tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 1822 יצא כוח בראשותו שמנה 4,490 ארגנטינאים, צ'ילאני ופרואנים; הם נחתו בחוף הדרומי של פר וכבשו מספר עיירות, ומשם פנו מזרחה לכיוון ההרים, אך הובסו שם בטורטה (Torata) ובמוקגה (Moquegua) על ידי חרונימו ואלדס (Jerónimo Valdés) המלוכני, ונסוגו חזרה ללימה תוך שמגפה מכה באלו ששרדו מהקרבות.
כתוצאה מהתבוסה הודח דה לה מר, שמונה כיושב ראש החונטה של פרו עם פרישתו של סן מרטין, בהפיכה בפברואר 1823, ובמקומו מונה חוסה דה לה ריווה אגוארו (José de la Riva Agüero).
הוא ביקש מבוליבר להתערב ונשלחו אליו 6,000 חיילים מגואיאקיל בפיקוד סוקרה ששימש גם כאיש הקשר עם ממשלת פרו.
אחת מפעולותיו הראשונות של סוקרה הייתה להשתלט שוב על נמלי הביניים שבין צ'ילה ולימה, והוא שלח דרומה 2,500 חיילים בפיקוד סנטה קרוס מלווה בשייטת בפיקוד מרטין גיסה (Martín Guisse).
בינתיים ארגן חוסה קנטראק (José Canterac) המלוכני כוח בן 8,000 איש וכבש ללא קרב את לימה שהייתה בלתי מוגנת ב-18 ביוני 1823, אך עזב לאחר כחודש ופנה דרומה.
סוקרה פנה אף הוא דרומה אך דרך הים, כבש את ארקיפה ב-18 באוגוסט ולאחר מכן את פונו (Puno); אך בשל חוסר תיאום עם סנטה קרוס - סוקרה נותר מבודד נוכח הצבא המלוכני ונסוג בחפזון צפונה תוך שהוא מפנה את ארקיפה באוקטובר ומחזיר לצ'ילה כוח בן כ-2,500 חיילים לסייע בהגנתה.
בינתיים הגיע בוליבר עם תגבורות ללימה, אלא שכעת פרץ עימות בין הנשיא החדש של פרו - חוסה ברנרדו דה טגלה (José Bernardo de Tagle) וראש החונטה אגוארו שיצר קשר עם המלוכנים וניסה לתאם איתם מהלכים, וכתוצאה מכך פנה בוליבר נגד אגוארו ועצר אותו בסוף נובמבר 1823.
ב-5 בפברואר 1824 פרץ בקייאו מרד של הכוחות שרובם הגיעו מבואנוס איירס נגד קציניהם בשל תנאי המחיה ואי תשלום משכורותיהם במועדן, והם מינו קצינים מלוכנים שהיו עצורים כמפקדים והניפו את דגל ספרד.
במקביל פרץ מרד של יחידת פרשים שעברה לצד המלוכנים.
כתוצאה מכך בוליבר פינה את לימה מתוך חשש שלא יוכל להגן עליה, והיא נפלה לידי המלוכנים בפיקוד חוסה רמון רודיל (José Ramón Rodil), ויחידות נוספות ערקו לצד המלוכנים.
את מה שנותר מהצבא, כ-5,000 חיילים שמתוכם כ-500 ארגנטינאים, ריכז בוליבר בטרוחיו (Trujillo); ובעזרת תגבורות שהגיעו במאי 1824 מבוגוטה הגיע ל-8,000 חיילים, והחל ביוני לנוע לכיוון ההרים תוך שהוא מנצל את הפילוג בקרב המלוכנים.
ההתנגשות הראשונה על גדות אגם חונין (Junín) שנלחמו בה בעיקר פרשים וגרנדירים משני הצדדים - הסתיימה בניצחונו של בוליבר.
הוא העביר את הפיקוד לידי סוקרה שהחל לנוע דרומה בחיפושו אחר המשנה למלך דה לה סרנה.
ואלדס המלוכני נקרא לחזור עם כל כוחותיו מהדרום, ואולנייטה שנלחם עד כה נגד לה סרנה הגיע עמו להסכם לפיו הוא יעביר לרשותו 2,500 חיילים וימשיך למשול על אלטו פרו.
בוליבר ניסה להעביר את אולנייטה לצידו, אך לא זכה לתגובה.
חוסה מריה פרס דה אורדינינאה (José María Pérez de Urdininea) נלחם במסגרת הרפובליקטות - ההתקוממויות המקומיות באלטו פרו - ובמלחמת הגאוצ'וס, התגורר מ-1820 בסן חואן ונבחר שם למושל.
הוא ניסה להקים כוח צבאי שיפלוש לאלטו פרו אך לא הצליח לקבל סיוע מבואנוס איירס, ואת הכוח הקטן בן 500 החיילים שהצליח למרות הכל לגבש הכפיף לחוסה מריה פס (José María Paz) שהציב אותן באומוואקה, אך הם נותרו חסרי תעסוקה במשך כשנתיים (1823–1824).
חואן אנטוניו אלברס דה ארנאלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) הגיע לסלטה בתחילת 1823, נבחר למושל בתחילת 1824, והקדיש את עצמו לתכנון מערכה באלטו פרו בעזרת כוחות של אורדינינאה ופס.
ב-14 באוגוסט 1824 ארנאלס מינה את אורדינינאה כמפקד כוח המשימה - לבקשתו של סוקרה (שנלחם לצד בוליבר) - שיכנס לאלטו פרו וילחם באולנייטה המלוכני, והוא יצא לדרך ב-3 בינואר 1825 עם כ-600 חיילים.
פיו טריסטאן (Pío Tristán) המלוכני שלא הכיר בכניעה שנחתמה באייקוצ'ו לגבי סיום המלחמה בפרו ובאלטו פרו, מינה עצמו למשנה למלך ואולנייטה הכפיף עצמו אליו; אך המהלך לא צבר תאוצה, הניסיון נכשל, וגם הסכם לגבי הפוגה בת ארבעה חודשים בין סוקרה לאולנייטה נדחתה בידי בוליבר.
בקרב שהתחולל בין אולנייטה לבין אחד מפקודיו שערק עם יחידתו לצד המורדים - נהרג אולנייטה.
ארנאלס שלח את אורדינינאה לתוך אלטו פרו, ומשהגיע לשם - סירב להכפיף עצמו לארנאלס והפך לכוח עצמאי.
ב-7 באפריל 1825 נכנע ואלדס המלוכני ובכך הסתיימה המערכה באלטו פרו.
מקסיקו הכריזה על עצמאותה בספטמבר 1821, אך למלוכנים נותר מאחז בסן חואן דה אולואה (San Juan de Ulúa) שבוורה קרוס עד נובמבר 1825, וניסיונות לכיבושו המשיכו עד לקרב פואבלו ויאחו (Pueblo Viejo) בספטמבר 1829.
כוחותיו של בוליבר כבשו מחדש את לימה בסיוע תגבורות מקולומביה הגדולה.
גם לאחר חתימת הסכם הכניעה באייקוצ'ו המשיכו המלוכנים, יחד עם היחידות שערקו מצד המורדים, לשלוט בעיר הנמל קייאו, עד לכניעתה ב-23 בינואר לאחר שכמחצית מהחיילים מתו מרעב וממגפות.
בינואר 1828, כשלוש שנים לאחר נפילתו של אולנייטה, ניסה המלוכני פרנסיסקו חוויאר אגילרה (Francisco Javier Aguilera) להתקומם כנגד שלטונות בוליביה, אך נכשל והוצא להורג.
באי צ'ילואה (Chiloé) שבצ'ילה המשיכה ההתבצרות של המלוכנים בראשות אנטוניו דה קינטנייה (Antonio de Quintanilla) שהדף התקפה צ'ילאנית בקרב מוקופויי (Mocopulli) ב-1824, ורק לאחר מערכה נוספת בפיקוד הנשיא עצמו - רמון פריירה (Ramón Freire) - הגיעו הצדדים להסכם בינואר 1826.
בדרום ארגנטינה התחוללה מלחמת גרילה תוך שיתוף פעולה בין כוחות מלוכניים לשעבר בראשות האחים פינצ'רה (Pincheira) ואינדיאנים מקומיים שנמשכה עד 1832, עת חוסלה בידי הצ'ילאנים.
הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה השיגו בדרך הכוח את מטרתן לשחרר את ממלכת המשנה לשעבר מאחיזתה של ספרד, אם כי לא הצליחו לייסד מדינה מאוחדת אלא מספר מדינות (ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, בוליביה) בשל כישלונה של ארגנטינה לכבוש אותן מידי המושלים המלוכנים שסירבו להצטרף למהפכת מאי.
בנוסף - שטחים ממיסיונס עברו לידי ברזיל.
אלטו פרו, לימים בוליביה, לא נכבשה חרף ניסיונות חוזרים ונשנים מצד ארגנטינה; ומי ששחרר אותה לבסוף היה בוליבר בעזרת כוחות מקולומביה הגדולה.
פרגוואי הפכה עצמאית מכיוון שהשלטון לאחר קבלת העצמאות הסתגר ונמנע מלהצטרף לארגנטינה, תוך שהוא זוכה לתמיכת האוכלוסייה בכך.
ארגנטינה הכירה בפרגוואי בשנות ה-50 של המאה ה-19.
השלטונות באורוגוואי בראשות ארטיגס סירבו להיצטרף לארגנטינה, והיא הוכרה כמדינה עצמאית בעקבות מלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825–1828) שניתן לראותה כחלק ממלחמת העצמאות של ארגנטינה.
המדינה הראשונה שהכירה בעצמאותה הייתה בריטניה הגדולה ב-2 בפברואר 1825.
ב-1826 שינו הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה את שמן לארגנטינה (República Argentina), והדבר עוגן בחוקה מאותה השנה.
ספרד הכירה בעצמאותה של ארגנטינה בהסכם מ-29 באפריל 1857 שלא אושר, וההסכם הסופי מ-21 בספטמבר 1863.
מלחמת הפקחים הירוקים הוא קשת סיפור ואירוע קרוסאובר אשר התרחש בחוברות הקומיקס גרין לנטרן, חיל הפקחים הירוקים וגרין לנטרן: לוחמי הברקת תחת הוצאת DC קומיקס.
הסיפור נכתב בידי כותבי הסדרות ג'ף ג'ונס, טוני בדארד ופיטר טומאסי, בהתאמה, ואויר על ידי דאג מנקי, טיילר קירקהם ופרננדו פסרין.
העלילה מתמקדת בפקחים הירוקים בני האנוש האל ג'ורדן, גאי גרדנר, ג'ון סטוארט וקייל ריינר וכן הפקח הירוק החייזרי קילווג ושומר היקום גאנטת, בעימות שלהם עם חבריהם לקבוצה שהיו נתונים לשליטה מוחית, ובמלחמתם לעצור את שומר היקום העריק קרונה מלהשתלט על היקום.
קשת הסיפור נמשכה בין מרץ ליוני 2011 כשלאחריה פורסמה מיני סדרה בת שני חלקים המתארת את השלכות האירוע.
הסיפור מתחיל במספר מיקומים שונים ברחבי יקום DC, כאשר כמה אירועים מתרחשים במקביל בסדרות השונות.
קבוצה של פקחים ירוקים עושה את דרכה לכוכב הלכת ריוט - מקום משכנם של חיל הפקחים השחורים.
הקבוצה מבקשת לאסור את האל ג'ורדן בשל שיתוף הפעולה שלו עם אטרוסיטוס, לארפליז, סינסטרו, סיינט ווקר, אינדיגו-1 וקרול פריס, אשר רדפו אחרי שומר היקום העריק קרונה.
ג'ורדן והאחרים נתקלים בספר השחור של הפקחים השחורים והם מותקפים בידי חברת חיל סינסטרו ליסה דראק, שמתחילה למשוך אותם אל תוך הספר.
בינתיים על כוכב הלכת אואה, שומרי היקום משוחחים ביניהם בעניין פקחים ירוקים אשר המרו את פיהם, כמו ג'ורדן וסינסטרו.
שיחתם נפסקת בחטף כאשר קרונה משתגר למקום ביחד עם שבע ישויות הרגש של הספקטרום הרגשי, שמשתלטות על שומרי היקום.
ג'ורדן וסינסטרו הם שני היחידים שלא נלכדים בתוך הספר השחור, ובניסיון אחרון להציל את עצמם הם משלבים את האנרגיות של טבעות הכוח שלהם.
הפיצוץ שנוצר כתוצאה מכך משחרר את ג'ורדן.
הספר משתגר הרחק מהמקום ומשאיר מאחוריו רק את טבעות הכוח של מנהיגי החילות אותם לקח בשבי.
ג'ורדן נפגש עם הפקחים הירוקים שנשלחו לאסור אותו, אך לרוע המזל, ישות הפחד הצהובה פאראלקס מטפסת באותו רגע לראש סוללת הכוח הירוקה באואה ומשדרת לכל הפקחים הירוקים ש"הטומאה שוחזרה".
ג'ורדן שומע את פאראלקס מדבר אליו באופן טלפתי ולאחר מכן מותקף בידי חבריו לחיל ונאלץ להימלט מידיהם.
בו זמנית, ג'ון סטוארט, קייל ריינר, גאנטת, סוראניק נאטו, האנו וחברת חיל אלפא לנטרן בודיקה עושים את דרכם חזרה לאואה לאחר קרב עם חיל סינסטרו בכוכב הלכת קווארד.
אולם, כשהם מגיעים הם מגלים שחיל אלפא לנטרן מרחף מעל אואה ללא כל שליטה.
מעט לאחר מכן, פאראלקס נכנס אל תוך סוללת הכוח הראשית והקבוצה חשה בנוכחותו.
בשעה שסטוארט, ריינר וגאנטת לא מושפעים מיידית מהטומאה הצהובה, האנו וסוראניק כן ונמלטים מהמקום.
ריינר מתחיל לרדוף אחריהם, אך סטוארט עוצר אותו ואומר לו שזוהי מלכודת.
הטומאה הצהובה מתחילה להשפיע עליהם והשניים מתחילים להילחם אחד בשני.
גאנטת יוצר עומס יתר בטבעת שלו כדי להסיר את טבעותיהם של סטוארט ושל ריינר, והדבר גורם לטבעת להתפוצץ ולקטוע את ידו.
כעת כשהם משוחררים מהשפעתו של פאראלקס, הם מגלים שהסיבה שבגללה לא הושפעו הייתה אותה סיבה מהעימותים האחרונים שלהם עם ישות הפחד הצהובה.
הם רואים מרחוק קבוצה של פקחים ירוקים מארגנים משלחת חיפוש אחריהם.
גאנטת אומר להם לברוח, מאחר שללא טבעות הכוח שלהם הם בלתי ניתנים לגילוי.
גאנטת עצמו עדיין ניתן לגילוי מאחר שהכוח שוכן בתוכו.
סטוארט וריינר תופסים מקום מחסה מתחת לקרקעית הכוכב בזמן שגאנטת נאבק בגדוד של פקחים ירוקים.
באותה עת, גאי גרדנר, קילווג ואריסיה עושים את דרכם לאואה כדי לספר לשומרים על זרדור, אויב טלפתי שלהם שהשתלט על הגרין לנטרן סודאם יאט.
גם הם חשים את השפעתו של פאראלקס, ורואים שאריסיה מנסה לעוף מהמקום.
הם מנסים לרסן אותה, אך היא מתגברת עליהם והם מותקפים בידי פקחים ירוקים.
קילווג עוזר לגרדנר להימלט, אומר לו להגיע למקום שנקרא "הבית הירוק", ומחליט להישאר מאחור ולהשגיח על הפקחים שנוגעו בידי הטומאה הצהובה.
גרדנר מנסה ליצור קשר עם חברים אחרים מהחיל, ורק ג'ורדן מצליח לענות לו, באומרו לו להגיע גם לבית הירוק.
השניים נפגשים בסופו של דבר בבית הירוק ומגיעים למסקנה שחשיפתם לפאראלקס בעבר עזרה להם להתנגד בתחילה להשפעת הטומאה.
אולם, השניים מתחילים להתווכח ונלחמים תחת השפעת הטומאה.
למרבה המזל, טבעות הכוח שלהם אוזלות כתוצאה מהקרב, הם נרגעים ומניחים את המחלוקות שלהם בצד.
על אואה, קרונה מדבר אל קילווג הכלוא ולומד ממנו על חסינותם של כמה מחברי חיל הפקחים הירוקים לפאראלקס.
הוא משתמש בכוחו כדי להשתלט על קילווג.
בבית הירוק, ג'ורדן וגרדנר נופלים לתוך האנגר תת-קרקעי שמכיל ספינת תובלה שנקראת "המיירטת".
הם מניחים כי גם סטוארט וריינר הצליחו להתנגד להשפעת הטומאה ועושים את דרכם לאואה.
בדרכם הם נתקלים בקבוצת פקחים ירוקים.
בעוד הם מנסים לפרוץ את המיירטת, ג'ורדן וגרדנר נמלטים בתא מילוט.
תא המילוט מתרסק על אואה, והם נפגשים עם סטוארט וריינר שעדיין מתחבאים במעבה האדמה.
החבורה מחליטה להציל את גאנטת אך מבינה כי היא חסרת כוחות, עד אשר ג'ורדן מגלה להם כי הוא מחזיק בטבעות הכוח של מנהיגי החילות.
לפיכך, ג'ורדן, גרדנר, סטוארט וריינר בוחרים בטבעות הכוח הצהובה, האדומה, האינדיגו והכחולה, בהתאמה.
החבורה מותקפת בידי פקחים ירוקים ועושה את מיטבה כדי להדוף אותם, אך לפתע טבעת הכוח של ריינר מטעינה את טבעות הכוח של הפקחים הירוקים שטופי המוח.
הארבעה אינם מסוגלים לעמוד בפני אויביהם המוטענים מחדש ועפים אל עבר מקום הימצאו של גאנטת.
כשהם מוצאים אותו, הוא זועם על החלטתם להשתמש בטבעות כוח שונות משום שהם אינם מוכנים ואינם מאומנים היטב בשימוש בכוחות כדי להדוף את אויביהם.
הפקחים הירוקים שנוגעו בטומאה מפנים דרך להגעתו של כוכב הלכת מוגו, שגם הוא הושחת.
גאנטת מובס במהירות בעוד ג'ורדן, גרדנר, סטוארט וריינר נסוגים משום שאינם יכולים לעמוד בהתקפותיו של מוגו.
הארבעה עושים את דרכם למחילות התת-קרקעיות של אואה אל עבר סוללת הכוח הראשית.
באמצע הדרך הם נתקלים במתקן גדול המכיל נשקים ורכיבים שנבנו בידי השומרים וכן בבית היציקה בו חושלו טבעות הכוח והסוללות האישיות של הפקחים הירוקים.
הם גם נתקלים בכפפת שריון של הפקחים הירוקים, שנוצרה במקור בידי קרונה והייתה הראשונה שהכילה את האנרגיה הירוקה.
גרדנר מנפץ את הזכוכית המגנה על כפפת השריון, מעשה שמזעיק יצורים שאורבים ברחבי המתקן, שמתקיפים אותם.
ריינר אומר להם לא לפעול נגדם ובכך להוכיח להם שאין הם מתכוונים להרע.
היצורים מזהים אותם כפקחים ירוקים ומוסרים לגרדנר את כפפת השריון בטרם חוזרים למעמקי הכוכב.
סטוארט נתקל במחשב שסורק את הסקטורים השונים כדי להשתלט על חניכים חדשים לחיל.
סטוארט אומר להם שעכשיו יותר מתמיד מוג'ו חיוני לעצירת גיוסם של חניכים חדשים לחיל.
הוא וריינר עוזבים את הקבוצה, וג'ורדן וגרדנר ממשיכים לכיוון סוללת הכוח הראשית.
כשהם מגיעים אליה, הם מותקפים על ידי השומרים אחוזי הדיבוק.
ג'ורדן וגרדנר מובסים ונלקחים למבצרם של השומרים.
בינתיים, סינסטרו עושה את דרכו בתוך הספר השחור ומשוחח עם אסיריו של הספר.
הוא נתקל בקרונה, שאומר לו שסינסטרו לא משרת את מטרתו.
קרונה סוגר עליו את הספר ושורף את הדף שבו סינסטרו נמצא.
הוא מסביר שהשומרים העבירו יותר מדי זמן בחוסר רגש, והם אינם מתאימים יותר לשמש כמגני היקום.
הוא מתחיל לשנות את ג'ורדן וגרדנר לשומרים חדשים בעוד גאנטת צופה בהם כשהוא קשור לסלע.
בינתיים, ריינר וסטוארט עושים את דרכם למוגו, ששולח מאות טבעות כוח על מנת לגייס חניכים חדשים.
השניים נכנסים למעבה הכוכב ומותקפים בידי פקחים ירוקים, מה שמאלץ אותם להשתגר לליבת הכוכב.
ריינר יוצר מבנה אנרגטי של חברו של מוגו מתוך תקווה לשכנע אותו אך המבנה מושמד בידי אנרגיית הפקחים השחורים שנותרה לכודה בליבתו של מוגו לאחר שספג גל התקפה של פקחים שחורים באירועי הלילה האפל ביותר.
קרונה אומר לסטוארט באופן טלפתי שמאוחר מדי לעצור את מוגו, ושהוא יביא לגל של רציחות ביקום.
כשלא נותרה לו כל דרך לעצור את מאסת הפקחים הירוקים החדשים שמתגייסים לחיל, סטוארט שואב את אנרגיית הפקחים השחורים ומתמש בה כדי להשמיד את ליבת הכוכב של מוגו, ובכך הורג אותו.
השומרים מרגישים את מותו של מוגו כאשר חלקים ממנו נופלים על כוכב אואה ויוצרים גל הדף שמפריע לשומרים ולפקחים הירוקים מספיק זמן כדי שג'ורדן וגרדנר ינתקו את הקשר הטלפתי ביניהם.
ריינר וסטוארט מתווכחים על מותו של מוגו וריינר מנסה לאתחל את ליבת הכוכב אך אינו מצליח.
הוא מגיע לעזור לג'ורדן ולגרדנר לעצור את פאראלקס.
בעוד דעתם של קרונה והשומרים מוסחת, ג'ורדן וגרדנר נמלטים עם הספר השחור וגאנטת.
ריינר וסטוארט מצטרפים אליהם ומתקיפים את סוללת הכוח הראשית כשהאחרים מחוסרי הכרה.
אולם, הם לא מצליחים להסב לה נזק.
גאנטת אומר להם ששילוב כל טבעות הכוח של מנהיגי החילות יצליח לסדוק את מעטפת סוללת הכוח.
הוא נותן לג'ורדן ולגרדנר את סוללת הכוח הכתומה והסגולה, בהתאמה.
לפני שהם מגיעים לפאראלקס, הם מותקפים בידי מפקחים ירוקים, מה שמאלץ את כולם להדוף אותם פרט לגרדנר, שמשתמש בכוח המשולב של האהבה והזעם כדי לחלץ את פאראלקס מסוללת הכוח הראשית.
הוא נעזר באהבתו לחיל הפקחים הירוקים ובשנאתו הפרטית כדי לתדלק את טבעות הכוח.
כעת כשהפקחים הירוקים משוחררים, הם מתקיפים את פאראלקס במלוא כוחם.
ריינר משתמש באנרגיה הכחולה של הטבעת שלו כדי לשחרר את גרדנר מטבעת הכוח האדומה שלו וארבעתם מצטרפים לקרב.
אולם, קרונה מגיע עם השומרים ושתי הקבוצות מתכוננות לעימות חזיתי.
בזמן שהפקחים הירוקים נלחמים בקרונה ובשומרים אחוזי הדיבוק, ג'ורדן לוקח את ריינר לספר השחור וגורם לו לאייר תמונה של קרול, סינסטרו, אטרוסיטוס, לארפליז, סיינט ווקר ואינדיגו-1 (שהטבעת שלה ציינה ששמה הוא אירוק) מתוך תקווה שהם יוכלו להשפיע על ישויות הרגש שלהם.
מעשה זה משחרר את מנהיגי החילות מהספר השחור, אך הטבעות שלהם דוחות אותם ומקבלות את קרונה בתור המשתמש שלהן.
כוחו של קרונה מתעצם מהטבעות, והוא מתקיף את ג'ורדן.
סינסטרו מושפע מנאומו של ג'ורדן על כך שהוא נלחם לטובת חיל הפקחים הירוקים למרות הפגמים של השומרים, והוא מתקיף את קרונה.
לפני שזה האחרון מצליח לתקוף אותו בחזרה, טבעת כוח ירוקה בוחרת את סינסטרו בתור המשתמש שלה.
ג'ורדן וסינסטרו מצליחים להביס את קרונה, וג'ורדן הורג אותו ובכך משחרר את ישויות הרגש מהשומרים.
כעת כשקרונה מת, טבעות הכוח של מנהיגי החילות חוזרות אליהם, אך השומרים מגלים אותם מכוכב אואה.
נוסף על כך, הם מאמינים כי האל ג'ורדן הוא הפקח הירוק המסוכן ביותר, מאחר שבחר "למרוד" בהם יחד עם מנהיגי החילות וגרם לרציחתו של שומר חרף אמצעי הבטיחות של טבעת הכוח.
למרות נסיונותיו של גאנטת להגן עליו, השומרים מפטרים את ג'ורדן מהחיל, לוקחים ממנו את הטבעת ושולחים אותו לכדור הארץ.
בהמשך, ג'ורדן מופיע על כביש ראשי נטוש ואומר שהעניינים לא היו אמורים להסתיים כך.
מלחמת העצמאות של בנגלדש (בבנגלית: মুক্তিযুদ্ধ) התחוללה ממרץ 1971 ועד לסופה של אותה שנה.
הצבא הפקיסטני, בעזרת מיליציות מוסלמיות מקומיות, לחם כנגד המורדים הבנגלים בפקיסטן המזרחית.
בעקבות אותה מלחמה, ובעזרת פלישה של צבא הודו בדצמבר, קמה בפקיסטן המזרחית מדינה עצמאית בשם בנגלדש.
במהלך המלחמה אירע רצח העם הבנגלי.
ב-15 באוגוסט 1947, רוב שטחה של הודו הבריטית חולק לשתי מדינות עצמאיות : הודו, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב הינדי, ופקיסטן, שכללה בעיקר אזורים בעלי רוב מוסלמי.
המדינה המוסלמית, פקיסטן, הייתה מחולקת לשני חלקים מרוחקים זה מזה כ-1,600 ק"מ, שווים בקירוב באוכלוסייתם, כ-67 מיליון נפש בכל אחד: מזרח פקיסטן (בשטח שמהווה כיום את בנגלדש), ובו רוב לדוברי בנגלית, ומערב פקיסטן (בגבולות פקיסטן של היום), בה שרר רוב של דוברי אורדו, וביניהם חצצה הודו.
את השלטון על המדינה הצעירה נטלו האליטות הצבאיות המוסלמיות של מערב פקיסטן (רובם בני האוכלוסיות האתניות של הפנג'אבי ופתאנים).
כללית, המשטר נקט מדיניות של העדפת החלק המערבי ואפליית החלק המזרחי, הן בחלוקת משרות, כולל בצבא, הן בהשקעות כלכליות והן בקביעת עליונותה של שפת האורדו על פני הבנגלית.
בנובמבר 1970 פקדה את מזרח פקיסטן סופת ציקלון, שגבתה את חייהם של מאות אלפי תושבים.
תגובת השלטון המרכזי, אשר התמהמה בפעולות הסיוע, המחישה בעיני תושבי מזרח פקיסטן, את היחס המפלה.
בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן בפקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות שנערכו בשנה שאחריה, נבחרה מפלגת הליגה האוואמית, בראשות שייח' מוג'יבור רחמן, שתמכה בהתנתקות של מזרח פקיסטן ממערבה.
הממשל הפקיסטני ניסה בדרכים שונות להתנער מתוצאות הבחירות, העלה הצעות לפיהן יהיו כביכול שני ראשי ממשלה וכדומה.
הדבר עורר גלי התמרמרות במזרח, ומוג'יבור רחמן יצא ב-7 במרס בקריאה לאי ציות אזרחי.
צעד נוסף אותו נקטו המזרח פקיסטנים היה שביתה כללית.
לפיכך, על מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות, החליט הממשל הפקיסטני לבצע טיהור נרחב במזרח, ושיגר למזרח תגבורות לכוחות הצבא שכבר שהו בו.
ב-25 במרץ 1971 יצא לדרכו מבצע הטיהור, שכונה "מבצע זרקור".
למחרת, בעיר צ'יטגונג, הכריזו מפקדי תנועת ההתנגדות במזרח פקיסטן, אשר קמה לנוכח המאורעות, על עצמאות.
כמה יחידות צבאיות מזרח פקיסטניות, אשר מרדו במשטר הפקיסטני, היוו את גרעין הכוח הלוחם בתנועת ההתנגדות.
אליהן הצטרפו גופים צבאיים למחצה, עריקים מזרח פקיסטנים מהצבא, וכן אזרחים.
לאורך כל תקופת מאבקם, המורדים נהנו מתמיכה הודית, הן פוליטית, הן צבאית: תחילה באמצעות אספקת נשק וציוד, ובהמשך באופן ישיר.
סיוע זה בא כהמשך ליחסים המתוחים בין הודו לפקיסטן מאז הקמתן.
למרות אוכלוסייתם העצומה של שני חלקי פקיסטן - כל אחד בגודל של מעצמה אירופית - היקף הכוחות המעורבים בלחימה לכל שלביה היו קטן יחסית: מספר אוגדות סדירות של הצבא הפקיסטני, ומספר חטיבות של המתנגדים.
גם המיליציות למיניהן לא שינו רבות תמונה זו.
"מבצע זרקור" הפך במהרה לרצח המוני ועל פי דעות מסוימות, לרצח עם, אשר סילוקם של כל העיתונאים הזרים ממזרח פקיסטן קודם המבצע סייע לביצועו.
כבר ביומו הראשון כיתר ותקף הצבא הפקיסטני את אוניברסיטת דאקה תוך רצח מרצים, סגל וסטודנטים.
בהמשך, במסגרת המבצע, טוהרה מזרח פקיסטן מן היסודות החברתיים אשר היוו פוטנציאל להתנגדות למדיניותו של הממשל הפקיסטני.
הצבא והמיליציות החלו במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי מפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים.
כן נפגעו במיוחד בני דת ההינדו.
נוסף לכל אלה, פרצו תגרות דמים בין דוברי אורדו, מהגרים ממערב פקיסטן, לבין בנגלים מקומיים.
כן הושמו במחנות מעצר אזרחים בנגלים ששהו במערב פקיסטן, בעוד בנגלים אחרים נמלטים לאפגניסטן.
פעילות זו גרמה למותם של אלפים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל אזורי הכפר, ועוד שמונה עד עשרה מיליונים שברחו להודו.
בנוסף, נעצר שייח' מוג'יבור רחמן, כמו גם מנהיגים אחרים של "הליגה האוואמית".
קיומה של "הליגה" נאסר, ומנהיגים אחרים, שלא נעצרו, נמלטו.
מנגד, פתחו המזרח פקיסטנים במלחמת גרילה המונית, וזו הפכה מתואמת ומאורגנת יותר ויותר במשך הזמן.
גם הפקיסטנים, בראותם כי ההתנגדות הפכה למרד של ממש, התארגנו בהתאם, וכן הקימו מיליציות של תושבי מזרח פקיסטן אשר התנגדו לתנועת העצמאות.
כך, באותו אביב השיגו המורדים שליטה על חלק גדול מפקיסטן המזרחית, כולל כל הערים הגדולות, אם כי הפקיסטנים חזרו למצב יתרון באותו קיץ.
ב-17 באפריל הקימו המורדים ממשלה זמנית באזור מערב בנגלדש של ימינו, אשר קבעה בהמשך את מושבה בכלכותה שבהודו.
שייח מוג'יבור רחמן, אשר ישב בכלא הפקיסטני, הוכרז כנשיא.
לקראת הסתיו של אותה שנה, שוב חזר היתרון לכוחות המזרח פקיסטנים, אשר הקימו גם חיל אוויר ראשוני.
האומדנים השונים של קציר הדמים של כל אלה נעים בין כ-200,000 לכ-3,000,000. נוסף לאלה, נאנסו מאות אלפי נשים בפקיסטן המזרחית.
היחסים בין הודו לפקיסטן היו רעועים למן הקמתן של שתי המדינות.
עזרתה הגוברת והולכת של הודו למורדים, וההכנות להתערבותה הצבאית הממשמשת ובאה, הניעו את חיל האוויר הפקיסטני לבצע ב-3 בדצמבר מתקפת מנע על בסיסי חיל האוויר ההודי שבצפון מזרח המדינה.
בתגובה להתקפה, פלש הצבא ההודי לפקיסטן המזרחית.
הצבא הפקיסטני במזרח מנה שלוש אוגדות, והיה בנחיתות מול ההודים, אשר הפעילו שלושה גייסות, ונעזרו בכוחות שגודלם שלוש בריגדות (חטיבות מוגברות) בקירוב של תנועת ההתנגדות, כמו גם במספר לא ידוע של בלתי סדירים.
בנוסף, השיגו ההודים עליונות אווירית בתוך מספר ימים, תוך העזרות-מה בחיל האוויר של המורדים.
כן נהנו ההודים מכך שהייתה ברשותם נושאת מטוסים, וזו סייעה הן לעליונות אווירית, הן לעליונות ימית, בחופי פקיסטן המזרחית.
כמו באוויר, אף בזירה הימית נעזרו ההודים בכוחות הימיים של המורדים.
הפקיסטנים, הן בשל נחיתותם הצבאית, והן מכיוון שכוחותיהם לא היו מרוכזים אלא היו ערוכים ללוחמת גרילה, לא עמדו בפני ההתקפה ההודית.
ב-16 בדצמבר כבשו ההודים את דאקה והפקיסטנים נכנעו.
אף על פי שבין ישראל להודו לא התקיימו יחסים דיפלומטיים, במהלך המלחמה ישראל סיפקה בחשאי משלוחי נשק לצבא הודו ולארגון המחתרת מוחטי באהיני , שלחמו נגד פקיסטן.
מסמכי ארכיון חשפו תכתובות בין אינדירה גנדי לגולדה מאיר בהן נאמר ששיתוף הפעולה מצד ישראל נועד לקדם קשרים דיפלומטיים בין המדינות, דבר שקרה רק בשנת 1992.
עם כניעת הכוחות הפקיסטניים, הפכה בנגלדש למדינה עצמאית גם למעשה, מעבר להצהרת העצמאות שניתנה כחצי שנה קודם לכן.
בפקיסטן הביא הזעזוע שבעקבות המפלה הצבאית לנפילת המשטר, ולעלייתו לשלטון של זולפיקר עלי בהוטו.
המדינה החדשה שהוקמה סבלה וסובלת מאסונות טבע תכופים ומעוני בממדים עצומים.
חלק מן הפליטים מפקיסטן המזרחית נותרו בהודו גם לאחר שזכתה בנגלדש בעצמאות, בעיקר באסאם.
בשנת 1982 הסתיימה בנייתה של אנדרטת הקדושים הלאומית לזכר נופלי המלחמה.
מלחמת העצמאות של אינדונזיה (באינדונזית: Perang Kemerdekaan Indonesia) היה סכסוך מזוין ומאבק דיפלומטי בין הרפובליקה של אינדונזיה לממלכה ההולנדית כמו גם מאבק סוציאלי פנימי בתקופת אידונזיה הפוסט-קולוניאליסטית של אחרי המלחמה.
המלחמה החלה עקב הכרזת העצמאות של אינדונזיה ב-1945 ונמשכה עד הכרתה של הולנד באינדונזיה בסוף 1949. המאבק בן ארבע השנים כלל לחימה ספורדית אך עקובה מדם ושינויים בחברה האינדונזית ושתי התערבויות דיפלומטיות בינלאומיות משמעותיות.
כוחות צבא הולנדיים הצליחו לשלוט בערים הגדולות ובמרכזי תעשייה חשובים אך נכשלו מלעשות כן באזור הכפרי.
עד 1949, הלחץ הבינלאומי על הולנד כמו גם הקיפאון הצבאי הוביל להכרה בעצמאות אינדונזיה.
מלחמת העצמאות סימנה את סוף השלטון הקולוניאלי באיי הודו המזרחיים ההולנדיים חוץ מגינאה החדשה ההולנדית.
המלחמה גם שינתה את המבנה החברתי באינדונזיה והובילה להפחתה בכוח של חלק מהשליטים המקומיים, הראג'ה.
מלחמת העצמאות של ראקוצי (1703–1711; בהונגרית: Rákóczi-szabadságharc) הייתה מלחמת העצמאות המשמעותית הראשונה נגד האבסולוטיזם ההבסבורגי בממלכת הונגריה, ששוחררה 25 שנים לפני כן מהשלטון העות'מאני.
בראשית שנת 1704 פרנץ ראקוצי השני.
הודיע למעצמות האירופאיות שהוא הוציא מניפסט ביום 7 ביוני 1703, כי אוכלוסיית הונגריה אחזה בנשק למען הגדרה עצמית (אוטונומיה) והקמת מדינה.
ראקוצי הוביל את המאבק במטרה להגן על פריווילגיות הקורפורציה, למען עצמאות המדינה (תוכנית הפרדה מקסימלית מהמלוכה ההבסבורגית עד לעצמאות המלאה של המדינה).
לבסוף יחסי הכוחות הלא שווים, המצב הפוליטי האירופאי הפכו למצב פוליטי שלילי והמלחמה לעצמאות כשלה.
שלום סאטו מארה העניק חנינה פוליטית ודתית לקורוצים, כך שלמרות כישלון, מלחמת העצמאות, היא מנעה את השתלבותה המלאה של הונגריה באימפריה ההבסבורגית, וחוקת הונגריה, אם כי רק לכאורה, אך שרדה.
ראקוצ'י נאלץ להגר, אך הפך לגיבור לאומי ללא עוררין, שנשאר מודל לחיקוי בעיני ההונגרים.
השפעתה של מלחמת העצמאות הופיעה גם במוזיקה העממית והייתה לה השפעה.
ממנה נולדו שירי קורוץ רבים.
יום הולדתו של הנסיך ראקוצי, מנהיג מלחמת העצמאות, הוא יום זיכרון לאומי בהונגריה מאז 27 במרץ 2015 (יום הזיכרון לראקוצי).
בתקופת שלטון לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה גם מלך הונגריה, שחרורה של הונגריה משלטון טורקיה הסתיים בהסכם קרלוביץ בשנת 1699. עם זאת, להונגרים לא היה כמעט תפקיד במערכת המנהלתית הממלכתית החדשה.
כשראתה זאת, הקורפורציה ההונגריות שוויתרה על הזכות לבחירה חופשית למלך כבר בשנת 1687 וקיבלו את ירושת כס המלוכה ההונגרי על ידי בית ההבסבורג.
בשנת 1701 מיהאי אפאפי ויתר על תוארו כנסיך טרנסילבניה.
טרנסילבניה שוב הפכה לחלק מממלכת הונגריה בשנת 1690, אך הופרדה מנהלית משאר חלקי המדינה ונשלטה על ידי מושל שמונה על ידי המלך הבסבורגי.
גם המצב הבינלאומי היה חיובי בתחילה: מותו של קרלוס השני, מלך ספרד ואיתו הפסקת הענף הספרדי של ההבסבורגים הוביל ככל הנראה לסכסוך הצרפתי-אוסטרי.
הצרפתים ניסו לרתק את ההבסבורגים האוסטרים בעורף שלהם ויצרו קשר עם ראקוצי.
הוא לא היה בטוח בהתחלה, אבל בסתיו 1700, הרוזן פריול, שגריר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בווינה עודד אותו לעמוד בראש ההונגרים נגד ההבסבורגים והבטיח תמיכה כספית ונשק.
הרוזן מיקלוש ברצ'יני והנסיך ראקוצי השתכנעו שהגיע הזמן להתחיל את המרד.
עקב מלחמת הירושה הספרדית עזבו הכוחות הקיסריים את הונגריה והתמקמו לאורך הריין ובצפון איטליה.
לא יותר מ-30 אלף חיילים נותרו בשטח הכתר ההונגרי.
הקרבות נמשכו לסירוגין עם ניצחונות והפסדים לאורך משפר שנים והשתתפו בהם גם חיילי לאומים שונים שדוכאו על ידי ההבסבורגים (סרבים, קרואטים וכדומה) וכן שכירי חרב משני הצדדים.
ב-3 באוגוסט 1708 התעמתו הגנרלים זיגברט הייסטר ויאנוש פאלפי עם צבא הקורוצים ליד טרנצ'ין.
צבא הקורוצים, שהיה בעדיפות כוחות גדולה, ספג תבוסה קטסטרופלית כתוצאה מטעויות טקטיות חמורות.
ראקוצי רצה להתערב באופן אישי, אך סוסו מעד מעל תעלה והפיל את הנסיך; רק שומרי ראשו הצליחו להציל אותו.
צבא הקורוצים הושפל, והכוחות האימפריאליים ריסקו את צבאות הנסיך בקלות.
היה זה בעיקר החי"ר שספג אבדות קשות.
מכיוון שראקוצי כבר לא יכול היה לסמוך על הצרפתים, הנסיך ניסה לכרות ברית עם הצאר הרוסי פיוטר הגדול.
גם כאן לא הצליח - הצאר רק רצה להיפטר מהעול בדרום כדי להיות פנוי במלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה ולכן ראקוצי נאלץ לקיים שיחות שלום.
הקיסר הפקיד את השיחות בידי הגנרל יאנוש פאלפי, וראקוצי הפקיד את פיקוד צבאותיו בידי שאנדור קארויאי עם הפקודה להחזיק מעמד זמן רב ככל האפשר.
ב-14 במרץ 1711, ללא ידיעתו של ראקוצי, נשבע קארויאי אמונים לקיסר יוזף הראשון.
ללא הסכמת הנסיך כינס קארויאי אספה בסאטו מארה וקיבל את הצעת השלום של פאלפי.
השלום בסאטו מארה היה טוב יחסית לראקוצי בהשוואה לנסיבות.
הוא קיבל חנינה, אם יישא שבועת אמונים בתוך שלושה שבועות.
"אם אינך רוצה להישאר במדינה, תוכל לצאת לפולין לאחר שבועת האמונים" נאמר לו.
עם זאת, הוא לא קיבל את ההצעה, כי בהיעדר ערבות בינלאומית הוא לא סמך על קיום ההבטחות.
לפיכך, בזמן שהוא חיפש מקלט בצרפת ולאחר מכן באימפריה העות'מאנית, נחלותיו חולקו בין האצולה שהייתה נאמנה לחצר הקיסר.
מלחמת הפטנט של האחים רייט היא סדרת מאבקים מסחריים ומשפטיים שהתנהלו בשנים 1906 עד 1917 בין האחים וילבור וארוויל רייט, שהטיסו את המטוס הממונע והכבד מהאוויר הראשון וקיבלו עליו פטנט, כנגד יצרני מטוסים אחרים ובראשם חלוץ התעופה האזרחית גלן קרטיס.
במסגרת הסכסוכים המשפטיים הללו הגישו האחים רייט 9 תביעות אזרחיות בארצות הברית וניצחו בכולן, אך הצלחותיהם היו חלקיות יותר בצרפת ובגרמניה.
לאחר מותו של האח הבכור וילבור רייט ופרישתו של האח הצעיר אורוויל רייט מתעשיית התעופה, המשיכו הסכסוכים המשפטיים סביב הפטנט להתנהל ואף התרחבו על ידי חברת חברת רייט-מרטין, שקיבלה מהאחים רייט את הזיכיון על הפטנט.
מלחמת הפטנט עיכבה בצורה משמעותית את התפתחות התעופה בארצות הברית, וקיימת טענה שהיא אחד הגורמים העיקריים לכך שהתפתחות התעופה באירופה הייתה מהירה יותר, ולכך שהטייסים האמריקאים הטיסו מטוסים מתוצרת שאינם מתוצרת ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה אלא מתוצרת אירופה.
מלחמת הפטנט הסתיימה בסופו של דבר בפשרה מסחרית שנכפתה על ידי ממשלת ארצות הברית שהייתה זקוקה לאספקה סדירה ומהירה של מטוסי קרב בזמן המלחמה.
בתאריך 14 בדצמבר 1903 ביצעו האחים רייט את הטיסה הממונעת הראשונה בהיסטוריה במטוס, ובאותה שנה הגישו בקשה לרשם הפטנטים האמריקאי על שיטת ההפעלה של המטוס המבוססת על שלושה צירים: עלרוד, גלגול וסבסוב .
הואיל וההגנה שהפטנט העניק לאחים רייט הייתה נרחבת ביותר, היא אפשרה להם לשלוט בפועל בשוק התעופה המתפתח בארצות הברית, באמצעות הגשת תביעות משפטיות כנגד טייסים ויצרנים אחרים של כלי טיס.
במכתב שכתב וילבור רייט בתאריך 20 בינואר 1910 לחלוץ התעופה אוקטבה קאנוט מתוארת תפיסת עולמם של האחים לגבי הפטנט, וההצדקה שהם רואים בצורך לקבל הגנה משפטית בגינו:
טיסתם הראשונה של האחים רייט פרצה את הדרך לבנייה והטסה של מטוסים חדשים, שבחלקם נעשה שימוש בשיטותיהם של האחים רייט, על אף שהמתחרים טענו כי הם אלה שפיתחו לבדם את טכנולוגיית התעופה.
במאמר שפורסם בעיתון הניו יורק טיימס בשנת 1910 נכתב כי:
האחים רייט הגישו תביעות גם כנגד טייסים זרים שהטיסו בתערוכות אוויריות בארצות הברית, כגון חלוץ התעופה הצרפתי לואי פולן, וחתמו על הסכם עם "מועדון התעופה האמריקאי" שאפשר למועדון לקבל רישיונות עבור התצוגות האוויריות שאורגנו על ידו, ושחרר את הטייסים שהשתתפו בתצוגות מהחשש לתביעות משפטיות על הפרת פטנט.
בתמורה קיבלו האחים רייט תמלוגים מההכנסות של התצוגות האוויריות.
בנוסף, רכשו האחים רייט רישיונות בחברות אירופאיות, דבר שאפשר להם לקבל פטנט גם מחוץ לארצות הברית ולהגיש תביעות על הפרתם במדינות אחרות.
תביעות אלה זכו להצלחה חלקית בלבד.
ההליכים המשפטיים בצרפת נטו לטובת האחים רייט אך נמשכו שנים ארוכות עד שהפטנט איבד את תוקפו בשנת 1917. בגרמניה נדחתה תביעתם לאחר שבית המשפט קבע שהפטנט אינו בתוקף במדינה זו.
בבריטניה הסכסוך לא הגיע לערכאות, אך האחים רייט שלחו מכתב התראה לחלוץ התעופה סמואל פ.
קודי, שדחה את הטענה כי הוא הפר את הפטנט שלהם, וטען כי הוא השתמש בשיטת עיוות הכנפיים בעפיפונים שבנה עוד לפני טיסתם ההיסטורית של שני האחים.
מצב זה הוביל גם לניסיונות הטעיה שונים שנועדו לעקוף את הפטנט.
לדוגמה, בשנת 1914 סייע גלן רקטיס למוסד סמית'סוניאן, לבצע בחשאי שיפורים משמעותיים בדגם של מטוס משנת 1903 כדי שייראה כאילו הוא מסוגל לטוס, כדי לערער על המוסכמה שהאחים רייט היו הראשונים להטיס כלי טיס כבד מהאוויר.
המשך המאבקים המשפטיים על ידי חברת רייט-מרטין
ב-30 במאי 1912 מת וילבור רייט, ובשנת 1916 פרש אחיו ארוויל מעסקי התעופה ומכר את זכויותיו בפטנט תמורת סכום של יותר ממיליון דולר לחברת רייט-מרטין, שהוקמה לאחר מותו של וילבור כמיזוג של חברת רייט עם חברת התעופה חברת גלן ל.
דרישותיה של חברת רייט-מרטין והתביעות המשפטיות שהיא הגישה הרתיעו יצרנים רבים מלהיכנס לעולם התעופה בדיוק בזמן שארצות הברית נזקקה ליותר ויותר מטוסים עקב תחילת מלחמת העולם הראשונה באירופה, כאשר צבא האמריקאי וצי ארצות הברית התקשו לרכוש מטוסים במספר ובאיכות מספקים כדי לעמוד בדרישות המלחמה.
עד שנת 1917 שני יצרני המטוסים הגדולים, חברת רייט-מרטין וחברת קרטיס שבבעלותו של גלן קרטיס, חסמו למעשה את הכניסה לשוק התעופה שהיה זקוק באופן נואש למטוסים חדשים לצורך המלחמה, והפטנט המקורי של האחים רייט היה חסם מרכזי לשוק.
סיומה של מלחמת הפטנט אפשרה ליצרני כלי טיס אמריקניים לתכנן ולבנות דגמים חדשים של מטוסים ללא חשש מהליכים משפטיים מגבילים, והסירה חסם משמעותי לפריחת ענף התעופה במדינה.
בשנת 1929 התאחדו תאגידי רייט וקרטיס לתאגיד המשותף קרטיס-רייט הקיים עד היום, ומייצר מוצרים לתעשייה ולמתן שירותים לשווקים מסחריים, תעשייתיים, ביטחוניים ולתעשיות הפקת האנרגיה.
הפתרון שכפתה ממשלת ארצות הברית על הצדדים במלחמת הפטנט היה דוגמה מוקדמת לפתרונות שנכפו על ידה במקרים מאוחרים יותר, שבהם ההגנה שהעניק הפטנט אפשרה לגורם מונופוליסטי לצבור כוח רב מידי באופן שפוגע בטובת הכלל.
לדוגמה, כאשר התנהלה מלחמת פטנטים סביב התרופה לנגיף HIV בשנות ה-90 של המאה ה-20, התערבה הממשלה האמריקאית במטרה להוזיל את עלויות הטיפול בנגיף במדינות אפריקה.
מלחמת העצמאות של אוקראינה (באוקראינית: Українська революція (1917—1921)) הוא השם שניתן לסדרת מאבקים צבאיים, שהתרחשו בשנים 1917 - 1921, באוקראינה והסתיימו עם חלוקת אוקראינה בין ברית המועצות (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית), פולין (מערב אוקראינה) וצ'כוסלובקיה (זקרפטיה).
הצדדים הלוחמים היו הרפובליקה העממית של אוקראינה (קייב), הרפובליקה העממית של אוקראינה (חרקוב), הרפובליקה הסובייטית של אודסה, הרפובליקה הסובייטית של דונצק וקריבוי רוג, מאכנובשצ'ינה, הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, הרפובליקה הקומנצית, הרפובליקה ההוצולית, הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית טאורידה, רוסיה הסובייטית, מעצמות המרכז, התנועה הלבנה והרפובליקה הפולנית השנייה.
במידה קטנה יותר היו מעורבים גם כוחות של צרפת ושל רומניה.
במלחמת העולם הראשונה מרבית הטריטוריה המאוכלסת באוקראינים הייתה חלק מהאימפריה הרוסית, שהייתה, יחד עם רומניה בחזית הלחימה במזרח אירופה מול מעצמות המרכז.
חלק נוסף מהעם האוקראיני חי תחת שלטון אוסטרו-הונגרי.
חלוקה זו באה לידי ביטוי גם בצבאות, בצבא הרוסי שירתו כארבעה וחצי מיליוני אוקראינים ובצבא האוסטרו-הונגרי שירתו בין רבע מיליון ל-300,000 חיילים אוקראינים.
בתחילת 1917, לאחר מתקפת ברוסילוב של הצבא הרוסי הקיסרי, שהייתה מוצלחת מבחינה אסטרטגית אך יקרה מבחינת אבדות כוח האדם של הצבא – החזיקו כוחות הצאר בקו קדמי שהשתלט חלקית על ווהלין ועל מזרח גליציה.
לאחר מהפכת פברואר 1917 באימפריה הרוסית החלו קבוצות אתניות רבות לדרוש אוטונומיה רבה יותר ודרגות שונות של הגדרה עצמית.
חודש לאחר המהפכה הוכרזה בקייב הרפובליקה העממית האוקראינית, כישות אוטונומית בעלת קשרים הדוקים עם הממשלה הזמנית הרוסית.
השליטה ברפובליקה העממית האוקראינית הייתה בידי המפלגה הסוציאליסטית-מהפכנית האוקראינית.
הממשלה הזמנית של רוסיה נשארה נאמנה להסכמה המשולשת והמשיכה במלחמה, כשקו החזית נע בהתאם להתפתחויות מערבה או מזרחה.
מתקפת קרנסקי הייתה כישלון גדול וכתוצאה מכך הצבא הרוסי סבל מאבדות כבדות בכוח אדם ובציוד ואספקה.
חיילים רבים ובמיוחד ממוצא אוקראיני, איבדו את אמונם בעתיד האימפריה הרוסית וערקו עם נשקם.
לאחר מהפכת אוקטובר קמה ברוסיה ממשלה בולשביקית שתבעה את שלטונה על פני כל האימפריה הרוסית וסירבה להכיר בממשלים אחרים.
הממשלה הבולשביקית הקימה ממשל אוקראיני מתחרה עם בירה בחרקוב, תחת אותו שם, הרפובליקה העממית האוקראינית.
הממשל של קייב ניתק את הקשרים עם הממשלה הרוסית והכריז על עצמאות ב-22 ביוני 1918.
לפני מלחמת העצמאות של אוקראינה לא התקיימה ישות מדינית אוקראינית, לכן לא היו גבולות מדיניים לישות האוקראינית.
האוקראינים עצמם ראו ברוס של קייב ובשלטון העצמי של בוגדן חמלניצקי את ניצני המדינה האוקראינית, אך לא הייתה רציפות היסטורית וגם לא חפיפת גבולות.
האוקראינים נבדלים ממי שאינם אוקראינים על ידי השימוש בשפה האוקראינית ובמידה מסוימת גם על ידי הבדלים כנסייתיים.
מרבית האוקראינים חיו עד מלחמת העולם הראשונה בטריטוריות, שנשלטו על ידי שתי אימפריות, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשתי האימפריות הופעלו על האוקראינים לחצים לכיוון התבוללות ומחיקת הזהות האוקראינית.
קיומם, לצד האוקראינים, של בני עמים אחרים יצר מצב של עירוב אוכלוסיות ומכאן גם רצונות השתייכות לאומית לא אחידים.
במלחמה שהחלה בין שתי הרפובליקות האוקראיניות, זאת של קייב וזאת של חרקוב, ידם של הבולשביקים מחרקוב, שקיבלו סיוע מרוסיה, הייתה על העליונה והם כבשו את פולטבה, את זפוריז'יה ואת דניפרו.
בנוסף לכך, הבולשביקים המקומיים הקימו רפובליקות נפרדות, הרפובליקה הסובייטית של אודסה והרפובליקה הסובייטית דונצק-קריבוי רוג.
במקביל ביסס נסטור מאכנו את הישות הקרויה מאכנובשצ'ינה, שהייתה בברית עם הבולשביקים.
המועצה המרכזית האוקראינית הייתה גוף פאן-אוקראיני שאיחד את הארגונים האוקראינים הפוליטיים, התרבותיים והמקצועיים החל מתקופת שלהי מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך הפכה המועצה המרכזית לגוף המחוקק והמנהל של הישות המדינית האוקראינית.
המועצה הוקמה ב-17 במרץ 1917, כיוזמה של "חברת המתקדמים האוקראינים" וההיסטוריון מיכאילו הרושבסקי נבחר לעמוד בראשה.
במועצה היו נציגים של מפלגות אוקראיניות שונות, אנשי צבא, פועלים, אנשי כמורה, סטודנטים ונציגי ארגוני תרבות לאומיים שונים.
בראש המזכירות הכללית, הגוף הביצועי של המועצה המרכזית האוקראינית, עמד וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו.
ב-9 בפברואר 1918 המשמרות האדומים נכנסו לקייב, מה שאילץ את המועצה המרכזית האוקראינית (Українська Центральна Рада) לעבור לז'יטומיר ומשם לסארני.
יחידות הצבא הרוסיות, שנותרו באוקראינה, הצטרפו ללוחמי המועצה המרכזית או לבולשביקים, פרט ליחידות של מיכאיל דרוזדובסקי, שהצטרף לתנועה הלבנה ובדרכו להתאחד עימה הביס את נסטור מאכנו.
הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה
ב-18 באוקטובר 1918, כאשר כבר היה ברור שהאימפריה האוסטרו-הונגרית עתידה להתמוטט, התארגנו פוליטיקאים ובכירי כנסייה אוקראינים ממזרח גליציה ובוקובינה במסגרת שקראו לה המועצה הלאומית של אוקראינה והכריזו על כוונה לאחד את כל השטחים המערב אוקראינים לכדי ישות מדינית אחת.
במקביל, הפולנים הצהירו על כך שבכוונתם לכלול את לבוב ומזרח גליציה במדינה הפולנית.
הקפטן האוקראיני דמיטרו ויטובסקי, אשר לא היה מרוצה מההתנהלות האיטית של המועצה הלאומית של אוקראינה, הוביל קבוצה של קציני צבא אוקראינים צעירים מיחידת רגלים של הצבא האוסטרו הונגרי להשתלטות על לבוב בלילה שבין ה-31 באוקטובר ל-1 בנובמבר.
בבוקר של ה-1 בנובמבר 1918 תושבי לבוב ראו מסביבם דגלי אוקראינה על בנייני הממשל בלבוב והודעות על כך שהם נמצאים במדינה אוקראינית.
התושבים האוקראינים קיבלו את ההתפתחות הזאת בשמחה, אולם הפולנים הגיבו בהתנגדות פעילה שהתבטאה בלחימה מבית לבית בין פולנים לאוקראינים.
יהודי העיר השתדלו להיות נייטרליים ולא השתתפו בלחימה.
ב-1 בנובמבר 1918 הוכרזה עצמאות הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, שחלשה על צפון בוקובינה, מזרח גליציה וזקרפטיה.
סידור גולובוביץ' עמד בראש ממשלת הרפובליקה בתקופה המכריעה ביותר בבניית הישות האוקראינית העצמאית (ינואר - יוני 1919) בלבוב רוב האוכלוסייה הייתה פולנית וזמן קצר אחרי הכרזת העצמאות הם מרדו, כי לא היו מוכנים לחיות תחת שלטון אוקראיני וביקשו את עזרת פולין.
המועצה המרכזית האוקראינית, ששטחים הולכים ורבים פרקו את עולה, החליטה לפנות למעצמות המרכז לכריתת ברית.
מעצמות המרכזהיו גם הן במצב רע אחרי שנות המלחמה, הצבא הגרמני היה מותש ובאוסטרו-הונגריה היה מחסור חמור מאוד במזון.
מעצמות המרכז שאפו למזון שאוקראינה הייתה יכולה לספק ואוקראינה שאפה לעזרה הצבאית של מעצמות המרכז.
בברסט ליטובסק התנהלו המשאים והמתנים בין המשלחת הרוסית בולשביקית ובין מעצמות המרכז ובנפרד בין המשלחת האוקראינית ובין מעצמות המרכז.
ראשונים חתמו על ההסכם האוקראינים ב-9 בפברואר 1918 - בהסכם נתנו האוקראינים למעצמות המרכז כמויות אדירות של מזון וסחורות שונות ומעצמות המרכז התחייבו להכיר באוקראינה כמדינה עצמאית ולסייע לה במלחמתה.
שלום זה כונה בגרמנית Brotfrieden (שלום לחם).
ב-13 במרץ 1918 אבטחו כוחות אוקראינים והצבא האוסטרו-הונגרי את אודסה.
צבא העם האוקראיני, הכפוף למועצה המרכזית, השתלט על אגן דונבאס באפריל 1918. באפריל 1918 נוקתה קרים מכוחות בולשביקים על ידי חיילים אוקראינים והצבא הגרמני הקיסרי.
ב-5 באפריל 1918 השתלט הצבא הגרמני על יקטרינוסלב, ושלושה ימים לאחר מכן על חרקוב.
עד אפריל 1918 אבדו כל ההישגים הבולשביקיים באוקראינה.
פבלו סקורופדסקי היה גנרל רוסי ממוצא אוקראיני.
לאחר מהפכת אוקטובר פרש מהצבא הרוסי ושב לאוקראינה.
בסוף 1917–1918 ריכז סקורופדסקי סביבו תומכים מקרב עשירי אוקראינה ויצר קשרים עם הפיקוד העליון של כוח הכיבוש הגרמני (בעקבות הסכם ברסט-ליטובסק כל שטחה של אוקראינה נכבש על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה).
האוקראינים לא עמדו בהתחייבויות שלהם כלפי הכוחות הגרמניים בכל הנוגע להספקת מצרכים, לכן הכוחות האלה, ששלטו למעשה באוקראינה, החליטו להחליף את הרפובליקה בשלטון יותר מועיל להם.
את הרפובליקה העממית של אוקראינה החליפה "מדינה אוקראינית".
סקורופדסקי העניק לעצמו תואר "הטמאן" (באופן רשמי הוא נקרא: "הוד רוממותו הנאצל אדון הטמאן של כל אוקראינה") ושלט שלטון דיקטטורי.
בניהול המדינה הסתמך סקורופדסקי על בעלי האדמות ועל קצינים לשעבר בצבא האימפריה הרוסית (שברובם התנגדו לניתוק אוקראינה מרוסיה).
הממשלה ברשותו זכתה לתמיכה מועטה מצד הלאומנים האוקראינים.
למרות שבפועל ממשלתו הייתה ממשלת בובות של גרמניה, היא השכילה ליצור מערכת אדמיניסטרטיבית יעילה.
סקורופדסקי פעל רבות לפיתוח החינוך והתרבות האוקראינית - תוך מספר חודשים, הממשלה הדפיסה מיליוני ספרים בשפה האוקראינית והקימה בתי ספר אוקראינים רבים, שתי אוניברסיטאות ואת האקדמיה האוקראינית למדע.
סקורופדסקי, בעזרת שר ההגנה שלו, אלכסנדר רגוזה, ניסה להקים צבא אוקראיני, אך נתקל בהתנגדות לכך מצד כוח הכיבוש הגרמני.
מתוך 3 דיוויזיות שהקים, שתיים פורקו על ידי הגרמנים.
הכוח הצבאי ברשותו הסתכם בדיוויזיה אחת בת כ-6000 חיילים.
תמיכתו של סקורופדסקי בהענקת אדמות של איכרים, שהולאמו במהלך מהפכת אוקטובר, לבעלי נכסים עשירים, גרמה למתיחות עם האיכרים, שהיוו את הרוב באוכלוסיית המדינה.
בעקבות המעשים הללו הוקמה תנועת פרטיזנים מקרב הכפריים והתחוללו מספר התקוממויות מזוינות.
בנובמבר 1918, לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, היא התחילה להסיג את כוחותיה מאוקראינה וסקורופדסקי נשאר למעשה ללא כוח צבאי משמעותי, שיוכל להגן על שלטונו.
הוא ניסה להקים צבא והתחיל באופן חפוז לגייס קצינים וחיילים לשעבר של צבא האימפריה הרוסית, אשר התגוררו בקייב, אך זה היה מאוחר מדי.
בינתיים הסוציאליסטים האוקראינים ברשותם של סימון פטליורה וולדימיר ויניצ'נקו הקימו ממשלה חלופית, שכונתה ה"דירקטורט".
לממשלה זו היה כוח צבאי לא מבוטל, שחלק ממנו היוו יחידות שערקו מצבאו של סקורופדסקי.
בתחילת דצמבר 1918 החל הצבא של הדירקטורט להתקדם לכיוון קייב.
הכוחות המעטים שעוד נשארו נאמנים לסקורופדסקי לא הצליחו לעמוד בפני התקפותיו.
ב-14 בדצמבר, כאשר הגיע צבא הדירקטורט לפאתי קייב, עזב סקורופדסקי את ארמונו ונמלט בסתר מקייב בעזרתם של הקצינים מכוח הכיבוש הגרמני.
סימון פטליורה כיהן תקופה קצרה כשר המלחמה במועצה המרכזית של הרפובליקה העממית של אוקראינה.
בפברואר 1919, לאחר נסיגת כוחות הציר ונפילת סקורופדסקי, נתמנה לעמוד בראש קבינט של חמישה ששלט באוקראינה, והיה המפקד העליון - אוטאמן ראשי - של הצבא האוקראיני.
הוא נלחם נגד הצבא האדום ונגד הצבא הלבן, שני צבאות שניסו לכבוש את אוקראינה.
צבאו של פטליורה ערך פרעות רבות ביהודי אוקראינה.
בשלהי 1918 אוקראינה נכבשה על ידי הצבא הרוסי הלבן, אך עד הסתיו שלאחר מכן הובסו הלבנים על ידי הבולשביקי, שהפכו לכוח הדומיננטי באוקראינה.
עד סוף אוגוסט רוב אוקראינה הייתה בידיים לבנות.
הקומוניסטים גורשו, והלאומנים האוקראינים היו חלוקים ביחסם לדניקין, פטליורה היה עוין כלפיו, אך הגליציאנים העדיפו אותו על פני הפולנים, שאותם ראו כאויבם העיקרי.
פטליורה נסוג מפני הבולשביקים לתוך פולין, שממשלתה הכירה בו כמנהיג הרפובליקה העממית האוקראינית.
הוא חתם במרץ 1920 על ברית עם הפולנים, תוך קביעת קו גבול, שהכתיבו הפולנים.
במסגרת ההסכם קיבלה פולין את לבוב ואת גליציה ובתמורה הבטיחה לאוקראינים תמיכה צבאית נגד הבולשביקים.
מתקפות חוזרות ונשנות מצד הפרשים של בודיוני שברו את קו החזית הפולני אוקראיני ב-5 ביוני וניתקו את קווי האספקה והתקשורת בעורף הכוחות הפולנים.
ב-10 ביוני עברו הפולנים לנסיגה לאורך כל החזית.
ב-13 ביוני נאלצו הפולנים לסגת מקייב שעברה לידי הבולשביקים.
במהלך 1920 התקיפו הפולנים יחד עם שארית צבא פטליורה, שמנה כשתי דיוויזיות, את הבולשביקים.
בהמשך התהפכה המגמה והבולשביקי הדפו את כוחות הברית של הפולנים והאוקראינים עד נהר ויסטולה, לכיוון ורשה.
כבר בדצמבר 1917 חילקו בריטניה וצרפת את שטחי רוסיה, שדרכם עברו חזיתות מלחמת העולם הראשונה, לתחומי השפעה.
האזור שמצפון לים השחור (אוקראינה) נפל לתוך אזור האחריות הצרפתית.
בספטמבר 1918 אישר ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו, תוכנית לביסוס שליטה צבאית בנמלי הים השחור הצפוני.
תבוסת גרמניה פתחה את הים השחור למדינות ההסכמה, ובנובמבר 1918 התחילה נחיתת כוחות מעורבים בפיקוד צרפתי באודסה ובסבסטופול.
ב-2 בדצמבר, ספינת הקרב הצרפתית מיראבו הגיעה לאודסה.
באמצע דצמבר, במהלך נפילת ההטמנאט, החלה הנחיתה של 15,000 אנשי צבא של מדינות ההסכמה באודסה וחודשים לאחר מכן בחרסון ובניקולייב.
ב-13 בינואר 1919 שכנה מפקדת הדיוויזיה המוטסת הצרפתית באודסה.
מפקדה, הגנרל פיליפ אנרי ד'אנסלם, דרש מהכוחות האוקראינים לפתוח את האזור סביב אודסה ולסגת לקו טירספול-בירזולה-ווזנסנסק-מיקולייב-חרסון.
בסוף ינואר - תחילת פברואר 1919, כוחות מדינות ההסכמה השתלטו על חרסון וניקולייב.
הגנרל ד'אנסלם פרסם פקודה בה הודיע: "צרפת ומדינות ההסכמה הגיעו לרוסיה כדי לאפשר לכל גורמי הרצון הטוב והפטריוטיות להשיב את הסדר באזור".
מדינות ההסכמה סיפקו סיוע צבאי וטכני לצבא המתנדבים של אנטון דניקין, שעד אז כבש את שטחי קובאן, סטברופול וצפון הקווקז.
בחסות בעלות הברית באודסה בסוף 1918 - תחילת 1919, הוקמה חטיבת הרובאים של אודסה, שמנתה 5,000 איש, כמערך מתנדבים רוסי, שבראשו עמד הגנרל ניקולאי טימנובסקי.
הסיבה והתכלית של ההתערבות הצרפתית לא היו ברורות לחלוטין.
מנהיגי הצבא הצרפתי התפכחו במהרה לנוכח מהמריבות הפנימיות בתוך הכוחות האנטי-בולשביקים, מריבות שמנעו שיתוף פעולה יעיל נגד הלחצים הבולשביקיים, והם ביקרו במיוחד את צבא המתנדבים הרוסי הלבן על יהירותו כלפי האוכלוסייה המקומית.
רגשות אנטי-זרים חזקים בקרב האוקראינים שכנעו קצינים צרפתים שהתערבות באקלים זה של עוינות נידונה לכישלון ללא תמיכה מסיבית.
כאשר ממשלת צרפת לא סיפקה מספיק ציוד וכוח אדם לפעולות צבאיות נרחבות, הצבא הצרפתי הובס על ידי כוחות פרו-בולשביקים וקצינים צרפתים יעצו לפריז להסיג את משלחת אודסה וקרים.
המצב הצבאי בתחילת 1919 היה כזה שבעלות הברית לא היו מסוגלות לנהל פעולות צבאיות קרקעיות בקנה מידה גדול באוקראינה.
במרץ, בלחץ יחידות הצבא האדום, שהורכבו בעיקר מפלוגות המורדים של אטמן גריגורייב שערקו לצד הבולשביקי, נטשו בעלות הברית את חרסון וניקולייב, ובתחילת אפריל פונו כל כוחות בעלות הברית מאודסה.
חטיבת הרובאים של טימנובסקי, שלא עזבה עם בעלות הברית, הגנה על אודסה מפני הבולשביקים, ולאחר מכן נסוגה דרך בסרביה לרומניה, משם פונתה דרך הים לנובורוסיסק ומשם הפכה לדיוויזיית הרגלים השביעית של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
המועצה המרכזית האוקראינית ראתה את חבל בסרביה כחלק מהטריטוריה האוקראינית, הלבנים (תומכי הצאר) והאדומים (הבולשביקים) ראו את בסרביה כחבל של רוסיה.
מרבית הבסרבים היו דוברי רומנית, שראו בהתפרקות האימפריה הרוסית הזדמנות לשינוי.
ממלכת רומניה השכנה ראתה את בסרביה כחלק שנגזל ממנה ורצתה בהשבתו.
לפי הדוגמה האוקראינית גם הבסרבים הרכיבו מועצה בשם מועצת הארץ (Sfatul Țării) כשהמעמדות השונים קיבלו מכסות של נציגים בה.
כשהמועצה המרכזית האוקראינית הכריזה על אוקראינה עצמאית, גם מועצת הארץ הכריזה על עצמאות בסרביה ובהמשך הזמינה את צבא רומניה לבוא להגן עליה והכריזה על איחוד עם רומניה.
האוקראינים לא היו מרוצים מהמהלכים, הם התלוננו על הרכב מועצת הארץ וטענו לקיפוח בייצוג.
הם גם הצביעו על כך שבמחוזות השונים התקבלו החלטות שונות ורוב המחוזות העדיפו איחוד עם אוקראינה.
הם טענו שלפחות חלק מבסרביה, לפי הרכב האוכלוסייה, צריכה להיות חלק מאוקראינה.
שלושה ימים אחרי החלטת האיחוד עם רומניה, המועצה המרכזית האוקראינית הודיעה לממשלת רומניה, שהחלטת מועצת הארץ אינה מקובלת עליה ותבעה שאותם אזורים בהם האוכלוסייה תזדהה כאוקראינית, יצורפו לאוקראינה.
הרפובליקה העממית של צפון אוקראינה תבעה לעצמה גם את חבל בוקובינה.
לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, בין 11 - 12 בנובמבר השתלט צבא רומניה, בפיקודו של יאקוב זדיק, על צפון בוקובינה ללא כל התנגדות.
ב-28 בנובמבר 1918, התכנסה המועצה הלאומית של בוקובינה והחליטה ברוב קולות על איחוד עם רומניה.
הרוב הורכב מקולות הרומנים, הגרמנים, היהודים והפולנים וההתנגדות הייתה רק של האוקראינים.
איחוד זה הוכר סופית בהסכם השלום, שנחתם ב-10 בספטמבר 1919 בין רומניה ובין אוסטריה.
ההתדינות בין הצדדים נמשכה, כשהצדדים נשארים בעמדותיהם.
כדי לחתום על הסכם זה הפרה פולין את ההסכם בינה ובין אוקראינה, הסכם על פיו אף אחת מהן לא תחתום על הסכם שלום נפרד.
ההסכם חילק את אוקראינה ואת בלארוס בין הרוסים ובין הפולנים.
פולין קיבלה מרוסיה 30 מיליוני רובלים, עבור תרומתה לכלכלת רוסיה בתקופה הצארית.
הרוסים גם השיבו לפולנים את אוצרות האומנות שהיו בידם מאז 1772. שני הצדדים, הפולנים והרוסים, ויתרו על תביעת פיצויי מלחמה.
לפני תחילת מלחמת האזרחים ברוסיה חיו ברחבי אוקראינה כשליש מיהודי אירופה.
הסביבה הייתה אנטישמית ולעיתים מזומנות נערכו פרעות ביהודים, מימי בוגדן חמלניצקי וביתר שאת בתקופות של מלחמה וכאוס.
בתקופת מלחמת העצמאות של אוקראינה, במהלך יותר מ-1,100 פרעות ובמיוחד תחת שלטון פטליורה, נרצחו בין 50,000 ל-200,000 יהודים - מאה אלף נחשב מספר סביר.
בני הברית הפולניים של האוקראינים תחת שלטון פטליורה הפיצו תעמולה אנטישמית באוקראינה והאוקראינים עצמם ביצעו את הפרעות.
תחת שלטונו של פטליורה, הן כממונה על הצבא והן כמנהיג יחיד של הדירקטורט האוקראיני, בוצעו באוקראינה רציחות רבות, התעללויות, מעשי אונס ושוד של האוכלוסייה היהודית.
ליהודים היה נציג בממשלה, אך היה חסר כל השפעה על הנעשה.
התלונות הופנו כלפי פטליורה וזה התנער מהאחריות בהצביעו על כך ששלח לחיילים מכתב ובו התבטא נגד הפרעות.
הפרעות נמשכו גם אחרי המכתב.
המבקרים של פטליורה הצביעו על כך שהוא מינה וקידם מנהיגים צבאים, שיחידותיהם ביצעו פרעות ביהודים.
העיתונות האוקראינית באותה תקופה עודדה אווירה פוגרומיסטית ובמיוחד הבטאון "אוקראינה" וזאת חרף הצנזורה.
בין מבקרי פטליורה בנושא נמנה גם וולודימיר קירילוביץ' ויניצ'נקו, אוקראיני לאומי בולט.
שלום שוורצבארד היה אנרכיסט ומשורר יהודי יליד בסרביה, שהתפרסם כאשר בחודש מאי 1926, בפריז, התנקש בסימון פטליורה, מנהיגה לשעבר של הרפובליקה העממית של אוקראינה, שהואשם באי-נקיטת צעדים מספיקים לעצירת טבח היהודים בארצו בעת מלחמת העצמאות של אוקראינה.
שווארצבארד זוכה על ידי בית המשפט הצרפתי מכל אשמה, לאחר שחבר המושבעים נחשף להיקף הזוועות של הפרעות ביהודי אוקראינה ואופן תכנונם וביצועם.
מלחמת וייטנאם היא הכינוי המקובל במרבית העולם המערבי למלחמה שהתנהלה בין צפון וייטנאם הקומוניסטית והווייטקונג (אשר נתמכו על ידי ברית המועצות וסין) לבין דרום וייטנאם וארצות הברית.
המלחמה מכונה גם "מלחמת הודו־סין השנייה", ובווייטנאם היא ידועה בשם "המלחמה האמריקאית".
המלחמה החלה ב-1955 והסתיימה בניצחון צפון וייטנאם בשנת 1975 ובאיחודה של וייטנאם כולה תחת שלטון קומוניסטי, כשנתיים לאחר נסיגת ארצות הברית.
מלחמה זו נחשבת לחוליה בולטת במלחמה הקרה בין הגוש המערבי-קפיטליסטי לגוש המזרחי-קומוניסטי.
מעריכים כי מספר ההרוגים הכולל במלחמה היה קרוב לארבעה מיליון נפש, בהם כ-2 מיליון מאזרחי וייטנאם (צפון ודרום), לאוס וקמבודיה, כ-1.2 מיליון חיילים מצפון וייטנאם וכוחות הוייטקונג, כ-224 אלף חיילים מדרום וייטנאם וכ-58 אלף חיילים אמריקניים.
מלחמת וייטנאם היא חלק מרצף מלחמות ופעולות איבה באזור הודו-סין שהחלו בפלישה היפנית להודו סין במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1940 ונמשכו כמעט ברצף עד 1975.
במחצית השנייה של המאה ה-19 כבשה צרפת את הודו-סין והפכה אותה למושבה צרפתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה יפן את וייטנאם, אך השליטה באזור חזרה לצרפת עם סיום המלחמה וכניעת יפן.
בספטמבר 1945 דרשה תנועה לאומנית שהנהיג הו צ'י מין לקבל עצמאות מצרפת, וציפתה לקבל תמיכה מארצות הברית, שהבהירה את התנגדותה לאימפריאליזם האירופאי הישן.
למרות זאת, בעקבות מותו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, תחילתה של "המלחמה הקרה", ובשל נטיותיו הקומוניסטיות של הו צ'י מין, בחרה ארצות הברית לתמוך בצרפת, מתוך חשש כי נפילת וייטנאם בידי הקומוניסטים תביא לתופעת דומינו שתוביל להשתלטות קומוניסטית גם בשאר מדינות דרום-מזרח אסיה.
צרפת ביקשה מבריטניה, שלחמה באזור בתקופת מלחמת העולם השנייה, לנהל את הזירה הצבאית, ופתחה במלחמה.
צרפת ניסתה לכבוש מחדש את וייטנאם ולהפוך אותה למושבה צרפתית.
הצבא הצרפתי לחם נגד הוייט מין – המחתרת הלאומנית המקומית, שהפכה לצבא.
במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, בשנים 1954–1946, נלחמו מדינות הודו-סין – וייטנאם, לאוס וקמבודיה – על קבלת עצמאות מהשלטון הצרפתי.
צבא הווייט-מין הצליח לכבוש את וייטנאם באופן הדרגתי, ובמאי 1954 הביס את צבא צרפת בקרב דיין ביין פו, ואילץ אותה להעניק עצמאות למדינות הודו-סין.
בוועידת ז'נבה ב-1954, שכונסה על ידי המעצמות עם סיום מלחמת הודו-סין הראשונה, הוחלט לחלק באופן זמני את וייטנאם לשני חלקים, כשהגבול נקבע על קו הרוחב 17 מעלות צפון.
בחלק הצפוני הוקמה על ידי הוייט מין מדינה קומוניסטית שבירתהּ האנוי בהנהגת הו צ'י מין, ובחלק הדרומי הוקמה קיסרות שמרנית שבירתהּ סייגון בהנהגת הקיסר באו דאי, נצר לשושלת הקיסרות נוּוֵן.
הוועידה קבעה שהחלוקה היא זמנית, עד שיתקיימו בחירות למנהיג לאומי, שנקבעו ליולי 1956. עם זאת, כבר באוקטובר 1955 הודח הקיסר באו דאי בידי נו דין דיים, איש עסקים וייטנאמי אנטי-קומוניסט, שזכה לתמיכת ארצות הברית.
דיים הפך לשליט דרום וייטנאם וסירב לקיים מערכת בחירות, מתוך הבנה כי בבחירות אלו יעלו הקומוניסטים לשלטון.
דיים לא היה פופולרי בארצו מכמה סיבות:
להבדיל מהרוב הבודהיסטי בווייטנאם, היה דיים נוצרי קתולי.
דיים ייצג את האינטרסים של בעלי האדמות והעשירון העליון במדינה, בה רוב התושבים היו חקלאים פשוטים.
הוא הקים ממשל מושחת שבעלי הממון היו יכולים להטות כרצונם.
במטרה לנצל מאגר ידע וניסיון, הוא שילב בממשל אנשים שנחשבו כמשתפי פעולה עם הצרפתים.
ההתנגדות לדיים הובילה אף להתאבדות מחאה טקסית-פומבית של מספר נזירים בודהיסטים, שהציתו את עצמם ברחובות סייגון.
במטרה לחזק את שלטונו של דיים, החלה ארצות הברית להשקיע כסף ולשלוח מומחי מינהל, אנשי צבא ומשטרה לסייגון.
במקביל, החלו להתארגן בכפרי דרום וייטנאם יחידות גרילה שכונו וייטקונג (החזית לשחרור לאומי), שהתנגדו למה שנתפס בעיניהם כממשל הבובות הדרום וייטנאמי בסייגון, ושנתמכו בידי צפון וייטנאם הקומוניסטית ובידי רבים מאזרחי דרום וייטנאם.