tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ונסון היה בין יוזמי חוק התגמולים שהונח בפני הקונגרס בשנת 1816. החוק הוצע במטרה לייעל את פעולות הרשות המחוקקת ולשנות את מערך התגמולים על בסיס ימי השתתפות בדיוני הקונגרס למערכת שכר בסיסית ($1500) שממנה יגרע שכר מחברי הקונגרס שיעדרו מדיוניו.
בדברי ההסבר שלו לחוק טען ג'ונסון ששכרם של חברי הקונגרס לא עודכן ב-27 השנים שקדמו לו והסכום המוצע אינו גבוה מהסכומים המקובלים בשירות המדינה.
הצעת החוק אושרה במהירות בבית הנבחרים ובסנאט ונחקקה ב-19 במרץ 1816. כניסתו המיידית לתוקף הביאה לתרעומת ציבורית בארצות הברית, ואכן החוק בוטל לאחר שנבחר קונגרס חדש ובמקומו אושרה העלאה במשכורת החברים.
בשנת 1817 עמד ג'ונסון בראש ועדת בית הנבחרים לחקירת הוצאתם להורג של שני חיילים בריטים על ידי אנדרו ג'קסון, במהלך המלחמה הסמינולית הראשונה.
בתפקידו זה הוא ניסח את מסקנות הוועדה באופן שיטיב עם ג'קסון, שהוא נמנה בין תומכיו, ופעל נגד דעת הרוב בוועדה.
באותה שנה שקל הנשיא ג'יימס מונרו למנותו לתפקיד המזכיר לענייני מלחמה, אך לבסוף מונה ג'ון קלהון לתפקיד.
ג'ונסון נותר בתפקידו בבית הנבחרים ושימש יו"ר הוועדה לתקציב מחלקת המלחמה.
בין פעולותיו בתפקיד זה היה אישור תקציב בנייתו של מוצב צבאי בדקוטה הצפונית על גדות נהר ילוסטון.
בנייה זו בוצעה על ידי אחיו, ג'יימס, והמוצב שימש את המשלחת לחקר האזור שכשלה במשימותיה, אך ג'ונסון לא נפגע מהחלטתו זו.
בשנת 1818 הוצע ג'ונסון על ידי בית הנבחרים של קנטקי כמועמד לכהונה בסנאט של ארצות הברית.
ג'ונסון עצמו לא הכריז על מועמדותו, אך בבחירות שערך בית הנבחרים הועלה שמו להצבעה והוא הפסיד ב-12 קולות למועמד ויליאם לוגאן.
בשנת 1820 הועלו שמועות על התמודדותו למשרת מושל קנטקי.
כהונתו של ג'ונסון בבית הנבחרים של ארצות הברית הסתיימה במרץ 1819. בחודש אוגוסט הוא החל לכהן פעם נוספת כחבר בית הנבחרים של קנטקי, אך התפטר בדצמבר בעקבות מינויו לסנאט כמחליף של הסנאטור המתפטר ג'ון קריטנדן.
כהונתו בסנאט נמשכה עד ל-1829, בעקבות התמודדולתו המוצלחת לכהונה נוספת במערכת הבחירות של 1823.
ג'ונסון יזם בשנת 1821 את הצעת החוק להקמת אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה.
בעקבות האינפלציה שנגרמה לאחר המלחמה והשפל הכלכלי שאירע בעקבותיה ב-1819, היה ג'ונסון בין הדוחפים לחקיקה בנושא פיחות חובות ומתן הקלות לפושטי רגל.
יוזמתו לאיסור מעצרם של בעלי חובות לוותה על ידיו במשך עשר שנים, לאחר שהנושא הוצג על ידיו לראשונה ב-1822 ונפל מסיבות שונות הן בפעם הראשונה להנחתו והן ב-1824 וב-1828, שנה טרם סיום כהונתו.
יוזמתו זו צלחה רק בשנת 1832, במהלך כהונתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ובהיותו יו"ר ועדה שהוקמה לצורך בחינת הנושא, בתמיכת הנשיא אנדרו ג'קסון.
יוזמות נוספות מטעמו של ג'ונסון כללו מימון משלחת לחקר פנים כדור הארץ (זו הוצגה ב-1823 וכשלה), וכן הקמתה בשנת 1825 של אקדמיית צ'וקטאו לחינוך אינדיאנים.
הקמת האקדמיה על שטחו הפרטי בקנטקי לוותה בביקורת אתית מצד חבריו לסנאט.
החל בשנת 1825 עמד ג'ונסון בראש ועדת הקונגרס לענייני דואר.
דרישת הציבור למניעת הובלת דואר בימי ראשון בשבוע, שהוא יום המנוחה בנצרות, הובילו אותו לפרסום דו"ח ובו קביעה כי "הממשלה היא רשות אזרחית ואיננה מוסד דתי" ועל כן אינה יכולה לחוקק חקיקה דתית.
פרסום הדו"ח זכה לתשבחות רבות, אך ג'ונסון עצמו לא חמק מביקורת על שקשריו עם אישים שעוסקים בחלוקת דואר השפיעו על החלטתו.
בשנת 1829 הפסיד ג'ונסון במועמדותו לכהונה נוספת בסנאט, בין היתר עקב מערכת יחסיו עם ג'וליה צ'ין שהייתה שפחתו.
בשנים 1829–1837 כיהן ג'ונסון פעם נוספת כנציג קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כהונתו כיו"ר ועדת הקונגרס לענייני דואר נמשכה עד ל-1833 ובמהלך שנים אלו הוא נדרש שוב לשאלת חלוקת הדואר בימי ראשון, שהניבה בשנת 1830 דו"ח דומה בעיקרו למסמכו הראשון.
נוסף לתפקיד זה הוא כיהן בין השנים 1831 - 1837 כיו"ר הוועדה לענייני הצבא ובשנים 1830–1832 בראשות ועדה לבחינת פיחות חובות.
ג'ונסון היה מועמד בעל תמיכה רחבה במפלגתו למשרת נשיא ארצות הברית בשנת 1832, אך לאחר שהנשיא ג'קסון הצהיר על כוונתו להתמודד לכהונה שנייה פרש ג'ונסון מהמרוץ.
בעקבות החלטתו זו נעשו צעדים מטעמו להצטרף אל ג'קסון ולהתמודד עמו כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית, אך אלו לא נשאו פרי והוא היה השלישי במניין הקולות בבחירות לתפקיד שערכה המפלגה הדמוקרטית.
לאחר מערכת בחירות זו הוא פעל לחזק את מעמדו כדי להתמודד בבחירות לנשיאות ב-1836. בכירים במפלגה הביעו בו תמיכה ובשנת 1833 הוצא לראשונה ספר המתאר את תולדות חייו, ובקנטקי נכתבו מחזה ושיר אודות גבורתו במלחמה.
לאחר שנודעה ברבים תמיכתו של הנשיא ג'קסון במרטין ואן ביורן כיורשו בתפקיד, הביע ג'ונסון תמיכה בוון-ביורן ופעל לקדם את מועמדותו לסגנות.
ג'קסון הביע תמיכה בצעד זה, בין היתר כגורם מאזן לוון-ביורן נטול הניסיון הצבאי.
על אף תמיכת הנשיא ג'קסון במועמדותו, ון-ביורן עצמו העדיף את ויליאם רייבס לתפקיד.
כמו כן נשמעו קולות שראו בהצלחתו של ג'ונסון במלחמת 1812 לא יותר מיד הגורל, נוסף לאי שביעות הרצון ממערכת יחסיו עם צ'ין.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית שנערכה ב-1835 נבחר ג'ונסון לשמש מועמד המפלגה לתפקיד סגן הנשיא.
בפברואר 1837 הצביע חבר האלקטורים על בחירתם של ון-ביורן וג'ונסון, אך בעוד ון-ביורן אושר ברוב גדול, לג'ונסון היה חסר קול יחיד לצורך בחירתו.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, על הסנאט הוטלה ההצבעה על הכרעת זהות סגן הנשיא וג'ונסון אושר ברוב של 36 מול 16.
כהונתו של ג'ונסון כסגן נשיא ארצות הברית נמשכה בין השנים 1837–1841. במהלך תקופה זו לא הייתה בידיו השפעה רבה על מהלכיו של הנשיא ון-ביורן.
עם זאת, השפעתו הורגשה בנושאים דוגמת דחיית בקשתה של התנועה לביטול העבדות להציג את עמדתה בפני הסנאט.
מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט ג'ונסון גם נקרא לשמש כקול המכריע ב-14 הצבעות שהסתיימו בשוויון, אך גם במקרים אלו הוא בחר שלא להשמיע את נימוקיו ולעורר דיון.
בעקבות השפל הכלכלי שאירע ב-1837 יצא ג'ונסון לחופשה בת תשעה חודשים ושב לביתו בקנטקי.
ג'ונסון פתח מסבאה בחוותו על מנת להתגבר על קשייו הכלכליים.
לקראת סיום כהונתו כסגן נשיא, בבחירות שנערכו ב-1840, חששה המפלגה הדמוקרטית, ובכירים בה דוגמת אנדרו ג'קסון, מהצגת מועמדותו בשנית לתפקיד סגן הנשיא.
ון-ביורן, שהתמודד לכהונה שנייה כנשיא, דווקא הביע נכונות להתמודד עם ג'ונסון בשנית ולהציגו כגיבור מלחמה מול המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הוויגית ויליאם הנרי הריסון.
לבסוף נתקבלה פשרה במוסדות המפלגה על פיה יתמודד ון-ביורן לבדו, מבלי להציג מועמד לתפקיד סגן הנשיא, אך המועמדים לתפקיד המשיכו בנסיונותיהם להיבחר לתפקיד.
ג'ונסון עצמו ערך מסע שתדלנות ממושך, אך הוא תואר על פי רוב כמי שנאומיו מבולבלים ואילו במהלך נאום שנשא באוהיו אף הרים את חולצתו על מנת לחשוף את פציעותיו מהמלחמה.
ביום הבחירות העניק חבר האלקטורים 48 קולות בלבד לג'ונסון, בהם גם מיעוט מבין האלקטורים נציגי מדינת מגוריו, קנטקי.
בתום כהונתו שב ג'ונסון לקנטקי ועסק בניהול משקו החקלאי ומסבאתו.
בשנים 1841–1843 כיהן בפעם השלישית בבית הנבחרים של קנטקי ובשנת 1845 עמד בראש השיירה שהביאה לקבורה מחדש את דניאל בון.
ג'ונסון קיים ניסיונות חוזרים לשוב לפעילות ציבורית והתמודד לסנאט ב-1842, התמודד במפלגתו לשמש מועמד לנשיאות במערכת הבחירות של 1844, וכן הצהיר על התמודדותו למשרת מושל קנטקי ב-1848, אולם חזר בו מכוונתו.
בשנת 1850 נבחר ג'ונסון בפעם הרביעית לבית הנבחרים של קנטקי.
הוא כיהן בתפקידו עשרה ימים, כשגילו המתקדם ניכר בחולשתו הגופנית ובהתקפי דמנסיה, וב-19 בנובמבר הוא נפטר.
לאחר פטירת אביו נותרה ברשות ג'ונסון שפחה שחורת עור, ג'וליה צ'ין, שעמה פיתח מערכת יחסים מורכבת וארוכת שנים.
צ'ין הופקדה על ניהול עסקיו בהיעדרו ובשנים מאוחרות יותר הייתה ידועתו בציבור.
מחייו המשותפים עם צ'ין היה ג'ונסון אב לשתי בנות, מהן אחת נפטרה עוד בחייו, בשנת 1836.
שניים מאחיו, ג'יימס ג'ונסון וג'ון טלמקוס ג'ונסון, כיהנו כחברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
אחיינו, רוברט וורד ג'ונסון, כיהן כחבר בית הנבחרים וכסנאטור.
ריצ'רד ג'וזף גולדסטון הוא משפטן יהודי דרום אפריקאי, שכיהן כשופט לשעבר בבית המשפט החוקתי של דרום אפריקה.
עמד בראש צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה.
שימש שנים ארוכות כחבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
גולדסטון נולד בבוקסבורג שעל יד יוהנסבורג לבנג'מין הארי גולדסטון ולקתרין ג'ייקובסון.
גולדסטון הוא דור שלישי למשפחה דרום אפריקאית ממוצא אנגלי-ליטאי מעורב, אבי אמו היה אנגלי וסבו השני היה ליטאי שהיגר במאה ה-19. משפחתו לא הייתה דתייה, אולם הוא זוקף לזכות היהדות את השקפותיו המוסריות, לאור הרדיפות הרבות מהם סבלו היהודים לאורך ההיסטוריה.
הוא נשוי לנולין גולדסטון (נולדה נולין ברמן), אותה פגש בעת לימודיהם באוניברסיטה בשנת 1960. לזוג שתי בנות, אחת מהן התגוררה בישראל.
גולדסטון מגדיר עצמו ציוני, וכשופט שאב השראה מפסיקותיו של אהרן ברק.
גולדסטון סיים בשנת 1962 לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג ועבד כעורך דין בעיר זו.
בשנת 1980 מונה לשופט מחוזי בפרובינציית טרנסוואל.
בשנת 1989 מונה לשופט בערכאת הערעור של בית המשפט העליון.
גולדסטון עמד בראש ועדת חקירה על אלימות ציבורית והפחדה, שנודעה בשם "ועדת גולדסטון".
הוועדה פעלה להפגת פרץ האלימות בדרום אפריקה שהחל לקראת סוף שלטון האפרטהייד.
גולדסטון שימש נשיא המכון הלאומי למניעת פשיעה ושיקום עבריינים בדרום אפריקה, וכן ראש מועצת המנהלים של המכון לזכויות האדם בדרום אפריקה.
החל משנת 1994 ועד לשנת 2003 שימש שופט בבית המשפט החוקתי של דרום אפריקה.
כשכיהן כשופט בערכאת הערעור העליונה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד אישר הוצאה להורג של 28 שחורים על עברות אלימות ועונש מלקות לארבעה שחורים.
באחד מפסקי הדין כתב גולדסטון כי "הגרדום הוא העונש היחידי שעשוי להרתיע רוצחים".
כמו כן שלח למאסר ילד בן 13 שהפגין נגד האפרטהייד.
בתגובה לפרסום מידע זה ב"ידיעות אחרונות", במאי 2010, אמר גולדסטון כי מאז ומתמיד היה נגד עונש מוות, אך בתקופת האפרטהייד היה עליו לכבד את חוקי המדינה, וסיפר כי מעולם לא הפלה נאשמים שחורים אף שלעיתים נאלץ לקיים חוקים שהתנגד להם מוסרית.
מ-15 באוגוסט 1994 ועד ספטמבר 1996 גולדסטון היה התובע הראשי בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
בשנת 1997 מונה לחבר ועדה בינלאומית שמונתה על ידי ממשלת ארגנטינה לבדיקת הפעילות הנאצית במדינה החל משנת 1938. בשנים 1998 - 2001 עמד בראש ועדת בדיקה בינלאומית על קוסובו.
בשנת 2004 מונה על ידי מזכיר האו"ם קופי ענאן כחבר בוועדת פול וולקר כדי לחקור את תוכנית נפט-תמורת-מזון של האו"ם בעיראק.
צוות הבדיקה על מבצע עופרת יצוקה
ב-3 באפריל 2009 מונה גולדסטון לעמוד בראש צוות הבדיקה של האו"ם למבצע עופרת יצוקה, שהוקם לבדיקת פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ולמעשי החמאס שהובילו למבצע (צוות שנודע בשם ועדת גולדסטון).
ב-15 בספטמבר פרסם האו"ם את דו"ח צוות הבדיקה.
הדו"ח מותח ביקורת על התנהגות ממשלת ישראל בעת מבצע עופרת יצוקה.
בדו"ח קבע צוות הבדיקה כי התקפות צה"ל על מבני ממשל ועל מתקני משטרה בתחומי רצועת עזה מהווים למעשה התקפה צבאית על אזרחים, האסורה על פי החוק הבינלאומי.
צוות הבדיקה סקר בדו"ח את התקפות הטילים והמרגמות מתוך רצועת עזה על ריכוזי אוכלוסייה ישראלים, באופן מיוחד על שדרות וקיבוץ ניר-עם, התקפות אשר גרמו להרג שלושה אזרחים בתקופה הנבחנת בדו"ח, כאלף פצועים ופגועי הלם, וכן להפרעה משמעותית בשגרת החיים.
הדו"ח קובע כי התקפות אלה של ארגונים פלסטיניים, אשר כוונו נגד ריכוזי אוכלוסייה, עומדות בניגוד לחוק הבינלאומי.
גולדסטון הסביר את רצונו לעמוד בראש צוות הבדיקה בכך "שהמניע העיקרי שלי הוא לעשות משהו, אפילו קטן, לטובת תהליך השלום".
ממשלת ישראל, צה"ל ומשרד החוץ טענו שהדו"ח אינו מאוזן, מסולף, "שקר מרושע" וגורם נזק למדינת ישראל ולמלחמה בטרור.
כמו כן פרסם צה"ל דוח החולק על ההאשמות בדו"ח גולדסטון על פגיעה מכוונת באזרחים ותשתיות אזרחיות.
בתחילת 2010 פרסמו צה"ל והפרקליטות הצבאית דו"ח החוקר את טענות דו"ח גולדסטון ומתנגד לטענות הדו"ח על פגיעה מכוונת של צה"ל באזרחים חפים מפשע ובתשתיות אזרחיות.
ב-1 באפריל 2011 פרסם גולדסטון מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "בחינה מחדש של דו"ח גולדסטון על ישראל ופשעי מלחמה".
במאמרו טען גולדסטון כי לוּ נהנה משיתוף פעולה מצד ישראל ולוּ "ידע אז מה שיודע היום", היו מסקנות הדו"ח שונות.
במיוחד התייחס גולדסטון להאשמה ב"פשעי מלחמה לכאורה", שהופנו נגד ישראל.
עוד טען גולדסטון במאמרו כי מועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל, וכי ישראל חקרה את מעשיה, בעוד החמאס מאן לעשות כן.
ריצ'רד ד'וילי קארט היה סוכן אמנים, מפיק תיאטרון, מלחין ומלונאי, במחציתה המאוחרת של התקופה הוויקטוריאנית.
ד'וילי קארט החל את דרכו בהוצאת המוזיקה של אביו וכן בבניית כלי נגינה.
בתחילת דרכו גם עסק בהלחנה, אך עד מהרה עבר לקדם אמנים אחרים.
ד'וילי קארט האמין כי אסכולת התיאטרון הקומי האנגלי תוכל להוריש את האופרטה הצרפתית, אשר באותה עת הייתה דומיננטית ביותר על במות לונדון בשנות ה-70 של המאה ה-19. באותה עת גם החל את השותפות המפורסמת של הצמד גילברט וסאליבן, והפיק רבות מן האופרות הקומיות שלהם.
כמו כן הוא גם הקים בעבור השותפות את חברת האופרה ד'וילי קארט, ובנה בעבורם את תיאטרון סבוי אשר הוקדש לאופרות שלהם.
בנוסף, בנה ד'וילי קארט גם את מלון סבוי בלונדון, וניהל מלונות נוספים.
הוא גם בנה את "תיאטרון הארמון" בלונדון, אשר תוכנן להיות בית לאסכולה של חדשה של גרנד אופרה אנגלית.
שאיפתו האחרונה אמנם הסתכמה רק בהפקת גרנד אופרה אחת מאת ארתור סאליבן, בדמות האופרה "אייבנהו"; אך שיתוף הפעולה עם גילברט וסאליבן וטיפוחה הביא להפקתן של אופרות קומיות אשר זכו להצלחה חסרת תקדים בתולדות התיאטרון המוזיקלי.
חברת האופרה שפתח קידמה והציגה את האופרות למעלה ממאה שנים, והן עודן מבוצעות באופן קבוע בימינו.
ריצ'רד דייל ג'נקינס הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי, הידוע בדמותו של הפטריארך הנפטר נתניאל פישר בסדרת הדרמה "עמוק באדמה" (2001–2005) של רשת HBO.
ג'נקינס היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט "האורח" (2007).
הוא זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו כהנרי קיטרידג' במיני-סדרה "אוליב קיטרידג'" (2014).
על הופעתו בסרט הדרמה והפנטזיה "צורת המים" (2017), הוא היה מועמד לפרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ג'נקיס נולד בעיירה דיקלב, אילינוי שבארצות הברית, למ.
הוא סיים לימודי תיאטרון באוניברסיטת וסלייאן אילינוי.
את קריירת התיאטרון שלו החל ג'נקינס בשנת 1974 ב"חברת התיאטרון טריניטי" בפרובידנס, רוד איילנד.
הופעותיו על בימות התיאטרון באזור הקפיצו את ג'נקינס לתפקידים קולנועיים בסרטים קטנים.
ב-1985 ערך ג'נקינס הופעה ראשונה בסרט גדול כשהשתתף בתפקיד משני במערבון מועמד 2 פרסי אוסקר "סילברדו".
שנה לאחר מכן השתתף גם בדרמה הקומית זוכת 3 פרסי אוסקר של וודי אלן "חנה ואחיותיה".
ב-1987 שיחק ג'נקינס לצד ג'ק ניקולסון ושר בקומדיית האימה מועמדת שני פרסי אוסקר "המכשפות מאיסטוויק".
ב-1989 שיחק ג'נקינס לצד אל פצ'ינו במותחן הפשע "ים של אהבה" ולצד פול ניומן בדרמה הביוגרפית "בלייז".
בשנות ה-90 שיחק ג'נקינס במגוון תפקידי משנה בין היתר לצד בן סטילר בקומדיה "אני, אשתי ואמי החורגת", לצד ניקולס קייג' בדרמה הקומית "זה יכול לקרות לך" ובדרמת המסתורין "שלג יורד על הארזים" לצידו של אית'ן הוק.
ב-2000 השתתף ג'נקינס בקומדיה "אני, עצמי ואיירין" לצד ג'ים קארי ורנה זלווגר.
ב-2001 שיחק ג'נקינס בדרמת הפשע של האחים כהן "האיש שלא היה שם" ובקומדיית הפשע "לילה אחד במק'ולס".
החל משנת 2001 שיחק ג'נקינס בתפקיד אורח בסדרת הדרמה עמוק באדמה במשך 5 שנים, בתור נתניאל פישר.
ב-2002 שיחק ג'נקינס לצד בן אפלק וסמואל ל.
ג'קסון במותחן "משנים כיוון" ובקומדיה "לימודים גנובים".
משנת 2001 עד 2005 השתתף בסדרת הטלוויזיה "עמוק באדמה".
בשנת 2003 השתתף ג'נקינס בקומדיית הפשע של האחים כהן "אכזריות בלתי נסבלת" לצידם של ג'ורג' קלוני וקתרין זיטה ג'ונס ומותחן הבדיוני "שעת אפס".
ב-2005 גילם ג'נקינס את אביה של ג'ניפר אניסטון בקומדיה הרומנטית "השמועה אומרת ש...", כמו כן השתתף לצד ג'ים קארי בסרט הקומי דיק וג'יין עושים את זה ושיחק בדרמה מועמדת 2 פרסי אוסקר "ארץ קרה" לצידה של שרליז תרון.
ב-2007 שיחק ג'נקינס בדרמת האקשן "הממלכה".
בשנת 2008 לאחר מגוון תפקידי משנה, זכה ג'נקינס לתפקיד ראשי ראשון בסרט דרמה הרומנטית "האורח", בו גילם את וולטר, גבר בן 62 שאיבד את החשק ללמד ולכתוב.
הוא נשלח לוועידה במנהטן וכשחוזר לדירתו הוא מגלה שזוג צעיר התמקם בה.
על תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2010 שיחק את אביו של צ'נינג טייטום בדרמה הרומנטית ג'ון היקר, שמבוססת על ספר באותו שם מאת ניקולס ספארקס.
בשנת 2011 שיחק את מר האפר אביו של דילן בסרט "ידידים פלוס".
בשנת 2012 שיחק בסרט "הורג אותם ברכות".
בשנת 2013 שיחק בקומדיה "ילדים בוגרים של גירושין" לצד ג'סיקה אלבה.
בשנת 2014 שיחק במיני סדרה אוליב קיטריג'.
באוקטובר 2020 אישרה חברת נטפליקס את הפקת המיני-סדרה "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר", בה מככב ג'נקינס בדמותו של ליונל, אביו של ג'פרי דאהמר.
בשנת 2020 כיכב בסרט הדרמה הקומית "המשמרת האחרונה" לצד אד אוניל.
משנת 1969 נשוי לכוריאוגרפית שרון ר.
באוקטובר 2023, ג'נקינס, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
ב-1873, כשהיה ריצ'רד גוטהייל בן 11, היגרה המשפחה לארצות הברית, לאחר שאביו נבחר לרשת את מקומו של הרב ד"ר ג'יימס קוֹפֶּל גוּטהיים כעוזרו ("רב שני" – מטיף בשפה האנגלית) של ד"ר שמואל אדלר, הרב הראשון של בית הכנסת הרפורמי הגדול ביותר בניו יורק, בית הכנסת עמנו-אל.
גוטהייל הצעיר סיים תואר ראשון בקולג' קולומביה שבניו יורק ב-1881, ולאחר מכן נסע ללמוד באירופה, ובשנת 1886 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג על עבודה פילולוגית (Mâr Eliâ of Ṣóbhâ: A treatise on Syriac grammar).
באותה שנה התמנה לפרופסור לספרות חז"ל באוניברסיטת קולומביה.
משנת 1896 ניהל את מחלקת המזרחנות של ספריית העיר ניו יורק.
מ-1898 עד 1904 שימש גוטהייל כנשיא הפדרציה של ציוני אמריקה, ועבד עם הרב ד"ר סטיבן שמואל וייז ויעקב דה האז כמזכירי הארגון.
על אף שביקש לשוב לחיי האקדמיה השקטים, השתתף גוטהייל בקונגרס הציוני השני בבזל, וקשר קשרים עם תאודור הרצל ומקס נורדאו.
לואי ליפסקי מספר בזיכרונותיו שגוטהייל "הרחיק עצמו מפרסום...
שנא לנהל ישיבות, לא התעניין כלל בעניינים פרוצדורליים וחש מבוכה לנוכח טקסים שהיה עליו לקחת בהם חלק.
[...] הוא הרגיש שמעמדו כפרופסור מוכתם כתוצאה מהיותו נשיא של ארגון תעמולתי.
[...] הוא הגביל את נאומיו באספות הציוניות לנושאים ההכרחיים, מדבר קצרות.
מעמדו הלך וגירה את עצביו, במיוחד כאשר לא נראתה התקדמות כלשהי בעניינים המעשיים של הפדרציה הציונית." לאחר מכן נעלם גוטהייל למעשה מהתנועה הציונית לשארית חייו; הוא הוסיף לכתוב ולתמוך במאמצים הציוניים, אך לא לקח על עצמו עוד תפקידי הנהגה.
החל משנת 1901 היה גוטהייל אחר מעורכי האנציקלופדיה היהודית.
בשנת 1905 הגיע לביקור פרטי בארץ ישראל.
אחרי שנת 1904 כיהן גוטהייל כסגן-נשיא החברה ההיסטורית היהודית האמריקאית (American Jewish Historical Society, AJHS) הוא כתב מאמרים עיתונאיים רבים בסוגיות של יהדות ומזרחנות.
בנובמבר 1909 הוא הגיע לירושלים לשנה לעמוד בראש בית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
גוטהייל נישא בספטמבר 1891 לאֶמה ר' לאון, אלמנה ולה שני בנים.
ארכיונו שמור בספריה הלאומית בירושלים.
חיים ווייצמאן און ריטשארד גאטהייל, "וואס איז ציוניזם?: צוויי קאפיטלען פון ציוניזם און די אידישע צוקונפט", לונדון: ציוניסטישע ארגאניזאציע, תרע"ח.
ריצ'רד ברקוביץ' הוא הומוסקסואל אמריקאי, מראשוני הפעילים למען מין בטוח בקרב הקהילה ההומוסקסואלית בארצות הברית.
פעילותו נעשתה כתגובה למגפת האיידס שפרצה בראשית שנות השמונים.
בין היתר, הוא מחברם של שני ספרים בנושא.
ברקוביץ' נולד וגדל בניו ג'רזי.
באמצע שנות השבעים החל לימודי תואר בתקשורת באוניברסיטת ראטגרס, שם הקים את אחת התנועות הראשונות למען זכויות הומואים.
עם סיום לימודיו, ברקוביץ' עבר לניו יורק והתפרנס ממתן שירותי סאדו-מאזו.
עוד קודם לפריצת מגפת האיידס, היה ברקוביץ' מודאג ממחלות המין שפגעו בקהילתו, והתעניין בדרכים להגן על לקוחותיו – חלקם נשואים ובעלי משפחות.
בניו יורק פגש את ג'וזף סונבנד (Sonnabend), רופא וחוקר נגיף האיידס, ולמד ממנו כיצד לקיים יחסי מין מוגנים ובטוחים.
סונבנד הכיר לברקוביץ' את מייקל קאלן (Callen), זמר ופעיל כנגד מחלת האיידס, וביחד הם כתבו ופרסמו מאות מאמרים בנושא.
ב-1983 הוציאו השניים לאור בשיתוף עם סונבנד את "איך לקיים יחסי מין בזמן מגפה: גישה אחת" – המדריך הראשון ליחסי מין בטוחים.
עם זאת, עבודתם והתבטאותם כנגד ההפקרות המינית בקרב הומוסקסואלים עוררה עליהם מחאות רבות בקרב הקהילה הגאה ומנהיגיה, ורבים התעלמו מהם וראו בהם כמטיפי מוסר צבועים.
ב-1984 אובחן ברקוביץ' כנשא של נגיף האיידס.
ב-2003 פרסם ברקוביץ' את ספרו השני בנושא: "להישאר בחיים: המצאת המין הבטוח".
עם פרסומו מכר הספר כ-5,000 עותקים, אך לאחר מספר חודשים הדפסתו הופסקה עקב סגירתה של ההוצאה לאור.
ב-2009 יצא סרטו הדוקומנטרי של דריל ויין על פועלו של ברקוביץ', Sex Positive.
הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל אאוטפסט.
ריצ'רד ג'ונס הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כסגן המנהל הכללי של סוכנות האנרגיה הבינלאומית בשנים 2008–2013. כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל בין השנים 2005–2008.
בין השנים 1996–1998 היה שגריר בלבנון, בין השנים 1998–2000 היה שגריר בקזחסטן, בין השנים 2001–2004 שימש שגריר ארצות הברית בכווית ובשנת 2005 שימש כיועץ בכיר למזכיר המדינה האמריקאי ומתאם המדיניות בעיראק.
ג'ונס נולד בבסיס חיל האוויר בברקסדייל, לואיזיאנה.
הוא סיים לימודי תואר ראשון במדעים, במתמטיקה, בהצטיינות במכללת הארוי מד בקליפורניה, תואר שני ושלישי במנהל עסקי ובסטטיסטיקה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
במהלך שירותו בשירות החוץ האמריקאי הוא הוצב פעמיים בריאד ושירת גם בפריז ובתוניס.
הוא שימש מנהל האגף למסחר במדינות מפותחות במשרד ליחסים עם מצרים (1987–1989) ואף עמד בראש המשרד ליחסים עם מצרים.
נוסף לשפת אמו ג'ונס דובר ערבית, צרפתית, גרמנית ורוסית.
במרשם הפטנטים האמריקאי רשומים על שמו שני פטנטים.
ריצ'רד גריפית'ס היה שחקן אנגלי זוכה פרס הטוני.
התפרסם בזכות תפקידיו בתור ורנון הדוד של הארי פוטר בסדרת סרטי "הארי פוטר" ובסרטים "נערי ההיסטוריה", "סליפי הולו" ו"ונוס".
גריפית'ס נולד בעיירה ת'ורנביי-און-תיס שבמחוז סטוקטון על טיז, צפון-מזרח אנגליה.
גריפית'ס נולד לזוג הורים חירשים, וכדי להבין אותם הוא למד את שפת הסימנים בגיל צעיר מאוד.
בשל ילדותו הקשה נהג לברוח פעמים רבות מביתו ואף נשר מלימודיו בגיל 15. במקום ללמוד הוא בחר לעבוד בתור שומר סף, אך שוכנע על ידי הבוס שלו לשוב לספסל הלימודים.
הוא למד דרמה ב"מכללת סטוקטון ובילינגהאם", ומשם המשיך למנצ'סטר, שבה למד בבית הספר העירוני לתיאטרון.
גריפית'ס החל את דרכו בתעשיית הבידור הבריטית ברדיו ובמופעי תיאטרון שיי ספירים בהם הרבה לגלם דמויות מגושמות ומצחיקות.
לאחר מספר תפקידים ראשיים במחזות, לוהק לסדרות טלוויזיה ולהפקות קולנוע צנועות.
בהוליווד התחיל את דרכו בתפקידים קטנים בתור טרוריסט בסרט "סופרמן 2", בתור עוזר בסרט "רגטיים" והתקדם להופעות משמעותיות יותר ביצירות "אהובת הקצין הצרפתי" בתפקיד סיר ג'ון ו"גנדי" בתור קולינס.
בקולנוע הבריטי פרץ בתפקיד הדוד מונטי ההומו בקומדיה השחורה "ויתניל ואני" ובתור קפטן בילינגס ב"גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים", עיבוד קולנועי לרומן "טרזן מלך הקופים".
גריפית'ס חזר בשנות ה-90 להוליווד ושיחק בפרודיית הריגול "האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד" בתור המדען החטוף הד"ר אלברט מנהיימר, בקומדיות "המלך ראלף", "כן, גברת הנשיא" ובמותחן האימה של טים ברטון "סליפי הולו" בדמותו של שופט העיירה סליפי הולו.
משנת 2001 שיחק גריפית'ס במשך כעשור את ורנון דרסלי, דמות הדוד הרשע שמתנכר להארי פוטר (דניאל רדקליף) במשך כל תחילת סרט במחצית מסרטי "הארי פוטר".
סרטים נוספים בהם התפרסם היו הדרמה התקופתית "ואטל" בתור ד"ר בורדולט בתור, "המין היפה" בהפקתו של רוברט דה נירו בו גילם את הפוליטיקאי סר צ'ארלס סדלי, הדרמה "ונוס" ובקומדיה "סיפורים לפני השינה" בתור בארי אביה של ויולט נוטיגהאם.
את ההצלחה המקצועית שלו קצר בשנת 2006 כשזכה בפרס הטוני על תפקידו בתור המורה הקטור במחזה "נערי ההיסטוריה", שעובד באותה שנה גם לסרט קולנוע בו חזר גריפית'ס על התפקיד והיה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
ב-2008 התקבל גריפית'ס למסדר האימפריה הבריטית.
גריפית'ס היה נשוי להת'ר גיבסון.
ב-28 במרץ 2013 מת גריפית'ס כתוצאה מסיבוכים של ניתוח לב.
ריצ'רד הנלי ג'אקל היה שחקן קולנוע אמריקאי, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1971 על הופעתו בסרט "כל בניו היו גיבורים".
ג'אקל נולד בלונג ביץ' , שבמדינת ניו יורק, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס.
ג'אקל התגלה על ידי מלהק כאשר חילק דואר ליד הסטודיו של חברת "פוקס המאה ה-20", הוא עבר את האודישן וקיבל תפקיד ראשון בגיל 17, בתור טוראי מארינס במהלך קרב גוודלקנל בדרמת המלחמה "יומן גוודלקנל".
לאחר הופעת הבכורה שלו התגייס ג'אקל לצי האמריקני ושירת שם במשך כחמש שנים.
כשהשתחרר מהשרות שותף ג'אקל בשתי הפקות מצליחות שעסקו במלחמת העולם השנייה, "חולות איוו ג'ימה" אודות "קרב איוו ג'ימה" ההרואי, "שדה הקרב" של ויליאם ולמן, שהתבסס על "הקרב על הבליטה" ובו גילם את החייל האמריקאי בטיס ו"הערומים והמתים".
תפקידו במערבון " האקדוחן" היה קצר מאוד, בתור בחור צעיר ושחצן בשם אדי אותו הורג האקדוחן ג'ימי רינגו (גרגורי פק) בתחילת העלילה.
ג'אקל שיחק תפקיד משמעותי לראשונה במלודרמה הקלאסית "שובי שבא הקטנה", בתור טורק פישר הצעיר בו מאוהבת מארי הדיירת החדשה בביתם של הזוג המתפורר דוק (ברט לנקסטר) ולולה דילייני (שירלי בות').
הופיע בסרט המלחמה "התקף" על ימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה באירופה ובמערבון "3:10 ליומה".
בשנת 1960 הופיע לצד אלביס פרסלי במערבון של דון סיגל "כוכב לוהט".
בהמשך שנות ה-60 שיחק בדרמות המלחמה "12 הנועזים", בתור הסמל הקשוח קלייד בראון שעוקב אחר פעילותם של האסירים אותם הוא מאמן, ו"עיר ללא חמלה", בתור חייל אמריקאי הנאשם באונס נערה בכפר גרמני.
בשנת 1970 הופיע ג'אקל בסרטו של פול ניומן "כל בניו היו גיבורים", בתור ג'ו בן, סבו של חוטב העצים האנק סטמפר.
על משחקו היה ג'אקל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1973 שיחק ג'אקל במערבון "פט גארט ובילי הנער", בתפקיד השריף קיפ מק'יני הרודף אחר הפושע בילי הנער (קריס קריסטופרסון).
ב-1984 השתתף בדרמת המסע הבדיונית "איש הכוכבים", בתור ראש הסוכנות לביטחון לאומי ג'ורג' פוקס.
ג'אקל נפטר ב-1997 ב"בית החולים לסרטים וטלוויזיה" שבלוס אנג'לס, ממלנומה.
הותיר אחריו אישה, אנטויינט מארצ'ס, לה היה נשוי במשך 50 שנה, ושני בנים, ריצ'רד ג'אקל ג'וניור והגולפאי המקצועני בארי ג'אקל.
ריצ'רד גרנוויל היה ספן אנגלי, רב חובל ומגלה ארצות, השריף של קורנוול בשנים 1576–1577, השריף של קורק וחבר הפרלמנט מטעם קורנוול.
גרנוויל נטל חלק בנסיונותיהם הראשונים של האנגלים להתיישב בעולם החדש, והשתתף גם בלחימה נגד הארמדה הספרדית.
הוא מת ב-1591 בקרב פלורס בעודו נלחם נגד אוניות ספרדיות רבות פי כמה ללא כל סיכוי לנצח.
גרנוויל היה סבו של סר ריצ'רד גרנוויל, מי שנתפרסם במלחמת האזרחים האנגלית.
ריצ'רד דייוויד בריירס היה שחקן אנגלי, שבחמישים שנות הקריירה שלו שיחק בטלוויזיה, בתיאטרון, בקולנוע וברדיו.
תפקידו הבולט הראשון היה כג'ורג' סטרלינג בסיטקום "Marriage Lines" (מ-1961 עד 1966).
שמו הפך להיות מוכר בכל בית רק כעשור אחר כך, כשדיבב בסדרות האנימציה " Noah and Nelly in...
SkylArk" וב-" Roobarb", ושיחק בתפקיד טום גוד בסיטקום של ה-BBC, "החיים הטובים" (The Good Life).
בשנות השמונים שיחק בסיטקום נוסף "Ever Decreasing Circles", ובתפקיד ראשי, כהקטור מקלאוד, בסדרת הטלוויזיה "בחזרה לאחוזת העמק".
החל מסוף שנות השמונים גילם תפקידים שייקספיריים בסרטי הקולנוע שביים קנת בראנה.
בריירס נולד בריינס פארק שבסארי לג'וזף בנג'מין בריירס ומורנה פיליס.
אביו נדד בין מקומות עבודה שונים, ואמו שאפה לקריירה בעסקי השעשועים, היא הייתה פסנתרנית ומורה מצליחה לדרמה ולמוזיקה.
בריירס למד ב-"Rokeby Preparatory School" בקינגסטון אפון תיימז וב-"Ridgeway School" בווימבלדון, שם עזב בגיל 16 מבלי לרכוש השכלה פורמלית.
המשרה הראשונה שלו הייתה כפקיד אצל יצרן כבלים בלונדון, זמן מה הלך לשיעורי ערב ללמוד הנדסת חשמל אך עד מהרה עזב את הלימודים.
בגיל 18 גויס לשירות לאומי בחיל האוויר המלכותי שבמהלכו היה פקיד תיוק במפקדת נורת'ווד.
שם הכיר את השחקן לעתיד בריאן מרפי.
מרפי הציג בפני בריירס, שהתעניין במשחק כבר מגיל 14, את אגודת הדרמה של "Borough Polytechnic Institute", במסגרתו הופיע במספר הפקות.
כשעזב את חיל האוויר התחיל ללמוד ב-RADA בו למד בין השנים 1954 ו-1956. בכיתתו למדו גם פיטר או'טול ואלברט פיני.
בסיום לימודיו זכה במדליית כסף, וקיבל מלגה ל- Liverpool Repertory Company.
אחרי 15 חודשים עבר לתיאטרון בלגרייד שבקובנטרי.
הופעת הבכורה שלו בווסט אנד הייתה בשנת 1959 ב"תיאטרון הדוכס מיורק" במחזה "Gilt And Gingerbread" מאת ליונל הייל.
ב-1961 לוהק בריירס לתפקיד הראשי בסדרה "Marriage Lines" עם פרונלה סקיילס בתפקיד אשתו.
ב-1962 בין צילומי הפיילוט לצילומי הסדרה עצמה, הופיע כעורך דין חסר ניסיון בסדרת הטלוויזיה "Brothers in Law" לפי ספרו של הנרי ססיל.
תפקיד זה קיבל בזכות פרנק מויר ודניס נורדן שראו אותו משחק בווסט אנד.
תפקידים נוספים שלו היו ב-"The Seven Faces of Jim" ב-1961 לצידו של ג'ימי אדוארדס, "Dixon of Dock Green" ב-1962, הפקה של "Hay Fever" מאת נואל קאוורד ב-1968, ומספר הסיפורים בסדרת הטלוויזיה לילדים "Jackanory".
ב-1972 שודרה התוכנית "אלה הם חייך" עליו ובהשתתפותו בהנחיית איימון אנדרוס.
ב-1994 הופיע פעם שנייה בתוכנית "אלה הם חייך" כאשר מייקל אספל הפתיע אותו במהלך ראיון.
בין השנים 1975 ו-1978 כיכב בריירס בקומדיית המצבים "החיים הטובים" (The Good Life) בתפקיד שנכתב במיוחד עבורו על ידי צמד הכותבים ג'ון אסמונד ובוב לרבי.
בסדרה הוא מגלם את דמותו של טום גוד, שרטט במקצועו המחליט ביום הולדתו ה-40 לעזוב את עבודתו ולנסות להיות עצמאי ובלתי תלוי באחרים, פרט לתמיכתה של אשתו ברברה (בגילומה של פליסיטי קנדל).
בריירס שכנע את המפיקים ללהק את ידידו השחקן פול אדינגטון בתפקיד ג'רי.
הסדרה זכתה להצלחה רבה והפרק האחרון ב-1978 בוצע לפני המלכה.
ב-1977 השתתף בסדרה "The Norman Conquests" (כיבושי נורמן), עיבוד טלוויזיוני של הטרילוגיה מאת אלן אייקבורן, לצידה של פנלופי קית' חברתו לצוות "החיים הטובים".
במהלך שנות השמונים והתשעים הופיע בתפקידים ראשיים במספר תוכניות טלוויזיה ב-1982 הופיע ב-"Goodbye, Mr Kent" יחד עם האנה גורדון, מ-1984 ועד 1989 שיחק כמרטין ברייס בסדרה "Ever Decreasing Circles", בשנת 1993 גילם את גודפרי ספריי בדרמה הקומית "If You See God, Tell Him" של ה-BBC.
הוא הופיע בפרק " Paradise Towers" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ב-1995 גילם את טוני פיירפקס בקומדיה "Down to Earth" של ה-BBC.
הופיע בתפקיד אורח בפרק בסדרה "המפקח מורס".
בריירס הרבה להופיע בתיאטרון בין השאר במחזות של שייקספיר ושל ג'ורג' ברנרד שו.
אחת ההופעות המוצלחות בתחילת הקריירה שלו הייתה בשנת 1967 כששיחק במחזה "Relatively Speaking" מאת אלן אייקבורן לצידם של מייקל הורדרן וסיליה ג'ונסון.
אחרי תקופה ארוכה ששיחק בטלוויזיה חיפש להרחיב את תחומי הקריירה שלו.
בתו, לוסי, לקחה אותו לסטרטפורד אפון אייבון לצפות בקנת בראנה מופיע במחזה הנרי החמישי.
כשנפגשו אחרי ההצגה מאחורי הקלעים, הציע לו בראנה את תפקיד מלווליו ב"הלילה השנים עשר" עם להקת תיאטרון "רנסאנס".
בריירס הצטרף ללהקת התיאטרון, והמשיך לשחק גם ב"המלך ליר" ובמחזה "הדוד וניה".
בנוסף הופיע בריירס ברבים מסרטיו של קנת בראנה בהם "הנרי החמישי" (1989, בתפקיד ברדולף), מהומה רבה על לא דבר (1993, בתפקיד סניור לאונטו) וב"המלט" (1996, בתפקיד פולוניוס).
עיבוד של ההצגה "הלילה ה-12" שודר בטלוויזיה ובו גילם בריירס שוב את מלווליו.
ב-2010 שיחק בריירס בהפקה מחודשת של התיאטרון המלכותי הלאומי ל-"London Assurance" של המחזאי האירי דין בוסיקו לצידם של סיימון ראסל ביל ופיונה שו.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1960 בסרט "Bottoms Up".
עוד הופיע בסרטים "Murder, She Said" על פי ספר של אגאתה כריסטי (1961), ב-"The Girl on the Boat" וב-"A Matter of WHO" מ-1962, "אנשים חשובים ביותר" (1963), וב-"Fathom" פרודיה על סרטי ריגול מ-1967 בכיכובה של ראקל ולש.
בריירס היה מוכר כמדבב וכמספר (קריין).
הוא דיבב בתוכנית הטלוויזיה "Roobarb", שהוקרנה לפני חדשות הערב.
היה המדבב המקורי של נדי, גיבור סדרת ספריה של איניד בלייטון.
ב-1978 השתתף בסרט האנימציה "גבעת ווטרשיפ" עיבוד לספר באותו השם, וגם בסדרת הטלוויזיה שנעשתה לספר בה דיבב את קפטן ברום, דמות שנוצרה בעבור הסדרה.
ברדיו גילם את ד"ר סיימון ספרו בעיבודים ל-"Doctor in the House" ו-"Doctor At Large" מאת ריצ'רד גורדון (1968).
עוד שיחק עם סטנלי בקסטר ב-"Two Pipe Problems" בשנת 2008, ואחר כך במחזה "Not Talking" מאת מייק ברטלט.
בין השנים 1973 ו-1981 גילם בריירס את דמותו של ברטי ווסטר בעיבודים לספריו של פ.
וודהאוס כאשר מייקל הורדרן מגלם את ג'יבס.
בשנות התשעים הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כמו "לאבג'וי", "המפקח מורס", "רציחות במידסומר", "Doctors", "תחבולות חדשות", "קינגדום" וב-" If You See God, Tell Him".
בריירס כיכב בשלוש העונות הראשונות של הסדרה "בחזרה לאחוזת העמק" בה גילם את הקטור, אבי המשפחה ואדון האחוזה.
ב-2002 השתתף באלבום האוסף "When Love Speaks" הכולל ביצועים לסונטות של שייקספיר" בקריאת הסונטה מס' 55.
ב-2005 הופיע לצידו של קווין וייטלי ב-"Dad", סרט טלוויזיה העוסק בהתעללות בזקנים.
ב-2006 הופיע בפרק בסדרה "ניצבים", וגילם את דמות המשרת אדם בסרט הקולנוע "כטוב בעיניכם" בבימויו של קנת בראנה.
ב-2008 הופיע בהופעת קמע בסדרה "טורצ'ווד" בפרק "A Day in the Death".
בריירס הכיר את אן דייוויס כששיחק בתיאטרון ליברפול, היא הייתה מועסקת כמנהלת במה.
זמן קצר אחרי שנפגשו הוא לווה מאמו 5 פאונד וקנה לה טבעת אירוסים, הם נישאו תוך שישה חודשים.
נולדו להם שתי בנות לוסי, שהיא גם שחקנית, וקייט, מורה בבית ספר יסודי.
ב-1989 קיבל בריירס את תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE), וב-2003 קיבל את התואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בריירס היה מעשן כבד, והודה שעישן כחצי מיליון סיגריות לפני שהפסיק לעשן ב-2001. הוא אובחן כחולה באמפיזמה ב-2008, ומצבו החמיר במהירות.
הוא נפטר בביתו ב-17 בפברואר 2013 כתוצאה מדום לב.
גבעת ווטרשיפ (1978) Watership Down - דיבוב
ההצגה חייבת להמשך (1995) A Midwinter's Tale
ספייס וורלד (1997) Spice World
כטוב בעיניכם (2006) As You Like It
ריצ'רד ג'וזף מנינג היה שופט בריטי שכיהן בארץ ישראל במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי וישב בדין בבית המשפט העליון המנדטורי.
ריצ'רד ג'וזף מנינג, בן למשפחה אירית, נולד בחבל איירשייר (Ayrshire) בסקוטלנד.
לאחר סיום לימודיו שירת בשירות הקולוניאלי הבריטי.
בתחילה במושבה גיאנה הבריטית בצפונה של אמריקה הדרומית בה שירת כמפקד המשטרה.
בשנת 1920 הוסמך כעורך דין ונתמנה לכהן כשופט שלום במושבה טנגניקה שבמזרח אפריקה (שלימים תתאחד עם האי השכן זנזיבר למדינת טנזניה).
תחנותיו הבאות כשופט היו בין השנים 1925 ל-1927 במושבה ג'מייקה שבים הקריבי, בין השנים 1927 ל- 1932 במושבה חוף הזהב (לימים גאנה), ובין השנים 1932 ל-1936 בטרינידד וטובגו.
בשנת 1936 הגיע לארץ ישראל.
בבואו לארץ ב-15 ביוני 1936 נתמנה מנינג לסגנו של זקן השופטים (תוארו של נשיא בית המשפט העליון המנדטורי), כמחליפו של הסגן הקודם אוון קורי, שנתמנה לזקן השופטים באיי פיג'י בדרום האוקיינוס השקט ועזב את ארץ ישראל.
במקביל כיהן מנינג גם כשופט בבית המשפט לפשעים חמורים בפניו עמדו לדין ערבים נאשמי המרד הערבי הגדול.
זמן לא רב לאחר הגיעו של מנינג לארץ ישראל, בסוף דצמבר 1936, בעת שנסע במכונית עם בתו ונוסעים נוספים בדרך מטבריה לחיפה התהפכה המכונית, אחת הנוסעות נהרגה ומנינג ויתר הנוסעים נפצעו בצורה קלה בלבד.
חוקר תולדות המשפט אסף לחובסקי כתב כי שנת 1936, שנת הגיעו של השופט מנינג לארץ ישראל, הייתה שנת מפנה במערכת המשפט המנדטורית.
לדבריו היה מנינג היפוכו הגמור של השופט אוון קורי אותו החליף בתפקיד סגנו של זקן השופטים.
לעומת קורי שגילה יחס מתנשא, לא רק כלפי תושבי הארץ הנידונים לפניו, אלא גם כלפי חבריו השופטים הבריטים בארץ ישראל, ראה מנינג את עמיתיו היהודים והערבים כשווים לו, ואף עודדם לדרוש שוויון מלא עם השופטים הבריטים.
שלושתם נקטו גישה סנובית ומתנשאת על תושבי הארץ, שנחשבו בעיניהם כ"ילידים", וסברו כי אין להחיל עליהם את העקרונות הנעלים של המשפט האנגלי ודבקו בהחלת המשפט העות'מאני.
מנינג לעומת זאת נקט בגישה שיפוטית חופשית יחסית המתירה לייבא לארץ את המשפט האנגלי, אך גילה גם נכונות לראות את המשפט המקומי כעולה על המשפט האנגלי בתחומים מסוימים.
ערעור פלילי שהשופט מנינג דן בו, אשר זכה לתהודה ציבורית נרחבת היה בעניין פרשת הרצח בחולות תל נוף.
הייתה זו פרשת רצח ותאוריית קשר וריגול משנת 1937 שהסעירה את היישוב בארץ ישראל וזכתה לסיקור נרחב בעיתוני ארץ ישראל וגם להדים בעיתונות העולם.
בערכאה הראשונה הרשיע השופט הארי הרברט טראסטד את שיינצויט בהריגה, אף כי הוא הועמד לדין באשמת רצח, ודן אותו לחמש עשרה שנות מאסר.
עורך דינו של הנאשם, נסיב אבקריוס ביי, מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט, הגיש ערעור בשם הנאשם.
הערעור נשמע בפני הרכב של שלושה שופטים, אב בית הדין הבריטי השופט מנינג ולצדו השופט הבריטי מוריס צ'רי גרין והשופט היהודי גד פרומקין.
בית המשפט העליון, בראשותו של השופט מנינג, דחה את הערעור על ההרשעה בהריגה בפוסקו כי די בראיות נסיבתיות כדי להרשיע בהריגה וכי אין צורך בעד ראייה להריגה כדי להרשיע את הנאשם.
בחודש מרץ 1939 נתמנה השופט מנינג לכהונת שופט בסינגפור.
לקראת יציאתו מן הארץ ערכה לו הסתדרות עורכי הדין היהודים בירושלים מסיבת פרידה.
ד"ר משה זמורה, מי שיהיה לימים נשיא בית המשפט העליון הראשון של מדינת ישראל.
בירך את השופט מנינג בשם ציבור עורכי הדין בארץ וציין את מעלותיו של השופט, אישיותו, בקיאותו, יחסו האדיב ופסקי הדין המנומקים שלו.
בסינגפור, שהייתה אז מושבה בריטית, שימש מנינג, מאז שנת 1939, כשופט בית המשפט העליון במושבות המצרים שכללו את סינגפור, מלאקה וטריטוריות נוספות במצרי סינגפור.
לאחר תקופה קצרה שב מנינג לג'מייקה, בה שימש בעבר כשופט, לשמש בה שוב כשופט.
ביוני 1947 הגיע לארץ ישראל ועמד בראש ועדה מייעצת לענייני עצורים, שבדקה את תיקי העצורים המנהליים בארץ ישראל, שנעצרו מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום).
בשנת 1947 הגיע מנינג למושבת האיים ברבדוס ופעל בה כעורך דין.
בשנת 1950 הגיע לטרינידד, בה עמד בראש ועדת חקירה שחקרה אי סדרים כספיים במהלך בנייתו של סכר קאורה (Caura Dam).
באפריל 1951 התמנה שוב למשרת שופט והפעם במושבת איי ליווארד (Leeward Islands), האיים הצפוניים מבין איי האנטילים הקטנים, ושימש בה כשופט עד לשנת 1954.
ריצ'רד ג'וזף מנינג האריך ימים ונפטר בשנת 1979 כשהוא בן 96 שנים.
מאשתו הראשונה, לה נישא בשנת 1912 בגיאנה הבריטית, נולדו לו שישה ילדים, שלושה בנים ושלוש בנות.
אשתו נפטרה ממחלה בירושלים ב-16 באפריל 1939, לפני צאתו של מנינג לסינגפור.
זמן קצר לאחר מכן, ב-16 בנובמבר 1939 הוא נישא בשנית בסינגפור לאישה בריטית.
בנו ריצ'רד קונל מנינג, ששירת בזמן מלחמת העולם השנייה כקצין בדרגת סגן ביחידת תותחנים הודית, נפל בקרב ב-25 באוקטובר 1942 בהיותו בן 28 שנים.
ריצ'רד גרין היה פסיכיאטר, עורך דין וסקסולוג יהודי אמריקאי שהתמחה בחקר התפתחותן של זהויות מגדר ונטיות מיניות.
בשנת 1975 ייסד גרין את כתב העת המדעי Archives of Sexual Behavior ("ארכיונים של התנהגות מינית") ושימש כעורכו עד שנת 2001 עת החליפו הפסיכולוג קנת' צוקר.
גרין ייסד גם את האקדמיה הבינלאומית לחקר המיניות (International Academy of Sex Research) ונחשב לאחד מחלוצי החקירה המדעית של נונקונפורמיות מגדרית בילדים (GNCC), ובנוסף לכך ערך מחקר גם בתחום של שחזור זיכרונות, מהיבט פסיכיאטרי ומשפטי.
גרין נולד ב-1936 בברוקלין, ניו יורק, במשפחה יהודית.
הוא קיבל תואר בוגר מאוניברסיטת סירקיוז בשנת 1957, דוקטור ברפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1961, ותואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1987.
בעת לימודיו הרפואיים בג'ונס הופקינס, פגש גרין את הפסיכולוג ג'ון מוני, שכיהן אז כפרופסור חבר שם.
לימים תיאר גרין את מוני כ"אחד האנשים המבריקים ביותר" שהכיר.
במהלך לימודיו כסטודנט של מוני, הכיר גם את הרופא והחלוץ בטיפול רפואי-מסגרתי בטרנסג'נדרים הארי בנג'מין, שאותו תיאר גרין לימים כמי ש"השחיז" את הקריירה שלו.
בשנת 1969 פרסמו גרין ומוני יחד בהוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס את הספר "טרנסקסואליות וייעוד מיני מחדש" (Transsexualism and Sex Reassignment), שהיה מספרי המדע הפופולרי הראשונים בנושא (על אף היותו מכיל מידע ומונחים סטטיסטיים).
ב-1979 מונה גרין כחבר ועדה באגודה הבינלאומית לדיספוריה מגדרית ע"ש הארי בנג'מין (לימים נקרא "האגודה המקצועית העולמית לבריאות טרנסג'נדרית"), ופעל כנשיאה בשנים 1997 ל-1999. גרין שימש גם כעורך ההוראה בתוכנית למיניות האדם באוניברסיטת סטוני ברוק שבניו יורק.
גרין כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, וכן באימפריאל קולג' שבלונדון.
כמו כן, היה חבר סגל בפקולטה למשפטים ב-UCLA, וחבר באגודת הפסיכיאטרים המלכותית בבריטניה (RCP) משנת 1994.
ניתוחי מקרה בנושא מגדר ומיניות, מעבודותיו של גרין מוצגים באופן נרחב בספרות הלימוד (Textbooks) של מגדר ומיניות (Gender and Sexuality), ופסיכיאטריה בכלל; דוגמה לכך היא במהדורה העשירית של ה-Synopsis of Psychiatry של קפלן וסדוֹק.
המונח "הפרעת זהות מגדרית" (Gender identity disorder), המשקף את המינוח המקובל לתיאור הפסיכופתולוגיה כביכול של "דיספוריה מגדרית" מה-DSM3, נלקח מעבודת המחקר רחבת ההיקף של גרין משנת 1973 "Sexual Identity Conflict in Children and Adults".
גרין שימש כחבר בוועדה לחיבור הפרק העוסק בבעיות של מגדר ומיניות ב-DSM4, כחלק ממשלחת הפסיכיאטרים העוסקת בכתיבת הפרק (לצד פסיכולוגים ואחרים).
פסיכיאטרים אלה, ובהם גרין, נשלחו מתוקף האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כחלק משיתוף פעולה בינה לבין האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
בשנת 2006 זכה גרין בפרס ע"ש מגנוס הירשפלד על תרומתו לחקר המיניות.
גרין שימש כעורך מחקר ופסיכיאטר-יועץ בקליניקה המגדרית בבית החולים צ'רינג קרוס בלונדון, וכעמית מחקר בכיר במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
כעורך דין, בהקשר זה סייע גרין לאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בתביעתו כנגד תנועת הצופים האמריקנית, על כך שהפלתה נער הומוסקסואל בשל נטייתו המינית .
בתקופת הדיון הסוער באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה לגבי הדה-קלסיפיקציה של ההומוסקסואליות כמחלת נפש, הביע עמדה נחרצת בעד הדה-קלסיפיקציה.
גרין שיבח את החלטת ה-APA שלהפסיק לראות בתופעה זו משקפת מחלת נפש, ואף הביע תמיהה פומבית על מציאות בה בכלל צריכה להיערך הצבעה בנושא.
גרין חלק על טענתו של הפסיכולוג ריי בלנשרד כי יש להכיר בתופעת ההבפיליה כפסיכופתולוגיה.
בחיבוריו בנושא מגדר ומיניות, השתמש לא אחת בביטויים כגון "Sissy boy" ("ילד רכרוכי") או "Tomboy" (טומבוי, "ילדה-ילד", או "ילדה קשוחה").
בחירתו בטרמינולוגיה זו קוממה עליו מבקרים שטענו שפעל מ"תקינות פוליטית".
ריצ'רד ג'ורדן היה שחקן אמריקאי.
ג'ורדן הוא זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1976 על תפקידו במיני סדרה "קפטנים ומלכים".
כשחקן קולנוע הופיע ג'ורדן בסרטים "מרוץ לחיים", "המרדף אחר אוקטובר האדום", "סוד ההצלחה שלי", ו"רגשות",
נולד בשם רוברט אנסון ג'ורדן, ג'וניור בניו יורק סיטי.
בנם של קונסטנס ורוברט אנסון ג'ורדן, האב.
הוריו התגרשו כשהיה בן חמש וג'ורדן עבר להתגורר עם אמו שנישאה לפוליטיקאי ניובולד מוריס .
ג'ורדן היה נכדו של המשפטן המוערך השופט לרנד הנד.
ג'ורדן החל את דרכו כשחקן קולנועי משני בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 במערבונים "רוסטר קוגבארי" (לצידם של ג'ון ויין וקתרין הפבורן), "איש חוק" "ואלדז מגיע", "האדמה של צ'אטו" ובסרטי הפשע "היאקוזה" של סידני פולאק בתפקיד שומר הראש דאסטי ו"החברים של אדי קוייל".
בשנת 1976 הצליח ג'ורדן לשדרג את מעמדו המקצועי בזכות תפקיד ראשי בסרט הפעולה המדע בדיוני פורץ הדרך של מייקל אנדרסון "מרוץ לחיים" בתור פרנסיס 7. באותה שנה שיחק ג'ורדן בתפקיד הראשי במיני סדרה "קפטנים ומלכים", בעבורו הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-1978 שיחק ג'ורדן בתפקיד ז'אן ולז'אן בסרט הטלוויזיה של גלן ג'ורדן "עלובי החיים" ולקח חלק בסרטו של וודי אלן "רגשות", בו הוא שיחק בתפקיד פרדריק.
ב-1981 הופיע ג'ורדן בדרמת הטלוויזיה של CBS "הבונקר" בתפקיד אלברט שפר מראשי המשטר הנאצי והאדריכל האישי של אדולף היטלר (אנתוני הופקינס).
ב-1984 שיחק ג'ורדן בפנטזיה המדע בדיונית של דייוויד לינץ' "חולית" בתפקיד דנקן איידהו.
ב-1987 הופיע ג'ורדן בקומדיה של הרברט רוס "סוד ההצלחה שלי" בתור הווארד פרסקוט, דודו של הצעיר ברנטלי פוסטר (מייקל ג'יי פוקס) ובעל החברה בה הוא מועסק.
ב-1988 שיחק בהפקת הטלוויזיה "הרצח של מרי פייגן" בתפקיד עורך הדין יו דורסי.
בשנות ה-90 הופיע ג'ורדן במותחן הפעולה "המרדף אחר אוקטובר האדום" בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ד"ר ג'פרי פלט ובסרט המלחמה התקופתי "גטיסבורג" בתפקיד גנרל צבא הקונפדרציה לואיס ארמיסטד.
ג'ורדן היה אב לילדה מנישואיו הראשונים לשחקנית קת'לין וידוס ולילד ממערכת יחסים שניהל עם השחקנית בלייר בראון.
בשנת 1993 אובחן בראשו של ג'ורדן גידול מוחי בשלב מתקדם.
בעת שחלה הצטלם ג'ורדן לסרט "הנמלט" ולאחר שחלה החמרה במצבו החליט לפרוש מהסרט.
הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-30 באוגוסט 1993 בביתו שבלוס אנג'לס בגיל 56.
החברים של אדי קוייל (1973)
הרצח של מרי פייגן (1988) סרט טלוויזיה
ריצ'רד גוד הוא פסנתרן יהודי-אמריקאי, הנודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה של בטהובן ולמוזיקה קאמרית.
גוד נולד במזרח הברונקס, ניו יורק.
הוא למד נגינה בפסנתר אצל אלווירה סיגטי, קלוד פרנק, נדיה רייזנברג בבית הספר מאנס למוזיקה (שם הוא מכהן כיום כחבר בסגל המורים) ורודולף סרקין ומייצ'יסלב הורשובסקי במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, פנסילבניה.
גוד הרבה להקליט, בין השאר קונצ'רטי של מוצרט עם התזמורת הקאמרית אורפיאוס ויצירות של שוברט, שומאן, ברהמס ובאך.
כמו כן, גוד היה הפסנתר יליד-אמריקה הראשון שהקליט את כל מחזור הסונאטות לפסנתר של בטהובן.
הוא מופיע בקביעות באולמות הראשונים במעלה ברחבי העולם, עם תזמורות מצטיינות.
הוא מכהן כמנהל אמנותי שותף, עם מיצוקו אושידה, של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו בוורמונט.
גוד ניגן בביצוע בכורה יצירות שכתבו בשבילו קרלוס צ'אבס, ג'ורג' פרל, רוברט הלפס ועוד.
בין עמיתיו לנגינה קאמרית דון אפשואו, ריצ'רד שטולצמן, אלכסנדר שניידר ורבים אחרים.
גוד נשוי לכנרת מרשה ויינפלד.
דיוקן ספרותי של ריצ'רד גוד כלול בספרו של דייוויד בלום, "Quintet: Five Journeys toward Musical Fulfillment'' (Cornell University Press, 1999)." הוא התפרסם במקור כמאמר בניו יורקר מיום 29 ביוני 1992.
פרס האודיציות הבינלאומיות לנגני קונצרטים צעירים בשנת 1961.
פרס ראשון בתחרות קלרה הסקיל ב-1973
פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית: ריצ'רד גוד וריצ'רד סטולצמן על סונאטות לקלרינט ופסנתר של ברהמס, אופוס 120, לשנת 1983.
ריצ'רד הווארד "דיק" ברטרם היה אלוף מרוצי סירות מנוע ויאכטות מרוצים, יצרן סירות מוביל, וברוקר.
ברטרם נולד באיסט אורנג', ניו ג'רזי.
הוא למד להפליג בגיל צעיר עם הוריו על מימי מפרץ בארנגאט.
בגיל 8 היה לבעלים של סירתו הראשונה, בה הפליג במרוץ הראשון שלו בגיל 10. בעת לימודיו באוניברסיטת קורנל היה סקיפר באליפות הקולג'ים.
אחרי תקופת הקולג', המשיך ברטרם להתחרות במרוצים רבים ברחבי העולם והוכתר במגזין ספורטס אילוסטרייטד כ"אחד מטובי שייטי האוקיינוס התחרותיים".
בשנת 1947, עבר ברטרם למיאמי, פלורידה, שם פתח חברת תיווך יאכטות מצליחה בשם ריצ'רד ברטרם ושו"ת.
בין לקוחותיו היו אריסטוטלס אונאסיס, אגא חאן, חוסיין מלך ירדן והנסיך השוודי ברטיל, דוכס הלנד.
שמאחוריו עסק תיווך מצליח, המשיך ברטרם להתחרות בסבב העולמי של תחרויות סירות המנוע תוך שהוא שובר שיאים וקוטף פרסים.
לעיתים קרובות התחרה בדגם ברטרם 31 שלו.
בשנת 1960 יסד חברה ליצור יאכטות בשם "יאכטות ברטרם" (Bertram Yacht).
החברה החלה בייצור סדרתי של סירות מדגם "V" עמוק בעיצובו המהפכני של ריימונד האנט שהפך למותג בעולם היאכטות.
בשנת 1963 העניק זיכיון לחברת International Marine מסקורסבי, ויקטוריה שבאוסטרליה, לייצר יאכטות תחת המותג ברטרם.
עם זאת, בשנת 1964 עזב את יאכטות ברטרם כדי להתמקד בעסקי ההשקעות שלו.
מאז עזיבתו שינתה יאכטות ברטרם בעלויות מספר פעמים.
ברקנרידג' הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד כוחות הצי.
ב-1982 סיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית, התגייס לצי והוכשר כקצין צוללות.
שירת בצוללת התקיפה "האמרהד", בשנים 1990–1993 שירת בצוללת הטילים הבליסטים "פלורידה" ובשנים 1995–1997 שימש סגן מפקד צוללת התקיפה "פילדלפיה".
מינואר 2001 עד פברואר 2004 פיקד על צוללת צוללת התקיפה "ממפיס", במהלך שירותו הוצבה הצוללת במפרץ הפרסי משך שישה חודשים בתמיכה ל"מבצע חופש לעיראק".
בהמשך שירותו פיקד על פלגת הצוללת הרביעית ובאוגוסט 2011 מונה למפקד קבוצת הצוללות השנייה.
תפקידי המטה שלו כללו בין היתר עוזר למזכיר ההגנה., עוזר למנהל תוכנית ההנעה הגרעינית של הצי, ראש מטה אגף משאבים ומבנה הכוח במטות המשולבים, סגן ראש מחלקת לוחמת הצוללות וראש מחלקת לחימה תת-ימית במטה הצי.
בינואר 2014 מונה לראש מחלקת שילוב לוחמה במטה הצי.
בספטמבר 2015 קודם לדרגת תת-אדמירל מונה לסגן מפקד פיקוד כוחות הצי.
הוא שירת בתפקיד עד נובמבר 2017.
לאחר פרישתו מונה לסגן נשיא לענייני פרויקטי הצי וחיל הנחתים בחברת נורת'רופ גראמן.
ברקנרידג' בעל תואר שני בהנדסת אקוסטיקה ובהנדסת אלקטרוניקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
ריצ'רד קית' ג'ונסון היה שחקן, כותב ומפיק בריטי שכיכב בשנות השישים של המאה העשרים בסרטים בריטיים, והופיע בטלוויזיה ובתיאטרון.
ג'ונסון נולד באפמינסטר שבמחוז אסקס לפרנסס לואיזה אוליב ולקית' הולקומב ג'ונסון.
הוא למד בבית הספר פלסטד ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה במנצ'סטר בשנת 1944 במחזה "המלט" בהפקה של להקת התיאטרון של ג'ון גילגוד.
בין השנים 1945 ל-1948 שירת ג'ונסון בצי המלכותי הבריטי.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1951 בסרט "קפטן הוריישו הורנבלואר".
הוא חתם על חוזה עם MGM להופיע בסרט אחד מדי שנה במשך שש שנים.
ב-1963 השתתף בסרט "בית הרוחות" לצדן של קלייר בלום וג'ולי האריס.
ב-1966 שיחק בסרט "חרטום" בכיכובם של צ'רלטון הסטון ולורנס אוליבייה, וב-1967 הופיע בסרט הריגול "Danger Route".
הוא היה הבחירה הראשית של הבמאי טרנס יאנג לתפקיד ג'יימס בונד בסרט הראשון בסדרה, אבל ג'ונסון דחה את התפקיד.
שנים אחדות אחר כך כיכב בדמות בולדוג דראמונד, גיבור בסגנון 007, בסרט "Deadlier Than the Male" מ-1967, ובסרט ההמשך "Some Girls Do" מ-1969.
ג'ונסון הופיע במספר סרטים איטלקיים בהם סרט הפולחן "Zombi 2" של לוצ'יו פולצ'י, וב-"Island of the Fishmen" בבימויו של סרג'ו מרטינו.
באותה עת גם שיחק בתיאטרון בתפקיד ראשי במחזה "פריקלס" בהפקת טוני ריצ'רדסון בשנת 1958. הוא הרבה להופיע על הבמה.
בתחילת הקריירה משך את תשומת לבו של במאי תיאטרון שייקספיר ממוריאל.
הוא הופיע בהפקות רבות בתיאטרון זה בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים של המאה העשרים.
ג'ונסון זכה להצלחה בתפקידיו כרומיאו, אורלנדו במחזה "כטוב בעיניכם", פריקלס, ומרקוס אנטוניוס במחזה "יוליוס קיסר".
ב-1958 שיחק ג'ונסון בהפקה הראשונה של פיטר הול למחזה "סימבלין", ובשנה שאחר כך הופיע בתפקיד סר אנדרו אגיוצ'יק במחזה "הלילה השנים עשר".
ב-1959 החל הול לביים את הלהקה ששמה שונה לרויאל שייקספיר קומפני (RSC) והזמין את ג'ונסון להיות אמן עמית בלהקה (Associate Artist).
ג'ונסון היה חבר בלהקה עד יום מותו.
הוא המשיך להופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בין השאר שיחק פעמיים בדמות אנטוניוס ב"אנטוניוס וקלאופטרה".
ב-1971 ו-1972 הופיע עם ג'נט סוזמן, ושוב ב-1991 ו-1992. ג'ונסון גילם את אותה דמות גם בהפקה טלוויזיונית של ITV משנת 1974 של המחזה "אנטוניוס וקלאופטרה".
ג'ונסון המשך להופיע בקולנוע ובטלוויזיה גם בעשור הראשון של המאה ה-21. בקולנוע שיחק ב"טומב ריידר" ובסרט "הנער בפיג'מת הפסים".
הוא שיחק בסרטי טלוויזיה כגון "המלך והגרושה" משנת 2005 בתפקיד סטנלי בולדווין, ב-2007 הופיע בדמות רוזן מונטבאטן ב-Whatever Love Means", וב-2009 בפרק בסדרה "לואיס".
עוד השתתף בסדרות טלוויזיה שונות בהן "ספוקס", "להעיר את המתים", פעמיים ב"רציחות במידסומר", ופעמיים בסדרה "דוק מרטין" בתפקיד קולונל גילברט ספנסר.
החל מ-2007 לוהק לסדרה הקומית הרדיופונית של ה-BBC בשם " Bleak Expectations" ששודרה עד 2012.
לאורך הקריירה שלו לימד ג'ונסון שחקנים צעירים וסטודנטים.
הוא סייר באוניברסיטאות אמריקאיות ולימד בעונת הקיץ ב-RADA.
בשנת 2000 מונה לחבר מועצת RADA.
בשנות השבעים של המאה העשרים היה חבר מועצה באקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA).
ב-1975 כתב ג'ונסון סיפור מקורי עבור סרט האימה "הנסיי".
ב-1981 הקים ג'ונסון את חברת ההפקות "יונייטד בריטיש ארטיסט" (UBA) ושימש כמנכ"ל החברה עד 1990, אז התפטר כדי לחדש את קריירת המשחק שלו.
בתקופת כהונתו ב-UBA הפיק את הסרטים "Turtle Diary" בכיכובם של גלנדה ג'קסון ובן קינגסלי לתסריט מאת הרולד פינטר, ואת "The Lonely Passion of Judith Hearne".
בלונדון הפיק את המחזה "Old Times" מאת פינטר, הפקה מחודשת של "Serjeant Musgrave's Dance" באולד ויק, ואת הדוקודרמה "ביקו" על מותו של סטיב ביקו.
ג'ונסון כתב מאמרים על מסעות עבור העיתון הלונדוני The Mail on Sunday.
הוא כתב בלוג והקים אתר להוראה בשם "The Shakespeare Masterclass".
ג'ונסון היה נשוי ארבע פעמים.
ב-1957 התחתן עם שילה סוויט, איתה היו לו שני ילדים ג'רביס ג'ונסון, והשחקנית סורל ג'ונסון.
אשתו השנייה הייתה השחקנית האמריקאית קים נובאק, איתה הופיע בסרט "הרפתקאות מול פלנדרס" ב-1965. לא היו להם ילדים והם התגרשו ב-1966. הייתה לו בת נוספת, ג'ניפר ג'ונסון, מאשתו השלישית מארי-לואיז נורלונד, ובן נוסף, ניקולאס ג'ונסון, מהשחקנית והדוגמנית פרנסואה פסקל.
ב-1989 התחתן ג'ונסון עם לין גרני בחוף בגואה שבהודו.
ב-2004 השניים התחתנו בחתונה אזרחית בקינגס רואד שבצ'לסי.
ג'ונסון היה המייסד של "It's a Green Green World", רשימה גלובלית של מלונות ידידותיים לסביבה.
ב-5 ביוני 2015 נפטר ג'ונסון בגיל 87, בבית החולים רויאל מרסדן בצ'לסי שבלונדון.
השופט לרצ'ר הנער בפיג'מת הפסים The Boy in the Striped Pyjamas סבא 2014 Radiator לאונרד 2015 האיש שידע אינסוף The Man Who Knew Infinity סמנכ"ל טריניטי קולג'
ריצ'רד אלן ברטל (נולד ב-10 בינואר 1960) הוא סופר, פרופסור וחוקר משחקים בריטי.
הוא אחד החלוצים של ענף המשחקים המקוונים מרובי המשתתפים.
ריצ'רד אלכסנדר ברנס היה נהג ראלי בריטי שזכה באליפות העולם בראלי בשנת 2001, לאחר שסיים במקום השני באליפות בשנים 1999 ו-2000. ברנס נולד בעיר רדינג שבמחוז ברקשייר באנגליה.
הוא גם סייע למיצובישי לזכור בתואר אליפות היצרנים בשנת 1998 ולפיג'ו בשנת 2002. לאורך כל קריירת המרוצים שלו באליפות העולם, ישב לצידו הנווט רוברט ריד.
ברנס היה ידוע בסגנון הנהיגה החלק והשיטתי שלו, סגנון שהיה יוצא דופן לנהג צעיר שכזה בדורו.
ברנס החל לנהוג כבר בגיל 8 כשהוא עושה זאת בשדה ליד ביתו במכוניתו הישנה של אביו, טריומף 2000. בגיל 11 הצטרף למועדון מרוצים המיועד לגילאי 17 ומטה, שם הפך ב-1984 לנהג השנה.
כשנתיים מאוחר יותר, בעת טיול שארגן אביו למועדון מרוצים בוויילס, נהג ברנס בפורד אסקורט ומאותו הרגע כבר ידע מה הוא רוצה לעשות.
לאחר מכן הצטרף למועדון המרוצים של דייוויד ויליאמס בעירו ובשנת 1988 כבר השתתף במרוצי הראלי הראשונים שלו עם טלבו סאנבים.
המכונית הייתה בסיסית מידי מכדי לעשות רושם כך שבשנת 1989 הוא כבר החל להשאיל מכוניות ממתחרים אחרים כדי להתקדם.
ב-1990 הוא הצטרף לאתגר פיג'ו וזכה בו לאחר שדייוויד ויליאמס רכש עבורו פיג'ו 205 GTI.
הוא זכה לטעימה ראשונה מאליפות העולם כשהשתתף בראלי בריטניה הבינ"ל באותה שנה.
בשנת 1991 פגש ברנס את רוברט ריד, האיש שהפך לשותפו למכונית ל-12 השנים הבאות.
ב-1992 קנה ויליאמס לברנס סובארו לגאסי מקטגוריה N ובתמיכת פרודרייב זכה באליפות בריטניה.
בשנה זו גם עזר ברנס לקולין מקריי עם רשימות הניווט שלו.