tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2008 נחנכה בבית המוסדות הלאומיים האנדרטה לזכר קורבנות האנטישמיות בעולם.
צורתה בצורת מגן דוד ועליה חקוקים שמות היהודים שנרצחו ברחבי העולם על רקע אנטישמי.
כמדי שנה נערך טקס ברחבת האנדרטה לזכרם של כל היהודים שנספו בעולם על רקע אנטישמי.
הנצחת קורבנות מתקפת 7 באוקטובר 2023
ב-9 בנובמבר 2023 התקיים בבית המוסדות הלאומיים בירושלים אירוע זיכרון להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל, ביוזמת ההסתדרות הציונית העולמית, קרן קיימת לישראל, הסוכנות היהודית וקרן היסוד.
בית המדרש לרבנים בברסלאו, או הסמינר התאולוגי היהודי – מכון פרֶנקֶל (במקור: בית מדרש הרבנים ברסלוי, בגרמנית: Jüdisch-Theologisches Seminar Fraenckel'sche Stiftung) היה בית מדרש גבוה להכשרת רבנים ומורים ולעיסוק בחכמת ישראל, שפעל בין 1854 ל-1938 בעיר ברסלאו שבפרוסיה (משנת 1871 חלק מהרייך הגרמני).
המוסד היה מוקדה של האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, שהיהדות הקונסרבטיבית רואה עצמה כממשיכתה.
בית המדרש נפתח ב-10 באוקטובר 1854. הוא מומן בעיקר על ידי הנדבן היהודי יונה פרֶנקֶל (בנו של דוד בן משה פרנקל), ובשל כך נקרא גם מכון פרנקל (Fränkel'sche Stiftung).
הסמינר נועד למלא צורך חשוב שעלה כבר בראשית המאה ה-19: הכשרת רבנים מודרניים בעלי השכלה כללית רחבה וידע מסורתי עמוק, שיוכלו להוות סמכות דתית בקהילות שעברו מודרניזציה גורפת ודחו את הרבנים מן הדור הישן.
הטיפוס החדש של המנהיגות הדתית, שהתפתח במקביל במספר רב של אתרים, נועד לשמש ככהן דת האחראי על הרווחה והמצב המוסרי בקרב היהודים, ולא כמשפטן בעל סמכות פוליטית כפי שהיה המרא דאתרא בעבר.
הפער הגדול שנפער בין הרבנות המסורתית לקהל היהודי היה אחד מגורמי משבר ההתבוללות בשחר ימי האמנציפציה, וסמינר פרנקל נועד לספק לכך פתרון.
מנהלו הראשון של בית המדרש, וקובע הקו ההשקפתי בו, היה הרב זכריה פרַנקל.
בין המורים שהביא זכריה פרנקל לבית המדרש היו צבי גרץ, יעקב ברנייס, מנואל יואל ובנדיקט צוקרמן.
תחומי הלימודים בבית המדרש היו: כתבי הקודש, הפירושים השונים, התרגומים ולימודי העברית והארמית.
נלמדו גם גאוגרפיה של ארץ ישראל, מבוא למשנה, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי, שפות קלאסיות, היסטוריה של העם היהודי והספרות היהודית, מדרשים, פילוסופיה דתית ואתיקה על בסיס מקורות יהודיים, נוהגים וטקסים, רוח ההלכה והיבטיה האזרחיים והפליליים, עם דגש על ענייני אישות.
תלמידי הסמינר, שהוכשרו לרבנות, חויבו בלימודים כלליים ובהשגת תואר דוקטור.
הם היו פטורים מתשלום, זכו לתנאי פנימייה ולעיתים גם קיבלו מלגות.
רבים התפרסמו בהמשך כמנהיגים רבניים ורוחניים בקהילותיהם.
בין בוגרי הסמינר היו ישראל לוי, יצחק משה אלבוגן, משה גידמן, חנוך יהודה קאהוט, משה גסטר, לאו בק, מיכאל גוטמן, יואכים פרינץ, הרמן שרייבר ועוד.
מתוך 728 בוגרי בית המדרש 249 הוסמכו לרבנות.
לבית המדרש הייתה, מאז 1851, הוצאה לאור יוקרתית שפעלה ברציפות (עם הפסקה קצרה אחת) עד לסגירתה על ידי שלטונות גרמניה הנאצית בספטמבר 1938, כאשר נסגר גם בית המדרש.
בית המדרש היה המוסד הראשון מסוגו בגרמניה, ושימש דגם למוסדות נוספים.
בית המדרש לרבנים באמריקה נקרא בשם זה בעקבות בית המדרש בברסלאו, ובית המדרש לרבנים בבודפשט גם הוא חיקה את הקו שננהג שם.
בית המדרש היה מרכז של חוקרי חכמת ישראל, וממנו הופצו רעיונות היהדות הקונסרבטיבית המוקדמת.
לדברי ההיסטוריון מרדכי ברויאר: "הסמינר שבברסלאו נעשה לאב-טיפוס של מוסד ללימודים גבוהים, שראה במדען יהודי-מודרני את הדמות האידיאלית של רב המשלב מנהיגות דתית עם מחקר מדעי.
בכך שימש הסמינר בברסלאו דוגמה למוסדות אחרים שקמו לאחר מכן בצמידות לזרמים שונים ביהדות, ואילו הוא בעצמו נעשה למרכז הרוחני של הזרם 'הפוזיטיבי-היסטורי', שנטל על עצמו לאחר מכן את השם 'קונסרבטיבי'.
בכך ביקש להביא לידי ביטוי את הפער שבין עמדתו לבין שאר הזרמים, הן האורתודוקסי הן הליברלי".
בית המדרש הארצי לרבנים – האוניברסיטה ללימודי יהדות (בהונגרית: Országos Rabbiképző – Zsidó Egyetem) הוא מוסד להכשרת רבנים ולמדעי היהדות הממוקם בבודפשט שבהונגריה, שנפתח ב-1877 והוא הסמינר הרבני הוותיק ביותר שעודו פועל.
בית המדרש הוא המרכז האינטלקטואלי של היהדות הנאולוגית במדינה, והכשיר גם חניכים מארצות רבות אחרות.
עוד ב-1806 הציע המשכיל דוד פריזנהויזן לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, להקים מוסדות מודרניים שיכשירו רבנים ומורים ברחבי הקיסרות ההבסבורגית, שהיו אמורים ללמד גם נושאי חול.
החצר דחתה את הצעתו סופית ב-1813, אך בינתיים הוא עורר עליו את רוגזם של הרבנים.
במהלך העשורים הבאים הוסיף לפנות לשלטונות בעניין, אך ללא תוצאה.
הרעיון הועלה שוב ב-1844 על ידי הרב לאופולד לעף, ממנהיגי הציבור הליברלי בין היהודים והוגה נאולוגי מרכזי.
הדיאט ההונגרי אישר במהרה את התוכנית והורה ליהודים לגייס את הסכום הדרוש, אך המתווה לא התממש.
לאחר דיכוי המהפכה ההונגרית של 1848 הטילו האוסטרים על היהודים קנס עצום של 2.3 מיליון פלורין.
ב-1850, ברוח של פייסנות, הוריד הקיסר פרנץ יוזף את הסכום הנדרש למיליון וקבע כי יופנה כולו לצורכי חינוך.
הגביה הושלמה ב-1855, וב-1856 קבעה הממשלה כי תשתמש בכסף כדי להקים גם סמינר.
הרב עזריאל הילדסהיימר קיווה להקים מוסד מודרני משלו, ברוח אורתודוקסית, אך השלטונות סירבו לתוכניתו.
ב-1859 פנתה קבוצה אחרת של רבנים אורתודוקסים אליהם וביקשה לבטל את רעיון בית המדרש ולהעניק לישיבת פרשבורג מעמד ממלכתי תחת זאת, שאכן ניתן לה.
ב-1862 יזם איגנאץ הירשלר פנייה נוספת לגבי המוסד המתוכנן, והחצר נפנתה לטפל בכך.
ב-3 בפברואר 1864 מונו שלושה רבנים, שני אורתודוקסים מתונים ואחד נאולוגי – שמואל לייב בריל מפשט, מרדכי עמרם הירש מאובודה ויעקב שטיינהרדט מאראד – להכין את המתווה לסמינר.
הם ביססו את תוכנית הלימודים על זו שהייתה נהוגה בבית המדרש לרבנים בברסלאו של זכריה פרנקל, שרבים מבוגריו כיהנו בקהילות הליברליות בהונגריה.
עם פרסום התוכנית, התעוררה סערה בקרב האורתודוקסים, והם ארגנו עצומת שחתמו עליה יותר ממאה רבנים והוגשה לקיסר עצמו על ידי משלחת בראשות יהודה אסאד.
הוא הורה להקפיא את הנושא.
כשעלתה השאלה שוב בקונגרס היהודי של 1868, הצליח הילדסהיימר, שרצה סמינר אורתודוקסי משלו, למנוע הצבעה בנידון בתואנה שמדובר בעניין דתי.
גם לאחר חלוקת הקהילות והקמת ארגונים נפרדים לשני המחנות בין יהודי הונגריה לא חדלו השמרנים מהתנגדותם ותבעו שלא להקצות כספים מקרן החינוך לנושא.
לאחר שנים של לחצים, נעתר הקיסר לבסוף לנאולוגים ב-6 במאי 1873 והעביר את הסכום.
בקרב יריביהם התקבלו החדשות בזעזוע: מהר"ם שיק קרע את בגדיו ור' הלל ליכטנשטיין הורה על צום ומספד.
ב-4 באוקטובר 1877, בטקס חגיגי שהשתתפו בו בין היתר ראש הממשלה קלמן טיסה ונכבדים אחרים, נפתח בית המדרש לרבנים.
מנהלו הראשון של הסמינר היה הרב משה לייב בלוך, חוקר תלמוד ידוע שחיבר בין היתר את הספרים "שערי תורת התקנות" ו"שערי המעלות".
הוא היה אחד מהפרופסורים המכהנים, יחד עם דוד קאופמן ובנימין זאב בכר.
שלושתם שימשו כוועדת הסמיכה לרבנות של בית המדרש.
בלוך לימד תלמוד והלכה, קאופמן הורה פילוסופיה של הדת והיסטוריה, ובכר עסק בתנ"ך.
המוסד התבסס על דוגמת ברסלאו, ובהתאמה כמעט שלא נלמדה בו ביקורת המקרא.
הוא התחלק לשתי חטיבות: בתחתונה, רכשו התלמידים במשך חמש שנים חינוך דומה לזה של גימנסיה והוענקה להם תעודת בגרות.
בעליונה, לאחר עוד חמש שנים של לימודי דת מתקדמים במקביל לסיום תואר דוקטור לפילוסופיה או לשפות שמיות באוניברסיטת בודפשט, הוענקה לבוגרים סמיכה ורובם פנו לכהן בקהילות נאולוגיות.
אף כי האורתודוקסים הטילו איסור על הסמינר וברבות מהישיבות בהונגריה אף חויבו התלמידים לחתום על הצהרה כי לא ינסו להתקבל אליו, היו מרבית מוסמכיו יוצאי ישיבות.
בבית המדרש הרצו מומחים מפורסמים מכל אירופה, ביניהם המזרחן יצחק יהודה גולדציהר.
אחד המורים הראשונים שלימד בבית המדרש משנת 1878 (כיום נקרא גם האוניברסיטה היהודית) היה קארוי ביין שלימד מתמטיקה, פיזיקה ומדעי הטבע בקורסים של השנה הראשונה-שנייה (לימודי חול).
ב-1907 החליף בכר את בלוך כשזה פרש, אך מת ב-1913 ואת מקומו תפס לאיוש בלאו (יהודה אריה בלאו) שנותר רקטור עד 1932. ב-1917, לאחר מות הקיסר, הוחלף שם המוסד ל"בית המדרש לרבנים על שם פרנץ יוזף." עד 1927, במלאת יובל לפתיחה, הוסמכו בסך הכול 135 רבנים במוסד.
את בלאו ירש יחיאל מיכאל הכהן גוטמן, שכיהן כמנהל עד 1942 והוחלף על ידי שמואל לווינגר.
בעת הכיבוש הגרמני הוקם בבניין הסמינר מחנה הסגר בו הוחזקו כבני-ערובה כמאתיים מהבולטים והעשירים בין יהודי הונגריה.
אדולף אייכמן החרים כ-3,000 פריטים מהספרייה הגדולה והעביר אותם לפראג, שם נועד לקום מוזיאון להנצחת הגזע היהודי.
הם הושבו רק ב-1989. לאחר שנות המלחמה היה אלכסנדר שייבר לדמות הבולטת בבית המדרש, אותו ניהל בשנים 1950–1986. המוסד היה היחיד מסוגו מאחורי מסך הברזל, והכשיר רבנים מכל הגוש המזרחי.
עד 1999 הוסמכו בסמינר כ-300 רבנים בכל שנותיו.
נכון ל-2014 משמש הרב אלפרד שיינר כרקטור.
בית המדרש לרבנים בז'יטומיר, שפעל בין 1847 ל-1873, שכן בפאתי העיר ז'יטומיר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (באזור אוקראינה של ימינו), בתחום המושב היהודי.
הוא הוקם, כמו בית המדרש המקביל לו בווילנה, במסגרת הרפורמות החינוכיות של 1844, שמטרתן הייתה להטמיע את היהודים באוכלוסייה הרוסית שמסביב ולהכשיר תלמידים למשרת רב מטעם הממשלה.
על פי דברי שר החינוך הרוסי, הרוזן סרגיי אוברוב, מטרתם היחידה הייתה להכשיר מורים עבור בתי ספר יהודים של המדינה.
בתי המדרש היו פתוחים בפני "כל יהודי מכל מעמד שאינו צעיר מ-10 [ו]בעל נטייה ללימודי יהדות ולימודים כלליים".
מספר התלמידים הכולל בשנות פעילותו היה מעט פחות מ-500.
מנהל בית הספר היה נוצרי, והיהודים שעמדו בראש המוסד נקראו "משגיחים".
סיבות להקמת בית המדרש לרבנים
הממשלה הרוסית החליטה לשנות את אורחות החיים של היהודים בממלכה.
למטרה זו אורגן בשנת 1843 כינוס בסנקט פטרבורג כדי לדון בתוכניות הממשלה להקים רשת בתי ספר מודרניים לציבור היהודי.
הרבנים שהשתתפו בכינוס היו מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר השלישי בחסידות חב"ד והרב יצחק בן חיים מוולוז'ין.
תוצאת הכינוס הייתה הקמת רשת בתי ספר שמומנו על ידי המדינה ואשר כללו בתי ספר יסודיים ותיכוניים.
גולת הכותרת הייתה הקמתם של שני בתי מדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר.
הממשלה והמשכילים ראו לנגד עיניהם רבנים שיהיו קרובים למודל של רב מודרני בגרמניה.
לצורך זה הסכימו השלטונות להקים את בתי המדרש בווילנה ובז'יטומיר.
ברוסיה האימפריאלית היה לז'יטומיר מעמד שווה לווילנה כמרכז יהודי רשמי בתחום המושב; הממשלה הרוסית ראתה בז'יטומיר את מרכזה של האוכלוסייה היהודית של דרום-מערב רוסיה, כשם שווילנה נחשבה למרכז היהודי של צפון-מערבה של המדינה.
לפיכך, רק בשתי ערים אלה התירו השלטונות הרוסיים הדפסת ספרים עבריים בין השנים 1845–1862, ושתיהן נבחרו על ידי השלטונות כמקום מושבם של בתי מדרש לרבנים שנוסדו ב-1847 במטרה לכפות על יהודי רוסיה חינוך חילוני בהתאם לשאיפותיה של תנועת ההשכלה היהודית.
בית המדרש לרבנים בז'יטומיר נחשב כפחות רוסי מבין השניים.
מנהלו הראשון היה יעקב אייכנבוים, שכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-1861. ב-1862 החליף אותו חיים זליג סלונימסקי, שכיהן בראשות המוסד עד סגירתו ב-1873. המוסד נסגר משום שלא הצליח לדאוג שיהיו מספיק רבנים בעלי חינוך חילוני שיהיו מקובלים על הקהילות היהודיות.
בין המורים הידועים היו מרדכי סוחסטובר, חיים צבי לרנר שלימד עברית ודקדוק עברי גוטלובר, אליעזר צבי צווייפל שלימד תלמוד, צבי הירש פוליצ'ינצקי "מורה כתבי הקדש", צבי הירש סגל שלימד תלמוד בכיתות הגבוהות ועמנואל לוין שלימד גרמנית.
בין תלמידי המוסד הידועים: אברהם גולדפדן, שלמה מנדלקרן ויצחק יואל לינצקי.
היו גם מורים נוצרים שזכו להערכה רבה מצד התלמידים בשל השכלתם והגינותם.
מורים אלה טיפחו אהבה לספרות ולהיסטוריה הרוסית.
בזיכרונותיהם שיבחו חיים זאב מרגליות ואברהם יעקב פאפירנא את המורים היהודים, במיוחד את אליעזר צווייפל, הירש סגל ומרדכי סוחסטובר.
הלימודים בבית המדרש נמשכו שבע שנים.
בשלוש השנים הראשונות למדו התלמידים לימודי חול המקבילים לתוכנית הלימודים של קדם גימנסיה רוסית (שפה רוסית, חשבון, גאוגרפיה) ולימודי קודש כמו תורה עם רש"י, נביאים ראשונים, ספר משלי וכדומה.
בארבע השנים שלאחר מכן למדו לימודי חול מתקדמים יותר כמו היסטוריה, פיזיקה, שפות זרות.
בתחום היהדות: טקסטים הלכתיים בסיסיים.
בתום שבע השנים יכלו התלמידים להירשם לשנת לימודים שבה למדו הוראה או לשלוש שנים של לימוד תורני.
היות שלימודי היהדות בבית המדרש לא היו ברמה גבוהה דיה, הקהילות היהודיות לא קיבלו את בוגריו.
דוגמה בולטת לכך ניתן לראות בבחירות לרבנות אודסה.
ב-1859 דיווח המושל הכללי של אודסה לפטרבורג ששני המועמדים לרבנות העיר שסיימו בהצטיינות את בית המדרש לרבנים בז'יטומיר לא קיבלו אפילו קול אחד מהקהילה היהודית באודסה.
למרות השם הרע שיצא לבית המדרש בקרב הקהילה האורתודוקסית, היו יהודים מז'יטומיר ששלחו את בניהם ללמוד במוסד, כדי להימנע מגיוסם לצבא; הם התייחסו לבית המדרש כרעה פחותה מהאלטרנטיבה.
חיים זאב מרגליות מתאר בזיכרונותיו את בית המדרש בתחילתו: "להחצרים האלה לא היה תואר והדר, ושני הבתים בית מושב תלמידי הממשלה [=תלמידי הפנימייה] ובית הלשכות [=הכיתות], היו צרים מאד ואך בצמצום רב הכילו בקרבם את תלמידי ביהמד"ר, אשר מדי שנה בשנה עלה מספרם".
בשלב מסוים שיפצו והרחיבו את בית המדרש.
נשכרה חצר גדולה, ושם בנו את הכיתות.
מספר התלמידים בפנימייה הוגדל ל-65, נבנה בית אבן גדול וכן חמישה בתי עץ.
חלק מן התלמידים התגוררו במעונות בשטח בית המדרש וקיבלו מלגות.
תמורת מלגות אלה הם התחייבו לשרת כ"רב מִטַעם" או במשרות הוראה למשך מספר שנים אחרי תום לימודיהם.
התלמידים שגרו במעונות היו במעקב צמוד של המשגיחים.
חלק אחר מן התלמידים התגורר בבתי ההורים או בדירות, אותן מימנו מכספם, ובנוסף, מימנו גם את לימודיהם.
היו תלמידים שנשארו יותר משנה אחת באותה כיתה.
לדברי מרגליות, "בלשכה השלישית ישב אתי יחד תלמיד אחד, אשר לפי ההגדה בא לבימדה"ר בשנה הראשונה להיפתחו, ויהי חמש שנים בלשכה הראשונה ואחרי זה ישב שבע שנים בלשכה השנייה ושלש שנים לפני כבר היה תלמיד הלשכה השלישית".
הנוהג שהתיר לתלמידים להישאר בכיתה אחת אפילו כמה שנים בוטל עם כניסתו לתפקיד של מנהל חדש והרשו לתלמידים להישאר בכיתה אחת רק עד שנתיים.
אם לא הצליח תלמיד מסוים לעבור את הבחינות סולק מבית הספר.
לתלמידים שהתגוררו במעונות יצא שם רע בז'יטומיר: הם התקוטטו בתיאטרון, גנבו, הלכו לפרוצות ופרסמו דברי גנאי על אשתו ובתו של הרב המקומי.
התלמידים ארגנו בחופשות תיאטרון שנקרא על שם העיירה ברדיצ'ב.
הם העלו סדרת הצגות בפני משפחות החיילים שנפצעו או נהרגו בסבסטופול בזמן מלחמת קרים.
את המחזות הם הציגו ברוסית, אוקראינית ויידיש.
ההצגה האחרונה נכתבה על ידי וולף קמרש, תלמיד הכיתה השביעית והיא עסקה בביקורת חריפה על מוסד הקהל.
מחזות אלו גרמו לשערורייה בקרב הקהילה היהודית, משום שהשחקנים עברו על איסור לא ילבש גבר בגדי אישה.
(כל השחקנים היו גברים והם שיחקו גם את תפקידי הנשים).
בנוסף לכך, קבעו הצנזורים בקייב, שיש לאסור על העלאת המחזה בשל תוכנו הראוי לגינוי.
אירועים אלו גרמו להתנגדות גוברת והולכת מצד הקהילה המקומית לבית המדרש.
ההתנגדות התחזקה משום שתלמידי בית המדרש הזדרזו בניסיון לאמץ לעצמם הופעה ומנהגים של משכילים, וכפי שהעיד אחד מבני המקום, במקום לפעול בעבודה יומיומית ובלתי מורגשת וביסודיות, הם יצאו בעצומות לדחיית הלבוש המסורתי ולאימוץ השפה הרוסית, וזאת באזור שבו דווקא השפה הפולנית הייתה נפוצה ואילו הרוסית זרה.
בשנה הראשונה לפתיחתו של בית המדרש למדו בו 23 תלמידים.
על פי המסמכים שנשארו סיימו את בית המדרש בשנת הלימודים 1862/3 10 בוגרים מהמחלקה הרבנית ו-7 מהמחלקה הפדגוגית.
התלמידים חויבו ללכת במדים דומים לאלה של התלמידים בבתי הספר של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ואת הכיפה החליף כובע מצחייה.
תחילת שנת הלימודים הייתה קרובה לתאריך של ראש השנה העברי, אם כי נקבעה על פי לוח הזמנים של הגימנסיות.
הלימודים היו מיום שני עד יום שישי ונמשכו מ-8 בבקר עד 14:30, ובהם היו ארבעה שיעורים שכל אחד נמשך שעה וחצי.
בשבתות ובימי ראשון היו שלושה שיעורים שכללו חינוך דתי ומוסר.
התפילות התקיימו בבוקר, אחר הצהריים לפני ארוחת הצהריים ובערב.
החוקרת ורנה דורן (Dohrn) מסכמת את ההישגים והכישלונות של בתי המדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר בכך "שהם לא היו מקדשי הידע שעליהם חלמו התלמידים והמשכילים, אבל הם סיפקו לבחורים עניים רבים קורת גג מעל הראש, מיטה, בגדים חמים והשכלה רוסית-גרמנית-יהודית בנושאים חילוניים ודתיים, מבלי שיצטרכו להתנצר כדי להגיע להשכלה הזאת".
בית המומינים (בשוודית: Muminhuset) הוא ביתם של המומינים ורקע לעלילות רבות מתוך סדרת הספרים המומינים מאת הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
+בית המומינים (Muminhuset)בונה הביתמומינאבאגרים בביתמומינאבא, מומינאמא, מומינטרול ומאי הקטנהשפה רשמיתשוודית/פינית/יפנית
בית המומינים הוא הבית הגדול ביותר בעמק המומינים.
בית המומינים כחול ועגול, בעל גג רעפים מחודד, והוא מכיל מספר קומות.
על פי סדרת הספרים, הסיבה לכך שהבית נבנה בצורת קמין קראמי היא בשל כך שבעבר היו המומינים הקדמונים מתגוררים מאחורי הקמינים בבתים של בני אדם.
הבית הוקם במקור על ידי מומינאבא עבור משפחתו.
משפחת המומינים זוכה לביקורים תכופים בביתם מאורחים שונים, מהעמק ומהסביבה הרחוקה יותר, והיא תמיד מסבירת פנים לכל המבקרים.
בקומה השלישית נמצא חדרו של מומינטרול, בקומה השנייה נמצא חדר העבודה של מומינאבא ושני חדרי שינה נוספים.
בקומה הראשונה נמצא חדר השינה של מומינאמא ומומינאבא וחדר אורחים.
בקומת הקרקע נמצאים המטבח, חדר האוכל, הסלון וחדר האמבטיה של הבית.
הקומה השלישית והמרתף נבנו על ידי המומינים בהמשך במסגרת הרחבת הבית.
לאורך השנים הבית עמד בסופות, שיטפונות וברעידות אדמה שונות.
הבית גדול מספיק באופן בו לכל חברי משפחת המומינים ולחברים המתגוררים עמם – יש חדרים משלהם.
בספר "משפחת החיות המוזרות" נמצאת מפה מפורטת של הבית.
בית הקיץ של משפחתה של ינסון אשר ממוקם באי בלידו (Blidö) שבארכיפלג סטוקהולם, בה העבירה ינסון חופשות קיץ רבות יחד עם משפחתה במהלך ילדותה, היווה מקור השראה לבית המומינים.
בית זה נבנה במקור על ידי סבה של ינסון מצד אמה - הכומר פרדריק האמארסטן.
הבית ממוקם באזור של הרים, יערות ואיים - אזור זה שימש גם כמקור השראה לעמק המומינים.
המבנה העגול של בית המומינים עוצב בהשראת המגדלור "גלוסהולמן" (Glosholmin) אשר היה ממוקם על האי פלינקי שבדרום פינלנד.
במהלך ילדותה משפחתה של ינסון בילתה מספר חופשות קיץ באי פלינקי במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30, בהם ינסון ביקרה במגדלור.
המגדלור "גלוסהולמן" נבנה בשנת 1835 אך משנת 1860 חדל להיות פעיל.
המגדלור פוצץ לבסוף במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק ממלחמת החורף.
העתק בית המומינים בפארק עולם המומינים
העתק של בית המומינים הוקם במהלך שנות התשעים בפארק עולם המומינים שבמערב פינלנד.
בית המומינים הוא האטרקציה העיקרית בפארק והמבקרים בפארק מורשים לעבור באופן חופשי בכל הקומות בבית המומינים.
בית המהנדס והאדריכל ע"ש אלחנן פלס בתל אביב הוא מקום משכנה של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל שהפכה ללשכת המהנדסים.
הבית נבנה על מגרש בשטח של 2239 מ"ר לפי תוכנית האדריכלים רוברט פרידמן ויוסף קלארווין.
תוכניתם זכתה בפרס תכנון שיזמה אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל (אאא"י).
בבית המהנדס פעלה ספריית האדריכלות הגדולה ביותר בישראל.
באולם המרכזי במבנה הוצגו תחרויות תכנון והתקיימו הרצאות ודיונים, בהם בהשתתפות אדריכלים אורחים מחו"ל
בית המדרש לנשים על שם משה גרין בבית מורשה הוא מוסד תורני-אקדמי השייך למרכז האקדמי להכשרת מנהיגות יהודית ציונית של בית מורשה בירושלים.
בראשית הקמתו של בית מורשה הופעל בו בית מדרש לגברים בראשות הרב שג"ר.
לאחר כמה שנים הוחלט לפתוח במקביל גם בית מדרש לנשים ובשנת תש"ס (2000) הוא נפתח.
בראשות בית המדרש עמד בהתחלה הרב ד"ר בנימין לאו.
מכיוון שהייתה שאיפה שבראש בית המדרש לנשים תעמוד אישה, הצטרפה בשנת תשס"ג (2003) לצוות בית המדרש הרבנית עו"ד מיכל טיקוצ'ינסקי, לאחר שסיימה את התוכנית של מחזור א' של המכון התלמודי העיוני במת"ן.
בשנת תשס"ה (2005) החליפה הרבנית טיקוצ'ינסקי את הרב לאו והיא כיהנה בראשות בית המדרש כעשור.
תוכנית הלימוד בבתי המדרש לגברים ולנשים זהה.
מתקיים דו-שיח בין בתי המדרש על אף ההפרדה העקרונית בין שניהם.
בבית המדרש לומדים בעיקר גמרא, בהיקף של שלושה דפים בשבוע, חלקם ב"עיון" וחלקם ב"בקיאות".
כל הבוגרות בעלות תואר ראשון או תואר שני וחלקן אף עוסקות במקביל בכתיבת דוקטורט.
חלק מן הבוגרות עוסקות בחינוך ובהוראה.
בשנת תשס"ז (2007) הוקמה בנוסף לתוכנית התלמוד גם תוכנית הלכה.
התוכנית מיועדת לנשים המלמדות בבתי מדרש ומדרשות לנשים ונשאלות שאלות הלכתיות, במטרה שיוכלו להורות הלכה.
התוכנית מקבילה ברמתה ללימודי ההסמכה לרבנות.
היקף התוכנית הוא יום בשבוע.
התלמידות נבחנות בעל פה, בין היתר בידי הרב ברוך גיגי, הרב אורי כהן, הרב עמית קולא, הרב דוד סתיו, הרב יעקב ורהפטיג, הרב אלישיב קנוהל והרב חיים אמסלם.
בית המדרש לרבנים בווינה , היה מוסד להכשרת רבנים וללימוד מדעי הפילוסופיה שהתקיים בווינה אוסטריה, מיום ייסודו ב-15 באוקטובר 1893, ועד לפברואר 1938 עת פלשו הכוחות הנאצים לווינה, והרסו את המוסד.
הרקטור של המוסד היה הרב ד"ר אדולף אריה שוורץ, שהתווה את דרכו האקדמית של המוסד.
ב-27 במאי 1785, הרחיב יוזף השני, קיסר אוסטריה, את כתב הסובלנות שהשווה את זכויות היהודים וחובותיהם, לאלו של שאר האוכלוסייה, גם לתחומי ממלכת גליציה.
לאור זאת, החלה עולה לדיון שאלת השכלתם של הרבנים מורי העם ומחנכיו.
במסגרת דיונים אלו הוצע בשנת 1786 לפתוח בית ספר לפילוסופיה לרבנים.
בשנת 1792, הועלו במקביל, שתי הצעות להקמת בתי מדרש לרבנים, האחת בפראג, והשנייה בלבוב.
הצעות אלו לא הבשילו לכדי תוכניות מעשיות, אך גם לא ירדו מסדר יומה של הממשלה המרכזית.
מייסד וראש ועד הוועד הראשון היה וילהלם ריטר פון גוטמן.
בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר נוסד בשנת 1984 במטרה להכשיר רבנים מסורתיים (קונסרבטיביים) בישראל.
עד כה בית המדרש הסמיך לרבנות 94 גברים ונשים.
בוגרי בית המדרש מכהנים בקהילות מסורתיות בישראל ובעולם, מלמדים בבתי ספר תל"י, בכלל מערכת החינוך ובמסגרות אקדמיות, מנחים ומנהלים בתי מדרש קהילתיים ופרויקטים חינוכיים ועובדים בליווי רוחני.
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית "פנים".
ראשיתו של בית המדרש בשנת 1984, במשכן מאולתר שבו מורים בודדים לימדו חמישה תלמידי רבנות בירושלים.
בשנת 1988 התקיים טקס ההסמכה הראשון, באמפיתיאטרון של הר הצופים בירושלים, ומאז הוסמכו 92 רבנים.
בשנת 1990 הגיעה הקבוצה הראשונה של תלמידי רבנות מ-בית המדרש לרבנים באמריקה לשנת לימודים בבית המדרש יחד עם עמיתיהם הישראלים.
מאז למדו בתוכנית בירושלים מאות תלמידי חו"ל מבתי מדרש לרבנים מכל העולם.
בשנת 1993 הוסמכה לרבנות הרבה המסורתית הראשונה בישראל, ולרי סטסין.
בשנת 2003 נוסדה תוכנית רבני תל"י (תגבור לימודי יהדות), אשר יחד עם אנשי מקצוע מתחום המוזיקה היהודית, מעניקים הדרכה רוחנית לבתי ספר תל"י.
בשנת 2006 נפתחה התוכנית לתמיכה רוחנית, בשותפות עם התוכנית לתמיכה רוחנית של בית החולים האוניברסיטאי רוברט ווד ג'ונסון בניו-ג'רזי וה-National Association of Jewish Chaplains בהדרכת זהרה דוידוביץ- פרקש .
תוכנית זו הייתה תוכנית ה- CPE הראשונה שהתקיימה בישראל ובעקבותיה קמו תוכניות ליווי רוחני במוסדות ובעמותות שונות.
תוכנית מרפא ללימוד ליווי רוחני, שנפתחה בשנת 2012 על ידי מכון שכטר למדעי היהדות, שואבת השראה מהתוכנית של בית המדרש לרבנים שהתקיימה עד שנה זו, אך היא פיתוח ייחודי של מכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2008 הוקמו בתי המדרש הקהילתיים הראשונים מוקמים ע"י קרן לגסי הריטג'.
בשנת 2010 נפתחה תוכנית משל"י לשילוב לימודים בחברותא עם לימודים אקדמיים לתואר שני במדעי היהדות, עם אפשרות להמשך הלימודים לרבנות.
בשנת 2012 נחנך בית המדרש החדש על שם משפחת הרווי ל.
מילר בקמפוס החדש של מכון שכטר למדעי היהדות.
"משל"י", תוכנית דו-שנתית המשלבת לימודים בחברותא עם לימודים אקדמיים לתואר שני במדעי היהדות
תוכנית להכשרת רבנים מסורתיים, המיועדת לבעלי תואר שני בלימודי היהדות.
בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית (בספרדית: Seminario Rabinico Latinoamericano) נקרא גם בית המדרש על שם מרשל מאייר, הוא מוסד ללימודי יהדות ולהסמכת רבנים של היהדות הקונסרבטיבית בבואנוס איירס, ארגנטינה המוכר על ידי כנסת הרבנים.
המוסד מיועד להכשרת רבנים, רבות, מנהיגים קהילתיים ואנשי מפתח במקצועות היהדות עבור קהילות בארגנטינה, אורוגוואי, אל סלוודור, אקוודור, בוליביה, ברזיל, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה, מקסיקו, פרגוואי, פרו, פוארטו ריקו, צ'ילה, קוסטה ריקה וקולומביה.
את המוסד ייסד מרשל מאייר ב-1962, בהשפעתו של אברהם יהושע השל.
במאי 1996 זכה המכון בפרס זלמן שזר להוראת יהדות בתפוצות.
רקטור המוסד הוא הרב אריאל שְּטוֹפֶנְמָכֵר.
המוסד כולל מכון ללימודי יהדות, "מדרשת אברבנל" (Instituto Superior de Estudios Judaicos), המקיים תוכנית אקדמית להכשרת רבנים הקרויה על שמו של השל, במסגרתה לומדים המיועדים לרבנות לפחות סמסטר אחד במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים ומקיימים קורסים משותפים עם בית המדרש לרבנים באמריקה.
בנוסף מוכשרים במכון חזנים, מוהלים וסופרי סת"ם, גברים ונשים.
במכון נמצאת הספרייה הגדולה ביותר למדעי היהדות באמריקה הלטינית ובה 50,000 כותרים בעברית, אנגלית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, איטלקית ויידיש.
היכל המוזיקה הבינלאומי של מוסקבה הוא מרכז תרבותי במוסקבה, רוסיה.
הוא כולל מספר אולמות ובמת קיץ פתוחה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 היה ברור שאולם של הקונסרבטוריון של מוסקבה שנבנה במאה ה-19 צריך לעבור שיפוץ משמעותי ובמקביל מורגש הצורך בבניית מרכז חדש.
הבנייה החלה בשנת 2000 ביוזמת ראש העיר יורי לוז'קוב ומוזיקאי ידוע ולדימיר ספיבקוב שאחרי סיום הבניה מונה לנשיא הבית.
תחילה תוכנן להקים בניין עם אולמות ל-1800 ו-600 מקומות.
במהלך התכנון הוחלט להוסיף אולם שלישי, במת קיץ פתוחה ובקרבת המבנה להקים מבנה בעל 34 קומות בו ממוקם מלון סוויסוטל קראסני הולמי.
האולם ראשי תוכנן ל-1699 מקומות ונקרא "אולם סבטלנוב".
בכניסה לאולם ממקומות פסלים של יבגני סבטלנוב ודמיטרי שוסטקוביץ'.
באולם הותקן עוגב מתוצרת גרמניה.
האולם השני "אולם הקמרי" ממקום מתחת לאולם הראשי וכולל 556 מקומות.
הוא ניועד בעיקר להופעות מוזיקה קמרית וערבי ספרות.
האולם השלישי כולל 400–524 מקומות בהתאם לסידור הבמה.
על גג הבניין הותקן פסל של מפתח מוזיקלי בגובה של 9.5 מ' ששוקל כ-6 טון.
בית המזימות הוא סרט בלשי בבימויו של ז'יל פקה ברנר, המבוסס על רומן באותו שם מאת אגאתה כריסטי שיצא לאור ב-1949. בסרט מככבים מקס איירונס, טרנס סטמפ, גלן קלוז, ג'יליאן אנדרסון וסטפני מרטיני.
הצילומים החלו בספטמבר 2016, והסרט שודר בממלכה המאוחדת בערוץ 5 ב-17 בדצמבר 2017.
סופיה לאונידס, נכדתו של איל ההון היווני-בריטי אריסטיד לאונידס, מבקרת במשרדו של הבלש הפרטי צ'ארלס הייווארד, ומבקשת ממנו לחקור את מותו של אריסטיד.
היא חושדת שהסב נרצח בידי אחד מבני משפחתה.
סופיה מציינת שבזריקת האינסולין אותה מקבל אריסטיד באופן קבוע, נמהל פיזוסטיגמין מטיפות העיניים שלו, שגרם לו להתקף לב.
סופיה מאמינה שהדבר נעשה במזיד.
צ'ארלס בחוסר רצון בולט מקבל את תיק החקירה, גם בשל הרומן הקצר שהיה לו עם סופיה בקהיר.
צ'ארלס מבקש את אישורו של פקד טאוונר מהסקוטלנד יארד, שמכיר אותו מעבודתו עם אביו של צ'ארלס.
באחוזה של משפחת לאונידס צ'ארלס חוקר את בני המשפחה, ומוצא מניעים לרצח לכל אחד מהם.
כולם יורשים סכומים גדולים מעזבונו של ארסיטיד.
כולם ידעו על טיפות העיניים, מכיוון שארסיטיד דיבר על כך שאפשר להרוג אותו באמצעותם.
כולם נטרו טינה לאריסטיד על כך שהיה בריון מניפולטיבי.
ליידי אדית' האבילנד היא אחות אשתו הראשונה של אריסטיד, שעברה לגור באחוזה ולטפל בילדיה היתומים.
היא תעבה את גיסה על קשיחותו כלפי נכדיו.
אדית מסתובבת באחוזה והורגת חפרפרות בעזרת רובה ציד.
בנו הבכור של אריסטיד, פיליפ, שנא את אביו על כך שדילג עליו כיורש לעסק המשפחתי, ועל סירובו לממן הפקה של סרט לפי תסריט שכתב עבור אשתו, מגדה.
ילדיהם של פיליפ ומגדה, הם שלושת הנכדים של אריסטיד: סופיה, יוסטס (נער נכה בגיל העשרה שמאמין שסבו בז לו), וג'וזפין (ילדה פקחית בת 12, שמרגלת אחרי כולם בבית, ורושמת כל דבר במחברת שלה).
הבן הצעיר, רוג'ר, מנהל את העסק המשפחתי, אבל נכשל בכך, ופעמים רבות חילץ אותו אביו מקשיים כלכליים.
אשתו השתלטנית קלמנסי היא בוטניקאית ולה ידע רב ברעלים.
אשתו השנייה של אריסטיד, ברנדה, היא צעירה ממנו בהרבה, והייתה רקדנית בקזינו בלאס וגאס.
בני המשפחה חושדים בה שהיא הרגה את אריסטיד, במיוחד רוג'ר, שמאשים אותה בהיותה רודפת בצע.
היא זו שהכינה את זריקת האינסולין שגרמה למותו.
כמו כן היה לה רומן עם לורנס בראון, המורה הפרטי של ילדי לאונידס.
כשנפתחת הצוואה של אריסטיד מתברר שהיא איננה חתומה, ולכן ברנדה היא היורשת של כל רכושו.
גלן קלוז – ליידי אדית דה הבילנד
טרנס סטמפ – פקד טוורנר
מקס איירונס – צ'ארלס הייווארד
סטפני מרטיני – סופיה ליאונידס
ג'וליאן סנדס – פיליפ לאונידס
הונור ניפסי – ג'וזפין לאונידס
כריסטיאן מקיי – רוג'ר לאונידס
אמנדה אבינגטון – קלמנסי לאונידס
ג'יליאן אנדרסון – מגדה ווסט
כריסטינה הנדריקס – ברנדה לאונידס
פרסטון ניימן – יוסטס לאונידס
ג'ון הפרנן – לורנס בראון
דייוויד קירקברייד – סמל גלובר
טינה גריי – העלמה אקרויד
רוג'ר אשטון-גריפית'ס – מר גייטסקיל
אנדריאס קראס – יאנוס אגרודופולוס
ג'ינו פיצ'אנו – אריסטיד לאונידס
הדרמה מבוססת על רומן באותו שם מאת אגאתה כריסטי.
שלב הצילומים החל בספטמבר 2016. חלק מהצילומים נעשה בספריית מוהן שבקינגס קולג' לונדון.
חלקים אחרים מהסרט צולמו בטינטספיד ליד בריסטול.
מיינלי מנור שליד פליט בהמפשייר שימש לצילומי החוץ של הסרט.
מעצב ההפקה של הסרט היה סיימון באוולס.
את המוזיקה המקורית כתב הוגו דה צ'ייר.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג של 56% המבוסס על 25 ביקורות עם ציון ממוצע של 5/10. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 59 מתוך 100, המבוסס על 8 מבקרים.
בית המדרש הגדול קהל חסידים הוא בית כנסת ובית מדרש ותיק ומרכזי בשכונת שערי חסד בירושלים.
בית הכנסת הוקם בשנת 1930.
שכונת שערי חסד נוסדה בידי ראשי ארגון 'גמ"ח הכללי', ששימש כארגון צדקה החל משנת 1870, בראשותו של הרב שלמה זלמן פרוש.
ראשי הארגון, בראשות נפתלי צבי פרוש-גליקמן (בנו של הרב שלמה זלמן פרוש) ושמואל זנוויל שפיצר, יסדו בשנת ה'תרס"ח, 1908, את 'חברת שערי חסד לבניית בתים בירושלים', אשר נועדה לסייע ליהודים חרדים לרכוש דירה צנועה בירושלים בתשלומים מפליגים ללא ריבית.
ובשנת ה'תרס"ט, 1909, הוקמה השכונה.
השכונה יועדה למשפחות אשכנזיות בלבד, ורובם הגדול של תושביה היו תלמידי ישיבות ואברכים, בעלי רקע "מתנגדי".
עשרים שנה לאחר הקמת השכונה, עם התרחבות האוכלוסייה, והגירה גוברת של יהודים מהעיר העתיקה שכללה גם משפחות חסידיות, בשלו התנאים להקמת בית כנסת חסידי בשכונה.
העסקן יצחק פיינברג העניק את המימון הדרוש להקמת בית המדרש, וזה הוקם במרכז השכונה, מול בית הכנסת ע"ש הגר"א וקנה את מעמדו כבית הכנסת המרכזי המשני בשכונה.
תרמו למעמדו של בית הכנסת, ספרייה תורנית עשירה, תנור חימום שנקבע בו ופעל בלילות החורף, שיעורי תורה שנמסרו בו, ומספר מתפללים תלמידי חכמים מתושבי השכונה שקבעו בו את מושבם, בהם "הרב מטשיבין".
רב בית הכנסת היה הרב חיים לייב אוירבך, ראש ישיבת המקובלים שער השמים וגבאי בית הכנסת היה הרב חיים מנחם מנדלזון.
בית הכנסת שימש את חתנו של הרב אוירבך, הרב שלום שבדרון, למסירת דרשותיו הידועות בתחילת דרכו כדרשן, דרשות שבת אלו הועברו ברבות השנים לבית הכנסת זיכרון משה.
כבית כנסת חסידי, הונהגו סדרי התפילה במתכונת חסידית, ומנהגים חסידיים כמו אכילת סעודה שלישית בבית הכנסת והקפות שניות במוצאי חג הסוכות.
בית המחנה (נקרא גם בית הביטחון) הוא מבנה דו-קומתי ואתר מורשת לאומית הממוקם בתל מונד.
בית המחנה הוקם בתל מונד בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי חברת מטעי ארץ ישראל, ביוזמת אלפרד מונד, כחלק מיזמה עסקית-ציונית, המשלבת את פיתוח היישוב לצד גידול הדרים למטרות רווח.
בית המחנה היה המבנה המרכזי במתחם שהחל את התיישבות הקבע הציונית בגוש תל מונד.
בית המחנה היה המרכז הניהולי של הפיתוח הציוני באזור, ובהמשך שימש גם יחידות לחימה ציוניות, ומשפחות עולים.
בית המחנה ממוקם לצד רחוב הראשונים בתל מונד, ונמצא בבעלות המועצה המקומית תל מונד.
בית המחנה הוא מבנה בעל 2 קומות, ושטחו 120 מ"ר.
הוא ממוקם על גבעה קטנה ובולט בגובהו ביחס לסביבה.
בניית המתחם תוכננה על ידי האדריכל יונתן שלאיין.
בית המחנה היה בין המבנים הראשונים שהוקמו בישראל בסגנון הבינלאומי, סגנון שהתפתח מהסגנון המודרניסטי, ובאותם ימים היה בראשיתו.
הבנייה נעשתה באמצעות בטון מזוין.
הקירות נבנו חלקים, צבועי לבן ונטולי קישוטים.
חלונותיו של בית המחנה גדולים ורחבים.
מבנה בית המחנה הוא חלק ממתחם בשם "מחנה הפרדס", והכולל את מגדל המים הסמוך ושטח ציבורי פתוח.
הקמת בית המחנה ומתחם מחנה הפרדס הייתה יזמה של הלורד היהודי הבריטי, אלפרד מונד, שראה בכך יזמה עסקית-ציונית.
לאחר הצהרת בלפור החל מונד לבחון דרכים לסייע להתפתחות היישוב, ובשנת 1921 ביקר בישראל כדי לבחון את ההזדמנויות העומדות בפניו.
מונד שאף להקים יזמות שישלבו גידול הדרים והיאחזות בקרקע, במקביל להתבססות על יסודות מסחריים.
בשנת 1928 הקים מונד יחד עם קבוצת בעלי הון בריטים לא-יהודים מיזם שהשקיע ברכישת קרקעות בארץ ישראל, ולצורך כך הוקמה חברת מטעי ארץ ישראל, שלקחה על עצמה את שיווק התוצרת החקלאית.
חברת מטעי ארץ ישראל רכשה בשנת 1929 שטח של 1,200 דונם מצפון לכפר סבא, והקצתה אותם לנטיעת פרדסים והתיישבות חקלאית.
בתחילה הוקם באזור מחנה צריפים, ובסוף שנת 1930 או בתחילת שנת 1931, הוקם מבנה בית המחנה עצמו, ששימש משרד לחברת מטעי ארץ ישראל.
במקביל הושלם המתחם הסובב את המבנה, בו 9 צריפים עם 18 חדרי מגורים, והמבנים הציבוריים שכללו אורווה, מחסן ומטבח ששימש גם כמועדון וכאולם לאסיפות.
מתחם מחנה הפרדס, בו היה בית המחנה המבנה המרכזי, החל את ההתיישבות הציונית בתל מונד.
לאחר הקמתו שימש בית המחנה כמרכז לניהול הפעילות החקלאית באזור, ובהמשך, עם התפתחות היישוב, גם כמרכז לניהול התפתחות הבנייה הלא-חקלאית בגוש תל מונד.במחצית השנייה של שנות ה-30 שימש בית המחנה גם כמפקדה אזורית של משטרת היישובים העבריים ושל פלוגות השדה לפעילותם בגוש תל מונד.
בשנות ה-40 שוכנו במרחב הסמוך לבית המחנה אוהלים של עולים מתימן, ובשלב מסוים החל המתחם לתפקד כמעברה זמנית אותה שימש גם בית המחנה.
בית המחנה המשיך לשמש כמרכז לקליטת עולים גם שנות ה-50 וה-60, כאשר בשנות ה-50 הוסב בית המחנה למועדון עבור העולים.
בשנת 1963 בנתה חברת מקורות את מגדל המים הסמוך לבית המחנה, במטרה להגדיל את זמינות המים לעולים המסתייעים במתחם.
בשלב מסוים נפסק השימוש בבית המחנה, והוא ניטש ולא תוחזק והגיע על סף סכנת התמוטטות.
במפנה המאה ה-21 עמד האתר נטוש ומתפורר והמתחם לא הוקצה לשימוש.
בפועל שימש המתחם כאתר לא חוקי להשלכת פסולת מאתרי הבנייה הסמוכים.
לקראת סוף המאה ה-20 החלו ניסיונות ראשונים של המועצה המקומית תל מונד להסדיר את שימור האתר, והתגבשו לכך תוכניות אדריכליות.
לאורך השנים גובשו מספר תוכניות לשימור האתר, הכוללות בין היתר יצירת חלל תערוכה בתוך בית המחנה והקמת מסלול סיור בין האתרים המרכזיים של תל מונד, בהם בית המחנה.
בשנת 2012 נקבע בית המחנה לשימור כאתר מורשת לאומית, והוגדר שימושו לצרכים ציבוריים בלבד.
בשנת 2018 קבעה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה שהאתר הוא בעל חשיבות היסטורית, אישרה במקום פעילות מסחרית חלקית המשולבת במרכז מבקרים, ואסרה במתחם על בנייה באופן שעלול לפגוע בשימורו כאתר מורשת לאומי.
בית המורים, בית מספר 25 ברחוב הראשונים במטולה, הוא המבנה ששימש למגורים של מורי המושבה, ושהיה לבית הספר הראשון במושבה.
המבנה כיום משמש למשרדי המועצה הדתית והרבנות במטולה.
רחוב הראשונים וכל הבתים בו, בית המורים ביניהם, הוגדרו כאתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
המבנה המקורה, בית אבן חד קומתי צנוע, נבנה מאבני כורכר שנחצבו באזור.
סגנון הבית היה אופייני לבתים שנבנו על ידי אנשי הברון רוטשילד עבור איכרי מטולה.
הבית שופץ עם השנים וטויח כך שכיום לא ניתן לראות את קירות האבן.
למבנה המקורי נוספה מרפסת מקורה.
ראשית החינוך העברי באזור הגליל העליון היה בשלהי המאה ה-19, עם המורים יצחק אפשטיין ושמחה וילקומיץ שלימדו וניהלו בבתי הספר בצפת, ראש פינה ומטולה, בין היתר.
המורה הראשון במטולה היה אפשטיין, שעלה למושבה עם החלוצים המייסדים והחל ללמד בה ב-1896, שם לימד עד 1899. כשעזב ללמוד בשווייץ ב-1903 החליף אותו המורה שמחה וילקומיץ, שהעמיק את הלימודים באמצעות טיולים וקישור לטבע והתמקד בזהות הציונית הלאומית, למרות התנגדות שמרנית של הורי התלמידים.
וילקוביץ לימד בבית הספר עד מותו ב-1918.
תושבי המושבה, שראו את החשיבות הגדולה בחינוך, השקיעו בהקמת בית למורי היישוב ב-1903, הבית שימש גם כמגורי המורים וגם כבית הספר.
שיטת הלימוד הייתה לפי החינוך הלאומי העברי "החדש", ששילב בין שיטת הלימוד בחדר וחומרי ותרבות הלימוד האירופאים.
ניתנה חשיבות גדולה ללימוד העברית כשפת אם, בעידן בו מרבית בתי הספר לימדו עברית כשפה זרה, ונלמדו תכנים בשיטה שהתמקדה בלימוד טבעי, באמצעות חמשת החושים ולפי דרגות קושי.
בבית הספר הונהגה תלבושת אחידה כמנהג בתי הספר האירופאים, והושם דגש על השוויון בין המעמדות ובין העדות.
בבית הספר הטמיעו אפשטיין ווילקומיץ את הניב הגלילי הייחודי, שהיה שונה מהעברית שהייתה נהוגה במרכז הארץ, היה פשוט יותר ללמידה והפך למקור גאווה לצעירי היישובים בצפון.
בזכות שיטת הלימוד הייחודית והשם הטוב שנוצר לבית הספר, היו מגיעים מורים ותלמידים מרחבי הארץ ללמוד בו.
מורים נודעים נוספים שלימדו בבית הספר הם פתחיה לב-טוב, יהודה ענתבי, אברהם סולודר, ישראל דושמן ודוד מילר.
בית המועצה הוא בניין או חדר המהווים חלק מקתדרלה, מנזר או כנסייה קולגיאטית שבהם מתקיימות ישיבות.
כאשר הוא מחובר לקתדרלה, נפגשים בו כל אנשי הדת המייעצים לבישוף שהקתדרלה היא כנסייתו.
במנזרים, כל הקהילה נפגשה שם מדי יום לקריאה וכדי לשמוע את אב המנזר או הנזירים הבכירים מדברים.
כאשר הוא מחובר לכנסייה קולגיאטית, נפגשים שם הדיקן, אנשי הדת המנהלים את הכנסייה והקנונים של הכנסייה.
המונח "בית המועצה" לא נזכר במאה ה-6 בכתבי בנדיקטוס מנורסיה, שאחראי במידה רבה לתקנוני המנזרים וההוראות המינהליות שלהם.
ייתכן שבמנזרים קדומים, נערכו ישיבות בכנסייה עצמה, בקלויסטר, או ברפקטוריום (חדר האוכל).
התוכנית הקרולינגית של סנט גל (Plan de Saint-Gall, 820 לערך) שהיא התוכנית למנזר אידיאלי מהמאה ה-9, כוללת מגוון גדול של מבנים וחדרים, אך אף אחד מהם איננו מיוחד לתפקיד בית המועצה.
"בית המועצה" מוזכר בסיכומים של הסינוד באאכן בשנת 816, וסביב שנת 1000 הפך חדר כזה להיות מקובל במוסדות נזירים גדולים.
הצד המזרחי של הקלויסטר עליו היה ממוקם לעיתים קרובות בית המועצה היה בדרך כלל הראשון שנבנה; בניית בית המועצה הייתה מתחילה זמן קצר לאחר בניית קירות הכנסייה.
קהילת הנזירים הייתה נפגשת בבית המועצה עם אב המנזר "לקריאת ה והנקרולוגיה", לתיקון פגמים, להקצאת המשימות לאותו יום, ולתוכחה של הממונה, ושוב בערב לקריאה פומבית לפני תפילות הערב.
הפגישה הראשונה התקיימה בבוקר, לאחר תפילות הבוקר בכנסייה.
הנזירים עשויים לשבת לאורך הקירות בסדר גיל קפדני, מלבד נושאי המשרה.
בית המועצה שימש לא פעם גם לפגישות שאינן של אנשי הכנסייה בלבד; בהיותו מבנה שנמצא בראשות הכנסייה אך כזה שאינו חלק ממבני הקודש, סינודים, בתי משפט כנסייתיים ומפגשים דומים התקיימו לעיתים קרובות בבתי מועצה, ומלכים היו נוטלים אותו לצורכיהם לא פעם.
כאשר הוא חלק ממנזר, ממוקם בית המועצה בדרך כלל באגף המזרחי של הקלויסטר, שנמצא בסמוך לכנסייה.
מכיוון שקתדרלות רבות באנגליה התחילו במקור כמנזרים, זהו הסידור המקובל גם בהן.
במקרים אחרים זה יכול להיות בניין נפרד.
בית המועצה כולל אולם גדול שנועד להכיל את כל הנזירים של המנזר, ולעיתים קרובות הוא מקושט מאוד.
בדרך כלל יש מקומות ישיבה מובנים בתוך כל קירות החדר, לעיתים קרובות עשויים מאבן, כאשר החלל המרכזי נותר פתוח.
המושבים לחברים הבכירים לרוב גדולים יותר מהאחרים, ולעיתים ממוקמים על בימה קטנה.
בדרך כלל יש רק פתח אחד, ואף על פי שהחדר מואר היטב היכן שהמיקום מאפשר זאת, החלונות לרוב גבוהים מכדי לאפשר לנוף (או לציתות) לחדור פנימה.
בתי מועצה גדולים רבים מעוצבים עם פרוזדורים למלווים ולאלו הממתינים שיקראו להם, כאשר לא ניתן להשתמש בפתח לקלויסטר לשם כך.
לעיתים קרובות יש אח, ובחלק מהמקרים גם מזבחות, כשלפעמים הוסיפו אותם מאוחר יותר.
במנזרים עם תקציב גדול, פעמים רבות נעשה שימוש בטכניקת בניה של קמרונות אבן הנתמכים על ידי עמודים במרכז החלל.
צורת החדר מתוכננת בדרך כלל לאפשר שמיעה טובה של הדוברים מכל חלקי החדר.
היא עשויה להיות מלבנית, נוטה לריבועית, אך תכנון מתומן או קרוב למעגלי הן מומחיות אנגלית, וזו ככל הנראה המוקדמת ביותר ב.
לרוב, כמו אלה בקתדרלת ולס, בקתדרלת ליצ'פילד, במנזר וסטמינסטר וב יש עמוד מרכזי אחד, ממנו מתפשט קמרון הגג הגבוה.
בקתדרלת יורק יש גג עץ ואין עמוד מרכזי.
לרבים יש ארקדות משוכללות עם ספסלים סביב הקיר, עם מסגרות קרוקטים למושבים.
בתי מועצה באנגליה נוטים להיות משוכללים ומעוטרים יותר מאלה שביבשת אירופה, והצורה המתומנת אפשרה תצוגות מרהיבות של ויטראז'ים, שרובם אבדו, אם כי לא ביורק.
פרט למנזר ווסטמינסטר כל הציורים אבדו.
בווסטמינסטר שימש בית המועצה, שמול ארמון וסטמינסטר, לפגישות מלכותיות, כולל רבים מהמועצה המלכותית, והיה המקום הרגיל לפגישות בית הנבחרים עד שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
לאחר מכן הוא הוסב לתפקיד של מה שהוא כיום (הארכיונים הלאומיים) זמן קצר לאחר הרפורמציה באנגליה .
הציורים הגותיים המאוחרים שנוספו מאחורי המושבים נשמרו מוסתרים מאחורי מדפי הספרים עד המאה ה-19.
בכמה מנזרים רומנסקיים או גותיים, יש בכניסה לבית המועצה חזית משוכללת עם דלת המוקפת ב מעוצבים במיוחד, במיוחד כאשר מדובר בבניין נפרד.
בתי מועצות רבים כוללים גילוף או ציורי קיר מורכבים, הכוללים כמה יצירות מופת של אמנות דתית, אך היו לעיתים גם חילוניים.
הציורים מארלנסה (Pinturas de San Pedro de Arlanza), המפוזרים כיום על פני מוזיאונים בספרד ובארצות הברית, עיטרו במקור את מנזר סן פדרו דה ארלנסה (Monasterio de San Pedro de Arlanza), ומכילים חיות מיתולוגיות ענקיות שהן בין הדוגמאות הטובות ביותר ששרדו של עיטורים של ארמון רומנסקי.
בזמננו יכול בית המועצה להיות או לשמש כמשרד דירקטוריון רגיל או כחדר ישיבות.
כאשר מדובר בבניין נפרד, הוא כולל לעיתים קרובות רק חדר ראשי יחיד.
בית המחוקקים של מדינת ניו יורק מורכב משני הבתים הפועלים כבית המחוקקים של מדינת ניו יורק בארצות הברית: הסנאט של מדינת ניו יורק והאספה המדינתית של ניו יורק.
החוקה של ניו יורק אינה קובעת מונח רשמי לשני הבתים יחד; היא מציינת רק שסמכות החקיקה של המדינה "תהיה נתונה לסנאט ולאסיפה".
חוקי המושב , שעברו על ידי בית המחוקקים מתפרסמים בחוקים הרשמיים של ניו יורק .
חוקי ניו יורק הקבועים בעלי אופי כללי מתוכננים בחוקים המאוחדים של ניו יורק.
החל מינואר 2021, המפלגה הדמוקרטית מחזיקה ברוב בשני הבתים של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק.
בחירות לבית המחוקקים מתקיימות בנובמבר של כל שנה זוגית.
גם חברי האספה וגם הסנאטורים מכהנים בתקופת כהונה של שנתיים.
על מנת להיות חבר בכל אחד מהבתים, אדם חייב להיות אזרח ארצות הברית, תושב מדינת ניו יורק לפחות חמש שנים, ותושב המחוז, לפחות שנה אחת לפני הבחירות.
האספה מורכבת מ-150 חברים; כל אחד מהם נבחר ממחוז של חבר אחד.
חוקת ניו יורק מאפשרת לשנות את מספר המושבים בסנאט; נכון לשנת 2014, לסנאט היו 63 מושבים.
בית המחוקקים של מדינת אוקלהומה הוא הרשות המחוקקת הדו-ביתי של מדינת אוקלהומה שבארצות הברית.
בית המחוקקים מורכב מבית הנבחרים והסנאט.
בית הנבחרים מורכב מ-101 נציגים הנבחרים אחת לשנתיים, והסנאט מורכב מ-48 סנאטורים המכהנים בקדנציות של ארבע שנים (כשכל שנתיים יש בחירות בחצי מהמחוזות).
המחוקקים נבחרים ישירות במחוזות בעלי אוכלוסייה שווה.
בית המחוקקים של אוקלהומה מתכנס מדי שנה בקפיטול מדינת אוקלהומה באוקלהומה סיטי.
חוקת אוקלהומה מעניקה לבית המחוקקים סמכויות רבות ומגדירה מערכת של איזונים ובלמים.
הסכמת הסנאט נדרשת למינוי תפקיד המושל ולמינוי חלק מתפקידי הרשות המבצעת.
לבית הנבחרים יש כוח רב בנוגע לתקציבים.
הצעות חוק שאושרו על ידי בית המחוקקים מועברות למושל אוקלהומה לאישורו.
לפני הקמתה של מדינת אוקלוהומה ב-1907, פעל בטריטוריית אוקלהומה בית המחוקקים הטריטוריאלי של אוקלהומה שהתכנס בעיר גות'רי.
עם הקמתה של המדינה, חוקת אוקלהומה הקימה גם את בית המחוקקים המקומי.
בית המחוקקים הראשון של אוקלהומה התכנס בבניין העירייה של גאת'רי ובחר בוויליאם ה.
מארי ליושב ראש בית הנבחרים.
מקום המפגש של בית המחוקקים הועבר לאוקלהומה סיטי ב-1910. המפלגה הדמוקרטית החזיקה ברוב המושבים בבית המחוקקים עד לבית המחוקקים התשיעי בשנים 1921–1922. בשלב זה המפלגה הרפובליקנית הפכה לדומיננטית.
מושב בית המחוקקים ב-1921 היה בולט לא רק בגלל השינוי הפוליטי, אלא גם משום שהוא כלל את הנשים המחוקקות הראשונות באוקלהומה - בסי מקולגין בבית הנבחרים והסנאטורית למאר לומי.
חידוש זה התרחש זמן קצר לאחר שנשים קיבלו את זכות ההצבעה באוקלהומה ב-1918 באמצעות תיקון חוקתי.
באותה העת, המחוקקים הצביעו ב-1923 להדיח את המושל ג'ק וולטון על כך שניסה לחסום את בית המחוקקים מלקיים מושב וחשדות לשחיתות.
ג'ונסטון הפך למושל השני שהודח על ידי המחוקקים.
בשנות ה-30, מחוזות רפובליקנים מסורתיים עברו לדמוקרטים, מה שהעניק לדמוקרטים רוב גדול בבית המחוקקים.
התנגדות דו-מפלגתית להוצאות הגירעונות בסוף שנות ה-30 הובילה לתיקון חוקתי ב-1941 המחייב את המחוקקים להעביר תקציב מאוזן.
המחוקקים באוקלוהומה נהנים מהפריבילגיה להיות חופשיים ממעצר בגין האשמות פליליות, למעט בגידה, פשע והפרת השלום.
חסינות פרלמנטרית זו חלה על חברים "במהלך נוכחותם במושב הבתים שלהם, וביציאה אליו ובחזרה ממנו".
המונח "מעצר" פורש בהרחבה, וכולל כל מעצר או עיכוב במהלך אכיפת החוק, לרבות זימונים לבית המשפט.
חבר בית הנבחרים אינו רשאי לוותר על הפריבילגיה בעצמו, אך חייב לבקש את רשות כל הבית לעשות זאת.
חוקי הסנאט, לעומת זאת, פחות נוקשים, ומתירים לסנטורים בודדים לוותר על הפריבילגיה כראות עיניהם.
בית המחוקקים של פלורידה הוא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
הבית העליון הוא הסנאט (הכולל 40 נציגים), מבית תחתון (הכולל 120 נבחרים).
תפקידי בית המחוקקים מפורטים בחוקת פלורידה שאומצה ב-1968. מטרתו העיקרית של בית המחוקקים היא לחוקק חוקים חדשים ולתקן או לבטל חוקים קיימים.
לבית המחוקקים יש גם את הסמכות להציע תיקונים לחוקת פלורידה.
בית המחוקקים נפגש בבניין הקפיטול של מדינת פלורידה בטלהאסי הבירה.
בשנת 2009 הגישו המחוקקים 2,138 הצעות חוק.
בממוצע העביר בית המחוקקים כ-300 הצעות חוק מדי שנה.
בית המחוקקים של מישיגן הוא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת מישיגן שבארצות הברית.
הבית העליון הוא הסנאט (שמורכב מ-38 נציגים) והבית התחתון הוא בית הנבחרים (שמורכב מ-110 נציגים).
סעיף IV בחוקת מישיגן שאומצה ב-1963 מגדיר את תפקידו של בית המחוקקים ואת אופי בחירת הרכבו.
מטרותיו העיקריות של בית המחוקקים הן לחוקק חוקים חדשים ולתקן או לבטל חוקים קיימים.
בית המחוקקים מתכנס בבניין הקפיטול בלאנסינג הבירה.
בית המחוקקים ה-102 של מישיגן הושבע ב-11 בינואר 2023. נכון לאוקטובר 2024, יש למפלגה הדמוקרטית רוב בשני הבתים.
מושב חדש של בית המחוקקים מתחיל כאשר חברי כל בית מתכנסים ביום רביעי השני של ינואר בכל שנה בצהריים.
מושב קבוע של בית המחוקקים נמשך בדרך כלל לאורך כל השנה עם מספר תקופות של פגרה בסוף דצמבר.
בית המחוקקים של מישיגן הוא אחד מעשרה גופים מחוקקים בארצות הברית שמעסיקים במשרה מלאה.
החברים מקבלים שכר בסיס של 71,685 דולר לשנה, מה שממקם את מחוקקי מישיגן במקום הרביעי בגובה שכרם לאחר קליפורניה, פנסילבניה וניו יורק.
בית המחוקקים של מינסוטה הוא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת מינסוטה שבארצות הברית.
בית המחוקקים מורכב משני בתים: הסנאט ובית הנבחרים.
סנאטורים נבחרים מ-67 מחוזות חד-נציגים.
מחוזות הבחירה מתעצבים בהתאם למפקד האוכלוסין של ארצות הברית ולכן הנציגים מתמודדים לתקופת כהונה אחת של שנתיים ושתי כהונות של ארבע שנים בכל עשור.
הם נבחרים לכהונה של ארבע שנים בשנים המסתיימות ב-2 ו-6, ולקדנציה של שנתיים בשנים המסתיימות ב-0. הנציגים בבית הנבחרים נבחרים לכהונה של שנתיים ב-134 מחוזות חד-נציגיים שנוצרו על ידי חלוקת 67 מחוזות הסנאט לשניים.
שני הבתים נפגשים בין ינואר למאי בכל שנה ולא מעבר ל-120 ימי חקיקה בשנתיים.
בית המחוקקים פועל בקפיטול מדינת מינסוטה שבבירה סיינט פול.
לאחר אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית ב-1920, החלו להיבחר נשים לבית המחוקקים של מינסוטה.
בשנת 1922 נבחרו מבת' הרד פייג', האנה קמפפר, סו מצגר דיקי האו ומירטל קיין לבית הנבחרים.
בשנת 1984 הורה בית המחוקקים להסיר את כל הכינויים הספציפיים למין מחוקי המדינה.
בשנת 1913 החלו מחוקקים במינסוטה להיבחר שלא באופן מפלגתי, כתוצאה מתקלה באחד מהניסוחים החוקתיים.
למרות חוסר המפלגתיות הרשמית, הם תויגו בפועל כליברלים או כשמרנים.
בשנת 1974 תושבי מינסוטה חזרו להצביע למועמדים בצורה מפלגתית.
בית המחוקקים של ניו ג'רזי הוא הרשות המחוקקת הדו-ביתית של מדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
האספה הכללית היא הבית התחתון, אל מול הסנאט שמשמש כבית העליון.
בית המחוקקים נפגש בבירת המדינה טרנטון.
בית המחוקקים של ניו ג'רזי הוקם ב-1702 לאחר איחוד פרובינציית ג'רזי המזרחית ופרובינציית ג'רזי המערבית ומתן זכות השלטון לאן, מלכת בריטניה.
האיחוד הוביל לשלטון חדש בפרובינציית ניו ג'רזי.
שליחה של המלכה, אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון היה זה שסידר את שיטת הממשל החדשה, ובכך הקים את האספה המחוקקת.
מועצת המחוז כללה שנים-עשר חברים, שמונו על ידי הכתר הבריטי.
למעט התפטרויות ואלה שסולקו באופן נקודתי, חברי מועצה כיהנו לעיתים קרובות לכל חייהם.
חברי המועצה נבחרו בחלוקה שווה משני המחוזות הישנים.
האספה כללה בתחילה 24 חברים, כאשר שניים נבחרו בערים ברלינגטון ופרת' אמבוי, ועשרה בסך הכל מכל אחת משני המחוזות.
ב-1709 חולקה האספה מחדש; ברלינגטון ופרת' אמבוי שמרו על שני המושבים שלהן; לעיר סאלם היו שני נציגים, ושניים לכל אחד מתשעת המחוזות האחרים.
ב-1768, האספה הורחבה ל-30 נציגים, באמצעות הוספת שני נציגים מהמחוזות מוריס, קמברלנד וסאסקס.
חלוקה זו נשארה עד שהוחלפה על ידי החוקה ב-1776. בתקופה זו למושל הייתה הסמכות לזמן את בית המחוקקים, לפזר את האספה ולקבוע בחירות חדשות.
ב-2 ביולי 1776 אישר הקונגרס חוקה חדשה שהורתה על בחירות חדשות; וב-13 באוגוסט נבחר בית מחוקקים חדש לגמרי.
בשנת 1775, נציגים מ-13 המחוזות של ניו ג'רזי הקימו קונגרס פרובינציאלי שהחליף את המושל המלכותי.
ביוני 1776 אישר קונגרס זה הכנת חוקה, שנכתבה תוך חמישה ימים, אומצה על ידי הקונגרס הפרובינציאלי והתקבלה על ידי הקונגרס הקונטיננטלי.
החוקה של 1776 קבעה בית מחוקקים דו-ביתי המורכב מאספה כללית עם שלושה חברים מכל מחוז ומועצה מחוקקת עם חבר אחד מכל מחוז.
כל פקידי המדינה, כולל המושל, היו אמורים להתמנות על ידי בית המחוקקים לפי חוקה זו.
לפיכך, התכנס המושב הראשון של בית המחוקקים ב-27 באוגוסט 1776. הפוליטיקה המקומית בשנים שלאחר מכן התאפיינה ביריבות עזה בין הפדרליסטים, ומאוחר יותר הוויגים (ששלטו בדרום ג'רזי ובמחוזות אסקס, הדסון ומידלסקס), לבין המפלגה הדמוקרטית (שהייתה בולטת בצפון מערב, אזור החוף, ומחוז ברגן).
חוקת ניו ג'רזי מ-1844 קבעה בחירה עממית ישירה של המושל, והעניקה לו את הסמכות להטיל וטו על הצעות חוק שהתקבלו על ידי בית המחוקקים.
האספה הכללית הורחבה ל-60 חברים, שנבחרה מדי שנה, וחולקה למחוזות לפי אוכלוסייה.
שמו של המועצה המחוקקת שונה לסנאט, והיה אמור לכלול חבר אחד מכל אחד מ-19 המחוזות של המדינה, המכהן כשלוש שנים.
במהלך המאה ה-19 הדמוקרטים היו דומיננטיים, עד שהרפובליקנים קיבלו את השליטה ב-1893. בתקופה זו, בית המחוקקים התכנס לעיתים רחוקות, היה בעל תחלופה גבוהה בקרב חבריו, והיה רחוק מלהיות הגורם המשפיע או החזק ביותר בממשל המדינה.
ניו ג'רזי אימצה את החוקה הנוכחית שלה ב-1947. לפי חוקה זו, ניתנו למושל סמכויות וטו נוספות והגבלת כהונה לשתי קדנציות.
מאות סוכנויות עצמאיות אוחדו ל-20 מחלקות ביצוע עיקריות תחת שליטת המושל.
כהונתם של הסנאטורים הוארכו לארבע שנים;והאסיפה לשנתיים.
ב-1966 הורחב הסנאט מ-21 ל-40 חברים והאסיפה הכללית מ-60 ל-80. ב-1972 מחוזות החקיקה של המדינה חולקו מחדש לצורתן הנוכחית.
לבית המחוקקים יש את הסמכות לחוקק חוקים ברוב קולות של שני הבתים, בכפוף ליכולתו של מושל ניו ג'רזי להטיל וטו על הצעת חוק.
בית המחוקקים יכול לבטל וטו אם יש רוב של שני שלישים בעד הוטו בכל בית.
בהצבעה של שלוש חמישיות מכל בית, בית המחוקקים רשאי להציע תיקון לחוקת ניו ג'רזי.
לחלופין, בית המחוקקים רשאי להציע תיקון ברוב קולות במשך שנתיים ברציפות.
בכל מקרה, התיקון מושם בקלפי ויש לאשר אותו במשעל עם.
בית המחוקקים מוסמך גם לאשרר תיקונים לחוקת ארצות הברית, למנות את מבקר המדינה, לשפוט את הבחירות והכישורים של חבריו, ולהפעיל ולנהל הליכי הדחה נגד פקידי מדינה.
לסנאט יש הסמכות הבלעדית לאשר או לדחות מועמדים למשרת מושלים לתפקידים שיפוטיים ולכמה תפקידים ביצועיים.
בית המחוקקים של מדינת אריזונה הוא בית המחוקקים של מדינת אריזונה שבארצות הברית.
זהו בית מחוקקים דו-ביתי המורכב מבית תחתון (בית הנבחרים), ומבית עליון (הסנאט) .
בית המחוקקים של המדינה מורכב מ-90 מחוקקים (60 נבחרים ו-30 סנטורים), ונפגש במתחם הקפיטול בבירת מדינת פניקס.
בית המחוקקים הוקם על ידי חוקת אריזונה בעת הקמת המדינה ב-1912.
המדינה מחולקת ל-30 מחוזות חקיקה, שכל אחד מהם בוחר סנטור אחד ושני נציגים.
המחוקקים מוגבלים לתקופת כהונה לשמונה שנים רצופות בתפקיד, אך יכולים להתמודד שוב לאחר שנתיים, או להתמודד על מושב בבית השני.
לרפובליקנים יש רוב מצומצם של שני מושבים בבית הנבחרים ובסנאט.
הקונגרס הקים את טריטוריית ניו מקסיקו בשנת 1850, המורכבת השטח שכיום הוא אריזונה מצפון לנהר חילה, יחד עם השטח שכיום הוא ניו מקסיקו וחלקים מקולורדו ונבאדה.
בשנת 1853, השטח התרחב במסגרת הסכם רכישת גדסדן בכמעט 30,000 מייל רבועים של אדמה מדרום לנהר חילה באריזונה, ויצר את גבולה של המדינה עם מקסיקו.
בשנת 1863, הנשיא אברהם לינקולן חתם על החוק של אריזונה שיצר את הטריטוריה של אריזונה.
בשנת 1864 התכנס בית המחוקקים הטריטוריאלי הראשון בפרסקוט, הבירה הראשונה של הטריטוריה.
הבירה עברה מפרסקוט לטוסון ובחזרה לפרסקוט לפני שהועברה כדרך קבע בפיניקס ב-1889.
ב-20 ביוני 1910, הנשיא וויליאם הווארד טאפט חתם על חוק ההסמכה, המתיר לטריטוריית אריזונה להקים אספה מכוננת.
הנציגים הנבחרים של אריזונה התכנסו בפיניקס ב-10 באוקטובר, כדי לנסח את חוקת אריזונה.
למרות בתחילה נדחו הרעיונות לאסור על אלכוהול ולהעניק זכות בחירה לנשים, הבוחרים הוסיפו את שניהם עד 1915. החוקה החדשה אושררה על ידי הבוחרים ב-9 בפברואר 1911, ומדינת אריזונה הוקמה בסופו של דבר ב-14 בפברואר 1912.
בית המחוקקים הראשון של אריזונה כלל 19 סנאטורים ו-35 נציגים נבחרים והתכנס לראשונה ב-18 במרץ 1912. בית המחוקקים התכנס על בסיס דו-שנתי עד 1950, עד שתיקון חוקתי קבע מושבים שנתיים.
הרשות המחוקקת של אלבמה היא הרשות המחוקקת של ממשלת מדינת אלבמה שבארצות הברית.
זהו בית מחוקקים דו-ביתי המורכב מבית הנבחרים (עם כ-104 נבחרים) והסנאט (עם כ-34 סנטורים.
זהו אחד מבתי המחוקקים הבודדים בארצות הברית שבה חברי שני הבתים מכהנים בתקופת כהונה של ארבע שנים ושכולם נבחרים באותו הזמן ולא באופן מדורג.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-8 בנובמבר 2022. בית המחוקקים החדש נכנס לתפקידו מיד לאחר אישור תוצאות הבחירות על ידי מזכיר המדינה של אלבמה, כמספר ימים לאחר הבחירות.
בית המחוקקים מתכנס בבית מדינת אלבמה מונטגומרי.
בניין הקפיטול המקורי, הממוקם בסמוך, לא שימש את בית המחוקקים על בסיס קבוע מאז 1985, אז נסגר לשיפוצים.
במאה ה-21 הוא משמש כמקום מושבו של הרשות המבצעת וכן כמוזיאון.
נכון לינואר 2025, למפלגה הרפובליקנית יש רוב משמעותי בשני הבתים.
בית המחוקקים של אלבמה נוסד בשנת 1818 כבית מחוקקים טריטוריאלי עבור טריטוריית אלבמה, והפך לבית מחוקקים מדינתי עם הפיכתה של אלבמה למדינה ב-1819.
העצרת הכללית הייתה אחת מ-11 בתי המחוקקים של מדינות הקונפדרציה של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר ניתוק הקונפדרציה מהאיחוד בינואר 1861, נפגשו נציגים מרחבי הדרום בבירת המדינה מונטגומרי כדי להקים את ממשלת הקונפדרציה.
בין פברואר למאי 1861, שימשה מונטגומרי כבירת הקונפדרציה, שם פקידי מדינת אלבמה אפשרו לחברי הממשלה הפדרלית החדשה בדרום לעשות שימוש במשרדיה.
קונגרס הקונפדרציה הזמני התכנס במשך שלושה חודשים בחדרי העצרת הכללית בקפיטול של מדינת אלבמה.
ג'פרסון דייוויס הושבע כנשיא הקונפדרציה הראשון והיחיד במדרגות הקפיטול של אלבמה.