tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שותף בחבר המנהל של הסוכנות היהודית ובא כוח הוועד הפועל במועצת הסוכנות.
ציר מטעם הסתדרות המזרחי בקונגרס הציוני ה-17 וה-18.
ב-1929 רכש שכטרמן קרקעות בקרבת גוש תל מונד, שנועדו לנטיעת פרדסים עבור משפחות החברות בהסתדרות "המזרחי" בארצות הברית.
כוונת המהלך היה ליישב את המשפחות במקום כשהפרדסים יתחילו להניב פירות.
תחילה נקרא המקום "גבעת חיים" על שם הרב חיים טשרנוביץ ובהמשך שונה השם לכפר יעבץ.
במקום התיישבו העולים מארצות הברית וחבורת נוטעי הפרדסים כששכטרמן עצמו התיישב במקום עם משפחתו.
בתקופת המרד הערבי הגדול הותקף היישוב, שהיה מבודד, על ידי תושבי הכפרים במשולש הגדול.
בכל אותה תקופה המשיך שכטרמן במסעותיו לצפון אמריקה על מנת לשכנע יהודים לבוא ולהתיישב באדמות שרכש.
מאמצים אלו נבלמו בתקופת מלחמת העולם השנייה אז נפסקו לחלוטין הנסיעות האזרחיות.
לאחר המלחמה עבר לתל אביב והיה ממיסדי בית הכנסת "פועלי צדק" שברחוב צ'לנוב.
שכטרמן נישא למרים לבית פרידמן ב-19 במרץ 1910 ולזוג נולדו חמישה ילדים, שלוש בנות ושני בנים.
בנו הבכור, אברהם שכטרמן, שירת כסגן ראש עיריית תל אביב (1957–1959) וכחבר כנסת מטעם גח"ל והליכוד (1969–1977).
בנו הצעיר, הרצל שפיר שירת כאלוף בצה"ל וכמפכ"ל המשטרה.
שכטרמן נפטר ב-1947 והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
עיריית נתניה קראה על שמו רחוב באזור התעשייה קריית אליעזר שבעיר.
עיריית רמת גן קראה על שמו רחוב ברמת אפעל
בכפר יעבץ הוקמו מועדון לנוער, בית כנסת ובית ספר אזורי הנושאים את שמם של הזוג שכטרמן.
צִבְיוֹן (שם מדעי: Cephalophus; קרוי גם דוויקר), הוא הסוג העיקרי של האנטילופות בתת-משפחת הצביונים הכולל 18 מינים החיים באפריקה שמדרום לסהרה.
שלושה מינים מהם בעלי הגדרה חדשה יחסית, וקודם לכן היו מוכרים לסירוגין כתת-מינים.
הגדרותיהם של חמישה מינים נוספים עברו בעבר גלגולים רבים עד שסווגו כמינים נפרדים.
האנטילופות בסוג זה הם בגודל קטן עד בינוני, ובעלי מבנה גוף דומה.
השם המדעי של הסוג נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער האדמדמה שבמצח שהיא המאפיין הבולט של הסוג, אם כי יש שני מינים שהם חסרי ציצה לחלוטין.
בעבר סווגו בסוג גם שלושה מינים נוספים ננסיים יותר, שלבסוף הועברו לסוג חדש - צביון גמדי.
במרוצת הזמן מרבית המינים בסוג חולקו לשתי קבוצות לא טקסונומיות: 1. "צביונים ענקיים" - ארבעה מינים המתאפיינים במבנה ומידות גוף גדולים יותר, ראשם רחב עם לוע גדול, סנטרם עגול, נחיריהם גדולים מאוד, וקרניהם ארוכות ומפותחות יותר משל המינים האחרים ומתעקלות מעט לאחור בדרך כלל.
2. "צביונים אדומים" - כוללת את כל המינים האחרים מלבד צביון זברה וצביון שחור (12 מינים בסך הכול).
המינים בקבוצה מתאפיינים בקרניים פשוטות וישרות יותר, יש להם פרווה בגוונים שונים של אדמדם המקשה מאוד על זיהוי של רבים מהם, ראשם קטן יותר וסנטרם ישר, ונחיריהם קטנות יותר משל המינים הגדולים (אם כי גדולות בהשוואה לאנטילופות אחרות).
צביון חום הוא המין היחיד שמשויך למעשה לשתי הקבוצות.
המין הגדול בסוג הוא צביון ז'נטינק, והמין הקטן ובעל התפוצה הקטנה ביותר הוא צביון אדרס.
המינים בסוג מתאפיינים בקרני-חרוט פשוטות וישרות למדי, ואצל המינים הגדולים הקרן מתעגלת מעט לאחור.
הן הזכרים והן הנקבות של המין מתאפיינים בקרניים, ולזכרים קרניים ארוכות ועבות יותר.
הפרווה שלהם קצרה וחלקה ובהירה לרוב באזורים התחתונים.
לבד מצביון זברה וצביון ז'נטינק, לכל המינים יש ציצת שיער בולטת במרכז המצח, ובמינים מסוימים הציצה מסתירה לחלוטין את הקרניים.
יש להם זנב קצר למדי שמסתיים בציצת שיער עגלגלה, ואוזניים עגלגלות ורחבות.
למרות השוני בממדי הגוף לכל המינים מבנה זהה למדי: מבנה גוף עגלגל ומקושת, צוואר קצר וראש משולש.
הרגליים האחוריות ארוכות מהקדמיות ומדגישות את המראה השפוף שלהם.
המין מתאפיין בבלוטות ריח גדולות באזור הלסת, והבלוטות במפשעה נמצאות רק אצל חלק מהמינים.
במרכז הבלוטות שבלסת יש חריץ שחור - ישר ואלכסוני, בניגוד לחריץ העקום של מיני הסוג צביון גמדי.
הם גם נבדלים מהסוג צביון גמדי בכך שיש להם זנב קצר יותר, ואין להם בלוטות ריח בין הפרסות.
ישנן חלוקות נוספות אצל המינים בסוג: צביוני יער - מצויים בעיקר ביערות טרופיים, וצביוני סוואנה המצויים גם בסוואנות בחורשים דלילים ובאזורי סבך גבוהים.
חלוקה נוספת היא לפי שעות פעילות: צביוני לילה - פעילים בעיקר בשעות הלילה (רובם מצביוני הענק, אך ישנן גם מינים נוספים), וצביוני יום הפעילים בשעות הבוקר, שעות הצהריים המאוחרות ושעות הערב.
מינים בודדים פעילים בעיקר בבין השמשות.
המאפיינים שזהים לכל המינים: תזונה שמורכבת ברובה מפירות, עלים או זרעים, עם כמות מועטה יותר של פטריות, עשבי תיבול ועשבים.
מרביתם גם מגוונים את תזונתם למזון מהחי כחולייתנים קטנים, ציפורים, נמלים ונבלות.
חלק גדול מהמינים נוהגים לעקוב אחר מיני קופים מסוימים כדי ליהנות מהפירות שהללו מפילים מבלי משים.
אחד מהמאפיינים של המינים הוא שהם מנפנפים בזנבם ללא הרף - מה שלעיתים נראה כאור מבצבץ ביער.
האויב העיקרי של כל המינים הוא הנמר, ומאזור לאזור עלולים לטרוף את המינים בסוג טורפים מגוונים למדי: החל מהאריה, הצבוע, הפיתון, והמנדריל, וכלה בתן, סרוואל, זבד, עיט ולטאת כוח.
מיני הצביון ידועים בביישנותם ובזהירות המופלגת שלהם, כשבשעת סכנה הם "יצללו" במהירות לתוך הסבך וזהו גם המקור לשמם השני (דוויקר פירושו באפריקאנס - "צוללן").
המינים בעלי יכולת ניתור טובה ומבנה גופם מסייע להם לנוע במהירות בסבך.
המינים בסוג הם בעלי חיים בודדים וטריטוריאליים ברובם - אם כי זה לא הוכח לגמרי, והם חיים לרוב בשטחים קבועים אותם הם מסמנים בעזרת בלוטות הריח שלהם.
חלק מהמינים פוליגמיים ואחרים מונוגמים.
ההריון של הנקבה נמשך 8-4 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד בדרך כלל.
העופר שוהה בצמחייה סבוכה בתקופה הראשונה לחייו ונגמל לאחר 5-3 חודשים.
הבגרות היא סביבות 18-9 חודשים, ומשתנה בין הזכרים לנקבות.
תוחלת חיים ממוצעת של המינים היא כ-10 שנים.
צביון לבן-רגליים (Cephalophus crusalbum) - תת-מין של צביון אוגילבי ומוכר כבר כמין נפרד.
צביון אבוט (מכונה מבינדי; שם מדעי: Cephalophus spadixs) הוא מין אנטילופה בינונית יחסית לסוג צביון האנדמי לטנזניה.
הוא התגלה בשנת 1888 ותואר מדעית לראשונה בשנת 1890; הוא קרוי על שם מגלהו ד"ר ויליאם אבוט שאסף את הדגימה הראשונה של המין בהר קילימנג'רו.
מין זה הוא בין הגדולים שבצביונים, ושייך לקבוצת "צביוני הענק" הכוללת מלבדו גם את צביון צהוב-גב, צביון ז'נטינק וצביון חום.הוא דומה מאוד במבנה גופו ובצבעי פרוותו לצביון צהוב-גב, ועל כן נחשב במשך זמן רב אצל טקסונומים מסוימים כתת-מין שלו.
אם מתעלמים מהשוני בממדי הגוף, לצביון אבוט יש דמיון רב גם לצביון שחור מכיוון ששניהם כהים ברוב הגוף ובהירים בפנים.
עובדה מעניינת היא שבמשפחת האיילים יש מין אייל קטן הדומה לו מאוד בצבע בפרווה ובממדי הגוף - מונטיאק הציצית.
שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער שבמצח הבולטת וגדולה במיוחד אצל מין זה.
"spedixs" פירושו "חום אדמדם" ומתייחס לצבעי פרוותו (אם כי פרוותו בעלת גוונים נוספים).
צביון אבוט הוא מבין הנדירים שבצביונים לצד צביון אדרס וצביון ז'נטינק.
בשל היותו בעל חיים לילי ואפלולי הפעיל בצורה חשאית, קשה מאוד לצפות בו בטבע וניתן ללמוד זאת מכך שהתמונות הראשונות שלו בטבע צולמו רק בשנת 2003 - כמעט 180 שנה לאחר גילויו.
לצביון אבוט זוג קרניים מפותחות וארוכות ביחס למינים אחרים, ולהם מבנה אופייני ל"צביונים הענקיים": הקרן צומחת לכיוון מעלה בקו ישיר עם המצח ומתעגלת בעדינות לאחור כקשת, ודי נפוץ שהקרן תהיה ישרה לגמרי.
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח, סמוך לאוזניים ורחוק מן העיניים.
הרווח בין הקרניים קטן יחסית, וזהה בין הבסיס לקצוות.
למרות שגם קרניו בצורת חרוט (עבה בתחילה ודק בסוף), באופן יחסי הקרניים דקות לכל אורכן ללא עיבוי בולט בבסיס כפי שמצוי אצל צביונים קטנים יותר.
הקרניים חלקות ברובן לבד מאי אלו חריצים קטנים בבסיס; הן מסתיימות בשפיץ חד או מעוגל.
צבע הקרניים הוא אפרפר כסוף או חלודה בהיר.
הן לזכרים והן לנקבות קרניים, ושל הזכרים עשויות להיות ארוכות במעט.
הפרווה של צביון אבוט קצרה ומבריקה, ומורכבת משערות צפופות וזיפיות.
צבע הפרווה הכללי הוא חום שוקולד או ערמוני כהה, כשאזור הגב ופלג הגוף האחורי נוטים להיות כהים יותר או אפילו שחרחרים.
הבטן והצלעות התחתונות נוטות לצבע חום חיוור יותר או עם גוון אדמדם.
הצוואר לעומתן נוטה לגוון אפרפר צפחה או סגלגל, ולעיתים גוונים אלו נמצאים בכל חלקי הגוף.
האזורים הבהירים העיקריים הם החזה, המפשעה והחלקים הפנימיים העליונים של הרגליים, שצבעם הוא אדמדם-צהבהב דהוי או כתום אפרסק; שאר חלקי הרגליים בצבע זהה לגוף או שחור.
לפרטים מסוימים עשוית להיות על הגב - סמוך ממש לעוקץ הזנב - קווצות שיער אפורות המזכירות מאוד את הכתם הצהוב שיש לצביון צהוב-גב, מה שמעיד על קרבה גנטית רבה ביניהם.
החלק העליון של הזנב שחרחר או זהה לצבע הגוף, והחלק התחתון לבנבן.
צבע ראשו של צביון אבוט אפרפר בהיר עם גוון סגלגל - לרוב משתנה בהתאם לצבע הצוואר ולעיתים קרובות בהיר במעט ממנו.
סימוני הפנים של מין זה דלילים מאוד: יש כתם בצבע חום כהה בחלק הקדמי של המצח, "גבות" כתמתמות דהויות מעל העיניים, ולעיתים גם טבעת שחרחרה או אדמדמה סביב כל עין; שפתו התחתונה שחרחרה בניגוד לשפה העליונה שהיא לבנה עם נקודות חומות.
סימן ההיכר הבולט ביותר אצל צביון אבוט היא ציצת השיער הנמצאת בחלק האחורי של המצח הארוכה ביותר מבין מיני הצביונים, ולעיתים בשל אורכה היא כבר נשמטת ונכפפת לאחור ונראית ככרבולת.
ציצת השיער בולטת במיוחד על רקע הצבע האפרורי של הפנים בשל צבעה האדמדם ערמוני בוהק עד כתמתם או חום כהה.
חלקה התחתון של הציצה עשוי להיות צהבהב.
למרות שכאמור קרניו של צביון אבוט ארוכות יחסית לצביונים הקטנים, הן לרוב מוסתרות היטב בתוך הציצה הארוכה מלבד השפיצים, ולעיתים קרובות הן מכוסות לגמרי עד שניתן לטעות שהוא חסר קרניים.
בין העיניים לחוטם יש בכל צד בלוטת ריח גדולה ובולטת מאוד שנראית כיבלת של חזיר הבר, ובמרכזה נמצא חריץ שחור שדרכו יוצא הנוזל לחוץ.
צבע האוזניים בחלק החיצוני הוא אפרפר-שחרחר ובצד הפנימי הן בצבע חום בהיר עם טבעת לבנה וכתמתמה סביב הקצוות.
לצביון אבוט מבנה גוף ארוך עגלגל ומוצק, עם צוואר עבה וקצר וראש גדול ומשולש.
אוזניו קצרות יחסית ומעוגלות, עיניו בינוניות, וחוטמו גדול ורחב כשל בקר.
רגליו קצרות באופן יחסי לגופו אך ארוכות יותר משל המינים הקטנים, והאחוריות גבוהות במעט מהקדמיות.
בשל כך גופו נראה תמיד בתנוחה שפופה, הבולטת במיוחד בעת האכילה.
הלוע שלו גדול, רחב ועגלגל בדומה לשאר צביוני הענק, ועצמות הלסת והמצח שלו בולטות.
זנבו קצרצר ומסתיים בציצת שיער עגלגלה, ופרסותיו קצרות, רחבות וחדות.
לא ידוע על הבדלים בולטים בממדי הגוף בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של צביון אבוט:גובה הכתפיים: 75-65 ס"מ.
מינים דומיםצביון צהוב-גב (Cephalophus silvicultor) - קרובו של צביון אבוט, שנמצא גם בקבוצת צביוני הענק.
הדמיון בין שניהם הוביל בעבר להחשבתו של צביון אבוט כתת-מין.
לשני המינים יש מבנה גוף וראש דומים, וצביון צהוב-גב גדול יותר.
סימני הזיהוי העיקריים ביניהם: לצביון צהוב-גב כשמו כתם גדול משולש בצבע זהוב-צהבהב על הגב, ואילו לצביון אבוט יש רק לעיתים קווצת שיער אפרפר וקטנה.
לצביון צהוב-גב צבע הפרווה הכללי הוא חום שוקולד עמוק, ואילו פרוות צביון אבוט בהירה יותר.
לצביון צהוב-גב הצוואר בצבע זהה לגוף עם ברק נחושת או חלודה, ואילו לצביון אבוט הצוואר בצבע אפרפר-סגלגל צפחה עם נטייה לכחלחל.
לצביון צהוב-גב ציץ שיער קטן יחסית לעומת צביון אבוט, והוא בעל קרניים גדולות יותר.
לצביון צהוב-גב כתם קרמי-בז' סביב הלוע עם שפתיים לבנות, בניגוד ללוע האפרפר יחסית של צביון אבוט.
לצביון אבוט בית שחי ומפשעה אדמדמים-כתמתמים בהירים ואילו אצל צביון צהוב-גב הם כהים כשאר הגוף.
צביון צהוב-גב נפוץ לכל אורך מערב ומרכז אפריקה, ואין לו חפיפה עם צביון אבוט.
האקולוגיה של שניהם דומה ככל הנראה.
צביון שחור (Cephalophus niger), מין צביון קטן יחסית לצביון אבוט, שמזכיר אותו באופן חלוקת צבעי הפרווה - ראש בהיר וגוף כהה.
מלבד מידות הגוף הוא נבדל בקלות מצביון אבוט: לצביון השחור ראש בצבע אדמדם ופרווה שחורה קטיפתית, בניגוד לפרווה החומה כהה-אדמונית של צביון אבוט והראש האפרפר.
יש לו את הציץ הגדול ביותר בתת-המשפחה לאחר צביון אבוט, אך הוא אינו נכפף לאחור כאצל צביון אבוט.
הצביון השחור חי במערב אפריקה והוא פעיל יום בעיקרו.
מונטיאק הציצית (Elaphodus cephalophus), מין אייל בגודל זהה לצביון אבוט, ובעל מבנה גוף, וצבעי פרווה דומים למדי.
המראה הכללי שלו אפרורי ויש לו רגליים כהות יותר משאר הגוף וציץ שיער שמזכיר מאוד את הצביונים (ניתן להבחין בדמיון של השמות המדעיים).
ניתן להבדיל ביניהם בקלות: למונטיאק הציצית יש קרניים קטנות למדי, ציץ שיער בצבע חום שוקולד, עיגולים לבנים סביב כל עין וחרטום רחב יותר.
אוזניו משולשות ומסומנות בשחור לבן, בלוטות הריח שלו צמודות לעיניים, וזנבו קצר אמנם אך ללא ציצת שיער עגלגלה כשל הצביונים.
סימן הזיהוי הבולט מכולם הוא שלמונטיאק יש זוג ניבים שבולטים מהשפה העליונה ונעדרים אצל הצביון.
בדומה לצביון אבוט גם מונטיאק הציצית חי ביערות הררים סבוכים אם כי הוא פעיל יום, ותפוצתו היא במזרח אסיה.
צביון אבוט אנדמי למובלעות יער באזורים ההררים של טנזניה - בעיקר בשרשרת הרי ארק המזרחיים במרכז וכן בבלוקי-ההרים הגעשיים: הר קילימנג'רו בצפון טנזניה, והר רונגוואה וההר הדרומי ברכס קיפנג'רס בדרום טנזניה.
הצביון נעלם ככל הנראה מהרי אוסמבארה המזרחים (במחוז טאנגה), הרי אולוגורו והרי נגורו (במחוז מורוגורו) והרי פארה הצפונים (במחוז קילימנג'רו).
בית גידולו של צביון אבוט הוא בעיקר יערות גשם-הררים ראשוניים וצפופים בגבהים של 1,300 עד 2,700 מטר מעל פני הים, אם כי הוא נמצא גם לעיתים בגבהים של עד 4,000 מטר בקילימנג'רו, ובאזורים נמוכים מ-300 מטר בהרי אודזונגווה.
בדרך כלל בית גידול אופטימלי כולל גם כרי דשא, קרחות יער קטנות וביצות.למרות חיבתו ליערות ראשוניים עבותים הוא מצוי גם ביערות משניים, יערות במבוק, יערות שמופרעים על ידי פעילות אנושית, שולי יער, ולעיתים גם באזורי סבך גבוה ושטחי מרעה.
מתצפיות עולה שצביון אבוט מעדיף בהרים מיוערים את המורדות הצפונים-מזרחים של ההר, ורצוי עם כיסוי קרקע נמוך של עשבים ושיחים (לא יותר מ-40 ס"מ).
הטמפרטורות בתחומי מחייתו נמוכות במקצת מהאקלים של מזרח אפריקה בשל בית גידולו הגבוה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-500 מילימטר לשנה.
אף על פי שצביון אבוט הוא מין גדול יחסית, מעט מאוד ידוע על ההרגלים וההתנהגות שלו בשל ביישניותו וזהירותו הרבה.
על פי רוב התצפיות הוא כנראה יונק פעיל לילה, המבלה את מרבית היום במנוחה בסבך היער הצפוף או בין השיחים.
מרבית המצלמות הנסתרות שנפרסו ביערות מסוימים בטנזניה צילמו את צביון אבוט בעיקר בשעות הלילה - משעה 12 בלילה ועד לשעה 6:20, אם כי היו גם תצפיות נדירות יותר גם בשעות הערב המאוחרות.
רוב התצפיות והצילומים של צביון אבוט הם של פרט בודד - האופייני מאוד למיני הצביונים שנוטים לחיות בבדידות.
במהלך שעות הפעילות צביון אבוט עובר דרך שבילים אלכסונים קבועים בצידי הגבעות, מה שעשוי להקל על הציידים ללוכדו.
צביון אבוט מצוי בעיקר ביערות עם סוגי העצים הבאים: עצי פלום גויאנה (מסדרת המלפיגאים), עצי מיש (ממשפחת הקנאביים), עצי בומבאקס (ממשפחת החלמיתיים), עצי פיקוס (ממשפחת התותיים), עצי טאברנמונטנה (ממשפחת ההרדופיים), עצי טארנה (ממשפחת הפואתיים), עצי דארקנה (משפחת האספרגאים), עצי אנטוקליסטה (ממשפחת הערבזיים) ועצי מאקארנגה (ממשפחת החלבלוביים).
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי צביון אבוט.
נקבה אחת נצפתה סומרת את שערותיה האחוריות כאשר היא נסערת בדומה לצביון צהוב-גב, מה שמשמש כנראה כאות אזהרה.
בעת הבחנה בסכנה קרובה או רחוקה, צביון אבוט "יצלול" במהירות לתוך השיחים ויעלם, ולעיתים - באופן יוצא דופן - יקפוץ למים וישחה למקום מבטחים.
דווח שצביונים אלו עלולים להיות אגרסיביים ותוקפנים מאוד כאשר מצמידים אותם לפינה ללא יכולת להימלט.
הנמר האפריקאי הוא הטורף העיקרי של צביון אבוט בוגר, ופיתון סלעים אפריקני יטרוף בעיקר עופרים, למרות שהוא מסוגל להכניע גם צביון בוגר.
העופרים גם נטרפים כנראה על ידי עיטי כתר.
בהרי אודזונגווה טורפים פוטנציאליים אחרים לבוגרים הם אריות וצבועים נקודים.
תזונתו העיקרית של צביון אבוט מבוססת על פירות ועלים שאותם לרוב הוא מלקט מקרקעית היער לאחר שהופלו מהעצים על ידי קופים וציפורים, והיא כוללת גם כמויות קטנות יותר של עשבים, שיחים, פרחים, שתילים ירוקים, שרכים וצמחייה ביצתית אחרת.
הוא צורך גם גידולים חקלאיים כבננות, בטטות, לוביה ומניהוט מצוי שננטעו או נזרעו בשולי היער.ישנם תיעודים פחות נפוצים של אכילת עלי פרי דמוי-אפרסמון מסדרת האברשאים וטחב הגדל על סלעים שליד מפלי המים.
באחד מהתצלומים הראשונים והידועים של צביון אבוט, נראה פרט בוגר מחזיק בפיו צפרדע - כנראה ממשפחת הארטרולפתיים, מה שמצביע על כך שבדומה למינים אחרים גם צביון אבוט מעשיר את תזונתו בבעלי-חיים קטנים.
צביון אבוט נדיר יחסית על פני הטווח שלו, וניתן ללמוד זאת מכך שאפילו בבית הגידול האופטימלי שלו בהרי אודזונגווה צפיפות האוכלוסייה היא רק 1.3 פרטים לכל קמ"ר.
בבתי גידול פחות מתאימים הצפיפות נמוכה ביותר - 0.1 פרטים בלבד לקמ"ר.
שום דבר לא ידוע על הרבייה של מין זה, אך ישנם דיווחים על עופרים שנמצאו בחודשי ספטמבר, ואוקטובר.
בהתחשב בסביבת יערות הגשם שבהם חיים צביוני אבוט, הם כנראה מסוגלים להתרבות לאורך כל שנה.
ככל הנראה מרבית נתוני הרבייה שלו דומים לזה של צביון צהוב-גב: הריון בסביבות 8-7 חודשים והמלטה של עופר יחיד השוהה למעלה משבוע בתוך הצמחייה הסבוכה.
הגמילה מתרחשת כנראה לאחר 5 חודשים והבגרות לאחר סביבות 10 חודשים לנקבה ו-18-12 חודשים לזכר.
תוחלת החיים לפי זה תהיה כנראה בסביבות ה-10 שנים.
מגמת אוכלוסייתו נמצאת כבר משנת 1988 בירידה.
פרישת מלכודות מתרחשת ברמה נמוכה בעיקר בפארק הלאומי הרי אודזונגווה בגלל הגנה מסוימת שיש בו, ובאזורים אחרים כשמורת היערות התלולים באודזונגווה, ההר הדרומי ובהרי אוסמבארה המערבים תפישת במלכודות מתרחשת ברמות גבוהות יותר.
צביוני אבוט מושפעים גם מאובדן בית גידול על ידי פלישת מטעים חקלאיים או יישובים לשטחי היער שלהם וכמובן בירוא יערות.
בפארק הלאומי הרי אודזונגווה יש סיורים של פקחים נגד ציד בלתי חוקי, ובכל תחומי הפארק ניצול של בעלי חיים לכל סוגי המטרות אסור לחלוטין.
עם זאת כאמור, צביוני אבוט עדיין נתפסים במלכודות שנפרסות באין רואים - בעיקר ביער מוואניהאנה שבתוך הפארק.
בכל הפארקים והשמורות אין למעשה ניהול אמיתי, ויוצא מן הכלל הוא הר קילימנג'רו, שרוב היערות שסביבו נכללו לאחרונה בפארק הלאומי שבו יש רמת הגנה טובה ומסודרת היטב.
ברכס קיפנג'רס הדרומי, ישנם ניסיונות להעסקת ציידים חסרי מקור תעסוקה אחר ביוזמות חינוך ושימור סביבתיים בתמורה להפסקת ציד, ויש בזה הצלחה מסוימת.
עם זאת מוקדם מדי לקבוע האם יהיה לזה השפעה חיובית משמעותית על מספרי האוכלוסיות של צביוני אבוט, וגם אם כן, על מנת לישם זאת גם באתרים אחרים פעולות שימור אלו דורשות סכומי כסף נכבדים.
ארגון השימור IUCN מציע לטנזניה מספר תוכניות שימור רציניות שישפרו את ההגנה של הצביונים: 1. לכלול בפארק הלאומי אודזונגווה מספר יערות גדולים סביב הפארק שאינם מוגנים כיום, ובפרט מדרון אודזונגווה, יער ליונדו ויער מאטונדו.
2. לכלול את הר רואנגווה שבדרום טנזניה בתוך הפארק הלאומי קיטולו הסמוך.
3. אכיפת חוק חמורה יותר באזורים שאינם מוגנים כראוי כהרי אוסמבארה, היערות הדרומיים והרי אולוגורו (בהנחה שהוא עוד לא נעלם משם).
4. לתת הגנה מספקת לחיבורי יער קריטיים בין האוכלוסיות כמו מסדרון בוג'ינג'גילה שמקשר בין הר רואנגווה ליער ליווינגסטון בפארק הלאומי קיטולו.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביוני אבוט הוא ככל הנראה פחות מ-1,500 פרטים נכון לשנת 2008.
כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך לשנת 2023.
סיימה לימודיה התיכוניים בתיכון בית הכרם, ירושלים.
בשנת 1947 התגייסה לפלמ"ח ושירתה עד סוף מלחמת העצמאות בגדוד השלישי של חטיבת יפתח.
סיימה לימודי ריפוי בעיסוק בישראל ובארצות הברית.
הייתה בעלת תואר ראשון בשיקום, בהצטיינות יתרה, מאוניברסיטת ניו יורק, ובעלת תואר שני בחינוך מאוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה.
הייתה בוגרת הקורס לעיתונאות של אגודת העיתונאים והמחלקה ללימודי חוץ בטכניון.
בהיסטוריה המקצועית של צביה כהן היו שני שלבים.
השני - בעיתונות, באמצעי תקשורת כתובה ואלקטרונית.
היא האמינה ש"ידע הוא כוח", זה כלי התמודדות בסיסי ביותר.
לפיכך היא דאגה, בין היתר, לספק לציבור מידע על זכויות ושירותים, להציג מפעלים חברתיים ואנשים מעוררי השראה.
היא ראתה כמשימה לעודד את החברה ליצור הזדמנויות שוות לשני המינים כעיקרון חיוני, לא רק לקידום האישה, אלא גם לשלמות החברה כולה.
התנדבותה בגופים ציבוריים שימשה ערוץ נוסף לפעילותה, עליה זכתה במספר פרסים ואותות.
עבדה בארצות הברית בשיקום בבתי חולים ובניהול בית חולים למחלות כרוניות.
עם שובה לישראל עבדה בניהול אגף השיקום בבית החולים "מחנה ישראל" של מלב"ן.
עסקה בהוראת פסיכולוגיה ב"מדרשה למחנכים למוזיקה".
ניהלה את מחלקת הפרסום ויחסי הציבור של ויצו.
הייתה בעלת פינה על נשים בעיתונות העולם, בתוכניתו של ד"ר יואל רפל ברשת ב' של "קול ישראל".
הייתה כתבת בעיתון "ידיעות אחרונות" ובשבועון "לאשה".
ערכה את הירחון "דבר הפועלת" (1973–1994), שבמהלך כהונתה שינה שמו ל"נעמת" (כשם התנועה שהיה ביטאונה).
הקימה עם הוצאת "עם עובד" את ספריית "זהות" לפרסום ספרות מקור וספרות מתורגמת העוסקות בנשים, כולל "נשים בישראל - לקסיקון" (1991).
כיהנה כיו"ר מועצת ארגוני נשים בישראל וכסגנית נשיא הארגון הבינלאומי של נשים יהודיות (1998–2000).
מועצת ארגוני נשים היא ארגון גג של ארגוני הנשים הגדולים בישראל.
מייצגת אותם בכנסת, באו"ם ומול גופים ישראלים ובינלאומיים שונים.
במסגרת פעילותה במועצת ארגוני נשים ארגנה פעילויות מגוונות שהיו משותפות לארגוני הנשים, בהן:
תוכנית למניעת אלימות בגיל הרך במעונות הילדים, בשיתוף משרד החינוך.
הופק ספר "כועסים - מה עושים?" - אנתולוגיה לשירי ילדים נגד אלימות, הוצאת מודן (2000).
הכשרה מקצועית לנשים, בעיקר אלה שחזרו למעגל העבודה, בשיתוף משרד העבודה.
עידוד הקמה של עסקים קטנים, בשיתוף בנק הפועלים.
במסגרת הטלוויזיה הקהילתית בת"א-יפו השתתפה בעשיית סרטים מגוונים בנושאים אישיים וחברתיים, בהם כאלה שעוררו דיונים ציבוריים.
התוכנית "הכניסה לסבים-אסורה" שעסקה בבני משפחה שאינם מתירים לסבים ולסבתות לראות את נכדיהם, תרמה לשינוי חקיקה בנושא.
ראיינה (עם יוסי וישנייה) את הטייסת הישראלית הראשונה רחל מרקובסקי-לנדאו.
נפטרה ב-24 בנובמבר 2024, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין קריית שאול .
הותירה אחריה בן, בת, נכדים ונינים.
מליאת רשות השידור; הוועד למען החייל; המועצה להתנדבות; המועצה לישראל יפה; המועצה לתרבות ואמנות; דירקטוריון קרן יהושע רבינוביץ; המזכירות והוועדות השונות של אגודת העיתונאים.
הוועד המנהל והמועצה של קרן תל אביב לפיתוח.
בת חן - ספר על הח"ן (הקדמה של גולדה מאיר) - הוצאת שקמונה (1972).
חיל הנשים - חלק מאנציקלופדית צה"ל בחילו - אנציקלופדיה לצבא ולביטחון - הוצאת רביבים (1982).
התנדבנו לצבא הבריטי - על החיילות הארצישראליות במלחמת העולם השנייה - הוצאת ידיעות אחרונות (2005).
במסגרת מועצת ארגוני נשים: מידע שווה זהב - מדריך זכויות ושירותים לאישה המבוגרת (1999).
בשיתוף עיריית ת"א-יפו: מדריך זכויות ושירותים לגמלאי ת"א-יפו (2002), מדריך לאורח חיים בריא לגמלאי ת"א-יפו, יחד עם המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי (2012).
פרס ע"ש שרה רייכנשטיין, על הראיון הטוב ביותר "פלמחאיות ראשונות מספרות על ימים ראשונים" (פורסם ב"למרחב", 1966).
פרס ע"ש ולטר שווימר, על סדרת ראיונות על "הנערה הסוטה" (פורסם ב"למרחב", 1970).
הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סרטי גמלאים "יפה שעה אחת קודם" (עם ריקי וישנייה, 2004).
הסרט הטוב ביותר בפסטיבל בינלאומי "יוצרים מציאות" "יפה שעה אחת קודם" (עם ריקי וישנייה, 2010).
פרס רפפורט לשנת 2023 - פרס לנשים פורצות דרך.
פרס על מפעל חיים לאישה מעוררת השראה (הפרס על-שם רות וברוך רפפורט, המוענק על ידי "קרן ברוך ורות רפפורט" (The Bruce and Ruth Rappaport Foundation)).
תואר יקירת תל אביב-יפו (2007).
צביה וילדשטיין (26 ביולי 1906 סרנה, האימפריה הרוסית – 28 בינואר 2001, גבעתיים, ישראל) הייתה אשת חינוך, אסירת ציון ופעילת ציבור.
בתקופת השואה ניהלה בית יתומות בגטו ווילנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקימה בית יתומים בווילנה.
הואשמה בבגידה במולדתה רוסיה ונשלחה לשמונה שנים של עבודות כפייה בסיביר.
בישראל כיהנה כחברה מועצת העיר גבעתיים מטעם מפלגת העבודה, קיבלה את אות יקירת העיר (1985), פעילה בוועד למען החייל.
נולדה ב-26 ביולי 1906 ליוסף ובילה נבוז'ני בסרנה שבפלך ווהלין, אז באימפריה הרוסית, היום באוקראינה, עיירה קטנה שנבנתה לצורך ניהול תחבורה ומסחר.
גדלה בבית מסורתי עם זיקה לציונות.
אביה היה תלמיד חכם ומלמד בחדר, מכובד ומקובל בעיני הקהילה.
נהגה להאזין בחשאי לאביה וללימודיו ובכך ספגה אווירה של תורה.
סבה וסבתה מצד אביה עלו לארץ ישראל בשנת 1913. בגיל 12 לקחה חלק בפרנסת המשפחה ולימדה שיעורים פרטיים לילדים שנזקקו לעזרה.
בכסף שילמה את שכר הלימוד בבית הספר.
כדי לקבל תעודת בגרות ממשלתית, עברה בשנת 1922 ללמוד בגימנסיה הפולנית, שם חוותה לראשונה גילויי אנטישמיות.
במקרה אחד העירה לסטודנטים פולנים על תעמולה נגד יהודים, בתגובה תפסו אותה והשליכו אותה מהמרפסת.
גילויי אנטישמיות אלה חיזקו אצלה את זיקתה לציונות.
הלימודים בגימנסיה הפולנית גרמו לאביה צער על כך שהיא מחללת שבת בפרהסיה ולכן החליטה לעבור לגור בווילנה, בירת ליטא.
הוריה התנגדו אך היא לא ויתרה ובאותה שנה עברה לשם.
בווילנה גרה אצל אישה על ספה שבורה בפינת חדר, אותו חלקה עם שלושה מבני עירה.
לאחר שסיימה את שיעוריה בגימנסיה נהגה לשבת בערב בספריית שטראשון כדי להיות קרובה לתרבות עברית.
אף על פי שהתפרנסה משיעורים פרטיים לא היה לה די כסף לקנות ספרי לימוד, ולכן השאילה מחבריה ספרים למשך הלילה.
לא פעם נדרשה לעזוב את הגימנסיה משום שלא היה לה כסף לשלם, ובכל זאת הגיעה והאזינה לשיעורים מחוץ לדלת.
אותה שנה חלתה בדלקת ריאות ועל אף שלא היה לה כסף לשלם ללימודים התיר לה המנהל באופן חריג לגשת לבחינות.
בקיץ חזרה לסרנה על מנת לעבוד כמורה פרטית.
עם הכסף שחסכה חזרה לווילנה, נרשמה לאוניברסיטת ווילנה ולמדה היסטוריה, פדגוגיה ופסיכולוגיה.
אחת מתלמידותיה הייתה הבת של מר זסלנסקי, מנהל בית ספר פרטי.
הוא הציע לה לעבוד כמורה בבית ספרו, הייתה זו משרתה הראשונה בעבודת הוראה.
אחר כך עברה ללמד בבית הספר הפולני, בו לא הייתה זיקה לרעיון הציוני.
למרות זאת ביקשה לחנך את הילדים ברוח היהודית אשר גדלה בה.
בשנת 1936 סיימה את לימודיה באוניברסיטה, למדה בסמינריון גבוה, המשיכה לעבוד בעבודתה המקצועית והציבורית והתחתנה עם אשר וילדשטיין.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 (מבצע ברברוסה) יצאה מזרחה יחד עם אחיה יצחק ובעלה, אשר חלה במהלך בריחה זו.
הדרכים היו מסוכנות ועל כן הם חזרו לווילנה.
בין ההגבלות שהוטלו על היהודים הייתה ההגבלה לצאת מן העיר על מנת להשיג מזון.
פעם אחת, כשיצאה ולא הספיקה לחזור בשעה הייעודה, החליטה לא לשוב עד שתמלא את המשימה.
היא העמידה פנים שהיא ליטאית, כך גם אחרי ששני ליטאים שחשדו בה ועצרו אותה, שחררו אותה לבסוף.
לא הייתה זו הפעם הראשונה שהצליחה להיעזר במראה החיצוני שלה ובכך להסוות את יהדותה על מנת לשרוד.
ביום שבת, 6 בספטמבר 1941, עברה עם בעלה ועם היהודים שגרו בשכנות להם לגטו.
אחד מרחובות הגטו היה הרחוב בו גרו הורי בעלה, רחוב רודניצקה 9. כשראתה את הצפיפות העזה החליטה להמשיך בתפקידה כמחנכת והתדפקה על דלתות על מנת לקבץ מזון לפעוטות.
גלי אשפה נערמו בכל פינה, אנשים עשו את צורכיהם בחוץ.
היא החליטה לארגן צוות ניקיון בבתי השימוש ובמחראות.
סדר היום שלה התחיל בניקיון אחר כך טיפול בילדים.
היא הקריאה להם סיפורים ודאגה להם לאוכל.
לאחר תקופה מסוימת מונתה למזכירתו של ד"ר לזר אפשטיין, רופא מקובנה שהיה אחראי על המחלקה הסניטרית-אפידמיולוגית בגטו.
בעלה עבד במחלקה של רכבות משא, הטעין ופרק קורות עצים על גבי הקרונות.
בנוסף עסק בניקיון בתי השימוש של הרכבת ותיקון המסילה.
לא היו להם ילדים, אך הם אימצו לחיקם שני ילדים בגטו, לאחר שאימם לא יכלה לטפל בהם.
לאחר האקציה הראשונה בגטו, נותרו בו ילדים וילדות יתומים שהסתובבו רעבים ועירומים, שהצליחו להתחבא במלינות (מקומות מחבוא).
בעקבות שיחות עם ראשי מחלקות הרפואה והסעד בגטו הוחלט לפתוח שני בתי יתומים, אחד לנערות ואחד לנערים.
בגטו נמצאו ילדות בגילאי 7 עד 14, הצעירות שבהן ביקרו בבית הספר, הגדולות (בנות 12 עד 14) הועסקו על יד היודנראט בעבודות תפירה: תיקון גרביים, מכנסיים וכפפות.
היא מונתה למנהלת בית היתומות, ששכן בבית הכנסת ברחוב סטראשון 10. היא קבעה את סדר היום בבית היתומות: הבוקר התחיל בהתעמלות במגרש אשר מול בית הסוהר.
להבנתה, הספורט החיה את הנערות, והיא המשכה בכך על אף שאנשים בגטו הסתכלו בעין עקומה על כך.
אחרי ההתעמלות אכלו פת לחם לפעמים מרק שעועית ומים חמים שהיו צבועים בפירורי לחם שחור.
אחרי כן הילדות בגילאי 9–10 לקחו את הבנות בגילאי 7–8 לבית הספר ושמרו עליהן.
בית היתומות הורכב מארבע קבוצות: קבוצה הממונה על ניקיון הבגדים, השמיכות ואיחוי הקרעים, קבוצה שדאגה לניקיון הרצפה, דרגשי השינה והשולחנות, קבוצה שדאגה לרחצה, חפיפה ותספורת, וקבוצה אשר דאגה לעזור לילדות הקטנות בשיעורי בית.
בנוסף, הייתה ועדת תרבות שדאגה להכין עיתון, לארגן קבלת שבת, לקשט את הקירות ועוד.
היא ראתה חשיבות רבה בהעסקת הבנות ובהסחת דעתן מזוועות היום יום ולכן יזמה ארגון חוגי תפירה, ציור, דרמה ומקהלה.
כמו כן, בבית היתומות דאגו לבנות מקום מסתור לשעת חירום, ולהיאבק ברעב הכבד: "רעבים היינו תמיד.
לפעמים היה בעלי, בחוזרו מן העבודה, מביא מעט מזון שהצליח להבריח לגטו בדרכי סכנה.
בלילות הייתה אחת הילדות נעורה לפתע בצעקות ומתייפחת מחמת רעב.
חרש הייתי ניגשת אליה ותוחבת לתוך פיה חתיכת סוכר.
ועם שהייתי מלטפת אותה, הייתה הקטנה נרדמת מתוך הרגשת הקלה ותחושה שהיא בלבד אהובה עליי מכל".
בספטמבר 1943 החלו המשלוחים לאסטוניה ולחסל את הגטו.
יחד עם היתומות והורי בעלה נכנסה למקום מחבוא, ממנו יצאה כדי להשיג מזון.
כאשר רצתה לחזור לא יכלה, משום שבגטו החלו קרבות ירי בין הגרמנים לפרטיזנים.
כעבור ימים אחדים, כשהתקרבה לגטו, ראתה שהגרמנים מובילים את קבוצת היתומות לפונאר.
יחד עם שני ילדיה המאומצים עמדה בשורה וחיכתה למוות.
היא נפצעה, ולאחר כמה שעות הצליחה לצאת מבין הגוויות בבור וברחה ליער.
היא הצליחה להגיע לבית של איכר שאסף אותה אל ביתו, לאחר יומיים העבירה מסר לפרופ' טדאוש טשזובסקי, שהיה מרצה שלה בשעה שהייתה סטודנטית.
הפרופ' ביקש מהאסיסטנטית שלו, גברת זיקובסקה, לעזור והאחרונה מצאה לה מקום בתור עובדת במשק החקלאי שלה.
מחשש שתתגלה, הועברה למקום בטוח יותר בשם "אחוזת סקאלה" של הגברת ינקובסקה, שם עבדה כפועלת פולנייה בשם הבדוי ידוויגה, אצלה חטבה וניסרה עצים.
בשיחת חולין במטבח שמעה כי בעלת האחוזה וביתה מדברות על הפיגור בחומר הלימודי עקב המלחמה והיא הציעה ללמד את הבת.
אט אט לימדה את הבת שיעורים והיא הייתה מאושרת.
השמועה פרשה לה כנפיים ועד מהרה הורים רבים ביקשו שצביה-ידויגה, תלמד את ילדיהם.
היא נשארה באחוזה כעשרה חודשים עד סוף המלחמה.
כשחזרה לווילנה פגשה כמה ממכריה והם החליטו להקים ועדה שתפנה לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית סובייטית ליטאית, בבקשת מבנה לטובת פנימייה ובית ספר לילדים יהודים ניצולי השואה.
בוועדה השתתפו הסופר אברהם סוצקבר, אבא קובנר, שמריהו קצ'רגינסקי, ד"ר בלוץ, ד"ר ליבו וצביה וילדשטיין.
לאחר מאמצים מול השלטונות פתחו בית ספר, בית יתומים וגן ילדים: כאשר עמדה בראש בית היתומים, אליעזר ירושלמי (ירוסלומסקי) ניהל את בית הספר והלנה חצקלס את גן הילדים.
את הילדים שהיו ברחוב היה קל לאסוף ביחס להילדים שהתחבאו במנזרים או באחוזות פולניות.
לא פעם נתקלו היא ושותפיה בסירוב נחרץ כשבאו לאסוף את הילדים, ששימשו כוח עבודה זול.
המבנה החינוכי בו שכנו כ-300 יתומים היה בנוי משלוש קומות: בקומה הראשונה חדרי המלאכה וגן הילדים, בקומה השנייה שכן בית הספר ובקומה השלישית חדרי המגורים.
בית היתומים שעקרונותיו תמכו בעבודה עצמית והדדית הורכב מקבוצות, בראש כל קבוצה עמדו מורים שמילאו את התפקיד בהתנדבות.
הילדים הגדולים דאגו לקטנים וטיפלו בענפי המשק השונים ובפעילויות החברתיות בבית.
היא סיפרה כי אהבה יותר מכול להסתובב בגן הילדים:
במהלך ניהול בית היתומים ניסתה לשלוח כמה שיותר ילדים וילדות לארץ ישראל.
היא הבריחה ילדים מרוסיה לפולין ומשם לארץ ישראל בעזרת חיילי הבריגדה.
ההברחות התבצעו על ידי הברחת ילדים עם נוסעים שהיו ברשותם אישור מעבר לפולין, שם חיכו חיילי הבריגדה.
דבר זה נודע לשלטונות והם ראו בכך בגידה במולדת.
גם היא חיפשה דרכים לעלות לארץ בתקווה למצוא את בעלה, שלבסוף התברר לה שנרצח בפונאר.
יום אחד פגשה ברחוב בתלמידתה שסיפרה לה כי יש טייס שיוכל להטיס אותן לפולין, משם יהיה לה קל לעלות לארץ.
היא השתכנעה שהדבר לא מסוכן משום שהיה ברשותה רישיון נסיעה לפולין אך הטייס שיתף פעולה עם השלטונות הסובייטים.
היא הואשמה בבגידה במולדת ונגזרו עליה שמונה שנים במחנות עבודה.
הדרך לגולאג בקולימה בצפון מזרח סיביר הייתה רצופת קשיים.
היא הובלה יחד עם אסירות נוספות בקרונות בקר צפופים במשך 40 יום עד מחנה הריכוז ולדיווסטוק.
העיר שוכנת במזרחה של אסיה, על החוף הים היפני האסירות חולקו לשתי קבוצות: הפליליות, ששלטו בכוח הזרוע, והפוליטיות שנחשבו לאסירות נחותות יותר.
לאורך כל הדרך התעללו הראשונות באחרונות:
כשהגיעה לקולימה חוותה אנטישמיות הן מצד האסירות והן מצד הסוהרים.
תחילה שובצה לעבודות ניקיון, אך מאחר שתשו כוחותיה נשלחה לעבוד בבית ילדי האסירים והיא התמנתה ל"מטפלת יממה".
בעבודה זו במשך יממה עבדה ויממה נחה.
עבודה זו גרמה לה ניצוץ של אושר בתוך המציאות הקשה בסיביר.
לאחר חצי שנה נאסר עליה להיות בקרבת ילדים בשל היותה "בוגדת במולדת" והיא הועברה למחנה אחר בו חטבה עצים בחורף ובקיץ עבדה בכריית זהב.
כל אסירה הייתה צריכה לעמוד במכסה יומית, אם לא עמדה, הופחת המזון שקיבלה.
היא הייתה חלשה מבחינה פיזית, לא עמדה במכסות היומיות ומצבה הבריאותי הידרדר.
משום שלא עמדה במיכסת העבודה, היא ובת זוגה לעבודה נשלחו לצינוק.
היא פחדה מאוד ומיררה בבכי, השומר מחוץ לצינוק פתח את ליבו אליה ונתן לה לשבת בחדרו כל הלילה, כשהטיחה בו: "מדוע מגיע לי הסבל הזה?
מוטב למות מאשר לעמוד פה".
עם הזמן יחסן של האסירות כלפיה השתפר משום שמצאו אותה מועילה: היא כתבה עבורן מכתבים ובקשות לבית המשפט וסיפרה להן סיפורים ואגדות בזמן המנוחה.
פעולות אלו זיכו אותה בעזרה בשעת העבודה הקשה.
כאשר מפקדי המחנה הבינו שאין היא מביאה תועלת לעבודות במשך היום, העבירו אותה לתפקיד לילי בו הייתה אחראית על הסבלים שעבדו בלילה.
ושוב, לאחר תקופה מסוימת העבירו אותה לעבודת קציר אשר הרעה את מצבה הרפואי.
היא אושפזה בבית חולים ושובצה מחדש במכרה זהב ולאחר מכן כמחלקת אוכל ואחראית ניקיון.
לאחר שחרורה לא הורשתה לעזוב את גבולות קולימה ונדרשה לעבוד במחנה קיץ ככובסת.
לאחר פרק זמן הצליחה למצוא עבודה כסניטרית בבית חולים.
כעבור שנה בתפקיד ביקשה לחזור לעסוק בהוראה.
לבסוף הצליחה לקבל את הדיפלומה מווילנה המאשרת לה לעסוק בהוראה, וכך, בספטמבר 1953, התמנתה למנהלת בית ספר במדינת יקוטיה במזרח.
לאחר שנה הידרדר מצבה הבריאותי והיא ביקשה חופשת מחלה מיוחדת בעיר חמה יותר.
היא נסעה למוסקבה ומשם הגיעה בדרך בלתי חוקית לווילנה, שם פגשה מכרים ישנים שעזרו לה להסתתר במשך כמה ימים.
כשחופשת המחלה הסתיימה היה עליה לחזור לסיביר, אך נשלחה לתפקיד כמנהלת בית ספר באינדיגירקה, עיירה במרומי הר סמוך לוורחויאנסק.
היא פנתה לרשויות כדי לקבל , טופס שיזכה אותה מן האשמה ויאפשר לה לשוב להיות אזרחית מן המניין, והיא אכן זוכתה.
במכתב שקיבלה היו ארבע מילים: "אשמתך הופסקה מחוסר הוכחות".
היא הגיעה לווילנה, משם עברה לפולין בדרכה לישראל.
בשנת 1957 עלתה לארץ וגרה בגבעתיים.
החלה ללמד בבית הספר היסודי על שם דוד שמעוני, במקביל הוזמנה להרצות במכללת בית ברל.
בנובמבר 1965 נבחרה כחברה במועצת העיר גבעתיים מטעם סיעת המערך, וכיהנה בתפקיד במשך שלוש קדנציות.
כיהנה כיו"ר סניף גבעתיים של הוועד למען החייל.
בתפקידה גייסה תרומות, ארגנה אירועים ומכרה כרטיסי הגרלה.
קרוב היה ללבה בסיס של חיל האוויר.
בריאיון לביטאון חיל האוויר אמרה שהיא רואה את עצמה בתור ה"אמא" הרשמית של אחד מבסיסי החיל: "במשך כל הזמן הזה אני פעילה במיוחד בשביל הבת המאומצת שלנו, בסיס חיל אוויר אי שם.
זאת בת יחידה שיודעת: אם זקוקים למשהו, הולכים לאמא".
לא נישאה בשנית ולא הקימה משפחה.
בשנת 1980 עברה תאונת דרכים שאילצה אותה לעבור להתגורר בבית אבות.
התגוררה בבית אבות "משען" בגבעתיים.
תלמידה יצחק בקנשטיין פגש בה וטיפל בה, ערך לה חגיגות ימי הולדת ועזר לה בסידורים כשהייתה חולה.
שמואל ביניונסקי והיתומים שעלו לארץ באו לבקרה.
בשנותיה האחרונות היא חלתה באלצהיימר.
נפטרה ב-28 בינואר 2001, נטמנה בבית העלמין נחלת יצחק.
צביה חנה אליהו (נולדה בשנת 1933) היא אשת ציבור.
אלמנתו של הרב מרדכי אליהו שהיה הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
נולדה לרבי נסים דוד עזראן (ראש ישיבת בית שמואל ואהל מרדכי) ולאביגיל (בתו של הרב יוסף שלוש ונכדתו של הרב דוד שלוש; נפטרה בה' באייר תשע"ה).
משנת 1951–1953 למדה מקצוע ורכשה במהלך השנים מספר שפות.
בשנת 1953, בהיותה בת עשרים, נישאה לרב מרדכי אליהו.
בני הזוג התגוררו בשכונת מקור ברוך בירושלים, לאחר מכן עברו להתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים, שם גרה עד היום.
כותבת טור קבוע במגזין לנשים 'פנימה'.
בעבר כתבה טור בעלון השבת מעייני הישועה.
מעבירה שיעורים במקומות רבים ובפרט בימי עיון לנשים, בכנסי התעוררות ובמדרשות לנשים, ונחשבת לדמות תורנית משפיעה בקרב נשים רבות.
בשנים 2010 וב-2012 יזמה מבצע עולמי לשמירת שתי שבתות.
מטרת המבצע הייתה, בהתבסס על דברי רבי שמעון בר יוחאי, שאם ישראל משמרין שתי שבתות כהלכתן, מיד ייגאלו.
לאחר פטירתו של הרב אליהו, מצאה פתק משומש בכיסו, ובו תפילה אישית-סודית שחיבר והיה נושא בכל יום.
היא פנתה ליונתן רזאל, וביקשה ממנו שילחין אותה.
השיר בוצע על ידו יחד עם יוסף הרקדן.
בשנת 2013 הייתה שותפה למסע הרבניות, לאורכה ולרוחבה של הארץ לחזק, לקרב ולהעצים את נשות ישראל.
מאות מסיפוריה על בעלה הרב אליהו הובאו בסדרת הספרים "אביהם של ישראל", ב-11 חלקים, שיצאה לאור בשנים תש"ע-תשפ"ב.
היא גורסת שיש לחזק את לימוד התורה לנשים, אך לדעתה נשים אינן יכולות לפסוק הלכות.
בנוסף, היא מתנגדת לגיוס בני ישיבות.
בבחירות בשנת תשע"ה הביעה תמיכה במפלגת יחד - העם איתנו.
בנה, הרב שמואל אליהו - חבר מועצת הרבנות הראשית ורב העיר צפת
בנה, הרב יוסף אליהו - ראש כולל דרכי הוראה לרבנים
בנה, עו"ד שלמה בן אליהו - מנכ"ל משרד החקלאות.
בעבר היה מנכ"ל משרד השיכון ומנהל מינהל מקרקעי ישראל ועמד בראשות המכון להוצאת ספרי אביו.
צביה הוברמן היא מחזאית ובמאית ישראלית.
כתבה וביימה עשרות הצגות, בעיקר לילדים ולנוער וכן תוכניות טלוויזיה רבות.
ייסדה את המגמה לתיאטרון בבית הספר לאמנויות תל אביב, שאותה גם ניהלה במשך שנים ארוכות.
הייתה המנהלת האמנותית של "תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער" ושל פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
חברת הנהלת איגוד ארגון תיאטראות הילדים העולמי אסיטז'.
הוברמן נולדה וגדלה בקריית שמואל ליד חיפה למשפחה דתית.
לאחר שירותה הצבאי עברה לתל אביב.
סיימה תואר ראשון בספרות השוואתית מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
עם תום לימודי התואר הראשון קיבלה הצעה להשתלב בצוות ההוראה של בית ספר חדש וניסיוני, המוכר כיום כבית הספר לאמנויות תל אביב (קמפוס אריסון).
הוברמן הצטרפה לצוות בית הספר החדש ובין השנים 1984-2003 ניהלה את המגמה לתיאטרון בבית הספר.
במסגרת זו פיתחה שיטות עבודה הנחשבות לפורצות דרך בתחום הוראת התיאטרון ורבים מתלמידיה נחשבים כיום לשחקנים ויוצרים מובילים בארץ.
בין תלמידיה נמנים טל מוסרי, עידו מוסרי, דנה דבורין, ריקי בליך, אניה בוקשטיין, אורי אומנותי, שיר גוטליב, אוהד קנולר, רן גואטה, שלומי שבן, תמר שם אור, טל בלכרוביץ' ואחרים.
הוברמן גם כתבה וביימה את קטעי המשחק של תלמידי בית הספר שהשתתפו לצד נתן דטנר בתוכניות הטלוויזיה "תופסים ראש" ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1988–1991.
בשנים 1989-1987 הייתה הוברמן המנהלת האמנותית של אירועי החוצות בפסטיבל ערד.
בשנים 2003-2008 הייתה המנהלת האמנותית של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בתקופת כהונתה הרחיב התיאטרון את היקף פעילותו בצורה ניכרת.
בשנים 2008-2013 שימשה כמנהלת האמנותית של פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים ובמסגרת זו יצרה שיתופי פעולה רבים עם תיאטראות בחו"ל.
הוברמן היא חברת הנהלת האיגוד הבינלאומי של תיאטרון לילדים ולצעירים, אסיטז'.
כיום הוברמן ממשיכה לכתוב ולביים ובמקביל מעבירה הרצאות וסדנאות בתחומי התיאטרון והחינוך.
הוברמן מתגוררת בתל אביב, נשואה ואמא לשלושה.
"סווינג"- כתיבה ובימוי, תיאטרון חיפה, (2024)
"אגדות שלמה המלך ומלכת שבא" - כתיבה ובימוי, על פי אגדות המלך שלמה מאת ח.נ.
ביאליק, תיאטרון אורנה פורת (2022)
"חנה סנש" - כתיבה ובימוי, מבוסס על קורות חייה של חנה סנש, מדיטק (2021)
"מורה לחיים" - כתיבה ובימוי, תיאטרון אורנה פורת (2019)
"הלב" - כתיבה ובימוי, על פי הלב של אדמונדו דה אמיצ'יס, מדיטק (2018)
"רובין הוד" - כתיבה ובימוי, על פי אגדת העם האנגלית, תיאטרון אורנה פורת (2017)
"מולאן" - כתיבה ובימוי, על פי אגדת עם סינית, תיאטרון אורנה פורת (2016)
"צ'פלין" - כתיבה (יחד עם דפנה אנגל) ובימוי, סיפורו של צ'ארלי צ'פלין, תיאטרון ארצי לנוער (2016)
"גיבורה" – כתיבה ובימוי, מחזמר מקורי על פי הקלאסיקה "נסיכה קטנה" מאת פרנסס הודג'סון ברנט, תיאטרון אורנה פורת (2014)
"טופלה טוטוריטו" – כתיבה, על פי שלום עליכם, בימוי: משה קפטן, תיאטרון אורנה פורת (2014)
"אדיסון" – כתיבה, סיפורו של הילד הממציא תומאס אדיסון, בימוי: רועי שגב, תיאטרון אורנה פורת (2014)
"הכל פתוח" – כתיבה ובימוי, מחזמר על פי שירי נעמי שמר, תיאטרון גושן (2014)
"בת המלך" – כתיבה ובימוי, על פי אגדות שלמה המלך של ח.
"אקסודוס" – כתיבה, בימוי: דדי ברון, תיאטרון אורנה פורת (2012)
"שיקגו" – בימוי, הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (2011)
"הנחשול" – כתיבה, בימוי: רועי שגב, תיאטרון אורנה פורת (2011)
"פיטר פן" – כתיבה ובימוי, על פי ג'יימס מתיו בארי, תיאטרון חיפה (2009)
"מיכאל" – כתיבה ובימוי, מחזה מקורי, תיאטרון גושן (2009), עיבוד חדש בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער (2016)
"דרך השיר" – כתיבה ובימוי, מופע מוזיקלי עם השירים שאהבנו, תיאטרון אורנה פורת
"יש ילדים זיג זג" – כתיבה ובימוי, עיבוד על פי דויד גרוסמן, תיאטרון אורנה פורת (2007)
"צבעים בחול" – כתיבה ובימוי, סיפור ילדותו של נחום גוטמן, תיאטרון אורנה פורת (2007)
"חיבור מהיר" - כתיבה (יחד עם יורם זקס), בימוי: גיל צ'רנוביץ', תיאטרון אורנה פורת (2004)
"בן המלך והעני" – כתיבה ובימוי, על פי מארק טוויין, תיאטרון גושן
"הזמיר" – כתיבה ובימוי, על פי הנס כריסטיאן אנדרסן, תיאטרון גושן
"הכינה נחמה"– כתיבה ובימוי, על פי מאיר שלו, תיאטרון אורנה פורת (2002)
"ליצן הדובדבן" – כתיבה ובימוי, על פי שיריה של שלומית כהן-אסיף, תיאטרון גושן
"שקט מצלמים" – בימוי, מופע מולטי מדיה בשיתוף סינמטק תל אביב
"ארץ להד"ם" – כתיבה ובימוי, על פי שירי נעמי שמר, תיאטרון גושן
הרפתקאה מהספרים תיאטרון חיפה ( חדר בריחה)
"תופסים ראש", כ- 50 תוכניות, תסריט ובימוי, ערוץ 1
"ניידת שידור", כ- 30 תוכניות, תסריט ובימוי, ערוץ 1
סדרת תוכניות לחגים עם נעמי שמר, בימוי המופעים, ערוץ 1
"אליעזר" – בימוי המופע, אופרת רוק המבוססת על סיפור חיין של אליעזר בן-יהודה, מאת הלל מיטלפונקט, ערוץ 1
"כוכבים בחוץ" – בימוי המופע, מופע משירי נתן אלתרמן, ערוץ 2
"מאז ועד זאפ" – כתיבה ובימוי המופע, 30 שנה לתוכניות הילדים, ערוץ 1
"שירי הילדים של כל הזמנים" – כתיבה ובימוי המופע, שודר ביום העצמאות 2002
"אצלנו בפסנתר" – תסריט ובימוי קלטת וידאו לילדים, משירי נעמי שמר
צִבְיָה היא דמות מקראית, אשת אחזיה, מלך יהודה במאה ה-9 לפנה"ס, ואמו של יואש, יורשו.
מוצאה של צביה מבאר שבע.
שמה מופיע פעמיים במקרא, בספר מלכים ובספר דברי הימים.
יש הסוברים כי ציון מקום הולדתה ומוצאה, באר שבע, מלמד על מדיניות פנים בזמן המלך יהושפט ויורשיו כדי לחזק את אחיזת שבט יהודה באזור הנגב והדרום.
סברה זאת מתחזקת לאור הכתוב, שמספר בהקמתו של צי סוחר הממוקם בעציון גבר.
ייתכן כי אחיזתם של מלכי יהודה בארץ אדום ושחרור אדום מעול יהודה, חיזקה את הצורך בחיזוק הדרום והדבר בא לידי ביטוי בקשרי נישואין עם משפחות מכובדות מהאזור, כמו בנישואיו של אחזיה עם צביה.
לדעת מיכאל קוכמן התקשרות זו החלה עוד בימי מלכות יהורם.
ייתכן כי השם צביה נגזר משמו של הצבי.
ד"ר (ח"י) צבי שראל (לבית פישמן) נולד בשנת 1927 בהונגריה.
צבי היה ניצול שואה שעלה לישראל בשנת 1949.
בתור איש חינוך ותיק, עסק במחקר ובהוראה, בפיתוח תוכניות לימוד במוסדות ממלכתיים וציבוריים, בהכשרת מורים ובהשתלמותם.
מחקריו התמקדו בחקר השיח והסוציו-לינגוויסטיקה, בלשנות הטקסט ואוריינות ובתחומי מחקר של חקר הלשון והחינוך הלשוני, על מנת לענות בין השאר על הצורך למרכז מידע למורים המלמדים לשון ב"מוקד טקסטואלי".
מחקריו התפרסמו בכתבי עת שונים: "פרקים", "מעלות", "בלשנות עברית חפ"שית", "לשון ועברית", "בארי".
היה המייסד של כתב העת "חלקת לשון" ומעורכיו.
הקים את מאגר מילו"א (משאבי לשון ואוריינות) – במכללת ליפשיץ, הנקרא על שמו,
ייסד את הלקסיקון המקראי (בהכנה).
1958 - האוניברסיטה העברית בירושלים - תואר ה BA במדעי הרוח + תעודת הוראה תיכונית.
1974 – אוניברסיטת תל אביב – תואר MA בהצטיינות – מדעי החינוך (המגמה למינהל ופיקוח).
1985- האוניברסיטה העברית בירושלים – תואר דוקטור במדעי הרוח – "מבנים של שיח בספרי לימוד עבריים במדעי הרוח והקשירות התקשורתית של פרחי הוראה".
שימש כסגן מנהלת תיכון עירוני י"א בתל אביב משנת 1969.
היה נשוי, אב לשלושה ילדים, סב לשמונה נכדים ונינה.
תשס"א: לשון בסביבותיה, שפה בהקשריה (קובץ מאמרים בחקר השיח, בסוציולינגוויסטיקה ובחינוך הלשוני), תל אביב: מכון מופ"ת (234 עמודים).
תשנ"א: מבוא לניתוח השיח (פרקים בבלשנות הטקסט), הוצאת "אור-עם", רמת-גן (221 עמודים).
תש"ן: במבט נוסף - פרקי הבנה והבעה (לפי תוכנית הבחינה החדשה ב"יסודות ההבנה וההבעה", לתלמידי חטיבת הביניים ולתלמידי החטיבה העליונה), הוצאת "אור-עם", רמת-גן (87 עמודים).
תשמ"ו: גישות ודרכים בניתוח חמרי למידה (מקראה, בתוספת מבוא, רשימת מונחים וביבליוגרפיה לעיון נוסף), סדרת קונטרסים לחינוך ולהוראה, המכללה לחינוך ע"ש שיין, פתח תקווה (26 עמודים).
תשמ"ה: עיבוד דידקטי של טקסטים (תדריך ללמידה עצמית בקורס קצינות הוראה).הוצאת קצין חינוך ראשי / ענף השכלה, צה"ל, 1985 (23 עמודים).
תשמ"ד: מבנים של שיח בספרי לימוד עבריים במדעי הרוח והכשירות התקשורתית של מדעי הרוח.
הוגשה לסנאט של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תשס"ו-תשס"ז: על המבט הכפול של מחבר היפרטקסט – ככותב וכקורא.
תשס"ו: ציוני דרך בתולדות חקר השיח - מאבקים, הישגים ואתגרים.
תשס"ד: סיפור שמשון וזיקותיו הבין-טקסטואליות - עיון בתורתו הדיאלוגית של מיכאל בחטין.
בתוך: ל' חרל"פ (עורכת), מים מדליו (שנתון המכללה הדתית לחינוך ע"ש רא"ם ליפשיץ), מס' 15, ירושלים, עמ' 254-233 (גרסה דיגיטלית – באתר סקריפט: http//www.scriptil.org.
במדור "עץ הדעת", סרגל א"ב, באות ש).
"קיוונים" - כתב עת דיגיטלי להכשרת מורים בסביבות למידה מתוקשבות (באתר של מכון מופ"ת: https://web.archive.org/web/20090505070808/http://kivunim.macam.ac.il/).
תשס"ג: אוריינות היפרטקסטואלית – מקסם שווא או אפשרות מעשית?
בתוך: י' שלזינגר' ומ' מוצ'ניק (עורכים), למ"ד לאיל"ש (קובץ מחקרים במלאת שלושים שנה לאגודה הישראלית לבלשנות שימושית).
ירושלים: הוצאת צבעונים, עמ' 372-357 (גרסה דיגיטלית – באתר סקריפט: http://www.scriptil.org, במדור "עץ הדעת", סרגל א"ב, באות ש).
תש"ס-תשס"א: התיהלוך במגילת רות כאספקלריה לתיהלוך בסיפור המקראי (היבטים עיוניים ודידקטיים).חלקת לשון 32-29 (ספר מאיה פרוכטמן), עמ' 383-362.*
תש"ס: על היבט אחד של לכידות ב"השיבה מהודו" לא"ב יהושע.
בתוך: ע' אולשטיין, ש' בלום-קולקה וא' רודריג-שורצולד (עורכים), ספר היובל לפרופ' רפאל ניר.
ירושלים: כרמל, עמ' 178-174. תשנ"ט: הדחיסות המילונית בשיח הדבור ובשיח הכתוב (על מחקר חלוץ בתכונית מבחינה אחת).
בתוך: ש/ שרביט (עורך), מחקרים בלשון העברית העתיקה והחדשה (ספר היובל לפרופ' מ"צ קדרי).
תשנ"ט: מודלים של מרכזי כתיבה אקדמית מתוקשבים.
תשנ"ט: על כמה ממאפייני הלשון של התכתובת בדואר האלקטרוני.
תשנ"ט: בחנים לשוניים בשני ז'אנרים ושלושה משלבים - על פי "השיבה מהודו" לא"ב יהושע.
בלשנות עברית 44, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 86-75.*
תשנ"ח: האם קיימת שונות לשונית-משלבית בין הסיפר ובין הדיאלוג בסיפור המקראי?
דפים 26, תל אביב: מכון מופ"ת, מחקר ופיתוח תוכניות בהכשרת עובדי הוראה, עמ' 157-138.
תשנ"ח: לקראת מודל חדש למיון רמות של פורמליות בשיח.
חלקת לשון, כתב-עת למחקרים בבלשנות השימושית, בטיפוח החינוך הלשוני ובאוריינות, מס' 25, עמ' 55-34.*
תשנ"ז: שיח ההיצג ושיח הטיעון בטיפוח האוריינות האקדמית.
דפים 25, תל אביב: מכון מופ"ת, מחקר ופיתוח תוכניות בהכשרת עובדי הוראה, עמ' 83-66.*
תשנ"ו: בין הקורא לבין הטקסט: התיהלוך והדגמתו בטקסט מקראי.
בתוך: א' רודריג-שורצולד וי' שלזינגר (עורכים), ספר הדסה קנטור.
רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן באמצעות חן הפקות, עמ' 237-228.*
תשנ"ג: המשלב וטיפוחו בחינוך הלשוני.
תשנ"ב: תרומת המחשב לחינוך הלשוני בתהליך הכשרת המורים, דפים 15, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, מכון מופ"ת - מחקר ופיתוח בהכשרת עובדי הוראה, עמ' 28-18.
תשנ"ב: זיהוי מאפייניהם של טקסטים בסיוע תוכנית 'פרולוג'.
לשון ועברית (כ"ע לענייני לשון, שפות והלשון העברית) 6 (תמוז) (מדור: מושגים במדעי הלשון), ע' 49-48.*
תש"ן-תשנ"א: היבטים תקשורתיים בהוראת ההבעה: המכתב השימושי.
תש"ן: קריאה לצורך כתיבה וכתיבה לצורך קריאה (על דרכים חדשות בטיפוח הקריאה והכתיבה).
חלקת לשון (כתב עת לטיפוח החינוך הלשוני) 1, מכללות בית ברל ולוינסקי, עמ' 16-8.*
לשון ועברית 4 (תמוז) (מדור: מושגים במדעי הלשון), עמ'
תש"ן: שיח (חקר השיח; ניתוח השיח).
תש"ן: הכשירות התקשורתית וההבחנה בין רמות לשון.
תשמ"ט: תפישת הסלנג כאינדיקציה להתפתחות הכשירות התקשורתית.
תשמ"ח: עובדות ודעות - וההבחנה ביניהן.
בלשנות עברית חפ"שית 26, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, עמ' 94-79.
תשמ"ז: מבחני שחזור וסיכום וחשיפת מבנה המאקרו של טקסטים (על כלי דידקטי חשוב בידי המורה).
סוגיות בחינוך 2, בית הספר לחינוך, האוניברסיטה העברית בירושלים, עמ' 118-134.*
תשמ"ד: על תרומתו של צה"ל להפצת הלשון העברית ותרבותה.
עם וספר, ביטאון ברית עברית עולמית, חוברת ג', אביב, עמ' 78-73.
תש"ם: אורך המשפט כמדד סגנוני - על פי ספר יונה ומגילת רות, פרקים (שנתון סמינר שיין) ב', ירושלים - פתח-תקוה, עמ' 85-54. *
תשל"ח: הבנת הנקרא והוראתה בבית המדרש ובבית הספר.
פרקים, קובץ מאמרים בנושאי חינוך, הוראה והכשרת מורים (בעריכת ח' שוהם), ירושלים- פתח תקווה: ביהמ"ד למורים ולגננות ע"ש א' שיין, עמ' 59-36.
תשל"ג: תוכנית הלימודים בתנ"ך לחטיבת הביניים - האם התחשבו עורכיה בצורכיהם של טעוני הטיפוח?
מהלכים, עיונים בבעיות הוראה והכשרת מורים (בעריכת ש' סקולסקי), תל אביב: הסמינר ע"ש לוינסקי, עמ' 135-127.
תשל"ב: למידה בדרך הגילוי או הוראה בדרך פורמלית-מילולית (בעקבות פולמוס ישן-חדש).
מעלות (ביטאון ארגון המורים העל-יסודיים), ג/3, עמ' 19-15.
תשי"ח: שמות המיסים - מוצאם ומשמעותם לפי המקורות העבריים.
שרות (דברי עובדים בשרותי המיסים) 7, ירושלים: משרד האוצר, עמ' 4-3.
2.3. פרסומים משותפים עם מחברים אחרים
תשנ"ט (עם פרופ' לובה חרל"פ): לחקר השיח והרטוריקה במאמר ההלכתי בן-זמננו.
החוג הישראלי של חברי החברה האירופית לבלשנות, דברי המפגש השנתי ה-15. רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 16-5.
תשנ"ו (עם פרופ' יצחק שלזינגר ופרופ' דורית רביד): טיפוח ההבחנה המשלבית בחינוך הלשוני בהכשרת המורים (מודול ללמידה במוסדות להכשרת מורים).
משרד החינוך התרבות והספורט, גף להכשרת עובדי הוראה, מכון מופ"ת - מחקר ופיתוח תוכניות, ירושלים (55 עמודים).
תש"ן (עם אילנה מנשה, דורית רביד ויצחק שלזינגר): דקדוק תלוי-הקשר - מן הטקסט אל הלשון (יחידה ניסויית לטיפוח החינוך הלשוני מתוך גישה אינטגרטיווית).
משרד החינוך והתרבות, גף להכשרת עובדי הוראה, מכון מופ"ת - מחקר ופיתוח תוכניות, ירושלים (25 עמודים).
תשמ"ז (עם אילנה מנשה, דורית רביד ויצחק שלזינגר): הנורמטיביות והמציאות הלשונית: התנהגות הקמץ כדגם מייצג (מודול ללמידה במוסדות להכשרת מורים).
משרד החינוך והתרבות, המחלקה להכשרת עובדי הוראה, המכון לתכנון לימודים, ירושלים (23 עמודים).
תשמ"ו (עם דורית רביד ויצחק שלזינגר): צירופי הסמיכות - רבדים ומשלבים (מודול ללמידה במוסדות להכשרת מורים).
משרד החינוך והתרבות, המחלקה להכשרת עובדי הוראה, המכון לתכנון לימודים, ירושלים (35 עמודים).
הרצאות בכינוסים מדעיים (בסדר כרונולוגי יורד)
תשס"ו (עם לובה חרל"פ): שפה ושמה 'אקדמית': מאפיינים לשוניים ורטוריים של השפה האקדמית הכתובה.
כינוס קיץ של האגודה לחקר שפה וחברה, האוניברסיטה הפתוחה, יוני 2006.
תשס"ו: האוריינות הדיגיטלית וההיפרטקסט: מבט של כותב וקורא.
הכינוס הבין-לאומי הווירטואלי השני להכשרת מורים: "אל מול אתגרי החינוך וההוראה" (מכון מופ"ת - באמצעות מערכת אינטרוויז), פברואר 2006.
תשס"ה: האוריינות החדשה וההיפרטקסט: מבט של קורא וכותב.
קדם-קונגרס בין-לאומי לחקר הלשון העברית ודרכי הוראתה.
האוניברסיטה העברית בירושלים, יולי 2005 .
תשס"ד: 'הלכלוכית שהפכה לנסיכה' - ציוני דרך בתולדות חקר השיח (הרצאת מליאה).
הכינוס התשעה-עשר של סקריפט – האגודה הישראלית לאוריינות, זכרון יעקב, יולי 2004.
תשס"ג: האוריינות החדשה והשתמעויותיה הדידקטיות (סדנה).
כינוס סקריפט קיץ, זכרון-יעקב, יולי 2003.
תשס"ב: אוריינות היפרטקסטואלית – מקסם שווא או אפשרות מעשית?
כינוס סקריפט השבעה עשר, אוניברסיטת בר-אילן, יולי 2002.
תשס"ב: תיהלוך טקסטים בעידן ההיפרטקסט – השתמעויות להכשרת המורים.
כנס מורים גולשים באינטרנט, 4, מכון מופ"ת, תל אביב, יוני 2002.
תשנ"ט: לכידות בין-טקסטואלית: 'השיבה מהודו' לא"ב יהושע (סדנה).
הכינוס הארבעה-עשר של סקריפט, מעלה החמישה, יולי 1999.
תשנ"ח: האם קיימת שונות משלבית בין הסיפר ובין הדיאלוג בסיפור המקראי?
הוועידה השנתית ה-24 של איל"ש, תשרי.
תשנ"ח: הרטוריקה של השכנוע - על פי 'דרשת' בחירות של ר' אורי זוהר.
העברית שפה חיה (כנס אורנים 3), חנוכה.
תשנ"ח: על כמה ממאפייני הלשון של התכתובת בדואר האלקטרוני.
הכנס הבין-לאומי לסוציולינגוויסטיקה, אוניברסיטת חיפה, מארס 1998.
תשנ"ז: בחנים לשוניים בשני ז'אנרים ובשלוש רמות לשון - על פי "השיבה מהודו" לא"ב יהושע.
הוועידה השנתית ה 23- של איל"ש, הטכניון, חיפה, תשרי.
האוריינות בכתבי הקודש - כינוס מכללת תלפיות לקראת חג השבועות, סיון.
תשנ"ו: בין לשון דבורה ללשון כתובה: לקראת מודל חדש במיון רמות של פורמליות בשיח.
הכינוס האחד-עשר של סקריפט - הוועדה המיוחדת למחקר על תיהלוך טקסטים, מעלה החמישה, יולי 1996.
תשנ"ו: הדחיסות הלקסיקאלית כמדד של הלשון הפורמלית.
הוועידה השנתית ה-22 של איל"ש, מכללת לוינסקי, תשרי.
תשנ"ה: בעיות של תיהלוך בטקסט מקראי.
הכנס העשירי של סקריפט - הוועדה המיוחדת למחקר על תיהלוך טקסטים, מעלה החמישה, סיון.
תשנ"ג: עירוב משלבי בעיתונות היומית העכשווית.
הוועידה השנתית התשע-עשרה של איל"ש, האוניברסיטה העברית ירושלים, תשרי.
תשנ"ב: זיהוי מאפיינים של טקסטים בסיוע מחשב בתהליך הכשרת המורים.
הוועידה הי"ח של איל"ש, אוניברסיטת בן-גוריון, תשרי.
תשנ"ב: הבחנות משלביות ומקומן בחינוך הלשוני, הכינוס השנתי של 'חלקת לשון', מכללת לוינסקי, ניסן.
תשמ"ח: הכשירות התקשורתית וההבחנה בין רמות לשון.
הוועידה הי"ד של איל"ש, אוניברסיטת בר-אילן, ספטמבר 1987.
תשמ"ח: תפיסת הסלנג כאינדיקאציה להתפתחות הכשירות התקשורתית.
הכנס המדעי השמיני של איל"ה - האגודה הישראלית לחקר החינוך, אוניברסיטת תל- אביב, אפריל 1988.
תשמ"ז: יכולת ההבחנה בין עובדות ודעות כמרכיב בחינוך לדמוקרטיה.
הוועידה הי"ג של איל"ש, אוניברסיטת חיפה, תשרי.
תשמ"ו: התפתחות הכשירות התקשורתית בתפישת מבנה המאקרו של טקסטים לימודיים - פרחי הוראה בהשוואה לילדים.
הוועידה הי"ב של איל"ש, אוניברסיטת תל אביב.
ייעוץ מדעי (לספרים ולתכנון לימודים)
תשס"א: מירי הורביץ, לשון, קורא, טקסט, יחידה 5. בתוך: קריאה –תאוריה ומעשה (לומדים ומלמדים אוריינות).
תשנ"ב: ש' וגה, אשכולות - לקסיקון למונחים בהבנה ובהבעה.
משרד החינוך והתרבות, האגף לתוכניות לימודים, ירושלים.
תש"ן: חבר הוועדה לתכנון תוכנית לימודים חדשה בידיעת הלשון, בהבנה ובהבעה לכיתות ז-יב ("לקראת שנת אלפיים") - מט"ח, המרכז לטכנולוגיה חינוכית (קרן רוטשילד), תל אביב.
תשמ"ט: ש' וגה ואחרים, לשון, הבעה, הבנה (עיונים ודרכי הוראה - לנתיב הטכנולוגי העל-יסודי).
האגף לתוכניות לימודים, משרד החינוך והתרבות, ירושלים.