tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר חייב הקפדה על אבזרים שהשתנו במהלך תקופה זו, כגון טלפונים סלולריים ומסכי מחשב.
עם זאת, ישנו פער תקופתי במדי אנשי הקבע הבכירים, כמו מפקד הבסיס, שבשנת התרחשות העלילה כבר יצאו משימוש.
בנוסף בסרט (וגם בכרזה שלו) נראים שלושת מגדלי עזריאלי, אבל במועד התרחשות העלילה טרם נבנה המגדל המרובע.
נטע אלכסנדר אפיינה את הדמויות: "השלישות בשיזפון מציגה טיפוסים ישראליים מגוונים למדי: זוהר היא בת קיבוץ, דפי היא בחורה עירונית ומפונקת מחיפה, חברתן למשרד, אירנה, היא עולה מרוסיה, ומש"קית הת"ש של הבסיס, ענת, היא קלישאה מהלכת של אשכנזייה מתנשאת."
על הדמויות הנוספות שבסרט כתב גידי אורשר: "ליד אלה חיות, נושמות, מתעלקות, מחפפות, משתעממות, מתחמקות, מעבירות את השנתיים עוד דמויות רבות אחרות שכולן מהוות את הצלע הנשית של צבא ההגנה לישראל, צלע סדוקה של צבא סדוק עם חולי מיגדרי אנוש."
הסרט זכה לביקורות משבחות בישראל ובארצות הברית ודורג בראש טבלת המבקרים של עיתון "הארץ".
יאיר רוה מאתר "סינמסקופ" כתב: "אם אכן אנחנו עומדים בפתחו של גל חדש נשי בקולנוע הישראלי, אני מכתיר את טליה לביא בתור מי שעומדת בראש המחנה, ו"אפס ביחסי אנוש" הוא ההמנון שלו".
דורון פישלר מאתר "עין הדג" כתב כי "'אפס ביחסי אנוש' הוא למיטב ידיעתי הקומדיה הצבאית הישראלית הכי טובה שנעשתה אי פעם" וכי "להגיד שזה אחד הסרטים הישראליים הכי טובים בשנים האחרונות, אם לא אי פעם?
גם מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני החמיא לסרט: "'אפס ביחסי אנוש' הוא ההפתעה הנעימה ביותר שסיפק הקולנוע הישראלי לצופיו מאז, ובכן, מי-זוכר-מתי.
יתר על כן, אפשר בהחלט להגדיר את סרט הביכורים של טליה לביא כיצירה מכוננת בתולדות הקולנוע הישראלי העכשווי - כלומר כזו שתהווה נקודת מוצא או התייחסות לטקסטים עתידיים שייכתבו עליו."
הסרט סומן על ידי מגזין Indiewire האמריקאי כאחד מהסרטים האהובים על המבקרים לשנת 2014, וטליה לביא נבחרה לאחת מ-12 הבמאים הבולטים על ידי אותו מגזין.
הסרט עורר דיונים וזכה לאזכורים תקשורתיים רבים, אלון הדר כתב עליו במוסף סוכות של "ידיעות אחרונות" (8 באוקטובר 2014)
"הסרט, המתאר בהומור וברגישות מדויקים את סיפורן של פקידות שלישות בבסיס סגור בדרום הארץ, קיבע את עצמו כתופעה רחבה ומרתקת שצוברת תאוצה משבוע לשבוע, השיח וההד סביבו פרץ מזמן את גבולות מדורי התרבות.
מעטים הסרטים שמוכתרים כקאלט בעודם מוקרנים בקולנוע, ומשפטים מהם הפכו למכתמי לשון משל חזרנו לימי הקולנוע העליזים של גבעת חלפון.
מדי יום מעלים חיילים לרשתות החברתיות תמונות עם מהדקים מכוונים לראשיהם, מחווה לצילום כרזת הסרט.
ממים וקריקטורות הפכו את ברדק הטפסים ואימת הביורוקרטיה במשרד הצה"לי למשל על ההתנהלות של משרדי הממשלה, מהדרך שבה גויסו המילואים במבצע צוק איתן ועד הפארסה הנמשכת של אפס אחוז מע"מ על הדירות."
בסוף השבוע הראשון להקרנותיו צפו בסרט כ-20,000 איש, ובהמשך הגיע מספר צופי הסרט ל-200,000 איש.
עד ל-25 באוגוסט צפו בסרט כ-330,000 איש, בנובמבר 2014 עלה לכ-550,000 איש, ובכך הוא היה לאחד הסרטים הישראלים הרווחיים והנצפים ביותר בשנים האחרונות בישראל.
שם הסרט, "אפס ביחסי אנוש", מתייחס לחוסר יכולתה של קצינת השלישות, רמה, לשלוט בחיילות הכפופות לה, כפי שמציג זאת מפקד הבסיס, בועז, כאשר הוא מודיע לרמה שלא תוכל להמשיך בשירות קבע בבסיס.
מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני העיר כי "השם מתייחס במודע לסרטו האנרכיסטי הנפלא של ז'אן ויגו, "אפס בהתנהגות" (1933) על ילדי פנימייה בצרפת המכריזים על מרד כנגד הממסד המדכא.
שם הסרט באנגלית, "Zero Motivation", כולל אף הוא את המילה "אפס", אך מתייחס לצד השני של המטבע - לחוסר המוטיבציה של החיילות הכפופות של רמה (לעומת המוטיבציה הגבוהה שלה).
הדמויות הראשיות בסרט - נשים בצה"ל
בניגוד למרבית סרטי צבא, בישראל ובעולם, שבהם הדמויות הראשיות בסרט הן גברים לוחמים, בסרט זה הדמויות הראשיות הן נשים ג'ובניקיות (מעט הגברים המופיעים בו הם לוחמים).
יוצרת הסרט, טליה לביא, התייחסה לכך בריאיון למוסף גלריה:
"בתור ילדה ראיתי את כל סרטי הצבא הגדולים, גם סרטים אמריקאיים כמו "אפוקליפסה עכשיו" ו"מטאל ג'אקט" וגם סרטי צבא ישראליים, שהיו חדורי הרואיות ומאצ'ואיזם.
חשבתי שיכול להיות מצחיק לעשות סרט צבא שיש לו ממדים אפיים ורוחב יריעה, שמתכתב עם הסגנון המלחמתי אבל במקביל הוא קומדיה מנקודת מבט של פקידות המשרתות בעורף.
רציתי לחבר בין שני העולמות האלו.
כשהתחלתי לעשות תחקיר, הבנתי שבעצם אפשר לגעת כאן בבעיה הרבה יותר משמעותית בצה"ל, שאפשר להתייחס אליה כ'בעיית הפקידות'.
העובדה שבצה"ל יש שירות חובה גם לגברים וגם לנשים מציב אותו כמוסד שוויוני ומתקדם, אבל מצד שני בתוך המערכת הזאת יש מספר עצום של נשים שרוב התפקיד שלהן מתמצה בסמל סטטוס.
האבטלה הסמויה היא לא כל כך סמויה.
יש משרדים שלמים שבהם כמה פקידות עושות תפקיד של בן אדם אחד."
נטע אלכסנדר צופה שהסרט יהפוך "לקאלט הישראלי הראשון שמראה את השירות הסדיר מנקודת מבט נשית".
על חלקם של הגברים בסרט עמד מבקר הקולנוע מאיר שניצר:
"שלושה חלקים לסרט, ובכל אחד מהם ניתן למצוא גבר/חייל כשהוא מעומת עם הבנות.
הפרק הפותח מציג את טיפוס הבוגד השפל, הפרק האמצעי מבליט את הגבר האנס, ואילו הפרק החותם את "אפס ביחסי אנוש" מציג את אלוהים, כלומר מפקד הבסיס (יובל סגל), שהוא גבר-הגברים, וככזה מלכד בתוכו את תכונותיו שלו, בצירוף האפיונים של שני קודמיו למגדר הזכרי."
הסרט מחולק לשלושה פרקים נפרדים, שלכולם דמויות משותפות ורצף של התפתחות העלילה.
דורון פישלר העיר על כך:
מבקר הקולנוע אורי קליין התייחס בגישה אוהדת יותר למבנה הסרט:
"אפס ביחסי אנוש" ו"חיילת בודדה"
הסרט "אפס ביחסי אנוש" משנת 2014 הוא פיתוח והרחבה של הרעיונות שבסרט "חיילת בודדה" – סרט הגמר משנת 2005 של טליה לביא בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בעיקר חלקו הראשון של "אפס ביחסי אנוש" (הפרק "המחליפה") מקביל ל"חיילת בודדה".
"חיילת בודדה" נמשך 19 דקות, ואילו "אפס ביחסי אנוש" נמשך 100 דקות.
בין שני הסרטים ניכרים הבדלים בפרטים.
כך, למשל, "חיילת בודדה" מתרחש בטייסת מסוקי קרב, ואילו "אפס ביחסי אנוש" מתרחש בחטיבת שריון.
מאפייניה של זוהר, גיבורת "חיילת בודדה" – מרדנות ורצון לעבור לבסיס הקריה, פוצלו ב"אפס ביחסי אנוש" בין שתי דמויות, זוהר המרדנית ודפי הרוצה לעבור לקריה.
ההבדל המהותי בין הסרטים הוא ביחסם להתאבדות.
ב"חיילת בודדה" התאבדותה של החיילת המחליפה, ליבי, היא הציר המניע את עלילת הסרט; ב"אפס ביחסי אנוש" ההתאבדות תופסת מקום משני, אגב העיסוק ברצונה של דפי לעבור לבסיס הקריה.
נושא נוסף העולה בשני הסרטים הוא עבירת מין של חייל כלפי חיילת, אך כל סרט מספר סיפור משלו בנושא זה.
ב"חיילת בודדה" דורש החובש שוחד מיני מזוהר, בתמורה לאישור רפואי כוזב שהיא מבקשת.
זוהר מסתייגת מכך תחילה, אך בהמשך נענית ושוכבת אתו.
ב"אפס ביחסי אנוש" דווקא זוהר יוזמת את הקשר המיני עם חייל, על מנת להיפטר מבתוליה.
בתחילה, קיומם של יחסי המין נעשים בהסכמה, אך בהמשך מתחרטת זוהר ומבקשת מהחייל שיפסיק, אך הוא דווקא מגביר את האגרסיביות שלו, והמעשים, שהופכים למקרה של ניסיון אונס, מופסקים על ידי אירנה, המאיימת על החייל בנשקו.
בספטמבר 2019 עלה המחזמר אפס ביחסי אנוש המבוסס על הסרט בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של עידו רוזנברג, בעיבודו של אורן יעקובי ועם מוזיקה שהלחין עילי בוטנר.
במחזמר שילבו את הדמויות של איתן (האקס של תהילה) ושל גיא שפי (הקראש של זוהר)
אפנצל אינר-רודן הוא אחד מעשרים וששה הקנטונים של שווייץ, הוא שוכן בצפון-מזרח המדינה, ובירתו היא אפנצל.
הקנטון הוא השני הכי קטן בשווייץ בשטח, והקטן ביותר בגודל האוכלוסייה.
במהלך המאות ה-9 וה-10 התחלפו רוב תושבי האזור, צאצאי תושבי רייטיה, בבני שבטים הטבטוניים, כחלק מגל הכיבוש של השבטים הגרמאניים שעבר על שווייץ באותה עת.
השם "אפנצל", שמוזכר לראשונה בשנת 1071, נוצר על בסיס הביטוי הלטיני abbatis cella, שפירושו "תא המנזר", על שם מנזר סנט-גאלן הסמוך אשר היה בעל השפעה גדולה על האזור.
בתקופה זו היה תפקידו הגאו-פוליטי של המנזר קרוב לזה של עיר-מדינה או אציל פיאודלי, ותפקידיו כללו גם עניינים מנהליים, נוסף על אלו הדתיים.
השפעת המנזר על האזור התגברה משמעותית החל מאמצע המאה ה-11.
בסביבות שנת 1360 נתגלעו סכסוכים בין האיכרים תושבי האזור למנזר, בעיקר סביב זכויות מרעה, מיסים ומעשרות שהועברו למנזר.
בעקבות הסכסוך ניסו שני הצדדים במקביל להצטרף לברית השוואבית החדשה וכך לבצר את מעמדם ולהגן על זכויותיהם.
בשנת 1377 צורפה אפנצל לברית, בתמיכת העיר קונסטנץ (כיום בגרמניה) והעיר סנט גאלן, יריבת המנזר.
בתמיכת הברית, הפסיקו אנשי אפנצל לשלם חלק ניכר מהמיסים והמתנות שדרש ראש המנזר.
כתוצאה מאיבוד מקור ההכנסה פנה המנזר אל בית הבסבורג, וב-1392 נחתם ההסכם ביניהם.
בתגובה נכרתה בשנת 1401 ברית נוספת בין אפנצל לסנט גאלן.
ב-1513 הוקם קנטון אפנצל, אך בשנת 1597 הוא פוצל לשניים מסיבות של מחלוקת דתית, והוקמו אפנצל אינר-רודן ואפנצל אוסר-רודן.
הקנטון מחולק לשישה מחוזות, להם תפקיד מקביל לזה של רשות מקומית:
זוהי מובלעת מנותקת גאוגרפית משאר הקנטון
כלכלת הקנטון מבוססת ברובה על חקלאות, ובעיקר על גידול בקר לחלב והכנת גבינות, ביניהן הגבינה המקומית - גבינת אפנצלר הנפוצה בשווייץ.
חלק ניכר מהמכוניות השכורות בשווייץ רשומות באפנצל אינר-רודן ונושאות לוחית רישוי שלה (AI), בגלל מיסים נמוכים יחסית על מכוניות בקנטון.
בירת הקנטון היא העיירה אפנצל.
חוקת הקנטון התקבלה בשנת 1872.
זהו אחד משני הקנטונים בהם מונהגת דמוקרטיה ישירה ושיטת הלנדסגמיינדה.
הצבעות על חוקים ותקנות לבחירת נושאי משרות השלטון והשופטים נערכות באספה כללית של כל התושבים הנערכת בכל חודש אפריל בכיכר המרכזית באפנצל.
בדרך כלל משתתפים באספה כ-4,000 תושבים.
אפנצל אינר-רודן ידוע בשמרנותו: הוא הקנטון האחרון בו הוענקה זכות בחירה לנשים - רק ב-1991, בעקבות עתירה לבית המשפט הפדרלי, הותר לנשים להשתתף בבחירות.
כמו כן זהו הקנטון בו הושגה התמיכה הגדולה ביותר (71%) לאיסור על בניית צריחי מסגדים בשווייץ.
אפנצל אוסר-רודן (בגרמנית Appenzell Ausserrhoden ) הוא אחד מעשרים וששה הקנטונים של שווייץ.
גובל בקנטונים אפנצל אינר-רודן וסנט גאלן.
ההתיישבות במקום החלה עוד במאה ה-7. העיר הריזאו מוזכרת לראשונה בשנת 907.
בשנת 1411 הצטרף הקנטון לקונפדרציה השווייצרית הישנה.
החל מהמאה ה-16 ישנה תעשיית טקסטיל במקום.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הוקמו פסי רכבת רבים אשר פיתחו את התעשייה המקומית שהגיעה לשיא באותן השנים.
זכות הצבעה לנשים ניתנה באופן חלקי בשנת 1972 ובאופן מלא בשנת 1989. בשנת 1994 נבחרו נשים לראשונה למועצת הקנטון.
אוכלוסיית הקנטון (נכון לדצמבר 2014) עומדת על 54,064 תושבים.
רוב האוכלוסייה (החל משנת 2000) היא פרוטסטנטית (51%) עם מיעוט קתולי (31%).
ערים ועיירות בולטות במחוז (מלבד הבירה) הן :היידן, טויפן, אורנש.
אפס הפרדה הוא כינוי למדיניות בבתי חולים המאפשרת לאם ולילוד לשהות יחד באופן רציף ומשותף מרגע הלידה, במהלך האשפוז שלאחריה ועד השחרור ממנו.
ההבדל המהותי בין "אפס הפרדה" לבין "ביות מלא", מדיניות הנהוגה שנים רבות בבתי החולים, הוא שכל טיפול וכל בדיקה נעשית בנוכחות האם, ובעדיפות לכך שהתינוק נמצא עליה בעת הבדיקה, בשיטת מגע עור לעור מרגע הלידה לאורך זמן.
מספר בתי חולים בישראל נוקטים בגישת "אפס הפרדה" גם בחדרי ניתוח, למשל אסף הרופא, בו מיישמים ניתוח קיסרי באפס הפרדה.
יש הטוענים כי "התערבות אחת שיכולה לשפר תוצאות של האם והיילוד יותר מכל התערבות אחרת היא 'אפס הפרדה' מהיום הראשון של חיי היילוד".
מדיניות של "ביות מלא" בבתי חולים יושמה כבר בשנות ה-40. קודם לכן, נשים ברוב בתי החולים היו צריכות להתעקש שהוולד יישאר לצידן, כיוון שהיה נהוג להפריד את התינוקות מהאם, והתינוקיות התנהלו על פי שגרה ונהלים נוקשים.
באותן שנים גישת "ביות מלא" נתפסה כגישה שאפשרה לאמהות חדשות לפתח ביטחון בטיפול בתינוק, כך שיידרש להן פחות זמן להתאקלם בטיפול בתינוק בבית.
מקורו של מנהג "ביות מלא" נעוץ בתאוריית ההתקשרות, אשר שמה דגש על מגע קרוב בין האם לילוד.
בשלב מאוחר יותר, תעמולה לעידוד הנקה תמכה בביות מלא כמסייע ביניקה לעיתים קרובות, דבר המחזק את היקף ההנקה.
כמו כן, יישום "ביות מלא" סייע בהפחתת עלויות בבתי החולים.
בשנת 2001 אימץ משרד הבריאות את עשרת הצעדים של היוזמה הבינלאומית לבית חולים ידידותי לתינוקות, וביניהם ההנחיה לאפס הפרדה.
המלצה הזו לא יושמה במשך שנים בבתי החולים, וגם כיום היא מיושמת ברוב בתי החולים רק לפי דרישת האם.
על אף המאמצים שנעשים לקידום מגע עור לעור בין האם לתינוק ומעורבות של ההורים בשלב מוקדם בלידה נרתיקית, לידה בניתוח קיסרי נותרת ממוקדת בהליך הניתוחי ובפעולות להצלת חיים אשר מעכבים את ההתקשרות של התינוק עם ההורים, פוגעים בסיפוק האימהי ומפחיתים הנקה.
בגישת "קיסרי באפס הפרדה" ההורים יכולים לצפות בלידת תינוקם כמשתתפים פעילים, התינוק מועבר מיד לאחר הוצאתו מהרחם אל חזה אמו במגע עור לעור המאפשר הנקה, והם נשארים במצב עור לעור עד לסיום הניתוח, ועוברים לחדר ההתאוששות ביחד עם המלווה של האם, שם נשארים בהתאוששות משותפת במשך שעתיים.
הקושי העיקרי בביצוע אפס הפרדה בחדר ניתוח קיסרי הוא שיתוף הפעולה של הצוות והנכונות להתרגל לנהלים חדשים.
הגישה נחשבת לבטוחה עבור האם והיילוד, ולא נמצאו הבדלים בתוצאות סביב הלידה לעומת ניתוח קיסרי בדרך המסורתית.
יתרונות אפס הפרדה / מגע עור לעור
כאמור, גישת "אפס הפרדה" מאפשרת קיום מגע עור לעור מיד עם יציאת הילוד מהרחם.
המטרה במגע עור לעור היא לשמור על קרבה בין היילוד ובני המשפחה על ידי הצמדה שלו לעור של האם או של האב.
מגע עור לעור מאפשר ליילוד חום פיזי ונפשי ומביא ליצירת התקשרות.
חום הגוף היציב של ההורים עוזר ליילוד לווסת את חום גופו בצורה טובה יותר לעומת אינקובטור.
הקרבה בין האם והיילוד במהלך השעות הראשונות לאחר הלידה מעודדת התנהגות אימהית ומקשרת בין האם והתינוק.
מגע עור לעור במשך 15 עד 60 דקות לאחר הלידה משפיע באופן חיובי על יחסי הגומלין בין האם לתינוק ועל תפקוד האם והתנהגותה כלפי הילוד למשל בחיוך, נישוק, הסתכלות ודיבור אליו.
מגע עור לעור מיד לאחר הלידה מקל על המעבר מהרחם אל הסביבה החיצונית ומשפיע על ההתפתחות המוטורית והפיזית של הילוד בשעות שלאחר הלידה, בהשוואה לילודים שלא שהו במגע עור לעור עם אמם לאחר הלידה.
כמו כן, מגע עור לעור משפיע גם על התנהגות התינוק בשלושת החודשים הראשונים, למשל, הפחתה בבכי ויותר חיוכים וצחוק, וכן על משך ההנקה.
בנוסף, מגע עור לעור מפחית את תחושת הדכדוך וסימפטומים של דיכאון ודחק בקרב אמהות בשבועות הראשונים לאחר הלידה.
על פי מחקרים, לשיטת אפס הפרדה ומגע עור לעור יש השפעות חיוביות רבות, על האם ועל התינוק:
אמהות ששהו עם התינוק במגע עור לעור והניקו אותו תוך חצי שעה מרגע הלידה, היו בעלות סיכון נמוך בכ-50% לדימום מסוכן לאחר הלידה.
עור לעור מזרז את יציאת השיליה.
עור לעור גורם להפרשת אנדורפינים אצל האם ולכן גורם לשיכוך כאבים.
אמהות כאובות לאחר לידה או לאחר ניתוח קיסרי דיווחו כי ברגע שהתינוק נגע בהן עור לעור הופחת הכאב באופן משמעותי.
ככל שהאם נמצאת יותר זמן עם התינוק שלה בשעות ובימים שלאחר הלידה, היא לומדת את הסימנים של התינוק שלה ואת הדרך הייחודית שלו לתקשר עמה.
המראה, המגע והריח של התינוק, וכן ההנקה, גורמים לגוף האם להפריש את ההורמון אוקסיטוצין, המכונה גם "הורמון האהבה", שמעודד אצל האם רגשות אימהיים לרך הנולד, רוגע והרגשת אחריות.
האוקסיטוצין מעלה את חום החזה של האם בכשתי מעלות, דבר המאפשר לשמור על חום התינוק.
עור לעור מפחית את רמות המתח והדיכאון של האם בחודש שלאחר הלידה.
מגע עור לעור לאחר הלידה מגביר את הביטחון העצמי של האמהות בטיפול בתינוק שלהן.
יש אמהות המבקשות להיפרד מהתינוק לאחר הלידה על מנת שיוכלו לנוח, אך מחקר שהשווה את איכות וכמות השינה של אמהות שהיו בביות מלא או אפס הפרדה וישנו עם התינוק, לעומת אמהות שישנו בנפרד מהתינוק, מצא כי השינה של האמהות שישנו בנפרד מתינוקן לא הייתה טובה יותר.
להימצאות עם התינוק מיד לאחר הלידה ומגע עור לעור יש השפעה חיובית משמעותית על הנקת התינוק ועל תחושת הביטחון של האם בהנקה ושביעות הרצון שלה.
יותר תינוקות שנמצאים במגע עור לעור במשך הזמן הזה יגיעו לינוק מהשד באופן עצמאי בשעה שלאחר הלידה.
למגע עור לעור הייתה השפעה חיובית סמוך ללידה וגם לאורך זמן, גם על ההנקה וגם על האינטראקציה בין האם לתינוק.
עיטוף התינוק גרם להפחתה בתגובתיות של האם אליו וליכולת שלה לפתח כלפיו אהבה.
אמהות הרגישו יותר שמחות ופחות עייפות כשהיו ליד תינוקם במגע עור לעור.
גוף האם מהווה עבור היילוד סביבה טבעית ומוגנת.
גוף האם משמש לילוד מקור לקלט חושי אשר מניע תהליכים עצביים.
גוף האם מהווה מקור לצרכים ביולוגיים בסיסיים שמספקים ויסות פיזיולוגי וייצוב לתינוק.
מגע עור לעור כבר מהלידה מסייע לשפר סימנים חיוניים של היילוד כמו חום הגוף, דופק, נשימה וערכי סוכר.
מגע עור לעור מפחית בכי של התינוק.
מגע עור לעור מסייע להפרשת ההורמון אוקסיטוצין (הורמון האהבה) גם אצל התינוק, כמו אצל האם, דבר הגורם לשניהם להרגשה רגועה, נינוחות ושמחה.
אפס הפרדה מעודד שינה רגועה.
דפוס שינה רגוע הוא חיוני להתפתחות המוקדמת של המוח באופן אופטימלי.
תחושת הכאב מופחתת אצל תינוקות בשיטה זו.
תחושת המתח מופחתת אצל האם והתינוק בשיטה זו.
אפס הפרדה מחיל השפעה חיובית על ההתפתחות הקוגניטיבית והמוטורית של תינוקות, וגם על תהליכי ההורות של ההורים.
ההשפעה היא כפי הנראה גם ישירה על התינוק, וגם עקיפה בשל ההשפעה החיובית על ההורה.
כאשר יש צורך בניתוח קיסרי, מגע עור לעור בין האם לתינוק הכרחי להגנה על התינוק גם מפני הסביבה החושית הקשה של חדר הניתוח וגם מפני הפרדה והתערבויות מיותרות.
לידה היא חוויה מתישה עבור האם ויש לה צורך גדול במנוחה.
בשל כך, על מנת שתוכל אישה ליישם אפס הפרדה בצורה בטוחה, ההמלצה היא לקחת מלווה.
תפקיד המלווה מתחיל כבר בחדר הלידה.
לעיתים היולדת עייפה, מטושטשת, כואבת או מורדמת, וצוות בית החולים יבקש לקחת את היילוד לבדיקה בתינוקייה ללא נוכחות האם.
מלווה צמוד יכול להוות קול נוסף שמבהיר את רצונות האם לאפס הפרדה.
ישנה חשיבות בטיחותית גדולה למלווה צמוד ביממה הראשונה, בעיקר למי שיולדת בפעם הראשונה.
על פי מחקר, יש סיכון מוגבר לתינוקות בלידה ראשונה לחסימת דרכי נשימה או נפילה.
לכן, על המלווה להישאר ער בשעות שהאם ישנה או עייפה, ולהשגיח על מדדי התינוק.
על כל התלבטות על המלווה לפנות לצוות הרפואי.
במידת הצורך, המלווה יוכל לבצע חצי הפרדה עם היילוד, ועל כן חשוב שהמלווה והאם יסכמו מראש מה הם רוצים עבור התינוק (אילו חיסונים הם רוצים, האם לקלח, האם לתת מוצץ וכן הלאה).
מומלץ על ידי גופים העוסקים בנושא להכין תוכנית לידה מסודרת לבית החולים, ולתת עותק למיילדת ועותק למלווה.
ב-2015, נפתח עמוד פייסבוק וקבוצת נלווית, בשם "אפס הפרדה – הזכות שלכם מרגע הלידה", שבו תוך זמן קצר עלו פוסטים מרובים המלינים על הפרדת אמהות ותינוקות בבתי חולים בישראל, ועל הפרת זכויות היילוד.
הקבוצה נהייתה ויראלית, ואלפי עדויות החלו להציף את הרשת.
הקבוצה החלה גם למשוך תשומת לב מהתקשורת.
מאחורי הקבוצה עומדות נשים שבהמשך לפעילות ברשת ייסדו ארגון בשם "אפס הפרדה".
אליענה עובדיה, מנהלת מוצרים ומדריכת הנקה מוסמכת, חוותה הפרדה משני ילדיה הראשונים, ובלידות האחרונות שלה סירבה להיפרד.
מתוך ההכרות שלה עם התינוקיות בארץ, היא התחילה מסע להעלאת מודעות לטיפול נכון בתינוקות לאחר לידה.
רוני בארי היא יוצרת ומרצה לקולנוע ובעלת משרד פרסום, אשר הפכה לאקטיביסטית בתחום זכויות האישה בלידה.
כשהיא עצמה הייתה קרובה ללידה, בחרה שלא ללדת בבית חולים אלא במרכז לידה טבעי, כדי להימנע מהפרדה בתינוקייה.
השתיים יחד פתחו את עמוד הפייסבוק והארגון שצמח ממנו, בהמשך, עו"ד גאיה הבר ברנע הצטרפה לצוות, אם לשלושה שהופרדה מבכורה לאחר לידתו בשל אשפוזו בפגיה.
לקראת הלידה של בנה השני פעלה כדי ללדת לראשונה בישראל בניתוח קיסרי באפס הפרדה.
ביחד הן ניהלו את הארגון והרחיבו את פועלן לתחומים נוספים, ביניהם, בנוסף לאיסוף העדויות, עריכת מיפוי של הנהלים של כל בתי החולים בישראל ביחס לשלב שלאחר הלידה שבו נוצרת ההפרדה, והעלו את התוצאות לרשת.
בנוסף העמוד ובהמשך האתר שהן הכינו הנגישו ליולדות ואנשי רפואה מעל ל-350 מחקרים בנושא, כדי לסייע בבחירות מודעות.
אחד השינויים המידיים שקרו בעקבות העלאת המודעות לזכויות הקשורות ללידה והחשיפה למחקרים אשר הועלו בקבוצה, היה שנשים יולדות החלו להתקשר ולגשת לבתי החולים, לשאול לגבי אפס הפרדה, ולחקור לגבי נוהלי המוסד, אשר התגלו כשונים מאוד ממקום למקום.
הדבר יצר לחץ ציבורי, ועד מהרה, הצטרפו לשיח גם נשות צוות ונציגי בתי החולים, אשר נדרשו לענות למחאה ולדרישה לשינוי ושמירה על זכויות האם והיילוד אשר הציפו את הרשת והתקשורת בישראל.
תוך שנה נוצר מצב שכל צוותי בתי החולים בתחום המיילדות מכירים את המונח "אפס הפרדה", ויתרה מכן, נכנסה האפשרות למדיניות אפס הפרדה גם בלידה קיסרית, בעיקר בלניאדו - מרכז רפואי צאנז שבנתניה.
בזכות הפעילות של הנשים, אומצו נוהלי אפס הפרדה בדרגות שונות בכל בתי החולים הגדולים בארץ, ביניהם תל השומר, איכילוב, כרמל, לניאדו, אסף הרופא, ובחלקם נפתחו מחלקות מיוחדות לאפס הפרדה, ותוכניות ניסיוניות לאפס הפרדה בלידה קיסרית.
הקבוצה והאתר פעילים וממשיכים לספק מידע מעודכן מהשטח לגבי אפס הפרדה בישראל.
אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי היא שיטה לייצוג דיגיטלי של אותות אנלוגיים.
שיטה זו מתבססת על העיקרון המרכזי של שיטת PCM: דגימה, כימות (קוונטיזציה) וקידוד.
כאשר בשיטה זו מבצעים כימות על ההפרשים של ערכי הדגימות הסמוכות על מנת לשפר את מעבר המידע בצורה יעילה יותר (מכאן למעשה השם).
(בניגוד לשיטת PCM, בה הכימות מתבצע עבור ערכי הדגימות עצמם).
שיטה זו הומצאה על ידי קסיוס צ'פין קוטלר , במעבדות בל בשנת 1950.
הרעיון המרכזי של שיטת DPCM הוא לכמת ולקודד את ההפרש בין דגימות סמוכות של אות אנלוגי.
רעיון זה מבוסס על העובדה שלעיתים קרובות קיימת קורלציה משמעותית בין הדגימות הסמוכות עבור אותות אנלוגיים.
דבר זה מאפשר שימוש ביתירות ערכי הדגימות וכתוצאה מכך, להורדת קצב הנתונים.
לשיטה זו קיימות 2 אפשרויות קידוד שונות, בהינתן דגימות האות האנלוגי:
אפשרות 1: (חישוב ההפרש של הדגימות לאחר כימות) מבצעים כימות עבור ערכי הדגימות ומחשבים את ההפרש בין הדגימות הסמוכות.
אפשרות 2: (חישוב ההפרש של הדגימות לפני כימות) מחשבים את ההפרש בין דגימות סמוכות ומבצעים כימות לגודל זה.
נניח שהאות משתרע בתחום [8,8-] וולט, ונניח גם שהשינוי הצפוי בין 2 דגימות סמוכות קטן מ-1 וולט.
כמו כן לרשותנו 5 סיביות המייצגים 32 רמות כימות.
אם נשדר את ערכי הדגימות הרי שהמרווחים בין הרמות יהיו וולט, מאידך אם יוקדשו אותן 32 רמות לשידור ההפרש, יהיה המרווח בין הרמות וולט בלבד, ושגיאת הכימות תקטן בהתאם, וניתן לייצגה על ידי פחות סיביות ולהקטין בכך את רוחב הפס.
במקלט משוחזרת הדגימה הנוכחית על ידי סיכום הערך הנקלט עם ערך הדגימה ששוחזרה מקודם.
ניתן להרחיב את הרעיון ובמקום לשדר את ההפרש בין הדגימה הנוכחית לקודמתה, לשדר את ההפרש בין הדגימה הנוכחית לחיזוי ערכה הצפוי על סמך מספר דגימות קודמות.
לדוגמה, אם הדגימות האחרונות הן:
אז סביר לחזות שהדגימה הבאה תהיה:
ועדיף לשדר את ההפרש בין הערך האמיתי של הדגימה לבין הערך 6 ולא הערך 5.
השגיאה בין ערך הדגימה האמיתי לערך הדגימה הנחזה נקראת "שגיאת החיזוי".
קיימות גם שיטות ספרתיות מתקדמות כמו ADPCM ואפנון דלתא.
אפנון דלתא היא טכניקת המרה מאנלוגי לדיגיטלי ומדיגיטלי לאנלוגי של אותות המשמשים להעברת מידע קול שבו איכות אינה בעלת חשיבות עליונה.
שיטה זו היא הצורה הפשוטה ביותר של אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי (DPCM) שבו ההבדל בין דגימות עוקבות מקודד לרצף ביטים.
באפנון דלתא, המידע המועבר המציין את ההפרש מקודד לביט בודד.
המאפיינים העיקריים של השיטה הם:
האות אנלוגי מקורב לסדרה של מקטעים.
כל מקטע של האות המקורב מושווה לזה שלפניו, והסיבית הבאה נקבעת על ידי השוואה זו.
רק שינוי המידע נשלח, כלומר, רק עלייה או ירידה של משרעת האות מן המדגם הקודם נשלחת ואילו מצב ללא שינוי גורם לאות מאופנן להישאר במצבו הקודם.
כדי להגיע ליחס גבוה של אות לרעש, אפנון דלתא חייב להשתמש בטכניקות דגימת יתר (oversampling), כלומר, דגימת האות האנלוגי נדרשת להיות בתדר גבוה פי כמה מאשר תדר נייקוויסט.
אפנון דלתא הוא מקרה פרטי של אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי.
במקום לכמת את הערך המוחלט של גל אנלוגי נכנס, אפנון דלתא מכמת את ההבדל בין הצעד הנוכחי לצעד הקודם.
המקודד מורכב מקוונטייזר שממיר את ההבדל בין אות הקלט לבין הממוצע של הצעדים הקודמים.
בצורתו הפשוטה ביותר, הקוונטייזר יכול להיות ממומש על ידי משוון שמתח הרפרנס שלו הוא 0, אשר הפלט שלו הוא 1 או 0 אם האות קלט חיובי או שלילי בהתאמה.
זה גם קוונטייזר של ביט בודד שכן הוא מקודד רק ביט בודד בכל פעם.
המפענח הוא פשוט אינטגרטור אשר הפלט שלו עולה או נופל עם כל 1 או 0 שמתקבלים.
האינטגרטור עצמו מהווה מסנן מעביר נמוכים.
באפנון דלתא יש הגבלה על המשרעת של אות הקלט, כי אם לאות המועבר יש נגזרת גדולה (שינויים פתאומיים) אז האות המאופנן לא יכול לעקוב אחר אות הקלט ומתרחשת תופעה הנקראת "העמסת שיפוע" ("slope overload").
תופעה זו מתארת מצב בו צעד הבסיס קטן מדי או גדול מדי מכדי לעקוב אחרי השינוי המהיר של האות.
לדוגמה, אם אות הקלט הוא
האות המאופנן, המהווה נגזרת של אות הכניסה, הוא
כאשר התנאי להימנעות מהעמסת שיפוע הוא
כך שהמשרעת המקסימלית של אות הכניסה יכולה להיות
כאשר fs הוא תדר הדגימה, ω הוא תדר אות הכניסה ו - σ הוא גודל צעד הקוונטיזציה.
נקבל כי Amax הוא המשרעת המרבית שניתן לשדר תחת אפנון דלתא מבלי לגרום להעמסת שיפוע.
הספק המוצא תלוי במשרעת המרבית.
אפס פסולת היא פילוסופיה המעודדת עיצוב מחדש של מחזור חיי משאבים, כך שבכל המוצרים מתבצע שימוש חוזר.
אף אשפה אינה נשלחת למזבלות או למשרפות, כאשר התהליך המומלץ זהה לאופן שבו מתבצע שימוש מחדש במשאבים בטבע.
ההגדרה שאומצה על ידי האמנה הבינלאומית ל"אפס פסולת" היא:
משמעותה של "חברה ללא פסולת" היא עיצוב וניהול מוצרים ותהליכים באופן שיטתי שימנע את הכמות והרעילות של פסולת, ישמור וישחזר את כל המשאבים, ולא ישרוף או יקבור אותם.
על פי תפיסות משפטיות המתפתחות כיום ברחבי העולם, קיימת ציפייה כי על מנת שחברה ללא פסולת תתחיל להתקיים יש צורך בפיקוח ממשלתי, על מנת להשפיע על מפעלים תעשייתיים או גורמים תעשייתיים אחרים בבחירות של עיצוב מוצרים, אריזות, תהליכי הייצור ובחירת החומרים.
שנות ה-70: תחילת התפתחותן של מערכות אפס פסולת
המושג "אפס פסולת" פורסם לראשונה באופן פומבי על ידי שמה של החברה Zero Waste Systems, שהוקמה באמצע שנות ה-70 על ידי ד"ר פול פאלמר באוקלנד, קליפורניה.
מטרתה של החברה הייתה לייסד תהליכים שיבצעו שימושים חוזרים בכימיקלים שנפלטים בתעשיית האלקטרוניקה המתפתחת.
תוך זמן קצר החברה התרחבה וסיפקה שירותים בתחומים רבים נוספים, ועד סוף שנות ה-70 הפכה לחברה בעלת המלאי הגדול ביותר של כימיקלים שיוצרו במעבדות בכל רחבי קליפורניה, ונמכרו בחצי מחיר לעומת ייצור של אותם כימיקלים בדרכים אחרות.
התנועה העולמית "חברה ללא פסולת" צברה תאוצה והגיעה לשיאה בין השנים 1998-2002. התנועה התמקדה במעבר "מתאוריה למעשה" על ידי התמקדות במבנים ארגוניים והתנהגויות שיוכלו לממש את תפיסת העולם של "אפס פסולת".
ארגונים שונים בקליפורניה כמו המשרד לאיכות הסביבה בסן פרנסיסקו והמועצה לניהול משולב של פסולת בקליפורניה החלו להציב יעדים למימוש המטרות.
בשנת 2010 סן פרנסיסקו הגיעה ליחס המרה של 80% מתוך כלל הפסולת בעיר, ונבחרה ל"עיר הירוקה ביותר" בצפון אמריקה.
בשנים האחרונות קיימים קונפליקטים בין תפיסת העולם של "חברה ללא פסולת" לבין הניסיון לפתח את תפיסת המחזור הרווחת כיום ברחבי העולם.
הדוגמה הבולטת ביותר היא ההבדל בין ריסוק של בקבוק זכוכית (לצורך שימוש בזכוכית זולה מחדש), לבין מילוי מחדש של הבקבוק (וכך השגה מחדש של השימוש במוצר כולו).
בישראל נוצרות מדי שנה כ-6 מיליון טונות של פסולת.
בעשור האחרון מתרחשת עלייה במודעות לטיפול בפסולת בישראל על ידי הפרדה ומחזור, אך כ-80% מהפסולת בישראל עדיין לא ממוחזרת, מוטמנת ומזהמת את הקרקעות ומי התהום.
רשויות רבות בישראל מקצות משאבים לטיפול בבעיית הפסולת.
על פי המדד הבינלאומי לטיפול בפסולת (מדרג הפסולת), מחזור פסולת נמצא בעדיפות הרביעית, כאשר בעדיפות הראשונה נמצאת מניעת הפסולת.
על פי מדרג זה, תפיסת העולם של "חברה ללא פסולת" כוללת יתרונות כלכליים וסביבתיים רבים.
בעקבות כך, נשמעים בשנים האחרונות קולות רבים הקוראים לשינוי מהותי במדיניות הטיפול בפסולת בישראל, ועיצוב מחדש של עתידה הסביבתי של ישראל בנושא הפסולת.
בשנת 2015 הוקמה בישראל קבוצת "חברה ללא פסולת" על ידי הפעיל הסביבתי נפתלי בוהדנה, כתוצאה ממחקר עצמאי שערך בנושא מדיניות הטיפול בפסולת בישראל.
מסקנות מחקרו של בוהדנה היו כי לאחר שני עשורים של מדיניות ההפרדה והמחזור בישראל, מדיניות זו כשלה ברובה ויש צורך בשינוי המדיניות על ידי חינוך ורגולציה לשימוש חוזר במוצרים.
בוהדנה הוזמן להציג את מסקנותיו בפני המשרד להגנת הסביבה ביוני 2015. בדצמבר 2019 התקיים כנס ראשון מטעם קבוצת אפס פסולת.
רשת Zero-trust, רשת אפס אֵמוּן או סתם אפס-אמון (וגם ארכיטקטורת אפס אמון, מודל אבטחה אפס אמון, ZTA, ZTNA), הוא מונח בתחום טכנולוגיית המידע (IT) והגנת סייבר, המתאר גישה לעיצוב ויישום של רשתות ה-IT.
הרעיון המרכזי העומד מאחורי אפס-אמון הוא כי אין לסמוך כברירת מחדל על מכשירים ברשת, כגון מחשבים ניידים, גם אם הם מחוברים לרשת ארגונית מנוהלת כגון ה-LAN הארגוני וגם אם אומתו בעבר.
ברוב סביבות הארגון המודרניות, הרשתות הארגוניות מורכבות ממקטעים רבים המחוברים זה לזה, שירותים ותשתיות מבוססי ענן, חיבורים לסביבות מרוחקות וניידות, ומתחברים יותר ויותר ל-IT לא קונבנציונלי, כמו מכשירי IoT.
הגישה הישנה של אמון אוטומטי במכשירים בסביבה הארגונית, או מכשירים המחוברים אליו באמצעות VPN, הפכה הגיונית פחות בסביבות המודרניות שהן מגוונות ומבוזרות.
במקום זאת, גישת רשת האפס-אמון דוגלת באימות הדדי, כולל בדיקת זהות ותקינות של מכשירים ללא קשר למיקום, ומתן גישה ליישומים ושירותים על סמך אמון זהות המכשיר ובריאות המכשיר במקביל ובנוסף לאימות משתמשים.
מסוף שנת 2018, עבודות שבוצעו בארצות הברית על ידי חוקרי אבטחת סייבר של המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST) והמרכז הלאומי לביטחון סייבר (NCCoE), הובילו לפרסום מיוחד תקני (SP) של הגדרות לארכיטקטורת אפס-אמון שנקרא: "SP-800-207, Zero Trust Architecture".
התקן מגדיר אפס אמון (ZT) כאוסף של מושגים ורעיונות שנועדו לצמצם את חוסר הוודאות באכיפת החלטות גישה מדויקות לפי בקשה במערכות מידע ושירותים מול רשת שנחשבת לפגועה.
ארכיטקטורת אפס אמון (ZTA) היא תוכנית אבטחת סייבר לארגון המשתמשת במושגי אפס-אמון ומקיפה קשרי רכיבים, תכנון זרימת מידע ופעילויות, ומדיניות גישה.
לכן, ארגון אפס אמון הוא תשתית הרשת (פיזית ווירטואלית) והמדיניות התפעולית הקיימת עבור ארגון כתוצר של ZTA.
גישה חלופית אך עקבית ננקטת על ידי NCSC, בזיהוי העקרונות המרכזיים העומדים מאחורי ZTA:
מקור חזק יחיד לזהות משתמש
הקשר נוסף, כגון תאימות למדיניות ומדד בריאות המכשירים ברשת
"אפס מאמץ" הוא סינגל של הצמד המוזיקלי הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי, ביחד עם הזמרת-יוצרת הישראלית נטע ברזילי, אשר יצא לאור ב-30 ביוני 2021, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה של הצמד, "שבעה ירחים", על ידי חברות התקליטים Mobile1 Music וטדי הפקות.
השיר נכתב על ידי סטטיק, ג'ורדי וברזילי, ביחד עם שותפה של ברזילי ליצירה ומנהלה המוזיקלי אבשלום אריאל והזמרת-יוצרת יסמין מועלם.
בשיר שרה ברזילי את השורה "אני לא צריכה מדלי-יה", שמכוונת כלפי דורון מדלי, אחד מכותבי שירה "Toy", שזכה באירוויזיון 2018, שאמר בראיון לחדשות 12 במאי 2018 כי "ההישג הוא שלי, נטע נקלעה לסיטואציה".
ברזילי הגיבה שהעקיצה נעשתה בהומור, ושעדכנה את מדלי לגביה, שכן הם "בקשר מאוד מאוד טוב".
במאקו נכתבה ביקורת חיובית עבור השיר, ובה נכתב, כי השיר הוא "שיר מעולה שכולל בתוכו עקיצה אחת נהדרת והפתעה בצוות הכותבים".
השיר זכה להצלחה רבה, ושהה 14 שבועות רצופים בראש מצעד הפזמונים השבועי של גלגלצ - שיא של כל הזמנים לשיר שאינו שיר אירוויזיון.
במצעד השנתי של התחנה לשנת תשפ"א הוא דורג במקום החמישי.
בסקירת שנת 2021 של ספוטיפיי, "אפס מאמץ" הוא השיר הישראלי שקיבל הכי הרבה לחיצות לניגון חוזר בספוטיפיי, מעל ל-3 מיליון פעמים.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-25 מיליון צפיות ביוטיוב.
אפנטזיה היא חוסר היכולת ליצור באופן רצוני דימויים חזותיים בעיני המחשבה.
התופעה תוארה לראשונה על ידי פרנסיס גלטון ב-1880 אך זכתה להתייחסות זניחה במחקר.
בשנת 2015 טבע צוות בראשות פרופסור אדם זמאן מאוניברסיטת אקסטר את המונח "אפנטזיה", והתבסס על המילה היוונית העתיקה (φᾰντᾰσῐ́ᾱ), שפירושה "דמיון", והתחילית ( ᾰ̓- ), שפירושו "בלי".
התופעה ההפוכה בה הדמיון נראה חי במיוחד קרויה היפרפנטזיה.
ההערכה המקובלת למדידת התופעה היא באמצעות שאלון VVIQ.
אפס ביחסי אנוש הוא מחזמר מאת אורן יעקובי על פי סרטה של טליה לביא, הנושא את אותו השם.
המחזמר, אותו ביים עידו רוזנברג, עלה לבמת תיאטרון בית ליסין בספטמבר 2019 ומאז עלה יותר מ-500 פעמים על הבמה ומציג עד היום (2025), מביא את סיפורן של חיילות המשרתות כפקידות בבסיס צה"לי נידח בישראל.
במחזמר מככבות משי קלינשטיין ומגי אזרזר, לצד שחקנים רבים נוספים.
ב-2014 יצא לאקרנים סרט הקולנוע אפס ביחסי אנוש, קומדיה שחורה אותה כתבה וביימה טליה לביא, העוסקת במערכות היחסים בין חיילות שלישות בבסיס שיזפון של צה"ל; יצירה ישראלית "חריגה" העוסקת דווקא בנשים המשרתות בצה"ל וממלאות תפקידים פקידותיים בבסיס זניח.
הסרט זכה להצלחה גדולה, ביקורות משבחות, מכר מאות אלפי כרטיסים וקטף פרסים בישראל וניו יורק.
את הסרט עיבד לבמה המחזאי אורן יעקובי, שאף כתב את מילות השירים, אותם הלחין עילי בוטנר.
את המחזמר ביים עידו רוזנברג, על הניהול המוזיקלי הופקד אמיר לקנר, הכוריאוגרף הוא עוז מורג.
אורה סמורגונסקי, שני טור וקרן גרנק הופקדו על עיצוב התלבושות, התפאורה והתאורה, בהתאמה.
לצד קלינשטיין ואזרזר משתתפים במחזמר גם נוי הלפרין, דיאנה גולבי, מעיין תורג'מן, רון שחר, אסף הרץ, ניב ניסים, רועי ויינברג, לורין מוסרי, קרן מרום ואחרים.
השנה היא 2003 והמקום הוא מחנה שיזפון בנגב.
במרכז העלילה שלוש חיילות מתוסכלות בשלישות הבסיס: דפי המפונקת, אותה מגלמת משי קלינשטיין, חולמת לעבור לבסיס הקריה שבתל אביב ולהעביר את שירותה בקניון עזריאלי הסמוך.
חברתה זוהר, אותה מגלמת מגי אזרזר, אף היא פקידה משועממת וגם לה חלום צנוע: היא רוצה למצוא את הגבר הנכון ולאבד את בתוליה.
המפקדת שלהן רמה, אותה מגלמת מעיין תורג'מן, רוצה להתקדם במערכת הצבאית אשר כבר בשיר הפתיחה מכונה על ידי החיילות: "מערכת ביטחוניסטית, שוביניסטית וסקסיסטית." (מרץ 2003, מילים: אורן יעקובי ועילי בוטנר, שגם הלחין).
השלוש סובלות מיחס מזלזל מהגברים בבסיס, עליו מפקד בועז, אותו מגלם רון שחר.
המחזמר זכה לביקורות אוהדות ומשבחות, על כל מרכיביו.
ננו שבתאי כתבה בהארץ: " זו הצגה כל כך מהנה, עד שנדמה כמיותר כמעט לעמוד על כל אלמנט ואלמנט שבה.
הטקסט שנון וקולח, יש בו שינויים דרמטיים טובים, כאשר השירים שנוספו מביאים הומור אחר והיבט נוסף, שפחות קיים בסרט, והוא האמירות החברתיות, והקריצות לנושא של הלהקות הצבאיות והאתוס הצה"לי בכלל, שמתבטא גם בכוריאוגרפיה טובה.
התוצאה קלילה ובידורית יותר מהסרט, אבל זה לגיטימי.
שירים המשעשעים והשנונים של יעקובי מוסיפים רבדים חדשים לדמויות המוכרות מהסרט.
אם לרגע חששתי שהם עלולים לפגום, הם רק הוסיפו.
המוזיקה הפנטסטית שהלחין עילי בוטנר, בייחוד זו שקורצת לשירי הלהקות הצבאיות, יושבת עליהם בול.
למרבה הפלא, הצבעים העזים שנוספו לבסיס החאקי המונוכרומטי רק הפכו את התמונה לשלמה יותר.
סוריאליסטית אמנם, אבל מי שמחפש פיסת מציאות שיצפה שוב בסרט המושלם, על הבמה 'אפס ביחסי אנוש' היא פיסת עוגה מתוקה במיוחד – כזאת שמשמינים ממנה רק מנחת." כתב ניר סלונים ב-מאקו.
"הבמאי הצעיר עידו רוזנברג הגיש מוצר מהודק להפליא, כזה שגורם לקהל להשתתף בו אקטיבית עם הבעות פנים, בעיקר כאלה מחויכות ועם הגבות למעלה, לכל אורכו.
לקאסט יש חלק גדול בכך: משי קלינשטיין כוכבת, וקשה להחליט במה יותר – אם בשירה או בנוכחות הבימתית – היא פשוט מתוקה וכובשת.
מגי אזרזר מעולה בתפקיד זוהר, מצחיקה, כאובה ומרגשת.
דיאנה גולבי בולטת בתפקיד הקומי ביותר בהצגה, ועושה ממנו מטעמים.
מעיין תורג'מן, לורין מוסרי וקרן מרום אף הן ליהוקים מוצלחים, ומחמאות גם למאי קשת כתהילה, 'החיילת' המתחזה והאובדנית, אסף הרץ כמושא תשוקתן של כל החיילות ורון שחר כמפקד הבסיס – המוכשרים כל אחד בתפקידו." כתבה אורין ויינברג ב-ynet.
דוד רוזנטל כתב בוואלה!: " הכול עובד באופן מושלם ב'אפס ביחסי אנוש'.
משי קלינשטיין מקסימה בתפקיד דפי השבוזה, מגי אזרזר מלאת קסם כזוהר, רון שחר נכנס היטב לדמותו של מפקד הבסיס האידיוט הסובל מעודף חשיבות עצמית, אסף הרץ מוגזם במתכוון כאיתן שפי החתיך ומעל כולם מתבלטת דיאנה גולבי כאירנה הרוסיה, דמות שהייתה שולית בסרט וזכתה להרחבה על הבמה.
לא בכדי היא גרפה את התשואות הקולניות ביותר, על אף שאינה נמצאת בעמדה קדמית בהיררכיית השחקנים."
אפס בהתנהגות הוא סרט צרפתי משנת 1933 בבימויו של ז'אן ויגו.
הסרט מתאר מוסד חינוכי קודר ובירוקרטי.
ארבעה תלמידים במוסד מקבלים ציון "אפס בהתנהגות" וכעונש נאסר עליהם לצאת מהפנימיה לחופשה הקבועה ביום ראשון.
בתגובה, הארבעה מתכננים מרד נגד הנהלת המוסד.
בטקס יום הזיכרון של המוסד הם מתבצרים בחדרים שלהם, זורקים חפצים מהגגות והופכים את הטקס לכאוס עליז וסוריאליסטי.
ז'ראר דה בֵּדַרְיֶיה - טאבאר
ז'אן דאסטֵה - המפקח אוגֵה
רובר לה פלון - המפקח פֶּט-סֶק
דו וֶרון - המפקח הכללי בק-דה-גז
גברת אמיל - אמא אָריקֹוׂ
לואי דה גונזאג - פרֶפֶקט
"אפס בהתנהגות" מבוסס באופן עמום על חוויותיו האישיות של ויגו מלימודיו בפנימיה; שתיים מארבע הדמויות הראשיות בסרט נקראו על שם חבריו ללימודים.
קורות חייו של אביו, הפעיל האנרכיסט , השפיעו על הרוח האנרכיסטית שביטא ויגו בסרטו.
ויגו השתמש בעיקר בשחקנים לא מקצועיים, כולל כאלה שמצא ברחוב.
הוא נאלץ לצלם באמצעים זולים ותוך מאבק בשחפת, והחשיב את התוצר הסופי כ"לוקה בחסר".
הקרנת הבכורה של הסרט אירעה ב-7 באפריל 1933. הסרט קיבל תגובות מעורבות, וספג ביקורת שלילית בעיקר מחוגים קתוליים, שטענו שהסרט גס ואינו מתאים לילדים.
לאחר מכן נאסרה הקרנת הסרט בטענה שהוא "אנטי-צרפתי", והוא לא הוקרן שוב בצרפת עד 1945. בהקרנתו המחודשת הסרט זכה להערכה מחדש, הוקרן בבריטניה, איטליה, שווייץ, גרמניה וארצות הברית, וזכה לשבחים בעיקר מקולנועני הגל החדש הצרפתי.
לינדזי אנדרסון, ברנרדו ברטולוצ'י, אנדריי טרקובסקי, רומן פולנסקי ופרנסואה טריפו ראו ב"אפס בהתנהגות" מקור השראה.
אפס הוא דמות הומוריסטית שנוצרה על ידי צמד הקומיקאים הישראלים שוגר זאזא.
הדמות, בגילומו של תום טרגר, היא סאטירה על "הישראלי המכוער" – ישראלי חסר נימוסים המרבה להתבטא באופן גס ובוטה.
הדמות הופיעה כדמות ראשית במספר מערכונים מצליחים בערוץ היוטיוב של הצמד, כאשר בהמשך הופק בעזרת מימון המונים סרט טלוויזיה אשר הדמות עומדת במרכזו – סרט אפס.
אפס הוא גבר ישראלי צעיר, המתבטא באופן ישיר וחסר מעצורים, תוך שהוא מרבה לנבל את פיו ולנהוג בצורה חסרת כל התחשבות כלפי הסובבים אותו.
הוא נוהג לעטות מעיל עור שחור ולהרכיב משקפי שמש.
בסרטונים השונים דמותו מוצגת בסיטואציות שונות – כמורה נהיגה, כגיימר, כצופה בבית קולנוע וכיוצא בזה.
דמותו הסאטירית בגילומו של תום טרגר מתחדדת על מול דמותו של אור פז המוצג כ"קול ההיגיון" (לעיתים כצלם או כדמות משנה) המתקשה להתמודד אל מול התנהגותו המוחצנת והמוקצנת.
אליבא דשוגר זאזא מטרתה של הדמות היא ללעוג לישראלי המכוער הנוהג כמותו בחיי היום-יום.
בחלק מהמערכונים שולבו תכנים פרסומיים, כך לדוגמה המערכון "אפס בירושלים" צולם בשיתוף פעולה עם עיריית ירושלים.
ב-22 באוגוסט 2013, צמד הקומיקאים העלו לערוץ היוטיוב שלהם את המערכון הראשון בו הדמות מופיעה – "במאי אפס".
במערכון זה אפס הוא במאי גס רוח הנותן הוראות בימוי לצלם (בגילומו של אור פז).
ב-21 בנובמבר של אותה השנה, עלה מערכון נוסף עם הדמות בה הוא מורה נהיגה המדריך תלמיד – "מורה נהיגה אפס".
הסרטון זכה להצלחה רבה ולמעלה ממיליון צפיות.
במערכון זה דמותו של האפס מופיעה לראשונה בלבוש הטיפוסי שלה – מעיל עור שחור ומשקפי שמש.
בשלהי שנת 2013 ובמהלך 2014 הוציאו הזוג מספר רב של מערכונים בגילומה של הדמות, על פי הפירוט הבא:
"כלב אפס" (1 בפברואר 2014) – הצמד הוציא גם סרטון מאחורי הקלעים מתוך הקלטת המערכון
"תייר אפס" (4 ביולי 2014) – צולם בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
"תלמיד אפס" (14 בספטמבר 2014) – המערכון הנצפה ביותר של הדמות
בשנת 2014 העלו פז וטרגר לאתר מימון ההמונים "הדסטארט" בקשה לתמיכה בהפקת סרט עלילתי באורך מלא סביב דמותו של אפס.
הקהל נרתם עד מהרה לפרויקט והגיע ליעד התקציב תוך ימים ספורים, כשערוץ הטלוויזיה "קומדי סנטרל ישראל" הודיע כי ישתתף במימון הפקת הסרט והוא עתיד לשדר את הסרט לראשונה כסרט טלוויזיה.
הסרט שודר בערוץ של קומדי סנטרל בסוף ינואר 2015 וב-1 בפברואר עלה לערוץ היוטיוב של הצמד.
נכון למרץ 2025, הסרט הוא הסרטון השני בעל כמות הצפיות הגדולה ביותר בערוץ.
להלן פירוט של הסרטונים השונים בהקשר לסרט שבמרכזן דמות האפס:
"אללה, בואו נעשה "סרט אפס"!" (4 בפברואר 2014) – קידום לקראת הסרט
"השם שלי זה מוטי (סצנה שירדה בעריכה)" (3 בפברואר 2015) – סצנה שירדה מהעריכה מהסרט המקורי
פרומו אפס (25 במרץ 2015) – קידום להקרנה של הסרט
בנוסף יצא הסרטון "לוג'יק פוליס (סרט אפס)" שמכיל את שיר הנושא של הסרט אשר חלקו הוקרן בסוף הכתוביות, מבוסס על השיר Karma Police של רדיוהד.
הצמד המשיך ליצור מערכונים בכיכובה של הדמות גם לאחר יציאת הסרט שלא בהקשר אליו, אך בתדירות נמוכה יותר, על פי הפירוט הבא:
אור אפס (6 במרץ 2015) – השניים התחלפו בתפקידים כך שפז שיחק את דמות האפס
קופירייטר אפס (12 בינואר 2016)
אבולוציה של אפס (3 בפברואר 2016) – קטעים שירדו מהעריכה במערכונים קודמים
אפס בבידוד (21 במרץ 2020, בהקשר למגפת הקורונה)
אפעה מגוון (שם מדעי: Echis coloratus) הוא מין של נחש ארסי מסוג אפעה, הנפוץ בישראל, מצרים ובמזרח התיכון.
הוא בין שני המינים היחידים של האפעה שהיו ידועים עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20, והוא נמנה בין תשעת הנחשים הארסיים בישראל.
אורכו של האפעה המגוון נע בין כ-20 ס"מ לצעיר שזה-עתה בקע מהביצה ועד ל- לבוגר.
בכך הוא בין מיני האפעה היותר ארוכים, למרות שיש ארוכים ממנו עד 85–87 סנטימטרים.
משקלו המרבי הוא כ-180 גרם.
צבעו הכללי אפור, אדום, צהוב או חום, עם כתמים בהירים בעלי הילה כהה.
לעיתים ישנם פרטים בעלי גוון כחלחל-אפור.
סימן ההיכר של המין הוא הלשון הוורודה וצבעיו המגוונים.
האפעה המגוון אינו חופר ומשתמש בנקיקים, באבנים, בסלעים, ובמחילות מוכנות מעדיף לארוב לטרף באזורים קרובים למים אך לא בהכרח.
הנקבה מטילה 6 עד 10 ביצים בעלות קליפה גמישה במספר נקיקים או מחילות.
הנחשים הצעירים בוקעים אחרי 50 יום.
גודל הביצים 36 על 21 מילימטר והמשקל הממוצע 9 גרם.
הנקבה מדביקה אותן לאבנים בנקיקים בהם היא מטילה.
הצעירים מגיעים לבגרות לאחר 4 שנים.
אורך החיים של האפעה כעשר שנים.
האפעה המגוון מצוי בירדן, ישראל, עומאן, ערב הסעודית, מצרים (סיני וממזרח לנילוס), ובתימן באזורים סלעיים עד לגובה של 1,500 מטרים מעל גובה פני הים.
בישראל מצוי האפעה באזורי מצוקים בנגב, בבקעת הירדן, במדבר יהודה, ובגלבוע.
התפוצה של האפעה במערב הנגב מתרחבת.
האפעה בהרי הנגב ובגלבוע הוא חום-אדמדם בעל כתמים בהירים ונראה שהצבעים מותאמים לצבע הקרקע.
בימי הביניים השימוש באפעה מגוון לצורכי ריפוי היה ידוע ומקובל.
חוקרים ועולי רגל רבים התייחסו בספריהם לתיאורי לכידתו והכנתו לצורך זה.
בשרו שימש בעיקר להכנת ה"תריאק" – תרופה לטיפול בהרעלות, בנכישות ובעקיצות, וכן לריפוי מחלות שונות.
בשנים האחרונות ישנם מחקרים המלמדים שארסו של האפעה גורם להרג תאים סרטניים במעי הגס.
אֶפְּסִילוֹן (אות גדולה: Ε, אות קטנה: ε) היא האות החמישית באלפבית היווני.
בספרות יווניות היא מסמלת את המספר 5 וזהו גם שוויה.
יש להבדיל בין – אפסילון קטנה, לבין – האות הלטינית E בכתב יד.
האות התפתחה לאות הלטינית E ולאות הקירילית Е.
האות מופיעה כאחת מן הכתובות בדלפי.
אודות כתובת זו כתב פלוטרכוס את החיבור "על האפסילון בדלפי".
בתורת החשמל מסמל את מקדם הדיאלקטריות, והאות מייצגת את הכוח האלקטרו-מניע.
בחשבון אינפיניטסימלי מקובל לסמל ב- את רדיוס הסביבה של נקודה כלשהי, שיכול להיות "מספר ממשי קטן כרצוננו", ומשמש לדוגמה בהגדרת מושגי הגבול והרציפות.
במדעי המחשב, הוא "המילה הריקה" בביטויים רגולריים.
באסטרונומיה, אפסילון הוא שמה של הטבעת הגדולה ביותר של אורנוס.
באסטרונומיה, האות מסמלת את הכוכב החמישי בעוצמתו במערכת כוכבים.
ב"עולם חדש מופלא", ספרו הדיסטופי של אלדוס האקסלי, האות אפסילון מייצגת את המעמד הנמוך ובעל האינטליגנציה הנמוכה ביותר.
בשימוש גם בסטטיסטיקה - בנושא של שגיאת האמידה או טעות האמידה.
בפיזיקה וכימיה, אפסילון משמש במשוואת חוק בר-למברט כמקדם בליעת אור במעבר דרך נוזל, של החומר הבולע.
אפסיס הוא גומחה, לרוב חצי מעגלית, השוכנת בקיר המזרחי בכנסיות קלאסיות, בעיקר באלו הבנויות בצורת בזיליקה.
לרוב ימוקם המזבח המרכזי באפסיס, עליו עורך הכומר את טקס התפילה ("ליטורגיה" אצל האורתודוקסים ו"מיסה" אצל הקתולים).
משמעות המילה אפסיס ביוונית היא "קשת".
כנסיות נוצריות עתיקות נטלו את דגם האפסיס מהבזיליקה הרומית.
ניתן למצוא כנסיות חד-אפסידיאליות ותלת-אפסידיאליות.
במקרה של כנסייה תלת-אפסידיאלית ימוקם המזבח המרכזי על פי רוב באפסיס המרכזי, ובאפסידות הצדדיות יוצבו מזבחות משניים.
בשל חשיבותו וקדושתו של האפסיס יש הקפדה רבה בעיטורו, דבר הבא לידי ביטוי בויטראז', פסיפס, ציור, פיסול, תבליטים ועוד.
לעיתים יימצא מתחת לאפסיס חלל הקריפטה, בה טמונים החפצים או השרידים הקדושים, לעיתים גם קבר של קדוש.
כאשר האמבולטוריום סביב האפסיס מוקף בזר קפלות הקורנות ממנו כמו עלי כותרת של פרח קוראים לתצורה זו "שֶׁווה" (צרפתית: Chevet).
אפסיסים בתצורת שֶׁווה נפוצים בקתדרלות גותיות צרפתיות.
חלקי השֶׁווה (Chevet) של קתדרלת ויטוס הקדוש, פראג:
אֵפֶסוֹס (בטורקית: Efes, ביוונית: Έφεσος) הייתה אחת מהערים הגדולות והחשובות של היוונים האיוניים בלידיה שבאנטוליה (כיום בטורקיה).
העיר נוסדה בידי יוונים מאתונה סמוך לשפך נהר הקייסטר (Cayster) שעל הים האגאי.
חורבות העיר מהוות אטרקציה מבוקשת במיוחד לתיירים באזור זה של טורקיה.
ב-2015 הוכרה אפסוס כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
אפסוס הייתה מרכז תרבותי וחברתי בתקופה ההלניסטית ושימשה כר פורה להתפתחותה של האימפריה הרומית באסיה הקטנה.
בתקופת הרומאים נחשבה אפסוס לבירת האימפריה באסיה, הודות למקדשים המרשימים ששכנו בה ולנמל החשוב שלה.
בשנת 100 לספירה הוערך מספר התושבים באפסוס ב-500,000-400,000, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר באסיה הקטנה ולאחת הערים המאוכלסות ביותר בעולם העתיק.
העיר אפסוס משופעת במבנים עתיקים מתקופות שונות שבנו שליטי העיר.
מקדש ארטמיס הוא מקדש ששימש בעבר לפולחן לאלת הציד והבר היוונית ארטמיס (או דיאנה, לפי הרומאים) ונחשב לאחד משבעת פלאי העולם העתיק.
לפי הגאוגרף היווני פאוסניאס, המקדש היה המבנה הגדול ביותר בעולם העתיק.
המקדש נבנה בשנת 550 לפני הספירה על ידי המלך הלידיאני קרויסוס, ותכנן אותו האדריכל היווני כרספירון.
התיאטרון של אפסוס גדול ומרשים מאין כמותו.
הוא נבנה תחת כיפת השמיים והכיל 25,000 מקומות.
בתקופה הרומאית הוא שימש להצגות דרמה בעיקר, אך מאוחר יותר נערכו שם גם קרבות גלדיאטורים.
לעיר הייתה מערכת מים מסועפת שהכילה ארבע אמות מים בגדלים שונים שסיפקו מים לכל אזורי העיר.
היא שימשה את כל צרכיה של העיר וסיפקה מים לבתי המרחץ שהיו בה.
הראשי מבין המרחצאות בעיר נקרא סכולסטיקה (Scholastica), על שם גבירה ביזנטית שבנתה אותו מחדש לאחר 400 שנה.
בכניסה למבנה ניצב פסלה נטול הראש של הגבירה.
לאחר בניית העיר לראשונה, במקום נמוך הסמוך לחוף הים האגאי, פקד את העיר שיטפון גדול והרס אותה.
המלך המקדוני לאסימכוס בנה את העיר מחדש ופיתח אותה במקום סמוך אך גבוה יותר, ושיכן בה את תושבי הערים לבדוס וכולופון, אותן הרס כליל בשנת 292 לפני הספירה.
על אף שנהרסה שוב ב-263 לספירה בידי הגותים, נחשבה אפסוס לעיר החשובה ביותר באימפריה הביזנטית אחרי קונסטנטינופול במאות החמישית והשישית.
בשנת 700 לספירה הגיעו לעיר הערבים.
הם שדדו והרסו אותה, כולל את הנמל שלה.
העיר סבלה מנטישה המונית של תושבים והצטמצמה בהדרגה.
כאשר נכבשה בשנית בידי הסלג'וקים ב-1090 היא הייתה עיירה קטנה, וכאשר חזרה לשליטת הביזנטים אוכלסה שוב עד לתום שלטונם במאה ה-13. העיר ננטשה לגמרי במאה ה-15.
יוחנן בן זבדי, הידוע גם כיוחנן השליח וכיוחנן הקדוש גר בעיר במאה הראשונה לספירה.
הכנסייה שבנה והקבר שלו היוו מאוחר יותר את הבסיס להיווסדה של העיר סלג'וק , המרוחקת שלושה קילומטרים מאפסוס.
כשבעה קילומטרים משם מצוי ביתה של מריה הקדושה, אמו של ישו.
הנוצרים מאמינים כי שם חיה בשנותיה האחרונות, וזו הסיבה לפופולריות של המקום בקרב צליינים.
אחת מאגרות הברית החדשה שכתב השליח פאולוס - האיגרת אל האפסים - נכתבה לתושבי העיר.
בשנת 431 נערכה במקום ועידה שהחליטה לגנות את הבישוף נסטוריוס באשמת כפירה.
אפסיד היא נקודה במסלולו של גרם שמיים, בה הוא קרוב ביותר, או רחוק ביותר, מהעצם אותו הוא מקיף.
קיומם של האפסידים נובע מאליפטיות מסלוליהם של גרמי השמיים.
במכניקה השמימית המודרנית, מוקד האפסידים הוא גם מרכז המשיכה, אשר מהווה בדרך כלל גם את מרכז המסה של המערכת.
מבחינה היסטורית, במודל הגאוצנטרי מדדו את האפסיד ממרכז כדור הארץ.
הנקודה בה הגוף נמצא קרוב למוקד נקראת פריאפסיד והנקודה הרחוקה ממנו נקראת אפואפסיד.
הקו הנמתח בין שתי הנקודות נקרא "קו האפסידים" והוא מהווה את הציר הראשי של אליפסת המסלול.
מונחים נגזרים משמשים לזיהוי הגוף המוקף.
הנפוצים ביותר הם פריגיאה ואפוגיאה המתארים את נקודות האפסיד במסלול סביב כדור הארץ (יוונית: גאה = ארץ), ואפהליון ופריהליון המתארים את הנקודות במסלול סביב השמש (יוונית: הליוס = שמש).
מונחים נגזרים שונים משמשים לתיאור האפסידים במסלול סביב גרמי שמיים שונים.
המינוח נעשה על ידי לקיחת שם הגוף המוקף והוספת "פרי" או "אפ" בתחילתו.
המונחים: "פרי/אפוגיאה", "פרי/אפהליון", "פרי/אפאסטורן" ו"פרי/אפוגלקטיקון" נמצאים בשימוש לעיתים קרובות בעוד שאר המונחים להלן נמצאים בשימוש לעיתים נדירות יותר.
המונחים "פריגיאה" ו"אפוגיאה" נמצאים בשימוש רב לתיאור הנקודות הקרובות והרחוקות ביותר במסלול סביב גרם שמיים כלשהו אף על פי שהם מתייחסים אל כדור הארץ בלבד.
גרם שמיים הנקודה הקרובה הנקודה הרחוקהכלליפריאפסידאפואפסידגלקסיהפריגלקטיקוןאפוגלקטיקוןכוכבפריאסטרוןאפאסטרוןחור שחורפרימלאסמה/פריבות'רה/פריניגריקוןאפומלאסמה/אפובות'רה/אפוניגריקוןהשמשפריהליוןאפהליוןכוכב חמהפריהרמיוןאפוהרמיוןנוגהפריסית'ריון/פריסיית'יריאן/פריקריטיוןאפוסית'ריון/אפוסיית'יריאן/אפוקריטיוןכדור הארץפריגיאהאפוגיאההירחפריסלן/פריסינת'ין/פרילוןאפוסלן/אפוסינת'ין/אפולוןמאדיםפריאריוןאפואריוןצדקפריזן/פריג'ובאפוזן/אפוג'ובשבתאיפריקרון/פריסטורניוםאפוקרון/אפוסטורניוםאורנוספריאורניוןאפואורניוןנפטוןפריפוסידיוןאפופוסידיוןפלוטופריהדיוןאפוהדיון
מכיוון ש"פרי" ו"אפו" הם ביוונית, ישנם הטוענים כי מדויק יותר להשתמש בשם היווני של הגוף למשל "זן" (zene) עבור צדק ו"קרון" (krone) עבור שבתאי בעת תיאור האפסידים שלהם.
הרתיעה משימוש בשם נפרד עבור כל גוף שמימי במערכת השמש (ומחוצה לה) היא הסיבה העיקרית לכך שהשימוש במילים "פריאפסיד" ו"אפואפסיד" הפך לנפוץ ביותר בעת תיאור האפסידים של גוף מסוים, למעט כדור הארץ והשמש.
במקרה של הירח, כל שלושת השמות נמצאים בשימוש, אך לעיתים רחוקות.
השימוש ב"-סינת'ין" (כינויה של אלת הירח היוונית ארטמיס במיתולוגיה היוונית) הוא, ישנם אומרים, עבור גופים מלאכותיים, בעוד שאחרים טוענים כי "-לון" מיועד לגופים ששוגרו מהירח ו"-סינת'ין" מיועד לגופים ששוגרו ממקום אחר.
בתוכנית אפולו נעשה שימוש במינוח "-סינת'ין" לפי החלטה של נאס"א בעניין מ-1964.
עבור נוגה, המינוח "-סיית'יריאן" נגזר משם התואר "cytherean".
המינוח השני "-קריטיון" (שמה הקודם של אפרודיטה, אלת האהבה והיופי במיתולוגיה היוונית) גם כן הוצע.
עבור צדק, המינוח "-ג'וב" נמצא בשימוש רווח בקרב אסטרונומים בעוד המינוח "-זן" אינו נמצא בשימוש כלל כמו שאר המינוחים היווניים ("-אריון" – מאדים, "-הרמיון" – חמה, "-קרון" – שבתאי, "-אורניון" – אורנוס, "-פוסידיון" – נפטון ו"-הדיון" – פלוטו).
אַפְּסְטֵייט ניו יורק הוא האזור של מדינת ניו יורק צפונית לגוש העירוני של העיר ניו יורק ופרבריה; כלומר, ללא העיר ניו יורק, פרבריה, ואזור לונג איילנד.
אולבני (בירת מדינת ניו יורק)
וודסטוק (בה התכוונו שיתקיים פסטיבל וודסטוק, שנערך לבסוף בוויט לייק שבבית'-אל, 67 ק"מ משם)
לייק פלאסיד (בה התקיימה אולימפיאדת החורף)
אֶפְּסוֹמִיט הוא אחת מצורות המינרל של מגנזיום גופרתי (סולפט המגנזיום) שנוסחת המבנה שלו היא MgSO4•7H2O או בקצרה MgSO4. לעיתים מחליף ברזל חלק מיוני המגנזיום.
התיאור השיטתי הראשון של המינרל הוא משנת 1806 מהמרבצים בסמוך לעיירה אפסום (Epsom) במחוז סארי באנגליה.
ב-1824 כונה המינרל בשם אפסומיט על שם העיירה.
שמות נוספים למינרל: "הפטאהידריד", "מלח אנגלי", "מלח מר" ו"מלח אפסום".
הופעתו הנפוצה היא כקרום חסר צורה המצפה קירות מערות ומכרות.
האפסומיט מתגבש במערכת האורתורומבית ולעיתים רחוקות מופיע בטבע כגבישים מפותחים שצורתם מחטית או סיבית שאורכם עד 8 ס"מ.
המינרל חסר צבע עד לבן עם גוונים של צהוב, ירוק וורוד.
קשיותו נעה בין 2 ל-2.5 על פי סולם מוס ומשקלו הסגולי 1.67 גרם לסמ"ק.
אופטית האפסומיט הוא דו-צירי שלילי.
אפסומיט הוא מינרל היגרוסקופי המתמוסס בקלות במים.
בתנאי יובש מאבד האפסומיט מולקולה אחת של מים ומשנה את מבנהו למינרל הקסאהידריט (MgSO4•6H2O) שהמבנה שלו הוא מונוקליני.
האפסומיט יוצר שורה איזומורפית עם המינרל מורנוסיט (NiSO4•7H2O) ועם המינרל גוסלריט (ZnSO4•7H2O).
האפסומיט נוצר כתפרחות או כקרומים על קירות במנהרות ובמערות או על קירות ועמודי תווך במכרות.
היווצרות זו מתרחשת בסלעי מגנזיום המכילים סולפידים, דוגמת דולומיט או אבן גיר המכיל מגנזיום או במקומות מוגנים על קירות גושי סלעים כאלו.
אפסומיט נוצר גם בפומרלות בהרי געש דוגמת וזוב.
דרך נוספת של היווצרות אפסומיט נובעת ממיום של המינרלים קיזריט (MgSO4•H2O) או לנגבייניט (K2Mg2SO4).
אפסומיט נוצר גם כשכבות של משקעי התאדות ממעיינות של מים המכילים מגנזיום או מאגמים מלוחים (כמו למשל בשכבות משקע ממוצא ימי שנתגלו בדרום אפריקה).
אפסומיט הוא מינרל נפוץ למדי.
מקומות בהם ניתן למצוא אפסומיט כוללים את העיירה אפסום (Epsom) במחוז סארי באנגליה (שם נתגלה המינרל); בסדליץ (Sedlitz) ובסיידשיץ (Saidschitz) שבצ'כיה; בהר וזוב במחוז קמפניה שבאיטליה; בהרי הגעש של קמצ'טקה שברוסיה; במערת מאמות' במדינת קנטקי, במערות קרלסבד במדינת ניו מקסיקו ובמעיינות הר פרינסטון (Mt.
Princeton) במחוז צ'אפי (Chaffee) במדינת קולורדו שבארצות הברית; במדבר אטקמה בצ'ילה; ובדרום אפריקה.
באפסומיט נעשה שימוש בהכנת מוצרים פרמקולוגיים, כמו גם כחומר בצביעה ובייצור נייר וסוכר.
השימוש הנפוץ ביותר של האפסומיט הוא בייצור "מלחי אפסום" המכונים גם "מלח אנגלי" בהם נעשים שימושים רבים, בין היתר כחומר משלשל וכדשן.
אֶפְעֶה (שם מדעי: Echis) הוא סוג נחש ארסי ממשפחת הצפעיים.
האפעה הוא נחש קטן יחסית לצפעיים.
המינים הגדולים בסוג זה (אפעה מצרי, אפעה לבן גחון) יכולים להגיע לאורך מרבי של עד 90 ס"מ, בעוד המינים הקטנים בסוג זה מגיעים לאורך מרבי של 30 ס"מ.
האפעה בעל קשקשי צד קטנים המשמשים אותו להשמעת קולות אזהרה והפחדה, המופקים על ידי שפשוף הקשקשים אלו באלו, ובכך חוסכים מהנחש את פעולת הנשיפה – המפיקה קול דומה, אך תורמת לאיבוד מים.
ראשו משולש ובולט מהצוואר הדק.
החוטם קצר ומעוגל, העיניים גדולות יחסית בעוד הגוף דק עם זנב קצר.
לכל מיני האפעה תנוחה אופיינית מאיימת, הנראית כמו רצף כריכות של האות "C", שגורמות לשפשוף הקשקשים והשמעת קול אזהרה.
הפקת קול בעזרת קשקשים משוננים מכונה צִרְצוּר.
נחשים אלו יכולים להיות לא צפויים, ומסוגלים להכיש מתנוחתם האופיינית.
האפעה פעיל בלילה והוא ניזון ממכרסמים, צפרדעים, לטאות ופרוקי-רגליים; הצעירים ניזונים בעיקר מחרקים.
האפעה אינו שותה מים, ובכך הוא מתאים לתנאי המדבר.
מוצאו כנראה באזורים חוליים, והוא הסתגל לאזורים של טרשים וסלעים.
חלק ממיני האפעה מטילות ביצים, בעוד נקבת האפעה הקריני משריצה, כלומר נושאת את הביצים בתוכה, הנחשים בוקעים מהן בתוכה והיא ממליטה אותם.
בתנ"ך האפעה מתואר, בין השאר, על אף שהמין הוא לא בהכרח זה שאוזכר בכתובים, כמתגורר באזורי מדבר שוממים (איוב כ טז; ישעיהו ל ו; נט ה); ובתלמוד בהקשר לאורך חייו (ירושלמי, בכורות, ח ע"א).
חז"ל תיארו את השימוש שעשו הרומים בנחש לחיסון נגד ארס נחשים (תוספתא, תרומות ז, יד; ע"ז, ל).
השימוש בנחש לריפוי נזכר גם במשנה ( עדיות ב ה).
מקורות כתובים מהתקופה הביזנטית מעידים על שימוש בנחש האפעה לייצור חומר מרפא בשם תריאק אשר מרכז הייצור שלו היה בירושלים ובאזור ים המלח, שם הוא נקרא בשם טיר, וכנראה, מכאן שם התרופה – טיריאק.