tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, קושי בשלב הראשון או השני יתבטא בא-הבנה של כוונת האחר במצבים נייטרליים או רב-משמעיים, והדבר עלול לגרור תגובה תוקפנית.
לילדים המתקשים בהנגשה או בהערכה של תגובות (שלבים 4 ו-5 בהתאמה) יש מלאי מצומצם יותר של אפשרויות התנהגות לבחור ממנו וחוסר הבנה לגבי השלכותיה של כל תגובה.
דודג' משער כי הטיית הייחוס נובעת מסכמות עוינות שהאדם רכש באמצעות אינטראקציה בין גורמים ביולוגיים לבין חשיפותיו המוקדמות לחוויות עוינות.
חשיפות אלו עשויות לכלול התקשרות לא בטוחה עם דמויות ההתקשרות הראשוניות, התעללות, אלימות במשפחה, דחייה חברתית, קורבנות, ומעמד חברתי-כלכלי נמוך.
במסגרות מחקר הטיה זאת נמדדת בדרך כלל במשימות מעבדה, בה מוצגים בפני המשתתפים אינטראקציות מבוימות באמצעות שחקנים, וידאו, תמונה, קול או מצגות כתובות של סיטואציות חברתיות דו-משמעיות.
לאחר הצגת הגירוי, המשתתפים מתבקשים לייחס כוונה להתנהגות של השחקנים (כוונה עוינת או בלתי מזיקה) על סולם מדידה תקף.
ניסויים מרובים מנוהלים עם תרחישים דו-משמעיים, וכלים אלה משמשים את החוקרים כדי לקבוע את רמת ההטיה של הנבדק.
בכדי למזער את אפקט הרציה של הנבדקים, בדרך כלל נעשה שימוש במספר גירויים שונים והשוואה ביניהם.
גודל האפקט הגדול ביותר קשור לבימוי בפועל של האינטראקציות, לאחר מכן לשמיעת אודיו ולבסוף הצגת וידאו ותמונה.
כאמור, גוף מחקר גדול מצביע על קשר כבד משקל בין אלימות להטיה זאת.
הטיית ייחוס זאת קשורה בעיקר לתוקפנות פיזית גלויה (למשל, סטירת לחי, מכות), כך שרמות גבוהות יותר של הטיית ייחוס כוונות זדון מנבאת התנהגות אגרסיבית יותר.
ראיות רבות מצביעות על כך שההטיה קשורה במיוחד לתוקפנות תגובתית, כלומר, אלימות שהיא תגובה מיידית לאירועים שהפרט תופס כניסיון התגרות ופרובוקציה או כאיום ממשי על הנפש – ומתקשה להכיל את התסכול שהם מעוררים בו.
התגובה לתנאים מוקדמים אלה היא בדרך כלל ביטויים שונים של כעס, המופנים כלפי הדמות שעוררה את האיום, במטרה להפחית את האיום או להעלימו כליל.
זוהי תגובה אימפולסיבית, שמקורה בתחושת המתח והאיום שנוצרת בעקבות אינטראקציה עם הדמות המאיימת.
מעבר לכך, ההטיה גם קשורה לתוקפנות ביחסים (למשל: רכילות, הפצת שמועות, נידוי).
ההתנהגות בולטת במיוחד כאשר בני נוער מייחסים כוונה עוינת למצבים עמומים ולא ברורים (למשל, לא קיבלו הזמנה למסיבה או תגובה להודעת טקסט).
הטיית ייחוס כוונות זדון נמצאה גם בקרב אוכלוסיות בוגרות, ומבוגרים עם רמות גבוהות של הטיה זאת נמצאים בסיכון תמותה מוגבר פי 4 למות בגיל 50. בחיים הבוגרים, ההטייה קשורה בעיקר לבעיות בין-אישיות, לביצועים ירודים בעבודה, כולל אלימות במשפחה.
לבסוף, להורים עם הטיה זאת יש סיכוי מוגבר להשתמש בשיטות חינוך שכוללות משמעת חריפה ואגרסיביות, מה שעשוי לתרום להעברה בין-דורית של ההטיה לאורך זמן.
בכלכלה והשקעות, בעיית הטיית הביתיות היא מונח המתאר את העובדה שמשקיעים בודדים ומוסדיים ברוב המדינות מחזיקים רק כמות מועטה של השקעות זרות, ונוטים להעדיף בחוזקה מניות ממדינת האם שלהם.
הממצא הזה מוגדר כבעיה, כיון שממצאים מחקריים מראים שתיקי השקעות משיגים רווחים משמעותיים על ידי פיזור בשוק המניות העולמי.
מוריס אובטפלד וקנת' רוגוף זיהו את הבעיה הזו כאחת משש הבעיות של מקרו-כלכלה בינלאומית.
הטיית הביתיות בהשקעות בשוק המניות הוא תופעה בתחום הכלכלה ההתנהגותית, ונחקר לראשונה בהקשר אקדמי על ידי קנת' פרנץ' וג'יימס א.
קובל ומוסקוביץ' (1999) הראו שהטיית הביתיות אינה מוגבלת לתיקי השקעות בינלאומיים בלבד, אלא שההעדפה להשקיע בקרבת הבית חלה גם על תיקי השקעות של מניות מתוך המדינה עצמה.
למעשה, הם הראו שמנהלי השקעות בארצות הברית מראים העדפה חזקה לחברות שברקען ממוקמות באזורם, בפרט חברות קטנות ממונפות בחוזקה, שמייצרות סחורות שאינן נסחרות.
לפי מאמר של סימאן וחסן, קיימת הצדקה מסוימת בתנאים כלכליים מסוימים להטיית הביתיות, והכותבים בונים מודל כלכלי שנועד לספק הסבר רציונלי להתנהגות המשקיעים.
מאמר מאוחר יותר של מישרה, המשיך לבחון את קיומה של הטיית הביתיות, וסיכם שעדיין מדובר בבעיה התנהגותית לא פתורה, שאיננה משקפת התנהגות רציונלית.
המאמר מעודד ממשלות להפחתת הרגולוציה ועידוד השקעות זרות פנימה והחוצה.
מחקר של סדבורג מוצא על סמך מאגר נתונים עולמי היסטורי, שהטיית ביתיות מסוימת, שכוללת הקצאה של 5% - 50% מתיק ההשקעות למניות מקומיות, שומרת על שרידות התיק.
בין היתר בשל קורלציה גבוהה בין תנועת המניות המקומיות עם מטבע הצריכה המקומי, וכן בשל הטבות מס שמדינות רבות מעניקות להשקעה מקומית.
הטיית האוטומציה היא הנטייה של בני אדם להעדיף הצעות ממערכות החלטה אוטומטיות ולהתעלם ממידע סותר שהתקבל ממקור ללא אוטומציה, גם אם הוא נכון.
מקור המושג הטיית האוטומציה הוא בפסיכולוגיה החברתית שמצאה הטיה באינטראקציות בין אישיות שהראתה שאנשים מייחסים הערכות חיוביות יותר להחלטות שהתקבלו על ידי בני אדם מאשר לאובייקט נייטרלי.
אותו סוג של הטיית חיוביות נמצאה עבור אינטראקציה בין אדם לאוטומציה, כאשר ההחלטות האוטומטיות מדורגות בצורה יותר חיובית מאשר נייטרלית.
הטיה זו הפכה בעשרות השנים האחרונות לבעיה הולכת וגוברת בתחום הנקרא "קבלת החלטות" מכיוון שיחידות טיפול נמרץ, תחנות כוח גרעיניות ותאי הטייס משלבים יותר ויותר צגי מערכות ממוחשבות ועזרי החלטה אוטומטיים כדי להימנע מטעויות אנוש.
שגיאות של הטיית האוטומציה נוטות להתרחש כאשר ההחלטה תלויה במחשבים או בעזרים אוטומטיים אחרים והאדם נמצא בתפקיד מנטר, אך עודנו בעל סמכות החלטה.
דוגמאות להטיית האוטומציה נעות החל מעיסוקים קריטיים כמו הטסת מטוס בטייס אוטומטי וכלה בעניינים יומיומיים כמו שימוש בתוכניות בדיקת איות.
אמון של מפעיל במערכת יכול להוביל לאינטראקציות שונות עם המערכת, לרבות שימוש במערכת, חוסר שימוש ושימוש לרעה.
הנטייה להסתמכות יתר על עזרים אוטומטיים ידועה בשם "שימוש לרעה באוטומציה".
ניתן לראות שימוש לרעה באוטומציה כאשר משתמש אינו מצליח לנטר כראוי מערכת אוטומטית, או כאשר נעשה שימוש במערכת האוטומטית כאשר לא אמורים לעשות זאת.
תופעה זאת עומדת בניגוד לתופעת חוסר השימוש, שבה המשתמש אינו מנצל כראוי את האוטומציה על ידי כיבויה או התעלמות ממנה.
הן שימוש לרעה והן חוסר שימוש עלולים להיות בעייתיים, אך הטיית האוטומציה קשורה ישירות לשימוש לרעה באוטומציה באמצעות אמון רב מדי ביכולות המערכת, או לנטייה להיוריסטיקות.
שימוש לרעה עלול להוביל לחוסר ניטור של המערכת האוטומטית או להסכמה עיוורת עם הצעת אוטומציה, המסווגת לפי שני סוגי שגיאות, טעויות השמטה וטעויות הוספה, בהתאמה.
לדוגמה, רכישת מידע הוא השלב הראשון בעיבוד מידע, שבמהלכו המשתמש האנושי רושם קלט באמצעות החושים.
מד מנוע אוטומטי עשוי לסייע למשתמש ברכישת מידע באמצעות תכונות ממשק פשוטות, כגון הדגשת שינויים בביצועי המנוע, על מנת להפנות את תשומת הלב הסלקטיבית של המשתמש.
אולם, כאשר מדובר בהטסת כלי טיס, טייסים עלולים להפנות קשב יתר על המידה למדדי המנוע של המטוס וכך להחמיץ תקלות אפשריות אחרות שאינן קשורות למנוע.
כשל מסוג זה נקרא שאננות אוטומציה ושימוש שגוי.
עם זאת, אם הטייס יקדיש זמן לפרש את מד המנוע ולתפעל את המטוס בהתאם, אך פעולות אלה לא יביאו לשיפור במצב הטיסה, הטייס עלול להתעלם מהמלצות עתידיות מצד מד המנוע, כשל אשר נקרא שאננות אוטומציה המובילה לחוסר שימוש.
הטיית האוטומציה יכולה להתבטא בטעויות הוספה, אשר מתרחשות כאשר משתמשים מבצעים הנחיה אוטומטית מבלי לקחת בחשבון מקורות מידע אחרים.
לעומת זאת, טעויות השמטה מתרחשות כאשר מכשירים אוטומטיים לא מצליחים לזהות בעיות או מצביעים עליהן והמשתמש לא שם לב, מאחר שהוא אינו מפקח כראוי על המערכת.
נמצא שטעויות של השמטה נובעות מירידה במידת הערנות הקוגניטיבית, בעוד שטעויות של הוספה נובעות משילוב של חוסר התחשבות במידע ואמון מופרז באמינות העזרים האוטומטיים.
טעויות הוספה מתרחשות משלוש סיבות: (1) חוסר תשומת לב לעזרה האוטומטית; (2) תשומת לב מופחתת לעזרה האוטומטית; (3) זילזול במידע שנוגד את המלצות העזרה האוטומטית.
טעויות השמטה מתרחשות כאשר האדם אינו מבחין בכשל האוטומציה, בין אם עקב ערנות נמוכה או עקב אמון יתר במערכת.
לדוגמה, תוכנית בדיקת איות אשר מסמנת באופן שגוי מלה כאיות שגויה ומציעה חלופה (טעות הוספה), או תוכנת בדיקת איות שלא מבחינה במלה שגויה (טעות השמטה).
במקרים אלה, הטיית האוטומציה מתרחשת כאשר משתמש מקבל את המילה החלופית מבלי לעיין במילון, או משתמש שאינו מבחין במילה שגויה באיות ומניח שכל המילים נכונות מבלי לעיין בהן.
הכשרה שמתמקדת בהפחתת הטיית אוטומציה ובעיות נלוות הוכחה כמפחיתה את שיעור טעויות ההוספה, אך לא את שיעור טעויות ההשמטה.
חוקרים טוענים שנוכחותם של עזרים אוטומטיים "מפחיתה את הסבירות שמקבלי ההחלטות יעשו את המאמץ הקוגניטיבי לחפש מידע אבחוני אחר או יעבדו את כל המידע הזמין בדרכים מורכבות מבחינה קוגניטיבית".
נוכחות האוטומציה מעודדת את המשתמשים בנוסף לסיים את הערכת המצב בחופזה רבה מדי לאחר שהתבקשו על ידי מכשיר אוטומטי לנקוט בדרך פעולה מסוימת.
שלושה גורמים עיקריים מובילים להטיית האוטומציה.
ראשית, הנטייה האנושית לבחור בגישה הכי פחות מעמיסה קוגניטיבית, המכונה השערת הקמצן הקוגניטיבי.
שנית, הנטייה של בני אדם לראות בעזרים אוטומטיים כבעלי יכולת אנליטית עדיפה על שלהם.
שלישית, הנטייה של בני אדם לשאוף להפחתת המאמץ שלהם כאשר הם מבצעים משימות באופן משותף עם אדם אחר או עם עזר אוטומטי.
גורמים נוספים אשר מובילים להסתמכות יתר על אוטומציה ובכך להטיית האוטומציה כוללים חוסר ניסיון במשימה (אם כי משתמשים חסרי ניסיון נוטים להפיק תועלת רבה ממערכות תומכות החלטות אוטומטיות), חוסר אמון של האדם ביכולותיו, היעדר חלופה זמינה ומידע, כמו גם רצון לחסוך זמן ומאמץ במשימות מורכבות או תחת עומסי עבודה גבוהים.
נמצא שאנשים שיש להם אמון רב יותר ביכולותיהם להחליט באופן מיטבי נוטים להיות פחות תלויים בתמיכה אוטומטית חיצונית, בעוד שאלו עם אמון רב יותר במערכות תומכות החלטות היו תלויים בהן יותר.
נמצא כי המיקום וְהַבּוֹלְטוּת של עצות על מסך יכולות להשפיע על הסבירות של הטיית אוטומציה.
לעצות אשר הוצגו בצורה בולטת היה סיכוי גבוה יותר להתקבל, בין אם היו נכונות ובין אם שגויות.
עם זאת, כמות גדולה יותר של פרטים על המסך יכולה להפוך את המשתמשים לשמרניים פחות ובכך להגביר את הסבירות להטיית האוטומציה.
מחקר אחר הראה שאנשים שהרגישו אחריות על דיוק ההחלטות שלהם הפגינו פחות את הטיית האוטומציה.
נמצא כי הזמינות של עזרי החלטה אוטומטיים עשויה להזין את הנטייה האנושית הכללית להשקעה של מאמץ קוגניטיבי מינימלי.
נמצא שכאשר משתמשים מודעים לתהליך החשיבה המופעל על ידי מערכת תומכת החלטות , הם צפויים להתאים את ההסתמכות שלהם בהתאם ובכך להפחית את הטיית האוטומציה.
ביצוע מטלות על ידי צוותים במקום יחידים אשר פועלים לבד אינו מבטל בהכרח את הטיית האוטומציה.
נמצא שכאשר מכשירים אוטומטיים לא הצליחו לזהות אי-סדרים במערכת, הצוותים לא הצליחו יותר ממפעילים בודדים להגיב כנדרש לאי-סדרים אלו.
הכשרה אשר מתמקדת בהטיית האוטומציה בתעופה הצליחה לצמצם טעויות השמטה של צוערי טייס.
כשל האוטומציה ו"חוסר זהירות נלמד"
נמצא כי כישלון של אוטומציה מלווה בירידה באמון המפעיל באוטומציה, אשר ממשיכה בהתאוששות איטית של אמון זה.
בהתאם, אם עזרים אוטומטיים מתבררים כאמינים ביותר לאורך זמן, התוצאה צפויה להיות רמה מוגברת של הטיית האוטומציה.
תופעה זו נקראת "חוסר זהירות נלמד".
במקרים שבהם מידע על רמת האמון של המפעילים במערכת מסופק למשתמשים, מידע זה כשלעצמו עשוי להפוך לגורם בהטיית האוטומציה.
נמצא שככל שמופעלים יותר לחצים חיצוניים על היכולת הקוגניטיבית של האדם, כך הוא עשוי להסתמך יותר על תמיכה חיצונית.
למרות שמחקרים רבים עוסקים בסוגיית הטיית האוטומציה, ישנן תלונות על כך שהטיית האוטומציה נותרה ללא הגדרה מניחה את הדעת וכי הדיווח על אירועים אשר כוללים הטיית אוטומציה אינו שיטתי.
בסקירה של מחקרים שונים אודות הטיית האוטומציה סווגו המשימות השונות שבהן נעשה שימוש בעזרים אוטומטיים וכן סווגו מטרות העזרים האוטומטיים.
המשימות סווגו כמשימות ניטור, משימות אבחון או משימות טיפול.
סוגים של סיוע אוטומטי נרשמו כאוטומציה מתריעה, אשר עוקבת אחר שינויים חשובים ומתריעה בפני המשתמש, אוטומציה תומכת החלטה, שעשויה לספק אבחנה או המלצה, או אוטומציה של פעולה, כאשר העזר האוטומטי מבצע משימה מוגדרת.
הרעיון של הטיית האוטומציה נתפס כבעל חפיפה למושג "שאננות הנגרמת על ידי אוטומציה", אשר ידוע גם בשם "שאננות אוטומציה".
כמו הטיית האוטומציה, שאננות אוטומציה היא תוצאה של שימוש לרעה באוטומציה וכרוכה בבעיות של תשומת לב.
בעוד שהטיית האוטומציה כרוכה בנטייה לסמוך על מערכות תומכות החלטה, שאננות אוטומציה כרוכה בחוסר תשומת לב ובהיעדר ניטור של פלט של אוטומציה, בדרך כלל משום שפלט זה נתפס כאמין.
על פי חוקרים בתחום, למרות שהמושגים של שאננות והטיית האוטומציה נדונים בנפרד, הם חולקים מספר מאפיינים משותפים, דבר אשר מרמז על כך שהם משקפים היבטים שונים של אותו סוג של שימוש לרעה באוטומציה.
הוצע כי המושגים שאננות אוטומציה והטיית האוטומציה ישולבו למושג אינטגרטיבי אחד.
שאננות האוטומציה הוגדרה כזיהוי גרוע של תקלות במערכת עם אוטומציה בהשוואה לשליטה ידנית.
מערכת הדיווח על בטיחות תעופה (ASRS) של נאס"א מגדירה שאננות כ"שביעות רצון עצמית שעלולה לגרום לחוסר-ערנות בהתבסס על הנחה לא מוצדקת של מצב מערכת משביע רצון".
מספר מחקרים הצביעו על כך שהתופעה מתרחשת לרוב כאשר מפעילים עוסקים במשימות ידניות ואוטומטיות בו-זמנית.
תפיסת המפעילים לגבי מהימנות המערכת האוטומטית יכולה להשפיע על האופן שבו המפעיל מתקשר עם המערכת.
נמצא כי אמינות מערכת גבוהה יכולה להוביל את המשתמשים להתנתק ממערכות הניטור ובכך להגביר את שגיאות הניטור, להפחית את המודעות המצבית ולהפריע ליכולת של המפעיל לקבל מחדש את השליטה במערכת במקרה שזו חרגה ממגבלות הביצועים.
ניתן להפחית את שאננות זו כאשר אמינות האוטומציה משתנה לאורך זמן במקום להישאר קבועה, אך היא אינה מצטמצמת על ידי ניסיון ותרגול.
משתתפים מומחים ובלתי מומחים עשויים להפגין את הטיית האוטומציה כמו גם שאננות באוטומציה.
לא ניתן להתגבר בקלות על אף אחת מהבעיות הללו על ידי אימון.
המונח "שאננות אוטומציה" שימש לראשונה בהקשר לתאונות תעופה או תקריות שבהן טייסים, פקחי טיסה או עובדים אחרים לא בדקו מערכות אוטומטיות באופן מספק, בעודם מניחים שהמצב תקין, כאשר במציאות עמדה להתרחש תאונה.
שאננות של מפעיל, בין אם היא קשורה לאוטומציה או לא, הוכרה זה מכבר כגורם מוביל בתאונות אוויריות.
תפיסות של מהימנות, באופן כללי, יכולות לגרום לסוג של אירוניה באוטומציה, שבה יותר אוטומציה יכולה להפחית את עומס העבודה הקוגניטיבי אך להגדיל את ההזדמנות לניטור שגיאות.
לעומת זאת, אוטומציה נמוכה יכולה להגביר את עומס העבודה אך להקטין את ההזדמנות לטעויות ניטור.
ניתן לקחת כדוגמה מקרה שבו טייס מטיס במזג אוויר סוער, שבו רעמים מתמשכים מפריעים ליכולתו להבין מידע המועבר אליו על ידי פקח הטיסה.
למרות המאמץ המושקע להבנת המידע המועבר על ידי הפקח, ביצועי הטייס תלויים במקורות המידע הדרושים להשלמת המשימה.
לפיכך על הטייס להסתמך על חיוויים ממכשירים אוטומטיים בתא הטייס כדי לקבל מידע על נתיב הטיסה.
אם הטייס תופס את החיוויים האוטומטיים כאמינים ביותר, מידת המאמץ שהוא משקיע להבנת הפקח עלולה לרדת.
יתרה מכך, אם חיוויים אלה ייתפסו כאמינים ביותר, הוא עלול להתעלם מהם כדי להקדיש את מלוא משאבי הקשב שלו לפענוח המידע המשודר על ידי הפקח.
בכך, הטייס יהפוך למְנַטֵּר שאנן ובכך יסתכן בהחמצת מידע קריטי שיועבר על ידי חיוויי המכשירים האוטומטיים.
עם זאת, אם הטייס יראה שחיוויי המכשירים האוטומטיים אינם אמינים, הוא יאלץ לפרש מידע מהפקח ומהחיוויים האוטומטיים בו-זמנית.
אילוץ זה יוצר תרחישים שבהם המפעיל עשוי להשקיע משאבים קוגניטיביים מיותרים כאשר האוטומציה למעשה אמינה, אך גם מגדיל את הסיכויים לזהות שגיאות פוטנציאליות במכשירים אלה במקרה שהן מתרחשות.
כדי לכייל את תפיסת האמינות של הטייס, האוטומציה צריכה להיות מתוכננת כך שתשמור על עומס העבודה ברמות המתאימות תוך הבטחה שהמפעיל יישאר מעורב במשימות ניטור.
למפעיל יש סיכוי נמוך יותר להתנתק מהניטור כאשר מהימנות המערכת יכולה להשתנות בהשוואה למערכת בעלת מהימנות עקבית.
במידה מסוימת, שאננות המשתמש מקזזת את היתרונות של אוטומציה, כך שכאשר רמת האמינות של מערכת אוטומטית יורדת מתחת לרמה מסוימת, אז האוטומציה כבר אינה תורמת לשיפור הביצועים.
נמצא ששאננות האוטומציה מתרחשת כאשר רמת האמינות של האוטומציה מגיעה לכ-70%.
מאידך, מחקרים אחרים מצאו שאוטומציה עם רמת מהימנות מתחת ל-70% יכולה להועיל לאנשים עם גישה למקורות המידע הגולמיים, שאותם ניתן לשלב עם תפוקת האוטומציה כדי לשפר את הביצועים.
מוות באמצעות GPS, שבו מותם של אנשים נגרם בחלקו על ידי ביצוע הנחיות לא מדויקות שהתקבלו ממכשיר GPS, הוא דוגמה נוספת לשאננות אוטומציה.
הטיית האוטומציה נבחנה בתחומי מחקר רבים.
תופעה זו היא גורם משמעותי במיוחד בתעופה, ברפואה, בבקרת תהליכים ובמבצעים צבאיים.
הדיון על הטיית האוטומציה התמקד במקור בעיקר בתחום התעופה.
עזרים אוטומטיים החלו למלא יותר ויותר תפקידים בתא הטייס ונטלו תפקיד הולך וגובר בשליטה במשימות הטסה כגון קביעת הנתיבים החסכוניים ביותר בדלק, ניווט ואיתור ואבחון תקלות במערכות המטוס.
אולם השימוש בעזרים אלו עלול להוביל לירידה בחיפוש ועיבוד מידע מצד בני אדם.
במקרים מסוימים, בני אדם עשויים לתת אמון רב יותר במידע השגוי שמספקים מחשבי טיסה מאשר בכישורים שלהם.
גורם חשוב בהטיית האוטומציה הקשורה לתעופה הוא המידה שבה הטייסים תופסים את עצמם כאחראים למשימות אשר מבוצעות על ידי עזרים אוטומטיים.
נמצא שנוכחות של איש צוות שני בתא הטייס לא השפיעה על הטיית אוטומציה בקרב טייסים.
מחקר משנת 1994 השווה את ההשפעה של רמות נמוכות וגבוהות של אוטומציה על ביצועי הטייס, כשהמסקנה הייתה שטייסים שעבדו בתנאי אוטומציה גבוהה השקיעו פחות זמן בחשיבה עצמאית על החלטות טיסה.
נמצא שטייסים שקיבלו התרעות שוא אוטומטיות שהורו להם לכבות מנוע עשו זאת, למרות שאותם טייסים התעקשו בראיון שהם לא הגיבו להתרעה כזו בכיבוי מנוע, ובמקום זאת העבירו את המנוע למצב סרק.
במחקר משנת 1998 נמצא שטייסים עם ניסיון של כ-440 שעות טיסה זיהו יותר כשלי אוטומציה מאשר נבדקים שאינם טייסים, למרות ששתי הקבוצות הראו השפעות של שאננות.
מחקר משנת 2001 עם טייסים שהשתמשו במערכת אוטומציה שכללה חיווי מנוע והתרעה לצוות (EICAS), הראה עדות לשאננות.
הטייסים זיהו פחות תקלות מנוע בעת השימוש במערכת מאשר בעת ביצוע המשימה באופן ידני.
במחקר משנת 2005, פקחי טיסה מנוסים השתמשו בהדמיה של תרחיש במגדל פיקוח, שכלל זיהוי של קונפליקטים בין מטוסים.
לפקחים הייתה גישה למכשיר אוטומטי שזיהה התנגשויות פוטנציאליות מספר דקות לפני הזמן.
כשהמכשיר כשל לקראת סוף תהליך הסימולציה, פחות בקרים זיהו את הקונפליקט מאשר כשהמצב טופל באופן ידני.
מחקרים אחרים העלו ממצאים דומים.
מחקרים על הטיית האוטומציה בתעופה גילו שיעור גבוה יותר של טעויות הוספה מאשר טעויות השמטה, בעוד שמחקר אחר בתחום התעופה מצא 55% שיעורי השמטה ו-0% שיעורי הוספה.
טעויות השמטה שקשורות לאוטומציה שכיחות במיוחד בשלב טיסת השיוט.
כאשר טיסת צ'יינה איירליינס איבדה כוח במנוע אחד, הטייס האוטומטי ניסה לתקן את הבעיה על ידי הורדת הכנף השמאלית, פעולה שמנעה מהצוות לגלות את הבעיה.
כאשר הטייס האוטומטי נותק, המטוס התגלגל ימינה וירד בתלילות, פעולה שגרמה לנזק רב.
ההפלה של מטוס 747 של קוריאן איירליינס ב-1983 מעל המרחב האווירי של ברית המועצות התרחשה משום שעל פי התחקיר הצוות הקוריאני הסתמך על אוטומציה שהוגדרה בצורה לא מתאימה והם מעולם לא בדקו את התקדמותם באופן ידני.
מערכות תמיכה להחלטות קליניות (CDSS) נועדו לסייע בהחלטות קליניות ברפואה.
מערכות אלה עשויות לחולל שיפור גדול בהקשר זה ולהביא לשיפור במצב המטופלים.
עם זאת, למרות הפוטנציאל הגלום בהן, מערכות תמיכה להחלטות קליניות עלולות להביא למצב שבו לא יזוהו שגיאות שלהן עקב הטיית האוטומציה.
אחת הסכנות היא שהייעוץ השגוי שעלולות לספק מערכות אלו עלול לגרום למשתמשים לשנות החלטה נכונה שהם החליטו בעצמם.
בהתחשב באופי החמור ביותר של חלק מההשלכות האפשריות של הטיית האוטומציה בתחום הבריאות, חשוב במיוחד להיות מודעים לבעיה זו כאשר היא מתרחשת במסגרות קליניות.
במקרים מסוימים הטיית האוטומציה במסגרות קליניות היא בעיה מרכזית, שפוגעת ביעילותן של מערכות התמיכה להחלטות קליניות.
הבעיה אינה חמורה כשהיתרונות עולים על הנזק שנגרם.
מחקרים מצביעים על כך שהיכרות עם מערכות תמיכה להחלטות קליניות מובילה לעיתים קרובות לחוסר רגישות באיבחונים.
למרות שהטיית האוטומציה מתרחשת לעיתים קרובות יותר בקרב אנשים שאינם מנוסים במשימה מסוימת, משתמשים לא מנוסים מציגים את השיפור הגדול ביותר בביצועים כאשר הם משתמשים במערכות תמיכה להחלטות קליניות.
במחקר אחד, השימוש במערכות אלו שיפר את תשובות הרופאים ב-21%, מ-29% ל-50%, כאשר 7% מהתשובות הנכונות שמקורן אינו במערכת שונו באופן שגוי.
במחקר משנת 2005 נמצא שכאשר רופאי משפחה השתמשו במקורות אלקטרוניים כמו PubMed, Medline ו-Google, הייתה עלייה "קטנה עד בינונית" בתשובות הנכונות, בעוד שבשיעור דומה של המקרים הרופאים הוטעו על ידי השימוש באותם מקורות, כשהם משנים תשובות נכונות לתשובות שגויות.
מחקרים בשנים 2004 ו-2008 שבחנו את ההשפעה של עזרים אוטומטיים על אבחון סרטן השד מצאו עדויות ברורות להטיית האוטומציה הכרוכה בטעויות השמטה.
סרטן שאובחנו ב-46% מהמקרים ללא עזרים אוטומטיים התגלה רק ב-21% מהמקרים עם עזרים אוטומטיים שלא הצליחו לזהות את הסרטן.
הטיית האוטומציה יכולה להוות גורם מכריע בשימוש במערכות תומכות החלטה חכמות עבור פעולות שליטה ובקרה צבאיות.
במחקר משנת 2004 נמצא כי השפעות הטיית האוטומציה תרמו למספר החלטות צבאיות קטלניות, כולל תקריות ירי דו צדדי במהלך מלחמת עיראק.
החוקרים הדגישו את חשיבות הגדרת רמת האוטומציה המתאימה עבור מערכות תומכות החלטות בתחום זה.
שאננות אוטומציה מהווה אתגר גם עבור מערכות נהיגה אוטומטיות, שבהן האדם נדרש רק לפקח על המערכת או לשמש כנהג חלופי בעת הצורך.
התופעה נדונה בדו"ח המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה על התאונה הקטלנית בין רכב ניסוי של UBER להולכת הרגל איליין הרצברג.
ניתן למתן את הטיית האוטומציה על ידי תכנון מחדש של מערכות אוטומטיות, תוך הפחתת בולטות התצוגה ומורכבות המידע או על ידי מתן סיוע בסגנון של מידע תומך ולא מנחה.
הכשרת משתמשים באמצעות מערכות אוטומטיות שמציגות שגיאות מכוונות מפחיתה את הטיית האוטומציה בצורה יעילה יותר מאשר הדרכה מילולית שבה מצהירים כי המערכת עלולה לשגות.
בדיקה עודפת ותשאול יתר של מערכות סיוע אוטומטי עלולים להגביר את לחץ הזמן ומורכבות המשימות ובכך להפחית את התועלת מהשימוש במערכות אלו.
הטיית החוכמה שלאחר מעשה או הטיית החוכמה בדיעבד, היא הטיה קוגניטיבית של בני האדם היודעים מה הייתה תוצאה של אירוע, להגזים בדיעבד ביכולתם להעריך את ההסתברות להתרחשותו מלכתחילה.
בדומה להטיית האישור, הטיית החוכמה שלאחר מעשה נובעת מהסתכלות מוטה לאחור, באורח המתמקד במידע המתאים לתוצאה שהתקבלה תוך התעלמות ממידע שאינו מתאים לה.
כתוצאה, המאורע שהתרחש בסופו של דבר נתפס כבלתי נמנע (creeping determinism), ולכן ככזה שניתן היה לצפותו מראש.
הטיית החוכמה שלאחר מעשה היא תופעה יומיומית המתרחשת בכל תחומי החיים.
החל במחקר הנודע של פישהוף (1975), נערכו מחקרים רבים שתיעדו את הטיית החוכמה בדיעבד.
לתופעה זו הוצעו הסברים קוגניטיביים, המתמקדים בהשפעת המידע בדבר התוצאה על תהליך ההערכה, והסברים מוטיבציוניים, המתמקדים ברצון של אנשים לתפוס את עצמם כמי שידעו לחזות את הנולד (האדרה עצמית, אפקט ביטחון יתר).
לדוג', הייזלנטון ונטל (2006) דנים בהיבטים אבולוציוניים של הטיות קוגניטיביות במסגרת תאוריית הטעויות האדפטיביות.
במקרה של הטיית החוכמה בדיעבד, הייזלנטון ונטל טוענים שההטיה יכולה לשמש כמנגנון מוטיבציוני שמטרתו לשמור על הערכה עצמית ותחושת שליטה.
המנגנון הזה פועל כאשר אנשים מעוותים את זיכרונותיהם כדי להאמין שהם "ידעו את זה כל הזמן", כלומר שהם חזו את תוצאות האירועים בצורה מדויקת.
הדבר עשוי להקטין תחושות של כישלון או חרטה, ולהעצים את תחושת היכולת וההצלחה.
אחד ההסברים להטיה זו היא, שמידע הקשור בתוצאה שאמנם התרחשה זמין יותר למשיב, ולכן מעלה את ההסתברות הנתפסת לאותה תוצאה.
הסבר נוסף היא העובדה שקיים "רעש" רב (מידע לא רלוונטי) במאורעות שמקשה על ראיית תמונה בהירה בהחלטה עצמה.
ידיעת התוצאה מאפשרת שיפוט נקי יותר ומנוטרל מרעשים.
ההסבר העיקרי מתקשר לנושא המרכזיות של החשיבה הסיבתית וההסברים הסיבתיים בקוגניציה האנושית.
עובדה הבאה לביטוי בהרבה מאוד אופנים.
אנשים עסוקים באופן אקטיבי בניסיון להבין ולחפש הסברים להתרחשויות של מאורעות.
הם מגייסים הסברים להצדיק את טענותיהם.
הם מעריכים את ההסתברות לטענות סיבתיות כגבוהה יותר כאשר הם צריכים להסביר אותן.
הסבר טוב נותן תחושה טובה הנגזרת מהבנת העולם.
המרכזיות של החשיבה הסיבתית בצירוף עם ידע סיבתי על העולם מאפשרת לאנשים בקלות להסביר כמעט כל תוצאה (גם דבר והיפוכו).
בראייה לאחור, כל תוצאה נתפסת כמובנית מאליה, ואין לנו קושי להסביר אותה.
זאת גם הסיבה כי לעיתים קרובות, יש לנו תחושה כי תוצאות של מחקרים מדעיים בעיקר בתחום מדעי החברה היא צפויה ולכן המחקרים מיותרים.
הטיית החוכמה שלאחר מעשה במחקר
למרות שהטיית החוכמה שלאחר מעשה תועדה כקיימת בהתנהלות היומיומית של אנשים בכל הגילאים, היא זכתה למחקר ניסויי אמפירי רק ב-1975. מאז היא נחקרה רבות בתחום השיפוט האינטואיטיבי וקבלת ההחלטות, והיא צוינה ביותר מ-800 מאמרים אקדמיים (נכון ל-2012).
בניסויים שבוחנים את קיום ההטיה, מציגים לנחקרים סיפור על אירוע שהתרחש (למשל סכסוך בין שני עמים: פטרוסים וכסלוחים) עם ארבע תוצאות אפשריות (למשל: א.
הנחקרים מתבקשים לאמוד את ההסתברות להתרחשות כל אחת מארבע התוצאות, על סמך התיאור שקראו כך שיסתכמו ל-100%.
הנחקרים מוקצים מקרית ל-5 קבוצות, לארבע קבוצות מסופר כחלק מהתיאור גם מה התוצאה שהתרחשה בסוף (א או ב או ג או ד) והם מתבקשים לאמוד את הסתברות כל אחת מארבע התוצאות "לולא ידעתם מה קרה בסוף".
הקבוצה החמישית לא מקבלת מידע מה התוצאה שהתרחשה.
תוצאות המחקרים תמכו בקיום הטית החוכמה שלאחר מעשה.
בממוצע, ההסתברות שנתנו הנחקרים לתוצאה כלשהי, כשנאמר להם מראש שהיא התרחשה, הייתה גבוהה יותר מההסתברות שנתנו הנחקרים לאותה תוצאה כשלא נאמר להם מה קרה בסוף.
במילים אחרות, בבואם לשפוט אנשים אינם יכולים להתעלם מידיעת התוצאה.
הידיעה שתוצאה מסוימת התרחשה, תוביל להערכת הסתברות גבוהה יותר להתרחשותה מאשר אי-ידיעת העובדה שהתוצאה התרחשה.
יתרה מזאת, אנשים נוטים לזכור בצורה מסולפת את ההערכה ההסתברותית שנתנו לפני ידיעת התוצאה.
הניסויים שנערכו על התופעה התמקדו באירועים היסטוריים.
בנוסף, היא נחקרה בקרב רופאים כשמדובר בהערכות הסתברותיות לאבחנות רפואיות.
היא אף הודגמה כשמדובר בהערכה של ההסתברות לקבלת תוצאות של מחקרים מדעיים.
דוגמאות להטיית החוכמה שלאחר מעשה ביומיום
לעיתים קרובות לאחר שינויים לא צפויים בבורסה נוטים פרשנים למהר ולטעון כי השינוי לא ממש מפתיע שכן "השוק חייב לתקן את עצמו".
בשנת 2005 ההוריקן קתרינה גרם לשיטפונות והצפות רחבי היקף בניו-אורלינס.
מיד לאחר מכן נשמעה הטענה מהסוג של "הכתובת הייתה על הקיר" – הממשל היה אמור לחזות את התוצאה הרת האסון לנוכח חולשת הסכרים וחוסר היכולת של אוכלוסייה ענייה להתמודד עם סערה, שעל פי תחזיות מטאורולוגיות הסיכוי להתרחשותה היה גבוה מאוד.
יום לאחר מתקפת ה-11 בספטמבר, בארצות הברית החלו גורמים שונים לבדוק את האירועים שהתרחשו לפני המתקפה.
החוקרים שביצעו את הבדיקה מצאו הרבה סימנים לכך שהמתקפה תתרחש.
דו"ח חקירה של הסנאט האמריקני מנה שלל סימנים שהוחמצו או שזכו לפירוש מוטעה (לדעתם) כמו: סוכנות הביון המרכזית האמריקאית ידעה שפעילי אל־קעידה נכנסו לארצות הברית.
סוכן של הבולשת הפדרלית שלח תזכיר למפקדה כשהוא מזהיר מפני האפשרות שאוסמה בן-לאדן ישלח לארצות הברית סטודנטים שילמדו באוניברסיטאות ובמכללות לתעופה אזרחית.
במקום לקשר אזהרה זו לדוחות נוספים המעידים על כך שמחבלים מתכננים להשתמש במטוסים ככלי נשק, הבולשת הפדרלית התעלמה.
יתרה מכך, הנשיא קיבל תדריך יומי בו הכותרת הייתה "בן לאדן נחוש לערוך פיגוע בתוך ארצות הברית", ולא הפסיק את חופשתו.
מובן שמה שנראה כתובת על הקיר לאחר מעשה, לפניו קשה אם לא בלתי אפשרי לנבא.
המידע המודיעי מעצם טבעו כולל ים של מידע מיותר וחסר תועלת ("רעש") שבתוכו חלקיקי מידע חשובים ("סיגנל").
תפקידו של מנתח המידע הוא להוציא את המוץ (המידע החשוב) מתוך התבן (המידע המיותר), ולתת הערכות מודיעיניות.
מסתבר כי היחידה נגד טרור בבולשת הפדרלית קבלה 68,000 רמזים במשך שש השנים שלפני ה־ 11 בספטמבר שלא נחקרו.
זו כמות אדירה וספק אם ניתן היה לעקוב אחריה.
לאחר התרחשות אסון גדול, הטיית החכמה שלאחר מעשה מזמינה האשמות ודיון נרחב בשאלה מי אחראי ומי צריך לתת את הדין.
ישנם חוקרים המסתייגים מוועדות חקירה משום שאלה מושפעות מההטיה של החוכמה לאחר המעשה ועל כן יש ספק ביעילותן.
הטיית ההשפעה (impact bias) היא הנטייה האנושית להעריך הערכת יתר את העוצמה ומשך ההשפעה של אירועים מעוררי רגשות, שיתרחשו בעתיד.
הטיית ההשפעה מתרחשת כשמדובר באירועים חיוביים ושליליים כאחד.
אנשים נוטים להאמין שהשמחה שירגישו ברגע שיפגשו אדם אהוב שאליו מאוד התגעגעו, תהיה בעלת עוצמה גדולה ולמשך זמן רב, בעוד שבפועל עוצמת השמחה הרבה יותר חלשה ומתפוגגת די מהר.
באופן דומה, אנשים נוטים לחשוב שאם קבוצת הכדורגל אותה הם אוהדים תפסיד במשחק גמר הם יהיו "שבורי לב" ולמשך זמן ארוך.
בפועל הדכדוך הרבה יותר קטן וקצר.
לתופעה זו חשיבות רבה בכל תחומי החיים שכן היא משפיעה על קבלת החלטות.
החלטות גדולות וקטנות מבוססות לעיתים קרובות על חיזוי רגשות.
רכישת מכונית, קניית דירה, בחירת מקום עבודה, בחירת בן זוג, החלטות רפואיות והחלטות רכישה הם חלק מתחומי החיים בהם אנשים מבססים את החלטותיהם על השאלה כיצד כל אפשרות תגרום להם להרגיש.
הטיית ההשפעה היא תופעה השייכת לתחום המחקר המתמקד בחיזוי רגשות.
חיזוי רגשות עוסק בשאלה עד כמה בני האדם מדייקים בניבוי רגשותיהם באירועים ובמצבים אליהם הם עשויים להיקלע בעתיד.
חיזוי רגשות נוגע לארבעה מרכיבים של הרגש: ערכו, סוג הרגש, משכו ועוצמתו.
אנשים עשויים לדייק או שלא בניבוי כל אחד מהמרכיבים.
ממחקרים עולה כי לעיתים קרובות אנשים מדייקים בניבוי ערכיות (valence) הרגש ("ארגיש טוב אם אתקבל לעבודה") וסוגו ("ארגיש שמח"), עם זאת הם שוגים בניבוי עוצמת הרגשות שיחוו ומשכן.
נדמה להם שהם יחוו את הרגש בעוצמה רבה יותר ולאורך זמן רב יותר מאשר קורה בפועל.
כפי שמודגם באיור, הטיית ההשפעה המתייחסת למרכיב של הערכת יתר בחיזוי עוצמת הרגש נקראת לעיתים הטיית העוצמה (intensity bias); ואילו זו הנוגעת להערכת יתר בניבוי משך הזמן נקראת לעיתים הטיית המֶשֶׁך (durability bias)
הטיית ההשפעה נתקבלה במחקרים בתחומים שונים, גם כשמדובר בחיזוי אירועים חיוביים ובעיקר כשמדובר בחיזוי אירועים שליליים.
במחקר שעסק בתחום הדיור נתקבלו ראיות להטיית העוצמה.
סטודנטים אמריקאים נתבקשו כשבוע לפני הגרלה בה יקבעו המעונות בהם יגורו, לציין עד כמה שמחים או עצובים הם יהיו כשנה מהיום, אם יזכו במעונות רצויים מבחינתם או לא רצויים, על סולם בין 7 דרגות (1- אומלל ועד 7-שמח).
בדיוק שנה לאחר מכן נתבקשו אותם סטודנטים לדרג עד כמה שמחים עצובים מהמעונות אליהם שובצו בפועל.
התוצאות תמכו בקיום הטיית ההשפעה.
לא היה הבדל מובהק ברמת השמחה שנמדדה לאחר שנה, בין סטודנטים ששובצו למעון אותו לא רצו לפני ההגרלה (ממוצע=5.38) לבין סטודנטים ששובצו למעון אותו רצו לפני ההגרלה (ממוצע= 5.45).
גם בתחום הרומנטי, נמצאו ראיות להטיית העוצמה, סטודנטים לתואר ראשון שנפרדו מבן/בת זוג סבלו מהפרידה פחות מכפי שניבאו.
עם זאת לא נמצאו ראיות להטיית המֶשֶׁך, מסתבר שהם דייקו בהערכת אורך הזמן שיסבלו מהפרידה
גם בתחום הספורט, נמצאו ראיות להטיית העוצמה.
אצנים אירופים הגזימו בהערכת המידה בה ירגישו רע בעקבות כישלון בהשגת מטרתם בתחרות קרובה.
כשמדובר באסונות טבע גדולים (כגון פגיעת ההוריקן קתרינה ב-2005 בניו אורלינס) סטודנטים ניבאו שככל שמספר ההרוגים יעלה כך הם יחוו עצב גדול יותר.
שוב גם כאן נמצאו ראיות להטיית העוצמה.
רמת העצב הייתה שווה כשהם חשבו שחמישים בני אדם נהרגו וכשהם חשבו שמניין ההרוגים הגיע לאלף.
ממטא אנליזה שכללה סקירת ממצאים בנושא הטעויות בניבוי רגשות בכלל והטיית ההשפעה בפרט, עולים לפחות שלוש מנגנונים או מקורות האחראים להם.
אנשים מחזיקים לעיתים קרובות בתאוריות אינטואיטיביות שגויות לגבי הסיבות לרגשות.
כשהרגשות שבמוקד מבוססות על התאוריות השגויות הללו, מובן שהחיזוי הרגשי יהיה שגוי ב.
בזמן חיזוי הרגש יש שקולים שונים מאלה שקיימים בזמן ההתרחשות.
שינוי בבולטות השיקולים בשני המצבים עשויה לגרום לחיזוי רגשי שגוי.
ליחיד קשה לעיתים לדמיין מה ירגיש כשהוא מחוץ לאירוע (במצב "קר") מאשר בתוכו (מצב "חם") ולהפך.
כשאנשים נמצאים במצב "חם" קשה להם להאמין שהם יירגעו בסופו של דבר.
יש חוקרים הטוענים כי המקור להטיית ההשפעה עשוי להיות לא רק קוגניטיבי אלא אף רגשי, שכן היא עשויה להניב מספר תועלות.
לכן ייתכן שהערכת היתר של ההנאה שהם יפיקו ממאורע עתידי היא אמצעי להניע את יצירתם של המאורעות הללו.
כלומר אנשים עשויים להגזים בחיזוי ההשפעה ההדוניסטית של מאורעות כאסטרטגיה, על מנת לעודד את יצירתם.
הסבר נוסף להטיית ההשפעה הוא מה שכונה הטיית המיקוד (focalism bias) – הנטייה האנושית להתמקד במרכיבים שישתנו ולהתעלם מאלה שיישארו ללא שינוי.
באשר לסיבה שצוינה למעלה, שלפעמים בני האדם מחזיקים בתאוריות אינטואיטיביות שגויות לגבי מה הם צריכים ולפיכך מה ישמח אותם.
מסתבר שלעיתים בני האדם נופלים ל"רציה מוטעית" (miswanting).
לא פלא אפוא שאדם שחשב שאם יזכה בלוטו, תהיה לו מכונית פאר או יטייל באיטליה, הוא יהיה מאושר.
כשהוא זוכה בכל אלה הוא יגלה שההנאה היא לא כזו גדולה וגם משך הכיף הוא קצר.
קרובי משפחה גם רוצים חלק בזכייה, המכונית אחלה אבל זוללת הרבה דלק, ואיטליה מקסימה אבל "אין כמו בבית" – הוא צריך את המיטה שלו.
הזנחת החיסוניות (immune neglect) הוצעה אף היא כהסבר להטיית המֶשֶׁך כשמדובר באירועים שליליים.
הזנחת החיסוניות היא הנטייה של בני האדם להעריך בחסר את היכולת של "מערכת החיסון הפסיכולוגית" להביא במהירות להסתגלות ולהחלמה רגשית, לאחר אירועים קשים.
אנשים בדרך כלל לא מודעים לפעילותה של מערכת מנגנונים הקוגניטיבית (מערכת החיסון הפסיכולוגית) שמשפרת את ההתנסות שלהם עם מאורעות שליליים.
לכן הם נוטים להעריך הערכת יתר את משך ההשפעה של מאורעות שליליים עליהם.
בסדרת מחקרים שבחנה האם הזנחת החיסוניות יכולה להסביר את הטיית המשך נתבקשו הנחקרים לחזות איך ירגישו במגוון של אירועים שליליים: פירוק מערכת יחסים רומנטית, אי השגת קביעות בעבודה, תבוסה בבחירות, קבלת משוב אישי שלילי, דיווח על מותו של ילד, דחייה על ידי מעסיק פוטנציאלי.
התוצאות כצפוי העלו ראיות להטיית המֶשֶׁך.
הנחקרים נטו לעשות הערכת יתר של מֶשֶׁך ההשפעה של האירועים הללו.
בנוסף, הנחקרים לא הבחינו בין מצבים בהם היה סביר או לא היה סביר שמערכות החיסון הפסיכולוגיות יפעלו.
לכן הם נבאו בטעות שמשך התגובה הרגשית שלהם תהיה שווה בשני המצבים.
ממצא זה מעיד על האפשרות שאכן הזנחת החיסוניות יכולה להסביר את הטיית המשך בחיזוי רגשות.
הטיית אונייה על צידה הייתה השיטה הנפוצה ביותר לחשיפת תחתית הגוף של אוניית מפרשים עשויה עץ לצורכי תחזוקה ותיקונים.
עשו זאת על ידי הרכנת האונייה על צידה האחד בעודה צפה או לאחר שהעלו והושיבו אותה על חוף חולי עם בוא השפל.
השתמשו בשיטה זו מ-1500 לערך עד שלהי המאה ה-19.
שלושה אויבים היו לאוניית המפרשים העשויה עץ: סכנת ריקבון של חלקי העץ שנמצאו במגע ישיר עם המים; הצימדה הימית ("זָקָן") – אצות ובלוטי-ים שנדבקו לתחתית הגוף, האטו את מהירות השיט והאריכו את משך ההפלגה; ותולעי האוניות (טרדו נאוואליס), שקדחו חורים בחלקי העץ שמתחת למים וכירסמו אותם עד כדי סכנת טביעה.
כל עוד האוניות היו קטנות, היו מושכים ומעלים אותן לחוף או לגדת הנהר אל מעבר ל ומבצעים את פעולות התחזוקה והתיקונים הנדרשות.
ב-1500 לערך, כשממדי האוניות גדלו וכבר לא ניתן היה להעלותן לחוף בשל כובדן, החלו מרכינים אותן על צידן בנמל בעודן צפות.
תחילה רוקנו את האונייה מכל תכולתה כדי להקל את משקלה, ואחר כך העמידו אותה לאורכו של רציף (careening quay) או לצידה של גווה שהותקנה לכך במיוחד (careening hulk).
קשרו מערכת גלגילות וחבלים לראשי התרנים ומשכו באמצעות כננים בחוף או על סיפון הגווה עד לקבלת זווית ההטייה הרצויה.
נגרי האוניות, סותמי הבדק והפועלים עבדו כשהם עומדים על רפסודות במים ועל פיגומים שניתלו על צידה של האונייה.
את ה"זקן" הסירו באמצעות אגודות זרדים בוערים וּמַגְּרֵדִים, אחר כך אטמו מחדש את סִדְּקֵי הלוחות בנעורת פשתן ובזפת, ומרחו על לוחות התחתית תערובת של חֵלֶב וגופרית או חֵלֶב ועיטרן להגנה מפני תולעת האוניות.
לבסוף ציפו את לוחות הגוף שמתחת למים בנסרי עץ דקים.
כשסיימו את הטיפול בצד אחד סובבו את האונייה והרכינו אותה לצד השני.
ציפוי התחתית בפחי נחושת, חידוש שהונהג בבריטניה במחצית השנייה של המאה ה-18, חסם את דרכן של תולעי האוניות, אך הצורך בסילוק הצימדה, באטימת דליפות ובהחלפת חלקי עץ רקובים נותר כמקודם.
במקומות שבהם לא היה נמל מתאים, במקרי חירום או במהלך הפלגות חקר אל ארצות לא נודעות הביאו את האונייה אל מפרץ מוגן מרוחות וזרמים (careening bay), הושיבו אותה על החוף החולי עם בוא השפל, והיטו אותה על צידה לשעות אחדות עד הגאות הבאה.
שודדי ים, שלא יכלו להכניס את אוניותיהם לנמלים, השתמשו גם הם במפרצים נחבאים ומוגנים מאיתני הטבע.
שיטה חלופית אם כי מסוכנת למדי ונקראה באנגלית Parliamentary heel הייתה הטיה חלקית של האונייה על ידי העתקת משקל מצידה האחד לצידה השני ולא באמצעות חבלים וכננים.
היא נועדה לתחזוקה ולתיקונים דחופים בבֵּינַת קווי המים, שם הצטברה כמות הצימדה הימית הגדולה ביותר.
אוניות מלחמה יכלו להיפגע מכדורי תותח גם מתחת קו המים או בסמוך אליו.
השימוש במבדוקים יבשים (graving docks) לתחזוקת אוניות גדולות החל גם הוא בסביבות 1500. המבדוק היבש הראשון בעולם נבנה בפורטסמות' באנגליה ב-1496, ואחריו – אם כי בהפרשי זמן ניכרים – גם באירופה (בנמל ברסט בצרפת ב-1756, בנמל קרונשטאדט ברוסיה ב-1752), באמריקה (בנמל צ'ארלסטון ב-1827) ובקולוניות הבריטיות מעבר לים (בנמל בומביי ב-1754).
בניית מבדוקים יבשים והפעלתם הייתה יקרה, מספרם עד המאה ה-18 היה מועט, מלבד בריטניה, שעד סוף אותה מאה היו בה כבר 24 מבדוקים.
בנמלים ובמספנות בהם לא היה מבדוק המשיכו להטות אוניות על צידן כדבר שבשיגרה עד סוף עידן אוניית המפרשים העשויה עץ , בשלהי המאה ה-19.
המילה careening באנגלית ומקבילותיה בצרפתית (Carénage), בספרדית (Carena) ובאיטלקית (Carenaggio) נגזרות מן carina בלטינית, "שדרית האונייה" – carène בצרפתית, carena בספרדית, carena באיטלקית.
כשמטים את האונייה על צידה עד זווית של כ-80 מעלות, יוצאת השדרית אל מחוץ למים ומכאן השם.
וכן, בהרימנו את עגני האניה, הסענו את כל התותחים ואת יתר המטלטלים לעבר אחד, וננסה להטותה, למען נוכל לקרב אל קרקעה; אך אחרי-כן שבנו ממחשבתנו להניחה על היבשה, אף גם לא מצאנו מקום נאות לכן.
יפו, הוצאת ועד החנוך, תרפ"א.
הטיית השליליות היא הטיה קוגניטיבית המתייחסת להשפעה הרבה יותר של מידע שלילי, בהשוואה למידע חיובי הזהה בחשיבותו או במשקלו, על התפיסה האנושית, על יצירת רשמים, על הקשב, הזיכרון, על השיפוט ועל תהליכי קבלת החלטות.
בדרך כלל אירועים שליליים, למשל הפסד כספי, כישלון או נטישה של חבר, נוטים לתפוס מקום דומיננטי יותר בתודעה ובזיכרון מאשר אירועים חיוביים דומים ושווים בעוצמתם, למשל הצלחה, או רכישת חבר חדש.
מחקרים מלמדים כי אירועים שליליים מעוררים פעילות פיזיולוגית, רגשית, קוגניטיבית והתנהגותית רבה יותר בהשוואה לאירועים חיוביים או נייטרליים.
הטיית השליליות מוסברת לעיתים בכך שמידע שלילי נחשב אינפורמטיבי יותר, משום שהוא חורג מחוויות אנושיות יומיומיות, שלרוב נוטות להיות נייטרליות או חיוביות.
חווית החיים האנושית נוטה יותר לטוב מאשר לרע, ולכן החוויות השליליות מנוגדות יותר לציפיות ומושכות יותר את תשומת הלב.
אחד ההסברים להטיית השליליות בשיפוטים חברתיים היא שאנשים נוטים להחשיב מידע שלילי כמידע אבחוני יותר באשר לאופיו של הזולת בהשוואה למידע חיובי, כלומר כמועיל יותר בגיבוש רושם כללי.
השערה זו נתמכת בממצאים המצביעים על כך שאנשים מייחסים חשיבות רבה יותר למידע שלילי בתהליך יצירת הרושם, וכאשר מידע זה זמין להם, הם חשים ביטחון רב יותר בהתרשמותם.
למשל, אדם שנוטה להפר הבטחות יכול לקיים מדי פעם את מה שהבטיח, אך עדיין ייחשב כלא אמין.
לעומת זאת, אדם שמקיים תמיד את הבטחותיו אך פעם או פעמיים לא עומד בדבריו, עלול לאבד במהירות את תדמיתו כאדם אמין.
כלומר, אמינות היא משהו שקל להרוס עם מעט כישלונות, אך קשה לבנות מחדש עם הצלחות בודדות.
התפיסה לפיה מידע שלילי מדויק יותר ניכרת גם בדפוסי הצבעה.
מחקרים מלמדים כי התנהגות הצבעה מושפעת או מונעת יותר ממידע שלילי מאשר מידע חיובי.
אנשים נוטים להצביע נגד מועמד בשל מידע שלילי מאשר להצביע בעד מועמד בשל מידע חיובי.
קליין (1991) ציינה במחקרה כי "חולשות היו חשובות יותר מחוזקות בתהליך ההצבעה".
משום שבני אדם מגיבים בצורה קיצונית יותר – פיזיולוגית, קוגניטיבית ורגשית – לאירועים שליליים מאשר לאירועים חיוביים, ניתן לטעון כי תגובות אלו תורמות ללמידה.
אירועים שליליים מובילים לתשומת לב ולערנות גבוהות יותר, ומובילים בתורם להגברת עיבוד המידע, מה שעשוי לגרום לכך שכישלון ייזכר וישמש ללמידה במידה שווה או אף רבה יותר מהצלחה.
כאשר נבדקים מתבקשים להיזכר באירוע רגשי מהעת האחרונה, הם נוטים לדווח על אירועים שליליים לעיתים קרובות יותר מאשר על אירועים חיוביים.
הסיבה לכך היא ככל הנראה שהזיכרונות השליליים נתפסים כבולטים ומשמעותיים יותר מהזיכרונות החיוביים.
בנוסף, אנשים נוטים להמעיט בהערכת התדירות שבהם הם חווים רגשות חיוביים, משום שהם שוכחים חוויות רגשיות חיוביות לעיתים קרובות יותר מאשר חווית רגשיות שליליות.
הטייקון האחרון הוא סרט דרמה רומנטית היסטורית אמריקאי משנת 1976, בבימויו של איליה קאזאן ובהפקתו של סם שפיגל, המבוסס על תסריט מאת הרולד פינטר שהותאם מהרומן הבלתי גמור של פרנסיס סקוט פיצג'רלד, הטייקון האחרון.
בסרט מככב רוברט דה נירו ולצידו טוני קרטיס, רוברט מיצ'ם, ג'ק ניקולסון, דונלד פלזנס, ז'אן מורו, תרזה ראסל ואינגריד בולטינג.
הסרט מהווה שיתוף פעולה שני בין קאזאן לשפיגל, ששיתפו פעולה בעבר ביצירת הסרט על החוף (1954).
פיצג'רלד ביסס את דמותו של מונרו סטאר, גיבור הרומן, על המפיק הקולנועי ארווינג תלברג.
שפיגל זכה בפרס הזיכרון ע"ש ארווינג ג.
הטייקון האחרון לא זכה לשבחי הביקורת שהוענקו לרבות מיצירותיו הקודמות של קאזאן, אך הוא היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית עיצוב האמנותי הטוב ביותר.
הסיפור הוא הרומן האחרון והבלתי גמור של פיצג'רלד, וכן הסרט האחרון שביים קאזאן, אף שחי עד 2003.
מונרו סטאר הוא ראש מחלקת ההפקה הצעיר והמנהל היצירתי ביותר באחד מהאולפנים הגדולים ביותר במהלך תור הזהב של הוליווד.
הוא עובד מצטיין בתקופה סוערת בתעשייה עקב הקמת גילדת התסריטאים של אמריקה.
מונרו רגיל להורות לפקודיו, כולל תסריטאים, לעשות כדבריו.
חייו של מונרו מתנהלים בין צילומי סרטים, תככים של ראשי התעשייה, דיונים עם סופרים ושחקנים ומאבק עם יושב ראש ארגון עובדים בשם ברימר, שחדירתו לתעשייה מעוררת בו טינה.
בינתיים, מונרו נרקם קשר אובססיבי עם אישה צעירה, קתלין מור, בעלת עבר בעייתי, המאורסת לגבר אחר.
ססיליה בריידי, בתו הצעירה של חבר במועצת המנהלים של האולפן, מנסה לשווא לגרום למונרו להבחין ברגשותיה כלפיו.
פט בריידי ומנהלים אחרים באולפן חשים מרירות כלפי התעלמותו של מונרו מרצונותיהם וחוסר הכבוד שלו כלפיהם.
הם רואים ביחסו למארגן האיגוד את הקש ששבר את גב הגמל, ודורשים ממנו לקחת חופשה ארוכה.
ככל שקשייו גוברים ובריאותו מידרדרת, חייו של מונרו מתקרבים לדמדומים בלתי נמנעים אך לא ברורים.
רוברט דה נירו בתור מונרו סטאר
רוברט מיצ'ם בתור פאט בריידי
דונלד פלאזנס בתור ג'ורג' בוקסלי
דיינה אנדרוז בתור רד ריידינגווד
אינגריד בולטינג בתור קתלין מור
פיטר שטראוס בתור ויילי וייט
הביקורות כלפי הטייקון האחרון הייתה פושרות.
לאחר הערכת 27 ביקורות שפורסמו בין השנים 2000 ל-2024, Rotten Tomatoes מציג דירוג של 33%.
הטיילת היא ציור שמן על קנבס מתקופת האימפרסיוניזם המוקדם, מעשה ידיו של האמן הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, שנוצר בשנת 1870. היצירה מתארת זוג צעיר המטייל בשביל יער מחוץ לעיר.
הציור מושפע מסגנון התחייה הרוקוקואי בתקופת הקיסרות השנייה בצרפת, והוא משקף את הסגנון והנושאים של אמני המאה ה־18 כגון ז'אן-אונורה פרגונאר ואנטואן ואטו.
כן ניכרת בו השפעתו של קלוד מונה, אשר השפיע על גישתו החדשה של רנואר לציור.
היער שימש נושא נוף פופולרי בקרב אמנים צרפתים במאה ה־19, ובמיוחד יער פונטנבלו.
עוד לפני רנואר, צייר קלוד מונה (1926–1840) את היצירה "בזי וקמיל" (רישום ל"ארוחת בוקר על הדשא") בשנת 1865, ובה תיעד זוג יחדיו בתוך יער.
בשנת 1869 עבדו רנואר ומונה בצוותא באתר לה גרנויֵר.
בשנת 1870 התגורר רנואר ב יחד עם אמו.
במהלך אותו עשור חלה תחייה של סגנון הרוקוקו מהמאה ה־18, ורנואר אימץ אותו בהתלהבות.
ב־19 ביולי 1870 הכריזה צרפת מלחמה על גרמניה, והחלה מלחמת צרפת–פרוסיה.
רנואר גויס לצבא ושירת ארבעה חודשים בחיל הפרשים, אך לא השתתף בקרבות.
צעיר, ייתכן ששוטף סירות (canotier) על פי כובעו השטוח והמובחן, אוחז בידיה של צעירה ההולכת לצידו בשביל מוקף שיחים, ככל הנראה על גדות נהר הסן, ברמז למפגש אינטימי הממשמש ובא.
דימוי של אוהבים המטיילים ביער שואב השראה ממוטיב פופולרי באמנות הרוקוקו.
זהות הדמויות בציור נתונה לפרשנויות שונות.
בדרך כלל סוברים שהמודלית שעמדה בפני רנואר בעת שצייר את האישה ב"טיילת" הייתה ליז טרֵהוֹ, שהייתה המוזה הקבועה שלו ובת־לווייתו בתקופת הסלון המוקדמת שלו.
בעבר נטען כי הדמות הגברית היא צייר הנוף אלפרד סיסלי (1899–1839) וכי הדמות הנשית היא רפא, בת זוגו של המוזיקאי אדמון מֶטר (1898–1840).
שמו המקורי של הציור אינו ידוע.
הוא קיבל את השם "הטיילת" (La Promenade) לראשונה בשנת 1898, כאשר הוצע למכירה בידי בעלים שזהותם אינה ידועה.
רק בשנת 1941 החלו להישאל שאלות בנוגע לשם המקורי של היצירה.
רנואר נודע בכך שהתנגד בחריפות לשמות סנטימנטליים שיוחסו ליצירותיו על ידי אחרים.
בדבריו המאוחרים אמר: "מדוע נתנו שמות לתמונותיי שאינם משקפים כלל את הסיבה שבגללה ציירתי את הנושא?
שמחתי נעוצה בעצם הציור, ולעולם לא חשבתי מראש על נושא מוגדר בעת שציירתי".
עם זאת, רנואר הציג בשנת 1876 יצירה בשם "הטיילת", אולם יצירה זו מזוהה כיום כ*"אם וילדיה".
במאמר שנכתב לתערוכה "ראשית האימפרסיוניזם" (1995–1994) ציין אנרי לוארט כי "הטיילת" "מצליחה סוף־סוף במה שרנואר ביקש לשווא לאורך זמן כה רב – שילוב דמות אנושית בתוך נוף".
לוארט עמד על השפעתו של מונה ביצירה זו ועל השינוי שחל בסגנונו של רנואר מאז ציורו "המאורסים" (1868).
על־פי פרין שטיין, השפעת האימפרסיוניזם על רנואר הובילה לשימוש הולך וגובר בפלטת צבעים בהירה.
גישתו של רנואר, המתאפיינת כאן ב"קלילות ובמגע עדין", מזכירה לדעת ההיסטוריון ג'ון האוס את סגנונו של אמן הרוקוקו ז'אן־אונורה פרגונאר (1806–1732).
מבקרים נוספים מצביעים על השפעתו של אנטואן ואטו (1721–1684), במיוחד בשימוש בזוג אינטימי בתוך יער – מוטיב המזוהה עם סצנות הז'אנר "" שאותן פיתח ואטו.
בנוסף ל"טיילת", רנואר המשיך לעסוק במוטיבים רוקוקואיים ביצירות נוספות, ובהן "האוהבים" (1875) ו"סודות" (Confidences, 1878) בשנת 1883 יצר רנואר רישום בשם „זוג על מדרון גבעה" עבור כתב העת הספרותי הצרפתי "לה וי מודרן" (La Vie Moderne).
הרישום התבסס על גרסה קודמת של "הטיילת" משנות השבעים, אך עוצב מחדש כך שהדמויות מופיעות מזוויות ומבעים שונים מן המקור.
ג'ון וולש, היסטוריון אמנות אמריקאי ולשעבר מנהל מוזיאון ג'יי פול גטי, נודע כאחראי המרכזי לרכישת "הטיילת" עבור אוסף מוזיאון פול גטי בשנת 1989.
הטיעון הקוסמולוגי הוא טיעון להוכחת קיום האל.
ידוע גם בשם טיעון הסיבה הראשונית.
לטיעון שלוש גרסאות: הטיעון הסיבתי לקיום (in esse), הטיעון התלוי ועומד (in fieri) והטיעון על פי ההיתכנות.
תומאס אקווינאס, פילוסוף של ימי הביניים אימץ טיעון שמצא בכתבי אריסטו בדבר "הסיבה שאין לה סיבה" וטען כי היקום היה חייב להגרם (להיווצר) על ידי משהו שהוא עצמו לא נגרם (נוצר) וזהו האל.
תומאס אקווינאס גם בחן את האפשרות שהיקום התקיים מאז ומעולם (אפשרות שאותה פסל מנימוקים שונים), אך גרס כי הדבר אינו משנה את העיקרון או השאלה מדוע היקום קיים מאז ומעולם.
אבן סינא, פילוסוף אסלאמי של ימי הביניים השתמש גם הוא בטיעון הקוסמולוגי, אך בצורה שונה מזו של תומאס.
לשם ההוכחה חוקר אבן סינא את מושג הקיום.
הוא מחלק בתוך מושג הקיום בין שני מושגים: אפשרי המציאות והכרחי המציאות.
אובייקטים הם אפשרי המציאות אם יש הפרדה בין מהותם לבין קיומם - אם אפשר לתפוש אותם גם בלי שיהיו קיימים (לדוגמה: חד-קרן).
לעומת זאת, הכרח המציאות הוא אובייקט שעצם מהותו היא קיומו.
לכל אחד מהאובייקטים שהם אפשרי המציאות, אם הם קיימים, היה דבר מה שהוציא אותם מן הכוח אל הפועל, מן האפשרי אל הנמצא.
אבל חייב להיות אובייקט אחד שהוא הכרח המציאות כי אחרת תתקבל שרשרת אין סופית של סיבות, מבלי שתהיה סיבה ראשונה שתוציא את אפשרי המציאות מן הכוח אל הפועל מלכתחילה.
אבן-סינא מזהה את אותו הכרח המציאות כאלוהים.
הוא מבטל את האפשרות שקיים יותר מאובייקט אחד הנושא בעצמותו את הכרח המציאות בעזרת הטיעון שבמצב כזה של כפילות אחד מהם חייב להיות סיבת האחר.
היא ישות הכרחית שסיבת קיומה מוכלת בתוך עצמה."
הטיעון של תומאס אקווינאס אינו מבקש להוכיח דבר מעבר לעצם קיום האל, אך פילוסופים סכולסטיים ניסו להרחיבו כדי להוכיח לוגית תכונות כמו היותו כל יכול, היותו פשוט (כלומר, לא מורכב מחלקים בסיסיים יותר), ועוד.
לא ניתן היה לדעתם להקיש דברים נוספים אודות האל באמצעות ההגיון אלא רק באמצעות התגלות אלוהית, כמו האמונה הנוצרית בשילוש הקדוש.
מבחינה לוגית, טיעון הסיבה הראשונית הוא בעל המבנה הבא:
אין דבר היכול לגרום את עצמו;
על כן, כל דבר נגרם חייב להגרם על ידי משהו אחר;
לא ניתן למתוח שרשרת סיבתית באופן אינסופי לאחור;
מכיוון שכך, חייבת להיות סיבה ראשונית;
המילה "אל" משמעותה סיבה ראשונית שאינה נגרמת;
מבחינה לוגית, הנחת ה"ציר" – זה שעליו בנויה כל ההוכחה, הוא שלקיום חייבת להיות סיבה (או מחולל, או גורם).
כלומר, שהוא נוצר בנקודה כלשהי בזמן והסיבה להיווצרותו, האל או "הסיבה הראשונית", הייתה חייבת להיות קודמת לו וחיצונית לו.
ויליאם ליין קרייג פיתח בעקבות תאוריית המפץ הגדול גרסה עדכנית יותר של ההוכחה הקוסמולוגית:
לכל מה שמתחיל להתקיים חייבת להיות סיבה.
מכאן שיש ליקום סיבה, אלוהים.
מכניקת הקוואנטים נחשבת בעיני כמה כהפרכה של תקפות ההנחה הראשונית בטיעון זה, בטענה שחלקיקים תת-אטומיים מסוימים עשויים להיווצר ואף להיעלם בעקבות תנודות ספונטניות באנרגיה בוואקום.
אך מקרים כאלו אינם מפרים את חוק שימור האנרגיה ועל כן אינם משנים את העיקרון.
יתר על כן, החלקיקים התת-אטומיים נוצרים תחת מערכת מאוד נוקשה של חוקי טבע, כך שלא נכון לטעון שהם נוצרים מאין.
הטיעון הקוסמולוגי מבוסס על הנחת הציר שלכל אירוע חייבת להיות סיבה ושאלוהים הוא הסיבה הראשונית.
ל"אלוהים" כאן לא מיוחסות תכונות כלשהן, לבד משמו והיותו "הסיבה הראשונית", כך שלמעשה אין כאן הוכחה או אף ניסיון להוכחה כי אכן קיימת אותה ישות המכונה "אלוהים" שלה התכונות המיוחסות לה בדרך כלל.
ישנו דיון ער בשאלה האם היקום התקיים מאז ומעולם או שהוא נוצר בנקודה כלשהי בזמן, כפי שטוענת תאוריית המפץ הגדול, אך ויכוח זה אינו נוגע למהות הטיעון הקוסמולוגי, אם כהפרכה ואם כהוכחה לנכונותו, במיוחד מאחר שלא ניתן לאשש או להפריך אחת משתי הטענות באופן ברור.
אם מקבלים את "עקרון הסיבה המספקת" של לייבניץ שלכל דבר יש סיבה כי אז הדבר הראשון חייב להיות:
מוסבר באופן לא סיבתי, כשקיום הדבר הראשון מקובל כמובן מאליו.
מוסבר באופן לא סיבתי, על בסיס אמיתות מובנות מאליהן כמו אמיתות לוגיות.
רנה דקארט דבק בעקרון הראשון (causa sui), למרות הבעייתיות שבהעלאת טיעון כה אמורפי וגם בגלל בעיית הקדימות: אם דבר הוא סיבת עצמו, הדבר חייב להתקיים כדי שניתן יהיה לייחס לו את היותו סיבת עצמו - כלומר, סמטה ללא מוצא מבחינה לוגית.
תומאס מאקווינס דבק בעקרון השני; ואילו חסידי הטיעון השלישי חייבים להקדים כאן את הטיעון האונטולוגי (ומכאן, יוצאים לפי שעה אל מחוץ לגבולות ההוכחה הקוסמולוגית).
ההפרכה הבסיסית ביותר של הטיעון הקוסמולוגי יכולה לבוא באמצעות דחיית "עקרון הסיבה המספקת" של לייבניץ.
כלומר, טענה שאין הכרח שלכל דבר תהיה סיבה מספקת.
ישנם כמה טיעונים שניתן להעלות בהקשר זה.
אחד הוא טיעון לוגי הנוגע לניסיונו של לייבניץ להסביר דבר באמצעות אותו דבר עצמו.
לדוגמה, אם חייבת להיות סיבה לקיומו של היקום וסיבה זו היא אלוהים, הרי שעל השאלה מהי הסיבה לקיום אלוהים יהיה לייבניץ חייב להשיב שאלוהים הוא סיבת עצמו או, בניסוח אחר, יש אל כי האל ישנו.
אכן, מי שיתכחש לעקרון הסיבה המספקת יצטרך להפסיק להשתמש בשאלת ה"למה", מפני שזהו הבסיס לקיומה של שאלה זו.
אמנם הפרכה זו היא רק לפי הגרסה הישנה של הטענה הקוסמולוגית שבה לכל דבר קיים חייב להיות סיבה.
אבל לפי גרסתו של ויליאם ליין קרייג להוכחה הקוסמולוגית שנובעת מההוכחה שהעולם אכן התחיל לא ניתן לקשר בין סיבת האל לסיבת העולם, משום שדווקא לכל מה שמתחיל חייב להיות סיבה אך דבר אשר לא התחיל אינו נזקק לסיבת קיום.
הטיעון הקוסמולוגי של קאלאם , נכתב גם טיעון קאלאם וכן טיעון קלאם או טיעון קלם הוא גרסה נפוצה של הטיעון הקוסמולוגי שמטרתו להוכיח שלכל מה שמתחיל להתקיים (כלומר כל מה שאינו נצחי) יש סיבה.
לכל מה שמתחיל להתקיים יש סיבה
הטיעון נראה פשוט אך יש דיון בכל אחת מהנחותיו:
דיון בהנחה הראשונה של טיעון קאלאם
ווס מוריסטון (Wes Morriston) וגראהם אופי (Graham Oppy) ביקרו את האינטואיטיביות של הטיעון הראשון.
גראהם אופי שאל, למה בכלל להניח שלכל מה שמתחיל להתקיים יש סיבה?
הפיזיקאי האתאיסט שון קרול (Sean M.
Carroll) טען שהטענה לא נכונה לגבי אופניים אך כן נכונה לגבי יקומים שלמים.
Mackie) ניסה לפנות לתזה התפישתנית של דייוויד יום לפיה מה שניתן לדמיין בנפש יכול להתקיים (ובגלל שניתן לדמיין משהו שמתחיל להתקיים בלי סיבה אז זה אפשרי), אך טיעונו הופרך מאת ברוס ריישנבאך (Bruce Reichenbach) וג'ם אנסקומב (G.
Anscombe) שטענו לבעיות לוגיות עם התזה וכן קרייג עצמו טען:
ניתן להבין מדברי ווס מוריסטון שהיות ואין לנו ניסיון עם היווצרות יקומים או עם סביבות טרום-יקומיות באופן כללי, אז לא נכון לקבוע שיקומים לא באים לקיום ללא סיבה אבל הפנייה אל ניסיון שגויה במקרה זה כי לבני אדם אין טכנולוגיה לתעד היווצרות יקומים מבחוץ.
דיון בהנחה השנייה של טיעון קאלאם
קרייג טען לנכונות ההנחה מסיבות אלה:
ראיות מדעיות לתאוריית המפץ הגדול
תאוריית בורד-גות'-וילנקין לפיה כל יקום מתרחב לא יכול להיות אין סופי (אלא חייב להכיל גבול מרחב-זמן)
ביקורת עלתה על טענתו של קרייג לכך שלא ייתכנו במציאות דברים אין סופיים אמיתיים (להבדיל מהגדרת אין סוף פרקטית כמו במתמטיקה) ואכן המדע לא גילה משהו אין סופי שקיים במציאות (מלבד אולי המציאות עצמה, קרי, המרחב הפיזיקלי עצמו).
דיון בהנחה השלישית של טיעון קאלאם
ישנה ביקורת לפיה אין הכרח שהסיבה היא דווקא אל אחד, אלא אולי שניים או יותר.
ישנה ביקורת נוספת לפיה המונח "אלוהים" משתנה במשמעותו לישות פיזיקלית או כמה ישויות פיזיקליות שיצרה או יצרו את היקום כמעין מתכנת-על היוצר תוכנת מחשב מאד מורכבת.
הטיעון האונטולוגי (המוכר גם בשם ההוכחה האונטולוגית לקיום האל או בקיצור ההוכחה האונטולוגית) הוא טיעון לוגי-אונטולוגי שמטרתו להוכיח את קיום האל.
טיעון זה הוא טיעון אפריורי שלפיו אלוהים קיים כי קיומו הוא בבחינת הכרח.
לטיעון קמו במהלך ההיסטוריה של הפילוסופיה הן מתנגדים והן תומכים רבים.
גם בקרב המתנגדים וגם בקרב התומכים ניתן למצוא רבים מהפילוסופים הגדולים, וכן לוגיקנים ומתמטיקאים בני-ימינו.
את הטיעון האונטולוגי העלה לראשונה אנסלם הקדוש בן המאה ה-11, בפרק השני של ספרו הפרוסלוגיום .
במאה ה-20, בעקבות פיתוחים בלוגיקה, הוצעו לטיעון גרסאות מודרניות המבוססות על הלוגיקה המודרנית (ובעיקר לוגיקה מודאלית).
טיעונו המקורי של אנסלם, שהוצג בספרו הפרוסלוגיום, נראה כך:
"אם זה שאין אנו יכולים להעלות על דעתנו גדול ממנו קיים בתפישתנו בלבד, הרי שאותו זה שאין גדול ממנו הוא כזה שניתן להעלות על הדעת גדול ממנו.
אך ברור כי דבר זה בלתי אפשרי.
על כן, אין ספק כי ישנו דבר שלא ניתן להעלות על הדעת גדול ממנו, והוא קיים גם בתפישתנו וגם במציאות.
"ודבר זה קיים לבטח, שאין להעלות על הדעת שלא יתקיים.
משום שאפשר להעלות על הדעת דבר שאין להעלות על הדעת שלא יתקיים; וזהו גדול מאותו אחד שניתן להעלות על הדעת שלא יתקיים.
על כן, אם זה אשר לא ניתן להעלות על הדעת גדול ממנו יכול להתפש כבלתי קיים, הוא אינו זה אשר אין להעלות על הדעת גדול ממנו.
אך כאן יש סתירה שאין ליישבה.