנה, לתארך באופן מדויק יותר את תקופת היישוב באתר ולחקור את הטכנולוגיה, הכלכלה והסביבה בתקופה זו.
התרבות הכבארית הגאומטרית בנווה דוד
האתר הארכאולוגי משקף סדרה של התיישבויות רבות באותו מקום בטווח זמן שאיננו ידוע לאשורו.
מחקר גאוארכאולוגי מצא כי הממצאים באתרם וכי רמת ההשתמרות גבוהה למדי.
לא נמצאו סימנים בולטים לערבוב שכבות האדמה בגלל פעילות של בעלי חיים או תהליכי סחיפה ובליה.
מסקנה זו נתמכה על ידי חיבורים של עצמות בעלי חיים בהקשרן האנטומי (כלומר, עצמות שונות מאותו בעלי חיים לא התפזרו לאחר השלכתן) ועל ידי פיזור אקראי ברובו של הפריטים המאורכים.
הנ"ל ברובם שוכבים אופקית ומצביעים לכל רוחות השמיים, כמצופה ממפלס חיים קדום שלא נוקה או התערבב לאחר מכן.
שרידים מיקרוסקופיים של אפר ופיטוליתים, ככל הנראה מהדלקת מדורות במחנה, נמצאו במקומות מסוימים המעידים על מיקום חלק ממתקני הבעירה בעבר.
למרות זאת, קשה לראות בשטח החפירה ארגון מובחן של פעילויות.
החוקרים מקשרים זאת להתיישבות ארוכת טווח יחסית באתר (כמה שבועות עד חודשים); במחנות כאלה קיימים אזורי פעילות שונים אבל ההבחנה ביניהם מיטשטשת בגלל פעילות האדם.
שתי קבורות התגלו בחפירת קאופמן, כשמונה עד עשרה מטרים ממזרח לכביש הקיים היום.
קבר 1 וקבר 2. קבר 1, השמור יותר, שייך לגבר בוגר שנטמן בבור שדופן חלקית באבנים גדולות וכוסה באבנים ובשברי כלי אבן.
שני הנקברים שכבו על הצד.
לפי המחקר הארכאוזואולוגי והטפונומי, תושבי האתר הסתמכו בעיקר על ציד צבי ארץ-ישראלי ויחמור פרסי.
בנוסף נתפסו בעלי חיים קטנים כצב יבשה, ארנבת ושועל מצוי.
עצמות סנאי זהוב שנמצאו בחפירות מצביעות על קיומו של מין זה בשלהי הפליסטוקן של הכרמל.
מקצת מהמיקרוליתים באתר מפגינים סימני פגיעה שהם תוצאה של שימוש בהם לציד, כחלק מחצים או חניתות.
מחקר סימני השימוש המיקרוסקופיים ודגמי השבירה של כ-90 מיקרוליתים מהחפירה המחודשת, שנטמנו ביחד בבור קטן, אישר כי כמחציתם חוברו לקת ושימשו כחודים של כלי ציד, ככל הנראה חצים.
רבים אחרים שימוש למגוון פעילויות שאינן קשורות לציד, כעיבוד עץ, קציר צמחים וחיתוך בשר.
החוקרים מצביעים על הגמישות הטכנולוגית של תושבי האתר, אשר היו מסוגלים לייצר מיקרוליתים כאלה בכמויות גדולות ובממדים דומים ולשבץ אותם במגוון גדול של כלים.
על הכלכלה הצמחית והסובב הצמחי באתר לא ידוע כמעט דבר, אך שרידים מיקרוסקופיים של פיטוליתים ופחם-עץ שמתגלים בחפירה החדשה יאפשרו לחקור גם פן זה.
חפצים סמליים נדירים למדי בשלב האמצעי של התקופה האפיפלאוליתית.
שני פריטים כאלה נמצאו באתר: חלוק צור מאורך ומכוסה בקליפה גירנית, שעליה נחרטו קווים מקבילים, וחלוק נוסף עם חריטות לא מאורגנות.
התקופה הנאוליתית הקראמית בנווה דוד
ממצאים פזורים מהתקופה הנאוליתית הקראמית, בעיקר שברי חרסים וכלי צור מעטים האופייניים לתקופה (להבי מגל, ראשי חץ וגרזן), התגלו בבורות שנחפרו לתוך השכבה האפיפלאוליתית.
סגנון הקרמיקה ועיטוריה מצביעים על כך שהאתר נושב ככל הנראה בזמנה של תרבות יריחו IX של ראשית התקופה הנאוליתית הקראמית, המתוארכת באתרים אחרים לכ-8400–7500 שנים לפני זמננו.
מקצת הבורות רוצפו או דופנו באבנים ורובם מלאים באבני גיר.
אחד מהבורות מלא באפר ובשרידים מיקרוסקופיים של צמחים (פיטוליתים) ששימשו לבעירה.
השימוש המדויק באתר בתקופה זו איננו ידוע, וייתכן שמדובר באזור מלאכה שהיה סמוך ליישוב כלשהו.
נווה חיים היא שכונה בצפון-מערב חדרה, שנוסדה ב-1933.
נווה חיים שוכנת בחלק הצפון מערבי של חדרה.
היא גובלת בכביש חיפה-תל אביב הישן וסמוכה לבית חולים הלל יפה, למתחם הקניון מול החוף ולכביש 2. צמודים אליה שכונת יצחק מצפון, שכונת ויצמן ממערב, ושיכון הפועל המזרחי מדרום.
השכונה מורכבת מבתים פרטיים בלבד.
בשנת 1933 הקימה מועצת פועלי חדרה ועדת שיכון שהחלה לרכוש קרקע במטרה לשכן בה פועלים מחדרה שהתקשו למצוא מגורים במושבה.
לשם כך נרכשו 500 דונם, בעזרת חברת "ניר" וקופת מלווה של העובדים במושבה חדרה.
הקרקע נרכשה מפיק"א על שטח "ערב אל פוקרה", שנקרא כך על שם כפר ערבי ששכן בסמוך.
לכל יחידה הוקצה דונם וחצי והיא כללה משק עזר.
על פי החלטת הקרן הקיימת אליה נמסרה הקרקע, ועדת השיכון מסרה רבע מהקרקע לארגונים אחרים שאינם חברי ההסתדרות.
השכונה הוקמה ב-1935 ונרשמה כאגודה שיתופית.
ב-1936 נכנסו המתיישבים הראשונים שקודם לכן גרו בצריפים, לבתיהם שנבנו עבורם.
חלק מהמתיישבים היו עולים מגרמניה.
השכונה נקראה על שם חיים ארלוזורוב, איש תנועת העבודה שנרצח בשנת 1933.
בשנים הראשונות התקשו התושבים בהשגת עבודה קבועה, ונעשו ניסיונות שונים למצוא פתרונות לכך.
בין היתר ביוזמת תושבים בשכונה נפתחו בה מספר חנויות, החל בה ייצור בלוקים, לבנים ורעפים, נעשה ניסיון להקמת אגודת דייגים ועוד.
בשנת 1937 הקימו תושבי השכונה את קואופרטיב "הזיפזיף" שעסק בכריית חומרי בנייה בחוף הים של חדרה.
חברי הקבוצה נעזרו תחילה בגמלים לשם הובלת הזיפזיף, וכן בעגלות רתומות לפרדים.
בהמשך נעזרה הקבוצה במיכון להובלה ולכרייה.
ב-1945 רכשה הקבוצה משאית לשימושם.
נשות השכונה עבדו במשקי העזר, והיו מהן שעבדו בסלילת כבישים ובעבודות אחרות.
זמן קצר לאחר הקמת השכונה הופעלה בה צרכניה, גן ילדים שמנה 15 מילדי השכונה וספריה.
ילדים בגיל בית ספר למדו בבית ספר בחדרה.
בשכונה נוסד "בית בוגר" ששימש לפעילות תרבותית.
בשנת 1947 נחנך בית קולנוע שהיה בנוי ללא גג וכלל 300 מקומות ישיבה.
הקולנוע היה בבעלותם של האחים משה ויוסף שחר, והוא פעל עד לשנת 1958.
אנשי השכונה התארגנו מבחינה ביטחונית ורכשו נשק כהגנה מפני ערביי האזור.
שמות הרחובות בשכונה ניתנו על שם מנהיגים והוגי דעות שהשתייכו לתנועת העבודה בהם רחוב על שם יוסף אהרונוביץ', רחוב על שם מנחם אוסישקין, משה בלינסון, א.ד.
גורדון, יוסף חיים ברנר ואוסקר כהן, מראשי הקהילה בגרמניה שתרם ספרים לספרייה בשכונה.
בתחילת שנות ה-40 החלה סלילת כבישים בשכונה.
הרחוב הראשון שנסלל היה שדרות אהרונוביץ'.
עקב המרחק מחדרה לחצו התושבים להקים בית ספר בשכונה.
ב-1944 נפתחו הכיתות הראשונות בשכונה לילדי כיתה א' וב'.
בית הספר סונף לבית החינוך במושבה.
שרר בו מחסור בכיתות לימוד וילדים משנתנונים שונים למדו יחד.
משגדלה השכונה נחנך בה בית הספר "ניצנים" הקיים עד היום.
ב-1946 התיישבו בשכונה ראשוני העולים במחנה.
עם קום המדינה צורפה השכונה לשטח השיפוט של חדרה.
נכסי השכונה ובהם מכון המים, הבאר ומגדל המים שנבנו בכספי המתיישבים הועברו מאוחר יותר לידי העירייה.
בשכונת פועל בית הספר הממלכתי "ניצנים" ופנימיית תלפיות לילדים בסיכון.
בשכונת יצחק השכנה פועל בית הספר הממלכתי-דתי "מוריה" וישיבת בני עקיבא בית שמואל.
נווה גנים היא שכונה בצפונה של קריית מוצקין.
שכונת נווה גנים הוקמה בסוף שנות ה-80 בקריית מוצקין, ושמה ניתן לה על שם פרויקט בנייה גדול של חברת גב-ים, שהייתה חברה קבלנית דומיננטית במקום.
בעת שנבנתה בצפונה של קריית מוצקין, הייתה מנותקת פיזית מן העיר.
גבולות השכונה הם כביש 4 ממזרח, מפעל רפא"ל מצפון, מסילת הרכבת בקו נהריה-חיפה ממערב, ורחוב צה"ל מדרום.
השכונה כוללת בנייה רווייה בלבד.
עם הקמתה הוקמו בה בניינים בני עד 8 קומות.
בעשור השני של המאה ה-21 נבנו בשכונה גם בניינים בני 15 קומות ויותר.
בשכונה בית ספר יסודי על שם עליזה בגין, מתנ"ס על שם אופירה נבון, קאנטרי קלאב עירוני, ומרכז מסחרי קטן.
נווה גרנות היא שכונה בירושלים, הממוקמת בסמוך למוזיאון ישראל, לגבעת רם ולעמק המצלבה, בין השכונות רחביה, רסקו, גבעת מרדכי ונווה שאנן.
השכונה נקראת על שמו של אברהם גרנות, פעיל ציוני מחותמי מגילת העצמאות, שכיהן כיושב ראש הקרן קיימת לישראל.
נווה גרנות נבנתה מעל שכונת ניות.
בתודעה הציבורית, ההבדל בין שתי השכונות הסמוכות הוא מטושטש, וגם תושבי ירושלים נוטים לבלבל בין שתי השכונות.
בשכונה ממוקמת מכללת מכון שכטר למדעי היהדות, שתוכננה על ידי האדריכלית עדה כרמי-מלמד.
נווה חן היא תת-שכונה בדרום-מזרח העיר תל אביב-יפו ונחשבת כחלק מכפר שלם, הגובלת בשכונות יד אליהו ממזרח ובשכונות רמת חן ורמת הטייסים ממערב.
רחוב מעפילי אגוז הוא הציר המרכזי של נווה חן, וממנו יציאות לרחובות משניים לכיוונים מזרח ומערב.
החלק הדרומי של רחוב מעפילי אגוז מאופיין באופן היסטורי בבניינים בני ארבע קומות, אשר חלק גדול מהם עוברים בימים אלה (אוגוסט 2020) תהליך של התחדשות עירונית במסגרת תמ"א 38 או פינוי בינוי.
החלק הצפוני של הרחוב מאופיין בבניינים בני 8 קומות, מסתיים בדרך ללא מוצא, והוא נחשב לשקט ומרווח יותר.
לשכונה שתי כניסות מרכזיות – הכניסה המזרחית מדרך הטייסים והכניסה הדרומית מרחוב מח"ל, וכן כניסה קטנה נוספת מכיוון מערב, דרך רחוב סנפיר.
שכנותיה ממזרח ומצפון – רמת הטייסים (7/10), תל חיים (7/10) ורמת חן (9/10) - זכו לדירוגים גבוהים יותר.
}תחנת 'פארק וולפסון', הממוקמת על הקו הסגול של הרכבת הקלה, צפויה להיפתח בשנת 2026 בגבול הצפוני של השכונה (כמסומן במפה משמאל).
הנהנים המרכזיים ממיקום התחנה הם הדיירים בחלק הצפוני של רחוב מעפילי אגוז.
בשכונה עוברים שני קווי אוטובוס – 4 ו־16 – אשר מובילים ללב העיר תל אביב, לחוף הים ולתחנות הרכבת הסמוכות, גם בימי שבת במתכונת של מונית שירות.
בשכונה מספר בתי ספר יסודיים, אשר המוכר שבהם, בית הספר 'תל-חי.
מצפון לשכונה נמצא מתחם 'אורות', ובו בית הספר עירוני ט' ומכללת אורט סינגלובסקי.
בסמיכות למתחם קיים תכנון עקרוני להקמת מתחם המכללות ובו מכללה להנדסה.
מרכזים קהילתיים - קאנטרי קהילתי בית בארבור משרת את תושבי השכונה וכולל חדר כושר, בריכה קיצית וחורפית, אודיטוריום, קונסרבטוריון למוזיקה, אולם ספורט, מגרשי ספורט, חדרי סטודיו לפעילות חוגים וכיתות לימוד.
במסגרת הקאנטרי מתקיימות פעילויות תרבות, חינוך ופנאי לכל הגילאים ובכל התחומים, תוכניות להוראה והכנה לבגרות, פעילות קהילתית מגוונת, קייטנות קיץ, פעילות נוער ועוד.
מרכזים מסחריים - בפינת הרחובות מעפילי אגוז וסנפיר נמצא המרכז המסחרי המרכזי של השכונה, ובו סופרמרקט, סניף בנק וחנויות נוספות.
בפינת הרחובות מעפילי אגוז ומח"ל ישנו מרכז מסחרי נוסף.
ריאות ירוקות - בחלקו הצפוני של רחוב מעפילי אגוז נמצא פארק שרני, ובקרבת השכונה נמצאים פארק אדית וולפסון ופארק מנחם בגין (פארק דרום).
מרכזי ספורט - בנוסף לקאנטרי בית בארבור, מרכז הטניס של תל אביב נמצא בקרבת השכונה, בינה לבין שכונת יד אליהו.
החל משנת 2019 החלה השכונה בתהליכי התחדשות עירונית מואצים, אשר באים לידי ביטוי בעיקר ברחוב מעפילי אגוז, עם מספר רב של פרויקטים במסגרת תמ"א 38.
בשנים האחרונות מורגשת בשכונה חדירה של שוכרים רבים - בעיקר זוגות ומשפחות צעירות - המשווים לשכונה נופך חי וצעיר יותר מבעבר.
בחודש ינואר 2021 פרסמה עיריית תל אביב-יפו מסמך מדיניות לשכונה, אשר צפוי להתוות את הדרך לפיתוח משמעותי של האזור.
נווה המדבר ג'אלו (Jalo או Jalu, או Gialo) הוא נווה מדבר בתוך בקירנאיקה, שבלוב, הממוקם ממערב ימת החול הגדולה וכ־250 ק"מ דרומית־מזרחית למפרץ סידרה.
ג'אלו נחשב לנווה מדבר גדול וגודלו הוא 19 על 11 ק"מ.
סביב ג'אלו מספר יישובים, הגדול שבהם הוא העיירה ג'אלו, שהייתה הבירה המנהלית של מחוז ג'אלו בין השנים 1983 עד 1988, אז הפך האזור לחלק ממחוז אג'דאביא ונכון לשנת 2007 הוא כיום חלק ממחוז אל־והאט.
בגלל מיקומה והיותה מקור מים, היה למקום חשיבות אסטרטגית במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה המקום החליף ידיים מספר פעמים בין כוחות בעלות הברית לכוחות הציר.
מבצע נייסטי היה מבצע פשיטה במהלך ספטמבר 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כוח Z – כוח גדודי מכוח ההגנה של סודאן.
נועד לסייע בכוחות הפושטים שלוקחים חלק במבצע הסכמה, במבצע קרוואן ובמבצע ביגמי.
מטרת הפעולה: השתלטות על נווה מדבר ג'אלו במדבר לוב כדי לסייע בנסיגת הכוחות המעורבים בפעולות האחרות.
המבצע נכשל בעקבות גילוי התוכניות לארבע הפעולות על ידי הגרמנים על גופתו של קצין בריטי הרוג במבצע הסכמה.
הכוח האיטלקי בלם בקלות את ההתקפה בליל ה־15–16 בספטמבר.
המים בנווה מדבר ג'אלו מלוחים למדי (3,880 חלקים למיליון).
במים יש אלקליין עם pH של 7.4 והם קשים מאוד עם מלחים מומסים רבים בנוסף לנתרן כלורי.
בנוסף לג'אלו, נווה המדבר תומך בקהילות הבאות:
נווה וב הוא מקפא קרחוני (נווה), באזור חוף פנל של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הנווה ממוקם בראשו של קרחון סיפרר.
שמו של הנווה ניתן לו על ידי משלחת החקר הצפונית (the Northern Party) מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1966–1967.
הנווה נקרא על שמו של איש יחסי הציבור של המשלחת דקסטר ווב (Dexter Webb), אשר נהרג בטרם החל לכהן בתפקידו.
נווה אליעזר היא תת-שכונה בדרום מזרח תל אביב-יפו, המהווה חלק מכפר שלם ומשויכת לרובע 9.
השכונה הוקמה בשנות ה-70 על חורבות הכפר הערבי סלמה.
בעבר השכונה נודע כמוקד של סמים ופשע.
בעשורים האחרונים השכונה הפכה למעט יוקרתית יותר, ומחירי הדירות שבה עלו.
בנובמבר 2020 החל פרויקט פינוי-בינוי משמעותי בשכונה שכלל בינוי של כמאות דירות.
בשכונה פועל מרכז קהילתי המפעיל חוגים, אולם ספורט וספריה.
בנוסף על כך, בשכונה פועל גם בית חב"ד.
נווה גן היא שכונת יוקרה בצפון־מערב פתח תקווה.
השכונה הגובלת בצפון בשכונות אם המושבות, אם המושבות החדשה, בדרום בשכונת רמת ורבר, במערב בקריית אריה ובמזרח בשכונת קרול.
בשכונה גרים כ-17,000 תושבים, ומקור שמה הוא על שם החברה הקבלנית שבנתה את בנייניה הראשונים.
השכונה הוקמה בסוף שנות ה-90 כשכונה עם בנייה לגובה של עד 8–9 קומות, ובשנים האחרונות היא עוברת לבנייה רוויה מואצת לגובה רב (16 קומות ומעלה).
במסגרת מבצע עם כלביא פגע בשכונה טיל איראני ממנו נהרגו ארבעה תושבים ונפצעו עשרות.
הקו האדום של הרכבת הקלה עובר בגבול הדרומי של השכונה, כאשר תחנת דנקנר ותחנת קרול הן התחנות היחידות לאורך גבול השכונה.
במרכז השכונה נמצא פארק רחב ידיים שנקרא על שמה של תמר בורנשטיין-לזר.
בפארק יש ציטוטים מכמה ספרי קופיקו שלה.
כמו כן, בצפון-מערב השכונה נמצאת גם חורשת אקליפטוסים, וישנו מספר גינות משחק קטנות יותר ושטחים ירוקים אחרים.
השכונה קרובה לפארק יד לבנים שברמת ורבר.
בשכונה נמצאים כ-40 גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים, בית ספר שש שנתי וסניפים של תנועות הנוער עזרא, בני עקיבא, והנוער העובד והלומד, כאשר סניף זה עבר אל שכונה זו לאחר ששכן בשכונת אם המושבות החדשה.
כיום הוא מקבל חניכים מבתי הספר השונים בשתי שכונות אלה.
מלבד הפארקים הירוקים והגינות בשכונה ובסביבתה, בשכונה נמצא גם "ספורטן פתח תקווה", הקאנטרי קלאב הגדול בפתח תקווה ובסביבתה.
נווה ברבור היא שכונה בתל אביב שנקראת על שם וולוורת ברבור וממוקמת בחלק הדרום מזרחי של העיר.
נווה ברבור נבנתה בשנות ה-70, יחד עם שכונות דומות, לאחר שחלקים מכפר שלם (סלמה) פונו מאוכלוסייתם היהודית.
בניגוד לכפר שלם השכנה, נווה ברבור היא שכונה של בניינים רבי קומות.
שכונת נווה ברבור ממוקמת בקצה המזרחי של תל אביב, כ-4 קילומטרים מחופי הים התיכון, בגובה של כ-40 מטרים מעל פני הים.
היא גובלת בצפון בשכונות יד אליהו ותל חיים, במערב בנווה צה"ל, בדרום בנווה כפיר ובמזרח בכפר שלם.
שטח השכונה גובל בצפון ברחוב דרך ההגנה, בדרום ברחוב מחל, במזרח ברחוב הרב אלנקווה ובמערב בשדרות דרך משה דיין.
לפיתוח השכונה יש אופי של בנייה צפופה למגורים ברב קומות.
בשנת 2007 התגוררו בנווה ברבור 4,403 תושבים.
בשנת 2012 התגוררו בשכונה 4,950 תושבים.
נווה בואודן או נווה בודן או מקפא בודאודן או מקפא בודן הוא מקפא קרחוני, באזור חוף שקלטון של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
רוחבו של הנווה 37 קילומטרים.
הנווה מומוקם בגובה של 1,800 מטרים מעל פני הים.
הנווה ממוקם דרומית להר מילר, בין רכס המלכה אליזבת לבין רכס המלכה אלכסנדרה.
הנווה התגלה בשנת 1958, על ידי המשלחת הניו זילנדית הדרומית ( the New Zealand Southern Party), של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (Commonwealth Trans-Antarctic Expedition ; בראשי תיבות: CTAE), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1955–1958 בחסות חבר העמים הבריטי, במטרה להגיע לקוטב הדרומי.
נווה בואודן נקרא על שם צ'ארלס בואודן, שהיה יושב ראש ועדת ים רוס, שארגנה את המשלחת של ניו זילנד למשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
קיבוץ-משלט נווה אילן היה קיבוץ-משלט בפרוזדור ירושלים שעלה על הקרקע בתאריך 27 באוקטובר 1946. היוזמה להקמת הקיבוץ משלט הייתה של דוד בן-גוריון יו"ר הסוכנות היהודית.
העלייה על הקרקע הייתה במסגרת העלייה של 14 הנקודות שביניהם עלו גם 11 הנקודות על הקרקע בנגב.
החלטת בן-גוריון להקים את הקיבוץ משלט בנקודה אסטרטגית זו הייתה במטרה להגן על הדרך העולה לירושלים.
שרידי הקיבוץ משלט הוכרזו על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאתר לשימור.
קיבוץ-משלט נווה אילן ההיסטורי שוכן על גבעה רמה בהרי יהודה המתנשאת לגובה 691 מטרים מעל פני הים.
מהנקודה קיימת תצפית היקפית על הרי יהודה, השפלה ובמערב עד חוף הים התיכון.
לפני קום המדינה נקרא המקום "חירבת' אל הוואה" (חורבת הרוחות) הנמצאת 12 קילומטרים מערבית לירושלים בסמוך לאבו גוש.
4 קילומטרים מערבה ממעלה החמישה, כ-6 ק"מ מזרחית לשער הגיא וכ-2 קילומטרים צפונית מערבית מכביש מס' 1 ת"א-ירושלים.
בכניסה למושב נווה אילן הנוכחי מטפס כביש פנימי מערבה עד למגרש חניה קטן משמאל ובמעלה גרם מדרגות מוצב שלט של קרן קיימת המתאר את סיפורו של הקיבוץ.
בהמשך המדרגות מובילות אל שרידיו של הקיבוץ-משלט שעל פסגת הגבעה.
מתוך מסמכי הארכיון הציוני המרכזי מתברר כי כבר בתחילת שנת 1946 מורה בן-גוריון (אז יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית) על הקמת 11 נקודות התיישבות בנגב, כדי למנוע מתוכנית מוריסון גריידי לחלוקת ארץ ישראל את הוצאת הנגב מהשטח המיועד למדינה היהודית ולחיפוש מקום אסטרטגי להגנה על כביש ירושלים חולדה במקרה מלחמה.
בתאריך 1 באוגוסט 1946 ראובן שילוח (איש מודיעין של ההגנה וראש לשכתו של בן-גוריון באותם ימים) סייר בסמוך לאבו גוש על גבעה מבודדת ותלולה משלושת עבריה שעליה נמצא בית אבן בלתי גמור, תקרתו הייתה עשויה מבטון והיו בו שלושה חדרים גדולים.
ליד הבית היה בור חצוב בסלע למי גשם.
ראובן התרשם מהתצפית הטובה שנשקפה מהמקום.
ממנה ניתן היה לראות עד לחוף הים התיכון שבמערב וירושלים שבמזרח.
בן-גוריון הבין מיד בחשיבות הקמת הנקודה להגנת הדרך לירושלים.
כי היישובים מוצא, קריית ענבים ומעלה החמישה שהיו כבר קיימים, לא יכלו להגן על הדרך לירושלים בגלל נחיתותם הטופוגרפית ורחוקם מהכביש, מאידך הדרך נשלטה על ידי עשרות כפרים ערביים, בהם סאריס (מושב שורש) ובית מחסיר שפעלו לחסימת הדרך לירושלים.
בן-גוריון אישר את המיקום דווקא באזור זה כדי להבטיח רצף התיישבות יהודית שתימנע את ניתוק ירושלים משפלת החוף במקרה מלחמה.
סיבה נוספת: הגנה על הכביש שבין חולדה לירושלים.
מיקומו האסטרטגי של קיבוץ-משלט נווה אילן על פסגה שלטת הכריע את ההחלטה.
דוד בן-גוריון, דחף לרכישת השטח על ידי הקרן הקיימת לישראל מהאפנדי הטורקי, מוכתר אבו גוש, בשם מחמוד רשיד, שהיה הבעלים, של בית האבן והחזיק במקום עדרי צאן על גבעת הטרשים החשופה.
קיבוץ-משלט נווה אילן הוקם על שטח של 1700 דונם.
מספרים שבזמן פעולות השיפוץ ירד עובד סולל בונה לתוך בור המים כדי לנקותו, הדליק סגריה ובגלל הגזים הרעילים בתוך הבור אירע פיצוץ והוא נהרג.
הגרעין המיישב שכלל 31 חברים, תוכנן לעלות על הקרקע במוצאי יום הכיפורים 6 באוקטובר 1946 במקביל לעליית 11 הנקודות בנגב.
אך בפועל הוא הגיע לנקודה רק כעבור 20 ימים בתאריך א' בחשוון תש"ו 26 באוקטובר 1946 לפנות ערב.
מאידך, ברשומות נכתב שרשמית היישוב עלה לקרקע יחד עם 14 הנקודות שהתיישבו בנגב ב־6 באוקטובר 1946.
מתיישביו הראשונים של הקיבוץ-משלט נווה אילן היו ברובם פליטים יוצאי צרפת, (בעיקר יתומים חסרי כל) שנדדו בשנים 1943–1945 ברחבי אירופה שהייתה נתונה בעיצומם של קרבות מלחמת העולם השנייה.
הם נאספו והוסתרו על ידי המחתרת הצרפתית האנטי נאצית "מאקי" וארגונים יהודיים כיחידים ובקבוצות קטנות שהוסתרו מעיני הגרמנים ובעיקר מעיניהם של אזרחים מלשינים מקומיים.
הם הסתתרו בכפרים נדחים ובעיקר ביערות שבשיפוליו הדרום מערביים של רכס הרי האלפים הצרפתים ובדרום צרפת.
כשבמחתרת הבינו שחייהם של הילדים בסכנה, באוגוסט 1944 הם העבירו את הילדים מעבר לרכס הרי הפירנאים לספרד ואנדורה.
המסע נמשך כשבוע ימים בשלג עמוק, בקור עז כשרק ביגוד דק לגופם.
חלקם אף לא שרד וקפא למוות במסע זה.
אחרי תלאות רבות הם הגיעו לברצלונה ובחסות "הג'וינט" הם שכנו את הילדים בבתי מלון.
כעבור מספר חודשים לאחר הסדרת אשרות כניסה לארץ ישראל (סרטיפיקטים) מממשלת המנדט, הם נשלחו בעיצומה של המלחמה לעיר הנמל קאדיס שבפורטוגל ובתחילת אוקטובר 1944 עלו 400 פליטים על האנייה GUINE שהפליגה דרך מצרי גיברלטר לארץ ישראל.
למרות אזהרת ממשלות אנגליה, ספרד ופורטוגל על חשש מפעילות צוללות גרמניות ומוקשים ימיים במימי הים התיכון הגיעה האניה במחצית אוקטובר 1944 לנמל חיפה.
כל פליטי השואה שהגיעו באנייה נשלחו למחנה המעצר בעתלית ששימש כמחנה מעבר.
מעתלית הם נשלחו להכשרה בקבוצים שבעמק הירדן והכנרת.
כעבור שנה הם התאחדו, לקבוצת עבודה אחת שנקראה קבוצת "טללים".
רוב החברים בקבוצת טללים קיבלו הכשרה לעבודה חקלאית בקיבוץ דגניה ב' שעל חוף הכנרת.
הצעירים שבגיל עליית הנוער שהו בקיבוץ כפר רופין שבעמק בית שאן, והדתיים שבהם קבלו הכשרה בקיבוץ שדה אליהו שגם הוא בעמק בית שאן.
כמה מחברי קבוצת טללים התגייסו ליחידות העבריות בצבא הבריטי.
בתום תקופת ההכשרה בדגניה ב', יצא הגרעין לעצמאות למחנה עבודה ליד חדרה.
שם הצטרפו אליהם החברים שסיימו את תקופת הכשרתם בכפר רופין.
כעבור שנתיים לערך הודיעה ההנהגה הציונית לקבוצת "טללים" שהיא נבחרה לעלות להתיישבות בהרי ירושלים.
חנה פרידמן (לולו) חברת גרעין טללים, מראשוני המתיישבים שהייתה נערה בת 18 תארה את המפגש הראשון עם ההר החשוף: "אנחנו שההינו בכפר רופין שבעמק הירדן בחום כבד מנשוא הגענו להרי ירושלים, מזג אוויר נעים והסביבה ההררית הקסומה, התאהבנו בסביבה ובמקום עד כלות.
הרגשנו שהגענו סוף סוף לביתנו שהוא ממש שלנו לאחר מסע תלאות מאירופה השסועה".
למרות הגבעה החשופה מוסיפה חנה, ללא אמצעי מחייה חברי הקבוצה שמחו בחלקם.
דרך העפר לא אפשרה עליה בכלי רכב לפסגה, הטיפוס להר היה רגלי ובעזרת קומץ חברי קריית יערים ופרדות שהושאלו מ"אבו גוש" העלו את מעט מטלטליהם.
עם העלייה על הקרקע, חברי הגרעין התמקמו באהלים ומאוחר יותר בשני צריפים, כשבית האבן שהיה קיים במקום ("חירבת' אל הוואה") בית האפנדי הטורקי מהמאה ה-19, שימש אותם בחיי היום יום.
מים הובאו בתחילה על גבי חמורים מאבו גוש ובהמשך במשאית, ממעלה החמישה או מקריית ענבים, מדי שבוע ונשפכו לבור המים שבחצר.
הלילות היו אפלים ללא חשמל.
באספת הקיבוץ-משלט הראשונה נבחר שמו "נווה אילן", בהמלצתו של יוסף וייץ איש הקרן הקיימת שספר לחברי הגרעין אודות ניצול שואה בשם יצחק מנדל, שנטע את העץ הראשון שלו באדמת הארץ.
בתקופה הראשונה לעלייה החברים עסקו בהכשרת הקרקע, בסיכול אבנים, בניית טרסות וכן בעבודות ייעור של הקרן הקיימת בהרים הסמוכים.
ב-27 באוקטובר 1946 התקיים טקס החנוכה הרשמי של היישוב בנוכחות קונסול צרפת בישראל, אלפרד שמלצר.
לקראת האירוע חברי הקיבוץ-משלט הטריים, ניקו את בית האבן, תקנו את הגג והשתמשו בו כחדר אוכל, ספרייה, מרפאה ובית דואר.
על הגג הם התקינו מרזבים לריכוז מי הגשמים למכל מים לשתייה.
בנובמבר 1947 קיבוץ-משלט נווה אילן נכלל ברשימת הנקודות העבריות המנותקות בתחומי המדינה הערבית, וצוין שהתגוררו בו 43 חברים.
בט"ו בשבט בתחילת 1948 התקיימו ביישוב נטיעות של הקרן הקיימת.
מאיר צחנובסקי שהוכשר בקרית ענבים וריכז את ענף המטעים בקיבוץ-משלט, סיפר, שבשל הקרקע הדלה ועל מנת לאפשר קליטת שתילים הם נאלצו לייבא אדמה במשאיות מהשפלה.
אך למרות זאת העצים לא הניבו כי שכבת הסלע מנעה התפתחות מערכת שורשים בריאה.
בתזכיר מתאריך 17 ביוני 1947 שנשלח ממזכירות הקבוצה למוסדות המיישבים מתואר מצבם של החברים כדלקמן: "נקודת ההיאחזות שלנו משתרעת על פסגת הר תלול בעלת קוטר של 100 מטרים.
על שטח מצומצם זה עומדים שני צריפים, בית ערבי המשמש חדר אוכל, מטבח, תחנת נוטרים ומרפאה.
הקמנו עם הזמן סככה המשמשת ארווה, רפת, לולים ומחסן המוקפים סביב חומת ביטחון.
שרשרת המבנים הוסיפו על הצפיפות והמחנק המסכנים את בריאות החברים.
עקב המחסור במקום להתפשטות, אין קבוצתנו יכולה לקלוט חברים נוספים, ולנוכח התנאים המיוחדים של המשק ההררי, המחייבים ידיים עובדות בהיקף גדול, גורם מצב זה לשיתוק בהתפתחות המשק ולניוון החברה".
מומחה המטעים של המחלקה להתיישבות, נחום ואקס (שגיב) סכם לאחר ביקורו בנווה אילן כי "מרבית השטחים גרועים מאוד וזה על אף הכשרת הקרקע היסודית שנעשתה בהם".
לדעתו ממאה דונם שהוכשרו, רק ארבעים דונם יתאימו לנטיעה, וגם אלה רק בתנאים קשים ביותר".
לאט לאט התגלתה העובדה שמחקלאות, יהיה קשה להתפרנס במקום.
עד סוף 1947 החיים בקיבוץ-משלט היו ללא חשמל.
" המטבח הסתייע במבערי נפט וגם התאורה בלילות סופקה על ידי מנורות נפט.
יום אחד התבשרנו שההסתדרות רכשה מלאי של גנרטורים לחלוקה ליישובים מבודדים.
זרם החשמל הביא חיים בלילות ושבעתיים רווינו נחת, כאשר היינו רכונים וקשובים למכשיר הרדיו היחיד ששכן בחדר האוכל, ובישר על החלטת האו"ם להקמת מדינה יהודית ב־29 בנובמבר".
בנוסף לקשיי החיים והפרנסה במקום, התגברה התנכלות ערביי האזור מהכפרים השכנים ליישובי פרוזדור ירושלים.
עוד יותר התגברה העוינות בתום השנה הראשונה לעלייה על הקרקע של גרעין טללים ובמיוחד לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על סיום המנדט הבריטי ותוכנית החלוקה.
לקראת סוף שנת 1947, התגברו פעולות האיבה של הכפריים הערבים כנגד היישובים היהודיים והדרכים ובמיוחד הדרך לירושלים.
הערבים ניתקו את הדרך לירושלים והחלה תקופת שיירות המזון לעיר הנצורה.
ב-15 בינואר 1948 הותקפה קבוצה של חברי קיבוץ נווה אילן שיצאו לעבוד בגינת הירק למרגלות הגבעה שעליה עמד הקיבוץ, על ידי ערבים מהסביבה.
בהתקפה נהרג אליעזר שוורץ מרקוביץ בן 20 ו-3 נפצעו קל.
פרדה אחת נהרגה והשנייה נשדדה.
אש שנפתחה מהיישוב הניסה את הערבים.
לאחר הכרזת דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל ב-15 במאי 1948 פרצה מלחמת העצמאות.
קיבוץ נווה אילן הפך למחנה צבאי (ליישוב משלט) ושימש בסיס יציאה לפעילות של פלוגות הפלמ"ח.
בראשית 1948 כפר אוריה והר-טוב נעזבו מיושביהם.
ב-8 במאי 1948 במסגרת מבצע מכבי, נווה אילן שימש בסיס יציאה של הפלמ"ח בכיבוש המבואות המערביים של שער הגיא והכפר הערבי סאריס (שורש), ששלט על משאבות המים העליונות של צינור המים לירושלים.
לקראת 15 במאי, בזמן הקרבות הקשים על הדרך לירושלים, הובא למקום גנרטור והופעלה תאורת הגדר.
ב־11 במאי 1948 הירדנים פתחו בהפגזת נווה אילן ומעלה החמישה, בהפגזה לא היו אבידות.
בסוף מאי 1948 פתח הלגיון הערבי בהפגזה כבדה מעמדות הלגיון שבכפר הערבי יאלו ונגרם נזק רב ליישוב.
חברי מעלה החמישה שהיו עדים להרעשה המסיבית סברו שלא נותרו ניצולים בקיבוץ נווה אילן.
עם שוך ההפגזה התברר שנפגעו רק פרות ועופות ומבנים ולא הייתה פגיעה בנפש.
בסיום הקרבות על הדרך לירושלים במבצע נחשון, אנשי הל"ה לנו לילה בקיבוץ בדרכם לגוש עציון.
בגלל מיקומו האסטרטגי של הקיבוץ על גבעה שלטת הוצבה בו עמדת איתות להעברת הודעות בין ירושלים לשפלה, חברות הקיבוץ הוכשרו לתפקידי האיתות להעברת תשדורות מתל אביב לירושלים.
הקיבוץ שימש אפוא משלט קדמי שמתפקידו להבטיח את הדרך לירושלים בלב שטח מיושב באוכלוסייה ערבית עוינת והיה נתון להרעשת תותחים תמידית של הלגיון הירדני.
לאורך כל מלחמת העצמאות חברי הקיבוץ היו מגויסים במקום כשהם מסייעים בין השאר לחילוץ שירות שהותקפו על ידי הערבים וכמוכן איישו בתורנות משלטים חיוניים בסביבה (בית ת'ול, סאריס).
אנשי המחתרת הצרפתית לשעבר חברי נווה אילן תפסו יחד עם אנשי חטיבת "הראל " את המשלטים לאורך הדרך, והבטיחו בכך את מעבר השיירות לבירה.
בעת הפוגות הקצרות בין הקרבות חזרו חברי הקיבוץ לעבודות פיתוח המשק וטיפול בענפי המשק שפיגרו ולמרות הקושי הרב, רוח האנשים הייתה מרוממת.
בשל קרבתו לגבול היה הקיבוץ יעד למסתננים (גם לאחר המלחמה) שהתגנבו בלילות וגנבו בעלי חיים, תוצרת חקלאית ואפילו בגדים מהמכבסה.
באוקטובר 1953 נרצח חבר הקיבוץ בחדרו בידי מסתננים.
במשק הושקעו מאמצים רבים, אך התוצאות היו דלות, תנאי עיבוד הקרקע בהרים היו קשים מאוד, חוסר הניסיון המקצועי וגם הדרכה לא הייתה.
ניכר פיגור רב בהתפתחות הענפים גם בגלל חוסר בידיים עובדות.
באותם ימים נוצר קשר מיוחד בין קהילת לונג איילנד שבמדינת ניו יורק ואנשי הקיבוץ.
אנשי הקהילה הופנו על ידי קרן היסוד למזכירות הקיבוץ ולאחר שהבינו את צורכי הקיבוץ תרמו, מערבל בטון ומדגרה לבקיעת אפרוחים, אבל התרומה שהתגלתה ככלי שימושי ויעיל ביותר לצורכי המשק היה "בולדוזר גדול".
מכונה זו סייעה רבות בהכשרת חלקות אדמה מסלעים ואף נשלחה תמורת תשלום לסייע בעבודות קבלנים בהכשרת קרקעות לצורך הקמת בנייני ציבור גדולים בירושלים.
כהוקרה לתרומתה של קהילת לונג איילנד וסול כהן נציגה, הקרן הקיימת העמידה שלט המציין זאת בדרך הכניסה לקיבוץ משלט.
גם משאיות שנקנו מכספי הקיבוץ, לא היה בהם דיי כדי לצמצם את הגרעון הגדל משנה לשנה.
במכתבו של מזכיר הקיבוץ אל מוסדות התנועה הוא פונה ברוב ייאוש בבקשה לסיוע, וכך כתב: ...
מצבו העגום של משקנו ידוע לכם.
סכנה צפויה ליישובנו אם לא ייעשה מאמץ עליון להקל עלינו את העומס לקיום המשק ההררי עם מספר מגוחך של 35 חברים ...
עלינו להתיישבות בתנאים קשים ביותר.
היו הבטחות גדולות של אנשים והן לא קוימו.
מתקרבת עונת הנטיעות, ואין פתרון יסודי מיידי, אז אין לנו עתיד.
זו השנה השלישית שאנו יושבים על צוק סלע, בתנאי דיור גרועים ביותר, ידענו את דלות המקום ללא קרקע ומים, אבל היה לנו רצון חזק לבנות כאן ישוב פורח ...
קיווינו כי נקבל עזרה להסגת מקורות פרנסה ...
מצבנו זה גורם לעזיבות רבות.
הקבוצה מצטמקת ומתנוונת והאחריות לכישלון מוטלת על מוסדות התנועה.
שם הם אומנו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', לקראת עליתם ארצה.
במסגרת ההכנות לעליית המעפילים פליטי השואה לאניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז-EXODUS 1947" יועדה הקבוצה הצרפתית לעזור לצוות הפיקוד של האנייה בהשלטת סדר בעת ההפלגה וכצוותי התנגדות כנגד החיילים הבריטים בניסיונות השתלטות על האנייה.
בהגיעם ארצה לאחר שהבריטים גרשו אותם לגרמניה, הם נשלחו להכשרה בקיבוץ גבע ועם הכרזת העצמאות ופרוץ הקרבות הם השתתפו בהגנה על קיבוץ גבע.
כעבור שנה בהפוגה הראשונה, נקראה הקבוצה לקיבוץ נווה אילן כדי לתגבר אותו משום שהיה במצוקה.
עד מהרה מעפילי האקסודוס מהקבוצה הצרפתית השתלבו במשימות הביטחון ובתגבור ענפי המשק השונים.
שאול (שארל) רוזנבלום חבר הקיבוץ, מתאר את החיים והקליטה בקיבוץ: "בהגיענו לקיבוץ כעבור מספר ימים קיבלנו הדרכה צבאית, איך לטפל בנשק היות שנווה אילן היה יישוב ספר.
לא רחוק מהקיבוץ שכן הכפר הערבי הנטוש "בית ת'ול".
כל שבוע הקיבוץ שלח 12–15 חיילים לשמור על הגבול.
החיים התחלקו לשניים: שבוע פעילות צבאית בכפר ושבוע בסיקול אבנים באזור ההררי.
אחרי שהחליטו לנטוע עצי פרי היה צורך להשקיע הרבה עבודה כדי להכין את השטח לנטיעות.
עסקנו בסיקול אבנים, איסוף אבנים ובעקירת סלעים בעזרת לום וכל זאת בעבודת ידיים.
כל אחד קיבל דלי מים לכל הצרכים.
בתום מלחמת העצמאות בעת הסכמי שביתת הנשק ברודוס על גבולות המדינה התברר שנווה אילן נכללת באזור השליטה הירדני.
סא"ל משה דיין חבר הוועדה נתן הוראה לעלות מטוס לצלם את הרכס.
הודות לצילום זה הוזז קו הגבול עם ירדן כך שהקיבוץ נשאר בשטח ישראל על הגבול עם ירדן.
במהלך מלחמת העצמאות נהרגו 5 חברי קיבוץ נווה אילן.
קשר מיוחד נרקם עם ערביי "אבו גוש" כאשר המוכתר מחמוד רשיד שממנו נרכשו קרקעות קיבוץ נווה אילן קבע קו מדיניות שהנחה את אנשיו במהלך השנים "עם יהודים עדיף לעשות עסקים מאשר מלחמה".
מאידך, התקיימו יחסים עוינים עם ערביי הכפרים סאריס מדרום ובית ת'ול.
מדי פעם אנשי הלגיון הירדני הפגיזו בתותחים ומרגמות מכיוון בידו והראדר את קיבוץ נווה אילן.
פולְקֶה בֶּרְנָדוֹט, הרוזן מוויסבורג (2 בינואר 1895 – 17 בספטמבר 1948) היה דיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל משא ומתן לשחרור כ-31,000 אסירים ממחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית, בהם 450 יהודים מדנמרק ששהו במחנה טרזיינשטט.
האסירים שוחררו ב-14 באפריל 1945. לאחר מכן תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות.
נרצח בירושלים על ידי אנשי ארגון לח"י שהתנגדו לתוכניתו וטענו שהיא פרו-ערבית.
בתאריך 29 בינואר 1952 נערך טקס (סולחה) בחדר האוכל של קיבוץ נווה אילן לזכרו של הרוזן פולקה ברנדוט שנרצח בידי אנשי "הלח"י " בתאריך 17 בספטמבר 1948 כמחאה על קידום הצעתו למסור את ירושלים לידי הערבים במסגרת תוכנית השלום שגיבש בעת ששימש נציג האו"ם בארץ ישראל.
הטקס כלל נטיעת יער על שמו שנקרא "יער ברנדוט" לימים שונה שמו ל"יער מלכי שוודיה".
בטקס בחדר האוכל של הקיבוץ השתתפו: הרמטכ"ל יגאל ידין, דב יוסף (שר ההספקה והקיצוב), משה שרת (שר החוץ) מיופה הכוח של ממשלת שוודיה, ראש מטה האום בארץ ישראל, משה ברנסון נציג הקיבוץ יוזם האירוע ואנשי נווה אילן.
פרשת פינאלי (Finaly), אשר התרחשה בין השנים 1945–1953, עסקה בהשבתם של האחים רוברט וג'רלד פינאלי, יתומים יהודים שהוריהם נרצחו באושוויץ, לחיק משפחתם.
בני הזוג פינאלי, יהודים אוסטרים אשר התגוררו סמוך לעיר גרנובל שבצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה, הפקידו בשנת 1944 את ילדיהם במעון יום ביישוב, מחשש שמא יתגלו על ידי הגסטפו וישלחו למחנה ריכוז.
משנאסרו ההורים ונשלחו אל מותם באושוויץ, הועברו היתומים לידי מנזר קתולי ושם גדלו וחונכו כנוצרים.
מאחר ששפתם הייתה צרפתית הם נשלחו לקיבוץ דוברי צרפתית.
בתאריך 27 ביוני 1953 עם הגיעם של האחים לישראל, קיבוץ נווה אילן קלט את האחים פינאלי, גד (ג'רלד) ורוברט.
משה/מוריס ברנסון שהיה מזכיר הקיבוץ אימץ את האחים ודאג לקליטת "העולים החדשים" והקיבוץ נערך לכל הנדרש בהתאם.
ילדי הקיבוץ חברו מיד לשני האחים, ובאסיפה הכללית החברים החליטו פה אחד להזמין את ילדי פינאלי להישאר בקיבוץ כל עוד יחפצו בכך ועד אשר יקלטו בחיים הישראלים.
בהמשך שני האחים התגייסו לצה"ל.
רוברט פינאלי למד רפואה ועבד עד לפרישתו כמנתח ילדים במרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע, וגד (ג'רלד) שירת בצבא קבע.
באפריל 1954 נחנך במקום בית תרבות על שם נחום הרמן שהוקם במימון קרן היסוד ובחודש יוני היו חילופי יריות בקיבוץ בין צה"ל והירדנים.
בשנת 1955 נבנה במקום שלד של בית הבראה.
פיתוח המשק החקלאי בתנאי ההר על קרקע דלה, וחלומות ההתרחבות בתחום ענפי האירוח, דרשו מהחברים כוחות עבודה מעל ומעבר ליכולתם.
קיבוץ נווה אילן נזקק לתגבורת דחופה שלא הגיעה.
התנועה הקיבוצית לא יכלה לספק לו גרעינים חדשים מתוך הנוער הישראלי ואף המעיין של חלוצים מהארצות דוברות צרפתית יבש.
מתשעים חברי הגרעין הצרפתי עזבו במשך הזמן חברים רבים וחלקת אף חזר לצרפת.
נוצרו קשיים כספיים, תוכניות בנייה הופסקו באמצע.
רכזי ענפים החלו לעזוב, ענפי משק הוזנחו ומשבר חברתי קשה איים על עצם קיום היישוב.
הקיבוץ פנה לעזרת מזכירות תנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, הם בקשו לשלוח מתיישבים נוספים לתגבור המקום, אך אלו לא הגיעו ומאידך עבודה שכירה נאסרה בתנועה הקיבוצית.
למרות כל ההתראות מגורמים מומחים בתחום החקלאות, אנשי מקצוע וראשי מזכירות הקיבוץ באשר לדלות הקרקע ולצורך הדחוף בכוח אדם עמדו מוסדות התנועה "איחוד הקבוצות והקיבוצים" בסירובם לצרף גרעינים נוספים או אף לאשר העסקת שכירים שלדבריהם גורם העלול להרוס את המבנה המשקי והמרקם החברתי.
תחושת הייאוש החלה לכרסם בליבות החברים.
משבר פקד גם בחיי החברה בנווה אילן.
בראשונה נטשו שלושים חברים, כחמישה ירדו עם ילדיהם לצרפת.
אחרים נתמכו מכספי קרובים מחוץ לארץ ויצאו להסתדר בעיר.
כארבעים חברים עוד דבקו זמן מה בהר שננטש, עד שבדצמבר 1956 עזב אחרון החברים.
בהשאירם אחריהם תקוות רבות ובעיקר אכזבות, שנים מבוזבזות וחובות לבנקים ולתנועה.
בשנת 1956 עזבו אחרוני הקיבוצניקים את הקיבוץ.
אך במקום נותרו המשק חיי כגון: רפת, לול וענפי פלחה, מטעים והחווה לגידול פטריות.
עזיבת הקיבוץ התקבלה כמכה קשה לכוחה של התנועה ההתיישבותית.
האורות הכבויים סימלו לא רק את חולשת התנועה הקיבוצית אלא את זו של היישוב היהודי כולו.
היה צורך דחוף להחזיר את החיים לרכס ההרים הזה ולא רק מטעמי יוקרה, בעיקר מהטעם הביטחוני.
תחילה, הייתה כוונה להקים במקום את בית הספר החקלאי שיועד לקום בעין כרם.
אולם העובדים של בית הספר החקלאי סירבו לעזוב את ירושלים.
על פי הסיכום הנהלת בית הספר החקלאי "הכפר הירוק" תקבל אחריות על המקום ו"עלית הנוער" תספק במשך הזמן עתודות של נוער עולה.
מחלקת ההתיישבות תזרים כספים מתאימים לאפשר ישובו מחדש של המקום שנעזב.
המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית שלחה למקום מתכננים ומהנדסים, מנהלי עבודה ועובדים לחידוש מבני המגורים ושפוץ מבני הציבור לרבות המטבח וחדר האוכל.
גויסו מורים, מחנכים ומדריכים לענפי המשק.
אחד המדריכים היה אברהם (בובי) פלטה מחברי הקיבוץ שעזבו, שהתמחה ועסק בענף המטעים בקיבוץ המשיך אחר כך כמדריך מטעים במוסד שהוקם.
בקיץ 1956 הגיעו למקום כ־50 בני נוער מהכפר הירוק בשתי כיתות י"ב "שמיניסטים" עם צוות של 15 מורים ומדריכים.
אליהם הצטרפו כ־100 ילדי עולים שהגיעו ממרוקו בגילאים 14–15 שהגיעו עם "עלית הנוער" מרביתם ללא הורים.
אף על פי שהיישוב ננטש, היו רשומים ביישוב כ-20 תושבים ובבחירות לכנסת החמישית הוצב קלפי עבור נוה אילן בקריית יערים הסמוכה.
בתום מלחמת העצמאות, עם שוך הקרבות, על אף התנאים הקשים התפנו החברים במרץ רב לשיקום המקום ואף לפתח את ענפי המשק שהוזנחו: רפת עם שישים חולבות, לול עם תשעת אלפים מטילות ובית אימון גדול, גן ירק, נגריה תעשייתית, פלחה ומספוא על שטח של 3000 דונם בשפלה.
ומכון לגידול פטריות תרבותיות מזן שמפיניון, שהיה גאוות הקיבוץ בפתוח תעשייתי ייחודי.
להקמת מכון הפטריות נשלח חבר הקיבוץ אהרון עציוני לצרפת על מנת ללמוד את נושא הגידול והקמת המכון.
המכון היה בנוי ממבנה בטון אטום לאור שמשחו על קירותיו אספלט שחור כדי ליצור את האפלולית והלחות הנדרשים לגידול.
סוד גידול השמפיניון הוא בערבוב זבל סוסים ואדמה בתנאי טמפרטורה, לחות ואיטום מבוקרים למניעת כניסת חיידקים.
אחת לשלושה חודשים שווקו הפטריות למסעדות היוקרה בשפלה.
קהילת לונג איילנד תרמה לקיבוץ כדי לסייע לו, מערבל בטון משוכלל ובית אימון משוכלל לגידול אפרוחים עבור הלול המתפתח.
תרומה מיוחדת שתרמה הקהילה ניו יורקית היה בולדוזר (טרקטור זחלי) אשר שיפר בצורה נכרת את קצב סיכול הסלעים להכשרת הקרקעות.
הכלי הייחודי ואולי היחידי באזור ירושלים הופעל על ידי פריץ, באותה תקופה סייע הבולדוזר בפינוי שלג ברחובות ירושלים ואף עמד לרשות קבלנים אשר רצו להכשיר שטחים סביב העיר לבנית בניינים.
מהרווחים מהפעלת הבולדוזר נרכשה משאית הפארגו הראשונה של הקיבוץ.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1 במאי 1950 מנה הקיבוץ כ־110 חברים, כולל קבוצת 25 חברי גרעין אקסודוס, (הקבוצה מצפון אפריקה דוברי הצרפתית) שהתקבלו לחברות בקיבוץ ובני נוער שהיו בהכשרה.
הקיבוץ היה בתנופת פיתוח, הקמת בתי הקבע, הרפת, הלול ואף שימש דוגמה להצלחה קיבוצית פורצת דרך ומוקד עליה לרגל של קבוצות ולביקור משלחות מצרפת.
לאור הצפיפות בראש הגבעה החלו להכשיר את הקרקע במורדות שלה לבנית מבני מגורים לחברים, בית ילדים וחדר אוכל שנתרם על ידי ממשלת שוודיה, נרקמו תוכניות להפוך את המקום לאתר קיט ואפילו גויסו כספים ממשקיעים בצרפת לבניית בית הבראה מודרני לנופשים מקומיים וליהודים מחוץ לארץ.
עבודות הבניה כולן בוצעו על ידי חברי הקיבוץ.
כעבור מספר חודשים קיבל הקיבוץ תקציב לבניית בנייני מגורים.
ענף הבניה הפך דומיננטי והיו נחוצים הרבה ידיים עובדות וגם כמות רבה של חומרי גלם כגון חצץ מסוגים שונים, כדי לחסוך בכסף הציע אחד החברים לפרק מכונת גריסה ישנה (כנראה מימי הטורקים) שהייתה במחצבה הסמוכה.
שיפוץ המכונה נמשך מספר ימים ולאחר ניסיונות רבים ניתן היה להפעיל את המכונה ואז החלה תנופת הבניה.
בתחילה נבנתה בריכת מים סגורה, ובהמשך בתי מגורים, רפת, חדר גנרטור ועוד.
עם עלית הגרעין הראשון לקיבוץ לא הובאו ילדים למקום.
רק למשפחת ברנסון מוריס ואנט היה בן שנולד בפריס.
מאחר שלא היו תנאים לטיפול בילדים בנווה אילן הוחלט להשאיר את היולדות, התינוקות והילדים בחדרה למשך מספר חודשים.
משפחת ברנסון התגוררה במשך כארבעה חודשים בקיבוץ קריית-ענבים עם בנם שמוליק בן השלוש.
חנה פרידמן סיפרה שהחליטה לעסוק בטיפול ילדים עוד בעת שהייתה נערה בכפר רופין ולשם כך הוכשרה בבית החולים בעפולה במשך כשנה.
מששבה לנווה אילן החלו להקים את בית הילדים לתינוקות שהחלו להיוולד.
כשגזרת ירושלים הייתה נתונה להפגזות בלתי פוסקות הועברו היולדות והתינוקות לחדרה, ולאחר מספר חודשים עם שוך ההפגזות הוחזרו לשואבה.
בהפוגה הראשונה לכשנבנו המבנים הראשונים הוקצה מבנה לבית הילדים.
נותרו סימני שאלה באשר לסיבות נטישתו של הקיבוץ.
מה היה חלקם של המוסדות המיישבים בפירוקו?
מדוע נעלם הקיבוץ מעל דפי ההיסטוריה הציונית?
הסיבה החשובה מכולם לנטישה הייתה, עומס יתר שהיה על מיעוט החברים בקיבוץ, מבלי שהמוסדות המיישבים ובתנועה הקיבוצית, נתנו מענה בתגבור כוח אדם ולחלופין לא הייתה מספיק גמישות במתן אפשרות לגייס עובדי חוץ בשכר.
בכניסה לאתר הקיבוץ ההיסטורי, קיים שילוט המציין כי הקיבוץ ננטש בשל מחלוקות חברתיות קשות בין חבריו.
חברי הקיבוץ לא בשלו לחיים משותפים.
עמידת התנועה הקיבוצית על עקרונותיה, בנושאים, של אי לינה משפחתית וללא עבודת חוץ של שכירים.
עמדו בניגוד לעמדתם של חברי הקיבוץ ה"עולים מצרפת" שלא הסכימו לעקרונות אלה וכתוצאה מכך חברי הקיבוץ נטשו כיחידים ומאוחר יותר בקבוצות.
החוקרת דליה שחף, כתבה במאמר במסגרת עבודת הדוקטורט שלה על בתי הארחה בקיבוצים כי "הקבוצה לא רק שהייתה יוצאת דופן, אלא שהקדימה את זמנה במובנים רבים".
משפט זה ממצא אולי יותר מכל את הסיבות לנטישה כה דרמטית.
נפתלי רז, איש החברה להגנת הטבע סניף ירושלים וחבר המועצה לשימור אתרים כתב אודות העלמות הקיבוץ מדפי ההיסטוריה, "נראה שכותבי הכרוניקה של ההתיישבות הציונית לא ידעו לאן להוביל את חרפת נטישת הקיבוץ ועל כן העדיפו פשוט להתעלם ממנה ולהעלימה מההיסטוריה".
מיקומו האסטרטגי בתקופה שלפני קום המדינה ועד תום מלחמת העצמאות שירת תפקיד מרכזי בהבטחת קיומה של ירושלים ולכן מוסדות השלטון טיפחו אותו, בהוראת דוד בן-גוריון.
עם סיום מלחמת העצמאות, הקיבוץ-משלט סיים את תפקידו ונזנח.
במהלך השנים נשכח, תעלות הקשר התמלאות עפר, שיחים וצמחים קוצניים כיסו את עמדות הירי ושבילי הגישה לבתי הקיבוץ.
בשנת 1998 הכריזה ממשלת ישראל על קיבוץ-משלט נווה אילן ההיסטורי כאתר לשימור, פרי מאמצם של וותיקי נווה אילן בראשם בובי לוינסון ויעקב ארד, בסיוע נפתלי רז מהחברה להגנת הטבע, הקרן הקיימת, מרכז ההסברה ועוד.
הוכנה תוכנית אדריכלית לשימורו ולשיקומו של האתר על ידי שלום גירדי, אלא שהתהליך נתקע.
במקום ניכרת הזנחה, ממשלות ישראל אינן מקצות תקציבים מעבר לתקציב שהתקבל בשנה הראשונה.
מושב נווה אילן הוא מושב שיתופי ליד אבו גוש וירושלים, השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
מושב נווה אילן נבנה על תשתיות של הקיבוץ משלט נווה אילן.
בתי המושב חובקים את מרכז הקיבוץ משלט ובית האפנדי משלושה כיוונים, ממערב, דרום ומזרח.
חברי הגרעין הראשונים מארצות הברית הגיעו לישראל בשנת 1970. אבן הפינה למושב הונחה ב-27 בספטמבר 1971. לאחר שהקבוצה התבססה במקומה החדש, החלו להצטרף משפחות ישראליות וכן עולים חדשים ממדינות אחרות, כמו אנגליה, דרום אפריקה וניו זילנד.
פונדק אלביס, ליד מחלף נווה אילן ובו פסלים ופוסטרים של אלביס פרסלי.
נווה גדיד היא התנחלות בבקעת הירדן, בין מושב משואה לבין פארעה אל-ג'יפתליק ובקרבת נחל תרצה.
היישוב הוקם כמאחז בשנת 2017 בשטח של המחנה הצבאי הנטוש "מחנה גדי".
במאי 2025 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להסדיר את מעמדו ואישר את הפיכתו ליישוב מן המניין.
היישוב ממוקם על הכביש בין מושב משואה למחנה אריה, בקרבת צומת אדם בה נפגשים כבישים 90 ו-57, בבקעת הירדן.
גובהו 245 מטרים מתחת לגובה פני הים, והוא מרוחק כ-5 קילומטרים מהירדן.
גדי הוקם על שטח "מחנה גדי", מחנה צבאי ששימש בעבר את הצבא הירדני, לאחר מכן את צה"ל ובשלב מאוחר יותר ננטש.
במחנה זה הוקם בסיס של חטיבת הבקעה.
שם הבסיס, "מחנה גדי", ניתן לו על שם סרן גדי מנלה, שנהרג בידי מחבלים ב-26 ביולי 1968. עם השנים המקום ננטש ונאחזו בו נוודים בדואים.
ב-2017 הקימו גרעין משפחות ישראליות מאחז במקום, ולאחר שמונה שנים, ב-2025, מנה המאחז כ-40 משפחות.
ליד המאחז הוקמה מכינה קדם-צבאית, מכינת ליאל, על שם שנהרג במבצע צוק איתן בקיץ 2014.
במאי 2025 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את הסדרתו של היישוב והפיכתו ליישוב מן המניין, ובנובמבר אותה שנה קיבל מחנה גדי מעמד רשמי של יישוב, תחת השם "גדי".
בינואר 2026 הוחלט לקרוא ליישוב "נווה גדיד".
נווה צדק היא השכונה היהודית הרשמית הראשונה מחוץ לתוואי חומות יפו.
השכונה נוסדה ב-1887, כמה שנים לאחר שחומות העיר יפו נהרסו.
גבולותיה המקובלים כיום הם בצפון-מזרח רחוב פינס, בדרום-מזרח ואדי שבו עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים (כיום עובר בו הקו האדום של הרכבת הקלה ופארק המסילה), בדרום-מערב חניון מנשייה ובצפון-מערב רחוב שבזי.
השכונה נוסדה בשנת 1887, 22 שנה לפני ייסוד תל אביב, על ידי משפחות יהודיות שרצו לגור מחוץ ליפו הצפופה.
שמה בא מדברי ירמיהו הנביא:.
היוזמה להקמת השכונה באה מחברת "עזרת ישראל" מיפו, שהוקמה במטרה לפעול לטובת הציבור.
החברה נוסדה על ידי אלעזר רוקח אחיו של שמעון רוקח.
המפעל הראשון של החברה היה הקמת בית חולים לעניי העיר ולפועלי המושבות שביקרו אצל רופאי העיר.
פייבל כהנוב, שהיה מזכיר החברה, כותב, כי באחת האסיפות של מנהלי עזרת ישראל הוחלט לבנות שכונה יהודית חדשה על גבול יפו.
הם קנו מגרש בין הפרדסים בדרך לירושלים וחילקו אותו לחלקות, אותן מכרו אחר כך לתושבי יפו.
השכונה נועדה להיקרא בשם "נוה שלום", אך כאשר ניגשו לבנייה, הגיעו למסקנה כי לצורך חפירת באר מים יידרש מהם סכום כסף נכבד נוסף שאין ברשותם, ולכן נווה שלום הוקמה למעשה רק בשנת 1890.
נווה צדק הוקמה לבסוף בסיועו של אהרן שלוש שהיה בעל קרקעות על גבול יפו.
שלוש הציע למכור לחברה מגרש לבניית השכונה החדשה והנחתו הייתה, שאם יתחילו לבנות שכונה על אדמתו יגדל היישוב היהודי מחוץ ליפו ויעלה ערך אדמותיו, ולפיכך הסכים למכור למנהלי "עזרת ישראל" אדמה בתנאי תשלום נוחים ובמחיר זול מאוד - עשרים אלף אמה בכאלפיים וחמש מאות פרנק שישולמו תוך שנה.
שלוש היתנה כי עד מועד התשלום יש להתחיל כבר בבנייה.
השטח חולק ל-48 חלקות בנות שלוש מאות אמה כל אחת, שנמכרו למעוניינים, ובנוסף הוקצו 5,600 אמה לסלילת רחובות ולצורכי ציבור; לשכונה החדשה קראו "נווה צדק".
השם 'נווה' מסמל מקווה מים פורה בלב השממה, ואילו המילה 'צדק' מבטאת את השאיפה לסדר חברתי הוגן.
צירוף מהמילים מחזק את האידאולוגיה להפריח את השממה ולבנות מקום פורה למשפחות המהגרות למולדת אבותיהם.
מייסדי השכונה קבעו תקנות, אשר על פיהן אמורה להיבנות השכונה החדשה.
מספר העולים הבאים ליפו הולך וגדל, ושכר הדירה עולה ומגיע לסכום שקשה לעמוד בו;
רבים מהבאים לגור ביפו אינם בעלי אמצעים והם נאלצים לגור בצפיפות רבה;
יש צורך באוויר צח למען הבריאות;
ההחלטה להקמת השכונה באה בעקבות הניסיון הטוב בהקמת השכונות מחוץ לחומות בירושלים;
הניסיון בירושלים הראה כי מאות משפחות יכלו לרכוש שם בתשלומים בית בשכונות החדשות.
עם הזמן נבנו שכונות נוספות מסביב לנווה צדק, ובהן נווה שלום שנוסדה ב-1890 על ידי זרח ברנט, שכונת אחווה שקמה ב-1899 על ידי אגודת אחווה ושכונת אהל משה שנוסדה ב-1906 בעיקר על ידי יוצאי צפון אפריקה.
שכונות אלה נבלעו עם השנים בנווה צדק.
שכונות מחנה יהודה (1896) ומחנה יוסף (1904) נוסדו על ידי עולים מתימן, וכעבור שנים התאחדו לשכונה אחת בשם שכונת שבזי, כשם הרחוב המפריד בינה לבין שכונת נווה צדק.
בן-ציון, הסופרת דבורה בארון, המוציא-לאור יוסף אהרונוביץ, הסופר יוסף חיים ברנר, הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ', המשורר דוד שמעוני והצייר נחום גוטמן (מהילדים הראשונים בשכונה, בנו של ש.
האמנית רחל גרא נולדה בשכונה זו.
בשכונה נבנה גם ראינוע עדן, הראינוע הראשון בארץ ישראל, שהחל לפעול בשנת 1914.
בימי מלחמת העצמאות הייתה נווה צדק, יחד עם שכונת שבזי ושכונת כרם התימנים שכנותיה, בחזית העימות בין יהודי תל אביב וערביי יפו.
וחלק ממבניה אף שימשו את חברי האצ"ל כבסיסי פעולה.
במהלך המלחמה ניזוקו חלק מבתי השכונה.
עם העלייה הגדולה של שנות החמישים שוכנו רבים מהעולים בבתי השכונה, אך השכונה נותרה מוזנחת משום שנתפסה מלכתחילה כפתרון דיור זמני.
בשנות השישים של המאה ה-20 הייתה נווה צדק שכונה ענייה ומוזנחת ורבים מתושביה נטשוה.
כשגובשה תוכנית מתאר לתל אביב, הוצע להרוס את רובה ולבנות על שטחה שורה של רבי קומות בין חוף הים למרכז העסקים הראשי במגדל שלום ובשדרות רוטשילד.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 החלה מגמה של חזרה לשכונה, בעיקר של צעירים, ובהם אמנים רבים, שמצאו בנווה צדק סביבת חיים מתאימה לסגנון חייהם.
התושבים החדשים החלו לשפץ את בתי השכונה ההרוסים, והפיחו בה רוח חדשה.
בתקופה זו נוסד המרכז התיאטרוני בנווה צדק, אשר אכלס מחדש את המתחם הנטוש של בית הספר יחיאלי, והוקמה, בקרן הרחובות שלוש ושטיין, גינה קהילתית ששימשה כמקום מפגש והתכנסות לתושבים החדשים.
הקמת התיאטרון והצביון החברתי החדש, הביאו למיקוד תשומת לב ציבורית בשכונה, ובעקבותיה, למודעות גוברת לחשיבות שימור אופייה המיוחד, ושימור המבנים ההיסטוריים שבה.
בהמשך לכך, נגנזה בסוף שנות השמונים התוכנית להריסת נווה צדק, ובמקומה גובשה תוכנית חדשה, שבצד הבטחת שימור צביון השכונה, הגדילה באופן ניכר את זכויות הבנייה למגורים באזור.
עם זאת, בנייה אשר כבר הספיקה להתממש במסגרת התוכנית הישנה, הביאה ללכידתה של נווה צדק בין רבי הקומות שליד הים (בית הטקסטיל, מלון דן פנורמה ומלון דייוויד אינטרקונטיננטל) לבין גורדי השחקים באזור תל אביב הקטנה (מגדל שלום, מגדל נווה צדק ומגדל בנק דיסקונט).
האתר הבולט ביותר בשכונה, שעבר תהליך שחזור ושימור, הוא מרכז סוזן דלל, בעבר בית הספר לבנים של חברת כל ישראל חברים ובית הספר לבנות של תנועת חיבת ציון, וכיום מתחם תרבות, בילוי ופנאי שכולל רחבה גדולה לאירועי חוצות, אולם חזרות ומופעים של להקת המחול בת-שבע ומסעדות.
אתרים נוספים ששוקמו בשכונה הם "בית הסופרים" (בעבר מקום מגוריהם של אנשי רוח חשובים - יוסף חיים ברנר, דבורה בארון ויוסף אהרונוביץ - וכיום מוזיאון נחום גוטמן) ו"בית רוקח" (בעבר מקום מגוריו של שמעון רוקח, אחד ממייסדי השכונה, וכיום מוזיאון לתולדות השכונה וגלריה לפיסול).
בעבר פעלו בשכונה כמה שווקים, ביניהם: שוק היהודים (נווה צדק) (סוק אל יהוד), שוק נווה שלום, שוק שלוש (שוק שבזי).
בעבר היה קיים גם: "שוק קח-תן " ששימש בתור "שוק החלפות" בתוואי מסילת הרכבת הישנה אל יפו.
בעקבות תוכנית השימור שינתה השכונה את פניה והפכה לאזור מגורים מבוקש ולמוקד משיכה של תיירות פנים וחוץ.
בתים רבים בשכונה שופצו או נבנו מחדש.
רחוב שבזי, המפריד בין נווה צדק לבין שכונת שבזי, הפך לרחוב אופנתי שוקק חיים ובו חנויות מעצבי בגדים וכלי בית, גלריות לעבודות אמנות, בתי קפה, מסעדות ופאבים.