tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכאורה תומך ריצ'רד, דוכס גלוסטר (לימים ריצ'רד השלישי) באדוארד, אך רק מתכנן את עלייתו-שלו לכס המלכות.
כאשר כוחות צרפת מצליחים לשחרר את הנרי מכלאו הוא מודיע שעייף ממלכות ומבקש שווריק וקלרנס ימלכו במקומו בעוד הוא יפרוש לחיי תפילה.
אדוארד נמלט לדוכסות בורגונדיה, מגייס צבא ושב לאנגליה.
הנרי שב ונכלא במצודת לונדון.
אדוארד וריצ'רד נלחמים בווריק ליד קובנטרי.
קלרנס מתחרט על בגידתו בבית יורק, הוא מבקש את סליחתם של אחיו והם מוחלים לו.
מרגרט שבה מצרפת עם כוחות נוספים, אך אלו ניגפים בקרב טוקסברי והיא ובנה נלקחים בשבי.
כאשר הבן מטיח עלבונות באחים לבית יורק, הם הורגים אותו.
ריצ'רד שב ללונדון, מספר להנרי הכלוא במצודה על מות בנו והורג אותו לאחר מכן.
מרגרט מוגלית לצרפת ואדוארד שב לכס המלכות.
המחזה מסתיים בכך שריצ'רד ממשיך לחלום על היום הקרב, בו ישא את הכתר על ראשו.
המוטיב המניע רבות מהדמויות הוא תאוות-נקם.
בשם תאוות הנקם מופרות בריתות ונערכים מעשי פשע בקרב ומחוצה לו, הגוררים מעשי רצח-נקמה נוספים.
הרצח המזעזע ביותר הוא הוצאתו להורג של אדמונד מראטלנד, בנו הצעיר של יורק, מיד לאחר קרב וייקפילד, המניע שרשרת נקמה.
מוטיבציית הנקם משתלבת בהמשך המחזה עם רדיפת-כוח ושלטון שמובילה לעוד ועוד מעשי זוועה, בהם מכשירה מטרת העלייה על הכס את כל האמצעים.
הסמל המובהק לרדיפת הכוח היא דמותו של ריצ'רד (לימים המלך ריצ'רד השלישי).
שני המניעים של נקמה ותאוות שלטון משתלבים עם נאמנות משפחתית צרה, אף דמות אינה מונעת או מצדיקה את מעשיה לא מתוך אידיאלים אנושיים ולא מתוך רגשות נאמנות לעם או למדינה.
להפך, כל הערכים נרמסים לאור הנאמנות המשפחתית הצרה, הרצון לעלות על הכס או להעלות בן על הכס מהווה הצדקה לכל עוול.
הנאמנות הצרה המתדרדרת לכדי אגוצנטריות גרידא אצל ריצ'רד השלישי.
רק ב-1906 נזכר אירוע כזה שנית, במסגרת העלאתם של כל המחזות ההיסטוריים של שייקספיר מריצ'רד השני ועד ריצ'רד השלישי (עם זוג מחזות הנרי הרביעי ושלישיית מחזות הנרי השישי בתווך).
בתקופה המודרנית הועלה המחזה לראשונה ב-1951 בברמינגהאם.
את המחזה העלתה קבוצת התיאטרון הלאומי של מקדוניה, שהסבה את האירועים המתוארים בו על מלחמות יוגוסלביה.
עם בנדיקט קמברבאץ' כריצ'רד השלישי, סופי אוקונדו כמלכה מרגרט, סמואל וסט כווינצ'סטר, יו בונוויל כגלוסטר, אדריאן דאנבר כריצ'רד דוכס יורק וסם טרוטון כקאלרנס.
כל העיבודים הקולנועיים של ריצ'רד השלישי (גרסת לורנס אוליבייה מ-1955, גרסת איאן מקלן מ-1995 וסרטו של אל פצ'ינו מ-1996, "מחפשים את ריצ'רד") כוללים קטעים מטקסט המחזה כהקדמה והבהרה לאירועי "ריצ'רד השלישי".
הנרי וולטר בייטס היה חוקר טבע אנגלי שנתן את התיאור המדעי הראשון לחקיינות בבעלי-חיים.
הוא התפרסם במסעו אל יערות הגשם של האמזונס עם אלפרד ראסל וואלאס, החל בשנת 1848. וואלאס חזר בשנת 1852, אבל איבד את האוסף שלו במסע חזרה כאשר עלתה ספינתו באש.
כאשר הגיע בייטס ללונדון ב -1859, לאחר 11 שנים של מסע, הוא הביא יותר מ -14,712 מינים (רובם חרקים), מהם 8,000 חדשים למדע.
בייטס כתב את ממצאיו בעבודתו הידועה ביותר: "חוקר הטבע על נהר האמזונס".
בייטס נולד בלייסטר למשפחה מהמעמד הבינוני.
עם זאת, כמו וואלאס והרברט ספנסר, קיבל חינוך רגיל עד גיל 13 בערך כאשר הוא הפך לשוליה.
הוא הצטרף לבית ספר מקצועי (שבו הייתה ספרייה), ולמד בזמנו הפנוי ואסף חרקים ביער שרנווד.
ב־1843 פרסם מאמר קצר על חיפושיות בכתב העת " זואולוג".
בייטס התיידד עם וואלאס כאשר האחרון קיבל משרת הוראה בבית הספר תיכון בלייסטר.
וואלאס הפך גם לאנטומולוג נלהב, (התעניינותו הראשונה הייתה צמחים) והוא קרא את אותם ספרים כמו בייטס ודרווין והאקסלי.
אלה כללו ספרים של תומאס מלתוס על האוכלוסייה, ג'יימס האטון ואת צ'ארלס לייל על הגאולוגיה, דרווין של המסע של הביגל, ומעל הכל, "תולדות הטבע של הבריאה" (על ידי רוברט צ'יימברס), אשר הציגו את האבולוציה לדיון ציבורי בקרב משכילים.
הם גם קראו את המסע של ויליאם ה.
אדוארדס במעלה נהר האמזונס על משלחת האמזונס שלו, מה שגרם להם לחשוב שביקור באזור הזה יהיה מלהיב, וייתכן שיפתח את הקריירות שלהם.
בשנת 1847 וואלאס ובייטס דנו על הרעיון של משלחת ליערות הגשם של אמזונס.
התוכנית הייתה לכסות את ההוצאות על ידי שליחת דגימות בחזרה ללונדון.
שם סוכן ימכור את הדגימות תמורת עמלה.
הם עשו זאת על ידי לימוד הצמחים בדרום אמריקה ובעלי חיים באוספים העיקריים בלונדון.
כמו כן הם אספו מידע על הביקוש של מוזיאונים ואספנים.
בייטס וואלאס הפליגו מליברפול באפריל 1848 והגיעו לפארה (Belém) בסוף מאי.
בשנה הראשונה הם התיישבו בווילה ליד העיר, אספו ציפורים וחרקים.
לאחר מכן הם הסכימו לאסוף באופן עצמאי.
בייטס נסע לקמטה על נהר טוקנטינס.
אחר כך הוא עלה במעלה האמזונס, אל אודיוס, מאנאוס ולבסוף לאמזונס העליון ( Solimões ) .
שם היה מחנה הבסיס שלו במשך ארבע וחצי שנים.
בריאותו התדרדרה לבסוף הוא חזר לבריטניה ב -1859, לאחר שבילה כמעט אחת עשרה שנים באמזונס.
הוא שלח את האוסף שלו בשלוש ספינות שונות כדי למנוע את גורלו של עמיתו וולאס, שאיבד את כל האוסף שלו כאשר הספינה שלו טבעה.
בייטס בילה את שלוש השנים הבאות בכתיבתו על המסע, "חוקר טבע על נהר האמזונס", שנחשב לאחד הדוחות המשובחים ביותר על מסעות הטבע.
בשנת 1863 הוא התחתן עם שרה אן מייסון.
משנת 1864 ואילך עבד כעוזר מזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית (למעשה, הוא היה המזכיר בפועל).
הוא מכר את האוסף האישי שלו והחל לעבוד בעיקר על חיפושיות.
מ 1868 עד 1869 ובשנת 1878 הוא היה נשיא החברה האנטמולגית של לונדון.
בשנת 1871 הוא נבחר לחבר של החברה לטבע, ובשנת 1881 הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית.
הוא מת מברונכיטיס בשנת 1892. הדוגמאות שאסף רוכזו במוזיאון הטבע, אז נקרא המוזיאון הבריטי להיסטוריה של הטבע ואצל אספנים פרטיים.
אבל בייטס עדיין היה בר סמכא ענק, ולעיתים קרובות נועצו בו.
פרטים אלה מוזכרים לאחר מותו אצל אדוארד קלוד "זכרונות".
וואלאס כתב והספיד את מותו של בייטס.
הוא מתאר את המאמר של בייטס משנת 1861 על החיקוי בפרפרים של הליקונידיאה כ"פרסום יוצא דופן, בבהירותו וחידושיו.
לאחר מכן הוא משבח את תרומותיו של בייטס לאנטומולוגיה.
עוד הוסיף ואמר כי עבודתו המשרדית כמזכיר החברה הגאוגרפית המלכותית קיצרה את חייו.
הנרי בייטס היה אחד מקבוצה של חוקרי הטבע שתמכו בתורת האבולוציה על ידי ברירה טבעית ( צ'ארלס דרווין ואלפרד ראסל וואלאס 1858).
חברים אחרים בקבוצה זו היו פריץ מולר, ותומאס הנרי האקסלי .
עבודתו של בייטס על פרפרים אמזונאיים הובילה אותו לפתח את התחום המדעי החדש על חיקוי, במיוחד סוג החיקוי הנושא את שמו: חיקוי בייטסיאני.
זהו חיקוי של מינים בלתי מזיקים שמתחפשים למינים ארסיים.
דוגמה נפוצה אפשר לראות בגינות בייתיות של זבוב, שאינו נושא עוקץ - שמחקה את צבעי האזהרה של דבורים וצרעות - צהוב ושחור.
חיקוי כזה לא צריך להיות מושלם כדי לשפר את כושר הישרדותם של מינים חקיינים.
בייטס ציין לדוגמה גם פרפרים מסוג הליקונידים (בעלי כנפיים ארוכות) שהם שוכני היער הטרופי, והם עם צבעי אזהרה - הוא לא נתקל בציפורים, זוחלים, לטאות או טורפים אחרים שתוקפים פרפרים אלה, לעומת פרפרים ממשפחות אחרות שאין להם צבעי אזהרה.
הטורפים, הניח בייטס, לומדים להימנע מהמינים הרעילים, מה שיוצר הגנה מסוימת על המינים האכילים.
השערות אלה על אותות אזהרה וחיקוי עזרו ליצור את התחום של האקולוגיה האבולוציונית.
בייטס, וואלאס ומולר האמינו שהחיקוים בעולם החי, מספקים ראיות לפעולת הברירה הטבעית, השקפה שבהווה היא סטנדרטית בקרב הביולוגים.
עבודות שדה וניסוי על רעיונות אלה נמשכות גם בהווה.
הנושא קשור קשר אמיץ אל התפצלות, גנטיקה ואבולוציה.
הנרי וולטר בייטס נזכר בשם המדעי של מינים של נחש בואה דרום אמריקאי, ובשם תאוריית החיקוי שלו, "חיקוי בייטסיאני."
הנרי וורד ריינג'ר היה אמן אמריקאי.
שייך לקבוצת הטונליזם ומנהיג מושבת האמנים של ליים.
הנרי וורד ריינג'ר נולד ב־29 בינואר 1858. אמו הייתה מרתה מארי, ואביו וורד ולנקור ריינג'ר.
הוא נולד בחלק המערבי הכפרי של מדינת ניו יורק, ככל הנראה בג'נזאו, וגדל בסירקיוז, שם עבד אביו כצלם מסחרי, אך גם הכשיר אומנים ובהמשך לימד רישום.
בצעירותו למד מוזיקה, הצטיין בפסנתר ובעוגב.
ריינג'ר למד לשרטט ולצייר וקיבל עידוד ראשוני מהוריו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הציבורי, למד שנתיים באוניברסיטת סירקיוז, שם למד בפעם הראשונה אמנות רשמית.
בזמן שעבד בעסקי הצילום של אביו, החל לצייר נופים בצבעי מים, שלדבריהם היו אלה עבודות מברשת יפות עבור מישהו שטרם למד באירופה.
הוא עבר לעיר ניו יורק בשנת 1878 שם ראה לראשונה עבודות של אסכולת ברביזון.
הוא מימן את לימודי האמנות שלו על ידי סקירות מוזיקה ותיאטרון עבור כמה עיתונים בניו יורק.
בשנת 1883 התחתן עם הלן ג'נינגס, שחקנית גרושה.
משפחת ריינג'ר הצעירה עברה לאירופה וביקרה לראשונה בפריז, ולאחר מכן התיישבה בלארן, הולנד, שם התחבר עם ציירי האג – יוזף ישראלס, אנטון מוב והאחים מאריס.
ריינג'ר אומץ במהירות על ידי הציירים ההולנדים והוא נקשר לנושאים שלהם ולדרך עבודתם.
הוא עשה רישומים עם אמני האג ולמד לצייר את השמיים המשתנים במהירות של המחוזות בהולנד.
בגלל מישוריות הארץ השמיים היו חשובים בציורי האמנים של האג.
שמיים מלאי עננים עם אור מפוזר הפכו למאפיין בעבודתו המוקדמת של ריינג'ר.
האמן נהנה להתגורר בעיר הצנועה, ויצירתו התקדמה יפה כדי שתוכל להתקבל על ידי סלוני האמנות בפריז בסוף שנות השמונים של המאה ה-19, ויצירתו התקבלה על ידי אספנים הולנדים מובילים.
ריינג'ר הקים סטודיו בניו יורק בשנת 1888, כך שיוכל לצייר שם נופים ולטפח אספנים אמריקאים.
בשנת 1892 הייתה לו תערוכה גדולה של עשרים וארבעה ציורים בגלריות קנודלר בניו יורק, שקיבלה ביקורת חיובית.
הוא צייר בצבעי מים שנחשבו חופשיים ותוססים על ידי מבקרים כמו ארתור הובר.
כשחזר לארצות הברית, הפך ריינג'ר לאחד ממנהיגי אסכולת הציור טונליזם, שם שהתקבל בזכותו.
תערוכה מציוריו במועדון לוטוס באמצע שנות ה-90 מיסדה את הסגנון.
בשנת 1894 הייתה לו תערוכה בגלריה מקבת, המקום הראשון שהתמחה ביצירותיהם של אמנים אמריקאים.
תערוכה זו כללה עבודות רבות שנעשו במהלך נסיעה לקנדה.
ריינג'ר היה החבר הראשון במושבת האמנים ליים, בליים העתיקה, קונטיקט.
הוא שהה לראשונה בפנסיון של פירנצה גריזוולד בקיץ 1899, אולי לאחר ששמע על האזור מכמה עמיתים שהיו שם ובעיירות סמוכות בחוף קונטיקט בשנות ה-90. בהשראת הדמיון של הנוף ליער באזור ברביזון בצרפת, מושבת האמנות הוקמה בהנהגתו של ריינג'ר בשנת 1900.
המושבה בליים העתיקה הייתה קבוצת האמנות הגדולה ביותר בתקופתה.
בהנהגתו של ריינג'ר, מטרתם העיקרית של האמנים הייתה לערוך מחקרים מקדימים תוך כדי עבודה ישירה מהטבע, מתוך כוונה נוספת שמשטחי הציורים יהיו מעניינים מבחינה טקסטורלית.
תוך חיקוי של האמנים הגדולים, הוסיפו ריינג'ר וחסידיו שכבות של זיגוג חום-זהוב כדי לסיים את עבודותיהם, כדי "להדגיש את הביטוי הטונלי של נושא."
עלייתו של הטונליזם בליים העתיקה נפסקה כאשר צ'יילד האסאם הצטרף למושבה בשנת 1903, ועם בואו היא עברה לצייר בסגנון האימפרסיוניזם." בשנת 1904 עבר ריינג'ר עשרים ק"מ מזרחה לנואנק, שם המשיך לצייר פנים יער וסצנות חוף, אם כי בעזרת לוח צבעים שהגדיל יותר את השפעת האימפרסיוניזם.
מיד לאחר מותו המשיכה עבודתו של ריינג'ר להשיג מחירים טובים.
כשבמכירה פומבית בשנת 1917, נמכרו 129 ציורים שלו תמורת 66,240 דולר.
הניו יורק טיימס טען שזה היה המחיר הממוצע הגבוה ביותר ששולם עבור יצירותיו של אמן מת.
המורשת האמנותית של ריינג'ר הייתה בעייתית.
לאחר שנחשב למנהיג "הטונליזם", המוניטין שלו ירד באופן ניכר בשנות השלושים.
העובדה שהוא הושפע מאוד מאמני האג, ואסכולת הרביזון והרנסאנס הוונציאני, סייעה להסביר כמה מהמאפיינים הציוריים הבולטים ביותר שלו.
עם זאת עבודתו של ריינג'ר הוכרה כאחת הדוגמאות השמרניות ביותר לתנועה הטונליסטית.
נראה כי הטונאליזם של ליים היה אנכרוניסטי, והתדמית של ריינג'ר סבלה כתוצאה מכך.
הערכה מחודשת החזירה לריינג'ר את הקרדיט, כ"אמן שהשפעתו אינה מובנת באופן כללי ועבודתו הוזנחה הרבה יותר מדי זמן.
ריינג'ר, היה איש עסקים מצליח, ותרם לאקדמיה הלאומית לעיצוב בין 250,000 ל -400,000 $.
התרומה של ריינג'ר אפשרה לאוסף הלאומי - מוזיאון האמנות האמריקנית בסמית'סוניאן, לרכוש יצירות עיקריות של אמנים אמריקאים.
ד"ר הנרי וו הוא דמות בדיונית של מדען מסרטי פארק היורה מאת מייקל קרייטון, שהוא הגנטיקאי הראשי של פארק היורה וראש צוות ההנדסה של תאגיד "אינגן".
והיוצר של ההנגדסה הגנטית של הדינוזאורים.
אף שפעילותו מדעית בעיקרה הוא הופך בסדרת הסרטים לנבל עיקרי העוזר לייצר דינוזאורים היברידים ומסוכנים למען נבלים מרושעים, אף שלבסוף הוא גואל את עצמו.
בסרטים דמותו מגולמת בידי בי.די.
וונג שבדומה לדמותו בעל מוצא סיני.
בתפקידו הוא מופיע בסרט הראשון, סרט הרביעי, סרט החמישי וסרט השישי וכן הוא מדבב את דמותו במשחקי המחשב Jurassic World Evolution ו-Jurassic" World Aftermath".
הוא מופיע גם בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון, בה הוא מדובב בידי גרג צ'ון.
הנרי הוא הדמות שהופיעה הכי הרבה בסדרה לצד מלקולם, אך מלקולם מופיע גם בשני הספרים בעוד וו מופיע רק בראשון.
עדיין הוא הדמות היחידה מהטרילוגיה הראשית שמופיעה בסרט הרביעי.
הוא גם מגלם את הנבל העיקרי היחידי בזיכיון שלא נהרג אלא גאל את עצמו.
למעשה הבמאי קולין טרוורו (במאי הסרטים הרביעי והשישי) ובי.
וונג הודיעו שהם אינם רואים בד"ר וו נבל אלא כ"מדען גאה בעל שאיפות גבוהות ופזיזות העובר שינויים לאורך הזיכיון ומבין את הסכנה בשימוש בכוח ההנדסה הגנטי המסחרי החמדני המקיף אותו, בעודו מנסה לבסוף לתקן את הנזקים להם גרם ובכך פודה את עצמו".
בספר הראשון הנרי מוצג כמדען שאפתני ותלמידו של הגנטיקאי נורמן את'רטון, אשר עבר לעבוד עם האמונד לאחר עסקה מוצלחת לשיבוט דינוזאורים תוך 5 שנים.
בניגוד לדמותו הקולנועית וו אינו רוחש מזימות וגם חולק על עניינים רבים עם האמונד האדיש אליו והוא נשאר באי במשך הסערה ומנסה לעזור לשאר הניצולים.
עם זאת למרות ניסיונו הוא נהרג מדקירה במעיו בידי רפטורים שעמדו לפרוץ לאכסניה, בניסיון לעזור לאלי סאטלר.
הוא מוזכר בקצרה גם בספר השני.
בסרט הראשון הנרי מופיע לזמן קצר בתור גנטיקאי במעבדה של "אינג'ן" בפארק היורה לצד האמונד.
בעוד אלן גרנט, אלי סאטלר ואיאן מלקולם צופים בצוות שלו מטפל בצאצאי ולוצירפטורים שבקעו והוא משיב לטיעוניו של מלקולם שהדינוזאורים אינם יכולים להתרבות באי מאחר שכולם נקבות, מבלי להבין שהם יכולים להחליף את מינם.
הוא אינו מופיע בהמשך הסרט וכנראה נמלט בעת הסופה עם עובדים נוספים, מה שהציל אותו מהסכנות באי.
הנרי חוזר בסרט הרביעי, לאחר פעילות של רביית דינוזאורים לא-חוקיים שונים בין הסרטים, הפעם בפארק "עולם היורה" של סיימון מאסראני, בו הוא גם משמש כגנטיקאי הראשי.
בפארק החדש שהוקם הוא הולך עם השיבוט הגנטי רחוק יותר ומצליח להחזיר מגוון דינוזאורים ואף מוסזאורוס גדול לחיים ועם זאת רוקם בסתר עסקה עם ויק הוסקינס, אחראי הביטחון של הפארק ומייצר עבורו דינוזאור כלאיים טורפני ואיטיליגנטי שיועד לשימושים צבאיים.
לאחר בריחתו של היצור המכונה "אינדונימוס רקס" מכלובו, סיימון מגיע להתעמת איתו אך הוא טוען שהוא רק פעל אחר הוראותיו ליצור יצור מרשים.
לאחר מכן הוא נמלט במסוק עם עוברים, בעוד מובטח לו מעוסרו של הוסקינס שהוא יקבל שכר הולם, ולא נראה עוד בסרט.
הוסקינס שנשאר על האי נטרף בידי הרפטורית "דלתא" וגם האינדונימוס רקס נטרף בידי המוסזאורוס בסוף הסרט.
לאחר האירועים, כנראה בעידוד הבעלים מאסראני, הוא מפוטר מחברת אינגן שפושטת את הרגל ונמצא אשם בהמצאה לא-אתית בידי הקהילה המדעית ששוללת את תאריו.
הוא מופיע גם בעולם היורה: מחנה הקרטיקון כאשר הוא עורך ביקור למחנה הקרטיקון עד שברוקלין נכנסת למשרדו ומגלה פרטים במחשבו האישי ואז הוא מסלק אותם.
לאחר מכן הוא מוצג בתור היוצר של היצור ההיברידי המסוכן "סקרופיוס רקס" ובהמשך חוזר לחלץ את מחשבו ואת ממצאיו, אך החבורה לוקחת לו אותם.
האנשים שלו לוכדים את ברוקלין אך היא נמלטת בעזרת החבורה שמוליכה לעברו עדר אנקילוזאורוסים.
במהלך המהומות נשבר מחשבו האישי והוא עולה על המסוק חזרה.
למרות פעולות החבורה הוא מתנגד לניסיונו של הוקס להרוג אותם מאחר שהם אינם חלק מהמשימה.
הנרי חוזר בסרט החמישי, הפעם באחוזתו של לוקווד בעודו רוקם עסקה עם אלי מילס על יצירת בן כלאיים חדש בשם "אינדורפטור" בניסיון להרביע אותו.
צוות מיוחד נשלח לחלץ את עצמות האינדונימוס מהלגונה בפארק.
האינדורפטור מוצג במכירה פומבית באחוזה, נמכר, אף שנאמר שאינו למכירה, אך משוחרר ברחבי האחוזה ומחסל אנשים עד שלבסוף הוא משופד על קרני טריצרטופס למוות.
הנרי מורדם בידי פרנקלין ווב שמזריק לו חומר הרדמה.
עם זאת אנשיו של מילס מגיעים ולוקחים אותו למקום בטוח.
הנרי חוזר בסרט השישי, בעודו עובד ב"ביוסין" עם דודג'סון והוא משבט עבורו חגבי ארבה פרהיסטוריים הזורעים הרס ברחבי העולם, למעט בזרעי התאגיד.
עם זאת הנרי סבור שלבסוף הארבה יצליח לפגוע גם בתבואה של התאגיד ומחפש דרך להשמיד אותו.
לשם כך הוא מבקש להביא את מייזי לוקווד ואת "בטא", הרפטורית התינוקת של "בלו" - שניהם נולדו ללא התעברות אמם עקב מבנה DNA מהונדס שהנרי מנסה להפנות נגד הארבה וליצור בו פתוגנים.
מייזי מגיעה למעבדה כעוסה והנרי מרגיע אותה בכך שהכיר את אמה, שרלוט לוקווד שעבדה לצידו בפארק ואף מראה לה סרטונים שלה, וכן מבקש ממנה לעזור לו לפתח נוגדן מה-DNA שלה.
כאשר דוד'גסון שמע אותו הוא ביקש שיצא לתת הסברים, מה שנתן תירוץ למייזי לברוח יחד עם "בטא".
לאחר שהחבורה מתאחדת ובורחת מגיגאנוטוזאורוס, הנרי מתוודה בפניהם שטעה ושיוכל לתקן את נזק הארבה ולמרות הכעס עליו עקב האירועים שיצר הם משוכנעים בידי מייזי לתת לו הזדמנות לתקן.
אז הוא בורח עם החבורה מהגיגאנוטוזאורוס (אף שזרועו נשברת בבריחה) וטס איתם מהעמק.
הנרי מופיע בהמשך עם חגב הנושא פתוגן שישלוט באוכלוסיית הארבה ומצליח לחולל מהפכה גנטית, אותה הוא זקף לעבודתה של שרלוט.
הנרי ואקה אורקיסה (בספרדית: Henry Vaca Urquiza; נולד ב-27 בינואר 1998 בסנטה קרוס דה לה סיירה שבבוליביה) הוא כדורגלן בוליביאני המשחק בעמדת הקשר באוריינטה פטרולרו ובנבחרת בוליביה.
ואקה גדל במחלקת הנוער של אקדמיה טאהויצ'י, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת קלוב קאייחה.
בהמשך עבר לאו'היגינס מליגת העל הצ'יליאנית, אך לא שיחק במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-1 בינואר 2018 חתם בדה סטרונגסט מליגת העל הבוליביאנית.
בסך הכול ערך 96 הופעות ליגה והבקיע עשרה שערים במועדון.
ב-1 ביולי 2019 הושאל לאוניברסיטריו דה דפורטס מליגת העל הפרואנית.
ב-1 בינואר 2020 הושאל לאתלטיקו גויאניינסה מליגת העל הברזילאית.
ב-7 בספטמבר ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בתיקו 1-1 נגד גרמיו במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת .
ב-29 בינואר 2021 הושאל לאוריינטה פטרולרו מליגת העל הבוליביאנית.
ב-7 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-25 ביוני 2023 חתם במכבי בני ריינה.
בינואר 2024 שוחרר מהקבוצה.ובמרץ חתם בבוליבר.
ב-10 בספטמבר 2018 ערך ואקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוליביה, בתיקו 2-2 מול נבחרת סעודיה במשחק ידידות.
הנרי וודס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הפדרליסטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של פנסילבניה.
הנרי וודס נולד בבדפורד, פנסילבניה בשנת 1764 למשפחה של קצין.
הוא למד בבית ספר מקומי והמשיך ללימודי משפטים.
בשנת 1792 הוא קיבל הרשאה לעסוק בתחום ופתח משרד פרטי.
בשנת 1799 וודס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית במקום דייוויד בארד.
הוא כיהן בתפקיד עד לסיום הכהונה בשנת 1803.
לאחר סיום התפקיד ודס חזר לבדפורד והמשיך לעסוק בנדל"ן ומשפטים.
אחיו הבכור ג'ון וודס היה חבר קונגרס של ארצות הברית החל משנת 1815.
הנרי אלכסנדר וייז היה עורך דין, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1833–1844, כשגריר ארצות הברית בברזיל בשנים 1844–1847, וכמושל וירג'יניה ה-33 בשנים 1856–1860.
וייז כיהן כמושל בתקופה שהובילה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, והיה מעורב מאוד במשפטו של מתנגד העבדות ג'ון בראון.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוביל וייז את המהלכים לפרישתה של וירג'יניה מהאיחוד בתגובה לבחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן ולקרב פורט סאמטר.
במלחמת האזרחים הוא שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה.
בפוליטיקה, היה וייז בתחילה דמוקרט ג'קסוני, תומך הוויגים ככל שנגע הדבר לבנק הלאומי, לאחר מכן התנגד לוויגים תוך תמיכה בנשיא ג'ון טיילר, דמוקרט שתמך בפרישה, ורפובליקני שתמך בנשיא יוליסס ס.
בניו, ריצ'רד אלסופ וייז וג'ון סרג'נט וייז שירתו שניהם בצבא הקונפדרציה ולאחר המלחמה כיהנו בבית הנבחרים של ארצות הברית כרפובליקנים.
לאחר תום המלחמה, קיבל וייז את העובדה שהעבדות בוטלה, וקידם איחוד לאומי מחודש בדרכי שלום.
הנרי וייז נולד בדרמונדטאון שבמחוז אקומאק שבווירג'יניה, כבנם של מייג'ור ג'ון וייז ושל אשתו השנייה שרה קורבין קרופר, שהתיישבו באזור זה מכבר והיו ממוצא אנגלי וסקוטי.
הוא חונך על ידי מורים פרטיים עד גיל 12, ואז החל ללמוד באקדמיית מרגרט שליד פנגוטיג במחוז אקומאק.
ב-1825 הוא סיים את לימודיו בוושינגטון קולג' (כיום וושינגטון וג'פרסון קולג'), שם הוא היה חבר באגודת האיחוד הספרותי (Union Literary Society).
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים וינצ'סטר בניהולו של הנרי סנט ג'ורג' טאקר, התקבל וייז ב-1828 ללשכת עורכי הדין.
הוא התיישב באותה שנה בנאשוויל, טנסי והחל לעסוק שם בעריכת דין, אך ב-1830 שב למחוז אקומאק.
ב-1828 הוא נשא לאישה את אן ג'נינגס, בתם של הכומר עובדיה ג'נינגס ושל אן וילסון מוושינגטון שבפנסילבניה.
ב-1837 נספו אן ואחד מילדיהם בשריפה, וכך נותר וייז אלמן עם שני בנים ושתי בנות.
בנובמבר 1840 נישא וייז בשנית לשרה סרג'נט, בתם של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הוויגי מפנסילבניה ג'ון סרג'נט ושל מרגרטה ווטמות' מפילדלפיה.
לשניים נולדו לפחות חמישה ילדים, ושרה נפטרה יחד עם ילדם הצעיר כתוצאה מסיבוכי לידה זמן קצר לאחר לידתו ב-14 באוקטובר 1850. ב-19 שנות נישואיו של וייז לשתי נשותיו הראשונות, נולדו לו 14 ילדים, ש-7 מתוכם הגיעו לבגרות.
ב-1853 נישא וייז בשלישית למרי אליזבת ליונס.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוא התיישב ב-1860 יחד איתה ועם ילדיו הצעירים ברולסטון, אחוזת מטעים בשטח של 884 אקרים (3.58 קמ"ר) שאותה הוא רכש מאחיו, ג'ון קרופר וייז, שהמשיך לחיות באחוזה ששכנה ליד נורפוק.
הנכס היה לראשונה בבעלות של ויליאם וסוזאנה מוסלי, מהגרים אנגלים שהתיישבו שם ב-1649. בתחילת המאה ה-19 הייתה האחוזה בבעלות צאצאיהם.
לאחר שוייז החל לשרת בצבא הקונפדרציה נטשו הוא ומשפחתו ב-1862 את האחוזה כאשר צבא האיחוד השתלט על נורפוק.
הוא עבר עם משפחתו לעיירה רוקי מונט שבמחוז פרנקלין.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית חיו וייז ורעייתו בריצ'מונד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
בשנים 1833–1844 כיהן וייז בבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שב-1832 נבחר מטעם סיעת הג'קסונים במפלגה הדמוקרטית.
ב-1834 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת, אך התנתק מסיעת הג'קסונים על רקע שאלת חידוש הזיכיון ל.
הוא היה לוויגי, אך שינוי שיוך פוליטי זה התקבל על ידי קהל בוחריו.
וייז נבחר לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים מטעם הוויגים ב-1836, 1838 וב-1840.
בעת כהונתו בבית הנבחרים, התנגד וייז לג'ון קווינסי אדמס בניסיונותיו של זה האחרון לשים קץ לכללים שהגבילו את הדיונים בסוגיית העבדות, ולאלץ את הקונגרס להשיב לעתירות רבות שהוגשו לביטול העבדות במחוז קולומביה.
אדמס תיאר את וייז ביומנו כמי ש"היה קולני וסוער בנושא ביטול העבדות".
ב-24 בפברואר 1838 שימש וייז כ"משנה" לוויליאם ג'.גרייבס מקנטקי במהלך דו-קרב שערך זה האחרון עם ג'ונתן קילי ממיין, שנהרג בו.
בהמשך כתב וייז דוח על האירוע שפורסם על ידי בנו ג'ון ב-1906 בעיתון הסאטרדיי איבנינג פוסט.
ב-1840 היה וייז פעיל במסגרת המהלכים להבטחת בחירתו של ג'ון טיילר לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הוויגית.
לאחר שהיה טיילר לנשיא, בעקבות פטירתו חודש לאחר השבעתו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון, הוא ניתק את קשריו עם הוויגים.
וייז היה חלק מקבוצה קטנה של חברי הקונגרס, שכונתה בלעג "משמר הקורפורל", שתמכו בטיילר במהלך מאבקיו עם הוויגים, ושנבחרו מחדש כאנשי סיעתו ב-1842. שלוש פעמים מינה טיילר את וייז לתפקיד שגריר בצרפת, אך הסנאט לא אישר את המינוי.
ב-1844 מינה טיילר את וייז כשגריר ארצות הברית בברזיל.
לצורך כך הוא התפטר מכהונתו בבית הנבחרים, וכיהן בתפקיד עד 1847. שניים מילדיו נולדו בריו דה ז'ניירו.
בברזיל עסק וייז בסוגיות הקשורות לסחר ולמחירים, לדאגותיה של ברזיל בקשר לסיפוחה של טקסס על ידי ארצות הברית, ולכינון היחסים הדיפלומטיים עם פרגוואי.
בהקשר זה, תמך וייז באופן אישי בסיפוחה של טקסס, ולזכרו קראה טקסס על שמו את אחד ממחוזותיה.
בעת שהותו בברזיל, גינה וייז את סחר העבדים בין ארצות הברית לבין ברזיל.
הוא סבר שהייתה זו עבודתם של "יאנקים צבועים" נגד החוק האמריקאי.
לאור ביקורתו הנוקבת, הוא ראה בתפקידו כחסר תועלת וויתר עליו, למעשה, גרמה ממשלת ברזיל לסיום כהונתו.
לאחר תום שליחותו הדיפלומטית שב וייז לווירג'יניה, ותכנן למכור את כל עבדיו.
הוא החשיב אותם כ"ילדיו" וראה עצמו אחראי עליהם.
הוא ידע שחוואות היא לא תחום עיסוק רווחי באדמה המדולדלת של וירג'יניה.
עם זאת, במקום לשחרר את עבדיו לחופשי, הוא התכוון להרוויח ממכירתם לקליפורניה לאחר הבהלה לזהב שהחלה ב-1849. שוויו של עבד בווירג'ניה עמד על 1,000 דולר, אך בקליפורניה שוויו עמד על 3,000 עד 5,000 דולר בעבודות חפירת זהב.
עם זאת, תוכניתו של וייז סוכלה כאשר התקבלה קליפורניה כמדינת חירות בארצות הברית על פי פשרת 1850.
שטח אחוזת המטעים של וייז היה 400 אקרים, אך רק מחצית ממנו היה פורה.
הוא גידל תירס, שיבולת-שועל, בטטה, אפרסקים, אגסים ומשק חי, והאחוזה הרוויחה כ-500 דולר לשנה.
לאחר שובו מברזיל, שב וייז לעיסוקו בעריכת דין.
הוא זיהה עצמו עם סיעת הג'קסונים במפלגה הדמוקרטית והיה פעיל בפוליטיקה.
הוא היה נציג לוועידת החוקה של וירג'יניה שהתקיימה ב-1850, בה הוא התנגד לרפורמות, ועמד על כך שההגנה על העבדות חשובה יותר.
בבחירות של 1855 הוא נבחר כמושל וירג'יניה מטעם הדמוקרטים לאחר שהביס את מועמד תנועת שאינם יודעים דבר.
הוא כיהן כמושל בשנים 1856–1860, והיה אחרון המושלים שהגיעו מהחוף המזרחי של המדינה עד לבחירתו של ראלף נורתם ב-2017. בשנת בחירתו נקרא על שמו בווירג'יניה מחוז וייז.
אף על פי שוייז נראה כמי שהגן ללא נקיפות מצפון על העבדות, הוא התנגד לקבלתה של חוקת לקומפטון לטריטוריית קנזס, שלא אושרה על ידי תושביה: "ומדוע יש לכפות את חוקת המיעוט על הרוב?
האם מישהו מאנשי הדרום מדמיין שזוהי דרך מעשית ונסבלת ליצירת מדינות עבדות?".
עמדתו זו הייתה הכנה להתמודדותו של וייז בבחירות לסנאט של ארצות הברית של 1858 מול הסנאטור המכהן רוברט מ.
על פי חוקת וירג'יניה, היו המושלים מוגבלים בהגבלת כהונה של תקופת כהונה אחת, כך שב-1860 לא התמודד וייז לתקופת כהונה שנייה.
וייז גילה עניין רב במקרה של ג'ון בראון, שלזמן מה השתלט על מחסן הנשק בהרפרס פרי.
הוא התייחס מספר פעמים לצורך "לנקום על הפגיעה בכבודה של המדינה".
הוא אמר שמבחינתו זו השפלה שהאספסוף של בראון הצליח להשתלט על הרפרס פרי, ולהחזיק בו אפילו לשעה אחת.
הוא נסע מריצ'מונד להרפרס פרי ומיד חקר אותו באריכות.
לאחר שובו לריצ'מונד, בנאום שסוקר בהרחבה, שיבח וייז את בראון, אך הוא גם כינה את בראון ואת אנשיו "רוצחים, בוגדים, שודדים ומתקוממים", וכן "עבריינים מופקרים וזדוניים שפעלו ללא התגרות".
עם זאת, וייז נקט בצעדים רבים להעמיק את המתחים ולא לצמצמם: כאשר עמד על כך שבראון יישפט בווירג'יניה ושצ'ארלס טאון תהפוך למחנה צבאי של כוחות המיליציה המדינתית.
"בכל נקודת זמן הוא בחר להסלים ולא להרגיע את מצב האיבה שהחמיר".
בכמה מקורות נאמר שוייז חתם על הצו להוצאתו להורג של בראון, אך אין הדבר נכון.
על פי החוק בווירג'יניה, אין שום צורך שהמושל יחתום על מסמך כזה, כפי שווייז ציין.
לאחר שבראון נדון למוות, יכול היה וייז להמתיק את עונשו למאסר עולם, כפי שהמליצו לו אנשים רבים לעשות.
המאמצים להפעיל לחצים על וייז היו כה אינטנסיביים, עד שעל פי העיתון Richmond Enquirer, הוצע לו תפקיד הנשיאות בתמורה לחנינה.
מכתב בלתי חתום מחבר "מיליציית נערי ההר הירוק" כלל איום ברצח על וייז אם בראון יוצא להורג, וכן נוצרה יוזמה שלא מומשה לחטוף את וייז ולשים אותו בבידוד על סירה בלב ים עד לשחרורו של בראון.
אחת האפשרויות שווייז שקל הייתה להכריז על בראון כבלתי שפוי, זאת כדי להימנע מהוצאתו להורג ולאשפזו במוסד לחולי נפש.
הוגשו לו 19 תצהירים מקרובים וידידים על אי שפיותו לכאורה של בראון ושל כמה מקרוביו.
מהלך כזה היה מסלים את המשבר, ולא הופך את בראון לקדוש מעונה וגיבור של התנועה לביטול העבדות, כפי שאכן קרה.
עם זאת, לאחר שיחה שערך עם בראון, הודיע וייז בפומבי שלא ניתן להכריז כלל על אי שפיותו של בראון.
לפני פתיחת המשפט, עמד בראון על כך שהוא לא מעוניין לטעון לאי-שפיות.
הגישה הפוליטית שרווחה בווירג'יניה הייתה נגד הסלמה נוספת, ובעד הוצאתו להורג של בראון.
כוחו של וייז כדמות לאומית עלה והיו לו שאיפות לנשיאות.
נקיטת צעד כלשהו היה אמור למנוע את הוצאתו להורג של בראון ועלול היה להזיק לוויז מבחינה פוליטית יותר מאשר לסייע בעדו.
נהפוך הוא, הפופולריות של וייז בדרום על הוצאתו של בראון, ושל אחרים מחברי קבוצתו, הובילה את התמיכה בבראון כמועמד בבחירות לנשיאות של 1860. מודעות תעמולה לקידום מועמדותו של וייז לנשיאות החלו להופיע מיד לאחר הוצאתו להורג של בראון.
גופתו של בראון הייתה אמורה לעבור דרך פילדלפיה אל אתר קבורתו בחוות ג'ון בראון ליד לייק פלסיד שבמדינת ניו יורק.
בשל העובדה שזה עורר את כעסם של סטודנטים דרומיים לרפואה שלמדו שם, שלח להם וייז מברק, בו הוא הבטיח להם קבלת פנים חמה אם הם יגיעו לריצ'מונד או לכל אחת מערי מדינות הדרום כדי להשלים את לימודיהם.
רבים קיבלו את ההצעה, עד שאורגנה רכבת לקחת מאתיים מהם מפילדלפיה לריצ'מונד, שם הם התקבלו על ידי וייז והתארחו בנשף מפואר.
ב-1857, בראשית תקופת נשיאותו של ג'יימס ביוקנן, שימש וייז כאחד מיועציו של הנשיא הנכנס ממדינות הדרום.
היועצים האחרים היו בין השאר הסנאטור ג'ון סליידל מלואיזיאנה ורוברט טיילר מווירג'יניה, בנו של הנשיא לשעבר ג'ון טיילר.
ביוקנן, אף על פי שהיה דמוקרט מפנסילבניה, אהד את תחושות הדרומיים, היה קונסטרוקטיביסט, ותיעב את מתנגדי העבדות, אותם הוא כינה "רפובליקנים שחורים".
במהלך משבר הפרישה של 1860–1861, תמך וייז בתוקף בפרישתה המיידית של וירג'יניה.
הוא היה נציג לוועידת הפרישה של המדינה.
מתוך תסכול מאי נקיטת העמדה של הוועידה במהלך אמצע חודש אפריל 1861, הוא סייע לתכנן תוכנית לנקיטת פעולות על ידי כוחות המיליציה המדינתית להשתלט על מאגר הנשק בהרפרס פרי ועל מספנת הצי גוספורט בנורפוק.
צעדים אלו לא אושרו על ידי המושל הנכנס ג'ון לצ'ר או על ידי מפקדי המיליציה.
תוכניות אלו קדמו לקרב פורט סאמטר ב-12 עד 14 באפריל ולקריאתו של אברהם לינקולן ב-15 באפריל לגיוס כוחות לדיכוי המרד.
לאחר יום וחצי של דיונים, הצביעה הוועידה על החלטת הפרישה עם 85 תומכים ו-55 מתנגדים.
ב-17 באפריל, בשלבים האחרונים של הדיון, התפרץ וייז עם אקדח בידו, הכריז שכעת וירג'יניה נמצאת במצב מלחמה עם ארצות הברית, והודיע שהוא יהרוג כל מי שניסה לירות בו בעוון בגידה.
לאחר הכרזת וירג'יניה על פרישתה מהאיחוד, הצטרף וייז לצבא הקונפדרציה.
בשל מעמדו הפוליטי והשם שקנה לעצמו כתומך הפרישה, הוא הוצב כבריגדיר גנרל, זאת על אף חוסר ההכשרה הצבאית שלו.
הוא הוצב באזור המערבי של וירג'יניה, שם התמיכה הפוליטית בו הייתה לעזר.
בריגדיר גנרל ג'ון פלויד, גם הוא מושל לשעבר של וירג'יניה, נשלח גם הוא לשם.
בקיץ 1861 הסתכסכו השניים על השאלה מי הבכיר מבניהם.
בשיאו של הסכסוך, האשים פלויד את וייז על תבוסת הקונפדרציה בקרב קרניפקס פרי , בציינו שווייז סירב לבוא לעזרתו.
הסכסוך לא נפתר עד שחבר בית הנבחרים של וירג'יניה, מייסון מתיוס , שבנו אלכסנדר פ.
מתיוס , היה שלישו של וייז, בילה כמה ימים במחנותיהם של וייז ושל פלויד.
לאחר מכן הוא כתב לנשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, והאיץ בו שהשניים יועברו מתפקידיהם.
בסופו של דבר הועבר וייז מהפיקוד במערב וירג'יניה בהוראת דייוויס.
בראשית 1862 הוצב וייז לפקד על מחוז מחוז האי רואנוק, שהיה מאוים על ידי צי ארצות הברית.
הוא נפל למשכב לאחר שלקה בצדרת, ולא נכח בקרב האי רואנוק כאשר חיילי צבא ארצות הברית הסתערו על האי.
הוא הואשם באובדן האי, אך מצידו, הוא התלונן במרירות בנוגע לגודל הכוח שהוצב להגנת האי שהיה לא מספיק לדבריו.
וייז פיקד על בריגדה בדיוויזיה של מייג'ור גנרל תאופיליוס הולמס בדרך ניו מרקט במהלך קרבות שבעת הימים.
בהמשך שנת 1862 ובמהלך 1863 הוא החזיק בכמה תפקידי פיקוד בקרוליינה הצפונית ובווירג'יניה.
ב-1864 פיקד וייז על בריגדה במחלקת קרוליינה הצפונית ודרום וירג'יניה.
הבריגדה שלו הגנה על פיטרסבורג ולזכותה נזקפה הצלת העיר בקרב פיטרסבורג הראשון , ובמידה מסוימת בקרב פיטרסבורג השני .
מיוני ועד נובמבר אותה שנה פיקד וייז על המחוז הצבאי של העיר פיטרסבורג.
בנובמבר הוא שב לפקד על הבריגדה שלו והוביל אותה במהלך השלבים האחרונים של המצור על פיטרסבורג .
וייז היה יחד עם רוברט אדוארד לי בקרב אפומטוקס, שם הוא לחם בגבורה, אך דחק בלי להיכנע.
יחד עם בכירי ממשל הקונפדרציה האחרים, הוא נלקח בשבי לאחר הכניעה.
בציינו את מעמדו כ"אסיר משוחרר", סיכם וייז את השקפתו על העבדות:
לאחר המלחמה חידש וייז את עיסוקו בעריכת דין בריצ'מונד, והתיישב בעיר עד ליומו האחרון.
ב-1865 הוא ניסה לקבל מחדש את הבעלות על רולסטון, חוותו שליד נורפוק, אך הוא נדחה על ידי הגנרל יוליסס ס.
גרנט, שהחליט על כך על בסיס השיקול שהוא לא נשא את "שבועת השריון" .
נאמר לו שהוא עזב את מקום מגוריו זה כאשר הוא עבר עם משפחתו לאחוזה אחרת ברוקי מאונט שבווירג'יניה.
המפקד הצבאי של נורפוק, מייג'ור גנרל אלפרד ה.
טרי, החרים את האחוזה ואחוזות נוספות לטובת המשרד לעבדים משוחררים כדי להקים בהם בתי ספר לעבדים המשוחררים ולילדיהם.
ברולסטון למדו מאתיים עבדים משוחררים.
בטרקלין של האחוזה נתלתה תמונה של ג'ון בראון.
הקצינים שהחרימו את המקום מצאו בבית בין מספר רב של מסמכים, את תוכנית הפרישה שתוכננה על ידי וייז ב-1857, ואושרה על ידי ג'פרסון דייוויס ועל ידי כמה אישים בולטים בדרום.
נאמר שווייז זעם בשל העובדה שביתו שימש את בתו של ג'ון בראון ללימוד ילדים שחורים.
בדווח אחר נאמר ש"בנותיו" של בראון היו מורות בבית הספר.
בדיווח נוסף נאמר שאף אחת מבנותיו של בראון לא הייתה שם, אף על פי שאחרת מהן לימדה עבדים נמלטים ליד נורפוק וביקרה באחוזה.
וייז הפך לרפובליקני ולתומך נלהב של הנשיא יוליסס ס.
שלא כמו פוליטיקאים רבים אחרים, הוא לא הדגיש את שירותו בקונפדרציה ומעולם לא ביקש לקבל חנינה.
בעת שעסק בעריכת דין, כתב וייז ספר שהתבסס על שירותו הציבורי, שכותרתו הייתה "שבעת העשורים של האיחוד".
הנרי וייז נפטר בריצ'מונד ב-12 בספטמבר 1876. הוא נטמן בבית הקברות הוליווד שבעיר.
בנו, קפטן עובדיה ג'נינגס וייז, נהרג ב-1862 באי רואנוק כאשר היה תחת פיקודו של אביו.
בן אחר שלו, ריצ'רד, לאחר שירות בצבא הקונפדרציה, למד רפואה ולימד כימיה, וכיהן כחבר בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בנו השלישי, ג'ון, שירת בצבא הקונפדרציה כצוער.
הוא היה בהמשך לעורך דין ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
כמו אביהם, היו ריצ'רד וג'ון רפובליקנים.
בן נוסף שלו, הנרי הבן, פנה לכמורה, וסייע לידיד המשפחה, הכומר ג'ושוע פטרקין בכנסייה האפיסקופלית סנט ג'יימס בריצ'מונד עד שב-1859, עשור לפני מותו, התפטר.
נכדו של וייז, ברטון הקסול וייז, כתב ביוגרפיה על סבו, שכותרתה "חייו של הנרי א.
נכד אחר שלו, עורך הדין ואיש הצבא ג'נינגס קרופר וייז, כתב את הספר "ההיסטוריה המוקדמת של החוף המזרחי של וירג'יניה", והקדיש אותו לסבו.
הוא ציטט אותו: "פגשתי את האביר השחור כשהמצחייה שלו כלפי מטה והמגן והרומח שלו שבורים".
על שמו של וייז נקראו מחוז בווירג'יניה ובטקסס.
הנרי ווטרסון בנו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי, היה עיתונאי בולט בלואיוויל שבקנטקי, וכן חייל בצבא הקונפדרציה, סופר וחבר בית הנבחרים למשך קדנציה חלקית.
כמו אביו הארווי מגי ווטרסון, היה גם הנרי חבר המפלגה הדמוקרטית.
במשך כחמישים שנה לאחר מלחמת האזרחים היה שותף־בעלים ועורך העיתון Louisville Courier-Journal, שנוסד על ידי וולטר ניומן הולדמן, ונקנה ב־1919 בידי רוברט וורת' בינגהאם, שסיים את עבודתו של ווטרסון בעיתון.
ווטרסון נולד בוושינגטון הבירה ב-16 בפברואר 1840, לטיליתקאמי (טאליתה) בלאק מספרינג היל שבטנסי ולהארווי מגי ווטרסון, עורך דין משלביוויל, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
אביו היה מקורב לנשיא אנדרו ג'קסון, וב־1843 הפך למו"ל העיתון Washington Union, שהיה העיתון המרכזי של המפלגה הדמוקרטית.
דודו מאוהיו, סטנלי מתיוס, היה עורך עיתון, עורך דין, חייל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, ובסופו של דבר מונה לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא היה חולני ובעל ראייה חלשה מאוד – ובעין אחת בלבד – ולכן אמו לימדה אותו בבית בוושינגטון ובנאשוויל עד גיל 12. לאחר מכן נשלח לפילדלפיה, שם למד באקדמיה המנוהלת בידי כומר אפיסקופלי, והיה עורך עיתון בית הספר, ה־"New Era", במכונת דפוס שאביו תרם.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית בספטמבר 1865, חזר ווטרסון לנאשוויל והתחתן עם רבקה יואינג.
לבני הזוג נולדו שישה בנים ושתי בנות.
הם העסיקו משרתים אירים, וב-1880 עברו הוריו להתגורר עימם.
ווטרסון החל לעבוד ככתב עיתונות בגיל צעיר.
ב־1856 עבר לניו יורק כדי לעבוד בעיתונים שונים, וב־1858 עבר לוושינגטון לעבודה בעיתונים אחרים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב־1861 חזר לטנסי יחד עם אביו, והתנדב לצבא הקונפדרציה.
הוא שובץ במטה של כמה גנרלים – ג'וזף א' ג'ונסטון, ליאונידס פולק ונייתן בדפורד פורסט.
תרומתו העיקרית למאמץ המלחמתי הייתה עיתונאית — בעיתונים Chattanooga Rebel ו־Nashville Banner.
לאחר תבוסת הקונפדרציה ערך במשך חצי שנה את Cincinnati Evening Post.
בסוף 1865 חזר לנאשוויל, נשא את רעייתו, ומונה לעורך ולשותף בעיתון Nashville Banner, שם הוביל קו פיוס לאומי שכינה "New Departure".
לבסוף השתקע ווטרסון בלואיוויל, קנטקי.
במהלך המלחמה הכיר את וולטר ניומן הולדמן, והחל לערוך את Louisville Journal.
העיתון התמזג ב־1868 עם Louisville Courier תחת השם ה־Courier-Journal, שזכה להכרה לאומית במהירות בזכות סיקור איכותי.
ב־1872 היה ווטרסון מנהיג בולט של התנועה הרפובליקנית הליברלית.
ב־1876 עבר לתמוך בדמוקרטים, והצעתו ש"מאות אלפי דמוקרטים יצעדו על וושינגטון" כדי להבטיח את בחירת טילדן עוררה את זעמו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, שהצהיר כי "אף אחד לא מאיים על גרנט".
ווטרסון נבחר להשלים את כהונתו של חבר הקונגרס , שמת במהלך כהונתו.
ווטרסון כונה "האחרון בעיתונאי האישים הגדולים", וכתב מאמרי מערכת צבעוניים ושנויים במחלוקת תחת שם העט "Marse Henry".
מאות עיתונים פרסמו מחדש את מאמריו, שהפכו לדוגמה מוקדמת לטור מסונכרן, ומילאו תפקיד חשוב ביצירת תמיכה ציבורית להתערבות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
ווטרסון זכה בפרס פוליצר ב־1918 על שני מאמרים שתמכו בכניסת ארצות הברית למלחמה – "Vae Victis!" ו־"War Has Its Compensations".
הוא נשאר עורך העיתון עד 1919, אז פרש בעקבות עימותים עם רוברט וורת' בינגהאם, שרכש את העיתון.
בזמן עבודתו כעורך כיהן בנוסף כחבר קונגרס דמוקרטי בשנים 1876–1877. הוא היה ציר בחמש ועידות לאומיות של המפלגה הדמוקרטית, וב־1892 אף קיבל מספר קולות כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הוא היה מרצה ונואם מפורסם.
ווטרסון מת בג'קסונוויל שבפלורידה ב-22 בדצמבר 1921.
קטע מכביש I-264 בלואיסוויל נקרא על שמו – "Watterson Expressway".
בית ספר ציבורי במחוז ג'פרסון, בלואיסוויל, נקרא "Watterson Elementary School".
ספינת ליברטי של מלחמת העולם השנייה, SS Henry Watterson, נקראה אף היא על שמו.
הנרי וורטון קונוויי היה קצין צי ארצות הברית במהלך מלחמת 1812 ופוליטיקאי בטריטוריית ארקנסו, שנבחר כציר טריטוריאלי (1823–1827) לבית הנבחרים של ארצות הברית לשלושה קונגרסים רצופים.
הוא מת בשנת 1827 כתוצאה מפצעים מדו-קרב עם רוברט קריטנדן, חבר ובעל ברית פוליטי לשעבר.
קונווי נולד למשפחת בעלי מטעים ב-18 במרץ 1793, כבן של תומאס ואן (לבית הרקטור) קונוויי, במחוז גרין, הטריטוריה הדרום-מערבית והתחנך על ידי מורים פרטיים.
היו לו שני אחים צעירים שהלכו אחריו לפוליטיקה במערב.
במהלך מלחמת 1812, קונוויי הוסמך כצוער בצי ארצות הברית, והועלה לדרגת לוטננט בשנת 1813. בשנת 1817, הפך קונוויי לפקיד במשרד האוצר של ארצות הברית.
לאחר שחסך כסף למסעו, הוא הצטרף בשנה שלאחר מכן להגירה מערבה לטריטוריית מיזורי.
בשנת 1820 עבר לטריטוריית ארקנסו, שם הפך פעיל בפוליטיקה המקומית ויצר חברות וברית עם רוברט קריטנדן.
קונוויי, הפכו אף הם לפוליטיקאים בארקנסו לאחר שהפכה למדינה בשנת 1836; הם כיהנו כמושל הראשון והחמישי של המדינה, בהתאמה.
בטריטוריית ארקנסו, הוא מונה לתפקיד גובה כספי ציבור ושירת בתפקיד זה בשנים 1820–1821.
בשנת 1822 נבחר קונווי כנציג טריטוריאלי לקונגרס ה-18, ונבחר מחדש לקונגרסים ה-19 וה-20, וכיהן בסך הכול מ-4 במרץ 1823 ועד למותו.
בעקבות חילוקי דעות פוליטיים בשנת 1825, התרחקו קונוויי וקריטנדן זה מזה, כאשר עימותם הפומבי פורסם בעיתונים.
הסכסוך בין קונוויי לקריטנדן הוביל לדו-קרב שהתקיים ב-29 באוקטובר 1827, בסמוך לעיירה נפוליאון.
קונווי נפצע פצעי מוות ונפטר מספר ימים לאחר מכן, ב-9 בנובמבר 1827. הוא נקבר בבית העלמין סקאל, בפוסט ארקנסו, ארקנסו.
מחוז קונווחי, ארקנסו, נקרא על שמו.
מפרוץ המלחמה ועד להשבעתו כמושל, לחם אלן בשורות צבא הקונפדרציה, בו הוא הגיע עד לדרגת בריגדיר גנרל.
הנרי ווטקינס אלן נולד בעיירה פארמוויל שבווירג'יניה, כבנם של דר' תומאס אלן ושל אן ונאייבל (לבית ווטקינס) אלן.
לאחר מות אמו ב-1830, עברה המשפחה ללקסינגטון שבמיזורי, שם עבד אלן לזמן מה כפקיד בחנות לפני שלמד במריון קולג' במשך שנתיים.
כשהיה בן 17, הוא ברח מהבית לעיירה גרנד גולף שבמיסיסיפי, שם הוא מצא תעסוקה כמורה פרטי באחוזת מטעים.
באותה תקופה הוא למד במקביל משפטים, וב-25 במאי 1841 הוסמך כעורך דין במיסיסיפי.
ב-1842 עבר אלן לרפובליקת טקסס שאז השיגה את עצמאותה, ולזמן קצר שירת בצבא הרפובליקה.
שישה חודשים לאחר מכן הוא שב למיסיסיפי, ונשא לאישה את סאלום אן קריין.
סאלום נפטרה ב-1851 בגיל 25, ונטמנה בברוינסבורג שבמיסיסיפי.
ב-1845 נבחר אלן לבית הנבחרים של מיסיסיפי, וכיהן בו תקופת כהונה אחת של שנתיים.
בפברואר 1852 עבר אלן ללואיזיאנה, ויחד עם ויליאם נולן רכש את "וסטאובר", אחוזת מטעים לגידול קני סוכר במחוז מערב באטון רוז'.
ב-1855 פיצלו השניים את האחוזה, כשחלקו של נולן המשיך להיקרא וסטאובר, ואלן קרא לחלקו בשם אחוזת אלנדייל .
בבעלותו היו 125 עבדים, את אחוזתו הוא הרחיב לשטח של יותר מ-2,000 אקרים (כ-8,100 דונם), ודאג לסלילת מסילת ברזל לשינוע התוצרת מהאחוזה.
ב-1853 נבחר אלן לבית הנבחרים של לואיזיאנה, ובאותה שנה הוא קיים מסע ברחבי הדרום.
הוא כתב על מסעו, ופרסם אותו בצורת מכתבים בעיתון "קומט" מבאטון רוז' תחת שם העט גאי מנרינג.
במשך שנה למד אלן משפטים באוניברסיטת הרווארד, לפני שב-1855 עשה ניסיון כושל להיבחר לסנאט של לואיזיאנה.
לאחר ששמע על פרוץ מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, יצא אלן ב-1859 לאירופה, מתוך כוונה להתנדב לצבאו של ג'וזפה גריבלדי.
מערכה זו הסתיימה לפני שאלן הגיע לאירופה, ותחת זאת הוא סייר ביבשת.
הוא כתב ספר על מסעו שפורסם ב-1861 בשם "מסעותיו של מגדל סוכר".
בהיעדרו, נבחר אלן לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים של לואיזיאנה.
אף על פי שהוא נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה האמריקאית ("תנועת שאינם יודעים דבר"), בערך באותה תקופה הוא עבר לשורות המפלגה הדמוקרטית, והיה למנהיג סיעת המפלגה בבית הנבחרים.
לאחר ניצחונו של אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860, ולאחר שרבות ממדינות הדרום פרשו מהאיחוד, כינס מושל לואיזיאנה תומאס אוברטון מור את ועידת הפרישה של המדינה שהתקיימה בינואר 1861. עוד בשנה הקודמת התגייס אלן כטוראי לפלוגת רובאי דלתא, ובהמשך קודם לדרגת לוטננט קולונל ברגימנט הרגלים הרביעי של לואיזיאנה.
לפני שהתכנסה ועידת הפרישה, הורה המושל מור למיליציה של לואיזיאנה לתפוס את השליטה במוצבים ובנשקיות הפדרליות בכל רחבי המדינה.
אלן השתתף בתפיסת נשקיית באטון רוז' והמבצר הפדרלי במפרץ ברוויק, והיה מפקד חיל המצב בשיפ איילנד.
בראשית מרץ 1862 קודם אלן לדרגת קולונל, וצעד לצפון מיסיסיפי, שם הוא שירת תחת פיקודו של הגנרל אלברט סידני ג'ונסטון.
כחלק מארמיית מיסיסיפי, הוא נע אל תוך טנסי ולחם בקרב שילה, בו הוא נפצע לאחר שנורה בפניו.
לאחר מהן הוא הוצב בוויקסבורג, שם הוא פיקד על בריגדה שהוקמה אד הוק וכללה חלקים מרגימנט הרגלים הרביעי והחמישי של לואיזיאנה.
לאחר נפילת ניו אורלינס בידי צבא האיחוד, הורה מייג'ור גנרל מנספילד לובל לפרק שלוש סוללות תותחים כבדים ולשלוח אותם לוויקסבורג.
על אלן הוטלה המשימה להעביר את התותחים, אך במהלך הצבתם, הוא ספג אש כבדה מצד כוחות צבא האיחוד.
הוא פיקח על השלמת הצבת הסוללות לאחר ששלף את אקדחו ואיים לירות באופן אישי בכל מי שיינטוש את עמדתו.
ב פיקד אלן על בריגדה והוביל את המתקפה על סוללת נימס.
במהלך המתקפה, הוא נפצע קשה בשתי רגליו מפיצוץ תותח.
הוא סירב לאפשר לרופא לכרות את אחת מרגליו, ועד יומו האחרון נזקק לקביים.
בראשית 1863, בעת שהיה בהחלמה, הוא שירת כשופט צבאי בג'קסון, מיסיסיפי, וסבל מפציעות נוספות כאשר נמלט משריפה שהתחוללה שם בבית מלון.
הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל על ידי הקונגרס של הקונפדרציה, והוצב בשריבפורט, ששימשה אז כבירת החלק של לואיזיאנה שהיה בשליטת הקונפדרציה, כדי לטפל בשבויי מלחמה משוחררים.
בסתיו 1863 התמודד אלן על משרת מושל לואיזיאנה לאחר שהמושל מור בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה.
הוא התמודד בבחירות כשלא ניצב מולו מתחרה, וב-25 בינואר 1864 הוא הושבע לתפקידו בבית המשפט של שריבפורט.
אחד מצעדיו הראשונים כמושל היה פתיחת נתיב הסחר דרך טקסס אל מקסיקו כדי לעקוף את המצור של האיחוד.
באמצעות נתיב זה הוא ייצא כותנה וסוכר וייבא תרופות, ומוצרים נחוצים נוספים.
הוא יצר מטבע אחיד ופתח חנויות בניהול המדינה כדי שיתאפשר לאזרחים לרכוש מוצרי יסוד במחירים נמוכים.
אלן גם הורה על קיום של סקר מינרלים במדינה, אך כאשר הממצאים הראו שהחלק של המדינה שבשליטת הקונפדרציה עני במשאבים, הוא רכש את החלק המרכזי במפעלי הברזל במחוז דייוויס שבטקסס.
אלן הקים בית חרושת של המדינה לייצור בדי כותנה, מצרך שהיה נחוץ הן עבור האזרחים והן עבור הצבא, והקים מפעלים בשריבפורט ובמינדן לייצור תרופות בעלות נמוכה.
אלן הקים שני גדודי מיליציה בלואיזיאנה ושלח אותם לסייע ל בהדיפה המוצלחת של כוחות האיחוד ב.
בתחילה, לאחר ששמע על כניעת הגנרל רוברט אדוארד לי, הוא ביקש להמשיך בלחימה, אך חודש לאחר מכן נכנעה לואיזיאנה.
מתוך חשש שיוצא להורג, נמלט אלן למקסיקו, ובנאום הפרידה שלו הוא קרא לאזרחים "להיכנע לבלתי נמנע" ולציית לדרישות האיחוד.
במהלך המלחמה הועלו באש חלקים מאחוזת אלנדייל, כולל טחנת הסוכר.
כשהחלו כוחות צבא האיחוד להשתלט על החלק של לואיזיאנה שהיה בשליטה הקונפדרציה, הכריזו רשויות הצבא על אלן כמי שהיה מחוץ לחוק ושניתן להורגו עם לכידתו.
וינטרס , שנודע בכתיבתו ששיוותה אופי רומנטי לקונפדרציה והשמיצה את האפרו-אמריקאים, כתב על עזיבתו של אלן את לואיזיאנה והימלטותו למקסיקו:
עם נפילת הקונפדרציה, ג'יימס מדיסון ולס, שהיה המושל בחלקי לואיזיאנה שבשליטת האיחוד, היה למושל על כלל שטחי המדינה.
אלן עבר למקסיקו סיטי, שם ערך עיתון בשפה האנגלית בשם "מקסיקו טיימס".
בנובמבר 1865 התקיימו בחירות מיוחדות בחסות ממשלת השיקום, ואלן, שכבר היה במקסיקו, הובס על ידי ולס ביחס קולות של 5,497 מול 22,312.
הנרי ווטקינס אלן נפטר במקסיקו סיטי ב-22 באפריל 1866 כתוצאה ממחלת בטן.
בתחילה הוא נטמן בבית הקברות הלאומי בעיר, אך עשר שנים לאחר מכן הושבה גופתו לניו אורלינס לקבורה בבית הקברות לפאייט.
ב-1885, 19 שנים לאחר מותו, נטמנו שרידיו מחדש בשטח שבחזית קפיטול מדינת לואיזיאנה בבאטון רוז', בקבר שסומן באובליסק ורוד.
הנצחתו של אלן בלואיזיאנה רחבה ודברים רבים נקראו על שמו.
ב-2020 התנהל ויכוח על מורשתו בשל היותו קצין בצבא הקונפדרציה, מחזיק עבדים, ומתנגד לזכויות הפוליטיות של השחורים.
מחוז אלן שבמערב לואיזיאנה קרוי על שמו, וכן פורט אלן, עיר קטנה השוכנת על גדת נהר המיסיסיפי מול באטון רוז'.
השכונה בשריבפורט בה התגורר אלן נקראה מאוחר יותר אלנדייל.
בית הספר היסודי הנרי ו.
אלן בניו אורלינס קרוי על שמו.
ב-2021 התחולל ויכוח על שינוי שם בית הספר בהתבסס על המורשת השנויה במחלוקת של אלן.
פסל בדמותו של אלן משנת 1962, מעשה ידיה של אנג'לה גרגורי, ניצב בפורט אלן.
ביולי 2020 הוגשה למועצת מחוז מערב באטון רוז' הצעה להזיז את הפסל.
המועצה הצביעה על החלטה שלא להזיז את הפסל ממקומו.
דגם מוקטן של הפסל ניצב במוזיאון של המחוז.
פרוטומה של אלן, לצד אלו של מנהיגים נוספים של הקונפדרציה ניצבת באנדרטת הזיכרון לקונפדרציה בחזית בית המשפט של מחוז קאדו בשריבפורט.
הנרי קליי וורמות' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-23 בשנים 1868–1872, במהלך תקופת השיקום.
בעת השבעתו כמושל היה וורמות' בן 26, ובכך היה אחד המושלים הצעירים בכל ארצות הברית לתולדותיהם.
הנרי קליי וורמות' נולד בעיר מקלנזבורו שבאילינוי, כילדם הבכור של אייזק סנדרס ואלינור (לבית ליין) וורמות', זוג ממוצא הולנדי, שקראו לבנם על שם המדינאי הנרי קליי.
וורמות' התחנך במערכת בתי הספר הציבוריים של אילינוי.
הוא למד משפטים, וב-1860 התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי.
במדינה זו הוא החל את הקריירה המשפטית שלו, ובה מונה כפרקליט של המחוז השיפוטי ה-18 שלה.
במלחמת האזרחים האמריקאית שירת וורמות' כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-32 של מיזורי.
הוא נפל בשבי ב, ונפצע במצור על ויקסבורג.
בשל דיווח מוגזם על אבדות צבא האיחוד, הודח וורמות' מהצבא, אך לאחר פנייה אישית שלו לנשיא אברהם לינקולן, הושב לו מעמדו הצבאי.
לאחר מכן חבר וורמות' מחדש לרגינמט שלו.
הוא היה בתפקיד פיקודי בקרב על הר לוקאאוט ליד צ'טנוגה השתתף ב של ויליאם שרמן, ותגבר את הגנרל נתניאל בנקס בנסיגת הארז האדום.
בהמשך הוא הוצב כשופט צבאי במחלקת המפרץ.
בראשית 1865 פרש וורמות' משירותו הצבאי, ושב לעיסוקו בעריכת דין.
משירותו הצבאי שב וורמות' לניו אורלינס, שהייתה אז עדיין כבושה בידי צבא האיחוד.
הוא התמחה בעיסוק משפטי שלו הוא זכה להכשרה במסגרת שירותו הצבאי: תביעות בנוגע לכותנה והחלטות בית המשפט הצבאיים.
באותה תקופה הוא היה לפעיל במפלגה הרפובליקנית, וזכה לתמיכה בקרב העבדים המשוחררים.
בנובמבר 1865 התמודד וורמות' מטעם הרפובליקנים על תפקיד נציג בטריטוריה בבחירות בלתי מורשות, שבהן מנה ציבור הבוחרים השחורים יותר מ-19,000 איש, כמעט מספר הבוחרים הלבנים שהצביעו בניצחון סוחף בעד מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל.
לואיזיאנה הגבילה את זכות ההצבעה לגברים לבנים בלבד, כך שקולותיהם של השחורים לא נספרו.
הרפובליקנים קיוו להראות שזכות הצבעה כללית מלאה תוביל לעריכת בחירות תחרותיות.
באמצעות בחירת נציגים טריטוריאליים, הם הצהירו הצהרה שלואיזיאנה לא התקיימה באופן חוקי כמדינה בארצות הברית בשעה שהיא הייתה תחת כיבוש צבא האיחוד, ושהקונגרס צריך להשיב אותה לסטטוס של טריטוריה.
על רקע האלימות בדרום במיוחד הטבח בממפיס והטבח בניו אורלינס שהתרחשו ב-1866, העביר הקונגרס את כדי ליצור חמישה מחוזות צבאיים לצורך פיקוח על השינויים במדינות הקונפדרציה לשעבר.
הוא גם העביר את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית כדי להחיל את האזרחות על העבדים המשוחררים.
לואיזיאנה וטקסס נכללו במחוז הצבאי החמישי, ועל צבא ארצות הברית הוטל לפקח על תהליך שבמסגרתו תכונס ועידה לכינון חוקה חדשה, עם נציגים שייבחרו הן על ידי שחורים והן על ידי לבנים.
כשסיימה הוועידה את מלאכתה, התקיים משאל לאשרור החוקה ונציגי המדינה נבחרו מקרב חברי המפלגה הרפובליקנית.
וורמות' נבחר כמושל לואיזיאנה על פני מייג'ור פרנסיס א.דומאס.
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול הדמוקרט, שופט בית המשפט העליון של לואיזיאנה ג'יימס ג.
טיילפרו, חוואי ואיש מפלגת האיחוד בזמן המלחמה שזכה לגיבוי מסיעת הרדיקלים, שהייתה מורכבת בעיקר מרפובליקנים שחורים.
הוא גם קיבל תמיכה מסוימת מהדמוקרטים.
וורמות' ניצח בבחירות בהפרש של כ-26,000 קולות, וחוקת השיקום אושררה.
בגיל 26 הוא היה אחד המושלים הצעירים בכל מדינות ארצות הברית לתולדותיהן (סטיבנס מייסון, מושל מישיגן הראשון, היה המושל הצעיר ביותר כשהושבע בגיל 24).
כסגן המושל נבחר אוסקר דאן , שהיה מנהיג אפרו-אמריקאי בבונים החופשיים של פרינס הול.
הייתה לו תמיכה רחבה בניו אורלינס, שם הוא היה קבלן צביעה.
כשנפטר דאן באופן פתאומי ב-1871, הוא הוחלף בפינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק, בן תערובת שהיה נשיא הסנאט של לואיזיאנה.
תסיסה ואלימות האפילו על הבחירות של אפריל 1868. עליית הקו קלוקס קלאן בקיץ אותה שנה החריפה את האנדרלמוסיה.
עד הסתיו נעשו הפשיטות הליליות, מקרי הרצח ומעשי ההפחדה לשכיחים מאוד.
מספר הרפובליקנים שנהרגו על רקע פוליטי הגיע ל-800. מהומות נרחבות התחוללו במחוזות, והכוחות הצבאיים למחצה של הלבנים הדמוקרטים בניו אורלינס מנעו מאלפי שחורים להצביע בבחירות לנשיאות של 1868. כתוצאה מכך, מועמד הדמוקרטים לנשיאות, הורשיו סימור, ניצח בלואיזיאנה, אף על פי שיריבו הרפובליקני יוליסס ס.
גרנט ניצח בבחירות ברמה הלאומית.
בשל דיווחים על מעשי איום והונאה בבחירות, הקים וורמות' את ועדת הבחירות המדינתית, שתפקידה היה לאשר את תוצאות מערכות הבחירות הבאות.
כל תוצאות הבחירות דווחו לוועדה זו לצורך תיקופן ואישורן.
בה בעת הוא הרחיב את היקף הכוחות הצבאיים שהיו תחת פיקודו: מיליציה מדינתית ומשטרה מטרופוליטנית שמנו 5,000 איש, עם סמכות על אזור ניו אורלינס רבתי, שם שכנה אז ממשלת המדינה.
וורמות' גם שאף להרחיב את שורות המפלגה הרפובליקנית כך שהיא תכלול חלק גדול יותר ממעמד בעלי הרכוש הלבנים.
הוא תמך בסיוע הממשלה לסלילת מסילות ברזל ושיקום סוללות העפר, קרא לקבלת תיקון לחוקת המדינה להגבלת יכולתה להיכנס לחובות, תיקון שאושר, והטיל וטו על הצעת חוק שנגעה להקצאת תקציבים למיזמים שבוצעו במחוזות הבחירה של חברי בית המחוקקים.
בהמלצתו, ביטל קהל המצביעים את הסעיפים בחוקת השיקום ששללו באופן זמני את זכות ההצבעה מחלק מאנשי הקונפדרציה לשעבר.
וורמות' מינה כמה מהם למשרות ציבוריות, כשהבולט בהם היה הגנרל ג'יימס לונגסטריט.
כשהייתה בידו הברירה, בחר וורמות' מועמדים לבנים על פני שחורים.
בנאום ההשבעה של וורמות' ב-1868 הוא הביע את תמיכתו בתיקון ה-13 וה-14 לחוקת ארצות הברית, בהבטיחו "שוויון בפני החוק וקבלת כל זכות פוליטית על ידי כלל אזרחי המדינה, ללא קשר לגזע, צבע עור, או מצב קודם".
הוא דחף לתמיכה בתיקונים באמצעות חקיקה שתהיה מקובלת על העם ועל המחוקקים:
וורמות' חתם על חוק למתן גישה משלבת למתקנים ציבוריים, אך הטיל וטו על חוק רחב יותר שהיה אמור להטיל עונשים על בעלים של מתקנים ציבוריים וכלי רכב ציבוריים שלא יספקו שירות שוויוני לשחורים וללבנים.
ההיסטוריון פרנסיס ביירס האריס סבר שהווטו של וורמות' על הצעת החוק למקומות ציבוריים היה מכריע בשחיקת בסיס התמיכה הפוליטי שלו.
ב-1947 כתב האריס, "השחורים היו נחושים בדעתם בנוגע לחוק זה, ווורמות' זרע זרע של חוסר אמון שהפך לאיבה כלפי האיש שהם עזרו לבחור".
כתוצאה מכך, התפתחו בקרב הרפובליקנים סכסוכים קשים.
נוצר פילוג בין סיעת וורמות'-פינצ'בק, שנתמכה על ידי רבים מההקריאולים הצבעוניים שהיו בני חורין עוד לפני המלחמה, ובין מה שנקרא "סיעת בית המכס" בראשות המרשל של ארצות הברית סטיבן פקארד וג'יימס פ.
קייסי, גובה המכס של נמל ניו אורלינס וגיסו של הנשיא יוליסס ס.
אף על פי שוורמות' סייע לויליאם פיט קלוג לזכות בבחירתו על ידי בית המחוקקים כסנאטור, הוא כרת ברית עם פקארד, כפי שעשה סגן המושל אוסקר דאן, אפרו-אמריקאי שהיה מנהיג של מחוזות בחירה רפובליקנים רבים בניו אורלינס.
ב-1871 כל וועידה מקומית כבר הפכה לזירת התכתשות.
סיעת בית המכס במפלגה הרפובליקנית השתלטה על ועידת המפלגה המדינתית, תוך אכיפה על ידי המיליציה המדינתית.
תומכיו של וורמות' נאלצו להתכנס לוועידה משל עצמם.
באותו חורף תפס וורמות' את השליטה בקפיטול מדינת לואיזיאנה מידי מתנגדיו באמצעות שימוש בכוחות המיליציה שצוידו בכידונים להגנה.
מנהיגותו של וורמות' הייתה מאולצת.
בהאמינו שהנשיא גרנט העניק את תמיכתו לאויביו, הצטרף וורמות' לשורות המפלגה הליברלית הרפובליקנית שביקשה להציג איש רפורמה כמועמד לנשיאות.
כאשר היא תמכה בהוראס גרילי, וכאשר הדמוקרטים אימצו אותו כמועמדם לנשיאות, העביר גם וורמות' את תמיכתו בגרילי.
בפוליטיקה המדינתית, משמעות הדבר הייתה תמיכה משותפת לדמוקרטים בג'ון מקאנרי בבחירות למשרת המושל של 1872. צעד זה הרחיק את וורמות' מכל תמיכה רפובליקנית מצד השחורים שעדיין הייתה לו, כולל זו של פינצ'בק.
אף אחד מהם לא בטח בדמוקרטים שיגנו על שוויון הזכויות, ללא קשר להצהרותיהם.
מעשי הונאה ואלימות התרחשו במהלך מערכת הבחירות, ותוצאותיה היו שנויות במחלוקת.
הן מקאנרי והן קלוג, המועמד הרפובליקני הרשמי, הכריזו על ניצחונם וקיימו טקסי השבעה.
ועדת הבחירות שמונתה על ידי וורמות' הכריזה על מקאנרי כמנצח.
הרפובליקנים הקימו ועדת בחירות משלהם, שהכריזה על קלוג כמנצח.
בסופו של דבר, תמך הנשיא גרנט במועמדותו של קלוג.