tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1988 היא פתחה ברצועת קומיקס באורך עמוד שעסק בצוות של עיתון קווירי בשם "משרתים למטרה", עבור הירחון "אדבוקט".
בקדל כתבה ושרטטה רצועות קומיקס אוטוביוגרפיות ואיירה למגזינים ולאתרי אינטרנט.
היא הפכה לקריקטוריסטית במשרה מלאה בשנת 1990.
כיום בקדל עובדת עם העיתון השבועי "סוון דייז" , הממוקם בוורמונט.
ב־2017 הייתה הקריקטוריסטית השלישית שזכתה לעיטור הקריקטוריסטית של ורמונט.
בשנת 2006 פרסמה בקדל את "Fun Home: A familiy tragicomic", רומן גרפי אוטוביוגרפי טרגי-קומי, המתעד את ילדותה ואת השנים שקדמו להתאבדותו של אביה ואחריה.
הרומן הגרפי עוקב אחר יחסיה עם הוריה בעבר ובהווה, בפרט עם אביה.
בנוסף לכך, ספר זכרונות זה מתאר את הקשיים שעומדים בפני אנשים כאשר הם יוצאים מהארון.
הספר זכה לתשומת לב רבה בקרב המיינסטרים יותר מאשר עבודותיה המוקדמות של בקדל.
ביקורות הופיעו ב"אנטרטיינמנט ויקלי", ב"פיפל" וב"ניו יורק טיימס".
הספר הוביל שבועיים ברשימת רבי המכר בקרב ספרי עיון של "ניו יורק טיימס".
הספר הוכתר כאחד הספרים הטובים ביותר של 2006 על ידי מקורות רבים, כולל "ניו יורק טיימס", אמזון, "הטיימס" הבריטי, "פבלישרס ויקלי", "סלון" , "ניו יורק", ו"אנטרטיינמנט ויקלי".
הספר היה מועמד סופי לפרס מעגל מבקרי הספרות הלאומי לשנת 2006 לספרי זיכרונות / אוטוביוגרפיה.
הוא גם זכה בפרס אייזנר עבור יצירה מבוססת על סיפור אמיתי ב-2007 והיה מועמד לפרס האלבום הגרפי הטוב ביותר, ובקדל הייתה מועמדת לסופר/אמן הטוב ביותר של פרס אייזנר.
"Fun home" קיבל עיבוד כמחזמר אוף ברודוויי והוצג לראשונה בתיאטרון הציבורי ב-30 בספטמבר 2013 ונפתח לקהל הרחב ב-22 באוקטובר 2013. המלחינה ג'נין טיסורי והמחזאית ליסה קרון עשו היסטוריה כאשר לראשונה צוות שכולו נשי זכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
בשנת 2014 שקל בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, הרפובליקני ברובו, לקצץ את התקציב המיועד למכללת צ'ארלסון ב-52,000 $ כגובה עלות תוכנית הקריאה בקיץ כעונש על בחירת "Fun Home" לתוכנית.
הנציגים הרפובליקנים טענו שהוא "פורנוגרפי" ו"מעודד לסביות".
בקדל השעתה את עבודה על "דייקס שכדאי להישמר מהן" ב-2008 כדי שתוכל לעבוד על ספר הזכרונות הגרפי השני שלה, "האם את אמא שלי?", אשר יצא לאור במאי 2012. בספר זה היא התמקדה ביחסיה עם אמה.
העלילה הדרמטית של הסיפור היא רב-שכבתית ומתחלקת לכמה חוטים נרטיביים:
שיחות הטלפון של בקדל עם אמה בהווה.
זכרונותיה של בקדל על יחסיה עם אמה לאורך כל חייה, החל מהילדות.
המפגשים הטיפוליים של בקדל, שתוכנם העיקרי מורכב מניתוח מערכת היחסים עם אמה.
תיאורים פרי מחקר היסטורי ועתירי דמיונה של בקדל של הפסיכואנליטיקן דונלד ויניקוט והסופרת וירג'יניה וולף, טקסטים מן הכתבות הפסיכואנליטיות של אליס מילר, ועבודתו של זיגמונד פרויד.
"Fun home" היה אחד מעשרת ספרי השנה הטובים ביותר לשנת 2006 של מגזין טיים
פרס אייזנר לצירה הטובה ביותר המבוססת על סיפור אמיתי בשנת 2007
פרסי סטונוול - הפרס על שם ישראל פישמן ליצירה לא בדיונית בשנת 2007
פרס ביל וייטהד עבור מפעל חיים בשנת 2012.
פרס המחנך לשנת 2013 של הפורום הבינלאומי לחינוך פסיכואנליטי
פרס חבר הנאמנים של למבדה למצוינות בספרות בשנת 2014
פרס מכון אריקסון למצוינות בתקשורת בנושא בריאות הנפש בשנת 2015
על תרומתה יוצאת הדופן לאמנות הקומיקס, אגודת הקומיקס הכתירה את בקדל כאחת מ-12 נשים קריקטוריסטיות הראויות להכרה על מפעל חיים.
אליסה למונייה הייתה פמיניסטית ואשת חינוך צרפתייה.
מרי-ג'וליין-אליסה גרימייל נולדה בעיירה במחוז טארן למשפחת נוצרים פרוטסטנטים מהאצולה המקומית.
אביה נפטר כאשר היא הייתה צעירה והיא גדלה עם אמה וסבתה.
בבית הספר המקומי היא פגשה את בעלה שהיה פרופסור לפילוסופיה ובשנת 1831 הם התחתנו.
הזוג הצעיר היה בין תומכי רעיונות של קלוד-אנרי דה סן-סימון והם עסקו בתעמולה של רעיונות שלו בבית הספר.
לאחר מספר שנים הם עזבו לבורדו בו שארל למונייה עסק במשפטים ואליסה למונייה הקדישה את עצמה לניהול הבית וגידול ילדים.
לאחר כ-10 שנים בבורדו, בעלה קיבל מינוי בחברת רכבות בבעלות משפחת רוטשילד ומשפחה עברה לפריז.
בפריז הם הצטרפו לתומכי סן-סימון ואליסה למונייה הייתה פעלה בתחום זכויות נשים.
ביחד עם מספר פעילות נוספות כמו אז'ן ניבוייט (Eugénie Niboyet), פאולין רולנד (Pauline Roland), ז'אן דראוון (Jeanne Deroin) וסוזן וואלקין היא הצטרפה למאבק לתעסוקה הוגנת לנשים.
לאחר אירועי אביב העמים אליסה למונייה הקימה Société de protection maternelle (ארגון להגנת נשים).
תוך זמן קצר היא הבינה שנשים לא יכולים להשיג עבודה הולמת בגלל העדר הכשרה מקצועית.
היא הקימה בית ספר ראשון בצרפת להשכלה מקצועית לנשים בשנת 1862. בית הספר הוקם בעזרת אלכסנדר דיומא האב ומשפחת רוטשילד.
הלימודים היו בתשלום ומשך הלימודים היה שלוש שנים.
לאחר הצלחה של הרעיון תוך זמן קצר הוקם בית ספר שני.
בתי ספר של אליסה למונייה זכו להצלחה ובשנת 1878 תערוכה העולמית של פריז זכו למשליית זהב.
תוך זמן קצר בתי ספר מסוג זה הוקמו במדינות אירופה נוספות.
אליסה למונייה נפטרה בשנת 1860 לאחר מחלה.
אליסון קארה טולמן היא שחקנית אמריקאית שהייתה מועמדת לזכייה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על משחקה כסגנית השריף מולי סולברסון בסדרת הטלוויזיה "פארגו".
טולמן נולדה במחוז האריס, טקסס שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי.
כשהייתה תינוקת בת כמה חודשים עברה משפחתה לאנגליה וחזרה כשהייתה בת ארבע לאוקלהומה שבארצות הברית.
בגיל 10 החלה לקחת שיעורי משחק בתיאטרון הקהילתי.
בשנת 2000 סיימה את לימודיה בתיכון קלמנטס.
יש לה שני אחים גדולים ואחות הצעירה ממנה.
היא למדה באוניברסיטת ביילור בוייקו, טקסס, שם עשתה תואר ראשון באומנויות הבמה.
לאחר מכן עברה לדאלאס והייתה שותפה בייסוד תיאטרון "Second Thought".
בשנת 2009 עברה לשיקגו כדי להתמקד בלימודי תיאטרון.
בשנת 2014 כיכבה בתפקיד סגנית השריף מולי סולברסון בסדרת הטלוויזיה "פארגו".
על משחקה בסדרה היא זכתה בפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשנת 2013/2014 והייתה מועמדת לזכייה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן השתתפה טולמן כאורחת במספר סדרות טלוויזיה, כמו "נמלטים", "החברים של ברני", "מינדי", "ארצ'ר", "ברוקלין תשע-תשע", "קאסל רוק" ועוד.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "Downward Dog", שבוטלה לאחר עונה אחת.
באותה שנה שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "ברקודה" .
בנוסף ב-2017 שיחק בסרט הקומדיה "גונתר חייב למות", ובקומדיה "הבית תמיד זוכה" לצד ויל פרל ואיימי פולר.
משנת 2018 משחקת בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה הקומית של רשת NBC, "ילדות טובות" בדמותה של מרי פאט אשר מסבכת את חיי הבנות.
בשנה זו שיחקה גם בסרט הדרמה "משפחה" בכיכובה של טיילור שילינג.
בשנת 2019 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "התגלות" .
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת ב-21 במאי 2020 למרות שקיבלה רייטינג "די מוצק" על פי הפרסום של טולמן בחשבון הטוויטר שלה.
בשנת 2020 שיחקה בסרט הדרמה-קומי "המשמרת האחרונה" בכיכובו של ריצ'רד ג'נקינס.
+שנהסרטתפקידהערות2015פרזנורוביהמתנהלוסיקרמפוסלינדה2017ברקודהמארליהבית תמיד זוכהדוןגונתר חייב למותמיה2018משפחהשריל סטוןהאחים סיסטרזפרוצה2020המשמרת האחרונהגברת קלי
+שנהסדרהתפקידהערות2006נמלטיםאחותפרק: "Scan"ויצ'בליידטכנאית מעבדה / קולות שוניםדיבוב; 4 פרקים2007החברים של ברניאמאפרק: "Guess Who?/Sweet Treats"2008חיים שפלים: הסדרהטינק4 פרקים2014–2015פארגוסגנית השריף מולי סולברסוןתפקיד ראשי (עונה 1); אורח (עונה 2); 11 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2014)2014מינדיאבי ברמן2 פרקיםהלו ליידיז: הסרטקייטסרט טלוויזיה של HBO2015ארצ'ראדי פובידיבוב; פרק: "Edie's Wedding"Comedy Bang!
אליסון דוס סנטוס (בפורטוגזית: Alison dos Santos; נולד ב-3 ביוני 2000) הוא אצן ברזילאי, אלוף העולם (יוג'ין 2022), סגן אלוף העולם (טוקיו 2025), פעמיים זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020,פריז 2024) ושיאן דרום אמריקה (46.29 שניות) בריצת 400 מטר משוכות.
דוס סנטוס נכווה באורח קשה בגיל 10 חודשים, כאשר שמן רותח ממחבת נשפך עליו.
הוא אושפז במשך ארבעה חודשים בבית חולים.
צלקות האירוע ניכרות על פניו, חזהו, ידו השמאלית ופדחתו.
בילדותו התאמן בג'ודו ומשנת 2013 החל להתאמן באתלטיקה.
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בקניה ב-2017, סיים חמישי בריצת 400 מטר משוכות.
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בטמפרה, פינלנד ב-2018 זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.78 שניות.
ב-2019 זכה במדליות זהב בריצת 400 מטר משוכות באליפות דרום אמריקה (49.88 שניות), במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו בלימה, פרו (48.45 שניות) ובאוניברסיאדה שהתקיימה בנאפולי (48.57 שניות).
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-30 בספטמבר אותה שנה סיים שביעי בשיא אישי של 48.28 שניות.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד, בשיא דרום אמריקה של 46.72 שניות, אחרי קרסטן ורהולם מנורווגיה שקבע שיא עולם של 45.94 שניות, וראיי בנג'מין מארצות הברית (46.17 שניות).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-19 ביולי 2022 זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא דרום אמריקה ושיא אליפות חדש של 46.29 שניות, לפני ראיי בנג'מין (46.89 שניות) וטרבור באסיט מארצות הברית (47.39 שניות).
בפריז 2024 זכה במדליית ארד בפעם השנייה ב-400 מטר משוכות, עם זמן של 47.26, אחרי ראיי בנג'מין וקרסטן ורהולם.
אליסון וִיר היא סופרת והיסטוריונית ציבורית בריטית.
היא כותבת בעיקר על ההיסטוריה של נשות ומשפחות המלוכה האנגלית, דרך ביוגרפיות שעוסקות בסביבה ההיסטורית שלהן.
כמו כן חיברה רומנים היסטוריים.
חיבורה הראשון, "משפחות המלוכה של בריטניה" (1989), היה סקירה גנאלוגית של משפחת המלוכה הבריטית.
לאחר מכן חיברה ויר ביוגרפיות של אלינור מאקוויטניה, איזבלה מצרפת, קתרין סווינפורד, אליזבת מיורק, והנסיכים שבמצודה.
כמו כן עסקה בהנרי השמיני ומשפחתו ובמלכוֹת אנגליה בימי הביניים.
ויר פרסמה ספרי היסטוריה פופולרית על מלחמות השושנים וחתונות מלכותיות, כמו גם רומנים היסטוריים, בדיוניים, על מלכוֹת אנגליות, כולל כל נשותיו של הנרי השמיני.
ויר נולדה ב־1951 וגדלה בווסטמינסטר, לונדון.
היא נשואה לרנקין ויר מאז 1972, וכעת מתגוררת בסארי.
היא תיארה את אמה כ"אדם טוב באמת עם המון יושרה, אופי חזק, הומור וחוכמה", ואמרה שאמה "התגברה על תלאות החיים באורך רוח יוצא דופן".
וויר זוכרת איך, בגיל ארבע עשרה, קראה את הרומן ההיסטורי "מלכת הזהב של הנרי" מאת לוזאניה פרול, רומן "ממש גרוע", לדבריה, על חייה של קתרין מאראגון.
בעקבות הקריאה החלה להתעניין בתחום ההיסטוריה.
היא התחנכה בבית הספר לבנות של לונדון וב־North Western Polytechnic, והפכה למורה להיסטוריה.
היא בחרה לנטוש את ההוראה כקריירה, לאחר שמאסה ב"שיטות הוראה אופנתיות", לדבריה, והחלה לעבוד בשירות הציבורי, ואחר כך הייתה עקרת בית.
בין השנים 1991–1997 ניהלה בית ספר לילדים עם קשיי למידה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 בילתה ויר ארבע שנים במחקר ובכתיבה של ביוגרפיה של שש נשותיו של הנרי השמיני.
מו"לים שונים דחו אותו בטענה שהחיבור ארוך מדי.
גרסה מתוקנת התפרסמה ב־1991 בתור ספרה השני, "שש נשות הנרי השמיני".
ב־1981 חיברה ספר על ג'יין סימור, ששוב נדחה על ידי המו"לים, הפעם בטענה שהיה קצר מדי.
בסופו של דבר הצליחה ויר להוציא לאור ב־1989 את הספר "משפחות המלוכה של בריטניה", אוסף של מידע גנאלוגי על משפחת המלוכה הבריטית.
היא ערכה ותיקנה את החיבור שמונה פעמים על פני תקופה של עשרים ושתיים שנה, עד שהחליטה שהוא עשוי לעניין אחרים.
לאחר שארגנה אותו לפי סדר כרונולוגי, הסכימה הוצאת The Bodley Head להוציא אותו לאור.
רק לקראת סוף שנות ה-90 החלה ויר לכתוב במשרה מלאה.
בזמן שניהלה את בית הספר לילדים עם קשיי למידה, פרסמה את החיבורים העיוניים: "הנסיכים במצודה" (1992), "לנקסטר ויורק: מלחמות השושנים" (1995), ואת "ילדי אנגליה: יורשי המלך הנרי השמיני" (1996).
רבים מספריה של ויר עוסקים בתקופת טיודור, שלדעתה היא "התקופה הדרמטית ביותר בהיסטוריה שלנו, שופעת דמויות בעלות אישיות חיה וחזקה [...] תקופת טיודור היא הראשונה שלגביה יש לנו תיעוד ויזואלי עשיר, עם צמיחת הדיוקנאוּת, ומקורות מפורטים על חייהם הפרטיים של מלכים ומלכות.
זה היה עידן שבו אירעה צמיחה בדיפלומטיה והתפשטות המילה המודפסת."
ויר חיברה רומנים היסטוריים עוד כנערה, ובשנת 2006 ראה אור הרומן "בוגדת תמימה", המבוסס על חייה של ליידי ג'יין גריי.
כאשר חקרה ויר את אלינור מאקוויטניה, הרהרה כי "יהיה מאוד משחרר לכתוב רומן, שבו אוכל לכתוב מה שאני רוצה בלי לסתור את העובדות".
היא החליטה לעסוק בג'יין גריי כי "לא היו לה חיים ארוכים במיוחד ולא היה הרבה חומר".
לדבריה, המעבר לסיפורת היה קל, והעירה, "כל ספר הוא עקומת למידה, וצריך לשמור על ראש פתוח.
לפעמים מבקשים ממני לצמצם את העובדות ההיסטוריות ברומנים שלי, והיו חילוקי דעות בשאלה האם הן מכבידות על הסיפור, אבל אני כן מתעקשת על ההיסטוריה בכל הזדמנות שאני יכולה."
הרומן השני שלה הוא "ליידי אליזבת'", העוסק בחייה של המלכה אליזבת הראשונה לפני עלייתה לכס המלכות.
הוא פורסם ב־2008 בבריטניה ובארצות הברית, והוא ספרה היחיד (נכון לשנת 2022) שתורגם לעברית, בשנת 2015, בידי בתיה זיסו פרלשטיין, בהוצאת אופוס.
הרומן הבא שלה, "המלכה השבויה", ראה אור בשנת 2010, ועסק באלינור מאקוויטניה, שעליה חיברה ויר ביוגרפיה עיונית ב־1999.
"הבוגדים במצודה" היא נובלה שחיברה ויר בשנת 2010, כחלק מקפיין לעידוד קריאה.
בשנת 2014 ראה אור הרומן "משחק הנישואין", על יחסי אליזבת הראשונה ורוברט דאדלי, רוזן לסטר.
ב־2016 ראה אור הרומן "קתרין מאראגון, המלכה האמיתית", הראשון מתוך סדרה בת שישה ספרים בנושא שש מלכות טיודור, כשכל ספר יעסוק באחת משש נשות הנרי השמיני.
הרומן האחרון בסדרה, "קתרין פאר, הרעייה השישית", ראה אור בשנת 2021.
ההיסטוריה שייכת לכולנו, וכולנו רשאים לגשת אליה.
ואם כתיבה בצורה נגישה ומשעשעת, ועדיין מבוססת היטב על מחקר עיוני, היא כתיבה פופולרית, אז כן, אני היסטוריונית פופולרית, וגאה ושמחה להיות כזו".
קתרין יוז כתבה בגרדיאן על תיוגה של ויר כהיסטוריונית פופולרית, "לתאר אותה כהיסטוריונית פופולרית זו אמת לאמיתה: מחקריה עבי־הכרס על העבר המודרני המוקדם של בריטניה נמכרים בכמויות שעליהן אחרים יכולים רק לחלום."
ויר מתגוררת בסארי עם בעלה ושני בניהם.
בראיון אמרה כי "גברת אלן", דמות בדיונית מהרומן שלה על ג'יין גריי, הכי דומה לאישיותה שלה, והעירה ש"בזמן שכתבתי את הספר, יצקתי את הצד האימהי שלי בדמות הזו".
אליסון לואיז קנדי היא סופרת סקוטית, אקדמאית וקומיקאית.
מחברת רומנים, סיפורים קצרים ונונ-פיקשן.
היא מוכרת בשל הטון הקודר שלה, ציניות, שנינות, ושילוב לבין מציאות ופנטזיה.
היא גם כותבת טורים וביקורות לעיתונים אירופאים.
אמה, אדוארדיאן מילדרד, הייתה מורה.
אביה, רוברט אלן קנדי, היה מרצה בפסיכולוגיה.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 13. היא הלכה ללמוד בתיכון של דנדי, ולאחר מכן המשיכה ללמוד עבור תואר ראשון למדעי התיאטרון ואומנות הדרמה באוניברסיטת וורוויק.
בין השנים 1987 ו-1989 קנדי הייתה עובדת אומנות קהילתית במועצה המחוזית של קליידבנק.
לאחר מכן היא עברה למגורי סופרים במחלקה לעבודה סוציאלית של המילטון ומזרח קילברייד מ-1989 עד 1991. עבודתה שם זכתה בפרס מיוחד לעבודה סוציאלית בשנת 1990. מ-1989 עד 1995 היא עבדה על Project Ability, ארגון אמנות פלסטית המבוסס בגלאזגו.
ב-1995 הייתה מרצה במשרה חלקית באוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 2009, היא תרמה את הסיפור הקצר Vanish לפרויקט Ox-Tales של Oxfam, ארבעה אוספי סיפורים שנכתבו על ידי 38 מחברים.
בשנת 2016, הרומן Serious Sweet היה ברשימה ארוכה עבור פרס הבוקר.
ב-2020 היא החלה לתרום טור על השקפותיה על הברקזיט לעיתון היומי הגרמני Süddeutsche Zeitung.
קנדי מתגוררת כיום בויוונהו ומשמשת פרופסור חבר לכתיבה יצירתית באוניברסיטת וורוויק מאז 2007, לאחר שלימדה בעבר כתיבה יצירתית באוניברסיטת סנט אנדרוז בין השנים 2003 ל-2007.
היא הופיעה כסטנדאפיסטית בפסטיבלים הספרותיים של אדינבורו פרינג'.
מועדון הקומדיה העיקרי שלה היה The Stand Comedy Club באדינבורו.
אליסה קולק (; נולדה ב-14 ביולי 1997), הידועה בשמה הפרטי אליסה, היא זמרת, מלחינה וכותבת שירים אסטונית.
קולק נולדה ב-14 ביולי 1997 בעיר טרטו שבאסטוניה.
היא השתתפה כבר מגיל צעיר בתחרויות שירה לילדים.
בגיל 9 החלה ללמוד שירה קלאסית במגמת הזמר של בית הספר למוזיקה בעירה.
בגיל 13 פרסמה את שירה הראשון, שנכתב והולחן על ידה.
בתחילת 2014 החלה להתלוות לגיטריסט מארט אברו, והחלה להופיע עימו ברחבי אסטוניה.
בשנת 2015 סיימה את לימודיה בבית הספר למוזיקה בעירה, שם התמחתה בשירה קלאסית, וב-2016 סיימה את תקופת התיכון.
בשנת 2015 הוציאה את הסינגל "Superlove", שהופק ונכתב על ידי אוקו סוביסטה וואור ואלגמה.
הוא הגיע למקום השלישי בקדם האסטוני לאירוויזיון 2015 בהפרש של כ-63,000 קולות מהמקום הראשון, אלינה בורן וסטיג רסטה עם השיר "Goodbye to Yesterday".
לאחר מכן השתתפה קולק בתוכניות טלוויזיה שונות, דוגמת Nädalalõpp Kanal 2-ga, Klipijaht ו-Me armastame Eestit.
בקיץ 2015 עבדה כחזאית בטלוויזיה האסטונית.
החל מ-2016 קולק משחקת בסדרה Köök.
בספטמבר 2016 הוציאה את הסינגל "Silence the Sirens" בהפקתו של ואור ואלגמה, שעבד עמה גם בשירה הבא "Amora".
מאז 2017 פועלת קולק בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
בשנת 2023 נחשף כי קולק עתידה להשתתף בקדם האסטוני לאירוויזיון 2023, Eesti Laul, עם השיר "Bad Philosophy".
היא סיימה את התחרות במקום ה-11.
אליסון לסרי ברסן (נולדה ב-1994) היא לוחמת משמר הגבול בעלת עיטור המופת של משטרת ישראל.
לסרי נולדה בפריז לאב יהודי ועלתה לישראל כחיילת בודדה.
היא עלתה בשנת 2012, השלימה טירונות לוחמות במשמר הגבול והוצבה במג"ב איו"ש.
לסרי שירתה במחסום צבאי בצומת תפוח.
ביום 30 באוקטובר 2015 תקפו שני מחבלים רוכבי אופנוע את כוחות משמר הגבול בפיגוע דקירה.
בתגובה היא ירתה אל השניים, מהם אחד נהרג ואחד נפצע אנושות.
בפעולתה הביאה לנטרול המחבלים ולהצלת חיי שוטר משמר הגבול ששירת איתה ובשנת 2016 הוענק לה עיטור המופת.
ביום העצמאות 2016 השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות.
במבצע שומר החומות לסרי נפצעה בפיגוע דריסה במזרח ירושלים, עליו העידה חברתה לשירות רז מזרחי: "הכול היה טעון, המון התרעות לפיגועים.
פיזרנו הפגנה בשכונה, הקמנו מחסום כדי לבדוק את הנכנסים ולפתע רכב דהר לעברנו ופגע בשישה שוטרים ולוחמי מג"ב.
שלושה נפצעו באורח בינוני ושלושה קל.
המחבל העיף אותנו ועלה עלינו.
אני שכבתי שם מתחת לגלגלי הרכב בצד של הנהג ואיתי עוד שוטרת".
אווה אליסה לינדסטרם (בשוודית: Eva Elisa Lindström; נולדה ב-24 באפריל 1991) היא זמרת פופ וקאנטרי שוודית, וסולנית להקת אליסז.
בשנת 2005 השתתפה כחלק מלהקת לאלי ב"מלודיפסטיבלן לילדים".
שירה הלהקה היה "Du får ta mitt hjärta", והוא דורג במקום השישי.
הוא נכתב על ידי לינדטרם עם אחותה אלמה.
בשנת 2009 הקימה עם חבריה את להקת אליסז.
בשנצ 2010 הפכה הקבוצה למוקד התעניינות רב מצד כלי התקשורת הנורדיים לאחר השתתפותה בתחרות הריאליטי של תאגיד השידור השוודי, Dansbandskampen.
אליסז זכתה בגמר התחרות, שנערך ב-11 בדצמבר.
בתחילת 2012 זכתה לינדסטרם בפרס גולדקלבן עבור "זמרת השנה".
בשנת 2013 השתתפה לינדסטרם בתחרות המקהלות Körslaget, ששודרה ב-TV4. היא הובילה לבדה את מקהלת טורבודה, עיר הולדתה.
ב-19 באוקטובר העפילה לגמר, בסיומו גברה על אנה בק וניצחה בתחרות.
בנובמבר 2013 נודע כי לינדסטרם עתידה להשתתף ב"מלודיפסטיבלן" השנתי, הקדם השוודי לאירוויזיון 2014, שנערך בקופנהגן שבדנמרק.
היא התמודדה במקצה הראשון עם השיר "Casanova", והודחה מהתחרות.
בשנת 2016 זכתה ב-Let's Dance.
בשנת 2021 שבה למלודיפסטיבלן עם השיר "Den du är", שהודח בשלב המקצה השלישי.
ב-1 בדצמבר אישר תאגיד השידור השוודי כי לינדסטרם עתידה להשתתף פעם נוספת בתחרות השנתית עם השיר "Forever Yours".
היא התחרתה במקצה הראשון, שנערך ב-3 בפברואר 2024 במאלמה.
בסיום סבב ההצבעה השני דורגה במקום השני, והעפילה לשלב גלגל ההצלה.
במופע הביניים הופיעה להקת A-Teens, שהתאחדה במיוחד לאירוע.
הוא התקיים ב-2 במרץ, ובסיומו דורגה לינדסטרם במקום העשירי עם 142 נקודות, והודחה מהתחרות.
אליסון אוליבר היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אירית.
היא ידועה בזכות תפקידה כפרנסס במיני-סדרה "שיחות עם חברים" של הולו משנת 2022 ומהשתתפותה בסרטים "סלטברן" (2023) ו"המסדר" (2024).
היא נבחרה לרשימת "10 השחקנים שכדאי לעקוב אחריהם" של מגזין וראייטי בשנת 2023.
אוליבר נולדה בבלינטמפל, קורק, לפני שעברה לבלקרוק בצעירותה.
אמה היא עובדת סוציאלית ואביה עבד בתעשיית הרכב.
היא למדה בבית הספר הפרטי סקול מור בקורק, ולקחה שיעורי דרמה, שירה וריקוד באקדמיית האמנויות ובבית הספר למחול של קורק.
היא הגישה מועמדות לבית הספר לדרמה "האקדמיה ליר" של טריניטי קולג' דבלין, אך הוזמנה לקחת תחילה קורס יסוד בן שנה במשחק ותיאטרון.
היא נבחנה שוב לאחר שסיימה את הקורס וסיימה תואר ראשון במשחק בשנת 2020.
אוליבר קיבלה את תפקידה הראשון בטלוויזיה כפרנסס פלין ב"שיחות עם חברים", עיבוד למיני-סדרה של רומן הביכורים של הסופרת סאלי רוני משנת 2017 באותו שם, שפותח על ידי Element Pictures עבור BBC Three והולו.
היא קיבלה את ההודעה על כך שהתקבלה לסדרה יום אחרי שסיימה את לימודיה בבית הספר למשחק.
בשנת 2023, היא הופיעה במיני-סדרה של דרמה "Best Interests".
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון בלונדון במחזה "נשים, היזהרו מהשטן" בפברואר 2023 ובאפריל 2023 כיכבה במחזה "רוקדים בלונאסה" בתיאטרון המלכותי הלאומי .
אוליבר עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרט "סלטברן", שנכתב ובוים על ידי אמרלד פנל.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים ה-50 של טלורייד והיה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב ולחמישה פרסי באפט"א.
בשנת 2024, היא שיחקה תפקיד משנה בסרטו של ג'סטין קורזל "המסדר", שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-81 של ונציה.
בנובמבר 2024, פורסם כי לוהקה לתפקיד איזבלה לינטון בסרטה הבא של פנל "אנקת גבהים" עיבוד לספר באותו השם.
ב2025, חתמה על מכתב בו היא מצהירה שלא תעבוד עם מעסיקים או חברות ישראליות.
שנה סרט תפקיד הערות 2023 חמישה וחצי סיפורי אהבה בדירה בווילנה אבריל סלטברן ונציה קאטון 2024 המסדר דבי מתיוס 2025 כריסטי 2026 אנקת גבהים איזבלה לינטון פוסט-פרודקשן
שנה סדרה תפקיד הערות 2022 שיחות עם חברים פרנסס פלין תפקיד ראשי 2023Best Interests קייטי תפקיד ראשי 2025משימה אליזבת "ליזי" סטובר 6 פרקים
אליסטר סטיוארט מקלין היה סופר סקוטי, מחבר מותחנים וספרי הרפתקאות מצליחים, שהנודע ביותר שבהם הוא "תותחי נברון", שעובד גם לסרט בשם זה.
בכתיבתו השתמש גם בשם העט איאן סטיוארט.
מקלין היה בנו של כומר ולמד אנגלית כשפתו השנייה, אחרי שפת אמו, גאלית סקוטית.
הוא נולד בגלאזגו אבל את רוב ילדותו ונעוריו עשה בדאוויוט, סמוך לאינוורנס.
בשנת 1941 התגייס לצי המלכותי, שירת כמלח על סיפון הסיירת "רויאליסט" ולחם במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה למד אנגלית באוניברסיטת גלאזגו, סיים בשנת 1953 ועבד בהוראה.
בעודו באוניברסיטה, החל מקלין לכתוב סיפורים קצרים כמקור הכנסה נוסף וזכה בתחרות בשנת 1954 על סיפורו הימי Dileas.
ההוצאה לאור "קולינס" ביקשה ממנו לכתוב רומן והוא נענה בסיירת יוליסס, המבוסס על חוויות המלחמה האישיות שלו.
הספר נחל הצלחה רבתית ותוך זמן קצר התאפשר למקלין להקדיש את כל זמנו לכתיבת סיפורי מלחמה, סיפורי מרגלים ושאר הרפתקאות.
בראשית שנות ה-60 פרסם מקלין שני רומנים תחת שם העט איאן סטיוארט כדי להוכיח שהפופולריות של ספריו נובעת מתוכנם ולא משמו על הכריכה.
הספרים נמכרו היטב, אך יש לזכור שמקלין לא עשה כל ניסיון לשנות את סגנונו, ואוהדיו יכלו להכירו בנקל מאחורי שם העט הסקוטי.
במשך הזמן עלתה מכירת ספריו של מקלין במידה כזאת, שהיה עליו לעבור לשווייץ כמקלט מס.
משנת 1963 עד 1966 פרש מקלין מכתיבה וניהל עסקי מלונאות באנגליה.
ספריו המאוחרים של מקלין לא התקבלו בעין יפה כל כך כמו אלה המוקדמים, ומתוך רצון לעדכן את סיפוריו על פי רוח התקופה, גלש לעיתים לעלילות בלתי סבירות עד כדי הפרזה.
הוא נאבק בקביעות עם אלכוהוליזם, שבסופו של דבר הביא למותו במינכן בשנת 1987, בגיל 65. מקלין התחתן פעמיים והוליד שלושה בנים מאשתו הראשונה.
בהשוואה לסופרי מותחנים אחרים בימיו, כגון איאן פלמינג, ספריו של מקלין יוצאי דופן במובן אחד לפחות: הם נטולי סקס ואהבים, משום שמקלין סבר, שהסחות דעת כאלה רק מאטות את הפעולה.
הם אינם דומים גם לגישה הטכנו-מתח של ספרים מאוחרים יותר.
מקלין איננו נותן לדבר כמעט לעכב את שטף האירועים בספריו.
גיבוריו נאבקים כנגד כוחות שאין להביסם, לכאורה, כמעט ללא סיכוי, ובמקרים רבים הוא דוחף אותם עד לגבולות כוח הסבל הגופני והנפשי שלהם.
גיבוריו של מקלין הם, בדרך כלל, אנשים רגועים, ציניים, שכל חייהם קודש לעבודתם ולא פעם הם צופנים ידע סודי מסוים.
תפנית אופיינית לכתיבתו היא התגלותו של אחד ממשתפי הפעולה הקרובים של הגיבור כבוגד.
הטבע, בייחוד הים והצפון הארקטי, ממלאים תפקיד חשוב בסיפורי מקלין, והוא השתמש במגוון חלקים אקזוטיים של העולם כזירות התרחשות לספריו.
רק אחד מהם, When Eight Bells Toll, התרחש בסקוטלנד, מולדתו.
ספריו הטובים ביותר של מקלין הם לא פעם אלה שבהם הייתה לו אפשרות לעשות שימוש בידע הישיר שלו עצמו בנושא מלחמה וימאות, כגון הסיירת יוליסס, הנחשב כיום לקלאסיקה בסיפורת ימית.
מבחינה סגנונית אפשר לחלק את ספרי מקלין לארבע תקופות:
מן הסיירת יוליסס עד הגבול האחרון.
ספרים אלה מסופרים על ידי מספר בגוף שלישי ובטון אפי משהו, ורוב עלילתם מתרחשת בעת מלחמת העולם השנייה.
הגבול האחרון הציג בגלוי נושאים פילוסופיים ומוסריים, שלא התקבלו בעין יפה.
בעקבות זאת מקלין שינה את האופן בו כתב.
מן הלילה הנצחי עד תחנת זברה אינה עונה.
עלילותיהם של כל אלה סופרו בגוף ראשון (בלתי מהימן, לפעמים), תובלו בהומור יבש, עוקצני ומבטל-עצמו, והוצבו תמיד בתקופה עכשווית.
בסיפורים אלה נרקחות העלילות האינטנסיביות ביותר של מקלין, הממזגות באמנות יסודות מתח ובילוש.
בשלב זה פרש מקלין מן הכתיבה למשך שלוש שנים, וחזר עם --
מדו-קרב במצולות ים עד המשימה: קוטב.
קובץ מגוון, השומר עדיין על איכות כללית גבוהה, כשחלק מן הספרים מזכירים כל אחת משתי התקופות הראשונות אך בדרך כלל נוקטים גישה קולנועית יותר (שלא במפתיע, שכן מקלין החל לכתוב תסריטים באותה תקופה).
לא עוד סיפורים בגוף ראשון, והפרוזה שלו התדרדרה, עם דיאלוגים מוגזמים, סצנות מתוארות כלאחר יד ואפיוני דמויות גרועים.
כמה מן הספרים טובים מאחרים, וכולם נמכרו לא רע, אבל מקלין לא השיג שוב את הצורה הקלאסית שלו.
בסך הכול פרסם מקלין 28 ספרים וקובץ סיפורים קצרים, בנוסף לספרים על לורנס איש ערב וג'יימס קוק.
מקלין כתב גם תסריטים, מהם מבוססים על רומנים שלו ואחרים משל סופרים אחרים.
בסביבות 1980 התמנה על ידי חברת הפקה אמריקאית לכתוב סדרה של מתווי סיפורים, שיופקו בהמשך כסרטים.
הוא כתב אומנם על ארגון פיקטיבי של האו"ם, אך הספרים הושלמו לאחר מכן על ידי אחרים.
בין אלה "Hostage Tower" מאת ג'ון דניס ו-Death Train" מאת אלאסטייר מקניל.
כמה מיצירות אלה אינן נושאות דמיון ממשי לסגנונו של מקלין, בעיקר בשימוש שהן עושות ללא צורך במין ובאלימות.
על פי רבים מספריו של מקלין הופקו סרטים, אבל אף לא אחד מהם הצליח להשיג את רמת הפירוט והעוצמה של סגנון כתיבתו, כפי שהוא בא לביטוי בקלאסיקה כגון המפתח הוא פחד (Fear is the Key); שני הסרטים המוצלחים ביותר מבחינה אמנותית ומסחרית היו תותחי נברון ו-הצונחים אל המוות.
אליסטר מקלין הוכתר בתואר דוקטור לספרות באוניברסיטת גלאזגו בשנת 1983.
כ-30 מספריו של מקלין תורגמו לעברית, רבים מהם היו רבי מכר בעברית, וחלקם יצאו לאור במהדורות רבות:
הסיירת יוליסס (HMS Ulysses 1955), תרגם: שמואל גילאי, הוצאת עם עובד, 1958. תרגום שני: נעה בן פורת, הוצאת אריה ניר, 2007.
תותחי נברון (The Guns of Navarone 1957), תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
הוסרט ב-1961, בתפקידים ראשיים: גרגורי פק ואנתוני קווין.
דרומית ליאווה (South by Java Head 1957), תרגמה: חמדה אלון, הוצאת עמיחי, 1963
אימה במעמקים (Fear Is the Key 1961), יצא לאור גם בשם "המפתח הוא פחד", תרגם: ישעיהו לויט, הוצאת מ.
הגבול האחרון (The Last Frontier 1959), יצא לאור בארצות הברית תחת השם The Secret Ways.
תרגם: אריה חשביה, הוצאת עמיחי, 1975
הלילה הנצחי (Night without End 1960), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
בשליחות נועזת (The Dark Crusader בשם איאן סטיוארט 1961), תרגם: שמשון אבידל, הוצאת מ.
מזרחי, 1973. הוסרט ב-1977, בתפקיד הראשי ריצ'רד האריס.
המבחנה הגורלית (The Satan Bug בשם איאן סטיוארט 1962), תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
תחנת זברה אינה עונה (Ice Station Zebra 1963), תרגם: מירון אוריאל, הוצאת מ.
מזרחי, 1965. הוסרט ב-1968, בתפקיד הראשי רוק הדסון.
דו-קרב במצולות ים (When Eight Bells Toll 1966), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
מזרחי, 1966. הוסרט ב-1971, בתפקיד הראשי אנתוני הופקינס.
הצונחים אל המוות (Where Eagles Dare 1967), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
מזרחי, 1968. הוסרט ב-1968 והופץ בארץ בשם הנשרים פשטו עם שחר, בתפקידים הראשיים: ריצ'רד ברטון וקלינט איסטווד.
גיבורי נברון (Force 10 from Navarone 1968), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
מזרחי, 1970. בסרט מ-1978 באותו שם, המבוסס בצורה רופפת על הספר, משתתפים רוברט שו והאריסון פורד.
סוכן האינטרפול (Puppet on a Chain 1969), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
השיירה (Caravan to Vaccarès 1970), תרגם: מאיר ויזלטיר, הוצאת מ.
מזרחי, 1971. הוסרט ב-1974, בתפקיד הראשי דייוויד בירני.
המשימה: קוטב (Bear Island 1971), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
מזרחי, 1972. הוסרט ב-1979, בתפקידים הראשיים דונלד סתרלנד וונסה רדגרייב.
אקספרס לגיהנום (Breakheart Pass 1974), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
מזרחי, 1975. הוסרט ב-1975, בתפקיד הראשי צ'ארלס ברונסון.
שלום לך, קליפורניה (Goodbye California 1978), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
להבות באלסקה (Athabasca 1980), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
להבות בלב ים (Sea Witch 1977), הוצאת מ.
הזהב הלבן (The Way to Dusty Death 1972), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
(1984 San Andreas), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
הסכר (Foodgate 1984), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
גשר שער הזהב (The Golden Gate 1976), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
הקירקס (1975 Circus), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
פרטיזנים, (Partisans 1981), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
נהר המוות (River of Death 1981), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
רכבת המוות, (Death Train 1989), תרגם: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
מזרחי, 1991. הוסרט ותורגם לעברית
סנטוריני (Santorini 1986), תרגם: אריה חשביה, הוצאת מ.
אֵלִיסְטָה (רוסית: Элиста; קלמיקית: Элст, פירוש השם: "חול") היא עיר ברוסיה, במישורים הקלמיקיים שמצפון להרי הקווקז, על הנהר אליסטינקה; בירת רפובליקת קלמיקיה.
על פי שיטת קפן, שורר באליסטה אקלים יבשתי לח, אם כי לעיתים מתואר כאקלים צחיח למחצה.
החורפים קרים, עם טמפרטורה ממוצעת בינואר של 5.8- מעלות צלזיוס, בעוד הקיץ חם, עם טמפרטורה ממוצעת ביולי של 24.6 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים הממוצעת היא כ-349 מ"מ, כאשר לרוב יבשה יותר עונת החורף מהקיץ.
במקום התקיים יישוב עוד לפני 1865, אך רק כשמספר הבתים הגיע ל-15 הוכרז על תחילת יישוב רשמית במקום.
מאז יסודה שימשה העיר כמרכז מחוז (אויזד) צ'רנוירסק בגוברניית אסטרחן.
ב-1918 עברה העיר לשלטון סובייטי.
ב-1930 לפי מספר תושביה הוכרזה כעיר.
מ-1935 משמשת בירת הרפובליקה הקלמיקית.
ב-13 באוגוסט 1942, במהלך במלחמת העולם השנייה, העיר נכבשה על ידי הקרופוס ה-52 של הוורמאכט הגרמני.
במהלך השנה שקדמה לכיבוש הגיעו לעיר כמה עשרות פליטים יהודים משטחים שהגרמנים כבשו באזור בלארוס ואוקראינה המודרניות ולא הספיקו לברוח לפני שהגרמנים הגיעו לאליסטה.
זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני, הרשויות הורו על רישום וסימון היהודים בעיר, החרמת רכושם ושימושם לעבודות כפייה.
כמו כן הם אולצו ללבוש מעין טלאי צהוב וכעבור זמן קצר הם כונסו למעין גטו בבניין יחיד.
כעבור זמן קצר יחסית, ככל הנראה ב-9 בספטמבר, תושבי הגטו, כ-100 איש, נלקחו על ידי הגרמנים לבור הריגה שהוכן מראש ונורו למוות.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-31 בדצמבר.
התושבים הקלמיקים הואשמו על ידי סטלין בשיתוף פעולה עם הגרמנים, וב-1944 הועמסו על רכבות וגורשו לקזחסטן.
במקומם הובאו מתיישבים רוסים, ושם המקום שונה לסְטֶפְּנוֹי (Степно́й) וצורף למחוז סטברופולסקי.
ב-1957 הורשו הקלמיקים לחזור, שם העיר שוּנה חזרה לשמו המקורי והוקמה מחדש רפובליקת קלמיקיה.
לאחר התפרקות ברית המועצות ידעה העיר תחייה תרבותית.
נשיא קלמיקיה לשעבר קירסן איליומז'ינוב משמש כיושב ראש פיד"ה – ארגון השחמט העולמי, ובעיר מתקיימים תחרויות שחמט רבות.
כמו כן מתקיימת תחייה של התרבות הבודהיסטית, נבנים מקדשים ובתי תפילה לדת זו.
הדלאי למה ה-14 אף ביקר בעיר.
אליסטר קוֹבֶּרן (נולד ב-19 בנובמבר 1966) הוא חוקר ומיישם בתחום הנדסת התוכנה, ובמיוחד בתחום פיתוח תוכנה זריז.
קוברן פיתח את משפחת מתודולוגיות פיתוח התוכנה Crystal, והיה אחד מהיוזמים ומהמחברים של המנשר לפיתוח תוכנה זריז שפורסם בשנת 2001. בשנת 2005, סייע קוברן לניסוחה של הצהרת העצמאות של מנהלי הפרויקטים.
קוברן כתב וכותב רבות בנושאי הנדסת תוכנה, ניהול פרויקטים, איסוף וניתוח דרישות באמצעות תרחישי שימוש (Use Cases), ופיתוח תוכנה זריז.
קוברן מציע להתייחס לפיתוח תוכנה כאל משחק של שיתוף פעולה מוכוון-מטרה (בדומה לטיפוס הרים), ומתבסס על אנלוגיה זו כדי לחדד את ההבדלים בין הנדסת תוכנה לדיסצפלינות ההנדסה האחרות.
משפחת המתודולוגיות שהציע מפרטת עקרונות וטכניקות לעיצוב תוכנה, ניהול והנעת צוות וניהול הפרויקט.
ייחודה הוא בפשטותה ובדרכים המובְנות בה, המסייעות להתגבר על אילוצים שכיחים בפרויקטים לפיתוח תוכנה (לדוגמה, העדר לקוח).
לקוברן תואר דוקטור מאוניברסיטת אוסלו.
תקשורת אוסמוטית – מונח שטבע לתיאור מעבר מידע בין אנשים באופן טבעי ולא מאולץ, לדוגמה באמצעות שיחה, מחוות, הבעות פנים וכדומה.
אליסון קראוס היא מוזיקאית וזמרת קאנטרי ובלוגראס אמריקאית, זוכת 27 פרסי גראמי.
נכון לנובמבר 2024, זכתה קראוס ב-27 פרסי גראמי מתוך 42 מועמדויות, מה שמציב אותה במקום הרביעי בשיאני הזכיות בפרס זה, אחרי ביונסה, קווינסי ג'ונס וגאורג שולטי.
קראוס גם הייתה שיאנית הזכיות לזמרת בהיסטוריה של הפרס עד שביונסה קיבלה את הפרס ה-28 שלה בטקס פרסי גראמי ה-63 ב-2021. קראוס זכתה בגראמי הראשון שלה ב-1991, מה שהופך אותה לאמנית השנייה הצעירה ביותר שקיבלה את הפרס.
ב-21 בנובמבר 2019, זכתה קראוס במדליה הלאומית לאמנויות.
קראוס נולדה בדקטור, אילינוי, ארצות הברית.
מגיל 5 עד גיל 11 למדה לנגן בכינור קלאסי.
בגיל 8 החלה להשתתף בתחרויות מקומיות לכישרונות צעירים בנגינה, ובגיל 10 הייתה לה כבר להקה משלה, עמה זכתה בתחרות כינור במדינת אילינוי.
בשלב מוקדם החלה לאהוב גם מוזיקת בלוגראס (bluegrass) ואף זכתה בכמה תחרויות נגינה בסגנון זה.
ב-1987, בהיותה רק בת 16, היא הקליטה את אלבומה הראשון "Too Late to Cry".
קראוס הקימה להקה לצורך סיבוב הופעות בארצות הברית בשם "יוניון סטיישן" (Union Station).
אלבום הבכורה של הלהקה יצא ב-1989 וב-1990 הגיעה הלהקה להופעות בישראל בחסות מחלקת המדינה של ארצות הברית, כחלק מסיור של הלהקה בכל המזרח התיכון.
בשנת 1995 ראה אור אוסף מיצירותיה של קראוס, בשם "Now that I've found you", בו קטעים מאלבומים קודמים שלה כמו גם מהשתתפויותיה בפרויקטים של אמנים אחרים.
האלבום זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו הפכה אליסון לכוכבת לא רק בתחום הבלוגראס אלא גם בזרם המרכזי של מוזיקת הקאנטרי.
בין היתר שיתפה פעולה עם שאניה טוויין, באלבום מחווה לדולי פרטון שנקרא "Just Like a Woman".
אלבומה של קראוס ו"יוניון סטיישן", "Lonely Runs Both Ways", זכה בפרס גראמי לאלבום הקאנטרי הטוב ביותר לשנת 2005.
בשנת 2007 הקליטה קראוס את האלבום "Raising Sand" יחד עם רוברט פלאנט, אשר נחל הצלחה גדולה וזכה בפרס האלבום הטוב ביותר בטקס הגראמי 2009.
אליסון רנה "אלי" מישלקה שחקנית, מוזיקאית, זמרת-יוצרת ודוגמנית אמריקאית.
אחותה הגדולה של איי ג'יי מישלקה.
מישלקה נולדה בטורנטס, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית אדוקה.
היא גדלה בסיאטל, וושינגטון ובדרום קליפורניה.
יש לה אחות צעירה בשם אמנדה.
אביה, מארק, בעל חברה לחוזים, ואמה, קארי, היא מוזיקאית.
מישלקה החלה לנגן בפסנתר בגיל 6 ובגיטרה בגיל 13. היא החלה ללמוד משחק בגיל 5, והשתתפה בעיקר בהפקות של הכנסייה.
היא נודעה בעיקר בזכות צמד הפופ שהקימה ביחד עם אחותה איי ג'יי מישלקה; אלי ואייג'יי.
קריירת המשחק של מישלקה החלה כאשר שיחקה בסדרה "תקועים בזמן" בשנת 2004, ולאחר מכן היא הופיעה בסרט "Now You See It...".
מישלקה חברה בצמד אלי ואיי.ג'יי (Aly & Aj) יחד עם אחותה אמנדה ג'וי מישלקה.
אלבום הבכורה שלהן, Rush, יצא ב-16 באוגוסט 2005. ב-2007 הנחו אליסון ואמנדה מישלקה את התוכנית TRL שב-MTV.
בשנת 2009, הופיעה בסדרת "נוער שוליים" וב-2010, שיחקה בסרט הקומדיה "באה בקלות".
באותה שנה הופיעה בסדרה "הלקטס".
בשנת 2011, שיחקה בסרט המותחן "השותפה" לצידה של לייטון מיסטר.
באותה שנה היא התארחה בפרק בסדרה "CSI: ניו יורק".
בשנת 2013 שיחקה בסרט הקומדיה "מגודלים 2".
בנוסף ב-2013, היא התארחה בחמישה פרקים בסיטקום "שני גברים וחצי", וב-2014, התארחה בפרק בסיטקום "סדנה לעצבים".
החל מ-2015 מגלמת את פייטון צ'ארלס בסדרה "איי זומבי" ברשת The CW.
מישלקה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 2004, והקימה את ההרכב אלי ואייג'יי יחד עם אחותה אמנדה "איי ג'יי" מישלקה.
אלבומם הראשון לתוך המהירות (Into The Rush) שהוקלט בשנים 2004–2005 יצא לאור ב-16 באוגוסט 2005. בספטמבר 2006, הוציאו הבנות אלבום שני עם 9 שירים, "Acoustic Hearts of Winter".
ביולי 2007, יצא אלבומם השלישי, Insomniatic, יחד עם שירם הראשון Potential Breakup Song.
האלבום הרביעי היה אמור לצאת בתחילת 2010, אך בוטל עקב כך שהזוג עזבו את חברת התקליטים שלהן.
ב-8 ביולי 2013, הוציאו הבנות שיר בשם "Hothouse" מתוך אלבום שעתיד לצאת.
בשנת 2012, החלה מישלקה לצאת עם מפיק הסרטים העצמאיים, סטיבן רינגר.
ביולי 2014, התארס הזוג, ונישא בטקס קטן בפורטופינו, איטליה ב-8 ביוני 2015.
+שנהסרטתפקידהערות2009נועם שולייםשרלוט בארנס2010באה בקלותריינון אייברנאת'י2011השותפה טרייסי לונג2013Crazy Kind of Loveג'ניןמגודלים 2סאבאנה2014Sequoia ריילי מק'גריידי2015Weepah Way for Nowאלי2017The Learsריגן לירTBAKilling Winston Jonesקוקי ג'ונס
אליסטר קמרון קרומבי , מדען והיסטוריון אוסטרלי בתחום ההיסטוריה של המדע, בעל תרומה בולטת לחקר התפתחות המדע באירופה בימי הביניים.
קרומבי נולד בעיר בריסביין ולמד באוניברסיטת מלבורן באוסטרליה ובאוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
הוא קיבל תואר במדעי הטבע והחל את דרכו כזואולוג.
קרומבי ערך מחקרים בביולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' והתפרסם בזכות עבודותיו בתחום התחרותיות בין בעלי חיים, אך לאחר מכן פנה ללימודי היסטוריה ופילוסופיה.
קרומבי החל ללמד היסטוריה של המדע בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ב-1946, וב-1953 התמנה למרצה להיסטוריה של המדע באוניברסיטת אוקספורד.
הוא כיהן בפרופסור אורח באוניברסיטת וושינגטון הבירה והרצה באוניברסיטאות שונות ברחבי אמריקה ואירופה.
קרומבי היה עורכו הראשון של "כתב העת הבריטי לפילוסופיה של המדע".
כמו כן, הוא כתב מאמרים בנושאי מדע והיסטוריה, ועסק בחקר גישות אירופאיות למדע.
הוא כתב ספרים העוסקים בנושא התפתחות המדע באירופה בימי הביניים.
ספריו מלאים אינפורמציה על מלומדים ובהם אדלארד מבאת', ג'רארדו דה קרמונה, מייקל סקוטוס ווילם ואן מורבקה שתרגמו את אריסטו ואחרים מערבית ומיוונית ללטינית.
"סגנונות המחשבה המדעית במסורת האירופית" (שלושה כרכים 1994)
אליסון יאנג שוורץ היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית.
כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית כשהיא מייצגת את המחוז ה-13 של פנסילבניה בשנים 2005–2015.
אליסון תומכת בישראל, שתפיסת עולמה זו עוצבה בשל סיפור השואה של אמה, רנה פרל, ניצולת השואה.
היא היהודיה הנבחרת הראשונה מפנסילבניה בקונגרס והנציגה האישה היחידה מפנסילבניה במושב הקונגרס ה-110. היא חברה בקואליציה הדמוקרטית החדשה, קבוצה של חברי קונגרס משני בתי המחוקקים הטוענים למתינות במפלגתם כולל בנושא הכלכלי של קידום עסקים.
נולדה בקווינס, בעיר ניו יורק, אחת מארבעה ילדים.
קיבלה תואר ראשון בסוציולוגיה מסימונס קולג' שבמסצ'וסטס ב-1970 ותואר שני בעבודה סוציאלית ממכללת ברין מאר, פנסילבניה ב-1972. משנת 1975 ועד 1988, שוורץ הייתה מנהלת כללית של מרכז אליזבט בלאקוול, מרכז טיפול רפואי לנשים בפילדלפיה.
מ-1988 עד 1990 סגנית בפועל של הממונה על מחלקת שרותי אנוש, כמינוי של ראש העיר לשעבר, ויסון גוד.
היא תומכת של הארגון ללא מטרת רווח GI-Net.
אמה של אליסון היא ניצולת שואה, וכדבריה היוותה לה יחד עם אביה, יוצא מלחמת קוריאה את מקור המחויבות לשירות הציבורי.
היא חזרה ואמרה פעמים רבות כי היותה בת לניצולת שואה עיצבה את התמיכה שלה במדינת ישראל.
משנבחרה לכהונתה הראשונה לקונגרס, הנאום הראשון שלה במליאה הוקדש לאמה, רנה פרל, בהצעת חוק שמצדיעה למדינות וארגונים על ציון יום השנה ה-60 לשחרור אושוויץ.
נשואה לד"ר דייוויד שוורץ, קרדיולוג, מתגוררת ברובע ג'קינגטאוון במחוז מונטגומרי שבפנסילבניה, יש לה שני בנים.
ב-1990, שוורץ נבחרה לסנאט המדינתי של פנסילבניה, כשהיא מייצגת מחוז המורכב מצפון-מערב וצפון-מזרח פילדלפיה.
היא נבחרה מחדש ב-1994, 1998 ו-2002. המחוז הורחב לתוך מחוז מונטגומרי בחקיקת התיחום מחדש של שנת 1991 ושוורץ עברה להתגורר בבג'קינטאוון שבמחוז מונטוגמרי בתחילת שנת 2004, היכן שהיא עדיין מתגוררת.
במהלך ארבעת כהונתיה במשרה ברמה מדינתית, שוורץ נודעה כמובילה בתחום של משפחות עובדות.
התוכנית שלה הייתה תוכנית חלוצית ונהייתה למודל לאומי כיצד ליצור תוכנית לכיסויי בריאותי לילדים כמו כן, היא אותתה על תמיכה בחוקים נגד אפליה הכוללים גם איסור על אפליה על רקע נטייה מינית.
בשנת 2000, היא התמודדה בפריימריס הדמוקרטיים על המושב בסנאט הארצי של הסנאטור הטרי ריק סנטורום.
היא סיימה במקום השני אחרי חבר הקונגרס מאזור פיטסבורג שבפנסילבניה, אך עם תוצאות מרשימות.
בשנת 2003 חבר הקונגרס ג'ו הופל שייצג את המחוז ה-13 של פנסילבניה החליט שלא לרוץ לכהונה רביעית ב-2004, כשהוא מעדיף במקום לרוץ, למה שהיה בסופו של דבר כישלון, כנגד הסנאטור היהודי הרפובליקני ארלן ספקטר.
שוורץ התכוונה במקור לרוץ למשרת החשב הכללי של פנסילבניה, אבל שינתה את תוכניותיה אחרי ההודעה הרשמית של הופל.
היא ניצחה בקושי בפריימריס את ג'ו טורסלה, סגן ראש העיר לשעבר של פילדלפיה ומנהל המוזיאון ההיסטורי, "מרכז החוקה".
בבחירות הכלליות, היא הביסה את הרפובליקנית, מליסה בראון בהפרש של 56%-41%, הפרש הניצחון הגדול ביותר מזה עשורים במחוז ה-13 של פנסילבניה, שהיה נחשב פעם כבסיס החזק ביותר של רפובליקניות מתונה אשר מזה זמן השתלטה על הפרברים של פילדלפיה.
בשנת 2006, שוורץ שמרה על מקומה במושב בית הנבחרים כשהיא מביסה בבחירות הכלליות את לראג' בהאקטה, שהתפרסם בעיקר בעקבות הופעתו בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי המתמחה.
ב-10 בינואר 2005, שוורץ מונתה לוועדת בית הנבחרים לתחבורה ותשתיות.
ב-14 בפברואר 2005, היא מונתה לוועדת התקציב.
היא קיבלה הרבה קרדיט על שהצליחה להשיג 52.5 מיליון דולר במימון פדרלי ארצי לתשתיות בעדיפות מקומית כחלק מחוק זיכויי התחבורה של שנת 2005. במושב הקונגרס ה-110, היא מונתה כחברה בוועדת הדרכים והאמצעים במקום הוועדה לתחבורה ותשתיות.
הרקורד של חברת בית הנבחרים היחסית חדשה מצביע על כיוון שמאלני-ליברלי בנושאי פנים.
בנושאי מלחמת עיראק והמלחמה העולמית בטרור, מצד אחד, היא הצביעה נגד חוק השיפוט הצבאי, לשפוט את שבויי המלחמה, כולל הטרוריסטים במשפט צבאי ולא משפט אזרחי.
אולם, היא תמכה בחוק תוספת הקצאה למשרדי ממשלה שונים עבור המלחמה בטרור, אך גם כולל, סיוע באסון הוריקן קתרינה ומתן לוח זמנים להערכות מחדש של צבא ארצות הברית מעיראק.
מומחים במדע המדינה הבחינו בכישרון גיוס הכספים שלה.
מחוקקים לשעבר מבתי נבחרים ברמה מדינתית, כאשר הם עוברים למרוץ ברמה ארצית לקונגרס, מגייסים באופן יחסי יותר כסף דרך "הוועדה לפעולה פוליטית" שהם מקימים לעצמם על פי חוק כגוף שאחראי מטעמם על גיוס הכספים לקמפיין של המועמד, יותר מאשר שהם מצליחים לגייס כסף בשיטה של תרומות מיחידים.
היא לעומת זאת, הצליחה לגייס כ-4.5 מיליון דולר מתרומות יחידים ויחסית מעט בתרומות דרך הוועדה שלה לפעולה פוליטית בסך של כחצי מיליון דולר.
גוף בית הנבחרים לסיוע לדמוקרטיות חדשות
כאמור, סיפור השואה של אימה של שוורץ עיצב את עמדתה כתומכת איתנה של ישראל, לדבריה יש לה מחויבות אישית לישראל בשל כך והיא הובילה מספר מאמצים לחזק את יחסי ארצות הברית–ישראל והצטרפה ליוזמתו של חבר הקונגרס היהודי בראד שרמן בחוק שיתוף האנרגיה ישראל ארצות הברית.
היא חברה בצוות העבודה הדמוקרטי למען ישראל ושדולת חברי הקונגרס לביטחון ישראל-ארצות הברית.
באפריל 2006, הוענק לה "פרס גולדה מאיר" מטעם הקואליציה היהודית הדמוקרטית על הישגיה הפוליטיים בנושא היא גם היהודייה היחידה שהצהירה בפומבי כי "כיהודייה, אכן יש לי אינטרס מיוחד כלפי ישראל" .
בנוסף לכך, היא הייתה מבין יוזמי "חוק מניעת הטרור הפלסטיני", אשר מונע כסף לרשות הנשלטת ביד חמאס או הכרה בממשל כמו זה תחת שליטה של ארגון טרור, אלא אם כן הם יתפרקו מנשקם, יתנערו מהטרור ויכירו בזכותה של ישראל להתקיים .
ב-13 במאי 2005, היא נאמה במליאה בתמיכה בחוק המכבד את יום העצמאות של מדינת ישראל:
היא הוסיפה את דעתה בנוגע לטרור המתאבדים ותוכנית ההתנתקות הקרבה, "כולנו כבר מכירים את המשימה המבהילה של הגנה על אזרחים חפים מפשע מפני מחבלים מתאבדים.
למרות המציאות, ראש הממשלה אריאל שרון והעם הישראלי מתכננים להתקדם עם תוכנית [ההתנתקות] היסטורית ואמיצה לסגת מעזה וחלקים מהגדה המערבית בקיץ זה.
בעוד ישראל מתקדמת במאמצים לחיות עם שכניה בשלום וביטחון, זה חיוני שאנחנו נמשיך לעמוד לצידה.
התמיכה בישראל הייתה נושא אחד שבאופן עקבי הוסכם עליו בידי הן הרפובליקנים והדמוקרטים, באמצעות הרבה ממשלים שונים ובהרבה זמנים שונים.
אני גאה שתמיכה זו נשארת כה איתנה היום.
אדוני היושב ראש, זה כבוד אמיתי לעמוד לצידה של ישראל ואני יודעת שעמיתיי מצטרפים אליי בהבעת "מאזל טוב" על 57 שנים יוצאות דופן" .
יתרה מזו, אני קוראת לעמיתיי לתמוך בחוק החופש לאיראן, אשר יהדק ויאגד סנקציות כנגד איראן ואני מפצירה במועצת הביטחון של האו"ם לנקוט בפעולה מיידית כדי לסכל את החתירה המתמשכת של איראן לנשק גרעיני".
כמה ימים לאחר מכן, ב-4 בנובמבר, היא הובילה את המאמץ, ביחד עם חברי הקונגרס היהודים, רם עמנואל והנרי וקסמן לאומות המאוחדות להוכיח את דבריו של המנהיג האיראני.
הם שיגרו מכתב למזכ"ל האו"ם, קופי ענאן כדי להביא לידי לחץ להבאת גינוי חזק של הנשיא האירני בידי האומות המאוחדות על קריאתו זו והאיום כלפי מדינות שמכירות בישראל.
מועצת הביטחון של האו"ם שחררה, באותו זמן, הודעה לעיתונות המגנה את דבריו, אך לא היה שום הליך פורמלי לגינוי בנושא.
שישים חברי קונגרס חתמו על המכתב .
במהלך מלחמת לבנון השנייה היא תמכה ללא עוררין בעמדתה של ישראל, אף על פי שקיבלה טלפונים מבוחרים שחלקם הגיבו אחרת היא הצהירה במליאת בית הנבחרים ב-8 באוגוסט 2006, "כמו הבית הלבן, חברי הקונגרס תמכו ברוב גדול במלחמה של ישראל בחזבאללה, אפילו בהתקפת חיל האוויר [הישראלי] ב-30 ביולי בכפר קאנא הלבנוני".
היא אמרה והוסיפה, "ישראל תנצח".
בתחילת המלחמה ב-21 ביולי 2006, אחרי חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006) היא הצטרפה לחבריה בבית בחוק בית הנבחרים, המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל, מטיל את האחריות לטרוריסטים, חמאס וחזבאללה ומדינות החסות שלהן סוריה ואיראן בנשיאת האחריות למתקפות שכאלה ותומך בזכות של ישראל להגן על עצמה.
בנאום שלה במליאה, היא אמרה, "אני קמה היום כדי לתמוך בהצעת החוק ואני קמה כדי לתמוך בידידינו ובת בריתנו, ישראל, במהלך התקופה הקריטית הזו".
ההעברה של הצעת חוק זו שולח מסר חד משמעי לעולם--חזבאללה וחמאס הן האחראיות לאלימות הזו, לישראל יש את הזכות להגן על עצמה וארצות הברית תעמוד עם ישראל בעוד היא מתעמתת עם רוע וטרור של חזבאללה וחמאס.
אני בטוחה שישראל תגבר בלחימה זו וזו תקוותי כי פעולותיהם החזקות כנגד הטרור יובילו בסופו של דבר לשלום וביטחון אשר רבים באזור חותרים אליו נואשות".
חוק מניעת התפוצה לאיראן הוא צעד חזק קדימה ואני מפצירה ביישומו המיידי" נאמר בהודעתה לעיתונות .
אליסון מישל פליקס היא אתלטית אמריקאית.
היא האתלטית האישה המעוטרת ביותר בכל הזמנים וחמישית בכלל, במשחקים האולימפיים, עם 11 מדליות, מהן 7 זהב, 3 כסף ו-1 ארד וכן האתלטית המעוטרת ביותר בכל הזמנים באליפויות העולם, עם 20 מדליות, מהן 14 זהב, 3 כסף ו-3 ארד, ושיאנית העולם בריצת שליחות 4x100 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר משולב.
פליקס הייתה לאתלטית המצטיינת והמעוטרת ביותר בתחרויות האתלטיקה שנערכו באולימפיאדת לונדון (2012) עם 3 מדליות זהב והייתה שותפה לקביעת שיא עולם חדש בריצת שליחות 4x100 מטר.
היא זכתה 3 פעמים ברציפות באליפות העולם בריצת 200 מטר (הלסינקי 2005, אוסקה 2007 וברלין 2009) ו-4 פעמים בריצת שליחות 4x400 מטר.
בשנת 2020 הופיעה ברשימת 100 האנשים המשפיעים השנתית של המגזין "טיים", "טיים 100".
ב-2024 נבחרה לוועד האולימפי הבין-לאומי.
אליסון פליקס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא עולם חדש לנוער של 22.18 שניות, אחרי ורוניקה קמפבל-בראון מג'מייקה (22.05 שניות) ולפני דבי פרגוסון מאיי בהאמה (22.30 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 2005 בהלסינקי, פינלנד זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.16 שניות, לפני בת ארצה ראשל בון-סמית' (22.31 שניות) וכריסטין ארון מצרפת (22.31 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה ב-3 מדליות זהב.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה בשתי מדליות.
מדליית זהב במסגרת ריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:18.54 דקות ביחד עם ויינברג, מוניק הנדרסון וריצ'רדס, לפני רוסיה (3:18.82 דקות) וג'מייקה (3:20.40 דקות) ומדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.93 שניות, אחרי קמפבל-בראון (21.74 שניות) ולפני קרון סטיוארט אף היא מג'מייקה (22.00 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ 2010 זכתה פליקס במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.34 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בשנת 2011 בטגו, קוריאה הדרומית זכתה פליקס ב-4 מדליות, 2 זהב, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא אישי של 49.59 שניות, אחרי אמנטל מונטשו מבוטסואנה (49.56 שניות) ולפני אנסטסיה קפצ'ינסקאיה מרוסיה (50.24 שניות).
מדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.42 שניות, אחרי קמפבל-בראון (22.22 שניות) ובת ארצה כרמליטה ג'טר (22.37 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה ולזכות בפעם רביעית ברציפות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה פליקס ב-3 מדליות זהב והייתה לאתלטית המעוטרת והמצטיינת ביותר במשחקים אלו.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בשיאי אישי חדש של 10.89 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013, נשכבה פליקס על המסלול במהלך ריצת גמר ריצת 200 מטר בשל מתיחה של שרירי מיתר הברך (hamstring).
בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה ביותר בשלב זה ואת התוצאה השנייה בטיבה בתחרות כולה 22.30 שניות.
עקב הפציעה נמנע ממנה להשתתף בריצת השליחות 4x400 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכתה פליקס ב-3 מדליות, מדליית זהב ושתי מדליות כסף.
מדליית זהב, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.26 שניות, לפני שוני מילר מאיי בהאמה (49.67 שניות) ושריקה ג'קסון מג'מייקה (49.99 שניות).
מדליות כסף, בריצת שליחות 100×4 בתוצאה של 41.68 שניות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא אליפות חדש של 41.07 שניות ולפני טרינידד וטובגו שקבעה שיא לאומי חדש של 42.03 שניות ובריצת שליחות 400×4 בתוצאה של 3:19.44 דקות, אחרי ג'מייקה (3:19.13 דקות) ולפני בריטניה (3:23.62 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה פליקס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה פליקס ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ו-1 ארד.
באולימפיאדת טוקיו (2020), זכתה פליקס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם סידני מק'לוכלין, דלילה מוחמד ואתינג מו בתוצאה של 3:16.85 דקות, לפני פולין (3:20.53 דקות) וג'מייקה (3:21.24 דקות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה 49.46 שניות, אחרי שוני מילר-אואיבו (48.36 שניות) ומריליידי פאולינו מהרפובליקה הדומיניקנית (49.20 שניות).
אליסיה קוסמה (בספרדית: Alicia Kozameh; נולדה ב-20 במרץ 1953 ברוסאריו) היא סופרת יהודיה ארגנטינאית.
נולדה לאם יהודייה ממוצא סורי ואב נוצרי ממוצא לבנוני.
אליסיה קוסמה למדה פילוסופיה וספרות באוניברסיטת רוסריו בשנים 1973 ו-1975, ובאוניברסיטת בואנוס איירס בשנים 1985-1986. לימודיה הופסקו החל מספטמבר 1975 ועד דצמבר 1978, כאשר היא נאסרה והייתה לאסירה פוליטית בתקופת המלחמה המלוכלכת, בזמן שלטון הכת הצבאית בארגנטינה.
באותה תקופה היא כתבה לעצמה יומנים שאותם הבריחה מן הכלא.
יומנים אלו היוו מקור למחקרים מאוחרים יותר.
לאחר שחרורה היא סבלה מדיכוי ומרדיפה מתמידים, ולבסוף, ב-1980, אולצה לצאת לגלות.
לאחר מכן, ב-1982, עברה למקסיקו, ושבה לקליפורניה ב-1983. שם, בפברואר 1984, נולדה בתה שרה.
בזמן הגלות היא פרסמה מאמרים במקסיקו ובקליפורניה וכתבה את הרומן הראשון שלה El séptimo sueño (ספרדית: "החלום השביעי").
היא חזרה לארגנטינה ב-1984, לאחר מלחמת פולקלנד ולאחר חזרתה של הדמוקרטיה למדינה.
ב-1987 יצא לאור בבואנוס איירס ספרה השני Pasos bajo el agua (ספרדית: "צעדים תחת המים"), סיפור בדיוני המבוסס על חוויותיה כאסירה פוליטית וכגולה מארצה.
ספר זה, במהדורתו האנגלית, היה לחלק מתוכנית הלימודים באוניברסיטאות רבות בארצות הברית, ובארגנטינה אף הפך, במהדורתו הספרדית, למחזה.
באותה תקופה, פורסמו בעיתונים ובמגזינים ארגנטיניים רבים, מאמרים וסיפורים קצרים רבים שלה.
בעקבות פרסום הספר "צעדים תחת המים", המותח ביקורת על גורמי שלטון ועל גורמי משטרה ארגנטינאיים, ובעקבות הפופולריות הגדולה שלה הוא זכה, הייתה אליסיה חשופה לאיומים מתמידים שבאו מצד אנשי משטרה, על חייה ועל חיי בתה שרה.
כתוצאה מכך, ב-1988 חזרו שתיהן לקליפורניה, ושם אליסיה גרה עד היום.
אמנסטי אינטרנשיונל, כארגון בינלאומי הפועל לקידום זכויות האדם, הרבה להזמין מאז את אליסיה, להשתתף בדיוניו בנושא, ולהרצות על פרסומיה ועל חוויותיה כאסירה פוליטית.
לעיתים קרובות מוזמנת אליסיה להרצות בכנסים ספרותיים בארצות הברית, באמריקה הלטינית ובאירופה.
אליסיה גרה כיום בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ומלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטת צ'פמן, ספרות ספרדית ואנגלית במכללת אמריטוס, שלוחה של מכללת סנטה מוניקה, וספרדית ב"מכון ללימודי שפות פולי" .
היא עובדת על ספר חדש, "אֵני פורטָדו לא הפסיקה לרוץ" (ספרדית: Eni Furtado No Ha Dejado De Correr), המבוסס על חוויות ילדותה.
היא מוסיפה לפרסם את סיפוריה הקצרים, במגזינים ספרותיים במדינות שונות.
סיפוריה מפורסמים בשפות רבות, ואף בעברית.
שמות הפרסומים בספרדית, אלא אם כן צוין אחרת.
Birds ("ספרדית \ אנגלית: "פגישת המחזור.
מאמרים ומחקרים אודות אליסיה ויצירותיה
אליסיה סילברסטון היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
ידועה בזכות הופעותיה בסרטים "דלוקה עליו עד מוות" (1993), "קלולס" (1995) ובשל הופעתה בתור באטגירל / ברברה גורדון בסרט "באטמן ורובין" (1997).
סילברסטון קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה עבור תפקידה בסדרה "מיס מאץ'" (2003) של רשת NBC.
סילברסטון, היא טבעונית, חברה בארגון PETA ופרסמה שני ספרי בישול: The Kind Diet" (2009)" ו"The Kind Mama" (2014).
אליסיה סילברסטון נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה וגדלה בעיירה הילסבורו (אנ'), במפרץ סן פרנסיסקו, בתם של מונטי סילברטון, יזם נדל"ן במקצועו, יהודי יליד אנגליה ושל דיאדרה "דידי" סילברסטון (לבית רדפורד), ילידת סקוטלנד, התגיירה לפני נישואיהם (אל זרם היהדות-קונסרבטיבית) שעבדה כדיילת רוב שנותייה בפאן אמריקן וורלד איירווייז.
לסילברסטון אח ואחות מנישואיו הראשונים של אביה, דייוויד וקזי.
סילברסטון למדה בבית הספר קרוקר (אנ') ולאחר מכן בתיכון סן מטאו (אנ'), אולם לא סיימה את לימודיה במוסדות אלו.
בצעירותה, למדה בבית ספר עברי ואף חגגה בת מצווה.
בגיל 6 החלה סילברסטון לעסוק בדוגמנות ואף השתתפה במספר פרסומות, הראשונה בהן הייתה לרשת דומינו'ס פיצה.
ב-1992 הופיעה בפרק אחד בסדרת הילדים "שנות הקסם".
הסרט הראשון בו השתתפה סילברסטון היה המותחן הארוטי "דלוקה עליו עד מוות" בשנת 1993. על תפקידה בסרט קיבלה שני פרסי MTV בקטגוריית פריצת השנה ובקטגוריית נבל השנה.
עם זאת, פריצתה הגדולה של סילברסטון לתודעת הקהל חלה בעקבות השתתפותה באותה השנה בוידאו קליפ של להקת אירוסמית' לשירם "Cryin'".
הקליפ זכה לשידורים רבים ברשת MTV והביא לליהוקה של סילברסטון לשני קליפים מצליחים נוספים של אירוסמית' לשירים "Amazing" ו-"Crazy".
במהלך השנים השתתפה גם בקליפ של הזמר רוב תומאס (2009, "Her Diamonds") ושל להקת ביסטי בויז (2011, "Fight for Your Right Revisited")