tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו זמן, הוא מונה גם לרייכסשטאטהלטר (מושל רייך) בשטח החדש, ובכך איחד תחת שליטתו את המשרות המפלגתיות והממשלתיות הגבוהות ביותר בתחומו.
בנוסף, הוא מונה לנציב הגנה של הרייך של הוֶרקְרייז (מחוז צבאי) XX החדש, הכולל את ה-רייכסגאו החדש.
ב-7 ביולי 1940 הפך לחבר ברייכסטאג כנציג דנציג-פרוסיה המערבית והחזיק במושב זה עד סוף המשטר הנאצי.
כחבר באס אס מאז 1926, פורסטר קודם לאס אס-אוברגרופנפיהרר ב-31 בדצמבר 1941. בספטמבר 1944, הוא קיבל פיקוד על כוחות הפולקסשטורם ברייכסגאו שלו.
הוא שמר על תפקידים אלה עד שנמלט מדנציג ב-27 במרץ 1945 מפני כוחות הצבא האדום הפולשים.
אדולף היטלר הורה לגאולייטרים, ובכללם פורסטר ויריבו ארנסט גרייזר, גאולייטר בוורטגאו, לגרמנז את השטח, והבטיח ש"לא תהיינה שאלות" כיצד תושג "גרמניזציה" זו.
מטרתו של פורסטר הייתה להפוך את השטח לגרמני לחלוטין תוך עשר שנים, והוא נשא באחריות ישירה למדיניות ההשמדה באזור.
פורסטר נשא באחריות ישירה להשמדת הלא-גרמנים בדנציג-פרוסיה המערבית.
הוא האמין אישית בצורך בהתערבות ברצח עם של פולנים וטען ש"אנו חייבים להשמיד אומה זו, החל מהעריסה", והכריז שפולנים ויהודים אינם אנושיים.
כ-70 מחנות הוקמו עבור פולנים בפומרניה שבהם הם סבלו מרצח, עינויים, ובמקרה של נשים ובנות, אונס לפני הוצאה להורג.
בין ה-10 ל-15 בספטמבר, פורסטר ארגן פגישה של בכירי הנאצים באזורו והורה על הסרת מידית של כל הפולנים ה"מסוכנים", כל היהודים וכל כמרים פולנים.
במקרים מסוימים פורסטר הורה על הוצאות להורג בעצמו.
ב-19 באוקטובר הוא גער בפקידי הנאצים בעיר גרודזיאדץ על כך שלא "שפכו די דם פולני".
המספר הכולל של קורבנות מה שכריסטופר בראונינג מכנה "אורגיית רצח וגירוש" לא ניתן להערכה מדויקת.
פורסטר דיווח כי 87,000 איש "פונו" מהאזור עד פברואר 1940.
פורסטר היה אחד האחראים לרצח המוני בפיאשניצה, שבו נרצחו כ-12,000 עד 16,000 פולנים, יהודים, צ'כים, קשובים ואף גרמנים בחורף 1939–1940. פורסטר עודד אישית אלימות כזו; בנאום במלון פרוסינסקי בווייהרובו הוא הסית גרמנים אתניים לתקוף פולנים ואמר "אנו חייבים לחסל את הפולנים המצויים בכינים, החל מאלה בעריסה.
בידיכם אני נותן את גורל הפולנים; תעשו בהם מה שתרצו".
הקהל שנאסף מול המלון צעק "הרגו את הכלבים הפולנים!" ו"מוות לפולנים".
הזלפשטוץ השתתף בהמשך בטבחים בפיאשניצה.
ב-1946 בית דין לאומי פולני בגדנסק החשיב את פורסטר אחראי לרציחות בפיאשניצה.
פורסטר בתחילת המלחמה הכריז ש"יהודים אינם אנשים, וחייבים להשמידם כמו מזיקים...רחמים כלפי יהודים הוא דבר מגונה.
כל אמצעי להשמדת יהודים הוא רצוי." יהודים נרצחו מקומית או גורשו לממשל הכללי.
עד נובמבר 1939 דנציג-פרוסיה המערבית הוכרזה כ"יודנפריי".
מוערך כי עד 30,000 יהודים מאזורים פולניים שסופחו על ידי גרמניה הנאצית בפומרניה וצורפו לדנציג-פרוסיה המערבית נרצחו במהלך המלחמה.
מדיניות הטרור שהנהיג פורסטר הציעה לפולנים רק שתי אפשרויות: השמדה או גרמניזציה, רצח עם והתבוללות כפויה התבוללות תרבותית.
בתחילת המלחמה תכנן פורסטר ניקוי אתני של כל הפולנים מקונגרס פולין וכל היהודים מ-גאו שלו עד פברואר 1940, אך בעיות בלתי צפויות עם עובדי חקלאות והאופי הלא מספק של מתיישבים גרמנים הכריחו אותו לשנות את מדיניותו.
פורסטר היה מוכן לקבל כגרמנים כל פולנים שטענו שיש להם "דם גרמני": כל פולנים שהצהירו בפני חוקרי המפלגה כי יש להם מוצא גרמני התקבלו כמות שהם ללא צורך בתיעוד.
סירוב לזהות גרמנית נענש בגירוש לגנרלגוברנמן או מאסר במחנה מחנה ריכוז.
במקרים מסוימים יישובים שלמים סווגו כגרמניים כדי לעמוד בייצור המכסות של פורסטר.
בעיות מעשיות כמו ייצור מזון השפיעו על החלטות הגירוש של פורסטר.
ארתור גרייזר התלונן בפני היינריך הימלר, נציב הרייך לחיזוק הגרמניות, שמדיניות ההתבוללות של פורסטר סותרת את תורת הגזע הנאצית.
כאשר הימלר פנה לפורסטר בנושא זה, פורסטר פשוט התעלם ממנו, מודע לכך שהיטלר אפשר לכל גאולייטר לנהל את אזורו כראות עיניו.
גרייזר והימלר התלוננו בפני היטלר שאלפי פולנים מסווגים כגרמנים, אך היטלר אמר להם לסדר את הבעיות עם פורסטר בעצמם.
ניסיונותיו של הימלר לשכנע את פורסטר נתקלו בתסכול ובזלזול.
בשיחה עם ריכרד הילדברנט, פורסטר לעג ואמר, "אם הייתי נראה כמו הימלר, לא הייתי מדבר על גזע."
כתוצאה מכך, שני שלישים מאוכלוסיית הפולנים האתניים בוורטגאו של פורסטר סווגו כגרמנים תחת הדויטשה פולקסליסטה.
אף על פי שפחות פולנים הוסרו מדנציג-פרוסיה המערבית מאשר בוורטגאו הסמוכה מוערך כי בסוף המלחמה, עד 60,000 איש נרצחו באזור ובין 35,000 ל-170,000 גורשו.
פורסטר עצמו דיווח כי 87,000 איש "פונו" מהאזור עד פברואר 1940.
סכסוך עם האס אס ומדיניות הקולוניאליזם
סכסוכו של פורסטר עם האס אס החמיר את יחסו כלפי פליטים גרמנים אתניים.
במהלך המלחמה, מאות אלפי גרמנים אתניים הועברו בהסכם נאצי-סובייטי מברית המועצות לפולין ושימשו כמתיישבים בפולין הכבושה על ידי הנאצים.
בעוד גרייזר עשה כל שביכולתו לארח אותם ב-רייכסגאו שלו, פורסטר ראה בהם בעוינות, טען שאזורו זקוק לחקלאים צעירים בעוד הפליטים זקנים ועירוניים.
כאשר ספינה שהובילה אלפי גרמנים אתניים מההמדינות הבלטיות הגיעה לדנציג, הוא סירב להכניסם אלא אם הימלר הבטיח שלא יתיישבו בדנציג-פרוסיה המערבית אלא ימשיכו מיד למקום אחר, הבטחה שהימלר לא יכול היה לספק.
רק לאחר התייעצות טלפונית ארוכה עם הימלר הנואש התיר פורסטר לנוסעים לרדת, בהבנה ששהותם תהיה זמנית, אם כי רובם לא עזבו בסופו של דבר.
עם הזמן נאלץ להיכנע, וביוני 1944, 53,258 מתיישבים התיישבו בדנציג-פרוסיה המערבית, אם כי הרבה פחות מה-421,780 שהתיישבו בוורטגאו.
אחד המוטיבציות של פורסטר עשוי היה להיות שמדיניות הגרמניזציה שלו השאירה פחות קרקע חופשית ומגורים מאשר גירושי ההמונים של גרייזר, אם כי תפיסתו של פורסטר את פליטי הגרמנים האתניים כמוגנים על ידי האס אס שיחקה בבירור ביחסו.
בסוף המלחמה פורסטר מצא מקלט באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
הבריטים מסרו אותו לרפובליקה העממית הפולנית.
ב-1948 פורסטר נידון לעונש מוות על ידי בית הדין הלאומי העליון הפולני על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, כאשר גזר דינו נדחה.
פורסטר הועבר מגדנסק לבית הסוהר מוקוטוב בוורשה, שם נתלה ב-28 בפברואר 1952. אשתו, שלא שמעה ממנו מאז 1949, נודעה על מותו ב-1954.
אלברט סמית' וייט היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי מהמאה ה-19, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ולבסוף כשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז אינדיאנה.
וייט נולד ב־24 באוקטובר 1803 בעיירה בלומינג גרוב שבניו יורק.
בשנת 1836 שימש אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הוויגית.
לאחר עזיבתו את הסנאט חזר לעיסוקו כעורך דין בעיירה סטוקוול, אינדיאנה, בין השנים 1845–1861. במקביל כיהן כנשיא של כמה חברות רכבת, ובהן "רכבת אינדיאנפוליס ולפייט" ו"רכבת ואבאש והמערב".
בשנת 1861 נבחר שוב לבית הנבחרים, הפעם מטעם המפלגה הרפובליקנית וכנציג מחוז הקונגרס השמיני של אינדיאנה, וכיהן בקונגרס ה־37 עד שנת 1863. הוא לא התמודד לכהונה נוספת.
לאחר מכן מונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן כאחד משלושת הנציבים שתפקידם היה לבחון את תביעות אזרחי מינסוטה וטריטוריית דקוטה נגד ממשלת ארצות הברית בעקבות הפגיעות שנגרמו במרד הסו של שנת 1862.
ב־14 בינואר 1864 מינה אותו הנשיא לינקולן לשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי של אינדיאנה, במקום השופט קיילב בלוד סמית'.
המינוי אושר בסנאט ב־18 בינואר 1864, והוא קיבל את כתב המינוי באותו היום.
וייט נפטר ב־4 בספטמבר 1864, כעבור כשבעה חודשים בלבד ממינויו לשופט פדרלי.
הוא נקבר בבית העלמין גרינבוש שבעיר לפייט, אינדיאנה.
ברתולד קונרד הרמן אלברט שְפֵּר היה אדריכל גרמני ופושע מלחמה נאצי, חבר צמרת המשטר הנאצי בגרמניה בימי אדולף היטלר.
שפר שימש כאדריכל האישי של אדולף היטלר, ובין השניים התפתחה ידידות.
ב-1942 מונה שפר לשר החימוש בממשלתו של היטלר, ובתפקידו זה דאג לספק חימוש לוורמאכט השוקע, בתנאים קשים ביותר, תחת הפצצות אוויריות בלתי פוסקות של בעלות הברית, תוך הישענות על מנגנון אדיר של עובדי כפייה.
על מעשיו אלה נידון במשפטי נירנברג לעשרים שנות מאסר.
אחרי שחרורו פרסם אוטוביוגרפיה שהייתה לרב מכר.
אישיותו של שפר מעוררת עניין אצל ההיסטוריונים בשל היותו "טכנוקרט מדעי" שהיה שותף פעיל למעשי זוועה נוראים, תוך התעלמות מוחלטת מהפן המוסרי, וראיית המערכת שבה הוא נמצא בצורה "טכנית-מדעית" לכאורה ו"לא-פוליטית", כביכול.
מחקרים שפורסמו לאחרונה הראו כי תפיסה זו שגויה, וכי שפר היה שותף – תוך מודעות מלאה – לכל פשעי המשטר אותו שירת.
שפר נולד במנהיים שבבאדן, גרמניה, למשפחה מן המעמד הבינוני.
אביו וסבו היו אדריכלים, והוא המשיך בעקבותיהם.
הוא נרשם ללימודי אדריכלות במסגרת המכון הטכנולוגי של קארלסרוהה.
בחירתו באוניברסיטה זו דווקא - ולא במוסד יוקרתי יותר, נבעה מהתרוששות משפחתו בהיפר-אינפלציה של 1923. כשהשתפר המצב הכלכלי עבר שפר ב-1924 תחילה אל האוניברסיטה הטכנית של מינכן, וב-1925 עבר שוב אל האוניברסיטה הטכנית של ברלין.
שם הוא נפגש עם האדריכל היינריך טסאנוב, שליווה אותו כמורה דרך ואב רוחני בתחילת דרכו.
לאחר סיום הבחינות ב-1927 נתקבל לעבוד בתור עוזר הוראה לטסאנוב.
ב-1931 נכח שפר במפגן של המפלגה הנאצית במועדון בירה בברלין, אף שלטענתו באותה תקופה היה לא-פוליטי.
בינואר 1931 הגיש שפר בקשה לחברות במפלגה הנאצית אחרי שהתרשם מהיטלר ונכבש בקסמיו וב-1 במרץ 1931 הוא הפך לחבר מספר 474,481 של המפלגה.
היו אלה ימי הדמדומים של רפובליקת ויימאר, שאופיינו בקרבות רחוב בין קיצונים קנאים מימין ומשמאל.
נוכח טענותיו המאוחרות של שפר להיותו "טכנוקרט לא-פוליטי", יש משמעות רבה להצטרפותו למפלגה הנאצית, למעלה משנתיים בטרם עלתה לשלטון.
ב-1931 נישא למרגרֶטֶה וֶבֶּר, שהייתה אם ילדיו.
עבודתו המשמעותית הראשונה עבור המפלגה הנאצית הייתה ב-1932, כשקרל האנקה, בכיר במטה המפלגה בברלין (שהיה ידידו של שפר והסתייע בשירותיו כאדריכל לשיפוץ הווילה הפרטית שלו בברלין) הזמינו לשפץ את המטה האזורי של המפלגה בברלין.
בהמשך הוטל על שפר לשפץ גם את משרד התעמולה, בראשו עמד יוזף גבלס.
גבלס התרשם מיכולתו של האדריכל הצעיר והמליץ עליו בפני היטלר, שעד אז העסיק את האדריכל פאול לודוויג טרוסט בשיפוץ לשכת הקנצלר בברלין; בהמשך שפר התבקש לסייע לטרוסט בעבודה זו.
תרומתו החשובה של שפר לפרויקט הייתה הוספת מרפסת, ממנה יכול היה היטלר לעמוד ולנופף להמונים.
היטלר, שראה את עצמו כאמן ומעין אדריכל, וסבר כי ייעודו האמיתי היה באמנות, חיבב את האדריכל הצעיר שגייס.
שפר הפך לחבר בחוג הקרוב של היטלר והידידות בין השניים התחזקה, עד שלימים נהג לומר "אם היה להיטלר חבר, אני הוא האיש".
פאול טרוסט מת ב-1934 ושפר נבחר להחליפו כאדריכל הראשי של המפלגה.
אחת מעבודותיו הראשונות, כנראה הידועה ביותר, היא 'שדה הצפלין' בנירנברג.
האתר שימש כרקע למפגני מפלגה המוניים, הנראים בסרטיה של לני ריפנשטאהל.
'שדה הצפלין' התבסס על תכנון ארכיטקטוני דורי עתיק לפי מזבח פרגמון באנטוליה, שהוגדל מאוד כך שיכיל עד מאתיים וארבעים אלף איש.
במפגן המפלגה ב-1934, אותו הנציחה לני ריפנשטאהל בסרט התעמולה הידוע "ניצחון הרצון", הקיף שפר את המבנה הענק במאה ושלושים זרקורים כנגד מטוסים, מה שיצר אפקט שכונה "קתדרלת הקרח", אליה נכנסו פעילי המפלגה כשהם אוחזים בדגלי המפלגה.
חזונו של היטלר לגבי נירנברג כלל הקמת מבנים נוספים, רבים מהם לא נבנו מעולם.
כך למשל תוכנן אצטדיון שיוכל להכיל ארבע מאות אלף בני אדם במסגרת "המשחקים האריים", שנועדו להחליף את המשחקים האולימפיים.
אגב תכנון מבנים אלו המציא שפר את תאוריית "ערך השרידים", לפיה יש לתכנן מבנה תוך התחשבות בשאלה כיצד ייראה לאחר תקופת "הרייך בן אלף השנים" (כפי שנראים כיום מבנים מהעת העתיקה של יוון ורומא) כעדות לגדולת העבר.
תאוריה זו התקבלה בהתלהבות על ידי היטלר.
עם זאת, אף אחד מן המבנים שהצליח שפר לבנות (רבים נותרו בשלבי תכנון בלבד), לא שרד אף לא את תקופת תריסר שנותיו של "הרייך השלישי".
ב-1937 תכנן שפר את הביתן הגרמני במסגרת התערוכה העולמית של פריז.
עבודתו של שפר מוקמה בדיוק ממול הביתן של ברית המועצות ונועדה לייצג את חומת המגן של הנאציזם על אירופה מפני הקומוניזם.
מתכנני שני הביתנים זכו במדליית זהב.
הפרויקט הגדול שהטיל היטלר על שפר היה תכנונה מחדש של ברלין והפיכתה למטרופולין ענק בשם "בירת העולם גרמאניה" וזאת כחלק מפרויקט אפילו יותר גדול בשם "ערי הפיהרר".
פרט למבנים כמו האצטדיון האולימפי של ברלין (שנבנה לאולימפיאדת ברלין) ותוכנן על ידי האדריכל ורנר מארץ , תכנן שפר את בניין לשכת קנצלר הרייך החדש.
בניין זה תוכנן מראש בממדי ענק, וכלל אולם רחב ממדים שנועד להיות גדול פי שניים מ"אולם המראות" המפורסם בארמון ורסאי.
הבניין ניזוק באופן חמור במהלך הקרב על ברלין ב-1945 וסופו שפוצץ כליל בידי הכובשים הרוסים.
פרט לבניין עצום זה, אף אחד מן הבניינים המתוכננים לא נבנה בפועל.
ברלין נועדה להיבנות מחדש לאורך שדרה בת חמישה קילומטרים; בקצה הצפוני של השדרה נועד להיבנות ה"היכל העם", אולם כינוסים ענק בעל כיפה, המבוסס על מבנה בזיליקת פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן.
כיפת האולם הייתה ענקית באופן כמעט בלתי ניתן ליישום: גובהה אמור היה להיות מאתיים מטר, והיקפה שלוש מאות מטר, פי שישה עשר מכיפת הבזיליקה של פטרוס הקדוש, ששימשה לה כדוגמה.
את הקצה הדרומי של השדרה אמור היה לעטר שער ניצחון נישא, המבוסס על שער הניצחון בפריז, שגובהו אמור היה להיות מאה ועשרים מטר.
בצדי השדרה אמורים היו להיות מוצבים תותחים שיאספו כשלל משדות הקרב על ידי הצבא הגרמני.
אף לא אחת מתוכניות אלו לא יצאה לפועל, שכן מלחמת העולם השנייה שאבה את כוח האדם ואת חומרי הגלם שאמורים היו להיות מושקעים במפעלי הענק.
המבנים, שתרשימים ודגמים מוקטנים שלהם נותרו עדיין, יוצרים רושם של בומבסטיוּת ומגלומאניה, חסרי כל פרופורציה ביחס לסביבתם, נטולי כל ייעוד של ממש פרט להטלת אימה ומורא.
חלק מהמבנים תוכננו על פי סקיצות שערך היטלר בעצמו.
פן טראגי שקשור לתוכניות אלו: ההכנות לבינויה מחדש של ברלין גרמו לפינוי היהודים מאזורים המיועדים לבינוי.
במסגרת תפקידו כאחראי על בנייתה מחדש של ברלין, היה שפר אחראי, בשנים 1938–1941, גם על פינוי יהודים מבתיהם בברלין, ששימשו לשיכון הדיירים ה"אריים" שפונו מבתיהם שנמצאו במקומות המיועדים לבינוי מחדש.
היהודים שפונו מן הדירות גורשו לגטאות בפולין ונרצחו בהמשך.
על ליל הבדולח ב-1938 כתב שפר בזכרונותיו: .
ב-1942 התרסק מטוסו של שר החימוש הגרמני פריץ טודט שנהרג בתאונה.
היטלר מינה את שפר ליורשו של טודט בכל תפקידיו.
חיבתו האישית של היטלר לשפר והערכתו ליכולותיו הארגוניות והטכניות, העמידו את שפר מעל לקנוניות ולריבים האישיים שליוו את צמרת המשטר הנאצי בכל הדרגים.
שפר הועדף לתפקיד זה על פני אישים כהרמן גרינג, שחמדו לספח את סמכויותיו של טודט לתחומי אחריותם.
במסגרת אחריותו החדשה ניסה שפר להתאים את המשק הגרמני למצב המלחמה, ולייעלו למצב דומה למה שנעשה במדינות בעלות הברית.
המשק הגרמני לקה בבעיות שחיתות וחוסר תיאום, חרף זאת שפר הצליח לגרום לריכוז כל הסמכויות הנוגעות לתעשייה לידיו, ולקיצוץ בבירוקרטיה הנאצית, וכך הצליח להכפיל פי ארבעה את ייצור החימוש בגרמניה.
במהלך השנתיים וחצי הבאות, כשהייצור היה בשיאו, סבלה גרמניה מהפצצות אוויריות בלתי פוסקות, שהיו ממוקדות לעבר מרכזי אוכלוסייה ותעשיית החימוש.
בשנים שבהן חרבו הערים ומפעלי התעשייה של גרמניה בהפצצות בלתי פוסקות, מיקסם שפר את ייצור התחמושת, תוך ניצול מרבי של הטכנולוגיה, וכן יישום כח אדם של עובדי כפייה, ואיפשר פיתוחם של מטוסי סילון ושל טילים.
שפר כבש לעצמו מקום חשוב בצמרת הנאצית, והיה לאחד האנשים החזקים ביותר ברייך באותן שנים.
מכשול גדול שעמד בדרכו היה המדיניות שמנעה מנשים גרמניות לעבוד בתעשייה, בניגוד מוצהר לנהוג במדינות בעלות הברית, שניצלו את מלוא כוח האדם שלהן, והעסיקו נשים במפעלי התעשייה בעת שהגברים היו בשדה הקרב.
על מנת למלא חוסר זה הסתייע שפר במיליוני עובדי כפייה (גברים ונשים), שהובאו מהשטחים שנכבשו והועסקו בתנאים בלתי אנושיים.
רק בינואר 1943 נעתר היטלר להפצרותיו והוציא צו המחייב כל אישה בגרמניה, בגיל 17–45, לעבוד בתעשיית החימוש.
לאחר קשר העשרים ביולי ב-1944, בו זממו קציני צבא להתנקש בחיי היטלר באמצעות פצצה, נמצא שמו של שפר ברשימת חברי ממשלתם העתידית, כפי הנראה - שלא בידיעתו.
רק ההערה "במידת האפשר", שנרשמה בכתב יד ליד שמו של שפר, הצילה אותו מגורלם האיום של הקושרים.
למרות זאת, לפי עדותו, זמם שפר עצמו בשלביה האחרונים של המלחמה להרוג את היטלר תוך שימוש בגז רעיל שיוחדר בארובת הבונקר בו הוא הסתגר, אך חזר בו מתוכניתו.
רבים מתייחסים בספקנות לטענה זו ורואים בה ניסיון לחמוק מעונש מוות במשפטי נירנברג.
עד יומו האחרון ראה היטלר בשפר ידיד נאמן.
עם זאת, אמונו התערער כאשר כתב שפר תזכיר שכותרתו "המלחמה אבודה".
היטלר שאף להילחם עד הסוף המר, והוציא פקודה שנקראה "צו נירון".
משמעות הצו הייתה הפיכת אירופה בכלל וגרמניה בפרט לאדמה חרוכה ולפיה בכל שטח אותו מפנים חיילי הוורמכט, כולל שטחים בגרמניה גופא, ייהרסו כל מפעלי התעשייה, התשתיות, החקלאות ואף האמנות.
מטרתו הייתה להקשות על אפשרות של קיום אנושי בשטחים שיפונו.
שפר ראה בפקודה זו אסון, ופעל לסיכולה.
בימיו האחרונים של היטלר בבונקר הפיקוד, בשעה שהתחולל הקרב על ברלין, כשההגעה לברלין הייתה כרוכה בסכנה והיציאה ממנה כמעט בלתי אפשרית, טרח שפר והגיע אל הבונקר של היטלר, והיה אחד האחרונים שפגשו את הרודן בעודו בחיים.
שפר הביע באוזני היטלר את התנגדותו לפקודת האדמה החרוכה, אך הביע את הערכתו והערצתו לרודן.
לדברי שפר, היטלר הגיע בשיחה זו לידי דמעות; בסופו של דבר הוא נפרד מידידו היטלר ויצא מברלין.
היטלר החליט להדיר אותו מהקבינט החדש שיקום לאחר מותו, ושאת חבריו מינה בצוואתו הפוליטית שהוכתבה למזכירותיו בבונקר, טרם התאבדותו.
אך שלא כאחרים שמהם סר חסדו, לא הורה על מעצרו או הוצאתו להורג.
שפר נועד להיות מוחלף על ידי קארל אוטו סאור, שהיה הכפוף לו במשרדו.
שפר שימש עוד כמה ימים לאחר מותו של היטלר בתפקיד שר בממשלה הזמנית שהוקמה בפלנסבורג על ידי יורשו של היטלר, האדמירל קרל דניץ, ולאחר מכן נעצר והועמד לדין כפושע מלחמה.
במשפטי נירנברג הוגש כתב אישום נגד שפר, על חלקו בפשעי המשטר הנאצי כנגד האנושות, ובמיוחד על חלקו בניצול עבודת הכפייה.
שפר טען כי לא היה מעורב בארגון עבודת הכפייה, והטיל את האחריות לכך על חברו לקבינט, פריץ זאוקל.
במהלך המשפט הודה שפר שהוא אשם בפשעים בהם הואשם, ושאף שלא ידע על מעשי ההשמדה ההמוניים, לרבות השואה והשמדת היהודים, ולא היה אחראי לתנאים בהם היו מועסקים עובדי הכפייה - הרי שכחבר בקבינט של היטלר הייתה לו אחריות, למרות טיבו הטוטליטרי של המשטר שדרש ציות עיוור.
עמדה זו הביאה לכך ששפר התחמק מעונש המוות, ונידון לעשרים שנות מאסר, שאותן ריצה עד תומן בכלא שפנדאו.
פריץ זאוקל, שעליו הטיל שפר את האחריות לתנאים בהם הועסקו עובדי הכפייה, נידון למוות והוצא להורג.
במהלך המשפט הציג התובע תצלום בו נראה שפר במהלך ביקור במחנה הריכוז מאוטהאוזן, כשהוא מוקף בעצירים מזי רעב.
לטענת התביעה, היווה תצלום זה הוכחה לכך ששפר היה מודע היטב לזוועות השואה.
שפר טען כי קיבל "סיור אח"ם" במחנה, שלא כלל צפייה בזוועות, שהוסתרו מפניו.
בראיונות שניתנו לאחר שחרורו מן הכלא, כמו גם בזיכרונותיו, גרס שפר כי לא היה מודע לכל זוועות הנאצים.
כך למשל, סיפר כי אחד מידידיו, קארל האנקה, אשר שימש כגאולייטר (מושל מחוז) של פרובינציית שלזיה התחתית, סיפר לו על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוקם בסמוך לתחום שלטונו, והזהיר אותו כי יימנע מלבקר במקום.
מסמכים שנתגלו בדיעבד מראים כי ב-1943 היה לשפר חלק בתכנון הרחבת מחנה ההשמדה אושוויץ, והתאמתו לתפקידו כמחנה השמדה.
חברו של אלברט שפאר Rudolf Wolters טען שכן שפאר ידע על כל עבודות הכפיה של היהודים והוא כתב בזו הלשון .
לאחר שחרורו של שפר מהכלא ב-1966, התעוררו חילוקי דעות בין החברים ופרידה התרחשה ב-1971. וולטרס, שנשאר תומך כל חייו של היטלר, האשים את שפר בבגידה בחבריו לשעבר לנשק בנירנברג.
השבר האחרון בבוז עמוק הגיע כאשר וולטרס, שלא דיבר אנגלית, קרא קטעים מראיון נרחב שערך ב-1971 העיתונאי אריק נורדן למגזין פלייבוי בתרגום גרמני במגזין קוויק .
ככתב הימים של שפר, וולטרס הגיע שוב לתשומת לב הציבור בשנות השמונים.
מאז 1941, וולטרס כתב כרוניקה של מחלקות ספיר, שתיעדה בסופו של דבר את מעורבותו העמוקה של שפר במשטר הנאצי ואת מעורבותו בפינוי הכפוי של יהודים בברלין.
את דרכה של הכרוניקה הזו, שסולפה מאז ובכך זכה שפר, עקב ההיסטוריון מתיאס שמידט .
ב-1980 הפנה וולטרס את תשומת ליבו של שמידט למסמכים מקוריים ולזיופים של שפר .
שפר טען כי לא ידע על השואה בעת התרחשותה, ולא היה לו כל חלק בה באופן ישיר (אם כי, לפי עמדתו, לחברי הממשל הנאצי קיימת אחריות קולקטיבית למעשים).
אין ספק כי היה מודע היטב לתנאים האיומים של עובדי הכפייה שתחת מרותו.
נראה כי בגרמניה שלאחר המלחמה היה שפר לסמל של אנשים שהיו מעורבים במשטר הנאצי, אך כשפר - נוח היה להם לטעון שלא היה להם חלק ישיר בצדדים האפלים של המשטר.
הבמאי היינריך ברלר מתאר מצב זה במילים "שפר נתן פתחון פה לאנשים שיכלו לומר: 'האמינו לי, לא ידעתי דבר על השואה'.
ראו את שפר, ידידו של הפיהרר, שאף הוא לא ידע על כך דבר".
שפר תיעד את שהותו בת עשרים השנים בכלא שפנדאו ביומן מפורט, שיצא לאור בשם "יומני שפנדאו".
שפר היה אחד משבעה אסירים, ראשי המשטר הנאצי, שהוחזקו בכלא.
שפר הצליח ליצור קשר חשאי עם העולם החיצון, כיוון שרכש את חיבת הסגל ואת אמונו.
הוא הצליח לכתוב מכתבים רבים למשפחתו, חרף ההגבלות, ואף לנצל את זמנו בקריאה מרובה, בגינון, ובכתיבת זיכרונותיו.
שחרורו של שפר מן הכלא ב-1966 היה אירוע בקנה מידה עולמי; לאחריו הוא פרסם כמה ספרים אוטוביוגרפיים (שהחשוב מהם יצא לאור בעברית תחת השם "בתוככי הרייך השלישי" בהוצאת "בוסתן").
האוטוביוגרפיה המצליחה, הממזערת את חלקו בביצוע השואה וידיעותיו עליה בזמן המעשה, והמסנגרת על העם הגרמני כולו, הפכה לרב מכר.
בזיכרונות אלה הוא מגן על מעשיו, ומסביר כי אף ששימש בתפקיד משמעותי ונתן להיטלר את הכלים הטכנולוגיים להמשיך במעשיו, תוך הסכמה עם האידאולוגיה הנאצית ועם מהות המשטר, הרי שהיה ונותר אדם הגון מבחינה אישית, ולא ידע על פשעי המלחמה.
בפרקים האחרונים בספרו, שנכתב בעת מאסרו, הוא מתאר את מטרת משפטי נירנברג, אותה זיהה במהלכם: "הטלת האשמה על מנהיגי המשטר הטוטליטרי הנאצי (וביניהם הוא עצמו), תוך כדי הקהיית תחושת האשם של העם הגרמני בכללותו".
שפר מציג בספרו את הרעיון כי פשעי הזוועה היו תוצאה של סמכות השלטון, שהשתמש באמצעים טכנולוגיים חדישים, שכמוהם לא נודעו עד אז, שאיפשרו מחד שליטה מוחלטת בכל אדם ושעבוד "שמונים מיליון בני אדם לרצונו של יחיד", ומאידך "שמירה מפליגה על סודיותם של מעשי פשע שבוצעו בפקודת המשטר".
שפר קיבל על עצמו את האשמה למעשי הזוועה, אליהם הוא נחשף לטענתו בנירנברג, עת הוצגו בפניו "אסמכתאות ועדויות מזעזעות, שהוכיחו בעליל כי הפשעים המחרידים שבהם הואשמנו אכן בוצעו הלכה למעשה...
תיאורים על רצח המונים מתוחכם והתעללות בהמית"; זאת בשל טענות כי הוא היה חלק מהנהגה הנושאת באחריות קולקטיבית.
עמדה זו יצרה לו תדמית חיובית, והוא הפך למרצה מבוקש, ובילה את שנות חייו האחרונות ברווחה יחסית.
הוא נפטר בבית מלון בלונדון בזרועות פילגש אנגלייה, ב-1981.
תדמית זו, שגם בעיון בה יש לקח מוסרי והיסטורי משמעותי, נמצאת תחת ביקורת.
סדרת ראיונות שנתן שפר בימי חייו עם הביוגרפית גיטה סרני הבשילו לכלל ביוגרפיה ביקורתית שיצאה לאור בשנת 1995, הקרויה "אלברט שפר ומאבקו באמת".
סרני טוענת כי שפר היה אדיש לבעיית היהודים, וכי לאחר המלחמה היו השואה ומוראותיה בבחינת נטל מוסרי כבד על שפר.
בשנת 2020 הופק בישראל, על ידי הבמאית והמפיקה ונסה לאפא, סרט תיעודי בשם שפר בדרך להוליווד הבוחן את ניסיונו בשנת 1971 לכתוב סרט עלילתי המתבסס על האוטוביוגרפיה שלו בתוככי הרייך השלישי ולטייח את מעשיו באמצעותו.
בנו, הקרוי אף הוא אלברט שפר , המשיך בדרכו המקצועית והיה אדריכל מצליח בעל שם עולמי.
בתו, הילדה שראם, אשר כונתה בידי הביוגרפית של שפר, "האדם המוסרי ביותר שהכרתי מעודי", זכתה ב-2005 בפרס הסובלנות על שם משה מנדלסון.
בכספי ירושה מאביה ייסדה קרן לסיוע לנשים יהודיות והיא פעילה בהעלאת זכר העבר הנאצי בגרמניה.
בהתכתבויות שניהלה בילדותה עם אביה הכלוא, אשר עסקו ברגש האשמה, הוא טען בפניה שלא ידע על פשעי המשטר הנאצי.
לימים אמרה לגבי ייחוסה המשפחתי, כי אין היא חשה אשמה, "אלא בושה".
אלברט קואוטס היה מנצח ומלחין אנגלי-רוסי.
אלברט קואוטס נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה להורים אנגליים מיורקשייר.
הוא למד בקונסרבטוריון בלייפציג, עבד תקופה מסוימת באופרת החצר בדרזדן והתמנה למנצח בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
הופעת הבכורה של בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן הייתה בשנת 1914 בהצגת טריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר.
דינמי בגישתו ומצליח בייחוד במוזיקה רוסית, הציג קואוטס הרבה יצירות חדשות לקהל המאזינים, ביניהן יצירות משל רייף וון ויליאמס, ארנולד באקס ואלכסנדר סקריאבין.
ניצח בלונדון על הביצוע הפומבי המלא הראשון של "כוכבי הלכת".
בשנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 הרבה לנצח על התזמורת הסימפונית של לונדון.
הוא תרם רבות בראשית הדרך להצגת מוזיקה תזמורתית על גבי תקליטים, החל בשנת 1920 עם ה"פואמת האקסטזה" של סקריאבין ואחר כך בניצוח על מובאות רבות מטבעת הניבלונגים של וגנר וכן, (בשנת 1925) הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בין היצירות שהלחין: האופרות "סמיואל פיפס" ו"פיקוויק".
בשנת 1946 השתקע בדרום אפריקה, שם נפטר.
אלברט קואוטס לא היה קרוב משפחה של אריק קואוטס, מלחין המוזיקה הקלה, או של זמר הטנור, ג'ון קואוטס.
ד"ר לודוויג פיליפ אלברט שווייצר היה איש אשכולות: תאולוג, מוזיקאי, פילוסוף ורופא צרפתי-גרמני.
הוא נולד בקייזרסברג שבחבל אלזס-לורן בגרמניה (כיום בצרפת).
זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1952 עבור ייסוד בית החולים למברנה (Lambaréné) בגבון שבמערב אפריקה המשוונית.
כמו כן היה אחד מ-25 הנושאים בתואר "מסדר ההצטיינות" של חבר העמים הבריטי, וקיבל גם תואר אבירות ממסדר לזרוס הקדוש בירושלים.
אלברט שווייצר היה בנם של לואיס שווייצר, כהן אוונגליסטי, ושל אדלה, אשר שם נעוריה היה שילינגר (Schillinger).
את שנות ילדותו עשה בכפר גונסבך (Gunsbach) שבאלזס (בו הכנסייה המקומית הייתה משותפת לקתולים ולפרוטסטנטים אשר קיימו את טקסיהם הדתיים בחללים שונים ובזמנים שונים).
באותן שנים למד מאביו את יסודות המוזיקה, ומאוחר יותר, למד לנגן בעוגב בצורה מסודרת, כלי בו הגיע לרמת נגינה גבוהה מאד (ר' להלן).
ב-1893, אלברט שווייצר השלים את לימודיו התיכוניים במילוז.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, פנה שווייצר ללימודי תאולוגיה באוניברסיטת קייזר וילהלם (Kaiser Wilhelm) בשטרסבורג.
במקביל, המשיך בלימודי מוזיקה בנושאים שונים, כמו פסנתר וקונטרפונקט.
בשנת 1894 התגייס לצבא הגרמני לשנה אחת של שירות חובה.
אלברט שווייצר, אשר התרשם עמוקות מן המלחין ריכרד וגנר, ונכח בהצגות רבות של האופרות שלו בשטרסבורג, הצליח להגיע ב-1896 לפסטיבל השנתי בביירוית, המוקדש למוזיקה של וגנר.
ב-1898, שווייצר החל לכתוב בסורבון את עבודת הדוקטורט שלו אודות הפילוסופיה הדתית של קאנט.
את סמסטר הקיץ עשה באוניברסיטת ברלין, ובינתיים הוענק לו התואר בתאולוגיה.
עבודת הדוקטורט פורסמה בהמשך ב-1899 על ידי אוניברסיטת טיבינגן.
תוך כדי כך, שווייצר המשיך והעמיק בהתמחותו בנגינה בפסנתר.
ב-1905, שווייצר החל בלימודי הרפואה בשטרסבורג, אותם סיים ב-1913. ביוני 1912 נישא להלנֶה ברסלאו, בתו של ההיסטוריון היהודי הפאן-גרמני הארי ברסלאו .
את המוניטין שלו בתחום הקנתה לשווייצר עבודתו הגדולה הראשונה - "החיפוש אחר ישו ההיסטורי", שפורסמה בשנת 1906. בחיבור זה ניתח שווייצר את דמותו של ישו לאור כתביו האסכטולוגים של ישו עצמו.
שווייצר טען כי הדיוקנאות ההיסטוריים של ישו לאורך השנים היו לא יותר מאשר דיוקן של ההיסטוריונים החוקרים עצמם.
מחקריו התאולוגיים הבאים, שנטו לכיוון התאולוגיה של הנצרות הליברלית עסקו בעיקר בברית החדשה, אך שימשו גם כתזה שלו ברפואה - "המחקר הפסיכיאטרי של ישו" (1913), ו"המיסטיקה של פאולוס השליח" (1930).
מחקרו על פאולוס בחן את אמונותיו האסכטולוגיות של השליח על פי הבשורה שלו בברית החדשה.
במהלך כהונתו ככומר קלוויניסטי בכנסיית סנט ניקולס בשטרסבורג, הוא ניהל את טקס נישואיו של תיאודור הויס, שלימים נבחר לכהן כנשיאה הראשון של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עם אלי הויס-קנאפ.
שווייצר היה נגן עוגב נחשב בזמנו, והתעניין במיוחד ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך.
הוא פיתח סגנון נגינה פשוט, שהאמין כי הוא קרוב יותר לזה שבאך התכוון אליו, בעיקר בהתבסס על אמונותיו הדתיות של המלחין.
הוא הדהים את מורו, שארל-מארי וידור, כשפירש את הדימויים בכוראל-פרלודים של באך על פי המזמורים התפילתיים שליוו את הנגינה - גישה שמעולם לא עלתה על דעתו של הנגן הקשיש.
בספרו "יוהאן סבסטיאן באך", שאת גרסתו האחרונה השלים ב-1908, פירט שווייצר את סגנונו החדש, והשפיע רבות על ההתייחסות לעבודותיו של באך.
בהמשך הוא שיתף פעולה עם וידור כדי להשלים מהדורה מחודשת של כל עבודותיו של באך.
הספרון שפרסם ב-1906 "אומנות בניית העוגב ונגינת העוגב בגרמניה ובצרפת", הביאה לשינוי המגמה הרומנטית בתחילת המאה ה-20 לטובת חשיפה מחודשת של עקרונות הבארוק, אף יותר מכפי ששווייצר כיוון בתחילה.
הספר יצא בעברית בשנת 1955 בהוצאת עדית, בתרגומו של יצחק הירשברג.
במאי 2010 יצאה מהדורה חדשה של התרגום לעברית, עם פתח דבר מאת פרופסור יהואש הירשברג, בהוצאת חותם-תרבות.
השקפת העולם של שווייצר התבססה על עקרון ה"הערצה לחיים", שהאמין כי הוא תרומתו הגדולה ביותר לאנושות.
להשקפתו, הציוויליזציה המערבית נמצאה במצב של ריקבון לאחר שבמשך דורות נטשה את העקרונות האתיים שעליה התבססה.
שווייצר האמין כי הכבוד לחיים הוא עיקרון נעלה, בדומה לחשיבתם של פרידריך ניטשה ולב טולסטוי.
היו שהשוו את הפילוסופיה שלו לזו של פרנציסקוס מאסיזי, השוואה שמעולם לא התנגד לה.
את מרבית חייו שלאחר תום לימודיו, בילה שווייצר בלמברנה (הנמצאת בגבון של ימינו).
לאחר שסיים את לימודי הרפואה ב-1913, עבר שווייצר ללמברנה עם אשתו כדי להקים בית חולים שיפעל לצד המחנה המיסיונרי שפעל שם.
הוא טיפל באלפי אנשים, בכללם מאות חולי צרעת וקורבנות של מחלת השינה האפריקאית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הושמו שווייצר ואשתו, שהיו אזרחים גרמנים על אדמת אפריקה, במעצר בית זמני.
ב-1917 הם הועברו לצרפת, שם הוגבל חופש התנועה שלהם.
את שנותיו בצרפת בילה שווייצר בלמידה אינטנסיבית כהכנה לספרו "תרבות ואתיקה", אותו פרסם ב-1923. ביולי 1918 זכה שווייצר לחירותו מחדש, והחל לעסוק ברפואה בשטרסבורג.
במקביל החל להרצות על רעיונותיו, לא רק במטרה להפיץ את הפילוסופיה שלו בנושא תרבות ואתיקה, אלא גם כדי לגייס כספים לבית החולים שהקים באפריקה.
ב-1924 חזר שווייצר ללמברנה, שיקם את בית החולים והמשיך לעסוק שם ברפואה.
עד מהרה התגייסו רופאים נוספים למשימה, ושווייצר היה יכול לשוב לאירופה ולהמשיך את הרצאותיו באוניברסיטאות.
בשנים 1939–1948 נשאר שווייצר בלמברנה, היות שבשל מלחמת העולם השנייה לא היה מסוגל לעזוב לאירופה.
שלוש שנים לאחר תום המלחמה שב לראשונה לאירופה, והמשיך לנוע בינה לבין אפריקה עד למותו ב-1965. החל משנת 1952 פעל שווייצר כנגד ניסויים גרעיניים ונשק גרעיני, לצידם של אלברט איינשטיין וברטרנד ראסל.
בשנים 1957 ו-1958 הוא שידר ברדיו אוסלו ארבעה נאומים שהתפרסמו לאחר מכן בקובץ "שלום או מלחמה אטומית".
ב-1957 היה שווייצר לאחד ממייסדי הוועדה למדיניות גרעינית שקולה.
סיפור חייו של שווייצר התפרסם בסרט הצרפתי "עוד רגע, דוקטור שווייצר", בו גילם פייר פרסניי את תפקיד שווייצר עצמו, וז'אן מורו את תפקיד האחות שעבדה עמו, מארי.
פרס אלברט שווייצר , שהוענק בשנים 1971–2004, נקרא על שמו.
טורניר כדורסל בינלאומי לנבחרות נוער נקרא על שמו ומתקיים אחת לשנתיים בעיר מנהיים בגרמניה.
אלברט קסלרינג היה גנרל-פלדמרשל גרמני, פושע מלחמה בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אחד העיטורים הגבוהים ביותר של גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה, הואשם בביצוע פשעי מלחמה בגינם נגזר עליו עונש מוות.
עונש זה הומתק במאסר עולם, שמתוכו ריצה חמש שנים בלבד.
אלברט קסלרינג נולד בבוואריה בשנת 1885, הוא היה בנו של מנהל בית ספר.
הוא התגייס לצבא הבווארי בשנת 1904 כצוער בחיל הארטילריה הבאוורי, קיבל הסמכה לקצונה בשנת 1907 בדרגת לויטננט.
קסלרינג הגיע לדרגת אובר-לויטננט בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת תחילה בשדה הקרב כקצין ארטילריה ואחר כך עבר לתפקידי מטה שונים.
בתום המלחמה קסלרינג בחר להישאר ברייכסווהר, שירת בתפקידי פיקוד ומטה שונים, הועלה לדרגת אוברסט בשנת 1932.
קסלרינג השתחרר רשמית מהצבא בשנת 1933, אולם הוא הפך לחבר ב"וועדה המדינתית לתחבורה אווירית", שהייתה כיסוי לחיל האוויר הגרמני שהיה אסור לפי תנאי חוזה ורסאי.
כשהלופטוואפה הוקם מחדש בשנת 1935, קסלרינג חזר לצבא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לתפקיד בכיר במשרד התעופה.
קודם לדרגת גנרל-לויטננט באפריל 1936 ומונה לראש המטה של הלופטוואפה במקום ולטר ויבר, קודם לדרגת גנרל מטוסי הקרב ביוני 1937 ומונה לעמוד בראש טייסת בדרזדן ואחר כך בברלין.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, פיקד על "לופטפלוטה I" (יחידה המקבילה בגודלה לארמייה) במהלך הפלישה לפולין, הוא עבד על שיכלול שיתוף הפעולה בין חיל האוויר לצבא היבשה ואחרי סיומה המוצלח של המערכה הצרפתית הוא קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
קסלרינג פיקד על "לופטפלוטה II" בתחילה מבצע ברברוסה ותפקידו היה לספק תמיכה אווירית לקבוצת הארמיות מרכז.
בדצמבר 1941 מונה לפיקוד על כוחות האוויר בים התיכון וצפון אפריקה.
בפברואר 1942 הוא הציע לפלוש למלטה והחל לתכנן את מבצע הרקולס לנחיתה על האי.
המבצע אמנם אושר בידי היטלר, אך מדינות הציר כשלו להוציאו לפועל.
כישלונו של קסלרינג לשתק את מלטה ולאפשר העברת אספקה ולספק לרומל סיוע אווירי מתאים, היה גורם משמעותי בתבוסת כוחות הציר בקרב אל עלמיין ובסופו של דבר אילץ את הכוחות הגרמנים לסגת מצפון אפריקה.
עם פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943 מונה קסלרינג למפקד העליון של הכוחות הגרמנים באיטליה, הוא הצליח לעצור את התקדמותן של בעלות הברית במסגרת מגננה קשוחה בחזית האיטלקית.
במרץ 1945 ירש את גרד פון רונדשטט כמפקד העליון במערב, בתפקידו זה נכנע לבעלות הברית.
קסלרינג הועמד למשפט כפושע מלחמה בשנת 1947, הוא הואשם שהיה אחראי להוצאתם להורג של אזרחים איטלקיים על ידי כוחות אס אס שהיו תחת פיקודו, הורשע ונגזר עליו עונש מוות.
בעקבות מחאה של קצינים בכירים בצבאות בעלות הברית ובעיות בראיות נגדו עונשו הומתק למאסר עולם.
קסרלינג שוחרר מהכלא בשנת 1952 בגלל בריאותו הרופפת, הוא בילה את שנותיו האחרונות בכתיבת זיכרונותיו והיה פעיל בארגוני לאומניים של ותיקי הצבא.
אלברט קסרלינג מת בעיר נויהיים בשנת 1960, בגיל 74.
אלברט ויליאם קטלבי היה מלחין בריטי.
בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בפסנתר ולהפגין כישרון מוזיקלי.
בגיל 11 חיבר סונאטה לפסנתר וניגן אותה לפני אדוארד אלגר ששיבח את היצירה ואת מבצעה הצעיר.
(בשנת 1998 נמכר כתב היד של הסונאטה במכירה פומבית על ידי חברת סותבי לעיריית ברמינגהאם).
לאחר שסיים את לימודי המוזיקה בברמינגהאם התחרה קטלבי על מלגת לימודים לטריניטי קולג' בלונדון וזכה בה תוך שהוא גובר על המלחין גוסטב הולסט.
קטלבי החל לחבר בהצלחה קטעים של מוזיקה קלאסית קלה.
היצירות שלו מצטיינות במוזיקה המתארת אווירה מיוחדת.
תקופה מסוימת השתמשו ביצירותיו כרקע מוזיקלי לסרטים אילמים.
במשך מספר שנים היה המנהל המוזיקלי של חברת התקליטים קולומביה.
מיצירותיו של קטלבי יש לציין את:
פעמונים באחו (1921) - נעימה שקטה המדמה את מרחבי השדות בהם רועות פרות שעל צוואריהן פעמונים.
בגן המנזר (1915) - ביצירה משתתפת מקהלת גברים השרה קיריה אלייסון.
בשוק פרסי (1921) - היצירה המפורסמת ביותר של קטלבי והמזוהה ביותר אתו.
גם כאן מופיעה מקהלת גברים המדמים קבצנים ושרים: בקשיש, בקשיש אללה.
קטלבי היה דודו של הפסנתרן הבריטי קליפורד קרזון.
אלברט ריירה אורטגה (בספרדית: Albert Riera Ortega; נולד ב-15 באפריל 1982 במנקור, מיורקה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי וכיום מאמן את קבוצת איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
ריירה החל את הקריירה שלו במיורקה, וזכה עימה בגביע המלך הספרדי בשנת 2003, כאשר פתח בקביעות בהרכב הקבוצה.
במשך שלוש עונותיו במועדון כמקצוען הוא שיחק 46 פעמים בליגת העל הספרדית, והבקיע שש פעמים מעמדת הקיצוני.
בקיץ 2003 עבר ריירה לז'ירונדן דה בורדו, והיה חלק קבוע בהרכב הקבוצה במשך שתי עונות.
הוא ערך למעלה מ-50 הופעות במסגרת ליגת העל הצרפתית עבור המועדון הצרפתי, וכבש ארבעה שערים.
ריירה חזר לספרד בשנת 2005, כאשר חתם בקבוצת אספניול.
במהלך עונתו הראשונה באספניול הוא שיחק בשמונה משחקי ליגה בלבד, מה שהוביל בינואר 2006 למעברו למנצ'סטר סיטי, אך גם שם לא הצליח לבסס את מעמדו בקבוצה, וחזר לאספניול לפני פתיחתה של עונת 2006/07.
במהלך אותה עונה, אספניול העפילה עד לגמר גביע אופ"א.
היא הפסידה במשחק הגמר לסביליה בדו-קרב בעיטות עונשין, אף על פי שריירה כבש במהלך המשחק.
ריירה כבש ארבעה שערים והציג יכולת גבוהה מאוד בעונה זו, שסייעה לקבוצתו להצליח.
במהלך שתי תקופותיו באספניול, כולל זו שלפני ההשאלה למנצ'סטר סיטי, הוא ערך 72 הופעות וכבש שמונה שערים.
בקיץ 2008 חתם ריירה על חוזה לארבע שנים בליברפול, לאחר ספקולציות רבות, ב-1 בספטמבר 2008, תמורת 8 מיליון ליש"ט.
הוא הבקיע את שערו הראשון עבור ליברפול בניצחון 2-3 על ויגאן את'לטיק ב-18 באוקטובר 2008, והבקיע את שערו הראשון בקריירה בליגת האלופות בניצחון ליברפול 1-3 על פ.ס.וו.
איינדהובן ב-9 בדצמבר 2008. הוא כבש שלושה שערי ליגה בעונת 2008/09 עבור קבוצתו, שסיימה במקום השני בפרמייר ליג.
ביולי 2011 חתם באולימפיאקוס היוונית שם שיחק עונה אחת.
בספטמבר 2011 חתם בגלאטסראיי הטורקית.
במרץ 2014 חתם בווטפורד האנגלית עד לסוף העונה.
בנובמבר 2014 חתם באודינזה אך לא שותף באף משחק בקבוצה.
ב-5 במרץ 2015 חזר לקבוצת נעוריו וחתם במיורקה.
ב-14 בספטמבר 2015 חתם בזאברץ' הסלובנית.
ב-22 בינואר 2016 חתם בקופר, אך במדיה שיחק רק משחק אחד ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לריירה 16 הופעות במדי הנבחרת הלאומית של ספרד, בהן כבש ארבעה שערים.
בהופעת הבכורה שלו בנבחרת, ב-13 באוקטובר 2007, הוא הבקיע שער במשחק מול , בניצחון 1-3 במסגרת משחקי מוקדמות יורו 2008.
עם זאת, ריירה לא לקח חלק בזכייתה של נבחרת ספרד ביורו 2008 באוסטריה ושווייץ.
הוא זומן מחדש לסגל באוקטובר 2008 למשחקי מוקדמות מונדיאל 2010, במקום דייגו קאפל שנעדר בשל פציעה.
הוא שיחק עם נבחרת ספרד גם בגביע הקונפדרציות 2009, וזכה עמה במקום השלישי.
אלברט שץ היה מדען יהודי-אמריקאי.
שץ נולד בנורויץ' קונטיקט (ארצות הברית) להורים יהודים מאנגליה ורוסיה.
החל ללמוד באוניברסיטת ראטגרס, ושינה כיוון מלימודי חקלאות ללימודי רפואה וחיסונים בעקבות קורס של ד"ר יעקב יפה.
הוא החל ללמוד לתואר שלישי במעבדה של פרופסור זלמן אברהם וקסמן וישן שם בתוך חממה כדי לחסוך בדמי שכירות.
בתחילת 1942 גויס לצבא האמריקני, ושירת במעבדה לבקטריולוגיה בבית חולים במיאמי, אך תוך זמן קצר שוחרר עקב בעיות גב.
גילוי הסטרפטומיצין והקרב על פרס נובל
ב-1943 החל כסטודנט במחקר המסוכן לגילוי תרופה לשחפת, במעבדתו של פרופסור זלמן אברהם וקסמן.
המחקר היה בשלב סופי, לאחר שווקסמן ביצע ניסויים מוצלחים בחיות, במעבדה חיצונית, והיה בתהליך של סריקת הזנים בעבור הפחות רעיל שבהם.
שץ היה ידוע באדיקותו למחקר, והיה ישן בחממה ליד המעבדה.
לאחר נישואיו, ובעקבות מצבו הכלכלי הירוד, בני הזוג העבירו את מיטתם למחסן זה, ושם חיו.
לאחר שלושה חודשים בתנאים אלו, הצליח שץ לבודד ולזהות שני סוגי אקטינובקטריה אשר יכולים להפסיק את גדילתם של חיידקים המחוסנים לפניצילין - אחד מהם נבחר כתרופה הנקראת סטרפטומיצין.
את פרס נובל על גילוי זה קיבל זלמן וקסמן מנהל המעבדה של שץ, בשנת 1950. שמו של וקסמן פורסם בעיתונות בהרחבה והוא אף הוכר כ"איש השנה" של העיתון טיים.
בשנת 1952 אלברט שץ, אז כבר בעל תואר דוקטור, תבע את ההכרה בו כשותף בכיר בגילוי, בבית המשפט האמריקני.
לאחר כמה חודשים של הדיינות ובתיווך הנהלת אוניברסיטת ראטגרס, וקסמן ובעיקר אוניברסיטת ראטגרס הכירה באופן רשמי בפועלו של שץ, ובהסכם בוררות ביניהם נקבעה חלוקה חדשה של כספי הפרס שהולכים כולם למוסד האוניברסיטה, כששץ מקבל מתוך כסף זה 3 אחוז, וקסמן 10 אחוז ושאר החוקרים שבעה אחוז.
במסגרת ההסכם הוכר גם חלקו של שץ בגילוי הסטרפטומיצין.
פרס נובל ניתן לוקסמן על פועל חייו במסגרת המעבדה, ולכן ועדת הפרס לא דנה בשץ כמועמד לעניין.
ב-1994 שץ קיבל את פרס ראטגרס על חלקו בגילוי הסטרפטומיצין.
פרופסור שץ היה סוציאליסט ופעיל סביבתי, וככזה היה חבר בהקמת אגודות קו-אופ שונות, ובמפעלי מיחזור קהילתיים.
לדוגמה, עד שנתיים לפני מותו היה מתנדב קבוע בהשחזת סכינים בקו-אופ קרוב לביתו.
אלברט שץ היה ידוע בהתנגדותו ל"הפלרה" - תהליך הוספת פלואוריד למים, על כך הוציא ספר כבר בשנת 1962 והמשיך בכך לאורך כל ימי חייו.
בביקורת על התאוריה שלו בנושא, נאמר שזו תאוריה פילוסופית שאינה נסמכת על בדיקה ניסויית.
בשנת 2004 הסופרת אינגה אוורבכר חיברה עם פרופ' שץ ספר אוטוביוגרפי על גילוי הסטרפטומיצין ופגישה עם ניצול שואה שהתרופה עזרה לו.
בשנת 2009 פורסם סרט דוקומנטרי על פי ספר זה.
שץ נפטר מסרטן הלבלב בביתו שבפילדלפיה, ב-2005
זוכה מדליית ארד אולימפית (לוס אנג'לס 1932) ואלוף ארצות הברית (1932) במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
הוא בוגר אוניברסיטת נורת'ווסטרן ובעל תואר במשפטים מאוניברסיטת שיקגו.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1930 היה שוורץ לשחיין הראשון שזכה ב-3 תארים בסגנון חופשי.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה ב-1 באפריל 1931 זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 יארד חופשי ובמשחה ל-220 יארד חופשי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה שוורץ במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.8 שניות, אחרי יאסוג'י מיאזאקי (58.2 שניות) וטאצוגו קוואישי (58.6 שניות) שניהם מיפן.
בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן ושלושה שחיינים מארצות הברית.
רק שחיין יפני אחד החמיץ גמר אולימפי בלוס אנג'לס.
סגן אלוף האולימפי מאולימפיאדת אמסטרדם, אישטוואן ברני מהונגריה, לפי הצילומים נראה שסיים במקום השני בחצי הגמר ולא רביעי כפי שקבעו השופטים ולכן לא שחה בגמר.
בשלב המוקדמות קבע מיאזאקי שיא אולימפי חדש בתוצאה של 58.0 שניות.
שוורץ זכה עם קבוצתו 6 פעמים באליפות ארצות הברית בכדורמים.
שוורץ נפטר בלוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1986.
אלברט פריס גיטרסלו היה צייר וסופר אוסטרי.
גיטרסלו נולד באוסטריה כאלברט קונרד קיטרייבר (Albert Conrad Kiehtreiber).
הוא החל קריירה במשחק ואף היה שותף להפקות של מקס ריינהרדט ב"דויטשס תיאטר" בברלין.
עקב סיבות בריאותיות עזב את עולם המשחק והחל בכתיבה ושימש ככתב בפריז, שם נהיה תלמידו של הצייר מוריס דניס בשנת 1912. הוא הצטרף לקבוצת אמנים בראשותו של גוסטב קלימט ויצירותיו הוצגו לראשונה בשנת 1918 בווינה במסגרת הזצסיון הווינאי.
בין השנים 1929 ל-1938 היה פרופסור באוניברסיטה לאמנויות יישומיות בווינה (Universität für angewandte Kunst Wien).
בשנת 1945 התמנה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ובשנת 1953 התמנה לרקטור האקדמיה.
הוא השפיע רבות על אמני אסכולת הריאליזם הפנטסטי בווינה, והיה למורה לאריק בראואר, וולפגנג הוטר (Wolfgang Hutter), ארנסט פוקס, גרהארד גלייך (Gerhard Gleich) ולאנטון למדן (Anton Lehmden).
אלברט רו היה שף ומסעדן יליד צרפת, שעבד בבריטניה.
הוא ואחיו מישל ייסדו את "לה גאברוש", המסעדה הראשונה בממלכה המאוחדת שזכתה בשלושה כוכבים ממדריך מישלן האדום.
הוא סייע להכשיר שורה של שפים שהמשיכו וזכו בכוכבי מישלן, ובנו, מישל רו הבן, ממשיך לנהל כיום את "לה גאברוש".
רו היה בנו של שרקוטורייה (מבשל מוצרי בשר מוכנים), נולד בסון ולואר.
בתום לימודיו בבית הספר, בגיל 14, הוא שאף בתחילה להיות כומר, אולם לבסוף החליט שזה אינו משלח יד שמתאים לו וחיפש מקצוע אחר והחליט ללמוד להיות שף.
סנדקו עבד כשף עבור ווליס סימפסון, וסידר לאלברט, בגיל 18, עבודה אצל ננסי אסטור, הויקונטית אסטור.
אחרי שסיים את עבודתו אצל ננסי אסטור, עבר אלברט רו לעבוד בשגרירות צרפת בלונדון ונעשה שף פרטי של סר צ'ארלס קלור.
באותה עת נקרא לגיוס בצבא צרפת והשלים את שירותו הצבאי באלג'יריה, שם בישל בשעת הצורך במועדון הקצינים.
לאחר שעזב את הצבא הוא עבד כסגן-שף בשגרירות בריטניה בפריז, לפני ששב לבריטניה והתמנה לשף פרטי של פיטר קייזלט (Peter Cazelet), אצלו עבד במשך שמונה שנים.
ב-1967, פתח אלברט ביחד עם אחיו מישל את מסעדת "לה גאברוש", ברחוב לואר סלון (Lower Slone Street) בלונדון.
זו נהפכה להיות המסעדה הראשונה בבריטניה שזכתה בכוכב במדריך מישלן האדום, הראשונה שזכתה בשני כוכבים.
והראשונה שזכתה בשלושה כוכבים ב-1982. המסעדה הייתה אהובה על המלכה אליזבת, המלכה האם.
ב-1972 הם פתחו את "ווטרסייד אין" בבריי, ברקשייר, שזכתה אף היא בשלושה כוכבים במדריך המישלן.
ב-1974, הוא ומישל ייסדו את מלגת רו שתאפשר לשפים מבטיחים להתחיל בתעשייה.
בתקופת היותו שף, הוא חנך כמה שפים אחרים שהשיגו כוכבי מישלן משלהם, בכללם גורדון רמזי, מרקו פייר וייט, פייר קופמן ומרקוס וורינג.
אלברט המשיך וניהל מסעדות ברחבי תבל, באמצעות חברת הייעוץ רו, בכללן אחת במלון גרייוולס במואירפילד (Muirfield), אדינבורו, ו"בראסרי רו" במלון הפאר סופיטל סנט ג'יימס בלונדון.
1975 – אביר מסדר ההצטיינות החקלאית של צרפת
1987 – קצין מסדר ההצטיינות החקלאית של צרפת
1987 – תואר דוקטור לשם כבוד מהמועצה הלאומית לפרסי האקדמיה
1995 – זוכה פרס קטיי על מפעל חיים ביחד עם אחיו מישל
2002 – קצין מסדר האימפריה הבריטית
2003 – נבחר ביחד עם אחיו מישל לשף המשפיעים ביותר בבריטניה מהמגזין Caterer and Hotelkeeper
2005 – אביר לגיון הכבוד הצרפתי
2006 – ביחד עם אחיו מישל זכה לפרס על מפעל חיים מאת משאל 50 המסעדות הטובות בעולם
2008 – פרס קטיי הכסף (ביחד עם אחיו מישל)
אלברט רו נישא למוניק ב-1959, לפני שעבר לבריטניה.
הזוג התגרש ב-2001. לאחר מכן נישא לשריל מדרום אפריקה.
בנו, מישל רו הבן, מחזיק כיום בשני כוכבי מישלן משלו במסעדת "לה גאברוש" אותה הוא מנהל.
אלברט רוקאס קומאס (בספרדית: Albert Rocas Comas; נולד ב-16 ביוני 1982) הוא שחקן כדוריד ספרדי המשחק בברצלונה ובנבחרת ספרד.
מספר חולצתו של אלברט רוקאס הוא 26.
אלברט רוקאס משחק בתפקיד הקיצוני ימני.
אלברט רוקאס חתם ב-20 ביוני 2007 בקבוצת ברצלונה.
רוקאס זכה עם ברצלונה ב-2 גביעי אירופה בכדוריד ואף שימש כקפטן ברוב המשחקים.
בנוסף, זכה רוקאס באליפות ספרד אחת.
רוקאס קיבל את זימונו הראשון לנבחרת בעת פתיחת קמפיין אליפות העולם כדי לגבות את הסגל לטורניר.
בסיום הטורניר, זכה רוקאס עם נבחרת מולדתו, ספרד, באליפות העולם לשנת 2005 שהתקיימה בתוניסיה.
שנה לאחר מכן, הגיע רוקאס עם נבחרת ספרד לשלב הגמר באליפות אירופה 2006, אך נבחרת ספרד הפסידה במשחק זה.
אולימפיאדה - 2008, מדליית ארד
אלברט אשר רומנו (בבולגרית: Алберт Ашер Романо; 1886, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 28 במרץ 1965, תל אביב, ישראל) היה עורך דין, סופר, פובליציסט, היסטוריון, נשיא הקהילה היהודית בפלובדיב, יושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה, ציר לקונגרסים ציוניים מטעמה וחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית.
אלברט רומנו נולד בפלובדיב למשפחה בעלת זיקה פוליטית אשר חבריה נמנו עם מייסדי התנועה הציונית בפלובדיב.
אביו אשר אברהם רומנו היה פובליציסט, פעיל ציוני ומראשוני התנועה הציונית "כרמל" שיזם יוסף מרקו ברוך.
אימו אסתרינה לבית כלב הייתה בת למשפחת נוטאבלים מפלובדיב שרבים מבניה היו מעורים בחיים הפוליטיים בבולגריה ובקהילה היהודית.
דודו יקיר (פריסיאדו) רומנו היה ממנהיגי יהדות בולגריה והתנועה הציונית, וכן כיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
אלברט רומנו למד בבית ספר תיכון בעירו ועוד במהלך לימודיו הפיץ ביחד עם ליאון כהן סטודנט בן העיר פלובדיב, את השבועון בלאדינו "לה קונסיסיה", "ההכרח", שעסק בארץ ישראל כמולדתו ההיסטורית של העם היהודי ובעלייה אליה.
בהמשך, רכש רומנו תארים במשפטים באוניברסיטת סופיה ובאוניברסיטת ז'נבה.
עם סיום לימודיו השתקע רומנו בבירת בולגריה ועבד כעורך דין.
הוא החל בפעילות פוליטית בתנועה הציונית וב-1912 במסגרת הוועידה הציונית ה-8 נבחר לחבר ועדת הכספים של התנועה.
ב-1915 היה ממייסדי ומראשי "ההסתדרות לשפה עברית ולתרבות" אשר פעלה בקרב האליטה האינטלקטואלית של יהדות סופיה, בהקניית השפה העברית וערכי הציונות, תוך שהוא נוטל חלק מוביל במאבק מול רשת החינוך של כל ישראל חברים.
ההסתדרות לשפה עברית ולתרבות הייתה למעשה ארגון נוער, אשר פעל עד 1925 עם מיזוגו לתוך תנועת "מכבי", רבים מפעיליו היו תלמידי תיכון וסטודנטים וממנה צמחו מנהיגים פוליטיים בולטים בקרב יהדות בולגריה כגון בנימין ארדיטי.
ב-1920 נבחר רומנו למזכיר הקונסיסטוריה וטיפל בעריכת הצעת התקנון לניהול הקהילות וביישומה.
ב-1921, נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה וכיהן בתפקידו עד ל-1941, עת נאסר על פעילותה מתוקף תקנות החוק להגנת האומה.
רומנו גם ערך את ביטאון התנועה "השופר" ונודע במאמריו הפובליציסטיים והטפתו לציונות.
ב-1926 ביקר בארץ ישראל במטרה לשכנע את ראשי התנועה הציונית לרכוש קרקע למען יסוד מושב לעולים מבולגריה.
באותה השנה ייצג רומנו את ההסתדרות הציונית בבולגריה בוועידת הפדרציה הספרדית העולמית.
בנאומו מתח רומנו ביקורת על פעולותיה של הנהגת הפדרציה וציין שהן עלולות לגרום לאי אמון בין אשכנזים לספרדים.
בהמשך, השתתף רומנו ביחד עם אברהם תג'ר בקונגרסים הבינלאומיים של מיעוטים לאומיים והם רקמו קשרים עם נציגי המיעוט הבולגרי במקדוניה.
קשרים טובים אלו סייעו בהמשך במאבק להצלת יהודי בולגריה מהשמדה, בשל המידע המודיעיני הרב שסיפקו חברי הארגונים המקדוניים על תוכניות הממשלה לגירוש היהודים.
מלחמת העולם השנייה ועלייתו לישראל
החל מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 התהדקו יחסי בולגריה וגרמניה הנאצית וכפועל יוצא מכך, הפכה האנטישמיות במדינה לממוסדת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גדשו את בולגריה פליטים יהודים שנמלטו מאזורי הקרבות.
הקונסיסטוריה חלקה על דרכה של התנועה הציונית וסברה שבעוד שיש לפעול להסדרת סרטיפיקטים לפליטים, על היהודים אזרחי בולגריה להאבק על זכויותיהם בתוך המדינה.
התנועה הציונית בבולגריה הייתה נתונה במחלוקת משלה מול ההסתדרות הציונית העולמית על רקע אי בהירות עמדותיה בסוגיית ההעפלה לישראל.
ב-9 ביוני 1939 שלח אלברט רומנו מכתב חריף אל הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית ובו תמיהה על הנחיה שניתנה לסניפיה שלא לסייע בהעפלה לישראל.
בספטמבר 1939, עם תחילתו של המסע לגירוש נתינים זרים, פנה שוב רומנו וביקש לפעול למתן סרטיפיקטים לעלייה "חוקית" וגם להעביר כספים שנאספו למען הקק"ל בבולגריה לידי ועד עולי בולגריה בארץ ישראל כדי לסייע למפעל ההעפלה.
בערי בולגריה הוקם ועד לעלייה ב' והוחל באיסוף תרומות למימון פעולותיו.
מפעל ההעפלה הרשמי לא צלח ותחתיו החל לפעול מפעל ההעפלה הפרטי של ד"ר ברוך קונפינו.
לאחר אסון טביעת הסלבדור נועד רומנו עם ברוך קונפינו אשר היה נתון להתקפות אישיות חריפות.
השיחה הייתה מתוחה וקונפינו ציין ש-4,500 יהודים כבר עלו לישראל במפעל ההעפלה הפרטי שלו ואף על פי ש-200 איש נספו, מצבו של העם היהודי מחייב העלאת 4,500 מעפילים נוספים גם אם יטבעו עוד 200. רומנו השיב שראוי להמשיך במפעל ההעפלה, אך ללא קרבנות בנפש.
עם חתימת בולגריה על ההסכם התלת-צדדי פנה רומנו להסתדרות הציונית בירושלים במכתב ובו קריאה לפעול למתן סרטיפיקטים להמוני חברי התנועה הציונית כדי להציל את חייהם, אך מכסת הרישיונות שהגיעה הייתה זעומה.
בראשית שנות ה-40 נחלץ רומנו מניסיון התנקשות בחייו בזכות מידע שהועבר אליו מידידיו חברי "ברית האחים המקדוניים".
ב-18 באפריל 1942 פורסם ברשומות הצו לפיזור ההסתדרות הציונית בבולגריה, מתוקף החוק להגנת האומה.
ב-15 במאי מסר אלברט רומנו למשטרת פלובדיב את המסמכים הנדרשים בהתאם לצו וכך חדלה התנועה מלהתקיים רשמית עד ספטמבר 1944. בשלהי 1943, מונה רומנו על ידי משלחת ההצלה הארץ ישראלית בקושטא לרכז את שמות יהודי בולגריה שיזכו לקבל את הסרטיפיקטים שהועברו לבולגריה.
הסרטיפיקטים שהגיעו לא ענו על הדרישה ורומנו אשר קבע את רשימות העולים, נקלע לעימותים עם פלגים שונים מקרב יהודי בולגריה ובעיקר מול יוצאי תנועות הנוער.
ב-1944 עלה עם משפחתו לישראל ולאחר עלייתו נקלע רומנו למשבר אישי וכלכלי.
ב-25 ביוני 1945 פרסם עיתון הקונסיסטוריה היהודית (אשר בעת ההיא נשלטה על ידי הקומוניסטים היהודים), מכתב ששלח אלברט רומנו אל קרוב משפחתו בפלובדיב ובו תיאר את תנאי החיים הקשים של עולי בולגריה ובכללם הוא עצמו, ואת געגועיהם לקרוביהם ומחוזות ילדותם.
המכתב עורר פולמוס נוקב, נוצל על ידי הקומוניסטים היהודים לתעמולה אנטי-ציונית ועל רומנו נמתחה ביקורת חריפה.
בהמשך, נטל רומנו חלק בפעילות ארגוני סיוע לעולים החדשים מבולגריה.
הוא התמסר לכתיבת זכרונותיו וכן נטל חלק ככותב ועורך במפעלי תיעוד ההיסטוריה של יהדות בולגריה, כגון "אנציקלופדיה של גלויות".
במרץ 1965, נפטר אלברט רומנו בתל אביב לאחר מחלה קשה וממושכת והוא בן 79 שנים.
הובא לקבורה בבית העלמין בבית-חנן.
הזורעים בדמעה ברינה יקצרו: לאלה אשר עוררו את כיסופי הגאולה ביהדות בולגריה, הוצאת ועד היובל של אחוד עולי בולגריה, תל אביב, 1955, (ביחד עם רגינה זילברשטיין, אברהם תג'ר ויוסף גירון).
אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967 (חבר מערכת הכותבים ועורך).
זכרונות, הוצאת יד ושם, תל אביב.
אלברט ריינולדס (באירית: Ailbhe Mac Raghnaill (היגוי: אלבה מקריינל); באנגלית: Albert Reynolds; 3 בנובמבר 1932 – 21 באוגוסט 2014) היה מדינאי אירי, שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) בין פברואר 1992 לדצמבר 1994.
בתקופות כהונתו כראש ממשלה עמד ריינולדס בראשותן של שתי קואליציות בזו אחר זו, הראשונה הייתה הקואליציה של פיאנה פול ו, והשנייה הייתה הקואליציה של פיאנה פול ומפלגת הלייבור.
במהלך תקופה זו הוא שימש כמנהיג מפלגת פיאנה פול, החמישי למניין מנהיגי המפלגה.
ריינולדס נבחר לראשונה לפרלמנט האירי, הדאל אירן ב-1977 ונבחר מחדש בכל מערכות הבחירות עד לפרישתו מהפוליטיקה ב-2002. במשך השנים הללו הוא כיהן כשר האוצר (1988–1991), כשר התעשייה והמסחר (1987–1988), כשר התעשייה והאנרגיה (1982), כשר התחבורה (1980–1981) וכשר הדואר והטלגרף (1979–1981).
אלברט ריינולדס נולד ברוסקי שבמחוז רוסקומון.
התחנך בבית ספר תיכון לנערים במחוז סלייגו ובשנות החמישים מצא עבודה כפקיד בתאגיד התחבורה הציבורית האירי (CIÉ).
ריינולדס עזב מקום עבודה שרבים ראו בו "עבודה לחיים" ופנה לעסקים.
הוא רכש כמה אולמות ריקודים באזור מגוריו וצבר הון במהלך שנות השישים, בתקופה בה אולמות ריקודים היו פופולריים מאוד.
את רווחיו הוא השקיע בעסקים שונים, כמו חברה ליצור מזון לבעלי חיים, בית חרושת לייצור בייקון, חברה ליצוא דגים וחברה למסחר.
ריינולדס השקיע גם בעיתון מקומי ובבית קולנוע.
למרות שאימפריית אולמות הריקודים שלו הצריכה עבודה בשעות המאוחרות של הלילה, נמנע ריינולדס משתיית אלכוהול, הוא היה איש משפחה מסורתי וזכה לאושר עם אשתו קתלין ושבעת ילדיהם.
הוא פיתח קשרי עסקים ברמה ארצית וברמה בין-לאומית.
ריינולדס החל להתעניין בפוליטיקה בתקופה של שערוריית הנשק ב-1970, פרשה מהשנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה האירית המודרנית שבמהלכה הודחו שני שרים בממשלה, צ'ארלס הוהי וניל בלני על רקע ניסיון להעביר כלי נשק לצפון אירלנד.
שני האישים זוכו בסופו של דבר בבית המשפט וריינולדס החליט אז לפתוח בקריירה פוליטית.
ריינולדס הציג את מועמדותו להיבחר כחבר פרלמנט מטעם פיאנה פול בבחירות של 1977. הבחירות הללו היוו ניצחון סוחף לפיאנה פול, ובהן זכתה המפלגה ברוב של 20 מושבים.
ריינולדס היה אחד מחברי הפרלמנט החדשים שנבחרו בבחירות אלה, למרות שבגיל 44 הוא נחשב למי שהחל את הקריירה הפוליטית שלו באיחור מה.
עד ל-1979 נחשב ריינולדס לאחד מיושבי הספסלים האחוריים.
בשנה זו הוא החל לקרוא תיגר על מנהיג המפלגה וראש הממשלה, ג'ק לינץ'.
ריינולדס היה חבר של הקבוצה שנקראה "כנופיית החמישה" שחברו עם צ'ארלס הוהי ותמכו בו במערכה על מנהיגות המפלגה.
אישיותו החביבה של ריינולדס סייעה לו לשדל כמה מיושבי הספסלים האחוריים לתמוך בהוהי, שעמד לבחירה מול ג'ורג' קולי על תפקיד יושב ראש המפלגה וראש הממשלה.
על נאמנותו תוגמל ריינולדס בצירופו לממשלה כשר הדואר והטלגרף.
ב-1980 הוא קיבל את תיק התחבורה.
בתפקיד זה הוא היה מעורב בתקרית מוזרה שבה נחטף מטוס של חברת התעופה הלאומית אייר לינגוס על רקע דתי ושוחרר בפריז ללא נפגעים.
פיאנה פול איבדה את השלטון ב-1981 אך שבה אליו ב-1982 וריינולדס מונה לשר התעשייה והאנרגיה.
ממשלה זו נפלה בסוף שנת 1982 וריינולדס שב לספסלי האופוזיציה.
במהלך השנים 1982–1983 התמודד מנהיג פיאנה פול, צ'ארלס הוהי עם שלוש הצעות לאי אמון פנימיות של המפלגה.
ריינולדס העניק לו את תמיכתו והוהי שרד והביס את מתנגדיו ומבקריו בתוך המפלגה.
ב-1987 שבה פיאנה פול לשלטון וריינולדס מונה לשר התעשייה והמסחר, אחד התפקידים הבכירים ביותר בקבינט.
התפקיד היה אף חשוב יותר, עקב רצונה של הממשלה להתמקד בשיקום הכלכלה.
ב-1988 מונה שר האוצר, ריי מק'שרי, להיות נציגה של אירלנד בנציבות האירופית.
ריינולדס ירש אותו בתפקידו שהיה החשוב ביותר בממשלה.