tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביגר גילה מחדש את העותק המקורי של המפה שניתנה למוחמד עלי ופרסם זאת בכתבי עת בארץ ובעולם.
זוהי נקודת ההתחלה של הספר.
הספר עוסק בכל שלב של המעורבות של כוחות שאינם ארץ ישראלים ביצירת גבולות הארץ.
ביגר קובע במחקרו כי אחד המאפיינים של האזור הוא שהגבולות כיום נוצרו בידי בריטים, עות'מאנים, צרפתים, האו"ם וכדומה.
גם לאחר שהכוחות הללו איבדו מהשפעתם אנו עדיין חיים את התוצאות של הגבולות שעיצבו.
יצאו לאור בהוצאת רמות של אוניברסיטת תל אביב ב-2001, 2004, 2007 ו-2013, אותם ערך ביגר יחד עם יעקב שביט.
כל כרך הוקדש לתקופה אחרת בתולדות העיר.
זוהי היסטוריה כוללנית של תל אביב, הסוקרת תחומים שונים: היסטוריה פוליטית, היסטוריה עירונית, המרחב הפיזי והבנייה, כלכלה, חברה, בריאות, חינוך, בתי קפה.
ביגר ושביט ריכזו כותבים מתחומים שונים: גאוגרפים, היסטוריונים, כלכלנים ואחרים שעסקו כל אחד בתחום התמחותו.
מי ומה בתל אביב-יפו – אנציקלופדיה של תל אביב
ביגר היה העורך המדעי של מפעל מדעי זה שהיה אמור לצאת בעשרה כרכים בהם יסקרו מכלול ההיבטים של תל אביב.
לבסוף יצא רק כרך אחד בשנת 1981, על החינוך התרבות והספורט בתל אביב.
במחקריו של ביגר על הבריטים בארץ ישראל היה בין הראשונים שהציגו את הבריטים לא כעוינים לתנועה הציונית, אלא הדגיש את תרומתם מנקודת ראות גאוגרפית בבניית מוסדות, כבישים וכדומה.
כך בספר מושבת כתר או בית לאומי וכך במאמר.
ביגר חקר ומצא שמיתוס סיפורי חומה ומגדל כאילו היישובים הוקמו בן לילה בלי ידיעת הבריטים הוא מופרך, לפי ממצאיו הקמת היישובים תואמו חודשים מראש בשיתוף פעולה עם הבריטים להקמת היישובים, שהוקמו ביום ולא בלילה, זאת על מנת להיות ערוכים להגנה בפני התקפה ערבית בשעות החשכה.
השימוש בעץ לבנייה בארץ ישראל
ביגר שיתף פעולה עם הבוטנאית פרופסור נילי ליפשיץ מאוניברסיטת תל אביב בחקר השימוש בעץ לבנייה בארץ ישראל, בעת העתיקה ובעת החדשה ופרסמו בנושא למעלה משלושים מאמרים מדעיים.
ביניהם - מחקר שערכו השניים, על תולדות הבנייה בארץ ישראל בעת החדשה.
בשנת 1866 - 1867 הגיעה קבוצה של אמריקאים שהתיישבו ביפו, הביאו אתם הנה בתי עץ מפורקים ובנו את הבתים.
לאחר שנה בארץ הם עזבו אותה ואת מקומם תפשו הטמפלרים.
הבתים עומדים על מכונם עד עצם היום הזה.
בבדיקת מעבדה התגלה שמקור העצים מארצות הברית.
במחקר על מושבות הגליל: מטולה, יסוד המעלה, ראש פינה התברר שבתיהן הישנים נבנו מארזי הלבנון.
עוד עסקו בתולדות הייעור בארץ ישראל.
מחקרים אלה הביאו בין השאר לפרסום שני ספרים:
"כי האדם עץ השדה": עצי ארץ-ישראל: מאפייניהם, תולדותיהם ושימושם
הספר ראה אור ב-1998. הספר סוקר את העצים האנדמיים לארץ ישראל.
על כל עץ ניתן מידע שעוסק הן בתכונותיו הבוטניות, הן בעברו ההיסטורי בשימוש האדם, הן במקומו בפולקלור ומכיל תמונות היסטוריות ועכשוויות.
נלבישך שלמת ירק: הייעור בארץ-ישראל: מאה שנים ראשונות, 1850 - 1950
הספר ראה אור בשנת 2000, בהוצאת הקרן הקיימת לישראל.
הופיע בשנת 2003 גם באנגלית תחת השם Green Dress for a Country.
שם הספר הוא פרפרזה על הביטוי "נלבישך שלמת בטון ומלט".
הספר עוסק בתולדות הייעור בארץ ישראל עד להקמת מדינת ישראל.
חידושו הגדול של הספר הוא בהארת תרומת השלטון הבריטי לנטיעות העצים בארץ.
למרות האתוס הציוני שהעלה על נס את תרומתה של הקרן הקיימת לייעור, הרי שעל כל עץ שנטעה הקרן, נטעו הבריטים כמות עצים גדולה פי שישה ועל פני שטח גדול פי עשרה.
הבריטים היו בין הנוטעים הראשיים בתולדות הארץ והראשונים שעסקו גם בשימור יערות ועצים.
בספר ישנו תיאור מפורט של הנטיעות בארץ ומובאות בו מפות מקוריות של הקרן הקיימת.
לממשלת המנדט היה משרד ממשלתי מיוחד לנושא הייעור, הוא צורף בתחילה למשרד החקלאות ובשנות השלושים הפך למשרד ממשלתי נפרד.
שמירת היערות החלה בתקופה המנדט, כולל השמורה הגדולה של הר מירון והר הכרמל.
הבריטים עשו עבודה מדעית רבה ונטעו עצים בכל סוגי השטחים: בחולות, בהרים, במדבר.
ארץ ישראל של התקופה הייתה ככל הנראה המעבדה הכי גדולה בניסיונות נטיעת עצים: הובאו זנים מאוסטרליה, הודו, יוון, קפריסין, צרפת.
התכתבו עם רוסיה לצורך הבאת עצים.
הבריטים נטעו הן לצורכי ייפויה של הארץ והן לשימוש בעצים לבנייה.
הבריטים החילו בבואם לארץ חוק הקיים עד לימינו אלה, לפיו אסור לכרות עץ אם הרוצה לכרות לא קיבל אישור מגורם ממשלתי רשמי, גם אם הדבר נעשה בחצרו הפרטית.
הארץ מולאה בתקופת המנדט באורנים על ידי הבריטים והקרן הקיימת (בכך החלו במידה מועטה הטמפלרים), אורן קפריסאי, רוב סוגי האורנים לא נקלטו, אולם אורן הצנובר כן נקלט.
כן נטעו ג'קרנדות, שיטה הכחלחלה ועוד.
הבריטים הביאו לארץ עשרות מתוך 604 סוגי האקליפטוס וניסו לנטעם.
הבריטים הביאו צמחים לייצוב החולות אותם נטעו.
הבריטים הגיעו למסקנה שמרבית העצים שניטעו לא התאימו לארץ, אולם הם הורישו את הידע של מה מותר ומה אסור.
בראש מחלקת הייעור של הקרן הקיימת ואחר כך מדינת ישראל שקמה עמד יוסף וייץ, ששטם את האנגלים.
כמעט שלא נוצר שיתוף פעולה בין שני הגורמים שעסקו בייעור בארץ, הקרן הקיימת עבדה לבד והבריטים עבדו לבד.
סגן מנהל המחלקה שהיה מנהל המחלקה בפועל היה עמיהוד גור והייתה שנאה בינו לבין וייץ.
לאחר הקמת המדינה דאג וייץ לכך שהקרן הקיימת תשלוט על כל מחלקת הייעור ופיטר את עמיהוד גור מעבודתו בתואנה שהוא שיתף פעולה עם הבריטים.
וייץ כתב ספר בשם "היער והייעור בארץ".
הוא תיאר את תהליך הייעור כצמיחת עץ ששורשיו גדלו בתקופה העות'מאנית, והענפים בתקופת המנדט.
הקרן הקיימת, יחד עם פיק"א והממשל הבריטי, ייערו את הארץ והפכו את ישראל לירוקה יותר משהייתה כשקמה המדינה ב-1947–1948. הבריטים נטעו את יער שער הגיא, והתנועה הציונית את יער בלפור, יער עין החורש ועוד.
חלק גדול ממה שנטעו הבריטים לא נותר כיום בתחומי מדינת ישראל, כי נטעו בהרים: באו קוף שעל יד חברון, יער אום צפא ליד רמאללה, באזור ג'נין, שכם, ומעלה אדומים.
בעבר עסק ביגר בין השאר בפרויקט בהשתתפות חוקרים ישראלים ופלסטינים, שמטרתו הייתה להוציא אטלס של מלחמת העצמאות ושיכלול גם את הכפרים הערביים והיהודיים שנהרסו ב-1948. גדעון ביגר נתן את התשומה הגאוגרפית לפרויקט שבשלב זה הוקפא.
באחרונה עסק במחקר תופעות ייחודיות בגבולות מדינת ישראל ובהם האזורים המפורזים מול סוריה ושטח ההפקר בלטרון.
עם תלמידו, ד"ר יורם פריד, כתב מאמרים על מעורבותו של צה"ל בעיצוב פני המדינה לאחר הקמתה.
במסגרת פרויקט " כדאי לדעת" של אוניברסיטת תל אביב, הוציא לאור בצורה דיגיטלית שלוש חוברות לימוד העוסקות בתהליך עיצוב גבולות הארץ והמדינה.
בשנת 2023 הוציא לאור, בהוצאת רסלינג, ספר בשם "גבולות ארץ ישראל ומדינת ישראל" ובו סקירה מפורטת של תהליך יצירת גבולות הארץ והמדינה ממחצית המאה ה-19 ועד להסכם על גבול המים הכלכליים עם לבנון שנחתם בשלהי שנת 2022.
תכנון עירוני ואכיפת חוקי בניה, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1982.
מושבת כתר או בית לאומי, יד יצחק בן-צבי, תשמ"ג.
כי האדם עץ השדה (יחד עם נילי ליפשיץ), הוצאת אריאל, ירושלים, 1998.
נלבישך שלמת ירק (יחד עם נילי ליפשיץ), הוצאת אריאל, ירושלים, 2000.
ארץ רבת גבולות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2001.
גדרות וגבולות בעולם, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004.
גבולות ארץ ישראל ומדינת ישראל, רסלינג, 2023
חלק מן הערכים על יחסי הבריטים וה"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
ההיסטוריה של תל אביב (יחד עם יעקב שביט), הוצאת רמות, כרך א – משכונות לעיר, 2001, כרך ב – מעיר מדינה לעיר במדינה, 2007, כרך ג - 2013כרך ד – עיר מטרופולין, 2004.
סוגיות גאוגרפיות ופוליטיות בתהליך קביעת גבול הצפון של ארץ ישראל בתקופת המנדט, בתוך אבשלום שמואלי וחוב', ארצות הגליל, תל אביב 1982, עמ' 427–442.
בחירות עירוניות בארץ ישראל המנדטורית, מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, 24, 1985, עמ' 63–85
בינויה של ירושלים בתקופת השלטון הבריטי 1917-1948, בתוך אבסקי ח.
(עורכת), ירושלים בתודעה ובעשייה הציונית, תשמ"ט, עמ' 183–215
היבט גאוגרפי על שלטון אימפריאלי – השלטון הבריטי בארץ ישראל בין השנים 1929- 1917, בתוך שחר א.
מפות כעדות בדיונים משפטיים על סכסוכי גבולות, אופקים בגאוגרפיה, 45-44, 1996, עמ' 91–95
ירושלים – בירת השלטון הבריטי בארץ ישראל 1948-1917, בתוך י.
בן אריה (עורך), ירושלים בתקופת המנדט – העשייה והמורשת, יד יצחק בן צבי, 2003, עמ' 63–73
היכן היא ירושלים, בתוך י.
גדעון בן-ישראל (6 במרץ 1923 – 18 בדצמבר 2014) היה עורך דין, חבר הכנסת ופעיל במוסדות ההסתדרות.
בן-ישראל נולד בשנת 1923 בחיפה בשם גדעון פריזר למהנדס זאב פריזר ולחנה.
אח לנחמה ערפלי, אהובה דונגי, עלי פריזר, ישראל ערד, מיכה פריזר ושלומית עציון.
במסגרת פעילותו ב"נוער העובד" בירושלים פעל כאחראי לגיוס הנוער לגדנ"ע, ומרבית בני דורו הירושלמים גויסו על ידו.
בשנים 1938–1940 היה קצין הגיוס של "ההגנה" בירושלים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, עוד בטרם מלאו לו 18 שנים, התגייס לצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית בשנים 1945-1942. במסגרתה היה פעיל מטעם "ההגנה" ועשה רבות למען ניצולי השואה.
בתום המלחמה נשאר באירופה ושירת בהתנדבות במשך שנתיים נוספות ברומניה ובהונגריה, כשליח "הבריחה" ו"ההגנה" להצלת היהודים ולהעלאתם ארצה.
שליחותו האמורה נתאפשרה היות שהוא היה חלק ממבצע "הכפילים", במסגרתו קבוצת פרטיזנים ופליטים יהודים החליפה קומץ מחיילי הבריגדה שחבריה השתחררו מהצבא הבריטי במקומם.
במלחמת העצמאות שירת כמ"פ בגדוד 68 (חטיבת עציוני), בירושלים ובסביבתה, ולחם עד שנפצע.
פעילות ציבורית - תקופה ראשונה
לאחר סיום מלחמת העצמאות למד כלכלה ויחסים בין-לאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בתום לימודיו באנגליה חזר לישראל בשנת 1953, ועל אף שהוצעו לו משרות בכירות במשרד החוץ ועוד, העדיף לעבור לנגב, ולהקים את התשתית ההסתדרותית שם.
תוך כדי כהונתו כמזכיר מועצת הפועלים, בשנים 1953–1959, עשה רבות על מנת לקלוט עלייה ולשלב את העולים החדשים בתעשייה ובשירותים שהוקמו באזור.
עשייתו בהקשר זה הייתה הרבה מעבר למה שהתחייב מתפקידו כמזכיר מועצת הפועלים.
כך, למשל, עמד בראש ועדה ציבורית לנושא ליגות הנוער בעיר שתמכה במפעלו של אהרון בן יעקב שהקים והפעיל עשרות קבוצות כדורגל של נערים, קידם את התרבות בעיר שעה שהקים את ניצניו הראשונים של תיאטרון באר שבע, ליווה את העובדים בתקופות הקשות של פעילות הפדאיון, ועוד.
בפעילותו תרם רבות להפיכתן של קבוצות עולים חדשים, בני עדות שונות, לחברה הבונה עיר וכובשת את המדבר.
במשך 17 שנים התגורר עם משפחתו, רעייתו ושתי בנותיו, בבאר שבע.
באותן שנים קיים קשר הדוק עם דוד בן-גוריון שהתגורר בשדה בוקר, ועל פי בקשתו המיוחדת טיפל בפתרון בעיית קהילת "בני ישראל".
בשנים 1959–1965 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת הרביעית ובכנסת החמישית.
היה חבר בוועדת החוקה חוק ומשפט, ועדת הכלכלה וועדת העבודה והרווחה.
בכנסת הרביעית מונה ליו"ר ועדה משותפת לטיפול בהצעה לסדר-היום בעניין מצב הספורט בישראל.
לאחר הקמתה של רפ"י, בשלהי כהונתה של הכנסת החמישית, עבר לשורותיה.
בשנת 1960 קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובשנת 1962 קיבל רישיון לעריכת דין.
בשנים 1962–1969 ניהל משרד עורכי דין עצמאי בבאר שבע (כולל שני סניפים), שהתמחה בתחומי המשפט האזרחי, דיני עבודה וביטחון סוציאלי, דיני נזיקין, דיני חברות ודיני חוזים.
בתחילת תקופה זו כיהן כחבר הכנסת במקביל לפעילותו כעורך דין, מצב שהיה מותר באותה עת.
פעילות ציבורית - תקופה שנייה
בשנים 1969–1973 כיהן במשרד העבודה כממונה ראשי על יחסי עבודה, יועץ משפטי של משרד העבודה (לתקופת מעבר של שנה בקירוב), מתאם הבטיחות והגיהות מטעם השר ויושב ראש הנהלת המוסד לבטיחות ולגיהות.
היה חבר דירקטוריון בנק לאומי למשכנתאות ויו"ר ועדת הביקורת.
שימש כמורה בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, יו"ר חכלי"ת, עמותת חברי הכנסת לשעבר.
משנת 1996 הקדיש את כל זמנו למען קידומם ורווחתם של האזרחים הוותיקים והגמלאים, ושימש בהתנדבות יו"ר הסתדרות הגמלאים.
במסגרת זו גייס מערכת שלמה של פעילים, הפזורה על פני כל ישראל.
יחד עם פעילים מתנדבים אלה קידם את האינטרסים של בני הגיל השלישי גם במישור הפרטני באמצעות דאגה אישית לפרט, וגם במישור הקבוצתי על דרך של חיזוק וביסוס מעמד האזרחים הוותיקים.
פעל לשכנע את חברי הכנסת שלא לתת ידם לגזרות כלכליות, שניסתה הממשלה להטיל על ציבור הגמלאים והאזרחים הוותיקים, ולתמוך ביוזמות חקיקה שהעלה בפניהם.
בכך נכללים חוק האזרחים הוותיקים והניסיונות לכרסם בו שהוא הצליח לסכל; מלחמה בפגיעה בקצבת הזקנה מאז 2001. לא עלה בידו לסכל גזרות אלה לחלוטין אלא רק לצמצמן במעט או לבטל בשלב מאוחר יותר את חלקן.
ניהול המאבק האמור כרוך בנסיעות מרובות לירושלים ולסניפי הסתדרות הגמלאים הפזורים על פני כל ישראל.
הוא עשה זאת ללא רכב צמוד אלא בתחבורה ציבורית.
בשנת 1999 הריץ לכנסת רשימת גמלאים בשם כח לגמלאים.
הוא עשה זאת מתוך מחשבה שנחוץ כוח פוליטי על מנת להבטיח את קיומם בכבוד של האזרחים הוותיקים.
על אף שקיבלה עשרות אלפי קולות לא עברה הרשימה את אחוז החסימה.
בבחירות לעיריית תל אביב-יפו בשנת 2008 ו-2013 הוא שובץ במקומות האחרונים והסמליים (28 ו-25 בהתאמה) ברשימת כח לגמלאים.
בבחירות 2006 הוצב במקום ה-26 ברשימת העבודה-מימד לכנסת, ובבחירות 2009 ובאלה שב-2013 הוצב במקומות ה-111 וה-95 הסמליים ברשימת מפלגת העבודה הישראלית.
נפטר ב-18 בדצמבר 2014 והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
נישא בשנת 1955 לרות לבית נאמן, לימים פרופסור למשפטים וכלת פרס ישראל.
לזוג שתי בנות, מרית וסביון.
גדעון גדות (1 באפריל 1941 - 21 בספטמבר 2012) היה איש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-11 וה-12 מטעם סיעת הליכוד וכיו"ר מועצת המנהלים של מפעל הפיס.
גדות נולד בבני ברק בשם גדעון פורמן, הצעיר משלושת ילדיהם של נפתלי פורמן ורבקה, אחותו של אריה בן-אליעזר.
למד בבית הספר התיכון החקלאי "מקוה ישראל".
בהיותו בן למשפחה רוויזיוניסטית הצטרף בשנת 1951 לתנועת הנוער "בית"ר".
במסגרת פעילותו בבית"ר ובתנועת החרות נשלח בשנת 1970 לשליחות בדרום אפריקה, ממנה שב לישראל בשנת 1973. במהלך שהותו שם סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ותקשורת באוניברסיטת יוהנסבורג.
לאחר שובו ארצה החל לעבוד כעיתונאי והיה חבר מערכת בעיתונים "חרות", "היום" והיום הזה.
לאחר מכן ניהל משרד פרטי ליחסי ציבור, ובשנים 1977–1982 הופקד על מטה ההסברה של מפלגת הליכוד במערכת הבחירות לכנסת העשירית.
בשנת 1984 נבחר גדות לכנסת ה-11. כהונתו נמשכה גם בכנסת ה-12, בה נבחר לכהן כסגן יושב ראש הכנסת.
בשנים 1981–1996 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של מפעל הפיס.
בתפקידו זה הוציא לפועל רעיונות חדשניים, כמו תוכנית המינויים והלוטומט, שהעלו את רווחיות החברה.
כמו כן מיסד את השקעות הפיס במישור המקומי וטבע את המושגים "אשכול פיס" ו"מרכז יום לקשיש".
בספטמבר 1995 נחשפה בעיתון "הארץ" פרשת הפנסיות במפעל הפיס והתפרסמו נתוני השכר הגבוהים מאוד של גדות.
מפעל הפיס תבע את גדות וביקש להחזיר חלק מסכומי הכסף.
בית הדין לעבודה דחה את טענת גדות כי תנאי הפרישה אושרו כדין, וקבע שתנאי השכר והפרישה של גדות (ובכירים נוספים במפעל הפיס) אינם עולים בקנה אחד עם כללי המשפט הציבורי.
גדות חויב להחזיר חלק מכספי הפיצויים שקיבל, במשך תקופה של 10 שנים, אך בפועל לא החזיר אותם מכיוון שקיבל סכום דומה ממפעל הפיס כתוצאה מהסכם פשרה בתביעה לפיה מפעל הפיס הפר פטנט של גדות בנוגע ל"חישגד אלקטרוני".
לאחר פרישתו ממפעל הפיס היה גדות שותף, בשנת 1996, להקמת תחנת הרדיו "קול חי", החזיק 26% מהמניות ואף שימש כיושב ראש לזמן קצר.
אחר כך מכר את מניותיו לחברת ההשקעות קרדן ישראל.
בשנת 1997 הקים את חברת "אקוטק מערכות כלכליות" שעסקה בייעוץ לממשלות וחברות בנושא הימורים, ופיתחה פלטפורמה למשחקי הימורים באינטרנט ובטלפונים סלולרים.
במאי 2002 השיקה החברה מערכת להימורי טוטו ולוטו באמצעות האינטרנט והטלוויזיה.
נפטר ב-21 בספטמבר 2012, בגיל 71, במהלך בדיקה פולשנית בבית חולים.
והובא למנוחות בבית העלמין נחלת יצחק.
היה נשוי לנילי, אב לשלושה.
גדעון הייתה יחידת הקשר הכללית של "ההגנה" בתקופת המנדט הבריטי, הייתה אמונה על קיום קשר הרדיו בין הארץ לחוץ לארץ, באמצעות אוניות או מתחנות ביבשה.
הקשרים-אלחוטאים של "ההגנה" נקראו בשמם המחתרתי - "גדעונים".
יחידת "גדעון" הוקמה באפריל 1937 ובראשה עמד שמחה אבן-זהר שמונה על ידי מטכ"ל "ההגנה".
את תנופתה הגדולה קיבלה היחידה לאחר מלחמת העולם השנייה עם הירתמות היישוב היהודי למבצעי הבריחה וההעפלה של היהודים ניצולי השואה.
מערכת קשר הרדיו הייתה קיימת עוד בשנות העשרים, אך פרוץ המרד הערבי הגדול (1936–1939) והתרחבות ההתיישבות היהודית ברחבי הארץ יצרו צורך במערכת קשר יעילה שתאפשר העברת ידיעות במהירות רבה.
לראשונה מופעל קשר אלחוטי (חד־סטרי, מהחוף לספינה) אל ספינת המעפילים "פוסידון" ב' על ידי ה"גדעונים" (אלחוטני ההעפלה).
ספינת המעפילים הראשונה ממנה הופעל קשר דו־מגמי הייתה "אטראטו" א', בנובמבר 1938. הגדעוני על הספינה היה גרישא (צבי) שוטוב.
רשת קשר הרדיו של הגדעונים הייתה אחת משלוש רשתות רדיו עצמאיות שהשתייכו ל"הגנה" והיא פעלה באופן מחתרתי.
הרשת נאלצה להתאים את דרכי ההתקשרות שבין הגורמים השונים לאילוצים של פעילות מחתרתית.
מבחינה מקצועית האחריות והפיקוד על האלחוטנים היו של שירות הקשר הארצי של "ההגנה", החל מסוף שנת 1945 בפיקודו של יאן (יעקב ינובסקי ינאי) .
בשנת 1945 היו לשירות הקשר 24 תחנות בבירות שונות באירופה ובארצות ערב.
עם קום המדינה הפכו התחנות האלה ברוב בירות אירופה כתחנות רשמיות של השגרירויות הישראליות (במסגרת התח"ל).
בסוף שנת 1945 הוציא המטה הכללי של ה"הגנה" פקודה על כפיפות "גדעון" לשירות הקשר, וזו לשונה:
הרשת באירופה מתנהלת על ידי המחלקה הכללית בארץ.
באירופה יתמנה מרכז מטעם המחלקה.
מוסד המרכזי המנהל את העניינים באירופה.
המוסד המרכזי באירופה יקבע את הצרכים בתחנות, את מקום התחנות, ואת הצרכים ב"גדעונים" לליווי, ואת ענייני ביטחון התחנות.
המחלקה תקיים את התחנות, תקבע את העובדים, תנהל את המעבדות, תנהל את הדרכת העובדים.
כל הגדעונים הנשלחים לאירופה עומדים לרשות המרכז מטעם המחלקה.
הוא אחראי לקביעת מקומו של כל אחד מהם לאימונו ולטיפול בו.
{המרכז הראשון היה משה ירושלמי (זיק), שכינויו היה "מריו}.
המחלקה מכינה עובדים ומעבירה אותם אל מחוץ לארץ ישראל בהתאם לצרכים הנקבעים על ידי המוסד המרכזי באירופה.
על יד המרכז יהיה חבר עובדים לצרכיי אימון, עבודת מעבדות, פיקוח, בהתאם לצורך.
בכל ארץ, בה נמצאת או תקום תחנה, יתמנה על ידי המוסד המרכזי באירופה איש-ממונה על התחנה מבחינה עניינית.
עליו הדאגה לקביעת המקום, סדרי הזהירות וכו'.
לעובדי התחנות בארצות כפיפות כפולה:
לממונה בארץ הזאת מטעם המוסד המרכזי.
תקציב מרכזי יועמד לרשות המחלקה לתקופה מסוימת, בהתאם לצרכים שייקבעו.
תקציב זה יהיה טעון בדיקה אם יוטלו על המחלקה תפקידים נוספים.
בתחומי התקציב רשאית המחלקה לעבוד מבלי להזדקק לאישורים נוספים.
בשנים 1945–1948 היו חלק ניכר מה'גדעונים' באוניות המעפילים חברי פלמ"ח שהושאלו מיחידותיהם לצורך מילוי המשימה.
הם שובצו לתפקידם בהתאם לקביעת 'המוסד', שנעשתה בתיאום עם יעקב (יאן) ינובסקי (ינאי), ראש שירות הקשר הארצי ב'הגנה'.
ב־65 ההפלגות של אוניות מעפילים שהצליחו לפרוץ את הסגר הבריטי או שנלכדו בידי הבריטים באותן שנים, פעלו 56 'גדעונים'.
באחדות מההפלגות תיפקדו באונייה שני 'גדעונים'.
חלק מהם השתתף במהלך התקופה ביותר מהפלגה אחת.
משה ירושלמי היה מפקדם הראשון של ה'גדעונים' באירופה.
במחצית 1946 הוא שב ארצה ומונה כמפקד רשת 'גדעון' ואלחוטני ההעפלה בארץ.
את מקומו באירופה מילא פרץ ברם, ובהמשך מיכאל (מייק) הררי.
ה'גדעונים' עברו קורסים קצרים בטכנאות ובתיקון מכשירים, וצוידו בחלקי חילוף למקרה הצורך.
לימים קיבלו מכשיר נוסף כרזרבה.
ההעפלה לארץ, הן לפני מלחמת העולם השנייה והן אחריה, נעשתה באופן בלתי-לגאלי, כשספינות המעפילים של ההגנה הובאו במסגרת המוסד לעלייה ב'.
מבצע העפלה זה הצריך יצירת מערכת קשר אלחוטית בין ספינות העפלה, נמלי היציאה, המטה באירופה והמטה בארץ.
תחנות האלחוט של הגדעונים פעלו בזמנים שונים באזורים רבים: במזרח התיכון, אירופה ובארצות הברית בעיקר למען יצירת קשר בין ספינות המעפילים לבין הארץ.
לפיכך, הגדעונים היו צריכים להתמודד עם האתגרים הבאים:
עקב פעילותן החשאית מוקמו תחנות הרדיו באזורים מבודדים ובסביבה שאינה מתבלטת.
מיקומן הבעייתי של התחנות מנע לעיתים מתיחת אנטנות מחוץ לדירות שבהן הן פעלו (טיב הקליטה הוא אופטימלי באופן זה).
תחנות הרדיו מוקמו בדירות קטנות על מנת שלא יעוררו חשד.
על אף שעלויות החשמל שנדרשו להפעלת רדיו היו נמוכות, צריכת החשמל באותן דירות היו גבוהות מהצפוי.
דירות אלו היו נתונות למעקב בעקבות העלייה בצריכת החשמל.
שידור ממדינות שנתפסו כידידותיות לא התאפשר, לכן תחנות מסוימות שימשו כתחנות קליטה (קליטת מסרים) בלבד.
המסרים הגיעו לתחנות אלו מספר פעמים ביום, לעיתים ללא אישור לגבי קליטתם.
רוב הגדעונים פעלו ברשת תחנות הרדיו ביבשה.
להלן רשימת התחנות החשאיות ביבשה שפעלו משנת 1942 ועד הקמת המדינה:
מספרמדינהעירכינויהערות1לבנוןביירותרות2סוריהדמשקשכנתי3סוריהחאלבמלוניה4סוריהחומסרבקה5עיראקבגדאדברמן6מצריםקהירגושן7איראןטהראןאלון89איטליהנאפוליליאונרד10איטליהמילאנוליאונרד11איטליהבאריליאונרד12איטליהמראנו (גבול אוסטריה)ליאונרד13איטליהרומאליאונרד14צרפתפריזיסער15צרפתמרסייסידני16קפריסיןמחנה ב'רייס17אוסטריהאינסברוקקלילה18אוסטריהוינה19הולנדהבריגדה היהודיתצבעוני20בלגיההבריגדה היהודיתיהלום21יווןאתונהגבריאל22גרמניהמינכןסם23רומניהבוקרשטמוריס24צ'כוסלובקיהפראגפקטה25יוגוסלביהשיבניקיורם26שווייץבזלפנינהקליטה בלבד27אנגליהלונדוןנעמהקליטה בלבד28ארצות הבריתניו יורקצמרתקליטה בלבד29קפריסיןמחנות המעצר30ארץ ישראלכלליארצי31ארץ ישראלחיפהחופי
הגדעונים שירתו גם כאנשי קשר על אוניות הרכש של ההגנה, שהביאו נשק ותחמושת מאירופה למדינה שבדרך.
לאחר הקמת מדינת ישראל, הפכה רשת התקשורת של הגדעונים לרשת התח"ל (תחנות חוץ לארץ), בשלב ראשון התח"ל היה שייך למשרד החוץ, ולאחר מכן למוסד.
מייסד התח"ל היה משה ירושלמי.
גנואה, איטליהחיפה12 נוב' 1948צבי כרמלהיונה- הפלגה 1650 טון חומר נפץ, 3,000 פצצות אוויר, 5,000 פגזים, 80 רקטות, 140,000 כדוריםנאפוליחיפה14 נוב' 1948יחיאל אדמוני, זכי קייניבהירה- הפלגה 410 טנקים, 200 טון משטחי פלדה לשדות תעופה,
4.5 טון מוקשים, 9,285 פצצות אווירנאפולי, גנואהחיפה19 מרץ 1949צבי כרמלשיעו- הפלגה 57 מטוסי קרבשיבניקחיפה23 מרץ 1949יהודה לימוניארסיה- הפלגה 49 מטוסי קרבשיבניקחיפה23 מרץ 1949נחמן בורשטיןשיעו- הפלגה 624 תותחים 25 מ"מ, 120,000 פגזיםגנואהחיפה23 מרץ 1949הזקן- הפלגה 8191 טון חומר נפץ, 124 טון אבק שרפה,
חלק גדול מה'גדעונים' שהפליגו באניות המעפילים בשנים 1945–1948 היו חברי פלמ"ח.
שמות ה'גדעונים' שפעלו באותה תקופה הם:
גדעון גולדנברג (1 בפברואר 1930 – 30 ביולי 2013, כ"ג באב תשע"ג) היה בלשן ישראלי, חוקר השפות השמיות, פרופסור לבלשנות באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
חבר האקדמיה ללשון העברית, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר זר של האקדמיה הבריטית, וחתן פרס ישראל לבלשנות לשנת תשנ"ג.
כתב את מאמרו המכונן בתחום זמני הפועל העברי.
גדעון גולדנברג נולד ב-1930 בתל אביב וגדל בכפר אז"ר, שם למד בבית הספר העממי.
בהמשך למד ב"תיכון חדש" בתל אביב.
ב-1947 הצטרף לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי של הפלמ"ח.
במלחמת ששת הימים זכה לצל"ש ממפקד פלוגתו על גילוי אומץ לב וקור רוח בקרב בירושלים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים לשון עברית ומקרא לתואר הראשון, ולשון עברית לתואר השני.
את עבודת הגמר שלו, עבודה בלשנית־פילולוגית שבה ההדיר את כתבי היד של "שער השמים" לגרשון בן שלמה, כתב בהדרכת פרופ' נ"ה טור־סיני.
גולדנברג גם עבד עמו באקדמיה ללשון העברית, ובמפעל המקרא של האוניברסיטה העברית.
הוא התמחה בשפות השמיות העתיקות והמודרניות (עברית, אכדית, ערבית, לשונות אתיופיה, ארמית) ולמד גם שפות אחרות: יוונית עתיקה, לטינית, קופטית וטורקית.
כמו כן ידע אנגלית, צרפתית, רוסית, גרמנית, איטלקית ויידיש.
בהדרכת מורהו פרופ' יעקב פולוצקי, שראה בו בחיר תלמידיו וממשיך דרכו, כתב את עבודת הדוקטור שלו על "מערכת-הזמנים האמהרית", אותה השלים בשנת 1966.
ב-1959 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב.
הוא הקים בה את החוג לערבית (עם פרופ' מאיר יעקב קיסטר) ועמד בראשו כשלוש שנים, וכן הקים בה את החוג לבלשנות שמית, ועמד בראשו כעשרים שנה.
ב-1987 עבר ללמד באוניברסיטה העברית (שעסק בה בהוראה חלקית שנים רבות קודם לכן) בחוג לבלשנות ובחוג ללשון העברית, ואף שימש ראש חוג בשני החוגים האלה.
היה מופקד על הקתדרה לשפות שמיות עתיקות ע"ש קספאר לוויאס.
בשתי האוניברסיטאות הדריך תלמידי מחקר בכתיבת עבודות דוקטור על כל השפות השמיות בנושאים מגוונים.
לימד גם בהולנד, בארצות הברית ובאתיופיה.
בשנת תשל"ג (1973) נבחר לחבר יועץ של האקדמיה ללשון העברית, ובשנת תשל"ט (1979) נבחר לחבר מלא.
היה חתן פרס ישראל לבלשנות לשנת תשנ"ג (1993).
ב-1996 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וב-1999 נבחר לחבר זר של האקדמיה הבריטית.
גדעון גולדנברג היה נשוי לאשת הלשון וחברת האקדמיה ללשון העברית אסתר גולדנברג (2022-1939),, בתו של יוסף אבן-אודם ונכדתם של הרב יצחק ואסתר רובינשטיין.
לזוג נולדו בן ובת ונכדים.
הוא נפטר ב-30 ביולי 2013 והובא לקבורה בהר המנוחות.
מחקריו הבלשניים רחבי היריעה של גדעון גולדנברג עוסקים בכל הלשונות השמיות על גלגוליהן, מסורותיהן ודברי מדקדקיהן – וגם בבלשנות כללית.
מחקריו לשם קבלת תואר מוסמך ותואר דוקטור:
הטקסט של ספר "שער השמים" לגרשון בן שלמה, עבודת גמר (מ"א), האוניברסיטה העברית בירושלים, תשט"ז
מערכת־הזמנים האמהרית, חיבור לשם קבלת דוקטור לפילוסופיה, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשכ"ו
גדעון אלון (נולד ב-16 באוקטובר 1945) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
אלון נולד בירושלים לאסתר ולמשה קלונר שעלו לישראל מפולין ב-1933. החל בכתיבה עיתונאית בנעוריו ובשנים 1960–1963 היה כתב נוער של "מעריב לנוער".
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר.
אלון זכה בפרס ראשון בתחרות על שם אליק שומרוני לכתיבת סיפורים מטעם "במחנה נח"ל" על הסיפור "מארב".
במלחמת ששת הימים נלחם בשורות חטיבת הצנחנים ששחררה את ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים השתייך לפלוגת חרמ"ש בגדוד שריון שלחם בסיני, במסגרתו שהה באזור התעלה במשך כחצי שנה (מאוקטובר ועד מרץ).
תחילה היה כתב ספורט בעיתון, ובמקביל שימש כשדר רדיו ב"שירים ושערים" ופרסם כתבות פרשנות ביומון "חדשות הספורט".
ב-1971 סיקר את דיוניה של ועדת עציוני (ועדת החקירה הממלכתית לחקר השחיתויות בכדורגל הישראלי).
מ-1972 החל לעבוד ככתב "הארץ" לעניינים מוניציפליים בירושלים, ולאחר מכן היה גם כתב לענייני חוק ומשפט וכתב לענייני עלייה.
במסגרת תפקידו סיקר את העלייה מברית המועצות בשנות השבעים ואת העלייה מאתיופיה וכן את דיוניה של "ועדת כהן" (ועדת החקירה הממלכתית שהוקמה ב-1982 בעקבות טבח סברה ושתילה).
ב-1986 העניקו לו הסוכנות היהודית ואיגוד העורכים והעיתונאים של כתבי עת תעודת הוקרה על סיקור נושאי העלייה והקליטה.
במשך תשע שנים מ-1984 עד 1993, ערך את המדור היומי "שיחת היום" יחד עם עקיבא אלדר, לילי גלילי, ירח טל ואורית גלילי, במסגרתו קיים יותר מ-1,200 ראיונות בנושאים אקטואליים.
ב-1990 מונה לכתב הפרלמנטרי של "הארץ".
ב-1994 זכה בפרס סביסלוצקי לכתב הפרלמנטרי המצטיין.
חבר השופטים בראשות שר החינוך, זבולון המר, ציין כי העניק לו את הפרס "בזכות כתבותיו המקיפות והמעמיקות על עבודתה של הכנסת ובזכות גישתו העניינית והביקורתית".
בשנים 1993–2000 ערך את ביטאון לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים.
במשך שלוש שנים הרצה בבית הספר לעיתונות ותקשורת "כותרת" בתל אביב, בנושא "סיקור פרלמנטרי".
בשנים 2005–2009 הגיש ב"ערוץ הכנסת" את התוכניות "גלגולו של חוק", "דיון נוסף" ו"חוקי ברזל" וכן תוכניות מיוחדות על חוק ביטוח בריאות ממלכתי, על חנינות וכן ראיונות עם שופטים לשעבר בבית המשפט העליון.
ב-2007 פרש מעיתון "הארץ" לאחר 37 שנות עבודה רצופות והצטרף ל"ישראל היום" ככתב פרלמנטרי.
ביולי 2016 הוקרן לראשונה הסרט התיעודי של אלון "חומות של שתיקה" שהופק על ידי ערוץ הכנסת, ובוחן את תפקודה לאורך השנים של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
באפריל 2021 פרש מתפקידו ככתב הפרלמנטרי של "ישראל היום".
הודעתו זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת וברשתות החברתיות.
שרים, ח"כים מכל המפלגות מימין ומשמאל וכן עיתונאים מכל כלי התקשורת חילקו לו שבחים רבים על הגינותו, מקצועיותו ותרומתו לתקשורת.
יושב ראש הכנסת יריב לוין כתב "הייתה לי זכות גדולה להיות מסוקר על ידך".
ביוני 2021 הוענק לו פרס כנרת למפעל חיים בתקשורת לשנת 2021 על ידי המכללה האקדמית כנרת.
בחירה ישירה - על הדרמה הפוליטית שמאחורי חוק הבחירה הישירה ששינה את שיטת הממשל בישראל למשך שנים ספורות ("ביתן", 1995).
בכוח ההידברות: משביתה ועד בוררות - סקירת מאבקה של ההסתדרות הרפואית לשיפור שכרם ותנאי עבודתם של הרופאים בישראל (2009)
ארבעים על ארבעים - סיכום של ארבעים שנות עבודה עיתונאית הכולל ארבעים פרקים.
נשיא המדינה שמעון פרס כתב על הספר כי הוא "מכוון אלומת אור מרתקת אל עבר ארבעה עשורים של עבודה עיתונאית ראויה, יסודית, אחראית, וחדה מאין כמותה.
אתה מהווה מודל לעיתונאות המטפסת לגבהים של עניין מושך לב מבלי לוותר על הדבקות בדיווח מאוזן אשר יורד לעומק המורכבויות הפוליטיות והאנושיות בישראל" (הוצאת סטימצקי, 2013).
מתחככים - הספר מדריך את הקורא בביקורו במשכן הכנסת ומאפשר לו לראות כיצד עובדות הוועדות, כיצד חברי הכנסת מקדמים חוקים ומהי מערכת היחסים האמיתית ביניהם כשהמצלמות אינן בשטח.
סופה עזה - הספר מאגד יומן מלחמה יומי שכתב אלון ברשתות חברתיות מתחילת מלחמת חרבות ברזל ועד היום ה-575 שלה, בנוסף יש בו 5 ראיונות עם אישים שונים ומונחון מושגים למלחמה.
אלון התגורר במבשרת ציון עד שנת 2022 וכיום מתגורר בתל אביב, נשוי לעליזה אלון העוסקת בשנים האחרונות בפיסול ובציור (פסלה שמשון ודלילה מוצג בכניסה לקניון הראל במבשרת ציון), אב לשלושה וסב לתשעה.
בנו הבכור, ד"ר דרור מיכאל אלון, הוא מומחה לכירורגיית פה ולסת; בתו מיה גורן היא יזמית ומנכ"לית BIA MED, ובנו הצעיר ד"ר אורי אלון, הוא יזם היי-טק סדרתי ואיש עסקים שהיה מבעלי קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים, ומאז 2012 מבעלי חברת "קומפאס" בארצות הברית.
גדעון אוברזון (נולד ב-1943) הוא מעצב אופנה ישראלי.
בסוף מלחמת העולם השנייה עבר ליוגוסלביה כתינוק, ובגיל 6 עלה עם הוריו לישראל וגדל בתל אביב.
למד לרקוד בלט וכבר בגיל צעיר התעניין באופנה.
הוא נסע לפריז ללמוד בלט, אך עבר ללמוד עיצוב אופנה בבית הספר של איגוד האופנה העילית בפריז.
בשנת 1968 את הסטודיו לאופנה, "הבית העגול".
הוא הביא לארץ סגנון עיצוב מודרני, שונה לחלוטין מהסגנון התנכ"י והחלוצי הצנוע ששלט עד אז בתחום האופנה בארץ.
לאחר ביקור של אשת נשיא חוף השנהב בסטודיו שלו, זכה לפרסום בעיתונות.
באותה שנה עיצב את התלבושות לסרט "איריס".
בשנת 1987 זכה קמפיין פרסום רחב היקף של אוברזון, בו מופיעה הדוגמנית פזית כהן, בתנוחה פרובוקטיבית בבגד ים, להדים רבים בישראל.
כתוצאה מהקמפיין פעלו חברי כנסת דתיים להעברת חוק האוסר לפרסם גוף אדם בבגד-ים על גבי שלטי חוצות.
אוברזון איבד את מקום עבודתו כמעצב במפעל "שטיחי כרמל", שהיה בבעלות חבר הכנסת החרדי אברהם שפירא, מפני שסירב לוותר על הקמפיין.
גדעון אוברזון נחשב לאחד משני המותגים היוקרתיים בישראל בתחום בגדי הים.
בין השנים 2002 ל-2009 היה המעצב הראשי של גוטקס ועיצב בין היתר את השמלות למתמודדות בתחרות מלכת היופי.
אוברזון נהג לעבוד עם אשתו ועם בתם קארן.
בת נוספת של אוברזון היא האדריכלית דנה אוברזון.
בדצמבר 2018 סגר אוברזון את בית האופנה הנקרא על שמו ואת החנות בתל אביב..
גדעון אלטשולר (אלשור) (ט"ו בשבט תרפ"ח; 6 בפברואר 1928 – ט"ז בחשוון תשס"ט; 14 בנובמבר 2008) היה איש צבא, מוותיקי קציני חיל השריון בצה"ל, שימש ראש המטה של אריאל שרון במלחמת יום הכיפורים.
היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה, ממייסדי התחייה ומזכ"לה, וממקימי חוג הקצינים לביטחון ושלום.
גדעון אלטשולר נולד בחיפה וגדל ברחובות.
אביו הוא נקדימון אלטשולר, בנו של
יצחק זאב אלטשולר, מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות.
אמו, חיה לבית אפשטיין, הייתה נצר לעליית החסידים בשנת 1777. אמה פרל לבית יפה, ילידת חברון, הייתה מצאצאי ישראל יפה, "המדפיס מקאפוסט".
בשנת 1942, בהיותו בכתה ח', גויס גדעון אלטשולר להגנה על ידי מדריכו במכבי צעיר, אך בנערותו הצטרף לאצ"ל, ואחר כך התנדב לבריגדה היהודית.
הוא שירת בגדוד השלישי של הבריגדה במצרים, בהולנד ובבלגיה.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי ולחם בקרבות בלטרון, בתל א-ריש ובדרום.
לאחר המלחמה למד מזרחנות ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1951-1950 שב לשרת בגדוד 52 שימש קצין מודיעין וסגן מפקד פלוגה.
בשנים 1953-1951 פיקד על פלוגה בגדוד 51 בחטיבת גבעתי.
בשנים 1956-1955 שימש כקצין לתפקידים מיוחדים (קת"ם) ביחידת מודיעין 10 באגף המודיעין.
ב-1956 מונה לראש ענף חי"ר בבסיס האימונים הפיקודי של פיקוד המרכז ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של חטיבה 10.
בשנים 1964–1965 היה מפקד גדוד 52, והשתתף ב"מלחמה על המים" מול צבא סוריה.
במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד חטיבה 60 ונפצע בקרבות בסיני.
בשנת 1969 הקים את חטיבה 274, שהייתה הכוח המשוריין הראשון של טנקים רוסיים מדגם "טירן" T-54 ו-T-55 אשר נלקחו שלל במלחמת ששת הימים.
תג החטיבה עוצב על ידי בן דודו גרשון גרא.
חטיבה 274 כללה ארבעה גדודים, שהתאמנו לצליחת תעלת סואץ, למקרה הצורך.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שימש ראש מחלקת תורת לחימה (תו"ל) במחלקת ההדרכה ובמינוי משני היה ראש המטה של אוגדה 143. האוגדה בפיקודו של אריאל שרון לחמה בקרבות הבלימה בסיני וצלחה את תעלת סואץ לעומק מצרים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, ב-1974, נשלח לכורדיסטן לארגן את אימון השריון של הפשמרגה, הצבא הכורדי, ונפגש עם המנהיג הכורדי מולא מוסטפא ברזאני.
השתחרר מצה"ל ב-1975, בדרגת אלוף-משנה.
אלטשולר היה בעל אידאולוגיה לאומית עקבית.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
נטל חלק בעליות על הקרקע באלון מורה ובקדומים.
השתתף בשביתות הרעב מול משרד ראש הממשלה במחאה על הסכמים מדיניים שהיו כרוכים בפשרות מדיניות.
כשהפגין נגד ביקור נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בכנסת נעצר על ידי המשטרה ושהה במעצר מספר ימים.
היה ממייסדי "התחיה" וכיהן כמזכ"ל התנועה.
לימים הצטרף לצומת, ואחר כך פרש ממנה.
היה בין מקימי חוג הקצינים לביטחון ושלום, ועבד בשיתוף פעולה עם חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
לפני יישום תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף קרא לסרב פקודה.
אלטשולר היה ממייסדי היישוב הקהילתי כרמי יוסף במועצה האזורית גזר, ובמשך שנים עמד בראש שני הוועדים ביישוב – ועד האגודה והוועד המקומי.
גדעון אלטשולר היה נשוי לחרות, ולהם חמש בנות.
בתם היא ד"ר מור אלטשולר.
בתם בשמת שלומציון נשואה לרב ארז סלע, מחבר הספר "ארזי הלבנון" על מסכת נזיר, העומד בראש מיזם אוצר החכמה.
נפטר ב-14 בנובמבר 2008 בגיל 80, והובא למנוחות בבית העלמין של כרמי יוסף.
גדעון ארז (דרוזדובסקי) (3 בינואר 1929 – 2007) היה פרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תחום התמחותו העיקרי היה פיזיקה גרעינית ולייזרים, ובנוסף פרסם מאמרים גם בתורת היחסות.
ארז נולד בקיבוץ עין חרוד והצטרף לפלמ"ח בשנת 1947. בשנת 1962 הצטרף למקימי הקריה למחקר גרעיני בנגב, ומשנת 1965 לקח חלק בהקמת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1947 הצטרף ארז להכשרת שירת הים, והתגייס עִמה לפלמ"ח, שם שירת בגדוד "העמק" של חטיבת יפתח.
במהלך מלחמת העצמאות שירת כמפקד כיתה.
ארז המשיך ושרת בתפקידי מילואים במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
לאחר תקופה שבמהלכהּ פעל כמדריך חקלאי בקיבוץ נחל עוז היה חבר קיבוץ פלמ"ח צובה לתקופה קצרה, ולאחריה החל בלימודי הפיזיקה בטכניון.
בשנים 1957–1958 נמנה עם ראשוני הדוקטורנטים בפקולטה לפיזיקה יחד עם יקיר אהרונוב ואחרים.
ב-1959 פרסם עם נתן רוזן את מאמרו הראשון, שנושאו: "השדה הגרוויטציוני של חלקיק בעל מומנט מולטיפולי".
המטריקה שפיתחו במאמר זה נקראת על שמם "Erez-Rosen Metric" או "Erez-Rosen Space-time" או קואורדינטות ארז-רוזן.
ארז סיים עבודת דוקטורט בתחום המטלורגיה, סגסוגות ברזל אלומיניום, בשנת 1960. בשנתיים לאחר מכן לקח חלק במחקר באוניברסיטת אוקספורד באנגליה ובמרכז למחקר גרעיני בפוֹנְטְנֶה-אוֹ-רוז שבצרפת.
ב-1962 הצטרף לקמ"ג, והחל ללמד קורסים בפיזיקה במה במכון להשכלה גבוהה בנגב, שקדם לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במקביל לחבריו בקמ"ג ראובן טיברגר, ריימונד מורה וחגי שקד.
עם הקמת המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון ב-1970 גויסו הארבעה לסגל הקבוע של המחלקה.
בשנים 1969–1970 היה ארז אחראי על יצירת תוכנית הלימודים המחלקתית בפיזיקה, ושימש כיו"ר ועדת ההוראה המחלקתית.
ב-1983 מונה לפרופסור מן המניין.
בין השאר חקר ארז מעברים אלקטרוניים בפלוטוניום, לייזרי אדי נחושת, האפקט האופטו-גלווני, לייזרי צבע, הפרדת איזוטופים בעזרת לייזר,מלכודת אטומים נייטרליים, איכות אלומת לייזר, תבניות מואר'ה ואי-יציבות ריכטמאייר-משקוב .
על תלמידי המחקר שהנחה נמנים עמי לבנת, אנדריי בן-עמר ברנגה, דוב שוורץ, שמעון גבאי ואורן שדות.
ארז זכה בפרס ארנסט דוד ברגמן של הוועדה לאנרגיה אטומית.
היה נשוי לטובה ואב לחמישה ילדים.
גדעון אריאל (נולד ב-27 באפריל 1939) הוא אתלט עבר ישראלי.
אריאל ייצג את ישראל באולימפיאדת רומא (1960) ובאולימפיאדת טוקיו (1964) במקצועות הדיפת כדור ברזל (ברומא) וזריקת דיסקוס (בטוקיו).
לאחר לימודיו ופרישתו מתחרויות, התמחה בביומכניקה ממוחשבת ונחשב כמפתח יישום תחום זה בספורט התחרותי וכמומחה בעל שם עולמי.
הוא חי ופועל בארצות הברית מאז שנות ה-60.
אריאל נולד בתל אביב, ולדבריו עבר ילדות רצופת התעללויות.
בגיל 9 התגרשו הוריו ובגיל 11 נשלח לכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
הוא שאף להצטיין בספורט אך מבנה גופו הכבד והגמלוני היה לו לרועץ.
בעצת מורהו לחינוך גופני, דני דסה, הוא החל להתאמן בזריקת דיסקוס.
בעקבות רצינותו והתמדתו החלו להגיע גם הישגים.
בשנת 1957 זכה במקום הראשון בהדיפת כדור ברזל בתחרויות מכבי לנוער, עם מרחק של 12.97 מטר.
באותה שנה, בתחרות לנוער במכביה החמישית, סיים במקום השני בזריקת דיסקוס ובמקום השלישי בהדיפת כדור ברזל.
ב-1960 שבר אריאל את השיא הישראלי בזריקת דיסקוס במבחנים לקראת אולימפיאדת רומא, כשזרק את המכשיר למרחק 48.16 מטר ושבר את שיאו של אוריון גלין גלר, 48.03 מטר.
בסוף שנות ה-50, עוד בטרם התגייס לצה"ל, התקבל אריאל ללימודי המחזור הראשון במכון וינגייט.
ב-1960 התגייס לצה"ל ושרת כמדריך ספורט.
ב-1964, בעת שהיה כבר סטודנט בארצות הברית, ייצג אריאל את ישראל באולימפיאדת טוקיו והשתתף בזריקת דיסקוס.
בשני המשחקים האולימפיים בהם נטל חלק היה אריאל נושא הדגל של המשלחת הישראלית בטקס הפתיחה.
זריקת דיסקוס: 55.22 מטר (1964), שיא ישראל בעבר אשר החזיק מעמד במשך עשרות שנים
ב-1963 נסע אריאל לארצות הברית והשלים תואר ראשון בחינוך גופני באוניברסיטת ויומינג.
הוא המשיך בלימודיו והשלים תואר שני ותואר דוקטור (ב-1972) בביומכניקה, באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
ב-1975 השלים תואר דוקטור נוסף במדעי המחשב.
עוד בהיותו ספורטאי פעיל בישראל העסיקו את אריאל שאלות שנגעו לאופטימיזציה של תנועה וכוח בזמן הביצוע הספורטיבי.
לאחר שהתמחה בארצות הברית בביומכניקה, החל אריאל לנסות לפתור שאלות אלו באמצעות שימוש במחשב.
ב-1968 היה אריאל הראשון שיישם חקר ביצועים בספורט באמצעות מחשב, כשניתח את קפיצת השיא של בוב בימון בתחרות בקפיצה למרחק באולימפיאדת מקסיקו (1968).
הוא הקרין כל פריים של סרט הצילום של הקפיצה על מסך זכוכית ומדד בצורה ידנית מרחקים וזוויות.
את המידע הזין למחשב מרכזי על ידי כרטיסים מנוקבים וביצע ניתוח ממוחשב של הנתונים.
בהמשך, עם התפתחות תחומי המחשוב והצילום, השתכללו ניתוחיו של אריאל ורבים מהספורטאים המובילים של ארצות הברית נעזרו בו.
ב-1976, זורק הדיסקוס האמריקאי, מק וילקינס, שינה במקצת את סגנון הזריקה שלו לאחר ניתוח ממוחשב של תנועותיו על ידי אריאל ובזריקתו השנייה בסגנון המשופר שבר את השיא העולמי.
וילקינס המשיך וזכה במדליית זהב אולימפית באותה שנה.
על הספורטאים שנעזרו בניתוחיו של אריאל נמנים בין היתר: הטניסאי ג'ימי קונורס, האתלטים אל ארטר ואדווין מוזס וספורטאים בולטים בתחומי הבייסבול, כדורסל, גולף, סקי ואפילו פולו ופריסבי.
בסיועו של אריאל שיפרה נבחרת הנשים לכדורעף של ארצות הברית את הישגיה באופן משמעותי.
אריאל ניתח את תנועותיהן ועמדותיהן של שחקניות הנבחרות המובילות בעולם בתחילת שנות ה-80 ויחד עם מאמני נבחרת הנשים האמריקאית יישמו את הניתוח על השחקניות האמריקאיות.
לפני טורניר הכדורעף במשחקי לוס אנג'לס ב-1984
דורגו האמריקאיות במקום ה-45 בעולם ובטורניר האולימפי הן נוצחו בגמר על ידי סין.
גדעון אלרום (20 ביולי 1922 – 17 בפברואר 2005) היה ממקימי שירות האוויר בארגון ההגנה, מבכירי הטייסים והמפקדים בחיל האוויר, השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
אלרום בנם של פנינה ומתתיהו גורדון, נולד בירושלים וגדל ברחובות, את לימודי התיכון עשה בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
באוקטובר 1940 התגייס לצבא הבריטי והוצב כאיש מנהלה בכנף 257 של חיל האוויר המלכותי, שפעלה משדה תעופה בסמוך לתעלת סואץ.
עם פתיחת קורס הטיס של חיל האוויר המלכותי לאנשי היישוב, נשלח לבית הספר לטיסה ברודזיה והוכשר כטייס.
התנדב לקורס מטיסי דאונים והוצב בארמייה ה-14 בהודו.
בהמשך שובץ בטייסת מטוסי הובלה DC-3 דקוטה ברנגון.
השתחרר מהצבא הבריטי בנובמבר 1946 בדרגת וורנט אופיסר.
החל לימודים בקורס להכשרת דיפלומטים של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית אך הפסיקו בשל מלחמת העצמאות.
הצטרף למנגנון הקבע של ארגון ההגנה והיה ממקימי שירות האוויר.
במלחמת העצמאות שירת בטייסת תל אביב וברמת דוד, השתתף כטייס וקצין קישור לשירות האוויר בחטיבת גבעתי ובחטיבת הראל, ליווה שיירות לירושלים ונטל חלק במהלך מבצע נחשון ובמבצע הראל.
היה אחרון הטייסים שפעלו בקרב על גוש עציון.
במאי 1948 מונה למפקד טייסת א', טייסת שאיחדה לתוכה את טייסת תל אביב, טייסת הנגב וטייסת הגליל ופעלה משדה דב.
ב-1956 מונה למפקד כנף מטוסי קרב רמת דוד, ולקח חלק במבצע סיני.
ב-1958 מונה לראש מחלקת אוויר וממלא מקום מפקד חיל האוויר.
ב-1961 יצא יחד עם חיים בר-לב ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
לאחר שובו מונה לעוזר ראש אג"ם.
במאי 1964 הושאל מצה"ל ומונה לסגן מנהל חברת התעופה אל על, בהמשך השתלב בה באופן קבוע וב-1969 למנהל חברת הבת תש"ת (תיירות שירותי תעופה).
ב-1982 מונה לסגן מנהל מכון ויצמן למדע.
נפטר ב-17 בפברואר 2005, והובא למנוחות בבית העלמין בסביון .
היה נשוי לאראלה ולהם שתי בנות.
גדעון בר-לב (בריל) (נולד בתל אביב ב-1944), הוא רואה חשבון ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד הפנים בשנים 2003–2005 ובראש הוועדה הקרואה בעיר ערד.
בוגר בית הספר היסודי תל נורדאו וגימנסיה גאולה בתל אביב.
שירת בצה"ל בשנים 1962–1965, סיים שירות מילואים בשנת 1995 בדרגת רס"ן.
בוגר תואר ראשון בכלכלה ובחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב (1970) ומוסמך במנהל עסקים, התמחות מימון, מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1972).
היה ממקימי התנועה הדמוקרטית לשינוי ושימש גזבר התנועה וחבר המועצה הראשונה.
משנת 1978 עסק בראיית חשבון כשותף במשרד בר-לב, מררי, גבע ושות', בשנים 1987–1992 שימש יועץ לצוות ההקמה של רשות הדואר ורואה חשבון של הרשות.
שימש מנכ"ל חברת 'מרגד' לשירותים פיננסיים לרשויות מקומיות.
ב-2003 מונה למנכ"ל משרד הפנים, בזמן כהונתו של אברהם פורז.
בתקופה זו ריכז וניהל את תוכניות ההבראה של כ-156 רשויות מקומיות, בהיקף של כארבעה מיליארד ש"ח.
כמו כן בשנים אלה, כיהן כיו"ר המועצה הארצית לתכנון ובנייה וכיו"ר הוועדה לתשתיות לאומיות.
בהמשך מונה על ידי הממשלה לעמוד בראש ועדת ההיגוי הממשלתית לעניין בטיחות מבנים.
סיים את תפקידיו אלו בשנת 2005.
באוקטובר 2007 מונה לתפקיד ראש עיריית ערד על ידי שר הפנים מאיר שטרית, כראש ועדה קרואה בעיר, זאת בעקבות פיזור מועצת העיר וראש העירייה הנבחרים.
בתפקיד זה הביא את העירייה לאיזון תקציבי, קידם את פרויקט הרחבה ושדרוג כביש 31, מצומת שוקת עד העיר ערד, בתקציב של כ-750 מיליון ש"ח.
סיים את תפקידו לאחר קיום בחירות במאי 2010.
גדעון גינת (נולד ב-19 בפברואר 1945) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כשופט בכיר בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לשעבר סגן נשיא בבית המשפט המחוזי בחיפה ובתל אביב.
עד סוף 2019 גינת כיהן כשופט עמית בבית המשפט המחוזי בחיפה.
כיום עוסק בבוררויות וגישורים, עם דגש על סכסוכים מסחריים מורכבים ותחומי קניין רוחני.
תוך כדי שירות חובה בצה"ל בין השנים 1962–1965, נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים - השלוחה בתל אביב וסיים את לימודיו בשנת 1968. את לימודי התואר השני סיים בשנת 1973 בהצטיינות, באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו, כתב עבודת גמר מחקרית במשפט מנהלי, בהדרכת פרופ' יצחק-הנס קלינגהופר.
בשנת 1968 החל להתמחות אצל פרופ' זאב צלטנר, נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאחר שהוסמך, עבד כעורך-דין עצמאי בתל אביב בין השנים 1972 ל-1989 בין היתר בשותפות עם ד"ר רודי אברהם.
הופיע בבתי-משפט במגוון רחב של משפטים בתחום האזרחי, והתמחה בפרט במשפטים הקשורים לדיני הקניין הרוחני.
ייצג, בין השאר, את המפעלים הבאים: ק.ל.מ.
ג'ילט, לאקוסט, לגו, ביצ'ם, מפעלי מתכת נען.
במשך 14 שנה כיהן כחבר בית-הדין המשמעתי המחוזי של לשכת עורכי-הדין בתל אביב.
בשנים 1979–1980 כתב מעת לעת מאמרים בעיתון דבר בעד כיבוד החלטות בית המשפט וחיזוק מעמדו.
כן התבטא נגד הקמת התנחלויות על קרקעות מופקעות וקרא לבית המשפט העליון לאסור מדיניות זאת, כפי שאכן קרה בפסק הדין של בג"ץ אלון מורה.
כשופט מחוזי, סגן נשיא ושופט בכיר
בשנת 1989 מונה לכהונת שופט בית-המשפט המחוזי.
תחילה כיהן בבתי-המשפט המחוזיים בנצרת ובירושלים, ובהמשך עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בחיפה, בעיר בה הוא מתגורר עד היום.
בחודש מרץ 2003 מונה לכהונת סגן נשיא, כיהן במינוי זה תחילה בבית המשפט המחוזי בחיפה, ואף היה מועמד בולט להחליף את הנשיא מיכה לינדנשטראוס אך בהחלטת שרת המשפטים, ציפי לבני, לא מונה לתפקיד.
בחודש אוקטובר 2010 עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב כסגן הנשיאה, ומפברואר 2012 ואילך משמש כשופט בכיר.
בנוסף לתפקידו כשופט בבית המשפט המחוזי, כיהן גם כשופט בבית הדין הצבאי לערעורים לצד הנשיא, האלוף במילואים ישי בר.
הסכסוך עם נשיאת בית המשפט המחוזי בחיפה
בשנת 2010, פורסם בכלי התקשורת אודות סכסוך בין גינת לבין נשיאת בית המשפט המחוזי בחיפה, בלהה גילאור, בעקבות פסק דין שנוי במחלוקת, בו היה מעורב משרדו של בעלה.
בשל הגרסאות הסותרות, גינת נאלץ לעבור ממקום כהונתו בחיפה לתל אביב.
מרדכי קרמניצר ניסח חוות דעת בה כתב כי צרוף העובדות במקרה זה - יוצר חזות קשה.
החשדן עשוי לראות בהתנהלותה של הנשיאה לא רק פגיעה בכלל בדבר הימנעות מפעולה בניגוד עניינים הפוגעת בסדר התקין אלא גם פעולה שנועדה לקדם את ענייניה הכלכליים.
גינת נתן פסקי-דין מכוננים בתחום דיני הפירוק והקפאת הליכים ובנושאים רבים בדיני הקניין הרוחני, דיני הנזיקין והמשפט המינהלי.
לימים בית המשפט העליון אישר בפסק-דין יששכרוב (ע"פ 5121/98 יששכרוב נ' התובע הצבאי) את הדוקטרינה האמורה.
בשנים האחרונות, עלה שמו של גינת לכותרות בעיקר בשל הלכת ירדן שעסקה ברכישה ממונפת של ההנהלה בחברה פרטית.
בית המשפט העליון ביטל את פסק הדין במסגרת פשרה בין הצדדים, מבלי שנשמע הערעור לגופו.
באוגוסט 2012 פורסם מאמר ביקורת שצידד בפסק הדין של גינת וביקר את החלטת בית המשפט העליון.
בשלהי שנת 2011, קבע גינת באופן תקדימי כי הסופר יורם קניוק רשאי להירשם כ"חסר דת" במרשם האוכלוסין.
גינת ציין שבחוק מרשם אוכלוסין אין התייחסות למקרה בו לרשות שלטונית אין סמכות להנפיק תעודה ציבורית (הנדרשת לשינוי הרישום במרשם) כאשר ברצון הפרט לשנות את סעיף דתו מדת פעילה ל"חסר דת".
לאור לקונה משפטית זו בחוק ולאור כללי הפרשנות קבע גינת כי בנסיבות אלו זכותו של המבקש לחופש מדת אמורה להכריע את הכף לטובתו ולאפשר לו להגשים את הגדרתו העצמית במרשם.
בחודש מאי 2015 קבע השופט גינת באופן תקדימי כי אתר הורדות למוזיקה פיראטית ייחסם לגלישה ברשת.
גינת קבע כי אתר UNIDOWN אינו אלא פלטפורמה מפירה ל"הורדת" יצירות מוגנות במסווה של מנוע חיפוש, וכי התובעות הוכיחו שהאתר, שנחזה להיות "מנוע חיפוש" לגיטימי ברשת האינטרנט, אינו אלא כלי שרת בידי בעליו, המעודד ומשדל את משתמשיו "להוריד" יצירות מוגנות באופן שמפר את זכויות היוצרים של התובעות, חברות התקליטים אן.אם.
סי יונייטד אנטרטיינמנט בע"מ, הד ארצי בע"מ, הליקון בע"מ, לב גרופ מדיה בע"מ ו-התו השמיני בע"מ.
מלמד כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בתחומי קניין רוחני ודיני תעופה.
לימד נושאים אלה גם בפקולטות למשפטים באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת חיפה.
פרסם מאמר יסוד על העוולה "גנבת עין", במסגרת "דיני הנזיקין: העוולות השונות", בעריכת פרופ' גד טדסקי.
ביולי 2024 עמד בראש ועדת החקירה האזרחית לאסון ה-7.10, התארגנות אזרחית לחקר טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, שהחלה באיסוף מידע והסקת מסקנות עד להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
גדעון (גידי) אילת (17 בינואר 1924 – 21 באפריל 2015) היה איש הפלמ"ח, מפקד הגדוד השלישי של חטיבת יפתח במלחמת העצמאות.
פעיל במוסדות הקיבוץ הארצי, ממייסדי המשמר האזרחי במשטרת ישראל וחבר קיבוץ בית אלפא.
אילת, במקור לבלד, נולד בשנת 1924 בעיר קניגסברג בירת פרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד בריבונות רוסיה).
אמו רבקה (בטי) הייתה נצר לחסידות קרלין ובהכשרתה רופאה.
אביו קורט (טובי) היה ד"ר למשפטים.
בילדותו למד בבית הספר העממי בעיר והשתייך לתנועת הנוער הבונים.
בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
הוריו השתקעו בתל אביב ואילו הוא נשלח למוסד החינוכי של השומר הצעיר במשמר העמק.
שם שהה שנתיים והתוודע מקרוב לראשונה לתנועה, עימה הזדהה מכאן ואילך בהמשך חייו.
אחר כך למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב ובתיכון חדש.
בשנות הנעורים הצטרף לקן השומר הצעיר בעיר ויחד עם בני גילו נמנה עם גדוד השדה שנועד להשלים את קיבוץ בית אלפא.
בסיום הלימודים פעל במזכירות הארצית של ארגון השמיניות שעסק בהכנת התלמידים הבוגרים לגיוס לכוח המגן.
ב-1942 התגייס לפלמ"ח והוצב לפלוגה ה' בנען.
בתום ההכשרה הבסיסית יצא לקורס מ"כים בכפר מנחם.
בהמשך יצא לקורס מפקדי נשק כבד ושימש כמ"כ בפלוגה ה' ברמת הכובש ובגבעת חיים.
לאחר שסיים בסוף 1945 את קורס המ"מים של ההגנה, שנערך בג'וערה בפיקודו של יגאל ידין, התמנה לקצין ההסברה של הגדוד השני.
בתקופת המאבק של תנועת המרי השתתף בליל וינגייט ובפעולת פיצוץ גשר אלנבי כחלק מליל הגשרים, שם שימש כסגנו של חיים בר-לב.
בחלוף מספר ימים, בעת היותו ברמת רחל, נעצר על ידי הבריטים במסגרת השבת השחורה והושם במעצר בלטרון, שם נכלאו אז מנהיגי היישוב ולוחמי מחתרות אחרים.
ב-1946 מונה להיות מפקד פלוגה ב' בגדוד השני, תפקיד אשר כלל, בין היתר, את אבטחת צינור המים לנגב, גדעון מילא את התפקיד עד סתיו 1947, אז השתחרר מהפלמ"ח והצטרף לחבריו בקיבוץ בית אלפא.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עוד עבד בקיבוץ, עד שגויס בינואר להיות מדריך בקורס מ"מים.
זה היה קורס המ"מים האחרון של ההגנה במעבר לצה"ל והוא נערך תחת פיקודו של חיים לסקוב במחנה דורה בנתניה.
סגל הפיקוד של הקורס, היווה עם הכרזת המדינה, חלק מחטיבה 7, אשר הוקמה זה עתה, ובה פיקד אילת על פלוגה ד' בגדוד 72. את הפלוגה הוביל בקרבות לטרון הראשונים, מבצעי בן נון א' ו-ב'.
לאחר התקופה בחטיבה 7 חזר לאגף ההדרכה לתקופה קצרה ומשם, בעת ההפוגה השנייה, שב לפלמ"ח כסגן מפקד הגדוד השלישי בחטיבת יפתח.
כעבור שבועות ספורים התמנה למפקד הגדוד במקום משה קלמן ופיקד עליו במבצע יואב בנגב המערבי.
תפקיד הגדוד היה לנתק את קווי הצבא המצרי באזור בית חאנון, כשהמאמץ הצה"לי הכללי הביא לשחרור הנגב הצפוני וכיבוש באר שבע.
ואכן, גם אם הניתוק לא היה שלם, עצם האיום הביא בימים הבאים לנסיגת הכוחות המצריים אשר היו ערוכים מצפון לבית חאנון, דרומה (ובעצם, קבע את גבול ישראל עם רצועת עזה באותו אזור).
מספר שבועות לאחר מכן, עלה הגדוד השלישי, ובראשו גדעון, צפונה, יחד עם כל החטיבה, וסיים בעצם את פרק הלחימה במלחמת העצמאות.
בתום המלחמה עבר למחלקת תכנון ומבצעים במטכ"ל, שם עבד תחת ישראל בר.
ב-1950, לאחר שסיים קורס מג"דים, השתחרר מצה"ל.
בשירות המילואים היה מג"ד בחטיבת כרמלי ובהמשך מילא תפקידים שונים בפיקוד הצפון.
בשנות החמישים היה פעיל במחלקת הביטחון של הקיבוץ הארצי, תחילה כסגנו של שמעון אבידן ולאחר מכן כרכז המחלקה.
בשנים 1966–1970 חזר לקדנציה שנייה בתנועה, במחלקה הפרסונלית.
בשלב הראשון ריכז סמינר תנועתי בגבעת חביבה ובהמשך היה לראש המחלקה ולחבר במזכירות הקיבוץ הארצי.
ב-1974 היה ממקימי המשמר האזרחי במשטרה יחד עם חברו מולה כהן.
עד 1977 היה מפקד המחוז הצפוני בגוף זה בדרגת ניצב משנה.
לאחר מכן עבר למשמר הגבול, שם היה קצין יישובים ארצי.
במהלך השנים מילא תפקידים שונים בקיבוצו.
בין היתר היה פעמיים מזכיר, מנהל המפעל קבקור ורכז מנהלי במוסד החינוכי גלבוע.
עמד בראש משאבי אנוש של מפעלי המועצה האזורית בקעת בית שאן.
ניהל את השילוב האזורי של בית שאן וקיבוצי העמק.
לאחר יציאתו לגמלאות עסק במחקר היסטורי, בעיקר סביב תקופת היישוב ושנותיה הראשונות של המדינה.
בשנת 2000 פורסם מאמרו על מפ"ם ופועלה בשאלות חוץ וביטחון בקובץ "לא יוכלו בלעדינו" .
בשני העשורים האחרונים היה פעיל ביד יערי (ארכיון השומר הצעיר) ומרכז גלילי לחקר כוח המגן ביד טבנקין, המרכז הרעיוני של הקיבוץ המאוחד.
לאורך שנים חבר בהנהלת עמותת פרס יצחק שדה לספרות צבאית ופרס יגאל אלון.
היה נשוי לרותי ואב לארבעה.
נקבר בבית הקברות המשותף לבית אלפא וחפציבה, בסמוך לבנו יפתח, שנפצע בתאונת דרכים בעת שירותו הצבאי, הוכר כנכה צה"ל, נפטר ב-2013 והוכר כחלל מערכות ישראל.
נכדו הוא ההיסטוריון ד"ר עומר עינב, יושב ראש יד יערי ומחבר הספרים "עומדים בשער", "נישאר פה לעולם" ו"דרך.
ארץ.", שהוא ביוגרפיה של סבו.
גדעון אוּקוֹ (נולד ב-8 במרץ 1982) הוא עיתונאי ישראלי, מגיש רדיו, ועורך ומגיש תוכניות טלוויזיה בחדשות 12 וביניהן תוכנית חיסכון, מהדורת שישי בחמש, ומהדורת שבת בחמש.
אוקו נולד וגדל בקיבוץ נען, ונקרא על שם סבו גדעון אוקו, עולה מגלייביץ שבגרמניה (כיום בפולין) שהיה ממקימי הקיבוץ ומחלוצי הקולנוע הישראלי.
אחי סבו היה הפילוסוף סיני אוקו.
אוקו התגייס לגלי צה"ל בשנת 2001. בתחילה שובץ שם בתקליטייה, אך לאחר כשנה, עבר לערוך ולהגיש מבזקי חדשות ותוכניות בתחנה.
בשנת 2004, החל להגיש את התוכנית "שתיקת הכבישים", שמשודרת בימים ראשון עד רביעי בשעות 02:00-00:00 בלילה.
בשנת 2006 סיים אוקו את שירותו בגלי צה"ל.
בשנת 2007 היה בין מקימי החינמון "ישראלי", ובאותה שנה התחיל לעבוד בחברת החדשות של ערוץ 2 כעורך ומגיש מבזקי החדשות של הערוץ בטלוויזיה ובאינטרנט.
בתחילה עבד ב"כוכבית 22" (מבזקי חדשות לסלולר) ולאחר תקופה, עבר להגיש מבזקי חדשות בטלוויזיה.
החל משנת 2011 מגיש אוקו את תוכנית האקטואליה לילדים ונוער "המהדורה הצעירה".
בנובמבר 2013, בעקבות חופשת הלידה של יונית לוי והחלפתה בהגשת "המהדורה המרכזית" על ידי קרן מרציאנו, החל להגיש אוקו את "תוכנית חיסכון" לסירוגין עם קרן מרציאנו.
בשנת 2014 גילם את עצמו בסדרה הקומית "הקלמרים", כשהוא מגיש את מבזקי החדשות בסדרה.
משמש מגיש ברדיו ללא הפסקה (103FM), ומאז יוני 2019 מגיש יחד עם יהודית גריסרו את התוכנית "תחשבו טוב" בימי ראשון בשעה 20:00.
אוקו רווק ומתגורר בקיבוץ נען.
גדעון אונה (נולד ב-13 במאי 1980) הוא זמר-יוצר וסופר ישראלי.
נולד וגדל בקיבוץ עין כרמל, נכדם של מייסדי הקיבוץ.
החל לנגן בגיל 13, בעיקר גיטרה בס.
למד במגמת מוזיקה בתיכון מועצה אזורית חוף הכרמל.
עשה שנת שירות בקיבוץ לוטן בערבה והקדיש מזמנו לכתיבת שירים.
באותה תקופה כתב את השיר "הבלדה על אביגדור" – שיר על סיפורו של אביגדור קהלני – אותו כתב לאחר קריאת הספר "עז 77" אותו מצא בספריית הקיבוץ.
השיר הוא מעין סיכום של הספר.
השיר הוקלט והופק בעזרת בן קיבוצו וחברו של גדעון, עילי בוטנר, בשנת 2008.
שירת תקופה במילואים ביחידת אית"ן אך פרש בשלב מסוים.
לאחר השירות עבד במספר עבודות זמניות, בין היתר הפעיל פאב בקיבוץ ילדותו.
בגיל 26 עבר לתל אביב והחל בתהליך של חזרה בתשובה בדרכו של רבי נחמן מברסלב.
ב-2012 יצא אלבומו "ציפורי השבת".
בהפקת האלבום שותפים יותם ועילי בוטנר, יובל גרשטיין ואלון פנר.
לאחר סיום הפקת האלבום למד בבית הספר למוזיקה "רימון".
לאחר מכן החל לעבוד בתור מדריך ומנחה קבוצות עם פגועי נפש באגודה לבריאות הציבור.
ב-2013 למד הנחיית קבוצות בגישה הוליסטית רוחנית במכון וינגייט.
בשנים 2014–2020 עבד עם צעירים על הספקטרום האוטיסטי במסגרות שונות.
במקביל הקליט והוציא עוד סינגלים, ביניהם "אבא אבא".
לאחר מכן למד חינוך מוזיקלי במכללת תל חי, ולאחר שסיים התחיל ללמוד לתואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת חיפה.
במרץ 2024 יצא ספרו הראשון של גדעון "זכות הנפש" בהוצאת ביטאון שירה.
בשנת 2025 יצא הסינגל Modest Love – דואט באנגלית עם הזמרת האמריקאית Kayle Halperin.
בשנת 2017 התחתן עם אפרת שוכר.
אונה מתמודד עם מאניה חד קוטבית.