tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרו "חידושי יעב"ץ" על מסכת חולין, הודפס בפרשבורג לאחר פטירתו, בידי בנו רבי אברהם יחזקאל רייך מבנוביץ' , בהסכמתו של החתם סופר.
מלבד ספר זה הותיר אחריו בכתובים ובכתבי תלמידיו חידושים על כל הש"ס, ורשימות רבות בדברי אגדה.
תוכניתם של בני המחבר להדפיס את חידושיו למסכתות נוספות בתלמוד, עליה הכריזו בהקדמת הספר על מסכת חולין, לא יצאה לפועל.
בתחילת המאה ה-21 החלו להדפיס מכתביו במסגרת מכון ירושלים, ובמסגרת פרטית בארצות הברית.
רבי אברהם יחזקאל רייך ואשתו שרה שרל
מטילדה מאטל ובעלה רבי דוד ברד"ח
ייטל ובעלה רבי דוד ליב רוזנצוייג
נכדו, הקרוי על שמו הוא הרב יעקב קופל רייך, רבה הראשי של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט, ומראשי היהדות האורתודוקסית ההונגרית במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
רבים מרבני הונגריה היו תלמידיו של רבי קופל חריף.
כך כתב הרב יקותיאל יהודה גרינוולד בספרו "פארי חכמי מדינתנו" (סיגט תר"ע): .
רבי אברהם שאג-צוובנר, רבן של שאטלסדורף וקוברסדורף, ובסוף ימיו בירושלים
רבי חיים צבי מנהיימר, רבן של שאטלסדורף וורבו, ואונגוואר
רבי מאיר טויבר, מחבר "עין מאיר"
רבי צבי הירש פרלס ברודא, רב ודיין בוורבו (נפטר ח' בחשוון תרט"ו)
הרב דוד לייב זילברשטיין - רב וראש ישיבה בואץ.
רבי שלמה זילברשטיין מגרוסוורדיין, מחבר "אהל שלמה" (נפטר ט' בטבת תרס"ט)
רבי זליג פלונר, מו"ץ במאד (נפטר ה' בשבט תרמ"ח)
רבי שמואל שמלקא קליין, רבה של סעליש ומחבר "צרור החיים" (נפטר ט' באדר תרל"ה)
רבי אשר אנשיל יונגרייז, רבה של טשנגר ומחבר "מנוחת אשר"
רבי דוד שיק מברעזאווע אב"ד טוקאי ומח"ס "אמרי דוד" (נפ' ג' שבט תר"נ).
בנו הצעיר של ה"אמרי דוד" נשא לבתו של ה"מנוחת אשר" שהיה ג"כ תלמיד של רבי קאפל חריף כנ"ל.
יעקב צור (נולד ב-22 באפריל 1936) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת בחיל התותחנים ובצנחנים ופיקד על עוצבת כדור האש.
צור הוא בנם הבכור של הלל צור (שטיין) שעלה מריגה ושולמית (מבית סלוצקי מנהלל).
גדל בבית ציוני רוויזיוניסטי ברמת טיומקין (כיום בנתניה).
אביו היה חבר בארגון האצ"ל והיה מבוקש על ידי הבריטים.
ב-1939 נשלח אביו מטעם תנועת בית"ר והאצ"ל לפולין ומשפחתו הצטרפה אליו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה חזרה לארץ ישראל.
ב-1944 הוגלה אביו על ידי הבריטים למחנה מעצר באפריקה.
אחרי שובו מאפריקה נעצר שוב והושם במחנה המעצר בלטרון ואחר כך במחנה המעצר בעתלית, שם שהה עד 1948. באותן שנים, למד צור בבית הספר "תחכמוני" והיה חבר בתנועת הנוער בית"ר.
צור התגייס לצה"ל באוגוסט 1954. בסוף שנת 1955 סיים קורס קציני תותחנים.
לאחר הקורס שובץ בגדוד מרגמות כבדות 332 וצורף על ידי אריק שרון לפלוגה המסייעת של גדוד 890 בצנחנים כקצין תצפית קדמי.
במלחמת סיני השתתף בקרב המיתלה כקצין תותחנים של הצנחנים.
לאחר המלחמה מונה למפקד סוללת מרגמות 120 מ"מ בגדוד 890. הוא השתחרר משירות החובה בסוף שנת 1957. בשירות המילואים שירת כקצין תותחנים בחטיבת הצנחנים הסדירה.
במלחמת ששת הימים שימש קצין ניהול אש בגדוד 332 של חטיבת הצנחנים.
ב-1969 מונה למפקד גדוד 332, גדוד מכמ"ת מוצנח.
הוא פיקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים ושימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת הצנחנים.
לאחר מכן פיקד על גדוד תותחים מתנייעים 8196.
בשנים 1972–1977 שהה בטהראן, לסירוגין, ושימש כיועץ לחיל הים האירני.
עם הקמת עוצבת האש מונה ב-1977 למפקד הסיוע האוגדתי ופיקד על האגד הארטילרי של האוגדה, עוצבת כדור האש.
שירת בתפקיד זה עד 1982, כולל במהלך מבצע ליטני ובהכנות למבצע של"ג.
צור נענה לפניית הצבא והתגייס לשירות קבע בשנת 1979 לתפקיד ראש מחלקת אמצעי לחימה יבשה.
בהמשך שירותו מונה לנספח לענייני מחקר ופיתוח בנספחות צה"ל בוושינגטון, ארצות הברית.
עם סיום תפקידו זה, העניק לו מזכיר הצבא של ארצות הברית את "מדליית השירות הראוי לשבח" כאות הערכה להישגיו.
הוא השתחרר מהשירות בשנת 1987.
בשנת 2018 הוענקה ליעקב צור תעודת הערכה מיוחדת "על תרומתו הייחודית למערך חיל התותחנים לרגל ציון 70 שנה לעצמאות מדינת ישראל ולהקמת צה"ל".
צור הוא בוגר הטכניון בפקולטה להנדסת מכונות (1961) ובקריירה האזרחית שלו מילא תפקידים בכירים בניהול פרויקטים בתחום זה.
מאז שחרורו מהצבא, משמש כיועץ בנושאי מחקר ופיתוח וטכנולוגיה צבאית.
מכהן כחבר בצוות פיתוח הרק"ם העתידי של צה"ל במשרד הביטחון.
בשנת 2018 הוענק ליעקב צור תואר יקיר העיר רמת השרון "בהוקרה ובהערכה על עשייה ותרומה משמעותית לחיי העיר והמדינה".
נשוי לזיוה ולזוג נולדו שלושה ילדים, שני בנים ובת.
בנו הבכור שירת כקצין תותחנים ונהרג בלבנון באפריל 1982.
צור הוא מחברם של ארבעה ספרים:
בכף ידי הריקה, ספר שירה, יצא ב-1998
עפיפון בשמי קריית-שאול, אסופת סיפורים בנושא השכול, יצא ב-2014
ישראלי אחד, שש מלחמות, בהוצאה עצמית, יצא ב-2021
הרב יעקב צבי יאליש (כתיב ארכאי, קרי: יוֹלֶס; תקל"ח, 1777, פשמישל - ט' בניסן ה'תקפ"ה, 1825, ריישא) היה רב ומקובל פולני, אב בית דין בערים שונות, בהן: דינוב, הוסאקוב, גלוגוב ורישא.
יאליש נולד בתקל"ח (1777) בפשמישל שבגליציה.
רבותיו המובהקים היו המגיד מקוז'ניץ, רבי מנחם מנדל מרימנוב והחוזה מלובלין.
לאחר פטירתם בשנת תקע"ה היה לפעמים מסתופף בצילו של רבי נפתלי מרופשיץ.
בתמוז ה'תקפ"ג (1823) חתם בתואר אב"ד גלגוב בספר "תולדות אברהם" לרבי אברהם אייזנברג.
הוא נפטר בט' בניסן ה'תקפ"א (27 או 28 במרץ 1825) בריישא, אף היא בגליציה.
חיבר את הגהות "מלוא הרועים" חידושים בסוגיות הש"ס שהודפסו בסוף הש"ס, ואת הספר "מלוא הרועים" זאלקווא תקצ"ט המחולק לשני חלקים, בהם מסודרים כללי הש"ס בסדר א"ב, בחלק א' מסודרות דעות התנאים והאמוראים בכל מחלוקת שהיא, ובחלק ב' מבוארים כללי המידות והדרשות שהתורה נדרשת בהם.
בזכות ספרו זה התפרסם שמו בכל העולם, הספר זכה למהדורות רבות והתחבב על הלומדים.
קהלת יעקב לבוב תר"ל וחלק שני שנקרא "ישרש יעקב" – שניהם על חכמת הקבלה.
אמת ליעקב פירוש על התורה.
קול יעקב- פרוש על התורה.
קהלת יעקב חידושי הלכות ודרושים על מסכת ברכות
חינוך בית יהודה חיבור על אגדות חז"ל בדרך החקירה והקבלה ועל אופני השגחת ה' על ברואיו - ורשה תרכ"ט.
בית ועד לחכמים - ערכים לסדר תנאים ואמוראים קראקא תרמ"ד.
פרשת דרכים זוטא ובו פלפולי הלכה ודרושי אגדה.
זכרון יעקב יהודא – דרשות מהגאון ומבנו על ראש השנה עשי"ת שבת שובה שבת הגדול הספדים וליקוטים - מונקאטש תרפ"ח.
שמן ששון – פירוש על ספר תהלים וכלול בו גם מאמר מלחמות ה' ובו כעין ויכוח כדי להגן על דרכי החסידות, וחידושים על מסכת פסחים שלא נדפסו בסדר הש"ס.
חיבר ספרים נוספים שעודם בכתובים:
"בציר אביעזר" - חידושי אגדות.
"נחלת יעקב" - הגהות על הש"ך.
חידושי שו"ע ופוסקים ראשונים ואחרונים
הגהות וחידושים על תורת כהנים
רבי אברהם אליעזר יהודא לייבוש מסטריא, וביתו רבקה לאה אשת רבי אברהם ליבר הכהן טריגאט מטארני.
הרב ד"ר יעקב צבי (הירש) צימלס (20 בדצמבר 1900 – 9 בנובמבר 1974) היה היסטוריון, וכיהן כמנהל בבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
נולד ביבוריב שבמערב אוקראינה (אז בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית).
ב-1926 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה, ושנה לאחר מכן הוסמך לרבנות.
ב-1939 נמלט ללונדון טרם סיפוח אוסטריה לשלטון הנאצי.
בשנים 1940–1942 הוחזק באוסטריה במחנה עקורים תחת שלטון בריטי.
לאחר שחרורו התיישב בלונדון והתמנה כמרצה לתנ"ך, תלמוד והיסטוריה יהודית בבית הספר ללימודי יהדות בלונדון.
בשנת 1964 התמנה למנהל המוסד, וכיהן בתפקיד עד שנת 1969.
כתב מאמרים וספרים, ובעיקר כתב על ההיסטוריה והתרבות של יהדות אשכנז.
יעקב קופיל (קאפיל) ליפשיץ בן משה (?- 1740 (ת"ק)), היה מקובל שחי בעיר מזריטש.
התפרסם בזכות סידורו 'קול יעקב', הכולל פירושים לכוונות האר"י.
הסידור היווה בסיס לרבים מסידורי האר"י שיצאו לאור אחריו.
לימד בבית המדרש במזריטש, ותלמידיו הפיצו את תורתו.
בתס"ב עבר לישיבת הרב אברהם ברודא.
ספריו זכו להסכמות של גדולי החסידות, בהם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
הספרים הודפסו במהדורות רבות ושימשו בסיס לספרים רבים.
הרב ליפשיץ התעמק בספר התמונה ובתורת השמיטות.
הוא התנגד לשבתאות והפנה את הקוראים ל"דברי הקדמונים", כלומר טרום השבתאות.
עם זאת, הוא הושפע מדברי נתן העזתי.
בספר "שערי גן עדן", ניתן לראות השפעה מפרשנותו של נתן על ההפרדה בין מעשה בראשית למעשה מרכבה כתקופות שלפני ואחרי שבירת הכלים.
לתקופה שאחרי השתלשלות העולמות הוא קורא "מעשה מרכבה".
אחיו היה הרב חיים ליפשיץ.
סידור קול יעקב - פרשנות לכוונות האר"י הנוגעות לסידור התפילה.
הספר היווה בסיס לכל סידורי האר"י שנדפסו בפולין וסביבותיה
שערי גן עדן - על קבלת האר"י.
הבעל שם טוב שיבח את הספר ולכן הוא נפוץ בחצרות חסידיות רבות.
לספר שלושה חלקים: אורח צדיקים, דרך אמת ושער האותיות.
קול הרמ"ז - פירוש לדיני סופרי סת"ם על פי הקבלה
פרוש על ספרא דצניעותא - מוזכר בספר שערי גן עדן, ח"ב אות א', "וכבר בארתי אלו הד"ן שמות בחבורי הגדול בספרא דצניעותא"
רבי יעקב (יעקובאג'י) בן חנניה קובו (ה'תקפ"ד, 1824 – כ"ז בניסן ה'תרס"ז, 1907) היה חכם באשי ורבה הראשי של יהדות סלוניקי בין השנים 1887 ל-1907, אב בית דין וראש ישיבה בעיר.
נולד בסלוניקי בשנת ה'תקפ"ד (1824) לאביו רבי חנניה בן יעקב קובו.
בהיותו כבן ארבע נפטר אביו, והוא גדל בבית דודו רבי אשר קובו, וכשבגר נשא את בתו מרים (נפטרה ב-1888).
כתב את ההקדמה והמפתחות לספרו של דודו וחמיו "שער אשר".
בשנת ה'תרל"ד (1873/1874) ייסד בסלוניקי את "חברת עץ חיים", שהעניקה עזרה רפואית לנזקקים, ושימש כנשיא החברה עד ה'תרמ"ז (1886/1887).
לאחר פטירת הרב שמואל ארדיטי התמנה הרב קובו במקומו בחודש תשרי ה'תרמ"ח (1887) לרב ראשי ונשיא הקהילה.
כנשיא הקהילה, ערך רפורמות בוועד הקהילה שייסד חמיו, ובכך הגדיל את הכנסות הוועד.
בזכות ידיעתו בטורקית, השתתף בישיבות של הוועד העירוני, וחיזק את הקשרים בין הוועד העירוני ומוסדות שלטון נוספים לבין ועד הקהילה היהודית.
כמו כן, סייע ליהודים שנזקקו לעזרה בבית המשפט ולא ידעו טורקית.
לבקשתו, נבנה בנין מפואר עבור משרדי ועד הקהילה והרבנות.
לאחר השריפה הגדולה שפרצה בסלוניקי בשנת 1890, פעל להקמת שכונות "ברון הירש" ו"קלמריה" עבור יהודים שנותרו ללא קורת גג.
כמו כן, סייע לשקם ולייסד את קהילת "קיינה" בעיר.
היה מתומכי בתי הספר של כל ישראל חברים בסלוניקי.
הקים קרן למימון פטור של יהודים משירות בצבא העות'מאני.
בשנת ה'תרס"ה הקים את ישיבת בית יוסף, שהייתה עד למלחמת העולם השנייה לישיבה הגדולה באזור הבלקן.
כמו כן, ייסד את בית הכנסת "תלמוד תורה הגדול".
זכה לשלושה אותות כבוד מהסולטן העות'מאני.
היה בעל ידיעות גם ברפואה.
עסק בקבלה, אך הצניע את עיסוקו בתחום זה.
נפטר בשנת 1907 (ה'תרס"ז) ונקבר בבית העלמין היהודי העתיק בסלוניקי, שנהרס בשואת יהודי יוון.
בהלווייתו השתתפו גם נציגי הממשלה וראשי הכנסייה היוונית.
לאחר פטירתו התמנה לרבה של סלוניקי הרב יעקב מאיר.
היה נשוי לבת דודתו מרים בת הרב אשר קובו, ולאחר פטירתה ב-1888 נשא את שרה בן שושן.
נולדו לו שלוש בנות ובן:
פלור אשת שמואל בן שושן.
ג'וליא, נישאה לדודהּ רבי חיים יוסף (סניור חיימוג'ו) קובו, ראש ישיבת אור החיים בסלוניקי.
שרה אשת רבי אשר שמואל שמחה, תלמיד חכם, משכיל ועסקן ציבור.
רבי חנניה – כתב את ההקדמה לספר "כוכב מיעקב" של אביו.
נפטר ב-1929, ונחשב לאחרון חכמי משפחת קובו בסלוניקי.
כוכב מיעקב – שו"ת, סלוניקי, ה'תרע"ה.
ספר השו"ת האחרון של רבני סלוניקי.
הספר הודפס בכשלוש מאות עותקים, אך רק בודדים מהם שרדו את השריפה הגדולה שפרצה בסלוניקי במלחמת העולם הראשונה ב-1917.
חנוך לנער – ספר דקדוק עברי בלאדינו ("גראמאטיקה דיל לשון הקודש").
כמו כן, מספר דרשות ממנו, בלאדינו ובעברית, פורסמו בבמות שונות ושרדו עד ימינו, בהן הספד על הברון הירש, על הרב שמואל ארדיטי ועוד, וכן כמה מהסכמותיו.
התכתב עם כמה מגדולי דורו בהלכה, בהם הרב יעקב שאול אלישר, הרב אליהו בכור חזן ועוד.
יעקב (ז'ק) צביה (7 במאי 1922 – 24 ביוני 2020) היה איש מערכת הביטחון הישראלית, לוחם בפלמ"ח, קצין מודיעין בכיר בצה"ל וראש יחידה במוסד.
צביה נולד בבורסה שבטורקיה, בנם של ג'ויה (מרגלית) ושמואל סביליה.
הוא עלה עם הוריו ושתי אחיותיו ב-1927 לארץ ישראל בה התגוררו בירושלים.
היה פעיל בארגון ההגנה וב-1942 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ו'.
ב-1943 יצא לקורס מ"כים ובסיומו הוצב במחלקה הערבית.
ב-1944 יצא לקורס מפקדי מחלקות בג'וערה ולאחר מכן מילא תפקידי מודיעין.
הוא השתתף בפעילות העפלה מארצות המזרח, בליל הרכבות, בפיצוץ גשר אלנבי.
ביולי 1946 נשלח למצרים כממונה על פעילות ארגון ההגנה במקום.
במלחמת העצמאות מונה למפקד פלוגת מפקדה בגדוד השישי של חטיבת הראל.
בגדוד היה אחראי על ארגון השיירות לירושלים ("הפורמנים").
לאחר הקמת צה"ל נשלח לקורס מפקדי גדודים ושובץ באגף המודיעין.
בתחילת 1952 יצא לקורס גבוה למודיעין ותפקידים מיוחדים.
ב-1953 מונה לקצין המודיעין של פיקוד המרכז.
בשנים 1954 עד 1956 פיקד על יחידת המיעוטים.
בסיום תפקידו הושאל למוסד וב-1962 השתחרר משירות הקבע והמשיך לשרת בתפקידים חשאיים במוסד.
במבצע מלט פיקד על כוח החילוץ להעלאת כ-750 מיהודי סוריה.
בתפקידו האחרון במוסד פיקד על יחידה.
היה נשוי לרחל ואב לשלוש בנות.
נפטר ביוני 2020 ונקבר בבית העלמין בקריית שאול.
יעקב ("ינקי") קוִינְט (נולד ב-1973) הוא מנהל רשות מקרקעי ישראל (רמ"י), בעבר כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות וכמ"מ מנהל רשות החברות הממשלתיות.
נולד ליוסף ויהודית קוינט וגדל ברחובות.
למד בישיבת ההסדר הר עציון שבאלון שבות.
ב-1992 התנדב לשירות צבאי סדיר ביחידת צנחנים.
לאחר שחרורו המשיך בשירות מילואים, בחטיבת הצנחנים .
למד משפטים וכלכלה לתואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך כעורך דין.
התמחה במשרד עו"ד לשם ברנדווין ושות' .
בוגר מכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן .
היועץ המשפטי של רשות מקרקעי ישראל
בשנת 2001 התחיל את עבודתו במינהל מקרקעי ישראל (הגוף שקדם לרשות מקרקעי ישראל) כסגן היועצת המשפטית.
ב-2008 מונה ליועץ המשפטי לרשות, אותו מילא במשך 9 שנים.
שימש כיועץ המשפטי של מועצת מקרקעי ישראל.
הוביל את ריכוז ועריכת מאות החלטות מועצת מקרקעי ישראל כ"קודקס" החלטות.
ליווה את הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל וביצוע השינוי הארגוני החל משנת 2009 שכללה ליווי הסכמי המקרקעין של רכבת ישראל, נמלי ישראל, רשות שדות התעופה.
היה חלק בהוצאה לפועל של תוכנית מחיר למשתכן וניסח וערך את כלל חוזי התכנית ואת מכרזיה.
ב-2016 שימש כנציג שר האוצר בוועדת סל התרופות לשנים 2016–2019. ב-2017 היה מ"מ נציג שר האוצר במועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
בשנים 2018–2019 היה חבר בוועדת אתיקה של לשכת עורכי הדין בישראל.
באוקטובר 2017 נבחר על ידי שר האוצר משה כחלון לתפקיד מנהל רשות החברות הממשלתיות, היחידה במשרד האוצר הפועלת כגוף מאסדר מטעם מדינת ישראל, בחברות הממשלתיות.
בתפקיד זה הוביל קוינט שורה של מהלכים, בהם הפרטת דואר ישראל, נמל חיפה, החברה לשירותי איכות הסביבה, מקורות פיתוח ייזום והתעשייה האווירית.
כמו כן השלים את הפרטת חברת תע"ש ומכירתה לחברת אלביט ב-1.8 מיליארד ש"ח.
בתפקידו היה חבר בהנהלת משרד האוצר וחבר בוועדה לבדיקת מינויים בחברות הממשלתיות (ועדת גילאור).
פירק מספר חברות ממשלתיות, בניהן חברת פי גלילות.
בתקופת כהונתו כמנהל הרשות הורחב הליך הנפקת איגרות החוב בחברות הממשלתיות חברת חשמל, מקורות, נתג"ז, רפא"ל, עמידר וחברת נמלי ישראל.
קוינט חיזק את מערך הביקורת הפנימית בחברות הממשלתיות.
בדצמבר 2020, מינה שר הבינוי והשיכון יעקב ליצמן את קוינט למנהל רשות מקרקעי ישראל, הגוף המנהל את קרקעות הלאום בישראל.
בהנהלתו במהלך 2021–2022 הגיעה רשות מקרקעי ישראל לתוצאות שיא בהיקף שיווקי הקרקעות ובהיקף ההכנסות לקופת המדינה והוא נבחר על ידי העיתון דה מרקר למקום השלישי, ברשימת 100 המשפיעים במשק לשנת 2022.
קוינט הוביל תהליך של טרנספורמציה דיגיטלית ברמ"י שכלל החלפת מערכות ליבה ואפשרות לביצוע פעילות מרחוק, פיתוח מערכות AI לאיתור פלישות במקרקעין בשיתוף חברת "רפאל" ופיתוח מערכות AI שיחליפו את הליך השמאות לקביעת ערכי קרקע.
כן עברה רמ"י בתקופה זו למכרזים מקוונים.
ממלא מקום מנהל רשות החברות הממשלתיות
ב-3 בינואר 2024 החליט השר לשיתוף פעולה אזורי, דודי אמסלם, למנות את קוינט לממלא מקום מנהל רשות החברות הממשלתיות עד לבחירת מנהל קבוע.
הוא מילא את התפקיד במקביל לתפקידו ברמ"י.
יעקב קוינט ואב לחמישה ילדים, מתגורר ברחובות.
נשוי ליפעת, נוירולוגית במחלקת ילדים ומנהלת המכון להתפתחות הילד בבית החולים קפלן.
אתר TheMarker כלל אותו ברשימת 100 המשפיעים ב-2024 במקום ה-37 על "עימות חזיתי מול רשויות מקומיות".
אתר כלכליסט דירג אותו מספר 64 ב-100 משפיעים/ות של כלכליסט 2024 וציין אותו על שיווק אגרסיבי.
ד"ר יעקב קוסטרינסקי (1896 – יולי 1982) היה אגרונום, מוותיקי התחנה לחקר החקלאות, חוקר פלחה.
קוסטרינסקי נולד בשנת 1896 בכפר ליד בריסק.
הוא למד בישיבה ובמלחמת העולם הראשונה היה קצין בחיל הפרשים של צבא רוסיה, וממקימי הצבא האדום.
הוא למד חקלאות בבית הספר לחקלאות בחרקוב והיה חבר בצעירי ציון והחלוץ.
בשנת 1924 הוא הוגלה לשלוש שנים לקירגיזיה בגלל פעילותו הציונית, ושם הועסק כאגרונום ממשלתי.
לאחר שנה הוסכם על קיצור עונשו בתנאי שיעזוב את ברית המועצות וקוסטרינסקי עלה לארץ ישראל בסוף 1925. הוא התיישב בנהלל ועבד בחקלאות כדי להכיר את החקלאות הישראלית, בערבים לימד עולים חדשים עברית.
עם הקמת תחנת הניסיונות ליד גבת, הוזמן קוטרינסקי לעבוד בתחנה.
לאחר פטירתו של מנהל התחנה בגבת, מרדכי וילקנסקי, בשנת 1935, עבר לרחובות למרכז של התחנה לחקר החקלאות.
בשנת 1956 הוא סיים לימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
קוסטרינסקי התמחה במחקר הפלחה ועסק במיוחד בטיפוח זנים שיאפרו גידול של דגנים שונים בישראל בחקלאות ממוכנת.
הוא עסק בין השאר בטיפוח חיטה, שיפון, חריע וחמצה.
מחקר רב השקיע בניסיונות להחזיר את גידול השומשום לישראל, גידול שהיה נושא עבודת הדוקטורט שלו.
הוא הוציא שני כרכים בשם "גידול תבואות" על גידול הפלחה בישראל, ספרים שנחשבו לתנ"ך של גידולי השדה בישראל.
בשנת 1964 קיבל את פרס העבודה.
קוסטרינסקי התחתן עם דבורה לבית פאיאנס, ונולדו להם בן, מרדכי, ובת רבקה ברטל.
רבי יעקב קופל הלוי פרנקל (נפטר בכ"ז בניסן ה'ת"ל, 17 באפריל 1670) היה סוחר, נדבן ופילנתרופ יהודי אוסטרי.
פרנקל שימש יהודי החצר של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
נולד בבאיירסדורף שבגרמניה למשפחה עשירה, לרבי ירמיהו יצחק הלוי (המכונה ר' זעקיל פייארשדורף) ולריטשל.
נשא לאשה את צארטל, בתו של גבאי צדקה ר' אביגדור זימלס.
משנת 1640 ואילך התגורר פרנקל בווינה, והיה בעלים של מספר בתים בה ונחשב ליהודי העשיר ביותר בעיר.
כיהודי חצר אימפריאלית באוסטריה התחתית, הוא היה קונה של צמר כבשים וסיפק לכוחות הגבול בדים.
בשל הצלחתו בעסקים נקרא בפי כל "רייך ר' קאפיל" (כלומר, ר' קופל העשיר).
שימש יהודי החצר של לאופולד הראשון.
ביתו המפואר בווינה ברחוב באדהגאססה 38, שימש מרכז לתורה ועסקנות צבורית, ובית מדרש, ובין שנת תכ"ג (1663) לשנת תכ"ו (1666) הזמין את מחותנו רבי אפרים הכהן (רב קהילת אויבן, אחת משלוש הערים שהפכו לבודפשט) מחבר ספר "שער אפרים", לשמש כראש ישיבה שם.
הוא נפטר בכ"ז בניסן ה'ת"ל זמן קצר לפני גירוש וינה בשנת 1670, והוא קבור בבית הקברות היהודי ברוסאו.
שלושת בניו של יעקב קופל, שני האחים, דוד יצחק זעקל, ישראל, והגיס ר' חגי חנוך, שילמו 4,000 גילדן לממשלת אוסטריה כדי לשמור על קברו של אביהם בווינה, ועוד שילמו 20,000 גילדן לקיסר כדי לערער על כל תביעות הנושים.
הבנים לא הספיקו להקים מצבה קודם הגירוש, ורק לאחר שש עשרה שנים העמידו מצבה בשנת תמ"ו על קברו.
משפחת פרנקל היגרה לפיורדא, שם המשיכו את הבנק המשפחתי ועלו לגדולה.
רבי יעקב קופיל סג"ל פרנקל נישא שלש פעמים:
אשתו הראשונה הייתה מרת וויטריא (נפטרה כ"א בחשוון ה'ת"א).
ריטשל - אשת ר' חגי חנוך אב"ד באמבערג, הנאו.
ילדיהם: אלחנן פרנקל , יהודי החצר של נסיכות אנסבך.
ורבי צבי הירש פרנקל אב"ד שוואבך.
קריינדל - אשת ר' בער ב"ר זכריה הלוי.
אשתו השנייה הייתה מרת צארטל (נפטרה בשנת ה'תכ"א).
אביו של רבי יששכר ברמן בעל "מטה יששכר" מפיורדא.
אשתו השלישית הייתה מרת עלאי.
אסתר - אשת ר' בנימן וואלף ב"ר אנשיל בן הרב אהרן שמעון שפירא אב"ד ור"מ דפראג בנישואיו השניים.
יעקב ציפקין היה מדען יהודי סובייטי - רוסי בתחום תורת הבקרה.
יעקב ציפקין נולד בשנת 1933 ביקטרינוסלב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום לימודי בית ספר הוא נסע למוסקבה והחל ללמוד הנדסת חשמל.
בשת 1941 הוא קיבל תואר מהנדס והחל לעבוד במכון לטכנולוגיה של תעשיית התעופה במוסקבה.
בשנת 1942 ציפקין גויס לשורות הצבא האדום.
לאחר תקופת החלמה הוא שוחרר מהצבא בשנת 1943.
ציפקין חזר לעבוד במכון בו עבד לפני תחילת המלחמה.
בשנת 1945 הוא סיים עבודת תואר שלישי בפברואר 1948 הוא סיים עבודה של פוסט-דוקטורט.
לאחר קבלת התואר הוא החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה ובשנת 1949 קודם לפרופסור.
בשנת 1949 החל המאבק נגד קוסמופוליטיות וציפקין פוטר מעבודה.
בשנת 1950 אלכסנדר אנדרונוב הצליח לסדר לציפקין עבודה במכון לבעיות בקרה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ציפקין עבד במכון עד סוף ימיו.
החל משנת 1956 הוא היה מנהל מעבדה אותה הקים.
בשנת 1960 לציפקין הוענק פרס לנין.
בשנת 1972 ציפקין החל ללמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
בשנת 1974 הוא התקבל כחבר התכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1990 קודם למעמד חבר בפועל.
ציפקין פרסם מספר רב של מאמרים וספרים בתחום התמחותו.
הוא היה משתתף קבוע בכנסים בין-לאומיים וחבר בארגון בין-לאומי למהנדסי בקרה.
רבי יעקב קאפל לאנדמן היה רב חסידי ואדמו"ר בדור הרביעי של חסידות סטרליסק.
רבי יעקב קאפיל נולד בסטרליסק בשנת ה'ת"ר לאביו רבי צבי הירש לנדמן שהיה אב בית דין ואדמו"ר בסטרליסק.
נישא לרעייתו מירל בת רבי משולם זוסיא ווייסבלום מנדבורנא.
רבותיו מהם למד ועל ידם נסמך להוראה, רבי יוסף באב"ד מטרנופול (מחבר ספר מנחת חינוך) והרב צבי הירש אורנשטין מלבוב.
בשנת ה'תר"ך התיישב בעיר טרנופול.
רבי יעקס קאפיל נודע כבעל מנגן ובעל תפילה ואנשים רבים היו באים לשמוע את תפילותיו.
השיב לב אבות -חיבור על פרקי אבות
תולדות יעקב - על תהילים על דרך הדרש והקבלה
בית יעקב - על מערכת כ"ב אותיות על דרך הקבלה (עדיין בכתב יד)
יעקב קופ (1937 – 27 באוקטובר 2020) היה כלכלן, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מנהל כללי של המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל (לימים מרכז טאוב).
מומחה למדיניות כלכלית ושירותים חברתיים.
יעקב קופ בנם של אברהם וחוה.
היה פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קופ מילא תפקידים שונים, בין היתר היה יו"ר המועצה המייעצת של עמותת כן לזקן, לקידום זכויות הקשישים בישראל.
פעילות במרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל
היה פעיל בעיצוב מדיניות כלכלית וחברתית ושירותים חברתיים.
קופ היה ממייסדי המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל (לימים מרכז טאוב), ומנהל המחקר לאחר הקמתו.
בשנת 1991 עם פרישתו מתפקידו של ד"ר ישראל כץ כמנכ"ל המרכז, מונה קופ לתפקיד המנכ"ל.
הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 2008.
תקופת כהונתו של קופ התאפיינה בשינויים משמעותיים באבני הדרך של המרכז, ועיצוב פעילותו.
המבנה הארגוני של המרכז שונה, מעבר לתחומי התמחות במקום הסתכלות רב תחומית כוללת.
המבנה הארגוני החדש כלל חמישה תחומי התמחות: מקרו-כלכלה, שוק העבודה, חינוך, בריאות ורווחה.
בשנת 2003 נערך מסע תרומות בהובלת הג'וינט, והוקמה קרן תרומות.
היקף התרומות אפשר את העצמאות והקיימות לאורך שנים של המרכז.
ב-2003 שונה גם שם המרכז ל"מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל", כהוקרה להנרי טאוב וזאת בשל תרומתו הרבה למרכז דרך תרומות כספיות מקרן טאוב ודרך תפקידו במשך שנים רבות כיו"ר מועצת המנהלים של המרכז.
בזמן כהונתו של קופ, בשנת 2007, עבר המכון למבנה קבע ברחוב האר"י בשכונת רחביה בירושלים.
קופ היה נשוי לאסתר לבית וינוגרד, עד לפטירתה בספטמבר 2020. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, נכדים ונינים.
נפטר בט' בחשוון תשפ"א (2020), ביום השלושים לפטירת אשתו.
יעקב קופ, 'המשק הישראלי בעשור החמישי: בעקבות "המשק הישראלי בעשור הראשון" של דן פטינקין', בתוך: אבי בראלי, דניאל גוטוויין, טוביה פרילינג (עורכים), חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, תשס"ה, כרך א, עמ' 33–69.
יעקב קופ, ההיסטוריה שלי פלורליזם בישראל: מכור היתוך ל"מעורב ירושלמי, המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל, 2000.
יעקב קופ, הקצאת משאבים לשירותים חברתיים 1998, המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל
רבי יעקב קרנץ (בכתיב יידי: קראַנץ), המגיד מדוּבנא (ביידיש: דובנער מגיד) (תק"א – י"ז בטבת תקס"ה; 1741 – 19 בדצמבר 1804) היה דרשן יהודי נודע בן המאה ה-18.
יעקב בן זאב וולף קרנץ, נולד בעיירה זֶ'טֶל (זשעטל), הסמוכה לווילנה שבליטא (אז באיחוד הפולני-ליטאי והיום בבלארוס).
בן 18 נשא אישה ממזריטש ועבר לגור בבית חותנו, שם היה יושב בבית המדרש ומלמד הלכה לבחורים, ואף דורש מפעם לפעם לפני המוני המתפללים על פרשת השבוע שלא על מנת לקבל שכר.
את דרשותיו אמר ביידיש, וכלל בהן משלים וסיפורים, שיש להם ערך ספרותי בפני עצמם.
ברשימות שנמצאו לאחר מותו, נראה שהתכוון להוציא ספר בעברית עם סיפורי משליו.
לא עברו ימים מרובים וחותנו ירד מנכסיו ור' יעקב נאלץ להתפרנס משכר זעום שהקציבה לו קהילת מזריטש עבור דרשותיו.
ממזריטש עבר לז'ובקבה שבגליציה, ומשם לדובנא שבחבל ווהלין, בה ישב 18 שנה.
בערוב ימיו ישב בעיר זמושץ שבפולין, ובה נפטר.
אף שבתקופתו היו מגידים רבים, היה הוא המפורסם שבהם.
הוא חי בתקופתו של הגאון מווילנה (הגר"א), שביקש ממנו שישמיע דרשותיו גם באוזניו.
בתחילה סירב, אך משהתעקש הגאון, אמר לו המגיד כי חיסרון יש בצדיקותו שהיא בהסתגרות בד' אמותיו וחסרה בה הגדולה שבצדיקות הנותרת על אף התחככות בחיי היומיום.
המגיד מדובנא זכה לאהבת הגר"א, על אף שמעולם לא שיתף עמו פעולה במערכה כנגד תנועת החסידות, ואף נפגש עם הרבי מקוצק בהיותו אברך צעיר.
גם משה מנדלסון פגש אותו ומסופר שקרא לו אזופוס היהודי, כינוי שלא היה חביב עליו.
שלא כמו מגידים אחרים, מעולם לא אהב תיאורי גיהנום ומוסר המובא בדרך של הפחדה.
הוא לא אהב לפלפל ולהאריך יותר מדי, ודבריו היו פשוטים וקולעים.
הוא גם היה שנון ביותר.
מסופר שנשאל מדוע עשיר נותן לעיוור ולנכה אך לא לתלמיד חכם, והשיב: הוא יודע שהוא עוד עלול בעצמו להפוך לעיוור או לנכה, אבל אין לו חשש שיהפוך לתלמיד חכם...
על מראהו, אופן תפילתו, השפעתו על הקהל בזמן הדרשות, וצורת הנאום שלו, ישנם תיאורים מפורטים, אותם אסף עורך ספריו אברהם דב בער פלאם, מפי חברי המגיד מדובנא ומכריו.
הפרסום הרב בעת חייו הוביל כמה אנשים להתחזות למגיד מדובנא, וישנם מספר סיפורים על מצבים בהם המגיד ישב בבית הכנסת ושמע אחרים המדברים בשמו.
בדרך כלל נהג לשתוק על כך, אך במקרה שההרצאה לא הייתה ישרה בעיניו היה מתעמת עם המתחזים, ו"בוחן אותם" במבחני שנינות.
כתביו של המגיד מדובנא כוללים 5 ספרים:
אהל יעקב – דרושים על התורה.
קול יעקב – דרושים על חמש מגילות.
כוכב מיעקב – דרושים על ההפטרות.
אמת ליעקב – פירוש על ההגדה של פסח.
ספר המידות – ביאורים והערות בתכונת המידות.
בימי חייו לא הוציא ספרים, אף על פי שהכין רשימות לקראת הוצאת ספר מסודר על "מידות טובות", שעל פיהן יש לנהוג.
רשימות אלו, יחד עם אסופת מכתבים וכמה מחברות עם טיוטות וקטעי מאמרים, נמצאו על ידי אברהם דב בער פלאם בגניזה במזריטש כ-40 שנה לאחר שנכתבו.
אברהם דב פלאם הפך את הוצאת כל דברי המגיד למפעל חייו.
ראשון הספרים – "קול יעקב" – משלים על התורה, יצא לאור ברשות ובברכת יצחק קרנץ, בנו של המגיד מדובנא.
בעקבות זאת ערך והוציא עוד מספר ספרים, ביניהם הגדה של פסח עם משלי המגיד, מידות המגיד מדובנא ועוד, מתוך אותם מחברות אשר מצא.
כמו כן שקד על העלאת הביוגרפיה של המגיד מדובנא בהקדמות לספריו.
בשנת 1886 ארבע שנים לאחר המהדורה הראשונה של ההגדה של פסח עם משלי המגיד, נערכו והודפסו מספר ספרים ובהם "משלי המגיד", ללא רשותו של פלאם.
פלאם פרסם מכתב מחאה פומבי, שצורף להגדה של פסח באותה שנה.
בעקבות המכתב, הושג הסכם, ומאז שמו אוזכר בכל ההוצאות הבאות, לכתבים המביאים את דברי המגיד.
מהדורה מלוקטת ומסודרת של משליו הוצאה על ידי אליעזר שטיינמן, בעת החדשה (הוצאת הכנסת ה'תשי"ב 1952).
אחד מצאצאי המגיד, מארק קרנץ, כתב ספר באנגלית על התנהגות עסקית ועל משלי המגיד מדובנא.
עלייתה של תנועת המוסר בתקופה שאחרי פטירתו סייעה לתפוצת כתביו.
לאחרונה יצא לאור ספר קומיקס בשם "מעשה (שלא) היה" מאת הצייר החרדי גדי פולק, המבוסס על משלי המגיד.
משל החץ: (זהו המשל המפורסם ביותר שלו)
הכפית שנולדה במזל טוב – בדיחה מפורסמת של המגיד
המגיד מלגלג על אנשים המוכנים לשמור מצוות כל עוד הם רואים את טובתם.
הנמשל הוא התורה, שאינה נוחה לאדם ואינה מתאימה לו, כל עוד הוא עטוף בבגדים אחרים, תאוות והבלים.
משל הקרוב ביותר לגרעין העלילה של "אלוף בצלות ואלוף שום".
יעקב קוּרְץ (1893 – 30 במרץ 1952) היה עד ראייה לשואה אשר פרסם את הספר הראשון בארץ ישראל על אודותיה.
הספר יצא לאור בתרגום לעברית בשנת 1944 בשם "ספר עדות".
נולד בפולין, לאברהם קורץ שהיה סוחר אמיד.
הוא היה איש ציבור בעיר פיוטרקוב, ציר לקונגרס הציוני ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1922 נסע לווינה כדי לפגוש את ארוסתו שהגיעה מפולין, נשא אותה לאישה ושניהם חזרו לארץ.
היה קבלן בניין בתל אביב ובנה בה בתים רבים.
בשנת 1926 הקים מוסך לתיקון כלי רכב בתל אביב, שהיה המוסך השני שהוקם בעיר.
קורץ הכניס למוסך כלים ואביזרים שהיו משוכללים בזמנם.
ראש העיר מאיר דיזנגוף נהג לתקן במוסך זה את מכוניתו.
בשנת 1938 נסע קורץ לפולין כדי לנסות ולהעביר את רכוש משפחתו לארץ ישראל.
בעת שהותו בפולין ארעה הפלישה הנאצית לפולין, וקורץ נשאר בפולין בעל כורחו והיה עד ראייה לגורלם של יהודי פולין תחת הכיבוש הנאצי.
בעת הגירוש הציג עצמו קורץ בפני הנאצים כתושב ארץ ישראל, אף שלא היה בידו דרכון ארץ ישראלי, אלא שבדרכונו הפולני הייתה ויזה לארץ ישראל.
הנאצים, שרצו לרכז יהודים, נתיני ארץ ישראל או תושביה, על מנת לבצע חילופים שלהם בטמפלרים גרמנים, צירפו את קורץ לקבוצה של 69 יהודים מ־13 ערים בפולין, נתיני ארץ ישראל או תושביה.
הקבוצה עזבה את פולין ב־28 באוקטובר 1942. היה זה כבר לאחר "האקציות" (פעולות ריכוז היהודים להשמדה) של קיץ וסתיו 1942, שאנשי הקבוצה היו עדים להן.
הקבוצה הועברה לווינה, שם שהתה ימים אחדים, ואחר כך יצאה בדרכה לארץ ישראל.
הקבוצה הגיעה לארץ ישראל, לתחנת הרכבת בעפולה, ב־14 בנובמבר 1942, ואנשיה הועברו למחנה המעצר בעתלית.
במחנה נחקרו על ידי ארבעה מאנשי הסוכנות היהודית, בהם שני חברי הנהלת הסוכנות.
עדויותיהם של אנשי הקבוצה נראו לחוקרים כמהימנות, אך הם התקשו להתנער מחוסר האמון בידיעות הקודמות, לנוכח עדויותיהם של אנשי קבוצה זו, שהיו כה קיצוניות ומזעזעות.
יעקב קורץ ניסה להבין את הקושי של אנשי הארץ לקבל את הידיעות על ההשמדה.
לדבריו, גם יהודי פולין, שעל פניהם חלפו רכבות המוות ממרכז וממערב אירופה ובסביבתם הוכחדו המוני יהודים, סירבו להאמין בקיומם של מתקני ההשמדה והמשרפות, אך לאור העדויות שהביאו אנשי הקבוצה, שהיו כה קיצוניות ומזעזעות, התגברו אנשי הסוכנות על הקושי והחליטו כי העדויות מהימנות.
פרסומיו על שואת יהודי פולין
בשובו לתל אביב מסר קורץ דו"ח לפני אספה של פעילי ציבור, וערך דו"חות כתובים עבור נציגות עולי פולין וכן עבור הסוכנות היהודית, בצירוף מספרים ותאריכים.
באותה עת ביקר בארץ סטניסלב קוט, השר לענייני המזרח התיכון בממשלת פולין הגולה בלונדון.
קורץ הוזמן לשיחה עמו, והגיש לבקשתו של השר תזכיר ארוך ומפורט עבור ממשלתו.
במהלך שנת 1943 העלה קורץ את עדותו על הכתב ביידיש, והיא תורגמה לעברית על ידי משה בן-אליעזר וראתה אור כספר בהוצאת עם עובד בשנת 1944 בשם "ספר עדות".
הספר בן 363 העמודים עורר הד רב ביישוב.
פרסומו היה לאחר שכבר הצטברו ראיות נוספות ומוצקות על דבר ההשמדה, והוא התקבל כעדות אמינה.
ככל הידוע, הספר הוא הספר הראשון שהופיע בעברית על אודות השואה, פרי עטו של ניצול שואה.
יעקב קורץ נפטר בשנת 1952. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ספר עדות: רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין; תרגם מכתב-יד ביידיש מ' בן-אליעזר, תל אביב: עם עובד ('ספריה לדור'), תש"ד.
יעקב קמחי (נולד ב-1947, תל אביב) הוא סופר ילדים, מאייר, צייר וגרפיקאי ישראלי.
יעקב קמחי נולד למשפחה של פועלים בתל אביב.
בילדותו נדד עם הוריו מבית לבית ומדירה לדירה ובשל כך נאלץ ללמוד בבתי ספר שונים.
את לימודיו התיכוניים העביר בבית הספר המקצועי בנחלת יצחק, ואת לימודי האמנות שלו השלים בבית הספר "בצלאל".
יעקב קמחי שירת בנח"ל והשלים את הגרעין שלו בקיבוץ נחשולים שבחוף הכרמל.
לאחר נישואיו השתקע במושב נווה ירק, ועסק בתחומי אמנות שונים ומגוונים: הוא כתב ואייר ספרי ילדים, פרסם את רישומיו ואת הקריקטורות שלו בעיתונות ובכתבי העת, ביניהם שבועון צה"ל "במחנה, ואייר את ספריהם של כמה סופרים ידועים, כגון סמי מיכאל, דורית אורגד, שלמה ניצן ואחרים.
לימים חזר בתשובה ועבר לבני ברק, והמשיך לאייר ולחבר סיפורים קצרים.
ציוריו ואיוריו של יעקב קמחי הם מלאי דמיון והומור, אותנטיים ומקוריים.
בשנים האחרונות עוסק יעקב קמחי בציור, משתתף בתערוכות קבוצתיות ואף מציג תערוכות יחיד.
סופה בין הדקלים, מאת סמי מיכאל, עטיפה ורישומים מאת יעקב קמחי, עם עובד, תל אביב, 1975.
שלמה טנאי, משחקי שיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978
מר עכבר ואנית המגעץ, המציא וצייר יעקב קמחי, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1978.
מעשה בשמנבוץ, חיבר וצייר יעקב קמחי, הקיבוץ המאוחד, 1979.
ביער בתל אביב, מאת יעקב קמחי גם הציורים, ספרי עידן, ירושלים, 1981.
אריות בבוידם, ספר כלומים, נזכר וצייר יעקב קמחי, זמורה ביתן, תל אביב, 1980.
בשעת מבחן, מאת דורית אורגד, תל אביב, הדר, 1979, איורים, יעקב קמחי.
חברתי אדומת-העין, מאת דורית אורגד, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, תשל"ט 1979, איורים, יעקב קמחי.
צבעי מים, אדמה ושמים בארץ-ישראל, נוה ירק, 1989.
משניות בבא בתרא מוארות: עם פירוש רבינו עובדיה מברטנורא (וציורים) בעקבי המשנה בני ברק, הוצאה עצמית, תשנ"ט 1998.
משניות בבא מציעא מוארות: עם פירוש רבינו עובדיה מברטנורא (וציורים) בעקבי המשנה בני ברק, הוצאה עצמית, תשס"א.
קיצור שולחן ערוך מצויר: על פי ספרו של רבי שלמה גאנצפריד.
חוברות: הפתעה, רוח מערבית, שבס, כפייה דתית, מיסטר רייטינג, על גדות הירקון.
גנרל יעקב קרייזר (4 בנובמבר 1905 - 29 בנובמבר 1969) (רוסית: Яков Григорьевич Крейзер) היה מצביא סובייטי במלחמת העולם השנייה, היהודי בעל הדרגה הבכירה ביותר בצבא הסובייטי (גנרל ארמייה, המקבילה לדרגה של גנרל בעל 4 כוכבים בצבא ארצות הברית).
יעקב קרייזר נולד ב-4 בנובמבר 1905 בעיר וורונז' שברוסיה למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר מקצועי בעירו בשנת 1923 התנדב לצבא האדום.
באותה שנה התקבל לבית ספר לקציני חיל רגלים במוסקבה.
לאחר סיום בית ספר לקצינים שירת בתפקידי פיקוד שונים בדיוויזיית הרובאים המוסקבאית ה-1, בה הגיע לתפקיד של מפקד רגימנט.
בשנת 1939 מונה למפקד דיוויזיית הרובאים ה-172. בשנת 1941, כמה חודשים לפני פלישת הגרמנים לברית המועצות מונה למפקד דיוויזיית הרובאים המוסקבאית הממונעת ה-1.
בתחילת יולי 1941 הצליחה הדיוויזיה הממונעת בפיקודו של קרייזר לעכב למשך 12 ימים את התקדמותה של ארמיית הפאנצר השנייה בפיקודו של הגנרל היינץ גודריאן באזור מינסק שבבלארוס.
לחימתה העיקשת של הדיוויזיה איפשרה לצבא האדום להביא תגבורות מן העורף ולייצב קו הגנה על נהר הדנייפר.
בלחימה בפיקודו הנועז הצליחו חייליו להשתלט על מאה טנקים גרמנים, 12 מטוסי קרב, עשרות נגמ"שים וציוד צבאי רב.
הגרמנים אשר ידעו שהעומד כנגדם הוא יהודי ניסו להמריד את חייליו, כשפיזרו מהאוויר עלונים שבהם נכתב: "מדוע אתם נשמעים ליהודי הזה, יענקל, קומו והשתחררו מהאיש ומבני עמו שהם אויבי האנושות".
על פעולה זו הוענק לקרייזר (אשר גם נפצע בקרב זה) עיטור הגבורה הגבוה מכולם בצבא הסובייטי: "גיבור ברית המועצות", והוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
באוגוסט 1941 מונה קרייזר לפקד על הארמייה ה-3, על אף שלא פיקד על קורפוס קודם לכן.
הארמייה השתתפה בקרב סמולנסק ובקרבות להגנת מוסקבה.
ב-1942 סיים קרייזר קורס מקוצר (בשל המלחמה) של האקדמיה הצבאית של המטה הכללי ומונה למפקד ארמיית העתודה ה-1, אשר לאחר מכן הפכה לארמיית המשמר השנייה, איתה השתתף בכיתור הכוחות הגרמנים בסטלינגרד.
בפברואר 1943 הועלה יעקב קרייזר לדרגת גנרל-ליטננט.
החל מאוגוסט 1943 ועד סוף המלחמה פיקד קרייזר על הארמייה ה-51, אשר השתתפה בשחרור אוקראינה המזרחית, חצי האי קרים, בלארוס והמדינות הבלטיות.
היה פעיל בוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
בסיום המלחמה הועלה יעקב קרייזר לדרגת גנרל-קולונל.
לאחר המלחמה מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים בצבא הסובייטי, היה מפקד מחוזות צבאיים (תפקיד הדומה לאלוף פיקוד בצה"ל) באזור סיביר ובמזרח הרחוק של ברית המועצות.
בשנת 1962 הועלה לדרגת גנרל של ארמייה והיה ליהודי הראשון והאחרון בצבא הסובייטי שהצליח להגיע לדרגה בכירה זו.
בתחילת שנת 1969 פרש למעשה משירות צבאי פעיל ובסוף שנה זו ב-29 בנובמבר - נפטר.
נקבר במוסקבה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאחר מותו נקראו על שמו רחובות בערים: וורונז', סימפרופול וסבסטופול.
כמו כן, בשנת 2021 נקרא רחוב על שמו בעיר לוד (מקור).
יעקב קרייזר עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 5 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה, עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה, עיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה ראשונה, עיטור סובורוב מדרגה שנייה
הרב יעקב קמנֶצקי (כ' באדר א' תרנ"א, 28 בפברואר 1891 - כ"ט באדר א' תשמ"ו, 1986) היה ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה.
נולד באחוזה משפחתית בשם 'קאלישקובה' (בבעלות סבו) שהייתה סמוכה לדולהינוב שבליטא, היום בבלארוס, לבנימין קמנצקי, ורוב ילדותו גדל בדולהינוב.
למד במינסק במשך מספר שנים.
בגיל 15 עבר ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה, שם התקרב לרב נתן צבי פינקל - "הסבא מסלבודקה".
שמע שיעורים גם מהרב ברוך בער לייבוביץ, בישיבת כנסת בית יצחק בעיר, וכן מפי הרב איסר זלמן מלצר בסלוצק, הרב זלמן סנדר כהנא שפירא בקריניק והרב דוד טביל דיינובסקי במאלץ'.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נדד למינסק, ומשם לקריניק, לביאליסטוק ולטיקטין.
לאחר מכן עבר ללומז'ה, שם למד בישיבתו של הרב יחיאל מרדכי גורדון.
עם סיומה של המלחמה עבר לקרמנצ'וג, שם נשא את איטא עטיל, בתו של המשגיח בישיבת סלבודקה - הרב דב צבי הלר, בכ"ב בסיון ה'תרע"ט (חתנו הגדול של הרב דב הירש, היה הרב אברהם גרודזינסקי).
שם נולדו לו שלושת ילדיו הראשונים.
לאחר נישואיו שב ללמוד בסלבודקה ובהמשך למד בקלם.
כאשר נפתח הכולל בסלבודקה על ידי הרב אייזיק שר, עבר הרב יעקב לכולל זה ולמד שם חמש שנים.
בשנת ה'תרפ"ו (1926) התמנה לרב בעיירה הליטאית ציטביאן.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך אחת עשרה שנים.
שם נולדו לו שלושה ילדים נוספים.
בשל קשיי פרנסה חיפש משרה רבנית גדולה יותר.
לאחר פטירת הרב אריה לייב רובין בשנת תרצ"ו (1936) הגיש את מועמדותו לרבנות העיר וילקומיר, אך ראשי הקהילה המקומית בחרו ברב יוסף זוסמנוביץ לתפקיד.
הרב קמנצקי דחה משרת דיין בבית הדין של הרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה, והחל לשקול הגירה אל מעבר לים במטרה למצוא שם משרה הולמת.
בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) עקר לארצות הברית שבאמריקה.
מילא את מקום הרב בסיאטל שבוושינגטון, במשך כמה חודשים.
בשנת תש"ה, על פי בקשתו של הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', החל לכהן כר"מ בישיבת "מתיבתא תורה ודעת" שבניו יורק, במקומו של ראש הישיבה שנפטר - הרב שלמה היימן.
בשנת ה'תש"ח (1948) נתמנה לראשות הישיבה.
בתפקידיו אלה כיהן עד שנת ה'תשכ"ז (1967).
לאחר פרישתו מראשות הישיבה עבר לעיירה מונסי שבמדינת ניו יורק.
בתקופה זו השקיע את כוחותיו בהוצאה לאור של ספריו.
בשנותיו האחרונות נהג להתגורר בחודשי החורף במיאמי ביץ' שבפלורידה.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) עבר הרב קמנצקי אירוע מוחי, והוא עבר להתגורר בבית בתו בבולטימור.
נפטר בכ"ט באדר א' ה'תשמ"ו (10 במרץ 1986) ונטמן בברוקלין שבניו יורק.
גם בהיותו מעל גיל 90, היה עוסק בתורה בהתלהבות.
הוא סבר כי על הלומדים להתמקד תחילה בדברי התלמוד והראשונים ורק לאחר מכן בדברי האחרונים.
כמו כן טען כי מוטל על הלומד לרכוש בקיאות מקיפה בטרם יעסוק בפלפולים.
פעם ציטט בעל פה פיסקה ארוכה מתוך הספר פרי מגדים במענה לשאלה של תלמידו.
היה בקיא בתחומים תורניים מגוונים, כולל נושאים שלא רבים עוסקים בהם, כגון בשיטת הרמב"ם בחישוב מולד הלבנה.
ומסר שיעורים קבועים במסכת חולין במסגרת תוכנית לקבלת סמיכה.
ידיעות מקיפות היו לו אף בדקדוק לשון הקודש ובהיסטוריה של עם ישראל.
מלבד שיעוריו בישיבה, מסר שיעור לקבוצה מצומצמת שבו לימד בכל שבוע שני דפי גמרא, עם פירושיהם של הרי"ף והרא"ש, דרך פסיקותיהם של הטור והשולחן ערוך, עד פסיקת ההלכה למעשה.
בשבתות היה מוסר שיעור במשנה ברורה לפני קריאת התורה.
כמו כן מסר שיעורי מוסר, בעיקר בספרים מסילת ישרים וחובות הלבבות.
בשנת ה'תש"ט (1949) הוקמה מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה.
הרב קמנצקי היה אחד מחמישה עשר חבריה.
יו"ר המועצה, הרב אהרון קוטלר, התייעץ עמו במקרים רבים.
לאחר פטירתו של הרב קוטלר, בשנת ה'תשכ"ג (1963), שימש הרב קמנצקי, יחד עם הרב משה פיינשטיין, כאחד ממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית ובקנדה.
הרב קמנצקי עסק רבות בנושאי חינוך.
הוא עודד ודחף להקמתם של כוללים וכן תלמודי תורה עבור בני מהגרים מברית המועצות.
הכריע בשאלות של ידי ארגון תורה ומסורה - רשת בתי ספר תורניים, ושל אגודת ישראל האמריקאית.
סייע גם בביסוס החינוך העצמאי בישראל.
בתחילה פעל לצדו של הרב אהרון קוטלר, ולאחר פטירתו של זה נתמנה הרב קמנצקי ליו"ר הארגון בארצות הברית.
במהלך ביקוריו בישראל ביקר בבתי הספר של הרשת.
הרב קמנצקי נרתם למאבק היהדות החרדית בישראל נגד ניתוחי המתים, שהיו מותרים על פי החוק ללא צורך בהסכמת הנפטר או משפחתו.
הוא נאם בעצרות מחאה נגד הניתוחים והשתתף בפגישה שנערכה עם ראש הממשלה לוי אשכול בנושא זה.
הרב קמנצקי ריכז את הפעילות הבינלאומית לשחרורו של הרב יצחק הוטנר, ששהה במטוס שנחטף על ידי אש"ף ב-1970.
היה רב בברוקלין, ומסוף המאה ה-20 ועד פטירתו ב-2007 באפרת.
הרב בנימין קמנצקי (1923-2017) - ראש ישיבת "תורת חיים" וראש ישיבת "מתיבתא עטרת יעקב" על שם אביו בחוף הדרומי של לונג איילנד.
נישא לצירל, בתו של האדמו"ר הרב פנחס אליהו שפיגל מאוסטרוב-קלושין.
הרב שמואל קמנצקי (נולד 1924) - ראש ישיבת פילדלפיה וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
רבקה - נישאה לרב הירש דיסקינד (1922-2013), מנהל "בית יעקב" בבלטימור לשעבר.
הרב נתן קמנצקי (1930-2019) - היה מראשי ישיבת איתרי בישראל, מחבר ספרים, בהם הספר עשייתו של גדול והספר "רבי יעקב" על אביו.
מצאצאיו; הפייטן והזמר רבי דב שורין מחבר הפיוט זכרני נא ועוד פיוטים.
"עיונים במקרא" - על פרשיות התורה - ביאורים ופירושים שנאספו מתוך כתביו, ניו יורק, תשמ"ד (1984)
"אמת ליעקב" - עיונים במקרא - ביאורים ופירושים שנאספו מתוך כתביו, ניו יורק, תשמ"ו (1986)
"אמת ליעקב" - על הש"ס ושולחן ערוך
הערות על הטור (חלק אורח חיים) - נדפס בארבעה טורים מהדורת מכון המאור
יעקב קליין (נולד ב-1934) הוא פרופסור אמריטוס לאשורולוגיה ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
יעקב קליין נולד בעיר סרווש (Szarvas) שבהונגריה.
בשנים 1941–1944 למד בבית הספר היסודי האורתודוקסי בעיר הולדתו.
אביו, אברהם, נלקח לשירות עבודה בצבא ההונגרי ב-1942, ולפי עדויות נפטר במחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה, חודשיים לפני תום מלחמת העולם השנייה.
לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, במאי 1944, נלקח קליין עם אמו ואחיו לאחד ממחנות העבודה שבאוסטריה שם הם שהו שנה תמימה, עד סיום המלחמה.
ב-1946, הם עלו לישראל במסגרת קבוצת נוער ציונית (בני עקיבא).
אניית המעפילים "כנסת ישראל", שאיתהּ הגיעו לחיפה, נעצרה על ידי הבריטים, ונוסעיה גורשו לקפריסין.
המשפחה שהתה תשעה חודשים בקפריסין, במחנה מעצר, ובחורף 1947 הגיע יעקב קליין לפלשתינה.
הוא עשה את יתרת ילדותו בכפר בתיה, שם סיים בית ספר יסודי ותיכון.
בשנים 1955–1961 הוא למד באוניברסיטת בר-אילן לתואר ראשון (תנ"ך ותלמוד) ולתואר שני (תנ"ך).
נושא עבודתו לתואר השני היה: "נבואה בישראל ותופעות דומות במזרח הקדמון", אותו כתב בהדרכתו של ההיסטוריון והאשורולוג פנחס ארצי.
לאחר שנת השתלמות באוניברסיטה העברית אצל חיים תדמור, יצא קליין לארצות הברית ללימודי הדוקטורט.
הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה אשורולוגיה ובלשנות שמית משווה אצל אפרים אביגדור ספייזר, מקרא אצל משה גרינברג ושומרולוגיה אצל שמואל נח קרמר.
את הדוקטורט כתב בהדרכתו של קרמר, בנושא מזמורי מלך שומריים, וקיבל את התואר דוקטור ב-1968.
יעקב קליין נמנה עם מייסדי 'המכון לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום ע"ש שמחה נוח קרמר' (1980), ושימש שנים רבות כראש המכון.
הוא נמנה גם על מייסדי 'האגודה הישראלית לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום' (1997).
שימש כראש המרכז ללימודי יסוד ביהדות וכראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
עבד במשך ארבע שנים כעמית מחקר על מפעל המילון השומרי במוזיאון אוניברסיטת פנסילבניה (1979-1976 ו-1987–1988).
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת דרופסי בפילדלפיה, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת בן-גוריון, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ייל; כן שהה כעמית מחקר במרכז ללימודים מתקדמים ביהדות שבאוניברסיטת פנסילבניה (1998-1997).
בשנת תשס"ג (2003) פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בשנת 2005 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
משמש כחבר מועצת המערכת של השנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום משנת תשנ"ח ואילך.
קליין זכה, בין השאר, בפרס קרמר לקידום מחקר האשורלוגיה בישראל ב-1982; וכן בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת תשנ"ט, שהוענק לו (יחד עם ש.
שפרה) על הספר "בימים הרחוקים ההם".
נשוי לאהובה לבית מינץ ולהם שני בנים.
יעקב קליין מתמחה באשורולוגיה ובחקר המקרא.
כאשורולוג הוא עוסק בחקר הלשון והספרות השומרית, וכן בחקר הספרות האכדית.
תחום התמחותו העיקרית הם מזמורי המלך השומריים, ובמיוחד מזמורי המלך שולגי מן השושלת השלישית של אור.
מחקריו כוללים גם את משלי שורופך.
בנוסף לכך הוא לימד וחקר את ספרי השירה והחוכמה שבתנ"ך (תהלים, משלי, איוב וחמש המגילות), וכן עוסק בחקר הזיקה של התנ"ך לתרבות המסופוטמית העתיקה.
חלק ניכר ממחקריו של קליין נסובים על המזמורים שנכתבו לכבוד המלך שולגי, שמלך בשנים 2047–2094 לפני הספירה לערך.
שולגי היה המלך הגדול ביותר של השושלת השלישית של אור והמלך השני בחשיבותו בתולדות ההיסטוריה השומרית.
המלך השומרי המפורסם ביותר היה גילגמש, שחי בשחר ההיסטוריה, כמה מאות שנים אחר המצאת הכתב.
אולם מימיו אין לנו אף כתובת אחת, והוא דמות אגדית חצי מיתולוגית.
תולדות מלכותו של שולגי, לעומת זאת, מתועדים בעשרות כתובות מלכותיות ומזמורי מלך, וכן באלפי תעודות מנהליות ומשפטיות.
ימיו של שולגי היו תקופת תחייתה של השומרית, אחרי מאות שנים של כיבוש ודיכוי בידי האכדים, דוברי שפה שמית, והגותים הברברים.
בימיו נתחברה כפי הנראה רוב רובה של הספרות השומרית היפה, הכוללת את מרבית סוגי הספרות שבתנ"ך: מזמורים לאלים ולמלכים, מיתוסים, אפוסים, פתגמים וספרות חוכמה, שירת אהבה, היסטוריוגרפיה ועוד.
ואולם, מימי שולגי נותרו מעט מאוד עותקים של יצירות אלה.
רוב רובה של הספרות הזו הועתקה מאות שנים אחריו, בתקופה הבבלית הקדומה.
מתוך כ-120 מזמורי מלך שומריים יותר מעשרים מזמורים הוקדשו למלך שולגי.
מזמורים אלה הם מיטבה של הספרות השומרית והם קשים מאוד לפיענוח, בשל עתיקותם, רמתם הספרותית הגבוהה, ומשום שיש לשחזרם ממאות לוחות ושברי לוחות יתדיים הפזורים במוזיאונים ברחבי תבל.
בשנות השישים של המאה העשרים, רק שלושה מן המזמורים הקצרים ביותר זכו לפרסום ראשוני בידי חוקרים אחרים.
קליין שחזר וההדיר עד כה כמחצית ממזמורי שולגי והכין מהדורות זמניות של כל הקורפוס עבור פרויקט המילון השומרי של אוניברסיטת פנסילבניה.
מהדורותיו מכילות תיאור מפורט של כתבי היד (היינו הלוחות), תעתיק ותרגום של הטקסט עם ביאור פילולוגי, ניתוח ספרותי של היצירה ודיון ברקע ההיסטורי והפולחני שלה.
בספרו הראשון Three Shulgi Hymns מהדיר קליין שלושה מן המזמורים החשובים ביותר של שולגי.
מזמור אחד (שולגי D) עוסק במלחמתו של המלך שולגי בגותים, עם ברברי שכבשו את שומר כמה דורות לפניו, וגורשו משומר בידי דודו, המלך אותוח'גל מארך.
המזמור מתאר את מלחמת הנקם של המלך הצעיר, שולגי, בגותים, שאביו, אור-נמו, נהרג על ידם במלחמה.
זהו מזמור הלל שגרעינו הוא אפוס גדול.
בחלקו האפי מסופר כיצד שולגי יוצא למלחמה, נלחם מלחמת חורמה באויב, ובשובו מן המלחמה כמנצח, הוא מקריב את השלל לאל השומרי העליון בניפור.
המזמור השני (שולגי X), שהוא כנראה המשכו של הראשון, מתאר את מסע הניצחון מניפור לעיר הבירה, אור.
במהלכך המסע עובר המלך במקדשים העיקריים של שומר ומקריב קורבנות לכל אל ואלה חשובים.
בסוף המסע הוא חוזר לעירו ומקריב קורבן לאל הפטרון של העיר.
המזמור השלישי הוא הלל-עצמי, ונושאו הוא חנוכת דרך המלך מעיר הבירה אור לעיר הקודש ניפור המרוחקת ממנה כ-150 ק"מ.
שולגי מתפאר בו, כי אחרי שסלל דרך מלך בין שתי הערים, בנה לאורכה פונדקאות וסימן את הפרסאות, הוא חנך את המפעל, בשנה השישית למלכותו.
חנוכת הדרך חלה בראש חודש, והמלך, לפי דבריו, רץ הלוך וחזור מניפור לאור, חרף סערת אימים שהשתוללה, והקריב קורבנות בשתי הערים באותו יום.
בספרו השני The Royal Hymns of Shulgi King of Ur: Man's Quest for Immortal Fame נותן קליין סקירה כללית של התוכן, המבנה הספרותי והרקע ההיסטורי-פולחני של כל מזמורי שולגי ודן במחברי המזמורים ומטרות חיבורם.
בספר זה הוא גם מהדיר את אחד המזמורים הקצרים (שולגי P) המתארים את הכתרתו של המלך על שומר בידי אל השמים, אנו, בעיר ארך, על פי בקשת 'אמו' האלוהית, נינסון.
בסדרת מאמרים מהדיר קליין, בין השאר, את המזמורים הנוספים הבאים: (1) מזמור ארוך אך מקוטע (שולגי O), המתאר כיצד חנך שולגי פסל של 'אחיו' האלוהי גלגמש, והציבו במקדש המרכזי של אור הבירה.
עיקרו של המזמור הוא דו-שיח מיתולוגי בין שני "האחים-הרעים", בו הם מהללים איש את חברו על מעלליו וגבורותיו.
(2) מזמור קצר (שולגי G) המתאר את הולדתו של המלך שולגי באכור, מקדשו של האל השומרי העליון בניפור, בעקבות זיווג בין אביו, אורנמו, ובין כוהנת גדולה.
בצאת התינוק, יורש העצר, מן הרחם.
האל אנליל מעניק לו שם הכולל את כל תאריו וסמליו המלכותיים.
(3) מזמור קצר (שולגי R), המתאר כיצד בנה המלך שולגי ספינת-מסע מפוארת לאלה נינליל, רעיית האל העליון, והקדיש אותה לאלה תוך שיט חגיגי בנהר מנמל ההשקה אל מקדשה של האלה.
המלך עורך משתה לאלים הגדולים על הספינה והאלים מברכים את מלכותו בשפע כלכלי וביציבות.
(4) לוח המכיל עותק של שתי כתובות מלכותיות פיוטיות – של שולגי (שולגי V) ושל אשמדגן (Ishmedagan) מלך איסין; שתיהן מתארות בהתאמה את המלכים רצים 'ריצת מרתון' לכבוד האל אנליל, תוך כדי סערה כבדה.
הספרות השומרית היפה שוחזרה בחלקה הגדול על ידי השומרולוג היהודי-אמריקאי שמואל נח קרמר, אשר גם פרסם ממנה יצירות מכל הסוגים (מיתוסים, אפוסים, מזמורים, ספרות חכמה ועוד).
בימיו ניטש ויכוח בין החוקרים לגבי זמן חיבורה של ספרות זו, שמופיעה בכתב לראשונה בין 1800 ל-1600 לפני הספירה, בזמן שהשומרית כבר נכחדה, וחדלה לשמש שפת דיבור.
ההנחה המקובלת הייתה שרובה של ספרות זו נתחברה בזמן הופעתה, והיא יצירתם של סופרים בבלים ששפת אמם הייתה אכדית, ואת השומרית הם למדו רק בבית הספר כשפת תרבות ופולחן, וכן כדי לכתוב בה תעודות מנהליות ומשפטיות.
לפי דעה זו חלק גדול של הספרות השומרית נתחברה כחומר לימוד בבתי הספר לסופרים בבלים, וכל סופר היה צריך להעתיק יצירות מכל הסוגים כדי לסיים את חוק לימודיו.
השומרולוג הגרמני פלקנשטיין (Falkenstein) היה הראשון ששיער כי רוב רובה של הספרות השומרית נתחברה בתקופתו של שולגי ושושלתו, אלא שלא הרבו להעתיקה אז, והיא הועלתה על הכתב כ-300 שנה מאוחר יותר.
החרה החזיק אחריו החוקר היהודי-אמריקאי ו.
פלקנשטיין והלו הביאו הוכחות להשערתם בעיקר מן התכנים של הספרות השומרית, ומן הדמויות ההיסטוריות שבהן היא עוסקת.
הגם שהוכחות אלה היו נכונות, לא היה בהן לשכנע את החוקרים בקדמותה של הספרות השומרית בכלל, ובקדמות מזמורי המלך השומריים המוקדשים למלכי אור, בפרט.
קליין היה הראשון שעמד על כך שחלק מן המזמורים של שולגי, שחי בתחילת המאה ה-21 לפני הספירה (כ-300 שנה לפני שמזמורים אלה הועלו על הכתב), מכילים כתיב ודקדוק עתיקים שלא יכלו להיווצר בזמנם של הסופרים הבבלים שכתבו את המזמורים, אלא יש לראות בהם שרידים ארכאיים מזמנו של שולגי.
עיון נוסף במזמורים אלה והשוואתם לספרות עתיקה מלפני שולגי גילה כי הם מתאפיינים גם בשפה, בסגנון ובמוטיבים עתיקים.
נתברר כי המזמורים של שולגי אינם יצירות מלאכותיות שחוברו הרבה אחרי זמנו, אלא יצירות אותנטיות מזמנו של המלך, שחוברו על ידי המשוררים והסופרים שלו.
גילוי זה פתח את הדרך להוכחת עתיקותה של הספרות השומרית, על יסוד קריטריונים דקדוקיים וסגנוניים.
קליין גם הראה במחקריו השפעה ספרותית מובהקת של כתובות גודאה מלך לגש, שחי דור אחד לפני שולגי, על מזמורי שולגי; וכן השפעות ספרותיות של מזמורי שולגי על מזמורי אישמגדן, גדול מלכי איסין, שחי כ-150 שנה אחרי שולגי.
בימים הרחוקים ההם – אנתולוגיה משירת המזרח הקדום
זהו ספר המכיל מבחר גדול של יצירות מתוך הספרות המסופוטמית, בתרגום עברי אומנותי מן המקור השומרי והאכדי.
הספר כולל מבחר מייצג מכל הסוגים הספרותיים החשובים: מיתוסים, אפוסים, שירי אהבה, קינות על תמוז, קינות על חורבן ערים, מזמורים ותפילות, השבעות ולחשים, ספרות חוכמה (כולל פתגמים ויצירות הדומות לספר איוב), שירי ויכוח ועוד.
היצירות תורגמו מן המקור על ידי יעקב קליין וסוגננו על ידי המשוררת ש.
בסוף הספר מציעים המחברים "אחרית דבר" הכוללת סקירה היסטורית של תולדות מסופוטמיה ותרבותה, וסקירה כללית על הספרות המסופוטמית; וכן ביבליוגרפיה והערות פילולוגיות על כל יצירה ויצירה.
בימים הרחוקים ההם – אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, הוצאת עם עובד, תל אביב תשנ"ז (1996) (מחברת שותפה: ש.
איכה, בסדרת מקרא לישראל, תשע"ז
איוב, עולם התנ"ך, תל אביב 1996
מרדכי כוגן (עורך), בארצות שומר ואכד: מחקרים חדשים – יום עיון לכבוד יעקב קליין בהגיעו לגבורות, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשע"ט
מחקרים נוספים במזמורי שולגי ומלכים אחרים
מחקרים על הספרות, התרבות והדת המסופוטמית
יעקב קליין ונילי סמט, דת ומוסר בספרות הפתגמים השומרית
מחקרים במקרא ובעברית עתיקה בזיקתם לתרבות המסופוטמית
"השורש כנן בלשון חז"ל באנלוגיה לאכדית," לשוננו כרך מ (תשל"ו), עמ' 95–116 (מחבר שותף: מנחם מורשת)
"'חרמש' ו'מגל' במקרא ומקבילותיהם – אוגריתית hermtit ואכדית niggallu," צ.
"ההשקפה המקראית וההשקפה השומרית :התהוות הלשונות בעולם והתפתחותן," בתוך Tehillah le-Moshe: Biblical and Judaic Studies in
יעקב קפלן (י"ד בתשרי תרע"ב, 6 באוקטובר 1911 – ט' בניסן תשמ"ט, 14 באפריל 1989) היה ארכאולוג ישראלי, שלזכותו נזקפות רוב החפירות הארכאולוגיות בתל אביב וביפו.
בשנות ה-70 הקים את מוזיאון יפו לעתיקות.
שותפתו למלאכת החפירה הייתה רעייתו חיה ריטר-קפלן, ארכאולוגית אף היא.
יעקב קפלן נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין הרוסית בשנת 1911, ובגיל 3 עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהתיישבו ביפו.
בתל אביב סיים קפלן את בית הספר התיכוני למסחר, ולימים סיים לימודי הנדסה בטכניון.
בשנת 1936 הצטרף קפלן במקרה למשלחת החפירות בשייח' אבריק (בית-שערים) בראשות הארכאולוג בנימין מזר, ושם עבד במשך שלוש עונות כמהנדס-מודד.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר לעבוד בתור מהנדס במחנות הצבא הבריטיים בדרום ארץ ישראל.
במשך כל אותה תקופה שמר על קשר עם מזר וחבריו והמשיך לגלות עניין בארכאולוגיה.
קפלן אגר מידע, סייר באתרים עתיקים וליקט ממצאים ארכאולוגיים, שלימים יגיעו לפרסומיו הראשונים (כגון זיהויו של "כלי המחבצה" הכלקוליתי).
ב-1948 שב קפלן לעבודה בתחום הארכאולוגיה והצטרף למשלחת בראשות פרופ' מזר שחפרה בתל קסילה.
תוך כדי עבודתו זו התוודע קפלן להרס אתרים עתיקים בצפונה המתפתח של תל אביב, והחל מינואר 1950 נרתם להצלתם בסיועו של ראש העיר דאז, ישראל רוקח, שמינה אותו לתפקיד שהיה בגדר תקדים בארץ, ושזכה לתמיכתו של מנהל מחלקת העתיקות הראשון של המדינה, פרופ' שמואל ייבין: הארכאולוג העירוני.
כך החל להתפתח מפעל חייו של קפלן: המחקר הארכאולוגי של תל אביב-יפו, ששיאיו החפירות בתל של יפו והקמתו של מוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו.
במהלך מפעל זה הפכו רחובות, שכונות, גנים, מתקנים ועצמים גאוגרפיים לשמות נרדפים לאתרים ארכאולוגים, ובחלקם הם משמשים עד היום אבני-דרך בתולדות המחקר הארכאולוגי הפרוטו-היסטורי של ארץ-ישראל: רחוב הבשן, רחוב ז'בוטינסקי, גבעת בית המטבחיים הישן של תל אביב.
בעבודתו של קפלן בראשית שנות החמישים חברו יחדיו ידע עיוני רב, מאגר גדול של נתונים שהעלו כישוריו הטכניים כמהנדס וחדות האבחנה הסטרטיגרפית שבה ניחן.
רישומו של קפלן בארכאולוגיה הישראלית ניכר בייחוד בשנות החמישים והשישים, כמו למשל מחקריו על הקרמיקה של התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקולותית וכן גיבושה של גישה משווה בפירוש ממצאיו בשדה, שמהם צמח הדוקטורט שלו, אשר הוגש בשנת 1954 לסנאט האוניברסיטה העברית בירושלים.