tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשופטת צבאית בבית המשפט הצבאי ביהודה ושומרון, פסקה אגוז בשיבתה בהרכב שלושה שופטים בתיקים מרכזיים הנוגעים לפיגועי טרור, ביניהם:
הפיגוע בכרמי צור (2002) - ההרכב בראשות אגוז גזר שלושה מאסרי עולם לנאשם מוחמד עלי עצאפרה שהורשע ברציחתם של בני הזוג אייל ויעל שורק וחייל המילואים שלום מרדכי.
הפיגוע בשכונת בית ישראל בירושלים (2002) בו נרצחו 10 אזרחים - הרכב השופטים בהשתתפותה של אגוז גזר על מבצע הפיגוע אשרף קאדר חג'אג'רה 11 מאסרי עולם במצטבר - 10 בגין רצח כל אחד מהישראלים ומאסר עולם נוסף בגין פציעתם של 55.
הלינץ' ברמאללה (2000) - הרשעתו של חאתם פאיז חליל אל-מעארי, מהמעורבים המרכזיים ברצח חיילי המילואים יוסי אברהמי וואדים נורזיץ, ודינו נגזר למאסר עולם.
החל משנת 2006 מביימת וכותבת לתיאטרון וטלוויזיה.
שימשה כדרמטורגית ולקטורית בוועדה האומנותית של תיאטרון הקאמרי.
שימשה כחברת ועדת "ישראדרמה" ליצירה ישראלית.
הייתה מממקימי ארגון במאי התיאטרון הישראלי (בת"י) וחברת הוועד המנהל.
מנהלת אומנותית של פסטיבל קולנוע דרום החמישי ב-2006 שנערך בשדרות - קולנוע עולם דוקומנטארי, שהציג חומרים ממרכז יבשת אפריקה - סנגלובורקינה פאסו, ויצירה נסיונית של הגל החדש בדרום-אמריקה.
מנהלת אומנותית של פסטיבל אשה בשנים 2010–2012, ופעלה לקידום יוצרות מבטיחות וייחודיות מתחומי האמנות, התיאטרון הקולנוע והמחול.
יוזמת ומנהלת אומנותית של פסטיבל המונודרמות "מרכז הבמה" בשיתוף פעולה עם פסטיבל ישראל בחסות הקרן לירושלים ועיריית ירושלים בשנים 2010–2017. הפסטיבל מעלה בבכורה הצגות מונודרמה מקוריות שנועד לקדם יוצרים ולהביא שפות תיאטרון חדשות.
במהלך שנות הפסטיבל עלו בו מעל 100 מחזות מקוריים שזכו לפרסים בארץ ובעולם.
יוזמת ומנהלת אומנותית של מעבדת הכתיבה "מכונת כתיבה" בחסות הקרן לירושלים ועיריית ירושלים בשנים 2021 - 2017. - חממת כתיבה ליוצרי קולנוע טלוויזיה ותיאטרון בהנחייתה ובשילוב בכירי הכותבים בארץ ביניהם – יעל הדיה, ניר ברגמן, נעה ידלין, הגר בן-אשר, עמרי גבעון ועוד.
בדצמבר 2009 נבחרה על ידי מדור התרבות של עיתון גלובס לאחת מ"חמשת הבמאים המבטיחים של ישראל".
כתיבת המחזה "ז'אקפונה שלי", בהשראת שלום עליכם בתיאטרון הבימה, מחווה לעולמות אירופה טרום השואה.
במחזה השתמשה אגוז בשמותיהם של בני משפחתה שנרצחו בשואה.
בבימוי רועי הורביץ בהשתתפות ליא קניג, מיקי קם, יעל לבנטל, שירן הוברמן.
המחזה הועלה מעל 150 פעם בתיאטרון הבימה.
עיבוד ובימוי המחזה "מבדולח לעשן" מאת ז'אק אטלי בתיאטרון הקאמרי בשיתוף הבימה.
בגרסה העברית המחזה עובד ונכתב כיצירה חדשה על ידי אגוז.
המחזה עוסק בישיבה ההיסטורית בברלין בהשתתפות בכירי הנאצים ימים ספורים אחרי ליל הבדולח ב-1938. בהשתתפות יחזקאל לזרוב, אלכס אנסקי, אוהד שחר, דב רייזר, אברמל'ה מור, עמי ויינברג, שי אגוזי ועוד.
באירוע הפתיחה נכחו הנשיא דאז שמעון פרס ושגריר צרפת.
בישראל; המחזה עובד גם לסרט טלוויזיה בשם "זרעי ההשמדה".
בימוי המחזה "פרי אהבה" מאת ג'ואנה מארי סמית בתיאטרון הקאמרי, בהשתתפות רויזנה קמבוס ומיכל בלנקשטיין.
סיפור אודות אימוצה של נערה צעירה
כתיבה ובימוי "ציפור לא תדע" - הומאז' קומי לסופרי יהדות אירופה, הצגה שעלתה בפסטיבל ישראל 2009 ובתיאטרון תמונע ורצה למעלה משנתיים.
כתיבה ובימוי "חובת דיווח" – מונודרמה אודות אלימות נוער, תיאטרון תמונע בהשתתפות עירית בנדק.
בימוי "שתיקה רועמת" מאת המחזאית היהודיה ארגנטינאית אנדריאה באואב בבית לסין.
המחזה זכה במקום הראשון בפסטיבל "פותחים במה" ועלה כהפקה מלאה.
בהשתתפות יובל שרף, נבו קמחי, אלכס פלג ועוד.
בימוי "ליציה" - מופע לרקדנית ופסנתר, במסגרת פסטיבל ישראל בשיתוף פסטיבל מרכז הבמה.
עיבוד ובימוי "חוג הסרטן" מאת נל דאן בתיאטרון הספרייה.
עיבוד ובימוי "מיי" מאת מרינה קאר בבית צבי.
עיבוד ובימוי "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון בבית צבי.
כתיבה ובימוי "החטא השביעי" - קברט פוליטי סאטירי לרגל 60 שנה למדינה.
נבחר כקברט הבית של צוותא, בהשתתפות אוהד שרגאי, סיון הנדלסמן ועוד.
עיבוד ובימוי "סיפורו של סוס" לפי לב טולסטוי בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
ההצגה ייצגה את סטודיו ניסן נתיב בתחרות בתי הספר למשחק
עיבוד ובימוי "שידוכין" מאת ניקולאי גוגול בתיאטרון האוניברסיטה.
"העלמה והמוות" מאת אריאל דורפמן בתיאטרון האוניברסיטה.
"אימפרוביזציה בוורסאי" מאת מולייר בתיאטרון חולון.
כתיבה ובימוי "פרפטום מובילה" בצוותא – בנושא מלחמת לבנון השנייה.
כתיבה ובימוי "בשם הילדים" במסגרת פסטיבל "פותחים במה" בבית לסין (2025) - דרמה היסטורית המבוססת על אירועים אמיתיים שאירעו בגטו לודג' ועל דמותו השנויה במחלוקת של ראש יודנראט לודז', חיים רומקובסקי.
זוכת מלגה לפיתוח תסריט ותקציבי הפקה לדרמה קומית "מילה כנגד מילה".
לקטורית בקרן הקולנוע הישראלי ובקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה (NFCT).
נבחרה להשתתף ככותבת בסדנאות תל אביב-לוס אנג'לס מטעם איגוד המפיקים לקולנוע וטלוויזיה בישראל.
מקום שני בתחרות קרן יוהנה פרנר לתסריט לסדרת ניו מדיה "Undercurrent" עם הבמאי אודי בן אריה, וכותבת שותפה לסדרה הזוכה במקום הראשון.
כתבה לסדרות "הבובות", "לא לפני הילדים".
כתבה סיפורים לילדים על גיבורי וגיבורות מלחמת חרבות ברזל במסגרת המיזם "מלחמה של גיבורים" בהובלת הדסה בן ארי.
אגוז הקימה מסלול כתיבה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ולימדה בו.
כמו כן הקימה מסלול כתיבה במכללת פרוג במגזר החרדי ולימדה בו.
הוזמנה לגרמניה כנציגת הקאמרי וישראל לביים בסדנה הבינלאומית של במאי איחוד התיאטראות האירופי, ה-E.T.C European Theatre Convention ובהמשך הנחתה ב-E.T.C סדנאות כתיבה בינלאומיות ליוצרים.
המחזה "Sweet 16" אודות אונס תחת השפעת סם שיצרה בגרמניה הועלה גם בהונגריה וזכה לציון לשבח בפסטיבל הדרמה הבינלאומי ליוצרים.
הוזמנה ליפן בשנת 2008 כבמאית יוצרת מטעם ממשלת יפן למסע משותף של יוצרים ישראליים, פלסטינים ויפנים, מסע אותו תיעדה יחד עם שותפה יוצר קולנוע פלסטיני מרמאללה.
כותבת על פרשות השבוע באתר כיפה.
אורטל אופק (נולדה ב-8 בדצמבר 1981) היא זמרת ויוצרת ישראלית.
את דרכה המוזיקלית החלה בנערותה בלהקת צעירי תל אביב, ולאחר מכן שירתה בלהקת חיל הים.
בזמן שירותה הצבאי פגשה את עידן רייכל בעת שירותו במילואים.
רייכל פנה אליה להקלטת השיר "מדברים בשקט", עוד לפני שקם הרכבו החדש, הפרויקט של עידן רייכל.
מאוחר יותר נכנס השיר לאלבום "הפרויקט של עידן רייכל", שיצא ב-2002 ויצא כסינגל לתחנות הרדיו.
בשנת 2004 התארחה בשיר "יד ביד" של אבי מסיקה מתוך האלבום "מציאות מדומה".
לאחר השחרור מצה"ל החלה אופק בקריירה עצמאית.
בין היתר הגישה לצד יוני רועה ולילה מלכוס עונת שידורים מלאה בתוכנית "שירה בשידור".
בהמשך פנה אליה מיקי גבריאלוב בהצעה להתארח בסיבוב הופעות עליו שקד באותו זמן.
הסיבוב נקרא "מיקי גבריאלוב מארח את אורטל אופק".
אופק כתבה שירים לסרטים ולמדה בבית הספר למשחק בית צבי.
בשנת 2007 הוציאה אופק סינגל ראשון, "בשדות של המושב", שכתבה, הלחינה והפיקה.
השיר זכה להשמעות רבות באמצעי התקשורת וזיכה את אופק בהכרה לא רק כזמרת אלא גם ככותבת, מלחינה ומפיקה מוזיקלית.
בעקבות יציאת השיר זכתה אורטל לתואר זמרת השנה במצעד האלטרנטיבי של גלי צה"ל.
"בשדות של המושב" עובד גם לגרסת מועדונים שהגיעה למקום הראשון במצעד הקלאב וחיי הלילה הרשמי של E-NIGHT.
בשנים שלאחר מכן הוציאה את הסינגלים "יום ועוד לילה" (שלווה בקליפ), "מאמינה בניסים" ו"קרן אור".
ב-2009 במסגרת הפרויקט "עשרה לעשר", שחררה חברת סלקום את השיר "כשנתראה" בביצועה של אורטל אופק לרדיו.
בפרויקט נוצר חיבור בין טקסט שכתבתה אופק, אותו הלחין צביקה פיק, והפיקה אופק.
באוגוסט 2010 יצא בהוצאת חברת "היי פידליטי" אלבומה הראשון של אופק, אורטל אופק, שבו נכללו בין היתר כל הסינגלים שהוציאה בשלוש השנים שקדמו לו.
פרט לשיר התפילה "אבינו מלכנו" אופק כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, וכן עיבדה, הפיקה מוזיקלית, וניגנה ברוב כלי הנגינה.
מיד עם יציאתו, נבחר האלבום לאלבום השבוע ב-88FM וכן זכה בקטגוריה "היצירה המקורית של השנה" בסיכום השנתי שערך רדיו דרום במשדר מיוחד.
ביוני 2014 השתתפה אופק בתוכנית "The Voice ישראל" ועברה את שלב האודישנים, כשמוש בן ארי בחר להיות המנטור שלה.
אוֹרי אברמסון (11 באוקטובר 1940 – 20 באפריל 2024) היה יוצר ישראלי, מתכנן ומעצב מוזיאונים ופרויקטים מיוחדים.
אורי אברמסון נולד בתל אביב, בן לאידה ויעקב אברמסון, אנשי העלייה השנייה וחברי ארגון "השומר".
בגיל 12 עבר לקיבוץ שריד, ושם גר ולמד עד גיוסו לצה"ל.
כבר בשנות נעוריו המוקדמות עסק בעיצוב ובפיסול.
עם סיום השירות בצה"ל נישא ועבר לגור בקיבוץ מסילות.
בקיבוץ מסילות, לאחר לימודי כלכלה וגידולי שדה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, היה למרַכֵּז משק ומרכז ענפים.
ב-1978 התמנה לרכז המחלקה לכלכלה, משק והתיישבות של הקיבוץ הארצי.
בשנת 1984, בגיל 44, כשהוא אב לשלושה בנים ובת, הגשים חלום רב שנים והתקבל ללימודים סדירים במחלקה לארכיטקטורה ועיצוב סביבה ב"בצלאל".
בתחילת לימודיו ב"בצלאל" נענה לפנייתם של טדי קולק, ראש עיריית ירושלים וישעיהו וינברג, ונבחר למנהל הכללי של המוזיאון-בהקמה במגדל דוד.
אורי גיבש את תהליך הקמת המיזם, פיתוח הפרוגרמה וריכוז צוות התכנון.
ב-1989 סיים את לימודיו ב"בצלאל" ובאותה שנה נפתח לקהל "מגדל דוד – המוזיאון לתולדות ירושלים".
עם סיום תפקידו במוזיאון מגדל דוד פנה אברמסון לדרך עצמאית, כמעצב ומתכנן מיזמים מיוחדים.
הוא הקים בתל אביב את חברת "מבטים", שבמסגרתה תוכננו והוקמו עד כה קרוב לעשרים מיזמים.
החברה עוסקת בתכנון אדריכלי, עיצוב והקמה של מוזיאונים, תערוכות ופרויקטים מיוחדים בישראל ובעולם.
ב-1990 הקים בקיבוץ לוחמי הגטאות את מוזיאון "יד לילד", לזכרם של הילדים שנספו בשואה.
ב-1992 עיצב באותו המקום תערוכת קבע לזכרו של יאנוש קורצ'אק, "יאנוש קורצ'אק של הילדים".
"מבשרי הציונות – מוזיאון העלייה הראשונה" בבית הפקידות ההיסטורי של הברון רוטשילד ויק"א בזכרון יעקב הייתה עבודתו הבאה.
את סיפורם של בני העלייה הראשונה ושל מקימי המושבות בחר לספר דרך ההתמודדות האישית של אותם חלוצים עם החזון, החלום ומחיר ההגשמה.
ב-1992 חרגה פעילותו לראשונה מתחומי ישראל.
הוא הוזמן על ידי מוזיאון גולבקיאן בליסבון לעצב תערוכה על הנושא "בין גילויים וגלויות" – מיזם משותף למשרד החינוך הישראלי ולממשלת פורטוגל.
התערוכה גוללה את סיפורם והישגיהם של יהודי פורטוגל מהמאה התשיעית ועד תום האינקוויזיציה במאה ה-17.
בשנת 1996 החל אברמסון בתכנון מפעל שאפתני בחולון "עולמות הילדות – מוזיאון הילדים הישראלי חולון".
במוזיאון מסע חווייתי בו הופך המבקר הצעיר להיות שותף בסיפור העלילה.
בשנת 1998 זכה בתחרות יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון לעצב מחדש את מוזיאון בית השומר בכפר גלעדי.
כבנם של חברי "השומר" הכיר היטב את רוח התקופה ואת ייחודו של הארגון, שבן-גוריון אמר עליו שהוא "הסבא של צה"ל".
במקביל לעבודה זו שקד גם על עיצוב המוזיאון ב"מרכז יצחק רבין לחקר ישראל" בתל אביב – עבודה שנמשכה זמן ממושך (2010-1998).
כיום היא העבודה הגדולה ביותר שתכנן.
במוזיאון זה משולב מסלול חייו של יצחק רבין עם ההתפתחויות והתמורות שהתחוללו בחברה בארץ ובמדינה משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד הרצח.
אורי אברמסון נפטר ב-20 באפריל 2024, והובא למנוחות בעין גב לצד בנו עמיחי שהיה חבר הקיבוץ.
תערוכת ההתנגדות והלוחמה היהודית - מוזיאון בית לוחמי הגטאות, 1994-1993.
עקבות משפחות האנוסים – בית התפוצות תל אביב, 1994.
פרידריק ברנר, צילומי משפחות האנוסים –בית התפוצות תל אביב 1994.
מעבר לנראה – האדריכל כסיסמוגרף חברתי – הביאנאלה לארכיטקטורה, ונציה 1996.
מוזיאון העלייה הראשונה ע"ש שרה ומשה אריזון בזכרון יעקב 1998.
פתרון בעיות המים במזרח התיכון – האג, הולנד 2000.
משואה לתקומה - "שביל הזיכרון המחבר אל יד ושם" והר הרצל, ירושלים 2010.
להציץ אל נבכי המדע – מכון ויצמן למדע, רחובות, 2001.
אורות רבין – חברת החשמל, חדרה, 2002.
מרכז מבקרים אלתא, אשדוד, 2007.
במהלך דרכו המקצועית הוזמן אורי אברמסון ללוות מיזמים מחוץ לישראל.
החשובים שבהם: מוזיאון השואה בוושינגטון, מוזיאון יהדות גרמניה בברלין, פארק החלל של נאס"א בפלורידה – ארצות הברית.
אוּרי אבירם (נולד ב-19 במאי 1936) הוא פרופסור אמריטוס בקתדרה לעבודה סוציאלית ע"ש זינה הרמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2007 מונה לעמוד בראש המועצה הארצית לשיקום נכי הנפש בקהילה (מועצה סטאטוטורית, על פי חוק שיקום נכי נפש בקהילה-2000, שתפקידה לעקוב אחר יישום החוק ולייעץ לשר הבריאות כיצד לפתח ולקדם את הנושא).
בינואר 2016 מונה כדיקן בית הספר למדעי החברה והקהילה במרכז האקדמי רופין.
אורי אבירם נולד ב-1936 בחיפה ללאון ונינה (יַבְּלוֹנְסקי) רוזומינסקי.
בשנת 1962 השלים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת תואר המוסמך בעבודה סוציאלית השלים בשנת 1964 באוניברסיטת וויין סטייט בדטרויט, מישיגן.
בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מראשית עבודתו האקדמית עוסק אבירם בחקר המדיניות החברתית ובחקר השירותים והמדיניות בבריאות הנפש בישראל ומחוצה לה.
עבודותיו מתמקדות בנושאים הקשורים לאל-מיסוד, שיקום ושילוב קהילתי של נכי נפש, באפידמיולוגיה של מחלות נפש קשות וממושכות ובהיבטים החוקיים והאתיים של טיפול פסיכיאטרי וחירויות הפרט.
כמו כן הוא עוסק בהיבטים השונים של הכשרה אקדמית למקצוע העבודה הסוציאלית ובקריירה המקצועית של עובדים סוציאליים.
בשנים 1978–1982 שימש כראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, ב-1992 התמנה לפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 1993–99 עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה זו.
כמו כן, במהלך שנות עבודתו, מונה מינויים אקדמיים באוניברסיטאות בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה, בהן ברקלי, קורנל, ראטגרס, ישיבה יוניברסיטי ואוניברסיטאות מלבורן וסידני באוסטרליה.
כמו כן, ייעץ למספר מוסדות אקדמיים והיה מעורב בפעילות בארגונים בינלאומיים ובארגון כנסים, למשל ארגון הכנס הבינלאומי הראשון בעבודה סוציאלית בתחום הבריאות ובריאות הנפש.
ב-2004 פרש מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
מחקריו פורסמו בכתבי עת בישראל ומחוצה לה.
עם הספרים שפרסם בתחום בריאות הנפש נמנים: "טיפול פסיכיאטרי וחירויות הפרט" (עם דן שניט), "בריאות נפש קהילתית בישראל" (עם יצחק לבב), "שירותי בריאות הנפש בישראל" (עם יגאל גינת),
"הכשרה אקדמית לעבודה סוציאלית בישראל: עבר הווה ועתיד", "עיצוב מדיניות חברתית בישראל: מגמות וסוגיות" (עם ג'וני גל ויוסף קטן), וכן, בשנת 2019, "מדיניות ושירותים בבריאות הנפש בישראל: בין קדמה לקיפאון".
ב-2023 סיים מחקר על החוק הישראלי לשיקום נכי נפש בקהילה והערכת יישומו בשני העשורים הראשונים לפעולתו (2001–2021).
אבירם חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1983, ביחד עם ד"ר דן שניט.
אבירם עיצב תוכנית חדשה בעבודה סוציאלית במרכז האקדמי רופין ועמד בראשה בשנים 2014–2015.
בשנת 2015 קיבל פרס מפעל חיים על תרומתו לחקר המדיניות החברתית בישראל מארגון ESPANET.
בינואר 2016 מונה כדקאן בית הספר למדעי החברה והקהילה במרכז האקדמי רופין, ממנו פרש ב-2017 ויצא לגמלאות.
אורטל אורן (נולדה ב-20 בפברואר 1984) היא כדורסלנית עבר ישראלית ששיחקה בעמדת הרכז וקלע.
אורן, בוגרת מחלקת הנערות של אליצור חולון.
היא זכתה עם קבוצת הנערות של המועדון באליפות וגביע, ובגיל 16 כבר צורפה לסגל הבוגרות.
הוליכה את "תיכון קריית שרת חולון" לאליפות בליגת העל לתיכונים והייתה השחקנית הדומיננטית בקבוצה.
אורן שיחקה בכל הנבחרות הצעירות של ישראל, כולל הופעה בנבחרת העתודה, שהייתה רחוקה בקיץ 2004 סל אחד מעלייה היסטורית לאליפות אירופה, והשתתפות בנבחרות הבוגרות.
לאחר שתי עונות בסגל הקבוצה הבוגרת של אליצור חולון, המשיכה ל"אוניברסיטת UCLA".
(במקביל למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה), שם שיחקה ארבע שנים וזכתה באליפות קונפרנס הפאק-10 עם ניצחון 76:85 בהארכה על סטנפורד ב-2006.
בעונת 2006/07 חזרה לישראל והצטרפה לקבוצת בנות השרון לעונה אחת.
ביוני 2007 חתמה בקבוצת מכבי בנות אשדוד.
בעונת 2008/09 חתמה באליצור רמלה ושיחקה שם במשך שתי עונות.
לאחר מכן חתמה באליצור נתניה לעונה אחת.
ובחודש אוגוסט 2011 חזרה למכבי אשדוד לקדנציה שנייה, בה זכתה עם הקבוצה ב"דאבל היסטורי" בעונת 2011/12.
ב-2013 זכתה באליפות עם אליצור רמלה מול קבוצתה הקודמת מכבי אשדוד.
בעלת תואר שני בייעוץ ארגוני מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
עובדת כרכזת תוכנית אלפא למחוננים, בעבר עבדה כמנהלת שיווק וגיוס בנוער שוחר מדע באוניברסיטת תל אביב.
סיימה בהצטיינות לימודי עיצוב פנים בסטודיו 6B והיא בעלת עסק עצמאי לעיצוב פנים באזור המרכז.
אורטל אורן השתייכה לסגל נבחרת ישראל בשנים 2003–2017.
אורי אֹהד (נולד ב-11 בספטמבר 1970) הוא חבר מועצת העיר פתח תקווה אשר שימש כראש העיר בפועל למשך כעשרה חודשים, לאחר התפטרותו של יצחק אוחיון מסיבות בריאותיות.
אורי אהד נולד בפתח תקווה, בנם של אפרים ונגה אהד, אשר כיהנה כשופטת בכירה בבית המשפט המחוזי בלוד.
אהד למד בבית הספר תיכון "ברנר" בפ"ת וכיהן כיו"ר מועצת התלמידים העירונית.
שירת בחיל השריון הישראלי כמפקד טנק.
למד משפטים במכללת שערי משפט והוסמך כעורך דין.
אהד הצטרף למועצת העיר בשנת 1998. הוא היה חבר המועצה הצעיר ביותר בתולדות פתח תקווה, בן 28 בלבד.
לאחר הבחירות ב-1998, קיבל לידיו את תיק הנוער אשר אהד שינה את שמו לתיק הנוער והצעירים, ואשר טיפל בכל תחומי החיים לנוער וצעירים בפתח תקווה.
ביוזמת אהד, החלה העירייה לחלק מלגות לימודים לסטודנטים תושבי העיר, כאשר הוא עמד בראש ועדת המלגות.
בנוסף עסק בתחומי החינוך והתרבות, איכות הסביבה (מנע הקמת מפעל למיון פסולת רפואית בעיר) ועוד.
בשנת 2003 ייסד את רשימת "שיא לפ"ת",שהורכבה מאנשי מפלגת העבודה, שינוי והירוקים.
אהד עמד בראשה והתמודד בבחירות למועצת העיר.
רשימתו זכתה ב-5 מנדטים והייתה הרשימה הגדולה במועצה.
לאחר הבחירות, התמנה אהד לממלא מקום ראש העיר יצחק אוחיון, תפקיד אותו מילא בהתנדבות וללא שכר.
לאחר כ-10 חודשים בקואליציה, ולאחר חילוקי דעות עם ראש העיר יצחק אוחיון, התפטר מתפקידו, ושימש כיו"ר האופוזיציה.
בשנת 2008 התמודד בבחירות לראשות העיר מול ראש העיר המכהן יצחק אוחיון וזכה ב-29% מהקולות מול 55% שקיבל אוחיון.
רשימתו של אהד זכתה הפעם ב-4 מנדטים, והוא שימש כראש האופוזיציה.
ב-13 בינואר 2013 הודיע ראש העיר יצחק אוחיון על סיום תפקידו בעקבות מחלה, כ-9 חודשים לפני הבחירות המתוכננות לאוקטובר 2013. ב-15 בינואר התקיימה הצבעה במועצת העיר, ואהד נבחר לראש העיר לתקופה זו ברוב של 23 תומכים מול 3 נמנעים.
אהד הגיש את מועמדותו לראשות עיריית פתח תקווה מטעם סיעת "דרך חדשה" בבחירות ב-2013, וקיבל 36% מהקולות.
היות שאף מתמודד לא עבר את מכסת 40% הנדרשים, ההכרעה על הבחירות עברה לסיבוב שני – מול איציק ברוורמן, שקיבל 25% מהקולות.
בסיבוב השני, הפסיד אהד לברוורמן שנבחר לכהן כראש עיריית פתח תקווה.
בבחירות אלו, סיעתו זכתה ב-3 מנדטים.
לאחר הבחירות המשיך אהד לשמש כחבר מועצה ובמקביל הקים משרד עו"ד המתמחה במשפט אזרחי ומנהלי, ליטיגציה, התחדשות עירונית ודיני עבודה.
כמו כן, במשרד מחלקת גישור ובוררות.
לקראת בחירות 2018 הוא התאחד עם חבר המועצה איציק ישראל שפרש מסיעתו של ברוורמן, והוא עמד בראש רשימה משותפת בשם "הביצועיסטים".
משנת 2023 אהד הוא אחד ממובילי המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע בפתח תקווה.
בבחירות ב-2024 רץ אהד ברשימה משותפת בשם מחויבים הכח הליברלי יחד עם איתי שונשיין בתמיכת "כחול לבן".
הרשימה זכתה לכ-11,000 קולות והייתה למפלגה השלישית בגדלה במועצה.
לאחר הבחירות נכנסה הסיעה בראשות אורי אהד לקואליציה וקיבל על עצמו (בהתנדבות) תפקיד יו"ר מנהלת אזורי התעשייה בעיר.
אהד נשוי למירב ואב לחמישה ילדים.
אוּרי הוא ספר מאת הסופרת הישראלית אסתר שטרייט-וורצל שיצא בשנת 1976. הספר מתאר את התבגרותו של הנער אורי בן פורת, יליד מושבה עברית בארץ ישראל וסמל לדור שגדל בה.
אורי הוא נער הלומד בכיתה ח' במושבה עברית בארץ ישראל.
הספר מלווה אותו במהלך התבגרותו.
תוך כדי גם מספר את סיפורה של המושבה ואנשיה ואת סיפורה של מדינת ישראל בשנים שלפני הקמתה.
הספר נפתח בגירושו של אורי מבית הספר, על לא עוול בכפו.
אורי פוגש את שלמה שומסקי, מעשירי המושבה והם הופכים להיות חברים טובים.
שומסקי אוהב את אורי ומנסה לעזור לו.
לאחר שמתגלה שאורי אכן לא עשה דבר, בזכותו של שומסקי, אורי חוזר לבית הספר.
הוא אינו תלמיד מצטיין אך לומד, תוך כדי הסיפור, להכיר בערכם של הלימודים.
שומסקי נעזר באורי כדי שיסייע לירוחם, לוחם אצ"ל בן המושבה- שמוצא מקלט במושבה.
אמו של אורי, אישה טובת לב ונדיבה חולה בדלקת ריאות וכמעט מתה.
היא מסכימה להחביא את ירוחם התארח בביתה כאשר הבריטים מחפשים אותו תוך סיכון חייה וחיי המשפחה.
בזכותה ירוחם נישא לבחירת ליבו.
במהלך הספר ירוחם הופך לאב, ואז נתפס על ידי הבריטים.
הוא נידון להוצאה להורג בתלייה, אך בעזרת אורי וחבריו, שנוסעים לירושלים ומדברים עם הנציב, גזר הדין מומר למאסר עולם.
אורי גם עוזר לשאול, אלמן שאיבד את אשתו ובנו הקטן בשואה ושסובל ממחלת נפש.
שאול ניצל מגוויעה ברעב בזכות אורי, שמוצא אותו מעולף בביתו.
בזמן החלמתו אורי וחבריו מגיעים לביתו הרעוע ומשפצים אותו.
שאול מחלים ואורי מסייע לו להחזיר את חייו למסלול.
שאול נישא שנית ומוצא עבודה.
לאורי ידידה החולה במחלת פוליו ששמה דליה.
אורי הוא היחיד שמבקר את דליה כאשר היא חולה ומרותקת לביתה, והוא למעשה חברה היחיד.
בשל כך דליה ומשפחתה רוחשים לאורי חיבה גדולה.
דליה טסה לארצות הברית כדי לעבור ניתוח שאמור לשפר את מצבה, אך לאחר הניתוח מצבה הורע.
חנה, חברתו הראשונה של אורי נפרדת ממנו בטענה כי הוא אוהב את דליה.
בהמשך מתברר כי דליה אכן אהבה את אורי והוא חלק לה רגשות מאוד עמוקים.
לבסוף, לאחר מותה של דליה ותקופת האבל אורי מבין כי הוא אוהב את עפרה, בתו של שומסקי, והיא אוהבת אותו.
מערכת יחסיו עם חבריו משתנה עם התבגרותו, במיוחד עם חברו הטוב עוזי.
עוזי יצא עם עפרה ולאחר שנפרדה ממנו בשביל להיות עם אורי, עוזי מאשים את אורי בפרידה ומפסיק להיות חבר שלו.
אורי הוא נער טוב, חזק ואהוב.
ישנם נערים בכיתתו אשר רוחשים לו טינה על כך ועל הצלחתו הרומנטית עם חנה ועפרה.
הספר גם מתאר את המתרחש בארץ באותו הזמן דרך עיניו של אורי.
את המאבק של ארגוני ההגנה האצ"ל והלח"י נגד הבריטים.
אורי וחבריו רוצים להצטרף לשורות ההגנה, לסייע בשמירה על המושבה.
אורי מצטיין בפעילותו ולבסוף אף עובד קורס מדריכי כיתות.
אביו של אורי נאסר פעם אחת אך משוחרר בעזרתו של שומסקי.
ראש המועצה נאסר אף הוא, ושומסקי עצמו נבגד על ידי הפועל הערבי שלו ויושב בכלא בלטרון.
יחס ערביי האזור למושבה מדרדר עד שלבסוף מגיע להתקפה על המושבה.
הספר מסתיים בהתנדבותו של אורי לעלות לשיירה לירושלים במלחמת העצמאות, ותפילתה של עפרה שישוב בשלום.
אורי אגמון (נולד: תל אביב, 3 בספטמבר 1953) הוא איש עסקים, חקלאי ותת-אלוף במילואים.
אורי אגמון גדל בצהלה עם אחותו טלי.
אביו שמואל (מולה) אגמון (ברבדו) נולד בליטא לבית ציוני ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת בחיל ההנדסה המלכותי וכשהוקמה הבריגדה היהודית הצטרף אליה והשתתף בקרבות לכיבוש איטליה.
לאחר מכן שירת בהגנה וכקצין בצה"ל.
לאחר שחרורו ניהל מחלקה במשרד הביטחון.
אמו, אביבה לבית קופל, ילידת ארץ ישראל, צאצאית למשפחת פנקס, דודה היה השר דוד צבי פנקס.
היא הייתה מתרגמת ועורכת ספרים.
אגמון למד בתיכון גמנסיה הרצליה במסגרת הפנימייה הצבאית לפיקוד שפעלה לצד הגמנסיה בתל אביב.
סיים את לימודיו בשנת 1971 והתגייס לצה"ל, שירת עד שנת 1995. לאחר שחרורו פנה לעסקים.
בשנת 1976 נישא לאוריטל לבית חביב בת רמת גן שגדלה בצהלה.
אגמון התגייס לחיל השריון כטנקיסט ותפקידו הפיקודי הראשון היה מ"מ טנקים בגדוד 52 של חטיבה 14 שתפס את הגזרה הדרומית של קו בר-לב שלושה חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים.
בפרוץ המלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, היה אגמון מ"מ בפלוגה ג' של הגדוד שישבה בתעוז "מצווה" מול "האגם המר הקטן".
ביומה הראשון של המלחמה השתתפה מחלקתו בבלימת חטיבת הנחתים 130 המצרית, חטיבה ממוכנת אמפיבית שצלחה את האגם המר.
הטנקים של המחלקה בלמו את התקדמות האגף הדרומי של החטיבה המצרית והכשילו את תוכניתה לכבוש את מעבר הגידי.
מאוחר יותר נבלם האגף הצפוני של אותה החטיבה על ידי גדוד 46 מחטיבה 401.
על הקרב של מחלקתו של אגמון, כותב בחוברת מערכות אל"ם (מיל') בני מיכלסון לשעבר רמ"ח היסטוריה:
ממבצע "שלום הגליל" עד 1989
עד מלחמת לבנון הראשונה ביצע אורי אגמון מספר תפקידים ביניהם מפקד פלוגה בגדוד 46, סמג"ד ומפקד בסיס טירוני שריון בט"ר ניצנים שהקים.
לאחר מכן התמנה למג"ד 52, הגדוד הוצב בכונתילה שבסיני אבל דילג מספר פעמים לרמת הגולן שם למדו חיילי הגדוד ומפקדיו להכיר את גזרת סוריה ולבנון כדי לשמש גדוד גיבוי בגזרה.
תוכנית הגדוד במסגרת מבצע שלום הגליל הייתה לפרוץ בגזרה המזרחית דרך ואדי שבעא ולהתחבר לדרך ערפאת תוך איגוף המערך הסורי שישב בבקעה הלבנונית.
בפועל עבר הגדוד ביום פרוץ הקרבות ב-6 ביוני 1982, את גדר הגבול באזור שבעא, עבר דרך חאצביא, כבש את כפר א-זית והמשיך בלחימה עד עין-עטא בואכה ראשיא.
הגדוד סיים את המבצע ב-11 ביוני צפונית לראשיא.
זמן קצר לאחר מבצע שלום הגליל סיים את הקדנציה כמג"ד ונשאר בלבנון עוד כשנה וחצי כקצין אג"מ אוגדה 252.
בשנת 1984 הועלה לדרגת אל"ם והתמנה לראש תח"ש (תורת חיל שריון), במקביל נשא במינוי חירום מח"ט 330 (עוצבת אורנים).
תפקיד זה מילא עד שנת 1986 עת עבר עם משפחתו לווירג'יניה בארצות הברית כדי לשמש נציג צבא היבשה בצבא ארצות הברית במשך שנה.
לאחר שובו מארצות הברית, מילא תפקיד מטה נוסף והחזיק במינוי חירום מח"ט מילואים 278 (עוצבת קרני האש).
ב-1987 מונה למח"ט סדיר של חטיבה 500. בתקופת פיקודו עסקה החטיבה בפעילות בט"ש בלבנון, אחזקת קו ברמת הגולן ופעילות בשטחים.
בסיום התפקיד בשנת 1989 עסק בתפקידי מטה שונים וכמינוי חירום מח"ט של עוצבת המילואים "הסוס הדוהר".
באותה תקופה השלים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה ומינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה.
אגמון התמנה למפקד אוגדה 252 בדרגת תת-אלוף בשנת 1991. האוגדה החזיקה את קו הגבול המצרי מרצועת עזה ועד נחל שני מפני חדירות פח"ע ומבריחים.
גדודי האוגדה נטלו חלק באירועי האינתיפאדה הראשונה במשימות בט"ש בשטחים.
אגמון סיים את תפקידו בשנת 1994 והשתחרר בשנת 1995. לפני שחרורו השתתף בוועדות העבודה המשותפות עם נציגי הרשות הפלסטינית בעקבות הסכמי אוסלו.
אגמון שירת במילואים בתפקיד פיקודי בכיר במערך השדה.
לאחר שחרורו מצה"ל, עסק זמן קצר בייעוץ ביטחוני.
אריה פיינגולד, היזם והמייסד של חברת "מרקורי", שהכיר את אגמון היכרות מוקדמת, הציע לו להצטרף לחברה.
לאחר זמן מה מונה למנכ"ל מרקורי עם אחריות כוללת על ישראל, אירופה ואסיה.
הוא סיים את תפקידו ופרש מהחברה בשנת 2002. בשנה זאת, התמנה למנהל תשלובת התחמושת הכבדה במפעלי התעשייה הצבאית.
בתפקיד זה יזם מספר יוזמות פיתוח שכחמש מהן מומשו ברבות השנים.
בשנת 2004 פרש מניהול התשלובת ופנה לעסקים פרטיים, סייע בהקמה וייעוץ לחברות הזנק ועבר להתגורר במושב רמות נפתלי שבגליל.
בבקעת קדש הסמוכה נטע במשותף עם רענן נעים כרם ענבי יין שמכר את תוצרתו מספר שנים ליקב בנימינה ולאחר מכן, למספר יקבי בוטיק.
בשנת 2008 מונה ליו"ר הדירקטוריון של מפעל להבות ייצור ומיגון.
המפעל השייך לקיבוץ להבות הבשן מתכנן, מייצר ומשווק מערכות כיבוי אש.
בשנת 2013 פרש ממשרה זו.
במחצית השנייה של 2013 הצטרף כנשיא החברה לחברת ההזנק "Typemock" המפתחת ומשווקת מערכות אוטומטיות לבדיקות יחידה בתוכנה.
בנוסף לעסקיו, מלמד אורי אגמון בהתנדבות במכינה קדם-צבאית גליל עליון.
אורי אגמון נשוי לאוריטל ואב לשלוש בנות.
הוא ורעייתו הם מלאכי שביל ובעת שהיה חבר ועד המושב, יזם והקים בית עבור מטיילי שביל ישראל.
אוּרי אבנר (13 בינואר 1941 – 10 ביוני 2014) היה רב-אמן בחיבור ופתרון בעיות שחמט ומגדולי מחברי בעיות השחמט של ישראל.
בגיל 12 כבר חיבר את בעיית השחמט הראשונה שלו, וכעבור שנתיים זכה לציון כבוד בתחרות לחיבור בעיות שחמט בהולנד.
מגיל 17 התרכז אבנר במשחק שחמט תחרותי.
ב-1961 ניצח אבנר באליפות צה"ל בשחמט.
כעבור שנה הגן על תוארו וזכה גם בתואר אלוף תל אביב.
ב-1964 צורף לנבחרת ישראל לאולימפיאדת הסטודנטים בקרקוב וסייע לנבחרת להגיע למקום השביעי עם תוצאה של 6.5 מ-11 בלוח השלישי.
בשנת 1965 סייע אבנר לנבחרת ישראל להגיע לגדול הישגיה (מקום שני ומדליית כסף) בעיקר בזכות תוצאותיהם של יעקב בליימן ושמעון כגן בלוחות השני והרביעי.
הופעתו השלישית והאחרונה של אבנר במסגרת זו הייתה בשוודיה 1966 עם תוצאה מצוינת של 8 מ-11 בלוח הרביעי.
אבנר נמנה עם צמרת השחמטאים בישראל בשנות ה-60 וה-70, הופיע באופן קבוע בליגה הלאומית בשורות מועדון אס"א אוניברסיטת תל אביב והיה שותף לזכיותיה הרבות באליפות המדינה לקבוצות.
השתתף פעם אחת בגמר אליפות ישראל ב-1969 (מקום 5–10 עם 9 מ-16, 2 נקודות לאחר המנצח שמעון כגן.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא חזר להתמסר לחיבור בעיות שחמט.
החל משנת 1979 ועד לפטירתו זכה אבנר מדי שנה להישגים משמעותיים בתחרויות חיבור שונות וצבר עשרות פרסים.
אחת לכמה שנים נערכת אליפות העולם הקבוצתית בחיבור בעיות שחמט.
זה אירוע הנמשך מספר שנים מרגע הכרזת התחרות ועד תום תהליך השיפוט והערעור.
אבנר כיכב באליפות העולמית השנייה שנערכה בין השנים 1980 ל-1983, זכה במקום הראשון במחלקת מט לדעת, במקום השלישי במחלקת מט עזר והיה שותף לבעיה הזוכה במקום הראשון במחלקת בעיות אגדתיות.
באליפות העולם השלישית (1988-1984) זכה אבנר פעם נוספת במקום הראשון במחלקת מט לדעת.
s#6 10+11 פרס ראשון בתחרות The Problemist 1992פרס שני 1992 (עם Caillaud) מט בארבעה מסעיםפרס שלישי, תחרות פיד"ה 1958 מט בשני מסעים
אבנר היה פותר בעיות מעולה שהצטיין בשורות נבחרת ישראל בכנסים של 1977 ו- 1978. מדי שנה ארגן את אליפות ישראל בפתרון בעיות שחמט שמצטייניה נשלחו לאליפות העולם.
אבנר עמד בראש המשלחת הישראלית ודאג לגייס את התקציבים הנדרשים לנסיעה, לארגן את הנבחרת ולוודא שתופיע בהרכב החזק ביותר האפשרי.
אבנר הוביל את נבחרת ישראל למקום שלישי בעולם בשנת 1993 ובין 1996 ל-1998 זכתה הנבחרת במקום הראשון בעולם שלוש פעמים ברציפות, ובשנים 2001 ו- 2004 קטפה עוד שני תארים.
באליפויות האישיות של אותן שנים הוכתרו עפר קומאי ונעם אלקס לאלופי העולם, ורם סופר זכה שלוש פעמים במקום השלישי.
פעילות ציבורית בתחום הקומפוזיציה השחמטית
אבנר הוביל את התחום בישראל וריכז אותו במשך שנים רבות.
יזם, ארגן וניהל עשרות כנסים ומפגשים מקומיים וכן תחרויות לחיבור ופתרון בעיות.
אבנר הקים איגוד עצמאי לקומפוזיציה שחמטית אשר זכה לתמיכה מתמדת מצד איגוד השחמט, שאפשרה לשגר מדי שנה נבחרת חזקה לאליפות העולם בפתרון בעיות שחמט.
בשנת 1983 ארגן את הכנס העולמי לקומפוזיציה שחמטאית בעיר בת-ים.
הכנס הוא אירוע מורכב הנמשך כשבוע בהשתתפות למעלה ממאה שחמטאים ומחברי בעיות שחמט מכל העולם.
בשנות התשעים חזר אבנר על מבצע דומה פעמיים, בתל אביב 1996 ובנתניה 1999.
בשנת 2006 נבחר אבנר לתפקיד של נשיא איגוד הקומפוזיציה העולמי.
אבנר שימש ארבע שנים נשיא בפועל, ולאחר מכן הפך לנשיא כבוד של הארגון.
במסגרת תפקידו נפגש לעיתים קרובות עם בכירי פיד"ה, והפך את הארגון לקומפוזיציה שחמטית לארגון הנתמך על ידי פיד"ה אך זוכה לאוטונומיה ומנהל את ענייני הקומפוזיציה על פי שיקוליו המקצועיים.
לאבנר היה ניסיון רב בתחום הדפוס, שכן הוציא לאור בהתנדבות אחת לכמה חודשים כתב עת של איגוד הקומפוזיציה השחמטית בשם "וריאנטים".
הספר "אמנות הקומפוזיציה השחמטית בישראל" (1983) שאותו ערך בצוותא עם יואל אלוני.
קובץ של 86 מבעיות השחמט שלו, שיצא לאור בשנת 1994 תחת הכותרת "ריסון סוללות מארב ועוד רעיונות".
הקובץ "נאה מסיים" (1996) – מיטב האטיוד השחמטאי בישראל – שאבנר יזם את הפקתו בשיתוף פעולה עם המו"ל האוסטרי פרידריך חלובנה.
אוֹרי הוא זן קלמנטינות מצליח במיוחד, שפותח בישראל מהזן אור, שבתורו פותח מהזן אורה.
הזן אורי פותח במינהל המחקר החקלאי וולקני בראשון לציון בסיוע ענף ההדרים במועצת הצמחים והוא מצטיין במתיקותו, הוא חסר גרעינים, מתקלף בקלות ויש לו חיי מדף ארוכים.
מפתחי הזן רשמו עליו זכויות במדינות האיחוד האירופי, כולל ספרד.
הזכויות נרשמו לשלושים שנה החל מ-2013בספרד ניתנות זכויות שתילה לחקלאים המקומיים תמורת תשלום לפי עץ, תוך חישוב של שלושים שנות חיים לעץ.
נכון ל-2013 הצטברו בספרד כחמישים מיליון יורו, שצריכים לעבור לידי הישראלים, אך סכסוך בין בעלי הזכויות, מינהל המחקר וולקני ומועצת הצמחים, מעכב העברת הכספים לישראל.
בישראל נטעו 46,000 דונם בעצים מהזן "אורי", נכון ל-2013, והם מהווים 24% מענף הקלמנטינות והנטיעות נמשכות.
אורטל בן דיין (נולדה ב-12 ביולי 1981) היא אשת תקשורת, סוציולוגית ומעצבת אופנה ישראלית.
השתתפה בתוכניות אקטואליה ובידור וכן השתתפה כדיירת בבית האח הגדול.
בן דיין היא פעילה חברתית וכותבת עבור "כתב העת את" בנושאי פוליטיקה וחברה.
בן דיין נולדה בקריית שמונה, למשפחה ממוצא מרוקאי.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 12, ובגיל 15 עברה להתגורר עם סבתה.
לאחר שסולקה מתיכון דנציגר שבו למדה בקריית שמונה, עברה לבית הספר הקיבוצי בכפר בלום.
בעת שירותה הצבאי הייתה מורה חיילת, ובאותה העת כבר החלה את פעילותה החברתית במסגרת ארגוני נוער, כגון שח"ר ומהפך.
סיימה ב-2006 תואר ראשון ביחסים בינלאומיים וסוציולוגיה, וב-2010 תואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, שניהם בהצטיינות.
בגיל 26 התחתנה והתגרשה שנה לאחר מכן.
במשך כשנתיים הייתה בזוגיות עם מבקש מקלט מסודאן.
ביוני 2016 נישאה לעיתונאי חגי מטר.
באוגוסט 2017 נבחרו השניים על ידי Time Out תל אביב לרשימת "הפאוור קאפלז" (הזוגות המשפיעים) של תל אביב.
ביוני 2019 נולד לשניים בן.
היא טבעונית מאז שהשתתפה בשנת 2014 בתוכנית המציאות "האח הגדול" והושפעה מהפעילה הטבעונית טל גלבוע.
בן דיין מגדירה את הפעילות שלה כהצטלבותית.
היא פועלת בין היתר בתחומי פמיניזם/מגדר, גזענות/מזרחיות, ונושאי מעמד חברתי ופריפריה, כולל הסללה חינוכית ומקצועית.
לדבריה, המודעות המזרחית והמגדרית שלה התפתחה עוד כשהייתה נערה וחוותה גזענות ממוגדרת, כשכונתה "פרחה" על ידי בני כיתתה בבית הספר הקיבוצי.
בעת לימודיה האקדמיים ב־2005–2006, השתתפה בתוכנית "לנדא" למעורבות חברתית באוניברסיטה העברית, ואף הייתה רכזת פרויקט קהילתי בשכונת גילה לצמצום פערים בחינוך מטעם עמותת אלון.
לאחר מכן החלה פעילותה בארגון הקשת הדמוקרטית המזרחית, שם הייתה חברת הוועד המנהל ודוברת הארגון ב־2009–2010. ב-2010 הייתה רכזת אקדמית ומרצה עבור עמותת נעמת, שם העבירה סמינרים בנושא נשים בשוק העבודה.
באותה שנה החלה לפעול בארגון אחותי – למען נשים בישראל, שם ריכזה פרויקט נגד גזענות והנחתה תוכנית כתיבה בשם "נשים יוצרות שפה של שלום" שבסופה יצא ספר של עבודות הנשים.
ב־2011–2013 עסקה בדוברות והשתתפה בכתיבת דו"חות עבור "ליבי במזרח - הקואליציה להקצאת משאבים שוויונית לתרבות המזרחית".
במסגרת זו הפיקה בן דיין ניתוח רב-שנתי העוקב אחר הקצאות תקציבי תרבות מטעם המדינה.
לאחר שפתחה בן דיין ב-2013 חנות אופנת וינטג' בשכונה הדרום-תל אביבית נווה שאנן, נחשפה לסוגיית הביטחון האישי של נשים בשכונה, חילקה תרסיס פלפל בחנות שלה, והקימה את "כנופיית נשים בצהוב" שלקחה את שמה מהארגון ההודי גולאבי גאנג (או: "כנופיית נשים בוורוד") שחברותיה יוצאות לסיורים עם מקלות ומתעמתות עם גברים מכים.
בין 2014–2015 ערכו "הנשים בצהוב" סיורים ליליים ברחובות דרום תל אביב כדי להפגין נוכחות שתמנע מקרי אלימות, לסייע לנפגעות אלימות, ולעורר תשומת לב מצד גורמים רשמיים לתנאים הקשים באזור התורמים לאלימות המוגברת, כולל חוסר תאורה ומיעוט בפטרול משטרתי.
מאז שנת 2008 מפרסמת בן דיין בבלוגים ועיתונים מקוונים, כולל ארץ האמורי, העוקץ וסלונה.
היא משתמשת בפייסבוק כדי להפיץ רעיונות חברתיים ופוליטיים לקהל רחב.
בן דיין נחשבת לאושיית רשת.
ב-2012 פרסמה סטטוס בלשון "סקר לשבת: מה אשכנזי בעיניך?" שגרר כ-21,000 תגובות וגרם להד תקשורתי בעיתונות הכתובה, בטלוויזיה וברדיו.
השרשור ממשיך להיות פעיל גם ב-2017, חמש שנים מאז פתיחתו.
ב-2011 פתחה יחד עם אסף קינצר את הבלוג "הצטטת", אתר ארכיוני שבו מובאים על פי הכותבים ציטוטים גזעניים וסקסיסטיים ממנהיגים ישראלים מהדור המייסד והוגים ציוניים.
ב־2012–2013 ניהלה גם את הבלוג האישי-פוליטי "קרדום לחפור בו", בו כתבה בין היתר בהרחבה על חלק מהסוגיות הנפיצות שאירעו בפייסבוק, כולל הסערה סביב הסימון של האמנות של הציירת זויה צ'רקסקי כגזענית, וכן ביקורת על מובילי דעה אשכנזים שמאלנים כגון בעל הטור יוסי גורביץ, עמיר שיבי, והעיתונאי דרור פויר.
בן דיין מוכרת ברשת ובתקשורת בכינוי "אב"ד" (בהגייה: אָבַּד) שהוצמד לה תחילה בפייסבוק ונהיה מוכר באופן נרחב יותר בעת שהותה בבית האח הגדול.
ב-12 באוגוסט 2013, נעצרה בן דיין לאחר שסירבה להזדהות בפני שוטר.
היא ישבה בבית הקפה "אלבי" בנווה שאנן שבתל אביב, כשהגיעה ניידת מג"ב למקום, והשוטרים דרשו מבני משפחה פלסטינית לגשת לניידת ולהזדהות.
בן דיין ניגשה לדבר עם אחד השוטרים, לדבריה, מאחר שהיא מכירה את המשפחה.
לדבריה, השוטר הגיב אליה בכעס וחברו צעק עליה "שמאלנית מטומטמת".
בן דיין דרשה ממנו להזדהות.
בתגובה, יצא השוטר מן הניידת ודרש מבן דיין מסמכים מזהים.
לאחר שסירבה עצרו אותה השוטרים וכבלו אותה בידיה וברגליה.
היא שהתה בלילה בכלא נווה-תרצה.
למחרת קיבל את גרסתה שופט בית משפט השלום שמאי בקר ואמר שמן הצדק עליה להשתחרר, אך קבע בהחלטתו ש"מטעמי נימוס גרידא" על בן דיין להזדהות בפני בית המשפט.
בן דיין סירבה לעשות זאת.
היא ערערה על ההחלטה בבית המשפט המחוזי, ולנוכח בקשה אישית מהשופט קאפח בערעור הסכימה למסור פרטיה, ושוחררה לביתה.
בן דיין שיתפה סטטוס שלקחה מפרופיל הפייסבוק של השוטר שעצר אותה, מלווין בר ששת, ובו אמירות בוטות נגד ערבים.
בתגובה, מג"ב, שקודם לכן טענו שבן דיין קיללה את השוטרים, ושאלה לא קראו לה "שמאלנית מטומטמת", החליט על סיום שירותו של השוטר לאלתר, וש"החיל רואה בחומרה התנהגות המנוגדת באופן בוטה לערכים עליהם אמון כל שוטר, ולבטח אין לה מקום במשטרת ישראל".
בסוף 2014 הגיעה בן דיין לכיכר ציון בירושלים כדי לפגוש פעילים של הקבוצה "ירושלים ללא גזענות" בהפגנה של ארגון להב"ה.
צעיר שנכח בהפגנה החל לצעוק לכיוונה "נאו-נאצית" ו"שרמוטה" וכינויים נוספים.
בן דיין דרשה ממנו להפסיק, וכשסירב, סטרה לו.
פעיל להב"ה בשם אבישי בר ישי ניגש אליה ושאל אם תסטור גם לו, בציינו שהוא בוגר וגדול יותר מאותו צעיר.
בן דיין הכריזה שתסטור לכל מי שיקרא לה שרמוטה, בר ישי מיד כינה אותה בכינוי זה, ובן דיין סטרה אף לו.
שוטרים שהיו בקרבת מקום הפרידו בין השניים, ועצרו את בן דיין על תקיפה, ואת בר ישי על העלבת עובד ציבור.
ביולי 2016, כשנתיים לאחר האירוע הוגש כתב אישום נגד בן דיין באשמת תקיפה.
לאחר זמן קצר בוטל כתב האישום.
בן דיין מעבירה הרצאות בעניין פמיניזם, מגדר, אתניות, מזרחיות, אקטיביזם, סוציולוגיה של החברה הישראלית ועוד.
במאי 2008, כשהייתה בן דיין סטודנטית לתואר שני באוניברסיטה העברית, פרסמה מאמר ב"העוקץ" בכותרת "א' מהחוג לסוציולוגיה", ובו סיפרה על מערכת יחסים רומנטית שקיימה במהלך התואר הראשון עם מרצה שאצלו למדה, ד"ר גדעון ארן (שכונה במאמר "א'"), ועל מסכת הטרדות והתנכלויות מצדו לאחר שהסתיימו היחסים, על רקע מיני וגזעני.
המאמר יצר הד בתקשורת, ובעקבות זאת הוגשו תלונות נוספות נגד מרצים אחרים, כולל תלונות נגד הפרופסור אייל בן ארי.
בעקבות תלונות אלו, והליך שפתחה נגד ארן, נאלצה האוניברסיטה להתמודד עם הסוגיה של יחסים בין אנשי סגל לסטודנטים, נושא שבו לא הייתה עד אז מדיניות ברורה.
בפברואר 2009 הגישה האוניברסיטה נגד ארן קובלנה לבית הדין המשמעתי בגין "התנהגות שאינה הולמת עובד אקדמי".
הצדדים הגיעו ב-2011 להסכם בתהליך גישור, שלפיו ארן הודה בפגיעות נגד בן דיין, נרשמה לו נזיפה, הוא הורחק לתקופה משירות בוועדות באוניברסיטה, שילם קנס והתנצל בפני דיין.
האוניברסיטה שילמה לבן דיין "לפנים משורת הדין" סכום של כ-38 אלף ש"ח על ההפרעה שנגרמה ללימודיה.
בנוסף, במסגרת ההסכם, הכירה האוניברסיטה רשמית בטענות של בן דיין כאמת, והצהירה שבעקבות ההליכים שפתחה תכניס האוניברסיטה "שינויים תקנוניים לגבי המותר והאסור ביחסים שיש בהם סמכות אקדמית", והתחייבה להחיל "צעדים מוסדיים לייעול הליך הטיפול בתלונות של תלמידות ותלמידים, למניעת פגיעה במעמדם של המתלוננים, והבטחת המשך סביבת לימודים תומכת עבורם".
בשל השינויים שביצעה האוניברסיטה בעקבות הפרשה נבחרה בן דיין על ידי המקומון "העיר" כאחת מחמישים המשפיעים על החינוך בישראל (מספר 39) לשנת 2009. בעקבות הפרשה, הוכפל מספר התלונות באוניברסיטה העברית, ונאסרו יחסים בין סטודנטים למרצים שביניהם יחסי מרות.
לאחר פרסום תוצאות הסכם הגישור בתקשורת ב-2011, למחרת, בתוכנית "המילה האחרונה" בגלי צה"ל, בהשתתפות קובי אריאלי ועירית לינור, כשדנו בפרשה, לינור אמרה כי "הסטודנטית, שאינה קטינה ואינה ילדה בת יומה, ניהלה רומן עם המרצה הנשוי שלה.
בלקסיקון שלי קוראים לזה "זונה".
בנוסף אמרה כי בן דיין עשתה "מעשה מכוער".
כעבור שבוע, לינור התנצלה במהלך התוכנית, אך הדגישה שהיא מתנצלת רק על השימוש במילה "זונה".
בינתיים, הסוגיה המשיכה להיות מסוקרת בתקשורת, כשגם יאיר לפיד כתב בטור השבועי שלו שבן דיין ניהלה יחסים עם גבר נשוי.
בן דיין הגישה נגד לינור, גל"צ ומשרד הביטחון תביעת דיבה, על ההתבטאות הפוגענית וכן על הטענה החוזרת שארן היה נשוי כשהתנהלו היחסים ביניהם, בעת שלא היה הדבר אמת.
הצדדים הגיעו להסכם פשרה, שלפיו גל"צ הביעה התנצלות ללא הודאה באשמה כלפי בן דיין, ופיצתה אותה בסכום 38 אלף ש"ח.
בשנת 2014 נפגשו בן דיין ולינור למטרת קירוב לבבות, לינור התנצלה באופן אישי, ולאחר מכן עודדה את הציבור להצביע בעד בן דיין בעת שהתמודדה כמתחרה בתוכנית הראליטי "האח הגדול".
בספטמבר 2013 פרסמה בן דיין סטטוס בפייסבוק המופנה לאמיר חצרוני, בתגובה לסטטוסים שפרסם לגבי מראן של משתתפות צעדת השרמוטות בתל אביב שכללו אמירות מבזות, ובסטטוס רמזה לכך שחצרוני הוא לקוח של בתי בושת.
חצרוני הגיש תביעת לשון הרע נגדה בסך 400,000 ש"ח.
השניים הגיעו להסכם פשרה שלפיו שילמה בן דיין לחצרוני 2000 שקלים ופרסמה התנצלות, שבה הצהירה שדבריה היו שגויים.
מאוחר יותר חצרוני ודיין ערכו "סולחה" פומבית.
בן דיין מפרסמת ככתבת עצמאית במגוון ערוצי תקשורת, בכללם "שיחה מקומית", "את", "מעריב", ועוד.
מאז אפריל 2014 נמנית בן דיין בין הכותבות בכתב העת "את", שם היא מראיינת נשות ציבור מובילות, דוגמת מרב מיכאלי, רות דיין, איילת שקד וציפי חוטובלי, וכותבת על נושאים אקטואליים בפמיניזם, פוליטיקה ותרבות.
בין 2014–2015 פרסמה בן דיין טור דעה בעיתון "מעריב".
בן דיין מוזמנת תכופות להופיע כאורחת או פרשנית במגוון תוכניות אקטואליה ובידור בטלוויזיה, ביניהן התוכניות של דנה ספקטור, קרן נויבך, יעל דן, קובי מידן, ועוד.
היא גם הייתה משתתפת קבועה במספר תוכניות, כולל:
2013: פנליסטית בתוכנית "הזירה" עם גל אוחובסקי בערוץ אחד
2013: דיירת בבית האח הגדול, עונה 6
2014: פנליסטית קבועה בתוכנית "הפטריוטים" עם אראל סג"ל בערוץ 20
2025: משתתפת בתוכנית "הפוכים" ברשת 13.
2025: פנליסטית קבועה בתוכנית "הפטריוטים" עם ינון מגל.
ב-2014 השתתפה בן דיין בעונה 6 של סדרת הראליטי, "האח הגדול".
היא הייתה המודחת השנייה בעונה.
מתח מיוחד התפתח בין בן דיין ואלדד גל-עד, בין היתר על רקע דעותיהם הפוליטיות, וחברתו מרטין סולל, שכינתה את אורטל, בלעג, "שונטל".
הדברים הגיעו לשיא כשתוך כדי ויכוח שהתחיל באותו הבוקר ניסה אלדד להיכנס למקלחת, ובן דיין, במחאה, הסירה את בגדיה העליונים והתריסה בו שינסה לעבור אותה.
המעשה עורר סערה בקרב הציבור, בו מצד אחד הייתה הכרה במעשיה כאקט פמיניסטי מכוון, ומצד שני טענות שמדובר בהטרדה ופרובוקציה.
בגין המקרה הוגשה תלונה כנגד "קשת" לנציב פניות הציבור ברשות השנייה, שפתח בבירור בנושא, שקבע שלא היה על קשת לשדר את הקטע, ושמדובר ב"מציצנות בלבד".
לגבי הטענות שהופנו נגדה, בן דיין הגיבה בדבריה לאח הגדול, ששאל אותה כיצד הייתה מגיבה אם גבר היה נוהג כפי שנהגה:
ב-2017 חזרה בן דיין לבית האח הגדול, יחד עם אלדד יניב כדי להשתתף במשימה של דיירי הבית, וכדי להתעמת עם דייר הבית שרון גל, הידוע בדעותיו הימניות.
מארחת תוכנית בגל"צ, "מדברים אל הקיר" 2013
ב-2013 פתחה בן דיין חנות אופנת וינטג' בדרום תל אביב, משם השיקה ליין של גלביות בעיצובה.
בן דיין היא אופנאית, המוכרת בחיבור המיוחד שהיא מייצרת בין אופנה לפוליטיקה פמיניסטית ומזרחית.
הקשר מתבטא בין היתר בשם שבחרה לחנות הוינטג' שלה ואופיו, אותם היא מתארת כקשורים לזהותה כמזרחית מהפריפריה, וכן בבגדים ובתכשיטים אותם היא מעצבת.
החנות, שגם משמשת מעין מטה קהילתי, קרויה על שמה – "אופנת אורטל" – בכוונה בגלל הקישור הסטראוטיפי שנעשה בין השם המזוהה כשמה של אישה מרוקאית לבין מכירת בגדים.
ההקשר האתני-תרבותי מתבטא גם בעיצובים עצמם שמכילים אלמנטים תרבותיים, מבלי להתחקות אחר אסתטיקה פולקלוריסטית.
האורטוריה לחג המולד היא אורטוריה מאת יוהאן סבסטיאן באך, מס' 248 ברשימת יצירות באך.
האורטוריה בוצעה לראשונה בשישה אירועים הסובבים את חג המולד - בשלושת הימים הראשונים של חג המולד, מ-25 עד 27 בדצמבר 1734, בחגיגת ברית המילה, 1 בינואר 1735, ביום א' הראשון של השנה החדשה, 2 בינואר 1735, ובחג ההתגלות, 6 בינואר 1735. הקנטטות בוצעו לסירוגין בכנסיית תומאס ובכנסיית ניקולאי בלייפציג.
באך הגיע ללייפציג בשנת 1723, בעקבות מינויו למנהל המוזיקלי של בית הספר של כנסיית סנט תומאס.
בתוקף תפקידו היה ממונה על המוזיקה בכנסיות החשובות של העיר, סנט תומאס וסנט ניקולאי ועל חיי המוזיקה בעיר כולה.
שמו יצא לתהילה ברחבי העולם הלותרני, ובמסגרת תפקידו היה עליו לספק קנטטה חדשה מדי שבוע, לתפילות ימי ראשון ולחגים.
נוסף על כך נדרש לחבר מוזיקה לאירועים חוץ-כנסייתיים בעיר.
מחבר הטקסט איננו ידוע, אך יש מקום להניח, שהיה כאן שיתוף פעולה מצד כריסטיאן פרידריך הנריצ'י, פיקאנדר.
עקב אכזבתו של באך מרמת הביצוע ומן ההערכה הזעומה שזכה לה מצד רשויות העיר ופרנסיה, בחר להקדיש את זמנו ומרצו לכתיבת מוזיקה חילונית.
הוא ביצע מגוון רחב של יצירות, הן משלו והן משל מלחינים אחרים עם אנסמבל קולגיום מוזיקום, שייסד גאורג פיליפ טלמן בשנת 1704. עם זאת, באך הוסיף לעסוק במוזיקה הליטורגית, באיסוף, עריכה ועיבוד של יצירות מוקדמות יותר.
בשנת 1733 בוצע החלק הראשון של המיסה בסי מינור בחצר של מושל סקסוניה ונערכו מחדש קטעים מן הפסיון על פי יוהנס.
בין השאר כתב בשנים אלה יצירות בנוסח מיסה פרודית, כלומר, יצירות שנכתבו תחילה לאירועים חילוניים, ועובדו והותאמו לשימוש כנסייתי.
כך נוצרה האורטוריה לחג המולד, בסוף 1734, תוך שימוש חוזר בקטעי מקהלה ואריות מתוך שלוש קנטטות, שכתב זמן קצר קודם לכן לכבוד מושל סקסוניה.
החגיגיות שאפיינה אותן התאימה מאוד לחג המולד.
היו אלה קנטטה מס' 213, "הנח לנו לדאוג, הנח לנו לפקוח עין") (המוכרת גם בשם "בחירתו של הרקולס"), מס' 214 - "הכו בתופים!
הריעו בחצוצרות!" ומס' 215, "ברכו את מזלכם הטוב, סקסונים מבורכים".
ייתכן שבאך התכוון מלכתחילה לעשות שימוש חוזר בקנטטות אלה, אולי בגלל עומס העבודה וקוצר הזמן שעמד לרשותו, אבל בכל מקרה, התוצאה הייתה יצירה חדשה, שלמה וערוכה כהלכה לתפקידה החדש - חגיגת לידתו של ישו ושמחת חג המולד.
היצירה שייכת לקבוצה של שלוש אורטוריות, שנכתבו לקראת סוף הקריירה של באך בשנים 1734 ו-1735 לחגיגות חשובות; האחרות הן Lobet Gott in seinen Reichen, BWV 11 (אורטוריית העלייה) 11 רי"ב ואורטוריית הפסחא (רי"ב 249).
כולן יצירות פרודיה מוקדמות, אם כי "אורטוריות חג המולד ארוכה ומורכבת הרבה יותר מן האחרות.
האורטוריה כתובה בשישה חלקים, כל חלק מיועד לביצוע באחד מימי החגיגות החשובות של תקופת חג המולד.
היצירה מוצגת לעיתים בשלמותה או מחולקת לשני חלקים.
זמן הביצוע הכולל ליצירה בשלמותה קרוב לשלוש שעות.
מבנה הסיפור מוגדר במידה רבה הדרישות המיוחדות של לוח השנה הכנסייתי לחג המולד 1735/1734. באך ויתר על הנוהל הרגיל שלו בכתיבת קנטטות כנסייתיות, של ביסוס התוכן על קריאת הבשורה לאותו יום, במטרה להשיג תוכן סיפורי רציף.
לו נדרש לעקוב אחר לוח השנה, היה הסיפור מתנהל כדלקמן:
ברית מילה וקריאת ישו בשם
מכאן, שהמשפחה הקדושה הייתה נמלטת לפני ביאת האמגושים, סדר דברים שלא היה עולה בקנה אחד עם תוכנית האורטוריה כשלמות רציפה.
באך הסיר את התוכן ליום השלישי של חג המולד (27 בדצמבר), הבשורה על-פי יוחנן, ופיצל את סיפור שתי קבוצות המבקרים - רועים ואמגושים - לשניים.
בכך השיג תצוגה מובנת יותר של סיפור חג המולד:
ברית המילה וקריאת ישו בשם
המנוסה למצרים מתרחשת אחרי סופו של החלק השישי.
העובדה, שבאך ראה בששת החלקים שלמות מאוחדת, גדולה יותר, ניכרת בבירור הן בטקסט המודפס ששרד והן במבנה המוזיקה עצמה.
לא זו בלבד, שההוצאה נושאת את הכותרת Weihnachts-Oratorium - המחברת יחדיו את ששת פרקיה, אלא שהפרקים האלה גם ממוספרים ברצף.
כפי שציין ג'ון בוט, דבר זה מורה, כמו במיסה בסי מינור, של אחדות מעבר למגבלות הביצוע של השנה הכנסייתית.
האורטוריה נכתב לביצוע בששת הימים של חג המולד במרוצת חורף 1734 ו-1735. הפרטיטורה המקורית מכילה גם פרטים הנוגעים לדרך הביצוע של כל אחד מחלקי האורטוריה.
הם היו חלק בלתי נפרד מטקסי התפילה בשתי הכנסיות החשובות ביותר בלייפציג, כנסיית סנט תומאס וכנסיית סנט ניקולאס.
כפי שאפשר לראות להלן, היצירה בוצעה בשלמותה רק בכנסיית סנט ניקולאס.
25 בדצמבר 1734: חלק I - השכם בבוקר בסנט ניקולאס; אחר הצהריים בסנט תומאס
26 בדצמבר 1734: חלק II - בוקר בסנט תומאס; אחר הצהריים בסנט ניקולאס
27 בדצמבר 1734: חלק III - בוקר בסנט ניקולאס
1 בינואר 1735: חלק IV - בוקר בסנט תומאס; אחר הצהריים בסנט ניקולאס
2 בינואר 1735: חלק V - בוקר בסנט ניקולאס
6 בינואר 1735: חלק VI - בוקר בסנט תומאס; אחר הצהריים בסנט ניקולאס
אורי אבן ניר (נולד ב-10 בנובמבר 1938) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס קרב בחיל האוויר והוא אלוף הפלות, פיקד על טייסות קרב ועל בסיס עציון.
אבן ניר נולד וגדל ברומניה.
בתקופת השואה נרצח אביו והוא ואמו נשלחו למחנה ריכוז בטרנסניסטריה, משם נותק מאמו ונשלח לבוקרשט ולכפר בקרפטים והתאחד עם אמו רק בתום מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1946 העפיל במסגרת קבוצה של תנועת גורדוניה לארץ ישראל באוניית המעפילים "הגנה".
הוא הצטרף לקבוצת השרון וגדל בקיבוץ יפעת עד גיוסו.
ב-1956 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס ב-1958 סיים את הקורס (מס' 25) במגמת קרב.
שירת כטייס מיסטר בטייסת 109 ("העמק") וב-1959 ערך את טבילת האש שלו כאשר השתתף כמשימת ליווי לגיחת צילום בסוריה.
בהמשך שירת במשך כשנתיים כמדריך בבית הספר לטיסה ובהצבת חירום כטייס בטייסת 117 ("הסילון הראשונה").
ב-1962 היה חלק מקבוצת הטייסים הראשונה בחיל האוויר שעברה הסבה למטוסי המיראז' 3 ונקלטו בטייסת 117. שירת כסמ"ט א' בטייסת 109, טייסת מטוסי מיסטר ,והשתתף בהפצצות בסוריה במסגרת הקרב על המים.
במלחמת ששת הימים שירת כסמ"ט א' בטייסת 117, טייסת מטוסי מיראז'.
ביומה הראשון של המלחמה נפצע מפקד הטייסת עמיחי שמואלי ואבן-ניר מילא את מקומו עד תום הקרבות.
במהלך המלחמה הפיל מטוס הנטר של חיל האוויר הלבנוני.
לאחר המלחמה שירת כמפקד טייסת "ראשוני" בבית הספר לטיסה.
באפריל 1969 מונה למפקד טייסת 117 ושירת בתפקיד עד יוני 1972. הוא פיקד על הטייסת במהלך מלחמת ההתשה, רשם במהלכה שלוש הפלות של מטוסי אויב והיה בצוות הטייסים שנבחרו למבצע רימון 20. ב-1972 מונה למפקד ומקים טייסת 144 ("שומרי הערבה"), טייסת מטוסי "נשר".
במלחמת יום הכיפורים שימש סגן מפקד בסיס עציון ובהצבת חירום לחם כמוביל מבנה בטייסת 144. במהלך המלחמה הפיל שלושה מטוסים, שני מיג 21 מצריים ומיראז 5 לובי.
לאחר המלחמה שימש מפקד זרוע אוויר בבית הספר לפיקוד ומטה.
אבן ניר שירת כמפקד בסיס עציון וכנציג מערכת הביטחון בטאיוואן.
ב-1984 השתחרר משירות הקבע והמשיך לשרת במילואים כטייס קרב ומדריך טיסה.
לאחר שחרורו עבד בחברות ייעוץ, הנדסה וניהול פרויקטים.
שימש מנהל מחוז צפון ברכבת ישראל ומנהל המרכז האולימפי הלאומי לקליעה.
אורי אבן-טוב (1927 – מרץ 2003) היה מהנדס אלקטרוניקה ישראלי, חתן פרס ביטחון ישראל על פיתוחיו במסגרת התעשייה האווירית.
אורי אבן-טוב נולד וגדל בירושלים, בן לחנה אבן-טוב (נ.
מוטולנסקי), שהייתה מזכירתם של ראשי הסוכנות היהודית, ולאב מאיר אבן-טוב, שהיה עורך דין ושופט.
אחותו הייתה הסוציולוגית לאה שמגר-הנדלמן.
בפברואר 1942 נעצר יחד עם אלעד פלד עקב הדבקת כרוזים נגד הנציב העליון, כמחאה על הטבעת אוניית המעפילים "סטרומה".
הצטרף ל"הגנה", ובמלחמת העצמאות היה מפקד מחלקה בגדוד "מוריה" שלחם בקרבות בירושלים.
ב-1952 יצא לאיסוף מודיעין בסודאן, ונמלט לאחר שנחשף.
קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק ותואר שני מאוניברסיטת דרקסל בפילדלפיה.
עם שובו לישראל הצטרף למכון 3, ונמנה עם מפתחי טיל הקרקע-קרקע "לוז".
הטיל לוז הוסב בהמשך לטיל לוחך ים "גבריאל", על ידי צוות פיתוח בתעשייה האווירית שאבן-טוב עמד בראשה החל משנת 1961. ב-1966 הוענק לו על פיתוח זה פרס ביטחון ישראל.
צוות פיתוח גבריאל בראשותו התרחב והפך להיות למפעל מב"ת של התעשייה האווירית שאורי אבן-טוב היה מנהלו הראשון עד שנת 1970.
פיתח אמצעי לחימה נוספים, "ממטרה" ו"משאבה", ששימשו לגילוי חדירת מחבלים והריגת החודרים, שהותקנו בבקעת הירדן במלחמת ההתשה.
בשנת 1970 נמנה עם מייסדי מפעל "מערכות כור פיתוח", בשותפות עם קונצרן "כור", שעסק בפיתוח מערכות אלקטרוניות, ואבן טוב מונה למנהלו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הקים את מפעל מלט"ם של התעשייה הצבאית, לייצור טיל נ"ט על בסיס הטיל "טאו" ושימש מנהל תע"ש מערכות.
נפטר במרץ 2003 בארצות הברית ממחלת לב.
נטמן בבית העלמין שליד קיבוץ נחשון.
אורי אדלר (נולד ב-8 בספטמבר 1973, י"א באלול תשל"ג) הוא זמר-יוצר, בסוגת מוזיקה יהודית מקורית.
נולד בשכונת יד אליהו בתל אביב לברוך, עיתונאי, ורחל, מפקחת בחינוך הממלכתי-דתי במשרד החינוך.
למד במוסדות בני עקיבא, והיה חניך ומדריך בתנועה.
למד בישיבת ההסדר קריית שמונה, שירות בצה"ל כלוחם בחטיבת הצנחנים
למד ועסק שנים רבות בהדרכת טיולים ברחבי הארץ.
שהפך למורה הדרך שלו והדבר ניכר גם בתחומי יצירתו.
בגיל 26 החל להוציא לאור אלבומי מוזיקה, בהפקה מוזיקלית של יהודה אשש.
יחד עם "חבורת נהורא" שהקים הקליט את האלבום הראשון הנקרא בעל השדה.
האלבום כולל לחנים שלו למילים מהמקורות ומרבי נחמן מברסלב.
לאחר מכן יצא האלבום השני אור נעלם ובו כלולים לחנים שלו למילים מהמקורות ומספר שירים מקוריים שכתב.
באלבומו השלישי אל ומתוך האינסוף כתב את מילות ולחני רוב השירים.
הקו המוזיקלי בכל אלבומיו הוא רוק גיטרות בשילוב כלים אתניים.
בו משתתף הזמר ירמיהו, חברו מהימים בהם למדו יחד בישיבה בקרית שמונה.
באלבום, ניגונים חסידיים עתיקים המבוצעים בכלים אתניים על ידי שלום חסון, כמו גם ניגונים מקוריים של ירמיהו, שבוצעו באלבומיו הקודמים, וזכו לעיבוד אתני מחודש.
במלאת שנה לשמחת תורה תשפ"ד \ מלחמת חרבות ברזל.
שחרר לרשת סינגל בשם "ברזל וחרבות".
מעשיות – אורי אדלר מספר מסיפורי רבי נחמן מברסלב (תשע"ח / 2018)
כמה יפה העולם - אורי אדלר מספר מסיפורי רבי שלמה קרליבך (תשפ"ב / 2022)
בספרו הראשון 'מעשיות' (תשע"ח / 2018) לקח אדלר ארבעה מסיפורי רבי נחמן מברסלב ועיבד אותם בשפה מותאמת לילדים.
בנוסף הקליט אותם כ"מספר סיפורים" בשיתוף הנגנים בעז יורדן ויחזקאל סייג, ואף כתב מספר שירים המלווים את הסיפורים.
את הספר אייר אביעד בן סימון.
בספרו השני 'כמה יפה העולם' (תשפ"ב / 2022) לקח אדלר ארבעה מסיפורי רבי שלמה קרליבך ועיבד אותם בשפה מונגשת לילדים, ושוב הקליט אותם כ'מספר סיפורים' בליווי ניגונים.
את הספר אייר אלחנן בן אורי.
ספרו השלישי "השקט שלפני המבול' (תשפ"ד / 2024) נוצר בעבודה משותפת עם חברו צבי יחזקאלי והוא ספר קומיקס העוסק בהרפתקה מבוססת מציאות - אודות הימים שקדמו למלחמת חרבות ברזל.
את הספר אייר אורי לרמן.
במקביל לעבודתו על העלילון, אדלר ערך והפיק את רב-המכר "אמרתי לכם זה ג'יהאד" (תשפ"ד / 2024) המסכם 30 שנים של צבי יחזקאלי כלוחם ופרשן, מאוסלו ועד השבעה באוקטובר.
בספרו הרביעי 'לכל נשמה יש סיפור' (תשפ"ה / 2025) לקח שוב אדלר ארבעה מסיפוריו של רבי שלמה קרליבך ועיבד אותם לילדים.
את הספר אייר בסגנון הנוטה לסוריאליזם הצייר הלל בזק.
הספר יצא בהוצאת ידיעות ספרים.
נשוי ולו חמישה ילדים, והם מתגוררים בבת עין.
אורטל בן-שושן (נולדה בשנת 1987) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית.
היא בוגרת סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ובמסגרת לימודיה שיחקה במחזות "האישה מן הים", "עד ראייה", "הצ'ק בדרך", ו"הנאהבים והנעימים", עליו קיבלה ציון לשבח בפסטיבל "עתיד התיאטרון".
כמו כן, קיבלה ציון לשבח בתחרות המונולוגים לזכרה של עדי קמרי.
בשנת 2015 החלה לשחק בקומדיית המצבים "השוטר הטוב".
בפברואר 2016 לוהקה לאחד התפקידים הראשיים בקומדיית המצבים לילדים "מיסטר צ'יפס".
בשנים 2017–2018 שיחקה בתפקיד הראשי בדרמה היומית של הוט בידור ישראלי "פולמון", בה היא גילמה את דמותה של בר.
ב-2017 יצא לאקרנים הסרט "אנתרקס" בכיכובה.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הדרמה "ביום שהאדמה רעדה".
בשנת 2021 גילמה את אביגיל בעונה השנייה בסדרה שבאבניקים, המשודרת ב-HOT.
החל מ-2012 נמצאת בזוגיות עם השחקן תומר קאפון, והם מתגוררים בארצות הברית.
ב-5 במרץ 2024 פורסם שהזוג נשוי.
השניים ערכו חתונה סודית מעבר לים, מספר שנים קודם לכן.