tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד המאפיינים התיאוקרטיים שיש בישראל הוא היעדר מנגנון אזרחי לנישואין וגירושים.
הסמכות לדיני המשפחה בישראל מסורה למימסדים דתיים: בתי הדין הדתיים, בהם לכל אמונה ודת קיימים חוקי נישואים משלה: יהודים על-פי ההלכה, מוסלמים על-פי השריעה וכן הלאה.
בנוסף, רשויות דתיים מרכזיות הוקמו בידי המדינה וממומנים מתקציבה, ביניהם: מימסד הרבנות, בתי הדין הדתיים, הרבנות הצבאית ומשרד הדתות.
בנוסף, קיימת בישראל חקיקה דתית ענפה, בתחומים מגוונים הנוגעים לחיי האזרח, ביניהם: שבת, כשרות, חינוך וקבורה.
בתקופת המקרא, הייתה למערכת השלטון הישראלית מאפיינים תיאוקרטיים רבים.
המלכים הראשונים שיסדו את שושלות המלוכה בישראל, שאול, דוד וירבעם, נמשחו על ידי הנביאים שליחי האל, אם כי לא היו מנהיגים דתיים.
הקשר בין המלך לבין הכהן הגדול התבטא בהדרכה ובשאלות שהפנה המלך לאל דרכו על ידי האורים והתומים.
לכל אורך תקופת המלכים הייתה למלכי ממלכת ישראל וממלכת יהודה הדרכה צמודה מצד הנביאים (אם כי במקרים רבים לא שמעו המלכים לקולם).
זאת ועוד, לפי המקרא, משה, מנהיגם הראשון של בני ישראל היה שליחו הישיר של האל, כמו גם ממשיכו יהושע בן-נון וחלק מהשופטים.
לכנסייה האנגלית תפקיד מגוון כגוף המייצג של הזהות האנגלית מאז הקמתה בידי הנרי השמיני, במיוחד בתקופת המחאה הפרוטסטנטית, כאשר התפקיד הגאופוליטי של אנגליה אל מול ספרד גרם לקתוליות להיתפס ככוח המנסה לפגוע באינטרסים האנגליים.
בדומה למצב בנורווגיה, גם בממלכה המאוחדת המונרך הוא ראש הכנסייה האנגליקנית, ובנוסף הלורד צ'נסלור חייב על פי חוק להיות אנגליקני.
יפן היא מדינה דמוקרטית אשר בראשה עומד קיסר יפן.
על פי אמונת השינטו, הדת הרשמית במדינה, הקיסר הוא צאצאה של אמטראסו, אלת השמש.
התאוקרטיות הגדולות והידועות ביותר היו הח'ליפות האומאית והעבאסית וכן מדינת האפיפיור.
דוגמה שכיחה נוספת מימי קדם היא מצרים הפרעונית, שבה נחשב המלך, פרעה, לישות אלוהית אשר שלטה בממלכה באמצעות כוהנים.
למעשה הייתה זו יותר קיסרות מאשר תאוקרטיה, כיוון שהחוקים הגשמיים שלטו בדת ולא להפך, אך מהרגע בו הפרעה (מימי רעמסס הגדול) הוכר כאל שתי ההגדרות הפכו לתקפות, דהיינו תאוקרטיה וקיסרות.
באירופה של תחילת ימי הביניים היה האפיפיור תלוי במלכים, השפעתו כשלעצמו הייתה קטנה והתמקדה בתחום המוסרי.
המלכים המרובינגים שהיו פרנקים סאלים לא נמשחו בטקס ההכתרה שלהם ולא ציפו להכרה כנסייתית.
אולם עם עליית השושלת הקרולינגית נזקקו אלו לתמיכת הכנסייה על מנת להיות מוכרים כמלכים בחסדי האל.
מצד שני לאנשי הכנסייה היה אסור לשפוך דם ולכן לא יכלו לכפות את דעתם או להעניש.
השילוב בין הרצונות הביא לעליית כוחה של הכנסייה וליצירת משטר תאוקרטי בו השלטון החילוני נשמע לאליטה הדתית.
בנצרות, ז'נבה בתקופת השפעתו הגדולה של ז'אן קלווין, מייסד הקלוויניזם, מתויגת לרוב כתאוקרטיה פרוטסטנטית.
מונטנגרו היא דוגמה נוספת למונרכיה אשר נכנעה לשליטת הכנסייה האורתודוקסית המקומית במטרה לחזק את עצמאותה הלאומית אל מול סכנת הפלישה העות'מאנית ובכך הפכה לתאוקרטיה.
הכנסייה היוותה גורם משמעותי בשלטון עד שנת 1851 בה החליט השליט הדתי דנילו השני לעזוב את תפקידו ככומר, להתחתן ולהכריז על עצמו כנסיך - בכך הסתיימה התקופה התאוקרטית של מונטנגרו.
דוגמה לתאוקרטיה נוצרית נוספת ניתן למצוא בפירנצה תחת שלטונו של ג'ירולמו סבונרולה.
באסלאם, מדינה נחשבת לתאוקרטיה בתקופה שבה נשלטה על ידי הנביא מוחמד.
מוחמד יסד תאוקרטיה נוספת במכה עד 630 לספירה.
דוגמאות לתאוקרטיות נוספות באסלאם ניתן לראות בסודאן המהדית ובמדינת הטליבאן באפגניסטן (1996-2001) וכן בשלטון האימאמים בסוואט, חבל ארץ בצפון-מערב פקיסטן.
תימן נשלטה עד להפיכת 1963 בידי אמאם זיידי, שהיה ראש כל השיעה הזיידית.
טיבט, בתקופה שבה נשלטה על ידי הדלאי לאמה, בעיקר לפני הרפורמות של המאה העשרים, מסווגת כתאוקרטיה בודהיסטית.
משטר זה התקיים עד להגלייתה של ממשלת השלטון לאחר הפלישה הסינית.
טבעו של הבודהיזם הטיבטי גורם למושג תאוקרטיה להתפרש באופן לא מדויק.
גם במונגוליה החיצונית התקיים משטר תאוקרטי של הלאמה (עד שהסובייטים כינונו במקומו משטר קומוניסטי), גם כאן יש לסייג ולומר כי משנת 1639, כאשר בנו של המונגול קאן מאולן בטור הוכרז כבודהה, תמכה השושלת במקביל הן במשטר התאוקרטי והן בסמכויותיה של האריסטוקרטיה החילונית.
משטר תאוקרטי או דמוי תאוקרטיה הוקם, בתקופות מסוימות בהיסטוריה, כסוג של מחאה חברתית או כתוצאה מאידיאליזם אוטופי.
הדוגמה הבולטת לכך היא "הממלכה השמימית של השלום הגדול" שהוקמה במאה התשע עשרה בסין.
כמו גם "עיר הנביאים" של האינדיאני טנסקוואטאה משבט השיין, שהיוותה סוג של עיר מדינה דתית, אך ייתכן וצביונה היה יותר של קהילה רצונית מאשר תאוקרטיה.
מושבת מפרץ מסצ'וסטס פעלה גם היא כתאוקרטיה תחת שלטונם של הפוריטנים במהלך המאה השבע עשרה.
תֵּאוֹרְיָה היא תבנית חשיבה רציונלית אנושית, השערה אבסטרקטית, השואפת להיות אובייקטיבית.
מטרתה היא ליצור מסגרת התייחסות המכילה כללים והפשטות אודות העולם.
במדע כיום, המונח תאוריה מדעית מתייחס לתיאור שיטתי של הטבע שעקבי עם השיטה המדעית, תיאור שעבר ביסוס נרחב, בהתאם לקריטריונים של המדע המודרני.
תאוריה מסבירה תופעה מסוימת או קבוצת תופעות בעלות קשר ביניהן.
תאוריות כאלה מתוארות כך שבדיקות מדעיות יהיו מסוגלות לספק ראיות אמפיריות שיספקו להן אישושים או יביאו לסתירה שלהן.
לרוב, רכיבי התאוריה הם הגדרות בסיסיות – קונצפטואליזציה (conceptualization), הנחות יסוד, מספר חוקי טבע בסיסיים ומתודולוגיה המכוונת את הדרך בה יש ללמוד מחוקים אלה וכוללת הסברים אודות התופעות הנחקרות.
בדרך-כלל, ככל שתאוריה מתאימה יותר למסקנות העולות מניסויים ומתצפיות, כך היא תקפה ומהימנה יותר ולרוב גם שימושית יותר.
המילה תורה מתארת לעיתים תאוריה אחת ולעיתים מקבץ של תאוריות בעלות נושא משותף, לדוגמה: תורת הכבידה, תורת הספרות או תורת האישיות.
תאוריות קיימות בכל ענפי המדע.
דוגמאות: בפיזיקה – תורת היחסות הכללית והתאוריה הקינטית של הגזים; בביולוגיה – האבולוציה ותורת התא; בגאולוגיה – טקטוניקת הלוחות; בפסיכולוגיה – הפסיכואנליזה; ביחסים בין-לאומיים – מאזן כוחות; בכלכלה – עוני.
תאוריה (מיוונית: theoria – חקירה – מ-theorein – להתבונן),
המילה "Theoria" מתייחסת ל"הרהור, השערה, דברים שמסתכלים עליהם" מהמילה היוונית theorein, או "לשקול, לערוך השערות, להתבונן", מ-theoros "צופה".
בסיס המילה thea – "מבט" + horan – "לראות".
גם המילה היוונית Theoria וגם הלטינית contemplatio בעיקר מתייחסות להתבוננות בדברים גם בעיניים הפיזיות או ב"עיני התבונה".
בהתחשב במסורות פילוסופיות ותאולוגיות המונח היה בשימוש אצל היוונים הקדומים בהתייחסות לחוויה או צפייה ואז תובנה דרך התודעה שנקראת נוס (nous – שכלתני, תבונתי, הגיוני) או "העין של הנפש" (מתי, 6:22–34 ברית חדשה), תובנה של מהות וישות (Noesis).
המדע שואף להסביר את המציאות בצורה מקיפה, מדויקת ועקבית.
מכאן בא צורך בגיבוש תאוריות בנות הפרכה, חסרות סתירות פנימיות ושאינן סותרות זו את זו.
בניגוד לתפיסה הרווחת בעיקר בקרב לא-מדענים, במדע אין הוכחות, אלא אישושים והפרכות.
לעיתים מתקיימות שתי תאוריות הסותרות זו את זו בהסבירן תופעות מסוימות.
דרך אישוש והפרכה בתצפית מדעית ובניסוי, מכריעים איזו משתי התאוריות עדיפה.
הפילוסוף רב ההשפעה על החשיבה המדעית, קרל פופר, טען שתאוריה המנוסחת כך שאי אפשר לתכנן ניסויים או תצפיות שיכולות להפריך אותה, היא תאוריה חסרת תקפות מדעית.
על כן, לפי פופר, תאוריית המרקסיזם שחלק ממדעני החברה רואים בה תאוריה מדעית לכל דבר, וכן התאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד אינן תאוריות מדעיות תקפות.
רעיון מרכזי זה בפילוסופיה של המדע נקרא עקרון ההפרכה של פופר.
ספרו של תומאס קון המבנה של מהפכות מדעיות, עוסק בהתפתחות המדע בראי היסטורי.
בניגוד לקרל פופר אשר ראה את התפתחות המדע כאבולוציה של תאוריות מדעיות שמתקדמת באופן רציונלי דרך הפרכת תאוריה שחלף זמנה, קון הראה כי ההתפתחות של המדע אינה סדורה ומבוססת על מהפכות תפיסתיות.
קון טען כי בהיסטוריה של המדע אפשר להבחין בין שני סוגים עיקריים של תקופות:
תקופה בה המדענים עסוקים בפתרון בעיות על פי פרדיגמה מוכרת, בכלים ידועים וב"תיקון" התאוריה המדעית והתאמתה.
תקופה בה מתחלפת הפרדיגמה השלטת.
לאחר שמתגלעים בקיעים רבים מדי בפרדיגמה הקיימת, מתחילה תקופה של מדע מהפכני המולידה רעיונות שלימים ירכיבו את הפרדיגמה החדשה.
החלפת הפרדיגמה המדעית אינה תהליך אבולוציוני, סדור ורציונלי אשר נובע מהוכחה או הפרכה אלא תהליך אשר הוא בעיקרו סוציולוגי ודומה יותר להמרת דת או הפיכה צבאית.
רבים מקרב המדענים אינם מקבלים הסבר זה, וקיימת טענה כי רעיון המהפכות המדעיות הוא בגדר מיתוס שאומץ על ידי סוציולוגים אשר לא התנסו בעבודה השחורה של המדע.
תיאורית המכניקה הקלאסית היא מבין התאוריות החשובות בהתפתחות המדעית בעת החדשה.
תאוריה זו הסבירה את הטבע בפרוטרוט, באופן חסר תקדים, נתנה כר פורה למחקר בסיסי ויישומי והייתה מקור השראה לפיתוח תאוריות נוספות בתחומי מחקר מגוונים.
כוחה הראשוני של המכניקה הקלאסית בא מיכולתה להסביר בדייקנות ובפשטות רבות מהתופעות ורבים מהרעיונות שהיו ידועים למדענים עד להצגתה, כמו את תגליותיהם של גלילאו גליליי ויוהאנס קפלר.
פשטותה של התאוריה באה מביסוסה על הגאומטריה האוקלידית.
המכניקה הקלאסית הגדירה שלושה מושגי יסוד (זמן, מרחב וכוח/מסה) ושלושה חוקי יסוד (חוקי ניוטון).
התאוריה התקבלה על ידי הקהילה המדעית והיו שראו בה אמת צרופה ומדויקת לחלוטין.
זאת למרות שכבר מרגע הצגתה היא סתרה מספר רעיונות פילוסופיים בסיסיים, כמו הרעיון שעצמים חסרי מגע אינם משפיעים זה על זה.
תנופת המחקר שהתאוריה נתנה למדע עזרה לגלות עוד ועוד בעיות עם התאוריה.
היא, למשל, לא השתלבה עם הסברים מתחום תורת החשמל ולא הסבירה היטב את המתרחש במרחקים ומהירויות גדולות מאוד.
בסופו של דבר, תאוריה זו עזרה להבין שגם תאוריות מועילות ביותר עשויות להסתבר כשונות מהאמת הצרופה.
כיום תאוריה זו מקובלת להסברים מקורבים על המתרחש, מבחינה מכנית, בסביבה היום-יומית של האדם.
פריטי טכנולוגיה רבים שאנו משתמשים בהם עוצבו בעזרת תאוריה זו, אם כי אנו משתמשים, בחיי היומיום, גם בטכנולוגיות שעוצבו בעזרת תאוריות מתקדמות יותר (למשל, ה-GPS חייב לעשות תיקונים למדידות הזמן בעזרת רעיונות מתורת היחסות הכללית).
התאוריה נלמדת בבתי הספר התיכוניים ובאוניברסיטאות ונחשבת לחומר חובה עבור כל פיזיקאי.
זאת למרות שכל פיזיקאי מכיר תאוריות מדויקות יותר ממנה.
במתמטיקה השימוש במונח תיאוריה שונה בהכרח מהשימוש במדע, שכן המתמטיקה אינה מכילה הסברים לתופעות טבע.
זאת למרות שמתמטיקה עשויה לסייע במחקר מדעי לגבי מערכות טבעיות או לקבל השראה מהן.
במובן הכללי, תיאוריה מתמטית היא ענף או נושא במתמטיקה, כגון תורת הקבוצות, תורת המספרים, תורת ההסתברות, תורת המשחקים, תורת הבקרה, תורת ההפרעות וכו', והיא עשוי להתאים עבור ספר לימוד יחיד.
תיאוריה פוליטית, או "מחשבה מדינית" היא תיאוריה אתית על החוק והשלטון.
לעיתים קרובות המונח "תיאוריה פוליטית" מתייחס להשקפה כללית, או למחשבה אתיקה, אמונה פוליטית או גישה ספציפית לגבי פוליטיקה.
הנושאים שבהם עוסקת תאוריה פוליטית הם בחינת הסדר המצוי במדינה, תוך ניסיון להסביר את התהליכים החברתיים והפוליטיים המתרחשים בה (תחום פוזיטיבי).
בחינת הסדר הרצוי במדינה והגדרת עקרונות של טוב וצדק חברתיים (תחום נורמטיבי).
ומציאת האופן שבו על המדינה לעבור מתחום המצוי לרצוי על ידי הצגת רעיונות לסדר חברתי חדש או דרכים לשיפור הסדר החברתי הקיים (תחום מעשי).
תאוצת הכובד של גוף היא קצב השינוי במהירותו כאשר הוא נמצא בנפילה חופשית בשדה כבידה.
תאוצת הכובד עומדת ביחס ישר למסת הגוף המחולל את שדה הכבידה אך היא אינה תלויה במסת הגוף הנופל.
נהוג לסמן את תאוצת הכובד באות g, וערכה על פני השטח של כדור הארץ נע בין m/s² 9.72 ל-m/s² 9.82 (מטר לשנייה בריבוע).
עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו, עקב פחיסות כדור הארץ, ועקב הבדלים טופוגרפיים וגאולוגיים, ערכו של g על פני כדור הארץ שונה ממקום למקום בטווח האמור.
יש לשים לב כי תאוצת הכובד מתייחסת לתאוצה הנגרמת על ידי כוח הכובד בלבד כשהיא חופשית מהתנגדות אוויר וגורמים אחרים.
גוף שעבר ממצב מנוחה למצב של נפילה חופשית בסמוך לפני כדור הארץ, יגיע לאחר השנייה הראשונה לנפילתו למהירות של כ-9.8 מטר לשנייה, בתום 3 שניות מהירותו תהיה גדולה פי שלושה, כלומר כ-29.4 מטר לשנייה, וכך הלאה.
לאחר t שניות מהירותו תהיה כ-9.8t.
הנוסחה המלאה לחישוב תאוצת הכובד על פניו של גוף כדורי היא:
כאשר G הוא קבוע הכבידה האוניברסלי, M היא מסת הגוף המחולל את שדה הכבידה (לדוגמה - כדור הארץ) ו-R הוא המרחק ממרכז הכובד שלו.
נוסחה זו נובעת ישירות מחוק הכבידה של ניוטון.
ערך תאוצת הכובד שהוזכר לעיל (m/s² 9.82) מתקבל מנוסחה זו אחר הצבת הערכים המתאימים כדלהלן:
ערכו של G, קבוע הכבידה האוניברסלי (מחושב ביחידות מטר, ק"ג, שנייה):
ערכה של מסת כדור הארץ M (בקילוגרם):
ערכו של R, רדיוס כדור הארץ ממרכזו ועד גובה פני הים (במטרים):
גלילאו גליליי היה הראשון שטען כי אחר שזורקים גוף כלפי מעלה מהירותו הולכת ופוחתת בקצב קבוע, השווה לקצב בו היא גדלה כאשר הגוף נופל.
שינוי המהירות מיוחס לכוח הפועל על הגוף, אותו זיהה אחר כך אייזק ניוטון ככוח הכובד.
העובדה שתאוצת הנפילה החופשית איננה תלויה במסת הגוף הנופל אלא רק בעוצמת שדה הכבידה ידועה בשם "עקרון השקילות החלש" ועליה התבסס מאוחר יותר אלברט איינשטיין כאשר ניסח את "עקרון השקילות החזק" שהוא הבסיס לתורת היחסות הכללית.
עקרון השקילות החלש נובע מהחוק השני של ניוטון.
אמנם עוצמת הכוח המופעל על הגוף הנופל עומדת ביחס ישר למסתו, ולכן ככל שמסתו גדולה יותר יפעל עליו כוח גדול יותר, אך תאוצת הכובד שלו תישאר בלתי תלויה במסתו שכן ככל שמסתו של גוף גדולה יותר נדרש כוח גדול יותר להאצתו.
במהלך משימת אפולו 15 ניצל האסטרונאוט דייוויד סקוט את הריק השורר על פני הירח והדגים לעיני מיליוני צופים שזמן הנפילה אינו תלוי במסת הגוף הנופל.
הוא הטיל בו-זמנית פטיש ונוצה והראה כיצד שני הגופים נוחתים בו-זמנית על קרקע הירח.
ניסוי כזה ניתן להדגים גם על פני כדור הארץ אם יבוצע בסביבת ריק.
כוח הכבידה שווה בכל נקודה על פני גוף בעל מבנה כדורי מושלם.
מבנה כדור הארץ קרוב יותר לאליפסואיד מאשר לכדור, ופני כדור הארץ אינם מעטפת כדורית מושלמת, ויש בהם הרים ועמקים.
לפיכך, על אדם הנמצא על הר הגבוה מפני הים פועל כוח כבידה נמוך יותר משהיה פועל עליו בגובה פני הים או בעמק, כתוצאה מכך שמרחק גופו ממרכז כדור הארץ גדול יותר.
את כוח הגרביטציה כתלות בגובה ניתן לתאר בעזרת הנוסחה:
כאשר הוא ערך תאוצת הכובד בגובה h מעל פני הים, הוא הרדיוס הממוצע של כדור הארץ, ו-h הוא הגובה מעל פני הים.
לדוגמה, ערך תאוצת הכובד נמוך בכ-0.03% על החרמון מאשר בתל אביב.
ערך תאוצת הכובד משתנה ממקום למקום גם כתוצאה מהבדלים בצפיפות הקרקע.
פער במיקום מסוים על פני כדור הארץ בין הערך הנמדד של הכבידה לבין הערך המחושב על בסיס המודל התאורטי מוגדר כאנומליית כבידה.
אם כדור הארץ היה כדור מושלם עם צפיפות זהה, הרי שהכבידה הנמדדת הייתה זהה בכל מקום מדידה, באופן הניתן לחישוב באמצעות משוואה אלגברית פשוטה.
עם זאת, כדור הארץ הוא בעל שטח פנים מחוספס והרכבו לא אחיד, כך ששדה הכבידה שלו מתעוות.
הערך התאורטי של הכבידה יכול להיות מתוקן עבור גובה המדידה והשפעת השטח הקרוב, אך עדיין ימצאו הבדלים ביחס לערך הנמדד.
אנומליית כבידה זו יכולה לגלות את מבני תת-הקרקע ואת צפיפותם.
כך למשל, מסה של עפרה צפופה תחת פני השטח תוביל לאנומליה חיובית בגלל המשיכה המוגברת של העפרה.
חיזוי הערכים השונים של הכבידה מתבצע באמצעות מודלים תאורטיים שונים, ולכן אנומליית הכבידה מחושבת בהתאם למודל.
אנומליית בוגה, אנומליית אוויר חופשי ואנומליית משיכה איזוסטזית מבוססות כל אחת על תיקונים תאורטיים שונים לערך הכבידה.
סקר כבידה מבוצע על ידי מדידה של אנומליות הכבידה במקומות רבים באזור שבו מתעניינים, תוך שימוש בכלי נייד בשם גרבימטר.
ניתוח זהיר של מידע הכבידה מאפשר לגאולוגים להניח הנחות בדבר הגאולוגיה של תת-הקרקע.
נקודת המוצא לשדה המודל היא אליפסואידית ההתייחסות הבינלאומית ( International Reference Ellipsoid) אשר ניתן להסיק ממנה עבור כל נקודה בכדור הארץ את הכבידה הנורמלית .
התאמות נוספות של שדה המודל באות לידי ביטוי בתיקונים המוספים לכבידה הנמדדת או (בהתאמה) מוחסרים מהכבידה הנורמלית.
כמינימום, אלו כוללים תיקוני טידאלים (גאות ושפל) - , תיקון פני השטח (terrain correction) - ואת תיקון האוויר החופשי - .
תיקונים אחרים מוספים למודלי כבידה שונים.
ההבדל בין הכבידה הנמדדת המתוקנת והכבידה הנורמלית היא אנומליית הכבידה.
תאופרסטוס היה פילוסוף יווני, תלמידו ויורשו של אריסטו באסכולה הפריפטטית.
תאופרסטוס נולד בארסוס באי לסבוס שלחופי אסיה הקטנה.
למד אצל הפילוסוף לוקיפוס בלסבוס, ואחר כך נסע לאתונה ולמד אצל אפלטון, שעמד בראש האקדמיה האפלטונית.
ב-347 לפנה"ס, אחרי מות אפלטון, הצטרף לאריסטו שעזב את אתונה.
אריסטו פתח בית ספר לפילוסופיה באסוס שבאסיה הקטנה ותאופרסטוס היה אחד מתלמידיו שם.
בשנת 344-345 לפנה"ס עברו תאופרסטוס ואריסטו להתגורר בעיר מיטילנה שבאי לסבוס, ושם החלו בחקר הבוטניקה והזואולוגיה.
ב-343 לפנה"ס, כאשר אריסטו נקרא לשמש כמורהו של אלכסנדר הגדול במקדוניה, כנראה שתאופרסטוס התלווה אליו.
ב-335 לפנה"ס עבר לאתונה יחד עם אריסטו שהחל ללמד בליקיאון.
כאשר אריסטו נמלט מאתונה לכלקיס, שנה לפני מותו, הוא מינה את תאופרסטוס לאפוטרופוס של בנו ניקומכוס והוריש לו את ספרייתו ואת כתביו המקוריים.
תאופרסטוס ירש את מקומו של אריסטו כראש האסכולה הפריפטטית וכראש הליקיאון באתונה, ושימש בתפקידים אלה במשך שלושים וחמש שנה.
על פי המסורת היו לו למעלה מאלפיים תלמידים, ובהם המחזאי מנאנדרוס ודמטריוס מפלרון.
שמו המקורי היה תירטמאוס, אך אריסטו כינה אותו תאופרסטוס שמשמעו ביוונית: "בעל כושר ביטוי אלוהי".
אחרי מותו בגיל שמונים וחמש שנה, נלאוס , תלמידו של אריסטו, ירש את כל ספרי תאופרסטוס, וסטראטון מלאמפסאקוס ירש את מקומו כראש האסכולה הפריפטטית.
נערכה לו הלוויה ציבורית וכל אזרחיה של אתונה חלקו לו כבוד אחרון.
יש אומרים כי אמר לפני מותו: "אנו מתים כאשר אנו מגיעים למצב שבו אנו מתחילים לחיות".
יצירותיו העיקריות היו המשך להגותו של אריסטו בתחום ההיסטוריה של הטבע.
בין מחקריו של תאופרסטוס, ששרדו עד ימינו, נמנים "תולדות הצומח" ו"על הסיבות לתופעת הצמיחה".
הוא התמחה במדעי הטבע, והיה החוקר הראשון שהבדיל בין עולם החיות לבין ממלכת הצומח - מה שאפשר את פיתוח הבוטניקה כתחום מדעי חדש.
ב"תולדות הצומח" הוא מתייחס לצורותיהם ולסיווגם.
חלק חשוב של יצירתו זו מוקדש לעריכת רשימה של צמחים ועצים, להבנת התנאים המתאימים ביותר להתפתחותם, האופן שבו הם מתרבים, והשימוש שניתן לעשות בהם.
כמו כן, ישנו פרק מיוחד 'בנוגע לריחות' בו הוא נותן סקירה על צמחים ארומטיים ומתכונים מפורטים להפקת בושם מכל אחד מהם.
במחקר "הסיבות לתופעת הצמיחה" הוא מטפל בבעיות הפיזיולוגיה של הצמחים, ובעיקר בפריחתם וברבייתם.
למטרות אלה פיתח אוצר מילים מיוחד, המתאר את מרכיביו השונים של הצמח.
בכתביו הוא מזכיר את אוסף מיני הצומח שהובא ליוון על ידי אלכסנדר הגדול בעקבות כיבושיו, או את אלה שקיבל במצרים.
הוא מנה למעלה מחמש מאות וחמישים זני צמחים שאותם ניתן לזהות גם בימינו, ואשר משמשים ברובם לגידולי חקלאות.
הוא חילק את הצמחים לארבע קבוצות: עצים, שיחים, תת-שיחים ועשבים, אך היה מודע להיבט השרירותי של שיטתו זו, והודה כי צמח מסוים יכול להשתייך למספר קבוצות.
עבודתו מהווה את המתווה המדעי הראשון ללימוד ממלכת הצומח.
שלושת עמודי התווך של מחקרו הם התיאור, הזיהוי והסיווג.
הוא ייחס חשיבות מרובה להסתכלות ישירה ולתיאור מדויק וקפדני, ובכך היה שונה מן המחברים שעסקו בשטח זה לפניו.
פליניוס הזקן ופדניוס דיוסקורידס המשיכו בעבודתו של תאופרסטוס, אבל אחרי כיבושיו של אלכסנדר הגדול החל להשפיע על המחשבה היוונית העיסוק בקסמים במסופוטמיה ובמצרים, וההסתכלות המדעית לא חודשה אלא בתקופת הרנסאנס.
בימי הביניים לימוד הבוטניקה לא חידש דבר, אלא היווה חזרה על מה שהיה ידוע לפני כן.
תאופרסטוס סיכם את הגותם של הפילוסופים שקדמו לאריסטו בתור השתלשלות "היסטורית" עד לימיו של אריסטו עצמו (דוקסוגרפיה).
כתבי תאופרסטוס הועברו מאוסף פרטי אחד למשנהו ואף הוסתרו למשך תקופה ארוכה, כך שלא נעשתה בהם עריכה כלשהי עד המאה ה-1 לפנה"ס, כאשר לוקיוס קורנליוס סולה העביר אותם לרומא, שם הם נערכו, תוקנו, הועתקו והחלו להיות מופצים.
"תולדות הצומח" Historia Plantarum (בוטניקה)
"על הסיבות לתופעת הצמיחה" (בוטניקה)
"על אופי מוסרי" - תיאור של 30 סוגי אופי מבחינה מוסרית
תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא והערות חנה כהנא.
ירושלים, הוצאת כרמל בשיתוף המפעל לתרגום ספרות מופת, תשס"ז/2007.
תאופרסטוס על היהודים וארץ ישראל
נראה כי תאופרסטוס היה היווני הראשון שעסק ביהודים באופן מפורש, בהנחה שכתב את חיבורו לפני החיבור על מצרים של הקטאיוס איש אבדרה.
בשל מעמדו הרם בעולם המחשבה והמדע ההלניסטי, ובשל היותו הסופר הראשון שהתייחס אל היהודים בפירוט מה, צריכה הייתה להיות לתאופרסטוס השפעה כלשהי על עיצוב הדעה היוונית לגבי העם היהודי בתחילת התקופה ההלניסטית.
תאופרסטוס מתאר את היהודים בקטע מתוך חיבורו "על החסידוּת" (De Pietate, Peri eusebeias), ששרד אצל פורפיריוס.
תאופרסטוס עוקב בחיבורו אחר התפתחות הקורבן ומבטא את הסתייגותו מהקרבת בעלי חיים, שלדבריו רק באיטיות מצאה את דרכה לפולחן אלוהי והפולחן היהודי הוא מקרה מבחן.
היהודים נוהגים הקרבת בעלי חיים, אבל הדרך בה הם עושים זאת נוגדת באופן בולט לזו של היוונים:
תאופרסטוס אינו מזכיר אמנם את האמונה היהודית באל אחד או את הזהות בין אלוהים ושמיים, אבל רוב החוקרים מסכימים כי את האמונה באל אחד ניתן להניח מראש, לאור השימוש במונח "האלוהי", שעשוי להתייחס לרעיון "הישות העליונה האחת", לפי השיטות הפרה-סוקרטיות.
הדגש שתאופרסטוס שם על הצפייה בכוכבים, המעוררת בתגובה תפילה לאלוהים, מורה על כך שהוא אכן ראה בגרמי השמיים ביטוי למוחלטות של אלוהים.
הדגש על חוסר הרצון היהודי לקבל מנהג שכזה (הקרבת יצורים חיים), תואם את הנימה הכללית של כל הקטע, שהיא אוהדת את היהודים.
ההערכה שתאופרסטוס רוחש ליהודים היא בהתאם להערצתו כלפי המצרים.
ייתכן ותאופרסטוס חשב שהיהודים מקריבים גם קורבן אדם, מתוך היכרות עם קורבן האדם הנפוץ אצל הפיניקים.
תאופרסטוס התייחס לקרבן היהודי בחיבור נוסף.
יוסף בן מתתיהו מצטט בספרו "נגד אפיון" מתוך חיבורו של תאופרסטוס "על החוקים" (De Legibus):
"והנה גם בּערי (הנכרים) היה עמנו ידוע מימי קדם ומנהגים רבים ממנו כבר עברו אל מקצתן וזכו להיות למופת לרבים.
על זה מעיד תאופרסטוס בספריו על דבר החוקים.
הוא אומר, כי חוקי הצורים אוסרים להשבע שבועות נכרים, ובכלל השבועות האלה הוא מונה גם את השבועה הנקראת „קרבן", ואולם השבועה הזאת לא נמצאה בקרב אחד העמים, בלתי בקרב היהודים לבדם.
ופתרון המלה, אם נתרגם אותה מלשון העברים, הוא „מתנה לאלהים".
תאופרסטוס מונה את ה"כוֹרְבָּן" (χορβάν) באופן מפורש בין השבועות הזרות, מה שמפריך את הדעה שיוספוס פירש את הקטע לא נכון ושהוא התייחס לשבועה פיניקית מקומית, בהתחשב בכך שהעברית והפיניקית היו למעשה ניבים של שפה אחת.
בחיבורו "תולדות הצומח", מתייחס תאופרסטוס לתמר והבלסם הגדלים בארץ יהודה:
"בחילת-סוריה, היכן שנמצאים רוב הדקליים, רק בשלושה מחוזות, כך אומרים, היכן שהאדמה מליחה, גדלים תמרים שניתן לשמר...
אולם יש אומרים כי תושבי סוריה אינם משתמשים בעיבוד/טיפוח, מלבד גיזום עצים והשקיה, וגם שעץ התמר זקוק למים נובעים ולא למים מהשמיים; ושמים כאלה נמצאים בשפע בעמק שבו חורשות הדקלים.
והם מוסיפים שעמק זה נמשך דרך ארץ ערב עד לים האדום, ושרבים טוענים שביקרו בו, ושזה בחלק הנמוך ביותר שלו שעצי התמר גדלים...
התמרים היחידים שיישמרו, כך אומרים, הם אלה הגדלים בעמק סוריה, בזמן שאלה הגדלים במצרים, קפריסין או במקומות אחרים הם בשימוש רק כשהם טריים".
עד אמצע המאה ה-2 לפנה"ס (אז הוקמה המדינה החשמונאית), ארץ יהודה הייתה ללא ספק כלולה ב"חילת סוריה".
משום כך ניתן להניח שתאופרסטוס התכוון לעצי הדקל המפורסמים ברחבי העולם של ארץ יהודה, הגדלים בבקעת הירדן ואזור יריחו.
הנחה זו מחוזקת על ידי התיאור שבא מיד לאחר מכן, על "עמק סוריה", שמתייחס באופן ברור לבקעת הירדן.
אצל תאופרסטוס נמצא התיאור הראשון וגם המפורט ביותר של הבלסם של ארץ יהודה המופיע בספרות היוונית:
העץ הוא גבוה כמו עץ רימון גדול והוא מרובה ענפים; יש לו עלה כמו זה של פיגם, אבל הוא חלש; והוא ירוק עד; הפרי הוא כמו זה של האלה בגודלו, צורתו וצבעו, וגם זה מאוד ריחני, אפילו יותר מהשרף ...
אומרים שהבלסם אינו גדל כצמח בר בשום מקום.
מהגן הגדול יותר קיימים שנים עשר כלים המכילים כל אחד כשלושה פיינט, מהגן השני רק שני כלים כאלה...
תאופרסטוס מזכיר את "הבלסם הסורי" במקומות נוספים בחיבורו.
"עמק סוריה" הוא בקעת הירדן, מאחר שזהו המקום היחיד בסוריה בו הבלסם גדל.
תאוקריטוס היה מחשובי המשוררים ההלניסטים, השפיע רבות על ורגיליוס ובאמצעותו על התפיסה האסתטית של הרנסאנס.
הסברה המקובלת היא כי מוצאו של תאוקריטוס הוא מסיציליה.
הוא כתב שירה פסטורלית, סוגה שעתידה הייתה להגיע לשיאה מאוחר יותר באקלוגות של ורגיליוס.
תאוקריטוס כתב אף מחזות פואטיים ("מימות") על רקע תפאורה כפרית, וכן שירה אפית ולירית שנחשבת לחלק חשוב פחות במכלול יצירתו.
יסודות השירה שלו הם התמקדות בטבע (לרוב טבע רגוע ושלו) ובחיי האדם הפשוט בכפר או בחיק הטבע וכתוצאה מכך בקונפליקטים שמתחוללים בין אופיו של האדם ויצרו הסוער (הארוס) לבין הטבע, שסופו הוא פעם רבות קטסטרופלי.
תאוקריטוס כתב אחדים משיריו בניב האיולי (אידיליות 28–30), ומספר שירים בוקוליים (שירי רועים) בניב הדורי.
בשנת 1935 פורסם חיבור עיוני על עבודותיו של תאוקריטוס על ידי המסאי ארתור סנדאואר באוניברסיטת לבוב שבפולין.
כאן שוכב: מבחר אפיטפים מיוון העתיקה, בחר ותירגם מיוונית עתיקה שמעון בוזגלו, אבן חושן, 2015 (מכיל כמה אפיטפים מאת תאוקריטוס)
תאוריה קווירית (מאנגלית: Queer theory) היא תאוריה ביקורתית הכוללת טיעונים פילוסופיים נגד הטרונורמטיביות ובעד נזילות מגדרית ונזילות מינית.
התאוריה הקווירית הושפעה רבות מכתביהם של מישל פוקו וג'ודית באטלר, ובכלל מכתיבתן של הוגות פמיניסטיות שביקרו את הרעיון לפיו מין וזהות מגדרית חד הן מבחינה מהותנית, לעיתים בהישען על גישת קונסטרוקטיביזם חברתי ולעיתים בהישען על ממצאים ביולוגיים על אינטרסקסואליות.
בעוד לימודים קווירים בוחנים את הטבעיות או חוסר הטבעיות שבמיניות הומוסקסואלית, התאוריה הקווירית מרחיבה את ההתמקדות לכל התחום פעילות או זהות מינית הנופלת לתוך קטגוריות של נורמה או של סטייה חברתית.
התאוריה הקווירית נקשרת בהכרח בהפצת הפוליטיקה של קבוצות להט"ב והגנה עליה אל מול דיכוי והומופוביה, אולם המחקר הקווירי גולש מעבר לכך אל שאלות בסיסיות על אודות טיבן הפוליטי, ואף עצם לכידותן, של הקטגוריות הרווחות והנורמליות לכאורה של ההטרוסקסואליות.
החל משנת 2000 מתקיים באוניברסיטת תל אביב מדי שנה כנס סקס אחר ללימודי להט"ב ותאוריה קווירית.
תאורה היא שימוש באור כדי להשיג אפקט מעשי או אסתטי.
מכיוון שהראייה היא תוצאה של החזרת אור ממשטחים, הרי שמטרת התאורה היא לייצר ולכוון קרני אור כך שיוחזרו מהמשטחים המוארים להשגת התוצאה המבוקשת.
תכנון של תאורה טבעית מתבצע על ידי אדריכל, ואילו של תאורה מלאכותית על ידי מהנדס חשמל.
נהוג לחלק את התאורה לשני סוגים עיקריים: תאורת פנים, המשמשת בחללים שחוסמים באופן מלא או חלקי את אור היום, ותאורת חוץ, המשמשת לשטחים פתוחים לחלוטין.
חלוקה זו אינה "מוחלטת" היות שקיימים מקרים בהם תאורה שנחשבת "תאורת חוץ" מיושמת בחללים סגורים (למשל תאורת כבישים בתוך מנהרות).
סוג נוסף של תאורה הוא תאורה אסתטית, שיעודה שיפור המראה של האלמנט המואר - למשל הארת חזית של מבנה או תאורת במה בתיאטרון.
תאורה אסתטית יכולה להיות מיושמת בחללים סגורים או פתוחים, אם כי בחללים פתוחים היא ניתנת ליישום אך ורק בשעות החשיכה.
תאורת חוץ כאמור מיועדת לשעות החשיכה ובאה להחליף את אור היום.
לתאורת חוץ שני שימושים עיקריים:
התמצאות – תאורת התמצאות נועדה לאפשר הבחנה במכשולים.
התאורה צריכה להתאים לסוג ההבחנה הנדרש: תאורת כבישים, למשל, צריכה לאפשר הבחנה ממרחק כזה שיאפשר לרכב נוסע לבלום בבטחה, בעוד שבתאורה בנתיבים של הולכי רגל די בכך שמכשולים יזוהו בטווח קרוב מאוד.
ביטחון – תאורת ביטחון נועדה להרתעת פשיעה, על ידי כך שהיא מפירה את חסות החשיכה שמאפשרת ביצוע פשעים באין רואה.
באזורים של הולכי רגל תאורת הביטחון גם מגבירה את תחושת הביטחון של העוברים ושבים, ולא פעם משמשת רשויות מקומיות לקידום הפעילות המסחרית באזורים נבחרים.
תאורת סימון – בנוסף לשימושים אלה, נעשה שימוש בתאורה גם לסימון מכשולים ולהכוונה.
דוגמאות מוכרות ונפוצות לכך הם תאורת מסלולי טיסה, תמרורים ושלטי הכוונה מוארים, תאורה של מדרגות בתיאטראות, וכן תאורת סימון לאזהרת מטוסים על גבי מבנים גבוהים מאוד.
תאורת פנים, כאמור, היא תאורה שיעודה לפצות על מחסור באור יום.
הדבר יכול להיות מיושם כאמור על ידי תאורה מלאכותית, אך גם על ידי עיצוב החלל כך שאור היום ינותב על מנת להגדיל את יעילותו.
בכל מקרה, כמו בתאורת החוץ, בשעות החשיכה התאורה כולה מושגת באמצעים מלאכותיים.
גם תאורת פנים משמשת להתמצאות ולביטחון.
שימוש עיקרי נוסף הוא כתאורת עבודה המאפשרת ביצוע משימות.
לצורך כך, על תכונות התאורה להתאים למשימות אותן נדרש לבצע.
תאורת חירום היא תאורה שנועדה לאפשר פינוי בטוח של חללים בזמן הפסקת חשמל.
תאורת החירום מתבססת בעיקר על סוללות כמקור אנרגיה חלופי לרשת החשמל, ונכנסת לפעולה מיד עם התרחשות הפסקת חשמל.
תאורות חירום מותקנות בדרך כלל במעברים שעשויים לשמש למילוט בזמן סכנה, למשל חדר מדרגות בבית משותף, וכן במקומות בהם מתקהלים אנשים רבים והחשכה פתאומית עלולה להוביל לבהלה, כמו אצטדיונים ואולמות אירועים.
תאורה חיונית היא תאורה שהפסקתה עלולה לגרום לאסון, למשל תאורה בחדר ניתוח, ורמזורים בצמתים חשובים, ולכן בנוסף או במקום גיבוי סוללות מחוברת התאורה לאמצעי גיבוי נוספים שמבטיחים הפעלתה לאורך זמן.
עוצמה: העוצמה של תאורה היא כמות האור המוחזרת מהמשטח המואר.
העוצמה נמדדת ביחידות לוקס (lx).
רמת תאורה המאפשרת הבחנה סבירה במכשולים לצורך התמצאות היא כ-4 לוקס.
על פי המוסד לבטיחות ולגיהות רמת תאורה נאותה לעבודה משרדית היא בין 500 ל-1,000 לוקס במדידה על משטח העבודה.
התאורה הדרושה לצורך צילומי טלוויזיה היא החל מ-1000 לוקס.
לשם השוואה, עצמת התאורה הנוצרת מאור השמש נעה בין 30,000 ל-100,000 לוקס (תלוי בקו הרוחב ובראות), ואילו רמת התאורה הנוצרת מאור ירח מלא היא כ-1 לוקס.
אחידות: מדד הבודק עד כמה האזור מואר באופן אחיד.
בתאורה פונקציונליות אחידות גבוהה משפרת את הביצועים, ואחידות נמוכה פוגעת בביצועים ואף גורמת נזק תמידי לראייה.
מכיוון שהעין מתאימה עצמה לכמות האור הקיימת, חוסר אחידות בתאורה מאמץ את העיניים כאשר המבט חולף תדיר בין אזורים כהים ובהירים.
כאשר המעבר מהיר מאוד, כמו שעשוי להיות בנהיגה על כביש מהיר, חוסר אחידות של תאורה לא מאפשר לעין להסתגל לשינויים בעצמת האור ופוגע מיידית ביכולת להבחין בפרטים.
האחידות נמדדת כיחס בין העוצמה הממוצעת לעוצמה המרבית – ככל שהמספר קרוב ל-1 האחידות גבוהה יותר.
סינוור: תאורה עלולה ליצור מצב של סינוור.
הסינוור יכול להיווצר כאשר התאורה בנויה כך שנוצר קו ראייה ישיר אל מקור האור או שמקור האור מספיק חזק ונמצא בתוך שדה הראיה בזווית הגורמת לסינוור (למשל: תאורת מגרש ספורט הנמצא בסמוך לכביש ואינה מכוונת נכון עלולה לסנוור את הנהגים).
מצב נוסף של סינוור הוא מעבר מאזור חשוך לאזור מואר או הדלקת תאורה מלאכותית לאחר שהות ממושכת במצב מואפל (למשל בעת הקרנת סרט) - במצב כזה תאורה חזקה מדי תוביל לסינוור.
גם החזר תאורה ממשטחים בהירים או ממשטחים שמחזירים אור כגון מראה מוביל לסינוור - דוגמה לסינוור כזה הייתה צגי מחשב מסוג CRT אשר שיקפו את גופי התאורה שהותקנו מעליהם.
בעיה זו נפתרה מעצמה עם המעבר לצגי מחשב שטוחים בטכנולוגית LCD.
העברת (קרוי גם מסירת) צבע: למקורות אור שונים ספקטרום פליטה שונה.
אי לכך, משתנים הצבעים הנראים של עצמים מוארים בהתאם למקור האור המאיר אותם.
מחד ישנם מקורות אור בעלי ספקטרום פליטה רחב אשר מאפשרים הבחנה מפורטת בצבעי העצמים המוארים, ומאידך קיימים מקורות אור בעלי ספקטרום המכיל מספר מוגבל של אורכי גל, או אף מונוכרומטיים (כגון תאורת לייזר ונורות נתרן לחץ נמוך) אשר כלל אינם מאפשרים הבחנה בצבעים השונים.
יעילות: לתאורה שני מדדים של יעילות.
האחד הוא כמות האנרגיה הנצרכת על ידי מערכת התאורה על מנת למלא את משימתה.
במובן זה, לא ניתן למדוד יעילות של תאורה בצורה מוחלטת אלא מדובר ביעילות יחסית: אם ניתן להגיע לתוצאה רצויה ביותר מדרך אחת, הרי שהדרך שצורכת פחות אנרגיה היא כביכול היעילה יותר.
המדד השני ליעילות תאורה אף קשה בהרבה למדידה, והוא עד כמה התאורה מבצעת את "תפקידה", בשקלול כל התכונות שנזכרו לעיל.
שני מדדים אלו עלולים אף לסתור זה את זה, במובן זה שתאורה יעילה אנרגטית יעילה פחות בשאר הפרמטרים ולהפך.
התאוצה הזוויתית היא קצב שינוי המהירות הזוויתית בזמן.
ביחידות SI היא נמדדת ברדיאן חלקי שנייה בריבוע, או רדיאן-לשנייה לשנייה (מידת שינוי המהירות הזוויתית ביחידת זמן).
היא מסומנת בדרך כלל באות α.
ההגדרה המתמטית של התאוצה הזוויתית היא הנגזרת של המהירות הזוויתית לפי הזמן:
הקשר בין התאוצה המשיקית a לבין התאוצה הזוויתית הוא: , כאשר r רדיוס הסיבוב.
בדומה לווקטור המהירות הזוויתית, וקטור התאוצה הזוויתית הוא פסאודו וקטור שגודלו כגודל התאוצה הזוויתית וכיוונו נקבע לפי כלל יד ימין, וניתן לקבל אותו על ידי גזירת וקטור המהירות הזוויתית לפי הזמן: .
וקטור התאוצה הקווית יחושב לפי מכפלה וקטורית בין וקטור התאוצה הזוויתית לבין וקטור ההעתק:
החוק השני של ניוטון עבור תנועה סיבובית קובע שיש יחס ישר בין התאוצה הזוויתית של גוף קשיח לבין מומנט הכוח השקול המופעל עליו, כאשר קבוע הפרופורציה הוא מומנט ההתמד:
על מסה במערכת מסתובבת פועלים כוחות מדומים.
אם מערכת הייחוס מסתובבת בתאוצה זוויתית, פועל כוח נוסף מלבד כוח צנטריפוגלי וכוח קוריוליס הפועלים גם במערכת המסתובבת במהירות זוויתית קבועה.
כוח זה נקרא כוח אוילר (על שם לאונרד אוילר), והוא מחושב על ידי:
כאשר m המסה, וקטור התאוצה הזוויתית ו- וקטור ההעתק.
התאוריה הפנומנולוגית הקולנועית היא תאוריה קולנועית ומתודה בפילוסופיה של הקולנוע המתרכזת במבנה ובתפישה של חוויה.
התאוריה הוצגה על ידי , מאמרה, שכותרתו "Phenomenology and the Film Experience", נפתח בטענה שהסרט הוא "ביטוי של חוויה באמצעות חוויה".
התאוריה מציגה מודל צפייה המאפשר חוויה טוטאלית, פראית, רגשית וחושנית.
לפי התאוריה, יש להתייחס לסרטים דרך האינטראקציה בין הגוף החי לסרט, לא רק באמצעות הראייה והשמיעה.
תאוריה זו מציעה פרדיגמה חדשה במחקר התאורטי הקולנועי כריאקציה לתאוריות הקולנועיות הפופולריות עד לתקופתה, בהן הגישה הקוגניטיבית והפסיכואנליזה.
בעוד התאוריות הקולנועיות האחרות מניחות במרכז הניתוח התאורטי הקולנועי את הראייה והשמיעה כמערכות הבניית המשמעות העיקרית, התאוריה הפנומנולוגית מצביעה על כך שאלו הן מקור משמעות משני בלבד.
החוויה המרכזית בעת הצפייה בסרט, היא החוויה הפרטיקולארית של הצופה, האופן שבו קולט את הנחווה ומבטא את תחושתו ומחשבתו.
כך לדוגמה: סוג בד מסוים, יכול להחזיר אותנו לזיכרונות נשכחים, מרקמים וטעמים מוכרים.
התאוריה הפנומנולוגית מסבירה את פעולת מתן המשמעות הקולנועית ומתייחסת לצופה כבעל תפקיד פעיל בחוויה.
התאוריה מתמקדת בחוויה הלוגית של הגוף החי ונשענת על פעולות המובנות בקיום האנושי דוגמת ראייה, שמיעה, תנועה ורפלקסיביות.
חוויית הצפייה הקולנועית היא תהליך תקשורתי המשותף ליוצר הסרט, הסרט והצופה.
הסרט מהווה את נקודת המפגש בין היוצר לצופה ועל כן מתווך ביניהם.
מבחינת היוצר, הסרט מגלם את האופן בו הוא תופש את העולם סביבו ואת האופן בו הוא בוחר להביע את תפישת עולם זו.
הצופה, נחשף לתפישתו של היוצר ולדרכי המבע.
יתרה מכך, בכוחו של הצופה לדבר חזרה אל הביטוי הקולנועי, באמצעות הענקת משמעות לנצפה, דרך חושיו השונים.
מצד אחד, הצופה רואה את הסרט כייצוג נראה שהוא נבחן ממנו.
כלומר, הסרט שומר על מרחב בו הצופה אינו נמצא, אלא רואה חוויה קיומית של אדם אחר, שאינה חופפת את החוויה הקיומית שלו.
מאידך, הצופה חש שהסרט הוא חלק ממנו, שכן השפה הקולנועית כרוכה לאופן ההתייחסות של הצופה כלפיה.
החוויה הישירה משרתת תפקיד כפול בקולנוע: ראשית הסרט מציג ומייצג פעולות של ראייה, שמיעה ותנועה כמבנים מקוריים של קיום אקזיסטנציאלי ואת מבני התיווך של השפה.
שנית, הסרט מייצג ביטוי של חוויה על ידי חוויה, ובכך מייצר את המשמעות העיקרית והאמתית המעוצבת על ידי נתיב ספציפי של אינטרסים וכוונות.
השפה הקולנועית מבוססת בשפת הקיום, שמבניה משותפים ליוצר, לצופה ולסרט.
לכן, היכולת להבין את הנראה ולהעניק לו משמעות משותפת הן ליוצר ולצופה ולפיכך חוויית הסרט היא אוניברסלית.
אך, חוויה ישירה זו מכילה ממד פרטיקולארי.
הבניית המשמעות, נעשית על ידי כך שהסרט מחזיר את הצופה, באופן קונקרטי לחושיו.
הסרט מובחן מטריאלית מהיוצר והצופה, ובאופן התגלמותו עבור כל אחד מהם.
שכן, האינטלקט המבוטא על ידי כל אחד מהם הוא אחר.
הקשר הישיר בין הצופה לסרט בחוויית הסרט, אינו מונולוג בין סובייקט צופה לאובייקט נצפה אלא דיאלוג דיאלקטי בין סובייקטים צופים שקיימים גם כאובייקטים הניתנים לצפייה.
הסרט והצופה בעלי יכולת לצפות ולהיות נצפים.
בחוויית הצפייה המשמעות נובעת מן הזיקה לפעולת הצפייה הסגנון משותף לסובייקטים צופים אחרים, אך עבור כל אחד הוא בעל חשיבות ייחודית ונבדלת.
חוויית הסרט מובנית באופן סימולטני על ידי הסרט ועל ידי הצופה, באמצעות פעולות הצפייה הנבדלות, הנפגשות על קרקע משותפת אך לעולם לא מעסיקות אותה בצורה זהה.
תאוצנטריות או תאוצנטריציזם (מיוונית θεός – אלוהים, κέντρον – מרכז) היא השקפה בתחום הפילוסופיה והתאולוגיה הרואה באלוהים את מרכז או תכלית העולם.
מולה עומדות שתי השקפות שונות הנוגדות את הנחת היסוד שלה: ההשקפה האנתרופוצנטרית הרואה באדם את מרכז או תכלית העולם; והאקוצנטריות – השקפה הרואה באדם כלא יותר מחלק אינטגרלי מהטבע ומממלכת החיות.
ההשקפה התאוצנטרית באה לביטוי בעיקר בדתות האברהמיות.
לפי פרופ' ישעיהו ליבוביץ, תאוצנטריות הוא ערך המעמיד במרכז את עבודת האל, ודורש מבעל-הערך למלא את כל מצוות הדת ולהקדיש לקיומן את חייו, ואף למסור את נפשו כאשר הדת תובעת זאת ("ייהרג ואל יעבור").
תאוריה מעוגנת בשדה היא מתודולוגיה שיטתית במדעי החברה לבניית תאוריה באמצעות ניתוח של נתונים איכותניים.
התאוריה המעוגנת בשדה היא מתודולוגיית מחקר הפועלת כמעט באופן הפוך מהמחקר הכמותני במדעי החברה.
בניגוד למחקר הכמותני, מחקר באמצעות התאוריה המעוגנת בשדה, צפוי להתחיל בשאלה, או אפילו רק עם האוסף של נתונים איכותיים.
לאחר שהחוקרים סקרו את הנתונים שנאספו, הם מתייגים את הנתונים בקודים ספציפיים כמו רעיונות חוזרים ונשנים, או בירור מושגים ייחודיים משדה המחקר.
ככל שיותר נתונים נאספים, כך יהיה ניתן לקבץ קודים למושגים, ולאחר מכן לקטגוריות.
קטגוריות אלה עשויות להיות הבסיס לתאוריה חדשה.
לפיכך, התאוריה המעוגנת בשדה שונה מהמודל המסורתי של מחקר, שבו החוקר בוחר מסגרת תאורטית קיימת, ורק לאחר מכן אוסף נתונים כדי להראות האם התאוריה תחול על התופעה הנחקרת או תשלול אותה.
התאוריה מעוגנת משלבת מסורות מגוונות בסוציולוגיה, פוזיטיביזם והאינטראקציוניזם הסימבולי כפי שהיא קרויה על פי ראלף, בירקס וצ'פמן "מתודולוגיה דינמית" (methodologically dynamic).
התאוריה מעוגנת היא מתודולוגיה כללית, ומשמשת כצורת חשיבה וכפרקטיקה על המשגה ונתונים איכותניים.
שיטת התאוריה המעוגנת בשדה פותחה על ידי שני סוציולוגים, ברני גלזר ואנסלם שטראוס.
שיתוף הפעולה שלהם במחקר על חולים גוססים בבית חולים הוביל אותם לכתוב בשנת 1965 את הספר 'מודעות למוות' (Awareness of Dying).
במחקר זה הם פיתחו את השיטה, שלימים נקראה כשיטת תאוריה מעוגנת בשדה.
בפרסום ספרם הציעו גלזר ושטראוס שיטה יישומית, זהירה ומדוקדקת לביצוע מחקר איכותני ובכך היו חלוצים ביצירת לגיטימציה מחקרית למחקר האיכותני על פני המחקר הכמותני-פיזיטיביסטי שנתפס בשנות ה-60 כשיטה הנאותה המרכזית לניתוח נתונים.
רק שני עשורים מאוחר יותר הביעו סוציולוגים ופסיכולוגים הערכה לתאוריה המעוגנת בשדה דווקא בגלל השיטתיות של התאוריה.
הגילוי של תאוריה המעוגנת בשדה (1967) פורסם במקביל בארצות הברית ובבריטניה, שבגללו הפכה התאוריה ידועה היטב בקרב חוקרים איכותיים וסטודנטים לתארים מתקדמים של אותן מדינות.
נקודת המפנה עבור תאוריה זו באה לאחר פרסומם של שתי עבודות מחקר מרכזיות בתחום הסוציולוגיה הרפואית הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה שלאחריהן ניתן לראות שימוש נרחב בשיטת התאוריה המעוגנת בשדה בתחומים מגוונים כמו דרמה, ניהול, וחינוך.
שלב מטרה קודים זיהוי עוגנים משמעותיים שחוזרים ועולים מתוך השדה מושגים קיבוצם של מספר קודים לכדי מושג קטגוריות מספר מושגים הנכללים תחת מסגרת קטגוריה אחת המשמשת כיסוד משמעותי בתאוריה תאוריה כלל הקטגוריות הרלוונטיות למחקר, הסדורים כרעיון שלם.
לאחר שהנתונים נאספים, ניתוח תאוריה מעוגנת בשדה כולל את השלבים הבסיסיים הבאים:
החיפוש אחר התאוריה המעוגנת בשדה, מתחיל עם הניתוח הראשוני של הטקסט הנחקר.
זה יכול להיות ממקורות ראשוניים כגון ראיון משוכתב או פרוטוקול ישיבה, או מקורות משניים כגון כתבה בעיתון תצפיות שביצע החוקר.
החוקר מחלק את הנתונים למקטעים ומסמן בכל מקטע מושגים שימושיים שזוהו בו ביטויי מפתח ונותן להם שם.
לדברי שטראוס וקורבין, תהליך זה נקרא "קידוד פתוח", צ'רמאז (Charmaz) כינה זאת "קידוד ראשוני" ואשר שקדי אשר חילק שלב זה לשלושה חלקים, "הניתוח הראשוני", "הניתוח הממפה" "והניתוח הממוקד"
מטרת תהליך זה הוא להפוך נתונים למרכיבים רעיוניים.
בשלב הבא על החוקר לחשוב על איך כל רעיון יכול להיות קשור למושג כוללני יותר גדול עד לפיתוח של תאוריות שלמות.
דן גבתון, מזהה בשלב זה משימה נוספת של יצירת היררכיות בין הקטגוריות ואיתור קטגוריות גרעין, לדבריו בשלב זה יש לקשור בין הקטגוריות לבין עצמן בדרכים שונות.
גבתון מזהה גם קטגוריות גרעין הם קטגוריות מרכזיות הקשורות לקטגוריות רבות, להיות לב הניתוח ולהופיע בתדירות גבוהה.
בנוסף עליה להתקשר ולהתייחס הקלות לקטגוריות אחרות ולהיות בעלת קשרים לסוגיה הנדונה.
זהו שלב ביניים בין הקידוד ובין הטיוטה הראשונה של הניתוח הושלם.
החוקר בוחן את הערות השדה על המושגים והקטגוריות שחילץ.
הוא מתחיל עם הרעיון הראשון שזוהה וממשיך ישר דרך התהליך של פירוק הטקסט ושל תאוריות הבנייה.
אינטגרציה, זיקוק וכתיבת התאוריה: בשלב זה על החוקר לקשר מודלים תאורטיים סביב קטגוריה מרכזית, במטרה להבנות תיאורים והסברים מושגיים-תאורטיים על התופעה הנחקרת.
שטראוס וקורבין מגדירים תאוריה כיחסים מתקבלים על הדעת של מושגים ומערכות של מושגים.
תהליך יצירת התאוריה נוכח לאורך כל הדרך עד לסיום המחקר ביצירת התאוריה מתוך השדה הנחקר.
תוקף אקולוגי: תוקף אקולוגי הוא המידה שבה ממצאי מחקר מסוגלים לייצג הגדרות באופן מדויק בעולם האמיתי.
תאוריה המעוגנת בשדה היא בעלת תוקף מבחינה אקולוגית, כי היא דומה לנתונים שממנה היא נוצרה.
למרות שהמבנים בתאוריה מעוגנת בשדה הם מופשטים (שכן מטרתם היא להסביר משמעויות של תופעה כל שהיא), זהו הקשר ספציפי, מפורט ומחובר לנתונים.
חידוש: מכיוון שתאוריות מעוגנות בשדה נוצרו מראש ללא הסתמכות מוקדמת על תאוריה קיימת, לעיתים קרובות הן בעלת חידוש משמעותי ובעלות פוטנציאל להפוך לתגליות חדשניות במדע ובתחומים אחרים.
חסכנות: חסכנות כרוכה בשימוש בהגדרה הפשוטה ביותר האפשרית להסביר תופעה מורכבת.
מטרתם של תאוריות מעוגנות בשדה לספק הסברים מעשיים ופשוטים של תופעות מורכבות על ידי הפיכתם למבנים מופשטים.
יישומיות: המודל מספק הנחיות מפורשות ורציפות לביצוע מחקר איכותני, מציע אסטרטגיות ספציפיות לטיפול בשלבי חקירה אנליטית.
שיטות התאוריה המעוגנת בשדה הרוויחו את מקומם כשיטת מחקר החברתי סטנדרטית והשפיעו על חוקרים מתחומי דעת מגוונים.
תומאס וגיימס העלו שאלות ביקורתיות במספר נושאים אודות התאוריה המעוגנת בשדה:
המעמד הבלתי ברור שלה כתאוריה, או מה כמה שמייצר תאוריה
הקושי ביצירת ידע בדרכים אינדוקטיביות היוצרות הכללה משדה ספציפי לתופעות רחבות יותר.
איסוף הנתונים מוטה משום שלא ניתן לאסוף נתונים איכותניים ללא השתחררות מדעות קדומות.
חוסר ההלימה של היישומיות הדקדקנית עם סימן ההיכר של המחקר האיכותני עם הפרשנות הפתוחה והיצירתית.
על יישומיות הדקדקנית של המתודה מוטחת ביקורת גם מין העבר השני, תומכי המחקר האיכותני.
על הקפדנות השיטתית המעקרת יצירתיות בבניית התאוריה.
תֶאוּרְגִיַה פירושה עשיית מופתים, מעשי קסמים, מאגיה, התערבות כוחות על־טבעיים או אלוהיים בחיי האדם.
בקבלה פירושה היא ההנחה האומרת כי האדם יכול וצריך להשתתף במעשי הבורא ובהנהגתו את עולמו באמצעות הפעלת נוכחותו בעולם ובאמצעות קיום מצוות (זהו אחד הפירושים לצלם האלוהים בו נברא האדם).
על פי הפילוסוף האיטלקי ג'ובני פיקו דלה מירנדולה, התיאורגיה היא מאגיה אלוהית הנסמכת על ברית עם מלאכים או אלים.
ניתן לתרגם תיאורגיה כ"מדע או אמנות של המעשים האלוהיים" והיא הפן המעשי של אמנות האלכימיה ההרמטית.
ייתר על כן, אלכימיה היא ה"מפתח" לתיאורגיה.
פרופסור משה אידל מסביר, כי ישנן שתי משמעויות עיקריות למונח זה בחקר הדתות.
משמעות אחת למושג תיאורגיה היא השפעת מעשי האדם על העולם האלוהי, והמשמעות השנייה היא עליית נפש האדם לעולם העליון באמצעות ריטואלים.
שורשי הרעיון התיאורגי בתרבות היהודית נעוצים בספרות חז"ל.
ביטוי לכך הוא המדרש: "כל זמן שישראל עושין רצונו של הקב"ה הן מוסיפין כח בגבורה", ה'גבורה' - היא כינוי לאל.
על פי המדרש ישראל יכולים כאשר הם מקיימים את רצון האל להעצים את כוחו, והיינו האדם משפיע על האלוהות.
אמנם ביטויים מסוג זה אינם מצויים לרוב בחז"ל, אך היוו נקודת מוצא לפיתוחים רחבים בספרות הקבלה.
המקובלים העבירו רעיונות שבספרות חז"ל היו קיימים בשוליים, אל מרכז הבמה ההגותית שלהם.
בצילום, תאורה היא האופן שבו התמונה מושפעת מאור, בין אם זה אור טבעי ובין אם זה אור שנוצר על ידי תאורה מלאכותית.
כאשר אין מספיק אור טבעי לתמונה, לרוב הצלם ישתמש במבזק (פלאש) כדי להאיר את מושא הצילום.
למבזק יש כמה מצבים כאשר במצלמות שונות מצבים שונים:
מצב אוטומטי - ברירת המחדל של המצלמה, נעשה בו שימוש באופן אוטומטי על ידי המצלמה כאשר המצלמה קולטת שאין מספיק אור.
מבזק מאולץ (נקרא גם "מבזק משלים") - משתמשים במבזק זה ללא תלות בתנאי התאורה, זאת אומרת שניתן להשתמש בו בכל רגע נתון (בניגוד למבזק האוטומטי, שתלוי במצלמה עצמה ולא ברצונות הצלם).
מבזק זה מבהיר אזורים מוצללים, אך אם עומדים קרוב מדי למושא הצילום מבזק זה יכול לפגוע בחדות קווי המתאר של האובייקט על ידי הבהרת יתר של האזור.
מבזק זה יהיה שימושי במידה שהאור נמצא מאחורי האובייקט (תאורה אחורית) במידה שאור זה פוגע באיכות התמונה או בכוונת הצלם.
תאורה אחורית - במצב של תאורה אחורית, המצלמה מתלכדת על האור שמאחורי האובייקט ובכך היא מדגישה אור לא רצוי (במידה שהדבר אינו מכוון) במקום להדגיש את האובייקט - שנותר חשוך.
מבזק מאולץ יכול לתקן מצב זה היות שהוא מאיר את האובייקט מלפנים.
ביטול עין אדומה - אפקט העין האדומה נגרם על ידי אור (בדרך כלל של מבזק) המוחזר למצלמה מעומק העין של המצולם, האור מהמבזק מציף את העין באור רב, ומגיע עד לקרקעית העין, שבה יש נימים רבים ולכן מוחזר אור אדום.
שני הבזקים אלו קורים בהפרש קטן כדי שאישון המצולם עדיין יהיה מצומצם בעת הצילום עצמו.
כמו כן ניתן לתקן את אפקט העין האדומה באמצעות תוכנות לעריכה גרפית כדוגמת פוטושופ, אם כי בחלק מהמצלמות יש מצב שניתן להשתמש בו שנקרא "Slow Synchronized Flash" ועליו יורחב בהמשך.
מבזק בסנכרון איטי (Slow Synchronized Flash) - משתמשים במצב זה לעיתים פחות תכופות משאר המבזקים והוא קיים רק בחלק מהמצלמות הדיגיטליות.
מטרת מבזק זה היא לפתור בעיות שנגרמות מצילום של תמונות חוץ בלילה.
במצב זה, המצלמה מבזיקה הבזק יחיד בזמן שצמצם המצלמה נשאר רחב למשך כמה שניות (משתנה ממצלמה למצלמה וממצב למצב), כמות האור שנכנסת אל הצמצם גדולה יותר ככל שהוא יותר רחב ולכן במצב זה תואר רוב התמונה מאורו של הפלאש.
ככל שהאובייקטים קרובים יותר למצלמה, כך הם יהיו מוארים יותר.
אם המצלמה אינה יציבה בעת הצילום, התמונה תצא מטושטשת ולכן כאשר משתמשים במבזק זה רצוי להשתמש בחצובה.
ישנם עוד שימושים למבזק זה במטרה לגרום לטשטוש התמונה והאובייקטים כדי ליצור אשליה של תנועה.
בסופו של דבר, מטרתו העיקרית של הפלאש הוא לספק מקור אור נוסף לסצנה שהצלם מעוניין לצלם.
לתאורה ישנה חשיבות רבה בקולנוע היות שהיא משפיעה על אופי הסצנה המצולמת.
בסרטים בצבע היא גם משפיעה על פלטת הצבעים של הפריים ועשויה להדגיש צבעים מסוימים.
כל עוד נעשה שימוש נכון בתאורה, הבמאי והצלם יכולים להעביר אל הצופה רגשות, מסרים ותחושות שלא ניתן לבטא בשום דרך אחרת.
בנוסף, ניתן להעביר נופך תקופתי באמצעות שימוש בתאורה ונופך ריאליסטי הדורש לרוב שימוש בתאורה טבעית, דבר העשוי להעלות בעיות.
למשל, אם סצנה צולמה בלילה, כדי להעביר לצופה שהאירוע המתרחש אכן קורה בלילה ייאלץ הצלם לנקוט בשיטות מתוחכמות כדי גם לשמור על הריאליזם (זאת אומרת, לשמור על תאורת הלילה הטבעית) אך גם להאיר דברים מסוימים ובכך להדגישם (לדוגמה: דמויות, חפצים וכו').
כמו כן, התאורה יכולה להעביר מידע על מקום ההתרחשות של הסצנה, למשל, אם הסצנה מתרחשת בכוכב לכת אחר, הבמאי עשוי להשתמש בתאורה לא טבעית כדי להעביר תחושה שהצופה אינו על כדור הארץ.
או שישנן סצנות גשומות המצולמות ביום שמשי, מה שמאלץ את הצוות ליצור תאורה גשומה וחורפית.
לפעמים, הטבע גובר על האדם וימי צילום מתבטלים בגלל גשם, סופות או שלג לא צפויים המפריעים לתאורה ולסט.
בקולנוע ובצילום, ניתן להעביר מסרים ותחושות על ידי התאורה, שימושים נפוצים בתאורה הם:
הצללות - בקולנוע ובצילום, לאור ולצל משמעות רבה והיא מסתמכת גם על משמעויות סימבוליות תלויות תרבות, למשל, כדי לאפיין אווירה מדכאת יעשה שימוש רב בהצללות, משום שבתרבות המערבית הצבע השחור וכל היוצא ממנו - חושך, אפלה קדרות - מקושרים עם דיכאון, צער, מוות וכו'.
כדי להשיג תאורה זו, על הצלם להסמך לרוב על האור הטבעי וההצללות הטבעיות שהוא יוצר, אם ברצונו להעמיק את האור עליו לבחון אור בעוצמה שונה על זוויות שונות עד לקבלת ההצללה הרצויה.
בקולנוע, דמות של נבל תאופיין בדרך כלל בהצללות כהות כדי ליצור את החיבור של הצופה שבין הנבל לבין ה"חושך" שהוא מסמל.
תאורה גבוהה - בניגוד להצללה, בתאורה זו נעשה שימוש בדרך כלל כדי להדגיש דברים, למשל, אירוע או אדם.
הדגשה זו של ההבהרה של האובייקט יכולה לפעמים ליצור ניגודיות בין המתרחש בסצנה לבין התאורה עצמה, למשל צילום של אירוע מחריד בתאורה גבוהה.
הדבר מדגיש את החדות של התמונה ומטשטש קצוות כהים וקווי מתאר (תלוי בעוצמת החשיפה), דבר היכול להעביר חדות של הסצנה המצולמת ובכך לעורר את התחושה הרצויה בצופה בהתאם לאופן השימוש הנעשה בדרך תאורה זו.
הבהרה - לרוב נעשה כדי להדגיש אדם או חפץ, לבטל הצללות לא רצויות ולחדד קווי מתאר (בחשיפה נמוכה).
ריאליזם - בדרך כלל, כאשר הצלם מעוניין בריאליזם, הוא ישתמש בתאורה הטבעית של הסצנה ולא ייצור תאורה באמצעות השפעות מלאכותיות.
בקולנוע, משתמשים בתאורה זו לרוב בסרטים תיעודיים (במיוחד כאשר הסצנה מצולמת בשטח באופן שאינו מאפשר תאורה מלאכותית), כאשר תאורה מסוג זה שומרת על מעין נטרליות מצד הצלם, דבר חשוב בסרטים תיעודיים (מלבד בסרטים דוקו - פוליטיים).
תנועה - לפעמים, כדי לגרום לסצנה או לפריים או לאובייקטים בו להרגיש בתנועה - בין אם הם באמת בתנועה ובין אם לאו - הצלם יבחר להשתמש ב"מבזק בסנכרון איטי" מה שגורם לטשטוש באזורים מסוימים של התמונה ולאשליה של תנועה.
אם הצלם אינו רוצה לעשות שימוש בתאורה טבעית בלבד בעת הצילום, עליו להשתמש בציוד תאורה מלאכותית או לאלתר.
אמצעי תאורה אלו הם מבזקים (בין אם זה מבזק במצלמה עצמה או מבזקים חיצוניים למצלמה), עמודים עליהם ניתן להתקין גופי תאורה, עמעמים שהם התקנים המאפשרים שליטה בהיקף התאורה עוצמתה וכיוונה.
אמצעי תאורה אלו לרוב יקרים ודורשים הבנה בתאורה והשפעותיה על התמונה מצד המשתמש בהם, שימוש לא נכון בתאורה עלול להוביל לתוצאות לא רצויות והרס של הציוד.
התאוריה הקולנועית היא ענף בתחום לימודי הקולנוע , הכולל קבוצות שונות של גישות ותאוריות אודות הקולנוע.
התאוריה הקולנועית עסקה בתחילתה בעיקר בבשאלות אודות מהות הקולנוע, בתנאים ההכרחיים להיות הקולנוע "קולנועי" ובייחודיות מדיום הקולנוע בייחס לאומנויות האחרות ולדרכי תקשורות שונות.
אין לבלבל את התאוריה הקולנועית עם תחומי המחקר האחרים של לימודי הקולנוע, עם ביקורות אמנות או עם חקר ההיסטוריה של הקולנוע, על אף שתחומים אלו קשורים זה בזה.
התאוריה הקולנועית נשענת על תחומי מחקר חוץ-קולנועיים (בדומה לתורת הספרות).
מבחינות רבות, התיאוריה הקולנועית חופפת לפילוסופיה של הקולנוע.
תאוריות קולנועיות מוקדמות נוצרו בעידן הראינוע, בעיקר סביב דיון במהות הקולנוע, בהגדרת מרכיבי המדיום (בתנאיו ההכרחיים).
הדיון האונטולוגי דן ב"ישות" הקולנועית, בין אם מפרספקטיבה של "אמנות ריאליסטית", הרואה בקולנוע משקף מציאות באופן מימטי ובין אם מפרספקטיבה של "אמנות פורמליסטית" המדגישה את הסגנון והמבע הקולנועי.
הדיון התפתח ברובו דרך יצירותיהם של במאים כמו ז'אן אפשטיין , סרגיי אייזנשטיין, לב קולושוב דג'יגה ורטוב, ותאורטיקנים כמו רודולף ארנהיים , בלה באלאז' וזיגפריד קרקאואר.
הוגים אלה הדגישו באופנים שונים כיצד הקולנוע נבדל מהמציאות וכיצד הוא יכול להיחשב כצורת אמנות לגיטימית (בעידן בו הוא נחשב בעיקר כסוגה של בידור בלבד).
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, מבקר הקולנוע והתאורטיקן הצרפתי אנדרה באזאן דגל בריאליזם קולנועי, וטען כי מהות הקולנוע טמונה ביכולתו לשעתק באופן מכני את המציאות נאמנה.
השאלה האונטולוגית "מהו קולנוע" התחלפה (אם כי לא נעלמה) בשאלה מתודולוגית "מאילו פרספקטיבות מחקריות ניתן להתבונן בקולנוע?" ובשאלה אפיסטמולוגית "איזה ידע מועבר באמצעות הקולנוע, וכיצד?".
התאוריה הקולנועית ייבאה מתודות ונושאים מתחומים כמו: פסיכואנליזה, לימודי מגדר, אנתרופולוגיה, סמיוטיקה ובלשנות.
התאוריה הקולנועית השופעה בעיקר מאסכולות של תורת הספרות כמו: פורמליזם רוסי, סטרוקטורליזם ופוסט סטרוקטורליזם, נאו-מרקסיזם, פמיניזם, תאוריה קווירית, דקונסטרוקציה, פוסט קולוניאליזם ופרגמטיזם.
לכן, ניתן לראות בתאוריה הקולנועית גם כפועל יוצא של התאוריה הביקורתית בכלל.
התאורטיקן כריסטיאן מץ נעזר במתודולוגיה של תורת הסימנים של דה סוסיר בניתוח הקולנוע, כחלק מהתבוננות במדיום הקולנוע כ"שפה".
התאורטיקן ויוצר הקולנוע פיטר וולן היה מראשוני החוקרים שעברו לפרדיגמה המתודולוגית כששילב בין תאוריית האוטר לבין הסמיולוגיה והסטרוקטרליזם.
התאוריה הקולנועית כשלעצמה הפכה דומיננטית באקדמיה, בעיקר על בסיס תאוריית האוטר.
תאוריה זו התפתחה דרך הביקורת של מבקרי "מחברות הקונוע" ובמאי הגל החדש הצרפתי, והתמקדה באלמנטים המעשיים-סגנוניים של כתיבת סרטים, בימוי, הפקה, עריכה וביקורת, ובדגש על חשיבותו של הבמאי (האוטר).
התאוריה המשיכה להתפתח באמצעות מבקר הקולנוע של העיתון "וילג' ווייס" אנדרו סאריס.
בהמשך, תאוריה זו נזנחה לטובת גישות פוסטמדרניסטיות שזנחו את מרכזיותו של הסובייקט (בעיקר "מות האוטר").
התאוריה הקולנועית התפתחה לדון בנקודת המבט של ה"צופה" וב"מבט" הקולנועי בכלל.
לורה מאלווי, שילבה בין פסיכואנליזה ופמניזים, ודיברה לראשונה על "המבט הגברי" כמחפיץ.
הפילוסוף סלבוי ז'יז'ק מנתח את המבט הקולנועי בהקשר של הדיון של לאקאן ב"תשוקה אל הממשי".
התאורטיקן האמריקני דייוויד בורדוול והפילוסוף נואל קרול פיתחו גישה שכינו "פוסט-תאוריה", המתיימרת להתנער מן "החולות הרעות" של התאוריה הקולנועית.
בורדוול דוגל בגישה הקוגניטיבית בקולנוע, ומתנגד להתפתחויות בתאוריה הקולנועית מאז שנות השבעים, המבוסס על סטרוקטורליזם, פסיכואנליזה, נאו-מרקסיזם ופוסט-סטרוקטורליזם ומתייחס אל תאוריות אלו במונח הגנאי "תאורית S.L.A.B" (ראשי תיבות של: סוסיר, לאקאן, אלתוסר בארת).
במקום זאת, בורדוול מקדם את מה שהוא מתאר כ"נאו-פורמליזם", כתחייה של יסודות הפורמליזם הקולנועי .
הוא מתבסס בעיקר על מתודות השאובות מפסיכולוגיה קוגניטיבית, בגישה המכונה גם "הגישה הקוגניטיבית בקולנוע".
תאוריה אדריכלית היא פעולה של הגות, דיון וכתיבה על אדריכלות.
תאוריה אדריכלית נלמדת בכל בתי הספר לאדריכלות ומיושמת על ידי האדריכלים המובילים בעולם.
תאוריה אדריכלית מופיעה במספר אופנים: הרצאה, דיאלוג, מאמר, מסה, ספר, או במסגרת תחרות אדריכלית.
לעיתים קרובות תאוריה אדריכלית היא דידקטית, ותאורטיקנים בתחום נוטים לעבוד בבתי הספר לאדריכלות או להישאר בקרבתם.
זה היה קיים מאז ימי העת העתיקה, וככל שהדפוס הפך לנפוץ יותר, כך זכתה תורת האדריכלות למגוון דרכי הבעה עשירים ומגוונים יותר.
במאה ה-20 פרסמו ספרים, כתבי עת ווטורי מבקרים, מספר חסר תקדים של עבודות אדריכלים.
יש מעט מידע או עדויות על תאוריית האדריכלות העיקרית בעת העתיקה, עד המאה הראשונה לפני הספירה, עת נוצרה עבודתו של ויטרוביוס.
אולם אין זה אומר שעבודות כאלה לא היו קיימות, בהתחשב בכך שעבודות רבות מעולם לא שרדו את העת העתיקה.
ויטרוביוס היה סופר, אדריכל ומהנדס רומאי פעיל במאה ה-1 לפני הספירה.