tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וולטרס עקב אחר הבקיעים בין תומכיו של פורקר לבין תומכיו של שרמן החל מ-1887. עלייתו המטאורית של פורקר בשמי הפוליטיקה של אוהיו היוותה איום עבור שרמן, במיוחד על רקע העובדה שפורקר ככל הנראה היה אמור לשאוף לבחירה לתפקיד נוסף לאחר שישלים את ימי כהונתו כמושל.
ב-1887 נפגשו מקינלי, האנה, שרמן ואחרים בביתו של מקינלי בקנטון, והחליטו לקדם את מועמדותו של שרמן לנשיאות בוועידת המפלגה המדינתית שתתקיים בטולידו באותה שנה, ולאיים על פורקר אם הוא יסרב להתיישר על פי קו זה.
על אף תחושות נגד שרמן באוהיו, ההחלטה לקדם את בחירתו אומצה פה אחד על ידי הוועידה שחידשה את מועמדותו של פורקר למשרת המושל, ובהמשך אותה שנה הוא נבחר לכהונה שנייה.
שרמן היה המועמד המוביל במפלגה הרפובליקנית לנשיאות, כשלזכותו עמדה התמיכה של אוהיו, רובה של פנסילבניה ומדינות הדרום.
חוסר הוודאות בנוגע למועמדותו של בליין ריחפה בחלל האוויר במהלך הוועידה הארצית של המפלגה שהתכנסה ביוני 1888 בשיקגו.
אף על פי שבליין הצהיר שהוא לא יתמודד, תומכיו קיוו שהוא ישנה את דעתו.
שרמן לא בטח באופן מלא בפורקר, והעביר את ניהול מסע הבחירות שלו להאנה.
הוא גם דחה את ההצעה שפורקר יכריז בוועידה על שמו כמועמד, והעביר את התפקיד לדניאל הייסטינגס מפנסילבניה.
בוועידה הביע פורקר את תמיכתו בהכרזה של הייסטינגס על מועמדותו של שרמן, אך זה האחרון קיבל בסבב ההצבעה הראשון מעט קולות מעבר למדינות שהיה ידוע שיתמכו בו.
התמיכה של שרמן בדרום לא נלקחה בחשבון, שכן היה ברור שמדינות הדרום לא יצביעו עבור מועמד רפובליקני, ושרמן שילם את הוצאות הנסיעה של נציגי מדינות אלו, שלרוב היו שחורים.
בסבב ההצבעה הרביעי, שנערך בשבת, 23 ביוני, זכה שרמן בכמעט אותו מספר של קולות שהיו לו מלכתחילה, אך הוא אותגר על ידי הסנאטור לשעבר מאינדיאנה, בנג'מין הריסון.
לאחר מכן התפזרה הוועידה עד ליום שני, 25 ביוני.
כשנותרו כמעט יומיים לביצוע תחבולות, נפוצו שמועות בקרב משתתפי הוועידה שמועמדותו של בליין תוצג למרות הכל.
בשעה מאוחרת בלילה של שבת, הוציא פורקר הצהרה שהוא יתמוך בבליין.
נפוצו גם שמועות שפורקר היה אמור להיות מועמד בעצמו, כנשיא או כסגן נשיא, אם כי הוא ציין שהוא לא יקבל על עצמו את המועמדות ללא הסכמתו של שרמן.
השינוי בעמדתו של פורקר פגע במועמדותו של שרמן כאשר היה ברור שמושל המדינה שלו לא תומך בו, ואף על פי שפורקר שב לתמוך בשרמן לאחר שבליין שיגר מברק בו הוא מסיר את מועמדותו, הנזק כבר נעשה.
בסבב ההצבעה השמיני נבחר הריסון כמועמד המפלגה.
לדבריו של ויליאם הורנר, הנטישה הזמנית של פורקר את שרמן הייתה "המהלך שככל הנראה סגר באופן סופי את הגולל על מערכת היחסים שלו עם האנה".
בכל אופן, פורקר נתן סיבות אחרות לניתוק היחסים בין השניים, בציינו לאחר מותו של האנה שאחת הסיבות לכך הייתה שהאנה רכש עודף של כרטיסים עבור נציגים אפרו-אמריקאים מהדרום לוועידה, מהלך שפורקר ראה כמושחת.
מורו, עורך העיתון שהשתמש בהצהרתו של פורקר כמקור לביוגרפיה משנת 1912 של האנה, פרי עטו של הרברט קרולי, לא הסכים עם קביעה זו: "היה ברור באותה עת שליבו [של פורקר] לא היה עם מועמדותו של שרמן...
אין אני מסוגל להאמין לתחושות הזעם שלו על ההתמקחות של האנה עם נציגי הדרום".
לדבריו של הורנר, לקרע בין פורקר לבין האנה היו השפעות עמוקות על התנהלותם של השניים לאחר מכן, על הקריירות הפוליטיות שלהם, ועל המפלגה הרפובליקנית באוהיו, שהתפלגה עקב הסכסוך בין השניים.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו בנובמבר ניצח הריסון את הנשיא המכהן קליבלנד.
ב-1889 כבר התגבשה באוהיו סיעה של רפובליקנים שהתנגדה בגלוי לפורקר והובלה על ידי האנה, שרמן ומקינלי.
פסק הזמן נתן לפורקר תחושת הקלה.
הוא כתב לאחד מידידיו, "בנסיעה מטולידו לשיקגו חשתי שעול מונח על צווארי, אך כעת אני חופשי".
על אף ההתנגדות כלפיו, הוא שאף להיבחר לכהונה שלישית ב-1889, בתקווה שאם הרפובליקנים ישמרו על הרוב שלהם בבית הנבחרים המדינתי, הוא יוכל להיבחר כסנאטור כעמיתו הזוטר של שרמן בבחירות שעמדו להתקיים בינואר 1890. בוועידת המפלגה המדינתית שהתקיימה בקולומבוס, נבחר פורקר כמועמד בסבב ההצבעה השני, שכן האופוזיציה נגדו הייתה מפולגת.
בתקופת כהונתו של פורקר כמושל עבר חוק לסגירת בתי המרזח בימי ראשון.
כאשר הודיע ראש עיריית סינסינטי, ג'ון ב.
מוסבי, על כוונתו לאכוף את החוק לנוכח התנגדות מקומית, שיגר לו פורקר מברק שהוא יקבל את תמיכת המדינה.
צעד זה עורר את זעמם של רבים ממתנגדי חוק היובש במפלגה הרפובליקנית.
תקרית נוספת שגרמה נזק הייתה טענתו של פורקר, שהתבססה על מסמכים שהגיעו לידיו ומאוחר יותר התבררו כמזויפים, שמועמד הדמוקרטים למשרת המושל, ג'יימס קמפבל תמך בהכנסת השימוש בקלפיות שיוצרו על ידי חברה שלכאורה היו לו בה אינטרסים עסקיים.
המסמך גם נשא את חתימותיהם של שרמן, מקינלי ויריבים פוליטיים אחרים של פורקר.
בהמשך הוכח שהחתימות נלקחו ממכתבים מבוילים.
למעשה לקמפבל לא היה כל קשר עם החברה, והפרשה עלתה לפורקר באובדן קולות.
ועדה של הקונגרס ניהלה ב-1891 חקירה, וניקתה מחשד את כל אלו שחתימותיהם התנוססו על המסמך.
על כל פנים, הוועדה האשימה את פורקר בכך שעשה שימוש במסמך מבלי לבדוק את מקוריותו.
באותה עת פורקר כבר לא כיהן כמושל, לאחר שנוצח על ידי קמפבל בהפרש של 10,873 מכלל 750,000 קולות המצביעים במדינה.
ויין מורגן, ציין, "ברור שפורקר נהג בחיפזון ובחוסר תבונה, שכן הוא היה נואש להאבק נגד קמפבל והיה ממורמר כלפי חסידיו של שרמן".
לתבוסתו של פורקר היו השלכות עבורו.
לדבריו של ביוגרף אחר של מקינלי, קווין פיליפס, "כשפורקר נוצח בבחירות השלישיות, הפך מקינלי לבא בתור בין הפוליטיקאים של אוהיו כמועמד המועדף לנשיאות".
שובו לעריכת דין והניסיון להתמודד לסנאט
לאחר שנוצח בבחירות לכהונה שלישית כמושל, שב פורקר לסינסינטי לעיסוקו בעריכת דין.
אף על פי שבתחילה הוא הצטרף מחדש למשרד עורכי הדין שבו החל את דרכו, ב-1893 הוא פתח משרד משל עצמו.
באותה שנה סיים בנו, ג'וזף בנסון פורקר הבן, את לימודיו בקורנל והיה לעוזר במשרדו של אביו.
פורקר הבן היה הילד הראשון של בוגר קרונל שסיים בעצמו את לימודיו באוניברסיטה.
פורקר האב, אף על פי שקיבל על עצמו מגוון של סוגי תיקים, היה "פרקליט פוליטי", שביצע פעולות שדלנות בבית המחוקקים כדי שיוענקו זיכיונות ללקוחותיו, ודאג לביטול חוקים שלא היו נוחים ללקוחותיו, ביניהם חברת החשמל של אדיסון, חברת הטלפונים בל של סינסינטי וחברת החשמליות של סינסינטי.
פורקר זעם כאשר במרץ 1890 נשא מארק האנה נאום בניו יורק בהצהירו, "פורקר מת כגורם בפוליטיקה שלנו ואוהיו היא שוב מדינה רפובליקנית שניתן לסמוך עליה כפי שהיא תמיד הייתה".
פורקר היה נחוש בדעתו להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
כאשר התמודד מקינלי על משרת המושל בשנה שלאחר מכן, הוא ביקש מפורקר שיציג את שמו כמועמד.
אף על פי שהיו אנשים שראו זאת כהתקרבות מחודשת בין סיעתו של שרמן לבין זו של פורקר, תומכיו של פורקר, כמו קורץ והתעשיין המיליונר מספרינגפילד אסא בושנל, החלו כבר לקדם את בחירתו של פורקר לסנאט.
בנובמבר 1891 נבחר מקינלי כמושל, והרפובליקנים זכו ברוב של שני שלישים בבית הנבחרים של אוהיו.
במהלך מסע הבחירות, הן תומכיו של פורקר והן אלה של שרמן ביקשו התחייבויות מהמועמדים ולאחר הבחירות לבית הנבחרים שניהם הביעו את ביטחונם בבחירתם.
המגבלות של שרמן היו גילו, 68, חוסר הפופולריות שלו, ואופיו הקריר.
לדבריו של הורנר, "פורקר היה פשוט יותר איש של העם בהשוואה למה ששרמן יכול היה אי פעם לקוות לו".
עוזרו של שרמן, ג'ייקוב דונלדסון, כתב מאוחר יותר, "המצב היה גרוע, כמעט נואש".
האנה תרם תרומות משמעותיות למועמדים לבית הנבחרים, והוא זעם כאשר מחוקקים שהוא האמין שיעדיפו את שרמן הכריזו במקום זאת בפומבי שהם יצביעו עבור פורקר.
לדברי הביוגרף של האנה, הרברט קרולי, "המצב נראה נואש, אך בסופו של דבר הוטב, כך שמר שרמן בעצמו הצהיר בפני ידידיו, על סמך האנרגיות, ההתלהבות והיכולות של מר האנה לכפות על האנשים האחרים את רצונו.
שלושה מהנציגים מקליבלנד, שהתחבאו והתחמקו, התגלו בסופו של דבר ואולצו להתיישר עם הקו.
דונלדסון ציין, "כמה מהם פגעו בעצמם בשל בגידתם".
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים נוצח פורקר בהפרש נמוך, בתחילה בהצבעה שהייתה חשאית (שממנה הוא יכול היה להרוויח), ולאחר מכן בהצבעת האשרור, שבה התמיכה ניתנה לשרמן, שבסופו של דבר נבחר על ידי בית הנבחרים.
לדבריו של הורנר, קשה לדעת מה הטריד יותר את האנה - להבטיח שידידו הוותיק שרמן ימשיך להחזיק בתפקידו או להבטיח שפורקר לא יקבל אותו.
שרמן לא קיבל את ניצחונו באצילות נפש, באומרו לידידיו שהוא לא ינוח עד שהוא יחסל את אחרון תומכיו של פורקר".
אף על פי כן, בוועידת המדינתית של הרפובליקנים, עלה בידיהם של פורקר ותומכיו להשיג את מטרתם למנות את מחצית הנציגים לוועידה הארצית של המפלגה של 1892 במיניאפוליס, ושהם יהיו חופשיים להצביע כאוות נפשם.
הנשיא הריסון ביקש להיבחר לכהונה שנייה.
מועמדים אפשריים נוספים היו בליין (ששוב התכחש לאפשרות שהוא יתמודד) ומקינלי.
טרם כינוס הוועידה במיניאפוליס, כתב האנה לפורקר בפעם הראשונה מזה ארבע שנים, וביקש ממנו לשים בצד את חילוקי הדעות ביניהם כדי לתמוך במקינלי.
הוא חש סלידה להריסון ולא היה סבור שהוא יצליח להיבחר לכהונה שנייה.
בבחירות המקדימות הגיע מקינלי למקום השלישי אחרי בליין שהגיע שני והריסון שנבחר כמועמד המפלגה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר נוצח הריסון על ידי קליבלנד, ומקינילי הסתמן כמועמד הרפובליקני האפשרי לבחירות של 1896.
הבחירות לסנאט ומעורבותו בבחירות לנשיאות
מעורבותו של פורקר בפוליטיקה הייתה מצומצמת בשנים 1893–1894 והוא התרכז יותר בעיסוקו בעריכת דין.
עם זאת, הוא עדיין שאף להיבחר לסנאט, ותכנן בזהירות את האסטרטגיה שלו לקראת ועידת המפלגה המדינתית שהתקיימה בזיינסוויל.
אנשיו של פורקר ריכזו את כל כוחותיהם, הציגו את מועמדותו של בושנל כמושל במקומו של מקינלי, ודאגו להציב את בעלי בריתו של פורקר במשרות נוספות במדינה.
הוועידה גם אישרה את מועמדותו של פורקר לסנאט.
לדבריו של וולטרס, "ועידת זיינסוויל ייצגה את שיא כוחו של פורקר בפוליטיקה של אוהיו.
הוא בחר את המצע, בחר את המושל הבא, והבטיח לעצמו את בחירתו לסנאט של ארצות הברית".
פורקר נטל לעצמו תפקיד מוביל כדובר במסע הבחירות, והבחירות בנובמבר הסתיימו בניצחון לבושנל וברוב רפובליקני בבית המחוקקים המדינתי.
רוב זה בחר ב-15 בינואר 1896 את פורקר כחבר הסנאט של ארצות הברית.
במרץ פנה פורקר לוועידת המפלגה המדינתית בנאום תמיכה במקינלי שזכה לפרסום רב.
עם זאת, הוא היסס אם להיות נציג לוועידת המפלגה הארצית, מתוך חשש שהוא יואשם במקרה בו ישתבש משהו בנוגע למועמדותו לנשיאות של מקינלי.
רק לאחר מאמצי שכנוע כבירים מצד מקינלי הסכים פורקר לשמש כנציג בוועידה, ולהציג את שמו של מקינלי כמועמד.
מקינלי שאף שפורקר יציג את שמו כדי להראות שתמיכת המפלגה מאחוריו שלמה.
בסופו של דבר הסכים פורקר ונשא את נאום הצגת המועמדות של מקינלי, שחלק ממנו שמע מקינלי דרך הטלפון בביתו בקנטון.
כמועמד הדמוקרטים נבחר חבר בית הנבחרים לשעבר מנברסקה ויליאם ג'נינגס ברייאן, שחשמל את ועידת המפלגה הדמוקרטית ב"נאום צלב הזהב" שלו.
כאשר קיבל ברייאן את המועמדות בנאום ארוך בניו יורק, העיר פורקר, "מר ברייאן בנה את עצמו בנאום אחד, וכעת הוא הרס את עצמו בנאום אחד".
אף על פי שפורקר יצא לאירופה לארבעה שבועות (הפעם היחידה בה הוא יצא את גבולות ארצות הברית), הוא נשא כמעט מאתיים נאומים עבור הרפובליקנים בשובו.
בבחירות הכלליות ניצח מקינלי ונבחר כנשיא.
ב-4 במרץ 1897, באותו יום בו הושבע ויליאם מקינלי כנשיא ארצות הברית, הושבע פורקר כסנאטור מטעם אוהיו.
השבעתו סייעה ליצור רוב צנוע לרפובליקנים בסנאט.
פורקר המשיך לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי, נוהג שלא היה בלתי רגיל באותה תקופה כאשר סנאטורים רבים המשיכו בעת כהונתם לעבוד בעיסוקיהם הפרטיים.
גם העושר שהוא צבר בזכות עיסוקו הפרטי לא בלט בנוף האנושי של הסנאט, שכן הוא חלק מ"מועדון העשירים של הסנאט", שבאותה תקופה מנה כ-25 מיליונרים.
במהלך מערכת הבחירות של 1896, שימש האנה כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, שהייתה אחראית על מסע בחירות של מקינלי, והשיג מיליוני דולרים עבור המועמד לנשיאות באמצעות גיוס תרומות מאנשי עסקים אמידים.
לאחר הבחירות בנובמבר, נפגש פוקר עם האנה והופתע לדעת שהנשיא הנבחר מקינלי והאנה תכננו ששרמן ימונה כמזכיר המדינה ושהאנה ימלא את מקומו של שרמן בסנאט.
פורקר התנגד לשני המרכיבים של תוכנית זו, מתוך תחושה שהאנה חסר את הכישורים הדרושים למחוקק, וששרמן, שיכולותיו החלו להחלש, לא צריך להתמנות כמזכיר המדינה.
פורקר קיים פגישה עם מקינלי, אך לא עלה בידו לשכנעו לחזור בו מתוכנית זו.
המושל בושנל (שהיה אמור למנות מחליף זמני), ופורקר (שהיה בעל ברית פוליטי קרוב של המושל) לא היו מעוניינים למנות את האנה.
בסיעתם ניתן היה למנות מספר מועמדים, כולל בושנל עצמו, שיכהנו עד לבחירות הבאות על מושבו של שרמן בסנאט ב-1898. התנגדותם של השניים נמשכה כחודש עד שנודע על המינוי של שרמן בינואר 1897, ובזמן זה הציע בושנל את המושב לחבר בית הנבחרים תאודור ברטון, שדחה את ההצעה.
רק ב-21 בפברואר הודיע לבסוף בושנל על מינויו של האנה, בתלות בהתפטרותו של שרמן.
מחלוקת זו האפילה במידת מה על השבעתו של פורקר כסנאטור ב-4 במרץ.
חסידיו של האנה טענו שבושנל עיכב בכוונה את מועד כניסת מינויו של האנה עד לאחר שפורקר יושבע כך שהאנה יהיה הסנאטור הזוטר מבין השניים.
בזכרונותיו הכחיש זאת פורקר, בציינו ששרמן לא היה מוכן להתפטר מהסנאט עד לשעות אחר הצהריים של 4 במרץ, כאשר הנשיא החדש והקונגרס הושבעו, והקבינט החדש, כולל שרמן אושר על ידי הסנאט.
האנה קיבל את מינויו כסנאטור מידי בושנל רק בבוקר 5 במרץ.
לפורקר היה ברור שלאור כניסתו של מקינלי לבית הלבן והישארותו של שרמן כסנאטור הבכיר, הוא יוכל לצפות למינויי פטרונות פוליטית באופן מוגבל בלבד עבור תומכיו.
לעומת זאת, כשהאנה, ידידו הקרוב של מקינלי, הושבע כסנאטור, יכול היה פורקר להמליץ על מינויים בפני הנשיא, אך מקינלי התיר להאנה להטיל וטו על מועמדיו של פורקר.
פורקר לא היה מעורב באופן גלוי במאמצים הבלתי מוצלחים לשלול מהאנה את הבחירה לכהונה נוספת ב-1898, אך כמה מבעלי בריתו, כולל בושנל וקורץ, היו חלק מההתנגדות להאנה.
בוועידת המפלגה של 1900 הציג פורקר שוב את מועמדותו של מקינלי לכהונה שנייה כנשיא.
השבחים העזים שהוא הרעיף על הנשיא גרמו לשביעות רצונם של צירי המפלגה.
כשסגן הנשיא הראשון של מקינלי, גארט הוברט, נפטר ב-1899, היה דרוש לו שותף חדש להתמודדות בבחירות של 1900, והוועידה בחרה בגיבור מלחמת ארצות הברית-ספרד הפופולרי, מושל ניו יורק תאודור רוזוולט.
פורקר שמר על יחסי ידידות עם רוזוולט מאז שהשניים הכירו בוועידה של 1884, אך האנה התנגד במרירות לבחירה זו.
פורקר נאם רבות במהלך מסע הבחירות לכהונה השנייה של מקינלי.
לאחר רצח הנשיא מקינלי בספטמבר 1901, נכח פורקר בטקסי ההלוויה ונאם בטקס זיכרון גדול שהתקיים באולם המוזיקה בסינסינטי.
כאשר התחדשה הפעילות הפוליטית לאחר הרצח, הגן פורקר על הנשיא רוזוולט שהזמין את איש הציבור האפרו-אמריקאי בוקר טי.
צעד זה אפשר לקבל תמיכה מהקהילה השחורה לבחירתו לכהונה שנייה של פורקר לסנאט בינואר 1902, שאליה לא התנגדה סיעתו של האנה.
לפני רצח מקינלי, הן האנה והן פורקר הוזכרו כמועמדים אפשריים לנשיאות ב-1904. כעת, כאשר היה סביר שרוזוולט יתמודד, נדחו שאיפותיהם של השניים לנשיאות בארבע שנים נוספות.
האנה במיוחד התלבט אם להסיר באופן פומבי את מועמדותו לנשיאות, בהאמינו שהשארת מועמדות זו על הפרק תועיל לבחירתו מחדש לסנאט ב-1904. ב-1903 ראה פורקר הזדמנות להביך את האנה ולהאיץ את הסיכויים שלו להיות מועמד לנשיאות ב-1908 באמצעות שיכנוע ועידת המפלגה של אוהיו להעביר החלטה לתמיכה בבחירתו לכהונה שנייה של רוזוולט.
אם האנה היה תומך בהחלטה זו, הוא היה מבהיר למעשה שהוא לא מועמד.
אם הוא היה מתנגד לה, הוא היה מסתכן בזעמו של רוזוולט.
האנה שלח לרוזוולט מברק בו הוא כתב שהוא יתנגד להחלטה.
תשובתו של רוזוולט הייתה שהוא ציפה שתומכי ממשלו יצביעו עבור החלטה כזו, והאנה חזר בו.
בפברואר 1904, נפטר האנה כתוצאה מטיפואיד, ואת מושבו בסנאט ומעמדו כראש סיעה קיבל צ'ארלס דיק, שכיהן קודם לכן ארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים וזכה לפרסום חיובי בשל שירותו במלחמת ארצות הברית-ספרד.
דיק פעל להשגת פשרה עם סיעתו של פורקר ולאחר מכן נחשב למנהיג סיעת הרפובליקנים באוהיו שלא ראו שום צורך מידי בשינויים חברתיים.
בשנה שבין השבעתו כסנאטור ובין פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד, היה פורקר תומך נלהב בעצמאותה של קובה מספרד.
מושב מיוחד של הקונגרס, שזומן לבקשתו של הנשיא מקינלי, התכנס החל ממרץ 1897 כדי לשקול חקיקת מיסוי חדשה.
סנאטורים ניציים, כולל פורקר, שהיה לחבר בוועדת החוץ של הסנאט, ניצלו את ההזדמנות להפעיל לחץ לתמיכה במורדים הקובנים.
לא שמעתי דבר מלבד גינוי של ההצהרה מכל עבר".
פורקר הגיש הצעה שקראה לספרד לסגת מקובה, ולהכרה במורדים כממשלה החוקית של קובה העצמאית.
ההחלטה שעברה בקונגרס באפריל קראה לביצוע כל הצעדים הללו למעט ההכרה במורדים, שנמחקה מנוסח ההחלטה לבקשת הממשל, והסמיכה את הנשיא לעשות שימוש בכוח כדי להשיג את המטרות הללו.
חתימתו של מקינלי על ההחלטה המשותפת של שני בתי המחוקקים גרמה לספרד לנתק את היחסים הדיפלומטים עם ארצות הברית ועד מהרה פרצה המלחמה.
פורקר עקב מקרוב אחר מהלכי המלחמה - בנו הבכור היה מגויס - והוא היה מראשוני התומכים בהחזקת המושבות הספרדיות על ידי ארצות הברית משעה שהן נכבשו, כמו הפיליפינים ופוארטו ריקו.
מקינלי ניסה לספח את הרפובליקה של הוואי, אך הסכם הסיפוח לא אושר על ידי הסנאט.
מנהיגי הקונגרס החליטו לנסות שוב, הפעם תוך קבלת החלטה משותפת שתעקוף את הצורך ברוב של שני שלישים בסנאט.
הניצחון האמריקאי בקרב מפרץ מנילה בראשית מאי החיה את האינטרס בהוואי.
פורקר היה התומך המרכזי בהחלטה בוועדת החוץ והיה חבר הוועדה היחידי שנשא דברים בדיון.
ההתנגדות לא באה בעיקר מהדמוקרטים, שהתנגדו להפיכה ב-1893 שבה נתפסה השליטה על האינטרסים האמריקאים באיים, צעד שזכה לתמיכתו של פורקר.
בראשית יולי עלה בידם של התומכים בהחלטה בשני בתי הקונגרס להעביר אותה, וב-8 ביולי חתם עליה הנשיא מקינלי.
הנחלה האמריקאית החדשה בפוארטו ריקו נקלעה לקשיים כלכליים זמן קצר לאחר סיפוחה.
ענף הייצוא העיקרי שלה, קפה, היה כעת חסום בשל מכסים גבוהיים הן מצד הספרדים והן בשווקים האמריקאים.
פורקר הוביל את ניסוח החקיקה ואת הלחצים לקבלתה שעל פיה תוקם ממשלה אזרחית באי.
אף על פי שהוא הציע לבטל את המכסים על יבוא מפוארטו ריקו, כדי להבטיח את העברת החוק, היה עליו לקבל שער של 15 אחוזים למשך שנתיים כאשר תתפתח באי מערכת מיסוי, כשלאחר מכן לא יוטלו שום מכסים והכספים ישמשו לפיתוח האי.
ב-19 באפריל 1900 חתם הנשיא מקינלי על "חוק פורקר".
בחוק נקבע שיכהן באי מושל אמריקאי ממונה ובית מחוקקים שבו הרוב בבית העליון יהיה ממונה על ידי האמריקאים, ושלא תוענק לתושבי פוארטו ריקו אזרחות אמריקאית.
פורקר היה מעוניין להעניק לתושבי האי אזרחות אמריקאית, אך הן הממשל והן הקונגרס התנגדו לכך.
ב-1901 אושר חוק פורקר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית, שפסק בפסק הדין "דאונס נגד בידוול" (Downes v.
Bidwell) שחוקת ארצות הברית לא חלה על פוארטו ריקו, ושהקונגרס לא יכול לחוקק חוקים שנוגעים לו.
באופן כללי שמר פורקר על יחסים ידידותיים עם רוזוולט בתקופות כהונתו הראשונה כנשיא.
בהיותו נשיא שלא נבחר בבחירות, היה רוזוולט מחויב להמשיך במדיניותו של מקינלי לאחר הרצחו.
בנובמבר 1904, לאחר שנבחר בזכות עצמו, חש רוזוולט חופשי יותר לתמוך בצעדי מדיניות פרוגרסיביים.
כאשר סיפר רוזוולט לפורקר על תוכניותיו לאחר הבחירות, לא נזעק פורקר בתחילה, אך לדבריו של וולטרס, "היריבות שהתעוררה כתוצאה מכך הובילה לחיסולו הפוליטי של פורקר ב-1908".
מערכת היחסים בין השניים החלה להתדרדר על רקע שאלת הפיקוח על ענף הרכבות.
ב-1905 דחף רוזוולט לחקיקה שתעניק לנציבות הסחר הבין-מדינתי את הסמכות לקבוע את תעריפי התובלה.
פורקר החשיב את החוק המוצע כסותר את החוקה, והגיש הצעת חוק שעל פיו חברות הרכבת תוכלנה לקבוע את התעריפים בעצמן, ואם נציבות הסחר תמצא שהם חריגים, היא תוכל לבקש מהתובע הכללי של ארצות הברית להגיש עתירה.
פורקר דיבר שוב ושוב נגד הצעת החוק שהועדפה על ידי הממשל כאשר זו נדונה בסנאט, והיה אחד משלושת הסנאטורים היחידים (והרפובליקני היחידי) שהתנגדו לחוק הפבורן בשלבי החקיקה הסופיים שלו בסנאט.
כשבית המחוקקים של אוהיו קיבל החלטה שקראה לפורקר ולדיק להצביע בעד הצעת החוק, הוא נתקל בזעם מבית.
באחד העיתונים נכתב שפורקר חיסל את סיכוייו להיבחר כנשיא בהצבעה זו.
בשנה שלאחר מכן, נקלע פורקר לעימות עם הממשל בשאלת קבלתן של אריזונה וניו מקסיקו כמדינות באיחוד, בתחושה ששתי הטריטוריות לא צריכות להתאחד למדינה אחת, אלא אם כן יאושר האיחוד במשאלי עם.
עמדתו של פורקר שלטה בקונגרס.
על אף עמדתו חתם רוזוולט על החוק.
השניים גם היו חלוקים בשאלת הפטרונות הפוליטית, ובנוגע לסדרה של הסכמים בינלאומיים שהצריכו את אישור הסנאט.
רוזוולט כתב לאחד מידידיו שנראה לו שפורקר נחוש בדעתו להאבק בו בכל סוגיה, לטוב ולרע.
בליל ה-14 באוגוסט 1906 נשמעו יריות בעיירת הגבול בראונסוויל שבטקסס.
אחד מתושבי העיירה נהרג ושוטר נפצע.
כמה ממצאים כולל תרמילי קליעי רובה, הוגשו על ידי ראש העיר כעדות לכך שכוחות של רגימנט הרגלים ה-25, שחנו מחוץ לעיר ושכוח האדם שלהם כלל אפרו-אמריקאים, היו אחראים לירי.
כאשר הם נחקרו הכחישו כולם את מעורבותם.
אף על פי כן, קציני הרגימנט הלבנים דיווחו למחלקת המלחמה שאנשים לא מזוהים שהשתייכו לרגימנט היו אחראים למעשה ושאחרים בגדוד שלהם ידעו מי הם, אך נצרו את לשונם.
אף על פי שלא הייתה שום עדות, ב-5 בנובמבר הורה הנשיא רוזוולט להדיח מהשירות 167 חיילים כך שלא יהיו זכאים להתקבל לעבודה בממשל הפדרלי, כולל חיילים מעוטרים כמו סמל ראשון מינגו סנדרס, שלחם לצד רוזוולט בקובה.
הנשיא דבק בהחלטתו על אף פניות הן מלבנים והן משחורים.
בתחילה היה פורקר משוכנע באשמתם של האנשים, אך שקל את דעתו מחדש לאחר שבחקירה פרטית שבוצעה על ידי ארגונים פרוגרסיביים עלו עדויות שהוצגו בפניו.
עורך הדין שהציג את העדויות לא התקבל לשיחה עם רוזוולט.
לדברי הביוגרף של רוזוולט, אדמונד מוריס, "פורקר היה להוט לצדק גזעי".
בהזכרו בשאיפתו של פורקר כחייל, לראות את העבדות מבוטלת ואת השחורים מקבלים את אותם זכויות אזרחיות ופוליטיות כמו אלו של הלבנים, הסביר מוריס, "הסנאטור פורקר חש את אותה תחושה כלפי החוקה ב-1906 כפי שטוראי פורקר חש ב-1862".
בנוסף לשאיפתו לראות את הצדק נעשה, פורקר גם ראה את היתרון הפוליטי שבהתעמתות עם רוזוולט על רקע פרשת בראונסוויל.
הוא היה עשוי לקדם את שאיפותיו לנשיאות ב-1908 על ידי כך שיגרום הן לרוזוולט והן ליורשו המיועד, מזכיר המלחמה ויליאם האוורד טאפט, להראות באור שלילי.
פורקר נאבק לפתיחה בחקירה של הסנאט בפרשת בראונסוויל, והצליח לגרום לקבלת החלטה שדרשה מטאפט להעביר את המידע המתאים.
בסוף ינואר 1907, לאחר חקירה נוספת, ביטל רוזוולט את החלק בהוראתו לשלול מהחיילים המודחים את האפשרות לתעסוקה בממשל הפדרלי, והצהיר שהוא ישקול מחדש את המקרה של כל אחד מהם שיציג עדויות לחפותו.
פורקר טען שלנשיא לא הייתה הסמכות להדיח את האנשים.
כדי שתתקבל החלטה על הקמת ועדת חקירה, היה עליו לסגת מטענתו זו.
הפרשה הייתה לנושא שיחה בארוחה השנתית של מועדון גרידירון ב-27 בינואר.
בתוכנית הערב הוצגו קריקטורות שהציגו את המשתתפים המרכזים.
המלל שהושם בפיו של פורקר בקריקטורה היה "כל השחורים נראים לי דומים", ורימז על כך שעמדתו בפרשת בראונסוויל נועדה למשוך מצביעים שחורים.
לדבריו של וולטרס, "הבדיחות היו מחודדות והקריקטורות היו צורבות".
נראה היה שהנשיא רוזוולט זעם.
על כל פנים, כאשר עלה רוזוולט לנאום, כל מה שצופה ממנו היו כמה דקות של הערות מבדחות.
תחת זאת, בנאומו תקף רוזוולט את פורקר והגן על התנהלותו בפרשת בראונסוויל.
היה נהוג להתיר לכל מי שיחפוץ בכך לעלות לנאום לאחר נאומו של הנשיא, ופורקר הורשה להגיב.
העיתון וושינגטון פוסט דיווח שפורקר "הטיח בנשיא את המסר הגלוי ביותר שאי פעם הוטח בו".
הוא הצהיר שסמל סנדרס הודח מהשירות אף על פי ש"הוא היה נקי מכל הפרת חוק מכל סוג שהוא בדיוק כמו הנשיא עצמו", והוא האשים את רוזוולט על כך שהיה מודע באופן מלא לכך שלחיילים נגרם עוול.
הוא הכחיש את הטענה שהוא שאף לזכות בקולות מצביעים שחורים, "ביקשתי לתת לאנשים הללו את ההזדמנות להשמיע את קולם למען הגנתם, לתת להם את ההזדמנות להתעמת עם מאשימיהם ולחקור את העדים חקירה נגדית, ולבסס את העובדות האמיתיות במקרה זה".
רוזוולט הכחיש את הדברים בזעם, אך לדבריו של הביוגרף שלו מוריס, "אף פעם קודם לכן בארוחה של מועדון גרידירון או בשום מקום אחר, לא נקרא תיגר בצורה כזאת על הנשיא בפני קהל".
תבוסתו בבחירות לכהונה שלישית בסנאט
לאחר הארוחה במועדון גרידירון, נודה פורקר בהדרגה, הן מבחינה פוליטית והן חברתית.
כאישיות בלתי רצויה בבית הלבן הוא הודר מכל תהליכי הפטרונות הפוליטית.
אף על פי כן, בין החודשים פברואר ויוני 1907 קיימה ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, שבה היה פורקר חבר, שימועים בנוגע לפרשת בראונסוויל.
ההיסטוריון גקון וויבר, בספרו מ-1997 על פרשת בראונסוויל ציין את "הצגת העובדות והחוקים המיומנת של פורקר, כולל החקירה הצולבת שלו את העדים שנועדו להוכיח לוועדה את אשמת החיילים.
במרץ 1908 הוציאה הוועדה דוח, שהתקבל ברוב של 9 מול 4, בו אושרו צעדיו של הנשיא.
בעוד שבחוות דעת המיעוט בוועדה נכתב שהעדויות לא היו חד משמעיות, חתמו פורקר והסנאטור מקונטיקט מורגן בלקלי על דוח נפרד שבו הצהירו ש"שקילת העדויות מראה שאף אחד מחיילי הרגימנט לא השתתף באירוע הירי".
אף על פי שפורקר ידע שסיכויו לזכות קלושים, הוא התמודד מול בן עירו ויליאם האוורד טאפט על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
הוא קיווה להשיג עסקה שבה הוא יתמוך בטאפט בתמורה לתמיכה שלו בהתמודותו בבחירות לסנאט בינואר 1909. רוזוולט היה נחוש בדעתו להרחיק את פורקר מהפוליטיקה, וטאפט סירב לעסקה.
טאפט ניצח בכל סבבי ההצבעה, וזכה בקולותיהם של כל נציגי אוהיו למעט שניים.
בוועידת המפלגה הארצית של 1908 קיבל טאפט 702 קולות ונבחר כמועמד המפלגה לנשיאות.
פורקר קיבל 16 קולות, מתוכן 11 של נציגים אפרו-אמריקאים.
לאחר שכשל מלהשיג את מועמדות המפלגה לנשיאות, התמקד פורקר במסע הבחירות שלו לכהונה שלישית בסנאט.
הצבעתו על חוק הפבורן והתנגדותו לרוזוולט עוררו התנגדות כלפיו בשורות חברי המפלגה באוהיו.
בנוסף, גם הוא וגם דיק נחשבו על ידי אנשים מסוימים כאנשי הדור הישן של המפלגה, נבדלים מהגישה הפרוגרסיבית.
רבים מאלו שהתנגדו לפורקר הציעו את חבר בית הנבחרים תאודור ברטון כמועמד לסנאט.
פורקר הודיע שהצעד הנחוץ הראשון הוא להבטיח שבית הנבחרים יהיה בשליטה רפובליקנית, ושהשאלה מי יכהן כסנאטור תדחה לאחר השגת הניצחון.
על רקע ההשערות על עמדתו של טאפט כלפי פוראקר, השניים קיימו פגישה, שנחזתה כלבבית, ב-2 בספטמבר בכינוס של ה"צבא הגדול של הרפובליקה" בטולידו, ומאוחר יותר באותו יום הופיעו השניים על אותה במה.
טאפט דיבר על פורקר בהערכה, וציין שכמושל הוא מינה אותו כשופט, ונתן לו את הדחיפה הראשונית לחיים הציבוריים.
פורקר מצידו הצהיר שפורקר יהיה עבורו מנהיג המפלגה במהלך מסע הבחירות, וביקר אותו במטה הבחירות שלו בסינסינטי שבוע לאחר מכן.
במטה הבחירות של טאפט ביקשו מפורקר להיות מנהל המטה, ולהציג את טאפט בעצרת בחירות שעמדה להתקיים באולם המוזיקה של סינסינטי ב-22 בספטמבר.
במכתב לאחד מעורכי העיתונים, ציין טאפט שפורקר "עשוי להיות מועיל עם קולותיהם של המצביעים השחורים ועם אלה של אנשי הצבא הגדול".
ההתקרבות מחדש לכאורה בין השניים התנפצה כאשר המוציא לאור ויליאם רנדולף הרסט נשא נאום בקולומבוס, ובו קרא מכתבים לפורקר מסגן נשיא חברת סטנדרד אויל, ג'ון ד.
במהלך כהונתו הראשונה של פורקר בסנאט, הוא ביצע עבודה משפטית עבור החברה.
במכתבים התייחס ארצ'בולד לצעדי חקיקה שעוררו בו סלידה, וכן הזכיר את התשלומים שקיבל פורקר.
הרסט רמז שהתשלומים היו שוחד על סיכול החוקים.
עד מהרה הכחיש פורקר כל התנהלות בלתי ראויה, וטען שמערכת היחסים לא הייתה חשאית ושהדברים הוצאו מהקשרם.
פורקר ציין שכאשר נשכרו שירותיו על ידי התאגיד בדצמבר 1898, הדברים לא נבדקו על ידי הממשל הפדרלי, וכאשר ארצ'בולד ביקש לשכור את שירויו ב-1906, הוא דחה את בקשתו.
סטנדרד אויל לא הייתה פופולרית, והמחלוקת הציבה את טאפט במצב קשה.
פורקר שלח לטאפט מכתב שנמסר אליו אישית על ידי הסנאטור דיק, בו הוא הביע את נכונותו להימנע מהגעה לעצרת בבית המוזיקה.
טאפט אמר שהוא רק קיווה שפורקר ייפגש עם מארגני האירוע ויקשיב להמלצותיהם, אמירה שפורקר פירש כמתן אמון של טאפט בהאשמות של הרסט ושהוא לא מעוניין בנוכוחותו שם.
פורקר ביטל את כל נאומי הבחירות שתוכננו להמשך.
בבחירות הכלליות הצביעה אוהיו בעד טאפט, בחרה מושל דמוקרטי, אך השיבה את הרוב לבית המחוקקים המדינתי, שבינואר 1909 בחר את הסנאטור הבא.
במשך כל חודש דצמבר, פעל פורקר להשאיר בידיו את מושבו בסנאט, דבר שהצריך פעולה בבית המחוקקים המדינתי בעידן שלפני בחירת הסנאטורים בבחירות כלליות.
יריביו היו ברטון ואחיו של הנשיא הנבחר, חבר בית הנבחרים לשעבר צ'ארלס פלפס טאפט, אם כי לקראת תום ההתמודדות, ביקש סגן המושל לשעבר וורן הרדינג להציג גם הוא את מועמדותו.
הן פורקר והן ברטון התנגדו לקריאתו של צ'ארלס טאפט לבחירת המועמד לסנאט על ידי חברי בית הנבחרים המדינתי הרפובליקנים.
ב-29 בדצמבר שקל הנשיא רוזוולט בעניין.
רוזוולט לא בזבז זמן והודיע לחברי סיעת הרפובליקנים בבית המחוקקים של אוהיו שבחירתו מחדש של פורקר לסנאט תחשב כלא פחות מבגידה במפלגה.
רוזוולט האשים את פורקר בניהול משא ומתן עם הדמוקרטים להבטיח את בחירתו מחדש תמורת החלפתו של דיק במועמד דמוקרטי ב-1911. לנוכח ההתערבות הנשיאותית בבחירות, ופרישתו של צ'ארלס טאפט מהמרוץ, לא ראה פורקר סיכוי לבחירתו וב-31 בדצמבר הודיע על פרישתו מהמרוץ.
יומיים לאחר בחרו הרפובליקנים בברטון, וב-12 בינואר בחר בו בית המחוקקים.
פורקר המשיך לפעול בנוגע לפרשת בראונסוויל במהלך הימים שנותרו לו לכהן בסנאט, והוביל בקונגרס מהלך להקמת ועדת חקירה עם סמכות להשיב את החיילים לשירות.
הצעת החוק, שאליה הממשל לא התנגד, הייתה מקוצצת בהשוואה לשאיפותיו של פורקר.
הוא קיווה שיוחלט שלמעט במקרה בו תהיה עדות משמעותית נגד כל אחד מהחיילים, הוא יורשה להתגייס מחדש.
הצעת החוק עברה בשני בתי הקונגרס, וב-2 במרץ 1909 חתם עליה רוזוולט.
ב-6 במרץ, זמן קצר לאחר שפורקר סיים את כהונתו בסנאט, הוא היה אורח הכבוד בכינוס המוני בכנסייה המתודיסטית אפיסקופלית האפריקנית המטרופולינית בוושינגטון הבירה.
אף על פי שהן לבנים והן שחורים נכחו באירוע כדי לחלוק כבוד לפורקר, כל הדוברים היו שחורים.
כאשר הוענק לו גביע כסף כאות הוקרה, הוא פנה אל הקהל ואמר:
כמו לאחר תבוסתו בבחירות לכהונה נוספת כמושל עשרים שנים קודם לכן, שב פורקר לסינסינטי לאחר תבוסתו בבחירות ועסק בעריכת דין.
הוא השיג מספר תאגידים ששכרו את שירותיו בשכר נאה.
הוא ייצג את חברת מולטיגרף האמריקאית בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, מתוך תקווה להפוך על פניו את החוק שחוקק בתמיכת ממשל טאפט שבו הוטל מס חברות.
כמה תיקים אוחדו לפסק הדין "פלינט נגד חברת סטון טרייסי" שבו אישר בית המשפט העליון את תאימותו של החוק.
בבחירות לנשיאות של 1919 נשא פורקר נאומים במסע הבחירות של טאפט לכהונה שנייה, זאת על אף תחושתו שטאפט לא נהג בו כשורה במערכת הבחירות הקודמת.
עם זאת, פורקר סירב לתקוף את מועמד המפלגה השלישית, יריבו משכבר הימים, הנשיא לשעבר רוזוולט, שמועמדותו פילגה את המפלגה והובילה לבחירתו של הדמוקרט וודרו וילסון.
ב-1913 התקבל התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית ששינה את שיטת בחירת הסנאטורים מבחירה על ידי בתי המחוקקים לבחירה בבחירות כלליות על ידי הציבור.
מעודד מהתגובות החיוביות להשתתפותו במסע הבחירות של 1912, ומתוך תקווה לנקום את תבוסתו ב-1908, הציג פורקר את מועמדותו בבחירות המקדימות של הרפובליקנים ב-1914 מול הסנאטור ברטון וחבר בית הנבחרים לשעבר רלף קול.
כאשר פרש ברטון מהמרוץ, הפך פורקר למועמד המועדף.
עם זאת, לפורקר היו אויבים, ואחרים האמינו שהיותו איש הדור הישן של המפלגה הפך אותו לבלתי רלוונטי.
הרדינג היסס, אך בסופו של דבר שוכנע להציג את מועמדותו.
אף על פי שהרדינג לא תקף את פורקר, תומכיו, כולל המוציא לאור מקליבלנד, דן האנה, בנו של הסנאטור המנוח, לא היססו לתקוף אותו.
בבחירות המקדימות ניצח הרדינג כאשר זכה ב-88,540 קולות מול 76,818 הקולות שקיבל פורקר ו-52,237 הקולות שקיבל קול, ובסופו של דבר ניצח בבחירות הכלליות.
הרדינג שלח לפורקר מכתב בנוגע לתוצאות הבחירות המקדימות, אך פורקר חש תחושת מרירות כלפי ציבור הבוחרים, וחש כפיות טובה מצידו על שירותו הציבורי בעבר.
כשהקריירה הפוליטית שלו הגיע לסיומה, החל פורקר לכתוב את זכרונותיו, וב-1916 הוציא ספר בשם "הערות על חיים עמוסים" (Notes of a Busy Life).
לאחר שקרא רוזוולט את האוטוביוגרפיה של פורקר, הוא כתב שהוא התחרט על מתקפותיו כלפיו.
את מכתבו סיכם רוזוולט בהזמנה לפורקר לבקרו בביתו בניו יורק.
פורקר שמר את המכתב, וחש שהיה זה חידוש הידידות בין השניים, אם כי השניים לא נפגשו עוד עד למותו של פורקר.
פורקר תמך בנשיא וילסון כאשר זה הוביל את האומה לכניסה למלחמת העולם הראשונה.
באפריל 1917 היה פורקר אחד מקבוצה של אישים מסינסינטי שארגנו את התמיכה בווילסון כאשר זה ביקש מהקונגרס להכריז מלחמה על הקיסרות הגרמנית.
מצב בריאותו הרופף של פורקר, שסבל מכמה התקפי לב בחורף הקודם, הגבילו את השתתפותו באירועים.
ב-7 במאי, בעת ששהה במרכז העיר סינסינטי, הוא לקה בהתקף לב נוסף, נלקח לביתו, ואיבד לסירוגין את הכרתו במשך שלושה ימים.
ג'וזף פורקר נפטר ב-10 במאי 1917. מאות מנכבדי סינסינטי נכחו בהלווייתו שהתקיימה ב-13 במאי בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר.
על שמו של פורקר נקרא הר פורקר, המתנשא לגובה של 5,304 מטרים מעל פני הים בפארק הלאומי דנאלי, 24 ק"מ מדרום-מערב להר דנאלי שברכס אלסקה.
ההר נקרא על שמו עוד ב-1899, כאשר כיהן בסנאט, על ידי לוטננט ג'.
זהו ההר השני בגובהו ברכס אלסקה והשלישי בגובהו בארצות הברית.
ג'וזף וילסון פייפר היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-19 בשנים 1889–1893. לפני כן, בשנים 1881–1883, הוא כיהן כחבר הסנאט של אילינוי.
ג'וזף פייפר נולד בסטאונטון, וירג'יניה.
בגיל 16 הוא עבר עם משפחתו לכפר דאנוורס שבאילינוי, ובמשך כמה שנים הוא עבד במפעל הלבנים של אביו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס פייפר כטוראי לרגימנט הרגלים ה-33 של אילינוי.
הוא נפצע קשה בג'קסון מיסיסיפי במהלך מערכת ויקסבורג בפיקודו של הגנרל יוליסס ס.
הוא סירב להשתחרר מן השירות, ואת שארית ימי המלחמה הוא העביר בתפקידי שמירה על ספינה ששימשה כמחנה שבויים.
לאחר המלחמה נשא פייפר לאישה את גרטרוד לואיס, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
הבכור מביניהם נפטר בינקותו ונותרו בן ובת.
פייפר למד משפטים באוניברסיטת אילינוי וסליאן, והיה לגובה המס של דאנוורס.
הוא שימש כפרקליט העירוני של בלומניגטון וכפרקליט המדינה של אילינוי.
ב-1880 נבחר פייפר לסנאט של אילינוי, בו הוא כיהן במשך שבע שנים.
שמו של פייפר הגיע לתודעה ברמת המדינה לאחר שנאבק בגנרל ג'ון בלאק, נציב הגמלאות לחיילים משוחררים, לאחר שזה האחרון שלל ממנו את הגמלה כ"פוליטיקאי רפובליקני טיפוסי שלא ראוי לגמלה".
גמלתו של פייפר הייתה 24 דולר לחודש.
בשל הפופולריות שלו וכינויו "טוראי ג'ו", נבחר פייפר ב-1889 כמושל אילינוי.
אחד מצעדיו הבולטים כמושל היה להמתיק את עונש מאסר העולם של הרוצח דר' תומאס ניל קרים , אפשר את שחרורו, וכתוצאה מכך ביצע קרים לפחות עוד ארבעה מעשי רצח בלונדון, אנגליה.
בבחירות לכהונה שנייה כמושל נוצח פייפר, ולאחר מכן, במשך שתי מערכות הבחירות הבאות, הוא סירב להתמודד שוב לתפקיד.
ב-1899 הוא מונה על ידי הנשיא ויליאם מקינלי כחבר בנציבות הסחר הבין-מדינתי.
פייפר האריך ימים כדי לזכות לראות את בתו, פלורנס פייפר בוהרר, נבחרת ב-1924 כאישה הראשונה שכיהנה בסנאט של אילינוי.
ג'וזף פייפר נפטר בבלומינגטון ב-6 באוגוסט 1938. הוא נטמן בבית הקברות פארק היל שבעיר.
ג'וזף אנטוני קולומבו היה מאפיונר אמריקני ממוצא איטלקי אשר הנהיג את משפחת קולומבו, אחת מחמש משפחות הפשע בניו יורק.
הוא היה אחראי לשתי מלחמות גדולות בין ראשי העולם התחתון אשר נודעו כ"מלחמת קולומבו הראשונה" ו"מלחמת קולומבו השנייה".
ב-28 ביוני 1971 הוא נורה בידי מתנקש ונותר משותק עד סוף ימיו.
קולומבו נולד בברוקלין למשפחה שהיגרה מאיטליה.
אביו, אנתוני קולומבו, היה חבר במשפחת הפשע פרופאצ'י, וב-1938 נרצח בנסיבות לא ברורות.
קולומבו הבן למד בבית הספר התיכון ניו אוטרכט בברוקלין במשך שנתיים, ואז נשר כדי להצטרף למשמר החופים האמריקני.
ב-1945 הוא אובחן כחולה נוירוזה והשתחרר מהשירות.
הוא ניסה להשתלב בשוק העבודה החוקי, ובמשך עשר שנים עבד כמעמיס בנמל, ושש שנים נוספות כמוכר בחברת בשר.
בהמשך הוא ניסה את מזלו כסוכן נדל"ן.
הוא נכשל בכל המקצועות, ובסופו של דבר הלך בדרכו של אביו והצטרף למשפחת פרופאצ'י.
הוא הפך עד מהרה לחבר בכיר במשפחה.
ב-6 ביוני 1962 נפטר ג'ו פרופאצ'י בנסיבות טבעיות, ואת מקומו תפס ג'וזף מאגליוקו.
מאגליקו עשה יד אחת עם ג'וזף בוננו, ויחד הם תכננו לרצוח את טומי לוצ'זה, קרלו גמבינו, סטפנו מגדינו ופרנק דה סימון, ולהשתלט על ועדת ראשי המאפיה.
מאגליקו הורה לקולומבו לרצוח את גמבינו, אולם קולומבו בגד בו וסיפר לגמבינו על כל פרטי התוכנית.
שבועיים לאחר מכן מת מאגליקו מלחץ דם גבוה.
קולומבו היה רק בן 41, ולפיכך ראש המשפחה הצעיר ביותר בארצות הברית באותה תקופה.
הוא גם היה ראש המשפחה הראשון שנולד בארצות הברית ולא באיטליה.
ב-9 במאי 1966 הוא נידון ל-30 ימי מאסר על כך שסירב לענות על שאלות חבר מושבעים גדול באשר לענייניו הכספיים.
באפריל 1970 הקים קולומבו את הליגה האיטלקית-אמריקאית לזכויות האזרח.
באותו חודש, בנו ג'וזף קולומבו הבן הואשם בהמסת מטבעות למכירה חוזרת כמטילי כסף.
בתגובה, טען ג'וזף קולומבו האב להתנכלות של ה-FBI לאיטלקים-אמריקאים, וב-30 באפריל 1970 שלח 30 לוחמים אל מחוץ למטה ה-FBI בשדרה השלישית וברחוב 69 כדי למחות על הרדיפה הפדרלית של כל האיטלקים בכל מקום.
מחאה זו נמשכה כמה שבועות.
ב-29 ביוני של אותה שנה, 50,000 אנשים השתתפו בעצרת יום האחדות האיטלקית הראשונה בכיכר קולומבוס בניו יורק.
בפברואר 1971 זוכה קולומבוס הבן מהאישומים נגדו לאחר שהעד הראשי במשפט נעצר באשמת עדות שקר.
בניצוחו של קולומבו, הליגה גדלה במהירות ומשכה תשומת לב ארצית.
בניגוד לראשי המשפחות האחרים שהתנערו מאור הזרקורים, קולומבו הופיע בראיונות בטלוויזיה, בגיוס כספים ובאירועים עבור הליגה.
בשנת 1971, קולומבו הוציא הצהרה משותפת עם הליגה להגנה יהודית של הרב והפעיל הפוליטי מאיר כהנא, בטענה ששתי הקבוצות מוטרדות על ידי הממשל הפדרלי.
בשלב מסוים, קולומבו הפקיד ערבות עבור 11 מתלמידיו של כהנא שנכלאו.
כאשר החלו הצילומים לסרט "הסנדק", פתחה הליגה האיטלקית-אמריקאית במחאה נגדו.
קולומבו נפגש עם המפיק אלברט רודי שהסכים להסיר מהסרט את המילים "מאפיה" ו"קוזה נוסטרה".
בעקבות כך, הסירה הליגה את התנגדותה לסרט, וקולומבו אפילו ייעץ למפיקים.
ב-11 במרץ 1971, לאחר שהורשע בעדות שקר, נידון קולומבו למאסר של שנתיים וחצי.
אולם גזר הדין עוכב עד לערעור.
ב-28 ביוני נורה קולומבו שלוש פעמים על ידי ג'רום א.
ג'ונסון, במהלך עצרת יום קולומבוס שערכה הליגה האיטלקית-אמריקנית.
משפחת קולומבו האשימה בהתנקשות את יריבו ג'ו גאלו.
גאלו שוחרר מהכלא בתחילת שנת 1971, עם שחרורו, הציע קולומבו לגאלו להיפגש כדי לסיים את הסכסוך ביניהם.
גאלו דרש מקדמה של 100,000 דולר לפני הפגישה.
ידוע שסגנו של קולומבו, וינצ'נזו אלוי הוציא הוראה לרצוח את גאלו.
תאוריה אחרת גורסת שמארגן ההתנקשות היה קרלו גמבינו.
ידוע שגמבינו וקולומבו היו מסוכסכים בקשר לפעילות הליגה האיטלקית-אמריקנית, ולפי עדויות מסוימות קולומבו אפילו ירק בפניו של גמבינו בפגישה האחרונה ביניהם.
ידוע גם שג'ונסון ביקר ביומו האחרון שבמועדון בבעלות משפחת גמבינו.
ב-28 באוגוסט 1971, לאחר חודשיים בבית החולים רוזוולט במנהטן, הועבר קולומבו לאחוזתו בבלומינג גרוב.
בשנת 1975, בדיקה שנערכה בהוראת בית המשפט הראתה כי קולומבו יכול להזיז את האגודל והאצבע של ידו הימנית.
בשנת 1976, היו דיווחים שהוא יכול לזהות אנשים ולהשמיע כמה מילים.
ב-22 במאי 1978 מת קולומבו מדום לב בבית החולים סנט לוק (לימים בית החולים סנט לוק קורנוול) בניובורג, ניו יורק.
ג'וזף פרקהרסון היה צייר סקוטי, בעיקר של נופים לרבות בעלי חיים.
אמו, הייתה בתו של רוברט איינסלי.
את ימיו הראשונים בילה בבית אביו באדינבורו, ואחר כך באחוזת המשפחה בהיילנדס.
אביו פרנסיס היה רופא ובעל אדמות מפינצ'אן.
ג'וזף התחנך באדינבורו, וקיבל רשות מאביו לצייר רק בשבתות.
כשהגיע לגיל 12, אביו קנה לו את הצבעים הראשונים ושנה לאחר מכן הוא הציג את הציור הראשון שלו באקדמיה המלכותית הסקוטית.
פרקהרסון התאמן באקדמיה לאמנות באדינבורו במהלך שנות ה-1860. הוא למד תחילה אצל פיטר גרהם ולאחר מכן בבית הספר באקדמיה הסקוטית המלכותית.
התערוכה הראשונה שלו באקדמיה המלכותית, הייתה ב-1873. בדומה לאמני אברדין מובילים כמו ויליאם דייס, הוא ויתר על אדינבורו וגלאזגו לטובת תצוגות בלונדון כדי לזכות בקהל רב יותר ובפטרונים.
דיוקנו הגדול הראשון, מיס אליס פארקהאר, הוצג ב-1884.
פרקהרסון מפורסם בעיקר בעבודותיו המתארות כבשים, ויצירותיו הטובות ביותר כוללות לעיתים קרובות גם דמות אנושית - גברים ונשים שעושים את עבודתם היומיומית לעיתים קרובות בנופים דרמטיים.
כמעט כל העבודות המוקדמות היו בהשראת הסביבה הכפרית שלו.
הוא המשיך ותיאר סצנות שלג, שהפכו לסימן ההיכר שלו.
משנת 1880 הוא בילה בפריז מספר חורפים, תקופה ששינתה את יצירתו.
בפריז למד אצל קרולוס-דוראן, מעריץ של הצייר ולסקס.
קרולוס-דוראן לימד את תלמידיו לחשוב במונחים של צורה וצבע.
כתוצאה מכך, עבודתו של פרקהרסון התאפיינה בטיפול עשיר בצבע.
רבים מציוריו הושלמו בצפון מזרח סקוטלנד.
בין היצירות שנוצרו במהלך שמונה השנים שלאחר מכן היו "המצרי" ו"על גדות הנילוס".
הוא נבחר כ"עמית" באקדמיה המלכותית ב-1900, והפך ל"אקדמי" מלא ב-1922. בנוסף להצגת למעלה מ-200 יצירות באקדמיה המלכותית, הוא הציג 73 באקדמיה המלכותית לאמנויות ו-181 באקדמיה לאמנות יפה.
הוא גם הציג בקולג' המלכותי לאמנות ובגלריית טייט.
ניתן לייחס את הריאליזם הבולט של עבודתו של פרקהרסון לרצונו לעבוד באוויר הפתוח באקלים הסקוטי הקשה.
פרקהרסון בנה צריף לציור על גלגלים, עם תנור וחלון זכוכית גדול לתצפית על הנוף.
כמו כן, כדי להשיג תוצאה מציאותית ככל האפשר בעת ציור הכבשים הוא השתמש בעדר כבשים שהיה לו, כדי לשלב אותן כנדרש בנוף שבחר לצייר.
ג'וזף מאול קארי היה עורך דין, חוואי, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, שכיהן במגוון תפקידים במדינתו ברמה המקומית, המדינתית והפדרלית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, עסק קארי בעריכת דין במזרח ארצות הברית, והיה פעיל בפוליטיקה של פנסילבניה וניו ג'רזי.
ב-1869 הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כתובע פדרלי בטריטוריית ויומינג, ובהמשך מונה כשופט בבית המשפט העליון של ויומינג.
לאחר שכיהן כראש עיריית שאיין ה-14, הוא נבחר כנציג הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא הגיש את החקיקה לקבלתה של ויומינג כמדינה בארצות הברית.
עם קבלתה של ויומינג כמדינה, הוא נבחר לכהן כאחד משני הסנאטורים הראשונים מטעמה לצד פרנסיס וורן.
ב-1910 עזב קארי את שורות המפלגה הרפובליקנית ונבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית כמושל ויומינג השמיני.
לאחר תום כהונתו כמושל בינואר 1915 הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
ג'וזף קארי נולד בעיירה מילטון שבדלאוור כבנם של רוברט הוד קארי וסוזן פיט דייוויס.
הוא למד בקולג' בפורט אדוארד עד לשנת הלימודים השנייה ב-1865. הוא למד משפטים במשרדי עורכי הדין ב.
דניס והנרי פלנדרס לפני שסיים תואר במשפטים באוניברסיטת פנסילבניה ב-1867. ב-1877 הוא נשא לאישה את לואיזה דייוויד, ולשניים נולדו שני ילדים.
במערכות הבחירות למשרת מושל פנסילבניה של 1866 ו-1869, תמך קארי במושל ג'ון גירי ונשא נאומים לטובתו.
הוא התבקש על ידי יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בניו ג'רזי לשאת נאומים בעיירות שונות במדינה.
ב-3 באפריל 1869 מונה קארי על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כתובע הפדרלי הראשון בטריטוריית ויומינג, לשם הוא הגיע ב-8 במאי.
ב-14 בדצמבר 1871 הוא מונה על ידי גרנט כשופט בבית המשפט העליון של הטריטוריה.
המינוי אושר ב-18 בינואר 1872 וקארי כיהן על כס השיפוט עד 1876.
במהלך המושב השני של הוועדה לחגיגות מאה שנה לארצות הברית, נבחר קארי לייצג את טריטוריית ויומינג ושימש כחבר בוועדה.
בהצבעה בוועדה על ההחלטה אם לאפשר את פתיחתה של תערוכת המאה בימי ראשון, נמנע קארי מהצבעה.
ב-1876 נבחר קארי כחבר הוועדה הוועדה הרפובליקנית הלאומית מטעם טריטוריית ויומינג, תפקיד בו הוא שימש עד 1897.
ב-1880 נבחר קארי כראש עיריית שאיין, כאשר היה מחוץ לטריטוריה כדי להריץ את מצע העבודות הציבוריות.
ב-1881 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, וב-1882 נבחר לתקופת כהונה שלישית, ללא מועמדים שניצבו מולו.
במהלך תקופת כהונתו כראש העיר, הושלמה בנייתן של מערכות המים והביוב העירוניות, נבנה בית אופרה, והוקם הבנק הלאומי של מגדלי המקנה, שקארי שימש כנשיאו הראשון.
ב-1883 נוסדה חברת הפיתוח של ויומינג, מתוך כוונה להוביל מים לאלפי אקרים של אדמה צחיחה במישורי ויטלנד.
ב-1885 נבחר קארי להוביל את ארגון בניית מאגר מים שעשה שימוש במימי נהר לארמי.
המים מהמאגר הועברו ברחבי המישורים באמצעות תעלות, וכך הושקו 60,000 אקרים (242 קמ"ר), ואפשרו לאזור להיות מיושב.
ב-30 ביולי 1874 בחרה המפלגה הרפובליקנית בוויומינג בקארי כמועמדה לתפקיד נציג הטריטוריה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הוא נוצח בהפרש קל על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית, ויליאם רנדולף סטיל.
ב-22 באוקטובר 1884 נבחר קארי שוב כמועמד הרפובליקנים לבית הנבחרים לאחר שפרנסיס וורן דחה את המועמדות.
בבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד הדמוקרטים, ויליאם ה.
בבחירות של 1886 לא הציבה המפלגה הדמוקרטית מועמד מטעמה, וקארי זכה בכמעט 90 אחוזים מקולות הבוחרים, כששאר הק'ולות התפלגו בין מועמדים דמוקרטים ששמם נכתב בכתב יד על פתקי ההצבעה.
ב-8 באוקטובר 1888, קיבל קארי שוב את מועמדות הרפובליקנים, ונבחר בבחירות הכלליות כאשר התמודד מול מועמד הדמוקרטים קיילב פ.
ב-18 במאי 1887 נשא קארי נאום בטקס חנוכת קפיטול מדינת ויומינג.
כאשר נפטר מושל טריטוריית ויומינג ויליאם הייל במהלך כהונתו, ביקש הנשיא צ'סטר ארתור למנות לתפקיד את פרנסיס וורן, שכן הוא היה תושב הטריטוריה, במקום לבחור מושל לא תושב.
וורן מונה לתפקיד, וכל שאר מושלי הטריטוריה מאז עד לקבלתה של ויומינג כמדינה היו תושביה.
הנשיא בנג'מין הריסון הציע למנות את קארי לתפקיד חשוב בטריטוריה, אך הוא דחה את ההצעה, שכן הוא העדיף להקדיש את זמנו לתהליך קבלתה של ויומינג כמדינה בארצות הברית.
ב-1889 הגיש קארי הצעת חוק לקבלתה של ויומינג כמדינה, אך הקונגרס לא אישר את ההצעה.
אף על פי שההצעה לא נחלה הצלחה, הורה המושל וורן על עריכת בחירות לנציגים לוועידה לניסוח חוקת המדינה.
ב-26 במרץ 1890 הגיש קארי שוב הצעת חוק לקבלתה של ויומינג כמדינה, והפעם עבר החוק בבית הנבחרים של ארצות הברית ברוב של 139 תומכים מול 127 מתנגדים ואושר בסנאט ברוב של 29 תומכים מול 18 מתנגדים.
חוק קבלתה של ויומינג כמדינה בארצות הברית נחתם על ידי הנשיא הריסון ב-10 ביולי אותה שנה.
אף על פי שאוכלוסיית המדינה מנתה פחות מ-60,000 תושבים בעת קבלתה, טען קארי שאין חשיבות לדבר, שכן מדינות רבות אחרות התקבלו לאיחוד כאשר אוכלוסיותיהן היו פחותות מזו של ויומינג.
לאחר שוויומינג התקבלה כמדינה, התכנס בית המחוקקים בהוראתו של המושל וורן.
ב-12 בנובמבר 1890, הצביע בית המחוקקים על מינוי שני נציגי המדינה הראשונים בסנאט של ארצות הברית.
בבחירות הביס קארי את מושל הטריטוריה לשעבר ג'ורג' ו.
בקסטר, ואילו וורן הביס את מ.
ב-1895 הוא התמודד על תקופת כהונה שנייה לסנאט, אך בית המחוקקים הצביע פה אחד בעד וורן, זאת בשל התנגדותו של קארי לתנועה למען הנפקה חופשית של מטבעות הכסף.
בבחירות לנשיאות של 1896 הצהיר קארי שמושל אוהיו ויליאם מקינלי ינצח בקושי את מועמד הדמוקרטים ויליאם ג'נינגס ברייאן.
ב-1897 התקיימה ועידה חוקתית בדלאוור, שם הוקרא ב-16 בפברואר מכתב מקארי לתמיכה בזכות בחירה לנשים.
ב-6 בספטמבר אותה שנה, היו קארי ואחיו דייוויס מעורבים בתאונת כרכרה.
ג'וזף קארי סבל מכמה חתכים בראשו, בעוד שאחיו לא נפצע כלל.
במאי 1910 הכריז קארי על כוונתו להיבחר כמועד הרפובליקנים למשרת מושל ויומינג.
אירווין, גזבר המדינה לשעבר, ומנהל מסע הבחירות של קארי, מסע בחירות ברחבי המדינה.
ב-10 בספטמבר הכריז קארי שהוא יתמודד בבחירות על משרת המושל כמועמד עצמאי כדי לפרק את המנגנון הפוליטי הרפובליקני ששלט בוויומינג.
ב-21 בספטמבר הביס קארי את ויליאם ל.
קויקנדול בבחירות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את מועמד הרפובליקנים ויליאם א.
מולן ואת מועמד המפלגה הסוציאליסטית ו.
פטרסון, וניצח בכל אחד ממחוזות המדינה.
ב-21 בינואר 1911 חתמו תשעה סנאטורים, שישה מושלים ו-13 חברי בית הנבחרים מהליגה הפרוגרסיבית של המפלגה הרפובליקנית על הצהרת עקרונות לתמיכה בחקיקה פרוגרסיבית.
קארי היה אחד מחותמי ההצהרה.
ב-29 בינואר 1912 הביע קארי את תמיכתו בנשיא לשעבר תאודור רוזוולט למועמדות הרפובליקנים לנשיאות נגד הנשיא המכהן ויליאם הווארד טאפט.
ב-15 ביולי הוא הוציא קריאה לקיום ועידה פרוגרסיבית מדינתית לבחירת נציגים לוועידה ארצית של המפלגה הפרוגרסיבית בראשותו של רוזוולט.
אף על פי שבוויומינג היה חבר במפלגה פרוגרסיבית של רוזוולט בדמותו של קארי, בבחירות לנשיאות של 1912 הגיע רוזוולט למקום השלישי בהצבעה במדינה, לאחר הנשיא המכהן טאפט, שהגיע שני, ולאחר וודרו וילסון, שזכה בהצבעה בוויומינג.
בבחירות לבית הנבחרים, הגיע מועמד הפרוגרסיבים בוויומינג, צ'ארלס א.
וינטר, למקום השלישי, לאחר מועמד הדמוקרטים תומאס פ.
פאשי, והרפובליקני המכהן פרנק ו.
ב-10 בינואר 1913 פרצה מהומה בבית הנבחרים של ויומינג במהלך הבחירות לתפקיד יושב ראש הבית.
קארי ביקש להשיב את הסדר על כנו, אך נמנע מלהתערב.
ב-14 באוקטובר 1916 הביע קארי את תמיכתו בנשיא המכהן וודרו וילסון לבחירתו לתקופת נשיאות שנייה בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה מול המועמד הרפובליקני צ'ארלס אוונס יוז.
ב-1917 הוא הביע את תמיכתו בקבלת התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית להנהגת חוק היובש.
ב-1918 נבחר בנו של קארי, רוברט קארי, כמושל ויומינג מטעם הרפובליקנים, ובכך הם היו לאב ולבן היחידים במדינה שכיהנו שניהם בתפקיד.
בינואר 1922 נסעו השניים ברחבי מזרח ארצות הברית.
בינואר 1924 לקה קארי בשבץ מוחי.
ג'וזף קארי נפטר בשאיין ב-5 בפברואר 1924. ב-8 בפברואר הופסקה פעילותם של כל בתי העסק בוויומינג ונישאו הספדים מפי פקידי הממשל, כולל המושל ויליאם רוס.
קארי נטמן בבית הקברות לייקויו שבשאיין.
ג'וזף פרסונס קומיגיז היה שופט, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור, ולאחר מכן כשופט בית המשפט העליון של דלאוור.
קומיגיז נולד ב-29 בדצמבר 1813 ב"שרבורג", במחוז קנט שבדלאוור, ליד דובר, והיה בנם של המושל לשעבר קורנליוס קומיגיז ורוהאמה מארים.
הוא למד באקדמיה הישנה בדובר, למד משפטים אצל ג'ון קלייטון, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1835 והחל לעסוק בכך בדובר.
הוא התחתן עם אחייניתו של קלייטון, מרגרט א.
דאגלס ונולדו לו שלושה ילדים.
קומיגיז נבחר כחבר בבית הנבחרים של המדינה פעמיים, וכיהן במושבים של 1843/1844 ו-1849/1850. הוא גם כיהן כחבר בוועדה לתיקון חוקת המדינה ב-1852. ב-19 בנובמבר 1856 מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ג'ון קלייטון.
הוא לא ניסה להיבחר לקדנציה נוספת, וכיהן עד 14 בינואר 1857, אז נבחר מחליפו.
לאחר שנים רבות כעורך דין פרטי מונה לשופט בית המשפט העליון של המדינה ב-18 במאי 1876, וכיהן עד 26 בינואר 1893, זמן קצר לפני מותו.
קומיגיז מת ב-1 בפברואר 1893 בדובר שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור.
ג'וזף פנטסיל הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקיצוני בלוס אנג'לס גלאקסי.
ב-12 בפברואר 2017 פנטסיל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת צעירי טימה.
עד לסיום העונה כבש 10 שערים ב-22 משחקי ליגה והיה מלך שערי הקבוצה ומדורג חמישי בליגה כולה.
ב-31 באוגוסט הושאל לפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית.
ב-9 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–5 נגד נגד ואשאש בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-2 בדצמבר הבקיע בניצחון נגד וידאוטון.
בסיום העונה השער נבחר לשער העונה.
ב-3 ביולי 2018 חתם בגנק מליגת העל הבלגית.
בתחילת העונה נפצע והחמיץ את ההתחלה שלה.
ב-19 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד שרלרואה.
ב-7 באוקטובר 2018 הבקיע צמד במשחק נגד גנט.
עד לסיום העונה, הבקיע רק עוד שער אחד בניצחון 0–3 נגד אנדרלכט במשחק שנערך ב-30 במרץ 2019. לאחר עזיבתו של לאנדרו טרוסארד לברייטון אנד הוב אלביון בסיום העונה, פנטסיל הפך לשחקן הרכב בקבוצה.
ב-10 בספטמבר 2020 הושאל לאנקרגוג'ו מליגת העל הטורקית עד לסיום העונה.
3 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לארזורומספור.
את העונה סיים עם 11 שערים ב-33 משחקים.
עונת הייתה עונת השיא שלו במועדון בה כבש 17 שערים ב-36 משחקים כאשר גנק הפסידה את האליפות לרויאל אנטוורפן כאשר טובי אלדרווירלד הבקיע בדקה ה-94 של המשחק.
ב-21 בפברואר 2024 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS תמורת 9 מיליון דולר.
ב-25 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה בתיקו 1-1 נגד .
ג'וזף קלהון היה חבר דמוקרטי-רפובליקני בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית (1804–1805) וייצג את קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית (1807–1811).
קלהון נולד ב-22 באוקטובר 1750 בסטאונטון שבמושבת וירג'יניה, ועבר עם אביו לפרובינציית קרוליינה הדרומית ב-1756 התיישב במחוז גרנוויל, ליד העיירה הנוכחית אבוויל.
הוא קיבל השכלה מוגבלת ועסק בעיסוקים חקלאיים.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1804 ו-1805 והיה קולונל של המיליציה של המדינה.
ב-1807 הוא נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס העשירי כדי למלא את המושב שהתפנה מטעם מחוז הקונגרס השישי בשל מותו של לוי קייסי והושבע ב-2 ביוני 1807. הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-11 וכיהן עד 3 במרץ 1811. הוא סירב לעמוד לבחירה מחדש בשנת 1810 והוחלף על ידי בן דודו הראשון ג'ון קלהון.
הוא גם היה בן דוד של אשתו של ג'ון קלהון, פלוריד ושל חמיו, ג'ון קולהון.
קלהון חזר לעיסוקיו החקלאיים ועסק בטחינה.
הוא מת ב-14 באפריל 1817 בקלהון מילס, מחוז אבוויל (כיום מאונט כרמל), קרוליינה הדרומית, ונקבר שם בבית הקברות המשפחתי.
ג'וזף "הולי ג'ו" וינגייט פולק היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמושל ה-31 של מדינת מיזורי בין השנים 1905–1909.
פולק נולד בבראונסוויל שבטנסי, בנם של הנרי בייט ומרתה אסטס פולק.
הוא גדל בבית בפטיסטי אדוק.
את לימודיו הראשונים השלים באקדמיית בראונסוויל, ולאחר מכן עבד כפקיד וכספרן בכמה חברות בממפיס.
פולק למד משפטים, והשלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ואנדרבילט בשנת 1890. במהלך לימודיו בוואנדרבילט, הצטרף לאחוות קפא אלפא ב-20 באוקטובר 1888.
בתום לימודיו האקדמיים הצטרף פולק למשרד עורכי הדין של אביו, והתמקד בעיקר במשפט פלילי.
בתחילת דרכו הציבורית ניסה להיבחר לבית הנבחרים של טנסי ב-1892, כתב מאמרי דעה לעיתונים, נאם באירועים מיוחדים, והצטרף לאגודת הסתרים "אבירי פית'יאס" .
בשנת 1893 עבר לסנט לואיס כדי להצטרף למשרד עורכי הדין של דודו.
ב-10 בנובמבר 1896 נישא לגרטרוד גלאס.
פולק היה בין מייסדי מועדון ג'פרסון – ארגון צעירים דמוקרטים מקומי – ושימש כנשיאו בשנים 1898–1899.
פולק ביסס את המוניטין שלו כעורך דין כאשר ייצג את עובדי תעשיית התחבורה במהלך שביתת עובדי החשמליות של סנט לואיס בשנת 1900. עבודתו כמתווך בין רשויות המדינה לשובתים סייעה לו לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת התובע המחוזי, והוא ניצח בבחירות הכלליות את השופט יוג'ין מקווילן.
הוא זכה לפרסום כאשר נלחם בשחיתות המקומית ובמנגנוני המפלגה.
בעזרת מאמריו של העיתונאי לינקולן סטפנס , שפורסמו בכתב העת "McClure's", הוביל פולק חקירות נגד הבוס הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית בעיר, קולונל אד באטלר, ונגד "טבעת השוחד" – רשת של שוחד תאגידי בממשל המוניציפלי והמדינתי.
אף שחלק מההרשעות שהשיג בוטלו בערעורים לערכאות גבוהות יותר, לעבודתו הייתה השפעה לאומית ובין-לאומית.
פולק זכה להערכה מצד נשיא ארצות הברית הרפובליקני תאודור רוזוולט, כאשר הוא וחושפי שחיתויות אחרים משכו תשומת־לב לאומית לשחיתות העירונית בסנט לואיס.
תביעתו של פולק נגד חברת החשמליות "סברבן" הביאה לשינוי בהסכמי ההסגרה בין ארצות הברית למקסיקו, כך ששוחד יוגדר כעילה להסגרה.
בתפקידו כתובע, נתקל פולק בהתנגדותם של אנשי עסקים ופוליטיקאים רבים, שטענו שחשיפת השחיתויות פגעה במוניטין של סנט לואיס, ובכך גם במפלגה הדמוקרטית ובאווירה העסקית בעיר.
בנובמבר 1904 נבחר פולק למושל מיזורי.
הוא גבר בבחירות הכלליות על מועמד המפלגה הרפובליקנית, ראש עיריית סנט לואיס סיירוס וולברידג', וגרף 50.73% מקולות הבוחרים.
הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית, והזדהה עם האגף הפרוגריסיבי במפלגה.
בתפקידו כמושל הוא קידם את "הרעיון של מיזורי" – תפיסה שגרסה כי על מיזורי להוביל בתחום המוסר הציבורי באמצעות שליטה עממית על החוק ואכיפה קפדנית שלו.