tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחזור נירנברג הוא כתב יד של מחזור תפילה לכל השנה בנוסח אשכנז, שנכתב במאה ה-14. כתב היד כולל, תפילות, פיוטים וסליחות לכל מעגל השנה היהודית, וכן חמש מגילות והפטרות.
בנוסף לכך מצויים בכתב היד איורים, וכן אוסף רחב של פירושים לתפילות ולפיוטים.
כינויו נגזר מהעובדה שהוא נשמר בספרייה העירונית של נירנברג משנת 1499 ועד שנת 1951.
המחזור נכתב בשנת 1331 בגרמניה בידי סופר ששמו מתניה, לפי הזמנתו של אדם בשם יהושע בן יצחק.
הפירושים שבשולי הדפים נכתבו בידי סופר אחר, ששמו היה ככל הנראה יעקב.
לא ידוע באיזו קהילה נכתב המחזור, איזו קהילה השתמשה בו וכיצד הוא הגיע לנירנברג.
נוסח התפילה שבו הוא הנוסח שהיה נהוג בגרמניה התיכונה והמזרחית, באוסטריה, בבוהמיה ובאירופה המזרחית.
נוסח זה מכונה "נוסח אשכנז המזרחי" או "מנהג אוסטרייך", והוא שונה מהנוסח האשכנזי המערבי, הָעתיק יותר, שכינויו היה "מנהג ריינוס".
כשכבש נפוליאון את העיר נירנברג בשנת 1801, חתכו חייליו אחד עשר דפים מעוטרים מן המחזור שנמצא בספרייה, וגנבו אותם.
שלמה זלמן שוקן הצליח לרכוש ארבעה מדפי המחזור האבודים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא ניהל משא ומתן עם ממשלת גרמניה, במטרה לקבל פיצוי עבור הרכוש שנגזל ממנו בידי המשטר הנאצי.
כחלק מהמיקוח דרש שוקן לקבל את כתב היד של מחזור נירנברג בשלמותו.
בשנת 1951 הגיעו שוקן ורשויות גרמניה לידי הסכם, והמחזור הועבר לספריית שוקן בירושלים.
בשנת 2007, יורשיו של שלמה זלמן שוקן מכרו את המחזור לד"ר דוד יסלזון, שמקום מגוריו בשווייץ.
בשנת 2021, ביקש המוזיאון מרשות העתיקות אישור להוציא את המחזור מן הארץ על מנת להשיבו לד"ר יסלזון בשווייץ.
לאחר התדיינות ארוכה, החליטה ועדת הערר לפי חוק העתיקות, התשל"ח 1978 ב-2023 שיש להשיב את המחזור לבעליו בשווייץ.
משקלו של הספר מעל 26 ק"ג.
על פי הקולופון שבסוף המחזור, מלאכת הכתיבה הסתיימה ביום חמישי ד' באלול שנת ה'צ"א (8 באוגוסט 1331) והמזמין היה אדם בשם יהושע בר יצחק.
שם הסופר אינו מוזכר בקולופון.
על בסיס האקרוסטיכון "מתניה" או "מתן בן מנחם" שנמצא בראשי השורות של כמה פיוטים, מניחים ששם הסופר שהעתיק את גוף המחזור היה מתניה.
בשולי הדפים נוספו פירושים רבים בכתב בלתי מרובע ונראה שהם לא נכתבו בידי אותו סופר.
על סמך העיטור "יעקב", שנמצא באחד הפירושים, משערים שזה היה שמו של מעתיק הפירושים.
בנוסף למחזור פיוטי המועדים הקלאסי נכלל במחזור אוסף עשיר מאוד של פיוטי שבת, משבת בראשית עד שבת שובה, ומספר רב של סליחות לארבע תפילות יום הכיפורים וּלתעניות הציבור, לחודש אלול ועשרת ימי תשובה.
בסך הכול הועתקו כאן כ-800 פיוטים וכנראה יש לנו כאן מן האוספים הגדולים ביותר, ואולי הגדול ביותר, של פיוטים שנתקבצו בספר אחד בכל תולדות הכתיבה הליטורגית היהודית בימי הביניים .
המחזור נכתב בכתב יד אשכנזי מרובע בארבעה גדלים.
התפילות, המגילות וההפטרות כתובות בכתב מרובע גדול מנוקד.
ציון פרשת היום נכתב בכתב מרובע קטן יותר ולא מנוקד.
הפירושים כתובים בכתב קטן מאוד דמוי כתב יד.
הפירושים הכתובים בשולי הדפים ליד מרבית התפילות אינם יצירתו של מחבר יחיד, אלא לקט מפירושיהם של מחברים שונים, שנכתבו לאורך תקופה של כ-200 שנה, כאשר העתיקים ביותר מראשית פרשנות הפיוט במאה ה-11 והמאוחרים ביותר מן המחצית הראשונה של המאה ה-13. לא ידוע אם המעתיק הוא גם המלקט.
טקסט הפירושים בשולי הדפים יוצר צורות גאומטריות שונות כגון מעגל, לכסנית, משולש, ומלבן.
בכתב היד, 21 לוחות המעטרים את המילה הראשונה של התפילה, בעיקר בחלק הראשון של המחזור.
לוחות אלה ממוסגרים וצורתם צורת מרובע מוארך.
המילה מצופה בעלה זהב על רקע רשת ריבועים או עיגולים קטנים בצבעים כחול, כתום, ורוד, ירוק או מגנטה.
על המסגרות מופיעים עלים, בעלי חיים כגון דוב, אריה, צבי, גמל וגם ציפורים.
במקומות בהם אין לוחות, המילה הראשונה מוגדלת ונכתבה בדיו שחור עם עיטורים אדומים או בדיו אדום עם עיטורים שחורים.
סגנון הלוחות דומה מאוד לסגנון שהיה נהוג באזור עמק הריין העילי, במחצית הראשונה של המאה ה-14.
כתב-יד זה משקף את ההישגים התרבותיים והאינטלקטואליים של יהדות גרמניה במאה ה-14 וממחיש את היצירתיות הטכנולוגית הקשורה למלאכת יצירת ספרים, אומנות הכתיבה והעיצוב, אמנות העיטור והאיור.
הוא דוגמה ומופת ליצירה הרוחנית והפרשנית של יהדות זו.
זהו אחד מכתבי היד העבריים המיוחדים ביותר שנוצרו בימי הביניים בכל תפוצות ישראל.
מחזור לייפציג (או מחזור ליפסיא) הוא כתב יד מאויר של תפילות ופיוטים לחגים ולשבתות מיוחדות בנוסח אשכנז שנוצר בדרום מערב גרמניה בסביבות שנת 1310. המחזור שמור בספריית אוניברסיטת לייפציג, ומספרו שם 1102, ומכאן שמו.
סבורים שהוא חובר עבור הקהילה היהודית בוורמס.
על פי הניתוח הפלאוגרפי, על פי סגנון הלבוש של הדמויות ומתוך השוואה לאיורים שנוצרו בתקופה המקבילה בגרמניה אפשר להניח בוודאות שהמחזור נכתב וצויר בסביבות שנת 1310 באזור אגם קונסטנץ או אזור הריין העליון.
בהיעדר קולופון, לא ידוע מי היה הסופר, מי היה המזמין ומי היה הלקוח ובאיזו סדנה המחזור נוצר.
על פי הערות בעלות ותוספות שנרשמו בעמודים האחרונים של המחזור אפשר לשחזר את התחנות בהן עבר המחזור מוורמס ועד לספריית האוניברסיטה.
בשנת 1553 נרכש המחזור על ידי דוד ב"ר שמואל מעקינגן, מתושבי וורמס.
הוא הוסיף לשני הכרכים הערות רבות.
בסוף המאה ה-16, המחזור הגיע לאזור מזרח גליציה, שם נרשמו בו תוספות שמטרתן להתאים אותו לנוסח האשכנזי הנהוג באזור.
בעמוד 56 בכרך השני מצוינים שמותיהם של רבנים מהערים לסקו ושצ'בז'שין.
מסמכים שהודבקו על הכריכה מצביעים על כך שבמחצית השנייה של המאה ה-17 המחזור נמצא בסביבות סקסוניה ותורינגיה בגרמניה.
בשנת 1746 נרכש המחזור על ידי מנהל ספריית אוניברסיטת לייפציק כריסטיאן גוטליב יוכר (Christian Gottlieb Jöcher).
מחזור לייפציג הוא כתב יד בעל שני כרכים.
הכרך הראשון כולל 179 דפי קלף; הכרך השני כולל 225 דפים.
כל דף כתוב או מצויר משני צדדיו, המסומנים (r(ecto - צד קדמי ו־v(erso) - צד אחורי.
ו־83 מ"מ עובי, ללא הכריכה.
למחזור אין דף שער ואין קולופון ונראה שחלק מהדפים האחרונים חסרים.
בכרך הראשון יש תפילות ופיוטים עבור שבתות מיוחדות, עבור חג הפסח ועבור חג השבועות.
בכרך השני יש תפילות ופיוטים עבור חגי תשרי.
הפיוטים והתפילות כתובים בכתב אשכנזי מרובע, כאשר בכל עמוד 27 שורות ושוליים, לעיתים מאוירים.
הסופר משתמש באותיות בגדלים ובצבעים שונים לצורך הדגשה ועיטור.
לדוגמה, בתוך פיוטי ההרחבה בקרובה ויאהב אומן לפורים, נכתבו המילים "ויתלו את המן" בראש העמוד ובהדגשה באותיות אדומות, והאות הראשונה בכל שורה שנייה, הכתובה גם היא בדיו אדומה, יוצרת את שמו של הפייטן אלעזר בירבי קליר.
אקרוסטיקון "רבי קליר" נמצא גם בעמוד 84v בפיוט על הטל.
האיורים במחזור לייפציג הם משני סוגים: איתור המילה הראשונה בתפילה או בפיוט ותיאור סצנות בעלות תוכן תנ"כי, המוצג לרוב בשוליים התחתונים של העמוד.
האיורים והעיטורים במחזור לייפציג הושפעו מהמסורת המקומית.
יש הבדלים גדולים בין הסצנות המתוארות בשוליים התחתונים של העמודים לבין עיטור המילה הראשונה של הפיוט או התפילה.
נעשה שימוש נרחב בהצבעים אדום, כחול, ירוק, שחור, זהב וכסף, צבעים בהם השתמשו בציורי המיניאטורות והסמלים ההרלדיים בגרמניה של המאה ה-14.
עיטור המילה הראשונה בפיוט או בתפילה
עיטור המילה הראשונה בתפילה או בפיוט היה שכיח בדרום גרמניה בסביבות שנת 1300. מרבית המילים הראשונות בפיוטי מחזור לייפציג מעוטרות בשער בסגנון גוטי המהווה מסגרת לטקסט.
השערים בעלי עמודים וקשתות מעוטרים בעלי זהב.
בפיוט "איתן הכיר אמונתך", קדושתא לתפילת המנחה של יום הכיפורים, המילה הראשונה "איתן" ניצבת בין הקשתות על רקע כחול כהה ומעוטרת גם היא בעלי זהב.
המילה הראשונה של היוצר "אתי מלבנון כלה" נמצאת בחלק התחתון של קשת השער.
בחלק העליון מוצג זוג נאהבים היושב על ספסל.
הגבר חובש את "כובע היהודים" והאישה עונדת את "הטלאי העגול", סימני היכר של יהודי גרמניה בימי הביניים.
הפיוט, שנכתב על ידי בנימין בן זרח סביב שנת 1050 באיטליה או בגרמניה ומשלב בתוכו פסוקים משיר השירים, נאמר בקהילות אשכנז בשבת הגדול.
שער דומה מעטר את המילים "כל נדרי" בעמוד 74v.
המילה "כל" מעוטרת בעלי זהב ולידה מדלג צבי והמילה "נדרי" כתובה בדיו שחור.
שני עמודי השער עומדים על שני דרקונים.
האיתור נמצא בשוליים התחתונים של העמוד, בהמשך לפיוט "איתן הכיר אמונתך".
האיתור מתאר את מעשה השלכתו של אברהם אבינו על ידי נמרוד, מלך אור כשדים, לכבשן אש, לאחר שאברהם שבר את פסלי האלילים של תרח אביו.
בקצה השמאלי של האיתור, נמרוד, היישוב על כס המלכות, לראשו כתר ובידו מטה, מצווה להשליך את אברהם לכבשן האש לפי עצתו של הרן.
לפניו עומד תרח, אבי אברהם, על ראשו כתר מלכות, לכתפיו גלימה אדומה ולרגליו דמותו השרופה של הרן, שלא ניצל מהאש.
אברהם ואחיו הרן עומדים מאחורי אביהם לבושים בגדים אופייניים ליהודים בגרמניה של המאה ה-14 כשלראשם "כובע היהודים".
בקצה הימני מוצג אברהם מוקף בלהבות ומעליו ידו של אלוהים הבאה להצילו.
המעשה מסופר במדרש אברהם והצלמים, בראשית רבה, פרשת ל"ח, פסוק י"ג: .
תמצית עלילות מגילת אסתר מוצגת על שני עמודים סמוכים (51v ו-52r) ונקראת משמאל לימין, בניגוד לכיוון קריאת הפיוט.
בסצנה השנייה, המן מכין את הסוס, בעוד שמרדכי יושב עם תלמידיו.
מרדכי חובש כובע היהודים ולבוש בבגדי התקופה.
המשך הסיפור בעמוד 51r: על פי פקודת המלך, מוביל המן את מרדכי ברחבי העיר שושן כשהוא רכוב על סוסו של המלך, "בִּלְבוּשׁ מַלְכוּת … וַעֲטֶרֶת זָהָב", בעוד שכובע היהודי תלוי על גבו.
בדרכם הם עוברים ליד ביתו של המן שם בתו של המן מתכננת לשפוך מים מעופשים על ראשו של מרדכי אך טועה בזיהוי ושופכת את המים על ראשו של המן.
בשוליים הימניים של העמוד מצויר העץ עליו נתלו המן ועשרת בניו.
המאזניים, הנשר, האריה והשור מעוטרים בעלי זהב.
האדם, במסגרת אדומה וכחולה, מיוצג באופן צנוע כדמות לבושה בגלימה חומה פשוטה האוחזת בידיה ספר.
מעל הלוח, כלב מרחרח את האדמה בעוקבו אחרי ארנבת, רמז לרדיפת היהודים.
איור ייחודי זה, שלא נכלל בשום מסורת איקונוגרפית ידועה ובשל כך היה נושא למחקרים רבים, מתייחס לכל ההיבטים המוזכרים בתפילה בפרשה.
מחזור מוקאטה הוא כתב יד עברי על קלף, שנכתב באיטליה בראשית המאה ה-16. כתב היד נמצא ביוניברסיטי קולג' לונדון ומספרו שם MS Mocatta 2.
כתב היד נמסר ב-1906 כירושה כחלק מספרייתו של פרדריק דוד מוקטה.
המחזור נחשב לפריט היהודי השני בחשיבותו באוספי ספריית יוניברסיטי קולג' לונדון, אחרי ההגדת מוקטה.
זהו ספר תפילות מועדים מהודר לכל השנה, לפי המנהג האיטלקי, הכולל גם תפילות וטקסים נוספים.
המחזור נכתב בכתיבה עברית מעוטרת, עם כותרות ומילים ראשונות מצוירות בזהב.
הוא עשוי להיות מתוארך סביב שנת 1400, אך בדרך כלל מתוארך לראשית המאה ה-16, ונמצא במצב שימור מושלם.
עמוד השער מעוטר במיוחד, בזהב ובמגוון צבעים כגון אדום, כחול, שחור וירוק.
בתחתית העמוד מופיע סמל משפחת כהן, המתאר את ברכת הכהנים בטקסי תפילה יהודיים מסוימים.
צנזורה של ספרים יהודיים התקיימה בהיקף נרחב באיטליה, על ידי אנשים שמונו מטעם האינקוויזיציה מהמאה ה-13. בכתב היד מופיעות חתימותיהם של ארבעה צנזורים בשני הדפים האחרונים: יעקב ג'רלדינו (1555), קיסר בליקוסוס (ללא תאריך), קמילו יגל (1619) ואנטוניו פרנק אנריקה (1688).
הסארוס ( /ˈ s ɛər ɒ s / ⓘ ) היא תקופה של בדיוק 223 חודשים סינודיים, או 18 שנים, 11 ימים ו-8 שעות, שניתן להשתמש בה כדי לחזות ליקויי שמש וירח.
תקופת סארוס אחת לאחר ליקוי, השמש, כדור הארץ והירח חוזרים לגאומטריה יחסית זהה בקירוב, מרכזי שלושתם על קו ישר כמעט, ומתרחש ליקוי כמעט זהה.
סדרה של ליקויים המופרדים על ידי תקופת סארוס אחת נקראת סדרת סארוס .לכל ליקוי יש סדרת סארו משויכת ולכל הליקויים הבאים או הקודמים יש סדרת סארו שונה המשויכת אליהם.
ללקויי חמה ולליקויי ירח יש סדרות סארוס שונות.
תקופת סארוס אחת מתאימה, כאמור למעלה, ל-223 חודשים סינודיים ול- 18.029 שנים שהם 6,585.321347 יממות שמשיות ממוצעות.
התקופה גם מתאימה ל-241.999 חודשים דרקוניים.
כלומר, הליקוי הבא בסדרת סארוס מתרחש לאחר שחלפו הן מספר שלם של חודשים סינודיים והן מספר שלם של חודשים דרקוניים (עד כדי אלפית חודש).
חודש סינודי (הזמן הממוצע בין מולדות ירח עוקבים, כט ימים יב שעות תשצ"ג חלקים בלוח השנה העברי) הוא משך הזמן הממוצע בין מצבים שבהם במבט מעל מישור המילקה, מישור הסיבוב של כדור הארץ סביב השמש, השמש כדור הארץ והירח נמצאים על קו אחד.
אבל, זה לא מספיק לקבלת ליקוי שמש או ירח, כי מסלול הירח נמצא במישור הנוטה לכ-5.14° ביחס למישור המילקה .
קו החיתוך של מישורים אלה עובר דרך שתי הנקודות שבהן מסלול הירח חוצה את מישור המילקה: הצומת העולה והצומת היורד.
ליקוי חמה או ירח אפשרי רק כאשר הירח נמצא באחת משתי הנקודות שבהן מסלולו חוצה את מישור המילקה או קרוב אליהן; כלומר, הירח נמצא באחת מצמתי המסלול שלו או קרוב אליהן.
החודש הדרקוני הוא המרווח הממוצע בין שתי מעברים רצופים של הירח דרך אותו צומת.
לכן, בין שני ליקויים עוקבים בסדרת סארוס צריך לעבור גם מספר שלם של חודשדים דרקוניים.
באשר לאורך החודש הדרקוני, בגלל מומנט הכוח שמפעילה כוח המשיכה של השמש על התנע הזוויתי של מערכת כדור הארץ-ירח, מישור מסלול הירח מסתובב בהדרגה מערבה, ולכן הצמתים מסתובבים בהדרגה סביב כדור הארץ.
כתוצאה מכך, הזמן שלוקח לירח לחזור לאותו צומת קצר יותר מחודש סינודי, ונמשך 27.212220 ימים (27 ימים 5 שעות 5 דקות 35.8 שניות).
תקופת סארוס מתאימה גם ל-239 חודשים אנומליסטיים, ליתר דיוק 238.992 חודשים אנומליסטיים.
חודש אנומליסטי קשור לאליפטיות של מסלול הירח סביב כדור הארץ, והוא משך הזמן הדרוש לירח לנוע מסלול שלם מהנקודה הקרובה ביותר במסלולו לכדור הארץ, הפריגיאה, דרך הנקודה הרחוקה ביותר מכדור הארץ, האפוגיאה, בחזרה לפריגיאה.
כעבור מספר שלם של חודשים אנומליסטיים הגודל הנראה של הירח חוזר למצבו, דבר התורם לחזרה קרובה על הליקוי הקודם בסדרת הסארוס.
התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר שהתגלה של מה שמכונה סארוס הוא של אסטרונומים כשדיים (נאו-בבליים) במאות האחרונות לפני הספירה.
מאוחר יותר הוא נודע להיפרכוס, פליניוס ותלמי .
השם "סארוס" ( Greek ) יושם על מחזור הליקוי על ידי אדמונד האלי בשנת 1686, שלקח אותו מהסודה, לקסיקון ביזנטי מהמאה ה-11. הסודה אומרת, "[הסארוס הוא] מידה ומספר בקרב הכשדים .
כי 120 סארוס הם 2220 שנים (שנים של 12 חודשי ירח) לפי חישוב הכשדים, אם אכן הסארו הוא 222 חודשי ירח, שהם 18 שנים ו-6 חודשים (כלומר שנים של 12 חודשי ירח).
המידע בסודה בתורו נגזר ישירות או אחרת מהכרוניקה של אוסביוס מקיסריה, שציטט את ברוסוס .
תקופת הסרוס בת 223 חודשי ירח (בספרות יווניות, ΣΚΓ′) מופיעה במדריך למשתמש של מנגנון אנטיקיתרה, שנוצר בסביבות 150 עד 100 לפני הספירה ביוון.
מספר זה הוא אחת מכתובות מעטות של המנגנון הנראות בעין בלתי מזוינת.
הסארוס, תקופה של 6585.3211 ימים (15 שנים רגילות + 3 שנים מעוברות + 12.321 ימים, 14 שנים רגילות + 4 שנים מעוברות + 11.321 ימים, או 13 שנים רגילות + 5 שנים מעוברות + 10.321 ימים), שימושית לחיזוי הזמנים שבהם יתרחשו ליקויי חמה כמעט זהים.
שלוש תקופות מחזור הקשורות למסלול הירח, החודש הסינודי, החודש הדרקוני והחודש האנומליסטי, חופפות כמעט בצורה מושלמת בכל מחזור סארוס.
כדי שיתרחש ליקוי חמה, הירח חייב להיות ממוקם בין כדור הארץ לשמש (עבור ליקוי חמה ) או כדור הארץ חייב להיות ממוקם בין השמש לירח (עבור ליקוי ירח ).
זה יכול לקרות רק כאשר הירח חדש או מלא, בהתאמה, והופעות חוזרות ונשנות של שלבי ירח אלה נובעות ממסלולי שמש וירח המייצרים את התקופה הסינודית של הירח של 29.53059 ימים.
במהלך רוב הירחים המלאים והחדשים, עם זאת, צל כדור הארץ או הירח נופל מצפון או מדרום לגוף השני.
ליקויי חמה מתרחשים כאשר שלושת הגופים יוצרים קו כמעט ישר.
מכיוון שמישור מסלול הירח נוטה לזה של כדור הארץ, מצב זה מתרחש רק כאשר ירח מלא או חדש קרוב או במישור המילקה, כלומר כאשר הירח נמצא באחד משני הצמתים (הצומת הצפוני העולה או הצומת הדרומי היורד).
פרק הזמן של שתי מעברי ירח רצופים דרך מישור המילקה (חוזרים לאותו צומת) נקרא חודש דרקוני, תקופה של 27.21222 ימים.
הגאומטריה התלת-ממדית של ליקוי חמה, כאשר הירח החדש או המלא קרוב לאחד הצמתים, מתרחשת כל חמישה או שישה חודשים כאשר השמש נמצאת בצמידות או בניגוד לירח, ובמקרה גם קרובה לצומת במסלול הירח באותו זמן, או פעמיים בשנה של ליקוי חמה.
לשני ליקויי חמה המופרדים על ידי סארוס אחד יש מראה ומשך זמן דומים מאוד עקב המרחק בין כדור הארץ לירח שכמעט זהה עבור כל אירוע: הסיבה לכך היא שהסארוס הוא גם כפולה שלמה של החודש האנומליסטי של 27.5545 ימים, מחזור הירח ביחס לציר האליפסה הגדול במסלולו.
אחר סארוס אחד, הירח ישלים בערך מספר שלם של תקופות סינודיות, דרקוניות ואנומליסטיות (223, 242 ו-239) והגאומטריה של כדור הארץ-שמש-ירח תהיה כמעט זהה: לירח תהיה אותה פאזה, הוא יהיה באותו צומת ובאותו מרחק מכדור הארץ.
בנוסף, מכיוון שהסארוס אורכו קרוב ל-18 שנים (כ-11 ימים יותר), כדור הארץ יהיה כמעט באותו מרחק מהשמש, ויטה אליה כמעט באותו כיוון (אותה עונה).
בהינתן תאריך הליקוי, ניתן לחזות שיהיה ליקוי כמעט זהה כעבור סארוס אחד.
במהלך תקופה זו של 18 שנים, מתרחשים כ-40 ליקויי חמה וירח נוספים, אך עם גאומטריה שונה במקצת.
ציר הסיבוב של מערכת כדור הארץ-ירח מציג תקופת נקיפה של 18.59992 שנים.
הסארוס אינו מספר שלם של ימים, אלא מכיל את השבר של יום.
לפיכך, כל ליקוי חמה עוקב בסדרת סארוס מתרחש כשמונה שעות מאוחר יותר באותו היום.
במקרה של ליקוי חמה של השמש, משמעות הדבר היא שאזור הנראות יזוז מערבה בכ-120°, או כשליש מסביב לכדור הארץ, ולכן שני הליקויים לא יהיו גלויים מאותו מקום על פני כדור הארץ.
במקרה של ליקוי חמה של הירח, הליקוי הבא עדיין עשוי להיות גלוי מאותו מיקום כל עוד הירח נמצא מעל האופק.
בהינתן שלושה מרווחי ליקוי חמה של סארוס, השעה המקומית ביום של ליקוי חמה תהיה כמעט זהה.
מרווח שלושת הסארוס הזה (19,755.96 ימים) ידוע כמחזור סארוס משולש או אקסליגמוס ( ביוונית : "סיבוב הגלגל").
כל סדרת סארוס מתחילה בליקוי חלקי (השמש נכנסת תחילה לקצה הצומת), ובכל סארוס עוקב מסלול הירח מוזז צפונה (כאשר הוא קרוב לצומת היורד) או דרומה (כאשר הוא קרוב לצומת העולה) עקב העובדה שהסארוס אינו מספר שלם מדויק של חודשים דרקוניים (אלא קצר בשעה).
בשלב מסוים, ליקויים אינם אפשריים עוד והסדרה מסתיימת (השמש עוזבת את תחילת הצומת).
סדרת סארוס שמשית שרירותית כונתה סדרת סארוס שמשית 1 על ידי מהדרי סטטיסטיקות ליקויים.
סדרה זו הסתיימה, אך ליקוי ה-16 בנובמבר 1990 לפנה"ס ( לוח יוליאני ), לדוגמה, נמצא בסדרת סארוס שמשית 1. ישנן סדרות סארוס שונות עבור ליקויי חמה וירח.
עבור סדרות סארוס ירחייות, ליקוי הירח שהתרחש 58.5 חודשים סינודיים קודם לכן (23 בפברואר 1994 לפנה"ס) קיבל את המספר 1. אם יש ליקוי אינקס אחד (29 שנים פחות כ-20 ימים) לאחר ליקוי של סדרת סארוס מסוימת, אזי הוא חבר בסדרה הבאה.
עבור ליקויי חמה, הסטטיסטיקה עבור סדרת סארוס המלאה בתקופה שבין 2000 לפנה"ס לשנת 3000 לספירה ניתנת בהפניות של מאמר זה.
לוקח בין 1226 ל-1550 שנים לחברי סדרת סארוס לחצות את פני כדור הארץ מצפון לדרום (או להפך).
ערכי קיצון אלה מאפשרים בין 69 ל-87 ליקויים בכל סדרה (ברוב הסדרות יש 71 או 72 ליקויים).
בין 39 ל-59 (בעיקר כ-43) ליקויים בסדרה נתונה יהיו מרכזיים (כלומר, מלאים, טבעתיים או היברידיים טבעתיים-מלאים).
בכל זמן נתון, כ-40 סדרות סארוס שונות יהיו פעילות.
סדרות סארוס, כפי שצוין, ממוספרות לפי סוג הליקוי (ירחי או שמשי).
בסדרות אי-זוגיות (ליקויי חמה) השמש נמצאת ליד הצומת העולה הצפונית, ואילו בסדרות זוגיות היא נמצאת ליד הצומת היורדת הדרומית (זה הפוך עבור סדרות סארוס של ליקויי ירח).
באופן כללי, סדר הסדרות קובע את הזמן שבו כל סדרה מגיעה לשיאה, התואם את הזמן שבו ליקוי חמה הוא הקרוב ביותר לאחד מצמתי הירח.
עבור ליקויי חמה, 40 הסדרות הממוספרות בין 117 ל -156 הן פעילות (סדרה 117 תסתיים ב-2054), ואילו עבור ליקויי ירח, יש כעת 41 סדרות סארוס פעילות הממוספרות בין 110 ל -150 (סדרה 110 תסתיים ב-2027).
ניתן לגזור מספרים אלה על ידי ספירת מספר הליקויים הרשומים על פני תקופה של 18 שנים (סארוס) מאתרי קטלוג הליקויים.
כדוגמה לסדרת סארוס בודדת, טבלה זו מציגה את התאריכים של חלק מ-72 ליקויי הירח עבור סדרת סארוס 131. סדרת ליקויים זו החלה בשנת 1427 לספירה עם ליקוי חלקי בקצה הדרומי של צל כדור הארץ, כאשר הירח היה קרוב לצומת היורד שלו.
סארוס סולארי 138 משתלב עם סארוס ירחי זה עם אירוע המתרחש כל 9 שנים ו-5 ימים לסירוגין בין כל סדרת סארוס.
בגלל חלק שליש יום במשך הסארוס, הנראות של כל ליקוי תהיה שונה עבור צופה במקום נתון.
עבור סדרת הסארוס הירחית 131, ליקוי החמה המלא הראשון של 1950 היה בעל הנראות הטובה ביותר עבור צופים במזרח אירופה ובמזרח התיכון מכיוון שאמצע הליקוי היה בשעה 20:44 UT.
הליקוי הבא בסדרה התרחש כ-8 שעות מאוחר יותר באותו היום, עם אמצע הליקוי בשעה 4:47 UT, ונראה בצורה הטובה ביותר מצפון אמריקה ודרום אמריקה.
הליקוי המלא השלישי התרחש כ-8 שעות מאוחר יותר באותו היום מהליקוי השני עם אמצע הליקוי בשעה 12:43 UT, והיה בעל הנראות הטובה ביותר עבור צופים במערב האוקיינוס השקט, מזרח אסיה, אוסטרליה וניו זילנד.
מחזור ראות זה חוזר על עצמו מתחילת הסדרה ועד סופה, עם שינויים קלים.
הקשר בין סארוס (סאר) ירחי ושמשי
לאחר ליקוי ירח או חמה נתון, לאחר 9 שנים ו-5.5 ימים (חצי סארוס, או סאר) יתרחש ליקוי חמה שהוא ירחי במקום שמשי, או להפך, עם מאפיינים דומים.
דוגמה, אם צל הירח מכסה חלקית את הגפה הדרומית של כדור הארץ במהלך ליקוי חמה, 9 שנים ו-5.5 ימים לאחר מכן יתרחש ליקוי ירח שבו הירח מכוסה חלקית על ידי הגפה הדרומית של צל כדור הארץ.
באופן דומה, 9 שנים ו- 5.5 ימים לאחר ליקוי חמה מלא או ליקוי חמה טבעתי, יתרחש גם ליקוי ירח מלא.
מחזור קטלוניה הוא כתב יד עברי מימי הביניים, מחזור תפילה לראש השנה ויום הכיפורים המיועד לשימוש החזן, שנכתב בקטלוניה במחצית הראשונה של המאה ה-14. כתב היד נמצא ב ומספרו שם Ms.
המחזור כולל פיוטים שנכתבו על ידי כמה מגדולי המשוררים: משה אבן עזרא, יצחק אבן מר שאול, יצחק אבן גיאת, לוי אבן אלתבאן, יהודה הלוי, יצחק הלוי בן זרחיה גירונדי, אברהם אבן עזרא, יהודה בן שמואל אבן עבאש, משה בן נחמן.
כתב היד נכתב על קלף וכולל 154 דפים.
המחזור ייחודי בהיותו המחזור היחיד המעוטר במיקרוגרפיה, אמנות יהודית היוצרת בכתב זעיר צורות גאומטריות קישוטיות.
אמנות זו מופיעה כמעט אך ורק בספרי תנ"ך.
לצד ציורי מיקרוגרפיה ישנם תיבות פתיחה באותיות זהב על רקע דמוי אריחים בצבעי ארגמן וכחול.
כתב היד נדד בין מטלטליהם של היהודים המגורשים, הגיע לאיטליה, ארץ ישראל ואל סלוניקי עד שהועבר לגרמניה.
בימי מלחמת העולם השנייה הוברח כתב היד לארצות הברית על ידי אלכסנדר גוטמן, מלומד יהודי שהשיג ויזה בשנת 1940, כשהוא נושא את הסידור באמתחתו תוך סיכון חייו וחיי משפחתו.
במלחמת העולם השנייה נעלם כתב היד, והופיע שוב כאשר הוצע למכירה בשנת 1984. לודוויג ואריקה יסלזון רכשו את כתב היד באופן פרטי ותרמו אותו לספרייה הלאומית.
מחזור מיכאל הוא מחזור אשכנזי מן המאה ה-13, בשני כרכים, השמור בספריית בודליאנה באוקספורד (מספרם של הכרכים שם: MS Michael 617 ו-MS Michael 627).
כתיבת המחזור מתוארכת לשנים 1257-1258, ככל הנראה בפרנקוניה, בידי הסופר יהודה בר שמואל המכונה "זאלטמן".
המחזור נחשב להמחזור המאויר הקדום ביותר מן אשכנז של ימי הביניים.
המזמין של המחזור שכר סופר עברי לכתיבת הטקסט, אך הסתמך על מאייר מקצועי נוצרי.
תופעה זו התאפשרה בעקבות המעבר מייצור כתביn יד במוסדות כנסייתיים לסדנאות לאיות אזרחיות, שאִפשרו לחובבי תרבות אמידים להזמין ספרים ששימשו גם כסמלי מעמד.
שינוי זה היה משמעותי במיוחד ליהודים, שלא יכלו לבקש ממוסד כנסייתי לאייר טקסט יהודי.
דפוס שיתוף הפעולה ניכר במיוחד במיניאטורת הפתיחה (דף MS Michael 617 ,4v): מאחר שהמאייר לא הכיר את הכתיבה העברית, הוא אייר את הדף מן הזווית המוכרת לו — תוצאה שהעמידה את התמונה הפוך ביחס לטקסט.
הסצנה (שני ציידים בין חיות) איננה קשורה ישירות לתוכן התפילה, אולם רק המיניאטורה הראשונה הפוכה; מכאן שמרגע זה התקיימה השגחה הדוקה יותר של הסופר על שאר הדפים.
האיורים שמרו על רגישויות הלכתיות ואיקונוגרפיות יהודיות: הובע היסוס להציג פנים אנושיות במפורש, ולכן פני הציידים מכוסים בקסדות.
החוקרת שרה אופנברג הציעה פרשנות נוספת שלפיה הצבי הנרדף מסמל את רדיפת היהודים בעולם הנוצרי, ואף ייתכן שהיפוך התמונה נעשה במתכוון כרמז חזותי ל"ונהפוך הוא" (אסתר ט, א).
מחזמר (ברבים: מַחֲזַמְרִים; מקובל: מחזות זמר) או מחזה מוזיקלי או תיאטרון מוזיקלי הוא הצגת תיאטרון המשלבת שירים, דיאלוגים, משחק וריקוד.
מאז תחילת המאה ה-20, הפקות תיאטרון מוזיקליות נקראות בדרך כלל, בפשטות, מחזמרים (המילה היא הלחם של המילים מחזה וזמר).
תיאטרון מוזיקלי חופף לצורות תיאטרליות אחרות כמו אופרה ומחול, אך נותן חשיבות שווה למוזיקה בהשוואה לדיאלוג, לתנועה ולאלמנטים האחרים.
הסיפור והתוכן הרגשי של המחזמר – הומור, פאתוס, אהבה, כעס – מתקשרים ומשתלבים באמצעות המילים, המוזיקה, התנועה וההיבטים הטכניים של הבידור.
אף שהמוזיקה הייתה חלק מההצגות הדרמטיות מאז ימי קדם, תיאטרון מוזיקלי מערבי מודרני התפתח במהלך המאה ה-19, עם אלמנטים מבניים רבים שנוסדו מיצירותיהם של גילברט וסאליבן בבריטניה ואלה של האריגן והארט באמריקה.
הם התפתחו על ידי מספר רב של קומדיות מוזיקליות ויצירות תיאטרון מוזיקליות של יוצרים אמריקאים כמו ג'ורג' מ.
קוהאן ומופעים אחרים (כמו המחזמר "בשבילך אני שר" מ-1931), שהצעידו קדימה את הז'אנר מעבר לבידור בעל שירים מתקתקים שרווח בתחילת המאה ה-20, והובילו ליצירות פורצות דרך כגון "ספינת השעשועים" (1927) ו"אוקלהומה!" (1943).
מחזות זמר מבוצעים בכל רחבי העולם.
הם עשויים להיות מוצגים במקומות גדולים, כמו ההפקות התיאטרון הגדולות ועתירות התקציב בווסט אנד בלונדון ובברודוויי בניו יורק, או בתיאטראות שוליים קטנים יותר, באוף ברודוויי ובהפקות מקומיות, בסיבובי הופעות, או על ידי קבוצות חובבים בבתי ספר וביצועים אחרים.
בנוסף לבריטניה וצפון אמריקה, יש סצנות תיאטרון מוזיקליות תוססות במדינות רבות באירופה, אמריקה הלטינית, אוסטרליה ואסיה.
מאז המאה ה-20 הוגדר התיאטרון המוזיקלי כמחזות בהם שירים וריקודים משולבים במלואם לתוך סיפור עשוי היטב, בעל מטרות דרמטיות רציניות, המסוגל לעורר רגשות אמיתיים אחרים מאשר צחוק.
שלושת המרכיבים העיקריים של מחזמר הם המוזיקה, המילים והסיפור.
עלילת המחזמר מתייחסת לסיפור, פיתוח דמות ומבנה דרמטי, כולל דיאלוג מדבר, אבל גם יכולה להתייחס לדיאלוג ולמילים יחד, שלפעמים מכונים לברית ("ספרון" באיטלקית).
המוזיקה והמילים יחד יוצרים את המחזמר, אבל הפרשנות הניתנת על ידי הצוות היצירתי משפיעה על הדרך שבה המחזמר מוצג.
הצוות כולל את הבמאי, המנהל המוזיקלי ובדרך כלל גם הכוריאוגרף.
הפקת המחזמר מאופיינת גם באופן יצירתי על ידי היבטים טכניים, כגון עיצוב תלבושות, תפאורה, תאורה וסאונד, שלרוב משתנים מההפקה המקורית להפקות האחרות.
כמה אלמנטים לעומת זאת, יכולים להישמר מההפקה המקורית, כמו הכוריאוגרפיה.
אין אורך קבוע למחזמר, הוא יכול לנוע בין מערכה אחת קצרה לכמה וכמה שעות.
רוב מחזות הזמר נעים בין שעה וחצי לשלוש שעות.
מחזות זמר בדרך כלל מוצגים בשתי מערכות, עם הפסקה אחת קצרה ביניהם, כשהמערכה הראשונה אינטנסיבית יותר מהשנייה.
המערכה הראשונה מציגה בדרך כלל את מרבית הדמויות ואת המוזיקה העיקרית, ולעיתים קרובות מסתיימת עם כניסתו של סיבוך בעלילה הדרמטית, ואילו המערכה השנייה יכולה להציג כמה שירים חדשים, אבל חוזרת לרוב על נושאים מוזיקליים חשובים ופותרת את הסכסוך או הסיבוך.
מחזמר בנוי בדרך כלל סביב ארבע עד שש מנגינות נושא מרכזיות, החוזרות בשלב מאוחר יותר במופע, אף על פי שהוא יכול להיות מורכב מסדרה של שירים שאינם קשורים בהכרח אחד לשני מבחינה מוזיקלית.
הדיאלוג מתבצע בין היצירות המוזיקליות, אם כי יכולים להיות דיאלוגים ותמלילים מושרים (שהעלילה בהם מתפתחת באמצעות הקטעים המוזיקליים), בעיקר במחזות זמר "דרך השירה" כמו "עלובי החיים", "פנטום האופרה" ו"אוויטה".
הרגעים הדרמטיים הגדולים ביותר בעלילת המחזמר מבוצעים פעמים רבות בשיר.
שירי המחזמר מותאמים למצב הדמויות בתוך הסיפור, אם כי היו פעמים שלדעת המבקרים, השילוב הזה בין המוזיקה והסיפור היה קלוש.
בדרך כלל, הרבה פחות מילים מושרות בשיר של חמש דקות מאשר מדוברות בדיאלוג, ולכן יש פחות זמן לפתח דרמה במחזמר מאשר במחזה רגיל, כיוון שהמחזמר בדרך כלל מקדיש זמן רב יותר למוזיקה מאשר לדיאלוגים.
במצב דחוס כזה, הכותבים חייבים לפתח את הדמויות ואת העלילה.
עלילת המחזמר יכולה להיות מקורית, או שהיא עשויה להילקח מרומנים ("איש למנשה", "עלובי החיים"), מהצגות ("הלו, דולי!"), אגדות קלאסיות ("קמלוט"), אירועים היסטוריים ("אוויטה") או סרטים ("המפיקים", "בילי אליוט") ובכללם סרטים מוזיקליים הכוללים שירים כגון "מלך האריות".
מצד שני, הרבה מחזות זמר מוצלחים עובדו לסרטים מוזיקליים, כמו "צלילי המוסיקה", "סיפור הפרברים", "גבירתי הנאווה" ו"שיקגו".
תיאטרון מוזיקלי קשור קשר הדוק לצורה התיאטרלית של אופרה, אבל בעל מאפיינים שונים.
מחזות זמר שמים בדרך כלל דגש רב יותר על דיאלוג מדבר, על ריקודים, על שימוש בז'אנרים שונים של המוזיקה הפופולרית ועל הימנעות ממוסכמות אופראיות מסוימות.
בניגוד לאופרה, מחזמר כמעט תמיד מבוצע בשפתם של קהל הצופים.
מחזות זמר שהופקו בלונדון או בניו יורק למשל, מושרים תמיד באנגלית, גם אם הם נכתבו במקור בשפה אחרת (כמו "עלובי החיים" שנכתב במקור בצרפתית).
בעוד זמר אופרה הוא בעיקר זמר ורק באופן משני שחקן, שחקן מחזות הזמר הוא גם שחקן, גם זמר וגם רקדן.
מי שמצטיין באופן שווה בכל שלוש הקטגוריות (שירה, משחק וריקוד) מכונה "איום משולש".
מלחיני מחזות הזמר מתאימים לעיתים קרובות את הדרישות הקוליות של התפקיד לשחקנים מסוימים.
כיום, במאי מחזות זמר באולמות הגדולים משתמשים בדרך כלל בקטעי שירה בפלייבק של השחקנים, באופן שלא יאושר בהקשר האופראי.
לעיתים קרובות קשה להבחין בין הסוגים השונים של תיאטרון מוזיקלי, הכוללים "מחזה מוזיקלי", "קומדיה מוזיקלית", "אופרטה" ו"אופרה לייט".
התקדימים של התיאטרון המוזיקלי באירופה נעוצים בתיאטרון ביוון העתיקה, שבו המוזיקה והריקוד נכללו בקומדיות במה וטרגדיות במהלך המאה ה-5 לפנה"ס.
מוזיקה הולחנה ללווי מחזותיהם של אייסכילוס וסופוקלס ונוצרה כוריאוגרפיה לריקודים של הלהקה.
הקומדיות הרומיות מהמאה ה-3 לפנה"ס של פלאוטוס כללו שירים וריקוד שבוצעה עם תזמורים.
הרומאים גם הציג חידושים טכניים.
לדוגמה, כדי להפוך את צעדי הריקוד לנשמעים באוויר הפתוח, שחקנים רומיים צרפו שבבי מתכת לנעלי הבמה שלהם.
עד ימי הביניים, תיאטראות באירופה היו מורכבים בעיקר מזמרים נודדים ולהקות קטנות של מבצעים, ששרו והעלו קומדיה סלפסטיק.
במאות ה-12 וה-13, דרמות דתיות נלקחו מהליטורגיה הקדושה ומזמורי הכנסייה.
מאוחר יותר נוצר "המחזה המסתורי" כדי לספר את סיפור המקרא ברצף משעשע לפרקים.
עגלות על גלגלים היו עוברות בעיר, וקבוצה של שחקנים היו מציגות עליהן חלק מהסיפור.
כשסיימו, הקבוצה הייתה ממשיכה הלאה עם עגלתה, ואז הקבוצה הבאה הייתה מגיעה להציג את החלק הבא של הסיפור.
מחזות אלו התפתחו לצורה אוטונומית של תיאטרון מוזיקלי, עם צורות פיוטיות לעיתים, במקביל למחזות הפרוזה ומזמורים ליטורגים.
מהרנסאנס ועד תחילת המאה ה-19
בתקופת הרנסאנס האירופי נראו צורות ישנות יותר להתפתחות הקומדיה דל'ארטה, מסורת איטלקית שבו ליצנים רועשים אלתרו סיפורים מוכרים, ומאוחר יותר, אופרה בופה (אופרות קומיות איטלקיות).
באנגליה, האליזבתנים והיעקובינים ניגנו מוזיקה בתדירות גבוהה, עם צלילי אורגן, לאוטה וחמת חלילים.
ההצגות, בעיקר ההיסטוריות והטרגדיות הכבדות יותר, היו לעיתים קרובות "נשברות" עם אקט מוזיקלי קצר, שנגזר אולי מהאתנחתא האיטלקית, עם מוזיקה וריקודים.
בתקופה זו שגשגו נשפי מסכות, שערבבו מוזיקה, ריקוד, שירה ומשחק, לעיתים קרובות עם תלבושות יקרות ועיצוב במה מורכב, שלעיתים הציגו מראה מחמיא לפטרון האציל או המלכותי.
בן ג'ונסון כתב מסכות רבות וויליאם שייקספיר כלל לעיתים קרובות תיאורי נשף מסכות במחזותיו.
הקטעים המוזיקליים של המסכות התפתחו להצגות מושרות, המוכרות כאופרה אנגלית.
הראשון שחשב על כך היה ויליאם דאווננט ב"המצור על רודוס" (1656), שניתן במקור בביצוע פרטי.
בצרפת, מולייר הפנה כמה מהקומדיות הקלילות שלו להצגות בידור מוזיקליות עם שירים (בהלחנת ז'אן-בטיסט לולי) וריקודים, כמו "הקמצן" שהועלה ב-1672. דאווננט העלה את "הסערה" ב-1667, שהיה העיבוד השייקספירי הראשון למוזיקה, ולאחר מכן עובד גם לאופרה.
ב-1683, ג'ון בלואו הלחין את "ונוס ואדוניס", שנחשב לעיתים קרובות כאופרה האמיתית הראשונה בשפה האנגלית.
לאחר מותו של צ'ארלס השני ב-1685, האופרה האנגלית החלה לצאת מהאופנה.
עד המאה ה-18, שתי צורות של תיאטרון מוזיקלי היו פופולריות בבריטניה: אופרות בלדה, שכללו מילים חדשות שנכתבו ללחני השירים הפופולריים של התקופה, כמו "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי (המחזה המוזיקלי הארוך המתועד הראשון מ-1728), ואופרות קומיות, עם סיפורים מקוריים וקווי עלילה רומנטיים בעיקר, כמו "הנערה הבוהמית" של מייקל באלף (1845).
בינתיים, באמריקה החלו להתעורר הזינגשפיל, הוודוויל, אופרה קומית וצורות אחרות של מוזיקה קלה.
צורות אחרות של תיאטרון מוזיקלי פותחו במאה ה-19, כגון מיוזיק הול, מלודרמות ובורלסקה.
המלודרמות והבורלסטות היו פופולריות גם משום שרוב התיאטראות בלונדון היו מורשים רק כאולמות מוזיקה ולא אפשרו להציג את המחזות ללא מוזיקה.
במושבות אמריקה לא הייתה נוכחות תיאטרון משמעותית עד 1752, כאשר יזם לונדוני, ויליאם האלאם, שלח חברה של 12 שחקנים למושבות עם אחיו לואיס כמנהל.
הם הקימו תיאטרון בויליאמסבורג, וירג'יניה עם הצגות כמו "הסוחר מוונציה".
בשנות ה-40 של המאה ה-19 האמרגן פי.
ברנום הקים מתחם בידור בדרום מנהטן.
החברה עברה לניו יורק בקיץ 1753, וביצעה אופרות-בלדה כגון "אופרת הקבצנים" ובלדה-פארסה.
התיאטרון בניו יורק עבר בהדרגה למרכז העיר ב-1850, בעקבות מחירי נדל"ן זולים יותר, ולא הגיע לאזור טיימס סקוור עד שנות העשרים והשלושים.
המחזה המוזיקלי הארוך הראשון של ברודוויי, "The Elves", שהיה להיט גדול, הוצג ב-1857. ההצגות בניו יורק המשיכו לפגר בהרבה אחרי אלה בלונדון, אבל המופע המוזיקלי "שבע אחיות" (1860) ניפץ שיאים בניו יורק עם 253 הופעות.
בסביבות שנת 1850, המלחין הצרפתי הרווה החל להתנסות עם צורה של תיאטרון מוזיקלי-קומי שזכה לכינוי אופרטה.
המלחינים הידועים ביותר של האופרטה היו ז'אק אופנבך ויוהאן שטראוס הבן.
המנגינות הרבות של אופנבך, בשילוב עם הסאטירה השנונה של כותבי הליברית שלו, יצרו מודל לתיאטרון המוזיקלי שבא בעקבותיו.
מארק לאובוק ייחס את הפיתוח של תיאטרון המוזיקלי מאופנבך לגילברט וסאליבן ובסופו של דבר לאירווינג ברלין ורוג'רס והמרשטיין, וציין כי "אופנבך הוא ללא ספק הדמות המשמעותית ביותר בהיסטוריה של המיוזקל".
תיאטרון מוזיקלי באנגליה של אמצע המאה ה-19 כלל בעיקר את המיוזיק הול, עיבודים של אופרטות צרפתיות ומופעי בורלסקה מוזיקליות (ששיאם נראה בתיאטרון העליצות שהחל ב-1868).
מופע התיאטרון הראשון באמריקה התואם את התפיסה המודרנית של מחזמר, אשר הוסיף מחול ומוזיקה מקורית שהשתלבו במחזה ועזרו לספר את הסיפור, נחשב בדרך כלל "הנוכל השחור", שהוצג לראשונה בברודוויי בספטמבר 1866. הוא ארך חמש וחצי שעות אבל למרות אורכו, שבר שיאים עם 474 הופעות.
באותה השנה, "הדומינו השחור" היה המופע הראשון שקרא לעצמו "קומדיה מוזיקלית".
צמד הקומיקאים האריגן והארט הפיקו וכיכבו במחזות זמר בברודוויי בין 1878 ל-1885, עם סיפורים ליריים של האריגן ומוזיקה של דוד ברהם.
קומדיות מוזיקליות אלה, בהשתתפות דמויות וסיטואציות הלקוחות מחיי היומיום של בני המעמדות הנמוכים של ניו יורק, ייצגו התקדמות משמעותית מהבורלסקה, מופעי מינסטרל ומופעי הזמר, לצורה תיאטרלית ולגיטימית יותר.
כיכבו בהם זמרות באיכות גבוהה (ליליאן ראסל, ויויאן וסגל ופיי טמפלטון) במקום הנשים בעל המוניטין המפוקפק שכיכבו במופעים המוזיקליים קודם לכן.
מספר ההופעות השתנה במהירות בערך באותו הזמן שהמחזמר המודרני התפתח.
כשהתחבורה השתפרה, העוני בלונדון ובניו יורק פחת ותאורת הרחוב תרמה לנסיעה בטוחה יותר בלילה, גם מספר הצופים הפוטנציאליים לאולמות גדל והלך.
הצגות יכלו לרוץ יותר זמן ועדיין למשוך קהל, מה שתרם לרווחים ולהפקות משופרות יותר.
התיאטרון המוזיקלי שבר מייד את מדד 500 הביצועים בלונדון, בעיקר על ידי שורה של להיטים מתמשכים של גילברט וסאליבן, אופרות קומיות המתאימות לכל המשפחה, שכללו את "אוניית הצי פינאפור" ב-1878 ו"המיקאדו" ב-1885. זאת הייתה ההתרחשות בשני צידי האוקיינוס האטלנטי שהעלתה את הרמה למה שנחשב לביצועים מוצלחים של תיאטרון מוזיקלי.
רק מספר מצומצם של הצגות מוזיקליות עבר במאה ה-19 את כמות הביצועים של "המיקאדו": "פעמונים של נורמנדי" רץ 705 הופעות ב-1878 בלונדון, והלהיט " דורותי" מ-1886 (מופע המשלב בין אופרה קומית וקומדיה מוזיקלית), קבע שיא חדש עם 931 הופעות.
השפעתם של גילברט וסאליבן בתיאטרון המוזיקלי הייתה עמוקה, כשהצליחו לשלב את מחזות הזמר, כך שהמילים והדיאלוג נועדו לקדם את סיפור העלילה.
היצירות שלהם נהפכו לנערצות והועתקו על ידי מחברים ומלחינים בולטים של מחזות זמר.
המופעים הבריטיים הפופולריים ביותר החלו באופרות בתיאטרון סבוי, שנהנו מהפקות רווחיות וסיורים בבריטניה, אמריקה, אירופה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
מופעים אלה הגיעו לקהלים "מכובדים" בעולם, בניגוד בולט למופעי בורלסקה הנועזים, המלודרמות והאופרטות הצרפתיות ששלטו בשלב שלפני גילברט וסאליבן, אשר משכו קהל שלפעמים היה מפוקפק וחיפש בידור פחות "בריא".
מ-1890 עד לתחילת המאה העשרים
מאות קומדיות מוזיקליות הועלו בברודוויי מ-1890 ועד לתחילת המאה ה-20, המורכבים משירים שנכתבו בסמטת טין פאן בניו יורק על ידי מלחינים כמו גאס אדוארדס, ג'ון וולטר בראטון וג'ורג' מ.
קוהאן, ובכל זאת, עד המאה ה-20 הפעילות בניו יורק המשיכה להיות קטנה יחסית, עם כמה יוצאים מן הכלל, בהשוואה לפעילות בלונדון.
בינתיים, מחזות זמר התפשטו לבימות לונדון.
ג'ורג' אדוארדס עזב את ניהול תיאטרון סבוי, השתלט על תיאטרון גייטי והחל לשפר את איכות המופעים.
הוא תפס שהקהל רצה אלטרנטיבה חדשה לאופרות הקומיות בסגנון סבוי והסאטירות האינטלקטואליות, הפוליטיות והאבסורדיות.
הוא ערך ניסויים בסגנון תיאטרון מוזיקלי מודרני ידידותי למשפחה, עם שירים קלילים, פופולריים ורומנטיים ומחזות עליזים.
הוא החליף את נשות הזימה של בורלסקה עם רקדניות וזמרות "מכובדות" לבידור מוזיקלי וחזותי מהנה.
ההצלחה הראשונה של ההצגות "בעיר" בשנת 1892 ו"ילדות עליצות" ב-1893, אישרו לאדוארדס את הכיוון שלקח.
"קומדיות מוזיקליות" אלה, כפי שכינה אותם, שכללו סדרה של הצגות על "עלמה ענייה שאוהבת אריסטוקרט ומשיגה אותו כנגד כל הסיכויים" (בדרך כלל עם המילה "ילדה" בכותרת), עשו מהפכה בלונדון וקבעו את הטון עבור שלושת העשורים הבאים.
מופעים אלה הועתקו מייד לתיאטראות אחרים בלונדון ולאחר מכן גם באמריקה.
הקומדיה המוזיקלית של אדוארד חזרה לצורות מוזיקליות קודמות של אופרה קומית ואופרטה.
בשנים הראשונות של המאה ה-20, התפשטו ברחבי העולם עיבודים בשפה האנגלית לאופרטות האירופאיות מהמאה ה-19, ונוצרו אופרטות חדשות על ידי דור חדש של מלחינים אירופיים דוגמת פרנץ להאר ואוסקר שטראוס.
באמריקה, ויקטור הרברט יצר שרשרת של אופרטות מפורסמות ("הבחורות בארץ הצעצועים" מ-1903, "רד מיל" מ-1906 ו"מריאטה השובבה" מ-1910) ומספר מחזות מוזיקליים אינטימיים.
האופרטה בשפה הגרמנית איבדה את הפופולריות שלה בארצות דוברות אנגלית בעת מלחמת העולם הראשונה.
בימים האפלים של מלחמת העולם הראשונה, ציבור הצופים דרש בידור אסקפיסטי ונהר לתיאטרון.
הציבור הבריטי הביא את "עוזרת בית של ההרים" ל-1,352 הופעות, ואת "צ'ו צ'ין צ'או" ל-2,238 הופעות, שיא שהחזיק במשך קרוב לארבעים שנה.
עליונותו של התיאטרון המוזיקלי הבריטי מאז המאה ה-19 ועד ל-1920 הוחלף בהדרגה על ידי החדשנות האמריקנית במאה ה-20. הניצחון של היצירות האמריקאיות על האירופאיות בעשורים הראשונים של המאה העשרים בא על רקע החברתי המשתנה.
הסגנונות האופראיות והתיאטרליות של המאה ה-19 הוחלפו בסגנון מוזיקלי המתאים יותר לחברה במאה העשרים ולניב לשונה.
הסגנון הישיר יותר יצא באמריקה, כיוון שיכל היה לפרוח בחברה פתוחה ופחות "מאובנת" בהצמדות למסורת של המאה התשע-עשרה.
שנות ה-20 הסוערות והשפל הגדול
מחזות הזמר של שנות העשרים הסוערות, היו הפקות קלילות שהדגישו את השחקנים הכוכבים, ריקודים גדולים ושירים פופולריים על חשבון העלילה.
בעוד סיפור העלילה של מופעים אלה נשכח, הרי שהם מוזכרים בהשתתפות כוכבים כמו מרילין מילר ופרד אסטר ובעשרות שירים פופולריים שנוצרו על ידי יוצרים כמו ג'רום קרן, ג'ורג' גרשווין ואחיו איירה, אירווינג ברלין, קול פורטר, ריצ'רד רוג'רס ולורנץ הארט.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, המוזיקה הפופולרית נשלטה על ידי מלחיני התיאטרון המוזיקלי.
מחזות זמר אלו והסטנדרטים שהם העמידו (בהם "קצב מרתק", "תה לשניים" ו"מישהו שומר עליי"), הפכו לפופולריים משני צידי האוקיינוס האטלנטי.
מופעים רבים היו בסגנון רביו, סדרת מערכונים ופזמונים בלי כמעט קשר ביניהם, עם ריקודים, סטים מפוארים, תלבושות משוכללות ונערות מקהלה יפות.
הידוע ביותר היו "שיגיונות זיגפלד", סדרת מופעי רביו שהפיק פלורנץ זיגפלד בברודוויי, בניסיון לשחזר את מופעי הבורלסקה של מועדון הפולי ברז'ר הפריזאי תוך התאמתם לרוח הקהל האמריקאי, והם זכו להצלחה גדולה.
בלונדון, כוכבים כגון אייבור נובלו ונואל קאוורד הפכו לפופולריים.
אופרטות, שכמעט נעדרו מבמת דוברי האנגלית מאז מלחמת העולם הראשונה, זכו לפרץ אחרון של פופולריות עם יצירות מוצלחות של מלחינים אירופאים.
המחזמר המצליח "ספינת השעשועים", שהועלה לראשונה בדצמבר 1927 בתיאטרון זיגפילד בניו יורק, ביטא את ההתקדמות הרבה של העשור במעבר ממחזות-זמר קלי-דעת ואופרטות סנטימנטליות להצגות מורכבות יותר, שהציגו שילוב של כל מאפייני המחזמר עם נושאים דרמטיים דרך המוזיקה, הדיאלוגים והתנועה.
דבר זה הושג על ידי שילוב של המוזיקה הלירית של ג'רום קרן עם המלאכה המיומנת של אוסקר המרשטיין, שעיבד לבמה את הרומן של עדנה פרבר.
היסטוריון אחד כתב: " כאן אנחנו מגיעים לז'אנר חדש לגמרי - המחזה המוזיקלי, להבדיל מהקומדיה המוזיקלית, עכשיו..
המחזה הוא הדבר, וכל דבר אחר יהיה כפוף לו".
על אף זאת, בעת השפל הגדול שהחל במהלך הסיור ברחבי אמריקה של צוות "ספינת שעשועים", הציבור פנה שוב לבידור האסקפיסטי, ולא הופקו עוד מחזות זמר רציניים העוסקים בנושאים חברתיים קשים עד המחזמר "אוקלהומה!" ב-1943.
המסך הגדול היווה אתגר למופעי הבמה.
בהתחלה הסרטים היו אילמים והציגו רק תחרות מוגבלת לתיאטרון המוזיקלי.
אבל בסוף שנות העשרים, סרטים כמו "זמר הג'אז" החלו להיות מוצגים עם סאונד מסונכרן.
הסרטים המדברים במחירים הנמוכים הרגו ביעילות את מופעי הוודביל בשנות השלושים המוקדמות: "..אחרי הכל, כאשר תיאטראות 'קטנים' [בתי הקולנוע] יכולים להציע אומנים 'גדולים' על מסך גדול ומושב נוח, מי יכול עוד לבקש מהקהל לשלם סכומים גבוהים יותר עבור כישרון חי פחות מרשים?" (ההיסטוריון ג'ון קנירק).
השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 השפיע על קהל התיאטרון משני צידי האוקיינוס האטלנטי.
לאנשים היה מעט מאוד כסף להוציא על בידור, ורק כמה מופעים במה הגיעו במהלך העשור בברודוויי או בלונדון ל-500 הופעות.
מופעים רבים המשיכו את הסגנון הקליל בשירה וריקוד של קודמיהם משנות העשרים.
מחזאים בריטים המשיכו לספק מחזות זמר מיושנים ורגשניים.
המופע שזכה להצלחה הגדולה ביותר בשנים אלה היה "הלזפופין" מ-1938, רביו בשיתוף הקהל ששבר שיא ברודוויי חדש במספר ההופעות.
המחזמר "כל דבר שקורה" של קול פורטר מ-1934, אישר את מעמדה של אתל מרמן כגברת הראשונה של התיאטרון המוזיקלי, אותו שמרה במשך שנים רבות.
אולם, למרות הסגנון הבידורי שהשתלט על המופעים, כמה צוותים יצירתיים החלו לבנות על החידושים שהעמיד "ספינת השעשועים" ולהתנסות עם סאטירה מוזיקלית, סיפורים אקטואליים והיקף אופראי.
"בשבילך אני שר" (1931), עם המוזיקה של ג'ורג' גרשווין למילים של איירה גרשווין, היה המחזמר הראשון שזכה בפרס פוליצר ושהביא סאטירה פוליטית נוקבת לז'אנר.
"פורגי ובס" (1935) שהלחין ג'ורג' גרשווין ושכתבו איירה גרשווין ודובוס הייווארד, תיאר את חיי השחורים בקרוליינה הדרומית בהשתתפות שחקנים אפרו-אמריקאים ושילב אופרה עממית עם ג'אז.
הוא בישר מחזות זמר כמו-אופראיים מאוחרים יותר, כמו "סיפור הפרברים" ו"סוויני טוד".
למרות הצרות הכלכליות של העשור והתחרות עם סרטי הקולנוע, המחזמר שרד.
למעשה, הצעד לכיוון סאטירה פוליטית במחזות "בשבילך אני שר" ו"אני מעדיף להיות ימני", יחד עם התחכום המוזיקלי של גרשווין, קרן, רוג'רס ווייל וההיערכות המהירה לסגנון הדיאלוג הנטורליסטי של הבמאי ג'ורג' אבוט, הראה כי התיאטרון המוזיקלי החל להתפתח מעבר למחזות הזמר הקלילים והרגשניים של שנים עברו.
תור הזהב - שנות הארבעים עד השישים
שנות הארבעים התאפיינו עם יותר להיטים שהפיקו יוצרים כמו פורטר, אירווינג ברלין, רוג'רס והארט, וייל וגרשווין ועם כלכלה שהתאוששה, אבל השינוי האמנותי היה באוויר.
המחזמר "אוקלהומה!" של רוג'רס והמרשטיין השלים את המהפכה שהחלה עם "ספינת השעשועים", על ידי שילוב הדוק של כל ההיבטים בתיאטרון המוזיקלי עם עלילה מגובשת, שירים שקידמו את עלילת הסיפור והשתתפות רקדני בלט ואחרים שקידמו את העלילה ופיתחו את הדמויות, ולא באמצעות ריקוד כתירוץ להראות נשים עם לבוש מינימלי.
רוג'רס והמרשטיין שכרו כוריאוגרף בלט, שהשתמש בתנועות יומיומיות כדי לעזור לדמויות להביע את הרעיונות שלהם.
המחזמר יצר ביקורות נלהבות וטירוף בקופות וזכה בפרס פוליצר.
הוא נחשב ל"שובר הקופות" הממשי הראשון בברודוויי, עם 2,212 הופעות והפך לאבן דרך, כך שהיסטוריונים שכתבו על רגעים חשובים בתיאטרון של המאה העשרים, החלו לזהות תקופות בהתאם ל"אוקלהומה!".
רוג'רס והמרשטיין תרמו תרומה חשובה ביותר למחזות הזמר גם לאחר 'אוקלהומה!', עם מחזות חיוניים ועשירים במחשבה חברתית, ובכך עודדו כותבים מוכשרים אחרים ליצור מחזות מוזיקליים משל עצמם.
שיתוף הפעולה של שני היוצרים יצר אוסף יוצא דופן של כמה מהקלאסיקות של התיאטרון המוזיקלי האהובות והמתמשכות ביותר, הכוללות את "קרוסל" (1945), "דרום פסיפיק" (1949), "המלך ואני" (1951) ו"צלילי המוזיקה" (1959).
חלק ממחזות הזמר האלה טיפולו בנושאים רציניים יותר מרוב קודמיהם.
כך, הנבל ב"אוקלהומה!" הוא רוצח ופסיכופת עם חיבה גלויות לזימה; "קרוסל" עוסק בהתעללות באישה, גנבה, התאבדות וחיים שלאחר המוות; "דרום פסיפיק" בוחן נישואי תערובת ביסודיות רבה יותר מאשר "ספינת שעשועים", והגיבור של "המלך ואני" מת על הבמה.
היצירתיות של רוג'רס והמרשטיין ובני תקופתם הובילה ל"תור הזהב" של התיאטרון המוזיקלי האמריקאי.
התיאטרון האמריקאי הציג בברודוויי במהלך תקופה זו, כשמעגל המלחמה החל להישמע.
דוגמה לכך היא "בעיר" (1944) שהלחין ליאונרד ברנשטיין.
הסיפור מתרחש בזמן מלחמה ונוגע לשלושה ימאים שנמצאים בחופשת חוף בת 24 שעה בניו יורק, שבמהלכו כל אחד מתאהב.
המופע גם נותן את הרושם שלמדינה עתיד לא ברור, כמו המלחים ונשותיהם.
מחזות הזמר האמריקאים נטו באותו זמן לסגנון מופעי הנובלות הבריטיים המיושנים, כשאחת ההצלחות הגדולות האחרונות שבהם היה "אולי לחלום" (1945).
הדמויות האקלקטיות של הסופר דיימון ראניון היו בלבו של המחזמר "ברנשים וחתיכות" (1950; 1,200 הופעות), והבהלה לזהב הייתה במרכז המחזמר "צבע העגלה שלך" (1951).
אלן ג'יי לרנר ופרדריק לאו שיתפו פעולה שוב, הפעם ב"גברתי הנאווה" (1956), עיבוד ל"פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו שכיכובו בו רקס הריסון וג'ולי אנדרוז, ו-2,717 ההופעות שהועלו הציבו שיא לשנים רבות.
עוד שיא שנקבע היה "אופרה בגרוש", שרץ 2,707 הופעות והפך את המחזמר באוף ברודוויי לארוך ביותר עד "פנטסטיקס".
ההפקה גם הכשירה את הקרקע לאחרים, כשהראתה שמחזות זמר יכולים להיות רווחיים באוף ברודוויי גם בקנה מידה קטן ובפורמט תזמורתי מצומצם.
עונת אוף-ברודוויי 1959–1960 כללה עשרות מחזות זמר קטנים.
המחזמר "סיפור הפרברים" (1957) העביר את סיפור "רומיאו ויוליה" לתקופה מודרנית בניו יורק, כשבמרכזו מאבק בין שתי כנופיות יריבות על רקע אתני, עם מוזיקה של ליאונרד ברנשטיין למילותיו של סטיבן סונדהיים.
המחזה אומץ על ידי המבקרים, אך לא הצליח להיות בחירה פופולרית עבור "הגבירות כחולות השיער של ההצגה היומית", שהעדיפו את העיירה איווה של המחזמר "איש המוזיקה".
"סיפור הפרברים" רץ באופן מכובד 732 הופעות בברודוויי (1,040 בווסט אנד), ואילו "איש המוזיקה" עשה כפליים הופעות.
עם זאת, העיבוד הקולנועי שנעשה ל"סיפור הפרברים" הצליח מאוד.
אף על פי שלכוריאוגרפים הייתה השפעה גדולה יחסית על סגנון התיאטרון המוזיקלי לפחות מאז המאה ה-19, בתקופה זו של "תור הזהב" ג'ורג' אבוט ויורשיו נטלו תפקיד מרכזי בשילוב תנועה ומחול באופן מלא בהפקות התיאטרון המוזיקלי.
ג'רום רובינס בשילוב תפקידיו כבמאי וכוריאוגרף הדגיש את הכוח לספר דרך הריקוד בהפקות כמו "סיפור הפרברים", "דבר מצחיק קרה בדרך לפורום" (1962) ו"כנר על הגג" (1964).
גם בוב פוסי יצר כוריאוגרפיה ללהיטים בימתיים רבים, בהם "משחק הפיג'מות" (1954) ו"לעזאזל, יאנקיז" (1955).
שנות החמישים הסתיימו עם להיטם האחרון של רוג'רס והמרשטיין, "צלילי המוזיקה".
המחזמר רץ 1,443 פעמים וזכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
יחד עם הגרסה הקולנועית המוצלחת ב-1965, הוא הפך לאחד ממחזות הזמר הפופולריים ביותר בהיסטוריה.
ב-1960, "פנטסטיקס" הופק לראשונה באוף ברודוויי.
מופע אלגורי אינטימי זה רץ בשקט במשך 40 שנה בתיאטרון רחוב סאליבן בגריניץ' וילג', והפך למחזמר הוותיק ביותר בהיסטוריה.
שני גברים השפיעו בעשור זה בצורה ניכרת על ההיסטוריה של התיאטרון המוזיקלי: סטיבן סונדהיים וג'רי הרמן.
הפרויקט הראשון של סונדהיים היה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" (1962; 964 הופעות).
סונדהיים עבר ממחזות זמר רומנטיים לחקור את הצדדים המחוספסים יותר של החיים בעבר ובהווה ("החברה המוצלחת" מ-1970 ו"מוזיקת לילה זעירה" מ-1973).
בעוד שחלק מהמבקרים טענו כי כמה ממחזות הזמר של סונדהיים חסרי ערך מסחרי, אחרים שיבחו את התחכום שלהם ומורכבותם המוזיקלית, כמו גם את משחק הגומלין של מילים ומוזיקה בהצגותיו.
ג'רי הרמן שיחק תפקיד משמעותי בתיאטרון המוזיקלי האמריקאי ככותב מילים ומנגינות, עם הפקות בברודוויי כמו "חלב ודבש" (1961; 563 הופעות) על הקמתה של מדינת ישראל, והמשיך בשוברי הקופות "הלו, דולי!" (1964; 2,844 הופעות) ו"מאמא" (1966; 1,508 הופעות).
רבים מהשירים שכתב למחזות אלה הפכו לפופולריים ביותר, כגון: "הלו, דולי!", "אנחנו צריכים קצת חג מולד", "אני מה שאני", "מאמא", "הטובים שבזמנים" ו"אני לא אשלח את הוורדים".
הכיוון המוזיקלי של מחזות הזמר התחיל לסטות מהגבולות הצרים יחסית של שנות החמישים, ובכמה מחזות בברודוויי נעשה שימוש במוזיקת רוק.
הראשון והבולט ביותר היה "שיער", אשר הציג, מלבד מוזיקת רוק, גם אלמנטים של עירום ודעות שנויות במחלוקת על מלחמת וייטנאם, יחסי גזע ונושאים חברתיים אחרים.
אחרי "ספינת השעשועים" ו"פורגי ובס", וכשהמאבק באמריקה ובמקומות אחרים לזכויות האזרח של המיעוטים התקדם, יוצרים כמו המרשטיין, הרולד ארלן ואחרים התעודדו לכתוב מחזות זמר נוספים, שמטרתם לנרמל את הסובלנות החברתית כלפי המיעוטים ולתמוך בהרמוניה גזעית.
מחזות מראשית "תור הזהב" שהתמקדו בסובלנות גזעית כללו את "קשת פניאן", "דרום פסיפיק" ו"המלך ואני".
לקראת סופו של תור הזהב, מספר מחזות טיפלו בנושאים יהודיים, כגון "כנר על הגג", "חלב ודבש", "בליץ!" ומאוחר יותר "סמרטוטים".
המקרה שהוביל ליצירת "סיפור הפרברים" נקבע בלואר איסט סייד בחגיגות הפסחא, כשהכנופיות היריבות היו של קתולים, יהודים ואיטלקים, והביטוי הסופי של המחזה השאיר מסר של סובלנות גזעית.
סובלנות כנושא מרכזי במחזות זמר המשיך בעשורים הבאים.
בסוף שנות השישים הפכו מחזות הזמר למשלבי גזעים, כשחברי הצוות הלבנים והשחורים ממלאים את תפקידיהם בערבוביה, כפי שנעשה ב"שיער".
לאחר ההצלחה של "שיער", פרחו בשנות ה-70 מחזות זמר שכללו מוזיקת רוק כמו "ישו כוכב עליון", "גודספל", "המופע של רוקי" ו"שני ג'נטלמנים בוורונה".
חלק ממחזות -רוק אלה החלו עם אלבומי קונספט ולאחר מכן עברו לקולנוע או לבמה, כמו "Tommy".
באחרים לא היה כלל דיאלוגים.
הם הזכירו, בדרך זו או אחרת, את האופרה עם נושאים דרמטיים ורגשיים ולכן כונו אופרות רוק.
מחזות הזמר פנו גם לכיוונים אחרים.
מחזות כמו "צימוק", "נערות החלומות" ו"המומחה" הביאו ההשפעה אפריקנית אמריקנית משמעותית לברודוויי.
ז'אנרים מוזיקליים מגוונים יותר בסגנונם שולבו במחזות זמר קטנים, במיוחד באוף ברודוויי.
במקביל, סטיבן סונדהיים נחל הצלחה עם סדרה של מחזות זמר שהוזכר לעיל.
המחזמר "שורת המקהלה" מ-1975 יצא מתוך מפגשי תמיכה בסגנון טיפול קבוצתי שערך הכוריאוגרף מייקל בנט עם רקדנים, שחקנים וזמרים מקהילת ברודוויי.
ממאות שעות של הקלטות, יצרו ג'יימס קירקווד-ג'וניור וניק דנטה סיפור על אודישן למחזמר, המאגד סיפורים אמיתיים רבים שקלטו מהמפגשים.
כמה מהשחקנים שנכחו במפגשים אלה, שיחקו בסופו של דבר על הבמה וריאציות של עצמם או של חבריהם.
"שורת המקהלה" הועלה לראשונה בתיאטרון של ג'וזף פאפ בדרום מנהטן, עם מוזיקה של מרווין האמליש.
מה שבתחילה תוכנן כהפקה מוגבלת בזמן, בסופו של דבר עבר לתיאטרון שוברט בברודוויי, רץ 6,137 הופעות ונהפך עד לאותו זמן להפקה שרצה הכי הרבה פעמים בהיסטוריה של ברודוויי.
המופע סחף את פרסי הטוני וזכה בפרס פוליצר.
קהל הצופים בברודוויי קיבל בברכה מחזות זמר שנעו בסגנון הרגיל והסטנדרטי.
ג'ון קנדר ופרד אב הציגו את עליית הנאציזם בגרמניה במחזמר "קברט" ואת תקופת היובש באמריקה ב"שיקגו" (1975), והסתמכו לשם כך על טכניקות וודביל ישנות על מנת לספר את סיפור הרצח במחזה.
המחזמר "פיפין" של סטיבן שוורץ חזר לימיו של קרל הגדול ואילו המחזמר "גריז", עם 3,388 הופעות, חזר לנוער המרדן של שנות ה-50. בסופו של העשור, "אוויטה" ו"סוויני טוד" היוו סימנים מקדימים למחזות הזמר האפלים יותר וגדולי התקציב של שנות השמונים, בעלי סיפורים דרמטיים ואפקטים מרהיבים.
אבל באותה תקופה, עדיין אומצו ערכים ישנים בלהיטי במה כמו "אנני", "רחוב 42", ו"האחת והיחידה".
בשנות ה-80 ניכרת ההשפעה של "מגה מחזות זמר" אירופיים, או " אופרות פופ" בברודוויי, בווסט אנד ובמקומות אחרים.
אלו בדרך כלל צוינו בהשפעת מוזיקת פופ, בהשתתפות קאסט גדול של אמנים, באפקטים גדולים (כמו נברשת נופלת ב"פנטום האופרה" או נחיתת מסוק על הבמה ב"מיס סייגון") ותקציבים גדולים.
רבים מהם התבססו על רומנים או יצירות ספרותיות אחרות.
הכותבים החשובים ביותר של "מגה מחזות הזמר" כללו את הצמד הצרפתי קלוד-מישל שנברג ואלן בובליל, האחראים על המחזמר "עלובי החיים" (על פי הרומן של ויקטור הוגו), שהפך ללהיט המוזיקלי הבינלאומי הארוך ביותר בהיסטוריה.
הצמד, בשיתוף עם ריצ'רד מאלטבי, המשיך לייצר להיטים, ובהם "מיס סייגון", בהשראת האופרה מאדאם באטרפליי של פוצ'יני.
המלחין הבריטי אנדרו לויד ובר ראה הצלחה דומה עם "אוויטה", המבוסס על חייה של אווה פרון בארגנטינה; "קאטס", שנגזר משיריו של טי אס אליוט (בשניהם כיכבה במקור איליין פייג'); "סטארלייט אקספרס" שבוצע על גלגיליות ו"שדרות סאנסט" (מהסרט הקלאסי באותו השם).
המחזמר המצליח ביותר של אנדרו לויד ובר הוא "פנטום האופרה" המבוסס על הרומן "פנטום האופרה" של גסטון לרו.
מחזמר זה רץ ברציפות מאז 1986 ונחשב למחזמר המצליח ביותר בכל הזמנים (ובו כיכבו מייקל קרופורד וקולם וילקינסון בתפקיד הפנטום ושרה ברייטמן בתפקיד כריסטין).
מופעים אלו רצו (או עדיין רצים) במשך שנים רבות בניו יורק ובלונדון וזכו להצלחה בינלאומית והופעות יוצאות דופן.
תקציבי הענק ל"מגה מחזות הזמר" הגדיר מחדש את הציפיות להצלחה כלכלית בברודוויי ובווסט אנד.
בשנים עברו, ניתן היה להחשיב מופע ללהיט אחרי ריצה של כמה מאות הופעות, אבל עם עלויות הפקה של מיליון דולרים, הצגה חייבת לרוץ במשך שנים על מנת להפוך לרווחית.
בשנות ה-90 קם דור חדש של מלחינים תיאטרליים.
ההצלחה הבולטת ביותר של אמנים אלה הייתה אופרת הרוק של ג'ונתן לארסון "רנט" (המבוסס על האופרה "לה בוהם") על קהילה של אמנים צעירים הנאבקים לשרוד וליצור כחלק מהבוהמה במנהטן.
על אף שעלות הכרטיסים למחזות זמר בברודוויי ובווסט אנד היו מעבר לתקציב של צופי תיאטרון רבים, "רנט" שווקה כדי להגדיל את הפופולריות של מחזות זמר בקרב קהל צעיר יותר.
זה הובלט בשחקנים צעירים ובהשפעת מוזיקת הרוק.
אוהדיו הצעירים, רבים מהם סטודנטים, שקראו לעצמם "RENTheads", חנו בתיאטרון נדרלנדר בתקווה שיזכו בהגרלה של כרטיסים לשורות הראשונות, וחלקם ראו את המופע עשרות פעמים.
שנות ה-90 ראו גם את השפעתם של תאגידים גדולים על הפקת מחזות הזמר.
החשובה ביותר מביניהם הייתה חברת וולט דיסני, שהחלה להתאים כמה מסרטי האנימציה שלה לבמה.
היא התחילה בכך עם "היפה והחיה" ,"מלך האריות" ו"אאידה", שני האחרונים עם מוזיקה של אלטון ג'ון.
"The Who's Tommy", עיבוד תיאטרלי של אופרת הרוק "Tommy", רץ 899 הופעות אך ספג ביקורת על ריכוך הסיפור ומוזיקת הרוק המקורית.
למרות מספרם ההולך וגדל של מחזות הזמר הגדולים, מחזות הזמר בקנה מידה קטן יותר הצליחו למצוא הצלחה ביקורתית ופיננסית, כגון "פלסטולנד", "חנות קטנה ומטריפה" ו"אחים בדם".
הנושאים של יצירות אלה משתנים במידה רבה והמוזיקה נעה בין רוק לפופ.