tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי יוסף מעיד ששימש את הרב משה טולידאנו והרב יעקב אלמליח שכיהנו גם הם כדיינים בעיר לפניו.
התכתב עם חכמי דורו, בין השאר עם בן דורו רבי שמואל עמאר, אב בית דין מקנס באותם הימים.
בספר "דבר שמואל" לרבי שמואל עמאר ישנה התכתבות עם רבי יוסף, בענייני צדקה, פרנסת תלמידי חכמים ועניים ושאר הנהגות ציבור.
וכן מצוין מכתב נוסף בו כותב רבי שמואל לבית הדין הרבני ברבאט, לרבנים יוסף בירדוגו ואברהם צבע, שם מתארם בשבחים עצומים.
הרקע לפטירתו של רבי יוסף, היה כשנה קודם בחורף ה'תרמ"ט, וכך התרחש: ערבי תבע את אחד מהיהודים, שהלה גזל לו כסף, היהודי הכחיש.
השופט חייב את היהודי לישבע ושלח אותו עם סופרי הערכאות כדי להשביעו בספר תורה כנהוג.
סופרי בית הדין הלכו איתם לבית הכנסת כדי להשביעו.
השבועה המקובלת היא שהחייב אומר (בתרגום לעברית): "אני נשבע בזאת התורה שהוריד הקב"ה למשה על הר סיני", אולם סופרי הערכאות רצו להשביעו בנוסח אחר הכולל את שם ה', דבר המנוגד להלכה היהודית.
לכן סופרי בית הדין סירבו להשביעו בנוסח זה, ופנו לרבי יוסף, והוא הסביר לסופרי הערכאות שאין זה הנוסח המקובל בהלכה היהודית, וככה גם נהגו בימי אביו של אותו שופט, וכל השופטים הקודמים לו.
לכן הציע רבי יוסף שאם הנוסח המוצע לא מספק אותם, שישביעו את היהודי במסגד שלהם בנוסח שהם יקבעו.
סופרי הערכאות סיפרו לשופט, שרבי יוסף זלזל בכבודו, וכינהו כמי שאין לו דעת.
השופט כעס על רבי יוסף, ביזה והשפיל אותו ואף הגיש תלונה למלך, דבר שהעמיד אותו בסכנה.
לכן פנו לחברת כי"ח וביקשו את התערבותה הדחופה לפני המלך.
הבהלה והפחד גרמו לרבי יוסף למחלה ולבלבול שגרמו לו לבסוף לפטירתו.
רבי יוסף נפטר בט"ו טבת ה'תר"ן, 7 בינואר 1890, והותיר אחריו משפחה ברוכה בין השאר הרבנים: רבי יעקב, רבי אברהם, ורבי ציון.
חכמי מרוקו שלחו איגרת תנחומים למשפחה.
רבי יוסף כתב הרבה אך רוב כתביו אבדו, אך כמה רבנים מזכירים זעיר פה וזעיר שם את כתביו יחד עם זאת כמה מהוראותיו והנהגותיו מצוטטות הלכה למעשה בפי חכמי דורו והדור שלאחריו.
יבין שמועה - על הש"ס, מפני מיעוט כתביו שבידינו יצא אך ורק על מסכת שבועות.
יוסף (ג'ו) בוקסנבאום (1906, זמושץ', פולין – 11 במרץ 1991, ירושלים, ישראל) היה קצין בצבא ארצות הברית, מפעילי המוסד לעלייה ב', ממקימי משרד הביטחון, תעשיין ישראלי - מחלוצי תעשיית הרכב בישראל, ממקימי תעשיית הלבידים ותעשיית הגומי בארץ ויקיר ירושלים.
שנותיו הראשונות בפולין וארצות הברית
יוסף (ג'ו) בוקסנבאום נולד בשנת 1906, כאחד מ-6 ילדים של טובה וחיים צבי, בעיר זמושץ' שבפולין, ונשלח כילד ללמוד ב"חדר".
לנוכח הצרות שנחתו על זמושץ' במלחמת העולם הראשונה, היגרה המשפחה לארצות הברית דרך ורשה.
בשנת 1919 הגיעה המשפחה לניו יורק בסיועו של הבן הבכור סידני, שהיגר לארצות הברית עוד לפני המלחמה.
המשפחה השתלבה בעסקי הבן, שהקים במנהטן מפעל בדים לייצור כיסויי מיטה בשם FineArt.
את בר המצווה שלו חגג בוקסנבאום בניו יורק, את לימודיו המשיך בישיבה דפלטבוש וסיים בהצלחה גם את לימודיו באוניברסיטת קולומביה.
החל משנת 1929 ועד גיוסו לצבא, שימש בוקסנבאום כמנהל מכירות של המפעל המשפחתי, ובמהלך השפל הגדול, הצליח להשיג הזמנה מהכלבו הענק מייסיס, שתרמה להמשך פעילותו.
בוקסנבאום היה פעיל בהסתדרות הציונית החל משנת 1929, ובאחד הימים נפגש עם פנינה (פרל), שליחת ארגון הבונים, שהגיעה מקנדה, ושהייתה חברת גרעין ההכשרה שעתיד היה לעלות ולהתיישב בקיבוץ כפר בלום.
בשנת 1938 נישאו השניים בניו יורק.
בשנת 1931 ביקר בוקסנבאום בארץ ישראל מטעם ההסתדרות הציונית.
בדרכו פגש באונייה את חיים נחמן ביאליק ואת מארק שאגאל, שנשאר ידידו עד מות הצייר.
ביקור שני ערך בוקסנבאום בארץ ישראל יחד עם רעייתו בחודש אוגוסט 1946, לפי הזמנת הסתדרות החקלאים.
למרות גילו התגייס לשירות צבאי, ונשלח מטעם הצי להיות אחראי על כל משלוחי האספקה, אמצעי תובלה ולוחמים שהועמסו על אניות בנמל של ניופורט ניוז בווירג'יניה, שהפך ברבות הימים לאחד מגדולי הנמלים בעולם.
במיוחד תרם בוקסנבאום מניסיונו לאחר המערכה בנורמנדי והקמת נמלי צי ארצות הברית באירופה.
בתום המלחמה השתחרר בוקסנבאום מן השירות בדרגת קפטן (סרן).
עלייה ב' באירופה ובארצות הברית
בתום המלחמה גויס בוקסנבאום על ידי שליחי ההגנה למשלחת הרכש וצורף ל.
בשנת 1946 נשלח לאירופה, ושם פיקד על מבצע הברחת יהודים ניצולי השואה מסלובקיה.
באיטליה, בנמל סבונה, עלה על האוניה "יאשיהו וג'ווד", ונפגש עם הצוות האמריקאי.
משם המשיך לצרפת ונפגש עם פעילים נוספים ובראשם לובה אליאב, שהיה מיועד לפקד על אניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" שרכש בוקסנבאום.
האוניה נרכשה בקיץ 1946 בפלורידה, דרך חברת-קש בשם .Weston Steamship Trading Co.
באותה שנה פגש בוקסנבאום בפריז את דוד בן-גוריון, ועמו כמה מבכירי היישוב: אליעזר קפלן, משה סנה, דוד רמז ועוד, והתפתח ויכוח בו תמך בן-גוריון בדעה שעדיף להעלות ניצולים באניות קטנות, שתוכלנה להסתנן מבעד להסגר הימי הבריטי.
בוקסנבאום לא קיבל את עמדתו, ובסופו של דבר הגיעו הפליטים באוניות גדולות יחסית.
רכש ספינות ואניות להעלאת פליטי השואה ארצה
בנוסף עסק בוקסנבאום בהכנת אניות רכש לשיט באוקיינוס (עקב ניסיונו בצי), ביקור על סיפוני האוניות בעת השיפוץ/שדרוג, עזר בבחירת צוות המתנדבים וגיוסם, ובנוסף, דאג לרכישת נשק ממקסיקו ורכש מטוסים מצ'כיה.
אניות המעפילים שנתפסו על ידי הבריטים הוחרמו, ולכן הוחלט במקום חכירה לרכוש אניות להעלאת שארית הפליטה.
רשימת האניות כוללת בין היתר את:
"הגנה" ו"יאשיהו וג'ווד" שהיו במלחמת העולם השנייה פעילות בשרות הצי המלכותי הקנדי
"חיים ארלוזורוב", שהייתה בשרות משמר החופים האמריקאי
"עצמאות" ו"קוממיות" ("קיבוץ גלויות"), הפאנים.
שנרכשו בדרום אמריקה, אניות משא להובלת פרי.
עם עלייתם ארצה של פנינה (פרל) וג'ו בוקסנבאום, השתכנו בתל אביב ב"שיכון הקצינים", ובשנת 1951 עברו להרצליה פיתוח.
כעבור שנה נולד בנם צבי, שנקרא על שם סבו.
בוקסנבאום היה בין המניחים את היסודות להקמת משרד הביטחון.
כאשר דוד בן-גוריון מינה אותו לעוזרו, כראש אגף האספקה הראשון (תמורת דולר אחד לשנה), ואת שמעון פרס מינה כעוזרו לנושא הצבא.
במסגרת עבודתו, עזר בוקסנבאום לשכנע את דוד בן-גוריון להקים מרכז רפואי על שטח המחנה הצבאי הבריטי לשעבר בתל ליטוינסקי, והיה שותף בפעילות להקמת המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
בשנותיו הראשונות עסק בוקסנבאום ביבוא של חלפים עבור משאיות דודג' של הצבא, מלגזות ייל , שנרכשו במסגרת הסכם השילומים לענף פרי ההדר בישראל, שהיה אז בחיתוליו, וכן מוניות דיזל דה סוטו ומשאיות דודג' מארצות הברית.
בחודש מאי 1949 ייסד בוקסנבאום את חברת "מכשירי תנועה ומכוניות" שהתמקמה בתל אביב, לאחר שהצליח לחתום עם חברת קרייזלר על הסכם לשמש כנציגה בארץ.
הוא סירב להצעתו של שר התחבורה, דוד רמז להקים את חברת התעופה הלאומית של ישראל.
יבוא מכוניות החל באישור הממשלה רק ב-1960, וכלי הרכב הראשונים היו מתוצרת סימקה מצרפת, ואחריהם קרייזלר צרפת וארצות הברית.
יבוא כלי רכב מתוצרת פורד החל בשנת 1972, כאשר בוקסנבאום רכש את עסקי היבואן בארץ, ונמשך למעלה מ-25 שנה.
כמו כן, נפתחו סוכנויות של כלי רכב פורשה ויגואר.
ב-1983 נחתם חוזה עם סוזוקי מוטור ביפן, על ידי משלחת החברה בראשותו של בנו, צבי נטע, שייבאה עד 2018 למעלה מ-200 אלף כלי רכב משם.
הסכמים נוספים ליבוא ארצה, נחתמו עם יצרני חלפים, צמיגים, ציוד חקלאי וצמ"ה.
כאשר יצא לשוק הפרטי, הקים בוקסנבאום ב-1957 את תע"ל - תעשיית עץ לבוד, בשיתוף עם אליהו סחרוב וקיבוץ משמרות.
הקים גם את תג"ל-תעשיות גומי לישראל, ואת מפעל "ואקולאג" בעכו בשותפות עם משפחת גולן.
בלחץ משרד האוצר רכש בוקסנבאום את קייזר-אילין תעשיות, והפך אותם למתמ"ר (מתכת מרכזית).
בוקסנבאום נתמנה כחבר מועצת המנהלים של צים.
בוקנסאום היה גם אחד ממקימי חברת הדלק "פז".
תעשיות רכב נצרת עילית - הקמת מפעל ייצור רכב בנצרת עילית
בלחצם של משרד הביטחון (ובראשו משה קשתי המנכ"ל), משרד האוצר וראש הממשלה, שוכנע בוקסנבאום להקים מפעל לייצור והרכבת רכב, בהסכמת חברת קרייזלר, ומאוחר יותר גם בהסכמת חברת פורד.
היה זה המפעל היחיד בעולם שהרכיב כלי רכב גם של קרייזלר וגם של פורד, בו זמנית.
הרעיון מאחורי הצעה זו של עמוס חורב, היה לספק לצה"ל רכב חדש, ולמנוע הוצאות רבות על שיקום רכב מיושן מתקופת מלחמת העולם השנייה.
טדי קולק, ידידו מפעילות משותפת של עלייה ב', לחץ על בוקסנבאום להקים את המפעל בירושלים, אולם לבסוף הוקם המפעל בנצרת עילית, מתוך מחשבה להעסיק מאות עולים חדשים בתעשייה, ולצרף גם בני מיעוטים מהסביבה, לעבודה משותפת עם השכנים היהודים.
אבן הפינה של המפעל הונחה בשנת 1965, וכעבור שנה נמסרו 10 כלי הרכב הראשונים לצה"ל, בנוכחות ראש הממשלה לוי אשכול ובכירים נוספים.
כלי רכב שיוצרו במפעל, קומנדקר WM300, כבר השתתפו במלחמת ששת הימים.
בוקסנבאום הפך למוביל של תעשיות הרכב בישראל.
50 שנה אחרי, הורכבו במפעל כ-90 אלף כלי רכב ליצוא, לצבא ולשוק המקומי וכללו ג'יפים, נ.נ.ים (קומנדקרים), משאיות ורכב נוסעים פרטי.
במלחמת יום הכיפורים נקרא בוקסנבאום לפגישה עם שר האוצר פנחס ספיר ונתבקש באמצעות קשריו העסקיים לשכנע את חברת פורד לייבא ארצה ביבוא חירום 600 משאיות לשימוש הצבא.
לבקשתו של בוקסנבאום, ובהתערבותו האישית של הנרי פורד השני, הייבוא אושר.
בשיתוף פעולה עם פרופסור חיים שיבא עזר בוקסנבאום להקים את בית החולים בתל השומר, ותרם לו רבות.
בנוסף, הקים את "קרן שיבא למחקר רפואי".
הצטרף לידידו טדי קולק בהקמת מוזיאון ישראל והיה מגדולי התורמים לו.
לבקשת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, תרם בנו, צבי נטע, באמצעות קרן בוקסנבאום-נטע, להבאת דגם ספינת מעפילים ולהצבתו במוזיאון למורשת ההעפלה והעלייה בעתלית, לציון תרומתו של בוקסנבאום למבצע ההעפלה ופעילותו כמתנדב במוסד לעלייה ב' בארצות הברית.
בוקסנבאום הוכתר כ"יקיר ירושלים" והיה ממקימי יד יצחק בן-צבי וחבר הנהלתה.
על שמו של בוקסנבאום נקראו רחובות בתל אביב ובנצרת (שם שוכן מפעל תעשיות רכב בע"מ).
כסוציאליסט באידאולוגיה שלו, החליט בוקסנבאום לתרום לקהילה בדרכו שלו, והקים באפריל 1971 קרן צדקה בשם קרן בוקסנבאום (לימים קרן בוקסנבאום נטע), התורמת מחצית מרווחי הקבוצה, מיליוני שקלים בשנה, בעיקר לאוכלוסיות מיוחדות, לבריאות, רפואה ורווחה.
סיפור יוסף נזכר בקוראן, ואף יש סורה בקוראן שנקראת על שמו.
האסלאם מכיר בנביאים שנזכרו בתנ"ך ומעניק את התואר נביא לדמויות מקראיות נוספות.
יוסף הוא התשיעי (בסדר כרונולוגי) בין 25 הנביאים המוכרים באסלאם.
יוסף עם משפחתו (פס' ד'-י"ח)
בסורת יוסף, מובא סיפור חלומות יוסף.
יוסף רואה בחזון אחד-עשר כוכבים ואת השמש והירח משתחווים לו, והוא מספר זאת ליעקב שמזהיר אותו לא לספר לאחיו, פן יפגעו בו.
יעקב אומר ליוסף שאללה בחר בו להיות נביא.
לאחר מכן, מסופר שאחיו של יוסף מלינים אחד לשני על כך שיעקב אוהב אותו ואת אחיו יותר מהם, ורוצים להורגו או להביאו לארץ רחוקה.
אחד מהם קורא שלא להרוג את יוסף, אלא להשליכו לבור כדי שעוברי דרך יוציאוהו משם.
אחי יוסף מבקשים מיעקב לתת ליוסף ללכת עמם ומבטיחים לערוב לשלומו.
יעקב מביע חששו שמא יטרוף את יוסף זאב כאשר הם לא ישמרו עליו, והאחים מבטיחים להציל את יוסף אם יגיע זאב.
האחים לוקחים את יוסף וזורקים אותו לבור, והוא מתנבא כי הוא יזכיר את מעשיהם בזמן שהם לא ישערו זאת.
האחים אומרים ליעקב שיוסף שמר על כליהם ונאכל בידי זאב, ומביאים את כתנתו המגואלת ב"דם כזב" כהוכחה.
יעקב מביע ספק בנוגע לנכונות הדברים.
בבית האדון המצרי (פס' י"ט-ל"ה)
לאחר זמן לא ידוע, מוצאת שיירת סוחרים את יוסף בבור.
הם מכרו אותו למצרי, האומר לאשתו, גבירתו של יוסף, שאולי הוא יועיל להם, ועל כן כדאי להם להשקיע בו.
הגבירה חושקת ביוסף, אך הוא מסרב לחטוא עמה.
כאשר שניהם רצים את הדלת, היא קורעת מאחוריו את כתנתו.
היא פוגשת בבעלה ומבקשת שיוסף יושם במאסר.
איש משפחה אחר אומר שאם כתנתו קרועה מקדימה, יוסף הוא שחשק בגבירה, ואם מאחור, המשמעות היא שהגבירה חשקה ביוסף.
האדון המצרי גוער באשתו ומרגיע את יוסף.
נשות העיר לועגות לגבירה על שחשקה ביוסף, והגבירה מזמינה אותן לאכול עמה.
היא נותנת לכל אחת סכין, ומזמינה את יוסף להראות לנשות העיר את יופיו.
נשות העיר מהוממות מיופיו, וחותכות את ידיהן במקום את לחמן (מאחר שהסתכלו על יוסף).
הגבירה אומרת שאם לא יעשה את שהיא מבקשת ממנו, היא תשים אותו במאסר.
יוסף פונה לאללה ואומר שעדיף לו מאסר מפיתויי הגבירה, וכן שאם אללה לא יצילהו, הוא ישמע בקול גבירתו.
אדונו המצרי ועבדיו שמים אותו במאסר, מחשש שאכן הוא ייכנע לפיתויי הגבירה.
יוסף נכלא עם שניים מעבדי מלך מצרים, והם מספרים לו את חלומותיהם.
אחד מספר שהוא שוחט ענבים בחלומו, והשני מספר שבחלומו ציפור אוכלת מלחם שעל ראשו.
הם מבקשים מיוסף לפתור את החלום.
יוסף פותח את דבריו בהתנגדות לפוליתאיזם ובשבח האמונה באל אחד, ולאחר מכן מפרש: האחד ישקה את המלך יין, והשני ייתלה על עץ וציפורים יאכלו את בשרו מראשו.
יוסף מבקש מזה שיחיה, שיזכירו לפני אדונו לאחר שחרורו מהמאסר, אולם הוא שוכח מיוסף ויוסף יושב במאסר עוד שנים ארוכות.
לאחר שנים, המלך חולם על שבע פרות שמנות שנבלעות על-ידי שבע פרות דקות, וכן שבע שיבולים לחות ושבע שיבולים דקות, ומבקש מנגידי עמו לפתור את החלום, אך לשווא.
האיש שיוסף פרש את חלומו במאסר נזכר ביוסף, והוא הולך לספר לו את החלום ולבקש פתרון.
יוסף מפרש ששבע שנים המצרים יצטרכו לחסוך, ולאחר מכן תבואנה שבע שנות בצורת, בהן יאכלו את חסכונותיהם, ולאחר מכן תבוא שנה פורייה.
המלך מבקש לראות את יוסף, ויוסף מבקש שתיוודע חפותו (בעניין פיתויי הגבירה) ברבים לפני שישוחרר.
הכל מודים בצדקתו, ואף הגבירה מודה באשמתה.
יוסף משנה למלך ולא ידוע לאחיו (פס' נ"ד-פ"ו)
המלך שם את יוסף להיות איש שלומו.
לאחר מכן, אחי יוסף באו למצרים; יוסף זיהה אותם, אך הם לא זיהו אותו.
יוסף נותן להם את מחסורם, ומבקש לראות את אחיהם הקטן.
האחים אומרים שילכו לבקש זאת מאביהם, ויוסף אומר לעבדיו לשים את סחרם בשקיהם בלי שידעו, כדי שיגלו זאת רק לאחר שיגיעו לבתיהם ויחזרו למצרים.
האחים מגיעים ומספרים לאביהם שנמנע מהם האוכל, ולכן מבקשים לקחת את אחיהם הקטן, ומבטיחים שישמרו עליו.
יעקב שוב מביע חששו על גורל בנו, אך מתרצה באמרו כי אללה ישמור עליו.
יעקב משביע את האחים שישמרו על האח הקטן, ומוסיף שעליהם להיכנס משערים שונים של העיר - אך זה לא יועיל להם אם אללה לא יהיה איתם.
האחים שומעים לאביהם, אך אללה אכן לא איתם.
כשבאו ליוסף, הוא אמר לבנימין "אני אחיך", ואומר לו שלא להתעצב על מעשי אחיהם, אך שאר האחים עוד לא גילו את זהותו.
אחרי שהאחים סיימו לאכול, הוא שם גביע בתיקו של בנימין, ואחרי ששבו האחים לדרכם יצא אחריהם כרוז שקרא כי גנבים הם.
האחים שאלו אותו מה אבד, והוא אמר שגביע המלך אבד, ומוצאו יקבל דגן כמשקל גמל.
האחים נשבעים שלא גנבו, ומבטיחים שהגנב יהיה עבד.
הכרוז מגלה את הגביע בתיק בנימין.
האחים רועשים "הן גנב, גם אחיו גנב!", כלומר הם האשימו גם את יוסף בגניבה כלשהי.
יוסף שתק, אך כעס עליהם בלבו.
על אף השתלחותם בבנימין, האחים מבקשים מיוסף לקחת את אחד האחים האחרים כעבד, אך יוסף מסרב.
האח הגדול אמר שמאחר שנשבעו לשמור על בנימין, הוא לא יחזור עד שיעקב יאשר להם לבוא בלי בנימין או שאללה יצילו.
הוא אומר לשאר האחים לחזור לאביהם ולספר לו שבנימין גנב.
אביהם בכל זאת לא האמין להם, אך מביע את תקוותו שאללה ישיב לו את כל בניו.
הוא מתאבל על יוסף ועיניו חושכות מכעס ועצב.
הבנים מבקשים ממנו למתן את יגונו על יוסף.
יעקב עונה כי הוא יודע מאללה מה שהאחים אינם יודעים.
הוא אומר לבניו שישובו וישאלו מה היה ליוסף ואחיו.
יוסף מתגלה לאחיו (פס' פ"ז-ק"א)
האחים יורדים שוב מצרימה ומבקשים מיוסף מעט אוכל היות שהם עניים.
יוסף שואל אותם אם הם יודעים מה הם עשו ליוסף ולאחיו, והם שואלים אותו אם הוא יוסף.
יוסף עונה "אני יוסף וזה אחי!".
האחים מבינים ומודים בחטאם, ויוסף מרגיעם כי אללה יכפר בעדו היום.
הוא אומר להם לקחת כתנת ולתת אותה לאביו כדי שתאורנה עיניו, ולאחר מכן לשוב אליו עם משפחתם.
כשקרבה האורחה ליעקב, הוא אומר כי הוא מריח את יוסף.
כאשר מראים ליעקב את כתנת יוסף, אורו עיניו, והוא שואל "הלא אמרתי לכם כי אני יודע מאת אללה את אשר אינכם יודעים?".
האחים מתנצלים, ויעקב אומר שאללה סולח להם.
כאשר באה המשפחה מצרימה, יוסף יוצא לקראתם בשמחה וקורא להם לשבת בשלווה במצרים.
לאחר שהשתחוו לו הוריו, הוא הושיב אותם על כיסא רם והסביר כי זה הוא פתרון חלומו: אללה חנן אותו מהמאסר והשלים בין האחים שרבו עם יוסף בגלל מעשי השטן.
יוסף מברך את אללה ומבקש שיושיבו בין חסידיו, וכאן הקוראן מסיים לספר על יוסף ועובר לדברי סיכום של ג'יבריל למוחמד.
בסורת הבהמה, יוסף מוזכר בין דמויות מקראיות רבות שניתן להן שכר מאללה על מעשיהן הטובים.
בסורת ע'אפר מצוין כי יוסף הביא אותות מובנים (כדי שיאמינו רק באללה), אך הטילו בדבריו ספק, ולאחר מותו אמרו כי אללה לא ישלח אחריו שליח.
כאשר הנביא מוחמד נשאל אודות יוסף, הוא אמר "הוא הנדיב, בנו של הנדיב, בנו של הנדיב", כלומר בנו של יעקב, שהוא בנו של יצחק, שהוא בנו של אברהם.
יוסף (יוזק) בילבסקי (1920 – 1 במאי 1943) היה חבר בארגון צבאי יהודי, וממפקדי הקרבות באזור המברשתנים במרד גטו ורשה.
בילבסקי נולד ב 1920 בלודז', למשפחה ציונית.
למד בבית ספר מקצועי והצטיין בכישורים טכניים.
נחשב כמי שיש לו "ידי זהב".
בנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר ועם השנים עלה בשרשרת המנהיגות בתנועה.
בשנת 1938 מונה לקצין מפקדת הקן של בית"ר בלודז'.
הקן מנה בזמנו 700 בית"רים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עבר לוורשה ולחם לצד צבא פולין בעת פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
בתום הקרבות המשיך בפעילותו בבית"ר, והיה מראשוני החברים בארגון הצבאי היהודי.
לקח חלק פעיל בארגון והשתתף ברבות מן הפעולות, בין היתר חיסול בוגדים, רכש ואיסוף מידע.
בנוסף היה אחראי לייצור נשק, רמונים ופצצות, וכן לפעולות הדרכה בשימוש בנשק.
בשנים 1942–1943 ניסה למצוא דרכי הצלה ליהודים בכיבוש הגרמני.
יחד עם חברו לארגון, סאלק האזנשפרונג, נסע להונגריה.
בנסיעתם השנייה הצליחו השניים להבריח 75 יהודים מפולין להונגריה וכמה מהם שרדו את השואה.
במרד גטו ורשה היה אחד ממפקדי יחידות הלחימה באזור המברשתנים, יחד עם חיים לופאטא ודוד שולמן.
מטה מפקדת אצ"י במברשתנים היה בשביינטויארסקה 30, תחת פיקודו של סמואל לופט.
בילבסקי נלחם באומץ וגבורה עד אשר המברשתנים עלו בלהבות.
אז עבר לכיכר מורונבסקה והצטרף ללוחמי אצ"י בקרבות שם.
בשלהי המרד יצא עם קבוצת לוחמים לאוטבוצק וניסה לארגן שם לוחמה פרטיזנית, אך עד מהרה התגלתה הקבוצה וכותרה על ידי הצבא הגרמני.
במקום התנהל קרב עקוב מדם, בסופו הוא נהרג.
רבי יוסף בלוך (ה'תפ"ג – כ"ב באדר ה'תקמ"ט) היה מתלמידי המגיד ממזריטש, מגיד בעיירה סטאנוב ומחבר הספר גנזי יוסף.
נולד בשנת תפ"ג לרבי אברהם בלוך, נשא לאישה את בת רבי יהודה אריה לייב ראב"ד סלוצק, לאחר נישואיו עבר מליטא לגליציה, שם למד אצל רבי דוב בער ממעזריטש ורבי יחיאל מיכל מזלאטשוב, כמו כן עמד בקשרים גם עם רבי חיים טירר מחבר הספר באר מים חיים.
כיהן כאב"ד בעיר האלשיץ ולאחר מכן כראב"ד העיר אלעסק, בשנת תקמ"ו נתקבל לרב ומגיד מישרים בקהילת סטאנוב, נפטר ונקבר בסטאנוב ביום כ"ב באדר שנת תקמ"ט.
בנו רבי חיים גבריאל, מחבר הספרים יפה נוף על הגדה של פסח ואמירה נעימה על המדרשים, נולד בשנת תקי"ד, נפטר בשנת תקפ"ד.
בנו רבי צבי, מגיד בקהילת סאלקא, חתן גיסו רבי יצחק, נולד בשנת תק"כ ונפטר בשנת תק"ס.
חתנו רבי יצחק בן רבי זאב וולף מאניפולי.
ספרו גנזי יוסף הנחשב לאחד מספרי היסוד בחסידות נדפס לראשונה בשנת תקנ"ב ומאז נדפס עוד פעמים רבות, כתב גם חידושים על הש"ס שלא נדפסו ברובם.
יוסף באראן (בהונגרית: Bárány József; נאדאודבר, 11 בדצמבר 1856 – בודפשט, 15 באפריל 1916) היה רב, הרב הראשי של העיר קצ'קמט, מחנך, סופר.
יוסף באראן היה בנם של מאתיאש באראן, סוחר כללי ושל מריה אלטמן.
בין השנים 1877–1885 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1885 קיבל את הדוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובשנת 1886 קיבל סמיכה לרבנות.
בשנת 1887 היה רב בדברצן, בשנים 1888–1891 היה מפקח על בתי הספר של הקהילה היהודית של פשט, ומשנת 1891 נבחר לרב הראשי של קצ'קמט.
הוא היה כתב ועמית מערכת של כתבי העת היהודיים "שוויון" (Egyenlőség) ושל הסקירה יהודית-הונגרית בהם כתב מאמרים רבים.
הוא נפטר בשנת 1916 בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו: המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
אשתו הייתה אירמה ויץ (1876–?), בתו של הקצב אנטאל ויץ, ושל אמה ויץ, שנישאה לבאראן ב-25 בדצמבר 1895 בקצ'קמט.
הפילוסופיה של שלמה אבן גבירול.
סיפור המקרא עד לכיבוש הארץ.
עם טקסט עברי והפרדות לבתי ספר תיכוניים, חטיבות ביניים ולבתי ספר גבוהים לבנות.
יוסף באשי (26 בינואר 1931 - 11 בפברואר 2014) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
באשי נולד ב-1931 בירושלים, למד משחק לאחר שירותו בצה"ל.
שיחק בסרטי קולנוע, בתיאטרון ובתוכניות טלוויזיה.
ב-1974 הופיע בדרמה כנרת כנרת בערוץ הראשון.
ב-1979 שיחק בתפקיד אבו נג'יב בסדרה ללימוד ערבית, ג'ארכ קריבכ, ששודרה בטלוויזיה הלימודית.
ב-1982 השתתף בסדרה מישל עזרא ספרא ובניו של הערוץ הראשון.
שיחק בתיאטראות שונים, בהם תיאטרון חיפה, תיאטרון האוהל ותיאטרון אורנה פורת.
בין השאר הופיע בהצגות הבאות: קריזה, מעגל הגיר הקווקזי, אנטיגונה, בשפל, חשמלית ושמה תשוקה, ריצ'רד השלישי, שידוכים, ציד המכשפות, הניצול.
הרב יוסף באך (בהונגרית: Bach József; אובודה, 1784 – פשט, 3 בפברואר 1866) היה רב ואיש מדעי הרוח.
יוסף באך השלים את לימודיו הגבוהים בפראג, שם למד 12 שנים בהנחיית רבנים וחוקרים יהודים.
לאחר שסיים את לימודיו הפילוסופיים וקיבל סמיכה לרבנות, הלך לפוליטכניקום והפך בעל תואר במתמטיקה גבוהה.
כשחזר למולדתו לממלכת הונגריה, הוא היה מורה לגרמנית ולעברית ולאקסגזיס מקראי (אקסגזיס הוא הסבר או פרשנות ביקורתית של טקסט.
באופן מסורתי, המונח שימש בעיקר לעבודה עם טקסטים דתיים, במיוחד התנ"ך) בבית הספר היהודי-גרמני שנוסד בעיר הולדתו אובודה (כיום חלק מבודפשט) בשנת 1817. לאחר שאיבד את כל רכושו והונו הפך לראש החינוך בקהילת אובודה ובדרך כלל עסק רבות בחינוך ציבורי.
בשנת 1827 הוזמן על ידי הקהילה היהודית של פשט שקמה זה עתה, להיות רב הקהילה.
באך כיהן בתפקיד זה עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-19, אז פרש לגמלאות וזכה מהקיסר בעיטור צלב הזהב על הצטיינות.
רבות מדרשותיו הופיעו גם בדפוס.
הוא היה מאמין גדול בקידמה, גם בדת והיה הראשון שהפסיק את הדרשות ביידיש שהייתה נהוגה עד אז ונשא את דרשותיו בגרמנית בבית הכנסת.
הוא היה מלומד נלהב שעסק כל חייו בתלמוד עוד מאז ילדותו ולמד גם כמה שפות אירופיות.
הביוגרפיה שלו פורסמה על ידי בנו והוצגה על ידי קייזרלינג, אך היא הופיעה גם ב "בית אל" של רייך.
כרך של הרצאותיו ודרשותיו פורסם בפשט בשנת 1827 בשם «Homtletische Erstlinge».
הרב יוסף בבליקי (ה'תרס"ח, 1907/1908 – כ"ג באייר ה'תשמ"ג, 6 במאי 1983) היה רב ודיין ישראלי, כיהן כאב בית הדין האזורי בתל אביב ובירושלים ור"מ בישיבת פורת יוסף.
נולד בשנת ה'תרס"ח בחצר שטרויס בירושלים לדניאל ושרה.
בצעירותו למד מפי חכמי ירושלים הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב אריה לייב ברוידא והרב שלמה אליעזר אלפנדרי, שאליו היה מקורב מאד.
היה מראשוני התלמידים בישיבת פורת יוסף אצל הרב עזרא עטייה.
נסמך לרבנות מהרב הראשי בן ציון מאיר חי עוזיאל.
בהדרכת הרב עטייה, התמקד בלימוד ענייני המקדש והקרבנות.
נשא את אסתר, בתו של הדרשן והמקובל רבי משה מונשרוף.
בשנת ה'תרצ"ה התמנה לר"מ בישיבת פורת יוסף, ובין תלמידיו שם היו הרבנים מרדכי אליהו, בן ציון אבא שאול, שלמה בן שמעון, אליהו שרים, משה טופיק ועוד.
בין השאר לימד ב"כיתת קודשים" שעסקו בה בלימוד סדר קודשים.
בשנת ה'תשי"א (1950) התמנה לדיין בבית הדין הרבני בתל אביב, מבלי שנבחן, וזאת לאחר שהרב יוסף שלום אלישיב, שהיה בקשרי ידידות וחברותא עמו, המליץ עליו לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בשנת ה'תשט"ו התמנה לאב בית דין תל אביב.
ישב בהרכב הראשון שדן בשאלת ממזרותם של האחים חנוך ומרים לנגר, והתנגד לפסק הדין של הרב שלמה גורן ובית דינו שהתירו את האחים ממזרותם.
בשנת 1965 עבר לכהן כאב"ד ירושלים, במקומו של הרב סלמן חוגי עבודי שקודם לבית הדין הרבני הגדול.
נפטר ביום שישי, כ"ג באייר ה'תשמ"ג, 6 במאי 1983, ונקבר בהר המנוחות.
מחלת נפש היא עילה לכפיית גט.
יוסף באביטש (נהגה: בַּבִּיץ'; ה'תרמ"ה, 1885 – ה'תש"ב, 1942) היה מחנך, סופר וביוגרף יהודי פולני, שנספה בשואה.
נולד בפרוז'ני ובה פעל רוב חייו.
התחנך בחינוך מסורתי, ב'חדר' ובישיבות.
בבגרותו השתלם בקורסים הפדגוגיים בגרודנו ומאז עסק בהוראה.
באביטש כתב ביידיש ובעברית, מלבד ספריו (שנכתבו כולם ביידיש) כתב באביטש מאמרי ביקורת, מסות וסיפורים בעיתוני היידיש הבאים: אונזער לעבען, היינט, ליטערארישע בלעטער, מאמענט ומארגען זשורנאל.
וכן בעיתונים העבריים: הזמן, המליץ, הצפירה ואחרים.
בעיתון 'בדרך' פרסם בקביעות ביוגרפיות של סופרי עברית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא בגטו פרוז'ני שבו מצא את מותו במהלך החורף של שנת ה'תש"ב (1942–1943).
יוסף במצרים (באיטלקית: Giuseppe in Egitto) הוא ציור מעשה ידי האמן האיטלקי פונטורמו, שנוצר בין השנים 1518–1519. היצירה היא חלק מסדרה של ציורים המתארים את סיפורו של יוסף המקראי, והיא נחשבת לאחת הדוגמאות הבולטות לסגנון המנייריזם המוקדם.
הציור מוצג כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
במרכז הציור מתואר מפגש בין יעקב, המגיע למצרים, לבין יוסף בנו.
הסצנה כוללת דמויות רבות המסודרות בקומפוזיציה מורכבת, עם שימוש בצבעים בהירים ובגוני פסטל.
ניתן להבחין בתנוחות אלגנטיות של הדמויות ובסגנון מאנייריסטי מובהק.
הציור נוצר כחלק מסדרה שעסקה בסיפורו של יוסף המקראי והוזמנה עבור וילה מדיצ'י בקרג'י.
ביצירה זו, פונטורמו משתמש בטכניקות של תנועה דינמית ופרספקטיבה לא מסורתית, המשקפות את המעבר מסגנון הרנסאנס הקלאסי אל סגנון המנייריזם.
עם השנים עבר תהליכי שימור על מנת להגן על צבעיו ולשמר את הפרטים המקוריים של היצירה.
יוסף בן מתתיהו או בשמו הרומי: טיטוס פלאוויוס יוספוס (37 או 38 לספירה, – 100 לספירה לערך) היה היסטוריון, סופר ומצביא יהודי בתקופת המרד הגדול, במהלכו נפל בשבי הרומאים ביודפת.
למרות זאת זכה באהדתם של קיסרי השושלת הפלאבית, אספסיאנוס וטיטוס בנו, שהעניקו לו אזרחות רומית ונחלת מגורים ברומא, שם חי במהלך המחצית השנייה של חייו.
עם קבלתו את האזרחות הרומית על ידי טיטוס הפך שמו על שם פטרונו כנהוג ל"טיטוס פלאוויוס יוספוס".
ארבעת הספרים שחיבר ברומא בשפה היוונית השתמרו לדורות בשלמותם, אירוע נדיר למדי בקרב סופרי העת העתיקה, שרוב חיבוריהם אבדו.
זאת עקב הערך המוסף שהיה לחיבוריו "מלחמת היהודים" ו"קדמוניות היהודים" לתאולוגיה הנוצרית, דבר שהשפיע גם על השתמרות שאר חיבוריו עד ימינו.
בניגוד לכנסייה, היהדות לא הכלילה בתוכה את כתביו, ועניין יהודי מחודש בהם התעורר רק במאה ה-19.
קורות חייו ידועים לנו רק על סמך חיבוריו, ובייחוד מספרו האוטוביוגרפי, אשר לימים כונה "חיי יוסף".
על פי דבריו, הוא נולד בירושלים למשפחת כוהנים מיוחסת למשמרת הראשונה מבין 24 משמרות הכהונה, ואף מצד אמו היה נצר למשפחת החשמונאים, דור שביעי ליונתן בן מתתיהו.
על פי דעה אחרת היה דור שביעי לאלכסנדר ינאי שנקרא אף הוא יונתן וכיהן ככהן גדול.
יוסף מספר על עצמו שחונך ביחד עם אחיו, מתתיהו, וטוען כי בהיותו ילד היה נחשב לתלמיד מצטיין, בזכרונו ובשכלו.
ככל הנראה למד בצעירותו יוונית בסיסית, כמו ילדים אחרים שהשתייכו למעמדו החברתי.
לדבריו, בגיל 16 החליט לבחון את שלוש הכתות שהיו ביהדות באותה העת: הצדוקים, הפרושים והאיסיים.
לאחר מכן שהה כ-3 שנים במדבר כתלמידו של אדם בשם 'בנוס' שהיה לבוש קליפת עצים, ניזון מצמחי בר בלבד והיה נוהג לטבול פעמים רבות במים קרים לשם פרישות וטהרה.
בגיל 19 חזר לירושלים, בחר להצטרף לפרושים והחל לעסוק בעניינים ציבוריים.
אלא שהנתונים בדבריו אלו מעלים בעיה כרונולוגית, מאחר שלא ברור מתי הספיק להתנסות בכל אחת משלוש הכתות.
בגיל 26 נסע לרומא, כדי ללמד זכות על כמה כוהנים ממקורביו, שאנטוניוס פליקס - נציב יהודה, שלח אותם לקיסר רומי שידון אותם לענישה.
בדרכו לרומא, בעודו בים האדריאטי, טבעה ספינתו, אולם הוא הצליח להינצל ולעלות על ספינה קירנאית.
ברומא פגש שחקן ממוצא יהודי בשם אליטורוס, אשר היה אהוב על הקיסר נירון ובקשריו סייע לו לפגוש את פופיאה סבינה, אשת הקיסר, שהביאה לשחרור הכוהנים ואף העניקה לו מתנות.
שיגורו לרומא בא ככל הנראה בזכות ייחוסו המשפחתי ככוהן וקשריו החברתיים בתוך האריסטוקרטיה השלטת, שבראשה עמדו משפחות הכהונה הגדולה.
לאחר ששהה כשנתיים ברומא, חזר יוסף ליהודה בתחילת שנת 66, כאשר כבר החלו המהומות בירושלים ונתרבו בה הקריאות למרד בשלטון הרומי.
לאחר מפלת קסטיוס גאלוס, הבינו "נכבדי ירושלים" כי המורדים מחזיקים בנשק רב שעלול להיות מופנה גם נגדם.
כאשר נודע להם כי חלקים בגליל עדיין לא מרדו ברומאים, נשלח לשם יוסף יחד עם שני אנשים נוספים ממשפחות כוהנים, כדי לשכנע את המורדים למסור את נשקם לידי "נכבדי העם", שהחליטו לאסוף נשק ולהתכונן לעימות עם הרומאים, אך לעת עתה לחכות.
כשהגיע לגליל, סיפרו לו התושבים על האירועים שקרו בציפורי, טבריה, גוש חלב וגמלא, והוא דיווח על הכל בכתב לסנהדרין בירושלים.
בעקבות זאת קיבל פקודה להישאר "ולדאוג לביטחון הגליל".
בסוף שנת 66, כאשר הוקמה ממשלת המרד בתקופת המרד הגדול, הוחלט למנות את יוסף המתון, שהיה אז בן 29, למפקד הגליל, וזאת למרות חוסר ניסיונו בארגון צבאי.
כמו שליחותו לרומא שלוש שנים לפני כן, גם מינויו למשרה זו, השנייה בחשיבותה בממשלה הצעירה, מקורו ככל הנראה בייחוסו המשפחתי-חברתי.
בן מתתיהו ארגן את החיים בגליל, ביצר ערים וכפרים, הקים לצדו סנהדרין בת 70 זקנים, מינה מנהיגות מקומית בת 7 שופטים בכל עיר, וגייס צבא שמנה אלפי צעירים, אותם צייד בכלי נשק ישנים.
יוסף מעיד כי לצורך הכנת הנשק וביצור הערים, החליט קודם כל "להשליט שלום בגליל".
לשם כך השתמש בתחבולות שונות כלפי הגורמים השונים שפעלו שם.
בין השאר, הוא הזמין אליו את הקשוחים שבמורדים וכשהבין כי לא יוכל לפרוק אותם מנשקם, שכנע את התושבים לקבוע להם "משכורת" תמורת ישיבתם בשקט עד שייקראו לדגל.
כשהלך יוסף לציפורי כדי לברר את מוכנותה למרד, תושביה, שהחליטו להישאר נאמנים לרומא, חששו מהצקותיו ושכרו את יהושע, "ראש השודדים", שעמד בראש 800 לוחמים, שיתקוף אותו כשיגיע אל העיר.
יוסף, שהוזהר מראש, אסף אנשים חמושים ומנע מחיל השודדים להיכנס אל העיר, והתיר זאת רק ליהושע ומפקדיו.
הוא ציווה על יהושע להתפרק מנשקו והבטיח לסלוח לו ולשחרר אותו אם יהיה נאמן לו.
יהושע הסכים ויוסף הזהיר את תושבי ציפורי שאם ימשיכו בדרך זו יעניש אותם.
כאשר שלח המלך אגריפס השני צבא לכבוש את גמלא, שמע אבוטיוס, שר-עשרה, שבן מתתיהו נמצא בכפר קרוב למקום בו חנה, ויצא בלילה עם פרשיו וחייליו לתקוף אותו.
אך בן מתתיהו התייצב מולו עם חיל גדול.
לאחר שלא הצליח להביא את הקרב אל המישור, בו היה לפרשיו יתרון, עזב אבוטיוס את האזור, אולם יוסף המשיך בעקבותיו ועמו אלפיים חמושים, עד בית שערים, שם החרים מאסמיה של ברניקי את התבואה שאספה מכפרי הסביבה ושלח אותה לגליל.
לאחר שאבוטיוס חשש להתמודד עם חילו של יוסף, פנה יוסף לטפל בניאופוליטנוס, שלישו של קסטיוס גאלוס, שהופקד לשמור על בית שאן והיה נוהג לשדוד את מחוז טבריה.
בתקופת כהונתו כמושל הגליל מטעם ממשלת המרד, נתקל יוסף בן מתתיהו בעימותים עם מנהיגים מקומיים ובניסיונות להדיחו מתפקידו.
יריבו הגדול בתקופה זו היה יוחנן מגוש חלב.
מאבקו ביוסף לא בהכרח היה קשור ליחס לרומא.
נראה כי היריבות ביניהם לא הייתה בעלת אופי רעיוני, וכי הריב היה במסגרת השקפות דומות.
יוסף מאשים את יוחנן בחתירה תחתיו מתוך קנאה באהדת הגליליים כלפיו, וזאת באמצעות הסתת תושבי הערים הגדולות של החבל נגדו, במטרה להחליפו כמפקד הגליל.
בספרו הראשון, "מלחמת היהודים", משתמש יוסף לגבי יוחנן בכינויי גנאי חריפים ומאשים אותו האשמות חמורות מאוד.
בין היתר, בכך שהתעשר מנוכלות (ספסרות), הקים כנופיית ליסטים, התנכל לו אישית מתוך שאיפה לתפוס פיקוד על הגליל, הציב מארב כדי לחסלו, והפיץ עליו שמועה בדבר בגידה.
להתקפה חריפה זו אין מקבילה בספרו המאוחר "חיי יוסף".
שם, לעומת זאת, כשיוסף מציג את יוחנן לראשונה בפני הקוראים, הוא מאפיין אותו כשוחר שלום, שניסה להרגיע את רוחם של תומכי המרד בעירו ודרש מהם לשמור "אמונים לרומאים", ומציין כי יוחנן שיקם את גוש חלב למצב טוב יותר משהיה.
בפגישה הראשונה ביניהם, בגוש חלב, ביקש יוחנן מיוסף רשות להחרים את התבואות שנשמרו בכפרי הגליל העליון כמס-התבואה לקיסר, ולהשתמש בכסף תמורתן לבניית חומה לעירו.
יוסף לא הסכים למכירת התבואה, אך היה בדעת מיעוט, כאשר שני השליחים האחרים שהגיעו איתו מירושלים הסכימו להתיר זאת.
מאוחר יותר ביקש יוחנן רישיון למכירת שמן ליהודי קיסריה פיליפי הסגורים בעיר.
יוסף הסכים לכך בניגוד לרצונו, מתוך פחד שההמון יסקול אותו אם יסרב.
לטענת יוסף, יוחנן הסית את אנשי טבריה, ובראשם יוסטוס ואביו פיסטוס, למרוד ביוסף ולהתחבר אליו.
כאשר נודע על כך ליוסף בכפר קנה בו התגורר, יצא יחד עם אנשיו בלילה לטבריה.
הוא התקבל על ידי התושבים ולכן שחרר את שומרי ראשו מלבד אחד מהם.
באצטדיון של העיר הזהיר את התושבים מפני בגידה במושל החוקי של הגליל.
כששמע יוחנן שיוסף נותר כמעט ללא שמירה, פקד על אנשיו להרוג אותו.
יוסף הצליח לברוח עם שומר ראשו ואחד התושבים הבריח אותו אל הכנרת, שם קפץ לסירה והגיע לעיר מגדל.
תושבי מגדל זעמו על התמרדותם של תושבי טבריה.
הם פרסמו את הדבר בקרב תושבי הגליל ודרשו להסתער על טבריה, אולם יוסף הרגיע את זעמם ואמר: "הרומאים רק מצפים לזה שתשמידו איש את אחיו במלחמת אחים".
לאחר שחזר יוחנן לגוש חלב, שלח מכתב אל יוסף ובו נשבע כי המקרה קרה בניגוד לרצונו.
כמה צעירים, מהצופים שהציב יוסף בעמק יזרעאל, שדדו את השיירה של מנהל המשק של אגריפס וברניקי והביאו את השלל אל יוסף במגדל, אולם זה סירב לתת להם חלק מהשלל והתכוון להשיב את הרכוש לבעליו.
בתגובה, הלכו הצעירים הזועמים בלילה לכפרים באזור טבריה והודיעו לתושביהם שיוסף הוא בוגד.
לפנות בוקר הגיעו אלפי אנשים חמושים להיפודרום במגדל ודרשו להדיח אותו מתפקידו.
כמה אנשים חמושים הגיעו לביתו של יוסף, שננטש על ידי שומריו, בכוונה להרוג אותו, אולם יוסף חמק מביתו והגיע אל ההיפודרום כדי לדבר אל ההמון וטען כי שמר את השלל לצורך בניית החומה של מגדל והבטיח לבצר גם את טבריה.
הקהל האמין לדבריו והתפזר לביתו.
תושבי טבריה החליטו לפעול בשני ערוצים במקביל.
הם דרשו מיוסף להתחיל בבניית החומה שהבטיח להם, אך גם כתבו לאגריפס שהחליטו לעבור לצדו וביקשו ממנו שישלח צבא להגן עליהם.
כעבור 3 ימים מתחילת בניית החומה, נראו כמה פרשים רומיים בקרבת העיר, מה שעורר בקרב התושבים את התקוה שצבאו של אגריפס הגיע ואלה החלו בקריאות תמיכה במלך וגידופים נגד יוסף.
כשנודע ליוסף במגדל על החלטת תושבי טבריה להפר את בריתם איתו, הוא החליט להשיב את מרותו עליהם מיד, אלא שמכיוון שהיה זה ערב שבת, שחרר קודם לכן את חייליו וכך נותר עם שבעה מלווים חמושים בלבד.
במקום עימות חזיתי, בחר שוב להשתמש בתחבולה.
הוא ציווה על הגברים במגדל להוריד סירות לים ולשוט כל אחד עם מלח אחד לטבריה.
אנשי טבריה, שנוכחו לדעת שצבא אגריפס לא הגיע, אך לעומת זאת הגיעו מן הים 230 סירות, חשבו כי הן מלאות חיילים ונכנעו מיד וביקשו מיוסף שיחוס על עירם.
יוסף נזף בהם על כך שהם "מכלים את כוחם במלחמות אחים", אף על פי שהחליטו על מלחמה ברומאים, ומלחמות אלו הן "לשמחת נפש שונאיהם".
הוא דרש שימסרו בידיו את כל חברי מועצת העיר ורבים מנכבדיה, ושלח אותם בסירות למגדל כבני ערובה.
בעקבות מאסרם, ביקשו התושבים מיוסף שיעניש את האיש שעורר את המרד, יהודי "צעיר עז לב ואמיץ" בשם קליטוס.
בהוראת יוסף, נדרש הצעיר לקצץ בעצמו בחרבו את ידו השמאלית וכך המרד הגיע לסיומו.
כשחזר למגדל, הוציא יוסף את ראשי טבריה מהמאסר, ובהם גם יוסטוס ואביו, והזמין אותם לסעודה, במהלכה אמר להם כי הוא מכיר את עוצמת כוחו של הצבא הרומי אך נמנע מלדבר על כך בפני המורדים, וכי הוא מייעץ גם להם "לחכות לשעת הכושר".
יוחנן שלח שליחים לירושלים, לבקש משמעון בן גמליאל שישכנע את חבריו בממשלת המרד להעביר את יוסף מתפקידו בגליל, ולטענת יוסף, ביקש ממנו לקבל בעצמו את התפקיד ואף הזהיר כי אם לא ייעצר בזמן, יבוא יוסף עם צבאו לירושלים להיות בה "מושל עריץ".
שמעון בן גמליאל היה חברו של יוחנן, אך יוסף מתוודה גם כי איתו, עם יוסף, "לא היה לבו שלם".
שמעון שכנע את הכוהנים הגדולים לשעבר חנן בן חנן ויהושע בן גמלא ואישים נוספים להעביר את יוסף מתפקידו ולהרחיק אותו מהגליל והאיץ בחנן וחבריו למהר לעשות זאת, לפני שהעניין ייוודע ליוסף, שעלול להגיע עם צבאו ולהשתלט על ירושלים.
לטענת יוסף, חנן חשב כי הדבר אינו פשוט, מאחר שיש ליוסף תמיכה בקרב רבים מן הכוהנים הגדולים ומראשי העם, אולם בסופו של דבר החליטו חנן ואנשיו לגרש את יוסף מהגליל ושלחו ארבעה שליחים לגליל, ובראשם פרושי בשם יונתן, להודיע על פיטוריו של יוסף.
השליחים יצאו בלוויית מאות חמושים, והפקודה שניתנה להם הייתה להביא את יוסף חי לירושלים, ואם יתנגד - להורגו.
במקביל, נשלח מכתב ליוחנן המורה לו להתכונן להילחם בו ונשלחו מכתבים לערים הגדולות של הגליל, ובהם פקודה לשלוח ליוחנן סיוע צבאי.
יוסף מספר כי הדברים הללו נודעו לו ממכתב שקיבל מאביו בירושלים, שקיבל את המידע הפנימי מיהושע בן גמלא, שהיה ידידו של יוסף.
הוא מספר כי הצטער מאוד בשל בקשותיו של אביו במכתבו לבוא אליו לירושלים, כדי שיוכל לראותו לפני מותו.
הוא החליט שכעבור 3 ימים יעזוב את הגליל ויחזור לירושלים ועדכן את ידידיו בגליל על החלטתו.
לדבריו, ידידיו הפצירו בו שלא יעזוב אותם אך הוא בחר להתעלם מבקשותיהם כי חשש לחייו.
מתוך פחדם מפני אנארכיה ושלטונם של "השודדים", הפיצו ידידיו את השמועה על עזיבתו הצפויה, שהביאה תושבים רבים מהגליל להגיע לשיחין, המקום בו חנה יוסף באותו הזמן, כדי לבקשו להישאר.
יוסף מסביר באופן מפוכח את המניע לבואם: "לא מרוב אהבתם אלי כי אם מחרדתם לנפשותיהם".
באותו הלילה שינה את דעתו והחליט להישאר.
הוא אסף אלפי אנשים חמושים, בנוסף לאלפי החיילים והפרשים שאיתו ויצא לכבול ליד עכו, שם נערך לקרב נגד פלקידוס, שנשלח על ידי קסטיוס גאלוס לשרוף את הכפרים הקרובים לעכו וכבר שפך סוללה לפני העיר.
אולם מלבד "קרבות זעירים", עימות רציני לא התרחש.
המשלחת מירושלים הגיעה לגליל ובינה ובין יוסף החלה מתנהלת מלחמה פסיכולוגית.
יונתן שלח מכתב אל יוסף ובו ביקש ממנו להגיע בלוויית אנשים מעטים בלבד אל הכפר כסלות בו חנתה המשלחת, כביכול כדי לדון בדרך הטיפול בהטלת מרות על יוחנן.
יוסף השיב במכתב למשלחת כי ישמח למסור להם את הפיקוח על הגליל ולחזור לירושלים, אולם לא יוכל להגיע אליהם כי הוא עסוק במערכה נגד פלקידוס, שמתכנן לעלות על הגליל, ולכן הוא מזמין את המשלחת אליו.
את המכתב שלח עם 30 "מנכבדי הגליל" שנצטוו לברך את צירי המשלחת אך נאסר עליהם לדבר איתם מעבר לכך ולכל אחד מהם הצמיד חייל שישגיח על כך.
המשלחת שלחה מכתב שני ובו פקדה על יוסף להגיע בתוך יומיים אל הכפר גברות (גברה) ללא אנשי צבא.
בינתיים, עברה המשלחת בין כמה כפרים בגליל ולטענת יוסף, בכל אחד מהם התקבלה על ידי התושבים בקריאות תמיכה בו ועוינות כלפיה.
כאשר הגיעה לגברה נפגשה המשלחת עם יוחנן וחייליו.
יוסף לקח איתו את חייליו והגיע ליודפת ומשם כתב למשלחת תשובה, כי הוא מוכן לפגוש אותה בכל מקום בגליל, מלבד גוש חלב, עירו של יוחנן, וגברה, הכפר שכרת איתו ברית.
המשלחת לא השיבה, אלא כנסה אספה אליה הוזמן גם יוחנן, כדי להחליט מה לעשות.
על פי הצעת יוחנן, החליטה המשלחת לשלוח מכתבים לכל הערים והכפרים בגליל וגם לירושלים, הקוראים למלחמה ביוסף "כבאויב העם", ואמורים להטיל פחד על תומכיו ולגרום להם לנטוש אותו.
יוסף ציווה להציב משמר של מאות חיילים על הדרכים המובילות מגברה אל הגליל ואל ירושלים ולאסור את כל העוברים והשבים שיש בידם מכתבים.
במקביל, אסף צבא וחנה מול גברה.
המשלחת התבצרה בבניין גבוה בכפר וחיכתה לכניסתו של יוסף פנימה.
כאשר נכנס יוסף לכפר, נכנס למלון מול הבית בו התבצרו ועשה עצמו ישן.
המשלחת המתבצרת ניצלה את ההזדמנות ויצאה לשכנע את אנשיו של יוסף כי יש להם "מפקד רע".
הגליליים הביעו תמיכה במפקדם ויוסף יצא להתעמת עם המשלחת.
הוא ציווה על חבריה להישאר במקומם בזמן שהוא מוכיח אותה ומראה וקורא את מכתביה לקהל האוהד.
ההמון הזועם התנפל על חברי המשלחת, אך יוסף בלם אותו ושחרר את המותקפים, אז הוציאו האנשים את זעמם על הבית בו התבצרה המשלחת.
כדי שלא יואשם "כמעורר למלחמת אחים", ציווה יוסף על ההמון ללכת אחריו לכפר סיכני, שם הרגיע את האנשים ופקד על מאה אנשים זקנים ללכת לירושלים, להתלונן על חברי המשלחת "מחרחרי הריב" ולבקש מהשלטון שיורה לו להישאר בגליל ויורה למשלחת לשוב לירושלים.
כעבור 3 ימים שלח יוסף בסודיות את המשלחת שלו בלוויית אנשים חמושים וביקש מ"ידידיו" בשומרון, שהייתה כבר בידי הרומאים, שידאגו לשלומם בדרכם.
את מקום מושבו העביר אז לכפר יפיע.
המשלחת מירושלים לא עזבה את הגליל, ובהזמנת ראש העיר, נסעו חבריה לטבריה וניסו לשכנע את יריביו של יוסף למרוד בו.
ליוסף נודע על כך והוא הציב בטבריה מרגלים שיודיעו לו את מה שמדובר בעיר.
למחרת התאספו תושבי טבריה בבית הכנסת הגדול בעיר.
יונתן, ראש המשלחת הירושלמית, חשש לדבר בגלוי נגד יוסף ואמר רק כי לטבריה "נחוץ מפקד מעולה".
ראש העיר, לעומתו, פנה אל התושבים ואמר שמוטב להם להישמע לראשי המשלחת.
דבריו קיבלו את תמיכתו של יוסטוס אך נותרו ללא הסכמת הנאספים והמשלחת דחתה את האספה למחרת.
בבוקר הגיע יוסף לטבריה והאספה בבית הכנסת כבר בעיצומה.
יונתן וחבריו האשימו אותו בכך שחי חיי מותרות ולא הקל את סבל המלחמה של העם והציגו ארבעה מכתבים שנכתבו אליהם מתושבים בגבולות הגליל, שמבקשים עזרה כנגד התקפה רומית שעתידה להתרחש כעבור יומיים.
התושבים האמינו לתוכן המכתבים והחלו להפציר ביוסף שיצא לעזרתם.
בתגובה לכך, הציע יוסף לחלק את הצבא ל-5 חלקים ולשים בראש כל אחד מהם את אחד מראשי המשלחת, מאחר שמהמכתבים משתמע כי הרומאים מתכוונים לתקוף בארבעה מקומות שונים.
אחד מראשי המשלחת הציע להמון שלמחרת יכריזו יום תענית, יום שבו אסור גם לחגור נשק.
יוסף הסכים לכך וראשי המשלחת הודיעו ליוחנן להגיע בבוקר עם חייליו.
למחרת בבוקר, התכונן יוסף להתנפלות.
הוא לבש שריון וחגר חרב תחת מעילו והורה לשניים משומרי ראשו לבוא איתו ולהסתיר חרבות קצרות תחת בגדיהם.
כאשר הגיע לבית הכנסת, חיכה לו ראש העיר בשעריו והתיר רק לכמה מידידיו להיכנס איתו פנימה.
בעוד הם מתכוננים לתפילה, החל ראש העיר להתעמת עם יוסף על ענייני כספי הציבור וראשי המשלחת הצטרפו אליו.
העם החל להתקומם כנגד טענות חברי המשלחת ויוסף החליט לנצל זאת והודיע כי אם עשה שימוש שלא כדין בכספי ציבור, ישיב את הסכום מכספו הפרטי.
דברים אלה שכנעו את הנוכחים כי חברי המשלחת שונאים את יוסף "שנאת חינם" והחלה מהומה.
ראש העיר ניסה לפזר את האנשים לביתם אך הם סירבו לעזוב ואז הגיע שליח והודיע לראש העיר שיוחנן הגיע עם צבאו.
לשמע הידיעה, ניצלו ראשי המשלחת את ההזדמנות והדגישו בפני תושבי טבריה כי לא מדובר בכספים: "לא בגללם בן מוות הוא יוסף, אפס בגלל שאיפתו לשלטון עריץ ועל תפסו את השלטון בהוליכו שולל בדבריו את המוני הגליל".
בדברים אלה הרימו יד על יוסף כדי להורגו, אך אז שלפו חבריו של יוסף את חרבותיהם ואיימו על התוקפים שיכו בהם אם לא יעזבו אותו.
האנשים סביב הרימו אבנים וחפצים כדי לרגום את יונתן ויוסף חולץ מהמקום.
כדי לא להיתקל ביוחנן וחייליו, הלך דרך רחוב צר, ברח לכנרת, עלה על סירה והגיע למגדל.
כעבור מספר ימים שבו שליחיו של יוסף מירושלים והביאו איתם מכתבים בהם אישרו נכבדי ירושלים את שלטונו בגליל ופקדו על המשלחת מירושלים לחזור.
יוסף מיהר לשלוח את המכתב לראשי המשלחת, אולם אלה החליטו בעצת יוחנן ששניים מראשי המשלחת, יונתן וחנניה, יחזרו לירושלים ויאשימו שם את יוסף במעשים לא ישרים ובאיום עליהם.
אנשי טבריה החלו לבצר את החומות והורו לתושבים להצטייד בנשק.
בדרכם מטבריה אל הכפר דברת, נעצרו יונתן וחבריו בחצות הלילה על ידי משמרותיו של יוסף.
הם פורקו מנשקם והוחזקו כבולים באזיקים.
כעבור יומיים שלח יוסף שליחים לאנשי טבריה בהצעה שיפרקו את נשקם, אך נענה בקללות.
כדי להימנע ממלחמת אחים, לטענתו, החליט להשתמש בתחבולה כדי להוציא את חברי המשלחת מטבריה.
הוא הורה לאלפים מחייליו להסתתר בכפרים מסביב ולהמתין במארב.
יוסף עצמו חנה מול העיר ואנשי טבריה יצאו אליו בהמוניהם בקללות.
מתוך צחוק, הם העמידו מיטת מת, התייצבו מסביב לה והספידו אותו.
יוסף דרש ששני ראשי המשלחת שנותרו בטבריה, יועזר ושמעון, יצאו מהעיר והציע להם לחלוק איתם את השלטון בגליל.
רק שמעון, הצעיר, התפתה לצאת.
יוסף תפס אותו ופקד על חייליו להסתער על העיר.
אנשי טבריה עמדו לנצח, עד שחייליו של יוסף שנשלחו דרך הים, העלו באש את הבית הראשון שתפסו, מה שגרם לאנשי טבריה לחשוב שעירם נכבשה והם נכנעו.
למחרת אסף יוסף את ראשי העיר באצטדיון, דרש מהם את שמות האשמים במרד, ואלה נלקחו כבולים ליודפת.
את ארבעת ראשי המשלחת שלח בחזרה לירושלים.
אנשי טבריה ביקשו מיוסף שיוחזר להם שלל שנלקח על ידי חייליו.
הוא ציווה על אנשיו שאם יש בידיהם ביזה, יביאו אותה אל המגרש, אולם אף אחד לא נענה.
כאשר ראה את אחד מחייליו לבוש בבגד יקר מן הרגיל, העניש אותו במלקות והזהיר את האחרים שייענשו באופן חמור יותר אם לא יביאו את מה שבזזו.
אז הובאו חפצים רבים וכל אחד מהתושבים קיבל בחזרה את הדברים שזיהה כשלו.
לאחר שלקח לידיו את השלטון בטבריה, חקר מי הם האנשים תומכי יוחנן והבטיח להם שאם ינטשו את יוחנן - יסלח להם, אך גם הציב להם אולטימטום: אם לא יפרקו את נשקם - ישרוף את בתיהם ויחרים את רכושם.
אלפי אנשים, לטענתו, נענו לקריאה ופרקו את נשקם.
תושבי ציפורי שלחו שליחים אל נציב סוריה קסטיוס גאלוס, וביקשו שיבוא ויציב חיל משמר רומאי בעיר.
יוסף שמע על כך ומיהר לכבוש אותה.
לדבריו, תושבי הגליל שנאו את ציפורי וחייליו החליטו לפרוע בתושביה.
הם שדדו ושרפו את הבתים הריקים, לאחר שיושביהם ברחו אל המצודה.
יוסף טוען כי ניסה לעצור בעדם וטען כנגדם כי אין לעשות דבר כזה "לאחיהם בני עמם", אך הם התעלמו מדבריו.
כדי להפסיק את הפרעות "ולהציל את העיר", ציווה להפיץ שמועה שהרומאים פלשו אליה מצדה השני ונהג בעצמו כאילו הוא מאמין לה.
כששמעו זאת הפורעים, עזבו את השלל ונמלטו אחרי מפקדם.
יוסף נכשל בשכנוע תושבי ציפורי לחזור בהם מנטישתם את המרד והם שוב שלחו שליחים אל קסטיוס גאלוס, שהפעם נענה לבקשתם ושלח חיל פרשים ורגלים, שהוכנס בלילה אל תוך העיר.
יוסף יצא עם חייליו והסתער על העיר, ולמרות ביצוריה שהוכנו במקור נגד הרומאים, הצליחו חייליו לכבוש חלק גדול ממנה, אך נסוגו בשל חוסר התמצאות בתוכה.
הקרב עם הפרשים הרומיים עבר למישור שמחוץ לה ובסופו נחל צבא יוסף מפלה.
חיל פרשים ורגלים של אגריפס, תחת פיקודו של סולא, מפקד שומרי ראשו של המלך, חסם באזור יוליאס בקרבת נהר הירדן את הדרכים אל סלבקיה וגמלא שבגולן.
יוסף יצא אליו ולאחר שהכין לו מארב, ניצח את צבאו של המלך, שחייליו ברחו מהמקום.
סוסו של יוסף נפל באזור ביצתי והשליך אותו ארצה.
הוא נפצע בכתפו ונלקח לכפר נחום.
הוא נשאר שם במשך כל היום, קודח מחום, ובעצת רופאיו הובא למגדל.
כוחות הצבא ששלח אספסיאנוס לעזרת ציפורי בפיקודו של הטריבון פלקידוס פשטו על הגליל והביאו להימלטותם של הלוחמים היהודים אל ערי המבצר.
לכן, החליט פלקידוס לנסות לכבוש את יודפת, אחד מ"משגבי הארץ" אותם ביצר יוסף מבעוד מועד, שהייתה לאחת הערים הבצורות ביותר בגליל.
לאחר כישלונו של פלקידוס בכיבוש העיר, הגיע אספסיאנוס עם חילו אל הגליל.
בהלת תושבי הגליל דבקה גם בלוחמים של יוסף, שחנה אז בעיר גריס, לא רחוק מציפורי.
עוד לפני שראו את צבאו של אספסיאנוס בעיניהם, רוב חייליו של יוסף ברחו מהמקום.
לטענתו, חשש מאוד לגורל המלחמה כולה ולכן החליט גם הוא לברוח עם החיילים שנשארו איתו, לטבריה.
הגעתו של יוסף לטבריה עוררה חרדה גדולה בקרב התושבים, שהבינו כי מפקד הגליל נואש מתקוותו לנצח במלחמה.
הוא כתב מכתב לראשי הממשלה בירושלים, בו תיאר להם את המצב החמור, ודרש לקבל תשובה מהירה אם הם בוחרים להגיע להסכם עם הרומאים, או שאם הם מחליטים להמשיך את המלחמה ישלחו לו תגבורת צבאית רצינית.
אספסיאנוס היה להוט להחריב את יודפת, מכיוון שנודע לו שרוב המורדים נמלטו אליה ומתבצרים בה.
כיבוש יודפת הבצורה היה יכול לגרום לרפיון ידיים אצל כל המורדים בגליל ואולי אף לדכא את המרד כולו.
ביום כ"א באייר עזב יוסף את טבריה והגיע אל יודפת, כדי לפקד עליה בזמן המצור.
בארבעת הימים הראשונים למצור, ירו הרומאים על העיר במטרה להשעין סולמות על החומה ולטפס בהם, ויוסף, שחשש שהעיר תיכבש, יצא עם "המון היהודים" בגיחות אל מחוץ לחומה להתקפות שהדפו את הרומאים ממנה שוב ושוב.
הרומאים החליטו לשפוך סוללת מצור מול החומה, וכשזו הגיעה כמעט עד לגובה השיניות שלה, החל יוסף במבצע להגבהתה וביצורה.
ההגבהה עודדה את היהודים לחדש את הגיחות, שהביאו את אספסיאנוס להפסיק את הלחימה ולהמשיך במצור עד להתשתם או הרעבתם של מגני העיר.
לנצורים היה מספיק מזון אך הם סבלו ממחסור במים, מכיוון שהמצור היה בקיץ ובתוך העיר לא היה מעיין.
יוסף הנהיג חלוקת מים במשורה כבר מתחילת המצור, אבל הצמצום בחלוקת המים דיכא את רוחם של היהודים והרומאים ידעו זאת.
משום כך פתח במלחמה פסיכולוגית.
הוא ציווה על אנשיו לטבול את בגדיהם במים ולתלות אותם על מעקה החומה, כדי שהרומאים יראו מים נוזלים לאורכה ויתייאשו מתקוותם לכבוש את העיר בעזרת המחסור, ואכן יאוש זה גרם לאספסיאנוס לשוב ללחימה.
לאחר שהרומאים גילו שהיהודים שולחים מכתבים ומקבלים מזון דרך נקיק שהגישה אליו קשה מאוד, הם סגרו עליו, ויוסף הבין אז כי העיר לא תוכל להחזיק מעמד לאורך זמן ועליו להימלט ממנה.
הוא תכנן לעזוב את העיר כדי לאסוף אנשים מכפרי הגליל ולהסיט את הרומאים מיודפת למלחמה חדשה, אך תושבי העיר הניאו אותו מהמעשה והוא החליט להישאר.
מתוך ייאוש כללי, יצא עם לוחמיו, פרץ למחנה הרומאי ותקף את מקימי הסוללה.
גיחות אלו נמשכו מדי יום במשך ימים רבים.
כאשר התקרבה הסוללה לחומה, הביאו אליה את איל הברזל, שבמהלומותיו החוזרות באותה נקודה, עמד למוטט את החומה.
יוסף ציווה אז למלא שקים במוץ ולשלשל אותם אל המקום בו נגח האיל, כדי להפחית מעוצמת הנגיחה.
פעולה זו עכבה את הרומאים, אך אלה נקטו בתחבולה נגדית: הם קשרו מגלים לקצותיהם של מוטות ארוכים ובעזרתם חתכו את החבלים הנושאים את השקים.
"כמוצא אחרון", פנה יוסף לשימוש באש.
לוחמיו פרצו החוצה ושרפו את המכונות של הרומאים.
אולם אלה הקימו מחדש את איל הברזל והמשיכו בניגוח החומה עד שנפרצה לפנות בוקר.
בזמן שאספסיאנוס התכונן להסתער על העיר בכ' בסיוון, הפקיד יוסף את החזקים שבלוחמיו על פרצות החומה ואילו את הזקנים והמותשים שלח לשמור על יתר חלקיה.
בראש כל קבוצה שהופקדה על הפרצות, הציב 6 אנשים שעלו בגורל, והוא ביניהם.
הוא הורה להם לאטום את אוזניהם כדי שלא ייבהלו מקול תרועת הלגיונות, לכרוע על הברכיים ולכסות עצמם במגניהם נגד החצים ואבני הקלע, לסגת מעט לאחור עד שיתרוקנו אשפות החצים ולהתכונן לרגע בו יטילו הרומאים את מתקני העלייה - אז צריכים הם להסתער על החיילים הרומאים בעודם על הגשרים שלהם.
מראה הצבא המכתר את העיר הטיל אימה על הנשים והילדים.
יוסף חשש שהצעקות והבכי ירפו את לב הלוחמים וציווה לסגור את הנשים בבתיהן ולהשתיקן באיומים.
כשהחלה ההסתערות הרומאית, נהגו הלוחמים היהודים לפי ההוראות שקיבלו, אולם לאחר זמן מה נחלשו.
החיילים הרומאים הצטופפו עתה תחת מגניהם כגוש אחד במבנה "צב", ויוסף פקד לשפוך עליהם שמן רותח, שהפיץ אותם מעל החומה והפיל אותם מהגשרים.
ביום ה-47 למצור, התרוממה הסוללה הרומאית מעל לחומת העיר.
באשמורת הלילה האחרונה, עלו החיילים הרומאים על החומה, שחטו את השומרים הישנים ונכנסו אל העיר.
הם כבשו אותה ולאחר מכן הרגו את המסתתרים במחילות ובמערות.
אספסיאנוס ציווה להרוס את העיר עד היסוד ולשרוף את מצודותיה.
יודפת נפלה בא' בתמוז (20 ביולי 67).
עם נפילת העיר, ירד יוסף אל "בור עמוק המחובר אל מערה רחבת-ידיים", הנסתרת מעיני העומד למעלה, ובה מצא 40 מנכבדי העיר, שהסתתרו במקום עם מלאי מזון המספיק לימים רבים.
במשך היום נשאר יוסף במערה, אך בלילה עלה ממנה וחיפש לו דרך מילוט, וכאשר נוכח לראות שהרומאים הציבו משמרות בכל מקום, שב אל המערה.
ביום השלישי להסתתרותם, אשה שנתפסה גילתה לרומאים את המקום ואספסיאנוס שלח למערה שני טריבונים צבאיים כדי לשכנע את יוסף להיכנע.
לאחר שנכשלו במשימתם, מאחר שיוסף פחד כי "הרומאים יעשו בו שפטים", שלח אספסיאנוס טריבון שלישי - ניקנור - שהיה ידידו של יוסף.
יוסף שמע את קולו של חברו על רקע קולותיהם הזועמים של אנשי הצבא שרצו לשלוח אש במערה אך הדבר נאסר עליהם, והחליט להיכנע.
בתגובה לכך, הקיפו אותו האנשים במערה, הטיחו בו שהפך את עורו ואיימו עליו ברצח אם יבחר להסגיר את עצמו.
הם טענו שעליהם למות בחרבם ולא להיכנע והציבו לו אולטימטום: עליו למות בכבוד או שימות מידיהם.
יוסף ניסה לשכנע אותם שאל להם לשלוח יד בנפשם, אולם האנשים כעסו עליו מאוד וקיללו אותו על פחדנותו.
הם הקיפו אותו בחרבות שלופות ואיימו להכותו.
אז פנה אליהם יוסף בהצעה: אם החליטו להתאבד, יטילו פור ביניהם הקובע את סדר הריגתם (שיטה שנודעה לאחר מכן כבעיית יוספוס), כאשר כל פעם מי שעולה בגורל יומת על ידי חברו הבא אחריו.
בדרך זו לא יצטרך אף אחד להרוג את עצמו ולא יוכל להתחרט לאחר מות חברו.
האנשים הסכימו להצעה ומעשה ההתאבדות יצא לפועל, ובסופו נשאר יוסף אחרון יחד עם אדם נוסף.
מכיוון שלא רצה למות "וגם לא לטמא את ידו בדם אחים", שכנע את חברו שלא להתאבד ולמסור את עצמם לרומאים על מנת להציל את חייהם.
יוסף בן מתתיהו הובל על ידי ניקנור אל אספסיאנוס דרך ההמון הרומאי, שנדחק לראות מקרוב את המפקד היהודי.
אספסיאנוס ציווה לשים עליו "משמר חזק" והחליט לשלוח אותו אל נירון קיסר.
כאשר שמע זאת יוסף, ביקש שיודיעו לאספסיאנוס כי יש לו סוד לספר לו ביחידות.
בנוכחות טיטוס ושניים מחבריו של המצביא, ניבא יוסף לאספסיאנוס נבואה, שנזכרה גם אצל ההיסטוריונים הרומאים סויטוניוס ודיו קסיוס:
ה"נבואה" המחמיאה הייתה עלולה להיחשב לבגידה בקיסר השליט באותו הזמן, אך כנראה הצילה את חייו, שכן הרומאים נהגו לצלוב את ראשי המורדים למען יראו וייראו.
יוסף בן מתתיהו מספר כי אספסיאנוס לא שחרר אותו ממאסרו, "אך נתן לו בגדי־כבוד והעניק לו דברי־חפץ שונים בעין יפה והאיר לו את פניו מן היום ההוא והלאה".
יוסף הוחזק כשבוי מלחמה וטוען כי אספסיאנוס וטיטוס שמו עליו משמר ואילצו אותו "לשבת בקרבם תמיד", כאשר בתחילה היה "אסור באזיקים".
כאשר הגיע אספסיאנוס לקיסריה, דרש ההמון היווני שיוסף יוצא להורג, אולם אספסיאנוס התעלם.
בשנת 69 נעשה אספסיאנוס קיסר רומא ונבואתו של יוסף התגשמה.
בעקבות זאת הורה אספסיאנוס לשחרר את יוסף מן המאסר ובפקודתו בותקה השלשלת שלו במכת גרזן.
לאחר שחרורו נסע עם אספסיאנוס לאלכסנדריה.
משם נשלח עם טיטוס בשנת 70 למצור על ירושלים והיה עד לדיכוי המרד.
עם טיטוס במצור על ירושלים
במקביל לעבודת המצור (לאחר כיבוש שתי החומות הראשונות), ניסה טיטוס גם לדבר על לבם של הלוחמים היהודים, ולצורך כך גם שלח את יוסף לדבר אליהם "בשפת אבותיהם", בתקוה שאולי יקשיבו לדברי יהודי בן עמם.
יוסף סבב את חומת העיר ובחר מקום ממנו יישמע קולו, אך גם כזה שבו לא יוכל לפגוע בו חץ, ופנה בנאום ארוך אל תושבי העיר - שבתוכם היו גם הוריו ואשתו - שיחוסו על נפשותיהם, על עיר אבותיהם ועל מקדשם, ויואילו להיכנע.
בנאומו דיבר על כך שהרומאים יצליחו לכבוש את העיר ואין טעם להתנגד כי "כל העולם עובד להם", וכן גם על הרעב בעיר, שהוא כ"אויב מבית".
בזמן "דברי התוכחות" שלו, רבים מהעומדים על החומה לעגו לו וקיללו אותו וכמה אף ירו לעברו חצים.
כשראה שנכשל בניסיונו לשכנעם, עבר לדבר על כך שכל הניצחונות בהיסטוריה של עם ישראל לא נעשו "בחרב ובזרוע" אלא על ידי אלוהים, שעל פי כל הסימנים נמצא לצד הרומאים, ובין הדוגמאות שהביא הייתה גם זו של צדקיהו, שנלחם במלך בבל "ולא שמע לנבואות ירמיהו...ועיניו ראו בחרבן העיר וההיכל".
יוסף הצליח לעורר את התושבים לברוח אל הרומאים, אולם לא הצליח לשכנע את המורדים, ששמרו על מוצאי העיר והרגו את הבורחים.
בין פעולות הענישה שנעשו נגד "אנשי המעלה בקרב העם" שהואשמו בנטייה לטובת הרומאים, הושיבו המורדים את הוריו של יוסף בבית כלא תחת שמירה.
באותו הזמן המשיך יוסף להקיף את החומה ולדבר אל תושבי העיר.
אבן שנזרקה לעברו פגעה בראשו והוא נפל ואיבד את הכרתו.
יהודים מן העיר מיהרו להגיח החוצה כדי לסחוב אותו לתוכה, אולם טיטוס שלח אנשי צבא להגן עליו.
אלה הרימו אותו מן הארץ, והמורדים שראו זאת "הריעו תרועת־ששון" כי חשבו שהצליחו להורגו.
אולם כעבור תקופה קצרה יוסף התאושש והמשיך לדבר אל העם.
לאחר כיבוש מצודת אנטוניה, בי"ז בתמוז - שבת קרבן התמיד, שוב שלח טיטוס לקרוא ליוסף וציווה עליו לדבר אל יוחנן מגוש חלב ולקרוא לו לצאת עם לוחמיו מבית המקדש ולהילחם מחוצה לעיר, כדי להימנע מחילול המקדש והחרבת ירושלים כולה, ובתמורה לכך יתיר את חידוש עבודת הזבחים.
יוסף בחר מקום שממנו ישמעו את קולו גם יתר היהודים המתבצרים וקרא את הדברים בעברית.
הוא הוסיף לכך תחינות אל יוחנן, שיציל את ירושלים, אולם אלו נענו על ידו בקללות.
יוסף פתח בתגובה בנאום תוכחה ובו הפציר ביוחנן לנהוג כמו יכניה מלך יהודה, שכאשר עלה עליו מלך בבל, מיהר לצאת אליו וללכת עם משפחתו לשבי, ובלבד שהעיר לא תיפול בידי האויב והוא יאלץ לראות את בית המקדש נשרף.
יוסף הבטיח ליוחנן, שאם ייכנע יקבל חנינה מהרומאים.