tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שמעולם לא היו ברווזונים משלה, לפעמים היא נראית שומרת על קבוצה שלהם.
חתול (מדובב על ידי אנדרו סביסטון, בעברית על ידי ליאור זוהר) הוא חתול שחור-לבן נינוח ועצלן שנהנה לשוטט בלילה, לעשות טריקים עם עוברים ושבים ולאכול.
כשהוא וחבריו חייבים להגיע למקום מסוים ביער, חתול מוביל אותם לעיתים קרובות דרך אחד מקיצורי הדרך שלו.
משפט הסלוגן שלו הוא "בו!"
תרנגולת (מדובבת על ידי אליזבת האנה, בעברית על ידי אורית אמיר) היא תרנגולת בררנית ונמרצת שחיה בלול תרנגולות גדול.
היא קלאסית ומתוחכמת, ונהנית מניקיון, אף על פי שכמה אחייניותיה ואחייניותיה מרבים ללכלך את ביתה הנקי.
עם זאת, היא לעולם לא מסרבת להזדמנות להנאה.
היא גם חובבת אופרה, אף על פי שהיא לא טובה בשירה שלה.
ינשוף (מדובב על ידי עמוס קראולי, בעברית על ידי יהויכין פרידלנדר) הוא ינשוף זכר שלפעמים פומפוזי, אך גם מאוד הגיוני.
הוא גר בבית עץ, ויכול להיות די רציני לפעמים.
אף על פי שינשוף נהנה ממשחקים מהנים, הוא ישתתף רק אם המשחקיות הגיונית ורציונלית; קריאה היא התחביב העיקרי שלו.
אמילי (מדובבת על ידי ג'ניפר מרטיני) היא ילדה אנושית בת שבע שהיא חברתה הטובה ביותר של דובון קטן.
היא נושאת איתה בובה בשם לוסי לכל מקום שהיא הולכת וקשורה אליה מאוד.
בקיץ, אמילי מבלה עם הוריה לחופשה ליד הנהר ליד ביתו של דובון קטן.
בסופו של דבר אמילי עוברת ליער לצמיתות וגרה שם עם סבתה.
אמא דובה (מדובבת על ידי ג'נט-ליין גרין, בעברית על ידי שפרירה זכאי) היא אמו של דובון קטן.
היא נהנית לבשל ותמיד שם כדי לעזור לדובון קטן אם הוא צריך.
היא גם נראית מאוד מסודרת ולא אוהבת שהבית מתבלגן.
היא בדרך כלל לובשת חולצה ורודה וחצאית כחולה עם סינר לבן.
אבא דוב (מדובב על ידי דן הנסי, בעברית על ידי דב רייזר) הוא אביו של דוב קטן ובעלה של אמא דובה.
הוא דייג ולפעמים לוקח את דובון קטן לדוג.
הוא היה במקומות רבים ואוהב לשמור על דברים ישנים, גם אם צריך לזרוק אותם.
הוא בדרך כלל לובש חליפה כחולה עם עניבה סגולה ונעליים חומות.
אין-רגליים (מדובב על ידי ריק ג'ונס) הוא נחש בירית ירוק וידידותי שחי בגינה של אמא דובה.
דובה קטנה מסתדרת איתו מצוין.
סבתא דובה (מדובבת על ידי דיאן ד'אקווילה) היא סבתו של דובון קטן מצד אמו ואמה של אמא דובה.
היא אוהבת לבשל ולספר סיפורים.
סבא דוב (מדובב על ידי שון מקאן) הוא סבו מצד אמו של דובון קטן ואביה של אמא דוב.
הוא עבד פעם בקרקס עם אשתו ואחותו.
הוא לובש מעיל חליפה ירוק, אבל עם מכנסיים בצבע חאקי ועניבה אדומה כהה ונעליים חומות.
ראסטי הדוב (מדובב על ידי דן לט) הוא אחיו הצעיר של אבא דוב ודודו של דובון קטן.
הוא מזכיר שהוא גר ביער ושהוא מעדיף לגור שם כי הוא שקט ושליו.
הוא דוב גדול מאוד, מעט גבוה וצרוד יותר מאבא דוב.
יש לו קול עמוק, הוא לובש סרבל ומטפחת אדומה סביב צווארו.
הוא נראה רק בכמה פרקים של הסדרה.
דובון קטן מרותק לאתיקה של ראסטי בחיק הטבע, ובכל פעם שהוא מופיע, דוב קטן מתפתה לחקות את אופיו הכפרי.
סבתא (בקולה של קיי הוטריי ) היא סבתה של אמילי, איתה היא והוריה גרים בקיץ ולאחר מכן לצמיתות, טיילה בעולם, ויש לה רהיטים מוזרים רבים.
טוטו (אפקטים קוליים של טארה צ'רנדוף) היא הצ'יוואווה של אמילי וסבתא.
היא מתנהגת היפראקטיבית מאוד ויכולה להבין בני אדם.
לדברי סבתא, היא מדברת רק צרפתית, אך מבינה אנגלית.
מיטזי (מדובבת על ידי אשלי טיילור) היא קופיפה חומה שובבה, לפעמים די לא מתחשבת, דמוית ילדות, שחיה בבית עץ ביער סביב ביתה של דובון קטן.
היא מרגישה רע לאחר שפגעה ברגשותיו של מישהו או הטעתה אותו.
לפעמים יש לה עיניים ירוקות או לבנות.
מיטזי היא האחרונה שהצטרפה לצוות שחקני המשנה, ומופיעה רק בסוף העונה השנייה.
האייל (מדובב על ידי ריי לנדרי) הוא אייל שלפעמים עוזר לדוב הקטן ולחבריו כשהם זקוקים לו.
בתולת הים (מדובבת על ידי דיאן ד'אקווילה) היא דמות אגדית כחולת שיער שדובון קטן פוגש מדי פעם כשהוא הולך לאגם.
היא ידידותית ולוקחת את דובון קטן לראות מקומות מתחת למים.
ינשוף ואמילי פגשו גם את בת הים.
4 אחים לוטרות הנהר מופיעים מדי פעם; הם חיים בנהר המקומי.
הם שכיחים בפרקים המתמקדים בפעילויות מים.
צפרדע ירוקה (מדובבת על ידי ג'ורג' בוזה) שמחלקת חוכמה בין מדיטציותיה שוכנת במקום השחייה האהוב על דוב קטן, בריכת צפרדע ההופ.
הוא חכם מאוד, וחבר טוב של דוב קטן.
אייק הקטן (מדובב על ידי טרי מקגורין) הוא דביבון תינוק שמופיע רק בפרק שבו אמו הלכה לבקר את סבתו והורידה אותו עם אמא דובה.
דוב הקטן ואיק הקטן יוצרים מערכת יחסים של אחים יחד, למשל דוב הקטן מרגיש נטוש מכיוון שנראה שאמא דובה מקדישה יותר תשומת לב לאיק הקטן.
אייק הקטן הוא כינוי הדביבון התינוק מהפרק "דוב הקטן" מכיוון ש"אייק" הוא הדבר היחיד שהתינוק יכול לומר.
מרשמלו (מדובב על ידי פול אסימברה) היא בואש מפוספס גור שנמצא על ידי ינשוף ודוב קטן בפרק, והיא משחקת עם ברווז, דוב קטן, ינשוף וחתול בפרק "עקבות קטנות".
בפרק "החתונה", היא נערת הפרחים בחתונה של מר וגברת בואש.
מייטי (מדובב על ידי דן לט) הוא לוויתן גדול-סנפיר, חבר ותיק של אבא דוב.
הוא מופיע לראשונה בפרק "לוויתן של סיפור", שבו אבא דוב לוקח את דוב קטן לדוג.
הוא מספר לדוב קטן את הסיפור על איך פגש את מייטי כשתפס אותו בטעות ברשת הדיג שלו.
סערה מופיעה ומייטי ובנו, לוויתן קטן, עוזרים למשוך את אבא דוב ואת דוב קטן בחזרה לחוף.
מייטי מופיע גם בחלומו של דוב קטן בפרק "התפיסה הגדולה של דוב הדייג".
אף על פי שהוא מופיע רק בשני פרקים, מייטי נמצא ברצף הפתיחה של הסדרה.
מר ווינד (מדובב על ידי כריס וויגינס) הוא ענן.
הוא הרוח הקרה והכועסת הנושבת מצפון.
קאב (מדובב על ידי קייל פיירלי) הוא דוב פראי שחי ביער וקשוח בהרבה מדוב קטן.
הוא גודל על ידי פופי ופיט לאחר שהוריו נפרדו ממנו.
פופי (מדובבת על ידי קול קפלן) ופיט (מדובבת על ידי אסא פרלמן) הם שני שועלים שגידלו את קאב לאחר שקאב הופרד מהוריו.
בקנדה, הסדרה שודרה לראשונה בטלוויזיה של CBC ב-7 באוקטובר 1995, בשעה 8 בבוקר.
הפרקים המשיכו לשדר בימי שבת בשעה 8 בבוקר וכן בבקרים של ימי חול במהלך רצועת השידור לגיל הרך CBC Playground עד 2007. ערוץ Treehouse TV, שבבעלות Corus, שידר את הסדרה בין השנים 1998 ל-2010.
בארצות הברית, הסדרה שודרה לראשונה בניקלודיאון כחלק מרצועת השידור "ניק ג'וניור" ב-6 בנובמבר 1995, בצהריים.
הסדרה שודרה מחדש בערוצים זרים שונים, כולל ABC ו-ABC2 (אוסטרליה), RTÉ (אירלנד), TV2 (ניו זילנד), ו-CBBC ו-CBeebies (בריטניה).
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ הופ!.
"הדוב הצהוב" הוא שיר ילדים מאת לאה גולדברג, שנכתב בשנת 1936 ופורסם לראשונה בעיתון "דבר לילדים" תחת הכותרת "השובב".
השיר הולחן על ידי ורדינה שלונסקי, אחותו של המשורר אברהם שלונסקי.
השיר נדפס בשנת 1982 בספר "בואו עננים - שירים לילדים מאת לאה גולדברג", בעריכת לאה חובב.
בשיר מתואר דוב בצבע צהוב, שנוהג לבצע מעשי קונדס.
בסופו של השיר מתברר שמי שעומד מאחורי מעשי הקונדס הוא יצחק השובב, בן הדוד של הדוברת בשיר.
הדוויג והשארית העצבנית (או: הדוויג והאינץ' העצבני; באנגלית: Hedwig and the Angry Inch) הוא מחזמר מסוג מחזמר רוק אודות זמרת רוק ג'נדרקווירית בדיונית ממוצא מזרח-גרמני בשם הדוויג, ולהקת הרוק שלה הנקראת "האינץ' העצבני".
הליברית נכתבה על ידי ג'ון קמרון מיטשל והמוזיקה ומילות השירים נכתבו על ידי סטפן טראסק.
הופעת הבכורה של המחזמר הייתה בשנת 1998 באוף ברודוויי, ומאז הוא הועלה במאות במות בהפקות מסביב לעולם.
סרט קולנוע המבוסס על המחזמר יצא בשנת 2001.
בשנת 2014 המחזמר עלה לראשונה בברודוויי, בכיכובו של ניל פטריק האריס אשר זכה על הופעתו בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
הקונספט של ההפקה הבמתית הוא שהקהל צופה במופע של כוכבת הרוק הג'נדרקווירית הדוויג רובינסון, בזמן שהיא עוקבת אחרי סיור ההופעות (המצליח ממנה בהרבה) של כוכב הרוק טומי גנוסיס בכל המדינה.
מדי פעם הדוויג פותחת דלת על הבמה כדי להקשיב למופע של גנוסיס, שמתקיים במקום צמוד.
גנוסיס מתאושש מתאונה שכמעט הרסה את הקריירה שלו, שבה התנגש עם מכוניתו באוטובוס בית ספר בזמן שהיה תחת השפעת סמים וקיבל מין אוראלי מהדוויג.
הדוויג נחושה לספר לקהל את הסיפור שלה.
הסיפר נע סביב דמותה של הדוויג – טרנסג'נדרית אמריקנית אשר נולדה כהנזל, נער נשי מברלין המזרחית אשר חובב פילוסופיה ומוזיקת רוק.
הנזל נואש מחיפושיו אחרי אהבה במזרח ברלין של שנות ה-80 והוא מרגיש תקוע בעיר, עד שהוא פוגש בלותר, חייל בצבא האמריקאי.
לותר מעודד את הטרנסקסואליות של הנזל המתבטאת בחבישת פאה ולבישת בגדי נשים.
לבסוף מציע לותר להנזל להינשא לו ולבוא איתו לארצות הברית.
אולם נישואים חד מיניים אינם אפשריים בארצות הברית ועל לותר והנזל להיות גבר ואישה אנטומיים.
אמו של הנזל נותנת לבנה את השם שלה, הדוויג, ואת הדרכון שלה, ומאתרת רופא שיבצע עבורו ניתוח לשינוי מין.
הדוויג עוברת את הניתוח אך הוא נכשל, והיא נשארת עם שארית קטנה ולא מתפקדת של בשר בתור איבר מין, או כפי שהיא מתארת: "עם צלקת היורדת מטה כמו עיוות צדדי של פנים בלי עיניים".
הדוויג עוברת לקנזס שבארצות הברית עם בעלה לותר שעד מהרה עוזב אותה לטובת גבר אחר ומשאיר אותה לבדה, באופן אירוני, בדיוק ביום שבו נפלה חומת ברלין והוכרז על איחוד גרמניה.
הדוויג מתאוששת מהפרידה על ידי הקמת להקת רוק המורכבת מנשים קוריאניות אותה היא מכנה "השארית העצבנית".
היא מגלה מחדש את אהבתה למוזיקה, ומתיידדת עם נער ביישן, נוצרי ולא מובן בשם טומי ספאק ובין השניים נרקם שיתוף פעולה מוזיקלי, כמו גם קשר רומנטי.
הדוויג מעניקה לו את שם הבמה "טומי גנוסיס" אך כאשר הקשר מתפרק, טומי גונב את כל השירים שהדוויג כתבה איתו ובלעדיו והופך לכוכב רוק בקנה מידה עולמי כאשר הוא מתעלם מהדוויג ולהקתה החדשה ומותיר אותם להופיע בברים ומוטלים זולים ברחבי אמריקה כדי להתקיים.
השיר "מקור האהבה" (The Origin of Love) מבוסס על נאומו של אריסטופאנס בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, ובו הסבר על כך שבעבר היו שלושה מינים לבני האדם: "ילדי השמש" (שני גברים מחוברים), "ילדי האדמה" (שתי נשים מחוברות) ו"ילדי הירח" (גבר ואישה מחוברים).
לכל מין היה גוף כפול ולו שני ראשים, ארבע ידיים וארבע רגליים.
האל זאוס החליט בזעמו לפצל את בני האדם לשניים כאשר הוא מותיר כל מין בכמיהה לחצי שהופרד ממנו.
הדוויג מאמינה שטומי הוא החצי השני שלה ובלעדיו לא תהיה שלמה לעולם.
הדוויג מצהירה שיש בה דחף או להתאחד עמו מחדש, או להרוס אותו.
המחזמר שאב השראה מחייו של מיטשל כבן לגנרל בצבא ארצות הברית אשר מופקד על המחלקה האחראית על מזרח ברלין הכבושה.
בכורת המחזמר הייתה באוף ברודוויי בתיאטרון סנט ג'יימס ב-14 בפברואר 1998. במקור בוים והופק המחזה על ידי פיטר אסקין והוא זכה בפרס אובי של וילג' ווייס ובפרס "Outer Critics Circle" המוענק להפקות אוף ברודוויי מאז שנות ה-50. המחזמר הוצג עד שנת 2000, ועלה שוב מספר חודשים ב-2007.
דמותה של הדוויג במקור תוכננה להיות דמות משנה במחזמר.
ההשראה לדמות הייתה גרושתו הגרמניה של קצין בצבא ארצות הברית אשר עבדה כבייביסיטר אצל משפחתו של קמרון, ובנוסף עבדה כזונה במדינת גארי שבקנזס.
הדמות של טומי, עוצבה בתחילה כדמות הראשית והיא הייתה מבוססת על דמותו של מיטשל עצמו: שניהם הומואים, אביהם הוא איש צבא, היו קתולים אדוקים וחובבי מיתולוגיה.
הדוויג הפכה להיות הפרוטגוניסטית כאשר סטפן טראסק שכנע את מיטשל בשנת 1994 להופיע עם חומרים מוקדמים שלהם במועדון פאנק ניו יורקי בשם "Squeezebox".
טרקס הוביל את להקת הבית ובן זוגו של מיטשל, ג'ק סטיב, ניגן בגיטרה בס.
הצוות החליט שיש לפתח את הדמות דרך הופעות חיות ולא על במות התיאטרון, וזאת על מנת לשמר את אנרגיית הרוק.
מיטשל הושפע רבות מרשימת מופעי הדראג של המועדון אשר הציגו גרסאות כיסוי ללהיטי רוק.
ההופעה השנייה של מיטשל הייתה כמנחה ממלא מקום במועדון בערב שבו הופיעה דבי הארי מההרכב בלונדי.
לרגל מאורע זה עיצב המאפר מייק פוטר לראשונה את הפאה אשר הפכה לסימן ההיכר של הדוויג.
הפאה הוכנה בתחילה מגלילי נייר טואלט עטופים בשיער בלונדיני סינתטי.
לאחר ההופעה המשיכו מיטשל, טראסק וחברי להקת "Cheater" (דייב מק'ינלי, ג'ק סטיב, כריס ווילדינג וסקוט בילברי) לעבוד על חומרים במועדונים שונים במשך ארבע שנים בטרם הופיע עם המחזמר המוגמר באוף ברודוויי בשנת 1998.
בשנת 2020 הפקת בכורה ישראלית של המחזמר בעברית בשם "הדוויג והאינץ' העצבני" הייתה אמורה לעלות, אך נדחתה עקב מגפת הקורונה.
הופעות הטרום-בכורה של ההפקה עלו במרץ 2021, הפקת המחזמר הראשונה בישראל לאחר המגפה.
בתפקיד הדוויג כיכב רועי דולב, שגם תרגם וביים את הגרסה הישראלית, ואת הפאות עיצב מייק פוטר, המעצב המקורי מאוף-ברודוויי, גרסת הסרט וברודוויי.
בשנת 2001 עוּבד "הדוויג והשארית העצבנית" לסרט קולנוע באותו השם, גם הוא בכיכובו של ג'ון קמרון מיטשל ובמוזיקה מאת סטפן טראסק.
הסרט הפך במהרה לסרט פולחן ולהיט קאלט, בדומה ל"מופע הקולנוע של רוקי".
עם יציאתו לאקרנים זכה הסרט בפרסי הבמאי הטוב ביותר ובחירת הקהל בפסטיבל סאנדנס, בפרס בחירת המבקרים (National Board of Review) והסרט הטוב ביותר להופעת בכורה של במאי (Gotham Awards) ובפרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס.
מיטשל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט ולפרס "ההופעה של השנה" של מגזין פרימייר (Premiere).
כמו כן זכה הסרט בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ופרסים רבים אחרים.
בשנת 2003 יצא אלבום צדקה בהשתתפות אמנים שונים ובו גרסאות כיסוי לשירי המחזה.
האלבום, "Wig in a Box" יצא בחברת התקליטים Off Records ומטרתו הייתה גיוס תרומות למען הארגון " Hetrick-Martin Institute" העוסק במתן סיוע לנוער להט"ב, ומפעיל בית ספר ציבורי לבני נוער שהיו קורבנות להומופוביה וחוו אפליה או אלימות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
בשנת 2006 יצא סרט דוקומנטרי בשם "Follow My Voice: With the Music of Hedwig" שתיאר את תהליך הפקת האלבום וחיי היום יום בבית הספר.
הדוור (באיטלקית: Il Postino) הוא סרט איטלקי משנת 1994, בבימויו של מייקל רדפורד, בריטי יליד הודו.
העלילה מבוססת על ספרו של הסופר הצ'יליאני אנטוניו סקרמטה (Antonio Skármeta) "סבלנות בוערת" (בספרדית: Ardiente paciencia).
לראשונה הופק סרט על פי ספר זה בשנת 1985. בספר ובסרט משנת 1985 מתרחשת העלילה בצ'ילה של שנות ה-70.
זהו סרט בדיוני, אך יש בו גרעין היסטורי: אחד מגיבורי הסיפור הוא המשורר הצ'ילאני פבלו נרודה, שבתחילת שנות ה-50 גלה מארצו עקב פעילותו כקומוניסט, ובחלק מתקופת גלותו שהה באי האיטלקי קפרי.
בסרט, המתרחש אף הוא בתחילת שנות ה-50, נרודה הגולה מתגורר באחד מהאיים הליפאריים באיטליה, שם הוא יוצר קשר עם צעיר מקומי, המשמש דוור.
כוכב הסרט מאסימו טרואיזי דחה ניתוח לב על מנת שיוכל להשלים את תפקידו בסרט.
זמן קצר לאחר סיום צילומי הסרט הוא נפטר מהתקף לב.
יוצרי הסרט הקדישו אותו לזכרו.
הסרט מוגדר על ידי IMDb כביוגרפיה, קומדיה, דרמה ורומנטיקה.
סיסמת הסרט היא: "חלומות עשויים להתגשם".
הוא זכה ב-20 פרסים, ובהם פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
הצלחת הסרט גרמה לפגיעה בחוף הים פולרה שבאי.
ביקורי התיירים בסירות בחוף הים גרמו לסחיפה ולמעשי ונדליזם.
הסרט צולם באחד מהאיים הליפאריים, האי סאלינה (Salina), בהשתתפות תושביו הדייגים.
בסרט נראה נוף האי, שנוצר בהתפרצות געשית, כאשר צוקי ההרים נחתכים ומציגים מראה מרהיב של שכבות אפר געשי.
בתחילת הסרט אנו פוגשים דייג ובנו – מריו רופולו (מאסימו טרואיזי).
בביתם אין מים זורמים – האי מקבל מים במכלית אחת לחודש, משום שאין בו מקורות מים מתוקים, ומכל המים באי התרוקן.
מריו אינו יוצא לדיג, משום שהוא סובל מבחילות.
המשפחה מקבלת גלויה מקרובי משפחה באמריקה ואביו מציע לו לנסוע, אפילו ליפן – העיקר שיביא תועלת.
הסצנה הבאה היא בבית הקולנוע הכפרי.
ביומן החדשות הראו את המשורר פבלו נרודה (פיליפ נוארה), בעל מוניטין בכתיבת שירי אהבה, מתקבל ברומא בחמימות על ידי נשים נלהבות.
הקריין הכריז כי הוא עומד להישלח לגלות לאי בודד בשם סאלינה.
צופי היומן ראו את כפרם על המסך ופרצו במחיאות כפים.
מריו יצא לרחוב ומגלה מודעה: "דרוש דוור, לעבודה זמנית, בעל אופניים".
הוא פונה לסניף הדואר ומקבל את המשרה המוצעת.
מנהל הדואר מסביר לו כי תפקידו החשוב הוא להביא מדי בוקר את הדואר לגולה הצ'יליאני, משום שיתר בני הכפר הם אנאלפביתים, ולכן אינם מקבלים מכתבים.
בתמורה הוא יקבל פעם בשבוע תשלום היכול לכסות כרטיס לקולנוע.
ככל שיעשה את שירותו לשביעות רצונו, יוכל לצפות לתשר.
וכך מדי בוקר, עולה מריו על אופניו ומגיע לביתו של נרודה.
מריו נוכח בעת פתיחת מכתבי המעריצות על ידי המשורר.
בבית נמצאת רעייתו של המשורר והוא צופה באהבה השוררת ביניהם.
המשורר מדבר איתו בחרוזי שירה ומריו נפעם בפעם הראשונה מקיומה של תופעת האהבה.
הוא מקבל מנרודה ספר שירה, מבקש את חתימתו על הספר ומתכנן להשתמש בו כאשר יבקר בנאפולי במטרה להכיר נערות.
הוא מתחיל להעלות שאלות על שירה: מניין מקבלים השראה, איך בוחרים מילים, והרקע של היצירות.
המשורר, בסבלנות של מחנך מנסה ללמד אותו שירה.
יחד עם זאת, הוא מציע לו להיצמד לעבודתו הנוכחית, הדורשת מאמץ גופני, שכן אם יהיה משורר יעלה במשקל.
כצעד ראשון לקבלת השראה הוא מציע לו לטייל בשפת הים.
בטיול הוא יזכה לחוות מטפורות וירכוש את אוצר הביטויים הדרושים לכתיבת שירה.
ואכן הוא נוקט בצעד הראשון, בדרך להגשת חלומו.
הוא מקווה כי בעזרת מילים, הוא יכבוש לב אישה.
מריו מבקר בבית הקפה המקומי הנושא את השם "יין ומטבח" (Vino e Cucina).
הוא מתבונן במלצרית ביאטריצ'ה רוסו (מריה גרציה קוצ'ינוטה), ומצטרף אליה למשחק כדורגל שולחן.
הוא מחליף עמה רק חמש מילים, נלכד בקסמה, ולמחרת השכם בבוקר הוא מעיר את המשורר ומבקש את עצתו כיצד לחזר אחריה.
המשורר מצייד אותו באלבום כתיבה ולאחר ימים אחדים יורד בחברתו לבית הקפה.
המשורר מראה לביאטריצ'ה את האלבום שנתן מתנה למריו, ונוטע בה סקרנות.
בהמשך נפגשים מריו וביאטריצ'ה בשפת הים, הוא מתבונן בה, קורא לה חרוזים של דנטה אליגיירי, אשר שם אהובתו אף הוא ביאטריצ'ה, והיא משיבה אהבה.
דודתה של ביאטריצ'ה, המשגיחה עליה, מזהירה אותה כי גברים "מתחילים עם מילים ומסיימים בידיים".
היא מגלה בחזיית הנערה נייר ובו משפטי שירה שמריו כתב.
הכומר המקומי מתחיל להקריא לדודה, שאינה יודעת קרוא וכתוב, את השיר, והיא מגלה לחרדתה שהשיר מתחיל במילה "עירומה".
הדודה הזועמת עולה למשורר, ומודיעה לו כי חייו של מריו בסכנה אם ימשיך לפגוש את אחייניתה.
מריו, שומע את האזהרה במסתור, אך אינו נרתע.
הוא וביאטריצ'ה נישאים בכנסייה, ונרודה משמש עד לנישואיהם, אף שהכומר מתנגד לכך ומסביר: "הקומוניסט אינו בוטח באלוהים, מדוע שאלוהים יבטח בו?".
בעת מסיבת הנישואים, שנערכת בבית הקפה, מקבל נרודה מכתב המודיע לו שהוא רשאי לשוב לארצו.
הוא שב לארצו, ובמהלך השנים מבקר באירופה, אך הקשר בינו ובין מריו ניתק.
בריאיון עיתונאי שמריו מקריא למשפחתו מספר נרודה על חייו בכפרם: "חייתי בבדידות גמורה עם האנשים הפשוטים ביותר בעולם".
כעבור שנים אחדות מגיע נרודה לביקור באי, וכאשר הוא מגיע לבית הקפה הוא רואה ילד בשם פאבליטו, בנם של מריו וביאטריצ'ה.
ביאטריצ'ה מספרת שמריו נסחף בהפגנות של התנועה הקומוניסטית נגד השלטון, ובאחת מהן מצא את מותו מידי השוטרים, זמן קצר קודם להולדת פבליטו.
קודם למותו הכין מריו מזכרת מוקלטת של קולות מהאי: הגלים, הרוחות, שיח הדייגים, הרוחות ודפיקות הלב של העובר בבטן רעייתו.
בביקורו בעיר, מנהל הדואר מוסר לו את דבריו של מריו על חשיבות השירה בחיים: חשיבות לא רק ליוצרה, אלא גם למי שחש אותה.
הדודה שלי מרחוב הנביאים הוא ספר ילדים מאת יורם טהר-לב.
הספר מספר על דודה מרחוב הנביאים אשר ילדים הם הדבר האהוב עליה.
אהבתה לילדים מתבטאת לאור העובדה שהיא נשארה רגועה ואופטימית לאחר הנזקים שעשו ילדיה בבית ולאור העובדה כי במקום לכעוס היא פשוט הולידה ילדים נוספים, גם זאת ללא כעס.
הילדים, אשר לכל אחד מהם ניתן שם של נביא (שהרי מדובר ברחוב הנביאים), גרמו נזק רב בבית, כל ילד בדרכו: ירמיהו קרע ספרים.
ישעיהו רחץ עם אחיו באמבט בחוסר-זהירות תוך כדי משחקים בעייתיים.
שמואל נהג לייבב ללא הפסק.
אלישע ואליהו חיבלו בתקליטים והשתעשעו עם הפטיפון.
"הקש ששבר את גב הגמל" היה לאחר הנזקים שגרמה דבורה, הבת היחידה בין השבעה, שיחד עם אחיה חיבלו בבגדי האם למען התאמתם למידתה.
המשימה שהטילה האם על ילדיה הייתה תיקון הנזקים שגרמו.
הם הסכימו לתקן בכוחות משותפים אולם למעשה הם רק החמירו את המצב.
האם חשבה כי העבודה שעשו מוצלחת אולם הסתבר לה כי היא שגתה כאשר מצאה תחתונים במקרר בבואה לחלק גלידה לילדיה.
היא לא ידעה כיצד להגיב עד החלטתה לנשקם וזאת מפני שניסו וזה העיקר.
זוהי הוכחה נוספת כי ילדים הם הדבר האהוב ביותר על הדודה הזאת.
בסוף הספר היא נותנת עצה: לתת לאם הכועסת לקרוא ספר זה ולהיווכח כי מה שעשה/עשו הילד/ילדים אינו נורא במיוחד.
ובנוסף ניתנת עצה לבקש מן האם להביא אח נוסף.
הדוויג גרוסמן-להמן הייתה אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית, ילידת גרמניה.
גרוסמן נחשבת לאחת מחלוצות אמנות הקרמיקה בארץ-ישראל.
יצירתה, המאופיינת בשימוש בצורות ובחומרים מקומיים ובהשפעה מן הארכאולוגיה הארצישראלית, היוותה את ההשראה לזרם המרכזי של אמנות הקרמיקה הישראלית עד שנות השמונים של המאה ה-20.
הדוויג גרוסמן נולדה בברלין למשפחת תעשיין חילונית.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 הייתה גרוסמן פעילה בתנועת הנוער היהודית בלאו-וייס.
במסגרת זו אף השתתפה ב"סמינר לפוליטיקה" שארגנה התנועה.
בנוסף, ארגנה גרוסמן מחלקה לנשים צעירות בתנועת "החלוץ", ונבחרה כנציגת ויצו לקונגרס הציוני העולמי בווינה בשנת 1925. עם התפרקות תנועת בלאו-וייס עזבה גרוסמן את פעילותה הציבורית ונרשמה ללימודי אמנות וקרמיקה בברלין.
בשנת 1933 עלתה לארץ-ישראל, ביחד עם בעלה רודי להמן, אותו הכירה במסגרת לימודי אמנות בברלין, והתיישבה באזור חיפה.
בתקופה זו עסקה גרוסמן במחקר אודות חומרי גלם לקרמיקה ובניסיון להקמת מפעל לייצור עציצי חרס בקיבוץ יגור.
בשנת 1937 עברו בני הזוג לירושלים, שם הקימו סטודיו ובו תנור מוסק בעצים, שנבנה בהשראת התנורים של הקדרים הערביים.
בראיון הסבירה גרוסמן כי בתנור זה "הכדים עומדים ממש בתוך האש והאש היא שמתווה את משחק הצבעים בכד." בשנת 1953 היו בני הזוג להמן ממקימי כפר האמנים בעין הוד, שם שהו עד לשנת 1957. בשנת 1959 עברו בני הזוג להתגורר בגבעתיים, שם הקימו בית ספר עירוני לאמנות.
בשנת 1972 יצא ספרה "החרס", ובו תיאור של שיטות עבודה על אובניים, לצד תיעוד עבודותיה של גרוסמן.
ביצירתה הקרמית הדגישה גרוסמן את השימוש בחומריות הארץ-ישראלית.
חלק מן הצורות אף הושפעו מממצאים ארכאולוגיים מקומיים, כפי שמתבטא ב-כד משנת 1943. טכניקת העיבוד של החומר כללה עיטור גאומטרי בסיסי, תוך שימוש בצבעי אנגוב מקומיים בגוונים טבעיים.
בין השנים 1954-1953 יצרה גרוסמן סדרה של פסלי טרקוטה, חלקם בעלי מטען אוטוביוגרפי במהלך שנות החמישים המוקדמות שבה ליצור פיסול קרמי ואף החלה ליצור יצירות גרפיות בטכניקה של חיתוך עץ.
אוסף של 30 הדפסים בטכניקה של חיתוך עץ מעיזבונה, מתוך כ-60 הדפסים שיצרה בחייה, וכן לוחות ההדפס שיצרה עבור יצירתה, נמצא בסדנת ההדפס ירושלים.
עברית, סמינר גבוה למדעי היהדות, ברלין.
1923-1920 - סמינר לגננות ומדריכי נוער, Pestalozzi Freiwillhaus, ברלין.
כלכלה, סוציולוגיה וגאופוליטיקה, סמינר לפוליטיקה של תנועת בלאו-וייס, ברלין.
פיסול, קרמיקה וגרפיקה אמנותית, בית הספר לאמנות ואומנות של עיריית ברלין, ברלין, גרמניה.
הנדסה ומעבדה קרמית, הטכניון, ברלין, גרמניה.
1928-1927 - בית הספר המקצועי לקרמיקה, בונצלאו, גרמניה.
1929-1928 - בית הספר לאמנות ואומנות, האלה, גרמניה.
1923-1919 - מדריכה ב"אהבה", מוסד ליתומי מלחמה מפולין ובמרכז הנוער "Jüdisches Volksheim", ברלין.
1964 - שנות השמונים של המאה ה-20 המכון האמנותי של עיריית גבעתיים, גבעתיים.
מדליית כסף, הטריאנלה לאמנויות שימושיות, מילאנו.
1955 - פרס שני, פרס חיפה לתעשיית קרמיקה, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה.
1973 - ציון מיוחד על הספר "החרס", התחרות השלישית לספרי אמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים.
לאחר מכן, הדוויג מפתחת מערכת יחסים עם גבר צעיר, טומי, הופכת למנטור שלו, והשניים משתפים פעולה יחדיו ביצירת שירים, עד אשר טומי גונב את כולם ופותח בקריירה סולו מצליחה לבדו.
הסרט עוקב אחר הדוויג, בליווי להקתה "השארית העצבנית", כשהם עוקבים אחר סיבוב ההופעות המצליח של טומי ברחבי ארצות הברית, תוך בחינת העבר של הדוויג וזהותה המינית המורכבת.
הסרט הוא עיבוד קולנועי למחזמר באותו השם, פרי עטו של ג'ון קמרון מיטשל, שגם ביים את הסרט וכיכב בו בתפקיד הדוויג.
את המוזיקה חיבר סטפן טראסק למחזמר המקורי.
סרט מוזיקלי זה הפך לסרט פולחן.
בשנת 2001, הסרט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר ובפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס, כמו גם בפרס הבמאי הטוב ביותר בסרט בכורה מטעם National Board of Review, פרסי גות'הם ואיגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס.
מיטשל זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר והמגזין Premiere העניק לו את "פרס ההופעה של השנה".
הדוויג רובינסון (ג'ון קמרון מיטשל) היא זמרת-סולנית טרנסג'נדרית מזרח-גרמנית, "סטייליסטית שירים הזוכה להתעלמות בינלאומית" על פי הגדרתה, שנמצאת בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית עם להקתה "השארית העצבנית", יחד עם האמרגנית פיליס שטיין (אנדריאה מרטין).
במהלך הופעותיה, בין הביצועים של שיריה, היא מספרת את סיפור חייה לקהל:
הנזל שמידט (בגילומו של בן מאייר-גודמן) היה ילד רזה ונשי מגרמניה המזרחית שאהב מוזיקת רוק, אך היה תקוע בברלין המזרחית, עד אשר פגש בחייל האמריקאי לותר רובינסון (מוריס דין ווינט).
לותר מתאהב בהנזל והשניים מחליטים להתחתן.
תוכנית זו תאפשר הנזל לעזוב מזרח גרמניה הקומוניסטית, אל המערב הקפיטליסטי.
עם זאת, כדי להיות נשוי, הזוג חייב להיות מורכב של גבר ואישה.
אמו של הנזל, הדוויג שמידט (אלברטה ווטסון), נותנת לילד שלה את שמה ואת הדרכון שלה, ומוצאת רופא שיבצע ניתוח לשינוי מין, הניתוח מסתיים בכישלון, ומשאיר את הנזל - עכשיו הדוויג - עם "שארית עצבנית" של בשר באורך אינץ' אחד בין רגליה.
הדוויג עוברת לגור בג'נקשן סיטי, קנזס, כאשתו של לותר.
ביום הנישואין הראשון שלהם, לותר נוטש את הדוויג, לטובת בן-זוג חדש.
באותו היום, חומת ברלין נפלה ואזרחי מזרח גרמניה נוהרים באין מפריע אל המערב החופשי, ומסתבר להדוויג שכל הייסורים שחוותה עד כה היו לחינם.
הדוויג מתאוששת מהפרידה על ידי הקמת להקת רוק המורכבת מנשים ממוצא קוריאני, עקרות בית הנשואות לאנשי צבא אמריקאים.
במהלך אחת ההופעות, הדוויג פוגשת בנער נוצרי ביישן ולא מובן, טומי שפק (מייקל פיט), והשניים מתיידדים.
הדוויג מלמדת את טומי מוזיקה והשניים כותביו יחד שירים.
הדוויג מעניקה לטומי את שם הבמה שלו - "טומי גנוסיס" - מאחר ש-"גנוסיס" היא המילה היוונית ל-"ידע".
השניים מתחילים להופיע ביחד, אולם רק טומי זוכה לאהדה מהקהל, ועד מהרה הוא הופך לכוכב רוק מצליח.
טומי נוטש את הדוויג ומשאיר אותה מאחור, כשהוא מופיע עם השירים שכתבו יחד.
הדוויג הנבגדת תובעת את טומי על זכויות יוצרים.
כעת מסתבר כי סיבוב ההופעות של הדוויג ברחבי ארצות הברית, בעיקר ברשת מסעדות של מאכלי ים, הוא למעשה מסע בעקבות סיבוב ההופעות המצליח של טומי.
כאשר יצחק (מרים שור), חבר בלהקה ובעלה של הדוויג, מודיע לה כי הוא עוזב אותה, לטובת התפקיד של אנג'ל במחזמר "רנט", הדוויג קורעת את הדרכון שלו.
יתר חברי הלהקה, כמו גם האמרגנית של הלהקה, נוטשים את הדוויג לבדה, והיא נאלצת לעבוד כיצאנית.
ערב אחד, במקרה, לימוזינה עוצרת בסמוך לפינת הרחוב בה הדוויג עומדת, וטומי גנוסיס פותח את הדלת ומזמין אותה להיכנס, והם מתפייסים.
תוך כדי נהיגה הם מתנשקים, והלימוזינה פוגעת ברכב אחר.
בעקבות תאונת הדרכים, הזוג נעצר בגין נהיגה תחת השפעת אלכוהול, ואחרי שצלמי פפרצי מגיעים למקום, הדוויג הופכת בין לילה למפורסמת ופופולרית, בעוד הקריירה של טומי - המבוססת על קהל נוצרי - דועכת.
הדוויג מתאחדת עם יצחק ועם להקתה, ויחד הם מבצעים "שיר ניצחון", המשלב בתוכו סיקוונס (שככל הנראה מתרחש רק בדמיונה של הדוויג) בו טומי מבקש סליחה ונפרד מהדוויג, שכעת מבינה שאהבה איננה בין שני חצאים המשלימים זה את זה, אלא בין שני שלמים.
על-פי ערוץ הקריינות הכלול בגרסת ה-DVD של הסרט, רוב קטעי השירה בסרט הוקלטו בהופעה חיה, תוך כדי הצילומים, על מנת "ללכוד" את עוצמת ההופעה החיה.
על מנת להיראות כמו טרנסג'נדרית, מיטשל נאלץ להתגלח כל הזמן במהלך צילומי סרט, לעיתים קרובות באמצעות מכונת גילוח חשמלית בין שוטים, בעודו באיפור מלא.
בערוץ הקריינות הכלול בגרסת ה-DVD של הסרט, מיטשל מציין כי פיט חש שלא בנוח עם צילומי סצנת הנשיקה הממושכת בין השניים, והתלונן על הזיפים שעל פניו של מיטשל.
מיטשל עצמו התלונן כי פיט, בכוונה, אכל בצל ושום לפני צילומי הסצנה.
מיטשל וטראסק הופיעו פעמיים בתוכנית האירוח של רוזי אודונל (בפעם השנייה הופיעו ביחד עם דון דה לאו מלהקת סטון טמפל פיילוטס).
בהתחלה, הסטודיו התנגד למופע דראג בתוכנית המשודרות בשעות היום ומיועדת לכל המשפחה, אך בסופו של דבר נעתר לנוכח בהתעקשותה של אודונל.
מיטשל ולהקתו ביצעו את השיר "The Origin of Love".
בוידאו קליפ מתוך תוכנית זו, בו נראית אודונל מברכת את הדוויג, נעשה שימוש בסרט הקולנוע.
על הופעתו בתוכנית לייט שואו עם דייוויד לטרמן, מיטשל אמר כי היא הייתה מעניינת: "במהלך החזרות, קול חסר גוף הנובע מתא הבקרה אמר לי בעדינות שאני לא יכול לקרוע את הפאה שלי במהלך השיר ("Tear Me Down").
שאלתי למה, אבל הייתה רק דממה מגבוה.
לכן, כאשר הקלטנו את התוכנית, הסרתי את הפאה אחרי השיר.
הם חתכו את זה בעריכה.
אני חושב שהם רצו שאנשים יחשבו שאני אישה, ולא גבר בלבוש דראג".
הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן גורף; אתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes נתנו לסרט דירוג "טרי" של 92%; דעת הקונצנזוס באתר קבעה כי "...
הדוויג והשארית העצבנית עשוי להיות סרט הפולחן הבא בהקרנות חצות [אחרי רוקי]; הוא לא רק יודע איך עושים רוק, יש גם את סיפורה הסוחף והחריף של הדוויג".
Showbiz) כתב כי הסרט "כובש את התחרות על סרט הקיץ עם לב והומור".
אד אפשטיין (וול סטריט ג'ורנל) ציין כי הסרט הוא חוויה "יוצאת דופן שאסור להחמיץ".
כריס קלטנבאך (The Baltimore Sun) כתב כי "זה 'המופע של מיטשל', והביצועים החיים שלו עומדים בציפיות שיש ממנו, הן כתסריטאי, הן כבמאי והן ככוכב הסרט".
ב-20 ביולי 2001 הסרט עלה לאקרנים ב-9 אולמות קולנוע ברחבי ארצות הברית, והכניס 156,724 $ בסוף השבוע הראשון שלו, ובכך העניק לו דירוג של מקום 28 בהכנסות בקופות באותו סוף שבוע.
אחרי הכנסות ממכירות DVD, הקרנות בטלוויזיה בכבלים וביחד עם הכנסות מהפצת הסרט ברחבי העולם, הסרט, בסופו של דבר, הפך לרווחי.
הסרט שוחרר על גבי DVD ב-11 בדצמבר 2001, במהדורה הכוללת ערוץ קריינות עם פרשנות של מיטשל, טריילר וסצנות שנמחקו (אשר עוסקות בעיקר בדמויות שמסביב להדוויג - יצחק, פיליס וקשישטוף).
הדוור מצלצל פעמיים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1981 מסוגת דרמת פשע, סרט ארוטי ונאו נואר.
התסריט שנכתב על ידי דייוויד מאמט מבוסס על ספר בשם זה משנת 1934 מאת ג'יימס מ.
קיין קבל השראה לכתיבת הספר מפרשת הרצח של רות סניידר שרצחה בעזרת מאהבה את בעלה בשנת 1925. הספר זכה עוד למספר עיבודים:
Le Dernier Tournant ("הסיבוב האחרון) - סרט צרפתי משנת 1939.
אובססיה - סרט איטלקי משנת 1943 בבימויו של לוקינו ויסקונטי.
הדוור מצלצל פעמיים - סרט אפל אמריקאי משנת 1946 עם ג'ון גארפילד, לנה טרנר וססיל קלאוויי בתפקידים הראשיים.
הדוור מצלצל פעמיים - אופרה משנת 1982.
הסרט משלב סצנות של פשע ורצח עם סצנות של יחסי מין אלימים.
אחת הסצנות המפורסמות היא קיום יחסי מין על שולחן המטבח בתחילת הסרט.
פרנק צ'יימברס (ג'ק ניקולסון) הוא נווד חסר כל המגיע יום אחד למסעדה נידחת בקליפורניה.
אין לו כסף לשלם בעד הארוחה ובעל המקום, ניק פאפאדקיס (ג'ון קוליקוס) מוותר לו, אבל מציע לו להישאר ולעזור לו בתפעול המקום ותחנת הדלק הצמודה אליו.
פרנק מסרב, אבל כשהוא רואה את קורה סמית' (ג'סיקה לאנג), אשתו הצעירה והיפהפייה של ניק, הוא משנה מיד את דעתו.
תוך זמן קצר מתפתחת בין פרנק לקורה מערכת יחסים הכוללת יחסי מין סוערים ורבים.
קורה אינה מרוצה מחייה עם ניק המבוגר ושניהם מחליטים לחסלו.
פרנק מכין לקורה שקית עם כדורי מתכת בו תהלום בראשו של ניק והם יסוו זאת כתאונה ביתית.
המשימה נכשלת, ניק רק מאבד הכרה ונפצע קל.
למזלם אין הוא זוכר דבר מהאירוע.
כאשר ניק חוזר מבית החולים הם מחליטים לנסות לחסלו בפעם השנייה.
קורי נוהגת, ניק השיכור לידה ופרנק מאחור.
הם נעצרים ופרנק חובט בראשו של ניק במוט ברזל והורג אותו.
הם מביימים תאונת דרכים ופרנק נפצע בניסיון זה.
חוקר המשטרה אינו מאמין לפרנק שמדובר בתאונה, היות שלפרנק יש עבר פלילי.
הוא מסכסך בין פרנק וקורה בכך שהוא מחתים אותו על תביעה נגד קורה הנהגת.
הם מובאים למשפט וחוקר של חברת הביטוח מופיע מטעם התביעה ומוכיח כי זה רצח.
עורך הדין הממולח שלהם, כץ (מייקל לרנר), מגלה שלניק היה גם ביטוח תביעות בחברה אחרת.
חברות הביטוח משתכנעות להסתדר ביניהן ולבטל את העדות בפני המושבעים.
המשטרה נאלצת להגיע לעסקת טיעון והם משוחררים לתקופת מבחן.
הם חוזרים שוב למסעדה ופרנק מנהל רומן קצר עם מאדג' (אנג'ליקה יוסטון) המופיעה עם חיות בקרקס.
כאשר הוא חוזר, מגלה לו קורה שהיא בהריון ממנו.
האהבה ביניהם ניצתת שוב והם מחליטים להתחתן.
לאחר רישום הנישואים הם נוסעים לביתם ופרנק מאבד את השליטה על ההגה.
פרנק בוכה ליד גופתה המתה.
הדוויג סופיה משוודיה (בשוודית: Hedvig Sofia av Sverige; 26 ביוני 1681 – 22 בדצמבר 1708), הייתה בתו של קרל האחד עשר, מלך שוודיה וסבתו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה.
הדוויג סופיה נולדה ב-26 ביוני 1681 בטירת שלושת הכתרים, סטוקהולם, בתם הבכורה של קרל האחד עשר, מלך שוודיה ולאולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג.
הדוויג סופיה גודלה על ידי סבתה הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ, והושפעה ממנה רבות וטיפחה בעקבות כך דעות אנטי-דניות.
בשנת 1697 היה מדובר שהדוויג סופיה תתחתן עם קרל, נסיך דנמרק ואחיה קרל השנים עשר, מלך שוודיה יתחתן עם סופיה הדוויג, נסיכת דנמרק, אולם הנישואים לא יצאו אל הפועל, וב-12 במאי 1698 התחתנה עם פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
הנישואים ביניהם לא היו מוצלחים, בעקבות חייו המופרעים של פרידריך, ונולד להם רק בן אחד קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1699 עברו בני הזוג לשוודיה, שם השתתפו במסיבות רבות ובנשפים שנערכו שלכבודם.
בשנת 1700 פרצה מלחמת הצפון הגדולה, ובעקבות כך נותרו הזוג בשוודיה.
בשנת 1702 מת בעלה פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ובנה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את נחלותיו ותאריו, תוך שהדוויג סופיה שימשה כעוצרת הדוכסות יחד עם גיסה כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין.
לאחר מות בעלה עלתה הצעה שהדוויג סופיה תתחתן עם גאורג, נסיך הכתר של הנובר, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל.
הדוויג סופיה ניסתה בכל יכולתה לדאוג לכך שבנה יהיה יורש העצר של שוודיה, ויירש את אחיה לאחר מותו, ונעזרה במפלגת הולשטיין לשם כך.
ב-22 בדצמבר 1708 מתה הדוויג סופיה מאבעבועות שחורות, וכששמע על כך אחיה קרל השנים עשר, מלך שוודיה הוא פרץ בבכי.
בשנת 1718 מת אחיה קרל השנים עשר, מלך שוודיה, אולם אחותה אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה ירשה אותו, וגברה על בנה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ במאבק הירושה.
הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ , הייתה אשתו של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, ושימשה למעשה כגברת הראשונה במשך 61 שנים.
הדוויג אלאונורה נולדה ב-23 באוקטובר 1636 בטירת גוטורפ, לפרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולמריה אליזבת מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה.
ב-24 באוקטובר 1654 התחתנה הדוויג אלאונורה עם קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, על מנת לחזק את היחסים בין שוודיה להולשטיין-גוטורפ כנגד דנמרק.
לזוג נולד רק בן אחד, קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ובשנת 1660 מת לפתע בעלה קרל העשירי.
על פי צוואתו של קרל העשירי, הוטל התפקיד לנהל את האימפריה השוודית בתקופה בה היה בנו קטין על הדוויג אלאונורה, הן כעוצרת רשמית והן כיושבת ראש של חבר העוצרים.
אחד מחברי גוף זה היה פר ברהה.
בנוסף, השאיר קרל העשירי את הפיקוד על הצבא ומושב במועצת העוצרים לאחיו הצעיר, אדולף יוהאן.
סעיפים אלה בצוואה, בנוסף לאחרים, גרמו לשאר חברי המועצה המלכותית לקרוא עליה תיגר.
ב-14 בפברואר, יום לאחר מותו של קרל העשירי, שלחה הדוויג אלאונורה מסר למועצה בו היא הצהירה שהיא מודעת להתנגדותם לצוואה וכי היא דורשת מהם לכבד אותה.
המועצה השיבה שראשית יש לדון על הצוואה בפרלמנט ובכינוס הבא של המועצה במועצה, שהתקיים ב-13 במאי בסטוקהולם, ניסתה המועצה למנוע מהמלכה האלמנה מלהשתתף בו.
הפרלמנט העלה את השאלה אם יהיה זה טוב לבריאותה של המלכה להשתתף בדיוני המועצה.
תשובתה של הדוויג אלאונורה הייתה שהמועצה רשאית להתכנס בלעדיה, אך עליה רק להקפיד ליידע אותה אם הם רואים את השתתפותה ראויה ונחוצה.
אדישותה לכאורה של הדוויג אלאונורה לפוליטיקה, היוותה הקלה גדולה לחברי מועצת העוצרים.
בשנת 1661 הציעו להדוויג אלאונורה להינשא לצ'ארלס השני, מלך אנגליה, אולם היא סירבה כי רצתה לשמור אמונים לבעלה המת.
הדוויג אלאונורה נותרה העוצרת הרשמית עד שקרל הגיע לבגרות ב-18 בדצמבר 1672, אך היא לא נזהרה דייה לא לערב את עצמה יתר על המידה בתככים הפוליטיים.
במהלך הופעתו הראשונה של קרל בפרלמנט, הוא פנה לממשלה דרכה.
הוא היה לוחש את התשובות באוזניה, והיא הייתה שואלת אותן בקול רם.
בשנת 1697 מת בנה קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ונכדה קרל השנים עשר, מלך שוודיה עלה במקומו לשלטון, והדוויג אלאונורה שוב מונתה לעוצרת בשמו עד לבגרותו.
הדוויג אלאונורה אהבה מאוד את נכדתה הבכורה הדוויג סופיה משוודיה, ותמכה במינויה ליורשת העצר, ולאחר מותה בשנת 1708 תמכה הדוויג אלאונורה במינויו של נינה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, בנה של הדוויג סופיה, ליורש העצר השוודי.
בשנת 1713 תמכה הדוויג אלאונורה בנישואי נכדתה אולריקה אלאונורה משוודיה לפרידריך, נסיך הסן-קאסל, בתקווה שעל ידי כך תתרחק משוודיה, ולא תאיים על זכויותיו של קרל פרידריך.
ב-24 בנובמבר 1715 מתה הדוויג אלאונורה בסטוקהולם, והיא בת 79 שנים.
הדוור הוא סרט הרפתקאות פוסט אפוקליפטי אמריקאי משנת 1997, שהופק ובוים על ידי קווין קוסטנר שגם מגלם את התפקיד הראשי.
התסריט נכתב על ידי אריק רות' ובריאן הלגילנד, בהתבסס על ספרו של דייוויד ברין משנת 1985 באותו השם.
בסרט השתתפו גם ויל פטון, לרנז טייט, אוליביה ויליאמס, ג'יימס רוסו וטום פטי.
הסרט מציג גרסה פוסט-אפוקליפטית עתידית של ארצות הברית בשנת 2013, חמש עשרה שנים לאחר התרחשותו של אירוע אפוקליפטי, שאופיו לא צוין במפורש.
אירוע זה הותיר השפעה עצומה על התרבות האנושית והוביל לאובדן מרבית סממני הטכנולוגיה, כאשר בתקופה המתוארת בסרט, שטחה של ארצות הברית לשעבר נשלט ברובו על ידי גנרלים, הפועלים למטרת רווח אישי, תוך שעבוד האוכלוסייה המקומית.
הסרט מספר את סיפורו של נווד חסר שם (אותו מגלם קוסטנר) אשר נתקל במקרה בגווייה ישנה הלבושה במדי דוור בשירות הדואר של ארצות הברית.
בהמשך, אותו הנווד מוביל, בעקבות רצף אירועים לא מכוונים, לסוף שלטונם הרודני של הגנרלים, ולהקמתה מחדש של "ארצות הברית של אמריקה" בשטחי ארצות הברית לשעבר.
הסרט יצא לאור במהלך חג המולד של 1997, בהפקת האחים וורנר.
שם השחקן/ית שם הדמותקווין קוסטנרהנוודויל פאטוןגנרל בית לחםלרנז טייטלינקולן מרקוריאוליביה ויליאמסאביג'יימס רוסוקפטן איידהוטום פטיראש העירדניאל פון ברגןשריף בריסקוסקוט באירסטולוקג'ובני ריביסיבנדיט 20רוברטה מקסוולאירנה מארץ'ג'ו סנטוסקולונל גטירון מקלרטיג'ורג' הזקןבריאן אנתוני וילסוןוודיפגי ליפטוןאלן מארץ'רקס ליןמרסרשון האטסיביליראיין הרסטאדי מארץ'צ'ארלס אסטןמייקלטאי אונאלדרוטום באוורלארי
לאחר יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות שליליות באופן גורף.
באתר דירוגי הסרטים Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון ממוצע של 3.8 מתוך 10 מצד הצופים, ולדירוג כולל של 9% "טריות" בלבד.
באתר Metacritic, הסרט זכה לדירוג של 29 מתוך 100, בהתבסס על 14 ביקורות.
במקביל לביקורות השליליות, הסרט גם כשל מבחינה מסחרית, כאשר בארבעת הימים הראשונים לאחר יציאתו לאור, הסרט גרף רק כ-5.3 מיליון דולר במסגרת 2,207 הקרנות.
הסרט, שעלות הפקתו הייתה כ-80 מיליון דולר, הניב הכנסות של פחות מ-18 מיליון דולר, ובכך כיסה פחות מרבע מעלות הפקתו.
בהמשך, הסרט גם יצא על גבי קלטת וידאו וב-DVD ב-9 ביוני 1998, ועל גבי דיסק Blu-ray ב-8 בספטמבר 2009.
פרס הנושא מועמד התוצאהפרס סאטורןסרט המדע הבדיוני הטוב ביותרשחקן המשנה הטוב ביותרויל פטוןהשחקן הטוב ביותרקווין קוסטנרפרס פטל הזהבהשחקן הגרוע ביותרהבמאי הגרוע ביותרהסרט הגרוע ביותרקווין קוסטנר, סטיב טיש, ג'ים וילסוןהתסריט הגרוע ביותר.אריק רות' ובריאן הלגילנד, על בסיס ספר מאת דייוויד בריןהשיר המקורי הגרוע ביותרכל השירים
הדוויג אליזבת שרלוטה מהולשטיין-גוטורפ (; 22 במרץ 1759 - 20 ביוני 1818) הייתה בתו של פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג ואשתו של קרל השלושה עשר, מלך שוודיה.
הדוויג נולדה באויטין ב-22 במרץ 1759. אביה היה פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג ואמה הייתה אולריקה פרדריקה וילהלמינה, נסיכת הסן-קאסל.
אחיה הגדול היה וילהלם, דוכס אולדנבורג.
ב-1770 היא פגשה לראשונה את קרל, דוכס סאדרמנלנד אשר העיר שהיא יפה.
ב-1772 הוצעו להדוויג נישואים ביוזמת אחיו גוסטב השלישי, מלך שוודיה.
המשא ומתן נמשך עד 21 ביוני 1714 עת נישאו קרל והדוויג בוויסמר.
הנישואים התקבלו בשמחה רבה בשוודיה, כיוון שלאחר תשע שנות נישואים, המלך כלל לא ניסה להוליד ילדים עם אשתו, וקיווה שאחיו יהיה זה שיביא יורש עבורו.
בינואר 1775 היו סימנים לכך שהדוויג בהריון, והשמחה בשוודיה התגברה.
תפילות נערכו בכנסיות כדי שהוולד יהיה בן זכר, אולם עד מהרה התברר שהחדשות על ההריון מזויפות.
פרשייה זו גרמה למלך להחליט שעליו לממש את נישואיו ולהוליד יורש בעצמו.
רק ב-1778 נולד בנו גוסטב אדולף.
הדוויג נודעה כאישה סוערת, עליזה ופלרטטנית, ובכך היוותה ניגוד חריף למלכה סופיה מגדלנה, נסיכת דנמרק שהייתה אישה שקטה וביישנית.
הדוויג הפכה עד מהרה למרכז החצר המלכותית.
היא נודעה גם ביופייה ובלשונה השנונה.
היא הייתה מיודדת עם גיסתה סופיה אלברטינה, ונטען כנגדן כי שתיהן הסיחו את דעתו של המלך מענייני המדינה לטובת רדיפת התענוגות.
היא הייתה חברה בבונים החופשיים.
יחסיה עם בעלה היו קרירים בדרך כלל.
הם חיו בנפרד, ולשניהם היו רומנים מחוץ לנישואים.
קרל היה ידוע בשל "ההרמון" של המאהבות שלו, שהידועות מבניהן היו אוגוסטה פון פרזן, שרלוט אקרמן, מריאנה קוסקול ושרלוט סלוטסברג.
זו האחרונה הייתה ידועה בהשפעה הפוליטית החזקה שלה עליו.
הוא חיזר ללא הצלחה אחרי מגדלנה רודנשולד.
המצב היה נוח מאוד עבור הדוויג, כיוון שאז היא יכלה לעשות כרצונה.
ביומנה היא מביעה תסכול מהתקופות בהן לבעלה לא היו פילגשים וכל תשומת לבו הייתה ממוקדת בה.
לה עצמה היו יחסים ארוכים עם הרוזן קרל פייפר.
כמו כן ידוע גם על רומן קצר שהיה לה עם אקסל פון פרזן.
לא ידוע כמה זמן נמשך רומן זה ומה היה טיבו, אולם פרזן עזב את הדוויג כאשר נסע לצרפת והיה למאהב של מארי אנטואנט.
כשמתה מארי אנטואנט במהלך המהפכה הצרפתית, חזר פרזן לשוודיה.
הדוויג רצתה לחדש את הרומן אתו, אולם הוא סרב.
היה לה קשר גם עם אחיו של פרזן, פביאן.
עם בתו של פרזן, סופיה פייפר, הייתה לה ידידות רבת שנים.
באותה תקופה החלה הדוויג לכתוב יומן, וערכה אותו בצורת מכתבים אל סופיה.
אף שמכתבים אלו מעולם לא נשלחו.
ב-1792 הרתה הדוויג בפעם הראשונה, אולם הפילה את העובר.
השמועות גרסו כי העובר לא היה בנו של קרל, אלא של פביאן פון פרזן.
ב-1797 הרתה הדוויג בשנית וילדה בת מתה.
בשנה שלאחר מכן היא ילדה בן אשר חי רק שישה ימים.
לאחר מכן קבעו הרופאים כי היא אינה מסוגלת ללדת עוד ילדים.
ב-1782 היא שימשה כמתווכת בסכסוך בין המלך לאמו לואיזה אולריקה, נסיכת פרוסיה.
המלך לא היה מוכן לסלוח לאמו על שטענה כי בנו, גוסטב אדולף, איננו בנו שלו אלא של אדולף פרדריק מונק.
על ערש דווי הצליחה הדוויג להפגיש ביניהם ולגרום לפיוס.
במהלך המלחמה הרוסית-שוודית (1788–1790), נכנסה הדוויג לפוליטיקה.
בעלת בריתה של שוודיה צרפת, לא הייתה מרוצה מהמלחמה, והמלך הטיל על הדוויג לתווך בינו לבין שגריר צרפת.
תודות לידידותה עם בתו של השגריר קמיל דו בואה דה לה מוט, היא טיפלה במכתבים בין המלך לשגריר, ארגנה מפגשים חשאיים ביניהם, ושימשה להם כעדה.
מאוחר יותר היא גילתה שהמלך מנסה להשתמש בה כדי להוציא את השגריר משיווי משקלו במהלך המשא ומתן.
מאוחר יותר השחיר אדולף פרדריק מונק את שמה בעיני המלך כאשר טען שהיא סיפרה סודות צבאיים לבתו של השגריר.
הקרע הסופי עם המלך התרחש בשנת 1789, כאשר הוא ניסה להעביר את חוק האחדות והביטחון אשר היה אמור להגדיל את כח המלך ולהחליש את האצולה.
נשות האצולה בהנהגת ג'יאנה פון לנטינגסהאוזן הפגינו כנגד החוק על ידי כך שסירבו להשתתף בחיים החברתיים של משפחת המלוכה.
הדוויג, כמו גם גיסתה סופיה אלברטינה, התנגדו לחוק והשתתפו במחאה.
בתגובה גרש המלך את לנטינגסהאוזן מחצר המלוכה, וניתק כל מגע עם אחותו וגיסתו.
חרף זאת, הדוויג המשיכה להיות מעורבת בפוליטיקה, וכינסה סביבה מעגל קטן של יועצים ופוליטיקאים.
עקב התנגדותה לחוק האחדות והביטחון, היא הפכה לגורם המוביל באופוזיציה.
בסתיו 1789 היא החליטה להדיח את המלך ולהושיב על כס המלכות את בעלה במקומו.
היא הסתמכה על החוקה השוודית משנת 1772, שאותה היא ראתה כאמצעי טוב עבור האצולה הנאורה.
היא שיתפה פעולה עם אחיהם הצעיר של גוסטב וקרל, הנסיך פרדריק אדולף, דוכס אסטרייטלנד ועם הברון גוסטב אדולף רויטרהולם.
על פי התוכנית קרל היה אמור להניף את נס המרד ולהתנגד לחוק האחדות הביטחון.
אולם כאשר הגיע השעה לפעול, סירב קרל לשתף פעולה וההפיכה המתוכננת לא יצאה לפועל.
לאחר רצח גוסטב השלישי ב-1792, כיהן קרל כעוצר למלך שוודיה עד 1796 בשמו של אחיינו, גוסטב הרביעי אדולף, שהיה קטין כאשר אביו נורה בבניין האופרה המלכותית השוודית.
גוסטב השלישי כבר הביע את רצונו שאחיו יהיה העוצר וכאשר הוא גסס, הוא שינה את צוואתו ובעוד שהוא השאיר את קרל כעוצר, הוא התנה שהוא לא יהיה שליט אבסולוטי, אלא כפוף לממשלה שחבריה היו מתומכיו של גוסטב השלישי.
לאחר מותו של אחיו, ערער קרל על הצוואה ונתנה לו סמכות בלתי מוגבלת כעוצר יחיד.
עם הגיעו של גוסטב הרביעי אדולף לגיל בגרות בנובמבר 1796, הסתיימה תקופת העוצרות של קרל.
יחסיהם של קרל והדוויג עם אחיינם היו לבביים, אם כי מעולם לא קרובים.
ב-1803, גרמה פרשת בוהמן לעימות בין גוסטב הרביעי לבין קרל והדוויג.
קרל והדוויג התעניינו שניהם בתורת הנסתר ובעל-טבעי.
ההיכרות בין בני הזוג לבין המיסטיקן קרל אדולף בוהמן (Boheman) החלה ביוזמתו של הרוזן מגנוס סטבוק כבר ב-1793 והייתה לו השפעה חזקה עליהם באמצעות ההבטחות שנתן להם לחשוף בפניהם סודות מדעיים של תורת הנסתר.
בוהמן הכניס אותם לאגודת הסתרים, "הוורד הצהוב" ב-1801, שאליה התקבלו בני שני המינים.
בוהמן נעצר על רקע ניסינו לצרף לאגודה את המלך, שהאשים אותו במהפכנות והגלה אותו.
קרל והדוויג נחקרו באופן בלתי רשמי על ידי המלך והדוויג נחקרה גם בנוכחות חברי המועצה המלכותית.
ב-29 במרץ 1809 הודח גוסטב הרביעי אדולף, וקרל נקרא למלא את מקומו.
הן הוא והן הדוויג לא התלהבו מהרעיון.
אולם עד מהרה התברר כי המועמד השני למלוכה, גוסטב, נסיך ואסה אינו פופולרי במיוחד, הסכימו הזוג לקבל עליהם את התפקיד.
הועלו ארבעה מועמדים: גוסטב, נסיך ואסה - בנו של המלך המודח, גאורג, דוכס אולדנבורג, המרשל הצרפתי ז'אן בטיסט ברנדוט והנסיך הדני קרל אוגוסט אוגוסטנבורג.
אוגוסטנבורג היה אהוד מאוד באופן כללי על הציבור וחצר המלוכה, אולם ב-1810, חודשים ספורים לאחר שהגיע לשוודיה, הוא נפטר בפתאומיות.
בקרב הציבור התרוצצה שמועה כי הוא נרצח בידי הגוסטבים, וכי גם המלכה מעורבת בהתנקשות.
ההמונים חיפשו את אקסל פון פרזן הצעיר (בנו של פון פרזן "הזקן" אשר היה מאהבה של הדוויג) ואת אחותו סופיה פייפר (אשר הייתה אשת סודה של הדוויג) אשר על פי השמועות עמדו בראש הרצח.
במשך זמן מה נאלצה המלכה להסתתר יחד עם סופיה, ואף הביעה דעה כי היא עומדת לסיים את חייה כמו מארי אנטואנט.
בסופו של דבר התפרסם כי אוגוסטנבורג מת מוות טבעי, והמהומות נרגעו.
כעת נאלצו לבחור יורש חדש.
האמונה שרווחה הייתה שהמלכה תופיע במקום ותתערב, ולפיכך, הוחלט להגביל לזמן מה את תנועותיה לארמון סטרומסהולם.
למרבה ההפתעה, מי שנבחר היה ברנדוט, אשר בשל מוצאו הנחות ולאומיותו הצרפתית נחשב לבעל סיכויים נמוכים ביותר.
נציג נשלח בחיפזון מארברו כדי להודיע על כך למלכה שתעביר את הידיעה למלך.
הנציג אמר למלכה שהוא מבין את אכזבתה כיוון שברנדוט הוא פשוט עם, אולם ביקש ממנה להעמיד פנים שהיא שמחה עם הבחירה כיוון שדעתה חשובה מאוד למלך, ומצבו הבריאותי עלול להתדרדר אם הוא ידע שהיא אינה מרוצה.
הדוויג השיבה כי מוצאו של המלך לעתיד אינו מעניין אותה כל עוד הוא יהיה מלך טוב ומוכשר שיביא יציבות לשוודיה.
היא הצהירה ש"הוא ימצא בי חברה נאמנה".
ברנדוט עשה עליה רושם טוב מהפגישה הראשונה, ושיתוף הפעולה ביניהם היה מעולה.
אשתו של ברנדוט, דזירה קלארי (אשר בשוודיה כונתה "דזידריה"), עשתה עליה רושם פחות טוב.
ביומנה, מתארת אותה הדוויג כטובת לב, נדיבה ונעימה, אך לא בוגרת מספיק ו"ילדה מפונקת".
היא מתחה ביקורת על כך שדזירה אינה מסוגלת להתמודד עם שום אחריות או משימה של ייצוג, ועל כך שהיא "צרפתייה בכל סנטימטר" ולפיכך מתלוננת על כל דבר שאינו צרפתי מספיק.
הדוויג רצתה להישאר במרכז תשומת הלב של החצר המלכותית, ולפיכך הסיתה את המלך נגד דזירה, אשר עזבה את שוודיה וחזרה לגור בפריז.
גם יחסיה עם ברנדוט לווו לא אחת בהתחככויות בשל העובדה שברנדוט התאמץ לסלק כל זכר למשפחה המלכותית הישנה והדוויג נודעה בהשקפותיה הגוסטביות.
אויביה הפוליטיים הסיתו את ברנדוט נגדה, והיא נאלצה להפסיק את התכתבותה עם המלכה הגולה פרדריקה כדי להסיר חשד.
היא תמכה בתוכניתו של ברנדוט לכיבוש שוודיה, וב-1814 הוכתרה כמלכת נורווגיה בנוסף לתארה כמלכת שוודיה.
בשנים 1816-1817 ניסה הברון אולוף רודולף צדרסטרום להאשים אותה בניסיון להרעיל את ברנדוט ואת בנו אוסקר.
חרף העובדה שהיא הצליחה להוכיח את חפותה, הרי שהפרשה גרמה להרעת יחסיה עם ברנדוט, אך הידקה את קשריה עם אוסקר שתמך בה במהלך הפרשה.
ב-5 בפברואר 1818 מת בן זוגה מלך שוודיה.
הדוויג ניבאה שהיא לא תוכל לשרוד לאורך זמן בלעדיו.
ברנדוט הוכתר כ"קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה".
ידוע כי פרץ סכסוך גדול בין הדוויג למלך החדש, אולם טיבו לא ברור.
ב-20 ביוני 1818 לאחר ארוחת ערב פרטית עם המלך היא עלתה לחדרה לכתוב ביומנה, ולפתע התעלפה ומתה.
היא הייתה בת 59 במותה ונקברה בכנסיית רידהולם.
המלכה הדוויג ניהלה, כאמור, יומן אשר אותו ערכה בתחילה בצורת מכתבים בינה בין חברתה הטובה סופיה פייפר.
במרץ 1798 הפסיקה הדוויג לכתוב את היומן בצורת מכתבים ועברה לאוטוביוגרפיה רגילה.
היומן הוא מקור היסטורי חשוב המתאר בפרוטרוט את חצר המלכות השוודית בין אוגוסט 1775 לאוקטובר 1817. בצוואתה ביקשה הדוויג שהיומן יתפרסם חמישים שנה לאחר מותה.
מכיוון שהיומן נכתב במקור בצרפתית, הוא תורגם לשפה השוודית ופורסם בתשעה חלקים בין השנים 1902 ו-1942. שלושת החלקים הראשונים תורגמו על ידי קרל קרלסון בונדה, החלקים הנותרים של ססיליה אף קלרקר.
עד כה היומן לא תורגם לשפות נוספות.
הדוויג (הדה) לנג (11 ביולי 1923 – 7 ביולי 2000) הייתה שחיינית פאראלימפית, נציגת ישראל ל.
לנג סבלה מפגיעה בגפיים התחתונות ונעזרה בקביים.
במשחקים הפאראלימפיים ברומא הייתה אחת משתי נשים במשלחת ישראל לתחרויות כמשתתפת מטעם נציגי אילנשיל פוליו.
לנג התחרתה בשחייה והשתתפה בתחרות שחייה 25 מטר בסגנון גב.
הדוויג קוהן הייתה פיזיקאית יהודיה גרמנית-אמריקאית, אחת משלוש נשים בלבד שקיבלו קביעות ("הביליטציון") בהוראת פיזיקה באוניברסיטה בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה.
היא נאלצה לעזוב את גרמניה בתקופת השלטון הנאצי בגלל היותה יהודייה.
היא המשיכה את הקריירה האקדמית שלה בארצות הברית, שם התגוררה עד סוף ימיה.
הדוויג קוהן נולדה בעיר ברסלאו באימפריה הגרמנית (כיום ורוצלב חלק מפולין) לגאורג קוהן, סוחר בדים, והלן הנקה, בת למשפחה אמידה.
בשנת 1907 הייתה האישה השנייה שהתקבלה ללימודי פיזיקה באוניברסיטת ברסלאו (אוניברסיטת ורוצלב היום).
היא למדה אצל אוטו לומר , שהיה בין מנסחיו של חוק פלאנק.
קוהן הייתה עוזרת מחקר של לומר וקיבלה תואר דוקטור בפיזיקה בשנת 1913. תחום המחקר העיקרי שלה היה רדיומטריה, קביעה כמותית של עוצמת אור, הן ממקורות רחבים, כמו "גוף שחור", והן מקווי פליטה נפרדים של אטומים ומולקולות.
היא נשארה ללמד במחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה גם במהלך התקופה הקשה של מלחמת העולם הראשונה, וקיבלה על כך מדליה.
בשנת 1930 עברה "הביליטציון" וקיבלה משרה קבועה באוניברסיטה.
היא הייתה האישה השלישית שקיבלה קביעות בהוראת פיזיקה באוניברסיטאות בגרמניה, לאחר ליזה מייטנר והרטה שפונר .
קוהן פוטרה מתפקידה באוניברסיטה בשנת 1933 בשל תקנות החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי בגרמניה הנאצית, שאסרו העסקת יהודים בקביעות בשרות הציבורי ובפרט כפרופסורים.
היא קיבלה עבודה זמנית בת שלושה חודשים במצפה כוכבים בארוזה (שווייץ), שם עסקה במדידת עוצמת קרינה אולטרה-סגולה של השמש.
לאחר מכן חזרה לאוניברסיטת ורוצלב ושבה לעסוק בחקר הרדיומטריה באמצעות הסכמים זמניים עד שנת 1938, אך לאחר ליל הבדולח התקשתה למצוא עבודה כלשהי בגרמניה.
אנשי אקדמיה רבים ניסו לסייע לקוהן למצוא עבודה מחוץ לגרמניה, בהם הפיזיקאית האוסטרית ליזה מייטנר.
היא קיבלה אשרה לבריטניה בשנת 1939, אך היא בוטלה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1940 קיבלה אשרה לשוודיה ומיד טסה לשם.
קוהן ניסתה לקבל אשרה לארצות הברית אך לא קיבלה אותה מפני שלא עבדה בקביעות מאז 1933. כמו כן היה קיים מחסור בתקנים באוניברסיטאות לאחר השפל הגדול, ועל פי חליפת מכתבים מאותה תקופה נראה כי גם מיזוגיניה ואנטישמיות מנעו ממנה לקבל אשרה זו.
ארגון הנשים האקדמאיות בארצות הברית והארגון הבינלאומי של נשים אקדמאיות נרתמו למשימה והצליחו למצוא עבור קוהן שלוש משרות הוראה בארצות הברית, שזיכו אותה לבסוף באשרה המיוחלת.
למעשה, ארגוני הנשים שסייעו להגירתה הצילו את חייה של קוהן.
אחיה היחיד, השופט קורט קוהן (יליד 1885) גורש לגטו קובנה ומת שם.
באוקטובר 1940 נסעה קוהן ברכבת הטרנס-סיבירית מסטוקהולם לוולדיווסטוק, ומשם הפליגה לארצות הברית.
בינואר 1941 הגיעה לקרוליינה הצפונית, אך היא חלתה במהלך ההפלגה, ורק לאחר שהחלימה התחילה ללמד פיזיקה במכללה לנשים בגרינסבורו.
היא לימדה שם במשך כשנה וחצי.
משנת 1942 עד 1952 לימדה במכללת ולסלי במסצ'וסטס, והקימה שם מעבדת מחקר לספקטרוסקופיה גרעינית.
עם פרישתה ממשרת פרופסור הוצעה לקוהן משרת מחקר באוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה על ידי הפיזיקאית הרטה שפונר .
קוהן הקימה מעבדת מחקר, הדריכה סטודנטים לתארים מתקדמים וגייסה חוקרים בפוסט-דוקטורט לקידום חקר הרדיומטריה והספקטרוסקופיה הגרעינית.
היא עבדה באוניברסיטת דיוק עד זמן קצר לפני מותה בשנת 1964.
קוהן למדה מאוטו לומר שיטות רדיומטריה (קביעה כמותית של עוצמת אור), הן ממקורות רחבים כמו "גוף שחור" והן מהרחבות ספקטרליות של אטומים ומולקולות.
היא פיתחה שיטות מדידה נוספות ודרכים חדשניות לחילוץ מידע ממדידות אלה.
היא כתבה חלקים משמעותיים בספרי פיזיקה גרמניים, רשמה פטנט אחד, וכתבה מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים, שחלקם רלוונטיים עד היום.
שניים מתלמידיה הפכו לפרופסורים בגרמניה.
ב-5 באפריל 2019 צוין יום הולדתה ה-132 באמצעות שרבוט גוגל.
החברה ציינה שקוהן הייתה אחת החלוצות בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה והמתמטיקה .
באיור נראית קוהן במעבדה, מודדת הרחבות ספקטרליות, ולצידה מבנים אטומיים ומספר בקבוקי ארלנמייר.
הדווקאים הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2019 בבימויה של הדס איילון.
הסרט מתאר את חייהם המחתרתיים של ההומוסקסואלים בישראל בשנות ה-60 וה-70, באמצעות ראיונות אישיים עם שמונה גברים שנולדו בתקופת קום המדינה.
הסרט משלב קטעי ארכיון, כמו גם קטעים מסרטי קולנוע עלילתיים, בפרט סרטיו של עמוס גוטמן "פרמיירות חוזרות" (1976), "מקום בטוח" (1977), "נגוע" (1976) ו-"נגוע" (1983).
בישראל, הסרט הוקרן בפסטיבל דוקאביב, בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה ובערוץ כאן 11.
הסרט הופק במסגרת פרויקט "כרטיס ביקור" של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, משרד התרבות והספורט והמועצה הישראלית לקולנוע.
שמו של הסרט מבוסס על ספרה משנת 1960 של שרה רינה בן מנחם באותו השם.
הדוויג קליין הייתה חוקרת אסלאם יהודיה גרמנית.
הדוויג קליין נולדה באנטוורפן כבת השנייה של סוחר הנפט ההונגרי אברהם וולף קליין ואשתו רחה.
בשנת 1914 עברה המשפחה להמבורג.
שנתיים לאחר מכן נפל האב כחייל בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1927 התאזרחו בגרמניה הדוויג קליין, אמה ואחותה, שהייתה בת שנה.
הדוויג קליין למדה בבית הספר לבנות יהודיות בהמבורג ועברה לבית הספר ליכטוורק בשנת 1928. שם קיבלה בשנת 1931 בגרות ונרשמה ללימודים באוניברסיטת המבורג בחקר האסלאם, בלימודים שמיים ובפילולוגיה אנגלית.
הפרופסורים באוניברסיטה באותה תקופה, על פי הפרופסור הערביסט אלברט דיטריך , היו אנשים קוסמופוליטיים וליברליים, שעבורם חשיבה אנטישמית הייתה חסרת כל היגיון, וזו הסיבה שהדוויג קליין הרגישה "בטוחה" במוסד.