tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנימוקי הוועדה: "למרות גילו הצעיר יחסית, ביז'אווי הספיק להשאיר חותם בשורה של תרגומי מחזות, מהפופולרי עד הקלאסי, משייקספיר עד ז'אן פול סארטר, ממחזות זמר ועד מולייר.
הוא עושה זאת בשילוב של וירטואוזיות לשונית ומשחקיוּת נוסח שלונסקי ואלתרמן ובין שפה גמישה, עכשווית ונגישה.
עברית שכאילו נלקחה מהרחוב הישראלי של היום, ושומרת באותו זמן על צורה, מבנה וכבוד לשפה".
תרגם לעברית מצרפתית ומאנגלית מגוון רחב של יצירות לקהלי יעד שונים ומגוונים: מקלאסיקה ("רומיאו ויוליה", "אותלו", "טרטיף", "בית ספר לנשים") דרך מחזאות מודרנית ("בדלתיים סגורות", "הורים איומים") ומחזות-זמר ("מאמה מיה", "סיפור הפרברים", "אווניו Q") ועד כתיבה לילדים.
תרגומיו לקלאסיקות של מולייר ושייקספיר ראו אור בהוצאת "לוקוס" ונלמדים בבתי הספר ובמוסדות האקדמיים.
על תרגומו הראשון למולייר ("בית ספר לנשים") כתב מבקר התיאטרון של "הארץ", מיכאל הנדלזלץ: "אני חושב שבמתרגם אלי ביז'אווי מצא לו אלתרמן ממשיך ראוי".
בשנת 2025 זכה בעיטור אביר מסדר הדקלים מטעם ממשלת צרפת, על תרגומיו המגוונים ופורצי הדרך ועל תרומתו לחינוך, לתרבות ולבניית גשרים חיים בין שפת הקודש לשפתו של מולייר.
אלי ביז'אווי מתגורר עם בת-זוגו בתל אביב ולהם שתי בנות ובן.
אריה הספרייה - מחזה מוזיקלי על פי ספרה של מישל קנודסן, תיאטרון המדיטק, 2014
לא דובים ולא יער - מחזה מוזיקלי בעקבות "זהבה ושלושת הדובים", תיאטרון המדיטק, 2015
2017 שחק אותה סם וודי אלןתיאטרון באר-שבע אילן אלדד 2010 (זוכת פרס התיאטרון לקומדיה של השנה 2010) פיאף פאם ג'יימסתיאטרון באר-שבע אלי ביז'אווי 2009 מסעות צלב מישל אזמה Théâtre Majâz ופסטיבל עכו עידו שקד 2009 מלכודת עכברים אגתה כריסטיתיאטרון הספרייה סלבה מלצב 2009 אוליבר!
2007, "הקומפניון דה לה שנסון" - תרגום שירי המופע תיאטרון הספרייה
2006, "אריוודרצ'י רומא" - תרגום כל שירי המופע תיאטרון הספרייה
2005, "שרים סינטרה וחברים" - תרגום כל שירי המופע תיאטרון הספרייה
הצגה מחזאי תיאטרון שנה לא דובים ולא יער אלי ביז'אוויתיאטרון המדיטק 2015 תעלת בלאומילך
היפה והחיה אלי ביז'אווי וגורי אלפי על פי אפרים קישון
הווארד אשמן, אלן מנקן וטים רייס הקאמרי
צל"ש על 'תרגום משובח בעל עושר לשוני משובב לב' של המחזה 'צפרדי וקרפד'- פרס הבמה לילדים ונוער 2013
פרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על שם עדה בן נחום לשנת 2014 על תרגומו ל'טרטיף' של מולייר
פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית מתרגם השנה לשנת 2015 על תרגומו לרומיאו ויוליה של שייקספיר
פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית מתרגם השנה לשנת 2016 על תרגומו להורים איומים של ז'אן קוקטו
פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית מתרגם השנה לשנת 2017 על תרגומו ל-1984 על פי ספרו של ג'ורג' אורוול
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה 2020 על תרומתו לתחום תרגום מחזאות בינלאומית וחשיפתה לקהל הישראלי
פרסי שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית, פרס היצירה למתרגמים 2022
פסלו המפורסם "מלחמת בני אור בבני חושך" נמצא באנדרטה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בתל אביב.
הוא נולד בוויניפג שבקנדה בשם אלן שולבאום.
כבר בגיל צעיר נתקל בתופעות אנטישמיות וכשהתברר לו שלא יוכל להתקבל ללימודי רפואה בוויניפג עבר לוונקובר והתחיל בלימודים פרה-רפואיים באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
כששמע על המאבק בארץ ישראל עזב את הלימודים והצטרף לקבוצה של צעירים ציוניים שעברו הכשרה חקלאית בחווה במדינת אונטריו, כדי להכשירו לחיים במדינה העומדת לקום.
הוא עלה על האנייה Marine Carp ביחד עם קבוצה גדולה של מתנדבים יהודים וסטודנטים מארץ ישראל שרצו לחזור ארצה.
בין החוזרים היה גם שבתאי טבת שהמליץ לו לעברת את שמו לאלי אילן.
האנייה הגיעה לנמל ביירות ב-14 במאי 1948 ונוסעיה המיועדים לישראל נעצרו למשך שלושה חודשים, דבר שגרם לתקרית דיפלומטית בין שלטונות לבנון וארצות הברית .
אלי הגיע לאיטליה ובעזרת שליחי הסוכנות היהודית הוטס לישראל והשתתף במלחמת העצמאות.
מיד לאחר ששוחרר מצה"ל היה ממייסדי קיבוץ סאסא ב-1949. בקיבוץ התעניין בארכאולוגיה.
הוא נרשם כסטודנט חוץ ללימודי ארכאולוגיה פרה-היסטורית אצל פרופ' משה שטקליס ויגאל ידין.
הוא הקים את האוסף הארכאולוגי בקיבוצו.
באותה תקופה החל לצייר ואחר כך לפסל.
כשהקיבוץ הצר את צעדיו הוא עזב אותו ב-1956. כדי לפרנס את משפחתו התגייס למשטרת ישראל למחלקה לזיהוי פלילי.
הוא נשלח על ידי המשטרה לקנדה ללימודים בבית הספר של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה.
באותה תקופה למד בטורונטו ב-Toronto College of Art.
לאחר חזרתו ארצה ב-1959, המשיך לעבוד במשטרה והתמחה בזיהוי פלילי.
גולת עבודתו במשטרה הייתה זיהויו של אדולף אייכמן.
הוא קיבל תמונות של אייכמן שצולמו בנסתר על ידי סוכני המוסד בבואנוס איירס והוטל עליו להשוות אותן עם תמונות של אייכמן בתקופה שהיה באס אס.
לאחר בדיקות הצילומים חיבר אילן דו"ח ובו קבע כי בסבירות כמעט וודאית המדובר באייכמן.
קביעה זו זירזה את תהליך לכידת אדולף אייכמן.
באותה תקופה התגורר בדירת סטודיו קטנה בבת ים והמשיך לפסל.
ב-1963 החליט לעזוב את המשטרה ולהתמקד בפיסול.
מיתון 1966 בישראל פגע גם באמנים ולפרנסתו עבד בעבודות מזדמנות.
הוא שיפץ חורבה ביפו העתיקה ובנה שם דירה וסטודיו.
עם הבום הכלכלי לאחר מלחמת ששת הימים השתפר מצבו.
הוא החל להציג בתערוכות בישראל ומחוצה לה ופסלים רבים שלו הוצבו בישראל ובארצות שונות.
ב-1965 לימד פיסול בבית הספר לאמנויות רננים.
הפסל החשוב שלו בישראל נקרא מלחמת בני אור בבני חושך באנדרטה לזכר י"א הספורטאים שנרצחו באולימפיאדת מינכן ב-1972. מדי שנה סמוך ליום הטבח נערכת עצרת זיכרון ליד האנדרטה בתל אביב וכן נערך שם טקס של ספורטאים לפני צאתם למשחקים האולימפיים.
ב-1980 רכש בית וסטודיו בקיסריה אך לא הספיק ליהנות ממנו.
שם נפטר בגיל 54 מהתקף לב.הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב .
רבות מיצירותיו של אילן מורכבות משני חלקים.
חלקים אלו הם אוטונומיים ונפרדים או שנוצקו בגוש אחד, אך הם בעלי זהות אינדיבידואלית ונפרדת.
זהות זו ניכרת על פי כיווני זרימתם, הטקסטורה שלהם, מיקוד עוצמתם וחדירתם זה אל זה (או נסיגתם זה מתוך זה).
שני החלקים נמצאים בקומפוזיציה דו-משמעית: מחד - עימות, חדירה הדדית, תוקפנות ופלישה.
מאידך - שני החלקים מגיעים, מכוח תנופתם, לחבירה-חביקה הדוקה, להשלמה הדדית.
המתח בין האנושי והטבעי, בין הקונקרטי והאידיאי, בין השַלֵו והסוער, בין היציב והדינמי, הקנה ליצירתו כוח חבוי, עוצמה מתפרצת וגועשת שכביכול קפאה בעת שהגיעה לשיא מיצויה.
במקביל ביטא אילן מתחים וסערות אלו גם ביצירותיו המונוליטיות, אליהן משתייך פסלו "אחרון" (אולטימה; ברונזה, 1982) המוצב ביד ושם, בגן הפסלים.
זיקתו של אילן לגוף האדם ועיונו באנטומיה התבטאו בעיסוקו המוקדם בחפירות ארכאולוגיות ובעיסוקו כחוקר במשטרת ישראל בתחום הזיהוי הפלילי, דרך תצלומים, גולגולות ושלדים, עיסוק אותו למד עוד בנעוריו בקנדה.
כדי לתת ביטוי למתח בין פיגורטיביות והפשטה, הסתייע אילן במומחיותו זו.
ההפשטה סייעה לו לבטא בחֵרות רבה יותר את היכולות הטכניות המשוכללות שלו, שהתבטאו בהמחשת המתח בין דינמיות זורמת לבין עוצמה קפואה.
כל זאת, תוך כדי הסתייעות בחללים שסביבם מתגבשות שתי נטיות אלו.
בפסליו המונוליטיים ניכר כי הם עוצבו בזיקה לפסליו של הנרי מור.
סביב החללים מתגבשות שתי הנטיות לכדי שלמות הרמונית.
עם זאת, נשמר המתח המתמיד בין שני סוגי העוצמות, הקפואה והדינמית, מתח שכביכול עוּצַב, נוֹצַק ושוּמַר.
ואכן, אילן לא תכנן את פסליו באמצעות מודלים מוקדמים או סקיצות; הוא עבד "מהבטן", עבד על החומר במישרין.
"אחרון", פסלו האחרון של אילן, היה הפסל הראשון שהוצב באתר ציבורי לאחר מותו של אילן.
הוא הוצב ביד ושם שנה לאחר יציקתו, ושנה לאחר פטירתו של אילן, ב-1983. "אחרון" מבטא התכנסות שיש בה משום השלמה, ויתור, כניעה.
מאידך, התכנסות זו היא מסיבית, דינמית ובעלת עוצמה פנימית וזרימה בלתי מתפשרת, מתריסה-כביכול.
לאילן לא היה קשר ישיר לשואה, אך בתקופת חייו המאוחרת הקדיש לה מחשבה יותר מאי-פעם בחייו.
בפסל "אחרון" ניסה אילן להעביר את דמות הגווע האוניברסלית, דמות מכונסת סביב עצמה, דמות שהאבדנים סביבה היוו רק הקדמה לאבדנה-שלה, שהרי כל אחרון מעיד, בעצם "אחרוניותו", על גוויעת כל קודמיו.
מותו אינו מוות של גבורה והתרסה, אלא מוות חסר אונים, חסר עזרה וחסר לקח.
ואולי דווקא בתיאור אופן מוות שכזה, טמונה ומתבטאת התרסה עזה.
ביולי 2013 הציבה עיריית תל אביב-יפו לוחית זיכרון על ביתו של אילן ביפו העתיקה.
אליהו (אלי) אסקוזידו (נולד ב-1957) הוא מנהל רשות העתיקות החל מ-1 באוגוסט 2021. בעברו ראש המועצה האזורית נחל שורק.
אלי אסקוזידו נולד בכפר מימון בשנת 1957, להוריו אברהם ופנינה אסקוזידו – עולים ממצרים.
את השירות הצבאי עשה בנח"ל והשתחרר בדרגת סרן.
בשנת 1991 החל אסקוזידו בפעילות ציבורית עם בחירתו ליו"ר ועד מושב בני רא"ם וכיהן בתפקיד זה במשך שמונה שנים.
החל משנת 1999 ועד 2021 כיהן כראש מועצה אזורית נחל שורק.
בנוסף לתפקידו כראש המועצה, שימש החל משנת 1999 כחבר בהנהלת מרכז המועצות האזוריות.
החל משנת 2000 עמד בראש עמותת כביש חוצה ישראל ומאז שנת 2006 חבר בוועדה לתשתיות לאומיות (ות"ל).
החל משנת 2005 שימש כגזבר לאיגוד ערים לאיכות הסביבה חבל יבנה-אשדוד.
בין השנים 2009–2015 כיהן בתפקיד יו"ר רשות הניקוז שורק-לכיש, המאגדת בתוכה 29 רשויות מקומיות.
משנת 2010 חבר בוועדת הרישוי של נמל התעופה בן-גוריון.
משנת 2012 חבר בדירקטוריון של החברה למשק וכלכלה.
בשנת 2014 מונה לחבר במועצת גנים לאומיים ושמורות טבע הכפופה למשרד להגנת הסביבה.
בשנת 2018 יזם את הקמת אשכול שורק-דרומי בו חברות 10 רשויות ושימש כיושב ראש.
באוגוסט 2021 מונה למנהל רשות העתיקות.
אסקוזידו נשוי לעליזה, אב לארבעה וסב לעשרה נכדים.
אלי אליהו (נולד ב-20 בספטמבר 1969) הוא משורר ועיתונאי ישראלי.
אליהו נולד ב-1969 להורים שעלו מעיראק וגדל ברמת גן.
הוא בוגר תיכון בליך, שירת בצה"ל כחייל בחיל השריון ולמד באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה יהודית וספרות עברית, ובבית הספר לשירה של הליקון, במסלול ללימודי שירה יהודית ערבית.
אליהו עובד כעורך וכתב ספרות בעיתון "הארץ".
בשנת 2005 זכה בפרס תחרות "שירה על הדרך" מטעם עיריית תל אביב, ובשנת 2008 זכה על ספר שיריו הראשון "אני ולא מלאך" בפרס שרת התרבות לספר ביכורים.
ב-2014 זכה בפרס מתנאל למשורר יהודי במסגרת כנס כיסופים ובפרס ראש הממשלה לסופרים ומשוררים.
שירו "עיר ובהלות" מתוך הספר באותו שם הולחן בידי דודו טסה והיה גם לשם האלבום.
שירו "שחרית" שהולחן על ידי שי צברי ואסף תלמודי, הוא שיר הנושא באלבום הבכורה של צברי.
השיר 'על שפת הלילה' (מתוך ספר שיריו הראשון) הוא שיר הנושא של אלבומו השני של ההרכב כְּרִיכָה רַכָּה.
שיר זה הולחן ובוצע גם על ידי נועה שמר באלבומה המשותף עם מתן גולדברג 'היפה והחיה' משנת 2012. שיריו תורגמו לצרפתית, לאנגלית ולערבית.
שירו "מתחת לפני האדמה" הופיע בבחינת הבגרות בספרות ועורר פולמוס סביב תשובות התלמידים.
מנימוקי השופטים להענקת פרס מתנאל למשוררים עבריים לשנת 2013 לאלי אליהו: "שירתו של אלי אליהו עשירת מבע רגשי ורגישות לאחר, לאדם הסמוי מן העין, לאדם בשוליים החברתיים.
בכתיבתו הוא יוצר מטאפורות וצירופי מילים מפתיעים, מטאפורות ללא גבולות של מקום וזמן.
לעיתים הוא שואב מהמקורות ולפעמים נדמה שכל פרט בעולם, נמלה או כלי אכילה טובים בעיניו להתבוננות ולכתיבה...
אלי אליהו מכונן בשיריו עדות למאבק הפואטי והאישי שלו להתקיים כאן כמשורר וכאדם רגיש למקום הישראלי, לתרבות ולשפה...
שירתו העמוקה והאיכותית סללה לה מקום ודרך.
בין דור ילידי שנות ה–60, קולו ייחודי, עינו בוחנת, בעל דעה ועשייה חברתית.
עבודתו ונוכחותו עקבית ומעניינת בתחום השירה".
מנימוקי השופטים שהעניקו לאליהו את פרס היצירה לסופרים עבריים בשנת 2015: "משורר נפלא.
שירים פשוטים שגורמים להזדהות והתרגשות.
יש לאלי אליהו דרך קסומה בשירתו.
הוא כותב באיפוק גם את הכאב והצער הגדול ביותר ("ומה לעשות שאצלי הניתוח הצליח ובגדד מתה") ויודע להתריס ללא סימני קריאה, לתאר את חרדת הקיום במילים רכות, ואת המסובך ביותר לתאר במילים הפשוטות ביותר.
תמיד עומד מאחוריה חיוך של השלמה, של אהבה, מתווה רגעים נפלאים של תיאור הרגעים הקשים והיפים בחיי אדם".
בשנת 2016 יצא האלבום 'על שפת הלילה' של ההרכב כְּרִיכָה רַכָּה, אשר התבסס על אחד עשר שירים מתוך ספר הביקורים של אליהו 'אני ולא מלאך'.
בפברואר 2018 יצא לאור הספר "איגרת אל הילדים", אשר מילות חלק מהשירים הכלולים בו הולחנו על ידי דודו טסה לאלבום מוזיקה הנושא את אותו השם.
שירתו של אלי אליהו, הפשוטה לכאורה אך הנוקבת במסריה, היא בגדר בשורה בימים אלה בהם החמלה איננה חזון נפרץ".
בשנת 2020 יצא לאור הלחן של המוזיקאי עומר קורן לשיר "היסטוריה" שכתב אלי אליהו.
כמו כן, הלחין שירים נוספים של אליהו, כמו "הבור" ו"האבן".
אליהו אב לבת, אותה הוא מגדל במשמורת משותפת, מתגורר בגבעתיים.
אני ולא מלאך (הוצאת הליקון, תשס"ח 2008)
עיר ובהלות (הוצאת עם עובד, תשע"ב 2011)
איגרת אל הילדים (הוצאת עם עובד, תשע"ח 2018)
אלי איזקוב הוא איש עסקים אמריקאי ממוצא ישראלי.
דמות בולטת ומשפיעה בתעשיית היהלומים העולמית מאז 1979.
נולד בירושלים, גדל וחונך בארצות הברית.
בן למשפחת חלוצים בענף היהלומים בישראל ובארצות הברית.
נכנס לעסקי המשפחה ונעשה שותף בחברת י.
איזקוב ובניו, העוסקת בייצור, יבוא ויצוא של יהלומים, שמשרדיה בשדרה החמישית בניו יורק.
בשנת 1979 הצטרף לראשונה לחבר המנהלים של בורסת היהלומים של ניו-יורק (Diamond Dealers Club-DDC), בורסת היהלומים הגדולה ביותר בארצות הברית.
בשנים הבאות שימש במספר תפקידי מפתח בבורסה, בהם: יו"ר חבר המנהלים ומזכיר הארגון.
בשנת 1986 נבחר לשמש כגזבר פדרציית היהלומים העולמית (World Federation of Diamond Bourses-WFDB), ארגון המאגד בתוכו בורסות ליהלומים מרחבי העולם, ומונה לחבר ועדת הנשיאות שלה.
בינואר 1990 הוא נבחר לנשיא בורסת היהלומים של ניו-יורק, ומיד לאחר היבחרו יזם את הקמת ועדת ההיגוי לתעשיית היהלומים (Diamond Industry Steering Committee), ארגון גג המאגד את ארבעת ארגוני היהלומים של ניו-יורק, והיה הראשון לעמוד בראשה.
במהלך קונגרס היהלומים העולמי שהתקיים במאי 1991 בלונדון, נבחר מר איזקוב פה אחד לשמש נשיא פדרציית בורסות היהלומים העולמית (World Federation of Diamond Bourses-WDC).
ביוני 1993 הוא נבחר מחדש פה אחד לקדנציה שנייה בקונגרס שהתכנס באנטוורפן, בלגיה.
בקונגרס שנערך בתל אביב במאי 1996, נבחר שוב פה אחד בשלישית, לשמש כנשיא הארגון.
בתקופת כהונתו כנשיא, התפתחה הפדרציה באופן משמעותי, ונעשתה לגורם חשוב מאוד בתעשייה.
היא פעלה להקמת בורסות שונות, ונוספו לשורותיה הבורסות של תאילנד, איחוד האמירויות הערביות, סין, רוסיה והודו.
ב-1998, עם סיום הקדנציה השלישית כנשיא פדרציית היהלומים, נבחר איזקוב פה אחד, במהלך קונגרס היהלומים העולמי בבנגקוק, תאילנד, לנשיא כבוד לכל חייו של הפדרציה.
בעקבות התפתחות סכסוך יהלומי המריבה (יהלומי דמים) באפריקה בסוף שנות ה-1990, נתבקש מר איזקוב על ידי ראשי התעשייה לעמוד בראש ארגון חדש אשר ירכז את המאמץ להילחם בתופעת מימון הסכסוך האזרחי מרווחי הסחר ביהלומי גלם.
World Diamond Council-WDC הוקמה במהלך קונגרס היהלומים העולמי באנטוורפן, בלגיה, ביולי 2000, והוא נבחר פה אחד כנשיאה המייסד.
במרוצת שלש השנים הבאות, עבד איזקוב בשיתוף עם נציגי ממשלות מכל רחבי העולם ועם נציגי ארגונים לא-ממשלתיים, על מנת ליצור מערכת בקרה בינלאומית אשר תווסת את זרימת יהלומי הגלם לצינור ההפצה, על מנת לסנן מתוכה סחורה אשר מקורה באזורי סכסוך אזרחי.
"תהליך קימברלי", אשר מר איזקוב נחשב לאחד האדריכלים החשובים שלו, התקבל והוטמע בשנת 2003, ואומץ על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
תהליך קימברלי נחשב כגורם משמעותי להורדת כמות יהלומי המריבה בצינורות ההפצה מ-4 אחוזים לפחות מאחוז אחד.
בנובמבר 2006, קבל איזקוב הזמנה מיוחדת משר החוץ הרוסי סרגיי לברוב להופיע במליאת הG8 במוסקבה ולדווח על שתוף הפעולה בין ענף היהלומים והתכשיטים, ארגוני זכויות האדם והממשלות שהביא להצלחת "תהליך קימברלי" וכיצד זה יכול לשמש כמודל לאתגרים במגור הטרור הבינלאומי.
הישג קריטי נרשם במהלך הוועידה השנתית השביעית של מועצת היהלומים העולמית בסנט פטרסבורג שברוסיה ביולי 2010, כאשר תהליך קימברלי הצליח להגיע להסכמה על הסכם שיאפשר את חידוש היצוא של יהלומי גלם משדות היהלומים במרנג' שבזימבבואה, בניסיון לפתור משבר שאיים לשתק את הסחר ביהלומי גלם.
מר איזקוב הזמין קודם לכן את תהליך קימברלי (KP) לקיים כנס מצומצם בסנט פטרבורג לצד מועצת היהלומים העולמית, בניסיון נוסף להגיע להסכמה על שדות היהלומים במרנג'.
כתוצאה מכך, משלחת בכירה מממשלת זימבבואה, כולל שר הכרייה אוברט מוזס מפופו, והיועץ המשפטי של זימבבואה, יוהאן טומאמה, נסעו לסנט פטרבורג לוועידה.
כך גם משלחת מדרג גבוה ממשרד החוץ האמריקני בראשות סוזן פייג', סגנית סגן מזכיר המדינה בארצות הברית.
טרם הוועידה השנתית של מועצת היהלומים העולמית בסנט פטרבורג, זימבבואה שחררה ממעצר את פאראי מגואו, פעיל זכויות אדם מקומי, אשר הואשם קודם לכן במתן מידע כוזב הפוגע במדינה ביחס לשדות היהלומים במרנג'.
במהלך הוועידה קרא מר איזקוב בפומבי לפרקליט התובע הכללי של זימבבואה להסיר את כתבי האישום הממתינים נגד מר מגואו, ואכן כך קרה בסופו של דבר בחודש אוקטובר.
בספר שהוצא על התקופה, ציין מר מגואו את מר איזקוב והודה לו על סיועו המכריע בהשגת שחרורו ממאסר ועל כך ששכנע את רשויות זימבבואה להסיר את כתבי האישום נגדו.
עם סיום תפקידו כנשיא WDC ב-2013, נבחר אלי איזקוב לנשיא כבוד של הארגון לכל חייו.
בשנת 2014 הוא הוזמן להשתתף בפרויקט גדול בפנמה, שמטרתו לייסד את מרכז הסחר הראשון ליהלומים, אבני חן ותכשיטים באמריקה הלטינית.
מרכז זה, המכונה World Jewelry Hub, הוכרז כאזור סחר חופשי על ידי הממשלה, והוא יהיה גם מטה של בורסת היהלומים הראשונה באמריקה הלטינית, World Jewelry & Diamond Hub, Panama.
מר איז'קוב מחזיק בתואר יו"ר כבוד של ועדת ההיגוי לתעשיית היהלומים בניו-יורק; נשיא כבוד של בורסת היהלומים של ניו-יורק; ויו"ר כבוד בבורסת היהלומים ואבני חן של בנגקוק, תאילנד.
בכנס של הפדרציה העולמית לתכשיטים (CIBJO) בוונקובר, בקנדה ב-2006, נבחר מר איזקוב כנשיא כבוד של הארגון לכל החיים.
אליהו (אלי) אברם (28 במרץ 1963 – 26 באוגוסט 1992) היה קצין ביחידה למלחמה בטרור של הימ"מ ומייסדה של יחידת המסתערבים של מג"ב איו"ש (ימ"ס).
נהרג באוגוסט 1992 במהלך היתקלות עם אנשי פת"ח בג'נין.
על פועלו ואומץ לבו הוענקו לו עיטור האומץ של משטרת ישראל וצל"ש אלוף פיקוד המרכז.
אלי אברם נולד ב-28 במרץ 1963, בנם של אברהם ובתיה אברם.
הוא למד בבית הספר היסודי "בארי" ובתיכון "אורט ג'וליס".
הוא נבחר כיו"ר ועד התלמידים במחוז דרום.
בקיץ 1981 החל את שירותו הצבאי כמכונאי בחיל הים, אך כעבור שמונה חודשים של מאמצים לעבור לשירות יותר קרבי, הועבר לחיל השריון.
במלחמת לבנון, שפרצה בשנת 1982, לחם כמפקד טנק.
עם שחרורו מצה"ל, בשנת 1984, התנדב לימ"מ.
הוא סיים את מסלול הלוחם ביחידה, ובשנת 1986 הוכשר כחבלן.
בשנת 1987, נישא לאשתו ענת ועבר להתגורר בירושלים.
בשנת 1988 יצא לקורס קצינים ביחידה, אותו סיים בהצטיינות.
לאחר הקורס חזר ליחידה כמפקד צוות.
באותה שנה לקח חלק באירוע אוטובוס האמהות בצומת ערוער.
בשנת 1989, לאחר חמש שנות שירות, פרש אברם משירות הימ"מ ועבר לשרת כראש יחידת מחלקת הסמים של מחוז מרכז במשטרת ישראל.
בשנת 1991 הקים את יחידת המסתערבים של מג"ב איו"ש (ימ"ס איו"ש).
בתחילה עסקה היחידה בלכידת זורקי אבנים ומשליכי בקבוקי תבערה.
בהמשך הזמן, ובהשפעת אברם, עברה היחידה לפעול במבצעים מורכבים יותר, לרבות מעצרים ללכידת מבוקשים ביהודה ושומרון.
בשנת 2002 פורסם הספר "אביר 21", שנכתב על ידי ההיסטוריון משה גבעתי אודות קורות חייו של אברם וסיפורה של הימ"ס, אשר עליה פיקד עד נפילתו.
ב-26 באוגוסט 1992 נשלחה היחידה ללכוד שני מבוקשים, חברי חוליית "הפנתר השחור" של ארגון הפת"ח, בשכונה המזרחית של ג'נין.
הכוח כיתר את הבית בו שהו המחבלים, כשאישה מבוגרת שעמדה ליד הבית החלה לצעוק לעבר המחבלים אשר שהו בתוך המבנה.
מיד החל ירי מתוך הבית אל עבר הכוח.
אברם החליט לעלות על גג המבנה, על מנת להפתיע את המחבלים.
במהלך ניסיון של הכוח שבראשו עמד אברם לחדור אל המבנה נורה צרור שפגע בראשו של אברם והרג אותו במקום.
כוח מהימ"מ בפיקודו של נצ"ם דוד צור השתלט על הבית, על מנת לחלץ את גופתו של אברם.
בפעולה נהרג אחד המחבלים שהסתתר במקלחת וכן בעלת הבית (המחבל הראשון נהרג במהלך חילופי האש עם כוח הימ"ס).
כלב של הימ"מ נהרג במהלך ההשתלטות.
אברם נקבר למחרת, ב-27 באוגוסט, בחלקה המשטרתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
בדצמבר 1992 העניק אלוף פיקוד המרכז דני יתום צל"ש לאברם על האירוע.
שמו של אלי אברם חרוט באנדרטה לזכר הנופלים בימ"מ.
באוגוסט 1993 נחנכה חורשה על שמו ליד היישוב נווה שלום בה מתקיים טקס הענקת סמל היחידה לבוגרי קורס הימ"ס.
בשנת 1999 הקימה אחותו – ענת אברם עמותה לזכרו ("העמותה להנצחת רפ"ק אלי אברם ז"ל").
בחג חנוכה, מתקיים מדי שנה מרוץ לפידים על שם אברם היוצא מקברי המכבים במודיעין לעבר החורשה על שמו בנווה שלום.
העמותה ע"ש אלי שמה לה למטרה להנחיל את מורשתו של אלי על ידי מתן הרצאות ועידוד נוער לפני גיוס, הנחלת מורשתו בקרב לוחמים, שוטרים והקהל הרחב.
בשנת 2003 יצא הספר "אביר 21" המספר את סיפורו של אלי וסיפור יחידת המסתערבים של מג"ב.
במסגרת פעילות העמותה בשיתוף בני ברית הולנד – יוצאת משלחת פצועי מג"ב אחת לשנתיים להולנד.
"הבית של אלי" בראשון לציון הוקם ע"ש אלי עבור ילדים בסיכון, ומשמש עבורם אלטרנטיבה לבית בשעות אחר הצהרים.
מסגרת זו מסופקת לילדים ארוחה חמה ומסגרת חינוכית, חוגי העשרה, ייעוץ והכוונה וכן פעילות ייעוץ והכוונה להוריהם.
אלי אברמוב (25 ביולי 1954 – 24 בנובמבר 2015) היה מוזיקאי, מלחין, ומפיק מוזיקלי ישראלי, ממייסדי להקת "הקליק", ששיתף פעולה עם מוזיקאים ישראלים רבים, בהם ערן צור, קורין אלאל, דנה אינטרנשיונל, טל גורדון ואחרים.
אברמוב נולד בירושלים לנתן ואסתר אברמוב.
למד בגימנסיה רחביה ושם הכיר את חברו ושותפו ליצירה, דני דותן.
הם הקימו בתיכון את להקת "פולחן דיוניסוס".
ב-1979 הוציאו לרדיו תקליטון עם שני שירים – "צא אל העולם" ו"אחד עם ניסיון".
ב-1980 גיבשו את הכיוון המוזיקלי שלהם והקימו את להקת הקליק, להקת גל חדש ופוסט פאנק.
חברי ההרכב היו דני דותן (מילים ושירה), אלי אברמוב (לחנים וגיטרה), עובד אפרת (בס) וז'אן ז'אק גולדברג (תופים).
אמא, אני לא רוצה להיגמל, 1981
הלהקה הפסיקה את פעילותה לתקופה ממושכת עם המעבר של אברמוב לארצות הברית.
ב-1988 התקיימה במועדון "זמן אמיתי" הופעה איחוד ללהקה, היא הוקלטה ויצאה מאוחר יותר כאלבום.
דותן ואברמוב המשיכו בשיתוף הפעולה ביניהם במשך השנים.
ב-1995 הלחין אברמוב שירים שכתב דותן ויצאו באלבום הסולו שלו "כל האהבות האסורות".
במקביל, הם עבדו על שירים חדשים של להקת הקליק.
ב-2004 התאחדה הלהקה להקלטת שירים חדשים ולהופעות עם ז'אן ז'אק גולדברג, שהגיע מבלגיה.
ב-28 במרץ 2005 יצא מיני-אלבום עם השירים החדשים.
גולדברג נפטר ב-2006 וחמש שנים לאחר מכן חזרה הלהקה להופיע וליצור שירים חדשים (2011–2012) עם הצטרפותו של המתופף עודד פרח ללהקה.
ב-2015, חצי שנה לפני מותו של אברמוב, יצא האלבום האחרון "אני לא בפסקול".
האלבום הוקלט בארצות הברית ב-Key Club Studio , בבנטון הרבור, מישיגן.
העבודה על האלבום הונצחה בסרט תיעודי שביימו דליה מבורך ודני דותן, "הקליק האחרון" (הוט, 2012).
החל מ-1985 ועד 1995 התגורר בארצות הברית.
כאשר שהה בניו יורק וסן פרנסיסקו היה חבר כמלחין וגיטריסט בלהקת האינדי The Pop on Trial.
הלהקה הוציאה אלבום אחד בשנת 1989.
בתחילת שנות ה-90 התגורר בלוס אנג'לס (בה גם הכיר את בת זוגו יעל בדרשי ב-1993), התמקד בהפקת מוזיקה אלקטרונית בשילוב סמפלרים, ועבד עם אמני ראפ והיפ הופ מקומיים.
ב-1995 חזר לישראל והשתלב בתעשיית המוזיקה המקומית, כשהפיק אלבומים לזמרים מובילים והיה מחלוצי שילוב המוזיקה האלקטרונית בישראל.
ב-1997 הפיק מוזיקלית ועיבד, יחד עם ערן צור, את המופע והאלבום "אתה חברה שלי" – משירי יונה וולך.
הלחין באלבום את השירים "בעיות זהות" ו"מילים רעות".
באותה שנה השתתף בעיבודים ובנגינה (סינתיסייזר, מוג, תכנותים ודגימות) באלבום של קורין אלאל, "כשזה עמוק".
באלבום השתתפו גם ענבל פרלמוטר (גיטרות ושירה), רן עפרון (קלידים), רונן תורג'מן (תופים).
אברמוב היה זה שהציע להזמין את דנה אינטרנשיונל להשתתף במופע "אתה חברה שלי".
היא ביצעה שם את השירים "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" ו-"100% גבר".
בעקבות הצלחת שיתוף הפעולה ביניהם, הם המשיכו לעבוד ביחד עד השנה האחרונה לחייו.
הוא הפיק והלחין שניים מאלבומיה, וכן סינגלים ופרויקטים מיוחדים.
ב-2001 הפיק מוזיקלית את האלבום של דנה אינטרנשיונל יותר ויותר והלחין את רוב השירים באלבום (כדוגמת "למה כתבת לי שיר" ו"תן לחיות"), יחד עם דני דותן, שכתב את רוב המילים לשירים באלבום (מלבד השיר "ואחרי הכל" שכתב יואב גינאי והלחין יהודה פוליקר ו"עד סוף הזמן" שכתב איתן נחמיאס-גלס).
על ההקלטה והמיקס היה אחראי הקלטה יואב שדמה.
אברמוב ודותן כתבו את הלהיט "ניצחתי", שאיתו הופיעה דנה בהופעת בכורה במצעד הגאווה בתל אביב בשנת 2001.
ב-2002 הפיק ועיבד שני שירים מתוך האלבום של דנה אינטרנשיונל החלום האפשרי, "Superman" ו-"Gotta Move On".
בשנת 2007, הפיק את השיר "סרט הודי", של דנה אינטרנשיונל עם עידן יניב.
באותה שנה הפיק מוזיקלית והלחין עבורה את אלבומה השמיני הכל זה לטובה, בשיתוף עם המלחין והמפיק המוזיקלי זיו גולנד.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב ומכר של 20,000 עותקים.
באלבום השירים "את מוכנה" ו-"Love Boy" שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של גלי צה"ל.
ב-2008 הפיק ועיבד עבורה את השיר "במקום הכי נמוך בתל אביב" (מילים ולחן: אסתר שמיר), במסגרת פרויקט "עבודה עברית".
עד 2015 המשיך להלחין ולהפיק מוזיקלית שירים עבורה, חלקם לא יצאו באלבומים אלא רק כסינגלים, ביניהם: "מה לעשות?" 2013 (מילים: יעל בדרשי, לחן: דנה אינטרנשיונל) "ילדים זה שמחה" 2014 (מילים: יהושע סובול, לחן: שלמה בר).
הפיק מוזיקלית ועיבד, יחד עם יסמין אבן, שני אלבומים של נתן סלור: 25 שעות (2006) ו"לא זוכר את אתמול" (2011)
פרויקט "היונים – אז היה אז"
ב-2005 בעקבות התבטאות של הזמרת יפה ירקוני וקריאה להחרמתה, יזמו גיא אסיף ואברמוב ביצוע מחודש שלה לשיר "כל היונים" (מילים: זרובבלה ששונקין, לחן: דרורה חבקין).
שיתוף הפעולה הוליד את פרויקט "היונים – אז היה אז", לו היו שותפים גיא אסיף, אברמוב ויואב שדמה (טכנאי סאונד שעבד עם אלי בקביעות, מאז ימי להקת הקליק).
האלבום יצא במסגרת "פלסטלינה 2" של אן.
הזמרות והזמרים ששרו את שירי העבר הוזמנו לשיר מחדש את השירים בעיבודים מחודשים.
באלבום נכללו שירים בביצוע יפה ירקוני, עדנה גורן, ששי קשת, אילנית, עפרה פוקס, יהורם גאון, רבקה זהר, עליזה עזיקרי, רן אלירן, רבקה מיכאלי, ואריק לביא, ששירו "קוטפי הקפה" היה השיר האחרון שהקליט.
פרויקט Mock Stereo עם איגי וקסמן
בין 2007 ל-2011 כתב והלחין שירים באנגלית, אותם ביצעה איגי וקסמן, במסגרת פרויקט שנקרא מוק סטראו.
הרעיון בבסיס הפרויקט היה לקחת ריפים של גיבורי גיטרה משנות השישים והשבעים, ולבסס עליהם שירי אלקטרו-פופ חדשים.
ב-1999 וב-2003 הוציא אברמוב שני אלבומי סולו תחת השם "Pitchbend".
באלבומים מתארחת הזמרת טל גורדון.
אברמוב הלך לעולמו ב-24 בנובמבר 2015, בתל אביב, בעקבות מחלת הסרטן.
נקבר בבית הקברות "מנוחת עולם" בנתניה.
השאיר אחריו את אשתו, יעל בדרשי, ואת שני ילדיהם נעמי ואסף.
אלי בבייב (נולד ב-1 בנובמבר 1992) הוא כדורגלן עבר ישראלי-אזרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
בבייב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל רעננה.
בקיץ הושאל להפועל מרמורק מליגה א'.
ב-1 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1-2 נגד הפועל כפר שלם.
כעבור שבועיים הבקיע את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 0-1 נגד הפועל ערד.
בבייב שיחק במרמורק במשך שנתיים ובתום התקופה חזר לרעננה.
בעונת 2012/2013 השתלב בבייב בסגל הפועל רעננה, והיה ממצטייני הקבוצה שעלתה בתום העונה לליגת העל.
ב-26 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול בני יהודה תל אביב שהסתיים בתיקו 0-0, ובסך הכל ערך 15 הופעות בעונה זו.
בעונה שלאחר מכן מונה חיים סילבס למאמן הקבוצה ובבייב הפך לשחקן הרכב קבוע.
כבר במשחק הפתיחה של העונה כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 0-4 נגד הפועל פתח תקווה, ובסך הכל בעונה זו כבש שלושה שערים ב-26 הופעות.
בעונת 2015/2016 כבש שער אחד ב-30 הופעות בליגה, והיה שותף לעונה המוצלחת ביותר בהיסטוריה של המועדון, עת העפילה לראשונה לפלייאוף העליון.
ב-25 ביולי 2017 האריך בבייב את חוזהו בעונה אחת בהפועל רעננה.
ב-7 ביוני 2018 חתם בבייב לעונה אחת בסומגאיט מליגת העל האזרית, וב-14 ביולי 2019 הודיע כי ישוב לארץ ולא ימשיך בקבוצה.
ב-14 באוגוסט 2019 חתם בבייב במכבי פתח תקווה מהליגה הלאומית וסייע לה לחזור לליגת העל כעבור עונה.
ב-15 בינואר 2021 חתם בבייב בהפועל רמת גן.
ב-13 במרץ 2019 זומן לראשונה לסגל נבחרת אזרבייג'ן.
ב-25 במרץ 2019 ערך את הופעתו היחידה בנבחרת בתיקו 0-0 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2020.
אלי אליעזְרי (6 באפריל 1935 – 4 בינואר 2010) היה איש המוסד הישראלי ובהמשך ארגון הג'וינט העולמי, שבמסגרת תפקידיו היה אחראי להצלה ולסיוע הומניטרי לאלפי בני אדם ברחבי העולם, יהודים ולא-יהודים.
אליעזר (אלי) אליעזרי נולד בירושלים בשנת 1935, בן לרב שמואל אליעזרי ובתיה (בתם של חוה (לבית טייטלבוים) והרב ישראל זאב הורביץ).
אביו היה תלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ולאחר מכן מונה כרבה של שכונת בית וגן בירושלים.
עם קום המדינה נקרא אביו על ידי הרב גורן לקחת חלק בייסודה של הרבנות הצבאית, ולאחר שחרורו היה דיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
אלי אליעזרי גדל בשכונת בית וגן בירושלים, ולו אח ישראל ושלוש אחיות – דינה, רותי וברוריה.
ביתם היה בית פתוח, ואלי, כמו אחִיו ישראל, היה בבגרותו לחילוני.
הוא התחנך במוסדות חינוך דתיים ולמד בתנאי פנימייה בישיבת תורה ומלאכה בכפר אברהם שליד פתח תקווה.
תחילה שובץ לרבנות הצבאית, בהתאם לציפיותיו של אביו.
אולם לאחר תקופה קצרה עבר לשרת בחטיבת הצנחנים.
הוא שירת כסמל בגדוד הצנחנים 890 תחת פיקודו של אריאל שרון ולאחר מכן כקצין הקשר הגדודי בתקופתו של רפאל איתן כמפקד הגדוד.
במסגרת זו לקח חלק פעיל בפעולות התגמול בעזה, חאן-יונס, סבחה, ניצנה, חוסאן, קלקיליה ועוד.
במבצע קדש, כששימש כקצין הקשר של רפול, צנח איתו בראש הגדוד ממזרח למעבר המיתלה בחצי האי סיני, במה שהיה לצניחה הקרבית הראשונה בתולדות צה"ל ("מבצע מכבש"/ הצניחה במיתלה).
אליעזרי שירת בקבע בבסיס ההדרכה של חיל הקשר כמפקד קורס צפנים והשתחרר ב-1964 בדרגת סרן.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1964 הצטרף למוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים - שבמשרד ראש הממשלה.
בשנים 1969-1974 שהה עם משפחתו בשליחות בבריסל ושימש בתפקידים שונים, שבחלק מהם היה אחראי על מבצעי הצלה של יהודים מארצות מצוקה.
לדברי אפרים הלוי, שהיה מפקדו במוסד, "אלי, בתערובת של חמלה וסמכות, ביצע את המלאכה".
בתפקידו האחרון במוסד היה הממונה על המחלקה שעסקה בעזרה והצלת יהדות איראן לאחר נפילת משטרו של השאה הפרסי.
לאחר פרישתו מהמוסד עסק תקופה קצרה בפרויקטים הקשורים בבינוי במסגרת פרטית.
אלי אליעזרי הכיר את מייקל שניידר, המנכ"ל העולמי של ארגון הג'וינט, ובשנת 1985 לאחר פרישתו מהמוסד - הצטרף לארגון.
אחד מן הפרויקטים הראשונים שלו ב-1988 היה הבטחת ביטחונם של יהודי מזרח אירופה שעזבו את הגוש המזרחי והמתינו לאשרות הגירה (או אישור עלייה לישראל).
פרויקט נוסף היה הפעלת קשרים במדינות ערב כגון סוריה ותימן שהקהילות היהודיות בהן סבלו ממצוקה.
הפרויקט הראשון שעליו היה אליעזרי אחראי מתחילתו היה הסיוע לביתא ישראל, שהסתיים בהעלאתם לישראל במבצע שלמה.
ארגון הג'וינט, שפעל באתיופיה כבר משנת 1978, עוד לפני חידוש היחסים הדיפלומטיים הגלויים בין אתיופיה לישראל, החל בסוף שנות ה-80 לטפל בזרם הפליטים שנע לכיוון העיר אדיס אבבה.
אלי אליעזרי הגיע למדינה ב-1989 לייצג בה את הארגון כנשיא "עלמיא", ארגון שהקים הג'וינט לטפל ביהודי אתיופיה.
הוא הקים באדיס אבבה מערכת סיוע – מגורים, מרפאה, בית-ספר ומזון – שטיפלה ביהודים שבין הפליטים לפי מפתח שמות שהתקבל מהסוכנות היהודית.
הארגון הופקד על אחזקתם של האנשים במתחם לימים ליד שגרירות ישראל באדיס אבבה, שבסופו של דבר מנו כ-18,000 נפש.
בדצמבר 1989 פתחה ישראל שגרירות באתיופיה וחתמה על הסכם סיוע צבאי לממשל האתיופי בתמורה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
בסוף שנת 1990 עמד שלטונו של מנגיסטו היילה מריאם בפני התרסקות לנוכח כוחות המורדים שהתקרבו לבירה, והתעורר חשש לגורלם של אלפי היהודים שהמתינו בעיר לעלייה לישראל.
ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר החליטה לשלוח את אורי לוברני, השגריר באתיופיה לשעבר, לנהל את המגעים הדיפלומטיים עם השלטונות.
מעת הגעתו של לוברני לאתיופיה עבד אלי אליעזרי, איש הג'וינט, בצמוד לו כקצין המבצעים ואיש השטח של המבצע לפרק זמן של 7 החודשים עד תום העלאתם של היהודים ארצה.
הג'וינט, באחריותו של אליעזרי, היה אחראי בזמן מבצע שלמה לכל הפעילות הלוגיסטית שהייתה כרוכה בהעברת היהודים לשדה התעופה.
לצורך זה קשר בין היתר קשרים עם יועצו הקרוב של מנגיסטו, קסה קבדה.
אלי אליעזרי שהה באתיופיה עת תום המבצע ויצא מהמדינה במטוס האחרון שעזב את אתיופיה במבצע שלמה.
אנקדוטה השופכת אור על פעילותו ותרומתו של אלי אליעזרי למבצע קשורה בהכנת הלוגיסטיקה של אוטובוסים שהובילו את היהודים לשדה התעופה.
על מנת לבדוק את אמינותה של חברת האוטובוסים, אורגן יומיים לפני מועד המבצע – בעיצומה של הפיכה צבאית ולוחמה – טיול של 1,000 ילדים לגן החיות הקטן באדיס אבבה.
הטיול היה מוצלח, ונהגי האוטובוסים, שעמדו כולם במטלה, קיבלו בסופו תשר בגובה משכורת חודשית.
כעבור יומיים, עם תחילת מבצע שלמה- כאשר נקראה החברה שוב לארגן "טיול", נאבקו כל הנהגים להתייצב לעבודה בשגרירות, וכך עמדו לרשות המארגנים כל האוטובוסים שנדרשו להעביר את היהודים לשדה התעופה ומבצע שלמה יצא לדרך.
אלי אליעזרי סיים את תפקידו באתיופיה בראשית 1996 על רקע חילוקי דעות בנוגע למניעת עליית הפלאשמורה.
ב-1992 נשלח אליעזרי ליוגוסלביה, לסייע לפליטים היהודים של המלחמות בבלקן, שהיה צורך לקלוט אותם, להלינם, להזינם ולבסוף לחלצם מאזורי הלוחמה.
המבצע הראשון תוכנן ל-14 באפריל 1992. המלחמה בבוסניה החלה מספר ימים קודם לכן, והג'וינט נקרא לסייע.
אליעזרי יצא לזגרב עם צוות אנשי קשר שהיו להם קשרים טובים עם הצדדים השונים, כדי להקים תשתית ארגונית, מתוך הערכה שבשלב זה פינוי אווירי הוא הבטוח ביותר.
משם המשיך לבלגרד, שם נפגש עם אחד הגנרלים הסרבים שממנו הוא גם קיבל אישור לבצע פינוי אווירי וגם שלושה מטוסים לפינוי.
המטוסים, שהונחתו בסרייבו, פינו את אנשי הקהילה היהודית, ואיתם כמות זהה של משפחות של קצינים סרבים שהצבא היה מעוניין לחלץ.
בתוך שבועיים ביצע הג'וינט עוד שני מבצעי פינוי של יהודים, ובסך הכול חולצו יותר מ-400 בני אדם, שלאחר מכן שוכנו בבלגרד.
בחודש מאי 1994 הצליח הג'וינט לבנות מערך סדיר של הזרמת ציוד, מזון ותרופות לתוך סרייבו; הוקם בית אוכל חינם שהאכיל כ-300 איש ביום, בהם לא-יהודים רבים, וכן שני בתי מרקחת חינם.
בנוסף, הותקנה תקשורת קבועה בין הקהילה היהודית בזגרב לזו של סרייבו באמצעות מכשיר קשר לטווח רחוק.
מערך ההספקה והתקנת התקשורת היו הצלחות ניכרות על רקע אי-הצלחתם של פרויקטים מקבילים מטעם ארגונים אחרים, בהם האו"ם.
המשכה של פעילות הסיוע היה פינוי קרקעי: החל בקיץ הצליח אליעזרי, בעזרת הקהילות היהודיות במדינה וארגון הג'וינט, לחלץ מסרייבו בתוך שלושה חודשים יותר מ-2,000 בני אדם, מחציתם יהודים.
בחודש אוגוסט החל הג'וינט להוביל שיירות פינוי.
את בחירת האנשים שיפונו ערכה הקהילה היהודית, ובמניין זה נכללו יהודים לצד לא-יהודים.
9 שיירות פונו מהעיר, 3 אוטובוסים בכל פעם, שעברו דרך מחסומי דרכים של המיליציות היריבות.
באחת השיירות הוצלו חסידת אומות העולם הבוסנית זיינבה הרדגה ומשפחתה.
אליעזרי ליווה את כל השיירות בעצמו תוך סיכון עצמי.
לקראת החורף ברור היה שיש להגביר את הקצב ולתכנן מבצע פינוי מאסיבי.
אמיר שביב, סגן נשיא הג'וינט למבצעים מיוחדים, סיפר לימים: "איש לא הבין איך עלה בידו לזכות בסיוע והסכמה של צבאות יריבים ולהוביל שיירות של נשים, ילדים וקשישים על פני עשרות מחסומים מסרייבו לקרואטיה".
בבוקר ה-14 בנובמבר הגיעו לסרייבו הנצורה 5 אוטובוסים, שעליהם הועמסו 350 נשים, ילדים וזקנים.
לצדם הגיעו 3 משאיות ומכלית דלק.
הפינוי התעכב במספר שעות בעקבות התנגדותו של קצין מקומי להוצאתם של ספרי תורה של הקהילה, בטענה שמדובר בהברחת ספרים עתיקים, האסורה על פי חוק.
השיירה שתחת פיקודו עברה תחילה באזור המוסלמי בסרייבו, אחר כך באזור של הסרבים-הבוסנים, משם המשיכה לאזור שבשליטת הקרואטים-הסרבים, ולבסוף הגיעה לקרואטיה עצמה.
המסע לספליט ארך 20 שעות, ובמהלכו לא נורה לעברם ולו כדור; יתרה מזו, בכל אזור הם זכו לליווי של הכוח המקומי, שדאג שיעברו בביקורת הדרכים.
עד הפרט האחרון, עד המחסום האחרון.
וכשעברנו ברחובות מחאו לנו כפיים, עמדו אנשים וחיילים ומחאו כפיים ובכו.
[...] עיר במצור, סגורה באופן טוטלי, ואנחנו נכנסים עם מזון ותרופות [...] ועם חמישה אוטובוסים ענקיים, מסתובבים בעיר, מעלים את האנשים ומתחילים לצאת החוצה, והשערים נפתחים, כמו במטה קסם.
ולא פעם אחת, עשר פעמים".
חלק מהיהודים שהוצלו החליטו לעלות לישראל.
בסוף אותו עשור, לאחר מלחמת קוסובו, הוביל את פעילות השיקום בעיר מטעם ארגון הג'וינט במשך 6 שנים.
במסגרת זו הוא סייע לאלפים, מרביתם לא יהודים, והיה אחראי להספקת ציוד לבתי חולים, להקמתם מחדש של עשרות בתי ספר ולהדרכות מקצועיות בשיתוף עם ארגון אורט ישראל, וב-2002 היה שותף להקמתו מחדש של מסגד – פרויקט שהיה שיתוף פעולה של ארגון הג'וינט היהודי עם הבישוף הקתולי של קוסובו והמופתי המקומי.
בנוסף, טיפל בפליטי המלחמה באלבניה.
בעקבות הצונאמי שהכה במזרח אסיה בדצמבר 2004 נקרא ארגון הג'וינט לסייע.
הארגון קלט תרומות בסך 3.5 מיליון דולר ושלח למדינה את אלי אליעזרי.
הוא יצר קשר עם סנטור תאילנדי שהיה פעיל ידוע בתחומי החברה והרווחה והחל לעבוד בשיתוף פעולה איתו.
הבעיה הראשונה שדרשה פתרון הייתה המים: מי הבארות הזדהמו, והמשאיות שמכרו מים בין הכפרים לא יכלו להגיע אליהם בהיעדר כבישים ראויים.
אליעזרי תפקד כקבלן הראשי של הפרויקט, שבו נבנה מגדל מים ומערכות טיהור לארבעה כפרים.
את עבודת כריית התעלות ביצעו תושבי הכפרים בעצמם.
הג'וינט סיפק אלפי כלי אכילה לבתי הספר באזור, 390 תחנות עזרה ראשונה, מתקני מים לשתייה, כלובי דגים, כיתות מחשבים, אולם ספורט ומגרש משחקים.
פרויקט חינוכי-כלכלי יצירתי שהגה אליעזרי היה רכישת כלובי דגים עבור בתי הספר: חלק משלל הדגה נמכר בשוק והכנסותיו מגיעות לבית הספר, וחלק ממנו מגיע לצלחות הילדים.
באופן זה התלמידים יכלו ללמוד לטפל בכלובי הדגים ולרכוש מיומנות תעסוקתית, ובמקביל לתרום את חלקם לתקציב בית הספר.
בנוסף, הקים קרן מיוחדת שסיפקה הלוואות לנפגעי האסון.
ולבסוף, ביחד עם ארגון הומניטרי תאילנדי הוקמו מחנות טיפול שאליהם הגיעו פסיכולוגים מישראל לטפל בילדים נפגעי הצונאמי, שחלקם איבדו את משפחותיהם.
לדעת ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי, שהיה מפקדו של אליעזרי במוסד, האירוע המכונן בנעוריו היה המצור על ירושלים במלחמת העצמאות: "אותם ימים קשים בבירה המנותקת, תחת הפגזות, בקיצוב של מים ומזון, הטביעו בנער הירושלמי חותם בל יימחה, ודחפוהו להיחלץ כל חייו לעזרת אנשים במצוקה ובמצור, באשר הם.
וכשהתמקד במשימה, לא היה דבר שיעצור בעדו".
לדברי הלוי, "כאשר נדרשנו למצוא אדם שיוכל להתמודד עם המסוכנים והגרועים שבין יריבינו, בחרנו באלי להתייצב בחוד החנית".
חיים קונפינו, שהיה בכיר בשגרירות אתיופיה בתקופה שבה פעל בה אליעזרי, מתאר אותו כ"אידיאליסט, שומר סוד, חסר מנוחה, חסר סבלנות לקשקשנים ולשרלטנים".
הבמאי מיכה שגריר, שהסריט את פעילותו של אליעזרי במבצע שלמה ובסרייבו, אמר עליו שהוא מתנהג בשטח כאילו מדובר בפעולת תגמול בסבחה ב-1955:
מחוספס, בוטה, אבל מה שהכי מדהים, הוא משיג תוצאות אדירות, לא רק אופרטיביות, אלא גם דיפלומטיות.
יש בו מין עקשנות שהיא על סף הנודניקיות; כמו בוקסר, הוא פשוט אינו מרפה.
מלה זו מלה, הבטחה זו הבטחה.
אלי הוא מהרבה בחינות ממש פנומן [...] הוא מחוספס, קופצני, לא יודע לדבר בלשון חלקלקה."
הדיפלומט אורי לוברני, שעבד בצמוד לו 7 חודשים, סיפר:
"הוא לא יצור ג'וינטי טיפוסי.
הוא לא מהחבורה האמריקנית, ובכל זאת, הוא מסתדר איתם.
הם [הג'וינט] למדו לראות מעבר לחספוס ולדוגריות הישראלית שהוא פשוט בַּצְעָן מהשורה הראשונה: שהוא אחד מהיהודים היחידים, לפחות מאלה שאני מכיר, שכשהוא אומר 'סמוך', אפשר לסמוך; כשהוא אומר 'יהיה בסדר', אז באמת יהיה.
יש בו מין שילוב של חוצפה ותעוזה והרבה מזל.
למרות שנראה לפעמים שהוא לוקח צ'אנסים מטורפים, יש לו לדעתי יכולת שיפוט מאוד מפותחת, לדעת מה ניתן ומה לא ניתן.
הוא הולך כל הזמן על סף הבלתי אפשרי, ומצליח.
[...] אני לא רואה את עצמי יוצא למבצע נוסף מהסוג הזה בלעדיו."
בכיר בארגון הג'וינט שרואיין לכתבת דיוקן על אליעזרי בעיתון "חדשות" ב-1993 סיפר:
"אלי אליעזרי הוא דמות יוצאת דופן של איש מבצעים אמיץ מצד אחד וזהיר מצד שני.
מה שמאפיין אותו בעיקר זה שהוא לא מכיר את המלה 'לא'.
תסגור לו את הדלת, הוא ייכנס דרך החלון; תסגור לו את החלון, הוא יירד דרך הארובה.
אם ניקח לדוגמה את סרייבו, להיכנס אל אזור שטוף אש אקראית, שאיננה מבחינה בין אויב לאוהב, דרושה מידה נדירה של אומץ לב אישי.
הוא סיכן את חייו למעשה, דקה דקה, בכל שבעת הימים ששהה בפנים.
מצד שני, בזהירות רבה הוא הצליח לטווח את מסכת שיתוף הפעולה של משהו כמו שישה צבאות שונים, ולהביא אותם לכך שלמרות מצב הלוחמה ביניהם יסכימו לסייע למבצע החילוץ.
הוא רתם למבצע את המאפיינים הנכונים של הג'וינט: א-פוליטיות, נקיון כפיים, רצון טוב וסיוע לכול, יהודים ולא יהודים.
הוא איש שאי אפשר לא לאהוב אותו.
מה שאתה רואה, זה מה שאתה מקבל.
ב-30 השנים האחרונות הוא עוסק בסיכון חייו להצלת חיים.
יש סיפורים מסמרי שיער שאי אפשר עדיין לספר.
במבצעים מהסוג של סרייבו, הקו המפריד בין הצלחה לקטסטרופה הוא לפעמים דק מן הדק.
די בפגז מקרי להפוך אותו לאסון כבד.
ברגעים כאלה בולטים קור רוחו המבצעי והיכולת שלו לפעול בשיקול דעת בתנאי לחץ כבד.
אחד התושבים שחולצו מסרייבו סיפר ל"מעריב" שאליעזרי הוא "מין שחצן כזה, אבל בלעדיו – שום דבר לא היה זז.
במדינה שבה כל חייל הוא גנרל לעצמו, אליעזרי התנהג כמו נפוליאון, ולא חשב פעמיים לפני שצרח על קצין קרואטי או סרבי שעמד בדרכו." אחד מראשי הג'וינט, שהתראיין לכתבה, אמר שאליעזרי היה "גדול" על הכוחות בשטח, "ולכן הם לא יכלו להתמודד איתו ונכנעו לכל דרישותיו".
הוא סיפר שאליעזרי זכה בבוסניה לכינוי "המפקד המשיח".
התושבים שפונו כינו אותו "נפוליאון הישראלי".
גלית פלג, סגנית השגריר בבלגרד, תיארה אותו כ"פצצת אנרגיה, איש בעל מידות גוף קטנות, שהטיל צל ענק".
וסטיב שווייגר, מנכ"ל הג'וינט, תיאר אותו בהספדו כ"אחד הגיבורים האותנטיים והצבעוניים" של הג'וינט:
"מענה לאסונות וניהול משברים הפכו לסיבת הקיום שלו – סרייבו, קוסובו, קניה, אינדונזיה, תאילנד, פליטים רואנדים בגומא שבזאיר.
כשהיכה אסון, אלי היה ה"מאכער", "האיש שלנו בשטח", ה"קאובוי" הגיבור של הג'וינט...
שמעולם לא ראה בעיה שהוא לא יכול לפתור ומעולם לא נתקל באסון שהג'וינט לא יכול לבוא ולשפר את חייהם של קורבנותיו.
כל דבר היה בגדר האפשר, ולא היה דבר שהוא אהב יותר מאשר להוכיח לאוכלוסיות שונות שהג'וינט והעם היהודי הם גיבורים במלוא מובן המילה...
מי שפגש אותו, זכר אותו.
איש בעל שכל חריף, חיוך שובב...
מידה גדושה של חוצפה, חוש הרפתקנות והנאה כמעט כמו של ילד מ"לגרום לדברים לקרות" כשלא נמצא אף אחד אחר שיוכל.
הייתה לו היכולת להזיז הרים במטרה להציל חיים – וסבלנות מועטה למדי לדקויות פורמליות."
בריאיון לעמירה שגב בעיתון "חדשות" ב-1993 העיד אליעזרי על עצמו: "האידיאלים זה לעשות את מה שקשה, ולעשות את זה טוב.
[...] הערך המקודש זה העשייה".
בריאיון למרב בטיטו ב"מעריב" ב-2007 סיפר על ה"אני מאמין" שלו:"אנחנו היהודים עוזרים לכם, כדי שתבינו מה הערך שלנו.
זאת הסיבה לכך שאני מתעקש שכל פעילות שלנו תהיה מלווה בשלט המכריז על כך שזוהי תרומתו של גוף יהודי.
חשוב לי מאוד שהם גם יידעו שאני ישראלי, לא רק יהודי, והם חייבים ללכת בקו הזה.
אם הם לא מוכנים שיהיה לתרומה היהודית פרסום, הם פשוט לא יקבלו אותה.""אין כאן שאלה של משיכה לאזורי אסון אלא הצורך לסייע לנפגעי האסון".
לדעתו, התרומה היהודית תורמת למאבק על זכות הקיום של העם היהודי.
"מבחינתי, חיבור של כפר בתאילנד למקור מים משמעותו הצלה של העם היהודי.
אם הם יידעו שם בכפר שאנחנו עשינו את זה ולימדנו אותם איך לתפעל את כל העניין, זו תרומה אדירה להערכה החיובית שיש כלפי ישראלי בעולם.
אני לא אוהב לעבוד עם יהודים, אני אוהב לעבוד עם גויים – שם ההשפעה שלי היא הכי גדולה".
אליעזרי היה נשוי לתמי לבית רייז, אב לשתי בנות, חגית ויפעת, סב לחמישה נכדים ואח לדינה, רות, ישראל זאב וברוריה.
נפטר ממחלת הסרטן ב-2010, בגיל 75, ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
אלי (אליהו) אהרון (נולד ב-1942) הוא פסל, חבר באיגוד המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל.
אלי אהרון, יליד בגדאד, עיראק, עלה לישראל עם משפחתו ב-1951, במבצע עזרא ונחמיה, בן שלישי מתוך שבעה אחים ואחיות.
את ילדותו העביר במעברת "שער העלייה" בחיפה, משם עברה המשפחה לקיבוץ גניגר, ובהמשך לשכונת ג'סי כהן בחולון, שם למד חריטה ומסגרות בתיכון מקצועי.
בשנת 1963 החל לעבוד בחברת "מקורות" כחרט ובקר טיב עד ליציאתו לפנסיה מוקדמת בגיל 52. מאז הקדיש את חייו לפיסול באבן ולמסעות בעולם.
אלי אהרון הוא אביה של הסופרת אור ארנסט.
מפסל בקיבוץ חצור, בסדנה של הפסל זאב קרישר, משנת 2008.
הוא ואשתו גרים לסירוגין ביבנה ובגואנגג'ואו, סין.
"קונכייה+", בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב, 2012. אוצר: אריה ברקוביץ'.
"קבר גמליאל" - פסל קבע שלו הוצב במרכז שז"ר ביבנה בשנת 2008.
"חשיפה" - פסל קבע שלו הוצב בגלריית הסדנה לאמנות מטעם עיריית יבנה בשנת 2015.
"פריחה", גלריית הסדנה לאמנות, יבנה, 2009. אוצר: רוני ראובן.
"התנ"ך בעיני אמני המינאטורות", גלריית הסדנה לאמנות, יבנה, 2010.
"אמצע הדרך", גלריית הסדנה לאמנות, יבנה, 2011. אוצר: רוני ראובן.
"מחוברים" - הגלריה העירונית על האגם, רעננה, 2014. אוצרת: רחל זיו.
"דרישת שלום", תערוכה בינלאומית נודדת, 2015. אוצרת: אתי עמרם.
"אבולוציה", גלריית הסדנה לאמנות, יבנה, 2015. אוצרת: ורד אלון-נול.
"סכי עיניים", גלריית הסדנה לאמנות, יבנה, 2016. אוצר: רוני ראובן.
אלי אלבז (נולד ב-21 בינואר 1992) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת החלוץ בהכח רמת-גן.
אלבז התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, וב-17 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בליגת העל, בהפסד 0–1 לבית"ר ירושלים.
בעונת 2012/2013 הפך לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת, אך שותף רק בשמונה משחקי ליגה, בכולם כמחליף.
בינואר הושאל אלבז למכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
ב-20 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–2 על הפועל ראשון לציון, בו כבש צמד.
אלבז סיים את העונה עם חמישה שערים בליגה ועוד אחד בגביע המדינה.
לקראת עונת 2014/2015 סיכם אלבז על הארכת חוזהו גם לעונה זו.
ב-8 בינואר 2015 חתם בעירוני טבריה עד לסיום העונה, וסיים את העונה עם 7 שערים במדי אחי נצרת ושער אחד במדי עירוני טבריה, אשר ירדה בתום העונה לליגה א'.
בתחילת עונת 2015/2016 חזר אלבז להפועל חיפה.
ב-16 בדצמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1–1 נגד עירוני קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו.
ב-9 בינואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 2–0 נגד מכבי נתניה.
את עונת 2016/2017 התחיל בהפועל חיפה ואף שיחק וכבש במחזור הפתיחה בו הפסידה קבוצתו 2–3 להפועל אשקלון, אך ב-26 באוגוסט 2016 הושאל להפועל כפר סבא עד לסיום העונה, ובמדיה כבש תשעה שערים בעונה זו, אך בסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-30 ביוני 2017 חתם אלבז באפולון סמירניס מליגת העל היוונית, ובמדיה כבש שלושה שערים ב-18 הופעות ליגה.
ב-21 ביוני 2018 שב אלבז להפועל חיפה, וחתם על חוזה לעונה אחת.
אלבז זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים לאחר שנכנס כמחליף בניצחון על האלופה הפועל באר שבע, ובמחזור הפתיחה של עונת 2018/2019 כבש שער בניצחון 5–0 על מכבי נתניה.
ב-15 בינואר 2019 חתם במכבי פתח תקווה, במדיה כבש שער אחד ב-11 הופעות, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית ועזב את המועדון.
ב-3 באוקטובר 2019 חתם אלבז בבני סכנין מהליגה הלאומית לעונה אחת.
ב-1 בנובמבר 2020 חתם אלבז בסקציה נס ציונה.
ב-1 בספטמבר 2021 הצטרף אלבז להפועל אשדוד.
ב-23 בדצמבר 2021 הושאל להפועל כפר שלם מליגה א'.
טירה, אך כעבור שלושה חודשים חתם במכבי עירוני אשדוד.
ב-17 ביולי 2023 חזר לקדנציה שנייה בסקציה נס ציונה.בדצמבר 2023 חתם בעירוני מודיעין.ב-22 באפריל 2025 העפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית.בעונת 2025/2026 חתם בהכוח רמת גן.
אלי אסייג (נולד ב־12 בפברואר 1962) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב, כיהן כמפקד היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית (יאל"כ) מאז דצמבר 2017 וסגן ראש יחידת להב 433.
אסייג נולד בשכונת שמשון באשקלון, אחד מארבעה ילדים של זרי ואשר.
הוא למד בתיכון אורט אפרידר בעיר.
ב-1980 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל כלוחם/מפקד.
התגייס למשטרת ישראל ב-1986, החל את שירותו כחוקר ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
ב-1991 יצא לקורס קצינים במשטרה ובסיומו הוצב בתפקיד קצין מודיעין ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
במהלך שירותו ביחידה המרכזית בתל אביב שימש כראש מחלק איסוף וסוכנים, ראש מחלק בילוש משימתי וראש מחלק סמים.
בתקופת שירותו בימ"ר ת"א לקח חלק בפענוח רצח השופט עדי אזר.
בשנת 2007 עבר לשרת כראש מפלג מודיעין ביחידה המרכזית במחוז מרכז.
בין הפרשיות שלקח חלק היו: רצח משפחת אושרנקו, רצח הילדה רוז פיזם ופרשית יבוא סמים "כוכב הצפון".
ב-2010 מונה למפקד היחידה המרכזית במחוז ש"י והוביל את חקירת "ים סוער" - פרשה של הברחת כלי נשק מירדן לישראל דרך ים המלח.
ב-2011 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה למפקדה הראשון של היחידה המרכזית במחוז חוף.
במהלך תפקידו הוביל לפענוח תיק רצח מנהל חברת קדישא ותיק ניסיון רצח ראש עיריית עכו.
ב-2014 יצא ללימודים כנציג משטרת ישראל במכללה לביטחון לאומי.
ב-2015 (אינתיפאדת הסכינים) במשך כ-3 חודשים פיקד על מפקדה משימתית בחקירת אירועי פח"ע עממי בירושלים.
ב-2016 מונה לתפקיד קצין החקירות והמודיעין (אח"מ) של יחידת להב 433.
בדצמבר 2017 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית.
במרץ 2021 סיים את תפקידו ופרש מהשירות.
בעל תואר ראשון במשפטים מהמכללה האקדמית קריית אונו ותואר שני (.M.A) במדעי המדינה אוניברסיטת חיפה.
אלי אשכנזי (נולד ב-19 באפריל 1967) הוא עיתונאי ישראלי.
אלי אשכנזי הוא בנו של צבי צ'ירי אשכנזי, יליד סרייבו ושל יהודית לוזיה ילידת קיבוץ אפיקים.
הוא בוגר המחזור השני של בית הספר "כותרת" לעיתונאות ותקשורת ובעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח באוניברסיטה הפתוחה.
בשנים 1995–2002 שימש ככתב ועורך בתוכנית "עדשה מקומית", תוכנית החדשות האזוריות של "מתב" (הטלוויזיה בכבלים) בצפון.
בשנת 2003 עבד כעורך משנה בחדשות HOT.
עקב אחר טיפול המדינה בכנרת וחופיה.
סיקר את המתרחש ברשויות המקומיות ובגבול הצפון.
ב-2005 ליווה את פינוי ההתנחלויות בצפון השומרון.
זכה במקום השני בפרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה ל-2007, בגין הצטיינות בסיקור נושאי סביבה.
בספטמבר 2014 מונה לכתב וואלה חדשות בחיפה והעמקים.
לאורך השנים הוא עוסק בנושאי חברה, חינוך, רווחה, משפט ופלילים, איכות סביבה וטבע, יחסי יהודים-ערבים, וכן מסקר את המתרחש בקיבוצים.
אליהו אונגר (נולד בשנת 1940) הוא בנקאי ומנהל ישראלי.
היה ספורטאי פאראלימפי זוכה מדליות בכדורעף.
אונגר נכה צה"ל קטוע רגל.
לאחר תקופת שיקום הצטרף לנבחרת הנכים של כדורעף בעמידה.
הוא השתתף שלוש פעמים בנבחרת הכדורעף שיצאה למשחקים הפאראלימפיים, מהמשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) ועד המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988).
בתחרויות הכדורעף היה שותף לשתי זכיות במדליות זהב (1980, 1984) וזכייה במדליית כסף (1988).
בגמר התחרויות ב-1988, החליק בכפר האולימפי וסבל מפגיעה נוספת ברגלו הקטועה.
אונגר עבד ארבעה עשורים בבנק מזרחי והגיע לשמש משנה למנכ"ל הבנק ומנהל חטיבת שוק ההון.
בעקבות ועדת בייסקי הועמד למשפט ב-1987, יחד עם מנכ"ל הבנק אהרן מאיר, ונאלץ לפרוש.
אונגר זוכה עוד בטרם נפתח המשפט (no case to answer) ולאחר מכן תבע מהבנק מאות אלפי שקלים כמענק פרישה, בנוסף לפנסיה התקציבית שקיבל.
בשנים 1994–1998 היה מנכ"ל הבנק למסחר ואחר כך דירקטור.
לאחר קריסת הבנק ב-2002, בעקבות מעילה, נכלל שמו בין הנתבעים לתשלום פיצויים לכונס הנכסים הרשמי, אך מאחר שסיים את תפקידו מספר שנים לפני כן, התביעה נגדו הסתיימה לבסוף ללא צורך בתשלום ואף נזקפו לזכותו הוצאות המשפט.
אונגר טען שפעל כראוי והיה היחיד שלא נדרש לשלם בהסכם הפשרה, במסגרתו שילמו מנהלי הבנק האחרים כ-3.5 מיליון שקל.
בשנת 1998 היה שותף בהקמת חברת "גמא ניהול וסליקה" לסליקת שוברי אשראי וניכיון צ'קים ועמד מאז בראש הדירקטוריון.
בהמשך מכרו השותפים כ-20% מהמניות לחברת לאומי קארד, וב-2008 מכרו 49% מהחברה ל.
במאי 2021 הונפקה החברה ב, אונגר מכר את כל המניות שעוד החזיק, אך ממשיך לשמש כיושב ראש החברה.
בשנת 2001 הצטרף כשותף בחברת "איזי פורקס", שהפעילה אתר אינטרנט המאפשר מסחר במט"ח בסכומים קטנים עד בינוניים.
החברה נקלעה למספר סכסוכים משפטיים עם לקוחות שהפסידו כספים, כולל תובענה ייצוגית, בטענה שהפרה את חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות.
לאחר שהפסידה בתביעה החברה נסגרה.
בנוסף שירת כ-15 שנים כחבר בהנהלת הבורסה לניירות ערך ו-5 שנים בהנהלת החברה לישראל, היה גזבר ארגון נכי צה"ל וגזבר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
אלי אלעזרא (נולד ב-2 בינואר 1961) הוא איש עסקים ישראלי אשר מחזיק בחברת "אלעזרא החזקות", חברת השקעות השולטת בחברת הבנייה "אפרידר", חברת הליסינג "אלבר", וחברת הביטוח "הכשרה חברה לביטוח".
אלעזרא נולד בעיר ארפוד שבמרוקו ליעקב ועליזה אלעזרא, בהיותו בן שנה, עלתה משפחתו לישראל.
הוא גדל במשפחה בת 10 נפשות, ששוכנה בדירת 40 מ"ר בשכונת שמשון באשקלון.
סיים את לימודיו התיכוניים בעיר, ולאחר מכן התגייס לצה"ל לחיל השריון, שם שירת כמפקד טנק.
אחרי שחרורו מצה"ל למד תואר ראשון בכלכלה וראיית חשבון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בגיל צעיר החל אלעזרא בפעילות פוליטית, תחילה בתנועת עודד, תנועה החברתית שקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה לקדם את תנאי ההשכלה של העולים החדשים מצפון אפריקה.
בהיותו סטודנט היה אלעזרא עמית בתוכנית המלגות של אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך, אחר כך, נמנה עם פעיליו של אלי דיין, שכיהן כראש עיריית אשקלון וכחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
דיין מינה את אלעזרא, בגיל 24 בלבד, כאחראי על פרויקט שיקום שכונות באשקלון.
בגיל 29 קיבל אלעזרא את תפקיד מנכ"ל "החברה הכלכלית לאשקלון", חברה בבעלות העירייה שהוקמה באותה עת.
פרויקט הדגל של החברה החדשה היה הקמת מרינה אשקלון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1993, נבחר כסגן ראש העירייה וכממלא מקום של ראש העיר בני וקנין, אך ויתר על התפקיד, פרש מהחיים הציבוריים ועבר לעסקים פרטיים.
תחילה כיזם בתחום הבנייה למגורים, בעיקר באזור הדרום.
ב-1995 הקים את חברת "אלעזרא יוזמה והשקעות".
בשנת 2001 רכש במכרז של רשות החברות הממשלתיות, תמורת כ-80 מיליון שקל, את חברת אפרידר, חברה ממשלתית, שנוסדה ב–1950 לפיתוח העיר אשקלון.
תחילה חבר לאיש העסקים מוטי זיסר כשותף לעסקה, אך זיסר נסוג ממנה ואלעזרא הלווה את יתרת התשלום מבנק לאומי.
ב-2002, רכש את מלוא הבעלות בחברת אלבר מידי חברת דיסקונט השקעות ומנהליה הבכירים של אלבר, תמורת 268.5 מיליון שקל.
בפברואר 2006, חתם על הסכם עם "שותפות מרינה אשקלון", על הקמת קניון בן 9,000 מ"ר במרינה (שעל הקמתה היה אחראי בתור מנכ"ל "החברה הכלכלית לאשקלון").
בשנת 2013 רכש את אלעזרא את מלוא הבעלות על הקרקע, לאחר עיכובים רבים החל בהקמת הקניון בשנת 2015. הקניון נפתח בשם "מרינה מול" בסוף 2017. ביוני 2019 נפתח במקום גם מתחם אירועים בהשקעה של 25 מיליון שקל.
באוקטובר 2006, רכש את 82% ממניות חברת "הכשרת היישוב ביטוח", ממשפחת נמרודי תמורת 90 מיליון שקל.
בנק מזרחי טפחות העניק לו מימון של 60 מיליון שקל, ויתרת הסכום מומנה ממקורות פרטיים.
ב-2011, מחק את מניות החברה מהמסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לאחר שרכש את מניות הציבור ב-30 מיליון שקל.
במאי 2007, גייס אלעזרא בבורסה 300 מיליון שקל באיגרות חוב, לחברת ההחזקות שלו "אלעזרא החזקות".
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008, עלה חשש שאלעזרא לא יעמוד בהחזרי החוב, אך הוא הצליח למחזר את חובותיו ולעמוד בתשלומי האג"ח.
ב-2008 נכנס לראשונה לרשימת "500 האנשים העשירים בישראל" של המגזין TheMarker עם הון מוערך של כ-130 מיליון דולר.
בשנת 2016, רכש את מתחם "אלרוב סנטר" באשדוד, הכולל משרדים ופאוור סנטר, תמורת 248 מיליון שקל.
יו"ר מועצת המנהלים של "אלעזרא החזקות בע"מ"
יו"ר מועצת המנהלים של "אלבר שירותי מימונית בע"מ"
יו"ר מועצת המנהלים של "הכשרה חברה לביטוח בע"מ"
אלי אתה ואודך הוא ניגון מכוון מניגוני חב"ד, מהניגונים שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד.