tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1975–1976 חפירות הצלה קצרות על ידי רשות העתיקות ואוניברסיטת תל אביב בניהול משותף של אהרון קמפינסקי ומשה פראוסניץ ובשיתוף רות עמירן ממוזיאון ישראל.
החל מ–2005 – קבוצה בינלאומית בניהולו של אסף יסעור־לנדאו מאוניברסיטת חיפה ואריק ה.
מהתקופה הנאוליתית שרידי מבנים, קבר יחיד, גרזני אבן ממורקים, כלי צור וכן חפצי אומנות בסגנון תרבות ואדי רבה.
מתקופת הברונזה המוקדמת I–II קברים ובניינים.
מתקופת הברונזה התיכונה, בתים פרטיים, קברים, מערכת ביצורים וארמון המכסה כ־6000 מטר מרובע.
הארמון הוא היחיד מהתקופה הכנענית שיכול להיחפר בשלמותו.
רצפתו וקירותיו מטוייחים ומעוטרים בסגנון מינואי.
השתמרות העיר הכנענית יכולה לתת תמונה מלאה של הפוליטיקה וחיי החברה בתקופה הכנענית, וכך לענות על השאלות האם היה שלטון מרכזי, האם נגבו מיסים ועל סוג החקלאות ששימשה בתקופה.
מתקופת הברזל שרידים של עיר פיניקית מהמאה ה־10 לפניה"ס וחומת סוגרים המיוחסת למאות 8–9. מהתקופה ההלניסטית שרידים הכוללים אקוודוקט.
ומהתקופה הרומית ועד העות'מאנית שרידי יישובים, כאשר עיקר ההתיישבות על גבעה צפון־מזרחית ליישוב הקדום.
שרידי שני כפרים ערביים שנבנו בדרום האתר מיוחסים למאה ה־17 ולמאה ה־18.
התקופה הנאוליתית המאוחרת (תרבות ואדי רבה) – ההתיישבות באזור כברי החלה לפני כ־16 אלף, בתקופה הנאוליתית.
מבנים קבועים הופיעו בסביבות שנת 10000 לפנה"ס.
תקופת הברונזה המוקדמת – היישוב מתקופת הברונזה המוקדמת I–II היה ניכר והשתרע על פני 120-130 דונם בצפון התל.
בשלוש שכבות נחשפו יסודות אבן למספר מבנים וכן מספר קברים ובהם קנקני קבורה.
תקופת הברונזה התיכונה – תקופת השיא של האתר בה נבנתה הסוללה המקיפה אותו והארמון המרשים והמעוטר.
משערים שגודל היישוב היה 200-150 דונם.
בסוף התקופה השתנה אופי היישוב דרמטית.
מעל ל־320 דונם היו מוקפים בסוללה ובחומות העיר, והארמון התנשא בצפון מזרח השטח.
למסחר הבינלאומי היה תפקיד חשוב בהתפתחות העיר.
ייתכן שעיקר הסחר היה עם אזור סוריה-אנטוליה.
בסוף תקופת הקולוניות האשוריות באנטוליה (תחילה המאה ה־18 לפנה"ס), הקשרים עם אזור זה נחלשו ולעומתם החלו קשרים עם קפריסין המתגלים בממצא עשיר.
ההתפתחות המהירה שבמחצית הראשונה של המאה ה־18 לפנה"ס קשורה ללא ספק לקשרי חוץ אלה.
כברי היה בהכרח מרכז הסחר והניהול של צפון עמק עכו בתקופת הברונזה התיכונה II.
כנראה נמל הסחר שלה היה או בנחל געתון או הנמל באכזיב.
תקופת הברונזה המאוחרת – השריד היחיד מהתקופה הוא שברי כדים בשטח E בהריסות מתחת לרצפה הנמוכה ביותר של תקופת הברזל.
לא הובחנו שרידי יישוב מתקופה זאת וכנראה האתר ננטש בסוף תקופת הברונזה התיכונה.
תקופת הברזל – היישוב התרכז בחלק הדרומי של האתר, מכסה 20-18 דונם בשטחי E ו־D.
במאה ה־10 לפנה"ס נבנתה מצודה בא־תל (et-Tell) וחוזקה במהלך תקופת הברזל II.
התקופה ההלניסטית והפרסית – הממצא היחידי מהתקופה הפרסית הם מספר שברי כלי כתישה.
מהתקופה ההלניסטית נמצאו אקוודוקט, שרידי קברים מתוארכים למאה השנייה לפנה"ס וחותם פיניקי.
בסבירות גבוהה אפשר לשייך את התל על מעיינותיו החשובים לעיר ההלניסטית עכו התלמאית.
בגלל חשיבות היישוב בתקופת הברונזה הIIA ותקופת הברזל, אהרון קמפינסקי, שיער שזאת העיר רחוב המוזכרת בספר יהושע
ה־A-r-h-bum המוזכרת בכתבי המארות, וה־Rhabu המופיעה בכתבי ממלכת מצרים החדשה.
חוסר בממצאים מבהירים מתקופת הברונזה המאוחרת, מעלה ספקות בקשר להשערה זאת, שייתכן כי תיפתר בחפירות עתידיות.
תל חי הנדסאים (נקראה בעבר המכללה הטכנולוגית תל-חי) היא מכללה למדעים, תקשורת ועיצוב, מראשונות המכללות בישראל, ממוקמת באצבע הגליל, מצפון לקריית שמונה.
המכללה נמצאת בקמפוס תל חי שבו נמצאת גם המכללה האקדמית תל-חי.
בוגרי המכללה זכאים לדיפלומת הנדסאי.
המכללה הטכנולוגית תל-חי כוללת כ-5 מגמות לימוד לתואר הנדסאי יישומי המאוגדות תחת שלוש חטיבות מדעים, תקשורת ועיצוב.
בשנת 1957 הקימה המועצה אזורית הגליל העליון גוף בשם המכללה האזורית תל-חי להעשרת ידע למבוגרים, שכלל מכון לאומנויות, לימודי חוץ והשתלמויות.
בשנת 1993 החלה לפעול בקמפוס גם המכללה האקדמית תל-חי.
המכללה מוכרת על ידי המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) ומעניקה מלגות של 90% לחיילים משוחררים.
החטיבה לתקשורת עובדת בשיתוף פעולה עם ערוץ 10, סוכנות רויטרס, והמוזיאון הפתוח לצילום באזור התעשייה תל-חי.
חקלאות בעלי חיים - בוגרי מסלול זה יכולים להשתלב במקצועות אשר כוללים טיפול בבעלי חיים.
הנדסת חשמל - בוגרי מסלול זה יכולים להמשיך שנה נוספת ולהשלים תואר הנדסאי אלקטרוניקה.
הנדסת תוכנה - ניתן להתמחות ברשתות תקשורת ואינטרנט בעזרת קורסי השלמה
הנדסת מכונות - מערכות יצור ממוחשבות.
בוגרי מסלול זה יכולים להמשיך שנה נוספת ולהשלים לתואר הנדסאי מכונות רכב.
הנדסת מכונות - רכב - מערכות מתקדמות
הנדסת ביוטכנולוגיה - ניתן להשלים לתואר B.Sc בביוטכנולוגיה, זואולוגיה או תזונה.
הנדסת כימיה ומזון - ניתן להתמחות ביצור שוקולד ולהשלים לימודים ל-B.Sc במדעי המזון.
המכינה הטכנולוגית מכשירה את הסטודנטים לקראת לימודים לתואר הנדסאי במכללת תל-חי, ברוב מסלולי הלימוד דרישות הקבלה הן אישור ציון עובר בבחינות הבגרות במקצועות מתמטיקה ואנגלית ברמה של 3 יחידות לימוד ובנוסף הבעה ולשון או ספרות ברמה של 2 יחידות לימוד.
תל יוֹנָה הוא תל בגובה של כ-40 מטר מעל פני הים, הממוקם על חוף הים בגבולה המערבי של ראשון לציון, ושטחו הכולל הוא כ-35 דונם.
סביבתו של תל יונה מכוסה בדיונות חול, שנוצרו ככל הנראה לאחר המאה ה-6 לספירה.
מתחת לדיונות, בעיקר בחלקו המזרחי של התל, מרובדות שכבות חמרה מ"תצורת נתניה" המונחות אופקית על גבעות קדומות עוד יותר של "כורכר דור".
בחלק מן השטח, בעיקר בחלקו המערבי, הוסר החול כתוצאה מפעילות בת זמננו ונחשף הכורכר.
הצמחייה שעל הדיונות מתמעטת ככל שמתרחקים מקו החוף.
התל הוא אתר עתיקות המוכרז כחוק משנת 1992.
בסקר ארכאולוגי שנערך בו נמצאו שרידי קירות, רצפת טיח ובורות רדודים.
בנוסף לכך נחשפו קטעי רצפות פסיפס אשר רובן נשדד ככל הנראה, ומתקן תעשייתי.
באתר נמצאו חרסים מהתקופות הפרסית, הרומית, הביזנטית והמוסלמית הקדומה.
על מדרונות התל נמצאו ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר כלי צור מהתקופות הנאוליתית והכלקוליתית, וכן שברי כלי חרס מהתקופות הרומית, הביזנטית והאסלאמית הקדומה.
דיונות החול הצעירות מכסות אתרים שהקדומים שבהם מן התקופות הפרהיסטוריות.
השרידים שנמצאו בסביבת התל מרמזים על התיישבות קדומה על גבעות הכורכר שבקרבת חוף הים, ומצטרפים לאתרים שהוכרזו בידי אגף העתיקות בשנות ה-70, שייתכן כי נפגעו במהלך השנים.
כיום נכלל תל יונה בתוך מטווח 24 אשר הגישה אליו אינה אפשרית לאזרחים.
בראש התל בנוי בסיס צבאי קטן של חיל הים ובו עמדת מכ"ם.
השטח כולו הוא חלק משדה ניסויים של טכנולוגיות צבאיות שונות ומטווח צבאי.
העבודות שנעשו לצורכי הכשרת השטח בשנות ה-70 והשימושים הצבאיים לאורך השנים גרמו לנזקים רבים לתכסית הקרקע, הצמחייה, וחיי הטבע באזור ולאובדן של ממצאים ארכאולוגיים.
תל יונה משמש כנקודת ציון חשובה ביותר של נתיבי הטיסה במרחב האווירי של ישראל, הן בטיסות על פי ניווט ראיה והן לטיסות בניווט מכשירים.
נתיב הטיסה העובר מצפון לדרום על קו החוף מסתיים מעל תל יונה ומהווה נקודת ציון לפניה לכיוון פנים הארץ.
השטח האווירי שמדרום לתל יונה הוא חלק מן השטח הצבאי הסגור לתעופה אזרחית.
תל מבורך (שמו בערבית "תל מבארך") הוא תל קטן השוכן על הגדה הדרומית של נחל תנינים בכניסה ליישוב בית חנניה.
בחפירות הארכאולוגיות באתר נמצאו שרידים מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל, התקופה הפרסית ומעוט שרידים מהתקופה ההלניסטית עד הערבית המאוחרת.
בשנת 1923 נמצא למרגלות התל מאוזוליאום מהמאה ה־3. המאוזוליאום בנוי אבן ובתוכו נמצאו מספר סרקופגים משיש מעוטרים בתבליטים, על אחד מהם נמצא תיאור של מלחמת היוונים באמזונות.
בשנות ה־60 של המאה ה־20 התגלה מצפון מערב לתל קבר פיר מהמאה ה־10 לפנה"ס שבתוכו נמצאו כלי חרס.
חפירות מאורגנות בתל נערכו בין השנים 1976–1973 על ידי המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בראשות אפרים שטרן.
תקופת הברונזה התיכונה – מתקופה זאת נחפרו 4 שכבות XV–XII.
ביישוב הראשון באתר שהוקם על גבי גבעה נמוכה.
הממצאים כוללים שרידי מצודה מלבנית שהוקפה במבנים רבים שכיסו את כל הגבעה וחלקלקה.
מתחת למבנים נמצאו מספר קנקני קבורה ובתוכם שלדי תינוקות.
היישוב לא היה מוקף בחומה.
תקופת הברונזה המאוחרת – 3 שכבות XI–IX.
נמצאו מבנה גדול ששימש מקדש ושרידי מבנים.
המקדש כלל אולם גדול שנחשף כמעט במלואו, גודלו 10X5 מטר וכיוונו מזרח מערב.
רצפת האולם וקירותיו היו מטויחים.
בפינה הצפונית מערבית של האולם נמצאה במה בגובה 1 מטר, אורכה 1.5 מטר ורוחבה מטר.
אל הבמה הובילו 5 מדרגות.
ממזרח לבמה נמצא ספסל באורך של 8 מטר.
במרכז האולם נמצאה אבן עגולה גדולה, אולי בסיס עמוד.
הממצאים בתוך המקדש כללו שני חותמות גליל בסגנון מיתני, ספלים, מצלתיים, לוחיות פאיאנס, כלי נשק, נמצאו גם כלי חרס מיבוא קיפרי ממשפחת כלים מחופים לבן קערות חלב וטנקרד וכלי בסיס טבעת קערות מטיפוס "מונוכרום".
בנוסף נמצאו כלים רבים מייצור מקומי, קנקנים רבים, פכים, פכיות, קערות, נרות שמן, גביעים וקובעות.
הממצא הייחודי הייתה צלמית של נחש מתפתל – "נחש ברונזה" באורך 20 ס"מ, נחשים דומים נמצאו במקדשים מתקופה זאת גם בבקעת תמנע ובחצור.
תקופת הברזל – 2 שכבות VIII–VII.
נמצא בית ארבעת המרחבים, מבנה גדול מוקף חצר רחבה.
קיר המבנה היה בעובי 1.5 מטר.
הקרמיקה שנמצאה כללה קרמיקה קיפרית מיובאת: כלים "מצוירים לבן" (White painted) וכלים קיפרו־פיניקים דו גוניים.
נמצאה גם קרמיקה מקומית של כלי יום יום.
השערת החוקרים שהמבנה שימש כמרכז מנהלי בנציבות דור.
כן נמצא בשדה מצפון־מערב לתל קבר פיר מהמאה ה־10 לפנה"ס, ובו עשרות כלי חרס, כולל כלים פיניקיים מחופים אדום וכלים קיפרו־פיניקיים.
בתחילת תקופת הברזל היה היישוב פיניקי, אך משלהי תקופת הברזל IIא התגלתה שכבת חורבת, ויש המשערים שמדובר בשלב מעבר מיישוב פיניקי לישראלי.
התקופה הפרסית – 3 שכבות VI–IV.
בשכבה הנמוכה נמצאו בורות ובהם אפר, עצמות וכלי חרס.
על אחד משברי החרס נמצאה טביעות חותם הדומות לטביעות החותם היהודאיות.
בשכבה העליונה נמצא מבנה אחד שכיסה את כל התל.
המבנה היה מוקף חומת סוגרים וכנראה שימש כמרכז מנהלי או אחוזה גדולה.
התקופות ההלניסטית והרומאית – שכבות III–II.
בתקופות אלה התל לא היה מיושב.
בתקופה הרומית עיקר הבנייה הייתה בסביבת התל וכללה הקמת אמות המים לקסריה, וקברים לתושביה.
פני השטח – שכבה I, היו מכוסים בקברים רבים מהתקופה הצלבנית והתקופה הערבית המאוחרת.
תל יריחו הוא התל המרכזי בעיר יריחו.
גובהו המרבי של התל מעל סביבתו הוא 21.5 מטר ושטחו 40 דונם.
בכמה מקומות הגיעו החופרים עד סלע האם, והחופרים הגיעו למסקנה שהתל כולו נוצר מריבוד של הריסות יישובים, ובמקורו היישוב הראשון נבנה בשטח מישורי שנבחר ליד מי מעיין.
תל יריחו מתייחד בתקופת ההתיישבות הארוכה בו.
בספטמבר 2023 הוכרז התל על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
כמה שכבות שמעליה אף הן מהתקופה הנאוליתית, ובהן ממצאים רבים כמו מגדל יריחו העגול שקוטרו 8.50 מ', והשתמר לגובה של 7.70 מ'.
קתלין קניון הגיעה לתל יריחו כדי לבדוק את תוצאות החפירות של קודמיה וגילתה סביבו שדות גדולים של בתי קברות.
היא חפרה כ-500 קברים וחילקה את הקברים לקבוצות.
על פי הממצאים היא הגיעה למסקנה שמדובר בתרבות חדשה, ללא שייכות לתקופה קודמת או לבאה אחריה.
קניון קראה לתקופה החדשה "Intermediate EB-MB Bronze Period" (בעברית: ברונזה קדומה-תיכונה ביניימית).
מהתקופה האפיפלאוליתית נמצאו שרידים בצפון התל השייכים לתרבות הנאטופית, ככל הנראה לשלב המאוחר שלה לפני כ-12,000 שנים.
השרידים מועטים מכדי לקבל תמונה ברורה של היישוב.
נמצאו במספר מקומות בתל שכבות המקשרות את התקופה הנאוליתית לתקופה האפיפלאוליתית.
בריבוע M נמצאו בשכבה התחתונה רבדים צפופים של מפלסי מגורים בעובי כולל של 4 מטר.
היישוב היה של סמי-נוודים, יישוב של ציידים שנאחזו בהתיישבות של קבע.
בהמשך, בתקופת הנאוליתית קדם קרמית א (PPNA) התרחב היישוב.
השטח הבנוי כיסה את כל השטח שבתקופה הברונזה נבנתה עליו עיר.
בעקבות הגידול ביישוב נבנתה חומה עד לגובה של 5.75 מ' ושולב בה מגדל בצידה הפנימי.
המגדל היה עגול, בנוי מאבנים וגובהו כתשעה מטר.
לקראת סוף התקופה נסתם גרם המדרגות ויצא משימוש כמגדל והוא הפך לאתר קבורה.
בתל נחשפו קברים שהכילו 262 שלדים רובם בין הגילים 7–20. חלק קטן מהשלדים נשא סימני מחלות על העצמות כגון שחפת, עגבת ואנמיה חרמשית.
השטח הבנוי היה צפוף מאוד, שנשען על ייצור מזון ואספקה קבועה של מים.
התרבות של התקופה הקודמת הסתיימה פתאום והתחלפה בתרבות חדשה.
בין שתי השכבות נמצאה שכבה של סחף.
התרבות הנאוליתית קדם קרמית ב' (PPNB) הופיעה בתל כתרבות מפותחת.
התאפיינה בבתים משוכללים, חדרים גדולים יחסית הסדורים מסביב לחצרות.
הבתים נבנו מלבני טיט בצורה מוארכת עם עיטור "אידרת הדג".
מיעוט כלי עצם, ומיעוט גרזנים ולהבים מצור.
כלים מייצגים של התקופה הם ריחיים דמויי שוקת ששטח השחיקה שלהם פתוח בצד אחד וסגור במן מעקה שטוח בשלושת צדדיו האחרים.
בנוסף נמצאו שני מבני פולחן וכן קבוצה של גולגולות מכוירות אדם שכוירו להם תווי פנים מחומר.
בראשיתו, היישוב היה ללא חומה, בשלב מאוחר יותר נבנתה חומה מאבנים גדולות ומגושמות.
על פי בדיקות פחמן-14 התקופה מתוארכת בין 7400 לפנה"ס – 5800 לפנה"ס.
תרבות דומה לתרבות יריחו של תקופה זו נמצאה באתר צ'טלהויוק באנטוליה.
ביריחו התקיימו בזו אחר זו שתי תרבויות נאוליתיות קדם קרמיות מוקפות חומה.
הראשונה התפתחה במקום, המאוחרת יותר הגיעה כבר מפותחת לאתר.
באתר הסתיימה ההתיישבות בתקופה הקדם קרמית ב ולאחר מכן האתר היה נטוש למשך זמן רב.
עד לחשיפת אתר עין ע'זאל בעבר הירדן היו חוקרים שהציעו שהפער ההתיישבותי בלבנט נמשך כאלף שנה.
בעין ע'זאל התקיים שלב תרבותי נוסף שנקרא התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג.
תקופות קרמית א וקרמית ב'
בבורות של התקופה הכלקוליתית נמצאו כלי קרמיקה שלא היו שייכים לבורות ותוארכו לתקופות נאוליתית קרמית א' (PNA), (תרבות ותקופה זו הוגדרו לראשונה ביריחו בעקבות הממצאים בשכבה ארכאולוגית IX) וכן נאוליתית קרמית ב' (PNB).
כלי ה-PNA הם כלים מקושטים בדגמי סכסך בצבע אדום ממורק, וכלי חרס מגושמים מעורבים בתבן כלים אלה התגלו גם בתלוליות בטש, תל מגידו ותל לכיש ולוד.
כלי ה-(PNB) - הם כלים בעלי שפה קשותה או בעלי קישוט "אידרת הדג".
שתפוצתם הייתה רחבה יותר, הם נתגלו בשער הגולן (התרבות הירמוכית) וכן בגבל שבלבנון.
עם הופעת כלי החרס, חל שינוי גם בתעשיית כלי הצור, דוגמה טובה הם החרמשים עם שינון גס ופחות משובח מהשינון של כלי הצור מהתקופות הקדם קרמיות.
בין היישוב בתקופה זו ליישוב בתקופת הברונזה הקדומה נמצאה שכבת סחף המקבילה לפריחתה של התרבות הע'סולית.
מתקופה זו נמצאו בורות חצובים בשכבת הסחף.
בבורות נמצא רצפות, מפלסי מגורים וכירה בנויה היטב.
אלה היו מבני מגורים תת-קרקעיים שכדוגמתם נמצאו בביר אבו מטר ובאר צפד השייכים לתרבות באר שבע המקבילה לתרבות הע'סולית.
מבנים דומים נמצאו בתל פארעה (צפון).
בבורות נמצאו כלי קרמיקה של התקופות הקודמות.
בשנת 1993 התגלה בתוך מערה קטנה בוואדי מכוך, כקילומטר ממערב לתל, קבר של גבר.
מקום הקבורה ועושר החפצים שנמצאו לצד השלד מוכיחים שמדובר בשליט האזור, אולי אף בכוהן או אציל שחי כנראה ביריחו.
השלד הונח בתנוחת עובר ובזכות האקלים היבש במדבר יהודה, הקבר נשמר במצב טוב.
בסוף האלף ה-4 לפנה"ס חדרו לארץ תושבים חדשים בעלי תרבות חדשה.
שינוי הבולט היה במנהגי הקבורה.
תושבי התקופה הקדם קרמית קברו את מתיהם מתחת לרצפות הבתים, מנהגי הקבורה של תושבי הנאולית קרמית לא ידועים.
תושבי תקופת הברונזה הקדומה קברו את מתיהם בקברים חצובים בסלע.
מנהג זה השתמר עד התקופה הרומאית.
מאפיין נוסף של התרבות היו כלי הקרמיקה שהתחלקו לשלוש קבוצות:
קבוצה ראשונה אשר הופיעה לראשונה ביריחו - פכיות דמויות שק, וקערות מעוגלות בסיס.
קבוצה שנייה אשר התגלתה על גבי הראשונה – כלים שקושטו בדגמי פסים משוכללים
קבוצה שלישית – כלים ממורקים אפור הידועים בשם תרבות עמק יזרעאל.
קבוצה זו לא נמצאה ביריחו, היא נמצאה בתל פארעה (צפון) ובתל מגידו.
זהו שלב קדם עירוני ביריחו שלאחריו התפתחה תרבות הערים של תקופת הברונזה הקדומה.
ערים מוקפות חומה שהם סימנם המובהק של האלף ה-3 לפנה"ס.
באתר נתגלו חומות שכללו לפחות 17 שלבים.
הממצאים הראו שהחומות נהרסו מסיבה לא ידועה, רעש אדמה או מלחמה.
מתוך הממצאים לא היה ניתן למצוא את סדר המאורעות של הבניה וההרס.
המבנים בתוך העיר היו מוצקים ומרווחים.
באתר נתגלו קברים גדולים חצובים בסלע מרובי קבורות.
סופה של תקופה זו הגיעה בפתאומיות; החומה בשלבה האחרון נבנתה בחיפזון על גבי השלב הקודם, אך בטרם נסתיימה בנייתה, נהרסה בשרפה שהחריבה חלק ניכר מהעיר.
תושבי התקופה היו נוודים ורועים הם לא פיתחו מרכז עירוני.
בתיהם היו פזורים על מורדות התל וסמוך לו.
בתקופה זו לא נמצאה כל חומה.
מנהגי הקבורה השתנו לחלוטין, היו קבורות של יחידים בקברים נפרדים.
סימני תרבות זאת נמצאו ברחבי הארץ, וגם בסוריה שם היו חלק מהתפשטות האמורים אשר נזכרים בימי שושלת סרגון מאכד ובימי השושלת של אור III.
בסוף השושלת ה-6 המצרית הם החריבו את גבל.
תקופת הברונזה התיכונה II א'
תקופה זו באה לידי ביטוי בשינוי מוחלט של תרבות המצביע על השינוי באוכלוסייה.
השינוי בא לידי ביטוי בכלי הנשק וכלי הקרמיקה.
באתר נשתמרו מבנים מעטים מתקופה זו, רובם נסחפו.
סמוך למעיין השתמר מבנה כולל שביל הגישה למעיין, וכן קברים שהכילו קבורה המונית בתקופה בה התושבים חששו לקבור בבתי הקברות מחשש שיחוללו על ידי אויבים.
באתר נתגלו שרידי חומות בנויות לבנים בדומה לחומות של תקופת הברונזה הקדומה.
תקופת הברונזה התיכונה II ב'
בתקופה זו הבתים היו קטנים עם חדרים, כאשר בקומת הקרקע היו חנויות ומחסנים ובקומה העליונה חדרי מגורים.
הבתים נבנו לאורך שתי דרכים מרוצפות בחלקן ומדורגות.
בחפירות שנערכו בשנים 1930–1936 נחשפו בחדרים אלה קנקנים רבים מלאי תבואה.
באחד הבתים נמצאו כ־23 אבני ריחיים.
ייתכן והרובע היה מרכז של סוחרי תבואה וטוחנים.
נחשפה חומת תמך (ללא חפיר) וחלקלקה, וכן מערכת קבורה המונית אשר הכילה ממצאי קרמיקה רבים.
ליד השלדים נמצאו מזון, רהיטים, ותמרוקים.
בכל פעם שהוכנסה גופה חדשה לקבר סולקו הצידה עצמות הנקברים הקודמים וחפציהם.
נמצאו מספר פריטים מחומר אורגני שלא נרקבו כלי עץ וסלי נצרים.
הבניינים המאוחרים מתקופה זו חרבו בשרפה שכנראה התרחשה במחצית הראשונה של המאה ה-16 לפנה"ס.
לאחריה נתכסה התל באדמת סחף.
ברוב תקופת הברונזה המאוחרת (המאה ה-16 לפנה"ס והמאה ה-15 לפנה"ס) האתר היה נטוש.
נמצאו שרידים מעטים (ממצאים מחמישה קברים) מתחילת המאה ה-14 לפנה"ס, אבל האתר ננטש שוב בסופה של מאה זו.
גרסטג מצא שרידים מבנים דלים, שקרא להם הבניין התיכון והארמון, אין עדות כרונולוגית מסייעת למבנה וייתכן שהוא מתקופת הברזל.
בחפירות של קניון בין השנים 1952–1958 התגלו עוד קטעים של רצפה וקיר.
הרוב נעלם בגלל סחף ועזובה.
נמצאו מעט חרסים מהמאה ה-14 לפנה"ס.
התל נושב כנראה בתחילת המאה ה-14 וניטש שוב במחציתו השנייה.
כלי החרס שנמצאו בקברים תוארכו לאחר 1380 לפנה"ס.
לא נמצאו באתר ממצאים מתחילת תקופת הברזל.
במאה ה-7 לפנה"ס התחדש היישוב הנרחב בתל, ששרידיו נמצאו בשיפוליו.
על פי המקרא נבנה היישוב מחדש בתקופת אחאב על ידי חיאל בית האלי.
במדרון המזרחי התגלה מבנה איתן בית ארבעת המרחבים האופייני תקופת ברזל II.
על פי ממצאי כלי החרס, שלב זה התקיים בצל עד גלות בבל.
נמצאו שרידיו מעטים מהתקופה הפרסית בעיקר ידיות של קנקנים עם טביעות חותם "יהד" שהיה שמה של פחוות יהודה.
בתקופות מאוחרות יותר ננטש התל.
תקופות מאוחרות אלה מיוצגות בתל במספר קברים מהתקופה הרומאית, ומבנה ארעי מהתקופה הערבית הקדומה.
תל טאיינאט (בטורקית: Tell Tayinat Höyüğü; בעברית נקרא גם תל תעינת) הוא אתר ארכאולוגי, תלולית נמוכה, על גדתו הצפונית-מזרחית של נהר האורונטס, במקום שבו הנהר פונה מערבה.
התל מזוהה עם העיר כִנַלִיַ (Kinalia) או כִנַלֻוַ (Kunulua), המוכרת במקורות אשוריים כבירת ממלכת פתינה.
התל שוכן בנפת האטיי בדרום טורקיה, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לאנטקיה, בצידו הדרום מערבי של עמק אמוק, כ-800 מטר מהעיר הקדומה אללחֿ.
ייתכן שהאתר הוא שריד של העיר כַּלְנֵה, המוזכרת ב כאחת הערים שנוסדו על ידי נמרוד בממלכתו "בארץ שנער".
שמה של עיר זו מופיע גם בספר ישעיהו: ובספר עמוס: .
האתר היה מרכז עירוני גדול בשתי תקופות: בתקופת הברונזה הקדומה ובתחילת תקופת הברזל.
העיר החליפה בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס את העיר אללחֿ כעיר המרכזית באזור, לאחר שהאחרונה חרבה על ידי גויי הים.
באתר שכנה עיר הבירה של אחת הממלכות הנאו-חתיות/ארמיות שנקראה פלסתין או וַלסתין, ובהמשך "פתינה" ו"אונקי" בפי האשורים.
עדויות ארכאולוגיות ואפיגרפיות מתעדות את עלייתה של ממלכה אזורית חזקה, שהייתה קשורה עם השם ארץ פלסתין ובעלת קשרים עם תרבויות הים האגאי.
בתקופת הברזל II (המאות ה-10–6 לפנה"ס) נקראה העיר כינַלוַה (Kinalua).
עם התחזקותה של ממלכת אשור, ערכו מלכיה מסעות כיבוש.
בשנת 877 לפנה"ס כבש אשורנצירפל השני את כרכמיש והמשיך דרומה.
הוא כבש את כינלוה ובזז אותה.
הוא לקח זהב, כסף, כמויות בדיל שהוא הכרחי לייצור ברונזה, ברזל, 1,000 שוורים ו-10,000 כבשים.
גלימות עשויות מבד פשתן, מיטות מעוטרות עשויות מעץ.
בנוסף לקח איתו 10 נשים מזמרות וכן את בת אחיו של המלך כולל הנדוניה העשירה שלה, נקבת קוף גדול וברווזים.
בעקבות מסעות הכיבוש של תגלת-פלאסר השלישי במערב סוריה ודרום אנטוליה, סופחה ממלכת פתינה לאשור.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות באתר נערכו בין השנים 1935–1938, על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
החפירות נערכו בראשותו של רוברט ג'ון בריידווד.
אחד מהממצאים החשובים היה מקדש שהזכיר בתוכניתו את התיאורים של מקדש שלמה.
בנוסף נחפרו מספר מבני ארמון גדולים בסגנון בית חֿילני.
בשנת 1999 נערך באתר סקר ארכאולוגי על ידי המכון האוריינטלי, כן נבחנו החפירות המקוריות.
חלק מהאתר נהרס בפעולות חקלאיות של תושבים מקומיים, כולל בניית מבנה תעשייתי על התל בשנת 1950.
בשנת 2003 נערך באתר סקר על ידי אוניברסיטת טורונטו שהוביל לחפירות שהחלו באתר בשנת 2004 בראשותו של פרופ' טימותי הריסון (Timothy Harrison).
החפירות המשיכו עד שנת 2012. החפירות כללו המשך חפירת המקדש מתקופת הברזל וכן המשך חפירה של אחד ממבני בית חילאני המתוארך לתקופת ברזל II.
החפירות האלו הניבו גם ממצאים משמעותיים מתקופת ברזל I וכן כמות ממצאים קטנה ומבנים ראשוניים מתקופת הברונזה הקדומה.
בנוסף נמצאו מספר לוחות בכתב יתדות מהאלף הראשון לפנה"ס.
בשנת 2012 הכריז הצוות מאוניברסיטת טורונטו שהם חשפו את ראשו וגוו של פסל בדמות אדם המתוארך למאה ה-9 לפנה"ס.
הפסל עשוי בזלת היה שלם ללא פגע מהמותניים ומעלה.
גובה הפסל שנחשף הוא 1.5 מטר, ומכאן ניתנה הערכה שגובהו של הפסל בשלמותו היה בין 4–3.5 מטר.
הדמות בעלת זקן, העיניים משובצות אבנים.
גלגל העין מאבן לבנה, והאישון מאבן שחורה.
השיער מעוצב ככיפה עם שורות תלתלים.
הזרועות מקופלות מהמרפק ונישאות קדימה כשכפות הידיים קפוצות.
על כל זרוע שני צמידים עם ראש אריה.
כף היד השמאלית אוחזת בגבעול של חיטה, וכף היד הימנית אוחזת בחנית.
החזה של הדמות מעוטר בשרשרת בצורת חצי סהר.
על גב הדמות כתובת בכתב הירוגליפי בשפה הלווית המתעדת את הישגיו של המלך שופליוליומה, כנראה המלך שכחלק מהקואליציה הסורית-חתית נגד אשור, לחם נגד פלישתו של מלך אשור שלמנאסר השלישי בשנת 858 לפנה"ס.
חלק מממצאי האתר מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של האטיי.
החפירות באתר העלו ממצאים רבים של קרמיקה הדומה לקרמיקה פלשתית.
ממצאים אלה עלו כבר בחפירות של שנות ה-30 על ידי משלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שלא ידעו להסביר זאת, והעלו השערה על קשר עם תרבויות הים האגאי וכי התושבים החתים המקומיים ייבאו כלים אלה כמוצרי יוקרה.
בעקבות החפירות האחרונות הועלתה השערה שהעיר לא הייתה נאו-חתית, אלא באתר הייתה התיישבות מוקדמת של הפלשתים שהיו אחד מגויי הים, שהקימו במקום ממלכה.
בדיקות פטרוגרפיות שנעשו בחומר ממנו יוצרו כלי הקרמיקה העלו שהחומר הוא מקומי וכי הכלים נוצרו במקום ולא יובאו מהים האגאי.
השערת העיר הנאו-חתית התקבלה בעבר בגלל מיקומה של העיר במרחב שבו התקיימו מלכויות מקומיות אלה.
ההשערה שהועלתה על ידי החופרים היא שהעיר הייתה הבסיס של גויי הים שממנו הם החלו את פלישתם, ולא מתוך הים האגאי.
קרמיקה בסגנון הקרמיקה הפלישתית שנמצאה בישראל נמצאה גם באתרים נוספים הקרובים לתל טאיינאט.
ההשערה היא שבאתר התקיימה עיר בירה פלישתית.
בנוסף נמצאו באתר בשכבה של תקופת הברזל, כמויות גדולות של משקולות נול גליליות בלתי מחוררות.
זהו גם מאפיין של התרבות הפלשתית.
להשערת החוקרים, סחר בינלאומי לא יכול להסביר את הכמויות הגדולות של הממצאים שנמצאו באתר.
באזור עמק אמוק התגלו ממצאים המזהים את השם הלווי הקדום של הממלכה באזור כ־Wala/istin ו־Pala/istin.
הוצע שההופעה של p ו־w בעיצור הראשון הוא תוצאה של הגייתו כ־f.
אחד המלכים שהתגלו בכתובת הלוויות של ממלכת פלסתין הוא תַיתַ (Taita).
פרופ' גרשון גליל מאוניברסיטת חיפה מעלה את ההשערה שאותו תַיתַ הוא המלך "תעי" המופיע בספר שמואל, כמלך חמת המודה למלך דוד על כך שהכה את הדדעזר מלך צובא ().
פרופ' ישראל פינקלשטיין מאוניברסיטת תל אביב מסכים עם קיומה של ממלכת פלסתין בצפון סוריה, אך שולל את הפרשנות של גליל לגבי הזהות בין המלכים.
תל חלף הוא אתר ארכאולוגי בצפון מסופוטמיה, במקום שבו עמדה העיר הקדומה גוזן (בארמית: גוזן, באכדית: gu-za-ni).
האתר שוכן קרוב לעיר ראס אל־עין , בעמק הפורה ועל גדתו הדרומית של נהר החבור.
בתל זה נמצאה לראשונה תרבות מהתקופה הנאוליתית האלף ה-6 לפנה"ס, שקיבלה את השם "תרבות חלף" על שם התל.
התרבות מאופיינת בקרמיקה מזוגגת צבועה הכוללת עיטורים גאומטריים וציורי חיות.
בתקופת הברזל חיו בעיר ארמים; העיר הפכה לבירת הממלכה הקטנה בית בח'יאני, ולאחר מכן נכבשה על־ידי האימפריה האשורית החדשה.
העיר מוזכרת במקרא כאחת הערים שאליהן הוגלו עשרת השבטים על־ידי האשורים.
האתר התגלה בסוף המאה ה־19 על־ידי מקס פון אופנהיים, ונחפר על־ידיו לסירוגין במהלך המאה ה־20. במאה ה־21 חודשו החפירות לכמה שנים.
מנהלית, האתר שוכן כיום במחוז אל-חסכה בצפון-מזרח סוריה, ליד הגבול עם טורקיה.
בזמן מלחמת האזרחים בסוריה נשלט האזור על ידי היחידות להגנת העם הכורדיות.
אתר תל חלף שוכן בצפון מסופוטמיה ליד אחד המקורות של נהר החבור, שהוא אחד היובלים הראשיים של הפרת.
זהו אזור פורה מבחינה חקלאית, הכולל שפע של מקורות מים טבעיים.
אחת מדרכי המסחר הראשיות (דרך המלך), שקישרה את אשור עם צפון הלבנט והים האגאי, עברה באזור.
הדרך התחילה בעיר חלב, עברה דרך חרן, גוזן, נציבין ומשם לנינוה.
מצפון לעמק בו שוכנת העיר נמצא רכס הרי טור עבדין, ומדרומו עובר רכס עבדול-עזיז .
כיוונם הכללים של הרכסים הוא ממזרח למערב.
כ-2.5 ק"מ מזרחה לתל חלף נמצא תל פחריה, שם שכנה העיר העתיקה סִכַנִ (Sikani).
שתיהן שימשו לחלופין בתקופות שונות, כמרכז העירוני של האזור.
בתקופה הפרתית התפתח היישוב בתל פחריה והפך לעיר המודרנית ראס אל-עין.
האתר עצמו הוא תל גבוה עליו שכנה מצודה מתקופת הברזל.
העיר התחתונה השתרעה ממזרח, מדרום ובמערב לתל.
השטח הכולל של התל והעיר התחתונה הוא כ-750 דונם.
תל חלף שבו נמצאה לראשונה "תרבות חלף" נתן לה את שמה.
תרבות זאת פרחה באתר בין השנים 5,400-6,100 לפנה"ס ללא כל הפסקה ויש חוקרים המאחרים את התרבות לתקופה מאוחרת יותר והנושא נמצא בוויכוח בין החוקרים.
תקופה זאת נקראת גם "תקופת חלף".
תרבות זאת הוחלפה בצפון מסופוטמיה על ידי תרבות עובייד.
לאחר "תקופת חלף", ניטש האתר למשך כ-4,000 שנה עד שהתיישבו במקום הארמים.
התרבות התאפיינה בכלי חרס באיכות טובה שנעשו על ידי קדרים מומחים, עשויים ביד וצבועים לעיתים ביותר משני צבעים ומעוטרים בעיטורים גאומטריים ובעלי חיים.
בנוסף, נמצאו גם כלי בישול לא צבועים עם משטחים ממורקים.
אפיון נוסף של התרבות הם בתים עגולים הנקראים במחקר "תולואי" (Tholoi).
למרות פער הזמן של אלפי שנים של התיישבות באתר בין התרבות הפרהיסטורית ותקופת הברזל, טעה אופנהיים וייחס חלק מהפסלים של תקופת הברזל, לתקופה הפרהיסטורית.
בשנת 1200 לערך נפלה האימפריה החתית בעקבות פלישת גויי הים.
במאה ה-11 לפנה"ס, הגיעו שבטים ארמיים שמקורם ממערב לפרת והתיישבו במסופוטמיה העליונה ובצפון-סוריה, כשהם ממלאים את הוואקום שנוצר בעקבות נפילת האימפריה החתית.
במקביל, מלך אשור תגלת פלאסר הראשון, שמלך בין השנים 1115–1076 לפנה"ס בתקופת הממלכה התיכונה, הגן על ממלכתו כנגד עלייתם של שבטים אלה, בעיקר באזור נהר הפרת.
בנו אשור-בל-כלה , שמלך בין השנים 1074–1056 לפנה"ס, נאלץ כבר להיאבק בעלייתם של השבטים הארמיים לאורך החבור העליון.
במאה ה-10 לפנה"ס, ייסדו מספר שבטים ארמיים ממלכות קטנות בשטח שלפני כן היה בשליטת אשור.
אחת הממלכות הייתה בית בח'יאני (Bit Bahiani), שהתבססה באזור מוצא החבור.
השליטים הקדומים ביותר בממלכה זאת ששמם ידוע היו ח'דיאנו (Hadianu) ובנו כפרא.
ח'דיאנו ידוע רק מטקסט כתוב, וסביר שהוא היה רק שליט של שבט נווד, ובנו כפרא היה זה שייסד את העיר על התל.
בכתובת של כפרא הוא טוען שעשה מעשה שאף אחד מאבותיו לא עשה, כנראה בניית העיר והארמון.
בכתובות שלו נקראה העיר שהקים בשם פלה (Palê).
השם בית בח'ינאי עדיין לא מופיע בתקופה זאת במקורות הכתובים, ומכאן שהמלך בח'יאנו (Bahianu) המופיע בכתובים היה שליט לאחרי כפרא, לא יורש ישיר, שייסד שושלת חדשה בשם בית בח'יאני (Bit Bahiani) ושם בירתו היה גוזן.
בניית העיר על התל על ידי שליט הממלכה הארמי כפרא שינתה אותו לחלוטין.
הקברים שהיו בצדו הצפון מערבי של התל ניטשו, וחלקם אף ניזוקו בעקבות הבנייה החדשה.
התל הפך למצודה מוקפת חומה עם שער מכיוון דרום, שרק דרכו נכנסו לעיר.
השער גם היה מעוטר בעיטורים מונומנטליים.
כפרא בנה ארמון בסגנון בית חילאני עם אלמנטים נאו-חיתיים, שכלל עיטורים רבים של פסלים ותבליטי אורתוסטטים.
פרסומו של האתר נובע בעיקר מייחודו של מבנה זה, הנקרא במחקר "הארמון המערבי".
הכניסה לארמון כללה שלושה עמודים, שעוצבו כאלים מתוך פנתאון האלים הסורי-חתי, כשהם עומדים על בעלי חיים.
יצורים מיתיים הקיפו את הכניסה ואת החדר הסמוך.
הקירות החיצוניים כוסו בבסיסם באורתוסטטים ותבליטים.
עד היום ארמון זה נחשב ייחודי בעיצובו באזור צפון-סוריה.
סביר להניח שגם העיר התחתונה המבוצרת נבנתה בתקופה זאת.
לאחר תקופה של חולשה בממלכה האשורית וארגון מחדש של הממלכה, יצא אדד-ניררי השני (911–891 לפנה"ס) למתקפה חוזרת כנגד הארמים במערב.
הוא כבש את נציבין ואת גידרה (Gidara) , ממלכה מצפון לגוזן, וייסד מחדש את חוזירינה (Huzirina) , ששכנה ליד חרן.
כתובת מתקופתו המספרת על מסעו לחַנִיגַלְבַּת בשנת 894 לפנה"ס, מזכירה את עיר המדינה גוזן כעיר ארמית.
היא מספרת שבדרכו עבר בעיר, המלך הארמי אביסלמו בן בח'יאנו העדיף לשלם לו מס והפך עצמו לשליט מדינה וסאלית של אשור.
ליתר ביטחון הוא לא פתח בפניו את שערי העיר ופגש אותו בעיר הקרובה סיכאני, שהייתה לה היסטוריה של עיר אשורית.
בתעודה אחרת מ-882 לפנה"ס, מתקופתו של המלך האשורי אשורנצירפל השני (883–859 לפנה"ס), מצוין שאחד המלכים משושלת בח'יאנו שילם לו מס.
בכתובת אחרת של אשורנצירפל השני מסופר שהוא אילץ את חילות ארץ בח'יאנו להצטרף למסע הצבאי שלו יחד עם המרכבות והפרשים.
זה האזכור האחרון של השם בח'יאנו במקורות.
הכתובת מציינת שתושבי הארץ העלו לו מס, לא המלך.
אזכור נוסף של גוזן מופיע אצל שלמנאסר השלישי (858–824 לפנה"ס), האזכור מציין את שמו של אסו הגוזני ששילם לו מס.
בשנת 808 לפנה"ס יצאה שַמוּרמַת, אמו העוצרת של המלך האשורי אדד ניררי השלישי (783–811 לפנה"ס), למסע נגד ממלכות בארץ חבור.
כנראה שבשנה זאת הסתיימה עצמאותה של גוזן כממלכה ומעמד העיר ירד למעמד מחוז באימפריה האשורית.
העיר הפכה לעיר שדה חשובה באימפריה האשורית.
המושל של העיר היה זכאי להיות לימו אפונים בשנה ה-16 או ה-17 של שלטון כל מלך אשורי.
הראשון היה שמשמ-נורי שזכה לזאת מעצם תפקידו כמושל גוזן.
לאחריו מציינת רשימת האפונימים משנת 793 את שמו של המושל אשורי בשם מנו-כי-אשור (Mannu-ki-Assur) בגוזן.
בין השנים 758-761 התמרדה גוזן כנגד אשור והמרד דוכא לאחר מצור של שנתיים.
שמו של המושל האשורי מנוכיאשור נמצא על תעודה באתר והוא סייע לאופנהיים לזהות את האתר עם גוזן.
גוזן נשארה מקום מושבו של המושל האשורי עד נפילת האימפריה האשורית בשנת 609 לפנה"ס.
גם לאחר נפילת האימפריה האשורית, הייתה לעיר חשיבות מסוימת והיא המשיכה להיות מיושבת עד שניטשה בתקופת הפרתית.
בתקופה האשורית השתנה המבנה של העיר.
האשורים שמרו על החומה של העיר התחתונה והמצודה, וכן מבנים חשובים כמו "הארמון המערבי" המשיכו להיות בשימוש.
חלקה הפנימי של המצודה שונה.
בצידה הדרומי והמזרחי של המצודה נבנו טרסות גדולות מלבני בוץ.
שטחה של המצודה התרחב על חשבון העיר התחתונה.
על הטרסות הדרומיות נבנו מגורים לאליטה האשורית.
במבנים שהשתמרו נמצאו ממצאים עשירים.
בית הקברות מתקופתו של כפרא כוסה היטב על ידי הטרסות, אבל הם שמרו על פסלי האבות של התקופה הקודמת שהיו שם.
החלק המזרחי של המצודה נבחר לבניית ארמון המושל שנבנה גם הוא על טרסת לבני בוץ מסיבית.
מבנה זה שנבנה במאה ה-9 לפנה"ס עבר שינוי מסיבי כנראה לאחר שנת 793 לפנה"ס.
הארכאולוגים מצאו את הארכיון של האפונים מנו-כי-אשור, בתוך הריסות השלב הראשון.
ייתכן וההרס נעשה בתקופת לכידת גוזן בשנת 758 לפנה"ס לאחר המרד שהתרחש בעיר.
שלב זה היה שונה מהשלב הראשון.
שלב שלישי של המבנה נבנה מאוחר יותר והיה דומה בתוכניתו לשלב השני.
המבנה היה בשימוש בארמון לפחות עד התקופה הבבלית המאוחרת.
העיר התחתונה הייתה מיושבת בצפיפות בתקופה הנאו-אשורית.
הממצאים העלו גם מגורי אליטות ממוצא ארמי.
המסורות הארמיות המשיכו להתקיים בתקופה זאת, נמצאו כתובות בכתב ארמי גם בממשל של העיר.
העיר התחתונה התרחבה 600 מטר בכיוון צפון-דרום ו-1,000 מטר בכיוון מזרח-מערב.
העיר מוזכרת במקרא בשם "גוזן" 5 פעמים.
בספר מלכים ב היא נזכרת כאחת הערים אליה הוגלו את תושבי ממלכת ישראל.
בספר מלכים ב מציינים שליחי המלך סנחריב לחזקיהו את חורבן גוזן באומרם:
בחפירות בתל נמצאו תעודות הכתובות בכתב יתדות באשורית, בבלית חדשה, וכמות קטנה בארמית.
נמצאו 100 תעודות המתוארכות למאה ה-8 לפנה"ס שמקורן בארכיון של המושל (פחה) מנכ(מת), אשר פעל בתקופתו של המלך האשורי אדד-ניררי השלישי.
מתעודות אלה ניתן ללמוד על חיי היום-יום, על תפקיד המושל ועל ארגון המקום, כגון הטיפול באורוות (העיר סיפקה סוסים, פרדות ואתונות לשלטונות אשור), הגנים, אספקת מזון ועוד.
נשי הפקידים האשורים חיו במשותף בבית הנשים.
על פי התעודות ניתן ללמוד שהארמים שנשלטו על ידי האשורים, היו בעיקר פועלים חקלאיים, בעלי מלאכה ועבדים.
האשורים הטילו מס כבד על האוכלוסייה המקומית.
על פי התעודות ניתן ללמוד גם על הצבא האשורי.
אנשי קשר מיוחדים היו מעבירים את פקודות המלך לכל קצווי האימפריה כשהקשרים היו מתחלפים בתחנות שונות.
דרכי המלך נשמרו על ידי גדודי צבא שחנו לאורך הדרך.
היחידה הצבאית הקטנה ביותר הייתה בת 10 אנשים ומפקדה נקרא שר עשרה.
במסמכים מופיעה רשימת הציוד העשירה של יחידה זאת, שכללה גם מרכבה ו-4 סוסים.
בנוסף, נמצאו תעודות מאוחרות יותר שתוארכו למאות ה-7 וה-6 לפנה"ס.
התעודות עוסקות במסחר, מימון הלוואות, ועניינים משפטיים.
נמצאו מספר כתובות מסוחרים ששמם אלמנני ואדד-מלכ-אילאי שפירוש שמו הוא "אדד המלך (הוא) אלוהי".
אחת התעודות שנמצאו (תעודה 111) מתייחסת להתיישבות הישראלית בגוזן.
בשנת 1899 היה האזור בשליטת האימפריה העות'מאנית.
הדיפלומט הגרמני מקס פון אופנהיים תייר בצפון מסופוטמיה כשליח של הבנק הגרמני דויטשה בנק, במטרה לאתר נתיב מתאים למסילת הברזל ברלין-בגדאד.
ב-19 בנובמבר הוא גילה את התל, לאחר ששמע סיפורים מכפריים מקומיים על אלילי אבן הקבורים בחול.
לדברי הארכאולוג ארנסט הרצפלד, הוא דחק בשנת 1907 באופנהיים, לחפור באתר.
אופנהיים ניסה להמשיך בקריירה דיפלומטית, שנתקלה בקשיים בגלל מוצאו היהודי ופעילותו בשירות הדיפלומטי בקהיר כנגד הבריטים.
מעשיו והאינטריגות של אופנהיים בקהיר הביאו לכך שתומכיו הפסיקו לתמוך בו.
הוא קיבל שנת חופש בתשלום ופוטר מהשירות בנובמבר 1910, מצויד במכתב ההמלצה של הארכאולוגים, פנה לאביו הבנקאי בבקשה לקבל מימון לחפירות.
החפירות באתר החלו ב-5 באוגוסט 1911. אופנהיים הגיע לאתר עם משלחת של חמישה ארכאולוגים, ציוד רב לביצוע החפירות נשלח מגרמניה, כולל רכבת קיטור קטנה.
העלות הגיעה ל-750,000 מארק, שכוסו על ידי אביו.
בעת הגעת המשלחת לאתר, הם גילו שמאז גילוי האתר ב-1899, חפרו המקומיים באתר כדי להוציא את הממצאים שכוסו.
לממצאים נגרם נזק, חלקו בגלל אמונה טפלה וחלקו ברצון להשתמש בהם כחומר גלם לבניין.
בחפירות התגלתה עיר ארמית ששמה היה גוזן.
אחד הממצאים החשובים היה "הארמון המערבי" בסמוך ל"שער העקרב", שנבנה על ידי המלך כפרא (Kapara), שמלך במאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס.
בשנת 1913 חזר אופנהיים זמנית לגרמניה.
את הממצאים הוא השאיר במבנה אותו אכלסה המשלחת בעת החפירות.
ביולי 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, שמנעה מאופנהיים לחזור לאתר להמשך חפירות.
בשנת 1920 הוא מכר קבוצה של תבליטים מהתל למוזיאון הבריטי.
בעת החפירה המקורית דאג אופנהיים ליצור יציקות גבס של הממצאים.
בשנת 2006 החלו חפירות חדשות בתל, במשלחת משותפת סורית-גרמנית, בהנהלתם של לוץ מרטין (Lutz Martin) מאגף המזרח התיכון של מוזיאון פרגמון, עבד אל-משיה באגדו מנהל העתיקות של אל-חסכה, ירג בקר (Jörg Becker) מאוניברסיטת האלה-ויטנברג בגרמניה ומירקו נובק מאוניברסיטת ברן בשווייץ.
מטרת החפירות החדשות היו בדיקת הכרונולוגיה של ההתיישבות הפרהיסטורית, הכרונולוגיה של העיר מתקופת הברזל, הארגון המרחבי והמבנה הפונקציונלי של גוזן, תהליכי התִרבות של הארמים בתקופה בה הם שלטו בעיר ולאחר מעבר העיר לשליטת האימפריה האשורית.
מאז חידוש החפירות ב-2006, נפתחו מספר שטחי חפירה: שטח A - אזור הארמון המערבי וחלקו הדרומי של התל, שטח B חפירת השכבות הארכאולוגיות הפרהיסטוריות.
שטח C משתרע בצידו המזרחי של התל, כולל הארמון הצפון-מזרחי.
בעיר התחתונה נפתחו השטחים הבאים: שטח D באזור חדר הפולחן, שטח E במקדש העיר, שטח F חומת העיר ובתי המגורים מדרום לנהר החבור בצדה המזרחי של העיר התחתונה.
בין השנים 2009-2007 נחפרו ארבעה קברים, הממוקמים בצדו הצפון-מזרחי של הארמון המערבי.
באחד הקברים נמצא שלד של ילדה בת 15 ולצידה נמצאו בקבר מספר גדול של מנחות קבורה, כמו טקסטיל, שרשרת עם מספר גדול של חרוזים, חרפושית ומספר טבעות ברזל.
ליד ראשה הונחו מספר כלי חרס עבים עשויים במסורת של הכלים המקומיים.
אופנהיים נסע שוב ב־1939 לסוריה במטרה לחדש את החפירות, אבל השלטונות הצרפתיים סירבו לתת לו אישור חפירה.
בנוסף, הוא ניסה למכור ללא הצלחה חלק מהממצאים בניו-יורק.
הוא ניהל משא ומתן עם השלטונות הגרמניים, למכור להם את הממצאים מהתל.
בנובמבר 1943, בעת ניהול המשא ומתן, הופצץ המוזיאון על ידי הבריטים בפצצות זרחן.
אגף מוזיאון המזרח התיכון במוזיאון פרגמון, החל לטפל בשיקום הפריטים, אבל עד לשיקום הם שהו חלק מהזמן בתנאים של קרה וחום קיץ שגרמו לנזק נוסף.
הפסלים הוצגו במוזיאון פרגמון ב־2011, ובמוזיאון בבון בשנת 2014. תוכנית השיקום משתרעת עד שנת 2025. חזית שער הארמון המערבי יהפוך לשער הכניסה לאגף החדש של המזרח התיכון במוזיאון.
תל ליילאן הוא אתר ארכאולוגי השוכן ליד ואדי ג'רח בעמק נחל החבור במחוז אל-חסכה בצפון סוריה.
אזור זה היה בעת העתיקה חלק מממלכת אשור.
האתר היה מיושב החל מהאלף החמישי לפנה"ס.
בסוף האלף השלישי לפנה"ס שכנה באתר העיר שֶחנַה (Shekhna).
בשנת 1800 לפנה"ס לערך, המלך שמשי-אדד הראשון הפך אותה לעיר הבירה של ממלכתו בצפון מסופוטמיה.
הוא שינה את שמה לשובת-אנליל.
העיר נהרסה בשנת 1726 לפנה"ס וננטשה סופית.
היישוב באתר החל להתקיים סביב שנת 5000 לפנה"ס.
המקום היה יישוב כפרי חקלאי קטן.
ב-2600 לפנה"ס לערך, 300 שנה לפני צמיחת האימפריה האכדית, היישוב צמח והפך לעיר גדולה עם 20,000-10,000 תושבים.
שמה של העיר באותה עת היה שחנה.
בשנת 2600 לפנה"ס החלו באזור צפון מסופוטמיה תמורות מדיניות, כלכליות וחברתיות, שהביאו להפיכתו של יישוב קטן בשטח של 150 דונם, לעיר בשטח של 900 דונם.
באותה עת הונחו היסודות הראשונים לחומה.
הקמת חומות ובניית ערים מתוכננות באותה עת אפיינה מקומות נוספים בעמק החבור העליון, כמו: אורקש, Tell Chuera , תל ביידר, תל תאיה ועוד.
בשנת 2300 לפנה"ס לערך, נעשה שיפוץ של ביצורי העיר וכן בנייה מחדש במתחם הפולחני בצידו הצפון מערבי של האקרופוליס.
ייתכן והם נעשו בעקבות התפשטות האימפריה האכדית לאזור.
היישוב במקום ניטש בשנת 2200 לפנה"ס לערך.
מתוך ניתוח הסדמנטים באתר, ישנה השערה ששנות בצורת כנראה הביאו לנטישת המקום.
נטישה זאת מתאימה לממצאים שנמצאו באתרים נוספים בעמק החבור וצפון מסופוטמיה.
לאחר עלייתו לשלטון, הקים שמשי אדד הראשון ממלכה גדולה בצפון מסופוטמיה.
שמשי אדד בחר בעיר להיות עיר בירתו.
העיר שכנה באזור חקלאי פורה, שכנראה היה מהגורמים לבחירת המקום.
הוא שינה את שם העיר לשובת-אנליל, שפירושו באכדית: "ביתו של האל אנליל".
שמשי אדד טיפח את המסורות השומריות האכדיות והעלה את פולחנו של האל השומרי אנליל, שהיה אל הרוח האוויר והסער במיתולוגיה השומרית.
שמשי אדד בנה בעיר ארמון מלכותי ואקרופוליס עם מקדש.
דרך ישרה סלולה הובילה משערי העיר ישירות לאקרופוליס.
בעיר נמצא גם אזור מגורים מתוכנן וכל העיר הייתה מוקפת חומה.
שטח העיר היה כ-900 דונם, מתוכם 150 דונם שטח האקרופוליס.
ההערכה היא שבשיאה גרו בעיר כ-20,000 תושבים.
לאחר מותו של שמשי אדד, לא הצליח בנו אישמה־דגן הראשון לשמור על הממלכה.
העיר הפכה להיות בירת ממלכה אמורית קטנה בשם אפום (Apum) בעמק החבור העליון.
העיר פרחה עד להריסתה בשנת 1726 לפנה"ס בידי שמשו-אילונה, בנו של חמורבי מלך בבל, כחלק ממאבקו לשמור על השפעת בבל באשור.
הבבלים גורשו מאשור על ידי המלך האשורי אדסי (Adasi).
העיר לא חזרה להיות מיושבת ובירת ממלכת אשור חזרה לעיר אשור.
האתר זוהה לראשונה ב-1878 על ידי הארכאולוג הורמוזד רסאם.
בעקבות כך ביקרו בהמשך אשורולוגים וארכאולוגים.
באמצע המאה ה-20, החלו ההשערות שהאתר הוא מקומה של שובת-אנליל, בירתו של שמיש אדד.
זיהוי מקומה של העיר היה נתון בוויכוח בין הארכאולוגים.
בין ההשערות שהועלו לגבי מקומה היו גם העיר אשור עצמה, תל ברק ועוד.
תל ליילאן נחפר על ידי משלחת חפירות מאוניברסיטת ייל.
החפירות הארכאולוגיות החלו בשנת 1979, ראש המשלחת הוא הארכאולוג האמריקאי הארווי ווייס (Harvey Weiss).
החפירה באתר הייתה בבסיסה חפירת הצלה, לאחר שנסללו כבישים באזור שפגעו בו.
המטרה הייתה להציל כמה שיותר לפני שיוצרו נזקים נוספים לאתר.
החפירות באתר המשיכו שנים רבות.
הממצאים החשובים באתר כוללים גם ארכיון של 1,100 לוחות בכתב יתדות, שתוחזק על ידי שליטי העיר.
הלוחות מתוארכים למאה ה-18 לפנה"ס והם עוסקים בעיקר במינהל של העיר ובעסקאות פיננסיות וגם בחלקן הקטן בדיפלומטיה וקשרים עם מדינות אחרות במסופוטמיה.
ממצאים מהתל הועברו למוזיאון דיר א-זור.
תל חשאש, הידוע גם כתל עמל וגבעת הכלניות הוא אתר ארכאולוגי בתוך שיכון בבלי שבתל אביב-יפו.
התל שוכן על רכס כורכר שאורכו 400 מטרים ורוחבו 200 מטר.
האתר נמצא כ-300 מטרים דרומית לנחל הירקון.
התל ניצב ממול תל קסילה שבגדה הצפונית של הירקון.
בשנות ה-60 נערכו חפירות ארכאולוגיות מטעם המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו בהובלתו של ד"ר יעקב קפלן.
בחפירות אלו נמצאו שרידי מבנים שתוארכו החל מהתקופה החשמונאית עד תקופת התלמוד.
בחפירות נמצאו שברי חרס, קוביות ואבני פסיפס צבעוני.
בצפון מערב הגבעה נחשפו קירות אבני גזית מכורכר.
בשנים קודמות נתגלו שרידי מבנים וקברים שאחד מהם זוהה כהלניסטי.
ילדים מצאו בסביבה מטבעות ביזנטיים.
בשנות ה-80 חפרה בתל חיה ריטר-קפלן מטעם אגף העתיקות (כיום רשות העתיקות).
בחפירות אלו נמצאו שרידים מהמאה הראשונה לסה"נ ושרידים משלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
במהלך עבודות הקמת גן אברומוביץ הרסו כלים הנדסיים של חברת סולל בונה את חלק מהעתיקות באתר.
במקום הוכשר "גן אברמוביץ" בשטח של 13.5 דונם.
בשנת 2014 התקימה חפירת הצלה נוספת, בניהול הארכאולוגים יצחק מרמלשטיין ואמיר גורזלזני.
נמצאו קברים מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת ומהתקופה ההלניסטית, וכן באר אנטיליה מהתקופה העות'מאנית.
הממצאים כללו, בנוסף לתכולת קברים שכיחה (שרידי נקברים, כלי הגשה ואגירה,פגיונות וגרזינים), גם ממצאים נדירים: ביצי יען מעוטרות, חרפושיות רבות, סיכות פריפה, וכלי בהט ופסיאנס.
תל טווייני הוא אתר ארכאולוגי השוכן ק"מ אחד ממזרח לעיר הסורית ג'בלה.
האתר שוכן במישור החוף של ג'בלה.
בקרבת אתר זה שוכנים שני אתרים ארכאולוגים נוספים: תל סוקַּס במרחק 5 ק"מ, ותל סיאנו במרחק 6 ק"מ.
האזור שבו שכנה העיר היה חלק מפיניקיה, 1.7 ק"מ מחוף הים, בנקודת מפגש של שני נהרות.
תל טווייני משתרע על שטח של 11.6 דונם.
צורתו צורת אגס, כשהצד הצר מופנה לכיוון מערב.
אורכו של התל מכיוון מזרח-מערב הוא 400 מטר, ורוחבו 290 מטר מכיוון צפון-דרום.
שטחו כמחצית משטח תל ראס שמרה, שבו שכנה העיר אוגרית.
התל נישא מעל פני השטח שסביבו לגובה של 15–20 מטר.
גובהו מעל פני הים מתנשא בין 19 ל־27 מטר.
בצידו הצפון מזרחי של התל יש מקור מים טריים, המספק עד היום מים לשדות שמסביב ולעיר ג'בלה.
מסביב למקור המים נמצאו שרידי מבנים ממוטטים מתקופת הברונזה והברזל, הקשורים למקור המים.
בתל עצמו נמצאו שרידי מקדש פיניקי מתקופת הברזל, הקשור למקור המים.
תל טווייני יושב כנראה בסוף האלף השלישי לפנה"ס, בסוף תקופת הברונזה הקדומה.
ההתיישבות באתר נמשכה בתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת הברזל, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה האיסלאמית.
ייתכן שבאתר זה שכנה גבעל (באוגריתית: 𐎂𐎁𐎓𐎍) העתיקה, עיר שהוזכרה בכתבי אוגרית מהמאה ה־13 לפנה"ס.
באתר נמצאו 9 שכבות ארכאולוגיות (מהקדומה למאוחרת):
שכבה 9 – סוף תקופת הברונזה הקדומה
שכבה 8 – תקופת הברונזה התיכונה
שכבה 7 – תקופת הברונזה המאוחרת
שכבה 6 – תקופת הברזל I
שכבה 5 – תקופת ברזל II
שכבה 4 – תקופת ברזל III
שכבה 3 – התקופה ההלניסטית - התקופה הרומית
שכבה 2 – התקופה הביזנטית - התקופה האיסלאמית
שכבה 1 – פני שטח
מתקופה זאת נמצאה חומה גדולה, אבל הממצא הייחודי מתקופה זאת הוא קבר קבוצתי המתוארך ל־1700 לפנה"ס.
בקבר נמצאו 42 שלדים של אנשים בוגרים ו־16 שלדי ילדים.
מנחות הקבורה בקברים כללו 160 כלים מחרס שמורים היטב, צלחות וקערות מספר סיכות מברונזה, וצלמיות.
ממצא נוסף היה גרזן בעיצוב האופייני תקופה זאת, גרזנים דומים נמצאו באוגרית, גבל וסוקס .
תקופת הברונזה המאוחרת ותקופות מאוחרות יותר
בסוף תקופת הברונזה המאוחרת, שימשה גיבלה גבולה הדרומי של ממלכת אוגרית.
בחפירות שנערכו באתר ב־2007, נמצא ששכבה 7a חרבה בזמן חורבן אוגרית, בעת משבר תקופת הברונזה המאוחרת בראשית המאה ה־12 לפנה"ס.
אך בניגוד לאוגרית יושב האתר שוב במהלך המאות ה־11 וה־10 לפנה"ס, אולי על ידי גויי הים שהחריבו אותו.
בתקופת הברזל היישוב היה עירוני לחלוטין.
סקר גאופיזי שנעשה באתר זיהה מערכת רחובות עתיקה מתקופת הברזל.
בתקופה הפרסית, איבדה העיר מחשיבותה, וההתיישבות עברה לאזור חוף הים בנמל של העיר המודרנית ג'בלה.
מהתקופה הביזנטית נמצאו באתר מספר מבנים מבודדים שנבנו על פני השטח.
האתר נחפר החל מ־1999 על ידי משלחת משותפת סורית־בלגית במסגרת פרויקט ג'בלה – יוזמה של מחלקת העתיקות הסורית בניהולם של מישל אל־מקדיסי ומסעוד בדאוי מסוריה, פרופ' קרל ואן לרברג' (Karel Van Lerberghe) ופרופסור יואכים ברטשניידר (Joachim Bretschneider) מהאוניברסיטה הקתולית של לוון , מהעיר לוון בבלגיה.
מאז תחילת החפירות התגלו ממצאים חשובים רבים, ביניהם מקדש פיניקי, קבר ציבורי גדול משותף, שהכיל 58 שלדים, חומת עיר גדולה, מספר מבנים ציבוריים ופרטיים מתקופת הברזל I–II וממצא קטן רב.
תל חֵפֶר, או תל אֶל-אִיפשָר, הוא תל ואתר ארכאולוגי בשרון.
האתר שוכן על רכס הכורכר המזרחי, צפונית לנחל אלכסנדר, כ-4 קילומטר מחוף הים התיכון וסמוך למקורות מים ולדרך עתיקה.
שטח התל מעל 40 דונם וגובהו כ-15 מטר מעל סביבתו (22.50 מטר מעל גובה פני הים).
חלקו הדרומי גבוה וחלקו הצפוני נמוך וצר.
נראה כי בימי קדם ניתן היה לשוט עם ספינות לאורך נחל אלכסנדר עד לאזור התל.
בגלל כל המאפיינים הללו, תל חפר הוא האתר הארכאולוגי החשוב והגדול ביותר באגן הניקוז התחתון של נחל אלכסנדר (שבאזור השרון).
בשנת 1872 ביקרו באתר סוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF), אשר טענו כי שמו הערבי של האתר מקורו בשמו של שבט טורקמני.
את חפירות האתר ניהלו יוסף פורת מטעם רשות העתיקות וסמאול פליי מטעם אוניברסיטת באפלו.
החפירות החלו ב-1979 והתרכזו בשלושה שטחים, שניים על ראשו ואחד בשוליו הדרום-מערביים והתגלה כי שוליו המקוריים של התל נהרסו בעבר.
בשנת 1935 הציע בנימין מזר לזהות את האתר עם חפר המקראית.
חפר מוזכרת שלוש פעמים בתנ"ך: כאחת מערי המדינה אותם הביס יהושע בן-נון, "ארץ חפר" תחת בן-חסד, נציב של המלך שלמה, וכאחת מהמשפחות בשבט מנשה (שלאחר מכן יישבו את האתר).
מזר שינה את דעתו והציע את ואדי חווארת כמקומה של ארץ חפר.
חוקרים אחרים טוענים כי ארץ חפר כלל לא נמצאה בשרון אלא בהרי מנשה.
הארכאולוג שמעון אפלבאום הציע לזהות באתר את הכפר השומרוני "כפר פרשיי", המוזכר בתלמוד.
היישוב הקדום ביותר באתר נוסד בתחילת תקופת הברונזה הקדומה (כ-5,000 שנה לפני זמננו).
לא נמצאו ממצאים משאר תקופת הברונזה הקדומה, אך כן נמצאו בקיבוץ מעברות הסמוך מערות קבורה מתקופת הברונזה הקדומה.
עדויות לפעילות אנושים בתקופת הברונזה התיכונה I (בין 2200–2000 לפנה"ס) כוללות מספר כלי חרס.
על יד מושב אלישיב שמצפון לאתר נמצאו מספר מערות קבורה מאותה התקופה.
בנוסף נמצא בסמוך לכפר מונש מטמון ובו 37 כלי עבודה ונשק עשויים נחושת הכוללים גרזנים, מפסלות, מסור, רמחים, פגיונות ועוד.
המטמון התגלה בשנת 1962. היישוב באתר התחדש באופן משמעותי בתקופת הברונזה התיכונה IIא (2000–1750 לפנה"ס).
מיישוב זה נמצאו כלים האופייניים למערב ארץ ישראל, כמו גם מספר כלים מצריים.
יישוב זה חרב בשריפה ועליו הוקם יישוב חדש.
ייתכן וסיבת החורבן היא מסעו של פרעה סנוסרת השלישי לעיר "שכממ" (שהיא אולי העיר שכם), המתואר בכתובת ח'ו-סבך שנמצאה באבידוס שבמצרים.
ביישוב החדש נמצא מבנה גדול, אולי ארמון, ששטחו כ-300 מטר רבוע.
באתר נמצאו בסך הכול 12 כלים המשויכים לממלכה התיכונה במצרים מימי השושלת ה-12. זוהי הכמות הגדולה ביותר שנמצאה בכל אזור הלבנט ותגלית זו תרמה להבנת הקשרים בין הארץ למצרים בתקופה הזו.
מתקופת הברונזה התיכונה IIב (1750–1550 לפנה"ס) נמצאו ממצאים דלים ולכן משערים החוקרים כי בתקופה זו היה היישוב קטן ודל.
בתקופה זו נבנה מסביב ליישוב קיר לבנים בעובי של 1.2 מטר.
לא ניתן לדעת בוודאות אם היישוב היה מבוצר בחלקים מאוחרים יותר של תקופת הברונזה התיכונה משום שכאמור שוליו של התל נהרסו.
בתקופת הברונזה המאוחרת המשיך היישוב להתקיים.
בחפירות התגלו שרידים של מחסן ובו כלים רבים.
נראה כי המחסן נחרב שלוש פעמים בין המאה ה-16 למאה ה-15 לפנה"ס, ואפשרי שהסיבה לחורבנו הסופי הוא מסעו של פרעה אמנחותפ השני.
היישוב נבנה שוב והתקיים עד סוף תקופת הברונזה בסביבות שנת 1200 לפנה"ס.
ביישוב נמצאו כלי חרס רבים ובהם כלים שיובאו מקפריסין, עגילים עשויים כסף, ולוחיות עשויות עצם.
נמצאו גם שלוש צלמיות חרס של האלה הכנענית עשתרת שזמנן בין 1400 ל-1200 לפנה"ס.
סיבת החורבן בסוף התקופה אינה ברורה אך ייתכן והיא קשורה בפשיטות של גויי הים (מהם הגיעו הפלשתים).
טענה זו נתמכת על ידי חרסים המיוחסים לגויי הים שנמצאו באתר.
ההתיישבות באתר המשיכה במהלך תחילת תקופת הברזל (1200–1000 לפנה"ס).
בתקופה זו נבנו מספר מחסנים ונחפרו מספר בורות.
היישוב התקיים עד למאה ה-9 לפנה"ס, אז תושבי האתר קברו את חורבות העיר מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל המוקדמת כדי להקים יישוב חדש.
מיישוב זה נחפר מבנה מגורים ומחסנים.
הממצא מתארך את היישוב למאה ה-8 לפנה"ס.
ביישוב זה נמצאה עדות לתעשיית קמח.
היישוב חרב בשנת 732 לפנה"ס במהלך מסע הכיבוש של תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור.
מן התקופות הבאות, התקופה הפרסית (539–332 לפנה"ס) והתקופה ההלניסטית בארץ ישראל (332–37 לפנה"ס) נמצאו רק חרסים המעידים על קיומו של יישוב קטן באתר שאינו נחפר.
באתר התקיים יישוב גדול בתקופה הרומית המתוארך למאות ה-3 וה-4 לספירה.
בתקופה הביזנטית התקיים באתר יישוב גדול ובו בתי מגורים, בית מרחץ וגת ליין.
במבנים נמצאו כלי חרס, נרות שמן, חפצי עצם, עץ ומתכת.
כמו כן נמצאו גם עצמות בעלי חיים שרובן של בקר והצאן.
היישוב הזה הוא מן המאה ה-5 ונראה כי הוא חרב בסוף המאה או בתחילת המאה ה-6. מיד לאחר החורבן הוקם יישוב חדש ממנו נשתמרו מספר בורות.
אחד הממצאים החשובים של היישוב החדש שהתקיים עד אמצע המאה ה-7 הוא מספרן הרב של עצמות החזיר שנמצאו בו.
על פי ממצאים אלה, ניתן לשער כי באתר התקיים יישוב יהודי או שומרוני ("כפר פרשיי" מהתלמוד?) שהקפיד על אכילת בשר כשר.
אותו יישוב נחרב בהקשר למרד יוליאנוס בן צבר השומרוני בשנת 529 שבמהלכו נהרסו יישובים שומרוניים ברבים, תופעה הניכרת בשרון.
באתר נבנה יישוב נוצרי ועדות לכך הופעתן של עצמות החזירים.
הסיבה לחורבן היישוב במאה ה-7 היא אולי נקמתם של השומרונים במהלך כיבוש ירושלים בידי הפרסים בשנת 614 או בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בשנת 638.
תל חליף (במקור: תל חווילפה) הוא תל קדום באזור הנגב הצפוני, כ-20 ק"מ צפונית-מזרחית לבאר שבע, ממערב לקיבוץ להב.
בתל ובסביבתו הקרובה נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות וסקרים רבים.
הפרויקט המקיף ביותר היה של משלחת אמריקנית, שחשפה שרידים מתקופות הברונזה הקדומה והמאוחרת ומתקופת הברזל ועד לתקופה הצלבנית.
המשלחת חפרה בעיקר בראש התל, אך גם במכלול המערות שממזרח לו ומצפון מזרח לתל, בין השנים 1976 ל-2016, זאת במסגרת מחקר ארוך טווח שנקרא "פרויקט מחקר להב" (Lahav Research Project).
הפרויקט נוהל תחילה על ידי המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת מיסיסיפי ואחר כך בשיתוף עם עודד בורובסקי מאוניברסיטת אמורי.
כמו כן נחפרו מערות קבורה מתקופת הברזל מדרום לתל, על ידי רם גופנא ואברהם בירן.
בית קברות נוסף מתקופת הברזל נחפר על ידי עודד בורובסקי שחשף מערות קבורה יהודאיות.
קברים מהתקופה הרומית ומראשית התקופה הביזנטית נחשפו על ידי עמוס קלונר ממזרח לתל.
בחודשים מאי–יוני 2007 נערכה חפירת הצלה בתל, לאחר שנחשפו מערות במהלך עבודות להקמת שכונה חדשה בקיבוץ להב.
החפירה התבצעה על ידי רשות העתיקות ובמימון הקיבוץ.
בחודשים ינואר–פברואר 2015 נערכה חפירת הצלה נוספת בתל.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, אזור התל היה מיושב כמעט ברציפות למן התקופה הכלקוליתית ועד למחצית הראשונה של המאה ה-20 בארץ ישראל.
השכבות הקדומות בתל (שכבות 16–19) מתוארכות לתקופת הברונזה הקדומה (3500-2900 לפנה"ס).
היישוב במקום נבנה במדרון המזרחי בסמוך לאדמות הניתנות לעיבוד, תחילה במערות טבעיות ששופרו ובהמשך במבני מגורים שהיוו כפר קטן.
לאחר פער של כ-300 שנה, האתר מיושב מחדש במעלה הגבעה (שכבה 15) בסוף תקופת הברונזה הקדומה (2600-2500 לפנה"ס), עם זאת, הפעם הוא היה מבוצר באופן מאסיבי כפי שניתן לראות על ידי שרידי מגדל ברוחב 7.5 מטר, חומת מגן ברוחבה 3.5 מטר וחלקלקה משופעת.
היישוב הגיע לסיומו בחורבן שרפה שהניב שכבה של אפר ושברים אחרים בעומק 3.5 מטר.
האתר מיושב מחדש (שכבות 12–14) בברונזה הקדומה השלישית (2500-2300 לפנה"ס), אך לא בוצר מחדש.
ההתיישבות התחדשה בתל בתקופת הברונזה המאוחרת IA (שכבה 11, 1550-1475 לפנה"ס) בעקבות פער של כ-750 שנה.
לאחר תקופת מעבר שהניבה מספר תת-שלבים שהפיקו קרמיקה טיפוסית לתקופה וחרפושיות בסגנון האופייני לחיקסוס.
תל היה מאוכלס על ידי בניין גדול עם חצר מרכזית (6 × 6.5 מטר) מוקף חדרים מכל הצדדים שנמצא בשכבה 10 (1475-1400 לפנה"ס).
מבנה מסוג זה, המכונה בניין "תושבות", קשור לשלטון המצרי בארץ ישראל.
שכבה זו הגיעה לסיומה בהרס מאסיבי, ובעקבותיה יישוב מחדש חלקי בשכבה 9 (1400-1300 לפנה"ס).
זמן מה אחר כך בחלק המאוחר של תקופת הברונזה המאוחרת (IIB LB), שכבה 8, (1300-1200 לפני הספירה), הוקמה משטח לבני בוץ גדול על גבי שרידי השכבות הקודמות (שכבות 10–11).
במשטח הוקמה סדרה של בורות אחסון מרופדים באבן ונראה שהאתר שימש כמרכז אחסון לדגן, ככל הנראה שימש כתחנת מסחר ().
הממצאים הארכיטקטוניים כוללים בורות אחסון מצופים אבן, ככל הנראה לתבואה.
הממצא החומרי כולל: כלי חרס פלשתיים, המעידים על קשרים עם מישור החוף.
צלמית נשית נטולת ראש, שחזיתה מקושטת בניקודים ובגבה קווים אנכיים וחרוטים הדומים לשיער.
עיקר הממצאים מתקופת הברזל נמצאו בשכבות 6א' ו-6ב'.
שרידים מהתקופה הפרסית בארץ ישראל (500-300 לפנה"ס) נמצאו בשכבה 5 ומהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל (300-100 ללפנה"ס) בשכבה 4. נחשפו שרידי מבנה גדול, אולי מנהלי שעדויות קרמיות מצביעות על כך שהוקם בסוף התקופה הפרסית.
נמצאו מעל 560 שברי צלמיות חימר פזורות מעורבבות עם שכבת הקרקע העליונה ונראה כי שברים אלה מקורם באתר פולחן בתל, והובאו לאזור במהלך פעולות פילוס קרקע, ככל הנראה למטרות חקלאיות.
שרידים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל (200-600 לספירה) נמצאו בשכבה 3. התל עצמו היה מאוכלס בדלילות וייתכן שהשטח שלו שימש לפעילות חקלאית ורעייה.
היישוב העיקרי היה ממוקם במדרון המזרחי של התל ובאתרים אחרים בסביבה, דוגמת חורבת רימון (חרבת אום-רממין), כקילומטר דרומית לתל חליף.