tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם שני האחרים ידעו שפות נוספות לרומנית, גאורגה נגראנו, שנולד ב-1888 ביאשי, דיבר רוסית ואוקראינית, ואלכסנדרו פסקו, שנולד ב-1889 בקונסטנצה, דיבר טורקית ויוונית.
הארבעה, ועוד כמאתיים מועמדים מאורגנים בקבוצות, נרשמו בסוכנות.
מסמכיהם נבדקו, ולאחר תהליך סינון ממושך שערכה הסוכנות, נבחרה "הקבוצה הרומנית", משום שהציעה את המסלול המעניין ביותר והוכיחה את ההכנה הטובה ביותר.
הם קיבלו מסלולים שנבדקו אפשרויות המעבר בהם.
המסלול של הארבעה יצא מעיר בירתם, בוקרשט.
הארבעה ביקשו וקיבלו את האפשרות לצאת כעבור תקופת הכנה של כשנתיים, זמן שנוצל על ידיהם להרחבת ידיעותיהם בקרטוגרפיה, מטאורולוגיה, אתנוגרפיה, גאוגרפיה ורפואה.
הם התאמנו בהליכה יומית של 45 קילומטרים בשטחים שונים, גבעות ועמקים, הרים ומישורים, בכל עונות השנה, וגם התעמלו וחיזקו את שריריהם.
כדי לקיים עצמם בדרך החליטו בני החבורה להופיע בזמרה ובמחול.
הם למדו מאות שירים ומחולות רומניים והתאמנו בנגינה בחליל ובאקורדיון.
לדרכם יצאו בלבוש לאומי רומני ובאופינקות, כדי להציג בפני העולם את הלבוש הרומני המסורתי וגם כדי למשוך צופים למופעים שלהם.
החברים יצאו לדרך בליווי כלב רועים גדול, שחור וידידותי בשם האראפ ועם מטען של שמונה קילוגרמים לכל אחד.
בהמשך הדרך, בתחנות שונות, המתינו להם בגדים ואופינקות להחלפה, שנשלחו מרומניה על ידי קרוביהם.
נקודת המוצא הייתה בוקרשט; כעבור שלושה ימים הגיעו דרך בראשוב לבודפשט.
משם המשיכו בהליכה מזורזת של יום ולילה אחד לווינה, שם הציגו לראשונה את המופע שלהם בתיאטרון שכונתי והרוויחו כך כסף להמשך המסע.
בווינה השאירו עליהם רושם חזק הקבצנים העיוורים שעסקו בממכר גפרורים.
מווינה המשיכו לברלין, שבה הציגו בהצלחה את המופע שלהם, ומשם להמבורג ולפלנסבורג.
מגרמניה עברו לדנמרק, שבגבולה נעצרו על ידי מוכס שחשד שהם מרגלים.
הממונים על המוכס שחררו אותם והם המשיכו לאוסלו, לקריסטיאנסנד, לסטוקהולם ולהלסינקי.
ב־29 ביוני 1910 הגיעו לסנקט פטרבורג, בירת רוסיה הצארית, ושהו בה שלושה ימים.
משם המשיכו למוסקבה, אליה הגיעו בסוף יולי 1910. מוסקבה הרשימה אותם עם 360 הכנסיות שבה, ו־22 המנזרים, עם גגות המצופים ב־350 קילוגרמים של זהב.
בגלריית טרטיאקוב ראו ציורים שתיארו את מלחמת העצמאות של רומניה.
ציורים של איכרים רומנים עוררו את געגועיהם וריגשו אותם עד דמעות.
ממוסקבה המשיכו לכיוון ניז'ני נובגורוד ומניז'ני נובגורוד לכיוון הים הכספי.
בתחילת אוקטובר 1910, אחרי מסע של מאתיים קילומטרים בהרים, הגיעו ארבעת הצועדים לוולדיקווקז ומשם לטביליסי בדרך לאסיה.
הם המשיכו במסלול הררי, שתואר על ידי דן כ"קשה מאוד", לטהראן.
מבירת ממלכת פרס עברו דרך אספהאן, שיראז ובצרה ומשם הגיעו לבגדאד.
בני החבורה צעדו בעמק הפרת לצד שיירות גמלים, כשרוכבי הגמלים מרחמים עליהם ואינם מצליחים להבין את סיבת התעקשותם להמשיך ללכת ברגל, על אף שהוצע להם לעלות על הגמלים.
הם הגיעו עד חלב ומשם לדמשק, שם פגשו יוצאי רומניה, מהערים בראילה וגאלאץ, שהתיישבו בדמשק.
אלה העניקו להם מתנות וכסף להמשך הדרך.
מדמשק המשיכו לביירות ומביירות לארץ ישראל ועברו דרך חיפה, נצרת, שכם, ירושלים ועזה.
מארץ ישראל נכנסו למצרים וחצו את חצי האי סיני.
במצרים עברו דרך פורט סעיד ואלכסנדריה בדרכם לקהיר, ושם, בצל הפירמידות בגיזה, עצרו כדי לנוח.
הם ביקרו בסקארה ובממפיס והמשיכו במעלה עמק הנילוס לאסיוט, לוקסור ואסואן.
מאסואן שבדרום מצרים עברו לוואדי חאלפה שבצפון סודאן, המשיכו במעלה הנילוס עד המפל השישי ועד ח'רטום.
מבירת סודאן הוביל אותם מסלולם לאסמארה שבאריתריאה, שם נחו לפני חציית ים סוף אל חצי האי ערב.
הם הגיעו אל ג'דה, משם פנו לבקר במכה ושבו לג'דה, כדי להמשיך לצעוד על חוף הים עד לעדן שבתימן.
ארבעת הצועדים חצו שוב את ים סוף, הפעם מאסיה לאפריקה, בבאב אל מנדב, והגיעו לג'יבוטי.
הם צעדו באתיופיה, בנתיב הנהר אוואש, עד הבירה אדיס אבבה.
משם עברו בדרכם את הבקע הסורי-אפריקאי ואת הרי אחמר, כשהם מתקדמים לכיוון מוגדישו בערוץ הנחל וובי שבלה (Wabe Shebele).
ממוגדישו המשיכו למומבסה שבקניה, לטאנגה ולדאר א-סלאם שבטנגניקה.
מדאר א-סלאם הפליגו בספינה אל האי זנזיבר (הגדול והמאוכלס מבין איי הארכיפלג זנזיבר), שם ביקרו בבירה, בקואני.
הם שבו בספינה לדאר א-סלאם והמשיכו לצעוד אלף קילומטרים עד מוזמביק ומשם למדגסקר, למאהאז'אנגה.
באי צעדו מאתיים קילומטרים בתנאים קשים עד הגיעם לאנטננריבו ולנמל טומאסינה, שממנו הפליגו בספינה שיעדה היה מפרץ ג'קסון, באוסטרליה.
הליכה בעת הפלגה ונפילה למלכודת באוסטרליה
בהתאם להסכם עם הסוכנות הצרפתית, בעת הפלגה היה על המתחרים לצעוד בכל יום עשר שעות על סיפון האונייה שבה הפליגו, וכדי לפקח על כך הותקנו על רגליהם פדומטרים מיוחדים מתוצרת אנגלית, שמדדו את מרחקי ההליכה שלהם, כשכל צעד נחשב למרחק של 91 סנטימטרים.
ציוד המדידה הופעל בכל ההפלגות.
לאחר המדידה הביאו ההולכים את התוצאות לרב החובל לשם קבלת אישור ממנו עבור המועדון.
מסידני יצאו ארבעת הצועדים אל קנברה, כדי לבקר בבירה האוסטרלית החדשה, שנחנכה ב־1 בינואר 1911, ולאחר מכן שבו לסידני, בסך הכול 700 קילומטרים נוספים של הליכה.
באוסטרליה צעדו באזור פראי במרחק כמאה קילומטרים מסידני ועצרו כדי להקים מחנה.
בעת שפרבו ונגראנו הקימו את המחסה, יצאו פסקו ודן לתור את הסביבה.
במרחק של ארבעה קילומטרים מהמחנה נפלו לתוך בור, שחפרו התושבים המקומיים ללכוד בו חיות בר.
הם ירו באקדחים, כדי שחבריהם ישמעו ויחלצו אותם, אך היריות הבהילו את התושבים המקומיים, האבוריג'ינים שחפרו את הבור, ואלה נזעקו למקום והחלו לזרוק לתוך הבור עשבים בוערים שגרמו להם לאיבוד ההכרה.
כשהתעוררו גילו שידיהם ורגליהם קשורות בסיבים צמחיים ארוכים לגוש עץ גדול במקום שנראה כמו מחנה ארעי.
מנהיג האבוריג'ינים בחן בעיון רב את כלי הנשק שלהם ואביזרים נוספים שנלקחו מהם, כמו פנסיהם.
האבוריג'ינים סעדו ולאחר מכן שתו, כנראה משקה משכר כלשהו, ונרדמו.
מאחר שלא ידעו מה מייעדים להם האבוריג'ינים, החליטו לנסות להימלט במהלך הלילה.
בעת שהמקומיים ישנו פסקו התקרב למדורה ושרף בה את חבלי הקשירה על ידיו.
לאחר זאת שחרר את דן ושניהם נמלטו.
הכוויות על ידיו של פסקו לא נרפאו לעולם.
הם עברו דרך ההרים הכחולים ובירתם, קטומבה, ביקרו בגוספורד ובניוקאסל, ראו את מערות Jenolan והגיעו לבריזביין.
מבריזביין הפליגו לניו זילנד, לוולינגטון.
חזרה לאסיה: מותו של פסקו
בדרכם מניו זילנד להודו עברו הנוסעים דרך פורט מורסבי שבפפואה גינאה החדשה, ג'קרטה שבג'אווה, בשני מקומות בבורנאו, בקוצ'ינג, בירת סאראוואק, בבנדר סרי בגוואן, בירת ברוניי, במנילה שבפיליפינים, בסינגפור ובסרי לנקה, לביקור בקולומבו.
הם הגיעו למומבאי, ושם, להפתעתם, המתינו המונים לבואם, לאחר שסיקור עיתונאי של המסע עורר את סקרנותם.
נשמרו עבורם חדרים בבית מלון יוקרתי והם קיבלו הזמנה להתארח יומיים אצל הראג'ה המקומי, אדם עשיר מאוד וחובב סיפורי מסע.
החבורה התארחה לסעודה חגיגית שערך הראג'ה ובסיומה יצאו שלושה מהם לקנות בעיר את הדרוש להם להמשך המסע, והרביעי, פסקו, נשאר בארמון כדי לספר לראג'ה ולאורחיו את סיפורי המסע שלהם.
כשהשלושה שבו לארמון מצאו את מרבית המסובים מעולפים, לאחר שעישנו אופיום.
פסקו התעורר מעט מעלפונו והצטדק שלא היה לו נעים לסרב למקטרת האופיום (הארבעה סיכמו ביניהם בתחילת המסע לא להתפתות למנהגים זרים).
כעבור זמן קצר שב פסקו והתעלף.
חבריו עיסו את זרועותיו ורגליו, אך ללא הצלחה.
הראג'ה הרגיע אותם ואמר להם שהוא יתעורר כעבור כמה שעות ושאין מקום לדאגה.
כעבור כמה ימים, ביום 17 ביולי 1911, קבע רופא הארמון את מותו כתוצאה מהרעלת אופיום.
פסקו נקבר קבורה נוצרית ושלושת הרעים וכלבם המשיכו במסע לוורנאסי וממנה לקולקטה.
מקולקטה יצאו בהפלגה לדרום אפריקה, לקייפטאון.
קייפטאון הייתה נקודת ההתחלה ממנה יצאו שלושת ההולכים למסע בחוף המערבי של אפריקה.
הם עברו דרך קונגו וגאבון והגיעו לסנגל.
בעת מסעם בכל מערב אפריקה הייתה רק מדינה אחת עצמאית, ליבריה.
הם השלימו את המסע האפריקאי בהגיעם לנמל הסנגלי סן-לואי, משם הפליגו אל דרום אמריקה.
הם עצרו לשבוע ימים בטנריפה, באיים הקנריים, שם נחו מתלאות הדרך במערב אפריקה ובסיום המנוחה המשיכו בהפלגה לדרום אמריקה.
בינואר 1912 הגיעו הנוסעים לריו דה ז'ניירו, מקום בו המתינו להם מאות אוהדים.
המסע הרגלי שלהם זכה לסיקורים עיתונאיים בכל העולם ובהתאם לכך הלך וגדל העניין בהם.
בעיר זו הם זכו להצלחה הגדולה ביותר של מופע הזמרה והריקודים שלהם.
אולם התיאטרון "דיאמנטינה" (Diamantina), שבו הופיעו ימים רבים, היה מלא מפה לפה.
בשלב זה העלה דן את הרעיון של הרצאות בפני קהל, שבהן יציגו את חוויות המסע וההתנסויות שלהם.
המסלול הדרום אמריקאי עבר דרך ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי, ארגנטינה, צ'ילה, בוליביה ופרו.
מפרו עברו לאקוודור, שם בילו יום ולילה בקרב בני Jivaroan, שבט מקומי של אינדיאנים, שאנשיו מכונים "ציידי ראשים" בגלל מנהגם לחנוט ראשי יריבים מומתים.
בגואיאקיל שבאקוודור נעקץ דן על ידי ערצב משונה ונותח ללא הרדמה בידי רופא שנראה כשומר.
מכאן המשיכו בדרכם והגיעו לקולומביה.
המסע במזרח הרחוק: מותו של נגראנו
שלושת הנוסעים הפליגו מדרום אמריקה לסן פרנסיסקו ולאחר שהייה של שלוש שעות בלבד המשיכו לכיוון המזרח הרחוק.
הם ירדו מהספינה ביוקוהמה והמשיכו לטוקיו.
מיפן הפליגו לסין, כשהם יורדים בהונג קונג.
המסלול היבשתי שלהם כלל את גואנגג'ואו ואת בייג'ינג.
בהתאם לעצות של תושבים מקומיים, לקראת שנת הלילה היו מקיפים את המחנה שלהם בענפים ומזליפים עליהם עסיס דביק של עצי גומי.
הקופים, שהיו מנסים להתקרב אליהם בלילה, חששו מנוזל זה.
מסלולם כלל הליכה רבה בהרים, יותר משלושים יום, במשעולים צרים וחלקלקים, כשלצידיהם תהומות מסוכנות.
כך, תוך הליכה בטור עורפי באחד ממשעולי הרי נאן לינג, החליק נגראנו ונפל לתוך זרם מים קטן, כשבדרכו מטה נתקל במספר סלעים.
חבריו הצליחו לחלץ אותו בעזרת חבלים, אך הוא דימם ונראה היה שסבל משברים ומפגיעות פנימיות.
דן רץ אל הכפר הקרוב, שם הצליח לאתר נזיר שידע מעט אנגלית.
הוא שב עם שני מקומיים שבאו לעזור והם נשאו את נגראנו, שסבל מצמרמורות והכחיל, בערסל מאולתר אל הכפר.
בכפר לא היה רופא, לכן המשיכו ללכת עוד עשרה קילומטרים עד לעיירה שבה היה בית חולים, אך הרופא התורן הגיע רק למחרת בבוקר.
בשבע בבוקר יצא דן לחפש ולבקש את עזרת השלטונות, אך כאשר חזר מצא שנגראנו כבר מת.
שני ההולכים שנותרו נשארו כמה ימים כדי להביא לקבורה את חברם וכדי להתחזק לקראת המשך המסע.
מבירת סין הם המשיכו בדרכם אל נמל ניקולאיבסק שבסיביר, ולאחר מכן עברו דרך חצי האי קמצ'טקה בעונת הסתיו עד מצר ברינג – מסע של 1,150 קילומטרים במזג אוויר קשה מאוד.
מרחוק ראו ספינה הולנדית בשם סחוונינגן (Sekeveningen), שהייתה בדרכה לאינדונזיה, אך נלכדה בין הקרחונים, ושמחו לקראתה בתקווה שיקבלו מזון חם ומחסה מהקור העז.
מלחי הספינה לא שמחו כל כך על התקרבותם וכיוונו אליהם רובים, כי חששו שהם שודדי ים.
לבסוף הצליחו לשכנע אותם לתת להם לעלות לסיפון ולאחר שזיהו את עצמם בפני רב חובל בשם Dordhreith, התקבלו ברצון.
לאחר שמזג האוויר השתפר מעט והספינה השתחררה מאחיזת הקרחונים, נלקחו בהפלגה לאלסקה.
בקור של 37 מעלות מתחת לאפס, שבו התקלף עור הידיים שלהם ומזונם קפא, המשיכו השניים דרך יישובי אסקימואים לסקאגווי (Skagway) ולג'ונו ועצרו לבסוף בוונקובר.
פרבו התלונן על כך שהוא סובל כבר זמן מה מכאבי רגליים.
הם השתתפו בציד דובים אפורים בעזרת מלכודת אליה מחובר בול עץ ענק – הדוב הנמלט נאלץ לסחוב אחריו את המשקל וזה התיש אותו עד מהרה.
הם ירדו דרומה דרך סיאטל, פורטלנד וסן פרנסיסקו, מקומות בהם הופיעו וזכו לאמצעים הכספיים הדרושים להם להמשך המסע.
הם עברו את קליפורניה וחצו את מקסיקו בדרכם לפנמה עד קולון.
בקולון עלו על ספינה שהובילה אותם לגיברלטר.
שני ההולכים עברו מטנג'יר לתוניס ומשם הפליגו לסיציליה והלאה דרך איטליה הלכו לשווייץ, צרפת והולנד.
במעבר דרך צרפת הגיעו בפברואר 1914 לפריז ושם ראו בחלון של גאלרי לפאייט, שבדיוק התחדשה, שלט בו הבעלים התחייבו לפרס של 25,000 פרנק למי שיבקש מוצר, שאין כמוהו בכלבו.
הם נכנסו ודן ביקש סנדלים רומנים והצביע על האופינקות שעל רגליו כדוגמה.
לכלבו לא היו אופינקות ולאחר משא ומתן הסכימו לשלם עשרת אלפים פרנקים ולהזמין את ההולכים לארוחה במסעדה מפוארת.
מהולנד הפליגו בספינת קיטור לאנגליה.
היו אלה הזמנים שלאחר טביעת הטיטניק, לכן היה משבר בתעבורה הטרנסאטלנטית.
באדינבורו נודע להם, שחברת הספנות Allen Line הציעה מאה מקומות חינם בקו הטרנסאטלנטי ושני ההולכים קפצו על ההזדמנות ויצאו מגלאזגו אל קוויבק סיטי.
גם הפעם צעדו עשר שעות ביום על סיפון האונייה לצחוקם של המלחים המשועשעים.
מסע נוסף בצפון אמריקה ופרישתו של פרבו
מאזור הימות הגדולות עברו הצועדים תוך עשרים ימים דרך קליבלנד, טולדו ודטרויט.
הם ביקרו במפעלים לייצור מכוניות והיו מודאגים מהידיעות על המצב הבינלאומי, שהגיעו מאירופה.
מסעם זכה לסיקור עיתונאי והם הוזמנו, בדרכם, לביקורים אצל מושלי דלאוור ומרילנד והשיא, הזמנה לבקר בבית הלבן, אותו פקדו ב־24 בדצמבר 1914. המוניטין שלהם גדל בהתמדה וקהל רב ציפה למופעים ולהרצאות שלהם בווירג'יניה, בקנטקי, בטנסי ובאלבמה.
בג'קסונוויל שבפלורידה הודיע פרבו, שאינו יכול להמשיך בגלל פצעים ברגליים.
ארבעה רופאים, שבדקו אותו, חיוו דעתם שמדובר במצב חמור ואסור לו להמשיך במסע.
בשלב זה הספיקו שני הצועדים לעבור תשעים אלף קילומטרים ופרבו המריץ את חברו להמשיך ולהשלים את המשימה.
שני החברים בילו יחד שבועיים לפני שדן המשיך הלאה לבדו.
לבקשתו של פרבו, השאיר לו דן גם את הכלב האראפ, שליווה אותם כל הדרך.
דן הגיע להוואנה, בירת קובה, ב־11 בינואר 1915, לאחר חצי שנה של מסע בצפון אמריקה.
רבים המתינו להופעותיו והרצאותיו והוא היה זקוק לשהות, כדי להסתגל להיותו בודד במסע, לכן נשאר בהוואנה חודש ימים, במהלכו גם הוזמן אל נשיא קובה, מריו גארסיה מנוקל.
המסלול הוביל אותו דרך האיטי, ג'מייקה, פוארטו ריקו, ברבדוס וונצואלה.
בפוארטו ריקו, ב-21 במרץ 1915, הופיע בתיאטרון נובדאדס.
בוונצואלה, בבירה, קראקס, התקבל על ידי נשיא ונצואלה, , בבוקרו של 8 באפריל 1915 וראש העיר קרקס ערך לכבודו סעודה חגיגית רבת משתתפים.
מוונצואלה הפליג באפריל, על סיפון הספינה "בואנוס איירס", אל ליסבון ומשם לספרד.
בספרד התקבל אצל אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, שהעניק לו מדליית זהב והמחאה על ס"ך 5,000 פזטוס.
לפני עזיבת ונצואלה והיבשת האמריקאית, התקשר דן לפלורידה, לשאול לשלומו של פרבו ושמע ממנו ומרופאיו שמצבו הולך ומשתפר.
דן לא ראה יותר את פרבו וכעבור כמה חודשים נודע לו שפרבו איבד את שתי רגליו ולבסוף מת בבית חולים בקליבלנד.
לפני מותו התקיים פרבו ממתן שיעורי רומנית לילדי מהגרים מרומניה, שהשתקעו באזור.
מספרד הפליג דן למלטה וממנה לסלוניקי.
בסלוניקי ערך קצין בריטי חיפוש בחפציו וכשגילה כתבי עת מכל העולם חשד בו שהוא מרגל גרמני.
דן נעצר ונשלח ללונדון לחקירה.
בלונדון נזעקו לעזרתו השגריר הרומני ומועדוני הספורט והוא שוחרר ונשלח בחזרה לסלוניקי.
בדרך חזרה, במרחק שלושה קילומטרים ממלטה, טורפדה ספינתו, "האקספרס של אירלנד", על ידי צוללת גרמנית.
דן היה בין הניצולים ומרבית מטענו נשלח כבר לסלוניקי בניסיונו הראשון להגיע לשם.
הוא המשיך לסלוניקי ומשם, במסלול שכלל את קוואלה, אלכסנדרופולי, איסטנבול, בורגס, ורנה ובלצ'יק, עשה את דרכו בסוף חודש מרץ 1916 אל בוקרשט.
במרץ 1916 הגיע דן לרומניה דרך טורנו סברין ומשם לבוקרשט, שם התקבל על ידי הזוג המלכותי בארמון קוטרוצ'ן.
פרדיננד הראשון, מלך רומניה העניק לו שעון כיס מזהב, מדליה ואלף לאי.
ארגנו לו קבלת פנים בה לקחו חלק שר הפנים מנהל הסיגורנצה, מרשל הארמון, אמנים, עיתונאים ועוד.
באותם ימים עמדה רומניה להצטרף לכוחות הלוחמים במלחמת העולם הראשונה – המלחמה והאירועים שלאחריה גרמו להפסקת מסעו של דן בשלב בו עבר כבר 96,000 קילומטרים מתוך המאה אלף המבוקשים.
הפגיעה של קשיי המסע בבריאותו של דומיטרו דן הביאה לפסילתו לשירות צבאי, אולם בהמשך הוא התנדב לשירות ושירת שלושה חודשים בבוזאו, בדיוויזיה החמישית, ברגימנט השמיני ולאחר מכן נסוג עם הצבא ליאשי, שם שירת כמזכיר-מתורגמן בצמוד לקצין במטה הכללי הגבוה, בלשכה השנייה לריגול נגדי.
בסוף המלחמה קיבל מדליה לציון השתתפות במלחמה.
בשנת 1923 סוכמו בין דן ובין מועדון התיירות של צרפת פרטי חידוש המסע.
המועדון קבע לו מסלול חדש שיצא מבוקרשט ואמור היה להגיע עד פריז.
דן יצא אל בלגרד בסרביה, משם דרומה לפרישטינה, סקופיה וטירנה.
הוא חצה את מונטנגרו צפונה, אל מוסטר, ולקח יום מנוחה בסרייבו.
הוא המשיך לזגרב ומשם לסלובניה ומסלובניה עבר לצפון איטליה.
באיטליה עבר דרך הערים אודינה, מילאנו וטורינו ומשם המשיך לשווייץ ולצרפת.
מסעו והמעבר דרך איטליה נסקרו במוסף השבועי Illustrazione del Popolo של העיתון Gazzetta del Popolo, שנה שלישית, מספר 46, שנת 1923.
דן הגיע לפריז באמצע יולי, ביום הולדתו, שהוא גם יום חגה של צרפת.
הוא מסר דין וחשבון למועדון התיירות של צרפת ואת ההוכחות (חותמות וחתימות של שגרירים, ראשי ערים ומושלים) לביקורו במקומות השונים וקיבל את הפרס המובטח ותעודה המעידה על היותו אלוף העולם בתחום ההליכה התיירותית.
הפרס של מאה אלף פרנקים היה שווה בערכו בתחילת המסע לחצי מיליון אירו של תחילת העשור השני של המאה ה־21. בסוף המסע, כשקיבל דן את הפרס, הערך נשחק מאוד באינפלציה והיה שווה רק 40,000 אירו.
במהלך המסע נזקק דן ל־497 זוגות של אופינקות ו־28 חליפות בגדים עממיים רומניים.
הנעליים והבגדים נשלחו לו בדואר, על ידי משפחתו, מרומניה, לתחנות אליהן היה אמור להגיע במהלך מסעו.
במהלך המסע נהג דן לשלוח בדואר הביתה את רשמיו, יומניו ואת המזכרות שאסף, כדי שלא יכבידו עליו בדרך.
במהלך השנים, עלתה טענה כי דן בדה מליבו את מרבית סיפור המסע.
המערערים על הסיפור מצביעים על הפרטים הבאים:
פרט לסיפורו של דן, אין עדות לאתגר ההליכה מטעם מועדון התיירות של צרפת ב-1908. מטרתו של מועדון התיירות של צרפת הייתה לקדם תיירות (בעיקר תיירות פנים), והוא התמקד בשיפור תשתיות הכבישים והצבת שלטי דרכים בצרפת.
הוא גם הציע פרסים שנתיים רבים לעידוד נטיעה ושימור עצים, ועל כן תחרות כפי שסיפר דן לא נראה שתואמת את מטרתו העיקרית של המועדון.
בראיונות שנתן מתקופת המסע ב-1914-1915, דן סיפק לעיתונאים שונים הסברים שונים מדוע יצא למסע.
למשל בשל התערבות כספית עם עשירים מרומניה, או משום שמועדון ספורט ברומניה, או מועדון ספורט בצרפת (Française de sport) הכריז על הענקת פרס בסך של 20,000 דולר (או במקרה אחד 2,000 דולר), והוא לא מזכיר בשום ראיון את מועדון התיירות של צרפת.
בבדיקה שנערכה בארכיונים הלאומיים של צרפת שבאוניברסיטת סן דני לא נמצאו ראיות התומכות במרוץ כזה שיזם המועדון.
טענות לא אמינות לקיום פרסים דומים - אך לא זהים - מטעם מועדון התיירות הועלו על ידי נוסעים נוספים בשנים שלפני מסעו של דן.
מ-1904 הופיעו בארצות הברית קטעי עיתונות על כמה הלכים צרפתיים שסיפרו כי הם משתתפים בתחרות להקיף את כדור הארץ בהליכה במטרה לזכות בפרס מטעם המועדון ובהם פ.
הגרסה שמסר דן בשנות ה-60 ו-70 של המאה ה-20 שונה מאוד מהגרסה שמסר לעיתונאים בזמן אמת בשנת 1914. בכל הראיונות שנתן לעיתונאים בזמן המסע, טען דן כי החל את מסעו בשנת 1912 ולא בשנת 1910, ולא הזכיר את קיומו של מרוץ בן 200 משתתפים.
הוא ציין שהלך עד כה באירופה, ובחלק מהראיונות סיפר שבשנת 1913 נפצע קשות בעת שירותו במלחמת הבלקן.
אירוע זה לא מוזכר כלל בסיפור שסיפר שנים רבות אחר-כך, כי לדבריו הוא היה בתקופה זו במסע באמריקה התיכונה ובאירופה.
בראיונות אלה הוא לא טען שכבר היה באפריקה, אסיה, אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית, אוסטרליה, רוסיה, ואלסקה כפי שסיפר בהמשך חייו, וכי הוא מתכוון להמשיך את מסעו מארצות הברית לאמריקה הדרומית (שבה, לפי סיפורו המאוחר, כבר כביכול הלך במשך כמה חודשים).
הוא ציין שבשנת 1914 ערך שוב את מסעו אחרי שהחלים מפציעתו.
מסעו בשנה הזו היה הפעם הראשונה שבו תועד המסע באמצעות תמונות, קטעי עיתונות ותעודות.
בראיונות שנתן דן מתקופת המסע אין אזכור לכך שהוא עושה את המסע עם שלושה מחבריו או עם כלב.
היחיד מבין חברי המסע הנוספים שאוזכר בקטעי העיתונות מאותה תקופה הוא פול פרבו, אך נאמר כי הנ"ל הוא אזרח אמריקאי מקליבלנד, אוהיו, שם גם דן נפגש עימו לראשונה בשנת 1914 והם הלכו יחד במשך 3 חודשים בלבד, בניגוד לדבריו של דן כי פרבו הלך עימו בכל מסעו מרומניה.
המערערים על הסיפור של דן טוענים כי פרבו לא פצע את רגליו באלסקה והוא לא נפטר בפלורידה, אלא אחרי שהלך בוושינגטון, פרבו חזר לאוהיו וחי במשך שנים רבות.
במכתב שקיבל דן אחרי שחזר לרומניה ממכר רומני שהתגורר בארצות הברית הוא התבשר שפול פרבו (שהיה כבר אמור להיות מת על פי דבריו של דן) מפיץ שמועה בארצות הברית שדומיטרו דן מת, וזו הסיבה שהוא שב הביתה.
דן נהג לאסוף אישורים מכל מקום בו ביקר, בדרך כלל ממשרדי העירייה.
אישורים אלו נתרמו לאתר המוזיאון שנפתח לזכרו וזמינים באינטרנט.
כל האישורים מתקופת המסע של דן הם מהשנים 1914–1915, מעט מבלגיה וצרפת והרוב מארצות הברית, ואחר כך ממסעו באיים הקריביים, בוונצואלה, ואחר כך בספרד.
אין אישורים או קטעי עיתונות משום מדינה באסיה, באפריקה, באוסטרליה באמריקה התיכונה ובאמריקה הדרומית (למעט הביקור הקצר בוונצואלה בדרכו חזרה מארצות הברית לאירופה).
דן אסף גם כמות גדולה של אישורים מאיטליה משלהי שנת 1923. כאמור לפי הסיפור של דומיטרו דן, הוא עבר באיטליה בדרכו לצרפת על מנת להשלים את 4,000 הקילומטרים החסרים לו.
רק שלפי אותו סיפור הוא הגיע לפריז ביולי של אותה שנה, כלומר לפני המועד של עשרות האישורים שהשיג באיטליה.
המערערים על הסיפור מצביעים על כך שקצב ההליכה שתיאר דן מעיד על יכולות לא אנושיות.
על פי התיאור של דן בין אפריל לסוף יולי 1910 הוא וחבריו עברו דרך אוסטריה, גרמניה, דנמרק, סקנדינביה עד שלבסוף הגיעו למוסקבה.
בחינת הנתיב מראה מרחק של כ-6,000 קילומטרים בארבעה חודשים, קרי קצב פנומנאלי של 64 קילומטרים ליום הליכה.
במהלך חמשת החודשים הראשונים של 1911, טען דן שהקבוצה הלכה כ-13,000 קילומטרים, ממוצע של בערך 100 קילומטרים ליום.
קצב זה לא מתקבל על הדעת על אחת כמה וכמה שמדובר בהליכה על פני החולות החמים של המדבריות, דרך הג'ונגלים העבים של אפריקה, ובאאוטבק הפרימיטיבי של אוסטרליה.
קטעי הליכה נוספים שסיפר דן נראים גם הם בלתי-הגיוניים.
הערכת המערערים על הסיפור היא שדן הלך בין 3,000 מילים ל-8,000 מילים בלבד ובהמשך חייו בדה את שאר הפרטים מליבו.
דן הכתיב את זיכרונותיו לבת משפחתו, אלנה דרגאן (Elena Drăgan) מבקאו, וזיכרונות אלה, בנוסף למה שסיפר בעצמו לבני משפחתו האחרים, היוו בסיס לכמה כתבים על אודותיו ועל אודות המסע, שפרסמו בנפרד קרובי משפחתו, הסופר הרומני פרופסור קונסטנטין שארפה (אחיה של אלנה דרגאן), המתגורר בארצות הברית, ובנו, כריס שארפה.
בספר ""Străbătând lumea" (פילוס דרך בעולם) מאת Val Tebeica (ואל טבייקה), שיצא לאור ברומנית, ב־1962, בהוצאה לאור המדעית, הוקדש פרק למסע של דן.
לאחר פרישתו לגמלאות, בגיל 80, התיידד דן עם סילביו נגוץ, שהיה אז עורך צעיר ברדיו.
נגוץ, לאחר שהתוודע לסיפורי דן על מסעותיו בעולם, כתב ב־1975 למערכת ספר השיאים של גינס והציע להם לפרסם את שיאו.
מהמערכת דרשו הוכחות ונגוץ שלח להם תצלומים ותצלומי מסמכים, שדן העמיד לרשותו.
לאחר התדיינות ממושכות השתכנעו במערכת וההישג של דן פורסם בספר השיאים של גינס, מהדורת 1983, בעמוד 300, והופיע גם במהדורות של הספר עד 1989.
רוכב האופניים קריסטיאן מנאילה (Cristian Mănăilă) יזם יחד עם המוזיאון המחוזי בוזאו והתאחדות המועדון הספורטיבי "פנטלאו" את התחרות "גביע דומיטרו דן" (Trofeul Dumitru Dan) בה התחרו רוכבי אופניים ממחוזות בקאו, בוזאו, דמבוביצה, גאלאץ, יאשי, אילפוב, פראחובה והעיר בוקרשט.
התחרויות הן למרחקים של 200, 300, 400 ו־600 קילומטרים והתחרו בהם 40 רוכבי אופניים.
התחרות הראשונה נערכה ביום 16 בנובמבר 2019.
בית הספר היסודי הרומני "ניקולה יורגה" בליברפול יזם תחרות בינלאומית מיועדת לגילאי 6 עד 16 בנושא "דומיטרו דן אגדה באופינצ'י".
המשתתפים הוזמנו לשלוח חיבור בן מאה עד מאה וחמישים מילים וציור של דומיטרו דן.
לאחר מותו הוכרז דומיטרו דן אזרח כבוד של העיר בוזאו (מקום 24 ברשימה).
עם מותו נקבר דן בבית העלמין של הגיבורים (Cimitirul Eroilor) בבוזאו, אולם מעל לקבר הוצב רק צלב ברזל פשוט.
ב־2015, העיתונאי הבריטי רוג'ר בוניאן (Roger Bunyan), שנודע לו על דן מהאינטרנט, ביקר במקום ולאחר שובו לבריטניה כתב לנשיא רומניה דאז והתלונן על הזנחת קברו של אישיות כה חשובה.
מנשיאות רומניה פנו לעיר בוזאו ודרשו מהם לטפל בנושא וענו על כך לעיתונאי.
באוקטובר 2017 נחנכה חגיגית יד זיכרון על קברו של דן.
בתרומה כספית שנתן דוקטור גאורגה דן, אחד מניניו של דומיטרו דן, מרצה באוניברסיטת אובידיוס בקונסטנצה, הוקמה במקום מצבה ועליה פסל של דומיטרו דן, גלובוס, וזוג אופינצ'י.
לחנוכת האתר הגיעו בני משפחה של דומיטרו דן, נציגי הרשויות המקומיות, פרופסורים ותלמידים לשעבר של דן.
ב־13 ספטמבר 2018, בשנה ה־40 למותו של דומיטרו דן, ביוזמת איגוד עיתונאי וסופרי התיירות ברומניה, נערך טקס רשמי ליד קברו.
דומיטרו חֶנקו (ברומנית: Dumitru Hâncu; נולד ב-5 במאי 1922) הוא פובליציסט, מסאי, היסטוריון ומתרגם יהודי-רומני.
דומיטרו חנקו נולד ב-1922 בבוטושאן, לאברהם (Avram), סוחר מהעיר ולפרלה.
חנקו למד בתיכון בעיר הולדתו, אחר כך למד באוניברסיטת בוקרשט היסטוריה וספרות.
מאוחר יותר השתלם בבון, בהיידלברג ובוינה.
בימי המשטר הקומוניסטי ברומניה עבד בסוכנות הרומנית לחדשות "אג'רפרס", בכתבי העת "קונטמפוראנול" ו"ויאק נואו" (Veac nou - עידן חדש), היה חבר במערכת של כתבי עת רומנים שנועדו לחו"ל, כמו כן היה ראש המערכת לספרות עולם של ההוצאה לאור הממלכתית לספרות ולאמנות ESPLA בבוקרשט.
לעל אף הדיכוי הפוליטי והצנזורה, דומיטרו חנקו נמנה עם אנשי הרוח ש"לא איבדו תקוותם בגורל התרבות" וראו בהוצאה לאור של כתבי הסופרים הגדולים "צורת הצלה של התודעה התרבותית"
את מאמרו הראשון בתחום הספרות, "האקטואליות של דיקנס", פרסם בשנת 1946 בכתב העת "אפראריה" (Apărarea - ההגנה).
חנקו פרסם מסות, מחקרים ומאמרים בעיתונות הספרותית הרומנית - בכתבי העת "קונטמפוראנול", "גאזטה ליטרארה", "ויאצה רומניאסקה" (החיים הרומניים), "ארק (קשת) וכו'.
חלק גדול מספריו ותרגומיו מוקדש לספרות הגרמנית.
חנקו כתב ביוגרפיה של הינריך היינה (היינריך היינה, מבשר הזמנים החדשים, 1956), וגם ביוגרפיה של הפוליטיקאי ואיש הרוח הרומני מיכאיל קוגלניצ'אנו (1960), כמו כן ערך מחקר על קבלתן של יצירות תומאס מאן במרחב הרומני (Conexiuni cu "Vrăjitorul" - קישורים עם "המכשף").
בשנת 1998 פרסם חנקו גם מחקר על אימאגולוגי בכותרת "„Noi" şi germanii „noştri" ("אנחנו" והגרמנים "שלנו").
חנקו תרגם מכתבי היינריך היינה, תומאס מאן, קלאוס הייטמן ואחרים.
ערך בשנת 1984 מבחר של פמפלטים ומאמרים מאת המשורר הרומני יון ויניה.
בשנים 2007-2000 דומיטרו חנקו כיהן כמנהל מתאם של "המרכז לחקר ההיסטוריה של יהדות רומניה" בבוקרשט.
כמו כן היה יושב ראש מחלקת המתרגמים באיגוד הסופרים הרומנים.
בשנת 2012 קיבל דומיטרו חנקו, בגיל 90, תעודת הוקרה מיוחדת מאיגוד הסופרים הרומנים, יחד עם סופרים ותיקים אחרים.
פרס איגוד הסופרים של רומניה
פרס כתב העת להיסטוריה "מגזינול היסטוריק" בבוקרשט
7 בדצמבר 2012 - תעודת הוקרה על מפעל החיים מטעם איגוד הסופרים של רומניה
בספר מזכיר חנקו, בין השאר, פרשת הוצאת דיבה מוזרה נגד תומאס מאן בחוגים פרו-נאציים ברומניה (העיתונים "פורונקה ורמי" ו "קורנטול") שטענו כי הרומן "יוסף ואחיו" נגנב על ידי "הסופר היהודי" תומאס מאן מהספר "חלום הפרעונים" מאת מחבר רומני לא ידוע בשם אורל פקורארו.
כמו כן מצוינת ההשראה ששאב מאן מן הנוכל הרומני ג'ורג'ה מנולסקו ביצירת דמותו של פליקס קרול.
(טיולים בזמן - קטעים מעולם שהיה.
מסות על התרבות הגרמנית והעולם היהודי)
2006 Incursiuni interbelice Meandrele istoriei (פיתולי ההיסטוריה - גיחות אל השנים בין שתי מלחמות העולם)
שני הספרים האחרונים מבוססים על מחקרים שעשה המחבר בארכיונים ברומניה ובגרמניה.
אנטולוגיותIon Vinea, Săgeata şi arabescul 1984 (יון ויניה, החץ והערבסקה) עם מבוא מאת העורךMărturii: „Chestiunea evreiască" 1996 (עדויות:"השאלה היהודית",, עם מבוא של העורך
דומיטרו חנקו תרגם מגרמנית לרומנית - כתבים מובחרים (Opere alese) מאת היינריך היינה, הכרכים ב' וד', (1971,1976), Im Schlaraffenland (Ţara huzurului) היינריך מאן
2002 Bucureşti - Berna Rapoartele diplomatice 1940-1944 (ברן-בוקרשט - הדו"חות הדיפלומטיים של רנה דה וק 1944-1940)
2000 - רבי משה בן מימון - מורה נבוכים
דומיטרו-דורין פרונאריו (ברומנית: Dumitru-Dorin Prunariu; נולד ב-27 בספטמבר 1952) הוא קוסמונאוט לשעבר, הרומני הראשון בחלל.
עומד בראש התאחדות חוקרי החלל, ארגון מקצועי-חברתי של אסטרונאוטים וקוסמונאוטים מלאומים שונים.
בעל דרגת גנרל מאיור בחיל האוויר הרומני, ודוקטור להנדסה.
במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, הכשירה ברית המועצות קוסמונאוטים אורחים ממדינות הגוש הקומוניסטי.
פרונאריו היה האדם ה-103 ששוגר לחלל.
פרונאריו עוטר בעיטורים רמי דרג של רומניה וברית המועצות, וזכה למעמד של גיבור לאומי בארצו.
הוא מילא שורה ארוכה של תפקידים ציבוריים בזירה הארצית והבינלאומית, וביניהם שגריר מיוחד של האו"ם, יושב ראש הוועדה של האו"ם לשימוש בחלל למטרות שלום, ראש סוכנות החלל הרומנית, וחבר לכל חייו באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (ספרדית: Domingo Faustino Sarmiento; 15 בפברואר 1811, סן חואן - 11 בספטמבר 1888, אסונסיון) היה פוליטיקאי, סופר, מרצה, עיתונאי, איש צבא, מדינאי, מושל הפרובינציה סן חואן (1862–1864), נשיא ארגנטינה (1868–1874), סנאטור (1874–1879), ושר הפנים (1879).
הוא מוערך בזכות מאבקו למען החינוך הציבורי וקידום הפיתוח המדעי והתרבותי של מדינתו.
בשנת 1947, הוועידה הבין-אמריקנית לחינוך, קבעה את יום פטירתו (11 בספטמבר) כיום המורה; כהוקרה לפועלו.
דומינגו פאוסטינו סרמיינטו נולד ב-15 בפברואר 1811 בשכונת עוני בסן חואן שבקוז'ו.
הוריו היו חוסה קלמנטה ססיליו קירוגה סרמיינטו (José Clemente Cecilio Quiroga Sarmiento) ושל פאולה סוילה אלבראסין דה איראסאבל (Paula Zoila Albarracín de Irrazábal).
השמות שניתנו לו בהטבלתו היו פאוסטינו (על שם הקדוש המזוהה עם תאריך הולדתו) וולנטין, והשם דומינגו התווסף בשלב מאוחר יותר.
הוא למד קריאה בבית ממשפחתו, המשיך בבית ספר יסודי בסן חואן, עבר לבית ספר תיכון בבואנוס איירס, ועבד כעוזר למהנדס בסן חואן.
בשנת 1823 דודו הוגלה לסן לואיס וסרמיינטו הצטרף אליו.
ב-1827 הוא גויס לצבא הפדרלי שפעל במסגרת מלחמות האזרחים נגד הצבא האוניטרי.
כקצין היה אמור למלא משימות שלא היה שלם איתן, פרסם הצהרת התנגדות, וזומן לשיחה עם המושל פאקונדו קירוגה (Facundo Quiroga) - לימים מראשי הפדרליים ושותפו של רוסאס, הוא לא התייחס לקירוגה בכבוד, ונשלח לכלא.
בעקבות קונפליקטים נוספים הוא החליט שמקומו עם האוניטרים, והצטרף לצבא בפיקודו של חוסה מריה פאס (José María Paz).
בעקבות הניצחון הפדרלי בסן חואן, הוא נאלץ להגר לצ'ילה ב-1831, ועבד בעבודות מזדמנות כדי להתקיים.
הוא עבד כמורה בבית ספר, הוא ניהל מערכת יחסים עם התלמידה מריה חסוס דל קאנטו (María Jesús del Canto) למרות שלא התחתן איתה, וכתוצאה ממנה נולדה ביתו היחידה אנה פאוסטינה סרמיינטו (Ana Faustina Sarmiento).
ב-1836, עת עבד ככורה, חלה בטיפואיד, ולבקשת משפחתו - המושל התיר לו לשוב לארגנטינה.
בסן חואן הוא עסק בהתחלה בפעילות תרבותית, אך דרכה החל להיכנס לפוליטיקה יחד עם מתנגדיו של רוסאס.
ב-1839 יסד בית ספר תיכון לנערות, וכתב עת בו ביקר בחריפות את השלטון.
כתוצאה מהעימותים בינו לבין הנהגת הפרובינציה - הוא נאלץ לגלות שוב לצ'ילה ב-1845.
בצ'ילה הוא שב להתמקד בפעילות תרבותית, כתב למספר כתבי עת, ואף יסד אחד בעצמו.
ב-1842 התמנה כמנהל הסמינר למורים הראשון בדרום אמריקה (Escuela Normal de Preceptores).
בעקבות כך הוזמן להשתתף בהקמת הפקולטה לפילוסופיה ומדעי הרוח באוניברסיטה של צ'ילה; וב-1845 נשלח על ידי הנשיא דאז מנואל מונט טורס (Manuel Montt Torres) לאירופה וארצות הברית במטרה להכיר את מערכות החינוך שלהן.
בצרפת נפגש עם סן מרטין שגלה שם מרצון.
בשובו ב-1848 התחתן עם בניטה אגוסטינה דה פסטוריסה (Benita Agustina Martínez Pastoriza), אלמנת אחד מחבריו, ואימץ את בנם - דומינגו פידל "דומינגיטו" ("Domingo Fidel "Dominguito).
הוא הקדיש את השנה הבאה לכתיבה על מסעותיו ועל חזונו לגבי חינוך ציבורי-חילוני חינם.
בשנה שלאחר מכן נפרד מאשתו, ושב לארגנטינה עם בנו דומינגיטו.
דומינגיטו הוא שם החיבה של בנה של אשתו - ממנה התגרש - של סרמיינטו, אותו הוא אימץ ב-1848 עם נישואיו לה.
הוא עבר לארגנטינה יחד עם סרמיינטו, סיים את לימודיו, והתגייס לצבא - חרף התנגדותה של אמו - במלחמת פרגוואי.
הוא הגיע לדרגת קצין, ונהרג באחד הקרבות בגיל 21.
הידיעה הגיעה אל סרמיינטו בעת ששימש כמיופה כוח של ארגנטינה בארצות הברית, וכתוצאה מכך שקע בדיכאון עמוק.
מאוחר יותר הוא יכתוב את הביוגרפיה שלו.
ב-1851, סרמיינטו הצטרף ככתב לצבאו של אורקיסה.
לאחר הדחת רוסאס נוצר עימות ביניהם, וסרמיינטו החליט לחזור לצ'ילה.
בתקופה זו הוא ניהל ויכוחים פוליטיים רבים עם חואן באוטיסטה אלברדי (Juan Bautista Alberdi), ושני אלה - שהחזיקו בהשקפות עולם ליברליות ודמוקרטיות - הפכו לדמויות הבולטות מאחורי החוקה של 1853 שאורקיסה קידם לאחר הדחת רוסאס.
במהלך שהותו זו בצ'ילה הוא היה פעיל במסדר הבונים החופשיים בוולפראיסו.
ב-1855 שב לארגנטינה, שימש כעורך עיתון, היה חבר בבית הנבחרים של הפרובינציה של בואנוס איירס מ-1860, ובשנה שאחריה החל לשמש כחבר בעיריית בואנוס איירס.
ב-1857 וב-1860 הוא נבחר כסנטור, ותוך כדי כך מילא תפקיד בכיר במשרד החינוך דאז.
לאחר שברטולומה מיטרה הפך למושל בואנוס איירס - הוא קידם אותו לפקיד בכיר בשלטון המקומי, וזאת בשעה שבואנוס איירס התנתקה זמנית מארגנטינה ופעלה כמדינה עצמאית.
לאחר קרב פאבון (Pavón) ב-17 בספטמבר 1861 ותפיסת השלטון במדינה בידי מיטרה, סרמיינטו הצטרף לכח שנשלח לקוז'ו, ומונה כמושל סן חואן ב-1862.
ב-1864, בעקבות רציחתו של ידידו אנטוניו אברסטיין (Antonino Aberastain), הוא החל לרדוף את הקאודיז'ו אנחל ויסנטה פניילוסה "אל צ'אצ'ו" ("Ángel Vicente Peñaloza "El Chacho) - מורד עקשן מלה ריוחה שהמשיך במלחמתו במיטרה ובשותפיו חרף נחיתותו ותבוסותיו, עד שחוסל לבסוף.
באפריל 1864 התפטר מתפקידו כמושל, ונשלח במשימה דיפלומטית לצ'ילה, פרו, וארצות הברית; ובמהלכה כתב ספרים על פוליטיקה וחינוך, ודחה הצעות לשמש כסנטור מטעם סן חואן ושר פנים בממשלתו של הנשיא ברטולומה מיטרה.
סרמיינטו נשלח לסן חואן על ידי הנשיא ברטולומה מיטרה והחל את כהונתו כמושל בשנת 1862.
הפרובינציה הייתה מרוששת ומפולגת באותה תקופה, וסרמיינטו הקדיש את מאמציו לקידומה, והגיע תוך שנתיים לתוצאות מרשימות.
הוא ארגן מערכת חינוך ציבורי חובה חינם, הקים בתי ספר יסודיים ותיכוניים, והחל לערוך כתב עת חדש.
יצר תוכנית מתאר לפרובינציה, סלל רחובות, נטע עצים, קידם את המכרות, חוקק חוקים מסחריים, ויישב מהגרים באזורים הלא מיושבים של הפרובינציה.
יחד עם זאת, בשל ההתנגדות הפנימית שבגלל נאלץ להשקיע את עיקר תשומת הלב למלחמה בקאודיז'ו "אל צ'אצ'ו" פנייאלוסה, ובהיעדר תמיכה - הוא התפטר ב-1864 מתפקידו.
מועמדותו של סרמיינטו לתפקיד נשיא ארגנטינה הועלתה בעת שהיה בארצות הברית, והוא נבחר ונכנס לתפקידו ב-12 באוקטובר 1868.
יחד עם ברטולומה מיטרה שלפניו וניקולאס אבז'אנדה שאחריו - הם נחשבים ל"נשיאויות ההיסטוריות" (presidencias históricas) שלארגנטינה שבמהלכן ארגנטינה התגבשה כרפובליקה מאוחדת במקום כאוסף פרובינציות הפועלות בנפרד, התגבשה החוקה, והונחו היסודות הליברליים של זכויות האדם שילוו אותה בהמשך.
יומיים לאחר השבעתו כנשיא הקונגרס התכנס לישיבה מיוחדת לאישור תקציב מיוחד להמשך המלחמה בפרגוואי, שמומן מהעלאה במכס.
מקובל שסרמיינטו הקדיש את עיקר מאמציו כנשיא לקידום החינוך, אם כי מספר היסטוריונים מוסיפים שמאמץ דומה הושקע בקידום התקשורת הפנימית במדינה.
בכל מקרה- הדחיפה שקיבל החינוך בתקופה בה ניקולאס אבז'אנדה שימש כשר החינוך של סרמיינטו הייתה ראויה לציון.
באמצעות חוק משנת 1871 (Ley de Subvenciones) הוקדשו לחינוך נכסי הנפטרים שלא נמצא להן דורש, ושמינית מההכנסות ממכירת אדמות הציבור; ובאמצעותם מומנו הקמת בתי ספר ורכישת ספרים.
במהלך כהונתו נוסדו 800 בתי ספר יסודיים בנוסף לקצת יותר מ-1,000 שהיו קיימים קודם לכן; ומספר התלמידים גדל מ-30,000 ל-110,000.
סרמיינטו הביא 61 מורות מארצות הברית, והקים את המכללות הראשונות להכשרת מורים, וכן את בית הספר הראשון לחרשים-אילמים.
הוא המשיך את פועלו של מיטרה - קודמו בתפקיד - והקים בתי ספר תיכוניים בערים הגדולות: לה ריוחה, סנטה פה, סן לואיס, חוחוי, סנטיאגו דל אסטרו, קוריינטס ורוסריו.
כמו כן הקים בתי ספר לחקלאות ויעור בסן חואן, מנדוסה, טוקומן וסלטה.
הוא יסד את רשת הספריות הציבוריות שקיימת עד היום, וכן את הספרייה הלאומית למורים (Biblioteca Nacional de Maestros) בבואנוס איירס.
אחת מהחלטותיו הראשונות הייתה תערוכה של ההישגים הלאומיים באומנות, חקלאות (גידולים ומשק חי) וכו'; והיא התקיימה לבסוף בקורדובה ב-1871.
זה התקבל בהתחלה בביקורת, אך זכה לבסוף להצלחה גדולה.
סרמיינטו ביקר בתערוכה, ובעקבותיה נוסדה בקורדובה האקדמיה למדעים (Academia de Ciencias de Córdoba) ומצפה הכוכבים של קורדובה, שניהם בהנהלת מדענים מחוץ לארגנטינה.
באוניברסיטה הלאומית של קורדובה נוסדה הפקולטה למדעים מדויקים, פיזיקה, ומדעי הטבע.
בקוז'ו נוסדו מוסדות לימוד גבוהים בתחום הכריה.
מלחמת הברית המשולשת נגד פרגוואי פרצה במהלך כהונתו של מיטרה, שפיקד על כוחות הברית עד סמוך לסיום כהונתו.
מייד לאחר שסרמיינטו הפך לנשיא, הכוחות בפיקוד ברזיל כבשו ובזזו את אסונסיון, והקימו שם שלטון זמני, בשעה שהנשיא פרנסיסקו סולאנו לופס (Francisco Solano López) ניסה לארגן את כוחותיו מחוץ לבירתו הכבושה.
הכוחות הברזילאים המשיכו לרדוף אחריו ואחר הכוחות המועטים שנותרו לצידו, ולאחר סדרת קרבות (Campaña de las Cordilleras) מסוף 1869 ועד תחילת 1870 הם חיסלו אותם ולבסוף גם אותו, והמלחמה באה אל סופה.
במלחמה נהרגו בין 50% ל-90% מתושבי המדינה, היא איבדה שטחים ונותרה הרוסה ותלויה בסיוע חוץ.
גם ארגנטינה שילמה מחיר יקר בחיי אדם (כ-18,000 בקרבות ובמגפת הכולרה) ובהוצאות כספיות כבדות; והיא שקעה בחובות כבדים.
במהלך השנה האחרונה למלחמה נוסד בית הספר הצבאי הלאומי (Colegio Militar de la Nación), בעיקר בשל החשש מעימות חיצוני נוסף עם ברזיל.
בנוסף, סרמיינטו הקים את בית הספר הימי (Escuela Naval), ודאג לצייד ולאמן את הצי שהפך לצי מודרני בדומה לאלו של ברזיל וצ'ילה.
לאחר תבוסתו של פליפה בארלה (Felipe Varela) נשארו עדיין 3 פרובינציות ארגנטינאיות בידי הפדרליים: בקורדובה המושל הפדרלי נאלץ להתפטר עקב הלחץ הצבאי שהופעל עליו, ובקוריינטס המושל הפדרלי הודח בהפיכה צבאית במאי 1868, וניסיון להפיכת נגד פדרלית דוכאה בעזרת כוחות צבאיים מחזית פרגוואי.
הפרובינציה האחרונה הייתה אנטרה ריוס בה המושל היה הנשיא לשעבר אורקיסה שחי בשלום עם השלטון במדינה למגינת לבם של פדרליים רבים, ואף אירח בארמונו את סרמיינטו בתחילת 1870.
זמן קצר לאחר תום מלחמת פרגוואי, הגנרל ריקארדו לופס חורדן (Ricardo López Jordán) פתח במרד שהוביל לרציחתו של אורקיסה, והוא נבחר למושל על ידי בית הנבחרים של הפרובינציה.
סרמיינטו שלח כוחות מוותיקי מלחמת פרגוואי, לופס חורדן דרש להוציאם מהפרובינציה אך סרמיינטו התעקש שאלו כוחות לאומיים ושזכותם להיכנס לכל פרובינציה במדינה.
חורדן הכריז על גיוס כללי, ובתגובה סרמיינטו הכריז מלחמה, למרות שהקונגרס אישר זאת רק באוגוסט באותה שנה.
הכוחות הלאומיים שהיו ממושמעים ומצוידים טוב יותר כבשו את הערים הגדולות, ולופס חורדן נסוג לתוך הפרובינציה, למקומות בהם הפרשים שלו נהנו מעדיפות.
כדי לפתוח חזית חדשה הוא פלש לקוריינטס, אך ב-26 בינואר 1871 הוא הובס בקרב נייאמבה (Ñaembé) ונמלט לברזיל.
המפלגה הפדרלית באנטרה ריוס פורקה, וכל בעלי התפקידים הציבוריים מקרב חבריה הוחלפו באחרים, כולל כמרים ומורים.
במאי 1873 לופס חורדן שב לפרובינציה ופתח בהתקוממות בראש כח בן 16,000 איש שכלל ארטילריה ורגלים.
סרמיינטו הציע פרס כספי על ראשו - צעד שנפסל על ידי הקונגרס - ופלש לפרובינציה.
המורדים הובסו שוב, רבים מקציניהם חוסלו, ולופס חורדן נמלט הפעם לאורוגוואי.
ב-22 באוגוסט 1873 נכשל ניסיון לרצוח את סרמיינטו בשעה שנסע ברחובות בואנוס איירס: פיצוץ פגע ברכב בו נסע, הוא לא שמע את הפיצוץ מכיוון שסבל מחירשות מתקדמת.
המתנקשים היו אנרכיסטים איטלקיים שפעלו מטעם תומכיו של לופס חורדן.
לאחד הקושרים התפוצץ הרובה ביד ובשל כך הפעולה נכשלה, וסרמיינטו יצא ממנה ללא פגע.
אחת מהפעולות הראשונות שסרמיינטו נקט היה לערוך מפקד אוכלוסין בשנת 1869, ובו נספרו 1,836,490 תושבים, ומתוכם 8% מהגרים אירופאים, 70% תושבי כפרים, ו-71% אנאלפביתים.
במהלך תקופת כהונתו חל גידול ניכר בהגירה שהסתכמה בכ-280,000 איש, שהתיישבו בעיקר בבואנוס איירס, ובמידה פחותה במושבות בפרובינציות שבליטורל.
הגידול בהגירה לעיר הבירה יצר בעיות שיכון ובריאות.
ב-1871 פרצה בה מגפת קדחת צהובה, כנראה בעקבות מלחמת פרגוואי, והובילה למותם של כ-14,000 איש.
הממשלה כולה נמלטה מהעיר והותירה את ההתמודדות עם המצב בידי ועדה שהקימה את בית הקברות בצ'קריטה (Chacarita), ובהמשך הניחה את התשתית למערכות המים והביוב.
אחת ממטרותיו של סרמיינטו הייתה הקמת רכבת טרנס-אנדינית שתוביל מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
הוא סלל כהכנה לכך את ההסתעפות ממסילת הברזל שהגיעה לקורדובה למערב הפרובינציה, וכן צפונה לטוקומן; ובנוסף את מסילות הברזל מאנטרה ריוס לקוריינטס, ומעיר הבירה לצפון מערב הפרובינציה.
סך כל אורך מסילות הברזל גדל במהלך כהונתו מ-573 ק"מ ל-1,331.
בנוסף נפרשו רשתות טלגרף - אמצעי התקשורת המהיר דאז - שחיברו את כל הפרובינציות, ואף נחנך קשר טלגרפי עם אירופה.
הישגים אלו של סרמיינטו הוא זקף לזכות שר הפנים דאז - דלמאסיו ולס סארספילד (Dalmacio Vélez Sarsfield).
בתחום השיט נבנו מספר נמלים לאורך נהר הפרנה, אולם הלוואות גדולות שנלקחו כדי להפוך את נמל בואנוס איירס למודרני - בוזבזו על פרויקטים שחשיבותם פחותה.
ב-1873 נוצר הבנק הלאומי שגרם להיווצרות חוב ציבורי גדול כתוצאת לוואי לאחר מלחמת פרגוואי (שהסתיימה מספר שנים קודם לכן), אך המשבר הכלכלי שזה גרם- נוצר מאוחר יותר במהלך כהונתו של ניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda), יורשו של סרמיינטו.
שר החוץ הראשון של סרמיינטו היה מריאנו אדריאן בארלה (Mariano Adrián Varela) שהוחלף לאחר כשנתיים בקרלוס טחדור (Carlos Tejedor) על רקע קונפליקטים בין ארגנטינה לברזיל לגבי עתידה של פרגוואי לאחר ניצחונן במלחמה, כאשר כל אחת מהן חשדה בזולתה בניסיון לספח שטחים משם.
ב-1872 ברזיל ופרגוואי חתמו על הסכם גבולות שסיפח לברזיל את רוב השטחים שבמחלוקת, ובתמורה ברזיל תמכה בפרגוואי במחלוקות הטריטוריאליות עם ארגנטינה; דבר שהוביל לעימות דיפלומטי בין ארגנטינה לברזיל בתקופת כהונתו של טחדור.
עם צ'ילה היו מחלוקות לגבי הפטגוניה, וב-1874 הוסכם שמתווך מטעם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת יכריע בסוגיה.
Domínguez)סנטיאגו קורטינס (Santiago Cortínez) 12 באוקטובר 1868 – 13 באוקטובר 187013 באוקטובר 1870 – 13 בפברואר 187413 בפברואר 1874 - 12 באוקטובר 1874 שר המשפטים והחינוך ניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda)חואן כריסוסטומו אלבראסין (Juan Crisóstomo Albarracín) 12 באוקטובר 1868 – 23 בנובמבר 187324 בנובמבר 1873 - 12 באוקטובר 1874
עם סיום כהונתו ב-1874, שרביט הנשיאות הועבר לניקולאס אבז'אנדה.
ב-1875 נבחר כסנטור מטעם הפרובינציה שלו סן חואן.
ב-1879 סיים את תפקידו כסנטור כדי להתמנות לתקופה קצרה לשר הפנים בממשלתו של אבז'אנדה.
מאוחר יותר התמנה לתפקיד האחראי כל בתי הספר בממשלתו של חוליו ארחנטינו רוקה, אך התפטר בשל חילוקי דעות עם הנשיא ועם הנשיא הקודם - רוקה ואבז'אנדה.
ב-1885 יסד בבואנוס איירס את העיתון אל סנסור (El censor).
ב-1887 סרמיינטו נסע לאסונסיון בירת פרגוואי, וחזר לבואנוס איירס במצב בריאותי מדורדר עקב חירשות המתקדמת ואי ספיקת לב וכלי דם.
הרופאים המליצו לו לשוב לאסונסיון ולהימנע מלשהות בבואנוס איירס במהלך החורף הקר, ובתחילת 1888 הוא נסע לשם עם בתו ונכדיו.
ב-11 בספטמבר 1888 סרמיינטו נפטר באסונסיון בגיל 77, ונקבר כעבור 10 ימים בבית הקברות לה רקולטה, בואנוס איירס.
סרמיינטו כתב 16 ספרי עיון שעסקו בו עצמו, ההיסטוריה של ארגנטינה, חינוך ועוד.
סרמיינטו תרם תרומה גדולה להשכלה הודות לתרומתו לקידמה המדעית, ופועלו המתמשך לטובת ההוראה, והקמת מוסדות מדעיים ותרבותיים.
הוא יצר מערכת מדעית עצמאית במדינה שבאותה תקופה הייתה מדינה נידחת ורחוקה ממרכזי הידע באירופה.
כששימש כשר החינוך בפרובינציה של בואנוס איירס היגר לארגנטינה הזואולוג והפלנתולוג קארלוס חרמן בורמייסטר (Carlos Germán Burmeister) שהיה מגדולי החוקרים של הטבע בארגנטינה ובדרום אמריקה; וכשהוא ניהל את המוזיאון של בואנוס איירס - היה שותף ליוזמתו של סרמיינטו לגייס 20 פרופסורים מתחומי המדעים המדויקים ומדעי הטבע לאוניברסיטה של קורדובה.
בעולם האקדמי האירופאי התנהל אז הוויכוח בין תומכי הבריאתנות והאבולוציה, ושתי אסכולות אלו יוצגו בארגנטינה בהתאמה על ידי בורמייסטר ופלורנטינו אמגינו (Florentino Ameghino), מה שלא מנע מהראשון להמשיך ולתמוך בשני חרף חילוקי הדעות ביניהם.
במהלך שהותו של סרמיינטו כנציג ארגנטינה בארצות הברית, הוא הזמין לארגנטינה את האסטרונום האמריקאי בנג'מין אפתרופ גולד (Benjamin Apthorp Gould) כדי שיקים מצפה כוכבים בקורדובה.
הוא הגיע כשסרמיינטו כבר היה נשיא, ותרם בנוסף ליקום תחום המטאורולוגיה בארגנטינה.
המרכז המטארולוגי הלאומי נוסד ב-1872 בקורדובה, ועבר ב-1884 לבואנוס איירס.
אנקדוטה היסטורית קושרת את סרמיינטו להגעתו של הכדורגל לארגנטינה: אלכסנדר אוטון (Alexander Hutton) ששימש כרקטור בית הספר האנגלי וביקש את רשותו של סרמיינטו ללמד אותם לשחק בכדור, ונענה "שילמדו ידידי לבעוט, אבל שילמדו" (Que aprendan, mi amigo, a las patadas pero que aprendan).
סרמיינטו תמך בזכותן השווה של הנשים לחינוך והשכלה בדומה לגברים, ושמר על קשר הדוק עם חואנה מאנסו (Juana Manso) - סופרת שיש הרואים בה פמיניסטית שהקדימה את זמנה - ראה בה שותפה להשקפתו החינוכית, היא תרמה רבות לכתב העת בתחום החינוך Anales de la Educación שסרמיינטו יסד.
במהלך גלותו בצ'ילה, הוא היה פעיל בתחום התרבות והחינוך.
אחד מעיסוקיו היה פיתוח שיטת לימוד קריאה מודרנית שלא תתבסס על שינון הברות בודדות, וחיבר ספר שעסק בנושא.
הוא הציע בין היתר לשנות שמות של עיצורים באלפבית הספרדי לשמות יותר אינטואיטיביים (למשל- את M מ-אֶמֶה ל-מֶה כך שתתחיל בצליל שהיא מייצגת), ואף לערוך שינויים בכתיב בספרדית ולהסיר אותיות מיותרות (למשל- H שהיא אות אילמת או U לאחר Q שאינה נהגית).
סרמיינטו החל את פעילותו במסגרת הבונים החופשיים ב-31 ביולי 1854 בוולפראיסו, צ'ילה, שם פגש גולים אחרים מארגנטינה.
מששב לארגנטינה, משוכנע בחיוניות הבונים החופשיים לשלמות האנושית, הקים יחד עם אחרים - ביניהם מנהיגים פוליטיים בכירים בבואנוס איירס - את המרכז הראשון שלהם בארגנטינה, ב-29 בדצמבר 1855.
בהמשך נוסדו עוד מספר מרכזים בארגנטינה שאוחדו ב-1857 תחת קורת גג ארגוני אחד, ובין הפעילים בו ניתן לציין את הנשיאים סנטיגו דרקי, ברטולומה מיטרה, חוסטו חוסה דה אורקיסה, וכמובן - סרמיינטו עצמו.
סרמיינטו זכה בארגון בדרגה הבכירה האפשרית והפך לשגריר שלו בפני הארגונים האחרים; וכך משהתמנה כנציג ארגנטינה בארצות הברית הדבר אפשר לו ליצור קשרים אישיים עם הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, בונים חופשיים אף הם.
משהתמנה לנשיא, סרמיינטו השעה את פעילותו בארגון, גם בשל החשש מניגוד אינטרסים וגם מפני שהארגון נתפס כאנטי קתולי.
הוא שב לפעילות ב-1874, עם סיום כהונתו; ועמד בראשו במהלך השנים 1882–1885. הוא פרש עקב בעיות בריאותיות ומחלוקות אידאולוגיות.
במהלך כהונתו של ארחנטינו רוקה כנשיא, סרמיינטו שעמד בראש הבונים החופשיים ניהל מאבק ציבורי נגד המגמות הריכוזיות שלו, ובעד חינוך ציבורי חילוני; כל זאת מעל דפי העיתון El Nacional שהוא היה אחד מבכיריו.
השר הממונה על החינוך (בין היתר) מטעם רוקה תמך בחינוך קתולי בהמשך להסכם שנחתם בין ארגנטינה לכס הקדוש, ויצג בכך את החוגים השמרניים בחברה ששופרם היה העיתון La Unión.
כהונתו בבונים החופשיים הייתה אמורה להימשך עד 1885, אך הוא התפטר ב-1883, כאמור - על רקע המאבק בתחום החינוך.
בחורף בתחילת 1888 הוא עבר לפרגוואי מסיבות בריאותיות כשמלווה אותו אאורליה בלס (Aurelia Vélez) בתו של דלמאסיו בלס סארספילד (Dalmacio Vélez Sarsfield) שהיה אחד משריו, שליוותה אותו בשנותיו האחרונות.
הוא נפטר שם ב-11 בספטמבר 1888, וסירב לקבל עזרה רפואית מארגונים דתיים ושיגיע כומר לערוך לו וידוי בשוכבו על ערש הדווי, וארגון הבונים החופשיים הוא זה שחלק לו כבוד אחרון - בפרגוואי ובארגנטינה - שם נקבר.
סרמיינטו היה אחת הדמויות הבולטות בארגנטינה במאה ה-19, ויש חילוקי דעות לגבי פועלו.
הוא הותיר אחריו כמות עצומה של חומר כתוב, שכוללת גם קטעים סותרים וגם קטעים הכוללים אלימות מילולית - נוהג מקובל באותה תקופה.
לצד הדחף שלו לפיתוחה של ארגנטינה, זוקפים לחובתו את הדיכוי האכזרי של המורדים בו בקוז'ו (לדוגמה, חיסולו האכזרי של "אל צ'אצ'ו" פניילוסה), וגיוסם בכפייה של הגאוצ'וס כדי להילחם באינדיאנים ששלטו אז ברוב שטחי ארגנטינה דהיום שמדרום לבואנוס איירס.
בנוסף, נמצאות בכתביו, התבטאויות המזלזלות בילידים האינדיאנים, בגאוצ'וס וביהודים.
העימותים עם האינדיאנים נמשכו עוד מתקופת השלטון הספרדי, והסתיימו רק במהלך כהונתו של הנשיא ניקולאס אבז'אנדה בידי הנשיא לעתיד הגנרל ארחנטינו רוקה במה שמכונה כיבוש המדבר.
העימותים כללו התקפות פתע של האינדיאנים על יישובים מבודדים לאורך הגבול לשם ביזה ולכידת שבויים, ובנוסף גם מעשי רצח נרחבים; ומנגד פעולות דומות של הארגנטינאים שנועדו לנקום ולדחוק את רגליהם של האינדיאנים הרחק משם.
ביוני 1870, הצ'יף קלפוקורה (Calfucurá) משבט המפוצ'ה קיבץ 3,500–6,000 לוחמים ותקף יישובים באזור באיה בלנקה (Bahía Blanca) - אז נמל מבודד בפטגוניה, הרג 50 איש, לכד שבויים רבים ובזז 80,000 ראשי בקר.
סרמיינטו שלח כוח צבאי וצירף בעלי ברית אינדיאנים משבטים אחרים בפיקוד הצ'יף כתריאל (Catriel) הביסה את קלפוקורה בקרב סן קרלוס דה בוליבר (San Carlos de Bolívar) ב-11 במרץ 1872.
ב-1873, סרמיינטו ניצל את מותו של קלפוקורה, הביס את לוחמיו, וכבש את אחד מבסיסיו החשובים.
בשנת 1943, במהלך הוועידה האינטר-אמריקאית הראשונה לחינוך שהתקיימה בפנמה, נקבע התאריך 11 בספטמבר כיום המורה הפאן-אמריקאי, לציון תאריך פטירתו של סרמיינטו.
Casa Museo Sarmiento היא אחוזה קטנה שהייתה בבעלותו של סרמיינטו בטיגרה, על גדות נהר סרמיינטו; ואשר משמש כמוזיאון וספריה.
ב-1966, צוו של הנשיא ארתורו אומברטו איליה הכריז עליו כאל אתר היסטורי לאומי.
ב-1989 הוא הוכרז כאתר היסטורי של הפרובינציה של בואנוס איירס.
הבית בו נולד סרמיינטו בסן חואן הוכרז ב-1910 כאתר ההיסטורי הלאומי הראשון בארגנטינה, ונחשב לאחד האתרים המרכזיים בעיר.
הרבה אנדרטאות הוקמו לזכרו של סרמיינטו, בסן חואן וביתר חלקי ארגנטינה.
בין היתר יש פסל של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן (מוכר בזכות האדם החושב) בפארק פלרמו.
ניתן למצוא אנדרטאות לזכרו גם מחוץ לארגנטינה - בלימה (פרו) ובבוסטון.
דמותו של סרמיינטו מופיעה על שטרות של 50 פסו.
יש שתי יצירות מוזיקליות מוכרות לזכרו של סרמיינטו, אחת מהן מקובלת בעיקר בסן חואן בה נולד ומשל, והשנייה בכל ארגנטינה.
אוניית קדטים של הצי הארגנטינאי "פרזידנטה סרמיינטו" (הושקה ב-1897); כיום אוניית מוזיאון בפוארטו מאדרו.
הדומינטור הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) המיוצר על ידי חברת אירונאוטיקס.
כלי הטיס מבוסס על דגם של מטוס נוסעים מסוג דיימונד DA42. הדומינטור משמש לצורך פעולות מודיעין, מעקב וסיור.
כלי הטיס ביצע את טיסת הבכורה שלו ביולי 2009. כלי הטיס מסוגל לטוס 28 שעות ברציפות עם מטען של 410 ק"ג, במהירות של 140 קמ"ש ובגובה מרבי של 30,000 רגל.
מדינות בהן נמצא הדומינטור בשימוש
- כלי טיס לצורך סיור בגבולות.
- שני כלי טיס לצורך סיור בגבולות.
דומיטיה לפידה הצעירה הייתה אצילה רומאית.
אביה של דומיטיה לפידה היה הקונסול לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, ואמה הייתה אנטוניה הזקנה, בתם של המצביא מרקוס אנטוניוס ושל אוקטביה, אחותו של אוגוסטוס.
הייתה לה אחות גדולה בשם דומיטיה הזקנה, ואחיה היה גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, בעלה הראשון של הקיסרית לעתיד אגריפינה הצעירה ואביו הביולוגי של הקיסר לעתיד נירון.
היא נודעה כאישה יפה עשירה ומשפיעה, שהחזיקה באדמות בקלבריה.
טקיטוס כותב שהיא וגיסתה אגריפינה "לא נבדלו הרבה זו מזו.
כיוון ששתיהן חסרות בושה היו, נודעות לשמצה ונשי-חמס, התחרו זו בזו בשחיתותן".
סוויטוניוס כותב שהיא הואשמה בגילוי עריות עם אחיה, אולם הם התחמקו מהעונש עקב מות טיבריוס.
היו לה שלושה בעלים בחייה.
בעלה הראשון היה בן-דודתה מרקוס ולריוס מסאלה ברבאטוס, לו נישאה ככל הנראה בשנת 15. בתם, מסלינה, הפכה לאשתו של הקיסר לעתיד קלאודיוס.
ברבאטוס מת ככל הנראה בשנת 20 או 21, זמן קצר לאחר לידתה של מסלינה.
בעלה השני היה פאוסטוס קורנליוס סולה, שהיה קונסול סופקטוס בשנת 31, ונצר ללוקיוס קורנליוס סולה.
באזור שנת 22 נולד בנם פאוסטוס קורנליוס סולה פליקס, אשר נישא לקלאודיה אנטוניה, בתם של קלאודיוס ואליה פאיטינה.
בעלה השני מת בשנת 40 בערך.
בתחילת שלטונו של קלאודיוס, היא נישאה לאפיוס יוניוס סילאנוס.
בשנת 42 הוצא סילאנוס להורג באשמת קשירת קשר נגד קלאודיוס, אולם לשונות רעות טענו כי למעשה בתה של דומיטיה לפידה, הקיסרית מסלינה, הפלילה אותו לאחר שלא נענה לחיזוריה.
מסלינה לא הייתה נאמנה לקלאודיוס, בשנת 48 הוא יצא למסע וכשחזר הודיעו לו שמסלינה נישאה למאהבה האחרון, הסנאטור גאיוס סיליוס.
בזמן שרבים היו מצווים על מותה, הקיסר העניק לה הזדמנות נוספת.
אחד מקציניו הבכירים, שראה זאת כחולשה, ציווה על מותה ללא ידיעת הקיסר.
השליח שהיה אמור להורגה מצא אותה בחצר עם דומיטיה לפידה, כשזו האחרונה, על אף שהייתה ביחסים גרועים אתה, ניסתה להסביר לה שכלתה עליה הרעה ומוטב לה להתאבד ולמות מוות של כבוד.
מסלינה סרבה להקשיב לה, ונדקרה למוות.
דומיטיה לפידה קיבלה את הגופה המבותרת.
טקיטוס מספר שדומיטיה ניסתה "בשפת חלקות וביד נדיבה" לרכוש את ליבו של אחיינה הצעיר נירון, שהיה בעל סיכויים טובים לרשת את הכס.
הקיסרית אגריפינה, אמו של נירון, חששה מהשפעתה של גיסתה על בנה, ובשנת 54 גרמה להוצאתה להורג בטענה שהפעילה כישופים נגדה, ובטענה שלא ריסנה כראוי את עבדיה ובכך הפרה את שלום איטליה.
דומיטיה הזקנה הייתה אצילה רומאית, דודתו של נירון קיסר שנרצחה על ידו.
דומיטיה הייתה בתם הבכורה של אנטוניה הזקנה והמדינאי לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס.
הייתה לה אחות קטנה בשם דומיטיה לפידה הצעירה (אמה של מסלינה) ואח צעיר בשם גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס (אביו הביולוגי של הקיסר נירון).
דומיטיה הזקנה נישאה מספר פעמים על פי הידוע.
בעלה הראשון היה דקימוס הטריוס אגריפה אשר שימש כקונסול בשנת 22 לספירה.
הוא נרצח בשנת 32 כקורבן של שלטון הטרור של טיבריוס.
בנם היחיד היה קווינטוס הרטיוס אנטונינוס.
שנה לאחר מכן נישאה דומיטיה למדינאי המשפיע והשנון גאיוס סלוסטיוס קריספוס פאסיניוס (בן אחיינו של ההיסטוריון סלוסטיוס).
ידוע שפאסיניוס סייע לדומיטיה בתביעה כספית לא ברורה נגד אחיה.
בסביבות שנת 41, לבקשתו של הקיסר קלאודיוס, גירש פאסיניוס את דומיטיה, ונשא את גיסתה האלמנה אגריפינה הצעירה.
טקיטוס מעיד ש"קנאה קשה הייתה שורה בין אגריפינה לבין דומיטיה".
בשנת 47 נרצח פאסיניוס (נטען שהורעל), ואגריפינה נישאה לקיסר קלאודיוס.
בשנת 54 מת קלאודיוס, ובנה של אגריפינה, נירון, הפך לקיסר החדש.
גם אז לא חדלה דומיטיה לחרוש מזימות כנגד גיסתה.
בשנת 55, שניים מעבדיה המשוחררים - לוקיוס דומיטיוס פאריס, ואטימטוס (שהיה לטענת אגריפינה, גם מאהבה של דומיטיה), ניסו לשכנע את הקיסר הצעיר שאמו חורשת מזימות נגדו.
נירון כמעט והוציא אותה להורג, אולם בסופו של דבר היא הצליחה להוכיח את חפותה.
נירון הרג את אגריפינה רק בשנת 59.
דומיטיה הייתה אישה עשירה מאוד, ונירון חשק בעושר שלה ובמיוחד באחוזתה המפוארת.
בשנת 59, סבלה דומיטיה מעצירות קשה במעיה.
נירון הגיע לבקר אותה, ודומיטיה ליטפה את סנטרו ואמרה שהיא תמות מאושרת אם רק תזכה לראות את היום בו יגלח את זקנו בפעם הראשונה (טקס רומאי סמלי שהתקיים עם הגיעו של רומאי לגיל 21).
נירון הסתובב אל חבריו ובצחוק הודיע להם שהוא יצטרך לגלח את זקנו כבר עכשיו.
מיד לאחר מכן הוא הורה לרופאים לתת לה מנת יתר של חומר משלשל, והיא מתה.
נירון מיהר להשתלט על נכסיה.
טיטוס פלאביוס קיסר דומיטיאנוס אוגוסטוס היה קיסר רומא בין השנים 81–96. בנו של אספסיאנוס, אחיו של טיטוס ואחרון הקיסרים לשושלת הפלאבית.
הוא היה שליט סמכותי, אשר פעל לרווחת עמו, הגן על גבולות האימפריה הרומית, ונקט צעדים לעבר שלטון טוטליטרי.
דומיטיאנוס נרצח בסופה של תקופת עריצות וטרור שהשליט.
בתום שלטונו החלה תקופת חמשת הקיסרים הטובים.
דומיטיאנוס נולד בשנה בה אביו נתמנה לקונסול, בבית בגבעת הקווירינאליס, שהוסב מאוחר יותר למקדש למשפחה הפלאבית.
משפחתו הייתה ממעמד הביניים העולה.