tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני מפקדי פלוגות זכו לעיטורים בקרבות אלו, הראשון מ"פ ב' סרן עידן מורג שזכה לעיטור המופת (גם אביו של עידן, תא"ל במיל' עמי מורג קיבל עיטור זה) ומ"פ א סרן אלעד צורי זכה אף הוא בצל"ש מפקד פצ"ן על לחימתו.
גדוד 82 לחם מהיום הראשון עד הפסקת האש ואפילו אחריה.
ב-21 ביולי, לאחר החלטת הממשלה על הרחבת הלחימה בגבול הצפון, הוקפץ גדוד 75 מהגזרה המבצעית אותה החזיק בגבול ישראל-מצרים והצטרף ללחימה, עיקר פעילותו של גדוד 75 הייתה בגזרות המערביות, והוא לקח חלק בלחימה מול העיירות בינת ג'בייל, מיס א-ג'בל, עייתא א-שעב ואף בפאתי העיר צור בעומק לבנון.
גדוד 75, דאז בפיקודו של סא"ל דן נוימן הצטרף ללחימה ב-21 ביולי לאחר החלטת הממשלה על הרחבת הלחימה.
בתחילת המלחמה נהרגו ארבעה שריונאים של החטיבה.
לאחר מכן לא נהרג אף לוחם תחת פיקוד החטיבה, כאשר שירתו תחת החטיבה אלפי לוחמים בעומק לבנון (בשיא הלחימה כ-4500 לוחמים), ומאות כלי רק"מ נסעו במרחב הלחימה.
גדוד 299 וגדוד 82 שאת מרבית לחימתם במלחמה ביצעו תחת חטיבה 7, היו בין הגדודים הבודדים שלא יצאו ממרחב הלחימה מיום פתיחת האירועים ועד הכרזת הפסקת האש.
גדוד 82 זכה אף הוא להערכה על לחימתו המקצועית לאורך המלחמה.
בסיום הלחימה ולאור הצלחותיו של הגדוד, נבחר גדוד 75 על ידי המח"ט, להחליף את גדוד 77 כגדוד מבצעים ברצועת עזה, בה החזיק עוד כ-3 חודשים והשתתף במבצעים רבים, המוכר שבהם, מבצע ענני סתיו.
ליוואא' אל-קודס הייתה מיליציה פלסטינית סונית, שנלחמה במלחמת האזרחים בסוריה לצד הממשלה הסורית ופועלת בעיקר באזור חלב.
הקבוצה הוקמה בשנת 2013 בידי המהנדס מוחמד א-סעיד.
החטיבה מורכבת בעיקר מפעילים פלסטינים סונים ממחנה הפליטים א-ניירב, ומספר פעיליה עומד על כ-4,000. חטיבת אל-קודס מורכבת משלושה גדודים - גדוד אריות ירושלים (كتيبة أسود القدس), גדוד ההרתעה (كتيبة الردع) וגדוד אריות חלב (كتيبة أسود الشهباء).
בשנת 2015 סייעה הקבוצה לצבא הסורי בניסיונותיו לפתוח את קו האספקה המרכזי לחלב.
עד אותה שנה, ספגה החטיבה כ-200 הרוגים וכ-400 פצועים.
ב-9 בספטמבר 2017 דווח כי כ-3,000 פעילים מהחטיבה הגיעו מאזור חלב לדיר א-זור במטרה לכבוש את האזור מידי המדינה האסלאמית.
ב-9 באפריל 2023 לקחה החטיבה אחריות על שיגור רקטות משטח סוריה לעבר רמת הגולן שבצפון ישראל יממה קודם.
החטיבה הייתה בין הקבוצות הנאמנות למשטר אסד שניסו ללא הצלחה לעצור את מתקפת המורדים הסורים ב-2024. כאשר המורדים כבשו מחדש את חלב, נטשה חטיבת אל-קודס את בסיסה במחנה ניראב שבעיר מבלי התנגדות ב-30 בנובמבר.
חטיבה 896 (נודעה גם כחטיבה 280), המכונה גם "עוצבת כוכבי האש", הייתה חטיבת שריון במילואים בצה"ל.
החטיבה הוקמה בשנת 1975 כחטיבת מילואים של אוגדה 220, אשר התבססה על טנקי מגח, והרק"ם שלה נועד לצורך אימון יחידות השריון בבסיס צאלים.
בשנת 2004 פורקה חטיבה 14 במסגרת צמצום מערך השריון, ולצורך שימור שמה ומורשתה הם הועברו לחטיבה 896 שקיבלה את השם חטיבה 14. החטיבה התקיימה במתכונתה החדשה עד לפירוקה בשנת 2014, כחלק מסגירת מערך המגח בצה"ל, ושמה ומורשתה של חטיבה 14 הועברו לחטיבה 278.
חטיבה 7 היא חטיבת שריון סדירה, שלחמה ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים, משעות הלחימה הראשונות ועד להפסקת האש.
החטיבה, תחת פיקוד אביגדור בן-גל (יאנוש), עלתה לרמת הגולן מספר ימים לפני פתיחת המלחמה.
לחטיבה נודע תפקיד חשוב בבלימת הצבא הסורי בצפון רמת הגולן במהלך קרבות הבלימה במסגרת קרב עמק הבכא.
עם הפריצה לשטח סוריה הייתה החטיבה אחראית לכיבוש החלק הצפוני של המובלעת הסורית ולכיבוש תל א-שמס ומזרעת בית ג'ן.
בהמשך הגנה החטיבה על שטחי המובלעת והשתתפה בקרבות מול הכוחות העיראקים בדרום המובלעת.
במהלך המלחמה נהרגו 103 מחיילי החטיבה.
חטיבה 7 הוקמה במאי 1948. במלחמת ששת הימים כללה החטיבה גדוד טנקי צנטוריון (גדוד 82), גדוד פטון M48 (גדוד 79) וגדוד חרמ"ש, ולחמה בסיני בציר הצפוני.
באוגוסט 1967 נפרדה החטיבה מגדוד הפטונים, קיבלה במקומו גדוד צנטוריונים (גדוד 63 שמספרו השתנה מאוחר יותר ל-53), ועלתה לרמת הגולן.
ב-1969 ירדה חטיבה 7 לסיני, אך גדוד 53 נשאר ברמת הגולן ועבר לחטיבה 188. במקומו הוקם בחטיבה גדוד 77. בשנת 1971 הוקם גדוד 75 כגדוד חרמ"ש.
בספטמבר 1972 מונה יאנוש בן-גל למפקד החטיבה.
לפני מלחמת יום הכיפורים כללה החטיבה שני גדודי טנקי שוט קל (77 ו-82) וגדוד חרמ"ש (75).
גדוד 77, בפיקוד סא"ל אביגדור קהלני, ישב באזור רפידים וכלל ארבע פלוגות טנקים לאחר סיום צמ"פ.
גדוד 82, בפיקודו של רס"ן חיים ברק, ישב מדרום לבאר שבע וכלל שתי פלוגות מבצעיות ושתי פלוגות חיילי נח"ל מוסבים, שהיו בתחילת הצמ"פ.
גדוד החרמ"ש בפיקוד סא"ל יוסף אלדר כלל פלוגת טירונים ופלוגת סיור.
זמן קצר לפני המלחמה עברה החטיבה אימון גדול בסיני, ופלוגתו של אלי גבע מגדוד 82 תורגלה בגרירת גשר הגלילים.
באוגוסט 1973 ערכו מפקדי החטיבה סיור ברמת הגולן להכרת השטח.
בשגרה הוצבה ברמת הגולן חטיבה 188 בכוח של שני גדודי טנקים סדירים.
עם העלאת הכוננות בצה"ל בסוף חודש ספטמבר 1973 הוחלט לתגבר את הגזרה.
ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, הועלו לרמה שתי פלוגות טנקים מגדוד 77 יחד עם מפקדת הגדוד.
בהמשך השבוע הצטרפה אליהם יתרת הגדוד.
ב-5 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, הועלו שני הגדודים הנוספים, יחד עם מפקדת החטיבה, לרמת הגולן.
במחנה פילון הצטייד גדוד 82 בטנקים של חטיבת המילואים 179, שערכה תרגיל גיוס וטנקיה זוודו וחומשו במסגרת התרגיל.
גדוד 75 עלה לרמת הגולן עם כ-15 נגמ"שים.
החטיבה נערכה במרכז רמת הגולן ככוח עתודה, ופעלה תחת אוגדה 36 ומפקדה, רפאל איתן.
ב-4 באוקטובר בערב, עם העלאת הכוננות בצה"ל, הוחלט להקים את גדוד 71. הגדוד התקיים כמסגרת לשעת חירום בבית הספר לשריון בג'וליס, על בסיס מפקדים ומדריכים מבית הספר.
אליהם צורפו מדריכי שריון ממגמת שוט קל ממתקן 500 (בסיס צאלים) וצוערי שריון מבית הספר לקצינים.
הגדוד מעולם לא התאמן ככוח אורגני ורבים מחייליו לא הכירו אחד את השני.
ב-5 באוקטובר הוחלט כי הגדוד יעלה לרמת הגולן.
אחר הצהריים הוטסו חיילי הגדוד צפונה והופנו למחנה פילון, שם הצטיידו גם הם בטנקי שוט קל של חטיבה 179. הגדוד, שכלל כ-31 צוותי טנקים בשלוש פלוגות ופלוגת מפקדה, סופח לחטיבה 7. ביום שבת, 6 באוקטובר, עלה הגדוד לרמת הגולן והתמקם בצומת וואסט.
יום שבת 6 באוקטובר נוצל על ידי המח"ט לסיור מפקדים ברמת הגולן.
בשעה 10 בבוקר התקבלה ההודעה מפיקוד הצפון כי מלחמה צפויה להיפתח בשעות הערב, והמח"ט קבע תדריך נוסף לשעה 14:00 במחנה נפח.
מספר דקות קודם לשעת התדריך נפתחה המלחמה בהרעשה ארטילרית כבדה של הסורים לכל אורך הגזרה.
עם פתיחת האש החלה החטיבה, בהוראת יאנוש, לנוע אל עבר הגזרה הצפונית.
הערכת הפיקוד טרם המלחמה הייתה כי מרכז הכובד של המתקפה הסורית יהיה בצפון רמת הגולן, באזור פתחת קוניטרה.
לכן הוחלט עם תחילת המלחמה להעביר את עיקר חטיבה 7, שהייתה כוח העתודה העיקרי, כתגבור לצפון הרמה.
בשעה 15:00 קיבלה החטיבה, שממילא הייתה בדרך, הוראה לנוע אל עבר פתחת קוניטרה ולסייע לגדוד 74 מחטיבה 188 בבלימת המתקפה של הדיוויזיה השביעית הסורית בגזרה זו.
גדוד 82 עבר תחת פיקוד חטיבה 188 ונשלח לתגבר את דרום הרמה.
בהמשך קיבלה החטיבה את האחריות על הגזרה הצפונית, ממוצב 110 (תל חזקה) צפונה, וגדוד 74 (מחטיבה 188) עבר תחתיה.
יצחק בן-שהם, מח"ט 188, קיבל את האחריות על דרום הרמה.
בסביבות השעה 16:00 התייצבו טנקי חטיבה 7 בעמדות והצטרפו לקרב.
גדוד 77 נפרס באזור הבוסטר וניהל אש עם טנקים סורים שניסו לחצות את תעלת הנ"ט במרחק של 2–3 ק"מ.
גדוד 75 קיבל פלוגת טנקים מגדוד 77 ונפרס מדרום לחרמונית.
שני הכוחות לחמו מול חטיבה 85 הסורית שכללה 41 טנקים.
בצפון עמק הבכא, באזור ואדי שבריק, הצליחו הכוחות הסורים לגשר מעל תעלת הנ"ט ולחצות את קו הגבול.
במהלך הלחימה נפצע מג"ד 75, יוס אלדר, מהפגזה ארטילרית ופונה.
גדוד 71 תגבר את כוחות חטיבה 188 באזור בוקעתא וסייע בבלימת חטיבה 68 הסורית.
כוחות של גדוד 74 שהיו פרוסים לאורך קו המוצבים מתחילת האש בלמו בהצלחה את המאמץ הצפוני ביותר של החטיבה המרוקנית.
בשעה 20:00 הורה אלוף הפיקוד חופי על העברת גדוד 71 לעזרת חטיבה 188 בגזרה הדרומית.
יאנוש סירב להעביר את הגדוד בטענה שהוא זקוק לו ללחימה בעמק הבכא (יאנוש אף שינה, לפי טענתו, את תדרי החטיבה למספר שעות כדי שלא יוכלו להשיגו).
שתי פלוגות מגדוד 71 יחד עם המג"ד רטס נשלחו לתגבר את גדוד 75 מדרום לחרמונית, ויחד בלמו הכוחות את מעבר הסורים.
בשעות הלילה נמשכו הקרבות בגזרה אך בעצימות נמוכה.
פלוגת ג' הייתה פלוגת טנקים מגדוד 82 בפיקוד סרן מאיר זמיר.
כשעבר גדוד 82 לפיקוד חטיבה 188, נותרה פלוגת ג', שכינויה ברשת היה "טייגר", תחת חטיבה 7. בשעות הערב הופנתה הפלוגה דרומה, לאבטחת התפר שבין חטיבות 7 ו-188. כוח מהפלוגה נשלח למוצב 110 שעמד בפני התקפה של כוחות חי"ר סורים, וסייע להם להדוף את ההתקפה.
בסביבות 3:00 בלילה (7 באוקטובר) התקבלו ידיעות על כוח סורי שחדר באזור כודנה ונע צפונה לכיוון קוניטרה.
היה זה הגדוד המוביל של חטיבת השריון 43 הסורית.
פלוגת טייגר נשלחה לקדם את הכוח הסורי.
הפלוגה פרסה מארב על ציר רשת (כביש 98, מצפון ליישוב אלוני הבשן כיום).
סמוך לשעה 4:00 נכנסו הטנקים הסורים למארב.
מפקד המחלקה הדליק זרקור ושאר הטנקים ירו ופגעו בטנקים הסורים מטווחים קצרים.
שמונת הטנקים של הפלוגה השמידו כ-30–40 טנקים ונגמ"שים סורים בתוך מספר שעות, ללא שום אבדות.
התקדמות חטיבה 43 נעצרה והחטיבה נסוגה להתארגנות מחדש.
עם עליית החטיבה לרמת הגולן נערך גדוד 82 באזור סינדיאנה, מדרום-מזרח לנפח, ככוח עתודה לגזרה הדרומית.
הגדוד, בפיקוד רס"ן חיים ברק, כלל פלוגה מבצעית אחת ושתי פלוגות צמ"פ שהיו באמצע הכשרתן (פלוגה מבצעית נוספת, פלוגת "טייגר" בפיקוד מאיר זמיר, הושארה תחת חטיבה 7).
בבוקר המלחמה סיכמו יאנוש ויצחק בן-שהם, מח"ט 188, על העברת הגדוד לאחריות חטיבה 188 אולם סיכום זה לא הובא לידיעת מג"ד 82, ובשעות הראשונות למלחמה חשב המג"ד שהוא פועל תחת חטיבה 7. רק בסביבות השעה 19:00 הוכפף באופן סופי לחטיבה 188 ועבר לרשת הקשר שלה.
עם פרוץ המלחמה נע הגדוד מסינדיאנה לחושניה.
משם נשלח בהוראת בן-שהם במסגרות פלוגתיות כדי לסתום פרצות בגזרת הלחימה בדרום רמת הגולן.
בסביבות השעה 16:00 שלח הגדוד שתי פלוגות דרומה על ציר הנפט לג'וחדר (תחילה פלוגה ב' וכעשרים דקות מאוחר יותר פלוגה ד' יחד עם הסמג"ד רס"ן דני פסח).
שתי מחלקות טנקים (אחת מכל פלוגה) הושארו בג'וחדר, ופעלו עם כוחות גדוד 53 (שהגן על דרום הרמה) בתיאום חלקי.
פלוגה ד', יחד עם הסמג"ד, נשלחה לסייע למוצב 116. מדרום לג'וחדר עלתה הפלוגה על מארב סורי ו-3–4 טנקים נפגעו.
שאר הטנקים נחלצו והגיעו לתל סאקי, שם הצטרפו אליהם מאוחר יותר שני טנקים של חטיבה 188 בהגנה על התל.
בלילה ניסו שני טנקים מהפלוגה לחבור למוצב 116 אולם כבר בתחילת התנועה גילו שיירה סורית וחזרו לתל.
לקראת הבוקר, במהלך הקרב בתל סאקי, נתקע טנק הסמג"ד פסח.
פסח עלה על אחד הטנקים התקינים ונסע לבדו דרומה.
באזור הבטיחה חבר לבן-שהם והצטרף לכוחותיו בהגנה על נפח.
מ"פ ד', דני לוין, וצוותו נחלצו רגלית מתל סאקי לאחר שהטנק נתקע.
באזור רמת מגשימים נתקלו בכוח סורי ונפלו בשבי.
פלוגה ב' נשלחה צפונה למוצב 111 (תל שעף א-סינדיאן) שם סייעה לכוח סמג"ד 53, שמואל אסקרוב בבלימת המאמץ הצפוני של חטיבה 33 הסורית.
פלוגה א' יחד עם המג"ד נפרסה בשעה 17:30 מדרום למוצב 111. עד החשיכה פגעה הפלוגה ב-30 טנקים ונגמ"שים של חטיבה 33 שניסו לפרוץ באזור.
עם חשיכה חדרה חטיבת השריון 51 מדרום ל-111, בשטח שלא נצפה על ידי הפלוגה.
בשעה 23:00 תפסה חטיבה 51 את אזור חושניה והתבססה בו.
בבוקר יום ראשון כללה החטיבה כ-90 טנקים תקינים.
בשעות הבוקר חידשו הסורים את ניסיונות ההתקדמות מערבה והמשיכו להזרים כוחות דרך המעברים שהוקמו על המכשול הצה"לי ביום הקודם.
בעוד שבגזרה הדרומית ברמת הגולן התרחשו במהלך היום קרבות קשים בקרבת נפח וכוחות חטיבה 188 נותרו מכותרים במספר מקומות, בגזרה הצפונית היה המצב טוב יותר.
כוחות חטיבה 7 הגנו בהצלחה על קו הגבול ומנעו את חדירת הדיוויזיה השביעית הסורית לצפון רמת הגולן.
במהלך היום נותרו טנקי החטיבה בגזרתם והגנו מפני ההתקפה הסורית שהתחדשה בבוקר.
גדוד 77 הגן באזור עמק הבכא.
גדוד 71 התמקם על החרמונית ומצפון לחרמונית.
פלוגת טנקים מגדוד 74 בלמה את ההתקפה הסורית בפתחת קוניטרה הדרומית, ושתי פלוגות נוספות מגדוד 74 נפרסו מצפון לחרמונית ובלמו בהצלחה את ניסיונות החדירה באזור זה.
המג"ד, יאיר נפשי, עם שתי מחלקות טנקים התמקם ברכס הבוסטר וסייע מדרום בבלימת המתקפה בפתחת קוניטרה.
בשעות הבוקר עלה כוח מילואים מחטיבה 679 בפיקוד המח"ט אורי אור לרמה.
עקב בלבול באוגדה 36, נשלח הכוח לצפון הרמה, אף על פי שגזרת דרום רמת הגולן הייתה זקוקה לתגבורת.
הכוח, שכלל כ-25 טנקים, נשלח לאזור מוצב 109. יאנוש תכנן להשתמש בכוח החדש ולצאת להתקפת נגד כדי להחזיר לשליטתו את קו הגבול.
לקראת הצהריים החל הקרב על נפח והתוכנית בוטלה.
חטיבה 679 הופנתה מערבה להגן על נפח, ובהמשך לחמה במרכז רמת הגולן במסגרת אוגדה 210.
אחר הצהריים שככה המתקפה הסורית בגזרה הצפונית.
טנקי החטיבה ירדו בקבוצות קטנות לנקודות התארגנות שנפרסו במרחק קצר מקווי העמדות, שם יכלו לתדלק ולמלא תחמושת.
בשעות הערב והלילה נשארו טנקי החטיבה בעמדות אך פרט לכמה מטחי ארטילריה, לא נתקלו בטנקים סורים.
לקראת הבוקר התכנסה פלוגה א' סמוך לתל יוסיפון לצורך חימוש ותדלוק.
בשעה 8:00 הייתה הפלוגה ערוכה לקרב עם 13 טנקים בפיקוד המג"ד.
בהמשך הבוקר קיבלה פלוגה ב' הוראה להתפנות ממוצב 111 יחד עם חיילי החי"ר של המוצב.
הפלוגה נסעה לתל יוסיפון כדי לתדלק ולהתחמש.
עם הידיעות על התקדמות הסורים אל נפח פרש בן-שהם את כוחותיו להגנה מדרום לנפח.
כוח המג"ד ברק (עם פלוגה א') היה ממזרח על ציר "פלא", בן-שהם וכוחותיו במרכז על ציר הנפט, וממערב לו הציב בן-שהם את דני פסח, סמג"ד 82, אליו צירף כמה טנקים מחטיבה 679.
כוח ברק נשלח לסינדיאנה, שם צורפו אליו שלושה טנקי מילואים מגדוד 266 (חטיבה 179).
עם כ-14 טנקים החלה הפלוגה לנוע דרומה על ציר "פלא", ממזרח לציר הנפט.
ב-11:00 נתקלה הפלוגה בריכוז גדול של טנקים סורים באזור רמת'ניה.
היו אלה טנקי T-62 של חטיבה 91 מהדיוויזיה הראשונה הסורית שנכנסה לקרב באותו הבוקר.
כוח ברק פתח באש על הטנקים הסורים, אולם תוך דקות נפגע טנק המג"ד חיים ברק והוא נפצע ופונה לאחור.
המ"פ אלי גבע לקח את הפיקוד על הכוח, אולם תחת הלחץ הסורי הכבד נאלצה הפלוגה לסגת צפונה, תחת חיפוי של פלוגה ב' מתל יוסיפון.
בעוד כוח בן-שהם בולם את טנקי חטיבה 51 הסורית על ציר הנפט, נע כוח מחטיבה 51 באיגוף ממערב לו.
כוח זה נתקל בכוח פסח ופגע בו.
דני פסח, סמג"ד 82, נהרג בשעות הצהריים.
17 הטנקים האחרונים של גדוד 82 עזבו את ציר "פלא" והותירו אותו פתוח לתנועת הטנקים הסורים.
לאחר תדלוק וחימוש בוואסט, הצטרפו שרידי גדוד 82 לכוחות חטיבה 7 בעמק הבכא.
פלוגה ב' בפיקוד המ"פ צ'סנר נשלחה ב-8 באוקטובר לתגבר את חטיבה 679 ולחמה איתה עד סוף המלחמה.
עם בוקר החליט רפאל איתן, מפקד אוגדה 36, לנצל את ההפוגה בהתקפה הסורית כדי לבצע התקפת נגד.
איתן הורה לחטיבה 7 לתקוף בגזרת עמק הבכא ולתפוס מחדש את אזור תעלת הנ"ט.
המשימה הוטלה על גדוד 77, שירד בסביבות השעה 7 בבוקר מעמדותיו אל השטח הנחות.
תוך זמן קצר החלו הטנקים לחטוף מטח טילי נ"ט וארטילריה, ומספר כלים נפגעו.
הגדוד נסוג חזרה לעמדות השולטות.
המשך היום היה שקט יחסית בצפון רמת הגולן, למעט מספר התקפות קטנות באזור המוצבים 107 ו-109. אחר הצהריים תקפה פלוגה של טנקי T-62 את אזור מוצב 107 אולם היא נהדפה.
החטיבה כללה בשלב זה כ-70–75 טנקים.
יוס אלדר, מג"ד 75 שנפצע בלילה הראשון, חזר לשדה הקרב לאחר שברח מבית החולים.
אלדר קיבל 7–8 טנקים משרידי גדוד 82 ופלוגה נוספת מגדוד 77, עלה לעמדות בעמק הבכא, ואיפשר לגדוד 77 לרדת לאחור לצורך מנוחה והתארגנות.
בשעות הלילה תקפה חטיבה 121 הסורית.
גדוד 75 תוגבר בפלוגה נוספת מגדוד 77 ועם כוח של 19 טנקים בלם את ההתקפה.
גדוד 71 שהיה מצפון לחרמונית השתתף גם הוא בבלימת המתקפה.
במהלך הלילה שבין 8–9 בחודש התקבלו התרעות על חדירת כוחות חי"ר סורים אל שטח ישראל.
ללא אמצעי ראיית לילה לא היו מסוגלים הטנקים הישראלים לזהות כוח רגלי קטן המתקרב אליהם בחשכה.
בסביבות 2:00 בלילה הותקף חניון הלילה של פלוגה ב' מחטיבה 188 שחנתה סמוך למוצב 105. הטנקים הותקפו באש טילי נ"ט והפלוגה נסוגה לאחור תוך ירי, אולם שני טנקים נפגעו והקשר עימם נותק.
מפקד הפלוגה, אבנר לנדאו, דיווח למשולם רטס שהיה מפקד הגזרה על ההיתקלות.
לנדאו ביקש לחכות לבוקר, אולם רטס התעקש ושלח שני טנקים מגדוד 71. שני הטנקים נפגעו גם כן והקשר עמם נותר.
רטס שלח את סגנו, גדעון ויילר, עם שני טנקים נוספים.
הטנקים נפגעו ומספר אנשי צוות נהרגו, ביניהם הסמג"ד גדעון ויילר.
לקראת 9 באוקטובר ריכזו הסורים כוח שריון גדול במאמץ להבקיע באזור פתחת קוניטרה (עמק הבכא).
בשלב זה כבר איבדו הסורים את מרבית השטחים במרכז ודרום רמת הגולן אותם כבשו בפתיחת המלחמה, והקרב בעמק הבכא היה ניסיון אחרון להפוך את פני המערכה.
אל מול כ-50–55 טנקים של חטיבה 7 ריכזו הסורים כ-150 טנקים, מאה מתוכם היו טנקי T-62 של חטיבה 81 מהדיוויזיה השלישית, שטרם השתתפו בקרבות.
אליהם נוספו טנקים משרידי דיוויזיה 7, שהייתה שחוקה לאחר שלושה ימי קרב עקרים בהם לא הצליחה לפרוץ את קו ההגנה הישראלי.
המתקפה החלה בסביבות השעה 8 בבוקר, עם הרעשה ארטילרית כבדה לכל אורך הגזרה הצפונית.
למעשה היה זה מסך אש מתגלגל שנע ממזרח למערב, ובחסותו התקדמו הטנקים הסורים עד לקו הגבול.
ב-9 בבוקר נפסקה הארטילריה ואז זיהו כוחות חטיבה 7 את טורי הטנקים הסורים בטווחים קרובים של 800-1,000 מטרים.
גדוד 75 שהחזיק את עמדות ההגנה בעמק הבכא מהלילה הקודם, פתח בירי, אך טנקים רבים היו כמעט ריקים מתחמושת לאחר הלחימה במהלך הלילה.
בשעה 8:30 נשלח גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני לתגבר את הגזרה.
בשעה 9:00 נשלח לאזור גם גדוד 71 שכלל כ-12–13 טנקים (כולל פלוגתו של לנדאו מחטיבה 188), ונפרס בצפון הפתחה, מול ואדי שבריק.
הטנקים הסורים הצליחו לעבור את תעלת הנ"ט וחלקם הגיע ממש עד קו העמדות של הטנקים הישראלים.
במקום התפתח קרב שב"ש (שריון בשריון) בטווחים קצרים, וטנקים סורים רבים נפגעו.
מפקד החטיבה, יאנוש, שלח את כל עתודות החטיבה לקרב והעביר את כל הכוחות בעמק הבכא לפיקודו של קהלני, מג"ד 77.
קרוב לשעה 10:00 נהרג משולם רטס, מג"ד 71, מדרום לחרמונית.
בשלב זה הפסיק הגדוד לתפקד והטנקים שנותרו מהגדוד עברו לפעול תחת גדוד 77. תחת הלחץ הסורי הכבד הייתה חטיבה 7 על סף שבירה.
סא"ל יוסי בן-חנן היה מג"ד 53 עד שלושה חודשים לפני המלחמה.
במהלך יום הכיפורים שהה בן-חנן בנפאל בירח דבש עם אשתו הטרייה.
כאשר שמע על המתרחש בישראל, מיהר לחזור ארצה.
בלילה שבין ה-8 ל-9 באוקטובר עלה לפיקוד הצפון ונשלח לארגן מחדש את חטיבה 188.
במחנה ירדן שהו לוחמים מגדוד 53 שירדו מדרום רמת הגולן יומיים קודם, במסגרת "שיירת הרפאים".
הסמג"ד שמואל אסקרוב ארגן את החיילים שנותרו במחנה כדי להקים מהם כוח לוחם.
יחד עם בן-חנן, שהגיע למחנה ירדן, הצליחו לארגן כוח של 11 טנקים.
כוח בן-חנן, אשר זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן-חנן, עלה לרמת הגולן בבוקר 9 באוקטובר ונשלח לסייע לחטיבה 7.
בסביבות 10:30 בבוקר הגיע כוח בן-חנן לגזרת הלחימה והופנה על ידי יאנוש לחסום את הפרצה בדרום הפתחה.
הכוח הצטרף לקרב והיווה סיוע משמעותי לכוחות השחוקים של חטיבה 7. בן-חנן עצמו נפצע במהלך הקרב אך המשיך לפקד על הכוח.
הסמג"ד אסקרוב, שכבר היה פצוע אך בכל זאת הצטרף לכוח, נפצע שוב, הפעם באורח קשה יותר בראשו ופונה לאחור.
בשעה 11:00 קיבלה החטיבה תגבור נוסף בדמות פלוגת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. גם טנקי הגש"פ השתלבו בלחימה בדרום פתחת קוניטרה.
סמוך לשעה 12:00 החלו הסורים לסגת, לאחר שלא הצליחו לפרוץ את קו ההגנה הישראלי.
בסיום הקרב נמנו בשטח עשרות טנקים סורים פגועים.
לכל אורך הקרב קיבלה החטיבה סיוע ארטילרי משמעותי.
מפקד הסיוע החטיבתי, רס"ן אריה מזרחי, ריכז אש ארטילרית של 21 סוללות על הכוחות הסורים המתקדמים.
להפגזה הכבדה הייתה השפעה של ממש על שבירת ההתקפה הסורית.
מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום בקרבת מוצב 109, ערכו הסורים מאמץ משני.
חטיבה 43 הסורית ניסתה לפרוץ אך כמו בימים הקודמים, נבלמה על ידי טנקי פלוגה א' מחטיבה 188 שניצבו באזור.
במקביל לקרב עמק הבכא, התרחשו בגזרה הצפונית שני קרבות עם כוחות חי"ר סורים המצוידים בטילי נ"ט.
ייתכן והיו אלה כוחות החי"ר שחדרו בלילה הקודם ופגעו במספר טנקים, וייתכן כי היו אלה כוחות קומנדו שהונחתו במסוקים באותו בוקר באזור צומת וואסט, ומשם המשיכו מזרחה לאזור בוקעתא.
בסביבות 10:00 בבוקר התקבלו ידיעות על חדירת כוח חי"ר סורי באזור בוקעתא.
גדוד 12 של גולני בפיקוד המג"ד יעקב שחר נשלח לאזור על זחל"מים עם מחלקת טנקי סופר שרמן מגש"פ 181. ממזרח לבוקעתא נקלע הגדוד למארב של כוח קומנדו סורי שירה פצצות RPG על הזחל"מים.
שבעה נהרגו, ביניהם המג"ד יעקב שחר, ו-13 נפצעו.
פלוגת הסיור של חטיבה 7, מצוידת בנגמ"שים, נשלחה לסייע לכוח, ותקפה את הכוח הרגלי הסורי באש הנגמ"שים.
פלוגת הסיור הדפה את המתקפה ולאחר מכן סייעה בחילוץ הפצועים של גולני.
לאחר סיום הקרב נשארו חמישה נגמ"שים של הפלס"ר לפנות את הנפגעים, ומפקד הסיירת, , נע בכוח של שלושה נגמ"שים דרומה (על כביש 98 של ימינו).
כר-שני החליט שלא לחכות לכוחות נוספים מפלוגתו, ובשעה 12:40 חזרו שלושת הנגמ"שים צפונה על מנת לטהר את הציר.
כוח חי"ר סורי המתין לנגמ"שים ופתח עליהם בירי טילים.
חמשת הנגמ"שים הנותרים הפסיקו את פינוי הפצועים והגיעו לאזור תחת פיקוד הסמ"פ, .
הכוח תקף את החי"ר הסורי, אולם שוב נפגעו מספר נגמ"שים, ביניהם נגמ"ש הסמ"פ, וכל יושביו נהרגו.
במקביל לסיום קרב עמק הבכא נשלמה הדיפת הכוחות הסורים ממרכז ומדרום רמת הגולן והכוחות נערכו שוב משני צידי הקו הסגול.
בצה"ל התקבלה החלטה להמשיך את תנופת המתקפה ולהמשיך במתקפה לתוך שטח סוריה, בכיוון דמשק.
לאור עייפות כוחות צה"ל מחמשת ימי הבלימה הוחלט לאפשר לכוחות להתארגן ולנוח ב-10 באוקטובר, ולהתחיל את המתקפה ב-11 לחודש.
בצהרי 9 באוקטובר, לאחר קרב עמק הבכא, היו לחטיבה 7 כ-35 טנקים כשירים.
לרשות החטיבה עמדו כמעט 48 שעות כדי להתכונן להבקעה, והחטיבה ניצלה זמן זה לצורך ארגון המסגרות הפלוגתיות והגדודיות, קליטת אנשי צוות ומפקדים ותיקון הטנקים.
טנקים רבים תוקנו בשטח, ואחרים שנזקקו לתיקונים גדולים יותר תוקנו בסדנאות החימוש במחנה ירדן ובנפח.
חטיבה 7 הייתה חטיבת השריון היחידה של אוגדה 36, והיא כללה גם את שארית הכוחות מחטיבה 188. בסיום ההכנות מנתה החטיבה 100–118 טנקי שוט קל בחמישה גדודים:
גדוד 77 (בפיקוד סא"ל אביגדור קהלני) - 25 טנקים
גדוד 75 (בפיקוד סא"ל יוס אלדר) - נבנה כגדוד שריון (על בסיס פלוגות זמיר וגבע מגדוד 82 וטנקים נוספים).
כוח בן-חנן (בפיקוד סא"ל יוסי בן-חנן) - 25 טנקים משרידי גדוד 53 של חטיבה 188.
גדוד 74 (בפיקוד סא"ל יאיר נפשי) - 8 טנקים
כוח עמוס כץ/גדוד 71 (בפיקוד סא"ל עמוס כץ) - גדוד מאולתר שהוקם בבית הספר לשריון וצורף ב-10 באוקטובר לחטיבה.
הכוח החל להתארגן ב-8 באוקטובר בבית הספר לשריון בג'וליס על ידי סא"ל אורי בן-ארי.
הכוח היה כוח מאולתר שכלל חיילים חסרי שיבוץ, חיילי מילואים שחזרו מחו"ל, וחיילי סדיר שנפצעו בימי המלחמה הראשונים וחזרו ללחימה.
הגדוד קיבל טנקים שנותרו בסדנאות החימוש ובימ"חים.
בסך הכל מנה הגדוד כ-36 טנקי שוט קל, שתי פלוגות חרמ"ש ופלוגת סיור מוקטנת.
ב-9 באוקטובר עלה הגדוד על מובילים למחנה ירדן והמשיך בהתארגנות.
ב-10 באוקטובר קיבל סא"ל עמוס כץ, ששהה בארצות הברית בלימודים וחזר עם פרוץ המלחמה לישראל, את הפיקוד על הגדוד.
בלילה שלפני ההבקעה השתתפו מפקדי הגדוד בתדריכים של חטיבה 7 לקראת ההבקעה, ובבוקר 11 באוקטובר יצאו לסיור בגזרת ההבקעה.
במסגרת החטיבה קיבל הגדוד את המספר 71, אף שלא היה קשר בינו לבין גדוד 71 המקורי של משולם רטס.
בפיקוד הצפון תוכננה הבקעה דו-אוגדתית של אוגדות 36 ו-210 לתוך סוריה.
אוגדה 36 יועדה לתקוף ראשונה באזור הצפוני ביותר, כך ששיפולי החרמון יספקו הגנה לאגפה השמאלי.
תוכנית ההבקעה כללה אש מארטילריה ומטוסים שתונחת במשך שלוש שעות על הגנות הסורים מעבר לגבול, ובסיומם יחלו כוחות חטיבה 7 להתקדם.
מסך ארטילריה מתגלגל כ-500 מטרים לפני הכוחות הפורצים נועד לספק הגנה.
תוכנית החטיבה כללה פריצה בשני צירים: בציר הצפוני לכיוון חד'ר ומזרעת בית ג'ן יפרוץ גדוד 77, כשמאחוריו גדוד 71 ופלגת לוחמים מסיירת מטכ"ל, ובמאמץ הדרומי יוביל כוח בן-חנן, יחד עם גדוד 75 וחטיבת גולני, באזור שמצפון לג'ובתא אל חשב לכיוון מחנות חלס.
גדוד 74 נותר בחיפוי להבקעה.
הכוחות הסורים בגזרה הצפונית הורכבו משרידי הדיוויזיה השביעית, אשר לפי ההערכות נותרו לה כ-30–40 טנקים במערכי הגנה שהוכנו מראש, כמו גם כוחות ארטילריה רבים, תותחי נ"ט וחי"ר.
לאחר ריכוך ארטילרי בן שלוש שעות, החל מאמץ ההבקעה לתוך סוריה, כאשר חטיבה 7 תקפה ראשונה בגזרה הצפונית.
בשעה 11 בבוקר יצאה החטיבה להתקפה בשני צירים, וחצתה את שדות המוקשים באזור גדר הגבול.
גדוד 77 בפיקוד קהלני חצה את הגבול ממזרח להר רם (ציר "צין") ותפס כמעט ללא התנגדות את צומת חדר.
טנקי הגדוד המשיכו מזרחה על הציר כשהם יורים לנקודות חשודות אך לא נתקלים בהתנגדות משמעותית.
לקראת הערב הגיעו הטנקים למזרעת בית ג'ן ונפרסו בפאתי הכפר.
גדוד 71 שיועד לכבוש את הכפר נע בעקבות גדוד 77 והגיע גם הוא לאזור.
הכוחות זיהו ארבעה מסוקים סורים שהנחיתו חיילי קומנדו בכפר, ובעקבות החשכה הוחלט לדחות את כיבוש הכפר ליום המחרת.
כוח בן-חנן פתח נתיב בשדות המוקשים, התקדם לשטח שמדרום לג'ובתא אל חשב, וכבש את תל דהור וכפר טרנג'ה.
משם המשיך דרומה לכיבוש תל אחמר כדי לסייע לאוגדה 210 שנתקלה בהתנגדות חזקה בחאן ארנבה.
במהלך כיבוש תל אחמר נהרג המ"פ שרגא איבלר.
לאחר כיבוש התל המשיך כוח בן-חנן מזרחה ועד חשיכה הגיע למחנות חלס, מרחק של כ-10 ק"מ מקו הגבול, שם נערך לחניון לילה.
גדוד 75 נע תחילה בעקבות כוח בן-חנן, ובהמשך היום התפצל, נע צפונה, ותפס את כפר חרפא ללא התנגדות.
עם שחר המשיכו שני המאמצים החטיבתיים להתקדם מזרחה.
חפ"ק החטיבה התמקם בכפר חלס ומשם פיקד על התקדמות כוח בן-חנן אל תל א-שמס.
כוח בן-חנן (עם כ-20 טנקים) חידש את התקדמותו מזרחה מחלס, על ציר "אמריקה", לכיוון תל א-שמס.
אחריו נע גדוד 75 עם כ-20 טנקים, וגדוד 74 (כ-12 טנקים) ששימש ככוח עתודה.
תחילה נתקלו הכוחות בירי ממטוסים סורים, וכ-4 קילומטרים מדרום-מערב לתל א-שמס, החלו לספוג ירי טנקים וטילי נ"ט מכיוון התל.
פלוגת טנקים מכוח בן-חנן הגיעה לגשרון באזור הכפר שוכתילה, על ציר "אמריקה", וגילתה שהגשר וסביבתו ממוקשים.
כיוון שלא נלוו לחטיבה כוחות הנדסה לא יכול היה הכוח להמשיך.
בינתיים התגברה האש על הגדוד שהיה בשטח נחות ושני טנקים נפגעו.
שני הגדודים האחרים (75 ו-74) תפסו עמדות חיפוי והחלו לירות לכיוון התל מטווחים רחוקים, בזמן שכוח בן-חנן נחלץ לאחור.
התברר שהסורים הספיקו להיערך על התל בעמדות הגנתיות ולהציב עליו כוחות גדולים יחסית.
בצהרי היום החלה מפקדת חטיבה 7 בחיפוש תוכנית חלופית שתאפשר התקדמות לתל א-שמס.
בתצלומי אוויר אותר שביל בשטח הלג'ה הקטנה (אזור בזלתי טרשי מאוד שנחשב לבלתי עביר לרק"ם), שיאפשר איגוף של תל א-שמס מצפון-מערב.
הציר שאותר היה צר וחייב נסיעה איטית וניווט זהיר.
יוסי בן-חנן, שלאחר חילוץ גדודו הגיע לחפ"ק החטיבתי, טען שיוכל לעבור בנתיב הצר ושכנע את המח"ט יאנוש לאשר את הפעולה.
התוכנית הייתה כי בן-חנן, בכוח של שמונה טנקים, יתקדם בנתיב שאותר בלג'ה.
שמונה טנקים נוספים יישארו מאחור ויצטרפו לכוח לאחר שיתברר שהציר אכן עביר.
הטנקים של הגדודים 75 ו-74 יישארו בשלב ראשון בחיפוי על ציר אמריקה, ויחד עם סיוע ארטילרי, יעסיקו את הכוחות הסורים על התל.
לכשיאגף כוח בן-חנן את התל תוכנן בן-חנן להישאר בעמדות חיפוי לעבר עורפו של התל, בזמן ששני הגדודים האחרים יפרצו על ציר אמריקה ויכבשו את התל.
בשעה 14:30 החלו שמונת טנקי בן-חנן לנוע בשדרה בנתיב שאותר בלג'ה הקטנה.
התנועה התנהלה באיטיות אך ללא תקלות.
הטנקים עברו מרחק של כ-6 קילומטרים בשטח הקשה, ולאחר כשעה הגיעו למרחק של כמה מאות מטרים מצפון-מערב לתל, מבלי שהסורים איתרו את תנועתם בלג'ה.
שמונת הטנקים תפסו עמדות בלג'ה כשרכסוני הבזלת מספקים להם הגנה חלקית, והחלו לירות על רק"ם וכלי רכב סורים שזיהו על התל.
לאחר כחצי שעה נראה היה שמרבית הכוחות הסורים על התל הושמדו, ובן-חנן ביקש להסתער על התל.
יאנוש התלבט ולבסוף אישר את ההסתערות.
שני טנקים הושארו בחיפוי, ושישה טנקים עלו על התל מכיוון צפון-מערב בפריסה רחבה.
משהגיעו לשליש העליון של התל נפתחה עליהם אש נ"ט עזה, כנראה מעמדות מצפון.
תוך דקות בודדות נפגעו ארבעה טנקים, כולל הטנק של בן-חנן.
בן-חנן נפצע קשה ברגלו וחולץ מהטנק על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג.
השניים הסתתרו בשוחה קטנה ודיווחו על מצבם באמצעות מכשיר קשר נייד.
שני טנקים שלא נפגעו אספו את שאר הפצועים וירדו במהירות מהתל.
טנק נוסף שנפגע הצליח להיחלץ מהתל ונתקע בשטח הלג'ה.
ארבעה חיילים נהרגו בהתקפה על תל א-שמס, שלושה מהם נותרו על התל.
ההנחה במפקדת חטיבה 7 הייתה כי בן-חנן הוא היחיד שנותר על התל וכל החיילים האחרים שנפגעו פונו.
משימת החילוץ של בן-חנן הוטלה על כוח סיירת מטכ"ל בפיקודו של יוני נתניהו, אשר צורף לחטיבה מספר ימים קודם לכן.
בכסות החשכה יצא כוח החילוץ אל התל בשני נגמ"שים, כשהוא נוסע בלג'ה בנתיב בו נסעו הטנקים מוקדם יותר.
כמה מאות מטרים מהתל המשיכו החיילים ברגל, כשהם עוקבים אחרי הקוליסים שהשאירו הטנקים.
הכוח איתר את בן-חנן ורוזנצוויג ופינה אותם, אך לא איתר את שלושת ההרוגים.
כוח הסיירת פינה את בן-חנן לכפר חלס, שם פונה בן-חנן במסוק.
לכל אורך החילוץ הנחית צה"ל ארטילריה כבדה על דרכי הגישה לתל כדי למנוע מהסורים להגיע אל הפצועים.
הסורים ירו אש נגד סוללות (נ"ס) ופגז שנחת בתוך סוללה של בה"ד 9 גרם למותם של שישה חיילים מהסוללה.
לאחר סיום החילוץ חזרו הסורים לתל.
גופות שלושת ההרוגים נלקחו על ידי הסורים, יחד עם שני טנקים שנותרו שלמים.
רק שבועיים לאחר הקרב התברר למפקדת חטיבה 7 על החיילים שנהרגו בתל א-שמס ועל שלושת הנעדרים.
גופותיהם הוחזרו בחילופי השבויים לאחר המלחמה.
לאחר הקרב נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב.
על המאמץ הצפוני של החטיבה (גדודים 77 ו-71) הוטל לכבוש את הכפר מזרעת בית ג'ן.
יאנוש הטיל את המשימה על גדוד 71 (כוח עמוס כץ), שהיה גדוד שאך הוקם וטרם השתתף בלחימה משמעותית, בעוד גדוד 77 יחפה לפריצה מדרום לכפר.
לכוח הפורץ נלוותה פלגה מסיירת מטכ"ל.
בשעה 6:00 בבוקר החלה הפגזה ארטילרית מכינה על הכפר, וכשעה מאוחר יותר החל גדוד 71 בכניסה לכפר.
עם כניסתם ספגו הטנקים ארטילריה סורית, ובהמשך גם הפצצה של רביעיית מטוסים סורים.
טנקים וחי"ר סורים שהסתתרו בין בתי הכפר החלו יורים על הכוח הפורץ, בנוסף לירי מטנקים שהסתתרו בחורשה מדרום לכפר, ואש ממוצב החי"ר על הגבעה מצפון.
הטנקים הישראלים התקשו לזהות את מקורות הירי השונים.
חמישה טנקים מהפלוגה הראשונה שנכנסה לתוך הכפר נפגעו והפלוגה נעצרה.
פלוגה נוספת שנכנסה לחורשה מדרום התקשתה לעבור בשטח הקשה, מספר טנקים פרסו זחל וכמה נפגעו מאש סורית.
פיצוץ תחמושת בטנק סורי פגוע בסמוך לטנק המג"ד הביא לפגיעת רסיס בראשו של עמוס כץ המג"ד.
כץ התקשה להמשיך לפקד על הגדוד והוא העביר את הפיקוד לקמב"ץ, עמוס לוריא.
במקביל לפציעת עמוס כץ פגעה פצצה ממטוס בין הטנקים של גדוד 77 שהיה בעמדות חיפוי.
הקש"א נהרג, וטנק המג"ד קהלני נפגע והושבת למספר שעות.
לוריא התמקם במרכז הכפר, סמוך למסגד, ומשם השיג שליטה על כוחות הגדוד.
כוח סיירת מטכ"ל נשלח לכבוש את מוצב החי"ר מצפון, ושיתק אותו.
במהלך הקרב נפגע אחד הזחל"מים של הסיירת ושני לוחמים נהרגו.
שתי פלוגות נוספות מהגדוד שיועדו לפעול ממערב למזרעת בית ג'ן נקראו לסייע למאמצי כיבוש הכפר.
אחת הפלוגות נתקלה בשיירה של 8 טנקים וכ-20 כלי רכב נוספים שהיו בשטח נחות והשמידה אותם.
אט אט הצליח הגדוד, בסיוע שתי הפלוגות שהצטרפו לקרב, לפגוע בטנקים הסורים המוסתרים.
בצהריי היום הצליחו להשמיד 10–12 טנקים נוספים, וסמוך לשעה 13:00 בצהריים השלימו את כיבוש הכפר.
בקרב לכיבוש מזרעת בית ג'ן נהרגו 16 לוחמים.
ב-12 באוקטובר אחר הצהריים נתקלו כוחות צה"ל לראשונה בכוחות מחיל המשלוח העיראקי.
באותו הלילה נתבקשה החטיבה לשלוח גדוד לתגבר את אוגדה 210 שבלמה את העיראקים וגדוד 75 נשלח דרומה.
הגדוד הועבר תחת פיקוד חטיבה 205 והתמקם באזור כפר ג'בע.
בבוקר 13 באוקטובר, עם הדיפת המתקפה העיראקית, המשיכה אוגדה 210 דרומה כדי לתפוס מחדש את השטחים מהם נסוגה במהלך הלילה, וגדוד 75 כבש את תל מסחרה.
ב-14 באוקטובר חזר הגדוד לחטיבה 7.
הטנקים שנותרו מכוח בן-חנן נקלטו בגדוד 74 שכלל עתה 20–22 טנקים.
תל א-שמס נכבש בליל 13–14 באוקטובר בהתקפת חי"ר שבוצעה על ידי חטיבת הצנחנים 317, כשפלוגה מגדוד 74 מחפה להתקפה.
בבוקר לאחר כיבוש התל נשלח גדוד 74 להגן עליו.
בבוקר 14 באוקטובר תקפו הסורים את מזרעת בית ג'ן.
בכפר ניצבו פלוגת טנקים מגדוד 71 וגדוד מחטיבת גולני, אשר פגעו ב-6 טנקי T-62 סורים והדפו את ההתקפה.
משלב זה פעלה החטיבה בשני כוחות מפוצלים: כוח אחד (גדודים 74 ו-75) הגן על תל א-שמס מפני התקפות נגד, בעוד כוח נוסף (גדודים 77 ו-71), יחד עם החפ"ק החטיבתי, לחם בדרום המובלעת, באגף המזרחי של אוגדה 210 (אך החטיבה נשארה תחת אוגדה 36 ולא סופחה לאוגדה 210).
ב-14 באוקטובר כבשו הגדודים 77 ו-71 ללא התנגדות את התילים תל פטמה ואל ערוס, ממזרח לציר מעץ-כפר נסג' (ציר "יאיר").
ב-15 לחודש ביצעו הסורים התקפת נגד ראשונה על תל א-שמס.
ההתקפה החלה לפנות בוקר עם כוחות קומנדו, ועם אור ראשון הצטרפו אליהם טנקים וחי"ר בסדר גודל של שני גדודים, שתקפו מכיוון צפון וצפון-מזרח.
הטנקים של גדוד 74 התייצבו מול ההתקפה הסורית ועם התגברות הלחץ נשלחה לתל פלוגת טייגר, ובהמשך גם שאר טנקי גדוד 75. עד סוף היום נהדפה ההתקפה הסורית וכ-27 טנקים ונגמ"שים סורים נפגעו.
ב-16 באוקטובר תקפו הסורים פעם נוספת את תל א-שמס בשיטה דומה.
כוחות קומנדו תקפו ראשונים, ואחריהם הצטרפו גם טנקים ונגמ"שים.
הפעם תקפו הסורים גם מכיוון מזרח, בנוסף לכוחות שנעו אל התל מצפון ומצפון-מערב.
ההגנה על התל התחלקה בין שני גדודי הטנקים (74 ו-75).
התקפה זו הייתה קשה יותר.
המ"פ אהוד דפנא (עליו כתב סבו את השיר "הודי חמודי") מגדוד 74 נהרג, יוס אלדר (מג"ד 75) נפצע, ומ"פ נוסף נפצע קשה.
באותו היום תקפה חטיבה עיראקית את אוגדה 210 בדרום המובלעת, כחלק מניסיון התקפה משולב עם הכוחות הירדנים שהגיעו לאזור.
בשעה 9:45 נשלח גדוד 71 לתקוף את אזור דיר אל עדס, כדי להקל את הלחץ על כוחות אוגדה 210. כ-2.5 ק"מ מהכפר החל הגדוד לספוג טילי נ"ט ואש טנקים, ומספר טנקים נפגעו.
הגדוד נעצר והחל לחלץ לאחור את נפגעיו, ובשעות הצהריים נסוג חזרה.
ב-18 לחודש ירד גדוד 74 מתל א-שמס והצטרף לחטיבה 188 שהוקמה מחדש.
גדוד 75 נשאר להגנת התל עם כ-20 טנקים, והסמג"ד, רס"ן יוסי מלמד, מונה למג"ד.
ב-19 באוקטובר פתחו הכוחות הסורים, העיראקים והירדנים במתקפה משולבת.
לפנות בוקר תקף כוח חי"ר עיראקי את תל ענתר, בו ישב כוח מחטיבה 205, והצליח לתפוס אותו.
עם אור ראשון תקפו כוחות השריון העיראקים את כוחות אוגדה 146 (שהחליפה את אוגדה 210 בדרום המובלעת).
האוגדה ביקשה סיוע בבלימת המתקפה וב-9:30 בבקור קיבל יאנוש הוראה, ישירות מפיקוד הצפון, לתקוף את דיר אל עדס, באגף המזרחי של המובלעת.
גדודים 77 ו-71 נשלחו דרומה במטרה ללחוץ על העיראקים מכיוון נוסף.
בקרבת דיר אל עדס נכנס גדוד 71 לשטח נחות כשהוא תחת אש ונחלץ מהשטח רק לקראת הצהריים, אולם המתקפה סייעה בהקלת הלחץ על אוגדה 146. לגדוד 71 נהרג חייל אחד בקרב זה.
ב-20 באוקטובר תקפו כוחות סורים את תל א-שמס.
טנקי גדוד 75 שהיו בהגנה על התל הדפו את המתקפה.
בימים הבאים ועד להפסקת האש ב-24 באוקטובר ניצבה חטיבה 7 בהגנה על המובלעת הסורית מפני מתקפות אפשריות.
עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר 1973 איבדה החטיבה 103 מלוחמיה.
עם סיום המלחמה החלה החטיבה במאמצי שיקום וחזרה לכשירות מלאה.
שדרות הפיקוד מולאו מחדש וחיילים חדשים נקלטו כדי למלא את מקום ההרוגים והפצועים.
גדוד 82, שנשחק ויצא מסד"כ החטיבה ביממה הראשונה למלחמה, הוקם מחדש.
גדוד 75 שוקם והפך באופן קבוע לגדוד טנקים.
יחד עם גדוד 77 כללה החטיבה שלושה גדודי טנקים, ואלה המשיכו להילחם במלחמת ההתשה שהתפתחה בשטחי המובלעת הסורית עד מאי 1974. גדוד 71 שלחם תחת פיקוד החטיבה במהלך המלחמה, הועבר לחטיבה 188 שהוקמה מחדש והפך לגדוד סדיר.
אביגדור קהלני, מג"ד 77, עוטר לאחר המלחמה בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל.
משולם רטס (מג"ד 71), משה-רז רוזנצוויג (מ"פ בגדוד 71), אמי פלנט (מ"פ בגדוד 77), מאיר זמיר (מ"פ בגדוד 82), יצחק מבורך (סגן מפקד הפלס"ר) ואחרים עוטרו בעיטור העוז.
יוס אלדר (מג"ד 75), איתן קאולי (סמג"ד 77), יאיר סווט (מ"פ בגדוד 77) ואחרים עוטרו בעיטור המופת.
חיילים ומפקדים נוספים קיבלו צל"שים על פעולתם במלחמה.
אף כי במהלך המלחמה התרחשו קרבות חשובים רבים, קרבות החטיבה במלחמה, ובעיקר הקרב העיקש בעמק הבכא, נטבעו בתודעת הציבור בכלל ובצה"ל בפרט כאחד הקרבות הגדולים והחשובים ביותר במלחמת יום הכיפורים.
עמק הבכא הפך לאחד מסמלי המלחמה, ולאחר המלחמה התפרסמו כתבות רבות אודות הקרב.
לפרסום הקרב תרם גם ספרו של המג"ד אביגדור קהלני שהתפרסם ב-1975, "עז 77", בו כתב את סיפורו האישי לצד סיפור גדודו במלחמה.
בעמק הבכא, מדרום לחרמונית, הוקמה לאחר המלחמה אנדרטת עז 77 לזכר חללי הקרב, והיא אחת האנדרטאות המרכזיות ברמת הגולן.
אנדרטה נוספת הוקמה ממערב לחרמונית, לזכר לוחמי פלס"ר 7, סמוך לאזור בו נתקלה פלוגת הסיור במארב ב-9 באוקטובר.
חטיבת אבו אל-פדל אל-עבאס , הידועה גם בשם גדודי אל-עבאס (كتائب العباس; תעתיק מדויק: כַּתַ֫אאִבּ אלעבאס), היא קבוצה מיליטנטית מוסלמית שיעית סורית רדיקלית הפועלת ברחבי סוריה.
הקבוצה נקראת על שם הכינוי "אל-עבאס בן עלי", שהיה כינויו של בנו של האימאם עלי.
הארגון הוקם בסוף 2012 כדי להגן על מסגד א-סיידה זיינב ואתרים אחרים הקדושים לשיעים בסוריה, וזאת בתגובה לחילול אתרי מורשת ופולחן שיעים על ידי דאעש ואחרים, מתנגדי משטר אסד, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
הארגון הוקם בחסות איראנית, על ידי:
אחמד כַּיַארה , ששמו האמיתי היה: אחמד חסן נשעאן אל-עטוואני (أحمد حسن نشعان العطواني), עיראקי שנעצר בעיראק על ידי הכוחות האמריקנים ב-2007 ולאחר ששוחרר היגר לסוריה.
חוסיין עג'יב גַ'זַּה (حسين عجيب جظة), סורי שיעי מאזור חַלַבּ.
משמרות המהפכה וכוח אל-קודס האיראניים דאגו שארגון חזבאללה יאמן את לוחמי הארגון שבתחילה השתתף בקרבות נגד המורדים באזור דמשק ובהמשך גם במקומות אחרים, כגון חלב וזאת בהוראתו הישירה של מייג'ור גנרל קאסם סולימאני.
לאחר נפילת משטר אסד האופוזיציה הסורית גרשה את הארגונים בציר ההתנגדות מסוריה ואת חטיבת אבו אל-פדל אל-עבאס פרקה.
במחצית שנת 2013, דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס על פיצול בתוך הארגון, על רקע כספי ואישי.
הפיצול היה מלווה בשימוש באלימות בין הצדדים ובסיומו הוקמה חטיבה נפרדת של לוחמים סורים והלוחמים מעיראק חזרו למולדתם והשתתפו שם בלחימה נגד דאעש.
על הארגון בסוריה פיקד מאהר עג'יב גַ'זַּה (ماهر عجيب جظة) – אחיו של אחד משני המייסדים.
ב-19 במאי 2014, חטיבת אבו אל-פדל אל-עבאס בחלב נחלה תבוסה כאשר לוחמים מקבוצת מורדים סורית אסלאמית סונית, השתלטו על המטה האזורי שלהם.
במהלך 2014 נמצאה תעודת לוחם של הארגון וממנה עולה כי החטיבה או חלק ממנה, סופחו למשמר הרפובליקה של סוריה.
בין 2014 ל-2018, לוחמי הארגון ביצעו מעשי טבח נגד אוכלוסיות סוניות ברחבי סוריה.
בסוף יוני 2018 דווח שהארגון מוביל את המתקפה של הצבא הסורי נגד המורדים, קרוב לגבול ישראל בגולן, בגיבוי מטוסים רוסיים.
בנובמבר 2021, לוחמי הארגון תקפו באמצעות רקטות שדה נפט מזרחית לדיר א-זור וגרמו לפציעתם של ארבעה חיילים אמריקאים.
בספטמבר 2022, יצאה שיירה צבאית של לוחמי הארגון (חמישה עשר כלי רכב עמוסים לוחמים) מפאתי דמשק והגיעה לאזור חלב, כדי לתגבר מיליציות פרו-איראניות אחרות שמוצבות שם.
ב-10 בנובמבר 2023, יצא הארגון מדמשק ונפרס באזור דיר א-זור.
לשם ביצוע סיורים על גבי כלי רכב צבאיים חמושים בארטילריה ותותחים נגד מטוסים.
במקביל, נפרסו באזור עוד כוחות של מיליציות פרו איראניות, במגמה לנטרל נוכחותם של הכוחות האמריקאים שפעלו שם.
חטיבת אֹרִי (חטיבה 182) היא חטיבת חי"ר במילואים הפועלת תחת אוגדה 96, שהוקמה כחלק מלקחי מלחמת חרבות ברזל להקמת אוגדה מרחבית חדשה ובה חמש חטיבות חי"ר במילואים הנושאות את השם המשותף "חטיבות דוד".
בשגרה מתפקדת החטיבה כיחידת מילואים, ובנוסף מתאמנת להקפצה מהירה בעתות חירום בגזרות ירושלים עד אשקלון, כאשר תפקידה בזמן מלחמה הוא להיות הכוח המגן הראשוני על האזור עליו היא אחראית.
החטיבה נמצאת נכון להיום (פברואר 2026) בתהליך מבצוע הגדודים, כאשר חלק מהגדודים כבר מבצעיים הלכה למעשה, וחלקם בהליך מבצוע מתקדם.
כיתר חטיבות דוד, מרבית חיילי החטיבה הם בגילאי 38 עד 58, או חיילים שקיבלו פטור משירות מילואים וחזרו לשירות.
החטיבה מונה חמישה גדודים כשלכל אחד מהם מוגדרים גבולות גזרה, כאשר כל גדוד מורכב מבני אזור השיוך שלו.
חטיבת אֹרִי מונה חמישה גדודים, בגבולות הגזרה שבין אשקלון לירושלים.
כל גדוד בנוי על בני האזור הגאוגרפי המתאים, בכפוף לצורך מבצעי:
גדוד ירושלים (1821) – אחראי על גזרת ירושלים.
גדוד צורי (1822) – אחראי על גזרת בית שמש.
גדוד איתי (1823) – אחראי על גזרת רחובות, יבנה.
גדוד ארבל (1825) – אחראי על גזרת קריית גת, אשקלון.
גדס"ר ישי (1824) – אחראי על גזרת קריית מלאכי, אשדוד.
כחלק מהצורך להוריד עומס מהחטיבות המתמרנות, החל מאוגוסט 2025 גדודי החטיבה מבצעים תעסוקה מבצעית בגזרת עוטף ירושלים על מנת למנוע שחיקה של החטיבות הלוחמות בעזה ובצפון.
חטיבות הבעת' או גדודי הבעת' היו ארגון מיליציה התנדבותי שהורכב מחברי מפלגת הבעת' הסורית, כמעט כולם מוסלמים סונים מסוריה וממדינות ערב אחרים אשר היו נאמנים לממשלת בשאר אל-אסד הסורית.
גדודי הבעת' הוקמו בחלב ב-2012 בפיקודו של הילאל הילאל , לאחר שהמורדים השתלטו על רוב החצי המזרחי של העיר.
בתחילה שימשו גדודי הבעת' לשמירה על מבני ממשלה ומתקנים מרכזיים אחרים בחלב, אך תפקידם התרחב ככל שגדל כוחם מ-5,000 חברים בנובמבר 2012 ל-7,000 בדצמבר 2013.מאוחר יותר נוצרו יחידות נוספות בלטקיה ובטרטוס.
בסוף שנת 2013 החלה החטיבה להתפרס בדמשק והוטל עליה לאייש מחסומים ולבצע "פעולות לוגיסטיות קלות".
החטיבה עמדה בראש המתקפה על העיר העתיקה של חלב בתחילת 2014 בקרב חלב.
ב-2018 החלה ממשלת סוריה לפרק את גדודי הבעת', כמו גם מיליציות פרו-ממשלתיות אחרות, תוך שילוב חלקים מהן בצבא הסורי.
גדודי הבעת' פורקו בעקבות הסכם הפירוז באידליב בספטמבר 2018. מנהיג הקבוצה דאז, ג'יהאד ברכאת, הודיע בעמוד הפייסבוק שלו כי "המבצעים הצבאיים שניהלו כוחות הבעת' הסתיימו לחלוטין".
כמה ממפקדי החטיבות לשעבר המשיכו למלא תפקידים בולטים בסוריה.
באסם סודן ואיסאם נבהן סובאי, לשעבר מפקדי החטיבות בלטקיה וחמה, בהתאמה, התמודדו בהצלחה כמועמדים בבחירות לפרלמנט בסוריה ב-2020.
חטיבת אל-ג'בל היא פלג דרוזי חמוש שבסיסו בעיקר במחוז א-סווידא בדרום סוריה.
חטיבת אל-ג'בל נוסדה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, והשתתפה בפעולות צבאיות שונות ומילאה תפקיד בולט בדינמיקה הביטחונית האזורית.
פעילותה ומנהיגותה משכו תשומת לב מקומית ובינלאומית.
3 באוגוסט 2025, כחלק מהמאמצים של המועצה הצבאית של א-סווידא להקים את המשמר הלאומי.
כלל הפעילים בחטיבה הצטרפו למשמר הלאומי כחלק מהמאמצים.
הקמת החטיבה הייתה ב-2014 על רקע מלחמת האזרחים בסוריה.
הקמתה שיקפה מאמצים מקומיים להשתלט ולהגן על קהילות במחוז סווידא, בו ישנו רוב דרוזי.
בעוד שהפלג שאף בתחילה להגן על הקהילה, הוא ביצע גם התקפות נגד כוחות האופוזיציה והממשלה, בהתאם לבריתות המשתנות של הסכסוך.
חטיבת אל-ג'בל תקפה כוחות האופוזיציה בזמן שלטון אל-אסד.
היא גם השתתפה בדיכוי האופוזיציה בתוך סווידא, דבר ששיקף את בריתה עם כוחות הממשל במקרים מסוימים.
ביולי 2018 הסיעה חברה למיליציה הדרוזית גברים של כבוד ולזרוע הצבאית של המפלגה הלאומנית הסוציאליסטית הסורית "נשרי הסערה" , בזמן שנלחמה נגד דאעש.
הפלג הצטרף למשמר הלאומי של א-סווידא בסוף 2024 בתור חטיבה צבאית, ולקח חלק בעימותים בדרום סוריה בשנת 2024.
הקבוצה פרסמה הצהרה משותפת עם אנשי גברים של כבוד בינואר 2025, בה הדגישה כי היא מוכנה להשתלב ב"גוף צבאי" חדש.
משרדו של מושל סוויידא, מוסטפא אל-בקור, הותקף ב-21 במאי 2025 על ידי פושעים חמושים ששחררו בהצלחה את ראגיב קרקוט, גנב מכוניות מורשע.
הפלג גברים של כבוד סיפקו כיסוי ליציאתו של אל-בקור, בעוד שחטיבת אל-ג'בל נאבקה בפושעים.
הנהגת הפלג היוותה מוקד לסכסוכים מקומיים ואזוריים.
מרחג' אל-ג'רמני, אחד המנהיגים הבולטים של החטיבה, נרצח ביולי 2024 בביתו בסווידא.
מותו הדגיש את מעמדם השברירי של מנהיגי הפלג, ואת הדינמיקה ההפכפכה באזור.
יחסיה של חטיבת אל-ג'בל עם פלגים אחרים השתנו לאורך זמן.
למרות שבהתחלה היא חברה לפלגי הגנה מקומיים, היא שיתפה פעולה גם עם כוחות תומכי המשטר.
עם זאת, מאבקי כוח פנימיים ונאמנויות משתנות הובילו לעיתים למתחים בתוך הקהילה המקומית.
חטיבות הענקים הדרומיות היא מיליציה תימנית פרו-ממשלתית.
לוחמיה מגיעים ברובם משבטי דרום תימן במחוזות להג', אביין ודלה.
הם כוללים גם תלמידים סלפיים ממכון דאר אל-חדית' הדתי של מוקבִּל בן האדי אל-ואדעי בדמאג', צעדה, אשר גורשו על ידי החות'ים בתחילת 2014. המיליציה היא חלק מהכוחות המשותפים בתימן, והסיעה הגדולה ביותר במבנה זה.
חטיבות הענקים זוכות לתמיכה נרחבת מצד איחוד האמירויות הערביות – הן צבאית והן כלכלית.
החטיבות היו במקור חלק מהצבא של צפון תימן מאז תחילת שנות ה-70. לאחר איחוד תימן, השתתפו בקרבות אינטנסיביים במלחמת האזרחים של 1994, והמשיכו להיות יחידה יעילה בצבא התימני.
כוחות הענקים המקוריים כבר אינם קיימים רשמית, והם פוזרו והוצבו במקומות שונים לאורך השנים.
חטיבות הענקים הנוכחיות הן כוח חדש יחסית בתימן.
הן צמחו מתוך ההתנגדות הדרומית שנלחמה בחות'ים בדרום בתחילת הלחימה בשנת 2015. הן הפגינו את כוחן הצבאי במהלך המתקפה במחוז אל-חודיידה, בה הרגו מאות לוחמים חות'ים.
במאי 2018 השתלטה המיליציה יחד עם כוחות הקואליציה הערבית על מספר מוקדים בעיר תעז מידי החות'ים.
בקרבות נהרגו מספר לוחמי חות'י, וציודם הושמד או ניזוק.
לאחר שהשתלטו על "צומת מוקה", החלה המיליציה, יחד עם כוחות נוספים של הכוחות המשותפים, ההתנגדות הת'האמית וההתנגדות הלאומית של תארק סאלח, להתקדם לעבר "צומת ברא" במטרה לנתק את קווי האספקה של החות'ים.
למרות שחברים רבים בחטיבות הענקים מזוהים כסלפים, רובם בראש ובראשונה תימנים דרומיים.
בדצמבר 2021 הודיעו חטיבות הענקים ששלחו כוחות למחוז שבווה "כדי לשחרר אזורים שנפלו לידי החות'ים", והצליחו לגרש את המורדים בתוך כשבועיים.
החטיבות גם השתלטו על אזורים בדרום מחוז מאריב הסמוך, שם נמשכו קרבות עזים בין המורדים לבין הכוחות הפרו-ממשלתיים על בירת המחוז האסטרטגית.
לאחר השלמת מבצע "סערת הדרום", הודיעו חטיבות הענקים הדרומיות על פריסת כוחות מחדש לאחר ש"השלימו את משימתם", אך הדגישו שכוחותיהן נשארים בחזית מוכנים להדוף כל מתקפה חות'ית.
ב-7 באפריל 2022, הנשיא עבד רבו מנסור האדי פרסם צו המפטר את סגנו עלי מוחסן אל-אחמר, ומעביר את סמכויותיו למועצת נשיאות חדשה שתנהיג את המדינה בתקופת מעבר.
מפקד חטיבות הענקים, עבד אלרחמן אבו זראעה אל-מחרמי, הוא חבר במועצה זו.
חטיבת גולני (חטיבה 1) היא חטיבת חיל רגלים סדירה בצה"ל שהשתתפה בכל מלחמות ישראל.
החטיבה משתייכת לפיקוד הצפון, נמצאת תחת פיקודה של עוצבת געש (אוגדה 36).
חיילי חטיבת גולני חובשים כומתה חומה עם סמל חיל הרגלים ונועלים נעליים שחורות.
הצבע החום מסמל את הלוחמים הראשונים של החטיבה שהיו עובדי אדמה שגויסו.
דגל החטיבה הוא בצבעי ירוק וצהוב המסמל את שטחי הלחימה, גם בצפון וגם בדרום.
סמלה של החטיבה, הנמצא גם על תג היחידה, הוא עץ זית בעל שורשים עמוקים ביותר, שעוצב על ידי דוד אלף.
זאת, אף על פי שההשראה לציור העץ הייתה ככל הנראה של עץ אלון.
בשנת 1979 ניטע עץ זית על יד "קירות הזעקה" במוזיאון גולני.
מחטיבת גולני צמחו הרמטכ"לים מרדכי גור, משה לוי, גבי אשכנזי וגדי איזנקוט שהיו אף מפקדי החטיבה.
מאיר עמית ראש המוסד היה מג"ד ומח"ט בחטיבה.
מפקדים רבים בחטיבה כמו אברהם יפה, משה פלד, אריאל שרון, רחבעם זאבי, יונה אפרת, אורי שגיא, יקותיאל אדם, משה קפלינסקי, אמיר דרורי, יאיר נוה, תמיר ידעי, רסאן עליאן, שלומי בינדר, שי קלפר ועוד הפכו לאלופים בצה"ל.
חטיבת גולני הוקמה ב-22 בפברואר 1948 על ידי ארגון ההגנה, יחד עם חטיבת כרמלי, בעקבות פיצולה של חטיבת לבנוני, אשר הוקמה בשנת 1947 והייתה מופקדת על הגנת צפון הארץ.
חטיבת גולני, בפיקודו של משה מן, הופקדה על האזור הצפון-מזרחי, וחטיבת כרמלי הופקדה על האזור הצפון-מערבי.
בקיץ 1948 החליף נחום גולן את מן בפיקוד על החטיבה, כאשר למספר שבועות בתווך שימש בתפקיד מישאל שחם.
החטיבה נקראה בתחילה חטיבת הגליל והעמקים, וקיבלה את השם גולני עם ירידתה לנגב כעשרה חודשים לאחר מכן.
במבוא לספר "אילן ושלח" כתב נחום גולן:
כחטיבת חי"ר סדירה השתתפה חטיבת גולני בכל מלחמות ישראל.
חטיבת גולני השתתפה בקרבות הבלימה בעמק הירדן מול צבאות סוריה ועיראק.
במהלך קרבות עשרת הימים ביולי 1948 השתתפה החטיבה במבצע דקל לשחרור הגליל המערבי וכיבוש נצרת.
בשלהי אוקטובר 1948 השתתפה במבצע חירם לסילוק "צבא ההצלה" של פאוזי קאוקג'י מצפון הארץ והגליל.
בדצמבר 1948 הועברה החטיבה לחזית הדרום כשהיא מתמקמת במחנה ג'וליס, והשתתפה במבצע אסף לסילוק נקודות אחיזה מצריות בנגב המערבי ובמבצע חורב, שבו נהדפו כוחות צבא מצרים מאדמת ישראל.
גדוד גדעון 13, גדוד הפשיטה 19, שתי סוללות תותחי שדה, סוללת תותחי נ"ט ומחלקת הנדסת שדה של החטיבה השתתפו בכיבוש הערבה ומפרץ אילת במבצע עובדה בסיום מלחמת העצמאות.
בלילה שבין 22–23 דצמבר 1948, במסגרת "מבצע חורב" לשחרור הנגב, נערך אחד הקרבות הידועים של החטיבה על ידי גדוד גדעון – קרב משלט 86. התקיפה של הכוחות המצריים ברצועת עזה הייתה חלק ממבצע הטעיה נרחב.
התוכנית כללה תקיפת הרצועה אך למעשה כוחות צה"ל נעו דרך רביבים לניצנה כדי לשחרר את הנגב.
בחצות תקף גדוד גדעון 13 את מוצב 86 המצרי אשר נמצא כשני קילומטר מזרחית למסילת הרכבת בדרך בין ח'אן יונס לעזה.
הקרב נערך בגשם עז ובמהלך הלילה הצליחו לוחמי הגדוד לכבוש את המוצב.
עקב הגשמים העזים הוצפו הנחלים באזור ומנעו את הגעת שיירת התגבורת והאספקה.
בבוקר פתחו המצרים בהתקפת נגד משולבת של חי"ר, שריון וארטילריה.
לוחמי גדוד 13, שהיו מצוידים ברובים ובמקלעים מסוג "בזה" בלבד, נלחמו בגבורה עד להוראה של מפקד חזית הדרום יגאל אלון על נסיגה מהגבעה.
במהלך הקרב נהרגו 29 לוחמים, 10 נותרו בגדר נעדרים ו-35 לוחמים נפצעו.
בתחילת 1949, כחלק מארגון מחדש של צה"ל, הוקם בחטיבה גדוד 103 על בסיס גדודים 51 ו־152 ממחוז השפלה וגדוד 103 של מחוז הגליל.
גדוד 19 המשוריין היה לעתודה מטכ"לית.
במאי 1949 הועבר גדוד 103 מהחטיבה לחטיבת הראל (10) כגדוד מילואים שקלט את משוחררי החטיבה.
באוגוסט 1949 נקבעה החטיבה כחטיבה הסדירה בפיקוד הצפון.
בעקבות פירוק חטיבת גבעתי (5) ב־1956 הועבר גדוד 51 לחטיבת גולני, שהפכה לחטיבת החי"ר הסדירה היחידה, לצד חטיבת הצנחנים (35) וחטיבת השריון 7.
קרב תל מוטילה: היה רצף של קרבות ואירועי אש, אשר התחוללו מ-2 במאי עד 6 במאי 1951 מצפון לכנרת (באזור בו נמצא בימינו היישוב אלמגור), בין הצבא הסורי ובין צה"ל.
השם תל-מוטילה מתייחס לשלוש גבעות ממערב לאזור המפורז, שנודעו בשמות תל אל-מוטילה, מוצב "השפך" ומוצב "הדמות".
בסוף אפריל ותחילת מאי 1951, יחידות סוריות חצו את הגבול והשתלטו על שלוש גבעות אלו.
בקרב על מוצב "הדמות" נהרגו 30 מלוחמי "גולני", בנוסף לעשרה לוחמים אשר נהרגו בארבעת הימים הקודמים.
לאחר קרבות תל מוטילה, שהיוו את שיאו של העימות הצבאי במאבק על השליטה באזור המפורז, נסוגו הכוחות הסורים מהאזור והשתררה רגיעה יחסית בגבול עם סוריה למשך כארבע שנים.
החל מסוף שנות השמונים יצאו מאמרים ומחקרים עם ביקורת קשות על תפקודם של המח"ט מאיר עמית ובעיקר על רחבעם זאבי אשר בכל מהלך הלחימה ישב במקום בטוח הרחק משדה הקרב.
עם זאת, הודגשה במחקרים אלו גבורתם של הלוחמים והמפקדים בשטח ובמיוחד תפקודו של המ"פ זאב סלעי.
אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות תל מוטילה נחנכה במושב אלמגור בשנת 1997.
מבצע הר געש (פעולת הסבחה): גדוד 12 השתתף בפעולת הסבחה, שבה תקפו מוצבים מצריים באזור ניצנה ב-2 בנובמבר 1955 על ידי כוחות "גולני", צנחנים ונח"ל.
על הגדוד פיקד אורי בר-רצון.
מבצע קדש (מלחמת סיני): החטיבה נלחמה במסגרת אוגדה 77, בפיקוד אלוף חיים לסקוב, בצפון סיני ובמיוחד בצומת רפיח.
לוחמי החטיבה השתתפו בקרב כיבוש מוצבי צומת רפיח שמטרתו הייתה לשחרר את הצומת על מנת שכוחות שריון יוכלו להיכנס לעבר אל עריש.
ב-1 בנובמבר הושלמו משימות החטיבה – נכבש מתחם רפיח וחטיבת השריון החלה לנוע לעבר אל עריש.
מבצע חרגול (פעולת תאופיק): פשיטה על הכפר הסורי תאופיק אל-תחתא, שנערכה ב-1 בפברואר 1960, כתגמול על התקפות הסורים על קיבוץ תל קציר.
מבצע נוקייב (מבצע "סנונית"): פשיטה על המוצבים הסוריים בנוקייב, שנערכה ב-16 במרץ 1962, בעקבות התנכלות של הסורים לדיג בכנרת.
מבצע צוק סלע או מבצע שונה: ב-27 במאי 1965 הותקף בסיס מחבלים בח'רבת שונה בעמק הירדן.
במבצע פעלו בו-זמנית צוותי קרב חטיבתיים מחטיבות גולני והצנחנים.
צוות-קרב משולב דו-גדודי מחטיבת גולני פעל נגד חוות עדנן צדקי ליד ח'ירבת שונה.
כוח מגדוד "גדעון" והסיירת בפיקודו של גרובר, מג"ד "גדעון", ביצע את הפשיטה ופוצץ את מבני החווה.
כוח בפיקודו של פייקס, מג"ד "הבוקעים הראשון", איבטח את ראש הגשר ליד קיבוץ נווה-אור.
שתי כיתות מבית הספר למ"כים פעלו כחסימות.
בדרך הנסיגה התפוצץ מטען-צד, ושבעה חיילים נפצעו.
צוות-קרב של גדוד צנחנים (בפיקוד סא"ל אפרים חירם) פעל נגד יעדים ליד ג'נין.
מבצע מאזניים: ב-27 באוקטובר 1965 נערכה פעולת התראה בכפרים חולא ומיס אל-ג'בל בלבנון, לאחר שמחבלי פת"ח חדרו לישראל דרך כפרים אלה.
מבצע קלעת: ב-29 באפריל 1966 הותקף בסיס מחבלים בקלעת שבעמק הירדן.
עם פתיחת המלחמה ב-5 ביוני 1967 נכנסו יחידות החטיבה, בפיקודו אל"ם יונה אפרת, לתקופת המתנה מתוחה בצפון, שבה הם התאמנו והתכוננו לפקודת הצטרפות ללחימה.
ביום השני ללחימה נקרא גדוד "אריות הגולן" (גדוד 17), יחד עם פלוגת הסגל של בסיס הטירונים בא"ח 1, להילחם תחת פיקוד חטיבת שריון בפריצה לעיר שכם וכיבושה.
בשבוע הראשון של הלחימה נכנסה פלוגת הפלחה"ן יחד עם גדוד 12, לג'נין וטובאס.
לאחר סיום הקרבות הוחזרה החטיבה לגזרה הסורית.
ביום החמישי למלחמה, 9 ביוני, עם כניסת החזית הסורית למהלך המלחמה, יועדה החטיבה לאחד משני מאמצי ההבקעה העיקריים בצפון רמת הגולן – כיבוש מערך המוצבים הסוריים בין קו הגבול לכפר זעורה.
בגלל מצוקת זחל"מים נשאר גדוד "גדעון" כעתודה כללית בידי המח"ט, על-פי התוכנית החטיבתית להבקעת המערך הסורי בצפון הגולן "וניצול הצלחה" להרחבת המאחז מזרחה (למתחם זעורה) וצפונה (למתחם הבניאס).
תוכנית הקרב הייתה: גדוד 12 "ברק" (בפיקודו של מוסא קליין) על גבי זחל"מים ומתוגבר בפלוגת טנקים מחטיבה 37 יכבוש באיגוף ממזרח את תל פאחר ואת בורג' בביל, לאחר מכן יסייע באש לכיוון תל עזזיאת ויהיה מוכן לפעולה בבניאס, עין פית ותל חמרה.
גדוד 51 "הבוקעים הראשון" (בפיקודו של בני ענבר) עם מחלקת טנקים יכבוש את מוצב בחריאת, תל עזזיאת וחירבת סודה.
גדוד 13 "גדעון" (בפיקודו של פנחס נוי) הוצב בעתודה ומוכנות לכבוש את אזור הבניאס.
גדוד 334, גדוד מרגמות מתנייעות 120 מ"מ, היה חלק אורגני של חטיבת גולני במלחמת ששת הימים.
המג"ד אלי עשת היה בחפ"ק החטיבתי בעת תקיפת הרמה והגדוד נתן סיוע ארטילרי.
המהלך התפתח לקרב תל פאחר, שבו נכבש המוצב הסורי בתל פאחר לאחר חמש שעות של לחימה.
בלילה שבין 9 ו-10 ביוני הוטל על החטיבה לכבוש את אזור הבניאס: גדוד 51 נשלח לתפוס את מחנות הבניאס ומבנה המשטרה וגדוד 13 הופנה לתפיסת הכפר בניאס.
בהמשך היום נעה החטיבה בתנועה מהירה לתוך הרמה כדי להספיק לתפוס כמה שיותר שטח עד כניסת הפסקת האש לתוקף.
גדוד אחד של החטיבה נע יחד עם חטיבה 45 לכיוון מסעדה ונערך באזור עד הערב.
שאר החטיבה התקדמה לכיוון קוניטרה, ומג"ד 13, פנחס נוי, הניף את דגל ישראל מעל בניין הכוחות הסורים בצפון הרמה.
ב-12 ביוני הונחת כוח מגדוד 13 של חטיבה 1 על שלוחה של החרמון בגובה 2,224 מטרים ותפס אותה ללא קרב.
ימים ספורים לאחר המלחמה, ב-15 ביוני 1967 נהרגו 11 לוחמים מגדוד 13 כאשר נכנסו לבונקר ממולכד בבית המכס העליון ברמת הגולן.
בין שתי המלחמות ומלחמת ההתשה
עם תום מלחמת ששת הימים החלה מלחמת ההתשה אשר נמשכה כשלוש שנים לאורך החזית המצרית, הירדנית, הסורית והלבנונית.
חטיבת גולני על כל יחידותיה השתתפה בלוחמה בכל הגזרות.
כוחות החטיבה פעלו במשימות ביטחון שוטף במרחב רמת הגולן בגזרת עמק הירדן שהחלה להיות כר נרחב לפעילות חבלנית ובגזרת הלבנון – הפתחלנד.
בחזית תעלת סואץ החזיקו חיילי החטיבה את קו המוצבים לאורך תעלת סואץ.
בכל הגזרות, כולל השנים שלאחר הסכם הפסקת האש עם מצרים, ביצעה החטיבה מאות פשיטות ומבצעים, בהם:
הפשיטה על מוצב החרוט ב-25 באוקטובר 1968, במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
הפשיטה לכפר יאבס, כונתה גם מבצע "אסותא 12", בוצעה ב-8 במאי 1969 במטרה לפגוע בארגוני המחבלים שפעלו משטח ירדן כנגד ישראל.