tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית החמישה – מרכז המתנדבים העירוני שהוקם לזכרם של חמשת בני העיר שנפלו באסון הנ"ד בשנת 1977. במרכז ממוקמת המזכירות העירונית של של"מ – שירות לאומי למבוגר.
בשנת 2018 הועבר השם למרכז "חוויות - בית החמישה" בשכונת סלע במערב העיר.
בשנת 2023 הפך חוויות "בית החמישה" למרכז טכנולוגי העשרתי לילדים.
בית הקברות העתיק – בית הקברות ה'תר"ן (הישן) שימש את תושבי רחובות מאז היווסדה שנת תרנ"א (1891) ועד הקמתו של בית הקברות החדש.
הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מצפה הכוכבים – מצפה כוכבים ייחודי לאזור השפלה.
נבנה על גג בית ספר אורט, במסגרת מגמת "אווירו-חלל".
המצפה הוקם בשנת 2017 והוא צפוי להיפתח גם לציבור הרחב.
מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל – נמצא בשכונת שעריים, נחנך ב-2017. במרכז ניתן ליהנות מתצוגות קבע ופעילויות ייחודיות להפצה ושימור המורשת של יהדות תימן.
המרכז מהווה בית לכלל קהילות ישראל, באמצעות תערוכות מתחלפות, ימי עיון, סדנאות, מופעים ועוד.
תל שלף – תל ממערב לשכונת כפר גבירול, בתחום רחובות, שהיו שזיהו עם אֶלְתֵקֵה, עיר לויים המוזכרת בתנ"ך.
על התל נמצאים כיום בתי פרדס ומטעים מסביבו וכן שני בתי אמידים נטושים.
זרנוקה – יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד אשר היה היכן ששכונת קריית משה שוכנת כיום.
גת דורון – ברחוב דונדיקוב, במרכז העיר, התגלתה בשנת 1976 גת לדריכת ענבים, המצטיינת בגודלה ובמורכבותה.
בגלל גודלה מניחים החוקרים כי גת זו לא שימשה אדם פרטי, אלא הייתה גת ציבורית, שכמוה הוזכרו כבר בתלמוד.
הגת, כמו גם ממצאים אחרים, חיזקו בקרב החוקרים את הסברה כי כבר בתקופות קדומות היה בשטחה של רחובות יישוב יהודי.
היישוב היהודי שמזוהה עם רחובות הוא "דורון" – יישוב מתקופת המשנה והתלמוד, שתושביו התפרנסו בעיקר מכרמי גפנים וזיתים.
"דורון" מוזכר בתלמוד הירושלמי, בו מסופר (ציטוט מתורגם): "רבי אבהו ורבי יוסי בר חנינא ורבי שמעון בן לקיש עברו ליד כרם דורון, הוציא להם האריס אפרסק אחד, אכלו הם וחמוריהם והותירו...
לאחר ימים עברו שם, הוציא להם שניים שלושה בתוך ידו, אמרו לו: מן האילן הזה אנו רוצים, אמר להם: ממנו הוא, וקראו עליו: ארץ פרי למלחה מרעת יושבי בה" ().
מאות שנים התקיים היישוב עד שנעזב או נהרס.
בימים בהם הייתה יבנה מרכז האומה, נבנו כפרים בסביבותיה, שיושביהם היו מגיעים ליבנה.
גם לאחר דיכוי מרד בר-כוכבא נשארו יהודים בכפרי הסביבה, עד למאות החמישית והשישית לפחות.
בסביבותיה של רחובות התגלו ממצאים עתיקים, המעידים על יישובים שהתקיימו בתקופת המשנה והתלמוד ואף לפני כן.
חירבת אל-בד – באזור מרכז הנופש של מכון ויצמן, התגלו ממצאים מהתקופה הרומית ביזנטית והערבית הקדומה: אבני בית-בד (ומכאן שמו של האתר "חירבת אל-בד"), גת מרוצפת פסיפס, אבני ריחיים, קברים, שרידי מבנים וקרמיקה.
גבעת נבי גנדה – בכפר גבירול, בראש הגבעה, ניצב בעבר מבנה פתוח וכיפה לראשו.
המבנה מיוחס על ידי הערבים לקברו של גד, בנו של יעקב אבינו.
בשטח נמצאו גם חרסים מהתקופה הרומית ביזנטית.
קיימת סברה שבחירבת אל-בד או בגבעת נבי גנדה שכנה פקיעין, בה ישב רבי יהושע בן חנניה, מחכמי יבנה.
על פי התוספתא במסכת סוטה פרק ז הלכה ט: "מעשה בר' יוחנן בן ברוקה ור' לעזר חסמא שבאו מיבנה ללוד והקבילו פני ר' יהושע בפקיעין."
תוכנית המתאר שהכינה עיריית רחובות בסוף 2008 חילקה את העיר לשישה אזורים:
אזור 1 – צפון העיר
אחוזות הנשיא – שכונה חדשה על שטח של 116 דונם, צמודה לבית הנשיא וקרובה לפארק המדע.
שיכון עובדי מכון ויצמן למדע – שכונה שהוקמה בראשית שנות ה-60' למגורי חברי הסגל המנהלי והטכני במכון ובני משפחותיהם
מכון ויצמן למדע – כולל מדרשת פיינברג.
הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית
בית הנשיא הראשון – נקרא גם ארמון הנשיא.
בית האמנים – בית ליוצרים מבוגרים, ילדים ונוער
אזור 2 – מזרח העיר
אזור 3 – דרום העיר
מקוב – שכונת בתים צמודי קרקע.
רמת אהרון – שכונה שנבנתה ב-1935 ונקראת על שם אהרן אייזנברג, גואל אדמות ונשיא לשכת בני ברית ברחובות.
השכונה הוקמה על שטח של 56 דונם שחולקו ל-20 משקי עזר.
אבן פינה למושב הונח ב-21 באפריל 1935. המתיישבים הראשונים בשכונה היו דתיים.
בית הכנסת בשכונה נקרא "אהל בלהה" על שם אשתו של אהרן אייזנברג.
באמצע 1946 הוחל בהקמת בית עולים בסמוך לשכונה.
אושיות – השכונה הוקמה ב-1954 על שטח פרדס פיינשטין, שעציו נעקרו ותושביה הראשונים היו בעיקר מפוני מעברת "הרמה".
משנת 1990 הוכנסה לפרויקט שיקום שכונות והחלה לקלוט עולים מאתיופיה.
ב-2002 הוקם בה גרעין המורים התורני "מורשת יעקב".
שכונת גבעתי – בשכונה נמצא מרכז הספורט העירוני.
רחובות החדשה – חברת אזורים הקימה את השכונה החל משנת 1997. שוכנת צפונית לשכונת חבצלת ובקרבת "גבעת דורון" (ראס דוראן).
בעבר השתרעו פרדסים בשטח זה.
ב-2002 נבנה בה המרכז המסחרי ("אזורים סנטר").
בשכונה נמצאים קאנטרי קלאב, מתנ"ס, גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים ובית ספר מקיף.
בשכונה מצוי גם פארק גבעת הדקלים.
גבעת האהבה – גובהה 65 מטר מעל פני הים, נמצאת מעל מרכז המושבה, ליד רחוב טלר, וצופה על סביבותיה.
את הגבעה רכש לראשונה אברהם דונדיקוב ולכן נקראה גבעת דונדיקוב, אולם השם הפופולרי, המקובל, היה "גבעת האהבה", שכן כאן בילו צעירי המושבה והזוגות הצעירים ולראשה עלה כל מבקר במושבה כדי לצפות עליה.
בראש הגבעה נמצא אחד ממגדלי המים של רחובות.
על הגבעה הזו נכתב השיר "גבעת האהבה" של דן אלמגור בהלחנתה של נורית הירש.
במלחמת העצמאות הייתה על הגבעה תצפית קבועה להתרעה מפני התקפות מהאוויר של מטוסים מצריים על רחובות.
על הגבעה בנויים כיום רבי קומות ותצפית ממנה על רחובות אפשרית רק מאחד הגגות.
שכונת חבצלת – השכונה הדרומית ביותר בעיר.
שכונת מילצ'ן – נמצאת ממערב לשכונת אושיות ומצפון לשכונת רחובות החדשה
אזור 5 – מרכז העיר
אזור 6 – מערב העיר
נווה יהודה – נמצאת צמוד לפקולטה לחקלאות בין רחוב הרצל במזרח ועד לרחוב האצ"ל במערב ונקראת על שם תושב השכונה יהודה בן-דוד ששירת כמ"מ בצה"ל ונפל במלחמת השחרור.
תחנת הרכבת שוכנת במרחק דקות הליכה ספורות ממרכז השכונה.
רוב בתי השכונה הם בתים צמודי קרקע ומיעוטם בתים בבניה רוויה.
בשכונה נמצאים שלושה גני ילדים, בית הספר היסודי שפרינצק, מתנ"ס ובית כנסת.
שכונת אפרים – נמצאת ממערב למרכז העיר, מדרום לנווה יהודה ומצפון לגבתון.
שיכון סלע – נמצאת ממערב לשכונת אפרים וגבתון וממזרח לקריית משה.
נווה עמית – השכונה הצפונית ביותר ברחובות, נמצאת ממערב לפארק המדע מאופיינית בבתים פרטיים בה נמצא מתחם של דיור מוגן.
גינות סביון – שכונה שהוקמה בשנת 2001, מאופיינית בבתים פרטיים, נמצאת בין שכונת נווה עמית לשכונת נווה יהודה, היא שכונה מבודדת בעיר שכן מפרידה החווה החקלאית בדרומה.
קריית משה – השכונה נקראת על שמו של מייסד המפד"ל משה חיים שפירא.
הוקמה בשנות השישים של המאה ה-20 לאחר פינוי מעברת זרנוגה, שישבה על שטחו של הכפר הערבי הנטוש באותו שם.
מעברת זרנוגה אוכלסה בשנות ה-50 בניצולי שואה ובעולים מצפון אפריקה.
בשנות ה-90 הגיעו עולי אתיופיה לשכונה.
רוב תושבי השכונה, מעל 10,000 תושבים, הם עולים ותיקים מאתיופיה.
בשכונה מכינה קדם-צבאית ע"ש שלושת הנערים אייל יפרח, גלעד שער ונפתלי פרנקל "שובו אחים בשביל ישראל", מתנ"ס "חוויות", מועדון הכדורגל "יצ'אלאל", בית הנוער "חץ קדימה" ששייך לעמותת "לשובע", בתי הספר "עידוד" ו"הדרים" (יסודי), ישיבה תיכונית בית שלמה, תלמוד תורה "עץ החיים" וגן הבנים.
רחובות ההולנדית – שכונה שהוקמה בשנת 2001, ובה כאלף ושבע מאות יחידות דיור, ממוקמת בחלקה הדרום-מערבי של רחובות על אדמות שהיו שייכות בעבר למושב גאליה, מצפון לקריית משה.
סמוך לשכונה נמצא הספורטק העירוני המשתרע על שטח של 50 דונם.
מפעל יפאורה-תבורי נמצא מזרחית אליה.
השכונה תוכננה כך שבמרכז נמצא פארק ובנייני השכונה בנויים סביב פארק עם מתקני שעשועים ומשחקי מים, גן אקולוגי וגן פסלים.
במתחם אשכול של 7 גני ילדים, בית ספר יסודי, בית כנסת ומרכז מסחרי.
בשכונת רחובות ההולנדית ממוקם בית הספר תיכון שש-שנתי ע"ש רון ארד.
כפר גבירול – השוכנת נמצאת בקצה המערבי של העיר רחובות בסמוך לכביש 411 וכביש 42, בצמידות לשכונת רחובות ההולנדית.
נקראת על שמו של רבי שלמה אבן גבירול.
בשכונה יש בתים צמודי קרקע, שיכונים המיועדים לפינוי-בינוי וחלק חדש המתאפיין בבנייה לגובה.
רחובות הצעירה – שכונה שהוקמה בשנת 2012, ממוקמת סמוך לשדות קבוצת שילר ומדרום לקריית משה.
השכונה בנויה בסמוך לכביש 411 החדש המחבר בין צומת מערב רחובות לצומת ביל"ו.
חצרות המושבה – שכונה שהוקמה בשנת 2020, הנמצאת סמוך לאמריקן סיטי וממזרח לקריית משה.
השכונה בנויה בסמוך לדרך יבנה, מאופיינת במגדלי מגורים.
בתקופת הקיץ מגיעים שבטי בדואים נוודים לעיר רחובות ומתיישבים במאחזים ממזרח לפרדס מינקוב וכן במאהל ליד קריית משה.
בני השבטים רשומים במשרד הפנים כתושבי רחובות ויש להם זכות בחירה בבחירות המוניציפליות בעיר.
רחוב שינקין הוא רחוב בלב תל אביב הקרוי על שם המנהיג הציוני מנחם שינקין שהיה ממייסדי תל אביב.
הרחוב, העובר ממזרח למערב, מרוחק כמה מאות מטרים מחוף הים.
בקצהו המערבי נמצאת כיכר מגן-דוד, שהיא צומת סואן של חמישה רחובות ידועים: המלך ג'ורג', אלנבי, נחלת בנימין, הכרמל (שבו מצוי שוק הכרמל) ושינקין.
הרחוב היה רחובה הראשי של שכונת מרכז בעלי מלאכה, שהוקמה על ידי מנחם שינקין ב-1913. הרחוב נקרא על שמו של שינקין בשנת 1925. בתקציב עיריית תל אביב לשנת 1930 נכלל תקציב לסיום סלילת הכביש וריצוף המדרכות.
בתחילת שנות ה-30 נפתחו ברחוב חנויות רבות וגם בית דפוס של הוצאת אמנות, בניגוד לתוכנית המתאר שייחדה את הרחוב למגורים.
העירייה נקטה צעדים נגד החנויות ברחוב.
בשנת 1935 נענתה העירייה ללחץ הסוחרים ובעלי הבתים והתירה פתיחת חנויות ברחוב.
כן פעלה להרחבת הרחוב על ידי דרישה להכנסת הבתים החדשים הנבנים מטר נוסף פנימה.
בשנת 1937 נקבע שהתנועה ברחוב תהיה חד סיטרית.
בשנות השמונים שינה רחוב שינקין את אופיו.
מרחוב של בעלי מלאכה למעונם של צעירים ויוצרים, שביקשו בו, תחילה, מקום מגורים זול, ושינו בהדרגה את אופיו.
כמה בתי־עסק בולטים שנפתחו בו, ובהם גלריה "תת-רמה", סטודיו העיצוב התעשייתי פלסטיק פלוס, חנות התקליטים (ואחר־כך דיסקים וסרטי וידאו) "האוזן השלישית", ובית הקפה "קפה כזה", הפכו את שינקין אתר מועדף על בתי־עסק ייחודיים, והרחוב הפך בהדרגה סמל התרבות התל אביבית הצעירה, הפתוחה והחופשית.
עם השנים נדחקו בעלי המלאכה מן האזור וגם מספרן של החנויות הייחודיות התמעט, ובמקומן נפתחו בו חנויות רשת וחנויות מוצרי יוקרה.
בשנים 2011–2012 שיפצה עיריית תל אביב את הרחוב בעלות של כ-30 מיליון שקל.
תוכנית הרחוב הוכנה על ידי משרד אדריכלי הנוף דן צור וליאור וולף.
בלי קשר הכרחי למתרחש בו בפועל, הפך רחוב שינקין סמל שהשתרש עמוקות בתרבות הישראלית במהלך שנות התשעים וסטריאוטיפ ה"שינקינאי" נוצר בתקופה זאת בעת שאוכלוסייה אמידה יותר זרמה לרחובות לב העיר.
ה"שינקינאי" הטיפוסי תואר, כמשכיל, מקורי, פתוח לדעות, מתקדם, רגוע ופציפיסט, ומן העבר השני כ"מנותק": אדיש, אנוכי, יהיר, עצל, ראוותני ושטחי.
התואר "שינקינאי" שימש לעיתים קרובות, במיוחד בפיהם של כאלו שאינם ביקרו ברחוב שינקין בפועל, כשם נרדף למי שלכוד ב"בועה התל אביבית", מתייחס בזלזול ובלעג ליושבי כל מקום אחר, ונותן דעתו רק על העניינים הקרובים לו ולבית הקפה האהוב עליו.
הוויית הרחוב תוארה בשני סרטי קולנוע:
הסרט "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי, עוקב אחר סיפורם של חבורת צעירים המתגוררים ברחוב שינקין, וחיים את הוויית "הבועה" התל אביבית הבורגנית.
סרט הדרמה אש צולבת של הבמאי גדעון גנני מתרחש ברחוב שינקין בתקופת מלחמת העצמאות.
השיר "גרה בשינקין" שכתב יאיר לפיד וביצעה להקת מנגו ב-1988, מדבר על צעירה שגרה בשינקין ו"שותה בקפה תמר", שהיה מבתי הקפה הוותיקים ברחוב, ובו ישבו אישים ידועים, רובם בני גיל הזהב.
להקת הפאנק "קוקו בלוף והיתושים" הקליטה את השיר "שינקין זה רחוב ללא מוצא".
השיר מותח ביקורת על אורח החיים הנהנתני והמזויף של התושבים והמבקרים ברחוב.
בשיר "לב זהב" (מילים ולחן: דני שושן) מתגאה שרית חדד כי "אין לי שגעונות סטייל שינקין פלורנטין".
המשורר עמיחי חסון מתאר את הוויית הרחוב בתחילת שנות האלפיים מנקודת מבט של נער דתי במחזור השירים "הרואה" (בתוך הספר "שירים על סף"): "בִּרְחוֹב שֵׁינְקִין קָמוּ לִתְחִיָּה סְדוֹם וַעֲמוֹרָה, גִּלָּה לָנוּ רֹאשׁ הַיְשִׁיבָה עִם פְּתִיחַת שְׁנַת הַלִּמּוּדִים".
בשנות ה־2020 נפתח ברחוב חלל תרבותי־מדיה בשם "שנקין-40".
מתוכו פועל גם ערוץ אינטרנטי בשם "שנקין 40", בהובלת העיתונאי אנטון פריבולנוב ומייסד הסטודיה מארק לביא.
רחוב ריבולי הוא אחד הרחובות הראשיים של העיר פריז שבצרפת.
רחוב זה ידוע בחנויותיו האופנתיות והיקרות.
הרחוב קרוי על שם הניצחון של נפוליאון על הצבא האוסטרי בקרב ריבולי שנערך בין 14 בינואר ל-15 בינואר 1797. קודם לכן נקרא הרחוב "רחוב לואי ה-15" (Place Louis XV).
רחוב ריבולי הוא אחד הרחובות הגדולים בעולם - מאז השינוי של הברון אוסמן בפריז באמצע המאה ה-19.
רחוב ריבולי (מחובר בצורה חלקה עם Rue Saint-Antoine) מספק צילום ישיר על פני פריז הקלאסית וימי הביניים, מכיכר הקונקורד ועד לבסטיליה, ומחבר בין כמה מהאנדרטאות הגדולות של העיר, מוזיאונים, חנויות כלבו ומקומות ציבוריים.
מתחת נמצא קו מטרו 1 ומרכז התחבורה של Châtelet.
הרחוב הנוכחי תוכנן על ידי נפוליאון, לאורך צדו הצפוני של הלובר (חלק זה של הארמון הורחב על ידי נפוליאון) ולאורך גני טווילרי ומגיע עד לכיכר הקונקורד.
הבתים ברחוב שפנו אל הלובר נבנו בסגנון אחיד בין השנים 1757–1758 על פי צו מלכותי.
נפוליאון, בבואו להרחיב את הרחוב, הורה על סגנון אחיד, ומסיבה זו לכל הבניינים ברחוב חזיתות עם ארקדות.
אורכו של הרחוב הוא כשלושה קילומטרים.
הוא נפתח תחילה תחת השם בונפרטה בשנים 1802–1804, והאורך לאחר מכן על ידי הברון אוסמן בשנים 1852–1860. המלך שארל העשירי בן שושלת בורבון, ששב לשלוט במדינה לאחר נפילת נפוליאון, הורה על המשכת הרחוב מזרחה.
גם המלך לואי פיליפ הורה על המשכת הרחוב אל תוך רובע המארה לאורך הגדה הימנית של הסן.
באותה עת נבנו תחת הרחוב מערכות הביוב של פריז.
בשנת 1852 הרחיב בארון אוסמן את הרחוב ויצר אל מול הלובר כיכר הפונה אל הפאלה רויאל ה"פלאס דו פאלה רויאל" (Place du Palais-Royal).
מול גני טווילרי ברחוב ריבולי נמצאת כיכר הפירמידות ובה פסלה המוזהב של ז'אן ד'ארק העומד במקום בו היא נפצעה בשער סנט הונרה של העיר פריז, ב-8 בספטמבר 1429 (באותה עת שלטה אנגליה בפריז).
רחובות הייתה עיר נבטית עתיקה, על דרך הבשמים, באזור הנגב ליד נחל שונרה וחולות שונרה.
בסמוך לאתר הוקם מחנה של צה"ל בשם "מחנה הר קרן".
היישוב במקום התחיל ככל הנראה בזמן המאה הראשונה לספירה כיישוב נבטי בקרבת הר קרן.
עד מהרה הפך היישוב לעיר גדולה ומשגשגת שהגיעה לשיאה במהלך המאה ה-5 כאשר אוכלוסיית העיר מנתה מעל 10,000 תושבים.
חשיבותו של היישוב הייתה בגלל מיקומו במרכז קו הסחר חלוצה-ניצנה-סיני וזו הסיבה להתפתחותו של ישוב כה גדול באזור מדברי ושומם.
בפי הבדואים החיים באזור נקרא המקום "ח'רבת רוחייבה".
במהלך השנים התבצעו במקום חפירות ארכאולוגיות שחשפו מספר כנסיות מימי הביזנטים אך טרם נסתיימו.
רחוב שלומציון המלכה הוא רחוב במרכז ירושלים, שהיה קרוי עד שנת 1948 רחוב הנסיכה מרי.
הרחוב נסלל בתקופת המנדט הבריטי, אז ניתן לו השם "רחוב הנסיכה מרי", כמנהג השלטונות הבריטים באותה תקופה להעניק לרחובות ראשיים שמות של בני משפחת המלוכה הבריטית.
הרחוב נסלל במורד מדרון המשתפל מרחוב יפו לחלקה המערבי של שכונת ממילא, בסמוך לבית הקברות ממילא ובריכת ממילא.
המשכו של הרחוב, מממילא דרומה, הוא רחוב דוד המלך.
בסוף תקופת המנדט הבריטי היה הרחוב חלק ממתחם מבוצר בו שכנה מפקדת הכוחות הבריטים, שכונה בלעג בווינגרד.
לאחר מלחמת העצמאות וחלוקת העיר בין ישראל לירדן, ירד מעמדו של הרחוב וזאת בשל קרבתו לקו הגבול דאז ולשטח ההפקר בין שתי המדינות - הקו העירוני.
שמו של הרחוב שונה לשם 'מלוכני' יהודי - על שמה של המלכה בת שושלת החשמונאים, שלומציון המלכה.
עם איחוד העיר ב-1967, חזר הרחוב לשמש כאזור מסחרי ומשרדיו הראשיים של סניף המוסד לביטוח לאומי בירושלים, כמו גם משרדי הנסיעות הגדולים, עברו אליו.
לקראת סוף שנות ה-90 החל אזור הבילויים של ירושלים להתרחב לכיוון רחוב שלומציון המלכה, והחלו צצים בו פאבים ומסעדות.
בשנים 2005–2007 נעשו ברחובות הסמוכים לו עבודות תשתית אשר הפכו אותם למדרחוב - עובדה שסייעה להתפתחות האזור כמתחם בילוי.
בשנות ה-20 של המאה העשרים ואחת, על רקע מגפת הקורונה ומלחמת חרבות ברזל, שקע הרחוב כמרכז בילוי.
(מסודרים מהחלק העליון של הרחוב, שבו הוא נפגש עם רחוב יפו ועד החלק התחתון של הרחוב, שבו הוא נפגש עם רחוב שלמה המלך)
בניין ג'נרלי - בניין משרדים ומסחר שהוקם בשנת 1935 בצומת הרחובות יפו ושלומציון המלכה.
סמלו של הבניין הוא אריה בעל כנפיים.
חנות ספרים ותיקה שנוסדה בשנת 1908 (רחוב שלומציון המלכה 4).
בניין שבו גר זאב ז'בוטינסקי ובו גם נאסר.
על הבית קיימת לוחית זיכרון המנציחה את האירועים.
צומת הרחובות שלומציון המלכה, שמעון בן שטח ובן סירה (רחוב בן סירה 2).
משרדי הנהלת הנכסים של הפטריארכיה הארמנית של ירושלים, שרבים מהבניינים ברחוב שלומציון המלכה וברחובות סמוכים, הם בבעלותה (רחוב שלומציון המלכה 5).
קפה קדוש - בית קפה ירושלמי ותיק (רחוב שלומציון המלכה 6).
מלון שלומצי - בית מלון קטן (רחוב שלומציון המלכה 11).
חנות של קרמיקה ארמנית (רחוב שלומציון המלכה 12).
בניין קולנוע רקס המנדטורי ובהמשך קולנוע סטודיו לשעבר.
מאז שנות ה-70 של המאה העשרים - בניין מסחרי ופסאז' חנויות, שנבנה על ידי היזמים האחים ישראל (רחוב שלומציון המלכה 18).
רחבת דוד רקיע - כיכר הנמצאת בסמוך למקום בו התגורר הצייר הירושלמי דוד רקיע לאחר עלייתו ארצה בשנת 1938.
רחבת בוש - כיכר קטנה וגינה ציבורית המנציחים את ידידותו של הנשיא האמריקאי ג'ורג' ווקר בוש עם העם בישראל.
רחוב רישלייה הוא רחוב ארוך בפריז, בן 990 מטרים, שמתחיל ברובע הראשון של העיר, בכיכר אנדרה מאלרו, ומסתיים ברובע השני, בשדרות דז איטליין.
הרחוב נקרא על שם קרדינל רישלייה, ראש הממשלה של לואי השלושה עשר.
הרחוב נקרא במקור "רחוב רויאל" ( Rue Royale), אך שונה כעבור זמן קצר לרחוב רישלייה.
בזמן המהפכה הצרפתית שונה שם הרחוב ל"רחוב החוק" ( Rue de la Loi); שמו הנוכחי הושב לו בשנת 1806.
הפאלה רויאל, ארמון מגורי הקרדינל רישלייה בעבר.
מספר מעברים מחברים את הרחוב אל הארמון.
הקומדי פראנסז – ששוכן בתוך הפאלה רויאל
בית מספר 58: הספרייה הלאומית של צרפת – אתר רישלייה: המבנה ההיסטורי של הספרייה
אל רחוב רישלייה ניתן להגיע עם קווי המטרו מספר 1, 3 ו-8, דרך תחנות "רישלייה-דרוּאוֹ", "פּאלה רויאל-מוּזֶה די לובר" ו"בּוּרְס".
רחוב רזיאל הוא היום רחוב בצפונה של יפו, המחבר בין שדרות ירושלים ורחוב אילת בקצהו הצפון-מזרחי לבין כיכר השעון בצידו הדרום-מערבי, עד למלחמת העצמאות שמו של הרחוב היה מורכב משני רחובות: רחוב נג'יב בוסטרוס ורחוב אסכנדר עוואד (אלכסנדר הווארד) שהוא כיום "כיכר השעון".
הרחוב הוקם על תוואי הדרך ההיסטורית מיפו לשכם והלאה לדמשק; דרך שהמשכה מזרחה הוא בתוואי הרחובות רחוב אילת, דרך יפו-תל אביב, דרך בגין וציר ז'בוטינסקי של היום.
רחוב רזיאל שימש כרחוב הראשי והחשוב של העיר עד לסלילת שדרות ירושלים.
ברחוב עברה בעבר מסילת ברזל (מסילת הטרזינה) ששמשה קרוניות אשר הובילו סחורות מנמל יפו אל תחנת הרכבת של יפו.
משפחת סורסוק מביירות רכשה קרקעות לאורך דרך שכם באמצע המאה ה-19. התיאור הראשון של בנייה לצד דרך שכם מופיע במדריך הטיולים הצרפתי 'בדקר' משנת 1876.
חלקו הצפון מזרחי של רחוב רזיאל (משדרות ירושלים עד רח' הדואר) נקרא בעבר "רחוב בוסטרוס", על שם נג'יבּ חביב בוסטרוס, ערבי נוצרי, שבנה בו שורת חנויות.
בבנין שברחוב רזיאל 11 נותר שלט שיש ובו חקוק שמו הקודם של הרחוב בצרפתית (Rue Negib Bustros) ושנת סלילתו 1886. שמו של רחוב בוסטרוס
מופיע לראשונה באוגוסט 1894 ,במודעת פרסום של מלון 'פלשתינה'.
חלקו הדרום המערבי של רחוב רזיאל (מרח' הדואר עד כיכר השעון) נשא את השם "עוואד" או "הווארד", על שמו של ערבי מרוני אמיד שמוצאו ממלטה ונקרא איסכנדר עוואד ובהמשך שינה את שמו לאלכסנדר הווארד.
איזבלה לבית סורסוק נישאה לנג'יב בוסטרוס, וחלקה עם אחיה אלפרד מוסא סורסוק את הבעלות על החנויות והדירות ברחוב שנשא את שמו של בעלה, שנפטר ככל הנראה בסוף שנות התשעים של המאה התשע־עשרה.
בשנת 1902 החלה תנופת בנייה ברחוב ביזמת השען והצורף מוריץ שיינברג, שחכר את הקרקע ממשפחת סורסוק.
הוא בנה שני בתים ובהם שבע עשרה חנויות.
בשנת 1907 חכר שטח נוסף ובנה עוד מבנים.
רבים משוכרי החנויות היו יהודים, ביניהם חיים אמזלג, משפחת שלוש, חיים מוטרו, הפרדסן רואימי והלל קרוגליאקוב.
את רוב שטח הרחוב ירשה ביתו של אלפרד מוסא סורסוק, ליידי איבון קוקריין סורסוק.
בשנת 1948, כאשר קמה מדינת ישראל, הייתה קוקריין אזרחית לבנונית-בריטית-אירית וכן בעלת דרכון דיפלומטי, כיוון שבעלה היה דיפלומט.
קוקריין ירשה את אדמות משפחה ביפו ובחיפה, ונכסי מקרקעין אלו הוחרמו על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים לפי חוק נכסי נפקדים ועברו אחר כך לבעלות רשות הפיתוח.
הם ראו בכך עניין עקרוני, הכרה בכך שקוקריין היא בת למשפחה שאי אפשר לכלול אותה בהגדרה של אויבי ישראל, אף על פי שהמשפחה מתגוררת בארץ הנמצאת במצב מלחמה עם ישראל.
האדריכל וחוקר יפו שמואל גילר, שחקר את ההיסטוריה של הרחוב, יצר קשר עם בני משפחת סורסוק בבירות שאישרו שאכן קיבלו פיצוי ממדינת ישראל.
ביתו איסכנדר עוואד (רחוב רזיאל 15) - למבנה כניסה מעוטרת בשיש ובה כתובת בעברית: "שלום על ישראל".
עוואד/הווארד נפטר ב-1904, אלמנתו תרמה מכספי עיזבונו לבניית מנזר אנטוניוס הקדוש שבשכונת עג'מי.
בית סורסוק (רזיאל 4)- המבנה הוקם על ידי משפחת סורסוק העשירה מביירות ונחנך בשנת 1925. הוא נחשב בזמנו לבניין המשרדים היוקרתי ביותר ביפו, ושכנו בו, בין היתר, משרדיהם של קונסולים זרים, של סוחרים אמידים ושל חברות ספנות.
למבנה ארבע קומות ומרפסות רבות תלויות בחזיתו.
בבית שכנו גם משרדיה של חברת "גאולה" לגאולת קרקעות בהנהלתו של מאיר דיזנגוף.
לאחר כיבוש יפו בשנת 1948 נמסר המבנה למשרד הביטחון, ומאז ועד 1970 הוא שימש את שירות הביטחון הכללי.
בשנת 1974 עברו אליו משרדי השקם ולאחר מכן עברו אל שדרות ירושלים מספר 8 שנמצאות בסמוך.
בית המלון של מנחם מנדל מקאמיניץ ברחוב רזיאל 7 - במלון שנקרא "בית האורחים (בית אשל) פאלעסטינא", התאכסן בנימין זאב הרצל בעת ביקורו בעיר בשנת 1898. ב-1986 עברה למבנה זה המסעדה "מישו מלך הקבב" של מישו פיגנבאום.
בבניין שניצב ברחוב רזיאל 17, בפינת כיכר השעון ליד בית הסראייה, נוסדה גימנסיה הרצליה בשנת 1905. כעבור מספר חודשים עברה הגימנסיה מבית זה, ומאוחר יותר שכן בו המשרד הארצישראלי, מוקד הפעילות הציונית בארץ ישראל.
עוד שכנו ברחוב חנות התכשיטים של עקיבא וייס, ממייסדי אחוזת בית, ובמקום התגוררו יהודה גור ויחזקאל דנין (סוכובולסקי) הנמנים עם מייסדי אחוזת בית.
רחוב רבי עקיבא הוא הרחוב הראשי של בני ברק, המשמש כמרכז העסקים הראשי של העיר, ברוח חרדית המתאימה לאופי העיר.
במובנים רבים הרחוב מסמל את התרבות וחיי הקהילה בבני ברק.
הרחוב חוצה את העיר ממערב למזרח.
הוא מתחיל במפגש עם כביש 481 (דרך ז'בוטינסקי) וממשיך למרכז בני ברק.
שיאו ב"גן ורשה", הקרוי על שם יהודי גטו ורשה שנספו בשואה.
בהמשך נפגש הרחוב ברחוב הרב שך, שם ממוקם בית הכנסת איצקוביץ' , ומיד לאחריו נקודת המפגש עם רחוב חזון איש.
רחוב רבי עקיבא מסתיים בנקודת המפגש של הרחובות אהרונוביץ-כהנמן (לשעבר רחוב השומר) ורוזנהיים, בואכה שכונת רמת אהרון שבמזרח העיר.
לאורך כל הרחוב מתפצלים ממנו רחובות ושכונות.
רחוב רבי עקיבא היה רחובה הראשון והמרכזי של בני ברק החדשה, מאז הקמתה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הרחוב היה הראשון שנסלל במושבה בשנות ה-30. באמצע שנות ה-50, אפשרה תוכנית בניין העיר של בני ברק את בנייתם של בניינים רבים בני חמש קומות לאורך הרחוב, והוא שינה את פניו.
הרחוב מכיל בעיקר חנויות ודוכני מזון, בנקים, מרפאות, מספרות לגברים, סלוני פאות, חנויות ביגוד, חנויות כל-בו, ספרים ותשמישי קדושה, וכן מספר מוסדות ציבור ובתי כנסת, ובכללם בית הכנסת הגדול.
בעבר שכנו במרכז רחוב רבי עקיבא המסעדה "תפארת", מפעל "דובק" ובית ההסתדרות, וכיום הוקמו על שטחם מתחמי חנויות ומסחר.
עם המוסדות הנמצאים ברחוב נמנה בית כנסת איצקוביץ', המהווה את מתחם השטיבלאך הגדול והמפורסם בארץ.
יש בו שתי קומות, הקומה הראשונה מכילה חמישה אולמות תפילה בהם מתפללים מדי יום אלפי עוברים ושבים.
בשנת 2015 נוספה עוד קומה תת-קרקעית אשר בה עוד שבעה אולמות תפילה.
כאמור, הרחוב מתחיל בכניסה לבני ברק מכיוון כביש 481, ומסתיים ברחוב כהנמן-אהרונוביץ.
ולכל אורכו ישנם עומסי תנועה לאורך רוב שעות היום.
בבני ברק אין תחנה מרכזית למרות היותו של הציבור החרדי משתמש קבוע בתחבורה הציבורית, מסיבה זו ובמיוחד מתוקף היותה של בני ברק ריכוז חרדי מהחשובים בארץ, ברחוב עוברים קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים רבים לאורך כל שעות היום.
הדבר גורם לעומסי תנועה כבדים.
ולזיהום אוויר רב ברחוב כתוצאה מהאוטובוסים הרבים העוברים ברחוב.
באוגוסט 2016 קיבלה מועצת העיר החלטה לפיה יהפכו חלקים מרחוב רבי עקיבא לנתיב תחבורה ציבורית, במטרה להקל על העומס התחבורתי ברחוב.
רחוב ריג'נט הוא רחוב בלונדון, הנמתח בניצב לרחוב אוקספורד, מריג'נטס פארק בצפון עד כיכר פיקדילי בדרום.
אורכו של הרחוב כ-2 ק"מ.
הרחוב נבנה על ידי ג'ון נאש כמסלול לטקסים שחיבר בין בית קארלטון, ביתו של יורש העצר בפיקדילי, לבין שטחי הירק של פארק ריג'נט בצפון.
החזיתות ההדורות של החנויות מחפות על גילו הצעיר של הרחוב - רובו של הרחוב נבנה רק למעלה מ-100 שנה אחרי שנאש התחיל בעבודה, בשנות העשרים של המאה ה-20.
רחוב ריג'נט מוקף ברחובות קטנים ומגוונים, כולל רחוב קונדויט, רחוב מורטימר, רחוב פרינסס, רחוב מרלבורו הגדול ורחוב הברואר.
רחוב ריג'נט והסביבה מציעים תערובת של חנויות בעלות שמות גלובליים ומותגים עצמאיים.
רחוב נתן שטראוס הוא רחוב בירושלים המוביל מרחוב יפו צפונה אל כיכר השבת ומהווה את המשכו הצפוני של רחוב המלך ג'ורג' אחרי הצטלבותו עם רחוב יפו בצומת האיקסים.
הרחוב מחבר את משולש מרכז העיר אל השכונות החרדיות גאולה, מאה שערים, כרם אברהם וזיכרון משה.
עם סלילתו ב-1930 נקרא רחוב שטראוס על שם בית הבריאות שטראוס.
אך מקיץ 1931 ועד תום המנדט וקום מדינת ישראל נקרא הרחוב רחוב צ'נסלור על שם הנציב העליון ג'ון צ'נסלור, שקרא את הרחוב על שמו.
הרחוב נסגר בשבת כחלק מגוש הרחובות החרדיים ובניהם השכונות החרדיות בירושלים.
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים עתיד לעבור ברחוב זה.
שמו של הרחוב מכונה גם עם התוספת "נתן" שטראוס כפי המופיע בשילוט עיריית ירושלים ובאתר העירייה.
הרחוב כולו מוגדר כנתיב תחבורה ציבורית בלבד בימים ראשון עד חמישי משעה 11:00 עד השעה 20:00 ובימי שישי משעה 11:00 עד 15:00.
מרחוב יפו אל הצטלבות רחוב הנביאים
קצהו הדרומי של רחוב שטראוס נמצא ב"צומת האיקסים" בין בניין טרבלוס ממזרח לבניין "מעיין שטוב" ממערב.
בניין טרבלוס מסמן את קצהו של מגרש הגובל ברחוב יפו ומשתרע מרחוב הרב קוק ועד רחוב שטראוס, השייך למשפחת קוקיא הוותיקה (חלק מ"גוש 50").
הבניין החד-קומתי הוקם לפני 1918 ובימי המדינה הראשונים שכנה בו מסעדת סטודנטים שנתנה לו את שמו.
על כותלו של בניין "מעיין שטוב" מנגד, נמצא אריח מקורי עם שם הרחוב מימי המנדט, שהוכן על ידי אמני בצלאל ו"האגודה למען ירושלים".
הרחוב עולה בתלילות יחסית, במזרחו מגרש קוקיא, שעמד שנים רבות נטוש ובראשית שנות ה-2000 הוקם בו מיזם מודרני למגורים ולאחריו בית החולים הגרמני, שנקרא גם בית החולים "זיו" וכיום הוא אגף בבית החולים ביקור חולים.
ממול ניצב המבנה המרכזי של בית החולים ביקור חולים.
בקטע רחוב זה נטועים עצי ברוש ואורן גבוהים, ששימשו בחורפי שנות השמונים משכן ללהקות ענק של זרזירים, שהפכו למטרד של ממש.
מקטע זה של הרחוב כה תלול ועמוס שהקו הכחול יעבור בו במנהרה עד לצומת בר-אילן.
מהצטלבות רחוב הנביאים לכיכר השבת
צומת רחוב הנביאים מעוטרת בשלושה מבנים מסיביים הקשורים לרפואה - חזיתות בתי החולים הגרמני וביקור חולים מדרום ומבנה "בית הרופא", משכן הסניף הירושלמי של ההסתדרות הרפואית בישראל בצפון-מערב הצומת.
בצידו המזרחי של הרחוב נמתחת שורת חנויות ובתי מסחר קטנים, חלקם ותיקים ביותר, בהן החנות המקורית של רשת הביגוד וציוד התינוקות הזולה "בזאר שטראוס".
מתחם נביא עוכשא, תורבת קאמריה ובית העם הישן
בנקודה הגבוהה ביותר ברחוב נפתח ממערב מתחם ובו מספר מבנים היסטוריים, בתוך גן שעשועים.
מסגד נביא עוכשא - נקרא על שם , מבני לווייתו של הנביא מוחמד (צחאבה), שלפי המסורת, נקבר במקום.
מסורת ערבית אחרת מייחסת את מיקום המסגד למקום קבורתם של משה, ישו ומוחמד, שלושת נביאי הדתות המונותיאיסטיות - וזו אחת הסיבות בגללה הנציב הבריטי ג'ון צ'נסלור קרא לרחוב הסמוך רחוב הנביאים.
במקום מבנה קבר מפואר מתקופת השושלת האיובית, מסוף המאה ה-12, ולצידו מבנה ממלוכי וצריח מסגד מהמאה ה-19. שני עצי זית נטועים בסמוך, וגילם מוערך בכ-800 שנה.
בשנת 1929 הוצת המסגד על ידי יהודים בתגובה למאורעות תרפ"ט.
עד 1948 התגוררה בסמוך משפחה ערבית שתחזקה את המתחם, אולם מאז מלחמת העצמאות המבנה נותר סגור ומשמש כמחסן של עיריית ירושלים.
במהלך האינתיפאדה השנייה רוססו במקום כתובות נאצה, והיה ניסיון להצית את המסגד, ובדצמבר 2011 נערך שוב ניסיון הצתה ונכתבו עליו סיסמאות של תג מחיר.
הגבעה נחשבה על ידי מקובלים כ"פתחא דקרתא" (פתח העיר) ומקום מושבו של משיח בן יוסף, שיכשיר את הקרקע לבוא המשיח.
לאחר הקמת הכנסייה האוונגלית הבינלאומית בשנת 1908 עבר מהמגרש עליו הוקמה לאתר זה "אוהל משיח בן יוסף" בו התפללו מקובלים מתלמידי הגר"א לביאת המשיח.
תורבת קמרייה - תורבה (מבנה קבר) המתוארך לתקופה הממלוכית.
המאוזוליאום נקרא על שם חסאם א-דין אל-קמרי ובו שלושה קברים.
על פי המסורת המוסלמית קבורים במקום בני משפחת קמריה, שנפלו בקרבות נגד הצלבנים בשנים 1251–1266.
כמו כן נמצא במקום קיר שהיה שייך לבית העם הישן של ירושלים העברית.
הבניין הוקם בשנת 1906 ושימש כמועדון ספרותי, מקום לקריאת עיתונות עברית, למפגשים ולהרצאות.
המקום מתועד ביצירתו של ש"י עגנון, "תמול שלשום" ובין היתר נהגו להפגש בו אליעזר בן-יהודה, יהושע ברזילי, בוריס שץ, יצחק בן-צבי ואשתו רחל ינאית בן-צבי, ישראל דב פרומקין, זאב ז'בוטינסקי וכן צעירים חרדים מהשכונות הסמוכות.
מאז אוקטובר 2021 מזוהה קבר נבי עוכשא על ידי חוגים חרדיים כקברו של בנימין בן יעקב ורחל (זאת על אף זיהוי קודם של קבר בנימין בנבי ימין במזרח כפר סבא), ובאתר צוינה הילולה ביום היוולדו, הוא יום מותה של אמו, רחל, בי"א חשוון.
הקבר נפרץ במהלך החגיגות הראשונות ב-2021, ונאטם למחרת בידי עיריית ירושלים.
בשנות החמישים הוקם סמוך לראש הגבעה בניין ההסתדרות בירושלים.
הבניין תוכנן על ידי זוג האדריכלים ד"ר יהודית סגל שטולצר ואויגן שטולצר.
ההסתדרות עברה למקום ממשכנה הקודם ברחוב ההסתדרות, במרכז העיר.
לדברי עוזי ברעם המבנה הוקם במיקום זה לפי החלטת אביו משה ברעם, מזכיר מועצת פועלי ירושלים באותה עת, דווקא בגבול האזור החרדי, כדי להוות מעוז חילוני מצפון לרחוב יפו.
אולם המעוז החילוני נותר אי מבודד באזור שרק הלך מאז והתחרד.
במקום פעלו בעבר אולם קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים ובית הקולנוע "מיטשל".
בצידו המזרחי של הרחוב, לאחר רחבה הנקראת "רחבת חיי אדם", על שם הרחוב הסמוך ובה מבנה מודרני של קופת חולים כללית נמצא המבנה שנתן לרחוב את שמו, "בית הבריאות שטראוס".
המבנה, בתכנונו של האדריכל בנימין צ'ייקין, נחנך ב-1929 על ידי ההסתדרות הציונית הדסה ביוזמת הנרייטה סולד ובתרומתו של נתן שטראוס על מנת לשמש כמבנה מרפאות, מרפאות שיניים, מוקד להתייעצות רפואית ולהדרכה, היגיינה ותזונה.
שמו המלא, החרוט מעל כניסתו הוא "בית הבריאות על שם נתן ולינה שטראוס לבני כל הגזעים והדתות".
בשנת 1935 הפרופ' ליאוניד דולז'נסקי ייסד ומונה למנהל המחלקה לפתולוגיה ניסיונית במסגרת המעבדות לחקר הסרטן באוניברסיטה העברית שמוקמה בבית הבריאות שטראוס.
ב־31 במאי עד 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י.
כיום המבנה שייך לבית החולים הדסה ומשמש למרפאות חוץ ולמשרדים.
לפני הקמת בית הבריאות שכנה על מגרש זה טחנת קמח גדולה מופעלת בקיטור שהוקמה על ידי שלמה הכהן מילנר.
הטחנה עלתה באש זמן קצר לפני שנבנה במקום בית הבריאות.
מבית הבריאות ועד ככר השבת
בירידה צפונה לאחר בית הבריאות מקבל הרחוב צביון חרדי יותר ויותר.
ממזרח לרחוב נמצאת השכונה החרדית הקטנה בתי ויטנברג ולאחריה, סמוך לרחוב מאה שערים, שכונת בתי ורשה.
במערבו מהווה הרחוב את גבול זיכרון משה.
מספר בתים מקוריים של השכונה, הבנויים סגנון בינלאומי-ירושלמי השתמרו.
בחלקו הנמוך והצפוני ביותר, מתמזג רחוב שטראוס עם רחוב ישעיהו, מתרחב מאוד והופך למעשה לחלק מכיכר השבת.
חלק זה של הרחוב משמש לעיתים קרובות כשטח ההפגנות של החרדים בירושלים.
פעמים רבות נסגר הרחוב על ידי המשטרה כמו כן במאבקי השבת בירושלים שהתנהלו בשנת 2009 ובהפגנות בכיכר השבת.
בהפגנות האם החשודה בהרעבת בנה שימש הרחוב כמוקד לעצרות של העדה החרדית ובהפגנות נגד מצעד הגאווה שימש הרחוב כמוקד הפגנות שם התנהלו עימותים קשים מאוד בין המשטרה לגורמים חרדיים.
מוקד חשוב מבחינה זו הוא בניין זופניק (שטראוס 26), מבנה מודרני הקרוי על שמו של ישראל זופניק ומשמש כמושב בית הדין של העדה החרדית ובו גם משרדיה של העדה החרדית האשכנזית בירושלים.
רחבת הבניין מהווה מקום מפגש לעצרות ויציאה להפגנות ומחאות של הציבור החרדי.
כמו כן חלקו התחתון של רחוב שטראוס הנחשב כחלק משטחן הרחב של השכונות החרדיות נסגר לתנועה בשבתות וחגי ישראל.
רחובות הנהר הוא סידור תפילה על פי שיטת רבי שלום שרעבי (הרש"ש).
הסידור נערך על ידי הרב בניהו שמואלי, ראש ישיבת נהר שלום, יחד עם רבנים ותלמידים נוספים מהישיבה.
הסידור נערך במעבד תמלילים ויצא בחלקים רבים על פי התפילות השונות לימי החול, שבתות ומועדים.
הסידורים הראשונים על פי שיטת הרב שרעבי, נכתבו בכתב יד, על אף מהפכת הדפוס.
הסיבה הייתה שבסידורים יש שימוש בתווים שלא היו בשימוש בבתי הדפוס, כגון חצאי אותיות, אותיות הפוכות, אותיות בתוך אותיות ועוד.
גם העימוד של הסידור היה מורכב בדפוס, מכיוון שהעימוד היווה חלק מהותי לא פחות מהטקסט בהבנת הסידור.
בסידור המודפס הראשון, שהודפס בשנת תר"ע (1909) היו טעויות שנבעו מרוחב לב של המדפיס: המדפיס עבר על אותיות שבורות (שכאמור היו מכוונות) ותיקן אותן אחת לאחת; למשל, ניתן לראות זאת בסידור הנדפס בעיקר באות א' שבמילה 'צבאות' שאמורה להיות חצויה, אך הושלמה באופן מלאכותי.
רחובות הנהר הוא שם ספרו של הרב שרעבי, והסידור קרוי על שם הספר.
הביטוי "רחובות הנהר" מוזכר בספר בראשית בתור מקומו של שאול, אחד המלכים שמלכו בארץ אדום .
על פי תורת הקבלה, בפסוקים אלו רמוזים התהליכים שקדמו לבריאת העולם ומכונים "מיתת המלכים".
הסידור מתחיל בדרך כלל בהקדמה לנושא הסידור, תוך סקירת המקורות התאורטיים שקדמו לסידור, כמו שער הכוונות, פרי עץ חיים ונהר שלום.
בחלק זה ניתן להבין חלק קטן משיקולי העריכה של הסידור ואת ההתלבטויות שעמדו בפני העורכים בבואם לערוך את הספר.
לאחר מכן, מתחיל השלב המעשי של הסידור.
לעיתים בסוף הסידור מופיעות הערות שוליים שהיו ארוכות מכדי להיכנס לגוף הספר.
המעבר מדפוס או כתב יד למעבד תמלילים איפשר לחזור על תפילות דומות פעמים רבות.
בסידור הנדפס חלק שבת לדוגמה, מופיעה תפילת העמידה פעם אחת כאשר השינויים שבין תפילת ערבית, שחרית, מוסף ומנחה מופיעים בנפרד מגוף התפילה.
שימוש בסידור הנדפס מצריך את המתפלל לדפדף למקומות שונים בסידור, וכך גם בכתב היד.
המעבר למעבד תמלילים איפשר להכניס את השינויים בין התפילות בגוף התפילה, דבר שמאפשר למתפלל לקרוא את כל התפילה כסדרה.
החסרון בשיטה זו הוא בכמות הגדולה של הסידורים: בעוד שסידור כתב יד היר"א, למשל, מכיל 4 כרכים שמספקים את כל מה שצריך המתפלל במשך השנה, כאן יש צורך בכ-25 כרכים על מנת לכסות את מגוון התפילות.
הסידור נערך על בסיס סידורים שונים, כמו סידור הרש"ש הנדפס, סידור כתב יד היר"א, סידור כתב יד הרב סלמאן אליהו, וכתבי יד נוספים.
בנוסף, התייעץ הרב בניהו שמואלי עם הרב יצחק כדורי לגבי סוגיות והכרעות שעלו על הפרק וכמו כן, מביא פעמים רבות "מעשה רב" מהרב מרדכי שרעבי על מנת להכריע מחלוקות ולפסוק הלכה.
סידור מנחה וערבית לימות החול
סידור לספירת העומר (2 כרכים)
סידור לראש השנה (3 כרכים)
סידור ליום הכיפורים (5 כרכים)
סידור נסירה ושופר (חלק מתפילות ראש השנה בהוצאה נפרדת)
סידור סליחות לחודש אלול ועשרת ימי תשובה
ברכת המזון, כוונות האכילה וברכות הנהנין
קריאת שמע על המיטה, תיקון חצות, ברכות השחר ויחודים
סידור אור השבת - סידור לסעודות שבת
סידור כוונות מילה ופדיון הבן
סידור כוונות מוסף ראש חודש
"רחוב תות, סיפור לא פשוט" הוא ספר ילדים מאת דוקטור סוס.
זהו הספר הראשון שכתב דוקטור סוס לילדים והוא פורסם לראשונה בשנת 1937. את הסיפור תרגמה לעברית לאה נאור.
הסיפור מתמקד בילד צעיר בשם מרקו (בתרגום העברי שמו איננו מוזכר) בעל דמיון שופע, הרוצה לספר לאביו על הדברים שראה ביוצאו מן הבית.
הבעיה היא, שמרקו נוטה להפריז ולציין דברים אבסורדיים, שנשמעים חסרי-אמינות.
יום אחד, בהולכו ושובו מבית הספר, הוא לא הבחין בדבר זולת סוס ועגלה, אשר חלפו ברחוב ששמו "רחוב תות" (במקור: רחוב מאלברי - Mulberry Street - שם רחוב ילדותו של דוקטור סוס).
הוא ידע שזה מאוד לא מלהיב וסתמי לספר על דבר פשוט כל כך.
אז כדי להוסיף עניין, מרקו הפך את הסוס והעגלה, בדמיונו, לדברים פחות נפוצים.
הוא הגיע לסיפור, שבו הסוס והעגלה הפכו לפיל כחול עם שתי ג'ירפות מצדדיו, הגוררים תזמורת, המנגנת בעת הנסיעה.
בנוסף נכח קרון-מגורים ובו איש מבוגר המאזין לתזמורת.
זולת דברים אלו הופיע דברים נוספים כאשר בסוף בסוף הופיעו אדם מסין, קוסם המבצע את האשליה הקלאסית ובה נשלף ארנב מן המגבעת ואיש עם זקן ארוך מאוד, המקווה להשיג ספר שיעזור לו.
בשלב זה הגיע מרקו בחזרה אל ביתו.
מתוך כנות מוחלטת הודה מרקו שהוא לא ראה דבר מלהיב, זולת הסוס והעגלה, שהופיעו במציאות ולא מתוך בדיה.
רחוב שער האריות הוא רחוב רוחב ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים.
הרחוב חולף מצפון להר הבית.
רחוב שער האריות מתחיל בשער האריות, ומסתיים ברחוב ויה דולורוזה, סמוך לרחוב הגיא.
הרחוב עובר במקביל לחומת הר הבית מצפון, ומוביל לכניסות הצפוניות של הר הבית.
בתחילת הרחוב ניצבה ככל הנראה בתקופת בית שני מצודת אנטוניה.
הוא חוצה את הרחובות: באב חוטא (בעברית: שער החיטה), בורג' לקלק, אנטוניה, המלך פייסל, שער הפרחים, הנזירות, ובנק הדם.
ובפינת רחוב אנטוניה שוכן מתחם יהודי "בית האריות", שנקרא על שם הרחוב.
ברחוב בית ספר יסודי לבנים, ובאמצעו, במעבר המוביל לכניסה להר הבית, נמצאת עמדה קבועה של מג"ב.
בתקופה הרומית והביזנטית נכלל תוואי הרחוב בדקומנוס המזרחי.
מהרחוב נעו חלק מהכוחות דרומה למתחם הר הבית והכותל המערבי, בעוד כוחות אחרים התפשטו בעיר העתיקה.
בשנת 1980 ערכה עיריית ירושלים שיפוץ מקיף ברחוב.
בשיפוץ נחשפו קטעים מהריצוף הקדום של הרחוב, וחלקו הועלה לתוואי הרחוב הנוכחי.
ב-6 במאי 1998 דקרו ערבים למוות את חיים קרמן ברחוב, ובאתר אנדרטה לזכרו.
רחוב רוגוזין הוא אחד מהרחובות הוותיקים והמרכזיים בעיר אשדוד.
הרחוב שוכן בלב רובע א' בעיר ונקרא על שם התעשיין והנדבן היהודי-אמריקאי ישראל רוגוזין, שבתור אחד מחלוצי התעשיינים בעיר, הקים בה מפעלים גדולים ותרם להקמת בתי הספר התיכוניים המקיפים א' ו-ג'.
הדופן המזרחית של הרחוב ברובע א', שימשה כמרכז המסחר והבילוי של אשדוד, מראשית ימיה של העיר ב-1958, הוא מהווה מקום בילוי עיקרי בה.
מדי ימי חמישי בערב בחודשי יולי-אוגוסט נערך בו פסטיבל "מדרחוב רוגוזין" על ידי עיריית אשדוד – ובו מופעי רחוב, אירועי מוזיקה ופעילויות לכל המשפחה.
הרחוב נמתח מדרום לצפון – כאשר בדרומו הוא נכנס לרובע ד' במפגש עם שדרות יצחק הנשיא (בואכה כיכר הפועלים) ומסתיים בפינת מסעדות בצומת עם שדרות משה דיין, בירידה לחוף הקשתות.
מנקודת כיכר הפועלים, מתחילה שדרת חנויות המיתארכת צפונה עד רחוב שבי ציון – החולק את מרכזון הרובע עם רוגוזין – ושם שוכנים שאר המוסדות המרכזים ברובע, הם מרכז קליטה בית קנדה וסניף ההסתדרות הכללית.
רחוב רוגוזין שוכן בלב רובע א', אחד הרבעים הוותיקים ביותר בעיר.
בחלקו הצפוני של הרחוב מתרכזת פעילות מסחרית (במרכזון א'), הכוללת בתי קפה, חנויות, מסעדות, דוכני אוכל ועוד.
בחלקו הצפוני ממוקמים שני מבנים מוכרים בעיר: בניין משרדים של חברת "פאן-לון" ומרכז קליטה בית קנדה, בואכה גן אלישבע, הפארק העירוני הראשון בעיר.
עם עליית הקניונים בעיר, הפעילות המסחרית באזור ירדה מזוהרה.
הרחוב נחנך ב-27 בנובמבר 1958, והיה אחד הרחובות הראשונים שסלילתו הושלמה עם הקמת העיר.
באירוע בו נכח התעשיין ישראל רוגוזין ששלושה ימים אחר כך, חנך את המפעל שלו בעיר (המפעל הראשון שהוקם באשדוד).
מוקדם יותר באותו יום, שדרות בני ברית.
מאז הקמתו, הרחוב – כמדרחוב המהותי באשדוד, לצד מדרחוב הנביאים ברובע י' – היווה מרכז תרבותי ראשי בה.
במפגש עם רחוב שבי ציון, נמצאת כיכר עירונית ובה אנדרטת הנר שהוצבה ברחוב ב-1970, בעיצובה של מתילדה הלפרין, תושבת העיר, לזכר בנה שנפל במלחמת ההתשה ולכל חללי מערכות ישראל.
ב-1984 התרחש ברחוב פיגוע רצחני בצומת עם רחוב חיים משה שפירא ברובע ד' – הפיגוע בקו 9. באוטובוס שנסע משוק החוף לרובע, מחבל עזתי הטמין רימון יד בסל של אחד הנוסעים, שניסה להיפטר מהרימון אך הוא התפוצץ בידו.
בפיגוע נרצחו 3 אנשים ונפצעו 8, כולם נוסעי האוטובוס ומתושבי העיר.
בשנותיה הראשונות של אשדוד היווה הרחוב מקום מפגש מרכזי עבור התושבים.
בעשור הראשון של המאה ה-21, חלה ירידה במעמדו בשל התפתחותה של אשדוד דרומה לעבר הרבעים החדשים של העיר ופתיחתם של מרכזי מסחר וקניות חדשים.
באותן שנים, הרחוב עבר שיפוץ.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו באזור הרחוב מספר פרויקטים של פינוי בינוי.
באוקטובר 2016 החלו בעיר עבודות הביצוע של רפורמת הפיתוח מוטה-התחבורה הציבורית "Reway".
תחתיו, הוכרז על מיזם "Rewalk" לשיפור ההליכתיות בעיר, במסגרתו מקטע מהרחוב תוכנן להיסב למדרחוב, אך זה לא בוצע עם סיומו בתחילת 2022.
בפברואר 2020 נחנך ברחוב מרכז מבקרים לתולדות אשדוד, שנסגר ומבנהו נהרס במהלך 2023 עבור בניית בנייני מגורים לאורך שדרות יצחק הנשיא.
בפברואר 2023, נערכו שיפוצים במרכזון ברחוב – מזרקת הכיכר ע"ש משה שרת הוותיקה בלב המרכזון עברה מתיחת פנים לאחר שנות הזנחה רבות.
בנוסף, הותקנה תאורה חדישה ונעקרו שיחים קוצניים שבמקומם נשתלו עצים על ידי הסוחרים והעירייה.
ברחוב מתקיים בקיץ פסטיבל תיאטרון רחוב לכל המשפחה, במהלכן נחסם הרחוב לכניסת כלי רכב והופך למדרחוב מלא.
בפסטיבל משתתפים אמנים המפעילים דמויות ופסלים החיים מטעם התיאטרון העירוני, "ברמוזה".
"רחובות הפנסים השבורים" , לעיתים נקראת בשם "שוטרים" , היא סדרת דרמה המשכית משטרתית רוסית אשר שודרה לראשונה בטלוויזיה מינואר 1998 עד יוני 2019.
הסדרה עוקבת אחרי חיי היום יום של שוטרים במשטרת סנקט פטרבורג.
כל פרק מגולל חקירה בלשית אחרת.
זוהי סדרת הטלוויזיה הארוכה ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה הרוסית (בזמן אוויר ולא בכמות הפרקים).
הסדרה שודרה במשך 18 עונות ועונתה האחרונה שודרה ב-2019.
פרק הבכורה שודר ב-4 בינואר 1998 בערוץ TNT ולאחר מכן הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוצים ORT, NTV, TV-6, CTC, "רוסיה", REN TV, "רוסיה-2", הערוץ החמישי וערוץ "Че" ("צ'ה").
באחת מתחנות המשטרה בעיר סנקט פטרבורג המנוהלת על ידי המפקד פטרנקו, המכונה "זבוב", פועלת המחלק לחקירות רצח ובה החוקרים קאזאנצב, שזכה לכינוי "קזאנובה", הקפטן לארין, הסגן בכיר אנדריי ירשוב והסגן וולקוב; את המחלק מנהל מייג'ור סולובץ.
עלילת העונה הראשונה מתרחשת בין אוקטובר 1995 לאוגוסט-ספטמבר 1998 ולאחר מכן מתרחשת הסדרה מדי שנה במקביל להליך הצילומים של הסדרה והיא מגוללת את קורות המחלק ומעורבות המשטרה במלחמה בפשע המאורגן בעיר ומלחמתה בפשיעה.
פרס TEFI בקטגוריית "הפרויקט הטלוויזיוני טוב ביותר של השנה" (מאי 1999)
פרס TEFI בקטגוריה "סדרת הטלוויזיה העלילתית הטובה ביותר" (מאי 1999)
רחוב ריפר היא סדרת דרמה טלוויזיונית, בריטית ששודרה ברשת BBC ומתרחשת ברובע וייטצ'אפל בלונדון הוויקטוריאנית של שנת 1889, כמה חודשים לאחר הרצח האחרון של ג'ק המרטש.
בחטיבת "H", המחוז המסובך והידוע לשמצה במשטרת לונדון, המאוכלס באוכלוסייה בעייתית, הבלש המשטרתי אדמונד ריד שרדוף על ידי טעות טראגית מעברו, מלווה בחוקר בנט דרייק והכירורג הצבאי קפטן הומר ג'קסון מנסה להשליט סדר ברחובות לונדון הוויקטוריאנית, כשברקע אורב החשש משובו של המרטש.
פרק הבכורה שודרה בדצמבר 2012. העונה השנייה שודרה באוקטובר 2013. לאחר עיכוב בהפקה הסדרה חזרה לעונה שלישית ששודרה בנובמבר 2014. ביוני 2015 הסדרה חודשה לעונה רביעית וחמישית ונודע שהעונה החמישית תהיה האחרונה.
בינואר 2016 שודרה העונה הרביעית ובאוקטובר 2016 שודרה העונה החמישית והאחרונה.
הסדרה נפתחת באפריל 1889, שישה חודשים לאחר הרצח האחרון שביצע ג'ק המרטש ובוייטצ'אפל חטיבת H האחראית לשיטור ברובע שבמזרח לונדון העבודה רבה: זהו מחוז עם אוכלוסייה של 67 אלף תושבים עניים ומדוכאים.
אנשי חטיבת H מצויים במצוד אחר ג'ק המרטש אך לא מצליחים לעלות על עקבותיו.
כשנשים נוספות נרצחות ברחובות ווייטצ'אפל, במשטרה מתחילים לתהות האם הרוצח חזר.
בין המפעלים, החנויות, בתי הזונות והפאבים, הבלש הפקח אדמונד רייד והבלש סרן בנט דרייק משתפים פעולה עם מנתח של צבא ארצות הברית וסוכן הפינקרטון קפטן הומר ג'קסון בחקירת ההריגות.
דרכיהם נפגשות עם זונת הרחוב לונג סוזן, שהגיעה ללונדון עם ג'קסון מאמריקה ומאפשרת לו לשהות בבית הזונות.
יחסיהם הופכים למותחים בעקבות משיכתו של ג'קסון לאחת הנערות היפות, רוז ארסקין ובשל מעורבותו הקרובה לחקירותיו של רייד וחטיבה H.
לרייד ורעייתו אמילי יש בת אחת בלבד, מטילדה, שנעלמה והוכרזה כמתה כמה חודשים לפני אירועי הסדרה, בתקרית הנהר במהלך המצוד אחר המרטש.
כתב העיתון פרד בסט שמודע לסוד האפל על מותה ובעוד רייד שקוע בתחושותיו הקשות לתקרית, אמילי רעייתו נחושה לפתוח בחיים חדשים ולסייע לנשים האומללות של ויטצ'אפל.
העונה נפתחת בשנת 1890 לאחר שאמילי עזבה את רייד לאחר שהוא נתן לה להאמין שמטילדה לא טבעה למוות.
רוז ארסקין עוזבת את בית הבושת של סוזן כדי לעבוד כמלצרית בהיכל המוזיקה, תיאטרון הוורייאטה של בלווט.
סרן דרייק נישא לנערה אחרת מנשותיה של סוזן, בלה.
שוטר בילוש חדש, אלברט פלייט מגיע למחלקה.
רייד מוצא עצמו במאבק מול הפקח ג'דדיה שיין.
לאחר עשור כפקח בכוח המשטרה של הונג קונג, שיין נשלח על רקע ניסיונו הרב על מנת לסייע למחלקה K השכנה, החולשת על הצ'יינטאון.
לונג סוזן, השמחה בחלקה כבעלת בית הבושת, מרגישה כמי שחבה לסילאס דוגאן, לאחר שזה השאיל לי מזומנים על מנת לפתוח עסק, לאחר שנודע לה על כוונתו של ג'קסון לעזוב את לונדון.
במהלך העונה מתוארים היסטוריים אמיתיים כמו ההגירה הסינית לבריטניה, הפגנת הנשים של שנת 1888, מלחמת הזרמים, שערוריית הרחוב ברחוב קליבלנד, השחר המוזהב, ג'וזף מריק (הידוע כ"איש הפיל"), משבר ביירינג ואירועים נוספים.
השנה היא 1894. תאונת רכבת בוויטצ'אפל מביאה למותם של 55 אזרחים.
לזירה מגיעים ריד, דרייק, ג'קסון, רוז ארסקין, ולונג סוזן שנפגשים אחרי פרידה ארוכה.
רייד חוקר את התקרית ומגלה שזו נגרמה בעקבות שוד.
מארגן השוד הוא סנגורה של סוזן, רונלד קפשו.
כוונתו לגנוב את איגרות החוב האמריקניות על מנת לחלץ את אחוזת אוסידיאן הפיננסית שבבעלותו ולהמשיך בניסיונו לחבר את וייטצ'אפל לחשמל.
מתילדה מתגלה על ידי קפשו ומתברר שהיא בחיים, למרות שסוזן סיפרה לריד שהיא מתה מאז חולצה.
מטילדה בורחת והיא נאספת על ידי הארי וורד, סרסור צעיר.
לאחר שהוא מקבל מידע על המקום שבו נראתה לאחרונה, ריד ובנט מוצאים אותה, אבל היא בורחת.
ריד חוזר לביתו והאב ובתו מתאחדים.
השנה היא 1897. זו שנת היהלום למלכותה של המלכה ויקטוריה.
ריד כבר פרש מעבודת הבילוש וחי עם בתו מטילדה בהמפטון.
הוא מוחזר לוויטצ'אפל לאחר שמבקרת אותו דבורה גורן, שמפצירה בו לחקור רצח רב מידיו של אדם בשם אייזק בלום, שהיא מאמינה כי הוא חף מפשע למעשה.
בינתיים, דרייק הוא כעת הפקח הבכיר ברובע ועדיין מעסיק את ג'קסון, שוויתר על שתייה והימורים ועמל לחסוך כסף עבור סוזן, שנשפטה למוות בתלייה על פשעיה.
כשנסיונותיו לשחררה כחוק נכשלים הוא מחליט לזייף את מותה ומשכנע אותה לשלוח את בנה לאימוץ אצל דרייק ורעייתו רוז, בעוד סוזן מתחבאת בעוד ג'קסון מעמיד פנים בפני חבריו כי הוא מתאבל על מותה.
לאחר מותה של בנט דרייק, המבוקשים מוצאים עצמם מתמודדים עם כוחו של אוגוסטוס דוב ואחיו הרצחני.
ריד מוצא עצמו במאבק מוחות עם אוגוסטוס דוב.
מקור בלתי צפוי מתריע בפני ריד וג'קסון בפני התפתחות נוראית בחקירות החטיבה.
שיין מקבל מידע שהוא משתמש בו לתועלתו בעוד דוב מתכנן להפיל את החוקרים.
ריד נלקח למעצר בחשד להפרה משמעתית כאשר ג'קסון ושותפיו מנסים לשחררו ולחשוף את פשעיו של דוב.
כאשר אלה נחשפים לציבור, ריד, ג'קסון וסוזן מתעמתים עם גורלם שלהם.
מת'יו מקפדיין, המפקח אדמונד ריד, מפקד חטיבת H במשטרת איסט לונדון.
מכור לעבודתו שמונע מהכישלון ללכוד את ג'ק המרטש ומותה של בתו מתילדה.
מנודה מאשתו, אמילי, הוא עובד בלילות במשרדו שברחוב לימן.
הוא פורש כשבתו נמצאת אך הופך לאכזרי כשהיא כבר אינה נזקקת לו.
הוא חוזר לבסוף כדי לעבוד תחת דרייק.
ג'רום פלין, הבלש בנט דרייק, יד ימינו של ריד.
לאחר נישואין לזונה בלה ורציחתה הוא חוזר ממנצ'סטר לשם הועבר לאחר הירצחה.
הוא מורשע ולאחר פרישתו של ריד הופך למפקד חטיבת H.
אדם רוטנברג, כקפטן הומר ג'קסון, מנתח צבאי לשעבר מצבא ארצות הברית סוכן בסוכנות פינקרטון.
משמש כמומחה לזיהוי פלילי של חטיבת H.
נשוי ללונג סוזן שאינה אלא מורשעת שנמלטה מארצות הברית בשם ג'אדג'.
מייאנה בורינג, לונג סוזן הארט/קייטלין סוויפט ג'אדג', אשתו של הומר ג'קסון ובתו של תעשיין אמריקאי עשיר.
מחזיקה בבעלותה בית בושת ברחוב טנטר.
נסיונותיה להפוך את העסק לעסק חוקי נתקלים בקשיים רבים.
היא נכלאת ונידונה למוות בהמשך ומואשמת בגרימת מוות.
היא יולדת לג'קסון בן בשם קונור.
צ'רלן מק'קנה, רוז ארסקין, זונה מבית הבושת של סוזן שמחליטה לשנות את חייה והופכת לזמרת אולמות.
מאוחר יותר משרתת כמודיעה משטרתית ומתחתנת עם בנט דרייק.
דייוויד דוסון, פרד בסט, עורך עיתון מקומי
+עונהפרקיםפרק ראשוןפרק אחרוןרשת שידור1830 בדצמבר 201224 בפברואר 2013BBC One2828 באוקטובר 201316 בדצמבר 2013BBC One384715 בינואר 201619 בפברואר 2016Amazon Prime UK5612 באוקטובר 201612 באוקטובר 2016Amazon Prime UK
רחובות זועמים הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1973, בבימויו של מרטין סקורסזה עם הארווי קייטל, רוברט דה נירו ודייוויד פרובל בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי מרטין סקורסזה ומרדוק מרטין והוא מבוסס על סיפור קצר של סקורסזה המבוסס על חוויותיו בשכונת איטליה הקטנה בניו יורק, בה גדל.
זה שיתוף הפעולה הראשון בן דה נירו לסקורסזה.
הסרט הזה הזניק את הקריירה של סקורסזה ושל דה נירו שזכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר באיגוד המבקרים האמריקני.
בשנת 1997 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
צ'רלי (הארווי קייטל) הוא בחור אמריקאי ממוצא איטלקי שגר ופועל בניו יורק כגובה חובות ועושה דברו של דודו ג'ובני (צ'זרה דנובה).
צ'רלי הוא קתולי מאמין ונקרע בין אמונתו בכנסייה למקצועו העברייני.
הוא מרגיש חובה מוסרית להגן על חברו הקרוב "ג'וני בוי" (רוברט דה נירו), מהמר חסר תקנה החייב כסף רב למלווים בשוק האפור של המאפיה האיטלקית בניו יורק.
הם מבלים ומתפרעים מדי פעם במועדון הלילה של חברם טוני (דייוויד פרובל).
ג'וני מתחיל מריבה במועדון שמתפתחת לקטטה גדולה.
שוטרים שמגיעים למקום משליטים סדר ורוצים לעצור את המתפרעים אך מסתלקים לאחר שבעל המועדון משלם להם סכום נכבד...
ג'וני חייב סכום גדול למייקל (ריצ'רד רומנוס), עבריין, איש מאפיה מלווה בריבית.
ג'וני מתייחס אליו בזלזול, אבל צ'רלי מנסה לפייס את מייקל בקשר לג'וני ולדחות את ההתנגשות הצפויה ביניהם.
הוא מנהל יחסים עם בת דודתו של ג'וני, תרזה (איימי רובינסון), הסובלת מהתקפי אפילפסיה.
ג'ובני רוצה לקדם את צ'רלי ולמנות אותו למנהל מועדון לילה אך מתנה זאת בכך שיפסיק לצאת עם תרזה חולת האפילפסיה ויפסיק לתמוך בחברו ג'וני הפורק כל עול כי "אנשים מכובדים הולכים עם חברים מכובדים".
צ'רלי מזמן את מייקל וג'וני למפגש כדי לסיים את הסכסוך ביניהם.
ג'וני מגיע עם אקדח, מקלל את מייקל ומאיים עליו.
צ'רלי מסלק אותו מהמקום ומסיע אותו ואת תרזה מחוץ לעיר עד שהעניינים יירגעו.
מייקל רודף אחריהם כשעוזרו "ג'ימי שורטס" (מרטין סקורסזה) במושב האחורי.
הם מפתיעים את הבורחים, שורטס יורה לעבר רכבם ופוצע את שלושתם.
רחובות ברוקלין הוא סרט דרמת פשע אמריקאי משנת 2009 בבימויו של אנטואן פוקואה, שנכתב על ידי מייקל מרטין, ובכיכובם של ריצ'רד גיר, דון צ'ידל, אית'ן הוק ווסלי סנייפס.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2009 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-5 במרץ 2010.
בובי "קרלו" פאורס והבלש סלבטורה "סאל" פרוצידה מנהלים שיחה במכונית כאשר סאל יורה במפתיע בקרלו, תופס שק של כסף מחיקו של קרלו ונמלט.
בהמשך מודה סאל על הרצח בפני כומר ומבקש עזרה במצבו הקשה: אשתו בהריון תאומים והם גרים בבית שקטן מדי לארבעת ילדיהם; יש גם עובש המסכן את בריאות משפחתו.
כשהוא נואש לעבור, סאל קובע רכישה של בית גדול יותר באמצעות אישה שחייבת לו טובה.
המקדמה מתבצעת ביום שלישי שלאחר מכן וסאל עדיין קצר בכסף.
סאל הוא בלש מיומן מאוד במחלק הסמים של משטרת ניו יורק, אך החל לגנוב כסף מפשיטות סמים.
הקצין אדוארד "אדי" דוגן נמצא שבוע מפרישה לאחר 22 שנות שירות מצטיין.
אדי מונה לפקח על טירונים בשכונות הקשות של העיר.
עם זאת, חייו האישיים במצב נורא; כשהוא שותה ויסקי בבוקר כדי לצאת מהמיטה, והאדם היחיד שהוא יכול לדבר איתו בכנות היא שאנטל, עובדת מין שהוא שוכר באופן קבוע.
הבלש קלרנס "טנגו" באטלר הוא שוטר סמוי שעובד בכנופיות הסמים.
לאחר שאיבד את עצמו בתפקידו כסוחר סמים, טנגו עייף מסוג תשומת הלב שמושך אדם שחור שנוהג בב.מ.וו שחורה.
לאחר שהובטח לו קידום הכולל משרה משרדית במשך שנים, לבאטלר מוצע סוף סוף דרך לצאת ממעגל העבודה הסמויה אם הוא יבגוד בחברו הקרוב קזאנובה "קז" פיליפס, עבריין ידוע אשר שוחרר לאחרונה מהכלא הפדרלי.
הסוכן הפדרלי סמית' מורה לטנגו ליזום עסקת סמים שתבטיח את מעצרו של קז והחזרתו לכלא הפדרלי.
שותפו הטירון הראשון של אדי הוא חייל חיל הנחתים לשעבר, שנגעל מהפחדנות ותפיסתו הצינית של אדי.
הטירון מבקש שותף חדש, אך הוא נהרג במשימה הבאה שלו.
בן הזוג טירון השני של אדי יורה בטעות באקדחו ליד נער במהלך חקירת גנבה קטנונית.
הנער מתחרש ומותיר את משטרת ניו יורק בפני סיוט יחסי ציבור כשהוא מפיץ את הסיפור בכלי התקשורת.
במהלך החקירה אדי מתחרט על מה שקרה אך מסרב לשחק לניסיונות הממונים עליו לרמוז שהנער היה סוחר סמים.
כאשר טנגו מזהיר את קז לבטל את עסקת הסמים הקרובה, הם נופלים למארב.
קז נורה בפקודתו של רד, גנגסטר שטנגו השפיל בעבר.
אחרי שסמית' מעיר הערה גזענית ומסרב לרדוף אחרי רד, טנגו זועם עליו אך קצינים עמיתים מרסנים אותו.
הפשיטה האחרונה של סאל על מתחם מבוטלת אך הוא עוזב כדי לשדוד את הכסף הדרוש לביתו.
אחד מחברי הצוות שלו, הבלש רוני רוסאריו, מנסה אך לא מצליח לעצור את סאל לבצע את הפשיטה.
כשהוא מתקרב לבניין, סאל מעביר לידי השוטרים את טנגו שהגיע לשם להרוג את רד.
סאל פושט על הדירה ואחרי שהרג שלושה סוחרי סמים, מגלה את מאגר המזומנים שלהם.
לרוע המזל סאל נורה ונהרג על ידי צעיר שחשד כשהבחין בסאל נכנס לבניין.
לאחר שטנגו מקבל את נקמתו ברד, רוזסריו שמגיע מזהה אותו בטעות כגנגסטר ויורה בו בהגנה עצמית.
רק לאחר שירה בטנגו, רוסאריו מבין שהוא ירה בקצין אחר.
רוסאריו, שעדיין נחוש לעצור את סאל, משאיר את טנגו פצוע כדי להמשיך בחיפושיו אחר סאל.
רוסאריו עד לצעיר שירה בסאל שברח מזירת הפשע והוא מתמוטט כשהוא מוצא את גופתו של סאל בדירה.
בינתיים, אדי פורש ומבקר את שאנטל, שמסרבת להצעתו לעבור לקונטיקט.
בדרכו הביתה, אדי רואה אישה שדיווחה על גנבה שהיא החליפה את רכבה במכונית מסחרית.
הוא עוקב אחר הרכב לפרויקטים של שיכון ואן דייק, שם הוא מאתר צינוק במרתף לעבדי מין.
אדי מרתק את אחד הגברים ומתעמת עם השני.
כאשר האיש השני אינו ממלא אחר הוראותיו לשכב על הרצפה, אדי יורה בו פעם אחת בחזה, מתחיל בקטטה אלימה שמסתיימת בכך שאדי חונק את יריבו באזיקון.
אדי מוצא גאולה בכך שהוא מציל את הנערות הנעדרות.
ריצ'רד גיר בתפקיד אדוארד "אדי" דוגן
דון צ'ידל בתפקיד הבלש קלרנס "טנגו" באטלר
איתן הוק בתפקיד הבלש סלבטורה "סאל" פרוצידה
וסלי סנייפס בתפקיד קזאנובה "קז" פיליפס
וינסנט ד'אונפריו בתפקיד בובי "קרלו" פאורס
ויל פטון בתפקיד ביל הובארטס
מייקל קנת' וויליאמס בתור רד
לילי טיילור בתפקיד אנג'לה פרוצידה
אלן ברקין בתפקיד הסוכן סמית'
ווס סטיבנס בתפקיד הבלש פטריק לירי
ארמנדו ריזקו בתפקיד הבלש ג'ורג' מונטרס
לוגן מרשל-גרין בתפקיד מלווין פנטון
ג'סי ויליאמס בתפקיד אדי קינלן
חסן איניקו ג'ונסון בתפקיד בימר
ללה רושון בתפקיד חוקרת מספר 1
הסרט צולם בשלושת מחוזות העיר ניו-יורק במנהטן, קווינס וברוקלין ביולי 2008. בברוקלין, המקומות כללו את בראונסוויל ושם, בין היתר, צילמו גם בבתי ואן דייק.
בקווינס, המיקומים כללו את רג'ו פארק.