tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2010 הוחל בהפעלת "הטיבריום", מופעי מים אור קוליים, בליווי מזרקות מים המשלבות אש, לייזר ומתקנים מתנפחים.
בהם תוכן חינוכי על טבריה, הכנרת וסביבתה.
ב-2013 קרס חלקו הגדול של המתקן וטבע במימי הכנרת עקב עליית מפלס המים.
ב-2022 אושרה תוכנית להפעלתו מחדש ובנובמבר 2025 חזר המתקן לפעול.
חצר היהודים - מתחם הממוקם בלב המדרחוב (בסמיכת ל"גן הבנים") ובו נמצאים בתי כנסת, חלקם פעילים, כמו בית הכנסת העתיק (תקצ"ז-1836) המשמש כיום גם כבית חב"ד לתיירים, בית הכנסת עץ החיים, בית הכנסת של חסידי קרלין ובית הכנסת "הסניור".
כן מצויה במקום אנדרטה לזכר בני טבריה שנפלו במערכות ישראל.
מתחם דונה גרציה - המתחם, המצוי בצפון מערב העיר העתיקה של טבריה, כולל מספר אתרים היסטוריים.
"הבית של דונה גרציה" המצוי במתחם, הוא מוזיאון ייחודי לתולדות העיר טבריה ולסיפורה של דונה גרציה.
כן כולל המתחם את "בית האחיות" שהיה הבית הראשון שנבנה מחוץ לחומות, את המצודה מימי דאהר אל-עומר, את בית הסראייה, ואת "מלון טבריה" ההיסטורי, שהוקם בשנת 1896 על ידי ריכרד גרוסמן.
גן לאומי חמת טבריה - ביציאה הדרומית של העיר טבריה נמצא גן לאומי "חמת טבריה".
באתר נמצאו שרידיה של העיר העתיקה חמת, עיר שהייתה מיושבת בתקופת הכנענים והונחלה לשבט נפתלי לאחר כיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון, והמשיכה לשרוד בתקופות הרומית, הביזנטית והאומיית.
באתר נחשפו חורבות של בתי כנסת יהודיים, שחלקם שוחזר.
בין שרידי בית הכנסת, מהמאה ה-4, מצויה רצפת פסיפס של גלגל המזלות.
שילוב זה של מוטיבים חילוניים פופולריים במבנה דתי-יהודי משקף את הסובלנות של הרבנים באותה תקופה, כאשר היהדות שגשגה בגליל לצד הנצרות הצעירה ועבודת האלילים הרומיים.
במקום נובעים 17 מעיינות חמים, מעיינות מרפא וחמאם.
אתרים בעלי חשיבות דתית ליהודים
בטבריה בתי כנסת פעילים רבים.
באזור העיר העתיקה מספר בתי כנסת בני מאות שנים, המשמשים עדיין לתפילה, באזור המכונה "חצר היהודים".
מתוך אלו בולטים ארבעה בתי כנסת:
"בית הכנסת עץ החיים" הוא בית כנסת ספרדי שהוקם על ידי רבי חיים אבולעפיה בשנת 1740. בית הכנסת חרב ושוקם מספר פעמים ברעש של 1837 ובשיטפון של 1934. בית הכנסת בנוי על שרידי בתי כנסת קדומים, בהם בית כנסת שהתפלל בו האר"י הקדוש.
"בית כנסת הסניור" הוא בית כנסת ספרדי שנבנה על ידי "הסניור" הוא רבי חיים שמואל הכהן קונורטי בשנת 1837 ומופעל מאז על ידי משפחת ניניו, שחצר המגורים שלה צמודה לבית הכנסת.
"בית הכנסת של חסידי קרלין" - הוקם בשנת 1786 על ידי תלמידי הבעל שם טוב שעלו לטבריה, ומשמש מאז כבית כנסת.
המקום מופעל על ידי חסידים מחסידות קרלין, המפעילים שם גם ישיבה המכונה "מתיבתא דרבי יוחנן".
"בית הכנסת העתיק", הוקם בשנת 1836 על ידי כמה מהחסידיות שהיו אז בטבריה בית הכנסת משמש כיום כבית חב"ד בטיילת בעיר ונקרא בשם 'רוח על המים'.
בית כנסת רייסין, הוקם בעליית החסידים שבראשות רבי מ"מ מויטעבסק, כיום בשלבי שימור במקום פועל כולל גבוה להוראה 'חסד לאברהם 'קאליסק' על שמו של רבי אברהם מקאליסק.
מפסוקים אלו ואחרים, המופיעים במקורות, צמחה מסורת לפיה תחל הגאולה בטבריה, ויש האומרים כי שם תחל אף תחיית המתים.
מכאן ניתן להבין את בקשתם של רבים, ובהם הרמב"ם, להיקבר בטבריה.
ואכן, בטבריה מצוינים קבריהם של רבנים וצדיקים רבים, המשמשים מקום לתפילה, ולעלייה לרגל:
על פי הפולקלור היהודי, קבור הרמב"ם בטבריה.
ציון קברו של הרמב"ם הוא מבנה גדול המוקף בחומה, ומעוטר במבנה מתכת דמוי כתר, ובו נמצא קברו של הרמב"ם וכן קבר אביו ונכדו.
מחוץ למבנה מצויים קברים נוספים של צדיקים ורבנים - קבריהם של השל"ה הקדוש ורבן יוחנן בן זכאי, וכן האמוראים רבי אמי ורבי אסי ואליעזר בן הורקנוס.
בשנת 2009 נחנך בסמוך לקברו של הרמב"ם מרכז מבקרים חדש, מרכז מורשת הרמב"ם, המנציח את פועלו.
קבר רבי מאיר בעל הנס ותלמידיו.
מתחם הקבר נמצא לחוף הכנרת, בדרום העיר.
על הקבר בנוי כיום בית כנסת גדול.
כן טמונים במקום תלמידיו של רבי מאיר - סומכוס ורבי שמעון בן אלעזר.
החל מהמאה ה-18 התפרסם הקבר בעולם היהודי בזכות קופות הצדקה למען עניי ארץ ישראל, שהופצו בשם "קופות רבי מאיר בעל-הנס" או "קופות רמבעה"ן".
אתר הקבר מחולק לשני מתחמים, המתחם הספרדי (התחתון) והמתחם האשכנזי (העליון), המתחם הספרדי מתוחזק ומופעל על ידי משפחת ועקנין במסורת ירושה של דורות רבים, את המתחם האשכנזי מתחזקת ומפעילה ישיבת אור תורה.
קבר רב כהנא ורבי ירמיה.
הקברים מצויים בשטח מלון "גני חמת" בטבריה.
על פי המסורת נטמן רבי ירמיה על אם הדרך, כשהוא לבוש בבגדיו, אוחז במקלו ומוכן לביאת המשיח.
קבר רבי עקיבא ולצדו קבר הרמח"ל.
מסורת שתחילתה בשנת 1235 מאתרת את קברו של רבי עקיבא באתר מעל לשכונת קריית שמואל, כאשר מסביב למתחם אמורים להימצא קברות עשרים וארבעה אלף מתלמידיו שמתו במגפה.
הקבר משמש מקום לעלייה לרגל לרבים.
במתחם שני קברים במבנים מעוטרים בכיפה.
האחד קברו של רבי עקיבא, והשני, הסמוך לו במורד ההר קברו של רבי משה חיים לוצאטו, שיש הסבורים שנטמן בעכו.
בעבר ציינו במקום גם את מקום קבורתה של רחל אשת רבי עקיבא אך כיום מצוין המקום במקום אחר בטבריה.
קבר רבי חייא ובניו, רבי חזקיה רב המנונא סבא ורב הונא ריש גלותא, הקבר מצוי ברחוב יהודה הלוי בטבריה.
בעבר הייתה במקום מערה, אך כיום הוקמה שם מצבה המציינת את שמם של רבי חייא ובניו, שמוזכרים כקבורים באתר על פי כתבים מימי הביניים.
קברי האמהות - בלהה, זלפה, יוכבד, צפורה, אביגיל, אלישבע.
מסורת מסוף ימי הביניים מייחסת את קבורתן של נשים אלו למתחם אחד בטבריה.
כיום עומד במקום, בסוף רחוב השומר בטבריה, מבנה חדש מבטון, ובו מצוינים קברי האמהות.
קבר רחל אשת רבי עקיבא.
במתחם בית הקברות המוסלמי, בדרום טבריה, מצוי מבנה גדול עשוי מבזלת ובו טמונה, על פי המסורת המוסלמית, נינתו של מוחמד ושמה סית סוכינה, ועל פי המסורת היהודית קבורה שם רחל אשת רבי עקיבא.
בשנת 1995 שופץ המקום שבמסגרתו הוסב השילוט לציון קבר רחל בת כלבא שבוע.
עם חידוש הנוכחות היהודית בטבריה, במהלך המאה ה-18 הוקם בית הקברות של העיר במיקומו הנוכחי, בסמוך למקום בו נמצאת כיום שכונת "אחווה".
רבי חיים אבולעפיה (השני) שנפטר בשנת 1744 היה מראשוני הנטמנים בבית העלמין במקומו החדש.
בית עלמין זה גדל במהלך השנים, ונקברו בו אישים חשובים ורבים, מהם שחיו בטבריה, מהם שבאו למות ולהקבר בה, ומהם ששרידיהם הובאו בה לקבורה לאחר שמתו במקום אחר.
בחלקת תלמידי הבעש"ט קבורים בין השאר: רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם הכהן מקליסק מראשי עליית החסידים, רבי נחמן מהורדנקא סבו של רבי נחמן מברסלב תלמידיהם, ורבים אחרים.
כמו כן נקבר במקום האדמו"ר רבי יוחנן מסטולין קרלין (תשט"ז).
כיום עיקר הקבורה בטבריה הוא בבית עלמין חדש בסמוך למושב הזורעים.
בית העלמין הישן משמש מקום לתפילה ולעלייה לקברות הצדיקים הטמונים בו.
הכנסייה הסקוטית - הכנסייה הסקוטית על שם אנדראס הקדוש, פטרונה של סקוטלנד הוקמה בסוף המאה ה-19 על ידי המיסיון הסקוטי שפעל בעיר.
הכנסייה היא מבנה בזלת, המשמש הן ככנסייה והן כבית ספר.
במקום נערכים קונצרטים הפתוחים לקהל המבקרים.
כנסיית פטרוס הקדוש - הכנסייה היא אחת הכנסיות העתיקות בטבריה, ובנייתה החלה בתקופת הצלבנים, במהלך המאה ה-12. במקום פועלים כנסייה ומנזר.
בכנסייה מוטיבים רבים הקשורים בדמותו של פטרוס ובדימויי הדייג והרועה האופייניים לנצרות.
צורת הכנסייה עצמה היא כשל ספינה, כאשר האפסיס הוא חרטומה, ומעליו ציור של פטרוס הקדוש בתוך ספינה על הכנרת.
בחצר הכנסייה העתק מדויק של פסלו של פטרוס הקדוש מאת ארנולפו די קמביו המוצב דרך קבע בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, וכן קיר זיכרון המתאר מוטיבים שונים הקשורים בכנסייה הקתולית בפולין ובמרכזם דמותה של המדונה השחורה מצ'נסטוחובה.
כנסייה זו בנויה בצידה הדרומי של חומת טבריה ובקצה הדרומי של הטיילת, ומשולב בחומותיה מבחוץ "המגדל הנטוי", הנחשב לאחד מסמליה של טבריה.
הכנסייה נבנתה בשנת 1862 על שרידי בית כנסת מהמאה ה-16 שבנה השל"ה הקדוש.
כיום מוחזק המנזר על ידי נזירים יווניים המגיעים לטבריה לסירוגין ממנזר המצלבה בירושלים.
הגישה אל פנים המגדל הנטוי שעומד כך מזה 250 שנה היא מתוך המנזר.
כנסייה זו עומדת ברחוב הבנים, סמוך לאזור בו מסתיים הקטע הרציף יחסית שנותר מצידה הדרומי של החומה.
הכנסייה משמשת גם כבית הארחה לצליינים.
בטבריה קיימים שני מסגדים, מסגד הים ומסגד א-זידאני.
שני המסגדים נבנו במהלך המאה ה-18 על ידי דאהר אל עומר ובני משפחתו.
במהלך השנים היו המסגדים לאחד מן הסמלים הבולטים של טבריה, וכך, למשל, בסדרת בולי "נופי ארץ ישראל" מתקופת המנדט, הופיע מסגד א-זידאני לצד אתרים כמגדל דוד וקבר רחל.
לאחר עזיבת ערביי טבריה אין עוד שימוש במסגדים לתפילה.
מסגד הים עומד שומם, ואילו סביב מסגד א-זידאני נבנתה רחבה וסביב לה מרכז קניות.
בחפירות ארכאולוגיות התגלו שרידים של מסגד יום השישי בטבריה, שהו המסגד העתיק בארץ ישראל.
בעיר פעלה קבוצת כדורגל בשם הפועל טבריה.
הקבוצה שיחקה בליגת העל בכדורגל חמש עונות, כשמתוכן ארבע עונות בשנות ה־60 של המאה ה־20 ועונה אחת בשנת 1989. בשנת 1993 פורקה הקבוצה בשל מצבה הכלכלי.
בשנת 2007 הוקמה הקבוצה מחדש בשם עירוני טבריה.
שנה לאחר ההקמה מחדש, העפילה הקבוצה לליגה א'.
ב-2014 העפילה לליגה הלאומית לאחר שהתגברה במסגרת משחקי מבחן על הפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית שסיימה בעונה הקודמת במקום 14, בתוצאה כללית 1–5 בשני משחקים בבית ובחוץ והעפילה במקומה.
בתחילת 2015 החלו עבודות הקמת אצטדיון עירוני טבריה בסמוך לצומת פוריה.
בסיום עונת 2014/2015 שבה לליגה א', לאחר שסיימה במקום הלפני אחרון.
במרץ 2022 העפילה הקבוצה לליגה הלאומית ובסיום עונת 2023/2024 העפילה לליגת העל.
בעיר פועלת קבוצת כדורסל בשם הפועל טבריה, המשחקת בליגה א'.
הקבוצה מפעילה בית ספר לכדורסל הפועל בחסות קבוצת מכבי תל אביב.
בעיר פועל מועדון שיט, שנוסד ב-1950 ומהווה את אחד המרכזים המובילים בתחום השיט בישראל.
המועדון מקיים פעילות לגברים ונשים בחתירה ספורטיבית, וכן פועלת במסגרתו קבוצת חתירה של נכים.
אירוע הספורט הבולט בעיר הוא מרתון הכנרת המכונה גם "מרתון טבריה הבינלאומי", המתקיים מדי שנה, בראשית חודש ינואר, משנת 1977. מסלול הריצה, באורך 42,195 מטרים, מתחיל בטבריה, יורד דרומה לצמח, מקיף באופן חלקי את הכנרת, עולה צפונה עד עין גב, וחוזר, בכיוון ההפוך, באותה דרך עד לטבריה.
מרתון טבריה הבינלאומי נחשב לאחד הוותיקים בעולם ומוכר על ידי aims, ארגון מרתונים בינלאומי.
מכיוון שהמרתון נערך על שפת הכנרת בגובה כ-200 מ' מתחת פני הים זהו המרתון השני הנמוך בעולם לאחר מרתון ים המלח.
כמו כן טבריה מארחת את תחרות ה"איירון מן" (איש הברזל) החל מ-2021.
בטבריה פועלים מספר מוסדות תרבות.
אולם המופעים הגדול בטבריה הוא היכל התרבות "יד שטרית" ובו כ-750 מקומות.
האולם משמש במה לקונצרטים, מופעי מחול והצגות של תיאטרונים ותזמורות מרחבי הארץ, וכן פועלות במסגרתו חבורות זמר.
בכנסייה הסקוטית בטבריה מתקיים קונצרט של מוזיקה קלאסית מדי יום שישי.
בטבריה פועל קונסרבטוריון עירוני למוזיקה, שהוקם בשנת 1983 המכשיר את ילדי טבריה לנגינה במגוון של כלים.
כן פועל בטבריה תיאטרון עירוני בשם "תיאטרון המשולש" שהוקם בשנת 1992 על ידי אמנים עולים.
כן פועלים בטבריה ארבעה מתנ"סים - "אשכול פיס", "מרכז קהילתי אופק", "בית גינסבורג" ו"מתנ"ס פירסט".
כמו כן, בעיר פועלות גם להקות המחול הייצוגיות "סינופסיס", משכנן הוא בימת העיר - מרכז מצוינות לאמנויות הבמה בתחומי המחול והתיאטרון המופעל על ידי רשת המתנ"סים העירונית.
בסינופסיס שמונה להקות מחול ושתי קבוצות ברייקדאנס.
הלהקות השונות מחולקות על פי שכבות גיל.
הלהקות מייצגות את העיר ולוקחות חלק באירועים רבים במרחב העירוני, הלאומי והבין-לאומי בפסטיבלים, תחרויות ומופעים שונים.
סוגי המחול העיקריים המשמשים את הלהקות הם: פולקלור ישראלי, בלט קלאסי, מחול מודרני, קומפוזיציה, אימפרוביזציה, ברייקדאנס ומחול ישראלי עכשיוי.
סמל העיר אומץ על ידי העירייה ב-24 בדצמבר 1957, אושר על ידי משרד הפנים בנובמבר 1958 ועוצב מחדש בגרסתו הנוכחית ב-2017.
טבריה במסורת ישראל, בתרבות ובאמנות
מעמדה המרכזי של טבריה, כאחת מארבע ערי הקודש, הביא במהלך הדורות ליחס מיוחד שניתן לה במסורת ישראל, בתרבות ובאמנות.
מיקומה של טבריה על חוף הכנרת ובסמוך לחמי טבריה, הביא לדיונים הלכתיים המיוחדים לטבריה.
כך למשל, בנושא חישוב זמני כניסת השבת ויציאתה, נאמר ב: "אמר רבי יוסי, יהא חלקי ממכניסי שבת בטבריא וממוציאי שבת בציפורי".
כוונתו הייתה שראוי לנהוג כמנהגם של אנשי טבריה, המצויים בבקעה, ומטבע הדברים נראית להם שקיעת החמה (ועמה כניסת השבת) מוקדם, והיפוכו באנשי ציפורי, הנמצאים במקום גבוה.
במהלך השנים אוזכרה טבריה בספרות הנוסעים, כאשתורי הפרחי, משה באסולה ורבים אחרים, והיא מתוארת כעיר מוקפת חומה במפות עתיקות של ארץ ישראל, כגון איוריו ומפותיו של ברנהרד פון בריידנבאך מסוף המאה ה-15. העיר מוצגת בציורים הקלאסיים של ציירי ארץ ישראל מהמאה ה-19 כדייוויד רוברטס וויליאם הנרי ברטלט.
במהלך השנים נכתבו יצירות רבות, דתיות וחילוניות, העוסקות בטבריה.
רובן נכתבו בגעגועים לעיר, לאתרים היהודיים ולקברי הצדיקים שבה, ומתוך תקווה לגאולה, מהם הפיוט "אוחיל יום יום" מאת רבי דוד חסין מן המאה ה-18. יצירה חילונית ברוח דומה, המתארת את הציפייה לגאולה שתתחיל בטבריה, מצויה בשיר "אגדה" (על שפת ים כנרת) למילותיו של יעקב פיכמן ולחנו של חנינא קרצ'בסקי.
לאחר קום מדינת ישראל נתקבע לטבריה ולתושביה דימוי "עממי", לא מעט בזכות המערכונים "הקפיטריה בטבריה" ו"טבריה תחתית" שכתב נסים אלוני ובביצוע "הגשש החיוור" וכן בזכות סרטי אבא גנוב.
בשנות האלפיים, היוצר שמי זרחין, יליד טבריה, מתאר את העיר בסרטי הקולנוע שהוא יוצר, דוגמת "אביבה אהובתי" (2006) ו"העולם מצחיק" (2012), וכן בספרו "עד שיום אחד", אשר יצא לאור ב-2011.
בקיץ 2023, על רקע תיקון מספר 53 לחוק הרשויות המקומיות (בחירות), שזכה לכינוי "חוק טבריה" והעתירות לבג"ץ נגד החוק, שודרה בכאן 11 הסדרה בת חמשת הפרקים "טבריה – מתחת לקו האדום", המסקרת את העיר, בדגש על הפוליטיקה העירונית.
שמעון מעתוק יושב ראש הוועדה הקרואה (2020)
בועז יוסף יושב ראש הוועדה הקרואה (2020–2024)
הערים התאומות של טבריה הן:
טבעת מֶבְּיוּס (או רצועת מביוס, או חגורת מביוס, או לולאת מביוס) היא צורה דו-ממדית שיש לה צד אחד בלבד.
מבחינה מתמטית, זהו משטח עם שפה, שאינו ניתן לכיוון.
מלבד התפקיד החשוב של דוגמה זו בטופולוגיה של משטחים, טבעת מביוס נחשבת לקוריוז מתמטי עבור חובבים.
הטבעת קרויה על שמו של המתמטיקאי והאסטרונום הגרמני אוגוסט פרדיננד מביוס (August Ferdinand Möbius).
ניתן לבנות טבעת מביוס באופן הבא: לוקחים סרט ארוך, מסובבים את אחד הקצוות מחצית הסיבוב, ואז מדביקים אותו לקצה השני.
בניגוד לטבעת רגילה, שהשפה שלה כוללת שני מעגלים נפרדים, השפה של טבעת מביוס כוללת רק מעגל אחד: אם מעבירים אצבע לאורך השפה, משלימים את התנועה לאחר ביקור בכל נקודות השפה.
אם נחתוך טבעת מביוס לאורכה, באמצע, נקבל טבעת עם ליפוף כפול, שיש לה שני צדדים, כמו לטבעת רגילה.
אם נחתוך את הרצועה החדשה הזו, נקבל אומנם שתי רצועות רגילות, אך הן תהיינה משולבות זו בתוך זו, מקופלות בצורת "8".
אם, לעומת זאת, נחתוך טבעת מביוס לאורכה, ולא באמצעה, תתקבלנה שתי טבעות, האחת טבעת מביוס, והשנייה היא טבעת שאורכה כפול מטבעת המביוס בעלת ליפוף כפול.
כלומר, אם מסמנים קו בשליש הרוחב (ולא באמצע) של טבעת מביוס וגוזרים לאורכו.
המספריים נעים פעמיים מסביב לרצועה, אבל מבצעים רק חיתוך רצוף אחד.
התוצאה הסופית של חיתוך זה היא שתי טבעות המשולבות זו בזו.
האחת היא טבעת דו-צדדית והאחרת היא טבעת מביוס.
את רצועת מביוס ניתן ליצור מהריבוע הבא, על ידי זיהוי השפה הימנית עם השפה השמאלית, והדבקתן זו עם זו כך שכיווני החצים יתלכדו.
ניתן לראות שהדבקה כזאת תגרום לפיתול של הרצועה סביב עצמה.
דרך נוספת לבנות את טבעת מביוס היא לנפח את המישור בראשית הצירים.
טבעת מביוס שקולה הומוטופית למעגל, ולכן החבורה היסודית שלה היא החבורה הציקלית האינסופית.
קטע החוצה את הריבוע שבאיור, במאוזן, לשני מלבנים שגובהם 0.5, הופך למעגל העתקת המנה המדביקה את הקצוות.
מעגל זה הוא נסג עיוותי של הטבעת (ההטלה של כל נקודה (u,v) על הטבעת לנקודה (u,0.5) שעל המעגל, היא הסגה), אך השפה עצמה איננה נסג של הטבעת (כמוסבר בהמשך).
משפט מוכר בטופולוגיה אלגברית, מבטיח לנו שהעתקת ההסגה במקרה של נסג עיוותי משרה שקילות הומוטופית, במקרה זה בין הטבעת למעגל האמצעי.
כאמור, לטבעת אין נסג לשפה שלה, שאף לה חבורה יסודית ציקלית אינסופית.
ניתן להוכיח שההעתקה המושרית מהעתקת ההכלה מעבירה את היוצר של השפה לפעמיים היוצר של הטבעת.
מסקנה ראשונית מטענה זו היא שהשפה איננה נסג של הטבעת - אחרת הייתה הפיכה משמאל, מה שלא נכון.
לטענה זו גם שימוש רב בתרגילים, בהם מחשבים חבורה יסודית של הדבקות שונות עם טבעת מביוס, בעזרת משפט ואן קמפן.
הצייר מאוריץ קורנליס אֶשֶר השתמש בצורה זו באחד מציוריו המפורסמים, שבו נראות נמלים הולכות במסלול סגור לאורכה של טבעת מביוס.
"הלכדות ברצועת מביוס" מוסברת כסיבה לתקלה במחשב HAL 9000 בסרט הנודע 2001: אודיסיאה בחלל.
באלבומם הראשון, ההרכב "Hiatus kiayote" פרסם שיר ששמו "Mobius streak", בו הוא מתייחס לטבעת זו.
בסריגה בשני שיפודים ובסריגה בצינורה (Crochet) יוצרים "צעיף מוביוס" המבוסס על הטבעת.
בסרט הנוקמים: סוף המשחק טוני סטארק מייצר מכונת זמן בעולם הקוונטי שצורתה מבוססת על טבעת מביוס.
בסדרה 39 רמזים, בסוף הספר התשיעי, טבעת מביוס משמשת כפתרון לחידה "כל הצדדים צד אחד הם".
טבק (שם מדעי: Nicotiana tabacum) הוא מין של צמח חד-שנתי רחב עלים מסוג "ניקוטיאנה" שממשפחת הסולניים, וככל הנראה נוצר על ידי הכלאה טבעית בין המינים ניקוטיאנה סילבסטריס (Nicotiana sylvestris) וניקוטיאנה טומנטוסיפורמיס (Nicotiana tomentosiformis), שניהם צמחים רב-שנתיים.
הניקוטיאנה טבקום הוא המין הנפוץ והמשמעותי ביותר מסוגו מבחינה כלכלית, וזנים רבים שלו מגודלים ברחבי העולם.
מקורו של הצמח הוא במרכז ודרום יבשת אמריקה.
הארצות הראשונות בעולם שגידלו אותו מחוצה לה הן: קנדה, מלאווי, זימבבואה וארצות הברית.
עליו המיובשים והקצוצים של הצמח משמשים לייצור טבק גולמי, המשמש לצריכה בעיקר על ידי עישון בתצורות כגון: סיגריה, סיגר, סיגרלה, מקטרת, נרגילה או בתצורת תפזורת לצורך גלגול הטבק לצורת סיגריה.
הטבק משמש גם ללעיסה בתצורות שונות ולהרחה בצורת אבקה דקה.
בשוודיה נהוג להניח שקיק טבק טחון מתחת לשפה העליונה.
תצורה זו מכונה סנוס (Snus).
ישנם מוצרים הפועלים בטכנולוגיית חימום טבק, אשר אינם מאפשרים את שריפתו של הצמח, ונצרכים על ידי שאיפת אדיו בטמפרטורה הנמוכה יותר מזו של טמפרטורת בעירה, כגון מכשיר מסוג IQOS של חברת פיליפ מוריס.
מקור השימוש בטבק הוא במהלכם של טקסי שלום ויישוב סכסוכים בין שבטים אינדיאנים, בהם עישנו את הצמח במקטרת ייעודית.
התרבות הראשונה שהשתמשה במקטרת לעישון טבק הייתה המאיה באזורי מקסיקו ומרכז אמריקה של היום.
מקור המילה "טבק" הוא כפי הנראה מהמילה האינדיאנית (אראוואק) "טאבאגו", שתיארה מקטרת דמוית צורת האות Y לעישון טבק.
מקור השם המדעי Nicotiana נקרא על שמו של שגריר צרפת בליסבון ז'אן ניקו דה וילמיין (Jean Nicot de Villemain) ששלח בשנת 1560 זרעי טבק לפריז עבור מלך צרפת.
הטבק מכיל ניקוטין, שהוא אלקלואיד אורגני ממריץ ורעלן עצבי חזק, במיוחד עבור חרקים.
כל אופני צריכת הטבק גורמים להגעת ניקוטין אל מחזור הדם ולהתפתחות הדרגתית של סבילות לניקוטין ותלות בו.
מנה קטלנית של ניקוטין נמצאת בחצי סיגר או בשלוש סיגריות בלבד, אך עשנם של אלו מכיל רק שבריר מכמות הניקוטין שבהם.
רוב הרעלות הניקוטין נגרמות בשל חשיפה לקוטלי חרקים המכילים ניקוטין בריכוז גבוה.
הסכנה המשמעותית של שימוש בטבק היא החשיפה לחומרים מסרטנים המצויים בו ובעשנו והרס של הריאות.
מדינות רבות ברחבי העולם (בתוכן מבחינות מסוימות ישראל) חקקו חוקים המגבילים את עישון הטבק במקומות ציבוריים, במטרה להקטין חשיפה בלתי רצויה לעשנו ונזקיו.
טברטקו קאלה דרשלר (בקרואטית: Tvrtko Kale Dreshler; נולד ב-5 ביוני 1974 בזאגרב) הוא כדורגלן עבר קרואטי-ישראלי יהודי ששיחק בעמדת השוער.
קאלה זכה בתואר שחקן השנה בקרואטיה לשנת 2004 כאשר שיחק בזאדאר.
בסוף עונה זו חתם בקבוצת היידוק ספליט וזכה עמה באליפות בעונת .
לאחר מכן עבר לשחק בשווייץ, ובשנת 2006 חתם במכבי תל אביב.
קאלה הצטיין בשורותיה כ"שוער מסגרת", ועד למחזור האחרון, בו הפסידה הקבוצה 0–3 בדרבי מול הפועל תל אביב, לא ספג שער מחוץ לרחבה.
בעונת , לאחר ויכוחים כספיים עם קבוצתו, עזב את מכבי תל אביב וחתם בבית"ר ירושלים לשתי עונות.
בתחילת העונה לא הרשים, עם שער שספג במשחק מוקדמות ליגת האלופות מול פ.צ.
קופנהגן, והואשם על ידי רבים בשער זה, שהדיח את בית"ר ממוקדמות ליגת האלופות.
במהלך העונה הוא הוכיח את עצמו והשתפר, ובעזרת אופיו הנוח הוא הפך לחביב הקהל הירושלמי.
במשחק שמינית גמר גביע המדינה בעונת 2008/2007 עצר מספר בעיטות עונשין שמנעו מבית"ר להיות מודחת מהגביע.
בגמר הגביע, לאחר תיקו מאופס בתום 120 דקות, הדף שני פנדלים גורליים, ובכך עזר לזכייתה של בית"ר ירושלים בגביע.
באותה עונה בית"ר זכתה גם באליפות הליגה, ובכך הקבוצה השלימה זכייה בדאבל הראשון בתולדותיה.
בעונת המשיך בבית"ר וזכה עמה פעם נוספת בגביע המדינה.
בקיץ 2009 עבר להפועל באר שבע.
ב-10 באפריל 2010 כבש בדקה האחרונה את שער הניצחון (2–3) מול הפועל עכו, לאחר שהצטרף להתקפה בבעיטת קרן.
ב-6 ביוני 2010 עבר קאלה להפועל חיפה, במדיה שיחק ארבע שנים.
ב-23 בינואר 2013 זכה עמה בגביע הטוטו לאחר שעצר פנדל לקראת הסיום.
ב-23 במאי 2014 חתם לעונה אחת בהפועל פתח תקווה, העולה החדשה לליגת העל, ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית.
ב-21 ביולי 2015 חתם לעונה אחת בעירוני קריית גת מהליגה הלאומית, שבתום העונה ירדה לליגה א'.
ב-19 ביוני 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, בגיל 42. בסוף אותה שנה החל לשמש מאמן שוערים במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
במרץ 2017 מונה למאמן שוערים במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
ביולי 2018 מונה למאמן השוערים של הפועל כפר סבא.
קאלה נולד בזאגרב, אז ביוגוסלביה וכיום בירת קרואטיה.
סבתו של קאלה מצד אימו היא יהודייה, ולכן על פי ההלכה הוא יהודי.
ב-12 באוקטובר 2010 התחתן קאלה עם רונית ביטון.
ב-9 ביוני 2010 שינה קאלה את שמו ל"קאלה דרשלר".
בתחילת שנת 2012 קאלה קיבל תעודת זהות ישראלית
לקאלה ישנה חגורה שחורה דאן 2 בקראטה, ספורט שעסק בו בילדותו.
טבעת פוליקרטס היא מעשייה שסופרה מפי הרודוטוס:
פוליקרטס היה שליטו העשיר ורב-העוצמה של האי סאמוס.
הצלחות רבות נחל צי המלחמה תחת שלטונו, וכבש ערים רבות באסיה הקטנה ובאיי הים האגאי.
הוא גם קיבץ סביבו משכילים רבים, אולם פיתגורס לא הסכים עם דרכו ועזב את האי.
בכל מה שעשה פוליקרטס שיחק לו המזל עד שבן בריתו, הפרעה יעחמס השני, התחיל חושש פן תעורר הצלחה כה מרובה את קנאת האלים.
על כן כתב לפוליקרטס ויעץ לו להשליך לים את אחד החפצים היקרים לו ביותר, כדי שיגרום נזק לעצמו ובכך ישכך את חמת האלים.
פוליקרטס שעה לעצתו והשליך טבעת יקרת ערך לים כדי לפייס את האלים.
שלושה ימים לאחר מכן הגיע דייג לחצרו והעניק לו במתנה דג גדול שתפס.
כשהדג בותר לנתחים מצאו במעיו את הטבעת של פוליקרטס.
משנודע הדבר לפרעה, מיד ביטל את בריתו עם פוליקרטס, כי ידע שאסון גדול יומט עליו.
כעבור זמן קצר נשבה שליט סאמוס על ידי אויביו והוצא להורג.
פרידריך שילר חיבר על פי המעשייה שיר בשם זה.
טבעת נישואין או טבעת נישואים היא טבעת שנענדת בטקס הנישואין (הוא החתונה) בדתות וחברות רבות על אצבע החתן או הכלה על ידי החתן או הכלה.
בטקסי חתונה בכנסייה הקתולית, הכנסייה הלותרנית, הכנסייה האנגליקנית וחלק מהזרמים של הכנסייה המתודיסטית מקובלות טבעות נישואין.
בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי טבעות נישואין פחות מקובלות.
קוויקרים, מנוניטים והאמיש שהתפצלו מהמנוניטים נמנעים מתכשיטים, כולל טבעות נישואין.
לפי ההלכה, את הקידושין, שהם אקט של קניין, ניתן לערוך בשלוש דרכים: בכסף, בשטר ובביאה ().
בעבר, קידושין בטבעת היו נתונים במחלוקת בין מנהג ארץ ישראל לבין מנהג בבל, שהתנגדו לקידושין בטבעת.
אולם, כיום מקובל לערוך את הקידושין בשווה כסף, ולמעשה באופן בלעדי באמצעות טבעת.
טבעת הנישואין המקובלת ביותר היא טבעת זהב או כסף ללא שילוב אבני חן או אלמנטים נפרדים.
מטרת העיצוב הפשוט של טבעת הקידושין ביהדות היא שהכלה תוכל להעריך נכון את שווי הטבעת.
הנימוק הוא שאם הכלה תחשוב שהטבעת שווה יותר מערכה האמיתי יש חשש שרק מתוך מחשבה זו הסכימה להינשא, ויהיו אלה נישואי טעות.
הרמ"א גם כתב שכיסוי פני "הכלות הצנועות" בהינומה בשעת החופה מונע אותן מלדקדק בטיב הטבעת.
נהוג להשתמש בטבעת פשוטה, אך גם טבעת מעוטרת ומשובצת אבנים טובות אפשרית, וזאת בתנאי שהכלה תדע שהיא מתקדשת בטבעת אשר שווה לפחות פרוטה (כ-10 אגורות).
ישנם מספר מנהגים להגדרת קישוט כבעייתי.
המחמירים ביותר אוסרים על עיטור ואפילו על חריטה.
המקלים ביותר מקפידים שהטבעת כולה תהיה מאותו חומר ובלי אבן יקרה; זאת גם כשיש עיצובים בטבעת.
יש הנוהגים שבמסיבת השידוכים מעניקה אם החתן לכלה טבעת משובצת ומעוטרת.
יש הנוהגים על פי הקבלה לתת טבעת קידושין עשויה כסף שצורתה עגולה מבפנים ורבועה בהיקפה החיצוני.
השימוש בכסף נעשה משום שהוא מסמל את ספירת החסד.
על הטבעת להיות שייכת לחתן ומקובל שלא לשלם על הטבעת בכרטיס אשראי או בהמחאה אלא רק בכסף מזומן, כדי שלא יהיה מצב שהמוכר עדיין לא קיבל את התשלום, ואז עלול להתעורר ספק אם הטבעת אכן שייכת לחתן.
יש פוסקים הסבורים שעל עורך החופה לוודא שהטבעת שנרכשת לעיתים על ידי ההורים הוקנתה לחתן כהלכה.
במהלך החופה, כאשר מבצעים את הקידושים, נהוג לענוד את הטבעת על האצבע המורה ולאחר מכן להעביר אותה לקמיצה ביד שמאל.
ביהדות האורתודוקסית אין נתינת טבעת מקבילה על ידי הכלה במשמעות של קידושין.
עם זאת, ישנם רבנים אורתודוקסיים המאמצים את המנהג לפיו האישה מעניקה טבעת במתנה לגבר תחת החופה לאחר טקס הקידושין, תוך הבנה שמדובר במתנה ולא בקידושין.
עם זאת יש גם רבנים שאוסרים על הכלה לתת טבעת לחתן במעמד החופה, כדי למנוע מראית עין של קידוש החתן או מצד איסור חוקות הגויים.
מביניהם יש המסכימים על הענקת טבעת בחדר הייחוד או במועד מאוחר יותר.
בחתונות המתקיימות בתנועות הקונסרבטיבית והרפורמית מקובל לקיים קידושין הדדיים בטבעת וכך גם בחתונות פרטיות רבות.
ישנם גברים העונדים טבעת כסמל להיותם נשואים.
בציבור הדתי יש כאלה המתנגדים לנוהג זה, ורואים בטבעת הנישואים תכשיט המיוחד לנשים, ובענידתה על ידי גברים מנהג של גויים.
הרב משה פיינשטיין פסק "ואף שאולי מכוער הוא ליראי ה', אין לאסור לכאורה לענ"ד".
מאידך, יש רבנים המעודדים גברים המצויים בחברת נשים, לענוד טבעות נישואים בשביל לסמן שהם נשואים.
טבעות פלנטריות הן טבעות של חומר הנע סביב כוכב לכת, הנראות כדיסקות שטוחות.
במערכת השמש לכל ארבעת ענקי הגז (צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון) ושני כוכבי לכת ננסיים (האומיה וקוואוואר) מערכת טבעות.
המערכת הטבעתית של שבתאי היא המוכרת והבולטת ביותר.
ישנן השערות שגם לכדור הארץ ולריאה (ירחו של שבתאי) הייתה מערכת טבעות, אך השערות אלו מעולם לא אושרו עד היום.
טבעות פלנטריות מורכבות מחלקיקי אבק, חלקיקי קרח ועד ירחים קטנים החגים סביב כוכב הלכת כתוצאה מכוח גרביטציוני.
הטבעות של כל כוכב לכת ייחודיות - הטבעות של צדק הן די עמומות ודקות והחלקיקים עשויים מגרגירי אבק, טבעותיו של שבתאי רחבות ובהירות.
לאורנוס יש טבעות צרות ואילו הטבעות של נפטון כוללות קשת לא סגורה.
גלילאו גליליי היה הראשון שגילה את הטבעות הפלנטריות בשנת 1610 כאשר גילה את הטבעות של שבתאי.
בעזרת הטלסקופ שלו הוא הבחין בדבר מה יוצא דופן בצידי הפלנטה, אך לא ידע להסביר זאת.
בשנת 1655 היה זה הוגינס שפירש נכונה את התיאורים של גלילאו כמערכת מישורית שטוחה.
ב-1675 קאסיני גילה פער במערכת הטבעות.
הוא היה הראשון שהציע כי המערכת הטבעות של שבתאי עשויה לא כגוף אחד קשיח אלא כחלקיקים בודדים הסובבים את שבתאי.
בשנת 1859 הוכיח הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס מקסוול באופן מתמטי שאכן מדובר באוסף חלקיקים כמו שקאסיני הציע.
ב-1895 מקסוול חישב בעזרת מדידות את המהירות הסיבובית של חלקים שונים בטבעות של שבתאי ולמעשה הוכיח תצפיתית שמדובר באוסף גדול של חלקיקים בודדים.
בשנת 1980 החללית וויאג'ר 2 שלחה חזרה לכדור הארץ צילומים מפורטים של שבתאי.
בשנת 2007 התגלה כוכב לכת חוץ-שמשי J1407b עם טבעות פי-200 גדולות מאלו של שבתאי.
בשנת 2014 פרסמו חוקרים מאמר בכתב העת המדעי Nature שבו נכתב שמצאו טבעת פלנטרית שמעטרת כוכב שאינו ענק גז, הכוכב הוא "צ'אריקלו 10199" בקבוצת קנטאור.
בשנת 2015 גילו אותו צות חוקרים בקבוצת קנטאור את הכוכב "כיירון 2060", שאינו ענק גז, שעוטפת אותו טבעת, וב-2017 גילו שטבעת עוטפת גם את הכוכב הננסי "האומיה" שבחגורת קויפר.
מכל התגליות שנמצאו הסיקו החוקרים שההנחה לפיה טבעות פלטריות עוטפות רק ענקי גז אינה נכונה ושככל הנראה טבעות אינן תופעה נדירה במערכת השמש החיצונית, ושהיא אולי נפוצה יותר בחגורת קויפר המרוחקת.
החוקרים העלו השערה שהגורם לטבעות אלו בכוכבים קטנים, הוא התנגשות קדומה ורבת עוצמה שגרמה לחומר רב לפרוץ למרחב החלל שבמשך הזמן התגבש לטבעת פלנטרית.
אפשרות נוספת שהועלתה היא שהחומר נזרק לחלל מפני השטח של הכוכבים מחמת סיבובם המהיר.
אפשרות נוספת שהועלתה היא שטבעות אלו נוצרו כאשר ירח קדום נכנס למסלול נמוך, אשר הוביל לפירוק הירח, עקב הכוח הגרביטציוני, לכדי חלקיקים ולהיווצרות הטבעות.
טבעת מצב רוח היא טבעת המשנה את צבעה בהתאם לטמפרטורת הגוף.
הטבעת מהווה סוג של ביופידבק וכביכול מגלה את מצב רוחו של האדם שעונד אותה, לפי הטמפרטורה שלו.
הטבעת הייתה פופולרית בשנות ה-70 והיא נחשבת לאחד מהסמלים של העשור.
כיום ניתן להשיג את הטבעת גם בצורת עגילים, שרשרות וטבעות רגליים.
טבעת מצב הרוח הומצאה בסוף שנות השישים על ידי יצרן תכשיטים בשם מרווין ורניק.
ורניק קיבל את הרעיון לטבעת לאחר שראה את חברו הרופא משתמש ברצועה תרמוכרומית במהלך ניתוח שנועד למדוד את הטמפרטורה של המטופל ישירות מהמצח שלו.
האבן בטבעת היא בעצם גביש נוזלי טרמוכרומי המוקף בזכוכית.
גביש זה רגיש מאוד וצורתו משתנה עם שינוי הטמפרטורה שלו, דבר הגורם לו להחזיר אורכי גל שונים ובכך לשנות את צבעו.
בגלל מספרן הרב של הגרסאות, אין אחידות מלאה בנוגע לצבעים בן כל סוגי הטבעות.
אולם, רוב הטבעות מכוונות כך שיראו את הצבע הירוק ב 27.7 מעלות צלזיוס - הטמפרטורה הממוצעת של אדם בהתחשב במרחק הטבעת מהגוף ובסביבה ממוצעת.
דבר זה יוצר ברוב הטבעות את סט הצבעים הבא:
שחור - פחד או עצבנות
חום - עיפות, מתח נפשי או דאגה
אפור - חרדה או דחק
אדום - לחוץ מעט, לא רגוע, או בעל רגשות מעורבבים
ירוק - טמפרטורת האדם ממוצעת ולחץ הדם אינו גבוה
סגול - שמחה או תשוקה
כשאדם שרוי במתח נפשי, טמפרטורת הגוף שלו יורדת, דבר הבא לידי ביטוי בשינוי צבע הטבעת לאדום, אפור חום ולבסוף שחור.
להפך, כאשר אדם רגוע או במצב של תשוקה, טמפרטורת הגוף עולה, דבר הגורם לטבעת להשתנות לכחול ולסגול.
טְבֶר היא עיר ברוסיה ומרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז טבר, השוכנת לגדות נהר הוולגה, בין מוסקבה לסנקט פטרבורג.
לפי גילויים מודרניים היישוב במקום התקיים החל מהמאה ה-10. העיר נזכרת לראשונה ב-1127–1135. ב-1238 העיר נכבשה על ידי המונגולים ונבזזה.
ב-1247 העיר עברה לידי אלכסנדר נייבסקי, שהקים את נסיכות טבר כנסיכות עצמאית.
בין 1252 ל-1255 נייבסקי העביר אותה לידי אחיו ירוסלב ירוסלביץ', שהיה אביו של בית הנסיכות של טבר.
נסיכות טבר עלתה לגדולה במאה הבאה, אך לאחר 1327 התחילה בהדרגה להפסיד את הבכורה למוסקבה וב-1485 צבא נסיכות מוסקבה כבש סופית את טבר.
לאחר הקמת סנקט פטרבורג ב-1701 פרחה העיר כתחנת מעבר ממוסקבה לבירה החדשה וביקרו בה רבים מבני האצולה.
הרחוב הראשי של העיר מוסקבה, רחוב טברסקאיה, קרוי על שם העיר טבר, כי הרחוב מהווה חלק מהדרך ההיסטורית העוברת בעיר טבר עליה נסעו מפטרבורג אל הקרמלין.
ב-1765 התרחשה בעיר שרפה, שהשמידה את העיר העתיקה.
לאחריה בניהולה של המלכה יקתרינה השנייה התחיל שחזור העיר בסגנון נאו-קלאסי.
בין 1931 ל-1990 העיר נקראה קלינין על שם מיכאיל קלינין, פוליטיקאי חשוב בתקופה הסובייטית, שנולד בכפר ורחניה טרויצה שבפלך טבר (כיום במחוז טבר).
במלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1941, העיר נכבשה על ידי ה והייתה תחת הכיבוש הגרמני למשך כחודשיים, עד לשחרורה בדצמבר ב-1941. קלינין הייתה בין הערים הגדולות הראשונות ששוחררו באירופה.
טבעת קייזר פליישר היא טבעת בצבע זהוב-חום בהיר, המקיפה את קרנית העין ברוב החולים במחלת וילסון.
הטבעת נקראת על שמם של קייזר ופליישר, שזיהו ב-1902 טבעות בהירות המקיפות את קרנית העין בחולים שהיה חשד שחלו בטרשת נפוצה.
פליישר היה הראשון שזיהה שלושה תסמינים עתידיים (החמרה נוירולוגית, שחמת הכבד וטבעות סביב הקרנית) של מה שנקרא מאוחר יותר "מחלת וילסון", על שם הנוירולוג סמואל איי.
וילסון, שגילה רעלן של המחלה בכבד, בשנת 1912.
הטבעות, המכילות הצטברות של משקע נחושת, עוטפות את קרנית העין ונמצאות בין הקרנית לשכבה הסיבית הלבנה של העין (לובן העין), ברקמת החיבור הבין-תאי ושכבת תאי הציפוי של הקרנית (נקרא גם ממברנת דסמה, על שם הפיזיקאי והרופא הצרפתי, ז'אן דסמה).
העובי הכולל של הטבעות הוא בין 3 מיקרומטר בילדות, לבין 8 עד 10 מיקרומטר בבגרות.
הצטברות הנחושת בעין נראית בתחילה כסהר ולאחר מכן מתפתחת לכדי מעגל הסובב את הקרנית.
בשלב הראשון ניתנות הטבעות לגילוי רק באמצעות מנורת סדק (מכשיר הנותן תמונה מוגדלת של העין וחלקיה), הנמצאת בשימוש אופטומטריסטים ורופאי עיניים.
בשלבים המאוחרים ניתן לראות את הטבעות גם בעין בלתי מזוינת.
טבעות קייזר-פליישר הן אחד התסמינים של מחלת וילסון, המתרחשת עקב פעילות לא תקינה של הכבד בטיפול בנחושת, וגורמת להצטברות נחושת ברקמות בגוף.
המחלה מאופיינת בהתנוונות מוחית, בשחמת הכבד, בטחול מוגדל, בתזוזות לא רצוניות, בהיפוטוניה (מתח שרירים נמוך - טונוס חלש), בהפרעות נפשיות ובקשיי בליעה.
הטבעות מופיעות גם במקרה של הרעלת נחושת בגוף, שהסימפטומים שלה הם אנמיה, פגיעה בכבד ובכליות ותסמיני מחלת וילסון.
הרעלת נחושת חמורה תאופיין בנוסף בבחילות, בהקאות ובנזקים חמורים לכבד, שיכולים להביא למוות.
כ-95% מכלל חולי וילסון שמראים תסמינים נוירולוגיים למחלה, יהיו בעלי טבעות קייזר-פליישר.
כ-65% מחולי וילסון, בעלי סימנים המופיעים בכבד, יהיו בעלי טבעות קייזר-פליישר.
הטיפול במחלה הוא על ידי קילציה (הרחקת מתכות מהגוף, ביניהן נחושת) וטיפול באבץ.
הטיפול עשוי לגרום לטשטוש ולעיתים אף להיעלמות הטבעות עם הזמן.
מחוז טבר הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
בסביבות המאה ה-5 לאזור הגיעו עמים סלבים.
האזור נכלל בנסיכויות רוסיות שונות.
בשנת 1238 כוחות מונגולים כבשו את האזור והמשיכו לכיוון רפובליקת נובגורוד אך לא הגיעו לנובגורוד עצמו.
החל מהמאה ה-13 העיר טבר הייתה ידוע כמרכז נסיכות.
בשנת 1247 הוקמה "נסיכות הגדולה של טבר".
בשנת 1317 כוחות הנסיכות ניצחו בקרב כוחות של רפובליקת נובגורוד ובהמשך לקחו בשבי את נסיך מוסקבה ומשפחתו.
בשנת 1327 התרחש מרד גדול של נסיכות טבר נגד השלטון המונגולי.
המרד דוכא באכזריות על ידי הורדת הזהב תוך עזרה מנסיכות מוסקבה ונסיכות סוזדל.
כתוצאה מכך הסתיים מאבק רבת שנים בין נסיכות טבר לבין נסיכות מוסקבה על ראשות שלטונית.
העיר טבר למעשה איבדה את חשיבותה.
בשנת 1488 אזור סופח לרוסיה הצארית, אך חלקים משטח המחוז הנוכחי היו בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא.
בסיום מלחמת 1503 כל השטח הועבר לשליטה רוסית.
בתחילת המאה ה-18 האזור חולק בין גוברניות שונות עד שבשנת 1796 הוקמה גוברניית טבר.
החל משנת 1929 האזור היה חלק של יחידות מנהליות שונות.
בשנת 1931 שמה של העיר טבר שונה ל"קלינין".
בשנת 1935 הוקם מחוז קלינין.
אזור נכבש על ידי ורמאכט באוקטובר 1941 ושוחרר בדצמבר 1941.
בשנת 1946 חלק מהמחוז הועבר למחוז פסקוב החדש.
בשנת 1956 העיר דובנה וסביבתו הועברו למחוז מוסקבה.
בשנת 1990 לעיר טבר הוחזר את שמו ההיסטורי.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז טבר" שכוללת 40 חברים.
בספטמבר 2016 נבחר לתפקיד איגור רודניה.
בשנת 2021 הוא נבחר לכהונה השנייה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-34 ראיונים ויחידות מנהליות שוות ערך ושתי ערים בעלי חשיבות מחוזית.
בנוסף לכך קיימת עיר סגורה אוזיורני (בעבר בולוגויה 4) שבחלקה נמצאת במחוז נובגורוד בה ממוקמת יחידת של חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה וסולנצ'ני בה ממוקם סניף של מרכז לפיתוח מערכות בקרה למשגרים ולוויינים.
נכון לינואר 2024 התגוררו במחוז 1,199,747 תושבים לעומת כ-1.6 מיליון בשנת 1989. כ-78% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה טבר מתגוררים כ-405 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-83% מאוכלוסייתו.
חלקם של עמים אחרים היא פחות מאחוז לכל אחד מהם.
אחוז הטג'יקים גדל בשנים האחרונות והגיע ל-0.7% (מעל ל-7 אלף).
המחוז מתאפיין בתעשייה וחקלאות מפותחים.
בשטח המחוז הוקמה תחנת הכוח הגרעינית קלינין בהספק 4,000 מגוו"ט.
דרך המחוז עוברת מסילת ברזל מוסקבה-סנקט פטרבורג דרכה עוברות 70 זוגות של רכבות ביום.
בנוסף לכך קיימות מסילות ברזל לשימוש פנים מחוזי.
ברך המחוז עוברות כבישים בעלי חשיבות ארצית M10 "רוסיה" מוסקבה-סנקט פטרבורג ו-M9 "בלטיה" לכיוון לטביה.
נמל על נהר בעיר טבר מהווה מרכז תחבורתי חשוב להעברת סחורות ונוסעים.
דרך המחוזו עוברת צנרת גז טבעי ונפט.
בשטח המחוז פועלים מספר נמלי תעופה לטיסות פנים.
טבק השיח (שם מדעי: Nicotiana glauca) הוא מין של בן שיח רב-שנתי בסוג טבק.
עלי טבק השיח ניתנים גם הם לעישון, אולם אין זה המין שמגדלים כגידול תעשייתי.
זהו שיח זקוף, גבוה וצר, עם גזעים מעוצים דקים וענפים ירוקים מכחילים, העשוי להגיע לגובה של 4 מטר.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, גדולים, ביציים ונישאים על פטוטרת ארוכה.
הם מכוסים בשכבה של אבקה לבנה מעין דונג, וגונם ירוק מכחיל.
בארץ ישראל, טבק השיח פורח במשך עונה ארוכה, ממרץ עד אוקטובר.
כל הצמח, כולל העלים, הוא קרח.
הפרח צהוב נוטה מעט לירוק, מסמרי, צינורו ארוך (כ-3 ס"מ), האוגן פרוש ושעיר מלמטה.
הגביע צינורי ובו חמישה עלים.
חמש אונות הכותרת אינן סימטריות לגמרי.
5 האבקנים ארוכים, אחד מהם קצר מן האחרים.
ההאבקה בארץ ישראל היא כנראה האבקה עצמית.
במולדתו הוא מואבק על ידי ציפורים ופרפרים.
בישראל הוא צמח פולש, שמוצאו מדרום אמריקה.
הוא גדל במגרשים ריקים בעיר ובאתרי-בניה, במחצבות, באשפתות, בתעלות-ביוב פתוחות, ביישובים נטושים ובקירות עתיקים.
הוא נפוץ מאוד במדבר יהודה, באזור מפעלי ים המלח, במישור רותם ובסביבות העיר באר שבע.
נפוץ כמעט בכל אזורי הארץ.
השיח צומח צמיחה מהירה לגובה רב.
ידוע על פועלים תאילנדיים שהורעלו מאכילת עלי השיח.
משמש ברפואה העממית לטיפול חיצוני בלבד.
הוא משמש לטיפול בפצעים, בדלקות עור, בכינים ובפרעושים.
לעיסה של עליו גורמת להקאה.
טבק הרחה הוא סוג של טבק הנצרך ללא הבערתו.
קיימים מספר סוגים של טבק הרחה, אולם בדרך כלל הכוונה היא לטבק המעובד לאבקה יבשה הנשאפת לחלל האף.
עמים ילידים בברזיל היו הראשונים אשר השתמשו בטבק טחון להרחה.
הם נהגו לעבד את הטבק בעלי ומכתש עשויים עץ.
את הטבק המעובד אחסנו בכלים אטומים עשויים עצמות.
שימוש בטבק הרחה בקרב בני הטאינו נצפה על ידי נזיר פרנציסקני, האב ראמון פאנה, שהשתתף במסעו השני של קולומבוס לעולם החדש בשנת 1493. בשובו לאירופה הביא עמו האב ראמון טבק הרחה.
במאה ה-16 החזיקו סוחרים ספרדים במונופול על הסחר בטבק הרחה, לאחר שמפעלים ראשונים ליצורו קמו בעיר סביליה.
יצור טבק להרחה בעיר סביליה נמשך לאורך מאות שנים ובמאה ה-18 הוקם בית החרושת המלכותי לטבק (בספרדית: Real Fábrica de Tabacos) מחוץ לחומות העיר, אשר היה הבניין השני בגודלו בספרד בעת שהוקם.
בבניין התקיים יצור טבק להרחה ואף התנהלו מכירות פומביות של טבק.
בשנת 1561 תיאר שגריר צרפת לפורטוגל, ז'אן ניקו, את תכונותיו הרפואיות של טבק להרחה כמרפא לכאבי ראש.
לניקו מיוחסת הבאת טבק להרחה לטיפול בכאבי הראש הבלתי פוסקים מהם סבלה קטרינה דה מדיצ'י.
דה מדיצ'י התרשמה כל כך מתכונותיו של הטבק להרחה עד שהחליטה כי מאותה עת יקרא בשם תבלין המלכה (Herba Regina), עובדה שסייעה להפצתו של הטבק באצולת צרפת.
טבק הרחה יבש (לעיתים: "אירופי") – מבושם בדרך כלל בריחות שונים, או שהוספו לו חומרי טעם והוא נועד לשאיפה בנחירי האף.
ריחות אופייניים לטבק הרחה יבש הם מגוון ריחות פרחים, מנטול, פירות שונים, או מגוון תבלינים.
טבק הרחה לח (בארצות צפון אמריקה מכונה "טבק אמריקני" – טבק שנהוג למורחו על החניכיים ואינו מיועד לשאיפה באף.
קיימים שני סוגים עיקריים לטבק הלח, "מתקתק" ו"מלוח".
כל אחד מן הסוגים מיוצר במגוון טעמים.
טבק הרחה לח שונה מטבק לעיסה.
מכירת טבק הרחה לח (להבדיל מטבק לעיסה, או סיגריות) אסורה בכל מדינות האיחוד האירופי, למעט שוודיה.
יהודים רבים נוהגים להריח טבק מקופסאות מתכת לאחר התפילה בשבת ולכבד מתפללים מקופסת הטבק האישית.
לטבק נהגו לקרוא בטורקיה "ברנוטי", בתימן- "בורדגאן", בעיראק- "טטן" ובמזרח אירופה - "שמעק טבק" (טבק הרחה).
טבצ'ינגה (בפורטוגזית: Tabatinga; במקור: Forte de São Francisco Xavier de Tabatinga) היא עיר במדינת אמזונאס שבברזיל.
העיר שוכנת בקרבת מפגש שלושת הגבולות (Tres Fronteras) שבין ברזיל, פרו וקולומביה.
יחד עם העיר הקולומביאנית השכנה לטיסיה והעיר הפרואנית השכנה סנטה רוסה דה יברי (Santa Rosa de Yavari), היא יוצרת מטרופולין שמספר תושביו עולה על 100,000 איש המשתרע לאורך נהר האמזונאס.
ההתיישבות הפורטוגזית הראשונה באזור הוקמה במאה ה-18 כמוצב צבאי.
טבצ'ינגה הפכה לעיר עצמאית ב-1 בפברואר 1983. קודם לכן היא הייתה חלק מהעיר בנז'מין קונסטן.
העיר נחשבת לנקודת הכניסה הראשית של סם הקוקאין לברזיל.
טבצ'ינגה היא מקום מושבה של דיוקסיה קתולית.
טבעת פין או קוק רינג (מאנגלית: Cock ring) היא טבעת המיועדת לענידה על הפין.
הטבעת מעכבת את זרימת הדם אל הפין וממנו, ובכך מאפשרת שמירה על זקפה ממושכת.
יש טבעות המיועדות לענידה סביב הפין עצמו, ואחרות מקיפות גם את שק האשכים.
בדרך כלל עשויות טבעות הפין עור, גומי, סיליקון, ניילון או מתכת.
השימוש בטבעות הפין נועד להגביר את ההנאה מיחסי המין באמצעות הזקפה הממושכת.
בנוסף, עשויה הטבעת להעצים את תחושת האורגזמה.
שימוש נוסף בטבעות פין הוא לצרכים רפואיים, שכן הן עשויות לסייע לגברים הסובלים ממידה מסוימת של הפרעה בזקפה לשמר את זקפתם.
בנוסף לטבעות הפין הסטטיות, יש גם טבעות פין רוטטות.
טבעות אלה נועדו אף הן לשפר את ההנאה מיחסי המין, הן של העונד אותן והן של בן או בת זוגו.
טבעות פין אחרות מעוצבות כך שיגבירו את תחושת הגירוי של הדגדגן או של פי הטבעת שהן באות עמם במגע במהלך יחסי המין.
ענידה הדוקה מדי של טבעת הפין או לתקופה ממושכת מדי עלולה לסכן את המשתמש בה ולגרום לנמק באיבר המין.
בדרך כלל ממליצים יצרני הטבעות לא לענוד אותן למשך למעלה מ-30 דקות.
סכנה נוספת עלולה להיגרם למי שנרדם בעודו עונד את הטבעת, ועלול לסבול מנזק עצבי.
טבעת לאצבע כף הרגל, קרויה בקיצור טבעת רגל, היא טבעת העשויה ממתכת או אל-מתכת שנוהגים לענוד על אצבעות כף הרגל.
בדרך כלל האצבע השנייה, הסמוכה לבוהן בשתי כפות הרגליים - היא זו שנוהגים לענוד עליה את הטבעת, וזאת עקב החופשיות היחסית של אצבע זו הרחוקה יחסית מהאצבע הסמוכה לה, ולכן מאפשרת לענוד את הטבעת בצורה קלה ונוחה ביחס לשאר האצבעות.
ברוב מדינות המערב טבעות לאצבעות כפות הרגליים הם אביזר אופנתי חדש יחסית, ואין להן משמעות סמלית.
את טבעות אלו בדרך כלל נוהגים לענוד כאשר כפות הרגליים בסנדלים, עם צמידים לקרסול, ברגליים יחפות או בכפכפים.
יש נשים שאינן מסירות את טבעות אצבע כף הרגל גם כאשר הן נועלות נעליים או ישנות.
כמו טבעת לאצבעות הידיים, גם טבעת לאצבעות הרגליים קיימת בצורות רבות ומגוונות, כגון טבעות משובצות בפרחים מעוצבים, טבעות עם אבני חן יקרות וכן טבעות פשוטות.
כמו כן ישנן טבעות רגליים שנועדו להישאר בגודל אחיד ללא אפשרות להרחבת גודלן.
וכן ישנן טבעות אצבע מתכווננת כלומר טבעות שיש פתח בתחתיתן, כך שהן יכולות להתרחב בקלות ולהתאים לאצבעות שונות בגדלים שונים.
טבעות לאצבעות כף הרגל בהודו
ענידת טבעות לאצבעות הרגליים נפוצה מאוד בהודו.
טבעות הרגליים היו חלק מהתרבות ההודית עוד מימי ראמאיאנה.
במקורות ההודיים ישנו אזכור של סיטה, רעייתו של האל ראמה, שכאשר נחטפה בידי ראבאנה, הוא זרק את טבעת אצבעות הרגליים שלה בדרך, כדי שבעלה האל ראמה לא יוכל למצוא אותה.
לכן, מאז ימי ראמאיאנה ועד ימינו, טבעות אצבעות הרגליים הן חלק מהתכשיטים המקובלים של אישה נשואה בהודו.
בתרבויות הודיות רבות, הבעל שם את טבעות הרגליים על האצבע השנייה, הסמוכה לבוהן של שתי כפות רגליה של אשתו במהלך טקס החתונה.
טקס ענידת הטבעת על רגלי הנשים הוא סמל של המדינה ההודית בטקסי הנישואים, והוא נקרא "ביצ'ייה" (מבוטא: bee-chee-ya, ובמלאיאלאם: מינז'י - മിഞ്ചി).
טבעות הרגליים בהודו עשויות בדרך כלל מכסף, והנשים נוהגות לענוד אותן בשתי הרגליים (בניגוד לנוהג במדינות המערב, שבהן הן נענדות על רגל אחת בלבד), על האצבע השנייה שליד הבוהן של שתי כפות הרגליים.
באופן מסורתי טבעות אלו די מעוטרות ומקושטות, אם כי בעיצובים מודרניים יותר הם מפותחים הרבה יותר ואינן נדרשות לתוספת קישוט, וזאת כדי לספק את הכלה המודרנית.
מנהג נוסף של ה"ביצ'ייה" הנוהג בחלק מהקהילות ההודיות הוא לענוד טבעות בארבע מתוך חמש האצבעות, למעט הזרת הקטנה, של שתי כפות הרגליים.
לפי המסורת ההודית טבעות הרגליים של ה"ביצ'ייה" לא יהיו עשויות מזהב, היות שזהב נחשב לחומר במעמד מכובד בתרבות ההודית ולא יכול להיות בשימוש על איברים שמתחת למותניים.
אולם מסורת זו אינה נשמרת בקפדנות, וטבעות רגליים עשויות מזהב נפוצות יחסית ברחבי הודו.
טבעות הרגליים יונחו על האצבעות ולא יוסרו.
הטבעות בעצם יעידו על האישה כי היא נשואה.
בהודו ישנה גם אמונה שלטבעות הרגליים ישנן סגולות רפואיות, כפי שמצביעה שיטת איור ודה.
לפי אמונה זו, טבעות הרגליים עוזרות להסדיר את המחזור החודשי, ובכך להגדיל את הסיכויים להתעברות, מאחר שלחץ קל על האצבע הסמוכה לבוהן מבטיח רחם בריא.
כמה תרבויות גם מאמינות שהלחץ שמפעילה הטבעת על האצבע השנייה לבוהן מסייעת להקל על הכאב שנגרם במהלך יחסי המין שבין בני הזוג.
הודיות רווקות לעומת זאת נוהגות לשים את הטבעות דווקא על האצבע השלישית מהבוהן, מתוך אמונה שלחץ על אצבע זו תעזור להקל על כאבי מחזור.
טבעות הרגליים היו בשימוש בעבר גם על ידי גברים בתרבות הטמילית, בדרך כלל בעיצוב פשוט יותר מהטבעות של הנשים, לצורכי נוחות.
השימוש של גברים טמילים בטבעות רגליים היה נפוץ, מאחר שבימי קדם אנשים נהגו להסתובב יחפים וטבעות הרגליים היוו דרך עבור נשים כדי לזהות גברים נשואים - דבר שהיווה נורמה עבור נשים להסתכל למטה כדי לבדוק את הסטטוס של אותו גבר.
בקרב גברים, במאה ה-19 היו בשימוש טבעות מראה (כלומר טבעות שצמודות אליהן מראה קטנה), ונענדו על הבוהן הגדולה למטרות קישוט ויופי.
כיום למטרות יופי מעוצבות טבעות רגליים מגומי, ומחומרים לא יקרי ערך.
באופן מסורתי טבעת גדולה נענדה על הבוהן הגדולה של רגל שמאל כדי לציין מצב נשוי עבור הגברים.
כמה גברים אף ענדו לעיתים קרובות טבעות על הבוהן הגדולה למטרות מרפא או כדי להעצים את הכוחנות הגברית שלהם.
טבעות אלו היו לעיתים רחוקות בצורת מעגל סגור, אך גם עם חישוקים פתוחים, כך שלא הייתה בעיה להסירם בשעת הצורך.
טבעות לאצבעות כף הרגל בארצות הברית
טבעות לאצבעות הרגליים הגיעו לארצות הברית על ידי אישה בשם מרג'ורי בורל, אשר לאחר ששבה מהודו לאמריקה החלה לייצר ולמכור אותם בניו יורק בשנת 1973. הקונה הראשונה של סחורתה של בורל הייתה חנות האופנה "פיורוסי", שהייתה ממוקמת ברחוב 59 בניו יורק.
מרג'ורי בורל המשיכה למכור טבעות רגליים מכסף, מזהב ומיהלומים.
בסופו של דבר היא מכרה אותם לחנויות רבות למוצרי אופנה ותכשיטים, אולם בגלל שלא ניתן היה לייצר טבעות עם העיצובים שלה היא עברה לעסוק במיזמים אחרים, אך המשיכה לשמור על התואר "גברת טבעות אצבעות הרגליים" עד היום.
טבק הוא מוצר המיוצר מעלי צמח הטבק (ממינים שונים), לאחר שעברו תהליך עיבוד, הכולל ייבוש ושימור.
הצמח הוא חלק מהסוג "ניקוטיאנה" וממשפחת הסולניים.
בעוד שיותר מ-70 מינים שונים של ניקוטיאנה ידועים, המין הנפוץ והמוכר ביותר הוא ניקוטיאנה טבקום.
המין העוצמתי יותר ניקוטיאנה רוסטיקה נמצא גם הוא בשימוש ברחבי העולם.
הטבק מכיל ניקוטין, שהוא אלקלואיד ממכר אשר ממריץ את מערכת העצבים, והרמלה אלקלואידים .
עלי הטבק המיובשים משמשים בעיקר לעישון סיגריות, סיגרים, וכטבק למקטרת ולנרגילה.
הטבק נצרך גם בדרכים נוספות ובהן טבק הרחה, טבק לעיסה , טבילת טבק , וסנוס.
ההשפעות הבריאותיות של עישון טבק הן רבות.
השימוש בטבק הוא גורם סיכון למחלות רבות, במיוחד אלה המשפיעות על הלב, הכבד והריאות, ועלול לגרום לסוגים שונים של מחלת הסרטן, ובעיקר לסרטן הריאה.
ב-2008 הכריז ארגון הבריאות העולמי על טבק כגורם תמותה מספר אחד שניתן למניעה בעולם.
במדינות שונות נחקקו חוקים שנועדו להקשות על צריכת מוצרי טבק.
כך, בישראל, בדצמבר 2018 אישרה הכנסת חוק להגבלת פרסום מוצרי טבק ושיווקם.
טבעת מערבולת היא תופעה במכניקת הזורמים, שבה הזורם מסתובב סביב ציר דמיוני הנסגר סביב עצמו.
בזרימה זו, הערבוליות של הזורם מרוכזת באזור שצורתו טורוס.
טבעות מערבולת הן תופעה שכיחה יחסית, מאחר שהן נוצרות באופן טבעי כאשר נוזל נדחק במהירות גבוהה דרך פתח צר.
בדרך כלל, התנועה של הזורם עצמו לא ניתנת להבחנה, וכדי לצפות במערבולת נדרשים חלקיקים בזורם שתנועתם חושפת את צורת הזרימה.
לדוגמה, כאשר מעשן נושף את האוויר המצוי בלועו החוצה לעבר הסביבה, הוא יוצר טבעת מערבולת, וחלקיקי העשן מהסיגריה יוצרים טבעות עשן.
תופעה דומה נחזית כאשר פגז יוצא מלוע של תותח.
או כאשר דולפין דוחק אוויר דרך אפו מתחת למים, ויוצר בכך טבעת מערבולת במים, הניתנת לצפייה באמצעות בועות האוויר שצמודות למרכז הטבעת.
באופן כללי, טבעת מערבולת נעה במאונך למישור הטבעת, כשהטבעת נושאת איתה את הנוזל המסתובב.
טבעת יכולה לנוע למרחקים גדולים בזורם בעל צמיגות נמוכה המצוי במנוחה.
בטבעת מערבולת, הזורם יזרום בצורה מעגלית למדי מסביב לציר שצורתו מעגל.
המעגל הווירטואלי הזה עובר דרך מרכזי המעגלים שבהם הזורם נע ומאונך לכיוון הזרימה במעגלים.
הערבוליות של הנוזל מרוכזת סביב המעגל הווירטואלי, ודועכת כאשר מתרחקים ממנו.
האזור בו העירבוליות גדולה מאפס נקרא ליבת המערבולת וצורתו כצרת טורוס.
הרדיוס של החתך של הטורוס נקרא רדיוס הליבה.
בתנועה של טבעת מערבולת, הטבעת נושאת עמה את הנוזל הנמצא בקרבת הליבה.
כלומר, טבעת זרימה נושאת עמה מסה, תנע ואנרגיה.
זאת בניגוד לגלי ים, שתנועת הזורם בהם היא כמעט מחזורית, והגלים אינם נושאים עימם את הזורם.
ליבת המערבולת חווה חיכוך עם הזורם כתוצאה מצמיגות, לכן לאורך זמן רדיוס הליבה גדל, הערבוליות בליבה דועכת, עד שהמערבולת מפסיקה להתקיים.
עם זאת, בשל התנועה הסיבובית של הזורם בליבת המערבולת, החיכוך של הליבה עם הזורם שמחוצה לה אינו גבוה, והמערבולת יכולה להתקדם מרחקים ארוכים מבלי לשנות את צורתה או לאבד אנרגיה ותנע.
בפרט, טבעת מערבולת תחזיק מעמד זמן רב יותר ותטייל מרחק רב יותר מסילון של זורם שיצא מאותה נקודה.
לפיכך, טבעות עשן הנפלטות על ידי מעשנים ניתנות לצפייה זמן רב אחרי שיתר העשן הנפלט התפזר ונעלם.
בקירוב של ליבה דקה, ניתן לכתוב את הערבוליות של המערבולת כ-
כאשר הוא מישור הטבעת, ו- הן קואורדינטות קוטביות במישור זה, הוא רדיוס הטבעת, היא הסירקולציה של הטבעת ו- היא פונקציית הדלתא של דיראק.
בהתאם מתקבל שהמתקף של הטבעת הוא:
תחת הקירוב של טבעת בעובי אפס (קירוב שמתבצע בשימוש בפונקציית הדלתא) מתקבל שמהירות ההתקדמות של הטבעת והאנרגיה הקינטית שלה מתבדרת.
בעיה זו נפתרת כאשר מניחים שהערבוליות איננה מרוכזת לאורך קו אחד, אלא בליבה דקה שרדיוסה .
בשנת 1867 קלווין כתב שעבור ליבה כזו מתקבל שמהירות הטבעת היא:
בשנת 1885 היקס הראה שתוצאתו של קלווין מתקבלת עבור ההנחה לפי הערבוליות אחידה ברדיוס מסביב למרכז הליבה.
היקס גם חישב שעבור ליבה חלולה, בה הערבוליות שונה מאפס רק על שפת הטורוס בשולי הליבה מתקיים:
אם הטבעת מתקדמת בנוזל צמיג (בעל צמיגות קינמטית ), רדיוס הליבה גדל עם הזמן לפי .
והערבוליות בתוך הליבה של הטבעת דועכת גאוסיאנית, כך שהסירקולציה במרחק ממרכז הליבה היא .
במצב כזה מהירות ההתקדמות של הטבעת היא
טברדה : Теберди) היא עיירה בשטח השיפוט המנהלי של קאראצ'אייבסק ברפובליקה קאראצ'אי-צ'רקסיה ברוסיה, בהרי הקווקז דרומית לצ'רקסק, בגובה כ-.
זהו השער לשמורת הטבע טברדה, אזור ידוע בסביבתו הטבעית ובמסלולי ההליכה.
היישוב נוסד בשנת 1868 כיישוב קאראצ'אי, ונקרא במקור ביאצ'וראלאני-קיאבאק (Baychoralany-Kyabak).
מ-1944 עד 1957 הייתה טברדה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית.
מעמד עיירה הוענק ליישוב ב-1971.
בני כל העדות האתניות האחרות מהווים פחות מ-1% מהאוכלוסייה, כל עדה.
טבעת של מים זוהרים הוא ספר אוטוביוגרפי מאת גאווין מקסוול המספר על חייו בבקתה נידחת באזור החוף המערבי של סקוטלנד, שבה גידל שתי לוטרות כחיות מחמד.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 ונהפך במהרה לרב-מכר, מכר יותר ממיליון עותקים בבריטניה לבדה וכשני מיליון עותקים ברחבי העולם, ונחשב כיצירת מופת על ידי קוראים ומבקרים ברחבי העולם.
בשנת 1969 יצא סרט קולנוע בעל אותו שם, בהשראת הספר המקורי.
הספר תורגם לעברית בשנת 2010 על ידי המתרגמת חנה כהנא ופורסם בהוצאת ספרית מעריב.
הגרסה העברית לוותה בעריכה מדעית על ידי מספר ביולוגים ואקולוגים ישראלים, שסייעו בתרגום המונחים המקצועיים ואף הוסיפו הערות מדעיות בהערות שוליים לספר.
הראשון נקרא "מפרץ האלמונים" ומספר על הדרך שבה הגיע גאווין מקסוול, להיות הבעלים של בקתה נידחת בסנדייג, באזור החופי של מערב סקוטלנד, מול האי סקאי.
מקסוול מכנה בספר את סנדייג "קאמוספיארנה", מפרץ האלמונים, על שם העצים הגדלים לאורך הפלג, ומנמק את בחירתו שלא לקרוא למקום בשמו האמיתי בכדי שלא לוותר על ריחוקו ובידודו, ולקרב בכך את מי שהוא רואה כאויביו של המקום - התעשייה והחיים העירוניים.
הפרק מתאר בהרחבה את הטבע העשיר וחיות הבר ב"קאמוספיארנה", את שכניו המועטים והמרוחקים של מקוול, את תנאי המחיה הבסיסיים במקום הנידח, ואת ידידותו האמיצה עם כלבו ג'וני, עד למותו של הכלב ממחלת הסרטן.
בעקבות מותו של ג'וני מחליט מקסוול לגדל בעל חיים אחר כחיית מחמד, ובוחר בלוטרה.
החלק השני של הספר נקרא "לחיות עם לוטרות" ומספר את קורותיהן של שלוש הלוטרות שמקסוול היה בעליהן, ובמיוחד שתי הלוטרות שגידל ב"קאמוספיארנה".
הלוטרה הראשונה הגיעה לידיו בשנת 1956 בעת שסייר בביצות של דרום-מזרח עיראק, אך היא מתה זמן קצר לאחר שנרכשה.
לאחר מכן הגיע לידי מקסוול זכר-לוטרה נוסף, שאותו לקח מקסוול בחזרה לסקוטלנד ונתן לו את השם מידג'ביל.
מדובר בלוטרה שלא הייתה ידועה למדע באותה עת, ולאחר בדיקה זואולוגית קפדנית הוכרה כתת-מין חדש של לוטרה מלאית, שקיבלה את השם הלטיני Lutrogale perspicillata maxwelli, "הלוטרה של מקסוול".
מקסוול גידל את מידג'ביל במשך כשנה, כחיית מחמד שרוב זמנה נמצאה מחוץ לבית ובילתה בשחיה, שיטוטים ושיחור מזון.
לאחר שמידג'ביל נורה למוות על ידי עובר אורח, חיפש מקסוול שבור הלב לוטרה אחרת, ובאופן מקרי לחלוטין הפך לבעליה של לוטרה חדשה בשם אדאל, שבעליה נאלצו להפרד ממנה וחיפשו לה בעלים.
עלילותיה של אדאל מסופרות עד לסוף הספר.
הספר טבעת של מים זוהרים זכה להצלחה יוצאת דופן ולשבחים רבים שהכתירו אותו כיצירת מופת, נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים ברחבי העולם והפך לספר פולחן לאוהבי טבע.
המבקרים שיבחו את תיאורי הטבע של מקסוול - הצבעים, הריחות, חיות הים, העופות ובעלי החיים, כנמנים עם היפים ביותר שנכתבו אי פעם.
בשנים שחלפו מאז פרסום הספר לראשונה, הפך המפרץ שבו חי מקסוול ובו גידל את הלוטרות שלו, למוקד עליה לרגל למבקרים ואוהבי טבע, הפוקדים את קברה של הלוטרה אדאל שעליו כתב מקסוול: "את האושר שהיא נתנה לך, תן בחזרה לטבע".
במקום מצוי גם פסל של אדאל בגודל טבעי.
טברנון כנרתן (שם מדעי: Tristramella simonis) הוא דג ממשפחת האמנוניים והמין היחיד החי ששרד מהסוג טברנון.
הוא חי במקווי מים מתוקים כמו אגמים ובעיקר בכנרת ונהר הירדן, בישראל וסוריה.
תת-מין שלו, טברנון חולתי (Tristramella simonis intermedia) היה אנדמי לאגם החולה ונכחד לאחר ייבושו.
רוב תושבי טג'יקיסטן הם מוסלמים והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
טג'יקיסטן הייתה חלק מברית המועצות והפכה למדינה עצמאית ב-9 בספטמבר 1991 בעקבות התפרקות ברית המועצות.
בהתאם לעדויות שנמצאו באתר סראזם האזור בו שוכנת טג'יקיסטן מאוכלס החל משנת המאה ה-4 לפנה"ס.
אימפריות רבות שלטו באזור משחר ההיסטוריה.
האימפריה ששלטה באזור לאורך הכי הרבה זמן הייתה ממלכת פרס על גלגוליה, אשר הטמיעה שם את תרבותה ושפתה.
צורת כתיבת שם המדינה בכתיב ערבי-פרסי: تاجیکستان (תאג'יכסתאן).
האסלאם הובא לאזור על ידי הערבים במאה ה-7. מאוחר יותר המונגולים שלטו באזור ואחרי זה השטח היה חלק מאמירות בוכרה וח'אנות קוקנד.
ב החלה האימפריה הרוסית להתפשט לכיוון מרכז אסיה במהלך המשחק הגדול והשתלטה בין היתר על טג'יקיסטן.
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 הממשלה הסובייטית החלה בפעולות שונות של מאבק בדת תוך כדי ניסיון לגרום לתהליך של חילון נרחב בקרב תושבי מרכז אסיה.
מוסלמים, יהודים ונוצרים כאחת סבלו מרדיפות דתיות ומסגדים, כנסיות ובתי כנסת רבים נסגרו.