tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ורג' וארלט התחילו לתכנן את עלייתם לארץ ותכננו לקנות קרקע בבת-ים.
תוכנית זו לא יצאה לפועל מאחר שג'ורג' קיבל פנייה אישית מהנהלת הסוכנות היהודית להישאר בצרפת ולהקים ארגון לקליטת המהגרים היהודים לצרפת שהגיעו מארצות צפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה), כדי למנוע מצוקה והתבוללות.
ג'ורג' עבר עם משפחתו למרסיי כשרוב ההון המשפחתי נותר באלג'יריה, והקים שם תנועת נוער בשם הדז' (DEJJ), תנועה אחות של הצופים היהודים שהתמקדה בפעילות קהילתית בקרב המהגרים לצרפת מצפון אפריקה.
התנועה אימצה את העיקרון של "המינימום המשותף" – שמירת כשרות ושמירת שבת, על מנת לאפשר את שיתופם של בני נוער דתיים, אם כי תוך פתיחות וסובלנות, ופלורליזם מחשבתי, על מנת לאפשר גם את שיתופם של בני נוער שלא היו דתיים.
התנועה קיימה עבור בני הנוער מספר פעולות בימי השבוע וכן ארגנה קייטנות קיץ בהן נטלו חלק מאות חניכים מדי פעם.
ברבות השנים רבים מהחניכים של ג'ורג' פהל בתנועה עלו לישראל.
בשנים 1972–1980, היה ג'ורג' אחראי לפעילות קרן היסוד בדרום צרפת.
במסגרת פעילותו, היה מקורב מאוד לרבנים ואנשי רוח דוגמת הרב יהודא ליאון אשכנזי ("מניטו").
בין 1980–1988, אחר יציאתו לגמלאות, ג'ורג' פהל נטל חלק בשידורי הרדיו היהודי בעירו, מרסיי, ושידר פינה קבועה שעסקה בלוח השנה העברי.
ג'ורג' ואשתו ארלט עלו לישראל בשנת 1988, אך המשיכו לנדוד בין ישראל לצרפת, עד שהשתקעו סופית ב-2013 בירושלים.
כאיש רוח, ג'ורג' כתב שירים, דברי תורה ופרשנות.
בערוב ימיו, כתב ספר אוטוביוגרפי.
מהדורה עברית של הספר "ג'ורג' פהל - מהרומל לכותל - מסלול חיים" פורסמה בתרגום לעברית באוקטובר 2024, בהוצאת צמרת.
ג'ורג' פהל נפטר ב-6 בינואר 2021, בגיל 96 בירושלים.
הוא הותיר אחריו אישה, (ארלט), ארבעה ילדים, 13 נכדים ומעל ל-20 נינים.
ג'ורג' סמית' היה אשורולוג בריטי חלוצי, הראשון שפיענח סיפור מבול מסופוטמי קדום – סיפור אותנפישתים מתוך האפוס עלילות גילגמש.
סמית' נולד בשנת 1840 בשכונת צ'לסי בלונדון, בחלקה המערבי שבאותו זמן היה שכונת עוני.
כבן למעמד הפועלים באנגליה הוויקטוריאנית, לא הייתה לו אפשרות לרכוש השכלה תיכונית.
כבר בגיל 14 החל לעבוד, כשוליה בבית דפוס לונדוני להדפסת שטרות כסף.
בעבודה זו למד סמית' לחרוט פרטים זעירים על גלופות של שטרות, ואף הצטיין בכך במיוחד.
מקובל לשער שכישורים אלו סייעו לו לימים בפיענוח סימני כתב יתדות זעירים, ובזיהוי שברי לוחות חרס המתאימים זה לזה.
עוד בצעירותו הוקסם מן התרבות וההיסטוריה העתיקים של מסופוטמיה, ובזמנו החופשי קרא כל שהצליח למצוא על הנושא.
בהיותו בן 21 החל סמית' לעבוד בערבים במחסני המוזיאון, במיון, ניקוי ושיחזור שברי חרס מלוחות כתב עתיקים.
בשנת 1866 גילה סמית' את התגלית המשמעותית הראשונה שלו בלוחות הכתב במוזיאון הבריטי: התאריך בו שילם יהוא מלך ישראל מס לשלמנאסר השלישי מלך אשור.
רולינסון הציע לחבר הנאמנים של המוזיאון כי סמית' יצטרף אליו כמחבר הכרך השלישי והרביעי של "כתובות כתב יתדות במערב אסיה".
בשנת 1867 איתר סמית' בין חרסי המוזיאון כתובת אשורית המתארת ליקוי חמה מלא בחודש סיוון, והציע לזהותה עם ליקוי החמה האשורי.
זיהוי זה הוא מן הראיות המכריעות המוודאות את הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק בתקופה האשורית.
בהמלצת רולינסון, לייארד ואחרים מונה סמית' בשנת 1870 לעוזר ראשי במחלקה לאשורולוגיה של המוזיאון.
סמית' חקר גם את שברי לוחות הכתב שהגיעו למוזיאון מן החפירות בשנת 1853 של הורמוזד רסאם בספריית אשורבניפל, באתר הארכאולוגי של נינוה.
את חלקם הוא מיין, לפי מעט התוכן שהצליח לפענח בהם, לקטגוריה שאותה כינה "לוחות מיתולוגיים".
בשנת 1872 הוא הצליח להתאים כמה משברים אלו זה לזה, אבל הפיענוח שלהם התעכב משום שהם נזקקו לניקוי, והמומחה לכך, רוברט רדי, נעדר לכמה שבועות.
לפי תיאורו של עובד אחר, וואליס באדג', מאוחר יותר יורשו של סמית' בתפקיד:
הסיפור שקרא סמית' בלוח היה סיפור אותנפישתים, המקבילה הקדומה הראשונה שזוהתה בעתיקות מסופוטמיה לסיפור המבול המקראי.
יותר מאוחר הוברר שהלוח היה ה-11 במספר מתוך אפוס שלם: עלילות גילגמש.
הפיענוח הזניק את שמו של סמית' מאלמוניות לפרסום עולמי.
הוא הקריא את הפיענוח שלו בעצמו, בהרצאה שנשא ב-3 בדצמבר לפני החברה לארכאולוגיה מקראית בבריטניה , במעמד ראש הממשלה של בריטניה דאז, ויליאם גלאדסטון, והארכיבישוף מקנטרברי.
בינואר שלאחר מכן ארגן עורך הדיילי טלגרף אדווין ארנולד מימון לצירופו של סמית' למשלחת חפירה לאתר של נינוה, בכדי לאתר שברי חרס נוספים מתוך הסיפור.
בנובמבר 1873 הצטרף למשלחת נוספת לנינוה, הפעם במימון המוזיאון הבריטי עצמו, בה התגלו לוחות כתב עם סיפורי בריאה מסופטמיים, בדיעבד מתוך האנומה אליש.
הפיענוח הראשון שלו לסיפורים אלו התפרסם לראשונה בשנת 1875, ושוב לאחר מותו, בשנת 1880.
במרץ 1876 צורף על-ידי חבר הנאמנים של המוזיאון הבריטי למשלחת שלישית לאתר של נינוה.
בעת ששהה בכפר סמוך לחלב בסוריה, חלה בדיזנטריה.
הוא מת בחלב ב-19 באוגוסט, בגיל 36. אלמנתו וילדיו קיבלו סכום של 150 לירות שטרלינג מן המלכה ויקטוריה.
ג'ורג' סיר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ג'ורג' סיר נולד בשנת 1997 בלי און-סי .
סיר החל את קריירת המשחק שלו בגיל 11 בתיאטרון.
תפקידו הראשון היה במחזה מחכים לגודו.
במשך תקופה ארוכה הוא שיחק בקביעות בתיאטרון רויאל בניוקאסל.
סיר ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה ב-2009 בתפקיד נואה מוריס בסדרה "The Bill".
בין השנים 2014–2016 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הבריטית הסודות של אברמור.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "וויל".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה אדמת הפקר.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה אלכס ריידר.
באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה באהבה, ויקטור, סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיית נעורים-להט"בית המהווה ספין אוף לסרט "באהבה, סיימון" משנת 2018. בסדרה הוא מגלם את בנג'י קפמבל, חבר לכיתה של ויקטור, גיי מוצהר.
שנה לאחר מכן שיחק בסרט הקולנוע "Reefa".
2009: The Bill (סדרת טלוויזיה, 2 פרקים)
2013–2014: Friday Download (סדרת טלוויזיה, תפקיד חוזר, 9 פרקים)
2017: וויל (סדרת טלוויזיה, 7 פרקים)
2018: אדמת הפקר (סדרת טלוויזיה, 3 פרקים)
2020: אלכס ריידר (סדרת טלוויזיה, 5 פרקים)
מאז 2020 - הווה: באהבה, ויקטור (תפקיד ראשי, סדרת טלוויזיה)
סר ג'ורג' פאודל-פיליפס היה איש ציבור יהודי בריטי, בן למשפחת אצולה יהודית בריטית, בעל תואר ברונט, כיהן בתפקיד של הלורד ראש העיר של לונדון, ולפני כן כשריף של לונדון ושריף הגבוה של מחוז לונדון.
נולד בלונדון, בנו השני של סר בנג'מין סמואל פיליפס (Benjamin Samuel Phillips).
את שמו "פאודל" הוא צירף מדודו מצד אמו.
התחנך בבית הספר האוניברסיטאי בלונדון, והשלים את לימודיו בברלין ובפריז.
לאחר מכן הצטרף לעסקי אביו.
בשנת 1867 נישא להלן, בתו של ג'וזף מוזס לוי, הבעלים של ה"דיילי הטלגרף", ואחותו של סר אדוארד לוסון, שירש את בעלות העיתון.
אביו בנג'מין סמואל כיהן כראש עיריית לונדון בין 1865 ל-1866. בשנים 1884-1885 כיהן ג'ורג' פאודל-פיליפס כשריף של לונדון ומידלקסס (Middlesex).
בשנה שלאחר מכן הוא התמנה לשריף הגבוה (high sheriff) של מחוז לונדון, ובשנת 1896 הוא התמנה לראש העיר של לונדון.
כשופט ראשי ("Chief magistrate") של העיר, פאודל-פיליפס קיבל את המלכה ויקטוריה בטמפל בר לרגל טקס ההודיה של היובל שהתקיים בקתדרלת סנט פול, ולאחר מכן במעונו הרשמי בבית האחוזה.
שנת כהונתו הייתה שנה של פילנתרופיה יוצאת דופן.
הוא גייס כספים שהסתכמו ב-1,000,000 ליש"ט להקלה על הרעב בהודו ולמטרות צדקה אחרות.
הוא זכה למספר תוארי כבוד בתום כהונתו, ובהם: ברונט.
כאות הוקרה על שירותיו להודו, קיבל את הצלב הגדול של האימפריה ההודית.
הוא קיבל גם עיטורים זרים רבים.
סר ג'ורג' פאודל-פיליפס שירת את הקהילה היהודית כנשיא בית היתומים היהודי ונשיא החברה לסיוע לעיוורים יהודים בלונדון.
נכדות נינו הן האחיות פופי וקארה דלווין.
ג'ורג' סנדרס היה צייר דיוקנאות סקוטי.
סנדרס נולד בקינגהורן, פייף, בשנת 1774, והתחנך באדינבורו.
שם הוא למד אצל מאמן-צייר בשם סמטון, ולאחר מכן התאמן כמיניאטוריסט-צייר ואמן-רישום, ומעצב איורי ספרים.
באותה תקופה הוא ביצע פנורמה של אדינבורו.
לפני שנת 1807 הגיע סנדרס ללונדון, שם, לאחר שעבד כמיניאטוריסט במשך כמה שנים, התבסס כצייר של פורטרטים בגודל טבעי בשמן.
למרות יכולות מוגבלות, הוא היה במשך זמן מה אמן מאוד אופנתי, והשיג מחירים גבוהים.
הוא בדרך כלל צייר את הלקוחות הגברים שלו בלבוש מהודר.
דיוקנאותיו של הדוכסים מבקינגהאם, דבונשייר ורוטלנד, לורד דובר, לורד פלמות', ג'יין ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, מר וו.
פורבס, נחרטו מאוחר יותר על ידי ג'יי ברנט, סי.
סנדרס צייר כמה דיוקנאות של לורד ביירון.
האחד, מתוארך 1807, נחרט באורך שלם על ידי E.
Finden ב־1832, ובחצי אורך ל"איורים ליצירותיו של לורד ביירון", 1834.
סנדרס הציג באקדמיה המלכותית ב-1834 בלבד, ואז שלח חמישה דיוקנאות, שזכו בביקורת קשה באותה תקופה.
הוא ביקר תכופות ביבשת, והכין עותקים בצבעי מים של תמונות מפורסמות של מאסטרים הולנדים ופלמים; עשרים ושלושה מהם נמצאים בגלריה הלאומית של סקוטלנד.
ג'ורג' סנדרס אימן והציג את אחייניתו כריסטינה רוברטסון ללקוחותיו עבור המיניאטורות שלה.
היא הייתה אמורה להיות ציירת בחצר המלוכה הרוסית.
ג'ורג' ספנסר-בראון היה פילוסוף ומתמטיקאי אנגלי, הידוע בעיקר כמחברו של הספר "חוקי הצורה" (Laws of Forms).
לאחר ששירת בצי המלכותי (1943–1947) הוא למד בטריניטי קולג' (קיימברידג'), וקיבל תארים בפילוסופיה (1950) ובפסיכולוגיה (1951), ושם גם הכיר את ברטרנד ראסל.
בשנים 1952–1958 הוא לימד פילוסופיה בכרייסט צ'רץ' (אוקספורד), למד לתואר שני (1954) באוקספורד ובקיימברידג', וכתב דוקטורט בנושא Probability and Scientific Inference, בהנחייתו של הלוגיקאי William Kneale, שהתפרסמה כספר בשנת 1957.
בהמלצת ברטרנד ראסל, הוא הפך למרצה למתמטיקה באוניברסיטת לונדון משנת 1964. משנת 1969 עבד במחלקה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ובשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הוא היה פרופסור אורח בסטנפורד, באוניברסיטה של מערב אוסטרליה, ובאוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1969 פרסם ספנסר-בראון את ספרו חוקי הצורה, Laws of Form.
הספר מגדיר פעולה מתמטית הנקראת "מובחנות", המצביעה על אובייקט ומפרידה אותו מסביבתו.
על בסיס הפעולה היחידה הזו הוא מפתח מבנה לוגי מורכב.
אפשר לכתוב סימן ליד סימן אך בשונה משפות אחרות אפשר לשים סימן בתוך סימן ובכך היא מאפשרת גמישות בחשיבה הליניארית.
חוקי הצורה מאפשרים לסמן כלום באמצעות ריק וללא צורך בסימן האפס.
הספר השפיע על חוקרים רבים כמו למשל על Heinz von Foerter, Humberto Maturana, פרנסיסקו וארלה ו-Louis Kauffman.
ג'ורג' אנתוני דבולדר סנטוס הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ניו יורק במשך 11 חודשים בשנת 2023. סנטוס, חבר במפלגה הרפובליקנית, נבחר לקונגרס ב-2022 לאחר שהתמודד ללא הצלחה ב-2020 נגד תומאס סוואזי.
סנטוס הוא ההומוסקסואל המוצהר הראשון שנבחר לקונגרס כרפובליקני.
שישה שבועות לאחר בחירתו, ערוצי חדשות רבים דיווחו שנראה כי חלקים גדולים מהביוגרפיה שלו בהוצאה עצמית היו מפוברקים, כולל טענות על מוצאו, השכלתו, תעסוקה, עבודת צדקה, בעלות על רכוש ועוד.
במאי 2023, חבר מושבעים פדרלי גדול הפליל את סנטוס ב-13 אישומים פליליים, לרבות הונאה באמצעות רשתות וגניבה של כספי ציבור, והוא בחר שלא להתפטר.
בנובמבר 2023 הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת בבחירות 2024.
ב-1 בדצמבר 2023 הודח סנטוס מבית הנבחרים בעקבות אישומיו הפליליים וביזויו את מוסד הקונגרס.
הוא חבר הקונגרס הראשון שהודח מהתפקיד מאז 2002, והשישי בסך הכל בהיסטוריה של ארצות הברית.
ג'ורג' אנתוני דבולדר סנטוס נולד ב-22 ביולי 1988, לפאטימה עזיזה קרסו הורטה דבולדר וג'רצ'ינו אנטוניו דוס סנטוס ג'וניור, שניהם ילידי ברזיל.
גם סבו וסבתו מצד אמו, פאולו הורטה דבולדר ורוסלינה קארוסו הורטה דבולדר, נולדו בברזיל.
אמו היגרה לפלורידה כמהגרת עבודה ב-1985. מאוחר יותר עברה לגור בעיר ניו יורק ועבדה כעוזרת בית, טבחית ומטפלת.
אביו, גרצ'ינו סנטוס עבד כצבע.
לג'ורג' סנטוס יש אחות צעירה ממנו.
הוא למד בבית ספר ביניים 125 (ידוע גם כ-IS 125 Thomas J.
McCann Woodside Intermediate School) בוודסייד, קווינס, ובבית ספר יסודי 122 (ידוע גם כ-PS122 בית הספר מאמי פיי) באסטוריה, קווינס.
סנטוס עבר לברזיל, שם הייתה אמו באותה תקופה, בסביבות 2008 והתגורר שם עד 2011. שני מכרים לשעבר סיפרו כי התחרה כדראג קווין בתחרויות היופי הברזילאיות בשנת 2008 תוך שימוש בשם הדראג קיטארה רוואצ'ה.
סנטוס הכחיש כי היה דראג קווין, כינה את ההאשמות "שקר באופן מוחלט" והאשים את התקשורת ב"טענות מקוממות".
יומיים לאחר מכן הוא אמר, "לא, לא הייתי דראג קווין בברזיל, חבר'ה.
הייתי צעיר והיה לי כיף בפסטיבל."
סנטוס עזב את ברזיל בזמן שתיק הונאת צ'קים נגדו שם נמשך ועבר לעיר ניו יורק.
מאוקטובר 2011 עד יולי 2012, סנטוס עבד כנציג שירות לקוחות במוקד טלפוני של Dish Network בקולג' פוינט, קווינס.
הניו יורק טיימס אימת שמתישהו לאחר 2013, סנטוס עבד עבור HotelsPro.
בתחילת 2016 עבר סנטוס לאורלנדו, פלורידה, שם הוטלספרו פתחה משרד.
החל משנת 2017, תוך שימוש בשם ג'ורג' דבולדר, סנטוס עבד בתפקיד לא מאומת עבור LinkBridge Investors, חברה קטנה ש"מארחת כנסים בדלתיים סגורות" למשקיעים.
באמצע ינואר 2020, זמן קצר לאחר שסנטוס השיק את הקמפיין הראשון שלו לקונגרס בנובמבר 2019, הוא החל לעבוד עבור Harbor City Capital, חברת השקעות אלטרנטיביות מפלורידה.
הרשות לניירות ערך הגישה תביעה אזרחית שנה וחצי לאחר מכן והאשימה את החברה בניהול הונאת פונזי בסך 17 מיליון דולר.
ביוני, במהלך התמודדותו הראשונה לקונגרס, סנטוס (תחת השם ג'ורג' דבולדר) פתח משרד עבור חברת הארבור סיטי בשדרת 1345 של אמריקה במרכז מנהטן.
בחודש לאחר מכן הוא הפך למנהל האזורי של המשרד בניו יורק.
הוא לא נכלל באופן אישי בתביעה, וגם לא עמיתים אחרים שלו, והכחיש בפומבי כל ידיעה על ההונאה.
סנטוס נתן הסברים לא עקביים על עסקי חברת Devolder.
על פי הגילויים הפיננסיים שלו, הוא היה הבעלים והחבר המנהל היחיד של העסק שקרא לאתר הקמפיין שלו בבעלות משפחתית וניהל נכסים בשווי 80 מיליון דולר.
לגבי טפסי גילוי פיננסי, סנטוס כינה את Devolder חברת "ייעוץ להכנסת הון".
אף על פי שבסיסה בניו יורק, החברה נרשמה בפלורידה שם היא פורקה בספטמבר 2022 בשל אי הגשת דוחות שנתיים.
סנטוס אמר שרואה החשבון שלו החמיץ את מועד ההגשה השנתי.
במהלך הקמפיין שלו לקונגרס ב-2022, סנטוס הלווה לקמפיין שלו יותר מ-700,000 דולר ודיווח על קבלת משכורת של 750,000 דולר ודיבידנדים של 1–5 מיליון דולר מדבולדר, למרות שהוא גם רשם את השווי המשוער של החברה באותו טווח.
סנטוס היה נשיאה של United for Trump, קבוצה קטנה ממדינת ניו יורק שתומכת בבחירתו מחדש של טראמפ.
ביולי 2019 ערכה הקבוצה הפגנה נגד עצרת נגד טראמפ בבפאלו, ניו יורק, שהובילה לקרב צעקות בין הקבוצות ולקרב אגרוף בין שני גברים.
סנטוס התמודד כרפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-3 של ניו יורק, נגד המכהן הדמוקרטי תומאס סוואזי, והשיק את מסע הבחירות שלו בנובמבר 2019. סנטוס הפסיד כצפוי ב-55.9% ל-43.4%, בהפרש של כ-46,000 קולות.
על אף ההפסד, הרפובליקנים המקומיים הופתעו לטובה מתפקודו של סנטוס.
זמן קצר לאחר ההפסד, סנטוס הקים את GADS PAC, PAC למנהיגות, והחל לגייס כסף כדי לרוץ שוב.
חלק מהרפובליקנים החלו להסתייג מסנטוס.
פקידים רפובליקאים דנו בספקנות על תעסוקת העבר והעושר האישי של סנטוס, אך הניחו שהוא ייבדק ב-2020. כמה רפובליקנים ניסו להריץ את הסנאטור של המדינה ג'ק מרטינס.
לאחר שמועמד אחר דיבר על ריצה, סנטוס ואנשי ה-PAC שלו תרמו 185,000 דולר לוועדה הרפובליקנית של המחוז, שאישרה אותו במהרה.
לאחר שסוואזי הודיע בנובמבר 2021 שהוא לא יבקש להיבחר מחדש לקונגרס ובמקום זאת יאתגר את קת'י הוקול על מועמדות למושל הדמוקרטי, המושב נותר פתוח, מה ששיפר את סיכוייהם של הרפובליקנים.
סנטוס ניצח את צימרמן בבחירות בנובמבר 2022 בהפרש של 8 אחוזים.
בחירתו הפכה אותו לרפובליקני הלהט"ב הראשון שנבחר לתפקיד פדרלי.
ב-11 בינואר, ארבעה חברי קונגרס רפובליקנים בניו יורק, שנבחרו גם הם ב-2022 - אנתוני ד'אספוזיטו, ניק ללוטה, ניק לנגוורת'י וברנדון ויליאמס - קראו לסנטוס להתפטר.
ג'וזף קהיר, יו"ר המפלגה הרפובליקנית של מחוז נסאו, קרא גם הוא לסנטוס להתפטר, ואמר כי הוא "בייש את בית הנבחרים, ואיננו מחשיבים אותו כאחד מאנשי הקונגרס שלנו".
כל זאת לאור הפרסמים על מידע כוזב שפרסם אודותיו במהלך הקמפיין שלו.
סנטוס סירב להתפטר, ושמר על תמיכת הנהגת הבית הרפובליקני, כולל יו"ר בית הנבחרים קווין מקארתי, מנהיג הרוב בבית הנבחרים סטיב סקליס, וחברת בית הנבחרים אליס סטפניק (הרפובליקנית הרביעית בהררכיה של בית הנבחרים).
סנטוס שובץ כחבר בוועדות לעסקים קטנים, ובוועדה למדע, חלל וטכנולוגיה.
ב-31 בינואר 2023, הוא הודיע בפגישה עם הרפובליקנים בבית הנבחרים כי הוא עוזב את חברותו בוועדות, אך אמר שהמהלך זמני.
בשנת 2023, סנטוס הצביע בעד הצעות החוק המרכזיות שנתמכו על ידי ההנהגה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
לאחר הגשת כתב האישום נגדו במאי 2023, ההנהגה הרפובליקנית בבית הנבחרים חזרה ואמרה כי לא תאלץ את סנטוס להתפטר או לגרש אותו מהקונגרס.
ניסיון של הדמוקרטים לכפות הצבעה על החלטת גירושו נחסם והופנה לוועדת האתיקה של הקונגרס.
סנטוס יישר קו עם הנשיא לשעבר דונלד טראמפ.
סנטוס השתתף בעצרת תמיכה מחוץ לבית המשפט במנהטן שבו הועמד טראמפ לדין באשמת זיוף רישומים עסקיים.
בנאום ב-2022 בפני המועדון הרפובליקני של Whitestone בוויטסטון, קווינס, כינה סנטוס את ההפלה "ברברית" והשווה אותה לעבדות.
החל מחודש מאי 2023, הועלו להצבעה מספר הצעות להדחתו של סנטוס לאור האשמות נגדו.
לצורך אישור ההדחה יש צורך בהצבעת רוב של שני שלישים מחברי בית הנבחרים.
בהצבעה שהתקיימה במאי 2023, תוצאות ההצבעה היו 221 בעד ו-204 נגד, כאשר רוב התומכים היו מקרב המפלגה הדמוקרטית ולא הושג הרוב הדרוש ולכן ההצבעה נדחתה.
שבועיים לאחר מכן פורסם דו"ח מפורט על האשמות ומסקנות נגד סנטוס מטעם ועדת האתיקה של בית הנבחרים ובהמשך לו הוצע לקיים הצבעה נוספת.
בהצבעה הנוספת שהתקיימה ב-1 בדצמבר התקבלו 311 קולות בעד ו-114 קולות נגד, כאשר 206 דמוקרטים ו-105 רפובליקנים הצביעו בעד ואישרו את הדחתו של סנטוס מבית הנבחרים.
חברותו הופסקה מייד עם הקראת התוצאות על ידי יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, מייק ג'ונסון, שאמר "כעת בבית הנבחרים יש 434 חברים".
סנטוס הוא חבר הקונגרס השישי שמודח באופן זה והראשון שהודח טרם הורשע בעבירה פלילית.
סנטוס נתון תחת חקירות רבות ותחקירים רבים המוכיחים כי לא נהג כשורה.
בספר ביוגרפיה שכתב על עצמו נמצאו מצגי שווא רבים.
בשנת 2020, סנטוס טען שהוא דו-גזעי וכי לאביו יליד ברזיל יש שורשים באנגולה, טענה ש-Jewish Insider לא הצליחה לאשר.
סנטוס גדל כקתולי, אך בנקודות שונות בקריירה שלו טען שהוא יהודי.
בנקודות אחרות, סנטוס תיאר את עצמו כקתולי.
באתר הקמפיין שלו כתב סנטוס שאמו הייתה "המנהלת הראשונה במוסד פיננסי גדול", עבדה במגדל הדרומי של מרכז הסחר העולמי ומתה כמה שנים מאוחר יותר לאחר ששרדה את הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001, אך בקשתה לוויזה משנת 2003 לחזור מברזיל נדחתה.
אמו ציינה שהיא לא הייתה במדינה מאז 1999. עיסוקה בפועל של אמו תואר כעוזרת בית.
דיווחים שאינם מוכחים לגבי סנטוס היו בנושאי תעסוקה, מגורים, חינוך, בריאות ועוד.
בנוסף נתון סנטוס תחת חקירות בנושא מימון הקמפיין שלו, תרומות למועמדים אחרים, שימוש בתורמים פיקטיביים ועוד, והוא נתון תחת חקירה של ועדת האתיקה של הקונגרס.
כמו כן, בפברואר 2023, דרק מאיירס, איש הצוות שלו, הגיש תלונה על הטרדה מינית נגד סנטוס לוועדת האתיקה של בית הנבחרים, בטענה שסנטוס נגע במפשעה שלו בצורה לא הולמת בזמן שהזמין אותו לצאת לבר קריוקי ואמר למאיירס שבעלו מחוץ לעיר.
ביוני אמר מאיירס לוועדת האתיקה שהוא קיבל את התפקיד לאחר ששלח שבעה תשלומים של 150 דולר כל אחד למנהל התפעול של סנטוס.
במאי 2023, חבר מושבעים גדול בבית המשפט המחוזי בארצות הברית במחוז המזרחי של ניו יורק הפליל את סנטוס ב-13 אישומים פליליים.
שבעה סעיפי הונאה, שלושה אישומים של הלבנת הון, סעיף אחד של גניבת כספי ציבור, ושני אישומים של הונאה כמו גם מסירת הצהרות כוזבות מהותית לבית הנבחרים.
התובעים האשימו את סנטוס ב"שלוש תוכניות נפרדות": שידול תרומות פוליטיות במרמה, הונאה בדמי אבטלה והצהרות כוזבות על דוחות החשיפה הפיננסיים שהגיש לבית הנבחרים.
במסגרת תוכנית השידול המרמה, סנטוס שכנע לכאורה שני תומכים לתרום 25,000 דולר כל אחד לחברה בערבון מוגבל שבשליטתו ולאחר מכן השתמש בכסף להוצאות אישיות.
סנטוס גם השיג לכאורה סך של 24,000 דולר בדמי אבטלה מאמצע 2020 עד אפריל 2021 תוך משכורת שנתית של 120,000 דולר.
באוגוסט 2023 הודיע שיסרב גם לעסקת טיעון.
סנטוס הוא הומוסקסואל מוצהר, אם כי היה נשוי לאישה משנת 2012 עד 2019, אך יצא עם גברים מ-2013 ואילך.
באוקטובר 2022, הוא אמר לתקשורת: "אני הומו מוצהר, לא הייתה לי בעיה עם הזהות המינית שלי בעשור האחרון".
חודשיים לאחר מכן, הוא אמר בראיון אחר, "אכן התחתנתי צעיר, והתחתנתי עם אישה צעירה באותה תקופה, ודי היינו מאוהבים".
חברים, עמיתים לעבודה לשעבר ושותפים שהיו לסנטוס לאורך חייו הבוגרים אומרים שהוא מעולם לא הותיר ספק שהוא הומו.
סנטוס לא חשף את נישואיו לאישה, אזרחית ברזילאית, עד שדווח על כך בדצמבר 2022. באותו חודש הוא אמר לניו יורק פוסט, "יצאתי עם נשים בעבר.
התחתנתי עם אישה", והוסיף שהוא "בסדר עם המיניות שלו, אנשים משתנים".
בשנת 2020, סנטוס אמר שהוא חי עם בן זוג בשם מתאוס ג'רארד.
ג'ורג' סיילינג היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) בריצת 110 מטר משוכות.
סיילינג נולד בממפיס, מיזורי, ארצות הברית, ובגיל שלושה חודשים עבר יחד עם משפחתו לקורידון שבאיווה, ארצות הברית.
באולימיפאדת לוס אנג'לס שנערכה באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.6 שניות, לפני בן ארצו פרסי בירד (14.7 שניות) ודון פינלי מהממלכה המאוחדת (14.8 שניות).
במקצה חצי הגמר השווה את שיא העולם שעמד על 14.4 שניות.
ב-15 באפריל 1933, בגיל 23, כחצי שנה לאחר זכייתו במשחקים האולימפיים, נהרג סיילינג בתאונת דרכים במיזורי.
ג'ורג' אלברט סינר היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1962–1966, וכמושל דקוטה הצפונית ה-29 בשנים 1985–1992.
ג'ורג' סינר נולד בפארגו שבדקוטה הצפונית, וגדל בעיר קאסלטון, כצעיר מבין ארבעת ילדיהם של אלברט פרנסיס סינר, חוואי ומנהל חשבונות בחברת פורד, ושל קתרין אוגוסטה ויילד.
סינר למד בבית הספר המכין סנט ג'וזף, קולג' מכין בתנאי פנימייה בקולג'וויל, מינסוטה, וסיים את לימודיו בו ב-1946. ב-1950 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת סנט ג'ון שבקולג'וויל.
בשנים 1950–1951 הוא שירת במשמר הלאומי האווירי בטייסת התקיפה ה-178.
ב-1962 נבחר סינר לסנאט של דקוטה הצפונית, וכיהן בו תקופת כהונה אחת עד 1966, לאחר שלא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת.
ב-1964 הוא ניסה להתמודד על מושב דקוטה הצפונית של מחוז הבחירה הראשון לבית הנבחרים של ארצות הברית מול מארק אנדרוז.
בהגיעו מרקע חקלאי, שירת סינר כנשיא מועצת איגוד מגדלי סלק הסוכר בעמק הנהר האדום בשנים 1975–1979. במהלך תקופה זו הוא היה יושב הראש של קבוצת אד-הוק שהייתה אחראית למימון ובנייה של מכלול חממות ושל המכון הצפוני של אוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית בפארגו.
הוא שימש כחבר במועצות ובארגונים נוספים רבים, כולל במועצת השידור של דקוטה הצפונית, ובמועצה לחינוך גבוה של המדינה.
במהלך תקופת שירותו במועצה זו הוא סייע בהקמת מערכת "שלושת הקולג'ים" שעד היום משמשת את אוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית, את אוניברסיטת המדינה של מינסוטה במורהד, ואת קונקורדיה קולג' במורהד.
תוכנית זו מאפשרת לסטודנטים לשלב לימודים בקורסים שונים בכל אחד ממוסדות אלו.
סינר נבחר לתקופת כהונתו הראשונה כמושל דקוטה הצפונית ב-1984, ולתקופת כהונתו השנייה ב-1988. מועד תחילת כהונתו הראשונה היה שנוי במחלוקת עם המושל היוצא שנוצח בבחירות אלן אולסון.
סינר טען שכהונתו תתחיל ב-1 בינואר 1985, ואילו אולסון טען שכהונתו צריכה הייתה להסתיים ב-6 בינואר, ארבע שנים בדיוק לאחר תחילתה.
באותה תקופה, תאריך תחילת כהונת המושל לא היה ברור לא בחוקי המדינה ולא בחוקה.
בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית הכריע בסוגיה לטובתו של סינר ב-5 בינואר, יום לפני שאולסון היה אמור לסיים את כהונתו בכל מקרה.
אף על פי כן, לא קיים אולסון את ההחלטה ופינה את לשכת המושל רק ביום המחרת, אך תחילת כהונתו של סינר הוכרה למפרע ב-1 בינואר.
במהלך תקופת כהונתו של סינר כמושל, סבלה דקוטה הצפונית ממשבר החוות של שנות ה-80 במערב התיכון, וב-1989 חגגה המדינה את שנת המאה להיווסדה.
המשמר הלאומי נקרא לשירות ב-1991 במלחמת המפרץ.
בספר זכרונותיו של סינר, "נקודת המפנה", שפורסם ב-2011, הוא הסביר את ההיגיון שבהכרזת החוק הראשון בארצות הברית נגד עישון בבניין הקפיטול המדינתי, ופירט את הדחיפות שבטיסה באמצע הלילה להעברת תרומת לב לתינוק שהמתין לו בסן פרנסיסקו.
סינר לא התמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל והוחלף במושל הרפובליקני אד שייפר.
לאחר תום כהונתו שימש סינר כסגן הנשיא ליחסי ציבור וממשל של חברת הסוכר קריסטל במורהד, מינסוטה.
במשך כל הקריירה שלו הוא נותר פעיל בפעילות החקלאית ליד קאסלטון.
סינר נשא לאישה את ג'יין באוט ב-1951, ולשניים נולדו עשרה ילדים.
בנו של סינר, ג'ורג' ב.
סינר, כיהן כחבר הסנאט של דקוטה הצפונית בשנים 2013–2017.
ג'ורג' סינר נפטר בפארגו ב-9 במרץ 2018, בגיל 89. הוא נטמן בבית הקברות סנט לאוס בקאסלטון.
ג'ורג' סנדיס (George Sandys; 2 במרץ 1578 – 4 במרץ 1644) היה נוסע אנגלי, קולוניסט, משורר ומתרגם.
נודע בתרגום ה"מטמורפוזות" של אובידיוס אנגלית של ובתיאורי המסעות שערך בארצות מזרח הים התיכון, בהן ארץ ישראל.
ג'ורג' סנדיס היה צעיר בניו של הארכיבישוף מיורק.
למד באוניברסיטת אוקספורד והשתלם במידל טמפל.
ב-1610 החל את מסעותיו באירופה ובארצות הלבנט, ואת קורותיו ורשמיו כתב בחיבורו "סיפור מסע שתחילתו בשנת 1610 בארבעה ספרים".
באפריל 1621 התמנה לגזבר החברה הלונדונית של וירג'יניה והפליג לאמריקה יחד עם המושל החדש של מושבת וירג'יניה.
ב-1624, כאשר וירג'יניה הפכה למושבת כתר, מוּנה סנדיס כחבר המועצה שלה.
ב-1631, אחרי שקידומו במשרות ציבוריות נבלם, חזר לאנגליה ושם כוּבד במשרת מזכיר בלשכתו הפרטית של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
ב-1621 החל בפרסום תרגומו למטמורפוזות של אובידיוס וב-1626 השלים אותו.
סנדיס עסק בתרגום הפואמה אינאיס של ורגיליוס לאנגלית, אבל השלים רק את הספר הראשון.
ב-1636 הוציא לאור עיבוד לפרקי תהילים ולמזמורים אחרים מתוך הברית הישנה והברית החדשה.
ב-1640 פרסם תרגום לאנגלית של הטרגדיה "הפסיון של ישו" שחיבר הוגו גרוטיוס בלטינית.
ב-1641 הוציא לאור מעין עיבוד מחורז לשיר השירים המקראי בשם "שכתוב לשירי שלמה".
סנדיס, שנשא אישה ב-1602 ונטש אותה בתוך שנים מעטות, מת ערירי ב-1644 במקום מגוריו, בעיירה סמוך למיידסטון שבמחוז קנט.
ג'ורג' סנדיס יצא ב-1610 למסעו למזרח.
עבר בצרפת ומוונציה הפליג לקונסטנטינופול, שבה בילה את חודשי הסתיו.
בתחילת 1611 הפליג לאלכסנדריה שבמצרים.
לקהיר הגיע ברכיבה על גמל, וממנה המשיך לארץ ישראל דרך סיני והספיק להגיע לחגיגות הפסחא בירושלים.
בתום ביקורו במקומות הקדושים בעיר ובסביבותיה, פנה צפונה, ביקר בעכו, צור, צידון וטריפולי, ומאחד הנמלים בחוף סוריה נסע בדרך הים לקפריסין ולכרתים, לסיציליה, לאיים האיאוליים ולנאפולי.
את מסעו סיים בביקור ברומא, ובאביב 1612 כבר היה בלונדון.
סיפור מסעו הארוך פורסם ב-1615 בספרו, "תיאור מסע שתחילתו בשנת אדוננו 1610", שהוקדש לצ'ארלס, הנסיך מוויילס.
הראשון עוסק באימפריה העות'מאנית, תולדותיה, משטרהּ, תושביה, דתותיהם, מנהגיהם וכלכלתם, ומביא תיאורים של קונסטנטינופול ושל חצר הסולטן.
השני עוסק במצרים והשלישי מוקדש לתיאור של ארץ ישראל ושל תושביה היהודים והנוצרים בזמנו.
החלק הרביעי באיי הים התיכון ובאיטליה.
בספרו על תולדות ירושלים מייחד סיימון סבאג מונטיפיורי פרק קצר לג'ורג' סנדיס ("האנגלו-אמריקני הראשון") ובו סיכם את רשמיו, שעמדו ככל הנראה בניגוד לציפיותיו:
ספרו של ג'ורג' סנדיס זכה לעניין רב, ועד סוף המאה ה-17 ראו אור תשע מהדורות שלו.
המידע הגאוגרפי והאתנולוגי שסיפק על המזרח התיכון שימש לא רק נוסעים שבאו אחריו, בהם למשל הכומר האנגלי הנרי מונדרל ששיבח את תיאורי כנסיית הקבר ואתרים אחרים בספרו של סנדיס, אלא גם סופרים בני דורו, בהם בן ג'ונסון, פרנסיס בייקון, רוברט ברטון, תומאס בראון וג'ון מילטון.
ספר מסעותיו של סנדיס מעוטר באיורים.
יש להעיר כי רובם שובצו על ידי המו"ל ומקורם במאגרי ציורים שכבר ראו אור בספרי אחרים, בהם ז'אן זואלארט.
ג'ורג' פארנל פישר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן בתור התובע הכללי של דלאוור, מזכיר המדינה של דלאוור, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור ושופט בבית המשפט העליון של מחוז קולומביה.
הוא היה נציב ליישוב תביעות של אזרחי ארצות הברית נגד ברזיל מ-1850 עד 1852. הוא היה מזכירו הפרטי של הנשיא מילרד פילמור החל משנת 1852. בהמשך כיהן בתפקיד התובע הכללי של דלאוור מ-1855 עד 1860.
פישר נבחר כיוניוניסט מטעם מחוז הקונגרס הכללי של דלאוור לבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרס ה-37, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1861 עד 3 במרץ 1863. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1862 לקונגרס ה-38. לאחר פרישתו מהקונגרס, היה קולונל של הרגימנט הפרשים הראשון של דלאוור ב-1863.
בקונגרס, תמך פישר בהצעת האמנציפציה המתוגמלת של אברהם לינקולן, אך לא הצליח למצוא מישהו באספה הכללית של דלאוור שהיה מוכן להציג אותה.
פישר מונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן ב-10 במרץ 1863 לבית המשפט העליון של מחוז קולומביה (כיום בית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור מחוז קולומביה) למושב שופט עמית חדש.
הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-11 במרץ 1863, וקיבל את המינוי שלו באותו יום.
כהונתו הסתיימה ב-1 במאי 1870 עם התפטרותו.
בשנת 1867, ניהל פישר את משפטו של ג'ון סוראט, אחד מקושרי ההתנקשות בלינקולן.
לאחר התפטרותו מבית המשפט הפדרלי, שימש פישר כפרקליט ארצות הברית עבור מחוז קולומביה מ-1870 עד 1875. לאחר שעזב את התפקיד הזה (על פי הביוגרפיה שלו מאת צ'ארלס לור), "לא הייתה לו כוונה להיכנס שוב לחיים הציבוריים".
עם זאת, הוא מונה על ידי הנשיא בנג'מין הריסון ב-31 במאי 1889, לשמש כמבקר הראשון של מחלקת האוצר של ארצות הברית עד 23 במרץ 1893.
פישר "שב לאחר מכן לבית ילדותו, חי בשקט בספרייתו הענפה, והקדיש את שנות חייו האחרונות לקריאה ולעיסוק בספרות".
הוא נפטר לאחר מחלה קצרה ב-10 בפברואר 1899 בוושינגטון הבירה.
הוא נקבר בבית הקברות אוק היל בוושינגטון הבירה, ונקבר מחדש בבית הקברות המתודיסטי בדובר.
ג'ורג' סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי בתחילת המאה ה-19, אשר כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של פנסילבניה.
הוא נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים ה-11 וה-12, וכיהן בין ה-4 במרץ 1809 ל-3 במרץ 1813.
מעט מאוד מידע על סמית' שרד; תאריכי ומקומות לידתו ומותו אינם ידועים.
לא ידוע דבר על השכלתו בבית הספר או על הקריירה המקצועית שלו.
מבחינה פוליטית, הוא הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שנוסדה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 על ידי נשיא ארצות הברית לעתיד תומאס ג'פרסון.
בבחירות לקונגרס של 1808, נבחר סמית' לבית הנבחרים של ארצות הברית בוושינגטון הבירה מטעם מחוז הקונגרס החמישי של פנסילבניה, שם הוא החליף את ב-4 במרץ 1809. לאחר שנבחר מחדש, כיהן שתי קדנציות בתפקיד עד 3 במרץ 1813, אשר עסקו רבות באירועי מלחמת 1812.
לאחר שהסתיימה כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, אבדו עקבותיו.
ג'ורג' פהליבניאן הוא מנצח אמריקאי ממוצא ארמני.
ג'ורג' פהליבניאן נולד בביירות, שם החלה דרכו המוזיקלית.
בגיל שלוש התחיל ללמוד נגינה בפסנתר ובגיל שש נגינה בכינור.
בשנת 1975 בהיותו בן אחת עשרה, עברה המשפחה ללוס אנג'לס, שם למד ניצוח אצל פייר בולז, לורין מאזל ופרדיננד לייטנר.
לאחר שזכה בדיפלומת הצטיינות מאקדמיה מוזיקלה קיג'אנה הוותיקה ורבת המוניטין בסיינה שבאיטליה, הכתירו בשנת 1991 - חבר שופטים בינלאומי פה אחד בפרס הגדול של תחרות הניצוח של בזאנסון שבצרפת, אחת התחרויות המכובדות ביותר בעולם הניצוח.
בזכייתו היה האמריקאי הראשון והיחידי שהוענק לו כבוד זה בשישים השנים האחרונות.
מאז התבסס היטב המוניטין של פהליבניאן כאחד המובילים בדורו.
ג'ורג' פהליבניאן היה המנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של סלובניה, מנצח אורח ראשי של התזמורת הממלכתית הגרמנית של חבל הריין ומנצח אורח ראשי של בית האופרה קליארי בסרדיניה.
בצפון אמריקה ניצח על הסימפוניות של יוסטון, בולטימור, סינסינטי, אינדיאנפוליס, סיינט פול, באפלו, רוצ'סטר, הונולולו, פוארטו ריקו, טורונטו, מונטריאול, אוטווה, קוויבק, ונקובר ועוד.
הוא עבד גם עם התזמורת הלאומית הרוסית, התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה, תזמורת תיאטרון מריאינסקי, תזמורת פוסדיב, התזמורת הסימפונית של סידני, התזמורת הסימפונית הווירטואוזית של יפן, התזמורת הפילהרמונית של מלזיה, התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג, התזמורת הפילהרמונית של קטר והתזמורות הפילהרמוניות של צ'ינגדאו ושאנגחאי שבסין.
כבעולם הסימפוני פעיל ג'ורג' פהליבניאן גם על בימת האופרה.
באופרה הישראלית ניצח פהליבניאן על התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בהפקות של ינופה מאת יאנאצ'ק (2012), ארנאני של ורדי (2010) והספר מסביליה של רוסיני (2010).
כמו כן ניצח על פסטיבל מוזיקה קאמרית שנערך בשנת 2010 באילת.
ג'ורג' עדואן הוא עורך דין ופוליטיקאי לבנוני-מארוני.
מאז 2005 הוא מכהן כסגן נשיא הוועד המנהל של מפלגת הימין הנוצרית "הכוחות הלבנוניים".
עדואן נולד בעיירה דיר אל-קמר שבנפת שוף בהר הלבנון.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר בג'וניה, ובהמשך השלים תואר ראשון במשפט לבנוני וצרפתי במכון האבות הישועים באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות.
התערבותה הצבאית של סוריה בלבנון ביוני 1976 וההסכמה השקטה של עדואן לכך, בתקופה שבה שימש הן כנשיא תנועת א-תנזים והן כמזכ"ל החזית הלבנונית, פילגו את התנועה: פלג פרו-סורי שבראשו עמד עדואן עצמו, ורוב אנטי-סורי קיצוני שהתגבש סביב פאוזי מחפוז ועובייד זוואין (عبيد زوين).
ניסיון הפיכה שארגן עדואן, במהלכו ניסה להשתלט על המטה הצבאי של אל-תנזים בדקוואנה (دكوانة) שבנפת אל-מתן בהר הלבנון, הוביל לקרע עמוק בארגון.
מחפוז וזוואין, שהתנגדו לעמדותיו ולהתנהלותו של עדואן, מילאו תפקיד מכריע במניעת שפיכות דמים נוספת בין חברי הקבוצה כשלקחו את השליטה בתנועה והדיחו את עדואן מהנהגת התנועה בשלהי אותה שנה.
בשנים 1989–1990 שימש עדוואן כנציג הרשמי של הכוחות הלבנוניים בראשות סמיר ג'עג'ע בדיונים עם הגנרל מישל עאון, מפקד הצבא הלבנוני.
מאז הבחירות לפרלמנט ב-2005, עדואן מכהן כחבר הפרלמנט הלבנוני על אחד משלושת המושבים של המרונים במחוז שוף.
הוא נבחר שוב לפרלמנט בבחירות 2022.
עדוואן הוא מהמתנגדים הבולטים למעורבות חזבאללה בממשל הלבנוני ותמך בחקירה עצמאית של פיצוץ נמל ביירות.
ג'ורג' ארמיסטד סמאת'רס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית ממדינת פלורידה, שכיהן בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית – בבית הנבחרים בין השנים 1947–1951 ובסנאט בין השנים 1951–1969.
ראשית חייו, לימודיו ושירותו הצבאי
סמאת'רס נולד באטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי, ב־13 בנובמבר 1913, ללורה פרנסס (ג'ונס) ולבנג'מין פרנקלין סמאת'רס.
משפחת סמאת'רס עברה במקור ממערב קרוליינה הצפונית לניו ג'רזי.
אביו, פרנק סמאת'רס, שימש כשופט מדינתי, ואחיו, ויליאם סמאת'רס, ייצג את ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1920 עבר פרנק סמאת'רס עם משפחתו למיאמי בפלורידה, כאשר ג'ורג' היה בן שש.
סמאת'רס למד בתיכון מיאמי סיניור והצטיין בספורט.
לאחר שהשלים את לימודיו בתיכון, שכנע אותו אביו לוותר על מלגת פוטבול באוניברסיטת אילינוי וללמוד באוניברסיטת פלורידה, משום שסבר שבנו מתאים לקריירה ציבורית ולא לספורט, ושיהיה צורך בקשרים באוניברסיטה לטובת משרד עורכי הדין שלו.
באוניברסיטת פלורידה שימש סמאת'רס כקפטן קבוצות הפוטבול והאתלטיקה, היה פעיל באגודת הסטודנטים Florida Blue Key, ונבחר לנשיא אגודת הסטודנטים ללא מתחרים.
הוא נכנס להיכל התהילה של האוניברסיטה בשנת 1936, עם סיום לימודיו, ונכנס גם להיכל התהילה הספורטיבי של האוניברסיטה בשנת 1991.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים בשנת 1939, נישא לרוזמרי טאונלי מאטלנטה וחזר למיאמי, שם כיהן כעוזר תובע פדרלי בשנים 1939–1942. במלחמת העולם השנייה התגייס לנחתים ושירת במשך 19 חודשים בזירת האוקיינוס השקט, בטייסת מפציצים קלים של הנחתים.
הוא שרד נחיתת חירום לאחר שמטוסו נפגע מאש אויב.
לאחר המלחמה חזר למיאמי ועבד זמן קצר בחקירות הונאה הקשורות למלחמה לפני שפנה לפוליטיקה.
לאחר המלחמה נבחר סמאת'רס לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם ייצג את המחוז הרביעי של פלורידה בשנים 1947–1951, לאחר שבבחירות 1946 הביס את חבר הקונגרס המכהן בפער של יותר מ־2 ל־1. הוא נחשב למנהיג דמוקרטי דרומי מתון, תומך נלהב במדיניות הנשיא טרומן ובדוקטרינת טרומן נגד התפשטות הקומוניזם.
הוא קידם חקיקה שהפכה את הפארק הלאומי אוורגליידס לשמורת טבע לאומית, ותמך בתיקון ה־24 לחוקה שביטל את מס הגולגולת בבחירות פדרליות.
ב־1949 קרא לו הנשיא טרומן לבית הלבן ואמר לו: פפר היה סנאטור ליברלי ותיק שתמך במדיניות של רוזוולט וביחסים טובים עם ברית המועצות, ואף שיבח את סטלין.
עמדות אלו הפכו אותו לפגיע מבחינה פוליטית.
סמאת'רס ניצל זאת ותקף אותו על תמיכתו בברית המועצות, בקומוניזם, בביטוח בריאות ממלכתי ובמדיניות התעסוקה השוויונית.
הוא טען שפפר "מנותק מהציבור בפלורידה" ומייצג השקפות מנוגדות לאינטרסים הלאומיים.
סמאת'רס ניצח בבחירות המקדימות הדמוקרטיות בפער של יותר מ־63,000 קולות וזכה בקלות בבחירות הכלליות.
ניצחונו סימן את עלייתה של דרום פלורידה למוקד כוח כלכלי ופוליטי מרכזי, וסימן את הפעם הראשונה שסנאטור מכהן במדינה הובס בבחירות.
תנועת זכויות האזרח שלטה בזירה הפוליטית הדרומית בתקופתו של סמאת'רס.
בפומבי התנגד להתערבות פדרלית בעניינים השורים להפרדה גזעית למעט נושאי זכויות הצבעה, אך קרא לציות לחוק.
באופן אישי התנגד לרעיונות עליונות לבנה והאמין שהדרום ישתנה עם הזמן.
ב־1956 חתם על "המניפסט הדרומי", מסמך שהתנגד לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שקבע את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
למרות זאת, היה שותף לניסוח חוק זכויות האזרח של 1957, הצביע בעדו בשלב הסנאט אך התנגד לגרסה הסופית שלו לאחר השינויים.
לאחר משבר אוניברסיטת מיסיסיפי ב־1962, כתב:
הוא עודד את הנשיא לינדון ג'ונסון להעביר במהירות חוק זכויות אזרח מקיף, ואמר לו: עם זאת, כשהחוק הובא להצבעה בסנאט – הוא הצביע נגדו.
בעניין חוק זכויות ההצבעה של 1965, הוא הביע תמיכה עקרונית אך התנגד לנוסחו הראשוני, ובהמשך תמך בגרסה הסופית שביטלה מבחני קריאה ויישמה את התיקונים ה־14 וה־15 לחוקה.
כישוריו הפרלמנטריים משכו את תשומת לבו של מנהיג הרוב לינדון ג'ונסון, שהכניס אותו למעגל הפנימי שלו ומינה אותו למזכיר סיעת הסנאט – התפקיד השלישי בחשיבותו.
לאחר התקף הלב של ג'ונסון ב־1956, סמאת'רס שימש כמנהיג הרוב בפועל.
הוא דחה את הצעת ג'ונסון להתמנות למצליף הסיעה והמליץ על מייק מנספילד – מה שהביא לכך שמנספילד ירש את ג'ונסון כמנהיג הסיעה, ולא סמאת'רס.
בכל זאת, סמאת'רס שמר על מעמדו הרם וכיהן כיו"ר הוועדה הדמוקרטית לקמפיינים לסנאט במשך שש שנים.
הוא סייע להעביר את חוקי Medicare ו־Medicaid, את חוק אוויר נקי, יזם את הקמת רשות העסקים הקטנים, ועדת הסנאט לענייני זקנה, ואת תוכנית ה־IRA לחיסכון פנסיוני.
כן היה אחראי לרפורמות בתחבורה ובהגירה ולחקיקה שהעבירה חגים פדרליים לימי שני – מה שיצר את סוף השבוע הארוך הנהוג כיום.
סמאתרס היה תומך עקבי בסיוע למדינות אמריקה הלטינית.
הוא דגל בשיפור תברואה ותשתיות, הגברת הסחר והסיוע הכלכלי, ואף הציע להקים כוח צבאי משותף למדינות ארגון מדינות אמריקה (OAS).
בשל פעילותו קיבל את הכינוי "הסנאטור מאמריקה הלטינית".
ב־1948 פגש סמאת'רס את פידל קסטרו בכנס הפאן־אמריקאי בבוגוטה, קולומביה, וטען שקסטרו הודה בפניו בנטיות קומוניסטיות.
מאז היה סמאת'רס מתנגד תקיף למשטרו ותומך מוקדם באמברגו כלכלי וצבאי על קובה.
הוא היה הסנאטור היחיד שנכח לצד הנשיא קנדי בליל נאום הסגר הימי על קובה במשבר הטילים של 1962. הוא סייע לחוקק תיקון לחוק ההגירה שהעניק ויזות קבע לפליטים קובנים, ותמך ב־Operation Pedro Pan – מבצע להבאת יותר מ־14,000 ילדים קובנים לארצות הברית.
סמאת'רס קיבל קרדיט על חלק מהרעיונות ששולבו ביוזמתו של קנדי – "הברית למען הקדמה", שכללה סיוע לתשתיות, חינוך, סחר ובנק הפיתוח הבין־אמריקאי.
סמאת'רס וקנדי נבחרו לקונגרס באותה שנה והפכו לידידים קרובים.
סמאת/רס נשא את נאום ההצגה של קנדי בוועידה הדמוקרטית ב־1960 וניהל את קמפיין קנדי–ג'ונסון בדרום.
גם ריצ'רד ניקסון היה בין חבריו; סמאת'רס חיבר בינו לבין ביבי רבוזו, ידידו הקרוב של ניקסון, ומכר לו את ביתו בקי ביסקיין – "הבית הלבן של פלורידה".
ביל נלסון, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה בין השנים 2001 ל-2019, היה מתמחה קיץ במשרדו של סמאת'רס בשנים 1961–1962 ונשאר קרוב למשפחת סמאת'רס לאורך כל הקריירה שלו.
לאחר שפרש מהסנאט ב־1969, התגרש מרוזמרי ונישא לקרולין היידר.
הוא עסק בשדלנות ובעסקים והצליח כלכלית.
הוא תרם כ־2 מיליון דולר לשיפוץ הספרייה ההיסטורית של אוניברסיטת פלורידה (שנקראת כיום ספריית סמאת'רס), ותרם גם כ־10 מיליון דולר לאוניברסיטת מיאמי.
סמאת'רס נפטר באינדיאן קריק שבפלורידה, ב־20 בינואר 2007, בגיל 93, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
במותו היה חבר הקונגרס האחרון שנותר בחיים שנבחר בשנות ה־40, והסנאטור האחרון שנותר בחיים מבין אלה שהחלו לכהן בשנות ה־50.
ג'ורג' סמית' פטון הבן היה מצביא וגנרל אמריקאי שנודע בעיקר משירותו במלחמת העולם השנייה.
פטון פיקד על כוחות אמריקאיים בלחימה בצפון אפריקה, סיציליה ואירופה.
הוא נחשב לאחד המפקדים הבולטים וההתקפיים ביותר של הצבא האמריקאי בכל הזמנים וזכה לשם "דם ואומץ הזקן" (Old Blood and Guts).
פטון נולד בסן גבריאל, עיירה באזור לוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה עשירה ובעלת קשרים לצבא ולממשל.
אביו, ג'ורג' סמית' פטון היה משפטן ואיש עסקים מקליפורניה שנולד בצ'ארלסטון.
רבים מבני משפחתו היו מפקדים בצבא ארצות הברית ובצבא הקונפדרציה, ואחרים היו בעלי תפקידים ונבחרי ציבור.
אביו ואמו של פטון היו תומכי הקונפדרציה ובעלי דעות גזעניות.
בבית המשפחה היו תמונות ופסלים של מפקדי צבא הדרום.
פטון הצעיר התעניין מאוד בהיסטוריה צבאית וספרות קלאסית והיה חובב שירה.
מגיל צעיר שאף להפוך למפקד ולגיבור מלחמה.
בדומה לרבים במשפחתו, פטון האמין בגלגול נשמות, וטען פעמים רבות שהוא גלגול של לוחמים מהעבר, ושבחלומותיו הוא רואה קרבות נושנים.
בין היתר הוא טען שהוא גלגול של חניבעל.
ב-1910 נשא פטון לאישה את ביאטריס בנינג אייר, בתו של תעשיין טקסטיל עשיר.
לזוג נולדו שלושה ילדים, הצעיר שבהם נקרא על שם אביו והגיע לדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
פטון החל את השכלתו הגבוהה במכון הצבאי של וירג'יניה, אך לאחר שנה עבר לווסט פוינט (האקדמיה הצבאית הלאומית האמריקנית).
לאחר שנת הלימודים הראשונה הוא נדרש לעשות את לימודי השנה הראשונה שוב, עקב ציונים גרועים במתמטיקה, ובפעם השנייה סיים אותה בהצטיינות.
ב-1909 הוא סיים את לימודיו והוסמך כקצין בחיל פרשים בדרגת סג"ם.
בתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקת מקלעים ברגימנט הפרשים ה-15. ב-1912, לאחר סיום הלימודים, ייצג את ארצות הברית באולימפיאדת סטוקהולם במקצוע קרב החמש המודרני, ששימש במקורו כבוחן כשירות לחייל.
פטון, אשר במהלך הכשרתו כלוחם הפגין יכולת גבוהה כפרש, סייף וכקלע מוכשר באקדח וברובה, הצטיין במקצוע.
הוא סיים חמישי באולימפיאדה וייצר את אחת האגדות הקשורות בשמו.
בניגוד למארחים שהשתמשו באקדחי טוטו, הוא ירה באקדח אמריקני בקוטר 0.38. כשהשופטים טענו שהחטיא ירייה אחת, הוא טען שהקליע פשוט עבר דרך החור שהשאיר הכדור שלפניו.
עוד אירוע שהבהיר את אופיו הלוחמני התרחש במהלך ריצת 4,000 מטר כאשר פטון סיים במקום השלישי מתוך 22 אך התעלף עם הגיעו לקו הסיום.
בתחרות הסיף היה היחיד אשר הביס את המתחרה הצרפתי.
המהפכה המקסיקנית ומלחמת העולם הראשונה
בשנת 1916 שימש כמפקד פלוגת פרשים בבסיס פורט בליס שבטקסס.
באותה שנה שירת כעוזר של גנרל ג'ון פרשינג, אשר פיקד על חיל המשלוח בלחימה במקסיקו כנגד פנצ'ו וייה ואנשיו.
פטון הוביל פטרול, אשר כלל עשרה לוחמי חי"ר מן הרגימנט ה-6 וארבעה אזרחים שהתלוו לחיל המשלוח, במרדף אחר אנשיו של וייה.
פטון העריך כי הללו מסתתרים בחווה מקסיקנית בקרבת העיירה סלטיו.
בקרב היריות שהתפתח מצא עצמו פטון אל מול שלושה מאנשי וייה אשר היו רכובים על סוסים.
פטון היה חמוש באקדח התופי ששימש אותו באולימפיאדה, ולא באקדח מהסוג החצי אוטומטי שצבא ארצות הברית הכניס לשירות.
על אף שנאלץ לטעון את האקדח מחדש תוך כדי שמקסיקני רכוב על סוס הסתער לכיוונו, פטון שרד והוא ואנשיו הרגו את השלושה, ובהם מפקד בכיר בכוחותיו של וייה, חוליו קרדנס.
הישג זה גרם לפרשינג לכנותו "בנדיטו" וזכה לדיווחים אוהדים בעיתונות האמריקאית.
במלחמת העולם הראשונה שובץ פטון בחיל השריון האמריקאי שהוקם תוך כדי הלחימה.
פטון השתתף כמשקיף בקרב קמברה והקים בית ספר אמריקני לשריון בצרפת.
הצלחת בית ספר זה גרמה לקידומו לדרגת קולונל ולמינויו כמפקד חטיבת השריון ה-304. ב-1918 נפצע פטון מירי מקלעים כשניסה לחלץ טנקים ששקעו בבוץ.
הכדור פגע בירך ובעכוז של פטון, ובמסיבות רבות לאחר שהיה משתכר היה מציג את הפצע בגאווה ומתבדח.
על פעולותיו במלחמה זכה פטון ב"צלב השירות המצוין" וב"מדליית השירות המצוין" בנוסף לעיטור "לב הארגמן" המוענק לפצועי הצבא האמריקאי.
בין שתי מלחמות העולם, בשנות העשרים והשלושים, עסק פטון בניסיונות לשכנע את הממשל האמריקאי לתקצב חיל שריון סדיר, לאחר שקשיים כלכליים גרמו לפירוק הכוח ממלחמת העולם הראשונה.
פטון גם פיתח טקטיקות שריון חדשות ושיפורים טכניים בתחומי הקשר והחימוש.
למרות מאמציו, ועקב קיצוצי תקציב וחוסר עניין בשריון, לא הוקמו יחידות שריון ולא היו אפשרויות קידום למפקדי שריון, ופטון שב לתפקידו בחיל הפרשים.
ב-1932 במהלך הפגנה של ותיקי מלחמת העולם הראשונה בוושינגטון, פיקד פטון על הסתערות פרשים כנגד המפגינים שבמהלכה חלק מהמפגינים נהרגו ואחרים נפצעו.
אחד המפגינים שנעצרו היה החייל שחילץ את פטון תחת אש כשזה נפצע במלחמת העולם.
ותיק המלחמה ניגש לפטון אך זה טען שאינו מכיר אותו ופקד על חייליו לעצור אותו.
לאחר הבליצקריג הגרמני בפולין וצרפת הקימו האמריקאיים שתי דיוויזיות משוריינות, וב-1941 קיבל פטון את הפיקוד על הדיוויזיה המשוריינת השנייה.
פטון פיקד על הדיוויזיה במשחקי מלחמה שונים ובהם בתמרוני לואיזיאנה בהצלחה, ומונה למפקד קורפוס השריון ה-1. בין סוף 1941 לקיץ 1942 אימן פטון את הגיס שלו בשטח מדברי כהכנה ללחימה בצפון אפריקה.
האימונים היו בקנה מידה כזה שעד היום ניתן למצוא בשטח עקבות לתרגיל.
ב-1942 נשלח פטון, שכבר קודם לדרגת מייג'ור גנרל, לצפון אפריקה ופיקד על כוח אמריקאי שכבש את קזבלנקה במסגרת מבצע לפיד.
לאחר מכן, במהלך המערכה בתוניסיה החליף את מפקד הקורפוס ה-2, מייג'ור ג'נרל לויד פרדנדאל לאחר שיחידה זו נכשלה בקרבות מול קורפוס אפריקה של רומל.
פטון התגלה כקשוח בהרבה עם חיילי הגיס ממפקדו הקודם, והקפיד מאוד על נושאי שגרה יומית ומוכנות קרבית.
בין השאר הקפיד שכל החיילים והמפקדים יחבשו קסדות, כולל רופאים בחדרי ניתוח.
כתוצאה ממשמעת הברזל לא היה פטון אהוד בקרב החיילים, אך איכותו של הגיס השתפרה ובמרץ 1943 החישה מתקפת נגד של הגיס את סופם של כוחות הציר באפריקה.
כוחותיו של פטון הדפו את כוחות הציר בקרב על רכס אל-גואטר.
כתוצאה מהצלחתו בפיקוד על הגיס השני, קיבל פטון את הפיקוד על הארמייה השביעית בפלישת בעלות הברית לסיציליה.
פטון קיבל משימה לנוע באגף השמאלי של הגנרל הבריטי מונטגומרי, כשזה יתקדם לצפון האי.
על פי גרסאות מסוימות תוכנית זו גרמה למעין "מלחמת גנרלים".
פטון לא חיבב את "מונטי" או את האנגלים באופן כללי, וטען שמונטי מנסה לגנוב ממנו את התהילה שבכיבוש מסינה (החלק הצפוני של האי ודרך המילוט של הגרמנים).
את טענותיו אלה חיזק בכך שאם ינחת בצפון האי ינתק את דרך המילוט של הגרמנים והאיטלקים.
בפועל תוך כדי הלחימה, כאשר כוחות הבריטים "נתקעו" בדרך צפונה, שינה פטון את התוכניות והפנה את כוחותיו לכיבוש חלקו המערבי של האי.
הארמייה השביעית ביצעה נחיתת סער אמפיבית וכבשה את פלרמו בירת סיציליה, וזאת על אף שפטון קיבל הוראות לא להתקדם עד לקצה המערבי של האי.
מפקד הפלישה, לאחר שגילה כי פטון כבש למעשה את פלרמו, הורה שפטון יתקוף את מסינה ממערב בעוד מונטגומרי יתקוף מדרום.
פטון, שהיה נחוש להגיע למסינה לפני מונטי, הצליח לכבוש את העיר שעות ספורות לפני הגעת הכוחות הבריטים.
הכוחות הגרמניים לעומת זאת, נסוגו עם רוב הציוד שלהם ולא נלכדו באי.
במהלך הלחימה בסיציליה הסתבך פטון במספר תקריות מביכות שנבעו מאופיו הלוחמני ואופן הדיבור הבוטה שלו.
מקרי טבח - חיילי הארמייה השביעית ביצעו שני מעשי טבח, אחד בקבוצה של שבויי מלחמה והשני באזרחים איטלקים.
פטון לא היה קשור באופן ישיר למקרי הטבח, אך נשמעו טענות שנאומיו שהדגישו שנאה לאויב ולחימה אכזרית נתנו השראה למעשים.
תקריות הסטירה - חמורות בהרבה מבחינת הנזק התדמיתי של פטון היו שתי תקריות שונות שבהן סטר, קילל ובעט בחיילים אמריקאים שסבלו מהלם קרב.
פטון ביקר בבתי חולים על מנת לשוחח עם פצועים וכשגילה חיילים שאינם פגועים פיזית אך אינם מסוגלים נפשית לעמוד בלחימה, התפרץ בזעם.
פטון קרא לחיילים פחדנים והשתמש במילות גנאי חריפות.
באחד המקרים סטר לחייל ובשני סטר לו ובעט בו.
הסיפורים הגיעו לתקשורת האמריקאית שתקפה את פטון בחריפות.
פרטי המקרה הגיעו לאייזנהאואר, המפקד העליון של בעלות הברית המערביות, וזה נזף בפטון קשות.
הוא דרש שפטון יתנצל בפני החיילים שתקף, החיילים שנכחו באירועים, ובפני הארמייה השביעית כולה.
פטון ביצע את הפקודה ללא ויכוח.
שילוב "מלחמת הגנרלים" שלו, תקריות הטבח ובעיקר תקריות הסטירה גרמו להדחתו מהפיקוד על הארמייה השביעית.
נטול פיקוד הגיע פטון ללונדון, שם קיבל הוראות מפורשות שלא לדבר עם התקשורת ולא לגרום צרות.
אייזנהאואר ייעד לו תפקיד במבצע "פורטיטיוד" (Fortitude) - מהלך הטעיה מתוחכם שנועד לגרום לגרמנים לחשוב שתוכניות בעלות הברית הן לפלוש למערב יבשת אירופה באזור קאלה ולרכז את כוחותיהם שם במקום בנורמנדי, יעד הפלישה האמיתי.
כחלק מההטעיה ניתן לפטון "פיקוד" על קבוצת ארמיות מדומה שכללה רכבי ומחנות דמה, תקשורת דמה והדלפות מכוונות לתקשורת.
הגרמנים, שראו בפטון את המצביא התוקפני והמוכשר ביותר של בעלות הברית, "בלעו את הפיתיון" וגם לאחר שפלשו בעלות הברית לנורמנדי פסל רומל (שהיה מפקד החזית האטלנטית) את הדחיפות בקולם של פקודיו באומרו: "זוהי הסחת דעת...
הפלישה האמיתית תגיע בפה דה-קאלה ויפקד עליה פטון".
פטון קיבל הזדמנות לטהר את שמו כשקיבל פיקוד על הארמייה השלישית בקרבות שלאחר הפלישה לנורמנדי.
פטון, שהשתוקק לחזור לפיקוד אמיתי, תקף את הגרמנים במהירות וביעילות מדהימה.
החל מ-1 באוגוסט 1944, במהלך מבצע קוברה, הארמייה השלישית תקפה לכל ארבעת הכיוונים בו זמנית, תוך כדי שהיא מכתרת מאות אלפי גרמנים.
פטון השתמש בטקטיקות דומות לשל הגרמנים בתקופת הבליצקריג, נמנע מקרבות הבקעה ותמרן מסביב למערכים גרמניים חזקים.
ב-31 באוגוסט 1944 עצר פטון את התקדמותו המהירה מכיוון שלארמייה השלישית אזל הדלק.
הדבר אירע ככל הנראה משינויים בסדר העדיפויות, העברת דלק לצבאו של מונטגומרי, והעובדה שפטון פשוט סירב להאט את קצב ההתקפה שלו ולאפשר ללוגיסטיקה להיצמד אליו.
פטון רתח וטען שיש ביכולתו לשטוף אל תוך גרמניה, אך אייזנהאואר העדיף מדיניות של לחימה בחזית רחבה, וחילק את המשאבים באופן שווה.
כתוצאה מהעיכוב בהספקת הדלק, הצליחו הגרמנים להתארגן ומתקפת הארמייה השלישית על מץ הייתה קשה ועקובה מדם.
במהלך הקרב נוספה עוד אנקדוטה לשמו של פטון כאשר הוא ביקש מהכומר של הארמייה לחבר תפילה למזג אוויר טוב ללחימה.
הכומר חיבר את התפילה שנאמרה בכל יחידות הארמייה.
מזג האוויר אכן התבהר, ופטון העניק לכומר את עיטור כוכב הארד מיידית.
בסוף 1944 יזם הצבא הגרמני את הקרב על הבליטה - מתקפת נגד חזקה בארדנים.
המתקפה הפתיעה את בעלות הברית שחשבו שצבא גרמניה אינו מסוגל עוד להתקפות חורף.
בין הכוחות האמריקאים שנלכדו וכותרו הייתה הדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית.
יחידה זו נלכדה בבסטון והוקפה מכל עבר על ידי יחידות שריון גרמניות.
פטון נענה לקריאה של מפקדת בעלות הברית לחבור לצנחנים הנצורים.
הוא הפנה את תנועת הארמייה שלו לכיוון צפון ותוך 24 שעות תקף את הכוחות הגרמניים וחבר לבסטון.
הפניית כיוון הלחימה של הארמייה במזג אוויר קשה במיוחד, ותוך כדי ניתוק מגע עם אויב שהיה כבר בלחימה עם הארמייה, נחשבת לאחד ההישגים הצבאיים המרשימים במלחמה.
בסוף ינואר 1945, עם סיום הקרב על הבליטה, יצאה הארמייה השלישית למסע מלוקסמבורג לצ'כיה דרך דרום גרמניה.
בסוף ינואר 1945 חדרו כוחותיו של פטון לגרמניה
באמצע פברואר פרץ צבא פטון את קו זיגפריד והתקדם לכיוון קובלנץ.
בסביבות 10 במרץ 1945 צלחה הארמייה השלישית את הריין והגיעה לקובלנץ.
כיבוש קובלנץ שיבש את מערכת ההגנה הגרמנית ומיד לאחר מכן הארמייה השלישית התקדמה במהירות ועברה ב-16 את רוב הדרך לצ'כיה.
באמצע אפריל 1945 הגיעו כוחות הארמייה השלישית לקרבת הגבול הצ'כי.
הארמייה השלישית עברה דרך בוהמיה ולתוך צ'כיה, אך נעצרה משיקולים פוליטיים על ידי הפיקוד האמריקאי.
לאחר הפלישה נתמנה לתפקיד מושל חבל בוואריה בגרמניה.
הוא ספג ביקורת על כך שהשאיר פקידים נאצים בתפקידם למרות מדיניות הדה-נאציפיקציה של בעלות הברית.
פטון טען כי אין מי שינהל את הממשל המקומי פרט לאנשים אלה, וכי אם ימצאו אנשים מתאימים יחליף את הנאצים.
בנוסף הסתבך בכמה אמירות בוטות כנגד ברית המועצות, שחלקן מצאו את דרכן לתקשורת.
נראה היה שאופיו הראוותני ודיבורו הבוטה יגרמו להדחתו המוחלטת מהצבא.
באוקטובר 1945 הוא מונה למפקד הארמייה האמריקנית החמש-עשרה.
ב-9 בדצמבר 1945 היה פטון מעורב בתאונת דרכים בגרמניה, שבה שבר את צווארו והפך משותק מהצוואר ומטה.
שלושה-עשר ימים מאוחר יותר הוא נפטר בבית חולים בהיידלברג.
פטון נקבר בבית הקברות הצבאי האמריקני בלוקסמבורג.
דמותו של פטון הייתה שנויה במחלוקת.
מצד אחד מפקד מרשים, יצירתי ולוחם נועז, ומצד שני אדם בעל אופי אכזר וגס רוח.
אישיותו היוותה מוקד להתקפות רבות, בייחוד מצד התקשורת.
היו טענות שאינו מעריך חיי אדם, ושנהג לערב שיקולים של תהילה בהחלטות מבצעיות (כגון ה"מרוץ" בסיציליה).
בנוסף טענו רבים שהוא ראוותן מדי, והצביעו על הקסדה המצוחצחת מדי שלו, האקדחים עם קתות השנהב, ומדים שהיה תופר לעצמו.
פטון הסביר דברים אלה בכך שרצה להתבלט בין אנשיו והאמין שהדבר מעלה את המורל.
הוא הואשם בכך שהוציא מבצע פרטי לחילוץ חתנו ממחנה שבויים גרמני שהיה כ-80 קילומטר בעומק שטח האויב, לצורך המבצע הורכב כוח משימה מיוחד, "כוח באום", שבראשו עמד קפטן אברהם באום.
המבצע הסתיים בכישלון צורב ובהרוגים רבים.
פטון עצמו טען כי לא ידע כלל שחתנו נמצא במחנה השבויים הספציפי, אך ההתרחשויות ההיסטוריות מצביעות על כך כי שיקר.
האשמה נוספת נגדו היא שהיה בעל דעות גזעניות ובעיקר אנטישמיות.
טענות אלה מצאו סימוכין בהתבטאויות קשות מאוד כנגד ה"גזע היהודי".
בנוסף טען פטון כי חיילים שחורי עור אינם חכמים מספיק ללחימה משוריינת.
חשיבה זו אינה מפתיעה בהתחשב ברקע המשפחתי של פטון, שגודל על ערכי הקונפדרציה הגזעניים.
למרות זאת, יש המצביעים על כך שפטון ביקש שילוב של יחידות שחורות בארמייה שלו ואף הכריז בכמה מקרים שהוא מעוניין באנשים בעלי יכולת בלי קשר למוצאם.
בנוסף עובדה שאין עליה מחלוקת היא שפטון הזדעזע כששחרר את מחנה בוכנוואלד.
כאשר הכחישו הגרמנים המקומיים כי ידעו על הנעשה, הצעיד 2,000 אזרחים גרמנים דרך המחנה כדי שיראו בעצמם את הזוועות.
על שמו נקראה סדרת טנקים אמריקאים אשר נרכשו בזמנו גם על ידי צה"ל, וזכו לשם העברי מגח.
הטנק שירת במלחמות ישראל, וכן עבר שדרוגים ושיפורים על ידי התעשיות הביטחוניות.
בשנת 1970 יצא לאקרנים "פטון", סרט ביוגרפי העוסק בקורותיו של הגנרל במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בשבעה פרסי אוסקר, ובשנת 2003 נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ג'ורג' פפארד היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
פפארד נולד בעיר דטרויט שבמישיגן.
אביו היה קבלן בניין ואמו זמרת אופרה.
הוא למד בבית הספר התיכון של דירבורן, בגיל 17 התגייס לחיל הנחתים האמריקני.
לאחר מכן למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת פרדו.
בנוסף הוא למד במכון הטכנולוגי של קרנגי (המכונה היום אוניברסיטת קרנגי מלון) שבפיטסבורג.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-1949 בבית בובות בפיטסבורג.
מאוחר יותר, הוא נרשם לסטודיו למשחק בניו יורק.
עבודתו הראשונה בתיאטרון ברודוויי, הובילה אותו ב-1956 להופעתו הראשונה בטלוויזיה, בסדרה "The United States Steel Hour".
ב-1959 הופיע כחייל לוחם בסרט "גבעת הדמים".
ב-1961 כיכב בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני".
ב-1964 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "השאפתנים" לפי ספרו של הרולד רובינס וב-1965 שיחק בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "מבצע חץ מקשת".