tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך העריכה התנסה קזובון בקריאה ביקורתית והוסיף הערות לטקסטים שערך ובהם העלה תהיות, שהתבססו על בלשנות ועל ידע כללי רב, לגבי מוסכמות כגון זהות הכותבים וזמן כתיבת המקור.
הספר החשוב ביותר שלו מתקופה זו הוא כרך הערות על כתבי אתנאיוס.
בשנת 1598 הגיע קזובון לליון, על מנת להדפיס את ספרו על אתנאיוס והתארח בביתו של עמית קתולי בשם מריס דה-ויק (Méric de Vicq) שהציג אותו בפני אנרי הרביעי, מלך צרפת.
המלך הזמין את קזובון באופן מעורפל למדי "לשקם" את האוניברסיטה של פריז.
קזובון התפטר ממשרתו במונפלייה ונשאר בליון, מצפה לביקורו של המלך ולהבהרות בקשר לפריז.
בינתיים חי אצל דה-ויק, שהזמין אותו לכהן כסניגור של המפלגה הפרוטסטנטית במשפט שנערך בפריז.
קזובון, שלקח על עצמו משימה בלתי אפשרית, להגן על מפלגה שתצא בוודאות אשמה במשפט, הוכיח חריפות שכל ונתפס בעיני קתולים ופרוטסטנטים כאחד כ"אדם מלומד בין בורים" (כדברי יוזף יוסטוס סקליגר).
המלך הזמין את קזובון לשהות בפריז ונתן לו קצבה.
עם זאת שערי האוניברסיטה נעלו בפני כל מי שאינו קתולי ובכך בא הקץ על אפשרותו לכהן בה.
לבסוף קיבל קזובון את משרת ספרן המלך ב-1604, משרה שזיכתה אותו בתוספת על קיצבתו ובגישה לספרייה המלכותית.
עשר שנותיו בפריז (עד 1610) היו שיא הקריירה של קזובון.
הוא נחשב, יחד עם יוזף יוסטוס סקליגר, לאדם המלומד של תקופתו.
הוא נהנה מהכנסה קבועה וגבוהה יחסית, מחברת מלומדים, מסובלנות דתית ומאפשרות להניח את ידו על כל ספר שחפץ בו, בין בדפוס או בכתב-יד.
קזובון קיבל הגנה ישירה מאת המלך, שחיבב אותו אישית, אך תמיד היה שרוי בחשש מפני התנפלות המון על פרוטסטנטים.
חברים קתולים רמזו לו שיצהיר על קתוליות אך קזובון לא הסכים להמיר את אמונתו.
הוא קיבל הצעות רבות לעבור לאוניברסיטאות של ערים נוחות יותר לפרוטסטנטים כהיידלברג, ז'נבה, נים, סדאן ועוד אך דחה אותן.
ב-1610 עלה מאוד כוחו של הקרדינל דופרון בצרפת ובאוקטובר אותה שנה קיבל קזובון את הזמנת הארכיבישוף מקנטרברי לבוא לחצר ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, שביקש להתייעץ עם המלומד בנושאים תאולוגיים.
למעשה קזובון היה אנגליקני מתוך לימוד עצמי, שביקש את "דרך האמצע" בין הקלוויניזם לקתוליות, וכך התחבר לבישופים האנגליים בקשר אמיץ של אחדות דתית שלא ידע כמותה מעולם לפני כן.
קזובון ביקש להישאר בחצר מלך אנגליה.
בתחילה סירבה מלכת צרפת בפועל, מארי דה מדיצ'י, לשחרר אותו ונדרשה לכך השתדלות מיוחדת מטעם החצר האנגלית.
לבסוף שוחרר קזובון ממשרתו בצרפת והותר לו אף לקחת מספר ספרים.
ב-1611 התאזרח קזובון באנגליה, ביקר בקיימברידג', נפגש עם מלומדי אנגליה ורכש ידידים רבים.
ב-1613 שהה באוקספורד וחקר את האוסף של הספרייה הבודליינית.
אולם, בהיותו חביבם של המלך והבישופים, נאלץ לסבול את חוסר הפופולריות הגוברת כלפיהם בציבור.
הוא ומשפחתו הוטרדו ברחוב על ידי אספסוף ואף אצילים בחצר המלך התייחסו באיבה לזר שהגיע "משום מקום" וכבש את לב המלך וחוגו הקרוב.
למרות שקרא אנגלית, לא דיבר קזובון כמעט אנגלית, גם עובדה זו עוררה עליו את חמתם של אנגלים רבים.
המשימה שהוטלה על קזובון על ידי המלך הייתה לחקור את הספר Annales Ecclesiastici (בן 12 הכרכים) של המלומד הקתולי בן הזמן סיזר ברוניוס , אשר עסק בהיסטוריה של 12 המאות הראשונות לנצרות, ולהוכיח בעזרת ביקורת עליו את נכונותה של הפרוטסטנטיות ושקריותה של הקתוליות.
קזובון הספיק לעבור בחייו רק על המחצית הראשונה של הכרך הראשון, אך החיבור שהותיר על חלק זה בלבד הוא יצירה מבריקה.
הגילוי החשוב ביותר של קזובון בחיבור זה הוא הפרכה חד-משמעית של גילו של הקורפוס ההרמטי, טקסט עתיק לכאורה עליו מתבססות התורות ההרמטיות, כלומר אלכימיה, אסטרולוגיה ובמידת מה גם הקבלה של האר"י.
קזובון הצליח להסיק באמצעות מחקר פילולוגי והיסטורי שהכתבים המיוחסים להרמס טריסמגיסטוס, אבי התורות ההרמטיות, הם למעשה זיופים פסאודואפיגרפים מהמאה ה-2 לספירה.
למרות מחקרו המרשים של קזובון, המשיכו רבים את לימודי התורות ההרמטיות.
קזובון נפטר ב-1614 ונקבר במנזר וסטמינסטר.
אוסף מכתביו יצא ברוטרדם ב-1709.
הגיבורים המלומדים ברומאנים המטוטלת של פוקו של אומברטו אקו ובמידלמארץ' של ג'ורג' אליוט קרויים על שם קזובון.
איחוד אזרחי הוא איחוד זוגי השווה או הדומה במעמדו החוקי לנישואים.
בחלק מהמדינות איחוד אזרחי שווה במעמדו החוקי לנישואים באופן מוחלט, ובחלק הוא שונה ולא מעניק את כל הזכויות הניתנות לזוגות נשואים, בעיקר בתחום האימוץ ובארצות הברית גם בתחום ההגירה.
בדרך כלל האפשרות לאיחוד אזרחי קיימת עבור זוגות חד מיניים בלבד כתחליף לנישואים במדינות שאינן מתירות נישואים חד מיניים, אולם במדינות כגון ניו זילנד ואורוגוואי וקוויבק קיימת אפשרות לאיחוד אזרחי גם לזוגות הטרוסקסואלים.
מרבית המדינות המתירות איחוד אזרחי מכירות באיחודים דומים אשר נעשו במדינות אחרות בהן החוק בנושא זהה.
איחוד אזרחי נוסד לראשונה בדנמרק בשנת 1989, ומאז החילו אותו מדינות מפותחות רבות אחרות, במטרה להקנות לזוגות חד-מיניים את הזכויות, ההטבות ותחומי האחריות החלים על זוגות הטרוסקסואלים נשואים.
במדינות רבות שאינן מאפשרות נישואים חד מיניים קיימים הסדרים חלופיים, במסגרתם ניתנת הכרה ליחסי זוגיות בין בני אותו המין, במקרים רבים תוך רישום מוסדר של אותה זוגיות ובמקרים אחרים ללא רישום שכזה (בדומה למוסד "הידועים בציבור").
בצד מדינות המאפשרות נישואים חד מיניים, ישנן באירופה מדינות רבות נוספות שמקיימות הסדרים משפטיים חלופיים לנישואין.
על-פי הארגון ILGA Europe, במדינות אירופה ניתן להבחין בשלושה סוגים עיקריים של הסדרים כאלה, שבמסגרתם מוכרות, במידה זו או אחרת, זכויותיהם של בני זוג מאותו המין.
לעיתים מדינות שיש בהן הסדרים בעלי שם זהה עדיין נבדלות זו מזו בהיקף הזכויות וההטבות שהן מעניקות במסגרת אותם הסדרים.
המונח המשמש לתיאור הסדר חוקי אלטרנטיבי לזוגות חד-מיניים איננו אחיד, והוא משתנה ממדינה למדינה וכך גם רמת השוויון המעניק אותו הסדר.
בין המונחים המופיעים בחוקי המדינות השונות ניתן למצוא את הבאים:
"שותפות ביתית / קוהביטציה רשומה" (Domestic Partnerships)
"שותפות / זוגיות אזרחית" (Civil Partnerships)
המונח "איחוד אזרחי" הוחל לראשונה במדינת ורמונט שבארצות הברית בשנת 2000, והוא התייחס למעמד חוקי של זוגות חד-מיניים המקביל לחלוטין לזה של נשואים.
המונח "שותפות ביתית", שנעשה בו שימוש בכמה מדינות, ערים, ועל ידי מועסקים מסוימים החל משנת 1985, מצביע לרוב על מעמד חוקי נחות יותר עם הטבות פחותות.
יחד עם זאת, במדינות החוף המערבי של ארצות הברית: קליפורניה, וושינגטון ואורגון, משתמשים במונח "שותפות ביתית" במשמעות זהה או דומה לזו של "איחוד אזרחי" במדינות החוף המזרחי.
הסדרים הדומים במהותם לאיחוד אזרחי
שותפות רשומה / רישום זוגית
שותפות רשומה (Registered Partnership) זהה במהותה לאיחוד אזרחי, והיא הסדר שבמסגרתו ניתנת אפשרות לבני זוג מאותו מין להירשם במרשם רשמי - רישום שמקנה להם מעמד, הכרה משפטית, זכויות וחובות שווים או דומים למדי לאלה של זוגות נשואים.
על-פי רוב, הסדר של רישום מיועד אך ורק לבני זוג מאותו מין, אך ישנן מדינות שהתירו את החלתו גם עבור בני זוג ממין שונה.
"שותפות רשומה" הוכרה לראשונה בדנמרק ב-7 ביוני 1989, והאיחוד הראשון תחת חוק זה נעשה בתאריך ה-1 באוקטובר באותה שנה.
שותפות ביתית / קוהביטציה רשומה (Registered Cohabitation / Domestic Partnership) היא הסדר שבמסגרתו מספר מוגבל יותר של זכויות וחובות והכרה משפטית מצומצמת יותר ניתנים לבני זוג הרשומים כמתגוררים יחדיו מבלי להינשא או לבוא באיחוד אזרחי.
צורה זו של רישום פתוחה לרוב הן לבני זוג ממין שונה והן לבני זוג בני אותו מין, והיא דורשת מהם הוכחה לכך שהם גרים ביחד במשך תקופת זמן מוגדרת, על-מנת שיוכלו להירשם.
במדינות מסוימות מעמדה החוקי של שותפות ביתית שווה כמעט לחלוטין לזו של נישואים, למשל באוסטרליה ובניו זילנד, וכן במדינות ארצות הברית אורגון, וושינגטון, נבדה וקליפורניה.
קוהביטציה רשומה בכל הנוגע לבני זוג מאותו מין הוכרה, למשל, באנדורה (2005) ובקרואטיה (2003).
הטרמינולוגיה סביב איחודים מסוג אלה עדיין נמצאת בהתפתחות, ולא ניתן להסיק משמו של ההסדר על רמת הזכויות ותחומי האחריות המגולמים בתוכו, ואלה משתנים באופן ניכר ממדינה למדינה.
ישנן כמה רשויות מחוקקות שייסדו הסדר מסוג זה באופן וולונטרי, ומבלי שידרשו לכך מטעם בית משפט.
על אף שבמקומות מסוימים נעשה הדבר על מנת ליצור הכרה חוקית בזוגיות חד-מינית, שותפות רשומה יכולה להוות הסדר חוקי גם בין זוגות הטרוסקסואלים, או בין בני-משפחה (למשל: אח ואחות המתגוררים יחדיו במשך תקופה ארוכה).
שותפות ביתית / קוהביטציה שאינה רשומה (Unregistered Cohabitation) היא הסדר שבמסגרתו זכויות וחובות מוגבלות למדי מוענקות אוטומטית לאחר תקופת זמן מסוימת של מגורים משותפים.
זכויות אלה כמעט תמיד מוענקות הן לזוגות בני מינים שונים והן לבני זוג מאותו מין.
קוהביטציה שאינה רשומה בכל הנוגע לבני זוג מאותו מין הוכרה, למשל, בהונגריה (1996), פורטוגל (2001), ואוסטריה (2003).
טענות בעד ונגד הסדרי איחוד אזרחי
התומכים באיחוד אזרחי טוענים, כי הסדר מסוג זה מעניק ללהט"בים שוויון זכויות ומשווה את מעמדם החוקי לזה של זוגות נשואים.
אחרים מבקרים את ההסדר, וטוענים שהוא מייצר מעמד בלתי-שוויוני ומפלה זוגות חד-מיניים אל מול זוגות נשואים, במיוחד בתחום זכויות האימוץ.
ישנם מתנגדים לזכויות להט"ב המבקרים את האיחוד האזרחי בטענה שכיוון שמעניק שוויון זכויות מלא, מדובר למעשה בהסדר של נישואים חד-מיניים בשם אחר.
בקהילות להט"ב רבות לא רואים בהסדרים של איחוד אזרחי תחליף לנישואים.
איוואן וולפסון, פעיל זכויות אדם ומייסד הארגון האמריקאי "החופש להינשא", אמר כי "נישואים בארצות הברית הן איחוד אזרחי, אך מה שנהוג לכנות איחוד אזרחי איננו נישואים.
היות שזה לא מוּכר בחוק ברוב המקומות, מדובר בהצעה היפותטית למנגנון חוקי, שנועדה לתת אמנם כמה מההגנות, אך יחד עם זאת למנוע מהומוסקסואלים ולסביות דבר יקר.
אין כל סיבה הגיונית לעשות זאת".
מצד שני, התומכים במוסד הנישואים המסורתי רואים את הדברים באופן שונה.
רנדי תומפסון, המנהל בפועל של ארגון "הקמפיין למען משפחות קליפורניה" (Campaign for California Families), קרא לאיחוד אזרחי "נישואי הומוסקסואלים תחת שם אחר", וטען שאיחוד אזרחי מעניק ללהט"בים "את כל הזכויות האפשריות לנשואים תחת החוק המקומי".
בית המשפט העליון בקליפורניה עמד באחת מפסיקותיו בנושא על תשעה הבדלים הקיימים בחוק המקומי בין נישואים לאיחוד אזרחי.
בכל טריטוריות ומדינות אוסטרליה זוגות חד-מיניים המקיימים שותפות ביתית מוּכרים כזוגות דה פקטו, ומקבלים את כל הזכויות להן זכאים זוגות הטרוסקסואלים על-פי החוק הפדרלי.
זוגות חד-מיניים יכולים לרשום שותפות ביתית בטסמניה ובויקטוריה, ואיחודים אזרחיים נעשים בטריטוריית הבירה האוסטרלית.
בשנת 2007, לאחר דיון סוער וממושך, אישר הקונגרס באורוגוואי חוק היוצר מרשם של איחוד אזרחי עבור בני זוג מאותו המין, וכן עבור זוגות הטרוסקסואלים שאינם נשואים.
ב-1 בינואר 2008 הפכה אורוגוואי למדינה הראשונה באמריקה הלטינית המכירה באיחוד אזרחי, כאשר נכנס לתוקפו חוק האיחוד האזרחי, הקרוי "Ley de Unión Concubinaria".
ובאפריל אותה שנה נערך במדינה טקס ראשון של איחוד אזרחי בין בני זוג מאותו המין.
איחוד אזרחי באורוגוואי מעניק כמעט את כל הזכויות להן זכאים זוגות נשואים, לרבות זכויות ביטוח לאומי, זכויות ירושה וכן אפשרויות רישום חזקה ובעלות על רכוש משותף.
על-פי החוק, כדי להירשם במרשם האמור נדרשים בני הזוג לחיות יחד חמש שנים לפחות.
החוק עבר ב-19 בדצמבר 2007, ונשיא המדינה טאבארה ואסקס חתם עליו שמונה ימים לאחר מכן.
חוק שעבר לאחר מכן בנפרד, התיר אפשרות של אימוץ לזוגות חד-מיניים, ואורוגוואי הייתה לחלוצה באמריקה הלטינית גם בנושא זה.
בשנת 2013 אושרו נישואים חד מיניים.
ממשלת אירלנד הודיעה, במהלך דיון שהתקיים בפרלמנט ב-31 באוקטובר 2007, כי תעלה הצעת חוק לאישור איחוד אזרחי בין זוגות חד-מיניים במרץ 2008. הצעת החוק אושרה ביוני באותה השנה, ולפיה יכולים להירשם באיחוז זוגי רק זוגות חד-מיניים.
החוק אינו מעניק מעמד שווה לנישואים, שכן הדבר נוגד את חוקת המדינה.
בשנת 2008 נוסף לחוקת אקוודור חוק המתיר איחוד אזרחי בין שני אנשים, ללא קשר למינם.
בכך ניתנו לזוגות חד-מיניים כל הזכויות הניתנות לזוגות הטרוסקסואלים, למעט הזכות לאמץ.
החל משנת 2003 מתירות פרובינציית ריו נגרו והעיר בואנוס איירס שותפות ביתית.
העיר ויז'ה קרלוס פאס אשר בפרובינציית קורדובה מכירה בהסכם זה החל משנת 2007. החל משנת 2009 מתאפשר איחוד אזרחי גם בעיר ריו-קווארטו (Río Cuarto), גם היא בפרובינציית קורדובה.
ביולי 2010 אושרו נישואים חד מיניים.
איחוד אזרחי בארצות הברית הוצע לראשונה במדינת ורמונט בשנת 2000. הממשל הפדרלי של ארצות הברית אינו מכיר באיחודים מסוג זה, ולפי "החוק להגנת הנישואים" האמריקאי משנת 1996 (DOMA) אין למדינות השונות מחויבות להכיר באיחוד אזרחי שנעשה במדינה אחרת.
בסוף שנת 2006 קונטיקט וניו ג'רזי חוקקו גם הן חוק איחוד אזרחי, וניו המפשייר עשתה כן בשנת 2007. בקליפורניה היה קיים חוק "שותפות ביתית" שהעניק רק חלק מהזכויות להן היו זכאים זוגות נשואים, אך זכויות אלה הורחבו במהלך השנים וכיום הן שוות לאלה המעניק איחוד אזרחי במדינות אחרות.
מצב זהה קיים גם במחוז קולומביה, באורגון ובוושינגטון.
מדינות בארצות הברית המאפשרות איחוד אזרחי או שותפות רשומה המעניקים כמעט את כל הזכויות אותן מעניק מוסד הנישואים:
ורמונט - איחוד אזרחי (2000)בנוסף יש גם נישואים חד מיניים
קליפורניה - שותפות רשומה, זכויות הורחבו (2000) ובנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה (מאז 2013.
קונטיקט - איחוד אזרחי (2005) בנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה
ניו ג'רזי - איחוד אזרחי (2007) בנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה (מאז 2013).
ניו המפשייר - איחוד אזרחי (2008) בנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה (מאז 2013).
אורגון - שותפות רשומה (2008)
מחוז קולומביה - שותפות רשומה (1992 / 2002)-בנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה.
וושינגטון - שותפות רשומה, זכויות הורחבו (2007)-בנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה.
אילינוי (2011) - בנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה.
הוואי (2011)- בנוסף יש גם נישואים חד מיניים במדינה (מאז 2013).
מדינות בארצות הברית המאפשרות שותפות רשומה או הסדר אחר המעניקים חלק מהזכויות אותן מעניק מוסד הנישואים:
מיין - שותפות רשומה (2004) בנוסף יש נישואים אזרחיים במדינה (מאז שנת 2013)
מרילנד - שותפות רשומה (2008) בנוסף יש נישואים אזרחיים במדינה (מאז שנת 2013)
ניו ג'רזי - שותפות רשומה (2004) בנוסף יש נישואים אזרחיים במדינה (מאז שנת 2013)
קולורדו - הסכם יחסי טובה (2009) בנוסף יש נישואים אזרחיים במדינה (מאז שנת 2013)
ויסקונסין - שותפות רשומה (2009)
מדינות בארצות הברית המאפשרות נישואים חד מיניים:
בנובמבר 2005 אושר באורגון תיקון לחוקה, האוסר על נישואים חד מיניים.
במאי 2007 חוקקה אורגון חוק (The Oregon Family Fairness Act) שמקנה לבני זוג מאותו המין המצויים בהסדר של שותפות רשומה (domestic partnership registry) את מרבית הזכויות והחובות שמוקנות מכוח חוקי המדינה לבני זוג נשואים.
ב-1997 הנהיגה הוואי הסדר מסוים של שותפות רשומה (reciprocal beneficiary registry), המיועד לבני זוג שאינם יכולים להינשא כחוק' והקנה זכויות והגנות גם לבני זוג מאותו המין.
בפברואר 2010 אישר סנאט המדינה איחוד אזרחי לזוגות מאותו המין, המעניק שוויון זכויות מלא.
ב-1998 נחקק במדינת וושינגטון "חוק להגנת הנישואין" המונע נישואין בין בני זוג מאותו המין.
ביולי 2007 החליטה המדינה להעניק זכויות מוגבלות לבני זוג מאותו המין הרשומים במסגרת של שותפות רשומה (Domestic Partnership).
ב-15 באפריל 2009 אישר בית המחוקקים הצעת חוק שזכתה לכינוי "everything but marriage bill", שמטרתה להקנות לבני זוג מאותו המין את מלוא הזכויות וההטבות שמוקנות ברמת המדינה לזוגות נשואים.
החוק עצמו עבר ב-3 בדצמבר 2009.
ב-2002 נכנס לתוקפו בוושינגטון הבירה חוק שותפות רשומה (SRDP), המקנה זכויות מוגבלות הן לבני זוג ממינים שונים והן לזוגות בני אותו המין.
ב-5 במאי 2009 החליטה מועצת העיר להכיר בנישואים בין בני אותו המין שנערכו כחוק במדינות אחרות.
ב-25 באוקטובר 2006 קבע בית המשפט העליון של ניו ג'רזי פה אחד, כי על-פי עקרון השוויון המעוגן בחוקה, לבני זוג מאותו המין יש את אותן זכויות בדיוק כמו לזוגות נשואים (Lewis v.
עם זאת, ברוב של ארבעה נגד שלושה שופטים החליט בית המשפט באותה פרשה להותיר בידי המחוקק את המלאכה לקבוע את טיב ההסדר המשפטי שיחול על אותם בני זוג ושבמסגרתו הם ייהנו מאותן זכויות כאמור.
בית המשפט נתן למחוקק שתי אפשרויות לעניין זה: או לתקן את חוקי הנישואים באופן שיכללו גם בני זוג מאותו המין, או ליצור מבנה סטטוטורי מקביל, בשם אחר, שבמסגרתו הם יקבלו את אותן זכויות, הטבות והתחייבויות שגלומות בנישואים אזרחיים.
בהקשר זה ציין בית המשפט, כי "השם שיינתן להסדר הסטטוטורי שיעניק זכויות והטבות מלאות לבני זוג מאותו המין, בין אם נישואין ובין אם מונח אחר כלשהו, הוא נושא שיש להשאירו להליך הדמוקרטי".
בדצמבר אותה שנה בחר בית המחוקקים של ניו ג'רזי באפשרות השנייה, ויצר הסדר של איחוד אזרחי בין בני זוג מאותו המין, המעניק להם את מלוא הזכויות וההטבות המוקנות לזוגות נשואים.
בנוסף, ניו ג'רזי מכירה בנישואים חד מיניים שנערכו כחוק במדינה אחרת.
בשנת 2013 אושרו נישואים חד מיניים במדינה.
בשנת 2005 האספה הכללית של קונטיקט העבירה חוק שאישר איחוד אזרחי במדינה.
החוק שווה במעמדו לנישואים באופן מוחלט ומעניק את כל הזכויות ותחומי האחריות המוענקים לזוגות נשואים.
קונטיקט הייתה המדינה הראשונה בארצות הברית שהעבירה חוק איחוד אזרחי לזוגות חד מיניים באופן וולונטרי, ומבלי שתידרש לכך מבית משפט.
ב-10 באוקטובר 2008 ביטל בית המשפט העליון את החוק, קבע שהוא בלתי-חוקתי, ודרש מהמדינה להתיר נישואים חד מיניים.
המושלת ג'ודי רייל אמרה, שלמרות התנגדותה לפסיקה בכוונתה להביא להוצאתה לפועל, והנישואים החד מיניים אכן אושרו.
בקליפורניה נהגה לראשונה בעולם המונח "זוגיות דומסטית" (domestic partnership) לתיאור הכרה בחוק של מערכת יחסים חד-מינית בין שני אנשים שאינם יכולים להינשא.
את המונח הציע בשנת 1975 הפעיל למען זכויות להט"ב טום ברוגמן (Brougham).
בקליפורניה קיים כיום הסדר של שותפות רשומה (domestic partnership registry) שנחקק בשנת 1999, ובעקבות חקיקה נוספת מהשנים 2003 ו-2005 הורחבו הזכויות וההטבות שמוענקות מכוחו.
הסדר זה מקנה לבני זוג מאותו מין כמעט את כל הזכויות והחובות שמוקנות מכוח חוקי המדינה לבני זוג נשואים.
בשנת 2013 בית המשפט העליון בארצות הברית אישר נישואים חד מיניים במדינה.
ריו גראנדה דו סול הייתה המדינה הראשונה שבברזיל שהכירה באיחוד אזרחי, לאחר שנדרשה לכך על ידי בית המשפט העליון במדינה במרץ 2004, וזוגות חד מיניים יכולים להרשם אצל כל נוטריון במדינה.
על אף שאין לכך השפעה על זכויותיהם הפדרליות, זוגות רשומים נהנים משוויון זכויות רב יותר כאשר מדובר ברישום חזקה ובעלות על רכוש משותף, זכויות במשמורת ילדים, וכן זכויות פנסיה וירושה במידה שאחד מבני הזוג נפטר.
בשנת 2011 הרחיב בית המשפט העליון בברזיל את הסדר האיחוד האזרחי לכל מדינות הפדרציה.
החל מ-1 באוגוסט 2001 מתירה גרמניה רישום זוגיות לזוגות חד-מיניים.
בתחילה הקנה ההסכם את מרב אך לא את כל הזכויות המוענקות לזוגות נשואים, וכיום הוא מעניק את כולן, למעט אימוץ משותף והטבות מס מלאות.
ב-22 באוקטובר 2009 פסק בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה, כי יש להשוות את הזכויות המוענקות לזוגות רשומים לאלה של זוגות נשואים.
איחוד אזרחי נכנס לראשונה לחוק בדנמרק ב-7 ביוני 1989, והיווה תקדים ראשון מסוגו בעולם.
ההסדר קיבל אמנם את השם "זוגיות רשומה" (בדנית: "Registreret Partnerskab"), אך בפועל גילם בתוכו כמעט את כל הזכויות ותחומי האחריות המגיעים לזוגות נשואים, עם ארבעה הבדלים:
זוגות רשומים לא מורשים לאמץ, למעט אחד מהם המורשה לאמץ אל ילדיו הביולוגים של האחר.
זוגות רשומים לא מורשים לקיים משמורת ילדים, אלא אם כן מדובר באימוץ.
חוקים המתייחסים באופן מפורש למין הזוויג של אחד מבני-זוג נשואים אינם תקפים לגבי זוגות רשומים.
זכויות מכוח אמנות בינלאומיות מוקנות רק במקרה שכל המדינות שהן צד לאמנה אישרו זאת.
זוגיות רשומה בדנמרק נערכת בטקס אזרחי בלבד, ויחס הכנסייה במדינה לזוגות רשומים אינו חד-משמעי.
חלק מאנשי הכמורה במדינה מסכימים לתת את ברכתם לזוגות חד-מיניים, בהסבירם כי הכנסייה נותנת ברכה לאנשים עצמם ולא למיסוד עצמו.
תהליך הגירושים מזוגיות רשומה נעשה תחת אותו הליך של גירושים מנישואים רגילים.
רק תושבים של מדינות סקנדינביה רשאים לבוא בברית זוגיות רשומה בדנמרק, וזאת על מנת למנוע מזרים להירשם במדינה על מנת להיות מוכרים במעמד זה במדינתם.
נכון ל-1 בינואר 2001 היו בדנמרק יותר מ-2,0000 זוגות רשומים, כאשר ל-220 מתוכם היו ילדים.
בשנת 2012 אושרו נישואים חד מיניים במדינה.
דרום אפריקה אישרה רישום של שותפות ביתית בשנת 1999, ונדרשו חמש פסיקות של בית המשפט העליון על מנת להסדיר את מעמד ההסכם בחוק: הכרה בזכויות של זוגות חד-מיניים בנושאי הגירה, החל משנת 2002 השווה החוק את זכויותיהם בנושאים פיננסיים של זוגות רשומים לאלה של זוגות נשואים, ובנוסף הותרה זכות האימוץ.
בשנת 2003 ניתנו לזוגות רשומים הקלות במס, בדומה לאלה הניתנות לזוגות הטרוסקסואלים המקיימים הסדר שותפות ביתית, וניתנה הכרה בחוק לילדים הנולדים לזוגות חד-מיניים.
בדצמבר 2005 קבע בית המשפט העליון של דרום אפריקה, כי שלילת הזכות לנישואים בין בני זוג מאותו המין מנוגדת לחוקה והנחה את הפרלמנט לתקן בהתאם לכך את חוקי הנישואין במדינה.
בנובמבר 2006 אישר הפרלמנט חוק המתיר נישואים בין בני זוג מאותו המין.
עם זאת, החוק מאפשר למוסדות דת וכן לפקידים אזרחיים להימנע מעריכת טקסי נישואים כאמור.
בשנת 2006 אושרו נישואים חד מיניים במדינה.
איחוד אזרחי באירופה מתאפשר במדינות הבאות:
בשנת 1998 נחקק בהולנד חוק איחוד אזרחי מסוג "זוגיות רשומה", הפתוח לזוגות חד מיניים והטרוסקסואלים.
החל משנת 2001 מאפשרת הולנד גם נישואים חד-מיניים.
הונגריה מאפשרת זוגיות רשומה (בהונגרית: bejegyzett élettársi kapcsolat) לזוגות חד מיניים החל מ-1 ביולי 2009, והסכם זה מקנה כמעט את כל הזכויות המוקנות לזוגות נשואים.
בנוסף, מאז שנת 1996 מאפשרת הונגריה שותפות ביתית בלתי-רשומה (élettársi kapcsolat) של זוגות חד-מיניים, וזו מקנה את אותן זכויות הניתנות לזוגות הטרוסקסואלים הבוחרים באופציה זו על פני נישואים.
בשנת 2003 הודיעה ממשלת בריטניה כי בכוונתה להציג איחוד אזרחי אשר יעגן בחוק את זכויותיהם של זוגות חד מיניים וישווה אותן לאלו של זוגות הטרוסקסואלים אשר קיימו נישואים אזרחיים.
חוק האיחוד האזרחי (Civil Partnership Act 2004) הוגש לבית הלורדים ב-30 במרץ 2004. לאחר שעבר שינויים בניסוחו בבית הנבחרים הבריטי עבר החוק בבית הלורדים ב-17 בנובמבר 2004, ויום לאחר מכן הוא אושר סופית.
החוק נכנס לתוקפו ב-5 בדצמבר 2005 ואפשר לזוגות חד-מיניים לקיים איחוד אזרחי החל מ-19 בדצמבר בצפון אירלנד, מ-20 בדצמבר בסקוטלנד, מ-21 בדצמבר באנגליה ומ-21 בדצמבר בוויילס.
סעיף 1 לחוק קובע במפורש, כי שותפות אזרחית היא קשר בין שני אנשים מאותו המין, הנרשמים כ"בני זוג אזרחיים" (civil partners) האחד של האחר.
החוק מקנה לבני זוג מאותו המין את אותן זכויות וחובות שמקנה מוסד הנישואים, לרבות זכויות בתחום דיני קניין, מיסוי, ביטוח לאומי, ביטוח חיים, קצבאות הפנסיה, משמורת ילדים של בן או בת הזוג ועוד.
למעשה, "השותפות האזרחית" בבריטניה היא בבחינת נישואים חד מיניים לכל דבר ועניין, רק בשם אחר.
הוראת חוק נפרדת נעשתה בתחום החקיקה הפיננסית, והשוותה את הזכאות בהקלות מס של זוגות חד-מיניים הרשומים באיחוד אזרחי לאלה שזכאים להן זוגות נשואים.
על-פי חוק נוסף, בני זוג מאותו המין רשאים גם לאמץ במשותף ילדים.
בשנה הראשונה לייסוד החוק נרשמו באיחוד אזרחי 18,059 זוגות.
בשנת 2013 אושרו נישואים חד מיניים באנגליה, בווילס ובגיברלטר.
מספר חודשים לאחר מכן, בפברואר 2014 אושרו ברוב גדול נישואים חד מיניים גם בסקוטלנד
בישראל יש רק רישום בביטוח לאומי כידועים בציבור שאינו נחשב כאיחוד אזרחי.
נכון להיום נהנים זוגות חד-מיניים בישראל מאותן זכויות המוקנות לידועים בציבור הטרוסקסואלים; בית המשפט מאשר הסכמי ממון בין בני זוג מאותו המין ומעניק להם תוקף של פסק דין.
בספטמבר 2006 הכיר בית המשפט לראשונה בהסכם שחתמו זוג נשים שנפרדו, והעניק לו תוקף של פסק דין בדומה לגירושין.
ב-21 בנובמבר 2006, בבג"ץ יוסי בן ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים, חייב בית המשפט העליון את המדינה לרשום כנשואים זוגות חד-מיניים שנישאו בקנדה, בין השאר בהסתמך על הלכת פונק שלזינגר, שבה חויבה המדינה לרשום נישואים אזרחיים שנעשו בחו"ל.
בישראל מונהגת "ברית הזוגיות", מעמד חוקי שמטרתו להסדיר חלק מבעיות רישום הזוגות בישראל שמתעוררות עקב חוקי מדינת ישראל, בהן דיני האישות והמשפחה הנקבעים על פי דיני העדות הדתיות, והוא נועד להסדיר את היחסים בין בני זוג (זכר ונקבה) שמוגדרים כ"חסרי דת" ואינם שייכים לאחת העדות הדתיות.
הארגון משפחה חדשה מנפיק "תעודת זוגיות", מסמך המעיד על כך שבני הזוג הנושאים אותו חיים בזוגיות קבועה.
הנפקת המסמך מתאפשרת גם לזוגות חד-מיניים.
לתעודה יש תוקף חוקי אם כי היא איננה רשמית, ישנם גופים המכירים בזוגות בעלי תעודה זו בשנת 2014 הכיר בית משפט לענייני משפחה במעמדה החוקי והמשפטי של תעודת הזוגיות.
ב-9 בנובמבר 2006 אישר הפרלמנט של המחוז הפדרלי של מקסיקו במקסיקו סיטי ברוב קולות (43-17) חוק המאשר איחוד אזרחי בין זוגות חד-מיניים.
החוק קרוי "Ley de Sociedades de Convivencia", עיקרו הוא עיגון זכויות ירושה וקניין לזוגות חד מיניים והוא נכנס לתוקף ב-16 במרץ 2007. ב-11 בינואר 2007 העבירה מדינת קואווילה חוק זהה תחת השם "Pacto Civil de Solidaridad".
שלא כמו במקסיקו סיטי, זכויותיהם של זוגות הנרשמים בקואווילה נשמרות בכל אחת ממדינות מקסיקו.
מאז שנת 2006 הוגשו הצעות חוק בנושא איחוד אזרחי לזוגות חד מיניים בשש מדינות נוספות במקסיקו.
בדצמבר 2004 חוקק הפרלמנט של ניו זילנד, ברוב של 65 תומכים מול 55 מתנגדים, חוק המאפשר איחוד אזרחי בין בני זוג מאותו המין, כמו גם בין בני זוג ממינים שונים שאינם רוצים להינשא.
102) מקנה לזוגות אלה את אותן זכויות המוקנות לזוגות נשואים בתחומים כמו משמורת ילדים, מיסוי ורווחה.
באפריל 2013 אושרו נישואים חד מיניים
חוק ה"איחוד דה פקטו" (União de facto), המאפשר איחוד אזרחי לזוגות ממין שונה, נכנס לתוקף בפורטוגל ב-1 ביולי 1999, והורחב גם לזוגות חד מיניים המתגוררים שנתיים ביחד ב-11 במאי 2001. החוק מעניק רק חלק מצומצם מאותן זכויות והטבות המוקנות לזוגות נשואים.
במהלך השנים הורחבו זכויות אלה וכללו בין היתר זכויות בנושאי ירושה וביטוח רפואי, וזכויות נוספות המגיעות לבני זוג נשואים, אך ב-24 באוגוסט 2009 השתמש נשיא פורטוגל אניבל קבאקו סילבה (Aníbal Cavaco Silva) בסמכות הוטו שלו, וביטל את אותן זכויות.
בפברואר 2010 אושרו נישואים חד מיניים בפרלמנט והחוק נחתם על ידי הנשיא במאי אותה השנה
חוק האיחוד האזרחי בצרפת נקרא "Pacte Civil de Solidarité" או בקיצור PACS, והוא מעניק הטבות לזוגות הבוחרים באפשרות זו על פני נישואים ללא קשר למינם.
פירוק הסכם PACS נחשב לפחות מורכב מגירושים.
החוק מעניק הטבות במס באופן מידי, והקלות בהגירה לאחר שעוברת שנה מחתימת ההסכם.
החוק דורש מבני-הזוג להיות רשומים באותה הכתובת, דרישה המקשה על זרים שכן הם אינם יכולים לקבל היתר מגורי-קבע.
ההסכם לא מאפשר חיים עם זר, שכן הוא אינו מעניק זכות הגירה באופן אוטומטי כפי שמוענק לזוגות נשואים.
פרובינציית קנדה נובה סקוטיה מאפשרת שותפות ביתית החל מיוני 2001 לזוגות לא-נשואים, ללא התייחסות למינם של בני הזוג.
ההסכם מעניק רק חלק מהזכויות המגיעות לזוגות נשואים.
בפרובינציית קוויבק, החל מיוני 2002, ניתן לרשום איחוד זוגי המעניק את כל הזכויות מהן נהנים זוגות נשואים.
בפרובינציית מניטובה זוגות אשר חיים ביחד מספר שנים, חד מיניים או דו-מיניים, מקבלים באופן אוטומטי מעמד של ידועים בציבור, המקנה חלק מהזכויות המגיעות לזוגות נשואים.
החל משנת 2003 מאפשרת פרובינציית אלברטה רישום יחסי תלות-גומלין למבוגרים לזוגות ללא קשר למינם, וההסדר מעניק חלק מהזכויות המגיעות לזוגות נשואים.
באוקטובר 2007 קבע בית משפט בקולומביה, כי זוגות חד-מיניים יהנו מהטבות בביטוח לאומי ובביטוח בריאות המגיעות לזוגות הטרוסקסואלים, וזאת לאחר ניסיון חקיקה בנושא שכשל.
ב-29 בינואר 2009 קבע בית המשפט החוקתי במדינה, כי על זוגות חד מיניים המקיימים שותפות ביתית לקבל את מלוא הזכויות המגיעות לזוגות הטרוסקואלים במעמד זה, ובכך ביטל אפליה שהייתה קיימת בנושא והפך את קולומביה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהעניקה שוויון זה לכלל האזרחים.
זוגות יכולים לדרוש את זכויותיהם לאחר מגורים משותפים במשך שנתיים.
ניתן לבצע איחוד אזרחי בחלק מהקנטונים של שווייץ, ואיחודים אלה מוכרים רק בקנטונים בהם בוצעו.
החל משנת 2005 ניתן גם להירשם ברמה פדרלית, אך רישום כזה אינו מעניק את האפשרויות הבאות:
קנטון ז'נבה מאפשר "שותפות ביתית קנטונית" (Cantonal Domestic Partnership) מאז שנת 2001. ההסכם הוא במעמד נישואי חוזה והוא מתאפשר לזוגות חד-מיניים ולזוגות הטרוסקסואלים, ומעניק חלק מהזכויות הניתנות לזוגות נשואים.
ההסכם אינו מעניק הטבות במס, בביטוח לאומי או בביטוח בריאות ממלכתי, שלא כמו הסכמים המעוגנים בחוק הפדרלי.
ז'נבה הייתה הקנטון הראשון שהעניק הכרה חוקית לזוגות חד-מיניים בדרך זו.
ב-22 בספטמבר 2002 הצביעו תושבי הקנטון ציריך על הרחבת הזכויות המגיעות לזוגות חד-מיניים הבאים באיחוד אזרחי, וכללו בתוכן הטבות מס, ירושה ופרמיות ביטוח.
החוק הקנטוני מגביל את האיחוד האזרחי לזוגות חד-מיניים בלבד, ועליהם להוכיח מגורים משותפים וניהול משק בית משותף במשך חצי שנה לפחות.
איזראל וייבריישן היא שלישיית רגאיי שמקורה בקינגסטון בירת ג'מייקה.
השלושה נפגשו בילדותם במרכז שיקום לילדים חולי פוליו, והפכו לאחת הלהקות המצליחות בג'מייקה בשנות ה-70 המאוחרות.
חברי הלהקה הם: לאסטל "וויס" בולגין, אלברט "אפל גבריאל" קרייג, וססיל "סקלי" ספנס.
הלהקה הוקמה בקינגסטון בשנת 1969, את אלבומם הראשון מימנה תנועת "שנים עשר השבטים של ישראל" (זרם בראסטפארי).
ב-23 במרץ 2020 נפטר חבר הלהקה אלברט "אפל גבריאל" קרייג.
חבר הלהקה ססיל "סקלי" ספנס נפטר ב-26 באוגוסט 2022.
איזק לזרוס ישראלס (בהולנדית: Isaac Lazarus Israëls; 3 בפברואר 1865, אמסטרדם – 7 באוקטובר 1934, האג) היה צייר יהודי-הולנדי.
בנו של הצייר יוזף ישראלס.
ישראלס התעניין בציור כבר בילדות, והראה כישרון מגיל צעיר.
בשנת 1881, כשהיה בן 16, הוא מכר ציור בטרם סיים אותו לאמן והאספן הנדריק וילם מסדאך.
עבודתו של ישראלס בתקופה זו הציגה יכולות טכניים מעבר לגילו ועומק פסיכולוגי.
הוא התמקד בדיוקנאות של סבתו וידיד משפחה, ובציורים בנושאי תמרונים צבאיים שסיקרנו אותו.
בשנת 1882 הופיע לראשונה בסלון האמנים (Salon des Artistes Français) בפריז, עם ציורו "קבורה צבאית" ובו חיילים הנאספים סביב קבר פתוח ביום סתווי.
על אף ההשוואות לציור הקבורה של גוסטב קורבה, ישראלס השתמש בקומפוזיציה זהירה יותר הנשענת על הרנסאנס האיטלקי.
לאחר הבכורה המוצלחת, זכה ישראלס בשנת 1885 לאזכור מכובד על ציורו "המתנדבים יוצאים אל המושבות", ציור נוסף עם סצנה צבאית על רקע הרציפים ברוטרדם.
בין השנים 1886–1908 התגורר ישראלס באמסטרדם, שם נרשם לאקדמיה לאמנות במטרה להשלים את לימודיו, אולם נשאר בה רק במשך שנה אחת.
ישראלס הרבה לבלות את הקיץ עם אביו בסכוונינגן, והתעניין ביחסי האור המשתנים בין השמש לים.
בתקופה זו הרבה לצייר סצנות חוף ים צבעוניות.
בין השנים 1903–1923 שהה ועבד בעיקר בפריז ובלונדון.
בפריז הושפע רבות מאדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק והחל לצייר את האוכלוסייה הפריזאית בפארקים, בתי קפה, קברטים.
בשנים 1913–1915 התגורר בלונדון, שם הרבה לצייר רוכבי סוסים ורקדניות בלט.
בשנת 1921 ביקר באי האינדונזי ג'אווה.
ובשנת 1923 חזר לבית הוריו בהאג, שם הפך את הסטודיו של אביו למקום העבודה שלו.
בשנת 1928 זכה במדליית זהב בתחרות האמנותית של אולימפיאדת אמסטרדם בקטגוריית הציור.
בניגוד לאביו, לא היו כלל מוטיבים יהודיים בציוריו.
עד למותו בשנת 1934, ישראלס יצר בעיקר ציורים אימפרסיוניסטים בעלי גוונים בהירים בוהקים.
נפטר בהאג ב-7 באוקטובר 1934, כתוצאה מתאונת דרכים שעבר מספר ימים סמוך למותו.
איזָר הוא נהר הזורם בחבל טירול באוסטריה ובמדינת בוואריה בגרמניה.
מוצאו של הנהר ברכס קרוונדל בחלק האוסטרי של הרי האלפים, והוא נכנס לגרמניה באזור העיירה מיטנוואלד.
בהמשך הוא זורם דרך הערים באד טלץ, מינכן ולנדסהוט בטרם הוא נשפך אל נהר הדנובה סמוך לעיירה דגנדורף.
אורכו של האיזר 295 קילומטרים, והוא הרביעי באורכו בבוואריה; הדנובה, האין, והמיין ארוכים ממנו.
איזר נחשב ליובל השני בחשיבותו לנהר הדנובה.
הנהר מתנשא בגובה של 1,750 מטר בקארוונדלבייג', רק צפונית מזרחית לאינסברוק, אוסטריה, והוא עובר מערבה ואז חוצה צפונה אל גרמניה במעבר שרניץ.
הנהר שם זורם דרך ערוץ עמוק ששימש את הרומאים הקדומים, שקראו לו פורטה קלאודיה.
קו רכבת וכביש עוברים כעת את הערוץ.
כשהוא פונה שוב מזרחה וצפונה, מגיח האיזר על המישור הבווארי וזורם צפונית-מזרחית דרך מינכן.
הוא נכנס לדנובה במורד הזרם מרגנסבורג.
יובליו הגדולים ביותר של האיזר הם הנהרות אמפר ולויסאך, ולאורכו מספר איים קטנים, כשהמוכר בהם הוא "אי המוזיאון" במינכן, עליו ממוקם המוזיאון הגרמני.
מקור שמו של הנהר במילה "מים עמוקים" בשפות אירופיות עתיקות, אשר בהמשך הפכו ל"מים קפואים" בשפות גרמאניות.
ברחבי אירופה ניתן למצוא מספר נהרות עם שמות דומים, לדוגמה האיזר בצרפת, ייזרה בצ'כיה, אייסל בהולנד ועוד.
הנהר שימש כנתיב סחר חשוב עוד בימי קדם, בין השאר לשינוע בולי עץ לענף הבניה.
הרומאים היו הראשונים שבנו גשרי עץ מעל הנהר.
החל מהמאה ה-17 שימש הנהר להעברת סחורות ונציאניות לווינה ובודפשט דרך הדנובה.
כמו כן פעלו לאורך הנהר מספר טחנות קמח שהופעלו בכוח זרימת המים.
באוקטובר 1946, בעקבות הוצאתם להורג של פושעי מלחמה נאצים כגון יואכים פון ריבנטרופ, האנס פרנק, וילהלם קייטל ואחרים כחלק מההוצאות להורג בנירנברג, פוזר אפרם מעל מימי הנהר.
החל מראשית המאה ה-20 משמש הנהר לייצור חשמל, ולאורכו נבנו תעלות רבות, אשר בין השאר פגעו במערכת האקולוגית שלו.
בעשורים האחרונים נעשו מאמצים לשקם את הנהר.
איחוד אוסטרליה היה תהליך שבמסגרתו התאחדו שש המושבות בריטיות: קווינסלנד, ניו סאות' ויילס, ויקטוריה, טסמניה, אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית, ליצירת אומה מאוחדת.
המושבות המשיכו לקיים את מערכת הממשל שלהן ואת הפרלמנטים הדו-בתים שלהן, שפעלו בהן כמושבות נפרדות, אך הם הסכימו להקים ממשלה פדרלית שתהייה אחראית על נושאים הנוגעים לאומה האוסטרלית בכללותה.
עם כניסתה של חוקת אוסטרליה לתוקף ב-1 בינואר 1901, הפכו המושבות למדינות של קהיליית אוסטרליה.
המאמצים להוצאת האיחוד לפועל, שהחלו כבר באמצע המאה ה-19, דשדשו עקב חוסר תמיכה ציבורית למהלך.
מספר כינוסים התקיימו במהלך שנות התשעים של המאה ה-19 כדי לנסח את חוקת האיחוד.
סר הנרי פארקס, ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, היה הדמות המובילה בתהליך זה.
פיג'י וניו זילנד שותפו מלכתחילה בתהליך האיחוד, אך הן החליטו לא להצטרף אליו בסופו של דבר.
סר אדמונד ברטון, שהיה שני רק לפארקס במחויבותו לרעיון האיחוד, היה ממלא מקום ראש הממשלה עד להשבעת הפרלמנט האוסטרלי הראשון ב-1901 ובעקבות הבחירות שהתקיימו לפרלמנט זה, אושרה רשמית כהונתו כראש ממשלת אוסטרליה הראשון.
תקופת האיחוד העניקה את שמה לסגנון אדריכלי שהיה נפוץ באוסטרליה באותה תקופה והקרוי בשם "אדריכלות האיחוד" או "סגנון האיחוד".
צעדים רציניים ראשונים לקראת איחוד המושבות החלו להיעשות בסוף שנות השמונים של המאה ה-19, תקופה בה החלו להתעורר הרגשות הלאומיים בקרב האוסטרלים, ברובם ילידי היבשת.
רעיון ההגדרה העצמית של "אוסטרלים" החל להופיע בשירה ובתרבות.
רעיון זה החל להיות מקודם על ידי שיפורים בתחבורה ובתקשורת כמו הקמתה ב-1872 של מערכת טלגרפית שקישרה בין המושבות.
המושבות האוסטרליות היו גם מושפעות על ידי איחודים אחרים שהתרחשו באותה תקופה ברחבי העולם, במיוחד בארגנטינה, קנדה, שווייץ וארצות הברית.
סר הנרי פארקס, אז המזכיר הקולוניאלי של ניו סאות' ויילס, הציע לראשונה ב-1867 את הקמתו של גוף ייעוצי פדרלי.
לאחר שרעיון זה נדחה על ידי שר המושבות, העלה פארקס את הרעיון שוב בכינוס שהתקיים ב-1880, הפעם בהיותו ראש ממשלת ניו סאות' ויילס.
בכינוס זה, דנו נציגים מוויקטוריה, ניו סאות' ויילס ואוסטרליה הדרומית, בשורה של נושאים, כולל רעיון האיחוד, תקשורת, ההגירה מסין, מחלות שפגעו בתעשיית היין ואיחוד תעריפים.
בבסיסו של רעיון האיחוד עמד הפוטנציאל להבטחת סטנדרטיזציה של המערכות לטובת קידום הסחר בין המושבות.
הדחיפה הסופית והמוצלחת להקמתה של המועצה הפדרלית הגיעה בכינוס שהתקיים ב-1883 ומטרתו הייתה לדון באסטרטגיות שנדרשו כדי להיות משקל נגד לפעילות של גרמניה ושל צרפת בגינאה החדשה ובהברידים החדשים.
סר סמואל גריפית', ראש ממשלת קווינסלנד, ניסח טיוטת חוק לכינון מועצה פדרלית.
המועצה הצליחה להגיש עצומה לפרלמנט הבריטי, שיחוקק את חוק המועצה הפדרלית של אוסטרלאסיה ב-1885.
כתוצאה מחוק זה הוקמה "המועצה הפדרלית של אוסטרלאסיה" (Federal Council of Australasia), שייצגה את ענייני המושבות ואת יחסיהם עם איי דרום האוקיינוס השקט.
ניו סאות' ויילס וניו זילנד לא הצטרפו למועצה.
המושבות בעלות הניהול העצמי של קווינסלנד, טסמניה, וויקטוריה, וכן מושבות הכתר של אוסטרליה המערבית ושל פיג'י, כן היו מעורבות במועצה.
אוסטרליה הדרומית הייתה חברה במועצה לזמן קצר בין השנים 1888 – 1890. למועצה הפדרלית היו סמכויות לחוקק חוקים באופן ישיר בנושאים מסוימים, כמו בענייני הסגרה, פיקוח על הדיג ונושאים נוספים, אך לא היו לה מזכירות קבועה, סמכויות ניהוליות או כל הכנסה משל עצמה.
יתר על כן, היעדרותה של מושבה חזקה כמו ניו סאות' ויילס, החלישה את כוחה הייצוגי.
אף על פי כן, הייתה זו הצורה הראשונה של שיתוף פעולה בין המושבות.
הייתה זו הזדמנות עבור תומכי האיחוד מכל רחבי אוסטרליה להיפגש ולהחליף דעות.
האופן שבו הוקמה המועצה ביסס את התפקיד המתמשך שהיה לפרלמנט הבריטי בפיתוח המבנה החוקתי של אוסטרליה.
מנסחי חוק המועצה הפדרלית יצרו מספר סמכויות העוסקות באינטרס המשותף שמאוחר יותר יכנס לחוקת אוסטרליה, במיוחד סעיף 51 שלה שדן בסמכויות הפרלמנט האוסטרלי.
במושבות עצמן, להוציא את ויקטוריה, הייתה דאגה כלשהי בנוגע לרעיון האיחוד.
פוליטיקאים מהמושבות הקטנות במיוחד, סלדו מהרעיון של אצילת הכוח לממשלה לאומית.
הם חששו שממשלה כזאת תישלט באופן בלתי נמנע על ידי המושבות המאוכלסות יותר של ניו סאות' ויילס וויקטוריה.
קווינסלנד חששה שחקיקה בדרג לאומי תגביל את העסקתם של פועלי מטעי הסוכר שהגיעו מאיי האוקיינוס השקט.
דאגות אלה לא היו היחידות שהעסיקו את מתנגדי האיחוד.
המושבות הקטנות היו מודאגות מביטולם של מיסי הייבוא, ושעקב כך יישלל מהן חלק ניכר מהכנסתן ושהסחר שלהן יהיה נתון לחסדיהן של המושבות הגדולות.
ניו סאות' ויילס, שהשקפתה המסורתית הייתה מבוססת על רעיון הסחר החופשי, שאפה שמדיניות המיסים של האיחוד לא תתבסס על פרוטקציוניזם.
ראש ממשלת ויקטוריה, ג'יימס סרביס, תיאר את איחוד המדיניות הפיסקלית כ"אריה העומד בדרכו של האיחוד".
סוגיה בסיסית נוספת הייתה כיצד לחלק את המכסים שייגבו בין המדינות.
מבחינתן של המושבות הגדולות הייתה קיימת האפשרות, שבסופו של דבר התממשה, שהם יאלצו לסבסד את הכלכלות של טסמניה, אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית, שהיו במצוקה.
גם מבלי להביא בחשבון את הדאגות הללו, ניטשו ויכוחים על מבנה ממשלת האיחוד.
ניסיונה של ארצות הברית, שהתנסתה בטראומה של מלחמת האזרחים, עורר חוסר רצון לקבל השראה מתהליך האיחוד שלה.
תנועת העובדים האוסטרלית שהייתה אז בהתהוותה, הייתה חלוקה בדעתה על התמיכה ברעיון האיחוד.
מצד אחד, הרגשות הלאומיים היו חזקים בתנועת העובדים והייתה תמיכה חזקה בקרבה לרעיון של "אוסטרליה הלבנה".
מצד שני, נציגי תנועת העובדים חששו שהאיחוד יסיט את תשומת הלב מהצורך לרפורמות חברתיות ותעסוקתיות ויעגן את כוחותיה של התנועה השמרנית.
בכינוסים הפדרליים לא השתתפו נציגים מתנועת העבודה המאורגנת.
למעשה, נוסח הצעת החוקה ספג ביקורת מנציגי תנועת העבודה בהיותו שמרני מדי.
נציגים אלה שאפו שלממשלה הפדרלית תהיה יותר סמכות לחוקק חוקים בנושאים כמו שכר ומחירים.
הם גם התייחסו לסנאט כפי שהוצע בחוקה כגוף בעל סמכות חזקה מדי, עם יכולת למנוע את ביצוען של רפורמות חברתיות ופוליטיות, ממש כפי שנהגו אז הבתים העליונים של המושבות.
לשיקולים הדתיים היה חלק קטן אך לא קל ערך בדיונים על נחיצותו וישימותו של האיחוד.
באופן כללי, היו תומכי האיחוד פרוסטנטים והתלהבותם של הקתולים הייתה חלשה יותר, בעיקר בשל העובדה שפארקס היה אנטי-קתולי במשך שנים ובשל העובדה ששיעור בעלי האמונה הקתולית בקרב תנועת העובדים היה גבוה.
בראשית שנות התשעים של המאה ה-19 הונחו היסודות לאיחוד.
פגישה בלתי רשמית של נציגים רשמיים של המושבות התקיימה ב-1890. פגישה זו סללה את הדרך לכינוסה של הוועידה הלאומית של אוסטרלאסיה בסידני ב-1891. ניו זילנד יוצגה בשני הכינוסים, למרות שנציגה רמזו שלא יהיה זה סביר שהם יצטרפו לאיחוד, אך בעתיד הם אולי יהיו מעוניינים בכך.
הוועידה של 1890 אורגנה ביוזמתו של פארקס.
הדיווחים אודות ארגון הוועידה מתחילים בכך שהלורד קרינגטון, מושל ניו סאות' ויילס, דרבן את פארקס הזקן בארוחת צהריים שהתקיימה ב-15 ביוני 1889. על פי המסופר, התפאר פארקס שהוא "יוכל לאחד את המושבות תוך שנה".
קרינגטון השיב, "אז מדוע אינך עושה זאת?
יהיה זה סיום מפואר לחייך".
למחרת היום כתב פארקס לראש ממשלת ויקטוריה, דאנקן גיליס, והציע לו לקדם את רעיון האיחוד.
תשובתו של גיליס הייתה צוננת כצפוי, וגרמה לפארקס להביע את הסתייגותו מצירופה של ניו סאות' ויילס למועצה הפדרלית.
באוקטובר נסע פארקס צפונה לבריזביין ופגש את ראש ממשלת קווינסלנד, סמואל גריפית' ואת שר האוצר של המושבה, תומאס מק'אילרית'.
בדרכו חזרה הוא עצר מדרום לגבול בין שתי המושבות ונשא את נאום טנטרפילד ההיסטורי שלו ב-24 באוקטובר 1889, בו הוא ציין שהגיע הזמן בו ישקלו המושבות להתאחד.
בסוף שנת 1889 התנהלה חליפת מכתבים בין מושלי המושבות וראשי הממשלות והם הסכימו לקיים פגישה בלתי רשמית.
ניו סאות' ויילס: הנרי פארקס (ראש הממשלה) וויליאם מקמילן (שר האוצר).
ויקטוריה: דאנקן גיליס (ראש הממשלה) ואלפרד דיקין (המזכיר הראשי).
קווינסלנד: סר סמואל גריפית' (מנהיג האופוזיציה) וג'ון מקרוסן (מזכיר המושבה).
אוסטרליה הדרומית: דר' ג'ון קוקברן (ראש הממשלה) ותומאס פלייפורד (מנהיג האופוזיציה).
טסמניה: אנדרו אינגליס קלארק (התובע הכללי) וסטאפורד בירד (שר האוצר).
אוסטרליה המערבית: סר ג'יימס ג'ורג' לי סטיר (יושב ראש הפרלמנט).
ניו זילנד: קפטן ויליאם ראסל (מזכיר המושבה) וסר ג'ון הול (ראש הממשלה לשעבר).
כאשר התכנסה הפגישה בבית הפרלמנט של ויקטוריה במלבורן ב-6 בפברואר, התמודדו הנציגים עם קיץ לוהט של 39.7 מעלות צלזיוס בצל.
הדיונים נסובו על השאלה אם הזמן כבר בשל לאיחוד.
בעוד שחלק מהנציגים הסכימו שהשעה מתאימה, לא נראתה התלהבות מצדם של המדינות הקטנות.
תומאס פלייפורד מאוסטרליה הדרומית ציין ששאלת הגנת המחירים והעדר התמיכה הציבורית מהווים מכשולים לאיחוד.
באופן דומה רמזו סר ג'יימס לי סטיר מאוסטרליה המערבית והנציגים מניו זילנד, שקיימת תמיכה מועטה לאיחוד במושבותיהם.
שאלה בסיסית בכינוס מוקדם זה הייתה כיצד להקים את הממשלה על בסיס מסורת הממשל של שיטת וסמינסטר.
החוק שעל פיו אוחדה קנדה ושנחקק ב-1867, היווה דוגמה בנוגע ליחסים בין האיחוד לבין הכתר.
כלפי הרעיון של ריכוזיות, כפי שהותווה בחוקת קנדה, הייתה התלהבות פחותה, בעיקר מצדם של המדינות הקטנות.
לאחר הוועידה של 1890 הפסיקה הדוגמה הקנדית להוות השראה למובילי רעיון איחוד אוסטרליה.
למרות שחוקת שווייץ הייתה גם היא דוגמה שעמדה לנגד עיניהם של קברניטי האיחוד האוסטרלי, היה זה בלתי נמנע שהנציגים ישתמשו בדוגמה של חוקת ארצות הברית כמקור ההשראה העיקרי שלהם בשל היותה של ארצות הברית ארץ דוברת אנגלית.
חוקת ארצות הברית נתנה סמכויות מועטות לממשלה הפדרלית והשאירה לטיפולן של המדינות את רוב הנושאים.
כמו כן נעשה שימוש בדוגמה האמריקנית בנוגע להיותו של הסנאט גוף שמייצג את המדינות באופן שוויוני ללא קשר לגודל אוכלוסייתן לעומת בית הנבחרים שייצג את המדינות על פי גודל האוכלוסייה.
אנדרו אינגליס קלארק, שזה מכבר היה מעריץ של המוסדות הפדרליים של ארצות הברית, הציג את חוקת ארצות הברית כדוגמה של ההגנה על זכויותיהן של המדינות.
הוא הציג את האופציה האמריקנית כחלופה למודל הקנדי, וטען שקנדה היא "מייצג של מיזוג יותר מאשר פדרציה".
להצגתו של הספר של ג'יימס ברייס "הקהילייה האמריקנית" (The American Commonwealth), הייתה גם השפעה מרחיקת לכת.
הכינוס במלבורן הסתיים בהסכמה של הנציגים כי הגיעה העת לאיחוד.
אנדרו קלארק הקדיש מחשבה מרובה על אופי החוקה שתתאים לאוסטרליה.
במאי 1890 הוא נסע ללונדון כדי להגיש פנייה בשם ממשלת טסמניה בפני המועצה המלכותית.
במהלך מסעו, הוא החל לכתוב טיוטת חוקה, כשהוא מתבסס בעיקר על החוק לאיחודה של קנדה ונספחיו עד לאותה עת, על חוקת ארצות הברית, על חוק המועצה הפדרלית של אוסטרליה ועל החוקות השונות של המושבות האוסטרליות.
בדרכו חזרה מלונדון, עבר קלארק בבוסטון, שם הוא קיים דיונים על טיוטת החוקה שחיבר עם אוליבר ונדל הולמס הבן, עם מונקורי קונוויי ועם אחרים.
בסופו של דבר אימץ קלארק מתוך הטיוטה שלו את העקרונות הבאים:
האיחוד של אוסטרליה היא למעשה הקהילייה האוסטרלית.
תתקיים הפרדת רשויות: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
הרשות המחוקקת תכלול את בית הנבחרים ואת הסנאט.
תתקיים הפרדת סמכויות בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות המדינות.
עם שובו להובארט בנובמבר 1890 השלים קלארק את הנוסח הסופי של טיוטת החוקה והדפיס כמה עותקים ממנו.
בפברואר 1891 הוא הפיץ את העתקי הטיוטה לפארקס, ברטון וככל הנראה גם לפלייפורד.
טיוטה זו הייתה מיועדת להיות נייר עבודה פרטי ומעולם לא פורסמה.
ההיסטוריון ג'ון לה נוץ, הכריז שהטיוטה של קלארק היא החוקה שאומצה ב-1900. ואכן, 86 מתוך 128 הסעיפים של חוקת אוסטרליה, מקורם בטיוטה של קלארק.
מבנה הפרלמנט האוסטרלי כפי שהוצע בוועידה של 1891 התבסס על זה של הקונגרס של ארצות הברית.
הבית התחתון של הפרלמנט היה אמור להיבחר על ידי מחוזות בחירה המבוססים על גודל האוכלוסייה ובסנאט תהייה למדינות נציגות שווה ללא קשר לגודל האוכלוסייה.
דוגמה אמריקנית זו שולבה עם שיטת וסטמינסטר, שעל פיה ראש הממשלה ושריו ימונו על ידי נציג של הכתר הבריטי מבין חברי המפלגה המהווה את הרוב בבית התחתון .
בכינוס בסידני זיהה גריפית' בבירור את מה שהייתה הבעיה המרכזית: כיצד תותווה מערכת היחסים בין שני בתי הפרלמנט.
במרכזה של הדעה האחת בנושא עמדה גישתו של אלפרד דיקין, שהבית התחתון חייב להיות הקובע מבין השניים.
לדעה זו התנגדו אדמונד ברטון ג'ון קוקברן ואחרים, והם טענו שסנאט חזק עם כוחות שקולים בחשיבותם לזה של הבית התחתון, הוא כורח המציאות.
גריפית' עצמו המליץ ששאלת אחריותה של הממשלה תישאר פתוחה.
במהלך סוף השבוע של חג הפסחא של 1891, ערך גריפית' את הטיוטה של קלארק כששהה על סיפונה של היאכטה של ממשלת קווינסלנד, ה"לוסינדה".
גרסת החוקה לאחר עריכותיו של גריפית' הוגשה לפרלמנטים של המושבות שסירבו לאשר אותה.
תחייתה של התנועה למען האיחוד הונעה מהגידול באיגודים הפדרליסטים והלאומיים שהיו מחויבים לרעיון האיחוד, כמו "אגודת ילידי אוסטרליה" (Australian Natives' Association).
שני כינוסים עממיים התקיימו בעיירה קורואה ובעיר באת'רסט שבניו סאות' ויילס.
ב-1893 ניסח ג'ון קוויק, שהשתתף בכינוס בקורואה, הצעת חוק שתהווה את הבסיס לכינוס באדלייד והיא נחשבת כתרומה העיקרית לנוסח החוקה הסופי.
ב-1895, התקבלה על ידי ראשי הממשלות של המושבות הצעה לקיים ועידה שנציגיה יבחרו בבחירות כלליות ושיערך משאל עם על הנוסח הסופי של החוקה.
הוועידה התקיימה בכמה מושבים, בתחילה באדלייד ב-1897, לאחר מכן בסידני ולבסוף במלבורן במרץ 1898. לאחר הכינוס באדלייד, קיימו הפרלמנטים של המושבות דיונים על נוסח החוקה והציעו בו שינויים.
העקרונות היסודיים שהונחו ב-1891 אומצו, בנוסף לרעיון של "ממשלה אחראית" (Responsible government), שעל פיו נותנת הממשלה דין וחשבון לפרלמנט על פעולותיה (דבר שעל פי ביצועו בחבר העמים הבריטי בפועל יוצר משטר פרלמנטרי).
כמו כן הייתה הסכמה כללית על מבנה חוקתי דמוקרטי יותר.
הוסכם שכל חברי הסנאט ייבחרו בבחירות כלליות כשלצורך זה כל מדינה מהווה מחוז בחירה אחד.
ב-1898 נשלח נוסח החוקה למושבות והועמד למשאל עם שנערך בארבע מהמושבות ביוני אותה שנה.
בכל ארבע המושבות אושרה החוקה ברוב קולות.
אף על פי כן, נכשל משאל העם, שכן סך כל המצביעים בעד בניו סאות' ויילס לא הגיע לסף של 80,000 קולות.
ביוני 1899 התקיים משאל עם חוזר בכל המושבות למעט אוסטרליה המערבית, שם התקיים משאל העם בשנה שלאחר מכן.
בסופו של דבר הושג רוב לאישור החוקה בכל המושבות.
לאחר אישור הצעת החוקה במושבות היא הועברה לאשרור בפרלמנט הבריטי.
חוקת הדומיניון של אוסטרליה (Commonwealth of Australia Constitution Act) אושרה בפרלמנט הבריטי ב-5 ביולי 1900 והמלכה ויקטוריה נתנה לה את ההסכמה המלכותית ב-9 ביולי.
ההכרזה על החוקה ניתנה ב-1 בינואר 1901 בסנטניאל פארק שבסידני.
סר אדמונד ברטון הושבע כראש הממשלה הזמני והנהיג ממשלה זמנית שמנתה תשעה חברים.
על פי החוקה הוקם פרלמנט דו-בתי שכלל סנאט ובית נבחרים.
המושל הכללי של אוסטרליה הוגדר כנציג המלכה.
בתחילה, נחשב בעל תפקיד זה כנציג של ממשלת בריטניה.
על פי החוקה כונן גם בית המשפט העליון והוגדרה הפרדת הסמכויות בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות המדינות.
על מיקומה של הבירה הפדרלית התנהל ויכוח קשה בין שתי המועמדות, סידני ומלבורן.
כפשרה, הוחלט על ייסודה של טריטוריה נפרדת, טריטוריית הבירה האוסטרלית, שהיא מובלעת בתוך שטחה של ניו סאות' ויילס.
עד להקמתה של הבירה החדשה, קנברה, ישב הפרלמנט האוסטרלי במלבורן.
איחאר (בספרדית: Híjar; באראגונית: Ixar, אישאר) היא עיירה הממוקמת במחוז טרואל בקהילה האוטונומית אראגון שבספרד.
העיירה ידעה את שיא פריחתה בשלהי ימי הביניים; ב-1483 הקים הדוכס חואן פרננדס דה-איחאר בית דפוס בארמונו, בתקופה שבה מהפכת הדפוס רק החלה את דרכה והייתה חדשה בספרד.
בדפוס איחאר נדפסו גם ספרים עבריים בידי המדפיס אברהם אלאנתאנסי.
בתי העיירה השתמרו היטב וישנם בה מבנים מהמאה ה-15, ביניהם בית כנסת וכנסייה גותית-מודחארית בשם "סנטה מריה לה מאיור".
אִיזָר (מערבית إزار "איזר" - כיסוי) או ε ברועה דובים, הוא כוכב כפול שנמצא במרחק של כ-250 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים רועה דובים.
עם בהירות נראית כוללת מדרגה 2.33 זהו הכוכב השני בבהירותו בקבוצה.
הכוכב נקרא לפעמים גם "מיזר" או "מירק", אך השמות האלו ניתנו לכוכבים מיזר ומראק שבקבוצת הדובה הגדולה.
כמו כן הוא קיבל את השם פולצ'רימה מהאסטרונום פרידריך פון שטרובה שגילה את היותו כוכב כפול.
איזר מורכב מזוג כוכבים המקיפים זה את זה במרחק של כ-185 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של לפחות 1,000 שנים.
גילה של המערכת מוערך בכ-300 מיליון שנים.
ההפרדה הזוויתי בין השניים היא פחות מ-3 שניות קשת כך שנדרש טלסקופ כדי להפריד ביניהם.
איזר A הוא הכוכב הבהיר מבין השניים.
זהו ענק כתום מסוג ספקטרלי K0 II-III, מסתו גדולה יותר מפי 4.5 ממסת השמש ורדיוסו פי 33 מרדיוס השמש.
טמפרטורת פניו היא כ-4,550 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 530 מעוצמת ההארה של השמש.
ככל הנראה לפני 10-20 מיליון שנים הוא היה כוכב הסדרה הראשית מסוג B, אך לאחר שאזל המימן שבליבתו הוא החל בתהליך של התקררות והתנפחות בדרך להפוך לענק אדום ובעתיד הוא צפוי להפוך לננס לבן.
איזר B הוא הכוכב העמום מבין השניים.
זהו כוכב הסדרה הראשית לבן מסוג ספקטרלי A0 V.
מסתו מוערכת בכ-2 מסות שמש ורדיוסו כ-2 רדיוסי שמש.
טמפרטורת פניו כ-8,700 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 60 מעוצמת ההארה של השמש.
הוא צפוי להפוך גם כן לענק אדום, אבל רק בעוד מאות מיליוני שנים.
איח'תילאף (תעתיק מדויק: אִח'תִלאף, מערבית: اختلاف), הוא מושג המתאר מחלוקת בקרב חכמי הדת.
על פי האסלאם, כאשר קיימת מחלוקת בין חכמי הדת, אסור לרדות באדם אשר הולך לפי אחת הדעות של החכמים.
המצווה להורות על הטוב ולאסור את הרע אינה קבילה.
על פי אמירה המיוחסת לנביא מוחמד, מחלוקת בין המאמינים הנאמנים היא ברכה, חסד ורחמים.
יחד עם זאת, חלק גדול מהמומחים טוענים שהאמירה הזאת היא מזויפת, ולא נאמרה באמת על ידי הנביא מוחמד.
איזר : Isera, באוקסיטנית: Isèra) הוא מחוז במזרחה של צרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ (בעבר אזור רון-אלפ).
הוא נקרא לפי שם הנהר איזר, יובל של הגדה השמאלית של הנהר רון.
בירתו ומושב הפרפקטורה שלו היא העיר גרנובל.
המחוז איזר מהווה חלק גדול מחבל דופינה ההיסטורי (החלק הצפוני שלו, לרבות חבל ויינואה וחבל גרזיבודאן) שבירתו הייתה גרנובל.
הוא המחוז בעל השטח הגדול ביותר והמחוז השני לפי מספר התושבים במסגרת חבל אוברן-רון-אלפ.
תושביו, בני איזר, נקראים בצרפתית Isérois ו-Iséroises (איזרואה, איזרואז).
מקור השם איזר אינו ברור והוא יכול להיות קשור למספר מילים קלטיות:
Isar שמשמעותה – "ברזל" – מתכת שכנראה נמצאה בשפע לאורך גדות הנהר איזר בתקופה הפרהיסטורית
Isara שמשמעותה בשפה הגאלית העתיקה "חמום מוח, מהיר", משקפת תכונות של הנהר האלפיני הזה לפני שזרימת מימיו הוסדרה על ידי בניית הסכר של שבריל שהופעל לראשונה בשנת 1953, מבלי לבטל לגמרי את סכנת השיטפונות
שם דומה ניתן למצוא כמעט בכל מקום באירופה: איזאר בבוואריה, איזר במישור פלנדריה, ואף השם של אואז לפי יוליוס קיסר – "איסארה".
המקור הקלטי של השם אינו ודאי, אולם פוגשים שם זה באזורים הנחשבים מושפעים על ידי התרבות הקלטית (כולל ונציה וטראקיה).
סמל המחוז הוא שלט מחולק לחלק עליון כחול עם פס גלי לבן ("כסף") ולחלק תחתון צהוב ("זהב") עם דולפין כחול בעל כנפיים וזנב אדומים.
בימי המהפכה הצרפתית, ב-4 במרץ 1790, הפך חלק (צפוני) מחבל דופינה ההיסטורי ("דופינה ויינואה") ל"מחוז איזר", בהתאם ליישום החוק שאושר ב-22 בדצמבר 1789.
גבולותיו עם המחוז רון עברו שינויים פעמים מספר.
שטח המחוז הופחת פעמיים ב-1852 וב-1967 כשכל פעם הפסיד שטח לטובת מחוז רון.
בשנת 1852 הביאה הופעתם של אזורים עירוניים בפרברי העיר ליון לסיפוחם של הכפרים ברון, וולקס-אן-ולן, וניסיה, וילרבאן ולה גיוטייר אל מחוז רון.
בשנים 1960–2015 היה המחוז איזר חלק מחבל רון-אלפ, שהפך בשנת 2016 לחבל אוברן-רון-אלפ.
בשנת 1967 נוצר המטרופולין העירוני של ליון.
בהזדמנות זו 23 כפרים (שאפונה, שאסייה, קומונה, קורבא, דסין-שרפייה, פזן, ז'נא, ז'ונאז', ז'ון, מארן, פיזיניאן, סן-בונה-דה-מיר, סן-פייר-דה שנדייה, סן-פריאסט, סו-סמפוריין-ד'אוזון, סרזן-די רון, סימאנדר, סולז, טרנה, טוסייה) שעד אז היו חלק ממחוז איזר ועוד 6 כפרים של מחוז אן סופחו למחוז רון.
ב-1971 הוצא היישוב קולומביה-סונייה ממחוז איזר.
עקבות ראשונות של בני אדם שנתגלו במחוז שייכות לתקופת האבן האמצעית בסביבות 200,000 לפנה"ס.
אז על אף האקלים הקר התיישבו בני אדם בהרי שארטרז ורקור.
הפיזור הגאוגרפי של האנשים באזור היה תלוי בעיקר במזג האוויר, בעידני הקרח ובהתפזרות בעלי החיים ששימשו למזונם.
בסביבות 5000 לפנה"ס קבוצות בני אדם מיושבים ראשונות מצאו מגורים במרגלות ההרים שארטרז, ורקור, טריאב, במעבר וורפ (cluse de Voreppe) ובמישור ביאבר-ואלואר שבו שרר בזמנו אקלים חם ולח המזכיר את האקלים הים תיכוני ושסייע לתנופת החקלאות המקומית.
בשלהי הפרהיסטוריה נוצר בסביבות 2700 לפנה"ס אתר נאוליתי על הגדה הדרומית של האגם פאראדרי.
מדובר בכפר בן חמישה בתים משפחתיים מעץ שאוכלס על ידי כחמישים תושבים.
כיום חופרים את האתר הנמצא מתחת למי האגם.
בימי פרוטוהיסטוריה ובתקופת הברונזה בין 1300–1100 לפנה"ס הופיעו מעבדים ראשונים של מתכות, שסיפקו, כנראה, ביקוש מצד אנשי המקום.
גילוים של חפצי ברונזה רבים (גרזינים, סכינים, צמידים וכו') בשטח הכפרים גונסלן ואלוואר של ימינו, מצביע על חשיבותו של ענף עיבוד הברונזה במקום.
בהמשך כשהופיעו בהרי האלפים השבטים הגאליים הראשונים התחילה תקופת הברזל .
הרומאים מצאו באזור ארבע קבוצות של גאלים.
החשובה ביניהן היו האלוברוגים ששטח שליטתם השתרעה מז'נבה עד לקולארו (גראטיאנופוליס, לימים גרנובל) ואחר כך עד לווייאן שהייתה בירתם.
בשנים 125–118 לפנה"ס נחלו העמים הגאליים – האלוברוגים, הארוורנים והווקונקים תבוסות מצד הרומאים, האחרונים הצליחו להשתלט על אזור רחב בין האלפים להרי הפירנאים.
הם הקימו בו את פרובינקיית גאליה טרנסאלפינה או גאליה נארבוננסיס.
וייאן הפכה לעיר רומית משגשגת והייתה באותה תקופה המרכז הפוליטי והכלכלי הראשי של האזור הידוע כיום כמחוז איזר.
בווייאן ניתן לראות עד היום שרידים בולטים רבים מאותה תקופה כמו, למשל, מקדש אוגוסטוס ומקדש ליביה, והתיאטרון העתיק.
בימי הביניים האזור והעיר גרנובל ידעו תקופה של התפתחות.
בעקבות הכיבוש הרומי קמה כאן בין השנים 443–524 ממלכת הבוגרונדים עד לקרב וזרונס כשהוחלפה על ידי ממלכות פרנקיות.
לצד המלכים תפקיד מנהלי ומשפטי הולך וגדל מילאו הבישופים הנוצרים שעמדו בראש דיוקסיות
כמו בשאר אירופה, במחוז איזר בתקופה הידועה כימי הביניים המוקדמים – בין 750–1000 – נבנו טירות ומבצרים רבים.