tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אני חושבת שזה המבט הנשי".
Mayfair יצא באותו השבוע שבו תעשיית הקולנוע בדרום אפריקה הורעשה בשל סדרת האשמות של הטרדה מינית נגד בכיר התעשייה קאלו מטבנה.
במסגרת SWIFT, בלצ'ר, היו"ר הנוכחית של SWIFT, הייתה חלק מקמפיין #ThatsNotOK נגד הטרדה מינית, ואומרת שהיא מרגישה שיש שינוי תודעתי היום בתעשייה לעומת העבר.
הארגון הפיק סרטון קצר על הטרדה מינית במקום העבודה שהוקרן לפני כל סרט בפסטיבל דרבן בה הייתה בכורת הסרט שלה.
בלצ'ר נשואה ויש לה שלושה ילדים.
שנה יצירה תפקיד הערות ?
Barry במאית קדם הפקה 2018 Mayfair במאית, מפיקה Africa's Home Run: The Gift Ngoepe Story מפיקה שותפה סרט דוקומנטרי 2015 Dis ek, Anna במאית באפריקאנס 2015 איינדה מפיקה בפועל, במאית 2011 Otelo Burning במאית, תסריטאית בזולו 2010 Surfing Soweto במאית, מפיקה סרט קצר 2009 Who Do You Think You Are?
במאית, מפיקה סדרת טלוויזיה 2007 Bay of Plenty יוצרת שותפה, מפיקה בפועלבמאית, תסריטאית סדרת טלוויזיה דוקומנטרית 2002 Kobus And Dumile במאית סרט דוקומנטרי 2004 Zero Tolerance במאית, יוצרת שותפה, יחד עם אמה, הילרי בלצ'ר סדרת טלוויזיה 1999 Frontline מפיקה שותפה סדרת טלוויזיה דוקומנטרית
שרה ברקאן-סילברמן הייתה משוררת וסופרת יידיש, שפעלה בארצות הברית.
הוציאה לאור ארבעה ספרי שירה וסיפורים.
נולדה בשנת 1884 בדווינסק שבלטביה (בהמשך דאוגבפילס) והגיעה לארצות הברית בשנת 1907. בשנת 1911 פרסמה את שיריה הראשונים בעיתון הפורוורד.
ספריה נמצאים במרכז לספרי יידיש שבמסצ'וסטס.
נפטרה בניו יורק ב-15 בדצמבר 1957.
ברקאן-סילברמן נולדה בדווינסק שבלטביה למשפחה יהודית.
אביה היה שלום בר-כהן (לו הקדישה את אחד מספריה) ואמה הייתה חנה וילנץ-ברקאן (עליה כתבה סיפור באחד מספריה).
האם התאלמנה בגיל שלושים, ובמשך שנים הסתובבה בבגדי אלמנות.
שרה ואחותה הגדולה, נחמה, היו פעילות בתנועה הסוציאליסטית בלטביה, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
לאחר כישלון מהפכת 1905, חלק גדול מן היהודים והפעילים הסוציאליסטיים נרדפו על ידי הקוזאקים מטעם השלטונות.
בעקבות רדיפות אלו, היגרה ברקאן-סילברמן לארצות הברית.
בשנת 1907 הגיעה לארצות הברית ואת שיריה הראשונים פרסמה בשנת 1911. כמו כן, פרסמה שירי ילדים, סיפורים ומחזות בכתבי עת.
ברקאן-סילברמן הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית - היא פרסמה חומר בביטאון המפלגה ביידיש, "די פרייהייט" (חירות), וכן בירחון הקומוניסטי "דער האמער" (הפטיש), שיצא לאור בניו יורק.
עבודתה מרוכזת בארבעה ספרים שיצאו לאור בניו יורק.
ברקאן-סילברמן נפטרה בניו יורק בשנת 1957.
"גוטפרילינג: לידער, באלאדן און מייסעס" (אביב: שירים, בלדות ומעשיות), ניו יורק, 1936. הספר מוקדש לאביה של ברקאן-סילברמן.
"מתנות: לידער און באלאדעס" (מתנות: שירים ובלדות), מייפלווד, ניו ג'רזי, 1946. הספר מוקדש לאמה של ברקאן-סילברמן.
"וועגן זיך און אייך" (עלי ועליכם), מייפלווד, ניו ג'רזי, 1949.
"מעשיות און לידער פון אלע טאג פאר גרויס און קליין" (סיפורים ושירים לכל יום), ניו יורק, 1956.
שרה בּאן בלזוֹני (Sarah Banne Belzoni; ינואר 1783, בריסטול, אנגליה – 12 בינואר 1870, סנט הלייר, ג'רזי) הייתה אמנית קרקס, הרפתקנית ונוסעת אנגלייה.
מוצאה של שרה אינו ידוע, ויש מניחים שהגיעה מאירלנד.
ב-1803 חבְרה לג'ובאני בֶּלזוֹני, "בלזוני הגדול", פעלולן קרקס איטלקי, ונדדה עימו ברחבי אנגליה וכן בספרד ובפורטוגל.
צ'ארלס דיקנס תיאר אותה כ"צעירה, נאה, עדינת תואר" שהשתתפה במופעיו של בלזוני כהרקולס הנושא על זרועותיו ועל כתפיו תריסר אנשים, כשהיא ניצבת בראש הפירמידה, מחופשת לקופידון ומנופפת דגלון ארגמני.
ג'ובאני בלזוני היה מהנדס אזרחי בהכשרתו שפיתח מתקן לשאיבת מים, וב-1815 הפליגו בני הזוג למצרים בניסיון שלא צלח לשווק את המצאתו.
האספן הנרי סולט, ששירת כקונסול הכללי של בריטניה בחצר מוחמד עלי שליט מצרים, העסיק את בלזוני בחשיפת עתיקות ובשינוען אל גדות הנילוס לשם הובלתן לאנגליה.
לא ברור עד כמה השתתפה שרה בלזוני בחפירות שניהל בעלה, אולם היא נלוותה אליו מקרוב, לעיתים מחופשת לנער.
בני הזוג חיו באתרים שונים במצרים, לפרקים בתנאים לא נוחים, ובתקופות שבהן נותרה שרה בלזוני בלעדיו, היא חברה לנשים מקומיות, צפתה בהן ותיעדה את הווי חייהן.
באביב 1818 הגיעה שרה בלזוני לארץ ישראל.
את מסעה, שהחל בעיכוב של חודשיים בדמייטה, לא עשתה בגפה, כפי שמרבים לספר, אלא בלוויית האירי ג'יימס קורטין, שהיא מציינת בכתביה כ"משרתו של מר בלזוני", ולא בשמו.
מלווה נוסף היה ג'ובאני פֿינאטי (Finati), שעבד בשירותו של הקונסול הבריטי במצרים, וגם אותו לא ציינה בשמו אלא כ"דרגומן".
אחרי שנחתה בנמל יפו המשיכה לרמלה בדרכה לירושלים, ובהמשך ירדה ליריחו ולנהר הירדן ואף הרחיקה לנצרת ולעכו.
בשובהּ לירושלים הצליחה להתגנב למתחם הר הבית, שכניסת נוכרים אליו נאסרה באיסור חמור.
חדירתה לשם התאפשרה משום שלבשה בגדי גבר מוסלמי ונעזרה בפֿינאטי, שנחשב למוסלמי.
שרה בלזוני הייתה מהאירופים הראשונים שביקרו במקום.
את המסע לירדן ולחוף ים המלח עשתה ברכיבה על פרד בתוך שיירת צליינים מאובטחת במשמר חיילים עות'מאנים.
שרה הצטרפה אליה לצד חבורה של נכבדים אנגלים שסיירו קודם לכן במצרים ובנוביה בהדרכת בעלה, ג'ובאני בלזוני.
בין היתר היו בחבורה הלורד בֶּלמוֹר ובני משפחתו, הנוסע ואספן העתיקות ויליאם ג'ון בנקס , וקציני הימייה הבריטית צ'ארלס אירבי וג'יימס מנגלס .
שרה בלזוני אינה מספרת, משום מה, על האנשים הללו שלצידם ובחסותם נסעה, אלא רק על הסתייגותה מקרבתם.
שרה בלזוני וג'יימס קורטין משרתהּ, על פי עדותו של פֿינאטי, היו לבושים בגדי "נערים ממלוכים", אך הם לא היו יוצאי דופן בהתחפשות למקומיים.
אירבי ומנגלס מספרים שכל אנשי החבורה עטו על עצמם "מלבושים של ערביי המדבר, כדי לעורר פחות תשומת לב".
שרה נשארה בארץ ישראל עד סתיו 1818.
ב-1819 חזרו בני הזוג בלזוני לאנגליה ועוררו עניין רב בפריטי העתיקות שהביאו עימם.
שרה בלזוני כתבה על מעשיה במצרים ובארץ ישראל בפרק שנכלל בספרו מ-1820 של בעלה, "תיאור של הפעולות והתגליות האחרונות במצרים ובנוביה".
הפרק פרי עטה שובץ בסוף הספר תחת הכותרת "דיווח זוטא של מרת בלזוני על אודות נשים במצרים, בנוביה ובסוריה" (Mrs.
חיבורהּ היה הראשון מסוגו שהתמקד בהווי חייהן של נשים בלבנט.
החיבור, שנחבא בתוך ספרו של בלזוני המפורסם, לא נזכר בביבליוגרפיה המפורטת של ספרות הנוסעים לארץ ישראל שערך רריכט (BGP).
ג'ובאני בלזוני מת ב-1823 בממלכת דהומיי (בנין מאז 1975) במהלך מסע לטימבוקטו והותיר את שרה ללא מקורות מחיה.
למרות התערוכה שקיימה בכיכר לסטר בלונדון ב-1825 לא נפתרו קשייה הכספיים והיא נאלצה למכור את מטען אוספיהם לכל המרבה במחיר.
ב-1852 הצליחו תומכיה להשיג עבורה מממשלת בריטניה קצבה שנתית של 100 לירות.
שרה בלזוני מתה באי ג'רזי והיא בת 87 שנים, ונקברה שם.
שרה בורק לבית גורטנשטיין (1922 – 17 במאי 2019) הייתה מחברת ספרי לימוד במתמטיקה לחינוך המיוחד, מורה ומנהלת בית ספר ישראלית.
שרה בורק נולדה בפולין ולמדה בגימנסיה יהודית.
תקוותה ללמוד במכללה היסטוריה נכזבה מפאת חוסר מקום ולכן נרשמה למתמטיקה ופיזיקה.
במלחמת העולם השנייה ברחה לאוזבקיסטן שהייתה חלק מברית המועצות, לימדה שם גרמנית ואחר כך ניהלה מוסד לילדים יתומים.
כדי לא להישלח לחזית כאחות נרשמה ללימודי תואר שני בהתכתבות והייתה נוסעת לעיר הבירה טשקנט לבחינות עד לסיום לימודיה בשנת 1944. כשהסתיימה המלחמה ונפוצו שמועות על אפשרות חזרה לפולין, עברה לנהל בית ילדים לאזרחי פולין.
שם העבירה בסתר ילדים יהודים לתנועה הציונית שתעלה אותם ארצה.
אחד הילדים היהודים שבאחריותה ידע להתפלל ובעקבות הלשנה זומנה לנ.ק.ו.ד.
והואשמה בתעמולה דתית בבית הילדים.
למזלה היו לה תעודות הוקרה על שהיא מחנכת ברוח הקומוניזם וכך ניצלה.
לאחר חזרתה לפולין נישאה לברוך בורק.
הזוג ניסה לעלות ארצה אך גורש על ידי הבריטים לקפריסין.
שם לימדה בבית הספר, ילדה את בנה יעקב בורק, הגיעה לארץ בשנת 1948 ומצאה עבודה בבית ספר לחינוך מיוחד בפתח תקווה.
לאחר מכן ניהלה את בית הספר לחינוך מיוחד "מסילות" בבת ים עד ליציאתה לגמלאות (1959-1987) .
בורק חיברה ספרי לימוד בחשבון לילדים עם פיגור קל וכמו כן חוברות לפיתוח אינטליגנציה לגנים.
בטיפת חלב היו נעזרים בהן לבדיקת ילדי גן.
ספריה התבססו על ספרי לימוד בגרמנית, בפולנית, ברוסית ובאנגלית, כמו גם על ניסיונה בארץ.
היא כתבה עשרות רבות של ספרים וחוברות לתלמידים ולמורים, רובם בהוראת חשבון אך גם בהוראת קריאה ומילון מצויר.
בנוסף, ערכה בורק השתלמויות למורים, לגננות ולסטודנטים בדידקטיקה ובמתודיקה של הוראת חשבון בחינוך המיוחד.
כמו כן, ארגנה בשנות ה-60 תערוכה אינטראקטיבית גדולה של עזרי לימוד לילדים בעלי פיגור קל.
היא הוצגה במרכזיות הפדגוגיות בתל אביב ובירושלים ונדדה גם ברחבי הארץ.
לבקשתו של יובל דרור, שהיה ראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, כתבה שרה בורק ספר מקיף על חריגויות ודעות קדומות.
ספריה של בורק ועזרי הלימוד שפיתחה נמצאים בארכיון בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב משנת 2004.
בורק זכתה בפרס החינוך (1981) ובתעודות הוקרה מאקי"ם ומעיריית בת ים על פעילות התנדבותית.
שרה ג'יין בריידי הייתה פעילה חברתית אמריקאית, מהפעילות הבולטות והמשפיעות בהיסטוריה האמריקאית למען הפיקוח על הנשק בארצות הברית.
בריידי עבדה כמורה בווירג'יניה ולאחר מכן מילאה מספר תפקידים במפלגה הרפובליקנית.
לאחר שבעלה, ג'יימס בריידי שהיה דובר הבית הלבן בתקופתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן נותר עם פגיעה מוחית ושיתוק בפלג גופו השמאלי כתוצאה מניסיון ההתנקשות בנשיא רונלד רייגן במרץ 1981, יצאה ביחד עם בעלה למאבק ממושך למען הפיקוח על מכירת והחזקת נשק בארצות הברית.
שרה ג'יין קמפ נולדה בקירקסוויל, מיזורי ב-6 בפברואר 1942. בת ראשונה לל.
סטנלי (סטן) קמפ, מורה בתיכון קירקסוויל ומאוחר יותר סוכן FBI ולפרנסס קמפ, מורה במקצועה ועקרת בית.
בשנת 1945 נולד אחיה הצעיר, ביל.
כחודש לאחר שנולדה התקבל אביה ל-FBI ועזב לקוונטיקו, וירג'יניה בשביל לעבור הכשרה ואימונים.
כשסיים עם ההכשרה עברה המשפחה מזרחה, בהתחלה לניו ג'רזי ואז לווירג'יניה.
בגיל שנתיים עברה המשפחה לבאפלו, ניו-יורק.
מאוחר יותר שבה המשפחה לאלכסנדריה, וירג'יניה שם גדלה שרה וסיימה בשנת 1959 את לימודיה בבית הספר התיכון פרנסיס סי האמונד.
בשנת 1964 סיימה את לימודי התואר הראשון בקולג' ויליאם ומרי.
בין השנים 1964 ל-1968 עבדה כמורה בבית ספר ציבורי בווירג'יניה.
בין השנים 1968 ל-1970 עבדה כעוזרת של מנהל הקמפיין בוועדת הקונגרס הרפובליקנית הלאומית (גוף הפועל לבחירתם של מועמדים רפובליקנים לבית הנבחרים של ארצות הברית).
לאחר מכן עבדה כעוזרת אדמיניסטרטיבית, תחילה עבור מייק מקקוויט (קולורדו, המפלגה הרפובליקנית) ולאחר מכן בין השנים 1972 ל-1974 עבור ג'וזף מארזיטי (ניו ג'רזי, המפלגה הרפובליקנית).
בין השנים 1974 ל-1978 עבדה כמנהלת מינהל ורכזת שטח בוועדה הרפובליקנית הלאומית.
היא נישאה לג'יימס בריידי באלכסנדריה ב-21 ביולי 1973. ב־29 בדצמבר 1978 נולד בנם היחיד, ג'יימס "סקוט" בריידי ג'וניור.
פעילותה למען הפיקוח על כלי נשק
ב-30 במרץ 1981 נפגע בעלה, ג'יימס בראשו מיריית אקדח של המתנקש, ג'ון הינקלי ג'וניור במהלך ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן.
הירי הותיר אותו משותק בפלג גופו השמאלי ומרותק לכיסא גלגלים כמעט לחלוטין.
ג'יימס בריידי נותר בתפקידו רשמית כדובר הבית הלבן למשך שארית נשיאותו של רייגן.
לצד בעלה, שרה בריידי הפכה "לאחת הפעילות המובילות במאבק למען הפיקוח על הנשק בארצות הברית".
מאוחר יותר הם היו פעילים בארגון הלובי "Handgun Control, Inc", אשר אשר עתיד לשנות שמו בדצמבר 2000 ל"קמפיין בריידי למניעת אלימות באמצעות אקדחים".
שרה שימשה כיושבת ראש קמפיין בריידי משנת 2000 ועד למותה באפריל 2015. בשנת 1996 הוזמנה ביחד עם בעלה ג'יימס לנאום בוועידת המפלגה הדמוקרטית לקראת בחירות 1996 לנשיאות ארצות הברית.
בנאומה סיכמה את הקו שהנחה אותה במאבקה למען הפיקוח על הנשק:
שרה בריידי נפטרה בגיל 73 ב-3 באפריל 2015 באלכסנדריה, וירג'יניה, מדלקת ריאות.
בעלה ג'יימס נפטר באותו הגיל, שנה קודם לכן, ב-4 באוגוסט 2014.
שרה בץ רבינוביץ' (7 בנובמבר 1923 – 10 באפריל 2010) הייתה אשת חינוך ישראלית, ממפתחי מערכת החינוך בבאר שבע ומייסדת בית הספר התיכון הראשון בעיר (כיום מקיף א'), מו"לית ויקירת באר שבע (2000).
בץ רבינוביץ' נולדה במושבה יבנאל בשם שרה אגסי (בירנבאום), לאם דור שלישי בירושלים (בתו של יהושע מאיר רייכמן) ולאב שלמד בבית ספר לרבנים בבודפשט, הונגריה ועלה לארץ ישראל לירושלים, "לחפש כלה".
בשל מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה, עברו הוריה ליבניאל ומשם למצרים.
לאחר כמה שנים חזרה המשפחה לשכונת הבוכרים בירושלים, ובהמשך ירד אביה לאמריקה בגלל העוני הכבד.
ב-6 בספטמבר 1937, נהרג אחיה הבכור אהרן בנופלו ממצדה והיא הפכה למשענת לאמה החולה ולאחיה ואחיותיה הקטנים.
היא למדה בבית הספר לבנות ע"ש חנה שפיצר.
ב-1948 היא שרתה בשירות הידיעות של ההגנה (ש"י), שם צותתה לעבד אל-קאדר אל-חוסייני.
מפקדה, לימים הנשיא מדינת ישראל יצחק נבון, כינה אותה בשל חריצותה "כספית רותחת".
בעת לימודי המזרחנות ב התבקשה ללמד ערבית את מאיר בץ (רבינוביץ'), שיהיה לבעלה ואבי חמשת ילדיה.
היא בוגרת תואר שני בחינוך מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1952 עברה בץ לגור בבאר שבע.
ראש העירייה, דוד טוביהו, ביקש ממנה שתנהל את בית הספר התיכון הראשון בעיר, אך היא סירבה.
במקום זאת נתנה את הסכמתה לנהל את בית הספר היסודי "אחווה", בשל מספרם הגבוה במיוחד של עולים חדשים מקרב תלמידי בית הספר, ועל מנת להקנות להם ולהוריהם את השפה העברית.
לאחר כשנתיים פתחה ביחד עם חיים נוי את בית הספר התיכון מקיף א' באר שבע בעיר העתיקה בבאר שבע (ברחוב אנילביץ', היום המרכז לאמנויות) ולימדה שם.
בשנת 1957 פתחה בץ את האולפן האקדמאי הראשון לעולים אקדמאים בבית יציב, ולאחר מכן באולפן מצדה היום אלטשול, אותו ניהלה במשך כ-25 שנה.
במקביל לימדה בשעות אחר הצהריים בסמינר למורים, בקורסים לעולים באוניברסיטת בן-גוריון וב.
בשנת 1959 נבחרה בץ למועצת העיר, מטעם מפא"י ובכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר באר שבע.
בשנת 1961 בשיאה של מתיחות פוליטית במפלגתה, אף הועלה הרעיון לבחור בה לראשות העירייה.
כחברת מועצה היא פעלה למען החינוך בעיר.
בץ ומשפחתה הקימו את "בית מאיר בץ", על שם בעלה מאיר בץ, ברחוב הפלמ"ח, במקום בו עמד הצריף שבו התגוררה המשפחה.
המשכן משמש לקמפוס של "מכללת עתיד".
בעבר שימש את "המכללה למנהל".
היא נישאה למאיר בץ, מפקד בפלמ"ח, מהנדס, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים.
לזוג נולדו חמישה ילדים, אורי (החזאי), ניצן, אהובה, רותי ויגאל.
הייתה אחותו של הפילוסוף יוסף אגסי.
שרה בץ נפטרה בשנת 2010, ונקברה לצד בעלה מאיר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
בהיעדר ספרי לימוד מתאימים לעולים חדשים, היא הקימה בביתה הוצאת ספרים פרטית, שבה היא הייתה המו"ל.
היא חיברה ספרים וחוברות לעולים חדשים, ששימשו את האולפנים: סדרת "הכיתה שלנו" שנכתבה יחד עם מונה אפשטיין, הכוללת סיפורים נבחרים מהתנ"ך, תקופת בית שני, המשנה והתלמוד, הרצל, מלחמת העצמאות ועוד, ספרי דקדוק, חוברות לחגי ישראל, חוברות על ירושלים ועוד.
כמו כן, חיברה חוברות הדרכה להורים.
במשך כל השנים המשיכה שרה לתת בהתנדבות שיעורים בעברית לעולים חדשים.
בשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת העיר באר שבע.
בשנת 2006 העניק לה מועדון ה"ליונס" את תואר "אשת השנה" על פעילותה ההתנדבותית למען עולים חדשים, על ההיענות לצרכיהם ועל הוראת השפה העברית.
אחד הרחובות בבאר שבע, בשכונת הכלניות, שכונת חדשה של בתים צמודי קרקע בצפון מערב העיר באר שבע, יקרא על שם שרה בץ (בשכונה זו כל הרחובות קרויים על שמות נשים).
שרה באנט-וייזר היא חוקרת תקשורת אמריקאית.
באנט-וייזר עוסקת במחקריה בנושאים של מגדר, תרבות פופולרית, גזע ואתניות.
מאמריה פורסמו במספר כתבי עת מדעיים ובנוסף עבודותיה פורסמו בעיתונים כמו וול סטריט ג'ורנל, היא הייתה שותפה בעריכה של סדרת הספרים "Critical Cultural Communication" שיצאה מטעם ההוצאה לאור של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1999 יצא ספרה "The Most Beautiful Girl in the World: Beauty Pageants and National Identity" החוקר את תרבות תחרויות היופי ואת הקשרן לנושאים כמו זהות לאומית, גזע ומגדר.
באנט וייזר הייתה פרופסור בבית הספר לתקשורת ועיתונאות של אוניברסיטת דרום קליפורניה וכן הרצתה בבית הספר לכלכלה של לונדון ובבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת פנסילבניה.
Cable Visions - כתיבה משותפת עם סינתיה כריס ואנתוני פרייטאס.
מיק ורסנט (; נולדה ב-9 בספטמבר 1966), ידועה בשם הבמה שלה שרה בריי, היא זמרת לוקסמבורגית.
בשנת 1974, החלה לנגן בחצוצרה במסעדה.
בגיל 19, כשעבדה בבנק המרכזי של לוקסמבורג, פגשה את פטריק היפרט.
השניים הקימו צמד מוזיקלי בשם "SKARA BRAY", וב-1990, הוציאו את אלבומם הראשון, New Blue.
בשנת 1991, רשות השידור הלוקסמבורגית, הכריזה כי בריי נבחרה לייצג את המדינה באירוויזיון 1991, עם השיר "Un baiser volé".
ב-4 במאי, היא ביצעה את השיר על בימת התחרות.
בריי שובצה שביעית בסדר ההופעות, לפני שוודיה ואחרי אוסטריה.
בתום ההצבעה, בריי הגיעה למקום ה-14 עם 29 נקודות.
שרה בון (נולדה בשם שרה מרשל; באנגלית: Sarah Boone) (1832–1904) הייתה ממציאה אפרו-אמריקאית, שבשנת 1892 רשמה פטנט על קרש גיהוץ משופר, אשר איפשר גיהוץ קל ואפקטיבי יותר של בגדי נשים.
ב־26 באפריל 1892 היא רשמה על שמה פטנט אמריקאי מספר 473,653 על שיפור קרש הגיהוץ.
בון נחשבת לאחת הנשים האפרו-אמריקאית הראשונות שרשמו על שמן פטנט, זה קרה רק 8 שנים אחרי ג'ודי ריד שנחשבת לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שעל שמה נרשם פטנט.
יחד עם מרים בנג'מין, אלן אגלין ושרה גוד, הייתה בון אחת מארבע הממציאות האפרו-אמריקאיות היחידות שפיתחו המצאות חדשות המיועדות לעבודות הבית בתקופה של אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית ועד סוף המאה ה-19. בתקופה זו האפשרויות שעמדו בפני נשים אפרו-אמריקאיות היו כל כך מצומצמות שההישגים הללו הם לא דבר של מה בכך.
שרה בון נולדה בשנת 1832 בחווה ליד העיירה ניו ברן, במחוז קרייוון (אנ') בצפון קרוליינה.
יחד עם שלושת אחיה ואחיותיה היא נולדה לתוך עבדות ונמנעה ממנה השכלה מסודרת.
היא חונכה על ידי סבתה בביתן.
יש תיעוד שאמה שרה מרשל שמה גם כן, חיה בשנים 1793–1868 והייתה שפחה בבית של משפחה לבנה, עסקה ככל הנראה בתפירה ותיקון של בגדי המשפחה ובגדי העבדים.
סביר ששרה למדה את עבודת התפירה ועיצוב הבגדים בבית המשפחה הלבנה בילדותה.
שמו של אביה היה ג'יימס מרשל והוא היה עבד גם כן בבית אותה משפחה.
ב־25 בנובמבר 1847 בגיל 15 היא נישאה לג'יימס בון שהיה אפרו-אמריקאי חופשי, הנישואין העניקו לה ולאמא שחרור מהעבדות.
קיים תעוד לנישואין בעירה ניו ברן, צפון קרוליינה.
הזוג, יחד עם אמה האלמנה עזבו את צפון קרוליינה ועברו צפונה לניו הייבן, קונטיקט, עוד לפני מלחמת האזרחים.
שם הם גרו בשכונה של שחורים,
היא עבדה כתופרת ומעצבת בגדים.
בעלה עבד כבנאי של לבנים עד מותו בשנת 1870. היו להם שמונה ילדים.
לה ולבעלה היה מספיק כסף על מנת לרכוש בית.
בתקופה הזו נהגה שרה ללכת לכנסייה, וכן למדה קרוא וכתוב.
היא גרה בניו הייבן עד סוף חייה.
כשהגישה את הפטנט שלה היא רשמה את ניו הייבן כביתה.
קיים תיעוד של אחת משמונת ילדיהם של הזוג הנרייטה בון (1860-1934)
קרש הגיהוץ הראשון נרשם כפטנט בשנת 1858 ונכנס מאוד מהר לשימוש יומיומי בארצות הברית.
לפני כן גיהוץ נעשה על שולחן מכוסה בד עבה או באמצעות לוח שתלוי על שני כיסאות.
המגהצים בהם השתמשו חוממו בתנור, מגהץ חשמלי נרשם כפטנט ב־1880 אך החלו להשתמש בו בשימוש נפוץ רק במאה ה-20.
בון הגישה את הפטנט שלה ב־23 ביולי 1891. הפטנט שלה פורסם תשעה חודשים לאחר מכן ב־26 באפריל 1892. הפטנט נרשם במספר 473,653.
בון רשמה את הפטנט שלה כקרש גיהוץ משודרג שאמור להקל על גיהוץ של שרוולים, בעיקר בבגדי נשים.
היא ציינה כי קרש הגיהוץ שלה יהיה מתאים גם לגיהוץ תפר המותניים.
קרש הגיהוץ של בון תוכנן על מנת לשפר את איכות הגיהוץ של שרוולים וגוף הבגד, בעיקר של בגדי נשים.
הפטנט התבסס על קרש הגיהוץ הקיים, הוא עיגל את הקצוות של הקרש והפך אותו לצר יותר מה שאיפשר להכניס לתוכו את השרוול.
קרש הגיהוץ היה מאוד צר, מעוקל ועשוי מעץ, הצורה והמבנה שלו אפשרו לגהץ את שני צדי השרוול בבת אחת.
בפטנט נרמזת אופציה בה ניתן לשנות את קרש הגיהוץ במקצת ככה שיתאים גם לשרוולי גברים.
קרש הגיהוץ יכול להסתובב ככה שניתן לגהץ צד אחד של השרוול ואז את הצד השני בלי להזיז את הבגד.
בון נפטרה ב־29 באוקטובר 1904, היא קבורה בחלקת המשפחה בבית הקברות אוורגרין, ניו הייבן, ארצות הברית.
שרה בנינגה (נולדה ב-1982) היא חוקרת אמנות וציירת ישראלית.
נולדה בשנת 1982, בת לטרי ופרופ' שמעון בנינגה.
בשנת 2006 קיבלה תואר ראשון בתולדות האמנות וספרות משווה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2009 קיבלה תואר שני בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2012 קיבלה תואר ראשון נוסף מבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב.
בשנת 2017 קיבלה תואר דוקטור בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
היא עוסקת במחקר של תולדות האמנות בתקופות הפרה־מודרניות, ומרצה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובמחלקה לתרבות חזותית וחומרית בבצלאל.
תערוכות יחיד שלה: "בכחנליה" בגלריה מאיה בתל אביב (2021), "מבט מעבר" בגלריה טל בכפר ורדים (2022, אוצרת: עדי גרינפלד).
בדצמבר 2022 תוכננה תערוכה שבה שמונה ציורים גדולים שלה בגלריה ביתא שברחוב יפו בירושלים, אך יומיים לפני המועד המתוכנן הודיע אגף התרבות של עיריית ירושלים, שהגלריה בבעלותה, שאין להציג ציורים אלה כיוון שהם כוללים דימויי עירום.
בעקבות זאת הועברה התערוכה למוזיאון על התפר בירושלים, שאינו בבעלות העירייה.
בשנת 2010 נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות האלטרנטיבי של תנועת "יש גבול".
מתגוררת בירושלים, נמצאת בזוגיות ולה בת ובן.
שרה בוניצ'י (במלטית: Sarah Bonnici; נולדה ב-30 במאי 1998) היא זמרת מלטזית.
היא נבחרה לייצג את מדינתה באירוויזיון 2024, שיתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Loop".
היא בתו של מרסל בוניצ'י, מנכ"ל מגדלי מרקורי וחמרון ספרטנס.
יש לה תואר שני בחשבונאות.
מגיל צעיר למדה בוניצ'י פיתוח קול אצל מרים כריסטין, נציגת מלטה לאירוויזיון 1996. בשנת 2009 התמודדה בקדם המלטי לאירוויזיון הילדים 2009 עם השיר "The Mambo Song", שסיים במקום השלישי.
בשנה שלאחר מכן זכתה בעונתה הרביעית של פסטיבל המוזיקה L-Għanja Tal-Maltin בקבוצת הגיל שלה.
מאוחר יותר השתתפה פעם נוספת בקדם לאירוויזיון הילדים 2010 עם השיר "Kitty Kitty Cat".
על-אף הפסדה, ניתנה לה ההזדמנות להופיע לצד הזוכה, ניקול אופדרי, כרקדנית.
במרוצת השנים השתתפה במספר תחרויות שירים בין-לאומיות מחוץ לארץ מולדתה, דוגמת פסטיבל טריקסי בבולגריה, פסטיבל הכוכבים ברומניה ובאירוע כוכב נולד בהונגריה.
בוניצ'י הגיעה למקום הראשון בקבוצת הגיל שלה בתחרות טי אמו הרומנית, ואף בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר.
זמן קצר מאוחר יותר השתתפה בעונה הראשונה של X Factor Malta.
בוניצ'י השתתפה בקדם המלטי לאירוויזיון 2022 עם "Heaven".
בערב הגמר דורגה במקום ה-12. ב-18 באוקטובר 2023 הוכרזה כאחת המשתתפות באירוע של 2024 עם "Loop".
היא הוגרלה להופיע ראשונה בשלב חצי הגמר, שנערך ב-27 באוקטובר.
בשלהי נובמבר פורסם כי עלה בידה להעפיל לשלב הגמר, שנערך ב-3 בפברואר 2024. שם, הגיע למקום הראשון בדירוג השופטים עם 102 נקודות, ונבחרה לייצג את מלטה באירוויזיון 2024.
שרה רוזה בן דהן (1906–1946) הייתה רופאה יהודייה מוונצואלה.
האישה הראשונה שסיימה את לימודי הרפואה בוונצואלה.
בן דהן נולדה בשנת 1906 בעיר גואטירה לזוג מהגרים יהודים ממרוקו.
בספטמבר 1924 היא החלה ללמוד באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה.
בשנת הלימודים השלישית שלה היא חלתה בשחפת ולכן נאלצה לצאת להתאוששות, אך לא הפסיקה לימודיה ועברה את כל מבחני השנה השלישית (מתוך שש).
יחד עם זאת, לאור מותם של בני משפחתה וחבריה, היא נאלצה לעזוב את לימודיה בלי לסיימם, כאשר היא צריכה לסיים רק את התזה ומבחן ההסמכה כדי להיות מוסמכת לרופאה.
ב-31 ביולי 1939 היא סיימה את לימודיה כרופאה מהאוניברסיטה המרכזית של ונצואלה.
היא נבחרה על ידי חבריה ללימודים לשאת את הנאום בטקס, שם היא הוכרזה בתואר בוגרת לימודי רפואה, והפכה להיות האישה הוונצואלית הראשונה שהשיגה את תוארה במדינה זו.
היא נפטרה 6 שנים בלבד לאחר מכן, בהיותה בת 40 והותירה אחריה ילדה.
שרה ברוינר ישרזדה(נולדה בשנת 1968) היא נשיאת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
נולדה בישראל וסיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1986 באולפנת צביה בירושלים.
לאחר לימודיה שירתה בשירות לאומי בשנת 1987. ב-1991 סיימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן התמחתה במשרד עורכי דין.
בנובמבר 1992 הוסמכה כעורכת דין.
בשנים 1993-1996 עבדה כשכירה במשרד עורכי דין ובשנים 1996–2009 הייתה שותפה במשרד עורכי דין בירושלים.
בשנים 2010–2012 ניהלה משרד עורכי דין עצמאי.
בשנת 2012 מונתה לשופטת בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
בינואר 2018 מונתה לסגנית נשיאת בית הדין, ובפברואר 2023 לנשיאת בית הדין האזורי.
ב-2014 הכירה ברוינר ישרזדה בארגון העובדים מען כארגון יציג במוסך צרפתי, פסק דין שבהמשך אושרר גם בבית הדין הארצי לעבודה לאחר שהמעסיק ערער.
ב-2016 קבעה כי זכאות למענק עבודה מועדפת לחיילים משוחררים מתקיימת גם בעבודה במשרה חלקית ולא רק במשרה מלאה.
ב-2021 הורתה למפעל הפיס להחזיר עובדת לעבודתה על אף שבחרה שלא להתחסן כנגד נגיף הקורונה (לאחר שהביעה הסכמה לבצע בדיקות קורונה באופן שוטף ולעבוד בחדר נפרד מיתר העובדים)
בשנת 2023 הורשעה אישה אשר איימה על ברוינר ישרזדה לאחר שפסקה נגדה בהליך.
ביוני 2024 פסקה פיצויים על סך 900 אלף שקלים לשני עובדי מעון ראש הממשלה בגין אי תשלום שעות נוספות ועבודה בשבתות ובחגים.
באותו החודש הגיבה באופן חריג לנציב תלונות הציבור על שופטים בקבילה כנגד מאחת משופטות בית הדין האזורי, וטענה כי קביעת דיון במרחק 14 חודשים הוא סביר שכן ישנו עומס קיצוני ומחסור בשופטים.
שרה דורון (20 ביוני 1922 – 3 בנובמבר 2010) הייתה אשת ציבור ישראלית, שכיהנה כחברת הכנסת ושרה בממשלות ישראל מטעם הליכוד.
בשנים 1988–2010 כיהנה כיושבת-ראש מכבי שירותי בריאות.
נולדה לגניה ושלמה סנדלר, קבלן ידוע, בקובנה שבליטא.
בילדותה, ב-11 בדצמבר 1933, עלתה לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בתל אביב והיא למדה בגימנסיה הרצליה.
פעילותה הציבורית החלה כיו"ר ועד ההורים העירוני בתל אביב.
בשנת 1961 הייתה יו"ר הסתדרות הנשים של הציונים הכלליים ועם הקמת המפלגה הליברלית הישראלית הייתה ליושבת ראש ארגון הנשים של המפלגה.
בשנת 1959 הוצבה ברשימת הציונים הכלליים למועצת עיריית תל אביב, אך לא נכנסה למועצה.
היא הוצבה ברשימת גח"ל למועצת העירייה בשנת 1965 במקום ה-13 ונכנסה למועצת העיר בסוף 1967 בעקבות התפטרות מרדכי-חיים שטרן.
היא שבה ונבחרה למועצת העיר בשנת 1969 ושוב בשנת 1973, עת הוצבה במקום החמישי ברשימת גח"ל בראשות שלמה להט.
בעקבות בחירתו של להט כיהנה כיו"ר ועדת החינוך העירונית.
בסך הכל כיהנה דורון במועצת העיר במשך שבע שנים.
בשנת 1977 נבחרה לכנסת התשיעית מטעם הליכוד.
לאור בחירתה גם לשלוש הכנסות שלאחר מכן, כהונתה כחברת הכנסת נמשכה עד שנת 1992. במהלך שנים אלה הייתה חברה בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכנסת, בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדת הכלכלה ובוועדת העבודה והרווחה.
במהלך הכנסת העשירית (5 ביולי 1983) מונתה על ידי ראש הממשלה מנחם בגין לשרה בלי תיק (השרה השלישית בתולדות ישראל, אחרי גולדה מאיר וכהונה קצרה של מספר חודשים של שולמית אלוני), תפקיד שבו נותרה גם בממשלתו הראשונה של יצחק שמיר.
דורון הייתה פעילה בתחומי הליברליזם ומדיניות חוץ וביטחון.
היא השתתפה במשלחת ישראל לוועידת מדריד בשנת 1991. במשך שנים הייתה חברה במשלחת ישראל לפרלמנט האירופי.
נוסף על כך עסקה בנושאי שוויון לנשים ובין היתר, יזמה את חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה והעלאת דרגתה של קצינת חיל נשים (ח"ן) ראשית לתת-אלוף (תא"ל עמירה דותן, לימים חברת הכנסת), כיתר מפקדי החילות בצה"ל.
הייתה ידועה כמי שהקפידה על תרבות הדיבור והוויכוח ותרבות ההתנהגות ברשות הרבים.
בין יתר תפקידיה כשרה, מונתה כשרה הממונה על מבצע שמירת הניקיון, סמוך לחקיקתו של חוק שמירת הניקיון, התשמ"ד–1984.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-117 הסמלי ברשימת הליכוד לכנסת.
משנת 1988 כיהנה בהתנדבות כיושבת ראש הנהלת מכבי שירותי בריאות.
ניהלה את התמודדות והיערכות קופת החולים לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, שנכנס לתוקף בשנת 1995. בתקופתה נרכש בית החולים אסותא והיא הייתה מיוזמות מעבר בית החולים "אסותא תל אביב" לרמת החייל.
מספר חודשים לפני פטירתה פרשה מתפקיד יושבת הראש של "מכבי שירותי בריאות" ומונתה לנשיאת כבוד.
אחותה, אידה, אשת ד"ר אליהו בן-טובים, נפטרה ב-1942 בעת לידת תינוקה הראשון.
שרה דורון נישאה ב-4 בנובמבר 1941 לאדריכל אהרון דורון והם התגוררו בתל אביב.
היא קבורה בבית העלמין ירקון לצד בעלה ובתה היחידה, דפנה שניאור, שנפטרה ב-2007.
כנס של "קבוצת מכבי" (התאגידים השונים שבשליטת הקופה) מתקיים מדי שנה וקרוי על שמה.
ב-13 דצמבר 2010 נישאו דברי הספד לזכרה במליאת הכנסת על ידי יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, וראש הממשלה, בנימין נתניהו.
שרה ג'סיקה פארקר היא שחקנית, מפיקה ומעצבת אמריקאית ממוצא יהודי; זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
פארקר נולדה בנלסונוויל, אוהיו שבארצות הברית.
אביה הוא סטיבן פארקר (לבית בר-כהן), יזם ועיתונאי יהודי.
אימה היא ברברה פארקר (לבית קק), מורה בבית ספר לאחיות, נוצרייה ממוצא גרמני ואנגלי.
הוריה התגרשו כשהייתה ילדה והיא עברה לגור עם אימה, אביה החורג ושבעת ילדיו בסינסינטי.
כשהייתה צעירה, היא לוהקה להפקה בברודוויי.
משפחתה עברה למדינת ניו יורק, שם פארקר פיתחה את הקריירה שלה כשחקנית צעירה.
בנוסף, פארקר למדה בבית הספר האמריקאי לבלט.
יחד עם ארבעה מאחיה, היא השתתפה בחידוש של המחזמר צלילי המוסיקה ופארקר לבדה השתתפה גם במחזמר אנני בין השנים 1977–1981.
ב-1982 לוהקה פארקר לסיטקום של CBS שהחזיק מעמד במשך עונה אחת לפני שבוטל על ידי הרשת.
בשנות השמונים אף הופיעה פארקר בגרסה הישראלית של הסדרה "רחוב סומסום".
ב-1991, קיבלה פארקר ביקורות חיוביות על משחקה בקומדיה הרומנטית L.A.
ב-1992 הופיעה פארקר בסרט "ירח דבש בלאס וגאס" לצידו של ניקולס קייג'.
ב-1995, שיחקה פארקר בתפקיד הראשי בסרט Miami Rhapsody.
ב-1998, נשלח אליה התסריט של סדרת הדרמה הקומית "סקס והעיר הגדולה".
יוצר הסדרה, דארן סטאר, התעקש שפארקר תשחק בסדרה שלו.
למרות התלבטויותיה של פארקר, היא הסכימה לבסוף ונכנסה לנעליה של קארי בראדשו, תפקיד שהעלה את מעמדה כשחקנית והביא לביקורות מאוד חיוביות ולזכייתה בפרסים שונים.
ב-2010 השתתפתה בתוכנית הראשונה של הגרסה האמריקאית של תוכנית הטלוויזיה הבריטית מי אתה חושב שאתה?.
ב-2016 שיחקה בסרט הקומדיה הרומנטית "כל הדרכים מובילות לרומא", לצד קלאודיה קרדינלה ופאס וגה.
באותה שנה החלה לשחק בסדרה הקומית "גירושים" ברשת HBO לצידו של תומאס היידן צ'רץ.
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה לאוויר סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", פשוט ככה בה מככבת פארקר.
בשנת 2004 חתמה על חוזה רב שנתי כפרזנטורית של מותג האופנה GAP.
באותה שנה גם זכתה בפרס אייקון האופנה של ה-CFDA (מועצת מעצבי האופנה של אמריקה).
בשנת 2007 שימשה כפרזנטורית של מותג הטיפוח גרנייה.
באותה שנה גם השיקה קו אופנה שבו כל פריט עולה 20 דולר לכל היותר.
ביוני 2013 הכריזה על הקמת מותג נעליים משלה, שהושק בפברואר 2014, עם קו נעליים בעיצובה.
ב-1984, נרקמה מערכת יחסים בין פארקר לבין השחקן רוברט דאוני ג'וניור, איתו הייתה בזוגיות עד שנת 1991.
ב-19 במאי 1997 נישאה לשחקן האמריקאי-יהודי, מתיו ברודריק.
הזוג התחתן בטקס במנהטן שנערך על ידי אחותו של ברודריק, כומרה אפיסקופלית.
בנם הבכור נולד ב-28 באוקטובר 2002. ב-23 במאי 2009, נולדו להם תאומות בעזרת אם פונדקאית.
ביולי 2019 סיפרה בריאיון לרדיו הציבורי בארצות הברית, כי נתקלה ב"אין ספור" מקרים של גברים שהתנהגו באופן לא הולם בהפקות טלוויזיה וקולנוע, בהם גם "כוכב קולנוע גדול", שהמקרה שלו נפתר רק לאחר שהסוכן שלה איים שהיא תעזוב את הסט.
שרה בת-טובים (בהגייה אשכנזית: "שׂוֹרֶה בַּס טוֹיְבִים"; סוף המאה ה-17 – ראשית המאה ה-18) היא מחברת שניים מספרי התחינות הנפוצים ביותר בקרב נשות יהדות אשכנז.
קרוב לוודאי כי בת-טובים הייתה "זאָגערין" (חזנית בתפילות לנשים), אשר שפכה את לבה למוד הסבל והמרירות בתחינות שחיברה.
שני אוספי תחינות מפרי עטה של שרה בת-טובים השתמרו: "שקר החן" ו"שלושה שערים".
בעמוד השער של הספר נכתב כי .
הספר "שלושה שערים" (בהגייה אשכנזית: "שלוֹישֶה שֶעוֹרים") הוא המפורסם והפופולרי יותר.
הספר, שנכתב לקראת סוף חייה, הוא מעשייה נושאת מוסר השכל המבוססת על סיפור חייה.
שרה מגוללת את סיפורהּ כאישה צעירה וגאוותנית, שנהגה לפקוד את בית הכנסת מקושטת בתכשיטים, ללכת רכיל, ללגלג ולהתבדח במהלך התפילה, ומספרת על כך שבילתה את חייה בנוודות.
בהקדמה היא מבקשת כי .
שרה בת-טובים עצמהּ נעשתה לדמות באגדה היהודית.
דמותהּ מופיעה למשל בסיפורו דמוי ה'סינדרלה' של י"ל פרץ, 'דער זיווג, אָדער, שרה בת טובים' (יידיש: 'הזיווג, או, שרה בת טובים'), שבו היא מגלמת כעין פיה טובה העוזרת למי שקורא באמונה מתחינותיה (ומשאירה אחריה זוג נעלי בית מוזהבות, אשר בסופו של דבר מובילות גבר צעיר למצוא את כלתו היעודה).
ב'ספר הקבצנים' של מנדלי מוכר ספרים (פרק ד) מוזכרים ספרי תחינותיה כחלק ממרכולתו של סוחר יהודי ביריד ירמוליניץ.
היות ששמהּ היה ידוע כל כך, משכילים בני המאה ה-19 שחיברו תחינות לפרנסתם צירפו פעמים רבות את שמהּ ליצירותיהם.
שמהּ של שרה בת-טובים הפך שם נרדף לבחורה חסודה.
שרה דְבוֹרֶצְקי (4 באוגוסט 1915 – 12 בדצמבר 1972) הייתה מתרגמת ישראלית, כלת פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מעיריית תל אביב לשנת 1966.
דבורצקי נולדה בשם שרה שניאורסון באוקראינה, בת לאהרן מנחם מנדל וחיה שניאורסון (איש חינוך ופעיל חברתי, בן למשפחה שמיוחסת לרבי שניאור זלמן מלאדי) ולחנה טְבֶרסקי.
בשנת 1924 עלתה יחד עם אחיה ואמה לארץ ישראל.
הם התגוררו בתל אביב עד שנת 1929, אז עלה אביה ארצה והמשפחה עברה לגור בירושלים.
אביה היה פעיל בסוכנות היהודית ושימש כגזבר האוניברסיטה העברית.
שרה דבורצקי למדה בגימנסיה רחביה.
כבר אז הצטיינה בשפות והתעניינה בספרות יפה - ידעה לקרוא ולכתוב בצורה שוטפת בעברית, יידיש, רוסית, ופולנית מבית, והצטיינה בלימודי אנגלית וצרפתית בבית הספר.
כבר אז הייתה בקיאה בשירה וספרות יפה בשפה הרוסית.
היא למדה באוניברסיטה העברית חוג ראשי פילוסופיה וחוג משני לשונות קלאסיות, וקיבלה תואר שני בשנת 1938. בזמן מלחמת העולם השנייה עבדה במשרדי ממשלת המנדט.
בשנת 1940 נישאה לאריה דבורצקי, לימים פרופסור למתמטיקה, נשיא מכון ויצמן למדע ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
שרה דבורצקי עסקה בתרגום מלטינית לעברית של חשובי ההיסטוריונים הקלאסיים.
דבורצקי הייתה אם לבת ובן.
בנה, גדעון דבורצקי, לחם במלחמת יום הכיפורים וקיבל את עיטור העוז עבור פינוי תחת אש של נפגעי החווה הסינית.
אחיה, מרדכי שניאורסון, היה איש משרד החוץ, שגריר במקסיקו, בברזיל וביפן וציר בצרפת.
קורנליוס טאקיטוס, דברי הימים; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הוסיף הערות: עקיבא גלבוע, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ה.
(הדפסה שנייה: מוסד ביאליק והוצאת כרמל, תש"ע-2010.)
קורנליוס טאקיטוס, ספרי השנים; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: חיים וירשובסקי והוסיף הערות: עקיבא גלבוע, ירושלים: מוסד ביאליק תשכ"ב.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, קאטילינא, יוגורתא, קטעים מדברי הימים; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: חיים וירשובסקי; והוסיף הערות: ישראל שצמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ח.
טיטוס ליוויוס, תולדות רומא: ספרים א, ב, כא, כב, ל; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: דוד אשרי והוסיף הערות: ישראל שצמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב.
אמיאנוס מארקלינוס, דברי הימים: ספרים יד–יט; תרגמה מרומית: שרה דבורצקי; הקדים מבוא: ארנאלדו מומיליאנו; הוסיף הערות וביאורים: דוד רוקח.
שרה גילברט היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
מוכרת בעיקר בזכות הדמות דרלין קונר-הילי בקומדיית המצבים "רוזאן".
נולדה בשם שרה רבקה אבלס (Sara Rebecca Abeles) בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית להורים יהודים.
בתם של רבקה קריין והארולד אבלס.
לגילברט ארבעה אחים ואחיות למחצה, מצד אמה שני אחיה-למחצה הם השחקנים מליסה גילברט וג'ונתן גילברט, שכיכבו בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה".
ב-1984 היא שינתה את שם משפחתה לשם המשפחה של בעלה הראשון של אמה, פול גילברט.
בוגרת עם ציון לשבח של אוניברסיטת ייל לשנת 1997, בלימודי אמנות עם התמחות בצילום.
גילברט החליטה שהיא רוצה להיות שחקנית בגיל 6, כאשר אחותה הגדולה מליסה קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לאחר שהופיעה בסרט טלוויזיה ובפרסומת למשקה הפופולרי "Kool-Aid", היא קיבלה בגיל 13 את התפקיד של דרלין קונר-הילי, הילדה האמצעית והסרקסטית בקומדיית המצבים "רוזאן".
היא גילמה את התפקיד במשך כל תשע העונות של הסדרה, משנת 1988 ועד 1997, ואף כתבה את אחד הפרקים של העונה הרביעית.
תפקידה בסדרה היה כה חשוב, עד שהמפיקים שינו את העלילה ואת לוחות הזמנים של הצילומים על מנת לאפשר לה להמשיך ולהשתתף בסדרה במקביל ללימודיה באוניברסיטת ייל.
היא למדה אומנות עם התמקדות בצילום, וסיימה בהצטיינות בשנת 1997.
גילברט ביצעה תפקידי אורח בסדרות שונות, בהן: משפחת סימפסון, 24, ויל וגרייס וחוק וסדר: מדור מיוחד.
החל משנת 2004 היא מגלמת תפקיד בסדרת הדרמה ER.
היא חזרה לפריים טיים בסתיו 2005 בסיטקום "Twins" של רשת The WB.
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת שכן הרשת התמזגה לתוך UPN והפכה לרשת The CW, מהלך שהביא לביטול תוכניות.
מאז 2007 היא הופיעה בפרקים רבים של הסדרה המפץ הגדול בתור לזלי וינקל.
גילברט הופיעה בשני סרטי קולנוע לצד דרו ברימור: פיתוי קטלני בשנת 1992 והבחורים בחיי בשנת 2001. היא ביצעה שני תפקידים קטנים בסרטים נוספים, וביימה סרט משלה בשם "Persona Non Grata" בשנת 1998.
בשנת 2013 התארחה לשני פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
מאז 2018 מככבת בסיטקום "משפחת קונר", וכמו שאר המשפחה באותו תפקיד שאותו גילמה בסדרה הקודמת ("רוזאן").
בשנים 2001–2011 היא הייתה בזוגיות עם המפיקה והתסריטאית אליסון "אלי" אדלר.
היא יצאה מהארון כלסבית באופן רשמי ב-2010. אליסון היא אימו הביולוגית של בנן המשותף, לוי האנק, שנולד באוקטובר 2004. וגילברט ילדה את בתן סויר באוגוסט 2007. ב-2011 הודיעו על פרידה.
לאחר מכן, החלה לצאת עם המוזיקאית לינדה פרי.
בשנת 2015 נולד להן בנם המשותף, רודס אמיליו גילברט פרי.
בילדותה הפכה גילברט לצמחונית, והיא תומכת בארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, כמו כן בארגונים אחרים למען חופש הביטוי, ארגון הסעד "Meals on Wheels", וארגונים למען חולי איידס.
בשנת 2008 הצהירה כי עברה לסגנון חיים טבעוני.
שרה גרואן , היא סופרת קנדית-אמריקאית.
ספריה עוסקים לרוב בבעלי חיים, והיא תומכת בארגוני צדקה רבים התומכים בבעלי חיים וחיות בר.
גרואן נולדה בוונקובר, בקולומביה הבריטית שבקנדה.
היא גדלה בלונדון, אונטריו, ולמדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קרלטון באוטווה.
לאחר סיום לימודיה, המשיכה להתגורר באוטווה במשך עשר שנים.
בשנת 1999 עברה גרואן לארצות הברית והחלה לעסוק בכתיבה טכנית.
כשפוטרה, שנתיים לאחר מכן, החליטה לנסות לכתוב ספרות בדיונית.
כאוהבת בעלי חיים, עוסקים ספרה הראשון, "שיעורי רכיבה", וספרה השני, "שינויי תעופה", בסוסים.
ספרה השלישי, "מים לפילים", עוסק בקרקס בשנות ה-30; וספרה הרביעי, "בית הקופים", מתמקד בקופי הבונובו.
גרואן מתגוררת בצפון קרולינה עם בעלה, שלושה ילדים, וכן סוסים, כלבים, חתולים ועז.
מים לפילים, ספר המספר על מערכת היחסים בין ג'ייקוב בן התשעים ומשהו, מרלנה, כוכבת מופע הסוסים בקרקס, והפילה רוזי, בקרקס בשנות ה-30, נדחה בתחילה על ידי ההוצאה, דבר שגרם לה לחפש הוצאה לאור אחרת.
משיצא לאור שהה הספר 12 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וכך גם הופק סרט על פיו, בו מככבים רוברט פטינסון, ריס וית'רספון וכריסטוף ואלץ.
בית הקופים, ספר המספר על עיתונאי החוקר פרשה ובה מעבדה לשונית של קופי אדם בה מתקשרים קופי בונובו עם החוקרים בשפת הסימנים האמריקאית מתפוצץ בפעולה חבלנית, שלאחריה מופיעים הקופים בתוכנית מציאות.
הזכויות על הספר נקנו ב-5 מיליון דולר על בסיס תקציר בן 12 עמודים שהוגש למו"ל שפיגל וגראו.
Flying Changes, המשך לספרה הקודם.
שרה דניאלס ׁ היא מחזאית ומחברת בריטית פורה.
הקריירה שלה כמחזאית פרצה בשנת 1981, כאשר בחודש יולי הוצג המחזה שלה Penumbra בסטודיו לתיאטרון של אוניברסיטת שפילד וב-7 בספטמבר 1981 יצירתה Ripen Our Darkness הוצגה לראשונה בתיאטרון רויאל קורט.
דניאלס הוזמנה לשהות במשך שנה במחלקה לספרות אנגלית של אוניברסיטת שפילד כדי להתמסר לכתיבה.
בשנת 1984 הייתה סופרת הבית בתיאטרון רויאל קורט.
היא הייתה זמן מה חברה במועצת המנהלים של התיאטרון קלין ברייק.
מחזותיה הוצגו גם בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, במרכז לאמנויות בטרסי, בתיאטרון קרוסיבל בשפילד ובצ'יקן שד.
דניאלס כתבה גם פרקים לסדרות אופרת סבון כמו "גריינג' היל", מדיקס, "איסטאנדרס" ו"הולבי סיטי".
שני קובצי מחזות שלה פורסמו בהוצאה לאור מטואן.
לשרה דניאלס הייתה למשך שנים רבת בת זוג, קלייר וולטון, פעילה ומפקחת בתי ספר, שנפטרה בשנת 2009.
ביצירותיה הראשונות - כמו Ripen Our Darkness,Gateway,Neaptide שרה דניאלס דנה בסוגיות מרכזיות של האידילואוגיה הפמיניסטית, ביניהן מעמד הנשים בחברה, זהותן הנשית, היחסים בין אמהות ולבנות, הידידות של נשים ואתגרי השחרור מהפטריארכליות המדכאת.
המחזה "Masterpieces" תוקף את נושא הפורנוגרפיה והאלימות של גברים כלפי נשים.
במחצית השנייה של שנות ה-1980 כתבה דניאלס שני מחזות היסטוריים:"Gut Girls" ו"Byrthrite המתמקד בחיי נשים במאה ה-17.
בשנות ה-1990 דניאלס מקדישה מחשבה לסוגיות הקושרות לבריאותן הנפשית של נשים.("Beside Herself" ,"Head Rot Holiday",
1982 - פרס ג'ורג' דוויין עבור המחזה "Neaptide"
Ma's Flesh is Grass 1981 בסטודיו של תיאטרון קורסיבל
Neaptide 1984 - בליברפול פלייהאוס
Byrthrite 1986 - בתיאטרון אפסטרס
The Gut Girls 1988 - בתיאטרון "אלבני אמפייר" בדפּטפורד
Head Rot Holiday 1991 - במרכז לאמנות בטרסי
The Madness of Esme and Shaz 1994 (אזמי ושז בטירוף) בתיאטרון אפסטרס
God Blind Me (מחזה רדיופוני 2007)
"אזמי ושז בטירוף" בתרגומו של עידו ריקלין, הוצגה לראשונה בבית צבי בשנת 2006, ושוב ב-2014
"עשב השדה", בתרגומם של טלי יחצקי ואברהם עוז
שרה דרו היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל משחקה בסדרות "אוורווד" ובתור ד"ר אפריל קפנר "האנטומיה של גריי".
דרו נולדה וגדלה בעיירה סטוני ברוק (אנ'), ניו יורק, בחופה הצפוני של לונג איילנד, שם למדה בבית הספר סטוני ברוק (אנ').
אמה, ד"ר ג'יני דרו, היא מורה לביולוגיה בבית ספר פרטי עצמאי לבנות במנהטן.
אביה, הכומר צ'ארלס דרו, הוא הכומר הבכיר בכנסייה הפרסביטריאנית של עמנואל בניו יורק.
אחיה, אלן דרו, הוא כומר בכנסייה קהילתית ומנהל קבוצת א-קפלה בתיכון בשכונת גרמנטאון (אנ') אשר בפילדלפיה.
היא קיבלה תואר ראשון בדרמה מאוניברסיטת וירג'יניה ב-2002. בן דודה מדרגה שנייה הוא השחקן בן מקנזי.
ב-1997 היא החלה לדבב בסדרה "דריה" ואף השתתפה בשני סרטי המשך לסדרה.
את הופעת הבכורה המקצועית שלה בתיאטרון ערכה בשנת 2001 בתור יוליה במחזה "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון מקארטר (אנ') בפרינסטון, ניו ג'רזי.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי ב-2003 במחזה "Vincent in Brixton" מאת המחזאי הבריטי ניקולט רייט (אנ') שלאחר מכן עברו להופיע בווסט אנד בלונדון.
בשנים 2004 עד 2006 שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "אוורווד".
לאחר מכן שיחקה בסדרות "חוק וסדר", "מדיום", "קאסל", "Glee", "מד מן" ו"על טבעי".
ב-2008 שיחקה בתפקיד משנה בסרט "בחזית הכיתה".
בשנת 2009 לוהקה לסדרת הדרמה המצליחה של שונדה ריימס "מרפאה פרטית" ולאחר מכן לוהקה בתפקיד אפריל קפנר לעונה השישית של הסדרה "האנטומיה של גריי" אשר גם היא בהפקתה של ריימס.
ב-9 ביוני 2010 קודמה לשחקנית קבועה בסדרה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט "ערב אמהות" לצד השחקנית פטרישיה היטון.
ביוני 2002 נישאה דרו לפיטר לנפר, מרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בינואר 2012 נולד בנם ובדצמבר 2014 נולדה בתם.
+שנהסרטתפקידהערות2003רדיו (אנ')מארי הלן2005באקסטר (אנ')סרינה2007American Pastimeקייטי בוראל2008ווינרס (אנ')קארן2010Tugאריאל2014ערב אמהותאליסון2018Indivisibleהת'ר טרנרגם מפיקה בפועל2023Birthright Outlawמרתה רוז ג'ייקובסגם מפיקה-שותפהTBASay it in Germanמרסלה
2021–2022האנטומיה של גרייאפריל קפנר (אנ')תפקיד חוזר (עונה 6)
גם תסריטאית ומפיקה בפועל2023Guiding Emilyאמיליסרט טלוויזיה של הולמרקHow She Caught a Killerהבלשית לינדה מרפיסרט טלוויזיה של Lifetime
תסריטאית ומפיקה בפועל2024Branching Outאמיליהסרט טלוויזיה של הולמרקהסודות של אמיליאמילי לייןתפקיד ראשי; 6 פרקים
שרה דבריץ היא כדורגלנית גרמנייה שמשחקת כקשרית בריאל מדריד ובנבחרת גרמניה.
היא נחשבת כקשרית 50:50, כלומר משחקת גם כקשרית אחורית וגם בחלק ההתקפי.
כמו כן היא מסוגלת לבעוט בשתי הרגליים, אחרי שמגיל צעיר אימנו אותה לחזק גם את רגל ימין, למרות שהרגל החזקה שלה באופן טבעי הייתה השמאלית.
שרה דרביץ החלה את הקריירה שלה בפרייבורג ב-2012. בשנת 2015 חתמה בבאיירן מינכן.
ב-2019 עברה לשחק בצרפת בפריס סן ז'רמן, איתה זכתה באליפות הליגה לנשים, אחרי שהבקיעה 3 שערים ובישלה 8. ביוני 2022 חתמה על חוזה בקבוצת הנשים של ליון, על פיו תשחק בה עד 2025. בעונת 23/24 היא שיחקה 17 משחקים והבקיעה 8 שערים
ביוני 2025 חתמה בריאל מדריד לשנתיים.
הופעת הבכורה שלה בנבחרת הייתה ב-29 ביוני 2013 במשחק נגד נבחרת יפן.
את השער הראשון שלה במדי הנבחרת הבקיעה במשחק במונדיאל 2015 נגד נבחרת חוף השנהב.
ב-2021 שיחקה בשני משחקיה של נבחרת גרמניה נגד נבחרת ישראל (גרמניה ניצחה פעם אחת 7-0 ופעם אחת 0–2).
ב-2023 היא נחשבה לאחת משתי השחקניות הוותיקות בנבחרת, במסגרתה שיחקה בשנה זו 10 משחקים.
שרה גלוּזמן-גִרוֹס (18 באוקטובר 1915, י' בחשוון תרע"ו, אומן, אוקראינה – 1 באפריל 1988, י"ד בניסן תשמ"ח, תל אביב) הייתה סופרת ומשוררת ילדים ונוער ואשת חינוך ישראלית.
כלת פרס למדן לספרות ילדים ונוער (1972).
שרה גלוזמן נולדה בסתיו 1915 באוּמַן שבאוקראינה, בתם של חיה לבית וינריב ובן-ציון גלוזמן.
אחיה הבכור היה ממארגני התנועה הציונית הבלתי-לגאלית, והיא עצמה השתייכה לשכבת הילדים של תנועה זו.
כשהייתה בת שבע, בשנת 1922 או ב-1923, עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחֶיה.
גדלה והתחנכה בתל אביב בבית הספר תל נורדאו, ושם גם סיימה את לימודיה בסמינר לגננות שבהנהלת יחיאל היילפרין.
עבדה כמה שנים כגננת בקיבוצים גבעת השלושה ועין חרוד, ולאחר מכן עברה לשמש כמזכירה במחלקת החינוך של הוועד הלאומי ולאחר קום המדינה במזכירות משרד המפקחים של משרד החינוך בתל אביב.
בשנת 1943 נישאה לבן-ציון גרוס (1912–1989), מורה ללשון עברית, ספרות, תנ"ך ותלמוד, יליד כפר ליד מונקאטש, שעלה ארצה מצ'כוסלובקיה ב-1939.
גלוזמן תוארה כאישה קטנת קומה, רזה וממושקפת.
היא נפטרה בשנת 1988, בגיל 72. נקברה בבית העלמין הדרום.
הותירה את בן זוגה, בן-ציון גרוס, שנפטר כעבור שנה, ונטמן לצדה.
לבני הזוג היו שני בנים: אפרים גרוס, שהיה חבר ההנהלה הבכירה של בנק ישראל, וגדעון גרוס, פרופסור לאימונולוגיה במכללת תל-חי.
גלוזמן החלה לפרסם סיפורים קצרים ב-1933, כשהייתה כבת 17, בעידודו של ח"נ ביאליק (שעליו כתבה לימים רומן ביוגרפי לבני הנעורים בשם "בן המוזג", 1970).
סיפוריה הראשונים פורסמו בעיתון תנועת הנוער העובד, "במעלה", ואחר המשיכה לפרסם סיפורים ושירים בו ובעיתוני ילדים ונוער נוספים: "דבר לילדים" ו"עִתּוֹנֵנוּ", ובתוך זמן קצר החלה לפרסם רומנים בהמשכים ביומון "דבר", בשבועון "העולם" ובכתבי עת ספרותיים, וכן סיפורים ושירים בעיתוני ילדים, בהם בפרט "הצופה לילדים", שבו כתבה במשך שנים.
הראשון בספריה, "על סף המוות" – סיפור "מחיי פועלים בארץ ישראל" – נכתב בשנת 1933, כשהייתה בת 18. גיבור הסיפור הוא אחיה, שנפטר ממחלת השחפת באותה תקופה.
הסיפור הופיע בהמשכים ב"דבר", וב-1936 ראה אור בצורת ספר.
ספרה השני, "אל הגבול", מחיי המחתרת של התנועה הציונית-הסוציאליסטית בברית המועצות, התפרסם במקור בהמשכים ב"העולם".
בנושא המחתרת הציונית ברוסיה ואסירי ציון עסק גם ספרה "חומות הברזל".
עוד מספריה: "המשורר מסרגוסה", על חיי שלמה אבן גבירול, ו"מסתרי הגורל" – סיפור על קורות נער יהודי בימי השואה, שגדל בבית נוצרים ואחרי תלאות וגלגולים מצא את דרכו לעמו.
גלוזמן חיברה חוברות ללימוד הקריאה ומקראות לבית הספר היסודי.
משיריה הולחנו על ידי נחום נרדי, אפרים בן-חיים וניסן כהן-מלמד, ושובצו במקראות ובשירונים.
מהידועים שבין שיריה לחגים: "חנוכייה לי יש".
גלוזמן ביטאה ביצירותיה את חוויותיו של הילד, עולמו והנופים המקיפים אותו.
היא זכתה לשבחי הביקורת: "עדינות רוך ושובבות ממלאים את שיריה", כתבה בשנות ה-40 המחנכת טובה חסקינה.
לדברי חוקר ספרות הילדים אוריאל אופק, "בעוד שרוב המשוררות בנות-דורה ביטאו בשיריהן את סביבתו ה"נייטרלית", או העירונית, של הילד הקטן, מיקדה שרה גלוזמן את נושאי שיריה בעיקר בטבע, מראותיו ויצוריו – פרפר וציפור, שדה פורח ועדר צאן.
לדבריה היה זה מורָהּ בסמינר יחיאל הילפרין, שהשפיע על ראשית כתיבתה; ואמנם חותם הצלילות המרבית והחזרות הריתמיות, שאפיינו את יצירת הילפרין, ניכרים בשיריה הראשונים לטף, שכתבה בהיותה מורה בעמק".
בשנת 1972 זכתה בפרס למדן לספרות ילדים ונוער מטעם עיריית רמת גן על ספרה "בן המוזג", על חיי ח"נ ביאליק.
על סף המות: מחיי פועלים בארץ ישראל, תל אביב: דבר, 1936.
אל הגבול: רומן מחיי המחתרת הציונית ברוסיה הסובייטית, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ ישראלית, תרצ"ח.
"תורת הגזירה לבגדי נשים: לפי שיטה המאפשרת להתלמד לגזר באפן קל, נכון ומדֻיק", תל אביב: (דפוס הפועל הצעיר), תרצ"ח.
מיומנו של עודד; ציורים מאת נחום גוטמן, ירושלים: הקרן הקימת לישראל; תל אביב: אמנות ('מולדתנו: ספרית ארץ ישראל לילדים'), 1939.
חומות הברזל: רומן מחיי אסירי ציון ברוסיה הסוביֶטית, ירושלים: העולם, תש"א.
אוקראינה: פואימה, ירושלים: העולם, תש"ב.
גד ודג הזהב: שירים לילדים; הציורים מאת נחום גוטמן, ירושלים: קריית ספר, 1943.
הגמד זרימד: אגדה; ציורים: איזה הרשקוביץ, תל אביב: דביר, תש"י.
פעמונים: שירים לילדים; ציורים מאת אילזה קנטור, ירושלים: קרית ספר, 1951.
מסתרי הגורל, 3 כרכים, תל אביב: יבנה, תשי"ח 1957–תשכ"ו.
אל הבית הרחוק: ספורים; הציורים: אריה מוסקוביץ, פתח תקווה: מרכז, תש"ך.
שרה גלוזמן, רחל ולינגשטין, פעמונים: ספר למוד ומקראה לשנת הלמודים הראשונה בבית הספר הממלכתי, בהתאם לתוכנית הלמודים החדשה; ציורים: אריה מוסקוביץ, 8 כרכים, תל אביב: א' זלקוביץ, תשכ"ג.
בן המוזג: סיפור חייו של המשורר חיים נחמן ביאליק, תל אביב: י.
המשורר מסרגוסה: סיפור חייו של המשורר שלמה בן יהודה אבן גבירול, ירושלים: ראובן מס, 1978.
סידרת שי לילד, 4 כרכים, תל אביב: עופר, תשל"ח.
שרה אן גלובר הייתה פדגוגית מוזיקה אנגליה, שהמציאה את שיטת הסולפז' של נוריץ'.
אביה התמנה לכומר של כנסיית סנט לורנס בנוריץ' בשנת 1811, והיא פיתחה את שיטת ההוראה שלה כעזר למורים בשירת א'קאפלה.
במהלך הזמן ליטשו ופיתחו אותו ג'ון קורוון ואחרים.
אחד מהם, קלמנט אנטרובוס (1918) עסק במלחמה בין הדו הקבוע לדו הנייד.
הרעיון נקלט בתרבות הפופולרית אחרי שהוצג בשיר הידוע מן המחזמר צלילי המוסיקה.
בשנים הבאות חיה גלובר בקרומר ואחר כך ברדינג ובהרפורד.
היא מתה כתוצאה מאירוע מוחי בגרייט מלוורן ושם נקברה.
שרה גלבוע (29 ביולי 1940 - 5 בינואר 2017) הייתה ציירת ישראלית בסגנון ציור מופשט.
שרה גלבוע נולדה בשם שרה מוסקוביץ' בעיר בוקרשט שברומניה בשנת 1940. בגיל 11 חדשים נלקח אביה אליהו מוסקוביץ' מביתם על ידי חיילים נאצים, בעת שהופקד על שמירתה עת האם, אתל אברבוך, יצאה לעבודתה לפרנסת המשפחה.
הוריה טרם היו נשואים ולכן במסמכי האב לא הייתה רשומה כבתו, על כן אביה נילקח לבדו וחיי שרה התינוקת ניצלו.
האב נילקח למחנות הריכוז "ופניארקה" וטרנסניסטריה, בהם היה אסיר במשך כשלוש וחצי שנים.
כאשר הגיעו החיילים לבדיקה נוספת אם נשארו יהודים הבינה האם כי עליה לעזוב ולמצוא מקום מסתור לה ולבתה.
במהלך שלוש וחצי שנים התגוררה שרה התינוקת עם אמה במסתור במרתף ביתה של אישה חולה וחשוכת ילדים.
האם הייתה עובדת ביום כתופרת בבית האישה החולה.
עם תום העבודה הייתה מזדרזת לרדת למרתף המסתור על מנת להיניק ולטפל בתינוקת, אשר הוסתרה תחת השולחן שמעליו הייתה מפה גדולה ומכסה.
שרה הצטוותה לשמור על שקט וקיבלה תזונה לא מספקת באותה התקופה כאשר ברחוב בחוץ נשמעו קולות הפגזות ופיצוצים, אנשים רצים במהומה וצעקות.
שמה של האישה אשר בביתה הסתתרו היה "סילביה" (Silvia) וכך קיבלה שרה מוסקוביץ' את שמה הנוסף, סילביה, הלא יהודי, על מנת שלא תוסגר השתייכותה לקהילת היהודים.
אותה אישה רצתה לאמץ את שרה כילדתה ובכך להבטיח את הישרדותה אך אימה אתל קיותה עדיין שהאב יחזור אחרי המלחמה ולא נענתה להצעתה.
עם תום המלחמה ושחרור המחנות חזר האב, אליהו מוסקוביץ' לחפשם בביתם.
האם קיבלה הודעה על אסיר פצוע, חבוש כולו ומלוכלך שמחפש אותם, וכך בגיל 4 ראתה אותו שרה לראשונה.
אביה של שרה חזר מהמחנות פגוע ובעל נכות קשה, ולמשפחה נותר להשתקם ולנסות להתבסס.
כאשר הייתה בת 7 עלה בידם לחצות את הגבול לבולגריה ולהצטרף לאוניית המעפילים פאן קרשנט (עצמאות).
כך, בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בהעפלה בלתי חוקית, כשבינתיים הוחזקה המשפחה בכפייה במחנה המעצר בקפריסין במשך שנה וחצי.
שרה גלבוע גדלה ולמדה בעיר חיפה.
בשנת 1959 התגייסה לצה"ל ושרתה בחיל רפואה.
במהלך שירותה הצבאי הכירה את שלמה גלבוע (גולדנברג) ובשנת 1960 נישאו בבסיס הצבאי "סטלה מאריס" בחיפה, כשאת החופה עורך הרב הצבאי שלמה גורן.
לאחר החתונה ושחרורה מהצבא התגורר הזוג מספר שנים בתל אביב ולאחר מכן בחולון.
בשנת 1970 החלה ללמוד אמנות במכון "אבני" בת"א וסיימה בהצטיינות את מסלול לימודיה (ארבע שנתי).
בשנת 1976 העתיקה את מגוריה לתל אביב והחלה לעבוד ב"גלריה דוגית" ברחוב פרישמן בתל אביב.
לאחר מספר שנות עבודה עברה הגלריה לניהולה.
ייחודה של הגלריה היה בגילוים של אמנים מבטיחים בתחילת דרכם האמנותית והבאתם לכדי חשיפתם הראשונה.
במסגרת עבודתה אצרה תערוכות רבות לאמנים רבים ושימשה בית תרבותי למפגשים ולדיונים בקרב קהילת האמנים.
בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 נישא שמה של הגלריה כפורצת דרך לתקופתה, אף על פי כן, בשנת 1981 בעקבות שינוי יעוד חלל הגלריה על ידי בעלי השליטה, נסגרה הגלריה.
האמנים וידידי הגלריה נשאו דברי הספד במיצג לטקס "אשכבה" לגלריה בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
בשנת 1979 הכירה בגלריה את הצייר אלברט יוחאי והחלה ללמוד אצלו באופן פרטי כחמש שנים את הציור בטכניקת הפסטל השומני בשכבות (פנדה-פסטל שמן).
באותה שנה התגרשה והמשיכה להתגורר בתל אביב.
החל משנת 1980 החלה גלבוע להציג בתערוכות בארץ ולאחר מכן המשיכה להציג בניו-יורק.
מתחילת שנות השמונים של המאה הקודמת ואילך העבירה את עיקר פעילותה לנורווגיה לעיר אוסלו.
במשך שלושים שנה חילקה את זמנה בין תל אביב לאוסלו ולאחר מכן בין ירושלים לאוסלו.
במהלך שנים אלו ביססה את מעמדה כאמנית ישראלית, חברה באגודת הציירים והפסלים של תל אביב, יוצרת ופעילה בעיקר בנורווגיה ובאוסלו בפרט.
קיבלה הכרה באופן רשמי כאמנית זרה ונתקבלה כחברה באגודה הלאומית של ציירי נורווגיה (Landsforeningen Norske Malere).
בשנת 2014, לאחר פעילות אמנותית והסברתית למדינת ישראל, חזרה לישראל והתגוררה במעלה אדומים תוך כדי התמודדות עם בעיות בריאותיות.
אושפזה בבית החולים הדסה הר הצופים, ושם נפטרה.
הנושא המוביל בעבודותיה: ירושלים, הרי ירושלים, נופי ירושלים, האור הירושלמי ונופי הארץ אשר היוו את השראתה ובחו"ל כנושאי הבשורה מארץ הקודש וירושלים המקודשת לכל העמים.
בין פעילותיה הייתה מעורה באירועי ההסברה של השגרירות הישראלית באוסלו ומשרד החוץ הישראלי למען ארץ ישראל וירושלים וכן בשיתוף פעולה הדוק עם הקהילה היהודית באוסלו.
בשנת 1998, שנת היובל לישראל, נבחרה לייצג את מדינת ישראל בשני אירועי היובל המרכזיים של משרד החוץ לגוש הסקנדינבי.
גלבוע נבחרה להציג בגלריה "Union of the American Hebrew Congregation" בניו-יורק, תחת הכותרת: אמנית ישראלית ניצולת שואה.
לתערוכה היו הדי הצלחה רבים.
עיקר פעילותה האמנותית הייתה בנורווגיה, שם הציגה בעשרות תערוכות כאשר הנושא המוביל היה "ירושלים".
שמה נודע בין היהודים והלא יהודים ונישא בפי כל כציירת המביאה את בשורת העיר המקודשת לכל העמים.
שרה גלבוע השתתפה באירועי הסברה דרך שגרירות ישראל בנורווגיה ושמרה על קשר הדוק עם בית הכנסת והקהילה היהודית באוסלו.
בשנת 1998, בשנת אירועי היובל למדינה פנה משרד החוץ לגלבוע בבקשה לייצג אותה בתערוכה הגדולה והמובילה לאירועים של מעבר לים בגוש הסקנדינבי.
התערוכה "נחמו, נחמו עמי" - הייתה אירוע הדגל.
תערוכה זו הייתה בנוסף רטרוספקטיבית לפועלה וליצירתה של שרה גלבוע בירושלים ובאוסלו, נציגי מדינות, שרים ושגרירים הוזמנו.
שגריר מדינת רומניה (ארץ מוצאה) נוכח בתערוכה ובכך נסגר המעגל.
1983 - אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
שרה גלבוע, סיפור חייה של שרה גלבוע, עורכת: אסנת לוי.