tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2022 חבר פיש אל הציירת והקליגראפית דברה באנד כדי להציע קריאה פילוסופית חדשה, מקפת ופרטנית לספר קהלת, ברוח עבודותיו על הגבולות הנורמטיבים תלויי ההקשר של הרציונליות האנושית.
הספר ראה אור בקיץ 2023 בהוצאת אוניברסיטת ביילור .
2004 הרצאות קראון-מינאו (Crown-Minnow) באוניברסיטת נוטרדאם.
2016 פרס הומבולדט כהוקרה על עבודתו המחקרית
2017 תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה דתית של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט
2020 הרצאות דאגמר ווסטברג (Dagmar Westberg) באוניברסיטת גתה בפרנקפורט
2023 הרצאת ליס (Liss) באוניברסיטת נוטרדאם
2024 הרצאת ירושה (Yerushah) באוניברסיטת קיימברידג'
2024 הרצאת יוזף הורוביץ באוניברסיטת פרנקפורט
2020 ראה אור גיליון מיוחד של כתב העת Open Philosophy המוקדש לעבודתו.
1994 לדעת חָכמה: מדע, רציונליות ותלמוד תורה, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר,
2019 ברית עימות: קווים לפולמוס המחויבות הדתית בספרות חז"ל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן,
2021 המהפכה הציונית והקמים עליה מבית, הוצאת אוניברסיטת תל אביב,,
מנחם עינן (נולד ב-17 ביוני 1939 בתל יוסף) הוא אלוף במילואים בצה"ל.
שימש ראש אגף התכנון בצה"ל החל משנת 1983 והחל משנת 1986 שימש ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה וזאת עד סמוך לפרישתו מן השירות בשנת 1989. עמד בראש "ועדת עינן" לחקירת אסון צאלים ב', היה חבר בוועדת וינוגרד ושימש משנה ליו"ר קבוצת עזריאלי.
עינן נולד וגדל בתל יוסף.
התגייס לצה"ל בשנת 1957 ושירת בנח"ל, בגולני ובחיל השריון, השתחרר וחזר לקיבוצו.
אחרי שלוש שנים חזר לשירות קבע, במלחמת ששת הימים לחם בקרב אום-כתף.
במלחמת ההתשה שימש עינן כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני.
בשנת 1974 מונה למפקד חטיבה 609. בשנת 1975 מונה למפקד חטיבה 459 ובשנת 1977 למפקד חטיבה 401. בשנת 1978 מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל.
בשנת 1981 מונה למפקד עוצבת הפלדה, ובתפקידו זה הכין אותה לתפקידה במלחמת לבנון הראשונה.
עינן עמד בראש האוגדה בלחימתה בגזרה המרכזית במלחמת לבנון.
ב-1983 שימש נציג צה"ל בשיחות בין ישראל ללבנון.
ביוני 1983 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התכנון.
ביוני 1985 יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ושימש עמית מחקר במכון ראנד.
ביוני 1986 מונה לראש אגף האפסנאות.
בשנת 1989 מונה לעוזר הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל המשביר לצרכן.
בספטמבר 1992 הצטרף לקבוצת עזריאלי וכיהן כמנכ"ל עד 2011. בין השאר הוביל את רכישת השליטה בחברת גרנית הכרמל (בה שימש כיושב ראש), את ההשקעות הפיננסיות בבנק לאומי ובחברת כרטיסי האשראי לאומי קארד, ואת הנפקת הקבוצה בבורסה בשנת 2010. בתחילת 2012 עבר לכהן כמשנה ליו"ר החברה.
בשנת 2015 עזב את החברה לאחר 22 שנים.
בספטמבר 2006 מונה עינן כחבר בוועדת וינוגרד.
עינן מתגורר בכוכב יאיר, נשוי ואב לשלושה.
בוגר תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב ובית הספר הגבוה למלחמה בצרפת.
מנחם (מני) פיליפ (נולד ב-24 בינואר 1968) הוא במאי קולנוע ישראלי.
בעבר היה זמר בולט במוזיקה החסידית.
פיליפ גדל כילד במשפחה חרדית מרובת ילדים בפתח תקווה.
למד בישיבת תושיה במושב תפרח.
בגיל 20 התחתן, ולאחר חתונתו לימד שלש שנים בישיבת דיסקין בירושלים.
למד פיתוח קול והחל בקריירה מוזיקלית בתחום המוזיקה החסידית.
את תחילת דרכו עשה בהופעה בחתונות ובהמשך החל להפיק אלבומים.
בשנת 1997 הוציא את אלבומו הראשון "האדם" שנבחר לאלבום השנה במצעד הזמר החסידי.
אלבומו השני "שומר ישראל" יצא בשנת 1998 ונבחר גם הוא לאלבום השנה.
בהמשך הוציא פיליפ אלבומים נוספים, בהם: עד עלות השחר, עלות השחר 2, עלות השחר 3.
פיליפ התפרסם במיוחד בשיריו "יערב", "עבדי זמן" "שומר ישראל" ו"שבת אחים".
בשנת 1996 הוא התגרש, ובשנת 2000 החל בתהליכים של יציאה בשאלה, כתוצאה מכך הוא התרחק מהחברה החרדית והקריירה שלו כזמר חסידי פסקה.
ב-2010 הוציא אלבום מוזיקה יהודית בשם "ידיד נפש".
הוא למד קולנוע ב"קמרה אובסקורה" ובהמשך ב"מנשר לאמנות" בתל אביב.
סרטו "החתונה של יעלי" השתתף בפסטיבל דוקאביב 2007 במסגרת סרטי הסטודנטים.
סרטו הדוקומנטרי "ויהי חושך ויהי אור", אותו ביים לצד נעם ראובני, השתתף בפסטיבל ירושלים 2007 ושודר בערוץ 8. הסרט עוקב אחר המהפכים בחייו של פיליפ, ובחייהם של עוד ארבעה מאחיו שיצאו בשאלה.
סרט הגמר שלו, חוטא (28 ד') זכה בפרס הסרט האירופי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה 2009, והיה מועמד לסרט הקצר הטוב ביותר בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע והשתתף בכ-50 פסטיבלים בינלאומיים.
מינואר 2011 ועד מאי 2013 הופיע בהצגה "כי בנו בחרת" מאת יוכי ברנדס שביים איציק ויינגרטן בתיאטרון הבימה.
ב-2025 הוציא את הסרט "החיידר".
בסרט הוא מעלה טענות בדבר אלימות בבתי הספר החרדיים.
הסרט שודר בהוט 8 ובהוט VOD.
יוצג בעבר על ידי FDD פרודקשיין.
רבי מנחם נחום פרידמן (ח' בחשוון ה'תר"ם, 25 בנובמבר 1879 - כ"א בסיוון ה'תרצ"ג, 1933) רבה של קהילת איצקן.
אחיינו של אברהם מתתיהו פרידמן, האדמו"ר האחרון לבית שטפנשט ואף היה אמור לירש את מקומו ואחיו של אהרן מתתיהו פרידמן.
היה ציוני נלהב ונודע בגישתו המחשבתית ביהדות המשלבת פילוסופיה חיצונית.
נולד בשנת ה'תר"ם (1879) בעיירה שטפנשט, לאדמו"ר אברהם יהושע השל פרידמן מאדז'אד ולבת שבע לבית פרידמן, בתו של רבי מנחם נחום פרידמן משטפנשט.
משני הוריו היה ייחוסו לרבי ישראל מרוז'ין.
גדל בבוהוש בבית סביו רבי יצחק פרידמן מבוהוש.
בשנת תרמ"ז (1887) נפטרה אמו, ואחרי פטירת סבו רבי יצחק, שנפטר בשנת תרנ"ו (1896), נשא לאישה את מרים, בתו של רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, אף היא נינה לרבי ישראל מרוז'ין.
לאחר כמה שנים בבית חותנו בצ'ורטקוב עבר בשנת תרס"ז (1907) לעיירה איצקן שבבוקובינה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלט לווינה, בדומה לאדמו"רים אחדים מגליציה.
בווינה התקרב לציונות, כנראה בהשפעת האדמו"ר חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ', והיה פעיל ב"הסתדרות יישוב ארץ ישראל".
בשנת 1919 חזר לאיצקן, ובערך בשנת תרפ"ג (1923) חזר לעיירת הולדתו שטפנשט.
דודו, אברהם מתתיהו פרידמן, האדמו"ר משטפנשט, היה בלא בנים ולקח את מנחם נחום תחת חסותו ואף רצה למנותו כיורשו, ואכן תיפקד עוד בחיי דודו כאדמו"ר לא-רשמי.
במקביל המשיך בפעילות ציונית והיה ראש "קרן היסוד" בשטפנשט, ואף רכש חלקת אדמה בכרמל.
באותן שנים חלה במחלה קשה ובשנת תרצ"ג (1933) הוחמר מצבו והוא נסע לבית הבראה סמוך לווינה שם נפטר.
חודש ימים לאחר מכן נפטר דודו ובכך פסקה שושלת חסידות שטפנשט.
ההיסטוריון דוד אסף העריך את פועלו:
הרבי מאיצקן הוא מאותן דמויות הפוסעות בשוליה של דרך המלך ומנסות להרחיבה ולהטותה אל כיוונים חדשים.
בנועזותו המחשבתית אין דומה לו באורתודוקסיה החסידית במזרח אירופה, ואין הכוונה לרמת הלמדנות או ההעמקה ואף לא לכישרון ההבעה וליפי הסגנון, אלא לאומץ הלב האינטלקטואלי, לאופק ההתעניינות, לפתיחות אל נכסי הרוח של התרבות האירופית וליכולת הרחבת גבולותיה של ההגות הדתית.
בתו של מנחם נחום פרידמן, פיגא, ונכדו דוד נספו בשואה.
מנחם נחום פרידמן היה בקי בספרות העולם, ובכלל זה כתבי אפלטון, אריסטופאנס, שפינוזה, קאנט, שילר, ניטשה ועוד.
כמו כן היה בקי בספרות הפילוסופית היהודית.
בקיאותו זו באה לידי ביטוי בכתביו, שבהם שילב את תפיסת העולם החרדית בדברי הגות מספרות העולם.
דברי מנחם, קרקוב תרע"ג (1913): פירושים למדרשים שונים.
בפירושיו דן בסוגיות כגון שכר ועונש, טוב ורע, בחירה חופשית, טעמי המצוות ועוד.
פירוש מן - פירוש על פרקי אבות, וינה תר"פ (1920)
החלום ופתרונו, צ'רנוביץ', תרפ"ה (1925): דיון בחלומות ובמשמעותם, לפי ספרות חז"ל, ספרי הוגים יהודים מימי הביניים, הפילוסופיה הגרמנית והגותו של פרויד.
על האמת והשקר, קישינוב תרפ"ז (1927): הטפה לחיפוש האמת ובריחה מהשקר.
על היופי, קישינוב תרפ"ט (1929): ניסיון לגשר בין האסתטיקה החילונית לבין יראת השמים היהודית, (להורדה)
על האדם, תרצ"ב (1932): מסה פסימית על רוח האדם.
רבי מנחם עזריה מפאנו, המכונה גם עמנואל דה-פאנו או בקיצור: הרמ"ע מפאנו (ה'ש"ח - ד' באב ה'ש"ף; 1548 - 3 באוגוסט 1620) היה רב, פוסק ומקובל.
מנחם עזריה מפאנו נולד בעיר בולוניה שבאיטליה.
מוצא משפחתו היה מהעיר פאנו (Fano) - עיר קטנה ליד פזארו (Pesaro) במחוז מארקה, בו ישבו יהודים כבר במאה ה-14, ובשנת 1542 הגיעו אליה יהודים נוספים מסיציליה.
אביו, רבי יצחק ברכיה, היה ממיוחסי העיר ומיקיריה.
מנחם עזריה נישא לרחל, בתו של ר' יצחק פואה ממנטובה, מגדולי רבני איטליה באותה עת.
בנם היה רבי יצחק יברכיהו.
בצעירותו למד בוונציה, עם חכמי העיר ומקובליה.
בסביבות גיל שלושים הוא התחיל להתפרסם, ובשנת של"ד (1574) מינה אותו רבי יוסף קארו לפקח על הדפסת ספרו "כסף משנה".
הרמ"ע מפאנו תואר כראש ישיבה אליו נוהרים רבים בעיר רג'ו אמיליה שבה הייתה קהילה יהודית חשובה.
מהעיר רג'ו עבר לעיר חותנו, מנטובה.
בין היתר שימש הרב מנחם כפטרון לפילוסוף, הרופא והמקובל ר' אברהם בן חנניה יגל, העסיקו כמורה בביתו והתכתב עמו לאחר מכן.
גם במנטובה הקים הרמ"ע מפאנו ישיבה גדולה, והוא נחשב לאחד מעשיריה.
בין תלמידיו הבכירים ניתן למנות את ר' אהרן ברכיה ממודנה, מחבר הספר "מעבר יבוק" ור' יצחק לומברזו מתוניס, מחבר הספר "זרע יצחק".
לישיבה זו הגיע ר' ישראל סרוק, מיד ובסמוך לפטירת האר"י ובכך הפכה הישיבה לקו התפר בין קבלת הרמ"ק לתפוצת קבלת האר"י באירופה.
הוא נשאר במנטובה לשארית חייו ובה גם נפטר.
דור אחר רמ"ע התעורר פולמוס הזקן עקב טענה שהעלה אותה לראשונה על הכתב רבי שבתי באר, תלמידו של הרמ"ע, בספרו באר עשק לפיה היה רבי מנחם עזריה מגולח זקן.
הרקע לעיסוק בשאלה זו הוא מנהגם הידוע של רבים מיהודי איטליה לגלח את זקנם, בניגוד למנהג היהודי הרווח בשאר הקהילות, דבר שהעלה שאלות הלכתיות ואחרות שעסקו בהן פוסקי זמנם.
הרב באר, בתשובה שכתב בעניין זה בה עסק בשאלת הזקן מן הצד ההלכתי והקבלי וטען בין היתר כי לאחר בדיקה וחקירה שעשה אודות מנהגו של הרמ"ע התברר לו כי הרמ"ע נהג "להסתפר בזקנו" בכל ערב שבת.
לעדות זו הייתה חשיבות רבה בשל העובדה שהרמ"ע היה ידוע כגדול מקובלי דורו.
לעומתו, רבי יוסף אירגאס בספרו דברי יוסף מביא את דברי הרב באר ומתעמת עמו.
בין היתר התקיף את חוסר ידיעתו של הרב באר בתורת הקבלה (עובדה שהרב באר הודה בה בעצמו בתשובתו) וסיפר כי בירר אצל המקובל רבי בנימין הכהן ויטאלי אודות דברים אלו, והלה סיפר לו שבעצמו ראה את תמונת הרמ"ע במנטובה "והוא בזקן מלא על כל גדותיו".
הרב אירגאס טען שאף מלשון העדות ששמע הרב באר שהיה הרמ"ע "מסתפר בזקנו" אינה טוענת שהיה הרמ"ע מגולח אלא שהיה מספרו.
בספר "תולדות רבינו מנחם עזריה מפאנו" (פעטרקוב, תרס"ד) מקדיש המחבר פרק שלם לבירור זה, ומביא בו מקורות שונים המביאים עדויות המוכיחות כי לרמ"ע היה זקן.
בין השאר מובאת עדותו של הרב אליהו משה פאניז'יל "שראה את צורת הרמ"ע בישיבת החכם כהר"ר יוסף ירא אבד"ק פירארה אשר באיטליה והוא בג"כ בחתימת זקן מלא".
התמונה של הרמ"ע בזקן, כותב המחבר, הגיעה מר' יוסף ירא "ששלח לפקידי ק"ק מנטובה להעתיק על ידי רשומת האור את התמונה מציור קדמון שיש להם".
לעומת זאת, היש"ר מקנדיאה מעיד על הרמ"ע מפאנו שהיה מגולח, וכן החת"ם סופר מביא זאת בתשובותיו, ומסביר שהמקובלים אומרים שחוץ-לארץ "אינה כדאית לקדושת גידול הזקן".
הוא תיקן תקנות לקהילות יהדות איטליה בענייני התפילות ונוסחיהן.
בין השאר, ממנו נתפשט המנהג לקום באשמורת כל יום ולהתפלל סליחות ותחינות - כעדות ר' אהרן ברכיה ממודנה: "ועליו נאמר שהוא בבחרותו התחיל להנהיג בויניציא בק"ק איטליאני יצ"ו לקום באשמורות ואחריהם החזיקו הרבה יחידים מקהלות איטליה ישמרם ה' ותקבל תפילתם ברחמים".
אחד המנהגים הבולטים המיוחסים אליו הוא הנחת תפילין בשעת תפילת המנחה (לקראת ערב), בצומות י"ז בתמוז, י' בטבת, וצום גדליה.
למעשה הרמ"ע אישר הנחת תפילין במהלך היום כולו, ובמיוחד בשעת תפילת המנחה, בכל ימות החול של השנה, וכהמשך למנהג המצוי בימיו.
גם הרשאה זו נתפסה כ'מנהג הרמ"ע מפאנו' - והונהג בידי יחידי סגולה בין הפרושים, וכן בין חלק מהחסידים.
הרמ"ע מפאנו כתב כשלושים ספרים העוסקים בהלכה ובקבלה:
יונת אלם על חוכמת הקבלה.
פלח הרימון - "תוספת ביאור אל חלק האצילות מספר פרד"ס רמונים"
מאמר ימין ה' עושה חיל
סדר העבודה למועדים, לשבת וחול.
הפיוט: "אדון לכל פועל, בית אראל תברך" בו חתום שמו.
פסקיו משוקעים בספרות הפסק בדורות שאחריו, וה"מגן אברהם" על השולחן ערוך מרבה לצטטו.
הספר כנפי יונה המכיל כוונות התפילות, רמזים ויחודים, גלגולי נשמות, נדפס על ידי הרמ"ע מפאנו ויוחס אליו.
החיד"א מפקפק בייחוס הספר לרמ"ע מפאנו.
מאיר בניהו טוען כי הספר חובר למעשה על ידי תלמידי האר"י רבי ישראל סרוק ורבי משה יונה.
הספר נדפס עם ביאור מאת הרב ירוחם מאיר ליינר בשם "מאיר עין".
מנחם פיינרו הוא פרופסור חבר בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת תל אביב, דקאן הפקולטה לשעבר, העומד מאז שנת 2007 בראש הוועדה הממשלתית להרחבת סל הבריאות הפועלת לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
פרופסור פיינרו כיהן בעבר כיו"ר החברה הישראלית לרפואה פנימית כיו"ר ועדת התרופות בשרותי בריאות כללית, וכמנהל חטיבת הבריאות של קופת חולים מכבי שירותי בריאות.
כן כיהן במשך למעלה מ-20 שנה כמנהל מחלקה לרפואה פנימית בבית החולים בילינסון.
כיום משמש הפרופ' פיינרו כחבר ההנהלה וכחבר במועצה המדעית המייעצת של האגודה לזכויות החולה בישראל.
הוא הנחה כמה דוקטורנטים לרבות מונה בועז.
מנחם (פכו) פינקלשטיין (נולד ב-13 באפריל 1951) הוא משפטן ישראלי המכהן כנציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות.
קודם לכן כיהן כיו"ר ועדת פינקלשטיין לבדיקת אירוע בריחת האסירים הביטחוניים מבית סוהר גלבוע בספטמבר 2021, כפרופסור למשפטים במרכז האקדמי פרס, כסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז וכפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף.
פינקלשטיין למד בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי ביל"ו שבתל אביב, ובשנות ה-60 למד בתיכון עירוני ב' ("צייטלין") שבתל אביב.
לאחר מכן למד במסגרת העתודה האקדמית לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, וסיים אותו בהצטיינות.
במלחמת יום הכיפורים היה לוחם חי"ר בסיני בשירות מילואים, ולאחר מכן התגייס לשירות סדיר בפרקליטות הצבאית.
את קורס הקצינים בבה"ד 1 סיים כחניך מצטיין פלוגתי.
בשנת 1974 עבר קורס קציני תותחנים, ולאחר מכן שירת גם במינוי משנה כקצין בגדוד תותחנים.
בשנות ה-80 יצא ללימודי תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
חלקים מעבודת הדוקטורט שלו פורסמו בספר "הגיור - הלכה ומעשה" בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
עיקר שירותו הצבאי היה בפרקליטות הצבאית.
שירת בענף הייעוץ והחקיקה, כתובע צבאי בפרקליטות חיל האוויר, ותובע פיקוד מרכז.
ב-1980 מונה לסגן התובע הראשי וב-1982 לשופט בבית הדין הצבאי פיקוד דרום.
בשנים 1983–1984 שימש לראשונה בתפקיד התובע הצבאי הראשי.
לאחר אירוע "קו 300" ופרסום דו"ח ועדת החקירה בראשות האלוף מאיר זורע, התמנה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, לחבר בצוות החקירה של האירוע בראשות פרקליט המדינה, יונה בלטמן.
בניגוד לחבריו לצוות, חשד פינקלשטיין שרוב מעשי האלימות כלפי המחבלים באו מצד אנשי השב"כ, וכן סבר שמבחינה עובדתית ומשפטית אי אפשר לייחס לתת-אלוף יצחק מרדכי אחריות למותם של שני המחבלים, עמדה שהתקבלה בסופו של דבר.
בשנים 1988-1987 היה הסנגור הצבאי הראשי וייצג חיילים בהליכים משפטיים בעלי חשיבות, כגון המשפט בעקבות אירוע ליל הגלשונים (1987), שבו ייצג את קצין המבצעים החטיבתי שהואשם ברשלנות, ומשפטים הנוגעים לכללי הפתיחה באש בפעילות מבצעית.
בעקבות אירוע ליל הגלשונים הגיש פינקלשטיין עתירה לבג"ץ, נגד החלטתו של הרמטכ"ל שקצין המבצעים יסיים מידית את שירות הקבע.
בעתירה התבקשו גורמי הצבא שלא לפעול לסיום שירותו של הקצין עד לסיום משפטו, ובית המשפט העליון נענה לבקשה להוציא צו ביניים שעיכב את השחרור.
בפרשה תקדימית אחרת ייצג פינקלשטיין את דוד אנקונינה, חייל בדרגת סמל ראשון, שכמפקד מחסום ירה בשנת 1986 לעבר גלגלי רכב בורח, בעקבות אירוע חבלני בעזה.
הנהג נהרג כתוצאה מהירי, ונגד החייל הוגש כתב אישום בבית דין צבאי כאחראי למותו של הנהג.
בשתי הערכאות הצבאיות הורשע החייל, ואולם נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר קיבל את בקשתו של פינקלשטיין, והתיר הגשת ערעור לבית המשפט העליון על פסק דינו המרשיע של בית הדין הצבאי לערעורים, זאת בעקבות תיקונו באותה שנה של חוק השיפוט הצבאי שקבע וחידש את הערעור ברשות.
ערעורו של החייל התקבל, לאחר שנקבע כי החייל ירה בהתאם להוראות הפתיחה באש של צה"ל וההנחיות שקיבל ממפקדיו.
זהו פסק דין עקרוני בנושא הוראות הפתיחה באש בצה"ל.
בשנים 1994-1988, שנות האינתיפאדה הראשונה, חזר לתפקיד התובע הצבאי הראשי.
בתפקידו זה הופיע ב"משפט האינתיפאדה" נגד יהודה מאיר, מפקד מרחב שומרון, שהורשע בו על הוראתו "לשבור ידיים ורגליים" לתושבי שני כפרים בשומרון, והורד מדרגת אלוף-משנה לדרגת טוראי.
במשפט אחר באותה תקופה זיכה בית הדין הצבאי קצין זוטר וחייל נוסף שגרמו חבלה חמורה, בשל הגנת ציות לפקודות, ופינקלשטיין סירב להורות על ערעור, בניגוד לעמדת מפקדיו.
בשנים אלה עסק פינקלשטיין רבות בנושא כללי הפתיחה באש הניתנים לחיילי צה"ל בשטחים, ניסוחם ויישומם.
פינקלשטיין ליווה את חקירת אסון צאלים ב' שאירע בנובמבר 1992, ואת הטיפול המשפטי בתאונה, לצדו של הפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר) אילן שיף.
השניים מצאו כי בהכנות למבצע התקיימה, בהתאם לפקודות שניתנו, שרשרת פיקוד יוצאת דופן, וכי האלוף עמירם לוין, ולא מפקד סיירת מטכ"ל, היה האחראי להכנות למבצע.
ואולם בניגוד לעמדתם של הפצ"ר, של היועץ המשפטי לממשלה ושל פרקליטת המדינה, סבר פינקלשטיין כי מן הראוי שלא לנקוט נגד המעורבים הליך פלילי בבית דין צבאי.
זאת משום שהיה מדובר בשני מפקדים צעירים, אשר היו מוכנים להקריב את חייהם על אדמת אויב רחוקה במבצע נועז ומסוכן, והתאונה אירעה בתרגיל המסכם האחרון ערב המועד שנקבע לקבלת ההחלטה על המבצע.
בשנים 1999-1995 היה שופט והמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בין השאר עיצב בפסיקתו גישה חדשה לעילות מעצר עד תום ההליכים של חיילים.
פינקלשטיין כתב פסקי דין עקרוניים בסוגיות הייחודיות לצבא, כגון: כללי הפתיחה באש ו"נוהל מעצר חשוד", העמדה לדין של חיילים בגין רשלנות בפעילות מבצעית וטעמי פסלות של שופטים צבאיים.
ממרץ 2000 עד ספטמבר 2004, שנות האינתיפאדה השנייה, שימש בתפקיד הפרקליט הצבאי הראשי.
הוא היה הפצ"ר הראשון שצורף לפורום המטה הכללי, ובספטמבר 2001 היה הפצ"ר הראשון שהועלה לדרגת אלוף.
בשנים האלה הוביל את הטיפול המשפטי של צה"ל בלחימה בטרור.
בשיתוף עם מחלקת הדין הבינלאומי בפרקליטות הצבאית (דבל"א), גיבש פינקלשטיין את התפיסה כי אין מדובר ב"אינתיפאדה" אלא ב"עימות מזוין", שבו מותר לפעול על פי דיני הלחימה ולא רק לפי דיני השיטור.
עמדה זו התקבלה לאחר מכן גם בבג"ץ, ונגזרו ממנה משמעויות משפטיות חשובות לגבי דרכי ההתמודדות הביטחונית מול ארגוני הטרור - בשורה של נושאים: הוראות פתיחה באש, פגיעה ברכוש אזרחי, מעצרים, תביעות פיצויים, סיכול ממוקד, מדיניות חקירה והעמדה לדין של חיילים, שאלת השפיטות של שיטות לחימה צבאיות, ועוד.
בעיצומה של תקופת הלחימה במבצע "חומת מגן", באפריל 2002, קבע בית המשפט העליון כי "בכל פעולותיהם מונחים גורמי הצבא על ידי הפרקליט הצבאי הראשי.
פינקלשטיין הטמיע בקרב גורמי הפיקוד כי ללחימה בטרור יש גם "חזית משפטית".
בחוות דעת משפטית עקרונית וראשונית קבע פינקלשטיין, בתחילת שנת 2001, באילו תנאים יהיו רשאים כוחות הביטחון לנקוט פעולות של "סיכול ממוקד", שנועדות לפגוע במי שמבצעים פיגועי טרור נגד ישראלים ובשולחיהם.
בשנת 2006 קיבלה מדיניות "הסיכול הממוקד" את הגושפנקה המשפטית של בית המשפט העליון.
כפי שנאמר בדו"ח הוועדה המיוחדת לבחינת פעולת הסיכול הממוקד בסלאח שחאדה, בראשות שופטת בית המשפט העליון (בדימוס) טובה שטרסברג-כהן: "מן הראוי לציין כי הגרעין הקשה של עקרונות המשפט הבינלאומי והישראלי והכלים הנורמטיביים לביצוע פגיעה מונעת שנקבעו בפסק הדין, מוצא ביטוי בחוות דעתו של הפצ"ר משנת 2001".
בשנים 2000–2002 יזמה הפרקליטות הצבאית בניצוחו של הפצ"ר הליך חקיקה של חוק חדש שיאפשר כליאתם בישראל של פעילי טרור שאינם שבויי מלחמה.
חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, שהתקבל בשנת 2002, איפשר בין השאר את המשך כליאתם בישראל של שייח' עבד אל-כרים עובייד ושל מוסטפא דיראני.
בית המשפט העליון קבע כי חוק זה הוא מידתי וחוקתי.
בחודש יולי 2002 החל לפעול בית הדין הפלילי הבינלאומי, והפרקליטות הצבאית נערכה לחידוש משמעותי זה במשפט הבינלאומי ולהשלכותיו על צה"ל.
כשסיכם זאב שיף בחודש יולי 2002 את תקופת כהונתו של שאול מופז כרמטכ"ל, מנה ברשימת ההישגים בעלי ההשפעה לטווח ארוך את צירופו של הפצ"ר לפורום המטה הכללי.
פינקלשטיין הורה על שינוי מדיניות החקירה הפלילית של חיילים, בכל הנוגע לאירועי ירי, שאירעו בתקופת המלחמה בטרור ואשר גרמו לפגיעה בגוף או בנפש.
השינוי התבטא בהחלטה שלא תהיה חקירה פלילית אוטומטית במקרים אלה, אלא שהבירור העובדתי הראשוני יהיה ככלל באמצעות תחקירים מבצעיים שיועברו לפרקליטות הצבאית, וההוראה בדבר חקירה פלילית תינתן על ידי הפצ"ר רק לאחר שיעלה חשד לקיומה של עבירה פלילית.
בתיאום עם יו"ר ועדת החוקה חוק ומשפט דאז, ח"כ מיכאל איתן, הנהיג פינקלשטיין מסירת דיווח חצי-שנתי לוועדה זו על פעילות הפרקליטות הצבאית בתחום הלחימה בטרור, ובכלל זה מתן נתונים מעודכנים על החקירות וההעמדות לדין.
בתקופת כהונתו כפצ"ר היו כמה גלים של סרבני שירות מסיבות אידאולוגיות, ועל הפרקליטות הצבאית היה להחליט על דרך ההתמודדות עם תופעה זו במישור של אכיפת הדין.
עמדת הפצ"ר בסוגיה זו הבחינה בין סרבנות כללית הנובעת משכנוע מצפוני בדבר אי-אלימות לבין סרבנות סלקטיבית הנובעת ממניעים אידאולוגיים-פוליטיים שלא לפעול במקומות מסוימים או בתפקידים מסוימים.
לפי עמדה זו, הוצדקה נקיטת צעדים משפטיים נגד סרבני שירות "סלקטיביים" בלבד.
בית המשפט העליון אישר עמדה זו.
בשנים 2003-2002 יזם פינקלשטיין והוביל שינוי יסודי במעמדם של בתי המשפט הצבאיים שבשטחים.
מאז הקמתם מיד לאחר מלחמת ששת הימים, הייתה כפיפותם הארגונית של בתי משפט אלה ושל שופטיהם לפרקליטות הצבאית, ונשיא בתי המשפט הצבאיים בשטחים היה כפוף לפצ"ר.
ההחלטה שהתקבלה ויושמה היא שבתי המשפט הצבאיים ינותקו מכפיפותם לפרקליטות הצבאית, ושנשיא בתי המשפט הצבאיים שבשטחים יוכפף לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בתקופת כהונתו של פינקלשטיין הוחמרה מדיניות ההעמדה לדין בעבירות של הטרדות מיניות.
הדבר בא לידי ביטוי הן בהחלטה להעדיף את השיפוט בבית דין צבאי על פני השיפוט המשמעתי, הן בהחלטה כי באותם מקרים המתאימים לשיפוט משמעתי ישמשו קציני שיפוט מפקדים משפטנים שאינם שייכים לשרשרת הפיקוד הרגילה.
פינקלשטיין בחר באביחי מנדלבליט לשמש כסגנו (החל משנת 2003) והמליץ לשר הביטחון ולרמטכ"ל כי מנדלבליט ימונה כפצ"ר אחריו.
בשנת 2015 ביקר פינקלשטיין בפומבי, בכנס לשכת עורכי הדין באילת, את החקירה הפלילית שנוהלה נגד מנדלבליט בעניין מסמך הרפז.
עם סיום שירותו מונה לשופט בית המשפט המחוזי.
תחילה כיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה, ובשנת 2008, עם פתיחת בית המשפט המחוזי מרכז, עבר לכהן בו.
בשנת 2012 מונה כסגן נשיאת בית המשפט.
בפסק דין שעורר עניין רב הרשיע בשנת 2009 שוטר שהרג בפרדס חנה אזרח ערבי שפרץ לרכב, וגזר עליו מאסר בן 15 חודשים.
נמתחה ביקורת על פסק הדין משני כיוונים מנוגדים: היו שטענו כי לא היה מקום להרשעתו של השוטר שמילא את תפקידו, והיו שטענו כי העונש מקל מדי ביחס לעבירת הריגה.
בערעור של שני הצדדים לבית המשפט העליון אושרה הכרעת הדין של פינקלשטיין, אך הוחמר עונשו של השוטר והוטלו עליו 30 חודשי מאסר.
מאז שנת 2008 שימש פינקלשטיין בין השאר כאב בית הדין בתיקי פשע חמור.
הוא ישב בדין בשלושה מבין ששת המשפטים הפליליים בישראל שבהם נדונה הסוגיה הקשה של הזיכרון המודחק, אשר לגביה קיימת מחלוקת בין אנשי מדעי ההתנהגות וחוקרי המוח והזיכרון.
באחד המשפטים שוכנעה התביעה לחזור בה מהאישום, והנאשם זוכה.
בשני התיקים האחרים הורשע הנאשם, ובית המשפט העליון אישר את ההרשעה.
בשנים 2015–2016 כתב פינקלשטיין שתי הכרעות דין יוצאות דופן בתיקי רצח.
הכרעת הדין הראשונה ניתנה בנובמבר 2015, ובמסגרתה זוכו שני נאשמים שהואשמו כשותפים לעבירת רצח בעקבות ירי על אוטובוס שהסיע תלמידים.
הירי הביא למותו של אחד התלמידים ובוצע על ידי אדם שלישי אשר הורשע בדינו בהרכב שופטים אחר.
שני הנאשמים היו קטינים בעת האירוע והואשמו על בסיס הודאותיהם בעובדות מסוימות בעת חקירת המשטרה.
פינקלשטיין קבע כי הצטברו ליקויים רבים, בדרגות חומרה משתנות, במהלך חקירותיהם של שני הנאשמים, וכי ליקויים אלה מביאים לפסילת הודאותיהם.
בנוסף נקבע כי אין לתת משקל להודאות אלה, אפילו היו אלה מתקבלות כראיות.
הליקוי החמור ביותר שהתגלה בחקירה זו הוא שיטת "התשאול הנעלם", היינו חקירתם של החשודים בביצוע עבירות חמורות באופן שאינו מתועד כלל, שלא כדין.
דרך חקירה כזו פוגעת באופן מהותי ביכולתו של בית המשפט לדעת כיצד התנהלו באמת חלקים מהותיים של החקירה.
החשש הוא שאם נוקטים החוקרים אמצעי חקירה פסולים, נעשה הדבר בחלק הסמוי מן העין ולא בחלק הגלוי של החקירה.
בפסקי דין ובהחלטות נוספות קבע הרכב השופטים בראשותו של פינקלשטיין כי אין מדובר בכשל חד פעמי אלא בשיטת חקירה פסולה העלולה לפגוע בגילוי האמת, ואשר אין מנוס מנקיטת יד חזקה כדי לשרשה.
בעקבות פסק הדין האחרון בעניין זה הביע פרופסור בועז סנג'רו את המשאלה כי החלטה זו תהווה "סנונית המבשרת על שינוי הגישה", והציע "שכל השופטים ילמדו היטב את פסק הדין".
הכרעת הדין השנייה ניתנה ביוני 2016, ובמסגרתה הורשע שמעון קופר ברצח אשתו הראשונה, אורית, בשנת 1994, וברצח אשתו השלישית, ג'ני, בשנת 2009. תחקיר שביצע עומרי אסנהיים במסגרת תוכנית הטלוויזיה "עובדה", בשם "האלמן הכפול", סייע רבות למשטרה בחקירת שני האירועים.
פינקלשטיין קבע כי הנאשם גרם בכוונה תחילה למותן של שתי הנשים, וזאת בהתבסס על ראיות נסיבתיות רבות לגבי כל אחד ממקרי המוות.
בנוסף ניתן משקל ראייתי לנקודות הדמיון העובדתיות הרבות בין שני מקרי המוות.
נקודות הדמיון הן כה רבות, וכה יוצאות דופן, עד שיש למצוא תימוכין משמעותיים, לעצם ביצוע עבירות הרצח על ידי הנאשם, ממקרה אחד למשנהו, תוך קביעה שמדובר ב"עדות שיטה".
קופר נדון לשני עונשי מאסר עולם.
בתיק הרצח האחרון של המותב, ראויות לציון שלוש החלטות של פינקלשטיין:
1. במשפט זוטא הנוגע לאחת ההודאות, ביקשה ההגנה להסתמך על הנחיית פרקליט המדינה בנושא חקירה סמויה (ללא אזהרה ומתן זכות התייעצות בעו"ד) הנעשית על ידי מדובבים.
התביעה התנגדה לכך, ובית המשפט אישר את העברת ההנחיה להגנה.
זאת ועוד, הסנגורים וכן הסנגוריה הציבורית ביקשה להתיר את פרסומה ברבים של ההנחיה, ופרקליט המדינה התנגד לכך.
בהחלטה עקרונית, שאליה הצטרפו חבריו, קבע פינקלשטיין כי יש לפרסם ברבים את הנחיית פרקליט המדינה.
הפרקליטות לא ערערה על החלטה זו.
2. במשפט זוטא הנוגע להודאה אחרת בתיק הרצח, קבע פינקלשטיין, בהסכמת חבריו, כי יש לפסול את ההודאה מחמת פגמים משמעותיים בהתנהגות החוקרים.
פינקלשטיין הבהיר כי ההחלטה על פסילת הודאה בתיק רצח לא התקבלה בלב קל, במיוחד כאשר מסתבר היה להניח כי מדובר בהודאת אמת.
ואולם, על בית המשפט לשוות לנגד עיניו את ההתפתחות שחלה במשפט הישראלי בנושא פסלות קבילותן של הודאות.
אם בעבר היה נעוץ טעם הפסילה בחשש למהימנות ההודאה ולחקר האמת, הרי בשנים האחרונות ניתן לפסול הודאה שהושגה בדרך בלתי חוקית, גם אם בכוחה של ההודאה לתרום לחקר האמת.
3. בחוות דעת נפרדת במסגרת הכרעת הדין, קרא פינקלשטיין לעריכת שינויים מעשיים בשיטת הדיון הפלילי במדינת ישראל.
בין היתר יש לאפשר לשופט יתר אקטיביות בניהול ההליך הפלילי, בלא שתתבטל השיטה האדברסרית.
כמו כן יש מקום לאפשר לבית המשפט להציע לצדדים להגיע להסדרי טיעון, כאשר לדעת השופט ניהול ההליך עד תומו אינו הכרחי, או כאשר כל אחד מהצדדים נשכר מהסדר הטיעון, בלא שהאינטרס הציבורי ייפגע.
פינקלשטיין פרש מכס השיפוט ב-8 בנובמבר 2020.
אחד מחידושי המחקר הכמותי מצוי בשיעור הגבוה של הזיכויים, או ה"כמעט" זיכויים, של נאשמים שכפרו במיוחס להם ונשמעו ראיות בעניינם.
נמצא שאין מקום לטענה המושמעת הרבה באשר לסיכוייו הנמוכים, כביכול, של הנאשם להצליח בניהול הגנתו בהליך הפלילי.
עם פרישתו משיפוט יצא לכבודו ספר יובל, "ספר מנחם פינקלשטיין - משפט, ביטחון וספר", בעריכתם של שרון אפק, עופר גרוסקופף, שחר ליפשיץ ואלעד שפיגלמן (הוצאת נבו).
במאמר הפתיחה לספר משבח שופט בית המשפט העליון עופר גרוסקופף פנים רבות באישיותו ובמעשיו של פינקלשטיין, וכן בהשפעתו הרבה.
ביום 17 ביוני 2021, התקיים באוניברסיטת בר-אילן ערב לרגל צאת ספר היובל, ובו שני מושבים על משפט וביטחון ועל זהות יהודית
ב-2 ביוני 2021, במסגרת הכנס השנתי של לשכת עורכי הדין, העניק ראש לשכת עורכי הדין, עו"ד אבי חימי, אות הוקרה לפינקלשטיין, לרגל פרישתו משיפוט: "על פעילותו הענפה ותרומתו הייחודית לעולם המשפט, על עמידתו על משמר זכויות האדם, ובפרט על תרומתו לדיני המלחמה ולדין הפלילי במדינת ישראל".
ב-24 ביוני 2021, בטקס בלשכת עורכי הדין, הוענק לפינקלשטיין אות יקיר המשפט העברי על שם מנחם אלון לשנת התשפ"א-2021: "על פעילותו הענפה, המתמדת ורבת השנים בשבתו על כס השיפוט לקידום ערכי המשפט העברי, על הטמעת עקרונותיו במשפט הישראלי ועל מחקריו וספריו בתחום".
בספטמבר 2021 מונה על ידי השר לביטחון הפנים, עמר בר-לב, לעמוד בראש ועדת בדיקה ממשלתית לעניין הבריחה מבית הסוהר גלבוע, שמכונה ועדת פינקלשטיין.
ב-17 במאי 2023 פרסמה הוועדה את ממצאיה, מסקנותיה והמלצותיה – המערכתיות והאישיות – בדוח בן 366 עמודים.
הוועדה מצאה כי כשלים וליקויים רבים בפעילות הארגון תרמו ליכולתם של האסירים לברוח.
דפוסי השגרה המבצעית ומעגלי האבטחה בבית הכלא קרסו כולם.
בשב"ס התפתחה לאורך השנים תרבות ארגונית של העדפת השקט והשגרה על פני הערנות והיעילות המבצעית.
הימנעות מעימות עם האסירים הביטחוניים הייתה קו מנחה לפעילות השב"ס.
על בסיס ממצאיה המערכתיים הוועדה הפנתה המלצותיה לשב"ס, לגורמים בדרג המדיני, למבקר המדינה וליועצת המשפטית לממשלה.
בדצמבר 2021 הודיע שר המשפטים, גדעון סער, כי פינקלשטיין ימונה לנציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, במקומו של השופט בדימוס דוד רוזן שפרש.
פינקלשטיין נכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2023, לאחר שסיים את תפקידו כיו"ר ועדת הבדיקה לעניין הבריחה מבית הסוהר גלבוע.
פינקלשטיין נשוי לצפורה, העובדת כטוענת רבנית ועורכת דין, ואב לארבעה, בהם פרופ' מיכל פלדמן.
ספרו של פינקלשטיין "הגיור-הלכה ומעשה" יצא לאור בשנת 1994, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ותורגם לאנגלית באותה הוצאה (2006), בשם
זהו מחקר הלכתי ומשפטי מקיף של הגיור בדיני ישראל, הפעולה המשפטית שדרכה מצטרף הנוכרי לכלל ישראל.
המחקר הוא כלל תקופתי, ותשומת לב מיוחדת הוקדשה לבחינת יישומם הלכה למעשה של עקרונות הגיור בספרות השאלות והתשובות, בעיקר בדורות האחרונים.
כמו כן נבחנו בספר כמה פרשות היסטוריות הנוגעות לתופעת הגיור בתקופות שונות בתולדות ישראל.
פרופ' אהרון קירשנבאום כתב כי "מדעי היהדות חבים חוב גדול למנחם פינקלשטיין על תרומתו המעטירה לחקר סוגיה חשובה מאוד בהלכה", ופרופ' דניאל שפרבר כתב כי זהו "הספר העיקרי כעת בעניין הלכות גיור".
בשנת 2009 פרסם פינקלשטיין בכתב העת "משפט וצבא", מאמר ושמו "הטור השביעי וטוהר הנשק - נתן אלתרמן על ביטחון, מוסר ומשפט".
מאמר זה באותו שם הפך בשנת 2011 לספרו השני, שיצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בספר זה משקיף המחבר על שירי "הטור השביעי" של נתן אלתרמן מזווית ראייה המתמקדת בסוגיות של ביטחון, מוסר ומשפט.
פינקלשטיין התחקה על כתיבתו הרבה של אלתרמן בנקודות ההשקה שבין התחומים האלה, שעניינן הדילמות המורכבות הכרוכות בהפעלת כוח צבאי.
לדעת פינקלשטיין, נשזרת בשיריו של אלתרמן ההכרה כי בצד חובתה של המדינה להגן על חיי אזרחיה ועל עצם קיומה - על השימוש בנשק להיות צודק, מידתי ומרוסן.
אגב כך נפרסות בספר פרשיות משנותיה הראשונות של מדינת ישראל, כגון מלחמת העצמאות, משפט טוביאנסקי, פעולת קיביה, פרשת כפר קאסם ועוד.
חיים גורי כתב כי ספר זה הוא "מחקר היסטורי-ספרותי מרתק ואף מכאיב, לא פעם, הקורא לחשבון נפש עד תום".
בעודו ספר העוסק בעבר, הוא שב ומעמיד מולנו את ציוויי החובה המוטלים עלינו גם בימים אלה ובעתיד לבוא.
את פינקלשטיין מחבר הספר מתאר חיים גורי: "כאיש המתמודד במשך עשרות שנים עם בעיות המותר והאסור במלחמות ישראל, עם צלם פנינו כעם שנגזר עליו להילחם על קיומו וכצבא הניצב בין ישראל לחורבנה".
פרופ' נילי כהן כתבה כי פינקלשטיין "מגייס מחדש את שירת נתן אלתרמן לשירות צבאי במטרה לשכנע את הצבא שאין להיבהל מתוכחת אוהב.
במהלך מבריק הופכת, אפוא, שירתו של נתן אלתרמן להד קולו של מנחם פינקלשטיין".
הספר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת תשע"ב - 2012, ולפרס על שם מולדובן לספרות צבאית, מטעם המרכז האוניברסיטאי אריאל, לשנת תשע"א.
"הקלריקל הקטן", אביעד הכהן וצבי טל (עורכים), ספרא וסייפא (עמ' 618-644), בהוצאת מרכז ספיר, קרן ניצן ומחניים, תשע"ד-2013
"דמוקרטיה נלחמת בטרור: ניתוח דילמות הלכה למעשה", בתוך הקרב של המאה ה-21 - דמוקרטיה נלחמת בטרור, יו"ר דן מרידור, עורך חיים פס (ירושלים, 2006), עמ' 175–220
"על צה"ל, על טוהר הנשק ועל המשפט הצבאי - בטור השביעי של נתן אלתרמן", משפט וספר - לכבוד השופט יהושע גרוס (תל אביב, 2007), עמ' 201–221
"על הפקודה הבלתי חוקית (בעקבות ההצגה "בחורים טובים")", בתוך: עופר גרוסקופף ושי לביא (עורכים), ספר נילי כהן – משפט, תרבות וספר, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תשע"ז-2017, עמודים 457–504
"לעניין של מה-בכך" שורשים במשפט 73 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו
"עשר שנות שיפוט בעבירות רצח – תוצאות ותובנות" ספר מנחם פינקלשטיין (2020), בעמ' 115-69
מנחם מ' פאלק (נולד ב-17 בפברואר 1951) הוא משורר, סופר ומתרגם ישראלי.
למד ספרות עברית ופילוסופית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספריו ותרגומיו ראו אור בהוצאות שונות בארץ ומחוץ לישראל.
שימש כסגן יו"ר אגודת הסופרים העברים במשך שלוש קדנציות.
שימש באגודה זו יו"ר ועדת קבלה (2013-2006) וחבר הוועד המנהל החל מ-2005. עורך כתבי-עת ספרותיים, אנתולוגיות וספרי שירה.
היה המפיק מטעם אגודת הסופרים העברים של "לקסיקון הסופרים העברים בהווה" (2006), וחבר מערכת של "הלקסיקון ההיסטורי" (2008).
שיריו ותרגומיו פורסמו בעשרות כתבי-עת ואנתולוגיות בישראל ומחוצה לה.
השתתף במעל 20 כנסים, רובם בינלאומיים.
ארגן מיני-פסטיבל "שירה מנצחת פנדמיה 3" עם ICR ואגודת הסופרית (12 משוררים), בזום, אוגוסט 2020.
מפרסם דף תרגום עברי-רומני - רומני-עברי אחת לשבוע במוצ"ש וכן דף עדכון (הודעות ומאמרים) באמצע השבוע, בפייסבוק.
על שמנים ומחשבים, הגיגים וסיפורים, 1999, 64 עמ'
שבעה ימים של זעם, שירים, 2005, צור אות ואור שלם, 96 עמ'
מרקם גלימתו של דרקולה (שירים, סיפורים, מסות, 2007), 60 עמ'
הציידים החדשים – עשרה סיפורי פרוזאק, 2008, 127 עמ'
"המיתוס של טירת מאו" מהדורה 4 מורחבת, דו-לשונית, עברית-אנגלית, הכוללת שיר ותרגומו ל-50 שפות, הוצאת צור-אות, 2014, (140 +46 עמ')
לפי-עטלפי וחברים, סיפור לילדים, צור אות 2012, 32 עמ'
לפי- עטלפי, אבא או אמא, סיפור לילדים, צור אות 2015, 32 עמ'
"אנשים מפוחלצים", הוצאת "אמון" הונגריה ו"צור-אות" ישראל, שירים, דו-לשוני: עברי-רומני, תרגום מנחם מ' פאלק, ז'נט קארפ, ויקטוריה מילסקו ומיכאלה אלבו, 2010, 120 עמ'
"מגדלים", הוצאת "אמון" הונגריה ו"צור-אות" ישראל, שירים, דו-לשוני: עברי רוסי, תרגום ויקי נתן (נטלי ויסוצקי), 2010, 122 עמ'
"אנשים מפוחלצים", הוצאת "צור-אות", שירים - דו-לשוני: אוקראינית-עברי, תרגום אנטול ויארה, 2011, 118 עמ'
"מעגל השמש", הוצאת "אמון" הונגריה", שירים - דו-לשוני: עברי-הונגרי, תרגום ארון גאאל, 2011, 134 עמ'
"לילי-ליליאק", מהדורה רומנית של "לפי-עטלפי וחברים", סיפור לילדים, תרגום ורוניקה בלאז', הוצאת טימישוארה, רומניה, 2012, 32 עמ'
"ליצן בסמטאות הלב", הוצאת Timpul - Iasi, רומניה, 2014, מבחר משירי הספר "ליצן בסמטאות הלב", 96 עמ'
"שורשים", שירים נבחרים ברומנית מתוך הספרים שתורגמו "אנשים מפוחלצים" ו"ליצן בסמטאות הלב", הוצאת צור-אות, 2014, 48 עמ'
"קולות מן החדר הצונן", הוצאת ג'יורג'ה קוז'בוק ( Bistrita, Editura George Cojcuc), שירים בשפה הרומנית, הופיע בעיר ביסטריצה, רומניה, 2015, 126 עמ'
"קצב של מילים", הוצאת דטקטיב (Bucuresti, Editura Detectiv literar), שירי מנחם פאלק בשפה הרומנית, הופיע רומניה, 2018, 160 עמ'
"שירים", הוצאת רובריק (Rubric), שירי מנחם פאלק בשפה האינדית, תרגום: פונם מישרה, הופיע בהודו, 2020, 96 עמ',
"קצב של מילים", הוצ' גרינטה, קלוז'-נפוקה, רומניה, (Editura Grinta), שירי מנחם מ' פאלק בשפה הספרדית, (תרגום: לואיסה פוטורנסקי ומרתה טיטלבאום) 2020, 100 עמ'
"קצב של מילים", הוצאת גרינטה, קלוז'-נפוקה, רומניה, (Editura Grinta), שירי מנחם מ' פאלק בשפה הצרפתית, (תרגום: ליליאנה אנה) 2020, 90 עמ'
"קצב של מילים", הוצאת גרינטה, קלוז'-נפוקה, רומניה, (Editura Grinta), שירי מנחם מ' פאלק בשפה הערבית, (תרגום: מועין שלביה) 2020, 108 עמ'
"שפת אב שפת אם", הוצאת דיוניסוס, גרמניה, מאת מנחם מ' פאלק בשפה הגרמניתית, 110 עמ'.
"שפת אב, שפת אם", הוצאת, "הזמן", מאת מנחם מ' פאלק ובתרגומו לשפה הרומנית, 104 עמ'.
"שפת אב, שפת אם", הוצאת, "עמדה", ישראל, מאת מנחם מ' פאלק, מהדורה דו-לשונית בתרגומה לשפה האנגלית של יערה בן דוד, 195 עמ'.
"שפת אב, שפת אם", הוצאת, "עמדה", ישראל, מאת מנחם מ' פאלק, מהדורה רוסית בתרגומה לשפה הרוסית של מרינה וראצ'ו, 95 עמ'.
"שפת אב, שפת אם", הוצאת, "ראפט", ראמניקו סאראט, רומניה, מאת מנחם מ' פאלק, מהדורה צרפתית בתרגומה לשפה הצרפתית של אאורורה דניאלה גארטרל, 95 עמ'.
"לשונות משתרגים", הוצאת, "עמדה", ישראל, מאת מנחם מ' פאלק, מהדורה רב-לשונית בתרגומים לשפות שונות ובכלל זה שירו של החתול מאו ל-50 שפות, הקולז' על העטיפה של יערה בן דוד, 202 עמ'.
Sîrbu Petroşani 2024", מאת מנחם מ' פאלק, מהדורה רומנית, 85 עמ'.
"mono-dual", הוצאת, "sympoezium", מאת מנחם מ' פאלק cשפה הרומנית, 101 עמ'.
אנתולוגיה: "עם עתיק ליריקה חדשה"- מבחר של 26 משוררים ישראלים מתורגמים לרומנית, מהדורה דו לשונית, תרגם מנחם פאלק, צור אותו 2012, 56 עמ'
אנתולוגיה: מולדת המשורר, 2015, מבחר משוררים ישראליים ממוצא רומני מתורגמים לרומנית, ומשוררים רומנים מתורגמים לעברית- תרגם מ' פאלק, 288 עמ'
אנתולוגיה: מולדת המשורר- קסת הדמעות, 2016, בוקובינה, שירי שואה של משוררים ישראלים מתורגמים לרומנית, מהדורה דו לשונית, רומניה, 210 עמ'
אנתולוגיה: מלאכים עם כנפי קרח- מבחר שירה רומנית, עקד 2017, תרגם מנחם פאלק (עריכה מ' פאלק
אנתולוגיה: לא כתבתי דבר - אנתולוגיה לשירה דו-לשונית עברית-רומנית, עמדה 2021, תרגם וערך מנחם מ' פאלק, 162 עמ'
"המשורר בעל דיו הסתרים", מבחר משירת דן פגיס בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת מוּשטיני, סוציאבה, בוקובינה, רומניה, 2014, 144 עמ'
"כל הנחלים", משירי אביב עקרוני המתורגמים לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת עקד, 2015, 94 עמ'
"תאונה ונס בערב", פואמה מאת איתמר יעוז-קסט, מתורגמים לרומנית, הוצאת עקד, 2015, 54 עמ'
"האם אתה עדיין זוכר", מבחר משירת חמוטל בר יוסף בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת מוּשטיני (סדר סטריינו), סוציאבה, בוקובינה, רומניה, 2017, 173 עמ'
"ציפורקטן", פואמה, דיתי רונן בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת מוּשטיני, סוציאבה, בוקובינה, רומניה, 2017, 40 עמ'
"לפני השער האפל", שירים דוד פוגל בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת מוּשטיני, סוציאבה, בוקובינה, רומניה, 2018, 153 עמ'
"זהויות", שירים של אדית קובנסקי בתרגום לרומנית, הוצאת דטקטיב קולטורל, רומניה, 2019, 84 עמ'
"שנים ורימונים", שירים, צדוק עלון בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת מוּשטיני, סוציאבה, בוקובינה, רומניה, 2020, 121 עמ'
"הולך וכותב", שירים, אביחי קמחי בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת מוּשטיני, סוציאבה, בוקובינה, רומניה, 2020, 111 עמ'
"שער הרחמים", רומן נוער מאת הסופרת דורית זילברמן בתרגום לרומנית, הוצאת כתב העת Banchetul, פרסום בהמשכים, רומניה, 2021.
"מדברת אליך", שירים נבחרים, חוה פנחס-כהן בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת מוּשטיני, סוציאבה, בוקובינה, רומניה, 2021, 95 עמ'
"כלה קרננית", שירים נבחרים, ענת זגורסקי שפרינגמן בתרגום לרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת עמדה, ישראל, 2022, 65 עמ'
"עדיין תופרת מילים", מהדורת דו-לשונית מורחבת בתרגום לרומנית,, דבי סער, הוצאת עמדה, ישראל, 2022, 93 עמ'
"על אוכף הזמן", מהדורת דו-לשונית בתרגום לרומנית,, יערה בן-דוד, הוצאת עמדה, ישראל, 2022, 143 עמ'
"שער הרחמים", מהדורה בתרגום לרומנית, דורית זילברמן, הוצאת יון ד.
ארון גאאל, "חֹסר בספירת מלאי", שירים, תרגום מהונגרית-רומנית לעברית, הוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2011, 104 עמ'
וֵרוֹנִיקָה בָּלַאז', "מָגֵן מַשְׁלֶה", שירים, תרגום מרומנית, הוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2011, 96 עמ'
וֵרוֹנִיקָה בָּלַאז', "ירושלים, ירושלים", שירים, תרגום מרומנית, הוצאת צור-אות, מהדורה תלת-לשונית, רומנית-אנגלית-עברית, 2013, 140 עמ' + 36 עמ'
ז'נט (יואנה) קארפ, "תְּשׁוּקוֹת מְכֻתָּרוֹת", שירים, תרגום מרומנית, הוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2013, 88 עמ'
מריוס קלארו, תרגיל בבדידות, שירים, תרגום מרומנית, בהוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2014, 163 עמ'
יון קוקורא, "בתוך קינה בתריסים מוגפים", ו-"החיים בתוך מנעול" מבחר שירים, תרגום מרומנית, הוצאת צור-אות, 2014, 80 עמ'
אדריאן סוצ'יו, "הנביא העממי", שירים, תרגום מרומנית, בהוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2015, 64 עמ'
דומיטרו וֶלְיָה, "אודטה", שירים, תרגום מרומנית במהדורה דו-לשונית (90 + 90 עמ') וכן במהדורה עברית בלבד (90 עמ'), בהוצאה רומנית, 2015
לוצ'יאן וסילסקו, "הארץ שלי, החיים שלי, האהבה שלי", שירים, תרגום מרומנית, בהוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית,2016, 116 עמ'
אמיל יוליאן סודה, "בונה הסולמות", שירים, תרגום מרומנית, בהוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2017, 72 עמ'
סילביו דקין, "כרטיסים ליציע", שירים, תרגום מרומנית, בהוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2017, 120 עמ'
סימונה טומה, "סימונה אחת", שירים, תרגום מרומנית, בהוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2018, 112 עמ'
דומיטרו וליה, "שיירה לעבר בבל", שירים, תרגום מרומנית, בהוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2018, 108 עמ'
וֵרוֹנִיקָה בָּלַאז', "מחשבות ללא כתובת", שירים, תרגום מרומנית, הוצאת צור-אות, מהדורה דו-לשונית עברית-רומנית, 2019, 84 עמ'
אאורה קריסטי, "מסלול האל" (Orbita zeului), תרגום מרומנית, הוצאת עמדה, 2020, 126 עמ'
מריוס קלארו, "כפר נטוש" (sat parasit), תרגום מרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת עמדה, 2021, 134 עמ'
יון דרגושנול, "החולצות שאחרי" (camasile de dupa), תרגום מרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת עמדה, 2021, 120 עמ'
קריסטיאן וו.שנק, "האיש עם הפירורים" (omul cu firimituri), תרגום מרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת עמדה, 2022, 183 עמ'
אאורה קריסטי, "גנים חמורי סבר" (Gradini Austere), תרגום מרומנית, הוצאת עמדה, 2022, 143 עמ'
פאול ספירסקו, "נוף דומם עם אשליות" (Natura moarta cu iluzii), מהדורה דו-לשונית, תרגום מרומנית, הוצאת עמדה, 2023, 125 עמ'
קריסטיאן מראפט, "ציד אנחת הלילה" (Vânătorul oftatului de noapte), מהדורה דו-לשונית, תרגום מרומנית, הוצאת עמדה, 2023, 180עמ'
דומיטרו וליה, "לוציפרה" (Lucifera), מהדורה דו-לשונית, תרגום מרומנית, הוצאת עמדה, 2023, 114עמ'
לורדנה פלורנטינה דליאן, "העלמה אף אחת" (domnisoara nimeni), מהדורה דו-לשונית, תרגום מרומנית, הוצאת עמדה, 2024, 134 עמ'
מריוס קלארו, "פסיפס של רסיסי חיים" (mozaic din cioburi de viata), תרגום מרומנית, מהדורה דו-לשונית, הוצאת עמדה, 2025, 171 עמ'
פרסים, מענקים ואותות (רשימה חלקית)
קרן עמו"ס (קרן בית הנשיא למלומדים וסופרים), 2005
אות "מולדת המשוררים", 2008, בּוּקוֹבִינָה (סוּצָ'בָה) רומניה, לזכרו של פּוֹל סָלָאן, כיו"ר ועדת השיפוט בתחרות כתיבה לנוער
"אות יקיר אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל", 2010
"אות הצטיינות באומנות בינלאומית", מטעם קרן בינלאומית לתרבות ואומנות EOS, והוצאת "אמון", הונגריה, 2010
"אות הערכה להצטיינות ספרותית ותרומה רבה לעריכת הכנס ה-32", וכן מדליה, מטעם "הקונגרס הבינלאומי ה-32 לשירה, "האקדמיה הבינלאומית לתרבות ואומנות, ישראל, 2012
תעודה "דוקטור כבוד" על תרומתו באמצעות יצירתו המעמיקה בערכיה המוסריים, האזרחיים והיושר שהושגו על ידי ההתרגשות ורגישות היצירות האומנותיות שחיבר, מטעם האקדמיה למדע, אומנות, תרבות ומחזאות "סיטה די רומה", 2014
תעודת "שגריר המורשת הרוחנית הבוקובינית בישראל" מטעם נשיא המועצה של מחוז בוקובינה, רומניה, 2014
תעודת "תעודת הצטיינות" על העשייה הספרותית מטעם אגודת "ארגוטיקה", בעיר סיביו, רומניה, 2016
תעודת "תעודת הצטיינות" על העשייה הספרותית מטעם אגודת "אנטרס", בעיר גלאצי, רומניה, 2017
תעודת כבוד במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינה, על תרגומים, שירה וספרים דו-לשוניים, מטעם מכון התרבות הרומני, הוצאת סגה ואיגוד העיתונאים והאינטלקטואלים בשפה הרומנית בישראל, מאי 2018
הפרס הלאומי "טודור ארגזי" לקידום יצירתו של המשורר הרומני הגדול מנחם מ' פאלק מטעם מועצת המחוז גורז' - המרכז לשימור וקידום התרבות המסורתית גורז', הפסטיבל הבינלאומי לספרות טודור ארגזי, ה-39, שנערך ב Tg-Jiu, רומניה, 2019
פרס צ'פריאן קירואסיו, על שירותיו לשירה הרומנית, מטעם דירקציה 9, בוקרשט, 2019
פרס שגריר של התרבות הרומנית בארץ הקודש, מטעם כתב העת Contemporanul, פרויקט של משרד התרבות הרומני, 2022, תל אביב
תעודת כבוד לפרס "דורה דיסטריה לשנת 2022-2023" מטעם קרן לתרבות יון ד.
סירבו על תרגומו לספר שער הרחמים מאת דורית זילברמן, 2023
הרב מנחם נתן נטע אוירבך (תרי"ח, 1858 – ה' באלול ה'תר"ץ, 1930) היה רב שכונה בירושלים, ממייסדי הרבנות הראשית ומחבר ספרים תורניים.
נולד בעיר לונטשיץ, לרבי שלמה אוירבך, רב העיר.
סבו היה רבי מאיר אוירבך, ששימש כאב בית דין בקהילה האשכנזית בירושלים.
עלה בצעירותו לארץ ישראל בשנת תרל"ב (1872).
נשא לאשה את צירל יאכט, שהייתה קרובת משפחתו.
נסמך להוראה מהרב ישראל יהושע מקוטנא, ומחתנו הרב חיים אלעזר וקס.
שימש כרבה של שכונת רוחמה בירושלים, ונודע כמי שזכה להערכה רחבה בקרב הציבור.
הרבה לערוך חופה וקידושין לחלוצים ותרם לחיזוק הלכידות ביניהם.
הרב אוירבך היה ממקימי הרבנות הראשית בתרפ"א.
בנוסף לכך כיהן כדובר אגודת הרבנים ומורי הצדק בירושלים, בין השנים תרפ"א - תר"צ (1921-1930).
היה מידידיו הקרובים ומבאי ביתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי הראשון.
בהשקפתו היה משויך לתנועת המזרחי, ואף הצטרף לשורותיה והשתתף באסיפות המזרחי ובמועצותיה, אך היה מקובל גם בקרב החרדים באגודת ישראל, והיה אף מחותנו של הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית בירושלים.
הרב אוירבך נפטר בבית החולים שערי צדק ביום שישי ה' אלול ה'תר"צ ונקבר במוצאי השבת בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בהלוויה בהשתתפות אלפים.
בנו הוא הרב יצחק אוירבך, שמילא את מקומו כרב ומו"ץ של שכונת רוחמה ועסק בהדפסת ספריו.
בתו שפרה הייתה אשת אברהם ברנט, בנו של זרח ברנט.
בתו הנדל הייתה אשת מרדכי זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
נכדו הקרוי על שמו הוא פרופ' מנחם ברינקר
חיבר כחמישים וארבעה חיבורים, אשר מרביתם עדיין בכתב יד.
מתוך הספרים שיצאו לאור, ניתן למנות את:
זכות אבות וענף אבות על מסכת אבות, ירושלים, ה'תרנ"ד - כולל הספד על הראשון לציון רפאל מאיר פאניז'יל.
אורח נאמן על השולחן ערוך חלק אורח חיים.
בתוך ספר זה נדפס חיבורו של הרב קוק "מצות ראיה".
הספר מכיל ארבעה חלקים והוא נדפס בירושלים בשנים ה'תרפ"ד עד ה'תרצ"א:
מנחם עיני (27 באוקטובר 1949 – 3 בדצמבר 2002) היה שחקן ופנטומימאי ישראלי.
נולד בפתח תקווה להורים יוצאי עיראק, גדל והתחנך ביפו.
החל להופיע בהצגות מגיל עשר בתיאטרון הילדים - תליל של מנחם גולן.
בתיכון למד בבית הספר לאמנויות רננים, אך עזב לאחר שנתיים וחצי ועבר לבית הספר הטכני של חיל האוויר.
את השירות הצבאי החל בחיל האוויר, ובמהלך השירות עבר ללהקת חיל הים ואחר כך ללהקת פיקוד דרום.
לאחר מכן למד בלט קלאסי ומחול מודרני בלהקת בת שבע.
בשנת 1971 חתם על חוזה עם המפיק אברהם דשא (פשנל) להשתתפות במופע "ג'אמבו מיוזיקל", אך לאחר זמן קצר החליט עיני להפר את החוזה ולעזוב את המופע, מאחר שהרגיש שהתפקיד לא התאים לו.
בשנת 1972 כיכב במחזמר "אני שאיש לא מכיר" לצד גבי שושן והילד נועם קניאל, תרגום עברי של דן בן אמוץ למחזמר אמריקאי, עם פזמונים שכתב אהוד מנור, שעלה ב"צוותא".
על תפקידו במחזמר קיבל ביקורות אוהדות.
בשנת 1973 השתתף בסרט "קזבלן" וכיכב בהצגה "בני הדוקטור" ב"צוותא", לצידה של לילי אבידן.
בשנת 1974 הצטרף לתיאטרון הבימה ושיחק בהצגות "בני ערובה", "דרייפוס", "חתונה", "יום אחד לפני" ו"על קלות דעת וצביעות" שהוצגה כ-300 פעמים עד קיץ 1976, אך לעיני לא היה חוזה קבוע והוא נאלץ לעזוב בתום ההצגה.
בסוף אותה שנה החל לשחק במחזה "חתול במגפיים" בתיאטרון לילדים ולנוער, ובמחזה "אנדורה בתיאטרון באר שבע.
בשנת 1975 היה חלק מצוות התוכנית "ראש כרוב", עם גלי עטרי וחנה לסלאו, והמשיך לשחק בתיאטרון לילדים ולנוער.
בתחילת 1977, יצר יחד עם גדי רול והמפיק מיקי פלד מופע של קרקס ממונע על משאית.
אחר כך עבר לפריז שם למד לוליינות ופנטומימה, והתפרנס ממופעי רחוב ועבודה בבניין, וחזר לישראל לאחר כשנה וחצי.
בשנת 1978 שיחק בסרט "הלהקה", כחבר הלהקה בני רצון.
בשנת 1979 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של יואל זילברג "נישואין נוסח תל אביב", בו גילם את גיורא פומרנץ.
באותה השנה גם גילם את צ'וצ'ו בסרט "נערת הפרברים" בבימוי של ג'ורג' עובדיה, וכיכב לצד ראובן בר יותם בהצגת הבידור "בית הבראה לשמנים", שנכתבה על־ידי המחזאי הבריטי סטנלי פרייס, בעיבוד ובימוי של יואל זילברג.
במקביל חזר לשחק בתיאטרון לילדים ולנוער, ושיחק בהצגה "המזל, הקמע ועין הרע" בתיאטרון יובל.
הצגה העוסקת באמונות טפלות בעדות ישראל, שכתב וביים שמעון ישראלי.
שמעון ישראלי כתב וביים אחר כך, עבור עיני, את הצגת היחיד "עין אחת צוחקת", שעלתה במשך כשנתיים (בשנים 1980 ו-1981).
בשנת 1980 שיחק בסרט המחזמר "חמש חמש" את עמי, ושיחק בתפקיד המספר לצדה של צרויה להב במחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" שהופק בבטלוויזיה הישראלית בבימוי אנטואן סאלח.
באותה שנה הנחה את פסטיבל שירי ילדים לצד שלמה ניצן וירדנה ארזי.
בשנת 1981 שיחק ושר בתוכנית הטלוויזיה לנוער "איזה קטע" לצדה של צרויה להב.
בשנת 1982 שיחק במחזה "אללה כרים" מאת לוי אריה אריאלי, שזכתה במקום הראשון בפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו, ואחר כך עלתה בתל אביב.
בספטמבר 1983, שיחק לצד זאב רווח בדרמת טלוויזיה, "תהילה לדוד", על חייו של הפייטן דוד בן חסין.
בדצמבר אותה שנה התחתן עם אשתו השלישית דבי, ועבר איתה לניו יורק.
בסוף 1985 חזר לישראל והעלה את הצגת היחיד "חצר אחורית" (שנקרא תחילה "החתול"), הצגה קברטית, הכוללת מונולוגים ושירים שעייני כתב בליווי תנועה, קטעי סטפס ומוזיקה מאת נחום פרפרקוביץ', בבימוי אבי לוזיה.
את המופע העלה קודם באוף ברודוויי בניו יורק.
בסוף 1987 העלה את הצגת היחיד "מים ושמים ותיבה" על המשורר יהודה הלוי.
בסוף 1988 הצטרף לתיאטרון חיפה ושיחק בהצגות "נישואי פיגארו", "משפט הקופים", "קרקס עירוני", "הלילה השנים עשר", ו"כובע הקש האיטלקי".
בתיאטרון הכיר את רעייתו, השחקנית שרון עיני.
בשנת 1990 חתם על חוזה הקלטות להפקת אלבום, שעל בסיס שיריו העלה במסגרת תיאטרון חיפה גם הצגת יחיד - "מקומי" (1991).
בשנת 1993 שיחק בסרט "זהר", בתפקיד אביהו מדינה.
בשנת 1994 עבר עם משפחתו לקריית שמונה, הקים שם את תיאטרון מראה ופעל בחינוך למשחק.
בשנת 2000 השתתף בצילומי הסדרה "המשאית", לצד זאב רווח וסמי הורי, כאשר מחלת הסרטן כבר פשטה בגופו.
הסדרה עלתה למסכים בפברואר 2002.
בנובמבר 2002 הפסיק את הטיפולים הכימותרפיים, ונפטר לאחר כחודש בבית החולים איכילוב בתל אביב-יפו.
השאיר אחריו אישה, שלוש בנות ובן מנישואים קודמים.
רבי מנחם נחום (ה'ת"ץ, 1730 – י"א בחשוון ה'תקנ"ח, 31 באוקטובר 1797) (ידוע כהמאור עיניים על שם ספרו) היה מתלמידי הבעש"ט ומייסדה של חסידות צ'רנוביל, חסידות ממנה יצאו ענפי חסידות אחדים המונים כיום אלפי חסידים, בהם: טשרנוביל, טאלנא, סקווירא, ורחמסטריבקא.
נולד בעיר נורינסק, במדינת ווהלין שבמערב אוקראינה, לרב צבי בנו של רבי נחום גאון שיש המזהים אותו עם רבי "אדם בעל שם".
בעודו ילד נתייתם מאביו, ובחינוכו טיפל דודו רבי נחום אחי אביו.
בהיותו אברך נמשך לתנועת החסידות של הבעל שם טוב, ולאחר פטירתו קיבל את מרותו של ממשיך דרכו רבי דוב בער ממזריטש.
עוד בחיי רבו החל רבי נחום לנסוע לעיירות בווהלין לעורר את העם בדרשות מוסר וחסידות.
לאחר פטירת רבו המגיד ממזריטש, הוא החל לנהוג באדמורו"ת בנרינסק, פראהאביטש (פוהרבישצ'ה), ואחריה בצ'רנוביל והתפרסם בגין קדושתו והתלהבותו בעבודת ה', ובשל פזרנות כספו לצדקה ולפדיון שבוים.
רבים מהצדיקים בזמנו הסתופפו בצילו.
נפטר בי"א בחשוון ה'תקנ"ח, ונטמן בעיר צ'רנוביל.
זמן קצר לאחר פטירתו יצאו לאור שני ספריו:
"מאור עיניים" על התורה, אשר נחשב לאחד מספרי היסוד של החסידות.
עד מלחמת העולם הראשונה הודפסו הספרים ב-17 מהדורות שונות, בנפרד או ביחד.
נושאים מרכזיים אצלו: תיקון המידות, עבודה בגשמיות, העלאת מחשבות זרות ומשיחיות.
בנוסף מיוחסים לרבי מנחם נחום נוסחים שונים של "הנהגות" חסידיות.
רבי אברהם דב מאבריטש מחבר הספר בת עין.
בנו רבי מרדכי טברסקי (-"המגיד מטשרנוביל").
רבי שכנא צבי מנמירוב, מגיד מישרים בעיר נמירוב בזמן תלמידי הבעל שם טוב, בסביבות השנים ה'ת"ף - ה'תק"ם, ומחבר ספרי "הרי בשמים" על חמשה חומשי תורה ועל חידושי הלכות ואגדות (מצאצאיו - הרב בן ציון לִכטמן).
רבי נחום התחתן עם שרה, נכדתו של הרב יצחק שפירא, רב בלובלין.
הרב מרדכי טברסקי (ה'תק"ל - כ' באייר ה'תקצ"ז), המגיד מטשרנוביל.
מלכה, אשתו של הרב אברהם בן הרב צבי, המגיד מקאריסטשאוו.
הרב ישראל ( - ב' באייר ה'תר"ז), המגיד מבאהפלי, מחבר הספר "עטרת תפארת ישראל".
חתנו היה הרב יהודה לייב אפשטיין אביו של רבי מנחם נחום מקוברין.
רבי מנחם נחום עפשטיין מקוברין.
רבי יהודה אריה חתן רבי ישראל חתנו של רבי משה צבי מסאווראן.
ייתכן שהיה חותנו השני של בן דודו רבי אהרן מצ'רנוביל.
הרב אריה לייב, מסדילקאב - ממשיך שושלת האדמורו"ות של סב רעייתו רבי משה חיים אפרים מסאדילקוב.
חוה אשתו של רבי שלום שכנא מפראהביטש בנו של רבי אברהם המלאך.
חתנם רבי אריה לייב מבנדרי.
נולד בטורינו שבאיטליה בשנת 1916. אביו, מורו ורבו היה הרב הפרופ' אליה שמואל הרטום.
כבר מילדותו הצטיין בלימודיו וביכולתו הלשונית, ובין מוריו נמנה גם דודו, הרב פרופ' משה דוד קאסוטו.
בשנת 1937, בהיותו בן 21 שנים בלבד, סיים בהצטיינות את לימודי הדוקטורט בספרות ושפות שמיות באוניברסיטת רומא ובאותה שנה קיבל גם את התואר רב (חכם השלם) בבית המדרש לרבנים ברומא.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה על ר' עובדיה מברטנורא.
בין השנים 1937-1938 שימש כרבה הראשי של העיר פרוג'ה, אך החלת חוקי הגזע באיטליה קטעו את פעילותו והוא החליט להגשים את חלום המשפחה ולעלות לארץ ישראל.
התיישב במגדיאל בשנת 1942 והתפרנס מחקלאות, וכן היה מורה בתיכון.
בשנת 1945 קיבל משרה לפי כישוריו כעורך התרגומים בממשלת המנדט בירושלים, עמדה שניצל לצורך פעילות ריגול לטובת ההגנה.
בשנת 1942 נישא ללאה אלנה לבית רוסי.
עם קום המדינה שרת כחייל בצה"ל.
אחיו נהרג בקרב על מוצא.
בשנים הראשונות לקום המדינה עבד במועצה למען השבת ובמשרד האספקה והקיצוב.
משנת 1951–1973 היה דובר ואחראי הפרסומים בנציבות שירות המדינה.
בשנות השישים היה חבר הוועדה למונחי המינהל הציבורי של האקדמיה ללשון העברית.
בשנות השמונים היה אחראי על תקנות השירות בבית החולים שערי צדק בירושלים.
בין השנים 1956–1958 היה בשליחות הסוכנות היהודית מנהל מחלקת החינוך והתרבות באיטליה וכן מפקח על בתי הספר היהודיים.
כיהן כרב ראשי של קהילת ונציה בין השנים 1973 - 1977 וגם לימד עברית מודרנית באוניברסיטת ונציה ובבית המדרש לרבנים שברומא.
בין השנים 1985–1987 כיהן כרב ראשי של קהילת טורינו.
עיסוקו המרכזי של הרב הרטום, אשר ליווה אותו לאורך חייו, היה בתחום הכתיבה, העריכה והתרגום.
את יצירתו האחרונה, "מחזור איטליאני השלם", סיים ממש לפני פטירתו.
יצירותיו שהושלמו, אך טרם יצאו לאור, הן: פנקסים של ארבעה מוהלים ממשפחת ויואנטי מוונציה, וכן תרגום מעברית של "עיונים בספר בראשית" מאת נחמה ליבוביץ.
בשנת 1947 ייסד עלון בשם "תורת חיים" וערך אותו בהתנדבות במשך כ-40 שנה.
העלון נועד לליבון בעיות השעה והיה במה להשקפות עולם שונות בנושאים אקטואליים במדינת ישראל ובגולה, לאור היהדות.
בשנת 1972 הוציא מילון איטלקי - עברי ועברי - איטלקי.
תרגם מאיטלקית יצירות ספרותיות קלאסיות כמו דקמרון, גדולי האומנות וגדולי המוזיקה.
תרגום לאיטלקית של ספרו של הרב חיים דוד הלוי "קיצור שולחן ערוך מקור חיים".
תרגום וביאור לספר המצוות לרמב"ם
תרגום ופירוש של המחזור האיטלקי לפי הקהילות האיטלקיות השונות.
הספר בשלמותו ראה אור רק לאחר פטירתו והוא פרי מחקר מעמיק של המנהגים האיטלקיים השונים ודיוק בנוסח התפילה המקורי, תוך תרגום לשפה מודרנית, לטובת העוברים לפני התיבה וציבור המתפללים.
הרב הרטום הוסיף סימנים מיוחדים לקריאה נכונה.