tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה שימשה נקודת מפנה, ותוך חודש אחד (ספטמבר 1968) נסוגה אלבניה רשמית מברית ורשה.
ליאוניד ברז'נייב לא ניסה לאלץ את אלבניה להישאר בברית.
באמצע שנות השישים, מנהיגי אלבניה נזהרו מאיום על כוחם על ידי ביורוקרטיה מתפתחת.
אנשים התלוננו על רשלנות, אינפלציה ומוצרים באיכות נמוכה.
סופרים חרגו מהאורתודוקסיה של הריאליזם הסוציאליסטי, שדרש מאמנות וספרות לשמש כמכשירי שלטון ומדיניות מפלגתית.
כתוצאה מכך, לאחר שמאו דזה דונג ביטל את המהפכה התרבותית בסין בשנת 1966, הוג'ה השיק מהפכה תרבותית ואידאולוגית משלו.
המנהיג האלבני התרכז ברפורמה בצבא, בבירוקרטיה הממשלתית ובכלכלה וכן ביצירת תמיכה חדשה במערכת שלו.
המשטר ביטל דרגות צבאיות, הכניס מחדש קומיסרים פוליטיים לצבא וויתר על מקצועיות בצבא.
השלטונות גם קיצצו בשכרם של פקידים בדרג בינוני וגבוה, מנהלים ומומחים שהודחו מעבודותיהם, ושלחו אנשים כאלו לעמול במפעלים ובשדות.
שישה משרדים, כולל משרד המשפטים, בוטלו.
קולקטיביזציה של חוותאפילו התפשט להרים הנידחים.
בנוסף, הממשלה תקפה סופרים ואמנים מתנגדים, שינתה את מערכת החינוך שלה, ובאופן כללי חיזקה את הבידוד של אלבניה מהתרבות האירופית במאמץ להרחיק השפעות זרות.
לאחר הקונגרס החמישי של מפלגת העבודה של אלבניה ונאומו של אנוור הוג'ה ב-6 בפברואר 1967, פתחו השלטונות במסע אלים למיגור חיי הדת באלבניה, בטענה שהדת פיצלה את האומה האלבנית והשאירה אותה שקועה בפיגור.
קבוצות סטודנטים סרקו את הכפרים, ואילצו את האלבנים להפסיק לעסוק באמונותיהם.
למרות תלונות, אפילו על ידי חברי APL, כל הכנסיות, המסגדים, המנזרים ומוסדות דתיים אחרים נסגרו או הוסבו למחסנים, גימנסיות וסדנאות עד סוף השנה.
צו מיוחד ביטל את האמנות שבהן פעלו הקהילות הדתיות המרכזיות במדינה.
הקמפיין הגיע לשיאו בהודעה כי אלבניה הפכה לראשונה בעולם לאתאיסטית, הישג שפורסם כאחד ההישגים הגדולים ביותר של אנוור הוג'ה.
ב-1 בנובמבר 1977, טען אנוור הוג'ה בדו"ח שלו שהוגש לקונגרס השביעי של מפלגת העבודה של אלבניה על פעילות הוועד המרכזי של המפלגה כי חוקת 1976 היא התגלמות של הרצון החופשי של העם האלבני, מכיוון שדמוקרטיה אמיתית הייתה נחוצה על מנת שהסוציאליזם יתקיים בפועל.
לדבריו, "ההמונים מקרב האנשים העובדים שידרו בחופשיות את עמדותיהם בנוגע לחוק היסוד החדש של מדינתנו של הדיקטטורה של הפרולטריון.
כ-1,500,000 איש, כמעט כל האוכלוסייה הבוגרת במדינה, השתתפו בפגישות שהתקיימו וכ-300,000 איש תרמו לדיון ...
הדיון הפופולרי הגדול, המתאפיין בחילוף דעות חופשי ופורה, בדיון ער ובונה, היה ביטוי ברור לדמוקרטיה הסוציאליסטית שלנו בפעולה ולריבונות האמיתית של העם.
זה הוכיח בפועל שבאלבניה הסוציאליסטית האנשים הם המאסטרים, ששום דבר לא נעשה בניגוד לרצונם".
העדויות הרבות של אלו שסבלו מרדיפה דתית בעידן זה, אולם מעוררות ספקות רציניים עד כמה פריחת הדעות התקיימה.
במהלך המהפכה התרבותית והאידאולוגית, קשרי קרבה מסורתיים באלבניה, שהתרכזו במשפחה הפטריארכלית, התנפצו על ידי דיכוי מנהיגי השבטים שלאחר המלחמה, קולקטיביזציה של חקלאות, תיעוש, הגירה מהכפר לאזורים עירוניים ודיכוי הדת.
המשטר שלאחר המלחמה הביא לשינוי קיצוני במעמדן של נשים באלבניה.
הנשים נחשבו לאזרחים מדרגה שנייה בחברה האלבנית המסורתית, הן עשו את רוב העבודה בבית והן גם עשו את רוב העבודה בשדות.
לפני מלחמת העולם השנייה, כ-90% מנשות אלבניה היו אנאלפביתיות, ובאזורים רבים הן נחשבו כנחותות על פי חוקים ומנהגים שבטיים עתיקים.
במהלך המהפכה התרבותית והאידאולוגית, המפלגה עודדה נשים לקחת עבודות מחוץ לבית במטרה לפצות על מחסור בעבודה ולהתגבר על השמרנות שלהן.
הוג'ה עצמו הכריז כי יש "לזרוק לאש" כל מי שרמס את צו המפלגה בנושא זכויות נשים.
היחסים האלבנים-סינים קפאו עד 1970, וכאשר סין החלה להיחלץ מהבידוד ומהמהפכה התרבותית בתחילת שנות השבעים, מאו ושאר המנהיגים הסינים העריכו מחדש את מחויבותם לאלבניה.
בתגובה החלה אלבניה להרחיב את הקשר עם העולם החיצון.
אלבניה פתחה במשא ומתן סחר עם צרפת, איטליה, והמדינות העצמאיות שקמו לאחרונה באסיה ואפריקה, ובשנת 1971 נרמלה את היחסים עם יוגוסלביה ויוון.
מנהיגי אלבניה התנגדו למגעי סין עם ארצות הברית בתחילת שנות השבעים, והעיתונות והרדיו התעלמו מנסיעתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון לבייג'ינג בשנת 1972. אלבניה פעלה באופן פעיל לצמצום התלות שלה בסין על ידי גיוון הסחר ושיפור היחסים הדיפלומטיים והתרבותיים, במיוחד עם מערב אירופה.
אבל אלבניה התנערה מהוועידה לביטחון ושיתוף פעולה באירופה והייתה המדינה האירופית היחידה שסירבה לקחת חלק בוועידת הלסינקי ביולי 1975. זמן קצר לאחר מותו של מאו בשנת 1976, הוקהה מתח ביקורת על ההנהגה החדשה, כמו גם על המדיניות הפרגמטית של בייג'ינג כלפי ארצות הברית ומערב אירופה.
סין השיבה והזמינה את טיטו לבקר בבייג'ינג בשנת 1977 וסיימה את תוכניות הסיוע לאלבניה בשנת 1978.
הפיצול האלבני-סיני הותיר את אלבניה ללא סיוע זר.
אלבניה התעלמה מהקריאות לנרמל את היחסים בין ארצות הברית וברית המועצות.
במקום זאת הרחיבה אלבניה את קשריה הדיפלומטיים עם מערב אירופה והמדינות המתפתחות והיא גם החלה להדגיש את עקרון ההסתמכות העצמית כאבן המפתח לאסטרטגיה של המדינה לפיתוח כלכלי.
אולם לאלבניה לא היו משאבים רבים משלה, ופתיחותו הזהירה של הוג'ה לעולם החיצון לא הספיקה לחיזוק כלכלת אלבניה, ותנועות המתעוררות לשינוי התעוררו בתוך אלבניה.
ללא סיוע סיני או סובייטי, המדינה החלה לחוות מחסור נרחב בכל דבר, החל מחלקי מכונות ועד חיטה ומזון מן החי.
התשתיות ורמת החיים החלו לקרוס.
על פי הבנק העולמי, אלבניה הרוויחה תוצר לאומי ברוטו לנפש בסביבות 750 דולר לאורך רוב שנות השמונים.
כאשר מצבו הבריאותי של הוג'ה הידרדר, התעוררו קריאות מושתקות להרגעה של השליטה במפלגה ופתיחות רבה יותר.
בתגובה, הוג'ה השיק סדרה חדשה של טיהורים שהדיחה את שר ההגנה ופקידי צבא רבים.
שנה לאחר מכן טיהר הוג'ה שרים שהיו אחראים לכלכלת המדינה והחליף אותם באנשים צעירים יותר.
ככל שהוג'ה החל לחוות בעיות בריאות נוספות, הוא נסוג בהדרגה מענייני המדינה ולקח חופשות ארוכות ותכופות יותר.
בינתיים, הוא החל לתכנן ירושה מסודרת.
הוא פעל למיסוד מדיניותו, בתקווה להכשיל כל ניסיון שיורשיו עשויים לצאת מהדרך הסטליניסטית שהנהיג באלבניה.
בדצמבר 1976 אימצה אלבניה את החוקה הסטליניסטית השנייה שלה בעידן שלאחר המלחמה.
המסמך הבטיח באלבניה את חופש הדיבור, העיתונות וחופש ההתאגדות, אך הכפיפו את הזכויות הללו לחובות הפרט כלפי החברה כולה.
החוקה המשיכה להדגיש גאווה ואחדות לאומית, רעיון האוטרקיה מעוגן בחוק וממשלתו נאסרה לבקש סיוע כספי או זיכויים או להקים חברות משותפות עם שותפים ממדינות קומוניסטיות קפיוניסטיות או רוויזיוניסטיות.
מבוא החוקה גם התגאה בכך שביסודות האמונה הדתית בוטלו באלבניה.
בשנת 1980, הוג'ה טיפח את אמיז עלייה לרשת אותו כמנהיג הקומוניסטי של אלבניה, כשהוא מרחיק מההנהגה את חברו לנשק מהמט שאהו.
הו'גה ניסה לראשונה לשכנע את שאהו להתרחק מרצון הצידה, אך כאשר מהלך זה נכשל, הוג'ה דאג שכל חברי הפוליטביורו ינזפו בו על כך שאפשר לבנו להתארס לבת של משפחה בורגנית לשעבר.
שאהו התאבד לכאורה ב-17 בדצמבר 1981. חלק חושדים שהוג'ה הרג אותו.
הוג'ה עצר את אשתו ושלושת בניו ואחד מהם התאבד בכלא.
בנובמבר 1982 הודיע הוג'ה כי שאהו עבד במקביל כמרגל זר עבור סוכנויות הביון האמריקאיות, הבריטיות, הסובייטיות והיוגוסלביות בתכנון רצח הוג'ה עצמו.
"הוא נקבר כמו כלב", כתב הוג'ה במהדורה האלבנית של ספרו "הטיטויים".
בשנת 1983 ויתר הוג'ה על רבים מתפקידיו בשל בריאות לקויה, אליה נטל אחריות על הממשל של אלבניה.
אליה סייר ברחבי אלבניה בהרחבה, עמד לצד הוג'ה באירועים מרכזיים והחל בכינון מדיניות חדשה במדינה.
הוג'ה נפטר ב-11 באפריל 1985. אליה ירש את הוג'ה בתפקיד הנשיאות והפך למזכיר הכללי של ה-APL כעבור יומיים.
בבוא העת הוא הפך לדמות דומיננטית בתקשורת האלבנית, וסיסמאותיו צוירו באותיות ארגמן על שלטי חוצות ברחבי הארץ.
לאחר מותו של הוג'ה, רמיז אלייה שמר על שליטה איתנה במדינה ובמנגנוני הביטחון שלה, אך מצבה הכלכלי הנואש של אלבניה דרש מאליה לבצע כמה רפורמות.
בהמשך למדיניות שנקבעה על ידי הוג'ה, אליה ביסס מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית בתמורה לסיוע לפיתוח וגם חיזרה אחרי איטליה וצרפת.
הרפורמות ההדרגתיות והקטנות מאוד הלכו והתעצמו כאשר מיכאיל גורבצ'וב הציג את מדיניותו החדשה של הגלסנוסט ופרסטרויקה בברית המועצות, שהגיעה לשיאה בנפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 והתמוטטות ממשלות קומוניסטיות ברחבי מרכז ומזרח אירופה.
לאחר שניקולאה צ'אושסקו (מנהיג רומניה הקומוניסטית) הוצא להורג במהפכה בדצמבר 1989, אליה זירז את הרפורמות שלו, ככל הנראה הוא היה מודאג מאלימות וגורלו שלו אם לא יבוצעו שינויים קיצוניים.
הוא חתם על הסכם הלסינקי (שנחתם על ידי מדינות אחרות בשנת 1975) אשר כיבד כמה זכויות אדם.
ב-11 בדצמבר 1990, בלחץ עצום של סטודנטים ועובדים, הודיע אליה כי מפלגת העבודה נטשה את זכותה לשלוט במדינה, היתר להקים מפלגות אחרות, ובחירות חופשיות יתקיימו באביב 1991.
מפלגתה של אליה זכתה בבחירות ב-31 במרץ 1991 - הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו מזה עשרות שנים.
עם זאת, היה ברור שהשינוי לא ייעצר.
עמדת הקומוניסטים אושרה בסיבוב הבחירות הראשון על פי חוק ביניים משנת 1991, אך כעבור חודשיים היא נפלה במהלך שביתה כללית.
ועדה של "ישועה לאומית" השתלטה אך גם היא קרסה תוך שישה חודשים.
ב-22 במרץ 1992, המפלגה הדמוקרטית ניצחה את הקומוניסטים בבחירות לאומיות.
השינוי מדיקטטורה לדמוקרטיה בא עם אתגרים רבים.
המפלגה הדמוקרטית נאלצה ליישם את הרפורמות שהבטיחה, אך הן היו איטיות מדי או שלא פתרו את בעיות המדינה, ולכן אנשים התאכזבו כאשר תקוותם לשגשוג מהיר לא התממשו.
בבחירות הכלליות ביוני 1996 המפלגה הדמוקרטית ניסתה לזכות ברוב מוחלט על ידי מניפולציה של התוצאות.
ממשלה זו קרסה בשנת 1997 בעקבות קריסות נוספות של תוכניות פירמידה ושחיתות נרחבת, שגרמו לכאוס ולמרד ברחבי המדינה.
הממשלה ניסתה לדכא את המרד בכוח צבאי אך הניסיון נכשל, בשל שחיתות ארוכת טווח של הכוחות המזוינים, ואילץ מדינות אחרות להתערב.
בהתאם לחוק היסוד הזמני משנת 1991, אלבניה אישרה חוקה בשנת 1998, הקמת מערכת שלטון דמוקרטית המבוססת על שלטון החוק והבטיחה את ההגנה על זכויות האדם הבסיסיות.
הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה (בספרדית: República Socialista de Chile) היה שמה הרשמי של צ'ילה מ-4 ביוני 1932 עד 13 בספטמבר 1932. הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה הייתה מדינה קצרת זמן שהוכרזה על ידי ארתורו פוגה ב-4 ביוני 1932. הרפובליקה התפרקה ב-13 בספטמבר של אותה השנה.
הנשיא חואן אסטבן מונטרו נכנס לתפקיד נשיא הרפובליקה הנשיאותית בצ'ילה ב-15 בנובמבר 1931. המשבר הכלכלי שהיה בעולם באותה תקופה גרם לבעיות חמורות במצב הכלכלי והחברתי של צ'ילה.
חוסר היציבות הפוליטית הגוברת גרמה לכך שמונטרו הוצג כמנהיג לא יעיל ולא פופולרי.
ב-4 ביוני 1932 קבוצה של סוציאליסטים בהנהגת יוגניו מטה, קרלוס דאווילה וארתורו פוגה השתלטו על בסיס חיל אוויר בבירה סנטיאגו.
מונטרו סירב לקרוא לצבא להפיל את ההפיכה ובמקום זאת הוא בחר להתפטר.
באותו לילה המהפכנים ארגנו חונטה צבאית שמורכבת ממטה, דאווילה ופוגה.
הגנרל מרמדוק גרוב שתמך בהפיכה הוכרז כשר ההגנה.
משם הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה נוצרה.
ההכרזה הפתיעה את הקהל בצ'ילה.
ההכרזה פילגה את העם הצ'ילאני לשני חלקים - אלה שתומכים ברפובליקה החדשה ואלה שלא תומכים.
ארגוני העובדים והמפלגה הקומוניסטית של צ'ילה ראו את הרפובליקה והתנגדו לה מפני שראו את הרפובליקה מיליטריסטית.
גם אנשי העסקים והסטודנטים התנגדו לרפובליקה בתוקף על רקע אידאולוגי.
בסך הכל הרפובליקה החדשה קיבלה רק את התמיכה של סוציאליסטים מסוימים ואיגודי עובדים מסוימים.
ימים ספורים לאחר הכרזת הרפובליקה, החונטה הצבאית פיזרה את קונגרס טרמל שהיה הפרלמנט של צ'ילה.
הרפובליקה גם עצרה פינוי מנכסים שלא שילמו שכר דירה.
הרפובליקה קבעה 3 ימי חופש והיא יצרה בנק לאומי חדש.
בנוסף הרפובליקה חננה את המשתתפים במרד שהתרחש בצ'ילה שנה קודם.
החונטה החדשה הזמינה חצי מיליון אנשים לאכול ארוחות חינם שהוגשו למובטלים.
אשראי ופיקדונות במטבע חוץ מהבנק הלאומי החדש ובנקים זרים הוכרזו כרכוש של המדינה.
כמו כן הוקם קומיסריון כללי למחירי המזון.
צעדים אלו יצרו פילוג בממשלה החדשה שרק הוקמה.
הפילוג בממשלה הלך וגבר וב-13 ביוני דאווילה שהיה בין מקימי הרפובליקה החדשה התפטר כמחאה.
שלושה ימים לאחר מכן ב-16 ביוני מטה, גרוב ופוגה שהיו אלה שתמכו ברפורמות נעצרו על ידי הצבא והוגלו לאי הפסחא.
רבים רואים בזה הסוף האמיתי של הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה.
בתמיכת הצבא דאווילה שהתפטר קודם הכריז על עצמו כנשיא הזמני של הרפובליקה.
דאווילה הכריז על מצב חירום, צנזורה בעיתונאות ושלל מספר צעדים כלכליים מתוכננים.
בסוף היעדר תמיכה של הצבא ודעת הקהל אילץ את דאווילה להתפטר ב-13 בספטמבר.
הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה חדלה מלהתקיים.
התפקיד של נשיא צ'ילה הועבר לגנרל ברתולומיאו בלאנש שאולץ להתפטר גם הוא אחרי איום של התקוממות צבאית והוא הוחלף בידי אברהם אויאנדל שביטל את הרפורמות הקומוניסטיות בצ'ילה.
הרפובליקה הסובייטית העממית של ח'ווארזם הייתה המדינה שנוצרה כיורשת ח'אנות חיווה.
לאחר מהפכת אוקטובר החלו כוחות מקומיים במרד נגד שלטון הח'אן.
באביב 1918 השתלט מנהיג הטורקמנים על המדינה.
במקביל, בנובמבר 1919 החלה התקוממות בהנהגת הקומוניסטים המקומיים.
כוחות המורדים לא הצליחו להפיל את הח'אן החדש, ולעזרתם נשלחו כוחות של הצבא האדום.
ב-2 בפברואר 1920 התפטר החאן האחרון, והוקמה הרפובליקה הסובייטית של ח'ווארזם, שהייתה חלק מרוסיה הסובייטית.
הרפובליקה הוכרזה רשמית על ידי ה-Khorezm Kurultay (האספה) הראשונה ב-26 באפריל 1920.
ב-20 באוקטובר 1923, היא הפכה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ח'ווארזם.
ב-27 באוקטובר 1924, חולקה הרפובליקה הסובייטית של ח'ווארזם בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית והמחוז האוטונומי קרקלפק, כחלק מהתיחום של מרכז אסיה לפי לאומים.
הרפובליקה הסובייטית של ח'ווארזם גבלה עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של טורקסטן מצפון ומדרום, וברפובליקה הסובייטית העממית הבוכרית ממזרח.
גבולה המערבי היה המשך גס של החוף המערבי של ימת אראל, הגובל במה שהיה אז ה-הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקירגיזית (מערב קזחסטן של היום).
הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Социјалистичка Република Србија / Socijalistička Republika Srbija), שהייתה ידועה בעבר בשם הרפובליקה העממית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Народна Република Србија / Narodna Republika Srbija, מילולית "הרפובליקה הלאומית של סרביה"), הייתה אחת משש הרפובליקות המרכיבות את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הקמתה החלה בשנת 1941 והושלמה בשנים 1944–1946, כאשר הוקמה כרפובליקה בפדרציה של יוגוסלביה.
בצורה זו, היא נמשכה עד הרפורמות החוקתיות מ-1990 עד 1992, אז הוקמה מחדש כרפובליקה של סרביה בתוך הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו).
זו הייתה הרפובליקה הגדולה ביותר של יוגוסלביה, הן באוכלוסייה והן בשטח.
בירתה, בלגרד, הייתה גם הבירה הפדרלית של יוגוסלביה.
לאחר קריסת ממלכת יוגוסלביה במלחמת אפריל (1941), כל המדינה נכבשה וחולקה בין מדינות הציר.
השטחים המרכזיים של סרביה והאזור הצפוני של באנאט נכבשו על ידי גרמניה הנאצית, ששלטה בה ישירות על ידי המפקד הצבאי בסרביה, עם ממשלת בובות שהוקמה בבלגרד.
האזורים הדרומיים של מטוהיג'יה וקוסובו נכבשו על ידי איטליה הפשיסטית וסופחו לאלבניה האיטלקית.
אזור באקה סופח על ידי הונגריה, בעוד שסורמיה הייתה בשליטה של המדינה העצמאית של קרואטיה.
דרום-מזרח סרביה נכבשה על ידי ממלכת בולגריה.
בתחילת הכיבוש הגרמני היו ביוגוסלביה שתי תנועות התנגדות: הצ'טניקים והפרטיזנים.
היו להם תוכניות אידאולוגיות ופוליטיות סותרות, וב-1943 החלו הצ'טניקים לשתף פעולה עם כוחות הציר.
הפרטיזנים דגלו בהפיכת יוגוסלביה לפדרציה, כאשר סרביה הופכת לאחת מהיחידות הפדרליות שלה.
בסתיו 1941 הוקמו מוסדות זמניים ראשונים על ידי פרטיזנים בכמה שטחים משוחררים, בראשות ועדת השחרור הלאומית הראשית לסרביה שישבה באוז'יצה, ולכן נקראה התנועה בשם הרפובליקה של אוז'יצ'ה.
עם זאת, המתקפה הגרמנית מחצה את המעין-מדינה בדצמבר של אותה שנה.
לאחר מכן עברו רוב כוחות הפרטיזנים לבוסניה.
סרביה שוחררה בסתיו 1944 על ידי כוחות פרטיזנים והצבא האדום.
זמן קצר לאחר שחרור בלגרד ב-20 באוקטובר, החלה הקמת ממשל חדש.
בנובמבר 1944 התכנסה האספה האנטי-פשיסטית לשחרור העם של סרביה, אשר אישרה את מדיניות הקמת יוגוסלביה מחדש כפדרציה, כאשר סרביה היא אחת מיחידותיה הפדרליות.
כך הונח היסוד להקמת המדינה הפדרטיבית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Федерална Држава Србија), כמדינה פדרטיבית בתוך יוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית.
התהליך התגבש באופן רשמי באפריל 1945, כאשר נוצרה אספת העם הזמנית של סרביה, שגם מינתה את הממשלה העממית הראשונה של סרביה.
שני אזורים חדשים שנוצרו, המחוז האוטונומי של וויבודינה והאזור האוטונומי של קוסובו ומטוהיג'ה, החליטו להתמזג לסרביה.
ב-29 בנובמבר 1945, יוגוסלביה הוכרזה רשמית כרפובליקה פדרלית, ובינואר 1946, לאחר אימוץ החוקה הראשונה של יוגוסלביה הפדרלית, שונה שמה של המדינה הפדרטיבית של סרביה לרפובליקה העממית של סרביה.
בנובמבר 1946 נערכו בחירות לאספה המכוננת של סרביה, ובינואר 1947 אומצה חוקת סרביה, אשר אישרה מחדש את מקומה בתוך הפדרציה היוגוסלבית, וכן מסדירה את עמדת היחידות האוטונומיות.
בשנת 1953 התקבלה חוקה, שהנהיגה רפורמות חברתיות נוספות.
עד אז, החיים הפוליטיים הפנימיים בסרביה נשלטו במלואם על ידי המפלגה הקומוניסטית של סרביה, שהוקמה במאי 1945 כסניף של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
על מנת לדכא את האופוזיציה המלוכנית שנותרה, קומוניסטים יזמו יצירת קואליציה פוליטית רחבה יותר, ובכך הקימו את החזית העממית של יוגוסלביה (PFY), באוגוסט 1945. מפלגות פוליטיות אחרות פורקו במהרה, ושרידים של פוליטיקה הוגבלו רק לתוך החזית העממית, שהייתה בשליטה מלאה של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1963 התקבלה חוקה חדשה ליוגוסלביה, ששינתה את שמה של המדינה הפדרלית לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ואת שמות יחידותיה הפדרליות לרפובליקות סוציאליסטיות, ובכך שונה השם של סרביה לרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Социјалистичка Република Србија).
בשנת 1966, אחד הסרבים הבולטים במפלגה הקומוניסטית, סגן נשיא יוגוסלביה (1963–1966) ומייסד סוכנות הביון היוגוסלבית OZNA, אלכסנדר רנקוביץ', הודח מתפקידים עקב האשמות בריגול אחר נשיא הרפובליקה יוסיפ ברוז טיטו.
לאחר האביב הקרואטי ב-1971, כמעט כל הנהגת המפלגה של סרביה הודחה מתפקידה, באשמת היותה "ליברלית".
לטינקה פרוביץ' ומרקו ניקז'יץ' סומנו כמנהיגים העיקריים של הליברלים בליגת הקומוניסטים של סרביה.
ב-1974 אומצה חוקה חדשה, שהגדילה את סמכויות המחוזות והפיכתן לרפובליקות דה פקטו.
לראשונה הוקם תפקיד נשיא לסרביה, נשיא נשיאות הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה.
האספה בחרה 15 חברי נשיאות ונשיא אחד לכהונה של 4 שנים, ולאחר מכן לכהונה של שנתיים.
החוקה החדשה השעתה למעשה את שליטתה של סרביה על המחוזות.
בינואר 1975, נשיאות הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה ביקשה תיקון של פתרונות חוקתיים והסבירה שהחוקה חילקה את הרפובליקה לשלושה חלקים, ובכך מנעה מסרביה לממש את "זכותה ההיסטורית למדינת לאום בפדרציה היוגוסלבית".
אף על פי שהיו דעות שונות בהנהגת המדינה על מעמד המחוזות, התוצאה של הבוררות הייתה שאין לשנות את מעמד המחוזות בתוך סרביה.
ההנהגה הפדרלית, בראשות טיטו, האמינה שהפתרון החוקתי מ-1974 יכול לספק את כל טענותיה של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה, אך גם לכבד את הפרטים והאינטרסים המיוחדים של המחוזות האוטונומיים.
אף על פי שהסכסוך הושכך זמנית בדרך זו, הנושא נותר ללא פתרון.
במשך רוב שנות קיומה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, סרביה הייתה נאמנה וכפופה בדרך כלל לממשלה הפדרלית.
דבר זה השתנה לאחר מותו של טיטו ב-1980, כאשר התחילה תופעה של לאומיות אלבנית וסרבית בקוסובו.
ב-1981 פרצו הפגנות גדולות בקוסובו בדרישה לקבל מעמד של רפובליקה.
ליגת הקומוניסטים הסרבית הייתה מפוצלת לגבי איך להגיב.
במקביל החל משבר כלכלי ביוגוסלביה.
מנהיגי המדינה לא הצליחו לבצע רפורמות כלשהן עקב חוסר היציבות הפוליטית.
נשיא ליגת הקומוניסטים של סרביה סלובודן מילושביץ' ביקר בקוסובו באפריל 1987 והבטיח פעולה מהירה על מנת להגן על השלום ועל הסרבים בקוסובו.
המתיחות האתנית בקוסובו התחממה כאשר חייל קוסובורי ממוצא אלבני פתח באש על חבריו החיילים בפאראצ'ין, באירוע המכונה טבח פאראצ'ין.
נשיא סרביה איוואן סטמבוליץ' רצה לעשות פשרה, במקום פתרון מהיר, ומצא את עצמו בהתנגשות עם מילושביץ'.
הסכסוך הזה הגיע לשיאו במושב ה-8 של הוועדה המרכזית של ליגת הקומוניסטים של סרביה, אז הוחלף סטמבוליץ' בפטר גרצ'אנין כנשיא סרביה.
ב-1988 אומצו תיקונים חדשים לחוקה היוגוסלבית, שהחלו תהליך של דמוקרטיזציה.
במהלך 1988 ו-1989, סבב שינויים בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, שכונה "המהפכה האנטי-בירוקרטית", בוויבודינה, קוסובו ובמונטנגרו, החליף את ההנהגות האוטונומיות באזור זה.
את ההפיכות הוביל סלובודן מילושביץ', שתמך בלאומיות הסרבית.
האירועים גונו על ידי הממשלות הקומוניסטיות של הרפובליקות המערביות של יוגוסלביה (במיוחד הרפובליקות הסוציאליסטיות של סלובניה וקרואטיה), אשר התנגדו לניסיונות להרחיב את המרד לשטחיהן ופנו נגד מילושביץ'.
האנטגוניזם הגובר הביא בסופו של דבר לפירוק המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ב-1990, ולאחר מכן לפירוק יוגוסלביה.
ב-1989 נבחר סלובודן מילושביץ' לנשיא נשיאות המדינה של סרביה.
הוא דרש מהממשלה הפדרלית היוגוסלבית לפעול למען האינטרסים של סרביה בקוסובו על ידי שליחת הצבא העממי היוגוסלבי כדי לדכא את הבדלנות במחוז.
במקביל, הוצעו כמה רפורמות בשיטת הבחירות הפדרלית, כאשר סרביה תומכת בשיטת "אזרח אחד, קול אחד", שהייתה נותנת רוב לסרבים.
עד אז גברה המתיחות האתנית ביוגוסלביה, מפלגת השלטון הקומוניסטית התפרקה ולאחר מכן התרחש משבר במוסדות הפדרליים.
לאחר אירועים אלו, בשנת 1989 הצביעה האספה של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה בעד תיקוני חוקה שביטלו את האוטונומיה הרחבה של המחוזות וויבודינה וקוסובו.
לאחר שהרשויות הסלובניות אסרו על קבוצה של תומכיו הסרבים להתאסף בליובליאנה, מילושביץ' החל במלחמת סחר עם הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה בסוף 1989. הסכסוך הסרבי-סלובני הגיע לשיאו בינואר 1990 בקונגרס ה-14 של ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה כאשר הסלובנים עזבו את הפגישה ואחריהם גם הצירים הקרואטים.
לאחר 1990, המדינה נודעה בפשטות בשם הרפובליקה של סרביה (Република Србија / Republika Srbija), ובדצמבר אותה שנה נבחר סלובודן מילושביץ' לנשיאה הראשון של הרפובליקה.
ב-1992, כאשר הוקמה הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, הפכה סרביה לאחת משתי הרפובליקות המרכיבות אותה, יחד עם מונטנגרו.
ב-2003 איחוד מדינות זה נוצר מחדש כסרביה ומונטנגרו, ובשנת 2006 הפכה סרביה לרפובליקה עצמאית לאחר ההיפרדות של מונטנגרו.
בתוך הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה התקיימו שני מחוזות אוטונומיים: המחוז האוטונומי הסוציאליסטי של וויבודינה והמחוז האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו.
החלק המרכזי של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה הממוקם מחוץ לשני המחוזות האוטונומיים נודע בדרך כלל "סרביה של ממש" ("Uža Srbija").
מבחינה גאוגרפית סרביה גבלה עם הונגריה מצפון, רומניה ובולגריה ממזרח ואלבניה מדרום מערב.
בתוך יוגוסלביה, היא גבלה עם הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה מדרום ועם הרפובליקות הסוציאליסטיות של מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה במערב.
בשנת 1971מנתה אוכלוסיית הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה 8,446,590 אנשים:
בשנת 1981 מנתה אוכלוסיית הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה 9,313,677 אנשים:
במהלך העידן הסוציאליסטי ביוגוסלביה הונהג משטר חד-מפלגתי.
המפלגה החוקית היחידה הייתה ליגת הקומוניסטים של סרביה, שהייתה חלק מליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה.
המפלגה נשארה יציבה יחסית ונאמנה למפלגה הפדרלית עד סוף שנות ה-80, כאשר המפלגה התפצלה בשאלה מה הפעולות לנקוט בקוסובו כאשר פרצו הפגנות וקרבות בין האלבנים לסרבים.
הקומוניסטים המסורתיים יותר תמכו בנשיא איוואן סטמבוליץ', שדגל בנייטרליות מתמשכת כאמצעי לפתרון הסכסוך, בעוד שהחברים הרדיקליים והלאומניים יותר תמכו בסלובודן מילושביץ' שדגל בהגנה על הסרבים הקוסובו, שטענו שאוכלוסייתם נלחצת לעזוב את קוסובו על ידי הבדלנים האלבנים.
מילושביץ' ניצל את הרגשות הציבוריים ואת ההתנגדות לבדלנות האלבנית בקוסובו כדי לגייס מספר רב של תומכים כדי לעזור לו להפיל את ההנהגה הקומוניסטית בוויבודינה, קוסובו והרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו במה שהיה ידוע בתור המהפכה האנטי-בירוקרטית.
לאחר מכן, הליגה הסרבית של הקומוניסטים בחרה את מילושביץ' כמנהיגהּ.
מילושביץ' נקט עמדה קשה נגד הלאומיות האלבנית בקוסובו ולחץ על ממשלת יוגוסלביה לתת לו סמכויות חירום להתמודדות עם הבדלנים האלבנים בקוסובו.
יתר על כן, הוא צמצם את האוטונומיה של המחוזות האוטונומיים של וויבודינה וקוסובו והעמיד בתור נציגיהם פוליטיקאים הנאמנים לו.
בקונגרס המפלגה הקומוניסטים היוגוסלבית ב-1990, מילושביץ' ונציגיו בוויבודינה, קוסובו והרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו ניסו להשתיק את ההתנגדות של הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה שהתנגדה לפעולות שננקטו נגד ההנהגה האלבנית בקוסובו, על ידי חסימת כל הרפורמות שהוצעו על ידי נציגי סלובניה.
הטקטיקה נכשלה וסלובניה, יחד עם בעלת בריתה קרואטיה, פרשו מהמפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית.
מעשה זה גרם למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית להתפרק, ולאחר מכן גרם ליוגוסלביה עצמה להתפרק שנה לאחר מכן במלחמות יוגוסלביה.
מאז 1945, פקיד המדינה הבכיר ביותר בסרביה, ולפיכך ראש המדינה בפועל, היה נשיא אספת העם של סרביה, אשר עמד גם בראש הנשיאות הקולקטיבית של האספה העממית (1945–1953), ונשיאות האספה (1953–1990).
בשנת 1974 אומצה החוקה החדשה של סרביה, ונשיאות המדינה הקולקטיבית הוקמה כגוף שלטוני עליון.
מאז כיהן נשיא הנשיאות כפקיד המדינה הבכיר ביותר של סרביה.
בתחילה נבחר הנשיא לארבע שנות כהונה, אך ב-1982 צומצמה תקופת הכהונה לשנתיים.
הגוף הביצועי העיקרי, מאז 1945, היה הממשלה העממית של סרביה.
ב-1953 שונה שמה למועצה המבצעת של סרביה.
המועצה שימשה כרשות המבצעת של אספת העם, שכיהנה בעצמה כרשות המחוקקת.
לנשיא המועצה המבצעת היה תפקיד של ראש ממשלה.
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו (בסרבו-קרואטית: Socijalistička Republika Crna Gora / Социјалистичка Република Црна Гора), המכונה בדרך כלל מונטנגרו הסוציאליסטית או פשוט מונטנגרו, הייתה אחת משש הרפובליקות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, והקטנה מהן הן בשטח והן באוכלוסייה.
לפני הקמתה, מונטנגרו הייתה חלק מפרובינציית זיטה בממלכת יוגוסלביה.
לאחר כיבוש יוגוסלביה ב-1941 על ידי מדינות הציר ניתנה מונטנגרו לאיטליה הפשיסטית.
לאחר שהפרטיזנים היוגוסלבים, בפיקוד יוסיפ ברוז טיטו, והצבא האדום שחררו את פודגוריצה ב-19 בדצמבר 1944, הפכה מונטנגרו לאחת הרפובליקות המרכיבות ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ב-1946 שונתה בירת הרפובליקה מצטיניה לפודגוריצה.
ב-1948, בעקבות הפיצול היוגוסלבי-סובייטי, בו התדרדרו משמעותית יחסי יוגוסלביה עם ברית המועצות, הגדירו עצמם מונטנגרים רבים כסובייטים, מה שהוביל להדחתם של מנהיגים מונטנגרים רבים במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
ב-7 ביולי 1963 שונה שמה של הרפובליקה העממית של מונטנגרו (בסרבו-קרואטית: Narodna Republika Crna Gora / Народна Република Црна Гора) לרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו (שינוי שאושרר הן על ידי החוקה הפדרלית והן על ידי החוקה הפדרלית החדשה של מונטנגרו) עם סרבו-קרואטית כשפה הרשמית.
בשנת 1991, כאשר ליגת הקומוניסטים של מונטנגרו שינתה את שמה למפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו לאחר הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, נמחק התואר "סוציאליסטית" מתואר הרפובליקה (אושרר בחוקת 1992).
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו גבלה ברפובליקה הסוציאליסטית של סרביה מצפון-מזרח, באזור האוטונומי של קוסובו (שהיה שייך לסרביה) ממזרח, ברפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה מצפון-מערב, באלבניה מדרום-מזרח ובים האדריאטי מדרום-מערב.
נשיא האספה האנטי-פשיסטית של מונטנגרו לשחרור לאומי
השר למונטנגרו (בממשלת יוגוסלביה המרכזית)
הרפובליקה הסובייטית העממית הבוכרית הייתה מדינה סובייטית קצרת מועד ששלטה באמירות בוכרה לשעבר במהלך השנים שאחרי המהפכה הרוסית.
בשנת 1924 שונה שמה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבוכרית.
לאחר שינוי הגבולות האזוריים, רוב שטחה הוקצה לאוזבקיסטן הסובייטית וחלקו לטורקמניסטן הסובייטית.
בשנת 1868, האימפריה הרוסית אילצה את אמירות בוכרה לקבל מעמד של מדינת חסות.
במהלך 40 השנים הבאות, הרוסים השתלטו לאט לאט על שטחה של בוכרה, אם כי מעולם לא סיפחו למעשה את העיר בוכרה עצמה.
עם זאת, האמיר לא יכול היה לסגור את כל ההשפעות החיצוניות, ובהדרגה חלק מהצעירים המאוכזבים של בוכרה נמשכו לפאן-טורקיזם, בהשראת הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית, רעיונות שנלקחו מהרפורמה של הבולשביזם.
אידאולוגיות שונות אלו התאחדו אצל הבוכרים הצעירים בראשות פאיזולה חוג'ייב.
הבוכרים הצעירים התמודדו עם מכשולים קיצוניים כאשר האמירות נשלטה על ידי אנשי דת אסלאמיים סונים שמרנים.
הסכסוך שלאחר מכן העמיד את הבוכרים הצעירים החילוניים ותומכיהם הבולשביקים מול המורדים האסלאמים השמרנים, בסכסוך שנמשך יותר מעשור.
במרץ 1918 הודיעו הפעילים הבוכרים הצעירים לבולשביקים כי העם הבוכרי מוכן למהפכה ומחכה לשחרור מהאמיר.
הצבא האדום צעד אל שערי בוכרה ודרש מהאמיר למסור את העיר לידי הבוכרים הצעירים.
]אלפי רוסים נהרגו בפרעות הדת הללו בבוכרה והסביבה, צעירים בוכרים רבים נעצרו והוצאו להורג, קישורי הרכבת והתקשורת העיקריים מבוכרה לטורקמנאבט וסמרקנד נהרסו.
עם זאת, האמיר זכה להפוגה זמנית בלבד.
עד אוגוסט 1920 דגלו המפלגה הקומוניסטית של טורקסטן בחיסול אמירויות בוכרה כמרכז לכוחות אנטי-מהפכניים.
ב-3 באוגוסט 1920 הסכימו הבולשביקים והבוכרים הצעירים לפעול יחד מתוך הבנה שהבוכרים הצעירים יצטרפו למפלגה הקומוניסטית.
ב-16 באוגוסט 1920 החליט הקונגרס הרביעי של המפלגה הקומוניסטית הבוכרית שבשליטת הבולשביקים להפיל את האמיר.
ב-25 באוגוסט 1920 אישר הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות פקודות למועצה הצבאית המהפכנית של טורקסטאן בנוגע ל"שאלת בוכרה".
ב-28 באוגוסט 1920, צבא של חיילי הצבא האדום ממושמעים ומצוידים היטב בפיקודו של הגנרל הסובייטי מיכאיל פרונזה תקף את העיר בוכרה.
ב-31 באוגוסט 1920 נמלט האמיר אלים חאן לדושנבה במזרח הרפובליקה הבוכרית (מאוחר יותר ברח מדושנבה לקאבול באפגניסטן).
ב-2 בספטמבר 1920, לאחר ארבעה ימי לחימה, נהרסה מצודת האמיר והונף דגל אדום במדינה.
ב-14 בספטמבר 1920 הוקמה הוועדה המהפכנית הכל-בוכרית, בראשות מוכידינוב.
בראש הממשלה - מועצת הנאצים העממית (ראה nāẓir ) - עמד פאיזולה חוג'ייב.
הרפובליקה הסובייטית העממית הבוכרית הוכרזה ב-8 באוקטובר 1920 תחת פאיזולה חודז'ייב.
בטרמינולוגיה הסובייטית, הרפובליקה הייתה "דיקטטורה מהפכנית-דמוקרטית של הפועלים והאיכרים", שלב מעבר לרפובליקה סוציאליסטית סובייטית.
בספטמבר 1921 אומצה חוקה חדשה, שבניגוד לחוקה הרוסית משנת 1918, אפשרה בעלות פרטית על קרקעות ונכסים יצרניים והעניקה זכויות הצבעה ללא פרולטרים (אם כי קרובי משפחה של האמיר המודח, פקידי האמירות לשעבר ובעלי קרקעות גדולים.
הפלת האמיר הייתה הדחף למרד בסמצ'י, מרד אנטי-קומוניסטי שמרני.
ב-1922, רוב שטחה של הרפובליקה (מזרח בוכרה, בערך מהיסור למערב פמיר) נשלט על ידי בסמצ'י, ונדרש לצבא האדום עד 1926 כדי לדכא את המרד במלואו.
במהלך השנים הראשונות של המהפכה הרוסית, לנין הסתמך על מדיניות של עידוד מהפכות מקומיות בחסות הבורגנות המקומית, ובשנים הראשונות של השלטון הבולשביקי ביקשו הקומוניסטים את עזרת הרפורמיסטים הג'דידים בדחיפה חברתית רדיקלית רפורמות חינוכיות.
שבועיים בלבד לאחר ההכרזה על הרפובליקה העממית, מספר החברות במפלגה הקומוניסטית בבוכרה זינק ל-14,000, כאשר תושבים מקומיים רבים היו להוטים להוכיח את נאמנותם למשטר החדש.
כאשר ברית המועצות התייצבה, היא יכלה להרשות לעצמה לטהר את עצמה מלאומיות פוטנציאלית.
מ-19 בספטמבר 1924 עד 17 בפברואר 1924, הרפובליקה הייתה ידועה בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבוכרית.
כאשר הוגדרו גבולות לאומיים חדשים ב-1924, ה-SSR הבוכרי הצביע על ביטול קיומה של הרפובליקה הבוכרית והפכה לחלק מאוזבקיסטן הסובייטית וטורקמניסטן הסובייטית.
עד אוגוסט 1919 הרפובליקה איבדה שליטה על כל השטחים שהיא טענה להם לצבא פולין.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה כוחות רוסיה הסובייטית התחילו להתקדם מערבה במטרה להפיץ את המהפכה העולמית הקומוניסטית.
ב-16 בדצמבר 1918 הוקמה הרפובליקה הסוציאליסטית הליטאית וב-1 בינואר 1919 הוקמה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בגלל סכסוכי גבולות בין בלארוס הסובייטית ורוסיה הסובייטית על מוהילב המצב נהיה לא יציב בבלארוס הסובייטית.
בעקבות המצב ואיום מצד פולין שתי הרפובליקות התאחדו ב-27 בפברואר 1919. המפלגות הקומוניסטיות של שתי המדינות התאחדו למפלגה הקומוניסטית של ליטא ובלארוסיה .
כבירה נבחרה וילנה וקז'ימייז' צ'יכובסקי עמד בראש המדינה החדשה.
כחלק מהמלחמה הפולנית-סובייטית חיילים פולנים התקדמו לכיוון וילנה והממשלה נאלצה לברוח למינסק ב-21 באפריל.
ב-30 במאי צבא פולין התחיל להתקדם לכיוון מינסק והממשלה נאלצה לברוח שוב לבוברויסק.
מספר מרידות שאורגנו בידי הצבא הירוק הצליחו להשתלט על אדמות נרחבות.
ב-1 ביוני צבא בלארוס וצבא ליטא התאחדו לצבא אחד.
ב-17 ביולי בהמלצת סטלין מועצת ההגנה של המדינה התפזרה.
בשלב הזה צבא פולין כבש כ-75% מהמדינה.
עד ה-20 באוגוסט צבא פולין הגיע עד לנהר ברזינה.
הצבא האדום פלש למה שנשאר מהרפובליקה והתבצר על החלק המזרחי של נהר הברזינה.
ב-27 באוגוסט העיירה האחרונה של הרפובליקה נכבשה.
בספטמבר רוסיה הסובייטית כבר הכירה בעצמאות ליטא.
עד אפריל 1920 החל הצבא האדום לכבוש מחדש את בלארוס.
ב-11 ביולי הצבא האדום כבש את מינסק.
בשלב הזה הוחלט על פירוק בלארוס ליטא, ובטקס רשמי ב-31 ביולי הוקמה מחדש בלארוס הסובייטית.
המלחמה הפולנית-סובייטית נגמרה בהסכם ריגה בשנת 1921 שהשאירה את רוב אוכלוסיית בלארוס בצד הפולני אבל מינסק נשארה סובייטית.
רשמית, הייתה הרפובליקה מדינה ריבונית.
עם זאת, בפועל, היה תפקיד הממשל מוגבל ביותר.
ליטבל הוקמה בהשתתפות פוליטיקאים מקומיים, אך למעשה נשלטה במלואה ממוסקבה.
יופה, כנציג מרכז מוסקבה, בחר בעצמו רבים מחברי הממשלה המרכזיים.
תהליך הרכבת הממשלה התאפיין במתיחות בין יופה לקומוניסטים מקומיים, מאחר שהראשונים לא קידמו את הנציגים מהאינטליגנציה המקומית והענישו מנהיגים מקומיים שהתנגדו לאיחוד הרפובליקות הסובייטיות של ליטא ובלארוס.
לרפובליקה היו חמש שפות רשמיות; רוסית, בלארוסית, ליטאית, פולנית ויידיש.
בפועל, רוסית הייתה השפה השלטת בעניינים ציבוריים, בעיקר בהיותה שפתם של חיילי הצבא האדום.
ב־27 בפברואר 1919, התקיים כינוס של הוועד המנהל המרכזי של איכרים והפועלים הסובייטים, הו היו חברים 100 נציגים חברים, מתוכם 91 היו קומוניסטים.
הוועד הפועל המרכזי בחר נשיאות עם קז'ימייז' צ'יכובסקי (Kazimierz Cichowski) כיושב הראש ואת יוזף אונשליכט (Józef Unszlicht) כסגנו.
בזמן ייסוד הרפובליקה נוצרו קומיסריאטים (משרדים) עממיים לענייני חוץ, פנים, חקלאות, תקשורת, חינוך, מימון, מזון, עבודה, משפט, פוסט וטלגרף, לענייני צבא והמועצה העליונה לכלכלת העם.
למחרת החליטה מועצת הקומיסרים העממיים להקים שני קומיסרים עממיים חדשים; שירותי בריאות והגנה חברתית, על ידי הסרת תחומים אלה מאחריותו של הקומיסריון העממי לענייני פנים.
הקומיסריון העממי לענייני חוץ לא היה פעיל.
כמה קומיסריטים עממיים אחרים (כגון הקומיסריטים לענייני צבא, מידע, דואר וטלגרף ועוד, נוהלו ישירות על ידי הקומיסריטים העממיים של RSFSR (הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית).
הרפובליקה ביקשה לשלוט במחוז וילנה, מחוז קובנה, מחוז מינסק, מחוז גרודנה (למעט מחוז בלוסטוקסקי, מחוז בלסקי וסוקולסקי) ומחוז סובלקי – שטחים עם אוכלוסייה כוללת של כשישה מיליון.
מועצת הקומיסרים העממיים אימצה כדגל של הרפובליקה בד אדום רגיל.
יתר על כן, מועצת הקומיסרים העממיים קבעה כי סמל הרפובליקה יהיה זהה לזה של ה-RSFSR, למעט החריג שהסמל יכלול את ראשי התיבות 'SSR L ו-B' בחמש שפות.
לפי טיוטת החוקה של הרפובליקה, הסמל יכלול "פטיש זהב ומגל בקרני השמש העולה על רקע אדום, מוקף בזר אוזניים עם הכיתוב בחמש שפות: ליטאית, פולנית, יידיש, רוסית ובלארוסית".
כלכלת הרפובליקה קצרת הימים הייתה במצוקה.
מלחמה, כיבוש גרמני ועקירת אוכלוסין שיבשו את הייצור התעשייתי והחקלאי.
בשבועות שקדמו להקמת הרפובליקה שרר באזור רעב כבד.
בשאיפה להחיות את הייצור, יישמה ממשלת ליטבל SSR LiB מדיניות של קומוניזם מלחמתי.
החלו הלאמות של מפעלים עם בעלים נפקדים בינואר-פברואר 1919, בסופו של דבר הולאמו כל הפעילויות הכלכליות.
האיכרים המקומיים דחו את החרמת הרכוש (ההלאמה) והתנגדו לשיתוף פעולה עם השלטונות הסובייטיים.
המפלגה הקומוניסטית פרסה כוחות צבאיים וחצי-צבאיים כדי לתפוס תוצרת חקלאית, על מנת להתמודד עם המחסור במזון בערים.
בכך החמירה עוד יותר את העוינות בין הממשלה למגזרים החקלאיים.
עד יוני 1919 שרר רעב ברפובליקה.
למרות המחסור במזון המקומי, נדרשה ליטבל על ידי רוסיה הסובייטית לספק מזון לרוסיה הסובייטית ולצבא האדום, מה שגרם למתיחות בין ההנהגות של שתי הרפובליקות הסובייטיות.
צבא הכוחות המזוינים של ליטבל הוקם ב-13 במרץ 1919 על בסיס הצבא המערבי הרוסי.
הוא כלל ארבע דיוויזיות (חטיבות) רובאים.
הצבא הליטאי-בלארוסי היה פעיל מרגע שהוקם, ונלחם נגד כוחות פולנים וגרמנים.
במרץ 1919 פרסמה ממשלת ליטבל צו הקורא לגיוס חובה של כל הגברים בגילאי 18 עד 40, כמו גם חובת עבודה לייצור.
גזירת הגיוס נתקלה בהתנגדות מצד אוכלוסיות מקומיות, ולא ניתן היה ליישם אותה במלואה.
הצבא הליטאי-בלארוסי סבל מעריקות מסיביות, נכון ליוני 1919 דווח שיש כ-33,000 עריקים מהצבא הסובייטי בנפת מינסק.
מעל 10% מאוכלוסיית המדינה היו יהודים דוברי יידיש, ומבחינה תרבותית הייתה השפעתם משמעותית.
כשהצבא האדום כבש את וילנה, מרכז מוסקבה הנחה את רוב צוות הקומיסריון היהודי לעבור לבירת ליטבל החדשה כדי לגבור על האינטליגנציה היידישיסטית שם.
דניאל צ'רני , מונה לאחראי פעילויות תרבות בשפת היידיש; ונדרש לארגן מחדש ספריית יידיש סובייטית מרכזית (איסוף חומרים מארכיונים שהופקעו), פרסום כתבי עת חינוכיים ותרבותיים בשפת היידיש וקליטת הלהקה הווילנאית לתיאטרון הממלכתי של ליטבל ביידיש שהיה אמור להיות מוקם
היסטוריונים שונים סיפקו הסברים שונים מדוע הוקמה ליטבל SSR LiB.
בזמן הקונגרס הכל-בלארוסי של הסובייטים בפברואר 1919, נימוק ההצדקה הרשמי היחיד שסיפק את מיזוג הרפובליקות הסובייטיות של ליטא ובלארוס היה פרשנות מעורפלת בהצהרת הקונגרס על "הזהות ההיסטורית של האינטרסים הכלכליים" של ליטא ובלארוסיה., ללא כל אזכור של מוצא אתני או לאום.
כמה היסטוריונים ממסגרים את חווית הליטבל כניסיון כושל ליצור מדינת בובות רוסית סובייטית לאורך גבולה המערבי; המונח 'מדינת בובות' שימש את פיוטר לוסובסקי , דייוויד ר.
מרפלס , פר אנדרס רודל , ועוד, שכתבו על כך.
הנוסטלגיה של הרפובליקה הרב לאומית והדוכסות הגדולה
מרטלסמן טוען כי ביצירת רפובליקה רב-אתנית "ניתן להבין את ליטבל כניסוי ליצירת צורה של ארגון מדינה מעבר לדפוסים לאומיים ישנים", אך למעשה, ניסויים כאלה יהפכו מאוחר יותר לבלתי אפשריים עם עליית גישתו של סטלין השאלה הלאומית כמדיניות סובייטית רשמית, לפיה לכל אומה תוקצה מדינה נפרדת.
אפילו סוף הרפובליקה הוא מקור למחלוקת בין היסטוריונים.
ישנן נקודות מבט שונות לגבי תאריך הסיום של הרפובליקה.
כמה היסטוריונים מתייחסים למברק של סטלין ללנין המבקש את פירוק ממשלת ליטבל SSR LiB כסיומה של הרפובליקה.
אחרים טוענים כי לנין חיסל את ליטבל SSR LiB ב-17 ביולי 1919 אך הרפובליקה המשיכה להתקיים באופן רשמי עד 1920. לאחר אובדן השטחים שטענה שהם שלה.
אין הצהרה רשמית או מסמך דומה מצדו של לנין הדורש לפרק את הרפובליקה.
ההיסטוריוגרפיה הסובייטית זיהתה את 31 ביולי 1920 כתאריך הסיום של ליטבל SSR LiB, שהוחלפה בברית המועצות הסובייטית.
הרפובליקה העממית של סִין (בסינית מפושטת: 中华人民共和国, , בפין-יין: Zhōnghuá Rénmín Gònghéguó, בתעתיק: ג'וֹנְגְּ-חוּאָה רֵנְמִין גוֹנְגְ-חֶה-גּוּוֹ; נקראת בקיצור סין העממית, סין הקומוניסטית או רק סין) היא מדינה במזרח אסיה.
אוכלוסייתה מונה כ-1.4 מיליארד תושבים, נתון הממקם אותה בתור המדינה השנייה בגודל האוכלוסין שלה (אחרי הודו).
שטחה היבשתי הוא בגודל 9,596,967 קמ"ר, נתון הממקם אותה במקום הרביעי בעולם.
היא גובלת ב-14 מדינות: קוריאה הצפונית, רוסיה, מונגוליה, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו, נפאל, בהוטן, מיאנמר, לאוס ווייטנאם.
הרפובליקה העממית של סין הוקמה בשנת 1949. היא מחולקת ל-33 מחוזות מנהליים.
מאז, היא טוענת לריבונות על האי טאיוואן ומספר איים נוספים הנמצאים בשליטת טאיוואן, וכן סכסוך איי סנקאקו הנמצאים בשליטת יפן.
המונח "סין היבשתית" מבדיל בין הרפובליקה הסינית שעל האי טאיוואן, לבין הרפובליקה העממית של סין.
מאז 2021, גברה המתיחות בין המדינות על רקע תביעת הריבונות של סין היבשתית על טאיוואן העצמאית.
המשטר הסיני הוא משטר חד-מפלגתי הנשלט על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין.
זאת אף על פי שרוב החוקרים לא מגדירים אותו כמשטר קומוניסטי או סוציאליסטי, אלא כדיקטטורה.
התאגדויות הנחשבות מסוכנות עבור המשטר, כגון הפאלון גונג ותנועות לשחרור טיבט, נרדפות על ידי השלטונות, ומחבריהן נמנעות לעיתים תכופות זכויות האדם.
בשנת 2018 סימן דו"ח החירות המקוונת של Freedom House את סין כמובילה עולמית במודל שלטון טוטליטרי עדכני, אותו מאמצות מדינות נוספות המנסות להתקרב לסין.
כלכלת סין, נכון לשנת 2018, היא הכלכלה השנייה בגודלה בעולם.
למרות זאת, סין אינה חברה בארגון המדינות המתועשות הן משום שהתמ"ג לנפש שלה נמוך בהשוואה למדינות המפותחות והן מסיבות פוליטיות אחרות.
לסין יש את הצבא הגדול בעולם מבחינת כוח אדם.
תקציב הביטחון של סין קטן רק מזה של ארצות הברית.
בנוסף לסין יש נשק גרעיני והיא חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
על פי הערכות, כלכלת סין הייתה הכלכלה הגדולה בעולם למשך תקופה ארוכה, החל מתחילת המאה ה-15 ועד לתחילת המאה ה-19. ככל הידוע, נכון לתחילת המאה ה-19 כלכלת סין הייתה שליש מהתמ"ג העולמי.
למרות העוצמה הכלכלית שלה, לא הצליחה סין לתרגם זאת לעוצמה דיפלומטית, ובמהלך המאה ה-19 נכנסה סין לסדרת מאבקים מול האימפריה הבריטית, שהחלישו אותה משמעותית בהשוואה לאימפריות העולות מאירופה.
בשנת 1949 הסתיימה מלחמת האזרחים הסינית בין הקומוניסטים ללאומנים בניצחונם של הקומוניסטים.
שרידי הלאומנים ברחו לאי טאיוואן.
ב-1 באוקטובר הכריז מאו דזה-דונג על הקמת הרפובליקה העממית הסינית כמדינה קומוניסטית.
לאחר כינון שלטונם יזם מאו סדרה של תוכניות פיתוח כלכליות שהשאפתנית בהן הייתה "הקפיצה הגדולה קדימה" (1958–1961).
תוכנית זו הביאה למותם של עשרות מיליוני סינים ברעב.
מאו ועמיתיו לשלטון ניהלו שורה ארוכה של מסעות טיהורים, שהביאו לכליאתם ולמותם של מיליונים נוספים.
מסע הטיהורים הידוע ביותר נערך בתקופת "מהפכת התרבות" ונמשך רשמית בין 1966–1976.
זמן מה לאחר מותו של מאו עלה לשלטון דנג שיאופינג.
הוא החל ברפורמות כלכליות של מעבר לשוק חופשי – לטענתו, על מנת להקל את הלחץ על האוכלוסייה.
למרות זאת, המפלגה הקומוניסטית נותרה המפלגה החוקית היחידה בסין.
הרפובליקה העממית קיבלה את חוקתה הנוכחית ב-4 בדצמבר 1982.
לפי פרסומיה הרשמיים, סין העממית היא מדינה קומוניסטית, אך פרשנות זו לא מקובלת על כל חוקרי מדע המדינה.
הניסיונות לתאר בפשטות את המבנה הפוליטי של סין לא עלו בצורה יפה.
המשטר תואר כדיקטטורה המשלבת אלמנטים של משטר אוטוריטרי, סוציאליסטי וקומוניסטי.
משטרה של סין, אם מתעלמים מהשפעת המפלגה הקומוניסטית על הפוליטיקה הסינית ואי קיום בחירות ישירות וחופשיות, ייחשב כמשטר פרלמנטרי, אך בפועל מתפקד במבנהו כמשטר נשיאותי הדומה למשטרים הנשיאותיים בקוריאה הדרומית ובפרו.
ממשלת הרפובליקה העממית של סין נמצאת תחת פיקוחה של המפלגה הקומוניסטית של סין.
אף על פי שהיו אי אלו צעדים ליברליים, הסינים לא אפשרו קיום מפלגות חדשות.
למרות זאת, היחס לכלכלה השתנה, ובשלושת העשורים האחרונים כלכלת סין צומחת בממוצע בקצב של 10-9% בשנה.
רשמית תפקיד הנשיא הוא תפקיד טקסי בלבד, אך החל משנת 1993 הנשיא מחזיק גם בתפקידי מזכ"ל המפלגה ויושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית.
תפקידים אלה מקנים לנשיא סמכויות פוליטיות נרחבות.
תפקיד ראש הממשלה הוא תיאום פעולות הממשלה ועמידה בראש הביורוקרטיה הסינית.
רשמית, הפרלמנט הסיני הוא פרלמנט חד-ביתי, הקונגרס הלאומי העממי, אך בפועל הוועידה הפוליטית העממית המייעצת יכולה להיחשב כבית עליון.
הקונגרס, על כל 3,000 ציריו, מתכנס רק פעם בשנה ובדרך כלל מאציל מסמכויותיו לוועדה המתמדת.
לכן, בפועל, הקונגרס הלאומי העממי אינו אלא "בובה" של המפלגה, ואפילו ניתן לתארו כחבר אלקטורים חסר סמכויות.
צנזורה היא דבר שבשגרה בסין.
המפלגה הקומוניסטית מדכאת כל תנועה שלדעתם מהווה איום על ההגמוניה של המפלגה.
למרות זאת, עקב הרפורמות הליברליות, התקשורת קיבלה מעט חופש, ובתחילת המאה ה-21 ניתן בה ביטוי גם לקשייה של המדינה.
אף על פי שהמפלגה הקומוניסטית הסינית לא מאפשרת עליית כוחות מתחרים, ופעילות מחאה ברמה הלאומית נאסרת, ניתן חופש יחסי ברמה המקומית, והתושבים מביעים לעיתים מחאה מקומית בצורת הפגנה, דבר שהשלטונות מאפשרים במידת מה.
מידת התמיכה שהמפלגה זוכה לה בקרב האוכלוסייה איננה ברורה, היות שאין בחירות חופשיות.
בשנה שקדמה לדו"ח, אירחה ממשלת סין אישים מעשרות מדינות לסמינרים בני שבועיים או שלושה שעסקו במערכת הצנזורה והמעקב המקיפה שלה", וסיכם: "מגוון מדינות נעות בכיוון של סמכותנות דיגיטלית באמצעות אימוץ המודל הסיני של צנזורה מקיפה ומערכות מעקב אוטומטיות".
סוגיית זכויות האדם בסין עוררה ביקורת רחבה במדינות מערביות.
לממשלה כוח רב מול האזרחים והיא מפעילה אותו על פי שיקוליה.
לדוגמה, הממשלה העתיקה מאות אלפי אזרחים מבתיהם, ללא אפשרות של התנגדות, כדי לבנות את אחד מהסכרים הגדולים בעולם.
בנוסף, העתיקה תושבים לצורך ארגון אולימפיאדת בייג'ינג.
הענישה בסין היא חמורה ולפי ארגון "אמנסטי" סין ניצבת בראש המדינות המובילות בעולם בהוצאות להורג.
חלק מההוצאות להורג הן חשאיות והמשטר מסתיר אותן.
ניתן להוציא להורג במדינה זו על כ-60 פשעים שונים, בהם גם עבירות סמים, שוחד, מעילה והונאת מס.
על פי נתוני אמנסטי בשנת 2007 הוצאו להורג בסין לפחות 470 איש.
עם התפתחות הטכנולוגיה של העשור השני של המאה ה-21, הקימה ממשלת סין מערך ריגול המוני סביב המיעוט האויגורי במחוז שינג'יאנג, הכולל פריסה רחבה במיוחד של מצלמות עם טכנולוגיית זיהוי פנים וזיהוי תנועה, תחנות משטרה וציוד האזנה, לצד רישום מפורט של התושבים, מאפייניהם והתנהגותם.
בעקבות דיווחים בכלי תקשורת מערביים על כליאתם של מיליוני אויגורים ללא משפט במחנות חינוך מחדש ומעשי עינויים שונים, הטילה ממשלת ארצות הברית סנקציות כלכליות על סין, כחלק ממלחמת הסחר בין המדינות.
על פי תחקיר של הניו יורק טיימס, החל משנת 2017 החלו יחידות משטרה מקומיות לפרוס מערכות ריגול מקומיות גם בערים רבות שמחוץ למחוז שינג'יאנג .
הצבא הסיני הוא הצבא הגדול בעולם במונחי כוח אדם.
מספר הטנקים הוא השני הגדול בעולם אחרי רוסיה, וצי הצוללות הוא השני בגודלו אחרי ארצות הברית.
אין נתונים רשמיים על גודל תקציבו של הצבא הסיני, עקב האיפול שמטיל המשטר על המידע.
ההערכות נעות בין 90 ל-400 מיליארד דולר.
לסין יש מצבור גדול של נשק לא קונבנציונלי, כולל נשק גרעיני.
בהתחשב בזאת, סין נחשבת למעצמת-על, והשפעתה רבה במזרח אסיה ובמערב האוקיינוס השקט.
סין מקיימת יחסים דיפלומטיים עם רוב מדינות העולם, אך טוענת לריבונות על טאיוואן, ולא מקיימת איתה יחסים דיפלומטיים רשמיים, למרות יחסי מסחר ותיירות הדוקים.
בנוסף לכך היא מתנגדת לטנזין גיאטסו, הדלאי לאמה ה-14 של טיבט.
לצד התחזקותה הכלכלית בראשית המאה ה-21, שואפת סין להגביר את מעמדה הבין-לאומי והשפעתה, ולתרגם את עוצמתה הכלכלית לעוצמה דיפלומטית.
השאיפות הללו מגיעות בעיקר מאינטרסים כלכליים, אולם גם מצורכי פנים – הרצון להציג בפני אזרחי סין מצג שסין היא מדינה מצליחה בכל קנה מידה, שחוזרת לימי התהילה הגדולים שלה.
סין ממצבת את עצמה כמודל לחיקוי עבור מדינות לא ליברליות רבות.
ממשלים דיקטטוריים רבים ניצבו זמן רב מול הנוסחה שהייתה נהוגה במחצית השנייה של המאה ה-20, דמוקרטיה ליברלית עם צמיחה כלכלית, או משטר אוטוקרטי עם קשיים כלכליים.
סין היא מודל ייחודי של צמיחה כלכלית משגשגת לצד משטר אוטוקרטי מובהק, וחלק מהשפעתה הרבה של סין על מדינות רבות הוא ניסיון להוות מודל לחיקוי בהקשר זה.
אחת השאיפות המרכזיות של סין בעשור השני של המאה ה-21 היא יזמת "החגורה והדרך", בה שואפים הסינים לחדש את דרך המשי ההיסטורית בגרסה מודרנית יותר, וליצור מערכת תובלה יבשתית וימית שתאפשר לשנע סחורות במהירות למזרח התיכון ולאירופה.
שאיפות אלו עודדו את סין לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות רבות במזרח התיכון, וסין ייחודית בכך שהיא מקיימת יחסים דיפלומטיים פוריים גם עם מדינות המשויכות בדרך כלל לשני צידי מתרס יריבים בדיפלומטיה העולמית – לדוגמה, עם איראן מצד אחד, ועם ישראל וערב הסעודית מצד שני.
האינטרסים של סין מעודדים אותה לשאוף ליציבות המשטרים במזרח התיכון, והיא מנסה במידת מה לסייע במניעת הפיכות שעלולות להקשות על שיתוף הפעולה הכלכלי.
קשריה בעולם הערבי והסיוע שלה ליציבות מדינות אלו משתלמים לה גם בהקשרים נוספים – הן בחיזוק קשרי המסחר סביב הנפט של מדינות ערב, והן בהעלמת עין דיפלומטית מדיכוי האוכלוסייה המוסלמית האויגורית שבמחוז שינג'יאנג.
סין מרבה להלוות סכומים גדולים למדינות מתפתחות, וארצות הברית האשימה את סין שהיא מספקת את ההלוואות ללא בטוחות סבירות במטרה להביא את המדינות לחדלות פרעון, שתאפשר לסין להשתלט על נכסים של המדינות.
האשמות אלו נתלו במספר מקרים ספציפיים, למשל, העברת נמל ימי מסרי לנקה לסין, לאחר שסרי לנקה לא עמדה בהלוואות לסין, או הכפפת מרבית עתודות הנפט של אקוודור לשליטת סין בתמורה לכיסוי הלוואות.
עם זאת, מחקר של קבוצת רודיום, המפרסמת עצמאית מחקרים הקשורים לסין והמערב, הראה שמקרים אלו הם מיעוט, ושבדרך כלל במקרים של אי עמידה בחובות, סין מבצעת פריסה מחדש של התשלומים, תוך ויתור או דחייה של חלק מהחובות.
בשנת 2023 פרסם צוות של מכון המידע AidData כי לפי ממצאיו במקביל לחובות הרשמיים שמנהלת סין, היא מקיימת מערכת מקבילה של חובות "נסתרים".
באופן זה 88 מדינות חייבות לסין לפחות עוד לפחות 385 מיליארד דולר מעבר לסכומים הרשמיים.
ועל פי צוות המכון משתמשת סין במניפולציות פיננסיות שונות כדי לקבל קדימות על החובות, על חשבון מלוות אחרות.
ישראל הייתה מהמדינות הראשונות שהכירו בסין העממית מייד עם היווסדה.
בתחילת שנות ה-50, נראה היה כי שתי המדינות יכוננו קשרים דיפלומטיים ביניהן אולם הקמת גוש המדינות הבלתי-מזדהות וכינוסה של ועידת באנדונג ב-1955, סיכלה סופית ניסיונות אלו.
ממחצית שנות ה-50 ועד מחצית שנות ה-70, הייתה סין גורם עוין לישראל.
היא תמכה באופן בלתי-מסויג בעמדה הערבית והפלסטינית, אירחה את נציגי אש"ף במעמד של שגרירות וטענה כי הבעיה במזרח התיכון תיפתר רק עם חיסולה של ישראל.
מותו של מאו ב-1976 יצר שינוי במדיניות הסינית כלפי ישראל ובין שתי המדינות החלו קשרים בלתי-רשמיים, בעיקר בתחומי מסחר ותעשיית הנשק.
לאחר שנים של גישושים, כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים בתחילת 1992. יחסים אלו נשארו טובים ותקינים עד היום, אם כי הם אותגרו מעט בעקבות משבר הפלקון בין שתי המדינות בשנת 2000. בשנת 2014, בעקבות שיחות דיפלומטיות, שוקם הקשר ואף הנשיא לשעבר שמעון פרס יצא לשליחות דיפלומטית לסין.
בשנת 2017 השתתפה תזמורת הנוער הלאומית של ישראל בפסטיבל מוזיקה בשינגדאו שבסין.
סין מורכבת מ-22 מחוזות (הממשלה המרכזית מחשיבה את טאיוואן כמחוז ה-23; בנוסף לכך, היא טוענת לחזקה על מספר איים בים סין הדרומי).
פרט למחוזות אלו ישנם חמישה מחוזות אוטונומיים, המזוהים עם מיעוטים שונים, ארבעה מחוזות עירוניים לארבע הערים הגדולות של סין ושני אזורים מנהליים מיוחדים.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20, התפקיד שמילאה סין בכלכלה העולמית היה שולי יחסית.
בתקופה זו אומנם הצליחה סין לייצר פיתוח כלכלי, אך הפיתוח לא הצליח להדביק את הגידול באוכלוסייה, ולכן רמת החיים בסין ירדה למרות הגידול המעשי בהון.
בסוף 1978, לצד מדיניות צמצום הילודה שפתרה את הבעיות הכלכליות שיצר הגידול המאסיבי באוכלוסייה, התחילה הנהגת סין לבצע רפורמות כלכליות, במטרה להעביר את סין משיטת כלכלה ריכוזית לשיטה המשלבת גם שוק חופשי, תוך כדי שמירה על פיקוח הדוק בתחומים מסוימים כמו בנקאות.
בתחום החקלאות עברה סין משיטת האחריות הקולקטיבית לחקלאות פרטית.
בתעשייה, מנהלי המפעלים קיבלו עצמאות וסמכות גדולה יותר; הכלכלה נפתחה לסחר חוץ.
הממשלה שמה דגש על העלאת ההכנסה והצריכה האישית, תוך כדי הכנסת שיטות ניהול חדשות על מנת לשפר את התפוקה.
היא התמקדה בסחר חוץ כמנוע הצמיחה הראשי של המשק הסיני.
למטרה זו הגדירה מעל 2,000 אזורי סחר מיוחדים, שבהם יש חוקים נוקשים פחות והכלכלה חופשית יותר.
ערב הצטרפותה של סין לארגון הסחר העולמי בשנת 2001, ענתה חצי מאוכלוסייתה על הגדרת האו"ם של "חיים תחת עוני קיצוני".
פתיחת השווקים הבינלאומיים בפני סין, בה נמצא מרכז הייצור והייצוא הגדול ביותר בעולם והעניקו לה את הכינוי "בית החרושת העולמי", הביאה למיגור כמעט מוחלט של הרעב והעוני הקיצוני במדינה..
השינויים הללו הובילו לגידול מסיבי של פי 70 בתמ"ג ריאלי ופי 48 בתמ"ג ריאלי לנפש משנת 1978 עד שנת 2014, מה שהפך את הכלכלה הסינית לגדולה בעולם לפי תמ"ג לנפש במונחי כוח קנייה.
הצמיחה הכלכלית הובילה לירידה חדה בעוני המוחלט לצד גידול חד באי השוויון, אך למרות זאת ההכנסה עלתה דרסטית – פי 7.5 בהכנסה ממוצעת לפי כוח קנייה לפי נתוני קרן "Gapminder", והייתה צמיחה של 11.45% בתמ"ג לנפש מ-1990 עד 2014 לפי נתוני הבנק העולמי.
בשנת 2019 פרסם הממשל הסיני כי כ-5.5 מיליון בני אדם במדינה חיים בעוני קיצוני, 0.4 אחוזים מהאוכלוסייה המונה באופן רשמי כ-1.4 מיליארד בני-אדם.
העודף במאזן המסחרי של סין נאמד בעשרות מיליארדי דולרים.
לסין העממית יצא שם של מדינה שהייצור בה זול במיוחד – בעיקר בזכות ההוצאות הנמוכות על שכר העובדים, והיצוא הסיני מהווה כ-20% מהתמ"ג (2017).
בסוף חודש יוני 2018, על רקע מלחמת הסחר בין סין לארצות הברית, הודיעה ממשלת סין כי לאור התחייבותה להמשיך ולפתח את כלכלת המדינה, בכוונתה להקל באופן משמעותי על השקעות זרות בשורה של תחומים, לרבות בנקאות, רכב, רשתות חשמל וגידולים חקלאיים.
ההקלות נכנסו לתוקף ב-28 ביולי 2018. בנוסף הודיע משרד המסחר בסין כי החל מסוף אוגוסט 2018 יוטל מכס בגובה 25 אחוזים על יבוא אמריקאי בשווי 16 מיליארדי דולרים שיכלול שורה ארוכה של מוצרים – מלבד נפט גולמי.
הכרזה זו לא הוסברה על ידי גורם רשמי, אולם נראה כי מדובר בתגובה להכרזה האמריקאית לפיה יוטלו מכסים על יבוא מסין בשווי זהה, שממנה הוחרג הנפט בשל התלות הסינית בנפט זר.
הרפובליקה העממית הסינית היא המדינה הרביעית בשטחה בעולם, אחרי רוסיה, קנדה וארצות הברית, והמדינה שגובלת בהכי הרבה מדינות.
בסין יש מגוון רחב של נופים: רמות ענק והרים במערב ושפלה במזרח; כתוצאה מכך, הנהרות זורמים ממערב למזרח.
כמעט כל הנהרות בסין נשפכים לימים השוליים של האוקיינוס השקט שממזרחהּ: הים הצהוב, ים סין המזרחי וים סין הדרומי.
רוב השטחים הראויים לעיבוד חקלאי נמצאים לאורך שני הנהרות המרכזיים: נהר הצַ'אנג-ג'יאנְג (長江), המכונה גם "יאנגצה", ונהר חְוָאנְג-חֶה (黃河), המכונה "הנהר הצהוב".
כל אחד מהם היה מרכז של תרבויות סיניות עתיקות.
נהרות חשובים נוספים הם סי-ג'יאנג (西江), מקונג ברהמפוטרה ואמור.
במזרח – לאורך חופי הים הצהוב וים סין המזרחי – נמצאים מישורים המאוכלסים בצפיפות.
החוף של ים סין הדרומי הוא הררי ובדרום סין רכסי הרים רבים.
בצפון-מערב סין יש מישור סחף ענק ומדרום לו מישור עם הרים בעלי גובה בינוני הנושק להימאליה; אזור זה כולל חלק מהאוורסט.
בצפון-מערב המדינה ישנן רמות גבוהות בעלות אקלים צחיח; שם נמצאים מדבריות גובי וטַקְלַמַקָן.
תהליך המדבור בסין התעצם, וסופות חול הפכו למחזה נפוץ באביב.
האקלים בסין מגוון מאוד: מאקלים טרופי לחופי ים סין הדרומי ועד אקלים סובארקטי באזור חרבין.
בסין קיים מגוון רחב של מינים המותאמים לתנאי סביבה שונים ומרובים, מחופיו הצפוניים של האוקיינוס השקט ועד ליערות הגשם שבדרום ולהרי ההימאליה בדרום מערבה.
בנוסף לכך ישנם אזורי טיבט, המכילים מספר מינים אנדמיים.
בסין ישנם 7,516 מיני חולייתנים הכוללים 4,936 מיני דגים, 1,269 מיני עופות, 562 מיני יונקים, 403 מיני זוחלים ו-346 מיני דו-חיים.
סין היא המדינה המגוונת ביותר במינים מחוץ לאזור הטרופי, והשלישית במספר מיני היונקים, השמינית במספר מיני העופות והשביעית במספר מיני הזוחלים.