tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה העת הפכה האמפורה לכלי הקשור במנהגי קבורה, והגיע לגדלים של 60 סנטימטרים.
ראשוני העיטורים הם דתיים, אך מאוחר יותר נוספו עיטורים חגיגיים ומיתולוגיים.
עם תום התקופה הגאומטרית (~ 700 לפנה"ס) ותחילת תקופת הדמות השחורה נעשה הגוף דק יותר, וקיבל צורה דומה למרבית האמפורי האחרות.
אמפורה נוֹלִית – נקראת על שם העיר הדרום־איטלקית נולה, שבה נמצאו דוגמאות רבות של הדגם המדובר (בנוסף לקפואה וסביבותיה).
הדגם הומצא לקראת 490 לפנה"ס על ידי 'צייר ברלין', אומץ על ידי ממשיכיו, והמשיך להתקיים מספר דורות קצר.
האמפורה היא תת-דגם של אמפורת הצוואר, גובהָהּ הממוצע הוא 30 סנטימטרים.
צווארה ארוך ודק יותר מצוואר אמפורת הצוואר הפשוטה, הבסיס טבעתי.
העיטורים נעשו בטכניקת הדמות האדומה.
אמפורה מחודדת – יוצרה בחלקה המוקדם של המאה ה-5 לפנה"ס, ואוּיְרה בטכניקה האדומה והשחורה, אולם האדומה נדירה יותר.
האמפורה היא תת-דגם של אמפורת הצוואר, גובהָהּ 50-60 סנטימטרים.
הצוואר ארוך ודק מאמפורת הצוואר, הגוף עגול בחלקו העליון ומתחדד כלפי מטה.
הבסיס קטן באופן משמעותי, ולפעמים נעדר.
אמופרה פָּנַאתֵנַאִית – הכדים הללו שימשו כפרסים בתחרויות הספורט שנערכו בפסטיבל הפאנאתנאיה מדי ארבע שנים באתונה, לכבוד האלה אתנה.
האמפורה היא תת-דגם של אמפורת הצוואר, גובהָהּ נע בין 60 ל־80 סנטימטרים.
הגוף עגול ומתחדד לעבר הבסיס.
האיורים היו בטכניקת הדמות השחורה, והמשיכו את קיום הטכניקה אף על פי שהופסק השימוש בה, בכל שאר התחומים.
האיורים מראים את אתנה ותחרויות ריצה, מרוצי סוסים, מרוצי מרכבות ואגרוף בתקופה יותר מוקדמת.
בתקופה יותר מאוחרת הטלת דיסקוס, כידון, קפיצה והופליטודרומוי (ריצה בלבוש הופליט) היו לנושא האיורים.
אמפורה נִיקוֹסְתֶנִית – השם ניתן לדגם אחר ניקוסתנוס, קדר יווני שבית מלאתו הפיק את הזן המסוים הזה.
היא דומה לאמפורה הנולית (ואולי מקורה בדגם איטלקי, כמו הראשונה), אולם גופה בחלקו העליון נעשה ריבועי.
הידיות ארוכות ורחבות יותר, ומגיעות לקצה הצוואר, הוא פה הכד.
רוחב הצוואר קטן לקראת המרכז, ומתרחב משם ועד לפה.
בסיסה גבוה ואלגנטי מיתר הבסיסים.
הכדים לרוב אוירו הן בטכניקה השחורה והן באדומה.
אמפורת צוואר פרוטואטית – יש הבוחרים לא להתייחס לסוג זה של אמפורי כדגם עצמאי.
מקורו באמפורי עתיקות שידיותיהן הגיעו עד לקצה הצוואר.
המיוחד לאמפורי אלו הם העיטורים.
הופעתם רבה באטיקה, ונושא האיורים עליהן נעשה יותר מזרחי ומיתולוגי, עם השנים.
אמפורה טיראנית – אמפורה מהמאה השישית לפנה"ס שיוצרה באתונה למטרות יצוא.
אמפורי רבות מהסוג המדובר נמצאו באיטליה, במיוחד באתרי ישוב אטרוסקיים, ומשם שם הדגם (טיראנים הוא שם נוסף לאטרוסקים).
גופה עגול בחלקו העליון, ואליפטי בתחתון.
הידיות יוצאות מתחילת החלק המעגלי של הגוף ומגיעות למרכז הצוואר.
בסיסה יציב, עגול וגדול מגופה בנקודת המפגש של השניים.
העיטורים נעשו בטכניקת הדמות השחורה.
הידיות, הבסיס והפה נצבעו לגמרי בשחור.
הדמויות כללו הופליטים, בעלי חיים ושאר דמויות, עיטור מעניין לסוג הזה הם הקרניים שיוצאות מהבסיס.
אמפורה מקשתית – משפחת אמפורי שמקורה במשפחת אמפורי הצוואר.
היא נולדה בסמוך לשנת 700 לפנה"ס, וזכתה לפופולריות במאה ה-6 לפנה"ס עד לתחילת המאה החמישית.
אמפורה זאת גם מכונה אמפורת בטן, שכן ייחודה העיקרי מאמפורת הצוואר הוא בעובדה שאין לה צוואר ממשי.
חלקה עליון ממשיך את עוקמת הגוף, ורק שפתי הכלי שוברות את צורת הגל.
אמפורה מקשתית מסוג B – העתיקה במשפחת האמפורי המקשתיות, הייתה בשימוש מתחילת המאה ה-6 לפנה"ס עד לערך 520 לפנה"ס.
בתחילה היה לה צוואר דק יחסית וגובהָהּ נע בין 20 ל־50 סטימטרים.
דוגמאות נמצאו באיטליה ויוון, באחרונה שימשה למטרות קבורה.
גרסה יותר מפותחת של האמפורה הציגה שפה קעורה ובסיס טבעתי.
אמפורה מקשתית מסוג C – וריאציה של האמפורה המקשתית מסוג B.
השוני העיקר בין השתיים הוא מבנה השפה, בדגם C מדובר בשפה מגולגלת.
הדגם היה בשימוש מהמאה הששית לפנה"ס עד ל־450 לפנה"ס.
הדגם עוטר בשתי הטכניקות; גובהו: 40 סנטימטרים.
אמפורה מקשתית מסוג A – פיתוח נוסף מדגם B.
האמפורה הופיעה באמצע המאה ה-5 לפנה"ס, והמשיכה להתקיים כמאה שנים.
ידיותיה ארוכות ושטוחות יותר ושפתה רחבה יותר מדגם B.
היא עוטרה בעיקר טכניקה השחורה.
אמפורת הובלה – סוג נפוץ של אמפורי ששימשו להובלת סחורות רבות, ובעיקר יין.
גובהן נע בין 50 ל־70 סנטימטרים.
בסיסן היה מחודד, כדי לערום אותן ביתר קלות, או לקבור אותן באדמה רכה.
ידיותיהן ארוכות למדי: הן מתחילות בקצה הגוף, ומגיעות לקצה הצוואר.
הדגם לא נצבע, עקב שימושו.
אמפטמין (alpha-methyl-phenetylamine) הוא תרופה ממשפחת הממריצים הפועלת על מערכת העצבים המרכזית, ומשמשת לטיפול בהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD), לטיפול בנרקולפסיה (נִרְדָּמוּת) וכמדכא תיאבון בבקרת משקל גוף.
שילוב של דקסטרואמפטמין ואמפטמין, משמש לטיפול בתסמיני ADHD וידוע בשמות המסחריים "אמפטמין מיקס", אטנט ואדרל (Adderall בארצות הברית).
לאמפטמין מרכז כיראלי אחד בלבד, ולכן הוא מופיע בשתי תבניות אופטיות פעילות – איזומר ימני (-dextro או d-) ואיזומר שמאלי (levo- או I-).
כיום השימוש באיזומר השמאלי של אמפטמין לטיפול תרופתי ב-ADHD הוא בתערובת של מלחים יחד עם תערובת אננטיומרים של אמפטמין (MES-amphetamine), שמכילה ביחס של 1:3 (משמאל לימין) אמפטמין איזומר ימני:אמפטמין איזומר שמאלי.
הרכב זה נמכר הן בתצורת שחרור מידי והן בתצורת שחרור מושהה.
ריכוז השיא בפלזמה הוא לאחר 3 שעות מנטילת הכדור, נתון שאינו משתנה בין האיזומרים.
בשנת 2007 הוצגה תרופה חדשה בשם ליסדקסאמפטמין (Lisdexamfetamine Dimesylate) שהוא אמפטמין בצורת קדם-תרופה הידוע גם בשם המסחרי ויואנס (Vyvanse).
ליסדקסאמפטמין מכילה את החומצה האמינית הטבעית ליזין, שקשורה בקשר קוולנטי דרך קבוצת האמין לאמפטמין איזומר ימני.
התרופה עוברת פירוק לאחר ספיגה למחזור הדם על ידי תאי הדם האדומים היא מפורקת לשני מרכיבי היסוד שלה (אמפטמין וליזין) על ידי הידרוליזה אנזימטית.
ריכוז השיא של התרופה בדם מגיע לאחר פחות משעה ונמשך בערך 12 שעות.
התרופות הללו נמצאות בשימוש נרחב כבר עשרות שנים.
מחקרים רבים, שבחנו את ההשפעה לטווח ארוך של נטילת תרופות ממריצות, לא מצאו שיש סכנה מיוחדת בנטילת התרופה, גם לא לטווח הארוך כאשר האמפטמין נלקח כגלולה, האפקט של התרופה "חלק" יותר (מתון יותר) ונמשך לזמן רב יותר.
לעיתים אמפטמין נלקח גם כדי להגביר את התופעות השונות של סמים אחרים.
בשל השפעותיו הממריצות האמפטמין נחשב כסם אסור בספורט אלא באישור רפואי בלבד.
הוא משווק כיום בישראל בשמות המסחריים אטנט, אטנט XR ו"אמפטמין מיקס".
תמצית שהופקה מהצמח אפדרה, שימשה ברחבי אירופה למטרות רפואיות.
בעקבות הביקוש הרב החלו לסנתז את החומר הפעיל באפדרה, האפדרין (שמשמש עדיין כתרופה מקובלת).
האמפטמין סונתז לראשונה ב-1887 בברלין על ידי הכימאי הרומני לזר אדליאנו, לא לשימוש רפואי.
בשנת 1927 מולקולת האמפטמין סונתזה על ידי הכימאי ג"א אלס, ונרשמה תחת השם המסחרי בנזדרין על ידי חברת התרופות סמית' קליין ופרנץ' .
במלחמת העולם השנייה אמפטמין היה בשימוש נרחב על מנת לגרום לעוררות של החיילים.
בסוף המלחמה נשאר מלאי גדול של כדורים שמצאו את דרכם אל השוק השחור.
הכדורים שחולקו הכילו כמות גדולה של d-amphetamine יחד עם מתאמפטמין ובשנות ה-50 היו דיווחים רבים בבריטניה על התמכרות לכדורים הללו.
מחקרים הראו כי מתאמפטמין עלול לגרום לפרנויה, כתוצאה מכך יותר רופאים נטו לתת מרשם למתילפנידאט (ריטלין) ולא לאמפטמין.
מאוחר יותר נכנס האמפטמין לפקודת הסמים של ארצות הברית (Controlled substance act), במערכה השנייה, השמורה לחומרים בעלי פוטנציאל התמכרות גבוה.
החומר החל להימכר בצורה בלתי חוקית בשם "ספיד".
האמפטמין שנמכר ברחוב עלול להיות מהול ולהכיל אפילו רק כ־5% של החומר הפעיל אמפטמין.
החומרים המוהלים עלולים להיות רעלנים הפוגעים בגוף ובמוח, וכן חומרים המפרקים את ממברנת התא (כגון אצטון ומלח).
האמפטמין מתחיל לפעול במוח כחצי שעה לאחר לקיחתו, והאפקט שלו שם נמשך חמש עד שש שעות.
החומר מביא להעלאה במוליך העצבי דופמין (בעיקר באזור קליפת המוח הקדם-מצחית), וכמו כן להעלאה ברמת הדופמין ונוראפינפרין.
האמפטמין משחרר דופמין משלפוחית (vesicle) המצמד.
בנוסף הוא משמש כמעכב לנשאי הדופמין המסלקים את הדופמין חזרה למצמד המוקדם (Monoamine Transporter DAT - נשא דופמין, וכמו כן של נוראפינפרין).
שתי הפעולות הללו מובילות לעלייה בכמות הדופמין במרווח הסינפטי.
הצפת המוח בדופמין היא שמביאה לאופוריה וההשפעה על הקורטקס הפרה פרונטלי היא שמביאה לשיפור בריכוז ולירידה באימפולסיביות.
כשהתרופה נלקחת באופן לא מבוקר היא עלולה לגרום לתחושת אופוריה.
הדבר גם מסביר את הרגשת הדיכאון הממושכת שמגיעה לאחר שימוש כרוני בתרופה - האמפטמין מכלה את מאגרי הדופמין במוח, ומביא לרמות נמוכות ביותר של דופמין לאחר השפעתו.
שימוש ממושך באמפטמין עלול להביא לפגיעה ארוכת טווח במערכת הדופמינרגית על ידי הידללות קולטני הדופמין, המביאה לאנהדוניה (אי יכולת לחוות עונג).
פגיעה זו יכולה להימשך חודשים עד שכמות הקולטנים חוזרת לרמה נורמלית.
מנות גדולות של אמפטמין עלולות להביא למצב פסיכוטי בשם פסיכוזת אמפטמין, ככל הנראה בגלל כמות הדופמין הגבוהה בסינפסות.
בנוסף להשפעתו על המוח, משפיע האמפטמין גם על הגוף.
הוא מעלה את פעילותה של מערכת העצבים הסימפתטית, ובכך מביא לעלייה בלחץ הדם.
במינונים תרופתיים, לא נמצאו ראיות לכך שאמפטמין בעל השפעה רעילה על המוח האנושי.
מחקרים שנעשו על חולדות הראו כי מנות-יתר של אמפטמינים עלולים לגרום לדפוסי שינה משתנים, סחרחורות, תנועות גוף בלתי רצוניות (עוויתות או טיקים), היפראקטיביות, בחילה, גרד, עור חיוור ושומני, ירידה בתפקוד וביעילות המערכת החיסונית, בעיות לב, שבץ ונזקים לכבד, לכליות ולריאות.
כאשר האפטמין נשאף ("מוסנף"), הוא עלול לתקוף את ריריות האף העדינות.
מאידך הוא מוביל לערנות גדולה ולהפחתת עייפות.
בנוסף, שימוש ארוך בתרופה יכול להביא לתופעות פרקינסוניות ולבעיות מוטוריות נוספות.
חלק מהאנשים המשתמשים בתרופה זאת, משתמשים בה לצורך הרזיה על ידי הפחתת התיאבון כתוצאה מהשפעתה.
השפעות פסיכולוגיות של התרופה הן ריכוז מוגבר, אופוריה, דיבור מהיר, פגיעה בשינה וקיצור משכה של שנת החלום (REM) והתמכרות.
שימוש ממושך עלול לגרום לעצבנות, אלימות ושיפוט לקוי, בעיקר בשל מחסור בשינה.
לחלק מהאוכלוסייה יש נטייה להתמכרות לממריצים, ישנה השערה כי נטייה זו תלויה בין השאר בכמות רצפטורי D2 במוח.
מסיבה זו אמפטמין רשום בפקודת הסמים האסורים ברוב מדינות העולם המערבי.
במציאות המצב שונה וישנה נטייה נמוכה יחסית של שימוש לא נכון על ידי מטופלים בעלי הפרעות קשב וריכוז.
מטופלים נוטים שלא לקחת את התרופות הללו עקב תופעות הלוואי המשתנות בין אדם לאדם.
אמפטמין שנמכר בבתי המרקחת לא מתאים להיות מנוצל לרעה מכמה סיבות: ראשית, שימוש בתרופה לטובת תחושת התעלות דורש כמויות גדולות פי כמה מהמינונים בתרופות.
שנית, כדי שהתרופה תהפוך לממכרת עליה להגיע למערכת העצבים המרכזית בזמן המהיר ביותר, זאת הסיבה שמתמכרים לסמים אסורים עוברים מעישון להסנפה ולבסוף הזרקה, והתרופות הללו מתחילות לפעול כשעה לאחר נטילתן.
דבר נוסף שמשפיע על הסיכוי של תרופה להפוך לממכרת היא הגעה למקסימום של השפעה בזמן קצר, כלומר גם ברגע שאמפטמין מגיע למערכת העצבים, האפקט שלו הדרגתי.
לכן, למטופלים בעלי הפרעות קשב וריכוז, יש צפיות נמוכה להתמכרות למרות שהתמכרות לחומרים שמציפים בדופמין היא תחלואה נלווית של הפרעת קשב וריכוז.
אמפיבול הוא קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) , מלנוקרטיים (בעלי גוון כהה).
האמפיבול בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של טטרהדרונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתיים אחרות דרך קטיונים של ברזל, מגנזיום או סידן.
המינרלים מקבוצת האמפיבול דומים מאוד בהרכבם הכימי ובתכונותיהם הכלליות לקבוצת הפירוקסן, וכמותם הם ממויינים לשלוש סדרות בהתאם לצורת התגבשותם.
ההבדל העיקרי בין אמפיבול לפירוקסן הוא בפצילות.
הזווית בין מישורי הפצילות בקבוצת הפירוקסן היא ישרה בעוד שבקבוצת האמפיבול היא אינה כזו.
כמו כן המשקל הסגולי של האמפיבול קטן מזה של הפירוקסן.
אמפיבול הוא רכיב נפוץ בסלעי יסוד ובסלעים מותמרים רבים כדוגמת גרניט, סיאניט, דיוריט, גברו, בזלת, אנדזיט, גנייס וצפחה.
אמפיבול הוא המינרל הראשי בסלע האמפיבוליט.
את השם לקבוצה נתן המינרלוג הצרפתי רנה ז'יסט אאיאי ומקורו מיוונית "אמפיבולוס" כלומר "בלתי ברור".
אמפולקס קומפרסה (שם מדעי: Ampulex compressa) היא צרעה פרזיטואידית ממשפחת Ampulicidae.
מין זה נודע בהתנהגות הרבייה שלו, העושה שימוש בתיקנים חיים - באופן ספציפי בתיקנים אמריקנים - כפונדקאים לזחליה.
תפוצתה העיקרית של צרעה זו באזורים הטרופים של דרום אסיה ואפריקה, ובאיים באוקיינוס השקט.
צרעה זו תמצא במספרים גדולים יותר בעונות החמות של השנה.
אמפולקס קומפרסה הובאה להוואי על ידי F.
Williams ב-1941 כאמצעי להדברה ביולוגית.
ניסיון זה לא הצליח בשל נטיותיה הטריטוריאליות של הצרעה והשיעור הקטן שהן צדות.
לצרעת אמפולקס קומפרסה גוף בצבע כחול-ירקרק מתכתי, כאשר הפרק הראשון של הרגלים האחוריות בצבע אדום.
הנקבה באורך של כ-22 מ"מ, הזכר קטן ממנה וללא מערכת עוקץ.
צרעת אמפולקס קומפרסה נודעת בהתנהגות הרבייה שלה, העושה שימוש בתיקנים חיים - באופן ספציפי בתיקנים אמריקנים - כפונדקאים לזחליה.
מספר בעלי חיים ארסיים אחרים המשתמשים באוכל חי לזחליהם משתקים את קורבנם.
בניגוד אליהם, צרעת האמפולקס קומפרסה מותירה בתחילה את התיקן נייד, אך משנה את התנהגותו באופן ייחודי.
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 התפרסם שצרעות ממין זה עוקצות את התיקנים פעמיים, ומשנות את התנהגות קורבנן.
מחקר שנערך ב-2003 שהשתמש בסימון רדיואקטיבי הוכיח שהצרעה עוקצת בדיוק בגנגליון מסוים.
צרעת האמפולקס קומפרסה מעבירה עקיצה תחילית לגנגליון בית החזה של תיקן כדי לשתק באופן עדין את רגליו הקדמיות של החרק.
עקיצה זו מקלה את העקיצה השנייה בנקודה שנבחרת בקפידה בגנגליון הראש של התיקן (מוח) בקטע ששולט על רפלקס הבריחה .
עקיצה זו מזריקה סוג נוסף של רעל לקטע זה והתיקן לא ינסה לברוח עוד.
לפני שהתיקן הופך להיות זומבי הוא פוצח בשלושים דקות של ניקוי עצמי, בהשפעת המוליך העצבי דופמין שנמצא בארס הצרעה.
להשערת החוקר פרופ' פרדריק ליברסאט מנגנון הניקוי יבטיח לזחל של הצרעה, מזון נקי ככל האפשר מפטריות ומטפילים אחרים.
הצרעה, שקטנה מכדי לשאת את התיקן (התיקן גדול פי שלושה), מובילה את קורבנה למחילה, באמצעות משיכת אחד ממחושיו של התיקן.
כאשר הם מגיעים למחילה הצרעה מטילה ביצה על בטן התיקן וממשיכה במילוי כניסת המחילה עם אבנים קטנות יותר, כדי לשמור את התיקן בתוך המחילה, הרחק מהישג ידם של טורפים אחרים מחוץ למחילה.
התיקן, שרפלקס הבריחה שלו מנוטרל לצמיתות יישאר במחילה כשביצת הצרעה תבקע.
הזחל הבוקע לועס את דרכו לבטן התיקן וממשיך לחיות כאנדופרזיטואיד.
במשך תקופה בת שמונה ימים זחל הצרעה יאכל את איבריו הפנימיים של התיקן בצורה שתבטיח שהתיקן יישאר חי לפחות עד שהזחל יגיע לשלב ההתגלמות ויצור קליפת גולם בתוך גופו של התיקן.
לאחר כ-4 שבועות, הצרעה הבוגרת באופן מלא תופיע מגופו של התיקן כדי להתחיל את חייה הבוגרים.
קבוצת המחקר של פרופ' פרדריק ליברסאט, מאוניברסיטת בן-גוריון שחוקרת את פעילותה של צרעה זו, מצאה כי תיקנים שנעקצו בידי הצרעה שורדים טוב יותר ללא מזון ומים מתיקנים שלא נעקצו או שהוזרק להם רעלן משתק אחר.
מכאן הם לומדים, שעקיצת הצרעה משפיעה על תהליך חילוף החומרים ועל צריכת החמצן של התיקן, כדי לשמרו במצב טוב לצאצאים.
משום שהתיקנים חשים תקיפות מן האוויר באמצעות תנועת האוויר של עצם מתקרב, הם אינם מותאמים להגן על עצמם מהתקפה כזו, ומתחילים להיאבק כשהצרעה כבר הצליחה להגן על עצמה באמצעות לסתותיה.
אמפולה הייתה כלי עגול וקטן ברומא העתיקה שהיה עשוי בדרך כלל מזכוכית, עם שתי ידיות, ושימש לעיתים למטרות פולחן.
צלוחיות מאוחרות יותר היו לעיתים קרובות חסרות ידית ושטוחות יותר, ובהן נעשה שימוש עבור מים קדושים או שמן קדוש בימי הביניים.
הן נרכשו לעיתים קרובות כמזכרות של עלייה לרגל, כמו אמפולות המתכת של מונזה מהמאה ה-6 החומרים מהן מיוצרות האמפולות כוללים זכוכית, קרמיקה ומתכת.
אונגואנטריום (Unguentarium) הוא כינוי לבקבוק שמאמינים ששימש לאחסון בושם, ויש חפיפה ניכרת בין שני המונחים, האחד (אמפולה) מוגדר לפי צורה והשני - לפי מטרה.
האמפולה הקדושה מזכוכית הייתה חלק מטקס ההכתרה הצרפתי והאמינו שיש לה מקורות אלוהיים.
אמפולה דומה ועדכנית היא האמפולה שבין תכשיטי הכתר של המלכה המאוחדת, שהיא כלי חלול, מוזהב, בצורת נשר, שממנו יוצק את שמן המשחה הארכיבישוף מקנטרברי בעת משיחת ריבון בריטי חדש בעת טקס הכתרת מלכי בריטניה.
האמפולה הדנית, ששימשה במהלך משיחת המלך בתקופת האבסולוטיזם, היא בצורת גליל, עשויה זהב ומעוטרת במוטיבים של פרחים מאמייל ויהלומים.
המונח נמצא בשימוש מודרני למיכלים קטנים וסגורים הרמטית, בדרך-כלל מזכוכית או מפלסטיק, שנועדו לאחסן ולשמור חומרים רגישים.
מועדון הכדורגל אמפולי (באיטלקית: Empoli Football Club) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר אמפולי.
אצטדיונה הביתי הוא קארלו קסטלאני אשר מכיל כ-20,000 מקומות ונחנך ב-1989.
המועדון נוסד ב-1 בדצמבר 1920 באמפולי.
בשנת 1921 שיחקה הקבוצה לראשונה במסגרת ליגה, ומשחקה הראשון היה מול פיזה.
ברוב תקופת קיומה שיחקה הקבוצה בסרייה ב' ובסרייה ג'.
בעונת 2003/2004 עלתה לראשונה לסרייה א', אך בסוף אותה עונה ירדה בחזרה לסרייה ב'.
בעונת 2005/2006 חזרה לסרייה א', אך ירדה שוב לסרייה ב' בעונת 2007/2008. הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 6 עונות ברציפות ובסוף עונת 2013/2014 העפילה לליגת העל האיטלקית, בה שיחקה ברציפות עד עונת 2016/17, בה חזרה לליגה השנייה.
בעונת 2007/2006 השתתפה בגביע אופ"א, אף על פי שסיימה את העונה הקודמת במקום העשירי, וזאת עקב פרשת הטיית המשחקים.
הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון 4-2 בסיכום כולל של שני משחקים לפ.צ ציריך משווייץ והודחה מהמפעל.
בסיום עונת 2020/2021 שבה הקבוצה לסרייה א' לאחר שסיימה במקום הראשון בסרייה ב'.
בעונה שלאחר מכן סיימה במקום ה-14 ונשארה בליגה עונה נוספת.
אמפוריאי (בלטינית Emporiae, בספרדית Ampurias) היא עיר עתיקה בחוף הים התיכון, בחבל קטלוניה שבספרד, ממנה נותרו לימינו שרידים ארכאולוגיים בלבד.
העיר נוסדה ב-575 לפנה"ס על ידי מתיישבים יוונים מפוקאיה (Φώκαια), שהעניקו לה את השם אמפוריון (Εμπόριον).
בשל מיקומה בנתיב הסחר בין הערים מרסיי וטרטסוס, הפכה אמפוריאי למרכז כלכלי ומסחרי גדול, כמו גם המושבה היוונית הגדולה ביותר בחצי האי האיברי כולו.
בתחילת המלחמה הפונית השנייה עברה לידי הרומאים, אך בשלהי המאה השלישית לספירה ננטשה.
היצירות שנמצאו בחפירות אמפוריאי (שהחלו בשנת 1908) הן בעיקר יווניות, רומיות ואיבריות ושמורות במוזיאון הארכאולוגי בקטלוניה שבברצלונה.
מדובר בעיקר בכלי חרס, פסיפסים, פסלים, סרקופגים, תכשיטים וכלים.
אמפיטריטה (ביוונית עתיקה: Αμφιτρύτη) היא אלת הים, מלכת הים ואשתו של פוסידון במיתולוגיה היוונית.
פירוש השם אמפיטריטה בא משתי מילים ביוונית: "אמפיס", שפירושה משני צדדיו, ו"טריס", שפירושה שלישי.
לפי פסאודו-אפולודורוס, אמפיטריטה היא בתם של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס והייתה בין 3,000 האוקיינידים.
לפי הסיודוס, אמפיטריטה היא בתם של נראוס ודוריס והיא נראידה.
אמפיטריטה בילתה את רוב זמנה בשירה ובריקודים עם אחיותיה.
יום אחד ראה פוסידון את אמפיטריטה ליד האי נקסוס ומיד התאהב בה.
הוא הציע לאמפיטריטה נישואים ובגלל שהייתה כל כך ביישנית היא ברחה והתחבאה בזרמי האוקיינוס האטלנטי הרחוקים משאר העולם.
פוסידון מאוד רצה למצוא אותה, אז הוא שלח את דלפין (מלכת הדולפינים) למצוא אותה והיא שכנעה אותה לחזור ולהינשא לפוסידון.
אמפיטריטה הייתה אשתו המוכרת ביותר של פוסידון וביחד הם הולידו את טריטון בן הים.
לרוב במיתולוגיה נראית אמפיטריטה רוכבת על מרכבה רתומה לסוסים על פני הגלים עם פוסידון.
לאמפיטריטה הייתה גם בת, שלא מפוסידון, בשם רודוס (Rhodos), האנשת האי רודוס.
האסטרואיד 29 אמפיטריטה , שהתגלה ב-1854 על ידי אלברט מארת', נקרא על שמה.
במיתולוגיה היוונית, אמפיטריאון הוא בעלה של אלקמנה, בתו של אלקטריאון מלך מיקנה.
זאוס התחזה לאמפיטריאון ובגד באשתו הרה עם אלקמנה.
מאוחר יותר באותו היום כאשר חזר אמפיטריאון מהמלחמה, שכב גם הוא עם אלקמנה וכך נולדו לה תאומים, האחד, הרקולס, בנו של זאוס, והשני, איפיקלס, בנו של אמפיטריאון.
שמו של הרקולס ניתן לו כלעג לאשתו של זאוס, הרה, על כך שהוא הילד של בעלה שבגד בה.
האל יופיטר (זאוס) מתאהב באלקמנה, אשתו של אמפיטריאון, מלך תבאי.
כאשר אמפיטריאון יוצא למלחמה נגד הטלבואים, יופיטר לובש את דמותו, נכנס לביתם, אוכל, מדבר ושוכב עם אלקמנה שבטוחה שזה בעלה שחזר מהמלחמה.
יופיטר מאריך את הלילה כדי שיהיה לו כמה שיותר זמן להיות איתה.
כל הזמן הזה מרקוריוס, בנו של יופיטר, עומד על המשמר מחוץ לבית, מחופש לסוסיא, עבדו של אמפיטריאון.
כשסוסיא חוזר הוא מגלה שיש מחוץ לביתו אדם שנראה בדיוק כמוהו, שבתחבולות משכנע אותו שהוא לא סוסיא ומבריח אותו משם.
אמפיטריאון מאשים את אלקמנה בבגידה.
יופיטר (מחופש לאמפיטריאון) אומר לאלקמנה שהוא צריך לחזור לפני שהצבא ישים לב להיעדרו, והוא נותן לה גביע זהב והולך.
בשובו הביתה לאחר ניצחונו במלחמה, אמפיטריאון האמיתי שומע מסוסיא שכשחזר הביתה הוא ראה עוד סוסיא עומד ליד הדלת ואמפיטריאון לא מאמין לו.
כשהם מגיעים הביתה, אלקמנה חושבת שהוא לועג לה, כי לפני רגע הוא אמר לה שהוא צריך ללכת ועכשיו פתאום הוא חוזר.
הם רבים, היא מראה לו את הגביע כהוכחה לכך שהוא היה בבית בלילה והוא מאשים אותה בבגידה.
אלקמנה יולדת שני בנים בלידה אחת, אחד של אמפיטריאון ואחד של יופיטר.
האחד, הרקולס, בנו של זאוס, והשני, איפיקלס, בנו של אמפיטריאון.
שמו של הרקולס ניתן לו כלעג לאשתו של יופיטר (יונו/הרה) על כך שהוא הילד של בעלה שבגד בה.
יופיטר משמיע את קולו מהשמיים בליווי רעמים ומודה במעשיו.
על פי סיפור נוסף במיתולוגיה, שישה מצאצאיו של מסטור, אחיו של אלקטריאון, חמיו של אמפיטריאון, הגיעו למיקנה כדי לתבוע את חלקם בממלכה.
אוורס, שנותר בחיים, מכר את העדר לאמפיטריאון, וזה החזיר את העדר לאלקטריאון, אך בטעות הרג את אלקטריאון כאשר זרק את אלתו לעבר אחת הפרות.
אמפולות לורנציני הם איברי חישה מיוחדים הנקראים אלקטרורצפטורים, קולטנים חשמליים, המקשרים למעין רשת נקבוביות בעור המלאות חומר דמוי ג'ל.
ידוע כי דגים בעלי איברי חישה אלו הם בעיקר דגי סחוס (כרישים, בטאים וכימראים); אולם דווח גם על חלק מדגי סחוס גרמיים כגון החדקניים, וגם אצל דגי הראות.
דגי כליל גרמיים פיתחו אלקטרורצפטורים מסוג אחר.
אמפולות לורנציני תוארו לראשונה על ידי סטפנו לורנציני בשנת 1678.
איברי חישה אלו מסייעים לדגים לחוש שדות חשמליים במים.
כל אמפולה מורכבת מתעלה מלאת חומר דמוי ג'ל הנגישה לפני השטח באמצעות נקבוביות בעור ומסתיימת בצביר כיסים קטנים המלאים בג'ל המיוחד.
האמפולות לרוב מסודרות בקבוצות בתוך הגוף, כל מקבץ מכיל אמפולות המחוברות לחלקים שונים של העור, אולם בצורה כזו השומרת על סימטריית צידי ימין ושמאל של הגוף.
אורך התעלות משתנה מבעל חיים אחד לשני, כאשר אופן פריסת הנקבוביות בעור ייחודית לכל מין.
ניתן להבחין בנקבוביות על עור הדג כנקודות כהות על העור.
הן מספקות לדג חוש שישי המסוגל לאתר שדות אלקטרומגנטיים כמו גם שינויים בטמפרטורה.
האמפולות מגלות שדות חשמליים במים, או לייתר דיוק, שוני במתח החשמלי בנקבוביות העור ובבסיס תאי האלקטרורצפטורים.
גירוי חיובי של הנקבוביות יפחית את הפעילות העצבית המגיעה מתאי האלקטרורצפטורים, וגירוי שלילי יגביר את הפעילות העצבית המגיעה מהם.
כרישים עשויים להיות רגישים ביותר לשדות חשמליים יותר מאשר כל בעל חיים, בסף רגישות לאותות נמוכים של עד 5 nV/cm.
כלומר 5/1,000,000,000 חלקי הוולט שנמדדה באמפולה באורך של ס"מ בודד.
מאחר שכל היצורים החיים מייצרים שדות חשמליים באמצעות כיווץ השרירים, ניתן לדמיין כיצד כריש עשוי ללקט גירויים חשמליים קלושים מכיווץ שרירי בעלי החיים, בייחוד מהטרף.
מאידך, ניסויים במכלים הראו כי שדות אלקטרוכימיים הנוצרים מטרף משותק מספיקים כדי לגרות את יצר התקיפה והטריפה של הכרישים וחתולי הים; לכן כיווץ שרירים אינו מחייב כדי למשוך בעלי חיים אלו.
כרישים וחתולי ים מסוגלים לאתר טרף המחופר בחול, או לזהות דיפול זרם ישר המדמה את הצורה העיקרית של הטרף המחופר מתחת לחול, כשדות חשמליים.
השדות החשמליים המופקים מזרמים ימיים באוקיינוס הנעים בשדה המגנטי של כדור הארץ הם בשיעור דומה לשדה החשמלי שהכריש וחתול הים מסוגלים לחוש.
משמעות הדבר עשויה להיות כי הכרישים וחתולי הים מסוגלים לנווט בשדות החשמליים של הזרמים הימיים, ולהשתמש גם במקורות אחרים של שדות חשמליים באוקיינוס להתמצאות וניווט.
בנוסף, השדה החשמלי שגופם יוצר כאשר הם שוחים בשדה המגנטי של כדור הארץ עשוי לאפשר להם לחוש את כיוונם.
מחקרי התנהגות סיפקו עדויות לכך שכרישים מסוגלים לגלות שינויים בשדות הגאומגנטיים.
בניסוי מסוים ביצעו בכריש סנפירתן ובפטישן כד-חרטום, התניית תִּגְמוּל מזון בשדה מגנטי מלאכותי.
כשתגמול המזון הוסר, הכרישים המשיכו להציג התנהגות בולטת ושונה (שאפיינה תגובה למזון) כאשר השדה החשמלי פעל מאשר היה מכובה.
בראשית המאה העשרים, מטרת האמפולות לא הובנה לחלוטין, וניסויים באלקטרופיזיולוגיה שיערו ליכולות חישת טמפרטורה, לחץ מכני וייתכן גם מליחות.
רק ב-1960 זיהו בוודאות את האמפולות כאיברי רצפטורים המיועדים לחישת שדות חשמליים.
ייתכן והאמפולות מסייעות לכריש לזהות שינויים בטמפרטורת המים.
כל אמפולה שופעת בתאי סנסור המכילים סיבי עצב רבים.
סיבים אלו סגורים בצינוריות מלאות ג'ל ולהן פתחים ישירים לפני השטח דרך הנקבוביות.
ג'ל זה מבוסס חומר גליקופרוטאיני עם מקדם התנגדות של מי הים, ולו יש תכונות הולכה חשמלית זהות לאלו של מוליך למחצה.
משערים כי זהו מכניזם שבאמצעותו שינויי טמפרטורה מומרים לאותות חשמליים שהכריש משתמש בהם לזהות את מדרג הטמפרטורה, אולם נתון זה שרוי במחלוקת בספרות המדעית.
ד"ר גרים צ'רטר ונורמן סטרקי פיתחו את ה-"POD", ראשי תיבות של Protective Oceanic Device שהוא דוחה הכרישים הראשון עבור צוללים.
המתקן יוצר שדה אלקטרומגנטי, והצליח לגרום לגירוי תעלות לורנציני של עמלץ לבן ולדחות אותו.
כלובי הגנה, שהם המתקן המסורתי המספק הגנה לצוללים, מגושמים ומסורבלים ועלולים לגרום לפציעות הכרישים ואף לתמותה.
חפצי מתכת מחוללים שדות חשמליים אשר לעיתים מעוררים תקיפה או גישוש מצד הכרישים כשם שידוע שהם נוהגים כלפי כבלים תת-מימיים, אוניות טרופות, רציפים וכלובי הגנה ממתכת.
אמפורדה (בקטלאנית: Empordà, בספרדית: Ampurdán) הוא חבל היסטורי (קומַרקה) בצפון-מזרחה של קטלוניה, בין מאסיב האלברים הגבארות.
בימינו הוא חלק מהמחוז ז'רונה.
בשנת 1936 חולק לשני אזורים: אמפורדה העליונה (Alt Empordà) ואמפורדה התחתונה (Baix Empordà).
שם החבל בא מהיישוב אמפורייס, שמוצאו במושבה קדומה יוונית-רומית.
המושבה נקראה "אמפוריון" (Eμποριον), לפי מילה יוונית שמשמעותה "שווקים, מחסנים".
אמפורדה גובל בצפון בחלק המזרחי ביותר של רכס הפירינאים, מעבר פרתוס ומאסיב האלברים.
הגבול הצפוני מסתיים בים התיכון בכף קרס.
בגבול הדרומי מתרומם מאסיב הגבארות המגיע לים התיכון בין הכפרים קסטל-פלטז'ה ד'ארו ופאלאמוס.
העיר העיקרית של אמפורדה היא פיגרס, מרכז כלכלי ומסחרי.
בירת אמפורדה התחתונה היא ביסבל.
הבירה ההיסטורית של החבל הייתה סנט מרטי ד'אמפורייס, אחר כך קסטליו ד'אמפורייס.
לכן קראו לאזור "הרוזנות של אמפורייס".
האזור התנגד זמן ממושך לרוזנות של ברצלונה ואחר כך לסיפוחו לכתר של אראגון.
בתקופת ההתנגדות הזאת הוסטו מי הנחל טר ונבנתה טירת מונטגרי שנשארה לא מוגמרת.
המישור של אמפורדה הוא נושא לפואמה מאת ז'ואן מראגל, של היצירה "האמפורדה הסדראנית" מאת אנריק מוררה אי ויאורה, כמו כן משך את עניין האומנים הסוריאליסטים, ביניהם סלבדור דאלי שצייר מספר ציורים בהשראתו.
אַמְפִיבּוֹלִיט הוא סוג סלע מותמר פנריטי נפוץ הבנוי בעיקר ממינרלים מקבוצת האמפיבול (בעיקר הורנבלנדה ואקטינוליט) ופצלת השדה מסוג פלגיוקלז, עם מעט קוורץ או בלעדיו.
זהו סלע כבד יחסית (משקלו הסגולי 3.4-3.0) וגונו כהה.
מבנהו מעט עלעלי או צפחתי (עשוי מפתיתים).
הפתיתים הקטנים בסלע בגוונים של שחור ולבן משווים לו לעיתים קרובות את המראה המכונה "מלח ופלפל".
אמפיבוליטים נוצרים מההתמרה אזורית של מגוון רחב של פרוטוליתים (סלעי המקור שעברו את ההתמרה).
סלעי יסוד דוגמת בזלת מותמרים יוצרים את הסוג המכונה "אורתו-אמפיבוליטים", בעוד שהתמרה של סלעי משקע, דוגמת חוואר וחרסית יוצרת "פארה-אמפיבוליטים".
אין הכרח שהסלע המקורי ששימש מקור להתמרה שיצרה את האמפיבוליט יהיה מאפי.
מכיוון שהתמרה גורמת ליצירת מינרלים המבוססים אך ורק על ההרכב הכימי של הפרוטולית (סלע המקור), כמה סוגים של "חוואר מזוהם" ומשקעים געשיים עשויים להיות מותמרים למקבץ אמפיבוליט.
מרבצים המכילים דולומיט וסידריט מותמרים בקלות לאמפיבוליטים (טרמוליט-צפחה, גרונריט-צפחה, ואחרים), בייחוד אם הייתה מעורבת בתהליך התמרת מגע מסוימת עם מחדר פלוטוני גרניטי.
סלעים מותמרים המורכבים בעיקר מאמפיבול, אלביט עם מינרלים משניים כדוגמת אפידוט, זואיסיט, כלוריט, קוורץ, טיטניט ומינרלים נלווים: לאוקוקסן, אילמניט ומגנטיט שהפרוטולית שלהם הוא סלע יסוד מכונים "אורתו-אמפיבולטים".
"פארה-אמפיבוליטים" יכילו אותו מקבץ מינרלים כמו ה"אורתו-אמפיבולטים", עם ביוטיט, ויכללו כמות גדולה יותר של קוורץ, אלביט, וכתלות בפרוטולית, קלציט/ארגוניט ווולאסטוניט.
לעיתים קרובות הדרך הקלה ביותר לקבוע את טבעו האמיתי של אמפיבוליט היא לבחון את היחסים בינו לבין לסלעים אחרים בסביבה, בייחוד האם הוא משולב עם משקעים אחרים, בייחוד גריווקה ומשקעים אחרים הממוינים רע.
אם נראה לעין שהאמפיבוליט חורג משכבות הפרוטולית הוא אורתו-אמפיבוליט, משום שתופעה זו מעידה כי היה דייק.
קשה יותר יהיה לאתר סיל או קילוחי לבה דקים.
שיטה בטוחה יותר להבדיל בין אורתו-אמפיבוליט לפארה-אמפיבוליט היא באמצעות ניתוח גאוכימי של הסלע.
המונח "מטא-בזלת" נטבע, בעיקר על מנת להימנע מהבלבול שבין אורתו-אמפיבוליטים לפארה-אמפיבוליטים.
אף שאין זה שם אמיתי של סוג סלע מותמר, זהו מונח שימושי.
סלע יסוד פלוטוני הבנוי כמעט אך ורק מגבישים של הורנבלנדה מכונה הורנבלנדיט שהוא סוג של סלע הצטברות גבישי.
סלעים מעל ל-90% מינרלים מקבוצת האמפיבול שמסת האם שלהם היא פצלת השדה יכולים להיות למפרופיר.
טרמוליט, אף שהוא תוצר התמרה של אמפיבול, נוצר בעיקר מסלעים אולטרה-מאפיים, ולכן צפחות טרמוליט-טלק אינן נחשבות בדרך כלל לאמפיבוליטים.
פאציאס (מלטינית "פרצוף") הוא המראה הכללי של סלע או קבוצת סלעים הנובע מצבע, מרקם, נוכחות מאובנים ומאפיינים נוספים מהם ניתן להסיק על סביבת ההיווצרות שלהם.
אמפיבוליטים מגדירים קבוצה של תנאי טמפרטורה ולחץ מסוימים הידועים כ"פאצייס אמפיבוליט".
עם זאת, נדרשת זהירות לפני שמתחילים במיפוי של ההתמרה בהתבסס על אמפיבוליטים בלבד.
לא כל האמפיבוליטים יוצרים פאצייס אמפיבוליט ופאצייס אמפיבוליט לא מורכב מאמפיבוליטים בלבד.
ראשית, כדי ש(אורתו)אמפיבוליט יסווג כאמפיבוליט מותמר, חייבים לוודא שהסלע הוא תוצר של התמרה מתקדמת ולא תוצר של התמרה נסוגה.
לדוגמה, אמפיבול מסוג אקטינוליט הוא תוצר נפוץ של התמרה נסוגה של בזלות בחלק העליון של תנאי פאצייס צפחות ירוקות.
לעיתים קרובות, המינרל יופיע בצורת הגביש של מקבץ הפרוטולית המקורי.
פסאודומורפיזם שבו אקטינוליט מחליף פירוקסן הוא סימן שהאמפיבוליט בסלע אינו מייצג שלב מתקדם בהתמרה בפאצייס אמפיבוליט.
צפחות אקטינוליט הן לעיתים קרובות תוצאה של שינוי הידרותרמי או מטאסומטיזם, ולכן אינן יכולות בהכרח להיות אינדיקטור טוב לתנאי התמרה, כאשר מתייחסים אליהן בנפרד מסביבתן.
שנית, המבנה המיקרוסקופי וגודל הגביש של הסלע חייבים להיות מתאימים.
פאצייס אמפיבוליט נוצר בתנאי חום הגבוהים מ-500°C ולחצים הגבוהים מ-1.2 ג'יגה-פסקל.
מרקם גנייסי יכול להיווצר בקרבה, ולא, אזורים של סלעי מיילוניט, לווחיות וצורות אלסטיות היכולות לכלול תופעות של קוויות-רצועתיות.
אף שבמקרים נדירים אפשר לגלות שרידים מהמינרלוגיה של הפרוטולית, בדרך ימצאו בסלע פנוקריסטים של פירוקסן, אוליבין, פלגיוקלז ואפילו אמפיבול מגמטי כדוגמת מעוינונים של פאראגסיט שהוחלפו באופן פסאודומורפי על ידי האמפיבול הורנבלנדה.
המרקמים המגמטיים המקוריים, בייחוד השיכוב המגמטי הגס של מחדר שכבתי, נשמרים לעיתים קרובות.
שווי המשקל של הרכב המינרלים בפאצייס אמפיבוליט עבור סלעי פרוטולית שונים כולל את:
אורתו-אמפיבוליט בזלתי - הורנבלנדה/אקטינוליט ± אלביט ± ביוטיט ± קוורץ ± מינרלים נלווים, לעיתים קרובות שרידים ממקבצי מינרלים של פאצייס צפחות ירוקות, בייחוד כלוריט
בזלות עם תכולת מגנזיום גבוהה - כמו אורתו-אמפיבוליט, אבל יכול להכיל אנתופיליט, אמפיבול עשיר במגנזיום.
סלעים אולטרה-מאפיים - טרמוליט, אמפיבול אזבסטי, טלק, פירוקסן, וולאסטוניט ולעיתים נדירות אוליבין של התמרה נסוגה.
פארה-אמפיבוליט של סלעי משקע - הורנבלנדה/אקטינוליט ± אלביט ± ביוטיט ± קוורץ ± גארנט (קלציט ± וולאסטוניט)
פליטים - קוורץ, אורתוקלז ± אלביט ± ביוטיט ± אקטינוליט ± גארנט ± סטאורוליט ± סילימניט
פאצייס אמפיבוליט הוא בדרך כלל תוצר של אחד ממסלולי ההתמרה: "רצף פאצייס בארובי" או "רצף פאצייס אבוקומה".
פאצייס אמפיבול הוא תוצאה של חימום ולחץ מתגברים מעבר לגבולות בהם נוצר פאצייס צפחות ירוקות.
לחץ נוסף בשל קבורת הסלע עמוק יותר (אבל כמעט ללא הגברת החום) יובילו להתמרת פאצייס גרנוליט, כשהחום מתגבר עוד יותר, מרבית סוגי הסלעים יתחילו לעבור התכה בטמפרטורות שמעל ל-650°C עד 700°C בנוכחות מים.
בסלעים יבשים תגרום עליית הטמפרטורה (והלחץ) ליצירת תנאי פאצייס אקלוגיט.
אורליט הוא סוג סלע מותמר, פירוקסניט העובר שינוי הידרותרמי.
המינרלוגיה הראשית של סלעים אלו, הכוללת פירוקסן ופלגיוקלז, עוברת התמרה הידרותמית לאקטינוליט וסאוסוריט (תערובת של המינרלים אלביט ואפידוט).
לסלע יש מרקם מובהק שבו הפירוקסן הותמר לאקטינוליט מעורפל המאורגן בצורת קרניים פסאודומורף של פירוקסן והסאוסוריט הוא פסאודומורף של פלגיוקלז.
במקור הוגדר האורליט כמינרל השייך לקבוצת האמפיבול דמוי הורנבלנדה שהוא תוצר התמרה של פירוקסן, שכינויו הגיע מהמקום בו נמצא לראשונה - הרי אורל.
השם נפסל על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה, אבל הוא עדיין קיים בספרות.
במונח הארכאי "אפידיוריט" נוהגים לעיתים להשתמש על מנת להתייחס לאורתו-אמפיבוליט שהוא תוצר התמרה של פרוטולית של דיוריט, גברו או סלעי מחדר מאפיים אחרים.
באפידיוריט הוחלף הקלינופירוקסן המקורי (בדרך כלל אוגיט) ב"אורליט" סיבי.
אמפיבוליט היה חומר מקובל בסיתות קרדומי יד במרכז אירופה בתחילת התקופה הנאוליתית, למשל בתרבות רזן (Rössen).
אמפיבוליט היא אבן לבנייה נפוצה בשימוש בבנייה, ריצוף, חיפוי של בניינים, בייחוד בשל המרקמים המושכים של האבן, צבעה הכהה, קושיה, האפשרות ללטשה וזמינותה.
באמפיבוליט נעשה גם שימוש כאבן מרוסקת כמצע לתשתית כבישים או למסילות ברזל.
מכיוון שלאחר ליטוש מקבלת האמפיבוליט ברק נוהגים לשלב אמפיבוליט מעוגל ומלוטש בתכשיטים.
שימושים נוספים כוללים משטחי עבודה למטבחים (אחד מהסוגים המכונים בלשון העממית "שיש גרניט") ומהסוגים המכילים גארנט נוהגים לחלץ את הגארנט על מנת שישמש כאבקת ליטוש.
תיאטרון גברעם הוא מבנה פתוח ששימש להופעות תרבותיות לאוכלוסיית מועצה אזורית חוף אשקלון עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
המבנה הוקם בתחילת שנות החמישים סמוך לכביש הראשי שמוליך לקיבוץ גברעם, כקילומטר אחד ממערב לקיבוץ.
התיאטרון הוקם על ידי ד"ר אברהם בר מנחם, ראש המועצה האזורית הראשון של חוף אשקלון וחבר קיבוץ גברעם.
גלי העלייה הגדולים שהגיעו לארץ בתחילת שנות החמישים הביאו לגידול בכמות התושבים והיישובים במועצה, מ-5 ל-16 יישובים, ביניהם 8 מושבי עולים; הקמת התיאטרון נועדה להביא ולספק תרבות במחירים נמוכים לאוכלוסייה הכפרית, וכן להגביר את המעורבות שלה ושיתוף הפעולה עם האוכלוסייה הוותיקה באזור.
רוב המופעים המפורסמים של אותן שנים הגיעו לתיאטרון הזה.
כך הופיעו בו שמעון ישראלי, יוסי בנאי, התרנגולים, להקת בצל ירוק, הצגות של התיאטראות המרכזיים ועוד.
התיאטרון כלל במה מרכזית עם גג גבוה, תאי שחקנים, וחלל פתוח בו הוקמו בסיסי בטון, עליהם הותקנו ספסלי עץ בצורה קשתית.
משני צידי הבמה, ממזרח וממערב, ניצבו קירות בלוקים, ומדרום השטח נסגר על ידי גדר תיל.
המבנה ננטש, מושבי העץ שניצבו על בסיסי הבטון נעקרו, וביניהם צמחו שיחי בר שונים.
בשנת 2017 הוחלט להקים בתיאטרון אנדרטה לזכר נופלי מבצע צוק איתן.
ב-2025 נחנך במקום אתר הנצחה לחללי מבצע צוק איתן.
האתר הוקם בסיוע קרן קיימת לישראל, מועצה אזורית חוף אשקלון ומנהלת תקומה.
האתר מיועד לאירועי תרבות וקהילה ויש בו 1,400 מקומות ישיבה.
הוא כולל מתחם הנצחה מעגלי ובו 68 מעגלי הנצחה.
"אמפורת צוואר אטית אדומת-דמויות המתארת את תסאוס תוקף אמזונה" הוא הכינוי שניתן לכד אמפורה שנוצר באתונה במחצית המאה ה-5 לפנה"ס.
עיטור הכד, המיוחס לאסכולה של הצייר פוליגנוטוס (Polygnotos), מציג נושא מן המיתולוגיה היוונית של תסאוס הנלחם באמזונה.
הכד הוא כד מסוג אמפורה.
זה הוא טיפוס ששימש בעיקר ככלי קיבול ליין או לשמן.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ייחס החוקר ד.
פון בוטמר את הכד לצייר היווני פוליגנוטוס, שפעל באתונה בין השנים 450-420 לפנה"ס (בקירוב), ונחשב לאחד מן הציירים המרכזיים של "סגנון הדמות האדומה", אולם, בהווה נחשב הכד ליצירה של אמן מחוגו של צייר זה.
גובהו של הכד 50.5 ס"מ והקדר הוסיף לו שתי ידיות אחיזה בעלות פיתולים ושפה גבוהה בעלת מכסה בקוטר 18 ס"מ שבמרכזו כפתור.
העיטור המרכזי של הכד מציג נושא של מלחמת אמזונות ובה מתוארים דמות של לוחם הניצב בין שתי נשים לוחמות.
כתובות בשפה היוונית מזהות את הגבר כגיבור המיתולוגי תסאוס ואת אחת מן הנשים כאשתו אנטיופה הנלחמים באמזונה.
צידו השני של הכד מציג אדם מזוקן האוחז במטה.
משני עבריו מתוארות שתי נשים שידיהן פשוטות לעברו.
האמן בחר להשתמש ב"סגנון הדמות האדומה" לשם ציור הנושא.
הכד מחופה בצבע שחור ואילו הדמויות מופיעות בצבע אדום, שהוא צבעו הטבעי של החומר.
האמן עשה שימוש בצבע אדום נוסף בסרט השיער של דמות הגבר ובקשת של אנטיופה.
פרטי הדמויות מצוירים בקווים שחורים עדינים.
האמן מיקם את הסצנות במרכז הכד, בין שתי הידיות, כשהוא משתמש בפסי עיטור דקורטיביים כדי לתחום את הסצנה.
בין העיטורים מאנדר, "לשונות", קנוקנות ותיאורים צמחיים אחרים.
הכד עבר בעבר רסטורציה, במסגרתה אוחו חלקיו שנשברו.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 נרכש, ביחד עם קבוצה גדולה של פריטי קדרות יוונית ורומית, על ידי האספן האמריקאי יאן מיטשל עבור מוזיאון ישראל.
הוא הוצג לראשונה במוזיאון בשנת 1974. כיום, מוצג הכד בתצוגת הקבע באגף לארכאולוגיה ע"ש שמואל וסיידי ברונפמן במוזיאון ישראל.
בכימיה, אמפוטריות היא תכונה של חומרים, מולקולות או יונים המגיבים הן כחומצה והן כבסיס.
מקור השם ביוונית ומשמעותו "גם".
מתכות רבות (אבץ, בדיל, עופרת, אלומיניום) יוצרות תחמוצות והידרוקסידים אמפוטריים.
האמפוטריות תלויה במספר החמצון של התחמוצת.
תחמוצת האבץ מגיבה הן עם חומצות והן עם בסיסים.
תגובתיות זו יכולה לשמש להפרדת קטיונים שונים, לדוגמה הפרדת יון אבץ המומס בבסיס מיון המנגן שאינו מומס בבסיס.
תחמוצת אלומיניום מגיבה הן עם חומצות והן עם בסיסים:
אלומיניום הידרוקסיד גם הוא אמפוטרי:
כמה יסודות אחרים היוצרים תחמוצות אמפוטריות הם עופרת, ונדיום, גליום, אינדיום, סקנדיום, טיטניום, זירקוניום, כרום, ברזל, קובלט, נחושת, כסף, זהב, גרמניום, אנטימון, ביסמוט, בריליום וטלוריום .
אמפולי (באיטלקית: Empoli) היא עיר וקומונה תעשייתית בטוסקנה שבאיטליה, השוכנת במרחק 20 ק"מ דרום מערבה מפירנצה.
אמפולי נמצאת במרכז טוסקנה, בנפת פירנצה, 20 ק"מ דרום מערבה מפירנצה, במישור הארנו, על נהרות האלזה (Elsa) והארנו, מדרום לאחרון.
יישוב התקיים במקום החל מהתקופה הרומית הקדומה ועד המאה הרביעית לפחות.
במפת פויטינגר המקום נקרא portu, כלומר עיר נמל.
כנראה הכוונה לנמל על נהר בסמוך לשתי הדרכים הרומיות הראשיות שעברו בה: Via Quinctia שהוליכה מפירנצה לפיזה ו-Via Salaiola בדרך לוולטרה.
במאה השמינית היא מוזכרת כ-אמפוליס (Empolis).
ב-1119 היא נזכרת כחלק משטחי רוזנות Guidi.
ב-1260 התקיימה בה הוועידה שבה האציל הפלורנטיני Farinata degli Uberti, ממנהיגי הגיבלינים, התנגד להריסת פירנצה.
במרכזה מזרקת שיש עם נימפות מים ואריות, של לואיג'י פמפלוני.
נראה שהייתה שם כנסייה כבר במאה החמישית, היא נבנתה מחדש במאה ה-11, והיא מוזכרת בבולה אפיפיורית מ-1059. בכנסייה יצירות אמנות משל פרנצ'סקו בוטיצ'יני, לוקה דלה רוביה, לורנצו די ביצ'י (Lorenzo di Bicci) וזנובי דל רוסו (Zanobi del Rosso).
אתר לזכר הנשלחים למחנות ההשמדה, ברחוב Fratelli.
אמפולי נמצאת על קו הרכבת הראשי מפירנצה לפיזה ויש ממנה גם קו ישיר לסיינה.
אמפי אשדוד הוא תיאטרון פתוח אשר ממוקם בפארק אשדוד-ים בסמוך לחוף הקשתות בעיר אשדוד.
התיאטרון הוא בין הגדולים בישראל ומכיל 6,400 מקומות ישיבה.
בהם 4,500 מקומות ישיבה על כיסאות ממוספרים, 1,700 מקומות ישיבה על הדשא בחלק האחורי של התיאטרון וכן 200 כיסאות במתחם האורכסטרה.
במקום מתקיימים פסטיבלים עירוניים, טקסים ממלכתיים והופעות רבות של אמנים מהארץ ומחו"ל.
האמפי הוא חלק ממתחם פארק אשדוד-ים, אשר מכיל גם אגם מלאכותי, מדשאות ומתקני משחקים.
המתחם מעוצב כקונכייה הבנויה מאלמנטים של עלי כותרת הנפתחים כמפרשים אל השמים, על רקע נופי הים התיכון.
בנוסף, הבמה כוללת מתקן קבע להחזקת תאורה ואמצעי סאונד.
את התיאטרון מנהל המשכן לאמנויות הבמה באשדוד.
אמפיומיים (שם מדעי: Amphiumidae) היא משפחה של בעלי זנב בעלת סוג יחיד אמפיומה (Amphiuma) שבו שלושה מינים.
הם חיים בטבע רק בביצות ומקווי מים בדרומה של ארצות הברית.
הם קרוביהם הרחוקים של הסירניים.
אלו מינים של סלמנדרות, החיים במים והם כמעט חסרי רגליים (אם כי אינם משתייכים לסדרת חסרי רגליים), למעט זיזים קטנים באורך 2 ס"מ.
במראם הם מזכירים מעט צלפוחי קונגר והם בעלי ראשים גדולים, גוף אפור עד שחור, חסרי עפעפיים ולשון והם בעלי גוף שטוח עם צלעות הפונות כלפי מעלה.
סלמנדרות מימיות אלה הם ציידי לילה המשחרים לטרף במים ומחפשים דגים, חרקים, תולעים, סרטנים קטנים, זוחלים שונים, ואף דו-חיים אחרים כולל אמפימויים קטנים יותר.
אמפיגנטודונטים (שם מדעי: Amphignathodontidae) היא משפחה של דו-חיים מעל משפחת אילניתאים שבתת סדרת סדרת ניאובטרכיה שבסדרת בעלי זנב.
על פי כמה חלוקות משפחה זו היא חלק ממשפחת ההמיפרקטיים (Hemiphractidae).
המשפחה כוללת צפרדעים החיות בקרקעית יערות הגשם של אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית וכוללת 2 סוגים: צפרדע הכיס (Gastrotheca) ו-Flectonotus.
מינים אלה בעלי גוף מוסווה ובעל פסים המקשטים את גופם ובעלי קרני עיניים גדולות.
הם קטנים ומטפסים עצים טובים ובעלי אצבעות זריזות.
הראשנים מטפסים על גבה של אמם או במינים מסוימים, נמצאים ב"כיס" שבבטנה.
אמפורה פאן-אתנאית היא טיפוס של כד יווני אשר נוצר באטיקה.
באמפורות הפאן-אתנאיות, צד אחד תמיד הציג את האלה אתנה מחזיקה חנית ומגן, עם רגל אחת קדימה.
היא מופיעה כמגינה על העיר האהובה עליה, אתונה.
דוגמה לכך היא האמפורה הפאן-אתנאית ממוזיאון המטרופולין בניו יורק.
פעמים רבות מתווסף הכיתוב "TONAΘENEΘENAΘΛON", המתרגם ל"אני מהמשחקים באתונה".
בצד השני היה תיאור של האירוע התחרותי שבגינו ניתן הפרס.
כיום מהוות האמפורות הפאן-אתנאיות את העדות החזותית החשובה ביותר בכל הנוגע לאתלטיקה וספורט יווני עתיק.
מדובר בכלים גדולים, אשר הכילו לעיתים 39 ליטר של שמן זית מעצי הקודש אשר היה הפרס למנצחים בתחרויות הפאנאתנאיה.
הפרס הזה היה נחשק ביותר, וישנן עדויות של אמפורות פאן-אתנאיות שתוקנו בזהירות, על אף שכבר לא יכלו להכיל נוזלים.
אמפיאמה (מיוונית: ἐμπύημα = מורסה) או מַמְגֶּלֶת היא הצטברות מוגלה בתוך חלל אנטומי קיים, כולל בתוך איבר חלול.
למשל, אמפיאמת האדר היא אמפיאמה בחלל האדר.
יש להבדילה מ-מורסה (אבסצס) שהוא הצטברות מוגלה בחלל שנוצר יש מאין.
המחלה תוארה ביוון העתיקה על ידי היפוקרטס שתיאר גם דרכי טיפולים הנהוגים בזמנו.
עקרונות הטיפול הכירורגי המקומי לא השתנו בהרבה מתקופתו ועד לימינו - הכנסת נקז לחלל המוגלתי (למשל תורקוסטומיה - נקז בין-צלעי במקרה של אפיאמת האדר) וניקוז האמפיאמה.
בגוף האדם עלולה להיווצר אמפיאמה ב:
חלל האדר - אמפיאמת האדר או פיותוראקס - בדרך כלל אחרי דלקת ריאות או כסיבוך זיהומי אחרי ניתוח או פציעות בבית החזה
בקרום המוח - אמפיאמה סובדורלית או תת-דורלית
מוכרות אמפיאמות גם ברפואה הווטרינרית.
למשל אמפיאמה בכיסים הגוטוראליים אצל הסוסים.
אמפיאמה נגרמת על ידי חיידקים.
באמפיאמה של האגן אצל נשים הגורם החיידקי יכול להיות חיידקי הסוג Bacteroides ו-Pseudomonas aeruginosa.
אצל חולים מכורים לאלכוהול או חלשים מבחינה חיסונית קיימות אמפיאמות הנגרמות על ידי חיידקי Klebsiella pneumoniae.
כשהגוף מנסל להיאבק בזיהום חלל הגוף או האיבר החלול הנגועים מתמלאים ברקמה נוזלית, מוגלה ותאים מתים.
הסימנים והתסמינים תלויים במיקום ובחומרת התופעה.
באמפיאמה של האדר או של בית החזה בולטים תסמינים של דלקת ריאות, כמו חום גבוה, שיעול, עייפות, קוצר נשימה וכאבי חזה.
הנפגע מעדיף לשכב על הצד הנגוע.
במקרים חמורים החולה יכול לסבול מהתייבשות, שיעול עם ליחה דמית או ירקרקה-חומה, חום הגוף עלול להגיע ל 40 מעלות ולפעמים נכנסים לתרדמת.
ללא טיפול עלולים להתפתח סיבוכים מסכני חיים, לרבות קריעת הכיס המוגלתי לתוך דרכי הנשימה או התפשטות הזיהום לרקמות שמסביב הלב או דרך הדם אל המוח.
אמפיאמה של כיס המרה מתאפיינת בכאב עז בצד הימני עליון של הבטן, חום גבוה וקשיון שרירים מעל האזור המזוהם.
הטיפול כולל התערבות ניתוחית, שאיבה וניקוז (באמצעות נקז, טורקוסקופיה בשיטת VATS או הסרה כירורגית של המעטפת), וכן תרופות אנטיביוטיות, בדרך כלל בעירוי תוך ורידי.
באמפיאמת האדר ייתכן גם טיפול בחמצן.
אמפיביה היא סדרת הנפשה אמריקאית, שנוצרה על ידי מאט בראלי, והופקה על ידי Disney Television Animation.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית בערוץ דיסני ב-17 ביוני 2019. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ דיסני ישראל ב-8 במרץ 2020.
הוחלט לבסוף לבטל את הסרט ולהוציא סדרת קומיקסים על שם Amphibia: Strange Voyage שיהיה מתוכנן ל־10 חוברות קומיקס רשמיות שממשיך את סוף העונה ונקרא אפילו עונה 4.
עונות 1–2 זמינות בשירות הסטרימינג "דיסני+".
הסדרה עוקבת אחר אן, נערה תאילנדית-אמריקאית בת 13. לאחר שאחת מחברותיה, מרסי, גנבה את תיבת הנגינה המסתורית לכבוד יום הולדתה של אן, אן פותחת את תיבת הנגינה ליד מרסי וסשה חברותיה הטובות, ושלושתן משתגרות לאמפיביה.
"אההה" צעק וולי עין אחת וסיפר לכפרו על המפלצת שהוא ראה.
זאת היייתה אן בונצוי בת האדם.
העונה הזאת מתעמקת באן, סאשה כמעט לא נמצאת בסדרה, ומרסי לא נמצאת בכלל.
שלושת הבנות גנבו תיבת נגינה קסומה ומסתורית ופתחו אותה וכך הופיעו באמפיביה.
העונה הזאת מתמקדת בהסתגלותה של אן בוורטווד ובעולם הצפרדעים, שם היא פוגשת את הופ הופ, ספריג, פולי, וכל שאר וורטווד.
וורטווד היא עירה קטנה בעמק שבו שולטיות הקרפדות.
אחרי הסתגלות לכפר אן ניהית גיבור וורטווד, ובגלל זה הצפרדעים בוחרות בה לצפרדע השנה בוורטווד ועושות מסיבה.
בזמן המסיבה מגיעה סאשה עם צבא של קרפדות ודורשת מאן לבוא למשתה.
מתברר שסאשה רצתה להרוג את הופ הופ והיא ואן מבצעת דו-קרב, שבסופו המגדל התפוצץ וסאשה נופלת לידיו של שר הצבא והם בורחים.
בעונה הזאת משפחת פלנטר (הופ הופ, ספריג ופולי) ואן יוצאים מחוץ לעמק כדי לפתור את תעלומת התיבת נגינה ואיך אן תחזור הביתה.
בדרכם הם רואים מפעל ליצור רובוטים שמיועד למלך אנדריאס.
בפרק 4 הם מגיעים לעיר הגדולה ולארמון מלך אמפיביה ובשערי העיר הם מוצאים את מרסי, במקביל לכך שסאשה מתחילה להקים מחתרת נגד המלך.
המלך עוזר להם עם התיבה ואומר להם שהם צריכים ללכת ל3 מקדשים כדי שיוכלו להטעין את האבנים שעל התיבה; האבן הירוקה, האבן הכחולה, והאבן האדומה.
באותו זמן סאשה משכנעת בתחבולות מיליוני קרפדות לפלוש לארמון.
מרסי ואן הולכות למקדש הירוק ומרסי מטעינה את האבן הירוקה אחרי מספר מבחני ידע כגון שחמט, קובייה הונגרית וכדומה.
לאחר מנוחה קצרה בוורטווד הן הולכות למקדש השני ושם הן רואות חברה ותיקה שלהן מהעונה הראשונה שעושה לאן מבחני חברות, כגון הצלת חבריה ממפלצת תוך הקרבה עצמית, הצלת אדם לא מוכר וכדומה.
וכך הן מטעינות את האבן השנייה.
אחרי עמנוחה נוספת הן הולכות לאבן השלישית כאשר לפתע סאשה מתפרצת ועושה את מבחני הכוח שלה, כגון הרמת משכולות, לחימה וכן הלאה.
הן מתיידדות שוב עם סאשה מבלי לדעת שהיא עומדת לבגוד בהן.
אחרי שהאבנים מוטענות הן הולכות למלך ומגלות סאשה וצבא קרפדות השתלטו על הארמון ואסרו את המלך.
היא גונבת את תיבת הנגינה ומנסה לאסור את אן, מרסי והפלנטרים, אבל הם מצליחים לברוח.
הצבא של סאשה נותר מחוץ לעיר ולכן הפלנטרים, אן ומרסי מצליחים לשחרר את המלך אנדריאס.
לבסוף מסתבר שהמלך בכלל לא התכוון לעזור להם - ומרסי עבדה איתו.
המלך זורק את ספריג מהחלון.
לפתע אן נדלקת באור כחול ועיניה זוהרות.
היא מצילה את ספריג והמלך שולח אותו לעולם בני האדם ותוקע חרב במרסי.
והוא גם הביא מיליוני רובוטים לצבא שלו ובעצם עשה בדיוק את מה שהליבה רצתה.
אן והפלנטרים מועברים לביתה של אן בפרברים של מזרח לוס אנג'לס.
אן חייבת כעת לעזור למשפחת הצפרדע להסתגל לעולם האנושי ולשמור את זהותם בסוד, תוך חיפוש אחר דרך לחזור לאמפיביה ולעצור את פלישת אנדריאס ולהתמודד עם הממשלה שמתחילה לחשוד על פעילות של יצורים על טבעיים.
למרות זאת, ללא ידיעתם, אנדריאס שלח רובוט להרוג את אן תוך שמירה על מרסי בהקפאה בתוך קפסולת קיפאון ולהשתמש בה לתוכניותיו העתידיות.
לאחר שאן הביסה את הרובוט הרשויות מגלות על הצפרדעים ומתחילות לעקוב אחריהן, מה שמקשה להן עוד יותר להסתובב בחופשיות מחוץ לבית.
אולם במהלך הפרק השביעי, אוליביה ויונאן מצילות את מרסי ומשחררות אותה ממכל ההתחדשות ומנסות להביא אותה למקום בטוח אך המשימה נכשלת ואנדריאס ידע מה קורה ומיד נותן לליבה להיכנס לתודעה שלה.
בפרק העשירי סוף סוף מגלים איך לפתוח פורטל לאמפיביה, אך במהרה אקס מגלה את הצפרדעים ורוצה לערוך בהם ניסויים.
בשביל להציל את הפלנטרים, אן אוספת את כל החברים שהכירו במשך 10 הפרקים הקודמים ובעזרתם הם משחררים אותם ומשתמשים בכוחות הכחולים של אן לפתוח את הפורטל.
כשאן והפלנטרים מגיעים לאמפיביה הם שמים לב לשינוי שנעשה באמפיביה במשך הזמן שהם לא היו - וורטווד נהרסה וכל תושביה גרים מתחת לאדמה במנהרות של בית פלנטר ונמצאים במחתרת שסשה מנהלת.
פרק לאחר מכן הם מתחילים מסע לאגד חיילים, ביניהם הקרפדות ששרדו את הקרב, ניוטים נודדים וצי של עשי פרפר.
בפרק 14 הליבה אומרת לאנדריאס להיפטר מזכרונות העבר ובדיוק אז מוצג פלאשבק שבו אנדריאס נזכר בעברו ואיך חברתו בגדה בו.
בפרק זה הליבה מציעה לאנדריאס שיקרא להם דרסי (dark-מרסי).
בפרק 16 אן, סשה, הפלנטרים וכל המחתרת מגיעים לארמון ופוגשים פעם ראשונה את "דרסי" ונוכחים ברגע הגורלי שאנדריאס פותח את הפורטל לכדור הארץ וככה מצליחים לפלוש לתוכו.
כתוצאה מכך, כדור הארץ עומד בסכנה, אך אן והפלנטרים מצליחים להביס את אנדריאס והליבה, אך הליבה בורחת ומשתלטת על הירח האדום בחזרה באמפיביה.
לאחר מכן ולריאנה מגיעה לטירה בשביל לעזור להם עם תיבת הקלאמיטי.
אן, סשה ומרסי טוענות את הכוחות שלהם.
אן משתדרגת וגם סשה ומרסי אבל אף פעם לא הראו אותם עם כוחות.
לאחר מכן שלושתן מגלות מה הכוחות שלהן: הכוח של סופר אן הוא ליצור חתולים כחולים עם כוח ענק, של סשה פונפונים של מעודדת ושל מרסי קוביות של משחק מבוכים ודרקונים.
הן לא מצליחות להביס את הליבה, אלא רק את העוזרים שלה.
אחרי זה אן מבינה שהיא צריכה לאחד את הכוח של כל האבנים, מה שיהרוג אותה ספריג לא רוצה לאבד את אן ועף על פרובו בזמן שהיא מאחדת את כל האבנים ומעיפה משם את סשה ומרסי.
היא הופכת לבלתי מנוצחת ומסבירה לספריג שהכל בסדר.
אחרי זה היא מביסה את הליבה ומתה.
אן חוזרת לעולם האנושי וכולם מריעים לה שחזרה.
אל האבנים טמן בכיסה של אן שלוש אבנים חדשות וקטנות שאיתם הן יכולות לחזור לעולם שלהן, אך ניתן לעשות בקריסטלים שימוש אחד בלבד מה שאומר שהן לא יוכלו לחזור לאמפיביה אחר כך.
ולריאנה פותחת את הפורטל וכל אחת מהבנות מקבלת זר בצבע של היהלום שלהן, נפרדות מהחברים שלהן וחוזרות לכדור הארץ.
כעבור 10 שנים רואים באמפיביה איך הכול השתנה: פולי הופכת לצפרדע, ספריג גודל, הופ פופ מגדל חווה אנדריאס עוזר לעיירה טודי הפך לראש העיר ויונאן ואוליביה הפכו להיות זוג.
כל תושבי וורטווד מגיעים לראות את חשיפת הפסל שיצרו לכבוד אן ואז הסצנה עוברת לכדור הארץ, בה רואים שמרסי בת 23 ומפרסמת קומיקס באינטרנט והיא באה לבקר במדינה שלה היא פוגשת את סשה, שעובדת בתור פסיכולוגית, ואן שקנו לה דברים ליום הולדת.
אחרי זה אן סשה ומרסי הולכות משם לחגוג ופה הסדרה נגמרת.
טנזניט כחול: מייצג ידידות, לב והבנה.
ירוק אמרלד: מייצג שנינות וענווה.
יהלום ורוד: מייצג אומץ וכוח.
פרק 1 עונה 1 תקציר: וולי מוצא את אן ומכריז שיש מפלצת ביער, לאחר מכן ספריג מוצא את אן ומתידד איתה, ואז כל הכפר הכריז שצריך להרוג את אן ולרוב המזל הופ פופ הכריז שהוא השמור על אן ושאן תגור במרתף של הפלנטרים.
אן (סביסה) בונצ'וי - נערה תאילנדית-אמריקאית בת 13 ששוגרה לאי אמפיביה.
בפרק "צבעים אמיתיים" מקבלת את הכוח של האבן הכחולה, לאחר שאנדריאס זרק את ספריג מראש המגדל.
עוד באותו פרק היא משוגרת ביחד עם פולי, ספריג והופ פופ ללוס אנג'לס.
בפרק העשירי בעונה השלישית חוזרת יחד עם הפלנטרים לאמפיביה.
מתה בסוף הסדרה, אך חזרה בתור כפילה.
ספריג פלנטר - צפרדע הרפתקן בן 11. החבר הטוב ביותר של אן.
משוגר ביחד עם אן, הופ פופ ופולי ללוס אנג'לס.
הופדיה (הופ פופ) פלנטר - סבא וחקלאי מסורתי בן 68. סבא של ספריג ופולי, משוגר ביחד עם אן, ספריג ופולי ללוס אנג'לס.
פולי פטוניה פלנטר - אחותו הראשנית של ספריג.
סשה (אליזבת') ווייברייט - חברתה של אן.
מוצגת כשתלטנית בתחילת הסדרה, אך במהלכה משנה את האופי שלה, עד כדי השתתפות במרד נגד אנדריאס ואפילו הנהגה שלו בשלב מסוים.
יוצר הסדרה מאט בראלי חשף ששמה האמצעי הוא אליזבת'.
מרסי (רג'ינה) וו - חברתה של אן.
גרמה להשתגרות של הבנות לאמפיביה בניסיון לברוח ממשברים בכדור הארץ.
הפכה לדארסי (Darcy) על ידי אנדריאס שהחדיר לה את הליבה לתוך המוח ששלט עליה משם אך הובס על ידי סשה.
יוצר הסדרה גילה ששמה האמצעי הוא רג'ינה.
גברת קרוקר - צפרדע זקנה שגרה בוורטווד.
יש לה סוג של עכביש מחמד בשם ארצ'י.
הארס של ארצי גורם לשיתוק.
ארצ'י העכביש - עכביש המחמד של גברת קרוקר.
הארס של ארצ'י גורם לשיתוק, ובפרק 18 עונה 1 "ליגת כדור חרק" התיידד קצת עם פולי.
סטאמפי - סטאמפי הוא טבח בוורטווד ועובד במסעדה בשם "סטאמפי של מסעדה".
סטאמפי מכונה "סטאמפי ללא יד" משום שאין לו ידיים, וגם הוא די קשוח.
קפטן גרימותי "גריים" - הקפטן של הקרפדות ומגדל הקרפדות.
התיידד עם סשה ומינה אותה לסגניתו.
מתיידד עם הצפרדעים בעונה 3.
פרסי - העוזר של קפטן גריים וסשה.
פרסי מאוהב בבראדוק וחלומו להיות נגן מוצלח.
בראדוק - העוזרת של קפטן גריים וסשה.
צ'אק (מגדל הצבעונים) - אומר כל הזמן רק "אני מגדל ציבעונים"
וולי - צפרדע בעל עין אחת ולכן הוא מכונה "וולי עין אחת".
אחראי לפיצוץ מגדל הקרפדות, וכמעט לסוף של סשה.
ראש העיר פרודריק טודסטול - ראש עיר חמדן ומושחת לגמרי.
בעתיד הופך להיות העוזר של טודי.
טודי - עוזרו של ראש העיר טודסטול ויד ימינו.
בעתיד הופך להיות ראש העיר החדש.
הגנרלית יונאן - "מלכת מלחמות החול, המנצחת של ראגנר העלוב, והטריטונית הצעירה ביותר שהגיעה לדרגת גנרל בצבא הניוטופי הגדול." עזרה לאוליביה להוציא את מרסי מקפסולת הקיפאון.
היא לסבית והפכה לבת הזוג של ליידי אוליביה.
בורג - הקרפד הראשי במגדל הקרפד.
בורג מוכן לקחת הכל, להרוס הכל, לגנוב הכל, רק כדי שהוא יקבל מה שהוא רוצה, ומנהל הכנופיה של הרעים.
פדס - חלק מהכנופיה הרעה ביותר באמפיביה.
לפדס לא אכפת באמת מאף אחד חוץ מעצמה, ותעשה כל דבר כדי למלא את רצונה.
מייר - חלק הכנופיה הכי רעה באמפיביה.
מייר מאוד קשוח אבל לא אוהב להראות את הפרצוף החמוד שלו.
לוגל - צפרדע שמנהל חנות קטנה בוורטוד.
תמיד לפני שהוא אומר מילת שלילה יש פאוזה.
הופך לשרירי בעונה 3, אך חוזר לקדמותו בעתיד כיוון שהתעצל להתאמן ביום אחד.
גובלין - חתול של ילדה שראו בפרק 7 עונה 2, וגם גובלין הוא גם פרפר עש כמו דומינו טו.
הריס - הבן של דוריס, שעובד בספרייה.
דוריס - חברה של אן מניוטופיה, עם יותר מדי ילדים.
דסטי - הבן של דוריס, החברה של אן.
דייב - הבן של דוריס, החברה של אן.
גרתי - חברה של אן מניוטופיה, שאוהבת נאצו ומוכרת אותו,
ג'רי - מקומי בניוטופיה שמוכר בוריטו, ג'רי שונא את פולי ואן.
עובד בתאיר אותנו - עובד בתאיר אותנו עובד בחנות בשם תאיר אותנו.
שרואים בפרק 8 עונה 2.
היגור האמיץ - היגור הוא קמע של עיירה בניוטופיה, היגור הוא גיבור שהקריב את חייו בשביל ניוטופיה.
פרופסור היינגבון - היינגבון הוא מנהל בכיר של אוניברסיטת ניוטופיה.
ברנסון החכם - הציע תקיפה חמקנית כדי להרוג את נמליי הפרא (ניוט בצבע טורקיז)
בייתלי החכם - הציע תקיפה חזיתית ישירה כדי להרוג את נמליי הפרא (ניוט בצבע סגול)
בלר החכם - הרמונייה עם נמליי הפרא (ניוט בצבע ורוד)
אלבוס דאקוויד - אלבוס הוא מבקר מסעדות קשוח שהוא יכול לגרום לחנות להרס לגמרי רק בגלל שבעיתון הוא כתב ציון של ארבעה כוכבים מתוך חמישה למשל: "בצלחת שלי יש רק זבוב אחד, אמורים להיות יותר." ראו אותו לראשונה בפרק 9 עונה 1 "לילי פאד תאי"