tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם כוללים בעלי חיים ימיים רבים לרבות דגי טונה, מפרשניים, דולפינים, הראשתן, לווייתני מזיפות, טורפים ימיים, צבי ים, פינגוויניים, כרישים שונים, דיונונאים גדולים ודגי מנטות וכנפתנים.
חלק ממינים אלה יכולים לצלול לעומק כדי לחפש מזון אך לאחר מכן עולים למעלה.
ישנם גם יצורי מעמקים העולים בלילות לחפש מזון בפני המים.
עופות ימיים ממריאים מעל האוקיינוסים בחיפוש מזון וחלקם יכולים לדאות במשך ימים רבים מבלי לעופף, כמו הפרגטה והאלבטרוס.
השכבה המזופלגית מוגדרת על ידי אור, ומתחילה בעומק שבו רק 1% מהאור הפוגע מגיע, ומסתיים במקום בו אין אור כלל; עומק אזור זה הוא בין כ-200 ל-1,000 מטרים מתחת לפני האוקיינוס.
האזור המזופלגי תופס כ-60% מפני השטח של כדור הארץ וכ-20% מנפח האוקיינוס, המהווה חלק גדול מהביוספרה הכוללת.
הוא מארח קהילה ביולוגית מגוונת הכוללת זיפי פיות, דגי בועות, מדוזות זוהרות, דיונונים ענקיים ואורגניזמים ייחודיים רבים אחרים, המותאמים לחיות בסביבה עם תאורה חלשה.
השכבה הבתיפלגית היא החלק של האוקיינוס הפתוח המשתרע מעומק של 1,000 עד 4,000 מטר מתחת לפני האוקיינוס.
היא נמצאת בין השכבה המזופלגית שלמעלה לבין האביסלפלגית שלמטה.
האזור הבתיפלגי ידוע גם כאזור חצות בגלל היעדר אור שמש.
מאפיין זה אינו מאפשר ייצור ראשוני המונע על ידי פוטוסינתזה, דבר המונע צמיחה של פיטופלנקטון או צמחי מים.
אף על פי שנפחו גדול יותר מהאזורים שמעליו, הידע האנושי על האזור הבאתיפלגי נותר מוגבל עקב היכולת הדלה יחסית לחקור את האוקיינוס העמוק.
הים האכזר הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1953 עם ג'ק הוקינס, דונלד סינדן ודנהולם אליוט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן הים האכזר מאת ניקולס מונסארט מ-1951. מונסארט שירת כמפקד ספינות מלחמה ליווי לשיירות אספקה באוקיינוס האטלנטי והעלה בנובלה זאת את חוויותיו ורגשותיו.
העלילה מתארת את המערכה באוקיינוס האטלנטי בין הצי המלכותי הבריטי שתפקידו העיקרי היה להגן של שיירות ספינות מהתקפה על ידי הצוללות הגרמניות שנקראו U-boats.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, ג'ק הוקינס היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
הסרט פותח במונולוג מפי לוטננט קומנדר ג'ורג' אריקסון (ג'ק הוקינס) שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועבר מצי הסוחר לפקד על קורבטה מסוג פלאואר בשם "קומפאס רוז" (HMS Compass Rose):
לקציניו לוקהרט (דונלנד סינדן), פרבי (ג'ון סארטון) ומורל (דנהולם אליוט) אין כל ניסיון בשירות בים.
הקצין הראשון שלו, בנט (סטנלי בייקר), מתעמר במלחים ובקצינים אך עד מהרה נאלץ לעזוב את האנייה בגלל כיב תריסריון ובמקומו מתמנה לוקהרט כלוטננט ראשון שהוא כאמור סגנו של המפקד.
לאחר שלושת שבועות של אימונים יוצאת הספינה לצפון האטלנטי ומתחילה ללוות שיירות.
הם חווים הטבעת ספינות על ידי צוללות גרמניות ומשתדלים למשות מהים ולהציל את האנשים.
בעזרת ציוד רדאר הם מצליחים למקם צוללת גרמנית ולהשמיד אותה.
הם גם יורים בתותחי נ"מ על מטוסים גרמניים.
באחד המקרים מזהה הצוות בטעות צוללת ואריקסון מורה להטיל פצצות עומק אף על פי שבמים יש ניצולים מספינה טבועה.
הם נהרגים והדבר מעיק על מצפונו תקופה ממושכת.
הם מגיעים מרוצים לליברפול שם מתחיל רומן קצר בין לוקהרט לקצינה ג'ולי הלם (וירג'יניה מקאנה שהתפרסמה אחר כך בסרט לחופש נולדה) המשרתת בחיל העזר של הצי לנשים (WRNS).
מורל מגלה שאשתו השחקנית (מוירה ליסטר), בוגדת בו.
לאחר מכן הם יוצאים שוב לאוקיינוס בסביבות גיברלטר.
הים שורץ צוללות ובלילה אחד נפגעת הספינה משני טילי טורפדו וטובעת.
רוב האנשים נספים מטביעה וקפיאה במים הקרים ורק קומץ ניצולים בשתי סירות הצלה ביניהם אריקסון, לוקהרט ופרבי, מצליחים להישאר בחיים עד שהם ניצלים על ידי ספינה של הצי.
אריקסון מועלה לדרגת קומנדר ומתמנה למפקד הפריגטה סולטאש (HMS Saltash) עם לוקהרט כסגנו.
הוא נתון בכעין פוסט טראומה ושומע כל הזמן את הזעקות של אנשיו לנטוש את הספינה (!Abandon Ship) ונחוש בדעתו להטביע צוללת גרמנית כנקמה.
לבסוף הם מגלים צוללת ומצליחים לפגוע בה בעזרת פצצות עומק.
הצוללת טובעת והניצולים שוחים לעבר הספינה ומועלים עליה.
אריקסון אומר כי זו הפעם הראשונה שהוא רואה בעיניו את האויב.
הסרט מסתיים לאחר המלחמה כשהספינה סולטאש מלווה לנמל צוללות גרמניות שנכנעו.
הים הַקַּנְטַבְּרִי (בספרדית: Mar Cantábrico; בצרפתית: Mer Cantabrique; בגליסית: Mar Cantábrico; בבסקית: Kantauri; באסטורית: Mar Cantábricu) הוא הכינוי לחלקו הדרומי של מפרץ ביסקאיה שבחופה הצפוני של ספרד ובחופה הדרומי מערבי של צרפת.
חופו נמשך מאסטקה דה בארס (Estaca de Bares), הנקודה המערבית ביותר של ספרד שנמצאת בגליסיה, עד שפך נהר אדור (Adour) ליד העיר באיון בצרפת.
אורך החוף של הים הקנטברי הוא כ-800 ק"מ.
מספר רב של נהרות נשפכים אל הים הקנטברי, בדרך כלל בצורת "ריה" (מספרדית ría, עמק נהר ששקע).
נהרות אלו קצרים יחסית כיוון שמקורם ברכס ההרים הקנטבריים שקו פרשת המים בו מרוחק רק כ-50 ק"מ מהחוף.
קהילות אוטונומיות של ספרד השוכנות לחופי הים הקנטברי (ממערב למזרח) הן גליסיה, אסטוריאס, קנטבריה וחבל הבסקים.
נוסף עליהם חבל לבור (Labourd) שבמחוז הפירנאים האטלנטיים בצרפת.
ערים גדולות לחופו של הים הקנטברי הן אוביידו, סנטנדר, בילבאו וסן סבסטיאן בספרד, ובאיון, בצרפת.
הים הלובי (נקרא גם: ים לוב) הוא ים שולי בים התיכון המשתרע מקירנאיקה ועד כרתים.
הוא נמצא סמוך לים היוני מצפון-מערב, לים כרתים מצפון, לים האגאי מצפון-מזרח ולאגן הלבנטין ממזרח.
קו החוף הדרומי של כרתים הגובל בים הלובי כולל את הרי אסטרוסיה ומישור מסרה; לאזור זה החלו להגיע בני אדם בתקופת הברונזה.
ממזרח לים נמצא הים הלבנטיני, מצפון הים היוני וממערב מצר סיציליה.
העיר החשובה ביותר בחופי הים היא בנגאזי שבלוב.
ים לוב הוא מפלט עשיר וחשוב עבור מינים מסוימים כמו טונה כחולה, הנחשבת בסכנת הכחדה עולמית.
זהו גם אזור חשוב עבור הצב החוצה.
הים האיקרי הוא ים שולי בים התיכון השוכן בין האיים הקיקלאדיים לאסיה הקטנה.
גבולות הים לא מוגדרים במדויק אך לרוב הוא מתואר כחלק מן הים האגאי מדרום לכיוס, ממזרח לקיקלאדות המזרחיות וממערב לאסיה הקטנה.
הוא מכיל האיים של סאמוס, קוס, פטמוס, לרוס ואיקריה.
הים האיקרי הוא הים במיתולוגיה היוונית אליו איקרוס נפל את נפילתו הקטלנית מהשמים במהלך טיסתו מכרתים עם אביו דדלוס.
שמו של הים מגיע משם האי איקריה המגיע מאיקרוס.
הים הבלארי (בקטלאנית ובספרדית: Mar Balear) הידוע גם בשם הים האיברי, הוא גוף מים בים התיכון בין האיים הבלאריים ויבשת ספרד.
נהר האברו זורם לתוך ים קטן זה.
האיים הבלאריים מחולקים לשתי קבוצות: האיים הגימנסיים בצפון מזרח, איי האורן בדרום מערב.
ארגון ההידרוגרפיה הבין-לאומי מגדיר את גבולות הים הבלארי באופן הבא:בין האיים הבאלריים לחוף ספרד, תחום:
בדרום מערב: קו מקייפ סנט אנטוני, קהילת ולנסיה () עד קייפ ברברייה, הקצה דרום מערבי של פורמנטרה (האיים הבלאריים).
בדרום מזרח: החוף הדרומי של פורמנטרה, משם קו העובר דרך פונטה רוטג'ה, שהוא קצה הגבול המזרחי, עד לקצה הדרומי של האי קבברה, האיים הבלאריים () ואיילה דה איירה, בקצה הדרומי של מנורקה.
בצפון מזרח: החוף המזרחי של מנורקה מעלה עד למגדלור פבריטקס () ומשם בקו עד מגדלור סנט סבסטיה בקטלוניה ().
הים הדרומי או זאודרזיי (בהולנדית: Zuiderzee) היה ים פנימי בחלק הצפוני של הולנד שהתקיים בערך מתחילת ימי הביניים המאוחרים ועד 1932. שטחו המקורי היה כ-5,900 קמ"ר.
הים נוצר בימי הביניים המוקדמים כתוצאה מסדרה של שיטפונות, שבמהלכם נעלמו עוד ועוד שטחים ששמרו על הפרדת האגם היבשתי המקורי - אגם האלמירה - מהים הצפוני ומים ואדן המאוחר יותר.
בסופו של דבר נוצר קשר ישיר והאגם היבשתי הפך לים פנימי.
עם השלמת האפסלאוטדייק ב־-1932, נחלק הים הדרומי לשני גופי מים נפרדים: החלק הפתוח נקרא ים ואדן, ואילו בחלק הסגור מניעת הכניסה של מים מלוחים יצרה את אגם המים המתוקים הנקרא כיום האייסלמיר (ממנו פוצל מאוחר יותר המרקרמיר) על שם הנהר המתנקז אליו.
באמצעות ניקוז ופולדרים, אוחזרה קרקע מהאגם בשטח של כ-1,500 ק"מ שהפכה לבסוף למחוז פלבולנד, עם אוכלוסייה של כמעט 450,000 (2022).
בערך במיקומו של הים הדרומי היו בעבר אגמי מים מתוקים, שהיו ידועים בקרב הרומאים כ"לאקוס פלבו" (אגם פלבו) ומאוחר יותר כאגם אלמירה .
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שכבר בתקופה הפרהיסטורית היו מגורי אדם בחלקים מהאזור התואם את הים הדרומי.
ליד סכוקלנד ובמזרח פלבולנד נמצאו עקבות שונים המעידים על נוכחות אנושית פרהיסטורית, אם כי לא תמיד ברור אם מדובר היה במקום מגורים קבוע.
בצד המזרחי של סכוקלנד נמצאו עקבות של עיבוד קרקע במחרשה פשוטה, דבר המעיד על שהות ארוכה יותר.
באותו מקום נמצאו גם קונכיות, מה שמעיד שכבר בתקופת הברונזה קו החוף נפרץ באופן קבוע ומים מהים זרמו לאזור הים הדרומי המאוחר יותר.
ההנחה הכללית היא שהאזור הפך לביצת כבול לאחר המאה ה-3 עד שכמעט ולא היה ראוי למגורים.
עם זאת, נמצאו עקבות של לפחות שישה עשר ריכוזי מגורים שהיו כנראה כפרים מימי הביניים מהמאה ה-9 עד המאה ה-13 .
במהלך ימי הביניים המוקדמים החלו להתרחש שינויים גדולים.
בהשפעת האקלים החם של ימי הביניים (התקופה בין 800–1200 בקירוב), פני הים עלו והים הצפוני הצליח לחדור עוד יותר לתוך האלמירה.
בשנת 838 היה שיטפון גדול ראשון, שבו, לפי שני מקורות, נהרסו מספר רב של מקומות.
לאחר מכן, הדברים נשארו שקטים יחסית במשך יותר ממאתיים שנה.
בשנת 1100, אגם אלמירה כבר התרחב במידה ניכרת, במיוחד לדרום ולמערב.
גלי הסערה המתמשכים הביאו להתפוררות של יותר ויותר אדמה.
סדרה של סערות במהלך המאה ה-12 ובעיקר ה-13, שבהן נשטפו חלקים נרחבים מאדמת הכבול, גרמה להפרדה בין מערב פריסלנד (כיום במחוז צפון הולנד) לפריסלנד.
התהליך התחיל ב"מבול סנט יוליאנה" ב-1164 ו"מבול כל הקדושים" של 1170. לאחר אסונות השיטפון של 1212, 1214, 1219 ו-1248, פרצו מי הים דרך דיונות שהיו המחסום הטבעי, והאגם היבשתי הפך לים פנימי.
לאחר אסון הסערה של 1282 (בו נותק הקשר בין טסל, כיום צפון הולנד) והמבול הקשה של סינט-לוסיה ב-1287, שהותיר עשרות אלפי הרוגים, הושלם התהליך לחלוטין.
האסון סימן את עלייתה של העיר אמסטרדם בקצה הדרום מערבי של המפרץ, מכיוון שכעת התאפשרה תנועה ימית של הסחר מהים הבלטי.
לאחר היווצרותו, התאפיין הים הדרומי בשני חלקים: ה"אגן הפריזי" העמוק יותר בצד הצפוני וה"קום" הרדוד יותר בדרום.
עומק האגן הפריזי היה 8–9 מטרים.
אדמתו הייתה מורכבת מחול במזרח ומחרסית במערב.
באגן הפריזי היה גם זרם ים חזק מהים הצפוני, שנחלש יותר ויותר לכיוון דרום.
עומק הקום היה רק 2 עד 4 מטרים וקרקעיתו השטוחה הייתה מורכבת בעיקר מבוץ.
בזמן שנשבה רוח דרום מערבית חזקה, האיי ליד אמסטרדם, שהיה באותה תקופה עוד שפך, היה לפעמים מתייבש לחלוטין בעוד שפני המים מזרחה ליד קו החוף של אוברייסל היו עולים.
גודלו של הים היבשתי הזה נותר יציב במידה רבה מהמאה ה-15 ואילך עקב שיפורים בסוללות, אך כאשר סערות דחפו את מי הים הצפוני אל המפרץ, הפך הזאודרזיי לגוף מים בלתי יציב, כך שלעיתים קרובות נגרמו הצפות ואובדן ספינות.
לדוגמה, ב-18 בנובמבר 1421, נשברה חומת מגן בסוללת של הזאודרזיי, שהציפה 72 כפרים והרגה כ-10,000 איש.
סביב הים הדרומי צמחו כפרי דייגים רבים וחלקם התפתחו לעיירות מוקפות חומה עם קשרי מסחר נרחבים, במיוחד קמפן, עיירה באוברייסל, ומאוחר יותר גם עיירות בהולנד כמו אמסטרדם, הורן ואנקהאוזן.
עיירות אלו סחרו תחילה עם נמלים בים הבלטי, באנגליה ובערי הנזה, אך מאוחר יותר גם עם שאר העולם כאשר הוקמה האימפריה ההולנדית שלה.
לאחר שקיעת האימפריה, פחת המסחר ורוב העיירות חזרו להסתמך על דיג ותעשייה מסוימת עד למאה ה-20, כאשר התיירות הפכה למקור ההכנסה העיקרי.
בתוך הים הדרומי היו חמישה איים קטנים, שרידים של מה שהיו פעם איים גדולים יותר, חצאי איים המחוברים ליבשת, או במקרה של פמפוס – אי מלאכותי.
אלה היו וירינגן , אורק , סכוקלנד, פמפוס ומרקן .
גם תושבי האיים הללו התקיימו בעיקר מדיג ותעשיות נלוות ועדיין מתקיימים מהם במקרה של אורק ווירינגן.
כל האיים הללו, מלבד פמפוס, הם כיום חלק מהיבשת או מחוברים אליה.
בנייתו בתחילת המאה ה-20 של סכר סגור גדול (האפסלאוטדייק) ייצבה את הים הדרומי.
בניית הסכר הייתה בתגובה לשיטפון של ינואר 1916 שגרם לנזקים אדירים.
תוכניות לסגירת הים הדרומי נעשו למעלה משלושים שנה קודם לכן, אך לא עברו בפרלמנט של הולנד.
עם השלמת האפסלאוטדייק ב-1932, הפך הים הדרומי לאגם האייסלמיר, וניתן היה לאחזר שטחים גדולים של מים לחקלאות ודיור.
אזורים אלה, הידועים כפולדרים, היו בהתאמה וירינגרמיר, נורדוסטפולדר ופלבולנד .
הפרויקט העצום הזה בהנחייתו של קורנליס ליילי, שנקרא מפעלי הים הדרומי, התנהל מ-1919 עד 1986, והגיע לשיאו בהקמת המחוז החדש של פלבולנד.
במסגרת הפרויקט תוכנן במקור גם אחזור קרקע בחלק הדרום-מערבי של הים הדרומי, אך שלב אחרון זה של הפרויקט נדחה ללא הגבלת זמן בשנות ה-80.
הים התיכון הוא ים בין-יבשתי הנמצא בין היבשות אסיה, אפריקה ואירופה.
הים מחובר לאוקיינוס האטלנטי במצר גיברלטר במערב, לים השחור במצרי הדרדנלים והבוספורוס במזרח ולים סוף באמצעות תעלת סואץ בדרום מזרח.
שטחו של הים מהווה 3% משטח הימים והאוקיינוסים בעולם.
הים התיכון מהווה יעד תיירותי לכשליש מכלל התיירות הבין-לאומית.
תיירות זו מתרכזת בעיקר לאורך חופיו המשתרעים על פני 46,000 ק"מ, שמתוכם 25,000 ק"מ הם אזורים אורבניים.
לאורך חופי הים התיכון מתגוררים כ־150,000,000 תושבים ובעונת הקיץ מספר זהה של תיירים מבקרים בו.
ליד חופי ישראל מתאפיין הים במשטר סערות חזקות יחסית ובערבול החול במים, מה שיוצר לעיתים עכירות.
הים התיכון שימש עורק תחבורה ראשי בעולם העתיק הידוע, וקישר בין התרבויות הרבות שהתהוו לחופיו, בהן תרבויות מצרים, יוון, רומא וכן התרבויות הפיניקיות ותרבויות ארץ ישראל.
כיום מתקיימת בו 30% מכלל התחבורה וההובלה הימית בעולם.
המילה העברית תיכון משמעה אמצעי, מרכזי, נמצא בתווך.
שמו של הים התיכון נגזר מהמילה הלטינית mediterraneus שמשמעו מֶרְכָּזָהּ שֶׁל הָאָרֶץ או בֵּין יַבָּשׁוֹת כלומר בין אפריקה לאירופה.
ניתן לפרק את המילה כאשר medius משמעו מֶרְכָּז, בֵּין או תָּוֶךְ, ו-terra משמעו ארץ או יבשת.
ממצאים היסטוריים מצביעים על כך שהרומאים האמינו שהים נמצא במרכז העולם, ולכן העניקו לו שם זה, ביוונית עתיקה הים נקרא Mesogeios ומשמעותו זהה.
הרומאים קראו לו גם "הים שלנו" (Mare Nostrum) וגם "הים הפנימי" (Mare internum).
האימפריה הרומית הייתה הישות המדינית היחידה שחלשה על כל חופי הים התיכון.
בימי קדם נודע הים התיכון בשם הים הגדול, והוא נזכר בשם זה לא פעם במקרא, כציון לגבולה המערבי של ארץ כנען.
שם נוסף שניתן לים התיכון במקרא הוא הים האחרון, שמשמעו הים האחורי, שנמצא מאחור מנקודת המבט של הצופה מזרחה ("קדימה").
עוד הוא נזכר בכתבי היתדות בשם הים העליון, לעומת הים התחתון, הוא המפרץ הפרסי, שאליו זרמו נהרות הפרת והחידקל.
כינויים נוספים הם ים יפו וים פלשתים.
התלמוד מכנה אותו ימא דקיסרין, ימה של חיפה וימה של עכו (ייתכן שכינויים אלו לא מכוונים לים כולו, אלא לחלק הסמוך לאותו מקום).
בטורקית קוראים לים התיכון הים הלבן (Akdeniz), היות שבשפה זו רוחות השמיים סומנו בעבר בצבעים: דרום הוא אדום, צפון הוא שחור, מזרח הוא צהוב או ירוק, ומערב הוא לבן.
בערבית הים הלבן התיכון (البحر الأبيض المتوسط).
ברוב השפות כיום שם הים נגזר במשמעותו או מהים התיכון או מהים הלבן.
באוקיינוגרפיה מכונה הים בשם הים הבין-יבשתי האירו-אפריקאי (Eurafrican Mediterranean Sea), או הים הבין-יבשתי האירופי (European Mediterranean Sea), כדי להבחינו מימים בין-יבשתיים אחרים בעולם.
מיתוסים רבים קשורים לים התיכון, לחופי הארצות שלו ולאיים שבו.
הים האגאי נקרא על שם המלך אַייגֵאוּס, שהטיל עצמו אל מימיו בייאושו, כשראה את ספינת בנו תסאוס חוזרת הביתה ומפרשיה שחורים, האות שקבע להודיעו אם ימות בנו במסעותיו.
אלא שתסאוס חזר חי, שכח את הבטחתו לאביו ולא החליף את מפרשי הספינה לפני הגיעו לקרבת יוון.
באי כרתים ידוע הסיפור על המינוטאורוס, מפלצת בעלת גוף אדם וראש פר, ששכנה בלבירינת.
המלך מינוס גבה מנתיניו מס שנתי של קורבנות אדם להאכילה.
את המבוך לשיכון המפלצת בנה הבנאי האומן דיידלוס, וכאשר ציווה המלך מינוס להמיתו בשל גילוי סוד המבוך, עיצב כנפי שעווה לו ולבנו איקרוס כדי להימלט מכרתים.
איקרוס לא שמע בקול אביו, המריא גבוה מדי והשמש המסה את כנפיו.
הוא צנח אל הים וטבע.
דיידלוס הגיע בשלום למחוז חפצו.
באי כרתים גדל זאוס, מלך האלים.
אלת היופי אפרודיטה נולדה, על פי האגדה, מקצף גלים ורכבה על קונכייה אל האי קיתרה וממנו אל קפריסין.
"סלע אנדרומדה", אליו לפי האגדה נכבלה אנדרומדה, נמצא בחוף הים של יפו.
במדרשי התורה מציינים שבימי דור אנוש עלה האוקיינוס והציף שליש מהעולם עד עכו ויפו.
מקורו של הים התיכון בשינויים גאולוגים שהפרידו את מפגשן של דרום מערב אירופה ומערב צפון-אפריקה, וגרמו לזרימה אדירה של מים מהאוקיינוס האטלנטי לפני כ-5.3 מיליון שנים.
עדויות שונות שמקורן בגנטיקה של חיות ים מצביעות על אפשרות שלפני כ-4.5 מיליון שנים התפצל הים לשני אגנים נפרדים.
מיקומו הגאוגרפי של הים התיכון וריבוי האיים הפכו אותו לגשר שחיבר בין הארצות ששכנו לאורך חופיו.
גשר זה התאפשר עם פיתוח הספנות בעת העתיקה.
התרבות הראשונה שהייתה לה מסורת ימית משמעותית הייתה התרבות המינואית ששגשגה בכרתים בין 2700 ל-1450 לפנה"ס.
אזור הים התיכון מועד לרעשי אדמה, מהם קלים ומהם קשים מאוד ייתכן שאסונות טבע אלה המיטו אסון על התרבות המינואית.
בתקופה שבין 1450 ל-1500 לפני הספירה התפרץ הר הגעש סנטוריני, והוא נחרב כליל.
משבר תקופת הברונזה במאה ה-12 לפנה"ס מנע התפתחות נוספת בספנות, אך הים המשיך להיות גשר חשוב.
גויי הים (הפלשתים) השתמשו בו כדי לפלוש למזרח התיכון.
הפלשתים נעצרו ליד הדלתא של הנילוס על ידי הצי המצרי.
לאחר התייצבות המערכות הפוליטיות, עלו כוחות חדשים על במת הים התיכון.
הראשונים שניצלו את מרחבי הים התיכון לאחר משבר תקופת הברונזה היו הפיניקים.
אלה הפליגו מחופי צור צידון וערים נוספות באזור לבנון המודרנית מערבה.
מטרתם הייתה סחר ובהמשך הקימו תחנות סחר ברחבי הים התיכון.
עם הזמן התפתחו חלק מתחנות סחר אלה והפכו לערים, חלקן גדולות, שהחשובה בהן הייתה קרתגו שבחופי צפון אפריקה.
במאה ה-21 התגלו בים מספר מאגרים של משאבי טבע, ביניהם גז טבעי, וסביבם מתפתחת מחלוקת דיפלומטית בין מדינות הים השונות לגבי אופן החלוקה של שטחי הים בריבונותן של המדינות.
מחלוקות אלו עומדות בבסיסן של בריתות בין כמה ממדינות מזרח הים התיכון.
במקביל, בשנים אלו התחזקו ענפי דיג במדינות המשיקות לים, ובמקרים רבים נוצרו תופעות של דיג יתר שגרמו נזקים משמעותיים למאזן האקולוגי.
כאשר אוכלוסיות רבות של דגים נפגעות, יצורים מהם ניזונים הדגים – אצות, מדוזות וסרטנים לדוגמה – מגיעים לגידול יתר באוכלוסייתם, והטורפים הטבעיים של הדגים – דולפינים, כרישים ולווייתנאים לדוגמה – נתקלים בקשיים למצוא מזון.
לאזורים מסוימים בים התיכון ניתנו שמות שונים.
הים הליגורי ממוקם מצפון לקורסיקה, הים הטירני ממוקם בין סרדיניה, סיציליה ואיטליה, הים האדריאטי ממוקם בין החוף המזרחי של איטליה לבין החוף הדלמטי, הים היוני ממוקם בין איטליה ליוון, הים האגאי ממוקם בין יוון לטורקיה, ים כרתים ממוקם מצפון לכרתים וים מרמרה ממוקם בין הים התיכון לבין הים השחור.
רכס הרים תת-ימי המשתרע בין סיציליה לבין תוניסיה מחלק את הים התיכון במרכזו לאגן מזרחי ולאגן מערבי, קיימים מספר הבדלים בין אגנים אלה.
אף שהמים בזרם שבאגן המערבי מגיעים מהאוקיינוס האטלנטי, הרדידות של מצר גיברלטר (כ-800 מטרים) מאפשרת מעבר של מים עליונים בלבד, דלים בחומרי מזון (nutrients).
הזרם באגן המזרחי של הים התיכון איטי יותר ונע נגד כיוון השעון לאורך חופי לוב, מצרים, ישראל, לבנון, סוריה, טורקיה ויוון.
החומרים האורגניים, שמקורם בתמותת בעלי חיים ימיים וכן בסחף המגיע מהנהרות המעטים שבאזור, שוקעים לקרקעית ובהיעדרם נבלמת התפתחות האצות המיקרוסקופיות (ננופלנקטון) המהוות את הבסיס לשרשרת המזון.
כמעט מדי שנה פוקדות את הים התיכון סופות טרופיות הנקראות מדיקיין.
הסופות מתחוללות בעיקר במרכז הים התיכון כשבמאה ה-21 התחילו להגיע סופות טרופיות גם לאגן המזרחי.
כמות האצות המועטה שבו היא הגורם לכמות הדגים הדלה באגן המזרחי של הים התיכון, אם כי קיימים גם בו הבדלים בין אזורים.
כך למשל מול נהריה, במרחק של 8 ק"מ מהחוף, עומק הים הוא 55 מטר, מול תל אביב 45 מטר ומול עזה 31 מטר.
מאז שוקע רוב הסחף באגם נאצר שמדרום לסכר.
החל משנת 2012, הוקם מרכז לאומי בישראל לחקר ים התיכון המאגד את כל המוסדות בישראל העוסקים בכך.
האקלים הים תיכוני הוא אקלים מעבר בין האקלים הסובטרופי לבין האקלים הממוזג.
בחורף, קר גשום ולעיתים מושלג, ובקיץ יבש וחם בדרך כלל.
בחופי ישראל, השוכנת באגן המזרחי, טמפרטורות פני הים בקיץ עשויות להגיע עד ל-C° 32 בתחילת אוגוסט, ובחורף לרדת ל-C° 17 (בממוצע כ-18), ואילו באגן המערבי הן מגיעות ל-C° 26 בממוצע בקיץ ויורדות בממוצע ל-C° 11 בחורף.
גידולים ייחודיים של מדינות הים התיכון הם: זיתים, גפנים, תפוזים ומנדרינות, והצמחייה הנפוצה היא חורש ים תיכוני.
האיים הגדולים בים התיכון הם:
סיציליה וסרדיניה שייכות לאיטליה, רודוס וכרתים ליוון.
קפריסין עצמאי, והשלטון בו מתחלק בין הרפובליקה של קפריסין לבין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין שהוכרזה חד צדדית בעקבות הפיכה צבאית ופלישת טורקיה לאי ב-1974 ומוכרת רק על ידי טורקיה.
סמוך לחופי ספרד נמצאים האיים הבלאריים – מיורקה, מנורקה ואיביזה השייכים לספרד, ובין סיציליה לתוניסיה נמצא האי מלטה, אומנם זעיר, אך עצמאי.
האי קורסיקה, מקום הולדתו של נפוליאון בונפרטה, שייך לצרפת.
מלבד איים אלה, יש עוד מספר רב של איים קטנים וזעירים, מהם מיושבים, מהם לא, רובם מרוכזים בים האגאי.
21 מדינות ממוקמות לחופי הים התיכון:
טורקיה ומצרים הן מדינות טרנס-יבשתיות.
גאוגרפית, האיים הדרומיים ביותר של איטליה, איי פלאג'יה, שייכים ליבשת אפריקה.
טריטוריות נוספות גובלות בים התיכון (ממערב למזרח):
שטחי בסיס ריבוניים של בריטניה – אקרוטירי ודקליה.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (מוכרת רק על ידי טורקיה).
מבחינה גאולוגית, קרקעיתו היא קרום אוקייני.
עומקו הממוצע של הים התיכון כ-1,500 מ' מתחת לגובה פני הים, והנקודה העמוקה ביותר בו היא שקע קליפסו – הנמצא בים היוני, בין דרומן של איטליה ויוון – ועומקו 5,267 מטרים מתחת לגובה פני הים.
רכס תת-ימי רדוד בקרקעית מצר סיציליה מחלק את הים התיכון לשני אגנים: האגן המערבי – המכסה שטח של כ-0.85 מיליון קמ"ר, והאגן המזרחי – המכסה שטח של כ-1.65 מיליון קמ"ר.
לים התיכון קדם אוקיינוס קדום, ים טתיס, שנוצר ביורה עת התפרקה יבשת-העל פנגיאה לשני חלקים: לאוראסיה בצפון וגונדוונה בדרום.
באמצע המיוקן נוצרה אורוגנזה בין לוח ערב והלוח האירו-אסייתי שהוביל להפרדה הדרגתית של ים טתיס מהאוקיינוס ההודי במזרח.
בה בעת התפתח האגן האוקייני נאו-טתיס.
תהליך הסגירה במזרח הסתיים בשינויים מהותיים בדפוסי הזרמים, אשר גרמו להתקררות האקלים העולמי.
האגן האוקייני התרחב במהלך התנגשויות אלה ונוצרו בו קימוטים ואזורי הפחתה.
הקשת הגעשית של דרום הים האגאי – רצועה אורוגנית שבעבר הייתה מנותקת מן הים – התרחבה והתכופפה כתוצאה מתנועה סיבובית שחלה בפליסטוקן: חלקה המזרחי הסתובב נגד השעון וחלקה המערבי הסתובב בכיוון השעון.
תנועת הלוח האפריקאי-ערבי צפונה לעומת לוח אירואסיה החלה תהליך של סגירת ים טתיס.
בשנת 2018 מצא מחקר משותף של המכון הגיאולוגי לישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים ואוניברסיטת חיפה כי הים התיכון המזרחי נוצר כ-100 מיליון שנה מאוחר יותר ממה שסברו עד כה.
לפני 30 מיליון שנה נפתח גב קשת במרכז האגן האוקייני.
פתיחה זו נבעה מהסתובבות נגד השעון של הגוש קורסיקה-סרדיניה שנמשכה עד לפני 16 מיליון שנה, שלאחר מכן התנתק משולי צפון אפריקה.
כתוצאה מכך נפתח הים הטירני בין קורסיקה וסרדיניה לבין איטליה.
מאז המזוזואיקון ועד השלישון ובמהלך התכנסות הלוחות בין אפריקה לחצי האי האיברי התפתחה רצועת הרי הבטי-ריף – רצועה הכוללת את הרי הבטים בדרום ספרד והרי הריף בצפון מרוקו.
רצועה זו הייתה מחוברת בראשיתה, אולם תנועתה של אפריקה צפונה בסוף המיוקן יצרה לחץ טקטוני על דרום חצי האי האיברי – שהיה אז בקרקעית הים – הרימה אותו וגרמה לסגירת מצר גיברלטר ולהתרחשות האירוע המסיני.
אזור הים התיכון פעיל מאוד מבחינה טקטונית, והשלכות של פעילות זו ניכרות בפעילות סייסמית וגעשית.
התנגשות הלוחות ניכרת גם בגאומורפולוגיה: מרבית האגן וגבולותיו נכללים באזור הקימוט האלפיני – אורוגנזה שיצרה את האלפים והתרחשה לפני 23–5.3 מיליון שנה במהלך האוליגוקן והמיוקן.
שרכסי ההרים הגבוהים של הקימוט האלפיני הנמשכים אל תוך היבשות, תוחמים חלקים גדולים מחופיו.
בחלקו המזרחי של הים התיכון – בקרקעית ובשוליים היבשתיים – מתרחשות רעידות אדמה רבות, יותר מאשר בחלקו המערבי.
הסיבה לכך היא קיום גבולות טקטוניים פעילים רבים יותר באזור זה, בעיקר הגבול שבין העתק צפון אנטוליה המפריד בין לוח אנטוליה – הנע מערבה בקצב של עד 20 ס"מ בשנה, לבין הלוח האירו-אסייתי שמצפון לו.
דוגמה לתוצאות הרות האסון של פעילות העתק זה היא רעידת האדמה באיזמיט (1999) במגניטודה 7.4. העתק פעיל נוסף הוא הבקע הסורי-אפריקני, האחראי לתזוזת לוח ערב למרחק של 105 ק"מ צפונית ללוח האפריקאי.
אזור נוסף במזרח הים התיכון הנפגע תדיר מפעילות סייסמית הוא חצי האי הבלקני.
מפגש הלוחות העיקרי בין הלוח האפריקאי ולוח אירואסיה חוצה את הים התיכון לרוחבו ומצוין בהרי געש.
פעילות געשית זו היא תוצאה של אזור הפחתה בו חודר הלוח האפריקאי אל מתחת ללוח האירו-אסייתי.
במרכז הים התיכון נמצאים הרי הגעש של איטליה:
וזוב – אחד מהרי הגעש מהאלימים ביותר על פני כדור הארץ.
בין יוון לטורקיה, נמצאת הקשת הגעשית של דרום הים האגאי.
זוהי קשת איים הכוללת רצועה של איים געשיים.
אחד מהאתרים הגעשיים הבולטים בה הוא סנטוריני בארכיפלג האיים הקיקלאדיים.
סנטוריני הוא קבוצה של איים געשיים: הגדול ביותר בקבוצה נקרא תירה-סנטוריני והאחרים – קטנים ממנו – נקראים תירה-אסיה, נאה-קמני (הר געש תת-ימי פעיל), פלאה-קמני, אספרוניסי ואיי קריסטיאנה.
איי הקבוצה הם שרידיו של הר געש קדום שנהרס בהתפרצות אדירה לפני כ-3,600 שנים.
ההתפרצות הביאה אסון על התרבות המינואית שהתפתחה במקום ובכרתים.
איי סנטוריני מקיפים לגונה מרכזית שעומקה כ-400 מטר, שהיא למעשה קלדרה – לוע געשי שנפער בעקבות אותה התפרצות.
בים התיכון כולו תוארו עד כה כ-17,000 מינים, כרבע מתוכם ייחודיים לים התיכון.
זמן השהייה הקצר של המים בים התיכון הופך אותו לאזור פגיע במיוחד לשינויים הקשורים למשבר האקלים: אלו כוללים את התחממות הים, עלייה במליחות הים, עליית פני הים, ירידה בכמות החמצן בים ועלייה בחומציותו.
לאורך החצי השני של המאה העשרים ותחילת המאה ה-21, פני השטח של מזרח הים התיכון התחממו בין ב-2 ל-4 מעלות צלזיוס בעוד שה-pH של פני הים ירד בכ-0.1 יחידות.
שילוב של תהליכים אלו מובילים לאובדן של המגוון הביולוגי בים התיכון, ושל בתי גידול תוך הגברת פוטנציאל החדירה של מינים פולשים.
ההתחממות העודפת הובילה להתפתחות שיכוב חזק בים התיכון בנוסף, שינויים אלו ושינויים נוספים פוגעים ביכולתו של הים לספוח פחמן דו-חמצני ובכך להאט את ההתחממות הגלובלית.
נוסף על כך, ההתחממות של פני השטח המשוכבים מובילה לשחרור של פחמן דו-חמצני מפני השטח חזרה לאטמוספירה ואף ליצירה כימית של גבישי ארגוניט, המאיצים שחרור פחמן דו-חמצני.
עליית גובה פני הים בכלל, וכן פני הים התיכון, היא אחת ההשפעות הבולטות של משבר האקלים.
הגורמים המרכזיים לעלייה הגלובלית בגובה פני הים הם התחממות האוויר והמסת קרחונים.
קיימות טענות כי מפלס מי הים התיכון עלול לעלות בין 3–61 ס"מ כתוצאה מההתחממות העולמית.
דבר זה עשוי לגרום לאפקט הפוך על האוכלוסייה לאורך הים התיכון:
עליית מפלס מי הים תציף חלקים ממלטה, ותפגע באספקת המים המתוקים שמקורם במאגרים תת-קרקעיים.
עלייה של 30 ס"מ תציף 200 קילומטרים רבועים מדלתת הנילוס, ותדחק לעומק היבשה חצי מיליון מאזרחי מצרים.
עליית מפלס המים מאיימת גם על המערכת האקולוגית של החופים, במיוחד באזורים סגורים כגון הים הבלטי, הים התיכון והים השחור.
לימים הללו יש מסדרונות צרים ועיקריים כשפתחם פונה למערב, כשתנועת המים היא ממזרח למערב כך שזרמים אלו מסיעים אורגניזמים פחות אל החלקים הצפוניים שבהם.
תנודות בטמפרטורה בשיעור של C° 0.05 עד C° 0.1 בעומק הים מספיקות כדי להשפיע מאוד על העושר הביולוגי.
במחקר, שפורסם ב-2022 ב-Science Advances, נמצא בדגימות מהמערות במיורקה, כי מתחילת המאה ה-20 עלה מפלס פני הים בים התיכון בכ-18 ס"מ.
מאחר שהים התיכון הוא ים סגור, הוא חשוף יותר למפגעי זיהום, לכן נחתמה בשנת 1978 אמנת ברצלונה להגנה מפני זיהום הים התיכון.
זיהום זה פוגע רבות ביונקים ימיים החיים בים התיכון, ולו השפעות רבות, בהן שינוי המטבוליזם ופגיעה בפוריות.
ישנה תאוריה הגורסת כי הזיהום בים התיכון הוא שגורם לעלייתם של יונקים ימיים על החוף, משום שהזיהום מחליש את מערכת הניווט של בעלי החיים; תאוריה זו נתמכת בעובדה שאצל יונקים ימיים שעולים על חופי הים התיכון לרוב נמצאים סימני זיהום.
מינים רבים מצויים בסכנת הכחדה, לדוגמה, כלב ים נזירי מצוי החי בים התיכון נחשב לאחד מהיונקים הקרובים ביותר בעולם להכחדה.
הזיהום באזור הים התיכון היה גבוה במיוחד בשנים האחרונות.
הים התיכון סובל גם מהשלכת פסולת.
מחקר של קרקעית הים משנת 1994 שבוצע באמצעות גרירת מכמורות על הקרקעית בסביבת חופי ספרד, צרפת ואיטליה מצא ריכוז גבוה מאוד של פסולת; 1,935 פריטי פסולת, בממוצע, לקילומטר רבוע.
76% מהפסולת היה פלסטיק ש-94% ממנו היו שקיות פלסטיק (ניילון).
בדו"ח הניטור השנתי של המשרד להגנת הסביבה שפורסם בפברואר 2019 צוין כי קיימים ריכוזי מתכות חריגים בנחלי החוף, לרוב בשל הזרמת עודפי מי קולחין באיכות נמוכה שמקורם במכוני טיהור השפכים בישראל וברשות הפלסטינית, וכן מהזרמות ביוב לא חוקיות אל חלק מנחלי החוף.
כמה מנתיבי הים העמוסים ביותר נמצאים בים התיכון.
ההערכה היא שבכל שנה עוברות בים התיכון 220,000 אוניות מסחר של מעל 100 טון לאונייה – בערך שליש מכמות אוניות המסחר בעולם.
אוניות אלו נושאות לעיתים תכופות מטען מסוכן, שאם יאבד בים יגרום לנזקים חמורים ביותר לסביבה הימית.
שחרור כימיקלים משטיפת מכלים ופסולת שמנים גם לוקחים חלק בזיהום הים.
הים התיכון מכיל 0.7% מכלל המים בעולם (הנמצאים מעל הקרקע) ועדיין 17% מכלל פסולת השמן התעשייתי בעולם נשפכת ומזהמת אותו.
לפי הערכות, בכל שנה נשפכים במכוון בין 100,000 ל-150,000 טון של נפט גולמי לים התיכון כתוצאה מפעילות אוניות.
אוניות מסיעות בערך 370,000,000 טון שמן בשנה בים התיכון (יותר מ-20% מהכמות העולמית), ובערך בין 250–300 מכליות נפט חוצות את הים התיכון בכל יום.
שפיכות נפט כתוצאה מתאונות מתרחשות לעיתים תכופות בממוצע של 10 שפיכות בשנה.
שפיכות נפט רציניות עלולות להתרחש בכל רגע ובכל מקום בים התיכון.
כמות המדגה בים התיכון מעוררת דאגה.
ישנן אינדיקטורים המצביעים על כך שגודל הדגה ואיכותה ירדה, לעיתים במהירות, ובאזורים רבים מינים גדולים המאריכי חיים נעלמו לחלוטין מהדיג המסחרי.
דגים פלגיים, כמו הטונה, היוו מקור מזון במשך אלפי שנים אולם האוכלוסייה התמעטה בצורה מסוכנת.
בשנת 1999 גרינפיס פרסמה דו"ח שחשף כי כמות הטונה כחולת הסנפיר התמעטה ב-80% בים התיכון במשך 20 השנים שקדמו לדו"ח, ומדענים ממשלתיים הודיעו כי ללא התערבות מיידית אוכלוסיית הדג תקרוס לחלוטין.
מדינת ישראל בהתקבלה לארגון המדינות המפותחות, במאי 2011, קיבלה על עצמה לממש את הפרוטוקול המפורט לניהול משק הדיג, אולם בפועל בדיקת מבקר המדינה העלתה כי יישום ניהול זה לקוי.
על כל רצועת חוף הים התיכון בישראל פועלים כיום 2 פקחים בלבד, המפיקים בממוצע דוח אחד בחודש.
בישראל, בניגוד למדינות המפותחות בעולם, אין מכסה על כמות הדגה, אלא על כמות רישיונות הדיג בלבד.
גם אין הגבלה על גודל העין ברשתות, ולכן דייגים מסחריים משתמשים ברשתות עם גודל עין קטן מאוד.
כתוצאה מכך, עד כ-80% מהשלל הנתפס ברשתות אלו חסר ערך כלכלי, וכל גוויות הדגים והיצורים הימיים הקטנים הנתפסים בהם מושלכים.
בישראל פועלות כ-28 ספינות מכמורת, כמות המוערכת כגדולה מדי לשטח הימי שלה.
מתוך 14 שמורות טבע ימיות רק אחת הוכרה על ידי אגף הדיג – שמורת ראש הנקרה.
הימור פתולוגי היא הפרעה נפשית המתבטאת בהתמכרות להימורים.
עיסוק בהימורים אינו מהווה כשלעצמו סימן למחלת נפש, אולם צורך כפייתי להמר, הפוגע קשות במהלך חייו התקין של הפרט, נחשב להפרעה נפשית שעלולה להיות קשה והרת אסון לאדם ולמשפחתו.
בדרך כלל התהליך שבו הופך ההימור לפתולוגי מורכב משלושה שלבים: בתחילה מצליח המהמר לזכות בסכומי כסף, מה שמסב לו ריגוש והנאה.
בשלב השני ההימורים גוררים איתם גם הפסדים כספיים גדולים.
בשלב השלישי המהמר מנסה נואשות להשיב לעצמו את הסכומים שאיבד על ידי הימור נוסף, אבל פעולותיו רק הולכות ומשקיעות אותו עמוק יותר בתהום החובות.
יש להבחין בין המהמרים הפתולוגיים לבין המהמרים החברתיים, אשר יודעים להגביל את משחקם למידה שתסב להם הנאה, אך שלא תפגע בהתנהלותם התקינה של חייהם.
כן יש להבחין בין המהמרים הפתולוגיים לבין המהמרים המקצועיים, המתכננים להפיק רווח פיננסי מההימורים ואוחזים במשמעת עצמית המאפשרת לממש תוכנית זו.
שני שלישים מהסובלים מתסמונת ההימור הפתולוגי הם גברים ושליש הן נשים.
מקובל להניח שהיא שכיחה יותר בקרב מובטלים ובקרב שכבות מצוקה, ושמכורים לאלכוהול ולסמים נמצאים בקבוצת סיכון גם לגבי התמכרות זו.
נמצא מתאם בין התפתחות הפרעות חרדה ודיכאון לבין ההימור הפתולוגי, אם כי קשה לדעת בבירור מה הסובב ומה המסובב בקשר ביניהם.
בניגוד לחומרים כמו אלכוהול וסמים, הידועים כממכרים מבחינה נוירו־ביולוגית, ההכרה בהתמכרות להימורים הגיעה באיחור.
רק במהדורה החמישית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, ה–DSM, שפורסמה בשנת 2013, הופיעה ההתמכרות להימורים בפעם הראשונה כאבחנה פתולוגית תחת הסיווג "הפרעת הימורים" (Gambling Disorder).
האבחנה מפרטת רשימה של סימפטומים, כמו הצורך להגדיל את גובה ההימור כדי להשיג ריגוש, חוסר מנוחה ועצבנות כאשר מנסים להפחית או להפסיק את ההימורים, כישלון של ניסיונות לשלוט ולהפחית, נטייה להמר במצבי מצוקה, שימוש בשקרים להסתרת ההתמכרות, סיכון או איבוד קשרים משמעותיים או מקומות עבודה.
בשנת 2006, בארצות הברית דווח כי 5 מיליון אנשים מוגדרים "מכורים להימורים".
15 מיליון נוספים נמצאים בסכנת התמכרות.
בתחילת שנות ה-2000 החלה עלייה עולמית במספר המכורים להימורים, לאחר שהוקמו מאות אתרי הימורים באינטרנט שהגדילו את הנגישות והזמינות של ההימורים.
על פי מחקר אפידמיולוגי שנערך בישראל ב-2023 (לפני אירועי 7 באוקטובר 2023) ופורסם ביולי 2024 על ידי פרופ' גבריאל-פריד, ד"ר נועה ונה ועמית לוונטל, קצת פחות מ-50% מהישראלים נוהגים להמר לפחות פעם בשנה, בהשוואה לכ-70% במדינות אחרות.
לעומת זאת אחוז הישראלים שסובלים מבעיות הקשורות בהימורים עומד על כ-16.7% מכלל האוכלוסייה בישראל - נתון גבוה באופן יחסי למדינות אחרות בעולם.
המחקר מראה עוד כי אחוז המכורים להימורים בישראל גבוה ביחס לעולם.
בישראל יש 1.3% מהמרים בסיכון גבוה, לעומת 0.5%-1% בשאר העולם.
אחוז המהמרים בסיכון בינוני בישראל עומד על 5%, לעומת 2%-3% בשאר העולם.
לפי המחקר יש בישראל כ-400,000 מהמרים בסיכון בינוני וגבוה.
הנתונים מראים שאחוז המהמרים בסיכון בישראל גבוה ביחס לשאר העולם, למרות שבישראל אין בתי קזינו חוקיים ושוק ההימורים החוקיים מוסדר ושמרני יותר ביחס למדינות אחרות.
אין תרופות מאושרות לטיפול בהימור פתולוגי, אך יש יסוד להנחה כי תרופות נוגדות דיכאון יכולות להועיל גם כנגד הפרעה נפשית זו.
ההסברים להימור הפתולוגי הם ביהביוריסטיים - ההימור יוצר סיפוק ומשכך חרדות ולפיכך מהווה חיזוק חיובי, או פסיכואנליטיים - ההימור מהווה תחליף מעין אירוטי לאוננות או נובע מרצון להענשת העצמי.
נראה שהמניע העיקרי להימור הפתולוגי הוא ההתמכרות לריגוש, אולי יותר מאשר החיפוש אחר רווח פיננסי.
דווח שהפסקת ההימורים הובילה לסימפטומים של גמילה הדומים לתסמיני הגמילה מסמים.
ניסיונו של המחוקק בארצות מסוימות (בהן ישראל) להילחם בהימורים מעמיד את המכור להם במצוקה כפולה - לא רק שהתנהגותו פוגעת בסדרי חייו, היא גם נחשבת לפלילית (החשבת ההימורים לעבירה אינה חידוש מודרני: כבר במצרים העתיקה היו שולחים את המהמרים לעבודת פרך במכרות).
מצד שני, במקרים רבים המהמר הפתולוגי יהפוך לעבריין לא רק בשל ההימור עצמו, אלא בשל עבירות הנובעות מהרצון להשיג כספים כדי לאפשר את ההתעסקות בו.
גנבות, עבירות זיוף, עבירות מס, מעשי שוד – כפי שבמקרים רבים עומד מאחוריהם הרצון להשיג כסף לרכישת סמים, כך הם יכולים לנבוע גם מהתמכרות להימורים.
אף שלא מקובל לראות בהתמכרות להימור הצדקה הפוטרת מאחריות לביצוע מעשה פלילי, מכירה הפסיקה באפשרות להקל בעונש אם העבירה נעשתה בעטייה של התמכרות זו.
בספטמבר 2017, הודיע משרד הבריאות כי יוקמו שני מרכזים ראשונים לטיפול במכורים להימורים בישראל.
קווי דמיון בין התמכרות לסמים לבין התמכרות להימורים
קווי הדמיון בין התמכרות להימורים והתמכרות לסמים, טמונים במסלולים הנוירו-ביולוגיים המשותפים שלהם ובמנגנונים הפסיכולוגיים שבאמצעותם הם מפעילים את השפעותיהם על התנהגות המכורים.
מכורים לסמים ומכורים להימורים חווים עלייה גבוהה בשחרור הדופמין במוח.
למשל, בגרעין האקומבנס (Nucleus accumbens) במהלך השימוש או ההתנהגות הממכרת.
באמצעות עליה זו הם משיגים תחושת הנאה מוגברת.
בנוסף, פעילות מוחית דומה נצפתה בקליפת המוח הקדם מצחית מדיאלית (Ventromedial prefrontal cortex) והמערכת הלימבית (The limbic system) בקרב מכורים להימורים לזו הנצפית בקרב מכורים לסמים, לדוגמה קוקאין.
אזור הידוע כמעורב בקבלת החלטות, ויסות רגשי ועיבוד תגמול.
כמו כן, בעת צריכת סמים, נלווית גם עלייה בפעילות המוח שנצפית באזור האינסולה (Insula) אשר שייך למסלול העונג במוח.
נמצא כי האינסולה מעורבת גם בהימור פתולוגי.
יתרה מכך, נמצא כי האינסולה מופעלת בצורה דומה גם אצל מכורים להימורים וגם אצל מכורים לסמים כאשר הם נחשפים לגירויים שמזכירים להם את פעולת השימוש וגורמים להם לתשוקה.
למשל, מזרק הרואין או אורות וצלילים של מכונת המזל בקזינו.
יתרה מזאת, אנשים המכורים להימורים חווים תסמיני גמילה הדומים לאלה של אנשים המכורים לסמים כאשר הם מנסים להפסיק להמר.
תסמינים אלו כוללים חרדה, עצבנות וחוסר שקט.
תופעות אלו מצביעות על כך שהתמכרות להימורים אינה רק בעיה התנהגותית אלא גם נוירולוגית.
כיום, בוחנים את האפשרות לקבלת טיפול בהתמכרות להימורים על ידי נלטרקסון (Naltrexone) שהיא התרופה בה משתמשים לטיפול בהתמכרות לאופיואידים, למשל, הרואין.
הים של דיראק הוא מודל תאורטי של הריק כים אינסופי של חלקיקים בעלי אנרגיה שלילית.
מודל זה הומצא על ידי הפיזיקאי הבריטי פול דיראק בשנת 1930, במטרה להסביר את האנרגיה השלילית האנומלית של מצבים קוונטים שנחזו על ידי משוואת דיראק עבור אלקטרונים יחסותיים (ולמעשה עבור כל פרמיון).
הפוזיטרון, האנטי-חלקיק של האלקטרון, נהגה לראשונה בעצם כ"אלקטרון חור" במודל זה, זמן רב לפני גילויו בניסוי משנת 1932.
שורשי המחשבה אודות "הים של דיראק" נטועים בספקטרום האנרגיה של משוואת דיראק, שהיא הגרסה היחסותית של משוואת שרדינגר עבור פרמיונים, שניסח דיראק לראשונה בשנת 1928. הנוסחה התגלתה כמוצלחת במיוחד בחיזוי הדינמיקה של האלקטרון, אך טמנה בחובה תכונה מוזרה: לכל מצב קוונטי בעל אנרגיה E, ישנו מצב מנוגד בעל אנרגיה -E.
דבר זה אינו מהווה קושי רב כאשר מתבוננים באלקטרון מבודד, משום שאנרגיה זו נשמרת ואנחנו יכולים שלא להציג אלקטרון בעלי אנרגיה שלילית.
אף על פי כן, מקרה האנרגיה השלילית הופך מורכב יותר כאשר מאפשרים לאלקטרון להיות באינטראקציה עם שדה אלקטרומגנטי.
במקרה זה האלקטרון יכול לרדת לרמות אנרגיה נמוכות יותר ויותר על ידי פליטת פוטונים, ומכיוון שאין חוסם תחתון לאנרגיות השליליות, התהליך יכול להימשך עד אינסוף.
אולם, במציאות אלקטרונים בבירור אינם מתנהגים כך.
הפתרון של דיראק לבעיה התבסס על עקרון האיסור של פאולי, הקובע כי שני אלקטרונים אינם יכולים לחלוק מצב קוונטי זהה.
דיראק הניח שהדבר אליו אנו מתייחסים כ"ריק", הוא למעשה מצב שבו כל רמות האנרגיה השליליות התמלאו, אך אף רמה אנרגיית חיובית לא.
לפיכך, אם אנו רוצים להציג אלקטרון בודד אנו יכולים להניח כי הוא במצב אנרגיה חיובי, בזמן שכל מצבי האנרגיה השליליים כבר תפוסים.
לכן, אפילו אם האלקטרון יאבד אנרגיה על ידי שחרור פוטונים רמת האנרגיה שלו אינה יכולה לרדת מתחת לאפס (או אפילו לא מתחת לאנרגיית המנוחה שלו mec2), משום שהרמות השליליות תפוסות (ואין רמות מותרות בין mec2- ל-mec2).
אולם דיראק ציין כי יכול להתקיים מצב בו כל רמות האנרגיה השליליות תפוסות, מלבד אחת.
"חור" זה בים של אלקטרונים שליליים אמור להגיב לשדות חשמליים כאילו היה חלקיק חיובי.
תחילה חשב דיראק "חור" זה לפרוטון, אולם רוברט אופנהיימר הצביע על כך שאלקטרון ו"חורו" אמורים לעבור איון: האלקטרון יורד לרמת האנרגיה של החור תוך שחרור עודף האנרגיה (ששווה לכל הפחות ל 2mec2) כפוטונים אנרגטיים; אם חורים אלו היו פרוטונים, אטומים יציבים לא היו קיימים כלל.
הרמן וייל ציין כי חור אמור להתנהג כאילו הייתה לו אותה מסה כשל אלקטרון, בעוד מסתו של פרוטון גדולה פי 1800 מזו של אלקטרון.
העניין נפתר לבסוף בשנת 1932 כאשר התגלה הפוזיטרון על ידי קארל דייוויד אנדרסון, אשר קיים את התכונות שנחזו ל"חור" של דיראק.
את יצירת הפוזיטרון בתהליך שנקרא "יצירת זוג", בו פוטון אנרגטי הופך לזוג של אלקטרון ופוזיטרון.
אפשר לראות זאת כמקרה בו פוגע פוטון אנרגטי באלקטרון שנמצא בים דיראק, ומעלה אותו לרמה חיובית, תוך כדי יצירת חור.
למרות הצלחתו, רעיון הים של דיראק אינו נתפס כאלגנטי במיוחד.
קיומו של ים דיראק מצביע על קיומו של מטען חשמלי שלילי אינסופי הממלא את כל המרחב.
כדי לפתור את הבעיה במקרה זה, יש להניח שהאלקטרונים בים אינם מייצרים שדה חשמלי כלשהו או תורמים לאנרגיה הכללית ולתנע הזוויתי של המערכת.
כמו כן, הם אינם יכולים להגיב אחד עם השני, אחרת התגובות יהיו חזקות מכדי לשמר את מסקנות משוואת דיראק עבור האלקטרון.
הפיתוח של תורת השדות הקוונטית בשנת 1930 איפשר לנסח מחדש את משוואת דיראק בדרך אשר תתאר פוזיטרון כ"חלקיק אמיתי" ולא כ"חוסר בחלקיק", ובכך להפוך את הריק למצב בו שום חלקיק אינו נמצא, במקום ים אינסופי של חלקיקים.
מחד גיסא, תמונה זו נחשבת למשכנעת יותר, בייחוד משום שהיא מאששת את כל תחזיותיו של מודל הים של דיראק, כדוגמת איון האלקטרון-פוזיטרון.
מאידך גיסא, הניסוח החדש לא פתר את כל הקשיים אשר הופיעו בתאוריית הים של דיראק, ובמיוחד את בעיית האנרגיה האינסופית של הריק, אלא רק "מטאטא אותה אל מתחת לשטיח".
רעיונו של דיראק מתקיים במלואו בפיזיקה של מצב מוצק, כאשר מתייחסים לפס הערכיות במוצק כ"ים אלקטרונים".
חורים בים אכן מתקיימים והם חשובים במיוחד על מנת להבין תכונות של מוליכים למחצה, אף על פי שלעולם לא מתייחסים אליהם כפוזיטרונים.
שלא כמו בפיזיקה של חלקיקים, ישנה שכבה של מטען חיובי – המטען של סריג יוני – המבטל את השפעות השדה החשמלי של הים.
הימות הגדולות הן חמש ימות מים מתוקים קרחוניות באמריקה הצפונית, בשטח המדינות ארצות הברית וקנדה.
חמש הימות, סופיריור מישיגן יורון אירי ואונטריו, מתחברות ל דרך נהר סנט לורנס.
הן מחוברות ביניהן ומהוות את מערכת הימות הגדולה בכדור הארץ על פי שטח, והשנייה הגדולה בכדור הארץ על פי נפח כולל.
הן כוללות 21% מכלל המים המתוקים על פני השטח.
שטחן הכולל 244,106 קילומטרים רבועים ונפחן הכולל הוא 22,671 קילומטרים מעוקבים, שני רק לנפחו של ימת באיקל שבסיביר, רוסיה, אשר נפחו 23,615 קילומטרים מעוקבים, שהם 22-23% מהמים המתוקים על פני השטח.
הימות הגדולות החלו להיווצר בסיומו של עידן הקרח האחרון, לערך לפני 14,000 שנים, כאשר שכבת הקרח היבשתית החל לסגת וחשפה את תוואי השטח, שטח שהתמלא בקרח שנמס.
לימות יש חשיבות רבה בתחבורה, בהגירה היסטורית, במסחר ובדיג.
הימות הן בית למגוון ביולוגי רחב.
בימות הגדולות ניתן למצוא מאפיינים של ים - גלים, רוחות, זרמים חזקים, מים עמוקים ואופק רחב.
על כן יש המכנים אותן "ים פנימי" , בדומה לים הכספי.
ימות אלו כה רחבות ידיים עד כי ימת סופריור (או לחלופין ימת מישיגן-יורון אם הן נספרות כימה אחת, משום שהן הידרולוגית משותפות) הן אגם המים המתוקים הגדול בשטחו בעולם והאגם השני הגודלו באגם (אחרי הים הכספי).
ימת מישיגן היא הימה הגדולה ביותר בעולם שנמצאת במדינה אחת (ארצות הברית).
ימת סופיריור - באנגלית Lake Superior, תרגום מצרפתית של lac supérieur שפירושו "הימה העליונה", בהתייחסות למיקומה צפונית לימת יורון.
עם האוג'יבווה (Ojibwe), עם ילידי המתגורר באזור הימות, מכנה אותה בשם גיצ'י-גאמי (gichi-gami), כאשר בשפת האוג'יבווה גיצ'י (gichi) משמעותו "גדול" וגאמי (gami) משמעותו מים, אגם או ים.
ימת מישיגן - באנגלית Lake Michigan.
המילה מישיגן אף היא מגיעה משפת עם האוג'יבווה (Ojibwe), כאשר המילה מגיעה מ"מישי-גאמי", שמשמעותה אף היא "אגם גדול" או "מים גדולים".
המושג נתן את שמו גם למדינת מישיגן הסמוכה, אחת ממדינות ארצות הברית.
ימת יורון - המקור אינו בטוח, אך כנראה על שם העם האינדיאני ואיינדוט המתגורר באזור שקרוי גם "יורון".
בשפת הואיינדוט שמה של הימה הוא קארגנונדי (karegnondi).
ימת אירי - על שם שבט האירי, שבט אינדיאני-ילידי מהאזור.
ימת אונטריו - ככל הנראה על שם המושג ontarí'io משפת הואיינדוט שם משמעותו "אגם של מים זורחים".
המושג נתן את שמו גם לפרובינציית אונטריו הסמוכה, אחת מפרובינציות קנדה.
תרשים סכמטי של הימות הגדולות
הימות נוצרו כתוצאה מסחיפת קרקע על ידי קרחונים אדירי ממדים בעידן הקרח האחרון.
חופיהן מפורצים מאוד ועמוקים, יש בהן מאות איים ובהם גם אגמים.
בתחילת החורף נוצרות לאורך החופים דיונות קרח ובהמשך קופאים פני המים, כתוצאה מן הרוחות הקרות המגיעות ממפרץ הדסון.
הקרח מכסה את הימות למשך ארבעה חודשים.
ספינות שוברות קרח פועלות באגמים בעונה זו ומפלסות נתיבי שיט.
שטחן הכולל של הימות הוא כ-245,200 קילומטר רבוע.
157,400 קילומטר רבוע, המהווים כשני שלישים מהשטח הכולל, נמצאים בתחומי ארצות הברית ואילו 87,800 הקילומטרים הרבועים הנותרים מצויים בשטח קנדה.
ימת מישיגן היא היחידה מבין הימות הנמצאת כולה בתחומי ארצות הברית.
הימות ממוקמות בין קווי הרוחב הצפוניים 42–49 מעלות.
הימה המזרחית ביותר, ימת אונטריו, נמצאת במרחק 355 קילומטר מהאוקיינוס האטלנטי, ומחוברת אליו באמצעות תעלת סנט לורנס.
להלן טבלה המסכמת אוכלוסייה ושטח עבור כל אחת ממדינות ארצות הברית והפרובינציה הקנדית (אונטריו) הגובלות בימות הגדולות.
הימות מחוברות זו לזו ודרכן יכולות אוניות גדולות להגיע מן הים עד למרכז היבשת, ומכאן חשיבותן הכלכלית.
חמש הימות הגדולות מפורזות מספינות מלחמה, לפי הסכם ראש-באגוט משנת 1817.
חופי הימות עשירים במרבצי ברזל ופחם, ובהם אזורי תעשייה מפותחים מאוד.
לאורך חופי הימות והנהרות הנשפכים מהן שוכנות כמה מן הערים הגדולות באמריקה: מילווקי, באפלו, טורונטו, מונטריאול, קליבלנד, שיקגו והעיר דטרויט, בה מרכז תעשיית הרכב של ארצות הברית.
לאורך החופים הוקמו תחנות כוח גרעיניות לייצור חשמל, הגורמות בין השאר גם לזיהום תרמי.
הימור הוא כל פעולה המערבת סיכון של כסף או רכוש, עם ניחוש הקשור במאורע בלתי ידוע, מתוך כוונה לזכות בסכום או רכוש גדול יותר.
המאורע עליו מתבצע ההימור יכול להיות תוצאה עתידית של הגרלה אקראית (כגון תוצאת רולטה, קובייה, הטלת מטבע), התמודדות (כגון תחרות, אירוע ספורט, בחירות) או מערכת כאוטית (מזג אוויר, בורסה), ויכול גם להיות מצב קיים שאינו ידוע למהמר (כמו "מה נמצא מאחורי הווילון" בשעשועון עשינו עסק).
הימור מוצלח הוא זה שבו הניחוש נמצא נכון (או בתחום המוגדר כהצלחה בהימור), ובמקרה זה המהמר זוכה בתמורה, שהיא לרוב מוגדרת מראש, אך יכולה להיות אקראית (כמו במכונת מזל או חישגד); אם הניחוש אינו נכון, המהמר מפסיד את הנכס שעליו הימר, כולו או חלקו.
המילה "הימור" יכולה להתייחס, בהשאלה, גם לכל פעילות שבה הסיכון גבוה וההחלטות שנעשות מתבססות על מידע לא שלם, וגם אם הנכס שאותו מסכנים אינו כסף או רכוש.
לדוגמה, השקעה במניות, בחירת אסטרטגיה עסקית או צבאית, בחירת מסלול נסיעה מבין כמה אפשרויות, ואפילו החלטות במערכות יחסים.
הימורים הם תופעה מוכרת בתרבויות רבות משחר ההיסטוריה, ונחשבת לרוב לצורה של בילוי.
הימורים יכולים להתבצע בין אנשים בודדים (במקרה זה קרוי ההימור לעיתים התערבות), אך הנטייה האנושית להמר מולידה אנשים וארגונים המספקים שירותי הימור ומתפרנסים מהם, כגון בתי קזינו, מפעל הפיס, וסוכנויות הימורים.
הימורים יכולים להפוך להתנהגות התמכרותית ופוגעת, בשל הצורך של האדם להרוויח בצורה מהירה וקלה באופן יחסי.
הימורי ספורט הם הימורים על תוצאות משחקי ספורט, כגון מרוצי סוסים, כדורגל, כדורסל, אגרוף.
בישראל מופעלים הימורים על ידי המועצה להסדר ההימורים בספורט תחת המותג ווינר (שהחליף את המותג טוטו, הימור הטוטו המקורי קרוי כיום ווינר 16).
במדינות אחרות בעולם נפוצים הימורי ספורט מסוגים מגוונים המופעלים על ידי סוכנויות הימורים פרטיות.
משחקי קזינו כוללים משחקי קלפים (בעיקר פוקר, בלאק ג'ק ובאקארה) ומשחקים אחרים (רולטה, מכונת מזל, ועוד).
בעבר בוצעו כל ההימורים מול מפעיל אנושי, אך כיום ניתן למצוא בבתי קזינו גם מכונות משחק ממוחשבות המדמות את כל המשחקים הקלאסיים.
הגרלה כגון משחקי לוטו, בינגו, הטלת מטבע ("עץ או פלי").
אופציה בינארית הימור על תנועות שוק ההון, האם יעלה או ירד.
שבע פי שלוש משחק קובייה.
המדד המשקף את רמת הכדאיות של ההימור הוא תוחלת הזכייה היחסית (בתיאור אינטואיטיבי, הסכום שצפויים לזכות בו, בממוצע, על כל שקל שמושקע בהימור).
מדד זה מחושב בדרכים שונות בהתאם לסוג ההימור.
בהגרלה, שבה הפרסים אינם קבועים מראש, מדד זה ניתן לחישוב כשיעור הפרסים מתוך כלל ההכנסות.
בהגרלה בקבוצה קטנה, שנעשה שלא מטרת רווח של המארגן, ניתן להגיע למצב שבו 100% של ההכנסות מחולק כפרסים.
למשל, במצב שבו כל אחד מהמשתתפים שם סכום כלשהו בקופה, מוטל גורל והזוכה לוקח את כל הקופה.
בהגרלות בהיקף רחב יותר שיעור הפרסים מתוך כלל ההכנסות קטן מ-100%, משום שחלק מההכנסות הולך לכיסוי הוצאות התפעול של ההגרלה וחלק אחר הוא רווחיו של המפעיל.
ככל ששיעור זה נמוך יותר, כך ההפסד הכולל של המהמרים גדול יותר.
ברולטה, הפרס במקרה של זכייה הוא כפולה של סכום ההימור במספר התלוי בסוג ההימור (מספר בודד, תחום מספרים, צבע, וכו') באופן שהתוחלת היחסית ידועה וקטנה במעט מ-100%, מאחר שיש תוצאה אחת לפחות ("0", ולעיתים גם "00") שלא ניתן להמר עליה ולכן תגרום תמיד להפסד.
במשחק בלאק ג'ק משחקים מול מחלק שהתנהגותו מוגדרת מראש.
התוחלת היחסית תלויה באסטרטגיה שבה נוקטים, וקיימות שיטות מפורטות שמבוססות על חישובים סטטיסטיים ומנסות להגיע לתוחלת זכייה גבוהה ככל האפשר.
עם זאת, תוחלת הזכייה תמיד נמוכה מ-100%, אחרת למחלק (המייצג את הקזינו) לא כדאי לשחק.
בהימורים הכוללים מרכיבים אנושיים (כגון משחקים מרובי משתתפים, הימורי ספורט) או כאוטיים, תוחלת הזכייה אינה ניתנת לחישוב, כי אין מודל מתמטי המתאר היטב את ההימור.
מארגני הימורים בספורט מציעים למהמר יחס הימורים עבור כל אירוע עליו הוא יכול להמר.
מארגני הימורים יכולים לעיתים להבטיח שתוחלת הזכייה למהמר תהיה נמוכה מ-100% על ידי איזון בין מהמרים שונים וגביית דמי השתתפות.
סוכנויות הימורים גדולות מתמחות באיסוף מידע ובמודלים מתמטיים שאמורים לאפשר להן להרוויח גם ללא איזון הימורים.
רבים סבורים שהימורים הם התנהגות כלכלית שגויה, משום שתוחלת הזכייה היחסית תמיד קטנה מ-100%.
זו גישה פשטנית, משום שהיא בוחנת רק את התועלת הכלכלית ומתעלמת מהמשקל שמייחס המהמר לתוצאות האפשריות: זכייה בפרס גדול לעומת הפסד ההשקעה ברכישת כרטיס.
בנוסף לכך, חלק מהמהמרים אינם מונעים רק משיקולים כלכליים, אלא גם מתחושת הריגוש המלווה להימור ומהתקווה להתעשרות מהירה.
עם זאת, התעלמות מוחלטת משיקולים כלכליים יכולה להוביל להתמכרות.
הימורים מוגבלים על-פי חוק במרבית המדינות.
ישנן ממשלות המארגנות הימורים בעצמן, באמצעות גוף הפועל מטעמן ומשתמש ברווחי ההימורים למטרות לאומיות.
הימורים המאורגנים על ידי המדינה מתוארים לעיתים כמס רגרסיבי, מפני שרבים מקוני הכרטיסים הם האנשים הפחות אמידים בחברה.
הסיכוי הקלוש לזכות בפרס הראשון בהימור כדוגמת הלוטו והעובדה שתוחלת הזכייה קטנה ממחיר הכרטיס הובילו לכינויים כמו "מס על טיפשות".
הביטוי הוא רטורי (המשחק בלוטו הוא בהתנדבות; תשלום המיסים איננו בהתנדבות), אבל הוא בא לרמוז שמשחקי הימורים הם מנגנונים להעלאת ההכנסה הממשלתית, שתמשוך רק את הלקוחות שנכשלו לראות שהמשחק הוא למעשה עסקה גרועה.
בישראל מותרים ההימורים רק באמצעות גופים שקיבלו רישיון לכך מהמדינה.
בהתאם לכך אסורה הפעלת בתי קזינו, אך פועלים שני גופי הימורים גדולים שחלק מהכנסותיהם מועבר לשימוש לטובת הציבור, מפעל הפיס והטוטו, המשתמשים בפרסום אינטנסיבי לשם פיתוי מהמרים להמר באמצעותם.
לעיתים נערכות הגרלות בהיתר גם כחלק ממסעות פרסום אחרים.
בישראל, כמו במדינות רבות אחרות, על זכייה בהימור מוטל מס המקטין עוד יותר את תוחלת הזכייה ואת כדאיות ההימור.
בשנת 2007, תוקן חוק העונשין כך שנאסר על מכירת כרטיסי מפעל הפיס, טוטו ולוטו לקטינים עד גיל 18.
למרות האיסור בחוק, מתקיימים בישראל הימורים, ומערכת האכיפה בישראל פועלת בתחום זה.
לפי הערכות, תעשיית ההימורים הבלתי חוקיים בישראל גלגלה בתחילת שנות ה-2000 בין 3 ל-5 מיליארד שקל בשנה, בעיקר הימורי ספורט, כתוצאה מפתיחת האפשרות להימורים באינטרנט.
רשויות האכיפה הישראליות מתייחסות להימורים באינטרנט כנופלים במסגרת האיסור הכללי על הימורים במדינת ישראל.
רשויות החוק פועלות במספר מישורים נגד הימורים אלה: חסימת אמצעי תשלום לצורך ביצוע הימורים באינטרנט, חסימת העברות לחשבונות בנק זרים המזוהים כמשויכים למפעילי הימורים באינטרנט והגשת כתבי אישום ומעצרים של גורמים שונים שמעורבים בתעשייה זו.
ביולי 2010 הוצא צו משטרתי שהורה לספקי אינטרנט לחסום גישה לשמונה אתרי הימורים.
הצו התבסס על סעיף 229 לחוק העונשין, שקובע כי "מפקד משטרת מחוז במשטרת ישראל רשאי להורות על סגירתו של מקום משחקים אסור או מקום לעריכת הגרלות או הימורים".
במשטרה טענו כי אתר אינטרנט הוא "מקום", ועל כן החוק חל עליו.
בתגובה, הגיש איגוד האינטרנט הישראלי עתירה לבית המשפט לעניינים מנהליים בתל אביב, שקיבל את טענתו, ופסק באפריל 2012 שלמשטרה אין סמכות להורות על חסימת אתרים.
המשטרה ערערה לבית המשפט העליון, וזה דחה את הערעור ברוב של שניים נגד אחד, והותיר את ההחלטה על כנה.
בעקבות פסיקה זו חוקקה הכנסת העשרים את חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט, המקנה למשטרה סמכות להורות על הסרת אתר אינטרנט או חסימת הגישה אליו, לשם מניעת ביצוע עבירות בתחומי זנות, סמים, הימורים וטרור.
עם זאת, למרות הפסיקה הנרחבת נגד הפעלת פלטפורמות הימורים בישראל דרך האינטרנט, נראה שישראלים שרק מעניקים שירות לפלטפורמות אלו, מבלי שהם מפעילים אותן באופן ישיר, אינם נמצאים בסכנה ממשית של העמדה לדין.
אף על פי כן, עיסוק במתן שירותים לאתרי הימורים באינטרנט יכול להיות בעייתי מכיוונים אחרים, למשל קושי בפתיחת חשבון בנק למי שעוסק בתחום.
מהבחינה המהותית, בתי המשפט ככלל תומכים בטיעון של רשויות האכיפה הישראליות כי האיסור הכללי על הימורים חל גם על הימורים באינטרנט, וכי איסור זה חל גם ביחס לפעילות הימורים באינטרנט המבוצעת כל כולה מחוץ לגבולות ישראל, על סמך רישיון רגולטורי שהוצא כדין, מהטעם שהמהמר הוא ישראלי.
נכון לשנת 2021, הגוף היחיד המפעיל הימורים באינטרנט הוא הטוטו, ומאפשר משלוח טפסים ישירות דרך האתר.
מפעל הפיס, שעד עתה לא נכח באינטרנט ואת מקומו תפסו חברות פרטיות אשר אינן קשורות אליו צפוי לאפשר משלוח טפסים באתר ייעודי גם כן החל מהחצי השני של אותה השנה.
בתרבות הסינית מקובל מאוד לשחק משחקי לוח, דוגמת מה-ג'ונג, תמורת כסף; יותר מכך, אצל חלק מהסינים נחשב רק משחק שבו כסף מחליף ידיים כמשחק "אמיתי".
עם זאת קיימת אצל הסינים דיכוטומיה בין הגדרת עיסוק במשחק חברתי, גם אם הוא מלווה בהפסד כספי ניכר, כ"משחק" (waan2 בג'וטפינג), מונח בעל משמעות חיובית המציין פעילות חברתית רצויה, לבין הגדרת העיסוק כ"הימור" (do2), מונח בעל משמעות שלילית המתאר התמכרות להימורים עד כדי פגיעה בחובותיו של האדם כלפי חבריו ומשפחתו.
בשל הפופולריות של משחקי מזל אצל הסינים הייתה פעילות של הימורים נפוצה בסין, אם כי השלטונות ראו פעילות זו בעין רעה ולעיתים קרובות אסרו עליה.
הימורים אסורים באופן רשמי במדינות האסלאמיות.
הימורים ברוסיה חוקיים בארבעה אזורים ייעודיים - אזורי אלטאי, קרסנודר, קלינינגרד ופרימוריה.
ככלל אין איסור על הימורים ביהדות, עם זאת במסכת סנהדרין מובא כלל האומר ש.
האמוראים נחלקו מה סיבת הפסלות לעדות, דעת רמי בר חמא היא שבמשחק בקוביה יש חשש גזל בגלל דיני אסמכתא, רב ששת סבר שאין בזה בעיה של אסמכתא אלא "שאין עסוקין ביישובו של עולם".
הרמב"ם פוסק להלכה שהפסלות נובעת מ"אבק גזל" כיוון שהמשחקים יש בהם מעט אסמכתא, עם זאת לדעת הרמב"ם הפסלות נאמרה רק במי שאין לו הכנסה אחרת מלבד הימורים.
אחוז ההחזר לשחקן (RTP) הוא מונח המשמש בהימורים ובמשחקים מקוונים לציון אחוז הזכייה המוחזר לשחקן בהתאם להפקדה הראשונית.
אחוז ההחזר לשחקן הוא אחת הדרכים למשוך שחקנים.