tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא ייפלא כי היינה היה מקובל על דורות של משכילים יהודים במרכז אירופה ובמזרחה, ועורר לעיתים תחושת אי-נחת בקרב הממסד הספרותי הגרמני השמרני.
המשורר הלאומי ח"נ ביאליק התייחס להיינה כאל אחד ממשוררי ישראל ובמאמרו "הלכה ואגדה", בפסקה העוסקת בשבת, הוא כותב: "כל משוררי ישראל, מרבי יהודה הלוי ועד הַינֶה, שרו לה את שיריהם וזמירותיהם".
בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-19 הפך הטון של היינה יותר ויותר רדיקלי.
הוא נמנה עם המשוררים הגרמניים הראשונים אשר הבינו את תוצאותיה של המהפכה התעשייתית ועמדו ביצירתם על סבלו של מעמד הפועלים.
דוגמה מובהקת לכך ניתן למצוא בשירו "האורגים השלזים" מיוני 1844. ההשראה לשיר באה ממרד האורגים שפרץ באותו חודש בשלזיה.
"בעין היבשה אף לא דמעה
הם יְשוּבים בכס האריגה וחורקים שיניהם
גרמניה הישנה, אנו אורגים את תכריכייך.
אנו אורגים בהם את הקללה המשולשת.
קללה למלך, למלכם של העשירים
שאת סבלנו לא יכול להקל
שאת פרוטתנו האחרונה מאיתנו עושק
השיר, שנודע גם כ"שיר האורגים", הופיע ביולי 1844 בכתב העת Vorwärts של קרל מרקס, והופץ כמנשר ב-50,000 עותקים באזורי המרד.
שר הפנים הפרוסי ארנים תיאר את השיר בדיווחו למלך פרידריך וילהלם הרביעי כ"פנייה בסגנון ממריד אל עניי העם המלאה בהתבטאויות פליליות".
בית המשפט המלכותי של פרוסיה אסר על הפצת השיר.
אדם שההין לקוראו בפומבי, נידון בפרוסיה בשנת 1846 למאסר.
פרידריך אנגלס (שהכיר את היינה באוגוסט 1844 בפריז) תרגם את השיר לאנגלית ופרסם אותו בדצמבר אותה שנה בעיתון "The New Moral World".
על אף קשריו הידידותיים עם מרקס ואנגלס, היינה לא הפך מעולם למרקסיסט.
הוא גילה הבנה למצוקותיו של מעמד הפועלים ותמך במאבקו, אבל סבר שהמטריאליזם, וכן הקומוניזם הרדיקלי, יפגעו בתרבות האירופאית שאותה אהב והעריץ.
כבר בשנת 1842, כשהקומוניזם היה עדיין תנועה פוליטית זניחה, כתב היינה: "אף כי אין מרבים לדבר היום על הקומוניזם והוא צומח רק בעליות גג נשכחות ועל מזרני קש עלובים, הוא מיועד למלא תפקיד של גיבור אפל, גם אם חולף, בטרגדיה המודרנית...
[תהיה זו] אותה מסורת אבסולוטית ישנה...
רק בשינוי לבוש, עם סיסמאות וביטויי מפתח חדשים...
אז יהיה רק רועה אחד עם מטה ברזל ועדר אנושי אחד, כבשים זהות זו לזו הפועות בקול רפה...
כדמוקרט מושבע קיבל היינה בשמחה את מהפכות אביב העמים ברחבי אירופה, ובמיוחד את מהפכת מרץ בגרמניה.
אבל במהרה הסתייג מההתפתחויות שעברו מהפכות אלה, שכן תומכי שיטת הממשל הרפובליקנית-דמוקרטית היו מלכתחילה במיעוט.
הוא סבר שהאספה הלאומית של פרנקפורט ("הפרלמנט של כנסיית פאול") היא נוסטלגיה רומנטית כושלת מבחינה פוליטית, ואינה אלא געגוע לתחייתה מחדש של האימפריה הרומית הקדושה שעברה מן העולם ב-1806.
בפברואר 1848, כאשר פרצה המהפכה ברחובות פריז, נפל היינה למשכב.
בעיות העצבים שלו, שהלכו והחמירו מאז 1845, התפרצו במלוא עוזן והגבילו אותו למיטתו.
היינה היה משוכנע שהוא חולה בעגבת, אך על פי מהלך המחלה, שתועד היטב, נדמה שחלה בטרשת נפוצה או במחלה נוירולוגית של נוירוני התנועה (ALS).
בדיקה עדכנית של קצוות-שיער של היינה שהשתמרה מצביעה על כך שסבל גם מהרעלת עופרת.
כשהוא משותק כמעט לגמרי, נאלץ להעביר את שמונה השנים הבאות עד למותו במה שכינה "קבר המזרן".
משקלו ירד ל-45 קילוגרמים וראייתו נפגעה קשה.
מצבו הבריאותי של היינה הידרדר בצורה דרמטית, ופעם אחת אף הוכרז בטעות כמת.
את בדידותו ההולכת וגוברת הפיגו ביקורים מזדמנים של עמיתים וחברים, שלפי דיווחיהם קשה היה להם הביקור אף יותר מביקור בקברו של חבר.
פרידריך אנגלס שביקרו בינואר 1848, חודש לפני נפילתו הסופית למשכב, כתב:
בשנים שקדמו למותו נעשתה גישתו של היינה לדת מתונה יותר.
בצוואתו משנת 1851 הצהיר על אמונה באל אישי, מבלי להצהיר אמונים לזרם כלשהו של הנצרות או ליהדות.
בספרו "וידויים" משנת 1854 קבע שוב:
כוח היצירה של היינה לא פחת בשנים שבהן נפל למשכב.
מכיוון שלא יכול עוד לכתוב בעצמו, הכתיב את שיריו וכתביו למזכיר.
כך פרסם באוקטובר 1851 את אוסף השירים "רומנצרו" ובשנת 1854 את מורשתו הפוליטית "לוטציה".
חרף סבלו הרב לא איבד היינה את ההומור והרגישות שלו.
בחודשי חייו האחרונים הקלו עליו ביקוריה של מעריצתו אלזה קריניץ מפראג, שאותה כינה "Mouche" [בצרפתית: זבוב].
היא הפכה ל"פרח הלוטוס הנערץ" שלו.
בשל מצבו יכלה הערצה זו להתקיים רק במישור הרוחני, כפי שתיאר היינה באירוניה עצמית בשירו:
שום בשר אף פעם, בובה יקרה.
לעולם רק רוח ואף לא צלי
שירו "אפילוג" מדגים היטב כיצד אהב את החיים ובו בזמן הביט באומץ אל המוות:
ומריחה במופגן מדשן הפרות (...)"
היינה נשאר בפריז עד יום מותו, וביקר בגרמניה רק פעמיים, כדי לראות את אמו.
ב-17 בפברואר 1856 הלך לבית עולמו.
על ערש דווי אמר לרעייתו הבוכייה "אל תפחדי, יקירתי, אלוהים יסלח לי על הכול.
שלושה ימים מאוחר יותר נקבר בבית הקברות של מונמארטר, שם נקברה לפי בקשתו המפורשת גם מתילדה אשתו 27 שנה מאוחר יותר.
את המצבה שהוצבה על קברו בשנת 1901 מעטרים פסל מעשה ידי האמן הדני לואיס האסלריס ושירו של היינה "היכן?".
משפחתו של היינה הייתה בין המשפחות היהודיות שהצטרפו לאריסטוקרטיה האירופית הזוטרה: אחיו היה לרופא בסנט פטרבורג, קיבל תואר אצולה ונישא לאריסטוקרטית רוסיה; אחיו האחר היה עורך עיתון בווינה והתמנה לברון אוסטרי; בן אחותו של היינה קיבל תואר אבירות והפך לברון פון אמבדן.
ייחודיות יצירתו של היינה, עושר הצורות הספרותיות שבהן השתמש והנושאים שבהם עסק, מקשים על שיוכו לזרם ספרותי כלשהו.
היינה צמח מתוך הרומנטיקה, אך במהרה פרץ את גבולות התמטיקה שלה.
הביוגרף שלו, יוזף קרוזה, מציין שמשולבים בעבודתו אלמנטים מספרות הנאורות, מהקלאסיציזם של ויימאר, מהריאליזם ומהסימבוליזם.
היינה היה בראש ובראשונה משורר פוליטי של העידן שקדם למהפכת 1848. בדומה לסופרי גרמניה הצעירה, שיש המשייכים אותו אליה, מייחדת אותו השאיפה לתמורה פוליטית ולדמוקרטיזציה באירופה בכלל ובגרמניה בפרט.
אך הוא הסתייג מ"הספרות המגויסת" של חברי הקבוצה, שאת סגנונה כינה בבוז "כתבות עיתון בחרוזים".
ההסתייגות לא נבעה מסיבות פוליטיות כי אם מסיבות אסתטיות.
מבחינה אישית היינה היה קרוב למרקס ולאנגלס, אף שלא קיבל את הפילוסופיה הפוליטית שלהם במלואה.
שיריו של היינה היוו השראה ליצירות רבות באמנות, בספרות ובמוזיקה.
המלחינים שוברט, מנדלסון-ברתולדי, ליסט, שומאן ווגנר השתמשו בשיריו לא פעם כבסיס ליצירתם.
ישנם יותר מ-4,000 לחנים לשיריו של היינה.
השפעתו על התרבות המערבית עצומה ורבים רואים בכתיבתו מזיגה של שנינות, עליצות ורומנטיקה.
פרידריך ניטשה הצהיר על הערכתו הרבה להיינה בספרו האוטוביוגרפי "הנה האיש":
היינה עורר עוינות בקרב בני זמנו, בין השאר משום שלא חשש לבקרם בחריפות.
הוא תקף את יריביו האמיתיים והמשוערים באותה נחרצות שבה הותקף הוא ולא נמנע מפולמוס פוליטי.
לאחר מותו אף גברה עוצמת העימותים סביבו, והם נמשכו מאה שנים ויותר.
ביטוי לעימותים אלה ניתן למצוא במאבק שהתחולל על דרך הנצחתו הראויה בגרמניה.
חוקרי ספרות בעלי דעות לאומניות ואנטישמיות השפיעו בשלהי המאה ה-19 על הדיון הציבורי בעניין זה, והיוזמה משנת 1897 להציב אנדרטה לזכר היינה בעיר הולדתו דיסלדורף הוקעה בידי חוקר הספרות אדולף ברטלס, במאמר ידוע לשמצה משנת 1906, כ"השתחוויה בפני היהדות"; היינה עצמו הוקע במאמר כ"יהודי דקדנטי".
רק בשנות העשרים של המאה ה-20 הוקמו אנדרטות לזכרו של היינה בהמבורג ובפרנקפורט, אולם אלה נהרסו או הוסרו בימי המשטר הנאצי.
על פי ההיסטוריון פול ג'ונסון, אדולף היטלר הורה אף להרוס את קברו של היינה.
ספריו של היינה היו בין הספרים שנשרפו בכיכר האופרה (כיכר בבל) בברלין, ובאופן כללי הוקעו ונודו על ידי המשטר הנאצי.
סמוך לאנדרטה במקום, מעשה ידי האמן הישראלי מיכה אולמן, חקוק הציטוט המפורסם ממחזהו של היינה מ-1821, "אלמנסור", שנתפס בדיעבד ככמו-נבואי: .
גם בתקופת גרמניה המערבית נמשך הוויכוח על מקומו של היינה.
הכוונה לקרוא לאוניברסיטה של דיסלדורף על שם המשורר המפורסם ביותר שהצמיחה העיר הביאה למאבק שנמשך עשרים שנה והסתיים רק בתחילת שנות ה-80. כיום ניתן למצוא בדיסלדורף לא רק את אוניברסיטת היינריך היינה (אנ') אלא גם אנדרטה לזכרו.
בהמבורג הוקמה אנדרטה חדשה לזכרו, בכיכר בית העירייה, בשנת 1982. אחד מיוזמי הנצחה זאת היה אריה גורל-שטרנהיים.
בחיפה, שהיא עיר תאומה של דיסלדורף, פועל מאז 1983 מרכז קהילתי בשם "בית היינריך היינה".
בשנת 1956 נקרא בחיפה מבנן על שמו – כיכר היינריך היינה.
בשל התנצרותו של היינה, במשך שנים רבות נמנעו ערים בארץ לקרוא רחובות על שמו.
תחת זאת נקרא רחוב בתל אביב, בפאתי יפו, בשם "הרבי מבכרך", כשם הפרגמנט מתוך הרומן היהודי הגדול שתכנן היינה לכתוב.
רק בשנות התשעים החליטה עיריית תל אביב לקרוא את אחד מרחובות העיר על שמו.
בשנת 2001 נקרא בירושלים רחוב קטן בשכונת משכנות שאננים על שמו של המשורר היהודי-גרמני.
דואר ישראל הנפיק בול, בעיצובו של חביב חורי, עם דיוקנו של היינה לפי ציור של מוריץ דניאל אופנהיים.
הבול הופיע לרגל הכנס "היינה בירושלים" בדצמבר 2001.
בארץ פועלת עמותת חובבי היינריך היינה, ובין ראשיה היו בעבר גאולה כהן ושלמה להט.
בין מתרגמי היינה החשובים בארץ: שלמה טנאי וגילה אוריאל.
יעקב הסינג, שתי תמונות מסע: גרמנים ויהודים ביצירתו של היינריך היינה, נדפס בתוך "עיתון 77", 307, 2006.
זאב לוי, יחסו של היינריך היינה אל ברוך שפינוזה, נדפס בתוך "גשר", 146, תשס"ג 2003.
יהודה אילוני, על היינה העיתונאי, נדפס בתוך "קשר", 22, 1997.
שלמה טנאי, היינה, העולם ואנחנו, נדפס בתוך "הייריך היינה", תשס"א 2001.
יגאל לוסין, היינריך היינה, יהודי מן הסוג השלישי, נדפס בתוך "היינריך היינה", 2001.
רחל פרנקל-מדן, הסיפור הלא-פתור, נדפס בתוך "היינריך היינה", תשס"א 2001.
מוניקה צמקה, קווים יהודיים ביצירותיו של היינריך היינה, ברית עברית עולמית: כנס 10 (תשנ"ב) 63-66 1996.
חמוטל בר יוסף, ההתקבלות של היינה בספרות העברית בשנות התשעים בהקשרה הרוסי, דפים למחקר בספרות 8 (תשנ"ב) 319-332 1992. .
אפרים שמואלי, בין היינה למרקס: אבות ובנים במלחמה על האמנציפציה, מחברות למחשבה סוציאליסטית 11 (1988) 54-61 1988.
אפרים שמואלי, מוזיקה יהודית בגרמניה: היינה והאחים בר ומייארבר, הדאר 66, ו (תשמ"ז) 14-16 1987.
אפרים שמואלי, אלוהי היינה: פאנתיאיזם, שפינוזה ובעיית היהדות, מאזנים ס, 7 (תשמ"ז) 33-36 1987.
היינריך לויטפולד הימלר היה פושע מלחמה גרמני נאצי.
כיהן בין היתר כראש האס אס, ראש הגסטפו, ושר הפנים של הרייך הגרמני.
הימלר היה למעשה המוציא לפועל של תוכניות "הפתרון הסופי" אשר, לצד תוכניות השמדה וגירוש אחרות של השלטון הנאצי, שלחו מיליוני בני אדם (רובם המכריע יהודים) למותם במחנות ההשמדה, והיה אחראי לסבלם של מיליונים רבים נוספים בקרב אוכלוסיות אירופה.
הימלר מעולם לא נשפט על התנהלותו ופשעיו במהלך המלחמה.
הוא נפל בשבי הצבא הבריטי והתאבד מספר ימים לאחר מכן, ב-23 במאי 1945.
מנעוריו עד עליית הנאצים לשלטון
הימלר נולד בלאנדסהוט, עיירה ליד מינכן בירת בוואריה, למשפחה מן המעמד הבינוני.
אביו, גבהארד הימלר, היה מנהל בית ספר, והימלר השלים את לימודיו התיכוניים.
בתום לימודיו התגייס לרגימנט הבווארי ה-11 במלחמת העולם הראשונה, אך לא הספיק להשתתף בלחימה עקב כניעת גרמניה.
לאחר המלחמה היה לפעיל בפרייקור - מיליציות ימניות קיצוניות שהשתתפו בקרבות המשתוללים בגרמניה, בין תומכי הימין והשמאל באותה התקופה.
המיליציות הללו היו מורכבות ברובן מיוצאי צבא, הממורמרים על תבוסת גרמניה במערכה, והמתנגדים לסוציאליזם ולקומוניזם.
בוואריה של אותה תקופה הייתה כר נרחב לפעילות כזו.
במקביל קיבל הימלר תואר באגרונומיה מבית הספר הטכני הגבוה של מינכן.
בשנת 1923 הצטרף למפלגה הנאצית, בשעה שזו עמדה על סף ניסיון המרידה נגד השלטון המרכזי בגרמניה, "הפוטש בבית הבירה".
מרידה זו דוכאה בכוח על ידי ממשלתה החוקית של מדינת בוואריה, וראשי המרד, ובהם אדולף היטלר, נשלחו אל הכלא.
תמונה מפורסמת מאירוע הפוטש מראה את הימלר במדי אס אה צועד כשהוא אוחז במוט ועליו סמל הצבא הגרמני הקיסרי.
לאחר כישלון המרד, בשנת 1924, החליט הימלר לעזוב את הפוליטיקה ולהתמסר למקצועו – גידול תרנגולות בכפר קטן בשם ואלדטרודרינג.
עם חזרתו לפוליטיקה, התמנה הימלר כמזכירו של פעיל נאצי בשם גרגור שטראסר, שפעל בצפון גרמניה, והיווה במשך תקופה קצרה - באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 - תחרות מסוימת להיטלר (ומשום כך, מאוחר יותר בשנת 1934, בליל הסכינים הארוכות, היטלר הורה להימלר לרצוח אותו).
בשנת 1928 נישא למרגרטה בודן, בתו של בעל אחוזה פרוסי, שהייתה מבוגרת ממנו בשבע שנים.
לזוג נולדה בת בשם גודרון.
לאחר זמן מה עלו הנישואין על שרטון, והזוג החל לחיות בנפרד.
לאחר שהשתחרר היטלר מן הכלא, הוא יזם הקמת גוף של משמר פרטי למטרות מיוחדות שיכונה "אס אס".
בתחילתו כלל גוף זה כמה עשרות פעילים, והיה תחת פיקודם של מפקדים שונים עד שנת 1929, עת פנה היטלר אל הימלר וביקש ממנו ליטול לידיו את הפיקוד.
בתחילה היה הימלר כפוף לארנסט רהם, מבחינה טכנית מפקד האס־אה והאס־אס גם יחד.
כעבור ארבע שנים כבר מנה האס־אס 52,000 איש.
מעליית הנאצים לשלטון ועד למלחמת העולם השנייה
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, היו היחסים בין הימלר ובין "מפקדו" רהם מתוחים.
רהם היה בעד "מהפכה מתמדת" ושאף לתת ביטוי ליסוד העממי וה"סוציאליסטי" בנציונל-סוציאליזם.
הוא לא ראה בעין יפה את שיתוף הפעולה של השלטון החדש עם מוקדי הכוח הישנים – הצבא, האצולה התורשתית, בעלי ההון.
הדבר יצר מתיחות בין רהם לבין היטלר.
באווירת החצר התוקפנית ששררה בצמרת המפלגה הנאצית היה די בכך כדי להוביל להריגתו.
נוצרה ברית בין הימלר לבין הרמן גרינג, שמטרתה לחסל את מוקד הכוח של האס־אה, משטרת הבריונים של המפלגה הנאצית, ולרצוח את רהם, שעמד בראש האס-אה, ובאופן רשמי היה מפקדם של הימלר וגרינג.
ב-1 באפריל 1934 מינה גרינג את הימלר לראש הגסטפו, המשטרה החשאית הגרמנית בפרוסיה.
מינוי זה איפשר להימלר ליצור לעצמו מוקד כוח מטיל אימה, והוא הפך את הגסטפו לכוח אכזרי שבהמשך הטיל את חיתתו על אירופה כולה.
העולם כולו נחשף לאכזריות חסרת המעצורים של הימלר, כאשר ב-30 ביוני 1934 היה בין המובילים של "ליל הסכינים הארוכות", במסגרתו נרצחו מאות חברי האס־אה ומתנגדים פוליטיים אחרים.
עם סילוקו של רהם, היה הימלר ליורש הטבעי לעמדת הכוח שהתפנתה.
האס־אה היה בבסיסו מיליציה עממית, שנשענה בעיקרה על פושעים ובריונים מהמעמדות הנמוכים.
בעיני הימלר, האס־אס לעומת זאת, היה מ"העילית הגזעית".
הקבלה אל האס־אס הייתה רק לבעלי "דם טהור", על פי חזונו של הימלר שה"רייך" הגרמני יהיה בסופו של דבר ל"מדינת אס־אס" ואירופה כולה תישלט על ידי הנורדים כחולי העין לובשי המדים השחורים.
בנובמבר 1935, ביום האיכרים הלאומי (Reichsbauerntag) בגוסלר, תיאר הימלר את הסכנה הנשקפת מהיהודים: "אנחנו מכירים אותו, את היהודי; העם הזה מורכב מפסולת כל העמים והאומות של כדור הלכת הזה, שבהם הוא הטביע את תכונות דמו היהודי, העם שמטרתו שליטה על העולם, שנשימתו הרס, שרצונו השמדה, שדתו אתאיזם, שתורתו בולשביזם".
ב-16 ביוני 1936 הורה היטלר על איחוד המשטרות השונות ברחבי גרמניה (שהייתה להלכה איחוד פדרטיבי המחולק למדינות, כל אחת בעלת כוח משטרה משלה) ובראש המשטרה המאוחדת העמיד את היינריך הימלר.
היה זה צעד גורלי בדרך להפיכת הרייך השלישי למדינת משטרה.
עם סילוקו של רהם, נותר רק הצבא בדרכו של הימלר אל השליטה המוחלטת בכוחות הלוחמים.
בראשותו של הגנרל פלדמרשל ורנר פון בלומברג היה הצבא הגרמני מוקד כוח עצמאי, בעל סדר יום שונה לחלוטין מזה שראה הימלר בחזונו.
נישואיו של בלומברג למזכירתו, בשנת 1937, הביאו להימלר את ההזדמנות שייחל לה: לאחר הנישואין, בהם נכחו כל גדולי המפלגה הנאצית, הימלר חשף מסמכים ובהם הוכחות לכך שאשת הרמטכ"ל עסקה בזנות.
בלומברג, איש האצולה הוותיקה, ובעל גינוני הנימוס והאצולה הפרוסיים, נאלץ לפרוש.
במקומו מונה גנרל אוברסט ורנר פון פריטש.
שבועות ספורים לאחר מינויו של פון פריטש זומן זה ללשכתו של היטלר, ושם הימלר הציג בפניו זונה ממין זכר בשם היינץ שמידט, שטען כי סחט את פריטש על רקע הומוסקסואלי זה שנים.
על אף שפריטש דחה האשמות אלו, פוטר מיד מתפקידו, והיטלר הכריז על עצמו כ"מפקד העליון של הכוחות המזוינים", תפקיד בו נשא עד מותו.
ב-10 באוקטובר בשנת 1936, הקים הימלר על ידי צו מיוחד את המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות.
משימתו העיקרית של המשרד הייתה איסוף נתונים על הומוסקסואלים ברחבי גרמניה הנאצית ורדיפתם.
יש הטוענים כי פרשת בלומברג-פריטש סתמה את הגולל על האפשרות לעצמאות הצבא הגרמני כמשקל נגד לאידאולוגיה המטורפת של המפלגה הנאצית, ומתן החותם הסופי לשליטתו המוחלטת של הימלר בכל היבטי החיים ברייך השלישי.
ב-8 בנובמבר, למחרת ההתנקשות של הרשל גרינשפן בארנסט פום ראט ויום לפני ליל הבדולח, נאם הימלר בפני צמרת יחידת העילית של הס"ס, ס"ס־שטנדרטה דויטשלנד.
הימלר לא הזכיר את ההתנקשות, אבל השמיע אזהרות חמורות.
הוא דיבר על התנגשות השקפות העולם, בה היהודים עומדים מאחורי כל כוחות האויב ומייצגים את "החומר הראשוני של כל השלילי" והם יודעים ש"אם גרמניה ואיטליה לא יושמדו, הם עצמם יושמדו".
הימלר הוסיף גם הבטחה: "בגרמניה לא יוכל היהודי לקיים את עצמו; זה רק עניין של שנים...
נדחוף אותם החוצה באכזריות שאין דומה לה".
במהלך כל תקופת שלטון המפלגה הנאצית הוסיף הימלר לצבור כוח ועצמה.
באוגוסט 1943 מונה לשר הפנים, תפקיד רב עצמה שהעניק לו באופן רשמי, סמכויות נרחבות בתחומי הפיקוח על השירות הציבורי ועל המערכת המשפטית.
חזונו של הימלר למדינת האס־אס
הימלר החזיק באידאולוגיה הנאצית בצורתה הגזענית, הקנאית והרצחנית ביותר.
פרט להיטלר לא היה קנאי ממנו לעליונות הגזע הארי (על אף שמבחינה חיצונית היה רחוק מאידיאל האדם הנורדי הבלונדיני, החסון והמוצק), וחזה את "השבחת" הגזע הארי והשתלטותו על המרחב שבין האוקיינוס האטלנטי והרי אורל.
בנוסף, נהה הימלר אחר תורות מיסטיות שהיו מזוהות עם הפגאניזם הגרמאני, כולל עיסוק בהיפנוזה, צמחי מרפא והומאופתיה.
הימלר, יחד עם אחרים במפלגה הנאצית, אימץ השקפת עולם פגאנית אלילית.
בדמיונו חזר לתקופות עתיקות של העמים הנורדים, ובפועל קידם את עבודת האלילים העתיקים אודין ותור, וביסוס המנהגים השבטיים העתיקים בכל רחבי הרייך.
בשם אלילות זו, בנוסף לרדיפת היהודים, רדף את הנצרות, כלא ורצח כמרים ותקף כנסיות.
חזונו כלל השתלטות של האס אס על מרחבי ברית המועצות תוך שעבודם והשמדתם של העמים הסלאבים היושבים שם, ויישובו של הספר החדש באנשי אס־אס טהורי גזע.
עוד לפני פרוץ המלחמה תיקן תקנות נישואין מחמירות לאנשי אס־אס וייעד אותם לתפקיד אדוני העולם החדשים.
את הילדים הטהורים מבחינה גזעית גידל מגיל בית הספר היסודי ועד לגיוס ב"טירות מסדר" - מעין מנזרים, שם הוכשרו לתפקידם: מלחמה תוקפנית ורצח עם.
הימלר עודד הולדת "טהורי גזע" באמצעות ארגון הלבנסבורן בהן זיווג אנשי האס אס עם נערות "טהורות גזע" רווקות, ודאג לגידול הילדים שנולדו מזיווג זה.
כן דרש לאפשר לאנשי אס.
לשאת אישה שנייה, ולהורות לכל אישה עד גיל 35 בגרמניה ללדת ארבעה ילדים "טהורי גזע", ואחת היא אם אביהם נשוי או רווק.
דרישה זו הפכה לפקודה, שניתנה ב-28 באוקטובר 1939, וקבעה שמשימתן העליונה של "טהורות הגזע" היא ללדת את ילדי הלוחמים היוצאים אל המלחמה.
במסגרת תפקידו כ"נציב הרייך לביסוס הגזעיות הגרמנית", תפקיד אותו קיבל בצו סודי של היטלר ב-7 באוקטובר 1939, החל בהכנות מעשיות לכיבוש ושעבוד האדמות הנרחבות במזרח, תוך "ביעור ביולוגי" של היושבים בהן.
הסלאבים ישועבדו ויורדו לרמה תרבותית שלפני גילוי הקריאה והכתיבה, צוענים ויהודים יושמדו.
רעיון זה חייב את הקמתו של מנגנון נרחב לשעבוד והשמדה, והימלר הועמד בראשו.
למעשה היה זה מנגנון המשך, שכן כבר בשנת 1932 הקים את שירות הביון של האס־אס, ה"זיכרהייטדינסט" או האס דה.
בראשו הציב את ריינהרד היידריך איש אלים ואכזר.
לאחר ליל הסכינים הארוכות, היטלר מסר את הפיקוד על מחנות הריכוז - מחנות מעצר גדולים, והידוע שבהם דכאו, שהיו נתונים עד אז בידי רהם, להימלר.
לצורך איוש התפקידים במחנות הריכוז הוקמה יחידת אס־אס בשם "יחידות גולגולת המת" (טוטנקופפברבנדה), אליה גויסו האלימים ביותר מהמצטרפים לאס־אס, אנשים שנמשכו מטבעם לפעולות מסוג זה.
הימלר עצמו לא גילה את קור הרוח אותו דרש מאנשיו, וכאשר נכח, באוגוסט 1942, בהוצאה להורג המונית של יהודים ליד בור הריגה בבלארוס – לא עמד במחזה והתעלף.
הימלר היה אחד משותפי הסוד שקיבלו באופן אישי מהיטלר את הפקודה להשמדת היהודים בשואה, והיה אחד מהמבצעים הראשיים של הפקודה בפועל.
בנאום שנשא בכנס מפלגתי באוקטובר 1943 בעיר פוזן (כיום פוזנן בפולין) חשף הימלר בפני שומעיו את סוד "הפתרון הסופי", בנאום אשר ארך כ-3 שעות ודיבר על אנשי האס־אס המבצעים את פקודות השמדת העם שקיבלו, תוך שהם שומרים על "מצפונם" ואינם נוגעים ברכוש היהודים המושמדים, ובלשונו:
"אני מדבר על פינוי היהודים: השמדתם של היהודים.
העם היהודי כרגע מושמד, כל חבר במפלגה (הנאצית) יוכל להעיד באופן ברור כי זוהי התוכנית שלנו.
אנחנו משמידים את היהודים, משמידים אותם [...] רובכם יודעים מה משמעות הדבר כאשר מאה גופות מוטלות זו ליד זו, או חמש מאות גופות או אלף.
להחזיק מעמד במילוי משימה זו, ועדיין – פרט לחריגים שמקורם בחולשה אנושית – להישאר אנשים הגונים, זה מה שחישל אותנו.
זהו דף מפואר בהיסטוריה שלנו שמעולם לא נכתב, ושלעולם לא ייכתב".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה הימלר ראש מנגנון ענק, שבמהרה עבר שינוי והוסב בחלקו ליחידות לוחמות שכונו ואפן אס אס.
בתחילה מנה האס־אס כמאה וחמישים אלף איש (בשנת 1940).
עם סיום המלחמה מנה האס־אס כולו, כשחלקו הגדול הוא הוואפן אס־אס, כ-800 אלף איש.
שהחל את דרכו עם שלוש דיוויזיות, מנה בסיום המלחמה 35 דיוויזיות.
חלק מהן דיוויזיות שהיו מורכבות מתושבי הארצות הכבושות, וארצות האוהדות את המטרה הנאצית.
בזמן המלחמה הקים הימלר את מנגנון ההשמדה הנאצי ועמד בראשו.
הוא היה אחראי באופן אישי לכל פעולות ההשמדה שביצע האס־אס ולפעולות רצח עם נוספות כלפי עמים רבים באירופה – הסלאבים והצוענים.
מתחילת המלחמה הייתה יריבות בין מנגנון האס-דה, שירות הביון של האס־אס ובין האבווהר, זרוע הביון של הוורמאכט.
בראש האבווהר עמדו דמויות אנטי נאציות כמו וילהלם קנריס והנס אוסטר, ולמעשה עסק באופן אינטנסיבי בפעולות שמטרתן הפיכת המשטר ברייך השלישי.
לאחר קשר העשרים ביולי ב-1944 הסתיימה יריבות זו במעצרם של ראשי האבווהר בידי האס־אס ורציחתם.
בשלב זה היה כוחו של הימלר בלתי מוגבל בכל מקום בו שלט הרייך השלישי.
ה"רייכספיהרר", כפי שכינה עצמו ("המנהיג הלאומי"), היה האיש החזק ברייך, שני בכוחו אך להיטלר עצמו.
בשנת 1944 היטלר החליט להעביר בהדרגתיות את הפיקוד מהצבא לאס אס.
הימלר מונה למפקד קבוצת הצבאות "אובר ריין" אשר נלחמה מול כוחות הברית באזור אלזס - בניסיון לכבשו בחזרה על פי פקודת היטלר, למרות מיעוט הכוחות הגרמניים שם.
יש הטוענים כי תפקידו היה בעיקר ייצוגי, אם כי באזור זה הגרמנים עסקו במדיניות "אדמה חרוכה" בהבעירם ובהשמידם חלקים ניכרים מהכפרים והעיירות באזור.
ב-12 בינואר 1945 הצבא האדום החל במתקפה אל תוך גרמניה עצמה.
ראשי הצבא הגרמני, ובהם הגנרל היינץ גודריאן, ראו צורך בהקמת קבוצת ארמיות שתוקצה להגנת המרווח בין הכוחות הגרמניים בויסלה לאלו שבנהר האודר התחתון, מול הצבא האדום המתקדם.
קבוצה זו, שנקראה קבוצת ארמיות ויסלה, הוקמה בינואר 1945, ריכזה כוחות רבים ממקומות שונים ובשיאה מנתה 500,000 חיילים.
ב-23 בינואר 1945 במסגרת ההחלטות על העברת הפיקוד בצבא לידי האס.
אס., היטלר מינה את הימלר למפקד קבוצת הארמיות החדשה.
הימלר היה חסר כל כישורים לפיקוד קרבי, אך קיבל עליו את המינוי.
הוא הקיף עצמו במפקדים מן הוואפן אס־אס, והרחיק את קציני המטה הכללי שתכננו את המתקפה.
ב-18 במרץ 1945 לקה הימלר בשפעת ופרש למרפאה, שם ביקר אותו הגנרל גודריאן וניסה לשכנע אותו לפרוש מן הפיקוד על קבוצת הארמיות.
ביום שלאחר מכן מסר הימלר את הפיקוד לגנרל גוטהרד היינריצי.
בביקור של היטלר במטה גודריאן, היטלר שינה לגנרל את התוכניות לגבי מתקפת הנגד שנועדה לקבוצה זו, (בשם מבצע מיפנה - בגרמנית Unternehmen Sonnenwende) אך נכנע לאחר ויכוח סוער שכלל צרחות לכך שהפיקוד על המבצע יהיה של היינריצי ולא של הימלר.
יש הטוענים שההכנה הלקויה תחת פיקודו של הימלר ומפקדי האס.אס.
הייתה בעוכרי הפעולה, שהייתה יכולה להצליח מכיוון שהחיילים הסובייטים היו עייפים וחסרי ציוד, כלי הרכב והטנקים שחוקים לאחר שבועות של נסיעה, והיחידות מפוזרות לאורך קווי אספקה ארוכים.
חלק מחיילי הקבוצה נלחמו עד לכניעתה של גרמניה, אך רוב הניצולים היו בין הנכנעים לכוחות הברית.
מגעיו של הימלר עם בעלות הברית
כבר בשנת 1943 הגיע הימלר למסקנה כי המלחמה אבודה, והחל לחשוש לעורו.
באוגוסט 1943 הסכים הימלר לפגישה שערך מקורבו, עורך דין בשם לנגבן, עם גורמים מבעלות הברית המערביות בעיר ברן, על מנת לדון ב"שלום נפרד".
הפגישה נתגלתה לראש האס-דה ולטר שלנברג, והוא אסר את לנגבן עם שובו לברלין.
שלנברג, וכן סגנו של הימלר, מילר, העבירו את המסמכים המפלילים שמצאו אצל לנגבן למרטין בורמן והוא הציג אותם להיטלר.
אין לדעת כיצד יצא הימלר בשלום מעניין זה, יש המשערים שטען כי לנגבן נפגש עם מי שנפגש שלא בהסכמתו ושלא בידיעתו, אחרים מצביעים על פעולות של היטלר עצמו בכיוון זה.
בכל אופן, היטלר תמיד סמך על ידידו, וכינה אותו "טרוייא היינריך" (היינריך הנאמן).
לנגבן הוצא להורג, לאחר העשרים ביולי 1944, בגל ההוצאות להורג ששטף את גרמניה, והפרשה הושתקה סופית.
החל מינואר 1943, נפגש שליח של הימלר, אגון פון הוהלואה, עם ראש המודיעין האמריקאי אלן דאלס בברן, כדי לדון בהצעת שלום.
באוקטובר 1943 נפגש קרסטן, שליחו של הימלר עם היואיט, איש מודיעין אמריקאי, ומסר לו שהימלר מעוניין בשלום עם בריטניה וארצות הברית.
מספר ימים אחר כך, היואיט נפגש גם עם ראש האס-דה ולטר שלנברג, באותו נושא.
באוקטובר 1943 הגישו הרוסים הצעת שלום היטלר והימלר התנגדו להצעה, אך גבלס וריבנטרופ היו מעוניינים בה.
למעשה היה זה ניסיון למשא ומתן ישיר עם נציגי מעצמות המערב לגבי כניעה מסודרת, או הצטרפות למאבק נגד ברית המועצות, בהסוואה של משא ומתן לשחרור יהודים.
במגעים אלו יצר קשר עם הדיפלומט השוודי פולקה ברנדוט וניסה לדון איתו על כניעה נפרדת לכוחות הברית, או על מתן חסינות אישית, תוך שהוא מחזיק בחיי מיליוני האסירים במחנות הריכוז כקלף מיקוח אישי.
בתחילה המגעים היו בהתכתבות באמצעות העוזר והמיסטיקן שלו, פליקס קרשטן שעבר לגור בשוודיה.
בהמשך היו גם ארבע פגישות שאורגנו באביב 1945 כשנראה בוודאות הפסדה של גרמניה.
מטרה נוספת לפגישות הייתה הבטחת חנינה אישית וכוללת להימלר ואנשיו, ו"לקבור את הגרזן" כלשונו.
אך מסיבות שונות לא הגיעו לידי מיצוי.
פגישתם האחרונה התקיימה בעיר ליבק שעל חוף הים הבלטי, באפריל 1945. הימלר הגיע לפגישה כיורשו בפועל של היטלר, שעדיין היה חי, אך נצור בבונקר בברלין (ממנו נמלט הימלר עצמו ברגע האחרון).
הוא ביקש מברנדוט להודיע לגנרל אייזנהאואר על כניעת הכוחות הגרמנים במערב, ואף חתם על מסמך שניסח ברנדוט.
לפעולות אלו לא הייתה כל משמעות מעשית.
שעות בודדות לפני שהתאבד בבונקר שלו בברלין, היטלר למד על פגישתו של הימלר עם ברנדוט ממבזק של סוכנות הידיעות "רויטרס".
בהתקף זעם, ציווה לאסור את הימלר כבוגד.
הוא שלח את האנה רייטש ואת רוברט ריטר פון גריים אל קרל דניץ, להורות לו להעניש את הימלר.
בנוסף, הורה להוציא להורג באשמת בגידה את הרמן פגליין, איש הקשר שלו עם האס.אס, שנתפס כמה שעות לפני כן, כשהוא לבוש בבגדים אזרחיים, כנראה בניסיון להימלט מברלין.
פגליין זה היה נשוי לאחותה של אווה בראון עמה עמד היטלר להתחתן כמה שעות לאחר מכן.
במקומו של הימלר מונה קרל האנקה, נאצי זוטר יחסית, שהיה גאולייטר של מחוז שלזיה תחתית.
לאחר מותו של היטלר מונה גרוס-אדמירל קרל דניץ ליורשו והקים ממשלה בעיר פלנסבורג.
הימלר מונה בתחילה לממשלה זו, אך פוטר ממנה כמה ימים לאחר מינויו, ב-6 במאי 1945, כפי הנראה כצעד מצד הממשל החדש בניסיון לקבלת לגיטימציה מבעלות הברית (צעד זה לא הועיל, שכן כמה ימים לאחר מכן פוזרה "הממשלה" וכל חבריה נאסרו).
כמה ימים הוסיף לשוטט ולנסות להפעיל את כוחותיו, אך גילה שעל אף מעמדו הרם בעבר, עתה הוא בבחינת פושע נמלט.
משהבין את מעמדו החדש גילח את שפמו, שם רטייה שחורה על עינו ולבש מדי חייל ז'נדרמריה צרפתי.
ב-22 במאי נעצר בעיר ברמן על ידי יחידת צבא בריטית כשהוא מעמיד פנים בשם "היינריך היצינגר" (אדם שהוצא על ידיו להורג כסובל מ"תבוסתנות").
בחקירה (שבה השתתף בין השאר חיים הרצוג - קצין מודיעין בצבא הבריטי, ולימים נשיא מדינת ישראל) גילה את זהותו האמיתית, טען שבא מרצונו החופשי, ואף דרש להיפגש עם צ'רציל או מונטגומרי, ולייעץ להם ולשתף עימם פעולה במאבק נגד הרוסים והבולשביזם.
בתשובה לשאלה על מחנות המוות, ניסה הימלר לציירם כמתקנים לכליאת שבויים בלבד, וכאשר הונחה לפניו ערימת כתבי עת מרחבי העולם שגוללו בפרוטרוט את הזוועות, טען שלא ידע דבר על כך, וכי אחרים עשו זאת באופן לא רשמי והוא לא היה האחראי.
הוא העמיד פני מזועזע כשהראו לו בחקירה סרטים מזוועות המחנות.
כעבור יום, בעת שנערכה בדיקה מקיפה בניצוחו של קצין הרפואה הראשי במחנה, התאבד הימלר בנשיכת גלולת ציאניד, שהייתה חבויה בתוך שן טוחנת בה נקדח חור מבעוד מועד.
המאמצים להחיותו כשלו, והוא מת תוך זמן קצר.
הימלר נקבר בקבר לא מסומן ליד העיר לינבורג שבצפון גרמניה.
מקומו המדויק של הקבר איננו ידוע עד היום.
הימלר גם ניהל רומן עם מזכירתו ונולדו לו שני ילדים: בנו הלגה פוטהסט (1942) ובתו נאנט דורותיאה פוטהסט (1944).
להימלר היה גם בן מאומץ בשם גרהרד פון אהה, שהיה אצל הימלר במשפחת אומנה.
בשנת 2005 פורסם כי גודרון בורוויץ, בתו של היינריך המתגוררת בפרבר במינכן, מסייעת לארגון שטילה הילפה ("עזרה שקטה", המממן הגנה משפטית ועוזר לפושעי מלחמה נאצים מאז 1946), ואף סיפקה לפושע נאצי מגורים מכספי הארגון.
בשנת 2005 פרסמה קטרין הימלר, (ילידת 1967), נכדת אחיו של היינריך הימלר, את ספרה "האחים הימלר" המתאר את קורות המשפחה, המוצגת כמשפחה הומניסטית ומשכילה, ולה שלושה בנים: גבהארדט, ארנסט (אחים של היינריך) והיינריך, שכולם שיתפו פעולה עם המנגנון הנאצי.
היא מתגוררת בברלין עם בנה וביקרה כמה פעמים בישראל.
בעלה לשעבר הוא ישראלי, בן לניצולי השואה.
בינואר 2014 פורסם כי כ-700 מכתבים אישיים, רשימות ותמונות מהאוסף הפרטי שלו שמורים בכספת בנק בתל אביב, וחלקם החלו להתפרסם בסדרת כתבות של היומון הגרמני "די ולט".
ד"ר הַיינְרִיך הוֹפְמַן היה סופר ורופא גרמני.
ספרו הנודע ביותר הוא יהושע הפרוע.
בשנת 1829 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1833 קיבל את תואר הדוקטור.
הופמן ייסד בפרנקפורט, יחד עם רופא עמית, מרפאה רב-תחומית לעניים.
רבים מהמטופלים היו ילדים שאליהם נקשר הופמן במיוחד.
בשנת 1840, נשא הופמן לאישה את תרזה דונר, בתו של סוחר עשיר.
לבסוף החליט הופמן להוציא את הספר יהושע הפרוע (Der Struwwelpeter), כשמהדורתו הראשונה יצאה בשנת 1845 תחת הכותרת מעשיות עליזות ותמונות מבדחות, עם לוחות צבעוניים יפים, לילדים מגיל שלוש עד שש שנים, מאת חרזן-שופע אוהב ילדים.
הספר זכה להצלחה, נוספו לו סיפורים נוספים והוא זכה לתרגומים נוספים - אנגלית (1848), צרפתית (1860), דנית, שוודית, הולנדית ורוסית.
במהלך חייו של הופמן הודפסו ברחבי העולם כאלף מהדורות, הספר תורגם לשפות רבות ובהן עברית ויידיש, ובשפה הגרמנית הופע הספר בחמישים דיאלקטים.
בין המתרגמים לאנגלית היה הסופר מארק טוויין אשר תרגם את הספר כאשר שהה עם משפחתו בברלין, והגיש אותו כמתנת-חג-מולד לבנותיו (בדומה למתנת-החג של הופמן לבנו).
הספר מתקבל כיום, וגם בזמנו של הופמן, כספר משעשע, וגיבור הספר, שטרובלפטר הפך שם נרדף לילד שונא סדר וניקיון - ילד בגיל הסרבנות, ה"דווקא" וה"לא רוצה".
בשנת 1851 התמנה לרופא האחראי במוסד לילדים חולי רוח וחולי נפילה בפרנקפורט.
עקב מצב המבנה ושיטות הטיפול הגרועות במקום, החליט הופמן לבנות בניין חדש ולשנות את שיטות הטיפול במוסד.
הופמן המשיך בכתיבה וברפואה, עד שפרש לגמלאות בשנת 1888. שנה לאחר מכן החל לכתוב את זכרונותיו, אשר התפרסמו על ידי נכדו בשנת 1926.
הופמן נפטר בפרנקפורט ב-20 בספטמבר 1894.
שטרובלפטר או מעשיות עליזות וציורים מבדחים (1844. תר' לילי צדק בשם יהושע הפרוע, 1940; אורי סלע בשם יפתח המלוכלך, 1975; אוריאל אופק בשם שוע הפרוע, 1985) – ספרו הידוע ביותר.
המלך מפצח-האגוזים וריינהולד העני (1851) – מעשה בבן-עניים, המקבל מתנה ממלאך-החלומות.
בסטיאן העצלן (1854) – מעשה בילד שונא-לימוד, הבורח מן הכיתה ומוחזר אליה על ידי אותיות האלף-בית.
בשמיים ובארץ (1857) – קובץ מעשיות מחורזות בנוסח שטרובלפטר.
הנסיך גרינוואלד, פנינה העדינה וחמורה האהוב (1871) – חמור מכונף מטיס נערה המדמה עצמה לנסיכה אל היער, שם היא נאלצת לחטוב עצים.
ביקור אצל גברת שמש (1924. יצא אחרי מותו) – קובץ סיפורים מאוירים.
היינריך דיסבאך היה צייר ויוצר צבעים שנודע בשל גילויו המקרי את השיטה לייצורו של גוון של הצבע כחול המוכר בשם כחול פרוסי.
בשנת 1704, בעת שעבד במעבדתו של האלכימאי יוהאן קונראד דיפל (Johann Konrad Dippel) בברלין ערבב דיסבאך ברזל גופריתי עם אשלג שעורבב עם שמן חיות במטרה ליצור צבע אדום בגוון הקוצ'יניל (Cochineal).
את התוצר בצבע אדום חיוור ריכז דיסבאך לסגול ולאחר מכן לכחול עמוק.
כך נתגלה באקראי ההליך ליצירת גוון הכחול הפרוסי, שהייה לפיגמנט הסינתטי הראשון, מבלי שהן דיסבאך הן דיפל הבינו את מהות ההתרחשות.
ההליך הביא לשימוש גובר בצבע הכחול, שעד לאותה העת ייצורו מחומרים טבעיים היה יקר למדי, ולפופולריות גבוהה של הצבע במהלך המאה ה-18 וכן משמש בייצורו של הדיו.
היינריך הארי , אשר נמנה עם בית ולף (Welf), היה דוכס סקסוניה בשם היינריך השלישי (מ-1142) ודוכס בוואריה תחת השם היינריך השנים עשר (מ-1156); דוכסויות שאותן החזיק בשליטתו עד שנת 1180.
היינריך היה מהנסיכים הגרמנים החזקים ביותר בזמנו, עד אשר עלה בידיהם של יריביו מבית הוהנשטאופן לבודד אותו ובסופו של דבר לחטוף מידיו את דוכסויותיו, בעת שלטונם של דודנו פרידריך הראשון ושל יורשו, היינריך השישי.
בשיאו של שלטונו שלט היינריך על שטח עצום, אשר התפרש למן חופי הים הצפוני והים הבלטי ועד להרי האלפים, ומווסטפאליה ועד פומרניה.
היינריך קנה כח זה בחלקו בגין חריפותו הצבאית והפוליטית, ובחלקו באמצעות מה שהורישו לו ארבעת סביו וסבותיו.
היינריך נולד בראוונסבורג להיינריך הגאה, דוכס בוואריה וסקסוניה, אשר היה בנם של היינריך השחור ושל יורשת בית בילונג, דוכסי סקסוניה לשעבר.
אימו של היינריך, גרטרוד מזיפלינגנבורג, הייתה בתם היחידה של הקיסר לותאר השלישי ושל אשתו ריכנצה מנורטהיים, יורשת השטחים הסקסוניים של נורטהיים ושל רכושם של הברונונים (Brunonen), הרוזנים מבראונשווייג.
אביו של היינריך נפטר בשנת 1139 בגיל 32, כשהיינריך היה עודו ילד.
טרם מותו נושל אביו מדוכסויותיו ב-1138 וב-1139 בידי קונראד השלישי – שהיה יריבו לכתר ב-1138 – אשר מסר את סקסוניה לידי הדוכס אלברכט "הדב" ואת בוואריה לידי לאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה.
ואולם היינריך לא ויתר על תביעתו לירושתו, ובשנת 1142 השיב קונראד את סקסוניה לידיו.
כמי שלקח חלק במסעי הצלב הוונדיים, היינריך השיג לעצמו בשנית גם את בוואריה, על פי החלטתו של הקיסר החדש, פרידריך הראשון, בשנת 1156.
כמו כן, הוא ייסד ופיתח את הערים שטאדה, לינבורג ובראונשווייג.
בבראונשווייג, בירתו, הוא קבע פסל אריה מארד – ארי בראונשווייג – הסמל ההרלדי שלו, אשר הזדקר מחצר טירתו, דנקוורדרודה (Dankwarderode) למן 1166 – פסל הארד הראשון מצפון להרי האלפים.
בהמשך בנה היינריך את קתדרלת בראונשווייג בסמוך לפסל.
בשנת 1147 נישא היינריך לקלמנטיה מבית צרינגן (Zähringen) – ובכך זכה בטריטוריות אשר ירשה בשוואביה.
ב-1162 התגרש ממנה, כנראה בלחצו של הקיסר פרידריך ברברוסה, אשר לא שמח מדי על קיומן של חזקות של בית ולף במגרשו הביתי, והציע להיינריך מספר מבצרים בסקסוניה בתמורה לגירושין.
בשנת 1168 נישא היינריך למתילדה, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה, ושל אלינור, דוכסית אקוויטניה, ואחותו של ריצ'רד לב הארי.
היינריך תמך ממושכות ובנאמנות בדודנו, הקיסר פרידריך הראשון בניסיונותיו של האחרון לבסס את אחיזתו בכתר הקיסרי ובמלחמותיו החוזרות ונשנות בערי לומברדיה ובאפיפיורים, שבהן ניצח מספר פעמים בעזרתו של היינריך ושל אביריו הלוחמים ללא חת.
בעלי-בריתו של היינריך נטשו אותו, והוא נאלץ לבסוף להיכנע, בנובמבר 1181, ב שבארפורט.
ב-1182 הוא הוגלה מגרמניה לשלוש שנים, ונשאר בנורמנדי אצל חותנו, הנרי השני מלך אנגליה, בטרם הורשה לשוב לגרמניה ב-1185. הוא הוגלה בשנית בשנת 1188, ואשתו מתילדה נפטרה ב-1189.
כאשר יצא פרידריך ברברוסה למסע הצלב השלישי שב היינריך לסקסוניה, גייס צבא נאמנים, כבש והחריב את העיר העשירה בארדוויק כעונש על אי-נאמנותה; רק הכנסיות בעיר נותרו על עומדן.
בנו של ברברוסה, היינריך השישי, הביס שוב את הדוכס.
אך בשנת 1194, כשקרב קיצו, הוא השלים עם הקיסר ושב לשטחיו המקוצצים שסביב בראונשווייג, שם סיים את חייו כדוכס בראונשווייג, חי בשלווה ומימן עבודות אמנות ואדריכלות.
היינריך נפטר ב-6 באוגוסט 1195.
בשנת 1147 נישא היינריך לקלמנטיה מצרינגן (נפטרה בערך ב-1167), בתם של קונרד הראשון, דוכס צרינגן ושל קלמנס מלוקסמבורג-נאמוּר, והתגרש ממנה בשנת 1162. לזוג נולדו מספר ילדים:
גרטרוד (אחרי 1150 – 1196) – נישאה לפרידריך הרביעי, דוכס שוואביה, ולאחריו לקנוט השישי, מלך דנמרק
בשנת 1168 נישא היינריך למתילדה, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה.
מזיווג זה נולדו הצאצאים הבאים:
ריכנזה/מתילדה (1172–1208/1209) – נישאה לדוכס גוטפריד מפרש (Perche), ובהמשך לדוכס אנגרנד השלישי מקוסי (Coucy)
היינריך הזקן, דוכס הריין (בערך 1173/1174–1227) – נישא לאגנס מבית שטאופן, ולאגנס מבית וטין (Wettin)
אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1175/1176–1218) – נישא לביאטריקס משוואביה, ובהמשך למריה מברבאנט
וילהלם, הלורד של לינבורג (1184–1213) – נישא לנסיכה הלנה מדנמרק, בתו של ולדמר הראשון, מלך דנמרק
בנוסף נישא היינריך (בנישואים מורגנטיים) לאידה מבליסקאסטל, בתו של הדוכס גוטפריד מבליסקאסטל, ונולדה להם בת אחת:
מתילדה (בערך 1155/1156 – לפני 1219) – נישאה להיינריך בורווין הראשון, נסיך מקלנבורג
ארנולד מליבק, אשר המשיך לכתוב את "הכרוניקה הסלאבית" של הלמולד
היינריך גרינפלד היה צ'לן יהודי-בוהמי-אוסטרי; אחיו של אלפרד גרינפלד.
גרינפלד נולד בפראג, ולמד בקונסרבטוריון של עיר זו.
בשנת 1875 יצא לברלין ולימד במשך שמונה שנים באקדמיה החדשה לאמנויות הצליל (Neue Akademie der Tonkunst).
הוא ארגן יחד עם הפסנתרן קסאוור שארוונקה (Xaver Scharwenka) והכנר גוסטב הולנדר (Gustav Holländer) (ובהמשך עם אמיל זאורט (Émile Sauret), מקס פאואר (Max Pauer) ופלוריאן זאייץ) (Florian Zajic) ערביות טריו, שנעשו פופולריות ביותר.
גרינפלד התמנה לצ'לן החצר בארמונו של וילהלם מלך פרוסיה.
היינריך הראשון, מלך גרמניה המכונה גם היינריך לוכד הציפורים (Heinrich der Vogler) היה מלך פרנקיה המזרחית משנת 919 ועד למותו בשנת 936. כראשון השליטים של ממלכת פרנקיה המזרחית שאינם פרנקים, היינריך הראשון היה מייסד השושלת האוטונית.
היינריך הראשון נולד בסקסוניה-אנהלט כבנו של אוטו הראשון, דוכס סקסוניה, והדויגה, בתו של היינריך דוכס פרנקוניה.
היינריך נישא פעמיים, כאשר נישואיו השניים היו לבתו של רוזן וסטפאליה.
הוא עסק רבות בהקמת מוסדות דת ולאחר מותו הוכרז כקדוש.
היינריך הוכתר לדוכס סקסוניה בשנת 912 לאחר מות אביו, והמשיך את דרכו בחיזוק הממלכה בסדרת עימותים עם דוכסות פרנקוניה השוכנת מדרום.
בשנת 918 לאחר מותו של קונראד הראשון, מלך פרנקיה המזרחית נבחר היינריך לשלוט גם על ממלכת פרנקיה בהמלצתו של קונרד עצמו.
על פי המסורת עסק באותה העת בתיקון רשתות הצייד לציפורים וכך זכה לכינוי "לוכד הציפורים".
ברצונו לשמר את המסורת הגרמאנית של בחירת מלך על ידי אספת העם, לשם קבלת לגיטימציה עממית לשלטונו, על אף הצעתו של הארכיבישוף הריגר ממינץ להכתירו בחסות הכנסייה, התעקש היינריך בצעד לא אופייני ובלתי מקובל בתקופתו, שלא לקבל את ברכת הכנסייה וכוהני הדת למינוי, אלא להתמנות בתמיכת העם.
באספת האצולה (הרייכסטג) של 919, שנערכה בפריצלר קיבלה על עצמה האצולה את היינריך כמלך.
לאחר הכתרתו קיבל היינריך את תמיכתו של דוכס שוואביה אשר נשבע לו אמונים.
בשנת 921 לאחר שהביס בקרב את ארנולף, דוכס בוואריה זכה לאמונים גם מצידו.
בשנת 923, על רקע מלחמת האזרחים, פלש היינריך הראשון לצרפת באזור לורן וסיפח את האזור לממלכתו.
בשנת 921 פלשו המדיארים לגרמניה ולאיטליה.
הכוחות הגרמנים לא הצליחו לעמוד בלחץ הצבאי, והיינריך נאלץ לשלם כופר לפולשים על מנת להימנע מפשיטות חוזרות ונשנות לשטחים אשר בשליטתו.
בדרך זו הצליח היינריך לשמר תקופת שלום שנמשכה 10 שנים, אשר בהן פעל לביצור הערים ושיפור האיכות והכח הצבאי אשר עמדו לרשותו.
לצד זאת הרחיב את תחום ממלכתו באמצעות כיבוש שטחים נוספים באזור ברנדנבורג ונהר האלבה התחתי.
בשנת 929 צירף תחת שליטתו גם את אזור בוהמיה, ובשנים שלאחר מכן גם שטחים באזור נהר האודר התחתי, תוך שהוא זוכה לתמיכת הנסיכים המקומיים וגובה מהם מיסים לאוצר הממלכה תמורת הגנה.
בשנת 933 הסתיים הסכם השלום עם המגיארים והיינריך סירב להמשיך ולשלם את תשלומי הכופר.
ההונגרים אשר ניסו לחדש את התקפותיהם על השטחים הגרמנים, נתקלו הפעם בכוח התנגדות משמעותי, ובשנת 933 הובסו בקרב ריאד שנערך בקרבת הנהר אונסטרוט, והתקדמותם נעצרה.
היינריך ניצל את הכוח הצבאי המרוכז שעמד לרשותו והמשיך להתקדם ולספח טריטוריות נוספות בכיוון צפון עד לחוף הים הבלטי.
היינריך הראשון ראה בממלכתו אוסף של נסיכויות עצמאיות מבחינה מנהלתית אשר כפופות לו, כאשר הוא עצמו "ראשון בין שווים" והעדיף את עקרון הניהול המבוזר של ממלכתו על פני ניהול ריכוזי.
הוא אפשר לדוכסים הכפופים לו בסקסוניה, שוואביה, פרנקוניה, בוואריה ולותרנגיה לנהל מדיניות פנים מינהלתית עצמאית בשטחים הנתונים לשליטתם.
עם זאת תחום מדיניות החוץ היה נתון לשליטתו הבלעדית והוא נחשב למנהיג הצבאי העליון של כל הכוחות הצבאיים של הנסיכויות השונות.
היינריך נפטר משבץ מוחי בשנת 936. לעת הזו היו כבר כל השבטים הגרמאנים מאוחדים תחת שלטון מרכזי אחד בראשותו.
בנו אוטו הראשון ירש אותו כקיסר גרמניה, ובנו היינריך הוכתר כדוכס בוואריה.
היינריך הראשון זכה לחידוש תשומת הלב הציבורית ולהתעניינות באמצע המאה ה-19, בעקבות דמותו שהופיעה באופרה "לוהנגרין" מאת ריכרד וגנר.
על פי המסורת נקבר היינריך הראשון במנזר קוודלינבורג אך לא נמצאו לכך עדויות ארכאולוגיות.
בתקופת גרמניה הנאצית ערך הימלר טקסי זיכרון להיינריך במסגרת ניסיונותיו לגיבוש לכידות לאומנית גרמנית על בסיס היסטורי, וקבע את מקום קברו המשוער במנזר כאתר זיכרון לאומי.
להיינריך היו לפחות שתי נשים ושישה ילדים.
בתחילה הוא התחתן עם התבורג פון מרזבורג, ממנה נולד לו בן אחד:
לאחר מכן התחתן היינריך עם מתילדה מרינגלהיים, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
הדוויג מסקסוניה (910–965), התחתנה עם איג הגדול ואמו של איג קאפה, מלך צרפת
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (912–ֿ973)
גרברג מסקסוניה (913–984), התחתנה עם גילברט, דוכס לורן, ואחריו התחתנה עם לואי הרביעי, מלך צרפת
היינריך הראשון, דוכס בוואריה (919ֿֿ–955)
היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (Heinrich V.
Römisch-deutscher Kaiser, 11 באוגוסט 1086 – 23 במאי 1125), היה מלך גרמניה מ-1099 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1111, השליט האחרון מהשושלת הפרנקונית.
מלך בסוף תקופת המאבק בין האימפריה הרומית הקדושה לבין הכנסייה שביקשה להעלות את מעמדה מעל זו של האימפריה.
אחד משיאי המאבק היה התכתיב האפיפיורי ואחריו ההליכה לקנוסה של אביו וקודמו בשלטון, היינריך הרביעי.
ב-6 בינואר 1099 הכתיר אותו אביו למלך גרמניה באאכן, במקומו של אחיו הגדול קונרד שמרד באביו.
בעת הכתרתו הוא נשבע לא להתערב בענייני ניהול האימפריה הרומית הקדושה, עליה מלך עדיין אביו.
בשנת 1104 פנו אליו תומכי האפיפיור מסקסוניה ובוואריה שנאבקו באביו ושכנעו אותו למרוד בו.
האפיפיור דחה את התנאי ולא הסכים לבוא לגרמניה ולהכיר בשלטונו.
היינריך יצא בינתיים למסעות כיבוש וחיזוק מעמד האימפריה.
בשנת 1108 נלחם בהונגריה ובשנת 1109 נלחם בפולין, אך הפסיד בשתי הפעמים.
בשנת 1110 הצליח לכפות את שלטון האימפריה בבוהמיה והתארס שם למתילדה הקיסרית, בתו של הנרי הראשון, מלך אנגליה.
היינריך הבין שללא תמיכת הבישופים והנסיכים שצידדו בכנסייה הוא לא יוכל לשלוט באופן מלא ולכן נסע בשנת 1110 לרומא.
הוא הגיע להסכמה עם האפיפיור שהוא יוותר על סמכות המינוי של הבישופים בתמורה לכך שהכנסייה תחזיר לקיסרות את כל האדמות שהוענקו לה, ונראה היה שהאפיפיור עומד להכתירו.
אך הבישופים והנסיכים שהחזיקו באדמות אלה, סירבו לוותר עליהן ובתגובה חזר בו היינריך מהסכמתו, ולכן לא הסכים האפיפיור להכתירו.
היינריך ניצל את כוחו הצבאי העדיף ואסר את האפיפיור ועוד שישה עשר חשמנים.
הוא הכריח את האפיפיור להכתיר אותו ב-13 באפריל 1111 בבזיליקת פטרוס הקדוש.
לאחר מכן שחרר את האפיפיור וחזר לשפייר, שם נקבר זמנית אביו, וארגן לו מסע הלוויה מפואר.
הוא נאלץ לדכא מרידות שפרצו בראשות לותאר, דוכס סקסוניה ב-1112 וב-1113. בשנת 1114, לאחר שנישא למתילדה, התקוממו נגדו תושבי קלן ולאחר שהצטרפו אליהם לותאר השלישי ודוכסים נוספים, הם הביסו את צבאו בשנת 1115.
כבר לאחר הכתרתו בכוח, נשמעו טענות ברומא ובקרב מתנגדיו על אי חוקיות שלטונו.
במשך השנים התגברו הטענות והוא נודה על ידי בישופים שונים, למרות שהאפיפיור לא נתן להם את הסכמתו לכך.
בשנת 1116 כבר חזר בו האפיפיור מההסכם שנחתם בכוח, והיינריך חצה את האלפים ונסע לרומא שוב במטרה ליישר את ההדורים עם הכנסייה.
כשהוא התקרב לרומא, ברח האפיפיור והיינריך נאלץ לשחד כמה חשמנים כדי שיצדדו בו.
אחד מהם, מוריציוס בורדינוס, לימים האנטי-אפיפיור גרגוריוס השמיני, הכתיר אותו בפעם השנייה ברומא.
בינואר 1118 מת פסקל השני ובמקומו מונה גלסיוס השני.
היינריך ששהה בצפון איטליה שב על עקבותיו לרומא, אך גם האפיפיור החדש ברח ממנה לפני שהגיע.
בתגובה, מינה היינריך את תומכו בורדינוס לאפיפיור (או אנטי-אפיפיור, לשיטת הכנסייה) וחזר לגרמניה.
יורשו של גלסיוס השני, קליקסטוס השני הציע לדון איתו מחדש במינוי הבישופים.
בתחילה נתקל המשא ומתן בקשיים, אולם היינריך הבין שכדי לשמור על יציבות שלטונית עליו לעשות ויתורים.
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס לפיו הכנסייה היא זו שממנה את הבישופים, אך לקיסר יש את הזכות להיות נוכח בבחירה, ולהיות הקול המכריע במקרה של חוסר הכרעה.
האפיפיור ביטל גם את נידויו של היינריך.
הסכם זה סיים למעשה את המאבק הממושך בין הכנסייה והאימפריה.
בשנתיים הבאות הוא ניהל מסע לחיזוק שלטונו בהולנד ונאבק שוב בלותאר השלישי .
ב-23 במאי 1125 מת היינריך באוטרכט בה נקבר ליבו בקתדרלת אוטרכט, ושאר גופו נקבר בשפייר.
היינריך מת ללא ילדים חוקיים, וירש אותו מתנגדו, לותאר השלישי.
היינריך הגאה , אשר נמנה עם בית ולף (Welf), היה דוכס בוואריה תחת השם היינריך העשירי (1126–1138) ודוכס סקסוניה תחת השם היינריך השני (1137–1139).
היינריך נולד בשנת 1108 להיינריך התשיעי, דוכס בוואריה ולוולפהילדה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה.
בשנת 1126 מת היינריך התשיעי, והיינריך עלה לשלטון במקומו בבוואריה.
בשנת 1127 התחתן היינריך עם גרטרוד מזיפלינגנבורג, בתו של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולזוג נולד הבן היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
היינריך תמך בלותאר במאבקו כנגד האחים פרידריך השני, דוכס שוואביה וקונראד השלישי, מלך גרמניה.
בשנת 1136 נטל היינריך חלק במסעו של חמיו לאיטליה, וסייע לו בכיבוש ממלכת סיציליה.
כגמול על עזרתו, מונה היינריך למרקיז טוסקנה ודוכס ספולטו.
לאחר מותו של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1137, היה היינריך בין המועמדים לרשת את הכתר, אולם לבסוף נבחר קונראד השלישי, מלך גרמניה.
קונראד דרש מהיינריך לוותר על דוכסות סקסוניה, אולם היינריך סירב ואף נמנע מלהישבע שבועת אמונים לקונראד.
בתמורה, נישל קונראד את היינריך בשנת 1139 מנחלותיו, ומסר את דוכסות בוואריה ללאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה, ואת דוכסות סקסוניה לאלברכט "הדב".
היינריך החל לגייס את כוחותיו והצליח להחזיר לידיו את דוכסות סקסוניה, אולם לפתע מת בפתאומיות, תוך שהוא משאיר את בנו הקטן היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
היינריך החמישי, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה בין השנים 1004–1009 ובין השנים 1017–1026, ובנוסף היה גם רוזן לוקסמבורג בין השנים 998–1026.
היינריך נולד בשנת 960, לזיגפריד, רוזן הארדנים ולהדוויג מנורדגאו, בתו של אברהארד הרביעי, רוזן נורדגאו.
בשנת 998 מת אביו זיגפריד מלוקסמבורג, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1004 נתן לו גיסו היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה, אולם לאחר שמרד בו בשנת 1008 חזר ונטל אותה ממנו.
בשנת 1017 לאחר השתדלותם של הריברט מקלן, ארכיבישוף קלן ופופו פון באבנברג, ארכיבישוף טריר, החזיר היינריך השני את בוואריה להיינריך.
בשנת 1026 מת היינריך ללא ילדים, ומשום כך ירשו אותו אחייניו היינריך מלוקסמבורג בלוקסמבורג, והיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוואריה.
היינריך הראשון, דוכס בוואריה , היה בנו של היינריך הראשון, מלך גרמניה, ודוכס בוואריה בין השנים 948–955.
היינריך נולד בשנת 919, להיינריך הראשון, מלך גרמניה ולמתילדה מרינגלהיים, בתו של דיטריך מווסטפליה.
בשנת 936 מת אביו היינריך הראשון, מלך גרמניה, ואחיו אוטו הראשון עלה לשלטון במקומו.
בשנת 938 סירב אברהרד, דוכס בוואריה, להישבע אמונים לאוטו, ובתגובה אוטו הדיח אותו לטובת דודו ברטולד.
אוטו הצליח לתפוס ולהרוג את טאנקמר, אולם היינריך נפל בשבי המורדים, ובהיותו בשבי חבר אל המורדים, וטען לזכותו לכתר.
המרד נמשך עוד שנה, כאשר גם גילברט, דוכס לורן הפר את שבועת האמונים שלו לאוטו והעביר את נאמנותו ללואי הרביעי, מלך צרפת, ואילו היינריך קשר להדיחו בעזרת הארכיבישוף של מיינץ.
בשנת 939, ניצח אוטו בקרב אנדרנך, את דוכסי פרנקוניה ולורן.
לאחר מכן השלים היינריך עם אוטו, ואוטו מינה אותו כדוכס לורן.
היינריך לא הצליח להתבסס בלורן ובשנת 940 חזר לסקסוניה.
בשנה הזו ולאחריה, היינריך יחד עם אצילי סקסוניה המזרחית תכננו התנקשות באוטו במהלך חגיגות חג הפסחא בקוודלינבורג, אולם הקשר נחשף והיינריך נעצר.
עם השנים השתפרו היחסים בין האחים, ולאחר מותו של ברטולד, דוכס בוואריה בשנת 948, נתן אוטו בהנחיית אמו מתילדה מרינגלהיים את דוכסות בוואריה להיינריך.
על אף קשיים והתנגדויות שהיו לו מצד אצילים מקומיים, הרחיב היינריך את שטחי הדוכסות במלחמות עם ההונגרים.
בשנת 951 התלווה היינריך לאוטו במסעו לאיטליה נגד ברנגר השני, מלך איטליה, ואף שידך לו את אדלייד מבורגונדי, כאשר הביא לו אותה לפאביה.
בתמורה לסיועו העניק לו אוטו בדיאט הקיסרי באאוגסבורג בשנת 952, את מרקיזות ורונה יחד עם הערים פריולי, אקוויליה ואיסטריה.
בשנים 953–954 סייע היינריך לאוטו, בדיכוי המרד של בנו ליאודולף, דוכס שוואביה וחתנו קונרד, דוכס לורן.
בשנת 955 זכה אחיו אוטו בניצחון מוחץ על המדיארים בקרב לכפלד, ואילו היינריך חלה ומת ב-1 בנובמבר אותה שנה, ובנו היינריך השני, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 938 התחתן היינריך עם יודית, דוכסית בוואריה, בתם של ארנולף, דוכס בוואריה ויודית מפריולי, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
הדוויג מבוואריה, דוכסית שוואביה (939–994), התחתנה עם בורכארד השלישי, דוכס שוואביה
גרברגה השנייה, מנהלת מנזר גאנדרסהיים (940–1001)
היינריך השני, דוכס בוואריה (951–995)
היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה (29 בספטמבר 1305–1 בספטמבר 1339), היה דוכס בוואריה התחתונה בין השנים 1310–1339.
היינריך נולד ב-29 בספטמבר 1305, לשטפן הראשון, דוכס בוואריה וליוטה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניצה וביאטריקס מברנדנבורג.
בשנת 1310 מת אביו שטפן הראשון, דוכס בוואריה, והיינריך ואחיו אוטו הרביעי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו, ומכיוון שהיו קטינים שימש דודנם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כעוצר עד לבגרותם.
היינריך תמך בלודוויג נגד פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה, ומשום כך כשלודוויג חשב להתפטר בשנת 1333 היה היינריך מועמד להחליפו.
בנוסף הסתכסך היינריך עם אחיו אוטו הרביעי, דוכס בוואריה ועם דודנו היינריך החמישה עשר, דוכס בוואריה על חלוקת הנחלות, ובעקבות כך אף הדרדרו יחסיו של היינריך ששיתף פעולה עם חותנו יוהאן, מלך בוהמיה, עם לודוויג הרביעי.
בשנת 1338 התפייס היינריך עם לודוויג הרביעי, וב-1 בספטמבר 1339 מת היינריך מצרעת, ובנו יוהאן הראשון, דוכס בוואריה עלה במקומו לשלטון.
ב-12 באוגוסט 1328 התחתן היינריך עם מרגרט מבוהמיה, דוכסית בוואריה, בתם של יוהאן, מלך בוהמיה ואליזבת מבוהמיה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה (28 באוגוסט 1312–18 ביוני 1333), היה דוכס בוואריה התחתונה בין השנים 1312–1333.
היינריך נולד ב-28 באוגוסט 1312, לאוטו השלישי, דוכס בוואריה ולאגנס מגלוגאו, בתם של הנריק השלישי, דוכס גלוגאו ומתילדה מבראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1310 מת אביו אוטו השלישי, דוכס בוואריה, והיינריך ואחיו אוטו הרביעי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו, ומכיוון שהיה קטין שימש דודנו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כעוצר עד לבגרותו.
בבגרותו הסתכסך היינריך עם דודניו אוטו הרביעי, דוכס בוואריה והיינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה על חלוקת הנחלות, ובשנת 1327 הציע את מועמדותו לכתר הונגריה, אך נכשל בבחירות.
בין השנים 1326–1328 התחתן היינריך עם אנה מאוסטריה, בתם של פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה ואיזבלה מאראגון, מלכת גרמניה, אך לא היו להם ילדים.
ב-18 ביוני 1333 מת היינריך בנאטרנברג, ודודניו אוטו הרביעי, דוכס בוואריה והיינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו.
היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1486–1520.
היינריך נולד ב-15 בספטמבר 1468, לאוטו החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולאנה מנסאו-דילנבורג, בתם של יוהאן הרביעי, רוזן נסאו-דילנבורג ומריה מלון-היינסברג.
בשנת 1471 מת אביו, ומשום כך חזר סבו פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג לשלוט בדוכסות.
בשנת 1478 מת סבו, ואמו אנה מנסאו-דילנבורג שלטה כעוצרת עד לבגרותו.
בשנת 1486 תפס היינריך את השלטון, והחל לשלוט לבדו.
בשנת 1519 פרץ סכסוך הבישופות בהילדסהיים, וב-28 ביוני אותה שנה ניצח היינריך את אויביו בקרב זולטאו.
אולם, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שנבחר זמן קצר קודם לכן, ואשר היינריך התנגד לבחירתו ותמך בפרנסואה הראשון, מלך צרפת, התערב בסכסוך והביס את היינריך שברח לגלות בצרפת.
בשנת 1520 ויתר היינריך על שלטונו, ומסר אותו לבניו אוטו השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג וארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1527 בתחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית ניסה היינריך לחזור לדוכסות בתמיכת מתנגדי הרפורמציה, אולם הובס על ידי בניו וחזר לצרפת.
בשנת 1528 מתה אשתו מרגרטה מסקסוניה, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, והיינריך התחתן שוב בנישואים מורגנטיים עם אנה פון קאמפה.
בשנת 1530 התיר לו בנו אוטו השישי לחזור לדוכסות, ואכן היינריך שב לדוכסות והתגורר בלינבורג עד מותו ב-9 בפברואר 1532.
ב-27 בפברואר 1487 התחתן היינריך עם מרגרטה מסקסוניה, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, בתם של ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואליזבת מבוואריה, ממנה היו לו 7 ילדים:
אליזבת מבראונשווייג-לינבורג, דוכסית חלרה (1494–1572), התחתנה עם קרל השני, דוכס חלרה.
אוטו השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1495–1549).
ארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1497–1546).
אנה מבראונשווייג-לינבורג (1502–1568), התחתנה עם בארנים התשיעי, דוכס פומרניה.
היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1388–1416, ואשר שלט במשך תקופה קצרה עם אחיו גם בנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
היינריך נולד בשנת 1355, למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולקתרינה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ואגנס מסקסוניה.
בשנת 1374 חתמו אחיו על הסכם שהם יירשו את הנחלות לאחר מותם של ונצל ואלברכט, אולם היינריך סירב לקבל את ההסכם.
בשנת 1386 התחתנו אחיו פרידריך וברנהרד עם בנותיו של ונצל, ולאחר מותו של ונצל כתוצאה מהרעלה, ירשו שלושת האחים את הנחלות.
בשנת 1400 נרצח אחיו פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, והיינריך ובנהרד ירשו את נחלתו (נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל).
בתגובה על הרצח יצאו היינריך וברנהרד למסע נקמה נגד הנסיך הבוחר ממיינץ ורוזן ולדק, אשר היו אחראים על תכנון הרצח וביצועו.
בשנת 1404 נחטף היינריך על ידי ברנהרד השישי, רוזן ליפה, ושוחרר רק לאחר תשלום כופר, אולם לאחר שחרורו נקם היינריך בברנהרד מליפה בסיוע רופרכט, מלך גרמניה.
לאחר מותו של גיסו גרהרד השני, דוכס שלזוויג ניסתה מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק להשתלט על דוכסות שלזוויג, אולם היינריך בסיוע אצילי הולשטיין מנע זאת ממנה.
בשנת 1409 חילקו היינריך וברנהרד את הנחלות, והיינריך קיבל את נסיכות לינבורג, בעוד ברנהרד קיבל את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
ב-14 באוקטובר 1416 מת היינריך, ובניו היינריך השליח, דוכס בראונשווייג-לינבורג ווילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו.
בשנת 1388 התחתן היינריך עם סופיה מפומרניה-וולגשט, בתם של ולדיסלאב השישי, דוכס פומרניה ואנה ממקלנבורג-שטארגארד, ממנה נולדו לו שני ילדים: