tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, כיום בעלות האדמה בכפרים כיום היא של תושבי הכפר או של החמולה וגבולותיה תחומים על ידי מאפיינים פיזיים שונים ושמות מסורתיים.
מתוכנת החלוקה הנוכחית נקראת זלמה (אדם).
בהרים או בגבעות לעומת זאת, לתושבים בעלות קרקע אישית או משפחתית לרוב של מטעים ועצים.
הבעלות מתבססת על נטיעת עצים ומעבר בירושה.
את הגבולות נהוג לסמן באמצעות עצי הקקטוס או חומות הבנויות ממערום אבנים.
גבולות הרועים מסמכים על המסורת ולפי שמות הקרקעות.
האיסור על מכירת אדמות למי שאינו פלסטיני
המחלקה לענייני משא ומתן של הארגון לשחרור פלסטין (PLO-NAD) הכריזה בשנת 2008, כי כל העסקות בהן מוכרים פלסטינים לישראלים ולזרים, המעבירות קרקעות מופקעות בשטחים המוחזקים, מהוות הפרה של המשפט בינלאומי ולכן הן חסרות תוקף.
היא נוקבת כי על פי אמנות האג, הכוח הכובש רשאי לנהל את הרכוש הציבורי כזיקת הנאה ואינו זכאי לריבונות או להשתלטות על אף חלק של מהשטח הכבוש.
לישראל בתוך כך, אין זכות למכור קרקעות פלסטיניות, ואין לה זכות להחכיר אדמות מדינה לתקופות ארוכות או לצורך התנחלויות.
עוד על פי המחלקה לענייני משא ומתן של אש"ף, הממשלה הפלסטינית של המדינה הפלסטינית העתידית לא תהיה מחויבות לכבד עסקאות ישראליות ברכוש שנמצא תחת השטחים הפלסטינים אשר לקחו חלק בכיבוש הישראלי כלשונם.
בין השאר אוסרים חוקים אלה על פלסטינים למכור אדמות בבעלות פלסטינית ל"כל אדם או תאגיד ישראלי, החי בישראל או מטעמה".
הדין הפלסטיני מוסיף כי מכירה או ניסיון מכירה של קרקע למדינה זרה הם עבירה פלילית אשר עלולה להוביל לעונש מוות.
דיני מקרקעין אלה הותקנו במקור במהלך השלטון הירדני ביהודה ושומרון (1948-1967) ולדברי התובע הכללי הפלסטיני, נועדו בין היתר "להגן על הפרויקט הלאומי הפלסטיני להקמת מדינה פלסטינית עצמאית".
ברשות הפלסטינית מכירת קרקעות לישראלים נחשבת לבגידה ובהתאם לכך החוק אמור "לעצור את התפשטות השחיתות המוסרית, המדינית והביטחונית".
ככלל, הפלסטינים מכירים בזכות היהודים שחיו לפני 1948 וגורשו מיהודה ושומרון, לחזור לביתם, בתנאי שלא רכשו אזרחות אחרת.
עם זאת, לא כך מול קרן קיימת לישראל, או לתושבים אשר חיו על שטחים שנרכשו על ידיה.
עם זאת, ברשות מתייחסים בחומרה רבה למכירת קרקעות לישראלים, ומאז הקמתה עוסקים מנגנוניה בחקירה, מעצר, שפיטה ואף הוצאה להורג של סוחרי קרקעות, הנחשבים למשתפי פעולה עם ישראל.
חוקי הרשות נוגעים גם בשטח C ומזרח ירושלים, אף על פי שאין לה בהם שליטה ביטחונית או אזרחית ונכון ליולי 2012, נאסרו 141 פלסטינים ביהודה ושומרון בעוון מכירת קרקעות לישראלים.
החריגה היחידה מהאיסור הזה היא העיר החדשה רוואבי שבה הותר לישראלים לרכוש קרקעות ודירות בכפוף לאישור מיוחד משלטונות הרשות.
מעל 10% מהדירות בה הן בבעלות ערבים ישראלים.
הענישה על מכירת נדל"ן לזרים
פלסטינים המוכרים קרקעות לישראלים עלולים להיות נידונים למוות, אך אלו מתבצעים לעיתים רחוקות; כמו כן, גזר דין מוות חייב להיות מאושרר על ידי נשיא הרשות הפלסטינית.
אבו מאזן, שאינו מאשר עונשים מסוג זה, חתם על צו המטיל מאסר עולם עם עבודות כפייה לכל אדם אשר "הסב, השכיר או מכר קרקע למדינת אויב או לאחד מנתיניה".
בשנת 1998, אמנסטי אינטרנשיונל דיווח על עינויים כלפי אלה המואשמים במכירת קרקעות לישראלים באופן שיטתי, ודווח אף על הרג בלתי חוקי של נאשמים.
בעוד שבתי המשפט ברשות הפלסטינית יכולים להטיל עונשי מוות, הם לא יכולים להתממש ללא אישור של נשיא הרשות הפלסטינית.
הנשיא הנוכחי, מחמוד עבאס, מסרב בעקביות לאשר הוצאות להורג.
בחודש ספטמבר 2010, בית משפט פלסטיני קבע כי מכירת קרקעות פלסטיניות לישראלים משמעותה גזר דין מוות.
התביעה הכללית הפלסטינית אמרה כי פסק הדין ייצג קונסולידציה של העיקרון המשפטי הקודם, וכי פסק הדין נועד להגן על הפרויקט הלאומי הפלסטיני להקמת מדינה פלסטינית עצמאית.
מקורות שונים חלוקים באשר למספר הפלסטינים אשר הוצאו להורג באופן רשמי בעקבות העבירה: הג'רוזלם פוסט קבע כי לא התממשו הוצאות להורג, ואילו מדיווחי ה-BBC עולה כי בוצעו שתי הוצאות להורג.
עם זאת, מספר רציחות ללא משפט התקיימו מאז עונש המוות הוכרז לראשונה.
במאי 1997 למשל, שלושה פלסטינים שהורשעו לפי הדין, נמצאו מתים לאחר מכן.
ארגון משמר זכויות האדם טען כי נסיבות הרצח "הציעו סובלנות רשמית אם לא מעורבות" מצד הרשות הפלסטינית, בצטטו כראיה את "דברי ההסתה" של שר המשפטים הפלסטיני דאז, פריח אבו מדין, "שנראה כי נתן אור ירוק לאלימות נגד חשודים בסחר אדמות".
מדין צוטט כאומר: "...יש לצפות לבלתי צפוי בעניינים אלה, כי אף אחד לא יקבל בוגד שמוכר את אדמתו לישראל".
במרץ 2007, הרשות הפלסטינית וירדן עצרו שני פלסטינים המואשמים במכירת בית בחברון לישראלים.
לדברי הוועד היהודי של חברון, "המעצר חושף שוב את האופי האנטישמי של הרשות הפלסטינית.
אנו קוראים לממשלה להשלים עם השנאה הגזענית הרווחת ברשות".
חבר הכנסת אורי אריאל דרש כי הממשלה תבטיח את שחרורם של הפלסטינים שנעצרו, בזמן שחברת הוועדה אז, וחברת הכנסת לעתיד, אורית סטרוק, אמרה כי המעצר מוכיח שהבית שייך על פי חוק לקהילה היהודית.
במקרה שאירע בשנת 2009, בו פלסטיני הורשע במכירת קרקעות לזרים, נראה כי כמה חוקים נוספים שימשו כדי להשיג את הרשעה.
עיתון הג'רוזלם פוסט קובע כי הנאשם הורשע תחת חוק האוסר מכירת קרקעות של פלסטינים ל"אויב", "חוק צבאי" פלסטיני, שמקורו בחוק הירדני הקובע כי אסור למכור אדמות לישראלים, ועל שני חוקים משנות ה-50 שאוסרים סחר עם מדינת ישראל.
בשנת 2009 פלסטיני נידון למוות בתלייה בעוון מכירת אדמות לחברה ישראלית.
עם זאת, הוא נאשם במכירת אדמה שלא הייתה שייכת לו בכפר בית אומר באמצעות מסמכים מזויפים ונידון למוות בעוון בגידה.
באותה שנה נחטף סוחר קרקעות ממזרח ירושלים, אחמד אל-מצרי, על ידי איש מודיעין פלסטיני.
עם זאת, בזכות האזרחות הישראלית שוחרר אל-מצרי כעבור יומיים.
בשנת 2012, מוחמד אבו שהלה, קצין מודיעין לשעבר ברשות, נידון למוות על ידי הרשות הפלסטינית בגין מכירת בית המכפלה למתנחלים תושבי היישוב היהודי בחברון.
אבו מאזן נמנע מלחתום על ביצוע גזר הדין, ואבו שהלה ישב בכלא הפלסטיני.
אוסאמה חוסיין מנצור, קצין לשעבר במנגנוני הביטחון הפלסטיניים, נעצר על ידי הרשות הפלסטינית ביוני 2012 באשמת שיתוף פעולה עם ישראל ומעורבות בעסקאות מקרקעין עם ישראלים.
ביולי של אותה שנה הוא נפל אל מותו מקומה שלישית בעת שהיה עצור בבניין המנגנונים הפלסטיני.
לדעת אשתו ואחיו הוא נרצח.
אולם, לדברי גורמים רשמיים ברשות הפלסטינית, ישנם צילומי אבטחה המוכיחים כי מדובר בהתאבדות.
בשנת 2014 חתם יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, על צו המורה על החמרה בענישה למוכרי קרקעות פלסטיניות למי שאינם פלסטינים, המטיל דין מאסר עולם עם עבודות פרך במקום עונש מאסר "רגיל" של עשרות שנים.
למרות זאת, אירעו מקרים שבהם אזרחים לקחו את החוק לידיים ורצחו חשודים במכירת הקרקעות.
בעקבות זאת, ביקורת מופנית כלפי מדיניות המנהל האזרחי אשר מחייבים את פרסום שמו של המוכר כחלק מהליך הרכישה.
רוכש המעוניין לרשום את שמו כבעלים צריך להציג בפני "ועדת רישום ראשון" ייפוי כוח בלתי חוזר שנחתם מול המוכר, ולפרסם בשני עיתונים פלסטיניים במשך 45 יום מודעה ובה מצוינים פרטי הקרקע המלאים ושמות המוכרים, כדי לאפשר השמעת התנגדויות.
יש אף המאשימים את המנהל בזליגת מידע, אף אם שאינו מכוון, לידי הביטחון המסכל.
עם זאת, ככלל ישנו חיסיון על רישום המקרקעין מתוקף צו אלוף, בין היתר כדי להגן על בעלי הקרקעות.
במקרים של מכירת קרקעות רשומות, הליך הרישום אינו דורש פומביות ופרסום.
בקרקע ברישום ראשון שהבעלות בה טרם הוכחה ואדם פרטי או חברה מבקשים לרשום על שמם, נדרש על פי דין הליך משפטי שבמסגרתו תוכח הבעלות, כדי לוודא שהמבקשים הם אכן בעלי הקרקע.
במסגרת הליך זה, בקשת הטוענים לקרקע מפורסמת לציבור לצורך הגשת התנגדויות וזאת על מנת למנוע זיופים ורכישות שלא כדין וכדי לסייע בבירור זכויות המבקשים בעקבות זאת, פרט לחשיפה לאיומים מצד גורמים קיצוניים, חשופים המוכרים גם לעינויים, מאסר ממושך המלווה בעבודות כפייה ואגף גזר דין מוות מצד הרשות הפלסטינית.
ישנן עמותות כדוגמת אלע"ד ועטרת כהנים אשר פועלות ליישוב יהודים השכונות ערביות במזרח העיר.
בעקבות האיסור למכירת קרקעות לישראלים נעצרו, בין היתר, ערבים-ישראלים המתגוררים במזרח ירושלים בחשד למכירת קרקעות, אך אלו שוחררו בעקבות התערבות מצד ישראל וכתוצאה מכך, נסגרו התיקים בעניינם.
בתחילת אפריל 2009 נמסר כי כמה אנשי עסקים יהודים מארצות הברית רכשו 20 דונם מפלסטינים באזור הר הזיתים בירושלים.
הדיווח הניע את הרשות הפלסטינית להנפיק מחדש אזהרה בנושא מכירת נכסים ליהודים אשר מהווים "בגידה חמורה" שמשמעותה גזר דין מוות.
ראש בתי הדין השרעים ברשות המלסטינית, השיח' תייסיר רג'ב אל-תמימי, הזכיר לפלסטינים פתווה המתנגדת לנוהג.
לדבריו, "ירושלים היא הבירה הדתית, הפוליטית והרוחנית של פלסטין - ליהודים אין זכות בה".
באפריל 2009 ניהלו מנגנוני הביטחון המסכל והמודיעין הכללי ברשות הפלסטינית מבצע נגד מכירה בהיקף נרחב של קרקעות ונכסים במזרח ירושלים לישראלים.
אנשי הרשות חקרו כמה מתווכים בעסקאות נדל"ן, בחשד שמכרו קרקעות בשטח כולל של כ-13 דונמים באזורי ירושלים והסביבה וכמה בני אדם אף נעצרו.
בין הנחקרים היו כאלו המחזיקים בתעודות זהות ישראליות.
עם זאת, בכיר במחלקה לחקירת שחיתות בוועדה לפיקוח, הגוף האחראי והמפקח על פרשיות שחיתות ברשות, התערב בעניין ובלחץ ישראלי הורה על סגירת תיקים שנפתחו לחשודים, וכן הורה על שחרור חשודים שנעצרו בעניין.
בנושא התבטא חאתם עבד אל-קאדר, מחוקק מטעם הפת"ח ויועצו של לענייני ירושלים של ראש הממשלה הפלסטינית לשעבר, סלאם פיאד, ואמר כי האיסור על מכירת נכסים ליהודים עדיין נחוץ.
הוא הסביר כי ממשלת ישראל והמתנחלים הציבו "מתקפה עזה" כלשונו, על המגזר הערבי במזרח ירושלים, בניסיון לשנות את המאזן הדמוגרפי, באמצעות הריסת בתי פלסטינים.
עוד הוסיף כי הרשות עצרה למשך מספר ימים תושבי ירושלים אחדים, והוסיף כי ישראל פנתה דרך התיאום הצבאי והורתה להעביר לידה את החשודים ששוחררו.
הוא הדגיש כי השלטונות הפלסטיניים פועלים בנחרצות בכל הנוגע למכירת קרקעות לישראלים, והוסיף כי יש להוציא להורג את מי שיימצאו אשמים במכירת קרקעות.
בהקשר זה הוסיף כי התביעה הפלסטינית ממשיכה לחקור עשרות פרשות של מכירת קרקעות לישראלים.
עם זאת, הוא הוסיף כי "ישנם קשיים בחקירת חלק מהחשודים הירושלמים, בגלל לחצים ישראליים, ומאחר שהתביעה מתקשה בהכנת כתבי אישום נגדם".
נכון לשנת 2015, כ-2,500 יהודים חיים בשכונות ערביות במזרח ירושלים.
נכון לשנת 2011, ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה חיים כ-1,000 יהודים וברובע הנוצרי חיים כ-10 משפחות יהודיות באגף נאות דוד.
בשכונת בית חנינא חיים כ-50 יהודים, רבים מהם בבית השבעה.
במעלה הזיתים, הצמודה לראס אל עמוד, חיים כ-500 יהודים.
בג'בל מוכאבר, חיים כ-90 משפחות בשכונת נוף ציון ואושרו תוכניות בנייה עבור 300 יחידות דיור נוספות.
בשנת 2014, רכשה עמותת אלע"ד 11 דירות בסילוואן ושיכנה בהן 25 משפחות וסך הכל גרים בשכונה כ-500 יהודים.
בכפר עקב אמנם לא חיים יהודים, אך שטחים בבעלות יהודית נוצלו על ידי ערבים להשתלטות במרמה.
בתחילת המאה ה-21, באמצעות מסמכים מזויפים, נבנו בתים על הקרקעות, בהן התיישבו משפחות ערביות.
בשנת 2015 קבע בית המשפט שעל המשפחות לפנות את הבתים מהמקרקעין ובג"ץ הוציא צו על תנאי המורה למדינה לפנות את המקרקעין.
בעקבות האיסור, מקרי הונאה הן מצד הפלסטינים והן מצד המתנחלים נעשו לדבר שבשגרה.
במקרים מסוימים הפלסטינים משווקים קרקעות אשר לא שייכות להם, או לוקחים כספים מבלי לבצע העברת בעלות על הנכס.
במקרים אחרים, המתנחלים משקרים בדבר רכישת הקרקעות וממציאים מסמכים מזויפים.
לאחר מכירות מוצלחות, הפלסטינים לעיתים קרובות מהגרים לחוץ לארץ, מחשש להתקפות האפשריות מידי אזרחים אשר נטלו את החוק לידיהם.
לשם כך, ישנם קצינים במנגנונים הפלסטינים אשר עוקבים אחר הונאות וזיופים מסוג זה.
במקרה שנעשה שימוש בזיוף, ננקטים הליכים משפטיים, ובמקרה והעסקה נעשתה כחוק, קציני הרשות אף ינסו לרכוש את הקרקע בחזרה.
במשפט, דיני המכרזים הם התחום במשפט הציבורי המסדיר את אופן התקשרותם של גופים ציבוריים בחוזים לרכישת טובין (כגון ציוד משרדי, מחשבים, ריהוט וכדומה), לרכישה של שירותים (כגון שירותי ניקיון, שירותי שמירה, שירותי הדרכה, פינוי אשפה וכדומה), או לביצוע עבודה (כגון סלילת כביש, הקמת מבנה, בניית גשר וכדומה).
גם שיטות משפט זרות, כגון שיטת המשפט הבריטי, ושיטת המשפט האמריקאי-הפדרלי, מקיימות דיני מכרזים אשר, אמנם, שונים במאפייניהם מדיני המכרזים הישראלים; אבל תכליותיהם דומות להן, בעיקרן.
דיני המכרזים הציבוריים אינם מסדירים מכרזים שעורכים גופים פרטיים.
הם גם אינם עוסקים במכרזים לקבלת עובדים למשרה מסוימת, נושא המוסדר בדיני עבודה.
דיני המכרזים מסדירים את כל ההיבטים הקשורים להתקשרות החוזית של גופים ציבוריים, ובכלל זה:
הנסיבות שבהן יש על גוף ציבורי חובה לערוך מכרז בטרם הוא מתקשר בחוזה, והנסיבות שבהן גוף ציבורי פטור מעריכת מכרז
התוכן שעל עורך המכרז לכלול במסמכי המכרז
סוגי המכרזים שאותן רשאי גוף ציבורי לערוך
הרכבתה של ועדת המכרזים וסמכויותיה
אופן ההתייחסות להצעה שנפל בה פגם
אופן ההשוואה בין ההצעות שהוגשו למכרז, ואופן בחירת ההצעה הזוכה במכרז
היקף זכות העיון העומדת למציע שהפסיד במכרז במסמכי המכרז ובהצעה הזוכה
כיצד ניתן לתקוף את תוצאות המכרז - ערעור על הפסד או על זכייה של אחר
איזה בית משפט מוסמך לדון בתקיפה מעין זו
דיני המכרזים מוסדרים בשורה של חוקים ותקנות.
ההסדר המרכזי בתחום דיני המכרזים הוא .
אולם ההסדרים המשניים החלים על גופים אלה אינם זהים.
בעוד שכלל הגופים הכפופים ל כפופים גם ל, שהותקנו מכוח , מכרזי משרד הביטחון והחברות הממשלתיות הכפופות לשר הביטחון (כגון תעשייה אווירית, תע"ש או רפא"ל) כפופים לתקנות ייחודיות להם, הנקראות ; והתקשרויותיהם של המוסדות להשכלה גבוהה כפופים ל.
הסדר סטטוטורי חשוב נוסף מסדיר את התקשרויותיו של השלטון המקומי – עיריות, מועצות מקומיות ומועצות אזוריות.
מכרז שעורכת עירייה כפוף ל, ול.
התקשרויות כאלה יכולות, למשל, להיות התקשרויות בנושאי ביוב, פינוי אשפה, או הקמה ותחזוקה של תשתיות משותפות.
חוק חובת מכרזים אינו קובע חובת מכרזים על תאגידים בבעלותן של רשויות מקומיות.
כדי למנוע את עקיפתה של חובת המכרז של הרשויות המקומיות על ידי שימוש בתאגיד, נחקק תיקון מס' 14 לחוק חובת המכרזים, אשר מחיל חובה לעריכת מכרז גם על "תאגידים מקומיים", כהגדרתם בסעיף 1 לתיקון לחוק.
אולם כניסת התיקון לתוקף מותנית בהתקנתן של תקנות, ואלה טרם הותקנו.
כפתרון זמני למחדל זה פרסם מנכ"ל משרד הפנים חוזר, שלפיו עד לכניסתו של החוק לתוקף, תאגיד מקומי יהיה כפוף ל"דיני המכרזים החלים על הרשויות המקומיות בשינויים המחויבים".
הסדר זה אינו שווה ערך לתקנות, כיוון שמעמדו של הסדר המעוגן בהנחיה מנהלית הוא נמוך ממעמדה של תקנה, וזמינותו לציבור הרחב מוגבלת יותר.
נוסף על האמור לעיל קיימים הסדרים ספציפיים נוספים החלים לעיתים על מכרז אחד בלבד.
כך לדוגמה, בחירת בעלי הזיכיון להפעלת כביש אגרה בכביש חוצה ישראל ובכביש מנהרות הכרמל נערכה באמצעות מכרז שהיה כפוף ל ו, בהתאמה.
המכרזים לבחירת זכיינים להפעלת שידורי טלוויזיה בכבלים מוסדרים ; ובתקנות הבזק (מכרזים), התשמ"ח-1987 ובתקנות הבזק (זיכיונות), התשמ"ח-1987.
30 השנים הראשונות – משפט מקובל נוסח ישראל
חוק חובת המכרזים נחקק ב-1992. עד אז, ההסדרה המשפטית בנוגע למכרזיהן של הרשויות הציבוריות בישראל הייתה מצויה רק בפסיקת בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, והיוו "משפט מקובל נוסח ישראל".
פסק הדין החשוב הראשון בדיני המכרזים, שעיצב את אופיו של המכרז כחלק מהמשפט הציבורי, ניתן בפרשת בית אריזה רחובות ב-1961. בפרשה זו נדון מכרז לאריזה ולשיווק של פרי הדר, שפורסם על ידי תחנת הניסיונות למחקר חקלאי שבבעלות משרד החקלאות.
העותרת לא זכתה במכרז; זכתה בו חברת יכין, שעסקה באריזת הפרי ובשיווקו גם בחמש השנים שקדמו לעריכת המכרז.
העותרת טענה כי ועדת המכרזים טעתה בבחירת יכין כזוכה במכרז, שכן הצעתה של העותרת הייתה זולה יותר.
כטענה מקדמית לדיון בעתירה טענה המדינה כי המקום הראוי לבירור תביעה בדיני מכרזים הוא בית המשפט האזרחי ולא בג"ץ, משום שאף כי מדובר בפעולה שנעשתה על ידי המדינה אין זו אלא פעולה מסחרית רגילה, הנמצאת בתחום המשפט הפרטי ולא בתחום המשפט הציבורי.
עוד טענה המדינה כי כשם שתביעה נגד המדינה בגין הפרת חוזה מוגשת לבית המשפט האזרחי, כך גם תביעה בגין הפרת מכרז צריכה להיות מוגשת לבית המשפט האזרחי ולא לבג"ץ.
בעקבות טענה זו נדרש בית המשפט להכריע אם מכרז ציבורי כפוף בעיקר למשפט הפרטי, לפחות באותה מידה שכפוף לו החוזה הממשלתי, ולכן סמכות הדיון צריכה להיות לבית המשפט האזרחי, או שמא כפיפותו העיקרית היא למשפט המִנהלי, שאז סמכות הדיון צריכה להיות לבג"ץ.
השופט ברנזון איבחן בין השלב החוזי לבין השלב הטרום-חוזי לעניין הדין החל על הרשות, וקבע כי כל עוד מדובר בשלב הטרום-חוזי נמצאת פעולת הרשות במישור המשפט הציבורי, ורק המעבר לשלב החוזי מעביר את פעולות הצדדים להתקשרות לתחום המשפט הפרטי.
עד 1991 התפתחו דיני המכרזים באופן רציף ועקבי.
המרכיב הראשון והמרכזי הוא חקיקתם וכניסתם לתוקף של חוק חובת המכרזים ותקנות חובת המכרזים.
המרכיב השני, המורכב בעצמו משני אירועי-משנה, הוא העברת סמכות הדיון בתיקי המכרזים מבג"ץ לבית המשפט האזרחי, ולאחר תשע שנים – מבית המשפט האזרחי לבית המשפט לעניינים מִנהליים.
סדרי הדין ומקום הדיון בסכסוכי מכרזים
הכרעתו של השופט ברנזון בפרשת בית אריזה רחובות עוררה קושי כבר בעת קבלתה, שכן היא לא התיישבה עם מדיניותו הכללית של בג"ץ, שלפיה סכסוכים אזרחיים צריכים להתברר בפני בית המשפט האזרחי, גם אם המדינה היא צד להם.
אולם בג"ץ המשיך לנהוג על פי הלכה זו, ובמשך כ-30 שנה פסק במאות עתירות שעניינן מכרזים.
אף על פי ששאלת פורום הדיון היא שאלה דיונית, שלכאורה אינה נוגעת בדין המהותי, ההכרעה של השופט ברנזון להותיר את הדיון בסוגיית המכרז הציבורי בידי בג"ץ השפיעה על עיצובם של דיני המכרזים בכמה מישורים.
ראשית, היא אפשרה את יצירת דיני המכרזים והתפתחותם.
אילו היה בית המשפט בפרשת בית אריזה רחובות מקבל את טענת המדינה ומפנה את העותר לבית המשפט האזרחי, סביר להניח שהתובענה הייתה נדחית מחמת העדר עילה, כפי שהיה המצב באותה עת במשפט האנגלי (אשר שימש, עד 1980, להשלמת חסרים במשפט הישראלי).
שנית, לא ניתן להתיר את הקשר בין הדין לדיין.
הותרת הסמכות בידי בג"ץ הביאה לכך שדיני המכרזים התפתחו כענף של המשפט המִנהלי, אשר על פיו פוסק בג"ץ.
אילו היו דיני המכרזים מתפתחים בבית המשפט האזרחי, ייתכן שהיו מתפתחים באופן שמדגיש יותר את עקרונות המשפט הפרטי.
על אף הלכת בית אריזה רחובות, השאלה של התאמת הסכסוך המכרזי לאופי הדיון בבג"ץ המשיכה להעסיק את בית המשפט העליון.
למשל, ברוב הפעמים שעלתה לדיון שאלת סמכותו של בית המשפט הגבוה לצדק לפסוק פיצוי כספי, אם לא בכולם, עלה הדבר אגב הדיון בתיק מכרז.
הדבר נובע מהסממנים האזרחיים המתלווים לסכסוך המכרזי, להבדיל מיתר העניינים שבהם דן בדרך כלל בג"ץ.
תיק מכרז סובב תמיד סביב עסקה; הוא תמיד כרוך בכסף, לעיתים בהרבה כסף, ותמיד הוא מעורר סוגיות כלכליות וכספיות שונות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל בג"ץ לחוש כי דיני המכרזים הגיעו לכלל מיצוי וגיבוש.
במקביל הייתה בבית המשפט העליון מגמה של הפחתת כמות העניינים והתיקים הנדונים בפניו, על ידי העברת סוגי עניינים שנדונו באופן מסורתי על ידי בג"ץ לבית המשפט האזרחי.
הטעם העיקרי שעמד בבסיס מגמה זו היה עומס העבודה העצום שבו היה בית המשפט נתון, אשר מנע ממנו להתמקד בתיקים עקרוניים וקשים, ויצר התמשכות יתר של ההליכים בפניו.
נוכח אלו, השתנתה הלכת בית אריזה רחובות בהחלטתו של בג"ץ בפסק הדין בפרשת פסטרנק, בשנת 1991. בכך למעשה קיבל בית המשפט העליון את טענת המדינה בפרשת בית אריזה רחובות.
התקופה שבה נדונו ענייני המכרזים בפני בית המשפט האזרחי ועל פי סדר הדין האזרחי הייתה קצרה.
תשע שנים לאחר החלטת בג"ץ בפרשת פסטרנק השתנה המצב המשפטי בנוגע לסמכות הדיון במכרזים, וזאת בחקיקה ראשית.
ב-2000 נחקק , אשר הקנה את סמכות הדיון בסכסוכי מכרזים לבית המשפט המנהלי.
החוק אף החזיר את דיני המכרזים לתחום המשפט המִנהלי.
בעקבות החוק, כל ענייני המכרזים (למעט כמה חריגים) נדונים בפני ערכאת שיפוט אחת.
סדר הדין על פי החוק הוא שילוב בין סדר הדין הנהוג בבג"ץ לבין סדר הדין האזרחי שעל פיו נדונו דיני המכרזים לאחר פסק הדין בפרשת פסטרנק.
כך, על פי , המסמכים העיקריים המוגשים לבית המשפט הם עתירה, תשובה לעתירה ועיקרי טיעון המוגשים לקראת הדיון בעל פה.
קודם לכן הוגשה המרצת פתיחה, אחריה תשובת המשיב להמרצת הפתיחה, אחריה תשובת העותר לתשובת המשיב, ובדרך כלל עם סיום הדיון הוגשו סיכומים בכתב על ידי הצדדים לדיון.
מתכונת הדיון הבג"צית נועדה לפשט את הדיון ולקצרו.
עם זאת הותירו תקנות סדרי הדין בבתי המשפט המנהליים את הכלי הדיוני החשוב של חקירה שכנגד של המצהירים, אפשרות שבפועל אינה קיימת בדיון בפני בג"ץ.
עם זאת, קיום חקירה נגדית בבתי המשפט לעניינים מנהליים הוא כפוף לשיקול דעת השופט היושב בדין, וכאשר החקירה מותרת, היא מתאפשרת באופן מוגבל, בשים לב לצורך לסיים את הדיון במהירות.
, הוא חוק מסגרת, במובן זה שבו עצמו אין כמעט הסדרים מהותיים.
למעט עצם החובה לערוך מכרז, כמעט כל ההסדרים המהותיים מפורטים ב.
החוק כולל בסך הכל 12 סעיפים, רובם סעיפים טכניים או סעיפים המסמיכים את שר האוצר לקבוע הסדרים מהותיים בתקנות.
הסעיף המהותי המרכזי בחוק הוא סעיף 2(א), המגדיר את היקף חובת המכרז החלה על הרשות המִנהלית ועל גופים נוספים הנושאים אופי ציבורי.
סעיפים חשובים נוספים הם סעיף 4 המסמיך את שר האוצר, באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, להתקין תקנות לגבי פטור מעריכת מכרז ולגבי דרך עריכת המכרז; וסעיף 5, המעניק הסמכה זהה לשר הביטחון, ככל שמדובר בהתקשרות של מערכת הביטחון.
חקיקת חוק חובת המכרזים היוותה את נקודת המפנה המשמעותית ביותר בהתפתחות דיני המכרזים בישראל.
אמנם חלק גדול מההסדרים המפורטים בתקנות זהה להסדרים שנקבעו בפסיקה, אולם למרות זאת מדובר בשינוי מרחיק לכת, מכמה טעמים:
טרם חקיקת חוק חובת המכרזים נהנתה הרשות הציבורית מחזקת פטור ממכרז, ובתי המשפט סירבו להחיל על הרשות חובת מכרז מכוח העקרונות הכלליים של המשפט המִנהלי.
משמעות הדבר הייתה שאם לא הוטלה על הרשות חובה מפורשת לערוך מכרז אזי לא חלה עליה חובה כאמור, והיא הייתה רשאית לבחור לעצמה את צורת ההתקשרות הראויה בעיניה.
עם חקיקת החוק התהפכה החזקה מחזקת פטור לחזקת חובה.
כיום, כדי שרשות מִנהלית תוכל לבצע התקשרות עסקית ללא מכרז, עליה הנטל להצביע על הוראה הפוטרת אותה מפורשות מחובה זו בנסיבות העניין.
בהיעדר אפשרות כאמור, חובה על כל רשות מִנהלית לבצע את כל התקשרויותיה העסקיות באמצעות מכרז פומבי בלבד.
שינוי זה יצר כמה תמורות משמעותיות בדיני המכרזים: ראשית, היקף החובה לערוך מכרזים הורחב באופן משמעותי, שכן קביעת כלל שיורי של חובת עריכת מכרז הרחיבה את תחולתה של חובת המכרז על עסקאות ועל גופים שבמצב הקודם כלל לא היו מחויבים לעריכת מכרזים.
שנית, הפיכת חובת עריכת המכרז לכלל ואת הפטור מעריכת מכרז ליוצא מן הכלל הרחיבה אף היא את היקף חובת המכרז, וזאת מכוח הכלל הפרשני שלפיו יש לפרש את הכלל בהרחבה ואת היוצא מן הכלל יש לפרש בצמצום.
שלישית, הפיכת החזקה שינתה את נטל ההוכחה.
בעוד שקודם לחקיקת החוק רבץ על שכמו של העותר הנטל להוכיח כי במקרה פלוני הפרה הרשות את חובת המכרז, הרי שהחוק הפך את החזקה, ועתה הנטל הוא על הרשות להוכיח כי במקרה פלוני היא רשאית להתקשר ללא מכרז.
לשינוי זה, שהוא לכאורה שינוי בסדר דין בלבד, קיימת חשיבות רבה בחיזוק חובת המכרז.
כתוצאה משינויים אלה התייחסות הרשויות לחובת המכרז הפכה לרצינית יותר.
כיום, במקרים רבים עורכת הרשות מכרזים גם בנסיבות שבהן היא רשאית מבחינת החוק להתקשר ללא מכרז.
לשון אחר, נוצרה בקרב הרשות מחויבות פנימית לרעיון המכרז, המהווה חלק מתרבות ארגונית ומצורת חשיבה.
טרם חקיקת החוק, חלק משמעותי מההסדרים בנושא מכרזי הרשות – וכן עצם הקביעה מתי פטורה הרשות מעריכת מכרז ומתי חלה עליה חובת עריכת מכרז – היו קבועים בהוראות התכ"מ ובפסיקת בית המשפט העליון, שאינה זמינה לאדם מן השורה.
עם חקיקת חוק חובת המכרזים עוגן חלק הארי של דיני המכרזים בחוק ובתקנות, שזמינותם רבה לאין שיעור.
התוצאה היא שפעילות הרשות הפכה קלה יותר למעקב ולבקרה.
הגברת שקיפותן של פעולות הרשות היא כלי מרכזי למניעת שחיתות ומשוא פנים.
זאת, בעיקר בשל ההשפעה המרתיעה הקיימת לעין הציבורית הבוחנת.
כתוצאה מכך קטנה היכולת של נציגי הרשות לסטות מן הדין, גדל אמון הציבור בתקינות פעולותיה של הרשות, וגדלה נכונותו של הציבור לשיתוף פעולה ול"עשיית עסקים" עם הרשות.
עד לחקיקת חוק חובת המכרזים ותקנות חובת המכרזים היו מכרזי הרשויות מוסדרים על ידי הוראות התכ"מ.
המעמד המשפטי של הוראות התכ"מ הוא כשל הנחיה מנהלית, ומשמעות הדבר היא שניתן לסטות מהן ככל שקיימת לכך הצדקה סבירה.
בעקבות ההסדרה של עיקרי דיני המכרזים בחוק ובתקנות, מעמדם המשפטי התעצם ולא ניתן לסטות מהם.
מבחינת יעילותו של ההסדר, ייתכן כי קשיחות זו גובה לעיתים מחיר.
הרפורמה בדיני המכרזים בעשור הראשון של המאה ה-21
ב-13 ביוני 2004 החליטה הממשלה על הקמת ועדת מנכ"לים, שתבחן את הצורך בביצוע שינויים או תיקונים בתקנות חובת המכרזים.
ב-13 בדצמבר 2006 קיבלה הממשלה החלטה ליישם את המלצות הדו"ח של ועדת המנכ"לים, ולמנות ועדה בינמשרדית נוספת, בראשות מנכ"ל משרד האוצר דאז, מר ירום אריאב, שתגיש המלצות להסדרת הנושא של התקשרויות הממשלה עם חברות ממשלתיות המהוות זרוע ביצועית של הממשלה ועם רשויות מקומיות.
הדעה המקובלת היא שמאחורי מינויה של ועדת אריאב עמד לחץ מצד משרד השיכון לגיבוש הסדר שיאפשר למשרד השיכון להתקשר ללא עריכת מכרז עם חברות מנהלות הנמצאות בבעלות הממשלה, כדוגמת חברת "ערים", וכן יאפשר לו להאריך, ללא התערבות של משרד האוצר, התקשרויות שיש לו עם משרדי תכנון.
ב-18 במרץ 2007 הגישה ועדת אריאב את מסקנותיה, אשר אושרו בממשלה ב-15 באפריל 2007. מסקנותיהן של שתי הוועדות היוו את הבסיס לגיבושה של טיוטת תיקון לתקנות חובת המכרזים, אשר משרד האוצר הביא לאישורה של ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת.
ב-1 ביוני 2009, לאחר 17 ישיבות ארוכות של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, בראשותו של ח"כ פרופסור מנחם בן-ששון, נכנס התיקון לתוקף.
התיקון שינה באופן משמעותי רבים מההסדרים שנהגו קודם לתיקון, ולא פחות חשוב מכך, הוסיף הסדרים חדשים בעלי השפעה רבה על הליך המכרז.
ניתן למפות את השינויים בתקנות כמתייחסים לשבעה נושאים עיקריים:
הגברת מרכיב השקיפות בהליך ההתקשרות הציבורי, ובמסגרת זו הטלת חובת פרסום של החלטות בדבר פטור מעריכת מכרז.
מתן עדיפות להליך התחרותי על פני ההליך הפחות תחרותי.
תוספת של הליכים תחרותיים, שעד כה לא היו זמינים עבור ועדת המכרזים.
הגנה על זכויות העובדים, ככל שמדובר במכרזים לרכישת שירותים עתירי כוח אדם, כגון שמירה וניקיון.
שינוי המוסדי, בכך שכונן אורגן חדש – ועדת הפטור המשרדית – וזאת במסגרת הוראת שעה, שהוארכה מעת לעת.
הטמעת השימוש באינטרנט בהליך הרכש הציבורי.
למעלה מעשור לאחר כניסת הרפורמה לתוקפה קשה עדיין לאמוד את מידת הצלחתה וזאת בעיקר עקב מחסור בנתונים.
כך, לא פורסמו נתונים בדבר מידת השימוש באינטרנט בעריכת מכרזים, ולא מוכר מחקר שבחן את השפעת הרפורמה על זכויותיהם של עובדים.
התחום היחיד שנבחן ברמה המחקרית הוא מידת השימוש בהוראות הפטור.
ממחקר שנערך לאחרונה עולה כי מאז שנת 2008 קיימת דווקא עליה בשיעור ההתקשרויות שנערכות ללא עריכתו של מכרז פומבי.
עם זאת, מדובר בנתונים חלקיים בלבד, שאינם כוללים התייחסות לשווי העסקאות שנבחנו, ולכן גם בסוגיה זו קיים קושי להסיק מסקנות סופיות.
פנחס נרקיס, דיני מכרזים: הלכה ומעשה, פתח תקווה: אוצר המשפט, 2018.
דינורניס או מואה ענק (שם מדעי: Dinornis; מילולית: "עוף נוראי") הוא סוג של עוף נכחד ממשפחת הדינורניסיים שבסדרת הדינורניטיים הקרובה ליענאים שחי בניו זילנד.
עוף זה היה מהגבוהים והגדולים שבעופות שהיו מעולם.
לעוף הייתה שכבת נוצות דמוית פרווה עבה שבידדה אותו.
היו לו כנפיים קטנות ביותר שכנראה ו"נבלעו" בתוך ה"פרווה" ולא נראו, בדומה לעוף הקיווי ששרד בניו זילנד.
הנקבות היו גדולות וגבוהות יותר מהזכרים, על פי מחקרים.
עופות אלה היו אוכלי-צמחים, וניזונו מעלי העצים המחטניים של ניו זילנד, והשתמשו בקיבתם העצומה כדי לעכל אותם.
כל המואות נכחדו בידי המאורים שהיגרו לניו זילנד עד שנת 1500 לספירה.
מואת האי הדרומי ענקית (Dinornis robustus)
מאז התפצלותו מהאסלאם, קבע הבאב חוקים חדשים לחלוקת הירושה, בהם הוא הקפיד על חלוקה שווה בין הזכר והנקבה.
הוא טען שהירושה מהווה הטבה ואיננה זכות, ולכן כל הגברים והנשים שווים בלי התחשבות בהבדל בין המינים ושאין העדפת מין אחד על פני מין אחר.
בבואו של בהאא אללה מאוחר יותר, הוא עשה שינוי בחלוקה של הבאב, ונתן משקל שונה מהעיזבון לכל שכבה מהקרובים של הנפטר.
החוקים חלים רק במקרה שהנפטר לא השאיר צוואה.
בהאא אללה ציווה ב"אל-כתאב אל-אקדס" (הספר הקדוש ביותר) על כל אדם בהאי שיכתוב צוואה לפני מותו.
הוא רשאי לחלק את הירושה איך שבא לו ולהוריש לאנשים שהוא בוחר, וקרוביו צריכים לכבד את בחירתו ולפעול לפי מה שכתוב בצוואה.
אמנם רצוי מאוד בעת כתיבת הצוואה לפעול לפי המלצתו של בהאא אללה המדגישה את חשיבות החלוקה ליותר ויותר נתחים ולהוריש ככל האפשר להרבה אנשים, ולהימנע מהצטברות רכוש בידי מעט אנשים או קטגוריה חברתית ספציפית.
גזור נגזר על כל אדם לכתב ספר צוואה בערבית נאמר "חובה על כל נפש לכתוב צוואה".
הכוונה היא שגם הגברים וגם הנשים חייבים בכך.
החובה לכתוב צוואה משמעותה היא שכל אדם רשאי להוריש את רכושו ככל העולה על רוחו.
לכל אדם יש מלוא הזכויות על רכושו.
הוראות חלוקת הירושה, כפי שנקבעו על ידי הבאב ותוקנו על ידי בהאא אללה, נכנסות לתוקף רק במקרה שאין צוואה.
את מסמך הצוואה צריך לקשט על ידי אזכור שמו הגדול ביותר של אלוהים, כלומר צירוף המכיל בתוכו את השם בהאא.
הבהאים, ובעיקר דוברי הערבית והפרסית, פותחים את הצוואה בביטויים כמו: "יא בהאא אלאבהא" "הוי זוהרו של הזוהר ביותר", "הוי פארו של המפואר ביותר", או "בסם אללה אלאבהא" "בשם אללה המפואר ביותר", או "הו אלאבהא" "הוא המפואר ביותר" וביטויים דומים.
האותיות בערביתהתעתיק בעבריתהערך המספרי של כל אותأبجدأبجدאבג'ד1234هوزهـوزהוז567حطيحطيחטי8910كلمنكلمنכלמנ20304050سعفصسعفصסעפצ60708090قرشتقرشتקרשת100200300400ثخذثخذת'ח'ד'500600700ضظغضظغצ'ט'ע'8009001000
הערה: האותיות והמספרים מסודרים בהתאמה.
חישוב החלקים לפי כתבי הקודש
הירושות בהאא אללה מצטט את חוקי הירושה של הבאב בביאן.
החלוקה הבסיסית של הנכסים היא ל-42 חלקים או כפולות 60 שלהם, כלומר, 2520 חלקים.
היורשים מתחלקים לשבע מחלקות או "ספרים": הילדים מקבלים 9 חלקים מ-42 או 540 חלקים מ-2520 ואחריהם במספר יורד, אחד פחות בכל מחלקה, מקבלים שאר היורשים את חלקם עד לחלק הקטן ביותר: 3 חלקים מ-42, או 180 חלקים מ-2520. חלוקה זו שונתה על ידי בהאא אללה, כפי שנראה בפסוק הבא.
כך נראית חלוקת הירושה בביאן:
והחלוקה בהתאם היא, אפוא, בשיעורים הללו :
באחד הלוחות שלו, עבד אל-באהא אמר כי המורה המחנך את הילד חינוך רוחני הוא כמו האב הרוחני שנותן לבנו חיים נצחיים וזאת הסיבה שבגללה המורים נחשבים ליורשים בבהאאית.
בהאא אללה קבע את התנאים שצריכים להתקיים כדי ש הַמּוֹרֶה או הַמּוֹרָה יירשו ופירט את החלקים שמגיעים להם.
אם המורה הוא לא בהאי אז לא מגיע לו חלק מהירושה ובמקרה של ריבוי מורים, החלקים שלהם יתחלקו ביניהם באופן שווה.
במקרה של היעדר צאצאים, החלק שלהם נמסר לבית הצדק העולמי על מנת להעבירו הלאה ליתומים, אלמנות וכל מה שיתרום לקהל הבהאי.
אם לנפטר היה בן שגם הוא נפטר, החלק שלו מועבר הלאה לצאצאים של הבן.
אולם במקרה שלבן יש בת שנפטרה ויש לה ילדים, ההקצאה שלה מתחלקת לפי הקטגוריות ה-7 המוזכרות לעיל.
אם למונח היו ילדים אבל חלק מהקטגוריות או כולן נעדרו, הילדים מקבלים 3\2 מהחלק של היורשים הנעדרים והשליש האחרון מועבר לבית הצדק.
במקרה שאין יורשים מאף קטגוריה מוזכרת, 3\2 מהעיזבון יועבר לילדים של אחיו ואחותו של המנוח, ואם נעדרו אז החלק שלהם מועבר לדודים ולדודות, ואם גם הם נעדרו אז לילדיהם של הדודים והדודות.
ובכל מקרה, השליש האחרון נמסר לבית הצדק.
אם אין אף יורש, כל העיזבון יועבר לבית הצדק.
מקום המגורים ולבושו של המנוח יורשים אותם הבנים הזכרים.
ואם למנוח יותר מבית מגורים אחד, הבנים יורשים את הבית הכי יוקרתי מבניהם והשאר מתחלקים לפי שיטת החלוקה לקטגוריות.
ואם למונח אין ילדים זכרים, 3\2 מהבתים והלבוש יורשו על ידי הבנות והשליש האחרון יימסר לבית הצדק.
מצד שני, במקרה של מוות האישה, הלבוש המשומש יחולק בין בנותיה באופן שווה, אמנם לבושה הלא משומש, התכשיטים ורכושה יתחלק בין כל יורשיה, גם בגדיה המשומשים יחולקו בין כל יורשיה בהיעדר יורשות בנות .
במקרה שילדי המנוח הם קטינים, חלקיהם מועברים לאפוטרופוס או חברה שתשקיע את הרכוש עד להתבגרותם.
ולאפוטרופוס נמסר מניה מסך הרווחים המתקבלים.
בשום אופן העיזבון לא יחולק לפני ביצוע תשלום "זכויות האל" והסדרת חובות המנוח בנוסף לתשלום הוצאות קבורתו כפי שהוגדר.
בספר הקודש הורה בהאא אללה על הקמת בית המשפט המקומי והבית הגדול של הצדק, ולא קבע לאיזו מהם הוא התכוון בכל פעם שבית הצדק הוזכר בספר.
על מנת לאפשר לבהאאים בעתיד לבחור כאשר הם רוצים ליישם את ההוראות בספר.
אולם באחד מלוחות של עבד-אלבהאא, שבהם מופיעים משאבי האוצר המקומי, הוא הזכיר את החלקים של היורשים הנעדרים, כך שבית הדין המוזכר בספר על הירושה הוא בית הצדק המקומי.
החוקים האלו חלים רק על היורשים הבהאים, אם יש יורשים שאינם בהאים אז לא מגיע להם כלום.
דינותריומיים (שם מדעי: Deinotheriidae) היא משפחה של יונקים גדולים מסדרת הפילאים אשר חיו באפריקה ודרום אירואסיה בעידן הקנוזואיקון מסוף האוליגוקן עד ראשית הפליסטוקן.
משפחה זו נחשבת לפרימיטיבית והיא מכילה מינים בעלי לסתות נמוכות וחטים מופנים מטה עם חדק קצר יחסית.
עם זאת הם הפכו ליצורים הגדולים ביותר על האדמה בתקופתם, כשהגדול ביניהם הוא הדינותריום (Deinotherium) שהגיע לגובה 3.6-4 מטר ולמשקל של עד 13 טונות.
לפילים אלה היו רגליים ארוכות מאוד, מצח נמוך והלסת התחתונה התעקלה מטה והסתיימה בשני חטים התלויים מתחתיה.
פילים אלה חיו באזורי יערות והשתמשו בחטיהם כדי לעקור צמחייה עצית אך פחות התאימו לעקירת צמחייה קרקעית (כמו אצל הגומפותריומיים).
צורת אכילתם דמתה מאוד לזו של טפיר מודרני.
לחלק מהמינים המאוחרים התגלו התאמות לאכילת צמחים עשבוניים, כהתאמה לחיים בסוואנות שהחלו להשתלט על הנוף.
דיני התכנון והבניה הוא עוקדן בן ארבעה כרכים, המתעדכן בתכיפות ויוצא לאור בהוצאת סדן.
העוקדן כולל סקירה מקיפה של החקיקה והפסיקה בתחומי התכנון והבניה.
החקיקה המלאה מבוארת ומודגמת על ידי הצגת מאות מקרים אשר ניתנה להם תשובה בפסיקת בתי המשפט.
המהדורה הראשונה ראתה אור בשנת 1981. המהדורות הראשונות נכתבו על ידי ד"ר שמואל רויטל.
מאז פטירתו של רויטל ב-2015, ממשיך עו"ד איל ד' מאמו בכתיבת הספר ועריכתו.
עוקדן דיני התכנון והבניה משלב את עיקרי הפסיקה לצד כל דברי החקיקה.
בכרך הראשון מובאים חוק התכנון והבניה, והתוספת הרביעית לחוק (סעיף 76א).
כרך ראשון-המשך כולל את המשך סעיפי חוק התכנון והבניה והתקנות בנושאים: חישוב אחוזי בניה, שימוש חורג ומתן הקלה, סטייה ניכרת מתוכנית, קרקע חקלאית, שטחים פתוחים ומימי חופים, וכן מובאות כל תקנות התכנון והבנייה (בקשה להיתר, תנאיו ואגרות) על תיקוניהן (התשס"ח-2008), ובהן בטיחות אש בבניינים.
כרך שני כולל את המשך סעיפי חוק התכנון והבניה, כולל תמ"א 35, התוספת השלישית לחוק (סעיף 196א), חוק לקידום הבניה במתחמים מועדפים לדיור, וכן הובאו סעיפים מתוך חוקים רלווטיים הקשורים בהוראות חוק התכנון והבניה.
ד"ר רויטל זכה בפרס השלטון המקומי על הספר "דיני התכנון והבניה".
קיים שוני גדול בין חוקים המתייחסים להפלה מלאכותית במדינות שונות ובאזורים שונים בעולם.
חוקים אלו אף משתנים במהלך הזמן.
החקיקה זו נעה בין חופש מוחלט לבצע הפלות, דרך מגבלות מסוימות ועד לאיסור מוחלט.
מדינות רבות מאפשרות הפלה רק בשלב מסוים של ההריון, בהתאם לסיבה בגינה מבקשים לבצע הפלה; ברוב המקרים ניתן לבצע הפלה רק עד 12 שבועות הריון.
במקרים חריגים ניתן לבצע הפלה עד 24 שבועות, אם הסיבה היא אונס, גילוי עריות או סיבות סוציו-אקונומיות.
בשלבים מאוחרים יותר של ההריון ניתן לבצע הפלה רק אם הסיבה היא פגיעה עוברית או סיכון לבריאותה או חייה של האם.
נכון לשנת 2022, מדינות המתירות הפלות מלאכותית על פי בקשה או מסיבות סוציו-אקונומיות מהוות כ-60% מאוכלוסיית העולם.
הפלה ממשיכה להיות נושא שנוי במחלוקת בחברות ומדינות רבות על רקע דתי, מוסרי, אתי, מעשי ופוליטי.
במקומות רבים, גם במקרים שהחוק אוסר או מגביל ביצוע הפלות, אלו נעשות בניוגד לחוק ולעיתים בתנאים סניטרים ירודים..
על פי מחקר משנת 2007 שנערך על ידי מכון גוטמאכר וארגון הבריאות העולמי (WHO), שיעורי ההפלות דומים במדינות שבהן ההליך חוקי ובמדינות בהן הוא מנוגד לחוק, זאת בשל חוסר הזמינות של אמצעי מניעה מודרניים באזורים שבהם הפלה אינה חוקית.
כמו כן על פי המחקר, מספר ההפלות ברחבי העולם הולך ויורד עקב הגברת הנגישות לאמצעי מניעה.
הטבלה להלן מפרטת בסדר כרונולוגי את המדינות החברות באומות המאוחדות שאישרו הפלה מלאכותית.
בחלקן האישור מתייחס לחלק הראשוני של ההריון, ובחלקן האישור גורף.
נכון ליוני 2022, 64 מדינות החברות באו"ם אישרו בחוק ביצוע של הפלות מלאכותיות.
השנה שבה נהיה חוקימדינותמדינות בשנה הזומדינות מצטברות1955ארמניה, אזרבייג'ן, בלארוס, אסטוניה, גאורגיה, קזחסטן, קירגיזסטן, לטביה, ליטא, מולדובה, רוסיה, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, אוקראינה, אוזבקיסטן, (כחלק מברית המועצות)15151965קובה1161973דנמרק, תוניסיה2181974סינגפור, שוודיה2201975וייטנאם, צרפת, אוסטריה3231977בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, סרביה, סלובניה, (כחלק מיוגוסלביה)6291978איטליה, לוקסמבורג2311979נורווגיה1321980סין1331983טורקיה1341984הולנד1351986יוון, כף ורדה2371987צ'כיה, סלובקיה (כחלק
אין אמנות בינלאומיות העוסקות בצורה ישירה בהפלות.
דיני זכויות האדם והמשפט הפלילי הבינלאומי עוסקים בנושא אך בצורה מועטה.
הכנסייה הקתולית, אשר לה השפעה רבה באמריקה הלטינית, מתנגדת להתרה לפי חוק של הפלות.
האמנה האמריקנית לזכויות אדם, שבה היו חברות 23 מדינות מאמריקה הלטינית נכון ל-2013, רואה את רגע ההפריה כרגע תחילת החיים של העובר.
באמריקה הלטינית, הפלה יזומה היא חוקית רק בקובה (1965), אורוגוואי (2012), ארגנטינה (2021), קולומביה (2022) ובחלקים ממקסיקו.
הפלות אסורות לחלוטין ברפובליקה הדומיניקנית, אל סלבדור, הונדורס וניקרגואה, ומותרות רק בנסיבות מסוימות ברוב המדינות האחרות באמריקה הלטינית.
בשנת 2005, ועדת זכויות האדם של האו"ם (UN HRC) הורתה לפרו לפצות כספית אישה (המכונה ק.ל.) על כך שנשללה ממנה האפשרות לבצע הפלה רפואית בטוחה.
זו הייתה הפעם הראשונה שוועדת האו"ם הטילה סנקציה על מדינה כלשהי בשל מניעת גישה להפלה בטוחה וחוקית, והפעם הראשונה שהוועדה אישרה ביצוע הפלה מלאכותית כזכות אדם.
קיבלה את הפיצוי בשנת 2016. בפרשה מ-2016 של מלט נגד אירלנד, ועדת זכויות האדם של האו"ם קבעה שהמגבלות על הפלה באירלנד מפרות את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות מכיוון שהחוק האירי אסר על הפלה במקרים של הפרעות רפואיות חמורות בעובר.
בעקבות זאת יזמה ממשלת אירלנד תהליך שהסתיים במשאל עם שתוצאותיו תמכו בזכות להפלה יזומה והתאמת הדין הלאומי למשפט הבינלאומי.
ברוב המדינות ניתן לבצע הפלה באופן חוקי, בנסיבות מסוימות המשתנות ממדינה למדינה.
על פי דו"ח של האו"ם, נכון לשנת 2019 הפלה מותרת ב-98% מהמדינות אם מטרתה היא הצלת חיי האישה.
סיבות אחרות המקובלות הן שמירה על בריאות הפיזית של האישה (72%) או שמירה על בריאות נפשית (69%).
במקרים של אונס או גילוי עריות (61%) ובמקרים של פגיעה עוברית המקשה או לא מאפשרת הולדה (61%).
ביצוע הפלה מסיבות כלכליות או חברתיות מקובל רק ב-37% מהמדינות.
ביצוע הפלה רק על בסיס רצון של האישה מותר רק ב-34% מהמדינות בעולם, ביניהן קנדה, רוב המדינות באירופה וסין.
במדינות מסוימות ינדרש לבצע הליכים נוספים לפני ביצוע ההפלה גם אם מתקיימות הנסיבות שבגינן מותרת הפלה.
לדוגמה, בפינלנד נדרש לקבל אישור לכל הפלה משני רופאים (או אחד, בנסיבות מיוחדות).
90% מההפלות בפינלנד מבוצעות מסיבות סוציו-אקונומיות.
מידת ההקפדה בפועל על הנהלים המוכתבים בדין משתנה למדינה למדינה.
לדוגמה, בבריטניה, דו"ח של ועדת איכות טיפול ב-2012 מצא שמספר מרפאות של ה-NHS (שירות הבריאות הלאומי) עקפו את החוק על ידי שימוש בטפסים שנחתמו מראש על ידי רופא אחד, ובכך אפשרו הפלות לנשים שנפגשו רק עם רופא אחד ולא עם שני רופאים כנדרש בחוק.
הטבלה שלהלן ברובה מבוססת על נתונים שנאספו על ידי האו"ם עד 2019.
על פי דו"ח של ארגון נשים על גלים, כ-25% מאוכלוסיית העולם חיה במדינות בהן הדין אוסר על הפלה לחלוטין, או מאפשר הפלה רק כדי להציל את חיי האישה.
רוב המדינות הללו נמצאות באמריקה הלטינית, אפריקה, המזרח התיכון, אזור אסיה-פסיפיק, וכן מלטה שבאירופה.
המרכז לזכויות רבייה מדווח כי "חוסר היכולת לגשת לטיפול בטוח וחוקי להפלות משפיע על 700 מיליון נשים בגיל הפוריות".
דינורה פרידמן מורבינסקי היא פרופסור ישראלית ילידת אורוגוואי, חוקרת ומרצה בכירה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית בפקולטה למדעי החיים של אוניברסיטת תל אביב.
מחקרה מתמקד בגליובלסטומה (גידולי מוח).
פרידמן מורבינסקי נולדה וגדלה באורוגוואי, שם למדה כימיה בתיכון.
ב-1995 היא סיימה תואר ראשון בביוכימיה באוניברסיטת אורוגוואי, ועלתה לישראל על מנת ללמוד לימודי תואר שני.
ב-1997 היא סיימה תואר שני בבית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2005 השלימה דוקטורט במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע בהנחיית פרופסור זליג אשחר.
עבודת הגמר שלה הייתה בתחום האימונולוגיה הגידולית תוך התמקדות בהנדסה גנטית של תאי T באמצעות הכנסת קולטן לאנטיגן כימרי (CAR).
היא המשיכה לפוסט-דוקטורט במעבדה של פרופסור אינדר ורמה במכון סאלק, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, ארצות הברית.
שם התמקדה בסרטן המוח, ותכננה מודלים חדשים של עכברים במטרה ארוכת טווח של פיתוח גישות טיפוליות חדשות המבוססות על יכולתם של המודלים לעקוב אחר התקדמות הגידול.
במכון סאלק עבדה כחוקרת עשר שנים.
ב-2015 חזרה לישראל והצטרפה לסגל הבכיר של אוניברסיטת תל אביב כחוקרת במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
ב-2018 הובילה מחקר שמצא כי עלייה בפעילות של החלבון MMP-2 אצל אנשים שאוכלים מזון עתיר שומן מביאה לחיתוך הקולטנים ללפטין, הורמון שמופרש מרקמות שומן ומעורר תחושת שובע.
כשאלה מפסיקים לתפקד אובדת גם תחושת השובע לכן ניטרול החלבון מאפשר לצמצם את הנטייה להשמנה של חולדות שניזונו מתפריט עתיר שומן.
המחקר הראה שהחלבון MMP-2 עשוי לשמש מטרה לטיפול בהשמנת יתר חולנית של בני אדם.
טיפול יעיל להשמנה יוכל אולי להיות תרופה ממוקדת שמנטרלת את הפעילות של החלבון רק בהיפותלמוס – שם מתרחשות בפועל ההשפעות השליליות של דיאתזונה עתירת שומן.
כיום עיקר מחקרה במעבדתה, בפקולטה למדעי החיים של אוניברסיטת תל אביב הוא תחום הגליובלסטומה (גידולי מוח).
היא עוסקת במחקר של הגידולים הנחשבים לאגרסיביים ביותר.
לגידולים אלו אין תרופה קיימת ותקופת השרידות של החולים לאחר גילוי המחלה היא עד כשנה וחצי.
המחקר במעבדה מתבסס על מודל עכברי שמחקה את המחלה בבני אדם.
המעבדה חוקרת את מיקרו סביבת הגידול - כיצד הגידול מתקשר עם הסביבה וכיצד הוא "מתכנת" אותה מחדש לצרכיו, זאת בכדי להבין בצורה טובה יותר כיצד לתקוף את המחלה, למצוא את "עקב האכילס שלה".
מבחינת דרכי ההתמודדות עם המחלה והטיפול בה, המעבדה חוקרת שני כיוונים: אימונותרפיה - חיזוק המערכת החיסונית של החולה עצמו כדי שתוכל להילחם בגידול, וננוטכנולוגיה רפואית - פיתוח ננו חלקיקים ספציפיים לגידול הסרטני כך שיפגעו רק בו ולא בסביבה שלו.
המעבדה בראשותה בוחנת את המנגנונים של תכנות מחדש של תאים סרטניים ואת התרומות של המיקרו-סביבה של הגידול לתהליך זה.
באמצעות גישה אינטגרטיבית לחקר נוירוביולוגיה ואונקוביולוגיה ספציפית לגידול מוח (גליומה), המחקר במעבדה בוחן את השינויים המקבילים באונקוגנזה והשראת פלוריפוטנטיות.
הבהרת המנגנונים המעורבים בפלסטיות של תאים סרטניים, הבנת הבסיס המולקולרי של ההטרוגניות של תאי הגידול והתרומה של המיקרו-סביבה של הגידול, זיהוי האירועים המולקולריים המעורבים בגליאוגנזה, עיצוב גישות טיפוליות חדשות המשלבות טיפול גנטי חיסוני אדפטיבי וננוטכנולוגיה.
ב-2020 הייתה שותפה לפרסום מחקר עם חוקרים נוספים בראשות פרופסור דן פאר.
החוקרים פיתחו טכנולוגיה חדישה – מערכת הובלה של ננו-חלקיקים אשר מובילים שליח גנטי (רנ"א שליח) המקודד לאנזים הקריספר קאס 9 לתאי מטרה סרטניים – ומנטרלים אותם גנטית.
פיתוח המערכת החדשה על ידי החוקרים הוביל לכך שהיא הצליחה לחסל תאים סרטניים ולהאריך דרמטית את תוחלת החיים בסרטן מוח וסרטן שחלות.
החוקרים בחרו בשניים מהגידולים הקטלניים ביותר: סרטן מוח מסוג גליובלסטומה וסרטן שחלות גרורתי.
החוקרים הוכיחו שבאמצעות טיפול בודד עם מערכת הקריספר ניתן להכפיל את זמן החיים הממוצע ולשפר בכ-30% את השרידות של עכברי מודל עם גידולי גליובלסטומה במוח, וב־80% בעכברות מודל של סרטן שחלות גרורתי.
ב-2021 פרסמה מחקר לגבי סרטן מוח מסוג גליובלסטומה, בו נעשה שימוש במודל שבוחן את התפתחות התאים הסרטניים בקרב חיות בעלות מערכת חיסון תקינה.
בצורה כזו הסרטן מתפתח בצורה מדורגת עד להתפתחות גידול מאסיבי מה שמאפשר מעקב צמוד אחר התפתחותו ולכל אורך הדרך ניתן לעקוב אחר האינטראקציה של תאי הסרטן עם תאים שונים של מערכת החיסון.
במסגרת המחקר, גילו החוקרים כי לתאים הנקראים נויטרופילים תפקיד קריטי באינטראקציה עם הגידול הסרטני.
נויטרופילים הם תאים במערכת החיסון, שמקורם במח העצם, ומטרתם לבלוע או לחסל חיידקים ופטריות ולטהר את הזיהומים שנגרמו מהם.
לרשימת הפרסומים של דינורה פרידמן מורבינסקי
דיני הסוס הוא מונח ששימש להגדרת מעמד דיני מחשבים במהלך השנים המתהוות של רשת האינטרנט, המבטא רעיון לפיו אין צורך לפתח דין ייחודי למרחב הסייבר, אלא להתבסס על חוקים קיימים.
לדעת התומכים בגישה זו, המרחב הקיברנטי אינו ענף משפטי עצמאי, המחייב לימוד ומחקר, אלא גרסה מודרנית של תחום משפטי מוכר.
המשל על "דיני הסוס" התייחס לכך שתחום דיני הסוסים לא התפתח לענף עצמאי במשפט, אלא היה נלמד בהקשרים משפטיים אחרים, כמו דיני קניין ודיני נזיקין.
באופן דומה, תומכי הגישה טוענים כי אין צורך ליצור תחום נפרד או חוקים חדשים למרחב הסייבר, אלא יש להחיל את הדינים הקיימים על סוגיות עכשוויות באינטרנט.
לעומת זאת, ג'ון פרי בארלו, מוביל דעת קהל בתחום האינטרנט, כתב כי המעבר לסייבר הוא מעבר לעולם אחר לגמרי בו החוקים שונים, אין ממשלות ואין משטר.
המונח "דיני הסוס" נטבע על ידי השופט פרנק איסטרברוק , שהיה שופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית, בהרצאה שנתן בשנת 1996. איסטרברוק השתמש במונח הזה כדי להמחיש את עמדתו שאין צורך ליצור תחום משפטי נפרד שיתמקד רק באינטרנט, ממש כפי שאין תחום משפטי נפרד בשם "דיני הסוס".
הרעיון מאחורי הביטוי היה להימנע מיצירת תחום ייחודי ומבודד שיתמקד בטכנולוגיות חדשות כמו האינטרנט.
בהמשך, איסטרברוק פרסם את עמדתו הזאת בפורום המשפטי של אוניברסיטת שיקגו, שם טען נגד הרעיון של הגדרת חוק הסייבר כתחום ייחודי בלימודי משפטים ובתחום הליטיגציה.
אף על פי שהוא ייחס את טביעת הביטוי "Law of the Horse" לקארל לוולין, הניתוח של איסטרברוק נבע מהטיעונים של גרהרד קספר, שהתנגד למחקרים משפטיים מיוחדים או לתחומים נישתיים.
למעשה, איסטרברוק יישם את הרעיון של קספר, שביטא התנגדות לדיני סוס, על תחום חוק הסייבר.
איסטרברוק טען כי במקום ללמוד על "דיני הסוס" או ליצור תחום משפטי מיוחד עבור האינטרנט, עדיף ללמוד עקרונות כלליים של משפט, כמו דיני חוזים, נזיקין, וקניין רוחני, וליישם אותם על תחומים חדשים, כולל האינטרנט.
לדבריו, יצירת תחום משפטי מיוחד רק עבור האינטרנט או טכנולוגיות מסוימות תוביל לפיתוח ראייה צרה ומוגבלת, במקום לפתח הבנה משפטית רחבה ומעמיקה יותר:
"הדרך הטובה ביותר ללמוד את החוק החל על עיסוקים מיוחדים היא ללמוד את החוקים הכלליים.
מקרים רבים עוסקים במכירת סוסים; אחרים עוסקים באנשים שנבעטו על ידי סוסים; עוד רבים עוסקים ברישוי ותחרויות של סוסים, בטיפול הווטרינרי בסוסים או בפרסים בתערוכות סוסים.
כל ניסיון לאסוף את כל הנושאים הללו לקורס על "דיני הסוס" נידון להיות שטחי ולפספס עקרונות מאחדים".כלומר, לפי איסטרברוק, כל ניסיון לאסוף מקרים הקשורים לסחר בסוסים, פגיעות על ידי סוסים, רישוי מרוצים ועוד — יהיה שטחי, חסר עקרונות מאחדים ובלתי יעיל בהבנת החוק.
לדעתו, מוטב לתלמידים ללמוד קורסים בתחום הקניין, הנזיקין והמסחר, שכן רק בהקשר הרחב של חוקים מסחריים ניתן להבין את הדין כלפי סוסים.
התיאוריה של איסטרברוק אותגרה על ידי המשפטן לורנס לסיג, פרופסור בבית הספר למשפטים בהרווארד, במאמר משנת 1999 "חוק הסוס: מה דיני מחשבים עשויים ללמד".
מאמרו של לסיג, שהוצג לראשונה בסדנת הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוסטון, טען שתפיסות וכללים משפטיים יצטרכו להתפתח ככל שסביבת המרחב הקיברנטי תתפתח ותתרחב.
לסיג התנגד לתפיסה של איסטרברוק, וטען כי לאינטרנט יש מאפיינים ייחודיים שמצדיקים גישה משפטית ייחודית.
הוא הסביר שבניגוד ל"דיני סוס", האינטרנט הוא מרחב חדש שנוצר על ידי קוד טכנולוגי, ולכן "החוק שלו" צריך לכלול הבנה של השפעות טכנולוגיות, כמו רגולציה באמצעות קוד (Code is Law).
דיני הנזיקין הם חלק מן המשפט האזרחי (להבדיל מהמשפט הפלילי, המשפט החוקתי, המשפט המנהלי, דיני המעמד האישי ותחומי משפט נוספים), העוסקים בחיובים לא רצוניים, בעקבות נזק שנגרם (זאת בניגוד לדיני החוזים למשל, העוסקים בחיובים רצוניים).
ישנם שורה של מצבים שבהם נגרם נזק לאדם, בין לגופו ובין לרכושו, ובגין הנזק מבקש אותו אדם פיצוי מהמזיק: תאונות (כגון תאונות דרכים, תאונות עבודה), רשלנות (כגון: רשלנות רפואית), תקיפה, לשון הרע, מטרד (כגון: רעש, זיהום אוויר), איסור לשון הרע, פגיעה בפרטיות, דואר זבל, גנבת עין ועוד.
דיני הנזיקין עוסקים בסיטואציה שבה נגרם נזק על ידי גורם שניתן להטיל עליו חבות במשפט בגין אותו הנזק.
הם דנים בשתי שאלות עיקריות:
האם קיימת אחריות של גורם הנזק?
מהו הסעד לו זכאי הניזוק מאת המזיק?
הסעד העיקרי והשכיח ביותר הוא סעד הפיצויים.
המדובר בסכום כסף שיש בו כדי לפצות על הנזק שנגרם.
סוגיית אופן הערכת גובה הפיצוי היא שאלה סבוכה ומורכבת וקיימים כללים רבים שנועדו לסייע במתן מענה לה.
סעדים נוספים הם צו עשה או צו מניעה (צו לא תעשה).
את קיומה או אי קיומה של האחריות בנזיקין יש לבחון לפי מספר אלמנטים.
ראשית – משטר האחריות הנוהג – מהי רמת האחריות של המזיק לתוצאות מעשיו, כמה הוא יכול לשלוט בתוצאות.
דיני הנזיקין מכירים בסקאלה של משטרי אחריות, החל מהאחריות המוחלטת, שפירושה הוא כי ניתן לחייב אדם אף שלא הייתה לו כל מודעות למעשה המזיק או שליטה בתוצאותיו האפשריות, דרך הרשלנות, המהווה "אשמה חברתית", דהיינו סטייה מסטנדרט ההתנהגות הסביר, ועד לדרישת כוונה ומודעות בפועל.
אם נקבע כי לאדם אחריות לביצוע עוולה מסוימת, יש לבדוק לעיתים גם קיומו של אשם תורם מצד הניזוק, העשוי להפחית את מידת האחריות ובעקבותיה את סכום החיוב הכספי כפיצוי.
יכולת המזיק והניזוק לשלוט בנזק היא שיקול חשוב אבל לא בלעדי בקביעת משטר האחריות.
ייתכן שהמזיק לא יכול כלל לשלוט בנזק ולא יכול למנוע אותו ומסיבות אחרות, למשל רצון להפחית עלויות תאונה משניות, יחויב בנזיקין.
דוגמה למשטר אחריות המבוסס על אחריות מוחלטת, גם במקרים בהם לא יכול המזיק לשלוט על מעשיו, מצויה בחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
על-פיו, במקרה של אדם שנפגע בתאונת דרכים, כשלרכב הפוגע פוליסת ביטוח שהפרמיה בה שולמה (ובהתקיים עוד תנאים שאינם מן העניין כאן), זכאי הנפגע לקבל פיצוי על פי החוק, ואין זה משנה מהי רשלנותו של הפוגע או מה מידת האשם התורם של הנפגע.
במקרה של תאונה שבה נפגע הולך רגל, תפצה חברת הביטוח של הנהג את הולך הרגל על כל נזקי הגוף שלו.
אם הנהג לא החזיק בפוליסת ביטוח, בניגוד לחוק, הוא עצמו לא יקבל פיצוי על נזקיו והולך הרגל יקבל פיצוי מתאגיד סטטוטורי (מכוח חוק) בשם "קרנית".
דוגמה למשטר אחריות המבוסס על רשלנות מצויה בפקודת הנזיקין.
עוולת הרשלנות, בניגוד לעוולות ספציפיות, היא עוולת מסגרת כללית, שאינה מפרטת התנהגות אסורה, אלא קובעת חובת זהירות כללית.
אם אדם הפר את חובת הזהירות, קרי התרשל, והתרשלותו קשורה בקשר סיבתי לנזק שגרם – הרי שהתקיימו יסודות עוולת הרשלנות:
בית-המשפט משווה את התנהגות המזיק להתנהגותו ההיפותטית של האדם הסביר, ומתוך כך מסיק האם התרשל המזיק.
התנהגות האדם הסביר נקבעת לפי קנה מידה אובייקטיבי, כלומר לא לפי שיקול-דעתו של המזיק הספציפי, אלא לפי צורכי החברה.
חובת זהירות המוטלת על המזיק כלפי הניזוק:
המשפט דן בהרחבה בעקרון חובת הזהירות, ככלי לסינון הטלת אחריות על מזיקים.
פקודת הנזיקין קובעת את המודל הענייני, לפיו אדם שהתנהג בצורה שחורגת מהתנהגות האדם הסביר וגרם נזק, הריהו רשלן.
אם התשובה לשאלות אלו היא חיובית, אזי יש התרשלות, וניתן לבדוק את קיומם של יתר יסודות העילה.
קשר סיבתי – (ליתר נכון באנלוגיה לפי דיני העונשין = מודעות סוביקטייבית מאחד מרכבי היסוד העובדתי) קיום נזק לניזוק בעטיה של התרשלות המזיק: בבחינת הקשר הסיבתי יש להבחין בין קשר סיבתי עובדתי לבין קשר סיבתי משפטי:
קשר סיבתי עובדתי – האם ההתנהגות המזיקה היא הגורם מבלעדיו אין לקרות הנזק?
למשל: אדם שתפקידו לזווד מטוסים שכח לשים במטוס קל מצנח.
אירעה תאונה, והמטוס התרסק, הטייס לא הצליח להיחלץ, ונפגע.
עד כמה הייתה התנהגותו של האדם ששכח לצייד את המטוס במצנח הגורם מבלעדיו אין לפגיעה בטייס?
לעיתים מבחן ה"גורם בלעדיו אין" לא מעניק תשובה מספקת לשאלת קיומו או היעדרו של קשר סיבתי.
קשר סיבתי משפטי – האם מדובר בקשר סיבתי שאנחנו מעוניינים להטיל עליו אחריות?
האם המזיק צריך היה לצפות שהנזק יגרם בעקבות ההתנהגות?
מדובר בשאלה נורמטיבית ולא בשאלה עובדתית.
שאלה נוספת היא שאלת ריחוק הנזק.
השאלה עוסקת בתחום עליו משתרעת אחריות המזיק, משזו נקבעה.
האם אחראי המזיק גם לנזקים עקיפים?
למשל: מישהו פגע במכוניתי, וגרם לכיפוף בפגוש, שעלות תיקונו אלף ש"ח.
כיוון שלא הייתה לי מכונית, כי היא שהתה במוסך, לא יכולתי לאסוף את דודי העשיר שהגיע מארצות הברית, וביקש שאחכה לו בשדה התעופה.
דודי התרגז, ושינה לרעה את הצוואה שבה היה אמור להוריש לי מיליון דולר, ובמקום זאת הוריש אותם למוסד לחתולים עזובים.
לאחר מכן, קיבל התקף לב ומת.
האם הנהג שפגע במכוניתי חייב לשלם לי בנוסף לדמי התיקון גם מיליון דולר?
תחום חשוב במסגרת דיני הנזיקין הוא שאלת האשם התורם של הניזוק.
לשאלה זו קיימת חשיבות מכרעת בעת בחינת מידת הרשלנות אותה יש לייחס למזיק והערכת הפיצויים שייפסקו לניזוק בגין הנזק האמור.
הגנות חשובות נוספות במסגרת דיני הנזיקין הן הגנת "ההסתכנות מרצון" ועקרון הקטנת הנזק המוטלת על הניזוק.
כן עולות שאלות הנוגעות לאחריות מעוולים במשותף (כמה אנשים האחראים ביחד לתוצאה מזיקה אחת), אחריותו של מעביד למעשי עובדו או אחריות מעסיק קבלן למעשיו של קבלן ששכר, אחריות המדינה בנזיקין, כללי נטל הראיה (כגון הכלל "הדבר מדבר בעדו"), ושאלות רבות נוספות.
משנקבעו החבות ושיעור החבות, יש לדון בסעדים העולים מכך.
הסעד העיקרי בדיני הנזיקין הוא פיצוי כספי.
מטרתו היא בדרך כלל להשיב את הניזוק למצב בו היה אילולא אירע האירוע המזיק (פיצויים רסטוטיביים), אך במקרים מסוימים המטרה היא עונשית (פיצוי עונשי או פיצוי ללא הוכחת נזק כגון במקרה של חוק לשון הרע, או חוק עוולות מסחריות).
פיצוי זה נפסק בדרך כלל לפי ראשי נזק:
הוצאות בעבר ובעתיד (הוצאות רפואיות, דמי נסיעה, עזרת צד ג');
כאב וסבל (לרבות ההיבט הסובייקטיבי של אובדן הנאות החיים);
במקרה של אחריות מוחלטת יש בדרך כלל הגבלות על סכום הפיצוי.
כך לדוגמה, בפיצויים לפי חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים – לא ניתן לדרוש הפסד השתכרות בסכום העולה על פי שלושה מהשכר הממוצע החודשי במשק.
כן מוגבל הפיצוי בגין כאב וסבל לפי חישוב מסוים המופיע בחוק, והמבוסס על אחוזי נכות, ימי אשפוז וגיל הנפגע.
בנוסף לפיצוי, או לצדו, ישנם מגוון סעדים שהנפגע בנזיקין יכול לדרוש.
המדובר בצווי מניעה, צווי עשה, וצווים ספציפיים הנוגעים לחיקוקים ספציפיים.
כך לדוגמה, במקרה של עוולה מסחרית המבוצעת באמצעות נכס מסוים (לדוגמה שלט שעליו מופיע כיתוב המהווה עוולה מסחרית), יכול הנפגע לדרוש את השמדת הנכס.
דיני הנזיקין של ישראל הם ירושה מהמנדט הבריטי.
פקודת הנזיקין, כנובע משמה, היא חיקוק מנדטורי (חיקוקים מנדטוריים נקראים "פקודה", להבדיל מחוק, שאותו חוקקה הכנסת).
עם השנים פיתח בית המשפט העליון פרשנות ישראלית מקורית לפקודה ויצק בה תוכן משלו, עד כדי התנתקות מוחלטת מהפרשנות על פי המשפט המקובל האנגלי.
אך עדיין, ניסוחה של הפקודה הוא ברובו ירושת המנדט הבריטי.
בשלבי חקיקה ראשונים נמצא תזכיר חוק דיני ממונות, שאמור לאגד את כל דיני החיובים – הרצוניים והבלתי רצוניים.
רקע היסטורי של פקודת הנזיקין
עם תחילתו של המנדט הבריטי החליט המחוקק הבריטי כי תושבי האזור אינם מסוגלים להתמודד עם דיני הנזיקין הבריטיים והותיר על כנו את המשפט הנזיקי העות'מאני.