tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שדנאל הערירי יולד את בנו הגיבור אקהת, כושר וחסיס מבקר את דנאל בשער בו הוא שופט, ומניח על ברכי דנאל קשת פלאית, מתנה לאקהת.
לאחר מכן, דנאל עורך משתה בו נוכחים ענת ואקהת עם קשתו.
ענת מבחינה בקשת, ומעוררת בה קנאה עזה, היא זורקת את כוסהּ לארץ ושופכת את יינה לעפר.
היא נושאת את קולה וקוראת לאקהת לבקש ממנה כסף וזהב תמורת הקשת.
אקהת מציעה לה לקחת אדירי עקבים (מיתרים, גידי רגליים) מלבנון, אדירי גידים מראמים, אדירי קרניים מיעלים, מתנים (מיתרים) מעקבי שור ואדירי קנים מ"צלאל" (כנראה שם מקום), לתתם לכושר וחסיס, והוא יעשה לה קשת.
ענת ממשיכה להציע לו תמורות לקשת: חיי אלמוות וחיים עם בעל.
אקהת מתייחס עתה להצעתה ועונה לה שלא תפתהו, כי פיתויה חוחים (קוצים), וכי אחריתו של כל אדם שיבה, והוא מות אנוש ימות.
ענת צוחקת בקול, ובלבה היא מאחלת לאקהת שישוב בו, למענו ולמענה, וזוממת נקמה.
היא רוקעת ברגלה ומנתרת מהארץ, מגיעה למעון אל, משתחווה לו ומכבדת אותו, ו"מלשינה" את אקהת (כלשון הכתוב), מבקשת רשות לפגוע בו.
ענת מאיימת עליו באותם איומים בהם איימה עליו אם לא יסכים לבניית בית לבעל, והוא עונה לה באותה בתשובה דומה.
הוא מתיר לה ללכת לאחוז את אשר בכבדה – לבצע מזימתה.
ענת הולכת מרחק רב ומגיעה לאקהת, וקוראת אליו "אתה אחי ואני אחותך!".
היא מזמינה אותו לצאת לציד יחד ב"קרת אבלים, אבלים קרת ירח".
לאחר כמה שורות שלא שרדו, ענת נפגשת עם יטפן, עושה דברה, ומורה לו לשוב לקרת אבלים (כנראה מקום מושבו) ולחכות לחידוש ירח, ובזרחו ב"קרן ימינו", יהלום יטפן אנושות בקודקוד אקהת.
יטפן שואל את ענת: , אך ענת מורה לו לשוב בו, וממשיכה לפרט את מזימתה: היא תשימו כנשר בחגורתה, וברגע שאקהת ישב לסעוד, ירחפו מעליו נשרים.
ביניהם תרחף ענת, ועל אקהת תציב את יטפן כדי שיהלמנו על קודקודו, ישפוך כמו שטף דמו, וכך תצא ממנו כמו רוח נפשו.
אז מימושה של מזימת ענת מסופר, בגוף שלישי במקום בגוף ראשון כבדברי ענת.
בראותה כי מחצה את אקהת בכתה ענת: .
עוד מסופר כי עופות אכלו את גופתו.
לאחר המעשה, יטפן שובר את הקשת או מפילה למים, וענת מהרהרת בכך.
היא מקוננת על אקהת ומנסה להחיותו, ללא הצלחה.
מסופר כי בעקבות מותו נבלו ביכורי הקיץ ויבולי השיבולים.
העלילה ממשיכה, אך ענת לא מופיעה במקטע גדול ממנה (לפי ההערכה, חלק גדול מהמשך העלילה לא שרד).
בשלב מאוחר יותר, נעזר דנאל ברפאים כדי להעלות באוב את אקהת, ובהעלאה נוכחת גם ענת, שאף אוחזת את יד דנאל, כאילו פשעה נחמק או נמחל.
בין הנוכחים הנוספים נמצא גם "מהיר ענת", דמות כלשהי הכפופה לענת.
ענת מתוארת בלוח צדה ומבריחה את עופות השמיים, אולי בכך נרמזת טינתה לעופות שאכלו את גופתו.
בעלילת כרת לא ממלאת ענת תפקיד כדמות, אולם כאשר אל מדריך את כרת בחלומו כיצד להשיג לו אישה ולהעמיד צאצאים, הוא מורה עליו להגיע ל"אדום רבה ואדום זעירה", ולקרוא שם למלך , וכך אכן כרת קורא למלך אותה ארץ.
בהמשך, לאחר שכרת כבר לקח את מרת חרי, הוא עורך משתה לאלים, ובין הקרואים נמצאת גם "רחמי", כנראה ענת.
אל מברך את כרת ומאחל לו שאשתו תלד לו שבעה בנים ובת שמינית, וממשיך: .
בלוח המתאר את אל במרזח, מגיע למרזח אורח לא קרוא, ולאחר שאֵל מכהו בחוטר, עשתרת וענת הגיעו והתקינו לו כלי נשק להכות את אותו אורח.
בהמשך יוצאות ענת ועשתרת לשוטט ולצוד, אולי כדי לעזור לאל.
בלוח נוסף, המתאר משתה אחר בו נוכחים מספר אלים, מתוארת ענת: .
בלוח פגום, שהוא כנראה שריד מזמור לבעל, חוזר בצורה פגומה מאוד תיאור התרחצות ענת לאחר הבסת אויבי העל, החוזר במספר לוחות.
לכל קריאה לאל מוקדש קטע ביצירה, כאשר ההבדל בין הקטעים הוא רק בשם האל ומעונו; לענת ועשתרת (יחד, כזוג) מוקדש הקטע הרביעי מבין קטעים אלה, ומעונן הנזכר בלוח הוא "אִנבב", הנזכר גם במקומות אחרים כמעון ענת.
בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות) כאוספי ה"חמה" מוזכרת ענת.
במחזה הולדת שחר ושלם, לאחר דברי פתיחה, מוצגים אל ונשותיו, בשְׂדה אשרה ורחמי – היא כנראה ענת, על שפת הים.
ענת מוזכרת גם ברשימות קורבנות לאלים שונים, בחלקן נזכרות גם "ענת צפן", "ענת חֿבלי" (מלשון חבלה) ו"ענת חל" (ענת של מקום פולחני), בלחש או מזמור שעיקרו בעל, ברשימת קניינים של קבוצה דתית בשם "מרזח ענ[ת?]", וכן בשברי לוחות פגומים ללא הקשר ברור.
היא גם מוזכר בהמנון חורי בו נזכרים אלים כנעניים וחוריים, וכן כ"ענתד" (בתוספת ד' האופיינית בחורית) ברשימות אלים חוריים.
ענת מוזכרת גם בפתיח דתי של מכתב, בו מבורך הנמען, המלך, בשם אלים שונים, ואולי גם במכתב נוסף.
ברשימת עובדי גתות מלכותיות נזכר אדם בשם "חֿרין בן ענת".
על חותם גליל נמצא גם השם "ענת" לבד.
בין לוחות השנהב המפוארים שנמצאו באוגרית, נמצא לוח המתאר אלה מכונפת ומקורננת מיניקה שני ילדים, וייתכן שמדובר בענת.
מספר יישובים ברחבי כנען נקראו על שם ענת, ביניהם בית ענת, בית ענות, ועל פי רוב גם ענתות.
ב מוזכר שאת בית ענת לא יכלו אנשי נפתלי לכבוש.
שמה נזכר גם בשמו של השופט שמגר בן ענת; קאסוטו טען שהשם מצביע על מוצאו של השופט מבית ענת, אך בהקשר זה יש לציין כי "ענת" כשם פרטי נמצא גם באוגרית, ובאל-ח'דר שליד בית לחם נמצא חץ כנעני עתיק, עליו נכתב שם בעל החץ: "עבדלבאת בן ענת".
בחוזה שערכו אסרחדון מלך אשור ובעל הראשון מלך צור, הוטחו קללות שונות על ראשו של מלך צור אם יפר את הברית, ביניהן: "ביתאל וענת־ביתאל יובילו אותך לפני ארי טורף אדם".
אף שנראה שענת הייתה אלה חזקה ודומיננטית, בתנ"ך אין כלל התייחסות לה או לפולחנה.
ייתכן ששמה נרמז בדברי הושע: – חוקר המקרא יוליוס ולהאוזן, ובעקבותיו גם גאורג פוהרר , אדמונד ז'קוב, וג'ון דיי , סברו כי הפסוק מתייחס לשמות האלות ענת ואשרה.
ייתכן שזכרה נשמר גם בפסוק – ענת הערומה, העריה, מעוררת את הקשת אל הקרב, ובשמה נשבעים מטות האמורי.
בעיר הקפריסאית־פיניקית־יוונית אדיל שבקפריסין עמד מקדש לענת־אתנה.
בעיר הפיניקית־יוונית לפש נמצאה כתובת ענת־אתנה מהתקופה התלמיית המוקדשת בפיניקית "לענת מעוז חיים ולאדון־המלכים פתולמאיוס" וביוונית "לאתנה המגינה, לניצחון, שהוא של המלך פתולמאיוס".
במקדש של היישוב היהודי ביב עבדו אלוהויות בשמות ענתביתאל וענתיהו.
בכתובת הקדשה ארמית שנמצאה במצרים (כנראה בסקארה) נכתב: , כלומר "אנן בן אליש, הכומר של בעל בעל ענת".
ענקי פוטסדאם היה השם של רגימנט חיל רגלים בצבא הפרוסי שהורכב מחיילים גבוהים מן הממוצע.
מייסד היחידה היה המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הראשון, שהייתה לו חיבה רבה לענקים.
הרגימנט נוסד על ידי מיזוג של שני גדודים בשנת 1675 כ"רגימנט קורפרינץ" תחת פיקודו של הנסיך פרידריך מברנדנבורג, מי שהפך למלך הפרוסי תחת השם פרידריך הראשון.
בשנת 1688. המלך הפרוסי לעתיד, פרדריק ויליאם הראשון, היה מפקד הרגימנט.
תחתיו החל הגדוד (שנקרא "גדוד הוד מלכותו") לגייס חיילים מעל הגובה הממוצע, וגייס כמה מאות גברים מדי שנה.
כאשר פרידריך וילהלם הראשון עלה לכס המלוכה הפרוסי ב-1713, הוא המשיך את הקו הנוקשה של המלך הקודם, פרידריך הראשון, בנוגע לקיצוץ בהוצאות האזרחיות לצד חיזוק הצבא.
וכך, הוא נתן לנסיך לאופולד לאמן ולחמש את הצבא, וגם שכר תוך-כדי כך 40,000 שכירי חרב זרים.
ענקי פוטסדאם התקיימו עוד לפני עליית וילהלם לכס השלטון, אביו נתן לו לשחק עם היחידה עוד כשהיה נער, אז החל לגייס אנשים גבוהים במיוחד אליה.
השם הרשמי של היחידה היה 'הרימונאים הגדולים של פוטסדאם'.
לאחר שאחוז החיילים הגבוהים בחיל גבר, ניתן לו הכינוי 'ענקי פוטסדאם'.
מדיהם היו כובע אדום וז'קט כחול עם עיטור זהב.
הם לבשו מכנסיים בצבע הארגמן, גרביים לבנים ונעליים שחורות - בדרך כלל מזמש.
הם נלחמו בעזרת רובי מוסקט, פגיונות ורימונים.
כאשר הכובע אשר לבשו תוכנן במיוחד ללא תיתורה כדי שיוכלו לכוון את הרימונים בקלות לעבר מטרתם.
כדי להתגייס לחיל, גובהו של החייל היה צריך להיות לפחות מטר ושמונים סנטימטר.
כאשר החיילים הגבוהים ביותר דווחו כשני מטר.
המלך, שגובהו היה רק מטר וחצי, נזקק למאות מגויסים חדשים בכל שנה.
הוא השתמש בכל אמצעי כדי להשיג לרגימנט את האנשים הגבוהים במדינה ובאירופה, נתן בונוסים לאיכרים ששחררו את עובדיהם הגבוהים לצבא, או להורים ששלחו ילד גבוה.
הוא גייס ענקים מצבאות אחרים באירופה; ראשי מדינות אחרים, ביניהם אפילו קיסר אוסטריה וסולטאן האימפריה העות'מאנית, שלחו אליו ענקים כמחווה לידידות שבין האומות.
אם הענקים סירבו להצטרף לרגימנט, הוא לקח אותם בכפייה; והורה לשליחיו לחטוף אותם מכל רחבי אירופה.
הוא אף ניסה לחטוף דיפלומט אוסטרי.
וילהלם הכריח נשים גבוהות להתחתן עם גברים גבוהים, כחלק ממהלך אאוגני, במטרה להגדלת אחוז הגבוהים באוכלוסייה.
התשלום לענקים ברגימנט היה גבוה, אך לא כל הענקים היו שבעי רצון, במיוחד לא אלו שנכפה עליהם השירות.
הם ניסו לנטוש את היחידה או להתאבד.
למלך אף היה רעיון למתוח את חייליו 'הרגילים' במעין 'מיטת סדום', אך כשהציע אותו לעם הוא נתקל במרד כמעט.
וילהלם מעולם לא סיכן את הענקים בקרב.
הוא אימן אותם בכל יום אימונים מפרכים עם משמעת נוקשה, בה האמין.
הוא אהב לצייר אותם מהזיכרון, וניסה להראות אותם למבקרים זרים ולנכבדים אחרים, במטרה להרשימם.
לפעמים, כדי לרומם את רוחו, היה מורה לרגימנט לצעוד לפניו.
כאשר המלך מת ב־1740, הנסיך פרידריך - בעתיד פרידריך הגדול - לא חלק את אותה אהבה כלפי ענקים, במיוחד לא אל כאלו אשר לוקחים אחוזים רציניים מתקציב הצבא, והוא הוציא הוראה לביטול הרגימנט.
ענת אסולין (נולדה ב-21 בינואר 1966) היא יוצרת ומפיקת קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
מנהלת יחד עם אחותה חגית אסולין את חברת ההפקות "ענת אסולין הפקות".
זוכת 3 פרסי אופיר ופרס האקדמיה לטלוויזיה.
אסולין הפיקה לאורך השנים סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה במסגרת חברת ההפקות שלה, "ענת אסולין הפקות", ושמה לה למטרה לעודד יצירה מקורית המבטאת את ההוויה הישראלית במלואה.
ב-1993 הפיקה אסולין את סרט הדרמה של חגי לוי "שלג באוגוסט", בו כיכב רמי הויברגר.
באותה שנה הפיקה את סרטו של אנריקה רוטנברג "נקמתו של איציק פינקלשטיין", בכיכובם של משה איבגי ואסטבן גוטפריד, שנחל הצלחה וגרף שבעה פרסי אופיר, בהם לאסולין עצמה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
ב-1995 הפיקה אסולין את סרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", בו כיכבו משה איבגי, חנה אזולאי-הספרי ושמיל בן ארי.
גם סרט זה זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, וגרף שמונה פרסי אופיר, בהם לאסולין.
בשנת 1999 יצרה יחד עם בעלה ארי פולמן, רני בלייר ואורי סיון את סדרת הטלוויזיה הדרמטית "שבתות וחגים" בערוץ 3, בכיכובם של אלון אבוטבול ויעל אבקסיס.
הסדרה נחלה הצלחה, ושודרה במשך חמש עונות מלאות עד שנת 2004, במהלכן זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2001 הפיקה את "Made in Israel" של ארי פולמן, בכיכובום של מנשה נוי ויבגניה דודינה, שזכה לאהדה ולשבחים.
ב-2003 הפיקה את סרטו השלישי של שבי גביזון, "האסונות של נינה", בכיכובם של איילת זורר ויורם חטב.
הסרט זכה להצלחה בינלאומית מסחררת, גרף אחד-עשר פרסי אופיר, בהם לאסולין, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים.
בשנת 2006 חברה בשנית לארי פולמן ולרני בלייר ויצרה והפיקה יחד עמם את סדרת הדרמה "פרשת השבוע", אשר שודרה בהוט 3 במשך שלוש עונות עד שנת 2009. הפיקה גם את "אבידות ומציאות" בבימויו של שבי גביזון, שגם כתב את התסריט יחד עם דנה מודן.
הסדרה שודרה בשנת 2008 בשידורי "רשת" בערוץ 2. ב-2010 חברה שוב לרני בלייר והפיקה את הסדרה "אדמה", ששודרה בהוט.
אסולין היא אשתו של ארי פולמן ולהם שלושה ילדים.
ענת בילצקי (נולדה ב-30 בינואר 1952) היא פרופסור אמריטה בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב ופעילת שמאל רדיקלי.
כיהנה כיושבת ראש ארגון "בצלם" בין השנים 2001–2006.
נולדה בירושלים בשם ענת דניאלי כבת הבכורה מבין ארבעה ילדים לדניאל וצופיה דניאלי, וגדלה בארצות הברית ובקנדה, שם היא למדה בתיכון.
השלימה תואר ראשון בפילוסופיה ובמדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
גם את התואר השני השלימה באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת המאסטר שלה, אשר הוגשה בשנת 1981, היה: "'הקרב הימי' של אריסטו: סתירה בין תאוריות".
נושא עבודת הדוקטורט שלה, אשר הוגשה לסנט אוניברסיטת תל אביב בשנת 1987, היה "שורשי הפרגמטיקה: אנגלית 1500-1700".
מלמדת באוניברסיטת תל אביב מ-1979. בעבר עמדה בראש בית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב, והייתה ראש החוג לפילוסופיה.
מייסדת התוכנית "פילוסופיה, מידע ותרבות דיגיטלית" לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, המשלבת בין פילוסופיה לטכנולוגיה.
עורכת את כתב העת "מטפורה" לפילוסופיה.
בילצקי הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות רבות, ביניהן אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג' והמכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
תחומי מומחיותה הם פילוסופיה של הלשון, פילוסופיה פוליטית, לוגיקה, לודוויג ויטגנשטיין ותומאס הובס.
הייתה מועמדת יחד עם עוד 999 נשים לפרס נובל לשלום בפרויקט שניסה להעמיד אלף נשים מכל רחבי תבל כמועמדות לפרס.
הייתה פעילה בהתארגנויות רבות נגד הכיבוש בשטחים.
בשנים 1988–1993 הייתה פעילה בתנועת "עד כאן", שפעלה החל מהאינתיפאדה הראשונה ועד הסכמי אוסלו.
חברי העמותה היו מרצים מאוניברסיטת תל אביב שנאבקו נגד הכיבוש.
בילצקי הייתה מייסדת שותפה של ארגון "השנה ה-21", עבדה עם "ועדת בטא", הייתה מייסדת שותפה של תנועת "דלתיים פתוחות" (בשנת 1997), שימשה אחת ממנהיגות "הקמפוס לא שותק" (מ-1996), וכיהנה כחברת הנהלת הארגון בצלם (מאז 1995) וכיושבת ראש הארגון בין 2006-2001. מאז 2003 היא ממארגנות קבוצת פעולה ישראלית-פלסטינית לשלום.
בילצקי רואה בפעילותה בארגון "בצלם" חלק מעבודתה הפוליטית.
בילצקי נמנתה על יוזמי "מסמך אולגה" מ-2004 שאמר כי אף על פי שמטרות הקמת מדינת ישראל היו לספק ביטחון ליהודים, להפיל את חומות הגטו ובניית מדינה דמוקרטית, הרי בפועל היום היא כוננה מפעל קולוניאלי המשלב יסודות של משטר אפרטהייד ובונה את הגטו הגדול בעולם.
המסמך קרא להכיר באחריות לעוולות שנגרמו לפלסטינים ובזכות השיבה והביע התנגדות לציונות.
בילצקי הסבירה כי פעילותה למען "זכות השיבה" היא עקרונית ולכן תיאבק עליה גם אם הפלסטינים יחליטו לוותר עליה.
היא מתנגדת להגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית וגורסת כי פתרון של שתי מדינות אינו ישים כיום.
בהרצאה ב-MIT אמרה בילצקי על ארגון "בצלם":
ענת בילצקי, פרדוקסים, עורכת: הרצליה אפרתי, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ו 1996
ענת בילצקי, מהי לוגיקה?, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשס"ג 2002
ענת אנגלמאייר היא צ'לנית ישראלית, ילידת קיבוץ סאסא בגליל העליון.
משנת 1989 למדה אצל הצ'לנים עוזי ויזל והלל צורי.
אנגלמאייר היא בוגרת תלמה ילין והמרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים.
משנת 1994 עד 1999 למדה ענת אנגלמאייר בקונסרבטואר בפריז אצל הצ'לן מישל שטראוס ושיעורי מוזיקה קאמרית אצל מורים שונים, ביניהם דריה אובורה, מוריס בורג ועוד.
כן השתתפה בכיתות אמן של צ'לנים ידועי-שם, ביניהם מרק דרובינסקי, ברנרד גרינהאוס ועוד.
בשנים אלה השתתפה בפסטיבלי מוזיקה בצרפת, גרמניה וישראל.
בשנת 1999 הזמין אותה ברנרד גרינהאוס להמשיך את לימודיה אצלו בקייפ קוד בארצות הברית.
לאורך כל שנות לימודיה קיבלה מלגות מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
ב-2003 חזרה לישראל ומאז הופיעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, אנסמבל קפריזמה, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל סולני תל אביב ואנסמבל המאה ה-21. היא ניגנה בקאמרטה הישראלית ירושלים ואף הופיעה עמה כסולנית.
משנת 2004 עד 2007 הייתה חברת בטריו מיתרים אראטו ומשנת 2006 היא חברה קבועה באנסמבל מיתר.
ענר שלו (נולד ב-24 בינואר 1958) הוא מתמטיקאי וסופר ישראלי.
מכהן כפרופסור מן המניין במכון למתמטיקה שבאוניברסיטה העברית בירושלים, ותחום מחקרו הוא תורת החבורות.
לצד פעילותו המתמטית עוסק שלו בכתיבת ספרות, המתאפיינת במבנים בלתי-שגרתיים.
ענר שלו נולד בקבוצת כנרת, בנם של מבקר הספרות מרדכי שלו והציירת ריקה שלו, בתו של אהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת.
אחותו היא הסופרת צרויה שלו.
ענר שלו גדל בכנרת עד גיל שנה וחצי, אז עברה משפחתו לבית ברל, שם חי עד גיל 18. הוא עבר לירושלים אחרי התיכון, ומאז הוא חי בירושלים.
ונושאו היה חוגי חבורה, תחום שמשלב בעיות ושיטות מתורת החוגים ומתורת החבורות.
בפוסט-דוקטורט שהה באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת לונדון, שב לישראל ב-1992 ומונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית.
בשנת 1996 מונה לפרופסור מן המניין.
שהה בשבתונים באוניברסיטאות שיקגו, אוקספורד ולונדון.
שימש חוקר אורח במוסדות נוספים כגון האוניברסיטה האוסטרלית הלאומית, MSRI ברקלי, המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, והמכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון.
נתן הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בברלין ב-1998 ובעשרות כנסים מתמטיים נוספים ברחבי העולם.
זכה במלגות ובמענקים רבים, כולל המלגה היוקרתית ERC Advanced Grant מהאיחוד האירופי.
במקביל לפעילותו כמתמטיקאי, שלו הוא גם סופר, ועד כה פרסם ארבעה ספרים.
על השילוב בין שני תחומי פעילותו אמר:
אני רואה שלושה יסודות חשובים המקשרים בין מתמטיקה לספרות: שפה, חופש ויופי.
במתמטיקה, כמו בספרות, יש חשיבות עליונה לשפה, לניסוח המדויק, שאין לו תחליף.
שנית, היסוד הלא מימטי משותף לספרות ולמתמטיקה.
שתיהן אינן מחויבות לתאר את העולם ה"אמיתי" (בניגוד למדעי הטבע או מדעי החברה) ויש בהן חופש ממכר ממש, לברוא עולמות.
שלישית, בשתיהן יש חשיבות רבה ליופי ואסתטיקה.
התחום המתמטי העיקרי שלי, תורת החבורות, עוסק בחקר הסימטריה, שהיא מרכיב קלסי ביופי.
אינני רואה סתירה בין ספרי הפרוזה שלי לבין מחקריי המתמטיים.
אני תופס את המתמטיקה כמדע רוח לא פחות ממדע טבע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל לפרסם מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ".
תחום המחקר העיקרי של ענר שלו לאורך השנים הוא תורת החבורות, והוא מרבה להשתמש בשיטות מתחומים אחרים, כגון אלגבראות לי ותורת ההסתברות, כדי לחקור אותה.
כמו כן עסק בתורת החוגים, אלגבראות לי, ותחומים נוספים.
פרסם כ-200 מאמרים מתמטיים בכתבי עת בינלאומיים שונים.
מחקריו הראשונים פותרים בעיות שונות בחוגי חבורה תוך שימוש בשיטה אחידה המבוססת על חבורות הממד.
לאחר מכן הרבה לעסוק בחבורות-p וחבורות פרו-p והיה בין הפותרים את השערות הקו-מחלקה על מבנה חבורות כאלה.
כמו כן השתמש בשיטות לי לפתרון בעיות על נקודות שבת של אוטומורפיזמים של חבורות-p, ולחקר גידול תת-חבורות של חבורות פרו-סופיות וחבורות דיסקרטיות.
בשנת 2000 יצא לאור בעריכתו (יחד עם מרכוס דו סוטוי ודן סגל) הספר "New Horizons in pro-p Groups".
שלו הרבה לעסוק בשיטות הסתברותיות בתורת החבורות החל משנת 1995. הוא ממייסדי התחום של שימוש בהסתברות לחקר החבורות הפשוטות הסופיות.
אחת התוצאות שהתחילו תחום זה מראה שכמעט כל זוג איברים בחבורה פשוטה סופית יוצרים את החבורה.
תוצאה זו, כמו תוצאות רבות בתחום, הוכיח ביחד עם פרופסור מרטין ליבק מאימפריאל קולג' שבאוניברסיטת לונדון.
הגישה ההסתברותית הובילה לפתרון בעיות קלסיות רבות, הקשורות למנות של החבורה המודולרית, להשערת הבסיס של קאמרון בחבורות תמורה, לקטרים של גרפי קיילי של חבורות פשוטות, למהלכים מקריים, ועוד.
לאחרונה חקר שלו התנהגות של מילים בחבורות, וגם הוכיח (ב-2008), ביחד עם ליבק, או'בריין וטייפ, את ההשערה המפורסמת של אורה (Ore) מ-1951 על-פיה כל איבר בחבורה פשוטה סופית הוא קומוטטור.
גישתו של שלו לכתיבה שמה דגש על שפה ומבנה.
בכל ספריו עשה ניסויים צורניים.
אופוס 1 הוא ספרו הראשון, שראה אור בשנת 1988 בסדרת הספרייה מטעם כתר, בעריכת יגאל שוורץ.
כתב היד של הספר זכה בפרס הרי הרשון מטעם האוניברסיטה העברית ב-1986. זהו קובץ של ארבעה סיפורים עם מבנה מוזיקלי.
שלו מנסה ליישם פה מונחים מוזיקליים על השפה.
הספר נחלק לשני חלקים: החלק הראשון, לגאטו, מתאפיין בזרימה, משפטים ארוכים, בלי הרבה סימני פיסוק וגם פסיכולוגית מתאר מצב של פתיחות.
לעומת זאת, החלק השני, סטקטו, מאופיין על ידי משפטים קצרים, הרבה סימני פיסוק והלך רוח מסוגר.
הסיפור הראשון, "אופוס 1", מתאר ילד שלומד נגינה בפסנתר ומתאהב במורתו.
הסיפור השני, "זעזוע מוח", מתאר מערכת יחסים בין שני אנשים צעירים, ונפתח בפציעה שמעניקה להם פרספקטיבה חדשה.
הסיפור השלישי, "סקרצו", עוסק בנסיעתו לניו יורק של נגן צ'מבלו אקסצנטרי.
הסיפור הרביעי, "היעדרות", מתאר שחרור פסיכיאטרי מהצבא של נעדר המעוניין שיחפשו אחריו.
סיפור זה בנוי צורנית כתשבץ עם שתי קואורדינטות ומתואר בגב הספר כ"תשבץ אכול סתירות תובע פתרון".
ספר הפתיחות, ספרו השני, יצא לאור בסדרת הספריה החדשה בעריכתו של מנחם פרי בשנת 1996. הספר מורכב משבעים התחלות של סיפורים.
בספר יש אלמנט גדול של קיטוע ופערים והוא מתייחס לפתיחה במובן מאוד רחב; לעיתים לסיפורים יש התחלה בלי סוף, לפעמים יש רק אמצע, וההתחלה והסוף חסרים.
מצד אחד ניסה שלו ליצור מתח וכתיבה וידאו-קליפית, ומצד שני לעודד את הקורא להשלים בעצמו את הפערים.
חלקים גדולים בספר מתארים מקומות רבים בעולם שמגיעים אליהם לזמן קצר ומיד צריכים לעזוב אותם.
החומר האפל, ספרו השלישי, הוא רומן שראה אור בשנת 2004 בהוצאת זמורה ביתן, ותורגם לגרמנית, איטלקית וצ'כית.
הספר מתאר משולש אהבה בין גבר לשתי נשים.
שלו הושפע בספרו מהתאוריה של האסטרופיזיקה המודרנית על חומר אפל ואנרגיה אפלה.
הספר מנסה ליישם רעיונות אלה על יחסים בין נשים וגברים.
לצד משיכה פיזיקלית בין גבר לאישה מתוארים כוחות דחייה, שבמרבית המקרים גוברים על כוחות המשיכה.
זהו ניסיון להבין למה סיפורי אהבה רבים שמתחילים כל כך טוב מסתיימים אחרת.
גיבור הספר הוא גבר נשוי, דיפלומט ישראלי בניו יורק, שבביקורו בישראל מתאהב באישה שעושה דוקטורט בפיזיקה על החומר האפל.
הספר מתחלק צורנית בין דואר אלקטרוני שהיא שולחת לו, שנכתב בתקופה שקדמה לפגישה, ובין תיאור מנקודת המבט של הגבר של הפגישה בניו יורק, כאשר עם התקדמות העלילה הדואר האלקטרוני הולך ומתקרב לאותה פגישה ומבהיר את הרקע לה אך לעולם לא מגיע אליה.
אמא, ספרו הרביעי של שלו, ראה אור בשנת 2012 בהוצאת זמורה ביתן.
בספר 274 פרקים קצרים (בהם פרקים בני משפט אחד בלבד), הממוספרים לאחור, מ-0 עד 273-.
מצד אחד זהו ספר מאד אישי ופרטי, ומצד שני זהו רומן המתאר בצורה פרגמנטרית כרוניקות משפחתיות סבוכות לאורך שלושה דורות."
ענר שלו נשוי לדנה, פרופסור בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית (בתה של הסופרת וחוקרת המקרא אריאלה דים-גולדברג).
אחותו של שלו היא הסופרת צרויה שלו.
הוא אחיינו של הסופר יצחק שלו ובן דודו של הסופר מאיר שלו.
ענק צהוב הוא כוכב גדול-ממדים מסוג ספקטרלי F או G ושצבעו צהוב או צהבהב.
שינויים בפעילות הגרעינית בליבת כוכבי הסדרה הראשית שמסתם גדולה פי כמה משל השמש גורמים להתנפחותם ולהתקררותם כך שצבעם הופך מלבן לצהוב ועוצמת הארתם עולה עד פי עשרות או מאות מונים משל השמש.
כאשר מסתיים שלב היתוך המימן שבליבת כוכבי הסדרה הראשית, מתכווצת הליבה ומתחממת בעוד השכבות החיצוניות מתפשטות ומתקררות.
תהליך זה הופך אותם בסופו של דבר לענקים אדומים שרדיוסם ועוצמת הארתם גדולים פי מאות מונים משל השמש.
בכוכבים שמסתם 2-10 מסות שמש (כוכבי הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A ו-F), כאשר תהליך זה של התפשטות והתקררות מעביר אותם דרך הסוגים הספקטרלים F ו-G, עוצמת ההארה שלהם כבר גדולה מספיק על מנת שיחשבו כענקים.
שלב התפתחות זה הוא קצר למדי במחזור חייו של כוכב ונמשך בין מאות אלפי שנים בכוכבים המסיביים יותר ובין מיליוני שנים בכוכבים הקטנים יותר.
מסיבה זו ענקים צהובים הם נדירים יחסית, אך בשל עוצמת ההארה הגבוהה שלהם, ניתן להבחין בהם ממרחק גדול בהשוואה לכוכבי הסדרה הראשית כך שניתן לצפות בלא מעט מהם בשמי הלילה.
הבהירים והקרובים למערכת השמש מבין הענקים הצהובים הם זוג הענקים קאפלה A ו-B שנמצאים במרחק של 42 שנות אור ונראים לעין ככוכב השישי בבהירותו בשמי הלילה.
ענק קרח היא תת-קטגוריה של "ענק גזים".
ענקי הקרח הם ענקי הגזים המרוחקים ביותר מהשמש ומענקי הגזים האחרים, צדק ושבתאי (ענקי הגז).
המאפיינים של כוכבי לכת ענקי קרח במערכת השמש הם:
גודל קטן יותר משאר ענקי הגזים.
פחות ירחים משאר ענקי הגזים.
מסה קטנה יותר משאר ענקי הגז.
לפי הגדרות אלו, אורנוס ונפטון, שכמעט שווים בגודלם, הם ענקי קרח.
אורנוס: כוכב הלכת השביעי מהשמש.
מסתו גדולה פי 14 מהמסה של כדור הארץ וקוטרו הוא 51,118 ק"מ.
שמו של כוכב הלכת קרוי על שמו של השליט הראשון של היקום על פי המיתולוגיה היוונית - אורנוס.
שמו בעברית "אורון" על שם האור החיוור הנראה ממנו (שם חדש).
בדומה לנוגה, הוא סובב סביב צירו בכיוון ההפוך לכיוון בו סובבים יתר כוכבי הלכת סביב צירם והוא נטוי על צירו בזווית של 97.86 מעלות יחסית למישור הקפתו את השמש.
לאורנוס, כמו לשאר כוכבי הלכת במערכת השמש התיכונה, יש מערכת טבעות פלנטריות המורכבת מ-11 טבעות שונות ובגלל הנטייה המוזרה שלו הטבעות סובבות אותו מלמעלה למטה.
את כוכב הלכת סובבים גם מספר ירחים ועד היום זוהו בוודאות 27 ירחים, הגדולים והמפורסמים שבהם הם טיטניה, אריאל, אומבריאל, מירנדה ואוברון.
נפטון: כוכב הלכת השמיני מהשמש.
מסתו גדולה פי 17 מהמסה של כדור הארץ, וקוטרו הוא 49,538 ק"מ.
הוא המרוחק ביותר מבין ארבעת ענקי הגזים.
נפטון קרוי על שמו של נפטון - אל הים במיתולוגיה הרומית.
שמו בעברית "רהב" על שם שר הים במיתולוגיה היהודית (שם חדש).
על נפטון יש את הרוחות החזקות ביותר במערכת השמש, יותר מ-2,000 קמ"ש ובדומה לצדק משתוללת על כוכב הלכת סופה ענקית המכונה הכתם האפל הגדול.
לנפטון יש 13 ירחים ידועים, הגדול ביניהם הוא טריטון שמספיק גדול כדי להיות בעל צורה כדורית.
כוכב לכת תשיעי: כוכב לכת משוער זה, אם ימצא, צפוי להיות ענק קרח.
עָנֵר אֶשְׁכּוֹל וּמַמְרֵא הן שלוש דמויות מקראיות המוזכרות בספר בראשית כ"בעלי ברית אברם" וכשותפות לניצחונו במלחמתו נגד ארבעת המלכים.
על פי המדרש אחת הסיבות לכינויה של חברון בשם קריית ארבע הוא משום "שדרו בה ד' צדיקים, ענר אשכול ממרא ואברהם, ונימולו בה ד' צדיקים אברהם ענר אשכול וממרא".
המדרש מספר עוד כי גם בנותיהם של ענר, אשכול וממרא היו צדקניות ולמרות זאת העדיף אברהם שלא להשיא את בנו יצחק להן בשל היותם של ענר, אשכול וממרא אמוריים המיוחסים לזרעו של כנען שקולל על ידי נח.
על פי המקרא מקום מגוריו של אברם לאחר שחזר ממצרים ונפרד מבן אחיו לוט, היה בנחלתו של ממרא, "אלוני ממרא", המזוהה כיום לפי חלק מהחוקרים באתר המכונה חירבת רמת ח'ליל.
הרמב"ן מסביר כי קריית ארבע-חברון כונתה גם בשם ממרא וממרא האיש נקרא על שמה.
באלוני ממרא אירעה ההתגלות של ה' אל אברם לאחר שמל את עצמו.
על פי המדרש לפני שאברם מל את עצמו הוא נועץ בשלושת רעיו ורק ממרא ייעץ לו לקיים את דבר ה'.
בזכות עצתו זכה ממרא שההתגלות תהיה בנחלתו.
ר' עזריה בשם ר' יהודה בשם ר' סימון: שהמרה פנים באברהם; בשעה שאמר הקב"ה לאברהם למול, הלך ונמלך בשלושה אוהביו.
אמר לו ענר: כבר בן מאה שנה אתה, ואתה הולך ומצער את עצמך?!
אמר לו אשכול: מה את הולך ומסיים את עצמך בין שונאיך?!
אמר לו ממרא: אלהיך, שעמד לך בכבשן האש ובמלכים וברעבון, והדבר הזה שאמר לך למול אין אתה שומע לו?!
אמר לו הקב"ה: אתה נתת לו עצה למול, חייך שאיני נגלה אליו לא בפלטין של ענר ולא בפלטין של אשכול אלא בפלטין שלך.
הה"ד "וירא אליו ה' באלוני ממרא".
במדרשים נוספים מתוארת דמותו של ממרא שלא רק השיא עצה לאברם אלא גם נתן דוגמה אישית ומל את עצמו תחילה.
הרב ברוך שלום הלוי אשלג הסביר כי שלושת האישים מסמלים שלושה כוחות בנפש האדם המכוונים אותו במהלך חייו.
לפי מדרש במדבר רבה למרות שנראה כי נחל אשכול נקרא על שמו של אשכול, רעו של אברהם, למעשה הוא נקרא על שם המאורע שהתרחש בנחל מאות שנים אחר כך, לקראת כניסתם של בני ישראל לארץ ישראל, כמתואר בספר במדבר.
" למקום ההוא קרא נחל אשכול" זש"ה "מגיד מראשית אחרית" שהכל צפוי היה לפני הקב"ה אשכול אוהבו של אברהם היה ונקרא אשכול על אודות האשכול שעתידין ישראל לכרות ממקומו".
ענקיות איים היא תופעה ביולוגית שבה גודלם של בעלי חיים שמשתכנים באי מבודד גדל באופן משמעותי לעומת בעלי חיים קרובים אחרים החיים באזור יבשתי.
יונקים טורפים גדולים הם נדירים לרוב באיים, עקב דרישות גדולות שלהם על מנת להתקיים וקשיים בפיזור על פני המים.
בהיעדרם, הנישות האקולוגית עבור טורפים גדולים נכבשת על ידי ציפורים או זוחלים, וככל שבעל החיים גדול יותר, סיכוייו להיטרף קטנים.
כך, למשל, באי גארגנו הים תיכוני במיוקן-פליוקן, באיים הקריביים כמו קובה, ועל מדגסקר וניו זילנד, חלק או כל טורפי העל היו ציפורים כמו נשרים, ינשופים ובזים, כולל כמה מן הדוגמאות המוכרות הגדולות ביותר מקבוצות אלה.
עם זאת, ציפורים וזוחלים הם בדרך כלל טורפים פחות יעילים מאשר טורפים מפותחים או שהם אוכלים פחות מהם ונפוצים פחות מהם או נודדים.
היות שגודל קטן בדרך כלל מקל על אוכלי עשב לברוח או להסתתר מפני טורפים, הורדת לחץ הטריפה באיים מאפשר להם לגדול.
אוכלי עשב קטנים עשויים ליהנות גם מהעדר תחרות מצד סוגים חסרים של אוכלי עשב גדולים יותר.
לכן, ענקיות איים היא בדרך כלל מגמה אבולוציונית הנובעת מהסרת מגבלות על גודל בעלי חיים קטנים הקשורים לטריפה או לתחרות.
אילוצים אלה יכולים לפעול באופן שונה בהתאם לגודל החיה.
עם זאת, למשל, בעוד שאוכלי עשב קטנים עשויים לברוח מטריפה על ידי מסתור, אוכלי עשב אחרים משתמשים בגודלם כדי להרתיע טורפים על ידי הפחדה.
כתוצאה מכך, התופעה המקבילה של ננסות איים יכולה גם היא לנבוע מהסרת המגבלות הקשורות לטריפה או לתחרות על גודלם של אוכלי עשב גדולים.
לעומת זאת, ננסות איים בין טורפים יותר נפוצה כתוצאה מהטלת מגבלות הקשורות למשאבים המוגבלים של טרף זמין על האיים.
בניגוד לננסות איים, ענקיות איים נמצאת ברוב הקבוצות הגדולות של בעלי חוליות וחסרי חוליות.
סיבה נוספת שיכולה לגרום לענקיות איים היא אפקט המייסדים, כאשר פרטים גדולים יותר של האוכלוסייה ביבשת הם בעלי יכולת גבוהה יותר להתיישב באי.
עם הגעתם של בני אדם המייבאים טורפים (כלבים, חתולים, חולדות, חזירים), רבים מענקי האיים האנדמיים נכחדו.
המכרסם קנריומיס (Canariomys) מהאיים הקנריים
הוטיות ענק (Heptaxodontidae) - קרובי משפחתם הגדולות בהרבה של ההוטיות הקיימות
משפחות הלמורים הנכחדות: למורי עצלן, מגלדאפיזיים ולמורי קוף (Archaeolemuridae)
יוני ענק: הדודו וסוליטר רודריג שנכחדו ויונת גורה הקיימת.
כמה תנשמות קדומות והאורנימגלוניקס חסר המעוף
מרבו רובוסטוס שנכחד מהאי פלורס
ברווזי המואה נאלו, שחיו בהוואי והברווז גרגנורניס מאיטליה
צבים: צב אלדברה וצב גלאפגוס והצבים הנכחדים: מיאולניה, צב האטלס וסילינדרספיס וכמה מינים של צב כוכבי גדולים
הכוחיים: כוח ענק, כוח תניני וכוח אוסטרלי והכוח הקדום מגלניה
האיגואנה לפיטיגואנה (Lapitiguana) מהאי פיג'י
לטאת טרניפה גולייתית (Gallotia goliath)
שממית ענק של קלודניה החדשה (Rhacodactylus leachianus) ממשפחת הדיפלודקטיליים, החי בקלדוניה החדשה והוא הגדול שבשממיות
תולעי ענק, Labidura herculeana מאיי סנט הלנה
עָנֵר פּרֶמינגר (נולד ב-17 בינואר 1955) הוא במאי, תסריטאי, מפיק וחוקר ופרופסור לקולנוע ישראלי.
פרמינגר נולד וגדל בתל אביב.
הוא התגורר בילדותו עם משפחתו במשך שנה בארצות הברית ובבגרותו במשך שנה בהולנד, שם סיים בגרות בבית ספר אנגלי.
הוריו עלו שניהם מווינה, אך פגשו זה את זה רק בישראל.
אמו מרים, ילידת 1926, עלתה לארץ ישראל ב-1933, בהיותה בת שבע.
אביה, יוסף קורנשטיין, היה ציוני עוד קודם לכן, אבל רק כשהיטלר עלה לשלטון, אמה, אלזה לפלר, הבינה שאין ליהודים עתיד באוסטריה והסכימה שמשפחתה תעלה לישראל.
יוסף קורנשטיין היה מהנדס באוסטריה, וכשעלו לישראל ויתר על מקצועו, בניגוד לרצונו, ופתח עם רעייתו מלון/בית-קפה בחיפה – "מלון אירופה" (ברחוב הבנקים 1).
ב-1940 עברה המשפחה לירושלים ושם פתחו הורי אמו את "קפה רימון".
פרמינגר גדל בבית בעל תודעה פוליטית מפותחת והשתתף עם אביו, אליעזר פרמינגר, בהפגנות אחד במאי מאז ינקותו.
בנעוריו התאהב בקולנוע האירופאי, כשגילה את אינגמר ברגמן, פדריקו פליני ומיכלאנג'לו אנטוניוני, בהקרנות מיוחדות לשוחרי קולנוע, שהתקיימו בבית ליסין, בקולנוע תכלת, ובקולנוע פריז עוד לפני שהיה בישראל סינמטק.
פרמינגר החל את לימודי התיכון שלו בבית הספר אליאנס ברמת אביב, קפץ שתי כיתות וסיים בגרות של אוניברסיטת לונדון (A Levels) ב-1971 בבית הספר האנגלי בהאג, הולנד.
הוא למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית וסיים את התואר הראשון B.Sc ב-1974. הוא שירת כקצין תכנות ומנתח מערכות מידע בחיל המודיעין בשנים 1974–1979 והשתחרר בדרגת סרן.
את שירות המילואים שלו הוא עשה כתסריטאי ובמאי ביחידת הווידאו של חיל המודיעין ממנה השתחרר בדרגת רב-סרן בשנת 2003.
ב-1979, עם שחרורו מהצבא, נסע לארצות הברית למשך חמש שנים, במהלכן למד לתואר שני בקולנוע (M.F.A) במגמת בימוי והפקה באוניברסיטת ניו יורק (1980–1983).
בתקופה זו עבד כעוזר גריפ (גריפ הוא האדם האחראי בהפקה על הציוד הטכני) בהפקה עצמאית בהתנדבות.
במקביל ללימודיו באוניברסיטת ניו יורק, למד פרמינגר משחק ובימוי שחקנים בסטודיו לתיאטרון של ארני מרטין ובסטודיו של סטלה אדלר, בניו יורק.
פרמינגר שב לישראל ב-1984. הוא ביים כפרילנסר סרטים תיעודיים שונים לטלוויזיה הישראלית עבור מגזיני בריאות ואמנות, בהם סרטים על שיטת אלכסנדר, על כאבי ראש, על הצייר משה קופפרמן וסרט על הגן השיקומי בבית החולים "ביקור חולים".
למשך תקופה קצרה התמחה פרמינגר גם בעריכה, כשעבד במקביל כעוזר עריכה בטלוויזיה הישראלית.
ב-1985 החל פרמינגר להשתלב בהוראת הקולנוע.
בבית צבי - באותה עת בית-ספר לתיאטרון ולקולנוע גם יחד - במשך שנה שימש שם כרכז הפקות ולימד ניתוח סרטים.
במקביל לימד בבית ספר התיכון אלון ברמת השרון, בו נפתחה מגמת הקולנוע הראשונה בישראל, ובהמשך גם בבית ספר התיכון לאמנויות בירושלים.
כמו כן לימד גם בבית הספר לקולנוע סם שפיגל, באוניברסיטת תל אביב, בבית ברל, במכללת הדסה, באוניברסיטה הפתוחה, בסטודיו שר, ובבית הספר לקולנוע "מעלה" בירושלים.
את הדוקטורט בקולנוע עשה פרמינגר במסגרת בית הספר לתרבות של אוניברסיטת תל אביב בשנים 1994–2000, בהנחיית פרופ' זיוה בן-פורת ופרופ' מיכל פרידמן, בנושא "בין טקסטואליות קולנועית והיצירה של פרנסואה טריפו".
פרמינגר קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D.) ב-2002.
החל משנת 2000 משמש פרמינגר כמרצה בסגל הקבוע של החוג לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, ובחוג לתקשורת ולעיתונאות, באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2011 התמנה לפרופסור חבר, ובשנים 2011–2012 כיהן כראש המחלקה לאומנות הקול והמסך (בית הספר לקולנוע וטלוויזיה) במכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2008 שהה כפרופסור אורח במחלקה לקומוניקציה של WFU, אוניברסיטת ווייק פורסט בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
עד 2012 ביים פרמינגר שלושה פיצ'רים עלילתיים (סרטים באורך מלא), שלושה פיצ'רים תיעודיים, 2 סרטים עלילתיים קצרים וסרט תיעודי קצר.
סרטיו הוקרנו בבתי הקולנוע בישראל ובטלוויזיה בישראל ובעולם.
הם שודרו ברשת, קשת, yes, ו-HOT וברשת הטלוויזיה ההולנדית AVRO, ברשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF, ובטלוויזיה הקנדית.
הוא הפיק את כל סרטיו בעצמו, פרט לסרטו "גולם במעגל", בו היה מפיק-שותף לצדם של יעקב אייזנמן וחיים שריר, שהיה אף המפיק בפועל.
פרמינגר הוא בעל חברת ההפקות: פּוֹרֶה הפקות בע"מ.
פרמינגר נשוי למיכל, פסיכולוגית קלינית (בתו של המלחין והוויולן חנוך (היינריך) יעקבי).
הם מתגוררים בירושלים מאז 1984 ושם גידלו את שלושת ילדיהם.
2009 - רק בעין אחת, אפוס, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי אמנות, סינמטק תל אביב.
2009 - רק בעין אחת, אפוס, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי אמנות, סינמטק נצרת.
2009 - רק בעין אחת, פסטיבל קולנוע דרום, שדרות.
2004 - מענק פיתוח של קרן הקולנוע הישראלי ושל קרן הקולנוע של מדינת נורד-ריין-וסטפלר NRW, גרמניה, לכתיבת תסריט ופיתוח פרויקט: גלות בירושלים פיתוח תסריט לסרט עלילתי באורך מלא על חייה של המשוררת אלזה לסקר-שילר.
בשיתוף עם המחזאי/תסריטאי מוטי לרנר.
2003 - מענק הקרן החדשה לקולנוע דוקומנטארי בשיתוף עם טלעד ובשיתוף הוצאת הספרים כתר, לכתיבת דרמת טלוויזיה על-פי הסיפור "מר לוי" של עמוס עוז, מתוך "הר העצה הרעה".
2003 - מגרש הרוסים, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים, טריבקה, ניו יורק, 2003.
2002 - מגרש הרוסים, פסטיבל הסרטים התיעודיים, דוקאביב, תל אביב, 2002.
2000 - ציון לשבח לסרט פדיון האב, התחרות הבינלאומית של "החוויה היהודית", פסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים, יולי 2000.
1995 - בדרך לבית של אבא, הפסטיבל הבינלאומי לסרטים "שכנים", חיפה 1995.
2009 - גולם במעגל, פסטיבל של מבחר סרטים ישראלים של כל הזמנים, מילאנו, איטליה.
פרס וולגין: הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים 1993.
אנטיגונת הזהב: הסרט הטוב ביותר בפסטיבל מונפלייה, צרפת 1993.
מסך הקסם – כרונולוגיה של קולנוע ותחביר (עורכת: לילי פרי), הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1995
ספר על תולדות הקולנוע: מתי התחילה ההיסטוריה של הקולנוע ואילו זרמים אמנותיים הטביעו עליה את חותמם?
מהי שפה קולנועית וכיצד התפתחה?
איך עיצבו אותה והשפיעו על התפתחותה יוצרים שונים?
איזה קשר פועל בין כלכלה, טכנולוגיה וחברה לבין תפיסות אסתטיות והתפתחות המדיום הקולנועי?
מהו מקור עוצמתו של הקולנוע במאה ה-20?
שאלות אלו ועוד רבות אחרות מקבלות בספר זה התייחסות המאפשרת לעשות סדר בפסיפס העשיר של מאה שנות קולנוע.
פרנסואה טריפו – האיש שאהב סרטים (עורכת: לילי פרי), הוצאת הקיבוץ המאוחד, מכון פורטר אוניברסיטת תל אביב, והמכללה האקדמית ספיר, 2006
פרמינגר מציג את הקולנוע של פרנסואה טריפו, ופורש לפני הקורא תאוריות שעד כה כמעט ולא יושמו בתחום הקולנוע ועניינן בזיקה בין יצירות ובדיאלוג בין יוצרים שונים.
צ'ארלי צ'אפלין שר רקוויאם אילם - מאמר של פרמינגר על חדשנותו של צ'ארלי צ'פלין בתחום הפסקול.
נהוג להתייחס לצ'פלין כיוצר ראינוע שנתקבע בראינוע ולפרמינגר יש תזה חדשה, שלפיה צ'פלין חידש בתחום הפסקול.
סרטיו של פרנסואה טריפו כמרחב תרבותי אינטרטקסטואלי - הקשר בין ספרות, קולנוע ואמנות פלסטית בסרטים "ז'יל וג'ים" ו"שתי אנגליות והיבשת".
הקומדיה האנושית של אנטואן דנואל: מאונורה דה בלזק לפרנסואה טריפו - מאמר שחושף את הקשר בין טריפו לבין "הקומדיה האנושית" של בלזק.
פרמינגר טוען שבסדרת סרטיו, "סרטי אנטואן דואנל", עשה טריפו מה שבלזק עשה בקומדיה האנושית.
אנימה, וידאו דאנס (7:30 דקות).
כוריאוגרפיה - נימה יעקבי; מוזיקה - חנוך יעקבי.
רק בעין אחת: מעקב אחר עבודתו של האמן צבי לחמן: 1998 - 2008, 2009, 52 דקות - תיעוד של עבודת האמן צבי לחמן בשנים 1998–2008. כניסה אל מרחב עולמו הפנימי של לחמן דרך יצירותיו חושפת את הדמיון בין נקודת המוצא של עבודתו לזו של במאי הקולנוע.
כדי לתת מקום לכובד המשקל הפיזי והמנטלי של הדמויות והסיטואציות אותן הוא מפסל ורושם הוא נדרש לצמצום מרחב ראייתו לאיבר אחד, עין אחת; המקבילה הקולנועית לעדשת המצלמה.
פרמינגר הפיק, ביים וכתב את התסריט ביחד עם עמי דרוזד.
הצלם הראשי היה רוני כצנלסון והעורך היה עמי דרוזד.
מגרש הרוסים, 2001, 5 דקות - תסריטי/ במאי – ענר פרמינגר, מפיק – עמית גורן (במסגרת פרויקט "מקום"), צלם ראשי - רוני כצנלסון, עורך - עמי דרוזד.
הסרט הוקרן בדוקאביב 2002 ושודר בערוץ 8 כהפקה של נגה תקשורת.
הסרט נעשה במסגרת סדרה שיזם והפיק עמית גורן בשם "מקום".
הסדרה כוללת עשרים סרטים, בני חמש דקות כל אחד, שיצרו עשרים יוצרים שונים.
הסרט מתמקד במתחם הפיזי של מגרש הרוסים בלב ירושלים שבו נמצא בית המשפט המחוזי, עיריית ירושלים, פאבים שוקקי חיים, הכנסייה הרוסית ובית המעצר ותחנת המשטרה.
הסרט חושף את הפער בין מה שאי אפשר לראות וקורה מתחת לפני השטח - מתקן עינויים של השב"כ, לבין יופייה של ירושלים שמעליו ומרכזיותה בנוף העירוני.
הסרט כולל ריאיון עם פרופסור ג'מאל עמרי, ששהה עשרים וחמישה ימים בבית המעצר והוא מתאר את העינויים שעבר שם.
פדיון האב, 2000, 71 דקות - סרט מעקב אחרי עבודת האמן צבי לחמן.
הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים, יולי 2000, ובפיפה, ביאריץ 2001. פרמינגר הפיק, ביים וכתב את התסריט, רוני כצנלסון צילם וציפי רז ערכה.
ללמוד וללמד מתמטיקה, 1994 - 1998, 3 סרטים בני 30 דקות כל אחד - סדרה של שלושה סרטי מעקב אחרי סדנאות המתמטיקה במסגרת פרויקט "מחר 98 באצבע הגליל", בהפקת שרות הסרטים הישראלי.
בדרך לבית של אבא, 1995, 74 דקות - פרמינגר מספר: "'בדרך לבית של אבא' הנו סרט העוקב אחר ניסיוני לספר את ספור חייו של אבי, שהיה תמיד חידה עבורי.
מתוך הווייתי כאב לשלושה ילדים, יצאתי למסע בעקבות חיי אבי והתחקיתי אחרי מעגלי חיים שונים הבונים פורטרט של אדם וראי של דור.
מתוך ההווה יוצא הסרט לשני מסעות בעולם העבר: המסע הראשון לווינה, שם אחרי למעלה מ-50 שנה מבקר אבי לראשונה בבית בו נולד וגדל עד שנמלט מאוסטריה הנאצית לאחר ליל הבדולח.
אבי לוקח אותנו לסיור מצמרר בבית ילדותו, כשכל חדר מקבל חיים חדשים מול המצלמה ומוביל אותנו לספור נוסף מנעוריו.
אט אט נחשפת עיר מולדתו, שהטביעה את חותמה העמוק בעיצוב אישיותו, והפנתה לו עורף ברגעים הקשים והגורליים של ימי ה'אנשלוס'.
המסע השני הנו מסעו של אבי כמהגר צעיר לפלשתינה.
מתוך תקווה ליצור עולם טוב יותר מזה שהתאכזר אליו בנעוריו.
כאן הצטרף אבי למפלגה הקומוניסטית הפלסטינית (P.K.P) ממנה פרש ב-1945 והיה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית העברית, שניסתה לשלב בין קומוניזם לציונות.
במסגרת זו היה לחבר הכנסת הראשונה, ממנה פרש לאחר התפכחות כואבת מהקומוניזם.
הסרט מסתיים במקום בו נמצא אבי בזמן צילומי הסרט, בגיל 75, עדיין שקוע בפתוח תעשייתי, מתבונן בחייו לאחור, מנתח, ועושה חשבון נפש עם עברו."
בסרט אישי ביותר, מתעמת פרמינגר עם חייו של אביו ובודק מה השלכתם על חייו שלו.
לפנינו שילוב של קטעי "יומן אינטימי" עם מסמך תיעודי המספר סיפור של דור שלם.
יומן אינטימי של פרמינגר הבן המתבונן בילדותם המוגנת של ילדיו, בניגוד לסיפורו של דור שיצא מהטראומה של שואת יהודי אירופה, אסף את עצמו בכוחות מחודשים, היגר לארץ רחוקה וניסה לבנות בה חברה חדשה וטובה יותר מזו שמתוכה הוקא.
לצד מפגשו של פרמינגר האב עם רוחות הרפאים של עולם שחרב: בדירה ריקה וערומה, בבתי קברות ובעיר תוססת שמָחקה את עברה, מאפשרת לו המצלמה לנהל חשבון נפש נוקב עם עברו הפוליטי, עם אשליות נעוריו ועם התפכחותו הקרה אך האופטימית, שגרמה לו לחפש תיקונים בדרכים חדשות של עבודה ופיתוח תעשייתי.
הניגוד בין פניו מלאי החיים של הקשיש הצעיר בן ה-75, לבין הליכתו הקשה שנראית כקורסת תחת נטל עברו, מתמצתים את העולם הנחשף לנגד עיניו של הצופה.
ספורו של פרמינגר הוא חלק חשוב מההיסטוריה של תקומת העם היהודי במאה העשרים.
הוקרן בפסטיבל "שכנים", חיפה 1995. פרמינגר היה המפיק, במאי, צלם ותסריטאי של הסרט ועמי דרוזד היה העורך.
ענקת (ביוונית נקראה אָנוּכִּיס) הייתה אלת הנילוס (האנשת נהר הנילוס) במיתולוגיה המצרית.
ענקת נחשבה חלק מהשילוש שכלל את האלים חְנוּם וסָטִיס , ויש סברה כי נחשבה לבתם של שני אלים אלה, או לרעייה שנייה של האל חנום.
ענקת מתוארת כאלה החובשת כובע עשוי נוצות.
היעל נחשבה כחיה המקודשת לאלה.
בתקופת הממלכה הקדומה מרכז פולחנה היה באי סהל.
בתקופת השושלת ה-13 הקים פרעה סובחוטפ השלישי מקדש לכבודה, וכתובות מתארות פסטיבל שנערך לכבודה שנקרא "חג ענקת", ובמסגרתו, בראשית ההצפות העונתיות של נהר הנילוס זרקו לנהר, כקרבן, זהב, מטבעות ואבנים טובות כתודה לנהר המשקה את האדמה.
במסגרת החג הותרה אכילת דגים מסוימים שבשאר ימות השנה אכילתם נאסרה (דבר המעיד על היות הדגים קדושים לאלה).
בתקופת הממלכה החדשה הוקם עבור האלה מרכז פולחני באי יב.
ענקים קטנים הוא סרט ספורט קומי אמריקאי שיצא ב-1994. אד אוניל וריק מוראניס מככבים בסרט כשני אחים בעיירה קטנה באוהיו, אשר מאמנים קבוצות יריבות בליגת פוטבול לילדים קטנים.
דני או'שה (ריק מוראניס) חי תמיד בצילו של אחיו הגדול קווין (אד אוניל), שהיה כוכב פוטבול מקומי בעיירת הולדתם הקטנה שבאוהיו.
קווין מאמן את קבוצת הפוטבול המקומית "פי-ווי קאובויז".
בתו הקטנה של דני, בקי (שאוונה וולדרון), המכונה "אייסבוקס", היא אחת משחקני הפוטבול הטובים ביותר בגילה, מנסה להתקבל לקבוצת "פי-ווי קאובויז" ביום המבחנים לקבוצה, אולם לא מצליחה לקבל מקום בקבוצה משום שהיא בת.
בנוסף לבקי, חברים נוספים משכבתה שהגיעו ליום המבחנים לקבוצה, אינם נבחרים בשל קושי בתפיסת כדור, ריצה וגמלוניות מסוימת.
בקי משכנעת את אביה דני לאמן קבוצת פוטבול נוספת בעיר שבה בקי וחבריה יוכלו לשחק.
דני מסכים ומקים קבוצה נוספת של פוטבול לה הוא קורא "ענקים קטנים".
כל הילדים שלא קיבלו הזדמנות בקבוצת "פי-ווי קאובויז" מתקבלים לקבוצה שלו.
אחד הילדים שמצטרף הוא הקוורטרבק ג'וניור פלויד (דוון סאווה), אליו בקי מתחילה לפתח חיבה.
דני מצרף לקבוצת "ענקים קטנים" גם את ספייק (סם הוריגן),
כוכב פוטבול חדש שהגיע לעיירה, פספס את יום המבחנים ל"פי-ווי קאובויז", ודני מנצל את ההזדמנות כדי להכניסו ל"ענקים הקטנים", אך מסתבר שספייק הוא גס רוח וגאוותן, ומעל לכל זאת - מסרב לשחק בקבוצה עם ילדה.
בשל ויכוח עם דני, ספייק עובר לקבוצתו של קווין.
קווין מעודד את בתו דבי (קורטני פלדון) להפוך למעודדת של קבוצתו, ומשכנע גם את אחייניתו בקי להפוך למעודדת, תוך רמיזה שקוורטרבקים פחות מעדיפים לצאת עם עמיתה לקבוצה.
בקי מחליטה לפרוש מלשחק פוטבול ולהיות מעודדת, במטרה לזכות בחיבתו של ג'וניור.
קבוצתו המדולדלת של דני, שמאבדת בזמן קצר את שני השחקנים הטובים ביותר שלה (ספייק ובקי) מתחילה להתייאש, אך אז מגיע אוטובוס ובו מספר כוכבי ליגת הפוטבול האמריקאית, שמלמדים את השחקנים ומעודדים אותם להאמין ביכולתם לנצח.
מאחר שיש בעיר שתי קבוצות, מצב שמעולם לא התקיים לפני כן, יש לערוך משחק בין הקבוצות כדי להכריע מי מהן תייצג את העיר בליגה המחוזית.
ביום המשחק נגד קבוצתו של קווין על הזכות להיות הקבוצה המייצגת היחידה של העיירה, דני נושא בפני השחקנים נאום מעודד.
במשחק מבצעים קבוצת "הענקים הקטנים" מספר מהלכים חיוביים ובלתי צפויים מה שגורם לחשש בקרב שחקני "פי-ווי קאובויז".
ספייק פוצע בכוונה את הכוכב של "הענקים הקטנים", ג'וניור.
ללא ג'וניור "הענקים הקטנים" עלולים להפסיד במשחק; אולם ברגע הפציעה, בקי ממהרת להסיר את בגדי המעודדת ומחליטה להצטרף למשחק.
שחקנים נוספים בקבוצה מצליחים להתגבר על קשייהם האישיים ולבצע מהלכים נאים במשחק.
שניות לפני סיום המשחק, כשהתוצאה היא תיקו, מבצעים שחקני הקבוצה תרגיל בהשראת אחד משחקני ה-NFL כפי שבוצע בסופרבול, ומצליחים להבקיע טאצ'דאון ומנצחים במשחק.
לאחר הניצחון מציע דני לקווין שקבוצת ה"קאובויז" תתמזג לתוך קבוצת "הענקים הקטנים", וששחקני שתי הקבוצות ייצגו את העיירה במשותף, וששני האחים יאמנו את הקבוצה המאוחדת.
אד אוניל - קווין או'שה
ריק מוראניס - דני או'שה
שאוונה וולדרון - בקי "אייסבוקס" אושה
דוון סאווה - ג'וניור פלויד
סוזנה תומפסון - פטי פלויד
בריאן היילי - מייק המרסמית'
סם הוריגן - ספייק המרסמית'
ג'ואי באייס - הרולד בוטז
פרנק קרל פישר ג'וניור - פטרסון
מרי אלן טריינור - קרן או'שה
אלקסה וגה - פריסיליה או'שה
קורטני פלדון - דבי או'שה
הסרט קיבל ביקורות מעורבות בזמן צאתו לאקרנים.
המבקרים ציינו לטובה את הסרט על היותו מצחיק ומהנה בסך הכל, אולם ביקרו אותו על מבנה העלילה הצפוי והנוסחתי שלו.
הסרט קיבל דירוג של 40% באתר Rotten Tomatoes מ-10 מבקרים, וציון של 63% מהקהל הרחב.
באתר iMDB זכה הסרט לציון משוקלל של 6.2.
ענת רות אדמתי היא פרופסורית למימון וכלכלה באוניברסיטת סטנפורד.
אדמתי נולדה בקריית גת לשרה ועזרא אדמתי, מדריך בשרות ההדרכה של משרד החקלאות.
למדה בתיכון רוגוזין בקריית גת שנקרא על שם זאב בוים, שהיה ממוריה.
השלימה תואר ראשון בהצטיינות במתמטיקה ובסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית ב-1979, תואר שני בחקר ביצועים באוניברסיטת ייל ב-1981 ותואר שלישי בהצטיינות בחקר ביצועים באוניברסיטת ייל ב-1983. את עבודת הדיסרטציה עשתה תחת הנחייתו של פרופסור סטיבן רוס בנושא מודלים ומדידה של אינפורמציה אסימטרית בשווקים הפיננסים.
החל משנת 1983 היא חברת סגל באוניברסיטת סטנפורד בבית הספר למנהל עסקים.
מנהלת יוזמת התאגידים והחברה, בבית הספר למנהל עסקים של סטנפורד.
מנהלת את התוכנית לקפיטליזם ודמוקרטיה, במרכז לדמוקרטיה פיתוח ושלטון החוק.
עמיתה בכירה במכון סטנפורד לחקר מדיניות כלכלית ועמיתה בכירה במכון פרימן ספוגלי ללימודים בינלאומיים.
היא כלכלנית בעלת תחומי עניין רב-תחומיים ביחסי הגומלין בין עסקים, משפט ומדיניות ובאכיפת חוק בהקשר תאגידי.
הייתה פעמיים מרצה אורחת באוניברסיטת תל אביב.
ספרה "בגדי הבנקאים החדשים: בעיות בבנקאות והדרכים לטפל בהן" (2013) היה לרב מכר וזכה בפרסים רבים.
נשואה לדייוויד קרפס, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת סטנפורד, ולהם שלושה ילדים משותפים.
אדמתי זכתה במלגת מחקר על שם אלפרד א.
סלואן והיא עמיתה באגודה האקונומטרית.
על פי IDEAS היא הכלכלנית ה-63 המשפיעה ביותר והיא בין 1000 הכלכלניות המצוטטות ביותר.
בשנת 2014 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ציריך.
בשנת 2014 נכללה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של השבועון "טיים" בקטגוריה "פורצי דרך", וברשימת 100 ההוגים הגלובליים של מגזין"Foreign Policy.
בשנת 2015 היא נכללה ברשימת 50 ההוגים העולמיים של מגזין Prospect.
בשנת 2021 אוניברסיטת ייל העניקה לה את מדליית צלב וילבור.
היא הייתה יועצת לסדרת הטלוויזיה "עמק הסיליקון", והופיעה בתפקיד אורח בפרק האחרון שלה.
ענת באלינט היא עיתונאית וחוקרת תקשורת ישראלית.
ענת באלינט נולדה וגדלה בירושלים, הבת הצעירה למשפחה בת שלושה ילדים, בוגרת בית הספר התיכון "בויאר".
שני הוריה הם ניצולי השואה; אביה, יוחנן באלינט, היה עורך דין.
אמה, לאה באלינט, חוקרת השואה, שרדה לאחר שהוסתרה מגיל 4 במנזר קתולי בפולין.
האם הקימה ב-1995 את מדור "ילדים ללא זהות" במוזיאון בית לוחמי הגטאות וסייעה ליותר מ-160 ניצולי השואה יתומים, שאיבדו את זהותם כילדים, למצוא מחדש את עברם.
באותה שנה הדליקה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם", בשם הילדים ניצולי השואה.
באלינט החלה את עבודתה העיתונאית בהיותה בת 17, ככתבת בתוכניות הילדים והנוער של "קול ישראל", והיא עוסקת בעיתונות מאז ועד היום.
בצה"ל שירתה ככתבת צבאית בשבועון "במחנה".
בהמשך עבדה במוסף "סופשבוע" של "מעריב".
ב-1996 עברה להתגורר בתל אביב, והחלה לעבוד בערוץ 2. ערכה תחקירים עבור התוכנית "עובדה" ובהמשך ערכה תוכניות בערוץ 2 (בזכייניות "טלעד" ו"קשת"), בהן תוכניות תרבות בהגשתו של ירון לונדון – "ככה וככה" ו"מילה זו מילה" וכן תוכניות ילדים.
במקביל החלה לכתוב למגזין ביקורת התקשורת "העין השביעית" כמעט מתחילתו, ב-1996, אז היה דו-ירחון שראה אור בדפוס, בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
באלינט נמנתה על הדור הראשון של הכותבים הצעירים במגזין, לצד שלושה אחרים – אבנר הופשטיין, רוני דגן וברוך קרא - תחת עריכתו של עוזי בנזימן וחברי מערכת נוספים: נחום ברנע, רפי מן, כרמית גיא ופרופ' ירון אזרחי.
היא נמנית עם כותבי "העין השביעית" גם כיום, בגרסתו הדיגיטלית כאתר ביקורת התקשורת המתעדכן מדי יום.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בחוגים לפסיכולוגיה ותולדות האמנות (1997) ומוסמכת אוניברסיטת תל אביב בפסיכולוגיה חברתית בהצטיינות יתרה (2003).
עבודת הגמר שלה בפסיכולוגיה חברתית עסקה בתהליכי סליחה בין קבוצות הנמצאות בקונפליקט, תוך התמקדות ביחסי יהודים-ערבים בישראל.
עם השנים הפכה הכתיבה על התקשורת בישראל לתחום מומחיותה כעיתונאית.
בשנים 2002–2006 עבדה ככתבת התקשורת של העיתון "הארץ" והייתה אחראית לכיסוי יומי של הנעשה בענף הטלוויזיה, הרדיו והעיתונות, השידור הציבורי, גופי הפיקוח על התקשורת וכן סוגיות הנוגעות לאתיקה עיתונאית וחופש הביטוי.
במסגרת זו הרבתה לעסוק בלחצים פוליטיים וכלכליים על עבודתם של עיתונאים, בשחיתות בשידור הציבורי ובתופעת הפרסום הסמוי בטלוויזיה המסחרית, שהחלה לפרוח בשנים אלו.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה "בתוך הקופסה: מיתוג סמוי בשידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל", בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בהמשך נכלל הספר בתוכנית הלימודים לבגרות בתקשורת בבתי הספר התיכוניים, על בסיס תוכנית לימודים שכתבה באלינט.
התגוררה מספר חודשים ביפן ובהמשך עברה להתגורר בלונדון במשך שנתיים וחצי, לצורך לימודי הדוקטורט.
היא המשיכה לעבוד מלונדון כעיתונאית עבור מגזין סוף השבוע של העיתון "TheMarker" – "מרקר-ויק", וכן שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטה בה למדה.
עבודת הדוקטורט שלה, במסגרת המחלקה לתקשורת של גולדסמית', אוניברסיטת לונדון, עוסקת בפרסום סמוי בתוכניות מציאות, בטלוויזיה ובאינטרנט, בישראל ובבריטניה.
העבודה מתמקדת בהשפעה שקונים מותגים על השיח הציבורי דרך הסכמי חסות ובנזקים העולים מהמסחור הגובר של תוכני מדיה לתפקוד של התקשורת בחברה דמוקרטית.
מאז חזרתה לישראל היא משמשת כחברת סגל בבית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל ומרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
בעבר הרצתה באוניברסיטה העברית ועד 2013 גם באוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומכללת נתניה.
היא פיתחה קורס העוסק בשערוריות תקשורת, אוריינות תקשורת ואקטיביזם.
היא ממשיכה לכתוב ל"עין השביעית" ויש לה טור קבוע במגזין החודשי "TheMarker".
בתוך הקופסה – מיתוג סמוי בשידורי הטלוויזיה המסחרית בישראל
ספרה של באלינט, "בתוך הקופסה", ראה אור בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה במאי 2012 ונכתב בהנחיית פרופ' מרדכי קרמניצר.
הספר הוא מחקר מקיף וראשון מסוגו על תופעת הפרסום הסמוי בטלוויזיה בישראל, תוך התמקדות בערוץ 2 ובערוץ 10. באלינט רואה בתופעת המיתוג הסמוי "זיהום" של תוכני התקשורת ומאמינה שיש לפעול לצמצומה בדרכים שונות (חקיקה, מודעות ציבורית וחינוך לאוריינות תקשורת), גם אם לא ניתן למנוע אותה באופן מוחלט.
הספר חושף את מופעי המיתוג הסמוי בסוגות השונות (תוכניות סגנון חיים, סדרות יומיות, דרמה, תוכניות מציאות, תוכניות תעודה ומשדרי חדשות), תוך הבאת דוגמאות רבות.
הספר מסביר את הנזק שהמיתוג הסמוי גורם לצופים כצרכנים וכאזרחים.
הוא סוקר את החוק הקיים ויישומו ומצביע על אוזלת ידם של הגופים המפקחים.
הוא בוחן את חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, דו"ח ועדת כשר לאתיקה בפרסומות ותקנות האיחוד האירופי למדיה אור-קולית.
המסקנה המובעת בספר היא כי הנזק החמור ביותר שעולה מתופעת המיתוג הסמוי הוא ההצפה של המרחב הציבורי במסרים מסחריים-מניפולטיביים.
מצב זה עלול להביא לאובדן מוחלט של הקהל בתקשורת כבמה לדיון ציבורי ובכך לשתק את פעילותה כפלטפורמה לשיח אזרחי משותף במשטר דמוקרטי.
הספר הביא את ערוץ 10 לאיים בתביעה על באלינט ו"העין השביעית" (שדיווח על הספר) בעקבות טענה שמופיעה בספר לפרסום סמוי ב"לילה כלכלי".
ערוץ 10 לא נקט בשום בצעדים משפטיים לאחר השמעת איום זה.
ב-2013 הוחלט לכלול את נושא הפרסום הסמוי בתוכנית הלימודים לבגרות בתקשורת, בהתבסס על הספר ועל תוכנית לימודים שכתבה באלינט.
באלינט עוסקת בחשיפה של הנעשה מאחורי הקלעים בתקשורת ובעיקר בלחצים כלכליים ופוליטיים.
היא הרבתה לכתוב ב"הארץ" על השידור הציבורי ועל המנכ"ל לשעבר יוסף בראל, שהודח בסופו של דבר ב-2005. חשיפותיה הבולטות הן פרשת המחסומים של רשות השידור ופרסום "מסמך טלעד" לקראת מכרז ערוץ 2. במהלך השנים פרסמה כתבות תחקיר רבות אודות תופעת הפרסום הסמוי.
פרשת המחסומים של רשות השידור
במאי 2004 חשפה באלינט לראשונה את פרשת המחסומים לגביית אגרת רשות השידור: רשות השידור גבתה בניגוד לחוק, לאורך תקופה ארוכה, כעשרים מיליוני שקלים מאזרחים, באמצעות מחסומי דרכים בלתי חוקיים בכבישים ותוך איומי שווא על עיקול כלי רכב.
אנשי אגף הגבייה, שלוו בשוטרים בשכר, עצרו נהגים וגבו מהם אגרת טלוויזיה בסכומים שרירותיים, גם במקרים שאינם רשומים כחייבים, ולא ידוע כלל אם בבעלותם טלוויזיה.
שיטת הגבייה הבריונית הופנתה בעיקר כלפי אזרחים ערבים, אך לא רק.
הכתבה פורסמה בעמוד הראשון של עיתון "הארץ",
והובילה להוראה מיידית של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה להפסיק את גביית האגרה במחסומים,
והניעה את הדחתו של מנכ"ל רשות השידור יוסף בראל בהחלטת ממשלה, בצעד תקדימי בהיסטוריה של רשות השידור.
בעקבות הפרסום, נשלחו לביתה של באלינט נציגים של אגף הגבייה של רשות השידור.
אהוד אולמרט, השר הממונה על הרשות ציין את פרשת המחסומים של רשות השידור כאחת משלוש הסיבות למהלך הדחתו של בראל.
בינואר 2005 חשפה באלינט מכתב פנימי של זכיינית ערוץ 2 "טלעד" שחשף את הנעשה מאחורי הקלעים של המכרז לערוץ 2 החדש והציג את הזכיינית ואת השחקנים האחרים במהלך המכרז באור מביך.
בין השאר כתב דה-פריס: "לצד גופים אלו (קרן אביחי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובית הספר הדתי לקולנוע "מעלה") והחבורה של מוטי שקלאר (מנכ"ל הרשות השנייה) - היהודים חובשי הכיפות הימניים, יוצאי מפד"ל ואנשי יש"ע (וכו' וכו') - קיים בית המדרש לאנשי תקשורת וקולנוע דתיים - 'מעלה'.
כולם במקום מאוד קטן שנקרא ירושלים".
הפרסום הופיע ככותרת בולטת מעל לכותרת הראשית של העיתון ועורר הדים רבים בשוק התקשורת.
בעקבות פרסום זה ביקשה "טלעד" לפתוח בחקירת משטרה למציאת המדליף.
"טלעד" הפסידה במכרז ערוץ 2 בסופו של דבר והפסיקה לשדר בערוץ 2.
תופעת הפרסום הסמוי בכלי התקשורת
באלינט פרסמה ידיעות וכתבות תחקיר רבות נוספות בנושא הפרסום הסמוי.
התחקיר הראשון שפרסמה בנושא היה בין הראשונים שהעלו את התופעה לדיון ציבורי ביקורתי.
הכתבה חשפה, בין השאר, כי תפאורת התוכנית "כוכב נולד" נצבעה בצבע הסגול של סלקום ועוצבה ברוח המותג קוקה-קולה, זאת בניגוד לחוק הרשות השנייה שאוסר על פרסום סמוי.
בין השאר, באלינט פרסמה גם כתבת תחקיר במוסף "הארץ" שחשפה כי חברות תרופות וקופות החולים משלמות עבור פרסום סמוי לתרופות ושירותי בריאות בתוכניות טלוויזיה.
ענקי היה אמור להיות הסרט ה-59 בסדרת סרטי האנימציה הקלאסיים של אולפני וולט דיסני.