tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור שנתיים, אחרי שחלה בקדחת, חזר לאירופה, וב-1914 עבר לווינה, שם המשיך בפעילות פוליטית, ועסק בעיתונאות ובהוצאה לאור.
זינגר נעצר עם עליית השלטון האוסטרופשיסטי ב-1934, ואחרי שחרורו עלה לארץ ישראל בשנית והשתקע בחיפה.
הוא המשיך את פעילותו הפוליטית במפא"י ובהסתדרות.
ב-1944 פרש ממפא"י במסגרת סיעה ב', והיה פעיל בתנועה לאחדות העבודה ובהמשך במפ"ם.
ב-1952 נמנה זינגר עם ראשי מפלגת הפועלים לאחדות העבודה שהקימו פורשי מפ"ם בהנהגת חברי הכנסת דוד ליבשיץ וחנה למדן, ונשא את נאום הפתיחה בכנס היסוד שלה.
בינואר 1954 חזר עם שאר אנשי המפלגה למפא"י.
מ-1935 ועד פרישתו לגמלאות ב-1955 היה זינגר כתב העיתון "דבר" בחיפה.
הוא היה יושב ראש אגודת העיתונאים בחיפה והצפון, ואחרי פרישתו נבחר לנשיא כבוד שלה.
אחדים מספריו עוסקים בפרשיות שהיה מעורב בהן, ומשלבים זיכרונות אישיים עם מחקר היסטורי.
זינגר נפטר בשנת 1976. על שמו רחוב בחיפה.
אשתו הראשונה של זינגר הייתה טונקה לבית הירש.
היא נפטרה ב-1949. בנם הוא חוקר הספורט ד"ר אוריאל זמרי.
אשתו השנייה הייתה מרים (מניה) לבית וילנר.
פון מיין היימלאנד :זכרונות און בילדער פון ארץ-ישראל (1919)
שלום עליכם: א סקיצע פון זיין לעבען און שאפען
יעקב דינעזאן: א סקיצע פון זיין לעבען און שאפען (1920 או 1921)
לאן מועדות פני רוסיה הסובייטית (1939)
לזכר חללי יערות הכרמל (1939)
בין מלחמה ושלום, מחשבות ומעשים בימים טרופים (1941)
פליטי הטרף הנאצי מספרים (1943)
כרת רוחני על היהודים בברית המועצות (1950)
ספר-זיכרון לקהילות ברסטצ'קה, ברמליה והסביבה
עם יוסף חיים ברנר לארץ ישראל לפני ששים שנה (1969)
שלמה קפלנסקי - חייו ופעלו (1971)
פנחס דשבסקי - פרק מגבורת ישראל בגולה (1973)
ארבעה פרקי לקח מתולדות תנועת הפועלים באוסטריה (1975)
מנדל קוֹחַנסקי (כוהנסקי; Mendel Kohansky, לעיתים Kochanski; 18 ביולי 1911, לודז' – 20 במאי 1982, תל אביב) היה עיתונאי, איש יחסי ציבור, מבקר תיאטרון וסופר אמריקאי-ישראלי יליד פולין.
כיהן כמבקר התיאטרון של ה"ג'רוזלם פוסט" משנת 1961 ועד מותו.
בעל המונוגרפיה "התיאטרון העברי: חמישים שנותיו הראשונות" (1969).
מנדל בן שלמה קוחנסקי נולד בקיץ 1911 בלודז' שבפולין הרוסית (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בפולין העצמאית), ולמד בבית ספר בעירו.
סיים לימודי עיתונאות בבית הספר הגבוה לעיתונאות ומדעי הרוח באוניברסיטת ורשה, ועבד בעיתונות המקומית.
לאחר מכן היגר לארצות הברית, שם למד באוניברסיטת שיקגו ובניו סקול שבניו יורק.
בארצות הברית עבד עבור מספר עיתונים ותחנות רדיו.
בין היתר שימש כמנהל תוכניות חדשות ברדיו בשיקגו.
ב-1945 עבר משיקגו לניו יורק, לאחר שהתמנה למנהל יחסי הציבור ברדיו ובעיתונות היידית עבור משרדי ההסתדרות בעיר.
כיהן כחבר ההנהלה הארצית של הקונגרס היהודי האמריקאי וכחבר הוועדה המרכזית של ארגון הציונים הסוציאליסטיים של אמריקה (Labor Zionist Organization of America) שמיסודם של פועלי ציון.
בשנת 1955 התאלמן מאשתו, רות לבית גרינברג, שנפטרה מסרטן.
בשנת 1956, לאחר מותה, עלה לישראל והיה לממונה על המחלקה לקשרי חוץ של מרכז קופת חולים כללית.
בשנת 1961 הצטרף למערכת היומון הישראלי בשפה האנגלית "ג'רוזלם פוסט" (The Jerusalem Post), ועבד בו עד מותו, כעבור שני עשורים.
הוא כיהן כמבקר התיאטרון של העיתון, ונודע בזכות טורו השבועי בו, שעסק לרוב בתיאטרון ולעיתים בתגובות לסוגיות חברתיות ופוליטיות.
כיהן כיו"ר תא מבקרי התיאטרון שליד אגודת העיתונאים בתל אביב, כחבר ועדת "אמנות לעם" וכחבר ההנהלה של אגודת מבקרי התיאטרון הבינלאומית (International Association of Theater Critics, IATC), והרבה לייצג את ישראל בכינוסים של מבקרי תיאטרון בחו"ל.
בנוסף למאמריו, פרסם מספר ספרים.
בשנת 1969 פרסם את המונוגרפיה The Hebrew Theatre: Its First Fifty Years ('התיאטרון העברי: חמישים שנותיו הראשונות'; עם דברי מבוא מאת הבמאי ומנהל התיאטרון האנגלי טיירון גאתרי), שב-1974 ראתה אור בעברית בתרגומו של אביב מלצר.
(ב-1970 הופיע על בסיסה ספרון בסדרת "Israel digest").
ב-1973 פרסם את המדריך Tel Aviv and Environs ('תל אביב וסביבותיה') בסדרת "Weidenfeld Colour Guides to Israel" של הוצאת וידנפלד וניקולסון.
כמו כן ערך קטלוגים ופרסומים בנושאי אמנות פלסטית ותרגם לאנגלית את דברי הלוואי בשני אלבומי תצלומים דו-לשוניים שראו אור בהוצאת עם עובד בעקבות מלחמת ששת הימים.
השואה, שממנה נמלט עם הגירתו לאמריקה, הייתה נושא שהעסיקו רבות.
ב-1970 תרגם לאנגלית את דברי הלוואי באלבום התצלומים של מנדל גרוסמן מחיי גטו לודז', With a Camera in the Ghetto ("צלם הילך בגיטו"), שערכו צבי שנר ואלכסנדר סנד והתפרסם בהוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד.
ב-1972 תרגם מיידיש לאנגלית את ספר העדות הנודע של איש האי"ל בגטו ורשה טוביה בוז'יקובסקי, Between Tumbling Walls (צווישן פאלנדיקע ווענט, "בין קירות נופלים"), שראה אור גם הוא באותן הוצאות.
בשנותיו האחרונות שקד על חיבור מונוגרפיה על השואה כנושא בתיאטרון העולמי: A Mirror To Death: the Holocaust in Drama 1943-1981 ("מראה למוות: השואה בדרמה, 1943–1981").
ב-1981 שהה במרכז של קרן רוקפלר בעיר בלאג'ו שבאיטליה לשם השלמת ספרו.
הספר, שהושלם זמן קצר לפני מותו, אמור היה להתפרסם בהוצאת אוניברסיטת העיר ניו יורק, אך נותר בכתב יד.
ב-1984, לאחר מותו, ראה אור ספרו The Disreputable Profession: The Actor in Society ('המקצוע המפוקפק: השחקן בחברה'), היסטוריה חברתית של דימויו של השחקן בחברה המערבית, מיוון העתיקה ועד ימינו.
קוחנסקי התגורר בשדרות קק"ל 9 בצפון תל אביב.
ב-1969, זמן קצר לאחר צאת ספרו הראשון, התאלמן מאשתו השנייה, ד"ר נעמי דורון-קוחנסקי לבית דימנט, פסיכיאטרית, שנפטרה לאחר מחלה ממושכת.
מנדל קוחנסקי נפטר במאי 1982, בגיל 70. נקבר בבית עלמין הדרום.
מנדל קוחנסקי, התיאטרון העברי; תרגם מאנגלית: אביב מלצר, ירושלים: ויידנפלד וניקולסון, תשל"ד.
House, 1970. (תרגום של: מנדל גרוסמן, צלם הילך בגיטו) (אלבום תצלומים מחיי גטו לודז')
House, 1972. (תרגום של: טוביה באזשיקאווסקי, צווישן פאלנדיקע ווענט / טוביה בוז'יקובסקי, בין קירות נופלים)
"מנדלה – הדרך הארוכה אל החופש" הוא סרט קולנוע ביוגרפי שיצא בשנת 2013.
הסרט בוים על ידי ג'סטין צ'דוויק ע"פ התסריט של ויליאם ניקולסון, בתפקידים הראשיים מככבים אידריס אלבה ונעמי האריס.
הסרט מבוסס על הספר "הדרך הארוכה אל החופש" שראה אור בשנת 1995 ונכתב על ידי המדינאי הדרום-אפריקאי, לוחם האפרטהייד הנחשב כיום כאבי האומה, נשיא דרום אפריקה לשעבר וחתן פרס נובל לשלום נלסון מנדלה.
הסרט מלווה את סיפור חייו של מנדלה החל מילדותו בכפר נידח, דרך הצטרפותו למפלגת השחורים ועד מאבקו חסר הפשרות באפרטהייד, שבסיומו הפך לנשיא דרום אפריקה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
במאי הסרט ג'סטין צ'דוויק, משרטט חיים של מנהיג גדול, שנחשב לא רק למחולל מהפכות, אלא לסמל לאנושיות.
אידריס אלבה – נלסון מנדלה
נעמי האריס – ויני מדיקיזלה-מנדלה
טוני קגורוג – וולטר סיסולו
ריאהד מוסה – אחמד קטרהדה
זולני מקיווה – ריימונד מחלבה
סימו מוגווזה – אנדרו מלנגני
פאנה מוקואינה – גובן מקביי
טאפלו מוקואינה – אליאס מוטסואלדי
ג'יימי בארטלט – ג'יימס גריגורי
דאון לוטז – קובי קואטזי
טארי פאטו – אוואלין מייס
הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של נלסון מנדלה "הדרך הארוכה אל החופש", שנכתב ב-1995. נלסון מנדלה היה פוליטיקאי ומהפכן.
המפיק הדרום אפריקאי אנאנט סיין החל לעבוד על הפרויקט לאחר שראיין את נלסון מנדלה בעודו כלוא, לפני כ-2 עשורים.
לאחר פרסום ספרו של מנדלה, אנאנט סיין קיבל את הזכויות להפקת הסרט ולאחר 16 שנה התסריטאי ויליאם ניקולסון סיים את מה שאנאנט החל וכתב את התסריט המלא לסרט.
הסרט בוים על ידי הבמאי ג'אסטין צ'אדוויק.
השיר Ordinary Love של להקת U2, אשר נכתב במיוחד עבור הסרט.
זכה לביקורות חיוביות רבות מצד המבקרים והתמודד בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר" בטקס פרסי אוסקר ה-86 אך לבסוף לא זכה.
לעומת זאת, מועמדתו בקטגוריה "השיר הטוב ביותר" בטקס גלובוס הזהב ה-71 זיכה אותו בפרס הראשון.
הקרנת הבכורה העולמית נערכה ב-3 בספטמבר 2013 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ב-28 בנובמבר 2013 הסרט הוקרן בדרום אפריקה.
הסרט הוקרן בלונדון ב-5 בדצמבר 2013 למשפחת המלוכה הבריטית, בנוכחות הנסיך ויליאם ואשתו קתרין מידלטון, דוכסית קיימברידג' יחד עם כל מפיקי ושחקני הסרט ובנותיו של מנדלה זינדי וזינני.
ההודעה על מותו של נלסון מנדלה הגיעה בעת הקרנת הסרט, בסוף הסרט עלו אנאנט סיין ואידריס אלבה (השחקן הראשי) לבמה ומסרו את ההודעה המצערת לכל הנוכחים, נערכה דקת דומייה לזכרו של מנדלה.
בצאתו מאולם הקולנוע מסר הנסיך ויליאם הודעה קצרה לעיתונות "אבקש רק לומר כי אלו חדשות טרגיות ועצובות.
הרגע נזכרנו איזה אדם מיוחד ומעורר השראה היה נלסון מנדלה.
תפילותיי מופנות עבור המשפחה והקרובים אליו."
הסרט לא הוקרן בדרום אפריקה ביום שלאחר מותו של מנדלה מטעמי כבוד אך הוחזר לאקרנים ביום למחרת.
הסרט זכה לביקורות מעורבות וחיוביות מצד המבקרים.
"הניסיון לדחוס חיים שלמים ומאוד בלתי רגילים אל תוך 139 דקות קולנועיות מוביל באופן טבעי להשטחה
עם זאת, את מה שהוא כן מנסה להעביר הסרט מצליח לעשות היטב.
למשל, תחושת המוכנות למהפכה אלימה של השחורים המופלים בדרום אפריקה
של עידן האפרטהייד מדבקת ממש, הרבה בזכות הכריזמה המנדלאית והקריאה החוזרת של המהפכנים.
לזה אפשר להוסיף גם את שגרת הכלא שמשכילה לשחוק מעט את הקהל
מבלי לשבור את סבלנותו, או ההזדהות עם המפגינים בכל העולם שקוראים לשחרורו של האיש, בזמן שלראשונה אנו יכולים לראות איך זה מרגיש גם מהצד שלו.
ההישגים של הסרט, בעיקר הרגשיים, אינם מבוטלים, אפילו אם הם לא גדולים ולא מעמיקים במיוחד."
"אידריס אלבה מרשים בגילומו את נלסון מנדלה בביוגרפיה קולנועית מקיפה, שמנסה להביא למסך יותר מחמישים שנים בחייו.
"מנדלה – הדרך הארוכה אל החופש" מגיש לצופים את המורכבויות מאחורי המנהיג, אך כצפוי אינו מצליח למצות אותן ב-146 דקות של הסרט.
מעניינת אך ארוכה הדרך אל סופו"
ד"ר וינסנט היריבארן מרצה להיסטוריה עולמית בלונדון, נתן את ביקורתו אודות הנכונות ההיסטורית של הסרט באתר של העיתון ההיסטורי של רשת בי.בי.סי.
"הסרט נתן ביטוי לפירושו האישי של מנדלה לשנות האפרטהייד, או לפחות את מה שמנדלה רצה שנדע.
מכיוון שהסרט לא מספר אודות חייו של נלסון מנדלה אלא חייו של מנדלה מנקודת מבטו האישית, הביקרות שניתנה לספרו צריכה להיות זהה לביקורת שיקבל הסרט.
לגבי הסווטו שהוקם ב-1976 אמר ד"ר היריבארן שהספר וגם הסרט כמעט ולא מזכיר או עוסק בנושא ולכן אין הוא רואה כל מטרה ולבקר נושא זה.
המבקר נתן לסרט 3 כוכבים על דיוק היסטורי ו-5 כוכבים על הנאה.
מנדל שקולניקוף (בפולנית: Mandel Szkolnikoff; 1895, שרקובשצ'יזנה - 1945, מדריד) היה איש עסקים יהודי, שנחשב לאחר ממשתפי הפעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה.
בתקופה בה היה הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה מכר סחורות לגרמניה הנאצית וכן היה סוחר שפעל בשוק השחור.
הוא היה ידוע פחות מאשר יוסף יואנוביצ'י, אך רווחיו לא היו פחותים משל יואנוביצ'י.
הידיעות על מוצאו של שקולניקוף אינן ברורות.
שקולניקוף עצמו לא מסר פרטים ברורים על מוצאו.
בחלק מהמקרים מסרו אותן אנשים שביקשו לנקות את שמם לאחר המלחמה, ולכן לא כולן מהימנות.
שקולניקוף סיפר שהוא בנו של תעשיין אמיד שהיה בעליהם של מפעלי תעשייה רבים ברוסיה הלבנה, מפעלים שהולאמו על ידי הבולשביקים, אך ככל הידוע מעדויות שהתקבלו מקרובי משפחתו לאחר המלחמה, היה בנו של סוחר טקסטיל אמיד.
כמו כן, קיימים ספקות בדבר השתייכותו הדתית של שקולניקוף, ולא ברור אם היה יהודי או קראי, אם כי ההבדל בין יהודים וקראים לא תמיד היה רלוונטי בצרפת הכבושה, לא עבור הגרמנים הכובשים ולא מבחינת חוקי הגזע של משטר וישי.
לא ידוע ששקולניקוף עצמו קיים את מצוות הדת, והוא נחשב, עם הגעתו לצרפת הכבושה וכן בחודשים שאחרי השחרור, בתור יהודי רוסי, ללא אזרחות.
במלחמת העולם הראשונה סיפק שקולניקוף סחורה עבור צבא הצאר.
לאחר המהפכה הבולשביקית החל לספק סחורה לצבא האדום.
בשנות העשרים חי בוורשה ובדנציג ועסק בבנקאות ובמסחר.
לאחר מכן עבר לבלגיה, שם נשפט בעוון הונאה.
בשנות השלושים הגיע לצרפת והקים עסק למכירת מוצרי טקסטיל.
בשנת 1936 פתח חנות בפריז וחי ברווחה יחסית.
בין היתר ייבא תכשיטים מרוסיה.
הוא נהג לסחור עם החנויות הגדולות של פריז ולקנות את סחורתם של מתחריו, בעת שאלו נקלעו לקשיים עסקיים.
גם בתקופה זו פעל ככל הנראה באופנים לא חוקיים, ביצע הונאות ונתן צ'קים ללא כיסוי.
בשנת 1937, לאחר שהורשע בדין מספר פעמים, הורה בית המשפט על גירושו.
הוא לא גורש, אך הושם תחת פיקוח משטרתי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שגשגו עסקיו של שקולניקוף.
הוא סחר עם הקריגסמרינה ועם רשויות גרמניות נוספות של הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה .
אלה פתחו נציגויות בפריז וקנו משקולניקוף סחורה תוך שימוש בכספים שחויבה צרפת הכבושה לשלם לגרמניה בהסכם הכניעה של צרפת לגרמניה ב-22 ביוני 1940 - כספים שסכומם הגיע למחצית התקציב השנתי של צרפת.
שקולניקוף מכר לא רק טקסטיל אלא גם מוצרי עור, בשמים, גבינות צרפתיות וחפצי מותרות אחרים.
הוא יצר קשרים עסקיים עם גרמנים רבים, הן מתחום הצבא והן מתחומי המסחר והבנקאות.
בדצמבר 1940 פתח חברה מסחרית שהלקוח היחיד שלה היה הקריגסמרינה.
בתחילת 1941 שילם לו הקריגסמרינה עשרות מיליוני פרנקים בחודש.
מספר יצרני טקסטיל בצרפת ובבלגיה החלו למכור באופן אקסקלוסיבי לשקולניקוף.
משנת 1942 החל שקולניקוף להיות ספק גם של האס אס.
הוא היה בקשר עם פריץ אנגלקה (Fritz Engelke), מנהל יחידת מינהל הכלכלה והמשק של האס אס בפריז ולשעבר מזכירו של הימלר.
השניים החלו לבלות בסופי שבוע ובחופשות יחדיו.
עיקר הונו של שקולניקוף, שהוערך במיליארדי פרנקים, הצטבר בין השנים 1941-1943.
שקולניקוף הושם תחת פיקוח משטרתי וכן תחת פיקוח מודיעין הפנים הצרפתי.
עקב הלשנות בדבר פעילותו בשוק השחור נערכו פשיטות על בית העסק שלו ולעיתים הוחרם חלק מרכוש העסק.
באוגוסט 1943 הצטווה אנגלקה לשוב לגרמניה.
לאחר עזיבתו את צרפת עצר הגסטפו את שקולניקוף ופשט על ביתו.
אנגלקה שב מגרמניה, סייע לשקולניקוף להשתחרר ומאותה עת עסק שקולניקוף רק בנכסי דלא ניידי.
הוא הקים חברות מלונות, עשה עסקים עם לואי השני, נסיך מונקו וקיבל זכות תושבות במונקו, שעשתה עסקים עם גרמניה הנאצית.
בהמשך שנות הארבעים קנה שקולניקוף כחמישים בתים באזור השאנז אליזה, מספר דירות בריביירה הצרפתית וכן מספר מלונות יוקרה.
רוב ההשתלטויות האלה התאפשרו בזכות מכירת המלונות בזול עקב פשיטת רגל שחוו בעליהם במשבר הכלכלי העולמי של 1929. לא ידוע אם בקניית המלונות האלה פעל שקולניקוף למען האינטרסים שלו בלבד או גם למען אינטרסים של גרמנים שעבורם היווה "איש קש", גרמנים שהיו מקורבים לגרינג והיו מעוניינים בהשתלטות על נכסים צרפתיים.
בתקופה זו התגורר עם מאהבתו ליד כיכר שארל דה גול בפריז וביקר לעיתים תכופות במונקו.
החל מינואר 1944 נסע שקולניקוף לספרד מספר פעמים עם כסף, זהב ותכשיטים, לכאורה כדי להפקידם.
למרות שהיה בן חסותו של שר החוץ של ספרד, חוזה פליקס דה לקריצה , נעצר שוב שקולניקוף על ידי הגסטפו עם שובו, למרות נוכחותו של אנגלקה, ושוחרר רק לאחר מספר ימים.
במאי 1944, לאחר ששב מנסיעה נוספת לספרד, נעצר שוב עם תכשיטים ומאות מיליוני פרנקים במזומן, ונחקר שוב.
אין עדויות ברורות על מותו.
לפי אחת העדויות, שקולניקוף מת במעצר של השירות החשאי של כוחות צרפת החופשית של דה גול כשהגיע למדריד, כשאלה ניסו להוציא ממנו מידע לגבי כספים שהיו ברשותו, כדי לסייע בשיקומה של צרפת על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית לאחר מלחמת העולם השנייה.
לפי שמועות אחרות הוא נמלט לדרום אמריקה.
חלק משמעותי מרכושו הוחרם על ידי ממשלת צרפת לאחר מותו או היעלמותו, חלק ששוויו מוערך בשני מיליארד פרנק.
ב-8 במאי 1950 דן בית משפט צרפתי את שקולניקוף למוות בהיעדרו, בעוון בגידה.
בשנת 1956 פנתה מאהבתו של שקולניקוף, הלן סנסון (Hélène Sanson), לבית המשפט בבקשה להכריז ששקולניקוף מת כבר משנת 1945, וזאת לשם ביטול גזר דין המוות.
בית משפט ספרדי סיפק לבית המשפט הצרפתי נתונים באשר למותו של שקולניקוף, ולפיהם מותו נגרם בתאונה כשהיה עצור בידי סוכנים צרפתיים שהיו בספרד.
מנחם מנדל כהן (ז' בחשוון תרנ"ו, 25 באוקטובר 1895 - כ"ב באב תש"ל, 24 באוגוסט 1970) היה נגר ירושלמי ידוע, ראש ארגון האומנים ובעלי המלאכה.
אחיו הצעיר, אברהם כהן, היה איש מערכת הביטחון ודיפלומט.
כהן נולד בירושלים להוריו דוד ורוחה כהן (לבית אברהם יצחק לוי ממזכרת בתיה).
הוא למד בתלמוד התורה של ישיבת עץ חיים (שפעל באותה תקופה בחצר החורבה ולאחר מכן בבית הספר למל).
מאוחר יותר למד בבית המדרש למורים בירושלים, בתקופה זו למד גרמנית וצרפתית והתקרב לתרבות החילונית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס כהן לצבא העות'מאני ושירת כמתורגמן במפקדת הצבא בבאר שבע.
בתום המלחמה החל לעסוק בהוראה, בעיקר בתחום המלאכה.
לאחר שנות הוראה החליט כהן להתפרנס מנגרות, מקצוע בו עסקו אביו וסבו.
הוא הקים נגריה גדולה בירושלים ופעל גם בתחומים שונים המשיקים לעבודה זו.
נגרייתו של מנדל כהן - "החרש", הייתה הגדולה והמפורסמת שבין הנגריות בירושלים.
ראשית פעולתה הייתה בשכונת "נחלת שבעה", בעורף בתי פיינגולד ולפני מלחמת העצמאות עברה לשכונת תל ארזה.
נגרייה זו ביצעה עבודות נגרות במבני ציבור חשובים בירושלים ובהם ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר, בניין ימק"א ובית הדואר המרכזי.
החל משנת 1937, בעקבות פגישה עם המלך עבדאללה הראשון בבית הנציב העליון ארתור ווקופ, עבד כהן במשך עשר שנים בחצרו של המלך בעבר הירדן.
עבודתו החלה מבניית רצפת פרקט בארמון המלך בעמאן והמשיכה במערכת יחסים ארוכה במסגרתה בנה, שיפץ וריהט ארמונות ברחבי עבר הירדן.
בתקופה זו הצטרף אליו גם אחיו הקטן - אברהם, וכמו כן גם האדריכלים חיים (היינץ) פנחל ונתן ברין .
על תקופה זו ועל מערכת יחסיו עם עבדאללה וחצרו, כתב כהן ספר בשם: "בחצר המלך עבדאללה" .
מומחיותו הגדולה של כהן הייתה בעבודות בעצי זית ובעיקר במלאכת שיבוץ של פיסות עץ קטנות.
אחת מעבודותיו הגדולות בעצי זית היא ריהוט בית הכנסת כגון "בית הכנסת אוהבי ציון" בירושלים, במיוחד ארון הקודש שעיצב האמן זאב רבן ושכהן בנה מתשליבים של פיסות עץ זית.
כהן נפטר ב-1970 ונקבר בהר המנוחות.
בנוסף לעבודתו כנגר אומן היה כהן פעיל ציבור בתחומים הקשורים לעבודתו.
הוא היה ממייסדי הירחון המקצועי "הנגר", שנועד לעוסקים בחרושת העץ והמקצועות הקרובים אליה, היה ממקימי 'קופת מלווה וחסכון ופעל בארגון בעלי המלאכה בירושלים.
כמו כן, עסק בחידוש מילים ומונחים עבריים בתחום חרושת העץ.
מנדלברויט (מיידיש: מאַנדעלברויט; בעברית: לחם שקדים) במדינות דוברות אנגלית, או קמישברוט באוקראינה, היא עוגייה המשתייכת למטבח האשכנזי המזרח-אירופאי.
שם העוגה ביידיש הוא הלחם בסיסים: פירוש המילה "ברוט" הוא "לחם", ופירוש המילה "מנדל" הוא "שקד מצוי", שכן המרכיב העיקרי בעוגייה הוא שקדים.
את העוגיה אופים פעמיים, תחילה מכינים כיכר לחם גדול, ולאחר אפייתו חותכים אותו לפרוסות קטנות ואופים אותן פעם נוספת כדי לקבל מרקם פריך יותר.
המאכל היה פופולרי במזרח אירופה בקרב רבנים, סוחרים ויהודים נודדים, שנשאו אותו עימם במסעותיהם מעיר לעיר.
לא ברור מהם שורשי המנה.
כפי הנראה, העוגייה התפתחה בעקבות הביסקוטי האיטלקי.
אומנם שניהם פריכים, אך המנדלברוט פריך יותר מן הביסקוטי כי הוא מכיל כמות גדולה יותר של שמן וחמאה.
הגרסאות הנפוצות ביותר כוללות שקדים, אגוזים, קינמון, שבבי שוקולד או פירות מסוכרים.
מנדל של הספרים הוא ספר מאת שטפן צווייג.
הספר יצא לאור בגרמנית בשנת 1936. תורגם לעברית בשנת 2016 בידי הראל קין ויצא לאור בהוצאת "תשע נשמות".
הדמות הראשית בספר הוא יעקב מנדל, יהודי שהיגר מרוסיה לווינה ועיסוק בספרים מילא את עולמו.
הספר נפתח בביקור אקראי של המספר בבית הקפה בו נהג מנדל "לנהל את עסקיו", כאשר המספר נזכר בדמותו של מנדל ומתחיל להתחקות אחרי קורותיו של מנדל אשר שזורים במלחמת העולם הראשונה.
יצחק מור כותב בביקורת על הספר:
מנדלוריאן, או פשוט המנדלוריאנים הם אנשים בדיוניים, הקשורים לכוכב הלכת מנדלור בזיכיון מלחמת הכוכבים שיצר ג'ורג' לוקאס.
הם הופיעו לראשונה בסרט "האימפריה מכה שנית" כקבוצה של "מפקדי-על" משוריינים לבנים.
הרעיון התפתח לדמות של צייד ראשים בשם בובה פט.
אף על פי שפט אינו מנדלוריאן מאחר שהוא מוריד את קסדתו בפני אחרים, בניגוד לדת המנדלוריאנית, אלא רק לובש שריון מנדלוריאני, הפופולריות שלו עוררה השראה למספר נרחב של עבודות על מנדלוריאנים במדיה אחרת בקאנון מלחמת הכוכבים ובמדיה שאינה קאנונית, כולל ספרים, קומיקס, סדרות טלוויזיה ומשחקי וידאו שונים.
המאפיין התרבותי המובהק ביותר שלהם הוא שריונם, המצויד לעיתים קרובות בתרמילי ריחוף ובקסדות, ועשוי ממתכת הידועה בשם בסקר, בדומה לאלה המשמשים את בובה פט ואביו ג'נגו פט.
דמות ראשית נוספת בגזע המנדלורי הוא המנדלוריאן (דין דג'ארין) מסדרת הטלוויזיה המפורסמת "המנדלוריאן".
המנדלוריאנים הם לא אנשים של שלום ולכן הגיוני שהדת הזאת צברה אויבים רבים, ברשימה: מסדר הג'דיי (נלחמו במנדלור הגדול), האימפריה הגלקטית (כבשו את מנדלור וטבחו במנדלוריאנים רבים ב"טבח הגדול") ולעיתים אפילו מנדלוריאנים אחרים (כמו בדתות אחרות, גם בדת המנדלוריאן יש זרמים שונים שלעיתים מתנגשים אחד עם השני).
יש מספר זרמים בדת המנדלוריאן.
לפי הזרם שאליו משתייך המנדלוריאן (דין דג'ארין), למנדלוריאנים אסור להוריד את קסדתם מול יצורים חיים מכל סוג שהוא, אפילו בפני מנדלוריאנים אחרים.
אם יסירו את הקסדה, לא יוכלו לחבוש אותה שוב ויגורשו מהשבט.
רוב המנדלוריאנים הם ציידי ראשים מאחר שהתאמנו במגוון כלי נשק רוב חייהם.
הם ידועים כלוחמים הכי טובים בגלקסיה.
לפי הזרם של בו קטאן, למנדלוריאנים מותר להוריד את קסדתם ובדרך כלל הם צובעים את השריון שלהם בגוונים שונים של כחול, סגול, ו-ורוד.
הצורה הכתובה של השפה המנדלורית, שיצר פיליפ מטשאן למסכי התצוגה של ספינתו של ג'אנגו פט, עבד 1, בסרט האנימציה מתקפת המשובטים, הופיעה מאוחר יותר מחדש בסדרות הטלוויזיה.
המלחין ג'סי הרלין, שהיה זקוק למילים ליצירת הנעימה שרצה במשחק הווידאו קומנדו הרפובליקה מ-2005, המציא צורה מדוברת, כדי לייצג שפה עתיקה.
שם השפה נקרא "מנדואה" והורחבה על ידי קארן טרוויס, מחברת סדרת הרומנים "קומנדו הרפובליקה".
מנחם מנדל בן יצחק שטרן (בכתיב יידי הנהוג אז: מענדל שטערן; 11 בנובמבר 1811 – 8 בפברואר 1873) היה סופר, משורר, מחזאי, ומתרגם יהודי, יליד אוסטרו-הונגריה.
נולד בפרסבורג שבממלכת הונגריה (כיום בירת סלובקיה) בשנת 1811, ולמד לראשונה אצל אביו יצחק, שהיה מורה בבית הספר היהודי המקומי.
שיריו הופיעו לראשונה בדפוס בשנת 1827.
עבד כמורה במשך תשע שנים, והתפטר עם מות אביו בסוף 1832.
בשנה שלאחר מכן התחיל לעבוד כמגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד בווינה.
ב-1835 מונה למנהל בית הספר העברי-גרמני באייזנשטאדט, שם כתב את האפוס שלו "תפארת התשבי", ביוגרפיה של אליהו הנביא בשני חלקים.
ב-1838, לאחר שלימד חצי שנה בטריאש, חזר לווינה, שם הכין את האפוס שלו לעיתונות, ופרסם אותו תחת השם הבדוי "M.
בינתיים נודע בחוגים רחבים יותר באמצעות תרגומי תפילות וכתבים פילוסופיים.
ב-1844 הוציא לאור כתב עת עברי בשם "בכורי העתים" (כהמשך למאסף "ביכורי העתים", שהוצאתו לאור נפסקה ב-1831), אך לא הדפיס ממנו אלא חוברת אחת.
ב-1845 התחיל להוציא לאור את כתב העת העברי 'כוכבי יצחק' (36 כרכים, 1845–1869), שכלל שירה, פרוזה, מאמרים מדעיים ותרגומים, וסובסד פעמיים על ידי האקדמיה האימפריאלית למדעים בווינה.
מאוחר יותר קיבל מקיסר אוסטריה את ומסדר פרנץ יוזף, ונעשה חבר כבוד ב.
אבל משה - הספד על החתם סופר
אוצר המלין - מילון ארמית-גרמנית
אוצר שפת קודש - מילון עברית-גרמנית
בחינות עולם מאת ידעיה הפניני, מתורגם לגרמנית
הַשֵׁנָה הַנִּמְכֶּרֶת - תרגום של הספר Der verkaufte Schlaf מאת מוריץ גוטליב ספיר מגרמנית לעברית
התופת והעדן מאת עמנואל הרומי, מתורגם לגרמנית
- ספר "חכמת שלמה" בתרגומו של נפתלי הרץ וייזל, מתורגם לגרמנית
- תרגום של הספר Nach Jerusalem מאת לודוויג אוגוסט פרנקל מגרמנית לעברית
מחזור לכל מועדי השנה, מתורגם לגרמנית
מסלול לשון עבר - על הדקדוק
- הגדה של פסח מתורגם לגרמנית
סדר קינות לתשעה באב, מתורגם ליידיש
ספר משלי, מתורגם ליידיש עם ביאור
- לחנוכת בית כנסת על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה
רחל - תרגום של הספר Rachel מאת לודוויג אוגוסט פרנקל מגרמנית לעברית
שירי היחוד - שיר הייחוד ושיר הכבוד מתורגמים לגרמנית
תפארת התשבי - ביוגרפיה של אליהו הנביא בחרוזים
Perlenblumen - תרגום של ספר משלי לגרמנית בחרוזים
Zur Alexander-Sage - ספר "מוסרי הפיליסופים" (מלוקט על ידי ותורגם לעברית על ידי יהודה אלחריזי), מתורגם לגרמנית
מנדלה קייטה הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פארמה.
קייטה גדל במחלקות הנוער של לוון וראסינג גנק.
ב-21 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לוון, בתיקו 2-2 נגד מכלן במסגרת המחזור ה-31 בליגת העל הבלגית לעונת .
ב-31 בינואר 2023 הושאל קייטה עד לתום עונת לרויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
ב-5 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד קלאב ברוז' במסגרת המחזור ה-24 בליגה.
ב-3 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על רויאל אוניון סן-ז'ילואז במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד, וזכה עם המועדון באליפות בלגיה ובגביע הבלגי.
ב-10 באוגוסט הושאל פעם נוספת למועדון.
קייטה הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
מנדל קפלן (1936–2009) היה תעשיין, נדבן ופעיל ציוני יהודי דרום אפריקאי.
שימש במשך שנים רבות כיושב ראש חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ונשיא כבוד של קרן היסוד.
מנדל קפלן נולד בדרום אפריקה.
הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת קייפטאון ב-1958 ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה ב-1960. סבו של קפלן, מנחם מנדל קפלן, היגר לדרום אפריקה מליטא ונכנס לענף המתכת, כשהקים בשנת 1904 מחסן גרוטאות ברזל במרתף בית ששכר בקייפטאון.
ב-1929 הקים, בשיתוף שתי משפחות מהגרים יהודים מליטא: קושליק ובלוך, את קונצרן הפלדה והמתכת "קייפ גייט".
מנדל קפלן החל לעבוד בקונצרן בשנת 1961 והרחיב את פעילותו גם לארצות הברית, בריטניה וישראל.
בהמשך ניהל את הקונצרן, יחד עם אחיו רוברט, לאחר שאביהם איזק קפלן פרש מהניהול שלו.
ב-1971 החל להשקיע בעסקים בישראל.
ב-1974 ייסד קונצרן "קייפ גייט", בשותפות עם חברת השקעות דיסקונט, את חברת "יהודה רשתות פלדה".
בהמשך נרכשה על ידי הקונצרן גם חברת "מסילת סיגמה" מבני ברק, מפעל פלדה וברזל לבניין שהוקם בשנות ה-30. במקביל באותן השנים החל להיות פעיל במוסדות ציונים ושימש כיושב קרן היסוד ויושב ראש המגבית היהודית בדרום אפריקה.
בשנות ה-80 נכנס לעסקי התעופה שהקים את חברת "ג'אטאווי אינטרנשיונל" בדרום-אפריקה, חברה זו חכרה את אחד ממטוסיה לחברה לטיסות שכר הישראלית מעוף נתיבי אויר.
באותה עת הקים גם את חברת "די.בי.אי.סי אינטרנשיונל" להשקעות בישראל, בשיתוף השקעות דיסקונט, החברה השקיעה בעיקר במיזמי נדל"ן והייתה חברת האם של יהודה רשתות פלדה.
ב-2003 רכש את מלוא הבעלות בחברה.
באוקטובר 1987 נבחר לתפקיד יושב ראש חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בינואר 1988 צעד בראש מצעד החיים הראשון בפולין.
בתוקף תפקידו יזם, ב-2 בנובמבר 1988, טיסה היסטורית משדה התעופה עטרות בירושלים למוסקבה, במטוסו הפרטי.
בעקבות אירוע זה היה פעיל בחידוש החיים היהודיים בברית המועצות, ובעידוד העלייה לישראל מברית המועצות.
ב-1992 הצטרף להשקעה בזכיינית ערוץ 2 טלעד.
ב-2004 רכש מניות נוספות של החברה והגיע לאחזקה של 18% בה.
ב רכש קפלן את מלוא הבעלות בחברת "יהודה רשתות פלדה", תחילה מחק אותה מהמסחר בבורסת תל אביב, אחר כך רכש את חלקה של חברת דיסקונט השקעות.
הוא הרחיב את פעילותה על ידי רכישה של מספר חברות בענף המתכת, בהם מפעל עיבוד הפלדה של חברת סולל בונה בחולון, ומפעל לנד לעיבוד פלדה לבניין בנתניה.
קפלן היה ביחסי ידידות עם ראש עיריית ירושלים טדי קולק, והיה בין התורמים הראשונים ל, ועמד בראש ועד ידידי הקרן בדרום אפריקה.
בין הפרויקטים בהם תמך היו: חפירות עיר דוד והקמת הגן הארכאולוגי במקום, פרויקט שיקום שכונות בשכונת הבוכרים, הקמת המרכז לטניס בקטמונים, הקמת מוזיאון חצר היישוב הישן שנקרא על שם אביו המנוח והקמת הגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם.
על פעילותו הפילנתרופית בירושלים קיבל פרסים רבים, בהם: "נאמן ירושלים", פרס "טדי קולק", "פרס הקרן לירושלים ע"ש גולדשטיין".
ב-1980 ייסד את מרכז אייזק וג'סי קפלן ללימודי יהדות באוניברסיטת קייפטאון.
בשנת 2000 הקים את המוזיאון היהודי בדרום אפריקה.
ב-2002 תרם להקמת קונסרבטוריון במרכז הקהילתי של שכונת גילה בירושלים, כחלק מהתנאים לתרומה ביקש שהקונסרבטוריון ישמש גם את ילדי השכונה הערבית הסמוכה בית צפפה.
החל משנות ה-80 התגורר קפלן חלק מהזמן בירושלים, בהמשך גם קיבל אזרחות ישראלית.
הוא רכש תחילה בית בשכונת ימין משה ואחר כך הקים בית דירות על קו התפר, בשכונת אבו תור.
ב-1986 פרסם את הספר "השורשים היהודיים בכלכלה הדרום אפריקאית", בו תיעד את ההיסטוריה של מעורבת היהודים בכלכלת דרום־אפריקה.
קפלן היה אוהד נלהב של רוגבי.
קפלן נפטר משבץ מוחי ב-19 בנובמבר 2009. הותיר אחריו אישה ואח, ארבעה ילדים ונכדים.
הובא למנוחות בקייפטאון שבדרום אפריקה.
רבי מנחם מנדל אפשטיין (ר' מנדלי סלוצקער; לערך תקס"ו, 1805 – חשוון תרל"ו, 1875) היה אחד מגדולי הדור, והיה המורה צדק בבית דינו של ר' יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בסלוצק.
היה מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין.
הוא כיהן ברבנות בעיר האלוסק ונאלץ לעזוב את משרתו עקב מחלוקת עם הרב יחיאל הלר והרב דוד מנובהרדוק על מיאון שערך.
לאחר פרישתו עבר לסלוצק שם מסר שיעורים לאנשי העיר לקבוצה של 12 תלמידים, ביניהם גם רבי יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) ורבי חיים מבריסק.
באותה תקופה רבי חיים היה בן 18, והרוגצ'ובר היה בן 13 בלבד.
הרב יחיאל מיכל פיינשטיין והרב שלמה זלמן פרוש.
מנדריבה (Mandriva; לשעבר מנדרייק) הייתה אחת מהפצות הגנו/לינוקס הפופולריות ביותר עבור מחשבים על שולחן העבודה.
מנדריבה הופצה על ידי גאל דובאל (Gaël Duval) לראשונה בשנת 1998. להפצה היו יתרונות רבים: היא נחשבה לידידותית, הכילה כלים גרפיים להגדרת התצורה, היו לה קהילה פעילה ותומכת, תמיכה בשינוי גודל מחיצות NTFS בהתקנה ותמיכה מלאה בעברית - לרבות תרגום ממשק המשתמש וכלי הניהול.
חסרונותיה היו שירותים מסוימים שהיו זמינים רק לחברי מועדון Mandriva Club, ומשתמשים מסוימים טענו שהיא "ידידותית מדי".
דובאל לקח את הפצת Red Hat Linux, שינה את שולחן העבודה ל־KDE, והוסיף תוכנית התקנה ידידותית, נקודה משמעותית כיוון שלינוקס נחשבה אז למערכת הפעלה שקשה להתקין.
יכולת זיהוי החומרה האוטומטית של הפצה זו, ביחד עם הכלים לניהול מחיצות הדיסק, נחשבים לטובים מסוגם.
לא מעט משתמשים בלינוקס הצליחו להתקין אותה לראשונה בסיועה של הפצה זו, לאחר ניסיונות כושלים עם הפצות אחרות.
מנדריבה זכתה מאז לפופולריות בקרב משתמשים חדשים בלינוקס ובמיוחד כאלה שנטשו את Windows במטרה לנסות מערכת הפעלה חלופית.
תהליך הפיתוח של מנדריבה היה פתוח ושקוף לחלוטין.
שלב מבחני האיכות של הגרסה בפיתוח היה בדרך כלל קצר ואינטנסיבי.
החל בגרסה 9.0 מחזורי העדכון התארכו והחל מגרסת 2006 - גרסה רשמית חדשה יצאה אחת לשנה.
מגרסת 2007 חזרו במנדריבה להוציא גרסה עדכנית אחת לחצי שנה (כל גרסה זוכה לתמיכה במשך שנה שלמה ורכיבי הבסיס נתמכים במשך שנה וחצי).
משתמשים שהיו מעוניינים לבדוק את גרסאות הבטא יכלו להיעזר ברשימות הדיוור של הפרויקט, ולרוב הם קיבלו מענה תוך פרק זמן קצר על שאלות רלוונטיות או על דיווח על באג.
זהו מאפיין מהותי של עולם הקוד הפתוח המאפשר למשתמשים כניסה לחצר האחורית של הפרויקטים השונים.
המשתמשים בוחרים לעיתים להתפשר על יציבות לטובת גרסאות עדכניות של התוכנות שבהן הם מעוניינים.
באפריל 2005 שונה שם החברה ממנדרייק למנדריבה, בעקבות האיחוד עם Connectiva הברזילאית.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 נקלעה החברה לקשיים כלכליים.
בשנת 2010 רכשה חברת NGI הרוסית את השליטה בחברה.
בעקבות כך פוטרו רבים מעובדיה.
ב-18 בספטמבר 2010 החליטה קבוצה של מפתחים לשעבר - ואחרים מקהילת המשתמשים - על פיצול של מנדריבה תחת השם מגאיה.
מנדריבה הייתה ההפצה הראשונה שהשתמשה בגרסה 5 של מערכת ניהול החבילות RPM (החל מגרסה 2011).
במקום זאת, קיימות ההפצות OpenMandriva, שמהווה ההמשך הישיר של מנדריבה, ו-Mageia, שהוקמה על ידי מפתחי מנדריבה לשעבר ואליה עברו רוב משתמשי מנדריבה.
הגרסאות הראשונות (5.3 עד 6.2) התבססו על גרסאות מקבילות של רד האט.
החל מגרסה 7.0 הפכה ההתקנה להיות עצמאית.
גרסה חדשה יצאה פעם בחצי שנה.
לאחר גרסה 10.1 החליטה החברה לקרוא לגרסאות על-שם שנת ההוצאה.
גרסת 2005 יצאה באביב 2005. בסתיו 2005 יצאה הגרסה שנקראה 2006. החל מאותה שנה יצאה הגרסה החדשה של כל שנה בסתיו שלפני כן, ואילו באביב יצאה גרסת תחזוקה ("גרסת האביב").
עם זאת, לשנת 2010 יצאה גם גרסת תחזוקה נוספת בשם 2010.2 בסוף השנה.
ב־18 בספטמבר 2010 החליטה קבוצה של מפתחים לשעבר - ואחרים מקהילת המשתמשים - על פיצול של מנדריבה תחת השם מגֵאיה (Mageia).
ב-1 ביוני 2011 יצאה הגרסה הראשונה.
הפצה זו עדיין מבוססת על גרסה 4 של מנהל החבילות rpm בניגוד לגרסה 5 שבגרסת הפיתוח של מנדריבה.
התקנת התוכנה נעשית דרך אתר המחזיק מאגר חבילות לגישה באמצעות תוכנית ניהול החבילות הסטנדרטית במנדריבה, URPMI או Smart.
למנדריבה כאמור תוכנית התקנה גרפית.
ניתן לבצע את ההתקנה בעברית, על ידי בחירת שפת ההתקנה במסך.
במקביל לגרסת מנדריבה 2006, משתמשים ישראלים יכולים להתקין את ההפצה המקומית "אחד" של לינוקס שכללה תקליטור בודד עם סביבת עבודה שולחנית בעלת תמיכה מלאה בעברית - הן ברמת הממשק והן ברמת היישומים.
התקליטור של "אחד" הכיל גם חלק נכבד מהעדכונים, שיצאו על ידי מנדריבה לגרסה הרשמית, וכן מבחר של חבילות תוכנה ישראליות (כגון תוכנת בדיקת האיות Hspell, מבחר מורחב של גופנים עבריים, ועוד).
אתר הפרויקט מציע מבחר מדריכים מצולמים, שמתאימים גם להתקנה ישירה של מנדריבה, וביניהם גם מדריך התקנה.
מנדריבה הקדישה תשומת לב לתמיכה במגוון שפות, בין השאר גם עברית.
בתחילת שנות ה-2000 הייתה זו הפצת לינוקס פופולרית, וקהילת משתמשים נאמנה נשארה גם בהמשך.
בשנת 2004 נוצרה גרסה ישראלית בשם "אחד" (1), הכוללת התקנה בסיסית של מנדריבה עם מספר שינויים קטנים לשיפור התמיכה בעברית ובדיסק בודד (שהחליף את השלושה שנדרשו).
בסוף שנת 2007 נפתחה נציגות רשמית של ההפצה בישראל תחת השם "מנדריבה ישראל" וזו החלה את פעילותה בשנת 2008, אולם הפסיקה אותה בהמשך.
מנדרין סיני (שם מדעי: Aix galericulata), הוא מין ברווז מקבוצת המשתכשכים הנמנה עם הסוג מנדרין.
תחת סוג זה מופיע גם המין ברווז עצים, ואלו שני המינים היחידים בסוג זה.
אורכו עומד על כ-41–49 סנטימטר ומוטת כנפיו על כ-65–75 סנטימטר.
מראהו החיצוני של הזכר מובהק ומרשים ביותר.
חרטומו אדום, סהרונים לבנים מעל עיניו ופניו אדמדמים.
חזהו סגול, בעל זוג פסים לבנים אנכיים וצדדיו אדמוניים; זוג "מפרשים" כתומים מצויים בגבו.
הנקבה דומה לנקבת המנדרין האמריקאי, היא פחות ססגונית, טבעת לבנה מקיפה את עיניה ונמשכת לאחור, אולם הלובן נחלש בהמשך.
בחלקי הגוף התחתונים כתמים לבנים.
המנדרין הסיני, אשר בתרבות סין מכונה "יוּאָן יָאנְג" (鴛鴦), מופיע לעיתים קרובות באומנות המזרחית ומהווה סמל לחיבה בזוגיות, כמו גם נאמנות.
כך, למשל האמרה הסינית "זוג ברווזי מנדרין המשחקים במים" מתייחסת לזוג אוהבים.
במנדרין, כסמל, נעשה שימוש גם בחתונות סיניות, מאחר שלפי המסורת הסינית זהו מיצג נאמנות ואושר בנישואין.
אוכלוסיות בר של מנדרין סיני מצויות בדרום-מזרח רוסיה, צפון-מזרח סין, יפן, סיביר ודרום אנגליה.
בעבר המין היה נפוץ למדי במזרח אסיה, אולם כעת הצטמצמה אוכלוסייתו, וזאת בשל יצוא הברווז בהיקפים גדולים וכן הרס מקומות מחייתו.
האוכלוסיות במזרח רוסיה וסין עומדות כפי הנראה על מתחת ל-1,000 זוגות, אולם ביפן לבדה מצויים כפי הנראה כ-5,000 זוגות.
לעיתים יוצאים ברווזי מנדרין מתוך אזורי המחיה של אוכלוסייתם.
כך נוצרה אוכלוסייה של כ-1,000 זוגות בר של ברווזי מנדרין סיני בבריטניה.
למרות החשיבות בשימור מין זה, הברווז אינו מוגן בבריטניה מאחר שאינו מין מקומי.
בטבע מתרבה המנדרין הסיני באזורים מיוערים בצפיפות בסמוך לאגמים רדודים, ביצות או אגמים.
החיזור מתבצע בסתיו וכולל התנהגות מורכבת כגון רעידות, תצוגת שתייה והתייפיפות.
הנקבות יוזמות את בחירת בן זוגן המועדף בעקבות התנהגותם המגרה.
היא תודיע על בחירתה על ידי תנועות בראשה והתמתחות על המים.
הזכר מבצע תנועות של טבילת מקורו לפני ההזדווגות, ולאחר מכן שוחה ממנה כשהוא מכוון את אחורי ראשו אל כיוונה.
לאחר שתי עונות הזדווגות, שני בני הזוג יתחברו לרוב שוב לכדי זוג ולא יחפשו בני זוג חדשים.
נקבת המנדרין מקננת בתוך חללים בעצים הקרובים למים.
הנקבה דוגרת על הביצים לבדה במשך 28–30 יום.
זמן קצר לאחר בקיעת הברווזונים מביציהם, מתעופפת האם אל הקרקע ומדרבנת את גוזליה לנתר גם כן מהקן אל הקרקע.
נדידת הסתיו של האוכלוסיות המזרחיות היא מאזורי סין, יפן, מנצ'וריה וקוריאה הצפונית אל איים במזרח ומרכז ים יפן וכן אל מעונות חורף בשפלה של מזרח סין.
הברווז משיג את מזונו במים או על הקרקע.
הם אוכלים לרוב צמחים וזרעים, בעיקר בלוטי אשור.
כמו כן הם ניזונים מחרקים, דגים וחלזונות יבשה.
תזונתם משתנה לפי חילופי העונות.
הם ניזונים בעיקר בשעות עלות השחר או בין הערביים, ובמהלך היום שוהים על ענפים או על הקרקע, במקומות מוצלים.
הברווז היה ידוע וזכה ליחסי הערצה מזה אלפי שנים.
אנשי המערב גילו את המנדרין הסיני במהרה לאחר שהגיעו אל האזור.
ברווזי מנדרין הובאו לאירופה בתחילת המאה ה-18. קל לגדל ולהרבות את הברווז ובשל מראהו הייחודי הוא נפוץ אצל מגדלי בעלי חיים, משקים תיירותיים וגני חיות.
שלום יעקב אברמוביץ', הידוע בשם העט מנדלי מוכר ספרים (ביידיש: מענדעלע, קרי "מֶנְדֶלֶה מוֹיְכֶֿר סְפֿוֹרִים", 2 בינואר 1836 יוליאני: 21 בדצמבר 1835 – 8 בדצמבר יוליאני: 25 בנובמבר 1917), היה מגדולי סופרי העברית והיידיש בעת החדשה, יוצר נוסח ספרותי אמנותי מקורי ששימש מופת לספרות העברית והיידית החדשה.
בסיפוריו צייר לפרטי פרטים את ההווי היהודי בעיירות הגלותיות במזרח-אירופה מנקודת-מבט פיוטית, ביקורתית ונוסטלגית.
מנדלי, שנודע בכינוי "הסבא" של הספרות העברית והיידית המודרנית, היה בן הדור האחרון להשכלה, וראשון סופרי תקופת התחייה.
הקאנון של יצירתו כונס ל"שלושת הכרכים" ובהם חמש יצירותיו הגדולות: "'סוסתי", "מסעות בנימין השלישי", "ספר הקבצנים", "בעמק הבכא", "בימים ההם" (בנוסחם העברי).
מקור הכינוי "מנדלי מוכר ספרים"
בשיחה שניהל שלום אברמוביץ' עם הרב מזא"ה הוא סיפר כיצד נוצר הכינוי "מנדלי מוכר ספרים":
שלום יעקב אברמוביץ' נולד בעיירה קאפוליע שבקרבת מינסק (כיום בבלארוס) לחיים משה ברוידא.
אברמוביץ' קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר, ולאחר שהתייתם מאביו ב-1849 למד בישיבות בטימקוביץ', בסלוּצק ובווילנה, וספג הרבה מהווי היהודים שם, שבהמשך השתקף ביצירותיו.
על תלאותיו בתקופה של יתמות הוא מעיד באוטוביוגרפיה קצרה שכתב, בה הוא התייחס למות אביו כשהוא היה בן 13: "ויעזוב אחריו אשה ובנים בחוסר כל.
ומרוב עוני גליתי ממולדתי והלכתי לנוע על בתי הישיבות בערי ליטא...
ובעת ההיא אמי נשאת לאיש חוכר בית הרחיים...
ותלך אמי לבית אישה היא ובניה הצעירים ממני, ואני נשארתי גלמוד בעיר בלי משען ומשענת.
בלא חמדה הלכתי אז וקצתי בחיי מכאב לב ומשבר רוח, כי נער אנוכי, ימי חיי עוד מעטים וצרותי רבות עד מאוד.
ובלכתי קודר בחמת רוחי והנה קראני אבי חורגי אליו.
ולמען לא אוכל לחם עצלות למדתי מספר שעות ביום את בניו..."
לאחר שנתיים בסלוצק שב להתגורר עם אמו בבית בעלה בכפר הקטן מלניק (Mielnik), אז באימפריה הרוסית, כיום בפולין.
בגיל 17 לערך החל לכתוב את שיריו הראשונים, בעברית מליצית ועל נושאים תנ"כיים.
בהמשך נסע מנדלי לדרום האימפריה הרוסית עם דודתו, בניסיון להתחקות אחרי בעלה הנמלט.
חוויות אלה שימשו בסיס לספרו היידי הנודע ביותר, 'פֿישקע דער קרומער' ("פישקֶ'ה החיגר", ביידיש).
בסוף נסיעותיהם התיישב מנדלי בעיירה קמניץ פודולסק שבמערב אוקראינה, ושם נישא לאישה שהתגלתה כסובלת ממחלת נפש.
בתקופה זו פגש את המחבר המשכילי אברהם בר גוטלובר, שהשפיע על יצירתו.
גוטלובר, שהיה מורה בבית ספר ממשלתי ליהודים, הדריך את מנדלי הצעיר, שלמד בעזרתו ובעזרת בנותיו ספרות, מתמטיקה ומדע, גרמנית ורוסית, עבר בחינות הוראה ואף עבד כמורה בבית הספר שבעיירה.
בתקופה זו כתב את חיבורו הראשון שיצא בדפוס: "מכתב בדבר החינוך", שהודפס בעיתון "המגיד".
לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה נישא לפסי לוין ונולדו לו 5 ילדים, ארבע בנות ובן.
אווה חווה, נדיזדה ורחל ובת אחת ששמה לא ידוע ובנו מאיר שהתנצר ונשא אשה פראבוסלבית.
מנדלי קבל את התנצרות בנו בצער רב.
בנו של אחיו חיים משה, היה הגינקולוג ד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שניהל בשנות הארבעים והחמישים את בית החולים הדסה בתל אביב.
רבים מצאצאיו של מנדלי המתגוררים בבלגיה הם נוצרים אדוקים.
בערוב ימיו שב לקיום מצוות.
מנדלי נפטר באודסה, בשלהי שנתו השמונים ושתיים ושם נקבר.
הוא היה קבור תחילה בבית הקברות היהודי הישן באודסה, אך בשנת 1933, כאשר השלטונות הרסו את בית הקברות היהודי, הם העבירו את קברו בשלמותו עם קברים נוספים לבית עלמין נוצרי, שבו בין שלל המצבות נושאות צלב בולט קברו המרשים של מנדלי עם מגן דוד ואותיות עבריות.
כשנה לאחר מותו של מנדלי מוכר ספרים פרסמו חיים נחמן ביאליק, ויהושע חנא רבניצקי חוברת לזכרו, תחת הכותרת: "מנדלי מוכר ספרים (שלום בן משה חיים אברמוביץ): קובץ מאמרים על תולדותיו וערכו האישי והספרותי (בצירוף תמונותיו ועצם כתב ידו)".
בתחילת דרכו בשנות ה-60 של המאה ה-19 הִרבה שלום אברמוביץ' לכתוב ספרי מדע פופולרי, ספרות שימושית, ביקורת ספרים ומאמרים פובליציסטיים שהעסיקו את הציבור היהודי (בעיקר בעיתון "המגיד").
הוא תבע התייחסות פעילה לבעיות החברה היהודית ברוסיה.
תוכניתו להפיץ מדע והשכלה מעשית באה לידי ביטוי בתרגומיו לספרי טבע ותולדות ישראל לשימושם של הקוראים והתלמידים העבריים, ובעיבודים ותרגומים ליידיש מן הספרות המסורתית.
מבחינה ספרותית היה מנדלי קשור למסורת המשכילית ולספרות התחייה הלאומית.
יצירתו רוויה אהבה ליהודים הפשוטים, תוך יציאה נגד ההסתה האנטישמית ונישולם הכלכלי והאזרחי של יהודי רוסיה.
לצד זאת, ביטאו יצירותיו ביקורת סאטירית נוקבת על דרכי החינוך היהודי ועל אופי החיים המסורתי בעיירות היהודיות, ומצד שני גם על היהודים המשכילים ועל מגמת ההתבוללות שלהם.
מנדלי היה פעיל בעיתונים יהודיים של ההשכלה, למרות היותו נתון גם לתחייה היהודית הלאומית והציונית.
מסיבה זו כתב הן בעברית והן ביידיש, לסירוגין.
יצירתו של מנדלי הייתה מורכבת גם מבחינה לשונית, בהיותו ממניחי היסודות לספרות היידית המודרנית ולסגנון העברי.
מנדלי החל את כתיבתו בעברית כסופר משכילי וכתב ספרות לפי כל כללי העברית המשכילית.
בשלב מסוים פנה לכתוב ביידיש וערך גם בשפה זו מהפכה לשונית, שהתבטאה בהרחבת השימוש ביידיש המדוברת לצורכי ספרות יפה.
אחרי הפסקה גדולה חזר ב-1886 לכתוב בעברית בעיתון "היום", אבל החליט לוותר על השימוש בכללי העברית המקראית והכניס לתוך אוצר המילים והדקדוק שלו את לשון חז"ל והלשון הרבנית של ימי הביניים.
בספרו "בסתר רעם" (1886) פתח מנדלי סגנון חדש בכתיבה העברית, סגנון קולח ומגוון המשקף את היידיש שדוברה בסביבתו ומשתמש בכל הרבדים ההיסטוריים של העברית.
לצורך ספריו העבריים, שהיו בחלקם שכתוב של ספרים שכתב ביידיש, נזקק ללשון שתייצג דיבור עממי שוטף, מתובל בהלצות ובתיאורים מפורטים, ואת הצורך הזה סיפק בהשתחררות מכבלי המליצה המקראית המשכילית, בפנייה למטבעות לשון ואוצר מילים חז"ליים ובשילוב מאפיינים תחביריים מן השפות האירופיות.
שפתו של מנדלי נתפסה כ"לשון סינתטית", כלומר, מורכבת מכמה רובדי לשון קודמים ולא כהמשך ישיר של רובד לשון מסוים.
בעת האחרונה עברו חוקרים רבים להחזיק בתפיסה שלפיה מהווה לשונו המשך ישיר של הספרות הרבנית והחסידית של תחילת העת החדשה, בליווי תוספת של יסודות חדשים, דקדוקיים בעיקר.
מנדלי נחשב בעיני רבים כיוצר "הנוסח" של הלשון העברית המתחדשת בספרות.
ספרות יפה, אמר ביאליק, הייתה גם לפני מנדלי.
אבל את 'הנוסח' המוצק, שהולך וכובש את הספרות העברית בימינו – הביא לעולם מנדלי.
עד מנדלי היו רוב הסופרים כותבים בלא נוסח.
הנוסח איננו סגנון בלבד או ריתמוס וצורה בלבד, מסביר ביאליק, אלא הוא השם הכולל של טכניקות הכתיבה הללו, ונראה שגם התולדה שלהם.
עד מנדלי לא היה נוסח מקובל בכתיבה ספרותית.
הסופרים נשענו על הפסוק, על הציטוטים המוכנים מהמקרא.
אך לעיתים קרובות הייתה זו עבורם משענת קנה רצוץ, טוען ביאליק.
אין היא מספקת כדי לתאר את תהליך התפתחותה של העברית והתפתחותו של הדור.
יוצר הנוסח הספרותי מסייע לדורו לחשוב ולנסח היטב את מחשבותיהם ואת הרגשותיהם.
הוא יוצק משמעת לעולמם הפנימי ובעקבותיה לדרך כתיבתם.
הנוסח של מנדלי, כותב החוקר אבנר הולצמן, נעשה מעין תקן מחייב של פרוזה עברית ראויה, הן בתוכנה והן בלשונה.
מנדלי כתב על חיי החברה היהודית במזרח אירופה, על אורחות החיים, המנהגים, האמונות וההווי.
הוא התמקד בגיבורים לא הרואיים, (בניגוד לגיבוריו של אברהם מאפו, למשל) אלא תיאר את היהודי הטיפוסי המצוי על צדדיו הקומיים והפתטיים.
לשונו התיאורית התבססה על הרמוניה עשירה של כל רבדיה ההיסטוריים של הלשון העברית, תוך שימוש נרחב בלשון חז"ל, ספרי דת ומוסר ובמטבעות לשון ארמיות.
כתיבתו ודמותו של מנדלי היוו נושא לחיקוי ולהערצה והכינוי האוהד "סבא" שנתן לו שלום עליכם, אומץ על ידי כל.
מנדלי, טוען יוסף חיים ברנר במאמרו הידוע: "הערכת עצמנו בשלושת הכרכים", היה האמן הראשון שכתב באמת על אודות היהודים בתקופתו.
הוא הביט במציאות בצורה ישירה ולא משוחדת, ובכך השיג את המהות של היהדות שלנו.
הייחוד שלו הוא שאינו כותב על הכלל מתוך ניסיונו וחוויותיו האישיים.
הוא מעמיד את האובייקט: החברה היהודית, העיירה היהודית - כדבר שעומד בפני עצמו.
לכסלון (עיירה בדיונית בכתביו של מנדלי) יש האמת שלה!
"משפט שלום והוא אספת מאמרים שונים מאת שלום יעקב בן חיים משה אברמאוויץ", מוציא לאור: דפוס ר' יוסף ראובן בן ר' מנחם מן ראם, וילנא, תר"כ, 1859 (146 עמודים).
"דברי הימים לבני הרוסים: נעתק לטובת בני ישראל אשר יקראו וידעו קורות בני ארץ מגורתם", מאת שלום יעקב אברמויץ (מנדלי מוכר ספרים), אדעסא, דפוס ניטשע איוואנוביץ, תרכ"ח, 1867 (43 עמודים).
"בעמק הבכא" – גרסה ראשונה של הספר יצאה ביידיש בשנת 1865 בוורשה בשם "דאס ווינטשפינגערל" (טבעת המופת), בארץ בהוצאת דביר ללא ציון שנת ההוצאה.
"דיא טאקסע" (1869), תורגם לרוסית על ידי יוסף פטריקאווסקי, נדפס בביעלאיא צערקאו בשנת 1884.
"יודל", נדפס בוורשה בשנת 1875.
"ספר הקבצנים" - "פישקע דער קרומער", א.
מעשה פון יודישע ארעמע לייט פון שי אבראמאוויטש (אלוף כתבים מן מענדעלע מוכר ספרים), נויארק, דפוס י.ל.
מסיפוריו הקצרים שנדפסו בעיתונים וירחונים שונים: "בסתר רעם", "לא נחת ביעקב", שם ויפת בעגלה", "בימי הרעם", "בישיבה של מעלה בישיבה של מטה", "הנשרפים", "בימים ההם" (פתיחתא), הוצא לאור על ידי יהושע חנא רבניצקי, 1900.
"מנדלי מוכר ספרים לבני הנעורים", א'.
עגלתו של תוספות יום-טוב, הוצאת דביר, תל אביב, א"י, 1929
"כל כתבי מנדלי מוכר ספרים", ספר א'.
רשימה לתולדות < כתובות בידי עצמו >.
רשימה לתולדות של ממ"ס...יהושע חנא רבניצקי, הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ה (1935), תרצ"ו (1936).
"בימים ההם", דביר, תל אביב, 1961, דפוס סטראוטיפי, ספרית דביר לעם, מ"ד, סדרה א' (קע"ז עמודים).
"האישון הקטן": "דאס קליינע מענטשעלע", תרגם, ערך והביא לדפוס שלום לוריא, תשמ"ד, 1983, הוצאת ספרים של אוניברסיטת חיפה, חיפה.
"הנשרפים", ספרים הוצאה לאור, צפת, 2006.
"הברנש הקטן", תרגם מיידיש והוסיף מבוא שלום לוריא, הוצאת כרמל, ירושלים, 2012.
"מנדלי מוכר ספרים" (סאציאליסטיע יוגנט ביבליאטעק 6), מוציא לאור: לאדוש: יוגנט - בונד צוקונפט אין פוילן, 1947.
"כל כתבי מנדלי מוכר ספרים < ש.י.
אברמוביץ > עם תמונת המחבר", אודיסא, ועד היובל, קראקא, דפוס י.
פישר (ללא ציון שנת ההוצאה).
דרכי ספרות - מנדלי מוכר ספרים, הוצאת דביר, ללא ציון שנת ההוצאה.
מנדלי - פרקי ספרות (מנדלי מוכר ספרים), הוצאת דביר, ללא ציון שנת ההוצאה.
דאס ווינטשפינגערל: וואס מיט דעס קען איטליכער מענטש שר גרייכן אלץ וואס זיין הארץ ווינשט.../ דעם ספר האט געשריבען אין דער דייטשע שפראכע הירש ראהטמאנן פון רוססלאנד:...
פון מענדעלי מוכר ספרים, מאת איש שלום יעקב אברמוביץ, מו"ל לא ידוע, ירושלים, תשכ"ה, 1964 (42 עמודים).
"כל כתבי מנדלי מוכר ספרים: שמונה רישומי עט מעשה ידי לודוויג שוורין", הוצאת דביר, תל אביב, תשכ"ו, 1965 (הדפסה י"ב, דפוס סטראוטיפי).
"מנדלי מוכר ספרים - ספורים קטנים", מבחר ערוך ומבואר בידי ד"ר משה מהלר, הוצאת שוקן, תל אביב, תש"ד, 1943 (ספרי מופת לבתי ספר, יוצאים לאור בהשתתפות בית הספר הריאלי העברי בחיפה ובעריכתו).
"כתבים באבם", תרגם, ערך והביא לדפוס שלום לוריא, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, חיפה, 1994.
"פרק שירה", תרגם, ערך והוסיף מבוא שלום לוריא, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, חיפה, 2000.
הרולד אטמר לנץ, ספר תולדות הטבע: "על החי ועל הצומח ועל הדומם..., תעתק לשפת עבר הקדושה מאת שלום יעקב בן חיים משה אברמוביץ (מנדלי מוכר ספרים), מוציא לאור: ליפסיא ועוד, תרכ"ב–תרל"ג (1861-1872), 3 כרכים.
חוברת א': על החי ועל הצומח ועל הדומם, ליפסיא דפוס כ.
פאללראטה, כח' מ'ע'ש'י'ו' ה'גיד עמו, תרכ"ב.
חוברת ב': העוף, זיטאמיר, דפוס ש.
שאדאוו, תרכ"ז, 1866. חוברת ג': הזוחלים, ווילנא, האלמנה והאחים ראם, תרל"ג, 1872.
מכתב על דבר החינוך, המגיד, 1856 (מאמרו הראשון).
"דער פריזיוו", מחזה בחמש מערכות.
"פישקה החיגר" (מחזמר על פי סיפורו של מנדלי מוכר ספרים), משה וילנסקי, עמוס אטינגר, 1967. תיאטרון השדרה מנחם גולן, מציג יעקב בודו: במחזמר העממי לפי יצירתו של מנדלי מוכר ספרים, "פישקה החיגר", עיבוד ובימוי יואל זילברג, תיאטרון השדרה, תל אביב, 1968.
"די טאקסע", קטעים מן המחזה הופיעו בתרגומה של בלהה רובינשטיין בכתב העת 'דחק', כרך יב' (2020).
מנדלי מוכר ספרים מונצח בשמות רחובות בערים רבות כמו ירושלים, תל אביב, רחובות, חולון, רעננה, באר שבע, הרצליה, קריית אתא ועוד.
בעיר תל אביב-יפו מחולק על שמו פרס המעודד את יצירתם של סופרים ביידיש.
אתר לממכר ספרים אלקטרוניים בעברית.
רשימת התפוצה "מענדעלע" המוקדשת לשפה ולספרות היידיש, בטריניטי קולג'.
ב-17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דואר שנקראה "סופרים עבריים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים ו-2 סופרות, ביניהם מנדלי מוכר ספרים.
מנדסינו הוא מחוז בצפון קליפורניה, ארצות הברית.
צפונית לסן פרנסיסקו ומערבית לסנטרל ואלי.
נכון לשנת 2010, האוכלוסייה מנתה כ-87,841 תושבים.
את המחוז מייחדים קו החוף של האוקיינוס השקט, יערות סקוויה נאה, תעשיית היין וההשקפה הליברלית בכל הנוגע למריחואנה.
מחוז מנדסינו היה אחד המחוזות הראשונים במדינת קליפורניה.
המחוז הוקם ב-1850, בזמן קום המדינה.
עקב האוכלוסייה הדלה, המחוז לא זכה לממשל משלו ועד שנת 1859 היה כפוף לממשל של מחוז סונומה.
המחוז קרוי על שם אנטוניו דה מנדוסה, מנהלן ספרדי, המשנה למלך הראשון שמשל בעולם החדש.
מַנְדְּריל (שם מדעי: Mandrillus sphinx) הוא מין של קוף במשפחת הקופים בעלי הזנב, המקורב בעיקר לדריל, וכן לבבון.
הן המנדריל והן הדריל סווגו בעבר באותו סוג עם הבבונים, אבל מחקרים עדכניים קבעו שהם מינים נפרדים.
המנדריל הוא הקוף הגדול ביותר שאינו קוף אדם.
המילה "מנדריל" פירושה "אדם-קוף" (לפי מילון אוקספורד).
המנדריל מזוהה על ידי פרוותו אשר צבעה צבע-זית והפנים והישבן הצבעוניים של הזכרים, המנדריל הוא היונק הצבעוני ביותר בעולם.
הצבע מתחזק עם הבגרות המינית.
הנקבות בעלות צבעים כהים יותר.
הצבע מודגש יותר כשהקוף מעורר מינית וככל הנראה מהווה דוגמה לברירה זוויגית.
צבע הישבן כנראה משמש לחיזוק הנראות בצמחייה הסבוכה של יער הגשם ועוזר לתזוזה של קבוצת קופים.
הצבעים משמשים גם לסימון מעמדו של קוף בהיררכיה החברתית: נמצא כי זכרים שליטים נצבעים באדום זוהר יותר מחבריהם החלשים וכי אין כמעט עימותים בין זכרים שיש הבדלי גוון ביניהם
משקל הזכרים הוא כ-30 ק"ג ויכול להגיע גם ל-50 ק"ג, בעוד הנקבות מגיעות לחצי ממשקל זה.
המנדריל יכול להגיע לתוחלת חיים של 31 שנים בשבי.
הזכרים מגיעים לאורך של קרוב למטר, בעוד הנקבות קטנות יותר (כ-60 ס"מ).
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3.5 שנים.
המנדריל מצוי ביערות הגשם של דרום ניגריה, דרום קמרון, גבון, גינאה המשוונית והרפובליקה של קונגו.
התפוצה מוגבלת על ידי נהר סנאגה בצפון והנהרות אוגווה ואינווידו במזרח.
על פי מחקרים עדכניים אוכלוסיית המנדרילים מצפון ומדרום לנהר אוגווה מהווים תת-מין נפרד.
תקופת ההיריון של המנדריל נמשכת 6-7 חודשים, ונולדים צאצאים בין ינואר לאפריל.
למרות זאת, המנדריל מזדווג כל השנה בתקופת הייחום, המתרחש פעם ב-33 ימים.
צאצאי מנדריל נולדים עם עיניים פקוחות ופרווה.
יש להם פרווה שחורה ועור ורוד במשך החודשיים הראשונים.
הם נאחזים בבטן אמם מיד וכבר יכולים לתמוך במשקל של עצמם.
האמהות יוצרות קשרים עם ילדיהן.
עם הבנות הקשר נמשך אל תוך הבגרות, ועם הבנים הקשר נמשך עד שהבן מגיע לבגרות מינית.
הקשרים כוללים פליית כינים מהפרווה.
מנדרילים הם יצורים חברתיים שחיים בקבוצות גדולות, שכוללות בעיקר נקבות וצעירים ומונהגות על ידי זכר שליט.
רוב הזכרים הבוגרים הם מתבודדים.
קשה להעריך במדויק את גודלה של קבוצת מנדרילים ביער, אולם צילום קבוצה שחוצה פער בין שתי חלקות יער או חוצה כביש היא דרך אמינה לחשב את גודל הקבוצה.
הקבוצה הגדולה ביותר שזוהתה בדרך זו הכילה 1,300 פריטים, בפארק הלאומי לופה בגבון - ההתקבצות הגדולה ביותר של קופים לא אנושיים שתועדה אי פעם.
המנדריל הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מצמחים, חרקים, וחיות קטנות.
את מזונו הוא משיג על ידי חיפוש מזון באדמה.
אף על פי שהמנדריל בדרך-כלל לא צד חיות גדולות, קבוצת מנדרילים נצפתה צדה ואוכלת צביון.
קבוצה גדולה של מנדרילים יכולה לגרום לנזק משמעותי ליבול בתוך זמן קצר מאוד, ובמקומות שבהם הם נפוצים הם נחשבים למזיקים.
טורפו הטבעי הראשי הוא הנמר.
מנדרילים ניצודים לצורכי מזון בכל אזור תפוצתם, גם ברובה וגם בכלובים (כלוב) וברשתות.
בקמרון, הרס בתי גידול לחקלאות גם כן נחשב כאיום על קיומם.
מנדרין (שם נוסף: שפרירנון הודי, שם מדעי: Synchiropus splendidus) הוא דג קטן בעל צבעים עזים ממשפחת השפריריים.
בדומה לשאר הדגים ממשפחת השפריריים המנדרין הוא דג קטן, אורכו המרבי כ-6 ס"מ.
גופו כמעט גלילי, עטוף בעור דק מכוסה בריר שמשמש כמחסום פיזי מצוין מפני פרזיטים ודוחה בצורה אפקטיבית טורפים פוטנציאלים.
למנדרין ראש קצר ושתי עיניים גדולות ובולטות, פיו קטן וניתן למתיחה קדימה.
בתוך הפה מספר שורות של שיניים קטנות.
בדומה לשאר הדגים במשפחה זימיו של המנדרין נראים כשני חורים קטנים ולשני סנפירי הגב יש קרניים רכות.
המנדרין הוא הדג הצבעוני ביותר במשפחת השפריריים ולכן הוא זוכה לפופולריות רבה.
המנדרין הוא אחד משני מינים שידוע כי צבעם הכחול נובע מתאי פיגמנט ולא מננו-מבנים, השני הוא ה-Synchiropus picturatus.
הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי במין זה בגודל הקרן הראשונה של סנפיר הגב שארוכה פי 2 אצל הזכרים.
למרות איטיותם והעובדה שהם יחסית נפוצים בתחום מחייתם, דגי המנדרין לא נצפים לעיתים קרובות.
תורמים לכך גודלם הקטן והעובדה שהם אינם יוצאים לחפש מזון מחוץ לאזור מחייתם.
המנדרין קיבל את שמו בזכות צבעיו העזים המזכירים את לבושו של המנדרין מהעידן של סין הקיסרית.
הוא מוכר גם, באופן מטעה, כגובי מנדריני מכיוון שהוא דומה לדגי קברנון או לקרנון.
שמות נוספים בהם הוא מכונה הם "מנדרין ירוק", "דג קשקוש", "מנדרין מפוספס", ו"דג פסיכדלי".
בשם "מנדרין פסיכדלי" מכונה גם המין הקרוב Synchiropus picturatus.
הדג Siniperca chuatsi הידוע גם כאוקונוס סיני נקרא גם הוא מנדרין.
המנדרין חי באוקיינוס השקט באזור שבין אוסטרליה לאיי ריוקיו.
דגי המנדרין שוכנים בתוך שוניות אלמוגים המספקות להם הגנה.
הם מעדיפים לחיות בשוניות הקרובות לחופים.
המנדרין ניזון מסרטנאים וחסרי חוליות קטנים שחיים בין הסלעים בשוניות האלמוגים.
אף על פי שהוא פופולרי מאוד בקרב מגדלי דגי נוי, המנדרין נחשב לדג קשה מאוד לגידול בגלל הרגלי האכילה שלו.
חלק מהדגים לא מתרגלים לחיים בתוך האקווריום והם מסרבים לאכול דבר מלבד שטצדאים ושטרגליים חיים (כמו בטבע).
למרות זאת, הדגים שכן מסתגלים לאוכל באקווריום נחשבים לעמידים מאוד בפני מחלת הנקודות הלבנות.
המנדרין אגרסיבי מאוד ועלול להילחם בזכרים אחרים עד המוות.
מנדרין אוריינטל, בנגקוק הוא מלון בן חמישה כוכבים בבנגקוק בבעלות חלקית ובניהולה של קבוצת המלונות מנדרין אוריינטל.
הוא ממוקם לגדות נהר הצ'או פראיה, המבנה המקורי היה המלון הראשון שנבנה בתאילנד כשהוא נפתח כאוריינטל ב-1879. כיום, המלון הוא אחד משני הנכסים המהווים את ספינות הדגל של קבוצת מנדרין אוריינטל הוטל והוא נודע בשל השירות שלו, שבאופן עקבי ממצב אותו כאחד המלונות הטובים בעולם .
כשסיאם נפתחה לסחר זר אחרי החתימה על הסכם בורינג, המלחים שאכלסו את הספינות שהעבירו את הסחורות דרך בנגקוק נזקקו למגורים על החוף.
כדי לעמוד בדרישה זו קפטן דיירס, אמריקאי ושותפו בארנס פתחו מלון בשם אוריינטל.
מספר שנים אחרי כן שותפות של רבי חובל דנים פתחה מלון חליפי באזור באנג ראק.