tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, לקחו האסירים תפוחי אדמה שאיכרים הביאו כמאכל חזירים (ייתכן שהאיכרים בכוונה הביאו את תפו"א כדי שהאסירים יוכלו לגנוב אותם ולאכול).לקראת ההגעה לבוכנוולד, הצטוו האסירים למסור את מעט חפצי הערך שנותרו ברשותם.
לאחר כ-3 חודשי צעידה, ב-3 באפריל 1945, ערב שביעי של פסח (או ב-4 באפריל) הגיעה שרידי הקבוצה למחנה בוכנוואלד, שם היא שוכנה בצריף גדול.
עם הגעת הקבוצה לבוכנוולד הוכה זקן האסירים האכזר, אמיל, על ידי סדרני המחנה, בגלל שהתעלל באסירים עם השוט, והוא הוכנס אל קבוצת האסירים כאסיר מן המניין .הקבוצה התעתדה להמשיך בדרכה, כדי להתרחק מבעלות הברית המתקרבות.
חלק מהקבוצה הוצא במשלוחים לכיוון טרזיינשטט, ואילו חלק מהאסירים ניצלו את המהומה ששררה במחנה כדי לחמוק מהמשך הצעדה, למשל על ידי התחזות למתים.
ב-11 באפריל 1945 שוחרר מחנה בוכנוואלד על ידי האמריקאים, ובתוכו האסירים שלא המשיכו בצעדה.
קבוצת האסירים שנשלחה לטריזינשטט צעדה לויימאר, שם נדחסו כ-100 אסירים לכל קרון רכבת.
רק לאחר מספר ימי נסיעה קיבלו האסירים מנת מזון זעומה.
הרכבות נסעו הלוך ושוב ללא מטרה מוגדרת ועם עצירות מרובות.
במהלך הדרך נערמו גופות רבות בקרונות, עליהן ישבו האסירים, והן נזרקו בזמן העצירות.
אסירים רבים ניספו עקב התנאי הקשים ועקב ענישה של השומרים, למשל, קבוצת אסירים נורתה בזמן שניסתה להרים אוכל מהרצפה.
לקראת ההגעה לטרזיינשטט הרכבת נעצרה ויושביה נצטוו לרדת.
השומרים ביצעו סלקציה בין יהודים ובין שבויי מלחמה לא יהודים.
יהודים שנתפסו מתחבאים ברכבת הוצאו להורג.
לאחר מכן הועלו היהודים על רכבת אחרת.
מספר ימים לפני כניעת גרמניה הנאצית הגיעה קבוצת האסירים לטרזיינשטט.
ככל הידוע, הגיעו לטרייזינשטט לפחות 5 אסירים ממחנה קיטליץ טרייבן, והם שוחררו, למעשה, על ידי כוחות הצבא האדום רק בסוף המלחמה, ב-8 במאי 1945.
קבוצה נוספת שיצאה מבוכנוולד צעדה אף היא לווימר והועלתה לרכבת.
רכבת זו הותקפה בדרכה מספר פעמים על ידי מטוסים אמריקאים, ורבים מיושביה - אסירים וחיילים גרמנים מצאו את בה את מותם.
לאחר מספר תקיפות של מטוסים, המשיכה הקבוצה בצעדה לילת תחת שמירה.
בשעות הבוקר נעלמו השומרים, והאסירים נמצאו על ידי חיילים אמריקאים.
קבוצה נוספת שיצאה מבוכנוולד צעדה דרומה במסע רגלי אכזרי ביותר, דרך יערות אל מחנה פלוסנבירג .
מספר אסירים התחזו למתים במחנה, והושארו שם (אסירים אלו יצאו בהמשך לצעדה עם שאר אסירי מחנה פלוסנבירג, עד לבריחתם במהלך הצעדה).
שאר חברי קבוצה זו המשיכו בצעדה, בתנאים קשים במשך כשבוע (בין המתים היה ד"ר בראון), הם המשיכו בדרכם עד שהקבוצה שוחררה על ידי הצבא האמריקאי.
קבוצה נוספת שיצאה מבוכנוולד גם צעדה דרומה, בקבוצה זו הוצאו להורג כל יום כ-100 אסירים, מלבד האסירים שמתו מתלאות הדרך.
בלילה שבין ה-3 ל-4 במאי, כאשר הקבוצה מנתה כ-150 אסירים בלבד, פרצו מספר אסירים את דלת האסם שבו הם שוכנו (בסמוך לכפר Schnaitsee), ונמלטו בריצה מהמקום.
לפחות שני אסירים שרדו בריחה זו.
קיטוב פוליטי בישראל הוא תהליך בו מורכבות הדעות וריבוי ההבדלים בחברה הישראלית מצטמצם יותר ויותר לציר אחד ואנשים תופסים יותר ויותר את החברה במונחים של "אנחנו" לעומת "הם" באופן שטעון מטען שלילי כלפי ה"אחר".
הקיטוב בישראל מתבטא במספר ממדים וכולל קיטוב רגשי, אידאולוגי ובין מפלגתי.
ישראל חווה קיטוב פוליטי עמוק, המתבטא הן בעמדות בנושאי מהות כמו מערכת המשפט, דת ומדינה, והסכסוך הישראלי-פלסטיני (קיטוב האידאולוגי) והן ברגשות שליליים כלפי המחנה היריב (קיטוב רגשי).
עם זאת, בקיטוב האידאולוגי לא הייתה עליה משמעותית לאורך השנים ואילו בקיטוב הרגשי חלה עלייה משמעותית מאז 2009 ונכון לשנת 2024 היא נחשבת בין המדינות המקוטבות בעולם.
הקיטוב הפוליטי עשוי ללבוש שתי צורות עיקריות: עלייה בכוחן של מפלגות קיצוניות והיחלשות של מפלגות המרכז (קיטוב של קיצוניות), וחלוקה ברורה בין שני מחנות פוליטיים מנוגדים ואנטגוניסטיים (קיטוב דואלי).
הקיטוב בישראל הוא בעיקרו מהסוג השני.
בסוג קיטוב זה ההשתייכות למחנה פוליטי הופכת חלק מזהותו של האדם ומגדירה אותו מעבר לעמדותיו הפוליטיות.
הזיהוי הפוליטי בולע לתוכו זהויות אחרות ומצמצם ריבוי זהויות.
קשה מאוד לעבור ממחנה למחנה, אנשים נוטים לשנות את העדפותיהם כדי שיתאימו לדעות המחנה שלהם ולא לעבור ממנו.
ניצחון הצד השני נתפס כאיום.
הצד השני נתפס לא רק כטועה אלא כזר, מרושע ולא רציונלי ונוצר מולו קרב ללא פשרות.
מאבק זה הופך את כל מוסדות המדינה כנגועים פוליטית ומזוהים עם צד זה או אחר.
השסעים בישראל קשורים באופן הדוק לקיטוב בישראל.
החברה הישראלית מורכבת ממספר יחידות מגזריות ייחודיות, שלכל אחת מהן סדר יום אידאולוגי, דתי, פוליטי, תרבותי או אתני.
הדבר הוביל לפיצול והפרדה מוגברים וכתוצאה למתחים בין-מגזריים מוגברים.
נהוג להתייחס לארבעה שסעים מרכזיים: השסע הלאומי (יהודים/ערבים), השסע הדתי (דתיים/חילוניים), השסע העדתי (אשכנזים/ספרדים-מזרחים), והשסע האידאולוגי (ימין/שמאל).
בתקופות של גלי הגירה נהוג גם להתייחס לשסע עולים מול ותיקים.
לאור התרחבות אי השוויון בחברה הישראלית התגבש גם שסע מעמדי בין עשירים ועניים המתבטא בהחמרה הדרגתית של שיעורי העוני ושל פערים חברתיים.
מחקר שסקר את שלושת העשורים שקדמו ל-2018 מצא שהשסע בין יהודים לערבים היה השסע אותו העריך הציבור כחמור ביותר באופן עקבי.
נמצאה ירידה בהערכת הציבור את חומרת של השסע העדתי והשסע ותיקים-עולים ועליה בתפיסתם את חומרת השסע האידאולוגי והשסע המעמדי.
בישראל חומרת השסעים מחריפה משום שחלק מהשסעים חופפים, כלומר קיים ייצוג משמעותי של קבוצה מסוימת גם בקבוצה אחרת.
למשל, רוב הדתיים והחרדים הם בעלי עמדה ימנית ובקרב המשתייכים למעמד חברתי כלכלי נמוך יש ייצוג יתר של הציבור הערבי, החרדי והמזרחי.
ההיסטוריה היהודית מאופיינת במחלוקות והרעיון של מחלוקת הוא אחד מהרעיונות המכוננים שלה.
החברה הישראלית הייתה מתחילת דרכה חברה מרובת קבוצות שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות.
לדוגמה, בבחירה למועצה הראשונה של נציגי האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ב־1920, היו 19 מפלגות.
בשנות המדינה הראשונות היה ניסיון ליצור זהות חדשה מלוכדת (כור היתוך) המבוססת על לאומיות יהודית, עבודה פיזית, חיבור לארץ וליברליזם.
למרות הפלגנות, בעשורים הראשונים של המדינה זהות זו הצליחה לאחד את החברה הישראלית במידה מסוימת.
ניצני הקיטוב הדואלי לשני מחנות החלו להופיע לאחר המהפך הפוליטי בשנת 1977. במקום זהות אחת החלו להתפתח שתי זהויות מנוגדות.
השמאל אימץ ליברליזם, אינדיבידואליזם וזכויות אדם והימין מסורתיות ולאומיות.
החלוקה בין ימין ושמאל נקשרה גם לפערים כלכליים וחברתיים אשר גברו משמעותית בעשורים האחרונים.
פרופסור שמיר, דביר גביסמן וונטורה, בדקו את מגמת הקיטוב בשנים 1988 עד 2015. על פי ממצאיהם, באותן שנים לא הייתה מגמת עליה בקיטוב האידאולוגי ובקיטוב הרגשי.
לעומת זאת הקיטוב הרגשי עלה מאוד ויותר מהכפיל את עצמו, בין שנת 1992 לשנת 1999 (בשנים 1992 עד 1996 הייתה עליה חדה מאוד, בשנים 1996 עד 1999 עליה מתונה).
בשנים אלה התרחשו אירועים דרמטיים - הסכמי אוסלו, התקפות טרור ורצח ראש הממשלה יצחק רבין.
כמו כן, שיטת הבחירות שונתה ולראשונה בישראל נבחר ראש ממשלה, נתניהו בבחירה ישירה.
משנת 1999 עד 2009 הייתה ירידה בקיטוב הפוליטי.
בתקופה זו התרחשה האינתיפאדה השנייה והיו קואליציות רחבות באופן יחסי, אשר כינסו סביב שולחן הממשלה מפלגות יריבות.
משנת 2009, חלה עלייה מתמדת בקיטוב הרגשי.
בין השנים 2009 ל־2022 עלה הקיטוב הרגשי בישראל ב־180% והגיע לרמה של 6.2. תקופה זו מאופיינת על ידי שלטון ארוך שנים של נתניהו.
הפיכתו לציר מעצב של הזירה הפוליטית התחדדה לאחר הגשת כתב האישום נגדו בנובמבר 2019 והמשבר הפוליטי שפקד את ישראל בעקבותיו.
ההאשמות בשחיתות שלטונית נגדו הפחיתו את הלגיטימציה השלטונית והגבירו את הקיטוב בחברה ובמערכת הפוליטית.
בתקופה זו התעצמו מחלוקות סביב מהות השלטון הדמוקרטי, מעמד בית המשפט העליון, חקירות אירועי שחיתות בצמרת, וחקיקת חוקים שנויים במחלוקת.
בנוסף לחלוקה המסורתית לימין ושמאל, התפתח אז ציר קיטוב חדש סביב תמיכה או התנגדות לנתניהו ומעבר מחלוקות אידאולוגיות מסורתיות למערכת פוליטית הממוקדת יותר בדמותו של מנהיג מסוים ללא קשר הכרחי לעמדות אידאולוגיות.
היה מעבר עמדות של הציבור ימינה, המחלוקת האידאולוגית בהקשר זה פחתה ומחנה מתנגדי נתניהו כלל גם מפלגות ימין.
באופן כללי, מצביעי "נגד נתניהו" נטו להיות ליברלים, בעוד שמצביעי "בעד נתניהו" נטו להיות שמרנים.
חלוקה זו לליברלים ושמרנים אינה זהה לגמרי לחלוקה המסורתית לימין ושמאל, לדוגמה כ-38% ממצביעי הימין לא תמכו ברפורמה המשפטית.
בתקופת שלאחר כינונה של ממשלת בנט-לפיד ביוני 2021 על פי מדד אחד שבדקו החוקרים עולה כי הייתה התמתנות בקיטוב הפוליטי ועל פי מדד שני שנבדק עולה כי לא הייתה התמתנות כזו.
המשבר החוקתי של 2023 סביב הרפורמה המשפטית החריף את הקיטוב הפוליטי.
אחרי ה-7 באוקטובר הייתה תחושת איום קיומי וטראומה גדולה והקיטוב פחת.
בקרב חלקים גדולים מהציבור התגלו גבורה, תחושת סולידריות ושותפות עמוקה, אחווה, לכידות, כמיהה לאפשרות לאחדות, וסיוע אזרחי כתוצאה מוואקום מנהיגותי ופוליטי, אך במקביל המשיכו ברשתות החברתיות קיטוב, מחנאות והכפשות.
במהלך השנה שלאחר מכן הקיטוב הרגשי עלה שוב בהתמדה.
נכון לשנת 2024 ישראל חווה עלייה דרמטית בקיטוב הפוליטי והיא נחשבת בין המדינות המקוטבות בעולם.
המחלוקת סביב הרפורמה המשפטית שהחלה ב-2023 החריפה את הקיטוב, כאשר הציבור נחלק למחנות פרו-רפורמה ואנטי-רפורמה, עם פערי אמון חריפים כלפי מוסדות המדינה והבדלים בתפיסת הדמוקרטיה.
חלקים בממשלה חוו תחושת דחיפות, איום וחוסר אמון עמוק כלפי הצד השני וכלפי בית המשפט ולכן בחרו להוביל שינוי קיצוני.
הדבר הוביל לתגובת נגד של המתנגדים לרפורמה, אשר חשו דחיפות וחוסר אמון עמוק וחשש לפגיעה בדמוקרטיה ולהפיכת ישראל למדינת דת.
הקיטוב סביב הרפורמה המשפטית נוצר במהירות והתבסס על עמדות קודמות שהניעו אותו ועל אי אמון מוסדי טעון פוליטית (politicized institutional distrust) שקדם לה.
היא קיבלה אופי של מאבק ציבורי נרחב על זהותה וערכיה ועל טבעה של הדמוקרטיה.
הסכסוך סביב המהפכה המשפטית נתפס כשונה מנושאים שהייתה עליהם מחלוקת בעבר ועוסק בשאלה של זהות ביתר שאת.
בין שני המחנות קיים פער מוחלט של אמיתות מתחרות.
כל צד מאמין בנרטיב מקוטב באופן מובהק, הסותר ישירות את הנרטיב של הצד השני וניזון ובתורו מזין, מהמדיה המרכזית והמדיה החברתית, אשר במידה משתנה, תומכים בצד אחד או באחר.
לכן, עמדתו של צד אחד נתפסת על ידי הצד שכנגד כחסרת בסיס או כשקר מכוון, ולהפך.
משחק סכום אפס בו כל הישג של צד אחד נתפס כתבוסה עבור השני.
כל מחנה העריך באופן מוטעה שרוב האוכלוסייה חולקת את דעותיו ("אפקט הקונצנזוס השגוי").
תומכי הרפורמה נוטים לזהות אתנו-דתית חזקה יותר וליותר פטריוטיות עיוורת ומביעים יותר אמון בממשלה ופחות אמון במערכת המשפטית בהשוואה למתנגדיה.
קיים הבדל בהבנת הדמוקרטיה כאשר העיקרון המרכזי שלה בעיני מתנגדי הרפורמה עקרון הפרדת הרשויות ומערכת של איזונים ובלמים בעוד שתומכיה מדגישים את עקרון שלטון הרוב.
יש הטוענים כי חלוקה זו היא דיכוטומיה מוגזמת שאינה מייצגת רבים בשני המחנות, המעניקים עדיפות לביטחון אישי ולמערכת אכיפת חוק יעילה.
לדבריהם, פרספקטיבה המעמידה את ערכי הדמוקרטיה, הליברליזם והשוויון מול הלאומיות והיהדות היא גישה צרה, אשר כשלעצמה תרמה למשבר הנוכחי.
על פי תפיסה זו קיימים חלקים גדולים בציבור הישראלי, מימין ומשמאל כאחד, שאינם משתתפים פעילים במאבק סוער זה, רוב דומם של ציבור מתוסכל ומבולבל מהמאבק, מוצא בו פחות עניין ומעוניין בשקט.
סקר משנת 2021 מצא כי 20% מכלל הישראלים נתקלו בגילויי שנאה בחיי היום יום ו-69% מכלל הישראלים נתקלו בגילויי שנאה ברשתות החברתיות.
סקר שנערך בשנת 2022 עבור "ועידת ישראל ללכידות חברתית", מצא כי 82% מהציבור חושב שהחברה הישראלית מפולגת או מפולגת מאוד.
במחקר משנת 2022 שבדק 19 מדינות, ישראל דורגה בין שְלוש המדינות שבהן הקיטוב הפוליטי החזק ביותר, יחד עם ארצות הברית ודרום קוריאה.
על פי סקר משנת 2023 75% מהמשיבים סבורים כי קיים קונפליקט בין שמאל וימין ברמה גבוהה/גבוהה מאוד, 71% סבורים כי קיים קונפליקט ברמה גבוהה/גבוהה מאוד בין יהודים וערבים בישראל, 61% כי קיים קונפליקט ברמה גבוהה/גבוהה מאוד בין דתיים וחילוניים, ו-57% בין תומכי מפלגות שונות.
מסקר שערך מכון תכלית ב־2025 נמצא כי 50.4% מהישראלים רואים בקיטוב בחברה הישראלית את האיום המשמעותי ביותר על המדינה, יותר מאשר סכנה ביטחונית חיצונית (43.2%).
קיטוב אידאולוגי הוא הפערים האידאולוגיים בין שני המחנות הפוליטיים.
קיטוב רגשי מתייחס לפער בין הרגש החיובי של תומכי מפלגה כלפי מפלגתם, לבין הרגש השלילי שהם מביעים כלפי מפלגות יריבות.
מודד את עוצמת הרגשות השליליים כלפי אנשי המחנה הפוליטי האחר אל מול הרגשות החיוביים כלפי אנשים מהמחנה שלך.
קיטוב במערכת הפוליטית שנקרא גם קיטוב אליטה פוליטית מתייחס לקיטוב בין מפלגות ופוליטיקאים.
הקיטוב בתוך המערכת הפוליטית, בא לידי ביטוי בחלוקה של "בלוקים" נוקשים (ימין, מרכז, שמאל, חרדים, ערבים), מה שמקשה על קואליציות חוצות מחנות ומעמיק את השיח הבינארי ("איתנו או נגדנו").
על פי פולי ברונשטיין נכון לשנת 2025 החלוקה היא כבר לא רק בין ימין ושמאל, אלא בין עמדות מרכזיות לקיצונים בסקר מאפריל 2024 עלה כי 70% מהישראלים הסכימו שהחלוקה היא בין עמדות מרכז לקיצונים.
על פי קובי מיכאל ומאיר אלרן בתקופה זו המחלוקות מתודלקות ומנוסחות על ידי "קיצוניים" אידאולוגיים, שאינם מייצגים חלק גדול מהציבור הישראלי.
למרות ריבוי המפלגות, הממשלה פועלת כשתי "משפחות לוחמות" בהן מגוון הדעות נטמע תחת קיטוב מוחלט.
גושים אלו אינם קוהרנטיים מבחינה אידאולוגית וישנם פערים עצומים בנושאים מהותיים בין הקבוצות המרכיבות אותם.
פרדיגמת הגושים יוצרת אצל אזרחים רבים תחושה של חוסר בית פוליטי, שכן הם מצביעים למפלגה המייצגת אותם אך נאלצים לבחור בין שני גושים נוקשים.
היא פוגעת בלכידות הלאומית לטובת לכידות גושית, ויוצרת שיח בינארי המונע שיתוף פעולה וחדשנות גם בנושאים שבהם רוב הישראלים מסכימים תהליך ההתרופפות של מפלגות דתיות לאומיות מתונות, שהחל לפחות משנת 2009 התחזק בשנים האחרונות ומפלגות קיצוניות של קבוצת אוכלוסייה זו התחזקו.
בין השנים 2003 ל-2014 מפלגות האופוזיציה תמכו פעמים רבות בהצעות חוק של הקואליציה.
לעומת זאת בשנים האחרונות שיתוף פעולה בין האופוזיציה והקואליציה אינו נפוץ.
זהו מדד להתעצמות הקיטוב ברמת האליטות הפוליטיות.
למרות שישנן הסכמות רחבות יחסית בציבור היהודי בנושאים כמו כלכלה וחלק מהסוגיות אזרחיות, קיימים בישראל גם שסעים אידאולוגיים עמוקים.
הנושאים העיקריים בהם ניכר קיטוב אידאולוגי הם:
הסכסוך הישראלי-פלסטיני: קיים פער בין בוחרי מפלגות שונות בנוגע לעמדות כלפי הסכסוך הממושך שהוביל לתקופות תכופות של הסלמה אלימה.
קיימים ויכוחים על מדיניות החוץ והביטחון ועל סוגיית הזהות, לדוגמה שאלת הסיפוח לעומת הכרה במדינה פלסטינית.
משמעות המושגים "ימין" ו"שמאל" קשורה למחלוקת זו.
השסע הלאומי (יהודים-ערבים) הוא שסע משמעותי בפוליטיקה הישראלית, המשפיע על מידת הלגיטימציה של מפלגות המיעוט הלאומי בעיני הציבור היהודי.
יחסי דת ומדינה: סוגיה זו מהווה חלק מהותי מממד הזהות הקולקטיבית ומהווה מנבא מובהק לדפוסי הצבעה למעט מפלגת הציונות הדתית.
עמדות בנושא זה נעות על ספקטרום שבין עמדות התומכות בשילוב הדת בחיים הציבוריים לבין עמדות התומכות בהפרדת הדת ממדיניות הממשלה.
בנושא זה קיים קיטוב ניכר בין בוחרי המפלגות הדתיות לבוחרי המפלגות החילוניות, כאשר בוחרי הליכוד ממוקמים בתווך ומביעים עמדות חצויות בנוגע לצעדי מדיניות קונקרטיים כמו נישואים אזרחיים.
שאלות כמו "לימודי ליבה" גיוס חרדים לצה"ל, משילות דתית (למשל בהקשר לשבת, כשרות וחינוך) ותפקוד הרבנות, גורמות להקצנה ולעימות מתמשך.
רוב הציבור היהודי מסכים שישראל יכולה להיות גם מדינה יהודית וגם דמוקרטית אבל חלוק בנוגע לשאלה מה צריך לקרות בפועל אם עקרונות הדמוקרטיה ינגשו עם ההלכה.
החברה הישראלית שמרה שנים רבות על סטטוס קוו של עמימות מסוימת בשאלה של אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה שאפשר אי הכרעה.
בשנים האחרונות התרחשו שני מהלכים שערערו את הסטטוס קוו הזה - הכנסת מפלגה ערבית לקואליציה וניסיון ההפיכה המשפטית.
כל אחד מהמהלכים נגע בציפור הנפש הזהותית של אחד המחנות הפוליטיים.
כתוצאה העמיק הקיטוב החברתי והפוליטי וסוכלה כל אפשרות לשיח של סובלנות ויצירת קונצנזוס.
סמכויות בית המשפט העליון: קיים שסע עמוק גם בנושא זה, המפריד בין תומכי מפלגות שונות.
תומכי מפלגות השמאל והמרכז תומכים בסמכות בית המשפט העליון לפסול חוקים, בעוד שתומכי מפלגות הימין הדתיות והחרדיות מתנגדים לה.
מצביעי הליכוד חצויים בסוגיה זו.
מניתוח קמפיין הבחירות וסקרי דעת הקהל נמצא כי ניסיונות השינויים הרדיקליים במערכת המשפט מצד הממשלה לא שיקפו דרישה ברורה מצד הציבור, שאותו העסיקו בעיקר סוגיות כלכליות וביטחוניות.
בקרב קבוצות מסוימות חל תהליך של הקצנה אידאולוגית: בעקבות מלחמת 1967 במגזר הדתי לאומי חלה הקצנה שתרמה לקיטוב.
הקצנה זו באה לידי ביטוי בעמדות בנוגע לאכיפת פרשנות אורתודוקסית של היהדות, שוויון מגדרי וסיפוח.
גם בוחרי הליכוד הפכו לניציים יותר בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במחקר משנת 2023 עולה כי מפלגת הליכוד עברה תהליך הקצנה משמעותית ונכון לשנת 2023 היא קרובה יותר למפלגות הימין הקיצוני הפופוליסטיות באירופה.
נמצא גם שהקצנת המפלגה אינה משקפת בהכרח שינויים בתפיסת עולמם של מצביעיה בהקשר לדמוקרטיה ליברלית.
במחקר של הבל סלע, אלדר ואח' נמצא כי הקצנת עמדות הקואליציה הובילה להתמתנות עמדות בוחריה ולא להקצנה אידאולוגית שלהם.
על אף קיומו של קיטוב אידאולוגי לא ניכרת עלייה משמעותית שלו במהלך השנים.
הממצאים מראים שקיים בסיס אידאולוגי להסכמות רחבות בנושאים רבים הקשורים בסוגיות חברתיות ואזרחיות.
למשל גיוס חרדים והשוויון בנטל, התנגדות לסיפוח שטחים, התנגדות למדינה פלסטינית, תמיכה ביהדות מכלילה, החלת נישואים אזרחיים, החלשת כוח הכפייה של הממסד הדתי ואף נקודות השקה אפשריות בנוגע לסמכות בית המשפט העליון בין קבוצות שונות.
קיימת גם הסכמה רחבה יחסית בנוגע לסוגיות ביטחוניות וכלכליות.
65% מהציבור מעדיפים גישה סוציאליסטית על פני קפיטליסטית.
בנושאי ביטחון יש התקרבות בין עמדות הגוש הימני והגוש השמאלי, במיוחד לאחר שתהליך השלום עלה על שרטון בסוף שנות ה־2000 והוויכוח עליו איבד ממרכזיותו בחברה הישראלית.
רוב הישראלים מחזיקים בעמדות מרכזיות ומעוניינים בממשלת אחדות.
למרות זאת, "פרדיגמת הגושים" גורמת לכך שעמדות אלה אינן מיוצגות באופן מלא בפוליטיקה.
בניגוד לקיטוב האידאולוגי, בעשור האחרון ניכרת עלייה דרמטית בקיטוב הרגשי בישראל.
היא כוללת התחזקות של תחושות עוינות, סלידה, חשדנות וחוסר אמון וניכור.
פרדיגמת הגושים זורעת פילוג פנימי, פוגעת בסולידריות לאומית למען לכידות גושית ויוצרת שיח בינארי.
ההשתייכות הפוליטית הופכת להיות עניין של זהות והשתייכות לקבוצה.
הזהות הפוליטית של תומכי המחנות הפוליטיים השונים, הופכת להיות זהות חברתית מרכזית עבורם והם מוכנים ללכת איתה "באש ובמים", ובמקביל מביעים רגשות שליליים מאד כלפי הקבוצה היריבה.
מיכה גודמן הגדיר קיטוב רגשי כתהליך שבו מה שאני חושב על הדעה של האדם הופך להיות מה שאני חושב עליו.
במצב זה קיימת דעה מעוותת על הכוונות והדעות של הצד השני ושנאת אדם בשל דעותיו.
הקיטוב וחוסר ההיכרות בין קבוצות שונות בחברה הישראלית מגבירים את החרדה ומעוררים אמוציות שמקשות על שיח שיש בו הקשבה.
הוויכוח הוא לא עם האדם החושב שונה אלא נובע מהתיוג שלו והתכונות והמאפיינים שמייחסים לו בעקבות התיוג.
במדינות עם איום חיצוני מתמשך כמו ישראל, הקיטוב הרגשי קשור בכך שיש קשר בין האידאולוגיה לבין תפיסת האיום החיצוני והרגישות לו.
טל אוריאן, ניר ואח' מצאו שככל שאנשים תופסים יותר את הקבוצה האחרת כחווה את האיום החיצוני באופן שונה מהם, כך גדל הקיטוב הרגשי כלפיה, הן אצל ימניים כלפי שמאלניים והן אצל שמאלניים כלפי ימניים.
על פי מחקר של אוריאן־הראל ואח' הקיטוב בישראל נובע לא רק מחילוקי דעות אידאולוגיים אלא גם מהתפיסה שמדובר בשאלות קיומיות לגבי עתיד המדינה.
כל צד לא רק תופס את היריב כלא ערכי, אלא כמאיים על הקיום שלו.
המדיה המודרנית מחריפה באופן משמעותי את הקיטוב בישראל.
מחקר של אוריאן הראל, כץ ג'יימסון ואח' מדגים כיצד במסגרת השיח בפייסבוק בישראל נוצרת נורמליזציה של עוינות קשה כלפי הקבוצה הפוליטית הנגדית, ואף שנאה.
אלגוריתמים ברשתות החברתיות מעדיפים תוכן מוכוון רגש ומגביר מסרים רדיקליים ולפעמים מתעדפים סיפורים סנסציוניים גם אם הם שקריים.
מידע כוזב מופץ יותר ומהר יותר.
כלי התקשורת החברתיים מהירים יותר ונטולי פיקוח, מה שמאפשר הפצת מידע שגוי או קיצוני.
תיבות תהודה מובילות לכך שקבוצות שונות נחשפות למידע שונה, ולהתמעטות המכנה המשותף בין הקבוצות.
הטלוויזיה הרב-ערוצית, לצד האינטרנט והרשתות החברתיות יצרו מרחבי שיח הומוגניים בהם אנשים אינם נחשפים לעמדות מנוגדות ולכן נוטים יותר להקצנה ולריחוק מהקבוצה השנייה.
אנשים מקבלים אישוש לא רק להרגשה שצודקים אלא גם לרגשות זעם תסכול ושנאה שמקבלות תוקף לכאורה מרגשות ההמון.
מחקר משנת 2022 מצא אנשים מתחברים למי שדומים להם אך מעט יותר קיצוניים מהם דבר שמביא להקצנתם ואז לחיפוש אנשים קצת יותר קיצוניים, וכן הלאה.
גם טרולים ובוטים תורמים ליצירת סביבה עוינת.
עלו גם חשדות להתערבות של גורמים איראניים ורוסיים ברשתות החברתיות בישראל, על-מנת להעמיק את הקיטוב.
גם התקשורת המסורתית תורמת לשיח מקוטב על ידי דגש יתר של מחלוקות, חדשות סנסציוניות וראיונות אישיים, מה שמותיר מרחב דל לדיאלוג מעמיק ולהבנה הדדית.
בישראל קיימת הפצת פייק ניוז שימוש בפלטפורמות לצורכי תעמולה, הסתה, הפחדה ופגיעה באוכלוסיות או בודדים.
השילוב בין האינטרנט לטלפונים הניידים מאפשר גם לעצב תודעה במהירות ובזול באופנים שלא היו קיימים בעבר.
על פי מספר מקורות כניסתו של ערוץ 14 השפיעה על הקיטוב החברתי והפוליטי בישראל באמצעות תמיכה בלתי מסויגת בנתניהו, תקיפת והשמצת מתנגדים, הפצת רטוריקה קיצונית, נורמליזציה של דעות קיצוניות, הקצנת השיח ושינוי הנורמות התקשורתיות.
קיימת הפרדה ברורה בין מערכות החינוך השונות בישראל ותכני הלימוד שונים לחלוטין בין המגזרים, ולעיתים אין כלל לימודי ליבה או חובה בחלקם.
הנשיא לשעבר ריבלין, ב"נאום השבטים", הדגיש את החלוקה בחברה בהקשר של מערכות החינוך השונות וטען כי ההפרדה לזרמי חינוך נפרדים "תורמת לשבטיות ומחריפה את החלוקה"
אחד הגורמים שמעצימים את הקיטוב החברתי הוא התחזקות השיח הפופוליסטי הימני ברטוריקה של הפוליטיקה בישראל.
התבטאויות נבחרי ציבור עלולות להעצים את השסעים והפערים בין עדות ומעמדות.
מאז שבנימין נתניהו נכנס לתפקידו (בפעם השנייה) שנת 2009, הקיטוב הרגשי במגמת עלייה יציבה.
על פי פרופסור למדע המדינה איזבל שיירנבק, הקיטוב הרגשי מוסבר בעיקר על ידי שנותיו של בנימין נתניהו בשלטון שניצל והחיה קווי שסע שאחרת לא היו בולטים באותה מידה.
מספר אירועים דרמטיים בהיסטוריה הישראלית החריפו את השסעים: רצח יצחק רבין ב־1995 שאחריו נרשמה תקופה של הדחקה מיידית לצד ההתגבשות איטית של נרטיבים קיצוניים, מהווה נקודה דרמטית בדיאלוג הלאומי.
גם ההתנתקות מרצועת עזה ב־2005 גרמה לפילוג משמעותי: המחלוקת בין תומכי ההסכם למתנגדיו הובילה למחאות ענק ולשיח שהותיר צלקת בין האזרחים.
בהקשר העדכני, ניסיון המהפכה המשפטית שהחל ב-2023 עורר הפגנות המוניות והעמיק את הקיטוב בחברה.
אירועים טראומטיים כמו מתקפת השבעה באוקטובר, כישלונות ממשלתיים לדעת חלקים בציבור, והעדר ועדת חקירה ממלכתית הגביר את תחושת הפירוד והמחאות ההמוניות.
תחושת המשבר ואי-אמון התעצמו נוכח מגמות דמוגרפיות והיבטים ספציפיים של הרפורמה והרכב הממשלה.
אירועים האלה הדגישו או יצרו מתחים חריפים בין קבוצות, וחידדו את גבולות הגושים השונים.
שיטת הממשל והבחירות בישראל, הכוללת ייצוג יחסי ואחוז חסימה נמוך יחסית (3.25% כיום), תורמת לריבוי מפלגות ולקושי בהרכבת קואליציות יציבות, מה שמחריף את הפילוג הפוליטי ופוגע במשילות.
העלאת אחוז החסימה בשנת 2014, שנועדה לייצב, תרמה שלא במתכוון לקיטוב בפוליטיקה הישראלית בכך שהפכה את הסיעות הקטנות לשחקניות מפתח, ואילצה מפלגות גדולות להיענות לאלמנטים קיצוניים כדי להבטיח שהן יעברו את אחוז החסימה.
הדבר נתן לגיטימציה והעצים קבוצות קיצוניות שקודם לכן היו שוליות וגרם להתבססות עמדות קיצוניות והקשחת המפלגתיות.
המפלגות המרכזיות היו חייבות לקבל את הרדיקליות החדשה כדי לשמור לצידן את אותם שחקנים שהיו שוליים בעבר.
ככל שהרדיקלים מפעילים יותר השפעה, המערכת פחות מסוגלת לסבול שיתוף פעולה חוצה מפלגות ופחות מקדמת מתינות והפשרות הטבועות במערכת פרלמנטרית מתפקדת הופכות לבלתי ניתנות ליישום.
כך הופכת הפוליטיקה של ישראל לבלתי גמישה, וכתוצאה מכך פחות יציבה.
הפיזור התכוף של הכנסת מקצר עוד יותר את האופקים הפוליטיים, מה שהופך פשרה לפחות אטרקטיבית מאשר פנייה לבסיס מצביעים נאמן ומקוטב.
השלכות על תפקוד תקין ועל הביטחון
ההטרוגניות הקיימת בישראל אינה מובילה בהכרח לחוסר יציבות שלטונית.
סכסוכים אידאולוגיים וקרעים חברתיים הם שפוגעים בסדרים תקינים ביכולת תפקוד המערכות וביציבות השלטון.
נכון לשנת 2025 האמון במוסדות המדינה, במנהיגות ובמערכת הפוליטית נמצא בשפל היסטורי וקיימת סכנה כי הדבר יוביל לכאוס, אי סדרים ופגיעה בשלטון החוק.
הקיטוב מקשה על פשרות והסכמות ומחזק את ההתבצרות של כל צד בעמדתו.
הוא מקשה על התמודדות עם אתגרים פנימיים מרכזיים כמו למשל גיוס חרדים לצה"ל והקמת ועדת חקירה ממלכתית.
התגברות הקיטוב הפוליטי הובילה לקושי בשיתוף פעולה בין יריבים פוליטיים ויצרה משבר אמון חריף במוסדות המדינה.
הקיטוב הוביל לשיתוק המערכת הפוליטית ולמאבק גלוי בין חלקים מהמערכת הפוליטית והמערכת המשפטית.
משבר הקיטוב והקיצוניות מתורגם בישראל לסכנה ביטחונית קיומית ומיידית, מחליש את חוסנה הפנימי ומשדר חולשה לאויבים, כפי שנראה בשבעה באוקטובר.
החוקרים גדרון שפלר ומור מציינים כי קיטוב עלול להוביל למשברים חוקתיים ולפגוע בדמוקרטיה.
ממחקר של פינקל ואל עולה קשר בין קיטוב רגשי לנסיגה דמוקרטית.
במחקר שהשווה בין 53 מדינות נמצא מתאם מובהק בין קיטוב רגשי גבוה ובין פגיעה בחירויות ובזכויות המאפיינות דמוקרטיות ליברליות קיטוב רגשי מגביר תמיכה במחנה של האדם גם במחיר פגיעה בדמוקרטיה.
מכניזם אפשרי שמחבר קיטוב רגשי להתערערות הדמוקרטיה הוא זה של "העלמת עין": אנשים מוכנים לקבל הסדרים לא דמוקרטים ובלבד שהמחנה האחר הנתפס כעוין לא יהיה בשלטון.
במחקר שבדק תמיכה בנסיגה דמוקרטית בישראל בחן חמישה גורמים - התקשרות אישית למנהיג, תפיסה על פיה משמעות הדמוקרטיה היא רצון הרוב (מייג'וריטריאניזם), קיטוב רגשי, חוויה אישית שלילית עם מערכת המשפט והשקפת עולם המבוססת על ניגוד מוסרי בין העם לאליטה.
ממצאי המחקר הראו שהתמיכה מוסברת בעיקר על ידי חיבור חזק למנהיג וקיטוב רגשי.
על פי פרופסור דסיביליה סיינה קיים צורך להתנגד בתקיפות כאשר גבולות הסובלנות נחצים והדמוקרטיה מאוימת.
עם זאת העמדה התקיפה של שני הצדדים מגבירה את הקיטוב דבר המהווה פרדוקס.
קיטוב פוליטי יכול לגרום להשלכות כלכליות שליליות, שכן אי ודאות וחוסר יציבות הנובעים מקיפאון פוליטי או שיתוק מדיניות עלולים להרתיע מהשקעות, לערער את אמון הצרכנים ולשבש את הצמיחה הכלכלית.
הוא משפיע לרעה על השקעות ומוביל לתנודתיות בשווקים ועלול להוביל למדיניות פיסקלית לא עקבית, מה שמחליש את אמון העסקים והמשקיעים.
בשנת 2024 סוכנות הדירוג פיץ' הורידה את דירוג האשראי של ישראל וקבעה תחזית שלילית וציינה בין השאר כי הקיטוב הפוליטי, הצרכים הקואליציוניים והצרכים הצבאיים עלולים לעכב את תוכנית ההתכנסות התקציבית ולהוות סיכון לתחזית החברה".
הקיטוב פוגע בלכידות החברתיות ומוביל לתחושת ניכור ותסכול בקרב האזרחים.
הוא עלול להוביל להתרבות של קהילות סגורות ומרחבים עירוניים מופרדים.
כן נמצא במחקרים כי קיטוב רגשי משפיע על בחירות רומנטיות ועל יחסים בתוך התא המשפחתי קיים גם חשש מהסלמה לאלימות, במיוחד על רקע עימותים בין תומכי ומתנגדי הממשלה ומתרחבות תופעות של דמוניזציה כלפי היריב הפוליטי, עימותים מילוליים חריפים ועליה בסובלנות לשיח מכפיש וגזעני.
ברוך כהנא מסביר את תופעת הקיטוב בישראל על פי המודל של ביון לניתוח קבוצות.
הוא מקשר בין הקבוצות המקוטבות בישראל לבין קבוצת הנחה בסיסית מסוג לחימה-בריחה, שהיא סוג קבוצה החשה איום על קיומה ושהערך העליון בה הוא שימור התקיימותה.
ההנחה הבסיסית בה היא שכדי להבטיח את המשך קיומה יש לסמן מישהו או משהו ככזה שיש להילחם בו או לברוח ממנו.
מי שנמצא בפנים ומדבר בשבחו של מי שבחוץ הוא בוגד.
התגובות בקבוצה כזו הן הישרדותיות ומגנות עליה מפני חרדה עצומה.
כהנא סבור שבישראל יש שתי קבוצות שכל אחת רואה באחרת איום והן בעלות אופי הישרדותי זו כלפי זו.
הן נוקטות בצעדים הכוללים הטחת ביטויים מילוליים קיצוניים, אלימות וחרמות.
הפרט בקבוצה יכול להרגיש מאוים או לא רצוי אם יחשוב אחרת מהקבוצה.
דיאלוג נתפס כמסכן את לכידות הקבוצה ואת קיומה.
מחקר של אילוז וסיקרון בוחן כיצד רגשות של פחד, סלידה, טינה ואהבת המולדת משרתים מגמות פופוליסטיות ומעצימים קיטוב.
הפחד נחרת בתודעה של העם היהודי בשל היסטוריה של רדיפה וטראומה.
הפחד מהאחר והתחושה כי איום קיומי על המדינה נוכחים תמיד.
סלידה חברתית נועדה להפריד בין אנשים שמוגדרים כ"טמאים" לאלה שמוגדרים כ"טהורים".
תנועות גזעניות ופופוליסטיות, משתמשות בסלידה כדי לסמן ולהרחיק את "האחר".
במדינת ישראל, פלסטינים נתפסים כקבוצה חברתית נפרדת בתכלית שצריך להרחיק בינה לבין קבוצת הפנים, דהיינו, יהודים.
מי שנתפס כקרוב לגורם טמא הופך לטמא בעצמו: הסלידה מפלסטינים יוצרת סלידה מפעילי זכויות אדם שמסייעים להם, מאידאולוגיה שרואה אותם כשווי זכויות ומהשמאל הפוליטי בכללותו.
כך, הדמוניזציה הפופוליסטית כלפי קבוצות מיעוט מתורגמת גם לקיטוב פוליטי עוצמתי, כאשר צד אחד נתפס על ידי האחר כמעין אויב.
השימוש הפופוליסטי בטינה נוטה להתמקד בקיפוח של קבוצה אחת בלבד.
פוליטיקאים פופוליסטיים שמעודדים רגשות טינה לא בהכרח ישאפו לתקן את אי השוויון בחברה, כי המשך קיומו של אי השוויון משמר את הטינה, שמסייעת להם לגרוף הון פוליטי.
אהבת המולדת, שלכאורה נתפסת כרגש חיובי שיוצר לכידות, הופכת לכלי שמדגיש את ההבדלים האתניים, הדתיים והמעמדיים בחברה.
על פי בר טל חברות שחיות בסכסוך מתמשך כמו ישראל, מפתחות דפוס חשיבה חד דיכוטומי ובינארי שעוזר להם להתמודד איתו.
אנשים מוסללים לחשוב על הסכסוך בשחור ולבן, רע מול טוב.
הלפרין ממשיך רעיון זה וסבור שדפוס חשיבה זה מהווה קרקע פורייה לעוינות ושנאה בין קבוצתית בתוך החברה.
שכן החשיבה הבינארית של טובים מול רעים שאנשים מורגלים בה בהקשר של הסכסוך הישראלי פלסטינים ודפוסים אלימים המיושמים בהקשרים צבאיים לוחמניים, זולגים ומשפיעים בהקשרים שבין קבוצות חברתיות שונות בישראל
קידום דיאלוג בין קבוצות אוכלוסייה שונות.
פיתוח תוכנית חינוכית המלמדת סובלנות, אמפתיה והערכה לגיוון כמו כן, ניתן לשלב נקודות מבט היסטוריות מגוונות בתוכנית הלימודים כדי לטפח זהות לאומית משותפת תוך כיבוד רקעים תרבותיים ודתיים שונים.
דיאלוגים פתוחים ומכבדים בין אנשים מקבוצות שונות בחברה הישראלית על ידי יצירת מרחבים לשיחות, סדנאות ופורומים המאפשרים חילופי נקודות מבט, חוויות ודאגות.
שיתוף פעולה עם מנהיגים דתיים ומשפיעים בקהילה כדי לקדם מסרים של סובלנות, דו קיום וחיים משותפים.
למנהיגים אלה יש לרוב אמינות והשפעה בקהילותיהם.
הם יכולים להתאים את המסרים שלהם באופן שתואם את אמונות העוקבים.
המוסדות הדתיים יכולים למלא תפקיד חיובי בטיפוח הרמוניה והבנה חברתית.
שיתוף פעולה בין מנהיגים שונים יכול לשמש גשר בין קבוצות שונות שילוב מנהיגים אלו בוועדות הכנסת העוסקות בסוגיות הקשורות לקהילותיהם או דתם יכול להוביל לכך שדאגות של קהילות ספציפיות יטופלו.
שינוי אחוז החסימה הנדרש למפלגה להיכנס לכנסת, ופעולה לשינוי שיטת ומבנה הבחירות באופן שיביא ליציבות ממשלתית, לקדנציות מלאות, להעלאת איכות הממשל וליכולת לבנות אסטרטגיות ארוכות טווח.
סקר בכנס הרצליה הראה 73% תמיכה בהגדלת אחוז החסימה.
על פי נעם גדרון, "אחד הכלים שמצוי בידי פוליטיקאים ישראלים להקטנת הקיטוב הרגשי...
עידוד התקשורת להימנע מסיקור חסר איזון ומפלג ומסנסציוניות.
במקום זאת, יש לתמוך בקמפיינים תקשורתיים המדגישים ערכים משותפים, חוויות משותפות וסיפורים המקדמים אחדות.
סיקור מאוזן מאפשר לאזרחים לקבל החלטות מושכלות ומטפח הבנה מעמיקה יותר של נקודות מבט שונות.
הימנעות מסנסציוניות יכולה להפחית מתחים וקיטובים.
קמפיינים המתמקדים במשותף יכולים ליצור תחושת זהות משותפת
שילוב מקצועות לימוד חובה בתכנים זהים לכל מגזרי האוכלוסייה במערכות החינוך ובראשם מקצוע האזרחות.
העברת מסרים כי הנורמות המקובלות והמצופות בחברה הן של התנהגות סובלנית ומכילה בין קבוצות.
מחקרים מצאו כי בחברות שעברו תהליך התמתנות בין קבוצות התקיימו שלושה תנאים - 1. שינויים משמעותיים בהקשר החברתי והפוליטי (הפסקת מלחמה, שינוי משטר, מחאה חברתית נרחבת).
2. שינוי נורמטיבי רחב שקיבל ביטוי בשינויים סביבתיים, במסרים מנהיגותיים ובחקיקה וענישה פורמלית ולא פורמלית לחורגים מהנורמות הסובלניות המתעצבות.
3. התערבויות ברמת היחיד והקבוצה שהוטמעו באופן אינטנסיבי באמצעות מערכת החינוך, ארגונים לא ממשלתיים, אינטראקציה מוגברת בין חברים בקבוצות שונות ותכנים סובלניים במדיה הקלאסית או החדשה.
כדי שיתקיים תהליך פיוס בין קבוצות בחברה, על כל קבוצה לעשות מאמץ לתת לקבוצה האחרת תחושה שהזהות שלה לא מאוימת.
יש לתת לגיטימציה והכרה בזהות ובהזדהות של כל תת-קבוצה בחברה, ולהציב קו אדום רק במקום בו ההזדהות הזו משולבת עם התנהגות אלימה או מפלה כלפי קבוצות אחרות.
קיטוב קבוצתי מתייחס לתופעה פסיכולוגית שבה הגישות, הדעות או ההחלטות של אנשים בתוך קבוצה הופכות לקיצוניות יותר לאחר דיון בקבוצה.
הוא מתרחש כאשר אנשים המחזיקים בדעות דומות משתתפים בדיון ונוצרת תנועה לכיוון עמדה קיצונית יותר מהעמדות הראשוניות של חברי הקבוצה.
כתוצאה נוטה הקבוצה לקבל החלטות קיצוניות יותר מהנטייה הראשונית של חבריה.
אם הנטייה הראשונית של חברי הקבוצה היא לסיכון, ההחלטה הקבוצתית תהיה מסוכנת עוד יותר ואם הנטייה היא לזהירות, ההחלטה תהיה זהירה יותר.
קיטוב קבוצתי הוא תופעה חשובה בפסיכולוגיה חברתית, שניתן להבחין בה בהקשרים חברתיים רבים.
בקהילות מקוונות, פוליטיקה, מפשט ועוד.
מחקרים מצביעים על כך שבקבוצות ותיקות קיים פחות קיטוב קבוצתי, וכך גם בנוגע לקבוצות הדנות בבעיות המוכרות להן היטב.
עם זאת, במצבים בהם קבוצות נוצרו לאחרונה וכשמדובר במשימות חדשות, לקיטוב קבוצתי יכולה להיות השפעה רבה יותר על קבלת החלטות.
הקיטוב הקבוצתי אינו מתרחש בכל מצב קבוצתי אלא בתנאים ספציפיים: הקבוצה צריכה להתחיל עם דעה בסיסית דומה בנושא הנדון, ולקיים דיון מתמשך.
קיטוב עמדות, המכונה גם קיטוב אמונות ואפקט הקיטוב, הוא תופעה שבה חילוקי דעות הופכים לקיצוניים יותר ככל שהצדדים השונים שוקלים ראיות בנושא ודעת הקונצנזוס הופכת לקיצונית יותר מהדעות שהיו לחברי הקבוצה באופן אינדיבידואלי לפני הדיון.
זו אחת מההשפעות של הטיית האישוש.
כשאנשים נתקלים בראיות מעורפלות, הטיה זו עלולה לגרום לכך שכל אחד יפרש אותן כתמיכה בעמדותיו הקיימות, מה שמרחיב את חילוקי הדעות ביניהם.
אנשים בעלי דעות מוצקות בנושאים חברתיים מורכבים נוטים לבחון ראיות בצורה מוטה, מקבלים עדויות מאשרות ומבקרים עדויות סותרות, מה שמוביל לתמיכה מופרזת בעמדותיהם הראשוניות גם כשהראיות אינן חד משמעיות.
התופעה נצפית בנושאים שמעוררים רגשות, כגון נושאים פוליטיים מעוררי מחלוקת.
נטייה זו מעוררת עניין אצל פסיכולוגים, סוציולוגים ופילוסופים.
מוסקוביץ' ואחרים (1972) מבדילים בין שתי צורות של אי-הסכמה בתוך קבוצה: שוני בהעדפות ושוני בדעות.
בשוני בהעדפות הכוונה היא להבדלים בבחירות, בהעדפות או בעמדות הסופיות של היחידים בנוגע לנושא הנדון.
כשיש שוני בהעדפות היחידים לא מעורבים רגשית והתפיסה היא שההעדפות של כולם הן בעלות סטטוס שווה ולכן אין צורך לכפות או להגן עליהן בתוקף.
שוני בהעדפות נוטה להסתיים בפשרה או בממוצע של העמדות ההתחלתיות.
לעומת זאת שוני בדעות הוא המרכיב המכריע באינטראקציה שמובילה לקיטוב.
הכוונה היא להבדלים בניתוח ובהערכה של הבעיה או הנושא הנדון.
זו פעילות שמעורבת בה תחושת מחויבות ומעורבות רגשית ושכרוכה בקונפליקט או במחלוקת על התוכן.
אינטראקציה המתבססת על שוני בדעות, במיוחד כאשר יש בה חילוקי דעות משמעותיים, מובילה מנגנון המוביל לקיטוב קבוצתי.
מאז סוף שנות ה-60, פסיכולוגים ביצעו מספר מחקרים על ההיבטים השונים של קיטוב עמדות.
בשנת 1979, צ'ארלס לורד, לי רוס ומארק לפר ביצעו ניסוי שהתמקד בגישות לעונש מוות, ובחנו כיצד תומכים ומתנגדים לעונש מוות העריכו באופן שונה את האיכות ורמת השכנוע של מחקרים שהציגו תוצאות סותרות.
התוצאות הראו כי הצגת נתונים זהים הובילה לקיטוב נוסף בעמדות, במקום להפחתת אי ההסכמה.
ללא קשר לעמדתם ההתחלתית, אנשים נטו להחזיק בעמדה זו ביתר שאת לאחר שקראו מחקרים שתמכו בה.
כאשר אנשים קראו גם את המחקר שתמך בדעותיהם וגם את המחקר שלא, הם נטו להחזיק בעמדותיהם המקוריות בצורה חזקה יותר מאשר לפני שקיבלו את המידע.
תופעה זו מיוחסת לנטייה לעבד מידע באופן שתומך בתיאוריות וציפיות קודמות, גם אם המידע אינו חד משמעי או אפילו סותר.
יש לקחת בחשבון שמדידת שינוי העמדות בניסוי זה נעשתה באמצעות הערכה סובייקטיבית של המשתתים את שינוי העמדות שלהם ולא באמצעות מדד ישיר של היקף השינוי שחל.
"שינוי בחירה" מתייחס לתוצאה של שינוי עמדות בהקשר להחלטת הקבוצה.
סטונר (1968) מצא כי החלטות מושפעות מתפיסת הפרטים בקבוצה את הערכים המקובלים בה.
כשהמשתתפים תופסים את האנשים כבעלי נטייה לסיכון, הקבוצה נוטה להקצין ולבחור בהחלטות מסוכנות יותר מהממוצע של חבריה ואילו כשהמשתתפים תופסים את ערכי הקבוצה כקשורים לנטייה לזהירות, הקבוצה נוטה לבחור בהחלטות זהירות יותר מהממוצע האישי.
ניתן לייחס את חקר הקיטוב הקבוצתי לעבודת תואר שני שלא פורסמה משנת 1961 מאת סטודנט MIT, ג'יימס סטונר, שצפה במה שמכונה "הסטה למסוכנות" (באנגלית Risky Shift).
מושג "הסטה למסוכנות" טוען כי החלטות של קבוצה מסוכנות יותר מממוצע ההחלטות האישיות של חברי הקבוצה לפני קיום המפגש.
במחקרים מוקדמים נמדדה תופעת ההסטה למסוכנות וממצאיהם איששו את טענתו.
תופעת ההסטה למסוכנות הופיעה גם כאשר נשאלו הנבדקים שוב לאחר הדיון הקבוצתי, כאשר המדידה החוזרת בוצעה כעבור שבועיים עד שישה שבועות.
גילוי תופעת ההסטה למסוכנות נחשב מפתיע ונוגד אינטואיציה, במיוחד לאור ממצאים מוקדמים משנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 של אלפורט וחוקרים אחרים שהראו כי יחידים מקבלים החלטות קיצוניות יותר מאשר קבוצות.
ממצאים אלה הובילו לצפייה שקבוצות יקבלו החלטות שיתאימו לרמת הסיכון הממוצעת של חבריהן.
היא נחשבה בתחילה ליוצאת דופן, מקרה חריג מתוך דרכי קבלת ההחלטות הסטנדרטיות.
הממצאים של סטונר הובילו לפריחה של מחקר שעסק בתופעת ההסטה למסוכנות.
משמעות התופעה הייתה שהשפעה העיקרית של דיון קבוצתי אינה פשרה אלא חיזוק והגברה של הנטייה הדומיננטית הראשונית.
גילויה חשף מנגנון להקצנה קולקטיבית או להתבצרות עמדות, שיש לו השלכות עמוקות על מגוון הקשרים קבוצתיים שבהם מתינות עשויה להיות רצויה אך אינה מושגת באופן טבעי באמצעות התדיינות.
התעוררה מחלוקת שהובילה חוקרים לבחון את הנושא לעומק.
בסוף שנות ה-60 התברר כי ההסטה למסוכנות אינה יוצאת דופן, אלא רק ביטוי אחד לתהליך רחב יותר שבו עמדות נעשות קיצוניות יותר במסגרת קבוצתית.
בעקבות זאת טבעו מוסקוביץ' וזוואלוני את המושג "קיטוב קבוצתי" לתיאור מגמה כוללת זו.
לאחר מכן, החלה תקופה בת עשור של בחינת היישומיות של תופעת הקיטוב הקבוצתי במגוון תחומים הן במעבדה והן בשטח.
כמעט מיד לאחר גילוי תופעת הקיטוב הקבוצתי, הוצעו מספר תיאוריות שנועדו להסבירה.
עם הזמן צומצמו ההסברים וגובשו, עד שנותרו שני מנגנונים מרכזיים: השוואה חברתית והשפעה אינפורמטיבית.
תאוריית ההשוואה החברתית, או תאוריית ההשפעה הנורמטיבית, נמצאת בשימוש נרחב כהסבר לקיטוב קבוצתי.
על פי פרשנות זו, ההקצנה מתרחשת כתוצאה מהרצון של הפרט לזכות בקבלה ולהיתפס באור חיובי בעיני הקבוצה.
התיאוריה גורסת שאנשים משווים תחילה את עמדותיהם לאלו של שאר הקבוצה.
הם צופים ומעריכים מה הקבוצה מעריכה ומעדיפה.
כדי לזכות בקבלה, אנשים נוקטים בעמדה דומה לזו של שאר חברי הקבוצה אך מעט קיצונית יותר.
בעשותם כן, הם גם מביעים תמיכה באמונות הקבוצה וגם מציגים את עצמם כמעין "מנהיגים" ראויים להערכה בתוך הקבוצה.
בדיון קבוצתי, חלק מחברי הקבוצה עשויים להבין שאחרים מחזיקים בדעות קיצוניות יותר, הרצויות חברתית.
הבנה זו יכולה לעורר תחרות בין החברים להחזיק בדעות השונות מהממוצע בכיוון הרצוי על פי תפיסתם.
כתוצאה מכך, חברים פחות קיצוניים מתאימים את עמדותיהם כדי להפוך לקיצוניים יותר, בעוד חברים קיצוניים עשויים שלא להרגיש צורך להתאים את דעותיהם.
דינמיקה זו מכונה לעיתים "התעלות" (one-upmanship), שבה פרטים נוקטים עמדה קיצונית יותר כדי לבלוט בכיוון המועדף.
היבט ה"התעלות" מרמז על דינמיקה שבה פרטים לא רק מצייתים לנורמה הנתפסת של הקבוצה אלא שואפים לעלות עליה בכיוון המועדף כדי לשפר את מעמדם החברתי או להפגין מחויבות רבה יותר לערכי הקבוצה.
יש כאן אלמנט תחרותי בו לא רק מנסים להתאים לנורמות הקבוצה אלא מנסים ללא הרף להתעלות זה על זה בהבעת נקודת המבט ה"נכונה" (הקיצונית), ובכך דוחפים את הנורמה הקולקטיבית לכיוון יותר הקצנה.
התופעה מוגברת על ידי תנאים בהם אנשים חוזרים ומאמתים זה את דבריו של זה.
מחקרים המדגימים כי מתן ידע על עמדותיהם של חברי קבוצה אחרים בפני עצמו יכול לייצר השפעות קיטוב תומכים בתאוריה זו.
תאוריית ההשפעה האינפורמטיבית, או תאוריית הטיעונים המשכנעים, משמשת אף היא להסברת תופעת הקיטוב הקבוצתי והיא אחת התיאוריות המוכרות ביותר כיום בקרב פסיכולוגים.
על פי הסבר זה, אנשים מתחזקים בעמדותיהם כאשר הם שומעים טיעונים חדשים התומכים בעמדתם הקודמת.
התיאוריה טוענת שכל חבר בקבוצה נכנס לדיון כשהוא מודע למערך מסוים של מידע או טיעונים התומכים בשני צידי הסוגיה, אך נוטה לעמדה שלה יש לדעתו יותר טיעונים תומכים.
במילים אחרות, אנשים מבססים את עמדותיהם האישיות על שקילת טיעונים בעד ונגד שזכורים להם.
חלק מהמידע או הטיעונים משותף בין כלל חברי הקבוצה, ואילו חלק אחר אינו משותף, כלומר מדובר בטיעונים שרק חלק מהחברים נחשפו אליהם מראש.
בהנחה שרוב או כל חברי הקבוצה נוטים לאותו כיוון, במהלך הדיון מובעים טיעונים לא-משותפים התומכים בכיוון זה, מה שמספק לחברים שלא היו מודעים להם קודם לכן סיבה נוספת להטות לכיוון זה.
הדיון הקבוצתי משנה את משקל הראיות כאשר כל חבר בקבוצה מציג את טיעוניו ומאיר נקודות מבט חדשות על הסוגיה.
תאוריית הטיעונים המשכנעים מציעה שדיון קבוצתי פועל כ"תיבת תהודה", שבה פרטים נחשפים בעיקר לטיעונים המחזקים את נקודת המבט שלהם, או את נקודת המבט הדומיננטית של הקבוצה.
ככל שהקבוצה דנה יותר, כך נוצרים ומעובדים יותר טיעונים לצד הדומיננטי, מה שמוביל לשכנוע חזק יותר ולקיטוב נוסף.
מחקר שפורסם בשנת 1984 מצביע על כך שהן למספר הטיעונים והן ליכולת השכנוע שלהם יש השפעה משמעותית על עוצמת ההקצנה הקבוצתית.
בשנות ה-70 התנהלו ויכוחים משמעותיים בשאלה האם טיעונים משכנעים לבדם מסבירים את תופעת הקיטוב הקבוצתי.
נתונים ממטה-אנליזה של מחקרים שפורסמו בין 1974 ל-1982 מצביעים על כך ששני המנגנונים פועלים יחד, אך ההשפעה של תאוריית הטיעונים המשכנעים נוטה להיות חזקה יותר.
נמצא גם כי סוג ההחלטה או הנושא משפיע על המנגנון הדומיננטי: החלטות עם מרכיבים עובדתיים או לוגיים מדגישות את הטיעונים המשכנעים, בעוד שנושאים המעוררים מעורבות אישית מדגישים את ההשוואה החברתית.
על פי הסבר מאמץ העיבוד של סילבר יאנוש ואח', תפקידם של תהליכי השוואה חברתית לעומת טיעונים משכנעים בקביעת הקיטוב הקבוצתי תלוי ביכולת ובמוטיבציה של הפרטים.
כשהיכולת או המוטיבציה נמוכים, מידע לגבי עמדותיהם של אחרים (השוואה חברתית) משפיע יותר, שכן קל יותר לעבד אותו.
כשהם גבוהים, טיעונים משכנעים משפיעים יותר, שכן פרטים מסוגלים וממוקדים יותר לעבד מידע מורכב.
המנגנון הדומיננטי של הקיטוב תלוי במשאבים הקוגניטיביים וברמות המעורבות של חברי הקבוצה.
הדבר מרמז כי התערבויות לצמצום הקיטוב עשויות לדרוש התאמה להקשר הספציפי ול"מצב העיבוד" של הקבוצה.
לדוגמה, בסביבות מקוונות עם מעורבות נמוכה, השוואה חברתית עשויה להיות חזקה יותר, בעוד שבמסגרות דיון מעמיקות, איכות הטיעונים חשובה יותר.
הדבר בעל השלכות משמעותיות לתכנון התערבויות יעילות.
לדוגמה, מתן "עובדות" נוספות (השפעה אינפורמטיבית) עשוי להיות לא יעיל בסביבה בעלת מוטיבציה נמוכה שבה אנשים רגישים יותר לרמזים חברתיים.
לעומת זאת, בקבוצה בעלת מוטיבציה גבוהה, איכות וחידוש הטיעונים יהיו בעלי חשיבות עליונה.
שתי תיאוריות אלו הן הנפוצות והמקובלות ביותר כהסברים לקיטוב קבוצתי.
התיאוריה הפופולרית ביותר מביניהן היא תאוריית הסיווג העצמי.
תאוריית הסיווג העצמי נובעת מתאוריית הזהות החברתית.
תומכי מודל הסיווג העצמי סבורים כי קיטוב קבוצתי מתרחש משום שאנשים מזדהים עם קבוצה מסוימת ומבקשים לאמץ עמדה טיפוסית (פרוטוטיפית) של אותה קבוצה, עמדה שלרוב נוטה להיות קיצונית יותר מהממוצע הקבוצתי כדי להבדיל את קבוצתם.
ההגדרה של קבוצת הפנים היא בהשוואה לקבוצות חוץ והקיטוב מתרחש כתוצאה מהתאמה לנורמה קיצונית של הקבוצה הפנימית בהשוואה לקבוצות החוץ.
בניגוד לתאוריית ההשוואה החברתית ולתאוריית הטיעונים המשכנעים, מודל הסיווג העצמי טוען שתהליכי סיווג בין-קבוצתיים הם הגורם לקיטוב קבוצתי.
על ידי אימוץ עמדות קיצוניות יותר, הקבוצה מחזקת את זהותה וערכיה הייחודיים, מה שיכול להוביל ל"קיטוב רגשי" כלומר להגברת רגשות חיוביים כלפי קבוצת הפנים ורגשות שליליים כלפי קבוצות חוץ.
ההחלטה אם נורמת קבוצת הפנים מקוטבת תלויה בהקשר ההשוואתי החברתי על פיו קבוצת הפנים מגדירה את עצמה.
מחקר משנת 1990 הדגים כיצד מסגרת ההתייחסות החברתית, כלומר מיקום הקבוצה הפנימית יחסית לקבוצה/ קבוצות חיצוניות, משפיעה על כיוון ומידת הקיטוב.
כאשר קבוצת הפנים התמודדה מול קבוצה חיצונית זהירה, היא נטתה לקטב לכיוון סיכון.
כאשר היא התמודדה מול קבוצה חיצונית מסוכנת, הייתה נטייה לקטב לכיוון זהירות וכאשר הייתה ממוקמת במרכז, מול שתי קבוצות קיצוניות מנוגדות, לא התקיים קיטוב.
הניסוי הראה שכיוון הקיטוב יכול להשתנות עבור אותה קבוצת פנים והוא נשלט על ידי המיקום היחסי של קבוצת החוץ.
מחקר דומה נוסף מצא שהעמדה הטיפוסית של קבוצת הפנים נעשית מקוטבת יותר ככל שהקבוצה עצמה נתפסת כקיצונית יותר בהקשר החברתי.
ספרות המחקר בתחום בודקת האם התיאוריות הפסיכולוגיות החברתיות על אינטראקציות קבוצתיות רלוונטיות גם להבנת אינטראקציה קבוצתית מתווכת מחשב.
נמצא כי קיטוב קבוצתי קיים גם דרך תקשורת בכלי מדיה חברתית כמו פייסבוק וטוויטר, כלומר שקיטוב קבוצתי יכול להתרחש גם כאשר קבוצה אינה נמצאת יחד פיזית.
כל עוד קבוצת הפרטים מתחילה עם אותה דעה בסיסית בנושא ומתקיים דיאלוג עקבי, יכול להתרחש קיטוב קבוצתי.
הפופולריות הגוברת והמספר הגדל של פלטפורמות מדיה חברתית מקוונות, כגון פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם, מאפשרים לאנשים לחפש ולשתף רעיונות עם אחרים בעלי תחומי עניין וערכים משותפים דומים, מה שהופך את השפעות הקיטוב הקבוצתי לבולטות יותר ויותר, במיוחד בקרב אנשים מדור ה-Y וה - Z.
בדומה לפלטפורמות המדיה החברתית, פלטפורמות סטרימינג של וידאו כמו יוטיוב יוצרות קבוצות באופן לא מודע באמצעות אלגוריתמים חכמים המחפשים תוכן קיצוני.
הודות לטכנולוגיה זו, אנשים יכולים לאצור את מקורות המידע שלהם ואת הדעות אליהן הם נחשפים, ובכך לחזק עוד ועוד את דעותיהם תוך הימנעות יעילה ממידע ונקודות מבט שאיתן הם לא מסכימים.
קיטוב מקוון אינו רק תופעה קבוצתית טבעית אלא מוגבר ומושרש באופן פעיל על ידי תכנון טכנולוגי הכולל התאמה אישית של מידע, מה שמוביל ל"שבירת המציאות המשותפת".
התוכן המותאם אישית מפחית חשיפה לנקודות מבט מגוונות ובכך מחזק הטיות קיימות ומאיץ קיטוב קבוצתי.
מחקר אחד ניתח למעלה מ-30,000 ציוצים בטוויטר בנוגע לירי בג'ורג' טילר, רופא שביצע הפלות בשלבים מאוחרים של ההיריון.
הציוצים שנותחו כללו שיחות בין תומכי זכויות להפלה למתנגדיה, לאחר הביקור.
המחקר מצא כי שיח בין אנשים עם דעות דומות חיזק את זהות הקבוצה, בעוד שתגובות בין אנשים בעלי דעות שונות חיזק את הפיצול וההבדלה בין הקבוצות.
במחקר שנערך על ידי סיה ואחרים (2002), נמצא כי קיטוב קבוצתי מתרחש בדיונים מקוונים (בלמידה משולבת מחשב).
נמצא כי דיונים קבוצתיים, הנערכים כאשר המשתתפים נמצאים בסביבה מבוזרת (אי אפשר לראות זה את זה) או אנונימית (אי אפשר לזהות זה את זה), יכולים להוביל לרמות גבוהות יותר של קיטוב קבוצתי בהשוואה לדיון פנים מול פנים.
הדבר מיוחס למספר הרב יותר של טיעונים חדשים שעולים (דבר התואם לתאוריית הטיעונים המשכנעים) וכן להיווצרות נטייה מוגברת להשוואה חברתית ולרצון להתבלט או לחרוג מהעמדה הממוצעת של הקבוצה (דבר התואם לתאוריית ההשוואה החברתית).
גם ספרול וקיסלר מצאו שדעות חברי קבוצות בתקשורת מתווכת מחשב נטו להשתנות באופן קיצוני יותר לכיוונים קיצוניים יותר לאחר דיון קבוצתי, בהשוואה לקבוצות בדיון פנים מול פנים.
בניגוד לכך מחקר שנערך על ידי טיילור ומקדונלד (2002) הציג סיטואציה ריאליסטית של דיון קבוצתי באמצעות מחשב, ולא נמצאה הקצנה קבוצתית ברמה שציפו לה.
תוצאות המחקר הראו גם שחשיבה קבוצתית מתרחשת פחות בדיונים בתיווך מחשב מאשר כאשר אנשים נפגשים פנים אל פנים.
יתר על כנמצא גם שדיונים בתיווך מחשב לעיתים קרובות אינם מצליחים להוביל לקונצנזוס קבוצתי, או שהם מובילים להסכמה שהמשתתפים פחות מרוצים ממנה בהשוואה לקבוצות שפועלות בסביבה טבעית.
קיטוב קבוצתי נידון בהרחבה במונחים של התנהגות פוליטית (ראה קיטוב פוליטי).
חוקרים זיהו עלייה בקיטוב רגשי בקרב ציבור הבוחרים בארצות הברית והתגברות משמעותית עוינות ואפליה כלפי המפלגה הפוליטית היריבה.התדיינות נוטה להזיז פרטים וקבוצות לנקודה קיצונית יותר בכיוון שיפוטיהם לפני ההתדיינות.
לדוגמה, מתנגדי שכר מינימום הופכים למתנגדים עוד יותר, תומכי בקרת נשק מגבירים את תמיכתם יותר לאחר דיון וקבוצת נשים המחזיקות בדעות פמיניסטיות מתונות נוטות להפגין אמונות פרו-פמיניסטיות מוגברות לאחר דיון קבוצתי.
הדבר ממחיש כיצד שיח פוליטי בתוך קבוצות בעלות דעות דומות יכול להוביל לעמדות מבוצרות ורדיקליות יותר.
קיימת לולאת משוב המחריפה קיטוב פוליטי כתוצאה מכך שפרטים בעלי דעות דומות מתקשרים בעיקר זה עם זה.
אנשים בוחרים קבוצות המחזקות את אמונותיהם הקיימות ובתוך קבוצות אלו, הדיון דוחף את הדעות לקיצוניות.
הדבר יוצר "מחנות" פוליטיים הולכים ומתרחקים שנוטים פחות לשיתוף פעולה, מה שמזין חלוקה חברתית רחבה יותר.
קיטוב קבוצתי משפיע באופן דומה גם בהקשרים משפטיים.
מחקרים הראו כי לאחר דיון משותף, משתתפי חבר מושבעים מדומה החליטו לעיתים קרובות על סכום פיצויים גדול או קטן יותר מהסכום שהעדיף כל חבר מושבעים בנפרד לפני הדיון.
המחקרים הצביעו על כך שכאשר חברי המושבעים נטו לקבוע סכום פיצוי נמוך יחסית, הדיון הקבוצתי הוביל לתוצאה מקלה אף יותר, בעוד שאם חבר המושבעים נטו להטיל עונש כספי גבוה, הדיון העלה אותו אף יותר.
מחקר שבחן החלטות של שופטי בית משפט מחוזי פדרליים מצא כי שופטים פדרליים נטו יותר לבחור באפשרות הקיצונית לאחר השתתפות בדיון קבוצתי, בהשוואה למצב בו נתקלו במצבים דומים באופן אינדיבידואלי.
קיטוב קבוצתי יכול להגביר נטיות ראשוניות לכיוון אשמה או חפות של נאשמים - חבר מושבעים שנטה בתחילה להרשעה נטה עוד יותר להאמין שהנאשם אשם לאחר דיון ואלה שנטו לזיכוי נטו עוד יותר להאמין שהנאשם חף מפשע לאחר דיון קבוצתי.
קִיטְשׁי מוגדר בדרך כלל כחפץ נחות ומתקתק מבחינה אסתטית, שיוצר בזול תוך העתקות גסות של מוטיבים נדושים, שתפקידו לזהות את בעליו עם סטטוס חברתי חדש, יותר מאשר להביא לתגובה אסתטית ממשית.
לעיתים נעשה בו שימוש ככינוי גנאי לטעם אמנותי של האנשים הפשוטים.
על פי רוב "קיטש" הוא בעל אחד מאפיינים מסוימים הבאים:
יצירות האהובות רק על אנשים פשוטים או על מתעשרים חדשים
פריטים אמנותיים המיוצרים בייצור המוני עם פרטים גסים
העתק נחות של סגנון אמנות קיים
יצירה עמוסה קלישאות וגנבות אמנותיות
העתקת דבר הנחשב יפה תוך הוצאתו מהקשר
אמנות חסרת חידוש וחסרת מסר או שאינה מגרה את המחשבה
אמנות המציגה רק את הצדדים הנעימים ביותר, הזוהרים והיפים ביותר של החיים
אמנות שסובלת מעודף רגשנות – "אולטרה מלודרמה"
אמנות יומרנית אך דלת השקעה כספית או אמנות עתירת השקעה כספית אך דלת השקעה מחשבתית
אם כי האטימולוגיה של המילה אינה ברורה, מקובל כי המילה הגיעה משוק האמנות במינכן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19, שם תיארה ציורים זולים שקל למוכרם.
"קיטש" בגרמנית גם מתקשר לפועל "קיטשן", שפירושו "לגרד בוץ מהרחוב".
הקיטש התאים לטעם של הבורגנות המינכנית החדשה, שכמו רוב המתעשרים החדשים, חשבו כי הם יכולים להגיע לסטטוס של אלה מהאליטה התרבותית בהם הם קינאו על ידי חיקוי גס של המאפיינים הבולטים ביותר בהרגלים התרבותיים שלהם.
גרסה נוספת היא, כי משמעות המילה נעשתה "ליצור (אמנות) בחיפזון".
המילה התפרסמה בשנות ה-30 בזכות התאורטיקנים תיאודור אדורנו, הרמן ברוך וקלמנט גרינברג, שביקשו להגדיר את האוונגרד והקיטש כהפכים.
לעולם האמנות של אותו הזמן, הפופולריות העצומה של הקיטש הובנה כאיום לתרבות.
הטענות של תאורטיקנים אלה הסתמכו על הגדרה של הקיטש כסוג של "תודעה כוזבת", מושג מרקסיסטי שפירושו כי התודעה הכללית של הציבור בקפיטליזם מולכת שולל לגבי רצונותיה האמיתיים.
מרקסיסטים מניחים כי יש חוסר התאמה בין המצב האמיתי במציאות לבין איך שהיא נראית.
אדורנו ראה זאת במסגרת של "תעשיית התרבות", שבה האמנות נשלטת ומנוסחת על ידי צורכי השוק, ומסופקת לאוכלוסייה פסיבית שמקבלת אותה – האמנות המסופקת אינה מאתגרת ואין לה משמעות, אך היא ממלאת את התפקיד של בידור והעסקת האוכלוסייה.
היא גם עוזרת לדיכוי האוכלוסייה בקפיטליזם בכך שמסיחים את דעתה מהניכור שלה.
האמנות עבור אדורנו אמורה להיות סובייקטיבית, מאתגרת, ומכוונת כנגד הדיכוי של מבנה הכוח.
הוא טען כי הקיטש הוא פרודיה של הקתרזיס, ופרודיה של התודעה האסתטית.
ברוך קרא לקיטש "הרעה בתוך מערכת הערכים של האמנות" – כלומר, אם אמנות אמיתית היא "טוב", הרי שקיטש הוא "הרע".
ברוך טען כי הקיטש בוזז את האמנות היצירתית בכך שהוא מאמץ נוסחאות שמחקות אותה, אך מגביל את עצמו למוסכמות ודורש שלטון מוחלט של אותם מוסכמות.
עבורו, הקיטש הוא לא רק אמנות גרועה – הוא יוצר מערכת משל עצמו.
הוא טען כי הקיטש מנסה להגיע ל"יופי" במקום ל"אמת", וכי כל ניסיון לעשות משהו יפה מוביל לקיטש.
גם לגרינברג היו דעות דומות; במאמרו "אוונגרד וקיטש" (1939) הוא טען, כי האוונגרד קם כדי להגן על הסטנדרטים האסתטיים מפני הידרדרות בטעמה של החברה הצרכנית, וכי הקיטש והאמנות הם הפכים.
אחת מהטענות היותר מעוררות מחלוקת שלו היא שהקיטש מקביל ל"אמנות אקדמית": "כל קיטש הוא אקדמי, וכל שאקדמי הוא קיטש".
טענתו הייתה מבוססת על כך שהאמנות האקדמית, כמו זו של המאה ה-19, הדגישה חוקים ונוסחאות שנלמדו, וניסתה לעשות את האמנות לדבר נלמד שקל לבטאו.
תאורטיקנים אחרים גם הם קשרו את הקיטש לטוטליטריות.
הסופר הצ'כי מילן קונדרה, בספרו "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום" (1984), הגדיר זאת כ"הכחשה המוחלטת של החרא".
טענתו הייתה כי הפונקציה של הקיטש היא להסתיר כל דבר שקשה לבני אדם להתמודד עמו, ובמקום זו הוא מציע תמונת עולם מטוהרת שבה "כל התשובות ניתנות בהתחלה, ואינן מאפשרות שאלות כלל".
בהקשר זה, מתייחס קונדרה גם לקיטש שבמוות: "לפני שאנו נשכחים, אנו הופכים לקיטש.
הקיטש הוא תחנת-המעבר בין החיים והשיכחה."
קונדרה הציע כי הקיטש מנסה לטייח את המורכבות והסתירות של החיים האמיתיים, ולפיכך הוא קשור באופן הדוק לטוטליטריות.
בדמוקרטיה בריאה, אנשים בעלי רצונות מגוונים מתחרים ודנים זה עם זה על מנת להגיע לקונצנזוס כללי; לעומת זאת, "כל דבר שמפריע לקיטש", כולל אינדיבידואליזם, ספק, ואירוניה, "יש להגלותו" כדי שהקיטש ישרוד.
לפיכך, קונדרה כותב, "בכל מקום שבו תנועה פוליטית אחת משתלטת על כל הכוח בחברה, אנו מוצאים "קיטש טוטליטרי".
עבור קונדרה, "קיטש מעלה שתי דמעות זו אחר זו.
הראשונה אומרת: כמה נחמד לראות ילדים רצים על הדשא!
השנייה אומרת: כמה נחמד שכמו כל האנושות, גם אני מתרגש מילדים שרצים על הדשא!
רק הדמעה השנייה היא שעושה את הקיטש לקיטש".
יש רבים שעדיין מחשיבים את האמנות האקדמית בת המאה ה-19 כקיטש, אם כי דעה זו מבוקרת על ידי מבקרים מודרניים.
אולי התאוריה הטובה ביותר היא זו של ברוך, שטען כי תחילתו של הקיטש הייתה ברומנטיקה, שלא הייתה קיטש בעצמה, אך פתחה לכך פתח בכך שהדגישה את הצורך באמנות רבת הבעה.
ישנה סיבה כפולה מדוע האמנות האקדמית, שהמשיכה את המסורת הזו, מקושרת לקיטש.
אין זאת משום שהאמנות האקדמית הייתה נגישה לכל – למעשה, בתקופה זו האינטלקטואלים החלו להנגיד בין "אמנות גבוהה" ל"אמנות נמוכה".
האמנות האקדמית ביקשה להיות חלק מהמסורת המושרשרת בחוויה האסתטית והאינטלקטואלית.
בהחלט היו איכויות אינטלקטואליות ואסתטיות באמנות זו – דוגמאות טובות שלה הוערכו ביותר על ידי האמנים האוונגרדים שמרדו נגדה.
אך נשמעה ביקורת על היותה "יפה מדי" ו"דמוקרטית מדי", באופן שגרם לאמנות להיראות פשוטה וחיצונית.