tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאר המדינות התעלמו מהפוטנציאל הגלום בנשק זה עד שמטוסים גרמניים החלו לטווח אש ארטילריה מדויקת לעבר מדינות ההסכמה.
כתוצאה מכך החלו בריטניה, האימפריה הרוסית וצרפת לפתח נשק נ"מ משלהן.
רוב כלי נשק הנ"מ במלחמה היו חסרי תועלת בשל חוסר הניסיון של צוותיהם שלא ידעו לירות אש מדויקת לעבר המטוסים ולהעריך נכונה את גובהם.
בין מלחמות העולם הייתה זו שוב גרמניה שהייתה חלוצה בתחום הנ"מ.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, בעזרת שיתוף פעולה עם חברות שוודיות ושווייצריות פותחו בגרמניה תותחי 20 מ"מ ו-37 מ"מ נ"מ ששירתו בורמאכט עד סוף המלחמה.
מערכות הנ"מ הראשונות היו מבוססות על תותחי נ"מ: מדובר בתותחים אוטומטיים מהירי ירי בקליבר 20 מ"מ עד 30 מ"מ.
התותחים היו יורים צרורות פגזים ורסס המתכת שפגע במטוס הפיל אותו.
תותחי הנ"מ הראשונים היו נגררים אך מאוחר יותר הותקנו על רכב קרבי משוריין והפכו למערכות מתנייעות.
בכך התאפשר לכוחות הנ"מ לספק הגנה רציפה לכוחות השריון המסתערים קדימה.
מטוס יירוט הוא סוג של מטוס קרב שתוכנן במיוחד לשם ביצוע יירוט אווירי כדי למנוע ממטוסי האויב מלבצע את משימתם.
המושג מתייחס בעיקר למטוסי יירוט סילוניים שיוצרו בשנות ה-1950 ועד שנות ה-1980, לאחר תקופה זאת מטוסי קרב רב-משימתיים החליפו את מטוסי היירוט בתפקידי הגנה אווירית במרבית חילות האוויר.
יירוט מטרה מתבצע על ידי המטוס בשיתוף מידע עם גורם הבקרה האווירית המסוגל להכווין אותו ביתר דיוק לעבר עמדת יתרון על המטרה.
טייסות היירוט הייעודיות הראשונות הוקמו על ידי גיס התעופה המלכותי במלחמת העולם הראשונה במטרה להגן על לונדון ממתקפות על ידי ספינות אוויר גרמניות ומאוחר יותר גם מטוסי הפצצה מוקדמים.
התרעה קצרה וביצועים נחותים הקשו מאוד על מטוסי היירוט שהצלחותיהם במלחמה היו מעטות.
המגמה הזאת המשיכה גם זמן מה לאחר סיום המלחמה, מה שיצר את הסברה שלא ניתן לעצור ביעילות מבנים של מטוסי הפצצה.
עם זאת, לקראת מלחמת העולם השנייה המצאת המכ"ם שנתן התראה מוקדמת יותר וכן עלייה ניכרת בביצועי מטוסי הקרב שאפשרו טיפוס מהיר יותר לגובה, אזנו את הכוחות.
עד סוף מלחמת העולם השנייה מעטים ממטוסי הקרב תוכננו כמטוסי יירוט ייעודיים ורובם היו התאמות של מטוסים כבדים יחסית ליירוט בתנאי לילה וחושך, כאשר יירוט יום התבצע לרוב על ידי מטוסי קרב סדרתיים רגילים.
הלופטוואפה ייצר והשתמש במספר כלי טיס ייחודיים שתפקידם הבלעדי היה יירוט מטוסי הפצצה מערביים, כגון המסרשמיט Me 163.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו המעצמות בפיתוח טילי קרקע-אוויר: מדובר בטילים מונחים שכללו מנגנוני התבייתות ועקיבה שונים אחרי כלי הטיס.
הכנסת סוללות הטק"א התחייבה עקב הופעת מטוסי הסילון שטסו גבוה ומהר מדי עבור התותחים.
המערכות כללו מערכות מתנייעות החמושות בטילים בינוניים וארוכי-טווח (כגון ה-MIM-72 צ'פרל) לצד מערכות הנפרשות בשטח ולא יכולות לפעול כאשר הן מתניידות ממקום למקום (כגון ה-MIM-104 פטריוט).
לצידן הופיעו טילי כתף שהיו נחותים בטווח הירי, אך נישאו ותופעלו על ידי לוחם בודד, ויועדו בעיקר לפגיעה בכלי טיס מנמיכי טוס כגון מסוקים.
טילי קרקע-אוויר נועדו במקור ליירוט מטוסים.
במהלך מלחמת המפרץ נעשה ניסיון ראשון ליירוט טילים בליסטיים באמצעות טילי MIM-104 פטריוט, שבמקורם שימשו כטילים נגד מטוסים.
בתחילת המאה ה-21 פותחו טילים נגד טילים שנועדו מלכתחילה ליירוט טילים בליסטיים, כגון מערכת "חץ" הישראלית והגנה מרחבית בגובה רב האמריקאית, וטילים שנועדו ליירוט רקטות ארטילריות, כגון מערכת "כיפת ברזל" הישראלית.
המערכות הישראליות (כיפת ברזל, קלע דוד, חץ 2 וחץ 3) הן בעלות ניסיון מבצעי מוכח ויירטו איומים רבים מכל הסוגים באחוזי הצלחה גבוהים מאוד.
לייזר משמש בתעשייה לחיתוך מתכות, באמצעות אידוי המתכת בפולס לייזר מהיר רב-עוצמה.
אותו עקרון יכול לשמש מרחוק בנשק לייזר.
נשקי לייזר קטלני נמצאים בפיתוח מזה שנים רבות, כאשר נבנו אבות טיפוס רבים שהמחישו את היתכנות הרעיון.
ב-2024 נכנסו לראשונה מערכות לייזר לשימוש מבצעי, ובאוקטובר 2024 נרשם יירוט מבצעי ראשון בעולם על ידי מערכת "להב ברזל" הישראלית, שהפילה כלי טיס בלתי מאוישים של חזבאללה במלחמת חרבות ברזל.
מערכות נשק לייזר המיועדות ליירוט רקטות ופצצות מרגמה נמצאות בפיתוח:
נאוטילוס – מבוססת על לייזר כימי של קרינה אינפרה-אדומה בינונית מסוג דאוטריום-פלואוריד.
LaWS – בפיתוח לחיל הים של ארצות הברית
מגן אור (קרן ברזל) – מבוססת על לייזר מצב מוצק, מפותחת על ידי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
עתידה להיכנס לשירות מבצעי במהלך שנת 2025.
להב אור – מערכת ניידת מבוססת לייזר ליירוט רחפנים ובלוני תבערה ונפץ שפותחה ומיוצרת בישראל.
מערכת נוספת מפותחת על ידי חברת אלביט מערכות.
מכ"ם (ראשי תיבות של מגלה כיוון ומרחק) הוא מערכת אלקטרונית לגילוי ומעקב אחר מיקומם של עצמים במרחב באמצעות שימוש בגלי רדיו.
המכ"ם משמש בין השאר לאיתור כלי טיס, רקטות וטילים.
בנוסף למיקום העצם הנצפה, בדרך כלל ביכולת המכ"ם להפיק מידע אודות כיוון תנועתו ומהירותו אם הוא בתזוזה, ואף גודלו וצורתו של העצם.
לרוב מערכות מכ"ם מורכבות ממשדר המייצר את גלי הרדיו האלקטרומגנטיים, אנטנה המשדרת אותם לכיוון הרצוי, אנטנה הקולטת את גלי הרדיו החוזרים (לעיתים רבות אנטנה אחת משמשת הן לקליטה והן לשידור) ומקלט ומערכת לעיבוד גלי הרדיו החוזרים, המספקת מידע אודות העצמים הרלוונטיים.
גלי הרדיו המשודרים מהאנטנה יוצאים למרחב ופוגעים בעצמים בו.
לאחר פגיעות אלו הם חוזרים אל המכ"ם ונקלטים במקלט לאחר שנקלטו באנטנה.
לפי אורך הזמן שעבר מרגע שידור האות לחזרתו, ולפי שיטות נוספות, מסוגל המכ"ם לחשב את מרחקו וכיוונו של העצם הנסרק ממקור השידור ועל ידי כך לאתר את מיקומו.
המכ"ם נכנס לשימוש מבצעי נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הבריטים.
יש הסוברים שהשימוש שעשו בעלות הברית במכ"ם תרם תרומה משמעותית לעמידת בריטניה ולהבסת הלופטוואפה.
המכ"ם מופעל מעמדות קרקעיות, ימיות ואוויריות, ומשמש לגילוי כלי טיס תוקפים, ולהפעיל מול את אמצעי ההגנה האווירית הרלוונטיים: מטוסי יירוט, תותחי נ"מ (מונחי מכ"ם או שאינם מונחים) וטילי קרקע-אוויר.
הרעיון של שימוש במוץ פותח באופן עצמאי בבריטניה, גרמניה וארצות הברית.
ג'ונס שפיסת מתכת המשוחררת באוויר יכולה ליצור הדי מכ"ם.
בתחילת 1942 ג'ואן קוראן, חוקרת במכון מחקר לענייני מכ"מים של חיל האוויר המלכותי (ה-TRE), חקרה את הרעיון ופיתחה סכמה להטלת רצועות אלומיניום ממטוס כדי לייצר ענן של הדי שווא.
הבריטים כינו את הרעיון "חלון" (Window).
במקביל, בגרמניה מחקר דומה הוביל לפיתוח ה"'דופל" (Düppel).
בארצות הברית פרד וויהפל פיתח מערכת דומה לחילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF).
באמצע שנות ה-60 יזם סא"ל חרות צמח פיתוח של רקטות מוץ לשיבוש פעולתם של טילי ים-ים, הרקטות, מסוג "אבשלום" ומסוג "אמנון", פותחו ב"רפאל".
פעילות זו הוכיחה עצמה בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, שבה נורו 8 טילים לעבר ספינות חיל הים הישראלי, וכולם החטיאו.
צבאות מודרניים משתמשים כיום במוץ כדי להטעות טילים מונחי מכ"ם.
מערכות לפיזור מוץ מותקנות במרבית כלי הטיס והשיט, להגנה עצמית.
אמצעים לצמצום נזקי תקיפה אווירית
בנוסף לאמצעים המנויים לעיל, המשמשים האופן אקטיבי לסיכול תקיפה אווירית, מופעלים אמצעים פסיביים שנועדו לצמצם את נזקיה של תקיפה אווירית.
הסוואה צבאית היא השימוש באביזרים וטקטיקות הסוואה (לרוב על ידי צבא או גוף צבאי-למחצה) כדי להסתיר חיילים, כלי רכב וציוד צבאי מעינו של האויב.
הסוואה צבאית עושה שימוש בשיטות רבות על מנת להסוות את כוחות הצבא על ידי שימוש בצבע, בדים, רשתות הסוואה או חומרי הסוואה מיוחדים.
באופן כללי יותר ובלשון מקצועית, מטרת ההסוואה הצבאית היא הקטנת החתימה של הכוח או הכלי הצבאי, כאשר "חתימה" היא כלל התפוקות של הכלי או הכוח שמעידים על נוכחתו.
"חתימה צבאית" כוללת חתימה ויזואלית, חתימה תרמית, חתימה אקוסטית, חתימת קרינה, חתימת מכ"ם ועוד.
ההסוואה שואפת לצמצם את יכולת הגילוי של הכוח הצבאי, אופי הכוח הצבאי או מטרותיו כחלק ממכלול שיטות ההונאה הצבאית השואפות להגדיל את סיכויי השרידות של הכוח הצבאי וסיכויי ההצלחה של משימותיו.
בשימוש צבאי, דמה הוא ציוד צבאי מזויף שנועד להטעות את האויב – לגרום לו להשקיע מאמץ בתקיפת הדמה (ובכך להסיט את מאמציו מתקיפת הציוד האמיתי).
ציוד דמה נועד להטעות את לוחמי האויב בעת התקיפה, ועוד קודם לכן את צבאי האויב, בעת שהוא קובע מטרות לתקיפה.
סוגי דמה נפוצים להטעיית תקיפה אווירית:
בּוּנְקֶר הוא מבנה מבוצר הממוקם, כולו או בחלקו, מתחת לפני האדמה.
הבונקר בנוי כך שיוכל לספוג פגיעה מבלי לקרוס: קירותיו עבים במיוחד ובנויים בטון מזוין, חלונותיו (אם קיימים) בנויים כחרכים צרים ודלתותיו הן דלתות ברזל כבדות, הניתנות לאטימה.
בונקר נועד לעמוד במתקפות צבאיות כגון התקפת טילים בליסטיים, הפצצה טקטית וחלקם אף תוכננו לעמוד בהתקפות נשק להשמדה המונית.
כלי עיקרי לכך הוא אזעקה, וכן משמשים לכך שידורי הרדיו, הטלוויזיה, ומערכות התרעה מבוססות טלפונים סלולריים.
הגנגליון הספיראלי , לעיתים נקרא גם גנגליון השבלול הוא צבר של גופי תאי עצב במודיאולוס, מוט חלול דמוי חרוט הנמצא על הציר המרכזי של השבלול.
תאי הגנגליון הספירלי הם תאים בי-פולרים.
שלוחה אחת שלהם מגיעה לתאי השערה, מעבירה להם מידע ומקבלת מהם מידע, שלוחותיהם האחרות מגיעות לגרעין השבלול הגחוני ולגרעין השבלול הגבי, ובכך מהווים את עצב השבלול, ענף של עצב השמיעה ושיווי המשקל.
תאי העצב אשר גוף התא שלהם נמצא בגנגליון הספירלי מוציאים שלוחות אשר מגיעות מצד אחד לאורך ליבת העצם של השבלול עד לתאי השערה שבאיבר קורטי, ומצד שני מעצבבות את מערכת העצבים המרכזית.
אלו הם תאי העצב הראשונים במערכת השמיעה אשר מתקשרים באמצעות דחף עצבי, ומוליכות את המידע המותמר באוזן אל עבר מערכת העצבים המרכזית כולה.
תאים אלו יחדיו יוצרים את חלקו השמיעתי של העצב הגולגולתי השמיני, עצב השמיעה ושיווי המשקל.
קיימים שני סוגים של תאי גנגליון בצבר זה.
הסוג הראשון הוא הנפוץ מבין השניים, עטוף מיאלין ומעצבב את תאי השערה הפנימיים בלבד.
לעומת זאת הסוג השני אינו עטוף בשכבת מיילין, והוא מעצבב את תאי השערה החיצוניים, כאשר על כל תא עצב ישנם תאי שערה חיצוניים רבים המעוצבבים על ידו.
הגנבים מהיער (בפלמית: De Bende van Jan de Lichte; מילולית: "כנופייתו של ואן דה ליכט") היא דרמה היסטורית בת 10 פרקים המבוססת על חייו של מנהיג פורע חוק מהמאה ה-18, יאן דה ליכט, יליד אאלסט במה שהיא כיום בלגיה.
הסדרה יצאה לצפייה בשרתי נטפליקס בינואר 2020. הסדרה שודרה לראשונה בבלגיה ברשת הטלוויזיה Proximus ושודרה גם בתאגיד השידור הציבורי VTM.
הסדרה מבוססת על הרומן "כנופיית יאן דה ליכטה" משנת 1957 מאת לואי פול בון, הסדרה מציגה את יאן דה ליכטה לא רק כשודד דרכים אלא כנציג המעמדות הנמוכים המדוכאים, מעין רובין הוד פלמי.
בשנים 1740 עד 1748, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, הרס יאן דה ליכטה את הכפר באזור אלסט.
הסדרה עובדה לטלוויזיה על ידי כריסטוף דיריקס ובנג'מין ספרינג'ר ובוימה על ידי רובין פרונט ומארטן מוירקרקה.
הצילומים התקיימו בסתיו 2016 ובחורף ואביב 2017. הצילומים נערכו ביער קלואיסבוס ובאתרים שונים ברחבי בלגיה, כולל שמורות טבע, שווקים וטירה ימי-ביניימית.
ההגנה האזרחית ברוסיה היא מערכת של צעדים להגנה על אנשים ונכסים מהותיים בפדרציה הרוסית במקרה של פעולות איבה, אסונות טבע או אסונות טכנולוגיים, כמו גם הכנת אמצעים כאלה הכוללים היערכות מקלטים, פינוי, הסוואה, סיוע בסיסי לתושבים והפעלת שירותי החירום הלאומיים.
נוהל ארגון ההגנה האזרחית מעוגן בחוקים הפדרליים "אודות הגנה אזרחית" (1998), "אודות הגנה מפני מצבי חירום בעלי אופי טבעי וטכנולוגי" (1994) ו"אודות שירותי חירום והצלה" (1995) שמהוות בסיס חוקי לקיומו של המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה המהווה לגוף הפדרלי העיקרי לתיאום פעולות תגובה ופעילות שירותי ההגנה האזרחית.
לראשונה, אירועים המצריכים כוחות הגנה אזרחית ברוסיה החלו להתקיים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כניסתם של כלי נשק כימיים תרמה לפגיעה במתקנים כלכליים ותשתיות הממוקמות בעורף מאחורי קווי האויב.
לעיתים קרובות בוצעה הפצצת ערים מהאוויר במטרה להפחיד ולפגוע באוכלוסייה.
לכן, הפיקוד הצבאי של והרשויות החלו לפתח ולבצע אמצעים כדי להגן על האוכלוסייה מפני הסכנות הנובעות מפעולות איבה.
אמצעים כאלה כללו ביצוע הפסקות חשמל יזומות, יידוע האוכלוסייה, מסירת כללי התנהגות לאוכלוסייה במקרה של התקפה אווירית או שימוש באנשי לוחמה כימית, מתן סיוע רפואי, אספקת אמצעי הגנה אישיים לאוכלוסייה, טיפול בשריפות, הכנת מקלטים ועוד.
אירועים אלה נערכו בערים הגדולות של האימפריה הרוסית: פטרוגרד, אודסה, סבסטופול, ורשה, מינסק, ריגה, גרודנו, ביאליסטוק, ברסט, טאלין.
ברמה המדינית נערכו אמצעי הגנה אזרחית לראשונה במהלך דחיית המתקפה הגרמנית על פטרוגרד בפברואר-מרץ 1918. ב-3 במרץ 1918 פנתה הוועדה להגנה מהפכנית של פטרוגרד לאוכלוסיית פטרוגרד וסביבתה תוך הכרזה על הדרישות הבסיסיות לצורך הגנה אווירית וכימית והכנת האוכלוסייה למתקפות אפשריות.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה שופרו אמצעי ההגנה האזרחית עוד יותר.
כמערכת ממשלתית מאוחדת, ההגנה האזרחית החלה לפעול ב-4 באוקטובר 1932, אז הוקמה ההגנה האווירית המקומית (MPLA) כחלק ממערכת ההגנה האווירית במדינה.
ההגנה האווירית המקומית הייתה מערכת אמצעים שבוצעה מול הרשויות המקומיות במטרה להגן על האוכלוסייה והתשתיות הכלכליות מפני התקפות אויב מהאוויר, לצמצם את ההשלכות מהתקפותיה, ליצור תנאים נורמליים לעבודה של מפעלים תעשייתיים, תחנות כוח, תחבורה, ועוד.
בשנת 1940, הוקם המנהל הראשי להגנה אווירית מקומית והוא נכלל במערך שלנ.ק.ו.ד.
בשנת 1961 התארגנה מחדש ההגנה האווירית המקומית לגוף בשם "ההגנה האזרחית של ברית המועצות" ומונה לראשונה ראש ההגנה האזרחית.
מאז 1965 קיבלה ההגנה האזרחית את צורתה הארגונית הסופית, מטה ההגנה האזרחית נוצר בכל מחלקה, בכל הערים, העיירות הגדולות, במפעלים גדולים, הוסדרה עבודתם ושויתוף הפעולה עם המנגנון המפלגתי והממשל הצבאי.
תרגילי הגנה אזרחית קבועים החלולהיערך עם האוכלוסייה האזרחית בכל הגילאים, מילדים ועד אזרחים ותיקים (צעדים כאלה בוצעו בעבר, אך כעת קיבלו אופי אוניברסלי וקבוע).
בשנת 1971 הועברה הנהגת ההגנה האזרחית לאחריות משרד ההגנה של ברית המועצות, בעוד ראש ההגנה האזרחית שימש כסגן שר ההגנה של ברית המועצות (ונקרא רשמית "מפקד כוחות ההגנה האזרחית").
האחריות להגנה אזרחית מקומית הוטלה על מועצות השרים של הרפובליקות של ברית המועצות, הוועדות המבצעות של מועצות צירי העם, משרדים, מחלקות, ארגונים ועסקים, שראשיהם היו ראשי הגנה אזרחית.
עמם נוצרו מטה ההגנה האזרחית ושירותים שונים שנועדו לייעל את שיתוף הפעולה.
בשנת 1991 נכללה מערכת ההגנה האזרחית במסגרת הוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית להגנה אזרחית, חירום וניהול אסונות (בשנת 1994 הוועדה הפכה למשרד ממשלתי בשם המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית).
ההגנה האזרחית ברוסיה מאורגנת באופן היררכי מהמרכז הפדרלי עד לארגונים ספציפיים (מפעלים, חברות, אוניברסיטאות וכן הלאה).
בכל רמה מחוזית ומקומית נוצרת יחידת הגנה אזרחית משלה:
מחלקות מתמחות בארגונים ספציפיים (למשל, מחלקת ההדרכה וההגנה האזרחית של MOESK, המרכז להגנה אזרחית ומצבי חירום באוניברסיטת מוסקבה);
יחידות מיוחדות של הממשלות מקומיות (למשל, מחלקת ההגנה האזרחית ומצבי חירום במחוז המשנה סרפוחוב בפרברי מוסקבה);
הוקמו גם יחידות חילוץ צבאיות במסגרת המרכזים הטריטוריאליים להגנה אזרחית, שהוכפפו למשרד למצבי חירום (למשל המחלקה להגנה אזרחית בפרימוריה);
יחידות מיוחדות של מחלקות פדרליות (למשל, מחלקת שירות המדינה והדרכת גיוס של משרד האנרגיה של רוסיה, המחלקה להגנה אזרחית של משרד התחבורה של רוסיה ועוד);
המשרד למצבי החירום, המהווה לגוף הפדרלי העיקרי בתחום.
ניהול ההגנה האזרחית ברמות שונות מופקד על המנהיגים בהתאמה - ממשלת רוסיה, ראשי המחלקות הפדרליות והאזורים, מנהיגים מקומיים וראשי ארגונים ועסקים.
אלה מקבלים החלטות בסיסיות (למעט אלה הנדרשים להחלטת הממשלה) ועליהם מוטלת האחריות האישית לניהול הגנה אזרחית.
תיאום עבודתם של הכוחות השונים מופקד בידי המרכזים האזוריים, הבין אזוריים והמרכזים הפדרליים לניהול משברים שהוקמו במשרד החירום.
הגנה הודית מזרחית היא פתיחת שחמט המתחילה במהלכים הבאים:
קודי ECO עבור הגנה הודית מזרחית הם A48-A49.
לפתיחה זו יש קרבה להגנה הודית של המלך הנפוצה יותר, והיא נחשבת לעיתים קרובות לווריאנט שלה.
ההבדל הוא שהלבן עדיין לא שיחק ג4, ולכן הוא שומר על כמה אפשרויות.
אם הלבן משחק ג4 מוקדם, הפתיחה תהפוך להגנה הודית של המלך.
אפשרות נוספת של הלבן לתמוך בהתקדמות ה4 מוקדמת, ואז תהיה טרנספורמציה להגנת פירץ.
ללא טרנספורמציה, ישנם ארבעה המשכים פופולריים ועצמאיים:
במשחק השחמט, ההגנה ההודית או המשחק ההודי הם שם כולל לקבוצת פתיחות המאופיינת במהלכים:
כולן בדרגות שונות נחשבות להגנות היפרמודרניות, שבהן השחור מזמין את לבן לבסס נוכחות מרשימה במרכז עם תוכנית לערער אותה ולהשמיד אותה בסופו של דבר.
למרות שההגנות ההודיות שוחקו בשנות העשרים על ידי שחקנים מהאסכולה ההיפרמודרנית, הן לא התקבלו במלואם עד ששחקנים רוסים הראו בסוף שנות הארבעים שמערכות אלה תקינות לשחור.
מאז, ההגנות ההודיות הפכו לדרך פופולרית עבור השחור להגיב ל- 1. ד4 מכיוון שלעיתים קרובות הן מציעות משחק לא מאוזן עם סיכויי ניצחון לשני הצדדים.
ניתן גם להעביר לפתיחות קלאסיות כמו גמביט המלכה וההגנה הסלאבית אך אלו לא נחשבות לפתיחות הודיות.
בדרך כלל הצעד השני של הלבן הוא 2. ג4 , תופס נתח גדול יותר מהמרכז ומאפשר את המהלך פ-ג3, מבלי לחסום את ערוגה ג עם הפרש.
התגובות הפופולריות ביותר של השחור הן:
ה6 - משחרר את רץ המלך ומוביל להגנה נימצו-הודית, הגנה הודית של המלכה, הגנה בוגו-הודית, הגנת בנוני מודרנית, פתיחה קטלאנית או לקווים רגילים של גמביט המלכה הנדחה.
ז6 - איגוף של רץ המלך וכניסה להגנה הודית של המלך או להגנת גרינפלד.
ג5 - הגנת בנוני עם מאבק נגדי במרכז.
לעיתים, במקום 2. ג4, הלבן משחק את 2. פ-ו3. התגובות האפשריות של השחור הן:
ד5 - יכול להפוך לגמביט המלכה אחרי 3. ג4.
ה6 - משאיר אפשרויות לגמביט המלכה או להגנה הודית של המלכה.
ז6 - מעבר להגנה הודית של המלך או להגנת גרינפלד.
ג5 - מעבר להגנת בנוני.
הלבן יכול למנוע מהשחור כל אחת מהתגובות הללו על ידי דחיית קידום הרגלי מ-ג2 ל-ג4.
לחלופין, הלבן יכול לשחק גם 2. ר-ז5 - התקפת טרומפווסקי.
תגובות השחור האפשריות הן 2. ...
חלופה שלישית לקו המרכזי עבור הלבן היא 2. פ-ג3 הנדירה יותר.
ד5 (ואז הלבן עם 3. ר-ז5 יכול לעבור להתקפת ריכטר-ורסוב) או 2. ...
השימוש המוקדם ביותר הידוע במונח "הגנה הודית" היה בשנת 1884, והשם יוחס לפתיחות ששיחק בהן השחקן ההודי מוהשנדר באנרג'י נגד ג'ון קוקרן.
המונח "הגנה הודית" זכה לפופולריות על ידי סבלי טרטקובר בתחילת שנות העשרים.
בספרו, השחמט ההיפרמודרני (Die hypermoderne Schachpartie) מ-1924, טרטקובר מסווג את ההגנות ההודיות תחת הכותרות "הודית ישנה" (...
ד6 ובסופו של דבר ...
תחת הכותרת "הודית ישנה", הוא מחשיב את הפתחים הידועות היום כהגנה הודית של המלך והגנת גרינפלד.
השמות המודרניים, "הגנה הודית של המלך", "הגנה הודית של המלכה", "הגנה הודית ישנה" ו"התקפה הודית של המלך", יוחסו על ידי ריצ'רד רטי להנס קמוך, אם כי רטי עצמו לא אישר את המונחים הללו.
רטי ייחס לקמוך גם את המונחים "הגנה הודית כוללת" (השחור מבצע פיאנקטו לשני הרצים לאחר 1. ד4 פ-ו6) ו"התקפה הודית של המלכה" (הלבן פותח עם 1. פ-ו3 ו - 2. ב3) אך אלה לא נכנסו לשימוש כללי.
קווים מרכזיים המתחילים ב-2. ג4
הגנה נימצו-הודיתהגנה הודית של המלכההגנה בוגו-הודית ד4 פ-ו6
הגנה נימצו-הודית 3. פ-ג6 ר-ב4
בתמיכתו של נימצוביץ' כבר בשנת 1913, ההגנה הנימצו-הודית הייתה הראשונה מבין המערכות ההודיות לקבל הסכמה מלאה.
זוהי אחת ההגנות הפופולריות והמכובדות ביותר ל- 1. ד4, ולבן בוחר לעיתים קרובות במהלכים שנועדו להימנע מכך.
השחור תוקף את המרכז בכלים ומוכן להחליף רץ תמורת פרש כדי להחליש את מלכתו של הלבן עם רגלים כפולים.
הגנה הודית של המלכה 3. פ-ו3 ב6
ההגנה ההודית של המלכה נחשבת מוצקה, בטוחה, ואולי מעט שוויונית.
השחור לעיתים קרובות בוחר את ההודית של המלכה כאשר הלבן נמנע מהנימצו-הודית על ידי משחק 3. פ-ו3 במקום 3.פ-ג3 .
השחור בונה עמדה חזקה, אם כי קשה לניצחון.
קרפוב הוא מומחה מוביל בפתיחה זו.
ההגנה הבוגו-הודית היא אלטרנטיבה מוצקה להגנה הודית של המלכה.
עם זאת, היא פחות פופולרית, אולי מכיוון ששחקנים רבים נמנעים מלהחליף את צמד הרצים (במיוחד מבלי להכפיל את רגלי הלבן), כפי שהשחור עושה בסופו של דבר אחרי 4. פ-בד2.
גמביט בלומנפלדפתיחה קטלאניתהגנה פולנית ד4 פ-ו6
גמביט בלומנפלד דומה בצורה מטעה לגמביט בנקו, מכיוון שהיעדים של השחור שונים מאוד.
שחור מבצע גמביט עם רגלי מהכנף כדי לבנות מרכז חזק.
הלבן יכול לקבל את הגמביט או לדחות אותו כדי לשמור על יתרון מיקום קטן.
למרות שבלומנפלד ניתן למשחק עבור שחור, הוא לא פופולרי במיוחד.
הפתיחה הקטלאנית מאופיינת בפיאנקטו מהיר של רץ המלך הלבן.
הגנת גרינפלד 3. פ-ג3 ד5
ארנסט גרינפלד הציג לראשונה את הגנת גרינפלד בשנת 1922. על ידי המהלך 3. ...
ד5, גרינפלד התכוון לשפר את ההגנה ההודית של המלך שלא נחשבה מספקת באותה תקופה.
הגנה זו אומצה על ידי אלופי העולם סמיסלוב, פישר וקספרוב.
הגנה הודית של המלך 3.פ-ג3 ר-ז7
ההגנה ההודית של המלך אגרסיבית ומסוכנת במקצת, ובדרך כלל מעידה על כך שהשחור לא מסתפק בתיקו.
אף על פי ששוחקה מדי פעם בסוף המאה ה-19, ההודית של המלך נחשבה לנחותה עד שנות הארבעים, אז הוצגה במשחקים של ברונשטיין, בולסלבסקי ורשבסקי.
זו הייתה ההגנה המועדפת על פישר ל-1. ד4 אך הפופולריות שלה דעכה באמצע שנות השבעים.
הצלחותיו של קספרוב עם הגנה זו החזירו את הודית של המלך לגדולה בשנות השמונים.
הגנת בנוניגמביט בנקוהגנה הודית ישנהגמביט בודפשט ד4 פ-ו6
הגנת בנוני היא ניסיון מסוכן של השחור לאזן את העמדה ולהשיג משחק כלים פעיל במחיר של רוב ללבן במרכז.
קו בנוני הנפוץ ביותר הוא בנוני המודרני (3. ד5 ה6 4. פ-ג3).
טל הפך את הפתיחה לפופולרית בשנות השישים בכך שניצח איתה בכמה משחקים מבריקים, ובובי פישר אימץ אותה מדי פעם, עם תוצאות טובות, כולל ניצחון במשחקו באליפות העולם ב-1972 נגד בוריס ספאסקי.
לעיתים קרובות, השחור מאמץ סדר מהלכים שונה במקצת ומשחק 2. ...
ג5 על מנת להימנע מהקווים החדים ביותר עבור הלבן.
גמביט בנקו (או גמביט וולגה)
גמביט בנקו (המכונה גמביט וולגה ברוסיה ובמזרח אירופה) היא אחת הדרכים הפופולריות ביותר של השחור לפגוש את 1. ד4, אם כי הוא פחות נפוץ ברמת העילית.
השחור משחק כדי לפתוח קווים בצד המלכה שבו לבן יהיה נתון ללחץ ניכר.
אם הלבן מקבל את הגמביט, הפיצוי של השחור הוא במיקום ולא בטקטיקה, והיוזמה שלו יכולה להימשך גם לאחר חילופי כלים רבים וכניסה למשחק הסיום.
הלבן, לעיתים קרובות, בוחר לדחות את הגמביט.
ההגנה ההודית הישנה הוצגה על ידי טאראש בשנת 1902, אך מקושרת יותר לרוב עם צ'יגורין שאימץ אותה חמש שנים מאוחר יותר.
היא דומה להודית של המלך בכך ששניהם כוללים הצבת רגלי מרכז ...
ה5, אך בהודית הישנה פרש המלך מקודם ל-ה7 במקום להיות מאוגף ב-ז7. ההודית הישנה היא סולידית, אך עמדתו של השחור בדרך כלל מוגבלת והוא חסר את האפשרויות הדינמיות המצויות בהודית של המלך.
גמביט בודפשט משוחק לעיתים רחוקות במשחקים ברמת רב-אמן, אך בדרך כלל מאומץ על ידי חובבים.
למרות שמדובר בגמביט, הלבן יכול להחזיק ברגלי הנוסף שלו מבלי להתפשר על פיתוח הכלים שלו, ולכן הוא בוחר לעיתים קרובות להחזיר את הרגלי ולשמור על היוזמה.
הגנה הודית של המלכה מואצתמעבר להגנת סלאבהגנה מקסיקניתהגנה הודית של ינובסקימעבר להגנת מרשל ד4 פ-ו6
הגנה הודית של המלכה מואצת ניתנת למשחק אך נחשבת פחות מדויקת מסדר הצעדים של ההגנה ההודית של המלכה הרגילה ( 2. ...
והלבן היה טוב יותר באלכין-קניג, וינה 1922. ג'יימס פלסקט וריימונד קין ניתחו קו זה בספרם מ-1987 על הגנה אנגלית.
אם השחור משחק אחר כך ...
ד6 עוברים להודית ישנה או להודית של המלך.
אחד מהקווים העצמאיים והאקסצנטרים הוא 2. ...
הנקרא לעיתים גמביט קודישביץ על שם האמן הבינלאומי הישראלי דוד קודישביץ.
טנגו הפרשים השחורים או הגנה מקסיקנית, אשר הוצגה על ידי קרלוס טורה ב-1925 בבאדן-באדן, חולקת מאפיינים דומים עם הגנת אלכין כשהשחור מנסה להשפיע על ההתקדמות ההתחלתית של רגלי הלבן.
הגנת מרשל (בדרך כלל מגיעה אחרי גמביט המלכה 1. ד4 ד5 2. ג4 פ-ו6?!) טובה יותר ללבן.
קווים צדדיים של 1. ד4 פ-ו6
התקפה נאו-הודיתהתקפת טורההגנה הודית מזרחיתהתקפת בארי ד4 פ-ו6
אפשרות נוספת היא התקפת בארי, הפופולרית בקרב שחקני מועדון.
הלבן בדרך כלל ממשיך עם פ-ה5 ו-ח2-ח4-ח5, התקפה ישירה על המלך השחור.
ההתקפה של בארי נוסתה גם ברמת הרב-אמן על ידי מארק הבדן וג'וליאן הודג'סון.
התקפת נדניאן היא ניסיון אגרסיבי של השחור לערער את עמדת הלבן.
ז5 המוקדמים נועדו להתמודד עם וריאציות קורצות כגון שיטת לונדון, שיטת קול והתקפת טורה.
הקו הוצג בשנת 2005 על ידי אשוט נדניאן, אך מעולם לא זכה לפופולריות נרחבת בקרב שחקנים מהשורה הראשונה.
התקפת נדניאןהגנת דוריהתקפת טרומפווסקי ד4 פ-ו6
הגנת דורי (2. פ-ו3 פ-ה4 או 2.ג4 ה6 3. פ-ו3 פ-ה4) אינה שכיחה, אך שימשה כנושא לטורניר (בו זכה פאול קרס) בווינה בשנת 1937. לעיתים יהיה מעבר להודית של המלכה אבל יש גם קווים עצמאיים.
התקפה נאו-הודית, התקפת טורה והתקפת טרומפווסקי הן וריאציות אנטי הודיות של הלבן.
ביחס להתקפת ריכטר-ורסוב, הן מאופיינות ב-ר-ז5 מוקדם של הלבן וחוסכות מהלכים רבים שמאפיינים רבות מפתיחות חייל המלכה הבודד האחרות.
- הגנה הודית של המלכה מואצת.
ההגנה האזרחית בישראל עוסקת במגוון איומים צבאיים וטרוריסטיים על האוכלוסייה האזרחית במדינה.
איומים אלו כללו פיגועים ובהם פיגועי התאבדות ומכוניות תופת, שיגורי טילים, רקטות ומרגמות וחטיפת חטיפת מטוסים ואוטובוסים.
מקור משמעותי של איומים אלו הם במדינות והשטחים הגובלים עם ישראל (יהודה ושומרון, רצועת עזה, לבנון, סוריה, ירדן ומצרים), וכן בעיראק (בתקופת מלחמת המפרץ).
ישנם אף איומים שלא התממשו בפועל, ובהם החשש ממתקפה גרעינית מאיראן והתקפה כימית או ביולוגית מעיראק.
מהקמת המדינה ועד מלחמת ששת הימים
בשנת 1951 הוסדרה ההתגוננות האזרחית בישראל באמצעות חוק ההתגוננות האזרחית, התשי"א-1951. חוק זה תוקן מאז חקיקתו, וחייב בין היתר, הקמת ותיחזוק מקלט בכל בית ובניין או בסמוך לו.
החוק הקים את שירות ההגנה האזרחית ואפשר למדינה לעשות שימוש בציוד פרטי ובכוח אדם למצבי חירום.
החוק גם מגדיר מצב כוננות אזרחי וקובע כללים בנושא השימוש בחומרים מסוכנים.
במלחמת סיני נדרשה האוכלוסייה האזרחית להאפלה – איטום של החלונות כך שלא יראה האור שבבתים, כדי להקשות על עריכתה של תקיפה אווירית לילית.
מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים
בתקופת ההמתנה היה חשש ממלחמה משמעותית בעורף, ולכן חוזקו והוקמו מקלטים, שוחות וביצורים רבים בעורף.
אמנם רוב הלחימה במלחמת ששת הימים התקיימה בחזית ולא בעורף, אך במיוחד בתחילת המלחמה היו התקפות אחדות, בירי ארטילרי ובהפצצות מהאוויר, על יישובים ישראלים.
להתגוננות מההפצצות נדרשו תושבי המדינה להפעיל בלילות את ההאפלה שהוכנה בתקופת ההמתנה, ואזעקות שהופעלו לפי הצורך שלחו תושבים למקלטים ולשוחות.
האזורים שהופגזו במיוחד היו האזורים שהיו סמוכים לגבול – שכונות שונות בירושלים, מספר יישובים בגוש דן ובעמק יזרעאל ויישובי עמק החולה.
גם במלחמת יום הכיפורים עיקר הלחימה התבצעה בחזית פגיעה מעטה בעורף.
זאת למעט מספר אזעקות שהופעלו.
התרחשו ניסיונות לתקוף את בסיס רמת דוד וטבריה.
ברמת הגולן נהרגו במהלך המלחמה 16 אזרחים כתוצאה מהפצצות הסורים.
למרות הפגיעה המועטה בעורף בזמן המלחמה, גיוס המילואים הנרחב והארוך (שהסתיים בהדרגה בהפסקת האש ב-1974), השתבשו החיים בעורף.
כך למשל בוטל הסמסטר הראשון של שנת הלימודים האקדמית תשל"ד, ובבתי הספר לא היו לימודים סדירים.
פיקוד העורף בצבא הגנה לישראל הוקם בפברואר 1992 בעקבות מלחמת המפרץ ובהובלת אלוף זאב ליבנה.
עד הקמת הפיקוד, האחריות על העורף הייתה תחת פיקוד קצין ראשי של ההגנה האזרחית ותחת ההגנה המרחבית.
באותה תקופה היו לשלושת הפיקודים האזוריים כוחות משלהם בעורף.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה אוחדו ארגונים אלו ונוצר פיקוד העורף הארצי.
מאז הקמתו נעשו מאמצים גדולים להפוך את פיקוד העורף לגוף אזרחי, אך עד כה כל אלה כשלו.
נכון לספטמבר 2023 הבסיס הראשי של הפיקוד ממוקם במחנה רחבעם שבסמוך לרמלה ובראש הפיקוד עומד אלוף רפי מילוא.
רשות החירום הלאומית (רח"ל) הוקמה בספטמבר 2007 כחלק מהפקת לקחי מלחמת לבנון השנייה והיא ומופקדת על תיאום פעולה צבאית ואזרחית בזמן מצב חירום כגון מלחמה, אסון טבע, מגפה, תקלה תפעולית – אסון פתע רב נפגעים, או פיגוע טרור רחב היקף (כגון פיגוע אב"כ).
מאז 2009 הרשות אחראית גם על הגוף הבין-משרדי משק לשעת חירום (מל"ח) שהוקם על ידי דוד בן-גוריון ב-1955.
בעקבות אסון השרפה בכרמל בדצמבר 2010 פעלה הרשות, בהתאם להחלטת הממשלה, להקמת מערכת "ברק כתום" לקשר רדיו בין כל גופי החירום וההצלה בישראל.
ראש הרשות (נכון לספטמבר 2023) הוא יורם לרדו המכהן מאוקטובר 2020.
מצב מיוחד בעורף הוא מנגנון חוקי המאפשר למשרד הביטחון, באמצעות פיקוד העורף, להתקין תקנות מחייבות לאוכלוסייה האזרחית בשטח הנקוב.
ההחלטה תקפה למשך 48 שעות, ולאחר מכן חייבת להיות מאושרת על ידי הממשלה.
ב-20 במאי 2007 הכריז שר הביטחון עמיר פרץ על מצב מיוחד בעורף בעוטף עזה בעקבות שיגור רקטות מעזה לעבר ישראל.
המצב הוסר באוגוסט, אך זמן קצר לאחר מכן, ב-4 בספטמבר, הכריז שר הביטחון אהוד ברק על המצב בשנית למשך 48 שעות לאחר התחדשות ירי הרקטות הכבד מעזה.
זק"א (ראשי תיבות של "זיהוי קרבנות אסון" בשמו המלא זק"א – איתור חילוץ הצלה), הוא ארגון התנדבותי המסייע למשטרת ישראל וכוחות ההצלה בטיפול בזירות אסון.
תפקידם הראשי הוא זיהוי קורבנות של אסונות והבאת גופותיהם לקבורה.
פעילות זק"א התרחבה במהירות במהלך האינתיפאדה השנייה, כאשר נוצרו זירות אסון רבות שבהן נדרשה עבודה באיתור ובארגון גופות הנרצחים.
על פי חוק ההגנה האזרחית משנת 1951, כל הבתים, מבני המגורים ומבני התעשייה בישראל מחויבים להחזיק במקלטים.
עם זאת, מספר בתים או בנייני מגורים עשויים להשתמש במקלט אחד במשותף.
בעקבות מלחמת המפרץ הוחלט כי דירות ובתי מגורים חדשים בישראל יכללו מרחב מוגן שקירותיו עשויים בטון מזוין, בכל דירה – ממ"ד, בשטח פנימי של 9 מ"ר לפחות, או בכל קומה – ממ"ק.
המרחב המוגן מתוכנן לספק הגנה ליושביו מפני התקפות עם פצצות חומר נפץ מרסק (רגיל).
הוא אף אטום לחדירתם של גזים רעילים ובכך נותן מענה חלקי לתקיפות בלתי קונבנציונליות.
במרחבים המוגנים קיימת אפשרות להתקין מסנני אוויר במקרה שהשהייה הנדרשת ארוכה או כשהמדובר בתקיפה באמצעים ביולוגיים, כימיים או רדיואקטיביים.
"מרחב מוגן" הוא רעיון דומה למקלט אך משרת יחידות דירות בודדות, קומות בניין או שטחים ציבוריים אחרים.
הוא מורכב מחדר בטון מזוין עם גישה מהדירה האישית של הבניין.
רעיון המרחב המוגן הועלה בעקבות מלחמת המפרץ, כאשר זמן ההתרעה לטילים התקצר ולכן היה צורך בגישה מהירה למקלט.
מניע נוסף למעבר ממקלטים תת-קרקעיים למרחבים מוגנים מוגבהים יותר הוא החשש מהאפשרות של שימוש בנשק כימי.
בעקבות כך, ניתן להבחין בין ממ"ד (מרחב מוגן דירתי) לממ"ק (מרחב מוגן קומתי).
נכון לסוף 2024, כ-56% מהדירות בישראל אינן ממוגנות, ולכ-60% מהאוכלוסייה אין ממ"ד.
כ-50 אלף תושבים בקו העימות חיים ללא כל אמצעי מיגון.
לאורך השנים פורסמו דוחות רבים של מבקר המדינה ומרכז המחקר של הכנסת שהתריעו שוב ושוב על מצב המיגון הלקוי – במיוחד ביישובי גבול הצפון והדרום.
הדוחות הצביעו על ליקויים חמורים, ובהם היעדר תוכניות אסטרטגיות, תקציבים שלא מומשו, סמכויות לא מוסדרות, מקלטים ציבוריים לא תקינים ופערים במיפוי האוכלוסייה הבלתי ממוגנת.
למרות ההתרעות החוזרות ונשנות, הממשלה לא פעלה לתיקון המצב.
גם ניסיונות לרפורמות בתחום אושרו אך כשלו עקב סחבת בירוקרטית, כשבקשות להוספת ממ"דים נתקעות חודשים ארוכים.
ביישובי עוטף עזה שהופגזו רבות מאז 2001 ישנם ביצורים נוספים.
במרץ 2008 הציבה הממשלה 120 תחנות אוטובוס מבוצרות בשדרות, בעקבות הערכה של משרד הביטחון כי מרבית הפציעות וההרוגים הקשורים לרקטות נגרמו מפגיעות רסיסים ברחובות ובשטחים הפתוחים.
החל מינואר 2009, כל בתי הספר בשדרות התבצרו נגד רקטות.
הביצורים מורכבים מחופות מקושתות מעל גגות.
במרץ 2009 חנכה שדרות מרכז בילוי מתוגבר לילדים שנבנה על ידי קרן קיימת לישראל.
מטרת המרכז, שיש בו "פלדה מחוזקת בשווי 1.5 מיליון דולר", היא לספק מקום לבילוי ילדים עמיד בפני רקטות.
בשדרות יש גם "מגרש משחקים מוגן טילים", עם מנהרות בטון שנצבעו במיוחד.
מערכות אזהרה הן חלק מההגנה האזרחית בישראל.
סירנות תקיפה אוויריות (אזעקות) בשימוש מושמעות בדרך כלל כדי להתריע מפני התקפות אוויריות או התקפות טילים על אוכלוסייה אזרחית.
רוב הסירנות באזורים עירוניים הן סירנות HLS מדגם F71 מתוצרת גרמניה.
בעבר היה שימוש בצפירת הרגעה (זנשמעת בדומה לצפירת זיכרון) על מנת להרגיע וליידע שהכל בסדר.
עם זאת, בעימותים האחרונים הופסק השימוש באות זה, מכיוון שהוא נתפס כגורם לבלבול ולבהלה מיותרים.
בעשורים האחרונים ישנו שימוש במערכת צבע אדום שהיא מערכת מכ"ם התרעה המותקנת על ידי צבא ההגנה לישראל.
המערכות הראשונות הותקנו באשקלון בין יולי 2005 לאפריל 2006.
בכניסות לרוב הקניונים, החנויות, המסעדות ומבני הציבור בישראל יש שומרים, ולרוב גם גלאי מתכות.
אמנם אבטחה כזו מרחיקה פצצות ומחבלים מתאבדים, אבל היא גם עלולה ליצור תורות המוניים של אנשים שלעיתים הופכים למטרות.
חברת התעופה הלאומית של ישראל, אל על, נחשבת כחברת התעופה הבטוחה ביותר בעולם, ואף טיסה שיצאה מנמל התעופה בן-גוריון לא נחטפה מעולם.
שיטה יוצאת דופן אחת הנהוגה באבטחת נמל התעופה בישראל היא שסוכני אבטחה משוחחים באופן אישי עם כל נוסע, ומחפשים רמזים לכך שהאדם הוא טרוריסט או שמחבלים משתמשים בו מבלי משים.
אמצעים נוספים כוללים דלתות תא הטייס מאובטחות ונוכחות אנשי אבטחה בכל נסיעה.
היחידה לאבטחת התחבורה הציבורית היא יחידת סמך שפעלה בשיתוף משרד התחבורה ומשטרת ישראל בשנים 1994–2007, ובשנים 2014–2019.
היחידה הוקמה בעקבות גל הפיגועים באוטובוסים ב-1994. בשיאה, היחידה כללה כ-800 מאבטחים, כולם לאחר צבא עם הסמכה קרבית – ובאזורים מסוימים, כולל מרכז העיר ירושלים, השתמשה היחידה גם בחוליות K-9 עם כלבים מרחרח פצצות מאומנים במיוחד.
נוכחות היחידה הפכה פומבית יותר בשנות האינתיפאדה השנייה, שבה נהרגו 267 בני אדם ב-41 פיגועי טרור נגד תחבורה ציבורית.
היחידה פורקה בתחילה בסוף 2007 בעקבות החלטת ממשלה באוגוסט אותה שנה.
היחידה חזרה לפעול בשנת 2014 והתרחבה בעקבות גל הטרור הפלסטיני בשנים 2015–2016. בנובמבר 2019 הוחלט על סגירת היחידה עקב מחסור בתקציב.
במהלך מלחמת המפרץ ב-1991, ישראל חששה שעיראק תתקוף את המדינה בטילים הנושאים נשק כימי ונערכה בהתאם.
ארבעה מיליון מסכות גז חולקו לאזרחים ברחבי הארץ, כמו גם לתושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה, ובבתים הוכנו חדרים אטומים אטומים לכימיקלים.
בפועל לא שוגר נשק כימי על ידי עיראק, אבל עיראק אכן ירתה 39 טילי סקאד קונבנציונליים על ישראל במהלך המלחמה, פגעו בשכונות ברחבי תל אביב ובמקומות אחרים וגרמה לנזק רב לרכוש.
מיד עם נפילת הטיל הראשון הכריזה ישראל על התרעה להגנה אזרחית על נשק כימי.
עם התקפות טילים נשמעו אזעקות שהתריעו מתקיפות אוויריות ברחבי הארץ ורשויות ההגנה האזרחית הורו לציבור באמצעות הרדיו לעטות מסכות גז ולהסתגר בחדרים אטומים.
בתחילת 1998, במהלך הסלמה במשבר הפירוק של עיראק, התעוררה בישראל בהלה תקשורתית של מתקפה כימית עיראקית, ואלפים עמדו בתור במרכזי חלוקת מסכות גז.
גורמים רשמיים המעיטו בסכנות אך החלו בהכנות בכל זאת.
הסכנה ההולכת וגוברת של ירי רקטות וטילים נגד ישראל הביאה לפיתוח מערכות הגנה מתוחכמות להתמודדות עם איום זה.
בנוסף למערכת כיפת ברזל, המיועדת ליירוט רקטות קצרות טווח, פותחה גם מערכת קלע דוד על מנת ליירט רקטות לטווח בינוני וארוך, בעוד טיל החץ, המיועד ליירוט טילים בליסטיים, כבר נמצא בשימוש שנים רבות.
"החץ" הוא מערכת הגנה מפני טילים וזהו הטיל הראשון שפותח על ידי ישראל וארצות הברית, שתוכנן ונבנה במיוחד כדי ליירט ולהשמיד טילים בליסטיים ברמה לאומית.
ב-29 ביולי 2004 ביצעו ישראל וארצות הברית טיסת ניסוי משותפת בארצות הברית בה שוגר החץ נגד טיל סקאד אמיתי.
המבחן היה מוצלח, כשהחץ הרס את הסקאד בפגיעה ישירה.
בדצמבר 2005 נוסתה המערכת בהצלחה שוב בירי נגד סקאד C משוכפל.
הצלחת הבדיקה הזו חזרה על עצמה ב-11 בפברואר 2007.
קלע דוד המכונה לעיתים גם "שרביט קסמים", היא מערכת צבאית של צבא ההגנה לישראל המפותחת במשותף עם חברת רפאל וחברת הביטחון האמריקאית ריית'יאון, שתוכננה במשותף ליירט רקטות לטווח בינוני עד ארוך.
כיפת ברזל היא מערכת ניידת שפותחה על ידי חברת רפאל המיועדת ליירט רקטות קצרות טווח בטווח של פחות מ-70 ק"מ.
רפאל הצהירה כי המערכת מהווה פתרון יעיל לרקטות קצרות טווח (כגון רקטות קסאם) ופגזים בקוטר 155 מ"מ, המסוגלת לפעול הן ביום והן בלילה, בתנאי מזג אוויר שונים, ומסוגלת להתמודד עם מספר איומים בו זמנית.
הוכח כי כיפת ברזל הצליחה ליירט כ-80% מהרקטות במהלך מבצע עמוד ענן ב-2012.
הגנה עצמית מפני פירות טריים הוא מערכון של "מונטי פייתון" המופיע בפרק הרביעי בעונה הראשונה של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
הוא מופיע בנוסף בסרטם "ועכשיו למשהו שונה לגמרי".
המורה בשיעור ההגנה העצמית (ג'ון קליז) עומד להתחיל את השיעור שלו, אבל הוא שם לב שכולם, מלבד ארבעה תלמידים, נעדרים.
הוא מתחיל את השיעור בכך שהוא ממשיך מהמקום שבו עצרו בשבוע שעבר, כשהראה להם כיצד להתגונן מפני כל מי שתוקף עם חתיכת פרי טרי.
הכיתה מתלוננת שבמשך תשעת השבועות האחרונים, כל מה שהוא לימד אותם זה כיצד להתגונן מפני פירות.
תלמיד אחד (אריק איידל) ממשיך להתעקש שצריך ללמד אותם איך להתגונן מפני כל מי שתוקף במקל מחודד.
המורה צועק על התלמיד על שחשב שמקלות מחודדים מסוכנים יותר מפירות טריים.
הוא מתחיל את השיעור בהתגוננות מפני פסיפלורה, אבל כל הכיתה מתלוננת שהם למדו כיצד להתגונן מפסיפלורה, כמו גם תפוזים, תפוחים, אשכוליות (שלמות ומפולחות), רימונים, שזיפים ירוקים, ענבים, לימונים, שזיפים, מנגו בסירופ ודובדבנים (אדומים ושחורים).
המורה מחליט ללמד אותם על תקיפה באמצעות בננות.
הוא אומר להם שכדי להתגונן מפני אדם חמוש בבננה, ראשית, יש להכריח אותו להפיל את הבננה, ואז יש לאכול את הבננה, ובכך לנטרל אותו מנשקו ולהפוך אותו לחסר אונים.
כאשר תלמיד אחר (מייקל פיילין) שואל על אדם חמוש בצרור בננות, המורה אומר לו לשתוק.
התלמיד מקודם מתפרץ ושואל לגבי אדם עם מקל מחודד, אך המורה צועק גם עליו לשתוק.
המורה מדגים את התרחיש בכך שהוא מבקש מתלמיד בשם מר האריסון (גרהאם צ'אפמן; שהמורה קורא לו "מר משמש"), לתקוף אותו עם בננה, אבל בדיוק כשהאריסון עומד לתקוף אותו, המורה יורה בו למוות, ואוכל את הבננה.
לאחר מכן, הוא מבקש מתלמיד בשם תומפסון (טרי ג'ונס; שהמורה קורא לו "מר אפרסק משומר") לתקוף אותו עם פטל, אך תומפסון מסרב באומרו שהמורה יירה בו.
המורה זורק את האקדח, ותומפסון עומד לתקוף אותו, אך לפתע המורה מוריד על תומפסון משקולת של 16 טון.
לאחר מכן הוא מבקש מהתלמידים הנותרים לעשות את אותו הדבר, אך הם מסרבים עד שהוא מבטיח לא להרוג אותם.
כשהתלמידים מתקדמים עם סלים של פטל, המורה משחרר נמר שתוקף את התלמידים הנותרים.
לבסוף, המורה מזהיר תלמידים דמיוניים אחרים שהוא קשר את עצמו ל-200 טון של ג'ליגנייט, ומפוצץ את עצמו.
בגרסת הסרט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי", לאחר שהמורה יורה במר האריסון, המערכון נקטע על ידי דמותו של "הקולונל" (גרהאם צ'אפמן).
ג'וני וולפיש מ"יורוניוז" תרבות כתב כי זהו המערכון האהוב עליו של "מונטי פייתון".
SBS כתבו כי המערכון הוא אחד מתשעת המערכונים הטובים ביותר שהופיעו ב"הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
הגנה על זכויות האדם: במכתב לכבוד אדמונד ברק; מתרחש על ידי מחשבות על המהפכה הצרפתית, הוא ספר פוליטי פמיניסטי רפובליקני מאת מרי וולסטונקראפט שיצא לאור בשנת 1790.
ספרה של וולסטונקראפט נכתב כתגובה לספר 'מחשבות על המהפכה בצרפת' פרי עטו של אדמונד ברק, שיצא לאור מוקדם יותר באותה שנה.
בספר זה הגן ברק על המונרכיה החוקתית, על האצולה ועל הכנסייה של אנגליה.
וולסטונקראפט קראה תיגר בספרה על האריסטוקרטיה ותמכה בערכי הרפובליקה.
תגובתה הייתה מהניצנים הראשונים של המאבק, שנודע מאוחר יותר כ"מחלוקת המהפכה".
הספר "'זכויות האדם" שכתב תומאס פיין (1792), הפך לקריאת הקרב של המהפכנים והרדיקלים.
וולסטונקראפט ביקרה בספרה לא רק את המלוכה ואת הזכות להורשת הכתר, אלא גם את השפה שבה נקט ברק כדי להגן עליהם ולרומם אותם.
באחד הקטעים המפורסמים מתוך ספרו, קונן ברק על עלבונה של מארי אנטואנט: "חשבתי כי עשרת אלפים חרבות יקפצו מנדניהן כדי לנקום אפילו במבט שאיים עליה בעלבון, אבל עידן האבירות נעלם".
רוב מתנגדיו של ברק הביעו מורת רוח באשר לרחמים התיאטרליים שהפגין ברק כלפי המלכה הצרפתית, וסברו כי רחמים אלה משקפים עמדות המנצלות את העם.
וולסטונקראפט תקפה את ספרו של ברק, 'חקירה פילוסופית של מקור הרעיונות שלנו לנשגב וליפה' (1756) , את השפה המגדרית שבה נקט ברק, את הרטוריקה שלו ואת טיעוניו.
היא הגדירה מחדש את המונחים "יפה" ו"נשגב", שאותם פירשה באופן שונה מזו של ברק.
ברק קשר את היפה עם חולשה ונשיות והנשגבות עם כוח וגבריות.
וולסטונקראפט השתמשה בהגדרותיו כנגדו, בטענה כי דמויותיו הפכו את קוראיו לנשים חלשות המושפעות מהצגתן של דמויות תיאטרליות.
כמו כן תקפה וולסטונקראפט את התאוריה של ברק שסבר כי החברה אינה שוויונית, כיוון שהיא מתבססת על הפסיביות המאפיינת לכאורה את הנשים.
וולסטונקראפט כתבה בספרה כי על הנשים להיות זכאיות לכל אותן זכויות שהפילוסופים הליברליים של אותה תקופה טענו כי הן הזכויות הטבעיות של כלל בני האדם.
היא ראתה באי החלתן של זכויות אלה על נשים אפליה מינית בוטה ומתמשכת הסותרת את עקרונות הצדק הבסיסיים.
וולסטונקראפט טענה שהגורם למעמדן הנחות של נשים הוא מחסור בחינוך ובהקניית "תבונה" ורציונליות, וכי הענקת חינוך והשכלה הולמים לנשים היא המפתח לפתרון אפלייתן ודיכוין, וכי אין כל הבדל מולד ביכולת השכלית בין נשים לגברים, כפי שאין הבדל מולד בין בני גזעים שונים ובני מעמדות שונים.
ההבדלים בין נשים וגברים, כך סברה, מקורם בחינוך שונה וביחס שונה, שהחברה ומערכת המשפט מעניקות לגברים ולנשים החל מילדותם.
לפי השקפתה, על המדינה לחוקק חוקים שוויוניים כדי לבטל מסורות בחוק ובחינוך המגבילות נשים ומנציחות את נחיתותן וכי נשים משכילות ועצמאיות מבחינה כלכלית, תקדמנה לא רק את עצמן, אלא גם את המין האנושי כולו.
באמצעות טיעוניה בעד ערכי הרפובליקה, עוררה וולסטונקראפט את האתוס של המעמד הבינוני שהיה מנוגד לפי השקפתה לקוד הנימוסים החבול של האצולה.
בהשראת הוגים משכילים, האמינה בקדמה ולעגה לברק שהסתמך לדעתה על מסורת ועל מנהגים מיושנים.
היא טענה לרציונליות וציינה כי השקפת עולמו של ברק תוביל להנצחת העבדות, כחלק ממסורת אבות.
הספר 'הגנה על זכויות האדם' היה עבודתה הפוליטית והפמיניסטית הראשונה של וולסטונקראפט.
בעוד שרוב הסוקרים המוקדמים של הספר, כמו גם רוב הביוגרפים המוקדמים של וולסטונקראפט, מתחו ביקורת על הרגשנות של היצירה, והעמידו אותה לצד יצירת המופת של הלוגיקה של ברק, נערכה לאחרונה הערכה מחדש של הטקסט שלה.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, מבקרים שהתבוננו מקרוב הן בעבודותיה והן בעבודותיה של ברק, הגיעו למסקנה שהם חולקים קווי דמיון רטוריים רבים, וכי אין לתמוך בבינאריות של זכר/היגיון ונשי/רגש.
כיום, רוב חוקרי וולסטונקראפט רואים ביצירה זו שהקצינה את וולסטונקראפט והכווינה את כתביה העתידיים, במיוחד את ספרה "הגנה על זכויות האישה".
רק לאחר מחצית הדרך של "הגנה על זכויות האדם" היא מתחילה בנתיתוח של האסתטיקה המגדרית של ברק; פרופ' קלאודיה ג'ונסון כתבה כי, "נראה שבמעשה כתיבת החלקים המאוחרים יותר של 'זכויות האדם' היא גילתה את הנושא שיעסיק אותה לכל אורך הקריירה שלה"
שנתיים לאחר מכן, כאשר וולסטונקראפט פרסמה את ספרה פורץ הדרך הגנה על זכויות האישה, היא הרחיבה רבים מהטיעונים שהחלה ב'הגנה על זכויות האדם'.
אם יש לשפוט את כל האנשים לפי זכויותיהם, כתבה, נשים צריכות להיכלל בקבוצה זו.
בשני הטקסטים מדגישה וולסטונקראפט כי מעלתה של האומה הבריטית תלויה בסגולה של אנשיה.
במידה רבה היא ממוטטת את ההבחנה בין פרטי לציבורי ודורשת להציע לכל האזרחים המשכילים את ההזדמנות להשתתף במרחב הציבורי.
הגנה על זכויות האישה הוא ספר פמיניסטי מאת הפילוסופית הבריטית מרי וולסטונקראפט שיצא לאור ב־1792 והוא אחד החיבורים הפמיניסטים הראשונים בעולם.
הספר עוסק בהרחבה בהשכלת נשים וקורא לשינוי במעמדה של האישה.
תוכנו מושפע מרעיונות ההשכלה של שלהי המאה ה־18 בנוגע לזכויות אדם.
זהו המשך לספרה הראשון הגנה על זכויות האדם שעסק גם בחשיבותה של הרפובליקה והתנגדות למלוכנות.
"הגנה על זכויות האישה" עוסק גם בחשיבותו של חינוך רציונלי, רגישות, רפובליקניות ומעמד חברתי.
וולסטונקראפט טענה בספר זה, כי נשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
במקום להתייחס לנשים כאל קישוט בחברה או כאל רכוש שסוחרים בו בנישואין, טענה וולסטונקראפט כי נשים הן בני אדם הראויות לאותן זכויות יסוד כמו גברים.
פרקים רבים בספר עונים לגברים שחיברו ספרי חינוך כגון ג'יימס פורדיס וג'ון גרגורי ולפילוסופים חינוכיים כגון ז'אן-ז'אק רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי.
בספרו 'אמיל' (1762), גרס כי השכלתן של נשים מיועדת להנאתם של גברים.
וולסטונקראפט טענה כי הסיבה לטיפשותן ולשטחיותן של נשים רבות, כפי שהדבר נתפס באותה תקופה, אינה נובעת ממחסור מולד במוח, אלא מפני שגברים מנעו מהן גישה לחינוך.
לפיכך התייחסו אל הנשים הללו כאל "חיות מחמד" וכאל "צעצועים".
כדי להמחיש את מגבלות השכלתן הלקויה של נשים, כתבה כי הנשים "למדו מינקות כי יופי הוא שרביטה של האישה, כי המוח מעצב את עצמו בהתאם לגוף, פועל בשטח הכלוב המוזהב שלו ומבקש רק לקשט את הכלא שלו".
במילים הללו רמזה כי אם הנשים הצעירות לא היו זוכות לעידוד בכל הקשור ליופי ולהישגים חיצוניים, הן היו יכולות להגיע להישגים רבים יותר.
וולסטונקראפט התייחסה בספרה לרגישות המופרזת שבה ניחנות בעיקר נשים.
היא טענה כי נשים הנכנעות לרגישותן, "מתפוצצות מכל משב רגעי של תחושה" בשל היותן "טרף של חושיהן" המונע מהן לחשוב בהיגיון.
באופן הזה, טענה הן עושות נזק לא רק לעצמן אלא לציויליזציה כולה.
וולסטונקראפט סברה כי אין על הרגש וההיגיון לפעול בנפרד זה מזה, אלא בהרמוניה זה עם זה.
וולסטונקראפט ייעדה את ספרה למעמד הבינוני שאותו תיארה "כמצב הטבעי ביותר".
היא תקפה מחד את חוסר התועלת של האצולה, אך מאידך סברה בתוכניתה הלאומית לחינוך, כי לאחר גיל תשע, על העניים, פרט למבריקים שביניהם, ללמוד בבתי ספר נפרדים מאלה של העשירים.
פרופ' קלאודיה ג'ונסון, חוקרת בולטת של וולסטונקראפט, כינתה את "הגנה על זכויות האישה", "מניפסט רפובליקאי".
ג'ונסון טוענת כי וולסטונקראפט מקשיבה למסורת חבר העמים של המאה השבע-עשרה ומנסה לכונן מחדש אתוס רפובליקאי.
בגרסה של וולסטונקראפט, יהיו תפקידים חזקים, אך נפרדים, גבריים ונשיים לאזרחים.
לדברי ג'ונסון, וולסטונקראפט "מגנה את קריסת ההבחנה המינית הראויה כמאפיין המוביל של גילה, וכתוצאה חמורה של הסנטימנטליות עצמה.
הבעיה המערערת את החברה לדעתה היא גברים נשיים".
אם גברים מרגישים חופשיים לאמץ הן את העמדה הגברית והן את העמדה הנשית הסנטימנטלית, היא טוענת, אין לנשים עמדה פתוחה בפניהן בחברה.
לפיכך, ג'ונסון רואה בוולסטונקראפט מבקרת, הן בזכויות הגבר והן בזכויות האישה, של "הגברת הרגישות" ביצירות כמו "מחשבות על המהפכה בצרפת" של אדמונד ברק.
לאחר מותה של וולסטונקראפט, בינואר 1798 פרסם גודווין את: 'זכרונות מחברת הגנת זכויות האישה'.
אף על פי שגודווין התכוון לתאר את דמותה של אשתו באהבה, בחמלה ובכנות, קוראים רבים לא ראו בעין יפה פרטים רבים שחשף מחייה, כגון ילדיה הלא חוקיים, חיי האהבה שלה וניסיונותיה לשים קץ לחייה.
המשורר הרומנטי רוברט סאות'י האשים אותו ב"רצון להפשיט את גופת אשתו המתה מכל רגש".
כמו כן פורסמו סאטירות מרושעות כגון: "הנקבות הלא מיניות".
זכרונותיו של גודווין מתארים את וולסטונקראפט כאישה אמוציונלית שאוזנה על ידי הרציונליות שלו וכספקנית מבחינה דתית יותר מכפי שתואר בכתביה.
השגותיו של גודווין באשר לאישיותה של וולסטונקראפט הונצחו במהלך המאה התשע עשרה וכמו כן הונצחה בשיריהם של מספר משוררים, ביניהם רוברט בראונינג וויליאם רוסק.
בעקבות זכרונותיו של גודווין, הושמצה וולסטונקראפט במשך מאה שנה והוקעה על ידי סופרים רבים.
מרי הייז (חברתה הקרובה שסייעה לסעוד אותה בימיה האחרונים), שרלוט טרנר סמית, פאני ברני וגיין ווסט, יצרו בכתיבתן דמויות דומות לדמותה של וולסטונקראפט, כדי ללמד לקח מוסרי את קוראיהן.
החוקרת קורה קפלן כתבה בשנת 2002, כי מורשתה של וולסטונקראפט "מסקרנת" ותיארה אותה כ"סופרת פעילה ומיומנת בז'אנרים רבים...עד לרבע המאה האחרונה קורות חייה של וולסטונקראפט נקראו בקפידה יותר מאשר כתביה".
ברוח דומה כתבה החוקרת וירג'יניה ספירו, כי מעטים קראו את יצירותיה של וולסטונקראפט במאה התשע עשרה "כפי שתוקפיה רמזו או הכריזו שאף אישה המכבדת את עצמה לא תקרא את יצירותיה".
מהדורות חדשות של "הגנה על זכויות האישה" הופיעו בבריטניה בשנת 1840 ובארצות הברית בשנים 1830, 1840, ו-1850. אליזבט בארט בראונינג, הייתה מהבודדים שקראו את 'זכויות האישה'.
ג'ורג' אליוט, סופרת פורה שכתבה ביקורות, מאמרים, רומנים ותרגומים קראה אף היא את כתביה של וולסטונקראפט (הד לביקורת על השכלת נשים בתקופה זו ניתן לראות בספרה המפורסם מידלמארץ').
בשנת 1855 הקדישה מאמר לתפקידיהן של הנשים וזכויותיהן וערכה השוואה בין וולסטונקראפט ומרגרט פולר, שהייתה עיתונאית אמריקנית, מבקרת ופעילה למען זכויות הנשים, שבדומה לוולסטונקראפט ילדה ילד מבלי להינשא.
עם עלייתה של התנועה לשוויון זכויות לנשים, עבודתה של וולסטונקראפט קמה לתחייה.
אליזבט רובינס פאנל, כתבה ביוגרפיה על חייה של וולסטונקראפט שהופיעה בשנת 1884, כחלק מסדרה של האחים רוברט על נשים מפורסמות.
מיליסנט גרט פאוסט, סופרז'יסטית ולימים נשיאת ההתאחדות הארצית של אגודות זכות בחירה לנשים, כתבה את ההקדמה למהדורה של 'זכויות האישה', שבה טיהרה את זכרה של וולסטונקראפט והכריזה עליה כאם המאבק לזכות הבחירה.
נשים כגון וירג'יניה וולף ואמה גולדמן שזוהו עם התנועה הפמיניסטית המודרנית, אימצו את סיפור חייה של וולסטונקראפט.
וולף תיארה את כתיבתה, טיעוניה וחוויות חייה כאלמותיים: "היא חיה ופועלת, היא טוענת ומתנסה, אנו שומעים את קולה ואת עקבות השפעתה גם עכשיו בין החיים".
אחרים, לעומת זאת, המשיכו לגנות את אורח חייה.
הגנבה הגדולה של סירופ המייפל הקנדי הייתה גנבה של כמעט 3,000 טון של סירופ מייפל בשווי של 18.7 מיליון דולר קנדי (שווה ערך ל-24.1 מיליון דולר קנדי בשנת 2023).
הסירופ נגנב ממתקן אחסון בקוויבק לאורך מספר חודשים בשנים 2011 ו-2012. המחסן היה בשימוש פדרציית יצרני סירופ המייפל של קוויבק , שייצגה אז כ-75 אחוזים מאספקת סירופ המייפל העולמית.
בהתחשב בשיעורי האינפלציה, גנבה זו נחשבת לגנבה בעלת הערך הכספי הגבוה ביותר בתולדות קנדה.
בשנת 1958 השתתפה קבוצה של יצרני סירופ מייפל בקוויבק בתוכנית משותפת לשווק ביחד סירופ מייפל.
מאמץ זה היווה השראה ליצירת הסכם נרחב יותר ב-1966 שהתפשט לרחבי קוויבק, הסכם שנודע כפדרציית יצרני סירופ המייפל של קוויבק .
בסדרת צעדים בין 1989 ל-2003, הורחבו סמכויותיה ממנדט מוגבל של ניהול משא ומתן על מחירים למעמד של קרטל חוקי, היות שכל הסירופ המיוצר בקוויבק חייב להימכר לפדרציה והיא השולטת הבלעדית בקביעת המחירים ומכסות היצור.
החל משנת 2000 מחזיקה הפדרציה מאגר אסטרטגי של סירופ מייפל, הידוע רשמית בשם העתודה האסטרטגית הבין-לאומית (ISR), שאוכסן בארבעה אתרים בעיירות כפריות בקוויבק.
המאגר הוקם באמצעות חיוב היצרנים להעביר 25 אחוז מיבולם למאגר, שאפשר לייצב את מחירו של סירופ המייפל למרות התנודות בתפוקה, המשתנה בכל שנה, דבר שבתורו הקל על השיווק ליצרני המזון ועזר לשמר את המחירים הגבוהים.
היצרנים מקבלים תשלום על סירופ שמסרו למאגר רק כאשר הוא נמכר.
הסירופ מאוחסן בחביות בהן, בתנאי אחסון נאותים, הוא יכול להישמר למשך שנים.
כבר ב-2006 הייתה גנבה של אלף חביות מייפל בעלות של כ-1.3 מיליון דולר קנדי ממחסן אחר שהיה באחריות חלקית של הפדרציה, גנבה שמעולם לא פוענחה ונזקיה כוסו על ידי חברת הביטוח.
ב-2008, אחרי שנתיים-שלוש רצופות של מזג אויר רע שצמצם את תפוקת הסירופ, התרוקן המאגר האסטרטגי.
הפדרציה שלטה על כ-8,000 יצרנים ומשטרה בחומרה את מכסות היצור, מה שעורר ביקורת רבה.
בחלק מהמקרים, קנסות לעבריינים סדרתיים שחזרו והפרו את מכסות הפדרציה הצטברו לסכומים של 500,000 דולר קנדי ויותר.
בסביבת 2010 פרצו מחאות של יצרני מייפל שגרמו לפדרציה להציב שומרים בשטחיהם של יצרנים ואף להחרים יבולים שלמים מיצרנים מורדים.
הפדרציה מצידה טענה כי היא מייצגת את האינטרס של היצרנים על ידי הבטחת מחירים הוגנים תוך יצירת סוג של ביטוח לתנודות בתפוקה על ידי אחזקת מלאי הסירופ האסטרטגי.
בעקבות שנה טובה במיוחד, שכרה הפדרציה ב-2011 לשימוש זמני שטח במחסן שהיה במרכז קוויבק, בסנט-לואי-דה-בלנדפורד , דרומית-מזרחית לעיר טרואה-ריבייר .
סידורי האבטחה במקום היו מינימליים, ללא מצלמות או מערכות אזעקה.
ב-2018 שינתה הפדרציה את שמה ונקראת מאז "מפיקי סירופ המייפל של קוויבק".
לאורך מספר חודשים במהלך 2011 ו-2012 נגנבה תכולתן של 9,571 חביות, בשווי של 18.7 מיליון דולר, ממחסן הפדרציה בסנט-לואי-דה-בלנדפורד.
השווי המוערך הוא על פי מחיר המכירה בחביות, הערך הסופי במכירה קמעונאית לצרכנים היה גדול בהרבה.
הסירופ אוחסן בחביות מתכת בצבע לבן וכחול שסומנו בברקוד ונבדקו רק פעם בשנה.
כמות הסירופ שנגנבה היוותה קצת פחות מ-10% מהרזרבות האסטרטגיות שהפדרציה אחסנה בארבעה אתרים שונים.
כמות זו שוקלת כמעט שלושת אלפים טון וכדי לשנע אותה יש צורך בכמאה משאיות עמוסות.
כדי לא לעורר חשד, הגנבים שכרו שטח באותו מחסן בו השתמשה הפדרציה, וגייסו לצוותם נהג משאית.
הם השתמשו במשאיות כדי להעביר מספר חביות בכל נסיעה לבקתת סוכר מרוחקת שהייתה שייכת לאחד מהם, שם הם שאבו את סירופ המייפל, מילאו את החביות במי האגם הסמוך ואז החזירו אותן למחסן.
כאשר מי האגם קפאו, הועבר מבצע המילוי מחדש למחסן במונטריאול.
עם התקדמות המבצע, החלו הגנבים לשאוב סירופ ישירות מהחביות במחסן, מבלי למלא אותן מחדש.
הסירופ הגנוב הועבר במשאיות מזרחה ומערבה אל ניו ברונסוויק ואונטריו, ודרומה אל ורמונט שבארצות הברית, שם נמכר במנות קטנות מרובות, כדי להפחית את החשד.
הסירופ נמכר בדרך כלל למפיצי סירופ לגיטימיים שלא היו מודעים למקורו.
נאמר כי בחלק מהמקרים הובל הסירופ במכלים שאינם מיועדים לשינוע מזון, מה שגרם לגנבים שטעמו ממנו לחלות.
המשלוחים ממחסן הפדרציה תואמו באמצעות טלפונים סלולריים בתוכנית פריפייד אותם סיפקו הקונים.
טלפונים אלו הכילו מספרי טלפון שתוכנתו מראש, מזוהים באותיות בלבד, והוחלפו תדיר.
בשנים הראשונות נאמר כי רק כשני שלישים מהסירופ הגנוב אותר והוחזר לבעליו אולם מאוחר יותר התברר כי בשל הזמן הארוך שעבר עד חשיפת הפרשה, רוב הסירופ נמכר חזרה לשוק החוקי ולא הייתה אפשרות לזהות אותו ולהשיבו לבעליו.
נאמר כי מטרת המבצע הייתה נקמה בפדרציה על המכסות שנכפו על יצרני הסירופ ועל קביעת המחיר אותה היא משלמת עבורו, בין היתר בעקבות טענתו של ריצ'רד ואליירס, אחד ממארגני הגנבה, כי "הגונב מגנב פטור".
ביולי 2012 ביצעה הפדרציה ספירת מלאי שנתית של חביות הסירופ.
הגנבה התגלתה כאשר כחלק מהבדיקה השנתית החל המפקח מישל גוברו לטפס במעלה החביות ושם לב לקלות שבה זזה אחת החביות, בניגוד לצפוי מחביות ששוקלת 270 קילוגרם.
סיפור אחר על דרך הגילוי מתאר שהעובדים במחסן שמו לב שכמה מהחביות נראו מלוכלכות וחלודות, וכאשר נקשו עליהן חלקן נשמעו ריקות.
בדיקת החביות להערכת גודל הנזק נמשכה חודשיים.
כיוון ששלל הגנבה היה סטריאוטיפי-קנדי, נוצר עניין עולמי בגנבים שכונו "sticky-fingered thieves" (גנבים בעלי אצבעות דביקות) כמעט בכל כתבה בנושא.
בגלל מורכבות הגנבה, החשד נפל על אנשים בעלי מידע פנימי.
מאוחר יותר החרימה המשטרה כ-700 חביות של הסירופ אצל יצואן מניו ברונסוויק בשם אטין סנט-פייר.
סנט-פייר היה ידוע כמפר את כללי הפדרציה, כיוון שבמשך שנים נהג לקנות סירופ מייפל מיצרנים מקוויבק בשוק השחור, לא דרך הפדרציה, אולם אז טען שהוא אינו כבול על פי חוקי הפדרציה של קוויבק בהיותו תושב ניו ברונסוויק (פרובינציה שכנה).
נאמר כי ריצ'רד ואליירס, שהורשע גם הוא, העיד שגם הוא נהג לקנות ולמכור סירופ בשוק השחור, ישירות מיצרני קוויבק, כשהוא עוקף את הפדרציה באופן תדיר במשך כעשר שנים.
בין 18 ל-20 בדצמבר 2012 עצרה המשטרה 17 גברים כחשודים בגנבה.
אחרים נעצרו בהמשך, ובסך הכול נעצרו 26 אנשים בפרשה, שניים מהם הודו באשמה.
לפחות אדם אחד זוכה מכל אשמה.
ריצ'רד ואליירס (יליד 1978), שכונה מנהיג המבצע, נמצא אשם בגנבה, הונאה וסחר ברכוש גנוב בשנת 2016. באפריל 2017 הוא נידון לשמונה שנות מאסר בתוספת קנס של 9.4 מיליון דולר, עם הארכה לארבע עשרה שנות מאסר אם הקנס לא ישולם.
בית המשפט לערעורים בקוויבק קבע כי קנס זה מוגזם וצמצם אותו למיליון דולר.