tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקור היו בתקרה כוכבים מתומנים מעץ עם מוטיבים גאומטריים וכתובות, דומים לאלמנטים נפוצים בתקרה של קתדרלת מונריאלה.
הם נהרסו בשריפה ב-11 בנובמבר 1811.
המתחם של סנטה מריה דלה גראצי קרוי בטעות "הקריפטה" של קפלה פלאטינה.
הוא מורכב מכנסייה קטנה, שלפניה יש נרתקס ומקדש קדמי קטן.
בשנת 1117 מקדש תת-קרקעי פרימיטיבי, הידוע בכינויו "הכנסייה הפרימיטיבית של סנטה מריה די ג'רוזלמה".
הנרתקס שיכן בעבר את תא הקבר של גוליילמו הראשון, מלך סיציליה, שהסרקופג שלו הועבר לקתדרלת מונריאלה לאחר .
שני גרמי מדרגות סימטריים מקשרים עם הכנסייה הממוקמת במפלס העליון, הכניסה השתנתה מספר פעמים במשך מאות שנים, מה שגרם לאי ההבנה שהמבנה הוא קריפטה.
אחד החדרים מכיל את האוצר של קפלה פלאטינה.
קפלוניה הוא אי יווני במרכז הים היוני, המהווה יחידה אזורית נפרדת במחוז האיים היוניים.
האי הוא הגדול מבין האיים היוניים במערב יוון, והאי ה-6 בגודלו ביוון אחרי כרתים, אוויה, לסבוס, רודוס וכיוס.
זוהי גם יחידה אזורית נפרדת של אזור האיים היוניים.
עיר הבירה של קפלוניה היא ארגוסטולי.
במלחמת העולם השנייה היה האי תחת כיבוש איטלקי.
עם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה ב-3 בספטמבר 1943 סירבו החיילים האיטלקים להיכנע ולמסור את נשקם לגרמנים.
בתאריכים 21 בספטמבר - 26 בספטמבר התחולל קרב בין הגרמנים לאיטלקים שנגמר בניצחון הגרמנים.
1315 חיילים איטלקים ו-300 חיילים גרמנים נהרגו בקרבות.
5,155 שבויי מלחמה איטלקים הוצאו להורג בהוראת היטלר.
כ-3,000 שבויי מלחמה נוספים טבעו לאחר שספינות שהובילו אותם למחנות באירופה הוטבעו על ידי מטוסי בעלות הברית ומוקשי ים, מה שהסתכם בהרג של 9,500 חיילים איטלקים .
ב-12 באוגוסט 1953 הרסה רעידת אדמה את רוב האי.
חיל הים הישראלי שלח את שייטת 1 שהגישה עזרה ראשונה עד להגעת כוחות הצלה נוספים.
כאות הוקרה נקרא רחוב בארגוסטולי בירת האי בשם ישראל .
באי קיים שדה תעופה .
קפליני (באיטלקית: "שערות קטנות") היא סוג דק של פסטה איטלקית, בעלת קוטר שנע בין 0.85 עד 0.92 מילימטרים.
היא עשויה בצורה של רצועה ארוכה ודקה, בדומה לספגטי.
"Capelli d'angelo" (בעברית: "שיער מלאך" - ומכאן נובע השם "פסטת שיער מלאך") היא אפילו דקה יותר עם קוטר שנע בן 0.78 ל-0.88 מילימטרים.
לרוב היא נמכרת בצורה דמוית קן.
"Capelli d'angelo" הייתה פופולרית באיטליה לפחות מאז המאה ה-14, והיא ידועה במרקמה העדין והקל.
בשל דקותה, היא המתאימה ביותר למרקים או מנות עם רטבים קלים, כגון אלו שנעשים עם פירות ים או ירקות.
היא גם פופולרית למנות עם טעמים בהשראה אסייתית מכיוון שהיא יכולה לספוג בקלות את הטעמים של המרכיבים הנלווים.
קפלוטירי היא גבינה לבנה קשה ומלוחה העשויה מחלב כבשים או מחלב עיזים (או משניהם) ביוון ובקפריסין.
גבינה דומה בשם קפלוגרביירה (Kefalograviera), העשויה גם היא מחלב כבשים או עיזים (או משניהם), נמכרת לפעמים מחוץ ליוון ולקפריסין כקפלוטירי.
בהתאם לתערובת החלב המשמשת בתהליך, הצבע יכול להשתנות בין צהוב ללבן.
קפלוטירי ניתן לצרוך כמות שהיא, לטגן בשמן זית למנה הנקראת סאגאנקי (Saganaki), או להוסיף למאכלים כמו מנות פסטה, בשר או ירקות מבושלים, והיא מתאימה במיוחד כגבינה מגוררת.
היא משמשת גם יחד עם גבינת פטה ברוב המוחלט של המתכונים של ספנקופיטה, ומתכונים רבים מציעים להחליף עם פקורינו רומנו או פרמזן אם לא ניתן להשיג קפלוטירי.
זוהי גבינה פופולרית וידועה, המבססת את שורשיה ביוון בתקופה הביזנטית.
ניתן למצוא אותה בכמה חנויות גורמה או מתמחות במדינות אחרות.
לגבינות צעירות לוקח חודשיים-שלושה להבשיל.
קפלוטירי מיושנת, בן שנה ומעלה, יבש יותר עם טעם חזק יותר, וניתן לאכול אותו כמזה עם אוזו, או לגרר על מזון.
קפלוגרביירה היא גבינת שולחן קשה יוונית מפורסמת המיוצרת משנות ה-60 של המאה ה-20 באופן מסורתי מחלב כבשים או מתערובת של חלב כבשים ועיזים.
על פי הסמכת כינוי מקור מוגן (PDO) של האיחוד האירופי השם מתייחס רק לגבינה המיוצרת במערב מקדוניה, אפירוס והיחידות האזוריות של אטוליה-אקארנאניה ואבריטניה.
הגבינה בעלת טעם מלוח וארומה עשירה.
היא משמשת לעיתים קרובות במאכל היווני בשם Saganaki (פרוסות גבינה מטוגנות), חתוכה לחתיכות משולשות, מגולגלת בקמח מתובלת ומטוגנת קלות.
זוהי גבינה מצוינת לגרירה ונמצאת בשימוש נרחב כתוספת למנות פסטה.
על פי ספר בישול אחד, היא דומה מאוד לגבינת קפלוטירי ולפעמים נמכרת בשם זה.
קפלוגרביירה קיבלה את שמה על שם שתי גבינות מכיוון שהיא הכלאה בין קפלוטירי, גבינה מלוחה בעלת הטעם העז, לבין גבינת הגרביירה העדינה.
היא נמכרת, בגלגלים או במשולשים, ומזוהה בקלות על ידי המרקם המוצק והקליפה החומה בהירה.
הסטטיסטיקה מראה שהיא הופכת לאחת הגבינות הנפוצות ביותר ביוון, עם ייצור שנתי של כ-3,000 טון.
לקפאלוגרביירה יש כאמור מעמד PDO.
קפסאיצין הוא תרכובת אורגנית שומנית האחראית לחריפות של פלפלת הצ'ילי ומינים אחרים של פלפלת.
צמחי הפלפלת פיתחו את הקפסאיצין כאמצעי הגנה על זרעיהן העדינים מפני חיות בעלות שיניים, לכן התרכובת מרוכזת על וסביב זרעי הצ'ילי.
הניזונים העיקריים מפלפל הצ'ילי הם עופות מכיוון שאינם בעלי שיניים ולא פוגעים בזרעים.
החומר נספג דרך רקמות ריריות ואחראי לטעם החריף של מאכלים כמו פלפל צ'ילי, אך הוא אינו החומר הגורם לטעמו החריף של פלפל שחור .
כמו כן, הוא המרכיב הפעיל בתרסיס פלפל.
טמפרטורת התכה: 65-62 מעלות צלזיוס
מבחינה ביולוגית, פעולתו היא גירוי של עצבים לירי מתמשך של אות כאב "חם".
הקפסאיצין גורם לחדירות מוגברת של קרום תא העצב לקטיונים של נתרן ואשלגן וכך להעברת אות זהה לזה המועבר בגירוי התא על ידי חום.
גירוי זה משפיע בעיקר על יונקים, לרבות האדם.
מאידך, ניתן להשתמש בו גם לשיכוך כאבים, על ידי אלחוש זמני מוקדם ומשיחת המקום הפגוע בקפסאיצין.
לאחר פעולה זו המרווחים הפוסט-סינפטיים מתרוקנים ממוליכים עצביים לתקופה של עד מספר ימים, בתקופה זו אין כלל תחושה באזור.
טכניקה זו משמשת לטיפול בנפגעי כוויות קשים בתקופת ההחלמה הראשונית ובדלקות מפרקים מסוימות.
קפציאל הוא מלאך במסורת היהודית והנוצרית שלאחר המקרא, במיוחד בקבלה.
שלא כמו מלאכים אחרים, קפציאל לא מתערב לרוב בנעשה ביקום, אלא בעיקר צופה בו.
הוא המלאך של הבדידות והדמעות.
במסורת הקבלית הוא משויך עם כוכב הלכת שבתאי, ואילו במסורת הנוצרית הוא המלאך שמפקח על מותם של מלכים.
בנצרות נחשב קפציאל לאחד משבעת הארכימלאכים.
ר' משה קורדובירו, בספרו פרדס רימונים, בשער כד' פרק ג', המתאר את מבנה ההיכלות, בפרשנותו לספר הזהר, מסביר שקפציאל נמצא בהיכל השלישי שנקרא נגה.
הוא עומד ב "פתח שלישי לצד צפון, בפתח הזה נודע כשגוזרים על אדם במיני ייסורים בין לחלאים, בין לעניות כל גזר דין שאינו למיתה.
ועל הפתח הזה ממונה קפציאל, לסגור הפתח על גזרת האיש הנגזר שלא תקובל תשובתו בשום אופן בלתי אם תהיה שלמה וחזקה.
קפלת סבוי או קפלת המלכה של הסבוי היא קפלה המצויה ברחוב הסטרנד שבלונדון, המוקדשת ליוחנן המטביל.
הקפלה, שהייתה חלק ממבני בית החולים סבוי, נבנתה במיקום בו עמדה הקפלה של ארמון סבוי.
הקפלה היא המבנה היחיד ששרד ממבני בית החולים, שנהרסו במאה ה-19.
הקפלה הראשונה שעמדה במיקום זה, הייתה חלק מהארמון שנבנה עבור פייטרו השני, רוזן סבויה.
הקפלה נהרסה בעת הריסת הארמון במהלך מרד פשוטי העם בשנת 1381. במקום בו עמד הארמון בנה המלך הנרי השביעי את בית החולים סבוי, ובמקום בו עמדה קפלת הארמון נבנה קפלה עבור בית החולים.
בקפלה התפללו קהילות שונות, בהן מתפללים לותרנים גרמנים.
כיום הכנסייה היא כנסייה אנגליקנית.
הקפלה נותרה חלק מהרכוש של דוכסות לנקסטר - וככזו מהווה שטח מלכותי ("יוצא דופן מלכותי" - "royal peculiar"), והכומר האחראי על הכנסייה ממונה על ידי הדוכסות.
הקפס (טורקית Kafes - "הכלוב") היה חלק מוגדר בארמון בתקופת האימפריה העות'מאנית שבו הוחזקו טוענים אפשריים לכתר בהסגר ותחת שמירה.
מאידך הבטיח הדבר את שלומם של היורשים הפוטנציאליים, וכן כי בבוא העת ייוותר נצר לשושלת השלטת.
הראשון שהושם בקפס בארמון טופקאפי היה מוסטפא הראשון, וזאת לאחר שהודח מכהונתו הראשונה ב-1618. מוסטפא שב לקפס לאחר שהודח מכהונתו השנייה ב-1623, ושהה בו 16 שנים, עד יום מותו.
השוהים בקפס נהנו בדרך כלל מתנאים טובים, וניתן לדמותו לכלוב זהב.
מיקומו המדויק של הקפס לא היה קבוע, אך הוא היה חלק מההרמון.
ה"זכות" לחיות בקפס הייתה שמורה בעיקר לצאצאיו של הסולטאן השולט.
אחים, אחיינים וקרובים אחרים נרצחו פעמים רבות, אך לשני הכללים היו יוצאי דופן.
עם ההשמה בקפס נפסק חינוכו של היורש והוא חי את חייו, לעיתים במשך עשרות שנים ולעיתים עד יום מותו, בחברת משרתים ונשים בלבד תוך שהוא מנותק מהעולם החיצון.
מסיבות אלה מקובל שהשהות בקפס הייתה אחראית במספר מקרים לחוסר מוכנותם של היורשים לשאת בעול השלטון בבוא העת, וייתכן שניתן לייחס לה מופרעויות שונות שאפיינו חלק מהסולטאנים.
ידועים אף שני מקרים של התאבדות, אם כי לא ניתן לבודד את הסיבה המדויקת להם.
מסורת הקפס שרדה עד למאה ה-20 וגם הסולטאן מהמט השישי, אשר עלה לשלטון ב-1918, שהה בו במשך 57 שנותיו הראשונות.
עם זאת, בשלבים מאוחרים היה ההסגר לוחץ פחות והקפס לא מוקם דווקא בהרמון.
לעבדול חמיד השני אף ניתנה זכות לבחור את מיקום הקפס שלו בארמון ביילרביי לאחר שהודח.
קפלת קינגס קולג' היא קפלה השוכנת בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', ובנויה בסגנון אנגלי גותי.
מלך אנגליה הנרי ה-6 תכנן בניית אוניברסיטה הדומה לאיטון קולג' (שהקפלה שלו דומה לה מאוד).
הקפלה הייתה החלק היחיד שנבנה בתקופתו.
הארכיטקט, שהתמנה בשנת 1444, היה רגינלד אלי, אך המלך היה זה שקבע את ממדיה וגודלה של הקפלה.
ב-25 ביולי 1446, ביום סנט ג'יימס, הונחה אבן הפינה של הקפלה.
ב-1485, בשלהי תקופת שלטונו של ריצ'רד ה-3, למרות מלחמות השושנים, הושלמה בנייתם של חמישה אגפים וגג מעצים.
הנרי ה-7 ביקר ב-1506 ושילם לפועלים ולמתכננים סכום כסף נכבד על מנת שהבנייה תימשך גם אחרי מותו.
ב-1515, בתקופתו של הנרי השמיני, הושלמה בניית הקפלה למעט החלונות, אשר תוכננו להיות גדולים במיוחד.
הקפלה מאופיינת בקמרונות רבים ומהגדולים בעולם ובוויטראז'ים רבים, ונמצא בה הציור הערצת האמגושים של פטר פאול רובנס, שצויר במקור ב-1634 עבור מנזר הנזירות הלבנות בלוון שבבלגיה.
חלונות הקפלה הם מהמהודרים ומהמשובחים ביותר שנבנו בתקופה זו.
ישנם 12 חלונות גדולים בכל צד של הקפלה, ושני חלונות גדולים יותר בחלקים הפונים לכוון מזרח ומערב.
החלון המערבי נבנה על ידי פועלים פלמים, ובניתו מתוארכת בין 1515 ל-1531. ארבעה מבין חלונות הקפלה הנוספים נבנו על ידי ברנרד פלאוור , אשר היה גם הזגג הראשון שמונה לתפקיד ולא היה אנגלי.
גיילון הון (Gaylon Hone) יחד עם עוד שלושה שותפים (שניים אנגלים ואחד פלמי) בנו את החלון המזרחי ועוד 16 חלונות נוספים בין השנים 1531-1562. את ארבעת החלונות האחרונים בנו פרנסיס ויליאמסון (Francis Williamson) וסימון סימונדס (SymonSymondes).
ישנו עוד חלון אחד, חדש יותר, אשר נבנה ב-1879 על ידי חברת קלייטון בל (Claytonand Bell).
כיום הקפלה פעילה, ומשמשת כמקום לתפילה ולקונצרטים ואירועים שונים של הקולג'.
מקהלת הקולג', המוכרת והידועה ברחבי העולם, מורכבת מסטודנטים מהאוניברסיטה ומילדים שלומדים לא רחוק ממנה, תחת ניצוחו של סטיבן קלאוברי (Stephen Cleobury).
חזרות המקהלה מתנהלות במשך הסמסטר, ובנוסף גם מופיעה בקונצרטים, בהקלטות ובשידורי רדיו.
הקפלה ידועה בתור הסמל של קיימברידג', ודוגמה לכך היא הלוגו של מועצת העיר.
קפלת הזיכרון של היינץ היא מונומנט היסטורי לאומי וקפלה נאו-גותית באוניברסיטת פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית.
הקפלה הייתה מתנה של הנרי ג'ון היינץ, מייסד חברת H.J.
Heinz שרצה לכבד את אמו, אנה מרגרטה היינץ, במבנה באוניברסיטה.
בעת מותו ב-1919, שלושת ילדיו של היינץ שהיו עדיין בין החיים (הווארד, איירין וקליפורד) נוספו לירושתו כדי להנציח את זכר סבתם ולכבד את אביהם.
בחירתם בקפלת זיכרון הודרכה בידי ערכי החינוך והדת שאנה מרגרטה היינץ הנחילה לילדיה.
הווארד היינץ, הנגיד ג'ון גברט בואומן, וג'ו ובר, המנהל העסקי של אוניברסיטת פיטסבורג, היו הכוח המניע מאחורי רעיון ובניית הקפלה.
ביחד איתם עבדו עוד מבני משפחת היינץ, ושני אנשי כמורה ידועים: ד"ק יו תומסון קר, הכומר של כנסיית שדסייד הפרסביטריאנית וד"ר הנרי סלואן קופין, נשיא איחוד הסמינר התאולוגי.
הקרקע הוכשרה לבנייה ב-1933 ואבן הפינה הונחה ב-1934. הקפלה נחנכה ב-20 בנובמבר 1938 ובנאום ההקדשה דיבר הווארד היינץ על משמעות קפלת הזיכרון:
הנגיד בואומן העיר בהנחת אבן הפינה:
מאז חניכתה, משפחת היינץ וקרן היינץ, וכן תורמים פרטים, מספקים תמיכה כספית מתמשכת.
ב-1996 נוספה לקפלה מעלית בצד הצפוני כדי לאפשר כניסה לבעלי מוגבלויות.
תוספת זו מומנה על ידי מענק מקרן Heinz Endowments של האוניברסיטה.
ינואר 1914: העיתון Pittsburgh Gazette Times מודיע על תרומה של $100,000 מהנרי ג'ון היינץ להקים בניין לזכר אמו, אנה מרגרטה היינץ.
מכתב הממוען למועצת הנאמנים של אוניברסיטת פיטסבורג מהנרי ג'ון היינץ מכריז שהמבנה חייב להיות "מיועד אך ורק לפעילות דתית וחברתית של הסטודנטים באוניברסיטה".
4 בנובמבר 1929: התרומה מחולקת בין הווארד היינץ, קליפורד היינץ, איירין גיבן והאוניברסיטה.
15 באוגוסט 1933: הכשרת הקרקע לבניית הקפלה, על ידי הקבלנים W.
פברואר 1934: טקס הנחת אבן הפינה.
20 ביוני 1934: הווארד היינץ חותם חוזה על סך $24,000 לרכישת עוגב Aeolian-Skinner אופוס 922 בעל 4,295 צינורות ו-89 סטופים.
20 בנובמבר 1938: הקפלה נחנכת בשעה 14:30 בצהריים עם התקנת העוגב.
ד"ר ראסך ויצ'מן, נגן העוגב הראשון בקפלת הזיכרון של היינץ, מנגן בעוגב לחניכת הקפלה.
רביעיית הכנסייה הפרסביטריאנית של שדסייד ומקהלת אוניברסיטת פיטסבורג משתתפים גם הם במוזיקה.
23 בנובמבר 1938: תפילה ראשונה של סטודנטים בקפלה.
יום לפני, התנהלה בקפלה תפילת חג ההודיה.
ד"ר ויצ'מן מנב על העוגב ומלווה את מקהלת אוניברסיטת פיטסבורג.
ביטאון הבוגרים The Alumni Review דיווח שכל המושבים היו תפוסים עוד לפני תחילת התפילה.
בריטיין, ממחלקת ההיסטוריה של הדתות, ממונה למנהל התוכניות הדתיות של הקפלה.
4 בינואר 1939: תוכניות תפילה יומיות ב-9:00 ו-13:00 מונהגות בקפלה עם רבע שעה של נגינת עוגב, ואחריה 10 דקות של קריאה, שירה ותפילה.
18 בדצמבר 1939: תפילת פעמונים ראשונה בקפלה, בשעה 14:30.
25 בדצמבר 1939: תפילת חג המולד (בשעה 14:30) עם ד"ר ויצ'מן כנגן העוגב והופעת בכורה למקהלת הקפלה.
11 בינואר 1946: החתונה הראשונה בקפלה.
1996: הוספת מעלית לצד הצפוני של הקפלה.
קפלת הזיכרון של היינץ משמשת למגוון טקסים ותפילות דתיים, אך כפי שהיא יועדה היא מיועדת לכל פלגי הנצרות.
הקפלה פתוחה באופן יומיומי במהלך השנה למעט חופשים של האוניברסיטה.
מדי שנה נערכים בה כ-1500 אירועים בהם נוכחים כ-100,000 אנשים.
האירועים כוללים תפילות, חתונות, קונצרטים, שיעורים, תפילות אזכרה וסיורים מודקרכים.
מדי שנה נערכים בקפלה בין 170 ל-190 חתונות, המוגבלות לאנשים הקשורים לאוניברסיטה ולקפלה (כגון אנשי סגל, סטודנטים, עובדים וכדומה).
בנוסף, הקפלה היא הבית של מקהלת קפלת היינץ.
קפלת הזיכרון של היינץ, תוכננה בסגנון נאו-גותי על ידי האדריכל צ'ארלס קלאודר שתכנן גם את קתדרלת הלמידה ואת יד הזיכרון לסטפן פוסטר בקמפוס של אוניברסיטת פיטסבורג.
קלאודר נעזר באדריכל קלימצ'ק, בד"ר בואומן, נגיד האוניברסיטה, ובג'ון ובר, מזכיר האוניברסיטה, אותו שלח בואומן לאירופה ללמוד אדריכלות כנסיות כרקע לתכנון הקפלה.
הללו עבדו בצמוד עם קלאודר לבניית קפלה נאו-גותית שמשמשת כקפלה אוניברסיטאית.
צורת הקפלה היא כשל צלב ששונה במקצת, עם קמרונות אבן, תקרה גבוהה, קשתות חוזרות ושימוש נרחב בזכוכית, דבר שהיה שכיח באדריכלות אמריקאית דתית ואקדמית באותה תקופה.
קירות המבנה עשויים מאבן גיר מאינדיאנה.
הצריח המחודד שברכז הקפלה מתנשא לגובה 77 מטר (253 רגל).
קלאודר מת מספר שבועות לפני השלמת הקפלה.
ב-1996, הותקנה מעלית בעלות של 1.3 מיליון דולר אמריקני בצפון הקפלה, כדי לאפשר גישה לאנשים בעלי מוגבלויות בהתאם ל"חוק אמריקאים עם מוגבלויות" המעלית תוכננה כך שתשתלב עם שאר הקפלה.
הן בפנים והן בחוץ, קירות הקפלה בנויים מאבן גיר אפורה מאינידיאנה.
תקרת פנים המבנה מרוצפת באריחי קרמיקה אקוסטיים הדומים לאבן.
רצפת הקפלה עשויה מאבן "פרדס" ביחד עם צפחה ירוקה מוורמונט בספינות המשניות.
רצפת מזרח הקפלה עשויה משיש בעוד שהמזבח עצמו עשוי משיש נומידי ממצרים.
התגליפים על קירות הקפלה נעשו על ידי אמן הגילוף באבן ז'וזף גאטוני (Joseph Gattoni) מניו יורק, ועוקבת אחרי המסורת הגותית של הוראה באמצעות תמונות ומבטאת את נושאי הקפלה וערכיה הרוחניים בחינוך.
הטימפנון משקף הן את האומנות הימי-ביניימית של הוראה באמצעות תמונות ואת עניינו של הנרי היינץ בלימודים רוחניים בכנסייה שלו, מניסיונו בבית הספר של יום ראשון.
נושא זה קבע את העיצוב האמנותי של כל הקפלה.
הדמות המרכזית בטימפנון היא ישו כילד, הקשור להצגתו בפני החכמים בבית המקדש (לוקאס 2:46).
הוא מחזיק ספר עליו חקוקות האותיות הראשונה והאחרונה באלפאביתא היווני, האלפא והאומגה, שביניהם כל החוכמה והמחשבה האנושית מוכלת.
לשמאלו דמותו של משה רבנו עם לוחות הברית.
מתחת למשה, סבוך בתוך ענפי עץ החיים נמצאים המדליונים עם דיוקני הנביאים ישעיהו וירמיהו, האבות אברהם ויעקב והכהנים אהרון ומלכיצדק והמלך דוד.
מימינו של ישו נמצאת דמותו של לוקאס הקדוש ומתחת לוקאס מדליונים בעץ החיים.
הם מייצגים את התוצאות הרוחניות של ישו: בצדקה, פרנציסקוס מאסיזי; בדמיון, לאונרדו דה וינצ'י; בהבנה, אייזק ניוטון; בריפוי, לואי פסטר; ברהיטות, ויליאם וורדסוורת'; במנהיגות, אברהם לינקולן; במחשבה, ראלף ולדו אמרסון.
בחוץ, על הגמלון חקוקים הסמלים של 12 האוניברסיטאות העתיקות באירופה.
מתחת, על המעקה חקוקים סמליהן של אוניברסיטאות וקולג'ים שנוסדו בארצות הברית לפני 1820. במשולשים שבין הקשת לכרכוב (ספנדרל) נמצאים חותמיהן של אלה נוסדו אחרי 1820 ועל התמיכות מצויים החותמים של קולג'ים לנשים.
חותם אוניברסיטת פיטסבורג בגרסת הנר של שנות ה-30 של המאה ה-20 נמצא מעל הכניסה הראשית ומאוגף על ידי חותם העיר פיטסבורג והקהיליה של פנסילבניה.
בפנים נמצא תגליפי אבן הכוללים את התורה, התנ"ך והביטיטיודה (תחילת הדרשה שעל ההר בספר מתי מהברית החדשה) וכן מגינים עבור שנים עשר השליחים.
רוב התגילפים מתקשרים בנושאם לחלונות הקרובים אליהם ומרחיבים אותם.
בגמלון והמעקה המקיפים את בית הרוחב בשיא גובהו ומסמלים את הקדשת הקפלה לחינוך, נמצאים מגינים הנושאים את הסמלים של 12 האוניברסיטאות העתיקות ביותר באירופה לפי סדר הקמתן.
לאורך המעקה הנמוך מגולפים חותמיהם של מכללות ואוניברסיטאות אמריקניות שנוסדו לפני 1820 לפי סדר הקמתן.
חותמיהן של האוניברסיטאות שנוסדו אחרי 1820 מסותתים על הספנדרלים מתחת למעקה, וחותם המכללות לנשים מגולפות על התמיכה.
משני צידי הכניסה נמצאים שני מגנים המייצגים את התנ"ך והחמישה חומשי תורה ואת הברית החדשה.
בבסיס חלונות האמונה, התקווה והצדקה נמצאים מגנים של שנים עשר השליחים, כל אחד מהם מיוצג על ידי סמלו.
מתחת לחלונות הצדק והחוכמה נמצאים 14 מגנים המייצגים את 14 הביטיטיודות, "מתנות הנשמה", כמו שהם מופיעים בתגליפים בקתדרלת שארטר.
מעל הדלת הקטנה, משמאל לה (כאשר פונים לכיוון הפנים) מגולפת "המונוגרמה הקדושה" מעל עץ החיים.
משני צידי הדלת היא מאוגפת בידי חדי קרן, סמל לטוב, ועוף החול, סמל לחיי נצח.
בשני צידי הדלתות המובילות לאמבולטוריום נמצאים מגנים המייצגים את ארבעת הנביאים העיקריים: ישעיהו (מלקחיים ופחם הנשרף במזבח), ירמיהו (שרביט ובקצהו כוכב), יחזקאל (טטרמורף) ודניאל (אייל עם קרניים).
בחיזוק הנושאים שבחלון הזיכרון, במגנים נמצראים סמלי המוזיקה: הנבל והלירה, כלי נגינה קדומים המשמשים בשירי שבח.
בספנדרלים של הקשתות הגדולות מקום המצלב נמצאים שמונה מגנים גדולים המייצגים את שמונת הביטיטיודות שניתנו בדרשה שעל ההר.
בספינה הצפונית - מגנים ובהם סמלי מורי הכנסייה המערבית (הלטינית).
בספינה הדרומית - מגנים ובהם סמלי מורי הכנסייה המזרחית (היוונית).
בבסיס חלונות קומת התאורה, בין הקשתות הקטנות של הטריפוריום נמצאים 14 מגנים המייצגים את שבע האמנויות החופשיות ושבעה מקצועות ומשלחי יד מימי הביניים.
כל העץ הנראה בקפלה, כולל דלתות הכניסה (שכל אחת מהן שוקלת 800 ק"ג), הוא עץ אלון.
המסך שמאחורי המזבח (Reredos), ספסלי המקהלה, מסילות החלק המזרחי, דוכן הדרשה, הקתדרה ומסך הנרתקס עשויים מאלון מצוי.
הספסלים ותקרת הנרתקס עשויים מעץ אלון מהרי האפלצ'ים.
את הגילופים בעץ עשתה חברת Irving and Casson, A.H.
ארבע הדמויות המגולפות במסך שמאחורי המזבח מייצגים את הקדושים פטרוס, יוחנן בן זבדי, פאולוס ויעקב בן זבדי.
כל עבודות הברזל המחושל, כולל המנורות, מסגרות הדלתות, מעקות המדרגות, צלב המזבח ופמוטי הנרות נעשו בידי סמואל ילין מפילדלפיה.
ילין היה גם אחראי לעבודות הברזל בקתדרלת הלמידה).
23 החלונות של קפלת הזיכרון של היינץ תוכננו בידי צ'ארלס ג'יי.
Connick) ונוצרו בסדנה שלו בבוסטון.
השטח הכולל של החלונות הוא כ-4,000 רגל רבוע (כ-372 מטר רבוע) והם מורכבים מ-250,000 פיסות זכוכית.
בויטראז'ים יש כ-391 דמויות הניתנות לזיהוי, עוד מספר רב של דמויות אלמוניות ומבחר רב של פלורה ופאונה (צמחים ובעלי חיים).
קוניק היה בעברו אמן חבר בצוות The Pittsburgh Press ויוצרו של הספר "Adventures in Light and Color" בה הוא מלמד על אומנות הזכוכית הצבעונית.
קוניק תכנן גם חלונות עבור קתדרלת פטריק הקדוש (ניו יורק) וקתדרלת סנט ג'ון דה דיוויין בניו יורק, הקפלה של אוניברסיטת פרינסטון והכנסיות Calvary Episcopal ו-East Liberty Presbyterian Church בפיטסבורג.
קפלת הזיכרון של היינץ ייחודית בכך שכל חלונותיה נעשו על ידי קוניק, מנהג חריג שכן רוב הכנסיות מעדיפות מגוון של יצירות שייצג מגוון של אמנים.
ברם, מאחר שבקפלת היינץ ניתן לראות את רוב החלונות במבט אחד, ומאחר שקוניק עבד באופן הדוק על חלונות הקפלה, וכן מאחר שנחשב לאמן מכובד ובעל שם, הוחלט להזמין ממנו את כל חלונות קפלת הזיכרון של היינץ.
בדומה לגילוף באבן, גם כאן סמלים משמשים במקום מילים, אך בחלונות הוויטראז' גם לצבעים יש משמעות.
ביצירתו הקומדיה האלוהית קובע דנטה את המשמעויות של סמלים וצבעים, וקוניק השתמש בשפה זו בקפלת הזיכרון של היינץ כדי להביע משמעויות ורגשות מעבר למילים.
אדום - צבע פעיל וחם; מרמז על דבקות מלאת תשוקה, אהבה שמיימית, הקרבה עצמית, גבורה ואומץ.
כחול- צבע קר המהווה הד לאור השמיימי; סמל לחוכמה האלוהית, למדיטציה עמוקה, נאמנות ונצח.
לבן - הישג אוחני, אוצר בגן עדן.
זהב - צהוב מתמזג לחום ומשתמ לזהב; מסמל את אוצרות האדמה ונדיבות לב.
ירוק - מאחד את החוכמה של הכחול עם עושר הזהב; מסמל תקווה וניצחון, אושר ועליזות, אביב ונעורים.
סגול בהיר - מאחד את החוכמה של הכחול עם האהבה של האדום; מסמל צדק, ענווה ומלכות.
בעוד שהנושא הדומיננטי של הקפלה הוא צדקה, כפי שמכריז חלון הצדקה, הממוקם גבוה מעל האפסיס, הצבע השולט בחלונות הוא כחול, וזאת עקב דרישות אמנותיות.
קוניק התבטא בנושא ואמר ש"כחול זה האור בעצמו" והתייחס לצבע הכחול כצבע היקר והיפה ביותר בזכוכית הצבעונית.
חמשת החלונות המזרחיים, המקיפים את האפסיס מייצגים את המעלות צדק, אמונה, צדקה, תקווה וחוכמה.
החלונות מציגים מעשים של ישו ודמויות מן התנ"ך והברית החדשה.
את החלונות משלימים מכל צד חלונות קטנים יותר מעל ספסלי המקהלה המאפרים את המוזיקה ומכירים בחשיבותה בפולחן הנוצרי.
הנושא של כל חלון זוכה לפיתוח תוך שימוש בסמלים הקשורים לעץ החיים.
הוורד, סמל האהבה, מופיע בחלון הצדקה, עץ התאנה מייצג אמונה, עץ הרימון מייצג תקווה, הגפן מייצג צדק ו-12 הפירות המוזהבים של עץ החיים מייצגים חוכמה.
חלונות בית הרוחב מתנשאים לגובה של 22.25 מטר (73 רגל) והם מבין הגבוהים ביותר בעולם.
החלונות מייצגים ייצר, אמת, סבלנות ואומץ.
מספר זהה של גברים ונשים מתוארים בחלונות, דבר לא רגיל לתקופתו, שמבטא את התרומה השווה של שני המינים לאנושות.
בחלונות אלה יש מגוון רב של דמויות מוכרות מתחומי הדת, האמנות, הפילוסופיה והמדע.
ארבעת חלונות קומת התאורה, הניצבים גבוה מעל הספינות המשניות, מציגים מלומדים, תאולוגים ופרשנים של התאולוגיה הנוצרית.
שלושת חלונות הגלריה בקצה המערבי של הקפלה מציגים יצירות כתובות גדולות של הנצרות.
"מזמור השמש" (Canticle of the Sun) מאת פרנציסקוס מאסיזי - חלון זה נקרא גם חלון השבח וההודייה, זהו החלון בצד השמאלי של הנרתקס.
החלון מתאר את המזמור באמצעות סדרת מדליונים וצורות, המוקפים בכוכבים, ציפורים, דגים ולהבות מרווחות.
הדמויות הגדולות שבצדדים הן האח שמש והאחות ירח, מתחתן האנשות של ארבעת היסודות - אוויר, מים, אש ואדמה.
המדליונים הקטנים מכילים תמונות הקשורות לחייו של פרנציסקוס מאסיזי.
תחרת החלונות במרכז מכילה את דמות האלוהים כ"בורא השמיימי".
"התקדמות הצליינים" מאת ג'ון באניאן - זהו החלון המרכזי בנרתקס.
החלון מציג את יצירתו האלגורית של באניאן "התקדמות הצליינים" באופן סמלי על ידי צורות זוויתיות בבסיס החלון עד להתפרצות פירות עץ החיים בחלק העליון של החלון.
הדמויות של הנצרות ובעלי התקווה מעטרות את הצדדים.
תחרת החלונות המרכזית מציגה את "ירושלים החדשה" עם חנוך, משה ואליהו המקבלים את פני הצליינים בסוף המסע.
"החיפוש אחרי הגביע הקדוש" מתוך "מות ארתור" מאת סר תומאס מלורי - חלון זה הנקרא גם חלון הגביע הקדוש הוא החלון הימני של הנרתקס.
החלון מציג את החיפוש אחרי הגביע הקדוש כפי שסופר בסיפור "מות ארתור" מאת מלורי.
הדמויות הדומיננטיות בצדדים הן סר גלהד וסר פרסיבל.
הצורות בחלון רובן בצורת חבצלות או שושנים, סמל הטוהר.
בפינות ישנם סמלונים הרלדיים של אריות, סמל האומץ, חדי קרן, סמל הבתולים המייצגים את ערכי האבירות ונחשים דרקונים, סמל לחטא ולכוח הרשע, ולפיתויים העומדים בפני האבירים במסע.
תחרת החלונות במרכז מציגה את חזון הגביע הקדוש בסוף החיפוש.
העוגב המקורי של הקפלה כלל 4 מקלדות ו-3,770 צינורות, ונבנה על ידי אוליאן סקינר.
גודל הצינורות בעוגב נע בין גודל עיפרון עד לקופסאות עץ של 2 רגל רבוע (כ-0.092 מ"ר).
הקונסולה של העוגב הייתה נתונה במגרעת מימין לאגף המזרחי והצינורות הוסתרו מאחורי הטריפוריום של האגף המזרחי, והמעטפת בצבעי זהב וכחול נמצאה מעל הגלריה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 המעטפת הוסרה בהדרגה עקב מצבה הרעוע והשפעתה הרעה על הצליל של העוגב, והיותה בסכנה לדליקה.
בתקופה זו העוגב מזדקק לטיפול ותחזוקה רציניים.
ב-1969 החלו העבודות על התקנת עוגב חדש, שיוצר על ידי חברת M.
כלי זה כלל תוספות של קונסולה בגלריה ששימשה לניגון רק בצינורות שבאחורי הגלריה, דבר שהיה שימושי לדואטים או אם הכלי הראשי נזקק לתיקוני חירום.
העוגב החדש נחנך ב-21 במרץ 1971 בידי נגן העוגב של אוניברסיטת פיטסבורג, ד"ר רוברט ס.
לורד, ובידי ד"ר ראסל ג.
ויצ'מן, נגן עוגב ב"צ'אטהאם קולג".
קרן היינץ מימנה את הכלע החדש.
בינואר 1989 זכה העוגב החדש למקצה שיפורים שכללו הוספות 3 דרגות אלקטרוניות של 32 בידי חברת Allen Organ Company, תחת השגחתו של ד"ר לורד.
שיפור זה אפשר לעוגב להפיק צלילי בס רזוננטים עמוקים.
שיפור זה היה אחד השימושים הראשונים בצליל אלקטרוני כדי לשפר את הצליל של עוגב קיים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, העוגב של מולר הפך ללא אמין ונדרש מקצה שיפוצים ותיקונים על הכלי.
צורך זה התעורר באותה תקופה בה נעשו שיפוצים בקפלה להנגשתה לבעלי מוגבלויות ב-1994. חברת Reuter Organ Company נבחרה לשפץ את העוגב.
עוגב רויטר המחודש נחנך ב-24 בספטמבר 1995 אחרי ששופץ ונבנה מחדש בשנים 1994–1995 בידי Reuter Organ Company.
עוגב זה מייצג אופנה בבניית העוגבים אמריקנית להשתמש בחומרים קיימים ביצירת עוגב ידידותי לסביבה ובעל צליל טוב.
הקונסולה של האגף המזרחי היא בעלת 3 מקלדות ולוח דוושות ששולטים בכל 4,272 הצינורות (73 דרגות) ובשלושת הסטופים האלקטרונים 32' של הדוושות.
קונסולה שנייה (עם 2 מקלדות ודוושה) ממוקמת בחלק האחורי של הגלריה ושולטת בצינורות שבגומחה הצמודה לגלריה.
הקונסולה הראשית שולטת גם בצינורות העוגב של הגלריה.
בעוד שרוב צינורות העוגב ממוקמים בחלק הקדמי של האגף המזרחי, טובה שולטת ממוקמת כ-90 רגל (כ-27 מטר) מעל תקרת תיבת העוגב.
היסטוריה מלאה של העוגב בקפלת היינץ ניתן למצוא במדריך דוצנט (Docent Guide) עבור העוגב בקפלת היינץ, שמהדורה ראשונה שלו הוכנה ב-2003 בידי ג'ון ג'יי דאנצאק.
העתק של הספר וכן 2 תקליטורים הופקדו בספריית המוזיקה של אוניברסיטת פיטסבורג.
(Kapfenberger SV, "התאחדות ספורט של קאפפנברג") הוא מועדון כדורגל אוסטרי מהעיר קפפנברג שבשטיירמרק, אוסטריה.
המועדון הוקם ב-4 בספטמבר 1919. המועדון משחק באצטדיון פרנץ פקטה.
בעונת 2007/2008 זכה המועדון באליפות הליגה השנייה ועלה לליגה הראשונה.
בתחילת דרכו של המועדון היה שמו אס.צה.
קאפפנברג (Kapfenberger SC) וב-1948 שונה שמו לשמו הנוכחי.
קפלת סקרובני (באיטלקית: Cappella degli Scrovegni) או קפלת ארנה (Cappella dell'Arena) היא כנסייה בעיר פדובה שבצפון איטליה.
ידועה בזכות מחזור הפרסקאות שצייר אמן הרנסאנס המוקדם ג'וטו די בונדונה, שהושלמו בראשית המאה ה-14 והמתארים אירועים מתוך הברית החדשה, הבשורה על-פי יעקב וממקורות אחרים.
במהלך חודש ספטמבר 2010 הוצג העתק מוקטן של ציורי הקיר של הקפלה בכנסיית הביקור בעין כרם, בירושלים.
הכנסייה נבנתה כקפלה פרטית על ידי אנריקו סקרובני (Enrico Scrovegni), חלפן כספים ובן למשפחת חלפני כספים איטלקית, אשר רכש את הקרקע שעליה עומדת הכנסייה מידי אדם בשם מנפרדו דלסמניני (Manfredo Dalesmanini).
לצד הקפלה נמצא בית האחוזה של המשפחה.
מסמך מ-6 בפברואר 1300 מציין את רכישת השטח, שכלל גם אזור ובו שרידי אמפיתיאטרון (ארנה) רומי, שעל שמה נקראה הכנסייה.
הכנסייה, העשויה אבן אדומה, נבנתה במתכונת אולם אורך מלבני אחד שבסופו אפסיס קטן.
בקיר המערבי של הקפלה נקבעו שישה חלונות ארוכים בעלי סגנון גותי.
בעוד החלל המרכזי של הקפלה יועד יותר לתפילה ולשימוש ציבורי, הרי שהאזור שבין המזבח לאפסיס נועד לשימוש המשפחה והוא מכיל אף את קברו של אנריקו סקרובני.
קישור נוסף לדמותו של סקרובני מופיע על גבי פרסקו של "יום הדין האחרון" ובו הוא מוסר מודל של הקפלה למרים הבתולה.
השימוש הציבורי בקפלה נשמר בעיקר לטקסים הקשורים לדמותה של מרים ובייחוד ב"חג הבשורה" (Feast of the Annunciation).
עיטור הכנסייה נעשה ברובו על ידי ג'וטו, שיצר בין השנים 1303–1305 מחזורי פרסקאות מחיי מרים וישו.
הפסל ג'ובני פיזאנו יצר עבור הכנסייה פסל עץ של מרים, המוצב במזבח של הכנסייה.
פסל נוסף - דיוקן של אנריקו סקרובני העומד בתנוחת תפילה שנעשה על ידי פיזאנו עבור הכנסייה - מוצג כיום במוזיאון פושקין במוסקבה.
בשנת 1305 הוקדשה הכנסייה ל"מרים הקדושה של החסדים" (Santa Maria della Carità).
מוטט שחיבר מרקטו דה פדובה (Marchetto da Padova) ונכתב עבור הקדשת הכנסייה, נושא את התאריך 25 במרץ של שנת 1305. עדות תומכת לכך ניתן לקבל ממסמך מראשית מרץ 1304, בו מברך האפיפיור בנדיקטוס האחד עשר את המאמינים המבקרים בקפלה ארנה.
ניתן ללמוד מכך כי עד שנה זו הייתה כבר הכנסייה בשימוש.
עד שנת 1320 הושלמה בניית האזור שמאחורי המזבח, והמקום עוטר בפרסקאות על ידי צייר מקומי, שעבד בסגנונו של ג'וטו.
בשנת 1880 נרכשה הקפלה על ידי עיריית פדובה.
מאז המאה ה-19 עברו הפרסקאות מספר שחזורים ורסטורציות.
ביולי 2021 הכריז ארגון אונסק"ו על הקפלה אתר מורשת עולמית, חלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
בין השנים 1303 ל-1310 צייר ג'וטו שורה של פרסקאות בכנסייה.
הרגיסטר העליון שבקיר הדרומי (צד ימין) מכיל שש סצנות מחיי יואכים ואנה הקדושה.
המקור האיקונוגרפי איננו בבשורות שבברית החדשה כי אם בחיבור "מקראת הזהב" (1265) מאת יעקובוס דה וורג'ינה.
חיבור זה מתאר את חייהם של קדושים נוצריים רבים.
בין הפרטים המאששים מקור זה היא העובדה כי המלאך המבשר לאנה מזוהה עם המלאך גבריאל, העתיד לבשר לבתה מרים על הולדת ישו.
בסצנת גירושו של יואכים מן המקדש, הפותחת את המחזור, מתאר ג'וטו את בית המקדש כמבנה אדריכלי פתוח למחצה.
אמנם הוא בעל נפח ועומק, אולם שילוב הדמויות שבו מעיד על חוסר התאמה בפרופורציה בין הדמויות למבנה.
למרות זאת נפחיות העצמים והדמויות מצביעים על פריצה גדולה ממסורת הציור של ימי הביניים ועל שימוש בפרספקטיבה קווית-אינטואיטיבית.
בתיאור פגישתם של יואכים ואנה בשער הרחמים הבליט ג'וטו את הממד האנושי והאינטימי של המעמד.
בנוסף, אלמנטים ריאליסטיים בציור, כגון קמטי פנים וצוואר, משקפים את גילן של הדמויות.
ברגיסטר העליון של הקיר הצפוני מתוארות שש סצנות מחיי מרים הבתולה מלידתה ועד לנישואיה.
בתיאורים אלו, המופיעים אל מול מחזור התיאורים של יואכים ואנה, מצויים פרטים רבים המשותפים לשני המחזורים ויוצרים קשר ביניהם.
מקום ההתרחשות של הבשורה לאנה, לדוגמה, מהווה גם את מקום ההתרחשות של לידתה של מרים.
לצד "מקראת הזהב" השתמש ג'וטו כמקור איקונוגרפי גם ב"הבשורה על-פי יעקב", המתאר בהרחבה את חייה של מרים.
סצנת לידתה של מרים מציגה את האתגר שעמד בפני ג'וטו בניסיון לתיאור מרחבי של הסיפור.
ג'וטו בחר לתאר כמה אירועים בדימוי אחד, טכניקה ציורית שהייתה פופולרית בזמנו.
הדבר בא לידי ביטוי בציור בתיאור הכפול של מרים התינוקת, המופיעה פעם אחת בחלקו העליון של הציור - מוצגת בפני אמה השוכבת במיטה - ופעם שנייה בחלקו התחתון של הציור - מטופלת על ידי משרתות.
בנוסף, ג'וטו ניסה לשלב בין החלל הפנימי של הבית לבין החוץ, על ידי תיאור האישה הפותחת את הדלת.
תיאור חייו של ישו - מלידתו ועד סצנות הפסיון ומותו תופסים ארבעה רגיסטרים - שניים בכל אחד מקירות האורך של הקפלה.
תיאור ההורדה מן הצלב והקינה על מותו של ישו מהווה הישג מבחינת עיצוב הקומפוזיציה של הציור.
הנושא הוא חדש ואיננו מופיע באמנות ימי הביניים.
ג'וטו ממקם את ההתרחשות במעין נוף סלעי ונפחי על רקע שמיים כהים.
עם זאת הדמויות מרוכזות כולן בחלקו הקדמי של הציור כבמעין "במה".
כיוון גופן של הדמויות והגבעות שבנוף מושך את מבטו של הצופה ומכוון אותו אל דמותו של ישו.
בנוסף, משלב ג'וטו בין תיאור נפחי ובעל יסודות ריאליסטיים, הבא לביטוי בתנוחות המגוונות של הדמויות היוצרות תחושה של דרמה אנושית, לבין תיאור פנטסטי, הבא לביטוי בתיאור המלאכים.
בקיר הדרומי של הקפלה יצר ג'וטו תיאור מונומנטלי של יום הדין האחרון.
ישו מופיע במרכז הקומפוזיציה, יושב מוקף הילה ומכל אחד מצדדיו יושבים שישה שליחים.
מעליהם מופיע תיאור של מלאכים המגוללים ופותחים את השמיים ובהם שמש וירח וכן מקהלות של מלאכים נושאי דגלים.
חלקו התחתון של התיאור מחולק לשניים על ידי הצלב, שמשמאלו הנידונים לגיהנום ומימינו אלו העתידים לרשת את גן העדן.
בחלק זה אף מופיע תיאור של אנריקו סקרובני, המוסר מודל של מבנה הכנסייה למרים.
קפלת ההלקאה היא קפלה נוצרית קתולית בתחנה השנייה ב"וויה דולורוזה" בעיר העתיקה בירושלים, המוחזקת בידי משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
על פי הברית החדשה הוכה ישו באתר על ידי פונטיוס פילטוס והחיילים הרומים, ועל ראשו הונח כתר קוצים:
במאה ה-5 נבנתה כנסייה באתר, וזו נשאה את שמה של סופיה (החוכמה הקדושה), שכן במקום שמעו "חברי החוכמה" לראשונה את דבר הרשעתו של ישו.
אין מידע באשר לאתר עד המאה ה-12, עת הקימו בו הצלבנים כנסייה חדשה.
מסורת נוצרית מהמאה ה-16 טענה כי ניתן עדיין לשמוע בין כותלי המקום את צליל השוט בו הכו הרומאים את ישו.
הכנסייה הולאמה בידי השלטון העות'מאני והפכה לאורווה.
האגדה הנוצרית מספרת שבנו של שליט ירושלים שיכן בכנסייה את סוסיו, אך בבוקר נוכח לראות כי כל הסוסים מתו.
הוא ציווה להכניס למקום את סוסיו הנותרים אך גם אלו מתו.
לאחר שנועץ בחכמי האסלאם, הבין כי המקום קדוש, וכי סוסיו מתו כעונש על שהעז להכניסם אליו.
בעקבות כך נטש הבן את הכנסייה.
בהמשך שימשה הכנסייה כמפעל אריגה, ולבסוף היא חרבה.
המסדר הפרנציסקני חידש את הפולחן הנוצרי במקום בשנת 1838, לאחר שקיבל אותו מידי אבראהים פאשא.
בין השנים 1927–1929 נבנתה הכנסייה מחדש על ידי אנטוניו ברלוצי אשר הסתמך על שרידי הכנסייה הצלבנית המקורית.
הקפלה שוכנת בתחנה השנייה שבה נמצאים גם המוזיאון הארכאולוגי של בית הספר הפרנציסקני למקרא הצמוד לה מצפון, וקפלת ההרשעה וכפיית הצלב שנבנתה ב-1904 והנמצאת ממערב לה.
ברלוצי בחר בכתר הקוצים כמוטיב האמנותי העיקרי של המבנה, הן בחזיתו והן בתוכו.
פתח הקפלה רבוע ומעליו קשת מחודדת מעוטרת בכריות צלבניות, המזכירות את הכריות שמעל קשתות הכניסה לכנסיית הקבר.
מעל קשת הכריות קבועה קשת נוספת שמייצגת את כתר הקוצים, ובשיא החזית ניצבים פסל מלאך וצלב.
מתחת למלאך מופיע בלטינית הכיתוב מהבשורה על-פי יוחנן: "כָּל אֲשֶׁר הוּא מִן הָאֱמֶת שׁוֹמֵע לְקוֹלִי".
תקרת הקפלה מוזהבת ומייצגת את האור האלוהי, את התקווה ואת הבשורה לגאולה.
בשיא הכיפה קבוע כתר קוצים נוטף דם, אך הוא מקיף פרחים המתנקזים לעץ פורח ומסמלים את התקווה.
חלון הוויטראז' האמצעי מתאר את ישו כשהוא קשור לעמוד ההלקאה, סביבו קהל מרושע המנפנף בשוטים, והכיתוב "אָז לָקַח פִּילָטוֹס אֶת יֵשׁוּעַ וַיְיַסְּרֵהוּ בַּשּׁוֹטִים" (יוחנן 19, 1).
הוויטראז' שמימין למזבח מתאר את שחרור בר אבא ובוויטראז' השמאלי נראה פונטיוס פילטוס נוטל את ידיו.
קירות הצד מעוטרים בדמויותיהם של מרים, אם ישו משמאל ויוחנן השליח מימין כשהוא אוחז בספר, אשר ניצבו לצד הצלב; וכן פרנציסקוס מאסיזי עם פצעי הסטיגמטה משמאל ופאולוס הקדוש האוחז בספר ובחרב מימין.
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב היא קפלה נוצרית קתולית, השוכנת בתחנה השנייה של הוויה דולורוזה, ונמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית.
לפי המסורת הנוצרית, במקום זה נכפה הצלב על גבו של ישו לאחר שהורשע בידי פונטיוס פילטוס בפרטוריום שבתחנה הראשונה, והולקה בקפלת ההלקאה הסמוכה:
הקפלה נבנתה בידי האח הפרנציסקני ונדלין הינטרקוייזר (Wendelin Hinterkeuser) בשנת 1903 או 1904. היא קמה על חורבותיה של כנסייה ביזנטית ששמה אינו ידוע ואשר הפכה למסגד.
מאז 1923 פועל בתחנה הראשונה בוויה דולורוזה בית הספר המוסלמי אל-עומריא, אליו הגישה אינה חופשית; ובשל כך הועתק מקום ההרשעה אל התחנה השנייה, וגם הוא מונצח בקפלה.
בחלק מרצפת הכנסייה שולבו אבנים גדולות ומחורצות שהן חלק מהרחוב המרוצף (ליתוסטרטוס) שנמשך עד למנזר האחיות ציון הסמוך.
על פי המסורת הנוצרית, על רצפת רחוב זה נערך משפטו של ישו, אולם הארכאולוגים תמימי דעים כי זהו ריצוף מאוחר לתקופת בית שני, כנראה מן המאה ה-2, מתקופת איליה קפיטולינה.
בכניסה לקפלה ניצבת אבן המסמלת את קצהו המזרחי של הליתוסטרטוס, אך זו הייתה קבועה בעבר כ-50 מטרים מזרחה משם, ליד השער החסום המסמן את מוצאה של הסקלה סנטה (גרם המדרגות דרכו הורד ישו מהפרטוריום לאחר שנשפט).
בשל מגבלות האתר, קבועה הכניסה אל הקפלה בצידה הצפוני, ולא בצד המערבי כמקובל בדרך כלל.
המבנה רבוע ונושא חמש כיפות.
הכיפות נחות על גבי תופים שבהם קבועים חלונות ויטראז' המתארים סצנות מהפסיון של ישו.
הכיפה המרכזית גבוהה וגדולה מארבע האחרות, ונושאת עוד תוף ועליו כיפה קטנה נוספת.
עיצוב חלל הפנים של הקפלה אינו יומרני, אך הוא משרה תחושה של ניגודיות, הנובעת משילוב קירות האבן הבהירים עם האפלולית הנגרמת מהאור העמום שחודר דרך חלונות הכיפות ממעל.
ארבעה עמודי שיש ורדרד תומכים בתקרת המבנה, ועל הקירות פילסטרים משיש.
עמודים ופילסטרים קוריתיים מיניטוריים תומכים בשני המזבחות.
באפסיס המרכזי מוצגת סצנה המשלבת אלמנטים תלת-ממדיים עם ציור, והמתארת את ישו כשהוא מובל במורד מדרגות הפרטוריום בידי חייל רומי.
ישו לבוש בגלימת ארגמן, סמל המלכות, ועוטה את כתר הקוצים; מימינו, במעלה גרם המדרגות ניצב פונטיוס פילטוס הנוטל את ידיו; ובמפלס הרחוב לשמאלו נראים שני עבדים המכינים את הצלב לקראת כפייתו על כתפיו.
ממעל רשום בלטינית קטע מהבשורה האפוקריפית על פי פטרוס: , היינו, .
בשני האפסיסים הצדדיים ניצבים פסלי ישו מעיסת נייר: בימני הוא נראה בנושאו את הצלב, ובשמאלי כשהוא ניצב בגפו.
בגומחה בקיר הדרומי, מול דלת הכניסה, ניצב פסל מתאר את יוחנן בן זבדי כשהוא מנסה להסתיר את המעמד מעיניה של מרים, אם ישו.
קפלת בראנקאצ'י (באיטלקית: Cappella Brancacci) היא קפלה בכנסיית סנטה מריה דל כרמינה (Santa Maria del Carmine), כנסיית האם של המסדר הכרמליתי בפירנצה.
הקפלה נבנתה בהוראת פייטרו בראנקאצ'י בשנת 1386. הפטרון של הציורים בקפלה היה פליצ'ה בראנקאצ'י, צאצא של פייטרו שהיה סוחר משי ושגריר בקהיר עד 1423. פליצ'ה הטיל את ביצוע פרסקאות הקפלה על הצייר מזולינו (1383–1447).
מזולינו הזמין את מזאצ'ו הצעיר לחלוק עמו את העבודה.
זמן לא רב אחרי התחלת העבודה על הפרסקאות המתארות סצנות מחיי פטרוס הקדוש, נסע מזולינו להונגריה ומזאצ'ו המשיך לעבוד על הקפלה לבדו.
לאחר שובו של מזולינו לאיטליה בשנת 1427 נטש מזאצ'ו את העבודה על הקפלה וחבר למזולינו ברומא, שם הלך לעולמו מספר חודשים אחר כך.
השניים הותירו את קפלה בראנקאצ'י בלתי גמורה.
רק כמה עשרות שנים לאחר מכן, בראשית שנות השמונים של המאה, חודשה העבודה על הקפלה והושלמה על ידי הצייר פיליפינו ליפי.
הפרסקאות בקפלה, ובמיוחד אלה שיצר מזאצ'ו, הן מהיצירות החשובות של תקופת ראשית הרנסאנס ויש שמכנים את הקפלה "הקפלה הסיסטינית של הרנסאנס המוקדם".
עיקר החידושים הבאים לידי ביטוי ביצירתו של מזאצ'ו הם בתחום הפרספקטיבה ורתימתה לקומפוזיציה.
כמו כן עושה מזאצ'ו שימוש בתיאורים נפחיים של דמויות, בהמשך למסורת של מי שכונה לא פעם אבי הרנסאנס המוקדם – ג'וטו די בונדונה.
יש גם שמצביעים על פסליו של דונטלו (שחי ויצר גם הוא בפירנצה באותה תקופה) כמקור ההשראה לאופן תיאור הדמויות בפרסקאות.
מזאצ'ו עושה שימוש חדשני יחסית לתקופתו באור וצל, כאשר הוא מתייחס לא פעם בציוריו למקור האור בקפלה.
כלומר, האור המצויר תואם את האור הטבעי בחלל.
בהשפעת האמנות הצפונית של התקופה והסגנון הגותי הבינלאומי, ניתן למצוא ביצירותיו של מזאצ'ו תיאורים נטורליסטיים של שלג, שקיפות במים, צלליות ונופי טבע.
הדבר בא לידי ביטוי באופן חסר תקדים גם בהבעות רגשיות – בעיקר בהבעות פנים, מחוות ידיים ותנוחות גוף.
גם את ההתבוננות הזו יש שתולים בפסליו של דונטלו שנוצרו באותה התקופה.
ביצירה זו מתואר גירוש אדם וחוה מגן העדן בהבעתיות דרמטית ותוך התייחסות חדשנית לחלל.
בניגוד לפרסקו "הפיתוי" שיצר מזולינו באותה הקפלה, ובה מתוארים אדם וחוה זה לצד זה כשהם ניצבים חזיתית לצופה, אצל מזאצ'ו הדמויות צועדות בזווית, והמלאך מעליהן בזווית מעט שונה, כך שנוצר חלל מורכב ורב ממדים.
בעוד מזולינו דבק בסגנון הגותיקה הבינלאומית (דמויותיו חזיתיות, ההצללה היא עדינה, הן ארוכות, לא ברור היכן הן עומדות) מזאצ'ו מכניס היבטים חדשים לקונבנציות המסורתיות – דרמה, חלל והבעתיות.
הדמויות של מזאצ'ו מביאות לידי ביטוי את סיפורן.
כמו בפסליו של דונטלו, גם מזאצ'ו מעוות מעת את גופן של הדמויות על מנת לחזק את המשמעות של היצירה.
הפרסקו מתאר את תשלום המס על ידי פטרוס.
בהוראתו של ישו הלך פטרוס לכנרת, דג דג, והוציא מבין קרביו את הכסף אותו היה צריך לשלם למוכס.
בהתאם, בציור אפשר לראות את פטרוס שלוש פעמים – כשישו מורה לו מה לעשות, כשהוא דג, וכשהוא משלם למוכס.
מבחינת השפה הסגנונית ניתן למצוא בציור פלסטיות בתיאור הדמויות: הן מונומנטליות ונפחיות, וכן יש טיפול בכתמי צבע ואור ואפיון אינדיבידואלי של האנשים בציור, גם אם לא מדובר בפורטרטים מדויקים.
בנוסף, נעשה שימוש בפרספקטיבה כבעלת משמעות תוכנית – נקודת המגוז של הפרספקטיבה החד מוקדית נמצאת מאחורי ראשו של ישו.
כלומר, מעבר לשימוש בפרספקטיבה מתוך ניסיון להגיע לאמת מדעית, היא משמשת להטענת היצירה במשמעות על ידי כך שהיא מציבה את ישו במרכז.
ברקע הציור אפשר לראות נוף מושלג פנורמי – תיאור שמוכר בתקופת מהרנסאנס הצפוני שדגל בהתבוננות אמפירית במציאות ופחות בחקירתה בצורה מדעית, כפי שהיה נהוג ברנסאנס האיטלקי.
קפסטול הוא טרפן המצוי בעיקר בפולי קפה.
כ־0.6% ממשקל פול קפה מסוג ערביקה הוא קפסטול.
ניתן למצוא את הכמויות הגבוהות ביותר של הקפסטול במשקאות קפה לא מסוננים כגון קפה פלאנג'ר וקפה טורקי.
במשקאות קפה בסינון נייר, כמות הקפסטול היא זניחה.
מחקרים הראו כי צריכה של קפסטול מגבירה את כמות הכולסטרול בדם אצל גברים ב-8% ואצל נשים ב-10%.
צריכה של קפסטול מגבירה את כמות הכולסטרול בדם (אצל גברים ב-8% ואצל נשים ב-10%).קפסטול הראה תכונות העוזרות למניעת סרטן אצל חולדות.
קפסטול משמש גם כאגוניסט ליגנד לקולטנים גרעיניים.
לקפסטול גם תופעות המונעות פרקינסון בזבוב הפירות.
קפסולה אנדוסקופית היא קפסולת וידאו לביצוע אנדוסקופיה.
הקפסולה מציגה באופן חזותי את מקטעי המעי הדק אשר לא ניתן לאבחן בדרכים אחרות.
קפסולה אנדוסקופית פותחה לראשונה בחברת גיוון אימג'ינג הישראלית.
היא מורכבת ממקור אור, עדשה, רכיב דמותי העשוי ממוליך-למחצה, סוללה ומשדר.
מבנה וציפויה החלק מאפשרים בליעה קלה ומסייעים לה לא להידבק לדופן מערכת העיכול במהלך תנועתה במסלול שבין הפה אל פי הטבעת.
הקפסולה מיועדת לאבחון דימום במערכת העיכול אשר לא אובחן באמצעים אחרים.
כמו כן, היא מסוגלת לאבחן פתולוגיות נוספות במעי הדק, כגון פוליפים, גידולים סרטניים, מחלות מעי דלקתיות (קרוהן), כיבים ועוד.
במהלך מפגש בן שעה מתבצעת בדיקה הכוללת בליעה של הקפסולה וחיבור לחיישנים חיצוניים על פני הבטן ולמכשיר הקלטה.
לאחר ההליך משוחרר המטופל לביתו, שם הוא מתנהג כרגיל, למעט פעילות מאומצת.
בתום הבדיקה, התמונות שנאגרו ברשם הנתונים מועברות לתחנת העבודה לצורך בדיקה של רופא.
הקפסולה מסייעת להגביר את ההיענות לבדיקת המעי, שנתפסה עד לא מזמן כבדיקה פולשנית ומרתיעה עקב הכנסת עצם זר לגוף ולכן לא רבים ששו לעבור אותה.
ביולי 2006 הוכללה הטכנולוגיה בסל שירותי הבריאות לאבחון מקור דימום בחולים עם דם סמוי ממערכת העיכול, וכן לחולים עם חשד למחלת מעי דלקתית, לאחר מיצוי בדיקות אחרות של מערכת העיכול.
קפפנברג היא העיר השלישית בגודלה במדינת שטיריה שבאוסטריה, והעיר הגדולה במחוז ברוק-מירצצושלאג.
שוכנת בין העיר קינדברג (Kindberg), לבין העיר ברוק אן דר מורה (Bruck an der Mur), לגדות נהר מורץ (Mürz).
העיר התפרסמה בעיקר בעקבות תעשיית הפלדה שבה.
הקרבה למכרות ארצברג (Erzberg) וזמינות אנרגיית מים, הצמיחו בעיר מפעלי ברזל החל מהמאה ה-15. למרות שיצור הפלדה הפך פחות חשוב בשנים האחרונות, עדיין נותרה קפפנברג כעיר תעשייתית, והמעסיק הגדול בעיר הוא מפעל הפלדה "בולר" (Böhler).
טירת אוברקפפנברג שהוקמה בשנת 1173, מתנשאת מעל לעיר.
בכל שנה מתקיים בטירה פסטיבל ימי הביניים שהוא אחד הפסטיבלים הגדולים באוסטריה.
כחלק מהרפורמה המנהלית בשטיריה, מוזגה בינואר 2015 העיר פארשלוג לקפפנברג.
קפסולה חיידקית היא מעטפת רירית המורכבת, על פי רוב, מפוליסכרידים וחלבונים מעטים, המאורגנים היטב בשכבה חיצונית הממוקמת מחוץ לדופן הפפטידוגליקנית בחיידקים גראם-חיוביים ומחוץ לקרום החיצוני בחיידקים גראם-שליליים.
הקפסולה החיידקית צמודה ומהודקת היטב אל החלק החיצוני של החיידקים.
מעטפת רירית שלא מהודקת היטב ועוברת תהליך של פעפוע אל הסביבה החיצונית בה נמצא החיידק נקראת Slime layer.
במיקרוביולוגיה הקפסולה וה-Slime layer מוכרים גם בתור גליקוקליקס (Glycocalix).
קפסולה חיידקית ו-Slime layer מהווים גורם פתוגניות מרכזי בפני מערכת החיסון של המאכסן.
הקפסולה החיידקית מורכבת, כאמור, מתערובת של פוליסכרידים (חומצה היאלורונית, חומצה סיאלית, חומצה גלוקורונית, ועוד) ומעט חלבונים, אולם יכולה לכלול תערובות אחרות, דוגמת Poly-D-glutamic acid בחיידקי Bacillus anthracis.
העובדה כי הקפסולה צמודה ומהודקת היטב לחלק החיצוני של החיידקים מקשה מאוד על צביעתה.
חיידקים שמייצרים את הקפסולה יראו במיקרוסקופ אור, לאחר צביעת גראם, כהים הרבה יותר בהשוואה לשכבת הקפסולה שלא תספוח את הצבע ותראה כהילה בהירה מסביב לחיידקים.
על מנת להבחין בקפסולה דרך התבוננות במיקרוסקופ אור ניתן להשתמש בשתי שיטות מקובלות:
צביעה באמצעות India ink - הצבע השחור של ה-India ink לא מצליח לחדור את שכבת הקפסולה, דבר שגורם לחיידקים בעלי הקפסולה להיראות בהירים על רקע שחור.
Quellung reaction - שיטה סרולוגית בה מדגירים חיידקים בעלי שכבת קפסולה עם סרום שמכיל נוגדנים ייעודיים כנגד הקפסולה (מופק מחיות מעבדה).
שכבת קפסולה קטנה מאוד, שלא ניתנת להבחנה באמצעות מיקרוסקופ אור בשיטות הנ"ל, דוגמת זאת של חיידקי Streptococcus agalactiae נקראת מיקרוקפסולה (Microcapsule).
ניתן לזהות חיידקים בעלי קפסולה על ידי התבוננות במרקם המושבות שהם יוצרים על גבי צלחות פטרי.
קרקעות מזון מסוימות (לרוב אלה בעלות ריכוז גבוה של סוכרים), דוגמת אגר MacConkey, מעודדות מינים מסוימים של חיידקים לייצר שכבת קפסולה.
מרקם מושבות אלה יראה רירי מאוד.
לא כל החיידקים מייצרים את שכבת הקפסולה.
יתרה מזאת, לא כל מיני החיידקים שכן ידועים בתור יצרני קפסולה ייצרו אותה.
יצירת הקפסולה תלויה בראש ובראשונה בסביבה ובתנאים החיצוניים בה נתון החיידק.
עם זאת, יצירת הקפסולה תורמת רבות לשרידותם ושגשוגם של החיידקים ומהווה גורם אלימות מרכזי בשל מספר סיבות:
מהווה אימונוגן חלש מאוד כלפי מערכת החיסון בשל הדמיון למולקולות פוליסכרידיות שמרכיבות את גוף המאכסן.
דבר זה גורם למעין "מיסוך" נוכחותו של יצרן הקפסולה במאכסן ומונע בצורה ניכרת את תהליך הפגוציטוזה והפעלת מערכת המשלים.
על מנת להתמודד עם נוכחות הקפסולה, על מערכת החיסון ליצור נוגדנים ייעודיים שיצמדו אליה ויגבירו את קצב הפגוציטוזה.
קיימים סוגים רבים של קפסולות ומינים מסוימים של חיידקים מסוגלים לשנות את הרכבה ובכך להקשות כל פעם מחדש על מערכת החיסון.
לפיכך יצירת נוגדנים כנגד סוג קפסולה אחד אינו מבטיח בהכרח חסינות מפני הדבקה עתידית באותו החיידק.
שינוי הרכב הקפסולה בקרב מין מסוים של חיידקים יוצר למעשה את הזנים והסרוטיפים השונים של אותו מין חיידקים.
שיטת קלסיפיקציה של זנים לפי הרכב הקפסולה (K antigen) מהווה את אחת השיטות המקובלות בקרב המיקרוביולוגים למיון חיידקים.
שיטות נוספות כוללות קלסיפיקציה לפי הרכב הפוליסכרידים במולקולת LPS (O antigen) ולפי הרכב חלבוני השוטון (H antigen).
מהווה מחסום פיזי בפני חדירת מולקולות טוקסיות והידרופוביות אל תוך תא החיידק, דוגמת דטרגנטים שונים ואנטיביוטיקות.
מקשות על תאי מערכת החיסון לבצע פאגוציטוזה.
מעודדת הצמדות בין חיידקים לרקמת תאים, דבר המאפשר יצירת ביופילמים.
בשל כך מהווה הקפסולה אתר מטרה ליצירת חיסונים (חיסונים נגד החיידקים, Streptococcus pneumoniae ו-Haemophilus influenzae type b).
הערה: את הסיבות המפורטות למעלה ניתן גם לייחס לשכבת ה-Slime layer.
חיידקים מייצרי קפסולה שכיחים ברפואה
הרשימה הבאה כוללת חיידקים מייצרי קפסולה שכיחים שעלולים לגרום לזיהומים בבעלי חיים ובבני האדם.
השמר הפותגני Cryptococcus neoformans'', אף על פי שאינו חיידק, מייצר קפסולה שדומה במרכיביה לחיידקית.
קפסולת זמן (או כמוסת זמן) היא אמצעי מוגן להטמנת פריטים (חפצים או מידע) מזמן נתון מתוך כוונה מוצהרת שייפתח בתקופת זמן מאוחרת יותר ובכך יועבר לבני אנוש מהעתיד זיכרון אותנטי מאותה תקופה.
אמצעי זה נועד לתקשר עם העתיד ובכך לסייע לארכאולוגים, אנתרופולוגים והיסטוריונים בעתיד ללמוד על מה שהתרחש באותה תקופת זמן של הטמנת הקפסולה ולכן, פעמים רבות היא מוטמנת במהלך תערוכה עולמית או אירועים חשובים אחרים המציגים הווי תקופתי.
למרות שמה, קפסולת זמן אינה בהכרח בצורת קפסולה, אלא לפעמים היא מוטמנת בצורת קופסה או אפילו חדר אטום במרתף של בניין או חלק מיסודותיו.
על קפסולת הזמן נרשם מועד הפתיחה המיועד, כך שידוע מראש לאיזו תקופת זמן היא מוטמנת וזאת בשונה מממצאים שמשתמרים באופן טבעי לאורך זמן ומגלים אותם לאחר זמן רב (למשל, המגילות הגנוזות).
קפסולות הזמן מוטמנות לטווחים שונים של זמן, בהתאם לשני פרמטרים עיקריים:
עמידות החומר - גם לקפסולה עצמה וגם לפריטים המאוחסנים בכל תנאי אחסון יש אורך חיים שלאחריו ואף במהלכו הם מתפוררים, נרקבים, מחלידים או נסדקים.
במקרה כזה, אין משמעות לפריטים כי לא נשאר מהם זכר.
מטרה - מועד היעד נקבע בהתאם לחשיבותם של אותם פריטים בראייה היסטורית, לאור תהליכים של התיישנות.
לדוגמה, כתבים ספרותיים יכולים להיות רלוונטיים כזיכרון היסטורי-תרבותי בעוד כאלף שנים, אבל בעוד מאה שנים עדיין ידעו איזו ספרות הייתה מאה שנה לפני כן.
אמנם כבר נמצאו אוצרות שמורים שהוטמנו בתקווה שיימצאו בעתיד, כגון קופסה שהוטמנה בבוסטון שבארצות הברית בשנת 1795, אבל תיעוד לקפסולות זמן עם ידוע על מועד פתיחה החל רק עם תחילת המאה ה-20.
המקרה הראשון הידוע שבו תוכננה קפסולת זמן למועד פתיחה מוגדר היה בעיר דטרויט שבמדינת מישיגן, ארצות הברית בשנת 1900, אז ביוזמת ראש העיר ויליאם סי.
מייבורי הוטמנה קופסת נחושת ובה מכתבים וצילומים המתארים את העיר באותה העת וכן השערות של בני אותה התקופה, כיצד אמורה להיות העיר מאה שנים לאחר מכן.
הקופסה הוטמנה ב-31 בדצמבר באותה שנה ונפתחה לפי התכנון בדיוק מאה שנים לאחר מכן, ב-31 בדצמבר בשנת 2000.
במסגרת התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) יוצרה לראשונה קפסולת זמן מתוכננת לטווח ארוך.
הקפסולה, שאורכה 2.3 מטר, קוטרה הפנימי 16 סנטימטר ומשקלה 360 קילוגרם, תוכננה על ידי חברת וסטינגהאוס במטרה להיות אטומה ולשמור על התכולה לאורך שנים ארוכות וזאת באמצעות נחושת, כרום וסגסוגת של כסף.
קפסולה זו מיועדת להחזיק מעמד 5,000 שנה.
"אולם תת-קרקעי של הציוויליזציה" היה חדר שנבנה מתחת לאוניברסיטת אוגלת'ורפ בעיר ברוקהייבן, ג'ורג'יה ארצות הברית, בין השנים 1937 ל-1940. החדר, שמידותיו הן 6x3x3 מטר, הוסב מבריכת שחייה וקירותיו צופו אמייל ועוד מספר טכניקות שימור.
הפריטים שהוצבו הם פריטים המייצגים את הציבילזציה, כולל פסלים היסטוריים (יחסית לימינו), כתבים דתיים כמו ספר תנ"ך והקוראן וגם יצירות ספרותיות.
בנוסף, ישנן הקלטות של מנהיגי העולם באותם ימים - אדולף היטלר, בניטו מוסוליני, יוסיף סטלין ופרנקלין רוזוולט.
החדר מיועד להיפתח בשנת 8113 וזאת באמצעות פתיחת לוח מיוחד אשר ב-25 במאי 1940 רותך לדלת ועליו נכתב ("הודעה לדורות של 8113").
הסיבה לשנת היעד היא שסברו באותם ימים (טענה שהופרכה יותר מאוחר) כי התאריך המדויק הכי מוקדם שמופיע בספרות ההיסטורית הוא תחילתו של לוח השנה המצרי, 19 ביולי בשנת 4241 לפנה"ס, שהוא 6,177 שנה לפני שנת 1936 שבה התחילו לעבוד על הפרויקט.
לקחו את אותו פרק זמן קדימה וקבעו בכך את שנת 8113 כמועד פתיחת החדר.
משימה נוספת מתוכננת היא לוויין בשם KEO אשר כולל מסר מן האנושות ומתוכנן לחזור לכדור הארץ בעוד כ-50,000 שנים.
בטיסת הבכורה של המשגר פאלקון כבד שוגר למסלול של מאדים סביב השמש מטען ובו מכונית הטסלה רודסטר של אילון מאסק, ספר של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה ותקליט של השיר Space Oddity המתנגן ברצף.
לפי הערכתו של מאסק מטען זה ישרוד מיליארד שנים וייתכן שיגיע יום בו יהיה עדות על הטכנולוגיה של האנושות על פני כדור הארץ בתחילת המאה ה-21.
מתחת לפירמידת שיש בקרבת הפלנטריום במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב-יפו קבורה קפסולת זמן.
הקפסולה הוטמנה על ידי מסע אחר ב-31.12.1999, סוף המאה העשרים, ונועדה להיפתח אחרי 100 שנים.
בישראל ישנה סכנה של רעידת אדמה ולכן נדרשו הכנות מיוחדת להטמנת הקפסולה המיוחדת אשר נבנתה במיוחד במפעל ליד יקנעם עילית.
הקפסולה, בגובה 130 ס"מ וקוטר 50 ס"מ, כוללת חפצים, קולות וטקסטים המייצגים את ישראל של סוף המאה ה-20.
ביישוב הר אדר הטמינו תלמידי בית הספר התיכון קפסולת זמן בתאריך 27 ביוני 2014, היא מתוכננת להיפתח ב-27 ביוני 2031.
ליל המדענים בשנת 2017 עמד בסימן עתיד האנושות בשנת 2050. באירועים אלה הכין משרד המדע והטכנולוגיה קפסולת זמן, אשר התגליות שנכנסו אליה נבחרו על ידי הציבור הרחב, והיא הוטמנה ביסודות בניינה החדש של הספרייה הלאומית בירושלים.
הקפסולה תיפתח ביום העצמאות של שנת 2048 לכבוד חגיגות המאה למדינת ישראל.
כמו כן, נבחרו הישגים שהובילו מדענים ישראלים לזכייה בפרסים בינלאומיים נחשבים: פרס נובל לתגליות בנושא משחקים חוזרים; שיפוט וקבלת החלטות; גילוי מבנה הגבישים הקוואזי מחזוריים.
כל אחד מהפיתוחים ייוצג באמצעות פריט סמלי כגון דגם, דף הנוסחה, פריט מטקס פרס נובל ועוד.
ישנה טענה כי חלק מהפריטים שמוכנסים לקפסולות הזמן הם חסרי ערך היסטורי מכיוון שהם מנסים לתאר דברים מאוד טכניים שקשורים בחיי היומיום, כמו מה אוכלים, איך משתמשים בטכנולוגיה וכיוצא בזה.
הטענה היא כי עדיף לשים מכתבים וטקסטים אחרים שמעידים קשר אישי בין אנשים או על רוח התקופה.
בנוסף, טוענים שהמוצגים, במיוחד אלה המכוונים לאלפי שנים קדימה, מציגים רק פרק זמן מאוד ספציפי בהיסטוריה ולא יהיה ניתן להכליל על כל ההיסטוריה באמצעות אותם פריטים.
עניין נוסף מתייחס לרלוונטיות של החומר.
ככל הנראה שמדיה מוקלטים לא יוכלו להיות מפוענחים מאחר שאותה טכנולוגיה כבר תצא מכלל שימוש, לא כל שכן שחומר עלול להיהרס בגלל אורך חייו או בשל לחות, חדירת מי תהום או מצב טבעי אחר.
גם שפות מתחלפות ומשתנות מדי כמה מאות שנים, או לכל היותר אלפי שנים; ייתכן מצב בו בעוד אלפי שנים השפה האנגלית כבר לא תהיה בשימוש ולכן לא יהיה מובן תוכן הפריטים.
בנוסף לשימושים ארוכי טווח לצורכי חקר תרבויות והיסטוריה ישנן גם הצעות לקפסולות אישיות, כמו שמירת מחשבות של ילדים כדי לפתוח את הקפסולה בחגיגות הבר מצווה או בשלב מאוחר יותר.
בתחום הכלכלי היה זה סטיב ג'ובס אשר הטמין קפסולת זמן בשנת 1983 במהלך כנס בו שטח את משנתו והציג את חזון האייפד, האפסטור ושירותי מיפוי הרחובות ("גוגל סטריט וויו").
בסרט הנבואה משנת 2009 מסופר על קפסולת זמן שהכינה ילדה בשם לוסינדה בשנת 1959 וילד אחר קיבל אותה בשנת 2009. מתברר מאותה קפסולה שהילדה לוסינדה חזתה באסונות שיקרו בעתיד.
קפסיד (גם: קופסית הנגיף) הוא קליפת חלבון של נגיף.
הקפסיד מורכב ממספר יחידות משנה מבניות אוליגומריות העשויות מחלבון הקרוי "פרוטומרים".