tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר היה כתב טלוויזיה, בעיקר בתוכנית "יומן" בערוץ הראשון של רשות השידור.
כמו כן היה עיתונאי בעיתון ידיעות אחרונות, במוסף "7 ימים".
לאחר עבודתו כעיתונאי פנה לעריכת דין חברתית.
כעורך דין שימש מנהל המחלקה המשפטית של עמותת טבקה והוביל מאבקים משפטיים כנגד אפליה פרטית וממסדית של בני העדה האתיופית.
בין השאר היה ממובילי המאבק המשפטי בפרשת בית הספר "נר עציון" בפתח תקווה, שכל תלמידיו (מלבד אחד) היו מבני העדה האתיופית.
בשנים 2012–2013 שימש מנכ"ל תחנת הרדיו "קול ברמה" ולאחר מכן מנכ"ל "פנים - איגוד ארגוני יהדות ישראלית".
בשנת 2016 ייסד את מרכז הינם לסובלנות חברתית.
קנר הוא בעל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ודוקטורנט לסוציולוגיה באוניברסיטת AMU .
מחקרו עוסק בבחינת הכלים לקידום סובלנות חברתית.
בעל סמיכה לרבנות ממכון הרטמן ומשמש מרצה בפקולטה למשפטים ובחוג לחינוך במכללה למנהל.
כחודשיים לפני רצח יצחק רבין חדר קנר לארגון אי"ל שבו היה חבר יגאל עמיר.
במהלך גיוסו לארגון ביקר בביתו אבישי רביב ולאחר מכן קיים קנר מפגשים עם יגאל עמיר וחגי עמיר בחברון והיה מיועד להשתלב בפעילות הארגון כמדריך נשק.
מטרת התחקיר הייתה לבחון את כוונות הארגון וחבריו, לאור איומיהם הפומביים על ראש הממשלה דאז יצחק רבין.
התחקיר העיתונאי שתוכנן להמשך מספר חודשים, נקטע באמצעו עם רצח רבין.
קנר פרסם מיד לאחר הרצח סדרת כתבות על מפגשיו עם יגאל עמיר ושאר חברי הארגון.
באותה תקופה שימש קנר כתב חדשות ברשת ב' של קול ישראל.
ב-4 בנובמבר 1995 נשלח מטעם הרדיו לסקר את עצרת השלום שהתקיימה בכיכר מלכי ישראל (היום כיכר רבין בתל אביב).
קנר היה הכתב הראשון שפרץ לשידור ודיווח כי נורו יריות לכיוונו של יצחק רבין בזמן שירד במדרגות האחוריות של הבמה לכיוון מכוניתו.
ב-1996 ערך קנר תחקיר על אשפוז בכפייה, שבו הצליח להביא לאשפוזו שלו בכפייה בבית החולים הפסיכיאטרי אברבנאל למשך ארבעה ימים, בעקבות מכתבי תלונה פיקטיביים ששלח לפסיכיאטר המחוזי בתל אביב.
בכך הוכיח קנר שהפסיכיאטר המחוזי אינו מבצע את הבדיקות הדרושות בטרם יורה על אשפוז כפוי.
בעקבות סדרת כתבות שפרסם בנושא הוקמה ועדת בדיקה במשרד הבריאות ואף שונו חלק מדרישות החוק הנוגעות לאשפוזים כפויים .
קנר דוגל בקידום חברה סובלנית באמצעות היכרות משמעותית וארוכה עם האחר.
מרכז הינם שאותו ייסד מיישם גישה זו באמצעות מסעות עומק לתוך החברה הישראלית שבהם המשתתפים חיים, לפרק זמן מסוים, "חיים של אחרים".
באמצעות שהייה ממושכת בקהילות שונות בחברה הישראלית (חרדים, ערבים, מתנחלים, יוצאי אתיופיה ועוד) ומפגש עם חיי היום יום שלהם מאמינים אנשי מרכז הינם שניתן לקדם יחס אנושי ומכבד בין בעלי זהויות שונות בחברה.
בשנת 2016 פגש נשיא המדינה, ראובן ריבלין, את חברי אחת הקבוצות לאחר שסיימו מסע בן ארבעה חודשים רצופים בין קהילות בישראל.
הנשיא ציין כי זוהי הדרך להכיר באמת את החברה הישראלית על גווניה.
בשנת 2018 ייסד קנר את בית המדרש באבו גוש.
יחודו של בית המדרש הוא בהיעדר "שומרי סף" בפתחו: בהתאם לגישת הינם כל אדם, מכל זהות, מוזמן ללמוד ואף ללמד בו, ודרך הלימוד נחשפים הלומדים לזהויות שונות בחברה.
במסגרת אירועי יום העצמאות ה-71 העניק נשיא המדינה לקנר את פרס האחדות לשנת תשע"ט.
בשנת 2023 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרו (יחד עם פרופ' שחר ליפשיץ ופרופ' אריאל בנדור) "אמנה ישראלית", המציע מתווה לחברה משותפת.
בשבעה באוקטובר 2023 גויס קנר בצו 8 לשירות מילואים באוגדה 146 שפעלה בדרום לבנון, ומאוחר יותר לאוגדה 252 שפעלה ברצועת עזה.
במקביל לשירות המילואים פעל קנר לשיקום פצועי המלחמה על ידי הובלת תוכניות מנהיגות המבוססות על מודל של מעבר מתודעת קורבן לתודעת שליחות.
על פי מודל זה, לצד השיקום הפיזי והנפשי יש לפעול ליצירת תחושת משמעות בקרב הפצועות והפצועים ולסייע בצמיחתם כמנהיגים חברתיים.
ירוסלאב ארזקיאביץ' (בפולנית: Jarosław Araszkiewicz; נולד ב-1 בפברואר 1965) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי והחלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
במרבית הקריירה שיחק בלך פוזנן, ובין השאר שיחק גם בישראל בקבוצות מכבי נתניה והכח רמת גן.
ארזקיאביץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת לך פוזנן הפולנית ועבר במהלך הקריירה במספר מועדוני כדורגל בכירים בפולין, ביניהם לגיה ורשה וגרוסלין גרודזיק.
עיקר הישגיו הושגו בקבוצת לך פוזנן, עמה זכה בחמש אליפויות פולין הראשונות בתולדות הקבוצה (1983, 1984, 1990, 1992, 1993).
כמו כן, ארזקיאביץ' זכה עם לך פוזנן בשני גביעים (1984, 1988).
מאז שעזב ארזקיאביץ' את לך פוזנן בשנת 1985 חזר אליה חמש פעמים נוספות כאשר הפעם האחרונה הייתה בשנת 2002, ולאחר עונה זו פרש ממשחק פעיל.
בסך הכול שיחק ארזקיאביץ' 172 הופעות במדי לך פוזנן, בהן כבש 40 שערים.
ארזקיאביץ' גם שיחק מספר עונות מחוץ לפולין, בקבוצות דיסבורג וVfL הרצלאקה מגרמניה, קבוצת באקירקואיספור קולובו מטורקיה, וכן שיחק בישראל בקבוצות מכבי נתניה והכח רמת גן.
בסך הכול עבר בקריירה ב-10 קבוצות.
לארזקיאביץ' 12 הופעות במדי נבחרת פולין, אך הוא לא הבקיע אף שער במדי הנבחרת הלאומית.
לאחר פרישתו של השחקן ממשחק פעיל החל לאמן את קבוצת המילואים של לך פוזנן, ובשנת 2004 מונה לתפקיד מאמן קבוצת ורטה פוזנן, אותה אימן עד שנת 2007 ולאחר מכן אימן בקבוצות נוספות בפולין.
ירוסלאב פלאשיל (צ'כית: Jaroslav Plašil; נולד ב-5 בינואר 1982) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדות הקיצוני השמאלי והקשר ההתקפי בקבוצת הכדורגל הצרפתית בורדו.
פלאשיל החל לשחק במועדון הראדץ קראלובה, ב-2000 עבר למונקו.
בעונת הגיעה הקבוצה בהשתתפותו לגמר ליגת האלופות בו הפסידו לפורטו.
באותה עונה, פלאשיל כבש שער בניצחון השיא של מונקו בליגת האלופות, 8-3 על דפורטיבו לה קורוניה הספרדית.
פלאשיל שיחק במדי נבחרת צ'כיה במהלך יורו 2004, מונדיאל 2006, יורו 2008, יורו 2012 ויורו 2016 שלאחריו פרש מהנבחרת.
הוא נשוי לאנה לוסיה סוזה מאז נובמבר 2007.
ירון רשף (נולד בחיפה ב-1951) הוא מעצב תעשייתי ישראלי הפועל בישראל ובארצות הברית.
היה מראשוני המרצים במחלקה לעיצוב תעשייתי שבאקדמיה בצלאל בה לימד כ-15 שנים.
התמחה בתחום פיתוח ועיצוב מערכות תומכות חיים וציוד נשימתי.
רשף הוא בוגר האקדמיה בצלאל במחלקה לעיצוב תעשייתי (מחזור 1974) ומרצה בבצלאל בשנים 1975–1990 במחלקות לעיצוב תעשייתי ועיצוב קרמי.
הקים, בשנת 1981 יחד עם אורי אלון, את יחידת המחקר והפיתוח של האקדמיה בצלאל, "בצלאל מחקר ופיתוח".
הקמת גוף מחקר ופיתוח בתוך אקדמיה לאמנות ועיצוב הייתה יוזמה חדשנית שדגלה בשיתוף פעולה בין האקדמיה והחברה בישראל תוך מתן הזדמנות לסטודנטים ובוגרים להמשיך ולפתח פרויקטי סטודנטים נבחרים ולהעבירם ליישום בתעשייה.
חיבור זה בין האקדמיה ולימודי העיצוב לבין התעשייה הישראלית החל בתקופה שהעיצוב התעשייתי בישראל היה בראשיתו ולא הייתה מודעות חברתית לצורך בעיצוב.
"בצלאל מחקר ופיתוח" סיפקה אפשרות לסטאז' למעצבים צעירים רבים.
בשנת 1994 רכשו רשף ואלון את היחידה למחקר ופיתוח ושינו את שמה ל"דעה מחקר ופיתוח".
בבעלותם, התמחתה היחידה בתחום פיתוח ועיצוב מערכות תומכות חיים.
פעילותה הביאה למהפכה בתחום עיצוב מערכות למיגון נשימתי בישראל ובעולם ובהן מוצרי מיגון כמו "ברדס הילדים" וה"שמרטף".
מוצרים אלו ואחרים הוצגו בתערוכות מקצועיות בעולם, בין היתר במוזאון לאומנות מודרנית MoMA בניו יורק.
בשנת 1997 הקימו רשף ואלון את חברת טסטה טכנולוגיות.
בשנת 2004 הצטרף אלחנן שחם לבעלי החברה.
טסטה טכנולוגיות היא אחת החברות המובילות בעולם בתחום פיתוח ועיצוב מערכות תומכות חיים וציוד מיגון נשימתי.
החברה המפתחת ומעצבת את מוצריה בישראל, מייצרת ומשווקת אותם בארצות הברית.
בשנת 2005 הוצגו מוצרי "בצלאל מחקר ופיתוח" במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק בתערוכת "SAFE: Design Takes On Risk".
בשנה זו הוקמה שותפות לפיתוח ועיצוב מערכות תומכות חיים בין טסטה טכנולוגיות לבין חברת ILC Dover האמריקאית.
בשנת 2014 פרסם רשף רשף את ספרו הראשון "מחוץ לקופסת הנעלים" (Out of the Shoebox).
הספר הוא מעין יומן מסע אוטוביוגרפי, המתאר את מסעו בעקבות אביו, ממנו התייתם בגיל שבע, ובעקבות משפחתו שרובה נרצחה בשואה.
הספר תורגם לאנגלית על ידי נינה דייוויס ושירה דייוויס.
בשנת 2019 החל רשף רשף ליישם שיטת צילום המבוססת על שימוש במצלמת 360° ובשנת 2020 השלים פרויקט צילום בשם "Another Planet" בו צולמו ותועדו ארבעה מחנות השמדה גרמניים על אדמת פולין: בלז'ץ, מיידנק, טרבלינקה ואושוויץ.
הפרויקט מוצג כתערוכה במוזאון שבמחנה ההשמדה בלז'ץ שבפולין.
ספר הצילומים של הפרויקט יצא לאור בארצות הברית.
עוד בשנת 2020 הוציא לאור את ספרו השני, "When She Came Back", המספר את סיפורה של סימה, רופאה צעירה בשנות השלושים של המאה העשרים, במשך כחודשיים בפלשתינה בשנת 1935 ו-48 שעות בפולין בשנת 1942. גם ספר זה תורגם לאנגלית על ידי נינה דייוויס.
בשנת 2021 הוציא רשף לאור אלבום צילום דיוקנאות בשם "Portraits: Faces of the World", ובו 42 צילומי דיוקנאות בשחור לבן.
הדיוקנאות צולמו במסעותיו ברחבי העולם ומשתייכים לסוגת צילום רחוב (Street Photography).
הוא נשוי, אב לשניים וסב.
יֶרוּן ארט קראבה (בהולנדית: Jeroen Aart Krabbé, בהולנדית נהגה יֶרוּן ארט קראבֵּיי; נולד ב-5 בדצמבר 1944) הוא שחקן ובמאי קולנוע יהודי-הולנדי שהופיע בסרטים הולנדיים וגם בסרטים בינלאומיים רבים.
קראבה נולד באמסטרדם שבהולנד, למשפחה אמנותית.
אמו מרגרט (לבית רייס) היא מתרגמת סרטים, ואביו מארטן קראבה (1908–2005) היה צייר.
אחיו הוא העיתונאי והסופר טים קראבה .
רק מאוחר יותר בחייו גילה שאמו ממוצא יהודי, ושכל משפחתה נספתה בשואה.
הוא התפרסם לראשונה בשנת 1977 בסרטו של הבמאי ההולנדי פול ורהובן "חייל באורנג'", שם שיחק לצידם של רוטגר האוור ואדוארד פוקס.
סרטו האמריקאי הגדול הראשון היה הקומדיה "ג'ק פלאש המקפץ", של וופי גולדברג.
בשלהי שנות השמונים הוא החל לגלם את תפקיד הנבל בשורה של סרטים בינלאומיים, והם שהביאו אותו לדרגת כוכב.
הוא גם השתתף בהפקות טלוויזיה רבות, וגילם את השטן בהפקת הטלוויזיה Jesus.
בשנת 1998 הפיק וביים סרט העוסק ביהודים אורתודוקסים במהלך שנות השבעים באנטוורפן (Flanders).
בסרט, שנקרא Left Luggage, כיכבו איזבלה רוסליני ומקסימיליאן של.
הוא היה גם הבמאי והמפיק של הסרט The Discovery of Heaven, שהוא עיבוד לרומן פרי עטו של Harry Mulisch.
פרט למשחק ובימוי הוא עוסק גם בציור.
ציוריו עיטרו את בולי הדואר ההולנדי.
בנובמבר 2004 יצא לאור ספרו Schilder, בו הוא סוקר את ציוריו.
הוא גם מחבר שותף של ספר בישול הולנדי.
בשנת 2016, הוצגה במוזיאון השואה הלאומי של הולנד תערוכת ציורים של קראבה De ondergang van Abraham Reiss ("המפלה של אברהם רייס") שעסקה בסיפורו של סבו מצד אמו.
קראבה התחתן עם הרמה ואן גמרט בשנת 1964, וביחד יש להם שלושה בנים.
בנו הבכור מרטיין קראבה הוא מגיש רדיו וטלוויזיה, ובנו יאספר קראבה הוא צייר.
פסל של קראבה נמצא במוזיאון מאדאם טוסו באמסטרדם.
6 חברים, 6 גיבורים (חייל באורנג') (Soldier Of Orange; ידוע גם כ-Survival Run) (1977)
נסיך הגאות והשפל (Prince Of Tides) (1991)
פארינלי (Farinelli) (1994) - גאורג פרידריך הנדל
עכשיו ולתמיד (Ever After) (1998)
ג'יגולו מת מצחוק 2: ג'יגולו ארופאי Deuce Bigalow: European Gigolo) (2005) - גספר וורבוך
ירון שלו (נולד ב-1982) הוא שף ישראלי.
ירון שלו גדל בשם ירון זיגלווקס בירושלים.
מגיל צעיר אהב לבשל ולקרוא ספרי בישול.
בגיל 12 עזב את הלימודים ועבד כעוזר לשף שלום קדוש במסעדת "פרה על הגג" בירושלים.
בגיל 13 התחיל לעבוד ב"ארקדיה" של עזרא קדם ותמר בליי, שם עבד ארבע שנים.
בזמנו הפנוי נהג לנסוע עם סבתו נעמי לסעוד בטובות שבמסעדות צרפת, איטליה ולטובות שבמסעדות תל אביב כמו 'מול ים', 'קרן' ו'רושפלד'.
בהיותו בן 17 עבד חצי שנה בשתי מסעדות בנות שני כוכבים במדריך מישלן האדום: "מישל רוסטאן" ו"אפיסיוס" של השף ז'אן פייר ויגאטיו.
אחר כך שב לתל אביב ועבד במסעדת 'יונתן רושפלד'.
בשלב הבא עבד ארבע וחצי שנים כסגן-שף במסעדת "רפאל" של רפי כהן.
חצי שנה אחרי שעזב את מסעדת "רפאל" נכנס למסעדת "טוטו", שנפתחה על ידי השף מנה שטרום, שפתח את המסעדה ב-2006.
בשנת 2007 נבחר ירון שלו על ידי 200 מומחי קולינאריה כשף המבטיח של השנה במשאל שערך המגזין "גורמה".
המגזין "דרך האוכל" בחר בירון שלו לשף השביעי בטיבו בישראל לשנת 2008.
אתר מפה בחר במסעדת "טוטו" למסעדה השלישית בטיבה בישראל לשנת 2010.
תכנן להקים מלון בוטיק ומסעדה ברחוב אחד העם בתל אביב ביחד עם האחים עירית ועדי שטראוס והשף יונתן רושפלד, שלו היה אמור לכהן כשף המסעדה.
העסקה בוטלה ורושפלד בלבד יהיה שף המלון המסעדה היחיד.
ביוני 2014 עזב את מסעדת "טוטו", אך כבר באוגוסט של אותה השנה הודיע על שובו למסעדה.
ביולי 2022 השתתף בתוכנית "שף מתחלף" שמשודרת ברשת 13, והחליף מסעדה עם השף משה שגב.
ירון קסטנבוים (נולד ב-6 בספטמבר 1968) הוא שף ישראלי והבעלים של מסעדת M25 בתל אביב.
בשל גובהו של ירון קסטנבוים, אביו ייעד לו קריירה בכדורסל, ואף בילדותו שיחק כדורסל במספר קבוצות, אולם הוא רצה ליצור אמנות.
נקודת המפנה בחייו החלה בשנת 1988 בחגיגת הבר מצווה של אחיו הצעיר.
המשפחה חגגה במסעדת "קליפורניה" וקסטנבוים התרגש מהאוכל שבושל על ידי פטריק באואר.
החוויה הותירה בו התרשמות עמוקה והוא ביקש להתחיל לעבוד כמלצר במקום, אך מכיוון שלא הייתה משרה פנויה, החל לעבוד במטבח במקום זאת.
לאחר מכן החל לעבוד ב"קייטרינג מייקל שטרן", שם גם הכיר את רן שמואלי.
בשנת 1990 נסע ללמוד במכון הקולינרי ה-C.I.A (The Culinary Institute of America) , במדינת ניו יורק.
בחופשתו, בסיום השנה הראשונה, נסע לאנטיגואה שבקריביים, שם עבד במלון יוקרתי השייך לרשת סיינט ג'יימס, החביבה על עשירי העולם.
בנסיעתו גילה קסטנבוים את המטבח הקריבי.
לאחר שקסטנבוים סיים את לימודיו במכון, אחרי שהחזיק בתפקיד נשיא מועדון היין של בית הספר, וזכה לארבעה פרסי הצטיינות, נבחר לעבוד אצל השף ז'ורז' בלאן, ורכש את התמחותו במסעדות 3 כוכבים של המדריך היוקרתי מישלן, אצל השפים הצרפתיים אלן דיקאס, ופייר גנייר.
בשנת 1993 אביו של קסטנבוים, יצחק, נפטר ממחלת הסרטן, ומחלתו זירזה את חזרתו של קסטנבוים לארץ.
בסמוך לחזרתו לישראל, קטסנבוים החל לעבוד במסעדת "קרן" תחת חיים כהן.
בעבודתו התיידד עם המלצרית רונית ברונפמן שהכירה לו את הקונדיטור דני הקר (בוגר הקורדון בלו) ויחד בשנת 1993 הם הקימו את חברת "פוד ארט".
לאחר זמן מה, הצטרפו לחברה איתן תגר ואילן בן דוד, ויחד הם מתגו אותה כחברת קייטרינג ברמה גבוהה.
החל מ-2004 "פוד ארט" הפעילה גם מסעדה בשעות הצהריים במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב, המסעדה נבחרה מספר שנים כאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל בידי שגיא כהן, שהיה אז מבקר המסעדות של העיתון מעריב.
ב-2006 העביר את ניהול המסעדה לשף עומר מילר, שאחר כך הפעיל במקום את המסעדה "חדר אוכל".
בשנת 1997 הקים את הגרסה הכשרה של הקייטרינג בשם "מזל טלה".
בשנת 2006 הגיש תוכנית בישול בערוץ החיים הטובים, לצד מיקה שרון.
בשנים 2008–2011 קסטנבוים שימש כפרשן, לצד השף רן שמואלי, בארבע עונות תוכנית הטלוויזיה קרב סכינים ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2013 פתח את האטליז "Meat Market" בשוק הכרמל, ושנה אחר כך פתח לידו את המסעדה "M25", שדורגה על ידי מדור האוכל של "הארץ כאחת ממסעדות הבשר הטובות בישראל.
באותה עת גם שימש כייעוץ הקולינרי של מתחם שרונה מרקט, שנפתח ביולי 2015. בנובמבר 2017 פתח סניף של המסעדה "M25" ברמת אביב.
עם השפים המוערכים על קסטנבוים נמנים ז'אן ג'ורג' מניו יורק, פייר גנייר מפריז, ונובו מטסוהיסה.
והישראלים, עזרא קדם, רונן דברת בלוך, אבי קונפורטי, רפי כהן וארז קומרובסקי.
קסטנבוים מתגורר בתל אביב עם בתו שירה, מאשתו הראשונה, אשתו הנוכחית ענת טל וילדיהם המשותפים ינאי ודריה ועוסק, בין היתר, בגלישת גליםורכיבה על אופנועים .
דמיון חופשי: ספר אירוח - עם טלי יעקבי, (2010), הוצאת כנרת
מתכון בטוח - נבחרת החלומות של השפים, (2010), הוצאת פן ומשכל
ירוסלב באקו (בפולנית: Jarosław Bako; נולד ב-12 באוגוסט 1963) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת השוער.
באקו גדל באולשטין שבפולין והחל לשחק כדורגל בקבוצה המקומית בתחילת שנות השמונים.
באקו עבר במספר קבוצות בפולין, ביניהן ל.ק.ס.
בשנת 1989 עבר לקבוצת זגלביה לובלין ועמה זכה באליפות בעונתו השנייה במועדון.
בעקבות הצלחתו בליגה הפולנית, מייד לאחר הזכייה באליפות הוחתם באקו בקבוצת הפאר הטורקית בשיקטש, עמה זכה באליפות בשנת 1992. לאחר שנתיים בטורקיה חזר באקו לפולין, וחתם באלופה דאז, לך פוזנן, שם שיחק עונה אחת.
בינואר 1994 הגיע באקו לישראל, כשהוחתם בהפועל תל אביב על ידי המאמן משה סיני, וכבר באותה עונה הגיע עם הקבוצה עד גמר גביע המדינה.
באקו היה אחד הזרים הראשונים בתולדות הפועל תל אביב, והוא שיחק בקבוצה יחד עם שני שחקנים פולנים נוספים - הבלם דמיאן לוקאשיק והקשר קז'ימיש מוסקאל.
בתחילת עונת 1995/1996 היה שותף באקו למשחקיה הראשונים של הפועל תל אביב אי פעם בגביע אופ"א.
לאחר שנתיים וחצי בקבוצה הוחלף באקו על ידי שביט אלימלך שהגיע מעירוני ראשון לציון, ועבר לשחק בהפועל ירושלים למשך עונה אחת.
בשנת 1997 חזר באקו לפולין, ושיחק שלוש שנים נוספות בקבוצת נעוריו מאולשטין.
באקו פרש בשנת 2000, אך לאחר שלוש שנים שיחק עונה נוספת בקבוצת חובבים בפולין.
באקו הוא שחקנה לשעבר של נבחרת פולין.
ב-1 ביוני 1988 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת ברית המועצות.
בסך הכל רשם במהלך הקריירה 35 הופעות במדי הנבחרת.
ב-13 באוקטובר 1993 רשם את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת נורווגיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994.
לאחר שפרש שימש באקו כמאמן שוערים בקבוצת פולוניה ורשה.
בשנת 2012 מונה לעוזר המאמן בקבוצה.
ירונים אובורביץ' קצין מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ואחריה, הוצא להורג בשנת 1937 במהלך הטיהורים הגדולים.
ירונים אובורביץ' נולד למשפחת איכר ממוצא ליטאי באושפול, כפר בסביבת קובנו.
בשנים 1909–1914 למד בבית ספר הריאלי בעיר דאוגבפילס וסיים אותו בהצטיינות.
ב-1916 סיים את לימודיו בבית ספר לקציני חיל התותחנים בסנקט פטרבורג ונשלח לחזית מלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1917 הצטרף לשורות הבולשביקים.
בינואר 1918 לחם אובורביץ' נגד הכוחות האוסטרו-הונגרים בשטח בסרביה, נפצע ונלקח בשבי.
באוגוסט 1918 הצליח לברוח מהשבי והועבר לחזית הצפונית.
בגזרה זו פיקד אובורביץ' על הדיוויזיה ה-18 שלחמה באזור ארכנגלסק.
באוקטובר 1919 מונה אובורביץ' למפקד הארמייה ה-14 שלחמה נגד אנטון דניקין באזור אוריול.
בעקבות מתקפות מוצלחות, התפצל צבא המתנדבים ל-2 חלקים שנסוגו לכיוון חצי האי קרים וקובאן.
היחידה בפיקוד אובורביץ' הגיעה לחופי הים השחור באזור אודסה וניקולייב.
ב-29 בפברואר 1920 מונה אובורביץ' למפקד הארמייה ה-9 שכבשה מידי צבא המתנדבים את קרסנודר ונובורוסיסק.
במהלך המלחמה הסובייטית-פולנית פיקד אובורביץ' על הארמייה ה-14. לאחר סיום הלחימה בגזרה הוא מונה למפקד הארמייה ה-13 שלחמה נגד פיוטר וראנגל בדרום אוקראינה, ולאחר מכן מונה למפקד הארמייה ה-14 בגזרת חצי האי קרים.
במהלך 1921 השתתף אובורביץ' לצידו של מיכאיל טוכאצ'בסקי בדיכוי מרד האיכרים נגד השלטון הסובייטי במחוז טמבוב, בלארוס.
בשנת 1922 הועבר אובורביץ' למזרח הרחוק הרוסי ומונה למפקד הארמייה ה-5, עימה פיקד על הלחימה באזור שהסתיימה בכיבוש ולדיווסטוק ב-25 באוקטובר 1922. אובורביץ' היה מפקד הצבא באזור עד לשנת 1924.
במהלך העשור אובורביץ' היה מפקד פיקודים שונים.
בשנים 1927–1928 הוא היה בשליחות בגרמניה ולמד באקדמיה צבאית.
בשנת 1930 הוא נשלח לגרמניה פעם נוספת.
בשנת 1931 הוא מונה למפקד פיקוד הצבאי בבלארוס וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1937. עם הכנסת הדרגות החדשות, ב-20 בנובמבר 1935 הוא קיבל דרגת מפקד ארמייה (קומנדארם) דרגה ראשונה.
אובורביץ' היווה חלק מקבוצת קצינים בכירים המקורבים למיכאיל טוכאצ'בסקי שמתחה ביקורת על פעילותו של קלימנט וורושילוב בתפקיד שר הביטחון.
ב-20 במאי 1937 קיבל אובורביץ' מינוי חדש - מפקד הפיקוד הצבאי של אסיה המרכזית.
במהלך המעבר למקום שרותו החדש, ב-29 במאי הוא נעצר והועבר למוסקבה.
ב-11 ביוני 1937 הוא נשפט יחד עם עוד 7 קצינים בכירים והוצא להורג באותו יום.
ב-31 בינואר 1957 הוא טוהר מכל אשמה.
במהלך שנות ה-60 פורסמו ספרי זכרונות של מפקדים בכירים בהם ניתנה הערכה גבוהה לידע, לניסיון המבצעי ולמנהיגותו של אובורביץ'.
אשתו נעצרה והוצאה להורג בשנת 1941. בתו גדלה בבית יתומים ובשנת 1944 נשפטה ל-5 שנים במחנה עבודה.
היא שוחררה בשנת 1947 וטוהרה מכל אשמה בשנת 1955. בוריס אובורביץ' בורובסקי הוא בנה.
ירון רוזן (נולד ב-26 בנובמבר 1967) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון שירת כראש מטה הסייבר בצה"ל, קודם לכן שירת כראש להק השתתפות ומסוקים, מפקד טייסת וטייס מסוקים בחיל האוויר.
רוזן נולד ברחובות, סבו מצד אמו הוא ד"ר שנהרג במלחמת העצמאות.
בגיל שלוש עבר ליפן והתגורר שם במשך שש שנים במסגרת שליחות של משפחתו.
כשהיה בכיתה י"א עברה המשפחה שוב ליפן שם סיים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכן שב לישראל להתגייס כחייל בודד לצה"ל.
בינואר 1986 התגייס לקורס טיס 115 אותו סיים במגמת מסוקים ב-1988. שירת כטייס יסעור בטייסת דורסי הלילה.
ב-1995 מונה לסמ"ט ב' בטייסת (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) ומילא תפקיד זה בעת אסון המסוקים בפברואר 1997. בעקבות התאונה ומסקנות ועדת החקירה הודח מתפקידו ונקבע שבמשך שלוש שנים לא ישרת בתפקיד פיקודי.
בתקופת השעייתו שירת במחלקת המבצעים של חיל האוויר כעוזר ראש המחלקה וכראש מדור כוננות וכשירות.
רוזן עבר הסבה למסוקי AH-1 קוברה ואפאצ'י AH-64, הוא שירת בטייסת 190 ("מגע הקסם") במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בהמשך שירותו פיקד על טייסת 190, על מגמת מסוקים בבית הספר לטיסה, שימש ראש ענף השתתפות במטה חיל האוויר ופיקד על היחידה לשיתוף פעולה.
בנובמבר 2013 מונה לראש להק השתתפות ומסוקים ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2016. בתפקידו הבא מונה לראש מטה הסייבר באגף התקשוב וההגנה בסייבר ושירת בתפקיד עד 2018.
לאחר שחרורו ייסד את חברת הסייבר טוקה בה מכהן כנשיא שותף.
רוזן בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בלימודים אסטרטגיים מאוניברסיטת חיל האוויר האמריקאי.
מבוטא: [jaˈrɔswaf]; בגרמנית: Jaroslau באוקראינית Ярослав; ביידיש: יאַרעסלאָוו), היא עיר בגמינה (גמינה-עירונית) ירוסלב, במחוז ירוסלב, שבחבל פודקרפצקיה החל מ-1999; ובין 1975–1998 בחבל פשמישל, דרום-מזרח פולין.
אוכלוסיית העיר מונה כ-40,000 נפש נכון לשנת 2009.
ירוסלב נבנתה בידי הנסיך יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, בשנת 1031. את הזכות לממשל עצמי קיבלה העיר כעבור יותר מ-340 שנים, בשנת 1375, מידי הנסיך ולדיסלב השני אופולצ'יק (מאופולה).
ירוסלב משמשת כעיר נמל על גדות נהר הסַן.
בשנת 1574 נבנתה בירוסלב מכללה ישועית.
בשנות ה-90 של המאה ה-16, במסגרת מלחמות המגנאטים, פלשו טטרים משטחי האימפריה העות'מאנית על העיר ירוסלב, ובזזו את האזור הכפרי שסביבה.
הם לא הצליחו לפרוץ את חומת העיר ולהתגבר על ביצוריה, אך פשיטות אלו דרדרו את מצבה הכלכלי, הקשו על המסחר וכפועל יוצא הורידו אותה מחשיבותה.
במלחמה הצפונית הגדולה, בין השנים 1700–1721, נכבשה העיר ונבזזה שוב ושוב בידי הצבאות הרוסים, הסקסונים והשוודים.
מה שהוביל לפגיעה נוספת במעמדה.
באמצע המאה ה-18 היוותה האוכלוסייה הקתולית, 53.7% מכלל תושבי העיר; חברי הכנסייה היוונית הקתולית היוו 23.9% מאוכלוסייתה; והיהודים מנו 22.3% מהאוכלוסייה.
בחלוקת פולין הראשונה (1772), נפלה ירוסלב בחלקה של אוסטריה, והייתה תחת שלטון אוסטרי עד שנת 1918 בה זכתה פולין בעצמאות במסגרת חוזה סן-ז'רמן שבין היתר, קבע את אופן פירוקו של החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נותרה העיר חלק מפולין, אולם ממשלתה הקומוניסטית של פולין, הגלתה את מרבית האוכלוסייה האוקראינית שהייתה בעיר.
מלחמת העולם הראשונה הביאה ללידת פולין ומלחמת העצמאות של פולין כנגד הפולש הרוסי, במהלך המלחמה בלמו כוחותיו הפולנים של גנרל תדאוש רוזבדוסקי את מתקפת הנגד הרוסית.
במהלך הקרב בדומה לקרב גורליץ השתמשו באש ריכוך ארטילרית טרם יצירת מגע על ידי יחידות החי"ר עם הצבא הרוסי.
שיטה זו הוכרה מאוחר יותר כשיטת הבליץ קריג הגרמנית.
צבא גרמניה תקף את פולין משני אגפים, מקו הגבול הגרמני ומדרום מקו הגבול הצ'כוסלובקי ותוך עשרה ימים הגיע לירוסלב.
בירוסלב התחולל קרב בין ה-10 ל-11 בספטמבר 1939. במהלך הקרב, כוחות פולניים בפיקודו של גנרל סטניסלב מאצ'יק הצליחו לאחוז במעבר נהר הסן במשך יומיים כנגד הכוחות העדיפים של הוורמאכט.
כך נותר די זמן לנסיגתו מזרחה של חיל הפרשים הממוכן העשירי של צבא פולין.
שתי התקפות גרמניות על העיר נהדפו ולגרמנים נגרמו אבדות בטנקים.
ב-27 ביולי 1944 שוחררה ירוסלב מהכיבוש הגרמני, בידי הארמייה ה-13 (ברית המועצות) של החזית האוקראינית.
היהודי הראשון אודותיו נשתמר תיעוד רשמי חי בה בסביבות שנת 1464. רבה היהודי הראשון של העיר היה הרב ישעיה אשכנזי, בן בתו של הרבי ר' העשיל מקראקא, שכיהן בעיר בערך בין השנים ה'ת"נ–ה'תס"ח (1590–1608).
החל מ-1680 התכנס מושב ועד ארבע ארצות בעיר זו.
מאז, במשך קרוב ל-200 שנה התקיימו מושבי הוועד בירוסלב, עובדה שפרסמה את שמה של העיר ברחבי העולם היהודי.
ההיסטוריון והסופר שמעון דובנוב מצא את פינקס הקהילות (ספר הפרוטוקולים) של ועד ארבע הארצות שנכתב והוא היה ברשותו של דובנוב.
בשנת 1737 הואשמו יהודי העיר בעלילת דם בעקבות רצח נערה נוצרייה, מספר יהודים נעצרו, הודו במעשה לאחר ענויים קשים והוצאו להורג.
ב-1869 סבלה הקהילה מפוגרום שארך כשבועיים ימים, הפוגרום זכה לעידוד השלטונות המקומיים של ירוסלב, והוא הופסק רק לאחר התערבות השלטון האזורי בלבוב.
בראשית המאה ה-19 הקים תושב העיר הרב שמעון מרילס, תלמידו ובן דודו של החוזה מלובלין, חצר חסידית הידועה כ"חסידות ירוסלב".
בעיר הייתה גם קהילה חשובה של חסידות בעלז, ולפני השואה כיהן כרב הקהילה רבי יהושע רוקח, בנו של רבי ישכר דב מבעלז וסבו של האדמו"ר הנוכחי ממחונבקה.
תנועת ההשכלה היהודית הגיעה לירוסלב בראשית 1800, הסופר יצחק ארטר היה מורה בירוסלב וגר בה עד 1814. ב-1864 התפלגה הקהילה היהודית בעיר בשאלת הקמתו של בית ספר יהודי, היו שצידדו בלימוד עברית ולימודי יהדות כנושאי ליבה, והיו שהעדיפו גרמנית ולימודים כלליים.
לבסוף הוקם בית ספר עממי ששפת הלימוד בו הייתה גרמנית, ולמדו בו מאות ילדים, הקהילה שכרה מורה מיוחד ללימודי יהדות עבור ילדים אלו.
בשנת 1898 הוצא צו שביטל את לימודי ה"חדר" היהודי המקומי, הקהילה הגישה ערר לבית המשפט והצו בוטל.
פעילות הציונית וארגונים ציוניים בירוסלב החלו עם אגודות "קדימה" ו"ארץ ישראל" בשנים 1893–1894. ארגונים ציוניים נוספים היו "השחר", "עבריה", "בני ציון", "רחל" ו"אחווה"; רובם ארגונים ציונים סוציאליסטים.
סניף "פועלי ציון" היה פעיל בעיר מאז 1905, ו"המזרחי" מראשית 1911. בשנת 1913 מנה הסניף המקומי של "השחר", 36 חברים, מתוכם חמישה עשר עורכי דין וחמישה רופאים.
"ההתאחדות הציונית האקדמית" פעלה בשיתוף פעולה עם "השחר" ומנתה אותה שנה 28 חברים.
בשנת 1906 הוקם הוועד לתחיית השפה העברית, ועד זה פתח קורסים ללימודי עברית ויהדות, ובשנת 1911 השתתפו כ-100 תלמידים בלימודים אלו.
גם חינוך מוזיקלי התקיים בקהילה היהודית בירוסלב במסגרת התאחדות "כינור דוד" שהוקמה בשנת 1913.
מלבד לימודים במוסדות יהודים למדו בני הקהילה במוסדות הפולנים העל יסודיים.
בשנת 1910 רק 10 תלמידים יהודים התקבלו ללימודים בגימנסיה מכלל 131 המועמדים.
הגימנסיה בירוסלב הייתה אזורית ושרתה גם את הכפריים מן הסביבה.
גם בגימנסיה הריאלית ע"ש הפיזיקאי היהודי אוגוסט וויטקובסקי למדו יהודים.
מלבד בתי כנסת, החזיקה הקהילה היהודית בירוסלב מבני ציבור נוספים: בית יתומים יהודי ובית חולים שהוקם בשנת 1872, ובו שלושים מיטות.
בתום מלחמת העולם הראשונה, ביוני 1918, החלו מהומות כנגד יהודים בהנהגתו של הכומר פאסוב בתואנה שהם גרמו להארכת המלחמה.
הפורעים בזזו חנויות ועסקים יהודים ורכוש יהודי רב נשדד.
משטרת ירוסלב לא מנעה את הביזה והפרעות, וחיילים פולנים לקחו חלק פעיל בפרעות.
מפקד הצבא בירוסלב פרק את קבוצת ההגנה העצמית היהודית שנועדה להגן על חיי היהודים ורכושם.
כאשר המצב הסלים הוקם ועד יהודי לאומי שבו היו חברים מכלל הזרמים הפוליטיים.
ועד זה דרש להחליף את ועד הקהילה בחבריו כדי לפעול באופן יעיל יותר.
ויכוח זה הסתיים כאשר מספר חברים מן הוועד היהודי הצטרפו לוועד הקהילה כדי למנוע פילוג.
בשנת 1920 חיילים מחטיבתו של גנרל האלר שוב פרעו ביהודים ופגעו ברכוש ובבני הקהילה, שוב השלטון המקומי בעיר לא עשה דבר כדי למנוע זאת.
שנאת היהודים הייתה מוטבעת בממסד העירוני.
אף על פי שרובה של העיירה נהרס במהלך מלחמת העולם הראשונה, האוכלוסייה היהודית המשיכה לגדול ולשגשג.
יהודי העיר הוו גורם חשוב במסחר וכלכלה בירוסלב.
רוב בתי החרושת בירוסלב, כ-80% היו בבעלות יהודית או שהיה להם רקע יהודי, בין בתי החרושת היו מאפיית בסקוויטים, טחנות קמח, מוצרי בשר וכולי.
בשנת 1921 הועסקו 462 פועלים ב-162 חברות יהודיות.
למרות הגדילה בפעילות הכלכלית המצב הכלכלי החמיר.
כתוצאה מכך הוקמו חברות סעד ואשראי כלכלי.
ועד העזרה סייע בפיתוח תעשיית קש ומוצרי קש וכן פתח קורסים להכשרה לתעשייה זו.
אחד מן המוסדות החשובים היה איחוד-האשראי שהוקם ב-1925. באיגוד זה היו כ-470 חברים ביניהם 46 אומנים, 209 ספקים, 68 סוחרים ובעלי מפעלים, 62 חקלאים ו-30 בעלי מקצועות חופשיים.
איחוד-האשראי נתן 65 הלוואות בשנת 1925 והיה קשור לארגון הג'וינט משנת 1927. בשנת 1925 המשפחות היהודיות זכו לסיוע לקראת פסח.
ועד העזרה היהודי הוקם בשנת 1926 לשם סיוע לעניים.
ועד העזרה העצמי שכלל אקדמאים צעירים ונשים סייע לילדים עניים בבתי תמחוי.
בשלהי שנות ה-20 המצב הכלכלי אף החמיר ומספר העניים גדל.
יד חרוצים חידשה את פעילותה אשר הופסקה בזמן המלחמה.
יד חרוצים פעלה כבנק, כיחידת עזרה פיננסית וחברת ביטוח רפואי עבור 85 חבריה.
האיגוד לביטוח רפואי יהודי TAZ היה פעיל אף הוא בירוסלב.
TAZ פעל כקליניקה רפואית וסייע ל-200 משפחות לפני חג הפסח.
TAZ גם פעל כמרפאה יועצת למחלת השחפת, במעקב אחר נשים בהריון וטיפת חלב.
בשנת 1928 ארגון הצדקה קופת גמילות חסדים סייע לעניים, לנצרכים ולעסקים קטנים.
בנק העסקים הקטנים והאומנים היה פעיל אף הוא בירוסלב.
בין 1929 ל-1930 נאלצה הקהילה ללוות כ-15,000 זלוטי מתאגיד האשראי של יהודי פולין עקב המצב הכלכלי הקשה.
הרב יצחק שטיינברג נבחר להיות רבה של הקהילה בשנת 1921, עד השואה.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הפעילות הציונית חודשה.
אגודת המזרחי חידשה את פעילותה וזו אורגנה על ידי הרב רפפורט למרות ההתנגדות של הזרם החרדי ובמיוחד חצר בעלז.
בשנת 1916 החלה פעילות קן השומר הצעיר.
בפעילות השומר הצעיר היו כ-8–10 קבוצות נוער ושתי קבוצות בוגרים.
הבוגרים הלכו להכשרה של תנועת החלוץ.
בשנת 1926 החלה פעילותו של הנוער העברי.
תנועת עקיבה קמה עקב קרע בתנועת הנוער העברי והפכה לתנועת הנוער הגדולה ביותר בירוסלב במהלך שנות ה-30. כתוצאה מפעילות בני עקיבה בירוסלב הוקמה ב-1933 החזית האנטי פאשיסטית בירוסלב שבה השתתפו כל התנועות הציוניות בירוסלב.
בשנת 1936 הוקמה הכשרה לקיבוצים על ידי בני עקיבה והחלוץ.
הנוער הציוני היה ארגון נוסף שפעל בירוסלב.
בית"ר אף היא הייתה פעילה בירוסלב וחבריה קיבלו אימונים טרום צבאיים.
שני ארגונים נוספים שפעלו בירוסלב היו מזוהים עם בית"ר והם מנורה ועבריה.
ארגון הסטודנטים היהודי דרור פעל אף הוא בירוסלב והיו בו למעלה מ-200 חברים בשנת 1936. בשנת 1926 הוקם מרכז נוער בירוסלב, שפעל בשם כלל תנועות הנוער.
ההחמרה במצב הכלכלי והשפל הכלכלי בפולין בשנות ה-30 מחד, המצב בפלשתינה א"י, ומגבלות וקשיי העלייה מאידך, יצרו את הצורך לארגון ציוני כולל ומאוחד.
בשנת 1933 הוקם הארגון הציוני האקדמאי והפך בשנת 1938 לארגון הציוני המרכזי.
אגודת ישראל ותנועות הנוער שלה היו הארגון החרדי המרכזי.
בשנת 1928 נתקיימו הבחירות לוועד הקהילה שבהן הצביעו 90% מן החברים הרשומים (1,160) וסטריסובר נבחר כיו"ר.
בבחירות שנערכו בשנת 1934 נבחר העו"ד שמואל שור כיו"ר ובשנת 1939 נבחר הבנקאי אלימלך רייך כיו"ר.
היהודים לקחו בדרך כלל חלק פעיל בפעילות מועצת העיר.
בשנת 1928 16 מתוך 48 מועמדים למועצת העיר היו יהודים ושני סגני העיר היו יהודים (סריסובר ופריצר).
בתום מלחמת העולם הראשונה, תרבות פתחה גני ילדים יהודים שבהם היו 30 ילדים ושתי גננות.
בשנת 1920 נפתח בית ספר יסודי ציבורי שבו למדו 112 תלמידים יהודים ולימדו בו 8 מורים.
בית ספר זה לא פעל בשבת ומועדים יהודים.
בשנת 1922 שיעורי שפת התורה (שיעורי העברית) חודשו ובשנת 1924 למדו שם 400 תלמידים יהודים.
בית ספר יסודי של תרבות נפתח ובשנת 1926 למדו בו 140 תלמידים.
בשנת 1930 ויצו פתחה עוד בית ספר יסודי יהודי.
בית הספר יבנה של המזרחי נפתח גם כן בירוסלב.
אגודת ישראל פתחו את בית-יעקב לבנות ולמדו בו 120 תלמידות וכן פתחו את תלמוד תורה.
שתי תזמורות יהודיות היו בעיירה, תזמורת כלי מיתר ותזמורת סימפונית.
אגודת הניגון ו-45 נגניה גם פעלה בירוסלב.
תיאטרון יהודי היה פעיל בירוסלב במהלך שנות ה-30.
הפועל, דרור ומכבי היו אגודות הספורט היהודיות שהיו בירוסלב.
בשנת 1933 הפועל ודרור התאחדו והפועל הפכה לארגון הספורט המרכזי בירוסלב ובו 200 חברים פעילים.
מן העיר יצאו יהודים בעלי מקצועות חופשיים כאדריכל אריה שרון, הבמאי סם שפיגל, אדריכל ימי אדמונד וילהלם ברילנט, הצייר ליונל ש.
רייס , הצייר משה קופפרמן ואנשי דת כרב דוב ליאור רבה של קריית ארבע בעיר חברון ויזמי מסחר ויבוא כאברהם זילברשטיין מקימה של רשת טרקלין חשמל.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בירוסלב כ-6,000 יהודים שהוו כשליש מאוכלוסיית העיר.
בימי מלחמת העולם השנייה הגיעו הכוחות הגרמנים לירוסלב תוך שבועיים מן הצד הצ'כוסלובקי וירוסלב הופגזה בארטילריה ומן האוויר ובתים רבים נהרסו.
במהלך היום השביעי של המלחמה הממסד הפולני נטש את העיר והיא הפכה לעיר פרזות.
בריונים פולנים ניצלו הזדמנו זו והחלו לבזוז רכוש מדינה וחנויות ובראש ובראשונה חנויות ועסקים של יהודים.
עם הגעת הגרמנים והגסטאפו החלו גזרות על היהודים וביזת הרכוש היהודי.
היהודים נתפסו ברחובות וצוו לעבוד עבודות כפייה תוך כדי שהם מוכים וחשופים להתעללות ברוטאלית גרמנית.
היהודים בעבודות הכפייה נדרשו לפנות את הריסות העיר, לקבור את המתים, לעבוד בתחנת הרכבת ולבנות גשר מעל לנהר הסאן לטובת הצבא הגרמני.
כ-1,000 עד 2,000 יהודים הועסקו בעבודות כפייה מדי יום.
הגרמנים גזזו זקנים ופאות של יהודים דתיים.
בתקופה זו הגרמנים מינו את אלימלך רייך שהיה בנקאי ויו"ר הוועד היהודי כמתווך בינם לבין הקהילה היהודית.
הוצאה רשימת בני ערובה כתגמול על פגיעה בחייל גרמני ברחוב ה-3 במאי.
הרשימה התחלקה לשניים: נכבדי הקהילה היהודית, כאשר סדר הרשימה לפי חשיבות.
בראש הרשימה של היהודים המבוקשים היה הרוקח וויקטור ברילנט, אביו של האדריכל הימי אדמונד וילהלם ברילנט מתכנן תדלוק ספינות שרבורג בשנת 1969, אלימלך רייך, יו"ר ועד הקהילה היהודית שנצטווה לעבוד במהלך היום ובלילה נכלא על ידי הגסטאפו.
הגרמנים רצחו חלק מבני הערובה היהודים וביניהם את אלימלך רייך.
את שאר בני הערובה היהודים שחררו הגרמנים תמורת כופר ובכך שדדו את משפחות העצורים.
בעמודה השמאלית ברשימת בני הערובה היו נכבדי העיר הפולנים בהם ראש העיר, הכומר של העיר ונכבדים נוספים.
בערב סוכות, 28 בספטמבר 1939, בהוראתו של אדולף אייכמן, רוכזו יהודי ירוסלב במגרש הספורט סוקול עם מטלטליהם, שם הם נשדדו והוכו על ידי הגרמנים.
יהודי ירוסלב נצטוו לעזוב את העיר לצד המזרחי של גדת הנהר סאן שנתפס על ידי כוחות הצבא האדום על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
גירוש זה התקיים בהתאם לנאמר במברקו הנודע של ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, מיום 21 בספטמבר 1939, על מדיניותו של הרייך השלישי כלפי היהודים בגנרלגוברנמן.
במברק זה נאמר שבירוסלב ובסביבתה, בניגוד למקומות אחרים, אין לרכז יהודים.
תוך מספר שעות הוגלו יהודי ירוסלב לצד הרוסי.
מדיניות הגרמנים הייתה לנקות את ירוסלב מיהודים.
הגרמנים אפשרו ליהודי ירוסלב לחזור לבתיהם מן השטח הסובייטי כמה פעמים וליטול עמם את שארית רכושם שלא נשדד עדיין.
ואומנם חלקם הגדול של יהודי ירוסלב השתקעו בגאליציה המזרחית, בעיקר בלבוב; מקצתם גורשו לפנים ברית-המועצות כעובדי כפייה במחנות עבודה ביערות העד (טייגה) בסיביר.
בירוסלב נשארו רק החולים והקשישים ואלו נרצחו.
נהר סאן היה הגבול בין האזור הרוסי לגרמני.
חלקם נורה והוטבע בנהר על ידי הגרמנים.
חלק מיהודי ירוסלב עבר לערים שכנות בצד הרוסי ונספה בפלישת הגרמנים במבצע ברברוסה.
הם הושמדו בגיא ההריגה ובמחנה בלזץ.
ממשלת פולין הגולה הגיעה להסכם בסוף יולי 1941 לשחרורם של האסירים הפולינים הנמצאים בשטח ברית המועצות, ובכך ניצלו חלק קטן מאנשי הקהילה.
קרוב לוודאי שבמחצית 1940 הכניסו הגרמנים לירוסלב יהודים מכפרי הסביבה (למשל, 25 משפחות יהודיות מן הכפר רוקייטנה).
לפי מקורות אחדים עמד בשנים 1940–1942 בראש שארית יהודי ירוסלב יהודי בשם רוטנברג, שנמלט מן הגירוש בספטמבר 1939. בשנים 1940–1941 היה רוטנברג נציגם של יהודי ירוסלב ביודנראט האזורי של נפת ירוסלב (לפי התיחום הגרמני), שמקום מושבו בלאנצוט.
ביוני 1942 הועברו כל היהודים מיארוסלאב לשייניאווה וגורלם שם היה כגורל יהודי המקום.
הגרמנים הרסו את בית הקברות היהודי בירוסלב והשתמשו במצבות לביצור עמדות צבא ואת בתי הכנסת הסבו לאורוות סוסים.
מפקדת הגסטאפו עברה לבניין קבע ברחוב Słowackiego 2 (סלובק מספר 2) בצומת של שדרת אוליסה גרונדוולצקא.
בבנין, שקיים עד היום, עונו ונרצחו במרתפים יהודים ופולנים בין השנים 1939–1944. לוח זיכרון בפולנית מספר את סיפורו של מבנה זה.
בשדרת Jana Pawła II 2 (יוחנן פאלוס ה-2) שכנה מפקדת הוורמאכט של האזור.
נקודה זו היא סיום שדרת אוליסה גרונוולדצקא (Grunwaldzka) שהמשכה מתחבר לרחוב ה-3 במאי אשר גם בו בראשית תפיסת ירוסלב שכנה מפקדת הגסטאפו.
בית מעצר של הגיסטאפו ביארוסלאב בשנים 1940–1942 היה בקסרקטין על שם אנה הקדושה, בשטח המינזר הבנדיקטיני לשעבר.
ב-1942 היו כלואים בו יהודים רבים.
כל כמה ימים הוצאו אחדים מהם להורג.
הם נורו בידי אנשי הגיסטאפו המקומיים ליד חומות המנזר.
במרץ 1944 הוציאו הגרמנים את גופותיהם במטרה לטשטש את עקבות הפשעים.
הגופות נשרפו בקוניאצ'וב בידי אנשי הזונדרקומנדו.
בקיץ 1941 הקימו הגרמנים בירוסלב מחנה-מעבר לשבויי המלחמה הסובייטים.
אנשי הגיסטאפו רצחו בו לאחר סלקציה שבויים רבים בתואנה שהם יהודים, קומוניסטים או קצינים.
בפלקיניה שליד ירוסלב הוקם בקיץ 1942 מחנה-עבודה.
באוגוסט 1942 שימש המחנה תחנת-מעבר ליהודי נפת ירוסלב בדרכם האחרונה לבלז'ץ.
כלואי מחנה-העבודה נרצחו ביערות הסביבה.
אחר השחרור של ירוסלב חזרו מעט ניצולים לעיירה, הם נתקלו בכנופיות של לאומנים פולנים שטבחו בהם ולכן עזבו את המקום.
מאז סיום מלחמת העולם השנייה לא התגוררו ולא מתגוררים יהודים בירוסלב.
בתי הכנסת בעיירה משמשים כמבני ציבור.
בזמן השלטון הסובייטי הוסב בית הכנסת החדש לאולם ספורט ובהמשך שימש כספרייה ציבורית ובית ספר לאומנות.
יוצאי ירוסלב הקימו את "ארגון יוצאי ירוסלב" ובשנת 1978 פורסם ספר ירוסלב כספר זיכרון לקהילה.
הספר מכיל את סיפורן של המשפחות מן העיירה ובספר תמונות ומסמכים מן התקופה של טרם המלחמה וסיפורי ההישרדות של הניצולים.
במרץ 2015 פרסם יזי צ'כוביץ', היסטוריון חובב וחבר באגודת חובבי ירוסלב, ספר מחקרי על יהודי ירוסלב וחורבן הקהילה.
הספר מכיל מסמכים ותעודות ארכיוניות.
ירוסלאב דרובני (בצ'כית: Jaroslav Drobný, נולד ב-18 באוקטובר 1979 בפוצטקי שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת השוער.
דרובני החל את קריירת הבוגרים שלו בדינמו צ'סקה בודייוביצה מליגת העל הצ'כית בשנת 1999, והיה השוער הקבוע של הקבוצה.
בשנת 2001 החל לשחק בפאניוניוס היוונית, שם היה השוער הראשון במשך ארבע עונות, וצבר 101 הופעות ליגה.
בשנת 2005 חתם בפולהאם, אליה הגיע כמחליפו של אדווין ואן דר סאר שעזב למנצ'סטר יונייטד.
הוא נפצע זמן קצר לאחר חתימתו בפולהאם, ולא שיחק כלל במחצית העונה הראשונה.
בפגרת החורף הושאל לחצי עונה לדן האג, שם שיחק ב-12 משחקים.
בתום העונה חזר לפולהאם, אך חוזהו הותר באוגוסט 2006 בהסכמה משותפת של שני הצדדים, כאשר דרובני כלל לא שיחק עבור פולהאם.
באוקטובר 2006 חתם באיפסוויץ' טאון עד לתום העונה, וגם שם לא שיחק.
בפגרת החורף של אותה עונה הושאל לבוכום, בה הופיע 17 פעמים עד לתום העונה, בשל פציעתו של השוער הדני פטר סקוב-יאנסן.
הופעתו הטובה של דרובני במדי בוכום גררה התעניינות ממועדונים אחרים, והוא חתם בהרטה ברלין בקיץ 2007. הוא שיחק שלוש עונות בהרטה ברלין, בהן צבר 97 הופעות ליגה, אך הרטה ברלין נשרה לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2010, והוא עזב את הקבוצה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 2010/2011, שימש שוער מחליף לפרנק רוסט.
בעונת 2011/2012, לאחר פרישתו של רוסט, הפך לשוער הראשון של הקבוצה, אך חזר למעמד השוער השני כעבור עונה אחת, עם חתימתו של רנה אדלר בהמבורג.
בעונת 2014/2015 דרובני הפך שוב לשוער הראשון על חשבונו של אדלר.
בקיץ 2016 חתם בוורדר ברמן.
דרובני היה מיועד להיות השוער השני, ואכן שימש בתפקיד זה, תחילה תחת השוער פליקס וידוולד, ואחר כך תחת בן ארצו ייז'י פבלנקה.
במהלך שתי עונות וחצי, ערך דרובני עשר הופעות ליגה במדי ורדר ברמן.
בינואר 2019 הוא עבר לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה, כשוער המשנה של מיכאל רנסינג.
הוא ערך שתי הופעות עד לשלהי עונת 2018/2019, שבסיומה שוחרר מהקבוצה והפך לשחקן חופשי.
באוקטובר 2019 חזר דרובני לקבוצת נעוריו, דינמו צ'סקה בודייוביצה.
במאי 2021 פרש ממשחק פעיל.
לדרובני 16 הופעות במדי נבחרת צ'כיה עד גיל 21, עמה השתתף באולימפיאדת סידני (2000), ופתח בשני משחקים בשלב הבתים, בו הודחה הנבחרת הצ'כית.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת ערך בשנת 2009, בתיקו 0-0 מול נבחרת מרוקו.
נכלל בסגל הצ'כי ליורו 2012, אך לא שותף בו, ושימש מחליף לפטר צ'ך.
החל מאוקטובר 2021 משמש דרובני כמאמן שוערים בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
ירוסלב אחאב היידלר (בצ'כית: Jaroslav Achab Haidler; נולד 13 באוקטובר 1958) הוא שחקן (בעיקר בתיאטרון), צלם, מתרגם ואפיגרף צ'כי, פוליטיקאי מוניציפלי לשעבר בעיר אוסטי נד לבם.
נולד בפרידלנט שבצ'כיה, לאב עיתונאי שנעצר באוגוסט 1968 בשל דעותיו הפוליטיות.
כבר מילדותו עבד בעבודות שונות, בשל עניות המשפחה לא התאפשר לו ללמוד בצורה מסודרת.
בהמשך חייו התקרב לנצרות ובשל התעניינותו במקרא בחר ללמוד עברית.
לאחר תקופה כפועל במה בתיאטרון, החל להופיע בעצמו.
לצורך הופעותיו בתיאטרון למד יהדות והיסטוריה של עם ישראל, הוא הוקסם מן המסתורין של החסידות והתגייר.
הוא החל לתרגם שלטים ואפיטפים, ועוסק בתיעוד בתי הקברות היהודיים בשטחי בוהמיה ומוראביה.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2010 רץ ללא הצלחה כעצמאי למועצת העיר אוסטי נד לבם, כעבור ארבע שנים, בבחירות 2014 נבחר כחבר מועצת העיר, הוא התמנה למועצת התרבות והאמנות העירונית, אך פרש בשל ניגוד עניינים.
בבחירות 2018 לא הצליח להיבחר למועצת העיר.
ירון שרוני (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש סגן מפקד עוצבת האש.
קודם לכן שימש מפקד חטיבה 226, קצין אג"ם של אוגדת הגליל ומפקד גדס"ר צנחנים.
שרוני התגייס לצה"ל בשנת 1997, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בהמשך מונה למפקד פלנ"ט צנחנים בין השנים 2005–2006, והוביל אותה בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדס"ר צנחנים.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה בשנת 2013 למפקד גדס"ר צנחנים, והוביל אותו בין היתר במבצע צוק איתן.
את תפקידו סיים ב-1 באפריל 2015. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת הגליל בין השנים 2015–2017. ביולי 2017 הועלה לדרגת אל"ם וב-6 באוגוסט מונה למפקד חטיבה 226, ושימש בתפקיד עד 13 באוגוסט 2019. באוגוסט 2019 מונה לסגן מפקד עוצבת האש.
ירון קמחי (נולד ב-1960) הוא מומחה לניהול אזורי תעשייה, שכיהן כראש מועצה במועצה המקומית התעשייתית מגדל תפן, מה-2 ביולי 2005 עד 2011.
קמחי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במינהל עסקים, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא כיהן במשך שבע שנים כמנכ"ל התאחדות התעשיינים בירושלים.
בהמשך ניהל את חברת פרסיס השקעות, שהתמחתה בהשקעות בחברות הזנק בתחומי הציוד הרפואי ומיקרו-אלקטרוניקה.
הוא היה מנהל אזורי התעשייה בהר חוצבים, בעטרות ובהרטוב.
הוא היה גם חבר מליאה וחבר הנהלה במועצה האזורית מטה יהודה.
קמחי מונה לתפקידו אחרי שקודמו בתפקיד ראש מועצת מגדל תפן, חנן אסולין, שהחזיק בתפקיד כממלא מקום, לא קיבל אישור למינוי קבוע.
כראש מועצה, קמחי דאג להסדרת ענייני איכות הסביבה ועניינים כספיים, שלא זכו למענה הולם אצל חלק מקודמיו.
בנוסף, עסק בהרחבת אזור התעשייה בהכשרת שטחים נוספים ובהבאת מפעלים חדשים שהגדילו את הפעילות התעשייתית והתעסקה במרחב.
בין השאר הוא הביא להעברת בית הספר הניסויי של תפן, מתוך תחום המועצה, אל תחום מועצת כפר ורדים.
מאז תום כהונתו בתפן, עוסק קמחי בפיתוח כלכלי ברשויות מקומיות, במגזר הכללי, החרדי הערבי וזאת במסגרת חברת מ.י.קמחי בע"מ.
החברה מובילה תכנון, הקמה וניהול של אזורי תעשייה/תעסוקה, הכנת פרוגראמות לפיתוח כלכלי, ויזום, ליווי וניהול פרויקטים של בניית מפעלי תעשייה ומתקני תשתית.
קמחי הוא נשוי, אב לארבעה ומתגורר בצור הדסה.
ירון שני (נולד ב-19 בינואר 1973) הוא במאי, תסריטאי, עורך, ומפיק קולנוע ישראלי.
זוכה פרס אופיר לבימוי, התסריט והעריכה הטובים ביותר (ביחד עם סכנדר קובטי) עבור סרט הביכורים "עג'מי", אשר היה מועמד ב-2010 לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2019 זכה בשנית בפרס אופיר לבמאי הטוב ביותר עבור "עיניים שלי".
שני הוא בוגר לימודי תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
סרט הגמר שלו, דיספוריה, זכה בפרס הקהל בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בגרמניה וציון לשבח בפסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה.
בשנת 2002, כאשר ניהל את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פגש שני את סכנדר קובטי והשניים החלו לעבוד ביחד על סרטם העלילתי "עג'מי".
במקביל, שני ביים וערך סרטים דוקומנטריים עבור קבוצת אורפאן.
בשנת 2013 זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים, על סרטו משפטי חיים שיצר ביחד עם נורית קידר.
שני מרצה לבימוי, כולל בימוי שחקנים לא מקצועיים (Non-Actors), בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
לפני אלף שנה" הוא סרט דרמה היסטורי רוסי בבימויו של דמיטרי קורובקין (שגם צילם) ובכיכובם של אלכסנדר איוואשקביץ', סבטלנה שוייקינה, אלכסיי קרבצ'נקו, ויקטור ורז'ביצקי וואלרי זולוטוחין.
הסרט מגולל את קורות נסיכות ולדימיר של יארוסלב החכם והקמת העיר ירוסלבל.
הסרט שוחרר לאקרנים בשנת 2010 במלאת 1000 שנה לירוסלבל.
רוס של קייב, תחילת האלף השני.
אדמות רוסטוב בוערות ממלחמות שבטיות.
על היער, הדרכים והנהרות שולטים כנופיות.
השודדים מוכרים אנשים לכוזארים, אשר סוחרים בעבדים בחלק התחתון של נהר הוולגה.
על מנת להפסיק את סחר העבדים הזה, הנסיך ירוסלאב הצעיר יוצא לאחד את אדמות עמי רוסטוב, כשהוא יודע שיוכל להביס את האויב רק אם יתגבר על הדעות הקדומות והקונפליקטים הדתיים והאתניים השוררים בנסיכות.
שם השחקן/ית שם הדמות הערות אלכסנדר איוואשקביץ' ירוסלאב קולו דובב על ידי דניס בספאלי.
סבטלנה צ'וייקינה ראידה אלכסיי קראבצ'נקו הראלד ויקטור ורז'ביצקי סביאטוזר ואלרי זולוטוחין צ'ורילה פאבל חרולב ונד ילנה פלאקסינה ז'לאנה פיודור שובאלוב איליושה ולדימיר אנטוניק וישאטה
הפקת הסרט החלה עוד בשנת 2008 כאשר הסוכנות הפדרלית לתרבות וקולנוע ערכה מכרז שבסופו זכתה חברת Anna Domeni, שבמקור התמחתה בפרסום סמוי.
הסרט היה להפקה הקולנועית של החברה ותקציבו עמד על 5 מיליון.
החברה חתמה על הסכם מימון עם ממשלת רוסיה של מיליון דולר.
שאר 4 מיליון דולר הגיעו מכספי החברה וממשקיעים פרטיים.
צילומי הסרט נערכו בשנת 2009 במחוז ירוסלבל במשך שישה חודשים בשמורות הטבע בירוסלבל ובקרמלין של רוסטוב.
על מנת לחסוך בהוצאות נעשה שימוש בהשכרת שחקני תיאטרון מקומיים ותושבי המחוז על מנת ליטול חלק בסצנות המוניות
שיר הנושא של הסרט בוצע על ידי סרגיי טרופימוב ונקרא "ממלכת האל" («Царство Божие»), שהופק והופץ על ידי החברה עצמה.
טרום הקרנה נערך בעיר ירוסלבל ב-2 באוקטובר והקרנת הבכורה המסחרית נערכה ב-14 באוקטובר 2010
הסרט הופץ ב-DVD ב-5 בנובמבר 2010.
ירון שילון (נולד ב-16 באפריל 1978) הוא במאי טלוויזיה ישראלי.
שילון הוא בנו של איש הטלוויזיה יגאל שילון, ואחיינו של דן שילון.
את תחילת דרכו הטלוויזיונית עשה בגיל 3, כששיחק בתשדיר השירות "ירון אל תיגע - זה חפץ חשוד".
השתתף כשחקן בפרסומות נוספות בשנות ה-80 ובשנות ה-90. בנערותו הנחה, ביים וערך את התוכניות "איך להרוס שעה" ו"בעומס יתר" בטלוויזיה בכבלים.
בנוסף, שיחק כילד בסרט בלוז לקיץ, שהיה חלק מסדרת הסרטים של אסקימו לימון.
את שירותו הצבאי עשה כצלם ועורך ביחידת הצילום של חיל חימוש.
כשהשתחרר מצה"ל ערך את הסרטים הדוקומנטריים: "סיפורו של אלוף עולם" של חיים לב ו"באתי, ראיתי, הלכתי" לעיריית לוד.
ב-2004 הצטרף לתוכנית ערב אדיר עם אדיר מילר וביים בה את מערכוני החוץ.
ב-2006 ביים את הסדרה לצחוק או למות עם גורי אלפי לרשת.
ביים גם את הסרט הדוקומנטרי על פירוקם של הצמד אסי וגורי, "אסי וגורי הסוף".
מ-2010, שילון הוא אחד מהבמאים בתוכנית ארץ נהדרת מעונותיה הראשונות, שבה הוא מביים מערכוני אולפן וחוץ.
ב-2010 ביים וערך את סרט הקולנוע זוהי סדום של ארץ נהדרת, לצד אדם סנדרסון ומולי שגב.
ב-2014 ביים את הסדרות מי נתן לך רישיון?
ב-2016 הקים את דף "משחק השבת" בפייסבוק, דף המשמר את ההיסטוריה של קבוצת הכדורגל של הפועל תל אביב.
ב-2019 ביים את סדרת הטלוויזיה גיבור אמיתי.
ב-2022 ביים את הסדרה הדוקומנטרית "וזכרוני הראשון - שלמה ארצי ביוגרפיה מוזיקלית", שהייתה מועמדת לפרס הסדרה הטובה ביותר ולפרס הבימוי הטוב ביותר.
באותה שנה ביים את הסרט "20 שנה לארץ נהדרת", המסכם את 20 העונות של התוכנית המצליחה.
בשנים האחרונות שילון כותב טור אישי בידיעות אחרונות במדור הספורט.
הטור עוסק באירועים שמסביב לחדשות הספורט והוא כתוב בסגנון ייחודי לשילון, עם הרבה אהבה, ציניות וחוויה אישית
בנוסף, שילון הוא במאי פרסומות.
בין הקמפיינים שביים: "הבנק הבינלאומי" עם אסי כהן, דואר ישראל עם אלי ומריאנו, "סנו" עם משה פרץ, "סנו" עם חיים כהן, ביטוח AIG עם מריאנו אידלמן, ביטוח "מגדל" עם גורי אלפי, ועוד עשרות פרסומות.
ירון משמש כבמאי הבית של שלמה ארצי, תפקיד הכולל בימוי סרטים דוקומנטריים, קליפים ובימוי המופעים.
בשנת 2024 שודר הסרט "לב שבור לרסיסים- ההופעה האחרונה בשדרות" הסרט תיעד את הופעתו של שלמה ארצי שבועיים לפני ה-7.10 ואת מסעו של שלמה ארצי כזמר מנחם בימיה הקשים של המלחמה.
הצילומים התמקדו בפניהם המאושרות של הקהל שנכח במופע, כשלחלקם זה היה המופע האחרון שהם ראו בחייהם.
שילון נשוי לשחר, בתה של מיכל חלד, זוגתו של שלמה ארצי ואב לשלושה.
ירוסלאב היירובסקי (בצ'כית: Jaroslav Heyrovský; 20 בדצמבר 1890 – 27 במרץ 1967) היה כימאי וממציא צ'כי, זוכה פרס נובל לכימיה "על גילוי ופיתוח שיטות אנליזה פולרוגרפיות".
היירובסקי נולד ב-20 בדצמבר 1890 בפראג.
בצעירותו למד כימיה, פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קארל בפראג.
בשנים 1910–1914 למד ביוניברסיטי קולג' לונדון מהפרופסור ויליאם רמזי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד היירובסקי בבית חולים צבאי ככימאי, מה שאפשר לו להמשיך בלימודיו ולקבל תואר דוקטור.
בשנת 1922 הפך לפרופסור חבר באוניברסיטת פראג, ובשנת 1926 היה הפרופסור הראשון לכימיה פיזיקלית.
בשנת 1965 היירובסקי הפך לעמית בחברה המלכותית.
נפטר ב-27 במרץ 1967 בפראג ונטמן בבית הקברות וישהראד.
ירוסלב איבשקייביץ' (בפולנית: Jarosław Leon Iwaszkiewicz, שם העט: Eleuter; 20 בפברואר 1894, גוברניית קייב – 2 במרץ 1980, ורשה) היה סופר, מחזאי, משורר ומתרגם פולני וחסיד אומות העולם.
בעלה של הסופרת אנה איבשקייביץ'.
ירוסלב איבשקייביץ' נולד בכפר בסביבת קייב, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
לאחר מות אביו עברה המשפחה להתגורר בוורשה אבל חזרה לקייב אחרי שנים אחדות וירוסלב סיים את בית הספר התיכון בשנת 1912 והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת קייב.
בשנת 1914 נסע לסיציליה ולצפון אפריקה ביחד עם חברו קרול שימנובסקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיע איבשקייביץ' שוב לוורשה.
החל לכתוב שירה והתקרב למשוררים הצעירים של העיר, כמו יוליאן טובים.
הוא פרסם מספר יצירות בעיתונות הפולנית.
בשנת 1927 החל איבשקייביץ' לעבוד במשרד החוץ ונשלח לקופנהגן ולבריסל.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא חזר לפולין.
בשנת 1933 הוציא לאור את שתי הנובלות "חורשת לבנים" ו"העלמות מוילקו" (שתיהן הפכו לסרטי קולנוע וגם תורגמו לעברית).
בשנת 1936 הוא קיבל פרס ספרותי מטעם האקדמיה הפולנית.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה איבשקייביץ' פעיל במסגרת מדינת המחתרת הפולנית.
הוא ואשתו הסתירו בווילה שהייתה בבעלותם פולנים ויהודים שנרדפו בידי השלטונות הנאצים.
לאחר סיום המלחמה והקמת הרפובליקה העממית הפולנית העצמאית שימש איבשקייביץ' כיושב ראש איגוד הסופרים הפולנים במהלך שלוש תקופות – 1945–1946, 1947-1949 ו-1959–1980. בנוסף לכך הוא היה המנהל הספרותי של תיאטרון פולני בוורשה והעורך הראשי של הירחון הספרותי "Twórczość" (יְצִירָתִיוּת).
משנת 1951 ועד מותו היה חבר הפרלמנט הפולני.
בהיותו מקורב לשלטון, זכה ב"עיטור בוני הרפובליקה" מטעם ממשלת פולין בשנת 1954, ובשנת 1970 בפרס לנין לשלום מטעם ברית המועצות.
בשנת 1974 הוענק לו "עיטור הפולין המחודשת".
במהלך הקריירה הספרותית פרסם איבשקייביץ' ספרי פרוזה, מחזות ושירה.
בשנים 1954–1962 כתב את ספרו "Sława i chwała" ("כבוד ותהילה") בשלושה כרכים.
במרכזו של הספר חיי האינטליגנציה הפולנית במחצית הראשונה של המאה ה-20. שתי יצירותיו המפורסמות ביותר, "חורשת לבנים" ו"העלמות מוילקו" הפכו לסרטי קולנוע בידי הבמאי הפולני אנדז'יי ויידה.
הן תורגמו לעברית בידי יורם ברונובסקי וראו אור בהוצאת עם עובד ב-1979.
יצירותיו היו חלק מתוכנית הלימודים של בתי הספר בפולין, אך הוצאו ממנה לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי במדינה.
מאז שנת 2000 שב וזוכה להכרה ולמעמד.
ירוסלאב מיחאליק (בסלובקית: Jaroslav Mihalík; נולד ב-27 ביולי 1994) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת החלוץ בסקליצה.
מיחאליק, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מ.ש.ק.
ב-26 בנובמבר 2011, מיחאליק ערך את הופעת הבכורה שלו נגד דוקלה.
ב-16 בספטמבר 2012, מיחאליק הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד דוקלה.
בעונת , מיחאליק הבקיע 12 שערים בליגה וסיים שני ברשימת מלך שערי הליגה.
בינואר , מיחאליק חתם בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-19 בפברואר, מיחאליק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ויסוצ'ינה ג'יהלאווה.
ב-14 במאי, מיחאליק הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-5 נגד ויקטוריה פלזן.
בינואר , מיחאליק הושאל לקרקוביה קרקוב מליגת העל הפולנית.
בינואר , מיחאליק חזר כשחקן מושאל למ.ש.ק.
ז'ילינה בה שיחק שנה וחצי.
בקיץ , מיחאליק הושאל ללכיה גדנסק מליגת העל הפולנית, במדיה שיחק שנה וחצי ולאחר מכן חתם בסיגמה אולומוץ.
ב-6 באוגוסט 2021, מיחאליק חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
בצעירותו, מיחאליק השתתף עם נבחרת הצעירה של סלובקיה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2017, וכבש את השער השני של הנבחרת בניצחון 0-3 נגד שוודיה במשחק הראשון בטורניר.
בספטמבר , מיחאליק זומן לראשונה לסגל נבחרת הבוגרת.
ב-8 באוקטובר, מיחאליק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
ב-7 ביוני 2019, מיחאליק הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-5 נגד .
ירוסלאב קנטוש (בסלובקית: Jaroslav Kentoš; נולד ב-14 במאי 1974) הוא כדורגלן עבר סלובקי ששיחק בעמדת הבלם וכיום משמש כמאמן הנבחרת הצעירה של סלובקיה.
קנטוש התחיל את הקריירה שלו בטטרן פרשוב.
ב-28 במרץ 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–3 לויטקוויצה.
בינואר הצטרף למכבי חיפה מישראל.
ב-27 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד מכבי יפו.
ב-2 במרץ 1996 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד הפועל ראשון לציון.
בקיץ חתם בבוהמיאנס 1905 מליגת העל הצ'כית.
בהמשך, שיחק סלובן ברטיסלאבה, דוקלה באנסקה ביסטריצה, הפועל כפר סבא, פוטורה הומנה וספורט פודברזובה.
עם פרישתו בקיץ קנטוש הפך למאמן בקבוצת המילואים של ספורט פודברזובה.
כיום מאמן את הנבחרת הצעירה של סלובקיה.
ירון שניידר (נולד ב-16 באוגוסט 1979) הוא כתב לענייני ערבים בערוץ 12, בעל תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית.
נמנה עם צוות החוקרים של המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
שניידר גדל בירושלים ולמד ב'תיכון המסורתי' ע"ש ז'ול בראונשוויג בשכונת תלפיות.
הוא בעל תואר בוגר ביחסים בין-לאומיים ובשפה ובספרות ערבית ותואר מוסמך ביחסים בין-לאומיים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
שם גם כתב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית פרופ' אריה קצוביץ, שכותרתה: "המשולש של כוחות שמירת שלום, מדינות ושחקנים לא מדינתיים כמסגרת לממשל ביטחוני באזורי גבול".
בשנת 2003, בעודו לומד באוניברסיטה, החל לעבוד כקשב בדסק לענייני ערבים בחברת החדשות של ערוץ 2, לצד אהוד יערי.
בשנת 2006, הצטרף לערוץ הכנסת במתכונתו החדשה, בעקבות זכיית חברת החדשות במכרז, והחל לשדר שם כתבות ולהגיש פינות בענייני העולם הערבי והמזרח התיכון.