tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רחובות נקראו על שמו בשכונת הולילנד שבירושלים, בשכונת נווה גנים שבקריית מוצקין, בשכונת מקוב שברחובות, בשכונת רמות שבבאר שבע ובשכונת גליל-ים שבהרצליה.
משפט ירושלים, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1980
מהדורה חדשה: משפט אייכמן בירושלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ויד ושם ובית לוחמי הגטאות, 2011.
השואה בראי המשפט, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1988
מחקרו משמש עד היום כמקור חשוב בלשון חז"ל.
נחמיה גדעון הנמן נולד בעיר ממל שבליטא בשנת 1926 לד"ר משה הנמן, רופא ומנהיג ציוני ולאימו רחל.
למד בבית ספר כללי בעיר הולדתו ולאחר מכן בגימנסיה העברית בקובנה.
עם הכיבוש הנאצי של קובנה נאסר אביו, ואמו שלחה אותו לארץ ישראל.
בארץ למד בבית הספר "מוריה" בתל אביב ואחר כך בישיבת בני עקיבא כפר הרואה.
בשנת 1946 הצטרף לקבוצת משואות יצחק שבגוש עציון, שם שהה עד לנפילתו של הגוש במלחמת העצמאות.
נלקח בשבי הירדני וישב קרוב לשנה עם שאר מגני הגוש במחנה השבויים הירדני אם אלג'מאל.
בשובו מן השבי למד באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים תואר ראשון בלשון עברית ובתולדות עם ישראל ותואר שני בהצטיינות בלשון עברית ובתלמוד.
את עבודת הגמר על "התצורה שלפועל בלשון חכמים" כתב בהדרכת פרופ' יחזקאל קוטשר.
בשנת 1959 היה חבר המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית, ובשנת 1965 זיכתה אותו האקדמיה ללשון העברית בפרס זלצמן, בשביל עידוד עבודתו המדעית הגדולה "תורת ההגה ותורת הצורות של לשון המשנה כפי שהיא מסורה במשניות כ"י פארמה".
בשנת 1970 נבחר לחבר יועץ באקדמיה.
השתתף בוועדות מקצועיות ובחיבור מילונים של האקדמיה.
לימד בחוגים ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב.
ניהל את מחקר הגניזה של מילון חז"ל באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1972 הגיש דוקטורט בנושא "תורת הצורות של לשון המשנה על פי מסורת כתב יד פרמה למשנה, חלק א' - הפועל" בהדרכת יחזקאל קוטשר וקיבל תואר דוקטור.
לאחר מכן המשיך במחקר בנושאי לשון חז"ל.
בדצמבר 1974, בהיותו בשנת שבתון ברומא, מת בתאונה.
עבודת הדוקטור שלו יצאה לאור כספר ומשמשת עד היום כמקור חשוב להכרת הדקדוק של לשון חז"ל.
אף על פי שהעבודה עוסקת בתחום תורת הצורות של הפועל בלבד, יש בה סיכום וסקירה מקיפה של התופעות הדקדוקיות המתגלות בכתב יד פארמה של המשנה.
בנו הוא הרב ד"ר אביגדור (דורי) הנמן, שימש כר"מ בישיבת בינות ברעננה ובישיבת בית אורות, ומרצה במכללת ליפשיץ ומכללת הרצוג.
חתנו הרב ישראל רוזנברג היה ר"מ בישיבת ברכת משה במעלה אדומים, ראש הכולל בישיבת בית אל וממייסדי כולל הדיינות בפסגות.
גדעון לוי (נולד ב-2 ביוני 1953) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי המזוהה עם השמאל הרדיקלי, חבר מערכת היומון "הארץ".
בעל טור שבועי בשם "אזור הדמדומים", המסקר מאז שנת 1988 את האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה, שומרון ועזה, בדגש על השפעת פעולותיה של מדינת ישראל, ובעיקר של צה"ל ושל המתנחלים, על אוכלוסייה זו.
מופיע בטלוויזיה בישראל כמראיין, כחבר פאנל וכמשתתף בתוכניות דוקו-ריאליטי.
על פעילותו העיתונאית זכה בכמה פרסים, ומאידך ספג ביקורת.
גדעון לוי הוא הבכור משני בנים במשפחה.
אימו, תיאה, במקור מצ'כיה, הגיעה לקיבוץ בארץ במבצע הצלה של ילדים.
אביו, ד"ר היינץ (צבי) לוי, נולד בעיירה זאץ שבחבל הסודטים והיה משפטן ובן התרבות הגרמנית.
לאחר השתלטות הנאצים עלה לארץ ישראל בספינת המעפילים טייגר היל, האחרונה שהגיעה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
סבו וסבתו של לוי נספו בשואה.
משפחתו התגוררה ברחוב שטנד בתל אביב, שם למד לוי בבית הספר התיכון עירוני א'.
נקרא על שם , שנהרג בקרב על כיבוש טנטורה במלחמת העצמאות.
בנעוריו, לאחר מלחמת ששת הימים, טייל עם הוריו ברחבי יהודה ושומרון וביקר במערת המכפלה, בכותל המערבי ובקבר רחל.
על תקופה זו כתב: "הייתי חלק מהאורגיה הלאומנית הדתית הגדולה של ישראל, שהחלה אז ומעולם לא נגמרה."
בשלהי שנות השבעים ובראשית שנות השמונים היה עורך וכתב בגלי צה"ל.
בשנים 1978–1982 היה דוברו של שמעון פרס, וסייע לו לצד יוסי ביילין ובועז אפלבאום.
הוא ליווה את פרס גם במערכת הבחירות הסוערת של 1981.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, הוא מלמד ב ובבית הספר "מנשר לאמנות".
כן הוא משתתף בעצרות של ארגוני שמאל.
בשנים 1985–1995 היה נשוי לעיתונאית שרית ישי.
לזוג נולדו שני ילדים, אחד מהם נפטר בינקותו.
לאחר שזה נפטר אימצו את בנם השלישי.
כיום מתגורר לוי ברמת אביב עם אשתו, העיתונאית השוודית קתרין אורמסטד.
לוי נוהג מדי שבוע, ברציפות מאז 1988, לצאת לשטחים, בתחילה בליווי הצלם מיקי קרצמן ולאחר מכן הצלם אלכס ליבק, ולתעד את יחסה של ישראל לאוכלוסייה הפלסטינית, כפי שהוא נראה מנקודת המבט של הפלסטינים (בדרך כלל נקודת המבט של הפלסטיני הבודד או המשפחה הפלסטינית שבה עוסקת הכתבה).
בלשונו של לוי, הוא בא "לספר את הסיפור כפי שהוא מתגלה לעיניי ולצערי, לא מתגלה לעיני מרבית הישראלים, שלא יודעים או לא רוצים לדעת מה קורה בשטחים".
לוי תיאר את מטרת כתיבתו:
בסדרת מאמריו "אזור הדמדומים" מתבונן לוי במצבים אליהם מגיעים הפלסטינים בשל המלחמה והמאבקים הפוליטיים.
לוי סוקר את התוצאות האנושיות של העימות הישראלי-ערבי בצד הפלסטיני.
מרבית מאמריו עוסקים באזרחים חפים מפשע לטענתו שנקלעו באקראי לזירות קרב בין כוחות הביטחון הישראלים לחמושים פלסטינים.
לוי בוחן ומסקר בעין ביקורתית חלק מפעולותיה של ישראל בשטחי יהודה, שומרון, ובעבר גם ברצועת עזה – הריסת בתים, פגיעה ברכוש, פציעה במזיד ובשוגג, טיפול רפואי שנמנע, חוויית העקירה והפליטוּת של פלסטינים.
כלפי הטענה שהוא מאמץ את גרסת מרואייניו ללא בדיקה אמר:
ב-11 באוגוסט 2002, מונית ישראלית משוריינת שבה נסעו לוי ואנשי צוותו נפגעה מירי חיילי צה"ל באזור טולכרם.
לדברי לוי, הביקור בטולכרם תואם מראש ואושר בידי אלוף פיקוד המרכז.
החיילים ירו לעבר השמשה הקדמית בלי כל אזהרה מוקדמת.
לוי טען כי נפתחה עליהם אש "על מנת להרוג", וכי ניצל רק מאחר שמדובר במונית משוריינת.
בשנת 2004 קיבץ לוי את סדרת מאמריו "אזור הדמדומים" בין השנים 1988–2003 לספר בשם "אזור הדמדומים – חיים ומוות תחת הכיבוש הישראלי", בהוצאת בבל.
בנוסף לטורו השבועי, "אזור הדמדומים", מפרסם לוי מאמרים בעמוד הדעות של "הארץ", וגם בהם הוא מרבה לטעון על עוולת שמבצעת ישראל כלפי הפלסטינים.
עם זאת, בטורים אלו הוא עוסק גם בסוגיות אחרות המעניינות את החברה הישראלית, לדוגמה נושאי החינוך, הקמפיינים הפוליטיים ואף טורים שהעלו על נס את האמפתיה שהפגינו הגשש החיוור לחלשים בחברה, טור שפורסם בימים שלאחר מותו של ישראל פוליאקוב.
לוי מרבה למתוח ביקורת על פעולות צה"ל.
לדוגמה, באחד מאמריו שעסק במבצע גשמי קיץ אמר לוי "דגל שחור משחור מתנוסס מעל לפעולה ה"מתגלגלת" בעזה" וטען כי פעולות צה"ל במהלך המבצע, שכללו לדבריו ניתוק מאות אלפי בני אדם מחשמל והרס תשתיות, אינן לגיטימיות.
עוד אמר כי "מדינה שנוקטת צעדים כאלה אינה מבחינה עוד בינה לבין ארגון טרור".
במהלך מבצע עופרת יצוקה תקף לוי בחריפות, החל מיומו הראשון של המבצע, את מדיניותה של ממשלת ישראל.
מעל דפי עיתונו התווכחו איתו על כך גיורא רום וא.ב.
כך למשל כתב לוי על תחילת ההפצצה האווירית המסיבית של מבצע עופרת יצוקה:
בהמשך תקף לוי את היציאה למלחמה בעזה, ואת פעולות צה"ל אותן הגדיר כפשעי מלחמה ותיאר את המבצע ככישלון של ישראל.
במהלך מבצע צוק איתן מתח ביקורת חריפה על טייסי חיל האוויר הישראלי בכתבתו "הרעים לטיס".
בכתבה זו כתב: "הם גיבורים על חלשים, הכי חלשים, חסרי הישע שאין להם לא חיל אוויר ולא הגנה אווירית, בקושי עפיפון", והוסיף "איך אתה ישן בלילה, הטייס?
האם ראית את תמונות ההרג וההרס שזרעת – בטלוויזיה, ולא רק דרך הכוונת?".
מאמר זה ספג גינויים חריפים, כולל מאנשי שמאל מתון.
בעקבות איומים על חייו, הוצמדה ללוי אבטחה.
תלונות למועצת העיתונות על כתיבתו במהלך המבצע נדחו על ידי היועץ המשפטי של מועצת העיתונות, אילן שדי, ועל ידי נשיאת מועצת העיתונות, דליה דורנר.
ב-1 באפריל 2018, בעקבות צעדת השיבה הגדולה, שביומה הראשון נהרגו 16 פלסטינים, עשרה מהם מחבלים, פרסם ב"הארץ" מאמר בו כינה את צה"ל "צבא הטבח לישראל".
בהתייחסו לפיגועים שביצעו פלסטינים בישראלים, מרבה לוי לציין פעולות שביצעה ישראל כלפי הפלסטינים ולהקביל ביניהם.
למשל, בעקבות הפיגוע בישיבת מרכז הרב כתב:
בתגובה על פיגועי הטרקטורים בירושלים כתב לוי מאמר המאשים את ישראל שהייתה הראשונה להכניס השימוש בדחפורים כאמצעי לחימה.
בריאיון שנתן לוי לקול ישראל בעקבות הלינץ' שנעשה בשני חיילים ישראלים אשר נכנסו בטעות לרמאללה הוא אמר כי הלינץ' היה מחריד אולם מיד לאחר מכן הזכיר כי הגופה הראשונה שצולמה כשהיא נזרקת מחלון הייתה גופת פלסטיני שנזרקה על ידי יהודים, לאחר פיגוע בבית שאן לפני 26 שנה, ואז הוסיף: .
ב-2013 כתב בטור ב"הארץ" שהוא מחכה למרד אלים של הפלסטינים וערביי ישראל כנגד המשטר הישראלי בטענה שהוא אכזרי יותר מהמשטר של לוב וסוריה.
פעמים אחדות הביע הבנה למניעי הטרור הפלסטיני.
ב-15 ביוני 2014 טען שחטיפת שלושת הנערים נבעה מיחסה הנוקשה של ישראל לאסירים הפלסטינים ומהייאוש שבא עקב הפסקת התהליך המדיני.
בעקבות רצח תינוקת יהודיה בפיגוע דריסה בירושלים פרסם לוי מאמר שבו כתב כי הפיגוע "לא צריך להפתיע איש", וקרא לירושלים "בירת האפרטהייד הישראלי".
לאחר פיגוע הירי בצומת עפרה בדצמבר 2018, שבו נרצח עובר, כתב לוי: "אין לי סימפתיה לאנשים שמספסרים באסונות.
אין לי סימפתיה למתנחלים, גם כשפוקדים אותם אסונות.
אישה הרה נפצעת, ולדה מת מפצעיה, מה נורא מזה; הנסיעה בכבישיהם מפחידה, ההתנגדות האלימה לנוכחותם מתגברת — ואין בי שום סימפתיה לאסונם.
ב-2016 הצדיק לוי את שרת החוץ השוודית מרגוט וולסטרם והאשים את ישראל בהוצאה להורג ללא משפט של פלסטינים שביצעו פיגועים נגד ישראלים.
בינואר 2010, כאשר "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"הארץ" השתלחו בשרה נתניהו, יצא לוי נגדם, וכתב "הטיפול הציבורי בה נגוע ביותר משמץ של שוביניזם גברי מאוס".
החל מסוף שנת 2018, הוביל לוי קו המבקר את ההתעסקות, האובססיבית לטענתו, בבנימין נתניהו.
לשיטתו, לנתניהו יש יתרונות וחסרונות רבים, והעיסוק בו מונע התעסקות בנושאים חשובים שעל סדר היום.
כך, אף שהוא אינו מתומכיו, לוי מסביר כי הוא מעדיף את נתניהו על-פני החלופות המוצעות של השמאל הציוני, אותו מאשים בהיותו חלול וחסר כיוון.
בספטמבר 2023 חזר בו מתמיכתו בנתניהו, ונימק: "נתניהו בשגיאת חייו הגורלית הובל או הוביל אל קצות הימין הקיצוני, האנטי־ליברלי והאנטי־דמוקרטי".
לוי הביע כמה פעמים תמיכה בחרם על ישראל ובקמפיין ה-BDS, בנימוק שזהו הסיכוי היחידי לגרום לישראל להפסיק את הכיבוש.
ב-2018, בעקבות פרשת האנטישמיות במפלגת הלייבור הבריטית, הביע לוי תמיכה בג'רמי קורבין.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ועל רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל תמך בהצטרפות של בני גנץ ומפלגתו, "חוסן לישראל", לממשלה בראשות בנימין נתניהו.
ב-2020 התייחס לוי לדברי בצלאל סמוטריץ' שהילודה הבדואית היא "פצצת זמן".
לוי הגיב אמר שמתנחלים מולידים יותר מבדואים ועורר סערה כשקרא לנעול את הרחם של נשות המתנחלים.
לעיתים קרובות הוא מבטא בכתיבתו עמדות נון-קונפורמיסטיות, כגון תמיכה בזכויות האסיר יגאל עמיר, תמיכה במעשהו של חננאל דיין שבחר שלא ללחוץ את ידו של הרמטכ"ל ועוד.
ב-14 בדצמבר 2023 בזמן מלחמת חרבות ברזל השתתף לוי בפורום בטורקיה וקרא ל"מעצמות הבין-לאומיות" להיכנס לרצועת עזה במטרה להוביל להפסקת אש בהקדם האפשרי.
במרץ 2025 התראיין לפודקאסט "Legitimate Targets" בהנחייתו של ג'קסון הינקל, משפיען אמריקאי הידוע בעמדותיו האנטי-ציוניות והאנטישמיות ובתמיכתו בארגונים כמו חמאס, חזבאללה משמרות המהפכה והחות'ים.
במהלך הריאיון, שעסק בין היתר במלחמה בעזה ובמצב הפוליטי בישראל, התייחס לוי לזוועות שביצע חמאס ב-7 באוקטובר 2023, וציין כי הוא "משער שהיה אונס" אך "אין לו הוכחות" למרות שאלו קיימות.
הריאיון עורר מחלוקת בישראל, ובעקבות ביקורת ציבורית הביע לוי חרטה על השתתפותו בו.
ב-1 באפריל 2025 פרסם התנצלות ברשתות החברתיות, שבה טען כי לא הכיר את עמדותיו של הינקל טרם הריאיון, וכי גילה לאחר מכן שמדובר ב"אדם שמפיץ שקרים" ודעות אנטישמיות.
לוי היה שותפו של חיים יבין בסדרה התיעודית "גחלת לוחשת" על עליית יהודי ברית המועצות.
בנוסף לכתיבתו ב"הארץ" עסק לוי בראיונות טלוויזיוניים בערוץ 3 של הטלוויזיה בכבלים.
על סגנונו כמראיין אמר "אני משתדל להקשיב ולא להקשות, לא כשהמרואיין הוא רחבעם זאבי או יהודה עציון ולא כשהוא חיים הנגבי או אורי אבנרי".
בשנת 1998, לפני הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, ראיין לוי את אהוד ברק במסגרת תוכניתו ב"תבל".
בריאיון זה שאל לוי את ברק מה היה עושה לוּ נולד פלסטיני.
ברק ענה כי "אם הייתי פלסטיני בגיל המתאים, הייתי נכנס בשלב מסוים לאחד מארגוני הטרור".
ריאיון זה הוא בין הנודעים שערך לוי, בשל הסערה שעוררה התבטאות זו של ברק.
השתתף כחבר פאנל בתוכנית האקטואליה "מועצת החכמים" של ערוץ 10.
בשנת 2012 נמנה עם משתתפי סדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים" ביחד עם זוגתו קתרין אורמסטד שצעירה ממנו ביותר מ-20 שנה.
בשנת 2013 נעשה עליו סרט בבימויו של בילאל יוסף בשם "נגד הזרם" ("Going Against the Grain") עבור ערוץ אל-ג'זירה.
ב-2015 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "הקודחים".
במרץ 2011 השתתף גדעון לוי ב"שבוע האפרטהייד הישראלי" שנערך בטריניטי קולג' באירלנד.
בנאום שנתן באירוע זה ביקר לוי בחריפות את מדינת ישראל.
לוי טען כי "מפעל ההתנחלויות הוא פשע" והשווה בין הכיבוש הישראלי של השטחים למשטרי העריצות בעולם הערבי.
לוי אף אמר כי "המשטר הישראלי מושחת מבחינה מוסרית" וטען כי לישראלים אין נקיפות מצפון בגין הכיבוש בגלל הדה-הומניזציה והדמוניזציה שעושה התקשורת הישראלית לפלסטינים.
כתיבתו של לוי (בעיקר מאמרי הדעה שלו) מעוררת פולמוס נרחב, הבא לידי ביטוי בתגובות חוזרות ונשנות למאמריו במדורי המכתבים למערכת של "הארץ", כמו גם באמצעי תקשורת אחרים.
מספר מבקרים האשימו את לוי בכך שלא גינה את הטרור הפלסטיני כנגד ישראל, או אף הצדיק אותו.
שבועון החדשות הגרמני "דר שפיגל" כתב על לוי שהוא "הפרשן (הישראלי) הרדיקלי ביותר" וטען שהוא הסיבה העיקרית שניתנה על ידי קוראי "הארץ" לביטול מנויים לעיתון.
לוי עצמו חיזק טענה זו כאשר אמר כי במשרדי עיתון "הארץ" קיים תיק עבה ובו הודעות מקוראים קבועים של העיתון על ביטול מנויים בעקבות קריאת הכתבות שלו.
בין מבטלי המנוי לעיתון היו גם עיתונאים ואנשי ציבור דוגמת עירית לינור שטענה כי "הארץ" הפך לעיתון שמאלני רדיקלי, אנטי-ציוני ובעל אג'נדה פרו-פלסטינית.
כדוגמה לדבריה היא הזכירה את לוי עליו כתבה:
עמוס שוקן, המו"ל של "הארץ" התייחס לכתיבתו של לוי (במענה לביקורת של עירית לינור):
על יחסו של לוי ללינץ' ברמאללה פרסם העיתונאי נחום ברנע מאמר ביקורת באתר "העין השביעית" בשם "מבחן הלינץ".
הוא כתב כי אירועי אוקטובר 2000 היו ללוי "שעה של מבחן משולש: איזה עיתונאי אתה?
לוי קפץ בקושי מתחת לרף".
יש שביקרו את לוי על אמינות כתבותיו.
למשל, בדצמבר 2005 פרסם לוי את סיפור "נוהל חמור", ובו כתב ששוטרי מג"ב התעללו בפלסטיני למוות על ידי קשירתו לחמור.
העיתונאי אמנון דנקנר כתב שמדובר בסיפור שלא היה ולא נברא.
על לוי נמתחה ביקורת שלא חזר בו ולא התנצל על הפרסום המוטעה.
דנקנר ציין עוד מקרה שבו חזר לוי על טענה נגד צה"ל, אף על פי שאף היא הופרכה.
לוי אינו דובר ערבית, שפתם של מושאי כתיבתו ועל כן מסתייע במתורגמנים מקומיים.
כאשר נשאל על כך אמר: "זה המחדל הגדול שלי.
היה לי מורה פרטי ובמשך שנה הצלחתי לקלוט רק מילה אחת, שהיא 'תודה' (שגם ידעתי אותה לפני כן)".
מבקריו טוענים כי דיווחיו לוקים בחסר בעקבות זאת.
הפובליציסט בן-דרור ימיני פרסם מאמר ביקורת חריף על לוי בו הוא טוען לשקרים שאמר לוי בריאיון לעיתון זר, מאמר זה גרר סדרת מאמרים בו לוי וימיני התנצחו זה עם זה.
ימיני נחשב לאחד ממבקריו החריפים של לוי ובין היתר השווה אותו לפוליטיקאי הבריטי ג'ורג' גאלווי, וטען כי חלק ניכר מהדה-לגיטימציה של מדינת ישראל מקורה בסילוף האמת פרי עטו של לוי.
באוגוסט 2025 קבע לוי שמפקד פיקוד המרכז, האלוף אבי בלוט, הוא פושע מלחמה, עקב פקודתו לבצע ענישה קולקטיבית לכאורה נגד תושבי אל-מוע'ייר.
הרמטכ"ל, רב-אלוף אייל זמיר, גינה את מאמרו של לוי ושיבח את בלוט.
לוי זכה בכמה פרסים ישראליים ובין-לאומיים, בהם:
אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, 1996
פרס לחירות התקשורת ולעתידה (פרס לייפציג לתקשורת), 2003
פרס הדמוקרטיה לשנת 2025 מטעם עיריית אתונה, כהוקרה על מחויבותו לשלום, צדק, זכויות אדם וחופש העיתונות.
גדעון לוי זכה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה לשנת 2021
גדעון זינגר (29 ביוני 1926 – 11 במאי 2015) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, קומיקאי וזמר ישראלי, בעל קריירה בינלואמית.
זינגר נולד ב-1926 בברנו שבצ'כוסלובקיה (כיום בצ'כיה).
ב-1940 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והיה באוניית הגירוש "פאטריה" שטובעה על ידי ארגון "ההגנה".
בנעוריו גר בשכונת מחלול בתל אביב ולמד שירה ונגינה על כינור.
סיים הכשרה מקצועית כמלטש יהלומים.
לחם בפלמ"ח ולאחר פציעה הצטרף לצ'יזבטרון.
הוא היה הסולן בביצוע המקורי של שיר "הרעות".
שיר זה הוקלט והופץ על ידי חברת התקליטים צליל בשנת 1949.
בשנות ה-50 וה-60 היה חבר בהרכב הזמר והבידור "רביעיית מועדון התיאטרון".
הופיע פעמיים בפסטיבל הזמר וזכה במקום הראשון ב-1961 עם השיר "שאני עמך", שכתבה פנינה אבני, הלחין ועיבד צבי אבני.
בן זוגו ברבות מהופעותיו היה יעקב בן-סירא.
גדעון זינגר הופיע בדו-רה-מי, בהבימה, בקאמרי ובצוותא בהצגות "אופרה בגרוש", "הזוג המוזר", "הבה נתגרש", "אדם הוא אדם", "זעקי ארץ אהובה", "הלילה השנים עשר" ועוד.
כמו כן השתתף במחזמר "איש למנשה" של המפיק גיורא גודיק והופיע בהצגות ילדים בתיאטרון לילדים מארץ עוץ וגם דיבב בהצגת הילדים "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" שהועלתה בתיאטרון הבובות הישראלי.
בסוף שנות השישים החל להופיע בתיאטרון באירופה ובברודוויי בתפקיד דון קישוט בהצגה "איש למנשה".
בשנת 1977 חזר לישראל והצטרף לתיאטרון באר שבע.
זינגר הופיע גם בתוכניות טלוויזיה (כמו סדרת הילדים "דלת הקסמים" משנות השבעים, בה שיחק את הקוסם אדון קוק) וכן דיבב את אדון ינשוף בסדרה המונפשת "סיפורימפו" ו-"למה כובע: עלילות בריהו".
ב-1983 פוטר מתיאטרון הבימה, ובעקבות כך עזב את ישראל.
משנת 1987 התגורר בווינה ושיחק בתיאטרון Theater in der Josefstadt כשחקן מן המניין וחבר של כבוד.
כמו כן השתתף בסרטים גרמניים ואוסטריים ובתיאטראות קיץ והשתתף בתוכניות טלוויזיה.
זמן לא רב לפני מותו הופיע בתפקיד קטן בסרט "האישה בזהב".
משנת 2005 היה נשוי לסוכנת השחקנים שירה זינגר, אשר ניהלה את הקריירה שלו בחו"ל.
בשנת 2006 חגג לו תיאטרון הבימה את יום הולדתו ה-80 וזינגר הגיע לארץ לרגל האירוע.
היה אב לארבעה ילדים מנישואים קודמים: אחד מילדיו הוא עורך הדין יואל זינגר, שהיה היועץ המשפטי למשרד החוץ בתקופת המשא ומתן להסכמי אוסלו.
בתו, ניקי, נשואה לאריק אבנרי (פסיכולוג), שהיה שבוי בכלא הסורי במלחמת יום הכיפורים, ומתמחה בטיפול במצבי משבר, בפוסט-טראומה ובפדויי שבי.
זינגר נפטר בבית החולים איכילוב מסיבוכי ניתוח לב שעבר באוסטריה ב-11 במאי 2015, ונטמן בבית העלמין ירקון.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב ליסין 23.
גדעון "גידי" דמתי (נולד ב-30 באוקטובר 1951) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
דמתי היה חלוץ נבחרת ישראל בשנות ה-70, מסמליה הגדולים של קבוצת שמשון תל אביב, וחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
דמתי גדל שכונת כרם התימנים שבתל אביב.
בליגה היה דמתי שחקן של מועדון אחד, שמשון תל אביב.
הוא שיחק בקבוצה מגילאי הילדים ועד הפרישה.
את כל 143 השערים שלו הבקיע במדיה.
הוא אחד מהשחקנים בעלי מספר ההופעות הגדול ביותר בליגה הבכירה בישראל (519), ובתולדות נבחרת ישראל הוא שישי בטבלת המבקיעים עם 21 שערים בינלאומיים.
שיא נוסף של דמתי הוא הבקעת שישה שערים במשחק ליגה אחד: ב-12 ביוני 1976 נערך המחזור האחרון של העונה ונחשב לשבת המפורסמת ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי.
ב"שבת הגדולה", כפי שהיא מכונה, אירחה שמשון תל אביב בנתניה את מכבי רמת עמידר.
דמתי נתן את הופעתו הגדולה ביותר בקריירה כאשר הוא מבקיע שישה שערים לרשתה של עמידר, וקבוצתו ניצחה 2–6. שיאו של דמתי לא נשבר עד היום.
שיא אחר של דמתי היה כאשר קיבל משמעון וילנאי מעיתון "חדשות הספורט" את הציון 10, בפעם הראשונה מאז שיואל שוהם עשה זאת 12 שנים קודם לכן, ובפעם השנייה בהיסטוריה של הכדורגל הישראלי עד לאותו תאריך.
עם נבחרת ישראל השתתף דמתי במשחקי עמי אסיה של 1974, וזכו בתואר "סגנית אלופת אסיה".
בגמר הם הפסידו לנבחרת איראן, ובאולימפיאדת מונטריאול (1976).
הוא היה שותף לשלושה קמפיינים רצופים במוקדמות גביע העולם בכדורגל: 1974, 1978 ו-1982.
דמתי פרש ממשחק פעיל ב-1989.
את קריירת האימון שלו החל בקדנציה קצרה במכבי נתניה יחד עם חברו אורי מלמיליאן, לאחר מכן אימן קבוצות בליגות המשנה: הפועל ראשון לציון, הפועל צפרירים חולון, הכח רמת גן, הפועל הרצליה וסקציה נס ציונה.
לאחר מכן עזב את עולם הכדורגל והחל לעבוד בקבלנות עם עיריית תל אביב,.
גדעון גרייף (Greif; נולד ב-16 במרץ 1951) הוא היסטוריון ישראלי העוסק בתחום חקר השואה ומומחה לתולדות מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
גרייף התפרסם בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כזמר שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים ובפסטיבלי זמר שונים.
שירו המוכר ביותר, שהיה ללהיט בזמנו, נקרא "עלי זהב".
גרייף נולד בתל אביב בשנת 1951.
משנת 1965 עד 1969 גדעון גרייף למד בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
גרייף הוא אביה של הסופרת והעורכת הספרותית אביגיל גרייף-קנטורוביץ'.
בגיל 14, שר בתוכנית הכישרונות הצעירים של "קול ישראל" "תשואות ראשונות".
את שירותו הצבאי עשה כעורך מוזיקלי וקריין בגלי צה"ל.
בשנת 1971 שר גרייף בפסטיבל שירי ילדים השני את השיר "טל והרוח" (מילים: אפרים כץ, לחן: לאה לופנפלד).
את ההופעה הראשונה שלו בפסטיבלי הזמר החסידיים עשה גרייף בשנת 1971 בפסטיבל הזמר החסידי מס' 3, שבו שר את השיר "שאלו שלום ירושלים" (מילים: תהילים קכ"ב, לחן: צבי בורודו).
בשנה שלאחר מכן, זכה גרייף במקום הראשון בפסטיבל הזמר החסידי מספר 4, בשיר "והביאנו לציון עירך", על-פי לחן של ראובן סירוטקין וטקסט הלקוח מן התפילה.
גרייף עזב באופן חלקי את עולם המוזיקה, והחל ללמוד היסטוריה.
משנת 1974 עד 1976 למד באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל את התואר הראשון בהיסטוריה של עם ישראל, עם התמחות בהיסטוריה של ארץ ישראל.
בין השנים 1976 ו-1982 עשה תואר שני בהיסטוריה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
משנת 1996 עד 2001 למד באוניברסיטת וינה שממנה קיבל את הדוקטורט שלו.
עבד ביד ושם כשלושים שנים, ובמסגרת זו של יד ושם פרסם ספרים ומחקרים בתחום השואה.
גרייף הפיק וערך תוכניות רדיו בקול ישראל ובגלי צה"ל בנושא השואה, וזכה בשנת 1988 בפרס סוקולוב על המשדר "סאלוניקי-אושוויץ".
מאז 2019 הוא עומד בראש ועדה שהוקמה ברפובליקה סרפסקה כדי לחקור פשעים שבוצעו בסרברניצה במהלך המלחמה בבוסניה-הרצגובינה (1992–1995).
יזם כנס אקדמי שעסק ב"סופר השואה הראשון", יחיאל די־נור, המוכר בכינוי העט "ק.
את הכנס ארגן גרייף באוניברסיטת קלגרי שבקנדה.
גרייף היה היועץ המדעי והיועץ ההיסטורי של התערוכה "איתי כאן שישה מיליון מאשימים" שציינה 50 שנה למשפטו של אדולף אייכמן בשנת 1961, שנחנך ב-11 באפריל 2011 ביד ושם.
התערוכה מתארת את הקריירה של אייכמן ב-SS, אחריותו האישית לגירוש מיליוני יהודים לגטאות ולמחנות ההשמדה, ניסיונות ההסתתרות שלו לאחר המלחמה ומבצע גילויו ותפיסתו בארגנטינה ב-1960. התערוכה נועדה להוכיח כי אייכמן לא היה "הרוצח מאחורי השולחן", אלא אויב קנאי של היהודים, נחוש לשלוח אותם אל מותם.
ספרו של גרייף בכינו ללא דמעות היה מקור בו השתמש הבמאי ההונגרי לאסלו נמס ליצור את הסרט הבן של שאול המוקדש לזונדרקומנדו.
הסרט זכה פרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר באוסקר 2016, וזכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2016. גרייף גם שימש יועץ היסטורי לסרט.
בינואר 2017 השתתף יחד עם נציגי סרביה בארצות הברית ביצירת בתערוכה Jasenovac 75 בניו ג'רזי המכסה פשעים שביצע אוסטאשה הקרואטי במחנה הריכוז יאסנובאץ, כולל פשעים נגד הסרבים.
בינואר 2018, עם נציגי סרביה, גרייף ארגן את התערוכה Jasenovac - pravo na nezaborav באו"ם בניו יורק.
התערוכה זכתה לביקורת מצד ה-MVEP הקרואטי על הפצת מידע כוזב ותעמולה, בעוד שהאו"ם התנער מתוכן התערוכה.
גרייף בילה ארבע שנים בבחינת ארכיונים במחקר על רצח העם ב-המדינה העצמאית של קרואטיה,, בהם טען כי יותר מ-800,000 סרבים ו-40,000 יהודים נהרגו על ידי הקרואטיים, בנוסף לצוענים ולאנטי-פשיסטים.
גדעון גרייף שימש יועץ היסטורי לסרטה של הבמאית שושי בן חמו "הכרה ביהודים שהצילו יהודים בשואה".
הסרט התיעודי הזה, שאורכו כשעתיים ואשר צולם בכמה ארצות אירופיות, מתאר את פעילותם הנועזת של יהודים בארצות שונות בימי השואה להציל את אחיהם היהודים, תוך סיכון נפשם שלהם.
גדעון גרייף משמש יועץ היסטורי לסרטן של לינה צ'פלין ודניאלה רייס-רזון, סרט תיעודי המוקדש לרקדנית היהודייה-הפולנייה פרנצ'סקה מאן, אשר ירתה באקדח באיש הס"ס יוזף שילינגר באולם המלתחה של מישרפות אושוויץ בירקנאו באוקטובר 1943 וגרמה למותו.
הסרט נמצא בשלבי הכנה סופיים.
גרייף משמש יועץ לסרטו של שלמה מי-צור, סרט תיעודי המוקדש למתאגרף היהודי-יווני ג'קו רזון, שאולץ בידי הגרמנים להופיע באושוויץ-בירקנאו בזירת האגרוף, כדי לשעשע ולבדר את אנשי הס"ס.
הסרט נמצא בשלבי הפקה מתקדמים.
גרייף שימש יועץ היסטורי לסרטו של אברמי זילברשטיין, "צלקת הזיכרון", המתעד את חייה וכיליונה של קהילת טומאשוב מאזובייצקי, עיירה יהודית טיפוסית, שרוב אוכלוסייתה היהודית נרצח בשואה בידי הגרמנים.
הסרט מגולל את סיפורם של חיי היום יום בטומאשוב-מאזובייצק, באמצעות תצלומים ועדויות.הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפית של יעקב זילברשטיין: "שש שנים ובחזרה" (יראה אור בקרוב).
גרייף מוליך את הסרט בהסבריו ההיסטוריים.
גרייף סייע לגב' לילי מאייר, אסירת אושוויץ לשעבר, להוציא לאור את אלבום התצלומים ההיסטורי המתעד את המשלוחים לאושוויץ-בירקנאו מהונגריה שמצאה, בהפקת ההוצאה לאור של יד ושם.
באלבום אושוויץ נכלל מאמר מרכזי של גדעון גרייף המתאר את תולדות האלבום ואת גלגוליו.
נוסף לכך, עסק גרייף בארצות הברית (פלורידה) ובאוסטריה באיתור ניצולים המופיעים באלבום.
תוצאות מחקרו של גדעון גרייף מופיעים בזיהוי הדיוקנאות של היהודים מהונגריה, הנראים ב"אלבום אושוויץ".
איתור והצבת הקרון האותנטי על הרציף במחנה אושוויץ -בירקנאו
גרייף יזם בשנת 2006 את פרויקט הקרון האותנטי, שעומד כעת על הרמפה של בירקנאו, לא רחוק מהכניסה הראשית למחנה, כזיכרון נצחי למאות אלפי יהודי הונגריה, שנרצחו על ידי גרמנים בתאי הגזים של בירקנאו בשנת 1944, והוקדשו לזכרו של הוגו לואי.
בפגישות שקיים גדעון גרייף עם איש העסקים היהודי-אוסטרלי פרנק לואי בביתו של לואי בסידני, לפי בקשתו של לואי, העלה גדעון גרייף את הרעיון להציב על הרציף ("רמפה") של בירקנאו קרון אותנטי, כאנדרטה לזכרם של מאות אלפי יהודי הונגריה ששולחו למותם בתאי הגז והמישרפות של אושוויץ-בירקנאו החל מחודש מאי 1944.
גדעון בדק ומצא את המיקום המדויק שאליו הגיעה הרכבת, שבה שולח מהונגריה למותו אביו של פרנק לואי, הוגו.
במשך כשלוש שנים עסק גדעון גרייף בחיפוש קרון אותנטי, בארצות שונות, עד שקרון כזה נמצא בגבול שבין גרמניה להולנד.
מבצע איתור הקרון בשלבו האחרון התבצע בעזרתו של מיכה לימור, איש הטלוויזיה הישראלית, שאתו נסע גדעון לצורך איתור קרון רכבת אותנטי מימי השואה.
מנהל מוזיאון אושוויץ-בירקנאו, ד"ר פיוטר ציווינסקי, שאותו גייס גדעון גרייף לפרויקט, נתן את ברכתו.
הקרון האותנטי מוצב מאז על הרציף, בדיוק מילימטרי, ומאפשר למבקרים לחוש את תחושת המשולחים היהודים האומללים, הדחוסים ומצופפים כבהמות בקרון הבקר.
בשנת 2019 מונה גרייף על ידי רפובליקה סרפסקה לעמוד בראש ועדה לבדיקת אירועי טבח סרברניצה במהלך המלחמה בבוסניה והרצגובינה (1992-1995).
בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר כמו גם בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) ובתי המשפט הפנימיים אפיינו את ההרג הזה כרצח עם.
גרייף קיבל מספר עיטורים מממשלת סרביה.
ראית ושמעת (אהוד מנור - אפי נצר)
עלי זהב (אורי אסף - משה וילנסקי)
הרחוב ששומעים בו רק פסנתר (אהוד מנור - משה וילנסקי)
מול מצפה האגמים (דבורה קוזוינר - אריה לבנון)
גדעון גרייף - תקליטון מס.
יש לי ערב פנוי (אהוד מנור - משה וילנסקי)
ערב לילה שחר (אבי קורן - נורית הירש)
לא אוכל בלי מיכל (מילים ולחן: אמיתי נאמן)
קצב (שמואל רוזן - עמליה רוזן)
רכבות בהרים (דודו ברק - שייקה פייקוב)
היה היו מילים יפות (תרצה אתר - משה וילנסקי)
העונה החמישית (יוסי בכר - ג'קי לוי)
בנות מולדתי (אבי קורן - אנריקו מסיאס)
פסטיבל שירי ילדים מספר 2 - 1971, השיר: "טל והרוח" (אפרים כץ - לאה לופנפלד).
פסטיבל הזמר החסידי מספר 3 תשל"ב - 1971, השיר: "שאלו שלום ירושלים" (תהילים קכ"ב - צבי בורודו).
פסטיבל הזמר החסידי מספר 4 תשל"ג - 1972, השיר: "והביאנו לציון עירך" (לחן: ראובן סירוטקין).
להיטים מתוך סיפורי פוגי - 1973, השיר: "יש לי חג" (נעמי שמר).
להיטים נבחרים - 13 להיטים - 1973, השיר: "רכבות בהרים" (דודו ברק - שייקה פייקוב).
לקט מהמצעד - 1973, השיר: "אל תחכי אין פנאי" (תרצה אתר - דוד קריבושי).
פסטיבל הזמר והפזמון הלועזי - 1973, השיר: "Somebody Like You".
עת שערי רצון להפתח - פיוטים לימים הנוראים - 1975, השירים: "אדון הסליחות", "אנא כעב זדוני תמחהו" ו-"בטרם שחקים וארקים נמתחו".
מרגניות למזכרת - משירי עמליה רוזן - 2010, השיר: "קצב" (שמואל רוזן - עמליה רוזן).
השיר: "Hold Me Love Me", בביצוע: מיכאלה, 1969 (גדעון גרייף - מיכאלה).
השיר: "שלחי לו חיוך" בביצוע רומן שרון, 1970 (גדעון גרייף - עמליה רוזן).
כוכב בין צלבים / חנה אברוצקי עם גדעון גרייף; עורכת: איה לובין, תל אביב: כנרת מבית קלסיכנרת, 1995.
בכינו בלי דמעות: עדויותיהם של אנשי הזונדרקומנדו היהודים מאושוויץ / גדעון גרייף; עורך אחראי: דב איכנולד, תל אביב: משכל, 1999.
מציל אחי אנוכי: יהודים מצילים יהודים בימי השואה / תחקיר וכתיבה: גדעון גרייף; כתיבה ועריכה דידקטית: אפרת בלברג, ירושלים: יד ושם-רשות הזיכרון לשואה ולגבורה - בית הספר המרכזי להוראת השואה, תשס"ה-2004.
המלאך הטוב מאושוויץ : סיפורו המופלא של יעקב "ג'קיטו" מאסטרו, מציל היהודים מאושוויץ.
מרד באושוויץ, התקוממות הזונדרקומנדו בתאי הגזים, 7 באוקטובר 1944, גדעון גרייף ואיתמר לוין, הוצאת משכל, 2017
גדעון גרייף: מנהיגות חברתית-חינוכית בתקופת השואה : פרשת חייו ומותו של פרדי הירש בגטו טרייזיינשטאט וב"מחנה המשפחות" בבירקנאו, מתוך מנהיגות והנהגה (תשעג) 81-95. עורך: משה רחימי.
אלקנה, רחובות: הוצאת מכללת אורות ישראל, תשעג, מספר מערכת בספרייה הלאומית 990005411610705171
פליט ושריד בימי השואה / זרח ורהפטיג (עריכה והבאה לדפוס: משה מייזלש, גדעון גרייף), ירושלים: יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשמ"ד.
השואה בהיסטוריוגראפיה: הרצאות ודיונים בכינוס הבינלאומי החמישי של חוקרי השואה, ירושלים, ניסן תשמ"ג מארס 1983 / העורכים: ישראל גוטמן, גדעון גרייף, ירושלים: יד ושם, תשמ"ז 1987.
תולדות יהודי ורשה: מראשיתם ועד ימינו / המחברים: ישראל גוטמן, אברהם ויין, שלמה נצר; העורך: גדעון גרייף, ירושלים: ארגון יוצאי ורשה בישראל, תשנ"א.
המשימה אייכמן סיפור מחתרת חברות ונקמה מאת מנוס דייאמנט פתח דבר מאת ד"ר גדעון גרייף "יד ושם", מבוא מאת שמעון ויזנטל הוצאת ירון גולן 2004
מעבר לגשמי, פרשת חייו של אבא קובנר.
הרשע המחושב של הנאצים, השנאה של הפולנים, רעיון הנקם של היהודים.
גדעון אלג'רנון מנטל היה גינקולוג, גאולוג ופלאונטולוג בריטי.
נחשב לראשון שגילה מאובנים המזוהים עם דינוזאור, שיני איגואנדון.
מנטל נולד בעיר לואיס שבמחוז ססקס שבאנגליה.
ב-1805 החל את הכשרתו כמנתח וב-1811 התקבל כחבר החברה המלכותית למנתחים.
ב-1816 התחתן עם מרי אן וודהאוס ופתח קליניקה פרטית.
מנטל שימש כרופא נשים מסור וטיפל בעשרות חולים ביום.
באחד הימים בעת זמן מגפת טיפוס שפקדה את האזור, מספר מטופליו היומי הגיע אף לשישים.
הגם שהיה עסוק רוב היום ברפואה, בילה את זמנו הפנוי בעיסוק בתחביב האהוב עליו: גאולוגיה.
לאחר מאמץ ממושך ולילות ללא שינה פרסם מנטל ב-1813 את מאמרו הראשון אודות הגאולוגיה של האזור.
בהשראת גילויה המרעיש של מרי אנינג, של מאובן מבעל חיים שנראה כקרוקודיל ענק (מאוחר יותר זוהה כאיכטיוזאוריה) החל מנטל להתעניין במחקר המאובנים הרבים שהחלו להתגלות באזור מגוריו.
רוב המאובנים שגילה בהתחלה נאספו מתוך משקעי קירטון והשתייכו לבעלי חיים ימיים מתקופת הקרטיקון העליון.
ב-1819 מנטל החל לאסוף מאובנים ממחצבה ליד העיר קוקפילד שזוהו כבעלי החיים היבשתיים הראשונים להתגלות באנגליה מתקופת הקרטיקון התחתון.
ב-1820 החל למצוא עצמות גדולות במיוחד באזור וב-1822 מעט לפני פרסום ספרו הראשון מצא מספר שיניים בגודל חסר תקדים (יש הטוענים שנמצאו על ידי אשתו) וממוצא לא ידוע.
ב-1821 מנטל החל לכתוב את ספרו הראשון על הגאולוגיה של ססקס.
הספר זכה להצלחה מידית וכבר עם פרסומו נוצרה רשימת הזמנות של מאתיים קונים, ביניהם ארבעה עותקים למלך ג'ורג' הרביעי.
מנטל שלח את השיניים הגדולות שמצא לגאולוג הצרפתי הנודע, ז'ורז' קיווייה, אך הוא פטר אותן כשיני קרנף, דבר שגרם גם למדענים אחרים לפקפק בתאוריה של מנטל שלפיה היו אלה שרידי לטאה צמחונית מעידן הזוחלים הקדום.
מנטל לא התייאש והגיע למוזיאון כדי להשוות את השיניים לאלה של בעלי חיים אחרים.
לתדהמתו, גילה שהן דומות מאוד לשיני איגואנה, לבד מהעובדה שהן גדולות פי 20. מכאן הסיק מנטל כי לא רק שמדובר בזוחל קדום אלא אף חישב את ממדיו העצומים ושיער כי אורכו הגיע למאה מטר.
לאחר זמן צומצמה ההשערה ל-18 עד 30 מטר, עדיין גדול יותר מכל זוחל מוכר.
מנטל ניסה - ללא הועיל - לשכנע את עמיתיו כי השיניים שייכות לעידן המזוזואיקון על פי שכבות האבן שהיו משוקעות בהן.
כשהוכח לבסוף שמנטל אכן צדק, הוא קרא לזוחל הקדום בשם איגואנוסאורוס ואחר כך, בעקבות הערות מעמיתים, שינה לשם הנוכחי איגואנדון.
שנים אחר כך אסף מנטל די ראיות כדי להראות שרגליו הקדמיות היו קצרות בהרבה מהאחוריות, דבר שמוכיח כי לא הלך על ארבע.
הוא המשיך במחקריו על האיגואנדון והראה כי מאובנים אחרים שייכים אף הם למין זה.
אחרי שזיהה מין נוסף של דינוזאור בשם הילאוזאורוס, כבר הפך לשם דבר במחקר זוחלים פרהיסטוריים.
ב-1833 עבר מנטל להתגורר בעיר הקיט ברייטון, אך המרפאה שלו החלה להתדרדר ועמדה בפני פשיטת רגל.
העירייה החליטה להפוך את ביתו, על שלל המאובנים שבו, למוזיאון, אך מאמץ זה נכשל אף הוא, עקב מנהגו של מנטל לוותר למבקרים על דמי הכניסה.
מחוסר ברירה הציע מנטל את כל אוסף המאובנים שלו למכירה למוזיאון הבריטי, וב-1838 קיבל עבורו 4,000 פאונד.
הוא עבר לדרום לונדון, שם המשיך את עבודתו כרופא.
מרי מנטל עזבה את בעלה ב-1839. באותה שנה היגר בנם, וולטר, לניו זילנד ובהמשך אף שלח משם מאובנים לאביו.
בתם חנה נפטרה ב-1840. מנטל עצמו היה מעורב בתאונת כרכרות קשה ב-1841, בה נגרם נזק בלתי הפיך לעמוד השדרה שלו.
אף על פי שהיה כפוף וסבל מכאבים כרוניים, הוא המשיך במחקר הזוחלים המאובנים ופרסם מספר מאמרים וספרים עד מותו.
ב-1844 עבר דירה שוב וב-1845 החל להשתמש באופיום כמשכך כאבים.
ב-1852 נטל מנטל מנת יתר של אופיום שבעקבותיה מת לאחר מספר שעות של תרדמת.
תרם את גופתו למדע ועמוד השדרה העקום שלו הוצג בבית הספר לרפואה של החברה המלכותית.
המיצג היה שם עד מלחמת העולם השנייה, אז אבד כנראה בעקבות הפצצות הגרמנים על העיר.
בשנת 2000 כהכרה לתרומתו למדע הפלאונטולוגיה הוקמה אנדרטה לזכרו במקום שבו מצא את שיני האיגואנדון הראשונים.
מנטל קבור בבית הקברות וסט-נורווד.
גדעון טוּרי היה פרופסור לתורת הספרות, ספרות השוואתית ותורת התרגום בבית הספר למדעי התרבות שבאוניברסיטת תל אביב, הופקד על הקתדרה לתורת התרגום ע"ש מ.
גדעון טורי נולד בחיפה, בן בכור להיסטוריון יעקב טורי ולחוה לבית אהרן.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר הריאלי העברי בחיפה (1960).
ביוני 1958 שימש כראש עיריית חיפה ליום אחד, במסגרת "יום שלטון הנוער" שנערך אז בפעם הראשונה בישראל על ידי עיריית חיפה בראשות אבא חושי וביזמת "מעריב לנוער".
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל ובצנחנים, ולאחר שש שנות חברות בקיבוץ בית העמק, שבמהלכן שימש גם כמדריך שליח בתנועת הצופים (בחיפה, יפו וירושלים) וכעורך ביטאון התנועה "היה נכון", יצא ללימודים גבוהים.
את לימודיו לתואר הראשון בחוגים ללשון עברית ולספרות עברית באוניברסיטת תל אביב סיים בהצטיינות (1970), והמשיך בלימודיו במסלול הישיר לדוקטורט בתורת הספרות.
תואר הדוקטור הוענק לו בשנת 1977, ומשלב זה והלאה הייתה התמחותו האקדמית העיקרית בתחום מחקר התרגום: תאוריה, מתודולוגיה, ומחקר היסטורי.
הוא נודע במיוחד בהחלתו המקיפה של מושג הנורמה על הפעילות התרגומית בהקשריה החברתיים-תרבותיים, בדחיפה הגדולה שנתן למחקר התיאורי-הסברי של התרגום, ובמסגרת המתודולוגית שהעמיד על יסוד הרעיון של "התרגום המשוער".
כמו כן הרבה לעסוק בתרגום מעשי, בעיקר של ספרות יפה, ברציפות מאז אמצע שנות ה-60. בסך הכול תרגם – מאנגלית ומגרמנית לעברית – כ-35 ספרים ועשרות מאמרים.
טורי תרגם מספריהם של ארנסט המינגוויי, גינטר גראס, היינריך בל, סקוט פיצג'ראלד, תומאס מאן, פורד מדוקס פורד, אווה יונסון, וכן שורה של ספרי ילדים קלאסיים (בראש ובראשונה את שבעת הכרכים של 'הכרוניקה של נארניה' מאת ק.ס.
עוד בהיותו סטודנט לתואר הראשון הוזמן להצטרף כעוזר הוראה לחוג החדש לתורת הספרות הכללית שהוקם בשנת 1967 באוניברסיטת תל אביב בידי בנימין הרשב ואחדים מתלמידיו.
במסגרת זו פיתח במשך השנים תוכנית לימודים אקדמית בחקר התרגום וכן תוכניות להכשרת מתרגמים.
ב-1986 פרש מהחוג לספרות כללית יחד עם אחדים מעמיתיו (איתמר אבן-זהר, זהר שביט, רקפת סלע-שפי) ויחד הקימו את היחידה למחקר התרבות (חוג לימודים לתואר השני).
במסגרת חדשה זו הוא הרחיב את תחום מחקרו לכלל המגעים בין תרבויות, שהתרגום הטקסטואלי הוא רק אחד מגילוייהם המובהקים והחשובים ביותר.
בשנת 1991 הוא היה לפרופסור מן המניין, ובשנים 1996–2000 שימש ראש בית-הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב והחל מ-1997 היה מופקד על הקתדרה לתורת התרגום ע"ש מ.
בשנים 1970–1983 היה פעיל בעריכת כתב-העת החלוצי לחקר הספרות, 'הספרות', לצד חוקרים חשובים ובהם בנימין הרשב, איתמר אבן-זהר ומנחם פרי; תחילה כמזכיר המערכת, אחר-כך כחבר המערכת עצמה, ולבסוף כעורך-שותף.
בשנת 1989 ייסד כתב-עת בינלאומי לחקר התרגום בשם Target, ומאז שימש כעורכו הראשי.
תחת הנהגתו הפך Target לכתב-עת חשוב המרכז סביבו את טובי החוקרים בתחום התרגום.
בשנת 2008 פרש מעריכה פעילה.
בשנת 1994 הוזמן להצטרף לצוות העורכים של BTL) Benjamins Translation Library), סדרת ספרים אקדמית חשובה בחקר התרגום, ובשנים 1996–2005 שימש כעורכה הראשי.
לאחר מכן היה לעורך הכבוד של הסדרה.
נוסף על כך היה חבר במועצת המערכת של כמה סדרות ספרים וכתבי-עת בחקר התרגום, בבלשנות ובספרות השוואתית (כגון: 'ספרות–משמעות–תרבות', "Łódź Studies in Language", Poetics Today, Arcadia, Palimpsestes, Hermeneus).
ב-1980 זכה בעיטור אנדרסן לספרות ילדים ונוער, בקטגוריית תרגום ספרי ילדים, על תרגומו לספרו של ק.ס.
לואיס, "המסע בדורך השחר" (זמורה, ביתן, מודן, 1979).
בשנת 1989, עם ייסוד הקתדרה המחקרית CERA (לימים CETRA) באוניברסיטת לוון (בלגיה), מונה לפרופסור הראשון במסגרתה.
קתדרה זו הפכה למסגרת חשובה בחקר התרגום והיחסים בין תרבויות.
נוסף על כך הרצה בפורומים רבים ושונים של חוקרים, דוקטורנטים ומאסטרנטים בארצות רבות בעולם (ארצות הברית, קנדה, פינלנד, ספרד, הולנד, פולין ועוד).
בשנת 1999 מונה לעמית כבוד בקתדרה לתורת התרגום של אונסק"ו באוניברסיטת בראטיסלאבה (סלובקיה), ושנה לאחר מכן הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת מידלסקס, לונדון (2000).
הוא מילא גם שורה של תפקידים ארגוניים בקהילת המחקר הבינלאומית.
כך, למשל, כיהן שנים רבות בתפקיד יו"ר הוועדה המדעית לתרגום באגודה הבינלאומית לספרות השוואתית (ICLA) ובתפקיד המקביל באגודה הבינלאומית לבלשנות שימושית (AILA).
בשנים 2001–2004 שימש סגן נשיא החברה האירופית לחקר התרגום (EST).
בשנת 2010 נבחר כנשיא איל"ש, האגודה הישראלית לבלשנות שימושית.
בקובץ (בעריכת אנתוני פים, דניאל סימיוני ומרים שלזינגר) נכללים כשלושים מאמרים, פרי עטם של חוקרים חשובים בתרגום מארצות רבות בעולם.
עיקר מחקרו של גדעון טורי בשלושים השנים האחרונות היה בתורת התרגום (תאוריה ומתודולוגיה) ובמחקר תיאורי של התרגום, עם דגש על תחנות שונות בתולדות התרגום לעברית מן המקרא ועד ימינו.
ספרו המחקרי הראשון המבוסס על עבודת הדוקטור שלו הופיע בשנת 1977 בכותרת נורמות של תרגום והתרגום הספרותי לעברית בשנים 1930-1945 (בעברית).
ספר זה, מסכם את השלב הבא בחשיבה התאורטית והמתודולוגית ומדגימו בשורת מחקרים תיאוריים-הסבריים קצרי היקף, זכה גם למהדורה סינית, (באנגלית) וכן תורגם לספרדית בכותרת Los estudios descriptivos de traducción y más allá: Metodología de la investigación en estudios de traducción (2004).
נוסף על כך ערך, לבדו ועם שותפים, מספר ניכר של קבצים, גם בארץ וגם בחוץ-לארץ, ופרסם עשרות מאמרים בחקר התרגום, בסוציו-לינגוויסטיקה, בבלשנות ובחקר הלשון העברית.
רבים מהמאמרים שנכתבו במקורם אנגלית תורגמו גם לשפות אחרות (ספרדית, פורטוגזית, סינית, טורקית, פולנית, איטלקית, הולנדית ועוד).
גדעון טורי הכניס למחקר התרגום את מושג הנורמה, ובכך דחף את הדיסציפלינה מן הקוטב ה"בלשני" או ה"טקסטואלי" לעבר המחקר הסוציו-תרבותי.
נקודת-המוצא הייתה ההנחה, שהתרגום הוא דבר שונה בנסיבות שונות, כשאחד הגורמים המשפיעים ביותר על דמותו הוא נורמות הקובעות מה נדרש, מה קביל ומה אסור.
לורנס במקור באנגלית הכילו שלל מילים גסות, אולם עד שנות ה-60 של המאה ה-20 לא השתמשו במילים גסות בתרגומיהם לעברית אף שמילים כאלה כבר היו בשימוש, וזאת בגלל נורמה חזקה שמנעה זאת.
נורמות הפועלות בתרגום יכולות להיות חלוציות או מפגרות מבחינה היסטורית, וטיבן נקבע במידה רבה על ידי מעמדו של התרגום (כפעילות או כמערכת של טקסטים) בתרבות הקולטת אותו.
מתוך כל זה העלה טורי מסקנה כבדת משקל לגבי הגדרת התרגום: לא ניתן לגשת לחקר התרגום מתוך תפיסה ברורה של מהותו של התרגום.
מקומה של הגדרת התרגום הוא בסיומו של המחקר ועליה להיגזר מתוצאותיו.
נקודת-ההתחלה היא במושג "התרגום המשוער", המעמידה כל טקסט או תופעה, שיש סיבות לראות בהם תרגומים, כאובייקט לגיטימי לחקר התרגום.
בדיעבד מסתבר, שהקשרים הקושרים התנהגות תרגומית לשורה של גורמים משפיעים (ערוץ התרגום, סוג הטקסט, ניסיונו הקודם של המתרגם, שייכותו הדורית, מינו, ועוד הרבה) הם הסתברותיים: הדרך היחידה לנסחם היא רק כנטיות גדולות או קטנות יותר.
גדעון טורי הוא אביו מולידו של חקר הפסבדו-תרגום בעולם כחלק מתורת התרגום, כהשלכה מובהקת של מושג "התרגום המשוער".
מחקר זה עוסק בטקסטים המוצגים כתרגומים, אף שנכתבו למעשה בשפת היעד.
שאלת-היסוד היא, מה הסיבה לכך שאדם יוותר על שמו ועל שיוך הטקסט אליו, ומסתבר שבחלק ניכר מן המקרים (ויש אלפי מקרים כאלה בעולם, בכל התקופות כמעט) הוא להכניס "חידושים במסווה" לתרבות המתנגדת לשינויים; שכן רוב התרבויות מגלות מידה קטנה יותר של התנגדות לתרגומים מאשר לטקסטים מקוריים.
שתי דוגמאות: (1) כשלוש מאות ספרונים שיצאו בעברית על איש הקראטה האמריקני-ממוצא-קוריאני פטריק קים.
כולם נכתבו בארץ בידי שורה של אנשים שונים ושם המחבר (ברט ויטפורד) בדוי לחלוטין.
(2) 'ספר מורמון' שהביא ליסודה של כנסייה חדשה (ויש אומרים דת חדשה).
ג'וזף סמית ג'וניור, מייסד הכנסייה המורמונית, הציג אותו כספר קדוש שכאילו תורגם ממצרית קדומה בעזרת רוח הקודש.
נורמות של תרגום והתרגום הספרותי לעברית בשנים 1930-1945 / גדעון טורי; תל אביב: המכון הישראלי לפואטיקה ולסמיוטיקה ע"ש פורטר, תשל"ח 1977
ג'ון צ'יבר, פאלקונר, מאנגלית: גדעון טורי, תל אביב, ספרית פועלים, תשמ"א
ג'ון צ'יבר בולט פארק, מאנגלית: גדעון טורי, תל אביב, ספרית פועלים, תשמ"ה
פורד מדוקס פורד, החייל הטוב: סיפורה של תשוקה.
תל אביב, ספרי סימן קריאה / מפעלים אוניברסיטאיים הוצאה לאור, 1977.
פרנסיס סקוט פיצג'רלד, גטסבי הגדול.
ספרי סימן קריאה, 1974; חידוש ב-1999 בסדרת הספריה החדשה.
ארתור מילר, כולם היו בניי.
ספרי סימן קריאה / מפעלים אוניברסיטאיים הוצאה לאור, 1976.
פטר הנדקה, חרדתו של השוער בבעיטת ה־11: סיפור.
תל אביב, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1979.
היינריך בל, המורשת, אדם, 1984
ארתור קונאן דויל, העולם שאבד.
הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991.
קורמאק מקארתי, כל הסוסים היפים.
הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995.
תורת התרגום: מקראה / גדעון טורי (עורך); תל אביב: דיונון, בית ההוצאה אגודת הסטודנטים, אוניברסיטת תל אביב, תש"ם 1980
ספרות גרמנית לפני ואחרי: מאמרים / בעריכת גדעון טורי וחיים שוהם; תל אביב: ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, בשיתוף עם עלי שיח, תשמ"ג 1982
סמיוטיקה, בלשנות, פואטיקה: מבחר מאמרים / רומאן יאקובסון; ערכו: איתמר אבן-זהר וגדעון טורי; תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו 1986
העברית שפה חיה: קובץ מחקרים על הלשון בהקשריה החברתיים-תרבותיים / עורכים: עוזי אורנן, רינה בן-שחר, גדעון טורי; חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשנ"ג 1992–2003
גדעון הירש (6 בפברואר 1960 – 19 בדצמבר 2008) היה מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס, ומהמעטים בתקופתו בישראל שחיו בגלוי כנשאי נגיף ה-HIV, הגורם למחלת האיידס.
גדעון הירש נולד ברמת גן, לשאול וחנה הירש, שהייתה היועצת המשפטית והאישה הראשונה בדרגת ניצב במשטרת ישראל.
הירש שיקם את הוועד למלחמה באיידס, שהיה שרוי במשבר ניהולי קשה, מאז נכנס לתפקידו כיו"ר הנהלת העמותה, בשנת 2004 ולאחר מכן כמנכ"ל העמותה, משנת 2005 ועד מותו.
אמו, חנה הירש, התאבדה בפברואר 1994. אביו, שאול הירש, נטל אף הוא את חייו ביריית אקדח בינואר 2002. בריאיון למוסף הארץ במאי 2007 התייחס להתאבדות הוריו, וציין שהוא תומך בזכות להתאבדות במצבי חיים מסוימים, ואמר שאין לו אושר ועדנה ואף הדרך שבה הוא מתאר לעצמו שיסתיימו חייו.
שנה לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 2008, נמצא הירש בדירתו שביפו ללא רוח חיים.
גדעון דורון (23 ביולי 1945 - 25 בדצמבר 2011) היה פרופסור בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ויושב ראש האגודה הישראלית למדע המדינה.
דורון, יליד תל אביב, סיים את התואר הראשון והשני במדע המדינה באוניברסיטה העברית.
את התואר השלישי קיבל מאוניברסיטת רוצ'סטר שבניו יורק בשנת 1978, כשאת עבודת הדוקטורט שלו כתב בהנחייתו של פרופסור , אבי תורות הקואליציות הפוליטיות והמניפולציה הפוליטית.
באמצע שנות השמונים היה ממקימי החוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב, והראשון שעמד בראשו.
דורון לימד שנים רבות בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובראשית שנות התשעים אף עמד במשך שנתיים בראש החוג.
באותה עת היה ממקימי המגמה לתקשורת פוליטית בחוג למדע המדינה.
בשנים 1997–2000 כיהן דורון כראש החוג למדיניות ציבורית בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון.
במהלך השנים שימש כמרצה באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבינגמטון, וכמרצה אורח באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטה של ניו יורק בקווינס ובישיבה יוניברסיטי.
דורון הוא מחברם של 17 ספרים בעברית ובאנגלית ושל עשרות מאמרים מקצועיים, בתחומים מגוונים כגון: אסטרטגיה וכלכלה פוליטית, מדיניות ציבורית, מינהל ציבורי, שיטות בחירה, תקשורת ומניפולציה פוליטית ותורת המשחקים.
היה גם כיועץ האקדמאי של החוג למדע המדינה במכללת עמק יזרעאל.
בעבר ערך את סדרת הספרים "מדע המדינה בן זמננו" עבור הוצאת רמות, ובשנים האחרונות לחייו ערך את סדרת ספרי "מצב האומה" עבור הוצאת כרמל.
דורון כיהן כיושב ראש האגודה הישראלית למדע המדינה והעמותה לחקר הפוליטיקה, המאגדת בתוכה חוקרים ומורים בתחומי מדע המדינה מאוניברסיטאות ומכללות בישראל.
בשנים 1995–1999 כיהן כיושב ראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
במהלך השנים עמד בראש מספר ועדות ציבוריות וכיהן כחבר בוועדות ציבוריות אחרות, כגון: הצוות לביטחון לאומי, הוועדה לבחינת נושא המינויים בשירות הציבורי ("ועדת הג'ובים"), ועדות לקביעת גבולות מוניציפליים והמועצה הישראלית לקולנוע.
בשנת 2003 היה ממקימי "המרכז הישראלי להעצמת האזרח" שליד אוניברסיטת תל אביב, מרכז אל-מפלגתי שלא למטרות רווח, ששם לו למטרה לבצע מחקרים אודות שיטות ממשל ושיטות בחירות בעולם, בדיקת התאמתן לישראל והפצת הידע אודותן לציבור הרחב.
דורון כיהן כסגן נשיא המרכז וכיועצו האקדמי.
ב-2005 היה חבר בוועדה הציבורית שמינה נשיא המדינה משה קצב לבחינת מבנה המשטר ושיטת הבחירות בישראל.
הוועדה המליצה, בין השאר, על מעבר לשיטת בחירות אזוריות ועל סדרת שינויים נוספים, שיאפשרו לייצב את המערכת הפוליטית ולשפר את איכות ביצועיה.
דורון עמד בראש עמותת "ייצוג שלם", שמטרתה להפיץ את דבר שיטת הבחירות האזורית החד-נציגית, המשלבת עיקרון של פיצוי עבור מתמודדים שלא זכו באזור הבחירה שלהם, אך אגרו מספיק קולות ברחבי הארץ כדי להיכנס לכנסת בשיטת הבחירות היחסיות.
לפני כן עמד בראש תנועת "הישראלים לשינוי", שמטרתה הייתה לפעול ליישום המלצות הוועדה ולהפיץ בקרב הציבור את יתרונות שיטת הבחירות האזוריות.
דורון היה האחראי האקדמי ונמנה עם מפתחיו של "מדד החוסן החברתי", הכולל בתוכו את "מדד השחיתות", המתפרסם מדי שנה במסגרת הכנס החברתי של שדרות.
הוא כיהן כחבר נשיאות בתנועה לאיכות השלטון, ופיתח עבורה את "מדד האתיקה הלאומי".
כמו כן, הוא שימש כמעריך מקומי ואזורי קבוע של ארגון "Transparency International", המדרג את מדינות העולם על פי מידת השחיתות הציבורית שלהן.
בשנת 1992, לקראת הבחירות לכנסת ה-13, שימש דורון כאסטרטג פוליטי של יצחק רבין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ב-2006 הצטרף למפלגת קדימה והוצב במקום ה-52, הלא ריאלי, ברשימתה לכנסת.
ב-2009 היה ממקימי מפלגת הישראלים ועמד בראשה.
המפלגה ביקשה להעלות לסדר היום הציבורי את סוגיית דחיפות הצורך ברפורמה במבנה המשטר ובשיטת הבחירות בישראל.
רבים ממועמדי המפלגה היו תלמידיו לשעבר של דורון.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-18, אך זכתה ב-865 קולות בלבד ולא נכנסה לכנסת.
ב-2009 הצטרף דורון כנשיא התאחדות עובדי תעשיות העילית בישראל, מלכ"ר המאגד עובדי הייטק.
דורון נפטר בדצמבר 2011 בגיל 66, ונקבר בבית הקברות של קיבוץ שפיים.
היה נשוי לד"ר בקי קוק (בתו של הלל קוק), מהמחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
להחליט ולבצע: פרקים במדיניות ציבורית, הוצאת כיוונים, 1986.
משחקים בפוליטיקה הישראלית, הוצאת רמות, 1988.
פוליטיקה רציונלית בישראל, הוצאת רמות, 1988.
חסמי כניסה לפוליטיקה הישראלית (עם משה מאור), הוצאת פפירוס, 1989.
אסטרטגיה של בחירות, הוצאת כיוונים, 1996.
המהפכה האלקטורלית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
מח"כות לייצוג: נשים ופוליטיקה בישראל (עם דניאלה שנקר שרק), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
הפוליטיקה של השכול (עם אודי לבל), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
משטר נשיאותי לישראל, הוצאת כרמל, 2006.
עוצמתו של האזרח: הסדר דמוקרטי יציב לישראל, הוצאת המרכז הישראלי להעצמת האזרח, 2006.
משילות בישראל - ייצוב עצבי הממשל, הוצאת המרכז הישראלי להעצמת האזרח, 2011.
גדעון כפן (נולד ב-20 בדצמבר 1953) הוא זמר, מלחין ומשורר ישראלי.
כפן נולד וגדל בקיבוץ שדה נחמיה שבעמק החולה כגדעון כליפא.
החל לעסוק במוזיקה עוד בגיל צעיר, והצטרף לתזמורת הקיבוץ וניגן בגיטרה.
הוא החל לימודי הלחנה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ושם גם למד לנגן על קונטרבס.
בשנת 1971 הוא התגייס ללהקת הנח"ל.
כחייל שר קולות רקע באלבום השני של כוורת "פוגי בפיתה".
ב-1976 כתב והלחין עם חברו מהלהקה גידי שחם מחזמר רוק בשם "שפנים בחלל", שבמהרה שונה שמו ל"צמודים בחלל".
מהפרויקט יצאו השירים "קול של השכמה", "עיר פלאים" ו"צמודים בחלל" שנכנסו למצעדים, אך לא הצליחו בהם.
המחזמר זכה להערכה ושבחים על איכותו המוזיקלית אך נכשל מאוד מבחינה מסחרית.
הכישלון הכלכלי שבר את כפן שעקר להולנד, שם למד הלחנה בהאג.
כדי להתפרנס שטף כלים במסעדות ועבד בניקיון.
ב-1983 חזר לישראל ובהפקתו המוזיקלית של חברו מלהקת הנח"ל יהודה עדר הקליט כפן שני שירים: "ילד השדה" ו"רכבת המחשבות", שזכו להשמעות רבות.
כפן גם שיתף פעולה עם יוצרים נוספים, וכתב עבור קורין אלאל את המילים לשירים "מותק" (יחד עם צרויה להב), "חיה בתוך קופסה" ו"יושב על ענן" (עם אלאל עצמה), ועבור חוה אלברשטיין כתב והלחין את השירים "אבק של כוכבים" ו"שיר עם רחוק".
בשנת 1986 שיתוף הפעולה עם אלברשטיין התהדק וכפן הלחין את כל שירי אלבומה "מהגרים".
בשנת 1988 יצא אלבומה "הצורך במילה הצורך בשתיקה" שכלל שירים נוספים שהולחנו על ידו.
ב-1989 הוציא כפן אלבום בכורה שכלל שירים שכתב במהלך השנים (למעט שיר אחד שכתבה לו חוה אלברשטיין).
האלבום לווה בהופעות עם להקת "הסניף" בה היו חברים אורי בינשטוק, ערן צור ואורי בלק.
אלבום הסולו של כפן נמכר בכ-4000 עותקים ולא זכה להצלחה.
ב-1990 הקליט את אלבומו השני והופיע במועדון רוקסן בתל אביב מדי חודש ובמועדונים נוספים בישראל.
האלבום השני נגנז אחרי מלחמת המפרץ ולא יצא לאור.
קורין אלאל - קורין אלאל, 1984
מהגרים - חוה אלברשטיין, 1986
הצורך במילה הצורך בשתיקה - חוה אלברשטיין, 1988
גדעון לבינסון (נולד ב-13 בדצמבר 1954) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, צ'לן ונגן קונטרבס ישראלי המשמש כיום כפרופסור וראש התוכנית לקומפוזיציה במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
לבינסון נולד בירושלים, בנם של רות (צ'לנית), ואברהם לבינסון (צייר ובעל משרד פרסום).
לבינסון למד קומפוזיציה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם היה תלמידו של אנדרה היידו.
בשנת 1986 סיים לימודי דוקטורט בניצוח בקונסרבטוריון פיבודי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בבלטימור.
הוא השתלם אצל המנצח סרג'יו צ'ליבידאקה ואצל רמי שבלוב.
בשנת 1995 חזר לארץ והחל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, שם ייסד את המסלול לקומפוזיציה.
יצירותיו כוללות מוזיקה קאמרית, מוזיקה תזמורתית, מוזיקה לתיאטרון ומוזיקה אלקטרו-אקוסטית.
הוא ניצח על הרכבים בישראל ומחוצה לה.
יצירותיו של גדעון לבינסון בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים, ביניהם התזמורת הקאמרית של מינכן, תיאטרון הבלט של מינכן, אנסמבל סולני תל אביב, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, אנסמבל 2E2M בפריז, רביעיות קרונוס, אוריין, אביב, דאנל, ברניני, ועוד.
השתתף כמלחין בפסטיבל ישראל, פסטיבל שלזוויג-הולשטיין ופסטיבל שווצינגן למוזיקה חדישה שניהם בגרמניה, בסדרה "יצירות חדשות" של הרדיו הצפון גרמני.
לבינסון היה מלחין אורח באקדמיה הבאוורית לאומניות יפות במינכן באוניברסיטת וייטן-הרדקה בגרמניה ובקונסרבטוריון על שם ורדי בפארמה.
לבינסון זכה בפרסים שונים בארץ ובעולם, ביניהם פרס ראשון בתחרות בינ"ל של האקדמיה האיטלקית לאמנויות יפות בשנת 2000, פרס אקו"ם בשנת 2001, פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים בשנת 2003, פרס שני בתחרות מוצרט מטעם שגרירות אוסטריה בשנת 2006, ועוד.
בשנת 2002 יצא אלבומו Odradek בהוצאת ECM, והיה למלחין הישראלי הראשון שנבחר על ידי חברה זו להפקת פרופיל מוזיקלי.
היצירה המרכזית באלבום היא רביעיית מיתרים "אודראדק" שחוברה ב-1999, על שם דמות חידתית בסיפור של פרנץ קפקא.
לבינסון חזר בתשובה ונמנה עם חסידי אמשינוב.
נשוי לחיה, ולהם שמונה ילדים.
אחיו היו הבמאי מיכה לבינסון, איש גלי צה"ל עודד לבינסון ובנימין לבינסון (ג'ימי) - יועץ שיווק לחברות ומנהל בית שץ https://he.schatz.co.il .
כיום מתגורר בכפר שבי ציון.
מחניימי נולד במושב בלפוריה בעמק יזרעאל.
בן לשלום מחניימי, מראשוני העלייה השנייה וממקימי מרחביה וחנה אילגובסקי, שמשפחתה ייסדה את שכונת קריית מאיר (רחוב דובנוב) בתל אביב.
סבו חיים דב מחניימי, היה נדבן ופעיל ציוני ותיק בעמק יזרעאל.
בשנת 1946 התגייס לפלמ"ח, הצטרף להכשרת הנוער העובד באשדות יעקב, השתתף בקרבות הגדוד השלישי וחטיבת יפתח, כיבוש צפת ולוד, ונפצע פעמיים.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף לשירות הביטחון הכללי ושירת ביחידת מטה 10 תל אביב בפיקודו של רפי איתן.
לאחר מכן חזר לצה"ל ושירת במחלקת המודיעין, הוא היה מפקדו הראשון של בית הספר ללוחמים חשאיים ביחידה 131, קצין מודיעין של חטיבת גבעתי ולאחר פירוקה הצטרף לחטיבת הצנחנים והיה קצין המודיעין החטיבתי.
שימש קצין המודיעין של פיקוד המרכז.
במלחמת ששת הימים שימש כראש ענף מודיעין קרבי באמ"ן.
במרץ 1969 מונה למפקד בית הספר למודיעין, ובדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1972–1974 שימש כקצין קישור למשקיפי האו"ם.
בכנס סגל הפיקוד העליון, שנערך בפברואר 1974, בבסיס חיל האוויר חצור להפקת לקחים ממלחמת יום הכיפורים, עלה מחניימי על הבמה ונוכח ראש הממשלה גולדה מאיר דרש במפגיע משר הביטחון משה דיין להתפטר בשל מחדליו טרם המלחמה ובמהלכה באומרו: "אם זו הגרסה שלך, אין לי אמון בך".
מחניימי התבקש לא להגיע ליומו השני של הכנס, בעקבות דרישת דיין, וקידומו הצבאי נבלם.
זמן קצר אחר-כך התפטר דיין מהממשלה ומתפקידו כשר ביטחון.
במאי 1975 מונה עוזר בכיר לראש צוות במפח"ש.
בשנת 1976 מונה לסגן יועץ ראש הממשלה ללוחמה בטרור במשרד ראש הממשלה.
לאחר 1973 אסף מחניימי סביבו חבורה של חברים שנודעו בשם 'חבורת איינדה'.
בחבורה היו בין השאר מנחם דיגלי, רן פקר וערן דולב.
דרגת תת-אלוף ניתנה לו ב-1985 כמחווה אישית של שר הביטחון יצחק רבין.
ב-18 בפברואר 1986 (י' באדר א' תשמ"ו) נפטר מחניימי בעת שירותו והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.