tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופותו כמנכ"ל הקבוצה, ריינג'רס זכתה בארבע אליפויות, שני גביעים והעפילה לגמר גביע אופ"א.
ב-2011 בעקבות חובות קבוצת ריינג'רס החליט הבעלים למכור את הקבוצה, ביין התנגד למהלך והנהיג את ההתנגדות בקרב שאר בעלי המניות במועדון.
הוא הושעה מתפקידו כמנכ"ל על ידי הבעלים החדשים.
ביוני אותה שנה הוא התפטר מתפקידו תוך כדי שהוא מגיש תביעה נגד הקבוצה.
לבסוף חזר בו מן התביעה, לטובתה של הקבוצה לטענתו.
בספטמבר 2014 מונה על ידי מיטשל גולדהאר למנכ"ל מכבי תל אביב.
בסוף עונת 2015/16 סיים ביין את תפקידו כמנכ"ל מכבי ועבר לתפקיד מנכ"ל סנדרלנד.
ב-22 במאי 2018 פוטר מתפקידו בסנדרלנד לאחר שהקבוצה רשמה שתי ירידות ליגה בשתי עונות
מרטין ג'רוויס, OBE הוא שחקן אנגלי, שהייתה לו קריירה מגוונת בקולנוע ובטלוויזיה, עם זאת הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידי הדיבוב והקריינות ברדיו ובספרי שמע.
ג'רוויס נולד בצ'לטנהאם שבגלוסטרשייר, בנם של דניס הארי ג'רוויס ושל מרגוט ליליאן סקוטניי.
הוא גדל בסאות' נורווד ובסנדרסטיד שבדרום קרוידון.
ג'רוויס התחנך בבית הספר העצמאי "ויטגיפט סקול" בקרוידון שבדרום לונדון, ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ב-RADA זכה ג'רוויס בפרס ואנברוג ובמדליית כסף.
ג'רוויס הופיע בהפקות תיאטרון רבות בלונדון ובחו"ל.
ב-2006 שיחק לצידן של דיאנה ריג ונטשה מקאלהון במחזה "Honour" מאת ג'ואנה מארי-סמית' בתיאטרון ויינדהם שבלונדון.
הוא הקליט את הספר "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס עבור חברת "Chivers Audio Books" שהוציאה אותו לאור על גבי קלטות אודיו, ומאוחר יותר ההקלטה יצאה לאור בהוצאת ברנס אנד נובל על גבי תקליטורים.
ג'רוויס השתתף במשך שנים רבות בתוכניות רבות של רדיו ה-BBC, בעיקר בתוכניות של BBC Radio 4. בשנות השמונים של המאה העשרים קרא ג'רוויס, בתוכנית של רדיו 4, עיבוד לטורים הקומיים שכתב הסופר מייקל פריין לעיתונים הגרדיאן והאובזרבר.
הוא משחק בקביעות בדרמות רדיופוניות ובקריאה של קטעי ספרות, גם קומיים וגם רציניים.
בעיבוד ל"Mind Your Pantheon" מאת דייוויד מאמט גילם ג'רוויס את סטארבו.
בין שאר הופעותיו הייתה קריאה של סדרת הסיפורים "Just William" מאת ריצ'מל קרופטון , שהבליטה את יכולותיו הקוליות.
עוד השתתף בקריאת סדרת "בילי באנטר" מאת פרנק ריצ'רדס.
הוא היה מושא לסאטירה בתוכנית החיקויים "Dead Ringers" בביצוע של מארק פרי, שהדגיש את עובדת היותו כביכול בכל מקום ובכל זמן בתוכניות הרדיו של רדיו 4.
בארצות הברית השתתפו ג'רוויס ואשתו רוזלינד איירס בתסכיתים יחד עם "L.A.
ב-2011 הופיע ג'רוויס בעיבוד של רדיו 4 למחזה "In Praise of Love" מאת טרנס רטיגן .
הופעתו הראשונה של ג'רוויס בטלוויזיה הייתה ב-1965 בפרק " The Web Planet" בסדרה המדע בדיוני "דוקטור הו" של ה-BBC בתפקיד היליו, הקפטן של המנופטרה.
הוא זכה להכרה כשהופיע בתפקיד ג'ון בסדרת הדרמה של ה-BBC משנת 1967, עיבוד לספרי "ההגדה לבית פורסייט".
עוד שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "ניקולס ניקלבי" מ-1968 ובתפקיד אוריה היפ בעיבוד משנת 1974 לרומן "דייוויד קופרפילד", ובשנים 1978 - 1980 הופיע בתפקיד הראשי בסיטקום "Rings on Their Fingers" לצדה של דיאן קין.
ב-1993 השתתפה בסדרת הדרמה "Scarlet and Black" בכיכובם של יואן מקגרגור ורייצ'ל וייס.
ב-2002 שיחק ב-"Bootleg", מיני-סדרה לילדים של ה-BBC.
פעמים אחדות השתתף ג'רוויס בתפקיד אורח בסדרה "דוקטור הו".
ב-1965 שיחק לראשונה בפרק "The Web Planet", אחר כך בתפקיד ד"ר באטלר בפרק "Invasion of the Dinosaurs" והתפקיד המועדף עליו היה המושל של כוכב וארוס בפרק "Vengeance on Varos" בשנת 1985. בנוסף הופיע בהפקת אודיו ספין-אוף של "דוקטור הו" בשם "Jubilee" לצדה של אשתו.
בטלוויזיה האמריקאית שיחק בסדרות כמו "רצח במשיכת קולמוס", "ווקר" ומאוחר יותר בסדרה "סטארגייט אטלנטיס" ובסדרה "מספ7ים".
ג'רוויס דיבב דמויות שונות בסדרות אנימציה כמו "ההרפתקאות של בילי ומנדי" (בה החליף את השחקן דייוויד וורנר בתפקיד נרגל) ובסדרה "ג'וניפר לי".
בשנת 2002 דיבב את הדמות ג'ון דרד בסדרת הטלוויזיה "מקס סטיל".
עוד דיבב את כל הדמויות בסדרת הסטופ-מושן " Huxley Pig" והיה המספר במחזה "הסערה" מתוך הסדרה המצוירת על מחזותיו של שייקספיר, "Shakespeare: The Animated Tales".
ב-1999 היה ג'רוויס אורח תוכנית הטלוויזיה "אלה הם חייך" של ה-BBC.
ביולי 2008 הופיע ג'רוויס בסדרה "The Bill" של רשת ITV.
באפריל 2010 החל לשחק באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" בתפקיד העיתונאי הארווי פרימן.
ב-2014 הופיע ג'רוויס בפרק בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" בתפקיד אריק צ'נדלר, אדם שנעצר והואשם ברצח.
ג'רוויס היה המספר בסדרת הטלוויזיה "Just William" של ה-BBC.
ב-2011 הקליט את ספר השמע "הנסיך המאושר ואגדות אחרות" מאת אוסקר ויילד.
ב-2007 השתתף בפעם הראשונה בקולות במשחק וידאו, וגילם את הכרוניקאי בסדרת המשחקים "Spyro the Dragon".
הוא גילם את הדמות אדמירל זאאל'קוריס ואס קוויב קוויב במשחק "Mass Effect 2" (ב-2010) ובמשחק "Mass Effect 3" (ב-2012).
עוד דיבב את אלפרד פניוורת' במשחק הווידאו משנת 2011, "באטמן: ארקהם סיטי", וחזר לגלם את אותה דמות ב-2013 במשחק "באטמן ארקהם אוריג'ינס".
ב-2011 השתתף ג'רוויס גם במשחק הרשת "Star Wars: The Old Republic".
ג'רוויס גם הקליט ספרים פרי עטו של פ.
וודהאוס, וזכה על עבודתו בפרס "Audie".
כן הקליט לספר שמע את שלושה בסירה אחת של ג'רום ק.
בקומדיה "ראלף ההורס" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני שיחק ג'רוויס בתפקיד סייטין, אחד מהנבלים בקבוצה עם ראלף (ג'ון סי.
ב-2014 גילם ג'רוויס שוב את דמותו של אלפרד פניוורת' בסרט "באטמן: מתקפה על ארקהם", כמו גם במשחק "באטמן ארקהם נייט" האחרון בסדרת המשחקים "באטמן: ארקהם" שיצא ב-2015.
ב-23 בנובמבר 1974 התחתן ג'רוויס עם השחקנית רוזלינד איירס .
יש לו שני בנים מנישואים קודמים.
את איירס הכיר כששיחקו ביחד במחזה "המלט" והיא גילמה את אופליה.
ג'רוויס ואשתו מנהלים חברת הפקה לרדיו "Jarvis & Ayres Productions", שהפקותיה משודרות לעיתים קרובות ברדיו 4 של ה-BBC.
בשנת 2000 הוענק לו תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ג'רוויס מתגורר בלונדון ובלוס אנג'לס.
מרטין מקלין באקן הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הבלם.
באקן שיחק לאורך הקריירה באברדין, אותה הוביל כקפטן לזכייה בגביע הסקוטי, במנצ'סטר יונייטד שם זכה כקפטן בגביע ה-FA, ובאולדהאם אתלטיק.
במשך כעשור הוא היה משחקניה הבולטים של מנצ'סטר יונייטד ושל נבחרת סקוטלנד, במדיה שיחק בשני טורנירי מונדיאל ורשם 34 הופעות בסך הכול.
באקן החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אברדין מעיר הולדתו.
בעונת החל לשחק בקבוצת הבוגרים.
התקדמותו בקבוצה הייתה מהירה ומוצלחת, ולאחר שבעונה הראשונה ערך ארבע הופעות ליגה, עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב, ותוך שנתיים כבר היה לקפטן הקבוצה, בגיל עשרים בלבד.
בעונת , הוביל באקן את קבוצתו כקפטן לזכייה בגביע הסקוטי.
הוא פתח בהרכב למשחק הגמר מול סלטיק, שהסתיים בניצחון 3-1 לאברדין ולזכייה בגביע השני בתולדותיה.
בשתי העונות הבאות הוביל את הקבוצה פעמיים למקום השני בטבלה (פעמיים אחרי סלטיק), וסייע לה להפוך לאחת מקבוצות הצמרת הבולטות בסקוטלנד באותן השנים.
בסך הכול בשש עונות במדי הקבוצה הבוגרת של אברדין, ערך באקן 134 הופעות ליגה, בהן כבש תשעה שערים.
היכולת הגבוהה שהציג באקן הפכה אותו לשחקן מבוקש באנגליה, כשעל שירותיו התחרו בין היתר ליברפול ולידס יונייטד.
מי שזכתה בשירותיו לבסוף הייתה מנצ'סטר יונייטד, אליה עבר ב-29 בפברואר 1972, עוד בטרם הסתיימה עונת .
מנצ'סטר שילמה תמורתו סכום של כ-125 אלף ליש"ט, סכום ששבר בזמנו את סכום ההעברה הגבוה ביותר ששילמה הקבוצה.
משחקו הראשון של באקן במדי הקבוצה היה ב-4 במרץ 1972, מול טוטנהאם הוטספור.
באקן הפך במהרה לשחקן הרכב קבוע וחשוב בקבוצה, אך לא הצליח למנוע את נפילתה לתחתית הטבלה, עד שלבסוף ירדה לליגת המשנה בסיום עונת .
על אף ההתעניינות בו, בחר באקן להישאר בקבוצה, וטיפס איתה חזרה לליגה הבכירה תוך עונה אחת בלבד, שהסתיימה באליפות ליגת המשנה.
החל מעונת הוביל באקן את מנצ'סטר יונייטד כקפטן הקבוצה, וכבר בעונתו הראשונה כקפטן חזרה מנצ'סטר להתמודד בצמרת, כשסיימה את העונה במקום השלישי עם ארבע נקודות פחות מהאלופה ליברפול, ובמקביל העפילה לגמר גביע ה-FA, שם נוצחה 1-0 על ידי סאות'המפטון.
עונה אחר כך, בעונת , שוב העפילה מנצ'סטר לגמר הגביע, והפעם השלימה את הזכייה בתואר עם ניצחון 2-1 על ליברפול, שהחמיצה עקב ההפסד את הזכייה בטרבל.
באקן היה לשחקן הראשון בהיסטוריה שזוכה כקפטן גם בגביע הסקוטי וגם בגביע האנגלי.
שנתיים אחר כך שוב העפילה מנצ'סטר לגמר, אך נוצחה 3-2 על ידי ארסנל.
באקן המשיך להיות שחקן הרכב משמעותי לאורך כל תקופתו במועדון, והיה משחקניה הבולטים והיציבים של הקבוצה במשך כעשור.
לקראת סוף דרכו בקבוצה סבל מפציעות שהשביתו אותו לעיתים קרובות.
בעונת רשם שלוש הופעות ליגה בלבד, ולא שותף במהלך זכייתה של קבוצתו בגביע האנגלי, בתום ניצחון 4-0 במשחק חוזר מול ברייטון.
בסיום אותה עונה סיים באקן את דרכו בקבוצה, לאחר 11 וחצי עונות בהן רשם 456 הופעות במדי הקבוצה (376 הופעות ליגה), וכבש ארבעה שערים.
לקראת עונת הצטרף באקן לאולדהאם אתלטיק מליגת המשנה.
בסיום עונתו השנייה בקבוצה פרש באקן ממשחק פעיל בגיל 36.
ב-22 ביוני 1985, זמן קצר לאחר פרישתו ממשחק, התמנה לתפקיד מאמן ברנלי, היורדת הטרייה לליגה הרביעית.
הקדנציה הקצרה של באקן כמאמן הקבוצה הסתיימה ב-10 באוקטובר, פחות מארבעה חודשים אחר כך, לאחר שהשיג חמישה ניצחונות ב-13 משחקים והתפטר מתפקידו.
מאז לא חזר באקן לאמן.
באקן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סקוטלנד ב-13 באוקטובר 1971. הוא עלה כמחליף שלוש דקות לסיום ניצחונה של סקוטלנד 2-1 על במסגרת מוקדמות יורו 1972. מי שהעניק לו את ההזדמנות הראשונה היה טומי דוקרטי, שפחות משנה אחר כך היה למאמנו של באקן במנצ'סטר יונייטד.
באקן ערך רק שתי הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974, אך זומן לסגל הנבחרת של וילי אורמונד לקראת מונדיאל 1974 בגרמניה המערבית.
באקן לא שותף בניצחונה של סקוטלנד 2-0 על במשחק הראשון, אך עלה בהרכב בשני משחקיה הבאים של הנבחרת, שוויון 0-0 מול ושוויון 1-1 מול .
על אף שסיימה את שלב הבתים ללא הפסד ועם מאזן נקודות זהה לזה של ברזיל ויוגוסלביה, לא העפילה סקוטלנד לשלב הבא בגלל פער השערים שהותיר אותה שלישית בטבלת הבית.
במהלך תקופתו בנבחרת, עלה באקן פעמיים בהרכב עם סרט הקפטן - בשוויון הביתי 1-1 מול בדצמבר 1975, ובמשחק ידידות מול ב-1977 שהסתיים באותה תוצאה.
לקראת טורניר מונדיאל 1978 בארגנטינה, זומן באקן לסגל הנבחרת על ידי המאמן אלי מקלאוד.
באקן עלה בהרכב נבחרתו בכל משחקיה בשלב הבתים.
סקוטלנד הופתעה עם הפסד 3-1 ל במשחק הראשון, סיימה בשוויון 1-1 מול וגברה 3-2 על .
היא סיימה את הטורניר כבר בשלב הבתים, שוב עקב פער שערים נחות מהמקום השני.
באקן הוסיף לשחק בנבחרת כחצי שנה לאחר הטורניר.
משחקו האחרון במדיה היה במסגרת מוקדמות יורו 1980, בהפסד החוץ 1-0 לפורטוגל, מולה ערך גם את הופעת הבכורה שלו.
בסך הכול בשבע שנות קריירה בינלאומית ערך באקן 34 הופעות במדי סקוטלנד.
מרטין גוטפריד וייס (3 ביוני 1905 – 29 במאי 1946) היה המפקד האחרון של מחנה הריכוז דכאו.
בנוסף, מאפריל 1940 עד ספטמבר 1942 פיקד על מחנה הריכוז נוינגמה, ומנובמבר 1943 עד מאי 1944 היה המפקד הרביעי של מחנה מיידנק.
אביו עבד עבור חברת הרכבת הבאוורית.
היו לו שתי אחיות והוא חונך כקתולי.
לאחר סיום לימודי החובה שלו, החל ללמוד הנדסת מכונות בעיר לנדשוט.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1924 ועבד במשך שלוש שנים וחצי עבור חברת חשמל בבאווריה.
בקיץ 1926 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית וכן היה מהראשונים שהחלו לפעול לקידום האס אה והנוער ההיטלראי.
לאחר מכן חזר לויידן והצטרף לאס אס.
מאפריל 1933 וייס שירת במחנה דכאו, מנובמבר 1933 עד פברואר 1938 היה מהנדס המחנה.
מחודש מרץ שובץ כשליש מפקד המחנה האנס לוריץ.
בשנת 1934 נישא והביא לעולם שני ילדים.
באפריל 1940 קיבל פקודה להקים את מחנה הריכוז נוינגמה, ומנובמבר כיהן כמפקד של מחנה זה.
אחד מיעדיו של מחנה נוינגמה היה להוות מחנה עבודה שיספק חומרי בניין להמבורג.
כמו כן, מאפריל 1942 ועד יולי, פיקד על תת-מחנה ארבייטסדורף.
החל מיום 1 בספטמבר 1942 וייס כיהן כמפקד מחנה הריכוז דכאו.
זמן קצר לאחר מכן, אוסוולד פוהל ביקר בחריפות את פועלו וטען כי תנאי האסירים במחנה היו ירודים מדי.
בתגובה, וייס שיפר במעט את התנאים ששררו במחנה.
הוא העביר מספר קאפואים ממחנה נוינגמה לדכאו.
לקח חלק באקציית 14f13, אקציה שהייתה חלק מתוכנית האותנסיה, ובה נרצחו 342 בני אדם במרכז המתה בהרטיים.
וייס שירת במחנה דכאו עד ליום 31 באוקטובר 1943.
בעת שפיקד על מחנה דכאו, 35 אסירים נתלו למוות ו-18 אסירים נרצחו בירי.
לפני שהועמד לדין, טען בתוקף כי אסירים אלו לא היו אסירי מחנה הריכוז אלא אסירי הגסטפו.
הוא אמר שהם נידונו למוות על ידי היינריך הימלר והמשרד הראשי לביטחון הרייך.
טענות אלו היו שקריות ואף הפרו את חוקי העונשין של הנאצים במחנות הריכוז.
וייס מונה לפקד על מחנה מיידנק לאחר שקודמו בתפקיד, הרמן פלורשטדט, הוצא להורג על ידי הנאצים לאחר שנמצא אשם במעילה ובגנבת רכוש וכספי האסירים.
יומו הראשון של וויס כמפקד מיידנק היה 4 בנובמבר 1943. יום קודם לכן אירע במחנה טבח גדול ונורא.
יותר מ-17,000 יהודים נרצחו באקציית ארנטפסט במהלך יום אחד.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי וייס נכח במחנה לובלין-מיידנק ביום הטבח, על מנת להתכונן לתפקידו החדש.
ידוע כי ביומו הראשון כמפקד מיידנק היה אחראי על פינוי הגופות הרבות שהיו במחנה כתוצאה מהטבח ההמוני.
ב-18 במאי 1944, אוברשטורמבנפיהרר וייס קודם בדרגה.
ב-1 בנובמבר 1944 הוא נשלח למחנה מוהלדורף.
במחנה זה, ארגון טודט הקים 2 מפעלים תת-קרקעיים שתפקידם היה לייצר מטוסי קרב מדגם מסרשמיט Me 262 (מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם) בסיועם של עובדי כפייה ממחנה דכאו.
מאחר שטייסי הלופטוואפה החלו לספוג אבדות קשות מול טייסי חיל האוויר הבריטי המלכותי, עובדי הכפייה נצטוו לפעול במרץ וביעילות.
האסירים היהודים במפעלי המטוסים היו נתונים בסכנת המתה בגז אם תפוקתם הייתה איטית או לקויה.
חלק מצאו את מותם מהעבודה במפעלים בעוד שאחרים מתו מטיפוס.
אלו שהיו חלשים מדי מכדי לעבוד נשלחו למותם לאושוויץ.
פועלו של וייס במוהלדורף אינו ברור, אך ידוע שמכל אנשי האס האס במחנה הוא החזיק בדרג הרם והבכיר ביותר.
באפריל 1945 וייס נכח במחנה דכאו.
ב-28 באפריל וייס התייעץ עם שטנדרטנפיהרר קורט בכר כיצד עליו למסור את המחנה לידי האמריקאים, ביום שלמחרת נמלט מן המחנה.
וייס נלכד במינכן ביום בריחתו ממחנה דכאו, ה-29 באפריל 1945, על ידי קורפורל הנרי סנגר מגדודים התותחנים 292 של צבא ארצות הברית.
הוא נשפט במסגרת משפטי דכאו שנפתחו ב-13 בנובמבר 1945. הוא נמצא אשם בפשעים נגד האנושות והוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג ב-29 במאי 1946.
מרטין בוצר היה רפורמטור כנסייתי ותאולוג פרוטסטנטי גרמני, מחשובי המנהיגים של הרפורמציה המוקדמת.
בוצר היה במקורו נזיר דומיניקני, אך נעשה פרוטסטנטי לאחר שפגש את מרטין לותר ב-1518. לאחר שהפיץ את הרפורמציה בלנדשטוהל ובווייסנבורג, התיישב ב-1523 בשטרסבורג, ממעוזי הדת החדשה, שם התבלט כהוגה ותאולוג.
בוצר חיבר קטכיזמים פרוטסטנטיים ופרשנות מקרא, עסק בחינוך הנוער, הטיף בכנסיות העיר, ודרש לבטל את הסממנים הקתוליים בחיי הדת, ובייחוד טקס המיסה.
הוא המשיך בפעילות זו כל ימי חייו.
בוצר ניסה לגשר בין לותר לאולריך צווינגלי, שהמחלוקות ביניהם על מהות האוכריסטיה היו המכשול הקשה ביותר לאחדות פרוטסטנטית.
בהצהרת האמונה של ארבע הערים מ-1530 ובאמנת ויטנברג מ-1536, שהוא היה בין כותביהן, הציע בוצר נוסחים מעורפלים שנועדו לרצות את שני הצדדים, אך מעולם לא התקבלו עליהם.
בין 1539 ל-1541 מילא תפקיד חשוב במשא-ומתן הכושל בוורמס, הגנאו ורגנסבורג, שנועד להשכין שלום דתי ב ולאחד מחדש בין הקתולים לפרוטסטנטים.
בין 1542 ל-1547 שהה בוצר בבון, שם ניסה לסייע ליישם דגם מתון של הרפורמציה בנסיכות הבוחר מקלן.
ב-1549, לאחר שהתנגד לצו הביניים של אוגסבורג שכפה את השבת רבים מהמאפיינים הקתוליים של חיי הדת באימפריה, גורש בוצר משטרסבורג ונמלט לממלכת אנגליה.
הוא מונה לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', ניסה להשפיע על הרפורמציה בממלכה וסייע לתומאס קרנמר בחיבור סידור התפילה האנגליקני.
בוצר מת בקיימברידג' בגיל 59. על אף שניסיונותיו להציע פשרות שיאפשרו איחוד פרוטסטנטי כשלו כישלון חרוץ, הגותו של בוצר הותירה חותם חשוב על הכנסיות הלותרניות, הקלוויניסטיות והאנגליקניות.
מאות רבות מאוחר יותר, הוא נתפש כחלוץ ומקור השראה לרעיון הכנסייה האויקומנית (הכלל-נוצרית).
מרטין בוצר נולד בשלטשטאדט שבאלזס, עיר חופשית של האימפריה הרומית הקדושה.
אביו וסבו, ששניהם נקראו קלאוס בוצר, היו אומנים בעלי מלאכה.
הוא סיים את בית-הספר בקיץ 1507 והצטרף כחניך למסדר הדומיניקני, כנראה בלחץ סבו.
אחרי שנה, כבר היה עוזר בכנסייה.
הוא נדר נדרי נזורה, ובשנת 1510 הוסמך לדיאקון.
ב-1515 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת היידלברג.
לאחר מכן השתלם בדוגמטיקה במיינץ.
בתקופה זו הושפע מאוד מההומניזם והחל לקרוא את ארסמוס, ממנו הושפע עמוקות.
באפריל 1518 נערך בהיידלברג ויכוח פומבי בהשתתפות מרטין לותר, שהגן על 95 התזות שפרסם שנה קודם.
בוצר נפעם מלותר, וכתב למורו ביאטוס רננוס שהוא מקבל את רעיונותיו של הלה ושל ארסמוס, אם כי הפציר ברננוס לשמור את הדבר בחשאי.
הוא עמד בקשרים עם הומניסטים ורפורמטורים רבים.
בראשית 1519 קיבל בוצר את תעודת בוגר האוניברסיטה, ובאותו קיץ החל לדרוש באוניברסיטה לטובת רעיונות הרפורמציה, כשהוא מדגיש את התנגדותו לסכולסטיקה המקובלת ולתורתו של תומאס אקווינס.
הוקעת ההומניסט יוהנס רויכלין על ידי הדומיניקנים הביאה את בוצר להגן עליו בפולמוס המתפתח, והוא עצמו הותקף בתורו על ידי האינקוויזיטור מקלן ואן הוגסטראטן.
בעקבות אירועים אלו, פרש מן המסדר הדומיניקני.
לאחר מכן עבר לנירנברג, אחת הערים החשובות באימפריה, ששלטונותיה היו סובלניים כלפי הרעיונות הדתיים החדשים.
שם היה בחברת רפורמטורים רבים שחלקו עימו את רעיונותיו, בין היתר גם אנדראס אוסיאנדר.
ב-1522 נישא לאליזבת זילברייזן, אף היא נזירה לשעבר.
בשנים שלאחר מכן שהה בעיירה ויסמבורג, שם הטיף ברבים את מסריה הבוסריים של הרפורמציה.
הוא הדגיש את עיקרון "כתבי הקודש לבדם", תקף את פרישות הכמרים ומנהגים קתוליים נוספים, אותם תיאר כבדיות חסרות בסיס של הכנסייה המנוגדות לרוח הכתובים.
הוא העמיד את אמונתו על שש תזות, והזמין את הציבור להתפלמס עמו.
הממסד הקתולי בעיר התעלם ממנו ומהזמנתו, אך לדרשותיו הייתה השפעה רבה על ההמון, שהחל עוין את המנזרים ודרש לפרקם.
בתגובה, בישוף העיר שפייר הוציא עליו גזרת נידוי וחרם.
באותה עת, מגינו ונותן-חסותו, האביר פראנץ פון זיקינגן נהרג במרד אצילים עניים נגד הקיסר.
מחשש לחייו, נמלט בוצר לאזור שטרסבורג.
בוצר המרושש הגיע לשטרסבורג כפליט חסר מעמד.
ביוני 1523 פנה בתחינה למנהיג הרפורמציה בציריך, אולריך צווינגלי, שיעניק לו מקלט וחסות.
בוצר נחלץ מן המיצר לבסוף כשהתקבל כמטיף בכנסייתו של הרפורמטור הפרוטסטנטי מתיאס צל, שהשפעתו בעיר הייתה רבה.
הצעיר התחבב על צל, ואיכות דרשותיו זיכתה אותו באהדה בקרב האליטות העירוניות.
בעקבות כך זכה לקבל אזרחות.
עתה הצטרף בוצר לחוג ההוגים הפרוטסטנטיים החשובים בעיר, שצל היה רק אחד ממניינם.
בין היתר הכיר בוצר את וולפגנג קפיטו, מגדולי התאולוגים בעיר, ואת המטיף קספר הדיו.
הוא עצמו החל לעסוק בהגות דתית שיטתית, ובפולמוס בכתובים עם הקתולים.
בין היתר, בוצר התעמת עם טיעוניו של תומאס מורנר, נזיר שכתב סאטירות נוקבות על לותר.
בספטמבר 1524 הכריז ראש המסדר האוגוסטיני בשטרסבורג קונרד טרגר על הרפורמטורים בעיר ועל תומכיהם מבין האזרחים, ככופרים.
ההמון החריב מנזרים, וטרגר נעצר.
מועצת העיר, שעדיין הייתה מפולגת בשאלת הדת, ביקשה מהרפורמטורים להבהיר את משנתם ולחדד את טיעוניהם.
בוצר התגייס לכך וכתב קובץ של 12 מאמרים אודות עיקרי האמונה לשיטתו.
הוא התייחס לאמונה בכתבי הקודש לבדם ובכך שהצידוק בפני האל מוקנה בחסדו בכח האמונה לבדה, שלל את המיסה ואת מוסד הנזירות, תקף את פולחן הקדושים ואת האמונה בכור המצרף.
הוא סירב להכיר בסמכות האפיפיור, ותחת זאת הדגיש את סמכות השלטון החילוני.
מאורעות אלו סימנו את קץ ההתנגדות הקתולית לרפורמציה בשטרסבורג.
עתה שקדו בוצר ועמיתיו על גיבוש סדרי התפילה והטקס.
הם הציעו לכונן סדרים אחידים לכל הפרוטסטנטים, ופנו לשם כך לסיעת לותר בוויטנברג ולצווינגלי ואנשיו בציריך.
בדצמבר 1524 פרסם בוצר את ספרו "יסוד וסיבה" (Grund und Ursach).
הוא תקף שוב את המיסה, את המזבח הכנסייתי (שהפרוטסטנטים דרשו לקרוא לו "שולחן" מתוך שלילת רעיון הקרבן במיסה), את מלבושי הכמורה וטקסים קתוליים אחרים.
ב-1525 כבר עברו רוב הכנסיות בעיר לסדרים פרוטסטנטיים, ותפילות קתוליות התנהלו רק במתי מעט.
בוצר כמתווך בין לותר לצווינגלי (1524–1530)
מ-1524 משקיע בוצר מאמץ רב ליישב את המחלוקת הגדולה שמפלגת את תנועת הרפורמציה בנוגע לסוגיית האויכריסטה (טקס ארוחת האדון שנהגה במיסה).
במחלוקת זו מנסה בוצר להוות לשון מאזניים ולתווך בין הדוקטרינה של לותר ובין זו של צווינגלי.
השניים חלקו בנוגע לנוכחות הפיזית של גופו של ישו בלחם ויין הטקס.
לותר האמין בנוכחות הפיזית ואילו צווינגלי האמין בנוכחות מתווכת של רוח הקודש.
בוצר נטה לפרשנות הדוקטרינרית של צווינגלי.
עם זאת, הוא ניסה לצמצם את מידת הקרדינליות שבמחלוקת עזה זו, וטען שעיקרי האמונה לא תלויים במחלוקת זו אלא באמונה בלבד.
בטענה זו הוא חלק על צווינגלי, שראה בסוגיה זו אבן יסוד.
המפגש האחרון בין לותר לצווינגלי התרחש בקולקוויום של מרבורג, 1529, שיזם אותו פיליפ מהסן.
בכנס השתתפו רפורמטורים ותאולוגים משתי השיטות, מוויטנברג ומציריך, וכן בוצר.
לותר וצווינגלי הגיעו להסכמה בנוגע לרוב הסוגיות, אך המחלוקת בנוגע לאויכריסטה לא יושבה.
בוצר, חרף מאמציו להציע נוסחה שתהיה מקובלת על השניים, כשל.
הוא הביע צער על כך שדוגמטיקה נוקשה יוצרת פילוג במקום לראות את המאחד.
עומק המחלוקת בין תומכי לותר לתומכי צווינגלי הפך לפילוג סופי כשהקיסר קרל החמישי ביקש מהם להציג את עמדותיהם החלוקות בדיאט (המועצה המחוקקת) של אוגסבורג, 1530. פיליפ מלנכתון, שהיה הטוען הראשי בשם התאולוגים של ויטנברג, הוציא מנשר שכונה הכרזת אוגסבורג.
התאולוגים של ויטנברג דחו את בקשת אנשי שטרסבורג לנסח את המנשר ללא הפיסקה השנויה במחלוקת בנוגע לאויכריסטה על מנת להציג עמדה מאוחדת לפני הקיסר.
בתגובה לעמדה הבדלנית והבלתי מתפשרת של מלנכתון, בוצר הוציא מנשר ובו הכרזה חדשה, המכונה טטרה פוליטאה, הכרזת ארבע הערים, שכונתה כך על שם ארבע הערים שאימצו אותה.
המנשר של מלנכתון עמד בבסיסה, אך הסעיף הנוגע לאויכריסטה שונה.
לטענת סמואל אילס, פילוסוף אמריקאי של הדתות בן המאה ה-19, נוסח הטטרה פוליטינה בנוגע לאויכריסטה היה: "בסקרמנט זה גופו האמיתי ודמו האמיתי ניתנים באמיתותם לאכילה ולשתייה כמזון לנשמותיהם" כשהניסוח המעורפל במילים "באמיתותם" שיכול להתפרש כאמת פיזית או כאמת מטאפורית, נועד להוות לשון מאזניים ונוסח מאחד לשתי הסיעות.
קרל החמישי, מצידו, לא השתכנע מריבוי הגרסאות, ודרש מכל הרפורמיסטים להתיישר לפי האמונה הקתולית, אחרת הוא יכפה זאת בכוח באמצעות צבאו.
סכנה מרחפת זו גרמה למלנכתון להיפגש עם בוצר ולגבש עקרונות מוסכמים, אותם שלחו לשטרסבורג, שהעבירו את המסר לבזל לציריך, ולויטנברג (בהם ישבו צווינגלי ולותר).
לותר נפגש עם בוצר בקובורג, וחרף זאת שלא גילה גמישות כלפי הצעותיו של בוצר, התרכך והפציר בו למצוא נוסחה מאחדת שתאחד את הרפורמטורים כולם.
בוצר נפגש לאחר מכן עם צווינגלי, שלא הסכים ולא התנגד להצעתו.
כפי שקורה לעיתים קרובות למי שנוטלים על עצמם את משימת התיווך והשכנת השלום, גם בוצר שילם מחיר על ניסיונותיו למצוא את לשון המאזניים ולשמור על יחסים טובים עם שתי הסיעות הניצות.
צווינגלי, שקשרי בוצר עם לותר היו בעיניו לצנינים, הודיע לו ב-1531 שהקשר הידידותי ביניהם בא אל קיצו.
בעקבות זאת, ב-1532 בוצר המליץ באקט שהפתיע רבים, בוועידת העיר אולם, לקבל את המתווה של מלנכתון בהכרזת אוגסבורג, ולא את המתווה שלו עצמו עליו עמל רבות, הטטרה פוליטינה.
צעד זה הפתיע את הערים השווייצריות.
לותר, מצידו, המשיך לתקוף את בוצר ולהתפלמס עם רעיונותיו.
אך אף על פי שנפל בין הכיסאות וספג תקיפות משתי הסיעות, התמיד בוצר בניסיונו לייצר מתווה אמצעי וטען שמשימתו לבקש אהבה ושלום ללא קשר ליחס שמופנה כלפיו.
ב-1533 ערך מסע בערים הדרום גרמניות ובאלו השווייצריות על מנת לייצר ברית פרוטסטנטית.
אך ערי שווייץ לא בטחו בו עוד ולא הצטרפו לברית.
בעוד הקרע בין ערי דרום גרמניה לערי שווייץ מעמיק, כשניסיונו הכושל של בוצר ליישב את המחלוקת בין לותר לצווינגלי פוגע במעמדו ובאמון בו, בשטרסבורג הרפורמציה נוחלת הצלחה.
ב-1529 שטרסבורג הייתה עיר פרוטסטנטית באופן גלוי ומוצהר וקיום טקס המיסה נאסר בשטחה.
ב-1530 העיר הצטרפה לברית הערים השווייצריות ובמקביל הוסרו כל הצלמים פסלים וטקסי המזבח מהכנסיות.
בוצר עצמו תחילה גילה גישה פשרנית כלפי הצלמים הפסלים ושרידי הקדושים, בטענה שעצם הימצאותם מקובלת כל עוד לא מייחסים להם קדושה וכוחות מאגיים.
לבסוף שוכנע שיש להסירם מכל וכל, והורה למועצת העיר לדרוש מאזרחיה להסיר כל צלם אייקונה ושריד קדושים מביתם ומהכנסיות.
כעת דאגתו העיקרית של בוצר הייתה להדק את המשמעת ולמנוע מדרשנים עם חזיונות מיסטיים ואפוקליפטיים, ושאר גורמים שניצלו את תקופת השבר בכנסייה כדי לנסות לייסד כתות ודתות חדשות, לזרוע בלבול ואנרכיה בעיר, שהפכה למקלט לפליטים רבים שחיפשו מקום סובלני לחיות בו.
עיקר דרשותיו כוונו כעת להמונים כשהוא מוקיע את האנאבפטיסטים, ואת הכתות הספירטואליות האחרות שצצו בעיר.
בוצר עודד תקיפות שלהם כדי למזער את השפעתם ולפקח על הנוהים אחריהם.
פעילות לאיחוד העולם הפרוטסטנטי (1534–1538)
ב-1534 בוצר כבר היה דמות מפתח ברפורמציה הגרמנית.
הוא ביקש כל העת ליזום ניסוח דוקטרינה שתהווה טיוטה מוסכמת על כל התאולוגים הנוגעים למחלוקת.
בוצר ניהל מגעים חיוביים עם פיליפ מלנכתון, ואף הצליח להגיע להתקדמות ולניסוח 10 תזות שהתאולוגים בוויטנברג הסכימו לקבל.
בין השנים 155–1536 לותר יזם ניסוחים שזכו לאישור זהיר מהיינריך בולינגר, ממשיכו של צווינגלי, ולהצהרת הלפטיק הראשונה שעוררה בבוצר תקוות לפתרון המחלוקת רבת השנים.
ההתכנסות עם לותר החולה התרחשה ב-1536, והייתה סוערת.
לבסוף לאחר דקדוקי דקדוקים בנוגע לשאלה מה מקבלים הלא-ראויים והלא-מאמינים בטקס האויכריסטה.
הגיעו הצדדים לניסוח מוסכם, הקונקורדאט של ויטנברג.
שטרסבורג מיהרה לאמץ את המסמך, אך השווייצרים התנגדו לפני ניסוחו הסופי, ובוצר הציע לכנס סינוד בשווייץ שבה יכריעו בדבר, אך בהצבעה על כך ההחלטה נפלה על חודה של עיר אחת.
נוסח הקונקורדאט מעולם לא הוכרע בשווייץ.
לאחר הכישלון בשווייץ הזמין בוצר את ז'אן קלווין, מי שיהיה הרפורמטור בז'נבה, להנהיג קהילת פליטים מצרפת שהתאספו בשטרסבורג.
בוצר וקלווין חלקו השקפה דתית דומה, ורחשה ביניהם ידידות.
המחקר חלוק בסוגיה עד כמה השפיע בוצר על הדוקטרינה של קלווין, אך רוב הרפורמות שהנהיג קלווין בז'נבה מאוחר יותר, גובשו בתקופה ששהה בשטרסבורג.
ייעוץ לפיליפ מהסן ויחסו ליהודים
פיליפ שליט הסן המכונה גם פיליפ הנדיב (Philipp I., genannt der Großmütige aus dem Haus Hessen) שתקנות להסדרת נושא היהודים בשטחו פקעו ב-1538, התייעץ עם בוצר בנוגע לתקנות חדשות שיסדירו את עניינם של היהודים היושבים בתחומו.
מניעיו היו כלכליים ולא תאולוגיים, והוא היה מעוניין להעניק ליהודים זכויות על מנת למשוך אותם לשטחו.
פיליפ ניסח טיוטה סובלנית ביחסה ליהודים, והגיש אותה לבוצר.
בוצר שלל את הנוסח הסובלני של המנשר, והציע שיהודים יהיו מופקעים מכל שטחי התעסוקה, למעט מלאכות המספקות מינימום של קיום.
חיבורו ,Judenratschlag מלא בעוינות ובסטראוטיפים שליליים כלפי יהודים.
התקנות שפיליפ מהסן תיקן לבסוף כללו כמה תקנות נוקשות ושליליות כלפי יהודים, (למשל כלפי יהודי הנושא לא יהודייה), אך לא בתחום התעסוקתי כפי שהמליץ בוצר.
בסופו של דבר התקנות היו מתונות בהרבה מהמלצותיו של בוצר, מה שמלמד על יחסי הכוחות בין השלטון החילוני לתאולוגים הדתיים באותה תקופה.
בעקבות ההחמרה בתקנות כלפי היהודים, המאפשרות הפעלת כוח שרירותית כלפיהם, עזבו יהודים רבים את הסן.
פרשה אחרת מספקת עוד זווית ראייה על דמותו המורכבת של מרטין בוצר.
כאשר פיליפ מהסן פנה לבוצר על מנת לקבל הכשר לנשיאת אישה שנייה על פני אשתו הראשונה (ביגמיה), בוצר נקט משנה זהירות, בהכירו את פרשת הנרי השמיני ונשותיו באנגליה שנים ספורות לפני כן.
כאמור, כוחם של השליטים החילוניים בתקופה זו היה רב יותר משל התאולוגים ואנשי הכמורה, שכן כוחה האבסולוטי של הסמכות הרוחנית נפגע מאוד בעקבות משבר הרפורמציה והמחלוקות הדוקטרינריות העמוקות.
בוצר הבין את התייעצותו של פיליפ כבקשה לחותמת גומי.
הוא התיר לפיליפ לשאת אישה שנייה בתנאי שנישואין אלה ישמרו בסוד.
בהתייעצות עם לותר ומלנכתון תמכו אלה בעצתו זו של בוצר.
כאשר נפוצו שמועות על הביגמיה באישורו של בוצר, האחרון הורה לפיליפ להכחיש הן את עניין הביגמיה והן את האישור שקיבל מבוצר על כך.
מקרה זה מחזק את ההנחה שבוצר היה איש פרגמטיסט יותר מאשר איש עקרונות.
בקולקוויום בלייפציג התדיינו מלנכתון ובוצר עם גאורג ויצל, לותרני לשעבר שחזר לקתוליות, לגבי ההנהגה הדתית בסקסוניה.
בעוד בוצר מגיע לעקרונות מוסכמים עם ויצל, מלנכתון ראה בכך ויתור מופלג לקתוליות, וביקורת עזה נמתחה על בוצר.
אך בוצר עמד על שלו להגיע להסכמה רחבה ולבסיס אמונה כלל נוצרי משותף, ואכן ויצל ובוצר הגיעו להסכמה רחבה יחסית, וזאת מבלי שבוצר נסוג מסוגיות כמו המיסה ומעמד האפיפיור.
שאיפה אויקומנית זו עוררה עליו ביקורת נוקבת בחוגי הפרוטסטנטים, שראו בכך חוסר עמידה על עקרונות הרפורמציה.
בהסכם פרנקפורט, 1539, הגיע הקיסר קרל החמישי למסמך עקרונות מוסכם עם ראשי הליגה השמלקלדית.
בוצר היה מלא תקווה לממש את חזונו ולשכנע את הקתולים לקבל על עצמם את עקרון הסולה פידה, אמונה בלבד, כעקרון בסיס משותף ומחייב לכל שאר הדיונים.
תחת פסידונים פרסם קריאות לאחדות והקמת כנסייה מאוחדת.
במשך זמן ממושך ועל פני התוועדויות שחלקן חשאיות, עשה בוצר כל מאמץ להביא את כל הצדדים להגיע להסכם המגשר על המחלוקות הדוקטרינריות באמצעות ההסכמה על עקרון הסולה פידה.
אך המגיסטריום, כלומר לשכת האפיפיור, הבינו את משמעות עקרון הסולה פידה- הסמכות המכריעה היא בכתבי הקודש, מה שמפקיע את האוטוריטה מידיו של האפיפיור.
בוצר, על מנת להגיע להסכם, היה נכון להגיע לוויתורים בסוגיות שנתפסו בעיניו פחות קרדינליות, כמו הסוגיה התאוסופית של הטרנס סובסטנציה (מהות הלחם והיין) בטקס האויכריסטה (סעודת האדון).
במגעים חשאיים נכתב הספר של וורמס ובו הסכמת נציגי הצדדים להגיע לוויתורים.
בוצר הקפיד לשמור על פרטי הספר בסוד, אך תוכן הספר של וורמס דלף לשני ראשי הסיעות המתבצרות: ללותר ולאפיפיור.
הראשון זועזע מהוויתורים שבוצר הסכין להם בנוגע לסוגיית הטרנס סובסטנציה, הכה חשובה בעיניו, ואילו האפיפיור זועזע מכך שנציגיו הלכו שולל בסוגיית הסולה פידה, המפקיעה את סמכותו של האפיפיור כערכאה העליונה.
הן לותר והן האפיפיור פוצצו את ההסכם, וזו הייתה תבוסה נוראה שהעיבה על מעמדו של בוצר.
בשובו, מובס, לשטרסבורג, פרצה בעיר מגפת דבר, אז איבד את חברו הנאמן ההומניסט וגדול התאולוגים הרפורמטורים של שטרסבורג, שיחסו ליהודים היה מתון ואוהד, וולפגנג קפיטו.
אחריו איבד בוצר גם את אשתו, שהותירה אחריה בן נכה.
בוצר נשא לאישה את אלמנתו של ידידו קפיטו, שהביאה עימה ארבעה ילדים מנישואים קודמים.
לזוג נולדה בת לה קראו בשמה של אשתו המנוחה.
היעד הבא של בוצר היה קלן, שהייתה עיר שהנסיך הבוחר שלה (אלקטורט) היה בעל עמדת כוח ולשון מאזניים, ולכן חשובה מאוד.
בוצר יצר קשר טוב עם הארכיבישוף של קלן, ולאחר תקופה של הישגים נראה היה שזו עברה תהליך של רפורמציה.
חרף תהליך הרפורמציה שכמעט הושלם, פנו אנשי הקתדרלה לקיסר קרל החמישי שיחלץ אותם מציפורני הרפורמיסטים.
קרל הכניס את צבאו לקלן, ומתנגדי הרפורמציה היטו את הכף לטובתם.
הארכיבישוף שסייע לבוצר הודח והוחרם, ובוצר עצמו נמלט לשטרסבורג, נטש את הקהילה בקלן אותה המיר לפרוטסטנטיות זה לא מכבר והותיר אותה מופקרת לקראת מלחמה.
לאחר פרוץ המלחמה נכנעו רוב הכוחות הפרוטסטנטים בפני צבאו של הקיסר, וקרל השליט את הסכם הביניים באוגסבורג, שהחזיר הרבה מהסמכויות והזכויות לקתולים.
קרל היה זקוק לדמות פרוטסטנטית ייצוגית שתיתן גושפנקה להסכם הזה, ובחר בבוצר, שחתם על ההסכם בניגוד לרצונו לאחר שקרל אסר אותו והפעיל עליו לחץ.
בוצר המשיך להיאבק עם שובו לשטסבורג ופרסם כתבים ופמפלטים הקוראים לאזרחי שטרסבורג להיאבק על אמונתם הפרוטסטנטית.
קרל החל לרדוף את בוצר ולמנוע מכתביו לצאת לדפוס.
הלחץ מצד הקיסר גבר ומועצת הגילדות בעיר החליטה להיכנע ולחתום על הסכם הביניים.
בוצר עזב את שטרסבורג, שכן היווה נטל וסכנה לתושביה.
ב-1549 נמלט בוצר משטרסבורג כפליט חסר אמצעים, זכויות והגנה, ממש כשם שהגיע אליה 25 שנים קודם לכן.
בוצר קיבל את הזמנתו של תומאס קרנמר להגיע לאנגליה ולסייע לחזק שם את הרפורמציה.
בוצר הגיע לאנגליה והתקבל שם בכבוד גדול.
תומאס קרנמר ערך לבוצר היכרות עם המלך אדוארד השישי ומשפחתו של בוצר הגיע להתיישב באנגליה זמן מה אחרי כן.
בוצר קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת קיימברידג' כאשר קולגה שלו באוניברסיטת אוקספורד, פיטר מרטיר, נקלע לפולמוס חריף שם בנוגע לסקרמנט האויכריסטה ולמהות הלחם והיין בסעודת האדון.
בוצר, עייף ומותש מהסוגיה הזו, שבעיני רוחו הייתה פחות עקרונית מהחשיבות שייחסו לה, ושבע אכזבות ומרורים מהתבוסות והמפלות שסוגיה זו גרמה לו, הצהיר שאינו נוקט עמדה בסוגיה זו, ולא מצדד לא בדוקטרינה הקתולית, לא בלותרנית ואף לא בזו של צווינגלי.
בשלב זה בחייו הטיף להימנע עד כמה שאפשר מפולמוס מיותר, ולהעדיף את המכנה המשותף הרחב שאיתו כולם יוכלו לחיות באמונתם.
תקרית דומה קרתה סביב פולמוס בנוגע ללבישת בגדי הכמורה המיוחדים, שכאמור בוצר האמין שיש לבטל מנהג זה ולחזור לסקרמנטים הפשוטים של הנצרות בראשיתה.
ג'ון הופר, הבישוף של גלוסטר, סירב ללבוש את בגדי הכמורה המיוחדים למיסה, וקרא לבוצר לתמוך בעמדתו.
בוצר סירב לצדד בהופר, חרף העובדה שעמדה זו הייתה זהה לעמדתו, כיון שידידו תומאס קרנמר תמך בדיעה שאת הסקרמנטים יש לבצע בבגדי כמורה מיוחדים.
בכך ביטא בוצר שוב את הפרגמטיזם שלו ואת רצונו להימנע ממחלוקות אף במחיר סילוף העיקרון הדוקטרינרי.
הופר אם כן לא זכה בתמיכתו של בוצר והושלך למצודת לונדון עד שנכנע לדרישתו של קרנמר.
בוצר התפרסם כלוחם למען הפצת הרפורמציה, אך באנגליה אכזב את הציפיות שתלו בו.
למוד ניסיון העדיף את הגישה הפרגמטית.
בספרו "The De Regno Christi" מגולל בוצר את כל ניסיון חייו וממקד את מאמציו כעת לא במלחמות מול הכנסייה, אלא בחינוך ההמונים לחיי היומיום לאור האמונה הפרוטסטנטית.
הוא הפציר במלך אדוארד להעביר חוקים בפרלמנט המעצבים את חיי היומיום לאור הרפורמציה.
הוא פנה לדיאקונים ולאנשי הכניסה שעיקר משימתם תהיה לדאוג לרווחת המאמינים, לדאוג לעניים ולחלשים, לחנך את קהילתם, יותר מאשר לדקדק בדקדוקי עניות בסקרמנטים.
בכך ביטא את מורת רוחו הגדולה מכל הפולמוסים והמאבקים הגדולים בהם נטל חלק כל חייו, ושהוכרעו בשל היתפסות לדקדוקי עניות.
הוא התיר את הגירושים, והדגיש את חשיבות שיפור הכלכלה, החקלאות והחינוך.
ספרו זה לא יצא לאור באנגליה, כי אם בבזל כמה שנים אחרי כן.
תרומתו הגדולה לרפורמציה האנגלית הייתה סידורו ועריכתו של סידור התפילה הכללי, Book of Common Prayer, שהיה שונה לחלוטין מהמהדורה הראשונה שלו.
בוצר, שכעת היה עייף מדוקטרינריות ומוכוון כולו למשימת חינוך הקהילה, ערך את הספר לפי עקרון הפשטות, הנהירות לאדם הפשוט שאינו איש כמורה.
הוא פישט את הליטורגיה, פישט את הטקסים והמנהגים והסיר כל סלסול וקישוטיות טקסית שנראתה בעיניו כעת לא נחוצה ולא מחוברת להמון העם.
הוא עיצב פרקטיקה דתית מובנת ואינטואיטיבית, ובניגוד לעבר, אז כיוון את כתביו לשליטים ואנשי כנסייה פולמוסיים, כעת כיוון את כל מאמציו למען האדם הפשוט, שאיננו איש כמורה ולא מצוי בנבכי הפלפולים הדוקטרינרים חסרי הנגיעה לחייו.
למחקר אין מענה חד משמעי לגבי מידת ההשפעה שהייתה לספר התפילות והמנהגים בעריכתו.
אף על פי שתרומתו של בוצר לרפורמציה האנגלית הייתה צנועה, הוא חווה את האחדות המלכדת לה שאף, דרך עריכת והפצת הספר של התפילות והמנהגים העממי השווה לכל נפש.
תקופת שהותו של בוצר באנגליה לוותה בהידרדרות מתמדת במצב בריאותו.
הוא ציווה את ממשיכיו להבין ולהטמיע את המסרים שביטא בספרו האחרון, שמבוסס על ניסיון חייו מלאי התלאות.
הוא מת בגיל 59 ונקבר בקיימברידג'.
אחרי מותו הכריזה המלכה מרי הראשונה עליו ועל הקולגות שלו כעל כופרים, וכל כתביו נרדפו והושמדו.
המלכה אליזבת הראשונה החזירה את מורשתו ואת זכרו.
אריק מרטין אסטרדאל (בשוודית: Erik Martin Österdahl; נולד ב-12 באוקטובר 1973) הוא סופר ומפיק טלוויזיה שוודי, המשמש כמפקח על תחרות האירוויזיון החל משנת 2020.
אסטרדאל נולד ב-12 באוקטובר 1973 בסולנטונה שבשוודיה.
לאחר לימודי התיכון בבית הספר למוזיקה על שם אדולף פרדריק , אסטרדאל למד כלכלה ולימודי רוסיה ומזרח אירופה באוניברסיטת אופסלה.
הוא החל את הקריירה שלו בתקשורת כמאמן לניהול מדיה ב-Modern Times Group, שם היה אחראי בין היתר על ZTV, TOPP40 והסטארט-אפ של המגזין המטרו .
אסטרדאל עבד בטלוויזיה השוודית בשנים 2008–2014, תחילה כמפקח תוכניות לבידור וספורט, כאשר תרם להופעתן של תוכניות הטלוויזיה הפופולריות Mästarnas mästare , Allt för Sverige , Skavlan ו-Vinterstudion ().
אסטרדאל היה מנהל פרויקטים ומפיק בכיר במלודיפסטיבלן ב-2007 וב-2008 ובאירוויזיון 2013 ו-2016.
באוגוסט 2016 כתב אסטרדאל את הרומן Be inte om nåd.
בינואר 2020 הוכרז כי אסטרדאל יפקח על תחרות האירוויזיון החל משנת 2020, ובפועל מאירוויזיון הילדים 2020. הוא החליף בתפקיד את יון אולה סאנד.
מרטין ג'ונסון הייד (Martin Johnson Heade; 11 באוגוסט 1819 – 4 בספטמבר 1904) היה צייר אמריקני, שנודע בזכות נופי ביצות המלח שלו, נופי הים וציור ציפורים טרופיות (כמו יונק דבש), כמו גם פרחי לוטוס וטבע-דומם אחרים.
סגנון הציור שלו ונושאיו, אף שמקורם ברומנטיקה של אותה תקופה, נחשבים על ידי היסטוריונים לאמנות כסטייה משמעותית מאלו של בני דורו.
הייד נולד (בשנת 1819) וגדל בלומברוויל, פנסילבניה, יישוב קטן ליד נהר דלאוור שבמחוז באקס, פנסילבניה.
עד אמצע שנות החמישים של המאה ה-19, משפחתו ניהלה את מה שמכונה חנות ומשרד הדואר למברוויל, החנות הכללית היחידה של היישוב.
(האיות המשפחתי של השם היה Heed).
הייד קיבל את הכשרתו הראשונה לאמנות מהאמן אדוארד היקס, שגר בניוטון הסמוכה, ואולי גם מבן דודו של אדוארד, תומאס היקס.
הוא נסע לאירופה וחי שנתיים ברומא.
הוא הציג לראשונה את עבודתו בשנת 1841, באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, ושוב בשנת 1843 באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
הייד החל להציג באופן קבוע בשנת 1848, לאחר נסיעה נוספת באירופה, והפך לאמן נודד עד שהתיישב בניו יורק בשנת 1859.
בסביבות 1857 התעניין הייד בציור נוף, בין השאר על ידי מפגש עם האמנים ג'ון פרדריק קנסט ובנג'מין שמפני בהרים הלבנים של ניו המפשייר.
הייד עבר לעיר ניו יורק ושכר סטודיו בבניין ברחוב העשירי, בו עבדו רבים מהאמנים המפורסמים של אסכולת נהר הדסון באותה תקופה, כמו אלברט ביארסטט, סנפורד גפורד, פרדריק אדווין צ'רץ'.
הוא התוודע אליהם מבחינה חברתית ומקצועית, ויצר ידידות קרובה במיוחד עם צ'רץ'.
נופים יהוו בסופו של דבר שליש מסך היצירות שלו.
התעניינותו של הייד באזורים הטרופיים הוצגה לפחות בחלקה מההשפעה של הציור המונומנטלי של צ'רץ' "לב האנדים" (1859), הייד נסע לברזיל בין השנים 1863–1864, שם צייר סדרה רחבה של יצירות קטנות, ומתארות יונקי דבש.
הוא התכוון לפרסמן בספר מתוכנן שכותרתו "אבני חן של ברזיל", אך הספר מעולם לא יצא לאור בגלל קושי כלכלי וחששותיו של הייד מאיכות הרפרודוקציות.
בכל זאת הייד חזר פעמיים לאזורים הטרופיים, בשנת 1866 נסע לניקרגואה, ובשנת 1870 לקולומביה, פנמה וג'מייקה.
הוא המשיך לצייר יצירות רומנטיות של ציפורים טרופיות ועלווה שופעת גם בקריירה המאוחרת שלו.
העניין העיקרי של הייד בנוף, והעבודות שעבורן הוא אולי ידוע בעיקר, היו ביצת המלח והחוף של ניו אינגלנד.
בניגוד לתצוגות של אסכולת נהר ההדסון שהדגישו הרים, עמקים ומפלים, נופי הביצות של הייד נמנעו מלפאר את הטבע.
במקום זאת הם התמקדו במרחבים של נוף מאופק, והשתמשו במוטיבים חוזרים הכוללים ערמות חציר קטנות ודמויות.
הייד גם התרכז בתיאור האור והאווירה בסצנות הביצה שלו.
יצירות אלה ודומות להן הביאו כמה היסטוריונים לאפיין את הייד כצייר לומניסטי.
הייד התחתן ועבר לסנט אוגוסטין, פלורידה בשנת 1883. הוא נשאר שם והמשיך לצייר עד מותו בשנת 1904. במהלך שנותיו המאוחרות בסנט אוגוסטין, צייר הייד טבע-דומם של פרחים דרומיים, במיוחד פרחי מגנוליה שהונחו על קטיפה.
זה היה המשך להתעניינות טבע-דומם שפיתח בשנות ה-60 של המאה ה-19. עבודותיו הקודמות בז'אנר זה מתארות בדרך כלל תצוגת פרחים מסודרים באגרטל מקושט בגודל קטן או בינוני על שולחן מכוסה בבד.
הייד היה האמן האמריקני היחיד בן המאה ה-19 שיצר גוף כה נרחב של יצירות הן בדומם והן בנוף.
הייד נפטר בסנט אוגוסטין בשנת 1904.
היסטוריונים לאמנות לא הסכימו עם הדעה הרווחת כי הייד הוא צייר אסכולת נהר הדסון.
נופיו גרמו לשילובו של הייד בתערוכה של ציירי אסכולת נהר ההדסון במוזיאון המטרופוליטן בשנת 1987.
על פי קטלוג התערוכה, רק כ-40 אחוז מציוריו היו נופים.
רוב הציורים היו טבע דומם, ציורי ציפורים ודיוקנאות, נושאים שאינם קשורים לאסכולת נהר ההדסון.
הייד התעניין פחות בתצוגות מדויקות טופוגרפית מאשר ציירי נהר ההדסון, ובמקום זאת התמקד ברגש ובהשפעות האור.
הייד לא היה אמן מפורסם בתקופתו, ובמשך רוב החלק הראשון של המאה העשרים כמעט ונשכח.
התעוררות מחודשת של התעניינות באמנות אמריקאית מהמאה ה-19 סביב מלחמת העולם השנייה עוררה הערכה חדשה ליצירתו.
עבודתו של הייד זכתה לפרסום במיוחד עם התערוכה בשנת 1943 בציורו "סופת רעמים מעל המפרץ" (1868), במסגרת המופע "ציור רומנטי באמריקה" במוזיאון לאמנות מודרנית.
היסטוריונים לאמנות התייחסו אליו כאחד האמנים האמריקאים החשובים בדורו.
בשנים 1999 ו-2000 היה הייד היה נושא לתערוכה גדולה.
בשנת 2004 כובד זכרו עם בול של שירות הדואר האמריקני ובו ציור שמן-על בד משנת 1890, "מגנוליה ענקית על בד קטיפה כחול."
מרטין כריסטנסן ברייטווייט (בדנית: Martin Christensen Braithwaite; נולד ב-5 ביוני 1991) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ בגרמיו מליגת העל הברזילאית ובנבחרת דנמרק.
אביו מגיאנה, ואחותו הצעירה מתילדה היא כדורגלנית גם כן.
ברייטווייט התחיל את דרכו באקדמיה לכדורגל SGI, ממנה עבר לזו של אסביירג.
בינואר , אך בקיץ של אותה שנה חזר לאסביירג.
בשנת ערך ברייטווייט את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
עם ירידת אסביירג לליגה השנייה בדנמרק, זכה ברייטווייט להזדמנות כשחקן בהרכב הפותח.
בעונה זו כבש חמישה שערים ב-26 משחקי ליגה וקבוצתו חזרה לליגת העל הדנית.
עונה לאחר מכן, היה ברייטווייט שותף לזכייה של הקבוצה בגביע הדני.
ב-16 באוגוסט 2013 חתם בטולוז מליגת העל הצרפתית, תמורת שני מיליון אירו.
ב-13 ביולי 2017 חתם לארבע שנים במידלסברו, תמורת כתשעה מיליון פאונד.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 0–1 לוולברהמפטון וונדררס.
ב-30 בספטמבר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 2-2 מול ברנטפורד.
ב-31 בינואר 2018 הושאל לבורדו עד לסיום העונה.
בינואר הושאל ללגנס מהלה ליגה עד לסיום העונה.
ב-12 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–1 נגד וסקה.
ארבעה ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד ריאל מדריד, במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-24 ביולי חתם בלגנס לארבע עונות, תמורת חמישה מיליון אירו, והפך לכדורגלן השני הכי יקר בתולדות המועדון.
ב-20 בפברואר 2020 חתם לארבע וחצי עונות בברצלונה, ששילמה 18 מיליון אירו על כרטיס השחקן שלו.
בחוזה עליו חתם, נקבע סעיף שחרור של 300 מיליון אירו.
אף על פי שחלון ההעברות הסתיים, הצטרף ברייטוויט לברצלונה עם החתימה במועדון, בשל האישור החריג שקיבל המועדון עקב פציעתו של עוסמאן דמבלה.
יומיים לאחר החתימה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–5 על אייבר, בה אף בישל את שני השערים האחרונים.
ב־1 ביולי 2022 חתם באספניול, יריבתה העירונית של ברצלונה, לאחר שחוזהו הותר בהסכמה הדדית.
ב-4 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בה גם כבש את השער הראשון שלו במדי אספניול, בניצחון 0–1 על אתלטיק בילבאו.
ב-16 ביולי 2024 עזב את אספניול, לאחר ששילם למועדון את סעיף היציאה של עצמו.
ב-22 ביולי 2024 עזב את אירופה וחתם בגרמיו מליגת העל הברזילאית.
בצעירותו שיחק ברייטוויט בנבחרות הצעירות של דנמרק.
בקיץ , עוד בטרם שיחק בנבחרת הבוגרת, הוצע לו לייצג את נבחרת גיאנה, שכן אביו ממוצא גיאני, אך ברייטוויט דחה את ההצעה.
ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של דנמרק, במשחק ידידות נגד .
באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות נגד .
ביוני 2021 נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020, במהלכו שותף בשישה משחקים והבקיע שער אחד.
פרט לעיסוקו כדורגלן, מתפרנס ברייטווייט מעסקים בתחומי הנדל"ן וההלבשה.
נשוי למגישת הטלוויזיה אן לור-לואיס.
סר מרטין ארצ'ר שי היה צייר פורטרטים, סופר ומשורר אירי ונשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא נולד בדבלין, בן למשפחה רומית קתולית אירית, בנו של מרטין שי, סוחר, שראה במקצוע הצייר עיסוק לא מתאים לצאצאי משפחתו.
בנו מרטין בכל זאת למד אמנות בחברה המלכותית בדבלין והגיע ללונדון.
שם, בשנת 1788, הוצג על ידי אדמונד ברק בפני ג'ושוע ריינולדס, ועל פי עצתו למד בבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 1789 הציג את שתי התמונות הראשונות שלו, "ראשו של איש זקן" ו"דיוקן של ג'נטלמן".
במהלך עשר השנים הבאות הוא התפתח בהתמדה.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1798.
באותה שנה הוא התחתן עם מרי, בתו הבכורה של ג'יימס פאוור מיוגל, ובשנת 1800 נבחר כחבר באקדמיה מלכותית.
הוא עבר לביתו לשעבר של ג'ורג' רומני בכיכר קבנדיש והתמקם כיורשו.
שי המשיך לצייר בפוריות רבה וביצירתיות.
הדיוקנאות הקודמים של האמן היו גמורים בקפידה, עם רישום טוב וביטוי מצוין של אופי הדיוקן המצויר.
הם מראים נטייה מופרזת לאדמומיות בציור - פגם שעדיין ניכר גם בעבודותיו המאוחרות, שבהן הטיפול בדמויות פחות נוקשה.
בנוסף לדיוקנאותיו ביצע עבודות היסטוריות שונות.
מרטין קרגן היה בין תלמידיו.
בשנת 1805 פרסם ספר שירה המורכב מחרוזים על האמנות, וחלק שני בא בעקבותיו בשנת 1809. לורד ביירון שיבח אותו בדבריו.
שי פרסם כרך קטן נוסף של פסוקים בשנת 1814, שכותרתו "הנצחת סר ג'ושוע ריינולדס" ושירים אחרים, אך הספר הזה היה פחות מוצלח.
הוא גם כתב טרגדיה, "אלסקו", שהתרחשה בפולין.
ההצגה התקבלה בקובנט גארדן, אך סירבו לתת לה רישיון, בטענה שהיא מכילה רמיזות של בגידה, ושי החליט להפיץ את יצירתו לציבור.
הוא ביצע את האיום שלו בשנת 1824, אך "אלסקו" עדיין היה ברשימת הדרמות האסורות בשנת 1911. הוא גם פרסם שני רומנים – אולדקורט (1829, בשלושה כרכים) וסשיל הייד (1834).
עם מותו של סר תומאס לורנס בשנת 1830, נבחר שי לנשיא האקדמיה המלכותית במקומו וזמן קצר לאחר מכן קיבל תואר אבירות.
בשנת 1831 נבחר לעמית של החברה המלכותית.
בבדיקה שהתקיימה בפני ועדה פרלמנטרית בשנת 1836 בנוגע לתפקידיה של האקדמיה המלכותית, הוא הגן על זכויותיה בכישרון רב.
הוא המשיך לצייר עד 1845, אז המחלה גרמה לו לפרוש לברייטון.
בין השנים 1842–1849 הוא היה הנשיא הראשון של אגודת האמנים בירמינגהם.
שי נפטר בברייטון בשנת 1850 ונקבר ברחבה המערבית בחצר הכנשייה של סנט ניקולס בברייטון.
לשי נולדו שלושה בנים, שהפכו לעורכי דין מצליחים, ושלוש בנות.
צאצאיו של אחד הבנים היה ג'ורג' ארצ'ר-שי, ששיפורו היווה השראה ל"ווינסלו בוי", מחזה שכתב טרנס רטיגן ואחיו למחצה הבכור, מרטין ארצ'ר-שי.
מרטין ברנדנבורג היה צייר, שרטט ואמן גרפי אימפרסיוניסטי גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
ידוע בעיקר בנופיו המלאים בדמויות פנטסטיות.
בשנים 1889 עד 1892 הוא למד באקדמיה הפרוסית לאמנות, בין השנים 1894 עד 1895 למד בפריז.
לראשונה הוא הגיע לתודעת הציבור באמצעות תערוכה שהתקיימה בסלון פריץ גורליט בברלין.
בשנת 1897 הוא הצטרף לחברת אמנים מקומית, ובשנה שלאחר מכן היה חבר בזצסיון בברלין.
הוא היה חבר טוב של הצייר הריאליסטי, הנס בלושק.
בשנת 2017 הציג מוזיאון ברהאן תערוכה משותפת ליצירותיהם.
בשנים 1908 עד 1918 הוא היה ראש הסטודיו ללימוד לציור ופיסול, בבית ספר לאמנות לנשים צעירות, הידוע גם בשם "בית הספר לווין-פונקה".
בין תלמידיו הידועים ביותר היו מעצבת הטקסטיל אנני אלברס והציירת אירמה שטרן.
בשנת 1906 הוא היה אחד האמנים שנבחרו על ידי חברת השוקולד שטולוורק ליצור פרסום מסחרי חדש למוצריהם.
הוא הפיק עיצובים עבור אלבומי האספנים שלהם מספר 9 ו-10.
הוא היה גם חבר בהתאחדות האמנים הגרמנית (Deutscher Künstlerbund) והציג איתם בתערוכה בברלין בשנת 1914.
מעת לעת הושוו עבודותיו לאלו של מקס בקמן.
מרטין ברושאט היה היסטוריון גרמני שהתמחה בהיסטוריה חברתית גרמנית מודרנית.
כמנהל המכון להיסטוריה בת זמננו במינכן משנת 1972 ועד מותו הוא נודע כאחד החוקרים הבולטים בעולם בנושא גרמניה הנאצית.
ברושאט הצטרף למכון להיסטוריה בשנת 1955 לאחר שקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קלן.
במסגרת עבודתו במכון היה עד מומחה לתביעה במשפטי אושוויץ בפרנקפורט (1963–1965).
עדותו עזרה להפריך את טענת האותנטיות של יומני היטלר המזויפים בשנת 1983. הוא היה פרופסור של כבוד באוניברסיטת קונסטנץ.
לדברי איאן קרשו, ברושאט תרם תרומות חשובות בארבעה תחומים.
מסוף שנות החמישים עבד על ההיסטוריה של מזרח אירופה, במיוחד של פולין, ועל מחנות ריכוז נאציים.
מחקרו זה הביא לתחילת מחקרו בנושא מבנה המדינה הגרמנית הנאצית, מחקר שהתבטא בספרו "מדינת היטלר" (Der Staat Hitlers, 1969).
מחקר זה פורסם באנגלית בשם The Hitler State (1981).
בשנות ה-70 התעניין בהיסטוריה חברתית, או "היסטוריה מלמטה" (Alltagsgeschichte) ובחן את חיי היומיום תחת הנאצים.
הוא פיתח את המושג "Resistenz" (חסינות, או התנגדות סבילה, בהקשר החיים תחת המשטר הנאצי) והיה עורך שותף של מחקר בן שישה כרכים על בוואריה תחת הנאציזם, (Bayern in der NS-Zeit, 1977– 1983).
בשנת 1985 החל דיון על "ההיסטוריזציה" של גרמניה הנאצית, וטען כי יש ללמוד אותה כמו כל תקופה אחרת בהיסטוריה, ללא הטפת מוסר ועם הכרה במורכבותה.
ברושאט היה יליד לייפציג, גרמניה (רפובליקת ויימאר), בן למשפחה פרוטסטנטית, בנו השני של מנהל דואר.
הוא למד בגימנסיה על שם המלכה קרולה (Königin-Carola Gymnasium) משנת 1937 והשלים את לימודיו שם בשנת 1944. לאחר שעזב את בית הספר התגייס ברושאט והשלים טירונות פאנצרגרנדיר בוורמאכט בדרזדן (Stammkompanie des Panzergrenadier - Ersatzbataillons 108, Dresden).
אחרי הכשרת קצינים שירת בחזית.
לאחר המלחמה למד היסטוריה באוניברסיטת לייפציג באזור הכיבוש הסובייטי, לימים מזרח גרמניה, משנת 1946. הוא סיים את לימודיו בשנת 1949, והחל לימודי תואר שני באוניברסיטת קלן.
הוא קיבל דוקטורט בשנת 1952, בהנחיית תיאודור שידר, עבודתו עסקה בתנועת האנטישמיות בגרמניה בתקופת הקיסר וילהלם השני.
בנעוריו הצטרף ברושאט לנוער ההיטלראי בגרוסדויבן (Großdeuben, כיום חלק מבולן, Böhlen), בתקופה בה הדבר היה חובה עבור "ארים".
בשנת 1944 הונפק עבורו כרטיס חבר במפלגה הנאצית.
ברושאט הודה כי הצטרף לצעירי היטלר, אך רק לאחר מותו נודע כי התקיים כרטיס חבר שלו במפלגה הנאצית.
לא ידוע אם הגיש בקשה להצטרף למפלגה, או שהכרטיס הונפק לו אוטומטית כחבר נוער היטלר שהגיע לבגרות; בשלב זה של המלחמה, חברים הוכנסו למפלגה הנאצית כבר מגיל 17. הכרטיס שלו (מספר 9,994,096) הוא אחד מעשרה מיליון כרטיסי חבר במפלגה הנאצית הנמצאים בארכיון הפדרלי הגרמני.
כאשר הגיש בקשה ללמוד באוניברסיטת לייפציג בשנת 1946, הוא ענה "לא" על השאלה בטופס: "האם היית חבר במפלגה הנאצית"?
בתקופה זו הייתה לייפציג בשליטת ברית המועצות וסופחה למזרח גרמניה.
ההיסטוריון נורברט פריי כתב כי הצהרת שווא הייתה מסוכנת, והגיע למסקנה שברושאט כנראה לא ידע כי הונפק כרטיס חבר על שמו.
לאחר לימודיו באוניברסיטה עבד ברושאט עם תיאודור שידר בתיעוד בן שמונה כרכים של הגירושים שביצעו הגרמנים במזרח אירופה (Dokumentation der Vertreibung der Deutschen aus Ost-Mitteleuropa, 1954–1957), ובשנת 1955 הצטרף למכון למחקר היסטורי במינכן.
המכון הוקם כדי לחקור את התקופה הנאצית.
ראש הוועדה המייעצת היה הנס רוטפלס, שערך את כתב העת Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte.
בתחילה עבודתו של ברושאט התמקדה במדיניות גרמניה במזרח, ובאנטישמיות ובפשיזם בדרום-מזרח ומזרח אירופה.
בתקופה זו כתב שני ספרים על מעורבות גרמנית בפולין, "המדיניות הנאצית בפולין" (Nationalsozialistische Polenpolitik, 1961), שבחן את הכיבוש הגרמני בפולין, ו"מאתיים שנות מדיניות גרמנית בפולין (Zweihundert Jahre deutscher Polenpolitik, (1963. ספר זה זכה לשבחים בפולין והוא תואר כאחד ההיסטוריונים הגרמנים הראשונים המספרים דיווח כן על יחסי גרמניה-פולין.
"ברושאט ביקש לעזור להבין כיצד גרמניה יכולה לשקוע בברבריות", כתב קרשו.
"הוא עצמו נכנע להשפעה של התנועה הנאצית, והדבר היה מרכזי במוטיבציה שלו להבהיר לדורות הבאים כיצד זה יכול היה לקרות." בספרו "הנאציזם" (Der Nationalsozialismus, 1960), שפורסם באנגלית ב-1966 (German National Socialism 1919–1945), בחן ברושאט את האידאולוגיה הנאצית, אותה ראה כבלתי קוהרנטית.
עבור ברושאט, נושאי ההתמודדות הקבועים של המדיניות הנאצית היו אנטי-קומוניזם, אנטישמיות והצורך במרחב מחיה.
לדעתו, אלה היו כסות פוליטית למהותו של הנאציונל-סוציאליזם: רצון עז לממש את ה"לידה מחדש" של "האומה הגרמנית" ושנאה לא רציונלית כלפי אלה הנחשבים אויבי העם הגרמני והזרים ל"גזע" הגרמני.
ברושאט סבר שתומכיהם העיקריים של הנאצים, בני מעמד הביניים, פנו לנאציזם כדי להקל על חרדותיהם מפני התרוששות ו"פרולטריזציה" בעקבות ההיפר-אינפלציה בראשית שנות העשרים והאבטלה ההמונית שהחלה עם השפל הגדול.
בשנת 1962 כתב ברושאט מכתב לעיתון "די צייט" כדי להבהיר "פעם נוספת, את ההבדל שממנו התעלמו או שהוכחש בהתמדה, בין מחנות ריכוז והשמדה".
הגרמנים בנו מחנות ריכוז בגרמניה, אך שישה מחנות ההשמדה שלהם - שנבנו במטרה להיפטר מיהודים - היו בפולין הכבושה.
מספר ההרוגים במחנות הריכוז היה גבוה: מרעב, מחלות, מכות ועבודות כפייה.
מכחישי שואה כמו פול רסינייה, הארי אלמר בארנס ודייוויד הוגן השתמשו בעובדה שבשנות ה-60 לא היה תא גז מתפקד במחנה הריכוז דכאו בגרמניה.
ברושאט ציין במכתב כי נבנה שם תא גז זמן קצר לפני תום המלחמה כדי להפוך את דכאו למחנה מוות, אך מעולם לא נעשה בו שימוש.
הוא טען כי הבלבול בציבור בין מחנות ריכוז והשמדה, והנטייה השגויה לתאר את דכאו כמחנה השמדה, מסייעים למכחישי השואה.
ההיסטוריון היהודי-גרמני יוסף וולף האשים רופא גרמני בולט, וילהלם האגן, פקיד בכיר במשרד הבריאות במערב גרמניה, בכך שסייע לחיסול יהודים בגטו ורשה.
ברושאט ומומחים אחרים מהמכון למחקר היסטורי ניסו להשתיק אותו בחילופי מכתבים בשנת 1963. האגן עבד במהלך המלחמה במחלקת הבריאות באזור הממשל הכללי בפולין הכבושה על ידי גרמניה.
הוא טען שעשה כל שביכולתו כדי להציל את יהודי גטו ורשה וביקש מהמכון למחקר היסטורי לתמוך בגרסתו לאירועים.
ברושאט כתב מכתב לוולף בדרישה לחזור בו מהאשמותיו נגד האגן "לטובת התיעוד ההיסטורי המסודר".
איאן קרשו כתב כי ההתכתבות בין ברושאט לוולף לא הציגה את ברושאט באור טוב.
ברושאט קיבל את גרסת וולף לאירועים רק לאחר שוולף הציג תזכיר מתקופת המלחמה שכתב האגן ובו הורה לירות ביהודים חולים "שמסתובבים".
משפטי אושוויץ; אנטומיה של מדינת אס-אס (1965)
במשפטי אושוויץ בפרנקפורט, 1963–1965, בהם הועמדו לדין 20 מהמעורבים באושוויץ, היו ברושאט ושני חוקרים נוספים מהמכון למחקר היסטורי - הלמוט קראוסניק והנס בוכהיים - עדים מומחים מטעם התביעה.
דיווחם בן 300 העמודים, "מחנה הריכוז הנאצי" (Nationalsozialistische Konzentrationslager), הפך לבסיס ספרם בן שני הכרכים (בשיתוף הנס אדולף יקובסן), Anatomie des SS-Staates (1965), שפורסם באנגלית בשם Anatomy of the SS State (1968).
זה היה המחקר המקיף הראשון של אושוויץ והאס אס.
ב"Der Staat Hitlers"" (מדינת היטלר) טען ברושאט נגד אפיון גרמניה הנאצית כמשטר טוטליטרי וביקר את קרל דיטריך ברכר וארנסט נולטה על כך שקידמו תפיסה זו.
עם הנס מומזן פיתח ברושאט פרשנות "סטרוקטורליסטית" או "פונקציונליסטית" של גרמניה הנאצית, וטען בספרו "מדינת היטלר" משנת 1969 שהממשלה כללה מוסדות מתחרים ומאבקי כוח, וכי היריבות הפנימית, לא אדולף היטלר, הייתה הכוח המניע מאחורי המשטר.
לדעת ברושאט, היטלר היה "דיקטטור חלש" (כביטויו של מומסן) וממשלת גרמניה הנאצית הייתה פוליקרטיה (שלטון רבים) ולא מונוקרטיה (שלטון יחיד).
התוהו ובוהו של הממשלה הוא שהוביל לקריסת המדינה ומה שקרשו כינה "ההתקדמות המואצת לברבריות".
התוצאות המוסדיות והמשפטיות של הצווים והגזירות לסירוגין של הפיהרר הפכו לבלתי נתפסות על ידי גופי השלטון ולבלתי ניתנות לביצוע, והתנגשו בסמכויות מאוחרות יותר שהוענקו על ידו." [25] [26]
ההנחה שהמדינה הנאצית הייתה ערבוביה של ביורוקרטיות מתחרות, התקבלה באופן כללי על ידי היסטוריונים.
האלמנט השני, שהיטלר היה "דיקטטור חלש", פחות מקובל במחקר.