tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתו הראשונה: קורנליה סולה נישאה לגנאיוס פומפיוס רופוס ובתם פומפיה סולה הייתה אשתו השנייה של יוליוס קיסר.
אשתו השלישית: קאקיליה מטליה דלמטיקה
בנו השני: פאוסטוס קורנליוס סולה
בתו השנייה: פאסטה קורנליה סולה
אשתו הרביעית: קלואליה (התגרש ממנה כי הייתה עקרה)
בת זקוניו: פוסטמיה קורנליה סולה
השפעתו של סולה על הרפובליקה הרומית, וניתוח פעילותו כדיקטטור
סולה, כמנהיג פוליטי וצבאי, היה בעל השפעה מכרעת על אופייה וגורלה של הרפובליקה הרומית לקראת סוף ימיה.
מלחמת יוגורתה, בה באו לידי ביטוי חולשתו הבסיסית של הצבא הרומי וחסרונותיה של שיטת הממשל הרפובליקנית, הסתיימה לא מעט בזכותו.
ניצחונותיו של סולה על מיתרידטס וההסדרים החדשים שקבע באסיה הקטנה וביוון לאחר סיום המלחמה, ביססו את כוחה של רומא במזרח.
סולה יצר את הקשרים הרשמיים הראשונים בין רומא לאימפריה הפרתית, לעתיד שכנתה המזרחית של האימפריה הרומית.
בתקופת הדיקטטורה שלו נחתם התהליך של התמזגות האזרחות הרומית עם האזרחות האיטלקית, תהליך שגבה מחיר דמים רב.
השפעתו החשובה ביותר של סולה על הרפובליקה הרומית הייתה בתחום השלטון הפנימי של רומא.
פעולותיו במלחמת האזרחים, הרפורמות החוקתיות שערך ושלטון הדיקטטורה שלו תרמו לקריסתה של הרפובליקה.
סולה היה חלק משרשרת של מנהיגים צבאיים שהשתלטו על רומא בכוח חרבם, שרשרת שהולידה את משטר הקיסרות הרומית.
שרשרת זו החלה בגאיוס מריוס וכללה את פומפיוס הגדול, יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ולבסוף אוגוסטוס.
סולה היה המנהיג הרומאי הראשון שפלש לעיר הבירה וכבש אותה בעזרת לגיונות רומיים.
בכך הדגים לראשונה את עוצמת הצבא הפרולטרי החדש (שעוצב על פי המתווה של גאיוס מריוס) וחידד את ההבחנה עד כמה רופף משטר הרפובליקה הרומי.
השערות רבות הועלו על ידי היסטוריונים בימי קדם ובימינו לגבי הסיבות שהובילו את סולה לכיבוש רומא, הרפורמות שערך ולבסוף פרישתו מהפוליטיקה.
סברה נפוצה אחת טוענת שהמאבק הסיעתי בין הפופולרים לאופטימאטים שהתבשל מאז ימי הגראכים הגיע לנקודת הרתיחה שלו ומלחמת האזרחים הייתה בלתי נמנעת.
ז'רום קארקיאנו טוען שסולה ניסה למעשה לייסד משטר יחיד וכל פעולותיו כוונו למטרה זו.
אולם התמרדותו של מעמד האצולה בהנהגת המטלים ופומפיוס אילצו את סולה להתפטר ולוותר על תוכניותיו.
יש חוקרים הרואים את מאבקו וניצחונו הסופי של סולה כסימני המאבק בין מעמד האצולה הסנאטורי הרומי למעמד הפרשים, מאבק שהסתיים בניצחונה של האצולה ובביסוס כוחה.
על פי תאוריה זו מעשיו של סולה היו למעשה רפורמה מהפכנית, שמטרתה היחידה הייתה לחזק ולבסס את השלטון האוליגרכי ברומא.
לעומת זאת חוקרים מודרניים רבים, ושצמן בתוכם, טוענים שסולה רצה להבטיח את יציבות הממשל הרומי שעורער על ידי הפופולרים ובראשם מריוס, וליצור משטר בו הסנאט הרומי הוא הגוף המרכזי המפקח על שאר מוסדות הרפובליקה.
המאבק היה בין שני מחנות פוליטיים, אחד שהתגבש סביב סולה, והשני סביב מריוס וקינה.
לכל מחנה הצטרפו אנשים ממגוון מעמדות החברה הרומית, כל אחד על פי מטרותיו האישיות.
כאשר מיגר סולה את אויביו והתמנה לדיקטטור, הוא ייסד צורת משטר שנתנה לסנאט הרומי כוח יתר, צמצמה את כוחם ומעמדם של הטריבונים, המגיסטרים ואספות-העם.
בראייה זו סולה יצר מנגנון שלטוני שמטרתו הייתה לשפר את הטיפול בבעיות הרפובליקה הרומית ובחוסר יציבותה.
משהבטיח זאת, פרש מהדיקטטורה לחיים פרטיים.
היו מטרותיו של סולה ככל שהיו, השלטון שהניח אחריו לא החזיק מעמד יותר ממספר שנים.
הסנאט הרומי לא השכיל לנצל את הכוח שקיבל מרפורמות סולה והמדינה הרומית נפלה פעם אחר פעם בידי מצביאים חזקים, מנהיגים שהלכו בדרך שסולה סלל לפניהם ומקור כוחם היה הצבא החדש שתבניתו ואופיו גובשו בידי מריוס וסולה.
במובנים רבים חשיבותו הגדולה ביותר של סולה היה ששלטון הדיקטטורה שלו היה קו המתאר לשלטון הפרינקפס העתידי של אוגוסטוס – משטר יחיד באצטלה רפובליקנית.
דמותו של סולה בהיסטוריוגרפיה העתיקה והמודרנית
טיטוס ליוויוס מציין את הכינוי "המאושר" של סולה כשם שניתן לו מתוך חנופה ולא כהערכה אמיתית על הישגיו, בניגוד לסקיפיו "אפריקנוס" שקיבל את כינויו, "מנצח האפריקאים", לאחר שהביס את קרתגו.
סווטוניוס, בחיבורו "12 הקיסרים", כותב שיוליוס קיסר חשב שסולה הפגין בורות פוליטית כשוויתר על השלטון ברומא.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס מבקר את סולה ובספרו "מלחמת קאטלינה" הוא כותב:
במקום אחר הוא מבקר את התנהלותו של סולה עם הצבא שגרמה, לפי דעתו, לחדירה של השפעות רעות על החיילים הרומים:
פלוטרכוס, ב"חיי אישים", מתייחס לסולה במילים הבאות: " פלוטרכוס משווה את סולה למריוס, בכך שגם הוא הפך לרוצח בימיו האחרונים.
דעתו של פלוטרכוס על סולה היא כנראה שלילית, בין השאר הוא מתאר אותו כשחצן, הפכפך, רצחני ואדם שחב הרבה מהישגיו למזלו הטוב.
במקום אחר פלוטרכוס מציג בהבלטה את קשריו של סולה עם זונות, שחקנים ורקדניות, בעלי מקצוע שנחשבו לבעלי מוסר נמוך בתרבות הרומית.
קארי בספר "דברי ימי רומא" רואה את סולה כאחד האנשים החשובים ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית.
הוא משווה אותו ליוליוס קיסר וסקיפיו אפריקאנוס.
קארי רואה בסולה את הדמות המוזרה ביותר בין השלוש: אדם בעל טבע עצל ומתענג, שמסוגל יחד עם זה לפרצי עבודה מאומצת.
באישיותו של סולה, לפי קארי, התקיים שילוב של נימה מיסטית מיוחדת, אמונה איתנה במזלו הטוב, ציניות ונטייה להתבודדות.
בנוסף, קארי מתאר את סולה, כפי שהוא מתאר רומאים רבים אחרים, כאדם חסר דמיון יוצר.
תאודור מומזן רואה בסולה אחד המנהיגים הדגולים בהיסטוריה של רומא ואביר האריסטוקרטיה הרומית; עם זאת, מומזן אינו מוחל לו ואינו מצדיק את מעשיו לאחר סיום מלחמת האזרחים, אם כי מנסה להסבירם בקטע הבא בספרו "דברי ימי רומא":
על דמותו של סולה מבוססת האופרה המוקדמת של מוצרט, לוצ´ו סילה.
סדרת הרומנים ההיסטוריים The Masters of Rome מאת קולין מקאלוג עוסקת בין היתר בדמותו.
נראה שמי שהצליח לתאר חלק מדמותו של סולה באופן מדויק הוא סולה עצמו, כפי שנראה בכתובת שציווה, לפי המסורת, לכתוב על מצבתו:
לוקינו ויסקונטי, דוכס מודרונֶה (באיטלקית: Luchino Visconti di Modrone; 2 בנובמבר 1906 – 17 במרץ 1976) היה במאי תיאטרון, במאי קולנוע וסופר איטלקי, מאבות הנאו-ריאליזם האיטלקי.
ויסקונטי נולד למשפחת אצולה עשירה (אחת מהעשירות בצפון איטליה) במילאנו.
בגיל 30 עבר לפריז והחל לעסוק בקולנוע כעוזר במאי שלישי בסרטו של ז'ן רנואר, "Une partie de campagne" (1936), הודות להיכרות עם ידידה משותפת, קוקו שאנל.
לאחר סיור קצר בארצות הברית, שם ביקר בהוליווד, הוא שב לאיטליה להיות עוזרו של רנואר שוב, הפעם בסרט "La Tosca" (1939), הפקה שהופסקה באמצעה בשל מלחמת העולם השנייה, ואחר כך הושלמה על ידי הבמאי הגרמני קרל קוך.
ויסקונטי הצטרף, יחד עם רוברטו רוסליני ל-"salotto" של ויטוריו מוסוליני (בנו של בניטו מוסוליני, שהפך באותה תקופה לפטרון הקולנוע ואומנויות אחרות) ושם, ככל הנראה, פגש גם את פדריקו פליני.
יחד עם ג'אני פוצ'יני, אנטוניו פייטרנג'לי וג'וזפה דה סנטיס כתב את התסריט לסרטו הראשון כבמאי: "אובססיה" (Ossessione) (1943), סרט הנאו-ריאליזם האיטלקי הראשון, שהוא עיבוד לא רשמי ולא מאושר לספרו של ג'יימס מ.
בשנת 1967 ביים את הסרט "הנוכרי", המבוסס על ספרו של אלבר קאמי "הזר", בו כיכבו מרצ'לו מסטרויאני ואנה קארינה.
בשנת 1971 ביים את הסרט מוות בוונציה.
בסרט השתתפו דירק בוגרד בתפקיד גוסטב פון אשנבך, מוזיקאי (בספרו של מאן הוא סופר) מצליח ומפורסם ברחבי אירופה, שמנהל אורח חיים קפדני ונזירי, שמחליט לצאת מעירו מינכן כדי לטייל בוונציה, שבה הוא מתאהב בנער יפהפה בשם טאדז'ו אותו מגלם ביורן אנדרסן.
ויסקונטי היה גם במאי תיאטרון מהולל.
בשנים 1960-1946 הוא ביים הופעות רבות של קבוצת התיאטרון רינה מורלי-פאולו סטופה, עם ויטוריו גסמן, כמו גם מספר אופרות ובהן ההעלאה מחדש של יצירתו של גאטנו דוניצטי "אנה בולנה" (על חייה של המלכה אן בולין) בלה סקאלה בשנת 1957 בכיכובה של מריה קאלאס.
הוא נפטר ברומא בגיל 69.
"אובססיה" (1943) Ossessione (מבוסס על ספרו של ג'יימס מ.
קיין משנת 1934 "הדוור מצלצל פעמיים")
"האדמה רועדת" (1948) La Terra trema על־פי הספר I Malavoglia ("בית מאלאווליה") של ג'ובאני ורגה.
"הברדלס" (1963) Il Gattopardo (מבוסס על ספרו של ג'וזפה תומאזי די למפדוזה)
"הזר" (1967) Lo Straniero (מבוסס על ספרו של אלבר קאמי)
"מוות בוונציה" (1971) Morte a Venezia (מבוסס על ספרו של תומאס מאן)
לוקיוס קורנליוס קינה (סביבות 130 לפנה"ס – 84 לפנה"ס), בן לבית האב של הקורנליים, חי בתקופה רבת תהפוכות בתולדותיה של הרפובליקה הרומית.
הוא נמנה עם הפופולרים, תומכיו של גאיוס מריוס.
בשנת 87 לפנה"ס, אחרי המלחמה במרסים במהלך מלחמת בעלות הברית, נבחר לקונסול.
קורנליה בתו של קינה, הייתה אשתו הראשונה של יוליוס קיסר
פועלו של קינה בעת מלחמת האזרחים
לאחר שלוקיוס קורנליוס סולה יצא עם צבאו למזרח, החל קינה במאבק פוליטי להחזרת מריוס וחבריו לרומא בשאיפה להחזיר את חוקי סולפיקיוס.
הניסיון להחזיר חוקים אלו נתקל בתגובתה האלימה של סיעת האצולה, בראשות חברו לקונסולט גנאיוס אוקטאוויוס, והאירועים האלימים שהתרחשו (שלפי המסורת נהרגו בהם עשרת אלפים איש) הביאו להגליית קינה ותומכיו מרומא.
קינה ותומכיו מיהרו לגייס צבא מבני הברית האיטלקים, ומחלק מגדודי הצבא הרומי שחנה בקמפניה.
הוא הצליח לאסוף אל דגלו ששת אלפים חיילים, שכללו פליטים פוליטיים, עבדים משוחררים וחיילים מקרב בני הברית האיטלקים.
כמו כן הצליח מריוס להעמיד צי של ארבעים אוניות שהציב בשפך הטיבר, ועצר את הגעת אסדות התבואה לרומא.
מריוס התאחד עם קינה, והכיר בו בתור הקונסול החוקי (למרות שבעיר רומא נבחר כבר קונסול אחר במקומו), וקינה מסר בידיו את הפיקוד על צבאו וסמכות פרוקונסולרית.
מצבה של האצולה היה בכי רע.
כוחותיהם הצבאיים היו או במזרח בהנהגת סולה, או עסוקים בקרבות בסמאניטים.
תמיכתו של הכוח הצבאי השלישי בצפון איטליה, בראשות גנאיוס פומפיוס סטראבו, הייתה לא ברורה, ולמרות שזה הציב את מחנהו מול רומא, הוא נתן למורדים להקיף את חומותיה.
צבא המורדים התפצל לשלושה חלקים, כאשר חלק אחד בראשות קינה התמקם בצד הימיני של הטיבר, חלק שני בהנהגת קווינטוס סרטוריוס התמקם בצדו השמאלי, וכוחו של מריוס התקדם במעלה החוף לכיון אוסטיה וכבש את היישובים ששוכנים עליו.
סטרבו נלחם למראית עין בכוחות המורדים אך לרוב לא נקט בפעולה כלשהי.
בצרתה הכריזה הממשלה על נתינת זכויות האזרחים לכול הקהילות האיטלקיות שמרדו בהם (ובכך מחקו את כל הישגי הרומים במלחמה האיטלקית) מתוך תקווה לגייס לעצמם כוחות חדשים.
בלית בררה קראו האצילים למטלוס פיוס ולצבאו בסמניום לנטוש את מלחמתו שם, ולבוא לעזרתם.
מריוס וקינה, כתגובה, העניקו לסמאניטים את כל דרישותיהם הפוליטיות וגייסו לעצמם חיל עזר סמאניטי.
מריוס המשיך בטקטיקה שלו של ניתוק רומא מדרכי האספקה, וכבש את אריניום, חסם את הטיבר, וכבש את כל היישובים ששלטו על מבואות רומא ליבשה.
רעב ומגפות החלו להכות בעיר רומא, בצבאות הממשלה ובכוחותיו של סטרבו, מפילים אלפים מהם.
כוחות הממשלה, שתוגברו בצבאו של מטלוס ושרידי כוחותיו של סטרבו (שמת במגפה) נפגשו עם מחנה המורדים מול גבעות האלבנים האיטלקיות.
אולם החיילים של צבא הממשלה הפגינו חוסר רצון מובהק להילחם ומטלוס נסוג איתם בחזרה לכיוון העיר.
הצבא של מריוס וקינה הגיעו לשערי העיר, העריקות של חיילים ממחנה האצולה הלכו וגברו, ואפילו עבדי רומא החלו לברוח לצבאו של מריוס בשל ההבטחה לחירות שהבטיח להם.
בלית בררה נכנעה הסיעה השלטת בעיר לפני מריוס וקינה, כאשר בקשתה היחידה היא הימנעות המנצחים מטבח דמים.
שערי העיר נפתחו וקינה צעד בראש לגיונותיו לתוכה, ואילו מריוס התעקש שיסירו מעליו את הנידוי שהטיל עליו סולה.
עם הסרת החרם נכנס מריוס לעיר והחל במרחץ דמים שנמשך עשרה ימים ברומא לבדה, ובאיטליה כולה מספר חודשים.
כל החשובים והבולטים בין מנהיגי האופטימטים הוצאו להורג ורכושם הוחרם.
ביניהם הקונסול אוקטאוויוס, עשרות קונסולים לשעבר, עשירי רומא, מצביאים מפורסמים, בני בריתו לשעבר של גאיוס עצמו, ועוד עשרות אחרים.
מריוס אפילו לא טרח להעמידם למשפט, והשתמש בפלוגות שהורכבו מעבדים לשעבר לרצוח את מיטב האצולה הרומית.
מעשיו של מריוס החרידו אפילו את בני בריתו הפופולרים, קינה וסרטוריוס, אולם גם הם פחדו מידו של זה, וקינה אף בחר במריוס להתמודדות יחד איתו על הקונסולט של שנת 86 לפנה"ס.
נקמתו של מריוס הושלמה, הוא חזר לשלוט על רומא, הרג ונקם במעמד האצילים שמעולם לא קיבל אותו, והשיג את הקונסולט השביעי אליו שאף במשך 13 השנים הקודמות למאורעות הללו.
אחרי מותו של מריוס, לוקיוס ולריוס פלאקוס הפך לקונסול שני.
בשנת 84 נאלץ לצאת למלחמה כנגד סולה שחזר באותה עת ממלחמתו נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס ונהרג על ידי חייליו במרד שפרץ במחנהו.
נמצאת בתחום המחלות המוגדרות MDS, היא סרטן של שורת התאים המיאלודים, האחראית לייצור כדוריות הדם הלבנות.
מסגרת הייצור התקין של תאים בשורה זו.
מתאי אב בעלי יכולת מולטיפוטנטית מתחלקים ותוך כדי מתמיינים ליצירת תאים מסוגים שונים עם תפקוד ספציפי ומראה האופייני להם.
למ"ח היא סרטן דם הנפוץ בקרב מבוגרים, והסיכון ללקות בה, כמו גם שכיחותה, עולה עם הגיל.
בקרב ילדים נפוצה לוקמיה מסוג אחר - לוקמיה לימפוציטית חריפה.
ביטויי המחלה הנפוצים קשורים לכך שהתאים הממאירים מחליפים את התאים הנורמלים במח העצם, כמו גם בדם ההיקפי (אותו מקבלים על ידי בדיקת דם רגילה).
כך מתקבל מצב שבו יש מעט תאי דם לבנים תקינים, מעט טסיות דם ומעט כדוריות דם אדומות.
מצב זה מכונה פאנ-ציטופניה (פאנ - כל, ציטו - תאים, פניה - עוני או מחסור).
ביטויים אלו כוללים לכן, חולשה ועייפות קשה (כביטוי לחסר כדוריות הדם האדומות), זיהומים - כביטוי לחסר בבלוטות הדם הלבנות ודימומים כביטוי לחסר בטסיות הדם.
הרמז הראשון לאבחנה של AML הוא בדרך כלל תוצאה לא תקינה של ספירת דם מלאה.
בעוד עודף של תאי דם לבנים (לוקיוציטוזיס) הוא ממצא שכיח, ובמקרים מסוימים ניתן להבחין בתאי לוקמיה צעירים (בלסטים) בדם, AML יכול להופיע גם עם ירידה מבודדת בטסיות דם, תאי דם אדומים או אפילו עם ספירת תאי דם לבנים נמוכה (לוקופניה).
בעוד שאבחנה משוערת של AML יכולה להיעשות על ידי בחינת משטח הדם ההיקפי כאשר ישנם בלסטים, האבחנה הסופית דורשת בדרך כלל שאיבת מח עצם נאותה וביופסיה, כמו גם שלילת אנמיה ממאירה (חסר ויטמין B12), חסר חומצה פולית וחוסר בנחושת.
לאחר שמתגלה הלוקמיה, מבצעים סיווג הסטולוגי.
השיטה הצרפתית אמריקאית בריטית היא לפי מוצא התא הפתוגני:
בדיקות ציטוגנטיות (בדיקות הבוחנות את השינוי בכרומוזומים שחל בתאים הממאירים) של התאים החולים מאפשרות סיווג חדש נוסף וחשוב (הסיווג של ארגון הבריאות העולמי).
לעיתים קרובות מוצאים שמקטעי DNA נעלמו או נוספו או שמספר הכרומוזומים בתאים הממאירים אינו תקין.
הסיווג מאפשר לצפות את התגובה של המחלה לטיפול כימותרפי.
שתי דוגמאות מיני רבות: ידוע למשל שלוקמיה בה ההפרעה הגנטית היא שחלוף של מקטעי DNA מכרומוזומים 8 ו 21 (החלפת מקטעים בין כרומוזום 8 לכרומוזום 21 ) היא לוקמיה שמגיבה בדרך כלל לטיפול כימותרפי כולל מיצוב, בעוד שלויקמיה בה חסר מקטע בכרומוזום 7 אינה מגיבה לאותו טיפול.
ישנם מספר טיפולים שמטרתם ריפוי למחלת לוקמיה חריפה מיאלואידית.
הטיפולים מבוססים על תרופות כימותרפואטיות.
תרופות אלו הן חרב פיפיות, שכן הן הורגות את התאים הבריאים יחד עם התאים הסרטניים.
הסכנה בטיפול זה היא פונקציה של המינון והתדירות שבהם הם ניתנים.
מטרת הטיפול ההתחלתי, המכונה אינדוקציה, היא להביא קודם כל למצב של הפוגה (רמיסיה קלינית - החלמה מתסמיני הלאוקמיה; רמיסיה מעבדתית - שלא מזהים תאים ממאירים בשיטות מעבדה בתאים מלשד העצם [מח העצם] ).
אחרי הגעה למצב של הפוגה ניתן טיפול שהורג את יתרת התאים הממאירים הנסתרים, המכונה consolidation therapy .
מזליפים במשך 3 ימים תרופה כימותרפית מסוג אנטרציקלין (דונורוביצין או אידרוביצין) (בדרך כלל 15–30 דקות הזלפה), עם שבעה ימי טיפול בהזלפה של תרופה נוספת המכונה araC (טיפול זה מותנה בתפקוד תקין של הלב, הכבד והכליות).
בעזרת טיפול כזה כ-50% מהחולים נכנסים להפוגה, וכ-10-15% נוספים נכנסים להפוגה בעזרת שני טיפולים כאלו.
טיפול במינון גבוה של araC, ביחד עם דאונורוביצין, מיטוקנטרון, אידרוביצין בחולים עמידים (צעירים).
במקרה של תת-הסוג לוקמיה פרומיאלוציטית חריפה כולל הטיפול כימותרפיה + ATRA (אול-טרנס-רטינואיק-אסיד).
טיפולי ייצוב בצעירים (מתחת לגיל 60)
השתלת מח עצם עצמית - בשיטה זו לוקחים מהאדם החולה את מח העצם שלו.
מנסים לחסל את התאים הממאירים שם.
במקביל נותנים מינון מאוד גבוה של כימותרפיה לחולה בתקווה להרוג את התאים הממאירים.
החולה נותר למעשה ללא מערכת ייצור דם עצמאית במשך תקופה ארוכה, ועל מנת שישרוד תקופה זו מחזירים לו את תאי מח העצם שנלקחו ממנו.
השתלת מח העצם מאדם אחר (השתלה אללוגנאית).
באנשים מבוגרים הטיפולים מסוכנים יותר ולכן ניתנים במינון פחות גבוה.
כמו כן, הסיכון בטיפולי ההשתלה גבוה יותר.
נוגדן מונוקלונלי בשם Gemtuzumab ozogamicin (מילוטרג) - טיפול בשיטה אימונולוגית ההולכת וצוברת תאוצה במסגרת הטיפולים בסרטן.
הנוגדן נקשר לקולטן CD33 המצוי על התאים הסרטניים.
בחודש יוני 2010 התרופה הופסקה לשיווק לאחר שעלו תהיות לגבי בטיחותה ובשנת 2017 לאחר שתוצאות מחקר קליני הראו תוצאות מעודדות למדי, אושרה לשיווק מחדש.
פונטיניב אושר לטיפול לפני מספר שנים
מפני שמחלת הלוקמיה היא מחלה של תאי גזע, כשהכימותרפיה משמידה את רוב התאים היא עלולה לא להשמיד תאי גזע "חצי בריאים" - תאי גזע שיש להם מוטציה פרה-לוקמית.
מוטציות מסוג זה מובילות לבסוף לרכישת מוטציות נוספות, ומכאן להישנות המחלה, גם אחרי החלמה.
התקופה בין ההחלמה להישנות נקראת "remission", ובעברית - הפוגה.
הישנות כזו של מחלה מכונה בלשון המקצועית "Relapse".
במקרה של הישנות, הטיפול הוא בדרך כלל השתלת מח עצם, במידת האפשר.
במקרים רבים לא ניתן לבצע טיפול זה, ובמצבים אלה יש לשקול השתתפות בטיפול מחקרי.
לוקיוס פלביוס סילבה היה איש צבא רומאי שפיקד על הלגיון העשירי פרטנסיס בעת המצור על מצדה.
משנת 73 ועד 81 לספירה שימש כנציב יהודה לאחר מותו של המושל הקודם סקסטוס לוסיוס באסוס.
בשנת 81 נתמנה לתפקיד קונסול.
סילבה נולד כנראה בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-1 לספירה.
הוא הגיע מהעיר אורבה סלביה (Urbs Salvia) שבמזרח איטליה, שקיבלה את המעמד של קולוניה בחצי השני של המאה ה-1. חלק מהחוקרים סבורים שהעיר זכתה במעמד בזכות הישגיו של סילבה.
סילבה התחיל את הקריירה שלו כטריבון צבאי של הלגיון הרביעי סקיתיקה ולאחר מכן שימש כקווסטור וכטריבון הפלאבים.
בזמן מלחמת האזרחים ברומא בשנים 68–69 הוא תמך באספסינוס באיטליה, ולכן קודם במהירות למעמד הפריטורים, ומונה לתפקיד מפקד הלגיון העשרים ואחד רפאקס ושרת בתפקיד זה בשנים 71–73. לאחר מותו של המושל הקודם, סקסטוס לוסיוס באסוס, שימש סילבה משנת 73 ועד 78 כנציב יהודה וכבש את מצדה.
לאחר מכן מונה לתפקיד פונטיפקס, ובשנת 81 נתמנה לתפקיד של קונסול.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם לגבי סוף ימיו.
נראה כי לאחר מותו של טיטוס נפל סילבה קורבן למשטר הטרור של תקופת דומיטיאנוס, משטר אשר רדף מצביאים פופולריים שנחשבו כמתחרים פוטנציאליים.
עמוד נושא כתובת המציינת את שמות הקיסרים אספסיאנוס וטיטוס, וכן את הלגיון העשירי פרטנסיס ומפקדו, נתגלה בשימוש משני בקיר הארמון האומאי II..
עמוד דומה זכה לפרסום בשנת 2003. הכתובת הלטינית החרותה על גבי עמוד בשימוש משני, מוקדשת לאספסיאנוס ולטיטוס ותאריכה נקבע בהתאם לשנים 71-79 לספירת הנוצרים.
מציב הכתובת היה מפקד הלגיון העשירי פרטנסיס אשר שמו נמחק במכוון בעבר.
בניגוד לכך טען ורנר אק כי בכתובת אין מספיק מקום להשלמת שמו של אנטוניוס סטרניוס וצידד בשמו של פלביוס סילבה.
בשנת 1999 גילה הוואקף באורוות שלמה שבהר הבית, כתובת על לוח אבן בגודל של 97 ס"מ על 75 ס"מ, שהמפרסם משלים בקריאתו את שמו של פלביוס סילבה.
הכתובת מציינת קשת שנצבה במקום.
לדעת המפרסם לוח אבן זה היה חלק מקשת ניצחון שהקדיש פלביוס לקיסרים אספסינוס וטיטוס.
חנה כותן וורנר אק טוענים כי הכתובת אינה קשורה לכובש מצדה, פלביוס סילבה, אלא היא קשת שהוצבה לאחר הקמת העיר הפגנית איליה קפיטולינה.
דמותו של פלביוס סילבה מופיעה בסדרה הטלוויזיונית משנת 1981 "מצדה".
את דמותו גילם השחקן פיטר או'טול.
לוקיוס יוליוס קיסר ויפסניוס (17 לפנה"ס - 2), היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.
לוקיוס היה בנו של המצביא הבכיר ביותר של אוגוסטוס, מרקוס ויפסניוס אגריפה ובתו של אוגוסטוס יוליה.
עוד לפני שמלאו לו שנה, אומץ לוקיוס על ידי סבו, הקיסר אוגוסטוס, יחד עם אחיו הבכור גאיוס מתוך מטרה לטפח את שני הילדים כיורשיו.
לוקיוס גדל בבית סבו שהיה מופקד באופן אישי על חינוכו.
למרות אהבתו הגדולה אל נכדיו לא תמיד היה אוגוסטוס מרוצה מהתנהגותם, שנטתה להיות מפונקת, שחצנית וחוצפנית אולם למרות זאת לא סר חינם והם המשיכו להיות מטופחים כיורשיו.
למרות גילו הצעיר מונה לוקיוס לקונסול בשנת 2 לפנה"ס, בעיקר הודות לסבו.
באותה שנה קיבל לוקיוס את התואר "נסיך הנעורים" (לטינית: principes iuventutis) ויצא לסיור אצל הלגיונות שהיו מוצבים בהיספניה (כיום ספרד).
לוקיוס נפטר כתוצאה ממחלה פתאומית בשנת 2 בעת ששהה במסליה שבגאליה (כיום מרסיי בצרפת).
לוקיוס קסיוס לונגינוס (לטינית: Lucius Cassius Longinus) היה בעלה הראשון של דרוסילה, אחותו של קליגולה.
קסיוס לונגינוס היה בן למשפחת נוביליטאס.
בשנת 30 מונה לקונסול על ידי טיבריוס ולאחר מכן היה פרוקונסול באסיה, בשנת 33 טיבריוס חיתן את לונגינוס עם נכדתו דרוסילה, בשנת 36-37 ציווה קליגולה על הזוג להתגרש, לפי כמה מן המקורות כך שהוא עצמו יוכל לקיים יחסי עריות עם אחותו, אולם יש חוקרים רבים שמפקפקים במסורות הללו.
בשנת 40, ציווה קליגולה על הבאתו של קסיוס לרומא בשלשלאות ורציחתו, בהתבסס על נבואה של אורקל, לפיה קסיוס ינסה להתנקש בחייו.
לוקיוס פוסטומיוס מגלוס (Lucius Postumius Megellus) היה מצביא ומדינאי רומי שנטל חלק במלחמה הפונית הראשונה.
אביו, לוקיוס פוסטומיוס מגלוס, היה קונסול שלוש פעמים.
מגלוס הבן נבחר לקונסולאט בשנת 262 לפנה"ס, בשנה השלישית למלחמה הפונית הראשונה.
יחד עם עמיתו למשרה פיקד על חילות רומא בסיקיליה, ועסק עד סוף שנת כהונתו בהמשך המצור על אקרגס (אגריגנטום).
הוא נבחר לקנסור ב-253 לפנה"ס ובאותה שנה מת.
מהדורה דיגיטלית בתוך האתר: Perseus.
לוקמיה לימפוציטית (לימפובלסטית) חריפה (אקוטית; באנגלית: Acute Lymphoblastic Leukemia ובראשי תיבות:ALL) היא המחלה הממארת השכיחה ביותר בגיל הילדות, ומייצגת כשליש מכלל סרטני הילדים.
נמצאת בתחום המחלות המוגדרות MDS.
מספר המקרים של לוקמיה לימפוציטית חריפה בשנה הוא כ-30 מקרים למיליון איש, לרוב בין הגילאים 2–5. הסיבות ללוקמיה לימפובלסטית אינן ברורות לגמרי.
חלק קטן ממקרי הלוקמיה מקורם בתורשה (גנטיקה).
חלק אחר מושפע מגורמים סביבתיים כגון: קרינה מייננת, חוסר בחשיפה לפתוגנים המסייעים למערכת החיסון להיערך להתפרצות המחלה, והורים המשתמשים באלכוהול ובטבק ובכך יוצרים פוטנציאל לחלות בלוקמיה לימפובלסטית.
כאשר האבחנה מוקדמת והטיפול נכון, שיעורי הריפוי של לוקמיה עולים על 80% (ובסוגי סרטן אחרים אף יותר) בילדים, ו-20%-40% במבוגרים.
יתר על כן, טיפול שהוכיח את עצמו לחולים בסיכון גבוה להישנות המחלה, משתמשים גם בטיפול לחולים עם סיכון נמוך להישנות המחלה.
לוקמיה חריפה מוגדרת על ידי ארגון הבריאות העולמי כלוקמיה בה למעלה מ-20% מהתאים במח העצם הם בלסטים.
לוקמיה כרונית מוגדרת כלוקמיה בה יש פחות מ-20% בלסטים במח העצם.
בלוקמיה לימפוציטית חריפה, תאי אב לימפוציטים משתנים באופן גנטי.
כתוצאה מכך הם עוברים התרבות ושגשוג מהיר ומשבטים את עצמם.
ברגע שתאי אב אלה מתחילים להשתנות, יצירת התאים הלימפוציטים (T,B) נפגמת משמעותית.
בלסטים לוקמיים עוברים דרך ארוכה כדי לחסום את שלב התוצר הסופי (לימפוציטים T/לימפוציטים B).
חוקרים מעריכים כי הלוקמיה מתעוררת מתא נבט אשר עתידים להחליף את התאים המפותחים והתקינים.
אבחנה זו רומזת כי כדי להחלים יש להשמיד את תאי הנבט של הלוקמיה ולא רק להשמיד את הבלסטים הלוקמיים.
בלסטים של לוקמיה גדולים מספיק על מנת לבחון אותם בבדיקת דם פשוטה, אולם, כדי להיות בטוחים בסוג הלוקמיה, לוקחים דגימת מח עצם מעצמות הגב הגדולות, בהרדמה מקומית או כללית.
הדגימה היא ממח העצם כי בו נמצא מקור המחלה, וזאת למרות שבלסטים לוקמיים נוכחים בכל מערכות הגוף: מח עצם, התימוס, כבד, טחול, בלוטות לימפה, אשכים ושחלות.
בארצות הברית מאובחנים בכל שנה כ-2000–2500 מקרים חדשים של לוקמיה לימפובלסטית חריפה.
שיעור התחלואה העולמי במחלה הוא דומה לזה שבארצות הברית.
הלוקמיה הלימפובלסטית החריפה שכיחה יותר אצל לבנים ואפרו-אמריקאים.
היקף הלוקמיה הלימפובלסטית מתחת לגיל 15 בלבנים הוא 33 למיליון, בהשוואה ל-15 למיליון ילדים ומתבגרים מתחת לגיל 15 באפרו-אמריקאים.
הלוקמיה הלימפובלסטית קיימת בשכיחות גבוהה יותר אצל בנים.
שכיחות זו בולטת בלוקמיה לימפובלסטית של תאי T.
ילדים החולים בלוקמיה לימפובלסטית חריפה עלולים לפתח תסמינים וסימנים שמאפיינים חדירה למח העצם.
בגלל שהבלסטים הלוקמיים מחליפים את כל התפקוד הנורמלי במח העצם, החולה מסמן בדרך-כלל כישלון של מח העצם, המתבטא באנמיה כללית, תרומבוציטפניה וניוטרופניה.
מסתמנים עייפות וחיוורון, דמם תת-עורי ודימום.
סימנים אחרים הם: ירידה במשקל, כאב עצמות וקוצר נשימה (אסתמה).
סימנים ותסמינים במוח עלולים להופיע ולגרום לכאב ראש, להקאות בבוקר, לעצבנות יתרה, או לסימנים פחות נפוצים כמו שינה ארוכה במיוחד (בין 16–24 שעות).
מצב זה מופיע בתור הגדלה חסרת כאב של האשכים ולרוב, הגדלה בצד אחד שלהם.
חולה עלול להיות חיוור כתוצאה מאנמיה וחבול כתוצאה מתרומבוציטפניה.
כמו כן מופיעים תסמיני זיהום כתוצאה מניוטרופניה ועלולות להתגלות לימפדנופתיה והפטומגליה (כבד מוגדל).
בדרך כלל עוקבים אחר התפתחויות נוירולוגיות מכיוון שהטיפול בחולים בלוקמיה במוח הוא שונה ומעקב זה הכרחי.
לרוב חולי לוקמיה מטופלים ב-8–9 סדרות של טיפולי כימותרפיה שונים אינטנסיביים.
מטרת הטיפול הראשון היא לגרום הפוגה בצמיחת הלוקמיה.
אספראגינז אמורה לחסום את התהליך הסרטני בלוקמיה כי הן מרוקנות את מלאי האנזים אספראגין בתא וזה אנזים שלוקמיה אינה יכולה להתפתח בלעדיו.
מטוטרקסאט היא תרופה שלרוב ניתנת במינון גבוה וגם באינטראטקל (זריקה לנוזל השדרה) כדי להצליח לעבור את מחסום הדם מוח.
תופעות הלוואי קשות אך התרופה חשובה לטיפול כי היא מחליפה את החומצה הפולית בחומצה שדומה לה מאוד בהרכבה אך שונה מספיק כדי להרוס את התא הסרטני.
התרופה וינקריסטין ניתנת לרוב כי השפעתה מאוד חזקה על תא סרטני בלוקמיה.
לעיתים קרובות, כאשר מדובר בלוקמיה של לימפוציט T, מוסיפים הקרנות למוח או לטחול.
לאחר תקופת הטיפול הכימי האינטנסיבי, בדרך כלל לאחר שהסימנים ממח העצם וממקומות ראשיים אחרים נעלמו, מתחילה תקופה של כ-1.5-3 שנים של טיפול כימותרפי מתון כדי לחסל תאי לוקמיה "נסתרים" שאולי שרדו.
לרוב הטיפול המקובל הוא מטוטרקסאט ומרקפטופורין 6 במינונים פחות נמוכים מהרגיל שהנזק והרעילות שלהם אמנם קיים אך לרוב אינו מסכן כמו בתקופת הטיפול האינטנסיבית.
במקרים שבהם הטיפול אינו משפיע על התא הסרטני תתפשט הלוקמיה ותגרום למות החולה, למרות שאם החולה יקבל השתלת מח עצם בזמן, יכולה הלוקמיה להיעלם ולא לחזור לעולם.
במקרה של חזרת המחלה יינתנו טיפולים אינטנסיביים אף יותר.
התלקחות של לוקמיה יכולה להופיע במוח, במח העצם, בנוזל השדרה, בכבד, בטחול, באשכים ובשחלות.
חזרת הלוקמיה במח העצם היא חמורה ומחייבת טיפול מיידי.
לרוב, כאשר המטופל יגיע להפוגה בצמיחת התאים, יילקחו ממנו תאי אב מהדם ויוכנו להשתלת מח עצם עצמית.
לוּקיוּס קָאיקִיליוּס מֶטֶלוּס , קונסול בשנים 251 ו-247 לפנה"ס, היה מצביא רומאי שנלחם נגד הקרתגים במלחמה הפונית הראשונה, בן למשפחת קאיקיליוס מטלוס.
הישגו החשוב ביותר היה הניצחון שנחל בקרב פנורמוס על צבא קרתגי בפיקוד עזרובעל בן חָנוֹ (יוני 250 לפנה"ס).
מטלוס נבחר לקונסולאט בשנת 251 לפנה"ס יחד עם גאיוס פוריוס פאקיליוס (Gaius Furius Pacilius), והשניים נשלחו לסיקיליה להמשך המלחמה בקרתגים.
כהונתם עברה ללא אירועים מיוחדים, שכן שני הצדדים נמנעו מקרבות הכרעה.
בקיץ 250 לפנה"ס שב פוריוס לאיטליה עם חייליו, ומטלוס נשאר בפנורמוס עם שני הלגיונות הנותרים.
עזרובעל, המצביא הקרתגי, החליט לנצל זאת וניסה למשוך את מטלוס לקרב.
אלא שמטלוס לא התפתה להילחם במישור בשל יתרון הקרתגים במספר חייליהם ובפילי המלחמה שלהם.
הוא הצליח בתחבולות להשיא את עזרובעל להילחם קרוב לחומות העיר, בעמדה שהייתה לו לחיסרון.
ניצחון הרומאים היה שלם, וכתוצאה ממנו נערכו לפלישה מחודשת לאפריקה.
בשובו לרומא התכבד מטלוס בתהלוכת ניצחון, בה הוצגו לראשונה בתולדות העיר גם פילי מלחמה שנתפסו מידי האויבים.
מגיסטר אקוויטום וקונסול בפעם השנייה
בשנת 249 לפנה"ס נבחר מטלוס למגיסטר אקוויטום, סגנו של הדיקטטור לצורך עריכת בחירות לקונסולים חדשים (dictator comitiorum habendorum causa).
באותו זמן נמצאו שני הקונסולים היוצאים, פובליוס קלאודיוס פולכר ולוקיוס יוניוס פולוס, בסיקיליה ולא יכלו להגיע לרומא לניהול הבחירות בעצמם.
לדיקטטור נבחר אולוס אטיליוס קאלאטינוס.
שנתיים אחר-כך, ב-247 לפנה"ס, נבחר בפעם השנייה לקונסול.
עמיתו לכהונה היה נומריוס פאביוס בוטאו (Numerius Fabius Buteo).
השניים נמנעו מכניסה לקרב הכרעה עם חמלקרת ברקה וחייליו, והעדיפו לנהל התנגשויות חלקיות.
פיקודו של מטלוס בסיקיליה הסתיים אפוא ללא השגים מיוחדים.
מטלוס נשא במשרה הדתית הבכירה ביותר ברומא משך עשרים ושתיים שנים, מ-243 לפנה"ס ועד מותו ב-221 לפנה"ס.
ב-241 לפנה"ס, על פי המסופר, פרצה שרפה במקדש וסטה, בו נשמר הפאלאדיום (Palladium), הפסל המקודש המגן על העיר.
מטלוס שם את נפשו בכפו והצליח להציל את הפסל, אך נפגע מן הלהבות והתעוור.
העם הרומי העניק לו בשל כך כבוד מיוחד, והתיר לו להגיע אל הסנאט במרכבתו, פריבילגיה שאיש לא זכה לה לפניו.
תמצית נאום ההספד שנשא בנו של מטלוס בהלווייתו, המעלה על נס את השגי אביו ומידותיו, השתמרה אצל פליניוס.
לוֹקָלִיזַצְיָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: הַמְקָמָה) היא תהליך התאמה של מוצר לאוכלוסייה שונה מזו שבשבילה הוא יוצר או פותח במקורו.
מרכיב מובהק של לוקליזציה הוא התאמה לשפה שונה מזו שמשמשת במוצר המקורי, כגון תרגום מדריך למשתמש משפת היצרן לשפת ארץ היעד.
מרכיב נוסף הוא התאמה לרגולציה מקומית או למנהגים מקומיים.
לוקליזציה של מזון המיוצא לישראל, למשל, תכלול יצירת גרסה כשרה שלו.
לוקליזציה נעשית על ידי היצרן לשם קידום השיווק של מוצריו, ולעיתים היא נדרשת בחוקים להגנת הצרכן.
בעולם התוכנה לוקליזציה כוללת תרגום הטקסט של ממשק המשתמש לשפה המקומית, ולעיתים התאמות נוספות, כגון התאמה לרגולציה מקומית.
לוקליזציה של אתר אינטרנט, למשל, עשויה לכלול החלפת חלק מן התכנים לתכנים הרלוונטיים לדוברי השפה, כמו מתן חדשות מהמדינה שלהם והסרת סמלים העשויים להיות פוגעניים.
מכיוון שפיתוח מוצר חדש בסיסו בגיוס משאבים, בין אם פיננסיים, אנושיים וכדומה, הרי לתהליך לוקליזציה יש השפעה גדולה ליכולת של המוצר להתקבל בצורה חיובית ולהימכר בארצות היעד.
תהליך הלוקליזציה כולל מספר תהליכי עבודה עוקבים.
בשונה מתהליך תרגום של מסמכים, בו יש לתרגם רק את הכתוב במסמך, כולל תהליך הלוקליזציה בנוסף לשלבי התרגום והעריכה הלשונית גם תהליכים הנדסיים כגון הבטחת איכות וניהול פרויקטים.
ישנן חברות אשר מבצעות את תהליך הלוקליזציה של התוכנות שהן מייצרות באופן עצמאי, אך במקרים רבים התהליך מטופל על ידי חברות תרגום מתמחות אשר להן מקורות מקצועיים בארצות היעד.
אף שתהליך הלוקליזציה מוסיף עלויות לפיתוח המוצר, חברות רבות משקיעות בלוקליזציה, משום שמוצר שעבר לוקליזציה נגיש יותר ללקוחות בארצות שונות, קל יותר לשימוש משום שהוא מופיע בשפת האם של המשתמש, וכתוצאה מכך, בעלת יתרון תחרותי על פני מוצרים שלא עברו לוקליזציה.
בתחום התוכנה הדרישה ללוקליזציה מצד מדינות היעד תלוית תרבות, ישנן מדינות שבהן אין דרישה לתרגום התוכנה לשפתן והמשתמשים רגילים לעבוד עם תוכנות באנגלית בעוד במדינות אחרות לא ניתן למכור תוכנות שלא תורגמו לשפה המקומית.
תהליך לוקליזציה מתחיל בשלב ייעוצי המכונה אינטרנשיונליזציה (Internationalization) או בקיצור I18N.
בתהליך זה נכתבת המתודלוגיה וההכנה הטכנית של המוצרים השונים לקראת תהליך לוקליזציה.
כגון, היכן למקם כפתורים, כתיבת קודים עבור שפות שדורשות קידוד ספציפי וכדומה.
פעילויות נוספות בתהליך הלוקליזציה הן:
מרכיב מרכזי בלוקליזציה הוא תרגום כל הטקסטים המלווים את המוצר, ופעמים רבות אף מוטמעים במוצר עצמו.
בפרט זהו מרכיב עיקרי בלוקליזציה של ממשק משתמש לתוכנה.
ממשק משתמש עשוי להכיל עשרות אלפי מילים ומחרוזות ואף יותר, וברוב המקרים לא מדובר על ממשק המשתמש לבדו, אלא גם בקובצי עזרה, עדכונים שנעשים מדי תקופה ואינטגרציה בין ממשקי התוכנה לדוקומנטציה הנלווית כגון מדריכי משתמש, מדריכים מקוצרים, מדריכי התקנה, אתר אינטרנט רלוונטי ומוצרים שיווקיים.
לכן, נדרשת יכולת לנהל את התהליך כולו, לנהל את התרגומים וליצור מאגר תרגומים אשר יהיה רלוונטי ומעודכן.
דרישה זו היא בעלת תוקף כאשר מדובר על פרויקטים מורכבים של מספר שפות רב.
בשוק קיימים מספר כלים אשר באים לעזרה בלוקליזציה של תוכנה, והם מכונים TM tools, להלן Translation Memory.
אותם כלים יודעים לנתח את הקבצים, ומדובר על יכולת לקרוא קובצי XML, DLL, HTML ואחרים, ולספק log file שמקטלג את המחרוזות השונות על פי חוקיות מסוימת, למחרוזות שחוזרות על עצמן (repetitions), ולמחרוזות חדשות (no match).
כאשר מסיימים פרויקט תרגום ראשון, הכלים יוצרים מאגר זיכרון של המחרוזות שתורגמו (TM) ספציפית לכל שפה שמתורגמת, והחל מהעבודה השנייה, המחרוזות החדשות יושוו גם למאגר הקיים וה-log file הבא שייוצר יכלול גם נתונים של התאמה מלאה בין המחרוזות החדשות למה שקיים במאגר (100% match) והתאמה חלקית (fuzzies).
כך למעשה, תהליך התרגום הופך לפשוט ומסודר יותר ומאפשר ליצור סטנדרטיזציה של תהליך תרגום ולמעשה לייעל את התהליך המורכב.
לכל מילה יכולה להיות משמעות שונה.
בהקשרים עסקיים, מילה מסוימת יכולה להיות מתורגמת בתצורה אחת ולעיתים בתצורה אחרת.
זה תלוי לעיתים גם בסגנון שהארגון רוצה להיות מזוהה עמו.
מכיוון שהתיאום בין ספק התרגומים לבין הארגון המתרגם הוא קריטי להצלחת התהליך, יש ליצור בתחילת כל עבודה מילון מונחים אשר מהווה את תחילת הדרך בכל פרויקט לוקליזציה.
כך, ישנו תיאום ציפיות ראשוני לגבי סגנון התרגום, מינוח מועדף של המילים החשובות ו/או כאלו שמופיעות באופו תדיר בתוך הטקסטים לתרגום (וכנראה גם בעלות חשיבות לארגון המתרגם), ובנוסף - ההמלצות שבאות לעיתים מהמתרגמים עצמם כך שתהיה התאמה תרבותית מלאה.
במהלך חיי הפרויקט, מילון המונחים מתעבה ומתווסף ל-TM שנוצר בתהליך.
במשמעות המופשטת של המונח, מדובר על המרת שפה אחת לשפה אחרת.
בתהליך לוקליזציה, נדרשת גם התמחות בנושא הנדרש (סלולר, IT, מכשירים רפואיים, פיננסים וכו') יחד עם ידע על המונחים המקובלים בעולם התוכן הנדרש.
בעקבות תהליכי גלובליזציה מואצים, העדיפות של החברות היא לעבוד עם מתרגמים מקומיים אשר יכולים לתרום את השפה המקצועית המעודכנת ביותר, את ההתאמה התרבותית ואת הידע הרגולטורי במידה ונדרש.
תהליך בקרת איכות שנעשה על התרגום ובו נעשות בדיקות לשוניות ופרוצדורליות שונות כגון שימוש נכון בשפה, שגיאות כתיב, ויזואליות, שימוש נכון במונחים מקצועיים, גם על בסיס מילון המונחים שהוגדר בתחילת התהליך ועוד.
תהליך זה קריטי מכיוון שאחרי תהליך זה נעשית הטמעת התרגום בסביבת העבודה האמיתית של המוצר, ולכן ככל שהתרגום מדויק יותר, הזמן שיידרש לשם העלאה לאוויר של התרגום יהיה קצר יותר.
בדומה לתהליך בקרת איכות טכני, אשר נעשה בתהליך הבדיקה של מוצר חדש, נעשה תהליך בדיקה לשוני שמכונה QA קוסמטי.
הפעם, התהליך נעשה בסביבת העבודה האמיתית של המוצר, לאחר תהליך הטמעה של קובצי המקור המתורגמים.
הבדיקות שנעשות הן מגוונות וכוללות הקשרים מלאים של התכנים, טקסטים שעלולים להיחתך או להופיע בצורה שגויה.
הבודק יוצר bug file, ובו פירוט ההערות והתיקונים הנדרשים.
לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס היה מצביא ומדינאי ממשפחת אצולה רומאי, שכיהן כקונסול (460 לפנה"ס) וכדיקטטור.
קינקינטוס מהווה סמל לאהבת המולדת באגדות של הרפובליקה הרומית.
התפרסם בפשטות הליכותיו ובוויתורו מרצון על הכוח שניתן לו.
בשנת 458 לפנה"ס הטילו אויביה של רומא הסגר על צבאהּ, וסכנת השמדה נשקפה לו.
הסנאט שלח שליחים אל קינקינטוס והודיע לו כי הוא נבחר כראש המדינה, בזמן שחרש את שדהו.
הוא ארגן במהירות את הצבא, הקיף את האויב והביסו, ועלה על רומא.
כעבור 16 ימים התפטר קינקינטוס מתפקידו וחזר למשקו.
בשנת 439 לפנה"ס, כבן שמונים, הוענקו לו שוב סמכויות של שליט אבסולוטי.
הוא כיהן בתפקיד זה 21 יום, והרג את הפלאֶבּי ספוריוס מאליוס שרצה להמליך עצמו כמלך רומא.
בסיפורי הגבורה הרומיים הוזכר קינקינטוס כמצביא-החקלאי, החוזר תמיד, אחרי כל קרב, אל משקו ומחרשתו, וכך מגביל את מעורבותו הפוליטית.
לוקמיה מיאלואידית כרונית היא סוג של לוקמיה, המאופיינת על ידי התרבות בלתי מבוקרת במספר התאים המיאלואידים במח העצם כתוצאה מפגיעה בתאי גזע, והתפשטות שלהם לדם.
מחלה זו מהווה בקירוב כ-20% מכלל הלוקמיות.
CML היא גידול שבטי של גרנולוציטים בוגרים (נויטרופילים, באזופילים ואאוזינופילים) בעיקר, עם זאת ניתן לראות גם התרבות של מגהקריוציטים מאחר שהפגיעה כאמור היא בתאי הגזע (שלא בדומה ללוקמיה חריפה, שבה הפגיעה היא בשלב מאוחר יותר).
זוהי מחלה מיילופרוליפרטיבית, הקשורה במרבית המקרים לפגם כרומוזומלי – שחלוף קטעים בין כרומוזום 9 לכרומוזום 22 (טרנסלוקציה כרומוזומלית) אשר יוצרת את כרומוזום פילדלפיה.
בשונה מלוקמיה חריפה, המאופיינת בתסמינים קליניים סוערים, ב-CML לעיתים רבות אין החולה מפגין תסמינים קליניים: המחלה מתחילה באופן איטי ועם תסמינים כללים של אנמיה, חולשה, ירידה במשקל, חוסר תיאבון, הזעה, חום ותחושת מלאות או אי נוחות בבטן.
לעיתים ניתן לראות גם הגדלה של הטחול ושל הכבד וספירה גבוהה של תאים לבנים (לויקוציטוזיס).
בבדיקה הביוכימית יהיה האנזים LDH מוגבר (דבר שמעיד על התרבות של תאים המטולוגיים), ורמת הפוספטאזה הבסיסית (ALP) נמוכה.
עדויות אלה עשויות לסייע באבחנה מבדלת לעומת סוגי לוקמיה אחרים.
המחלה עלולה להופיע החל מגילאי 20–30. הגיל הממוצע של החולים בתחילת המחלה הוא 40–60.
המהלך הקליני של המחלה נחלק לשלושה שלבים:
השלב הכרוני – אורכו בין 5–6 שנים, והוא יכול להיות מאופיין בסימפטומים מתונים יחסית, כגון עייפות או ספירות דם נמוכות, או תחושת מלאות בבטן.
כ-85% מהחולים בקירוב נמצאים בשלב זה בעת ביצוע האבחנה (דיאגנוזה).
בהיעדר טיפול, מתפתחת המחלה לשלב המואץ.
השלב המואץ (Accelerated phase) – שלב זה אורכו בין 6–9 חודשים.
הקריטריונים להימצאות החולה בשלב זה יכולים להיות אחד מהבאים (על פי ארגון הבריאות העולמי):
בין 10%-19% מיאלובלסטים בדם או במח העצם
יותר מ-20% בזופילים בדם או במח העצם
ספירת הטסיות נמוכה מ-100,000, ללא קשר לטיפול
ספירת הטסיות גבוהה מ-1,000,000, אינה מגיבה לטיפול
הופעת סימנים ציטוגנטיים של התאים הממאירים, בנוסף להימצאות כרומוזום פילדלפיה
הגדלת הטחול או עליה בספירת תאי הדם הלבנים, אשר אינם מגיבים לטיפול
המשבר הבלאסטי (Blast crisis) – ההישרדות בשלב זה אורכת כ-3–6 חודשים בלבד.
שלב זה דומה מבחינת התנהגותו ללויקמיה חריפה, והקריטריונים להימצאותו כוללים, בין היתר, הימצאות של יותר מ-20% מיאלובלסטים בדם או במח העצם, גושים גדולים של תאי בלאסט (תאי גידול) במח העצם בביצוע ביופסיה, וכן התפתחות כלורומה.
ניתן לבצע שאיבת מח עצם.
מח העצם ב-CML הוא עשיר ופולימורפי (בניגוד ללוקמיה חריפה, שבה מח העצם הוא מונומורפי) – ניתן לראות את כל שלבי ההבשלה של תאי הגידול, כאשר קיים יחס גבוה בין השורה המילואידית לבין השורה האדומה (10:1 לעומת 4:1 במצבים נורמליים), וכמו כן קיים ריבוי של מגה-קריוציטים.
בדיקות ציטוגנטיות ומולקולריות: בכ-95% מהחולים ניתן למצוא את המאפיין המולקולרי העיקרי של המחלה – כרומוזום פילדלפיה (t(9,22. כרומוזום זה נוצר כתוצאה משחלוף מקטעים בין כרומוזומים (טרנסלוקציה).
החלבון פועל ללא בקרה חיצונית, ועל ידי כך מביא להתרבות של התאים.
בעבר, חולים טופלו על ידי אנטי-מטבוליטים (כגון cytarabine), אלקילטורים, אינטרפרון אלפא, סטרואידים וכן השתלת מח עצם.
עם זאת, לא בוצע ניתוח של המחקר על פי intent to treat ולכן, לא ברור עדיין האם טיפול ב-Glivec לבדו עדיף על פני טיפול ב-Glivec לאחר מתן אינטרפרון וציטרבין.
Glivec פועלת באמצעות מניעת היקשרות החלבון ל-ATP (חסימת אתר ההיקשרות ל-ATP), ועל ידי כך מונעת מהחלבון את הזרחן, אשר הכרחי לפעילותו כטירוזין קינאז (מוסיף זרחן על חומצת האמינו תירוזין).
חולים מפתחים לעיתים עמידות לתרופה – שכאמור יכולה להופיע במנגנונים שונים – בעיקר הופעת מוטציות שונות על גבי הגן bcr-abl.
במקרים אלו ניתן להעלות את מינון התרופה, לתת מעכבי טירוזין קינאז חדישים יותר – dasatinib או nilotinib.
עם זאת, קיימות מוטציות העמידות גם לתרופות אלו: כגון T315I, מוטציה שטרם פותחה בעבורה תרופה.
בטיפול בחולים אלו ניתן לבחון השתלת תאי גזע.
בעבר היה מקובל לטפל באינטרפרון בחולים שלא היו מסוגלים לעמוד בהשתלת מח עצם, אך מאז שנכנס השימוש במעכבי טירוזין קינאז הופסק השימוש באינטרפרון.
כיום קיימות תרופות של הקו השני לטיפול, כגון טסיגנה, ספרייסל (דסטיניב) ותרופה חדשה יותר הנקראת בוסוליף (בוסטיניב).
התגובה לטיפול ב-CML מחולקת ל-3 שלבים:
תגובה המטולוגית – המאופיינת בתחילת נרמול של ספירת הדם ובהקטנה של הטחול
תגובה ציטוגנטית – תגובה זו מאופיינת בהיעלמות כרומוזום פילדלפיה; יכולה להיות היעלמות מלאה (המכונה complete cytogenetic response) – חוסר מוחלט של כרומוזום פילדלפיה בבדיקת מח עצם; היעלמות מסיבית (נותר כרומוזום בפחות משליש מהתאים); וקיימות גם תגובות ציטוגנטיות נמוכות יותר.
כדי לבחון מהי התגובה הציטוגנטית ניתן לערוך בדיקת קריוטיפ (על מח העצם בלבד) או בדיקת היברידיזציה פלואורסצנטית באתר (על מח העצם או על דם היקפי), ועל ידי כך ניתן לזהות את כמות כרומוזום פילדלפיה שנותר.
תגובה מולקולרית – בדיקה מולקולרית (על ידי PCR או RT-PCR), התגובה המולקולרית נקבעת לפי מידת ההיעלמות הגן bcr-abl מהתאים.
הרגישות של בדיקה זו היא גבוהה מאוד – ניתן לבצע בדיקה זו על מח העצם או על הדם ההיקפי.
הפרוגנוזה טרם הטיפול ב-Glivec נעה בין 3 ל-4 שנים, כאשר לאחר הטיפול הראו מחקרים שונים כי הפרוגנוזה עלתה לכ-90% לאחר 5 שנים.
סוג זה של CML מופיע לרוב בגיל 1–2 שנים.
ההופעה מאופיינת בפריחה בעור הפנים, הגדלת הכבד, הטחול וקשרי הלימפה, וכן תרומבוציטופניה (רמות נמוכות באופן חריג של טסיות דם; וזאת, שלא בדומה למחלה של המבוגרים, המאופיינת בתרומבוציטוזיס – יתר טסיות בדם).
בסוג זה של המחלה אין מוצאים את כרומוזום פילדלפיה, אך קיימים חסרים במספר כרומוזומים.
לוקמיה לימפוציטית כרונית או בשמה המקוצר CLL היא הסוג השכיח ביותר של לוקמיה, שהוא אחד מהסוגים של סרטן הדם.
סרטן הדם מתרחש בתאים הנוצרים במח העצם, ומוגדרים כצמיחה בלתי מבוקרת של תאים ממאירים.
אצל חולה CLL, מרבית התאים הסרטניים הללו נמצאים בתאי הדם הנעים במערכת הדם, אך יכולים להימצא גם באזורים אחרים בגוף.
זהו סוג הלוקמיה השכיח ביותר מבין הלוקמיות.
כמו כן, היא מתפתחת בקצב איטי ונגרמת מהתרבות של לימפוציטים מסוג B.
תאי-B הם תאי דם לבנים בעלי תפקיד ייחודי.
כאשר קיימים גורמי מחלה (פתוגנים), תאי-B נכנסים לפעולה באופן תקין, ואז הם מתמיינים לתאי פלסמה.
תאי הפלסמה מייצרים אימונוגלובולינים הנקראים גם "נוגדנים" המסייעים להגן על גופנו כנגד זיהומים ומחלות.
באנשים עם CLL ,תאי-B עוברים שינוי ממאיר (סרטני) והופכים לתאי לוקמיה.
חשוב להדגיש כאן כי אצל אנשים רבים ה-CLL נותרת יציבה למשך חודשים ושנים רבות, ויש לה מעט השפעה, אם בכלל, על סגנון חייהם או על בריאותם הכללית.
כ-30 אחוזים מהאנשים המאובחנים עם CLL ,לעולם לא יזדקקו לטיפול כלשהו במחלתם, ויכולים לשרוד שנים רבות, על אף האבחון.
אצל אחרים, תאי הלוקמיה מתרבים באופן בלתי מבוקר, חיים זמן ארוך מן הרגיל ומצטברים במח העצם, במחזור הדם, בקשרים של בלוטות הלימפה, בטחול ובאזורים אחרים בגוף.
אלו הם תאים לא תקינים, ולכן אינם יכולים לתפקד כראוי.
ללא טיפול לאורך זמן, מספר יוצא דופן של לימפוציטים מצטברים במח העצם ומפריעים לייצור הנורמלי של תאי הדם.
יכולה להיווצר ירידה בייצור של תאים אדומים, תאי דם לבנים תקינים וטסיות, ולכן חלק מחולי ה-CLL מפתחים אנמיה, זיהומים חוזרים ונטייה לדמם.
תאים אדומים הנעים במחזור הדם יכולים להינזק גם מנוגדנים המכוונים נגד תאי הדם האדומים.
"לא מטפלים כדי לא להזיק" - לחולים לוקח זמן רב עד שהלוקמיה מתקשה והטיפול פוגע במערכת החיסונית ומכניס את החולה לסיכון ועלול אף לגרום לזיהום.
בישראל מאובחנים מדי שנה כ-450 בני אדם עם CLL .על אף ש-CLL היא סרטן מסוג שאינו שכיח באופן יחסי, בישראל ובעולם המערבי זהו סוג הלוקמיה המאובחן בשכיחות הגבוהה ביותר.
הגיל הממוצע באיבחון הוא 72 שנה.
מרבית האנשים המאובחנים עם CLL (כמעט %80) הם בני למעלה מ-60 שנה.
CLL נדירה מתחת לגיל 40 .CLL שכיחה יותר בגברים מאשר בנשים.
קיימת הערכה ההולכת וגוברת שייתכן כי אצל חלק מן החולים ישנה נטייה תורשתית לפתח CLL.
הסיכון להתפתחות CLL אצל קרוב משפחה מדרגה ראשונה כגון אב, אם, אח, אחות או ילד/ה של חולה עם CLL, גבוה בערך פי 7 מהממוצע באוכלוסייה.
עם זאת, כיוון שהסיכון להתפתחות CLL בגלל הרקע המשפחתי שלו נמוך ביותר, רובם הגדול של בני המשפחה לעולם לא יפתחו CLL.
בשלב זה, לא מומלץ לערוך בדיקות לאיתור CLL רק עקב היסטוריה חיובית במשפחה.
מומלץ לבקש ייעוץ נוסף אם 3 או יותר מבני משפחתך הקרובים חלו ב-CLL, או בסוג אחר של סרטן דם.
למרבית האנשים אין תסמינים של המחלה בעת האבחון הראשוני.
במקרים כאלו, אנשים לעיתים קרובות אינם זקוקים לטיפול כלשהו במשך זמן רב, מלבד בדיקות סדירות הנקראות לעיתים קרובות 'להתבונן ולהמתין' או watch & wait אצל הרופא שלהם במטרה לנטר בזהירות את בריאותם.
חולים אחרים עלולים להזדקק לטיפול מיד לאחר אבחונם.
לעיתים החולה אינו זקוק לטיפול.
במצב זה, נהוג שהרופא עורך מדי פעם בדיקות רפואיות הכוללות בדיקות דם.
אם החולה סובל מאנמיה, יינתן לו עירוי דם אם הוא סובל מחוסר בטסיות דם.
לפעמים מבצעים הקרנה לקשרי לימפה אזוריים, או לטחול כאשר הוא גורם לאי נוחות.
הטיפול הניתן למרבית חולי ה-CLL הם טיפולים ביולוגיים, המותאמים לחולים לפי נתונים המתקבלים מבדיקות הדם שלהם.
(בעבר שולב גם טיפול כימותרפי בעירוי או בכדורים, אך כיום החולים מקבלים כמעט תמיד טיפול ביולוגי).
שיעורי ההישרדות מהמחלה נמוכים וזאת לרוב בגלל אי יכולת של מח העצם לייצר רכיבי דם באופן תקין.
לרוב, החולים במחלה זו יפתחו סרטן שני.
בעשורים האחרונים חלה התקדמות משמעותית בהבנת הבסיס המולקולרי של לוקמיה לימפוציטית כרונית.
מחקרים עדכניים מצביעים על כך שהמחלה מאופיינת במגוון רחב של שינויים גנומיים ואפיגנטיים, התורמים להטרוגניות הביולוגית והקלינית שלה.
בין השאר, מחקרים גנומיים רחבי־היקף חשפו מפה מורכבת של מוטציות גנטיות, סטיות כרומוזומליות ושינויים מבניים ב-DNA של תאי CLL, אשר עשויים להשפיע על מהלך המחלה ועל הפרוגנוזה.
בנוסף, מספר עבודות הדגישו את חשיבות האפיגנטיקה – ובעיקר דפוסי מתילציה של ה-DNA – כמנגנון מרכזי בהתפתחות המחלה.
פרופילי מתילציה ייחודיים מאפשרים חלוקה של CLL ל"תת־סוגים אפיגנטיים" (epitypes), כגון תאי B נאיביים או תאי זיכרון, בעלי משמעות פרוגנוסטית מובהקת.
במקביל, מחקרי רפואה מותאמת אישית עושים שימוש גובר בטכנולוגיות גנומיות מתקדמות ובבינה מלאכותית לצורך אפיון מולקולרי מעמיק של המחלה.
מחקר שנערך במרכז דנגור לרפואה מותאמת אישית באוניברסיטת בר־אילן מתאר פיתוח כלים חישוביים לניתוח רצפי DNA ו-RNA של חולי CLL, במטרה לזהות מאפיינים גנטיים ייחודיים שיכולים לסייע בשיפור האבחון וההתאמה האישית של טיפולים עתידיים.
מחקרים עדכניים עושים שימוש גם בטכנולוגיות מתקדמות כגון Optical Genome Mapping, שמאפשרות זיהוי שינויים גנומיים מורכבים שלא ניתן היה לאבחן בעבר בשיטות מסורתיות.
התקדמות זו תומכת בגישות טיפול עתידיות המותאמות לפרופיל המולקולרי של כל מטופל, ומשקפת מגמה כללית של מעבר מאבחנה מבוססת־תסמינים אל הבנה ביולוגית עמוקה ומדויקת יותר של המחלה.
לוקלה נפאלית: लुक्ला) היא עיירה קטנה במחוז קהומבו במזרח נפאל.
העיר משמשת כשער כניסה עיקרי למטיילים ולמטפסים ברכס ההימלאיה.
פירוש שמה של העיירה הוא "מקום הכבשים והעיזים", אם כי אין רבות כאלו באזור.
בעיירה, הממוקמת בגובה 2,860 מטר, שוכן נמל התעופה טנזינג-הילרי, היחיד באזור, ובכך עיקר חשיבותה.
רוב הזרים התרים באזור מגיעים אליו בטיסה שאורכה כ-30 דקות מקטמנדו.
דרך הגעה נוספת היא באוטובוס מקטמנדו לג'ירי, ולאחריו טרק האורך 5-7 ימי הליכה.
בלוקלה מרכז מסחרי גדול, ומעבר לה, ניתן למצוא ציוד רק בעיירה נמצ'ה באזאר.
שדה התעופה של לוקלה קרוי מאז שנת 2001 על שמם של אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי, המטפסים הראשונים על האוורסט.
מטוסים, שאורך המסלול לו הם זקוקים להמראה ונחיתה הוא קצר מאוד כיוון שאורכו של השדה הוא 500 מטרים בלבד, ובקצהו יש מצוק שגובהו מאות מטרים.
השדה אינו מישורי, והוא אחד התלולים בעולם, כיוון ששיפוע מסלול הטיסה שלו מגיע ל-12%.
לכן, ההמראה מתבצעת במדרון, והנחיתה במעלה.
עד שנת 2002 היה השדה כבוש בלבד וכיום הוא סלול.
מספר תאונות התרחשו בו, ונהרגו בהן כ 30 איש.
שדה התעופה מקיים טיסות באור יום בלבד לקטמנדו, אך הוא נסגר לעיתים קרובות עקב מזג האוויר.
במקום קיים גם מנחת מסוקים קטן.
בעת מהומות או ניסיונות הפיכה, נסגר השדה, והצבא הנפאלי מטיל איסורים לגבי תנועה בעיירה.
לֶוּקיפוס היה הפילוסוף היווני הראשון שפיתח את תורת האטומים.
לוקיפוס נולד במושבה היוונית מילטוס, שהתקיימה לחופי אסיה הקטנה.
היה תלמידו של הפילוסוף פילולאוס מן העיר תבאי שביוון.
לוקיפוס היה בן דורם של הפילוסופים זנון מאליאה, אמפדוקלס ואנכסגורס.
בערך ב-435 לפנה"ס הגיע למושבה היוונית אליאה, שהייתה בדרום איטליה, ולמד שם אצל הפילוסוף זנון.
שם כנראה שמע על תורת המספרים של פיתגורס.
בערך ב-430 לפנה"ס התיישב במושבה היוונית המשגשגת אבדרה, שהתקיימה בתראקיה לחופי הים האגאי, וייסד שם בית ספר לפילוסופיה.
תלמידו המפורסם היה דמוקריטוס יליד אבדרה.
על פי אריסטו ותאופרסטוס, לוקיפוס היה מייסדה של תורת האטומים.
מכל כתביו נשארו שרידים בלבד, אך מיוחסת לו היצירה "על הבינה" שהיוותה חלק מיצירה גדולה יותר בשם "הקוסמולוגיה הגדולה": דבר אינו קורה ללא סיבה, ולכן ישנה סיבה לקיומם של כל הדברים.
בניגוד לתורתו של פרמנידס שטען כי המציאות היא אחת, נצחית, בלתי נעה ובלתי משתנה, לוקיפוס פיתח את מושג החלל ובדרך זו קיווה להוכיח כי קיימת תנועה.
לוקיפוס חשב כי היקום מורכב מחלל ומאטומים בלבד.
בגלל העובדה שמכל יצירותיו של לוקיפוס נשארו שרידים בלבד, קשה להבדיל בין תורתו לבין זו של דמוקריטוס, אך שניהם טענו כי כל החומרים מורכבים מגופיפים, חלקי יסוד שלא ניתן לחלקם עוד - אטומים.
לטענתם כל החומרים מורכבים מצירוף של אטומים שונים ביחסים משתנים ויוצרים את תכונות החומר: קור, חום, צבע וקשיות.
הכוכבים וכל גרמי השמים נוצרים באמצעות חומר לוהט המורכב מאטומים ומתקדם בחלל בתנועה סיבובית.
לוקיפוס ותלמידו דמוקריטוס פיתחו באבדרה פילוסופיה מטריאליסטית שלפיה גם הנפש האנושית מורכבת מאטומים.
אך דמוקריטוס, שהמשיך לפתח את תורת האטומים, האפיל על רבו עד כדי כך שעל פי דיוגנס לארטיוס, אפיקורוס חשב כי קיומו של לוקיפוס מוטל בספק.
לוקיוס קוסוניוס גאלוס (שמו המלא: לוקיוס קוסוניוס גאלוס וקיליוס קריספינוס מנסואניוס מרקלינוס נומיסיוס סבינוס, בלטינית: Lucius Cossonius Gallus Vecilius Crispinus Mansuanius Marcellinus Numisius Sabinus) היה מושל פרובינקיית יהודה בין השנים 120–122 בקירוב.
קוסוניוס מתואר בכתובת מאנטיוכיה שבפיסידיה, מתקופתו של טראיאנוס.
מהכתובת עולה כי קוסוניוס התחיל את הקריירה שלו כטריבון הצבאי של הלגיון העשרים ואחד רפאקס.
כנראה בשנת 92 לספירה, מכיוון שבשנה זו הלגיון הושמד על ידי הסרמטים.
תחת שלטונו של טראיאנוס, שימש קוסוניוס כמושל של הפרובינקיות גלטיה, פיסידיה, ופפלגוניה באסיה הקטנה.
כפי שעולה מדיפלומה צבאית רומית, בשנת 116, קוסוניוס, לפי הנוהג הרווח, התמנה לקונסול ממשיך, כלומר קונסול שאינו פותח את השנה האזרחית.
זאת לאחר תום תפקידו בתור מושל בדרגת פראיטור של גלטיה.
אם תאם מסלול התפקידים של קוסוניוס את התבנית המקובלת תחת הקיסרים טראיאנוס ואדריאנוס, הוא כיהן כמושל בפרובינקית יהודה אחרי היותו קונסול בשנת 116, לאחר רווח של שנתיים או של ארבע שנים.
לפיכך קוסוניוס בא ליהודה בתור מושל מטעם אדריאנוס, בין שנת 116 לשנת 120 בקירוב.
לפי סדר המושלים בפרובינקית יהודה, הוא התמנה לתפקיד בשנת 120, לאחר מרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוס, ומשל כנראה במשך שנתיים.
שמו של קוסוניוס נמצא על גבי שבר שיש אפור-לבן, שנמצא בחפירות שנערכו בקיסריה.
קוסוניוס מופיע על גבי כתובת הקדשה שנמצאה בקיסריה וממנה עולה כי הוא היה מושל פרובינקיית יהודה.
כתובת זו עוזרת לענות על השאלה מתי יהודה הפכה מפרובינקיה פרטורינית, קרי פרובינקיה שבראשה מושל בדרגת פראיטור לפרובינקייה קונסולרית, קרי שבראשה מושל בדרגת קונסול, שלרשותו עומדים שני לגיונות.
בשנת 117 התמנה לוסיוס קווייטוס, האיש שדיכא את מרד התפוצות, למושל יהודה למשך תקופה קצרה.
לפי דברי קסיוס דיו, כיהן קויטוס בתפקיד קונסול זמן לא רב קודם לכן.
וכן הוא היה המושל הקונסלרי הראשון ביהודה.
עד כה נטו לפרש זאת כצעד יוצא דופן שנבע מתסיסה מרדנית טרם מרד בר כוכבא או מעיבוי הכוחות סמוך לגבול המזרחי של האימפריה.
כשהועבר קוואיטוס מתפקידו חזרה הפרובינקיה למעמד הפריאטורי שהיה לה לפניו.
אולם הכתובת החדשה, שמשתמע ממנה כי לאחר לוסיוס קווייטוס הגיע ליהודה מושל בדרגת קונסול לשעבר, מראה כי השינוי במעמד מבפרובינקיה פראיטורית לפרובינקיה קונסולרית, חל ביהודה כבר תחת שלטונו של טראיאנוס, וכי בשלב זה הובא ליהודה לגיון שני.
הלגיון השני טראיאנה, שאין אנו יודעים דבר על מקום הימצאו אחרי תום המלחמות הדאקיות, הגיע ליהודה כבר לפני שנת 120, השנה בה יש עדות ברורה שלגיון זה היה ביהודה לפני שהוצג דרך קבע במצרים.
בתורת החוגים, לוקליזציה (לעיתים רחוקות מכונה בעברית מיקום) היא שיטה להוספת איברים הפיכים לחוג.
בהינתן חוג ותת קבוצה של איברי החוג, , רוצים לבנות חוג חדש והעתקת חוגים מ- ל- כך שכל אחד מאיברי יעבור תחת תמונת העתקה זו לאיבר הפיך ב-.
יתר על כן, דורשים כי יהיה החוג ה"כללי ביותר" המקיים תכונה זאת.
בשפה של תורת הקטגוריות אומרים ש-*R הוא פתרון לבעיה אוניברסלית מתאימה.
לוקליזציה כזו נהוג לסמן על ידי , או אם , כאשר הוא אידיאל ראשוני, על ידי .
יהי חוג קומוטטיבי, ותהי תת-קבוצה ללא האפס וסגורה כפלית, כלומר, אם אז , וכמו כן נניח כי .
על הקבוצה נחשוב כעל קבוצת שברים .
נגדיר יחס שקילות על קבוצה זו, על ידי אם קיים כך ש .
אם R תחום שלמות דרישה זו שקולה ל- , בדיוק כמו בשוויון של שברים רגילים.
איבר האפס בחוג יהיה ואיבר היחידה יהיה .
(חוגים בלי יחידה, ניתן להגדיר את היחידה והאפס למשל כך - , עם ).
על קבוצת המנה נגדיר פעולות חיבור וכפל על ידי:
על ידי חישוב ניתן לוודא שבדרך זו, קבוצת המנה, המסומנת ב מקבלת מבנה של חוג, הנקרא הלוקליזציה של .
ההעתקה הנתונה על ידי היא הומומורפיזם של חוגים, השולח כל איבר ב-S לאיבר הפיך.
אחת התכונות המעניינות של החוג שהוגדר היא שהוא החוג ה'מינימלי' בעל תכונת ההפיכות.
כלומר, אם קיים חוג אחר עם מונומורפיזם וכך שתמונות איברי הפיכים ב , אז בהכרח קיים מונומורפיזם .
כך ש- , כאשר הוגדרה לעיל.
הוכחה: נגדיר ישירות את על פי הכלל: .
קל לבדוק כי הוא מוגדר היטב, מהווה מונומורפיזם חוגים, והדיאגרמה אכן קומוטטיבית -
פירוש הטענה הוא שאם כבר הגענו ל"הרחבה" של החוג בה איברי S הפיכים, אז בהכרח עברנו בדרך בחוג השברים .
יחס זה מאפשר ליצור דיאגרמה קומוטטיבית בין החוגים , ולמעשה אומר שבנינו הוא אובייקט אוניברסלי, ולכן גם יחיד עד כדי איזומורפיזם.
הלוקליזציה מקבלת בירושה תכונות של חוג הבסיס.
ראשית, אם אידיאל, גם אידיאל.
בכיוון ההפוך, אם אידיאל, אז עבור .
כלומר, יש התאמה בין אידיאלים של החוג לאידיאלים של הלוקליזציה.
למעשה, ההתאמה חזקה יותר - נשים לב שאם אידיאל ו-, אז (כי יש בו איבר הפיך).
אם חוג נותרי או ארטיני, כך גם .
ישנה גם התאמה מלאה בין הספקטרום של חוג לזה של הלוקליזציה שלו - מתקיים אם ורק אם .
אם נשכח מכל האידיאלים שחותכים את , נקבל שיש התאמה חד-חד-ערכית .
התוצאה החשובה ביותר היא שהחוג הוא חוג מקומי - חוג בו יש אידיאל מקסימלי יחיד.
במקרה הזה, קבוצת כל האיברים הלא הפיכים מהווה אידיאל מקסימלי יחיד.
לכן גם סכום של אי-הפיכים הוא לא הפיך.
במקרה שבו עם אידיאל ראשוני , מתקבל החוג .
יהי תחום שלמות, ותהי .
במקרה זה הוא שדה השברים של R.
אם תחום שלמות עם יחידה, אז שדה השברים של (חוג הפולינומים) מכיל עותק של , ושווה לשדה השברים של .
אם ו- כאשר ראשוני, נקבל כי , והאידיאל המקסימלי שלו הוא .
אם חוג שלם מעל (כלומר, כל איבר של הוא שורש של פולינום מתוקן עם מקדמים מ-) אז שלם מעל לכל כנ"ל.
לוקיליוס הצעיר (לטינית: Lucilius Junior; המאה הראשונה לספירה) היה מושלה הרומאי של סיציליה בתקופת נירון ומחברה של פואמה בשם "אטנה".
היה ידידו של סנקה והתכתב עמו.
המידע אודות לוקיליוס מגיע כולו מכתביו של סנקה ובמיוחד מ"מכתבי מוסר" (64 לספירה) שהופנו ללוקיליוס.