tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באוגוסט 1661 הזמין פוקה את המלך לטירתו המפוארת.
ששת אלפים המוזמנים סעדו את לבם בצלחות כסף וזהב.
המלך קינא בעושרו הרב של פוקה, ומינה את ז'אן-בטיסט קולבר לבחון את מקורות הכנסותיו.
קולבר דיווח למלך שהמדובר בשחיתות בקנה מידה לא יאומן.
משהצטברה עדות מכרעת בדבר מועל ידו של פוקה, ציווה המלך לעצרו (5 בספטמבר 1661).
נערך משפט שנמשך שלוש שנים.
מאדאם דה סבינייה, לה פונטן וידידים אחרים של פוקה עשו כמיטב יכולתם כדי להוכיח את חפותו, אך המסמכים שהתגלו בטירתו גרמו להרשעתו בדין.
הוא נידון לגלות ולהחרמת כל רכושו, אך המלך שינה זאת למאסר עולם.
ניקולה פוקה ישב בכלא 16 שנה במבצר פינרול בהרי האלפים בפיימונט (כיום בצפון איטליה), שם נפטר ב-1680.
ניקולא מישלן (צרפתית: Nicolas Michelin; נולד ב-26 בינואר 1955) הוא אדריכל ומתכנן ערים צרפתי.
מישלן, יליד פריז, למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי ואדריכלות בבית הספר לאדריכלות Paris-Conflans.
קיבל תעודת אדריכל DPLG בשנת 1980.
בשנת 2001 הקים משרד אדריכלים עצמאי לאדריכלות ותכנון ערים - ה-"ANMA".
המשרד זכה בפרס הצרפתי "סרגל הכסף" (צרפתית - Équerre d'Argent) על תכנון אולם הספורט המרכזי של העיר גרנובל בצרפת.
מאז ספטמבר 2000 הוא מכהן כמנהל בית הספר הגבוה לאדריכלות של ורסאי.
ניקולא פּוּסָן היה צייר צרפתי שפעל בעיקר ברומא ונחשב כאחד מגדולי האמנים של תקופת הבארוק.
פוסן נולד בסביבתה הכפרית של העיירה לֵז אַנְדֵלִי (Les Andelys) שבנורמנדי, לאב שהיה חייל בצבאו של אנרי הרביעי מלך צרפת.
מאז ימי ילדותו אהב את השדות ואת היערות, והחל לערוך רישומים בעיפרון.
קנטן וארן, שהיה צייר מקומי, הגיע ללז אנדלי כדי לקשט את הכנסייה, ופוסן הצעיר הפך לתלמידו.
אחרי שוארן עזב, ברח פוסן מביתו, והגיע לפריז כדי ללמוד אמנות.
בפריז חי חיי דלות אך העריץ את התחריטים שהיו העתקים של יצירות אמני הרנסאנס האיטלקיים.
כדי להתפרנס למחייתו צייר ציורים אחדים עבור הצייר פיליפ דה שאמפן, שעסק בדקורציה של ארמון לוקסמבורג בפריז.
ב-1622 פגש בג'ובאני באטיסטה מאריני האיטלקי, (משורר החצר של מארי דה מדיצ'י), שהזמין ממנו 15 איורים, מרביתם עבור מהדורה של המטמורפוזות של אובידיוס.
ב-1623 חזר מאריני לרומא והזמין את פוסן להגיע לשם בעקבותיו.
עם הגעתו של פוסן בשנת 1624 לרומא, המליץ מאריני עליו בפני הקרדינל פרנצ'סקו ברבריני, אחיינו של האפיפיור אורבנוס השמיני, שהיה אספן ופטרון אמנות ידוע.
הקרדינל ברבריני הזמין מפוסן שני ציורים: "חורבן בית המקדש ובזיזתו" (1625–1626) ו"מות גרמאניקוס".
שני הציורים האלה נשלחו זמן לא רב אחר כך לצרפת, כמתנה לקרדינל רישלייה, האיש החזק בחצרו של לואי השלושה עשר, דבר שפרסם את שמו של פוסן בבית המלוכה הצרפתי.
אולם, לאחר מותו הפתאומי של מאריני, פוסן, שסבל מחוסר אמצעים, חלה ומצא מקום מקלט בביתו של אופה עוגות צרפתי, שאת בתו אנה מריה דוגה, אחותו של הצייר גספר דוגה, נשא ב-1629 לאישה.
בינתיים למד אופטיקה, גאומטריה ופרספקטיבה, ונעשה חבר בחוג של אמנים שהתנגדו לסגנון הבארוק של תקופתם, והציבו לעצמם כמטרה להתחקות אחרי האמנות העתיקה של יוון ורומא.
ב-1628 רכש פטרונים חדשים וצייר את "ניצחונה של פלורה" עבור הקרדינל אומודיאו.
בשנת 1638 לערך צייר את מה שנחשב בעיניי רבים כיצירת המופת הגדולה שלו, "גם בארקאדיה אני".
ב-1640 נתבקש פוסן על ידי המלך לואי השלושה עשר והקרדינל רישלייה לשוב לפריז כדי לפקח על הקישוטים שנעשו בארמון הלובר.
ב-1641 הוא מונה לצייר הראשי של המלך וקיבל מן המלך קיצבה שנתית, אך נתקל בקנאה מצדם של אמני פריז.
הוא צייר עבור רישלייה מספר ציורים וחזר לרומא ב-1643. הוא הקדיש את זמנו לציור של ציורים מיתולוגיים רבים ובהם: האביב ציור מסדרת ארבע העונות, "הלווייתו של פוקיון" (1648–1650), "אליעזר ורבקה" (1648), "משפט שלמה" (1649).
ניקולא פוסן צייר כ-400 ציורים, שמהן נשתמרו עד ימינו למעלה מ-300. הוא קנה בית ברומא (בסמוך לביתו של הצייר הצרפתי קלוד לורן), שם התגורר במשך יותר מעשרים שנה עד מותו ב-1665.
ניקולא פוסן (לצדו של קלוד לורן) נחשב כמייצג החשוב ביותר של הזרם הקלאסיציסטי באמנות הבארוק.
פוסן הוא דמות מרכזית בסיפור "יצירת המופת הנעלמה" מאת אונורה דה בלזק.
ניקולא מלבראנש היה איש כנסייה (ממסדר האוראטוריאנים) ופילוסוף צרפתי שהושפע מהתורה הקארטזית.
הוא מאבות האוקזיונליזם (תורת ההזדמנות).
אביו היה משריו של לואי השלושה עשר מלך צרפת, ואמו הייתה אחותו של המשנה למלך צרפת החדשה (קנדה של היום).
מלבראנש היה הצעיר מבין ילדיהם הרבים.
הוא סבל מחוליים רבים, ובכללם עמוד שדרה מעוות וחולשה של הריאות.
את חינוכו קיבל בבית בגלל מצב בריאותו הרעוע.
בגיל שש עשרה החל ללמוד פילוסופיה בקולז' דה לה מרשה (אנ') ואחר כך למד תאולוגיה בקולז' דה סורבון (שני הקולז'ים היו חלק מאוניברסיטת פריז).
בשנת 1660 עזב את האוניברסיטה והצטרף למסדר האוראטורי שחבריו אינם כבולים לנדרים כלשהם.
הוא הקדיש עצמו ללימוד היסטוריה כנסייתית, בלשנות, כתבי הקודש וכתבי אוגוסטינוס.
ב-14 בספטמבר 1664 הוסמך מלבראנש לכמורה.
באותה שנה נפל לידיו החיבור "מסכת על האדם" (Traité de l'homme) שהוצא מעזבונו של דקארט.
הדברים שמצא בחיבור זה שבו את ליבו, ומאז ואילך הקדיש את עצמו לפילוסופיה.
לאחר עשר שנים שבהן למד את כתבי דקארט, פרסם את עבודתו שלו "חקירת האמת" (Recherche de la vérité).
חיבור זה ואלו שבאו אחריו עוררו הדים רבים ומחלוקות רבות לא פחות.
מלבראנש (ובמקביל ובנפרד ארנולד חלינקס) ניסה להתמודד עם הבעיה הפסיכו-פיזית שהותיר אחריו דקארט, בדבר הקשר שבין עולם הרוח לעולם החומר.
מלבראנש שלל את פתרונו של דקארט, שמצא כביכול חיבור בין העולמות.
לפי מלבראנש, כל גוף חומרי באשר הוא מוגבל במרחב-זמן ונקשר רק עם גופים חומריים.
ובהתאמה, כל עצם רוחני באשר הוא מוגבל לפעולה בעולם הרוחני.
אין חיבור בין שני העולמות ללא האל.
אלוהים, שאינו מוגבל לעולם החומרי או הרוחני, הוא המחבר ביניהם.
כל פעולה בודדת בעולם החומרי היא הזדמנות עבור האל ליצור חיבור בין העולמות ולגרום לפעולה מקבילה בעולם הרוחני.
אלוהים הוא שאחראי על ההרמוניה ביקום, ומשום טובו הוא יפעל תמיד, בכל פעולה בודדת, לחיבור בין העולמות (חיבור הנראה לנו כתהליך של סיבה ותוצאה החוצה את שני העולמות).
פתרונו של מלבראנש לבעיה הפסיכו-פיזית (המקביל לפתרונו של ארנולד חלינקס) נקרא תורת ההזדמנות או האוקאזיונליזם.
כמו רוב המטאפיזיקאים של המאה ה-17, מלבראנש עסק גם במתמטיקה ובמדעי הטבע.
בשנת 1699 הוא התקבל כחבר של כבוד באקדמיה למדעים של צרפת.
מלבראנש הואשם בפנתאיזם על ידי מלומדים שזיהו דמיון בין כתביו לאלה של ברוך שפינוזה.
אולם הוא הכחיש זאת בתוקף וטען כי דעותיו היו ונותרו נאמנות לנצרות הקתולית.
מלבראנש בילה את חייו בתא שלו במנזר ושם כתב את ספריו.
שמו נישא למרחקים, וכל משכיל אירופאי שביקר בפריז הגיע לבקרו במנזר.
הוא מת בפריז ב-1715 לאחר ויכוח פילוסופי חריף ונרגש עם ג'ורג' ברקלי, שבא לבקרו במנזר.
ניקולא הקטן היא סדרת ספרי ילדים צרפתית, שנכתבה על ידי רנה גוסיני ואוירה בידי ז'אן-ז'אק סמפה.
סיפורי הסדרה, הכוללת חמישה ספרים, מתארים את קורות ילדותו המאושרת של ניקולא ואת מעלליו בבית הספר.
שני ספרים נוספים יצאו לאור לאחר מותו של גוסיני וכללו סיפורים נוספים (בשם: "סיפורים שלא ראו אור") המבוססים על כתבי ידו.
הספרים מתארים את ניקולא וחבריו בצרפת של שנות החמישים מנקודת מבט משועשעת על מעלליהם של ניקולא ובני כיתתו.
בין מעשיהם השובבים היו הפרעה לממלא מקום, התעללות במפקח בית הספר, ואפילו בשר בממשלה.
בין לבין ישנם מעללים בין החברים.
הספר מאופיין בכך שמתאר את דמותו של הילד הצרפתי הממוצע באותן שנים (לדוגמה: לחיצת יד עם חבר גם לאחר מכות, לקיחת תוספת קינוח רק כשיש אורחים ועוד).
עוד אחד מהמאפיינים הבולטים של הספר הוא שבסיפורים עצמם ניקולא משחק דמות משנית הצופה מן הצד בדברים והמספרת את הסיפור.
ניקולא: הדמות הראשית בסיפור, ילד צרפתי קטן בשנות החמישים בצרפת.
אף על פי שהוא הדמות הראשית - בספר הוא נראה כדמות משנית הצופה בצד מן המתרחש.
אלססט: חברו הטוב ביותר של ניקולא.
אלססט הוא שמן ואוהב מאוד לאכול.
אלססט כל כך שמן עד שהמורה אומרת ש"אם היה משקיע בלימודים את כמות האנרגיה שהוא משקיע באכילה, הוא היה התלמיד הטוב ביותר".
אוד: ילד אלים מאוד שאוהב להרביץ לחבריו, בעיקר באף.
ז'ופרואה: הילד העשיר ביותר בכיתה, שאוהב להשוויץ בכך.
ז'ופרואה הוא היחיד שאינו מפחד מאוד ולעיתים משלם על כך ביוקר.
רופוס אוהב לשרוק במשרוקית שאביו העניק לו.
רופוס נוהג לאיים על ילדים מהכיתה שאביו יכניס אותם לכלא, גם על מעשים קטנים וחסרי משמעות; כך למשל, איים על אלססט שהוא יכניס אותו לכלא מאחר שאכל פעם סבון.
אניאן: הילד החכם ביותר בכיתה.
לפי הספר אניאן הוא "הפוצי מוצי של המורה".
לאניאן אין הרבה חברים, הוא מרבה לבכות, ואף שילדי הכיתה רוצים להרביץ לו הם לא יכולים כי יש לו משקפיים.
קלוטר: התלמיד החלש ביותר בכיתה.
בכל פעם ששואלים אותו שאלה הוא מתחיל לבכות.
קלוטר הוא התלמיד היחיד בכיתה שיש לו טלוויזיה, ובין התלמידים המעטים שהם בעלי אופניים.
מקסן: הילד הגמיש והזריז ביותר בכיתה.
יואקים: חברו הטוב ביותר של מקסן.
יש לו אוסף מטבעות, בנוסף הוא בין התלמידים היחידים שיש להם אופניים.
חלומו הוא להתקבל לטור דה פרנס.
המורה: מורתם של ניקולא וחבריו.
מסיה ברודנאדב (ספאד הזקן / מר גוטמן): המורה המשגיח.
מסיה בלדור: שכנו של ניקולא.
הוא ואביו של ניקולא אוהבים לריב אחד עם השני.
מר מרק (או 'מרק חם'): שמו מסיה דובון.
הוא נוהג לומר תמיד שיסתכלו לו בעיניים, שהשומן צף בהם כמו במרק, ולכן זכה לכינוי מר מרק או מרק חם.
לרוב קשוח מאוד עם תלמידים.
אמו של ניקולא: אבא שלו
אביו של ניקולא: אמא שלו
הספר זכה להצלחה כבירה, תורגם לשלושים שפות, ונמכר במיליוני עותקים.
בשנת 2001 זכה הספר במקום הראשון בשאלון שנערך בקרב ילדי צרפת בקטגוריית "ספר הילדים הטוב ביותר" תוך שהוא עוקף את הספר הנסיך הקטן של הסופר אנטואן דה סנט-אכזופרי.
לספר יצאו עוד חמישה כרכים בשם: "ניקולא הקטן - סיפורים שלא ראו אור" שכלל סיפורים שלא נכנסו לספר המקורי.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "החברים של ניקולא", המבוסס על סיפוריו של ניקולא.
בשנת 2011 שודרה בישראל בערוץ הילדים סדרת האנימציה "ניקולא הקטן" המבוססת על ספריו של ניקולא.
בשנת 2022 הופק סרט אנימציה בשם "ניקולא הקטן: שמח עד הגג" העוקב אחר ידידותם של שני האמנים, גוסיני וסמפה, שיצרו את דמותו של ניקולא.
ניקולא סבסטיאן אנלקה הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדת החלוץ.
לאורך הקריירה שלו, במהלכה שיחק בקבוצות רבות, נבחר אנלקה פעמיים לנבחרת העונה בפרמייר ליג וזכה בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית ב-1999. הוא שיחק גם בנבחרת צרפת עד שנת 2010, עמה השתתף בשתי אליפויות אירופה.
בנערותו שיחק אנלקה במסגרת אקדמיית הכדורגל הצרפתית "קלייר פונטין".
ב-1995 הוא עבר לשחק במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל פריז סן-ז'רמן, וגילה יכולות כישרוניות כחלוץ.
הוא ערך מספר הופעות לסירוגין גם בקבוצה הבוגרת של פריז סן-ז'רמן.
בפברואר 1997 בגיל 17, הועבר אנלקה למועדון האנגלי ארסנל תמורת כחצי מיליון לירות שטרלינג, והחל לשחק תחת המאמן החדש ארסן ונגר.
את שערו הראשון במדי ארסנל הוא כבש בניצחון 3–2 על קבוצת מנצ'סטר יונייטד.
במהלך עונת קיבל אנלקה הופעות מועטות בארסנל, אך בעונת הוא הפך לשחקן קבע בקבוצה הבוגרת של המועדון, לאחר פציעתו הארוכה של איאן רייט.
אנלקה לקח חלק חשוב בזכייה של ארסנל ב"דאבל" - אליפות הפרמייר ליג וגביע ה-FA בעונה אחת, ואף כבש שער בניצחון 2–0 על ניוקאסל יונייטד בגמר הגביע.
בעונת הגיע אנלקה לשיאו במדי ארסנל, כאשר כבש 17 שערים ב-35 משחקי ליגה.
באותה עונה הוא זכה בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית, וכן נכלל בנבחרת העונה בפרמייר ליג.
על אף שנתלו באנלקה ציפיות רבות, ארסנל לא זכתה בעונה זו באף תואר, ולא הצליחה להגיע לשלב גבוה גם בליגת האלופות.
בסך הכול שיחק אנלקה 90 פעמים וכבש 28 שערים בכל המסגרות, בשלוש עונות בהן שיחק בארסנל.
בקיץ של 1999 הועבר אנלקה לקבוצת ריאל מדריד הספרדית, תמורת 22.3 מיליון לירות שטרלינג.
העברה זו רשמה את סכום השיא דאז של העברה בתולדות המועדון.
בתחילת דרכו בריאל מדריד הפגין אנלקה יכולת מרשימה, אך בהמשך התקשה להסתגל לקבוצה והסתכסך עם האוהדים, חבריו לקבוצה והמאמן החדש ויסנטה דל בוסקה.
הוא אף קיבל השעיה ל-45 ימים במהלך העונה, לאחר שסירב לקחת חלק באימון הקבוצה.
אנלקה הוחזר בסופו של דבר לסגל והחל להצטיין לקראת סיום העונה, כאשר היה חלק חשוב בזכייה של ריאל מדריד בליגת האלופות לעונת - הוא כבש שערים חשובים בשני משחקי חצי הגמר נגד באיירן מינכן, ופתח בהרכב במשחק הגמר מול ולנסיה.
אף על פי כן, הוא עזב את המועדון כבר לאחר עונה אחת.
חזרה לפריז, ומעבר בקבוצות רבות
בקיץ 2000 חזר אנלקה למועדון נעוריו, פריז סן-ז'רמן, תמורת סכום שהוערך ב-20 מיליון לירות שטרלינג, וחתם לראשונה על חוזה מקצועני במועדון.
בעונתו הראשונה בפריז, , הוא כבש שמונה שערים, ולא הגיע עם הקבוצה לאף הישג משמעותי.
במהלך העונה שלאחר מכן הוא כבש שני שערי ליגה בלבד ב-12 משחקים, עד שהושאל לליברפול בינואר 2002. הוא הבקיע ארבעה שערי ליגה בלבד באנגליה עד לסיום העונה, אך שערים אלה היו משמעותיים בזכייתה של ליברפול במקום השני בפרמייר ליג.
מאמן ליברפול ז'ראר הוייה לא הציע לאנלקה חוזה בסיום העונה.
אנלקה החליט להישאר בליגה האנגלית, ובפתיחת עונת הצטרף לקבוצת מנצ'סטר סיטי שאותה אימן קווין קיגן.
הסכום שבו נרכש על ידי הסיטי, 13 מיליון לירות שטרלינג, היה גם הוא שיא מועדון.
בעונה זו הוא כבש 13 שערים לזכות מנצ'סטר סיטי.
בעונת הוא המשיך את יכולתו הטובה כאשר כבש 16 שערים, מה שלא מנע את העונה החלשה של קבוצתו, שסיימה באזור התחתית של טבלת הפרמייר ליג.
לאחר שכבש שבעה שערים ב-19 משחקים במהלך חצי העונה שלאחר מכן במדי מנצ'סטר סיטי, עבר אנלקה בינואר 2005 לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית, תמורת 7 מיליון לירות שטרלינג.
כבר באותה עונה הוא סייע לפנרבחצ'ה לזכות באליפות ליגת העל הטורקית.
במהלך הקיץ של שנה זו היה אנלקה מועמד לחזור לקבוצות אנגליות, אך הוא החליט להישאר בפנרבחצ'ה גם בעונת , וכך חזר להשתתף בליגת האלופות.
בעונתו השנייה בפנרבחצ'ה הוא כבש עשרה שערים במסגרת הליגה, אך הקבוצה איבדה את האליפות בטורקיה לטובת גלאטסראיי.
באוגוסט 2006 חזר אנלקה פעם נוספת לכדורגל האנגלי, כאשר חתם בקבוצת בולטון וונדררס תמורת 8 מיליון לירות שטרלינג, שיא העברה בתולדות בולטון.
בעונת היה אנלקה הכובש המוביל של בולטון עם 11 שערי ליגה, וסייע לקבוצה לסיים במקום השביעי בפרמייר ליג, שהקנה לה השתתפות בסיבוב הראשון של גביע אופ"א.
במהלך עונה זו ובמהלך הקיץ של 2007 הביע אנלקה את רצונו לעבור לקבוצת פרמייר ליג בכירה, אך לאחר שכנועים לגבי עתידו בבולטון ממאמנו סמי לי, הוא חתם על חוזה חדש בבולטון עד לשנת 2011.
אנלקה פתח היטב את עונת , ועד לפגרת החורף כבש עשרה שערי ליגה ב-18 משחקים.
עם זאת, חצי העונה הייתה חלשה במיוחד עבור בולטון, שהתמקמה בתחתית הפרמייר ליג ונמצאה בסכנת ירידה לליגת המשנה.
בינואר 2008 נמכר אנלקה למועדון הצמרת צ'לסי תמורת 15 מיליון לירות שטרלינג.
צ'לסי הייתה זקוקה במיוחד לשירותיו באותו זמן, מאחר ששניים משחקני ההתקפה החשובים שלה, דידייה דרוגבה וסלומון קאלו, נעדרו בשל השתתפות בגביע אפריקה.
כבר בתחילת דרכו בצ'לסי הבקיע אנלקה שערים: שער נגד ויגאן את'לטיק בגביע ה-FA, ונגד פורטסמות' במסגרת הליגה.
אף על פי כן, הוא הפגין בהמשך יכולת מאכזבת, ולא כבש אף שער נוסף עבור צ'לסי עד לסיום העונה.
במשחק הגמר של ליגת האלופות באותה עונה, מול מנצ'סטר יונייטד, הפסידה צ'לסי בדו-קרב בעיטות עונשין.
אנלקה בעט את הפנדל המכריע, שנעצר על ידי אדווין ואן דר סאר.
את עונת פתח אנלקה בצורה מרשימה לאחר פציעתו של דרוגבה, והבקיע שערים רבים לזכות קבוצתו, שנאבקה על אליפות הפרמייר ליג.
אנלקה סיים את העונה עם 19 שערי ליגה, שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הפרמייר ליג, וכן נכלל בנבחרת העונה בליגה האנגלית.
הוא שותף בכל משחקיה של צ'לסי גם בליגת האלופות, וכבש שני שערים שסייעו לצ'לסי להגיע עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי ברצלונה.
בסך הכול הוא כבש 25 שערים בכל המסגרות.
בעונה הבאה, , כבש אנלקה 11 שערים במסגרת הפרמייר ליג ו-15 בכל המסגרות, וסייע לצ'לסי לזכות ב"דאבל" הראשון בתולדותיה של אליפות וגביע ה-FA.
בכך הפך אנלקה לאחד משלושה שחקנים שזכו באליפות הפרמייר ליג עם שתי קבוצות שונות, יחד עם הנינג ברג ואשלי קול.
לאחר שובו של דרוגבה מהשתתפות בגביע אפריקה שימש אנלקה בעיקר בתור קיצוני התומך בחלוץ ומשום כך עבר תקופה ארוכה ללא כיבושי שערים, אך כבש פעמיים בניצחון 8–0 על ויגאן את'לטיק שהבטיח לקבוצה את האליפות.
ב-1 בינואר 2012 חתם אנלקה בקבוצת שאנגחאי שנחווה הסינית, שם שיתף פעולה עם דידייה דרוגבה.
ב-26 בינואר 2013 הושאל אנלקה ליובנטוס האיטלקית, מקבוצתו שאנגחאי שנחווה, וזאת עד לתום העונה.
ב-4 ביולי 2013 חתם אנלקה בוסט ברומיץ' אלביון לשנה.
ב-28 בדצמבר "חגג" אנלקה הבקעת שער בתנועת "קנל" הנחשבת למחווה אנטישמית, ונענש בהשעייה ל-5 משחקים ובקנס בסך 80,000 שטרלינג.
בספטמבר 2014 חתם אנלקה במומבאי סיטי מליגת ה-ISL ההודית.
בעונתו השנייה במועדון מונה למאמן-שחקן.
בתום העונה הודיע אלנקה על פרישה ממשחק פעיל.
בצעירותו שיחק אנלקה בנבחרת צרפת עד גיל 20, והשתתף עמה באליפות העולם לנוער ב-1997. באפריל 1998 הוא החל לשחק בנבחרת הלאומית של צרפת, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת שוודיה.
את שערו הראשון הוא כבש במשחק מול נבחרת רוסיה במסגרת מוקדמות יורו 2000. אנלקה נכלל בסגל הנבחרת גם ליורו עצמו, שהיה הטורניר הנבחרות הגדול הראשון שלו.
להוציא משחק הגמר, הוא פתח בהרכב בכל משחקיה של צרפת ביורו, וסייע לה לזכות בטורניר.
אנלקה השתתף עם נבחרת צרפת גם בגביע הקונפדרציות ב-2001. הוא כבש שער אחד במסגרת שלב הבתים, נגד נבחרת קוריאה הדרומית, וזכה עם צרפת גם בטורניר זה.
על אף הפתיחה הטובה של הקריירה הבינלאומית שלו, אנלקה איבד בהמשך את מקומו בנבחרת, וכמעט שלא זומן לסגלה במשך כחמש שנים.
הסיבה העיקרית לכך הייתה חוסר הצלחתו לבסס את מקומו במועדון אחד, מה שפגע ביכולת המשחק שלו.
כאשר החלוץ ג'יבריל סיסה נפצע ולא יכול היה להשתתף במונדיאל 2006, הועדף סידני גובו על פני אנלקה בתור מחליפו של סיסה בסגל למונדיאל.
אנלקה הוחזר לסגל הנבחרת על ידי ריימונד דומאנק בתחילת משחקי מוקדמות יורו 2008. במהלך הקמפיין הוא כבש ארבעה שערים, כולל שערים בשני ניצחונות חשובים במיוחד -1–0 על ליטא במרץ 2007, ו-2–0 על אוקראינה ביוני אותה שנה.
הוא סייע לצרפת להעפיל ליורו, ונכלל בסגל הנבחרת גם לטורניר עצמו.
במהלך הטורניר הוא שותף בכל שלושת משחקיה של צרפת בשלב הבתים, ולא הצליח למנוע את הדחתה כבר בשלב זה.
בטורניר מונדיאל 2010 פתח אנלקה בשני המשחקים הראשונים של נבחרתו - תיקו מול אורוגוואי והפסד למקסיקו.
במהלך מחצית המשחק השני קילל את מאמנו דומאנק, ונופה מסגל הנבחרת באופן מיידי.
צרפת הודחה כבר בשלב הבתים, ולאחר הטורניר הושעה אנלקה על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית ל-18 משחקים בנבחרת.
אנלקה נשוי לכוריאוגרפית הבלגית ברברה טאוסיה, להם שני ילדים, קאיס וקאהיל.
בשנת 2004, אנלקה התאסלם במהלך שהותו באיחוד האמירויות הערביות ואימץ את השם בילאל עבדול-סלאם.
אנקלה סיפר לעיתונאים כי במהלך חודש הרמדאן קיים את מצוות הצום, אולם לאחר שנוכח להבין כי הוא נפצע בתדירות גבוהה יותר בימי הצום, החליט לוותר על קיום המצווה.
באוגוסט 2020 יצא סרט תיעודי בנטפליקס בשם "אנלקה: שנוי במחלוקת", הסוקר את הקריירה ובעיקר את התקריות ובעיות המשמעת בהן היה מעורב במהלכה.
מלך השערים של הפרמייר ליג: 2009
שחקן החודש בפרמייר ליג: פברואר 1998, נובמבר 2008
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית: 1999
הכדורגלן הצרפתי הצעיר של השנה: 1998
מלך השערים של אליפות העולם לקבוצות: 2000
ניקולא-סבסטיאן רוֹש המוכר כניקולא שאמפור היה סופר, משורר ופובליציסט צרפתי, שנודע כמחברם של אפיגרמות ובאפוריזמים השנונים שלו.
לאחר שנרדף בגלל דעותיו הפוליטיות בתקופת המהפכה הצרפתית שם קץ לחייו.
ניקולא-סבסטיאן רוש נולד בעיר קלרמון-פראן, בחבל אוברן שבצרפת.
למד בקולז' גראסן בפריז, הצטיין בלימודיו, זכה במלגה ואימץ לעצמו את השם שאמפור.
התפרנס מהוראה ומכתיבה מזדמנת, ובשל שנינותו והופעתו הנאה זכה לתשומת לב מצד אנשי החברה הגבוהה של פריז.
ב- 1764 כתב את הקומדיה "ההודית הצעירה" שזכתה להצלחה, ובעקבותיה כתב שורת מאמרים ושירים.
ב-1769 זכה בפרס האקדמיה הצרפתית עבור יצירתו "שיר הלל" שהקדיש למולייר.
ב-1770 כתב את הקומדיה "הסוחר מאיזמיר", וב-1774 זכה בפרס האקדמיה של מרסיי עבור יצירתו "שיר תהילה" שהקדיש לז'אן דה לה פונטן.
ב-1776 כתב את הטרגדיה "מוסטפא וזאנגיר" שהועלתה על הבמה בפונטנבלו בנוכחותם של המלך לואי השישה עשר ושל אשתו מארי אנטואנט.
המלך העניק לו קצבה שנתית והוא נתמנה למזכירו של לואי החמישי, ז'וזף דה בורבון-קונדה, שהיה מאנשי בית המלוכה.
אולם, ניקולא שאמפור שמאס עד מהרה בחיי חצר המלכות, התפטר מתפקידו ופרש לאוטיי שממערב לפריז.
בהשראת אמרותיהם של פרנסואה דה לה רושפוקו, של המרקיז דה וובנארג ושל וולטר, החל ניקולא שאמפור לכתוב שם את אמרותיו השנונות, וב-1781 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
ב-1783 פגש באונורה מירבו והפך למבקר חריף של הממשלה.
ב-1789 היה אחד מדובריה של המהפכה הצרפתית, כתב מנשרים, נשא נאומים ברחובותיה של פריז והיה מן הראשונים שנכנסו לבסטיליה ב-14 ביולי של אותה שנה.
שימש כמזכיר מועדון היעקובינים (1790–1791) וכתב מאמרים חוצבי להבות בזכות המהפכה בעיתון "מרקור דה פראנס" ובעיתונים אחרים.
אחרי הפיכת היעקובינים (10 באוגוסט 1792) התנגד לאנשי הקומונה הפריזאית, שבתמיכת היעקובינים ערכו טבח באסירים המלוכנים (2–3 בספטמבר של אותה שנה), ותמך בז'ירונדינים (רפובליקנים מתונים).
כתוצאה, נחשד בבגידה ותפקידו הפוליטי הגיע לקצו.
באוגוסט 1793 הושם במעצר ושוחרר כעבור ימים מספר.
אך בספטמבר של אותה שנה, משום שידע כי ימיו ספורים, ניסה להתאבד בירייה.
הוא נפצע באופן אנוש וסבל ייסורים נוראים עד מותו באפריל 1794.
יצירת המופת של ניקולא שאמפור "אמרות ומחשבות, דמויות ומעשיות" יצאה לאור שנה אחרי מותו.
ביצירתו זו הוא מביע בעיקר את אכזבתו מן החיים.
ניקולא גרנו היה מלחין צרפתי מראשית תקופת הרנסאנס.
גרנו כתב בכל הצורות המוזיקליות שהיו מקובלות בתקופתו והיה מקרה נדיר של מלחין מאריך-ימים, שלמד את אומנותו בשלהי המאה ה-14 אך עסק בה בעיקר בתקופת התגבשותם של סגנונות הרנסאנס.
הרשומות המוקדמות ביותר של גרנו מקורן בפריז, שם עבד תחילה בקתדרלת נוטרדאם.
עם מות אחיו קיבל את משרת הכומר בכנסיית סן ספולקר.
הוא התקדם במעלות ההירארכיה הכנסייתית בסן ספולקר ולבסוף עזב את פריז ועבר תחילה ללאון שבפיקרדיה ב-1403 ואחר לקמבריי ב-1408. ב-1409 התקבל לשירותו של הדוכס מברי כ"ממונה על הנערים", מורה למוזיקה ומשגיח על נערי המקהלה, בבורז'ה; בשנת 1412 החל את הקריירה שלו בחצר דוכסות בורגונדיה של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה.
ב-1419 חזר לקמבריי ומשנת 1425 עד 1427 עבד ברומא כממונה על נערי המקהלה בקאפלה של האפיפיור מרטינוס החמישי.
מעבודתו זו פרש לקמבריי, שם עבד בשנות ה-40' של המאה ה-15 עם גיום דופאי על שכתוב מלא של המוזיקה הליטורגית הפוליפונית של הקתדרלה.
הוא הלך לעולמו בקמבריי, אחרי חיים יוצאי-דופן באריכותם.
במוזיקה של גרנו ניכרים היבטים של נוהלי כתיבה הן מימי הביניים והן מראשית הרנסאנס.
המוזיקה החילונית שלו היא המעודכנת ביותר וכוללת דוגמאות מכל אחת מן הצורות הקבועות (formes fixes) שהיו מקובלות בימיו - הבלדה, הווירלאי והרונדו.
המלודיה נמצאת תמיד בקול העליון וכולם כתובים בשלושה קולות.
המוטטים של גרנו יוצאי דופן בשימוש שהם עושים בטכניקה איזותרמית, בדרך כלל בכל הקולות.
מכמה בחינות הם דומים למוטטים של גיום דופאי, מלבד בחומרת העיקרון האיזותרמי.
אחד מהם אפשר לתארך ל-1414, כיון שהוא מהלל את מתנגד האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה ונכתב כנראה במועד פתיחתה של מועצת קונסטאנץ.
גרנו כתב גם מיסות, אבל אף לא אחת מהן שרדה בשלמותה; רק קטע מן הגלוריה נשאר ולא די בו כדי לעמוד על הטכניקה הסגנונית שלו לסוג זה של יצירה.
ניקולא לואי דה לאקאי (צרפתית: Nicolas Louis de Lacaille; 15 במרץ 1713 – 21 במרץ 1762) היה אסטרונום צרפתי שחקר את שמי הדרום, מדד באופן מדויק את היקף כדור הארץ וערך טבלת ליקויי שמש וירח ל-1,800 שנים.
ניקולא לואי דה לאקאי נולד ב-1713 ברומיני שבאזור הארדנים.
הוא התייתם מאביו בגיל צעיר, אך במימונו של דוכס בורבון, לואי אנרי, הוא למד תאולוגיה בקולג' של ליזיו (Lisieux) והוסמך ככומר קתולי.
לאחר הסמכתו הוא בחר להתמקד במדעים ותחת חסותו של האסטרונום ז'אק קאסיני (בנו של האסטרונום ג'ובאני דומניקו קאסיני) החל לעסוק בגאוגרפיה ובאסטרונומיה.
ב-1739 הוא מדד מחדש באמצעות טריאנגולציה את אורכה של מעלת קשת לאורך המרידיאן של פריז, על מנת לחשב את רדיוס כדור הארץ ואת היקפו.
בכך הוא חזר על מבצעו של ז'אן פיקאר מ-1670 תוך השגת דיוק רב יותר.
לציון ההישג של שניהם הוקמה בז'וביזי-סור-אורז' (Juvisy-sur-Orge) פירמידת הנצחה.
לאחר מכן קיבל לאקאי משרת פרופסור למתמטיקה בקולג' על שם מאזארן בפריז וב-1741 התקבל לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1750 הוא יצא למסע מחקר בדרום אפריקה, במהלכו הוא מיפה וקיטלג כ-10,000 כוכבים וכ-40 ערפיליות בשמי הדרום, הגדיר 14 קבוצות כוכבים חדשות וערך מדידות מדויקות של מיקומם בשמים של הירח, של נוגה ושל מאדים ועל ידי השוואה למדידות מאירופה חישב את המרחק אליהם באמצעות פרלקסה.
עם חזרתו לצרפת ב-1754 הוא זכה להתעניינות ציבורית רבה שגרמה לו ללחץ רב, הוא הסתגר בקולג', שם חלה בשיגדון ומת ב-1762. על שמו נקרא מכתש לאקאי על הירח ואסטרואיד 9135 שהתגלה ב-1960.
ניקולא באטום הוא כדורסלן צרפתי, המשחק בקבוצת לוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA.
משחק בעמדת הסמול פורוורד, אך יכול לשחק גם בעמדת הקלע.
באטום החל לשחק בקבוצת לה-מאן סארת בשנת 2006, ובשנה זו זכה עמה באליפות ליגת העל הצרפתית.
הוא זכה בתואר ה-MVP של טורניר אלברט שווייצר עד גיל 18 2006 שנערך במנהיים.
בשנת 2007 הוא סיים עם לה מאן במקום השני בליגת העל הצרפתית, וסיים את עונת עם ממוצעים של 3.4 נקודות, 2.5 ריבאונדים ו-0.5 אסיסטים ב-13 דקות למשחק.
בעונת באטום התגלה לעיני העולם, כאשר הציג יכולת מרשימה במשחקיה של לה מאן ביורוליג.
הוא קבע ממוצעים בליגה הצרפתית של 12.3 נקודות, 5 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים ב-28 דקות.
בעקבות יכולתו הטובה הוא נרשם לדראפט ה-NBA 2008 ונבחר במקום ה-25 על ידי יוסטון רוקטס, אשר מיד העבירה אותו לקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
בזמן שביתת שחקני ה-NBA בעונת , שיחק באטום בקבוצת נאנסי.
במהלך 7 עונותיו כשחקן הטרייל בלייזרס העפיל 5 פעמים לשלב הפלייאוף, ורשם ממוצעים של 11.2 נקודות, 5.1 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
לקראת עונת נשלח באטום בטרייד לשארלוט הורנטס, בתמורה לג'רלד הנדרסון ונואה וונלי.
בעונתו הראשונה בשארלוט הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 14.9 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-5.8 אסיסטים למשחק, ובסיומה חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-5 עונות נוספות עבור כ-120 מיליון דולר.
בעונת , לאחר 4 עונות כשחקן חמישייה בשארלוט, שותף ב-22 משחקים בלבד בשל פציעות שונות ויכולת ירודה, ותרם 3.6 נקודות למשחק בלבד.
בסיום העונה שוחרר מהקבוצה, על אף שנותרה שנה אחת בחוזהו.
ב-1 בדצמבר 2020 חתם באטום על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס.
באטום אמר בראיון ל"ערוץ הספורט" ב-7 בפברואר 2023 שהוא מאוד רוצה ללבוש את המדים הצהובים של מכבי תל אביב והמועדון מצפה שיגיע בשנים הקרובות לחזק את המועדון.
ב-31 באוקטובר 2023 הועבר בעסקת חבילה עבור ג'יימס הארדן, פי.
טאקר ופיליפ פטרושב לפילדלפיה 76'.
ד"ר ניקולא שפיריץ' (בסרבית: Никола Шпирић, נולד ב-4 בספטמבר 1956) הוא פוליטיקאי סרבי-בוסני ששימש כראש ממשלת בוסניה והרצגובינה בשנים 2007 עד 2012.
נולד בבוסניה והרצגובינה, אז חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
את השכלתו התיכונית והאקדמית רכש בסרייבו.
בשנים 1980–1992 היה מלמד באוניברסיטה המקומית.
בשנת 1992 עבר לאוניברסיטה בבאניה לוקה.
סיים עבודת תואר שלישי בשנת 1999.
בשנת 1997 נבחר לפרלמנט כנציג של המפלגה הדמוקרטית הסרבית.
ב-4 בינואר 2007 נבחר לעמוד בראשות ממשלת בוסניה והרצגובינה (הושבע לתפקיד ב-11 בינואר).
סיים את כהונתו ב-12 בינואר 2012 כאשר הוחלף על ידי ויאקוסלב בוואנדה.
ניקולא פרנצ'סקו היים (באיטלקית: Nicola Francesco Haym, 6 ביולי 1678 - 31 ביולי 1729) היה לבריתן אופרה, מלחין, מנהל תיאטרון ונגן.
היים זכור בעיקר הודות לטקסטים שעיבד ללבריות לאופרות של הנדל וג'ובאני בונונצ'יני.
להנדל כתב לבריות ל"יוליוס קיסר", "אוטונה", "פלביו", "טמרלאנו", "רודלינדה" ועוד.
אביו היה כנראה סבסטיאן היים, מוזיקאי ממוצא גרמני.
במשפחתו היו עוד כמה מוזיקאים, שנשארו כולם ברומא ועסקו שם בנגינה, אך כמעט לא פנו להלחנה.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל ניקולא היים כצ'לן באיטליה.
בשנים 1694 - 1700 עבד היים מדי פעם כצ'לן בשירותו של החשמן פייטרו אוטובוני ברומא וב-13 בספטמבר 1695 נרשם כחבר ב"איגוד המוזיקאים של סנטה צ'צ'יליה".
אוטובוני הזמין אצל היים את שתי האורטוריות היחידות שחיבר, היצירות המוקדמות ביותר שלו הידועות כיום.
בשנת 1701 נלווה אל הכנר הרומאי ניקולא קוזימי, שיצא ללונדון בהזמנת הדוכס מבדפורד ובחר בהיים לנגן איתו כצ'לן קונטינואו בתזמורת האקדמיה המלכותית למוזיקה; תוך זמן קצר היה היים לממונה על המוזיקה הקאמרית בחצר הדוכס השני מבדפורד.
וביסס את המוניטין המוזיקליים שלו בשני קבצים של טריו סונאטות בסגנון קורלי (אמסטרדם 1703-04) וקובץ של שבע קנטטות (1704), שרק אחת מהן שרדה.
הוא כתב את הלברית ל"קאמילה" של בונונצ'יני, יצירה ראשונית שזכתה להצלחה עצומה ותרמה רבות לביסוס מעמדה של האופרה האיטלקית בלונדון.
בתיאטרון דרורי ליין בוצעו בשנת 1705 אופרות בסגנון איטלקי, בעיקר באנגלית, והיים ליווה בנגינה בצ'לו את אשתו, הזמרת ג'ואנה לינצ'נהם וניהל את עסקיה.
בשנת 1722 היה למזכיר האקדמיה לשש העונות האחרונות שלה: בתקופה זו לא הסתפק בכתיבת הלבריות, אלא קיבל עליו גם את תפקיד מנהל הבמה.
לפני מותו בלונדון בשנת 1729 תכנן לסייע להנדל ולהיידגר להקים אקדמיה חדשה אחרי גוויעתה של האקדמיה הישנה.
בעשור הבא, כשהחל להתקבל בלונדון ביצוע אופרות איטלקיות בשפת המקור בלבד, סביר להניח שהיה זה הים שעיבד רבים מן הפסטיצ'וס (תערובת היצירות) שהכילו "אריות מזוודה" - אריות שזמרים לקחו עמם לביצוע במסעותיהם.
ידו של היים ניכרת בעיבודי המוזיקה לאריות האלה, אך שום מקור איננו מייחס לו בפירוש את המלאכה.
בשנת 1716 חיבר היים לפטרונו ג'יימס ברידג'ס, הארל מקארנאבון, קובץ של שישה מזמורים להרכב קאמרי מותאם במיוחד לתשעת המוזיקאים שעבדו בשירות הארל: שני נערים בקולות סופרן, בס, שני כנרים, אבובן, חלילן, צ'לן (היים) ונגן מקלדת.
הייתה זו יצירתו הגדולה האחרונה ומכאן ואילך התמקד במחקר ובכתיבה.
היים היה נומיסמטיסט והספר שכתב בשנים 1719-20, Del tesoro britannico parte prima, היה הראשון שנכתב על מטבעות עתיקים בשפה האנגלית.
ניקולא לוגרושינו (באיטלקית: Nicola Logroscino; 1698 – סביבות 1764) היה מלחין איטלקי בתקופת הבארוק.
לוגרושינו נולד בביטונטו (בארי) והיה תלמידו של פרנצ'סקו דוראנטה.
ב-1738 עבד בצוותא עם לאונרדו לאו ואחרים בהפקה החפוזה של "דמטריו"; בסתיו של אותה שנה הפיק אופרה קומית, L'inganno per inganno, הראשונה בשורה ארוכה של אופרות קומיות, שהצלחתן זיכתה אותו בשם "אליל האופרה בופה" ("il Dio dell' opera buffa").
הוא יצא לפאלרמו, כנראה בשנת 1747, כמורה לקונטרפונקט; כמלחין אופרות הוא מוזכר בפעם האחרונה בשנת 1760 ומשערים שהלך לעולמו בסביבות 1763.
ללוגרושינו מיוחסת המצאת הפינאלה האופראי הקונצרטי, אבל עד כמה שאפשר לראות מן הפרטיטורה של "גוברנאלורה" והקטעים הספורים שנותרו מאופרות אחרות, אין אות לכך שפרקי הפינאלה שלו מתקדמים במשהו לעומת אלה של לאו.
כהומוריסט מוזיקלי, לעומת זאת, הוא ראוי להיזכר ורשאי לתפוס את מקומו לצד רוסיני.
ניקולא פיזאנו (באיטלקית: Nicola Pisano; בין 1210–1220 – בין 1275–1287) היה פַסל ואדריכל איטלקי, הידוע בזכות הסגנון הרומי הקלסי של פסליו.
יש הרואים בו את ראשון הפסלים המודרניים.
שנת לידתו ומקום לידתו אינם ידועים בוודאות, וכך גם מקום ושנת פטירתו.
לדעת רוב החוקרים נולד בחבל פוליה שבדרום איטליה בין 1220 ל-1225 ונפטר בפיזה בין 1278 ל-1284.
עם עבודותיו הפיסוליות העיקריות נמנות דוכן ההטפה בבפטיסטריום של פיזה – 1260, דוכן ההטפה בדואומו של סיינה – 1268 ו"המזרקה הגדולה" בפרוג'ה – 1278. על עבודותיו כאדריכל המידע מצומצם, היות שכמעט כל המבנים המוזכרים על ידי וזארי לא שרדו.
בין תלמידיו היו בנו ג'ובאני פיזאנו, ארנולפו די קמביו, ופרה גוליאמו אגנלי.
הביוגרפיה של ניקולא פיזאנו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
ניקולא זיאדה (2 בדצמבר 1907 - 29 ביולי 2006) היה היסטוריון פלסטיני.
זיאדה נולד בדצמבר 1907 בדמשק למשפחה נוצרית אורתודוקסית.
הוריו עברו לדמשק מנצרת לצורך עבודת אביו, עבדו, במסילת הרכבת החיג'אזית.
אביו נפטר בשנת 1914 זיאדה היה צריך מגיל צעיר לעבוד כדי לפרנס את המשפחה.
בשנת 1924 סיים את לימודיו בסמינר למורים בירושלים ולימד בירושלים, תרשיחא ועכו עד לשנת 1935. באותה שנה זכה במלגה ללימודי היסטוריה בלונדון.
בשנת 1939 חזר לירושלים ולימד בה עד לשנת 1947. הוא חזר לבריטניה, לימד בקיימברידג' ובשנת 1950 סיים דוקטורט במכון ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1949 החל ללמד היסטוריה ערבית מודרנית באוניברסיטה האמריקאית ביירות, הוא התמנה לתפקיד ראש המחלקה להיסטוריה ופרש בשנת 1974. בין השנים 1962 ל-1963 היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד.
חיבר יותר מ-40 ספרים בנושאי היסטוריה, ספרות, דת ותרבות ערבית.
הוא היה נשוי למרגריט והיה אב לשני ילדים.
הוא נישא בשנת לאחר פטירתה בשנת 1974 אולם נישואיו השניים החזיקו מעמד זמן קצר בלבד.
הוא נפטר ביולי 2006 בביתו בביירות ונקבר בכנסיית סיידת אל-ניאח.
ניקולא אפר (צרפתית: Nicolas Appert; 17 בנובמבר 1749 - 1 ביוני 1841) היה קונדיטור צרפתי, ידוע כממציא צנצנות אטומות לאוויר לשימור מזון, ומכונה "אבי השימורים".
אפר נולד בעיר שאלון-אן-שמפאן, בירת חבל הארץ שמפאן-ארדן.
בנערותו עבד אפר במבשלת שיכר ויין אצל אביו, לאחר מכן התמחה בבישול במלון המלכותי בעיר הולדתו וב-1780 עבר לפריז ועבד כשף וקונדיטור.
ב-1785 נישא לאליזבת בנואה, לזוג היו חמישה ילדים.
ב-1795, החל לחקור דרכים לשימור מזון.
ב-1800 הוצע מטעם ממשלתו של נפוליאון פרס של 12,000 פרנק צרפתי למי שימציא דרך זולה ויעילה לשמר כמויות גדולות של מזון, לצורכי הצבא בהיותו במסעות.
ב-1804 פתח בפרבר של פריז בשם מאסי (Massy) חנות קטנה לשימור מזון וב-1809, לאחר 14 שנות מחקר, בא על שכרו כשהציג את המצאתו; שימור מזון בצנצנות זכוכית אטומות בשעם והרתחתם במים רותחים.
אפר שלח לצבאו של נפוליאון צנצנות ובהן עוף, נזיד בשר וירקות משומרים, וזכה בפרס הכספי.
באותה שנה פרסם את ספרו "אמנות שימור כל סוגי החיות והירקות למשך שנים" (L'Art De Conserver, pendant plusieurs années, Toutes les Substances Animales et Végétales), שהיה לספר הראשון שעסק בשיטות מודרניות לשימור מזון.
לאחר זכייתו בפרס, רשם אפר פטנט על המצאתו והפך את חנותו למפעל הראשון בעולם לשימור מזון, "לה מזון אפר" (La Maison Appert, בית אפר).
ב-1814 נשרף המפעל על ידי כוחות צבא פרוסיה ואוסטריה שפלשו לצרפת, במסגרת מהמלחמות הנפוליאוניות של הקואליציה האנטי צרפתית השישית.
בעקבות כך ירד אפר מנכסיו, אך המפעל עצמו שוקם והמשיך לפעול עד שנת 1933.
ב-1810 רשם פיטר דורנד פטנט בממלכה המאוחדת שהתבסס על התהליך של אפר, לשימור בפחיות ברזל יצוק אטומות לאוויר ולא בצנצנות הזכוכית מהמצאתו המקורית של אפר.
שנתיים לאחר מכן רכשו בריאן דונקין וג'ון הול האנגלים את שני הפטנטים והחלו בייצור שימורים.
עשור עבר, ושיטתו של אפר הגיעה גם לאמריקה.
אולם ייצור המוני של קופסאות שימורים החל רק בתחילת המאה ה-20, כשאחת הסיבות לכך היא שעד להמצאת פותחן השימורים נעשה שימוש בפטיש ואזמל לפתיחת הקופסאות.
ב-1841 מת אפר בפריז כשהוא חסר כל.
בכל שנה משנת 1942 מעניק המכון לטכנולוגיות מזון בשיקגו את "פרס ניקולא אפר" לציון הישגים בתחום טכנולוגיות המזון.
ב-1955 הנפיקה צרפת בול דואר לזכרו.
ב-1986 הוצב לוח לציון מקום הולדתו בעיר הולדתו שאלון אן-שמפאן, וב-1991 הוצב בעיר פסל ארד בדמותו של אפר, עבודתו של הפסל ז'אן רובר איפוסטגי, וב-1999 הוצב פסל נוסף במכון לטכנולוגיות מזון .
ב-2010 הכריז משרד התרבות הצרפתי על שנה זו כ"שנת ניקולא אפר" ובנסיכות מונקו הונפק בול לזכרו.
ניקולא גרימל (בצרפתית Nicolas Grimal; נולד ב-13 בנובמבר 1948) הוא אגיפטולוג צרפתי.
ניקולא נולד לפייר גרימל, היסטוריון קלאסי בשנת 1948. השלים תואר בלימודים קלאסיים בשנת 1971, ותואר דוקטור בשנת 1984. כהן כפרופסור בסורבון מ-1988 - 2000.
משנת 1989 עד 1999, הוא עמד בראש המכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית בקהיר.
מ-1990, הוא היה המנהל המדעי של המרכז הצרפתי-מצרי לחקר המקדשים של כרנך.
הוא החזיק בקתדרה לאגיפטולוגיה בקולז' דה פראנס משנת 2000.
1989 - פרס דיאן פוטייר-בואה הניתן לסופר על חיזוק קשרי צרפת-מצרים מטעם האקדמיה הצרפתית
ניקולא יוזגוף-אורבך (6 באוגוסט 1983 – 6 באוגוסט 2025) היה משורר, עיתונאי, חוקר, דוקטור לדמוגרפיה, גאוגרפיה וספרות וחבר סגל במכללה האקדמית צפת ובמכללה האקדמית לחברה ואומנויות בנתניה.
ניקולא יוזגוף-אורבך גדל במשפחה חרדית בצפת תחת השם יעקב יוזגוף.
החל לכתוב שירה בגיל 12. בגיל 15 יצא בשאלה ויצא מהארון כהומוסקסואל, ובגיל 16 שינה את שמו מיעקב לניקולא.
בגיל 17 (2002) פרסם את ספר שיריו הראשון "ילדי הלילה" (הוצאת סער) וכעבור שנה (2003) פרסם את ספרו "מותה של ילדות" (הוצאת ברקאי-צ'ריקובר).
בראיונות שהעניק באותה שנה לעיתון "זמן ירושלים" ולשמוליק טיאר בתוכניתו "טיאר ברשת" קבע אורבך כי על הקהילה הגאה לפעול להקמת אוטונומיה טריטוריאלית להומואים וללסביות בחבל סדום.
בין השנים 2002–2004 שימש ככתב וכעורך תרבות בירחוני הקהילה הגאה "הקשת" ו"Top Magazine".
בשנת 2004 שימש אורבך לצד איציק דוידוביץ' כעורכו של הצהובון "ג'ורה" שנסגר טרם צאת גיליונו הראשון, וכן שימש כעורך בפועל של המקומון הגלילי "חשיפה לצפון".
בשנת 2010 פרסם אורבך את ספר שיריו "יהודי ערבי" (הוצאת גוונים).
בספר הובעה ביקורתו החריפה של המשורר על יחס הממסד כלפי מיעוטים וכן כלפי התבניות המגדריות הרווחות כיום בחברה הישראלית המגבילות לטענתו את חירות האדם.
למן שנת 2010 שימש אורבך כמבקר שירה בירחון לספרות ותרבות, עיתון 77, בו פרסם מאמרי ביקורת שירה רבים וכן מבחר משיריו.
שירים נוספים מפרי עטו פורסמו בכתבי עת רבים ובהם: "שבו", "עמדה", "ליריקה", "פועם", "הכיוון מזרח", "הפנקס", המוסך (כתב עת),"יהי"-כתב עת פואטי-פוליטי, גרנטה, "מאזנים", יקוד, קפל, יקום תרבות ו"ביטאון שירה" וכן במדור הספרות בעיתון "הארץ" ובעיתון מעריב.
בשנת 2015 התפרסם ספרו, "מבוא לדמוגרפיה ישראלית", בהוצאת "גוונים".
יוזגוף-אורבך היה בוגר החוגים לתולדות עם ישראל ולגאוגרפיה ולימודי הסביבה (2007) מטעם אוניברסיטת חיפה ובעל תעודת הוראה מטעם מכללת גורדון לחינוך.
עבודת הדוקטורט של יוזגוף אורבך (2012) בחנה את מאפייניה הדמוגרפים והגיאו-קהילתיים של התנועה הרפורמית בישראל.
בשנת 2015 התמנה אורבך לחבר בסגל בכיר במכללה האקדמית צפת.
בשנת 2017 השלים יוזגוף-אורבך עבודת דוקטורט נוספת בספרות כללית שבחנה בכלים כמותיים, סוציולוגים וספרותיים את גן העצמאות בספרות העברית.
אורבך השתמש בדוקטורט במונחים מן התאוריה של מיכאיל בכטין, כמו "כרונוטופ" .
במחקריו האקדמיים עסק אורבך ביחסי הגומלין שבין הספרות לגאוגרפיה, בחברה היהודית באירופה במוצאי המאה הי"ט ובדמוגרפיה של מיעוטים דתיים.
שימש עמית מחקר במוסד הרצל לחקר הציונות.
היה נשוי לבוריס, התגורר בתל אביב.
נפטר מדום לב ב-6 באוגוסט 2025, ביום הולדתו ה-42. נקבר בבית העלמין החדש בצפת.
איש התרבות אלי אשד ספד לו.
ילדי הלילה (תל אביב : סער, 2002) <חתום: אוראל אורבך>
מותה של ילדות (ראשון לציון : ברקאי ספרים, 2003) <חתום: אוראל י.
יהודי ערבי: שירים (תל אביב : גוונים, תש"ע 2010)
עורך: יובל גלעד, הוצאת עמדה-כרמל 2019.
In Dürrem Land אוסף משיריו בתרגום לגרמנית.
לי כהנר, ניקולא יוזגוף אורבך וארנון סופר, "החרדים בישראל - מרחב, חברה, קהילה", קתדרת חייקין - המכון למחקרים גאו-אסטרטגיים, 2012
מבוא לדמוגרפיה ישראלית, תל רביב: הוצאת גוונים, תשע"ה 2015
ניקולא אורבך בשיתוף מעוז עזריהו: "הועד האודיסאי - מרכז הפעילות הציונית במזרח אירופה, קורותיו, מוסדותיו ופועלו", הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית, 2015
ניקולא יוזגוף-אורבך וארנון סופר: "בין יהוד לאיבוד הגליל: המקרה של נצרת עלית בשנים 1956-2016", קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה אוניברסיטת חיפה, 2016
ניקולא יוזגוף-אורבך: "התנועה הרפורמית בישראל", רסלינג, 2017
בין מרחב יהודי למרחב ציוני, רסלינג, 2021
בנפתולי השירה העברית במאה ה-21, הגות ורשימות ביקורת, הוצאת פיוטית, 2023
ניקולא פנטו , הוא כדורגלן עבר צרפתי-קורסיקאי ששיחק בעמדת השוער.
הוא החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של בסטיה בגיל 9. בשנת 1997 חתם ל-4 שנים בקבוצה הבוגרת של המועדון.
לאחר 9 שנים, בהן רשם 180 הופעות ליגה, חתם פנטו במועדון הצרפתי ואלנסיין, ולאחר כשנתיים קיבל השוער את חולצת ההרכב בקבוצה ורשם בה 266 הופעות ליגה.
באוגוסט 2014 חתם בשרלרואה הבלגית תמורת 600 אלף אירו.
בשנת 2001 זומן פנטו לנבחרת צרפת עד גיל 20, בה שיחק כשחקן הרכב במשך שנה ורשם 11 הופעות רשמיות.
בשנת 2002 זומן השוער לנבחרת צרפת עד גיל 21 בה שיחק כשנה ורשם 12 הופעות באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בשווייץ בשנת 2002. בשל שורשיו מקורסיקה, זומן פנטו ב-2009 לנבחרת הלאומית ורשם בה 5 הופעות רשמיות.
ניקולא סָלְבי (באיטלקית: Nicola Salvi) או ניקולו סלבי (באיטלקית: Niccolò Salvi; 6 באוגוסט 1697 – 8 בפברואר 1751) היה ארכיטקט איטלקי; בין הפרויקטים שלו ישנה מזרקת טרווי המפורסמת ברומא, איטליה.
חבר האקדמיה של ארקדיה משנת 1717.
היה לארכיטקט רק לאחר שלמד מתמטיקה ופילוסופיה.
המנטור שלו באדריכלות היה האדריכל האיטלקי אנטוניו קנוורי , שהיה האדריכל הראשי של מלך פורטוגל.
ב-1728 עבר קנוורי לליסבון, וסלבי נותר ברומא ללא מורו.
באותה תקופה החל לתכנן, תחילה מבנים קטנים וקישוטים.
ב-1732 ערך קלמנס השנים עשר תחרות לבניית שני מבנים גדולים.
אחד היה בניית חזית חדשה לכנסיית יוחנן הקדוש, והשני בניית מזרקה בטרווי.
סלבי התמודד בשתי התחרויות, ואף שעיצובו זכה לביקורות מצוינות, לבניית החזית נבחר אדריכל אחר.
לבניית המזרקה נבחר עיצובו של סלבי.
הוא נפטר לפני שהסתיימו העבודה, שאותה סיים ידידו פייטרו בראקי.
ניקולא (ניסים) תג'ר (נולד ב-30 במאי 1930) הוא זמר טנור אופראי יהודי איטלקי, ישראלי לשעבר.
ניסים תג'ר נולד ב-1930 בפאזארדז'יק שבבולגריה.
בשנת 1944 עלה לארץ ישראל עם עליית הנוער, אחרי ששהה עשרה חודשים במחנה מעצר בקפריסין, לשם גורשו בני הנוער על ידי הבריטים לאחר מסע בן 10 ימים מבולגריה.
עם הגעתו לארץ, הצטרף להכשרה בקבוצת גבע.
כעבור שנתיים, עלו לארץ גם בני משפחתו.
יחד עם חבריו מההכשרה בגבע הצטרף לקבוצת אורים בנגב והיה ממקימי הקיבוץ.
תג'ר חי בישראל עד שנת 1953 ולאחר מכן, היגר לאיטליה והשתקע בה.
תג'ר החל את לימודי המוזיקה שלו בשנות ה-50 בתל אביב, אצל רחל רוזה רוזנשטיין ושר באופרה הישראלית בניהול אדיס דה פיליפ.
הוא השלים את לימודיו במילאנו, אצל מאסטרו בינטי (Binetti).
את הופעת הבכורה שלו באיטליה ערך ברומא בשנת 1956, בתפקיד דוכס מנטואה ב"ריגולטו" מאת ורדי.
הוא הופיע בתפקיד זה ב-300 הופעות ברחבי תבל.
כעבור כמה חודשים שר ב"מאדאם באטרפליי" עם רינה ג'ילי, בתו של בנימינו ג'ילי.
הוא הופיע בכל בתי האופרה הגדולים באיטליה: לה סקאלה במילאנו, תאטרו קומונאלה די פירנצה, תיאטרון סן קרלו בנאפולי ובאופרה של רומא ב"מרחצאות קרקלה".
בישראל שר תג'ר, גם בעברית, בשנת 1969, ב"מזמורים" של בן-ציון אורגד, בניצוח גארי ברתיני, עם "האנסמבל הקאמרי הישראלי"; עשר שנים מאוחר יותר, באופרה "שאול בעין דור" מאת יוסף טל וכן, באורטוריה "יורם" מאת פאול בן-חיים.
הוא אף הופיע בפני חיילי צה"ל במספר הופעות שאורגנו על ידי "הוועד למען החייל".
ניקולא תג'ר הקליט תקליטים רבים והופיע גם מחוץ לאיטליה, בתיאטראות החשובים באירופה וברחבי העולם.
בין היתר, באמסטרדם, ברלין, דרזדן, דיסלדורף, אדינבורו, פרנקפורט, בואנוס איירס ושיקגו.
הרפרטואר שלו כלל 84 יצירות.
מתוכן, ב-14 יצירות היה המבצע הראשון.
כמו כן, הוא הופיע במספר רב של קונצרטים הכוללים מוזיקה סימפונית וקאמרית.
בהיותו בן 58, פרש מהופעות.
מאז, הוא עוסק בהוראת פיתוח קול במילאנו ומחוצה לה.
תלמידיו הם זמרי אופרה מהמזרח הרחוק, אירופה, ישראל ועוד.
תג'ר, המתגורר במילאנו, הוא אלמן.
אשתו הראשונה ואם בנו היחיד הייתה ציירת.
מבנו, שנפטר בגיל צעיר, יש לו נכד ונכדה, הגרים בוארזה.
אשתו השנייה של תג'ר הייתה זמרת אופרה איטלקייה.
בן דודו הוא זמר האופרה רפאל אריה.
ניקולא פיובאני (באיטלקית: Nicola Piovani, נולד ב-26 במאי 1946) הוא נגן מוזיקה איטלקית קלאסית-קלה, מלחין מוזיקה לתיאטרון ופסקולי מוזיקה לסרטים, וזוכה פרס אוסקר למוזיקה הדרמטית המקורית הטובה ביותר על הפסקול לסרטו של רוברטו בניני "החיים יפים".
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נרשם פיובאני לאוניברסיטת סאפיינצה ברומא, ובשנת 1967 קיבל תואר בפסנתר מן הקונסרבטוריון ע"ש ורדי במילאנו.
בהמשך למד תזמור אצל המלחין היווני מאנוס חג'ידאקיס.
בין יצירותיו הפופולריות הפסקול לסרט "אינטרוויסטה" של פדריקו פליני, השני משלושת שיתופי הפעולה שלו עם הבמאי המפורסם (השניים האחרים היו "ג'ינג'ר ופרד" (Ginger e Fred) ו"קול הירח" (La voce della luna).
שנים אחר כך הלחין בלט בשם "באלטו פליני".
בשנת 2000 היה הפסקול זוכה האוסקר שלו ל"חיים יפים" מועמד לפרס גראמי בקטגוריה של "היצירה האינסטרומנטלית הטובה ביותר שנכתבה לקולנוע, טלוויזיה או אמצעי ויזואלי אחר".
הפרס ניתן לבסוף לרנדי ניומן.
בשנת 2005 ישב בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-27 של מוסקבה.
לאור עבודתו בשנים האחרונות עם במאים צרפתים, בעיקר דניאל תומפסון, פיליפ לאורה ואריק-עמנואל שמיט, העניק לו שר התרבות הצרפתי את התואר "שבלייה" (אביר) של מסדר האמנויות והספרות ב-21 במאי 2008 בפסטיבל הסרטים של קאן.
המוזיקה ל"קאוס" נחשבת לדעת רבים לאחת המשובחות ביותר שנכתבה אי פעם לקולנוע.
עם זאת, פיובאני עצמו סבור, ש"יותר מדי מוזיקה לסרטים עושה את המלחין לשכיר-עט לכל עת, אבל בתיאטרון המוזיקה עולה על כל מעשה אמנות".
נאמן לדעתו זו, הוא ממשיך לעבוד בתיאטרון מוזיקה ואף מחבר מוזיקה קונצרטנטית ומוזיקה קאמרית.
ניקולא הראשון, דוכס לורן , היה דוכס לורן בין השנים 1470–1473.
ניקולא נולד ב-יולי 1448 בננסי, לז'אן השני, דוכס לורן ולמארי דה בורבון, בתו של שארל הראשון, דוכס בורבון.
בשנת 1470 מת אביו, וניקולא ירש את נחלתו ותאריו.
ניקולא היה מאורס לאן מצרפת, בתו של לואי האחד עשר, מלך צרפת, אולם הוא לא התחתן איתה לבסוף, והייתה לו רק בת לא חוקית אחת, מרגריט.
ב-27 ביולי 1473 מת ניקולא בננסי, והועלו טענות שהורעל בידי סוכניו של לואי האחד עשר, ודודתו יולנדה, דוכסית לורן ובנה רנה השני, דוכס לורן ירשו את נחלתו ותאריו.
ניקולא הקטן היא סדרת אנימציה ממוחשבת צרפתית לילדים מסוגת קומדיה שמבוססת על סדרת הספרים "ניקולא הקטן" שנכתבה על ידי רנה גוסיני ואוירה בידי ז'אן-ז'אק סמפה.
הסדרה בוימה על ידי ארנו בורון והופקה על ידי חברות "M6 Studio" ו-"Method Animation".
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ M6 החל מה-13 בספטמבר 2009 עד שנת 2012. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ לוגי החל משנת 2011 עד שנת 2013. לסדרה יש 2 עונות ו-104 פרקים באורך 13 דקות.
שפת המקור של הסדרה היא צרפתית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית, פולנית וגרמנית).
הסדרה עוסקת בנער שובב בשם ניקולא.
בכל פרק ניקולא עובר הרפתקאות חדשות ומצחיקות יחד עם חבריו לכיתה.
במאי הדיבוב של הסדרה בעברית היה ליאור סול, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
משחק וידאו בשם "Le Petit Nicolas: La Grande Course" (ניקולא הקטן: המירוץ הגדול) פותח על ידי Bulkypix והופץ בטלפונים החכמים ובטאבלטים של אנדרואיד ואפל בשנת 2013. המשחק כיום אינו זמין.
ניקולא פפה הוא כדורגלן המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת ויאריאל מהלה ליגה ובנבחרת חוף השנהב.
פפה נולד במאנט-לה-ז'ולי, איל-דה-פראנס, וגדל ברובע התשעה-עשר של פריז.
במקור, החל את הקריירה שלו כשוער בסוליטייר פריז עד גיל 14 אז הוסט לעמדת הקשר הקיצוני.
בשנת 2012, כאשר אביו, קלסטין, סוהר בתפקידו, הועבר לפואטייה, פפה החל את הקריירה שלו כשחקן קיצוני בקבוצה המקומית, Stade Poitevin FC, בליגה החמישית והחובבנית בצרפת.
ב-2013 חתם פפה באנז'ה, בעונתו הראשונה כשחקן המועדון שיחק בקבוצת המילואים, אנז'ה ב'.
את הופעת הבכורה המקצועית שלו ערך בסיבוב השני של גביע הליגה הצרפתי בהפסד 2–1 לארל ב-26 באוגוסט 2014, פפה עלה כמחליף בדקה ה-73. ההופעה הראשונה שלו במסגרת הליגה, ליגת המשנה הצרפתית, הייתה ב-21 בנובמבר 2014, בתיקו 1-1 נגד אז'אקסיו.
בעונת 2015/2016 הושאל פפה לאורליאנס מהליגה השלישית וסייע לה לעלות לליגה השנייה.
בעונת 2016/2017 פפה חזר לאנז'ה עת שיחקה בליג 1 עמה סיים במקום ה-12. כמו כן, הגיע עם הקבוצה לגמר גביע הליגה שם פתח בהרכב קבוצתו בהפסד 0–1 לפריז סן-ז'רמן.
ב-21 ביוני 2017 חתם פפה בליל על חוזה לחמש שנים תמורת דמי העברה מקסימליים של 10 מיליון יורו.
מי שלחץ להחתימו היה מאמן ליל, מרסלו בייאלסה.
פפה תיאר את בייאלסה כ"מיוחד" "וכ-"מאמן נהדר".
בליל החל פפה את העונה כחלוץ לאחר שהוסב לשחק בתפקיד זה תחת בייאלסה, אך בהמשך העונה, כשמונה כריסטוף גאלטייר למאמן הקבוצה במקומו של בייאלסה, הוסט חזרה לשחק בכנף.
במהלך העונה היה פפה שחקן הרכב קבוע כשהוא מחסיר רק שני משחקים בכל העונה.
פפה הבקיע 13 שערים בעונתו הראשונה בקבוצה.
ב-14 באפריל 2019, כבש שער וסיפק שני בישולים בניצחון הביתי 1–5 על פריז סן ז'רמן.
הוא סיים את עונתו השנייה במועדון עם 22 שערים, שני רק לקיליאן אמבפה, ועם 11 בישולים ונבחר בהרכב העונה של הליגה.
ב-1 באוגוסט 2019, הוכרז כי פפה הצטרף לארסנל מהפרמייר ליג בסכום שיא מועדון של 79 מיליון אירו (72 מיליון ליש"ט), (כשהשיא הקודם עמד על 62 מיליון יורו ששולם עבור פייר אמריק אובאמיאנג).
עם חתימתו, קיבל את החולצה מספר 19.
פפה ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל בניצחון 0–1 על ניוקאסל יונייטד ב-11 באוגוסט, כשעלה כמחליף בדקה ה-71. המשחק הראשון בו פתח בהרכב הגיע שבועיים לאחר מכן בהפסד 3–1 לליברפול, פפה השלים במשחק 90 דקות.
ב-29 בספטמבר כבש את שערו הראשון במועדון בניצחון הביתי 3:2 על אסטון וילה.
את השער הוא כבש בפנדל והשווה את התוצאה ל-1-1.
ב-24 באוקטובר, פפה כבש את שעריו האירופיים הראשונים בניצחון קבוצתו במסגרת הליגה האירופית, 2-3 על ויטוריה דה גימארייש, שני השערים הגיעו מבעיטות חופשיות, הראשונה בדקה ה-80 ממרחק של 25 מטר, והשנייה, בשניות הסיום ממרחק דומה.
ב-25 באוגוסט 2022 הושאל פפה לניס לעונה אחת.
ב-31 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 1-2 על ליל.
במדי הקבוצה כבש 8 שערים ב-28 הופעות בכל המסגרות.
בספטמבר 2023 חתם פפה בטרבזונספור לעונה אחת.
ב-5 באוגוסט 2024, חתם פפה בויאריאל לשנתיים בהעברה חופשית.
פפה נולד בצרפת להורים ממוצא חוף השנהבי.
הוא קיבל זימון לנבחרת הלאומית של חוף השנהב בנובמבר 2016, אך לא שותף במשחק נבחרתו מול נבחרת מרוקו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. את הופעת הבכורה שלו ערך שלושה ימים לאחר מכן, ב-15 בנובמבר במשחק ידידות מול הנבחרת המייצגת את המדינה בה נולד, צרפת.
פפה נכנס כמחליף בדקות הסיום.
פפה זומן לסגל הנבחרת לקראת אליפות אפריקה 2017 בגבון, אך לא שותף כיוון שנבחרתו הודחה בשלב הראשון של התחרות.
ב-24 במרץ 2018, במשחק ידידות מול טוגו, הבקיע פפה את שעריו הבינלאומיים הראשונים בתיקו 2–2. שלושה ימים לאחר מכן, כבש שער נוסף בניצחון 1–2 על נבחרת מולדובה.
הרכב העונה בליגה הצרפתית: 2018/2019
ניקולא איזואר (נודע גם כ"ניקולו" או "ניקולו ממלטה"; בצרפתית: Nicolas Isouard; 16 במאי 1773 – 23 במרץ 1818) היה מלחין צרפתי, יליד מלטה.
איזואר נולד בפורטו סאלבו, ולטה, מלטה.
הוא למד ברבאט אצל פרנצ'סקו אזופארדי, בפלרמו אצל ג'וזפה אמנדולה, ובנאפולי אצל ניקולא סאלה ופייטרו אלסנדרו גוליילמי.
משנת 1795 היה נגן העוגב בוולטה, בכנסיית "ג'ון הקדוש מירושלים" של נזירות מסדר סאן ג'ובאני ממלטה.
הוא עבר לפריז, שם עבד כמלחין עצמאי והתיידד עם רודולף קרויצר.
איזואר אימץ לו את שם העט "ניקולו" (או ניקולו דה מלטה) ונחל הצלחה מהירה בתחום האופרה קומיק עם Michel-Ange (1802) ו-L'Intrigue aux fenêtres (1805).
הוא הלחין בקביעות לתיאטרון האופרה-קומיק, בסך הכל כשלושים יצירות.
איזואר חיבר מיסות, רומנסות ודואטים, נוסף ליותר מ-45 אופרות.
לאיזואר היו שתי בנות, סופי-ניקול (1885-1809), מלחינת רומנסות, ואנט-ז'ולי (1876-1814), פסנתרנית ומלחינה.
אחיו ז'וזף (1863-1794) עשה קריירה כזמר ומנהל אופרה לפני שמונה למפקח על מונומנטים היסטוריים ברואן.
ניקולא איזואר מת בפריז ונקבר בנוטר-דם-דה-ויקטואר, פריז.
אנדרטה שלו הוצבה באחת החזיתות של תיאטרון האופרה-קומיק והפלה גרנייה, ואחת הכיכרות הראשיות בפריז נושאת את שמו.
ניקולא ואלה שבמחוז אן בחבל פיקרדיה שבצרפת במשפחה הוגנוטית.
יש הסבורים כי היה אולי הבן הבכור של הנגן ז'האן ואלה שהתיישב במו (Meaux).
בסביבות שנת 1613 היגר להולנד.
עבד באמסטרדם כמוזיקאי עצמאי, מורה ללאוטה.
ב-12 בנובמבר 1626 יחד עם עמיתו נגן הלאוטה אדוארד הנקוק, הקים בביתו בית ספר למחול.
ואלה נודע תחילה בקובץ שלו "Secretum musarum" (סוד המוזות) שכלל קטעים מוזיקליים, עיבודים ושיעורים ללאוטה של רנסאנס בעלת עשרת מיתרים.
הוא פורסם בשני חלקים בשנת 1615 ו-1616. זו הייתה אחת היצירות האחרונות לסוג זה של לאוטה, לפני החלפתה בלאוטה הבארוקית.
הכרכים כוללים כל הסוגות המוזיקליות שהיו נהוגות בתקופתו - כמו פרלוד, פנטזיה, ריקודים, בלט, שנסונים, ונושאים מוזיקליים שהיו נפוצים החל מסוף המאה ה-16 בכל אירופה.
ואלה הלחין גם 21 מתוך "תהלים לדוד" (1615 - נאנט) ו-Regia Pietas (רחמים מלכותיים) (1622).
ב21 התהלים הקול שר את המנגינה, בעוד הלאוטה רוקמת סביב לקול מעין פוליפוניה וירטואוזית.
ב"Regia Pietas " סימן ואלה את הטבלטורה לכלל התהלים לדוד.
מתוך רצוך לחסוך במקום ובנייר - מתחת לטבלטורה הצביע ואלה על הברות הפסוקים על באמצעות כוכביות, על מנת להעניק לזמר חופש להוסיף במקומות המסומנים את מילות התהלים בגרסאות הקלוויניסטיות בצרפתית, הולנדית, גרמנית וכן בלטינית.
לפי פרדריק נוימן, ואלה היה בין הראשונים שהנהיג קישוטים בטבלטורה ללאוטה.
ב-1642 פרסם ואלה את היצירה "Apolloos soete lier" (הלירה המתוקה של אפולון) לכינור ולקול באס.
1615 - Een en twintich Psalmen Davids, - עשרים ואחד מזמורים לדוד - אמסטרדם
1616 - Het Tweede Boeck Van De Luyt-Tablatuer, Ghenoemt Het Gheheymnisse der sangh-goddinnen - הספר הני לטבלטורה ללאוטרה, בשם "סוד המוזות" - הכולל קטעים יפים שעוד לא נשמעו בעבר, קלים ושימושיים מאוד לכל החובבים.
יחד עם עוד קטעים בטבלטורה, לפי האופנה היותר יפה והיותר קלה, לרבות כמה קטעים לארבע לאוטות מוכוונות באופן שונה, אמסטרדם
ניקולא רסקין הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת גלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית ובנבחרת בלגיה.
רסקין גדל במחלקות הנוער של סטנדרד לייז', אנדרלכט וגנט.
ב-10 בפברואר 2018 ערך רסקין את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של גנט, בניצחון 3-0 על סנט טרוידן במסגרת המחזור ה-26 בליגת העל הבלגית לעונת .
ב-23 בינואר 2019 חתם רסקין בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
בסך הכל ערך 80 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-31 בינואר 2023 חתם רסקין בגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הבלגית.
ב-4 בפברואר ערך רסקין את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על רוס קאונטי במסגרת המחזור ה-25 בליגה לעונת .
רסקין היה חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
ניקולא ווז'ור הוא אדמירל צרפתי, המכהן מאז 1 בספטמבר 2023 כמפקד הצי הצרפתי.
ווז'ור נולד ב-30 באפריל 1968. ב-1989 הוא התגייס לצי הצרפתי ולמד באקול נבל (בית הספר הצבאי הימי).
הוא השתתף במבצע קורימבה במפרץ גינאה ובהטל האמברגו הימי על האיטי.
ב-1996 הוא הועלה לדרגת לוטננט ומונה למפקד ספינת ההדרכה "Lion".
בין השנים 1998–2001 הוא השתתף בלחימה בקוסובו ובאפגניסטן.
בשנת 2002 הוא מונה למפקד הספינה "Commandant Birot".
ב-2006 הוא החל למלא תפקידים בכירים במטה הכללי הצרפתי, ובשנת 2012 מונה למפקד הפריגטה "Chevalier Paul".
בין השנים 2015–2017 הוא שימש כסגן מפקד "כוח התגובה המהירה האווירית" - המרכיב הצרפתי בכוח התגובה המהירה של נאט"ו.
באפריל 2018 הוא מונה לסגן מפקד הזרוע האווירית של הצי.
בספטמבר 2020 הוא מונה לאחראי על הקשרים הבינלאומיים של הצי.
בספטמבר 2021 הוא מונה לסגן ראש אגף המבצעים במטה הכללי.
באפריל 2023, הוא הוביל את מבצע קשת - מבצע לפינוי אזרחים צרפתים מסודאן.
ב-21 ביולי 2023 הוא נבחר למפקד החדש של הצי הצרפתי.
הוא נכנס לתפקיד ב-1 בספטמבר.
ניקולא הקטן: שמח עד הגג הוא סרט הנפשה צרפתי משנת 2022 בבימויו של אמנדין פרדון ובנג'מין מסובר.