tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חאמס כבש את שערו הראשון במדי באיירן במחזור החמישי בבונדסליגה ב-19 בספטמבר 2017 בניצחון 0–3 על שאלקה 04. למרות זאת, הוא לא הצליח להתאקלם בתחילת העונה, בה סבל מפציעות.
בהמשך, עם הגעת המאמן החדש יופ היינקס במקום קרלו אנצ'לוטי שפוטר, החל לתפוס מקום של קבע בהרכב, והיה חלק חשוב בזכייתה של באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם פרנק ריברי, אריין רובן, טיאגו אלקנטרה, ארתורו וידאל, רוברט לבנדובסקי ותומאס מולר.
חאמס הגיע עם הקבוצה לחצי גמר ליגת האלופות מול הקבוצה לה הוא השתייך, ריאל מדריד.
המשחק הראשון באליאנץ ארנה הסתיים בהפסד 1–2 של באיירן.
בגומלין, הצטיין חאמס והבקיע את השער השני של באיירן בתיקו 2–2, ולא חגג את השער.
תוצאה זו לא הספיקה לבאיירן שהודחה מהמפעל.
חאמס הגיע עם הקבוצה גם לגמר הגביע הגרמני מול איינטרכט פרנקפורט.
באיירן הפסידה בגמר זה בתוצאה 1–3.
ב-7 בספטמבר 2020 חתם בשורות אברטון מהפרמייר ליג.
שישה ימים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה במחזור הראשון של עונת 2020/2021 בניצחון של קבוצתו 0–1 על טוטנהאם הוטספר.
את שער הבכורה במדי אברטון כבש ב-19 בספטמבר, בניצחון 2–5 על וסט ברומיץ' אלביון.
ב-22 בספטמבר 2021 חתם בקבוצת א-ראיין מהליגה הקטרית.
ב-15 בספטמבר 2022 חתם באולימפיאקוס, לאחר שהתיר את חוזהו עם א-ראיין.
ב-13 באפריל 2023 שוחרר מהקבוצה בהסכמה הדדית.
ב-29 ביולי 2023 חתם לשנתיים בסאו פאולו מליגת העל הברזילאית.
ב-26 באוגוסט 2024 חתם בראיו ואיקאנו מהלה ליגה.
בצעירותו, היה רודריגס חלק מנבחרת הנוער של קולומביה והשתתף עימה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 בשנת .
באוגוסט 2011 שיחק עם הנבחרת עד גיל 20 במונדיאליטו אותו אירחה קולומביה.
עם שחקנים כמו סנטיאגו אריאס ולואיס מוריאל, הגיעה הנבחרת עד לרבע הגמר לפני שהודחה על ידי נבחרת מקסיקו.
הוא עזר לנבחרת לעלות למונדיאל 2014 לראשונה אחרי 16 שנים, ונכלל בסגל הנבחרת לקראת הטורניר.
הוא כבש בשלושת המשחקים הראשונים של הנבחרת בטורניר, מול , מול ומול , ונבחרתו העפילה מהמקום הראשון בבית לשלב שמינית הגמר לאחר שלושה ניצחונות.
במשחק שמינית הגמר נגד כבש צמד, כולל שער בבעיטה מחוץ לרחבה, ועזר לנבחרתו להעפיל לרבע גמר המונדיאל לראשונה בתולדותיה בו הודחה על ידי בתוצאה 1–2 כשהוא כובש את השער המצמק.
בסך הכול כבש שישה שערים שהכתירו אותו למלך השערים של מונדיאל 2014.
חאמס גם נכלל בסגל הנבחרת לקופה אמריקה 2015 שבו סיימה קולומביה בשלב רבע הגמר, אך הוא לא כבש.
שנה מאוחר יותר, שיחק עם קולומביה בטורניר הקופה אמריקה 2016 וכבש שני שערים בשישה משחקים.
קולומביה סיימה במקום השלישי בטורניר.
במהלך מוקדמות מונדיאל 2018 שיחק ב-13 משחקים, כבש שישה שערים, כולל שער במחזור האחרון מול שנתן לקולומביה את הכרטיס למונדיאל, ובישל ארבעה.
הוא זומן לסגל הסופי של קולומביה לקראת מונדיאל 2018 אך נפצע מספר ימים לפני תחילת הטורניר וכשירותו הייתה בספק.
נכנס כמחליף במחצית השנייה מול במשחק הפתיחה שבו הפסידה קולומביה 1–2. במשחק השני מול היה בין המצטיינים כששיחק את כל המשחק ובישל פעמיים בניצחון 0–3. במשחק השלישי מול יצא במהלך המחצית הראשונה, שוב בעקבות פציעה, שגם מנעה ממנו לשחק במשחק שמינית הגמר שבו הפסידה קולומביה ל בדו-קרב פנדלים והודחה מהטורניר.
בשנת 2011 נישא לשחקנית הכדורעף דניאלה אוספינה, אחותו של שוער נבחרת קולומביה דויד אוספינה.
ב-29 במאי 2013 נולדה לזוג בת בשם סלומה.
בשנת 2019 קיבל אזרחות ספרדית.
ב-28 באוקטובר 2019 נולד בנו השני, סמואל.
חאן שאטיר (בקזחית: Хан Шатыр) הוא מרכז קניות ובילויים ענק הנמצא במרכז העיר אסטנה בירת קזחסטן.
המרכז בנוי בצורה של אוהל מחודד שגובהו 150 מטר ותוכנן על ידי האדריכל הבריטי נורמן פוסטר.
המרכז נחנך בשנת 2010. הוא הוקם במסגרת תנופת הבנייה רחבת ההיקף שעברה אסטנה מאז שהוכרזה לבירה בשנת 1997.
ממוקם בקצה הצפוני של העיר, המבנה התורן מתנשא 150 מטר מבסיס אליפטי בגודל מטר ויוצר אחד הפסגות הגבוהות ביותר בקו הרקיע של אסטנה.
סוגר שטח העולה על 100,000 מ"ר, הוא כולל פארק עירוני עם מסלול ריצה של 450 מטר, יחד עם מגוון רחב של מתקני קניות ופנאי, כולל מסעדות, בתי קולנוע וחללי בילוי שיכולים להכיל תוכנית מגוונת של אירועים ותערוכות.
הפארק מגביר את גובה הבניין בטרסות גליות ופארק מים, עם בריכות גלים ומגלשות, מתפתל בנוף.
שטחו 100,000 מ"ר, שווה לשטחם של 10 אצטדיוני כדורגל, והוא מכיל חנויות רבות, חוף ים מלאכותי, נהר ובו ניתן לשוט בסירות, מיני-גולף ועוד.
המרכז משמש את תושבי העיר ותיירים והוא ממוזג כל ימות השנה.
חשיבותו רבה לנוכח האקלים של העיר המתאפיין בקיץ חם במיוחד ובחורף קר מאוד.
מתחמים ספציפיים בתוך המעטפה הם ממוזגים, אך אזורי המחזור הפתוח הם מחוסמים בסביבה, עם טמפרטורות יעד של 14+ מעלות צלזיוס בחורף ו-29− מעלות בקיץ.
סילונים ברמה נמוכה מכוונים אוויר קריר על פני החלל, ואילו פתחי האוורור בקודקוד גורמים לאוורור טבעי.
האתגר בחורף הוא למנוע קרח שנוצר בחלק הפנימי של המעטפה.
זה מושג על ידי שילוב של בקרת טמפרטורה והפניית זרמי אוויר חמים מעל פני הבד הפנימי, אסטרטגיה המונעת גם נפילות.
חאמרנבטי השנייה הייתה מלכה מצרית מהשושלת הרביעית.
הייתה אשתו ואחותו של הפרעה מנכאורע.
ידוע כי חאמרנבטי הייתה אשתו ואחותו של הפרעה מנכאורע.
לטענת מנתון, מנכאורע היה בנו של פרעה בשם ביכריס.
לדברי הרודוטוס הוא היה בנו של ח'ופו (חיאופס).
אולם על פי עדויות ארכאולוגיות מנכאורע וחאמרנבטי היו בניו של חאפרו, ולפיכך נכדיו של ח'ופו.
ישנם רמזים כי חאמרנבטי הראשונה הייתה למעשה בתו של חאפרו, ולפיכך גם אחות מאב של מנכאורע וחאמרנבטי השנייה.
מנכאורע עלה לשלטון לאחר מותו של חאפרו באזור שנת 2532 לפנה"ס, ושלט בין 18 ל-28 שנים.
מבין ילדיו השונים של מנכאורע, ידוע בוודאות כי חאמרנבטי הייתה אמו של בנו ח'ונר.
בקבר גלארזה, המהווה חלק ממתחם הפירמידות בגיזה, נמצאו פסל וטקסטים המזכירים את חאמרנבטי השנייה לצד חאמרנבטי הראשונה.
ייתכן שחאמרנבטי הראשונה החלה בבנייה זו וחאמרנבטי השנייה השלימה אותה.
ייתכן והיא נקברה בפירמידה G3a או פירמידה G3b המהוות חלק ממתחם פירמידת מנכאורע.
חאמרנבטי הראשונה הייתה מלכה מצרית מהשושלת הרביעית.
הייתה אשתו ואחותו של הפרעה חאפרו.
אין כתובות המציינות במפורש את חאמרנבטי הראשונה כבתו של חאפרו, אולם ידוע כי היא הייתה אמם של מנכאורע וחאמרנבטי השנייה, אשר היו שניהם בניו של חאפרו כך שככל הנראה היא הייתה אשתו.
היא נזכרת כבתו של פרעה, אולם לא ברור האם הייתה בתו של ח'ופו ולפיכך חאפרו היה אחיה, או שמא הייתה בתו של חאפרו ונישאה לאביה.
חאן סאהיב הוא תואר כבוד שניתן על ידי שלטון הראג' הבריטי עד לשנת 1947.
התואר הוא הרכבה של התארים חאן ("מנהיג") וסאהיב ("מאסטר"), והוא יועד לנתינה ליהודים, מוסלמים ומאמיני זרתוסטרא בלבד.
התואר היה דרגה אחת מעל התואר "חאן" ודרגה אחת מתחת לתואר חאן בהאדור.
התואר הוענק יחד עם מדליה ותעודה מטעם הממשלה הבריטית על ידי המושל הכללי של הודו, ומקבל התואר היה רשאי להשתמש בו ולומר אותו קודם אמירת שמו.
התואר "חאן סאהיב" הוענק במקור על ידי האימפריה המוגולית למוסלמים נותני שירות ציבורי, והוא אומץ על ידי האימפריה הבריטית לאותה מטרה.
ההודים זכו בתואר "ראי סאהיב", אבל מכיוון שלא היו תארים נפרדים ליהודים ולמאמיני זרתוסטרא, הוענק להם התואר המוסלמי "חאן סאהיב".
זרעוניה הוא שמו העברי של בית אחוזה מהתקופה העות'מאנית, שהוקם ממערב לבנימינה בשלהי המאה ה-19 בידי בעלי קרקעות אמידים.
במהלך השנים שימש כמקום התיישבות חלוצית לקבוצת חקלאיות וכחוות ניסויים חקלאית של יק"א.
ב-2005 הוחכר לבני משפחת מוזס, ששיפצו את המקום לצורך מגורים.
נמצא כיום במערבה של בנימינה והוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
האתר בו ניצבת החווה היה מיושב לאורך ההיסטוריה וממצאים באזור מצביעים על התיישבות בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית (על פי חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום).
המתיישבים באזור סבלו מקדחת שמקורה היה מביצות כבארה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה הגירה של מוסלמים ממדינות בוסניה והרצגובינה (וזאת בעקבות כיבוש מדינות אלו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית) לשטחי האימפריה העות'מאנית.
השלטון העות'מאני שאף ליישב מהגרים אלו בפריפריה של האימפריה כדי שיעסקו בחקלאות.
בארץ ישראל יושבו מהגרים אלו, שכונו בושנאקים בפי הערבים (שיבוש של בוסניאקים) בקיסריה (שם הוקם כפר גדול) וגם בשטחים שהקיפו אותה הקימו המתיישבים הבוסניים בתי אחוזה בקרבת השטחים החקלאיים.
בין המקומות שזוהו עם התיישבות זו כלולים שוני, בורג' בנימינה, תל צור (אום אל-עלק) וחאן זרעוניה.
במהלך חלוקת הקרקעות באזור קיסריה למוסלמים הבוסנים נמסר השטח של ח'אן זרעוניה לבוסני בשם צאדק פאשה.
זה הקים את ביתו בנקודה הגבוהה ביותר באחוזתו, בגובה של כ-40 מטר מעל פני הים, כדי לשלוט בשטחים החקלאיים וכדי להתרחק מהביצות.
בהמשך עברה הבעלות על האחוזה והשטחים לפאוזי בק ולאחיו ג'מאל בק ובאחוזה עצמה גר תאופיק בק.
בעלי הקרקע עיבדו אותה בעזרת אריסים ערבים ובדואים שגרו בקרבת מקום.
בתחילת המאה ה-20 נקנה האתר על ידי יק"א במטרה ליישב במקום יהודים אמידים בעלי יכולת לפתח משק עצמאי.
תוכנית זו התעכבה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה ורק לאחריה החלה יק"א לממש את תוכניתה.
ב-1920 התיישבה במקום קבוצה ממשוחררי הגדודים העבריים.
ב-1921 התיישבה במקום "הקבוצה הקליפורנית" שכללה צעירים מארץ-ישראל שיצאו ללימודי חקלאות בקליפורניה.
חזרתם ארצה נמנעה עקב המלחמה וצעירים אלו הצטרפו לגדודים העבריים שהוקמו בארצות הברית.
כמו כן התיישבה במקום "הקבוצה ההולנדית" שכללה יהודים ממזרח אירופה שהיגרו להולנד שם הכשירו עצמם להתיישבות בארץ-ישראל על-פי שיטות של חקלאות אינטנסיבית לפי שיטותיו של זליג סוסקין.
שתי הקבוצות סבלו מקשיים ומחסור ובסופו של דבר התיישבו בבנימינה.
לאחר עזיבת הקבוצות הפכה פיק"א את המקום לחוות ניסיונות חקלאית בהנהלת האגרונום עמרם חזנוב.
בחווה גידלו פרחים (יסמין) לתעשיית הבשמים, גפנים, עצי פרי וכן שתילי אקליפטוס לייעור, על בסיס חוזה שחתמה פיק"א עם רשויות המנדט הבריטי לייעור האזור.
תושבי המקום סבלו מאוד המלריה ודרשו מפיק"א לפנותם לבנימינה.
בסוף 1928 נמנו בזרעניה 22 נפשות, במפקד של ההנהלה הציונית.
חווה זו פעלה על לשנות ה-30 ואז נסגרה והמבנה שמם.
בשנות ה-60 רכשה משפחה חרדית את המבנה בעסקת חליפין עם המדינה.
במסגרת מכירה זו הוגדר המקום כאתר מורשת המיועד לשימור.
בראשית שנות ה-80 שימש המבנה כמחסן חקלאי ומכוורת.
בשנת 1993 הופשרו קרקעות בקרבת המבנה למטרת הקמת השכונות של בנימינה "כרמי בנימינה" ו"זרעוניה".
לאחר שהמשפחה בעלת המבנה נקלעה לחובות שועבד הנכס לבנק אגודת ישראל וב-2005 הוא הוצא למכרז חכירה בו זכו שולה וזאב מוזס.
משפחה זו הובילה לשיפוץ משמעותי של המבנה בשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ותוך ניסיון לשמור על צביונה המקורית של האחוזה.
אף על פי כן נבנו במקום תוספות והרחבות שפגמו באופי העות'מאני של המקום.
למרות הבטחות למתן גישה לציבור, הגישה למבנה ההיסטורי מוגבלת.
שמו של האתר תועתק בצורות שונות לאורך ההיסטוריה וניתנו לו פרשנויות שונות, על אף שגזרונו המדויק אינו ידוע.
ב-1858 נקרא המקום "אל-זרע'אניה" (לפי סקר עות'מאני 1858) וכן "זרגניה" (לפי מפות "ואן דה ולדה")
ב-1873 נקרא המקום "אז-זרגוניה" (לפי סקר הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF))
ב-1887 נקרא המקום "אר זרגניה" לפי סקר של גוסטב שומאכר הטמפלרי (בנו של גוטליב שומאכר)
ב-1919 נקרא המקום "זרקניה" במסמכי יק"א.
ב-שנות ה-20 נקרא המקום "זרחניה" או "זרגניה"
ב-שנות ה-80 מכונה המקום "זרעניה" בכתביו של צבי אילן (משורש "זרע")
ב-שנות ה-90 קבעה המועצה המקומית בנימינה את השם "זרעוניה"
מבנה האחוזה הוקם, כאמור, בשנות ה-80 של המאה ה-19. הבנייה נעשתה בעזרת אבני כורכר שחלקם הובאו מקיסריה.
האחוזה נבנתה בצורה מרובעת על שטח של כ-4 דונם כשהחלק הבנוי מקיף חצר פנימית שלה פתח כניסה אחד, מוגן ולאורך צלעותיה נבנו חדרים הפונים לחצר זו.
בחלק מהבניין נבנתה קומה שנייה למגורי בעלי האחוזה כשגרם מדרגות חיצוני הוליך אליה.
צורת בניה אפשרה לבעלי האחוזה לנעול את החצר הפנימית בלילות כדי למנוע גנבת מזון וציוד.
מאותן סיבות ביטחוניות לא כללה הבנייה המקורית חלונות חיצוניים בקומת הקרקע ולכן נקרעו חלונות לחדרים התחתונים רק בצד שפנה לחצר הפנימית.
נעשה במקום שימוש נרחב בקשתות שאפשרו פתיחת חללים מצד אחד ושיפרו את חוזק המבנה מצד שני.
עם הגעת הקבוצות החקלאיות למקום (אחרי מלחמת העולם הראשונה) לא הספיקו חדרי המגורים בקומה השנייה וחלק מהחדרים בקומה התחתונה הותאמו למגורי אנשים.
כחלק מתהליך זה נפתחו חלונות בצד החיצוני של קירות האחוזה.
בסמוך לאחוזה נחפרה באר אנטילית והמים שהועלו שימשו להשקיית השדות בעזרת תעלות.
לאחר רכישת האחוזה על ידי יק"א המשיכו יושביה בהשקיית השדות ממי הבאר אולם מכיוון שהבאר הייתה נמוכה מהאחוזה המשיכו היושבים בה להעביר מים לשימוש ביתי בעזרת עגלות.
בהמשך שופצה הבאר וחוברה למשאבת דיזל והונחו צנורות מתכת ששירתו את השדות ואת שוכני המבנה.
בסמוך לחאן זרעוניה והבאר הוקם גן חוות זרעוניה שמטרתו לשמר את ייצור בושם היסמין אותו ייצרו ותיקי שכונת יעקב.
בשנת 1924 הוקם בזרעוניה מפעל לתמציות בושם.
המפעל פעל עד 1934. הגן כולל צמחי יסמין אותו קטפו בעבר וכן צמחי הדס.
בגן שילוט המספר על ההיסטוריה של המקום, מתקני משחקים, שבילי הליכה ומקום מוסדר עם שולחות וכיסאות.
חָאן טֵנְגְּרִי (בקזחית: Хан Тәңірі; מילולית "אדון האל"), הוא ההר השני הגדול ביותר ברכס טיין שאן, אשר ממוקם בגבול בין הרפובליקה העממית של סין, קזחסטן וקירגיזסטן.
להר חשיבות מיוחדת שכן לפי דת הטנגריזם, ההר הוא מקום מושבו של טנגרי, האל של הדת.
ההר מתנשא לגובה 7,010 מטר ופסגתו מהווה את הנקודה הגבוהה ביותר בקזחסטן.
עד שחוקרים סובייטים גילו כי פיק פובדה ("פסגת הניצחון"), בגובה 7,439 מטר, גבוה יותר, נחשב חאן טנגרי לנקודה הגבוהה ביותר בטיין שאן.
קרחון קלגורי (שאורכו 58 ק"מ) מדרום וממזרח לפסגה הוא הקרחון הגדול ביותר הידוע בסין העממית.
לאורך ההיסטוריה סופרים ומשוררים רבים כתבו על גובהו ועל יופיו של ההר, אשר האדירו את יוקרתו וחשיבותו.
פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי היה האירופאי הראשון שראה במו עיניו את ההר בשנת 1857. הראשון שטיפס אל פסגת ההר היה מטפס ההרים מיכאל פוגרבסקי מברית המועצות, בשנת 1931.
חאן טנגרי משמעו "אדון/מלך שמיים" (Хан Тәңірі, حان تأڭئرئ) בשפה הקזחית וכאמור הוא מתייחס לישות טנגרי.
במונגולית קרוי חאן טנגיר (Хан Тэнгэр), בקירגיזית קרוי כמו בקזחית, באויגורית קרוי חָאנְטָה-גְּרִי (خانتەڭرى) ובמנדרינית תקנית קרוי חָאן-טַנְגֵּלִי פֵנְּג (汗腾格里峰).
כל השמות הללו הם למעשה הטיה של הניב לפי שפה, אך כולם נותרים בעלי אותה המשמעות לשמו של טנגרי.
חאן אל-פראנג' הוא חאן עות'מאני בעיר צידון שבלבנון.
מקובל לייחס את הקמת החאן לאמיר הדרוזי פח'ר א-דין השני (1573–1635), מושל איילט צידון, אבל הבנייה החלה כבר באמצע המאה ה-16 ביוזמת סוקולו מהמט פאשה (1505–1579) הווזיר הגדול בחצר הסולטאן העות'מאני.
החאן נקרא במקור, במסמכים רשמיים, בשם "חאן אבראהים" על שם בכורו של סוקולו.
השם חאן אל-פראנג' מקורו בכינוי פראנג'ים לאירופים, שנציגיהם – סוחרים, בעיקר צרפתים, ונוסעים – שכנו בו.
הסוחרים הצרפתים נהנו מזכויות-יתר במיסוי ובתמחור, ולקונסול הצרפתי ניתן מעמד אקסטריטוריאלי – לא חלו עליו החוקים והתקנות של המשפט המקומי.
הקונסול הצרפתי בצידון אף קבע את מושבו בחאן הזה, שנקרא בשפתו בשם "חאן הצרפתים" (Khan des François).
מעמדם המיוחד של הצרפתים נקנה בהסכם הקפיטולציות מ-1535 בין פרנסואה הראשון, מלך צרפת והסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר, שבעקבותיו נוסדו מושבות סוחרים צרפתים בערי נמל בחופי הלבנט, בהן עכו.
המבנה שייך לממשלת צרפת, הוחכר לקרן חרירי (Hariri Foundation) ומשמש כמרכז תרבות.
במלחמת האזרחים בלבנון נגרמו נזקים למבנה, והוא שופץ ושוקם על ידי קרן חרירי בשנות ה-90 של המאה ה-20.
חאן אל-פראנג' נכלל ב-2019 ברשימה ראשונית של אתרי מורשת עולמית בעיר העתיקה של צידון, יחד עם מבצר הים, מבצר היבשה ומסגד אל-כיח'יא .
החאן בצידון הוא בניין ריבועי בן שתי קומות, מידותיו 58 על 58 מטרים והוא ערוך סביב חצר גדולה שבמרכזהּ הייתה בריכה.
התצורה שלו מאפיינת מבני חאנים רבים במזרח, שבהם הקומה התחתונה משמשת לאחסון והעליונה – למגורים.
הקירות החיצוניים במפלס התחתון אטומים, לבד מחרכים צרים.
המבנה הסגור מכל צד העניק אבטחה לשוכניו.
השער היחיד בו, הפונה אל הנמל, היה נסגר לעת ערב וכך גם בתקופות של מגפה, אין יוצא ואין בא.
חאן אל-פראנג' בצידון נזכר לא מעט בספרי נוסעים ששהו בו.
בצידון חאנים היסטוריים נוספים, אך חאן אל-פראנג' הוא הגדול והשלם בהם.
חאן בשם דומה (חאן אל-פראנג') נמצא בעכו.
תולדותיו מקבילות במידה רבה לזה שבצידון, אך מִתארו המקורי לא נשמר.
חאפז אל-אסד היה נשיא סוריה משנת 1971 ועד מותו.
אסד, בן למיעוט העלווי, החל את דרכו כקצין בחיל האוויר הסורי, והיה פעיל במפלגת הבעת'.
ב-1963 היה שותף בכיר בהפיכה הצבאית.
ב-1966, לאחר הפיכה צבאית שהובילה המפלגה, היה לשר ההגנה ושר החוץ במהלך מלחמת ששת הימים וספטמבר השחור, ובנובמבר 1970 תפס בעצמו את השלטון, תוך מינוי בני משפחתו ומקורביו העלווים לעמדות מפתח.
בתקופת שלטונו הנהיג אסד דיקטטורה ופולחן אישיות, ודיכא באכזריות את האופוזיציה למשטרו, דיכוי שהגיע לשיאו בטבח חמה.
הוא פעל לרסן את כוחם של האחים המוסלמים, ולחזק את מעמדה של סוריה כרפובליקה חילונית.
הגביר את מעורבותה של סוריה בענייניה של שכנתה לבנון, מעורבות שהביאה לעימות נוסף בינה לבין ישראל במלחמת לבנון הראשונה.
מ-1990 והלאה השתלט למעשה על לבנון והפך את ממשלותיה לממשלות בובות של דמשק.
לאחר מותו, ביוני 2000, מונה בנו בשאר אל-אסד ליורשו.
אסד נולד בעיירה קרדאחה בסוריה במדינת העלווים, בימי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, כבן למיעוט העלווי שחי במשך דורות בהרים שממזרח לרצועת החוף הסורית.
סבו, סולימאן משבט כלבייה, היה איכר עני שבעזרת כוחו הפיזי והכריזמה שלו עלה במעמד החברתי ואף קרא תיגר על נציג הממשל העות'מאני המקומי.
גם אביו של אסד, עלי סולימאן אל-ווחש, שיפר את מעמדה של משפחתו, התפרסם כמתווך ומגשר בסכסוכים מקומיים, ובמקום שמו המקורי אל-ווחש ("המפלצת" או "חיית הפרא") הוא אימץ את השם אל-אסד, "האריה".
לעלי סולימאן היו אחד עשר ילדים משתי נשותיו, וחאפז היה בנו התשיעי, ילדו הרביעי מאשתו השנייה נאעסה שאליש.
במשך אלף שנים המיעוט העלווי חי תחת רדיפות במעמד חברתי נחות לרוב המוסלמי הסוני.
העלווים ישבו במשך מאות שנים ברצועת ההרים אנסריה, וכאשר בגיל תשע נשלח חאפז ללמוד בבית ספר יסודי בעיר הנמל לטקיה, הייתה זאת הפעם הראשונה שירד מן ההרים, ולימים תיאר זאת כ"נקודת המפנה" של חייו.
בעיירת ילדותו של אסד רוב הילדים לא למדו השכלה פורמלית, מתי מעט ידעו קרוא וכתוב, והעיתונים המעטים היו מגיעים באיחור של מספר ימים ממועד הפצתם.
חאפז אל-אסד היה הראשון ממשפחתו שקיבל השכלה תיכונית.
אביו ייעד אותו לרכישת תואר ומקצוע מערבי, בשונה מאחיו שהמשיכו במסורת המשפחתית כאיכרים.
הוא למד בבית הספר תיכון מטעם מפלגת הבעת' הלאומית סוציאליסטית וסיים את לימודיו בהצטיינות.
מגיל צעיר נחשף אסד לפוליטיקה וכצעירים רבים בני גילו נמשך אסד אחרי רעיותו הבעת'.
היותו בן למיעוט נרדף שחי מאות שנים בעולב ובדלות הוביל את אסד לסלידה חריפה מהממסד השליט של בעלי הקרקעות הסונים.
אירועי התקוממות האיכרים בסוריה הגבירו את הזדהותו עם הגישה הסוציאליסטית ולאומיותו הגבירה את משיכתו לרעיון של הפאן-ערביות.
לאחר לימודיו התיכוניים ניסה להתקבל ללימודי רפואה עד שהתברר לו מחירם הגבוה, שהיו מעבר להישג יד משפחתו.
על כן הצטרף אסד לאקדמיה הצבאית הסורית וקיבל חינוך גבוה בחינם.
הוא הצטרף לחיל האוויר הסורי, והוסמך כקצין וטייס בשנת 1955. באותה העת כבר חוותה סוריה סדרת הפיכות צבאיות אחת אחרי השנייה, שלטונה היה רעוע ומנהיגיה היושבים בדמשק, אלו הפרגמטיסטים שנמנעו משיוך למפלגות המהפכניות, התקשו להתגבר על בעיות הפנים המחריפות.
באותה העת היה חיל האוויר הסורי מזערי בגודלו, ואסד נחשב לאחד מטייסיו המוצלחים ביותר.
בשנת 1958 התחתן עם אניסה מח'לוף.
אמה של אניסה תמכה בנישואים והעריכה את אסד, אך אביה התנגד להם, עקב השתייכות אל-מח'לוף למפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, יריבת הבעת'.
במהלך מלחמת סיני פעמיים עלה אסד לאוויר כדי ליירט מטוסים בריטים שדווח כי חדרו לטריטוריה האווירית של סוריה.
במקרה השני, כיוון שלא היה מטוס חלופי בהישג, והיה עליו לפעול במהירות, אסד עלה לאוויר בידיעה שהבלמים במטוס שלו משובשים, ונתבקש בסופו של דבר לשוב בשעת ערב למנחת שלא היה מותאם להנחתת מטוסים בחשכה.
במהלך הנחיתה התרסק המטוס ואסד נחלץ ממנו בשן ועין.
לאחר מכן הוא הואשם בהטסת המטוס בידיעה שהוא פגום, ונשלח לתקופת מאסר.
ב-1959, כאשר סוריה הייתה חלק מהרפובליקה הערבית המאוחדת עם מצרים, שהה אסד בברית המועצות שם קיבל אימוני טיסה מתקדמים, לראשונה במטוסי סילון מסוג מיג-17, ולאחר מכן הוצב בקהיר.
תחילה תמכו אסד וקצינים כדוגמתו באיחוד עם מצרים, אך עם הזמן הרגישו שגמאל עבד אל נאצר מנהל את סוריה כמעין מושבה, ולא כשווה למצרים עצמה, ונוכח ההזנחה של צרכיה הייחודיים של סוריה החלה חבורת קצינים סורים בקהיר, אסד ביניהם, לתכנן קשר לביצוע הפיכה צבאית בדמשק שתשיב לסוריה את עצמאותה ממצרים.
אולם בטרם הצליחו לממש את ההפיכה שתכננו, התקוממה קבוצת קצינים סורים אחרת כנגד האיחוד, ב-28 בספטמבר 1961. אסד ששהה בקהיר בזמן ההפיכה בילה כחודש ימים בכלא, בשל חלקו בפירוק האיחוד שלא היה לרוחו של נאצר, ולאחר מכן חזר לסוריה.
הייתה זו תקופה סוערת בחיי סוריה, וחילופי המשטר התכופים גרמו לאסד להימלט ללבנון שם נכלא, ולאחר מכן הוסגר לסוריה, שם בילה זמן קצר במאסר נוסף.
כדי לייצב משטר חדש בסוריה, של מפלגת הבעת', החלה קנוניה חדשה של מספר קצינים אידאולוגים, והם הקימו בגלות גוף בשם "הוועדה הצבאית" שהתכוננה להפיכה.
בתכנון ההפיכה היו מעורבים ההוגים הראשיים של הבעת', מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר, אך דמויות המפתח היו שלושה קצינים: מוחמד עומראן, צלאח ג'דיד ואסד, שהיה הזוטר בדרגתו ביניהם.
בתחילה התכנון היה להשתלט על מספר בסיסים צבאיים, על האקדמיה הצבאית בחומס ועל תחנת הרדיו של דמשק.
מתכנני ההפיכה השיגו את תמיכתו של מפקד החזית מול ישראל, זיאד אל-חרירי, והבטיחו את מינויו לרמטכ"ל בתום ההפיכה.
בפברואר 1963 התחוללה הפיכה של הבעת' בעיראק, ובעקבותיה החליטו הוגי ההפיכה להוציא לפועל את תוכניתם.
ב-8 במרץ 1963 תפסו קצינים המקורבים למפלגת הבעת' את השלטון בסוריה, והדיחו את הנשיא המכהן אל-קודסי.
שתי חטיבות, שעליהן פיקדו נאמני המהפכנים, פתחו בדהירה לכיוון דמשק וכיתרו את כוחותיהם של תומכי המשטר.
תפקידו של אסד בהפיכה היה משמעותי - הוא השתלט על בסיס חיל אוויר סמוך לדמשק.
הקצינים הזמינו את אמין אל-חאפז, קצין צבא ממוצא סוני, להיות שר הפנים, ובהמשך לכהן בתפקידים בכירים יותר.
הוא הוצג בעולם כאיש החזק בסוריה, כאשר למעשה הייתה השליטה בידי הכת הצבאית העלווית, אליה השתייך אסד, והיא "הוועדה הצבאית".
מיד לאחר ההפיכה היה על מנהיגיה לבסס את שלטונם.
תומכי נאצר רצו לנצל את ההפיכה כדי להחזיר את האיחוד עם מצרים.
על כן החלה החונטה הצבאית של אסד, ג'דיד ועומראן בטיהור הקצונה והפקידות הבכירה מתומכי נאצר, ובהמשך מיגרו ניסיון של תומכי נאצר לבצע הפיכה נגדית.
במקביל גל ההצלחות של הבעת', בסוריה ובעיראק, נעצר, כאשר תסבוכת צבאית בכורדיסטן העיראקית השליכה על המשטר בבגדאד והובילה להפיכה צבאית נוספת שהפילה את הבעת' מהשלטון.
במקביל, מתנגדי שלטון הבעת' בסוריה העריכו שזה חלון ההזדמנויות שלהם לפעולה, ופתחו בהתקוממות נגד שלטון הוועדה הצבאית.
ההתקוממות הגדולה התחוללה בעיר חמה.
הדעות בוועדה הצבאית היו חלוקות בעניין ההתמודדות מול ההתקוממות.
עומראן קרא ליד מקלה, וג'דיד דרש אגרוף ברזל.
אסד צידד בג'דיד ושניהם למעשה מיגרו את השפעתו של עומראן והדיחו אותו מעמדת הכוח שבה אחז.
בעקבות זאת הפך אסד למעשה לשני בהיררכיה רק לצלאח ג'דיד, שהעניק לו את המינוי של מפקד חיל האוויר.
במקביל העמיקו חילוקי הדעות בין ההנהגה האזרחית להנהגה הצבאית של הבעת'.
ההנהגה האזרחית, של התאורטיקנים, בראשם מישל עפלק, היו מבוגרים בהרבה מההנהגה הצבאית, של ג'דיד ואסד, ופער נפער בעמדותיהם.
בעוד בהנהגה האזרחית נותרו נאמנים לרעיון של אומה פאן-ערבית מאוחדת, בהנהגה הצבאית רצו לקדם את הקמתה של סוריה הגדולה, אימפריה מזרח תיכונית שליבה בדמשק.
בקרב ההנהגה הצבאית היה ייצוג רב יותר למיעוטים העלווים והדרוזים, כמו גם לזרם האידאולוגי המרקסיסטי של הבעת'.
כאשר אמין אל-חאפז, שסלד מהעמקה אידאולוגית, התקרב למחנה האזרחי של עפלק, והלה קידם ברית פוליטית עם עומראן, החליט ג'דיד לקדם הפיכה צבאית נוספת יחד עם אסד.
השניים הנהיגו בפברואר 1966 את ההפיכה של סיעת הנאו-בעת' בראשותם, שהייתה יותר מרקסיסטית בעמדותיה ודגלה בישות הלאומית של סוריה הגדולה, והדיחו מן המשטר את אנשי ההנהגה האזרחית.
עפלק וחאפז יצאו לגלות, אל-ביטאר נאסר, והכת הצבאית של ג'דיד ואסד הגדירה את הפעולה כ"טיהור אידאולוגי" נוכח סטייה מקו המפלגה של הבעת'.
שר ההגנה ומלחמת ששת הימים
במשטר החדש שבראשותו עמד ג'דיד קיבל אסד את תפקיד שר ההגנה, ולמעשה היה שליטה של המדינה הסורית מאחורי הקלעים.
כבר מסוף 1966 דווח בעיתונות העולם מעת לעת על מתיחות רבה בין ג'דיד ואסד.
אסד נכשל בהכנת הצבא הסורי למלחמת ששת הימים, וחיל האוויר הסורי, שהיה במידה רבה גאוותו האישית של אסד, הושמד על הקרקע ביום הראשון למלחמה.
ב-9 ביוני 1967 חצו כוחות ישראלים את הגבול, וכבשו את רמת הגולן בתוך יום אחד.
כשהסתיימה הלחימה, הדרך לדמשק הייתה פתוחה בפני הכוחות הישראלים.
היריבות בין אסד ובין ג'דיד נמשכה לאחר המלחמה, וכל אחד מהיריבים האשים את רעהו בתבוסה.
אסד, אשר שליטתו בחיל האוויר הייתה מלאה, ניצל את מושבו על מנת להעמיק ולקבע את שליטתו בצבא, כשהוא מבין כי השולט בצבא יהיה שליט סוריה.
במרץ 1968 הוחלף הרמטכ"ל אחמד סווידאני במוסטפא טלאס, שהיה נאמנו של אסד, צעד שחיזק את מעמדו של אסד אל מול ג'דיד.
היריבות הקשה בין השניים נמשכה ובמאי 1969 הוקמה ממשלה חדשה בא לא שותפו נאמניו של ג'דיד.
באה לידי ביטוי במעורבות סוריה בספטמבר השחור.
כוחות צבאיים סורים נכנסו לירדן על מנת להתערב לטובת הפלסטינים, אך אסד החליט שלא לאפשר לכוחות חיל האוויר הסורי להשתתף בקרב ולספק תמיכה אווירית לכוחות הקרקעיים.
דבר זה הביא לתבוסה לכוחות הסוריים, אך לא פגע ביחידות הצבא הנאמנות לאסד- ובעיקרן חיל האוויר.
בנובמבר, כאשר המועצה הלאומית הסורית הצביעה בעד הדחתו של אסד מתפקידו כשר ההגנה, הפעיל אסד את שליטתו על הצבא ותפס את השלטון במהפך בלתי אלים, "מהפכת התיקונים", על מנת "לתקן את הליקויים" של יריביו.
ב-13 בנובמבר 1970 הכריז על תפיסת השלטון בידיו, בהפיכה המכונה כיום מהפכת התיקונים בסוריה, תוך שהוא ממנה את מקורביו - אחיו רפעת אסד, שר ההגנה הנאמן מוסטפא טלאס ואחרים לעמדות מפתח.
כעבור כמה חודשים, ב-22 בפברואר 1971, מינתה אותו "מועצת העם", שמונתה בעצמה על ידו, לנשיא.
מינוי זה אושרר ב-12 במרץ במשאל עם (בו זכה אסד ב-99.2% מן הקולות).
לאחר מכן הכריז על חוקה, שאושרה במשאל עם בשנת 1973. החוקה החדשה אומנם כללה סעיף לפיו על הנשיא להיות מוסלמי, אבל לשם כך השיג אסד פתווה מהאימאם השיעי מוסא א-צדר, המכירה בכת העלווית כמוסלמים שיעים לכל דבר.
בסיס הכוח של משטרו של אסד היה, מיום עלייתו לשלטון, הצבא, שנשלט בידי כת קטנה של קצינים ממוצא עלווי.
הכת העלווית מהווה כיום 12% מתושבי סוריה.
התקוממויות עממיות נגד משטרו של אסד דוכאו ביד רמה.
ב-6 באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים, שתואמה מראש בין אסד ובין הנשיא המצרי אנואר סאדאת, שעלה לשלטון לאחר מותו של נאצר בשנת 1970. בתוך 24 שעות הצליחו כוחות סורים לפרוץ את הקו הישראלי בנקודות רבות, וכבשו שטחים נרחבים ברמת הגולן, וכן את מוצב החרמון.
רק לאחר קרבות בלימה קשים, והרוגים רבים, הצליחו הכוחות הישראלים להדוף את המתקפה, ולהעביר את הלחימה אל שטחה של סוריה.
בפעם הראשונה הצליחו הכוחות הערבים להכות באופן נרחב בצה"ל, לתפוס אותו כשאינו מוכן ולהפתיעו.
הסורים הציגו זאת כשבירת מיתוס העוצמה הצה"לית הבלתי מעורערת, והנחיתות של הלוחם הערבי לעומת הלוחם הישראלי.
ב-21 בדצמבר 1973 התכנסה בז'נבה ועידת שלום, ביוזמת מזכ"ל האומות המאוחדות קורט ולדהיים, מזכיר המדינה האמריקני הנרי קיסינג'ר, ושר החוץ של ברית המועצות אנדריי גרומיקו.
מצרים, שהתייצבה לוועידה, החלה בשיחות שבסופן הגיעו הצדדים להסכם הפרדת כוחות שנחתם ב-18 בינואר 1974. אסד ראה בהשתתפותה של מצרים בוועידה, ובהסכם הפרדת הכוחות, משום בגידה במאמץ המשותף.
מסע דילוגים של קיסינג'ר בין דמשק וירושלים הסתיים בהסכם הפרדת כוחות בין ישראל לסוריה, שנחתם ב-31 במאי 1974 בז'נבה.
ישראל נסוגה מהמובלעת שהחזיקה בשטח סוריה, והחזירה לסוריה את העיר קוניטרה ברמת הגולן, וכן מספר כפרים בסביבה.
הוכרז על הקמת כוח או"ם שישרת באזור חיץ בשטח של כ-235 קמ"ר שהוקם בשטח הסורי.
בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל.
ערב ביקורו בירושלים, ב-16 בנובמבר 1977 ביקר סאדאת בדמשק, וביקש מאסד להתלוות אליו בביקורו.
מעורבותן הגוברת של ישראל ושל סוריה בענייניה של לבנון הגיעה לשיא אלים בשנת 1982, כאשר קשריה של ישראל עם הנוצרים, בהנהגת משפחת ג'ומייל, הפכו לגלויים כמעט, והתנגשו עם האינטרסים הסוריים בעמק הבאקע, שם היו פרוסים כוחות צבא סורים שתמכו במליציות הלבנוניות הנאמנות למשטר הסורי, ויריבות לאלו שהיו נאמנות לג'ומייל.
ב-14 בדצמבר 1981 סיפחה ישראל בחוק את רמת הגולן לשטחה.
ב-6 ביוני 1982 פלשו כוחות ישראלים ללבנון, כתגובה על ניסיון התנקשות של פלסטינים בחיי שגריר ישראל בלונדון שלמה ארגוב.
לא הייתה זו תגובה ספונטנית כי אם מבצע מתוכנן ומאורגן היטב.
ב-11 ביוני השיג השליח חביב הסכם הפסקת אש בין הסורים והישראלים, אך ב-24 ביוני חודשו הקרבות, והחלה לחימה קשה באזור העיירה בחמדון.
במהלך הקרבות ב-11 ביוני נקלע כוח שריון של צה"ל למארב באזור סולטאן יעקוב, ונסוג לאחר אבדות כבדות, תוך שהוא משאיר אחריו שבעה נעדרים, אשר גורלו של אחד מהם - יהודה כץ - אינו ידוע עד היום.
אסד נאלץ לראות כיצד משתלטים הישראלים על ביירות, מגרשים ממנה את הכוחות הסורים והפלסטינים, ומשליטים על לבנון את נאמנם בשיר ג'ומייל.
ב-14 בספטמבר 1982 הרגה פצצה את הנשיא ג'ומייל, ימים אחדים לאחר מינויו.
הפלנגות של ג'ומייל בפיקודו של אלי חובייקה נקמו על רציחתו בעריכת טבח גדול, במחנות הפליטים סברה, שתילה, בורג' אלבראג'נה ושכונת אלפאכהאני (טבח סברה ושתילה).
שומר ראשו לשעבר של חובייקה, רוברט חטאם, טען שהטבח תוכנן על ידי חובייקה ואסד במטרה להביך את ישראל.
מחליפו של ג'ומייל, אחיו אמין ג'ומייל היה נוח בהרבה לאינטרסים הסורים בלבנון.
ב 17 במאי 1983 חתמה ישראל על הסכם עם לבנון בעיר ח'אלדה ובקריית שמונה.
ההסכם, שאחד מסעיפיו המרכזיים היה נסיגת כל הכוחות הסורים מלבנון, לא מומש מעולם.
הקונספציה הישראלית בדבר ממשלה ידידותית בלבנון קרסה, והחלה מציאות חדשה, שהוכתבה במידה רבה על ידי האינטרס הסורי, של המשך המלחמה כנגד ישראל משטח לבנון על ידי ארגונים ומליציות הנתמכים על ידי סוריה.
האופוזיציה המוסלמית התנגדה מלכתחילה לשלטון כת העלווים בסוריה, ובמיוחד לשלטון הבעת' החילונית, וראתה באסד "כופר" השולט על אוכלוסייה מוסלמית.
מתוך כך פצחה בהתקפות טרור כנגד מוסדות השלטון, שבהן נפגעו גם אזרחים ולמרידה בשלטון שהלכה והתעצמה.
ב-26 ביוני 1980 נחלץ אסד מהתנקשות, בה נהרג שומר ראשו, התנקשות שהייתה אך תחילתן של מהומות אלימות, שדוכאו ביד רמה, ברחבי סוריה.
ההתקוממות הגיעה לשיא במהומות אלימות בעיר חמאת, אשר נמשכה שבועות מספר ודיכוין בפברואר 1982, בטבח חמאת, גבה בין 3,000 (המספר שמסרה הממשלה הסורית) ל-20,000 (לפי הערכת מקורות אובייקטיביים) קורבנות אזרחיים.
ריפעת אל-אסד היה אחיו של חאפז, הצעיר ממנו בשבע שנים, ואבן יסוד במשטרו.
בשנת 1984 החל סכסוך בין האחים.
נראה כי רפעת, שמונה לסגן הנשיא, חפץ בסמכויות נוספות.
ברקע הדברים הייתה תחילת הידרדרותו הבריאותית של אסד, שהביאה לאשפוזים, וכמקובל במשטרים טוטליטריים, מבלי לתת פרסום לסיבה לאשפוז, דבר שהביא לחרושת שמועות.
בשנת 1984 נערכו מספר עימותים ביניהם מאחורי הקלעים, ובסופו של דבר גורש האח לז'נבה בבושת פנים, לאחר ניסיון לשוב לעמדת כוח בסוריה ב-1985, מצא עצמו ריפעת בסופו של דבר בגלות בפריז.
סירובו של אסד לשיחות כלשהן עם ישראל, שהחל מאי השתתפותו בוועידת ז'נבה בשנת 1974, פינה עתה את מקומו להבנה כי הזמן הבשיל לנסות ולקבל בדרכי שלום את מה שלא הצליח להשיג בכוח.
השיחות האלה לא הובילו לתוצאה כלשהי, עקב עמדותיהם הקיצוניות של הנציגים הסורים והנציגים הישראלים כאחד.
ראשי הממשלה שבאו לאחר רבין לא היו מוכנים לקבל על עצמם את התחייבויותיו, אמנם בנימין נתניהו ואהוד ברק ניהלו מגעים עם אסד, אך אלו היה קצרים וההסתיימו תוך זמן קצר.
כקודמיו, המשיך נתניהו במשא ומתן עם אסד, אך מגעים אלו לא היו פומביים, ונוהלו באופן חשאי על ידי שליח - המיליונר האמריקני רון לאודר.
בינואר 2000 נוהלו מגעים נוספים בארצות הברית, בין אהוד ברק ושר החוץ הסורי פארוק א-שרע בוועידת שפרדסטאון.
לאסד, ולאשתו אניסה מח'לוף נולדו חמישה ילדים: בושרה הבכורה, באסל, בשאר, מאהר ומג'ד.
הבן באסל הוא שטופח לקידום עתידי למשרת נשיא סוריה.
עם התרופפות מצבו הבריאותי של אסד האב, החל מאבק ירושה, שהגיע לשיא בעימות בין אסד עצמו לבין אחיו ריפעת, מאבק שגרם ליציאתו של ריפעת לגלות.
באסל, יליד 1962, קיבל חינוך צבאי, מונה למשרות בכירות (בהן ראש הרשות למאבק בהברחת הסמים), ותמונותיו הופיעו לצד אביו בכרזות ברחובות דמשק.
אסד, אשר כינה עצמו שנים "אבו סוליימאן", כונה מעתה "אבו באסל".
תקוות אלו התנפצו ב-21 בינואר 1994 כאשר באסל נהרג בתאונת דרכים.
עתה הפנה אסד את מבטו אל בנו השני, בשאר.
בעת התאונה שהה בשאר בלונדון, שם למד רפואת עיניים.
הוא זומן במהירות לדמשק, ושם החל לקבל את תפקידיו של אחיו המנוח - הצטרף לאקדמיה הצבאית בעיר חומס, וקיבל דרגת קולונל (אלוף-משנה) בצבא סוריה בשנת 1999.
בשנים האחרונות לחייו היה חאפז אל-אסד אדם חולני, אך עדיין החזיק בכוח בהגה השלטון בדמשק.
אסד ראה את מטרתו בשנים אלו בהעברה מסודרת של השלטון לבנו.
לבשאר היו מתחרים הן מבין משפחת אסד (אחיו של חאפז ריפעת וג'מאל), והן מתוך האליטה השלטונית העלווית.
סגן הנשיא בחיי חאפז אל-אסד, עבד אל-חלים ח'דאם, והרמטכ"ל הסורי, חיכמת שיהאבי, שניהם מוסלמים סונים, הוזכרו אף הם כיורשים.
אסד מת לאחר מחלה ארוכה ב-10 ביוני 2000 בעודו משוחח בטלפון עם נשיא לבנון, אמיל לחוד.
עם מותו היה בנו בשאר היורש הבלתי מעורער, והוא מונה כנשיא סוריה וכממשיך דרכו של אביו.
אסד החזיק ביציבות בשלטון בסוריה במשך קרוב לשלושים שנה, הישג בלתי מבוטל במדינה שידעה חילופי משטר תכופים.
הוא ניווט את המדינה הסורית דרך משברים, והשליט עליה את המיעוט העלווי, אל מול התנגדויות מבית ומחוץ.
הישג נוסף היה ביכולת עמידתה של סוריה כנגד מדינת ישראל - במלחמת יום הכיפורים ובהריסת הסדר הישראלי המתוכנן בלבנון לאחר מלחמת שלום הגליל.
ברם, הוא לא ניצל הישגים אלו להשגת הסדר בר-קיימא עם מדינת ישראל ולהחזרת רמת הגולן.
עם זאת, בעיני רבים, משטרו של אסד היה משטר רקוב ומושחת, המושתת על פולחן אישיות, איום כלפי האזרח ושלילת חירויות היסוד מבפנים, ועל הסתגרות כלפי חוץ.
הכלכלה הסורית תחת אסד הייתה כלכלה מפגרת וריכוזית, וחלק ניכר ממנה הושתת על רווחי סמים שהופקו בצורה בלתי חוקית תחת פיקוחו של הצבא הסורי בבקעת הלבנון.
בנוסף, סוריה של אסד הרחיקה עצמה ממשפחת העמים בתמיכתה בארגוני טרור כחזבאללה וארגוני הסירוב, שמרכזיהם היו מזה שנים בדמשק.
אחרי שהצליח לאחד את השבטים המונגולים, נבחר טמוצ'ין בקורילטאי בשנת 1206 לעמוד בראש האימפריה המונגולית המתהווה וקיבל את התואר ג'ינגיס חאן.
ג'ינגיס היה החאן הגדול או הח'אקאן של האימפריה.
כבר במהלך חייו הקצה ג'ינגיס שטחים לבניו ולקרובי משפחתו אחרים.
הקצאות אלו נודעו כאולוס (Ulus).
אחרי מותו של ג'ינגיס בשנת 1227 ירש אותו בתפקיד הח'אקאן בנו השלישי אוגדיי.
לאימפריה המונגולית היו עוד שני חאנים גדולים נוספים, גויוק בנו של אוגדיי, ומונגקה, בנו של טולוי, שהיה בנו הצעיר של ג'ינגיס חאן.
אחרי מותו של מונגקה, פרצה מלחמת אזרחים על השליטה באימפריה בין שניים מאחיו של מונגקה, קובלאי חאן ואריק בוק.
היא נקראת מלחמת האזרחים הטולויית על שם טולוי אביהם.
מלחמת האזרחים הביאה לקריעתה של האימפריה.
שליטי האולוסים ניצלו זאת והפכו לשליטים עצמאיים בתחומי שלטונם.
היו מספר חאנויות אבל אחרי כמה שינויי היערכות פנימיים התבססו בסופו של דבר ארבע חאנויות עיקריות, הידועות כיום בשמות שושלת יואן, צ'אגאטאי, אורדת הזהב ואילחאן.
החאנים הגדולים של האימפריה המונגולית
שושלת יואן הוא שמה הסיני של הח'אנות המונגולית, שכללה את קובלאי חאן ואת יורשיו אחריו.
באופן רשמי נחשבו קובלאי ויורשיו לחאנים הגדולים של האימפריה, אך למעשה היו הח'אנויות האחרות עצמאיות לחלוטין.
השליטים המונגולים של שושלת יואן היו קיסרי סין ואחרי שהצליחו להכניע את שושלת סונג איחדו את כל סין תחת שלטונם.
שושלת יואן הודחה בסופו של דבר על ידי שושלת מינג.
השמות להן הם השמות הסיניים הקיסריים של בני שושלת יואן ובסוגריים מצוינים השמות המונגולים.
מנדוחאי חאטון (מנדוחאי סצ'ן חאטון, המלכה מנדוחאי החכמה) (1479-1510)
זו הייתה חאנאט שהקים באטו חאן ממרכז אסיה ועד מזרח אירופה, חאנאט זו החלה לקבל את האסלאם ממחצית השנייה של המאה ה-13
הייתה חאנאט שהקים באטו חאן
השושלת האילח'אנית היא הח'אנות שהקים הולגו חאן באזור איראן ועיראק לאחר שנשלח לכבוש את לב העולם המוסלמי על ידי אחיו מונגקה.
הולאגו ויורשיו אחריו, הכירו בסמכות הנומינלית של החאן הגדול במזרח, גם אחרי התפרקות האימפריה אולם היו למעשה עצמאיים לכל דבר ועניין.
ח'ואג'ה שמס-א-דין מוחמד חאפז שיראזי (בפרסית: خواجه شمسالدین محمد حافظ شیرازی או בקיצור: حافظ; תעתיק מדויק: חאפט'; 1325–1389) היה משורר פרסי סופי.
חאפז נולד בעיר שיראז שבפרס.
והיה השלישי בבניו של בהא א-דין.
הוא למד את הקוראן בעל פה כאשר הקשיב לתפילתו של אביו, וגם את שירתו של , שהיה המשורר האהוב עליו.
אביו, שהיה סוחר פחם, מת והשאיר אחריו חובות כבדים.
חאפז נאלץ לעזוב את בית הספר ולעבוד באריגה ואחר כך במאפייה.
כאשר עבד במאפיה הוא הוביל לחם לרובע העשיר של העיר שיראז, ופגש את שאק א- נבאט, שהייתה עלמה יפהפייה.
בשנות העשרים לחייו הוא נשא אישה שילדה לו בן, אבל אהב את שאק א-נבאט שסימלה בשבילו יופי אלוהי.
חאפז פגש את המשורר עטאר והפך לתלמידו.
כשהיה בן 33 שימש חאפז כמשורר החצר של אבו אסחאק, נעשה למשורר מפורסם בשיראז, והיה מורה ללמודי הקוראן בבית הספר שם.
כשהיה בן 48 נאלץ להימלט מעירו שיראז ולהתגורר בעיר אספהאן, אך חזר לשיראז כעבור ארבע שנים.
בהיותו בן 60 הוא החל במשמרת של ארבעים יום וארבעים לילה שבהם ישב במעגל שאת גבולותיו קבע לעצמו, דבר שגרם לו התעלות רוחנית וחוויה דתית של התקרבות לאלוהים.
חאפז מת בשיראז ב-1389, ונקבר בגני מוסאלה שעל גדות נהר רוקנבאר בשיראז, מקום המכונה בשם חאפזיה.
חאפז כתב כ-500 "גזל", שירים קצרים המורכבים משני חרוזים בכל בית, ו-42 "מרובעים" (רובאעיאת), שהם שירים בחרוזים של יחידות בעלות שני בתים עם ארבע שורות בכל בית.
רבים משיריו הם שירי אהבה המוקדשים לשאק א-נבאט.
חלק משיריו הם שירי געגועים לעיר מולדתו שיראז, שנכתבו כאשר התגורר באספהאן.
חאפז כתב רק כאשר הייתה לו השראה אלוהית, ולכן הוא כתב רק כ-10 "גזל" בכל שנה.
אך בתשע השנים האחרונות לחייו, אחרי שעבר חוויה דתית, הוא כתב יותר ממחצית שיריו.
רבים מבין שירי הגזל שכתב היו שירי אהבה לאלוהים.
כתביו שראו אור בתרגום לעברית
חפיז, "שמעתי את אלוהים צוחק" - מבחר שירי נשמה של גדול המשוררים הסופיים, תרגום: נמרוד בורוש, אוריון הוצאת ספרים, 2011; הוצאת פראג, 2020.
חדשות האהבה: שירים פרועים ומתוקים מאת חאפיז, עברית: גיל רון שמע על פי גרסאותיו של דניאל לדינסקי, ירושלים: עולם קטן, 2013
הָאפֶז - דִּיוָאן הָעַ'זַלִים, תרגום ועיבוד לעברית: רחמן חיים, עורך ויועץ אקדמי: ד"ר סולי שאהוור, הוצאה במימון המונים, חיפה, ישראל, נובמבר 2019.
שירו 'סָאקִי נָאמֶה' התפרסם בעברית בז'אנר הסאקי-נאמה של מיטב המשוררים הפרסיים בספר "איגרת ממוזגת היין - סאקי נאמה", תרגום ועיבוד לעברית: רחמן חיים, בהוצאה עצמית, חיפה, פברואר 2019,
המַסְנַוִי היחיד שלו בשם "הוי צבי פראי" התפרסם בעברית בספר "פנינים מהשירה הפרסית", ספר ראשון, תרגום ועיבוד: רחמן חיים, הוצאת כתב-ווב, 2014.
חאנות נחיצ'יבאן (בפרסית: خانات نخجوان) הייתה מדינה פאודלית שהתקיימה בטריטוריה של הרפובליקה האוטונומית של נחיצ'יבאן שנמצאת בשטחה של אזרבייג'ן ובחלק מארמניה המודרניות.
על פי המסורת הארמנית נוסדה נחצ'יבאן על ידי נח.
הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר שנמצאו באזור תוארכו לתקופת האבן החדשה.
מאוחר יותר הפכה נחצ'יבאן לחלק מממלכת מני (ממלכת מיני), אוררטו ומדי, ובשנת 521 לפנה"ס הפכה לחלק מאחשדרפנות ארמניה תחת הממלכה האחמנית.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, בשנת 323 לפנה"ס, ניסו מספר מפקדים מקדוניים (גנרלים של אלכסנדר הגדול) להשתלט על האזור ללא הצלחה.
בשנת 189 לפנה"ס הפכה נחצ'יבאן לחלק מממלכת ארמניה ולאחר יותר מאלף וחמש מאות שנה נכבשה במלחמה ארמניה פרס ונהפכה, כמו שאר שטחי האימפריה הארמנית לחאנות פרסית, אזור מנהלי באימפריה הפרסית.
החאנות הונהגה על ידי טטרים מקומיים משושלת קנגלרי, ואוכלוסייתה הייתה בעיקר מוסלמית (אזרית וכורדית) לאחר גירושם ופיזורם של הארמנים ברחבי האימפריה הפרסית.
היא נוסדה על ידי היידאר קולי חאן, שהכריז על עצמו כשליט אחרי מותו של נאדיר שאה אפשר, השליט של פרס.
בזמן שלטונו חאנות קרבאך נחיצ'ביאן הייתה תחת חסות קרבאך.
בזמן מלחמת רוסיה פרס, 1804-1813, כוחות רוסיים, תחת פיקודו של גנרל גודוביץ' כבש בזמן קצר את נחיצ'יבאן ב-1808, אך זו עברה לידי הפרסים כתוצאה מהסכם גוליסטן.
לאחר מלחמת רוסיה פרס השנייה והסכם טורקמנצ'י, חאנות נחיצ'יבאן עברה לבעלות רוסית בשנת 1828. בתמורה לתמיכתו של שליט החאנות, אהסאן חאן, ברוסיה הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל של הצבא הרוסי ותואר הטמאן של המיליציה הקנגלריית.
עם תחילת השליטה הרוסית, השלטונות הצאריים עודדו חזרה של ארמנים מפרס ומטורקיה לנחיצ'יבאן ולאזורים אחרים של הקווקז, פעולה שהתאפשרה בעקבות סעיפים מיוחדים בחוזים של טורקמצ'י ואדריאנופול.
על פי השליח הרוסי לפרס אלכסנדר גריבוידוב, ההגירה הארמנית המאסיבית לנחיצ'יבאן בשנת 1828 יצרה מתח בין הארמנים, שהשתייכו לדת הנוצרית, לבין תושבי המקום המוסלמים.
גריבוידוב ביקש ממפקד הצבא הרוסי הרוזן איוואן פסקביץ', להורות על הגירה מחודשת של המהגרים החדשים למחוז דאראלאגוז, כדי להשקיט את המתיחות.
חאנות נחיצ'יבאן התפוגגה בשנת 1828, הטריטוריות שלה אוחדו עם הטריטוריות של חאנות ירוואן, שבשנת 1840 נקראה פרובינציית ירוואן של האימפריה הרוסית.
נחיצ'יבאן הפכה לנחיצ'יבאן אויזד (תת-מחוז נחיצ'יבאן) של הפרובינציה.
לאחר התפרקות חאנות החאנים של נחיצ'יבאן נותרו בעלי השפעה רבה בתת-המחוז וניהלו אותו דה פקטו.
החאנים של נחיצ'יבן נודעו באימפריה הרוסית בשם 'חאן נחיצ'בנסקי', ורובם בחרו בקריירה צבאית.
שישה מבני המשפחה הגיעו לדרגת גנרל בצבאות הצאר, בצבא הסובייטי ובצבא האיראני.
הבנים של אהסאן חאן - איסמעיל חאן וקלבאלי חאן זכו שניהם במדליות ממסדר סיינט ג'ורג' מדרגה 4, על שירות בקרבות ושירתו כגנרלים בצבא הרוסי.
בנו של קבלאלי חאן, חוסיין חאן נחיצ'בנסקי היה מפקד צבאי בולט בצבא הרוסי, ואג'וטאנט גנרל (גנרל האחראי על בתי המשפט), של האימפריה הרוסית.
ואחייניו ג'אמשיד וקאלבאלי היו גנרלים בצבא הסובייטי ובצבא האיראני בהתאמה.
נחצ'יבאן, שהייתה עד הכיבוש הפרסי חלק מהאימפריה הארמנית, שינתה את פניה התרבותיות עד לבלי היכר במשך שנות השליטה הפרסית הקצרה באזור ואף בעידן המודרני באזרבייג'ן.
כנסיות נהרסו, בתי קרבות נחרבו, מבני תרבות ודת ארמניים הוסבו למסגדים ומבני ציבור והאזור עבר דה-ארמניזציה מוחלטת.
חאנות קרים (בטטרית של קרים: قريم يورتى, בספרות הרבנית: קֵדָר) הייתה מדינה טטרית שהתקיימה בחצי האי קרים ובשטחים סמוכים לו במאות ה-15 עד ה-18.
החאנות הוקמה כאשר שבטים קיפצ'קיים מאורדת הזהב בחרו לחדול מאורח חייהם הנוודי בערבות קומניה ולאמץ את חצי האי קרים, שהיה מחוז של האורדה כבר מ-1239, בתור מולדת.
הבדלנים בחרו את חאג'י גיראי, מצאצאי ג'ינגיס חאן ואחד המועמדים לכתר האורדה, למנהיג.
חאג'י ניהל "מלחמת עצמאות", שהוכתרה בהצלחה בשנת 1441, והומלך לח'אן ב-1449.
מותו של חאג'י הצית מאבק ירושה בן עשור, עד להתערבותם של כוחות העות'מאנים בפיקודו של גדיק מהמט פאשה , פלשו אל חצי האי בשנת 1475, הכניעו את נסיכות תאודורו ומושבות ג'נובה (צ'מבאלו, סולדאיה וקאפה), ומינו את מנגלי גיראי , בנו של חאג'י, לח'אן.
בעקבות כך הפכו הח'אנים של קרים לבני חסות של האימפריה העות'מאנית, אולם הותר להם חופש מסוים בניהול ענייניהם, כשהעות'מאנים מתייחסים אליהם יותר כבני ברית מאשר נתינים.
בשנת 1502 הביס מנגלי את הח'אן האחרון של אורדת הזהב, ובכך חיסל את שאיפותיה של האחרונה לשלטון בקרים.
במהלך המאה ה-16 הפכה ח'אנות קרים ליורשתה של אורדת הזהב, השתלטה על הממלכות הטטאריות שבין הים הכספי לוולגה (חאנות קאזאן וחאנות אסטרחן), והופכת לישות הטטארית החזקה ביותר, תוך שהיא מנהלת מסעות מלחמה מוצלחים נגד הממלכה הרוסית במוסקבה.
הח'אנות המשיכה להוות כוח אזורי משמעותי עד תחילת המאה ה-18.
שקיעתה של חאנות קרים הייתה תוצאה של החלשות האימפריה העות'מאנית ושינוי במאזן הכוחות במזרח אירופה לטובת יריבותיה.
הצבאות הקרימאים לא הצליחו להשיג שלל במערכות שניהלו בשיתוף עם העות'מאנים, והרוסים הפכו לכוח חזק מדי מכדי שיאפשר לקרימאים מסעות ביזה בתחומם, בנוסף הסכם קרלוביץ בשנת 1699, אסר פשיטות שכאלו.
השחיקה הפוליטית-כלכלית הובילה לקונפליקטים ומאבקי שליטה בין השבטים השונים שהרכיבו את החאנות.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 הופיעו מהמזרח שבטים קלמיקיים וניהלו מלחמה עם הקרימאים המוחלשים, תוך שהם כורתים ברית עם הרוסים.
לקראת סוף המאה ה-17 כוחות אוקראינים ורוסים ניהלו קמפיינים ממושכים בדרום אוקראינה ובקרים, שפגעו עוד בח'אנות.
היה זה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739), תחת פיקודו של הרוזן כריסטופור מיניך, שהכוחות הרוסים הצליחו לבסוף לפרוץ לחצי האי ולזרוע הרס רב בדרכם.
מצב הלוחמה נמשך גם במהלך מלוכתה של יקטרינה הגדולה.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הסתיימה בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה שהפך את קרים לעצמאית מהעות'מאנים ולמעשה תחת השפעה הולכת וגוברת של האימפריה הרוסית.
החאן האחרון של קרים, שאהין גיראי , הודח על ידי יקטרינה ב-1783, תוך שהיא מספחת, דה פקטו, את חצי האי קרים, ומחסלת את הח'אנות.
חאנות קאזאן הייתה ממלכה טטרית שירשה את החלקים של אורדת הזהב ונכבשה על ידי רוסיה.
החאנות השתרעה על שטחי בולגריה של הוולגה שהיו מאוכלסים על ידי הטטרים, הצ'ובשים ועמי וולגה נוספים.
הדת השולטת הייתה אסלאם והאוכלוסייה שייכה את עצמה ל"אנשי קאזאן".
האצולה המקומית הייתה של בולגרים של הוולגה, אבל החאן עצמו ושומרי הראש שלו היו ממוצא טטרי.
המשפחות השולטות היו מהאצולה של אורדת הזהב.
רוב שטחי החאנות היו מכוסים ביערות.
המקורות הרוסים מציינים שלמרות שהשפה השולטת הייתה טטרית גם שפות אחרות היו נפוצות מאוד.
בראש המדינה עמד חאן ולידו המועצה המייעצת – הדיוואן.
מבחינה מנהלית המדינה חולקה ל-5 מחוזות.
במהלך כל תקופת קיומה החאנות ניהלה מלחמות עם נסיכות מוסקבה.
החאנות הוקמה על ידי אולו-מוחאמד, שהיה חאן של אורדת הזהב אך הודח.
בשנת 1438 הוא הקים חאנות חדשה עם המרכז בקאזאן.
בתחילת שלטונות הוא ניהל מערכה מוצלחת נגד נסיכות מוסקבה.
במהלך המערכה הוא כבש והרס מנזרים, לקח לשבי את מקריוס מאונז'ה בהמשך גם נסיך מוסקבה ואסילי השני נלקח בשבי ותמורתו החאן קיבל כופר גדול במיוחד.
בתקופת איוואן השלישי המלחמה נמשכה בין השנים 1467–1469. במהלך המלחמה היו תהפוכות ולכל צד היו הצלחות משלו.
בסתיו 1469 קאזאן נכבשה לאחר מצור ובהתאם לחוזה שלום כל ההצלחות שהיו לחאנות קאזאן במהלך שנות המלחמה נמחקו.
בהמשך במשך מספר שנים היו פשיטות הדדיות והתנגשויות צבאיות באזור עיר ויאטקה.
בשנת 1487 הכוחות של הרוסים כבשו את קאזאן פעם נוספת ובתמיכתם הוחלף החאן.
גם בהמשך היו מלחמות בתדירות גדולה בין המדינות.
בתקופת איוואן הרביעי תחילה היה ניסיון להעמיד בראשות החאנות איש משלו כאשר ניסיון זה נכשל הוא ניהל מספר מערכות ובסופו של דבר בשנת 1552 כבש את קאזאן והמדינה התפרקה תוך סיפוחה לנסיכות מוסקבה.
לאחר נפילת עיר קאזאן חלקים אחרים של המדינה הצטרפו לנסיכות מוסקבה ללא קרב.
השלטון החדש הנהיג מדיניות נוקשה נגד האוכלוסייה המקומית.
רוסים רבים הועברו לשטחי החאנות לצורך התיישבות.
חאנות אסטרחן (בטטרית: Хаҗитархан Ханлыгы) הייתה ממלכה טטרית שירשה את החלקים של אורדת הזהב ונכבשה על ידי רוסיה.
החאנות השתרע על השטחים בוולגה תחתית וכללה את רוב שטחה של מחוז אסטרחן וקלמיקיה של היום.
השטחים היו מאוכלסים על ידי העמים הטורקים החל מהמאה ה-5. לאחר פלישת המונגולים הם צורפו לאימפריה המונגולית ובהמשך לאורדת הזהב.
עם היחלשות אורדת הזהב, בשנת 1466 הוקמה חאנות אסטרחן ששלטה על דרכי מסחר חשובים.
במהלך קיומה היו מספר פלישות מחאנות קרים השכנה.
בהמשך, בשנות ה-30 של המאה ה-15 החאנות שיתפה פעולה עם חאנות קרים ואורדת נוגאי בפשיטות לנסיכות מוסקבה.
לאחר התפרקות חאנות קאזאן הלחץ של הרוסים על המדינה גבר.
בשנת 1554 איוואן הרביעי הצליח להעביר את השלטון במדינה לדרביש חאן שהיה תחת השפעתו.
כאשר התברר שהוא משתף פעולה עם חאנות קרים, הצאר הרוסי שלח כוחות צבא וכבש את החאנות תוך צירופו לנסיכות מוסקבה.
רוב אוכלוסיית החאנות הורכבה מטטרים ונוגאים.
חאנות סיביר הייתה ממלכה טטרית שירשה את החלקים של אורדת הזהב ונכבשה על ידי רוסיה הצארית בתחילת המאה ה-17.
החאנות השתרע על שטחי סיביר המערבית שהיו מאוכלסים על ידי הטטרים ועמי סיביר שונים.
בראש המדינה עמד חאן ולידו היועץ ועוזריו.
המדינה חולקה לאזורים שנוהלו על ידי האצולה המקומית כמעט ללא התערבות של החאן.
חלק קטן של אצולת מנסי השתתף בניהול המדינה אך יתר עמי סיביר היו במעמד נחות.
הטטרים שהיו רוב אוכלוסיית המדינה ניהלו אורח חיים חצי-נוודי.
בחלקים הדרומיים, לאורך נהרות טובול ואירטיש היו מרכזי עיבוד חקלאי לא גדולים.
בערים, שלא היו גדולות, היו מרכזי תעשייה זעירה.
בצבא של החאן בנוסף ליחידות שכללו טטרים היו גם יחידות של עמי סיביר.
קשה להעריך את גודל הצבא, אך בזמן מערכה מול רוסיה הצארית היא כללה כוח של כ-10,000 לוחמים.
לאור ארגון המדינה היה קושי להציב צבא גדול בהשתתפות כל אצילי המדינה.
עם התפוררות אורדת הזהב במהלך המאה ה-14 הוקמה באזור חאנות עם מרכז בטיומן בשם "איביר".
בשנת 1495 לאחר מאבק פנימי בירת המדינה עברה לעיירה "קשליק" או "סיביר".
בשנת 1555, לאחר נפילת חאנות קאזאן, החאן של חאנות סיביר הכיר בעליונות של רוסיה הצארית והחל בתשלומי מס שנתיים.
בשנת 1563 השלטון במדינה הועבר לחאן קוצ'ום.
הוא הוציא להורג את החאן הקודם ואחיו.
הוא הפסיק את העברת התשלומים השנתיים לרוסיה באופן סדיר.
בשנת 1572 הוא שלח את בן-דודו מחמטקול לפשיטה בשטחי רוסיה.
במסגרת פשיטה זו הכוחות הגיעו עד לאזור פרם.
באזור זה משפחת סטרוגנוב ניהלה קשרי מסחר ענפים ולמעשה שלטה בשטח שהיה בשליטה רוסית.
כתוצאה מפעולות שהוא בצע, הרוסים החליטו לשלוח לשטחי החאנות כוח צבאי משמעותי בראשות ירמק.
הכוח נשלח לאחר פקודת איוואן הרביעי ומשפחת סטרוגנוב השתתפה באופן פעיל בהכנת הכוח תוך העברת כסף, תחמושת ואנשים.
המערכה החלה ב-1 בספטמבר 1581. לאחר מספר קרבות, ב-26 באוקטובר 1582 הרוסים כבשו את בירת החאנות וחאן קוצ'ום נמלט לדרום אך המאבק נמשך.
בשנת 1585 ירמק נהרג בקרב וקוצ'ום החזיר לעצמו את השליטה על רוב השטח.
הרוסים המשיכו להזרים תגבורות לאזור.
במהלך המערכה הם הקימו מספר ערי מבצר באזור - טובולסק וטיומן.
ב-20 באפריל 1598 החאן קוצ'ום הפסיד בקרב ונמלט לאורדת נוגאי.
שם הוא נהרג לאחר מספר שנים.
במהלך כיבוש החאנות עברו לצידה של רוסיה ראשי שבטים שקודם נשלטו על ידי חאנות סיביר וסייעו בגבית מיסים.
העיר חאניה ממוקמת בצפון-מערב האי כרתים, בחופו המזרחי של מפרץ חאניה, 145 קילומטרים מערבית להרקליון ו-70 קילומטרים מערבית לרת'ימנו.
העיר שהיא בירת מחוז חאניה, עומדת במקום השני בכרתים מבחינת גודל האוכלוסייה וצפיפותה.
חאניה נבנתה על חורבותיה של העיר המינואית קידוניה, נבנתה מחדש על ידי הדורים והפכה עיר-מדינה בתקופת יוון הקלאסית.
יושבי העיר הקדומה מוזכרים באודיסיאה שכתב הומרוס.
שמו הלטיני והמדעי של הפרי חבוש, הוא "Cydonia" (קידוניה בהגיה המקורית).
מקורו בשם היווני "μήλον κυδώνιον" ("תפוח קידוני") כשמה הקדום של העיר.
ב-69 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובמאה ה-4 עברה לחזקת האימפריה הביזנטית לאחר חלוקת האימפריה הרומית.
ב-825 נכבש האי על ידי צבא המורים מאנדלוסיה, ובתקופה זו שובש שמה המקורי של העיר לשמה המודרני חאניה.
ב-961 כבשו הביזנטים מחדש את האי ופעלו לביצורו כהגנה מפני פלישה ערבית נוספת.
ב-1204, עידן האימפריה הלטינית, נמסר האי כרתים לחזקת הרפובליקה של ונציה אשר המושלים מטעמה התקשו להתמודד עם המרידות התכופות מצד האוכלוסייה המקומית ורק בסוף המאה ה-13 הושלט סדר באי.
לאחר נפילת קונסטנטינופול בידי העות'מאנים, הגיעו פליטים רבים לכרתים ובכללם בני אצולה וכמורה ביזנטיים.
ב-2 באוגוסט 1645 לאחר מצור ממושך הצליח צבאו של הסולטאן איברהים הראשון לכבוש את העיר חאניה והיא עברה לחזקת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1832 זכתה יוון בעצמאות מהאימפריה עות'מאנית וכתוצאה מכך החלה התעוררות לאומית גם באי כרתים.
ב-1866 פרץ מרד אשר במהלכו השתלטו המורדים על האי להוציא 5 הערים הגדולות ובכלל זה חאניה בהן התבצרו המוסלמים.
ב-1869 עלה בידי העות'מאנים לדכא את המרד, אך אי השקט באי ומלחמת האזרחים בין הנוצרים למוסלמים נמשכה תוך התערבות יוונית בדרבון המהומות, נושא שהביא מאוחר יותר למלחמה כוללת עם יוון ואובדן השליטה העות'מאנית באי.
ב-1878 הסכים עבדול חמיד השני לתת אוטונומיה לכרתים, ואכן, לאחר המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897) הכריזו המעצמות על כרתים בתור ישות עצמאית.
ההכרזה לוותה במהומות דמים, בכלל זה בעיר חאניה, ובטרנספר של האוכלוסייה המוסלמית לאנטוליה.
ב-1908 התאחדה כרתים עם ממלכת יוון וחאניה הפכה לבירת האי.
ב-20 במאי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלש צבא גרמניה הנאצית לכרתים.
ב-1 ביוני, לאחר קרב קשה ועיקש שניהלו היוונים כנגד הפולשים, תחת פיקודו האישי של מלך יוון גאורגיוס השני, שניהל את הקרב מעמדת פיקוד הסמוכה לחאניה, הצליחו הגרמנים לכבוש את העיר.
חאניה שוחררה באוקטובר 1944. לאחר המלחמה הפך האזור בהדרגה למוקד תיירות.
חשיבותה הפוליטית של העיר חאניה ירדה עם ההכרזה על הרקליון כבירת כרתים ב-1971.
לעיר שני חלקים: העיר העתיקה והעיר החדשה ששטחה גדול יותר.
העיר העתיקה סמוכה לנמל הישן אשר היה לב פעילותה וסביבו היא התפתחה.
העיר העתיקה הוקפה בביצורים ונציאניים, שבנייתם החלה ב-1538. בימינו נותרו בשלמותם רק הקטע המזרחי והמערבי שלהם.
מדרום, העיר העתיקה מחוברת לעיר החדשה, ומצפון העיר גובלת בים.
עיקר התרחבות העיר כיום קורה בכיוון הדרום.
למרות ההפצצות הכבדות על העיר במהלך מלחמת העולם השנייה נותרו עומדים על תילם חלקים נרחבים מהעיר העתיקה ובכלל זה הנמל.
העיר העתיקה תחומה בשרידי החומה הוונציאנית שהקיפה אותה.
מרכז בעיר העתיקה מכונה קסטלי והוא מיושב עוד מתקופת האבן החדשה.
הכיכר המרכזית מכונה "כיכר אלפתריוס וניזלוס" והיא מהווה מוקד משיכה לתיירים.
הרובע הנוצרי טופאנאס ממוקם בחלקה המערבי של העיר וצפונית אליו ממוקם הרובע היהודי שכונה אוברייקי.
הבנייה ברבעים אילו מבוססת על אדריכלות ימי הביניים המאופיינת בסמטאות צרות ללא סדר, ובתים בעלי מספר קטן של קומות, אשר צמודים האחד לשני ומאוכלסים בצפיפות.
בניית העיר החדשה החלה בראשית המאה ה-19, עת נבנה הרובע המכונה נאה הורה אשר אכלס בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 את מרבית השגרירויות הזרות וכן מספר כנסיות.
מרכזה של העיר החדשה מורכב משכונות מגורים המבוססות על בתי רכבת שנבנו בסגנון הבינלאומי ואפיינו את תהליך העיור שעבר האי בין שנות ה-50 לשנות ה-70. בחלק המזרחי של העיר החדשה קיימים מבנים שנבנו בסגנון נאו-קלאסי וביניהם בנין בית המשפט ומגורי הבישוף.
בצמוד לעיר הישנה ממוקם השוק המקורה המכונה אָגוֹרַה אשר הוקם ב-1913 והתבסס על מבנה השוק במרסיי שבצרפת.
עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות וחלקו מחקלאות.
בתחומי העיר עצמה קיימת חקלאות זעירה, בעיקר בוסתני הדרים ועצי זית.
באזורים החקלאיים המצוים בשטח הרשות המקומית קיימים מטעי אבוקדו וכרמים בהם מגדלים ענבי יין.
כמו כן מגדלים צאן לתעשיית הבשר והחלב.
החל מאמצע שנות ה-70 הפך ענף התיירות לענף המרכזי תוך שילוב תיירות נופש כפרית ותיירות אקולוגית.
בסמוך לעיר חאניה קיים נמל תעופה בינלאומי המקיים טיסות סדירות פנים יווניות וכן טיסות ליעדים שונים ברחבי אירופה.
בעיירה סודה המרוחקת כשבעה קילומטרים מחאניה ממוקם הנמל החדש המשרת את חאניה ודרכו מופעל קו מעבורות לפיראוס.
כמו כן קיים במקום בסיס של נאט"ו.
היותה של חאניה עיר עתיקת יומין בשילוב מיקומו של האי כרתים במרכז מזרחו של הים התיכון, על אם הדרך בין אפריקה ואסיה לאירופה, הפך את העיר לקוסמופוליטית גם מבחינת האמנות.