tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הציעו לו "סחורה" שהייתה לא פחות מאשר חלקי האוטוגרף הטברני כתר ארם צובא החסרים, תמורת סכום של מיליון דולר.
מוסאיוף טען בראיון כי בעת ההיא לא היה בידו סכום כסף גדול כל כך, ולכן העסקה לא התקיימה, לטענת העיתונאי מתי פרידמן בספרו "תעלומת הכתר" מוסאיוף הציע להראות לו את החלקים החסרים תמורת סכום כסף, ייתכן להשערתו שהחלקים החסרים של הכתר נמצאים בידי שלמה מוסאיוף.
שלמה מוסאיוף ואשתו, עליזה, התגוררו בכיכר גרוונר שבשכונת מייפייר שבלונדון.
הם הביאו לעולם שלוש בנות, דורית, תמר ושרון.
בתם השנייה, תמר, עובדת בעסק המשפחתי.
בתם הבכורה, דורית, היא רעייתו של נשיא איסלנד לשעבר, אולפור רגנר גרימסון.
שלמה מוסאיוף קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן ב-2000.
שלמה לרנר (ביידיש: לערנער; 1886, קמניץ-פודולסק – 7 באוקטובר 1963, תל אביב) היה צייר יהודי יליד פלך פודוליה (האימפריה הרוסית), שפעל בעיקר ברומניה ובארצות הברית.
נושאים עיקריים ביצירתו היו נוף, אגדות הבעש"ט והשואה.
שלמה בן משה לרנר נולד בקמניץ-פודולסק, עיר בירה של הפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (כיום בדרום-מערב אוקראינה).
כבר בילדותו החל לצייר איורים לסיפורי המקרא והראה כישרון ניכר.
המצנט הבסרבי קונסטנטין קזימיר למד על פועלו של לרנר הצעיר והכניסו בשערי האקדמיה לאמנות של קייב, שם למד מ-1907 ועד 1911. משנה זו נאלץ להפסיק את עבודתו האמנותית עד אחרי המלחמה.
בשנת 1920 הגיע לעיר טשרנוביץ, אז בממלכת רומניה, שם הכיר את הציירים ארתור קולניק וראובן רובין וחזר ליצור.
בהמשך (בשנות ה-20 או ראשית שנות ה-30) היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
בערוב ימיו עלה לישראל עם אשתו פולה, אחות במקצועה.
שלמה לרנר נפטר בתל אביב ב-1963, בסוף שנות השבעים לחייו.
לאחר מותו תרמה אלמנתו כמה מציוריו לתצוגת קבע בבית "בני ברית" בתל אביב.
היא עצמה נפטרה בשנת 1966. ציוריו מצויים עוד בבית ציוני אמריקה בתל אביב, בבית שלום אש בבת ים, בבית הספר בצלאל בירושלים ובקיבוץ בית זרע.
שלמה ליליינבלום (1886–1971) היה זמר אופרה ארץ ישראלי.
בנו של משה לייב ליליינבלום.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, בעקבות פנייתו של מרדכי גולינקין, מייסד האופרה הארצישראלית ומנצחה.
במשך עשרים ושלוש שנה הופיע בה כטנור, עד לסגירתה בשנת 1947.
נישא למיכל לובמן (חביב) מראשון לציון, בתו של דב חביב לובמן ואחותו של זרובבל חביב.
לאחר הפסקת פעילות האופרה הישראלית עסק בפרדסנות וכן עבד ביקב בראשון לציון.
גם אשתו, מיכל, הייתה מעובדות היקב וכן שימשה מזכירה של האגודה לשוויון זכויות לנשים במושבה.
הרב שלמה לייב רוקח הוא האדמו"ר מירוסלב (חצר חסידית מבית חסידות בעלז), ורב הקהילה החסידית במודיעין עילית.
לשעבר ראש רשת הכוללים של חסידות בעלז.
נולד לרב נפתלי רוקח, נכד לרבי יהודה זונדל רוקח.
נישא לבת יצחק דוד רוקח בנו של רבי יהושע רוקח, אדמו"ר בירוסלב ובן הרב ישכר דב רוקח מבעלז.
כיהן כראש רשת הכוללים של חסידות בעלז.
בשנת תש"ס עבר למודיעין עילית שם הקים את בית המדרש היכל יהושע על שם רבי יהושע רוקח מירוסלב, בנין גדול בו גם שטיבלאך ומקווה.
משמש, נכון ל-2020, כדיין בבית הדין של מודיעין עילית.
אמרי שפר על הלכות נר שבת וחנוכה.
בסופו שו"ת בדיני חושן משפט
אמרי שפר על הלכות סוכה וארבעת המינים ובסופו שו"ת בדיני חושן משפט
גליוני מהר"י על הלכות תערובות, המתבסס על הערות של רבי יהודה הורוביץ מדז'יקוב שנכתבו על השולחן ערוך.
הרב יהושע רוקח, האדמו"ר ממחנובקה בעלזא הוא אח אשתו.
אחיו הרב אלעזר רוקח הוא האדמו"ר מרופשיץ בביתר עלית.
חתנו הרב לייפער, בנו של רבי ברוך פנחס לייפער האדמו"ר מחוסט בישראל.
ראש כולל בוהוש במודיעין עילית.
בנו הרב אברהם, חתן רבי אליעזר זאב רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה
חתנו הרב יחיאל מיכל בן גיסו רבי יהושע רוקח האדמו"ר ממחנובקה בעלזא
בנו הרב יהושע חתן רבי פסח שטרן האדמו"ר מדינוב בנתניה
בנו הרב שלום, חתן רבי מאיר יצחק אייזיק רוזנבוים, האדמו"ר מנדבורנה ירושלים
חתנו הרב שמואל דוד ליברמן, ר"מ בישיבת שומרי אמונים בירושלים ונכד הרב יוסף ליברמן
בנו הרב אהרן, חתן האדמו"ר מזידיטשוב
שלמה (מומי) למברגר (נולד בכ' בטבת תשכ"ה, 5 בינואר 1964) הוא עורך דין ישראלי.
מאז 1991 שירת במגוון תפקידים בפרקליטות המדינה, כשהאחרון שבהם היה המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
בתפקיד זה כיהן במשך שמונה שנים, מפברואר 2017 ועד ינואר 2025, בהתאם להגבלת כהונתם של המשנים לפרקליט המדינה.
למברגר נולד בירושלים בשנת 1964 למשפחה דתית לאומית.
אביו, יעקב נחמן שימש איש הכספים של הכנסת, ואימו, אהובה (לבית הומינר), הייתה מנהלת לשכת שרי התקשורת במשך שנים רבות.
למברגר למד בישיבת נתיב מאיר.
בשנת 1982 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. יצא לקורס קציני חי"ר ושירת כמפקד מחלקת הסיור של הגדוד.
השתחרר בתפקיד סגן מפקד פלוגה.
במסגרת שירות מילואים שירת בגדוד 7 של חטיבה 55 שם התקדם עד לתפקיד סגן מפקד הגדוד.
בתפקיד זה השתתף במבצע חומת מגן ובמלחמת לבנון השנייה.
לאחר סיום לימודיו האקדמיים עבד במשרד המשפטים משנת 1991 ועד ינואר 2025.
למברגר הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובוגר התוכנית למדיניות חברתית ולמנהל לסגל הבכיר בשירות המדינה של מכון אלכא למנהיגות וממשל.
בנוסף, הוא השתתף במשלחת של הסוכנות היהודית לאוסטרליה וניו זילנד למשך כשלושה חודשים.
את דרכו בפרקליטות המדינה החל בשנת 1991, כפרקליט בתחומי הפלילי והאזרחי בפרקליטות מחוז ירושלים, וכסגנו של פרקליט המחוז משה לדור.
במהלך תפקידיו טיפל בעלי חשיבות ציבורית גבוהה, בהם פרשת הקרקעות של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ברחביה, פרשת האי היווני, ותיקים נוספים שעסקו בשוחד ושחיתות ציבורית.
בשנת 2003 מונה לסגן מנהל המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) במשרד המשפטים.
במסגרת תפקידו היה מעורב בטיפול בפרשות רגישות, ובהן העמדתם לדין של ארבעה בלשים וקצין משטרה בגין תקיפתו של העבריין מיכאל מור בפרשת "השוטרים הנוקמים".
בספטמבר 2009 מונה לפרקליט מחוז דרום (פלילי), וביולי 2014 נבחר לשמש כפרקליט מחוז תל אביב (פלילי).
במאי 2017 מונה למשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים, תפקיד שבו היה אמון על ניהול תחומים מרכזיים במדיניות האכיפה הפלילית בישראל.
אחיו, עו"ד יהושע למברגר, כיהן אף הוא באותו תפקיד מספר שנים לפניו, בשנים 2004–2013.
בדצמבר 2019, לקראת סיום כהונתו של פרקליט המדינה שי ניצן, הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי הוא רואה בשלמה למברגר את המועמד הראוי לתפקיד ממלא המקום פרקליט המדינה.
מנדלבליט ציין את "ניסיונו העשיר ויכולותיו הגבוהות" של למברגר כהצדקה להמלצה זו.
שר המשפטים, אמיר אוחנה, לא קיבל את המלצת מנדלבליט והחליט למנות לתפקיד את דן אלדד.
למברגר היה בין בכירי הפרקליטות אשר מתחו ביקורת חריפה כנגד אלדד, בטענה שבדיקה שפתח בפרשיית מסמך הרפז משמשת "קרדום לחפור בו לצורך הדיפת הביקורת המוצדקת של היועמ"ש" נגד אלדד.
חבר המועצה הלאומית לרפואה משפטית ולפתולוגיה במשרד הבריאות.
בפברואר 2020 פורסם כי למברגר כתב חוות דעת הקובעת כי קיימים היבטים פליליים בפרשת המימד החמישי.
במהלך כנס סגור של הפרקליטות, התבטא למברגר כי ההכרזה על פתיחת חקירה גלויה בפרשה הייתה שגויה, וכי הפרסומים בנושא לא נעשו על דעתו.
ביולי 2020 החליט היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, להפקיע את תפקיד הפרקליט המלווה בחקירת פרשה זו מידי דן אלדד ולהעביר את ניהול התיק לידיו של למברגר, שהמשיך ללוות את החקירה במסגרת תפקידו כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
פועלו של שלמה למברגר בפרקליטות
בתפקידיו השונים הוביל למברגר להגשת כתבי אישום נגד בכירים במספר ארגוני פשיעה מרכזיים בישראל, בהם שלום דומרני, יניב זגורי וארגון מיארה.
הוא היה מעורב בתיקים בולטים כגון פרשה 512, שבמסגרתה הועמדו לדין עבריינים כמאיר אברג'יל, יצחק אברג'יל ומוטי חסין, פרשה 1131, וכן תיקים מתוקשרים כמו פרשת מותו של סלומון טקה.
לאורך שנים היה למברגר מעורב בהליכי קבלת ההחלטות בתיקים הנוגעים לראשי הממשלה, ובהם אריאל שרון, אהוד אולמרט ובנימין נתניהו.
בתיק 1000 (פרשת המתנות) תמך בעמדה לפיה יש להאשים את נתניהו בעבירת הפרת אמונים ולא בשוחד.
עמדתו זו התקבלה על דעת היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט.
בשנת 2013 היה למברגר ממובילי עמדת פרקליטות המדינה שדרשה לעגן בחקיקה את מוסד נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות.
מוסד זה הוקם בשנת 2013, והחלה לפעול ב-1 באפריל 2014. הוא היה ממובילי המאבק שהביעו התנגדות להקמת הנציבות במתכונת שהוצעה אז, תוך הדגשת היעדר כללים ומנגנונים סדורים ומאוזנים, שישמרו על עצמאות שיקול הדעת של הפרקליטות, ותוך הצגת החשש מפגיעה בתפקודה המקצועי.
למברגר הזהיר מפני השלכות שליליות על תפקודה המקצועי של הפרקליטות במידה ותוקם הנציבות ללא חקיקה הולמת.
בסופו של דבר, נחקק חוק בתמיכת הפרקליטות, אשר מעגן את מעמד הנציבות ומגדיר את כללי פעילותה ואת האיזונים הנדרשים בעבודתה.
במסגרת זו, הוקם מוסד נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, הפועל מכוח החוק שנחקק על ידי הכנסת באוגוסט 2016 ().
נציבות זו ממשיכה חלק מהפעילות של נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות.
בתפקידו כמשנה לפרקליט המדינה, הוביל למברגר את ההתנהלות מול הנציבות בגישה של שיתוף פעולה, תוך שמירה על יחסים מקצועיים מאוזנים בין דרישות הנציבות לבין צורכי הפרקליטות.
גישתו התמקדה בהבטחת תפקודה התקין של הפרקליטות לצד חיזוק מנגנוני הביקורת והפיקוח.
תהליכי עומק בפרקליטות בהובלת שלמה למברגר
שלמה למברגר הוביל שורת תהליכי עומק בפרקליטות המדינה, המרכזית שבהן היא רפורמת השיקום בעבריינים (2017), שקבעה כי בהיעדר מסוכנות, יש להעדיף הליך שיקומי מחוץ לכלא.
הדוח מתנה את ההליכים השיקומיים הממשיים מצד התביעה בשיפור וטיוב משמעותי של עבודת כלל הגופים העוסקים במלאכת השיקום.
בדוח מופיעות ההמלצות הקונקרטיות בהתאם לשלבים השונים בהליך הפלילי.
במסגרת תפקידו כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים, הקדיש למברג משאבים וכוח אדם ייעודי לטיפול בנושאי שיקום עבריינים.
הוא יזם הנחיות לאיתור תיקים ונאשמים המתאימים להשתלבות בהליכים שיקומיים מחוץ לכותלי הכלא, וכן פעל להטמעת הרפורמה בנושא זה בקרב הפרקליטים.
טרם מינויו ולאחריו, עסק למברג בהסדרת נוהלי עבודה אחידים ושקופים, בין השאר באמצעות עבודות מטה מקיפות במגוון תחומים.
תוצרים אלו כללו פרסום הנחיות לפרקליטים והנגשתן לציבור, תוך שמירה על עקרונות של שקיפות ומקצועיות.
בעקבות הרפורמה החקיקתית בעבירות ההמתה בדין הפלילי בישראל, במסגרת תיקון לחוק העונשין שכנס לתוקף ב-1 ביולי 2019, הוביל למברגר תהליך מקיף לעיצוב וגיבוש מדיניות הפרקליטות ליישום הרפורמה.
כחלק מהתהליך, הוא פעל להאחדת המדיניות והפצתה בקרב כלל יחידות הפרקליטות, תוך מתן מענה למגוון הסוגיות שהתעוררו בעקבות השינויים בחוק.
בנוסף, למברגר גיבש את עמדת הפרקליטות בסוגיות השונות הנוגעות לרפורמה, הן מול בתי המשפט בכלל והן מול בית המשפט העליון בפרט, כדי להבטיח יישום אחיד ומקצועי של הוראות החוק החדש.
בפברואר 2026 הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין בלטר, גוט, אלוני ושות'.
למברגר נשוי לד"ר דורית למברגר, מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, ואב לארבעה.
בנו נשוי לבתו של שופט בית המשפט העליון, נועם סולברג.
למברגר מתגורר בשכונת רסקו בירושלים.
שלמה מגדסי (נולד ב-22 בינואר 1954) הוא פרופסור מן המניין לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כמו כן, שהה במעמד של פרופסור-אורח באוניברסיטה הטכנולוגית של נאניאנג בסינגפור, ובאוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של סין בסין.
הוריו, שמחה ונעים, עלו ב-1950 מעיראק.
למגדסי שתי אחיות, רוחמה ואורנה.
הוא למד בתיכון האזורי רמלה - לוד (סיים ב-1972).
בשנים 1972–1975 שירת שירות צבאי וגם סיים קורס קצינים.
לאחר תום שירותו, עבר לירושלים והחל ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית, שבה למד לתארים ראשון, שני ושלישי.
בשנים 1975–1978 למד לתואר ראשון בכימיה.
בשנים 1978–1980 למד לתואר שני בכימיה יישומית, ואת עבודת הגמר כתב בהנחיית פרופ' נסים גרתי.
את עבודת הדוקטור שעסקה באמולסיות כפולות כטכניקה לשחרור מבוקר של תרופות, כתב גם כן בהנחיית פרופ' נסים גרתי.
לאחר סיום לימודיו, נסע בשנים 1984–1986 לארצות הברית לפוסט-דוק בבית הספר לרוקחות ובמחלקה להנדסה כימית באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
ב-1986 חזר לישראל ומונה כחבר סגל בדרגת מרצה במרכז קזאלי לכימיה יישומית באוניברסיטה העברית.
משנת 2005 הוא מכהן כפרופסור מן המניין.
עד כה הדריך 80 סטודנטים לתואר שני, 24 סטודנטים לתואר שלישי, וכ-30 פוסט-דוקטורנטים.
מגדסי, יחד עם קבוצת המחקר שלו באוניברסיטה העברית, עוסק בכימיה של חומרים בממדים קטנים, מדע חומרים וננוטכנולוגיה, ויישומים בתחומים שונים, בעיקר בתהליכי הדפסה וציפויים, ובמערכות הולכה חכמות של חומרים פעילים.
מחקרו מתמקד בפיתוח תהליכים ליצירת טיפות או חלקיקים חדשים, וחקר מנגנוני ייצובם במערכות נוזליות.
היישומים של מחקריו הם בתחומים מגוונים, כמו: חומרים להדפסה תלת־ממדית, הפקת אנרגיה סולרית, אלקטרוניקה מודפסת, גלאים ורובוטים רכים, מערכות הולכה לקוסמטיקה, ותוספי מזון.
רבים ממחקריו הבשילו למוצרים ותהליכים בתעשייה המקומית והעולמית, ולהקמת חברות הזנק.
בתחום האלקטרוניקה המודפסת מחקרו עוסק ביצירת ננו-חומרים המבוססים על כסף ונחושת, אשר מוסחרו לשתי חברות, בישראל ובסינגפור.
בתחום הדפסת הזרקת דיו הוא פיתח חומרים המבוססים על חלקיקי זכוכית תת-מיקרונים, והביאו להקמת חברה להדפסת זכוכיות עמידות.
בתחום האנרגיה הסולרית פותחו ציפויים המאפשרים קליטת קרינה יעילה והפיכתה לחשמל באמצעות טורבינות.
בתחום מערכות הולכה פותחו מספר מוצרים קוסמטיים מבוססי חומרים מים המלח, ותוספי מזון מבוססי שמן רימונים, כולם מכילים טיפות או חלקיקים בגדלים ננומטרים.
2024 - פרס לנדאו בתחום המדעים
במקביל לעיסוקו במחקר, מילא מגדסי תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה העברית.
2014-2010 - מנהל מכון קזאלי לכימיה שימושית
2024-2016 - המייסד וראש המרכז להדפסות פונקציונליות ותלת־ממדיות
2024-2019 - יושב ראש מרכז היזמות (ASPER - HUJI Innovate)
נשוי לצילה תורי-מגדסי פסיכולוגית חינוכית בכירה, ובעבר סגנית מנהלת השירות הפסיכולוגי חינוכי (שפ"ח) בעיריית ירושלים.
מתגורר בשכונת עיר גנים בירושלים.
מגדסי כתב מעל 350 מאמרים ופרקים בספרים מדעיים.
על שמו של מגדסי רשומות כ-100 המצאות, מעל 300 בקשות לפטנטים, ומתוכן 70 פטנטים רשומים (מהם 41 פטנטים בארצות הברית).
פירוט הפטנטים מצוי בדף האישי שלו באתר האוניברסיטה העברית.
לאור הישגיו בתחום הפטנטים, הוא נבחר ב-2021, בארצות הברית, כחבר .
שלמה לניאדו (נולד ב-1936) הוא קרדיולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס לקרדיולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מייסד המערך הקרדיולוגי בבית החולים איכילוב.
לניאדו נולד בירושלים להוריו לאה ומאיר.
כשהיה בן 13 עברה משפחתו לתל אביב.
למד בגימנסיה הרצליה, התגייס למסלול העתודה האקדמאית וסיים את לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בשנת 1961. שירת בצה"ל כרופא צבאי בהנדסה קרבית, ולאחר שחרור יצא להתמחות בקרדיולוגיה במרכז הרפואי אלברט איינשטיין בניו יורק.
עם שובו ארצה בשנת 1973 נקרא להקים את המחלקה הראשונה לקרדיולוגיה בבית החולים איכילוב בתל אביב ועמד בראשה כ־30 שנה עד פרישתו לגמלאות.
במקביל, מונה לחבר סגל בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור לניאדו היה רופאו האישי של ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין, כיהן כנשיא האיגוד הקרדיולוגי בישראל, ועמד בראש ועדה של משרד הבריאות לענייני קרדיולוגיה.
לניאדו פרסם כ-200 מאמרים בתחום התמחותו, וכתב שלושה ספרי פרוזה וספר עיון אחד.
לניאדו מתגורר בתל אביב ובשנת 2019 הוענקו לו הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
הספר הסודי של הרופא, הוצאת משכל, 1997
אישה זרה, הוצאת משכל, 1999
בחזרה לסמרה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001.
אדום, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003
שלמה ללוש (נולד ב-1958) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש מועצת מעלה אפרים.
משפחתו עלתה לישראל ב-1961 והשתקעה בדימונה.
ללוש התמודד על ראשות מועצת מעלה אפרים בבחירות שנערכו בנובמבר 2004 אך הפסיד לדניאל ביטון, שזכה ב־42% תמיכה לעומת 40% ללוש.
הוא נבחר לראשונה לראשות מועצת מעלה אפרים בבחירות שנערכו ב־5 במאי 2009.
בבחירות לראשות המועצה ב־2013 הוכרז כמנצח לאחר שהיה מועמד יחיד, וכך גם בבחירות ב־2018.
בבחירות לראשות המועצה ב־2024 נבחר ללוש לכהונה נוספת בתמיכת 393 קול שהם 49.75%.
ללוש הוא חבר בדירקטוריון החברה למשק וכלכלה סוכנות לביטוח, חברת בת של החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי.
ללוש הוא אחיו של גבי ללוש, לשעבר ראש עיריית דימונה.
רבי שלמה בן יהודה מדרויש המכונה "הקדוש מדרויש" היה מבעלי התוספות בצרפת בסביבות מפנה המאה ה-13.
יש האומרים כי נולד בטרואה.
למד בישיבתו של ר"י הזקן בדמפייר , והיה מצעירי תלמידיו, ולאחר פטירתו למד מפי הריצב"א.
חי ופעל בעיר דרה , אך לדעת גולב עירו הייתה רואן, שם, לדעתו, עמד בראשות ישיבה או בית מדרש.
היה מחכמי צרפת שאליהם שלח הרמ"ה את איגרתו בעניין פולמוס הרמב"ם.
מלבד זאת, עמד בקשרי מכתבים עם חברו, רבי שמשון משאנץ ומתואר ששאל שאלות את חברו רבי ברוך בן יצחק.
גולב סבור כי בהשפעת הנזירות הנוצרית, נהג במנהגי פרישות מהנאות העולם, ובכלל זה מנישואין, אולם אורבך הסיק מהמקורות שהייתה לו אשה וכנראה גם בת.
כינויו הנפוץ היה "הקדוש", המרמז על מוות על קידוש השם.
אין בידינו מקורות נוספים על נסיבות מותו.
חידושיו מזכרים בתוספות הנדפסים על הדף ובקובצי תוספות נוספים על מסכתות פסחים, יבמות, כתובות, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא מכות, שבועות ונדה.
במפורש נזכר שחיבר "פרישה" (=פירוש) למסכת סנהדרין, פסחים וכתובות.
כמה מפירושיו לתורה נזכרים באסיפות פירושי בעלי התוספות לתורה.
יש המייחסים לו את הפירוש למסכת אבות המיוחס לרש"י.
יש אומרים שרבי אהרן בן יוסי הכהן, בעל "ספר הג"ן" היה תלמידו, אולם חוקרים אחרים לא מצאו סימוכין להשערה זו.
כנראה גם רבי מאיר מלונדריש (המכונה גם רבי מאיר מאינגלטירא) למד אצלו.
יש אומרים שגם הפייטן רבי מאיר כוכבי היה תלמידו.
הרב שלמה משה עמאר (נולד בכ"ה בכסלו ה'תש"ח, 8 בדצמבר 1947) הוא הראשון לציון, כיהן כרב הראשי הספרדי לישראל ומתוקף כך כנשיא בית הדין הרבני הגדול בין השנים 2003 (ה'תשס"ג) – 2013 (ה'תשע"ג), כרב הראשי הספרדי של ירושלים, וכרבה הראשי של תל אביב.
אמו מרים הייתה אשתו השנייה של אביו ויש לו אח מאשת אביו הראשונה.
נקרא על שמו של רבה של מרקש רבי שלמה עמאר.
למד בבתי הספר היהודיים בעיר, "אוצר התורה" ו"נווה שלום" ובישיבת תומכי תמימים - חב"ד.
בשנת ה'תשכ"ב (1962) עלה עם משפחתו לישראל והם השתקעו בפרדס חנה.
בין השנים ה'תשכ"ג-ה'תשכ"ז (1963–1967) למד בישיבת תפארת ציון בבני ברק ובישיבת שארית יוסף אצל הרב ניסים טולידנו.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) עבר לישיבת שלומי.
בשנת ה'תשכ"ט (1969), בגיל 21, נתבקש למלא את מקומו של רבו, הרב המקומי וראש הישיבה בשלומי, הרב מסעוד ריוח, שנאלץ להיעדר מהעיירה לתקופה ממושכת.
באותה תקופה החל בלימודי דיינות אצל הרב יעקב ניסן רוזנטל מחיפה, אותו הוא מחשיב כרבו המובהק.
בשנת ה'תש"ל (1970) מונה לרב ולמנהל מחלקת הכשרות במועצה הדתית בנהריה.
בשנת תשל"ג (1973) מונה לרב המושב מגדים שבמועצה אזורית חוף הכרמל.
לאחר מכן עבר להיות משגיח בישיבת תורה והוראה בתל אביב.
במהלך שנים אלו הוסמך כשוחט ובודק, כרב מושב וכרב עיר.
את שירות החובה שלו בצה"ל עשה הרב עמאר ביחידה לזיהוי חללים במסגרת הרבנות הצבאית, ובה המשיך גם בשירות המילואים.
לאחר סדרת אימונים בחילוץ והצלה שובץ בתפקיד הוראה הלכתית בתחומי הפעילות של המחלקה, והרצאותיו במסגרת הקורסים הצה"ליים נסבו סביב ההקפדה על ערכי כבוד המת, הלכה למעשה.
הרצאות דומות העביר גם לאנשי ארגון זק"א.
ניסיונו המעשי בסוגיות חללים ונעדרים התבטא גם בפסיקותיו ההלכתיות שהתפרסמו במשך השנים.
ב-16 במאי 2017 אוניברסיטת בר-אילן העניקה לרב עמאר תואר דוקטור לשם כבוד.
נשוי למזל, (אותה הכיר דרך רבו, הרב יעקב רוזנטל), ומתגורר בשכונת גבעת המבתר.
לבני הזוג 12 ילדים, מהם:
יהודית רחל - נשואה לרב עובדיה יוסף, ראש ישיבת אהל יוסף.
הרב אליהו - דיין בבית הדין הרבני רחובות.
בתו - נשואה לרב מאיר בן שבת, רב מושב מצליח.
הדסה - נשואה לרב יחזקאל מוצפי, בנו של הרב בן-ציון מוצפי, ראש בית המדרש ובית הוראה בני ציון ומחבר ספרים.
אחד מאחיו הוא הזמר אלברט עמר.
בשנת ה'תשמ"ב (1982), לאחר סיום בחינות הדיינות של הרבנות הראשית, מונה הרב עמאר לדיין בצפת.
את כהונתו בבתי הדין הרבניים עשה בערים טבריה, באר שבע, חיפה, אשקלון ושוב בבאר שבע לתקופה קצרה.
בתום תקופה זו מונה לאב בית דין בפתח תקווה.
הוא התגורר בבני ברק, שימש כרב בית הכנסת "מגן-דוד" (דנינו) כשלושים שנה באותם ימים שימש כדיין וכתב את ספרו שמע שלמה, כשהוא לומד בחברותא עם הרב משה אלקובי, ידידו מתקופת לימודיו בישיבת תפארת ציון, והרב ציון בוארון.
בשנת 1990 מונה לדיין בבד"ץ "בית יוסף", החל משנת 1994 שימש כיועץ בהקמת מערכת הכשרות ופוסק של המכון למצוות התלויות בארץ, המנוהל על ידי תלמידו הרב שניאור זלמן רווח.
בשנת תשס"ב (2002) נבחר הרב עמאר לרב הראשי של תל אביב-יפו ברוב קולות, וללא מתנגדים.
הישגו המשמעותי ביותר כרב העיר היה התמורות שחולל בתחום הכשרות, מרמת פיקוח גבוהה וקביעת תקנים חדשים ועד להגברת המודעות הציבורית לנושא, את ניסיונו בתחום הכשרות, צבר בין היתר בזמן ששימש כפוסק בבד"ץ בית יוסף של הרב עובדיה יוסף, משם פרש לאחר כמה שנים.
בשנת תשס"ג (2003) נבחר לכהן בתפקיד הראשון לציון בקבלו תמיכה מ-124 מתוך 150 חברי הגוף הבוחר.
לחוק הרבנות הראשית, שיזם שר המשפטים פרופ' דניאל פרידמן, כיהן הרב עמאר כנשיא בית הדין הרבני הגדול לאורך כל שנות כהונתו כרב ראשי.
בבחירות לרבנות הראשית בשנת תשע"ג (2013) נכשל ניסיון לשנות את החוק המאפשר לרבנים הראשיים לרוץ לקדנציה נוספת.
לאחר מכן תמך במועמדותו של הרב ציון בוארון למשרת הרב הראשי ולא במועמד ש"ס הרב יצחק יוסף.
בערב יום הכיפורים תשע"ד נערכה פגישת פיוס עם הרב עובדיה יוסף.
באוקטובר 2014 התמנה למשרת רבה הראשי הספרדי של ירושלים, בתמיכתם של 28 מתוך 48 חברי הגוף הבוחר, לצידו של הרב האשכנזי אריה שטרן.
בדצמבר 2023, במלאת לו 75 שנה, סיים את תפקידו כרב העיר.
הרב עמאר מקיף בפסיקותיו תחומים רבים.
בשנת 2002 יצא לאתיופיה, ובעקבות זאת קבע שיש להעלות את כל בני הפלאשמורה לארץ ולגיירם.
קבע גם כי בני קהילת בני מנשה הם מזרע ישראל.
תחום החקלאות בארץ מהווה נושא מרכזי בפסיקותיו של הרב עמאר.
פסיקה חלוצית שלו היא היתרו להנדסה גנטית בצמחים, לאחר שפסק כי אין מדובר ביצירת כלאיים המנוגדת לתורה.
בין פסיקותיו בענייני מדע ניתן למצוא סוגיות של כשרות פיטום אווזים, הגדרות בוטאניות של חמשת מיני דגן, כגון הכרעת ברכתו של הקינואה, סוגיית כשרותו של האייל האדום, ועוד.
כרב ראשי עסק הרב עמאר בנושא תרומת איברים וקבע שאין צורך בנציג של הרבנות בוועדה הקובעת מוות מוחי אלא מספיק נאמן אשר מוודא שהבדיקות הנדרשות נעשות בעזרת הציוד המתקדם.
פסיקותיו של הרב עמאר נוגעות לכל קשת הנושאים של ענייני הפרט: קידושין שנערכו אגב מסיבה בין צעירים, דיני ירושה, ניסוחי כתובה ואף סוגיות סבוכות כממזרות, פסולי חיתון והפריה מלאכותית.
בעקבות אסון התאומים (פיגועי 11 בספטמבר) בניו יורק פסק להקל עם אלמנות נספים רבות אשר לא ניתן היה לזהות את בעליהן או שמקום קבורתם לא נודע.
באחת מפסיקותיו התיר אישה מעגינות לאחר שקיבל עדויות מאנשי העולם התחתון, אשר סיפרו על קבורת בעלה של אותה אישה ביסודות בטון של בניין.
במהלך השנים 2002–2003 עת כיהן כאב בית דין הרבני בפתח תקווה מונה על ידי שר הפנים אלי ישי, לעמוד בראש הצוות הרבני הלכתי בוועדה שתפעל לבדיקת מעמדם של בני הפלשמורה - ביתא ישראל השוהים במחנות באתיופיה.
מסקנות הוועדה המקצועית גובשו לידי החלטת ממשלה אשר קבעה תנאים להעלאתם של שארית יהודי אתיופיה.
ב-14 בדצמבר 2011 הצטרף לדיון הציבורי בעניין גורלו של המאחז מגרון ואמר: "אתפלל בכל לבי ואעשה הכל כדי שהגזירה הרעה הזו להרס היישוב תבוטל".
הוא תקף את החלטתו של בית המשפט העליון בנושא זה ואמר: "נוצר היום מצב לא הגיוני, שחלקים גדולים מהציבור יחד עם חברי כנסת ושרים מבינים שהחרבת היישוב תהיה אסון, אך בית המשפט בשלו.
יש להיאבק בכל דרך חוקית אפשרית לבטל את העוול הנוראי הזה".
התנגד בתוקף לתוכנית ההתנתקות ואמר ש"ההתנתקות הייתה חורבן לכל עם ישראל".בנובמבר 2023 במהלך מלחמות חרבות ברזל הגיע הרב לחמ"ל המבצעי בדרום ובירך את חיילי צה"ל הנלחמים בעזה בקשר הצבאי.
חלק ניכר מפסיקותיו של הרב עמאר ראו אור באחד עשר ספרים, המהווים יחד שתי סדרות שו"ת:
שו"ת שמע שלמה (10 כרכים) - חיבורו המרכזי אשר ראה אור לראשונה בשנת ה'תשנ"ב (1992), והתרחב במהלך שנותיו כדיין.
עוסק בסוגיות אקטואליה אשר להן מקבילות בשולחן ערוך, בעיקר בחושן משפט.
שו"ת כרם שלמה (2 כרכים) - חיבור נוסף המאגד בשני כרכים שאלות ותשובות בנושאים חקלאיים ומצוות התלויות בארץ
שו"ת בארה של מרים (על שם אמו) - בענייני כשרות
ברכת אליהו (על שם אביו) - על פרשות השבוע (יצאו לדפוס חומשים בראשית, שמות וויקרא)
מצהלות חתנים - מאמרים בהלכה על ענייני חופה וקידושין
מימים ימימה - על הגדה של פסח
מימים ימימה - זמירון הכולל פיוטים אשר כתב הרב
דברי שלום ואמת - פורים וקריאת המגילה בשכונות רמות ושאר מקומות בירושלים וסביבתה, תשע"ו
שיעורים במסילת ישרים - על פי שיעורים שנתן, ארבעה חלקים
קניין תורה - סיכומי שיעורים על פרק קניין תורה במסכת אבות, ה'תשע"ו
תומת ישרים - סיכומי שיחות על מועדי ישראל, ה'תשע"ז
תומת ישרים - שיעורים במסילת ישרים, מהדורה מוערת, 3 כרכים, ה'תשפ"א.
מהדורה ללא הערות, 1035 עמ', תשפ"ד
בחסדך בטחתי - סיכומי שיעורים על שער הביטחון בספר חובות הלבבות, ה'תשע"ח
מצוקי ארץ - מאמרים על גדולי ישראל, ה'תש"פ
קונטרס מלאכת שלמה, הלכות והדרכות מעשיות לרבנים העורכים חופות, על פי פסקיו, בעריכת דוד בנינו, ה'תשע"ט
שו"ת מלאכת שלמה, ענייני כתובה ונישואין, בעריכת דוד בנינו, התשע"ח
מלאכת שלמה על החליצה, סדר החליצה על פי שולחן ערוך בתוספת ביאור ותוספות, התשפ"ב
כמו כן יוצאים עלונים ובהם דברי תורתו.
הרב עמאר כתב עשרות פיוטים.
שלמה בן יהושע, שנודע כשלמה מימון היה פילוסוף יהודי בלארוסי - פולני - גרמני, בן תנועת ההשכלה, שהשפעתו הייתה גדולה גם בחוגי הפילוסופיה הכללית.
התפרסם בעיקר בשל השגותיו על תורת ההכרה הקאנטיאנית.
שלמה בן יהושע (את שם משפחתו שינה ל"מימון" בגלל הערצה לרמב"ם) נולד בכפר סוכוביבוג, סמוך למיר שהייתה אז באיחוד הפולני-ליטאי, כנראה בשנת 1753 (אף שישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי פרט זה, והדעות נעות בין 1751 ל-1754.) קיבל חינוך מסורתי, והתגלה כעילוי בלימוד תורה.
בגיל 11 השיאו לו הוריו אישה, שאותה ראה לראשונה רק בחופה, ובגיל 14 כבר היה אב לבן, ונעשה למלמד.
יחסיו עם אשתו ואמה היו רעועים, ואלה לא עמדו בהתחייבויותיהן הכלכליות כלפי הזוג.
לאחר שהזדמן לידו הספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם החל לעסוק בלילות במחקר ובפילוסופיה, למורת רוחה של משפחתו.
לאחר שלמד את השפה הגרמנית בכוחות עצמו, החל להתעמק בהגותם של שפינוזה ועמנואל קאנט.
זמן מסוים שהה בביתו של המגיד ממזריטש, מגדולי עולם החסידות, אך עזב בשל אכזבתו.
מפני אהבתו הגדולה לתורת הרמב"ם החל לכנות עצמו בשמו, "מימון".
לאחר שנת נדודים מאז עזב את כפר מגוריו, הגיע מימון לעיר פוזן בסתיו תקל"ז, לקראת הימים הנוראים ולמד אצל הרב צבי הירש יאנוב, רב הקהילה.
הרב הירש סידר למימון משרת הוראה לאחד מילדי הקהילה.
אך למרות החסות שקיבל מימון בפוזן, דעותיו של מימון היו למורת רוח לאנשי קהילתו, בפרט החסידים שבהם, והוא הורחק מן הקהילה היהודית בתור "כופר".
בשנת 1779, בהיותו בן 25 גלה מימון לברלין, שם תמך בו "אבי ההשכלה" משה מנדלסון, שהמליץ עליו בפני עשירי הקהילה על מנת שידאגו למחסורו.
שלוש שנים למד מימון בברלין רוקחות, אך לא הגיע לידי פרקטיקה מקצועית.
אורח חייו, שהוגדר כ"מופקר", היה לזרא בעיניו של מנדלסון, שהעדיף לשולחו לידידו באמסטרדם.
גם משם גורש מימון בשל דעות כפרניות שהביע ברבים, שאף גרמו לרגימתו באבנים בידי ההמון.
במהלך שהותו באמסטרדם נפל למרה שחורה שגרמה לו לנסות לשלוח יד בנפשו, אך חזר בו.
לפי דבריו בחיבורו האוטוביוגרפי "חיי שלמה", לאחר שעבר להמבורג פנה מימון לכומר פרוטסטנטי כדי להמיר את דתו.
כאשר שאל אותו הכומר אם באמת ובלב תמים הוא רוצה להתנצר, הודה כי לדעתו היהדות הגיונית יותר מן הנצרות, אך הנצרות מועילה יותר לפרקטיקה המוסרית.
הכומר סירב להטבילו לנצרות והוא נשאר יהודי.
באלטונה למד בגימנסיה "כריסטיאנאום" (Christianeum) בשנים 1783–1785.
כבר בתקופה מוקדמת החל מימון להתעסק במחקר ובפילוסופיה, ואף כתב מאמרים וספרים על ברוך שפינוזה.
במיוחד התפרסם לאחר שכתב חיבור בשם "מסה בדבר הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית" אודות מחשבתו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, שהשפיע עליו עמוקות.
את החיבור הזה מסר מימון לקאנט, שבתחילה דחה אותו, אך לאחר שהסכים לעיין בדבריו גילה את העמקות שבהם.
קאנט אומנם דחה את השגותיו על תורתו, אך שיבח את חריפותו של הכותב, ואף אמר עליו "בין כל המשיגים עלי, אין מבין אותי כמותו".
מימון כתב גם שירים, מחזות וסיפורים.
בשנת 1790 אסף אותו הרוזן הגרמני קאלקרויט לבית אחוזתו בעיר נידרזיגרסדורף שבחבל שלזיה בגרמניה, שם ישב עד מותו ב-22 בנובמבר 1800, בגיל 46. גופתו הובאה לעיר גלוגאו, ומספרים שילדי הקהילה היהודית רצו אחרי ארונו וזרקו בו אבנים, ושמימון נקבר מחוץ לגדר, כפי שנהגו בתקופה זו בקהילה היהודית באנשים שהוכרזו ככופרים.
עם זאת, רישומי הקהילה מעידים שהוא נקבר בתוך הגדר, בסמוך לבית השימוש.
ראשי חברא קדישא אסרו להקים מצבה על קברו.
תורתו של מימון ידועה בשם "הספקנות הביקורתית" והיא שילוב של תורת קאנט עם זו של הפילוסוף הגרמני פיכטה.
היא מזכירה במעט את שיטתו של דייוויד יום, ומשתייכת לאסכולת האידיאליזם המתון.
מימון חלק על קאנט בייחוד בבעיית "הדבר כשהוא לעצמו" - בעיית ההכרה האנושית.
הוא טוען שאין להעלות על הדעת קיומו של עצם כזה, משום שהוא מושג שאין לו מקום בתודעה, כפי שהוכח לו בבית מדרשם של החסידים ובלשון הרמב"ם שהיא שייכת אך ורק לבורא עצמו שרק הוא בבחינת "מציאות בבלתי מציאות נמצא".
מימון ביסס את כתביו על האידיאליזם הקיצוני.
הוא ביקר את קאנט שלדבריו לא הצליח להשתחרר מן הדוגמטיזם המטאפיסי, כלומר מן הדעה כי הדברים קיימים ללא תלות בתודעת האדם, ולכן לא הצליח לדחות את ספקנותו של דייוויד יום.
האמת איננה תוצאה של התאמה בין השכל לדבר החיצוני להכרה- אלא היא תוצאה של מבחן פנימי של ההכרה עצמה.
הניגוד בין הצורה השכלית ובין החומר (ניגוד שהאידיאליזם הקיצוני כלל אינו מודה בו) - הוא לפי מימון מהותה של תודעתנו המוגבלת.
כל מחשבה מורכבת מצורה ומחומר, והחיבור ביניהם הוא מחויב המציאות.
מימון מתנגד לתפיסה האומרת שחומר זה "מוגש" להכרה על ידי הדבר כשהוא לעצמו.
המושא אינו אלא הקביעה של ה'אני' בכל רגע ורגע, ואינו מתקיים כלל מחוץ ל'אני', בדומה לכך שהקביעה על דבר מסוים שהוא "שחור" אינה מתקיימת מחוץ להכרה.
האידיאליזם של מימון אינו רואה, בדומה לריאליזם, בסובייקט ובעולם כשהוא לעצמו שני גורמים שאינם תלויים זה בזה.
כל הסבר של תופעה צריך, על פי מימון, להסתמך על העובדה שאין אנו יכולים לקשור בין העולם האימננטי- הפנימי שלנו, המתבסס על התודעה, לבין העולם הטרנסצנדנטי - עולם שמעבר לתודעה - שאין אנו יודעים עליו דבר, ואף אין לנו צורך להניח את קיומו.
עוד סבר מימון כי האידיאל המוסרי הוא שלטון השכל, המתגשם באדם החכם (מדבריו: "החכם ואיש המידות נהנים כבר בחיי העולם הזה מן האלמוות ומן ההתאחדות עם האלוהים").
מימון טען גם שעל ידי השלמת הידיעה מתקרב והולך האדם לתודעת האלוהות, וזוהי דרכו אל ה"אלמוות".
לא האדם הוא בן האלמוות, אלא תודעתו - שהיא נצחית.
לגבי צדק כולל מימון טען שמשפט צדק יעשה רק כאשר יוחלט פה אחד על כלל האנושות.
אם שופט אחד רוצה לחנון קרוב משפחה שלו, ושאר בני האדם לא, החנינה לא תהיה צודקת.
כלומר שכלל בני האדם ישמשו כשופטים במכל מקרה, ולפי כולם גזר הדין ייקבע.
רעיון זה הוא תאורטי בלבד.
אבל רעיון חבר המושבעים למשל משקף בצורה מסוימת את דעתו של מימון בנושא.
רעיונותיו של מימון השפיעו בין היתר על ההוגים הגרמנים פיכטה, שלינג והגל, ועל התפתחותה של הפילוסופיה הגרמנית הקלאסית בכלל.
מימון חקר את התופעה הדתית בכללותה, תוך התמקדות טבעית בדת היהודית.
הוא חילק את התופעה הדתית לשלוש:
דת טבעית, "דת המוטבעת בטבעו של האדם", שעולה מפליאתו של האדם מול התופעות הסובבות אותו, שלהם אין לו הסבר ברור ("הדת הטבועה בנפש האלוהית שבאדם").
דת חיובית - תופעה של מיסוד הדת הטבעית.
במקום הדת הטבעית, הכלל אנושית, נהפכת הדת בתיווכם של אנשים וגופים מסוימים לפרקטיקה דתית בעלת מסר ברור ומחייב, המתבסס על התגלות או נבואה.
מטרת הדת החיובית, הבאה מתוך התבונה וההגיון היא הישרת הדעת האנושית אל האמת (דת "תורת ישראל").
דת פוליטית: הפיכת הדת החיובית למערכת שלטונית וחוקית, שמטרתה הפעלה טובה יותר של הציבור-ההמון, בצורת מניפולציות דתיות, והסתרת עניינים מסיבות פוליטיות.
לעומת הדת החיובית כאן אין המטרה הגעה אל המוסר או אל האמת, אלא שליטה בהמונים לצורכי ניהול החברה (כל יתר דתות העולם: נצרות, אסלאם וכו').
בהשפעת הגותו של שפינוזה ראה מימון את הדת כתופעה היסטורית, אנושית ולא אלוהית, שמשתנה ומתפתחת עם הזמן.
מימון הושפע בצורה מכריעה מן ההגות היהודית, ובעיקר מהגותו של הרמב"ם, אך מתח ביקורת קשה על הממסד הדתי היהודי.
הוא מנהל גם שיח רעיוני משמעותי עם שפינוזה.
שניהם נהיו בזמנם ליהודי שוליים.
מתוך תפיסתו את הדת כתוצר היסטורי של רוח האדם בהשפעת שפינוזה הוא מתאר גם את הדת היהודית כתופעה היסטורית ומחלק את התפתחותה לשלושה שלבים.
לטענתו בתקופת האבות הייתה היהדות דת טבעית עם יראת האלוהים אבל ללא פרקטיקה דתית.
כשמוסדה הדת במעמד הר סיני, הפכה הדת לדת חיובית, ובכך הייתה שונה מן הדתות האליליות הסובבות אותה, שבעת ההיא כבר היו דתות פוליטיות.
הדת היהודית מכוונת גם לטובת החברה וגם אל הרעיון של שלטון אלוהים בעולם.
אין בה תעלומות על דרך המניפולציה הפוליטית, אלא רק תעלומות שלא ניתן למוסרן כלל לשכל האדם.
אך בימי בית שני, עם יסוד היהדות הרבנית ומיסוד התורה שבעל פה ועמה ההלכה, הפכה הדת היהודית אט אט לדת פוליטית.
התופעה אף החמירה עם הניתוק מהחיים המדיניים לאחר חורבן הבית.
הדת הפכה להיות אך ורק כלי לשימור האומה היהודית תחת ההנהגה הרבנית, ולצורך זה הפכה לרוויה בהלכות ודינים ש"מעכירים את התבונה".
מטרת הדת היהודית חדלה להיות כיוון הדעת אל האמת, וחדלה מלשמש מכשיר לתיקון המציאות.
מימון למד בצעירותו קבלה, וטען שאלו כוללים הסברים טבעיים שנכתבו במשלים אלגוריים.
לדבריו, הקבלה דומה לשיטת שפינוזה - הפנתאיזם: לפי הקבלה העולם נאצל מעצמותו של האל, שצמצם את עצמו להיות במקומו בחומר הארצי שהיה לפני הבריאה.
את עשר הספירות ביאר מימון בדרך פילוסופית, וטען שהן למעשה תחפושת לעשר מידות ההיגיון של אריסטו.
יחד עם זאת, התייחס מימון באוטוביוגרפיה שלו באירוניה כלפי האמונות העממיות שבקבלה ובמיוחד בקבלה המעשית וראה בהן אמונות הבל.
ב-1791 כתב מימון בעברית פירוש על החלק הראשון בספר מורה נבוכים של הרמב"ם וקרא לו "גבעת המורה".
בספרו הוא מבאר גם את מושגי הפילוסופיה החדשה.
מפני אהבתו הגדולה לתורת הרמב"ם כינה את עצמו בשמו, "מימון".
בספרו מוצא מימון שהרמב"ם במורה נבוכים נותן טעם למצוות שבתורה כניסיון לעקור את חוקות העמים האליליים הסובבים את עם ישראל.
מכך הסיק מימון כי גם דינים רבים בתלמוד נתחדשו רק כהתנגדות לחוקות הגוים ולמנהגי דתם.
דבר זה הוא הסיבה לשנאת הגויים את היהודים, וכאשר יבטלו דינים אלה ממילא תסור שנאתם.
על הפילוסופיה של שפינוזה אמר, כי שיטתו היא ההפך מכפירה, מכיוון שהוא כופר במציאות העולם, ולא במציאות האל.
מימון קיבל את תפיסת שפינוזה את הדתות וכתבי הקודש כמצויים היסטוריים ושלל את התפיסה של תורה משמים.
על כן זכה גם לכינוי "שפינוזה של המאה ה-18".
בשנת 1793 כתב את ספר זכרונותיו האוטוביוגרפי "חיי שלמה" או "תולדות שלמה מימון", שעשה רושם עצום (אף על המשורר והוגה הדעות הגרמני גתה).
בין היתר הוא שימש כתעודה חשובה ביותר מעצם ניסיונו לכתבו היסטוריה של הדת היהודית לגבי תולדות החסידות ויהדות פולין.
בספר הוא מבקר רבות את בני דורו, היהודים והנוצרים כאחד.
הוא מתאר בספרו את האצילים הפולנים, עלילות הדם כנגד היהודים, מבנה החדרים וחיי המלמד, מוסד השידוכים, על חייו עם אשתו כאשר היו שניהם ילדים צעירים, דרכי תשובה וסיגופים של חסידי אשכנז ועוד.
הוא מתאר את ביקורו אצל המגיד ממזריטש, ומקדיש פרק שלם לשבחים על משה מנדלסון.
בנוסף הוא מבאר על פי דרכו את דרכי הקבלה וסודותיה ואת הפילוסופיה של הרמב"ם, כפי שזאת מתבטאת בספר מורה נבוכים.
בספרו הוא משתמש רבות בלעג ובסאטירה כלפי מסורות מקובלות, בהן נתקל בזמן שהותו בישיבה, ומביע ביקורת חריפה על דרך הלימוד וההווי בבית המדרש.
לדעת חוקרי הספרות העברית היה חיבור זה חלק מז'אנר של ספרי וידויים באותה תקופה על פי המודל של ז' ז' רוסו.
מסה על הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית (1790)
מתורגם וערוך בידי שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך.
גבעת המורה - פירוש על מורה נבוכים לרמב"ם (1791, נכתב במקור בעברית)
על שלבי ההתקדמות של הפילוסופיה (1793)
חיי שלמה - אוטוביוגרפיה (1793)
עיונים ביקורתיים ברוח האדם (1797)
תעלומות חכמה - על חכמת הטבע ההנדסית (נכתב במקור בעברית)
חשק שלמה (נכתב במקור בעברית) בארבעה חלקים:
מעשה נסים - על י"ב דרשים של רבנו נסים
עבד אברהם - על פירוש האבן עזרא לספר תהלים
מעשה לבנת הספיר - רעיונות שונים בנושאי מטאפיזיקה וקבלה
מעשה חושב - על אלגברה
שלמה מיכאלוביץ' מיכאלס (קרי: "מיכואלס"; ביידיש: שלמה מיכאָעלס; ברוסית: Соломон Михайлович Михоэлс) היה שם הבמה של שלמה ווֹבסי , שחקן יידיש, מנהיג תרבותי של יהודי ברית המועצות, ואחד מקרבנותיו של סטלין הידועים ביותר.
נרצח בידי סוכנים של האם.וו.דה.
(משטרת הביטחון הסובייטית) בתאונת דרכים מבוימת במינסק, בירת בלארוס ב-1948.
מיכאלס נולד בדווינסק, לטביה, למשפחה יהודית דתית.
את השכלתו הראשונה הוא קיבל בתלמוד תורה.
ב-1905 החל ללמוד במכללה ריאלית בריגה, אותה סיים ב-1908. ב-1911 נרשם לאוניברסיטה למסחר בקייב, אך לא סיים לימודיו עקב השתתפות בהפגנות סטודנטים.
בין 1915–1918 למד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ב-1918 עבר ללמוד משחק בסטודיו יהודי בהנחיית אלכסי גרנובסקי (אברהם אזרח).
ב-1920 הקבוצה עברה למוסקבה והייתה הבסיס לתיאטרון היהודי, שהפך ב-1921 לתיאטרון הממלכתי-היהודי הסובייטי (גוס"ט).
מ-1929 ועד להרצחו היה מיכאלס מנהלו האמנותי והרוח החיה של תיאטרון גוס"ט.
בין תפקידיו הבלתי נשכחים הייתה דמות המלך ליר במחזהו של שייקספיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-1941, התגייס שלמה מיכאלס לגופים יהודיים תומכי המשטר הסובייטי, בראשם הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
הוא עמד בראש הוועד כל שנות פעילותו והיה הדמות החשובה בו.
ב-1943 יצא במסגרת תפקידו למסע של שבעה חודשים במערב כדי לגייס תמיכה מוראלית וכספית בברית המועצות במלחמתה בגרמניה הנאצית.
בליל ה-12 בינואר 1948 זומן מיכאלס למינסק לדיון, כביכול, בהעלאת מחזה בלארוסי חדש.
הוא נלקח ממלונו במכונית, הוסע לבית קיט של מנהיג מפלגה מקומי ושם נרצח.
גופתו נזרקה בצד הדרך ליד המלון, ושם נדרסה על ידי משאית, במטרה לביים תאונת דרכים.
הוא נקבר בבית הקברות של מנזר דונסקוי במוסקבה.
על שמו קרוי מרכז תרבות בינלאומי במוסקבה, וכמה רחובות בערים שונות ברחבי ברית המועצות.
זמר המחאה הרוסי המפורסם, אלכסנדר גאליץ', כתב שיר לזכרו, שזכה בשעתו לפרסום רב.
בישראל נקראו על שמו כיכר בתל אביב בקרבת תיאטרון הבימה, וכן רחובות בראשון לציון, בפתח תקווה ובשכונת קריית שמואל בחיפה.
בתו הבכורה, נטליה, הייתה נשואה למלחין היהודי משה (מואיסי) ויינברג.
בתו השנייה, נינה, הייתה במאית ומורת תיאטרון במשך שנים רבות בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי, וחינכה דורות של שחקנים.
ספרו של מיכאלס על חייו
שלמה מיכאעלס, ארטיקלען, שמועסן, רעדעס, בואנוס איירס: היימלאנד, 1961.
הרב שלמה (סלימאן) מלאחי (או מלאכי) (ה'תרנ"א (1891), ד'מאר, תימן - ו' בניסן, תשל"ח (13 באפריל 1978), תל אביב) היה רב ואב"ד בעיר דמאר והמחוז, ולאחר מכן שימש כרב שכונת התקווה בתל אביב.
בצעירותו למד שחיטה אצל הרב שלמה בן סעיד מקיטן, שהיה מלמד תינוקות בעירו ד'מאר.
לאחר מכן למד תורה בעיר צנעא, במשך כשנתיים, בישיבת הרבנים הראשיים הרב יחיא יצחק הלוי, הרב יחיא קאפח והרב אהרן הכהן.
בנוסף, למד אצל הרבנים אברהם עמראני, יחיא אלאביץ' ויחיא גיאת.
סמיכה לרבנות ניתנה לו על ידי רבני צנעא, לשחיטה, סידור גיטין וקידושין.
הרב מלאחי החל לשמש כרב בעיר דמאר ובמחוז יחד עם הרבנים יחיא אלג'רידי ויוסף סעיד מנצור.
לאחר שאלה נפטרו, שימש הרב מלאחי כרב יחידי.
וכך כתב בהקדמת ספרו חשק שלמה:(שעדין בעריכה) "שמשתי את העדה לבדי כמה זמן, והיה קשה עלי.
משום שהרבנים בעירנו הם השוחטים והבודקים, הם המקדשים והמגרשים, הם המוהלים והדיינים...
והן אני נשארתי לבדי ונשאתי עול הצבור עלי זמן מועט, ועלינו כולנו לארץ ישראל בשנת תש"ט".
הרב מלאחי פעל רבות להברחת יתומים יהודים מפני השלטונות המוסלמיים שביקשו לאסלם אותם, ואף נכלא מספר פעמים בשל פעילותו זו.
עם עלייתו לישראל, מונה הרב מלאחי בידי הרבנים הראשיים לתל אביב דאז - הרב יעקב משה טולידאנו והרב איסר יהודה אונטרמן, לתפקיד רב השכונה.
הרב מלאחי שימש בתפקידו עד לפטירתו בו' בניסן תשל"ח.
לאחר פטירתו שימש בנו, הרב מאיר מלאחי, כרב השכונה במקומו.
שלמה מינץ (נולד ב-30 באוקטובר 1957) הוא כנר וירטואוז, ויולן ומנצח ישראלי.
נגינתו של שלמה מינץ מצטיינת במוזיקליות מעולה, רבגוניות סגנונית ושליטה בטכניקה.
מינץ מופיע דרך קבע עם תזמורות ומנצחים מן השורה הראשונה ומנגן ברסיטלים ובמופעי מוזיקה קאמרית בכל רחבי העולם.
בשנת 1997 ניגן מינץ בכינור הגוארנרי של פגניני, "איל קאנונה", בקונצרט מיוחד בהולנד.
מינץ נולד ב-1957 במוסקבה, שאז הייתה שייכת לברית המועצות (כיום - בירת רוסיה).
בשנת 1959, בגיל שנתיים, עלה שלמה מינץ לישראל עם משפחתו והתגורר בחולון.
למד בבית הספר היסודי ע"ש ביאליק ובתיכון קוגל.
בישראל למד אצל המורה הנודעת אילונה פהר ופרק זמן בקונסרבטוריון רון שולמית.
היא הפגישה אותו עם אייזק שטרן, שהיה לו למורה ויועץ.
מינץ למד גם אצל דורותי דיליי בניו יורק.
שלמה מינץ החל את הקריירה שלו בגיל 11, כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
זמן קצר אחר כך הזעיק אותו זובין מהטה, בהתראה של שבוע ימים, לנגן עם התזמורת את הקונצ'רטו הראשון לכינור של ניקולו פאגאניני במקום יצחק פרלמן, שחלה.
בגיל שש-עשרה הופיע לראשונה בקרנגי הול, בקונצרט עם תזמורת פיטסברג, בחסות אייזק שטרן וקרן התרבות אמריקה-ישראל, ולאחר זאת החל בלימודיו אצל דורותי דיליי בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק.
בגיל 18 הוסיף שלמה מינץ ניצוח לעיסוקיו האמנותיים ומאז ניצח על תזמורות ידועות-שם בכל רחבי העולם, ביניהן הפילהרמונית המלכותית (אנגליה), התזמורת הסימפונית היפנית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין השנים 1989 ל-1993 שימש יועץ מוזיקלי לתזמורת הקאמרית הישראלית ובמרץ 1994 התמנה ליועץ אמנותי ומנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של מאסטריכרט (הולנד).
הוא הוביל את התזמורת במהלך שבועות של קונצרטים לאורך ארבע עונות, בחלקם הן כמנצח והן ככנר סולן.
שלמה מינץ הוא הפטרון ואחד המייסדים של קשת אילון, מפגש קיץ של כיתות אמן ברמה גבוהה לכנרים צעירים ומוכשרים מכל רחבי העולם, המתקיים מדי שנה בקיבוץ אילון בגליל המערבי.
כמו כן הוא מלמד בכיתות אמן במקומות שונים בעולם.
שלמה מינץ השתתף בחבר שופטים של כמה תחרויות בינלאומיות חשובות, כמו תחרות צ'ייקובסקי במוסקבה (1993) ותחרות המלכה אליזבת בבריסל (1993 ו-2001).
באוקטובר 2001 היה מינץ נשיא חבר השופטים של תחרות הכינור הבינלאומית על שם הנריק וייניאבסקי בפוזנן, פולין.
מאז 2002 הוא מנהל אמנותי של פסטיבל המוזיקה הבינלאומי סיון ואלה ונשיא חבר השופטים בתחרות הכינור הבינלאומית סיון ואלה בשווייץ.
רבי שלמה אשכנזי רפפורט מחלם (רבי שלמה מחלם; ביידיש שם המקום חעלמא; 1717, ה'תע"ז בערך – 1781, כ"א בתמוז ה'תקמ"א) היה רב ודיין, מחבר מרכבת המשנה על משנה תורה לרמב"ם.
נולד בזמושץ' לרבי משה רפפורט.
כיהן כדיין וכרב בחלם, בזמושץ' והחל מ-1771 בלבוב (למברג).
בשנת תקל"ח בערך (1777) החליט לעלות לארץ ישראל ולשם כך נסע לסלוניקי, שם הדפיס מהדורה שנייה מספרו "מרכבת המשנה".
בסלוניקי חלו הוא ואשתו רחל במגפה ונפטרו שניהם בכ"א תמוז תקמ"א (1781).
אם כי יש עדויות שהגיע לטבריה בארץ ישראל ונפטר שם או חזר ממנה.
רבים מחיבוריו נותרו בכתב יד וחלקם התפרסמו רק במאה העשרים.
חתנו היה הרב אהרן יהושע הרצפלד, רב בקניגסברג וראוויץ'.
מנכדיו: רבי צבי הירש, רב בהולנד בקהילת שוואל ומחוזות גלורלנד וורנטה, ורבי שאול רבה של טומשוב ובהמשך רב בוורשה.
מלבד חיבוריו הרבניים עסק גם בדקדוק, במתמטיקה ובגאוגרפיה מקראית וכתב חיבורים בתחומים אלו.
התכתב במשא ומתן הלכתי עם רבים מחכמי דורו.
בהקדמה ל"מרכבת המשנה" הוא כותב בתוקף בעד לימוד חכמות ומדעים, בעד הסתמכות על השכל האנושי ונגד בערות וחוויות דתיות אקסטטיות (לפי חלק מהחוקרים דבריו אלה מכוונים נגד הגילויים הראשונים של תנועת החסידות).
אנשי תנועת ההשכלה ראו בו את אחד ממבשרי ההשכלה, אף על פי שהשקפותיו והידע שלו שאובים רק מכתבי חכמי ישראל מימי הביניים ולא מהידע של עידן הנאורות האירופי בן-זמנו.
מרכבת המשנה (חלק א' בפרנקפורט דאודר, תקי"א; חלקים ב' וג' בסלוניקי, תקמ"ב), פירוש על משנה תורה לרמב"ם
חוג הארץ, גאוגרפיה של ארץ ישראל
החל לחבר עשרה שולחנות, פירוש על שולחן ערוך.
שולחן עצי שטים על הלכות שבת נדפס בברלין תקכ"ב; בשנים האחרונות נדפסים מכתב יד חלקים נוספים
שערי נעימה, על טעמי המקרא ונגינתם, נדפס על ידי שלמה דובנה, פרנקפורט דאודר תקכ"ו
ברכות בחשבון, על סוגיות חשבוניות והנדסיות בתלמוד
צנצנת המן, על אגדות התלמוד
הרב שְׁלֹמֹה יוסף הלוי מַחְפוּד (מערבית: محفوض, בתעתיק מדויק: מַחְפוּץ', נולד בשנת ה'תש"א, 1941) הוא רב, ראב"ד, פוסק הלכה שוחט ומוהל, חבר מועצת חכמי התורה, מקים וראש מערכת הכשרות של בד"ץ יורה דעה ורב השכונות נוה אחיעזר ושיכון ו' בבני ברק.
נולד בכפר מסייב בתימן לרב יוסף מחפוד שהיה רב הכפר.
בילדותו למד אצל המורי אברהם צוברה.
בשנת ה'תש"י, בהיותו כבן עשר, עלה עם משפחתו לישראל.
בתחילה שהתה המשפחה במעברת עין שמר, משם עברה למושב פרוד עילית בגליל העליון (כיום מושב אמירים), וכעבור זמן התיישבה בשכונת שעריה בפתח תקווה.
למד בבית הספר המקומי "שארית ישראל" של החינוך העצמאי.
אחר כך למד במדרשית נעם, ומשם המשיך ללמוד חמש שנים בישיבת קול תורה אצל הרב שלמה זלמן אוירבך, ובישיבת פוניבז'.
בתחילת שנות ה-60 נישא לשרה גיאת נכדת הרב יחיא גיאת מגדולי רבני צנעא, לאחר שהרב יעקב לנדא שידך בין בני הזוג.
לאחר נישואיו למד בכולל וולוז'ין בבני ברק.
במקביל החל בלימוד שחיטה וניקור והוסמך על ידי הרב אברהם חייבי, חבר הרבנות בתל אביב ומרבני "אגודת השוחטים".
בשנת 1987, זמן קצר לאחר פטירת הרב לנדא, הקים את מערכת הכשרות בד"ץ "נווה ציון" בבני ברק, יחד עם הרב שלום כהן והרב שלמה בן שמעון.
בשנת 2001 הקים את מערכת הכשרות בד"ץ יורה דעה.
מערכת כשרות זו בולטת בתחום הפיקוח על כשרות בשר ומספקת גם הכשר לאתרוגים תימניים.
יד שלמה: הניקור המעשי, על הלכות הניקור, ה'תשע"א (2011).
שלמה מיידנצ'יק (כונה שלוימק'ה; י"א בניסן תרפ"ד, אפריל 1924 - ט"ו בניסן תשס"ד, אפריל 2004) היה יושב ראש הוועד של כפר חב"ד, ויושב ראש אגודת חסידי חב"ד בישראל.
נולד בעיירה מינקיבצי באוקראינה למשפחה שומרת מצוות.
בילדותו נשלח לבית ספר ממשלתי קומוניסטי ובהשפעתו עזב את הדת.
בתום לימודי התיכון למד בבית ספר לנהגי רכבות בעיר קרסנודר.
באותה עת החל בתהליך חזרה בתשובה, בהשפעת האדמו"ר רבי אברהם יהושע העשל טברסקי ממחנובקא וחסידי חב"ד.
היה ממקימי כפר חב"ד, ובשנת תש"ך (1959) נבחר ליושב ראש הוועד של כפר חב"ד.
שימש בתפקיד זה במשך כעשרים וחמש שנה, עד שנת תשמ"ג (1983), שבה נבחר מנחם לרר לראשות הוועד.
פעילותו הציבורית נעשתה בהתנדבות, ולפרנסתו עבד כנהג קטר ברכבת ישראל.
בשנת ה'תש"ן (1990) החליף את אפרים וולף בתפקיד יושב ראש אגודת חסידי חב"ד בישראל, ושימש בתפקידו עד פטירתו בשנת תשס"ד (2004).
היה ממקימי ארגון מטה משיח.
היה בעל קשרים ענפים בצמרת השלטון בישראל, ושמר על יחסי ידידות קרובים גם עם ראשי הממשלה, ובהם שמעון פרס, יצחק רבין, יצחק שמיר ואריאל שרון, וכן עם שרים ואלופי צה"ל.
ד"ר שלמה מנדלקרן (בכתיב יידי: מאַנדעלקערן; ט"ז בניסן תר"ו, 12 באפריל 1846, מלינוב, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – ט"ו באדר ב' תרס"ב, 24 במרץ 1902, וינה, אוסטריה), חוקר מקרא וטקסטים, סופר ומשורר יהודי, מחבר הקונקורדנציה לתנ"ך "היכל הקודש".
היה רב-כישרונות ורב-ידע בתחומים רבים – בשירה ובביקורת, בתרגום ובחקר המקרא והלשון העברית.
מנדלקרן נולד בעיירה מלינוב (Mlynov), סמוך לדובנא שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
היה נכדו של שלמה דובנא.
למד תורה בחדר, ולאחר מות אביו שמחה דוב בשנת 1862, בגיל 16, עבר לדובנא, שם המשיך את לימודיו התורניים.
היה בקיא בחמשת חומשי התורה וזכר דפי גמרא בעל פה.
בדובנא התקרב לחסידים ואל בנו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
למד תורה מפי הגאון ר' צבי ראפופורט הכהן ("עזרת כהנים", "תוספת העזרא" על ה"ספרא") ואצל יצחק אליהו לנדא.
אז הרבה מנדלקרן הצעיר ללמוד את התלמוד ומפרשיו בחברתו של למדן חריף אחד, ר' יהושע כהנא - אבל הוא לא הסתפק בתלמוד בלבד; הוא למד את "ספר הזוהר", את "ספר התניא" ושאר ספרי קבלה.
כבן 18 נשא אישה, ולאחר שנה נולד להם בן.
ואולם, הוא ברח מאשתו האדוקה ומבנו התינוק לבית המדרש לרבנים בז'יטומיר.
שם לא החזיק מעמד, ופנה אל וילנה ללמוד בבית המדרש לרבנים.
בהמשך למד מנדלקרן שפות מזרחיות באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
על עבודתו בנושא "קטעים מקבילים בתנ"ך", העוסקת בשינוי הנוסח של ספרי מלכים ודברי הימים, קיבל מדליית זהב.
בשנת 1873 עקר לאודסה, שם שימש עוזר לרב ולמד באוניברסיטה משפטים.
קיבל תואר דוקטור למשפטים על חיבורו בנושא תורת הירושה בתורת משה ובתלמוד.
בסוף שנות השבעים הוא הסתבך בפרשת זיוף שהביאה ליציאתו מרוסיה והכתימה את שמו לכל ימי חייו.
הוא שלח מכתב, בשם בדוי, אל מו"ל העיתון "המליץ", אלכסנדר צדרבוים, ובו סיפר על "עלילת דם" שהתרחשה, כביכול, באחד הכפרים.
צדרבוים פרסם את הידיעה, בעיתונו, ב-5 באוגוסט 1879 ולאחר שהתברר בחקירה שלא היו דברים מעולם, ובשל היות הסיפור - בעל פוטנציאל נפיץ, סגרו השלטונות את העיתון, למשך חמישה חודשים.
כעבור מספר חדשים, עזב מנדלקרן את רוסיה ובשנת 1880 התיישב בלייפציג, ועסק בהוראה.
למד פילוסופיה בינה וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-1900 ביקר בארצות הברית, ולאחר שנה שב אל לייפציג.
בעת ביקורו בווינה בשנת 1902 חלה, ונפטר בבית החולים היהודי בעיר.
נקבר בלייפציג בקבר אשר קנה לו בחייו.
בלווייתו הייתה נוכחות דלה מאוד, והשתתפו בה אשתו והרב ד"ר משה גידמן.
שום חכם עברי לא הספידו בפניו, וגם העיתונים האשכנזיים המקומיים שדיווחו על דבר מותו כתבו על כך בקיצור ובשולי גיליונותיהם.
הניח טיוטה לקונקורדנציה של המדרש והתלמוד.
מנדלקרן היה סופר פורה בכמה שפות, ובייחוד בעברית.
עבודתו הראשונה הייתה "תרועת מלך רב", שיר תהילה לצאר הרוסי אלכסנדר השני.
יצירות אחרות פרי עטו: "בת שבע" (פואמה), "עזרא הסופר" (רומן), "שיר שפת עבר" ועוד.
בעבור הספר "דברי ימיה רוסיא" בשלושה כרכים קיבל מתנה מהקיסר אלכסנדר השלישי: טבעת שוהם יקרה.
כבר בצעירותו, והוא אז בן 30, החל לרקום רעיון: חיבור קונקורדנציה עברית שלמה ומקיפה.
אחרי פרעות שנות ה-80 ברוסיה ("הסופות בנגב") עבר לגרמניה והשתקע בליפסיאה (לייפציג), ושם ניגש להגשמת חלום חייו.
עבודתו הגדולה היא הקונקורדנציה לתנ"ך "היכל הקודש" לד"ר שלמה מנדלקרן ("Veteris Testamenti Concordantiæ").
בשנת 1884 הוציא בגרמניה חוברת לדוגמה של הקונקורדנציה החדשה, והיא נתקבלה באהדה וברוב שבחים על ידי אנשי המדע.
שלמה מזרחי הוא גיטריסט, זמר, מלחין ומפיק ישראלי.
מכונה "ג'ימי הנדריקס הישראלי" בשל יכולתו המוזיקלית הגבוהה.
נחשב אחד מפורצי הדרך של בתחום מוזיקת הרוק והבלוז בישראל.
בשנות השישים הוא הקים את להקת הבמה החשמלית הירושלמית והשפיע על דור שלם של מוזיקאים כגון ברי סחרוף ואהוד בנאי.
לאחר מכן ניגן בין היתר בלהקה כיף התקווה הטובה, כתב, הלחין ניגן והפיק את פסקול הסרט קוקו בן 19 והפיק מוזיקלית את מופע עבודה עברית הראשון.
כיום מזרחי מופיע ברחבי הארץ, כותב מוזיקה לסרטים ישראלים ועובד כמפיק מוזיקלי.
מזרחי נולד למשפחה ירושלמית מרובת ילדים.
שני אחיו הבכורים היו חירשים ואילמים.
אביו, בעל מכולת בשוק מחנה יהודה, חינך את ילדיו לעבודה קשה, ושלמה, שניגן בגיטרה מגיל 13, התאמן בנגינה מאחורי דלפק המכולת.
בגיל 18 הקים את להקת "השחפים", שעם "פעמוני סוני" הייתה המצליחה בלהקות הקצב בירושלים.
שלמה משך תשומת לב בנגינת גיטרה מהפכנית עם פידבקים עוד לפני ששמע על ג'ימי הנדריקס.
ב-1967, הופיעו "השחפים" עם שיר מקורי אחד ("החורף חלף לו") וחיקויי להיטים מחו"ל, בהופעות שארגן להם האמרגן לופז סוואסו, בעיקר בסופי שבוע בסניף מפלגת העבודה.
ההופעה הגדולה ביותר של השחפים התקיימה ימים אחדים אחרי מלחמת ששת הימים.
מזרחי ניגן את ירושלים של זהב עם הגיטרה מאחורי הראש, כשהיא משמיעה פידבקים רבי עוצמה, וחלק מהקהל ברח מהאולם מחשש שמדובר באזעקת אמת.
ב-1969 התפרקה "השחפים", ואחרי חברות קצרה בלהקת "העצובים" הצטרף מזרחי ללהקה של סטודנטים אמריקאים, "הבמה החשמלית", עם מויש דנבורג בשירה וגיטרה, רני וולפסון בקלידים, סטיב גילסטון בשירה וגיטרה, חיים כהן בבס ורפי כנפו (מ"העצובים") בתופים.
ההרכב המקורי של "הבמה החשמלית" התפרק בראשית 1969, אחרי שהוציא תקליטון, אך מזרחי לא קיבל בו הזדמנות לבטא את יכולתו.
באמצע שנת 1969 קמה "הבמה החשמלית" מחדש עם מזרחי בגיטרה, שלדון כהן בבס (שהוחלף בהמשך על ידי שלום בן-יקר, יוצא "השחפים"), אלי טובול בתופים ודובי אלדמע בשירה.
מאז ובמשך מעל לעשור הנהיג מזרחי את הלהקה, ששינתה הרכבים פעמים אחדות.
בין השאר הופיעה "הבמה החשמלית" עם הקלידן של ואן מוריסון, ג'ף ליבז, במופע מוזיקה קלאסית של בלה בארטוק בהיכל התרבות בתל אביב.
במופע זה ניגן מזרחי קטעים קלאסיים בשיניים ובפידבקים והקהל השמרני נחרד וצעק קולות "בוז".
בין גלגוליה השונים של "הבמה החשמלית" השתתף מזרחי בהפקות נוספות וגם בניסיונות מוזיקליים שלא הצליחו.
בשנת 1970 שימשה "הבמה החשמלית" כלהקת הליווי של מחזמר הרוק "קרחת" (שכתב יהונתן גפן, והלחינו אלונה טוראל ומישה סגל).
בסוף 1970 הצטרף מזרחי ל"כיף התקווה הטובה" וניגן בהקלטותיה (שיצאו באוסף של שמוליק קראוס "שבעים שמונים").
אחר כך הוא קיבל הצעה מאריק איינשטיין לנגן בהופעותיו, אך הסדר זה לא יצא לפועל.
ב-1974 עיבד ביחד עם להקת "הבמה החשמלית" 5 שירים לאלבומו השני של גבי שושן "שירים שאהבנו", בהם בלט במיוחד "ילדה קטנה".
עוד הקליט מזרחי עיבודים למוזיקה קלאסית, שירים מקוריים שנגנזו וגם סקיצות לחברת קולומביה רקורדס, שלא מומשו בגלל בעיות באישור העבודה שלו בארצות הברית.
ההקלטות לקולומביה רקורדס, שהיו שילוב מקורי בין רוק ומוזיקה מזרחית, נעשו ב-1975 בהולנד.
מזרחי נשאר בהולנד וניגן עם הרכב נוסף של "הבמה החשמלית", שכונה שם "להקת המלך שלמה", וגם עם נגנים מקומיים.
הוא הוחתם על חוזה הקלטה בחברה מקומית, אך לא השלים הקלטת אלבום.
ב-1980 הגיע מזרחי לביקור מולדת והקים שוב את "הבמה החשמלית" (עם אלי טובול בתופים, מיקי שביב בבס ויגאל ישראלי בגיטרה).
הוא הקליט שיר שכתב, הלחין ושר: "תנו לי דרך", והופיע בין השאר בפסטיבל "ליל אהבה בכנרת", שבוע הרוק הישראלי במועדון "אמצע הדרך" בגני התערוכה בתל אביב, שם הופיע עם פסנתרן הבלוז ממפיס סלים (איתו כבר הופיע בביקור קודם שערך בישראל ב-1975).
ב-1982 חזר לגור בישראל, והקים הרכב של "הבמה החשמלית" עם אלי טובול בתופים, שוקי שלו בבס ואלי זק בגיטרה.
הלהקה הופיעה גם עם תיסלם ומני בגר.
במקביל הקליט מזרחי שירים אחדים עם אלונה טוראל בקלידים, מאיר ישראל בתופים ואלון נדל בבס, ביניהם "הנסיך הקטן" ו"שיר הגנן".
"הבמה החשמלית" התפרקה סופית ב-1983. בדצמבר 1982 שוב ניגן עם ממפיס סלים, בעת ביקור שערך בישראל, בהרכב שכלל גם את יוסי פיין בבס וטל ברגמן בתופים.
ב-1983 הקים מזרחי הרכב פאנקי-רוק בשם "פלוס חשמל" עם יוסי פיין בבס, ירון בכר בקלידים ואהרון ידידיה בתופים.
בלהקתו הבאה ניגנו ניר צדקיהו בתופים, צביקה דרכמן בבס, איל כהן בגיטרה ונגני כלי הקשה, והיא חיממה, בין השאר, את הופעות אוריה היפ בארץ.
ב-1984 יצר מזרחי אלבום שלם משלו: פסקול לסרטו של דני ורטה "קוקו בן 19".
הוא כתב, הלחין, עיבד, הפיק מוזיקלית וניגן עם אלי טובול בתופים, יוסי פיין בגיטרה בס, רועי אייגר בקלידים, גלעד עצמון ועמיקם קימלמן בסקסופון ועמיחי בחליל.
מזרחי שר בפסקול את "גנן קטן", "ביחד נתגבר" ו"ים קסום".
את "קוקו" שר השחקן מאיר דדון, ואת להיט הסרט, "קוקו בן 19", שר דני בסן.
באותה שנה החל מזרחי ללמוד מוזיקה קלאסית וללמד נגינה בגיטרה.
ב-1985 ניגן באלבום השלישי של מני בגר "הייתי בגן עדן", אחר כך סייע לו בהקלטת מוזיקה לסרטו של זאב רווח "המובטל בטיטו" וגם ניגן בשיר הנושא של הסרט; כמו כן הלחין את המוזיקה לסרטו של זיו בן-עמי "דואט".
ב-1986 הצטרף ללהקת מוזיקת שנות ה-60, "הסיקסטיז", עם מוטי דיכנה בבס ושירה, יואל לרנר בגיטרה ושירה ושלמה חממי בתופים ושירה.
באותה שנה גם ניגן באלבום "עד ראייה" של מוטי דיכנה.