tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשטרה מצאה סכינים באורך 30 ס"מ נעוצים בקיר הבית ומסרה לעיתונות כי האמינה שמרטין האב היה תחת השפעת סמים כאשר נורה וכי הרשויות מפקפקות בכך כי הוא הרוצח הסדרתי שאיים על אזור מפרץ סן פרנסיסקו ב-11 החודשים שקדמו לכן.
לדברי המפרסם הוא פנה למשטרה עם המידע על החשוד בשנות השמונים וב-1994 ונדחה וחתם את הפוסט ב"אם אתם רוצים לדעת את שמו של החשוד שלחו לי מייל לכתובת הבאה".
בשנת 1970 ניסו יוצרי סרטים עצמאיים צעירים ללכוד את הרוצח בשיתוף עם משטרת סן פרנסיסקו.
הם שכרו אולם בבית הקולנוע "Golden Gate Theater" בעיר והציגו בו סרט אימה בשם "זודיאק" שהכינו בהתבסס על חמש הרציחות הקאנוניות שלו.
פן נחקר אצלם והודה בשליחת המכתבים אך סירב בתוקף לטענה לפיה איים על חייו או ניסה לסחוט אותו, לדבריו רק רצה להפעיל על אוהרה לחץ כדי שיתוודה במעשיו לכאורה.
הוא השתחרר בשנת 1966 ובשנת 1969 כאשר נורו מגיו ופרין וכאשר הותקפו ברייאן הרנטל וססיליה שפרד היה בן 32, מה שלכאורה לא רחוק מתיאור גילו של הרוצח.
לאחר שחרורו כתב כמה מאמרי דעה לעיתון "בילינגס גאזט" מהעיר בילינגס במונטנה.
ב-2007 האשים דניס קאופמן את אביו החורג המנוח, ג'ק טרנס, שאצלו במרתף התגלו לכאורה מסכת תליין עם ציור בגיר של סמל הזודיאק ואוסף של כלי נשק קרים וחמים וסרט צילום שבו נראה מה שמתאר רצח של אישה שהוסרט, הוא העביר את החומרים שמצא ל-FBI.
נערכה בדיקת DNA בין החומרים שהכילו לכאורה דנ"א של אביו מטעם המשטרה אולם התוצאה לא הייתה לטעמו של טרנס שהתרעם על כך ששללו את טענתו וביקר את אופן העבודה של המשטרה עם הדגימות, ב-2010 ה-FBI כי החומר הגנטי שהתגלה על החומרים שסיפק טרנס הם "לא חד-משמעיים".
בנו הביולוגי של טרנס התראיין ל-CBS 13 ומסר כי החל לחשוד שאחיו החורג צודק לאחר מקרה שקרה כשביקרו בבית חולים, אביו ג'ק הראה התנהגות מוזרה כשרץ במסדרון בית החולים והעמיד פנים שהוא יורה באנשים כשהוא צוחק בצורה מטורפת ואומר: "חה חה!
ערוצי תקשורת טענו שראו את הסרט המטריד שטרנס הסריט ואישרו כי מדובר בתוכן מפורש של רצח ולכן לא ישדרו אותו.
היא טענה כי סייעה לאביה ביצירת מסכת התליין וכי אביה שמר מחברת (אותה לא הצליחה למצוא עת התראיינותה) עם רשימת הרציחות שביצע שהיו מעל ל-30. היא גם העבירה למשטרת סן פרנסיסקו משקפיים שלטענתה גנב אביה כ"פרס" מנהג המונית פול סטיין.
דובר מהמשטרה בסן פרנסיסקו טען שלפני יום הראיון המתוקשר מעולם לא שמע על האישה הזו.
אחותה החורגת ובתו הביולוגית של הנדריקסון טענה כי אחותה החורגת "משקרת ויצאה מדעתה", גם הסופר רוברט גרייסמית' טען כי אין אמת בדבריה של פרז ואמר כי "הסיפור הזה (של האשמת אביה החורג) עצוב".
עורך דינה טען כי מדובר בניסיון שלה להוציא את האמת לאור ומה שעורר את זעמה הייתה העובדה שאדם ממחוז אל-דוראדו צילם דוקומנטרי בו האשים את אחיו החורג בהיותו הרוצח והצליח למכור את סרטו כ"הצלחה מסחרית".
מבקריה של פרז טענו כנגדה כי פעם יצאה בהצהרה שהיא "בתו מחוץ לנישואין של הנשיא ג'ון פ.
קנדי" ולכן אי אפשר לקחת אותה ברצינות.
טארבוקס הוסיף כי לדבריו היה נראה כי יורד הים באמת מנסה להילחם ביצר הרצח שלו ולעצור את מסע ההרג ה"אופורטוניסטי" שעליו דיבר ולכפר על מעשיו.
הוא גם העריך שיורד הים הגיע אליו כי משרדו היה ממוקם בדיוק במחצית הדרך בין ביתו של מלווין בליי לבין משרד עורכי הדין של בליי, להערכתו הרוצח חיפש את בליי בביתו וכשלא מצא אותו שם היה בדרכו אליו למשרד עת החליט להיוועץ בעו"ד הכי קרוב שמצא.
לדברי טארבוקס הסיבה ששתק כל השנים הייתה חיסיון ללקוח אך לאחר שראה כיצד נטפלים, כדבריו, לארתור לי אלן ומאשימים אותו כי הוא הרוצח גם לאחר מותו החליט לשבור שתיקה ולספר על שידע.
לדבריו נדמה היה שהשיחה עמו גרמה ליורד הים להרגיש "מטוהר" מבעיותיו.
גם המקצוע של יורד הים גרם לו "לעבור מתחת לרדאר" של חקירות המשטרה מכיוון שיכל לצאת מהעיר ומהקרקע עם הפלגות במסגרת עבודתו ולהישאר בים במשך זמן ממושך.
טארבוקס העביר בזמנו לאחר הסתלקות אותו הלקוח את כל פרטיו של החשוד לשותפו לניהול המשרד כדי שיעדכן את המשטרה אם היה קורה לטארבוקס משהו, לדבריו אותו השותף שמר את הפרטים בעזבונותיו מן המשרד שנסגר (השותף הלך לעולמו ב-1999 ואשתו הייתה מופקדת על העזבון נכון ל-2013).
רוברט גרייסמית' שחקר את המקרה מאז פרצו האירועים וסיקר את הנושא במשך 40 שנה טען כי טענותיו של טארבוקס "אינן בלתי-סבירות".
טארבוקס אפילו רכש עמוד שלם בעיתון המקומי של ואייחו בו פרסם את טענותיו כי ארתור לי אלן אינו הפושע.
מבקריו של טארבוקס דאגו להבהיר כי מדובר באדם שנשלל ממנו רישיון עריכת הדין שלו ב-1975 למשך חמש שנים מכיוון שסירב לפצות לקוח ב-4,900 דולרים שבהם זכה במשפט בו ייצג אותו.
ייתכן שטארבוקס צדק בתיאורו מכיוון שאוניברסיטת המדינה של קליפורניה למקצועות ימיים שהוקמה ב-1929 ממוקמת בוואייחו, בה הכל התחיל.
ב-2014 אדם בשם גארי סטיוארט, בן 53 מלואיזיאנה, פרסם ספר על כך שבמסע למציאת אביו הביולוגי גילה (ללא עדויות של ממש) שאביו הוא הרוצח הנתעב.
הספר זכה לחשיפה לאומית אבל מבקריו טענו שזה לא מספיק כדי לבסס את טענותיו וכי זה נראה יותר כמו טריק יחצ"ני לספר שלו מאשר חומר רציני לחקירה.
משערים כי מספר רב של חקיינים ניסו לבצע מעשי רצח כמו הזודיאק ולהשאיר את חותמתו אחריהם.
שניים מהם נלכדו: הירברטו סדה, שרצח שלושה ופצע ארבעה בניו יורק, וסאיטו סקאקיברה, יפני בן 14 שרצח שני ילדים והשאיר את חותמת הזודיאק אחריו.
בהלכה היהודית רוצח בשגגה הוא כינוי לאדם שהרג אדם אחר בשגגה, ללא שהתכוון לכך.
בתורה נכתב שעונשו של הרוצח בשוגג הוא 'גלות' - לגלות ולחיות בעיר המקלט עד למות הכהן הגדול.
אם רוצח בשוגג יצא מעיר המקלט, מותר לגואל הדם לרוצחו, והוא לא יענש על כך.
שתי מצוות מתרי"ג המצוות הנוגעות לדיני רוצח בשגגה נזכרו בתורה:
המונח "גלות" לעונש הרוצח בשגגה אינו מוזכר כלל בתנ"ך, ומופיע לראשונה בספרות התנאים.
דיני רוצח בשגגה מובאים בפרשת מסעי ובפרשת שופטים.
במקרא נקבע כי רוצח בשגגה, כמו כל רוצח, ינוס אל אחת מערי המקלט ושם ידונו את מקרה הרצח בגינו נמלט.
אם אכן מדובר ברצח בשגגה, לא ייענש הרוצח במיתה כעונש רוצח בזדון, ויישאר בגלות בעיר המקלט עד למות הכהן הגדול.
ע"פ המשנה, אם הרוצח הרג כהן גדול או שהרוצח היה בעצמו הכהן הגדול במקרה כזה איננו יוצא מעיר המקלט לעולם.
הגלות לעיר המקלט מהווה עונש לרוצח בשוגג על שקיצר ימיו של אדם, ומגנה עליו מפני נקמת דם על ידי גואל הדם.
אך אם הנוקם פגש ברוצח השוגג טרם הגעתו אל עיר המקלט והרגו, לא ידונו אותו למיתה.
לעומת זאת אם גואל הדם הרג את הרוצח לאחר שהגיע לעיר המקלט, אזי גואל הדם עצמו נידון כרוצח.
מצוות הגליית רוצח בשגגה לעיר מקלט, נמנתה כאחת מתרי"ג המצוות בספר החינוך, ובספר המצוות לרמב"ם.
איסור לקיחת כופר מרוצח בשגגה כתחליף להגלייתו.
בתלמוד מבואר, על פי דרשות מפסוקי התורה, כי לא כל רוצח בשגגה יגלה לעיר מקלט, וישנם כמה מקרים שאין בהם חיוב גלות:
שוגג קרוב לאונס: הרמב"ם פוסק שמי שמוגדר כשוגג קרוב לאונס – כלומר: שהמקרה כמעט ולא היה נתון לשליטתו - לא יגלה לעיר מקלט, ואין גואל הדם יכול להורגו.
שוגג קרוב למזיד: מי שהיה שוגג קרוב למזיד כלומר שהיה יכול למנוע את מקרה הרצח (גרימת מוות ברשלנות) – חטאו חמור מכדי לכפר עליו באמצעות גלות.
לכן, הוא איננו גולה, אך גם אינו נהרג בבית דין מפני שלא רצח במזיד.
דינו נשאר בידי שמים, אך גואל הדם יכול להורגו.
דרך עליה: כאשר פעולת הרצח הייתה פעולת עלייה אף שההריגה הייתה במצב של ירידה פטור הרוצח.
לדוגמה, אדם המושך בחבל להעלות חבית ונשמט החבל מידו.
בגמרא נלמד טעם הפטור מן הפסוק "ויפל עליו וימות" עד שיפול דרך נפילה.
הרמב"ם נתן טעם לדבר שאין דבר זה מצוי ונחשב כקרוב לאונס.
שונא: אם לרוצח היה סכסוך עם הנרצח אינו גולה, שכן נכתב בתורה והוא לא שונא לו מתמול שלשום.
ישנם האומרים שפטור רק כאשר ייתכן שהרגו בפשיעה אך ברור שבשוגג הרגו גולה.
רוצ'סטר היא עיר במחוז מונרו שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, דרומית לימת אונטריו.
אזור המטרופולין של רוצ'סטר הוא הכלכלה השנייה בגודלה במדינת ניו יורק, אחרי העיר ניו יורק.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 היא הייתה ידועה בכינוי "מרכז התמונות העולמי" מתוקף היותה מרכז של תעשיית האופטיקה העולמית שבה הוקמו ופעלו החברות קודאק, זירוקס וקורנינג.
בעבר היא הייתה ידועה בכינויה "עיר הקמח" ולאחרונה בכינוי "עיר הפרחים".
כמו כן, רוצ'סטר היא עיר המחוז של מחוז מונרו.
נכון ל-2020 אוכלוסייתה של רוצ'סטר מונה כ-211,328 תושבים, והיא העיר הרביעית בגודלה במדינת ניו יורק, אחרי ניו יורק סיטי, באפלו ויונקרס.
היא נמצאת במרכז אזור מטרופולין גדול יותר שכולל חלקים מעבר למחוז מונרו, ובהם מחוז ג'נסי, מחוז ליווינגסטון, מחוז אונטריו, מחוז אורלינס ומחוז וויין.
אזור זה מונה כיום כמיליון תושבים.
בעיר קיימת קהילה יהודית גדולה ופעילה המונה כ-30,000 חברים המפעילה 14 בתי כנסת, מרכז קהילתי ובית ספר פרטי יהודי רוב הקהילה היהודית מתגוררת מדרום למרכז העיר, בפרברים ברייטון ופיטספורד.
ראש העיר הנוכחית של רוצ'סטר הוא מאליק אוונס.
חלק מתוכנית שותפות ביחד (ידועה גם כשותפות 2000 או P2G) של הסוכנות היהודית
היא סדרת הנפשה אמריקאית, המשמש כספין אוף של "מגלים עם דורה".
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ ניקלודיאון ב-6 בספטמבר 2005, והסתיימה ב-16 בספטמבר 2011, לאחר 5 עונות ו-80 פרקים.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ הופ!, ולאחר מכן בערוץ ניקלודיאון ובערוץ ניק ג'וניור, החל משנת 2008 ועד שנת 2011.
עלילת הסדרה מתרחשת ביערות הגשם בברזיל, ועוקבת אחר דייגו מרקווז, ילד בן שמונה, ואחותו בת ה-11, אליסיה ולו אחות נוספת בשם דייזי.
שניהם חובבי טבע ונוהגים לעיתים רבות לסייע לבעלי חיים בסכנה, בעיקר ביערות טרופיים.
דייגו הוא בן דודה של דורה מסדרת הטלוויזיה "מגלים עם דורה".
חיית המחמד של דייגו הוא גורי היגואר אשר מצטרף אליו לחלק מהרפתקאותיו (בדומה לבוטס הקוף של דורה אשר גם מצטרף אליה בהרפתקאותיה).
בכל פרק מבדר דייגו את הצופים באמצעות שילוב של שירים באנגלית.
דייגו מרקווז (Diego Marquez): בן דודה של דורה.
ילד בן שמונה המסוגל לדבר בשפת החיות, ושמח לעזור לכל חיה שנמצאת בצרה.
בכל פרק הוא נחלץ לעזרתה של חיה אחרת, ויחד עם אחותו הגדולה, אליסיה, הוא מגלה את חיות הטבע.
אליסיה (Alicia): ילדה בת 11 ואחותו הגדולה של דייגו, אשר עוזרת לו בכל מסע.
היא תמיד תיעזר במחשב הנייד שלה על מנת לגלות דברים מעניינים על החיות אותן היא מצילה יחד עם דייגו.
גורי (Baby Jaguar): יגואר, חברו של דייגו.
גורי הכיר את דייגו כאשר דייגו בא לעזרתו כשהזדקק גורי לעזרה.
גורי הוא אמיץ ונועז, ותמיד יהיה מוכן לעזור.
קליק (Click): מצלמה שובבה וחצופה המסוגלת לזהות חיות ומיקומן רק לפי שמיעת קולן.
היא תמיד תשמח לעזור לדייגו לאתר את החיות הנמצאות בצרה.
תיק הפלא (Rescue Pack): תיק גב מיוחד המסוגל להפוך לכל חפץ שרק יעלה על הדעת.
דייגו נעזר בתיק הפלא שלו על מנת לעבור מכשולים בדרכו למבצע הצלה.
האחים בובו (Bobo Brothers): שני קופי עכביש שובבים שתמיד גורמים לצרות.
בכל פרק דייגו גורם להם לחזור בהתנהגותם, והם אף פעם לא שוכחים לבקש סליחה על מעשיהם.
המקבילים של חטפני בתפקיד ה'מפריען'.
לינדה היא דוברת אנגלית, אצילית וחרוצה והיא תמיד תעזור לדייגו כשיצטרך עזרה.
גם היא, כמו גורי היגואר, הכירה את דייגו כאשר דייגו בא לעזרתה כשנזקקה לעזרה.
דורה (Dora): בת הדודה של דייגו, ולפעמים היא יוצאת איתו למבצעי חילוץ בטבע.
בוטס (Boots): קוף וחברה הטוב ביותר של דורה.
בוטס תמיד נלהב ובדרך כלל לא לובש בגדים, מלבד מגפיים (boots) אדומים, שמהם הגיע שמו.
נמר הפומה (Cougar Tiger): נמר נחמד אבל שאר החיות פוחדות ממנו.
הגרסה העברית כמו ב'מגלים עם דורה' הייתה ללימוד אנגלית.
את שיר הפתיחה מבצע גיורא קנת שהוא מדבב אמריקאי ישראלי שדיבב בסדרה זו כאשר חזר לארץ בסוף 2008.
כיוון שגרמניה הפכה לרפובליקה לאחר מלחמת העולם, רופרכט לא הוכתר מעולם.
רופרכט נולד במינכן כבנם הבכור, מתוך 13 ילדים, של לודוויג, נסיך בוואריה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, אשר הפכו לימים, בהתאמה, למלך ומלכת בוואריה האחרונים.
יחוסו המשפחתי הקדום כלל את ויליאם הכובש, לואי ה-14 ועוד, ולכאורה, לאחר מות אימו ב-1919, יכול היה להיחשב כטוען לכתר הבריטי על פי סדר הירושה היעקוביטי.
למרות שכללית חינוכו של רופרכט היה מסורתי ושמרני, הוא למד בנעוריו בגימנסיה במינכן, וכך היה הצעיר הראשון מבית המלוכה הבווארי אשר למד בבית ספר ציבורי.
כיוון שהיה על התלמידים, בנוסף ללימודיהם העיוניים, לבחור בלימוד מלאכה כלשהי, בחר ללמוד נגרות.
כן גילה רופרכט אהבה רבה לספורט.
בשנת 1886 הוכרז לודוויג השני, מלך בוואריה כסובל מאי שפיות, וכמוהו גם אחיו הצעיר ויורשו אוטו, מלך בוואריה.
במקומם עלה לשלטון כעוצר דודם וסבו של רופרכט, הנסיך לואיטפולד.
כך הפך רופרכט ליורש המלוכה הבווארית בבוא העת.
בגרותו עד מלחמת העולם הראשונה
לאחר סיום בית הספר התיכון רופרכט התגייס לחיל הרגלים הבווארי כקצין בדרגה המקבילה ללויטננט, בקירוב, ובמהלך שירותו הגיע לדרגת אוברסט ולפיקוד על רגימנט.
בין השנים 1889 ו-1891 הוא עזב את הצבא כדי ללמוד באוניברסיטת מינכן ואחר כך באוניברסיטת ברלין.
בעודו קצין, מצא רופרכט זמן לטייל ממושכות במזרח התיכון, בהודו, בסין וביפן, ממנה חזר לארצו דרך ארצות הברית.
בין השנים 1891 ו-1893 רופרכט למד באקדמיה הצבאית הבווארית.
בשנת 1900 רופרכט מונה לאביר ה-1,128 במסדר גיזת הזהב באוסטריה.
בשנת 1904 מונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-1, בשנת 1906 רופרכט התמנה לתפקיד מפקד הקורפוס הבווארי ה-1, בדרגת גנרל-לויטננט, ובשנת 1913 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד האזור הצבאי הרביעי.
בשנת 1912 ירש לודוויג, אביו של רופרכט, את משרת העוצר מסבו לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, וב-5 בנובמבר 1913 הוא נבחר למלך בוואריה.
בחירה זו הפכה את רופרכט לנסיך הכתר.
רופרכט פיקד על הארמייה השישית הגרמנית בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
למרות שהמינוי נזקף במידה רבה לזכות מוצאו המלכותי, הרי רופרכט השקיע רבות בלימוד היבטיו השונים של תפקידו, ומילא אותו בהצלחה.
אותה ארמייה פעלה תחילה, באוגוסט 1914, בגבול צרפת-גרמניה, ונטלה חלק בקרב לורן, אשר לאחריו, ב-20 לחודש, פתחה בהתקפת נגד מוצלחת על הצרפתים, עד שזו נעצרה על ביצורי הגבול הצרפתיים ב-23 לחודש.
סמוך לאותו מועד, ב-27 לחודש, מת בנו הבכור לואיטפולד מפוליו.
בספטמבר הארמייה הועברה מערבה, נטלה חלק בקרבות המרוץ אל הים, ובאוקטובר חלק בקרב אראס (1914).
הארמייה נטלה חלק מכאן ואילך במלחמת החפירות בחזית המערבית עד לסוף המלחמה, למשל, חלקה היה מכריע בקרב ארטואה השני ובקרב לוס.
ביולי 1916 רופרכט הועלה לדרגת פילדמרשל וב-28 באוגוסט מונה למפקד קבוצת ארמיות, תפקיד אותו מילא עד סוף המלחמה, ועיקרו: הגנת קו הינדנבורג.
רופרכט לא הוכתר מעולם, כיוון שסמוך לסיום מלחמת העולם הראשונה (עם חתימת הסכם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918) גרמניה הפכה לרפובליקה, ובכך תמו בבוואריה 738 שנות שלטון בית ויטלסבאך, עמו הוא נמנה.
למשך תקופה קצרה, לאחר המהפכה הסוציאליסטית בבוואריה בראשותו של קורט אייזנר, נמלט רופרכט לטירול, וחזר לבוואריה בספטמבר 1919.
עם מות אביו, בשנת 1921, הפך רופרכט לטוען לכתר המלוכה בבוואריה, ואף הכריז זאת.
הוא התנגד לרפובליקת ויימאר וקיווה עד סוף ימיו לחידוש המלוכה, אפשרות שעלתה מדי פעם בתקופה האמורה, שהייתה בלתי יציבה מבחינה פוליטית.
עם זאת, רופרכט חתם בשנת 1923 הסכם עם ממשלת בוואריה, ולפיו חלק חשוב מנכסי בית ויטלסבאך יועבר לרשות העם.
יחסו של רופרכט לימין הגרמני הקיצוני בכלל, ולנאציזם בפרט, היה שלילי, למרות שזה האחרון ניסה, טרם עלותו לשלטון בשנת 1933, למשוך אותו לצידו.
כך למשל, רופרכט התנגד לפוטש מרתף הבירה.
לפיכך, וכיוון שרופרכט עדיין שאף לחידוש המלוכה, התייחס אליו השלטון הנאצי, אשר דיכא כל ניסיון לצודד במשטר מלוכני, או ביתר עצמאות לבוואריה, בעוינות.
בהמשך, בדצמבר 1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, גלה רופרכט לאיטליה, אשר באותו מועד לא הייתה צד לוחם פעיל, כאורחו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
הוא שהה רוב שנות גלותו בפירנצה ונאסר עליו לחזור לגרמניה.
באמצע אוגוסט 1944 פירנצה נכבשה על ידי הבריטים, וגם בחודשים שלאחר הכיבוש רופרכט עשה את רוב זמנו בעיר.
בספטמבר 1945, לאחר תום מלחמת העולם, רופרכט חזר לבוואריה, אשר נכללה בשטח הכיבוש האמריקני של גרמניה.
הוא הלך לעולמו ב-2 באוגוסט 1955, וזכה ללוויה ממלכתית.
רופרכט נישא במהלך חייו פעמיים.
אשתו הראשונה הייתה מריה גבריאלה, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה ומריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, עימה נישא ב-10 ביולי 1900. נישואיו הראשונים של רופרכט נמשכו עד לשנת 1912, ובמהלכם נולדו לזוג שלושה בנים, בת ועוד תינוק שנולד מת, עד למות רעייתו בגיל 34 עקב אי ספיקת כליות.
מבין הילדים, הגיע לבגרות רק הבן השני אלברכט, דוכס בוואריה, והשאר מתו בילדותם ממחלות שונות.
אשתו השנייה הייתה אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל, הצעירה ממנו בכשלושים שנה, עימה הוא התארס בשנת 1918. האירוסין בוטלו עקב הנסיבות שנוצרו עם כניעת גרמניה, אך לבסוף הזוג נישא ב-7 באפריל 1921. לזוג נולדו בן ואחריו חמש בנות.
הנסיכה, אשר לא חזרה בעקבות בעלה לבוואריה, הלכה לעולמה בשווייץ בשנת 1954, כאשר מותה המוקדם מיוחס לערעור בריאותה בעת מאסרה.
מאשתו הראשונה מריה גבריאלה, דוכסית בבוואריה, נולדו לרופרכט:
מאשתו השנייה אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, נולדו לרופרכט:
רופשיץ (בפולנית: Ropczyce, רופצ'יצה; ביידיש: ראָפּשיץ) היא עיר בדרום מזרח פולין, הממוקמת בעמק נהר וילופולקה (יובל של נהר ויסלוקה).
רופשיץ נזכרת לראשונה בשנת 1252, ובתקופה זו הוחרבה מספר פעמים בפלישות הטטרים והליטאים.
בשנת 1362 הוענקו לרופשיץ זכויות עיר.
בין מלחמות העולם נמנו בה כ-850 יהודים, שהיוו כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
העיר ידועה בעיקר כמקום התפתחותה של חסידות רופשיץ, וכן כמקום מגורי מייסדה רבי נפתלי צבי הורוויץ.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, החלו אלו לחטוף את יהודיה לעבודות כפייה, ורצחו בה כמה מנכבדי הקהילה, לרבות הרב יצחק ליברמן.
עם הגעת פליטים יהודים לעיר, הגיע מספר היהודים בה בסוף 1941 לכ-1,050.
עד יוני 1942 שולחו כ-200 גברים יהודים מהעיר למחנה עבודה בפוסטקוב, ו-23 יהודים נרצחו בעיר.
בסוף חודש זה הובאו לעיר יהודים אחרונים מיישובי הסביבה, וכל יהודי המקום רוכזו בגטו.
ב-23 ביולי 1942 בוצעה אקציית חיסול בגטו שבעיר, תוך רצח הקשישים והילדים במקום, וגירוש כל יתר היהודים לסנדז'ישוב, משם שולחו כעבור זמן מה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
רוצ'סטר היא עיר במדינת מינסוטה, ארצות הברית, המשמשת כמושב מחוז אולמסטד.
היא ממוקמת בחלק הדרומי של הסתעפות נהר הזמברו.
בעיר מתגוררים 106,769 תושבים על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010. רוצ'סטר היא העיר השלישית בגודלה במינסוטה, אחרי הערים מינאפוליס וסיינט פול.
העיר נוסדה בשנת 1855. בשנים שלאחר מכן נסללה רכבת ליד היישוב, דבר שהביא איתו תושבים רבים והזדמנויות עסקיות.
במונחים שושלתיים, אמריקאים גרמנים הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר ברוצ'סטר, ממציא 35.5% מאוכלוסיית העיר.
אמריקאים נורווגיים מרכיבים 15.9%, בעוד אמריקאים איריים מהווים 11.6% של האוכלוסייה של העיר.
אמריקאים אנגליים מרכיבים 8.2% מכלל האוכלוסייה ואמריקאים שוודיים מהווים 5.0% מאוכלוסיית העיר.
רוצח מלכותי הוא ספר שנכתב על ידי רובין הוב, והוא הספר השני בטרילוגיית הרואים למרחק.
פיץ-אביר (להלן פיץ) שרד את הגיחה הראשונה שלו כרוצח, אך רק בקושי.
הרעל ששימש את הנסיך הדר השאפתן הותיר אותו חלש ונוטה להתקפים.
פיץ נדר לא לחזור לטירת צבי ולמלך שלו, אך חיזיון על אישה צעירה שהודפת התקפה של שודדי הספינות האדומות, גורם לו לשנות את דעתו והוא חוזר לטירת צבי.
בשובו לטירת צבי, פיץ נעשה מייד מעורב בתככים של משפחת המלוכה.
אהובתו מולי נשארה בחיים, אך היא נעשתה ענייה לאחר מותו של אביה בשל החובות הרבים שהוא השאיר לה, והיא נאלצת לעבוד כמשרתה של הגבירה סבלנות.
פיץ מודה באהבתו אליה והיא מודה באהבתה אליו.
אך כשפיץ ניגש למלך ערמומי החולה כדי לבקש ממנו רשות להנשא למולי המלך מסרב ומבהיר לפיץ שהוא יתחתן עם הבת של דוכס ברנס.
פיץ ומולי ממשיכים לנהל מערכת יחסים בסתר, לא רק בגלל פקודתו של המלך ערמומי, אלא גם כדי להגן על מולי מאויביו של פיץ.
הנסיך יורש העצר אמת מגן על שש הדוכסיות משודדי הספינות האדומות על ידי ה"אומנות" שלו, אך הוא לא מצליח להעניק תשומת לב למלכתו קטריקן.
המלך ערמומי סובל ממחלה ממארת מסתורית שגורמת לו כאב שרק ערפול-חושים יכול לשכך.
קבוצות של "מרוקנים", אנשים משש הדוכסיות שעברו "ריקון", מתחילות להתקבץ ולהפריע לחיי תושבי שש הדוכסיות.
אמת מחזיר את פיץ לתפקידו כרוצח ומצווה עליו לצוד מרוקנים.
את צייד המרוקנים פיץ עושה בעזרת "עיני לילה", זאב שפיץ הציל ונקשר אליו על ידי "בינה".
הדר ומרגליו קרובים להוכחה שפיץ הוא בעל בינה, ופיץ חייב ל"הרים חומות" מסביב למוחו כדי שלא יגלו את סודותיו.
העזות של שודדי הספינות האדומות גדלה, והודעות שלא נשלחות או מגיעות באיחור עושה את עבודתם לקלה יותר.
אמת מחליט לעזוב את טירת צבי כדי לחפש את המבוגרונים האגדתיים ולבקש את עזרתם.
אנשים רבים רואים בכך שליחות של שוטים.
לאחר עזיבת אמת הנסיך הדר יכול לפעול בחופשיות רבה יותר מתמיד.
המלך ערמומי נחלש ומתבלבל כל יום, והנסיך הדר מתחיל לצבור כוח ונאמנות לעצמו.
פיץ והמלכה עוזבים את טירת צבי כדי להגן על העיר ניתביי ובהעידרם והנסיך הדר טוען שהגיעה לאוזניו ידיעה שהנסיך יורש העצר אמת מת, והוא הופך את עצמו לנסיך יורש העצר במקומו.
על ידי שימוש ב"אומנות" שלו, פיץ מגלה שאמת עדיין בחיים, אך אמירת דבר זה בקול עכשיו כשהדר שולט פירושה מוות מהיר.
בניסיון להציל את ילדו של אמת שעדיין לא נולד, פיץ בוריך וצ'ייד מחליטים להבריח את קטריקן ואת המלך ערמומי מחוץ לארמון ורחוק מהישג ידו של הדר.
ובינתיים מולי מודיע לפיץ שהיא עוזבת את טירת צבי עם אדם אחר.
בתקווה שעל ידי גילוי סודותיו למולי הוא יוכל לשנות את דעתה, פיץ מגלה למולי שהוא רוצח.
במקום זאת מולי דוחה אותו בסופיות שקורעת את לב פיץ.
למרות כאבו האישי פיץ ממשיך עם תוכניתו, אך בעת ביצוע התוכנית, בערב הכתרתו של הנסיך הדר לנסיך יורש העצר, המלך ערמומי מת, פיץ מגלה שאלו שהביאו למחלתו ומותו של המלך הם סרין וג'סטין, שני חברים מהקבוצה שלמדה אצל רב האומן גיילן, שבאמצעות "אומנות" ניקזו לאט את חייו של המלך ערמומי.
פיץ לוקח את הלהב של המלך ומייד מתנקש בסרין, לאחר מכן הוא רודף אחרי ג'סטין והורג אותו בפני החוגגים במסיבה בטירת צבי.
פיץ נכלא ומואשם ברצח, ניסיון הפיכה ושימוש ב"בינה" האסורה.
בניסיון לקבל הודאה בפשעים, הנסיך הדר מענה את פיץ פיזית ונפשית, על ידי הכאתו בעת שוויל תוקף את פיץ בעזרת ה"אומנות".
פיץ, בידיעה שהוא לא יוכל לשרוד את העינוי, עוזב את גופו, בעזרת "בינה", לטובת גופו של הזאב שלו "עיני לילה".
לאחר מותו, פיץ מוקע בציבור ונאשם בכל הסעיפים.
גופו נקבר על ידי אחרונת תומכיו, סבלנות.
עם זאת, בוריך וצ'ייד מוציאים אותו מקברו ולאחר מאמצי שכנוע משכנעים אותו לעזוב את גופו של עיני לילה ולעבור לגוף שלו.
רוצה ויהיה הוא אלבום הבכורה של הזמר ארקדי דוכין והוא מוקדש כולו לשיריו של המשורר ולדימיר ויסוצקי, כולם למעט אחד בעיבוד מילולי לעברית משפת המקור רוסית.
האלבום, שיצא באפריל 1990 וזכה באלבום זהב כשמכר מעל 80 אלף עותקים, היה חלק בהבאתה של תרבות העלייה הרוסית של שנות ה-90 לשיח הציבורי בישראל ואיתה את המסרים המתנגדים למשטר בברית המועצות.
האלבום מייצג את רוחו של ויסוצקי עם מסרים המתנגדים לדיקטטורה ולמען חופש.
האלבום, אשר יצא לשוק כשנה לאחר הצלחת אלבום הבכורה של להקת "החברים של נטאשה" (בה שותף דוכין ואף כתב לאלבום זה את רוב השירים), הוקלט באולפני קיבוץ העוגן, תוך שבעה ימים בלבד בספטמבר 1989.
המילים בעברית נכתבו על ידי מיכה שטרית לאחר שדוכין הסביר לו את הרעיון הכללי של השיר, למעט השיר "טמבל" (במקור "דורצ'ינה-פרוסטופיליה", "Дурачина-простофиля") שמילותיו נכתבו על ידי יהונתן גפן לפי אותו דפוס פעולה וכן השיר "פארוס" שלא תורגמו מילותיו והוא מבוצע בשפה הרוסית.
בכל שירי האלבום נשמרו לחניו של ויסוצקי.
את הוצאת האלבום ליווה סכסוך בין דוכין, שטרית והאמרגנים שלהם סולו יורמן ומוטי שלמה, שהביא לעיכוב בסיום הפקתו.
הסינגל הראשון מתוך האלבום שיצא לרדיו היה "צמרמורת", בפברואר 1990, וזכה לביקורות חיוביות.
ארקדי דוכין: שירה, גיטרה בס, פסנתר, kurzweil, גיטרה אקוסטית.
ניר בן ציון: קלידים, אקורדיון
מיכה שטרית: הפקה, נוסח עברי לכל השירים (פרט ל"טמבל" - יהונתן גפן ו"פארוס").
הוקלט באולפני קיבוץ העוגן - ספטמבר 1989
עוזרי טכנאי באולפני DB: ערן שפר, דדי טל
עיצוב עטיפת אלבום: פיליפ בולקייה, בוריס ויידמן
רופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ , היה רוזן הפלטינט שעל הריין בין השנים 1353–1390, והחל משנת 1356 היה גם נסיך בוחר.
רופרכט נולד ב-9 ביוני 1309 בוולפראטסהאוזן, לרודולף הראשון, דוכס בוואריה ולמכטילד מנסאו, בתם של אדולף, מלך גרמניה ואימאגינה מאיזנבורג-לימבורג.
בילדותו נאבקו אביו ודודו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על הירושה, ובשנת 1317 ויתר אביו על נחלותיו לדודו לודוויג הרביעי ועבר להתגורר באנגליה, שם מת בשנת 1319. לאחר מות אביו הועמד לרופרכט ואחיו האפוטרופוס יוהאן פון נסאו, שהיה תומך של בית הבסבורג.
בשנת 1328 הוכתר לודוויג לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1329 הוא חתם יחד עם רופרכט ואחיו רודולף השני ואחיינו רופרכט השני על אמנת פאביה, ולפיה הם קיבלו את רוזנות הפלטינט שעל הריין, ואילו לודוויג נשאר עם דוכסות בוואריה.
לאחר מותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תמכו רופרכט ורודולף בגינטר משוורצבורג, אולם לאחר מותו בשנת 1349 העבירו את תמיכתם לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1350 התחתן רופרכט עם אליזבת מנמור, בתם של יוהאן הראשון, מרקיז נמור ומארי מארטואה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1352 התעוור רודולף, ומשום כך תפס רופרכט גם את השליטה בנחלותיו, ולאחר מותו של רודולף בשנת 1353 קיבל רופרכט את השליטה בכל הנחלות.
בשנת 1356 העניק קרל הרביעי לרופרכט בבולת הזהב, את התואר נסיך בוחר.
בשנת 1376 תמך רופרכט בבחירתו של וצלאב בנו של קרל הרביעי למלך הרומאים, ובתמורה קיבל שטחים נרחבים, ועד מותו הוא הספיק לספח כמעט את כל רוזנות צווייבריקן.
בשנת 1385 התחתן רופרכט עם ביאטריקס מיוליך-ברג, בתם של וילהלם השני, דוכס ברג ואנה מפפאלץ, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1386 ייסד רופרכט, ברשותו של האפיפיור אורבנוס השישי, את אוניברסיטת היידלברג.
ב-16 בפברואר 1390 מת רופרכט בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה ללא ילדים, ואחיינו רופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
רופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ , היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1390–1398.
רופרכט נולד באמברג, לאדולף, רוזן הפלטינט שעל הריין ולאירמנגארד מאטינגן, בתם של לודוויג השישי, רוזן אטינגן ואגנס מווירטמברג.
בשנת 1329 חתם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יחד עם רופרכט ודודיו רודולף השני ורופרכט הראשון על אמנת פאביה, ולפיה הם קיבלו את רוזנות הפלטינט שעל הריין, ואילו לודוויג נשאר עם דוכסות בוואריה.
בשנת 1338 חילקו רודולף, רופרכט הראשון ורופרכט השני את נחלתם ביניהם, ולאחר מותו של רודולף השני, רוזן הפלטינט שעל הריין בשנת 1353 חילקו שוב רופרכט הראשון ורופרכט השני את הנחלות ביניהם.
בשנת 1390 מת דודו רופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ורופרכט ירש את השליטה בכל הנחלות ואת התואר נסיך בוחר.
בשנת 1391 גירש רופרכט את היהודים והזונות מתחומי הנסיכות, והוריש את רכושם לאוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1395 העביר רופרכט חוק שנועד להבטיח את שלמות הנסיכות, ובאותה שנה צירף לנחלותיו את העיר נקארגמינד.
ב-6 בינואר 1398 מת רופרכט באמברג, ובנו רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון תחתיו.
בשנת 1345 התחתן רופרכט עם באטריצ'ה מסיציליה, בתם של פייטרו השני, מלך סיציליה ואליזבת מקרינתיה, מלכת סיציליה, ממנה היו לו 7 ילדים:
אנה מפפאלץ (1346–1415), התחתנה עם וילהלם השני, דוכס ברג
מכטילד מפפאלץ (1350–1378), התחתנה עם זיגוסט, רוזן לויכטנברג
רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג , היה בישוף פרייזינג בין השנים 1495–1498.
רופרכט נולד ב-14 במאי 1481 בהיידלברג, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה.
בשנת 1495 מונה רופרכט לבישוף פרייזינג, למרות שלא הוסמך קודם לכן לכמורה, במעמד של נסיך-בישוף.
בשנת 1498 החליט רופרכט לפרוש מתפקידו, ובהסכמת האפיפיור אלכסנדר השישי ירש אותו אחיו פיליפ מפפאלץ.
ב-10 בפברואר 1499 התחתן רופרכט עם אליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה, ממנה נולדו לו שני בנים.
בשנת 1503 מת חמיו גאורג, דוכס בוואריה ללא בנים, ואלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן ירש את נחלותיו ואיחד תחת שלטונו את כל בוואריה.
אולם בעקבות התנגדותו של רופרכט, חתנו של גאורג, פרצה מלחמת לנדסהוט.
ב-23 באפריל 1504 הטיל מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה חרם קיסרי על רופרכט, וב-20 באוגוסט אותה שנה מת רופרכט מדיזנטריה, וזמן קצר לאחר מכן מתה גם אשתו.
ב-30 ביולי 1505 הסתיימה המלחמה, לאחר שהוחלט שבנו של רופרכט אוטו היינריך יקבל את דוכסות פפאלץ-נויבורג, ואילו שאר הנחלה תישאר בידי אלברכט.
ב-10 בפברואר 1499 התחתן רופרכט עם אליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה, ממנה נולדו לו שני בנים:
רוצח נעלם בחשיכה היא סדרת דוקו פשע העוסקת בחקירת פרשת "הרוצח מגולדן סטייט".
הסדרה עלתה לאוויר ביוני 2020 ברשת HBO.
בסוף שנות ה-70 החלו סדרת מעשי אונס שיוחסו לתוקף בצפון קליפורניה שכונה "האנס מהאזור המזרחי".
בשנות ה-80 פעל בדרום קליפורניה רוצח סדרתי שכונה "אורב הלילה המקורי".
בתחילת שנות ה-2000 הוכח שהאנס מהאזור המזרחי ואורב הלילה המקורי הוא אותו אדם.
הבלוגרית מישל מקנמרה חקרה את הפרשה הזו וביצעה חקירה על מנות לחשוף את האנס והפושע.
היא אף כתבה ספר העוסק בפרשה.
מקנמרה הגתה את הכינוי "הרוצח מגולדן סטייט" שזכה להכרה ציבורית גם על ידי רשויות אכיפת החוק, ויוחס לאנס והרוצח.
מקנמרה מתה בשנת 2016 לפני השלמת ספרה.
בן זוגה פאטון אוסוולט הוציא לאור את הספר לאחר מותה, וכשנתיים לאחר מכן נתפס "הרוצח מגולדן סטייט", ג'וזף דיאנג'לו.
ביוני 2020 הוציאה רשת HBO סדרת דוקו בת שישה פרקים העוסקת בפרשה מנקודת מבטה של מקנמרה.
הסדרה בוימה על ידי ליז גרבוז.
בסדרה הקלטות של מקנמרה, מעקב אחר חקירותיה וחייה האישיים, ראיונות עם שוטרים שחקרו את הפרשה, ניצולים ובני משפחה של קורבנותיו של דיאנג'לו וראיונות עם בן זוגה פאטון אוסוולד וחברותיה של מקנמרה.
קטעים מן הספר הוקראו בסדרה על ידי השחקנית איימי ראיין.
בפרק החמישי מתואר מותה הפתאומי של מקנמרה, ומעצרו של דיאנג'לו.
בפרק האחרון מתראיינת בוני, ארוסתו של דיאנג'לו המספרת על קורותיהם כזוג עד ביטול החתונה על ידה.
רוץ ילד, רוץ הוא סרט משותף גרמני-פולני-צרפתי משנת 2013 של במאי הקולנוע והמפיק פפה דנקוארט.
הסרט מבוסס על ספר של אורי אורלב משנת 2000 "רוץ ילד, רוץ", על חייו של יורם פרידמן, שכילד יהודי בן שמונה בשנת 1942, ברח מגטו ורשה ושרד, בעיקר בכוחות עצמו במשך שלוש שנים בפולין הכבושה על ידי הנאצים.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה ב־5 בנובמבר 2013, בגרמניה.
יורם פרידמן כילד יהודי בן שמונה בשנת 1942, ברח מגטו ורשה ושרד בעיקר בכוחות עצמו במשך שלוש שנים בפולין הכבושה על ידי הנאצים.
כילד בשם שרוליק, בן שמונה וחצי, הוא הצעיר מבין חמישה ילדים של אופה פולני מבלוניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה משפחתו היהודית נכלאה בגטו ורשה כ־25 ק"מ מזרחה שם הוא גר עם הוריו ואחיו.
בקיץ 1942, כשהחלו הגירושים ההמוניים, הוא הצליח להימלט מהגטו על ידי הסתתרות על סוסו ועגלתו של איכר פולני שהעביר אשפה מהגטו.
במהלך הבריחה אביו מקריב את חייו כדי שהוא יחיה.
הוא מכנה את עצמו בשם פולני (יורק סטניאק) וכדי לשרוד על שרוליק לשכוח הכול מחייו הישנים.
כשמתקבל לעבודה בחווה חקלאית ידו נתפסת במכונה, כשמובילים אותו לבית החולים הרופא המנתח מגלה שהוא יהודי ואינו מוכן לנתחו ובעקבות כך מוכרחים לקטוע את ידו.
בהמשך באים הגרמנים לבית החולים והוא מצליח לברוח כשמשפחה פולנית לוקחת אותו תחת חסותם.
כשנגמרה המלחמה נלקח על ידי משה פרידמן לבית יתומים יהודי בוורשה, כששרוליק מסכים ללכת עם משה רק ברגע שהוא מתחיל לדבר איתו ביידיש, בזמן שהיה רק בן עשר.
אנדז'יי תקץ בתפקיד שרוליק פרידמן / יורק סטניאק.
כמיל תקץ בתפקיד שרוליק פרידמן / יורק סטניאק.
זביגנייב זמצ'ובסקי בתפקיד הרש פרידמן, אביו של שרוליק.
מירוסלב באקה בתפקיד מטאוש ורובל.
גרז'ינה סאפולובסקה בתפקיד אווה סטניאק.
אולגירד לוקאסביץ' בתפקיד דוקטור יורבסקי.
ג'ינט היין בתפקיד גברת הרמן.
ריינר בוק כקצין אס אס.
קטרז'ינה ברגילובסקה בתפקיד ריווה פרידמן, אמו של שרוליק.
אורס רכן בתפקיד אס אס שרפירהרר.
גרז'ינה בלנקה-קולסקה בתפקיד מאניה ורובל.
רוצה שלום הוא הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי רביב כנר "רסיסים", שיצא לאור ב-20 בדצמבר 2020 מתוך אלבום הבכורה שלו רסיסים.
השיר עוסק במערכת יחסים בין אישה לגבר אשר חווה חרדות פוסט-טראומטיות.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן מעורב את השיר: "התחושה היא שיש כאן אסטרטגיית שיווק: כבר מתאימים לקולו הרגשני החזק של רביב כנר בלדות מלודרמטיות סתמיות.
יש לו מיכל רגשות ענק.
הבעיה: חומרי התדלוק נשמעים אינסטנט.
ממציאים סיפור לב שבור, וכנר שופך את כל מה שיש לו להציג כאב הלב.
התוצאה: מלודרמה מקושקשת, עולה על גדותיה.
מטען הרגש שכנר שופך כאן בהפקה מוזיקלית תומכת נשמע חלול, אינו גורם לי להשתתף בצערו".
הבלוגר יובל אראל ביקר באופן חיובי את השיר: "רביב יחד עם...פלס ואוחיון השכילו ליצור טקסט הוגן, נוכח, מדויק ומהזן שעומד בחוקי השפה העברית, כך גם הנרטיב הנשזר בשיר, הוא לא נופל משום מקום, ניתן להבינו.
אולם החלק הכי חשוב בשיר החדש הוא הפזמון והפתיחה הווקלית ש"מרימה" אותו לכדי ריגוש וזמזום מבלי שנרצה, כאן טמון סוד ההצלחה של השיר".
אושר סיגרון כתב באתר פרוגי ביקר גם כן את השיר באופן חיובי: "גם הפעם כנר יוצר את שירו יחד עם קרן פלס...מי שעוד שותפים ליצירת "רוצה שלום" הם אבי אוחיון ומתן דרור...שילוב הכוחות ביניהם לגמרי הצליח עם שיר מרגש ומצמרר".
המונח "רוצח מכתבה" נועד לציין רוצח היושב ליד מכתבה ושולח משם הוראות רצח, בלא שהוא רוצח במו ידיו.
טביעת מונח זה מיוחסת לחנה ארנדט.
המונח משמש לתיאור רוצחי המונים המועסקים בידי מדינה, כמו אדולף אייכמן, שתכנן וארגן חלקים משמעותיים מהשואה בלי שהשתתף בטבח באופן אישי.
הגרסה בגרמנית של המונח, Schreibtischtäter, מתוארכת בקירוב לאותה תקופה של הגרסה באנגלית.
בתחילת שנות ה-70 נכללה המילה Schreibtischtäter במילון הסטנדרטי הגרמני, מילון דודן.
אחת מנקודות המפתח של תכנון השואה, רצח העם של היהודים, היה בוועידת ואנזה בינואר 1942. רק שניים מהמשתתפים השתתפו בהרג.
שאר המשתתפים היו מעורבים בתכנון וארגון השואה.
קבוצה שנייה זו של פקידים סווגה מאוחר יותר כ"רוצחי מכתבה"; מקבוצה זו, אדולף אייכמן נתפס כאב-טיפוס של רוצח מכתבה.
למרות ייעודו כרוצח מכתבה, אייכמן אכן עזב את שולחנו ומשרדו ונסע למחנות ההשמדה כמו סוביבור, אושוויץ וטרבלינקה, תוך שהוא מעורב באופן פעיל ויודע בדיוק מה קורה שם.
מסיבה זו, היסטוריונים מודרניים כמו בטינה שטנגנט חולקים על כך שאייכמן היה רוצח מכתבה, מכיוון שגילה עניין פעיל בתהליך השואה.
מוריס פאפון, האחראי לגירוש היהודים מצרפת בתקופת הכיבוש הגרמני, נתפס, כמו אייכמן, כרוצח מכתבה סטריאוטיפי וכמו אייכמן, נמלט זמן רב מעשיית צדק.
היינריך מילר, ראש הגסטפו והממונה על אייכמן, אותו תיאר ההיסטוריון הבריטי רוברט ויסטריך כמי שהפך רצח המוני למשימה מנהלית, היה עוד רוצח מכתבה בכיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
חנה ארנדט, שדיווחה על משפטו של אייכמן עבור הניו יורקר, פרסמה את אייכמן בירושלים ב-1963, אך לא השתמשה בספר זה במונח "רוצח מכתבה".
בספר זה תיארה את אייכמן ומקורביו כ"רוצחי ההמונים המודרניים המועסקים על ידי המדינה" ודנה ב"ביורוקרטיה של רצח".
ארנדט השתמשה לראשונה במונח "רוצח מכתבה" בתחילת 1965, אבל הטקסט בו נעשה שימוש זה לא תורגם לגרמנית באותה תקופה והיא עצמה לא השתמשה בביטוי Schreibtischtäter בפרסומיה בגרמנית.
היא השתמשה במונח "רוצח מכתבה" בהקדמה האנגלית לדו"ח של העיתונאי הגרמני ברנד נאומן (Bernd Naumann) על משפט אושוויץ השני בפרנקפורט ב-1966 ומשם תורגם המונח לביטוי Schreibtischtäter הגרמני.
המקור הגרמני של "רצח מכתבה" הוא טור משנת 1964 בפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג.
במשפט הפלילי במערב גרמניה מבחינים בין מי שמזמין רצח לבין מי שמבצע רצח מיוזמתו.
רוצחי מכתבה שיעבירו פקודות מלמעלה יהיו אשמים רק כשותפים לרצח, אבל אם הם הזמינו רציחות כלשהן, הם יהיו אחראים באופן מלא על כך, גם אם מישהו אחר יבצע את הרציחות.
עורך הדין יאן שלוס (Jan Schlöss) ואחרים המליצו לצמצם את חלותו של המונח "רוצח מכתבה" לאלה שהזמינו ישירות רציחות.
אחרים משתמשים במונח ביחס לכל מי שהיה חלק מהביורוקרטיה העוסקת בביצוע פקודות פליליות, לא משנה כמה עקיפה מעורבותו.
המונח "רוצח מכתבה" שימש גם בהקשרים שאינם שואה, כמו במהלך משפט אושוויץ, כאשר הסנגור הנס לטרנסר דרש את מעצרו של העד אריך מרקוביץ' (Markowitsch), ניצול אושוויץ ופוליטיקאי מזרח גרמני, על תפקידו לכאורה באישור הרג פליטים שניסו להימלט ממזרח גרמניה אל מעבר לחומת ברלין.
הספר 'I YOU WE THEM (אני אתה אנחנו הם)- מסעות מעבר לרוע: רוצחי המכתבה בהיסטוריה והיום', מאת דן גרטון, חוקר את תופעת ה-Schreibtischtäter.
'אני אתה אנחנו הם' חורג מבדיקתה של כוונת הרצח ובוחן את השאלה המסובכת והמשמעותית מבחינה פוליטית, של הרג מרחוק, של האופן שבו ארגונים והפרטים בתוכם הצליחו 'למדר' את עצמם, להתחמק מאחריות למעשיהם - בין אם בבירוקרטיות הנוקשות של הרייך השלישי ובין אם בתוך המבנים המורכבים של תאגידים לאחר מכן.
הספר מדגיש את תפקידם של בעלי הצווארון הלבן בשואה וברציחות עם היסטוריות אחרות, ואת שיתוף הפעולה בין תאגידים למדינה, ומעלה שאלות לגבי משמעות האחריות והבעייתיות של התנהגות תאגידית עכשווית.
פוליטיקאי הימין הקיצוני הגרמני גרהרד פריי השתמש במונח Schreibtischtäter עבור אנשים שתומכים בישראל, שכן, לדעתו, הם הפכו בכך לשותפים ל"פשעים שבוצעו שם".
"רוץ איתי" הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-20 באוגוסט 2019. זהו הסינגל השלישי מתוך אלבומה הרביעי שטרם יצא לאור.
השיר נכתב והולחן על ידי דלומי, ביחד עם אורי אבני וסתיו שמש, והופק בידי אביב קורן.
"רוצה לראות אתכם במקומי" הוא אלבום הבכורה של הזמר עמיר לב, אשר יצא בשנת 1991. את האלבום הפיק לואי להב, עיבד משה לוי, ודנה ברגר ואתי אנקרי ליוו אותו בקולות רקע.על אף שחברת ההקלטות NMC השקיעה בתקליט הבכורה של לב 80,000 דולרים, האלבום נחל כישלון מסחרי ומכר 600 עותקים.
האלבום נוצר עקב כך שלב שלח קלטת שירים שלו לאריאל זילבר.
לב העריץ את "תמוז", בה היה חבר זילבר.
הוא ניסה להניע קריירה מוזיקלית דרכו, וראה בו השראה.
הדבר התגלגל למפגש בביתו של לב בירושלים ומשם ליצירת האלבום והפקתו על ידי לואי להב ומשה לוי, מהבולטים בתעשייה באותה תקופה.
בדיעבד סיפר לב שההפקה הנוצצת של להב הייתה הסיבה לכישלון של האלבום, ושזו לקחה את השירים למקום רחוק וזר שלא אליו הם יועדו להגיע.
עמית שהם מ"חדשות" תיאר את האלבום כ"רע", וכתב כי השירים אינם יוצאי דופן.
רוץ ילד הוא אלבומם הרביעי של כנסיית השכל, אשר יצא בפברואר 2001 תחת חברת NMC.
האלבום כולל בין היתר את השירים "תגידי שטוב", "תרימי את הראש", ו"טיפת מזל", גרסת כיסוי לשירה של זהבה בן.
רופרכט, רוזן פפאלץ-ולדנץ היה רוזן ולדנץ מ-1543 עד 1544.
רופרכט נולד בצווייבריקן בשנת 1506 כבנו הצעיר של אלכסנדר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן.
כבן צעיר יותר, רופרכט הוגדר על ידי אביו לקריירה כנסייתית, בעוד אחיו הגדול לודוויג הפך לרוזן הבא של פפאלץ-צווייבריקן.
ב-1517 הוא הפך לחבר בקתדרלת שטרסבורג, תפקיד בו החזיק עד תחילת 1533, לאחר שאחיו לודוויג מת בדצמבר 1532. רופרכט שימש אז כעוצר ואפוטרופוס של בנו הצעיר של לודוויג, וולפגנג, הרוזן החדש של פפאלץ-צווייבריקן.
כאשר הגיע וולפגנג לבגרות ב-1543, אחת מפעולותיו הראשונות הייתה לחוקק את חוזה מרבורגר, והוא העניק לדודו רופרכט את רוזנות ולדנץ.
רופרכט נפטר בשנה שלאחר מכן, ובנו, גאורג יוהאן, ירש אותו כרוזן ולדנץ.
רופרכט התחתן ב-23 ביוני 1537 עם אורסולה מזאלם-קירבורג, בתו של יוהאן השביעי, רוזן זאלם-קירבורג, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
אנה (1540–1586), התחתנה עם קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך
מחוז רוצ'ה (בספרדית: Departamento de Rocha) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות באורוגוואי.
מיקום המחוז הוא במרכז-מזרח המדינה, גובל במחוז טריינטה אי טרס מצפון, במזרח בלגונת מרין ובברזיל כשבדרום הלגונה, הגבול הוא הנקודה הדרומית ביותר בברזיל.
באוקיינוס האטלנטי בדרום-מזרח, ובמחוזות לבז'חה ומלדונדו ממערב.
העיר צ'וי, אשר חצויה בין רו'צה לברזיל, כשהשדרה המרכזית בעיר היא הגבול הבינלאומי בין המדינות אורוגוואי וברזיל.
המחוז הוקם ב-7 ביולי 1880 ונפרד בפועל ממחוז מלדונדו, ולבז'חה, ב-1 באוגוסט 1881.
מחוז רוצ'ה משתרע לאורך 180 ק"מ של קו חוף ימי, המאופיין בחופים קרים ומלוחים, עם חולות לבנים, ואזורים סלעיים עם חופים עמוקים ותלולים.
זה מבדיל אותו ממחוזות אחרים באורוגוואי כגון קולוניה, סן חוסה, מונטווידאו, קנלונס וחלק ממלדונדו, שחופיהם לאורך נהר ריו דה לה פלטה.
הפארק הלאומי - סנטה תרזה , המשתרע על שטח של כ-3000 דונם, ובו אינספור מינים של צמחייה מקומית ואקזוטית, כולל יותר מ-2 מיליון עצים.
ישנם מספר אזורי בילוי, אזורי פיקניק, מסלולי טיולים, חופים באוקיינוס האטלנטי ובלגונה נגרה, אזורי קמפינג, מתחמי צימרים, שירותים כלליים כולל שירותי רפואה וטיפולי שיניים.
לאורך הים ישנם ארבעה חופים מסודרים: לה מוסה (La Moza), פלז'ה דה בארקו (Playa del Barco), לס אצ'ירס (Las Achiras), ופלז'ה גרנדה (Playa Grande).
הכלכלה במחוז מבוססת בעיקר על גידול בקר וצאן ומכירת בקר.
וכן ענף הדיג מבוסס מאוד במחוז.
ישנם גם מרבצים של נחושת, ליגניט ושיש.
גידולים חקלאיים, דגנים, טבק, עגבניות, תירס, ירקות ופירות שונים.
המסחר בצמר, עור ואלכוהול שולט גם הוא באזור.
במקביל, במחוז יש הכנסה גדולה מתיירות.
וברוצ'ה ישנם אתרי נופש רבים לחוף האוקיינוס האטלנטי, ובאזורי הביצות המהווים גן עדן לחובבי צפרות.
כשגודל משק בית בממוצע הוא 1.48 נפשות.
רוק הוא נוזל המופרש בחלל הפה מבלוטות הרוק, ומכיל מים, אלקטרוליטים ואנזימים, ומסייע בריכוך המזון ובפירוקו.
הרוק מכיל חומרים אנטי-בקטריאליים והוא סביבה עוינת לחיידקים ולנגיפים ונחשב כחוליה הראשונה במערכת החיסונית.
הרוק אינו מכיל חיידקים כלל והורג את החיידקים הנכנסים לחלל הפה ובאים במגע עם הרוק.
החומרים הבסיסיים שבו עוזרים בשמירה על בריאות השן.
הרוק חיוני גם עבור חישת הטעם של המזון.
פקעיות הטעם שהן קולטני הטעם מצויות, בין השאר, על הלשון, ובהיעדר רוק על המזון הן מתקשות לקלוט את טעמו.
המבנה של בלוטות הרוק הוא: 3 זוגות של בלוטות רוק עיקריות, הממוקמות מתחת ללשון וקרובות לאוזן.
הפרשת הרוק נחלשת בזמני לחץ, פחד ומחסור במים, ונפסקת כמעט לחלוטין בזמן שינה או אלחוש.
בממוצע ביממה מופרשים 1–2.5 ליטר רוק.
רוק האדם הוא תמיסה המורכבת מ-99.5% מים וכחצי אחוז אלקטרוליטים, אנזימים וחומרים נוספים.
האלקטרוליטים המרכזיים ברוק הם: יוני נתרן, יוני אשלגן, יוני סידן, כלוריד, ביקרבונט, זרחה ויוני יוד (ריכוז יוני היוד תלוי בתזונה, וגבוה בדרך כלל מהריכוז המצוי בפלזמה).
האנזימים המצויים ברוק, כוללים אנזימים לפירוק רכיבי מזון כדוגמת אלפא-עמילאז, ליפאז לשוני, המתחיל את פעילותו בפירוק המזון רק עם כניסתו לקיבה וקאליקרין.
הרוק מכיל גם אנזימים אנטי-בקטריאליים כדוגמת ליזוזים, לקטופרוקסידאז רוקי, לקטופרין וכן תרכובות אנטי-בקטריאליות שונות כדוגמת תיוצינאט, מימן על-חמצני, ואימונוגלובלין A בתצורה המופרשת שלו ועוד.
הרוק מכיל ריר המורכב בעיקר מגליקופרוטאינים.
הרוק מרטיב את המזון ומרכך אותו, ומביא לגיבוש המזון הלעוס ליחידות בליעה (bolus) ובכך מסייע להעברה חלקה בוושט ולפירוקו בקיבה.
הרוק מכיל עמילאז הפעיל ברמת חומציות (pH) של הרוק, והוא מתחיל בפירוק העמילן שבמזון בעודו בפה.
הליפאז שברוק פעיל ברמת החומציות של הקיבה והוא תורם לפירוק המזון לאחר הבליעה.
האנזים הפטוקורין המצוי ברוק נקשר למולקולות ויטמין B12 ומונע בכך את פירוקם בקיבה בטרם עת.
לרוק תפקיד מרכזי בחישת הטעם.
המים שברוק גורמים להמסת תרכובות מסיסות כדוגמת מלח החיונית להפעלת קולטני הטעם.
הרוק גורם לפירוק רב-סוכרים לחד-סוכרים המפעילים קולטני טעם, ולכן לעיסת מזון המכיל פחמימות מורכבות יוצרת תחושת טעם מתוק.
נוזלי הרוק מסייעים בהנעת רכיבי המזון אל קולטני הטעם, ואנשים שלהם כמות רוק קטנה יחסית, סובלים לעיתים קרובות מעיוותים בתחושת הטעם (dysgeusia, בעברית: פֶּרַע טַעַם).
מחקרים הראו שהרוק גם ממלא תפקיד בחישת הארומה של המזון, המשפיעה על תפיסת הטעם.
נוזל הרוק מונע יובש בחלל הפה, ונזקים במהלך הבליעה והלעיסה, והידבקות המזון לחך.
אנשים הסובלים מיובש הפה, סובלים לעיתים קרובות גם מפצעים בפה וממזון הנדבק לחך.
הרוק מסייע ביריקה ופליטה של חומרים לא רצויים הגורמים להרעלת מזון.
מזונות רעילים מכילים לעיתים קרובות חומרים בעלי טעם מר המשמש התרעה מפני בליעה.
בהגנה מפני רעלים, הרוק מסייע בחישת הטעם המר מצד אחד, ומצד אחר בפליטת המזון החוצה.
הרוק מביא לניקוי הפה משאריות מזון ובכך מונע התפתחות חיידקים בפה.
הרוק מכיל תרכובות ואנזימים אנטי-בקטריאליים ואנטי-ויראליים, המגינים מפני התפתחות זיהומים בחלל הפה, ומפרקים חיידקים הנמצאים במזון.
האנזים ליזוזים מפרק את תאיהם של חלק מהחיידקים המצויים במזון.
הרוק מסייע במניעת עששת ויעיל יותר בנוכחות פלואוריד בפה.
סיוע להתמיינות התאים ברקמות שבפה ולשמירה עליהם
תפקידים מיוחדים בבעלי חיים שונים
בבעלי חיים שונים כדוגמת הכלב, קירור הגוף נעשה באמצעות הלחתה, הכלב מוציא את לשונו הרטובה ברוק, ואידוי הנוזלים ממנה מביא לירידה בטמפרטורת הגוף.
רוק מסייע לעופות ממשפחת הסיסיים בבניית הקן.
נחשים שונים, כמו הקוברה היורקת משתמשים ברוק להתזת ארס.
דבורים מפרישות רוק למזון המלכות ולמזון הפועלות המכיל ויטמינים שונים.
בעלי חיים רבים מלקקים את פצעיהם.
הרוק מסייע בהרגעת חישת הכאב, וחומרים המצויים ברוק נמצאו כמסייעים להחלמה ולהגנה מזיהומים.
בעלי חיים שונים מלקקים את עצמם או פרטים אחרים לניקיון.
הרוק מופרש מצברי תאים הקרויים אציני (ביחיד: אצינוס) דרך תעלות האיסוף (collecting ducts) שבבלוטות הרוק.
קצב הפרשת הרוק תלוי בשעון הביולוגי, כשבאדם שיאו בשעות אחר הצהריים, והוא יורד לרמה נמוכה ביותר בעת השינה.
הפרשת הרוק גוברת כתוצאה מגירוי מזון.
ריח או טעם של מזון ואף מחשבה עליו מביאים לעלייה בכמות הרוק בפה.
בניסוי מפורסם שנערך על ידי איוון פבלוב נמצא שניתן אף ליצור התניה בין אירועים שונים (כדוגמת צלול פעמון) למזון, והאירוע מביא להגברת ייצור הרוק.
לעיסה מביאה אף היא לעלייה בכמות הרוק.
אמנם הבלוז יצא מהאופנה בארצות הברית בשנות העשרים, אך כבר בשנות השלושים והארבעים החלו תמורות במוזיקה, אשר הביאו לחזרתו בגרסה אינסטרומנטלית מודרנית: בשנת 1930 פותחו הגיטרה החשמלית והאורגן החשמלי, ובשנת 1951 הומצאה גיטרת הבס החשמלית, שקיבלה תפקיד שהיה עד אז נחלתו הבלעדית של הקונטרבס.
פיתוחם של שלושת כלי הנגינה החשמליים, ובמיוחד הגיטרה החשמלית, השפיע על שני סגנונות מוזיקליים: הקאנטרי והבלוז.
נגני הקאנטרי עברו עתה מבנג'ו לגיטרות חשמליות.
בעוד שהאירופאים ניגנו בגיטרות הקלאסיות בעזרת האצבעות והציפורניים בלבד, האמריקאים ניגנו בגיטרות החשמליות בעזרת מפרט, כמו שלפני כן ניגנו בבנג'ו.
שינוי עמוק יותר חל בבלוז בשנות הארבעים: מוזיקאים אפרו-אמריקאים מובילים וביניהם; צ'ארלי כריסטיאן, טי-בון ווקר, ג'ון לי הוקר, מאדי ווטרס, צ'אק ברי ואחרים עברו לנגן בגיטרה חשמלית, דבר שהפך את הגיטרה החשמלית ליותר ויותר פופולרית.
בשנים אלה מנגינות הבלוז עברו עיבוד אלקטרוני-מודרני ונוצר ג'אנר חדש בשם בלוז חשמלי (אנ').
סגנון נגינה זה היה מזוהה במיוחד עם גיטריסטים מהעיר שיקגו וכונה לעיתים הבלוז של שיקגו.
בנגינת בלוז, לרוב, משתמשים בשתי גיטרות.
גיטריסט אחד מנגן ליווי קבוע, המורכב ממספר אקורדים.
הליווי מנוגן בקצב של צליל ארוך וצליל קצר לסירוגין.
בזמן שהגיטריסט הראשון נותן את הקצב, הגיטריסט השני מאלתר.
האלתור מאופיין בהרבה סליידים ובנדים (ר' ערך פריטה בגיטרה) ובשימוש בתווים כחולים (מונחתים).
הוא מנוגן על חמש צורות יסוד של סולם, הנקראות סולמות פנטטוניים.
השילוב של הקצב הנ"ל, עם אקורדים מיוחדים של בלוז (ספטאקורדים) אשר חוזרים על עצמם במחזוריות קבועה של 12 תיבות ועם האלתור על הסולמות הפנטטוניים, מעניק לסגנון את צלילו המיוחד ומשרה את האווירה המיוחדת המאפיינת מוזיקה זו.
מערכת התופים היא כלי נגינה משמעותי להתפתחות הז'אנר.
מקצב התופים של הרוקנרול הוא במשקל 4 רבעים כאשר לרוב הפעמה הראשונה והשלישית מנוגנת בתוף הבס והפעמה השנייה והרביעית בתוף הסנר.
קצב הבלוז חזר, ולא רק בצורתו המקורית, אלא גם בסגנון חדשני שכונה rocking and rolling (להתנדנד ולהתגלגל), או בקיצור - רוק'נרול.
מונח שטבע שדר הבלוז האמריקאי אלן פריד בשנת 1954. צ'אק ברי, אמריקאי שחור, אמנם היה מהראשונים להציג נגינה שאופיינה בסגנון יותר אגרסיבי, מהיר וגם שמח מהבלוז.
אבל רוב אמני הרוק'נרול היו אמריקאים לבנים, וכן שווקו ל"קהל הלבן" בארצות הברית המופרדת גזעית.
עם זאת, הרוק'נרול ירש מהבלוז את הקצב ואת טכניקת הנגינה בשלמותם, על כן, בלוז (בגרסתו האינסטרומנטלית) ורוק'נרול הם סגנונות אחים - בלתי ניתנים להפרדה.
אף-על-פי-כן, אמני הרוק'נרול הוסיפו גם מספר חידושים, כגון, שירה שמחה, קצב תופים מהיר, פריטה הרבה יותר מהירה על אקורדים שמחים יותר (אקורדים מז'וריים) ואלמנטים אחרים ממוזיקת קאנטרי.
חלק מאמני הבלוז-רוק'נרול הוסיפו גם גיטרות אקוסטיות בנוסף לגיטרות החשמליות.
הולחנו הרבה שירי בלוז-רוק'נרול במיוחד לגיטרה האקוסטית– שירים קצרים, קלים ושמחים.
רוק אנד רול – מוזיקת ההמונים
באותה תקופה פותחה שיטת הפצת המוזיקה באמצעות תקליטים, וכך הפך הרוק'נרול למוזיקת ההמונים, אשר הופצה בכל ארצות הברית, ואף יוצאה למדינות אחרות.
"מלך הרוק'נרול", הזמר, הגיטריסט ושחקן הקולנוע האמריקאי אלביס פרסלי, שכיכב בשנות החמישים, היה מהבולטים באותם זמנים שעברו להשתמש בגיטרות חשמליות ובציוד הגברה.
המוזיקה של אלביס הייתה שמחה, מהירה ופשוטה.
הרוק'נרול המשיך להיות פופולרי מאוד גם בשנות השישים.
בתקופה זו הזמרים הבודדים התחלפו בלהקות נגנים קטנות, אשר החלו לקום גם באנגליה.
מבחינה אמנותית, רבים משיריה הראשונים של להקת הרוק האנגלית הביטלס, למשל, היו רוק'נרול טהור.
הרוק'נרול זכה להערצה היסטרית של הקהל בארצות הברית ובעולם.
דוגמה לכך אפשר לראות במנהג של מעריצות לזרוק את תחתוניהן על האמנים המופיעים, למשל, על הזמר הבריטי טום ג'ונס משנות השישים.
כיום, המושג רוק'נרול מציין לא רק את הסגנון עצמו, אלא גם את סגנון החיים הסוער, הפרובוקטיבי והראוותני שאפיין את להקות הרוק במשך השנים.
דרך חיים זו מתומצת בסיסמה המפורסמת "סקס, סמים ורוק'נרול".
להקות השיער, למשל, על אף שהתרחקו מאוד מהרוק'נרול מבחינה מוזיקלית, הרבו להשתמש במושג זה ולכתוב שירים המהללים את הרוק'נרול.
רוק אלטרנטיבי הוא מונח אשר נטבע בשנות השמונים המתאר סגנון מוזיקה אשר לא תאם לזרמי המוזיקה שרווחו באותה תקופה, והפך לשם כולל לסגנונות מוזיקה רבים ומגוונים.
גבולות סגנון זה רחבים מאוד וכוללים מגוון רחב של סגנונות, כמו: אינדי, פוסט פּאנק, הארדקור פּאנק, רוק גותי, קולג' רוק ולהקות הגל החדש.
עם זאת, רוב להקות הרוק האלטרנטיבי חבות את הצלחתן לסגנון הפּאנק אשר הכין את הקהל למוזיקה מחתרתית, כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20. אף על פי שהז'אנר נחשב, על ידי רבים, לסוג של מוזיקת רוק ניכרות בסגנון השפעות גם של סגנונות מוזיקליים אחרים ובהם: פולק, רגאיי, ג'אז ואף מוזיקה אלקטרונית.
הרוק האלטרנטיבי חסר מאפיינים ברורים.
רמת ה"בלתי-שגרתיוּת" של היוצרים בתחום נעה על-פני טווח רחב.
בקצה האחד ניתן למצוא להקות "ידידותיות", אשר יצרו שירים קליטים ופופולריים ביותר והיו אהודים על קהל מכל הסוגים: אר.אי.אם., הסמית'ס, ניו אורדר; בקצה השני עומדות להקות אוונגרד (Avant-garde, "חלוציוֹת"), שיצירותיהן נמצאות על הגבול הדק שבין מוזיקה ובין "בליל צלילים", ושפנו קהל מצומצם ביותר: The Red Krayola ו-Anal Cunt, למשל.
התחום האפור שבין שני הקיצונים הוא זה המוגדר על-פי רוב כרוק אלטרנטיבי אמיתי.
השירים בעלי קהל יעד מצומצם יחסית, ודורשים לעיתים השמעות חוזרות כדי לעכלם, אך המלודיה בהחלט נוכחת.
אחת הלהקות החלוציות בתחום היא הפיקסיז (Pixies) מבוסטון, ארצות הברית, אשר נוסדה ב-1988. להקות רבות בשנות ה-90, ובראשן נירוונה, העידו כי הפיקסיז שימשו להן מקור להשראה.
אחד המאפיינים הברורים יותר של הרוק האלטרנטיבי הוא הליריקה.
בשעה שנושאי השירים בסגנונות מוזיקליים אחרים ניתנים במקרים רבים לחיזוי ולהגדרה (סטיגמטיים לעיתים; רוק כבד: מוות, מיתולוגיה, מלחמה; בלוז: עלילות-חיים עגומות; ניו אייג': מיתולוגיה, היסטוריה, טבע), ברוק אלטרנטיבי נושאי השירים בעלי טווח רחב.
הרוק (מפרסית: رخ, רֻח') היא עוף מיתולוגי לבן נוצות ועצום ממדים המכונה לעיתים גם רוקה, ועל פי האגדות מסוגל להרים עצמים במשקל הדומה לזה של שמונה פילים.
התייחסויות ראשונות לעוף זה החלו להופיע בסביבות המאה השמינית לספירה באזור המזרח התיכון.
התיעוד הראשון בכתב של הרוק נעשה במאה השש-עשרה על ידי תייר אנגלי אשר דיווח כי הבחין בעוף במהלך שיט באוקיינוס ההודי.
מקור המיתוס איננו ברור אך ההשערה הרווחת היא שבניגוד למראהו הנשרי המקובל, מקור העוף המיתולוגי הוא דווקא בעופות הפיל מהסוג אפיאורניס ששכנו באי מדגסקר עד למאה ה-18, אז על פי הסברה, נכחדו על ידי בני האדם.
אגדת הרוק התפרסמה בעולם המערבי לראשונה עם פרסומו של הספר סיפורי אלף לילה ולילה בסיפור מסעותיו של סינבד המלח, שם נחלץ הגיבור מאי מקולל ברכיבה על גבה של רוק.
טולקין, כגון ההוביט, שר הטבעות והסילמריליון, מופיעים עיטי ענק דמויי רוק.
רוצחים מלידה הוא סרט פשע רומנטי אמריקאי משנת 1994. ביים אוליבר סטון שגם כתב את התסריט בצוותא עם ריצ'רד רוטאוסקי ודייוויד ולוז, על פי סיפור מאת קוונטין טרנטינו.
בסרט מככבים ג'ולייט לואיס, וודי הארלסון, רוברט דאוני ג'וניור, טום סייזמור וטומי לי ג'ונס.
הסרט מתחיל בדיינר שבצד הדרך המדברית.
מיקי ומלורי יושבים ומזמינים אוכל.
מלורי קמה כדי להחליף את המוזיקה במכונת שירים.
היא בוחרת בשיר קצבי ומתחילה לרקוד.
בחור שנכנס לדיינר מתחיל לרקוד איתה וכשהוא מגזים מלורי מכה אותו, והמסעדה הקטנה הופכת לחורבות לאחר שמיקי ומלורי רוצחים את כל הנוכחים בה, למעט לקוח אחד שצריך להישאר ולספר לעולם שהם אלו שעשו זאת.
מסצנה זו, חוזר הסרט לעבר, בבית הוריה של מלורי.
אביה היה מתעלל בה רגשית ומינית.
הסצנה מוצגת כמו קומדיית מצבים (סיטקום), עם צחוק מוקלט, שמושמע תוך כדי ההתעללות.
בהמשך מיקי שעובד כשליח מביא משלוח לביתה של מלורי.
כך הם נפגשים לראשונה ומתאהבים.
אחרי זמן מסוים הם מחליטים לברוח, הדרך היחידה לעשות זאת היא להרוג את משפחתה של מלורי.
כך הם עושים וכך מתחיל מסע ההרג שלהם, בו הם עוברים ממדינה למדינה בדרום מערב ארצות הברית, מדי פעם עוצרים בחנות או מסעדה, שודדים את המקום, ולאחר מכן הורגים את כל הנוכחים ומשאירים אדם אחד שיספר שהם היו שם.
בשלב זה אנחנו מתוודעים למספר דמויות.
הבלש ג'ק סקגנטי (טום סייזמור) הוא שוטר שמפתח אובססיה שקשורה בזוג ובתפיסתו.
סקגנטי הוא דמות אלימה שאף רוצח זונות שהוא שוכב איתן.
אנחנו מכירים גם את ויין גייל (דאוני ג'וניור), כתב צמא פרסום שלא בוחל לדרוך על אנשים ועל עקרונות בשביל רייטינג וסקופ.
הסרט ממשיך בכך שמיקי ומלורי בכבישים, ממשיכים במסע השוד והרצח.
בשלב מסוים הם מגיעים למדבר ושם נגמר להם הדלק, והם נאלצים למצוא לעצמם מקום לישון.
הם מגיעים לאוהל של אינדיאני זקן שמכניס אותם לביתו ומארח אותם.
בשנתו מיקי חולם חלום רע והוא קם בבהלה ויורה באינדיאני הזקן.
מלורי מתעוררת והם בורחים משם.
כשהם יוצאים החוצה הם מגלים שהם מוקפים בנחשי עכסן שמכישים אותם.
הם לוקחים את המכונית של האינדיאני ונוסעים מהר לבית המרקחת בשביל לקבל את הנסיוב, אך כשהם מגיעים הם מגלים שהנסיוב נגמר.
המוכר שמזהה אותם קורא למשטרה ומיקי ומלורי שלאט לאט מאבדים הכרה מנסים לברוח אך המשטרה מספיקה להגיע, ותוך כדי קרב יריות מיקי ומלורי נתפסים ומובלים לכלא.
ויין גייל (דאוני ג'וניור) מצליח להשיג ממנהל הכלא ריאיון עם מיקי בשידור חי מהכלא.
מיקי ומלורי כלואים בכלא של המנהל מק'קאלסקי (טומי לי ג'ונס) אשר מצליח להחזיק אותם למרות שהם גורמים לבעיות רבות.
בראיון מיקי אומר דברים שגורמים לאסירים בכלא להתחיל מרד כבר בזמן השידור.
האסירים משתוללים ובשעת כושר מיקי מצליח להשתלט על החדר בו מצולם הראיון.
הוא לוקח את ויין כבן ערובה ומתחיל ללכת לכיוון מלורי.
בינתיים סקגנטי בא לבקר את מלורי.
בטיפשותו הוא נכנס לתא ומבקש להישאר לבד.
הוא מנסה לשכנע את מלורי לשכב עמו אבל מגלה שכל אהבתה היא למיקי.