tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאורעות 1929 נפתחו בסכסוך סביב זכותם של יהודים להציב מחיצה בין גברים ונשים ברחבת הכותל, ומכונות בערבית "מרד אל־בוראק" או "אינתיפאדת אל־בוראק".
באנציקלופדיית האסלאם אין אזכור לכותל המערבי כקשור לאסלאם וגם בספרי תיירות של הווקף עד 1990 אין אזכור לעניין זה.
הדבר מעלה השערות, כי הניסיון לקשור את אמונת האסלאם לכותל המערבי נבע, למעשה, ממניעים פוליטיים.
המוסלמים חוגגים יום זה מדי שנה ב־27 לחודש ההיג'רי רג'ב על פי לוח השנה המוסלמי.
בשמים הוא קיבל את מצוות התפילה (צלאה) – אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום, ואת כיוון התפילה – לכיוון מכה.
המסע למערב (בסינית מסורתית: 西遊記; פין-יין: Xī Yóu Jì) הוא אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים.
הספר פורסם במקור בעילום שם בשנות ה-90 של המאה ה-16 בתקופת שושלת מינג, אך מתחילת המאה ה-20 נהוג לייחסו לסופר ווּ צֶ'אנג אֵן.
יש הטוענים שזהו הספר המוכר ביותר במזרח אסיה.
הספר מוכר במערב בשם קוף (מאנגלית: monkey), מכיוון שתרגומו המפורסם של ארתור ויילי לאנגלית נקרא בשם זה.
הרומן הוא תיאור בדיוני ופנטסטי המבוסס על המסע ההיסטורי של הנזיר הבודהיסטי שוואנדזאנג להודו שממערב לסין בתקופת שושלת טאנג במטרה למצוא ולהביא לסין כתבי קודש בודהיסטים.
על פי הוראותיו של גאוטמה הבודהה נתנה הבודהיסטווה גואן יין (דמות מיתולגית בודהיסטית הנחשבת לאלת חמלה) משימה זו לנזיר ולשלושת מלויו, ובתמורה לכך תמחל על חטאיהם.
שניים משלושת המלווים הם דמויות פולקלוריות של חיות מואנשות הנקראות קוף (סוּן ווּקוֹנג), חזרזיר (ג'וּ בָּאגְיֵה), והשלישי הוא יצור על טבעי המכונה בן-החול (שָׁה ווּגִ'ינְג), אליהם חובר גם נסיך הדרקון בתפקיד חיית הרכיבה של הנזיר.
מלומדים אחדים משערים כי הספר מכיל סאטירה על יעילותו של הממשל הסיני בתקופה בה נכתב.
הספר עושה שימוש במיתולגיה הסינית, בדת הסינית העממית, באגדות סיניות, ובפנתאון של דמויות מיתולוגיות מהדאואיזם והבודהיזם.
חלק מהפופולריות ארוכת השנים של הרומן נובעת מהעובדה שהוא פועל בכמה מישורים.
הוא סיפור הרפתקאות, מקור לתובנה רוחנית, ואלגוריה נרחבת שבה המסע של קבוצה של עולי רגל להודו מייצגת את המסע האישי לקראת הארה.
הרומן כולל 100 פרקים שאותם ניתן לחלק לארבעה חלקים בלתי שווים.
החלק הראשון, הכולל את פרקים 1–7, הוא לאמיתו של דבר סיפור מקדים עצמאי לגוף הסיפור העיקרי.
חלק זה דן במעלליו הקודמים של סוּן ווּ–קוֹנג בלבד.
קוף שנולד מביצת אבן, שלמד את אמנות הלחימה וסודות חיי הנצח, ובעזרת תחבולות וכוח רב עשה לעצמו שם כ"צ'י טְייֵן דה-שֶׁנְג" (齊天大聖) או "החכם הדגול בן מעלתם של השמיים".
כוחותיו גדלו עד כדי כך שהשתוו לאלו של האלים החזקים (הטאואיסטים) של המזרח.
רק לאחר סיפור מבוא זה מוצגת הדמות העיקרית לכאורה, ס'אֵן דְזָאנְג, המוכר גם כשוּאֶן-צאנג.
בפרקים 8–12 מובאת הביוגרפיה שלו והרקע למסעו הגדול.
בייאושו על אשר "ביבשת הדרומית האנשים הם חמדנים, תאוותניים, חסרי מוסר וחוטאים" מורה הבודהה לבודהיסטווה גואן יין לחפש בסין של שושלת טאנג אדם שייקח את הסוטרות של "הנשגבות והשכנוע לרצון טוב" בחזרה למזרח.
חלק מהסיפור בחלק זה קשור בדרך בה הפך סאֵן דְזָאנְג לנזיר, כמו גם הגילוי כי בחייו הקודמים היה מכונה "ציקדה מוזהבת" והיה תלמידו השני של הבודהה.
הסיפור מתאר כיצד נשלח סאֵן דְזָאנְג למסע עלייה לרגל להודו על ידי קיסר סין, טָאי דְזונְג משושלת טאנג שניצל קודם לכן ממוות בעזרת פקיד בחצר ממלכת המתים.
קיסר סין גם מעניק לסאֵן דְזָאנְג את כינוי החיבה "טריפיטאקה" שמשמעו "שלושת הסלים", רמז לסלים בהם נמצאים כתבי הקודש, מטרת המסע.
תחת שם זה (טריפיטאקה) מופיע הנזיר בהמשך העלילה.
החלק השלישי והארוך ביותר, הכולל את פרקים 13–99, הוא ספור הרפתקאות הבנוי מסדרה של אפיזודות והמשלב אלמנטים של סוגת מסעי החיפוש (כדוגמת המסע של יאסון בחיפוש אחרי גיזת הזהב) כמו גם של רומן פיקרסקי.
המסגרת שסביבה בנוי הסיפור הוא מסעו של סאֵן דְזָאנְג להחזיר את כתבי הקודש הבודהיסטים מפסגת הנשר בהודו, אבל התוכן העיקרי הוא המאבק שבין תלמידיו של סאֵן דְזָאנְג לבין הפגעים השונים הנופלים בחלקו בדרכו.
התפאורה של חלק זה היא לכאורה האזורים המיושבים בדלילות לאורך דרך המשי בין סין להודו, כולל שינג'יאנג, טורקסטן, ואפגניסטן.
האפיזודות בחלק זה בנויות במידה רבה על פי נוסחה קבועה.
האפיזודות כוללות 1–4 פרקים, ובהן בדרך כלל נשבה סאֵן דְזָאנְג וחייו בסכנה, באותו הזמן תלמידיו מנסים למצוא תחבולה (לעיתים קרובות אלימה) לשחרר אותו.
למרות שחלק מהמצבים הקשים אליהם נקלע סאֵן דְזָאנְג נובע מסיבות פוליטיות וקשור לבני אדם, בדרך כלל רוב המצבים כוללים מפגשים עם שדים ומפלצות אוכלות אדם – שמתברר בדיעבד כי רבים מהם הם התגשמות ארצית של ישויות שמימיות.
פרקים 13–22 אינם נוהגים על פי מבנה זה בדיוק שכן תפקידם להכניס לסיפור את תלמידיו של סאֵן דְזָאנְג שהבודהיסטווה גואן יין משכנעת או מדרבנת אותם לפגוש את סאֵן דְזָאנְג ולשרת אותו בדרכו במטרה לכפר על חטאיהם מן העבר.
הראשון הוא סוּן ווּ–קוֹנג (孫悟空) או קוף, לשעבר "החכם הגדול בן מעלתם של השמים", שנלכד על ידי בודהה משום שמרד כנגד השמים.
הוא מופיע כבר בפרק 13. האינטליגנטי והאלים ביותר מבין תלמידיו של סאֵן דְזָאנְג הנוזף בו לעיתים תכופות בשל אלימותו.
בסופו של דבר ניתן לשלוט בו בעזרת כיסוי ראש קסום מזהב שהבודהיסטווה הניחה על ראשו הגורם לו כאב ראש עז כשסאֵן דְזָאנְג מלמל מילות קסם מסוימות.
השני, המופיע בפרק 19 הוא ג'וּ בָּאגְ'יֵה (豬八戒) מילולית, "חזיר שמונה עיקרי האמונה" מתורגם בדרך כלל כ"חזיר" או "חזרזיר".
בעברו הוא היה המרשל טְייֵן פֶּנְג (天蓬元帥), מפקד הכוחות הימיים השמימיים, שהוגלה למלכות בני התמותה משום שחיזר אחר נסיכת הירח, צָ'אנְגי.
חזרזיר מתאפיין בתיאבון בלתי נלאה לאוכל ומין, והוא מחפש תמיד דרכים להתחמק מחובותיו, אבל קוף דואג תמיד להחזירו למוטב.
השלישי, המופיע בפרק 22 הוא מפלצת-הנהר שָׁה ווּגִ'ינְג (沙悟淨) שמו מתורגם כנזיר החול או "בן-החול".
בחייו הקודמים היה מפקד בצבא השמים שתפקידו לשרת את הקיסר כל פעם שנסע במרכבתו הרתומה לעופות החול.
הוא הוגלה למלכות בני התמותה משום שהפיל (ושבר) גביע בדולח של המלכה האם השמימית.
בן-החול הוא טיפוס שקט ובדרך כלל מהימן, ניגוד לדמויות הקומיות של קוף וחזרזיר.
ניתן למנות כתלמיד הרביעי את הנסיך השלישי של המלך־הדרקון אשר על הים המערבי, יוּ'לונְג סָאן-טאידזה, שנידון למוות משום ששילח בטעות אש בארמון והפנינה הגדולה של אביו עלתה באש.
גואן יין משיגה לו חנינה תמורת הבטחתו לחכות לעולה הרגל.
הוא מופיע לראשונה בפרק 15, אך כמעט שאינו מדבר, שכן במהלך הסיפור הוא משמש כסוס שעליו רוכב סאֵן דְזָאנְג.
בפרק 22 בו מופיע התלמיד האחרון, בן החול, גם מופיע הגבול הגאוגרפי, "נהר החול", שעל הנוסעים לחצות על מנת לעבור ל"יבשת" חדשה.
פרקים 23–86 מתרחשים בשממה ומכילים 24 אפיזודות באורכים משתנים, כל אחת מאופיינת על ידי מפלצת מכושפת או קוסם מרושע.
הרקע לאפיזודות כולל נהרות רחבים שאינם ניתנים לחצייה, הרים בוערים, ממלכה הנשלטת בידי נשים, מאורה של עכבישים מפתים, ותרחישים דמיוניים רבים אחרים.
במהלך המסע, ארבעת התלמידים האמיצים חייבים להדוף התקפות של מפלצות שונות ומשונות על אדונם ומורם, סאֵן דְזָאנְג, ולחלצו מאסונות.
הספר מרמז שרוב האסונות הללו הם פרי גורל שנקבע מראש ו/או שתוכננו על ידי הבודהה, שכן למרות שמספר המפלצות התוקפות את הנזיר הוא גדול וכוחן רב, בשום מקרה לא קורה דבר לארבעת הנוסעים.
כמו כן מתברר שחלק מהמפלצות הן חיות שמימיות, שהיו שייכות לבודהיסטוות, שנמלטו או שהן חכמים או רוחות טאואיסטיות.
לקראת סוף הסיפור יש קטע בו בודהה מורה לקיים את האסון האחרון, שכן שׂוּ'אֵן דְזָאנְג רחוק כדי אסון אחד נוסף על מנת להשלים את שמונים ואחד האסונות הנדרשים על מנת להתמנות כבודהה.
בפרק 87 מגיע סאֵן דְזָאנְג סוף סוף לגבולות הודו, ופרקים 87–99 מציגים הרפתקאות קסומות על רקע ארצי (אם כי עדיין אקזוטי) יותר.
לבסוף, לאחר שנאמר כי המסע נמשך ארבע עשרה שנים (אם כי בסיפור העלילה עצמו נמשכות כל האפיזודות יחד תשע שנים בלבד, מן הסתם הייתה כוונה להכין מקום לאפיזודות נוספות) הם מגיעים למטרתם, פסגת הנשר, מקום שהוא חצי אמיתי, חצי אגדה.
שם בסצנה שהיא קומית ומיסטית בעת ובעונה אחת מקבל סאֵן דְזָאנְג את כתבי הקודש מהבודהה החי.
פרק 100, האחרון, מתאר בזריזות את החזרה לממלכת טאנג, ואת אחרית הדבר שבו כל נוסע מקבל פרס בדמות משרה בבירוקרטיה של השמים.
קוף וסאֵן דְזָאנְג מגיעים לדרגת בודהה, בן החול ממונה לארהט, הדרקון ממונה להיות אחד משמונת הדרקונים השמימיים הבכירים, וחזרזיר, שכנגד מעשיו הטובים עמדה גרגרנותו, ממונה ל"מטהר המזבח" (כלומר אוכל את המנחות המוגשות על המזבח).
הספר נכתב במאה ה-16, ומבוסס על גרעין היסטורי אמיתי מהמאה השביעית.
הנזיר שוואנדזאנג, היה נזיר חשוב מאוד בבודהיזם הסיני, משום שעלה לרגל למקומות הקדושים לבודהיזם בהודו וחזר לסין.
נקודת המוצא והסיום למסע הייתה פגודת אווז הבר הגדולה בשיאן שבמחוז שאאנשי.
שוואנדזאנג יצא למסע בן עשרים שנה מסין להודו, שעבר דרך פקיסטן ואפגניסטן, חלק הארי של מסעו נערך ברגל.
כאשר הגיע להודו הוא ליקט אלפי כתבים בודהיסטיים קדושים והביאם עמו במסעו חזרה לסין.
את שארית חייו הוא עשה בסין בתרגום כתבים אלו משפת סנסקריט לשפה הסינית, ביחד עם אנשים רבים נוספים.
שוואנדזאנג חיבר ספר על מסעו, שמהווה מקור חשוב ביותר לחקר ההיסטוריה של הודו.
מאות שנים לאחר מותו נוצרו אגדות שונות על מסעו של הנזיר שוואנדזאנג להודו.
באגדות אלו שונה היעד של הנזיר ומסעו נערך לא להודו, כי אם לגן עדן ושם בודהה עצמו נותן לו את הכתבים.
המסע נהפך להיות למסע מיתולוגי.
במסע זה עוזר לו קוף פלאי ושמו סון וו קונג לאורך כל הדרך.
האגדות הרבות לבשו במאה ה-16 דמות של רומן, שבו הגיבור המרכזי הוא קוף.
חלק מן החוקרים סוברים כי מקור דמותו של הקוף ברומן הוא באפוס המיתולוגי ההודי הראמאיאנה, שם גיבור הסיפור הוא האל-הקוף האנומן.
התכונה המאגית הבסיסית של קוף היא יכולתו לפשוט וללבוש צורה, כמו כן יש באפשרותו לשכפל את עצמו 84,000 פעמים.
שינוי הצורה הוא השפעה של הבודהיזם ההודי.
84,000 הוא מספר חשוב בבודהיזם ההודי ומתאר את מספר גלגולי הנשמות, מספר השרידים של בודהה ותכונות נוספות.
קוף מסוגל אף לקפוץ למרחק 84,000 פרסאות.
ניצן ויסמן תרגם את המהדורה האנגלית המקוצרת (כ-30 מ-100 הפרקים המקוריים) של הסינולוג האנגלי ממוצא יהודי ארתור ויילי (Arthur David Waley), שיצאה בשנת 1942 בשם Monkey: A Folk-Tale of China.
תרגום זה לעברית יצא לאור שלוש פעמים בשמות שונים:
הטאו של קוף, הוצאת אסטרולוג, 1995.
המסע למערב (קוף), הוצאת אסטרולוג, 2004.
תרגום חלקי של הספר יצא בשם קוו צ'נג-אן (המאה השש-עשרה), קוף ודלעת הקסמים: אגדה סינית בציורים, ציירה: נגה ג'אנג שחר, תרגם מסינית ועיבד מאיר שחר, עם עובד, 2008.
בנוסף למתואר עד כאן על הספר, הפופולריות של ספר זה הביאה גם להוצאת הצגות ספרים, סרטים, סדרות ואף משחקי וידאו בהשראתו או לחלופין לעיבודים מחודשים של ספר זה, כדוגמת סרט הוושיה מסוגת הפנטזיה "הממלכה האסורה" משנת 2008 וסדרת הטלוויזיה "אדמת הפקר" משנים 2019-2015, וכן יצירות אמנות כציור, מוזיקה ועוד.
אחד הידועים ביותר הוא הזיכיון המצליח דרגון בול הכולל מאנגה אנימה משחקים ועוד, מאת אקירה טוריאמה.
גם משחק Black Myth: Wukong נכתב בהשפעת הספר.
בפרק של "היי בינבה" נעשה עיבוד של אחד מפרקי הספר.
כמו כן נוצר דיג'ימון בהשראתו שנקרא "גוקומון".
המסע אל קצה העולם הוא סיפור פנטזיה שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית אדית פאטו.
הספר מבוסס על האגדה הנורדית העתיקה "East of the Sun and West of the Moon".
הוא יצא לאור באנגלית בשנת 2003, ותורגם לעברית בשנת 2007 על ידי אמיר צוקרמן.
הספר העברי הודפס בהוצאת ידיעות ספרים (פרוזה).
הספר יצא לאור בארצות הברית בשם "מזרח" (East), ואילו באנגליה נקרא "ילידת צפון" (North Child).
לארנה ויוג'יניה, זוג נורדי קשה יום, נולדים בזה אחר זה שבעה ילדים.
לאחר שאחת מבנותיהם נפטרה, מחליט הזוג להביא לעולם ילדה נוספת - רוז.
רוז מתגלה כילדה הרפתקנית ורודפת אקשן.
היא יוצאת למסע קסום על גבו של דוב לבן, שמסתבך מרגע לרגע.
משפחתה של רוז נפרדת ממנה לתקופה ארוכה, בה רוז נדרשת לחיות בתוך הר, להעפיל לקוטב הצפוני, להביס את מלכת הטרולים ולהשיב עשרות חפים מפשע לבתיהם.
רוז נולדה לכיוון צפון, ובעקבות אמונותיה התפילות של אמה יוג'יניה, הוחלט לשמור את הדבר בסוד (מגדת עתידות ניבאה שאם ייוולד ליוג'יניה בן צפוני, הוא ייקבר תחת מפולת של שלג וקרח).
שמה הפרטי האמיתי של רוז היה אבה (Ebba) - אמה התעקשה כי שמה יתחיל באותו אות כמו שם הכיוון אליו לכאורה נולדה - מזרח (East).
אביה של רוז החליט לקרוא לרוז בחשאי ניאם (Nyamph), על שם הכיוון בו היא באמת נולדה, צפון (North).
רוז היא גיבורת הסיפור, והיא יוצאת למסע בארצות רחוקות וקרות.
דוב לבן/מִיק/צ'ארלס: נסיך צרפתי שנגנב מארצו על ידי מלכת הטרולים.
מלכת הטרולים לא הורשתה להכניסו לארמונה, ולכן הפכה אותו לדוב לבן, במטרה שבעתיד תוכל לקחת אותו אליה.
הדוב הלבן לוקח את רוז לטירה קסומה, ומכניס אותה למסע לעבר הארץ שמשתרעת "מזרחה לשמש ומערבה לירח".
נדי וילפריד: נדי הוא אחיה הגדול של רוז.
הוא הילד הצעיר ביותר אחרי רוז שנולד לארנה ויוג'יניה.
נדי הוא צפון-מערבי (נולד לכיוון צפון-מערב).
בין נדי לרוז קיימים קשרי אהבה עמוקים, והוא תמיד דואג לה ומשגיח עליה.
אבא (אַרְנֵה): אביהם של רוז, ושבעת אחיה ואחיותיה, ובעלה של יוג'יניה.
אמא (יוג'יניה): אמם של רוז ושבעת אחיה ואחיותיה, ואשתו של ארנה.
מאמינה אדוקה באמונות תפלות, המשפיעות באופן ניכר על החיים של שאר בני המשפחה.
מלכת הטרולים: מככבת בדמות המכשפה הרעה בסיפור.
מכשפה קנאית ורבת עוצמה, שגונבת לעצמה את צ'ארלס בשביל שיהיה בעלה החוקי.
המלכה מתגוררת בניפלהיים - ארץ הקרח הצפוני, בתוך ארמונה עצום הממדים, ובעל מאות המשרתים.
טוקי: ילד טרול שהיה משרת של הדוב הלבן אמו זו אורדה.
אורדה: אמו של טוקי משרתת של מלכת הטרולים וחלק מהזמן שירתה בטירה של הדוב הלבן.
המסע המסוכן (בשוודית: Den farliga resan) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1977 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
זהו ספר התמונות השלישי בסדרת ספרי התמונות של המומינים.
בתחילת הסיפור ילדה קטנה בשם סופי נמצאת בביתה כאשר היא עצובה וכועסת.
באמצעות משקפי קסם היא עוברת אל עולם אחר בו היא פוגשת חלק מדמויות המומינים - את מומינטרול, מר המיולין, סניף וכלבו, ואת טינגומי ובוב.
יחד הם יוצאים למסע בו הם עוברים על פני נופים מרהיבים, בהם הרי געש וסופות שלג.
לבסוף דינורה אוספת את החבורה באמצעות כדור פורח ומובילה אותם לעמק המומינים.
המסע לכוכב המינימיקים הוא סרט הנפשה ממוחשבת ישראלי.
הסרט הופק על ידי אולפני שורטקאט-פלייגראונד ו-D.I.C.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 ביולי 2013. כמה חודשים לפני הפצת הסרט, באפריל 2013, יצא ספר בעל אותו שם המבוסס על הסרט ואותו כתבה תמי שם-טוב.
סרט זה הוא סרט האנימציה הממוחשבת הישראלי הראשון באורך מלא שיצא.
ב-17 ביוני 2015 פורסם טריילר לכך שהסרט יגיע לבתי הקולנוע הרגילים ב-16 ביולי 2015.
ב-30 ביולי 2015 יצאה אפליקציה בשם הסרט לאנדרואיד וב-7 בינואר 2016 האפליקציה יצאה גם ל-iOS.
החל מ-21 בדצמבר 2015 ניתן לצפות בסרט בגרסאות ה-VOD של HOT ושל Yes.
בינואר 2016 יצאה גרסת DVD של הסרט לחנויות בארץ.
מיקמק סיטי, העיר שבה חיים מקס השובב והאמיץ, זואי המתוחכמת, ג'ימבו הפזיז וסאני הגאון.
הצלע החמישית של החבורה שלהם היא חיית המחמד שלהם - אלביס, מינימיק קטן.
הסיפור מתחיל בבוקרו של היום החשוב ביותר במיקמק סיטי, יום המינימיקים השנתי בו מגיעות ביצי המינימיקים החדשות וכולם מחכים בהתרגשות לרגע בקיעת הביצים והאימוץ.
במהלך החגיגות הם פוגשים גם חבר ילדות שלהם, קיפ, שמגיע בחללית מכוכב המינימיקים כדי ללוות את הביצים.
קיפ וסבתו חיים בכוכב המינימיקים ואחראיים לשלומן של הביצים, עד שמגיע זמנן לבקוע.
יום המינימיקים השנתי הוא יום חג לכל מיקמק באשר הוא, חוץ ממיקמקית אחת שלא יכולה לסבול את המינימיקים: הגברת מיקיאוולי, האישה העשירה והחזקה במיקמק סיטי.
היא רוקחת שיקוי שהופך את היום השמח ליום בו מיקמק סיטי נמצאת בסכנה.
מכך החבורה נקלעת להרפתקה יוצאת דופן.
מקס (לירון לב) - גיבור הסרט, מנהיג מלידה, החבר של כולם.
אמיץ ושובב אך מעט ילדותי.
בנו של הגנרל של מיקמק סיטי.
אביו רוצה לשלוח אותו לפנימייה אך מקס מתנגד לכך על כל צורותיו.
מאוהב בזואי בסתר ומתבייש להציע לה חברות.
טס עם זואי וקיפ לכוכב המינימיקים.
בסוף הסרט הוא וזואי חברים.
זואי (שירי גדני) - כדומה למקס, היא מאוהבת בו בסתר אך מתביישת להציע לו חברות.
בוגרת מחבריה הבנים בחבורה בהרבה.
טסה עם מקס וקיפ לכוכב המינימיקים.
בסוף הסרט היא ומקס חברים.
סאני (עמי סמולרצ'יק) הגאון האולטימטיבי.
למרות גילו הצעיר הוא יודע על כל חידוש טכנולוגי וכל דבר.
נשאר עם ג'ימבו כדי לעכב את ההתקפה על המינימיקים.
ג'ימבו (לירון לב) - רוקר, נמהר ואימפולסיבי, עושה ורק אחר כך חושב.
מוערץ על ידי כל הבנות במיקמק סיטי.
מגיע לכל מקום עם הגיטרה שלו.
נשאר עם סאני לעכב את ההתקפה על המינימיקים.
קיפ (עידו מוסרי) - חבר הילדות של זואי, מקס, סאני וג'ימבו.
נסע לסבתו שגרה בכוכב המינימיקים כדי לעזור לה לטפל במינימיקים.
מגיע בכל שנה ביום המינימיקים השנתי למיקמק-סיטי עם הביצים החדשות.
בנוסף מאוהב בזואי, מתחרה עם מקס על זואי ועל הנהגת החבורה.
יצא עם מקס וזואי לכוכב המינימיקים, אף על פי שמקס רצה שיטוס עימם רק מפני שהוא היחיד שיודע להטיס בחללית.
אלביס - המינימיק של זואי, במהלך הסרט הופך למינימיק בממדים ענקיים כמו שאר המינימיקים עקב שתיית השיקוי של מיקיאוולי.
ראש העיר (קובי פרג') - קשיש חביב.
מונדו (אילן גנני) העוזר של מיקיאוולי, הוא אחד מסוגו במיקמק סיטי ולא יודעים מאין בא.
אוהב את מיקיאוולי, אך לא מקבל ממנה אהבה חזרה.
במהלך הסרט מיקיאוולי מחליטה שאינה צריכה אותו וזורקת אותו (מהלך שגורם לה להיכשל בהמשך), לאחר שמיקיאוולי זורקת אותו הוא מצטרף ועוזר לחבורה.
בנוסף, בכוכב המינימיקים מתגלה שמונדו הוא בעצם מינימיק אבוד.
על דמות זו יש אפליקציה שנקראת "מונדו" שמיועדת למכשירי אנדרואיד בלבד.
גברת מיקיאוולי (שירי גדני) - האישה העשירה ביותר במיקמק-סיטי.
בעלת חנות הבגדים "מיקיאוולי דיזיין".
מנסה להשתלט על מיקמק סיטי.
בניגוד לסדרה, שבה היא לובשת חולצה אדומה ויש לה עיניים ירוקות, בסרט גברת מיקיאוולי לובשת חולצה שחורה ויש לה עיניים כחולות.
אלכסיס (שירי גדני) הבת היחידה של גברת מיקיאוולי.
גאוותנית, עסוקה בעיקר במראה החיצוני, ומנסה ליצור רושם כאילו היא טובה בכל דבר.
אוהבת את המינימיק שלה פנסי, שהוא גם היחיד שלא שתה מהשיקוי והפך למינימיק עצום.
הגנרל (יוסי פולק) - אבא של מקס ושל רייני.
לא מרשה לילדיו לקבל מינימיק.
לאחר הפיכת המינימיקים למפלצות מציע לחסל את המינימיקים ולכבוש את העיר בחזרה.
פנסי - המינימיק של אלכסיס.
המינימיק היחיד במיקמק סיטי שלא שתה מהשיקוי.
הפרופסור (פרופסור אטומיק) (תומר שרון) - נרתם לעזרת מיקיאוולי בהכנת השיקוי.
רייני (שירי גדני) - האחות הקטנה של מקס, עזרה לג'ימבו וסאני לצאת מהכלא כאשר הכניסו אותם.
רועת המינימיקים (חנה לסלאו) - סבתא של קיפ.
היא ונכדה גרים בכוכב המינימיקים כדי לטפל במינימיקים, לא הגיעה ליום המינימיקים כי חלתה במקמקת.
הפקת הסרט החלה ב-2010 לאחר הצלחת מיקמק - הסדרה, D.I.C.
פנו אל שורטקאט-פלייגראונד ואמרו כי בכוונתם ליצור סרט.
פרק הזמן הראשון שניתן לסרט היה כשנה אך שורטקאט-פלייגראונד ויתרו על ההפקה בעקבות הזמן שניתן, D.I.C.
התקפלו לבסוף ונתנו לסרט זמן של שנתיים.
לאחר האור הירוק מדירקטוריון שורטקאט-פלייגראונד הוקצו לעבודה 30 אנימטורים.
לאחר סיום כתיבת התסריט החלו האנימטורים ליצור לסרט סטוריבורד ולאחר מכן החלה עבודה על ווידאו-בורד, לבסוף צפו כולם בווידאו-בורד ואושרה סופית הפקת הסרט.
נאור רון, מנכ"ל שורטקאט-פלייגראונד, אמר כי ההפקה הייתה מעניינת ומופלאה; במאי הסרט, שי כרמלי פולק, כינה את ההפקה "סכין בין השיניים".
עיצוב ההנפשה שבסרט היה למעשה כמעט זהה לעיצוב ההנפשה שבסדרה, אך עם מעט שיפורים.
רק המבנים הפכו מדו-ממדיים לתלת-ממדיים, הדמויות קיבלו גוון בוגר יותר ושינויים די קיצוניים במראם (שי כרמלי פולק, במאי הסרט, כינה את התהליך "שינויים פלסטיים קטנים").
גיא צחורי, מפיק הסרט, אמר כי התהליך לקח זמן רב מכיוון שבסדרה הדמויות היו מוגבלות בתנועות ("כמו סאות' פארק") ואילו בסרט עליהם היה להפוך את הדמויות ליותר ורסטיליות ולתת להן יותר תנועה ומרחב.
ערן אלבחור, האנימטור הראשי, ציין כי בסדרה ישנן לדמויות שמונה זוויות ואילו בסרט ארבעים ושמונה - מה שעוזר אך גם מקשה.
יניב שמעוני, המעצב הראשי, אמר כי "אחד מהשינויים היפים ומהמרתקים שהיו זה היה לקחת את כיכר העיר של המיקמקים שגרים להם באיזה מקום קטן וחמוד שהיא סביבה מאד קטנה, אינטרנטית.
אתה רואה רחובות ובתים אבל לא רואה שמים ולא כלום והכל מאד מאד סגור וצפוף והיינו צריכים לעשות את זה יותר פתוח - מה צבע השמים, איך גבעות נראות, איך הרחובות נראים ומה קורה שם באופן כללי"; בדיעבד רק האזור העגול והמרכזי של העיר הונפש בעוד השאר היו רקעים מצוירים.
כל הבניינים והחפצים היו בתלת־ממד.
שלא כמו חברות הפקה אחרות, לשורטקאט-פלייגראונד אין תוכנת הנפשה משלה; הסרט נעשה באדובי פלאש ו-Maya.
בישראל הוחלט כי הסרט יוקרן בבתי קולנוע של החברה.
בעקבות כך, נבנו שלושה בתי קולנוע בשם "מיקסינמה" בקניון רננים ברעננה, בגרנד קניון בחיפה, ובגרנד קניון בבאר שבע.
לאחר סגירת סניפי המיקסינמה לא היה ניתן לצפות בסרט.
לבסוף, הסרט עלה לבתי קולנוע נוספים ב-16 ביולי 2015.
החל מ-21 בדצמבר 2015, ניתן לצפות בסרט ב־HOT וב־Yes בוידאו על פי דרישה.
החל מינואר 2014 ניתן לקנות בובות משחק של הסרט.
לאחר סגירת המיקפה ב-2014 ניתן לקנות את הבובות בהפנינג.
בסרט ישנם הבדלים רבים מהמשחק.
במשחק נמצאת בכוכב המינימיקים מפקדה מיוחדת בה כל ביצי המינימיקים, בסרט לא רואים זאת.
במשחק בכוכב המינימיקים הרי געש קטנים ולבה ירוקה, בסרט לא רואים זאת.
בסרט נראה הר ענקי עליו מטפסת החבורה, במשחק לא רואים זאת.
במשחק חוץ מהמינימיקים והאסטרונאוטים לא נמצאים בכוכב חיי אדם, בסרט קיפ וסבתו גרים בכוכב.
בסרט כוכב המינימיקים הוא שטח עצום ומואר, במשחק הוא אזור קטן ואפלולי.
ב-15 ביולי 2015 נפתח אזור חדש במיקמק שהוא כוכב המינימיקים שנראה כמו בסרט.
הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים ומהילדים שצפו בסרט.
רון פוגל מאתר seret.co.il כתב שהסרט היה הפתעה טובה והוא מספק את הסחורה.
ליאת רותם מלמד מאתר ynet כתבה שבסרט אמנם אין גרפיקה של אולפני פיקסאר אך העלילה וקצב ההתקדמות מחפים על כך.
סרט המשך תוכנן בעקבות הצלחת הסרט, אומנם בוטל במהלך שלב קדם-ההפקה.
המסע הצבאי של לאלה מוסטפא פאשה בקווקז (בטורקית:Lala Mustafa Paşa'nın Kafkas Seferi) היה חלק מהעימות בין האימפריה העות'מאנית ובין איראן הספווית שפרץ מחדש בשנת 1578.
מטרתו העיקרית הייתה כיבוש דרום קווקז שרובו נשלט באותו זמן ישירות ובעקיפין על ידי האיראנים.
הגורמים לסכסוכים בין העות'מאנים ובין איראן הספווית כללו:
היריבות בין שתי המעצמות במזרח התיכון והצמא לרווחים של שליטיהם
ההבדל בפולחן הדתי והשנאה שהתלוותה אליו: הטורקים סונים בעוד האיראנים אימצו את הגרסה שיעית של האסלאם.
באימפריה הספווית האוכלוסיות הטורקיות הסוניות סבלו לעיתים מדיכוי על רקע דתי.
בשנים 1576-1577 עברה איראן תקופה של סכסוכים פנימיים בעקבות מותו של השאה טהמספ.
הטורקים העות'מאנים ביקשו לנצל את המשבר שפקד את איראן ובימים הראשונים של 1578 הביילרביים שבגבול ביצעו פלישות לשטח האימפריה השכנה.
למשל, הביילרביי של ואן חדר בפברואר 1578 לאזרבייג'ן וכבש את הערים אורמיה, חוי וסלמאס.
דאוד חאן המתאסלם, שהועלה ב-1569, תחת חסות איראנית, על כס המלכות בכארתלי במקום אחיו סימון הראשון , נתקל בהתנגדות פנימית גדולה מצד האצילים הגאורגים מגיני הדת הנוצרית, שמנעו ממנו לשלוט בצפון הממלכה והעבירו שם את השלטון בשנת 1576 לידי העוצר וחטנג, נסיך מוחראן.
דוד, שראה שהפרסים מבקשים להדיחו ולהחזיר את כס המלכות לאחיו, סימון, על מנת שיילחם בעות'מאנים, פנה בשלב מסוים לעזרה לסולטאן העות'מאני מוראט השלישי.
גם האיראנים תקפו בעיראק, לכיוון בגדאד והפרו את הסכם השלום שנחתם באמסיה משנת 1555.
הדיוואן באיסטנבול הכריע בניגוד לדעת הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, לפתוח במלחמה נגד איראן בחזית הקווקזית.
הווזיר השלישי הקשיש, לאלה מוסטפא פאשה, סרבי, דוושירמה מבוסניה, עטור תהילה אחרי כיבוש קפריסין בשנים 1570 -1571, קיבל את תפקיד המפקד העליון – "סרדר-אי-אקרם".
ב-5 באפריל 1578 יצא לחלק האסייתי של טורקיה באיסקידר עם 8,000 לוחמים.
בדרך הצטרפו אליו כוחות עות'מאנים רבים – של הביילרביים מדיארבקיר, ואן, ארזורום, חלב, קאראמן, וגם הח'אן של קרים, מהמט גיראי.
כסגן המפקד העליות התמנה אזדמירולו עו'תמאן פאשה שהיה ידיד של לאלה מוסטפא.
למטה העות'מאני הצטרף גם הכרוניקן מוסטפא עלי מגליפולי , מזכיר הדיוואן, שכתב על אירועי המלחמה בכרוקניה שלו, "נוסרת נאמה" ("ספר הניצחון") .
לפני היציאה לקרב דאג לאלה מוסטפא פאשה להשתטח על קברו של ג'לאל א-דין רומי "המוולנא הגדול" בקוניה ונישק את ציציות המפה המכסה את הקבר.
לאחר מכן פתח באקראי את ספרו המיסטי של רומי, "מת'נווי", ומבטו נפל על הדף שבו מספרים על מלחמות אלכסנדר הגדול, מה שנחשב כמבשר טובות.
ב-7 באוגוסט 1578 העו'תמאנים חצו את הגבול לגאורגיה אל תוך אתאבגות סאמצחה.
הגאורגים נלחמו בגבורה אך פיצולם הפוליטי מנע מהם את היכולת לעצור את ההתקדמות העות'מאנית.
ב-9 באוגוסט 1578 הצבא הטורקי בראשות אזדמירולו עו'תמאן פאשה, סגנו של לאלה מוסטפא, נחל ניצחון על הכוחות הגאורגים-איראנים בקרב צ'ילדיר.
ב-10 באוגוסט מספר אצילים סאמצחים, ועמם דוד האחד עשר, מלך כארתלי , קיבלו את החסות העות'מאנית.
העות'מאנים המשיכו בפלישתם וב-24 באוגוסט 1578 כבשו גם את טביליסי, בירת ממלכת כארתלי.
הטורקים חילקו את גאורגיה הכבושה לכמה יחידות מנהליות שבראשותן מינו מושלים עות'מאנים, בהן הביילרבייליק של טיפליס (טביליסי) בכארתלי, הסנג'ק של גורי והאיילט של צ'ילדיר.
מלך קאחתי, אלכסנדר השני הגיע ב-1 בספטמבר 1578 להסכם עם העות'מאנים, וקיבל על עצמו לשלם להם מיסים שנתיים קבועים.
הודות להסכם זה, ממלכת קאחתי, שהפכה בהוראת הטורקים ל"ביילרבייליק של גורג'יסטן" ובראשה המלך עצמו, יצאה מהמלחמה כמעט ללא פגע.
לאלה מוסטפא המשיך במסע לאורך נהר קורה מזרחה, בחבל שירוואן, מצפון לאזרבייג'ן, ובו חיכו לו הכוחות האיראנים בפיקודו של אמיר ח'אן, ושכללו, בין השאר, 20,000 פרשים טורקמנים, ועוד גדודים רבים, גם לוחמיו של שרף ח'אן הכורדי, הוואלי של נחצ'יבאן שנודע ככרוניקן גדול, מחבר הספר "שרף נאמה".
לאלה מוסטפא התעכב ואזדמירולו עות'מאן פיקד בהצלחה על הצבא בקרב ב"מעבר הכבשים" – קויונג'צ'ידי, שבו האיראנים נחלו תבוסה קשה.
בקרב שנמשך כשעתיים נהרגו 5,000 לוחמים איראנים ועוד 10,000 טבעו אחרי שקפצו אל מי הנהר.
הטורקים כבשו וביצרו את נוחה וארש, לאחר מכן את באקו.
שרף ח'אן נטש את האיראנים ועבר לצד העות'מאנים מהם קיבל את משרת הביילרביי של ביטליס, נחלת אבותיו.
בהמשך כוחות הסולטאן חדרו צפונה לדגסטן ולבירתה, דמירקפי.
חבל שירוואן אוחד עם דגסטן לביילרבייליק בראשותו של אזדמירולו עות'מאן פאשה, שהועלה על ידי לאלה מוסטפא לדרגת וזיר.
גם באבחזיה הוקם הביילרבייליק של סוחום בראשותו של חיידר פאשה.
בזמן שלאלה מוסטפא חזר לנוח בארזורום, פתחו האיראנים במתקפת-נגד בשירבאן, שבה נותרו מעט כוחות טורקיים.
הגאורגים מרדו גם הם בכמה מקומות.
השאה מוחמד ח'ודאבנדה שחרר משבי את המלך סימון הראשון של כארתלי שלחם בעבר נגדו.
בראשותו של סימון, שנקרא עכשיו גם "שאה נוואז ח'אן" (אף על פי שלא התאסלם), שמו הגאורגים קץ לסדר העות'מאני החדש והקימו מחדש את ממלכת כארתלי תחת חסות איראנית.
בינתיים דוד האחד -עשר נמלט לחבל לורי והכיר בחסות העות'מאנית.
מאוחר יותר הוא ברח לאיסטנבול וזכה שם בהוקרה מצד הסולטאן.
המבצר של שמאחי שבו נמצא אזדמירולו עות'מאן פאשה, הותקף על ידי אורוס ח'אן, טורקי איראני, בראש 25,000 לוחמים.
גם מבצר ארש הותקף ונכבש על ידי 15,000 חיילים איראנים בפיקודו של אימאמקולו ח'אן .
ל-14,000 החיילים של אזדמירולו הצטרפו כעבור שלושה ימי המתנה 25,000 פרשים טטרים של קרים בפיקודו של אדיל ח'אן גיראי , אחי הח'אן של קרים.
ב-11 בנובמבר 1578 התערבותם הכריעה את הכף לטובת אזדמירולו.
אורוס ח'אן ובנו דדה ח'אן נפלו בשבי.
ראשיהם נכרתו כנקמה על הטבח שביצעו האיראנים בתושבים הסונים של העיר ארש.
אך לאיראנים היה יתרון גדול במספר החיילים, ובקרב שני בשאמאחי הצליחו להביס את העות'מאנים של אזדמירולו ולקחת בשבי את אדיל ח'אן.
בחצר השאה בקזווין, שבו הוחזק, כבש השבוי טטרי, שהיה גבר מרשים, את לבבות אשת השאה ואחותו.
השאה מוחמד ח'ודאבנדה הורה על הוצאתו להורג.
לפני מותו הספיק אדיל ח'אן להרוג שבעה מתוקפיו.
אזדמורולו נאלץ לפנות את שירוואן ולסגת לדגסטן.
פינוי טביליסי והכיבוש מחדש של שירוואן
בקיץ 1579 צבאות עות'מאנים מכל אנטוליה התאספו במצודת קארס שבוצרה מחדש תוך חודש ימים (ב-27 ביולי-23 באוגוסט 1578) על ידי לאלה מוסטפא פאשה.
הוא הקים בעיר גם חמישה מסגדים, מדרסות, קסרקטין ששימש גם לבית ספר צבאי, סראי חדש לביילרביי, שני גשרים, בתי חמאם ווילות למגורים.
באותה תקופה הגיע האדמירל אולוץ' עלי פאשה Uluç Ali Reis עם חלק מהצי הטורקי למזרח הים השחור וביצר על חופי הקווקז את הנמל פותי (פּאש בטורקית), צפונית לבטומי.
10,000 לוחמים איראנים בפיקודו של אימאמקולו ח'אן יחד עם סימון "נוואז ח'אן" הגיעו עד לטביליסי הכבושה והטילו עליה מצור.
בעיר נמצאו רק 700 חיילים עות'מאנים בפיקוד הביילרביי מחמוד פאשה.
הנצורים היו כבר מתים מרעב לולא הגיע להם סיוע מהביילברביי של מאראש, מוסטפא פאשה, כדי לחלץ אותם.
טביליסי חזרה לידי המלך סימון בחסות איראנית.
לעומת זאת, בצפון, בהתאם לצו (פירמן) הסולטאן מוראט השלישי, הגיע תוך 74 יום הח'אן של קרים, מהמט גיראי השני בראש 80,000 פרשים טטרים וחנו בדמירקפי (דרבנט) ב-7 באוקטובר 1579. הם התאחדו עם כוחותיו של אזדמירולו, הביסו את הצבא האיראני של מושל שירוואן, מוחמד ח'אן וכבשו את שירוואן מחדש.
סיום תפקידו של לאלה מוסטפא פאשה
אזדמורולו עות'מאן ביקש להמשיך במתקפה בעזרת הטטרים (שרצו לנקום את מות אחי הח'אן, אדיל ח'אן) ובכוחות הטורקיים שנמצאו בארזורום.
הוא רצה להגיע עד לבירת השאה האיראני, קזווין.
אולם לאלה מוסטפא לא הסכים לכך ושיגר את הטטרים בחזרה למולדתם.
אחר כך הורה על הפסקת הלחימה לאורך החורף לשם שיקום הכוח הצבאי.
בבית, באיסטנבול, ניהל קו'גה סינאן פאשה, אויבו הוותיק של לאלה מוסטפא, מערכת הכפשות נגד לאלה מוסטאפא והתרברב כי אילו היה במקומו היה ממלא את דיוואן המלכות בגולגולות ה"ראשים האדומים", כלומר של ה"קיזילבאשי" ("הכובעים האדומים") האיראנים.
"כך יעזור לי אללה שעד כה כבר הייתי שולח לדיוואן הפאדישאה את ראש השאה עצמו" אמר.
ב-7 בינואר 1579 הוחלף לאלה מוסטפא פאשה בתפקיד המפקד של הצבא (serdar-i ekrem) על ידי יריבו, קוג'ה סינאן פאשה.
המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ובין איראן הספווית לא שקטה במשך 12 שנה והסתיימה בשנת 1590 כשהשאה הצעיר עבאס הראשון נאלץ לחתום על הסכם שלום באיסטנבול כדי לשקם את ממלכתו ולחכות לזמנים טובים יותר.
המסע המופלא הוא ספר ילדים מאת הסופרת הסקוטית שילה ברנפורד.
הספר יצא לראשונה בהוצאת הודר בשנת 1961 וזכה לפרסום צנוע, אך ב-1963 נוצר על פיו סרט של וולט דיסני, שהגביר את פרסומו פי כמה וכמה.
בשנת 1993 נוצר סרט חדש על פי הספר.
"המסע המופלא" הוא סיפורן של שלוש חיות מחמד, שעשו בצוותא דרך של 480 ק"מ דרך חבלי ארץ לא נושבים בקנדה, בחיפוש אחר בעליהם האהובים.
הוא מתאר את התלאות, הסכנות והסבל שעברו על השלושה במסעם המפרך, תוך גילויי נאמנות, אומץ לב והתמדה.
האזור בו מוקם סיפור המעשה הוא חלקה הצפוני-מערבי של נפת אונטריו, המשופע באגמים ובנהרות, עם קומץ חוות קטנות ועיירות נידחות ומרוחקות זו מזו.
מקובל לראות את "המסע המופלא" כספר ילדים, אם כי הסופרת הצהירה, שבכתיבתו לא ייעדה אותו לילדים דווקא.
ברנפורד ביססה את הסיפור הבדיוני על חיות המחמד שהיו לה ולבעלה כשהתגוררו בקנדה: בול טרייר שהביאו עמם מאנגליה; חתול סיאמי, שאת קשרי החיבה ההדדיים שלו עם הטרייר תיארה כ"קרובים מכל קשר בין חתול לכלב שראיתי מעודי"; וכלב לברדור רטריבר צעיר, שפיתח גם הוא יחסי קרבה וחיבה עם הכלב הזקן.
שלוש החיות היו שייכות למשפחת האנטר - הבול טרייר הקשיש, בודג'ר, היה כלבו של הבן, פיטר בן האחת-עשרה, מאז הגיע כגור קטן ביום הולדתו הראשון של הילד.
פיטר לא זכר יום בחייו ללא בודג'ר והיה קשור אליו בכל לבו.
החתול הסיאמי, טאו, היה בן-טיפוחיה של אליזבת בת התשע, ואילו לואת', הלברדור הזהוב, היה כלבו הנאמן ועמיתו לצייד של ג'ים.
כשנודע למשפחת האנטר שיהיה עליהם לנסוע לאנגליה לחודשים אחדים, משום שאבי המשפחה, ג'ים, הוזמן לקיים סדרת הרצאות באוניברסיטה בריטית, הייתה דאגתם הראשונה לחיות המחמד האהובות שלהם, וג'ון לונגרידג', ידיד משפחה והסנדק של בתם, אליזבת, קיבל על עצמו לארחן בביתו ולדאוג להן עד שובם לקנדה.
כשג'ון לונגרידג' יוצא למסע ציד עם ידידים, הוא משאיר את החיות להשגחתה של סוכנת הבית, מרת אוקס, ובעלה, שאמורים להגיע אל הבית זמן קצר אחר צאתו לדרך, אך לואת' סבור אחרת.
הוא מחליט לנצל את ההזדמנות לצאת למסע משלו ולקחת את ידידיו הטובים לחפש ולמצוא את אדוניהם, שנעלמו זה מכבר.
בודג'ר וטאו אינם מודעים לתוכניתו, אך הם מקבלים את הנהגתו ללא ערעור ויוצאים בעקבותיו למסע, שאת אורכו וקשייו אינם יכולים להעלות בדעתם.
כשגברת אוקס מגיעה אל הבית ומוצאת אותו ריק, היא מניחה שלונגרידג' שינה את דעתו והחליט לקחתם עמו, הנחה שגויה שמתחזקת כשהיא מוצאת רק את החלק הראשון של הודעתו אליה, לאחר שהפתק השני התעופף אל האח ועלה באש.
וכך, בלי שיהיה איש מודע להיעדרה, יוצאת השלישייה המוזרה בעקבות חושיהם, המנחים אותם מערבה, למרחק 480 ק"מ.
במהלך מסעם נתקלים השלושה בקשיים ובסכנות.
נאמנותם עומדת לא פעם למבחן, אך קשר הידידות והמחויבות ביניהם איננו ניתק לעולם.
טאו, הצייד הזריז והמיומן, מכלכל את בודג'ר הזקן והעיוור למחצה, ואף מציל את חייו בהיתקלות עם דובה וגורה.
לאורך הדרך פוגשות החיות בני אדם - פגישות שונות ומגוונות, שאחת או שתיים מהחיות בתורן מתנסות בהן בעוד האחרות אינן לוקחות בהן חלק, כך שגם כאשר מתחילים להגיע דיווחים אל משפחת האנטר וג'ון לונגרידג' בחיפושיהם הנואשים אחרי השלושה, לא ברור מה גורל החבורה כולה.
שבט אינדיאני מארח ליד מדורתו את בודג'ר, המותש והפצוע ושש על חברת בני אדם.
אלה מאכילים אותו, מלטפים ומשתעשעים עמו ואף מטפלים בפצעיו, וכאשר מצטרף אליו טאו החתול, מתחזקת בהם האמונה, כי זכו לביקור של רוח מביאת-מזל ואות לכך - הופעתו של חתול כבן לוויה לכלב, דבר שלא נשמע כדוגמתו.
טאו ניצל ממוות הודות למשפחה פינית שבתה הצעירה מוצאת אותו טבוע למחצה וחסר הכרה על שפת הנהר ומביאה אותו הביתה.
זמן מה הוא נשאר בבית מציליו, משום שהמים גרמו לו לחירשות, אבל כשהשמיעה חוזרת אליו, הוא מסתלק ורץ לחפש את חבריו, שהתרחקו בינתיים מן הנהר.
לואת' נפגע בהיתקלות עם דרבן, וקרוב למוות ברעב בגלל הקוצים התקועים בלחיו, כשעקשנותו של בודג'ר מביאה את הכלבים אל ביתם מכניס האורחים ואוהב החיות של בני הזוג מקנזי.
מקנזי שולף את הקוצים מפני הלברדור ואשתו מאכילה את שני הכלבים המורעבים.
את טאו אין הם רואים כלל, אך הוא מסתנן מדי לילה אל מרבץ הכלבים הסגורים באורווה ומשחרר אותם, להפתעתו של מקנזי הפוגש אותם בחצר מדי בוקר.
לבסוף, לאחר שהם צולחים בשלום את כברת הדרך האחרונה, הקשה מכולן, מגיעים השלושה אל בעליהם האוהבים למפגש מאושר ונוגע ללב.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מסדה בשנת 1970, בתרגומו של גדעון טורי ובלוויית איורים של קרל ברג'ר.
המסע המופלא - הביתה הוא סרט משנת 1993 של חברת וולט דיסני שהוא למעשה רימייק לסרט משנת 1963 שמבוסס על ספר בעל אותו שם.
לסרט יצא סרט המשך בשם "אבודים בסן פרנסיסקו (המסע המופלא הביתה 2)" בשנת 1996. היה זה הסרט האחרון שבו השתתף השחקן דון אמיצ'י.
את הגרסה העברית ביימה שפרירה זכאי והשתתפו בה יוסי ידין, גילת אנקורי ושרון כהן.
הסרט יצא בדיבוב עברי לקולנוע בשנת 1993 והופץ בארץ אך ורק על קלטות וידאו מדובבות.
הדיבוב מעולם לא יצא על DVD או בלו ריי.
החל מ-2 ביוני 2016 הסרט זמין בגרסה מדובבת ומתורגמת בהפרדה גבוהה בחינם ללקוחות ה-VOD של חברת yes.
הסרט הופץ בכל העולם רק על קלטות וידאו ו-DVD.
צ'אנס ("הזדמנות"), בולדוג אמריקאי (משוחק על ידי "ראטלר" ומדובב על ידי מייקל ג'יי פוקס), מתחיל את הסרט בכך שמציג עצמו כחיית המחמד של ג'יימי (קווין צ'באלייה) ושאין לו (צ'אנס) באמת "בית" להשתייך אליו.
צ'אנס בנוסף חי בביתו עם הכלב שאדו ("צל") (משוחק על ידי "בן" ומדובב על ידי דון אמיצ'י), כלב מסוג גולדן רטריבר.
שאדו הוא זקן והוא חיית המחמד של פיטר (בנג'מין ת'אל).
שאדו מסור לפיטר ודואג לו כשם שפיטר אוהב אותו.
בנוסף לשני כלבים ישנה גם החתולה סאסי ("חוצפנית"), חתולה הימלאית (משוחקת על ידי "טיקי" ומדובבת על ידי סאלי פילד), חיית המחמד של הופ (ורוניקה לורן).
סאסי היא חתולה מפונקת שאוהבת את הופ.
בוב סיבר (רוברט הייז) נישא עתה ללורה ברנפורד (קים גרייסט) ומצטרף למשפחה.
לאחר החתונה, המשפחה נוסעת לסן-פרנסיסקו ומשאירה את חיות המחמד בחוותה של קייט (ג'ין סמארט), חברת משפחה.
קייט מאוחר יותר נוסעת לסידורים ומשאירה את חווה להשגחתו של מכרה, פרנק (גרי טיילור).
עם זאת, החיות מתחילות לחשוש שננטשו, ושאדו מתחיל לדאוג לשלומו של פיטר ועל כן מחליט לחפש את פיטר.
סאסי וצ'אנס מחליטים לחבור אליו במסעו.
לאחר לילה אימתני ורועש ביער החבורה יוצאת לצוד אוכל בנהר.
צ'אנס נקלע לקטטה בין דובים והחבורה בורחת.
מאוחר יותר, בעוד החבורה חוצה נהר אחר, סאסי, שאינה רוצה להירטב מחליטה לחצות את הנהר דרך ענף עץ רעוע, שבסופו של דבר נשבר בעוד סאסי נמצאת עליו.
שאדו קופץ למים על מנת להציל אותה, אך זה מאוחר מדי, מאחר שהיא הגיעה כבר למפל.
שאדו וצ'אנס ממשיכים לחפש אחריה אך עם רדת הליל, הם מתייאשים ומתאבלים על מותה.
סאסי, שטבעה ניצלת על ידי חוקר טבע שמטפל בה עד להחלמתה.
הכלבים, שלא מצאו את סאסי מחפשים אחר אוכל ויוצאים לצוד דגים בנהר.
לרוע מזלם, פומה עוקבת אחריהם.
צ'אנס שמבחין בפומה מזהיר את שאדו, אך שאדו לא מאמין לו עד אשר הפומה מאיימת לתקוף אותם.
השניים בורחים מפניה עד אשר מגיעים לקצה צוק, שם צ'אנס אומר לשאדו: "העצמות קבורות ליד ארגז החול והשלט של הטלוויזיה מתחת לנדנדה", המשפט הזה נותן לשאדו רעיון לטמון לפומה מלכודת כאשר הוא מבחין בסלע בצורת נדנדה.
שאדו משמש כפיתיון לפומה והוא גורר אותה ל-"נדנדה" שעליה צ'אנס קופץ ומטביע את הפומה בנהר.
כאות ניצחון השניים נובחים מן הצוק וסאסי, שהחלימה, שומעת את שניהם ורצה למצוא אותם.
סאסי מוצאת אותם והשלישייה מתאחדת.
החיות ממשיכות במסען, אך צ'אנס אשר מנסה להתיידד עם דרבן, מותקף על ידי הדרבן ונתקעים לו מספר קוצים בפרצופו.
שאדו וסאסי מנסים להוציא ממנו את הקוצים, אך ללא הצלחה, שכן הקוצים חדרו עמוק.
בהמשך מסעם, פוגשים החבורה בילדה בשם מולי שאבדה (אין סיבה ידועה) ביער.
שאדו, הנאמן ואוהב האדם מחליט לשמור עליה למשך הלילה ולסייע לה למצוא את הוריה.
הילדה ישנה עם השלישייה בלילה, ובבוקר שאדו שומע קבוצת אנשים שמחפשים אחר הילדה, שביניהם כלולים גם הוריה.
שאדו נגלה אל האנשים ומוביל אותם אל הילדה.
שומרי היער מזהים את השלישייה מהמודעה שבוב פרסם ומביאים אותם לבית מחסה לחיות בית, אך צ'אנס חושב שמביאים אותם למכלאה.
בגלל עברו הארוך של צ'אנס ככלב מכלאה, ומאחר ושאדו לא האמין כי קיים כזה מקום בפועל, צ'אנס נכנס להתקף חרדה ומזהיר את שאדו וסאסי ושעליהם לברוח.
סאסי מצליחה לברוח אך שאדו וצ'אנס נלקחים.
בזמן שהווטרינרים מוציאים את קוצי הדרבן מפרצופו של צ'אנס, סאסי מתגנבת אל בית המחסה ומשחררת את שאדו.
שאדו וסאסי מחלצים את צ'אנס והשלושה בורחים מבית המחסה בלי יודעין שבית המחסה זימן את משפחתם לאסוף אותם ושהם בדרך.
החבורה כבר נמצאת קרוב לביתם ולאחר שהם חוצים את פסי הרכבת, שאדו עולה על קרשי עץ ישנים ונופל לתהום עמוקה, תלולה ומלאה בבוץ ושובר את רגליו.
שאדו שמנסה לטפס מן התהום בעוד סאסי וצ'אנס מנסים לעזור לו, מחליק וצונח מטה.
שאדו, הזקן והשבור מתייאש ונשכב על הקרקע ואומר להם שהוא זקן מדי ושהוא איננו מסוגל להמשיך את המסע הזה עוד.
צ'אנס נכנס לתהום ומנסה לעזור לשאדו, אך שאדו המיואש מסרב לזוז ואומר לו שעליהם להמשיך את המסע לבדם ולא להיות תלויים בו.
הוא אומר לו שהם כבר למדו מספיק ממנו ושעכשיו כל שנשאר להם הוא ללמוד איך להיפרד.
בשעת בין הערביים, כל המשפחה משחקת בחצר ביתם בכדורסל וג'יימי טוען שהוא שומע את נביחותיו של צ'אנס.
בעוד כולם חושבים שג'יימי מדמיין מרוב געגועים, צ'אנס מגיח בריצה לעבר ג'יימי, "בעליו".
סאסי מגיעה גם כן והיא רצה אל הופ.
פיטר שמחכה לשאדו מבין ששאדו כנראה לא שרד את המסע בשל היותו זקן וחוזר לביתו.
באותו הרגע, שאדו מגיח מעבר לגבעה, צולע על רגליו.
פיטר מבחין בשאדו וצועק בשמחה לעברו.
שאדו שדאג לשלומו של פיטר רץ אליו מאושר והשניים מתאחדים בזמן שכולם צופים בהם.
צ'אנס מספר איך שאדו עזר להם לעבור את המסע.
כשכולם נכנסים הביתה צ'אנס משתהה ומבין שמצא את משפחתו האמיתית ושהוא יכול לבטוח שוב בבני-אדם.
הדיבוב העברי לסרט הופק, תורגם ובוים על ידי שפרירה זכאי בשנת 1993.
דמות תיאור הדמות גרסה אנגלית מדבבים בגרסה העברית שאדו כלב זקן, נאמן ומסור.
חיית המחמד של פיטר ברנפורד.
דון אמיצ'י יוסי ידין צ'אנס כלב צעיר ושובב.
חיית המחמד של ג'יימי סיבר.
מייקל ג'יי פוקס שרון כהן סאסי חתולה הימלאית מפונקת.
חיית המחמד של הופ ברנפורד.
סאלי פילד גילת אנקורי בוב אביהם החורג של פיטר והופ שזה עתה נישא לאימם.
רוברט הייז אוהד שחר לורה אימם של הילדים, נשואה לבוב.
קים גרייסט שרית סרי פיטר בעליו של שאדו.
בנג'מין ת'אל מיכאל הנגבי הופ בעלותה של סאסי.
ורוניקה לורן רונה דניאלי ג'יימי בעליו של צ'אנס.
אחיהם החורג של פיטר והופ.
קווין צ'באלייה יובל סגל קייט חברת משפחה.
הייתה אמורה להשגיח על שאדו, צ'אנס וסאסי.
ג'ין סמארט שרית וינו-אלעד פרנק חבר של קייטי.
אמור היה להשגיח על שאדו, צ'אנס וסאסי בהיעדר קייטי גרי טיילור יהויכין פרידלנדרקוונטיןזקן שמציל את סאסי לאחר שטבעה בנהרויליאם פיפסדב רייזרקירקוודמארק ל.
הסרט זכה לביקורות חיוביות רבות בשנת יציאתו ונחשב לסרטיה המצליחים של דיסני לשנת 1993. באתר "עגבניות רקובות" זוכה הסרט ל-87% של ביקורות חיוביות.
בעקבות הצלחתו יצא סרט המשך בשם "אבודים בסן פרנסיסקו (המסע המופלא הביתה 2)".
במהלך שידורי הטלוויזיה של הסרט נוספו קטעים שנגנזו מן הסרט הסופי בגרסתו הקולנועית.
פיטר מנקה את צ'אנס לאחר שצ'אנס אכל את עוגת החתונה של בוב ולורה.
קייט לוקחת את החיות לסיבוב ברכב.
בוב מוזמן לארוחה על-האש, אך הילדים מזכירים לו שהוא הבטיח שהוא ייקח אותם לראות את חיות המחמד שלהם באותו היום.
קייט מוצאת את המכתב שאבד שכתבה לפרנק.
סאסי מאזינה לחוקר הטבע כאשר הוא מנגן על סקסופון.
חוקר הטבע מכניס את העז שלו לביתו כשהוא הולך.
זהו אחד ממעטים מסרטי החיות בהן הפה של החיות לא זז ביחד עם דיבובן.
גרסת ה-"מסך הרחב" שהוקרנה בקולנוע איננה זמינה על DVD.
את גרסת המסך רחב ניתן היום להשיג בחנות ה-iTunes או בלייזרדיסק.
המסע הראשון של ג'יימס קוק היה משלחת ימית משותפת של הצי המלכותי הבריטי ושל החברה המלכותית שנערכה בין 1768 ל-1771, על סיפונה של אוניית המחקר אה"מ אנדוור בפיקודו של רב החובל לוטננט ג'יימס קוק.
מטרת המסע הייתה ביצוע תצפית אסטרונומית של מעבר נוגה על פני השמש וניסיון לגלות יבשת דרומית.
המשלחת יצאה לדרך מנמל פלימות' שבאנגליה באוגוסט 1768, חצתה את האוקיינוס האטלנטי, הקיפה את כף הורן שבארץ האש ומשם המשיכה עד לטהיטי, על מנת לבצע את התצפית.
מנקודה זו הפליגה דרומה, אל אזורים שבעיקרם היו לא ממופים, שם גילו אנשיה מספר איים חדשים.
המשלחת המשיכה אל חופי ניו זילנד ובכך היו לאירופאים השניים שהגיע למקום זה, לאחר משלחתו של ההולנדי אבל טסמן שעשו זאת למעלה ממאה שנים קודם לכן.
במשך מחצית השנה קוק וצוותו מיפו את חופי שני האיים הגדולים של ניו זילנד ולאחר מכן המשיכו מערבה.
באפריל 1770 היו לאירופאים הראשונים שהגיעו לחוף המזרחי של אוסטרליה, אותו מיפו לכיוון צפון.
משם המשלחת המשיכה אל עבר איי הודו המזרחיים ההולנדיים, חצתה את האוקיינוס ההודי, הקיפה את כף התקווה הטובה ועגנה בחזרה באנגליה ב-12 ביולי 1771. בסיכומו של דבר ארך המסע כ-3 שנים.
אנשי צוות האונייה קיימו אינטראקציה, לרבות קשרי מסחר, עם השבטים הילידיים שפגשו בדרכם, ביניהם הפולינזים שבטהיטי והאבוריג'ינים שבאוסטרליה, ותיעדו ואספו אלפי פריטים של בעלי חיים וצמחים שלא היו מוכרים עד אז לאירופאים.
כשנה לאחר שובו יצא ג'יימס קוק למסע נוסף וב-1776 יצא למסעו השלישי והאחרון, במהלכו נדקר למוות על ידי ילידים בני הוואי באירוע שנסיבותיו אינן ברורות די הצורך.
המשלחת קיבלה את האישור המלכותי.
האדמירליות בחרה לשלב במסע המחקר גם שליחות חשאית לאיתור עדויות לקיומה של היבשת המשוערת והעשירה טרה אוסטרליס אינקוגניטה ("הארץ הדרומית הלא-נודעת") בדרום האוקיינוס השקט.
אישים בחברה המלכותית, ובייחוד הגאוגרף אלכסנדר דאלרימפל, האמינו שיבשת היפותטית זו אכן קיימת וכי יש לנצל את השליחות האסטרונומית בחיפושה.
אם תתגלה, בריטניה תוכל לתבוע חזקה עליה ועל השפע האגדתי שבה, לפני שכל מעצמה אירופאית אחרת הניצבת מולה תצליח בכך.
העיתונות הבריטית והצרפתית דיווחו על המסע הצפוי.
בחלק מן הכתבות נכתב כי ייתכן והמשלחת תנסה לבחון את קיומה של טרה אוסטרליס.
הספינה שהאדמירליות בחרה הייתה ספינת-פחם פרטית בשם "הרוזן מפֶּמְבְּרוֹק" (Earl of Pembroke), אותה רכשה תמורת כ-2,800 ליש"ט.
לצורך המסע, הוחלט לשנות את שמה ל-"אֶנְדֶוֶר" (Endeavour, "מאמץ").
הספינה הושקה ביוני 1764. הייתה זו אוניית מפרשים חסונה, בעלת קער רחב ושטוח, ירכתיים רבועות וגוף דמוי-תיבה בעל ספנה עמוקה, באורך 35 מטרים.
עיצובה השטוח עשה אותה מתאימה לשיוט במים רדודים ולמשיכה אל החוף לצורך טעינה, פריקה ותיקונים בסיסיים, מבלי להידרש למבדוק.
הספינה הותאמה לצורכי המסע, ונוספו לה סירות קלות ומערכת משוטים, למקרה של היעדר רוח או שבר של אחד מן התרנים.
כמו כן, כמקובל באותה התקופה, צוידה ספינת הצי המלכותי בעשרה תותחים קלים בקוטר 4 ליבראות ובתריסר תותחים קלים יותר על גבי כוננות.
לפיקוד על האנדוור במסעה נבחר ג'יימס קוק, שהועלה לדרגת לוטננט לצורך המשימה.
קוק היה איש הצי המלכותי, שהשתתף במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, מערכה בין צרפת ובריטניה באמריקה הצפונית שהתנהלה במקביל למלחמת שבע השנים.
בין השנים 1763 ל-1767 פיקד קוק על סקר למיפוי חופי האי ניופאונדלנד, אי רחב ידיים במערבו של האוקיינוס האטלנטי.
במהלך הסקר ביצע תצפיות על ליקוי החמה של שנת 1767. עבודתו המוצלחת הפנתה אליו תשומת לב ויוקרה.
הוא הוכיח את מומחיותו בענייני ניווט, שרטוט מפות ואסטרונומיה.
בתחילה הוצע לתת את הפיקוד על הספינה למדען אלכסנדר דאלרימפל, תומך נלהב בתאוריית היבשת המיתית טרה אוסטרליס.
דאלרימפל התנה את הסכמתו בכך שתינתן לו דרגת ייצוג של קפטן בצי המלכותי.
הלורד הראשון של האדמירליות, אדוארד הוק , סירב נחרצות לכך שדאלרימפל יפקד על הספינה בטענה שהוא איננו איש ים.
להוק הייתה סיבה טובה להחזיק בעמדתו זו - ב-1698 סירבו קציני ים על סיפונה של הסלופ אה"מ פאראמור לקבל פקודות ממפקדם האזרח, ד"ר אדמונד האלי.
במבט לאחור, נראה כי הבחירה בקוק כרב החובל במסע הייתה הבחירה ההגיונית והמתבקשת, אך באותו הזמן, על אף הישגיו, מעטים ראו בקצין הים האלמוני יחסית כאדם המתאים לפיקוד על אוניית מחקר.
עם זאת, באדמירליות היו כמה מנהלים שהיו מודעים לסקרי המיפוי המעולים שערך.
מזכיר האדמירליות, פיליפ סטיבנס , המליץ על קוק מבין עשרות המועמדים לתפקיד רב החובל, ובבחירתו תמך גם מושל ניופאונדלנד, אף הוא איש הצי המלכותי, יו פאליסר .
ב-30 ביולי 1768 הסמיכה האדמירליות את סגל הספינה למסע, שכלל 73 מלחים ו-12 נחתים.
המשנה של קוק היה קצין בן 29 בשם זאכארי היקס, שניסיונו כלל פיקוד בפועל על אה"מ הורנט (HMS Hornet), ספינה חד-תורנית המצוידת בשישה עשר תותחים קלים.
הקצין השלישי היה ג'ון גור, קצין צי בעל ותק של 16 שנים, ששירת כמשנה לרב-חובל על סיפון אוניית הצי המלכותי אה"מ דולפין במסעה להקפת כדור הארץ בשנת 1766.
עוד היו בצוות האסטרונום הרשמי של המשלחת, צ'ארלס גרין, שהיה בזמנו העוזר של האסטרונום המלכותי נוויל מסקלין.
חוקר הטבע והבוטניקאי ג'וזף בנקס, שלימים יהיה נשיא החברה המלכותית, צורף אף הוא למסע.
בנקס השיג מימון לעוד מספר אנשים שהצטרפו אליו - ביניהם חוקר הטבע השוודי דניאל זולאנדר , שהיה מתלמידיו של קארולוס ליניאוס, חוקר הטבע הפיני הרמן שפרינג ושני ציירים - סידני פרקינסון ואלכסנדר באקן .
המשימה הרשמית של המסע הייתה הפלגה לטהיטי, הקמת מצפה אסטרונומי ועריכת המדידות הנחוצות של מעבר נוגה על פני השמש.
עם זאת, ההוראות המדויקות של המסע נמסרו לקוק בשתי מעטפות חתומות שהוגדרו כסודיות.
הראשונה עוסקת במסע עד טהיטי והשנייה בחלק שלאחר מכן.
בהוראות נקבע כי לאחר השלמת משימה זו יש למצות את חקר האפשרות לקיומה של יבשת דרומית, שאותה דימו אנשי אה"מ דולפין לצפות מרחוק דרומית לטהיטי.
ההוראות היו אופייניות - תמציתיות, מדויקות, אך בו בזמן לא מגבילות יתר על המידה.
קוק הקפיד בהפלגותיו לתעד את מיקומו, את מזג האוויר ואת ההתרחשויות שקרו, כך גם במסע זה.
יומן הספינה עובד באמצעות התאריך הימי, שציין, במאה ה-18, את אותו התאריך לכל אירועי הספינה מ-12 בצהריים עד 12 בצהריים ביום שלמחרת.
התאריך הימי מתחיל 12 שעות לפני חצות הלילה של התאריך האזרחי המקביל.
יתרה מזאת, קוק לא התאים את התאריך היומי שלו עד שהשלים מסע מלא של 360° יחסית לקו האורך של נמל הבית הבריטי שלו, אם מזרחה ואם מערבה (במסעו זה - הפליג מערבה).
לשם המחשה לעניין זה, במסעו קוק מציין ברשומת יומן מה-19 באפריל 1770 כי יבשה (החוף המזרחי של אוסטרליה) נצפתה בשעה 6:00 בבוקר.
האנדוור נמצאה אז בקו אורך שנמצא בהפרש 14 שעות מנמל הבית שלו, משמע בבריטניה השעה הייתה 20:00. משום שכיום קו התאריך הבינלאומי נמצא באוקיינוס השקט מזרחית לאוסטרליה, אזי אוסטרליה מקדימה את בריטניה ב-10 שעות, ולא נמצאת אחריה ב-14 שעות.
לכן, הזמן בו נצפתה היבשת בשיטת ימינו הוא ה-20 באפריל 1770 בשעה 6:00 בבוקר (זמן מקומי).
כחלק מהיותו מסע מחקר, לא קוק לבדו אלא גם אחרים על סיפון האנדוור תיעדו את חוויותיהם ותגליותיהם ביומנים ובאיורים.
כיום מידע רב זמין באופן חופשי באינטרנט, כך לדוגמה יומן הספינה זמין בפרויקט גוטנברג.
האנדוור הפליגה מנמל פלימות' ב-26 באוגוסט 1768 כשעל סיפונה 94 איש, צידה ל-18 חודשים ומעלה, ציוד נדרש ומיטב המכשירים לעריכת תצפיות אסטרונומיות במהלך ההפלגה.
האנדוור הפליגה אל פנים האוקיינוס האטלנטי, ב-12 בספטמבר הגיעה למדיירה וכחודשיים לאחר מכן, ב-13 בנובמבר עגנה בריו דה ז'ניירו, אז תחת שלטון פורטוגל, שם נשארה עד ה-7 בדצמבר.
במהלך העגינה חודש המלאי בספינה ובוצעו תיקונים דרושים.
הספינה לאחר מכן פנתה דרומה, הקיפה את כף הורן והמשיכה לכיוון מערב לרוחב האוקיינוס השקט, עד שהגיעה למפרץ מאטאוי שבטהיטי ב-13 באפריל 1769, מה שהותיר די והותר זמן להתכונן לעריכת התצפית שהייתה עתידה להיערך ב-3 ביוני.
במהלך הזמן בטהיטי הקימו קוק ואנשיו מבצר קטן ומצפה כוכבים לצורך התצפית, במקום שכיום נקרא "פוינט ונוס".
כמו-כן, ניצלו את הזמן ליצירת קשרי ידידות ומסחר אל מול הילידים הפולינזים המקומיים, דבר שהיה חשוב לקוק, כפי שעולה מיומן הספינה:
מעבר נוגה על פני השמש התרחש כאמור ב-3 ביוני.
מעברי נגה מתרחשים בזוגות, כאשר בין כל מעבר בזוג חולפים כ-8 שנים.
בין זוגות מעברים מפרידה תקופת זמן ארוכה של למעלה מ-100 שנים.
המעבר הקודם התרחש ב-1761, לכן המעבר הבא היה צפוי לקרות רק בעתיד הרחוק, בשנת 1874. חשיבותו המדעית הייתה נעוצה בכך שהוא מאפשר מדידת המרחק בין נוגה לשמש (באמצעות תופעת ההיסט).
בעזרת שימוש ביחסים המכתיבים חוקי קפלר, ניתן בעזרת מרחק זה לחשב את המרחקים גם בין כוכבי לכת אחרים לשמש (ובין היתר את חישוב אורכו של המרחק בין כדור הארץ והשמש).
מדידות דומות נערכו גם במעבר של שנת 1761.המעבר של שנת 1769 נמדד ממקומות שונים ברחבי כדור הארץ.
כך קוק וצוותו מדדו מטהיטי, אך מדענים אחרים מדדו ממגוון מקומות אחרים ברחבי הגלובוס, לרבות נורווגיה ואתרים שונים באמריקה הצפונית ובאימפריה הרוסית.
זכור גם מסעו הכושל של גיום לה ז'נטיל למדוד את שני המעברים (של 1761 ושל 1769) מהודו.
כששב לאחר 11 שנים למולדתו צרפת, גילה לה ז'נטיל כי בזמן שחלף הוכרז כמת והוא איבד את עבודתו, רכושו ואף את רעייתו.
בטהיטי, ערכו החוקרים שלוש מדידות נפרדות - האחת של גרין, השנייה של קוק והשלישית של זולנדר.
למרבה האכזבה השוני בין המדידות היה גדול משולי השגיאה הצפויים.
מכשיריהם היו מספקים לפי אמות המידה של התקופה, אך הרזולוציה לא הייתה מספקת לביטול הטעויות.
כשהשוו מדענים לאחר זמן את התוצאות של אנשי האנדוור עם אלו של תצפיות של אותו אירוע שנעשו ממקומות אחרים, התוצאה הסופית לא הייתה מכרעת או מדויקת במידה לה קיוו.
הם ראו בכך הוכחה כי לכוכב הלכת נוגה אטמוספירה עבה, אך חוקרים בני ימינו סבורים כי הקשיים נבעו דווקא מאפקט הטיפה השחורה, תופעה אופטית המונעת מדידה מדויקת, בייחוד במכשירים ששימשו את השלושה בתצפיותיהם.
לאחר תצפית המעבר, כתב קוק ברישומיו:
לאחר השלמת התצפיות, פתח קוק את ההוראות החתומות לחלקו השני של המסע: לתור את דרום האוקיינוס השקט במטרה לאתר סימנים לקיומה המשוער של היבשת הדרומית, טרה אוסטרליס.
אף על פי כן, החליט קוק קודם לכן לחקור את האיים הסמוכים לטהיטי, זאת בעזרת נווט פולינזי בן המקום העונה לשם טופאיה שהתלווה אליהם למסע יחד עם משרתו והיה בקיא בגאוגרפיה של האיים הסמוכים.
ב-13 ביולי הפליגה האנדוור מטהיטי וב-16 ביולי עגנה באי הסמוך הואהינה .
משם הפליגה האנדוור לאי ראיטיאה .
באי זה הונף ב-20 ביולי דגל והוכרז כי האיים ראיטיאה וטאהאא כמו גם האיים הסמוכים - הואהינה, בורה בורה, טופאי ומוריאה (מאופיטי ) - שייכים כולם לכתר הבריטי.
קוק כינה את האיים איי החברה על שום היותם סמוכים האחד למשנהו.
ב-9 באוגוסט קוק הרים עוגן ועל פי הוראות האדמירליות הפליג לכיוון דרום על מנת לחפש יבשת דרומית.
בראשית ספטמבר, לאחר מסע של כ-2400 קילומטרים, הגיעה האנדוור לקו רוחב 40 דרום וזאת מבלי למצוא את היבשת.
בהתאם לפקודות, קוק המשיך משם מערבה לכיוון ניו זילנד, כשהוא שומר על מסלול בין קווי האורך 40 דרום ו-29 דרום.
האי הצפוני של ניו זילנד
ב-6 באוקטובר 1769 הצליחה האנדוור להגיע אל ניו זילנד.
בכך היו חברי המשלחת לקבוצה השנייה של אירופאים שהצליחה בכך (אחרי אבל טסמן ההולנדי ואנשי צוותו שעשו זאת למעלה ממאה שנה קודם לכן, בשנת 1642).
קוק ומספר אנשי צוות ירדו לחוף ב-7 באוקטובר, בנקודה בצפון-מזרח האי הצפוני הקרויה מפרץ פוברטי (מפרץ הדלות).
במהלך היומיים הראשונים, המפגשים הראשונים מול המאורים הילידים הובילו לאירועי אלימות שבמהלכם נהרגו בין ארבעה לחמישה מקומיים.
שלושה מאורים נוספים נהרגו בהתנגשות נוספת ב-15 באוקטובר.
ביומנו קוק מבטא צער על כך שנכשל בקיום תוכניותיו להימנע מנפגעים בקרב המקומיים שיגלה במהלך מסעו.
מפגשים מאוחרים יותר עם המאורים הסתיימו באופן שלו יותר כאשר טופאיה, שהבין את שפתם של בני המאורי, משמש בתפקיד חשוב כמתווך בין הצדדים.
המאורי סחרו עם האירופאים ואפשרו להם לאסוף מים ומזון.
האנדוור הפליגה צפונה ובהמשך עגנה על מנת לערוך תצפית אסטרונומית למעבר כוכב חמה על פני השמש שנערך ב-9 בנובמבר.
מקום העגינה נקרא על ידיהם פורט מרקורי (Port Mercury, נמל כוכב חמה).
היחסים עם המאורים באזור זה היו שלווים בדרך כלל, אך מאורי אחד נהרג במחלוקת על עסקה.
מאורי זה היה האחרון שנהרג בידי צוותו של קוק במסע.
אחרי שהעלו את דגל הממלכה על ראש תורן והכריזו באופן רשמי על פורט מרקורי כשטח האימפריה, הפליגו מן המפרץ ב-15 בנובמבר.
האנדוור המשיכה צפונה ועגנה בברים הד ואזי בביי אוף איילנדס (מפרץ האיים).
לאחר מכן הקיפה את הקצה הצפוני של האי.
צוות האנדוור החמיץ בימים אחדים את האונייה "סן ז'אן בטיסט" של הקפטן הצרפתי ז'אן-פרנסואה-מארי דה סורוויל שהקיפה את הקצה בכיוון השני.
ב-6 בינואר 1770 פחת גובה הגלים והדבר אפשר לאנדוור לבצע התקדמות נאה דרומה בחוף המערבי של האי הצפוני, ללא צורך לעגון.
באמצע ינואר קוק הגיע לקווין שרלוט סאונד (מפרץ המלכה שרלוט), שנמצאת בקצה הצפוני של האי הדרומי, נקודה שישוב אליה במסעותיו הבאים באוקיינוס השקט.
ב-22 בינואר הוביל קוק טיול רגלי לפסגת גבעה סמוכה.
מן הפסגה צפה קוק בבירור במצר בין שני האיים, לו קרא על שמו - מצר קוק.
בכך הוכיח קוק כי האי הצפוני הוא אכן אי ולא מחובר ליבשת הדרומית ההיפותטית.
ב-31 בינואר קוק הכריז על בעלותו של הכתר הבריטי על קווין שרלוט סאונד ועל האיים הסמוכים.
זו הפעם האחרונה שבה קוק הכריז על בעלות בריטית על חלק כלשהו של ניו זילנד.
האנדוור הפליגה משם ב-5 בפברואר, עברה דרך מצר קוק והמשיכה צפונה במטרה למפות את קטע החוף הנותר בצד המזרחי של האי.
בכך הושלם המסע סביב האי הצפוני של ניו זילנד (נגד כיוון השעון).
האי הדרומי של ניו זילנד
בשלב זה פנה קוק דרומה והחל למפות את החוף המזרחי של האי הדרומי, תוך חיפוש מתמד של טרה אוסטרליס.
האנדוור הקיפה את דרום האי סטיוארט ב-10 במרץ ובכך הוכח אף לבנקס הבוטניקאי, שהיה תומך נלהב של תאוריית היבשת הדרומית, כי האי הדרומי איננו חלק מיבשת שישית.