tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז הקמתו ב-1926 על ידי "השומר הצעיר" נחשב מחשובי הקיבוצים של "הקיבוץ הארצי".
אחדים ממנהיגי התנועה היו חברים בו ובמוסד החינוכי הנודע התחנכו רבים מראשוני הפלמ"ח.
ביערות משמר העמק התקיימו קורסים בשיתוף הבריטים במלחמת העולם השנייה.
המסתערבים והמחלקה הגרמנית אף התאמנו ב"מערת הפלמ"ח" הסמוכה לקיבוץ.
הכינוס הראשון של הפלמ"ח, הכינוס הראשון של חברות בפלמ"ח וכנסים של מפקדים התקיימו ביערות משמר העמק.
בסביבתו הקרובה שוכן מחנה ג'וערה, בית הספר הצבאי שבו הוכשרו רוב מפקדי הכיתות ומפקדי המחלקות של ארגון "ההגנה", אשר פיקדו במלחמת העצמאות ומאוחר יותר בצה"ל, ובקיבוץ הזורע הסמוך התאמנו צנחני היישוב לקראת יציאתם לאירופה הכבושה.
נראה כי לעובדות אלו היה משקל רב בהחלטת קאוקג'י לתקוף דווקא את משמר העמק.
ב-1 באפריל נפגש מפקד "צבא ההצלה" במחנהו שליד טולכרם עם יהושע פלמון, ג'וש, מבכירי המחלקה הערבית של ה"הגנה", שניסה לתהות על קנקנו של קאוקג'י ואולי לנצל את היריבות בין פלגים שונים בלאומיות הערבית.
המפקד הערבי לא הסתיר את כוונות הנקם ואמר לפלמון: ""אתם הבסתם אותנו בטירת צבי ואנחנו חייבים להציל את כבודנו...
אנחנו נתקיף אתכם באחד היישובים שלכם בעמק".
התארגנות כוחותיו של קאוקג'י ותחילת ההתקפה על משמר העמק, 4 באפריל 1948
את מרבית כוחותיו המאומנים והחמושים היטב, בסיוע סוללת תותחים 75 מ"מ ושריוניות, ריכז קאוקג'י בכפרים הערביים בסביבה ואף תגבר את יחידתו בתושבי הכפרים.
הוא ביסס את תוכניתו לכיבוש משמר העמק תוך התקדמות בחזית צרה בציר אל-מנסי, נרגנריה, רובייה אל-פוקה ורובייה אל-תחתה.
במקביל ינותק הקיבוץ על ידי החדרת חסימות באבו שושה ואבו זריק הסמוכים לכביש מקיבוץ הזורע וצומת יוקנעם, כנגד תגבורת שעשויה להגיע מכיוון חיפה.
בבוקר 4 באפריל 1948 הבחינו רועי הקיבוץ שיצאו עם העדרים למרעה בגבעות, בריכוזי צבא ערבי בעמק מנסי, כולל מספר תותחים.
כן דווח על הצבת מרגמות על 'הר הגעש הקטן' (כיום גבעת אשמר, בערך 1.5 ק"מ מדרום לקיבוץ).
באותה עת היו בקיבוץ כ-600 נפש, מחציתם ילדים.
הוכרז מצב חירום, וכל העובדים הוחזרו מעבודתם בשדות.
הילדים והזקנים הוכנסו למבני הבטון והלוחמים - לעמדות ההגנה.
בשעה 16:50 החלו לתקוף כוחות קאוקג'י בסיוע ארטילרי ושריוניות את משמר העמק.
תחילה פתח "צבא ההצלה" בהפגזת תותחים כבדה על הקיבוץ (חלק מן הפגזים החטיאו ופגעו באבו שושה), אליה נלוותה אש מן המשוריינים, ואש מרגמות.
אש זו גרמה לשני הרוגים, אם ובתה, מפגיעת פגז בבית התינוקות.
כן גרמה האש למספר פצועים, שאחד מהם מת אחר כך מפצעיו.
החשמל נותק (ותוקן) ומשק החי נפגע קשה.
לאחר ההפגזה החלו לוחמי "צבא ההצלה" לתקוף את הקיבוץ מדרום, בעצמה של פלוגה מוגברת, ופלוגה נוספת נועדה לניצול ההצלחה.
מלווים בחיפוי אש של חמישה משוריינים, החלו הללו להתקדם לעבר משמר העמק.
המגינים ירו מספר פגזי מרגמה על ריכוזי הלוחמים הערבים, אשר כתוצאה עצרו את התקפתם; אמנם, מספר לוחמים ערבים הצליחו לחתוך את גדר הקיבוץ.
עם רדת החשיכה נסוגו התוקפים.
היה ברור כי הקיבוץ לבדו לא יוכל להדוף גלי התקפה נוספים.
בו ביום הורתה מיפקדת ה"הגנה" בעמק יזרעאל לחטיבת "גולני", שהייתה בתהליך התארגנות, לתגבר את משמר העמק בכוח של פלוגה.
לגדוד "העמק" הורתה המיפקדה להכניס את כל הגדוד לתוך הקיבוץ, כדי לחזק את כוח המגן שכבר נמצא בתוכו.
הפוגת הלילה נוצלה להתארגנות מחודשת.
דרך שדות עמק יזרעאל הגיעו לקיבוץ כ-120 לוחמים מגדוד 14 של חטיבת גולני, בפיקודו של מאיר עמית, שהצטרפו למגינים ותפסו עמדות סביב לקיבוץ.
העימות על שיטת הפעולה של הפלמ"ח מול זו של ההגנה
אשר לגדוד הראשון הרי דן לנר, מפקד הגדוד, נמצא אז בגליל המערבי שהיה מנותק ואת הפקודה להכניס את הגדוד לתוך משמר העמק קיבל הסמג"ד חיים אבינועם.
הגדוד מעולם לא נקרא עד אז לבצע בשלמותו פעולה במקום אחד, אך הסמג"ד התחיל מייד לרכז את הפלוגות והמחלקות הפזורות בתריסר קיבוצים, לבד מפלוגה ג' שהייתה בחניתה ויחיעם המנותקות.
ואולם, עימות חריף ועקרוני התעורר בינו לבין משה מונטג (מן), מפקד ה"הגנה" באזור, שלצידו כל המטה וכן חברים בכירים מן הקיבוץ הארצי.
חיים אבינועם חונך על עקרון "היציאה מהגדר" מיסודו של מקים הפו"ש והפלמ"ח ומפקדם – יצחק שדה.
הסמג"ד תיאר את הוויכוח הנוקב, שתוצאותיו היו גורליות לגבי המערכה במשמר העמק:
"אני נקרא למיפקדת המרחב שהייתה באותו זמן בקיבוץ שריד...
שואלים אותי: 'איפה פרוס הגדוד שלכם?
כמה זמן צריכים לרכז אותו?' אני אומר: 'הוא פרוס ביישובים...
נקבתי במספר בין 450 ל-500 לוחמים ולוחמות...
אני אומר: 'זה ייקח הלילה ומחר'.
אומרים לי: 'צריך להכניס אותו למשמר העמק עד מחר בשעה 2 בצהרים'.
מסבירים לי שלבריטים ברמת דוד יש הסכם שיעזרו להוציא את הילדים, אז תהייה איזו הפוגה.
אני אומר בתדהמה: 'מה פתאום בתוך משמר העמק?
אני ארכז את הגדוד עד שעה 2, אני מבין את חומרת המצב...
אבל לדעתי צריך לרכז אותו באזור ג'וערה, לתפוס את ח'רבת בית-ראס ואת חורשות משמר העמק ומשם לתקוף את רובייה אל-פוקה ואת מנסי'".
בני שיחו הסבירו לו כי אנשי משמר העמק עייפים וסבלו פגיעה קשה.
אבינועם הסכים להכניס לשם מחלקה, אך עמד על דעתו כי שאר הגדוד יתקוף.
הוא הסביר כי לאויב יש עדיפות באש ובמיקומו מעל הקיבוץ, ומספר הנפגעים רק יגדל.
לדעתו, על הגדוד לחסל את ההתקפה ולא לשבת להסתכל בפגזים נוחתים.
לדבריו, "לא קיבלו את דעתי ונאמר לי חד-משמעית: 'אתה מקבל פקודה.
אמרתי למשה מן: 'אתה לא המפקד שלי'".
הסמג"ד התקשה מאד לדבר כך אל מפקד שהעריך ואף חשש מפני התוצאות של סירוב פקודה.
הוא ביקש להתקשר באלחוט עם מטה הפלמ"ח והיה ברור כי הוא מנסה לעקוף את המיפקדה הממונה עליו.
משסירבו לבקשתו, מצד אחד הורה כי ירכזו את הגדוד ומצד שני: "הגעתי לבית שערים...
לקחתי סוס עבודה, הגעתי להזורע, שם היה מטה הגדוד והיה מכשיר אלחוט...
שלחתי מברק ליגאל [אלון, מפקד הפלמ"ח]: 'הצטוויתי להיכנס עם הגדוד למשמר העמק, אני סירבתי, הצעתי לתפוס את בית-ראס ומשם לתקוף את קאוקג'י ברוביה ומנסי.
התשובה הייתה קצרה: 'תוכניתך מאושרת.
"הזקן", יצחק שדה, נתמנה על ידי המטה הכללי לפקד על המערכה במשמר העמק.
שייקה גביש, אז מפקד פלוגה ד', סבור כי יגאל אלון לא היה יכול להתערב במישרין, שכן הגדוד הראשון לא היה במערכה זו תחת פיקוד הפלמ"ח.
לדבריו, הפתרון נמצא בכך ש"יצחק שדה יהיה המפקח שם...
שלא יטילו על הפלמ"ח משימות שהוא לא רוצה לעשות...
שהוא יהיה אוטוריטה מספיק טובה בשביל ה'הגנה', להגיד 'זה לא.
חיים אבינועם, כמה הוא יכול לעמוד מול מפקד מחוז של ה'הגנה'?"
התארגנות להתקפת הנגד ברוח הפלמ"ח, 5–7 באפריל 1948
יצחק שדה הגיע ב-5 באפריל בבוקר.
חיים אבינועם נזכר: "בשש בבוקר הזקן הגיע ב'פייפר'...
אמר לי: 'בחורצ'יק, מה קורה?' סיפרתי לו, הוא אמר: 'אתה יודע שזה מאושר.
מה התוכנית?' הצגתי לו את התוכנית, בית-ראס...
הוא אמר 'זה טוב, אבל לא מספיק, אתם תלכו לא לבית-ראס, אתם תתפסו את מגידו'...
יש לנו [כלי] אחד לשלושה, אולי לשניים-וחצי אנשים...
אז הוא אמר, לא אשכח את זה: 'את זה בחורצ'יק תיקחו אצלם' והצביע לעבר משמר העמק ורוביה".
הדברים נאמרו בשעה שהם השקיפו מבית שערים על הבזקי ההפגזה שהתחדשה על משמר העמק.
בהציעו איגוף דרך מגידו ביטא יצחק שדה את השקפתו ופעולותיו במאורעות 1936/39 – יציאה מהגדר והכאת התוקף במבצרו.
במשמר העמק הוא שאף לבצע איגוף עמוק, לעבר צומת ואדי עארה ומגידו, כדי לנתק את קאוקג'י מג'נין.
בסופו של דבר תוכנית זו השתנתה.
לדברי המג"ד דן לנר שהגיע גם הוא כעבור יום-יומיים לשטח: "לאיגוף כל כך עמוק לא היה לנו כוח וביצענו איגוף יותר קטן".
היה גם קושי רב לרכז במהירות את כל הגדוד, באין מספיק כלי רכב.
אבינועם קיבל מעט אוטובוסים ומחלקות הגדוד הגיעו לאזור המערכה ברכב שסיפקו הקיבוצים.
מבחינת הציוד, לא כל הפלוגות של הגדוד היו באותו מצב.
שייקה גביש, מפקד פלוגה ד' הוותיקה יותר, אומר שאצלו לכל לוחם היו נשק אישי ותחמושת בכמות סבירה, ואף חגור.
חלק מהחגורים הזמין הוא עצמו מחיפה, את האחרים תפרו בנות ההכשרות.
רחילק'ה שיינמן, אז ספיר, שהייתה מזכירת הפלוגה, מספרת שנשלחה עם הנַַשָק הפלוגתי פישל'ה לבית השיטה, כדי להביא עוד נשק ותחמושת מהסליק שמתחת לחדר האוכל.
בדרך חזרה ראו מולם רכב צבאי בריטי שעמד בכביש ומתוך חשש לחיפוש בטנדר עמוס הנשק, חזרו למרחביה ונסעו דרך בלפוריה למטה הפלוגה בדליה.
בינתיים הגיעה למשמר העמק שיירת אמבולנסים, ובסיוע בריטי, הן בהגעה, הן בחזרה, פינו את הפצועים.
כמו כן בצהריים, בעת הפוגה קצרה, נכנסה מחלקה מהגדוד בפיקוד אסף שמחוני למשמר העמק.
ואילו אבינועם ויצחק שדה באו לג'וערה, שם קבע שדה את מפקדתו בבית האבן.
במקום היו כבר מחלקת מכי"ם ומחלקת קורס רגמים של החי"ש, והובאו גם פלוגות מחטיבת כרמלי וחטיבת אלכסנדרוני.
מהמפקדה בג'וערה יכלו לראות איך מתבצרים הערבים בח'רבת בית-ראס.
הפגזה והפסקת אש קצרה, 5–7 באפריל 1948
ב-6 באפריל בערב פתח שוב "צבא ההצלה" בהפגזה, אשר גרמה להרוג אחד.
בסמוך לכפר ברוך נהרג מאש צלפים גם חיל חי"ש.
ב-7 באפריל הגיעה יחידה בריטית לקיבוץ והציעה הפסקת אש ל-24 שעות.
בדיעבד התברר כי לא הייתה זו יוזמה בריטית, שכן לאחר כיבוש משטרת לג'ון מאוחר יותר נמצא מסמך ביומן המשטרה ולפיו הגיע באותו יום לויטננט מ"צבא ההצלה" עם מכתב רשמי מאת קאוקג'י שבו הוא מבקש כי הבריטים יתווכו במשא ומתן עם משמר העמק על הפסקת אש.
חברי הקיבוץ קבלו את ההצעה כדי לפנות את הפצועים והילדים ולאפשר קבלת אספקה.
הפצועים פונו כבר באותו לילה דרך קווי הערבים לשם קבלת טיפול רפאוי בבית חולים.
הילדים, עם הצוות החינוכי, פונו למחרת ברכב צבאי בריטי.
במקביל הגיעו לקיבוץ מכוניות עם חמרי ביצור ואספקה.
אחרי 24 שעות חזרו הבריטים והציעו להאריך את הפסקת האש, כנראה גם כן ביוזמת קאוקג'י שרצה להעביר חלק מכוחותיו לקרבות על הדרך לירושלים, שכן מבצע נחשון התחיל שם יום קודם לכן.
אולם הפעם ההצעה לא התקבלה, שכן ההכנות להתקפת הנגד שתוכננה ליום המחרת היו כבר בעיצומן.
התקשורת הערבית מדווחת על ניצחון בקרב, 5–11 באפריל 1948
בניגוד מוחלט למצב בשטח, הרי התקשורת הערבית דיווחה כי קאוקג'י כבש בהצלחה את משמר העמק כבר ביום 4 באפריל, לאחר הפגזת הקיבוץ.
למחרת, ביום 5 באפריל כתב העיתון "ע-דפאע" שהופיע ביפו, מפי "סופר מיוחד שליווה את הצבא": "צבא עיראק בפיקוד קאוקג'י כבש את המושבה משמר העמק והניף עליה דגל ערבי".
ביום 6 באפריל התפרסם בעיתון "א-צריח" מאמר שגם לפיו כבשו את "המושבה", כלומר את קיבוץ משמר העמק, שאותו כינו בשמו של הכפר הערבי הסמוך, אבו שושה.
המאמר פיאר בשפה נמלצת את הצלחתו של צבא ההצלה בפיקוד פאוזי קאוקג'י.
וכך נכתב בו (בתרגום מערבית):
"המפקד אל-קאוקג'י התחיל בהתקפה כדי להעניש את ה'הגנה'.
צבא ההצלה התקיף את אבו שושה (משמר העמק) בתותחים ובטנקים והרס אותה.
ההתקפה הייתה מתוכננת תכנון צבאי בפיקודו של פאוזי אל-קאוקג'י.
היא נועדה להעניש את המושבה השוכנת בין לג'ון וג'נין ושלא פעם התנכלה לערבים השלווים, טף וזקנים.
בראש המתקיפים, שמנו 1,500 חיילים, עמדו מפקד צבא אל-קאדסיה קולונל מוחמד בק אל-מהדי ומוחמד בק צפא, אחד מקציני המטה הבכירים של צבא ההצלה.
הלוחמים השתמשו בתותחי שדה, במרגמות, בתותחים הרריים, במקלעים, ולרשותם עמדה יחידה ממוכנת מצוידת בנשק ובמכשירי קשר.
לפני ההתקפה הגדולה צרו החיילים על המושבה מכל עבר לפי שיטה צבאית מובהקת בצורת מלקחיים, ללכוד את תושבי המושבה הנחשבת לאחד המבצרים העזים של ה'הגנה' כרזרבה לכל הקטע הצפוני.
וביום א' שעבר, בשעה 5:15 בערב, ולאחר שהסתיימו כל ההכנות, ניתנה פקודת האש."
"ההתקפה התחילה בהפגזה כבדה על המושבה וכל מבניה נהרסו.
הם פוצצו את הגשר המקשר את המושבה עם העולם החיצוני והמפקד הכללי הכריז על עוצר בג'נין ובכבישיה וחלק מהכפרים כדי לאפשר ביצוע התוכנית כפי שנקבעה מראש.
בראש המתנדבים לעזרה ראשונה עומדת בתו של פאוזי אל-קאוקג'י.
צבא ההצלה התחיל בפעולה מערב יום אתמול ככל צבא אחר גדול ומוכן.
אחרי שעה וחצי נפלה המושבה בידי כוחות ההצלה והדגל הערבי הונף על ידי המפקד פאוזי המנצח.
גדוד אל-קאדסיה נכנס וכבש את המושבה.
המפקד נתקבל בהפגנה על ידי התושבים בג'נין בדרכו חזרה למטהו".
גם "ע-דפאע" המשיך לדווח ביום 6 באפריל כי מאנשי משמר העמק נותרו בחיים רק המעטים שנמצאו במקלט תת-קרקעי מבטון.
ביום 8 באפריל, לעומת זאת, פרסם "ע-דפאע" ידיעה הסותרת את דיווחיו הקודמים: אולטימטום ששלח קאוקג'י לקיבוץ משמר העמק וכן הסבר לכך שהקיבוץ טרם נכבש.
וכך נכתב (בתרגום מערבית): "עליכם להפסיק ההתנכלות לתחבורה הערבית.
אם לא, תיהרס המושבה ויושמדו התושבים".
בידיעה הוסבר עוד כי כוחות קאוקג'י לא נכנסו "למושבה" משום שחסו על הנשים והילדים, ומובאת קריאה לחברי משמר העמק: "אל תתגאו ואל תסמכו על שכניכם היהודים.
אם גאוותכם תתגבר עליכם ואם תחדשו את התקפותיכם על התחבורה ועל הכפרים הערביים בסביבה, כי אז מכריז קאוקג'י כי ייצא להשמיד כליל את משקכם על תושביו".
אפילו ביום 11 באפריל, שעה שקאוקג'י כבר החל לשלוח קריאות בהולות לעזרה, פרסם העיתון הלבנוני "אש-שרק" כי "ועד הזקנים מסר את הכפר משמר העמק לידי צבא קאוקג'י".
ברקע להתקפת הנגד של ההגנה והפלמ"ח עמדו שלושה נתונים שסייעו מאד להצלחתה.
ראשית, "צבא ההצלה" תקף את הקיבוץ בחזית צרה, ולא איבטח כראוי את אגפיו.
הדבר הקל על יצחק שדה ודן לנר לבצע את התמרון שתכנן מלכתחילה הסמג"ד אבינועם ולכבוש את ח' בית-ראס, ובכך לאיים על האגף המערבי של "צבא ההצלה".
שנית, הכוח שבפיקוד שדה נמנע מהתקפות ישירות על "צבא ההצלה" שהתרכז בעמק מנסי, ואשר היה לו יתרון בעוצמת האש.
רוב ההתקפות של הגדוד הראשון ושל הכוחות האחרים נערכו בלילה, נתקלו בהתנגדות קלה בלבד, ונחלו הצלחה.
לעומתו, "צבא ההצלה" ביצע את התקפותיו לאור יום, היה חשוף למארבים של לוחמי הגדוד, וספג אבידות כבדות ומכות מוראליות בפעולות אלה.
ושלישית, הגדוד הראשון הכיר היטב את האזור.
המג"ד, הסמג"ד, מפקדי הפלוגות והמחלקות וחלק ניכר מהלוחמים התאמנו בעבר באזור במסגרת הקורסים השונים של הפלמ"ח וההגנה אשר נערכו בג'וערה.
כך עולה למשל מדבריו של מפקד המחלקה פנחס זוסמן (סיקו), בראיון שנערך עימו: "את ג'וערה הכרתי, כל אבן קטנה, מכל הקורסים שהיו שמה.
ולא רק ג'וערה, כל הסביבה".
למעשה, בגבעות דליית אל-רוחה ובחורשות משמר העמק פותחו תורות הלחימה של ה"הגנה" והפלמ"ח, כאשר תרגלו אותן באמצעות דגלים בצבעים שונים כתחליף לרובים ולמקלעים.
תוכנית הפעולה כללה אם כן איגוף נרחב, אם כי לא בהיקף אליו שאף יצחק שדה; השתלטות על שטחים שולטים כולל הכפרים הערבים עצמם; ניוד מהיר של הכוחות והצבת מארבים מול כוחות קאוקג'י בכל מקום בו נצפתה, או נחזתה מראש, תנועתם לשם התקפה.
יצחק שדה המשיך ופיתח את תורת הלחימה אותה ייסד בפו"ש (פלוגות השדה), והתאים אותה לקנה המידה החדש והגדול יותר של לחימה מול צבא סדיר.
דן לנר המג"ד יישם את ניסיונו בלחימה עם הפרטיזנים היוגוסלביים, אליהם הצטרף כאחד מצנחני היישוב, כנגד הצבא הסדיר הגרמני במלחמת העולם השנייה.
זכרונותיהם של שני מפקדי פלוגות, שניהם לימים אלופים בצה"ל, יצחק חופי (חקה) וישעיהו (שייקה) גביש (אז שקלאר), משקפים היטב את גישתם של שדה ולנר:
יצחק חופי: "אצל דן לנר, שהיה מפקד הפעולה, היה לי אז המפגש הראשון עם יצחק שדה...
הייתה לו כף יד של חוצב...
שם את הלאפה שלו על מפה 1:100000 עם מרפק תקוע באיזה מקום, בוואדי מילק.
עשה תנועה קשתית שכיסתה את כל השטח של הרמות בכביש ג'נין-חיפה עד מעבר לוואדי עארה.
במערכת המושגים שלי זה נראה לי מאד גרנדיוזי...
עד אז לא עסקנו בפעולות כיבוש בכלל...
ישעיהו גביש: "דן ראה את הקרבות בהיקפים האלה בשטחים הרריים [הכוונה לניסיון שרכש בלוחמת הפרטיזנים ביוגוסלביה], הוא ידע מה יכול לעשות גוף רגלי נייד קל רגליים מול צבאות סדירים.
הוא לא חשב במושגים של כיתת פו"ש.
הוא הבין את הקפיצה, הוא הבין את המעבר למלחמה מול צבא גדול, של קאוקג'י.
הוא היה שותף לדן, ויכול להיות שפעלו לפי מחשבה שהייתה מעבר למקובל".
תחילת התקפת הנגד, 8 באפריל 1948
התקפת הנגד החלה ב-8 באפריל 1948, כשג'וערה משמשת בסיס יציאה של הכוחות.
בתחילת ההתקפה, שתי פלוגות מהגדוד הראשון כבשו את המשלטים מסביב למשמר העמק.
פלוגה אחת כבשה מול התנגדות קלה את ח'רבת בית-ראס, שסומנה כזכור מראש בתור היעד הראשון להתקפת הנגד.
בעקבותיה נעה פלוגת 'כרמלי' וכבשה ללא התנגדות את 'הר הגעש' (תל קוטא) ו'הר הגעש הקטן' הסמוך; הפלוגה שכבשה את ח'רבת בית-ראס התקדמה והחליפה את פלוגת כרמלי, ולאחר מכן הוחלפה על ידי מחלקה מ'כרמלי', וחברה לכוחות האחרים של הגדוד הראשון.
פלוגות הגדוד הראשון כבשו גם את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, תוך גרימת אבידות רבות לאויב.
בכפר זה הוחלפו כוחות הגדוד על ידי קורס המ"כים של 'גולני'.
עם שחר הועברו שתי פלוגות הגדוד לקצה הדרומי של משמר העמק, תפסו משלטים ופוצצו גשר ליד מנסי.
בד בבד, לנוכח ההצלחה בגזרה הדרומית, מחלקת חי"ש מ'כרמלי' תפסה את 'ההר הקירח' (כיום גבעת קיפוד, כ-1.5 ק"מ ממערב לקיבוץ).
בלימת התקפת נגד ערבית, 9 באפריל 1948
בבוקר 9 באפריל, בשעה 08:00, החלה להגיע תגבורת לאויב, שהלכה וגדלה במשך היום, בין 400 ל-600 איש, במגמה לכבוש בחזרה את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא ולתקוף שוב את משמר העמק.
ההתקפה על כוח 'גולני' שבכפר הייתה עזה, והגיעה לעיתים עד לטווח השלכת רימונים.
כוח 'גולני' ביקש לסגת, אך הבקשה לא נענתה.
'צבא ההצלה' גם הפגיז את הכפר בתותחים וכוח רגלי עשה דרכו במטרה לאגף את כוח 'גולני' שהחזיק בו.
אלא שפלוגה אחת של הגדוד הראשון חסמה את הדרך מדרום לחורשת משמר העמק, המטירה אש על הכוח המאגף, ומנעה את התקדמותו.
לפיכך הכוח הערבי לא הצליח לאגף את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, אלא התמקם ברכס שממזרח לח'רבת בית-ראס.
כוח הגדוד הראשון נע לרכס הסמוך, והמשיך להטריד ביריות את הכוח הערבי.
אולם הלחץ על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא נמשך, ולפיכך נשלחה לשם פלוגת 'כרמלי' כתגבורת.
בערב נסוג כוח 'צבא ההצלה' מן הרכס שתפס.
כוחות 'גולני' שהגנו על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא הרסו את מרבית בתי הכפר, אך נסוגו ממנו בלילה כיוון שאזל כוחם.
במקביל לקרב על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, הכוח על 'ההר הקירח', יחד עם כוח 'גולני' שבקיבוץ, כבשו את אבו שושה; לפנות ערב הם נטשו גם כפר זה, לאחר שהרסו חלק מבתיו.
עם לילה, כוחות החי"ש מחטיבת 'כרמלי' חזרו למשמר העמק, וכוחות הגדוד הראשון חזרו לג'וערה וסביבתה; באותו יום הגיע גם המג"ד דן לנר אל כוחות הגדוד, וחזר לפקד עליהם.
במהלך הלחימה ביום זה כוחות הגדוד לקחו נשק שלל, ובשעת בדיקתו אירעה התפוצצות; הנשק הגדודי נהרג ותשעה אנשים נפצעו קל.
בצהרי 10 באפריל חזר 'צבא ההצלה' לירות על משמר העמק, תחילה אש מקלעים ובהמשך גם אש ארטילרית.
כמו כן ירו גם על הכוחות שתפשו את ח'רבת בית-ראס.
בשעות אחה"צ הוטל על פלוגת חי"ש של 'אלכסנדרוני' שהוכפפה לפיקוד הגדוד הראשון לתפוס שני משלטים דרומית לח'רבת בית-ראס.
הפלוגה נתקלה ביריות ונאלצה לסגת.
בקרבות סביב ח'רבת בית-ראס נגרמו ל'צבא ההצלה' אבידות.
מאידך, לאחר שכוח 'ההגנה' עזב את אבו שושה, חזרו הערבים לכפר, ירו ממנו על הקיבוץ, וחסמו באש את הדרך לחיפה.
אל משמר העמק עצמה הגיעו 50 פועלי סולל בונה, והחלו בחיזוק הביצורים במקום.
ב-11 באפריל שריוניות 'צבא ההצלה' פגעו במשאיות שנסעו אל המשק מכיוון כפר ברוך.
המשאיות נעצרו והתחמושת שעליהן נפרקה והובאה רגלית לקיבוץ.
למרות זאת קאוקג'י הוטרד קשות ממצבו והזעיק עזרה מכוחותיו שבהרי ירושלים.
הכוח בפיקודו של מאמון אל-ביטאר אכן הגיע והצטרף לקרבות החל מ-13 באפריל, עוד לפני השגת ההכרעה בהם.
קאוקג'י גם שלח מברק נואש למפקד הגדוד הדרוזי בשפרעם והתחנן לעזרה: "הנני פונה אליכם, בני מערוף, אני במצוקה.
אם לא תיחלצו לעזרתי – תלונתי לאלוהים".
הכרעת המערכה, מליל 11–12 באפריל עד 15 באפריל
למרות תבוסותיו, קאוקג'י היה צפוי לתקוף שנית, בכוחות מוגברים, מכיוון ואדי עארה.
מטה הגדוד החליט לטמון לו מארב, לרגע שיגיע לעמק מנסי והעיירה באותו שם.
וכך התנהל הקרב המכריע בו הוכרע קאוקג'י: במארב הגדודי, פלוגה אחת תפסה את המשלטים מעל הכפר מנסי; פלוגה שנייה תפסה את אזור תל אבו קוטה; פלוגה שלישית נשארה חבויה לרגלי ח'רבת בית-ראס והמתינה להתקדמות האויב לעברה; פלוגה רביעית כבשה את רוביה ואת נרגריה וגרמה אבידות קשות לאויב.
האויב הסתער במשך יום אחד לא פחות מ-11 פעם ובכל פעם נסוג, תוך אבידות.
לבסוף עלה כוח האויב על מארב הפלוגה השלישית והוכה קשות.
לאויב היה כוח עדיף, הוא הסתייע בשבעה תותחים שמהם אחד הושמד, בשני משוריינים כבדים, במספר משוריינים קלים ובתגבורת שהגיעה מג'נין.
13 שעות ארך הקרב הזה עד שהאויב נסוג, אך בסך הכל שהו לוחמי הגדוד בשטח במשך 30 שעות רצופות.
הערכת הפעולה והשלכותיה על הגדוד
במערכה על משמר העמק לחם גדוד "העמק" כגדוד קרבי מתוגבר ביחידות חי"ש, ולא עוד כמטה מינהלה המסדר משימות ונותן למפקדי הפלוגות לבצע לפי שיקולם.
לקרב זה לא היה אופי של פשיטה, או התקפה נקודתית המסתיימת במאמץ לילי אחד שלאחריו הכוח חוזר עם שחר לבסיס.
מיפקדת הגדוד לא זו בלבד שיזמה ושלטה על מהלך הקרב והטילה משימות מבצעיות, אלא הפעילה גם מערך תחזוקה.
הגדוד התנסה בלחימת יום, בהסתערות תחת אש, בספיגת הפגזות שחייבה התחפרות.
במערכה במשמר העמק חלה גם תפנית משמעותית במבנה הפיזי והחברתי של הגדוד.
גדוד "העמק" נכנס למערכה ממבנה של הכשרות/מחלקות פזורות בקיבוצים, שבועיים אימונים ושבועיים עבודה.
אמנם גם לאחר משמר העמק המשיכו כמעט כל ההכשרות לשמור על המסגרת החברתית, אך לא חזרו עוד לקיבוצים.
חסל סדר שבועיים עבודה שקובע סדרן העבודה של המשק ושבועיים אימונים בפיקוד המ"מ.
מעתה, מחלקות הגדוד אינן עוד מכלכלות את עצמן בעבודה, כלכלת הפלמ"ח היא על הנהגת היישוב, כצבא לכל דבר.
הגדוד ישהה מעתה ועד סוף מלחמת העצמאות במרוכז בבסיסים קרובים לשדה המערכה, כנדרש לפי התפתחות המלחמה, הגם שלפי שעה הבסיסים היו גם הם בקיבוצים סמוכים לאתרי הפעולות.
במלחמה, גם המסגרות של הכשרה מגויסת אינן עוד רלוונטיות מבחינה צבאית.
גם לפני כן יצאו לפעולות רק הבנים הלוחמים ומעט מאד בנות.
לא הייתה עוד הצדקה לכך שמ"מ יפקד על הכשרה שבה 10 עד 20 לוחמים בפועל.
רק בהכשרות הגדולות היה מספר לוחמים שהצדיק קיום מחלקה.
מחלקות לוחמות הורכבו גם מחברים של שתיים או שלוש הכשרות קטנות.
לאחר הניצחון על חילות קאוקג'י במשמר העמק וסביבתה לא חלפה הסכנה להתקפת יישובים בעמק יזרעאל, הזירה של גדוד "העמק" הקיפה את העמק כולו.
במשך ימים אחדים הגדוד המשיך להתארגן בבסיסיו החדשים, כדי לחדש ציוד, להתחמש ולהתאמן בהפעלת סוגי נשק חדשים שקיבלו, הרובים הצ'כיים.
וכן – לקבור את עשרת חלליו.
הפצועים קשה אושפזו, הפצועים קל חזרו לתפקד וכבר הגיעה הפקודה לביצוע המשימה הבאה: כיבוש הכפר הערבי הגדול זרעין.
בליל 19 באפריל 1948 יצא הגדוד ממרחביה לכבוש את זרעין.
וזה מה שקרה בהמשך, על פי עדויות מפקדים ולוחמים: הכוחות התגלו מוקדם, עוד בשטחי ההיערכות, וספגו מייד אש חזקה.
אש הכוח לא הצליחה לשתק את אש האויב.
טענה שחוזרת על עצמה: "קיבלנו 'סטנים' חדשים, לא היינו מרוצים מהם כי היו להם מעצורים רבים.
אבל לקראת פעולה שכזו, בתוך בתים, היינו צריכים נשק היורה אש שוטפת וה'סטן' היה יעיל יותר מהרובה בלחימה מסוג זה".
פלוגה א' הצליחה לחדור לכפר וכבשה את מבנה בית הספר.
משם היא ניהלה קרב הגנה שבמהלכו נפגעו חלק מהלוחמים.
שאר הפלוגות לא הצליחו במשימותיהן, בוצעה התקפת נגד ערבית, הגדוד לא הצליח לבצע את המשימה ונסוג בטרם יאיר עליו אור יום.
ימים אחדים לאחר קרב זרעין קיבל הגדוד הוראה להתייצב בגליל המערבי לקראת פעולה בעכו.
פלוגה א' בפיקוד יצחק חופי, חקה, ופלוגה ד' בפיקוד ישעיהו גביש, שייקה, פעלו במסגרת המצור שהטיל החי"ש על עכו.
נותקו קווי הטלפון של העיר ונחסמו הדרכים מהכפרים הערביים שסיפקו את מזונה.
החי"ש תקף בעבר את עכו ללא הצלחה, בשל סיוע ארטילרי שנתנו הבריטים לתושבי העיר הערבית ולמגיניה.
בלילה שבין 24 ל-25 באפריל חצתה פלוגה ד' דיונות וביצות, הגיעה לבית הקברות שממזרח לעיר והלוחמים התמקמו בין המצבות שהיוו עמדות ירי טובות.
לוחמי הפלוגה ירו לעבר עכו ומעכו השיבו אש וכך עד לפנות בוקר.
היה חשש שהפלוגה תישאר תקועה בין הביצות באור יום.
המג"ד עקב אחר התפתחות הקרב ובהיותו מודע למצב שנוצר הורה על ניתוק מגע ושלח שני אוטובוסים שהחזירו את הכוחות לבסיסם.
דן לנר הגדיר את פעילות הגדוד הראשון בעכו כ"פשיטה", ולא הייתה מטרה לכבוש את העיר.
זו נכנעה לבסוף לחטיבת כרמלי רק ב-18 במאי 1948, לאחר עזיבת הבריטים את ארץ ישראל ובתום קרב שנמשך 18 שעות.
אותה שעה הגדוד הראשון לחם כבר בגליל העליון.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח
בשלהי אפריל 1948 הגיע יגאל אלון לגליל וקיים דיון עם אורי יפה ומולה כהן, אז מפקד הגדוד השלישי.
זאת לקראת 15 במאי, יום בו היו צפויים לפלוש לארץ צבאות לבנון וסוריה, במגמה לכבוש את צפת ואת כל יישובי הגליל המזרחי.
מסקנות הדיון היו כי צפת וסביבתה הן השטח החיוני של אצבע הגליל, וסילוק הערבים מצפת ישנה את מאזן הכוחות במרחב לטובת היהודים; השתלטות על רכסי מלכיה ועל נבי יושע תחסום את ירידת הלבנונים למרכז עמק החולה; ואם יתוגברו ישובי עמק החולה הם יוכלו לעצור את התקדמות הצבא הסורי.
למילוי משימות אלה הכרחי היה לקבל תגבור של גדוד חי"ר אחד, לכל הפחות, והמועמד הטבעי לכך היה הגדוד הראשון.
בשובו לפיקוד העליון הציג יגאל אלון את התוכנית שהתגבשה לאור כל זאת.
המטה הכללי אישר את התוכנית והטיל על אלון להוציאה אל הפועל כמפקד "מבצע יפתח" שמטרותיו: א.
להוציא את עמדות המפתח מידי האויב.
להיערך לבלימת הפלישה הצפויה ב-15 במאי 1948. נתקבלה גם ההמלצה להעלות את הגדוד הראשון לגליל בהקדם האפשרי, כדי להיות חלק מהכוחות של מבצע יפתח.
הגדוד הראשון, הוא גדוד "העמק", והגדוד השלישי, הוא גדוד "הגליל", היו לגרעין שתוך זמן קצר ביותר יהיה לחטיבת יפתח.
הגדוד הראשון יצא לגליל ב-2 במאי 1948. טור ממונע התפתל כנחש והנוסע ברכב שבאמצעיתו לא יכול לראות לא את ראשו ולא את זנבו.
הייתה זו תחושה של עוצמה לחברי הכשרות שעד אז ראו מקרוב רק את שתיים-שלוש המחלקות שבסיסן בקיבוצים הסמוכים.
גם הלוחמים במשמר העמק ובזרעין ראו עד אז רק את היחידות שלחמו בסמוך להם, ואילו כאן עלו במרוכז 926 לוחמות ולוחמים.
ירוחם כהן, שהיה מראשי המסתערבים וקצין המודיעין של מטה הפלמ"ח, ערך במבצע סיור מודיעין באמצעות "טייסת הגליל".
לאחר שמשלטים לאורך הדרך מגינוסר לראש פינה נתפסו כדי לאבטח את השיירה, הוא הטיל מן המטוס הודעה לדן לנר המג"ד: 'אפשר לנסוע באורות מלאים בלילה'.
המטרה הייתה שהאויב יחשוב כי כוחות גדולים עולים לגליל.
לאחר הנסיעה הארוכה נכנסו אנשי הגדוד למחנה הצבאי ממול לראש פינה;, מחנה זה נעזב על ידי הבריטים חמישה ימים קודם לכן, ונתפס על ידי ה"הגנה".
מייד המחנה קיבל שם חדש, "מחנה פילון", על שמו של פילון פרידמן, מ"מ בגדוד השלישי, שנפל עם לוחמיו ב-20 באפריל בהתקפה על נבי יושע.
במחנה פילון נקבעו לראשונה נוהלי התנהגות במחנה צבאי: שליטה על התנועה בתוך המחנה, הצבת שוטרים גדודיים (ש"ג) ליד השער, ביקורת כניסה ויציאה באמצעות "פס", וכדומה.
למחרת הגעתם למחנה פילון כבר יצאו חלק מהלוחמים למשימה הראשונה שהוטלה על הגדוד הראשון בגליל במסגרת מבצע יפתח, משימה שכללה חיסול בסיסי אויב המתנכלים לדרכי התחבורה, והריסת מבנים העלולים להיות בסיסי אויב בשטח המחבר בין הגליל התחתון לגליל העליון.
למשימה זו הוקצו פלוגה א' בפיקוד יצחק (חקה) חופי, חלק מפלוגה ב' בפיקוד אסף שמחוני, ופלוגה ד' בפיקוד שייקה גביש.
הפעולה החלה בלילה שבין 3 ל-4 במאי 1948 ולמרות היקפה הסתיימה תוך יום.
בשל מטרתה (שהושגה), ניקוי כל השטח שבין הכנרת לעמק החולה משני עברי הכביש מטבריה צפונה ועד הירדן מזרחה, נקראה הפעולה "מבצע מטאטא".
בשבוע שלאחר מבצע מטאטא נקרא הגדוד הראשון לסייע בכיבוש צפת, הבירה הערבית של הגליל.
העיר הייתה מאוכלסת כ-12,000 ערבים ומיעוט של כ-2,000 יהודים שהתגוררו ברובע היהודי העתיק, חלקם הגדול זקנים.
הכוח העיקרי שפעל בצפת היה הגדוד השלישי.
החל ממבצע יפתח המשיכו שני הגדודים לפעול זה בצד זה עד סוף מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת יפתח.
ההתקפה נקבעה ללילה שבין 9 ל-10 במאי 1948. המשימה שהוטלה על הגדוד הראשון הייתה: כוח של שתי פלוגות יטריד באש את הכפר עכברה במגמה לרתק כוחות אויב במקום, לחסום את דרכי הנסיגה של הלוחמים הערביים מצפת, ולשמש עתודה לגדוד השלישי אם יתקשה להשתלט על העיר.
כמו כן נדרש הגדוד להעביר מחלקה אחת תחת פיקוד הגדוד השלישי.
מיפקדת הגדוד קבעה כי פלוגה ב' בפיקוד אסף שמחוני ופלוגה ד' בפיקוד שייקה גביש, שתיהן בפיקוד הסמג"ד חיים אבינועם, יטרידו את עכברה וישמשו עתודה לכיבוש צפת; פלוגה א' תקצה מחלקה בפיקוד המ"מ סיקו זוסמן שתפעל תחת פיקוד הגדוד השלישי.
הכפר עכברה שוכן כשני ק"מ דרומית לצפת (מאוחר יותר הוכלל בשטח העירוני של צפת עצמה), בתוך ואדי עכברה שמתחבר לנחל לימון ומוקף משני צדדיו בגבעות ובמצוקים תלולים.
השתלטות לוחמי הגדוד על עמדות מול עכברה נועדה לכך שיהיו בכוננות מיידית לתקוף את האויב בעורפו.
צפת הערבית הייתה בחלק הדרומי של העיר ואילו הערבים לחמו נגד התקפת הגדוד השלישי שבאה מצפון וממערב.
כוחות הגדוד ירו אש כבדה על הכפר, כולל אש תלולת מסלול, על מנת לערער את ביטחון הלוחמים הערבים בצפת עצמה, כך שירגישו מכותרים.
תוך כדי הירי על עכברה שמעו לוחמי הגדוד הראשון את הדי הלחימה בצפת עצמה, אותה הרעיש הגדוד השלישי ב"דוידקה" ובמרגמות.
לאחר שהעיר נכבשה נתקבלה הפקודה להתקפל.
המחלקה של פלוגה א' בפיקוד המ"מ סיקו זוסמן שהצטרפה לגדוד השלישי פעלה בשתי גזרות אחרות בצפת.
תחילה נועדה המחלקה לתגבר את הכוח שכבש את "המצודה", אך זו כבר נכבשה בינתיים.
לקראת צהרי 10 במאי נשלחו סיקו ואנשיו להשלים את כיבוש העיר על ידי תפיסת משטרת כנען, ששלטה על צפת ממרומי הר כנען.
הכוח השתלט בזהירות על המצודה, שנתגלתה כריקה לאחר שמגיניה נמלטו ממנה; לעיני כל תושבי צפת וכוחות הגדוד השלישי הורידו לוחמי המחלקה את דגלם של הכוחות הערביים שהתנוסס מעל המצודה.
לאחר מכן המחלקה של סיקו חזרה לעיר והופנתה למשטרת צפת הקרובה לרובע היהודי, שאמנם נכבשה בידי הגדוד השלישי, אך על הגג היו עדיין כמה לוחמים ערביים.
על פי השמועה נמצא ביניהם מפקד הכוח הסורי שבא לעזרת ערביי צפת, אדיב שישכלי, לימים נשיא סוריה.
המחלקה לכדה כמה מהם אך רובם הצליחו להימלט, ובתוכם אדיב שישכלי אם אמנם נמצא שם.
יחידות הגדוד הראשון חזרו למחנה פילון ונערכו למערכה שתתחיל כעבור ארבעה ימים, עם סיום המנדט הבריטי ופלישתם הצפויה של צבאות ערב למדינה היהודית שתכונן באותו יום.
במחנה פילון, בין המבצעים, נמשכו אימונים לאור לקחי הקרבות שהגדוד עבר.
ב-13 במאי 1948, יומיים לפני תום המנדט הבריטי, ישבו אנשי הגדוד הראשון לפי פלוגות, ושמעו מה המשימה הלאומית המוטלת עליהם: מניעת הפלישה הצפויה של הצבא הלבנוני ברכס מלכיה, פלישה העלולה לנתק את אצבע הגליל מהמדינה היהודית העומדת לקום.
כיבוש רכס מלכיה, הכפרים מלכיה וקדש והמחנה הצבאי הסמוכים לגבול, היה אמור להיות מערכה מכריעה במבצע יפתח.
הכוחות לא שיערו כי המערכה הזאת תימשך 15 יום שבהם ינהל הגדוד בין 14 ל-29 במאי מספר קרבות, חלקם עקובים מדם.
כאמור לעיל, מלכתחילה תוכנן מבצע יפתח כך שאחרי כיבוש צפת ייתפס רכס מלכיה.
על יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח ומפקד מבצע יפתח, הופעל אותם ימים לחץ כדי שיקצה כוחות לתגבור יישובים, אך הוא היה נחוש בהחלטתו להפעיל את הגדוד הראשון במרוכז נגד האויב העיקרי שחנה במלכיה, על מנת לסכל את הפלישה שסברו כי תגיע, ובהתאם לתוכנית המקורית של מבצע יפתח.
הרעיון המרכזי בתוכנית הקרב בגבול לבנון היה להשתלט על הר מלכיה ולחסום את דרכי הגישה לעמק החולה, שכן רכס מלכיה היה השטח החיוני בגזרה.
שיאו, יותר מ-700 מטר מעל פני הים, השתרע על שטח באורך של כשלושה ק"מ: מכשול טבעי החוסם את התנועה בעמק קדש.
במרכזו שכן מחנה צבאי שבנו הבריטים, צפונית לו ובמורדותיו השתרע הכפר מלכיה ובקצה הצפון מזרחי של הר מלכיה שכן תל קדש, שחסם את הגישה למצודת נבי יושע.
בין ההכנות בוצעו לראשונה סיורי אוויר, בהשתתפות מפקדי הפלוגות, במטוסי "טייסת הגליל" של הפלמ"ח.
המ"פים לא היו מורגלים בקריאת השטח מן האוויר.
חקה, מפקד פלוגה א', מספר: "המראנו ממחניים...
אפילו לא 'פייפר', מטוס קטן מסוג אחר...
קיבלתי תידרוך מירוחם כהן, קמ"ן יפתח...
אחר כך כשעלינו ברגל אני זוכר [ששמתי לב] שמן האוויר לא הבחנתי בהפרשי הגובה הגדולים שישנם בשטח".
ואילו הסמג"ד אבינועם סיפר שהמריא ב"פייפר" שממנו הוצאו המושבים ובמקומם היו בלוני גז עם מנגנוני הפעלה של חומר נפץ.
הוא השליך שניים כאלה מעל מלכיה.
עם זאת למפקדים לא היו צילומי אוויר וחסרו נתונים ברורים על עוצמת האויב.
היה ידוע שהכוח שתקף בחודש אפריל את רמת נפתלי שוהה במחנה הצבאי ובקדש, אך הייתה תמונה מעורפלת לגבי יכולתו של צבא לבנון העלול לפלוש מעבר לגבול הבינלאומי.
לדברי שייקה גביש ההנחה הייתה שהגדוד יקדים את הצבא הלבנוני בלילה או שניים, ישתלט על הכפר מלכיה ויתפוס את עמק קדש.
התוכנית שגובשה לכיבוש מלכיה, קדש והמחנה הצבאי הייתה כלהלן:
פלוגה א' בפיקוד יצחק חופי תכבוש את הכפר מלכיה, תתארגן להגנה ותשלוט על כביש בלידה-סעסע.
פלוגה ב' בפיקוד אסף שמחוני תכבוש את הכפר קדש ותמנע תנועת האויב לעבר נבי יושע.
פלוגה ד' בפיקוד ישעיהו גביש תכבוש את המחנה הצבאי, תיערך להגנה ברכס מלכיה ותחסום תנועת אויב בקטע אחר של ציר סעסע-בלידה.
מיפקדת הגדוד (החפ"ק) תהיה באזור רמת נפתלי.
בצהרי 13 במאי הסתדרו הפלוגות ברחבת המסדרים של מחנה פילון.
בתום המסדר עלו מחלקות הלוחמים לכלי הרכב שיובילו אותם לנקודה שממנה יעלו לרכס ברגל.
מכלי הרכב בקעו קולות ששרו לראשונה את "בת שבע", השיר שחיבר חיים חפר ליום הולדתו השביעי של הפלמ"ח שיחול כעבור יומיים, ב-15 במאי.
עם רדת החשיכה הגיעו לוחמי הגדוד לשטח הכינוס, במקום בו הוקם לימים המושב שדה אליעזר.
שם נעשו ההכנות האחרונות לקראת הטיפוס במעלה נחל דישון להר מלכיה ויעדי הכיבוש.
בהינתן האות לתזוזה החלו הלוחמים לנוע ובשעה 20:00 דיווח מטה יפתח למטה הפלמ"ח: "הגדוד הראשון יצא לכבוש את מלכיה ולהרוס את קדש".
עם היציאה, ערפל כבד ירד על נחל דישון והיקשה על ההליכה.
הפרדות העמוסות נשק מסייע וציוד עיכבו את התנועה, מדי פעם נעמדו ולא זזו.
בלית ברירה הוחלט להעמיס גם את הציוד שהן נשאו על גב הלוחמים, העמוסים בלאו הכי בציוד האישי והמחלקתי המחושב למספר ימים.
יותר מ-10 ק"מ, בעלייה ובין טרשים הלכו האנשים בטור עורפי, ולפעמים התעכב כל הגדוד עד שהביאו את אלה שפיגרו; כמו כן היו טעויות בניווט.
כשהתברר כי הגדוד לא יגיע ליעדיו בזמן, המג"ד דן לנר החליט לעצור את מסע ההתקרבות ולדחות את ההתקפה ב-24 שעות.
הגדוד תפס מחסה מתצפית אויב ברכסים מדרום מערב לרמות נפתלי.
אותו יום שישי, 14 במאי 1948, ה' באייר תש"ח, נקראו כל הנותרים במחנה פילון למסדר שנערך בשעות אחר הצהריים המאוחרות, ובו השתתפו בעלי תפקידים לא-קרביים מפלוגת המפקדה, וכן הבנות (יותר מ-200).
אחת מהן, תהילה, כתבה לימים: "במסדר משמיעים שתי הודעות חשובות: לפני כמה שעות, בתל אביב, דוד בן-גוריון הכריז על הקמת מדינת ישראל; והודעה שנייה – דרושים מתנדבים ומתנדבות להעפיל בלילה על ההר, עם ציוד ללוחמים...
ההודעה השנייה הייתה באותו רגע חשובה יותר בעינינו ונדמה לי כי כולנו התנדבנו לסחוב ציוד ללוחמים, ביניהם חברינו...עם רדת החשיכה יצאנו לאיילת השחר ומשם לנקודה שממנה התחיל שביל שהעפיל על ההר...
המטען די כבד על גבנו, הקוצים שורטים אותנו.
הפסקות קצרות, והנה אנחנו במקום הריכוז של הלוחמים, סמוך מאד למקום בו מקץ כמה שעות יתחולל הקרב הנורא, שבו נפלו 24 מלוחמי הגדוד הראשון...
אותו לילה, על ההר, ראינו אותם בפעם האחרונה...
כעבור עוד יום נקראו הבנות לראש פינה כדי לזהות גופות החללים".
באותו יום, ב-14 במאי, הגיעו כוחות החטיבה הלבנונית בפיקודו עאדל שהאב סמוך לגבולה של ארץ ישראל והתפרסו במרחב שבין הכפרים בינת' ג'בל ועיתרון.
בחטיבה הלבנונית היו שני גדודי חי"ר (השלישי והרביעי) ופלוגת שריון.
בלילה שבין 14 ל-15 במאי, לאחר שפג תוקף המנדט ובמקביל לחידוש תנועת הגדוד הראשון, החלו כוחות החטיבה הלבנונית לנוע לעבר הגבול הבינלאומי.
בראש הכוח נעה יחידת חלוץ: מחלקת משוריינים ופלוגת חי"ר.
באשמורת אחרונה שוב נערך הגדוד בטור ארוך, טיפס לרכס, ירד לבקעת קדש, ופתח בקרב תוך הפתעה גמורה לאויב.
עם עלות השחר כבש הגדוד הראשון את המחנה הצבאי במלכיה, השתלט על הרכס, כבש את הכפר קדש והתקדם לתוך הכפר מלכיה.
בהגיעו לבקעת קדש, התפצל הגדוד לשני ראשים: פלוגה ב' נעה צפונה בבקעה לעבר הכפר קדש; פלוגות א' ו - ד' נעו לעבר מלכיה: הכפר, המחנה הצבאי ומשלטי מלכיה.
בקרבת הכפר מלכיה פלוגה א' נתגלתה ונתקלה בהתנגדות עזה.
הפלוגה הסתערה לעבר הכפר ושתי מחלקות חדרו אליו וניהלו קרב פנים אל פנים בין הבתים.
המחלקה השלישית, שהייתה מאחור, הצטרפה בגל השני של הקרב.
פלוגה א' נתקלה לא רק בכפריי מלכיה אלא גם בכוחות הלבנוניים שכבר הגיעו אליו.
לכוחות אלה הייתה עדיפות משמעותית בעוצמת האש: הם הפעילו שריוניות עם תותחי נ"ט "טו פאונדרס" בעוד שלגדוד היו רק פיאטים (מטולי נ"ט) ומרגמת "דוידקה".
מרבית הנפגעים היו מרימוני המדוכה הצרפתיים, שנורו בירי תלול מסלול וכך פגעו באלה שתפסו מחסה מאחורי גדרות.
לנוכח המצב העריך המ"פ חקה שלא יצליח להתבסס בכפר מלכיה והחל להוציא את פלוגה א' ממנו ולנוע בחיפוי הדדי לעבר המחנה הצבאי מלכיה במטרה לחבור לפלוגה ד' שהייתה שם.
לוחמי פלוגה א' תפסו עמדות סמוך לפלוגה ד' אלא שבאותה עת התחילה התקפת הלבנונים גם על פלוגה זו.
פלוגה ד' כבשה קודם לכן את המחנה הצבאי ללא קושי, התושבים המקומיים שהיו בו נסו והפלוגה התבססה על שלושה משלטים: במרכז המחנה הצבאי, צפונית לו משלט מלכיה ודרומית לו מחלקת מעוז בפיקוד גנדי שנשלחה לחסום את צומת הדרכים שמדרום למחנה.
הכוחות הלבנוניים שנערכו קודם לכן לרגלי הכפר, הופנו עם נסיגת פלוגה א' אל המחנה הצבאי והמשלט, שהפכו בכך ליעד הראשי שאליו הופנה המאמץ הלבנוני העיקרי.
בסביבות השעה שבע בבוקר התקדמה פלוגה לבנונית לעבר פלוגה ד' בחיפוי רימוני רובה ובסיוע שריוניות.
ירי הדוידקה של הפלוגה לא היה אפקטיבי, ואילו כוחות לבנונים נכנסו ל"פילבוקס" (מצדית) כ-80 מטר מלוחמי הפלוגה והחלו לצלוף עליהם.
בשלב זה החלו לאזול המים והתחמושת של הגדוד.
קבוצת לוחמים צעירים שהתגייסו רק כשבועיים קודם לכן הביאו תחמושת, ומטוס "פייפר" השליך מכלי מים ומזון, אך סיוע זה לא הספיק.
הלבנונים כבר תקפו לכל רוחב החזית של הגדוד, שהשתרעה על פני יותר מ-4 ק"מ, מקדש בצפון שנכבשה בידי פלוגה ב' עד "משלט העץ" בדרום שהתבססה בו מחלקת מעוז.
פלוגה לבנונית הטרידה את לוחמי פלוגה ב', בעוד ששני גדודים תקפו את פלוגות א' ו - ד'.
לפי עדויות לוחמי הגדוד הראשון, בכוחות שלחמו נגדם השתתפו גם לוחמים לא-ערביים.
נשמעו פקודות בשפה הסרבית וכנראה אלה היו יוצאי יחידות מיכאלוביץ, בהן שירתו מוסלמים רבים, שלחמו במלחמת העולם השנייה קודם נגד הגרמנים ולאחר מכן לצידם.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח והמבצע אשר נמצא במטה בראש פינה, לא יכול היה להחיש סיוע כיוון שהגדוד השלישי היה בחלקו בצפת ובחלקו בפעולות אחרות.
אלון דיבר אישית בקשר עם מפקדי הפלוגות ועם המג"ד, אך יכול היה רק לעודד אותם.
בינתיים הצבא הלבנוני הסתער גלים גלים; המאמץ העיקרי שלו היה לכבוש את משלט מלכיה, ולבסוף הצליח בדבר.
לאחר מכן הפנו הלבנונים את המאמץ לכיבוש המחנה הצבאי ו"משלט העץ"; המחנה הצבאי הותקף מצפון וממערב, והמשלט ממערב ומדרום-מערב.
מפקד פלוגה ד', שייקה גביש, נפצע, ופונה לאחר שהעביר את הפיקוד לחקה, מפקד פלוגה א' שהיה לידו; מעתה ועד תום הקרב והפשיטות שבעקבותיו אוחדו שתי הפלוגות לפלוגה אחת שנקראה פלוגה או"ד.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות קיבל המ"פ חקה אישור והוראות לנסיגה, למרות החשש מנסיגה באור יום.
מפקדת הגדוד העריכה שגם האויב מותש, סבל אבדות רבות, ולא יהיה לו כוח להתקדם מעבר לרכס מלכיה.
המג"ד החליט לנתק מגע עם האויב ולהיערך במקום נוח יותר, ממנו יוכל לעצור את הלבנונים מלפלוש לעבר עמק החולה.
הוא פקד להתפנות ולהיערך מחדש על הרכסים של הרי נפתלי (בין הר זמר להר צבי בימינו).
הנסיגה תוכננה להתבצע בשלבים: בשלב הראשון פלוגות א' ו-ד' ייסוגו מרכס מלכיה בחיפוי מחלקת מעוז ומחצית פלוגה ב' הנמצאת בקדש.
בשלב השני תיסוג מחלקת מעוז בחיפוי פלוגה ב'.
בשלב השלישי תיסוג המחצית השנייה של פלוגה ב' לעבר פלוגות א' ו-ד' במיקום החדש.
הנסיגה התבצעה תחת ירי ואש תותחים, והייתה קשה בעיקר בגלל המאמץ של סחיבת הפצועים דרך בקעת קדש ולאחר מכן מתחנת האיסוף לעבר רמות נפתלי, תוך איסוף הנשק שנותר מאחור.
ב-15 במאי בשעה 18:30 שלח מטה יפתח סיכום ביניים על הפעולה למטה הפלמ"ח, עם העתק למטכ"ל, ובשעה 20:30 שלח עדכון.
המטה דיווח על כ-120 נפגעים; בהמשך התברר כי 24 מהם נהרגו.
לפי הערכתו, לאויב היו כ-200 נפגעים.
דווח כי הכוח מתארגן בשטח בין מלכיה לרמות, תחת אש תותחים.
נשלחה בקשה לתגבורת של מספר פלוגות, אפילו מגויסים חדשים מהקלט.
לאחר הקרב הכוח הלבנוני לא הוסיף להתקדם, ולפיכך העריך מטה הגדוד כי המטרה הושגה, למרות שהקרב עצמו נכשל ומלכיה לא נכבשה.
לאחר קרב מלכיה הראשון וחרף הנפגעים הרבים ביצע הגדוד שורה של פשיטות, ובמקביל תכנן לכבוש מחדש את מלכיה, ועשה זאת בקרב מלכיה השני עוד באותו חודש.
פשיטות לאחר קרב מלכיה הראשון
תוך כדי התארגנות מחדש ברמות נפתלי, ערך הגדוד הראשון שורת פשיטות על כפרים ויעדים נוספים בלבנון, כדי לאלץ את הצבא הלבנוני לאבטח את בסיסיו במקום לנסות ולהתקדם בשטח ישראל מעבר לרכס מלכיה.
16 במאי: פלוגה חדרה ללבנון ופוצצה מעבירי מים בכבישים; מחלקה נוספת מיקשה את הכביש הלבנוני המוביל לסעסע.
19 במאי: פשיטה על הכפר הלבנוני בלידה.
22 במאי: פשיטה על טייבה, כ-5 ק"מ בתוך לבנון.
שישה בתים פוצצו, בהם ארמונו של אחמד אל-אסעד, ראש כת המתואלים ויו"ר בית הנבחרים הלבנוני.
פשיטה נוספת על הכפר חולה, כ-3 ק"מ מהגבול, ופיצוץ שמונה מבנים.
נוכח סכנת המשך הפלישה מרכס מלכיה היה צורך לכבוש שוב את הרכס ואתריו, על מנת לשלוט על הכביש הלבנוני המוליך לתוך ישראל.
התוכנית לקרב השני, "מבצע ארז", הייתה שונה משמעותית מקודמתה, והתאפשרה מפני שבלילה שבין 16 ל-17 במאי כבש הגדוד השלישי את מצודת נבי יושע.
לאור זאת הגה דן לנר, מפקד הגדוד הראשון, תוכנית ששילבה תחבולה עם הפתעה: לתקוף חזיתית עם שתי פלוגות את המחנה הצבאי ואת הכפר, ואילו פלוגה שלישית, ממונעת, תעלה דרך נבי יושע צפונה למנרה, שם תחצה את הגבול לתוך לבנון, תיסע בכביש לבלידה ותפתיע בעורפו את הצבא הלבנוני הערוך מול כוחותינו.
הכוח הלבנוני היה פרוס בערך כך: בבינת ג'בל – מפקדת חטיבה, חלקים מגדוד חי"ר, פלוגה מגדוד שריון.
במרג' עיון – גדוד חי"ר; בבלידה – עד שתי מחלקות מגדוד הפרשים; ברכס מלכיה – פלוגת חי"ר מתוגברת בלוחמים בלתי סדירים, פרוסה בכפר מלכיה, במשלט מלכיה, במחנה הצבא, ב"משלט העץ" ובקדש.
בתוכנית ההתקפה של הגדוד לכיבוש מלכיה הופרדו מחדש פלוגות א' ו-ד' ונקבעו תפקידי היחידות שיפעלו:
טרם היציאה לקרב החדש נעשו הכנות שהתחייבו מלקחי הקרב הראשון על מלכיה.
לפלוגה א' למשל הוקצו 14 כלי רכב: שני משורייני משטרה שנלקחו שלל מצפת, שבעה משורייני סטנדרד, ארבעה אוטובוסים משוריינים וגרר אחד.
מלבד הנשק התיקני הצטיידה הפלוגה בתותח 20 מ"מ, שני להביורים, שתי מרגמות 2 אינץ", ארבע מרגמות כבדות ו-11 מקלעים.
כלי הנשק החדשים הוצבו על המכוניות, חיילי הפלוגה למדו להפעיל אותם ותרגלו ירי תוך כדי נסיעה.
הפלוגה נעה בליל 27 במאי בטור שהוסווה כשיירת אספקה לעבר מנרה, והאש שנורתה עליה מכיוון קדש לא גרמה נזק.
התנועה לקרב החלה ב-28 במאי בשעה 21:00. בשעה 23:00 נפתחה אש תותחים על קדש ועל מלכיה.
"טייסת הגליל" סייעה לגדוד והפציצה את בינת ג'בל.
פלוגות ב' ו-ד' נערכו לרגלי מלכיה וחיכו להגעת הטור המשוריין לעורף האויב הלבנוני.
משהתאחרה הגעת הטור, הסתערו הפלוגות על מחנה הצבא ועל "משלט העץ" וכבשו אותם.
גם מחלקת ההטעיה הצליחה מעל המצופה והלבנונים ברחו מקדש.
פלוגה א' חצתה את הגבול בהתאם לתוכנית ועלתה על הכביש.
אולם בכביש הצר והמפותל, בנסיעה בחשיכה בפנסים כבויים, משוריינים אחדים החלו להידרדר לתעלות, וחילוצם גזל זמן יקר.
בגלל המיסוך נותק הקשר בין המ"פ למפקדת הגדוד.
מתוך חשש מהידרדרות נוספת החליט המ"פ חקה לנוע באורות מלאים.
הטור עבר בכפרים והתושבים אכן הניחו שזו תגבורת לבנונית שנעה לעבר מלכיה ואף הריעו לה.
אולם בהמשך הטור טעה בדרך ובמקום לפנות דרומה לעבר קדש ומלכיה המשיך לנוע בכיוון דרום-מערב, לעבר עיטרון.
לפתע הגיח מול הטור הפלוגתי טור משוריינים לבנוניים שנסעו ככל הנראה לסייע ללוחמיהם במלכיה.
במקום התפתח קרב שריון בשריון; הרכב המוביל של הפלוגה, המצויד במקלע ובתותח 20 מ"מ, פגע בשלושה משוריינים לבנוניים שעלו באש.
הטור המשיך לעבר עיטרון, תחת אש.
רק כשהתקרבו לעיטרון הרגיש המ"פ שטעו בדרך.
היה קושי רב לסובב את הטור ב-180 מעלות והיה חשש שמטוסי טייסת הגליל יפציצו את עיטרון בעוד הטור מתמרן בתוך הכפר, מה שאכן קרה ברגע שהטור יצא מהכפר.
באותה עת כבר נכבשו מחנה הצבא מלכיה, הכפר, משטרת מלכיה וקדש, ומבצע ארז הסתיים תוך השגת כל יעדיו.
פעולות סיום, והפקודה לרדת ללטרון
ב-30 במאי כבר היה הגדוד מאורגן להגנה ברכס מלכיה ואף תפס משלט בשטח לבנון, השולט על בלידה.
המג"ד דן לנר הגיע לשטח, ויחד עם המ"פ חקה נכנסו לבלידה באור יום עם שלושה משוריינים, ומשם המשיכו לעיטרון.
באותו יום גם יצאו לחפש את גופות ההרוגים מקרב מלכיה הראשון, ומצאו את מרביתן.
למרות הניצחון, האווירה הייתה קשה עקב האבדות הרבות, והיה צורך לעודד את הלוחמים.
למשל, להכשרת מעוז לבדה היו שבעה הרוגים; המ"מ רחבעם זאבי ביקש מעמיקם גורביץ, שהצטרף למחלקה זה מקרוב, לעשות משהו להרמת המורל.
עמיקם הקים מקהלה: בחן מועמדות, מועמדים ומנצח וקבע רפרטואר; המקהלה פעלה בכל ימי שהותו של הגדוד במחנה פילון.
יגאל אלון ייעד לגדוד עוד משימות יחד עם חטיבת כרמלי, לשם כיבוש הגליל כולו: הגדוד הראשון והגדוד השלישי היו אמורים לנוע מן הגליל המזרחי מערבה ולהתחבר עם גדודי כרמלי שינועו מן הגליל המערבי מזרחה.
אולם אז קיבל הגדוד פקודה מהמטכ"ל לרדת מייד דרומה ללטרון, לחזית המרכז, ולאחר זמן קצר ניתנה אותה פקודה לחטיבת יפתח כולה.
ב-31 במאי 1948 עבר הגדוד ממחנה פילון למחנה סרפנד (היום צריפין), ובכך סיים את פעילותו בחזית הצפון.
בחזית הדרום וקרב ח'רבת מאחז
מבצע יואב וטריז בית חנון
מפירוק מטה הפלמ"ח להתפזרות הגדוד
גדוד ג'וחר דודייב (באוקראינית: Батальйон Джохара Дудаєва) הוא גדוד מתנדבים צ'צ'ני הקרוי על שם הנשיא הראשון של הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, ג'וחר דודייב.
הגדוד מורכב ברובו ממתנדבים צ'צ'נים, שרבים מהם לחמו במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובמלחמת צ'צ'ניה השנייה לצד הרפובליקה של איצ'קריה.
הגדוד נמצא בפיקודו של הצ'צ'ני אדם אוסמאייב, מאז ה-1 בפברואר 2015, לאחר שהמפקד הקודם איסה מונאייב נהרג בפעולה במזרח אוקראינה.
הקמת הגדוד החלה בתחילת מרץ 2014 בדנמרק, שם גרו מספר רב של צ'צ'נים, המתנגדים לרוסיה ונאלצו להימלט מצ'צ'ניה לאחר מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
הוא אורגן ביוזמת ארגון הקווקז החופשי, אשר נוסד ב-2006 בדנמרק על ידי מהגרים פוליטיים ממדינות הקווקז באירופה.
מייסד הגדוד והמנהיג הראשון איסה מונאיב מונה למפקד צבאי האחראי על הגנת בירת צ'צ'ניה על ידי נשיא איצ'קריה, אסלאן מסחאדוב, במהלך הקרב על העיר גרוזני (1999–2000) שם השתמש בטקטיקות לוחמה עירוניות שונות כולל מארבים, מכוניות תופת ומוקשים במהלך ההגנה על העיר.
אל"ם איסה סדיגוב הפך לרמטכ"ל הגדוד.
חלק מהלוחמים בגדוד גויסו בשל התעניינותם בלחימה בסוריה אך שוכנעו לנסוע לאוקראינה במקום.
הרצון להשתתף במאבק נגד התוקפנות הרוסית באוקראינה נחשף מיד על ידי יותר מ-300 מתנדבים.
הגדוד כולל צ'צ'נים, גאורגים, אינגושים, אזרים, אוקראינים, צ'רקסים ומתנדבים ממדינות אירופה.
חיילי הגדוד לוקחים חלק בקרבות בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה ומשרתים כמדריכים, מאמנים ומפקדים בצבא האוקראיני.
בפברואר 2022, בקרב על קייב במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, חיילי הגדוד נלחמו לצד הכוחות האוקראינים נגד הפולשים הרוסים.
גדוד המשמר הוא גדוד מיוחד של צבא אוסטריה אשר מטרתו היא לייצג את אוסטריה בטקסים ממלכתיים באוסטריה ומחוצה לה.
הגדוד הוקם לראשונה ב-1 במרץ 1935 ברפובליקה האוסטרית הראשונה ונקרא בתחילה "גדוד המשמר של וינה".
הגדוד פורק בעקבות האנשלוס ואיחוד הצבא האוסטרי לתוך הוורמאכט.
ב-1956 הוקם מחדש הגדוד תחת השם "גדוד המשמר הצבאי" (Heereswachbataillon).
מפקדת הגדוד נקבעה בצריף מריה תרזה בווינה.
ב-15 במאי 1957 קיבל הגדוד את שמו הנוכחי.
משימות הגדוד כוללות הגנה על מבנים פדרליים כמו ההופבורג והקנצלרייה.
הגדוד מספק גם משמר כבוד באירועים ייצוגיים (כגון הסמכות שגרירים, טקסי קבלת פנים ותהלוכות).
הגדוד משתתף גם בטקסי קבורה לחיילים שנהרגו בקרב.
מדיהם של אנשי גדוד המשמר נבדלים ממדי שאר הצבא האוסטרי באמצעות כומתה אדומה וצווארון לבן שלהם.
כמו כן חיילי הגדוד מצוידים גם בקסדה טקסית, שבחזיתה סמל אוסטריה.
גדוד המשמר כולל גם את "תזמורת המשמר של וינה" (Gardemusik Wien), המהווה את אחת מ-9 התזמורות הצבאיות של הצבא האוסטרי.
גדוד ג'נין היא מיליציית טרור פלסטינית שנוסדה בג'נין בשנת 2021 על ידי ג'מיל אל-עמורי, פעיל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני (גא"פ).
הארגון פועל במחנה הפליטים ג'נין בצפון יהודה ושומרון.
גדוד ג'נין הוקם במחנה הפליטים ג'נין על ידי ג'מיל אל-עמורי , כנראה במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021, לפני שנהרג ביוני אותה שנה.
הוא עלה לכותרות לראשונה לאחר שהודיע שייתן מחסה לאסירים הביטחוניים שברחו מבית הסוהר גלבוע ב-6 בספטמבר 2021.
ב-23 בנובמבר 2022 השתתף הגדוד בחטיפת גופת טירן פרו, דרוזי-ישראלי בן 17.
ב-2023 ניהל גדוד ג'נין מספר עימותים וקרבות עם כוחות הביטחון של ישראל, בעיקר במסגרת העימותים במחנה הפליטים ג'נין בינואר וביוני, ובמסגרת מבצע בית וגן ביולי.
בעימותים ובמבצע נהרגו כמה עשרות מחבלים.
ב-5 באוגוסט 2023 ביצע איש הגדוד, כאמל אבו בכר, את פיגוע הירי במרכז תל אביב, בו נהרג סייר ביטחון של עיריית תל אביב-יפו.
ב-29 בנובמבר 2023 חיסל כוח של הימ"מ 2 מחבלים בכירים במחנה הפליטים ג'נין, בהם מוחמד זביידי, מפקד בכיר בגדוד ג'נין ואחיינו של זכריא זביידי.
בקרבות נהרגו עוד 4 מחבלים על ידי כוחות צה"ל ותקיפה אווירית של כלי טיס בלתי מאויש.
ב-5 בספטמבר 2024 בסיכול ממוקד שביצע חיל האוויר לעבר רכב בטובאס כחלק ממבצע מחנות קיץ, נהרגו 5 מחבלים שאחד מהם, מוחמד זביידי (בנו של זכריא זביידי), פעיל בגדוד ג'נין.
בחודש דצמבר פתחה הרשות הפלסטינית במבצע הגנת המולדת על מנת להשמיד את הארגון.
במהלך המבצע, נכון ל-28 בדצמבר 2024 נעצרו 165 פעילים וסייענים של גדוד ג'נין.
ב-14 בדצמבר 2024 הרשות הפלסטינית התנקשה באחד מבכירי המיליציה יזיד אלג'עאייסה.
ב-21 בינואר 2025 פתח צה"ל במבצע חומת ברזל על מנת למגר את הטרור בשומרון.
בשלב הראשון של המבצע 45 מחבלים נהרגו ונעצרו על ידי ישראל.
מיגור הטרור בג'נין בכלל ומחנה הפליטים ג'נין בפרט הם מהיעדים העיקריים של מבצע זה.
גדוד הדואר המרכזי 6888, שכונה "Six Triple Eight", היה גדוד שניהל שירותי דואר, הורכב ברובו מנשים אפרו-אמריקאיות והיה שייך לחיל הנשים האמריקאי (WAC).
בגדוד היו 855 נשים ובראשו עמדה מייג'ור צ'ריטי אדמס.
הייתה זו היחידה השחורה היחידה של צבא הנשים של ארצות הברית שנשלחה אל מעבר לים במלחמת העולם השנייה.
והמוטו שלה היה "אין דואר, מורל נמוך".
הגדוד היה מחולק ל-5 פלוגות: מפקדה ו-4 פלוגות.
רוב חיילות ה-6888 עבדו כפקידות דואר, אך אחרות היו טבחיות, מכונאיות או מילאו תפקידי תמיכה אחרים, כך שה-6888 הייתה יחידה עצמאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה התמודד צבא ארצות הברית עם מחסור משמעותי בכח אדם לניהול שירות הדואר מעבר לים.
בשנת 1944, פעלה מרי מקלאוד בת'ון להשיג את תמיכתה של הגברת הראשונה, אלינור רוזוולט, ביוזמתה לשלב נשים שחורות בתפקידים צבאיים במלחמה שמעבר לים.
במקביל, עיתונים אפרו-אמריקאים גם הם קראו לצבא ארצות הברית "להשתמש בנשים שחורות בעבודות משמעותיות בצבא".
הנשים שהתגייסו לצבא עברו הכשרה בסיסית בג'ורג'יה.
נשים שכבר גויסו ל-WAC, כמו אליס דיקסון, שירתו במקומות שונים, כולל הפנטגון, לפני שהצטרפו לגדוד 6888.
חיילות גדוד 6888 עזבו את ארצות הברית ב-3 בפברואר 1945, הפליגו בספינת הקו המהירה איל דה פראנס (Île de France) והגיעו לגלאזגו.
הספינה נתקלה במספר צוללות גרמניות במהלך ההפלגה, מה שאילץ אותה לבצע תמרוני התחמקות,
אך היא הגיעה לגלאזגו בבִּטְחָה.
ב-15 בפברואר נערכה ביקורת ליחידה והיא צעדה בביקורת בפני לוטננט גנרל ג'ון ק"ה לי (Lt.
Lee), שאחראי היה על אזור התקשורת, בזירת המבצעים האירופי (ETO), ובפני הגנרל רוברט מקגוון ליטלג'ון
Robert McGowan Littlejohn), שהיה ראש המפקדה הראשית, ETO, ובתחומי אחריותו נכללו גם שירותי הדואר.
פקידי הצבא סברו שדואר שלא נמסר לנמענים פוגע במורל.
מכתבים וחבילות רבים כללו רק את השם הפרטי של הנמען המיועד, שם נפוץ או כינוי.
על פי ההערכות, היה צבר של 17 מיליון פריטים.
חיילות גדוד 6888 פיתחו מערכת משלהן לטיפול בצבר הדואר: יצירה ותחזוקה של אינדקס כרטיסיות שבסופו של דבר הכיל 7 מיליון כרטיסיות של אנשים בעלי שמות זהים או דומים, תוך שימוש במספרים סידוריים צבאיים כדי להבחין ביניהם.
חיילות הגדוד עבדו שבעה ימים בשבוע, ב-3 משמרות, בעיבוד ומשלוח דואר לכוחות הלוחמים באירופה.
כל משמרת טיפלה בכ-65,000 דברי דואר.
בסך הכל טיפלה היחידה בדואר עבור למעלה מ-4 מיליון אנשי צבא ואזרחים, ופינתה צבר דואר בבריטניה ובצרפת.
חיילות הגדוד התגוררו ועבדו במבני עץ זמניים בבית הספר המלך אדוארד באדג'באסטון (Edgbaston), אשר נתפס בשנת 1939 על ידי משרד המלחמה הבריטי לשימוש צבאות בריטניה וארצות הברית.
32 הקצינים גרו ב-3 בתים מול המבנה, ומכיוון שגדוד 6888 היה יחידה מופרדת, הנשים ישנו ואכלו במקומות שונים מהחיילים הלבנים והגברים.
מזג האוויר הקר גרם לכך שהן נאלצו ללבוש מעילים ובגדים נוספים בעת עבודתן בבניינים הזמניים הלא מחוממים.
החיילות ספגו יחס סקסיסטי וגזעני מצד חיילים גברים.
חלק מהנשים הרגישו שהיחס שקיבלו מתושבי המקום האירופאים היה טוב יותר מהיחס שקיבלו מאזרחי ארצות הברית.
כומר שעבד בברמינגהאם גרם לאדמס בעיות, הוא הורה לחיילותיה להתייצב במשרדו כדי לעזור לו וכן לקבל ייעוץ במקום להתייצב לעבודה, היעדרות שבעקבותיה נחשבו לעריקות (AWOL).
אדמס הורתה לו להניח לחיילות לנפשן, "והזכירה לו שהיא אחראית על משימותיהן של הנשים".
לאחר שטיפלו בעומס הדואר שהיה בברמינגהאם, חצה גדוד 6888 את התעלה ללה האבר, צרפת, ב-8 ביוני 1945 (לאחר יום הניצחון באירופה ב-8 במאי) והועבר ברכבת לרואן
כדי להתמודד עם צבר דואר נוסף, שחלק מהמכתבים בו עוכב כ-3 שנים.
(The Women's Army Corps) אסור היה להחזיק נשק, ולכן הן התאמנו בלחימה פנים אל פנים כדי להרחיק "מבקרים לא רצויים".
חיילות ה-6888 הוזמנו להשתתף ברואן במצעד ב-
'place du Vieux Marché, המקום בו הוצאה להורג ז'אן ד'ארק.
עד אוקטובר 1945, צבר הדואר ברואן פונה, וגדוד 6888 נשלח לפריז.
הן צעדו בעיר ושוכנו במלון מפואר.
במשך תקופה זו, מכיוון שהמלחמה הסתיימה, צומצם הגדוד ב-300 נשים, ו-200 נוספות שוחררו בינואר 1946.
בפברואר 1946, חזר הגדוד לארצות הברית שם פורק ללא טקס בפורט דיקס, ניו ג'רזי.
באותה תקופה לא זכה הגדוד להכרה ציבורית.
עד שנת 2022, נותרו בחיים רק ארבע חיילות: רומאי דייוויס, פאני מקלנדון, לנה קינג, ואנה מיי רוברטסון.
חברות גדוד הדואר המרכזי 6888 זכו במהלך שירותן במדליית הקמפיין האירופי למזרח התיכון באפריקה European African Middle) Eastern Campaign), במדליית השירות של חיל הנשים (Women's Army Corps Service Medal) ומדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (World War II Victory Medal).
ב-25 בפברואר 2009, זכה הגדוד לכבוד באנדרטת נשים בשירות צבאי לאמריקה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
באירוע השתתפו שלוש חברות יחידה לשעבר, אליס דיקסון, מרי רגלנד וגלדיס שוסטר קרטר.
דיקסון ורגלנד זכו לכבוד גם על ידי הנשיא ברק אובמה והגברת הראשונה מישל אובמה בשנת 2009. את הטקס בשנת 2009, יזמה קבוצת תמיכה של צבא ארצות הברית בשם Freedom Team Salute.
ב-15 במרץ 2016, גדוד הדואר המרכזי Central Postal Directory Battalion) 6888) הוכנס להיכל התהילה של קרן הנשים של צבא ארצות הברית.
ב-30 בנובמבר 2018, הוקמה אנדרטה בבסיס פורט לוונוורת' לזכר הנשים מגדוד 6888. 5 נשים מהגדוד – מייביל קמפבל, אליזבת ג'ונסון, לנה קינג, אנה רוברטסון ודלוריס ראדוק – נכחו בטקס.
ב-13 במאי 2019, שגריר ארצות הברית בבריטניה, וודי ג'ונסון, העניק שלט כחול לבית הספר קינג אדוארד, כדי להנציח את הישגי גדוד 6888 שהיה בברמינגהאם.
השלט נמצא כעת במסלול סיורים מודרכים המאורגנים על ידי רשת ההליכה של המורשת השחורה בברמינגהאם.
בשנת 2019, העניק צבא ארצות הברית ליחידה ה-6888 ציון לשבח.
ב-12 בפברואר 2021, הסנאטורים האמריקאים ג'רי מורן (R-Kan) וג'קי רוזן (D-Nevada) הציגו חקיקה דו-מפלגתית להענקת מדליית הזהב של הקונגרס לחברות בחיל צבא הנשים ששובצו ל-6888 במלחמת העולם השנייה.
נציגת ארצות הברית גוון מור (D-Wis) הציגה את החקיקה הנלווית בבית הנבחרים, שם היא עברה פה אחד.
ב־14 במרץ 2022, חתם הנשיא ג'ו ביידן על חוק Six Triple Eight מדליית הזהב של הקונגרס לשנת 2021. החוק נחתם במשפט ציבורי בו מכיר הנשיא בהישגיו הבולטים של הגדוד, לא רק בהשלמת המשימה במלחמת העולם השנייה, אלא גם במטרתם המתמשכת לשוויון גזעי ומגדרי מול מחסומים חברתיים ופוליטיים משמעותיים.
קבלת מדליית הזהב של הקונגרס האמריקאי במרץ 2022.
חברות הגדוד שנותרו בחיים זכו לכבוד בערי הולדתן.
הגדוד היה נושא למספר פרויקטים של קולנוע, תיאטרון ותערוכה:
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "The SixTriple Eight: No Mail, Low Morale" בבימויו של ההיסטוריון ג'יימס ת'רז.