tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלמנטי נולד בקונפור שבהודו והיה בנו של קולונל מונטגו קלמנטי, השופט הכללי של הודו ורעייתו, איזבלה קולרד.
למד בבית הספר סנט פול שבלונדון ובמכללת מודלין שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1895 זכה במלגת הרטפורד בשל הצטיינותו בלימודים, ושנה לאחר מכן במלגת אירלנד וקרייבן.
קלמנטי למד סנסקריט ובשנת 1897 קיבל את מלגן בודן בשל הצטיינותו בלימודיו.
קיבל תואר ראשון בשנת 1898, וזכה במספר פרסים בגין לימודיו.
בשנת 1901 סיים לימודי תואר שני.
בשנת 1899 הצטרף לשירות הציבורי הבריטי, ובעקבות הצטיינותו בבחינות הקבלה בחר לשרת בהונג קונג.
בהגיעו לדרום-מזרח אסיה נשלח לקנטון אולם נאלץ לשוב למושבה בשל פרוץ מרד הבוקסרים.
בשנת 1901 כיהן כעוזר הרשם הכללי של המושבה, ובשנת 1902 שירת בהודו.
קלמנטי כיהן בתפקידים אלה עד שנת 1912. בשנת 1913 מונה למזכיר מושבת גיאנה הבריטית, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1922. בשנת 1916 קיבל תואר של חבר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ב-1926 קיבל תואר אביר של מסדר זה, וב-1931 תואר אביר גדול במסדר.
ב-1926 אף קיבל תואר במסדר יוחנן הקדוש.
בשנת 1922 מונה למזכיר מועצת ציילון וכיהן בתפקיד עד שנת 1925 עת מונה למושל הונג קונג.
בשנה זו קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הונג קונג.
כיהן בתפקיד מושל הונג קונג במשך חמש שנים, עד שנת 1930. לאור העובדה כי דיבר קנטונזית, והיה בקיא בתרבות הסינית, היו יחסיו עם האוכלוסייה המקומית טובים, והוא הביא לסיומה של השביתה הגדולה שפגעה בכלכלת המושבה.
בתקופת כהונתו נבנה נמל התעופה קאי טאק, אשר שימש את המושבה עד שנת 1998. כמו גם, קלמנטי היה זה שמינה את שואוסון צ'ו, סוחר סיני עשיר, לכהן כחבר בלתי רשמי במועצה המבצעת של המדינה.
עובדה זהו מפתיעה בהתחשב בעודה שעד אז כיהנו במועצה אנשים ממוצא אירופאי בלבד.
לאחר תום כהונתו כמושל הונג קונג מונה למושל מושבות המצרים ומפקד הכוחות הבריטיים שם, וכן כיהן כנציב עליון במדינות המלאיות.
קלמנטי כיהן בתפקיד זה עד נובמבר 1934.
קלמנטי נפטר בהיי וייקומב שבאנגליה ב-5 באפריל 1947.
קלמנטי נשא לאישה את מרי פנלופי רוז איירס (Marie Penelope Rose Eyres) בתו של האדמירל קרסוול ג'ון איירס, בשנת 1912. לבני הזוג נולד בן אחד ושלוש בנות.
תצפיות גאוגרפיות בזמן מסע מקשגר לקאולון
מספר אתרים קרויים על שמו בהונג קונג, ובהם בית ספר יסודי, דרך קלמנטי.
בסינגפור קרויה על שמו העיירה קלמנטי.
ססיליה פיין-גפושקין הייתה אסטרונומית בריטית-אמריקאית.
בשנת 1925 הייתה הראשונה שגילתה את הרכב החומרים של הכוכבים (גילתה שהשמש מורכבת בעיקר ממימן והליום), דבר שסתר את הסברות המדעיות של אותם הימים.
בשנת 1925 היא הייתה לאדם הראשון שקיבל דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת הרווארד.
ססיליה הלנה פיין נולדה בוונדובר, אנגליה, להלנה ואדוארד-ג'ון פיין, פרקליט לונדוני, היסטוריון ומוזיקאי מוכשר, וגדלה במשפחה בת שלושה ילדים.
אביה נפטר כאשר הייתה בת ארבע, ואמה גידלה את המשפחה לבדה.
פיין למדה בבית הספר לבנות "סנט פול", וב-1919 זכתה במלגת לימודים גבוהים ללימוד מקצועות הכימיה, בוטניקה ופיזיקה במכללת נונהאם (Newnham College) שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בקיימברידג' החלה פיין להתעניין בתחום האסטרונומיה.
היא תארה כיצד באחד הלילות רכבה על אופניה למצפה הכוכבים, שם פגשה את האסטרונום אדוארד מילן ושאלה אותו "מדוע אפקט שטרק אינו מתגלה בספקטרום של כוכבים".
היא הייתה אדם נעים מזג ורחב אופקים.
חברתה כתבה עליה כי "כשהיא שוכבת בנוחות בגבה על הרצפה (היא שונאת כורסאות) היא מסוגלת לדבר על כל דבר בעולם.
מאתיקה ועד תאוריה חדשה על הכנת קקאו".
במהלך לימודיה קיבל אותה האסטרופיזיקאי הנודע ארתור אדינגטון כתלמידתו ועורר בה את העניין בתהליך פעולתם של כוכבים.
אך למרות גיבויו של המדען החשוב לא התאפשר לה להמשיך ללימודים גבוהים בתחום, מכיוון שנשים לא יכלו לקבל תארים מתקדמים בקיימברידג' של אותם הימים.
לאחר שפגשה את הרלו שפלי, מנהל מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, החליטה ב-1923 לעזוב את אנגליה ולעבור לאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, שם הפך שפלי ליועץ התזה שלה.
פיין הופתעה מהיחס המפלה כלפי יהודים ושחורים באוניברסיטה האליטיסטית של אותן ימים.
היא תארה כיצד חברה שלאחר שאמרה שהיא מחבבת נערה אחרת, אמרה לה חברתה "אבל היא יהודיה!".
היא גם ראתה את היחס המפלה כלפי "מחשבים" - נשים שעסקו בביצוע של חישובים אפורים עבור מדענים של אותה תקופה.
בשנת 1925 הייתה פיין לאדם הראשון שקיבל דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת הרווארד.
האסטרונום אוטו סטרוב שיבח את עבודת הדוקטורט שלה, בה יישמה את תורת הקוונטים לתובנות אסטרונומיות, שלדעתו הייתה "ללא ספק הדוקטורט הגאוני ביותר שנכתב מעולם באסטרונומיה".
החל משנת 1909 סברו רוב האסטרופיזיקאים כי לפחות שני שלישים מהשמש הם ברזל.
הדבר נבע מפירוש מוטעה של קווי ספקטרומטר אופטי.
לאחר כמה עשורים של מדידות הצליחו מדענים בסיוע "מחשבים" נשים למדוד כ-100,000 קווים ספקרטליים אך משמעותם לא הייתה ברורה.
יסודות שונים פולטים קווים ספקרטליים בתדרים רבים ואלו עשויים לחפוף זה את זה.
הבעיה מורכבת יותר בגלל שאור השמש לא פולט אור מיסוד בודד אלא מורכב מקרינה הנפלטת ממספר יסודות.
כמו כן יש גם עיוותים הנובעים מטמפרטורות גבוהות.
ברזל הוא יסוד יציב, ולא סביר שישתנה בגלל תגובת היתוך גרעינית או תגובת ביקוע גרעיני.
לכן היה נראה שאין קשר בין משוואת E=mc² לבין פעולת השמש, למדענים לא היה ברור כיצד גרם שמימי שמורכב בעיקר מברזל, יכול לפלוט חום במשך מיליארדי שנים.
בתוקף עבודתה, פיין הייתה הראשונה שפירשה נכון את ספקטרום אור השמש.
היא טענה באופן תקדימי כי מעל 90% מהשמש הם ממימן ורוב היתר הוא הליום.
דבר זה שינה לגמרי את הדרך בה תוארה בערתה של השמש ושל כוכבים בכלל.
לימים אכן הוסבר כי היתוך גרעיני של מימן, הליום ויסודות קלים אחרים אחראים לבערתם של כוכבים.
כמעט כל האסטרופיזיקאים באותה תקופה היו גברים.
היוקרה שלהם הועמדה בסכנה על ידי עבודתה של פיין, אשה צעירה, שהראתה כי התאוריות והחישובים ששלטו בכיפה מוטעים לגמרי.
עוד לפני סיום הדוקטורט החלו שמועות על עבודתה של פיין בקרב אסטרופיזיקאים עמיתים.
הם טענו כי לא ייתכן כי קיימת נוכחות של מימן בשמש.
מבקריה השמיעו טענות שונות נגד עבודתה: היא לקחה קווים ספקרטליים רק מהחלק החיצוני של השמש ולא מחלקה הפנימי, ייתכן כי הקריאות שלה התבלבלו בשל תערובות כימיקלים שונים או בגלל שינוי הטמפרטורה בשמש.
היועץ שלה לתזה, שפלי, קבע כי פיין טועה.
לאחר מכן קבע גם הנרי נוריס ראסל כי פיין טועה.
לראסל הייתה השפעה רבה - הוא השפיע על רוב המלגות והמשרות בתחום האסטרונומיה בחוף המזרחי של ארצות הברית.
הוא גם היה אדם בעל אופי רודני ויהיר שסירב להודות בטעות.
על פיין הופעל לחץ לחזור בה מהדברים שכתבה.
במשך זמן מה היא ניסתה להראות שצדקה.
היא חזרה ואספה עוד ראיות והראתה שהפרשנות על קווי פליטה של מימן הגיוניים לא פחות מאלו של ברזל.
כמו כן תאוריות חדשות מהפיזיקה התאורטית מאירופה הציעו דרך שבה מימן יכול לגרום לשמש לבעור.
ראיות וטיעונים אלה לא סייעו.
פיין פנתה למספר עמיתים גברים כדי שייסעו לה.
ארתור אדינגטון סירב לעזור לה -אם בגלל חששו מראסל, בגלל שחשב שהאמת תצא לאור בסופו של דבר, או בגלל חששו מפני הרגשנות של אשה צעירה.
אדאורד מילן שהיה ידידה מימי קיימברידג' ניסה לעזור לה, אך השפעתו לא הספיקה.
פיין וראסל התכתבו אולם הובהר לה שכדי שהמחקר שלה יתקבל עליה לחזור בה.
בתזה שהתפרסמה בסופו של דבר נכלל המשפט "אין ספק כמעט שהשפע העצום [של מימן], אינו אמיתי".
שנים מעטות לאחר מכן התברר כי הפרשנות של פיין נכונה.
מחקרים עצמאיים של צוותי חוקרים אחרים הראו כי היא צדקה.
לימים הסביר הנס בתה כיצד בליבת השמש היתוך גרעיני הופך מימן להליום וכיצד דבר זה משחרר כמות עצומה של אנרגיה.
הפרופסורים המנחים של פיין מעולם לא התנצלו וניסו לעכב את התקדמותה האקדמית ככל שיכלו.
לאחר סיום הדוקטורט, החלה לחקור כוכבים בעלי עוצמת הארה גבוהה כדי להבין את מבנה שביל החלב.
לאחר מכן, עם בעלה, היא סקרה את כל הכוכבים עם בהירות נראית חזקה מ-10. כדי ללמוד על כוכבים משתנים היא ביצעה מעל 1,250,000 תצפיות עם עוזרי המחקר שלה.
עבודה זו התרחבה בהמשך למחקר על ענני מגלן, דבר שהביא ל-2,000,000 תצפיות נוספות על כוכבים משתנים.
מידע זה הביא למסקנות לגבי מחזור החיים של כוכב.
פיין נשארה פעילה במחקר המדעי בהרווארד במהלך כל חייה.
היא שימשה עוזרת טכנית לשפלי מ-1927 עד 1938. פעם אחת שקלה לעזוב את הרווארד מכיוון שמשכורתה הייתה נמוכה, משום שלא החזיקה במעמד רשמי.
שפלי עשה ניסיונות רבים להשיג לה משרה רשמית, וב-1938 הוגדרה משרתה תחת הכותרת "אסטרונומית".
כאשר התמנה לדירקטור ב-1954, ניסה דונלד מנזל לשפר את מעמדה, וב-1956 הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור מן המניין מתוך הפקולטה למדעים ואומנויות בהרווארד.
לאחר מכן, כאשר מונתה לראש החוג לאסטרונומיה, הייתה גם לאישה הראשונה במעמד זה בהרווארד.
פיין קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1931. כאשר טיילה בגרמניה ב-1933, פגשה את בעלה לעתיד, סרגיי א.
גפושקין, ועזרה לו להשיג אשרת כניסה לארצות הברית.
הם נישאו במרץ 1934, ונולדו להם שלושה ילדים: קת'רין, אדוארד ופטר.
בשנת 1975 פרסמו פיליפ א.
במאמר נכללו צילומים צבעוניים של קסיופיאה A.
הצבעים והצורות האבסטרקטיות עוררו את המתמחה ג'ון ר.
Whitman) ששכר באותה תקופה חדר בביתה של ססיליה, לעצב ערכת ריקמה של תמונת הקסיופיאה.
ססיליה הייתה רוקמת וסורגת כל ימיה, כך שכאשר ויטמן שאל אותה אם היא תסכים לרקום את הערכה, היא הסכימה מיד.
היצירה נמצאת בארכיון אוניברסיטת הרווארד.
לפי פטרישיה פרנס (Patricia Farnes) וג.
Kass-Simon), הקריירה של פיין סימנה את נקודת המפנה במצפה הכוכבים של הרווארד.
תחת ניהולו של הרלו שפלי, המצפה כבר הציע הזדמנויות במחקר האסטרונומיה לנשים, לעומת מכונים אחרים.
הישגים ראויים לציון בנושא הושגו מוקדם יותר במהלך המאה על ידי וויליאמינה פלמינג, אנטוניה מארי, אנני ג'אמפ-קאנון והנרייטה לאוויט.
אך עבודת הדוקטורט של פיין גרמה לנשים להיכנס ל'מיינסטרים'.
הנתיב שפרצה בעולם המדעי, שעד אז נשלט על ידי גברים, היווה השראה לנשים רבות.
בשנת 1934 הייתה לזוכה הראשונה של פרס אנני ג'אמפ קאנון על תרומתה למדע האסטרונומיה.
ססיל לאוריסטון קלוואיי , היה שחקן קולנוע דרום אפריקאי מועמד שני פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "נחש מי בא לסעוד" ו"המזל של האירי".
קלוואיי נולד בקייפטאון, דרום אפריקה והתחנך באנגליה, לפני שהפך לשחקן עבור חברת משחק נודדת.
אחיו של קלוואיי אלק התעסק גם כן במשחק וכמו כן גם בני דודיו כוכב הקולנוע אדמונד גוון וארתור צ'ייסי.
ניסה לפרוץ כקולנוען באוסטרליה עם הסרט שכתב "זה נעשה" לפני שהגיע להוליווד בשנות ה-30.
בשנות ה-40 הפך לשחקן מן המניין בהוליווד לאחר שהופיע בדרמות "אינטרמזו: סיפור אהבה", "המכתב", בקומדיות "התחתנתי עם מכשפה" בתפקיד אביה דניאל של ג'ניפר (ורוניקה לייק), "קחי מכתב, מותק" ובעיבוד הקולנועי לרומן "אנקת גבהים".
את תפקידיו גדולים בתחילת דרכו עשה קלוואיי בסרטים "הדוור מצלצל פעמיים" בתור ניק בעלה של קורה סמית' (לנה טרנר), "גברת פרקינגטון" בתפקיד אדוארד נסיך ווילס, "דיוקנה של ג'ני" בתפקיד מאתיוס ובפנטזיה "המזל של האירי" בה שיחק בתפקיד הלפרקון עליו הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
המשיך להתפרסם בסרטו האחרון של ויקטור פלמינג "ז'אן ד'ארק" בתפקיד ז'אן לה מיסטר ובסרטו של ססיל ב.
דה-מיל "בלתי כבוש" בתפקיד ג'רמי לאב.
בשנות ה-50 שיחק בדרמה הקומית "הארווי" בתור ד"ר וילי קאמלי, בסרט המפלצות הבדיוני "המפלצת מ-20,000 התהומות" בתור ד"ר ת'ורגוד אלסון, במערבון "המורד הגאה" ובדרמות "המנגינה שלא נגמרה" ו"בס הצעירה" בתור מר פרי המשרת של אן בולין.
השתתף באמצע שנות ה-60 במותחן של רוברט אולדריץ' "שרלוט המתוקה" בתפקיד הבלש הארי וויליס ובסרטו של אוטו פרמינגר "הקרדינל".
קלוואיי רשם בשנת 1967 את ההופעה המפורסמת והמוערכת ביותר שלו בדרמה "נחש מי בא לסעוד" בתפקיד הכומר הקתולי מונסיונר ראיין, הופעה שזיכתה את קאלאווי במועמדות אוסקר שנייה.
הופיע כשחקן קולנוע בפעם האחרונה בשנת 1970 בסרטו של ריצ'רד ראש "המתבגרים".
קלוואיי נפטר ב-28 בפברואר 1973 בגיל 79 ממחלת טרשת העורקים בביתו שבהוליווד, היה נשוי לדורין אליזבת ג'וברת והיה אב לשני ילדים.
ססיל סטנלי מרגו היה עורך דין דרום אפריקאי יהודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש מרגו כטייס מפציץ בשורות חיל האוויר הדרום-אפריקאי, והגיע לדרגת קולונל.
עם הקמת צה"ל הוזמן מרגו על ידי דוד בן-גוריון להיות יועצו האישי להקמת חיל האוויר הישראלי, והצעותיו של מרגו הפכו לבסיס לארגונו של החיל ולתפקידו בצה"ל.
לאחר שדחה הצעה להתמנות למפקד החיל, שב לדרום אפריקה, בה הגיע במשך השנים לכהונת שופט בבית המשפט העליון במדינה.
ססיל מרגו נולד ביוהנסבורג ב-10 ביולי 1915 (כ"ח בתמוז תרע"ה).
הוא היה בנם החמישי של סול לואיס מרגו ואמיליה הילסון, מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, והחל לעבוד כעורך דין.
במלחמת העולם השנייה שירת מרגו כטייס מפציצים בינוניים בחיל האוויר הדרום-אפריקאי.
הוא נלחם בקרבות בזירת הים התיכון, בצפון אפריקה ובאיטליה.
בסך הכל השתתף בכ-190 גיחות מבצעיות, ב-100 מתוכן כמפקד טייסת.
הוא קודם לדרגת קולונל ולתפקיד מפקד כנף.
בתפקיד זה פיקד על כנף 24 של חיל האוויר הדרום-אפריקאי, שהפעילה מפציצים בינוניים מדגם מרטין B-26 מראודר.
על לחימתו עוטר מרגו באות השירות המצוין ובצלב התעופה המצוינת.
לאחר מלחמת העולם שב מרגו לדרום אפריקה ולקריירה כעורך דין, וזכה להצלחה רבה.
ב-1948 מרגו עשה דרכו לישראל, כדי לשמש כיועצו האישי של דוד בן-גוריון להקמת חיל האוויר הישראלי.
הסיבה לכך הייתה ויכוח פנימי סוער שהתנהל בצמרת צה"ל, שזה עתה נוסד, לגבי מקומו וסמכויותיו של חיל האוויר.
הפיקוד העליון של צה"ל ראה בחיל האוויר חיל מסייע, כמו חיל התותחנים.
מכיוון שכך, ראה המטכ"ל את חיל האוויר ככפוף לו בכל ההיבטים: על פי תפיסה זו כל ענייני החיל, כמו חימוש, לוגיסטיקה ותחזוקה, קשר, תובלה, כוח אדם ושלישות ואף מודיעין אמורים להגיע מהמעטפת הכלל צה"לית כמו כל חיל אחר.
כך התמנה ישראל עמיר למפקד הראשון של חיל האוויר, אף על פי שלא היה לו עבר כאיש תעופה.
ראשי החיל דרשו שמפקדם יהיה טייס, ואף הצביעו על מועמד - אהרן רמז, ששירת כטייס קרב בחיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה בזירת מערב אירופה.
בנוסף לוויכוח על המבנה הארגוני חשו אנשי חיל האוויר שוני תרבותי עמוק בינם לבין שאר צה"ל: רוב אנשי צוות האוויר באותו זמן היו מתנדבים מחוץ לארץ (שנקראו מח"ל).
בניגוד לרוב המתנדבים, חלק מאלה שהגיעו לחיל האוויר לא היו יהודים, והיו רגילים להתנהגות המקובלת בחילות אוויר זרים: .
המחלוקת יצרה קשיים בתפקוד חיל האוויר, שהגיעו לשיאם לאחר קרבות עשרת הימים, באמצע יולי 1948. הפיקוד העליון האשים את חיל האוויר בכישלונות מבצעיים ובחוסר יעילות.
היה ברור שיש צורך בצעדים עמוקים, ובעצת מתנדבים מדרום אפריקה פנה בן-גוריון לססיל מרגו וביקש ממנו להגיע לארץ ולסייע בארגון חיל האוויר.
מרגו סיפר בזיכרונותיו כי חש חובה אישית להיענות לבקשה, אף על פי שכבר היה נשוי ואב לילד.
מרגו קבע שהיעד העיקרי של חיל האוויר צריך להיות השמדת כוחו האווירי של האויב, ולקראת יעד זה צריך חיל האוויר להתארגן - מבצעית, ארגונית ומקצועית.
אחת ההמלצות החשובות של מרגו הייתה שחיל האוויר יהיה בפיקוד אנשי צוות אוויר ישראליים, ולא מתנדבים יהודים או לא יהודים שיחזרו לארצותיהם.
ב-1971 התמנה מרגו לשופט בבית המשפט העליון של דרום אפריקה.
אחת מפסיקותיו הראשונות, בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה צו דחוף נגד משטרת דרום אפריקה, שנועד להגן על עציר הודי שהיה פעיל נגד משטר האפרטהייד.
כעורך דין ומאוחר יותר כשופט נודע מרגו, בין השאר, בתרומתו לחקירת אסונות תעופה.
הוא מונה לחקירת כמה אסונות מפורסמים, ובהם התרסקות המטוס שבה נהרג מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד, ב-18 בספטמבר 1961; אסון התעופה שבו נהרג סמורה מאשל, נשיא מוזמביק, ב-19 באוקטובר 1986; ועוד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הועלו חשדות כנגד מרגו כאילו היטה חלק מן החקירות כדי להסתיר פשעים של ממשלת דרום אפריקה, בתקופת משטר האפרטהייד.
גראסה מאשל, אלמנתו של סמורה מאשל (ומאוחר יותר אשתו של נלסון מנדלה) טענה שהחקירה אותה ניהל מרגו נועדה להסתיר את האמת על ההתרסקות, שהייתה - לדבריה - תוצאה של פעילות לא-חוקית של הממשלה.
זאת, אף על פי שהחקירה הייתה רב-לאומית והשתתפו בה מומחים מכמה מדינות, בהן בריטניה, ארצות הברית ויפן.
בעקבות האשמותיה החליטה ממשלת דרום אפריקה ב-2007 לפתוח שוב את החקירה.
מקרה אחר אותו חקר מרגו כשופט היה התרסקות מטוס בואינג 747 של חברת סאות' אפריקן איירווייז, בו פרצה שרפה במהלך הטיסה.
המטוס התרסק לאוקיינוס ההודי ליד מאוריציוס ב-28 בנובמבר 1987. ועדת החקירה שבראשה עמד מרגו לא הצליחה לקבוע את הסיבה לשרפה, שפרצה בתא המטען של המטוס.
היו שטענו שהמטוס נשא חומרים כימיים אסורים, שנועדו לתוכנית הגרעין של דרום אפריקה, וכי מרגו נדרש על ידי הממשלה להסתיר את הדבר ולמנוע משיכת תשומת לב בינלאומית.
טענות אלה נסתרות על ידי העובדות שמרגו מינה מומחים בינלאומיים לחקירה, וכי עמד על כך שה"הקופסה השחורה" ובה ההקלטות מתא הטייס תחולץ מן העומק הרב שבו הייתה, 4,900 מטרים מתחת לפני הים (זהו העומק הרב ביותר שממנו חולץ ציוד כלשהו אי פעם).
ועדת האמת והפיוס שהוקמה בדרום אפריקה לאחר קריסת משטר האפרטהייד כדי לחקור את פשעי המשטר חקרה ביסודיות את מסקנות הוועדה, אך לא מצאה ממצאים שיצדיקו את סתירת מסקנותיה.
כאמור, מרגו סירב להצעתו של בן-גוריון לקבל דרגת אלוף ולהתמנות למפקד חיל האוויר הישראלי.
הוא העדיף לשוב לארצו ולחזור לקריירה המשפטית שלו, אם כי נותר תומך נאמן של ישראל וביקר בארץ ובבסיסי חיל האוויר פעמים רבות.
מרגו זכה בחייו לפרסים ועיטורים רבים.
הוא היה עמית לשם כבוד של המכון הדרום אפריקאי להנדסה; סגן נשיא לשם כבוד של הארגון הבינלאומי של משפטנים ועורכי דין יהודים (JIAJL); ועמית לשם כבוד של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מרגו המשיך לטוס עד גיל מתקדם.
הוא נפטר בשנת 2000 לאחר שחלה במחלת פרקינסון.
מרגו היה נשוי בשנית למרג'ורי.
מנישואיו הראשונים היה אב לשלושה בנים.
ססיל פרנק פאוול (באנגלית Cecil Frank Powell; 5 בדצמבר 1903 – 9 באוגוסט 1969) היה פיזיקאי בריטי, זוכה פרס נובל לפיזיקה על פיתוח שיטת צילום למחקר תהליכים גרעיניים.
פאוול נולד בטונברידג' קנט, אנגליה, בנו של חרש נשק מקומי.
הוא למד בבית ספר מקומי, עד שקיבל בגיל 11 מלגה לבית הספר ג'אד בטונברידג'.
לאחר מכן למד מדעים בסידני סאסקס קולג' בקיימברידג', וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1925.
כסטודנט לתואר שני עבד במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג', תחת צ'ארלס וילסון וארנסט רתרפורד, ביצע מחקר על תופעות של התעבות החומר וקיבל דוקטורט בפיזיקה בשנת 1927.
בשנת 1928 החל לעבוד כעוזר מחקר במעבדה הפיזיקלית באוניברסיטת בריסטול, ובהמשך התמנה למרצה.
בשנת 1948 מונה לפרופסור לפיזיקה.
בשנת 1932 התחתן פאוול עם איזבל ארטנר, ונולדו להם שתי בנות.
בשנת 1936 השתתף במשלחת לאיי הודו המערבית כחלק ממחקר על פעילות וולקנית.
בשנת 1949 התקבל פאוול כחבר בחברה המלכותית של לונדון, וקיבל את מדליית יוז של החברה באותה השנה.
בשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה על פיתוח שיטת צילום למחקר תהליכים גרעיניים, ועל תגליותיו הנוגעות למזונים שהתקבלו בשיטה זו.
החל משנת 1952 מונה פאוול למנהל משלחות מחקר לסרדיניה ועמק הפו באיטליה.
בשנת 1955 נהיה פאוול חבר בפדרציה העולמית לעובדים מדעיים.
הוא הוסיף את חתימתו למניפסט ראסל-איינשטיין שפורסם על ידי ברטרנד ראסל, אלברט איינשטיין והמדען יוסף רוטבלט, והיה מעורב בהכנות לכנס פגוואש הראשון לענייני המדע והעולם.
פאוול עמד בראשות הישיבות של הוועדה המייסדת, לעיתים כמחליפו של ראסל והשתתף בפגישות עד 1968.
בשנת 1961 קיבל פאוול את המדליה המלכותית, וכיהן בארגון האירופאי למחקר גרעיני (CERN) באותה השנה.
בשנת 1967 הוענקה לו מדליית הזהב של לומונוסוב על ידי האקדמיה למדעים של ברית המועצות (כיום האקדמיה הרוסית למדעים) על הישגים יוצאי דופן בפיזיקה של חלקיקים יסודיים.
פאוול מת ב-9 באוגוסט 1969, בזמן שיצא לטיול למרגלות הרי האלפים.
ססילי קרלטון היא קופצת למים מגובה רב אמריקאית.
היא אלופת העולם הראשונה ממקפצה של-20 מטר (ברצלונה 2013).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה קרלטון במדליית זהב, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 211.60 נקודות, לפני בת ארצה ג'ינג'ר הובר (206.70 נקודות) ואנה בדר מגרמניה (203.90 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכתה קרלטון במדליית כסף, בתחרות קפיצה למים ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 237.35 נקודות נקודות, אחרי בת ארצה רייצ'ל סימפסון (258.70 נקודות) ולפני יאנה נסטיארבה מבלארוס (233.10 נקודות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
ססיליה בולוקו (בספרדית: Cecilia Bolocco; נולדה ב-19 במאי 1965) היא שחקנית, דוגמנית, עיתונאית ומנחת טלוויזיה צ'יליאנית.
זוכת מיס תבל לשנת 1987.
בולוקו נולדה בסנטיאגו, צ'ילה לאנזו בולוקו, איש עסקים ולרוז מריה פונק אסלר.
היא למדה שנה הנדסה אזרחית באוניברסיטת סנטיאגו.
ב-1987 נבחרה למלכת היופי של צ'ילה ולאחר מכן נבחרה למיס יוניברס ובכך נהייתה הצ'יליאנית הראשונה הזוכה בתואר זה.
היא התחילה את הקריירה הטלוויזיונית שלה בטלוויזיה הצ'יליאנית שם הנחתה שתי תוכניות ולאחר מכן עברה להתגורר באטלנטה, שם שימשה כמגישת חדשות במהדורה בשפה הספרדית של רשת CNN.
ב-1990 הצטרפה לצוות ערוץ טלמונדו שזהו ערוץ הטלוויזיה דובר הספרדית הגדול ביותר בארצות הברית ושם הגישה בין היתר שני מגזיני חדשות, תוכנית לייף סטייל ואת התוכנית "הערב עם ססיליה בולוקו" שזכתה בשני פרסי אמי.
ב-1993 הנחתה את טקס מיס תבל לצד דיק קלארק.
ב-1996 החלה לקחת חלק בהנחיית התוכנית "Viva el lunes" שהיא התוכנית בעלת המדרוג הגבוה ביותר בהיסטוריה של צ'ילה ובאותה שנה שימשה כשופטת בתחרות מיס תבל.
ב-2000 ייסדה בולוקו פסטיבל שירים.
ב-26 במאי 2001 נישאה בולקו לנשיא ארגנטינה בעבר קרלוס מנם.
ב-19 בנובמבר 2003 נולד בנם הראשון, מקסים סאול.
הזוג נפרד באפריל 2007 והתגרש סופית במאי 2011.
ססיליה לוץ (בהולנדית: Caecilia Antonia Maria Loots); (1903, הארלם – 1988) הייתה מורה, חברת המחתרת ההולנדית וחסידת אומות העולם מהולנד.
לוץ הייתה קתולית באמונתה ומורה בבית ספר לילדים בעלי לקויות למידה באוטרכט.
בשנת 1942 החליטה לוץ להסתיר תשעה ילדים יהודים בין הגילים ארבע ו-17 בבית הספר שבו לימדה, וזאת לבקשתם של חבריה ובסיועה של דינה ואן דר גלד (van der Geld, לבית ואן היינינגן, van Heiningen).
הילדים כינו את לוץ בשם "הדודה סיל".
לוץ ניסתה לאפשר לילדים סביבה רגילה ובטוחה ככל האפשר, למרות תנאי המלחמה והרדיפה.
הילדים למדו בבית הספר שלה, שיחקו בחצר ככל האפשר ואף קיבלו שיעורי מוזיקה בנוסף לתוכנית הלימודים.
ואן דר גלד סייעה ללוץ בתחזוקת הבית למרות שידעה שחלק מהילדים השוהים בבית הם יהודים.
ואן דר גלד סייעה ללוץ גם בשליחויות שונות ובהפצת עיתונות מחתרת.
בית הספר היה מקום מסוכן יחסית לשם הסתרת יהודים, מכיוון שהוא שכן ליד מחנה הריכוז אמרספורט.
למרות זאת קיימו לוץ וואן דר גלד בבית הספר פגישות של תנועת המחתרת ההולנדית.
בעליית הגג הותקן מקום מסתור למקרי חירום, אך נעשה בו שימוש רק פעמים מעטות.
בנוסף לילדים, הוסתרו בבניין בית הספר גם מבוגרים, לתקופות קצרות, בהם אחת מהאמהות של הילדים המסתתרים, שנאלצה לעזוב את מקום המסתור הקודם שלה.
גם נמלטים ממחנה הריכוז אמרספורט הסתתרו בבית לתקופות קצרות.
בתקופת הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 הייתה ואן דר גלד יוצאת לכפרי הסביבה בחיפוש אחר מזון לילדים המסתתרים בבית הספר של לוץ.
לימים הוענק התואר חסידת אומות העולם גם לוואן דר גלד.
בשנת 1969 הכיר יד ושם בססיליה לוץ וכן בדינה ואן דר גלד חסידות אומות העולם.
ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן , הייתה אמה של אליזבת, המלכה האם וסבתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ססיליה נולדה בלונדון ב-11 בספטמבר 1862, לצ'ארלס קוונדיש-בנטינק וללואיז קוונדיש-בנטינק, בתו של אדווין בארנבי.
ב-16 ביולי 1881 התחתנה ססיליה עם קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר, ממנו היו לה 10 ילדים.
היא נודעה כמארחת חברותית, ופסנתרנית מוכשרת.
ססיליה עיצבה את גני המשפחה, והעדיפה חיי משפחה שקטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה נהרג בנה פרגוס, אחוזת המשפחה בגלמיס נהפכה בשנות המלחמה לבית חולים שדה עבור חיילים פצועים, וססיליה טיפלה בהם במסירות עד שנפלה למשכב.
ססיליה חלתה בסרטן, ובשנת 1921 עברה כריתת רחם, ועד מאי 1922 הייתה בתהליכי החלמה.
בשנת 1923 התחתנה בתה אליזבת עם אלברט, דוכס יורק, ובשנת 1936 התפטר אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת מתפקידו, ובעקבות כך הוכתר חתנה כג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
באפריל 1938 עברה ססיליה התקף לב במהלך חתונת נכדתה אן בווס-ליון לתומאס, וייקונט אנסון, וכעבור חודשיים ב-23 ביוני 1938 מתה ססיליה.
ב-16 ביולי 1881 התחתנה ססיליה עם קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר, ממנו היו לה 10 ילדים:
מרי אלפינסטורן, ליידי אלפינסטורן (1883–1961)
פטריק בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן החמישה-עשר (1884–1949)
רוז לויסון-גוואר, רוזנת גראנוויל (1890–1967)
ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק , הייתה בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ואשתו של גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן.
ססיליה נולדה ב-22 ביוני 1911 בארמון טאטו שביוון.
היא הייתה בתו של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק, נכדתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, נינתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ודור חמישי לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
אחיה הצעיר של ססיליה היה הנסיך פיליפ, בעלה של המלכה אליזבת השנייה, ואחד מדודיה היה לואי מאונטבאטן.
בשנת 1922 היו ססיליה ואחיותיה שושבינות בחתונת דודן מצד האם לואי מאונטבאטן עם אדווינה אשלי.
משפחתה של ססיליה, יחד עם שאר משפחת המלוכה היוונית, נאלצה לעזוב את יוון לאחר מלחמות הבלקן.
ב-2 בפברואר 1931 התחתנה ססיליה עם גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן, ממנו נולדו לה שלושה ילדים ואחד נהרג בתאונת מטוס סמוך ללידה.
אמה אליס, שחוותה התמוטטות עצבים ואובחנה כסכיזופרנית, אושפזה בבית חולים בשווייץ ונשארה שם למשך שנתיים.
ב-1 במאי 1937 הצטרפו ססיליה ובעלה למפלגה הנאצית.
ב-9 באוקטובר 1937 מת חמיה ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, וגאורג דונאטוס ירש את תאריו.
ב-16 בנובמבר אותה שנה טסו ססיליה שהייתה בחודש שמיני להריונה עם בעלה ושני בניה לבריטניה, על מנת להשתתף בחתונת גיסה לודוויג, נסיך הסן עם מרגרט גדס.
מיד לאחר החתונה יצא גיסה לודוויג לזירת התאונה, ולאחר מכן נערכה ההלווייה בהשתתפות גיסיה, גוטפריד, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג, ברטולד, מרקיז באדן ואחיה פיליפ, נסיך יוון ודנמרק, וכן אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואי מאונטבאטן.
ב-2 בפברואר 1931 התחתנה ססיליה עם גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן, ממנו נולדו לה שלושה ילדים חיים:
בן - נהרג בתאונת מטוס בסמוך ללידתו (1937)
ססיליה בנוידאס דה קרבאליו מאירלס (בפורטוגזית: Cecília Benevides de Carvalho Meireles; ריו דה ז'ניירו, 7 בספטמבר 1901 – ריו דה ז'ניירו, 9 בספטמבר 1964) הייתה משוררת, סופרת, מורה, עיתונאית וציירת ברזילאית.
היא נחשבת על ידי רבים כסופרת הגדולה הראשונה של הספרות הברזילאית והקול הנשי המרכזי בשירה הברזילאית.
מאירלס נולדה בריו דה ז'ניירו ב-7 בנובמבר 1901. אביה נפטר בטרם נולדה ואמה מתה כאשר היא הייתה רק בת 3 (1904).
מיירלס גדלה אצל סבתה, ז'סינטה גרסיה בנוידאס.
היא למדה בבית ספר אסטאסיו דה סה בריו דה ז'ניירו עד כיתה ה' ואף הוענקה לה מדליה על הישגים יוצאי דופן על ידי המשורר הידוע אולבו בילק, מחשובי משוררי ברזיל.
ב-1917 היא סיימה את לימודי התיכון ב"מכון לחינוך" של ריו דה ז'ניירו.
במהלך הקריירה הספרותית שלה פרסמה מאירלס למעלה מ-50 עבודות מסוגים שונים.
ביניהם מאמרים, אסופות שירה, רומנים וספרי ילדים.
היא גם כתבה רשימות עבור מרבית המגזינים והעיתונים היוצאים לאור בריו דה ז'ניירו.
יצירותיה הושפעו בעיקר מהזרם המודרניסטי, אך ניתן להבחין גם בהשפעות של זרמים נוספים כגון סימבוליזם, ריאליזם ורומנטיציזם.
ב-1938, זכתה ססיליה מאירלס בפרס אולבו בילאק לשירה מטעם האקדמיה הברזילאית לשפה ולספרות, עבור ספרה "מסע" [Viagem].
ב-1934 כאשר שימשה כמורה ייסדה מיירלס את ספריית הילדים הראשונה בריו דה ז'ניירו.
כמחנכת, בתחילת הקריירה שלה לימדה מיירליס בבתי ספר יסודיים.
בין 1935 ו-1938 מאירלס לימדה באוניברסיטת ברזיל, היום האוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו.
היא גם העבירה הרצאות באוניברסיטת טקסס ב-1940, על ספרות ותרבות ברזילאית.
מאירליס עסקה גם בכתיבה עיתונאית בנושאי כלכלה בין השנים 1930 ו-1931 כאשר כתבה עבור המגזין "אקונומיק אבזארוור" (Observador Econômico).
במהלך שנות ה-30 ו-40, כתבה מיירליס מאמרים רבים על חינוך בעיתונות.
היה לה טור קבוע ב"חדשות היום" (Diário de Notícias) של ריו דה ז'ניירו עם חדשות, מאמרים וראיונות, בשם קמאנטריו (Comentátio).
מיירליס כתבה טור שבועי בשם "מורים ותלמידים" (Professores e Estudantes) עבור עיתון "הבוקר" (A Manhã), אחד מהעיתונים הנפוצים ביותר בריו דה ז'ניירו באותה תקופה.
מאירלס החלה לכתוב שירה כשהייתה כבת 9. היא פרסמה את ספר השירה הראשון שלה "אספקטרוס" (Espectros) ב-1919, כאשר הייתה רק בת 18. הספר מכיל שבע סונטות שהושפעו מאוד מהתנועה הסימבולית.
לאחר 14 שנות הפסקה מפרסום שירים, פרסמה מאירלס את אחת מבודותיה הגדולות, "מסע" (Viagem) ב-1939. שסימנה את בגרותה הפואטית.
יופייה של שירתה הביא לה הכרה רבה הן מצד הקוראים והן מצד הממסד הספרותי.
היצירה זכתה בפרס השירה ע"ש אולבו בילאק מטעם האקדמיה הברזילאית לשפה ולספרות, והיא הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
מאירלס הייתה קתולית, וגם כתבה שירים רבים שעסקו בדמויות הקדושים בנצרות, כמו "הרומנטיקה של סנטה ססיליה" (O Romance de Santa Cecília).
מאירלס כתבה שירים, ספרי ילדים וספרי לימוד המשמשים בבתי ספר רבים ברחבי בריו דה ז'ניירו.
לתפקידה כמחנכת וכסופרת, העוסקת בנושאי ילדות, נודע מקום חשוב בהתפתחות ספרות הילדים הברזילאית ובדיונים על חינוך ילדים.
ב־1934 הקימה ססיליה מאירלס את ספריית הילדים הראשונה בארץ, והביאה לשירת הילדים את המוזיקליות האופיינית של יצירותיה.
מיירליס נהגה לבקר ולהרצות במקומות רבים בעולם, לרבות ארצות הברית, מקסיקו, הודו, צ'ילה, פורטוגל, איטליה וישראל.
היא כתבה יומני מסע וספרי שירה רבים במהלך מסעותיה.
אהבתה הגדולה למסעות באה ליד ביטוי גם בזכרונותיה: "לטייל משמעותו התבוננות בדרך ולחוות אותה בכל חיותה, ואם אפשר למלוא עומקה, בנוסף לטייל היא צורה נוספת של מדיטציה".
(תרגום הזכרונות "שחר באוויר" Madrugada no Ar).
צ'ילה ב-1952 מאירלס מונתה לחברת במסדר הכבוד של צ'ילה וב-1964 לאחר מותה ספריית ססליה מאירלס נפתחה בעיר ולפראיסו בצ'ילה.
הודו מיירליס ביקרה בהודו ב-1953, כאשר היא הוענק לה תואר חברת כבוד במכון ואסקו דה גאמה בגואה על ידי אוניברסיטת דלהי.
מיירליס כתבה אסופת שירים אימפרסיוניסטים "שירים שנכתבו בהודו" (Poemas escritos na índia), שנכתבו בהשראת הערים מומבאי, דלהי, פטנה, קולקטה, קוטאק ובנגלור כמו גם בהשראת האישים ההודיים מהטמה גנדי, רבינדרנאת טאגור, סארוג'יני נאידו, וינובה בהווי, ג'ווהרלל נהרו ואחרים.
ישראל בשנת 1958 התארחה מאירלס בסדרת כנסים בישראל, והייתה לה הזדמנות לבקר באתרים קדושים רבים, שעוררו אצלה רגשות עמוקים.
בשנת 1963 זכתה מאירלס בפרס "ז'בוטי" על ספר שכתבה עם תרגום שירים רבים שנכתבו על ידי משוררים ישראלים, כגון "מגש הכסף" של נתן אלתרמן ו"משירי הבן האובד" של לאה גולדברד.
בביקורה בישראל, מאירלס הפגינה ידע נרחב על הגאוגרפיה והתרבות של הארץ, כמו גם על השפה העברית.
בשיר "מפת ישראל", היא משווה את צורת ישראל עם האות העברית נו"ן סופית ומתארת מקומות שונים בישראל כמו הנגב וים המלח.
בשנת 2008 הקימה תנועת נעמת מברזיל מעון יום על שם ססיליה מאירלס בתל אביב, ישראל.
אותות כבוד בהם זכתה והנצחת מורשתה
1939 - פרס אולאבו בילאק מהאקדמיה הברזילאית לספרות.
1942 - מאירלס התמנתה לחברת כבוד בקבינט הפורטוגזי לקריאה.
1962 - פרס תרגום לתיאטרון הוענק לה על ידי האגודה הברזילאית לביקורת האמנות.
1963 - פרס ז'בוטי הוענק לה עבור התרגום לספר פואמות ישראליות (Poemas de Israel)
1964 - פרס ז'בוטי לשירה הוענק לה עבור ספרה סולומברה (Solombra)
1965 - קבלה את הפרס מאשאדו די-אסיס
1989 - לאחר מותה הבנק של ברזיל הנציח את דמותה על שטר 100 קורזאדו חדש (המטבע הברזילאי באותה תקופה).
ססיל נובאק היא ג'ודוקא עבר צרפתייה אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
נובאק השתתפה במשחקים האולימפיים בברצלונה 1992 וזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
בסיבוב הראשון היא ניצחה את קרולינה מריאני הארגנטינאית.
בשלב שמינית הגמר היא ניצחה את חוליה סניורט הטורקייה, ברבע הגמר היא ניצחה את ג'יובאנה טורטורה האיטלקייה ובחצי הגמר היא ניצחה את סלימה סואקרי האלג'יראית.
בגמר נובאק התמודדה מול ריוקו טאני היפנית וכחצי דקה מפתיחת הקרב הצליחה נובאק להטיל את היפנית בזכות תרגיל מורוטה-גרי וקיבלה ניקוד קוקה.
פחות מדקה לסיום נובאק קיבלה קוקה נוסף לאחר שניצלה תרגיל לא מוצלח של היפנית לטובתה והטילה אותה למזרן.
יתרון זה הספיק עד לסיום הקרב ונובאק ניצחה.
נובאק מחזיקה בשלוש מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (1991) ושתי מדליות ארד (1989 ו-1993).
במהלך הקריירה נובאק זכתה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן ארבע מדליות זהב מטורניר פריז היוקרתי.
לאחר פרישתה היא אימנה בין היתר את נבחרת הנשים של צרפת בג'ודו.
ססיליה בואוסאט היא ביוכימאית ארגנטינאית, העוסקת בתחום הפרעות נוירוביולוגיות.
בשנת 2007 מונתה כעמיתה לאומית, על ידי חבר השופטים למדעי הנשים במדע, בארגנטינה.
בשנת 2014 זכתה בואוסאט בפרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע.
ב-2015 הופיעה ברשימת 100 הנשים של רשת החדשות BBC.
בואוסאט היא חברת המועצה הלאומית למחקר מדעי וטכני בבואנוס איירס, עובדת כסגנית מנהלת של המכון למחקר ביוכימי של באיה בלאנקה בארגנטינה והיא חוקרת בעלת שם בתחום הפרמקולוגיה של עצבי העברה.
בואוסאט מתגוררת כיום בעיר מולדתה, באיה בלנקה, שבפרובינציית בואנוס איירס.
בואוסאט נולדה ב-10 בדצמבר 1961 בבאיה בלנקה, שבארגנטינה, כבת שלישית מבין שישה ילדים.
היא גדלה בבית משכיל - שני הוריה היו אקדמאים, וכך גם שני סביה.
הסביבה האקדמית שבה גדלה עודדה את בואוסאט להתעניין במדע.
בגיל צעיר החלה להתעניין במקצועות הריאלים, כגון מתמטיקה, פיזיקה, כימיה וביולוגיה.
בואוסאט אומרת שבמהלך שנתה השנייה או השלישית באוניברסיטה החליטה שהיא רוצה לעסוק במדעים.
בזמן לימודיה באוניברסיטה, היא גילתה שהיא יכולה להשתתף במחקר שעסק בקולטנים מוסקריניים, מה שהפך לנושא הדוקטורט שלה.
היא סיימה את הדוקטורט שלה במדעים ביוכימיים מהאוניברסיטה הלאומית של הדרום שבבאיה בלנקה, בואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1985.
ב-1985 ביקרה בואוסאט 5 חודשים בארצות הברית באוניברסיטת ייל והשתתפה במחקר בתחום האלקטרופיזיולוגיה.
לאחר סיום הדוקטורט, היא עברה עם משפחתה, לשנה למינסוטה.
היא פרסמה חמישה מאמרים באותה השנה.
את הפוסט-דוקטורט השלימה בואוסאט במאיו קליניק שברוצ'סטר בשנת 1994.
בואוסאט התמקדה בתקשורת בין מערכת העצבים לשרירים: כיצד תאי מוח מתקשרים בינם לבין עצמם, ובינם לבין השרירים.
מחקריה המוקדמים התמקדו ברצפטור ציס-לופ (Cys-Loop), כיצד הוא קשור לסינפסות, איך הוא מאיץ את תהליך התקשורת בין נוירונים, ואיך חומרים כימיים (כמו תרופות או סמים) יכולים להשפיע על חלבוני הממברנות הספציפיים במערכת העצבים.
בהמשך מחקרה בדקה את הקשר בין רצפטורים ניקוטיניים להפרעות נוירולוגיות.
המחקר של בואוסאט פתח אפשרויות יישומיות לטיפולים בבעיות בתקשורת שבין המוח לשרירים, אשר גורמות לבעיות נוריולוגיות בבני אדם, כגון אלצהיימר, דיכאון והתמכרויות.
בשנת 2005 זכתה בואוסאט במלגת גוגנהיים במדעי הטבע.
בשנת 2007 קיבלה מלגת מחקר מאגודת לוריאל-אונס"קו לנשים במדע התומכת בנשים העוסקות במדע.
בשנת 2014 קיבלה בואוסאט פרס מאותו הגוף ממנו קיבלה את המלגה "על תרומתה להבנתנו של תקשורת תאי מוח ושרירים".
פרס זה מציין חמש נשים מופרדות גאוגרפית (כל אחת מיבשת שונה - אמריקה הלטינית, אמריקה הצפונית, אירופה, אסיה, ואפריקה ומדינות ערב), שמחקרן תרם משמעותית למדע.
בואוסאט היא הארגנטינאית השלישית שזכתה בפרס.
בעקבות קבלת הפרס היא זכתה לשבחים מהשר הארגנטינאי למדעים ומנשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר.
בשנת 2015 צוינה בואוסאט ברשימת מאה הנשים של ה-BBC, ("").
בואוסאט נשואה ואם לבן ובת.
ססיליה קרול (בספרדית: Cecilia Krull; נולדה ב-29 ביוני 1986) היא זמרת-יוצרת ופזמונאית ספרדייה.
שירה "My Life Is Going On" שימש כשיר הנושא של הסדרה בית הנייר, והשיר "Agnus Dei" אשר שימש כשיר הנושא של הסדרה בפנים.
ססילי אוטרופ לודוויג (בדנית: Cecilie Uttrup Ludwig; נולדה ב-23 באוגוסט 1995) היא רוכבת אופני כביש דנית בקבוצת קניון//סראם-זונדרקריפטו.
לודוויג היא אלופת דנמרק בנגד השעון בשנים 2016–2018 וסגנית אלופת העולם בנגד השעון עד גיל 19 בשנת 2012.
לודוויג נולדה בעיירת פרדריקסברג בדנמרק.
בשנת 2012, השתתפה לודוויג באליפות העולם עד גיל 19 שנערכה בואלקנבורג, במקצה נגד השעון זכתה במדליית הכסף, 35 שניות אחרי זוכת מדליית הזהב אלינור בארקר הבריטית.
במקצה הכביש, סיימה לודוויג שמינית.
ב-2013 השתתפה שוב באותה התחרות, שהתקיימה הפעם בפירנצה.
היא סיימה במקום ה-12 במקצה נגד השעון ובמקום הי16 במקצה הכביש.
בעונת 2016 עברה ל-Team BMS BIRN, גם היא דנית.
היא ניצחה במדי הקבוצה את טור דה פמינין בצ'כיה ושני קטעים במרוץ.
היא ניצחה גם את קטגוריית ההרים ב-Gracia Orlova (גם המרוץ הזה נערך בצ'כיה) ובטור של נורווגיה.
לודוויג ניצחה את דירוג הרוכבת הצעירה ב-Auensteiner - Radsporttage וביולי ניצחה לראשונה את אליפות דנמרק בנגד השעון, מקדימה את טרין שמידט ב-1:05 דקות ואת קמילה סופה ואלין ב-1:18 דקות.
בספטמבר סיימה תשיעית באליפות אירופה, 12 שניות אחרי אנה ואן דר ברחן המנצחת.
ב-2017 עברה לקבוצת סרוולו–ביגלה הגרמנית.
היא ניצחה את מרוץ הקטעים סטמנה ולנסיה ולאחר מכן סיימה שלישית בסטראדה ביאנקה.
היא סיימה שביעית ב-Emakumeen XXX.
לאחר מכן התחרתה בטור של בריטניה וסיימה שמינית.
היא שמרה על תוארה את כאלופת דנמרק כנגד השעון לאחר שניצחה את המרוץ, והתחרתה בג'ירו רוסה לראשונה.
לודוויג ניצחה את דירוג הרוכבת הצעירה במרוץ וסיימה במקום ה-16 כללי.
היא זכתה במדליית כסף באליפות אירופה בנגד השעון עד גיל 23, לאחר שהגיעה 4 שניות אחרי דנית אחרת, פרנילי מאת'יסן.
היא סיימה שנייה בג'ירו טוסקנה וניצחה את דירוג הרוכבת הצעירה במרוץ.
באליפות העולם, זכתה במדליית ארד יחד עם סרוולו–ביגלה בנגד השעון לקבוצות וסיימה במקום ה-10 במקצה האישי בנגד השעון, 1:34 דקות אחרי אנמיק ואן פלוטן.
את 2018 פתחה שוב בסטמנה ולנסיה, אך לא שחזרה את הישגה משנה שעברה וסיימה רביעית.
היא סיימה שביעית בטרופאו אלפרדו בינדה וניצחה את אליפות דנמרק בנגד השעון בפעם השלישית ברציפות, במקצה הכביש באליפות דנמרק, סיימה עשירית.
היא התחרתה שוב בג'ירו רוסה וסיימה במקום השישי הכללי, 10:38 דקות אחרי אנמיק ואן פלוטן.
לאחר מכן סיימה רביעית במרוץ החד יומי "La Course by Le Tour de France".
ב-2019, רשמה לודוויג עונת קלאסיקות מוצלחת, כשסיימה כמעט בכל המרוצים בעשירייה הראשונה, אך לא הצליחה לנצח אף אחד מהמרוצים כשסיימה שלישית חמישית בסטראדה ביאנקה ושלישית ברונדה ון פלנדרן, אחרי המנצחת מרתה בסטיאנלי ואנמיק ואן פלוטן.
לאחר מכן סיימה שישית במרוץ אמסטל גולד, שמינית בלה פלש ואלון ועשירית בלייז'–בסטון–לייז'.
היא ניצחה את המרוץ החד יומי - Grand Prix de Plumelec-Morbihan Dames וסיימה רביעית בטור דה ברטאן.
היא סיימה במקום ה-14 בג'ירו רוסה במקום השלישי ב-"La Course Be Tour de France", אחרי מריאנה ווס המנצחת ולאה קירצ'מן.
בטור של סקוטלנד, ניצחה לודוויג את קטגוריית ההרים.
ב-2020, עברה לודוויג לקבוצת FDJ Nouvelle-Aquitaine הצרפתית שהפכה ב-2023 ל-FDJ - SUEZ.
ססיליה בו הייתה ציירת אמריקאית, שקיבלה הכשרה בפילדלפיה ובצרפת.
הרישומים שלה של המעמד העליון והשליטים האמריקניים, הפכו אותה לאחת מציירי הדיוקנאות המצליחים ביותר בזמנה.
אליזה ססיליה בו נולדה ב-1 במאי 1855 בפילדלפיה, פנסילבניה.
היא הייתה בתם הצעירה ביותר של יצרן המשי הצרפתי ז'אן אדולף בו והמורה ססיליה קנט לאוויט.
אמה הייתה בתם של איש העסקים הבולט ג'ון ווילר לאוויט מניו יורק ואשתו ססיליה קנט מספילד, קונטיקט.
אמה נפטרה 12 יום לאחר שילדה בגיל 33. ססיליה "לילי" בו ואחותה אטה גודלו לאחר מכן על ידי סבתן ודודותיהן בעיקר בפילדלפיה.
אביה, שלא היה מסוגל לשאת את צער אובדנו, שב לצרפת ארץ הולדתו.
הוא חזר כשססיליה הייתה בת שנתיים, אך עזב ארבע שנים לאחר מכן לאחר שעסקיו כשלו.
לאביה הייתה היכולת הטבעית לשרטט.
מאוחר יותר, ססיליה בו גילתה שהמורשת הצרפתית שלה תשמש אותה היטב במהלך הכשרתה בצרפת.
בפילדלפיה נישאה אמילי, דודתה של ססיליה בו, למהנדס הכרייה ויליאם פוסטר בידל, שבמשך חמישים שנה דאג לאחייניותיו בתשומת לב עקבית ותמיכה כלכלית.
סבתה, לעומת זאת, סיפקה פיקוח יום-יומי בין אם בעבודות בית, בעבודות יד או בלימוד, הסבתא הציעה מסגרת פרגמטית, והדגישה כי "כל מה שקורה צריך להשלים איתו." שנות מלחמת האזרחים היו מאתגרות במיוחד, אך המשפחה המורחבת שרדה למרות מעט תמיכה רגשית או כלכלית מצד אביה של בו.
לאחר המלחמה החלה בו לבלות זמן במשפחתם של ווילי ואמילי, שניהם היו מוזיקאים.
בו למדה לנגן בפסנתר אך העדיפה לשיר.
האווירה המוזיקלית הוכיחה מאוחר יותר יתרון לשאיפותיה האמנותיות.
בו נזכרה, "הם הבינו בצורה מושלמת את רוחם וצרכי חייו של אמן." בשנות העשרה המוקדמות לחייה, הייתה לה חשיפה ראשונה לאמנות בביקורים עם ווילי באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, אחד מבתי ספר והמוזיאונים הטובים באמריקה.
אף על פי שהייתה מוקסמת מהאלמנטים העלילתיים של חלק מהתמונות, ובמיוחד הנושאים התנ"כיים של הציורים המסיביים של בנג'מין וסט, בנקודת זמן זו לא היו לה לשאיפות להיות אמנית.
בגיל 16 החלה ססיליה בו שיעורי אמנות אצל קרובת משפחה, קתרין אן דרינקר, אמנית שהייתה בעלת סטודיו משלה וקהל לקוחות קבוע.
דרינקר הפכה למודל החיקוי של בו, והיא המשיכה בשיעורים אצלה במשך שנה.
לאחר מכן למדה במשך שנתיים אצל הצייר פרנסיס אדולף ואן דר וילן, שהציע שיעורים בפרספקטיבה ורישום מתוך יציקות בתקופה בה נבנתה האקדמיה החדשה לאמנויות פנסילבניה.
בהתחשב בהטיה של התקופה הוויקטוריאנית, סטודנטיות נמנעו ממחקר ישיר באנטומיה ולא יכלו להשתתף בשיעורי רישום עם דוגמניות חיות (שהיו לעיתים קרובות זונות) אלא כעבור עשור.
בגיל 18 מונתה בו למורה לציור בבית הספר של מיס סנפורד, כשהיא נכנסת לתפקידה של דרינקר.
היא גם העבירה שיעורי אמנות פרטיים והפיקה אמנות דקורטיבית ודיוקנאות קטנים.
הלימודים שלה היו בעיקר מכוונים מעצמם.
בו ניפגשה לראשונה עם ליטוגרפיה בעבודות העתקה עבור תומאס סינקלייר בפילדלפיה, והיא פרסמה את עבודתה הראשונה במגזין סנט ניקולס בדצמבר 1873. בו הפגינה דיוק וסבלנות כמאיירת מדעית, ויצרה רישומים של מאובנים עבור אדוארד דרינקר קופ, עבור הסקר הגאולוגי האמריקאי.
עם זאת, היא לא מצאה את הציור הטכנית כמתאים לקריירה.
בשלב זה היא עדיין לא ראתה את עצמה אמנית.
בו החלה ללמוד באקדמיה לאמנויות פנסילבניה בשנת 1876, אז בהשפעתו הדינמית של תומאס אייקינס.
פילוסופיית ההוראה שלו, התמקדה באנטומיה ולימוד חי (ואיפשרה לסטודנטיות להשתתף באולפנים מופרדים), הובילה בסופו של דבר לפיטוריו כמנהל האקדמיה.
במקומו היא השתתפה בשיעורי תלבושות וציור דיוקנאות במשך שלוש שנים שהועברו על ידי כריסטיאן שוסלה.
בו זכתה בפרסי מרי סמית בתערוכות באקדמיה בפנסילבניה בשנים 1885, 1887, 1891 ו-1892.
לאחר שעזבה את האקדמיה, החליטה בו בת ה-24 לנסות את ידה בציור על חרסינה והיא נרשמה לקורס בבית הספר הארצי להכשרה לאמנות.
אולם בניגוד לאייקינס, סאראטין האמין בפרנולוגיה ובו אימצה אמונה לכל החיים כי מאפיינים גופניים קשורים להתנהגויות ותכונות.
בו השתתפה בשיעורים של סאראטין במשך שנתיים, אחר כך שכרה סטודיו משלה ושיתפה אותו עם קבוצת אמניות ששכרו מודל חי והמשיכה ללא מדריך.
לאחר שהקבוצה התפרקה, בחרה בו להוכיח את יכולותיה האמנותיות.
היא ציירה בד גדול בשנת 1884, Les Derniers Jours d'Enfance, דיוקן של אחותה ואחייניתה שהרכבם וסגנונה חשפו את סגנונו של ג'יימס מקניל וויסלר והנושא היה דומה לציורי האם והילד של מרי קאסאט.
הציור זכה בפרס הטוב ביותר של אמנית באקדמיה, והוצג בפילדלפיה ובניו יורק.
בעקבות הציור ההוא, היא ציירה למעלה מ־50 דיוקנאות בשלוש השנים הבאות בהתלהבות של אמנית מקצועית מחויבת.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-19 היא קיבלה עבודות מהפילדלפים הבולטים והרוויחה 500 דולר לפורטרט.
כשחברתה מרגרט בוש-בראון התעקשה שציור שלה מספיק טוב כדי להיות מוצג בסלון המפורסם בפריז, בו שלחה את הציור לשם והוא הצליח להיכנס לתערוכה.
בגיל 32, למרות הצלחתה הברורה בפילדלפיה, בו החליטה שהיא עדיין צריכה לקדם את כישוריה.
היא יצאה לפריז עם בן דודה מאי ויטלוק, זנחה כמה מחזרים והתגברה על התנגדויות משפחתה.
שם התאמנה בבית הספר לאקדמיה ז'וליאן, בבית הספר לאמנות הגדול ביותר בפריז, ובאקדמיה קולארוסי, וקיבלה ביקורת שבועית של אמנים מבוססים כמו טוני רוברט-פלורי ויליאם אדולף בולו.
אף שקיבלה המלצות ושבחים באופן קבוע על התקדמותה של בו בפריז, דודתה אליזה הזכירה לה שוב ושוב להימנע מהפיתוים של פריז, "זכרי שאת קודם כל נוצרייה - אחר כך אישה ואחרון אמנית."
כשהגיעה בו לפריז, האימפרסיוניסטים, החלו להציג סדרת תערוכות עצמאיות שלהם, מחוץ לסלון הרשמי בשנת 1874, והחלו לאבד את הסולידריות שלהם.
הקבוצה כללה לעיתים את דגה, מונה, סיסלי, צ'ילבוט, פיסארו, רנואר ואחרים שספגו את זעם המבקרים במשך כמה שנים.
אומנותם, אף שהייתה שונה בסגנון וטכניקה, הייתה האנטיתזה לסוג האמנות האקדמית בה היא הוכשרה, גם מהמורה שלה ויליאם-אדולף בולו אמן חשוב.
בקיץ 1888 עבדה בו בכפר הדייגים קונקרנו עם הציירים האמריקאים אלכסנדר הריסון וצ'ארלס לזר.
היא ניסתה ליישם את טכניקות הציור הבסיסיות בהן השתמשו האימפרסיוניסטים על נופיה ודיוקנאות שלה, בהצלחה לא מעטה.
בניגוד לקודמתה מרי קאסאט, שהגיעה סמוך לתחילת התנועה האימפרסיוניסטית, 15 שנה קודם לכן, והצטרפה אליהם, האופי האמנותי של בו, שדגל בדייקנות והתבוננות, לא התחבר עם האימפרסיוניזם והיא נותרה ציירת ריאליסטית בשאר הקריירה שלה.
אפילו כשסזאן, מאטיס, גוגן ופיקאסו החלו להוביל את האמנות לכיוונים חדשים.
בו העריצה בעיקר אמנים קלאסיים כמו טיציאן ורמברנדט.
אולם ההכשרה האירופית שלה השפיעה על לוח הצבעים שלה, והיא אימצה צבע לבן יותר וחיוור יותר בציור השמן שלה, במיוחד בתיאור נושאים נשיים.
בו חזרה לאמריקה בשנת 1889, והמשיכה לצייר דיוקנאות בצורה מפוארת, את בני משפחת אחותה ואת האליטה של פילדלפיה.
בקבלת ההחלטה שלה להתמסר לאמנות, היא גם חשבה "טוב להישאר רווקה, ולא להתחתן, וחברת הגברים לא יאיימו על הקריירה שלה".
היא חידשה את החיים עם משפחתה, והם תמכו בה במלואם, הכירו בדרכה ודרשו ממנה מעט אחריות ביתית.
היא פיתחה שגרה מובנית ומקצועית.
חמש השנים שלאחר מכן היו היצרניות ביותר, והתוצאה הייתה למעלה מארבעים דיוקנאות.
בשנת 1890 הציגה בתערוכת פריז, השיגה בשנת 1893 את מדליית הזהב של מועדון האמנות בפילדלפיה, וגם את פרס דודג' באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1895 הפכה בו לאישה הראשונה שזכתה בתפקיד הוראה קבוע באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, שם הנחתה בציור וציור דיוקנאות במשך עשרים השנים הבאות.
ההישג הנדיר הזה של אישה גרם לעיתון מקומי אחד לומר: "זהו מקור לגיטימי לגאווה בפילדלפיה שאחד המוסדות היקרים ביותר שלה עשה את החידוש הזה." היא הייתה מדריכה פופולרית.
ססיליה בו ראתה עצמה "אישה חדשה", שקבלה הזדמנויות חינוך וקריירה שבדרך כלל נשללו מנשים.
בסוף המאה ה-19 הציג צ'ארלס דנה גיבסון את "האישה החדשה" בציורו - "אישה חדשה".
היא הייתה דמות מצליחה, מאומנת מאוד ולעיתים קרובות לא נשואה.
נשים כאלה היו אלן דיי הייל, מרי קאסאט, אליזבת נורס ואליזבת קופין.
בשנת 1900 הדרישה לעבודותיו של בו הביאו לקוחות מוושינגטון די.
סי., ועד לבוסטון, מה שהניע את האמנית לעבור לעיר ניו יורק.
שם בילתה בחורף ב"סמטה הירוקה", הבית והסטודיו שבנתה בגלוסטר, מסצ'וסטס.
הידידות של בו עם ריצ'רד גילדר, העורך הראשי של מגזין ספרותי, סייעה לקידום הקריירה שלה והוא הציג אותה בפני האליטה של החברה.
בין דיוקנאותיה שהגיעו בעקבות אותה הכרות היה גם ז'ורז' קלמנסו; הגברת הראשונה אדית רוזוולט ובתה; והאדמירל סר דייוויד ביטי.
היא גם ציירה את הנשיא טדי רוזוולט בביקוריה בבית הלבן בשנת 1902, במהלכם "הוא ישב שעתיים, דיבר רוב הזמן, דקלם את קיפלינג וקרא את בראונינג."
בעוד בו דבקה בדיוקנאותיה של האליטה, האמנות האמריקאית התקדמה לנושאים עירוניים וחברתיים, בהובלת אמנים כמו רוברט אנרי שדגלו באסתטיקה שונה לחלוטין, "עבודה במהירות רבה ...צייר הכל בישיבה אחת אם אתה יכול.
עוד דקה אם אתה יכול.
אין שום טעם לדחות ...
תפסיק ללמוד לצייר כדים ובננות וצייר את חיי היומיום." הוא יעץ לתלמידיו, ביניהם אדוארד הופר ורוקוול קנט.
צריך לחיות עם האדם הרגיל ולצייר את האדם הפשוט, בניגוד מוחלט לשיטותיה המקצועיות של ססיליה בו.
ההתנגשות של רוברט אנרי עם ויליאם מריט צ'ייס (המייצג את הממסד האמנותי המסורתי) הביאה בשנת 1907 לתערוכה העצמאית של הריאליסטים האורבניים המכונה "השמונה" או אסכולת אשקן.
בו וחבריה לאמנות הגנו על הסדר הישן, ורבים חשבו (וקיוו) שהתנועה החדשה תהיה אופנה חולף, אך התברר שהיא תפנית מהפכנית באמנות האמריקאית.
בשנת 1910 נפטר דודה אהוב וילי.
בחמש השנים הבאות ציירה כמעט 25 אחוז מתפוקת חייה וקיבלה זרם קבוע של כבוד.
הייתה לה תערוכה ראשונה של 35 ציורים בגלריה קורקורן בוושינגטון, די.סי.
למרות הייצור המתמשך והתשבחות שלה, בו פעלה נגד זרם הטעמים והמגמות באמנות.
תערוכת הארמורי המפורסמת בשנת 1913 בעיר ניו יורק הייתה נקודת ציון של 1,200 ציורים שהציגו את המודרניזם.
בו האמינה שהציבור, בסופו של דבר ידחה את המודרניזם ויחזיר את האמנות לאימפרסיוניזם.
בו שברה את מותנה כשצעדה בפריז בשנת 1924. עם לקוי בבריאותה, תפוקת העבודה שלה דעכה בהמשך חייה.
באותה שנה התבקשה בו להפיק דיוקן עצמי לקולקציית מדיצ'י בגלריה אופיצי בפירנצה.
חייה המאוחרים התמלאו באותות הצטיינות.
בשנת 1930 היא נבחרה כחברה במכון הלאומי לאמנויות.
בשנת 1933 קבלה חברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות, שנתיים לאחר מכן ארגנה את הרטרוספקטיבה העיקרית הראשונה של עבודתה.
בנוסף בשנת 1933 כיבדה אלינור רוזוולט את בו כ"האישה האמריקאית שתרמה את התרומה הגדולה ביותר לתרבות העולם".
בשנת 1942 העניק לה המכון הלאומי לאמנויות מדליית זהב על הישג כל החיים.
ססיליה בו נפטרה בגיל 87 ב-17 בספטמבר 1942 בגלוסטר, מסצ'וסטס.
היא נקברה בבית העלמין המערבי בלורל היל בבאלה סינויד, פנסילבניה.
בו נכללה בתערוכת נשים 2018 בפריז 1850–1900 במכון לאמנות קלארק.
אף על פי שבו הייתה אינדיבידואליסטית, השוואה לג'ון סרג'נט הייתה בלתי נמנעת ולעיתים קרובות חיובית.
הטכניקה החזקה שלה, הקריאה התפיסתית שלה על הנושאים שלה, והיכולת שלה להחמיא בלי לזייף, היו תכונות דומות לשלו.
היא זכתה לשבחים רבים: בעודו מציג את מדליית הזהב של מכון קרנגי בשנת 1899, ויליאם מריט צ'ייס הצהיר כי "מיס בו היא לא רק הציירת הגדולה ביותר בעולם, אלא הטובה ביותר שחיה אי פעם.
העלמה בו הספיקה להפסיק את ההאפליה המגדרית באמנות."
במהלך חייה הפרודוקטיביים הארוכים כאמנית, היא שמרה על הסטנדרטים האישיים שלה כנגד כל הסחות הדעת וכוחות הנגד.
היא נאבקה כל העת למען השלמות, "טכניקה מושלמת בכל דבר", הצהירה בראיון, "פירושה שלא היה שום פער בין התפיסה לבין המעשה והביצוע."
ססיל פארקר היה שחקן תיאטרון וקולנוע בריטי.
במלחמת העולם הראשונה שירת בגדוד סאסקס המלכותי והגיע לדרגת סרג'נט.
הוא החל להופיע על הבמות בווסט אנד ב-1922.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "כלוב הזהב" (1933) ומאז ועד 1969 שיחק בלמעלה מ-90 סרטים ברובם בתפקידי משנה.
היה בעל קול מחוספס מיוחד.
הוא שיחק בעיבודים לקולנוע של שני רומנים של א.ג'.קרונין: "המצודה" (1938) ו"כוכבים מציצים מרום" (1940).
כן שיחק בשני סרטים של אלפרד היצ'קוק: - הגברת הנעלמת (1938) ו"מתחת לחוג הגדי" (1949).
סר ססיל פאנה דה סאליס היה יו"ר מועצת המחוז של מידלסקס שבבריטניה, שריף גבוה במידלסקס, היה אביר במסדר האמבט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן כחבר בית הדין לערעורים, היה סגן יו"ר (1912–1925) ולאחר מכן יו"ר (1925–1936) של האגודה לכוח הטריטוריאלי והמעזר של מידלסקס, וכיהן במשך שנים רבות יו"ר בית החולים הרילינגטון, הרמונדסוורת ו'קרנפורד קוטג'.
ססיל פאנה דה סאליס נולד בעיר פרינגפורד שבבריטניה, ב-31 במאי 1857 למשפחתו, בתור הבן השני מארבעת בניו של הכומר הנרי ג'רום פאן דה סאליס מפארק פורטנל (בנו השביעי של ג'רום, הרוזן הרביעי דה סאליס-סוגליו).
ססיל היה אחיינו של ויליאם פאן דה סאליס.
הוא למד בכרייסט צ'רץ' (אוקספורד) ואיטון קולג', לאחר מכן הוא הפך לעורך דין.
במרץ 1899 נבחר ללא התנגדות למועצת המחוז מידלסקס, על מנת לייצג את סטנוול.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים לפני שאיבד במפתיע את מושבו בבחירות למועצת המחוז במרץ 1910. אך הוא הצליח להישאר חבר במועצה כשנבחר כראש מחוז כעבור כמה ימים.
בין השנים 1919–1924 כיהן כיו"ר מועצת המחוז מידלסקס.
בשנת 1937 פרש ממועצת המחוז כאשר לא ביקש בחירה מחודשת כראש מועצה.
דרך מועצת המחוז של מידלסקס הוא היה קשור קשר הדוק עם בתי החולים לחולי נפש בהרפרברי ושנלי.
וכמו כן כיהן במשך שנים רבות יו"ר בית החולים הרילינגטון, הרמונדסוורת ו'קרנפורד קוטג'.
הוא היה גם מושל בבית הספר של מחוז אוקסברידג' (המכונה גם בית הספר בישופשט; כיום בהילינגדון (רובע)), לבית ספר זה הוא שלח את רוב ילדיו הגדולים.
תיפקד כיו"ר ובעלים של גנני השוק.
בשנים 1896–1938 היה במאי 'בור החצץ של דולי' בקהילת הרלינגטון שבמידלסקס.
בשנת 1905 היה השריף הגבוה במידלסקס.
בשנת 1931 הוא היה בן לוויה של מסדר האמבט (CB) והיה לאביר (KCB) באותו מסדר בשנת 1935.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא ישב החל מ-25 בפברואר 1916, כאחד מעשרת חברי בית הדין לערעורים של מחוז מידלסקס, את תקופה זו תיאר: ולעיתים קרובות הכריע נגד המערער.
משנת 1912 הוא היה סגן יו"ר (1912–1925) ולאחר מכן יו"ר (1925–1936) של האגודה לכוח הטריטוריאלי והמעזר של מידלסקס (שלושה מארבעת בניו שלחמו במלחמת העולם הראשונה היו באחד הגדודים הטריטוריאליים של גדוד מידלסקס).
הוא היה חבר במועדון האיחוד שבכיכר טרפלגר (כיום בית קנדה).
ססיל נפטר ב-9 במרץ 1948, בעיר וורגרייב, ונקבר בהרלינגטון, מידלסקס.
העיתון ניוז לטר מ-11 במרץ 1927 מתעד את ססיל כבעלים על 18 חלקות אדמה במחוז ארמה שבצפון אירלנד.
שמות השטחים היו Dromart, Tandragee, Ballyworkan, Portadown, טמנגוולטון, תמנאגמור, ובראקאג' ופורטאדאון.
שטחים אלה הגיעו לכ-140 דונם והוערכו ונמכרו לדיירים בכפייה תמורת 2,000 לירות שטרלינג.
פאליס התחתן ב-3 בספטמבר 1889 עם רייצ'ל אליזבת פרנסס וולר, (נולדה בפרמינגטון, גלוסטרשייר, 1 בינואר 1868; נפטרה בת'ורנברי, בריסטול, 6 בינואר 1954), אשר הייתה בת יחידה ויורשתו של אדמונד וולר השישי או השביעי, לפאליס ורייזל נולדו 14 ילדים, שחיו ראשונה (1889–1896), עם אביו בפורטנל פארק, ולאחר מכן בבית דולי קורט.
הנרי אדמונד צ'אלונר (הארי), נולד בפורטנל, 17 ביולי 1891; נפטר באוקספורד, 20 בספטמבר 1913
אדלה לוסי, ילידת פורטנל, 9 באוקטובר 1893; נפטר פורטנל, 9 בינואר 1894
אדמונד ויליאם, נולד בפורטנל, 31 בדצמבר 1894; נפטר בהמפסטד מרשל, 21 בינואר 1980
ג'רום ג'וזף, נולד בפורטנל, 3 בינואר 1896; נפטר לינקולן, 3 באוקטובר 1915
ברברה גרייס ויקטוריה, ילידת דואלי, 20 בינואר 1900; נפטר ביוהנסבורג, נובמבר 1990
אנדרו אוגוסטין, יליד דאולי, 17 בינואר 1901; נפטר ב-3 בפברואר 1962
גרייס דורותיאה, ילידת דאולי, 28 בפברואר 1902; נפטר עארשאם, נורפוק, 26 בפברואר 1977
סטיבן הרקולס, יליד דואלי, 1 באפריל 1903; נפטר הוליקרוס, קרייזי היל, 18 בספטמבר 1934
יהודית אנה, ילידת דולי, 10 ביוני 1904; נפטר דיצ'ינגהם, נורפוק, 10 בפברואר 1983
ססיל יוליסס אוקטביוס פאן, יליד דאולי, 26 באוקטובר 1906; נפטר וורטינג, 29 במרץ 1977
ארתור רגסטר, יליד דואלי, 18 בנובמבר 1911; נפטר דרויטוויץ', 24 במרץ 2001
ססיליה מרגרט ניירן הייתה פסלת בשעווה וציירת אירית.
היא התמחתה בציור בצבעי מים והרבתה לצייר נוף ופרחים.
ציוריה של ניירן הוצגו באקדמיה המלכותית היברניאן בשנים 1826–1851.
נולדה בשם ססיליה מרגרט קמפבל ולמדה אמנות מאביה ג'ון הנרי קמפבל (1757–1829) שהיה בעצמו צייר.
בגיל 18 החלה להציג את עבודתה בגלריות שונות.
בשנת 1809 שלחה את עבודתה לתערוכה ברחוב הוקינס בדבלין לצפייה והמשיכה להוסיף ציורים לתערוכה זו עד 1821. לאחר תקופה זו, תרמה באופן משתנה את עבודותיה לאקדמיה המלכותית היברניאן בשנים 1826–1847 בעיירות קילרני וויקלו.
ניירן נישאה לצייר הסוסים האירי ג'ורג' ניירן (1799 – 25 בינואר 1850), ונולדה להם בת, אנה לנגלי ניירן (1844–1848), גם היא הייתה ציירת.