tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם הסדרה נגזר מהראיונות עם משה שיק, בהן הוא העלה טענות על כך שעבר פגיעה מינית על ידי רב בכיר, ואביו בתגובה אמר לו שעליו לשתוק, ולא הרחיק אותו מהפוגע, שלאחר מכן אף שהה עמו ביחידות בביתם ביבניאל, שם פגע בו שוב.
מעבר לכך, העביר ביקורת מקיפה על הנהגתו של אביו והגדיר את הקהילה בהנהגתו ככת, אך הבהיר כי מעשיו נבעו מתוך רצון טוב, וכי הוא מתגעגע אליו.
יחסיו של הבן עם האב היו רעועים מזה שנים רבות.
בנוסף לראיונות עם משה שיק, פורסמו בסדרה ראיונות עם נפגעות מין מהקהילה.
העדות המרכזית בסדרה היא אישה שעזבה את הקהילה ויצאה בשאלה.
נועם פתחי מישראל היום שיבח את הסדרה על כך שהיא מגלמת תפקיד חשוב בהרמת המסך מעל כת מסוכנת, וציין כי היא הצליחה לחדור את חומת השתיקה שנים לאחר מות הרב שיק.
סמדר שילוני מאתר ynet תיארה את הצפייה בסדרה כחשובה אך מייאשת.
את מויישי שיק היא כינתה כשגריר הכי מוצלח של הסיפור, זה שמשלים את התמונה ומאשש אותה, ותיארה אותו כדמות מורכבת, שעם הפרקים הולכת ומתבהרת אך נשארת עדיין בעלת מידה של מסתורין.
שו"ת בְּשָׂמִים רֹאשׁ הוא חיבור הלכתי-פסאודואפיגרפי שיוחס לרא"ש על ידי מוציאו לאור הרב שאול ברלין.
עם הדפסתו של הספר, הוא עורר פולמוס רחב, על החיבור עצמו ועל מדפיסו.
בספר מופיעות תשובות הלכתיות חריגות בקו הפסיקה שלהן, שמתנגדי הספר מזהים אותן עם תנועת ההשכלה היהודית, ונטען כי התשובות הן מעשה ידיו של שאול ברלין עצמו, שהשתמש בהם על מנת להפיץ את עמדותיה.
השם "בשמים ראש" ניתן לחיבור על ידי המוציא לאור שאול ברלין.
הנימוק לשם זה הוא לפי ש"בשמים" הם בגימטריה 392, כמניין התשובות שבחיבור זה, ו"ראש" מרמז למחברו של הספר, לפי דברי המוציא לאור, הרא"ש.
הביטוי "בשמים ראש" מקורו במקרא, ומשמעותו: בשמים החשובים ביותר במעלתם.
שם המדור המסונף לתשובות נקרא על ידי מחברם "כסא דהרסנא".
"כסא דהרסנא" פירושו "כוס של הרסן".
מקור הביטוי מופיע בתלמוד הבבלי בהקשר של מאכל פשוט וזול.
הרסן הוא מין דגים קטנים, ואופן הכנת מאכל זה על ידי בישול דגים אלו בקמח וחומץ וטיגונם בשמן.
הקשר שם זה למהות החיבור אינו ברור, אך יש שרואים בו רמז לכוונתו ההרסנית של המחבר.
החיבור כולל 392 תשובות הלכתיות, כשעליהן הגהות רבות, ולאחר כל תשובה קיים מדור בשם "כסא דהרסנא" ובו דיון על הדברים המופיעים בגוף התשובה.
על פי הצהרת המוציא לאור בהקדמתו לספר, התשובות עצמן הן של הרא"ש (בן המאה ה-13), ההגהות הן של חכם בשם רבי יצחק די מולינא (המתוארך על ידו למאה ה-16) שאף ערך את הספר, ואילו המדור "כסא דהרסנא" הוא מהמוציא לאור, שאול ברלין.
עורך הקובץ על פי שאול ברלין, רבי יצחק די מולינא, מזוהה עם רבי יצחק די מולינא בן דורו של רבי יוסף קארו ומחכמי יהדות מצרים.
אולם הפרטים ביחס לרבי יצחק די מולינא זה שונים מהחכם הקדמון, כמו שם אביו - שבהקדמה לבשמים ראש מופיע כ"שלמה" לעומת ר"י די מולינא הקדום ששם אביו היה אברהם, ומקום מגוריו - שבהקדמה לבשמים ראש הוא ונציה לעומת ר"י די מולינא הקדום שחי במצרים.
לדעת הרב ראובן מרגליות, ר"י די מולינא זה אינו אלא כינוי ליצחק סטנוב, ששם משפחתו בגימטריה שווה ל"מולינא" (137).
יש שפירשו את הבחירה בשם "די מולינא" כרמז לכוונתו של המחבר, על פי משמעות המילה Demolino בשפות הודו-אירופיות שונות, שמשמעה "הריסה" (Demolish באנגלית: הריסה.
הספר מאופיין בבקיאות ולמדנות ייחודיות, ונושאיו מגוונים ומכילים סוגיות שונות מתחומים רבים בתלמוד ובהלכה.
לצד פסקים מקובלים המופיעים בין התשובות, נמצאים בו מספר תשובות משונות והקלות מרחיקות לכת, בהן:
ערעור נגד פסיקת הדין של ייהרג ואל יעבור בעבודה זרה, בגילוי עריות ובשפיכות דמים, ומתן היתר לעבור את אותן עברות כאשר קיימת מנגד סכנת חיים.
היתר רכיבה על בהמה או נסיעה בכרכרה בשבת, וכן הליכה מחוץ לתחום שבת למי ששיירתו ממשיכה בנסיעה בשבת, ושאם יפרוש ממנה ייאלץ ליפול על כתפי הציבור ולבקש צדקה, עד שיגיע למקום מגוריו.
היתר להתאבל על מי שאיבד עצמו לדעת, ושאין המאבד עצמו לדעת חמור כל כך אלא רק כשבועט בטובה ושונא העולם, אבל אם איבד עצמו מחמת רוב צרות או עוני וייסורים, אין זה בכלל המאבד עצמו לדעת; ויש מצבים שבהם מי שאינו מאבד עצמו הריהו מגונה.
פטור למצטער מכל מצוות עשה שמצטער בה (על פי הפטור של מצטער מהסוכה), שכן .
התנגדות לאיסור קטניות בפסח והצגת מקורו כמנהג קראי (מגמה שהייתה רווחת בראשית תקופת תנועת ההשכלה היהודית)
היתר השחתת זקן על ידי תספורת במספריים ולאחר מכן גילוח בתער
סברה זו, המופיעה ב"בשמים ראש", הועלתה על ידי רבי זאב וולף בוסקוביץ' שכתב זאת בשאלה לרבי יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), וזה האחרון דחה אותה.
לדעת רבי משה סופר ("החתם סופר"), מקור דברי השואל הם מתשובת "בשמים ראש" זו.
רבי משה סופר דוחה את הדברים בתקיפות, והוא מצר על כך שרבי יחזקאל לנדא לא דחה את הדברים בנחרצות ברורה דיה.
נראה כי שאול ברלין העתיק את הדברים משאלת רז"ו בוסקוביץ' שבשו"ת נודע ביהודה.
הקלה באיסור גילוח זקן בחול המועד למי שהסתפר לפני המועד.
קו דומה לפסק הלכה זה מופיע בדברי רבי יחזקאל לנדא, בשו"ת נודע ביהודה.
על סיבת ההיתר כתב רבי יחזקאל לנדא כי .
רבי משה סופר טוען בתגובה כי היתר זה מתבסס על הסברה המופיעה בשאלת רבי זאב וולף בוסקוביץ' בשו"ת נודע ביהודה (בתשובה אחרת, שבעניין גילוח זקן בתער אחר תספורת במספריים), ומקורה בבשמים ראש (אותו הוא מכנה "כזבי הרא"ש").
רבי משה סופר מזהה כי הגם שרבי יחזקאל לנדא דחה את סברה זו (באותה התשובה שלעניין גילוח זקן בתער), מכל מקום עדיין הסברה תפסה אצלו מקום להקל מחמת כך לגלח בחול המועד, על מנת שלא יבואו לגלח בתער את השערות אחר שיגדלו יותר.
לפי עדותו של בנו רבי שמואל לנדא זו אכן הייתה סברת רבי יחזקאל לנדא, אך מכל מקום תשובתו של ר"י לנדא נכתבה מספר שנים לפני הדפסת הספר בשמים ראש.
לדעת שמואל אשכנזי ייתכן שהדברים היו לנגד עיני רבי יחזקאל לנדא בעודם בכתב יד טרם שהודפסו.
לעומתו, יש הסבורים כי ר"ש ברלין העתיק את סברתו משאלת רז"ו בוסקוביץ' שבשו"ת נודע ביהודה, וכן סבורים הם כי היתר הגילוח בחול המועד הנזכר בבשמים ראש, מקורו משו"ת נודע ביהודה הנ"ל (בתשובה שבעניין גילוח בחול המועד).
בעקבות הביקורת החריפה על הדברים – חזר בו שאול ברלין, ופרסם "מודעא רבא": .
(בשם רמ"ה) היתר עריכת נישואין בתשעה באב לכלה מאורסת שפוחז כלשהו נתן בה את עיניו והיה חשש שיעשה בה מעשה, ועם זאת היתר אכילה ושתייה לחתן ולכלה ולשושבינים ולעוד עשרה מהקרובים הקרואים לסעודת הנישואין.
היתר נישואים עם קראים, בשם רבנו ברוך, תוך הסתמכות על כך שכבר בזמן התלמוד מוזכרים הקראים בשם "אחיכם".
דברים אלו מתבססים על פירוש המונח "בעלי מקרא" שבתלמוד () כמתייחס לקראים.
רבי צבי הירש חיות דוחה את פירוש זה בכך שלא ידוע על קיומם של הקראים בזמן התלמוד.
רצ"ה חיות מוסיף כי .
הוא מסיים לבסוף בלשון חריפה על .
רבי מתתיהו שטראשון מציין לדברים אלו כדוגמה ל בחיבורו של רבי שאול ברלין (ומוסיף בסוגריים כי ).
באופן דומה מובא בחיבור כי .
מלבד זאת דן אחד הסימנים באפשרות לשנות את ההלכה כנגד המסורת לפי שיקולים של לוגיקה ופילוסופיה, וכך הוא מביא כי: .
פסיקות יוצאות דופן אלו וסגנונן החשידו רבנים רבים, והן היוו עילה לביקורת החריפה שספג הספר ומחברו.
יש גם שזיהו כי פסקי הלכה וסברות שמופיעות בחיבור זה, מופיעות לראשונה אצל אחרונים בני אותו הדור, בחיבורים שהודפסו סמוך למועד הדפסת "בשמים ראש".
כמו כן, היתר תרגום התורה ללשונות זרים עבור יהודים, המופיע בחיבור זה, יש הרואים בו כרקע לביאורו של משה מנדלסון שתרגם את התורה לגרמנית, לו העניק שאול ברלין הסכמה.
שאול ברלין הדפיס את החיבור ב-1793. תחילה הוא פרסם מדגם מהחיבור במהדורת-קדם, ובה שתי תשובות.
למדגם זה הוא קרא בשם "ערוגת הבושם", ובשער המהדורה הוא ציין שאלו מתוך 392 התשובות שבחיבור "בשמים ראש" שבידו.
את ייחוס המחבר הוא מציין כבר במהדורה זו: הרא"ש ושאר גדולים, וכן את פירושו והוספותיו במדור "כסא דהרסנא" - שעל שתי תשובות אלו - הוא מוסיף גם כן במהדורה זו.
מהדורה זו הודפסה בקיץ של שנת תקנ"ב (1792), והוא קורא בה ל"כל החפץ ...
לבוא על החתום, לקנות מן הספרים" - מעין פרענומעראנטן שנועד למימון המונים על מנת לסייע במימון המקדמה שנדרשה עבור ההוצאה לאור.
שנה לאחר מכן, בשנת תקנ"ג (1793) יצא החיבור בשלמותו.
בהקדמת הספר כתב ר"ש ברלין כי החיבור הוא קובץ שאלות ותשובות של הרא"ש, שנערכו בידי רבי יצחק די מולינא, והתגלגלו לבסוף לידיו.
לצד תשובות הרא"ש והגהותיו של די מולינא, הוסיף פירוש משל עצמו בשם "כסא דהרסנא", המופיע בנפרד לאחר כל תשובה.
רבי שאול ברלין הביע את תקוותו, כי באמצעות פרסום הספר תשככנה השנאה וההתנגדות שרחשו לו הרבנים בעקבות פולמוס אחר בו היה מעורב בעקבות פרסום החיבור "מצפה יקתאל" ב-1789 בשם העט "עובדיה בן ברוך מפולין", שהוא כתב פולמוס חריף נגד הספר "תורת יקותיאל" של רב קהילות אה"ו, רפאל זיסקינד הכהן.
ויושב לו מעמדו הרבני הקודם.
אולם הרבנים שקיבלו את הספר בחנו אותו בדקדקנות, ועד מהרה הגיעו למסקנה שהספר מזויף.
התשובות המשונות שבו לצד הקלות חריגות ומרחיקות לכת, היוו בסיס להנחת זיוף הספר ולפסילתו יחד עם מחברו.
עד מהרה התחדש ועלה הפולמוס נגד רבי שאול ברלין וספרו זה.
רבי זאב וולף מלנדסברג, בן עירו של ר"ש ברלין, פרסם באותה השנה ספר בשם "זאב יטרוף" בו הוא חולק על שמונה מתשובותיו.
למעשה רז"ו מלנדסברג בא לחלוק בעיקר על הגהות הפרשניות של ר"ש ברלין בפירושו "כסא דהרסנא" ולערער את כשרותו, ובין הדברים הוא מערער בכלל החיבור "בשמים ראש" כולו, וטוען כי הדברים שובשו מהמקור, אך מקבל כי עיקר החיבור הוא מהרא"ש.
לאחריו ערערו אחרים על הספר, וטענו כי כולו מזויף על ידי ר"ש ברלין עצמו.
הפולמוס נגד הספר הונהג בידי רבי מרדכי בנט, רבי רפאל זיסקינד הכהן, רבי יעקב קצנלבוגן ועוד.
גם בפולמוס השני יצא אביו של שאול ברלין, רבי צבי הירש לוין, להגנת בנו וקבע כי הספר אותנטי ואינו מזויף.
רצ"ה לוין כתב באותה השנה (תקנ"ג) חוברת להגנת בנו, בשם "איש עניו", ובה העיד על אותנטיות החיבור.
בעקבות הפולמוס חזר בו שאול ברלין מאחד ההיתרים החריגים שכתב ב"כסא דהרסנא" (בעניין גילוח זקן בחול המועד).
בסופו של דבר נאלץ לעזוב את ברלין.
הוא נסע לאמסטרדם ומשם ללונדון, שבה גר אחיו, ושם מת לאחר מעט יותר משנה בעוני ובבדידות.
בצוואתו ביקש שלא לקרוא בכתבי היד שנשא אתו אלא לשלוח אותם לאביו בברלין, וכן לא להספידו ולקבור אותו בבגדיו.
הספר "בשמים ראש" נותר שנוי במחלוקת עד היום.
בעולם הרבני הוא לא התקבל על הכלל, וקיימת חשדנות רבה כלפיו, אך מאידך לא נפסל באופן גורף.
הדעות עליו נעו על פני קשת רחבה:
היו רבים שפסלו אותו בטענת זיוף.
הרב משה סופר ("החתם סופר") שסבר אף הוא כי החיבור מזויף, אף מכנה הספר בשם "כזבי הרא"ש", וכן הוא מכנה את החיבור בשם "בשמים רש" (מתוך שיבוש מכוון המרמז על ראשי התיבות של "רבי שאול" ולא "רבנו אשר").
מהם היו אף שהתנגדו לו בחריפות:
לדעת רבי אברהם בורנשטיין: .
רבי חיים אלעזר שפירא כותב: , וכן: .
היו שראו חלק מהתשובות שבו כמזויפות או משובשות, אך לא פסלו את כל החיבור כולו, בהם המערער הראשון על הספר, הרב זאב וולף מלנדסברג, והרבנים מרדכי בנט, יעקב שור, עובדיה הדאיה ומאיר פוזנר.
החיד"א כתב שלדעתו ר"ש ברלין מהימן, אך אין לסמוך על החיבור בלא בדיקה, לפי שיש בו שיבושים מרבי יצחק די מולינא.
מחברים שונים ציטטו ממנו הלכות או דברים כראיות במשא ומתן הלכתי, בלא להסתייג מהחיבור או ממחברו.
הרב אברהם אהרון פרייס יצא להגנת הספר וכתב: .
והוסיף שאף אם יחוס הספר איננו אמיתי, אין זו סיבה לא לדון לגוף הטענות והחידושים שמוזכרים בספר.
מספר רבנים כתבו עליו הגהות וביאורים, כמו רבי אברהם בנימין קלוגר ורבי צבי הירש חיות, רבי מאיר שמחה הכהן והרב עובדיה יוסף.
הראי"ה קוק, צידד במבקרים את "בשמים רא"ש", אך לא נמנע מלצטט ממנו.
התייחסות אחרת מורכבת וייחודית מופיעה אצל רבי יעקב ישראל קניבסקי: .
אף על פי שהפוסקים מודעים היטב לבעייתיות של הספר, הנטייה המקובלת היא להתייחס לדברים "מצד האמור, ולא מצד מי שאמרם" (כניסוחו של רבי שלמה יוסף זוין), כלומר להתייחס לתוכנם בלבד בלי להעניק להם תוקף של דברי הרא"ש; וזאת מתוך הערכה של החריפות והבקיאות המתגלות בחומר ההלכתי שבספר.
עם זאת ההלכות והלך הרוח שבו נבחנים בחשדנות ולגופו של עניין.
אי הימצאות כל עותק אחר בכתב יד של החיבור, מוסיף אף הוא לערער את אמינות החיבור.
"ערוגת הבושם": מדגם מקדים - ברלין תקנ"ב, על ידי שאול ברלין.
מהדורה זו היא מדגם של שתי תשובות מתוך החיבור הכולל.
הפירוש "כסא דהרסנא" (של ר"ש ברלין) שעל אותן התשובות, מופיע עמן.
מהדורה ראשונה - ברלין תקנ"ג, בהוצאת חברת חינוך נערים, על ידי רבי שאול ברלין.
המהדורה כוללת הגהות המיוחסות על ידי ר"ש ברלין לרבי יצחק די-מולינא, וכן כוללת את פירושו של ר"ש ברלין: "כסא דהרסנא" המופיע לאחר כל תשובה.
הגהות אלו ופירוש זה, מופיעים מכאן ואילך בעל המהדורות.
במהדורה זו צורפה הקדמה מאת ר"ש, והיא מופיעה בחלק מהמהדורות הבאות.
מהדורה זו הודפסה שוב בברלין תקנ"ד, עם מכתב התמיכה של הרב צבי הירש לוין
קרקוב תרמ"א - על ידי יוסף לעזער, בבית הדפוס של יוסף פישר ושאול דייטשר.
במהדורה זו הושמטה ההקדמה של ר"ש ברלין.
ברוקלין תש"ל - בהוצאת א.
מהדורת צילום של הוצאת קרקוב תרמ"א.
ירושלים תשמ"ד - הוהדר על ידי הרב ראובן עמאר, בתוספת הגהות מרבי מאיר שמחה הכהן, ובתוספת הקדמה ("יפה לבשמים"), ועליה הגהות משמואל אשכנזי, ובתוספת פירוש ("ריח בשמים") מאת המהדיר.
הוהדר מחדש על ידי מכון מאור - משנת חכמים, ירושלים תשע"ט.
"בשעה שכזאת" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי אריק סיני.
יעקב גלעד כתב את השיר, וגרי אקשטיין הלחין אותו.
הוא נכלל באלבומו של סיני "צל כבד", שהתפרסם ב־1981.
גרי אקשטיין וסיני שיתפו פעולה עוד באלבום הבכורה של סיני, הנושא את שמו, בשיר "מסתובב ושר", והוציאו יחד ב־1985 את האלבום "שלום לך תקווה עצובה".
סיני רצה שיר עם לחן דומה ל"אני הולך לבית שאן", להיטו של אקשטיין שיצא שנתיים קודם לכן, ואכן השיר יצא בלחן ועיבוד קאנטרי רוק.
בתחילת שנות ה־80 היו סיני ומתי כספי שותפים במועדון בשם "האסם", ששכן מתחת למלון הילטון תל אביב, ובו נהגו להופיע אומנים גדולים מהתקופה.
בהופעה שערך סיני ב־1997 בפסטיבל ערד הוא סיפר כי בין השאר הרבה לבלות במועדון יעקב גלעד.
יום אחד הגיע גלעד למועדון לחפש דייט, אך הדבר לא עלה יפה בידו והוא חזר לביתו וכתב את השיר.
מילות השיר מתארות את מיקום המועדון ("הילטון" שוכן מול תחנת הכוח רדינג) ואת נסיבות כתיבתו: .
השיר ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־23 ביוני 1981 והגיע בשיאו למקום השני.
השיר יצא מהמצעד ב־23 בספטמבר 1981 בתום 12 שבועות צעידה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"א של התחנה השיר דורג במקום ה־14.
בשמת נוסן (נולדה ב-13 בינואר 1984), היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
נוסן היא זוכת פרס אמן מבטיח של "רמקו" ומלגת Danceweb של משרד התרבות והספורט.
נוסן נולדה בקיבוץ תל קציר לאם שחקנית תיאטרון ולאב מרכז רפת.
היא התחילה לרקוד בגיל 4 ולמדה באולפן למחול האזורי של עמק הירדן בניהולה של הדה אורן.
בגיל 14 עברה לבדה למרכז הארץ כדי ללמוד בתיכון לאומנויות ע"ש תלמה ילין ובבית הספר למחול בת דור.
משנת 2001 נוסן מופיעה כרקדנית על במות בישראל ובעולם, במסגרת מופעים עצמאיים ביצירתה או יצירות של כוריאגרפים אחרים.
היא רקדה בלהקת המחול של ענבל פינטו ואבשלום פולק ובלהקת בת שבע.
בשנת 2012 העלתה נוסן את יצירת המחול הראשונה שלה, "חרק", עבודת סולו שנוצרה בתמיכת "הזירה הבינתחומית".
העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל "מחול חדש" בירושלים בניהולן האמנותי של איריס לנה ומיה חביב, ולאחר מכן עלתה גם בתיאטרון תמונע וכחלק ממופעי פסטיבל "ארנבת מרץ" של "כלים".
מאותה שנה ועד היום יצירותיה הוצגו בפסטיבלים שונים בישראל, בהם: "הרמת מסך", "חשיפה בינלאומית", ו"פסטיבל צוללן", כמו גם בפסטיבלי מחול בינלאומיים באירופה וארה"ב.
ככוריאוגרפית, סגנון המחול שמאפיין אותה הוא מסוגנן ומוחצן.
היא שואבת השראה מה"לא טבעי", מסרטי מדע בדיוני, מקומיקס ומאמנות סוריאליסטית.
בשנת 2017 הצטרפה נוסן כחברה לעמותת הכוריאוגרפים.
נוסף להיותה רקדנית ויוצרת, בשנים 2006–2008 היא עסקה בהעמדה של עבודות מאת אוהד נהרין בלהקות ברחבי העולם.
כיום, במקביל ליצירה, היא מנהלת של מערך הכשרת המורים של שיטת הגאגא, שפותחה על ידי נהרין.
2023 - "Zoo Songs" - יצירת מקור שהוזמנה עבור להקת מחול ענבל, עלתה בבכורה ביולי 2023.
2021 - "מופע חי" - עבודה לחמישה רקדנים שעלתה בבכורה במרכז סוזן דלל במסגרת "פסטיבל צוללן".
2021 - "מטאל" - עבודה לארבעה רקדנים שעלתה בבכורה בקיבוץ קטורה בפסטיבל "רזידזרט" של תיאטרון אלעד.
2020 - "זוחלים" - סרט שצולם במוזיאון הטבע תל אביב ועלה בבכורה ב"פסטיבל צוללן".
2019 - "מה נשמה" - דואט שהועלה לראשונה במסגרת "פסטיבל צוללן" ובנוסף הוצג בתיאטרון ענבל, אולם ורדה בסוזן דלל, Wayne State University בדטרויט, Music Hall Center בדטרויט, Gallim Dance בניו יורק, Arts On Site בניו יורק, Stockholm Fringe Festival בסטוקהולם ועוד.
הועלה לראשונה במסגרת "פסטיבל צוללן" ובנוסף הוצג בתיאטרון ענבל, פסטיבל "צבע טרי", Wayne State University בדטרויט, Gallim Dance בניו יורק ועוד.
2018 - "תור" - דואט שנוצר עבור האירוע "הווה מתמשך: מחול עכשווי באגף לארכאולוגיה במוזיאון ישראל, שבירושלים.
2017 - "מחשבות קרות מוקלטות" - דואט שהועלה בבכורה בניו יורק בתיאטרון 92Y ובנוסף בארץ במסגרת "בת שבע מארחת" ו"מתארחים בענבל", בסטודיו יסמין גודר, במרכז מנדל ובמרכז כלים.
2015 - "In Vitro" - העבודה עלתה בבכורה בפסטיבל "הרמת מסך" בניהולו האמנותי של איציק ג'ולי ובנוסף במרכז סוזן דלל, בתיאטרון ירושלים, ובמרכז "כלים" לכוריאוגרפיה בבת ים.
2014 - "הולוגרמה של סימנים כחולים" - הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך" בניהולו האמנותי של איציק ג'ולי ובנוסף הוצגה במרכז סוזן דלל, בתיאטרון ירושלים, במסגרת "בת שבע מארחת" וכחלק מסדרת מופעי "קלסר" של "כלים".
2013 - "Misfits" - הועלתה בבכורה בתיאטרון תמונע במסגרת "פסטיבל צוללן" ובנוסף הוצגה באולם ירון ירושלמי במסגרת "מחולוהט".
2012 - "חרק" - עבודת סולו בתמיכת "הזירה הבינתחומית".
העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל "מחול חדש" בירושלים בניהולן האמנותי של איריס לנה ומיה חביב, בתיאטרון תמונע וכחלק מפסטיבל "ארנבת מרץ" של מרכז "כלים".
2011 - זוכת מלגת Danceweb מטעם משרד התרבות, המחלקה למחול.
2004 - זוכת מלגת "קרן התרבות אמריקה ישראל" ישראל לרקדן צעיר.
נוסן היא בת הזוג של יואל דנילוף, סולן להקת הפאנק-רוק "אד טרנר" ולהם שתי בנות, אלינור ומקס.
בִּשְעָלי הוא כפר לבנוני נוצרי בנפת בתרון, בחלק הדרומי של מחוז צפון לבנון (מצפון לגבול עם מחוז הר הלבנון).
הכפר נמצא כ-24 קילומטר מזרחית לעיר בתרון, כ-33 קילומטר צפון מזרח לביבלוס וכ-40 קילומטר דרומית לטריפולי.
הכפר שוכן בגובה ממוצע של כ-1,300 מטר מעל פני הים.
באזור הכפר נטועים עצי זית מניבים, בני אלפי שנים ויש הטוענים שהם עצי הזית העתיקים בעולם.
יש הסוברים שהשם המקורי היה סורי: "בית שעלי" (بيت شعلي) כלומר בית האש (במובן הרעיוני - דתי) שם שהשתבש לשם המקובל כיום.
בשנת 2009 היו בכפר 1,456 תושבים בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
בשולי הכפר ישנו כרם זיתים שבו נטועים, בין היתר ששה עשר עצי זית עתיקים המכונים "האחיות", שגילם נאמד בכמה אלפי שנים.
יש הסוברים שאלו עצי הזית שמהם הביאה היונה את הבשורה לנוח.
ברבות השנים ניזוקה ליבת העצים, כך שלא ניתן לבצע תיארוך באמצעות ספירת הטבעות.
משרד התיירות והתרבות הלבנוני הכיר בעצי הזית "האחיות" כאתר בעל חשיבות לאומית והעצים אף הונצחו על גבי בול לבנוני, בשנת 2011.
בשנת 2017 הקימו תושבי הכפר חווה סולארית, בהספק שמתאים למילוי מינימלי של צורכי התושבים.
הפרויקט מנע מהתושבים את השפעות הקשות של הפסקות החשמל בלבנון, בשנת 2021.
בשם החברים הוא סרט פעולה צרפתי - איטלקי, דובר אנגלית משנת 1970 עם צ'ארלס ברונסון בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הרומן "Ride the Nightmare" של ריצ'רד מת'סון.
הסרט עוסק בגיבור הנאלץ להיזכר בעברו כבוגד, כאשר חבריו מן העבר, בהם בגד, לוקחים כבנות ערובה את אשתו ואת בתו החורגת.
במהלך מלחמת קוריאה, ג'ו מוראן (צ'ארלס ברונסון), סמל בצבא ארצות הברית, מורשע בירי בקולונל אמריקאי ונכלא בגרמניה.
בכלא הצבאי הוא פוגש את מפקד הפלוגה שלו לשעבר, קפטן רוס (ג'יימס מייסון), וחייל עמית ששירת תחתיו, בשם וייטי, שנכלא בגין מכירה בשוק השחור וגניבת רכבים צבאיים.
ג'ו מסכים לברוח איתם והבריחה מאורגנת על ידי צרפתי איש לגיון הזרים בעברו, בשם "קטנגה".
הבריחה הולכת לפי התוכנית עד שקטנגה הורג שוטר גרמני סקרן מדי.
מבוהל וסולד מהרצח, בורח ג'ו ונוטש את חבריו ואת קטנגה, שנלכדים מחדש.
מספר שנים מאוחר יותר, ג'ו ידוע בשם ג'ו מרטין ומתפרנס ביושר מהשכרת סירות בדרום צרפת, שם הוא מתגורר עם אשתו, פביאן (ליב אולמן), ובתה בת ה-12 מנישואיה הראשונים.
חייו של ג'ו שלווים ומוצלחים, עד אשר תמונתו מופיעה במאמר חדשות מקומי.
כך מאתרים אותו, רוס, וייטי וקטנגה, שכיום הם סוחרי סמים ומופיעים שוב בחייו.
הם רוצים לנקום בג'ו ומשתמשים בסירות שהוא משכיר כדי לבצע פעולות הברחה.
כדי להבטיח את שיתוף הפעולה של ג'ו, הם מחזיקים את אשתו ובתו כבנות ערובה.
במהלך קטטה אחד השודדים נפצע ומאיים על האחרים עם כלי נשק, בזמן שג'ו נוסע במכוניתו כדי לחפש רופא שיטפל בו.
הוא עושה זאת בנהיגה מטורפת לאורך כביש מפותל ליד חוף הים של פרובנס.
עם שובו הוא מצליח לחלץ את אשתו ובתו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותצ'ארלס ברונסוןג'ו מרטיןבעל סירת טיוליםליב אולמןפביין מרטיןאשתו של ג'וג'יימס מייסוןקפטן רוסמנהיג הפושעיםג'יל איירלנדמוירההיפיתז'אן טופארקטנגהפושעמישל קונסטנטיןוייטיפושעלואיג'י פיסטיליפאוסטו גלארדיפושעיאניק דה לולהמישל מרטיןבתו החורגת של ג'ופול בוניפאסהדוקטוררופא
אחד הדברים שתרמו לפרסום הסרט הייתה הסצנה שבה הגיבור נוהג במכונית אופל קומודור GS/E I6 קופה, בכביש הררי מפותל במהירות מסחררת, כדי להגיע לרופא ובדרך חזרה עם הרופא על מנת שזה יטפל בפצוע.
הסצנה צולמה באזור ניס וגראס שב.
ליב אולמן טענה מאוחר יותר כי ברונסון נהג בגסות באירוע בזמן הצילומים.
היא טענה כי בעת שילדתה בת השלוש שוטטה וניגשה לשולחנו של ברונסון וביקשה לשחק עם בנותיו הצעירות, הוא נזף באולמן ואמר לה: "תשמרי את הילדה שלך לעצמך".
בשם החוק: על בית המשפט, החוקה ושלטון החוק הוא אנתולוגיה משפטית מאת השופט אנטונין סקאליה שיצאה לאור בהוצאת סלע מאיר בשנת 2022. הספר מבוסס על מאמרים, הרצאות ופסקי דין שכתב סקאליה במהלך השנים.
בנוסף בספר מופיעות הערות הקושרות חלק מן המאמרים למציאות המשפטית בישראל.
את פסקי הדין והמאמרים קיבצו ותרגמו שמעון ותמי נטף.
יהושוע (שוקי) שגב שימש בתפקיד העורך האקדמי, ויעל לקסמן בהט הייתה עורכת התרגום.
הספר נפתח בהקדמה מאת שר המשפטים לשעבר דניאל פרידמן, בה הוא מסביר על חשיבות לימוד כתביו של סקאליה והבנתם.
בהקדמה נוספת כותב יהושוע שגב הסבר על עמדותיו של סקאליה בנושאים שונים, והסבר ראשוני של שני הקווים המנחים החשובים ביותר של סקאליה בבואו לִפסוק: הטקסטואליזם שדוגל בפסיקה אך ורק על פי לשון החוק, והאוריגינליזם שדוגל בהיצמדות למשמעות סעיפי החוקה בעת כתיבתה.
גוף הספר מחולק לחמישה חלקים, בחלק הראשון, "משפט חוקתי", מאוגדים שלושה נאומים ודעת מיעוט אחת של השופט סקאליה, אשר ביחד אמורים להוות מבוא למערכת הדמוקרטית בכלל והמשפטית בפרט של ארצות הברית.
בנאומים הוא מסביר על חשיבות החוקה והמנגנון הטכני שלה, בד בבד עם ההכרח לפסוק לפי השיטה האוריגינליסטית והטקסוטאלית.
בחלק השני, "שפיטה ושופטים", מאוגדים ארבעה נאומים מאמר אחד ושני חוות דעת, שבהם מסביר סקאליה על הכלים המשפטיים שעומדים לרשות כל שופט, דוגמת דעת המיעוט, ועל הכישורים שדרושים לו.
בנוסף הוא מביע ביקורת על היחס לשופטים ככוהני דת וכפוסקים חברתיים ועל השימוש המוגבר בפסקי דין ותקדימים זרים.
בחלק הרביעי, "מקצוע השופט והחינוך המשפטי" מאוגדים חמישה נאומים ובהם סקאליה מדגיש את תפיסתו החינוכית לגבי הוראת המשפטים כשהוא מדבר כפרופסור אמריטוס.
בנאום הרביעי הוא מסביר על הקריירה המשפטית של אברהם לינקולן ועל עמדותיו הנחרצות הרבה לפני שנהיה פוליטיקאי, והנאום החמישי הוא רואסט על השופטת רות ביידר גינסבורג שמדגים את הקשרים הידידותיים החמים ששררו בינה ובין סקאליה.
עיתונאי "הארץ" נתנאל שלומוביץ' תיאר את הספר כ"(ספר ש)נועד להעניק תוקף למגוון עמדות שמרניות בישראל ולסייע בהכשרת משפטנים בדמותו (של סקאליה) בארץ", ומסביר כי את המאמרים שהספר מכיל תרגם עוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת שמחה רוטמן, כסימן להתעצמות ההשפעה של פורומים המייבאים חשיבה שמרנית אמריקאית למדינת ישראל.
לעומתו סובר עיתונאי "מעריב" שמואל רוזנר כי אין להחיל את דעותיו של סקאליה על השיח המשפטי בישראל, היות והמערכת המשפטית והפוליטית בארצות הברית שונה באופן מהותי מזו של מדינת ישראל, ועל כן יש לקחת בערבון מוגבל את התומכים בהחלת דעותיו על מערכת המשפט הישראלית.
בעיתון מקור ראשון כתב עורך דין זאב לב כי ""בשם החוק" הוא הזדמנות להתבונן על הדיון החוקתי הישראלי דרך משקפיים אמריקניים מרוחקים...
הכתיבה קולחת, הטיעונים מעמיקים, וההומור המסתתר בין שורות הנאומים מקל מאוד על קריאת החלקים המשפטיים היבשים יותר."
"בשלטון הכופרים" או "ה' הוא מלכנו ולו אנו עבדים" הוא שיר המזוהה כ"המנון נטורי קרתא".
השיר נכתב על ידי רבי אליהו נחום פרוש, דמות מובילה וחבר הנהלה בנטורי קרתא.
הבית הראשון מצהיר על קבלת עול מלכות שמים, והבית השני מדגיש אי-הכרה בשלטון מדינת ישראל.
מחוץ לציבור החרדי, השיר התפרסם לאחר שהפלג הירושלמי, המאמץ עמדות קנאיות, נוהג להחליף את המשפט "ובחוקותיהם אין אנו מתחשבים" במשפט "ובלשכותיהם אין אנו מתייצבים" כחיזוק עמדתו בהימנעות מגיוס לצה"ל, ובמאבקם בחובת ההתייצבות בלשכות הגיוס לצה"ל לקבלת הפטור.
לפי גרסה אחת, את המילים המקוריות של ההמנון חיבר יו"ר העדה החרדית רבי אליהו נחום פרוש-גליקמן, והרב אברהם חיים ראטה הוסיף כמה בתים ושינויים קלים.
בתחילה הושר השיר על ידי רבי עמרם בלוי מנהיג ומייסד נטורי קרתא, ולאחר מכן הפך פופולרי גם מחוץ לחוגי החצר שלו.
הפלג הירושלמי החל להחליף את המשפט "ובחוקותיהם אין אנו מתחשבים" במשפט "ובלשכותיהם אין אנו מתייצבים" כחיזוק עמדתו בהימנעות מגיוס לצה"ל, ובמאבקם בחובת ההתייצבות בלשכות הגיוס לצה"ל לקבלת הפטור.
בתשדירי "דגל התורה" לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הושמע ההמנון עם שינוי המילים "בדרך התורה" הושרו המילים "בדגל התורה".
אנשי "נטורי קרתא" בירושלים טענו ל"זכויות יוצרים".
הזמר אריאל זילבר שר את השיר במטה העולמי להצלת העם והארץ כחלק מהמחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
על רקע הקריאה לגיוס בחורי ישיבות
במרץ 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, ועל רקע דיונים מתמשכים על תיקון חוק שירות ביטחון, שבא להסדיר גיוס ופטור מגיוס לבחורי ישיבות, השיר בוצע במסגרות של הזרם החרדי המרכזי, כאשר השורה "בחוקותיהם אין אנו מתחשבים" מוחלפת ב"ובלשכותיהם אין אנו מתייצבים", כרמז ללשכת הגיוס.
שר הבינוי יצחק גולדקנופף, צולם רוקד לשיר בחתונה.
"בשעות הקטנות של הלילה" (נקרא גם בשם "השעות הקטנות של הלילה") "הוא שיר שכתב הפזמונאי יוסי גמזו.
את השיר הלחין יוחנן זראי ב-1959, עבור הצגה בתיאטרון סמבטיון והוא בוצע על ידי אריק איינשטיין, שהיה שחקן בתיאטרון זה.
השיר בעיבודו של המלחין והמנצח קורט ניטקביץ', יצא לאור בתקליטון "אריק איינשטיין" בשנת 1960, ופעם נוספת בשנת 1977, בעיבוד של אבנר קנר, באלבום האוסף "ארץ ישראל הישנה והטובה".
לשיר ביצועים נוספים של אילנית ושל יגאל בשן.
הקלטת השיר בביצוע הזמרת אילנית משנת 1975 יצא לאור באלבום האוסף שלה "נאסף תשרי, אוסף מס.
השיר בביצוע הזמר יגאל בשן מופיע באלבומו "פגישה לאין קץ" משנת 2009.
השיר מופיע בפסקול של סדרת הדרמה הישראלית "בנות בראון" שכתבה עירית לינור משנת 2002.
בשם הבת הוא סרט דרמת מתח ישראלי משנת 2019 בבימויו של לירן שטרית ובכיכובם של נתי רביץ, לירית בלבן, אברהם סלקטר ועמי ויינברג.
הסרט זכה לשבחים רבים בארץ ובעולם ולביקורות חיוביות.
הוקרן בבתי קולנוע, פסטיבלים מובילים ושודר בהוט ובוואלה vod.
רבים רואים בו סרט ייחודי, איכותי ומרגש.
עלילת הסרט מתארת את סיפורו של דרור בר-אל, אב שאיבד את בתו בפיגוע טרור וכעט יוצא למסע חסר פשרות על מנת למנוע את שחרור רוצחה.
מסע המעמת אותו עם כל עקרונותיו ונע על הגבול הדק שבין עשיית צדק לנקמה עיוורת.
שם השחקן/ית שם הדמות נתי רביץדרור בר-אל לירית בלבןליהי בר-אלאברהם סלקטראליהועמי ויינברגעמיר גבריאלובדייוויד בונדאעבד אבו מאנסור
הסרט קיבל ביקורות חיוביות וסוקר רבות בכלי התקשורת רשת 13, קשת 12, כאן 11 ועוד.
הכתבת איריס ליפשיץ קליגר כתבה: "הסרט הזה נותן אגרוף בבטן לכל מי שצופה בו".
הכתבת מיכל ליבר רונן: "סרט חזק והבימוי של לירן שטרית רגיש ומיומן".
מבקרים נוספים שיבחו את המשחק של השחקנים הראשים והבימוי של הסרט..
"בשעות הקטנות של הלילה" (מכונה גם "השעות הקטנות של הלילה" או "אריק איינשטיין") הוא מיני-אלבום הבכורה של הזמר-יוצר אריק איינשטיין, אשר יצא לאור בשנת 1960. הייתה זו הוצאתו הראשונה של איינשטיין כאמן סולו.
את יציאתו של המיני-אלבום ליווה סינגל הבכורה של איינשטיין, "בשעות הקטנות של הלילה".
בשר עוף הוא בשר למאכל שמקורו בעופות, ובעיקר בתרנגול הבית, תרנגול הודו וסוגים נוספים של פסיוניים כמו שליו וחוגלה.
בלשון הדיבור קרוי בשר זה "עוף".
בשר העוף נחשב לרוב קל להכנה, ואינו דורש עיבוד מיוחד (כמו יישון בבשר בקר).
במינוח "בשר עוף" מקובל להתייחס בעיקר לתרנגול הבית.
הנפוצים שבעופות המאכל הם תרנגולות, ברווזים, אווזים, תרנגולי הודו, טווסים, יונים ושליו.
בשר העוף נחלק למספר נתחים:
"קורקבן" - כינוי לקיבת השרירים
כנפיים - בגריל, גם ברוטב, כמו כנפי באפלו
חזה - נתח זה משמש לרוב להכנת שניצלים, מאכלים מוקפצים ועוד.
דל בשומן ודורש בישול קצר או טיגון.
כרעיים - זהו צירוף של שוק וירך מחוברים.
שוקיים - (פולקע) חלק שומני פחות, מכוסה עור.
ירכיים - חלק שומני, מכוסה עור.
מחלק זה ניתן להוציא את העצמות והעור, והבשר שנשאר מכונה בסלנג "פרגיות".
הפרגיות הן בשר מצוין לצלייה, כנתח או על שיפודים.
גרון - מעין נתח דל מאוד בבשר, משמש בעיקר למרק.
גב - עמוד השדרה של העוף והעצמות המחוברות אליו - משמש להכנת מרק בלבד.
זנב - בתרנגולי הודו, נתח שומני מאוד המתאים לצלייה בתנור.
בשר עוף נאכל בדרך כלל לאחר בישול.
בשר עוף שאינו מבושל עשוי להכיל חיידקי סלמונלה.
ישנן מספר דרכים מקובלות להכנת בשר העוף למאכל: שליקה, אפייה, צלייה או טיגון.
ניתן לבשל עופות בשלמותם (לאחר הוצאת חלקי הפנים), מפורקים או טחונים.
לבישול העוף בשלמותו מתאימות שליקה, אפייה וצלייה.
עוף שלם ניתן גם למלא.
עוף מפורק וחלקי פנים ניתן לבשל גם על ידי טיגון.
בשר עוף טחון מתאים בעיקר לשליקה או צלייה, בדרך כלל כקציצות או כמילוי לנקניקיות.
תעשיית העופות משתמשת בזרזי גדילה ותרופות המכילות ארסן שאינו אורגני.
ארסן הוא חומר רעיל, ואכילת עוף שגודל בצורה זו גורמת להצטברות כמויות גדולות של ארסן בכבד וברקמות השומניות.
התוצאה במינון מצטבר עלולה להתבטא במחלות לב וכלי דם, בסרטן, בפגיעה במערכת העיכול ובתפקוד המנטלי והקוגניטיבי.
הרשויות במרבית מדינות העולם מתירות שימוש בתרופות אלו, ולכן לעיתים קרובות נמצא בבדיקות מעבדה ריכוז גבוה של ארסן בבשר עוף.
כיום אסור על פי חוק במדינת ישראל להשתמש בזרז גדילה לעופות המכיל ארסן.
בתורה ניתנה רשימה של עופות אסורים באכילה, וכל יתר העופות הותרו.
במשך הדורות נשכח זיהויים של חלק מהעופות האסורים והתעוררו ספקות לגבי עופות שונים.
בשל הבלבול ניתנו בספרות ההלכה סימנים שונים לזיהוי עופות טהורים:
אחד הסימנים לזיהוי עוף דורס הוא שאצבעותיו מחולקות שתיים לפנים ושתיים לאחור.
הקורקבן של עופות טהורים ניתן לקילוף ביד.
לעופות טהורים יש "אצבע יתרה" כלומר אצבע נוספת בחלק האחורי של הרגל, מעל יתר האצבעות.
עם זאת, השולחן ערוך קבע כי מותר לאכול רק עוף שיש לגביו מסורת טהרה ברורה.
העופות שכשרותם מוסכמת כיום הם: תרנגול הבית, תרנגול הודו, יונה, שליו, אווז וברווז.
מינים של חלק מעופות אלו היו ועודם שנויים במחלוקת (כדוגמת תרנגול מזן "פטם", ברווז מזן מולארד ועוד).
עופות נוספים נאכלו בעבר על פי מסורות של עדות מסוימות, בהם טווס, שחרור, פסיון, חוגלה, דרור ועוד.
הכנתו של עוף לאכילה מצריכה שני שלבים:
הכשרת הבשר באמצעות מליחתו או צלייתו.
נחלקו התנאים האם עוף אסור באכילה עם חלב, כבשר בהמה.
מוסכם על כולם שהאיסור מן התורה לא חל על עופות, שאין להם חלב (הפסוק אוסר לבשל גדי בחלב אמו).
לדעת רבי עקיבא עוף אסור בחלב מדברי חכמים, ולדעת רבי יוסי הגלילי עוף בחלב מותר.
להלכה פסקו הרמב"ם, הטור והשולחן ערוך שעוף אסור בחלב מדרבנן, ולכן מותר בבישול ובהנאה, אולם בעלי התוספות סברו כי בשר עוף אסור מהתורה,.
ביהדות אתיופיה נהגו לאכול עוף בחלב.
בָּשָׂר הוא כינוי כולל לחלקי הגוף של בעלי חיים כאשר אלו משמשים למאכל – רקמת שריר, איברים פנימיים וכו' – בעבור בני אדם, טורפים, אוכלי נבלות ואוכלי כול.
הבשר עשיר בשומן ובפרט בשומן רווי, מכיל וויטמינים שונים דוגמת B12 ובמינרלים שונים כאבץ, ורקמת השריר עשירה בחלבון.
בבשר כמות זעירה של פחמימות המאוחסנות כגליקוגן.
התנגדות לצריכת בשר מתבססת על טיעונים שונים ובהם טיעונים מוסריים, בריאותיים, אקולוגיים ורוחניים.
ציבורים הנמנעים מצריכת בשר הם למשל צמחונים וטבעונים.
בעברית, המונח "בשר" משמש בדרך כלל לכינוי של מזון שהוכן מרקמות של בקר או כבש, ואילו בשר דג או עוף מכונים לעיתים קרובות "דג" ו"עוף" בהתאמה.
איברים פנימיים של בקר המשמשים למאכל מכונים לפי שם האיבר (למשל כבד).
בשר בעלי חיים נוספים, דוגמת בשר עז, נמכר גם הוא למאכל במקומות שונים בעולם.
בחלק ממדינות אירופה ובאמריקה הלטינית (כגון מקסיקו), נהוג לאכול גם בשר סוס.
בשר גמלים נפוץ במדינות בעלות אקלים יבש ומדברי.
במדינות רבות ובמיוחד באירופה עודנו נפוץ בשר ציד - לרוב איילים וחזירי בר.
רגלי צפרדע נמכרות לאכילה במדינות אירופה הדוברות צרפתית.
במספר מדינות באסיה (דוגמת סין, קוריאה, וייטנאם) נמכר למאכל גם בשר כלבים ובשר חתולים , בעוד ברוב המדינות חיות אלו נחשבות כחיות מחמד בלבד, ואכילתן נחשבת טאבו.
שחיטה היא פעולה להריגת בעל חיים במטרה להכינו כבשר למאכל אדם.
הפעולה מתבצעת לרוב בבתי מטבחיים (משחטות) על ידי שוחטים, בעזרת טכניקות שונות, התלויות בסוג בעל החיים, חוקי המדינה והנחיות דתיות.
בישראל, מתבצעת השחיטה על פי רוב על פי הנחיות השחיטה היהודית, בפיקוח יחידת השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות.
לנתח פילה נדרשים מספר ימים כדי להתיישן, לנתח סינטה – שבועיים, ולאנטרקוט – עד שלושה שבועות.
קיימות שתי שיטות יישון: יישון יבש (Dry aging) ויישון רטוב (Wet aging).
מיושנים בחדרי קירור, בטמפרטורה קרובה לקיפאון ובלחות יחסית גבוהה.
במשך זמן היישון הבשר מאבד נוזלים.
בשל איבוד המשקל, הזמן הארוך הנדרש ושטח האחסנה הגדול בטמפרטורה נמוכה, הבשר המיושן בשיטה זו יקר יותר.
רוב הבשר מיושן באריזות ואקום אטומות, השומרות על הלחות, שיטה זו מכונה יישון רטוב.
בשר קפוא נשמר למשך חודשים רבים.
הקפאה והפשרה משנים את מרקם הבשר.
כאשר הבשר מוקפא במהירות נוצרים גבישי קרח קטנים בתוך סיבי השריר ולכן השינוי בתכונות הפיזיקליות קטנה יותר מאשר הקפאה איטית בה גבישי קרח גדולים עשויים לקרוע את הסיבים, אובדן המשקל בהפשרה (טפטוף) גדול יותר כשההקפאה איטית.
לכן, משתדלים מפעלים להקפיא את הבשר בשיטות מהירות, קצב הקפיאה תלוי בטמפרטורת המקפיא, בגודל הנתח ובצורתו.
עם זאת, החזקת הבשר הקפוא בטמפרטורה גבוהה מדי ושינויי טמפרטורה עשויים לגרום לגדילת גבישי הקרח (כך שעולה איבוד המים בהפשרה) ולדהנטורציה של חלבונים.
מידת איבוד המים בהפשרה תלוי גם בקצב ההפשרה, משך האחסון בהקפאה, שטח הפנים של הנתח ומידת הכיווץ של השריר בשחיטה ובתחילת ההקפאה.
בשר בקר ישמור על איכות טובה כשנה בהקפאה אם הטמפרטורה נשמרת בין 18°- ל־23°-.
כדי למנוע התייבשות ושינוי צבע בזמן האחסנה בהקפאה האריזה צריכה להיות הדוקה: למנוע דיפוזיה של מים וחדירת חמצן.
עיבוד בשר הוא ביצוע של תהליכים שמטרתם לגרום לשינויים בתכונותיו של הבשר, למשל הארכת חיי מדף, שיפור הטעם ועוד.
הגדרת המושג 'בשר מעובד' יכולה להשתנות לעיתים בהתאם לגוף המגדיר.
על פי תקנות משרד הבריאות, בשר מעובד הוא "בשר שעבר תהליך טיפול של כיבוש, הזרקת מים, עיסוי או טבילה במים, ולמעט פירוק, אריזה או המלחה".
ארגון המזון והחקלאות משתמש בהגדרה 'מוצר בשר מעובד' ומגדיר 6 קטגוריות למוצרים אלו על פי התהליכים שעברו.
פעולות שמבוצעות לצורך עיבוד בשר יכולות להיות:
הוספה של פוספטים – מאפשרת, בין השאר, לבשר להחזיק יותר מים ולאבד פחות משקל לאחר בישול.
ניתן לאכול בשר ללא כל עיבוד, אך עיבוד הבשר משפר את מרקמו וטעמו.
ישנן דרכים רבות לשיפור המרקם והטעם של בשר, ובהן טיגון, בישול, צלייה, כבישה, עישון, אידוי ואפייה.
השרייה במרינדות שונות מיועדת בין השאר לריכוך בשר קשה.
רקמות השריר מורכבות בעיקר מחלבונים ושומנים (כ-20% כל אחד) וממים (כ-60%).
החלבונים הם המעניקים לבשר את עיקר מרקמו, השומנים את הטעם, והמים את העסיסיות.
העלאת הטמפרטורה של הבשר משפיעה על כל שלושת מרכיביו: החלבונים עוברים דנטורציה, השומנים נמסים בהדרגה, והמים מתאדים.
באופן כללי, חימום בחום גבוה ידרוש זמן הכנה קצר, וחימום בחום נמוך ידרוש זמן הכנה ארוך.
צלייה: שיטת בישול הבשר באמצעות חשיפתו לחום יבש (בין אם אש גלויה, ובין אם בתנור).
מבחינים בין צלייה בתנור (צלי-תנור: Roasting) לצלייה בגריל (צלי-אש :Grilling).
בצלייה בתנור נצלה בדרך כלל נתח שלם, ולכן משך הזמן הנדרש ארוך יותר מאשר בצלייה בגריל.
נתח בשר בקר הנצלה בתנור נקרא רוסטביף (Roastbeef).
לאחר הצלייה נפרס הנתח לפרוסות.
המונח "צלי" אין משמעותו בהכרח בשר שניצלה.
צלי קדירה (Pot roast) אינו נחשב כצלייה, אלא כתבשיל – בשר המתבשל באיטיות בסיר בתוספת ירקות.
טיגון קל במחבת ברזל או נחושת: אומצות, חזה עוף, דגים
טיגון בשמן עמוק: שניצל וינאי (שניצל העשוי מבשר עגל), שניצל עוף, קציצות
בישול ממושך: נהוג להבחין בין מספר שיטות עיקריות:
צלי קדירה (Pot roast או Braising) הוא בישול של נתחי בשר שלמים בסיר למשך זמן ארוך, כשמיצי הבשר מתערבבים עם המרכיבים האחרים.
הבישול נעשה בתוספת מעט נוזלים (מרק, יין, ציר), כך שעיקרו מתבצע בנוזלי הבשר עצמו.
מקובל לצלות את הנתח למשך זמן קצר לפני הבישול, מכל צידיו, כדי לשפר את טעמו מאמצעות תגובת מייאר.
הבישול מתבצע ברובו על להבה נמוכה, ועשוי לארוך שעות.
צלי ברוטב (Stew), או נזיד, הוא שיטת בישול שבה בשר נחתך לקוביות או נתחונים, ומתבשל עם ירקות ומרכיבים נוספים כשהוא מכוסה ברוטב או בציר.
הבישול הוא ממושך, ונעשה בטמפרטורה נמוכה יחסית.
גולאש הוא דוגמה לבישול בשיטה זו.
הרטבה היא שיטת בישול בה המזון נמשח בנוזלים במהלך הבישול.
קיצוץ ותיבול - הבשר נקצץ או נפרס דק ומתובל בתבלינים, שמן או תחמיץ.
הבשר עשיר בחלבון (רקמת השריר), בשומן ובפרט בשומן רווי, בברזל ובוויטמינים שונים, דוגמת B12. בבשר כמות זעירה של פחמימות המאוחסנות כגליקוגן.
הברזל, המצוי בכמות גבוהה בבשר אדום, בדגים ובבשר עוף מהווה מינרל חיוני.
כמות נמוכה מדי של ברזל גורמת לאנמיה – ירידה בכמות ההמוגלובין בתאי הדם האדומים, כמו גם לירידה במספר תאי הדם האדומים.
אף שניתן לצרוך ברזל גם ממקורות צמחיים, כגון קטניות, ברזל שמקורו בבעלי חיים נספג בצורה קלה יותר בגוף.
השפעות בריאותיות של אכילת בשר
הברזל, המצוי בכמות גבוהה בבשר אדום ובשר עוף חשוב לגוף.
מינרל זה נחלק לשני סוגים – haem הקיים רק במקור בשרי ו־non-haem הקיים גם במזון צמחי וגם במזון בשרי.
ברזל haem נספג טוב יותר בגוף.
כאמור, בשר מכיל כמויות גדולות של חלבון, ורוב סוגי הבשר מכילים את כל סוגי חומצות האמינו הדרושות לגוף כדי לפתח שרירים באופן תקין.
בשר הוא אחד המקורות לוויטמין B12. הימנעות מצריכת בשר מגדילה את הסיכוי למחסור בוויטמין B12. לצד זה, צריכת בשר בכמות גדולה, כמו כל צריכת-יתר, גורמת למספר תופעות בעלות השפעה שלילית.
בשלהי המאה ה־20 ובתחילת המאה ה־21 עלתה המודעות לסיכוני הבריאות הכרוכים בצריכה גבוהה של בשר אדום כגון בשר בקר.
נמצא כי משתתפים שצרכו כמויות גבוהות של בשר אדום ובשר מעובד במהלך תקופה ארוכה היו בסיכון גבוה ב־50% לפתח את סרטן המעי הגס בהשוואה לאלו שאכלו הכי פחות מבשר זה.
לעומת זאת, המחקר גילה כי צריכה של עופות ודגים למעשה מפחיתה את הסיכון לפתח את סרטן המעי הגס.
המחקר לא המליץ להימנע מבשר אדום, אך הציע להפחית בכמויות.
עוד נמצא כי שומנים מהחי, המצויים בכמויות גדולות בגבינות ובבשר, מעלים את סיכוייהן של נשים לחלות בסרטן הלבלב ב־23%, ואת סיכוייהם של גברים – ב־50%.
גברים ונשים שצרכו כמויות גדולות של בשר נמצאו בסיכון גבוה ב־16% לחלות בסרטן הריאות.
נמצא קשר סיבתי בין צריכה יומיומית של בשר לבין סיכון מוגבר למחלות לב.
הסיכון ללקות במחלת לב הוא פי שלושה, בגברים בגילאי 45–64 הצורכים בשר מדי יום, לעומת אלה שאינם צורכים בשר כלל.
כמו כן, נמצא כי בשר אדום מעלה את הסיכוי ללקות בהתקף לב ב־30%.
מחקרים גילו כי גברים מבוגרים שאוכלים בשר 6 או יותר פעמים בשבוע מכפילים את סיכוייהם למות ממחלת לב מאשר אלה הנמנעים מבשר.
כמו כן, התגלה במחקרים שגבר בשנות החמישים לחייו שאוכל בשר נמצא בסיכוי גבוה פי ארבעה ללקות בהתקף לב.
מחקר שנערך בבריטניה וכלל 10,000 צמחונים ואוכלי בשר מצא כי ככל שצריכת הבשר עלתה, עלה גם הסיכוי להתקף לב.
בנוסף, נמצא כי בקרב צורכי בשר יש נטייה רבה יותר להשמנת יתר.
נמצאו הבדלים של 5.9 קילו בגברים, ו־4.7 קילו בנשים בין אוכלי בשר לטבעונים.
בתרבויות רבות סוגי בשר מסוימים נחשבים כלא ראויים למאכל מסיבות דתיות ואחרות.
ביהדות חל איסור לאכול בשר שאינו 'כשר'.
בשר בהמה הוא כשר למאכל רק אם היא עומדת בשלושת הקריטריונים: מעלה גרה, מפריסה פרסה ושוסעת שסע, וכן רק אם הבהמה נשחטה בשחיטה כשרה, עברה בדיקה מחשש להיותה טרפה, והבשר הוכשר כהלכתו.
דגש מיוחד ניתן לאיסור אכילת בשר חזיר שהוא מפריס פרסה אך אינו מעלה גירה.
ההלכה היהודית אוסרת על אכילת בשר יחד עם חלב, או בהפרש קצר ביניהם.
דגים מותרים באכילה רק אם הם בעלי סנפיר וקשקשת.
כך גם אסורים באכילה עופות דורסים, פירות ים, חרקים ועוד.
ישנם יהודים דתיים, המפרשים כי הדת היהודית לא מעודדת אכילת בשר.
בדתות מעטות, כגון הג'ייניזם, אכילת בשר אסורה לחלוטין.
צמחונות מקובלת מאוד בהינדואיזם ובבודהיזם, אם כי דתות אלו אינן אוסרות על אכילת כל סוגי הבשר.
יש מספר קבוצות נוצריות שמעודדת סוגים שונים של צמחונות.
המורמונים מעודדים צריכה מופחתת של בשר מטעמים הומאניים.
כנסיית האדוונטיסטים של היום השביעי מעודדת את מאמיניה לאמץ תזונה צמחונית מטעמים בריאותיים.
גם באסלאם ישנן תקנות הקרויות "חלאל", המגבילות אכילת בשר מסוגים שונים (כגון חזיר) וקובעות את הדרך המותרת לשחיטה.
הקתולים נוהגים שלא לאכול בשר בתקופת התענית בת 40 הימים שלפני חג הפסחא ובעבר אף בימי שישי שהוא היום בשבוע בו ישו נצלב.
בהודו, בשר פרה אסור לאכילה היות שפרה היא חיה קדושה על פי ההינדואיזם.
אדם הנמנע מלאכול בעלי-חיים למיניהם יגדיר עצמו במקרים רבים כצמחוני.
להצדקת הצמחונות קיימים מספר טיעונים עיקריים.
מוסריות: רבים מתנגדים להריגת בעלי חיים, או לתנאי ההחזקה הפוגעניים להם נתונים בעלי החיים (בדגש על משקים מתועשים, כדוגמת: הובלת בעלי חיים, ברירה מלאכותית, הזרעה מלאכותית או השרה כפויה).
אקולוגיות: ייצור בשר, לעומת ייצור מזון צמחי, דורש כמויות רבות מאוד של מים, אנרגיה, קרקע ועוד.
משום-כך, טביעת הרגל האקולוגית של צרכני בשר היא גדולה בהרבה משל אלה שאינם צורכים בשר.
אסתטיות: אנשים מסוימים מתקשים לנוכח המראות של חיות או של חלקי חיות על צלחתם.
לאנשים רבים, במיוחד בעולם המערבי, קשה עם העובדה שהם אוכלים חלקים מגופן של חיות.
בריאותיות: בשל ההשפעות השליליות של אכילת בשר על גוף האדם (תואר לעיל).
המילה בשר מככבת בביטוים רבים.
באופן טבעי, ומאחר שבמקרא המילה "בשר" משמשת בדרך כלל כמילה נרדפת למילה "גוף", ובהיות האדם "בשר ודם" משמשת המילה בשר כתחליף למילה אדם כאשר רוצים לצמצם את מהותו של האדם לקיומו הגופני, למשל בביטוים: "בשר טרי" (חיילים טירונים או אסירים חדשים בבית הסוהר), "בשר תותחים", "תאוות בשרים" (תאווה גשמית למין).
בתנ"ך מופיע מספר פעמים הביטוי "כל בשר" או "כל הבשר" במשמעות "כל האנשים ובעלי החיים".
בשר בחלב הוא איסור מהתורה בהלכות כשרות ביהדות, על אכילת בשר וחלב שהתבשלו יחדיו.
איסור זה כולל בנוסף לאיסור על האכילה גם איסור על הנאה מתערובת בשר וחלב מבושלת, ואף איסור ייחודי על עצם הבישול.
מזון שאינו נחשב בשרי או חלבי ומותר לאכילה עם כל אחד מהם נקרא "פרווה".
איסור בשר וחלב שונה מרוב האיסורים שבתורה בכך ששני מרכיביו (הבשר והחלב) הם מרכיבי היתר, ורק התערובת שלהם אסורה.
בכך דומה איסור זה לאיסור שעטנז (תערובת צמר ופשתים) ולאיסור חרישה בשור וחמור יחדיו.
מאפיין ייחודי נוסף הוא האיסור על פעולת הבישול מעבר לאיסור האכילה וההנאה.
בספרות חז"ל, נחשב איסור בשר בחלב כ"חידוש" שאין להסיק מדיניו לגבי תחומים הלכתיים אחרים.
האיסור לא מופיע באופן מפורש במיקרא.
על פי פרשנות חז"ל מקור האיסור הוא הציווי "לא תבשל גדי בחלב אימו" המופיע במקרא 3 פעמים:
לשון הפסוק עצמה מדברת על איסור במעשה הבישול.
עם זאת, לאור החזרה עליה שלוש פעמים, נכללת בה גם אכילת התבשיל או הנאה ממנו, למשל באופן של מכירתו לגוי.
שני האזכורים הראשונים במקרא הם בסמיכות לדיני בית המקדש, דבר המלמד כי האיסור כולל את הקרבת התבשיל לה'.
האזכור השלישי סמוך לדיני מאכלות אסורות, דבר המלמד כי האיסור כולל את אכילת התבשיל.
על פי תורה שבעל פה התבשיל גם אסור בכל הנאה שהיא.
בחקר המקרא עלתה השערה בעקבות פירושו של יוסף בכור שור, כי הכוונה המקורית של הביטוי "לא תבשל" בשני האזכורים הראשונים היא פואטית בעיקרה ומשמעותה 'לא תאחר', בהקשר של האיסור להתמהמה בהבאת הביכורים למקדש.
בספר דברים שנכתב מאוחר יותר לעומת זאת, לראשונה הובן האיסור כבישול של ממש, במנותק מהקשר להבאת הביכורים.
הגמרא מסבירה, שהביטוי "גדי" במקרא הוא כינוי לוולד רך, ולא מכוון בהכרח למין בהמה מסוים.
כאשר המקרא מבקש לתאר את מין הבהמה, הוא כותב למשל "גדי עיזים".
לפי דעות אחרות הגדי הוא דוגמה, למשל: "מפני מה דיבר הכתוב בגדי?
מפני שהחלב מרובה באמו", או שהאזכור החוזר והמשולש על גדי בא לרבות בעלי חיים נוספים.
בנוסף, לפי התורה שבעל פה, כאשר הגדי גדל לא הופך בישולו בחלב אמו למותר, והתורה דיברה על 'גדי' בתור דוגמה, כמו מצוות רבות בפרשה (למשל לֹא תַטֶּה מִשְׁפַּט אֶבְיֹנְךָ בְּרִיבוֹ (שמות כ"ג, ו').
תרגום השבעים מתרגם "לא תבשל גדי בחלב אמו" כ"לא תבשל/תביא טלה בחלב אמו", לפי הפסוקים השונים.
על פי התורה שבעל פה לשון הפסוק אינה מדברת על הגדי והאם המסוימים, אלא על כל 'אם', למשל גדי העזים אסור לבשלו בחלב כל עז שהיא, לא רק אמו מולידתו.
חז"ל הרחיבו את האיסור גם למשמעות כללית יותר של כל בשר בכל חלב, למשל לבשל גדי עזים בחלב פרה.
חז"ל הוסיפו מדרבנן איסור לאכול (להוציא בישול והנאה שמותר) גם בשר עוף בחלב, ובשר חיה טהורה בחלב, אך לא אסרו בשר דגים וחגבים בחלב.
עוד הוסיפו לאסור אכילת בשר עם חלב אף בלא בישול, וגם הרחיקו הרחקות שונות שיפורטו למטה.
בקרב יהודי אתיופיה נשמר איסור בשר בחלב, אך בשר עוף לא נחשב לבשר לעניין זה.
הקראים דוחים את הפרשנות הרבנית ומתירים בישול ואכילה של בשר בחלב.
את הציווי "לא תבשל גדי בחלב אימו" הם מפרשים כלשונו, שאין לבשל או לאכול ולד בהמה טהורה בחלב אימו, אבל מותר לבשלו או לאוכלו בחלב של אם אחרת.
השימוש במונח גדי, לדעתם, הוא ציון של פרט אחד מתוך הכלל.
הקשר בין האיסור לשלושת הרגלים
בשני המופעים הראשונים, הכתובים בספר שמות, נכתב האיסור בהקשר של שלושת הרגלים.
ובמקור השלישי, בספר דברים, הוא נכתב יחד עם איסורים הנובעים מקדושתם של ישראל.
הרמב"ם הבין מההקשר של שלושת הרגלים שהאיסור קשור לעבודה זרה.
הרשב"ם מסביר כי ברגלים (כולם) "היו אוכלים בהמות הרבה" ועל כן הזהירה התורה בפרשת הרגלים שלא לבשל ולא לאכול גדי בחלב אמו.
על פי דבריהם אין האיסור קשור לרגל מסוים.
אולם פרשנים מודרניים עמדו על כך שמבנה הפסוקים רומז לכך שהאיסור מתייחס לחג הביכורים דווקא, המוזכר בתחילת הפסוק: רֵאשִׁית בִּכּוּרֵי אַדְמָתְךָ תָּבִיא בֵּית ה' אֱלֹהֶיךָ - לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ.
ככלל, התורה אוסרת להקריב עם הקורבן חמץ, דבש ושׂאור (ויקרא ב' יא).
חמץ, שׂאור ודבש הפירות הם הצורות העשירות, הבשלות והמושלמות של הלחם ושל הפירות.
עבור הקורבנות מבקשת התורה דווקא את הפשוט והראשוני.
לכן נאפים הלחמים המלווים את הקורבנות כמצות ולא כחמץ.
אך לכלל הזה יש יוצא מן הכלל.
בחג הביכורים מותר להביא שׂאור ודבש וגם חמץ (ויקרא ב' יב, ויקרא כ"ג יז).
לכן, היה מקום לחשוב שכפי שמותר ואף רצוי להביא שׂאור ודבש בחג הביכורים, כך יהיה מותר ואולי אף רצוי להעשיר את קורבנות החג באמצעות בישולם בחלב ולא במים.
שהרי גם הבישול בחלב, כמו השׂאור והדבש, מבטא את העושר ואת השפע אשר נתן לנו אלוהים.
אלא שהתורה אסרה זאת מפאת האיסור המוסרי ומתוקף הקדושה שהצטוו בה ישראל.
במקרא עצמו מופיעות עדויות לכך שבתקופה הקדומה היה מקובל מנהג להגיש מאכל בשרי לצד חלב ותוצריו.
דוגמה ידועה מופיעה במקרא בספר בראשית, שם מסופר על אברהם שהגיש למלאכים שבאו לבקרו חלב ובשר יחד.או דוגמה נוספת בה הוגשה לדוד ארוחה הכוללת בשר וחלב (חמאה וצאן ושפות בקר):
במקרא עצמו לא פורש טעם האיסור, וכך גם במשנת חז"ל לא נאמר כל הסבר לכך, וההתייחסות אליו הוא אל גזרת הכתוב.
פרשני המקרא והמצוות החל מפילון האלכסנדרוני עבור בפרשני ימי הביניים ועד להוגי זמנינו ניסו למצוא טעם לאיסור זה.
פילון האלכסנדרוני, רשב"ם, רמב"ן ואחרים, נימקו איסור זה בהרחקה מהאכזריות הסמלית המתבטאת במעשה בישול הגדי דווקא בחלב אמו, כשעל בסיס טעם זה הסביר האבן עזרא גם הרחבת האיסור לבשר שאינו גדי ולכל חלב.
הרשב"ם נימק איסור זה בהרחקה מ"רעבתנות" מגונה המתבטאת באכילת חלב האם עם הבנים.
הראי"ה קוק הסביר שאיסור זה נועד לברר את האמיתה שכל החיים נועדו לחיות ולא למלא את תאוותו של האדם, שבכוחניות רוצה ליצור מאכל מעודן בבישול הגדי בחלב.
על פי הראי"ה קוק, האיסור מזכיר לאדם את הבעייתיות הקיימת בניצול בעלי החיים לצרכיו (הן באכילת בשר והן בשימוש בחלב), המונעת מבעלי החיים לחיות את חייהם הטבעיים:
בישול גדי בחלב אמו כפולחן אלילי
הסבר נוסף שזכה לתשומת לב רבה בחקר המקרא המודרני, הוא ההצעה לפרש את האיסור כהתרחקות מפולחן קדום משוער, בו היה נהוג לטבוח גדי בחלב אמו.
אסורים רבים שנאמרו בתורה מפורש טעמם במקרא עצמו כהרחקה מהפולחן האלילי ששרר באותה תקופה במרחב ארץ ישראל.
דוגמה לכך היא ההרחקה מפולחן האשרה.
הצעה זו מובאת בכתבי מפרשי המקרא בימי הביניים ואילך, רשב"א, אבן עזרא, רמב"ם, ספורנו ואברבנאל.
על פי חוקר המקרא והשירה האוגריתית, פרופ' משה דוד קאסוטו, גילויים של לוחות אוגרית הכתובים בכתב היתדות האוגריתי אישש את ההשערה של הרמב"ם על קיומו של מנהג אלילי הכורך בישול בשר בחלב.
באחד הלוחות הקרוי "לוח לידת האלים", ובו שירה הפותחת במילים: (המקור בלא הניקוד), נאמר על פי אחת ההצעות לקריאת הטקסט שבו, , שפירושו הוא "בשל[ו גדי] בחלב, אננח (שם נרדף לגדי) בחמאה".
ניתן לראות בפסוק שירי זה תקבולת המציינת נוהג של "טביחת=בישול" בשר גדי בחלב ובחמאה:
יש המפקפקים בהשערתו של קאסוטו, מכיוון שהמונח "טביחה" במשמעותו הקדומה, אינו מציין בישול כי אם שחיטה.
מנחם הרן מפקפק בהשערה זו ובהצעתה להשלמת הטקסט שבאותו פסוק שירי אוגריתי.
הוא סבור שהמונח "אננח" אינו מתפרש כשם נרדף לגדי, אלא הוא מכוון למין כלשהו מן הצומח.
ועל כן לא ניתן לתלות בהקשר אליו את הפועל "טביחה".
כך גם אין כל סיבה לקבל את ההשלמה "גד" שהיא השערה בלבד.
משום כך הוא מציע דרך שונה לגמרי לקריאת פסוק שירי זה, שלא בהקשר פולחן של גדי בחלב כלשהו.
גם לדעת החוקרים רוברט רטנר וברוס צוקרמן, לא ניתן להשלים את הכתובת למילה "גדי" כי אם לכל היותר למילה "גד", כך שמתקבל הפסוק .
הסברים נוספים שהוצעו על דרך הקבלה בזוהר ובכלי יקר וברש"ר הירש גורסים כי ערבוב ומיזוג בין שני כוחות מנוגדים הוא בעייתי ודומה לאיסור כלאיים.
המקובל רבי אביעד שר שלום באזילה (1680-1743) שילב בין הטעמים לאיסור בשר וחלב, והסביר שהפעולה עצמה רעה ולכן עשוה לעבודת אלילים.
"והוא שהדברים ההם מולידים הטומאה הרוחנית בנפש האדם ומטמאים אותו… ולכן אסרה אותם התורה.
ועובדי עבודה זרה היו עושים אותם בדווקא כדי להביא עליהם רוח הטומאה, שהרי לסטרא דמסאבא [=צד הטומאה] הם עובדים.
לפי פרשנותו של שלום רוזנברג לדברים אלה של באזילה, התורה אוסרת על מעשים של סדיזם ופסגות של רוע אנושי, שהיו נפוצים בעבודת אלילים שונים
איסור בשר וחלב נמנה בתרי"ג המצוות.
היות שהאיסור מובא במקרא 3 פעמים, מרבית מוני המצוות מונים איסור זה פעמיים או שלוש, כאשר חלקים שונים מהאיסור הם מצוות נפרדות.
הרמב"ם וההולכים בעקבותיו מונים את איסור בשר בחלב כשני איסורים מתוך תרי"ג המצוות: איסור בישול ואיסור אכילה.
לדעתם, איסור הנאה אינו נמנה בפני עצמו והוא חלק מאיסור אכילה.
בעל הלכות גדולות ורבי סעדיה גאון מנו את כל איסורי בשר בחלב כמצווה אחת.
אולם רבי שמעון בן צמח דוראן מנה את המצווה כשלושה איסורים שונים: אכילה, הנאה ובישול.
האיסור מן התורה הוא על אכילה וגם על עצם הבישול של בשר בחלב.
כאשר התערובת נאסרת, צריך לקבור אותה, לשרוף או להשליך, ולרוב הדעות אף האפר של שריפת האיסור אסור בהנאה.
מיני בעלי החיים שבשרם וחלבם אסור
על פי חז"ל, האיסור מן התורה כולל את כל סוגי בשר הבהמות הכשרות ואת כל סוגי חלב הבהמות הכשרות.
האיסור אינו חל על בשר בהמות טמאות ולא על חלב בהמות טמאות, לכן אף שמחמת איסורי מאכלות המאכל אסור באכילה, מותר לבשלו ומותר להנות ממנו.
האיסור אינו כולל בשר דגים וחגבים אף לא מדרבנן, וכן אינו חל על חלב אם, אך מחשש של מראית העין נפסק לא לבשל בכל חלב.
התנאים נחלקו בנוגע לבשר וחלב של חיה טהורה ועוף.
דעת ר' עקיבא שחיה ועוף מותרים מן התורה, אך אסורים מדברי סופרים, ולדעת ר' יוסי הגלילי חיה אסורה מן התורה, ועוף מותר אף מדברי סופרים.
בתלמוד מסופר שאנשי עירו של ר' יוסי הגלילי היו אוכלים עוף בחלב, בהתאם לדעתו, ואף במקומו של ר' יהודה בן בתירא היה מי שנהג כך, ולא מיחו מפני שאולי כך ר' יהודה הורה להם כשיטת ר' יוסי.
להלכה, כתב הרמב"ם כי איסור בשר עוף בחלב חל רק מדברי חכמים.
כתוצאה מכך, על פי שיטה זו אסור לאכול עוף בחלב, אך בישולו והנאה ממנו מותרים (חז"ל גזרו רק לגבי האכילה), וכך פסק גם השולחן ערוך.
דעת התוספות היא כי בשר עוף אסור מהתורה, ובשיטה זו הלכו הב"ח ועוד שבשר עוף בחלב אסור גם בבישול ובהנאה.
לגבי בשר חיה ישנה סתירה לכאורה בדברי הרמב"ם: בעוד בהלכות ממרים כתב הרמב"ם כי איסור בשר חיה בחלב הוא מן התורה, בהלכות מאכלות אסורות כתב הרמב"ם שאיסור זה הוא מדברי חכמים.
לדעת הכסף משנה, הרמב"ם בהלכות ממרים רק משתמש בהדגמה (שמקורה בתלמוד) עבור הלכות "לא תוסיף ולא תגרע", ואין ללמוד ממנה שדעתו לפסוק שלא כדעת רבי עקיבא, כפי שאכן פסק בהלכות מאכלות אסורות.
יש המפסקים את דבריו שם באופן שונה, כך שישנה אפשרות לפרש שגם שם הוא אוסר בשר חיה מן התורה.
בשולחן ערוך נפסק כי בשר חיה אסור מדרבנן.
מלבד איסור האכילה, באיסור בשר בחלב ישנו חלק ייחודי של איסור על עצם הבישול, אף ללא אכילה.
ישנה מחלוקת בשאלה איזה שלב בישול יש לעבור על מנת להתחייב באיסור זה של בישול, וכן שהמאכל המבושל יחשב כתערובת בשר וחלב.
מרבית הדעות סוברות כי שלב הבישול הקובע הוא 'מאכל בן דרוסאי' (נקודת השליש או החצי של הבישול), אולם יש דעות הסוברות שאפילו בישול מינימלי אסור.
בהלכה נפסק שגם זיעת אוכלין נכנס לאיסור בשר וחלב.
כלומר אדים היוצאים ממאכל או משקה בזמן שמתחממים (הזיעה של האוכל), נחשבים כאוכל עצמו, ולכן אידי חלב חמים שנבלעו בבשר דינם כחלב שנבלע בבשר.
בהלכה נפסק שרק כאשר טעם הבשר והחלב מתערב זה בזה, הדבר נחשב מבושל, 'שאין לך בישול שלא יתן טעם'.
למרות המחלוקת, נפסק שכאשר התערובת היא בשיעור כזית, קיים איסור מהתורה;
קיים דיון בהלכה לגבי סוגים שונים של בישול, כגון: צלייה, טיגון, אפייה, בישול בחמה ועישון, האם נחשבים כבישול או לא.
הפרדה בין כלי בשר לכלי חלב
מאחר שבבישול מאכל נבלע מעט ממנו בכלי, כלי שבושל בו חלב בולע מעט חלב ולכן אין לבשל בו בשר אם לא יוגעל קודם (וכן להפך).
לכן במסגרת ההפרדה בין חלב לבשר יש לייחד כלי אוכל נפרדים למאכלי חלב ולמאכלי בשר.
איסור זה נובע ישירות מאיסור התורה, לכן בשר שבושל בכלי בן יומו שלפני כן בושל בו חלב נאסר בהנאה.
במטבח הפרטי די בשתי מערכות שונות זו מזו, שבני הבית המשתמשים בהן יודעים לזהות איזה נועדה לבשר ואיזה לחלב.
יש נוהגים, בעיקר במערכות עם כלים זהים, להעדיף את סימון הכלים החלביים.
המקור הוא מכך שבעבר היו מסמנים דווקא את כלי החלב בשלשה חריצים, כרמז ללשון המקראית "חריצי חלב" (שם מקראי לגבינה).
עדות היסטורית גם מספרת על נכרים שרצו להשתמש במנהג והשתמשו בסכין חרוצה לצורך עלילת דם, אבל היו בה ארבעה חריצים, וכך התגלתה העלילה.
בחדרי אוכל ציבוריים נהוגה הבחנה ברורה יותר.
למשל בחדרי אוכל בצה"ל נהוגות צלחות כחולות לארוחות חלביות, וצלחות כתומות לארוחות בשריות, ועל סירי מתכת נכתב בפירוש "חלבי" או "בשרי", או שנצבע פס כחול לזיהוי חלב ופס אדום לזיהוי בשרי.
כמו כן הסכו"ם החלבי מחורר, בניגוד לסכו"ם הבשרי שאינו מחורר.
איסור אכילת בשר עם חלב