tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צרפת הייתה אחת המדינות היחידות ששמרו על שגרירותה כאשר פרצה מלחמת האזרחים בדרום סודאן בשנת 2013. מאז 1 בינואר 2017 השגרירות מורכבת מצוות של חמישה אנשים.
צרפת תומכת במאמצי התיווך של המדינות באזור באמצעות הרשות הבין-ממשלתית לפיתוח והאיחוד האפריקאי.
היא שיבחה את חתימת ההסכם המתחדש ליישוב סכסוכים בדרום סודאן (R-ARCSS) והכשרת ממשלת האחדות הלאומית.
פעולתה של צרפת עולה בקנה אחד עם זו של האיחוד האירופי (אמברגו נשק מאז 1994 על סודאן הוארך לדרום סודאן בשנת 2011; החלת סנקציות אינדיבידואליות; תמיכה בקיום משותף שלום של שני הסודאנים).
דרום סודאן פתחה שגרירות בצרפת ביולי 2012. הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט השתתף בפסגה בצרפת בדצמבר 2013. שר החינוך, מר דנג דנג הוק, השתתף בכנס הכללי ה-40 של אונסקו בפריז בנובמבר 2019.
בשנת 2020 הורכבה הקהילה הצרפתית בדרום סודאן מ-50 אזרחים צרפתים רשומים בשגרירות, העוסקים בעיקר בפעילות הומניטרית במדינה.
הסחר בין צרפת לדרום סודאן כמעט ואינו קיים, והיקף היצוא הוא 1.5 מיליון אירו בלבד.
אחת החברות הצרפתיות היחידות העובדות בדרום סודאן היא טוטאל, שיש לה זיכיון נפט גדול, גוש B, מאז שנות ה-80. עם זאת, שום פעילות חיפוש או ייצור לא החלו, בעיקר בגלל היעדר הסכמה לייצור שיתוף מאז עצמאות דרום סודאן.
בולורה לוגיסטיקה עובדת גם בדרום סודאן, אך מספר העובדים בה פחת משמעותית מאז 2013.
המכון הצרפתי בג'ובה, הממוקם באוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, הוא סניף של המכון בח'רטום ונפתח בשנת 2012. זהו מרכז התרבות הבינלאומי היחיד במדינה.
קורסים בצרפתית נלמדים שם והמכון פעיל בחיי התרבות של הבירה בארגון אירועים עם אנשים דרום סודאנים או שותפים חברים בארגון הבינלאומי של לה פרנקופוני.
יחסי דרום סודאן–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין דרום סודאן לבין רפובליקת קניה.
דרום סודאן היא שותפה אסטרטגית של קניה, ולשתי המדינות גבול משותף.
בין שתי המדינות קווי דמיון תרבותיים רבים, ורבים מדרום סודאן התגוררו בקניה לפני קבלת העצמאות.
לדרום סודאן שגרירות בניירובי, בירת קניה, ולקניה שגרירות בג'ובה, בירת דרום סודאן.
קניה היא בין המדינות שתרמו לעצמאות של דרום סודאן.
פרוטוקול מצ'קוס שנחתם בעיר מצ'קוס בקניה ב-2002 הביא להפסקת אש במלחמה בין הכוחות הסודנים והדרום סודנים במדינה.
הסכם זה היה חלק משורה של הסכמים שהביאו בהדרגה להקמת הממשל האוטונומי של דרום סודאן, ומאוחר יותר להקמת דרום סודאן כמדינה עצמאית ב-2011. בנוסף, מנהיגים רבים של תנועת העצמאות של דרום סודאן התגוררו בעבר בקניה, ובשיאה של מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה קניה אירחה כ-100 אלף תושבי דרום סודאן.
קניה הייתה אחת המדינות השכנות שהואשמה באספקת נשק ללוחמים בדרום סודאן.
קניה ודרום סודאן הסכימו במספר מקרים על שיתוף פעולה במטרה לעזור לדרום סודאן להקים ממשלה מתפקדת.
ידוע ששירות החוץ הקנייתי הכשיר גורמים דרום סודנים בדיפלומטיה.
כמו כן, התמיכה של קניה בדרום סודאן כללה התייחסות לנושאים כמו שלום, חוסר ביטחון ואחרים שעלו בעקבות הסכסוך בסודאן.
קניה, כחלק מ-IGAD, ארגון בין ממשלתי שעוסק בשיתוף פעולה אזורי, ורשויות אזוריות בין-ממשלתיות אחרות הייתה מעורבת במאמץ לסיים את מלחמת האזרחים בדרום סודאן שהחלה ב-15 בדצמבר 2013. ממשלת קניה הייתה חלק מהמאמץ לגרום לצדדים המעורבים לחתום על הסכם הפסקת אש.
הייצוא מקניה לדרום סודאן עמד על 57.6 מיליון דולר בשנת 2005, וגדל עד ל-207.3 מיליון דולר ב-2010. חברות קנייתיות רבות הקימו משרדים בדרום סודאן, בעיקר במגזר הפיננסי, ורכשו לדוגמה את בנק דרום סודאן, ששולט ב-50% מהשוק.
בתשתיות, שתי הממשלות פועלות לקישור בין קניה ודרום סודאן, והכביש בין קיטלה שבצפון קניה לבין ג'ובה מיועד לשיקום.
בעתיד, שתי המדינות יהיו מחוברות גם במסילת רכבת לפי תוכנית LAPSSET.
כחלק מהתוכנית, לאמו וג'ובה יחוברו בכביש, ובנוסף דרום סודאן חסרת הגישה לים תקבל גישה לנמל ימי עבור צינורות הנפט.
היחסים בין האיחוד האירופי לבין הממלכה המאוחדת (בריטניה) נשלטים, מאז 1 בינואר 2021, על ידי הסכם הסחר ושיתוף הפעולה של האיחוד האירופי-הממלכה המאוחדת (TCA).
ניתן לתאר את ההיסטוריה של חברות בריטניה בגוש כ-"חוסר שביעות רצון הדדית", כאשר עמדותיה של בריטניה מעכבות לעיתים קרובות צעדים לקראת העמקת האינטגרציה האירופית.
הסכם הברקזיט ממלא כעת תפקיד משמעותי ביחסים בין שני הגופים, במיוחד עבור צפון אירלנד (אשר ממשיכה להחיל את חוקי האיחוד האירופי בנוגע לסחורות), ובמהלך תקופת המעבר שנמשכה עד 31 בדצמבר 2020. בריטניה גובלת במדינה החברה באיחוד האירופי, הרפובליקה של אירלנד.
בריטניה לא הצליחה להשתתף בדיונים הדיפלומטיים שהובילו להקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC), ומאוחר יותר פרשה מהמשא ומתן על חוקתה של הקהילה הכלכלית האירופית (EEC).
על שתי הבקשות הראשונות של בריטניה להצטרף לקהילות האירופיות (EC) בשנים 1963 ו-1967 הוטל וטו על ידי נשיא צרפת, שארל דה גול, שסבר כי מספר היבטים של כלכלת הממלכה המאוחדת, משיטות עבודה ועד החקלאות, עשו את בריטניה ללא מתיישבת עם אירופה וכי בריטניה נוטרת עוינות עמוקה לכל פרויקט כלל-אירופי.
לאחר שדה גול ויתר על נשיאות צרפת ב-1969, הגישה בריטניה בקשה שלישית ומוצלחת לחברות.
לאחר הצטרפות בריטניה לאיחוד האירופי ב-1973, הממלכה ניהלה משא ומתן מחודש על תנאי החברות, התחרתה על הנחות תקציביות וביקשה פטור מהמטבע האחיד.
המדיניות החקלאית המשותפת של האיחוד (CAP) בפרט עמדה לעיתים קרובות במרכז הסכסוכים של בריטניה עם שאר האיחוד האירופי, וביססה את המוניטין שלה כ"שותפה מביכה" בתוך הגוש.
מאז 1977, אירעו תנודות רבות בין דעות פרו-אירופיות ואנטי-אירופיות בקרב הציבור הבריטי.
הן השמרנים והן הלייבור כאחד התגייסו בדרך כלל לדעות הקדומות כלפי האיחוד האירופי שבהן דגלו הבריטים, שבמקום להתחייב לרעיון אירופי העדיפו בדרך כלל לשאוף לימים עברו של ההגמוניה העולמית הבריטית.
במשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת בקהילות האירופיות, שני, שני שלישים מהמצביעים הבריטים הצביעו בעד המשך חברותה של הממלכה המאוחדת בקהילות.
דחיית החברות הגדולה ביותר הייתה ב-1980, השנה המלאה הראשונה בתקופת כהונתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר, עם 65% התנגדו ו-26% בעד חברות.
כחברה באיחוד האירופי, בריטניה מעולם לא אימצה את השימוש באירו או הצטרפה לאמנת שנגן, שהבטיחה תנועת אזרחים חופשית בתוך האיחוד.
כמו כן, ממשלת בריטניה דבקה במדיניות ארוכת שנים של התלהבות מהרחבת האיחוד האירופי, בהנחה שהוספת חברים נוספים תערער רצון להעמקת הפדרליזציה של האיחוד.
הסכם יום שישי הטוב מ-1998 הנוגע לסיום הסכסוך האתני-לאומי בצפון אירלנד נחתם בהקשר של החברות המשותפת של הממלכה המאוחדת ואירלנד באיחוד האירופי.
בעקבות תוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי ב-2016, שבו 52% מהמצביעים תמכו בברקזיט (הלחם של "British Exit", יציאה בריטית), בריטניה ניהלה משא ומתן על פרישתה מהאיחוד האירופי.
לאחר ההצבעה, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, שתמך בהישארות באיחוד האירופי, התפטר.
תרזה מיי הפכה לראשת הממשלה לאחר התפטרותו הרשמית, ואף על פי שגם היא תמכה בהישארות באיחוד האירופי, היא התחייבה לנהל משא ומתן על יציאת בריטניה ממנו.
בריטניה עזבה רשמית את האיחוד ב-31 בינואר 2020.
ב-30 בדצמבר 2020, לאחר שמונה חודשים של משא ומתן, האיחוד האירופי ובריטניה חתמו על הסכם הסחר ושיתוף הפעולה של האיחוד האירופי-הממלכה המאוחדת, המסדיר את היחסים הבילטרליים מאז כניסתו הזמנית לתוקף יומיים לאחר מכן ואושר מאוחר יותר על ידי שני הצדדים.
אף על פי שבריטניה שמרה על קשרים חזקים עם כמה ממדינות האיחוד האירופי, ההחלטה לפרוש עוררה ביקורת על בריטניה ברחבי האיחוד ובמיוחד בעיתונות הגרמנית.
עם זאת, התגובה הבריטית הישירה לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 מתוארת כפעולה שהחזירה את היחסים בין הגופים לכפי שהיו לפני הברקזיט.
עצמאות סקוטלנד וחברותה באיחוד האירופי
משאל העם על עצמאות סקוטלנד ב-2014 היה הפעם הראשונה בה האיחוד האירופי עמד בפני התפרקות פוטנציאלית של מדינה חברה.
בעוד הפרישה של הממלכה מהאיחוד האירופי גם הוציאה את סקוטלנד מהאיחוד האירופי, הוויכוחים במשאל העם עשויים להשפיע על תרחישים עתידיים אחרים.
הייעוץ המשפטי של ממשלת בריטניה בנושא היה כי "מכיוון ש[שאר בריטניה] תהיה אותה מדינה כמו בריטניה, חברותה באיחוד האירופי תימשך", תוך השערה ש"על פניו, סקוטלנד תידרש להצטרף לאיחוד האירופי כמדינה חדשה, מה שידרוש משא ומתן על תנאי החברות בה".
ללא כל תהליך רשמי לטיפול בפירוק של מדינה חברה כלשהי, הנציבות האירופית הציעה, אם תתבקש על ידי מדינה חברה, לספק השקפה רשמית על עמדת האיחוד האירופי לגבי חברות באיחוד האירופי של סקוטלנד במקרה של עצמאותה מבריטניה.
ממשלת סקוטלנד ביקשה מראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון להגיש בקשה כזו, אך היא לא הוגשה.
ניקולה סטרג'ן, סגנית השר הראשון של סקוטלנד דאז, אמרה כי הקבינט הסקוטי לא הסכים לכך שסקוטלנד עצמאית תצטרך להגיש בקשה מחדש לחברות באיחוד האירופי.
לשני הקמפיינים משני צידי המשאל היו דעות שונות:
כן סקוטלנד: קמפיין ה"כן", בראשות בלייר ג'נקינס, טען שסקוטלנד תמשיך כמדינה חברה אם במשאל העם תיבחר אופציית הפרישה מהממלכה, שכן סקוטלנד תישאר תואמת לכל עקרונות האיחוד האירופי כמתואר בסעיף 2 של ה-TEU ואין הוראות שלא לכלול את המדינה בהסכמי האיחוד האירופי הקיימים.
במהלך התקופה שבין הצבעת ה"כן" לעצמאות רשמית, ממשלת סקוטלנד תוכל לנהל משא ומתן, מתוך האיחוד האירופי, על תנאי המשך חברותה באיחוד האירופי.
כמה ראשי מדינות באיחוד האירופי סברו כי עמדה זו סבירה, וכך גם ג'יימס קרופורד, מחבר הייעוץ המשפטי של ממשלת בריטניה בנושא.
עם זאת, לא הייתה תגובה רשמית על דעה זו מנציבות האיחוד האירופי.
ממשלת סקוטלנד וקמפיים "כן סקוטלנד" הצהירו שניהם כי המשך החברות באיחוד האירופי היא העדפתם.
טוב יותר ביחד (Better Together): קמפיין ה"לא", בראשותו של אליסטר דרלינג, סבר שכל הצבעה לעצמאות הייתה מוציאה אוטומטית את סקוטלנד מהאיחוד האירופי כמדינה חדשה, וסקוטלנד הייתה צריכה לנהל משא ומתן מחדש על הכניסה.
בשנת 2017, הייצוא הבריטי לאיחוד האירופי הסתכם ב-274 מיליארד לירות שטרלינג מתוך 616 מיליארד ליש"ט מסך הייצוא של הממלכה המאוחדת.
שיעור הייצוא של בריטניה לאיחוד האירופי ירד, מכיוון שהייצוא למדינות שאינן חברות באיחוד גדל בקצב מהיר יותר.
לפי Eurostat, הייצוא מ-27 מדינות האיחוד האירופי לממלכה המאוחדת גדל מ-316 מיליארד אירו ב-2015 ל-319 מיליארד אירו ב-2019. במקביל, לפי Eurostat, הייבוא מבריטניה לאיחוד גדל מ-184 מיליארד אירו ב-2015 ל-194 מיליארד אירו ב-2019.
יחסי החוץ של בריטניה עם המדינות החברות באיחוד האירופי (EU27)
יחסי דרום סודאן–סין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של דרום סודאן.
סין הכירה בעצמאותה של דרום סודאן ב-9 ביולי 2011.
סין החלה בחילופי ידידות עם דרום סודאן בשנות ה-70, כאשר סין שלחה צוותים רפואיים ומומחים חקלאיים לספק סיוע לאנשים שם.
בינואר 2005 הייתה סין אחת העדות להסכם השלום המקיף שנחתם בין צפון ודרום סודאן, שסיים את מלחמת האזרחים בת 38 השנים והכריז על הקמת הממשלה האוטונומית של דרום סודאן.
בהמשך, סין החלה בחילופי ידידות רשמיים עם דרום סודאן ושיתוף הפעולה הדו-צדדי בתחומים שונים גדל בהדרגה.
בפברואר 2007, נשיא סין חו ג'ינטאו ערך את ביקורו הראשון בסודאן ונפגש בח'רטום עם סגן הנשיא הראשון סאלווה קיר מאיארדיט שהיה גם נשיא הממשלה האוטונומית הדרומית.
לאחר מכן קיר ביקר בסין פעמיים במרץ 2005 וביולי 2007.
בספטמבר 2008 פתחה סין את הקונסוליה הכללית בג'ובה.
בפברואר 2011 הודיעה ממשלת סין על הכרה בתוצאות משאל העם בדרום סודאן וסין הייתה אחת המדינות הראשונות בעולם שהכירו בתוצאות.
ב-9 ביולי 2011, כאשר הוקמה הרפובליקה של דרום סודאן, הוזמן שר השיכון והפיתוח העירוני-כפרי של סין, ג'יאנג וישין, כשליח מיוחד של חו להשתתף בחגיגות העצמאות.
בשם ממשלת סין, חתם ג'יאנג על ההודעה המשותפת על כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות עם שר החוץ של דרום סודאן, דנג אלאור קול, כלומר ביום הקמת דרום סודאן, סין כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם המדינה החדשה והפכה לאחת המדינות הראשונות שיצרו איתה קשר כזה.
ממשלת דרום סודאן מציינת בהודעה המשותפת שיש רק סין אחת בעולם, ממשלת הרפובליקה העממית של סין היא הממשלה הלגיטימית היחידה שמייצגת את סין וטאיוואן היא חלק מסין.
באותו יום, שגריר סין בדרום סודאן פתח את השגרירות.
בין ה-23 ל-26 באפריל 2012, נשיא דרום סודאן קיר ערך ביקור ממלכתי בסין בהזמנתו של חו.
במהלך הביקור, חו קיים שיחות עם קיר, מנהיגים סינים אחרים, כולל יו"ר הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי וו בנגגו וסגן ראש הממשלה, חבר הוועדה המתמדת של הלשכה המדינית של הוועד המרכזי של ה-CPC, לי קצ'יאנג נפגשו גם הם עם קיר.
ביוני 2020, דרום סודאן הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
מימון פיתוח סיני לדרום סודאן
עד 2011, היו כחמישה פרויקטים רשמיים של מימון פיתוח סיניים שזוהו בדרום סודאן לפי דיווחים שונים בתקשורת.
פרויקטים אלו נעים בין סיוע בבניית בית חולים בבנטיו בשנת 2011, ועד למענק של 200 מיליון CNY לפרויקטים של חקלאות, חינוך, בריאות ואספקת מים בדרום סודאן.
יחסי האיחוד האירופי עם הרשות הפלסטינית כוללים תמיכה בהסכמי אוסלו (האיחוד הוא צד ערב להסכמים), שותפות בקוורטט לענייני המזרח התיכון, וכן תמיכה כספית ודיפלומטית.
הנציגות הדיפלומטית של האיחוד האירופי ברשות הפלסטינית יושבת ברמאללה.
מאז הקמת הרשות הפלסטינית, האיחוד האירופי מממן עבורה מיזמים הומניטריים, כמו גם פעילות מדינית ומשפטית במאבק מול הכיבוש הישראלי.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 חלק ממדינות האיחוד האירופי מכירות בעצמאותה של מדינה פלסטינית, והאיחוד מעורב בתוכניות לפיתוח התיישבות פלסטינית בלתי חוקית בשטחי C.
מפגשים בין נציגי האיחוד האירופי לבין נציגי הפלסטינים החלו בשנת 1973, כחלק מ בעקבות משבר האנרגיה העולמי שהחל לאחר מלחמת יום הכיפורים.
הדיאלוג באותה עת התקיים בין הקהילה הכלכלית האירופית לבין הליגה הערבית.
בשנת 1975 נפגשו נציגי הקהילה האירופית עם אנשי הארגון לשחרור פלסטין, ובשנת 1976 פתח הארגון לשכת מידע וקישור בבריסל, המשמשת כיום כמעונה של המשלחת הדיפלומטית של הרשות הפלסטינית.
בשנת 1994, כחלק מהתמיכה בהסכמי אוסלו, החל האיחוד האירופי להעביר .
על פי ההערכה הרווחת, האיחוד האירופי העניק במהלך השנים כ-10 מיליארד אירו בכספי סיוע לפלסטינים.
האיחוד האירופי תמך לראשונה ברעיון המדינה הפלסטינית ב-1999, בהצהרת ברלין, אך לא הכיר בפועל במדינה פלסטינית.
מלטה וקפריסין הכירו במדינה פלסטינית לפני ההצטרפות לאיחוד האירופי, וכך גם מספר מדינות חברות מרכז אירופה כאשר היו בעלות ברית עם ברית המועצות.
ביולי 2009, ראש מדיניות החוץ של האיחוד האירופי, חוויאר סולאנה, קרא לאומות המאוחדות להכיר במדינה פלסטינית גם ללא הסכם קבע בין ישראל לרשות הפלסטינית.
בהצבעתן על החלטה 67/19 של עצרת האומות המאוחדות ב-2012, שהכירה בפלסטין כמדינה משקיפה שאינה חברה באו"ם, המדינות החברות באיחוד האירופי לא נקטו קו אחיד: 14 מדינות חברות הצביעו בעד, 13 נמנעו וצ'כיה הייתה המדינה היחידה שהצביעה נגד.
ב-2014, בעקבות ההכרה באו"ם, שוודיה הכירה במדינה פלסטינית.
נכון לשנת 2020, 9 מתוך 27 מדינות החברות באיחוד האירופי מכירות במדינה פלסטינית.
הנציגות הדיפלומטית של האיחוד האירופי יושבת ברמאללה.
השליח המיוחד של האיחוד האירופי לתהליך השלום במזרח התיכון הוא סוון קופמנס.
במערב אירופה, ספרד היא המדינה הראשונה שהעניקה מעמד דיפלומטי לנציג אש"ף, ואחריה פורטוגל, אוסטריה, צרפת, איטליה ויוון.
האיחוד האירופי פועל בקשר ישיר עם הרשות הפלסטינית, אותה הוא מזהה כגורם מתון באזור.
אל הפלגים האחרים, כמו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הוא קורא למצוא בסיס משותף, המבוסס על אי-אלימות ופיוס, ולפעול יחד כדי לתת מענה לצרכים של האוכלוסייה הפלסטינית.
בהקשר זה, האיחוד האירופי תומך בהחזרת הרשות הפלסטינית לעזה, ומוכן לספק לרשות הפלסטינית תמיכה מלאה לשם כך.
העמדה המדינית של האיחוד האירופי כלפי הסכסוך
מאז מלחמת ששת הימים, האיחוד האירופי אינו מכיר בשינויים כלשהם בגבולות 1967, מלבד שינויים המוסכמים על ישראל והרשות הפלסטינית.
עמדה זו כוללת התנגדות לאיחוד ירושלים.
הבנייה הישראלית בשטחים שהאיחוד מגדיר אותם כגדה המערבית ורואה בהם פעולת התנחלות, וכן הכרזת הריבונות על רמת הגולן, גרמו למתחים בין ישראל לאיחוד האירופי, שרואה בהן צעדים הנוגדים את החוק הבינלאומי.
במהלך מבצע חומת מגן, הפרלמנט האירופי העביר החלטה לא מחייבת הקוראת להטיל סנקציות כלכליות על ישראל ואמברגו נשק על שני הצדדים.
לאחר מבצע עופרת יצוקה הפרלמנט האירופי קיבל את המסקנות של דו"ח גולדסטון.
האיחוד האירופי מתח ביקורת גם על הסגר הימי על עזה, והתייחס אליו כאל "ענישה קולקטיבית".
תמיכה בבנייה פלסטינית בשטח C
האיחוד האירופי רואה עצמו כגוף מגשר בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, והוא שותף בקוורטט לענייני המזרח התיכון.
האיחוד חתום על הסכמי אוסלו כצד ערב, ומצהיר כי כדי להגיע לשלום יש לקדם את פתרון שתי המדינות על בסיס הסכם קבע בין המדינות.
האיחוד האירופי מסייע לתוכנית פיאד ולתוכניות שאחריה, שמקדמות בנייה שבחלקה הגדול אינה מאושרת בידי ישראל.
נכון ל-2019 הוקמו בסיוע האיחוד האירופי 1596 מבנים כאלו בשטחי C.
האיחוד האירופי מעניק לבנייה פלסטינית בשטחי C גיבוי מדיני.
ב-12 בספטמבר 2018 קיבל הפרלמנט האירופי החלטה שלפיה פינוי הכפר ח'אן אל-אחמר ייחשב הפרה של אמנת ז'נבה הרביעית.
בתוך כך האיחוד האירופי מסייע בהסברה והפצה של הנרטיב הפלסטיני במישור הבינלאומי.
בנוסף לגיבוי המדיני, האיחוד האירופי מממן חלק ניכר מהפעילות הפלסטינית בשטחי C.
במרץ 2013 נחתם הסכם בין האיחוד האירופי לבין הרשות הפלסטינית עבור תוכנית פיתוח תשתיות בסיסיות בשטחי C.
לפי הערכת אגף המחקר של משרד המודיעין הישראלי, בין השנים 2014 ל-2021 האיחוד האירופי השקיע חצי מיליארד דולר בקידום אחיזה ובניה פלסטינית בלתי חוקית בשטחי C.
האיחוד האירופי מעורב בנעשה בשטחי C גם בתחום המשפטי.
גופים שהאיחוד מממן מנהלים הליכים כנגד פעולות אכיפה של ישראל על בניה בלתי חוקית, ומנהלים הליכים כנגד בניית התנחלויות בשטחי C והקמת גדר ההפרדה.
בנוסף, האיחוד האירופי תומך ומקדם רישום מקרקעין על ידי הרשות הפלסטינית, הכנת תוכניות מתאר ובקשת אישורי בניה רבים מהמנהל האזרחי.
האיחוד האירופי מקדם מיזמים מקומיים בתחומי חינוך, בריאות, תרבות, תעסוקה ורווחה.
כל זאת בייחוד עבור הקהילות הבדואיות.
הרשות הפלסטינית מקדמת בסיוע אירופי מיזמי שיכון ודיור, תוך עידוד הגירה לבקעת הירדן.
סיוע כלכלי לרשות הפלסטינית מהווה את תוכנית הסיוע החוץ הגבוהה ביותר לנפש של האיחוד האירופי.
ההערכה היא שהאיחוד האירופי, כולל תרומות בודדות של חבריו, העניק כ-10 מיליארד אירו לפלסטינים מאז החל תהליך השלום ב-1994.
יחסי לבנון-האיחוד האירופי הם קשרים מהותיים של האיחוד האירופי (ENP) במסגרת תוכנית מדיניות השכנות האירופית.
האיחוד האירופי הוא שותף הסחר הגדול ביותר של לבנון.
לבנון סיימה את המשא ומתן על הסכם ההתאגדות עם האיחוד האירופי בסוף 2001. ההסכם נכנס לפעולה בינואר 2002. ההסכם זכה לכינוי הסכם ההתאגדות של האיחוד האירופי-לבנון.
תוכנית הפעולה של האיחוד האירופי-לבנון מ-19 בינואר 2007 נתנה תנופה חדשה ליחסים הבילטרליים במסגרת ה-ENP.
לבנון היא אחת המדינות, הנהנות העיקריות, באגן הים התיכון מסיוע קהילתי מהאיחוד האירופי באמצעות מכשיריו השונים.
האיחוד האירופי הוא הגוף התורם המוביל בלבנון.
החל משנת 2007, התמיכה הכספית מועברת באמצעות מכשיר מדיניות השכנות האירופית.
תוכנית האסטרטגייה של מדינה לבנון 2007–2013 ותוכנית אינדיקטיבית לאומית 2007–2010 אומצו על ידי האיחוד האירופי.
הסיוע שניתן התמקד בסיוע לממשלת לבנון ולחברה בשיקום ורפורמה לאחר מלחמת לבנון השנייה.
לבנון היא גם חברה באיחוד מדינות הים התיכון.
האיחוד האירופי הוא שותף הסחר הגדול ביותר של לבנון, כשלבנון אחראית לשליש מהיבוא שלה בסכום ב-3.9 מיליארד אירו נכון ל-2008; היבוא כלל בעיקר מכונות (22%) כלי רכב (11.7%), כימיקלים (13%) ומוצרי אנרגיה (21.2%).
היצוא הלבנוני לאיחוד האירופי הסתכם ב-0.36 מיליארד אירו; בעיקר מוצרים המיוצרים בלבנון (66%).
הגירעון המסחרי המשמעותי של לבנון מתקזז על ידי הכנסות זרות, כגון מהפזורה הלבנונית ומתיירות.
60% מהתמ"ג הלבנוני נמצא במגזר השירותים.
פולין היא מדינה חברה באיחוד האירופי מאז 1 במאי 2004, כאשר חתמה על אמנת ההצטרפות 2003 ב-16 באפריל 2003 באתונה.
התהליך בפועל של שילוב פולין באיחוד האירופי החל עם בקשתה של פולין לחברות באתונה ב-8 באפריל 1994, ולאחר מכן אישור הבקשה על ידי כל המדינות החברות באסן, גרמניה בין ה-9 ל-10 בדצמבר 1994. ההשתלבות של פולין באיחוד האירופי היא תהליך דינמי ומתמשך הממשיך עד היום.
יחסים מוקדמים בין פולין לאיחוד האירופי (1988–1993)
היחסים הדיפלומטיים בין פולין לקהילה הכלכלית האירופית החלו ב-16 בספטמבר 1988. שנה לאחר מכן, ב-19 בספטמבר 1989, במהלך הביקור הראשון של יו"ר ועדת השרים של הקהילה הכלכלית האירופית בפולין, נחתם הסכם על סחר ושיתוף פעולה מסחרי וכלכלי בוורשה.
שינויים בפוליטיקה הפולנית במהלך ואחרי 1989 אפשרו שיחות דיפלומטיות בנוגע להשתתפותה של פולין בקהילה הכלכלית האירופית.
המשא ומתן הרשמי החל ב-22 בדצמבר 1990, והסתיים ב-16 בדצמבר 1991, כשפולין חתמה על הסכם עם מדינות האיחוד האירופי.
במקביל, יחד עם ההסכם האירופי, חתמה פולין על הסכם סחר שנכלל בהסכם הביניים בתוקף מהראשון במרץ 1992.
ההסכם של פולין עם הקהילה הכלכלית האירופאית נכנס לתוקף ב-1 בפברואר 1994, שלושה חודשים לאחר כניסת אמנת מאסטריכט לתוקף.
הצעד הראשון היה הקמת הוועדה לאיחוד הרפובליקה של פולין עם האיחוד האירופי, שתפקידה היה לפקח על יישום ההסכמים החדשים.
במסגרת ועדה זו התנהלו שיחות ברמות השרים בפרלמנט הפולני.
ועדת האיחוד הפרלמנטרית פעלה כפורום ליחסים בין הפרלמנט הפולני לפרלמנט של האיחוד האירופי.
עוד לפני שהחל משא ומתן ההצטרפות ביוני 1993, במהלך פגישה של המועצה האירופית בקופנהגן, אישרו המדינות החברות באיחוד האירופי רשמית כי מדינות הנמצאות במרכז ובמזרח אירופה, המזוהות עם האיחוד האירופי, יצטרפו לאיחוד האירופי לאחר שיעמדו בקריטריונים כלכליים ופוליטיים.
ב-8 באפריל 1994 הגישה ממשלת הרפובליקה של פולין בקשה רשמית באתונה לחברות באיחוד האירופי.
במהלך פסגת המועצה האירופית שהתקיימה באסן שבגרמניה בתאריכים 9–10 בדצמבר 1994, אימצו המדינות החברות אסטרטגיית טרום-הצטרפות, המגדירה את התחומים ואת צורות שיתוף הפעולה המוכרות על ידי האיחוד האירופי כחיוניות להאצת האינטגרציה.
אישור רשמי של האסטרטגיה המתוארת בספר הלבן (על התאמת מדינות לדרישות השוק החופשי הפנימי) אשר אומצה בפסגת המועצה האירופית בקאן ביוני 1995. הספר הלבן, ותוכניות ההכנה השנתיות שאומצו על ידי ממשלת פולין, קבעו את המסגרת ואת היחסים של פולין עם האיחוד האירופי.
ב-3 באוקטובר 1996, על פי ההחלטה שהתקבלה על ידי מועצת השרים ב-26 בינואר 1991, נכנס לתוקפו המשרד לשילוב אירופי במטרה לתאם ולסייע לכל המשרדים והמוסדות המעורבים ישירות בתהליך האינטגרציה הפולנית עם האיחוד האירופי.
התפקיד העיקרי של המשרד לשילוב אירופי היה להבטיח את יישום המשימות הקשורות לתיאום מדיניות בנושאים הקשורים לשילוב פולין באיחוד האירופי.
בנוסף, המשרד היה אחראי על תיאום הצעדים להתאמת פולין לסטנדרטים אירופיים, וכן על ניהול סיוע החוץ שקיבלה פולין מהאיחוד האירופי.
בינואר 1997 אימצה פולין את האסטרטגיה הלאומית לשילוב (NSI) שהתקבלה בפרלמנט במאי 1997. ה-NSI קבע את המשימות הספציפיות שעומדות בפני פולין בדרך לחברות מלאה באיחוד האירופי ואת רצף היישום שלהן.
תפקידו של ה-NSI היה בעיקר, להאיץ ולכוון את עבודתם של מוסדות ממשלתיים וכן לסייע בהעלאת המודעות החברתית להשלכות האפשריות של חברות פולנית באיחוד האירופי.
פעולות ההתאמה לחברות בוצעו בהתאם לתוכנית הלאומית להכנה לחברות באיחוד האירופי (NPPC) שפותחה על ידי הממשלה והתקבלה ב-23 ביוני 1998. ה-NPPC שונתה מדי שנה (עד 2001 כולל) כדי להתאים את התוכנית לאסטרטגיות המשא ומתן של ממשלת פולין.
התוכנית הגדירה את הדרכים להשגת סדרי העדיפויות הכלולים במסמך השותפות לחברות.
שותפות לחברות והתוכנית הלאומית להכנה לחברות באיחוד האירופי היו קשורות ישירות להחלטת הנציבות האירופית לספק מימון של האיחוד האירופי באמצעות Phare, SAPARD ו־ISPA, בהיותם שלושת הכלים הפיננסיים של האיחוד האירופי לסייע למדינות המועמדות.
על בסיס ההמלצות הכלולות בחוות הדעת של הנציבות האירופית, מ-16 ביולי 1997, המועצה האירופית בלוקסמבורג ב-12–13 בדצמבר 1997 החליטה להתחיל במשא ומתן להצטרפות של חמש מדינות ממרכז ומזרח אירופה (פולין, צ'כיה, הונגריה, סלובניה ואסטוניה) וכן קפריסין.
עבור כל המדינות המועמדות במרכז ומזרח אירופה, המועצה האירופית השיקה אסטרטגיית טרום-הצטרפות משופרת, כולל יישום ההסכמים האירופיים, שותפות לחברות וגרסה חדשה של תוכנית PHARE.
תהליך הרחבת האיחוד האירופי הושק רשמית בישיבת המועצה לעניינים כלליים ב-30 במרץ 1998. באותה עת הכריזה פולין על 31 בדצמבר 2002 כתאריך המוכנות שלה לחברות באיחוד האירופי.
מחקר על מידת ההתאמה של החוקים הנוכחיים של המדינות המועמדות עם חוקי האיחוד האירופי החל ב-31 במרץ 1998 בבריסל.
לאחר סיום המחקר התנהל המשא ומתן בפועל במקביל עם כל המדינות המועמדות, אך בנפרד עם כל אחת מהמדינות החל מ-10 בנובמבר 1998. החל מ-16 באפריל 1999, פגישות קבועות של מנהלים פוליטיים וכתבים אירופיים של המדינות המועמדות ומדינות האיחוד האירופי החלו לנהל דיאלוג פוליטי.
לצורך המשא ומתן הקים האיחוד האירופי 37 צוותי משימה שהיו אחראים לפיתוח הסכמים בתחומיהם.
תפקידו העיקרי של המשא ומתן היה לפתח עמדה משותפת בין יו"ר ה-PZN לבין נציב האיחוד האירופי להרחבה ולהגשתה לאישור הנציבות האירופית, שהכינה את טיוטת העמדה המשותפת המתוקנת שהתקבלה על ידי כל מדינות האיחוד האירופי.
מטרת המשא ומתן הייתה להכין את אמנת ההצטרפות, שהתקבלה בישיבה האחרונה של הוועידה הבין-ממשלתית להצטרפות.
באוקטובר 1990 הוחלט לחבר בין בירות המדינות המועמדות להצטרפות לאיחוד האירופי למזכירות מועצת האיחוד האירופי בעזרת רשת תקשורת שהוכנה במיוחד.
עד שנת 2000 הצליחה פולין לסיים את השיחות ב-25 מתוך 30 אזורי משא ומתן ועבור 9 מהם היא הצליחה להסכים על תקופות מעבר.
על 5 השטחים הנותרים התנהלו משא ומתן בין 2001 ל-2002.
המשא ומתן בין פולין לאיחוד האירופי הסתיים במהלך פסגת האיחוד האירופי בקופנהגן, ב-13 בדצמבר 2002.
האמנה נכנסה לתוקף לאחר הליך אשרור האיחוד האירופי.
בפולין, התהליך הסופי של אימוצו התקיים בצורה של משאל עם לאומי ב-7–8 ביוני 2003.
פולנים ענו על השאלה הבאה:
תרגום: "האם את/ה נותן/ת אישור לרפובליקה של פולין להצטרף לאיחוד האירופי?"
התוצאות שפורסמו של ועדת הבחירות הלאומית קובעות כי 58.85% מבעלי זכות הבחירה התייצבו להצביע (כלומר 17,586,215 מתוך 29,868,474 אנשים בעלי זכות בחירה בפולין), 77.45% מאלה (כלומר 13,516,612) ענו בחיוב על השאלה.
התוצאות גם הראו כי 126,194 קולות נחשבו כלא חוקיים.
חוזה ההצטרפות 2003 שנחתם ב-16 באפריל 2003 באתונה היה הבסיס המשפטי לכניסת 10 מדינות הנמצאות במרכז ובדרום אירופה (קפריסין, צ'כיה, אסטוניה, לטביה, ליטא, מלטה, פולין, סלובקיה, סלובניה והונגריה) לאיחוד האירופי.
ב-1 במאי 2004 הפכה פולין לחברה מלאה באיחוד האירופי, יחד עם 9 מדינות אירופיות נוספות:
מדינות החברות באיחוד האירופי תאריך הצטרפות 1 במאי 2004
על פי מידע שמסר משרד האוצר (ב-8 בפברואר 2006), פולין הייתה אמורה להיות מוכנה להצטרף לגוש האירו עד 2009, אולם הדבר נדחה ל-2018 או מאוחר יותר משנה זו.
שר האוצר של פולין הודיע על תקנה לפיה, החל מ-15 באפריל 2004, צרכן או מקבל שירותים במדינה יכול לשלם עבור סחורותיו או שירותיו באמצעות אירו (ולא רק באמצעות המטבע המקומי של פולין).
ב-13 בדצמבר 2007 נחתמה אמנת הרפורמה (אמנת ליסבון) על ידי נציגי 27 המדינות החברות באיחוד האירופי במנזר ג'רונימוס בליסבון.
בשם פולין חתמו על האמנה ראש הממשלה דונלד טוסק ושר החוץ ראדוסלאב סיקורסקי.
בראש המשלחת הפולנית עמד הנשיא לך קצ'ינסקי, שאליו התלוו שרי הקנצלר הנשיאותי: רוברט דרבה ומיכאל קמינסקי.
הצטרפות פולין להסכם שנגן התרחשה ב-21 בדצמבר 2007 (עבור מעברים יבשתיים וימיים) וב-29 במרץ 2008 (עבור שדות תעופה).
ב-30 ביולי 2007 עברה פולין את המבחנים הטכניים לגישה למערכת שנגן.
כפי שהוצע על ידי פורטוגל, פתיחה סמלית של הגבולות התקיימה ב-21 בדצמבר 2007 ב-Worek Turoszowski על הגבול המשולש של גבולות פולין, צ'כיה וגרמניה.
ב-1 במאי 2009, חמש שנים לאחר הצטרפות פולין לאיחוד האירופי, הסתיימה תקופת ההגנה מפני רכישת בתים ודירות בפולין על ידי זרים (אזרחי האיחוד האירופי).
על פי הסקר שנערך על ידי המרכז לחקר דעת הקהל במרץ 2014, החברות הפולנית באיחוד האירופי נתמכה על ידי 89% מהפולנים, בעוד ש-7% התנגדו לחברות פולין באיחוד האירופי.
בשנת 2014 פולין קיבלה 17,436 מיליארד אירו מהאיחוד האירופי כאשר פולין תרמה תרומה של 3,526 מיליארד אירו בלבד.
בנוסף, פולין קיבלה כמעט 2 מיליארד אירו יותר במימון האיחוד האירופי מכל מדינה אחרת ב-2013 (צרפת היא השנייה לאחר פולין).
האיחוד האירופי העמיד את המימון שלו לרשות תשתיות ותחבורה, חקלאות ופיתוח כפרי, בריאות ומחקר, צמיחה ומקומות עבודה, סביבה ואנרגיה וכן פרויקטים אחרים בקרן החברתית האירופית.
דוגמאות כוללות מימון של יותר מ-60% מההשקעה הדרושה לבניית קטע מהכביש המהיר A1 בין טורון ללודז' (1.3 מיליארד אירו), תחבורה ציבורית טובה יותר בקיילצה (54 מיליון אירו) ופרויקט המוח האנושי באוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה (54 מיליון אירו).
פולין תרמה תרומה משמעותית למדיניות השכנות האירופית.
האיחוד האירופי מתעניין במזרח אירופה.
האיחוד האירופי סייע בפיתוח הדמוקרטיה באזור על ידי השתתפות בדיונים דיפלומטיים במהלך נפילת הקומוניזם ונפילת ברית המועצות בסוף שנות ה-80 עד לתחילת שנות ה-90. האיחוד האירופי החל להתמקד במדינות כמו אוקראינה, בלארוס, מולדובה, אזרבייג'ן, ארמניה וגאורגיה.
לפני השתלבותה של פולין באיחוד האירופי, ניסו פוליטיקאים פולנים לחזק את שיתוף הפעולה הכלכלי והפוליטי עם המדינות השכנות לה.
מאמצים אלה נעשו על מנת לסייע לאיחוד האירופי במאמצי הרחבתו הלאה אל החלק המזרחי של היבשת האירופאית אחת הדוגמאות היא הצטרפות אוקראינה לאיחוד האירופי.
פולין ומדיניות החוץ והביטחון המשותפות של האיחוד האירופי
פולין נותרה סקפטית לגבי מדיניות החוץ והביטחון המשותפות של האיחוד האירופי ומתנגדת למתן סמכויות נוספות למדיניות החוץ והביטחון של האיחוד האירופי.
מדינות האיחוד האירופי כמו צרפת וגרמניה רוצות יחסים נוחים יותר עם רוסיה, אך לפולין יש יחסים מתוחים והיסטוריה מתוחה עם רוסיה, בשל כך, היא אינה רוצה לשנות את מדיניות החוץ שלה.
בנוסף, פולין חוששת שהישג יד גדול יותר של האיחוד האירופי במדיניות החוץ והביטחון של המדינה תפר את האינטרסים הלאומיים ואת הריבונות של פולין.
פולין העדיפה לדון ולשמור על היחסים עם נאט"ו וארצות הברית, תוך שהיא סקפטית לגבי האפשרות שתיושם תוכנית הכוללת מדיניות ביטחון והגנה אחת של כל האיחוד האירופי.
פולין משתתפת בפעולות ניהול משברים של האיחוד האירופי.
חיילים פולנים השתתפו בין היתר במשימות האיחוד האירופי בבוסניה והרצגובינה, במקדוניה הצפונית וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
פולין תומכת בהמשך הפיתוח וההרחבה של האיחוד האירופי, ומפנה את תשומת הלב לצורך לבטל את עיכוב תחילת המשא ומתן להצטרפות.
פולין תומכת בשאיפותיהן של אוקראינה, מונטנגרו, סרביה וטורקיה להצטרף לאיחוד האירופי.
פולין בירכה על ההחלטה להעניק לאלבניה מעמד של מועמדת לאיחוד האירופי.
פוליטיקאים פולנים הצהירו כי קבלת כל מדינות הבלקן וטורקיה לאיחוד האירופי תוכיח שהטרנספורמציה הפנימית של האיחוד האירופי הושלמה, וכי הדבר יסייע להביא ליציבות רבה לאזור כולו.
פולין גם משתתפת בקבוצה לא רשמית (המכונה "קבוצת טאלין") התומכת בהרחבת האיחוד האירופי.
המדיניות הפנימית של פולין והאיחוד האירופי (2015–הווה)
ב-13 בינואר 2016 השיקה הנציבות האירופית הערכת שלטון חוק רשמית המבוססת על כללים שנקבעו בשנת 2014 ועל סעיף 7 באמנת ליסבון בנוגע לתיקונים של בית המשפט החוקתי וחוק התקשורת הציבורית בפולין.
ההערכה עלולה, תאורטית, להוביל לכך שפולין תישלל מזכויות ההצבעה שלה באיחוד האירופי.
חלק מהתקשורת הפולנית והבריטית מתחו ביקורת על מעורבותו של האיחוד האירופי במשבר בית המשפט החוקתי הפולני של 2015, עניין שנמצא מחוץ לתחום של האיחוד האירופי לחיזוק שלטון החוק במדינות האיחוד.
בספטמבר 2017 השיקה הנציבות האירופית את השלב השני של הפרה של מצב שלטון החוק בפולין.
הנושאים שנכללו היו: כריתת יער ביאלוביה וסירוב לקבל פליטים במסגרת תוכנית הרילוקיישן.
ב-14 ביולי 2021, בית הדין החוקתי הפולני קובע כי צעדי הביניים של בית המשפט העליון של האיחוד האירופי נגד הרפורמות המשפטיות של פולין "לא עולים בקנה אחד" עם החוקה הפולנית.
שר המשפטים הפולני, זביגנייב זיוברו, אמר כי החלטת בית המשפט החוקתי של פולין היא "נגד התערבות, גזילה ותוקפנות משפטית מצד גופים של האיחוד האירופי".
באוגוסט 2021, בהקשר של המחלוקת בין פולין לאיחוד האירופי על הרפורמה המשפטית הפולנית, אמר שר המשפטים הפולני, זבינגנייב זיוברו שפולין צריכה להישאר באיחוד האירופי, אך לא "בכל מחיר".
בספטמבר 2021, רישארד טרלצקי אמר כי מפלגתו, מפלגת PIS רוצה להישאר באיחוד האירופי ולקיים יחסי שיתוף פעולה, אך אמר כי "פתרונות דרסטיים" (לכאורה מתייחסים לפרישה פולנית מהאיחוד האירופי) עשויים להיות נחוצים אם האיחוד האירופי לא יקבל אותנו.
ב-7 באוקטובר 2021, בית המשפט החוקתי הפולני קבע שחלקים מהאמנה של האיחוד האירופי אינם עולים בקנה אחד עם החוקה שלו, ולכן פתח סכסוך חדש עם האיחוד האירופי.
ב-27 באוקטובר 2021, בית המשפט האירופי לצדק (ECJ) הטיל קנס על פולין בסך מיליון אירו ליום, על הפרת החוק על ידי שמירה של לשכת המשמעת של בית המשפט העליון שלה, שכן פסיקה קודמת של האיחוד האירופי קראה להשעיית לשכה זאת.
בית המשפט של האיחוד האירופי קבע כי הלשכה "לא הבטיחה חוסר פניות שיפוטית".
הקנס הוא העונש היומי הגבוה ביותר ש-ECJ הטיל אי פעם על כל מדינה חברה באיחוד האירופי.
ב-22 בנובמבר 2020 פרסם דו ז'צ'י, עיתון שבועי פולני שמרני, מאמר בעמוד הראשון (שער) בשם "פולקסיט: יש לנו הזכות לדבר על זה" המדבר על כך שפולין צריכה לעזוב את האיחוד האירופי.
מפלגת הימין הקיצוני הפולני ה"קונפדרציה חירות ועצמאות" קראה לפרישה של פולין מהאיחוד האירופי במספר הזדמנויות.
בסקר של ינואר 2020, מצא כי 89% מהפולנים חושבים שפולין צריכה להישאר באיחוד האירופי בעוד 6% חושבים שהמדינה צריכה לעזוב את האיחוד.
בעוד שסקר בין 20 ל-23 בנובמבר 2020 מצא ש-87% מהפולנים חשבו שפולין צריכה להישאר חברה באיחוד האירופי ו-8% מהנשאלים הביעו דעה הפוכה, בעוד ש-5% נוספים לא הצליחו להחליט (ניתן לראות לפי הסקרים שהייתה עלייה בין ינואר 2020 לנובמבר 2020 בכמות האנשים שחושבים שפולין צריכה לעזוב את האיחוד האירופי).
ביולי 2021, SW Research ערך סקר עבור העיתון היומי Rzeczpospolita, בסקר נמצא כי 16.9% מהנשאלים ענו בחיוב כשנשאלו: "לדעתך, האם פולין צריכה לעזוב את האיחוד האירופי?" בעוד ש-62.6% נוספים השיבו בשלילה ולקצת יותר מ-20% לא הייתה דעה בעניין.
יחסי קפריסין והאיחוד האירופי הם מכלול היחסים הדיפלומטיים, הכלכליים, הגאוגרפיים והאחרים הקיימים בין קפריסין לאיחוד.
היחסים בין קפריסין לקהילה האירופית כוננו מאז שנת 1962 והיא הצטרפה אל הקהילה הכלכלית האירופית עשר שנים לאחר מכן.
התהליך להצטרפותה של קפריסין לאיחוד האירופי החל בבקשת ההצטרפות בשנת 1990. הבקשה להצטרפות אושרה על ידי המדינות החברות ב-25 ביוני 1994 בקורפו, יוון.
קפריסין הצטרפה לאיחוד לאחר חתימה אמנת אתונה ב-16 באפריל 2003 לצד צ'כיה, אסטוניה, הונגריה, לטביה, ליטא, מלטה, פולין, סלובקיה וסלובניה.
קפריסין היא חברה רשמית באיחוד האירופי מ-1 במאי 2004.
כחלק מחברותה באיחוד האירופי, בשנת 2008 קפריסין אימצה את האירו בתור המטבע הרשמי והצטרפה לגוש האירו.
באותה השנה קפריסין נקלעה גם היא למשבר החוב האירופי והמשבר הכלכלי העולמי.
כמו כן, קפריסין נתמכה על ידי האיחוד וקיבלה ממנו סיוע כלכלי כחלק מתוכניתה של הנציבות האירופית לטפל במדינות החברות שנפגעו בעקבות מגפת הקורונה בשנת 2020.
מבחינה גאוגרפית, כל האי של קפריסין משתייך לאיחוד האירופי אך חוקי האיחוד האירופי אינם בתוקף בצפון קפריסין, אשר פועלת בתור מדינה עצמאית ואינה מוכרת על ידי שאר מדינות העולם פרט לטורקיה.
נכון לשנת 2025, קפריסין נמצאת בתהליכי הצטרפות לאמנת שנגן.
קפריסין נמצאת בסכסוך ארוך שנים בין יוון וטורקיה.
בין יוון וקפריסין קיימים יחסים קרובים במיוחד, שהתחילו בהתיישבות היוונית בקפריסין כבר משנת 1600 לפני הספירה.
מערכת יחסים זו התבססה במהלך השנים על תרבות משותפת, יחסי דת (הדת השלטת בקפריסין כיום היא נצרות יוונית-אורתודוקסית) והתמיכה היוונית בקפריסין בכל הקשור לסכסוך הקפריסאי.
כתוצאה עלייתן של שאיפות לאומיות ודרישות של קבוצות לאום לעצמאות משלהן אחרי המלחמה, קפריסין הכריזה על עצמאות בשנת 1960.
היחסים הדיפלומטיים בין קפריסין לברית המועצות התחילו באופן רשמי ב-18 באוגוסט 1960 על רקע מהמתחים בין ארצות הברית לברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר ברית המועצות ניסתה להרחיב את השפעתה הקומוניסטית באגן הים התיכון.
לאור הצטרפותן של יוון וטורקיה לנאט"ו, הניסיונות הסובייטים כללו יצירת מערכת יחסים חברית עם קפריסין שקיבלה עצמאות מעט לאחר מכן עקב מיקומה האסטרטגי.
בגלל סכסוכים פנימיים בתוך קפריסין עלה חשש בברית המועצות כי קפריסין תצטרף גם היא לצידן של ארצות הברית ומדינות מערב אירופה, ולכן היא הסתמכה על סכסוכים בין-מדינתיים בין מדינות נאט"ו וניסתה להשתמש בהם כדי להחליש את המדינות המזרחיות יותר שחברות בנאט"ו - טורקיה ויוון.
אחד הדברים שסייעו לגוש הסובייטי לצבור ולשמור על השפעה בקפריסין היא עלייתה בפופולריות של מפלגת AKEL הקפריסאית וכניסתה לקואליציה, ובכך התקיימה ברית על בסיס אידאולוגי.
הרבה מחברי מפלגת AKEL חונכו במדינות סוציאליסטיות, והובילו גישה של פייסנות וסולידריות כלפי ברית המועצות.
הנשיא הראשון של קפריסין, הארכיבישוף מקאריוס השלישי לא הגביל או פעל נגד פעילות המפלגה מתוך הנחה שחרם לא יעזור להפיג את התמיכה הקפריסאית בקומוניזם אלא שתמיכה זו תחלוף עם השנים.
מקאריוס קיים יחסים דיפלומטים עם הגוש הסובייטי והגוש המערבי ובכך הצליח לשפר את מעמדה הבינלאומי של קפריסין.
יחסים אלו בין קפריסין לברית המועצות נתפסו כאיום ממשי מצד המערב.
במהלך שנות ה-60, ברית המועצות ומדינות ברית ורשה סיפקו לקפריסין נשק וסיוע צבאי בשווי של 70 מיליון דולר ותמכו במקאריוס.
במהלך שנות ה-70 היחסים בין קפריסין וברית המועצות עלו מדרגה עם חתימה של הסכמים לשיתופי פעולה כלכליים ותרבותיים.
משנות ה-70 עד התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, ברית המועצות ניסתה להיות מתווכת בסכסוך הקפריסאי והתנגדה לכל רעיונות של המשך הפיצול או סיפוח האי ליוון או לטורקיה.
יחסים אלו היוו בסיס ליחסים הדיפלומטיים בין קפריסין לרוסיה.
למרות עצמאותה, המתחים בין קפריסאים יוונים (המהווים כ-80% מהאוכלוסייה) וקפריסאים טורקיים (המהווים כ-20% מהאוכלוסייה) רק החמירו והתלבו עקב לחצים קיצוניים מיוון וקפריסין.
לחצים אלו הגיעו לנקודת רתיחה ב-20 ביולי 1974, כאשר טורקיה פלשה לשטחה של קפריסין והשתלטה על החלק הצפוני שלי האי, שמהווה כ-40% משטחה הכולל של קפריסין.
הטורקים הצדיקו את פלישתם כתגובה למרד של ארגון ה-EOKA היווני, והטענה שהיוונים תכננו לספח את קפריסין לשטחם.
כתוצאה מפיצול האי, צפון קפריסין הכריזה על עצמאות חד-צדדית בשנת 1983 והיא מוכרת כיום רק על ידי טורקיה.
היחסים הכלכליים בין קפריסין לקהילה האירופית החלו בשנת 1962, עם בקשת קפריסין להצטרף לקהילה.
ב-19 בנובמבר 1972, כאשר נחתם הסכם כלכלי בין קפריסין לבין הקהילה הכלכלית האירופית שקדמה לאיחוד האירופי המודרני, ובאמצעותו קפריסין הצטרפה לקהילה באופן רשמי.
מטרתו של הסכם זה הייתה להביא לאיחוד מכסים בשני שלבים, אשר ייבנה במשך עשר שנים.
השלב הראשון של ההסכם, שהיה עתיד להסתיים בשנת 1977 אך הוארך עד שנת 1987, כלל בין היתר הפחתה של מכסים על מוצרים חקלאיים ותעשייתיים.
עם זאת, השלב השני שכלל את ביטול כלל הגבלות תנועת הסחר בין קפריסין ואירופה ואת ביטול והמכסים הנותרים התבטל עקב התחלת המשא ומתן בנושא הצטרפות קפריסין לאיחוד האירופי.
החל משנת 1977 נחתמו ארבעה פרוטוקולים לשיתוף פעולה כלכלי בין הקהילה האירופית לקפריסין אשר כללו הלוואות, מענקים ותרומות.
שני הפרוטוקולים הראשונים אשר הגיעו לסכום של כ-70 מיליון אקו (כיום אירו) הושקעו במימון פיתוח תשתיות ביוב, מים, אנרגיה, ובנייה ברחבי האי וגם באזור צפון קפריסין.
הפרוטוקול השלישי עסק בפיתוח האזורים היצרניים כדי לסגלם לתנאי התחרות שתיווצר כתוצאה מהסכם המכסים בין קפריסין לקהילה האירופית.
הפרוטוקול הרביעי, שנחתם בשנת 1999 והגיע לסכום של 72 מיליון אקו, עסק במימון פרויקטים שיקדמו את התפתחותה הכלכלית והחברתית של קפריסין וישנו מעט את הכלכלה הקפריסאית כדי שזו תתאים להצטרפות עתידית לאיחוד האירופי.
הצטרפותה של קפריסין לאיחוד האירופי
הרעיון והדרישה של הצטרפות קפריסין לאיחוד האירופי עלו בסוף שנות השמונים של המאה העשרים, כאשר ומקבלי ההחלטות הקפריסאיים החליטו שהסכם המכסים והסחר הכלכלי אינו מספיק בכדי למלא את צרכיה הכלכליים והפוליטיים של קפריסין.
תפיסה זו נבעה מתוך המחשבה שחברות באיחוד האירופי תגרום לאיחוד להתערב לצורך פתרון הסכסוך הקפריסאי שחילק את האי לשתיים עקב הפלישה הטורקית ב-1974, או לספק הגנה מהצבא הטורקי.
עם הקריאה להצטרף לאיחוד בשנת 1990, קפריסין התמודדה עם מספר אתגרים אשר גרמו לעיכוב של כ-3 שנים בשיחות ההצטרפות.
אחד האתגרים המרכזיים בהצטרפותה של קפריסין לאיחוד היא המדיניות של טורקיה, אשר טענה שהצד היווני של קפריסין לא יכול להצטרף לאף ארגון בין-לאומי בשם כל האי.
טורקיה התבססה על שורת הסכמים בין-לאומיים שנחתמו בין יוון וטורקיה בשנים 1959–1960, הקובעים כי קפריסין לא יכולה להצטרף לאף ארגון שלא כולל בתוכו את יוון ואת טורקיה.
כמו כן, טורקיה דחתה באופן קטגורי את הצטרפות קפריסין לאיחוד האירופי בכל זמן שמצב הסכסוך והסטטוס המדיני של קפריסין לא נפתר.
אתגר נוסף שקפריסין התמודדה עימו הוא התפיסה של האיחוד האירופי לגבי הצטרפותה.
האיחוד האירופי וגופיו השונים הבינו כי המצב בקפריסין מורכב מאוד בעקבות הסכסוך, ובאותה העת האיחוד האירופי לא ביצע מאמצים או ניסיונות לגישור הסכסוך או טיפול במדינה המפוצלת.
האתגר השלישי הגיע מכיוון האוכלוסייה הצפון-קפריסאית, שסירבה להצעות חוזרות ונשנות להקמת צוות כלל-קפריסאי למשא ומתן עם האיחוד האירופי, ושהרפובליקה הקפריסאית היוונית תפעל בשמה.
במהלך המשא ומתן בין האיחוד האירופי לבין הרפובליקה של קפריסין ההנהגה הצפון קפריסאית ביקשה משא ומתן נפרד בנוגע להצטרפות לאיחוד האירופי, אך זה נענה בסירוב מצד האיחוד.
ב-4 ביולי 1990 קפריסין הגישה בקשה רשמית להצטרף לאיחוד האירופי.
שלוש שנים לאחר מכן, באוקטובר 1993 החלו הכנות לקראת משא ומתן לאחר שהאיחוד האירופי בחן את בקשת קפריסין ומצא כי היא עומדת בקריטריונים הראשוניים הנדרשים כדי להפוך למדינה חברה.
קפריסין הקימה 23 צוותים אשר יעסקו בפרקים השונים של מסמך הקרוי "Acquis Communautaire" אשר עוסק בהתאמת חוקי המדינה לחוקי האיחוד האירופי ומהווה חלק מקריטריוני קופנהגן.
מדובר בסדרת קריטריונים ותנאים אותם צריכה לעבור כל מדינה המעוניינת להצטרף לאיחוד האירופי.
בוועידת קורפו שהתרחשה ביוון ב-1994, הוחלט לצרף את קפריסין ומלטה לתוכנית הרחבת האיחוד האירופי לאחר שיוון גיבתה את הצטרפותה של קפריסין לאיחוד.
כדי לוודא שבקשתה של קפריסין תאושר, יוון איימה על המדינות החברות כי לא תאשרר את הצטרפותן של אוסטריה, שוודיה ופינלנד אם בקשתה של קפריסין לא תיכלל ברשימת המדינות המועמדות ממרכז ומזרח אירופה.
בשנת 1997, המועצה האירופית החלה בתוכנית שילוב והסתגלות כלכלית אשר תאפשר לאיחוד האירופי לקלוט את האוכלוסייה הקפריסאית היוונית וגם את האוכלוסייה הקפריסאית הטורקית בצפון קפריסין בעקבות ההחלטה שנקבעה בוועידת לוקסמבורג באותה השנה.
המשא ומתן הרשמי החל ב-30 במרץ 1998 ובראש צוות המשא ומתן הקפריסאי עמד נשיא קפריסין לשעבר יורגוס ואסיליו.
ואיסליו וצוות המשא ומתן הזמינו נציגים מצפון קפריסין לקחת חלק ולהשתתף במשא ומתן להצטרפות, אך למרות גיבוי של המדינות החברות וצוות המשא ומתן האירופי, ההנהגה הצפון קפריסאית סירבה להצעה זו.
הליך המשא ומתן עם קפריסין התנהל במקביל למשא ומתן עם חמש מדינות נוספות: הונגריה, פולין, צ'כיה, אסטוניה וסלובניה.
השלב הראשון של המשא ומתן בדק באופן מקיף אם קפריסין התאימה את חוקיה הרלוונטיים לחוקי האיחוד המצוינים ב-Acquis Communautaire ונמשך משנת 1998 עד 2000. אחד מתנאי המסמך היה שקפריסין תתחייב להשקיע כספים ומשאבים ב-"פרויקטים דו-חברתיים" אשר יסייעו גם לאוכלוסייה בצפון קפריסין.
כדי שתעמוד בקריטריונים של ה-Acquis Communautaire ומבחני קופנהגן, קפריסין התאימה את חוקיה ומדיניותה הקשורים לסחר, מדיניות חברתית, מערכת המשפט וענייני פנים למדיניות האיחוד האירופי תוך אימוץ רגולציות וכלים חקיקתיים הקיימים במדינות האיחוד האירופי.
כמו כן, היא חתמה על הסכמים המכתיבים את יחסי הסחר והיחסים הדיפלומטיים בינה לבין האיחוד האירופי.
בתחילת המשא ומתן, איחוד האי ופתרון הסכסוך תוך הסתמכות על תוכנית השלום של מזכ"ל האו"ם קופי אנאן היוו תנאי ראשוני לחברות באיחוד, אך לאחר נפילת "תוכנית אנאן" האיחוד המשיך בתהליך המשא ומתן ללא תנאי זה..
בוועידת קופנהגן שהתקיימה בדצמבר 2002, האיחוד האירופי הודיע באופן רשמי שבקשתה של קפריסין להצטרף התקבלה בחיוב והיא עתידה להפוך לחברה רשמית בשנת 2004. במסגרת "אמנת אתונה" בשנת 2003 אושררו הצטרפותן של קפריסין, צ'כיה, אסטוניה, הונגריה, לטביה, ליטא, מלטה, פולין, סלובקיה וסלובניה.
עם זאת, באמנת אתונה יוחס סעיף מיוחד לקפריסין אשר אומר כי חוקי ה-Acquis Communautaire אינם חלים בצפון קפריסין, איפה שריבונותה של רפובליקת קפריסין אינה חלה.
כמו כן, האמנה מציינת שברגע שייפתר הסכסוך, חוקי האיחוד האירופי יחולו באופן מיידי על כל האי ובכך יקלו על ההליכים המשפטיים והחוקיים של איחוד האי.
האופטימיות הכלל קפריסאית הזו הגיעה לאחר כישלונן של מספר תוכניות, רעיונות ותהליכי משא ומתן שנועדו לפתור את הסכסוך הקפריסאי ולאחד את האי מחדש, דוגמת החלטה 335 של מועצת הביטחון של האו"ם הקובעת שעל כל האומות לכבד את ריבונותה, עצמאותה ושלמותה הטריטוריאלית של קפריסין, ותוכנית קופי אנאן לאיחוד קפריסין.
יחסי קפריסין והאיחוד האירופי היום
הצטרפות לגוש האירו ומשברים כלכליים
בשנת 2007 האיחוד האירופי אישר שתי החלטות אשר אפשרו לקפריסין ומלטה להצטרף לגוש האירו.
לשם ההצטרפות, קפריסין הייתה צריכה לעמוד בקריטריונים הקיימים של הנציבות האירופית לשילובן של מדינות חברות בגוש האירו אשר כוללים יציבות מחירים, מצב יציב של תקציבי הממשלה, השתתפות במנגנון המרת המטבעות של המערכת המוניטארית האירופאית וקיומה של ריבית לטווח ארוך שתרצה את האיחוד האירופי.
כמו כן, קפריסין שינתה את תהליכי החקיקה המקומית שלה כדי שתתאים לשינוי המטבע לאירו.
לאחר שקפריסין ביצעה את הצעדים הנדרשים המראים למדינות החברות כי היא עומדת בקריטריונים של הנציבות, המועצה לעניינים כלכליים ומוניטאריים האירופאית אישרה את ההצטרפות והעבירה את ההחלטה להצבעת המדינות החברות שאישרו את הצטרפותה גם הן.
בתאריך ה-1 בינואר 2008 קפריסין נהייתה חברה רשמית בגוש האירו, ובתאריך ה-18 באפריל של אותה השנה האירו החליף את הפאונד הקפריסאי.
חברותה של קפריסין באיחוד האירופי גרמה לפגיעה קשה בכלכלתה עקב משבר הסאבפריים ב-2007, שהוביל לפרוץ המשבר הכלכלי העולמי שפרץ בשנת 2008 ופגע בין השאר בגוש האירו.
האי סבל מקיפאון כלכלי ב-2009, שהוביל למיתון בשנת 2012. פגיעה זו שהובילה לצמצום הצריכה האישית פגעה בעיקר בעסקי הקמעונאות והתיירות הקפריסאיים והובילה לסגירת חנויות המונית.
הצטרפותה של קפריסין לגוש האירו בסמיכות למשבר הכלכלי העולמי ומשבר החוב האירופי השפיעו על אירופה.
בגלל הפגיעה קפריסין לא יכלה לשלם את חובותיה הממשלתיים והבנקאיים לאיחוד האירופי ללא סיוע מצד שלישי.
בנוסף, המשבר הכלכלי ביוון אליו הייתה חשופה קפריסין עקב חברותה באיחוד ובגוש האירו רק החמיר את המשבר הכלכלי במדינה.
ביוני 2012 קפריסין הגישה בקשה לסיוע כלכלי מהאיחוד האירופי אך סירובו של הנשיא כריסטופיאס להפרטות בשוק הקפריסאי, שהיה נשיאה הקומוניסטי הראשון והיחידי של קפריסין, עיכבו את השיחות עד לפרישתו בשנת 2013 ובחירתו של ניקוס אנסטסיאדיס לנשיאות.
ממשלתו של אנסטסיאדיס חתמה על הסכם להתאמת הכלכלה הקפריסאית עם האיחוד האירופי (שהיה גם בעת המשא ומתן נציגם של קבוצת האירו, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבין-לאומית).
ב-25 במרץ 2013 הוחלט על מתן סיוע כלכלי בשווי 10 מיליארד אירו, שהותנה בסגירת הבנק הקפריסאי השני בגודלו (הקרוי "בנק לאיקי"), הטלת מס חד פעמי על כל הפיקדונות הלא מבוטחים של הבנק והחרמת 48% מהפיקדונות הלא מבוטחים בבנק המסחרי הגדול ביותר, בנק קפריסין.
באמצעות סיוע זה והצלחת קפריסין לחזור ולפעול בשוק ההלוואות הפרטיות, כלכלת קפריסין הצליחה להשתקם בשנת 2016.
הסיוע של האיחוד האירופי והתלות הכלכלית שנוצרה ממנו הובילו בשנת 2013 לתגובות מעורבות בציבור הקפריסאי, והדרישות של האיחוד מקפריסין כתנאים לקבלת הסיוע גרמו למתח במערכת היחסים ביניהם.
דעות אלו הובילו בין היתר לפקפוק בלגיטימיות החברות הקפריסאית באיחוד האירופי מצידה של התקשורת בקפריסין.
עם זאת, בשנת 2016 גל האירוסקפטיות החל לדעוך עקב היותו מותנה לאירועים כמו המשבר הכלכלי, ולא "אירוסקפטיות כללית" שמתנגד לפרויקט האיחוד האירופי, תפקודו ורעיונות פאן-אירופיים.
בשנת 2019, דווח כי גל התמיכה באיחוד האירופי התגבר וכי 54% מאוכלוסיית קפריסין תומכים בחברות באיחוד.
כמו כן, למרות ההתנגדות לגוש האירו שהייתה בולטת בעת המשבר הכלכלי, דווח ב-2019 כי 82% מהאוכלוסייה בעד הישארות בגוש האירו - מה שמעיד על דעיכה ממשית באירוסקפטיות הקפריסאית בחלוף המשבר הכלכלי שפגע בה באופן כה קשה.
חברותה של קפריסין באיחוד סיפקה מעטפת ורשתות ביטחון כלכליות ותשתיתיות להתמודדות עם פרוץ מגפת הקורונה, ומנעה את קריסתה של הכלכלה הקפריסאית לנקודה שממנה לא תוכל להתאושש.
עקב התפשטות מגפת הקורונה בפברואר 2020, הנציבות האירופית פעלה כדי לצמצם את המיתון הכלכלי שנגרם ולאפשר רכישת וחלוקת חיסונים למדינות החברות, כולל קפריסין.
תוכנית הסיוע של האיחוד העניקה לקפריסין סיוע כלכלי בשווי של מעל מיליארד אירו שנועד לסייע לעסקים ועצמאיים שנפגעו כתוצאה מהקורונה.
במסגרת תוכנית הסיוע של האיחוד האירופי למדינות החברות, בין השנים 2020–2022 הנציבות האירופית נקטה במדיניות של הקלה בתשלומי מע"מ, ביטול ריביות והעברת שורת מענקים, הלוואות וסובסידיות כלכליות שנועדו לחזק ולשקם עובדים עצמאים ועסקים קפריסאים מכלל המגזרים לרבות עסקי חקלאות, חברות ושדות תעופה, ערוצי חדשות ועיתונאות, תיירות, ויצרני יין.
נכון לשנת 2025, קפריסין ואירלנד הן שתי המדינות היחידות באיחוד האירופי שאינן חברות באמנת שנגן, בו חברות 29 מדינות שחלקן אינן חברות באיחוד האירופי.
הסיבה העיקרית לכך שקפריסין לא הצטרפה לאזור שנגן נובעת מהפיצול בין קפריסין לצפון קפריסין כתוצאה מהסכסוך הקפריסאי והפלישה הטורקית ב-1974. עם זאת, בשנת 2019 שר החוץ הקפריסאי דאז ונשיא קפריסין כיום, ניקוס כריסטודולידיס, הודיע באופן רשמי שהמדינה החלה את תהליך ההצטרפות למרחב וחתימה על אמנת שנגן.
בשביל להצטרף לשאר המדינות עליה לענות על ארבעה קריטריונים מרכזיים:
1. קיומה של בקרת גבולות יסודית לגבולותיה החיצוניים של קפריסין, הכוללת תשתית מעקב מתקדמת, בקרי גבולות מיומנים ופעילות לפי רגולציות הכניסה והיציאה של אמנת שנגן.
2. אימוץ מלא של פרוטוקול הוויזות של האמנה, והנפקת "ויזות שנגן" שיוזנו לתוך מערכת הוויזות של האזור (VIS) ובכך יאפשרו שקיפות ושיתוף פעולה בין-מדיני בכל הקשור להנפקה ומעקב של ויזות.
3. שיתוף פעולה ביטחוני עם המדינות החברות באמנה הכולל מבצעי שיטור גבולות עם המדינות, שיתוף מידע בזמן אמת ואינטגרציה עם "מערכת המידע של שנגן" (SIS).
4. התאמה מלאה של קפריסין לחוקי הגנת הנתונים של האיחוד האירופי בכלל, ולרגולציית הגנת הנתונים הכללית בפרט (GDPR).
כמו כן, קפריסין צריכה לאמץ פרוטוקולים ספציפיים של אמנת שנגן להגנה על מידע ונתונים אשר נועדו להגן על מידע אישי וביטחוני רגיש.
בנוסף לקריטריונים אלו, קפריסין צריכה להתאים חלק מחוקיה הקיימים לסטנדרטים הנדרשים באמנת שנגן.
חוקים אלו כוללים את חוקי ההגירה הקפריסאים, יישור החקיקה הנוגעת בהנפקת ויזות, איסוף נתונים ביומטריים, חוקים להגנה על נתונים אלו ולהרחיב את מערכות הפיקוח וההכשרה של סמכויות לשיטור גבולות.
תהליך הצטרפותה של קפריסין לאמנת שנגן עדיין נמשך, כאשר ביולי 2023 קפריסין השתלבה לראשונה במערכת ה-SIS.
בנובמבר של אותה שנה שר החוץ הקפריסאי קונסטנטינוס קומבוס הודיע על מחויבותה של קפריסין להצטרף והעלה את תקציב משרדו ב-8.9% כדי שיוכלו להמשיך את התהליך באופן רציף וחלק.
ביולי 2024 משרד הספנות הקפריסאי הוציא הנחיות רשמיות לספקים אשר מחייבות אותם לפעול בהתאם למערכת הכניסה-יציאה האירופית (EES) ומערכת המידע והיתרי הנסיעות האירופית (ETIAS).
למרות הזדמנויות אלו, האתגר המרכזי עימו קפריסין עדיין תיאלץ להתמודד הוא ניהול "הקו הירוק" המפריד בין הצד היווני לצד הטורקי שעדיין לא נחשב כחלק מהאיחוד האירופי.
יחסי האיחוד האירופי – רומניה הם מכלול היחסים הדיפלומטיים בין מדינת רומניה לאיחוד הפוליטי והכלכלי האיחוד האירופי.
רומניה היא מדינה חברה באיחוד האירופי מ-1 בינואר 2007 וחברה מלאה באמנת שנגן מ-1 בינואר 2025 אך אינה חברה בגוש האירו.
יחסי רומניה עם האיחוד האירופי החלו עוד בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנת 1974, כשהיא הייתה המדינה הראשונה בגוש הקומוניסטי שיצרה קשרים עם הקהילה הכלכלית האירופית שלימים תיהפך לאיחוד האירופי של ימינו.
בשנת 1990 כוננו יחסים דיפלומטיים לראשונה ובשנת 1991 נחתם הסכם מסחר בין רומניה והאיחוד.
בשנת 1993 נחתם הסכם ההתאגדות בין האיחוד האירופי ורומניה אשר הגדיר את יחסיהן ופתח בפני רומניה את הדרך לחברות מלאה באיחוד, ההסכם נכנס לתוקף בשנת 1995, ולבסוף ביולי של אותה שנה רומניה ביקשה באופן רשמי להצטרף לאיחוד.
כדי להצטרף לאיחוד האירופי מדינה חייבת לעמוד ברשימת קריטריונים המכונים קריטריוני קופנהגן אשר דורשים התאמה בין אותה מדינה והאיחוד בנושאי חוק, דמוקרטיה וכלכלת שוק חופשי.
כמו כן נדרשת התאמה משפטית לכלל החוקים של האיחוד האירופי, מה שמכונה , אשר מחולק לשלושים ואחד "פרקים" כאשר כל אחד מאותם פרקים עוסק בתחום משפטי אחר.
כדי להצטרף על מדינה לנהל דיונים בינה לבין האיחוד על כל אחד מהפרקים ועליה לסגור את כל אותם דיונים לפני שתצטרף.
רומניה סבלה מהשלכות המשטר הקומוניסטי ובראשית שנות ה-90 ביצעה שורה של רפורמות אשר נועדו לפתח את כלכלתה, בין היתר כדי לעמוד בדרישות האיחוד האירופי.
בזכות רפורמות אלה, בשנת 1993 התמ"ג של רומניה עלה לראשונה מזה חמש שנים ורומניה חוותה צמיחה בתעשיות הייצור, הבנייה והחקלאות.
כמו כן הייתה צמיחה של כ-8.4% בהשקעות וגדילת יחס יצוא-יבוא ל-75% בהשוואה ל-59.2% בשנת 1990. רומניה אימצה מדיניויות לבלימת האינפלציה ולהפרטת חלקים נרחבים מהכלכלה שנותרו בשליטת המדינה לאחר נפילת הקומוניזם בנוסף ליוזמות לבלימת זיהום אוויר, הגברת השקיפות של החברות הממשלתיות של רומניה והצטרפות לארגוני שיתוף פעולה כלכליים אירופיים.
רפורמות נוספות הונהגו בין היתר בתחומי החינוך המקצועי, המוסדות התרבותיים ומוכנות למעבר לעידן האינפורמציה.
בשנת 1996 ממשלת רומניה הציגה בפני הפרלמנט רשימה של חוקים בנושאים רבים אשר נדרשו להתעדכן כדי לעמוד בסטנדרטים של האיחוד ונקבעה החלטת ממשלה אשר קבעה שכל חוק עתידי יצטרך לעמוד ברגולציות של האיחוד האירופי.
הוקמו ועדות כלל ממשלתיות וגופים בכל משרד אשר נועדו להקל על האינטגרציה למערכת האירופית ולייעץ לממשלה בנושאי התאמת חוקים לחוקי האיחוד ולהכשיר כוח אדם של מומחים בנושאי האיחוד שיסייעו בתפקוד מערכי האינטגרציה של הממשלה, כמו כן גם הוקמו גופים אשר סייעו לשיתוף פעולה בין ממשלת רומניה ומוסדות האיחוד.
אחד האתגרים העיקריים לחברות באיחוד היה מעמד המיעוט ההונגרי ברומניה אשר העיב על היחסים בין רומניה להונגריה שהייתה גם היא מועמדת לחברות באיחוד האירופי ונגד את קריטריון ההגנה על זכויות המיעוטים מקריטריוני קופנהגן.
ברומניה חלו חוקים אשר הגבילו את זכויותיהם התרבותיות של ההונגרים בנושאים כמו הזכות ללימוד בהונגרית ובאותה תקופה הלך הרוח בקרב הציבור הרומני היה כזה של לאומנות וחוסר אמון בהונגרים.
בשנת 1996 נחתם הסכם בין הונגריה ורומניה אשר עיגן הכרה הדדית בזכויות מיעוטים לרבות הזכות ללימוד בשפתם וקבע ששתי המדינות לא יטענו בעלות לטריטוריה ריבונית של האחרת, דבר אשר היווה חשש בקרב חוגים לאומניים ברומניה אשר חששו מטענה הונגרית לבעלות חבל טרנסילבניה.
כתוצאה מכל הפערים הללו הדיונים נפתחו כשרק חמישה משלושים ואחד הפרקים הנדרשים להצטרפות היו פתוחים לדיון, למרות זאת השיחות התקדמו והוקצו לרומניה כספים מטעם האיחוד למען רפורמות פנימיות לתיקון אותן בעיות ולחיזוק הכלכלה הרומנית.