tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנגלרד, "מושג הדברים המסוכנים לפי סעיף 51 לפקודת הנזיקין והמכונית", הפרקליט, כ"ג 434, עמ' 437–438 (תשכ"ז)).
בנוסף לתנאים שפורטו לעיל, דורש סעיף 38 גם יסוד נפשי מסוים.
היסוד הנפשי מלמד על היחס של הנתבע אל המעשה, שאינו חייב לבוא לידי ביטוי בפעולות הפיזיות.
היסוד הנפשי הנדרש מהתובע לעניין הוכחת סעיף 38, הוא ידיעה שהנזק נגרם על ידי הנכס המדובר, שנמצא בשליטת הנתבע.
מן הנתבע נדרשת מודעות לנסיבות המיוחדות של אירוע גרימת הנזק (פסק הדין בעניין זיאד, לעיל, בעמ' 286).
הרציונל העומד מאחורי הדרישה מן הנתבע הוא, שבתור ממונה על דבר מסוכן, הוא יכול לצפות את הנזק שייגרם אם יבוא עמו במגע מי שאינו מודע לאופיו המסוכן, כפי שקבע בית המשפט בפרשת ישראליפט.
פסיקת בתי המשפט המחוזיים נוטה ברוב המקרים להיות קוהרנטית עם ההלכות שנקבעו בבית המשפט העליון.
לדוגמה, יישום ההלכה שנקבעה בפסק הדין בעניין ישראליפט לצורך סיווג דבר כמסוכן, נראה בת"א (תל אביב-יפו) 617/95 חיים מריומה נ' מכתשים מפעלים כימיים בע"מ, תק-מח 2005(1) 10058, 10062. במקרה זה נקבע כי בשל רמת הזהירות הגבוהה שיש לנהוג בשימוש שגרתי בסודה-קאוסטיק, יש לסווגה כ"דבר מסוכן".
בנוסף, בע"א (ירושלים) 6474/99 גולדשטיין יצחק נ' אווירונים זעירי, תק-מח 2000(3) 713, 715, סווגו מטוסים כשייכים לקטגוריה של דברים "מסוכנים כשלעצמם", על סמך הלכת פישמן.
סעיף 39 לפקודת הנזיקין – חובת הראיה ברשלנות לגבי אש
"בתובענה שהוגשה על נזק והוכח בה שהנזק נגרם על ידי אש או עקב אש, וכי הנתבע הבעיר את האש או היה אחראי להבער האש, או שהוא תופש המקרקעין או בעל המיטלטלין שמהם יצאה האש - על הנתבע הראיה שלא הייתה לגבי מקורה של האש או התפשטותה, התרשלות שיחוב עליה"
שני התנאים הראשונים המאפשרים את הפעלתו של סעיף 39 – קיומו של נזק, והעובדה כי הנזק נגרם על ידי אש, אינם מהווים קושי אובייקטיבי להוכחה.
לגבי התנאי השלישי, לפיו הנתבע הוא האחראי להבערת האש או האחראי למקום ממנו יצאה האש, נראה כי אף מעשה פלילי מכוון של אחר לא סתם את הגולל על אחריותו של הנתבע ברשלנות.
בעניין יער זאב (ע"א 4473/93 יער זאב בע"מ נ' הסנה – חברה ישראלית לביטוח בע"מ, פ"ד נ(1) 866, 870), אש פרצה כתוצאה מהצתה מכוונת של מבנה.
בית המשפט פסק שעל הנתבע להראות שלא היה סיכון צפוי של פריצת אש, כך שלא היה עליו לנקוט באמצעי זהירות, ואם היה קיים סיכון שכזה, היה עליו להראות כי נקט בכל האמצעים הסבירים למניעתו.
אם יצליח להוכיח את נקיטת אמצעי הזהירות הסבירים, עשוי הנתבע להיחשב רשלן בעניין מקור האש או התפשטותה.
בהתאם לכך, נפסק כי מעשה פלילי של אחר, כגון הצתה, לא בהכרח מנתק את הקשר הסיבתי בין התרשלות לנזק שנגרם לאחר.
זאת, כאשר המעשה הפלילי היה צפוי אם לא היו ננקטים אמצעים סבירים למניעתו.
בית המשפט המחוזי סבר כי גם אם הצתה אינה צפויה, נסיבות מסוימות כגון הסדרי שמירה, גידור וחומרים דליקים הפזורים באזור, מאפשרות את התקיימותה.
בבית המשפט העליון חלקו על כך, כיוון שישנה דרישה לצפיות בעוולת הרשלנות, ונתוני שטח לבדם – אין בהם כדי להטיל אחריות.
בנוסף, נאמר שלא ניתן להניח שכל מקום מועד להצתה.
לדרוש זאת מאדם סביר פירושו מעמסה רבה מדי לעניין השקעת משאבים למניעת ההצתה.
בפסק דין זה, התובע מכר את רכבו ולמרות זאת העירייה לא חדלה מלשלוח לו דו"חות חניה שנרשמו על רכבו.
בית המשפט הרחיב את החזקה ונקבע כי בכל מקום בו קיימת רשלנות קיימת גם חובת זהירות.
מתוך הדברים עולה סוגיית חובת הזהירות במקרים כגון זה, חובה המהווה נדבך חשוב בעוולת הרשלנות.
חובת הזהירות יכולה להוביל למצבים שבהם לאחר שנקבע שאדם התרשל, וגרם לנזק, עדיין יש אפשרות שהוא לא ישא בתוצאות הנזק.
התרשלות היא "הכוח המניע" של העוולה, חובת הזהירות מהווה "כוח בולם", בכך שתוחמת את גבולותיה.
חובת הזהירות קשורה לקשר הסיבתי, שניהם בולמים את עוולת הרשלנות ומובילים לתוצאה דומה.
עם זאת, נדרשת הבחנה ביניהם, והפסיקה החלישה את כוחה המסנן של חובת הזהירות כאמור (להרחבה ראו ערך: חובת הזהירות, וקשר סיבתי עובדתי, קשר סיבתי משפטי).
הלכת יער זאב, לפיה הצתה מכוונת של אחר לא מאיינת את האפשרות להעביר את נטל הראייה לנתבע להוכיח שלא התרשל, מכוח סעיף 39, הוכרה גם בפסק דין ציון (ע"א 9212/99 ציון חברה לביטוח בע"מ נ' מדינת ישראל, פ"ד נו(2) 906, 908).
במקרה זה, התובעות היו בעלות מחסן, שהיה מצוי בסמוך למחסני מסכות אב"כ של צה"ל.
התובעות תבעו את המדינה בגין התרשלות, על כך שזרקה קרטונים ופסולת שהוצתו, בסמוך למחסניה, ובעקבות הצתה זו נגרם נזק למחסנים.
בבית המשפט נדונה השאלה האם ניתן להשתמש בסעיף 39 כדי להעביר את הנטל, גם כאשר ברור שמצית האש אינו הנתבע.
לעניין זה קבע בית המשפט כי המשיבה חבה חובת זהירות למערערות, אף על פי שאלמוני הוא שהצית, ואף על פי שלא הייתה צפייה מדויקת של הליך ההתרחשות.
זאת, כיוון שהיה עליה לצפות כי השלכת פסולת בכמויות גדולות יוצרת סיכון של שרפה מקרית, מעשה קונדס ואף הצתה מכוונת.
מקרה דומה מבחינת העובדות הובא בפני בית המשפט בארצות הברית, ובו בעלים של בניין מושכר תבע את השוכר שהפעיל במקום חנות מכולת.
התובע טען לרשלנות הנתבע בהפעלת החנות, בכך שעובדיו השליכו פסולת דליקה בסמוך לבניין, ואש פרצה באמצעות פסולת זו.
גם במקרה זה נפסק שמכיוון שהנתבע אפשר את קיומם של תנאים להתלקחות אש, גם אם היה מדובר בהצתה על ידי גורם אחר, רשלנות או אף באופן מקרי, הרי שהוא אחראי ברשלנות (Britton v.
לעניין היסוד הנפשי הנדרש מהצדדים, עלתה בפסיקה הדעה כי בדרך כלל לנתבע יש יכולת טובה יותר לדעת מהם מקור האש ואופן התפשטותה, משום שבידו אמצעים טובים יותר לידיעה מאלו אשר עומדים לתובע (ע"א 595/88 דניאל אדרי נ' לאון חסקל, פ"ד מז(5) 333, 340).
במקרה זה, אש פרצה מנגרית המערער והסבה נזק רב לנגריה סמוכה של המשיבים.
בית המשפט קבע שכיוון שלא יוכל לקבוע את סיבת השרפה, יחייב את המערער ברשלנות, תוך שימוש בסעיף 39. נאמר כי התובע אינו יודע, במהלכם הרגיל של דברים, מה אירע בחצר שכנו ומה גרם להתפשטות האש.
לעומתו, נתבע יכול לדעת זאת אם מייחסים לו ידיעה קונסטרוקטיבית.
לפיכך, הוא אמור לדעת מה גרם לאש ולהתפשטותה.
בנוסף, נאמר כי כאשר לא נתגלתה סיבת השרפה וההוכחות מביאות למצב שקול, יוצא הנתבע וידו על התחתונה, שהרי עליו הנטל להוכיח כי פריצת השרפה הייתה שלא עקב התרשלותו.
ניתן להבחין בנקל כי נטל ההוכחה על הנתבע כבד למדי.
עליו להוכיח שנקט אמצעי זהירות שישללו כל אפשרות שפריצת האש ארעה בשל התרשלותו.
בפסיקת בתי המשפט המחוזיים נראית התייחסות רבה לעניין אמצעי הזהירות שיש לנקוט, ובמיוחד הושם דגש על פיקוח הרשויות הרלוונטיות.
בפס"ד ת"א (חיפה) 1365/88 אילן חימו ואסתר חימו נ' ניסים כהן, מקסים כהן, המועצה המקומית עתלית, פ"ד נג(3) 293, ילד ביקר במעדנייה של הנתבעים כדי לרכוש שם פלאפל, ובאותה העת הבעלים ניסה להבעיר אש במתקן גריל שהיה על המדרכה בחזית בית העסק, בעזרת חומר דליק.
אש שאחזה בכלי בו החזיק, גרמה לכך שנאלץ לבעוט בו כדי להרחיקו, וכתוצאה מכך נפגע התובע שנכווה ב-45% מגופו.
המועצה המקומית (!) חויבה ברשלנות כיוון שידעה שהמקום נטול רישיון ומבשלים בו דברי מזון תוך צלייה על אש.
עוד נאמר, כי סמכות שלטונית יוצרת הסתמכות וצפייה, והפעלתה יוצרת פיקוח המוליד חובת זהירות.
על רשות מקומית לשמור על הסדר ברחובותיה, לפקח ולאתר גורמים המסוכנים לציבור.
בנוסף, עלתה בפסיקה סוגיה הנוגעת לאש במיטלטלין, (ע"א (תל אביב-יפו) 202/76 מדינת ישראל נ' דוד גנור, פ"ד לז(1) 508, 512).
נקבע, שכדי להטיל את האחריות על הנתבע, לא תספיק בעלות "ערטילאית", אלא נדרשת לכל הפחות מידה מסוימת של פיקוח, אם לא שליטה מלאה של הנתבע על המיטלטלין.
לפיכך, במקרה זה, בו ניזוק המשיב משרפה בחדר עבודתו, שככל הנראה נגרמה מסוללה שהותקנה על ידי שירותי הטלפון, נקבע שלא ניתן להפעיל את סעיף 39 נגד המדינה, כיוון שלא היה לה כל פיקוח על הסוללה.
ניתן לראות זאת כפירוש מצמצם לסעיף.
גם בארצות הברית נקבע שאם אדם לא פיקח על רכושו ניתן יהיה לתבוע אותו ברשלנות, וזאת גם במקרים של הצתה מכוונת על ידי אדם אחר Arneil v.
בתי המשפט המחוזיים נקטו בגישה מרחיבה בפרשנותם את יסוד "שמהם יצאה האש".
בית המשפט פסק כי "אש שיצאה", כאמור בסעיף 39, כוונתו לאש שמקורה בחדרי הנתבע או במיטלטלין שבבעלותו.
עוד נקבע כי סעיף 39 אינו מבחין בין מבעיר האש לתופש נכס ממנו התפשטה האש, לעניין העברת נטל הראייה.
בהקשר למקור האש יש להוסיף ולומר כי סעיף 39 לא מתייחס לנזק שנגרם באותם מקרקעין בהם פרצה האש, אלא רק כאשר עברה ממקרקעין אחד למקרקעין שכנים.
בנוסף, אין התייחסות למצב בו פרצה אש במיטלטלין שנמצאים במקרקעין מסוימים, והזיקה לאדם שנמצא באותם מקרקעין.
בע"א 564/66; 582/66 נביל כורי נגד יצחק קשס ואח' פ"ד כא(1) 629, דחה בית המשפט העליון את הערעור על החלטת בית המשפט המחוזי שחייבה בעלים של בית מלאכה בתשלום פיצויים לעובד שנכווה כתוצאה מהתלקחות פחית דליקה שהייתה בבית המלאכה.
העובד טען שיש להחיל את סעיף 39 במקרה זה, בו אש פרצה ממיטלטלין.
השופט לנדוי קבע כי כאשר הנזק נגרם באותם מקרקעין בהם פרצה האש סעיף 39 לא יחול.
נאמר כי הפירוש ההולם לסעיף הוא כזה לפיו אש יצאה (originated), והתפשטה (spread) בלבד, והוא הדין לגבי אש שפרצה במיטלטלין שבבעלות הנתבע.
פסקי דין רבים בישראל מתבססים על עקרון ה-"IGNIS SUUS" מתוך המשפט המקובל.
לפי כלל זה, יש להצביע על מזיק ספציפי שגרם להתלקחות האש, ולא ניתן לטעון כנגד מאן דהוא על פי דיני הרשלנות הכלליים ((Salmond on Torts (16th ed.) P.338.
סעיף 40 לפקודת הנזיקין – חובת הראיה ברשלנות לגבי חיה
"בתובענה שהוגשה על נזק והוכח בה שתי אלה:
(1) הנזק נגרם על ידי חיית-בר, או על ידי חיה שאינה חיית-בר אלא שהנתבע ידע, או חזקה עליו שידע, כי היא מועדת לעשות את המעשה שגרם את הנזק;
(2) הנתבע היה בעל אחת החיות האמורות או היה ממונה עליה - על הנתבע הראיה שלא הייתה לגביה התרשלות שיחוב עליה."
לצורך העברת נטל הראיה על פי סעיף זה, נדרש התובע להוכיח מספר דברים.
שנית, יש להוכיח שהנזק נגרם על ידי חיית בר או "חיה מועדת" שהנתבע היה מודע לאופי "המועד" שלה.
שלישית, נדרש להוכיח שהנתבע היה הבעלים או ממונה על החיה הנדונה.
עיקר הפסיקות שנגעו לסעיף זה דנו בדרישת המודעות לאופי "המועד" של חיה.
בית המשפט העליון קבע שאין צורך להוכיח שבעל החיים כבר הזיק בעבר, אלא ניתן להסתפק בראיות מהן עולה כי ניסה לעשות כן בעבר, וכי לו היה נקלע לאירוע מהסוג הנדון היו סיבות להאמין שהיה גורם לנזק (ע"א 448/83 ורדה קורנהויזר ואח' נ' שמואל מלך, פ"ד מב(2) 573, 581).
במקרה זה, המשיב הותקף ברחוב, במשך דקות ארוכות, על ידי שלושה כלבים, שליבו זה את זעמו של זה ושיתפו פעולה בגרימת הנזק.
תושבי האזור הזעיקו את המערערים כיוון שסברו שהם בעלי הכלבים, ואכן אלו סילקו את הכלבים.
נקבע כי שניים מהכלבים התוקפים היו של המערערים שהתרשלו בהחזקתם, ולמרות השתתפות כלב שלישי, שלא היה בבעלותם והיה מסוג ו"אופי" שונה, הוחלט לחייבם במלוא הנזק.
כיוון שלא ניתן להבחין בין הפגיעות השונות ולהכריע מי מהכלבים ביצע איזו פגיעה, יוחס כלל הנזק הפיזי והנפשי שנגרם לניזוק, לשלושת הכלבים גם יחד.
כל זאת, אף על פי שאחד מהם כלל לא היה ידוע כ"מועד" ואף על פי שניכר היה כי עצמת הכלבים הייתה שונה.
בפסק דין זה נעזרו השופטים בקביעות מהמשפט האנגלי, שפסק שכלב שזינק בעבר לעבר ילד שניסה להאכילו, ללא היזק, הוא "חיה מועדת" (WYLDE V.
52), ושכלב שניסה לפרוץ ממלונתו כאשר עברו זרים בסביבתה, וניסה לנשכם, הוא מועד (OSBORNE V.
החצר סומנה בשלט "זהירות כלב נושך".
בית המשפט קבע שלאור סימון זה והגדר המקיפה, ניכר כי הבעלים היו מודעים לאופי כלבם, והם התרשלו בכך שהפשפש אפשר כניסה לחצרם, לשטח בו שהה הכלב, לכל אדם החפץ בכך.
עוד נקבע, כי כשמדובר בילד קטן כמו המערער, אין די באזהרה על ידי שלט בלבד, כיוון שלא יוכל לקראו, וגם לא באזהרה בעל פה.
זאת, משום שיש לנקוט אמצעי זהירות רבים ומחמירים יותר לשם מניעת הסכנה הטמונה בכלב שכזה.
במקרה דומה, בו רוכב קטנוע נחבל כתוצאה ממרדף אחריו על ידי כלבו של המערער, נפסק שחזקה על בעליו של כלב שידע על מועדתו, לאור נטייתו המיוחדת של הכלב לפרוץ לכביש בהישמע רעש קטנועים, שהוכחה עובדתית (ע"א 733/77 חנן גיאור נ' זנדר חנן פ"ד לד(3) 533).
פסיקה זרה הדגישה גם את אלמנט הפיתוי שמוצב בפני כלבים "להתרגז או להזיק" גם כשלא ידוע שהם מועדים מלכתחילה (Sycamore v.
פסיקה ישראלית שנעזרה בעמדה זו, קבעה כי בעליו של כלב יהיו אחראים בגין התנהגותו, אם ישאירו אותו במצב ובתנאים בהם עלול לאבד שלוותו ולהזיק, זאת גם כאשר לא היו מודעים למועדותו.
לפיכך, נפסק כי יש לנקוט אמצעי זהירות סבירים שימנעו היזק על ידי כלב, שעלול לאבד שלוותו מסיבה זו אחרת, ועל כן, טענת הבעלים שטרם האירוע המזיק, לא גילה כלבו נטייה להזיק, לא תעמוד לו, כפי שאירע בע"א 132/82 רפאל חסידוב נ' ארנסט ציגלר מד(2) 388, 393.
לצורך המחשה, בניו זילנד קיימת חקיקה ענפה ומפותחת הנוגעת לאחריות על בעלי חיים ובפרט אלו המוגדרים כבעלי חיים "מסוכנים".
הכלל הרגיל קובע כי על אדם לנקוט באמצעי זהירות כלפי חיות שבבעלותו או בהשגחתו (המינוח המדויק הוא "under one's control"), כדי שלא יגרמו נזק לאחרים.
בהתאם לכך, הוטלה אחריות בגין החזקת מספר רב מאוד של דבורים בכוורות בחצר בית פרטי, שגרמו נזק לשכנים (Robins v.
כמו כן, הוטלה אחריות גם בגין הסעת בעלי חיים בכביש ראשי ללא אמצעי הזהירות המתאימים (George Graham (1960) Ltd.
לפני חוק הרפורמה לגבי חיות (Animals Law Reform Act 1989) סווגו החיות המסוכנות, על פי מסורת המשפט המקובל, לשתי קבוצות – האחת, חיות שהן "מסוכנות מטבען", כגון נמרים ואריות; והשנייה, חיות ש"אינן מסוכנות מטבען", כגון כבשים וסוסים.
במקרה של בעלים של חיות מהסוג הראשון, הוטלה על הבעלים אחריות מלאה בגין כל מעשי החיה שבבעלותם, ללא קשר לאופי החיה המסוימת שגרמה את הנזק.
לעומת זאת, במקרים שבהם דובר על חיה המשתייכת לקטגוריה השנייה, הוטלה על הבעלים אחריות רק אם ידע על הסיכון הספציפי שאכן התממש, וגם כאן אין התייחסות לאופייה של החיה הספציפית, אלא רק לקבוצת החיות אליהן היא משתייכת.
החוק הניו זילנדי החדש משנת 1989 (לעיל) החמיר את הדרישות מהבעלים, וקבע תנאים נוקשים יותר לדוגמה בסוגיית גידור שטחי מרעה.
ניתן להשוות זאת ללשון סעיף 40 הישראלי, ולטעון כי פרשנות המינוח "חיה מועדת" מצביעה לא רק על סוגה של החיה, אלא גם על תכונותיה האינדיבידואליות.
בהשוואה ליחס החקיקה הניו זילנדית לכלבים.
סיווגם המסורתי של כלבים היה כחיות בלתי מזיקות, תוך הסתייגות בחוק לגבי מקרים בהם "ידע האדם שכלב מסוים הוא בעל אופי מסוכן".
גישה זו נדחתה בקבלת "חוק השליטה בכלבים" (Dogs Control Act 1996), שקבע כי תהיה אחריות על בעלים של כלב לכל נזק שהכלב גורם, והניזוק לא צריך להוכיח שהכלב היה בעל נטיות מועדות כלשהן לפני האירוע.
בהשוואה לפסיקה הישראלית כפי שהוצגה לעיל, נראה כי היא מתיישבת יותר דווקא עם הגישה הקודמת של המשפט הניו זילנדי.
כורח המציאות של אורח החיים הכפרי ברוב חלקיה של ניו זילנד (ובמיוחד באי הדרומי), הוא שיצר את הצורך בהסדרה נוקשה ופרטנית של סוגיה זו.
מבחינת הפרקטיקה בישראל, נוטים בתי המשפט המחוזיים ללכת בתוואי של בית המשפט העליון.
לדוגמה, בת"א (חיפה) 1180/91 טובי לוי נ' קיבוץ נחשולים אגודה חקלאית פ"ד נג(3) 471, אייל זקן ושליו בפינת חי, המורגל בביקורים של בני אדם ובהאכלה על ידי ילדים מאז היוולדו, הוכר כחיה שאינה מועדת.
במקרה זה, טען התובע לרשלנות פינת החי, לאחר שביקר בפינת החי ונפגע מהאייל, אך טענה זו לא עמדה לו.
עוד נקבע, שהגידור של פינת החי במקרה זה, אינו מהווה עדות להכרת מנהליה בכך שבעלי החיים מועדים, אלא שמטרתו היא לתחום את שטח מחייתם של בעלי החיים ותו לא.
מקרה זה דווקא תואם את הפרשנות שהוצעה לעיל, משום שהוא כן מתייחס לאופיו המסוים של אותו אייל, שהיה ידוע כ"זקן ושליו", ולא רק לקבוצת בעלי החיים אליה הוא משתייך – איילים.
בדומה, בת"א 1088/94 לריסה גורודוצקי נ' קיבוץ נווה איתן [פדאור (לא פורסם) 96 (2) 484], אדם שהשתתף בטיול רכיבה על סוסים, רכב על סוס שהחל לדהור בפתאומיות, עד שהמנוח איבד שליטה עליו, נפל ונהרג.
התובעים טענו שהקיבוץ לו היה שייך הסוס, ובו התארח המנוח, התרשל בכך שאפשר לרוכב בלתי מנוסה לרכב על סוס מועד ומסוכן, ללא קסדה וללא ליווי.
כאן נקבע, שמדובר היה בסוס עבודה מסורס, שקט ורגוע, ועל כן אינו נחשב כבעל חיים מועד.
ניתן לתת את הדעת על דרכן של שיטות משפט שונות לקטלג באופן שונה את אותן חיות.
כך, ניתן להשוות את הקביעה בפסק הדין הנ"ל לגישת המשפט הניו זילנדי שהוזכרה לעיל, שהשתמשה בסוס כדוגמה דווקא כדי לתאר חיות שאינן מסוכנות מטבען.
הנושא של נזק שנגרם על ידי חיה קשור להוראות חוק אחרות.
סימן ד'1 לפקודת הנזיקין, מוקדש כולו להיזק הנגרם על ידי כלב.
סעיף 40 יועד במקורו לטפל בנושא של נזקים שנגרמו על ידי כלבים מסוכנים.
עם התגברות התופעה של נזקים שנגרמו על ידי כלבים, התקבל הרושם כי סעיף 40 אינו עונה על הצרכים, והוחלט לייחד את כל סימן ד'1 לנושא היזק על ידי כלב.
גם הוראת סעיף 338(א)(6) לחוק העונשין תשל"ז-1977, דנה באחריות של מי ש"אינו נוקט אמצעי זהירות מפני סכנה מסתברת הכרוכה בחיה שבהחזקתו".
הוראות חוק העונשין מחמירות יותר, עבור התובע, מאלו שבפקודת הנזיקין.
בשונה מתביעות אזרחיות בהן נטען שיש להעביר את נטל ההוכחה מכוח סעיף 40, הרי שעל פי חוק העונשין לא ניתן לעשות זאת.
אף על פי כן, קבע בית המשפט העליון כי דרגת הרשלנות שיש להוכיח בשני המקרים זהה, ומתבססת על מבחנים של צפיות וסבירות (ע"פ 3934/90 אמנון אבנת נ' מדינת ישראל פ"ד מו(1) 1, 6).
עד כאן דנו בדין המצוי, אך יש לתת את הדעת גם על הצעת חוק דיני ממונות של משרד המשפטים, שמטרתה לאחד את כל החקיקה האזרחית המצויה לכדי קודקס אזרחי שלם, בדומה למצוי במדינות יבשת אירופה.
לכשיתקבל בכנסת, יחליף הקודקס האזרחי את פקודת הנזיקין הנוכחית, כמו גם חוקים אחרים כגון חוק החוזים.
הצעת הקודיפיקציה משנה את ההסדר המצוי, הן מבחינה פורמלית והן מבחינה מהותית.
מבחינה פורמלית, מאוחדים שלושת הסעיפים שבהם דנו לכדי סעיף אחד, סעיף 410 להצעת הקודיפיקציה, שזו לשונו –
" נזק על ידי דבר מסוכן
(ב) בסעיף זה, "דבר מסוכן" – לרבות חומר רעיל, חומר נפיץ, חומר מתלקח, קרינה מסוכנת, חשמל, אש, חיית בר או חייה מועדת."
כאמור בדברי ההסבר להצעת החוק, ההוראה המוצעת מאחדת את ההוראות הקיימות לגבי דברים מסוכנים, אש, מים, וחיות, להוראה אחת, רחבה ומקיפה יותר, המתייחסת לדברים מסוכנים בכלל, כאשר הרשימה המפורטת בסעיף קטן (ב) היא רשימת דוגמאות בלבד, ואינה רשימה סגורה.
מבחינה מהותית, הסעיף החדש ירחיב את תחולת כלל העברת נטל הראיה מעבר לעוולת הרשלנות, כך שיחול גם על עוולות אחרות.
זאת, בדומה להוראת הקודיפיקציה לעניין סעיף 41 לפקודת הנזיקין, העוסק בכלל "הדבר מדבר בעדו".
בשני המקרים אין מניעה להניח חזקת התרשלות מצד הנתבע, גם כאשר התביעה איננה מושתתת על עוולת הרשלנות דווקא.
כוונת הדברים היא שתובעים יוכלו להשתמש בכלל, ולהעביר את נטל הראיה מהם אל הנתבע, גם כאשר עילת התביעה שלהם מבוססת על עוולה שאינה עוולת הרשלנות, כגון הפרת חובה חקוקה.
זאת, גם אם לצורך הוכחת העוולה האחרת לא נדרשת התרשלות מצד הנתבע.
במקרים אלו יחילו על הנתבע את "חזקת ההתרשלות", ועליו יהיה הנטל להוכיח אחרת.
בנוסף, הצעת הסעיף החדש מעבירה את נטל ההוכחה לשכם הנתבע, הן כאשר הנכס בהחזקתו והן כאשר הנכס יצא מהחזקתו, אך עדיין בשליטתו.
קביעה זו יוצאת חוצץ באופן ברור כנגד תפישת השופט שמגר שהוצגה לעיל, לפיה סעיף 38 הנדון יחול במקרים של "עזיבה ומסירה" של הדבר המסוכן.
ניתן לראות בהסדר המוצע של הצעת הקודיפיקציה ניסיון להסדיר את מרבית השאלות שהגיעו לבתי המשפט ושהוצגו לעיל, לדוגמה בשאלת דבר שרק בהימלטותו הופך למסוכן.
בנוסף, הצעת הקודיפיקציה מצביעה על מגמה של התקרבות לשיטת המשפט המקובל.
על פי שיטת המשפט המקובל, מונהגים בהקשרים דומים הסדרים של אחריות חמורה, ולא רק רשלנות (Rylands v.
ההבדל בין השתיים הוא, שבעוולת הרשלנות נדרשת מידה מסוימת של אשמה מצד התובע, כשההתייחסות לרוב היא אשמה חברתית.
בעוולת הרשלנות הדגש מושם על קיומו של מבחן אובייקטיבי לבחינת אשמה זו.
לעומתה, עוולות של אחריות חמורה לא דורשות אשמה.
בעוולות מסוג זה, עצם גרימת הנזק והקשר הסיבתי בין מעשה הנתבע לנזק – מקנים לתובע זכות פיצוי.
מגמה זו מעוררת יחס אמביוולנטי משהו.
מחד, נראה שכן יש ניסיון לתחום בצורה ברורה יותר את העמימות האופפת את סעיפים 38–40 כיום.
הדוגמה המובהקת ביותר היא הניסיון להגדיר בצורה מפורטת יותר מהו "דבר מסוכן".
בנוסף, הצעת הקודיפיקציה מתמודדת עם סוגיות כגון הגבלת הכלל בדבר העברת נטל הראיה לעוולת הרשלנות גרידא.
מאידך, הסעיף החדש אף מעגן בתוכו קביעות של בית המשפט העליון.
ניתן לעמוד על נקודה זו בשני היבטים עיקריים.
ראשית, עצם קיומן של הגדרות והנחיות פרשניות מסוימות בדבר חקיקה לא מעקר את יכולתו של בית המשפט העליון להתאים את הפרשנות הראויה בעיניו בכל מקרה לגופו.
בית המשפט העליון נקט ב"אקטיביזם שיפוטי" מעין זה במקרים רבים, כולל לצורך סעיפים 38–40 עצמם.
שנית, גם לולא היו מעוגנות קביעות בית המשפט העליון בדבר החקיקה, ספק רב אם בנקל היו סוטים מקביעות אלו בפסיקות עתידיות.
הדבר מקבל משנה תוקף בכל הנוגע ליישום פסיקת בית המשפט העליון בקרב בתי המשפט המחוזיים ובתי משפט השלום, הפועלים על פי דוקטרינת "התקדים המחייב", והם אלו שמקבלים את רוב התיקים העוסקים בתביעות אלו.
גם מבחינת הבעייתיות הפרשנית, נראה שבחינה מעמיקה יותר של הדברים מגלה כי בעייתיות זו תישאר בעינה.
הצעת הקודיפיקציה אמנם כוללת רשימת דוגמאות למה יכול להיחשב כ"דבר מסוכן", אך אין רשימה של מאפיינים ותכונות של "דבר מסוכן", שעשויים להקל על מלאכת הפרשנות.
כמו כן, אין הגדרה מדויקת יותר למידת השליטה הנדרשת מהנתבע ביחס לנכס, סוגיה שעלתה בצורה שונה לגבי כל אחד משלושת הסעיפים, כמוסבר לעיל.
במסגרת האחדת הסעיפים, נדרש יהיה להתייחס גם לשוני ביניהם, שבא לידי ביטוי בעניין זה.
לסיכום, סעיפים 38–40 באים לתת מענה לאנשים שניזוקו כתוצאה מ"דברים" או חיות, ומאפשרים להם לקבל פיצוי מהאדם האחראי על אותם דברים או חיות.
מטרתם של הסעיפים, היא להקל על התובע (הניזוק) בהתמודדות עם הקשיים הכרוכים בפרוצדורה המשפטית.
מבחינה מעשית, סעיפים אלו יכולים להשפיע בצורה מהותית על סיכויי ההצלחה בתביעה.
זאת, בשל העברת נטל הראייה לנתבע (המזיק), המאלצת אותו לסתור את האמור בכתב התביעה, ולהוכיח כי לא התרשל.
על אף ההיגיון העומד בבסיס העברת נטל הראיה, הרי שהלכה למעשה עדיין ניצב התובע (הניזוק) אל מול אתגרים רבים בהוכחת התקיימות התנאים השונים שפורטו לעיל.
הסיבה לך היא לשון הסעיפים, העושה שימוש במושגים המהווים "מושג שסתום", שניתן לפרשם לכאן ולכאן.
כתוצאה מכך, קבלת הטענה להעברת נטל הראיה מכוח §38-40 תלויה בדרך הפרשנות שיאמץ בית המשפט.
פרשנות זו אינה אחידה, והיא משתנה לעיתים בין ערכאות, שופטים, ונסיבותיו של כל מקרה.
גם השינוי החקיקתי שמוצע בהצעת חוק דיני הממונות לא פותר סוגיה זו.
חובת הזהירות היא אחת מיסודות עוולת הרשלנות.
החוק קובע שאדם נחשב לרשלן רק אם "יש לו באותן נסיבות חובה שלא לנהוג כפי שנהג" (סעיף 35 לפקודת הנזיקין).
בית המשפט בוחן האם ראוי לומר כי למזיק הייתה חובת זהירות כלפי הניזוק, ובכך למעשה קובע את גבולותיה של עוולת הרשלנות בתחומים שונים.
מיקומו הגאומטרי של הנושא בתאוריה של דיני הנזיקין
עוולת הרשלנות (negligence) המצויה בסעיפים 35–36 לפקודת הנזיקין היא אחת מהעוולות המרכזיות בדיני נזיקין.
העוולה מבוססת על עקרון האשמה החברתית (צדק) והרתעה יעילה וכוללת שלושה רכיבים: התרשלות, נזק וחובת זהירות.
לחובת הזהירות ישנם שני תפקידים עיקריים:
היא מהווה דרישה לזיקה משפטית מספקת בין ההתרשלות לנזק.
גם משנקבע כי נזק מסוים נגרם עובדתית על ידי ההתרשלות אין בכך כדי להביא להטלת אחריות ברשלנות בגינו.
עדיין, יש לבחון אם קיימת זיקה משפטית בין נזק זה לבין ההתרשלות, זיקה אשר נידונה לפעמים תחת הכותרת של חובת הזהירות ולעיתים תחת הכותרת של קשר סיבתי משפטי.
היא עומדת כמסננת של שיקולי מדיניות משפטית ותפקידה לשלול אחריות בעוולה במצבים שבהם הנתבע אכן נתרשל, אך למרות זאת, הטלת האחריות אינה רצויה.
חובת הזהירות קובעת מיהם הניזוקים שיש כלפיהם חובת זהירות ומכאן – מיהם הניזוקים שיקבלו פיצוי וכן מהם סוגי הנזקים שהמזיק צריך לצפותם מראש ולכן יינתן בגינם פיצוי.
המודל הקיים היום ביחס לחובת הזהירות נקרא המודל המושגי (להבדיל מהמודל הקזואיסטי ששלט בעבר בפסיקה הישראלית ובו ההכרה בקיום חובת הזהירות הייתה קשורה קשר בל ינתק לרקע האירוע הקונקרטי הנדון על נסיבותיו הספציפיות ואשר גרם להתפתחות הפסיקה באופן זה ממקרה פרטני אחד למשנהו).
במודל המושגי, שאלת קיום חבות או העדרה בנויה על ידי סיווג כללי של סוגי הפגיעות וסוגי המזיקים והניזוקים, מודל שמתבסס על שני מבחנים מצטברים: חובת זהירות מושגית וחובה קונקרטית.
משמעה כי בין המזיק לניזוק קיימת חובת זהירות כללית.
חובה זו מתמודדת עם שאלת ההיקף של האחריות ברשלנות.
היא באה להשיב על השאלה, האם מן הראוי הוא להחיל את דיני הרשלנות ביחסים בין סוג מסוים של מזיקים לבין סוג מסוים של ניזוקים לעניין סוג מסוים של נזקים (מרצלי נ' מדינת ישראל – השופט חשין).
חובה זו מתמודדת עם שאלת תחום ההתפרסות (Extension) של עוולת הרשלנות.
לבחינת קיום חובה מושגית יש לקבוע, תוך התחשבות באינטרסים הדורשים הכרעה, את הקטגוריות הרלוונטיות אליהן משתייכים הצדדים.
ניזוק פלוני עשוי להשתייך בעת ובעונה אחת למספר קטגוריות רלוונטיות וייתכן כי חובת זהירות מושגית תוכר על פי קטגוריה אחת ולא תוכר על פי אחרת.
קיומם של הקטגוריות ביחס לחובת הזהירות אינו חד משמעי.
יכול להיות, שכתוצאה משינויים חברתיים למיניהם, ישתנו מעמדם וחשיבותם של אינטרסים שונים וזה יגרום לשינוי הקטגוריות וההכרה בחובות הזהירות השונות.
המבחן הקובע את עצם קיום חובה זו הוא מבחן הצפיות, דהיינו אם "אדם סביר" היה צריך לצפות את התרחשות הנזק, היות שלא ניתן לצפות כל נזק.
כיום ישנן מספר מערכות יחסים שלגביהן אין חולק בדבר קיומה של חובת זהירות מושגית (בהן: יחסי רופא-מטופל, יחסי מורה-תלמיד, יחסי מעביד-עובד).
מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי של צפיות "האדם הסביר" וסבירות הסיכון שיצר המזיק.
בנוסף למבחן זה, ישנו מבחן אחר הקובע את מידת הזהירות הראויה/נדרשת במקרה פלוני והוא מבחן רמת הסיכון, מבחן המורכב משני פרמטרים: חומרת הסיכון והסתברות הסיכון המעידים על התממשותו.
ככל שהסיכון חמור יותר במהותו והסתברות התממשותו גבוהה יותר- הסיכון רב יותר ובהתאם לכך תיקבע מידת הזהירות הנדרשת להבדיל מעצם קיום החובה במקרה הנדון.
מקום שקיימת חובת זהירות קונקרטית (צפיות פיזית), קיימת חובת זהירות מושגית אלא אם יש שיקולי מדיניות משפטית המגבילים אותה.
נטל הראייה הוא על הטוענים להיעדר חובת זהירות מושגית.
החובה המושגית היא חובה לנקוט באמצעי זהירות סבירים כנגד סיכון צפוי ובלתי סביר ולצורך קביעתה יש לפעול בשלבים הבאים:
מאידך, בהתקיים אי-סבירות נבחן את צפיות הסיכון – אם אינו צפוי, לא תוטל אחריות, שכן אין אשמה בהתנהגות אם לא נצפה הסיכון.
אם הסיכון צפוי, נבחן: מהות אמצעי הזהירות שנקט המזיק כדי להתמודד עם הסיכון.
הבחינה של סבירות אמצעי זהירות אלה, אשר תקבע כאמור על ידי ביהמ"ש לפי שיקולי מדיניות שיפוטית, ובהם עלות האמצעים אל מול הנזק, חשיבות הפעילות המזיקה, האמצעים העומדים בידי המזיק להתמודדות עם הנזק וכו'.
אמצעי הזהירות הנדרשים חייבים לעמוד ביחס מתאים לסיכון אשר יצר המזיק.
הכרה בחובה מושגית פירושה כי למקרה פוטנציאל ליצירת חובה קונקרטית שקיומה יבחן לפי נסיבותיו המיוחדות.
אין חובת הצלה כללית (מה שנקרא גם: סוגיית השומרני הטוב).
אין חובה כזו שבגין הפרתה תתאפשר תביעת רשלנות אף על פי שקיימת חובה מוסרית לעזור לזולת.
סייג לקביעה זו הוא כאשר יוצר אדם סיכון או תשתית למצב מסוכן אליו נקלע אדם אחר אזי קמה חובת הצלה של יוצר המצב המסוכן כלפי הנכנס לגדרו.
ניתן לעגן את חובת ההצלה גם במבחן הצפיות באומרנו כי אדם שלא מונע מצב מסוכן שיצר בעצמו, צריך לצפות את הנזק שעלול מצב זה לגרום ולכן מדובר במעשה/מחדל רשלניים.
כאשר גיבוש הסכנה, בעטיה חלה אדם חובת זהירות, נגרם על ידי גורם זר בוחנים את אפשרות צפיית אותה סכנה על ידי אותו בעל חובה.
אי הצפיות הפיזית/נורמטיבית של הסכנה, במקרה הזה, יכולה להוות פטור מעוולת הרשלנות (על ידי ניתוק הקשר הסיבתי), ולכן, צריך לבדוק תמיד את הצפיות של בעל חובת הזהירות ומזה נובע שאין במעשה רשלנות של אחר כשלעצמו כדי לפטור את אותו חייב מאחריות פלילית.
האלמנטים שיש לבחון בבואנו להכריע בשאלת חובת הזהירות המושגית:
לפי הפסיקה האנגלית (פס"ד Donoghue vs.
Stevenson) שכן הוא כל אדם שנפגע ממעשי המזיק בצורה כה קרובה וישרה עד כי חייב היה המזיק לצפות פגיעתו זו שעה שעשה מעשה או נמנע מלעשות מעשה.
המצב בדין הישראלי: נקבעו בפסיקה (מדינת ישראל נ' לוי) מספר שיקולים הרלוונטיים לקביעת מצב שכנות:
סוג הפעולה של המזיק- המזיק פועל כבעל מקרקעין, בעל מקצוע, בעל שליטה על נכס וכו'.
מעשה של המזיק (בניגוד למחדל).
נזק ישיר על ידי המזיק (הניוד לנזק באמצעות צד ג).
נזק פיזי (בניגוד לנזק כלכלי).
הסתמכות סבירה של הניזוק (זוהי דרישה הכרחית לגבי רשלנות הנעשית על דרך מצג).
התנהגות המזיק הגדילה את הסיכון לניזוק.
נטילת אחריות מפורשת של המזיק.
2. מבחן הציפיות הכפולה: בוחנים 2 סוגי צפיות :
עובדתית שבוחנת את היכולת המעשית של המתרשל לצפות את היווצרות הסיכון והתממשותו;
נורמטיבית שבוחנת האם המתרשל היה צריך לצפות את היווצרות הסיכון והתממשותו.
הקביעה לגבי הצפיות הזו נקבעת על פי איזון אינטרסים ושיקולי מדיניות.
3. תוכן החובה לצפות: אף על פי שמסגרת דרישת הצפיות נתונה לשיקול דעתו של בית המשפט אלא שבמהותה עומדת הדרישה העובדתית שממומשת על ידי מודל האדם הסביר.
4. שאלת האדם הסביר: האדם הסביר הוא בבחינת היפותזה, יציר כפיו של בית המשפט ואינו המעוול בפועל.
בעבר, פירש בית המשפט את המונח אדם סביר כאדם רגיל מן השורה, כיום, לא עוד מפורש המונח באופן זה ועל סמך הניסיון המצטבר מליבון סוגיה זו, הדעה המקובלת לפיה האדם הסביר הוא קנה מידה אובייקטיבי, מבחנו הוא מבחן האדם הרצוי לפי בית המשפט ולא המצוי.
5. היקף החובה לצפות: המבחן הרלוונטי הוא מבחן הצפיות: אחריותו של המזיק היא רק על אותם נזקים שהוא יכול/צריך לצפות.
הלכת בית המשפט, המוסקת מסעיף 36 לפקודת הנזיקין, היא כי הצפיות צריכה להתייחס לדרך עלילתו ותהליך גרימתו הכלליים של סוג הנזק שנגרם.
בעניין שאלת הצורך לצפות את הנזק כלפי הניזוק המוסים, די בצפיית אפשרות גרימת הנזק לאוכלוסייה או סוג ניזוקים מסוים, ולא נדרשת צפיית נזק לגבי הניזוק הספציפי.
כלומר, מספיק שדבר מסוים נופל תחת מסגרת הסכנה הצפויה כדי שייחשב כצפוי גם אם הוא ספציפית לא נצפה על ידי המזיק.
השיקולים של בית המשפט בבואו להטיל חבות מושגית: (לא מדובר ברשימה סגורה)
הסתברות הסיכון האפשרי והסתברות הנזק.
הערך החברתי של הפעילות שמבצע המזיק.
יכולת שני הצדדים למניעת הסיכון.
זהות השולט על מקור הסיכון.
סבירות התנהגות הצדדים (השוואת רמות זהירות).
האם דרושה בנסיבותיו של המקרה חובת זהירות פרטיקולרית?
מידת ההכבדה שתיצור חובת הזהירות על החברה.
לאחר בחינת כל השיקולים האלה, ואם הוכחה חבות, צריך לבדוק האם ישנם שיקולי מדיניות משפטית שיכולים לשלול את קיומה של החבות.
האם בנסיבות המיוחדות של המקרה קיימת חובת זהירות בין המזיק הספציפי לניזוק הספציפי בגין הנזק הספציפי שהתרחש.
קיומה של זו נקבע בהתאם לנסיבות האירוע הנדון.
חובה זו בניגוד לחובה המושגית מבוססת על שיקולים סובייקטיביים של המעוול הספציפי ולא של האדם הסביר (פריצקר נ' פרידמן).
היתרון בחובה הקונקרטית הוא האפשרות מחד, להדריך את התנהגות היחידים באמצעות נורמות ושיקולים משפטיים, ומאידך, להתחשב בתכונות, נסיבות והדרישות הספציפיות של האדם הספציפי באירוע הנדון.
הכלל הוא שכשמדובר בנזק צפוי פיזית חובה לצפותו נורמטיבית.
הסייג : התקיימות שיקולים מיוחדים המצדיקים את שלילת החובה.
אין הדין מטיל חובת זהירות קונקרטית בגין סיכונים סבירים, רק בגין סיכון בלתי סביר מוטלת חובת זהירות קונקרטית.
סיכון אשר החברה רואה אותו במידת חומרה יתירה, באופן שהיא דורשת כי ינקטו אמצעי זהירות סבירים כדי למנעו.
סבירות אשר נקבעת לפי אמות מידה אובייקטיביות (האדם הסביר) על ידי ביהמ"ש בנסיבות העניין ובאופן המתאים לסיכון שנוצר.
קריטריונים לבחינת אופי הסכנה בגינה מטילים את החובה הקונקרטית:
מהות הסכנה וזהות הניזוק ממנה (לא נדרשת ידיעת המזיק על מהות הסכנה, מסתפקים בידיעה על מצב הדברים ובהתנהגות באירוע הספציפי- דרבסקי ואח' נ' היוע"מ).
הערך שברצוננו להגן עליו מפי הסכנה.
ישנם מקרים בהם לא מטילים אשם מוסרי על מי שלא נהג כאדם סביר בעשייתו או מחדלו לפי סעיפי 35 ו-36 לפקודת הנזיקין.
מדובר באותם מצבים בהם למזיק לא הייתה היכולת לנהוג כאדם סביר מכיוון שאין לו נתונים זהים לאותו אדם סביר (נתונים רגילים שיש לכל אדם).
מבחן הצפיות, אשר קובע את קיום חובת הזהירות הקונקרטית, בוחן כאמור את יכולת הצפיות האובייקטיבית של הנזק.
בכך נוצר מתח בין סגולותיו הסובייקטיביות של המזיק לבין מבחן הצפיות האובייקטיביות, וספק לגבי ההתחשבות בכל התכונות האישיות כמו גיל, מצב כלכלי...
בעל מקצוע המוגדר כמומחה בתחומו, חייב בסטנדרטים של התנהגות וזהירות העולים על אלו הנדרשים משאינו מומחה, זאת לאור הידע והכלים העומדים לרשותו בשונה מאחרים (נחמיה ניסים נ' קופת חולים הכללית)
מקורה של חובת הזהירות הכללית היא בהלכת הפסיקה במשפט האנגלי, שביססה את הצורך ביחסי קרבה בין המזיק לניזוק כדי שתוטל עליו אחריות.
בפסק דין האנגלי, Donoghue v.
Stevenson, נקבע לראשונה איזשהו קונספט לרשלנות אך היא לא הוגדרה כעוולה.
שם נקבע שאסור להתרשל כאשר יש קרבה של אנשים.
פסקי הדין האחרים שעקבו את Donoghue הרגישו שמבחן הקרבה שקבע פסק הדין הוא מבחן מאוד מרחיב וצריך לצמצם אותו ולכן, בא פסק דין ANNS שקבע את חזקת חובת הזהירות: אפשר להחליט שאף על פי שיש קרבה, לא הכרחי שמישהו יחוו חובת זהירות כלפי אחר.
כמה שנים אחר כך, הנשיא ברק קבע גם כן חזקת חובה לארץ.
תביעה ברשלנות רפואית היא תביעת נזקין לפיצוי בגין נזקי גוף שנגרמו עקב טיפול רפואי כושל שבו הפר הרופא או המוסד הרפואי חובת זהירות שאלמלא הפרתה לא היה מתרחש הנזק או שהנזק שנגר לא היה מוחמר.
על מנת להוכיח תביעה ברשלנות רפואית, על התובע לעמוד במספר תנאים: צריך להוכיח קיומה של חובת זהירות, להוכיח שהייתה הפרה של חובה זו מצד הנתבע, להראות שנגרם לו נזק ושלנזק יש קשר סיבתי להפרת חובת הזהירות.
על העובד ועל המעביד חלה חובת זהירות הדדית במסגרתה העובד חייב להשתמש בזהירות ברכוש של המעביד ולא להפר את כללי הבטיחות בעבודה ואילו המעביד חייב להנהיג נוהלי עבודה בטוחים, לספק כלי עבודה נאותים ולהדריך את העובד כיצד לבצע את העבודה.
יסודות עוולת הרשלנות מוגדרות בסעיפים 35–36 לפקודת הנזיקין, תשכ"ח 1968. שם מוגדר סטנדרט הזהירות באמצעות מושג האדם הסביר.
ס' 36 מציב את מבחן הצפיות כמבחן לקיומה של חובת הזהירות.
מבחן שקובע שני סוגים של צפיות: טכנית ומהותית.
שאלת הצפיות הטכנית שואלת: האם האדם הסביר יכול היה לצפות את גרימת הנזק, ואילו שאלת הצפיות המהותית/נורמטיבית שואלת האם האדם הסביר צריך היה לצפות את גרימת הנזק.
חובת הזהירות מתקיימת כאשר האדם הסביר היה צריך לצפות שבאותה סיטואציה ייגרם נזק: מדובר בניסוח עמום.
הסעיף לא כל כך משמעותי בפסיקה וההתפתחות ההיסטורית של חובת הזהירות מראה שהפסיקה הישראלית נורא התבלבלה כשהיא פירשה את החובה הזאת.
המבנה של עוולת הרשלנות בפסיקה הישראלית ייחודי ושונה מהמבנה המשמש במדינות אחרות.
מדובר במבנה מיוחד המפצל את חובת הזהירות לשני חלקים:
חובה מושגית: מתמודדת עם שאלת ההיקף של האחריות ברשלנות.
חובה קונקרטית: מתמודדת עם שאלה שונה: בהנחה כי הנתבע אינו נהנה מחסינות מושגית, האם המזיק הספציפי היה צריך לצפות לקיומו של סיכון לניזוק הספציפי?
הסיבה ליצירת ההפרדה הזו היא מפני שבית המשפט רצה להצהיר באופן עקרוני שאפשר שתהיה חובת זהירות בין שני צדדים כלליים אבל במקרה הספציפי אין חובה.
לא נמצא דוגמאות טובות בפסיקה שבהם בית המשפט אמר שאין חובת זהירות מושגית, החובה נופלת תמיד בשלב הקונקרטי וזה כלי מאוד חזק בידי בית המשפט שיכול לתת להם לגיטימציה להחליט שיש חובת זהירות בכל מקרה שהוא.
יש המון פסקי דין שבכלל לא דנים בשלב ההתרשלות של עוולת הרשלנות והם עוסקים בזה בתוך שלב חובת הזהירות הקונקרטית, וזה מודל בכלל לא נוח.
בית המשפט הפסיק להשתמש במודל הזה של עוולת הרשלנות בשנים האחרונות.
הוא ויתר על האבחנה הזאת וחזר למודל המרובע (חובת זהירות, התרשלות, נזק וקשר סיבתי).
קיומה של חובת זהירות מושגית וקונקרטית איננו סוף פסוק.
כלל נקוט בידיו של בית המשפט כי מזיק, החב חובת זהירות קונקרטית לניזוק, אינו אחראי כלפיו בכל מקרה, שבו בשל התנהגותו של המזיק נגרם נזק לניזוק, חובתו של מזיק היא לנקוט אמצעי זהירות סבירים, ואחריותו מתגבשת, רק אם לא נקט אמצעים אלה.
חובת הזהירות הקונקרטית עניינה נקיטה של אמצעי זהירות סבירים.
לעיתים, במקרים אין לך אמצעי זהירות טוב יותר מהעברת ההפעלה לידיו של אדם מיומן.
על-כן, בתי המשפט השתמשו בזה כדי להגיד שבנסיבות מסוימות, עשוי תופס במקרקעין או במיטלטלין לצאת ידי חובתו כלפי מבקר על ידי מינוי קבלן עצמאי מומחה.
בית המשפט מעוניין להרחיב את גבולות הרשלנות במספר קטגוריות, לדוגמה תחום רשויות הציבור, ולכן בקטגוריות כגון אלה, בית המשפט יטה להרחיב את חובת הזהירות של הנתבעים.
כאשר משהו היה צפוי (היה ניתן לצפות את הנזק), אז נוצרת חזקה שיש חובת זהירות.
יש הבדלים בין חזקת החובה הישראלית בגורדון לחזקה הבריטית (שהזכרנו בפרק ההתפתחות ההיסטורית):
הציר של חזקת החובה הבריטית היא קרבה לעומת זה, אצל הנשיא ברק החזקה קמה ונופלת על צפיות.
חזקת החובה הבריטית היה לה תפקיד של צמצום.
לעומת זה, אצל הנשיא ברק היא מרחיבה.
עד לפסק הדין בעניין גורדון, לא בכל פעם שהנזק היה צפוי התקיימה חובת הזהירות.
כמה שנים לאחר גורדון, בא פס"ד סבג נ' אמסלם.
בפסק הדין השופטת דורנר קובעת את ההלכה הבאה: (קוראים לזה הנחת עבודה) כל פעם שנזק היה צפוי, אז ישנה הנחת עבודה שהייתה התרשלות.
בפסק דין לוי השופט שמגר מציע לבטל את חזקת החובה של הזהירות.
פסק דין לוי מאוד חשוב ברטוריקה שלו.
בסוף, אף על פי שהייתה התרשלות של הנתבע, היה קושי לקבל פיצוי.
פסק הדין בא לצמצם הרבה דברים ברצף.
בית המשפט מקפיד להגיד הרבה דברים: ביטול חזקת החובה של גורדון, זהירות בדרישת פיצויים...
ועקנין נ' המועצה המקומית בית-שמש
על מנת לקבוע אחריות בעוולת הרשלנות שבפקודת הנזיקין [נוסח חדש] יש להשיב על שלוש שאלות:
האחת, האם הנתבע חב חובת זהירות לתובע, כאשר התשובה לשאלה זו מצויה במבחן הציפיות הכולל בחובו שני היבטים: ההיבט העקרוני'' – קיומה או העדרה של "חובת הזהירות המושגית" – וההיבט הספציפי – קיומה או העדרה של "חובת הזהירות הקונקרטית".
השאלה השנייה, האם הנתבעת הפרה את חובת הזהירות המוטלת עליה והשאלה השלישית – האם הפרת החובה היא שגרמה לנזק.
בית המשפט העליון קבע כי יש לבדוק האם מתקיימת במקרה זה חובת זהירות ספציפית או מושגית.
ספציפית – אם ביחס לניזוק פלוני בנסיבותיו של אירוע אלמוני קיימת חובת זהירות ספציפית.
מושגית – האם אדם סביר צריך היה לצפות את הנזק.
בית המשפט העליון מודע לכך שבקביעת חובות זהירות טכניות ומושגיות כלפי קטגוריות שלמות של מקרים, הוא מבצע חקיקה שיפוטית, מתוך מטרה לאזן בין האינטרס לחופש פעולה לבין האינטרס הפטרנליסטי של הגנה על שלמות הגוף והרכוש.
האינטרסים הנבחרים בקביעת חובות זהירות מושגיות משתנים בהתאם לתקופה.יישום המבחנים לקיום חובה מושגית בפסק הדין:ביהמ"ש הגיע למסקנה כי החובה קיימת גם במקרה של מפעיל בריכה וגם במקרה של מועצה מקומית לה שייכת הבריכה.
יותר קל לענות על שאלה זו במקרה של מפעיל הבריכה, שם ביהמ"ש קבע כי למפעיל אחריות לגבי המבקרים, לא רק בבריכות שחייה אלא בכל מקום הנאה.
במקרה של בעלי הבריכה, השאלה היא האם העברת הטיפול בבריכה פוטרת את המועצה המקומית מאחריות לרוחצים?
לדעת השופט ברק, התשובה לכך שלילית.הקשר בין הזהירות הקונקרטית להתרשלות: שאלת הציפייה של הנזק הספציפיעל מנת לענות על שאלה זו ניתן להתבונן בפסק דין פריצקר נ' פרידמן:
בפסק דין זה, המנוח הורה לנהג המשאית לנסוע אחורה, כאשר זה דרס אותו.
האם ראוי להטיל על נהג המשאית אחריות?
ניתן לראות כי קיימת חובת זהירות מושגית במקרה זה.
השאלה היא האם נהג המשאית יכול היה לצפות את התוצאה?
השופט זילברג מציין כי לא הייתה כאן התרשלות.
הוא טוען כי הנהג חב חובת זהירות קונקרטית לניזוק, אבל הוא קיים את חובה זו בעצם כך שהניזוק היה נתון להגנתו של האב מכל נזק שהיה יכול להיגרם מהנסיעה לאחור.
לפי דעת השופט, אין לבחון את הנהג מפרספקטיבה של התרשלות אלא מפרספקטיבה של זהירות.
הנהג אינו חב למנוח חובת זהירות, משום שהוא זה שנתן לו את ההוראה לנסוע אחורה.
כמו כן, החלטה אחרת למעשה תגרור מצב אבסורדי, שבו למעשה לא יהיה זה מספיק להשתמש באדם נוסף על מנת לכוון את נהג המשאית בנסיעה לאחור.
מבט ביקורתי - לפי הגישה הפמיניסטית למשפטהביקורת מסתמכת על מאמרה של יפעת ביטון: "חוויית-חיים נשית" וצפיות של נזקמבחן הצפיות:במשפט הישראלי ניכרת מגמה של חקיקה שיפוטית בדיני הנזיקין בדבר זיהויים של אינטרסים חברתיים והכרעה נורמטיבית-מאזנת ביניהם.
בית-המשפט עצמו השתמש בעוולה על מנת להרחיב את תחומי האחריות הנזיקית, בטכניקת הגדרת מעגלי האחריות ברשלנות.
יסוד הצפיות הוא מרכזי ומופיע בכל אחד מיסודותיה של עוולת הרשלנות, ובחובת הזהירות, יסוד אשר מכתיב את גבולות התפרסותה על פעולות והתנהגויות אנושיות מגוונות.
הפעלה לא מבוקרת של קווי-הצפיות, תשפיע על סיכויי הנאתן של נשים מעוולת הרשלנות ומן ההגנה שהיא מעניקה לפרט ותערים עליהן קשיי שכנוע בשלבי הוכחת התקיימותה: שלב החובה, ההתרשלות והקשר הסיבתי.
ניתן להבחין בין סוג של סיכונים, הנעדר ייחוס מגדרי כלשהו, לבין סוג אחר של סיכונים, המשקפים חוויית-חיים מיוחסת מגדר, הנדמית כ"נשית" באופן מובהק.
כאלה הם הסיכונים שההבניה החברתית מייעדת בעיקר לנשים ושהסטטיסטיקות מראות את התממשותם הטיפוסית אצלן.
לדוגמה, הסיכון להיאנס, כבגירה, בביתך, והסיכון לסבול מהכאה מצד בן-זוגך, סיכונים המעמידים אתגר רב יותר לבית-המשפט, מאשר סיכונים נטולי-ייחוס מגדרי.
אלה הם סיכונים שמערכת המשפט הנזיקית תופעל בגינם בעיקר לטובת נשים ולהגנתן, ובית-המשפט יידרש להוכיח את נכונותו לכך.
בפס"ד יעקובוב דן ביהמ"ש בפעם הראשונה "בעקרוני-היסוד של דין הרשלנות על אחריותו ועל חובותיו של בעל מכה ועל אישה מוכה השולחת יד בנפשה" (דברי השופט חשין).
בפס"ד טענת הנאשם הייתה שעם התאבדותה הרצונית של גלינה, נותק הקשר בין מעשה הרשלנות שבאלימותו לתוצאת מותה, שכן קשר-סיבתי ברשלנות אינו יכול לעמוד מקום בו רשלנותו של אחר או מעשה מכוון שלו היו גדולים מאלה של המזיק העיקרי.
בית-המשפט דחה טענה זו תוך שימוש בהלכה הנזיקית המוכרת לפיה כאשר מעשהו המתערב של צד שלישי יכול היה להיות צפוי על ידי המזיק, אין בו כדי לנתק את הקשר הסיבתי בין מעשהו לנזק.
השופטת דליה דורנר הדגישה כי שאלת צפיות השתלשלות הליך הגרימה של הנזק תלויה ביכולת הצפייה הטכנית של המזיק, כמו גם ביכולת הצפייה הנורמטיבית שלו, המיועדת לשקף את ערכי החברה ומטרותיה באותו הקשר.
בהתאם לכך, במישור הצפיות הטכנית, היא מצביעה על כך שמציאות החיים מלמדת שנשים מוכות משתמשות באמצעים בלתי-שגרתיים כמו התאבדות, כדי למלט עצמן ממצבן הנורא, ולכן התאבדותה של גלינה, על אף שנעשתה על-ידה במכוון, הייתה יכולה להיות צפויה, גם כעניין טכני, על ידי בעלה.
פס"ד יעקובוב הוא הוכחה ליעילות ההכרעה השיפוטית תוך שבאת חוויית החיים הנשית בחשבון, והמיוחד בעוולת הרשלנות (תוך שימוש בחובת הזהירות).סוגיית האדם הסבירהסטנדרט לקביעת אחריותו של המזיק הספציפי אינו נמדד לפי יכולת הצפייה הספציפית שהייתה לו, אלא לפי יכולת הצפייה המיוחסת לאדם הסביר במצבים אלה.
עיקר הביקורת הפמיניסטית כלפי דמות האדם הסביר הופנתה אל מלבושו האובייקטיבי, כאשר בפועל ייצג דפוסי חשיבה והתנהגות של הגבר הסביר ולא של האישה הסבירה.
ע"פ ההצעה, הולכים להחליף את הסעיפים 35 ו 36 לפקודה, שעניינים חובת הזהירות, בסעיף אחד (387) תחת כותרת העוולות הכלליות.
השינוי בעיקרי בעוולת הרשלנות בעצם נעשה כאן: עוברים משני סעיפים לסעיף אחד בעל 3 התפצלויות.
בהצעה גם משנים את השם של החובה מחובת זהירות לחובה שלא להתרשל.
דבר שיכול באופן מסוים להעיד על הרחבת עוולת הרשלנות מכיוון שמדובר בחובה יותר כללית (לא דורשים רק זהירות שיכולה לפטור מהתרשלות אלא דורשים חובה שלא להתרשל).
בהצעת דיני הממונות (הצעת הקודיפקציה) ישנו סייג לאחריות ברשלנות הקבועה בס' 35,36 לגבי עבירות של הסגת גבול.
הסעיף עוסק באחריות מסיג גבול בשטח צבאי ורק בשטח צבאי והוא לא כולל הוראה לגבי מסיגים באופן כללי ומכך הוא שלגבי מסיג גבול בכלל אומרים דברי ההסבר לקודקס שחובת הזהירות כלפיו תהיה בהיקף שונה על פי מבחני הצפיות מאשר במקרה שהתובע אינו מסיג גבול.
הקודקס נותן לבית המשפט שיכריע על פי הכרעה שיפוטית.
רואים שבאיזון שנעשה על ידי בית המשפט בבואו לבחון את חובת הזהירות בעוולת הרשלנות, האינטרסים הנבחרים בכל מקרה ומקרה, משתנים לפי התקופה.
בעשור האחרון רואים ששיקול מכריע הוא האינטרס הציבורי.
לדעתנו, תחום השתרעותו של האינטרס הציבורי הוא רחב למדי ויש צורך לקבוע מסגרת ספציפית בתחומים השונים כדי למזער את האקטיביזם השיפוטי כשבית המשפט יושב לדון בתביעות רשלנות.
בנוסף, צריך לדון בשאלת האדם הסביר (שהתייחסנו אליה במהלך הכתיבה) ושאלת מושג הסבירות באופן כללי, לדעתנו, מושגים אלו צריכים להיות מוגדרים לפי מאפיינים ברורים ומוסכמים, כדי להיפטר מהעמימות בתחום הזה שיכולה ליצור אי ודאות במשפט.
מקורותספרותמשה ויסמן, תביעות רשלנות בנזיקין, הוצאת שנהב, 2003.
גד טדסקי (עורך), אהרן ברק, מישאל חשין ויצחק אנגלרד, דיני הנזיקין: תורת הנזיקין הכללית, הוצאת מאגנס, תשמ"ז (מהדורה שנייה).
שרגא אמיר, דיני הנזיקין, הוצאת אתיקה, 1997.
ישראל גלעד, אייל זמיר, ברק מדינה, מיכאל סאבין, ירון נילי: הערכה ביקורתית של הצעת חוק דיני הממונות – הקדמה.
יפעת ביטון, "חוויית-חיים נשית" וצפיות של נזקחקיקה ס' 35 לפקודת הנזיקין[נוסח חדש]
ס' 36 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש]
בתורת החוגים, חוג בזו הוא חוג קומוטטיבי המקיים את "תכונת בזו": כל אידיאל נוצר סופית הוא אידיאל ראשי.
למעשה די להניח את התכונה עבור שני איברים (המקרה הסופי הכללי נובע באינדוקציה): לכל שני איברים בחוג, קיים איבר כך ש- .
כל חוג רגולרי קומוטטיבי הוא חוג בזו (יתרה מזו: בכל חוג רגולרי, כל אידיאל שמאלי נוצר סופית הוא ראשי).
בחוג בזו נותרי, כל אידיאל נוצר על ידי איבר אחד.
המחלקה החשובה ביותר של חוגי בזו מורכבת מתחומי בזו - תחומי שלמות שכל אידיאל נוצר סופית שלהם הוא ראשי.
פולינום מעל חוג קומוטטיבי , שהוא מחלק אפס בחוג הפולינומים, הוא בעל תכולה מאפסת אם אפשר לפרק אותו כמכפלה כאשר סקלר שהוא מחלק אפס, ו- רגולרי.
חוג קומוטטיבי מקיים את תכונת EM אם לכל פולינום מחלק אפס מעליו יש תכולה מאפסת.
לחוג יש תכונת Armendariz אם מהשוויון , כאשר פולינומים מעל החוג, נובע שכל מכפלות המקדמים הן אפס.
כל חוג בזו הוא בעל תכונת EM, וכל חוג בעל תכונת EM הוא Armendariz.
תכונת בזו ניתנת להכללה לחוגים לא קומוטטיביים.
ההכללה המיידית היא לחוגים שבהם כל אידיאל שמאלי (או ימני) נוצר סופית הוא ראשי.
חוג הרמיט ימני הוא חוג שמעליו כל מטריצה דומה למטריצה מהצורה (כלומר, יש מטריצה הפיכה המעבירה את הווקטור הנתון לצורה זו).
בדומה אפשר להגדיר חוג הרמיט שמאלי.
חוג הרמיט ימני ושמאלי נקרא חוג הרמיט.
מעל חוג הרמיט שמאלי, כל מטריצה דומה למטריצה משולשית.
הרמיטיות ימנית עוברת לחוגי מטריצות.
תחום (חוג ללא מחלקי אפס) הוא חוג הרמיט אם ורק אם כל אידיאל שמאלי או ימני נוצר סופית הוא ראשי, וגם כל חיתוך של אידיאלים ראשיים (ימניים או שמאליים) הוא ראשי.
חוג קומוטטיבי הוא הרמיט אם ורק אם הוא חוג בזו.
במשפט המנהלי, חובת הנמקה היא עיקרון לפיו החלטותיה של רשות ציבורית צריכות להיות מלוות בהסברים ובנימוקים.
לחובת ההנמקה מספר טעמים עיקריים.
כאשר נדרשת הרשות לנמק, הדבר מחייב אותה בבחינה סדורה של קבלת ההחלטות, ובכך הוא מוביל לביקורת עצמית, שעשויה למנוע החלטות שרירותיות או שגויות.
תיעוד ההנמקה מאפשר ביקורת גם לאחר קבלת ההחלטה.
בנוסף לביקורת העצמית, מאפשרת ההנמקה ביקורת גם של הגופים הממונים על הרשות וכן מסייעת לאזרח שלגביו נתקבלה ההחלטה להבין את הטעמים שהובילו לקבלתה, וכך להחליט האם יש טעם לנסות לשנותה.
רשויות ציבוריות עשויות להימנע מהנמקה, כאשר הן חוששות מהביקורת, או מהטרחה והקצאת המשאבים הכרוכה בכך לעיתים.
חוק לתיקון סדרי המינהל (הנמקות), התשי"ט-1958, הידוע בשם "חוק ההנמקות", מטיל על עובדי ציבור חובה לנמק חלק מהחלטותיהם.
החוק נחקק בהשפעתו של פסק הדין בעניין אחג'יג', בו קבע השופט ברנזון כי "פקודת התעבורה...
אינה מחייבת אותו לנמק את החלטותיו, אך גם אינה פוטרת אותו מחובה זו.
במקרה כזה, סבורים אנו כי מן הדין הוא שהמשיב יתן נימוקים לכל החלטה התלויה בשיקול-דעת, שיש בה כדי לפגוע באזרח.
עליו להראות כיצד ועל סמך מה הגיע להחלטתו, לא רק כאשר הוא נדרש להראות טעם בבית משפט זה, אלא מלכתחילה כאשר הוא נותן את ההחלטה".
לפי החוק, כאשר עובד ציבור מתבקש בכתב להפעיל אחת מסמכויותיו, עליו להודיע למבקש אם החליט להיענות לבקשה או לא.
בעוד שחובת הודעה זו חלה על כל החלטה בבקשה כתובה, חובת הנמקה חלה במקרי סירוב בלבד: על עובד הציבור לנמק את החלטתו, אך רק אם סירב לבקשה.
החוק פוטר את עובד הציבור מהצורך בהנמקה במקרים הבאים:
כאשר החיקוק המסמיך אותו לבצע את הפעולה פוטר אותו מהנמקה.
מטעמי ביטחון המדינה או חשש לפגיעה ביחסי החוץ.
כשהבקשה הייתה בקשה להתמנות לתפקיד מסוים.
כשהגילוי עלול לפגוע בזכויותיו של אדם אחר.
כשיש בכך משום גילוי סוד מקצועי או ידיעה סודית.
בשני מקרים ספציפיים: החלטות לפי חוק כלי היריה, כאשר הדבר עלול להביא לפגיעה בשלומו של אדם או לגילוי דרכי פעולתה של המשטרה, וכן על החלטות שר הפנים לפי חוק הכניסה לישראל.
אם נתן עובד הציבור תשובה שלילית מבלי לנמק, עליו לנמק מדוע בחר לעשות כן (כלומר, להראות שהדבר נעשה בכפוף לסייגים המפורטים).
במקרה כזה, רשאי המבקש להגיש ערר על ההחלטה בפני השר הממונה על עובד הציבור.
החוק קובע במפורש כי אי-מילוי הוראותיו - כשלעצמו - לא יביא לפסילת ההחלטה.
עם זאת, במקרה כזה, כאשר ההחלטה תיתקף בהליך שיפוטי, נטל ההוכחה יוטל על הרשות הציבורית ולא על האזרח.
על אף החובה הכללית בחוק ההנמקות, נקבעו חובות הנמקה מפורשות בחוקים רבים נוספים.
כך, למשל, קובע סעיף 11 לחוק החולה הנוטה למות כי רופא שקיבל החלטה על דרך הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות, "יתעד ברשומה הרפואית של החולה את מהלך הדיון, את ההחלטה שקיבל ואת הנימוקים לה".
חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם קובע כי אם שר העבודה והרווחה החליט שלא לחדש את רישיונו של קבלן כח אדם, עליו לנמק זאת.
מובן שחובת הנמקה חלה על בית המשפט הן בהליכים משפטיים פליליים והן באלו האזרחיים, הן במישור המשפטי והן במישור קביעת העובדות.
על פי המשפט העברי, גם כן מחויבים גופים ציבוריים בכלל ובתי הדין בפרט לספר נימוקים לפעולותיהם, כאלו שיאפשרו ביקורת וכן כדי ליצור מצב של שקיפות ומניעה של פגמים בהתנהלות.
במשפט המנהלי, חובת התייעצות היא חובה המוטלת לפעמים על רשות ציבורית להתייעץ בגורם אחר, בטרם תקבל החלטה בעניין מסוים המצוי בסמכותה.
חשיבותה של ההתייעצות נעוצה בכך שהיא מאפשרת קבלת מידע של גורמים מקצועיים, הניתן מנקודת מבט שונה משל בעל הסמכות לקבל את ההחלטה, ולכן היא משפרת את הליך קבלת ההחלטות.
לעיתים, הגורם עמו הרשות מחויבת להתייעץ מייצג ציבור מסוים שלהחלטה יש השפעה עליו, וההתייעצות מהווה מעין שימוע.
כך, למשל, חוק ארגון הפיקוח על העבודה, התשי"ד-1954 קובע כי תקנות שמתקין שר העבודה בעניין הכנת תוכנית בטיחות טעונות התייעצות עם "ארגון העובדים המייצג את המספר הגדול ביותר של עובדים במדינה" ועם "ארגון מעבידים שלדעת השר הוא ארגון יציג ונוגע בדבר".
בתי המשפט נדרשו לאורך השנים לשאלת היקפה של חובת ההתייעצות ואופן קיומה.
בדרך כלל, חובת ההתייעצות מוטלת מכוח חוק.
כך, למשל, קובע חוק בתי המשפט כי נשיא בית המשפט העליון ימנה ועדת אתיקה לאחר התייעצות עם שר המשפטים.
חוק הבטיחות במקומות ציבוריים קובע כי תקנות בעניין סדרני בטיחות יותקנו בהתייעצות עם ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
לעיתים מוטלת החובה מכוחם של מקורות אחרים.
כך, למשל, החליטה הממשלה כי תקנות חומרים מסוכנים, המצויות בסמכות השר להגנת הסביבה, ושעניינן חומרים רדיואקטיביים, יותקנו לאחר התייעצות עם הוועדה לאנרגיה אטומית.
בהנחיית היועץ המשפטי לממשלה בעניין התקנת תקנות, נקבע כי אף אם חוק אינו מטיל חובת התייעצות, על משרד ממשלתי המתקין תקנות לתאם עם משרדי הממשלה האחרים את נוסח התקנות, ובפרט אלה מהם שיש להם עניין ישיר בתקנות, מטעמים של מינהל תקין.
עוד נקבע בהנחיה זו כי היועץ המשפטי במשרד הממשלתי המופקד על התקנות יכין, בתיאום עם הגורמים המקצועיים המופקדים על הכנת התקנות, רשימה של גופים עמם ראוי לקיים קשר במהלך ההכנה של התקנות.
כן נכתב בהנחיה כי "יש לשקול אם ראוי לכלול ברשימה גם גופים שיש להם עניין כללי בתקנות, אך אין הם מייצגים באופן מיוחד את הציבור אליו מכוונות התקנות, כגון לשכת עורכי הדין והמועצה הישראלית לצרכנות".
התייעצות זו נערכה בטלפון, בשעת לילה מאוחרת ובלא שהוזכרו הגוש והחלקה שבהם נמצא המבנה המיועד להריסה.
בסופו של דבר, קבעו השופטים ברוב דעות, כי התקיימו התנאים הבסיסיים, וחובת ההתייעצות מולאה.
נושא נוסף עליו עמד בית המשפט הוא חובתה של הרשות המינהלית לספק את כל המידע המצוי ברשותה לגוף עמו היא מתייעצת, כדי שאותו הגוף יוכל לתת עצות מועילות.
כמו כן, על הרשות לתת לגוף עמו היא מתייעצת שהות מספקת לגבש את עמדתו.
לעניין זה, אין פרקי זמן מוגדרים מראש, וכל מקרה נבחן לגופו, בהתאם לעקרון הסבירות.
הרשות הציבורית אינה חייבת לקבל את דעתו של הגוף עמו היא מתייעצת, אך היא חייבת לשקול את עמדתו בלב פתוח ובנפש קולטת.
כלומר, עליה להתייחס לעמדת הגוף באופן ענייני ורציני.
כך, למשל, קבע השופט משה לנדוי כי "מן החומר העובדתי, שהובא לפנינו, נוכחנו לדעת, שכל אותה התייעצות עם המועצה הייתה חסרת משמעות וממשות, כי השר כבר גמר בדעתו להתלות את הרישיון ולהפסיק את החפירות, בין אם המועצה תיענה לבקשתו או בין שתמאן ...
לא לזה ייקרא התייעצות עם המועצה 'בלב פתוח'"
במקרים מסוימים, כדי לפעול בניגוד להמלצת הגוף המייעץ, על הרשות הציבורית להשתית את החלטתה על נימוקים מבוססים וענייניים.
אין זה נכון לכל התייעצות, והדבר תלוי בנסיבות שונות, ובהן מהות הסוגיה, לשונו של החוק המחייב את ההתייעצות ותכליתו, המעמד ותחומי המומחיות - הן של הרשות המתייעצת והן של הגוף המייעץ, ועוד.
במובן זה, כאשר חוק קובע כי על רשות ציבורית להתייעץ עם גוף אחר, מדובר בדרישה חלשה יותר מאשר בדרישה לקבל הסכמה או אישור של גוף אחר, שמשמעותם בפועל זכות וטו לאותו הגוף.
סוגיה זו עולה לא אחת במהלך חקיקתם של חוקים שונים המקנים לשר מסוים סמכות להתקין תקנות, כאשר מתעורר קונפליקט בין מי שסבור שיש לאפשר לשר אחר להטיל וטו על התקנות, לבין מי שסבור שדי בהתייעצות עם אותו השר.
דוגמה לכך ניתן לראות בדיון שהתנהל בכנסת במהלך אישורו של חוק הקרינה הבלתי מייננת, שבו נדונה הסתייגות של חבר הכנסת אליעזר כהן, שביקש לקבוע כי התקנות שמתקין השר להגנת הסביבה בעניין מרחקי בטיחות מאנטנות סלולריות יהיו בהתייעצות עם שר התקשורת, בניגוד לנוסח הצעת החוק, שדרש את הסכמת השר.
כאמור, על הרשות הציבורית לשקול את עמדתו של הגוף עמו היא מתייעצת בלב פתוח ובנפש קולטת, אך אין פירושו של דבר שהיא רשאית להתפרק משיקול דעתה.
על הרשות לבחון בעצמה את העצה שניתנה לה, ואל לה לקבלה באופן אוטומטי.
ככלל, העמדה המקובלת בפסיקה היא שדינה של החלטה שנתקבלה מבלי שמולאה דרישת החובה להתייעץ היא בטלות.
עם זאת, מאז שנות ה-80 וה-90 רווחת דוקטרינת הבטלות היחסית, שלפיה כאשר ברור מנסיבות המקרה כי ההתייעצות לא הייתה עשויה בשום אופן לשנות את ההחלטה, תעמוד ההחלטה בתוקפה.
חוּבָּתיים (שם מדעי: Otididae) היא המשפחה היחידה בסדרת החובתאים (Otidiformes), ולשעבר בסדרת העגוראים, של עופות קרקע.
אלו עופות יבשתיים גדולים, החיים לרוב בערבות ובשטחים פתוחים ויבשים בעולם הישן (אירופה, אפריקה ואסיה).
עופות אלו הם אוכלי כל.
הנקבה מטילה בין שלוש לחמש ביצים כהות וזרועות כתמים, והיא דוגרת עליהן לבדה.
בישראל מצויים המינים: חובה קטנה, חובה גדולה וחוברה מדברית.
סוג בו מין יחיד חובה קטנה (Tetrax tetrax).
סוג בו מין יחיד חובה גדולה (Otis tarda).
סוג חובה זהובת־עורף (Neotis) בו 4 מינים.
סוג חוברה גדולה (Ardeotis) בו 4 מינים.
סוג חוברה (Chlamydotis) בו 2 מינים.
סוג חובה לבנת־עורף (Eupodotis) בו 5 מינים.
סוג חוברה שחורה (Afrotis) בו 2 מינים.
סוג בו מין יחיד חובה בנגלית (Houbaropsis bengalensis).
סוג חובה מנוקדת (Lissotis) בו 2 מינים.
סוג חובה מצוייצת (Lophotis) בו 3 מינים.
סוג בו מין יחיד חובה זוטרת (Sypheotides indicus).
חובת התלמידים הוא ספר מוסר ותיקון המידות על דרך החסידות.
מאת רבי קלונימוס קלמיש שפירא, האדמו"ר מפיאסצ'נה.
הספר פורסם לראשונה בשנת ה'תרצ"ב, (1932) בעיר ורשה, והוא מתייחד בסגנונו ובתכניו.
הספר עשה רושם רב בעת יציאתו וזוכה עד היום לפופולריות רבה ואף תורגם לכמה שפות, כולל אנגלית ויידיש.
את הספר ייעד המחבר בעיקר להדרכת תלמידים צעירים.