tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2001 הוציאה חברת "הד ארצי", ללא ידיעתם והסכמתם של חברי הלהקה, אלבום אוסף כפול, צעד שספג ביקורת מפי חברי הלהקה ואף קראו לא לקנות את האלבום.
שנה לאחר מכן חזרו חברי הלהקה לסיבוב הופעות משותף.
המאבק המשפטי עם הד ארצי
בעקבות הפקת אלבום האוסף על ידי "הד ארצי" ב-2001, הגישו חברי הלהקה בשנת 2004 תביעה בסכום של 2.5 מיליון שקל נגד "הד ארצי" ובעלי תפקידים בה.
בתביעה צוין כי הלהקה מעריכה את ההיקף הריאלי של התביעה בלמעלה מ-8 מיליון שקלים, אבל מפאת גובה האגרה צומצם סכום התביעה.
חברי הלהקה טענו שהאלבום הופק בניגוד להסכמים שבינם לבין החברה וכן שבחירת השירים נעשתה בלא התייעצות עמם ועל כן "האוסף לא משקף את הטעם האמנותי של חברי הלהקה".
לאחר 9 שנות מאבק, באפריל 2013 חייב בית המשפט המחוזי בתל אביב את "הד ארצי" לפצות את הלהקה ב-1.7 מיליון שקלים.
בינואר 2008 בישרו חברי הלהקה על התאחדות הלהקה לסבב הופעות ולהפקת דיסק משותף חדש.
בחודש דצמבר פורסם שהאלבום החדש בוטל בשל בעיות בין חברי הלהקה ארקדי דוכין ומיכה שטרית, אשר נוצרו כנראה בגלל הבדלים בסגנון המוזיקלי שלהם שהשתנה במשך השנים.
כמו כן, דוכין התקדם בכתיבת והקלטת שירים לאלבום מהר יותר משטרית.
דוכין כתב והקליט 12–14 שירים בעוד שטרית הקליט רק 2, אף על פי שהוסכמה תרומה משותפת שלהם.
מצב זה תרם להפסקת העבודה על האלבום המשותף.
הוחלט שהשירים שכתב דוכין יופיעו באלבום סולו שלו, כולל שני השירים של שטרית בהסכמתו.
ב-20 במאי 2013 הודיע ארקדי דוכין כי הלהקה חוזרת לפעילות מוזיקלית ותצא לסיבוב הופעות חדש.
את קוזו (שלמה אלמקיס), חבר הלהקה אשר מנגן בגיטרה בס, החליף גולן זוסקוביץ'.
סיבוב ההופעות נקבע לקיץ 2013 בלבד, אך בשל מכירת הכרטיסים המוצלחת, הלהקה המשיכה להופיע גם בשנים 2014–2015 בתדירות נמוכה יותר.
סיבוב ההופעות 2017 - 25 שנים לאלבום "שינויים בהרגלי הצריחה"
בשנת 2017 הלהקה ציינה 25 שנים לאלבום "שינויים בהרגלי הצריחה" בסיבוב הופעות גדול שהחל ב-25.1.17 ונגמר ב-5.10.17.
סיבוב ההופעות 2019 - 25 שנים לאלבום "רדיו בלה בלה"
בשנת 2019 הלהקה ציינה 25 שנה לאלבום הקונספט "רדיו בלה בלה" ב-4 הופעות מיוחדות.
בדומה לאלבום, השתתפו בהופעות סולנים אורחים רבים במגוון תפקידים, ביניהם אמיר דדון, נינט טייב, עמיר בניון, קובי מרימי וערן צור, היחיד מבין האורחים שהשתתף כאורח גם באלבום עצמו.
את תפקיד הקריין, שמילא באלבום אלי ישראלי, ביצע בהופעות ליאור אשכנזי.
מאיר בנאי, שהשתתף באלבום כסולן אורח במספר שירים והלך לעולמו זמן קצר לפני סיבוב ההופעות, שותף בקולו בתפקידיו המקוריים כשבשיר "צפוי שינוי" הוקרנו סרטונים ותמונות שלו על מסך וידאו.
סיבוב ההופעות 2025 - "הסיפור האמיתי" במלאת 35 שנים להקמת הלהקה
בתחילת 2025 צוינה הלהקה 35 שנים של יצירה במופע "הסיפור האמיתי".
ניר צדקיהו (תופים) באלבום הבכורה
החגורה הירוקה של סטטן איילנד היא רצועת פארקים ושטחים פתוחים במרכז סטטן איילנד - רובע מרבעי העיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפארק, ששטחו 9.37 קמ"ר, הוא השני בגודלו מבין הפארקים של העיר ניו יורק, והוא מנוהל על ידי מחלקת הפארקים והפנאי של העיר ניו יורק.
מרבית שטחי הפארק, בניגוד לסנטרל פארק ולפארק פרוספקט, הם שטחים טבעיים ובלתי מתוכננים.
בפארק מסלולי טיול רבים המאפשרים למטיילים לחוות את נוף היערות והביצות שבשטחי הפארק.
בשנות ה-60 מנע לחץ ציבורי ניסיון לחצות את הפארק בכביש מהיר.
חלקי הכביש המהיר שלא הושלם מצויים היום בשטח הפארק.
בשנת 1982, נוסף לפארק שטח של 100,000 מ"ר שהיה שייך לעיר ניו יורק ושימש כחווה עירונית.
החגיגה של באבט (בדנית: Babettes gæstebud) הוא סרט דני בבימויו של גבריאל אקסל.
הסרט מבוסס על סיפור קצר של הסופרת הדנית איזק דינסן (קארן בליקסן).
ב-1987 זכה הסרט בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מספר על פליטה חסרת כל שמגיעה לכפר נוצרי קטן והופכת לסוכנת ביתן של שתי זקנות עדינות.
יום אחד היא זוכה בהגרלה בסכום כסף גדול ומחליטה להכין סעודה מפוארת בנוסח הפריזאי הישן לכבודם של אנשי הכפר.
שתי אחיות נוצריות פרוטסטנטיות אדוקות, מרטין ופיליפה, גרות בכפר קטן על החוף המערבי המרוחק של יוטלנד בדנמרק של המאה ה-19. אביהן היה כומר שהקים קהילה נוצרית קטנה בכפר.
כשאביהן מת, ובאין אנשי קהילה חדשים, האחיות המזדקנות מפקחות על הקהילה המידלדלת של המאמינים הזקנים.
הבזק של 49 שנים לאחור מראה את האחיות בצעירותן.
יש לבחורות היפות מחזרים רבים, אך אביהן דוחה את כולם.
כל בת הייתה מחוזרת על ידי בחור נלהב שביקר ביוטלנד - מרטין חוזרה על ידי קצין פרשים שוודי צעיר בשם לוראנס, שנשלח להישאר עם דודתו ביוטלנד כדי לתקן את התנהגותו הרעה.
פיליפה חוזרה על ידי זמר בריטון מהאופרה של פאריס, אשיל פאפין, בזמן שהיה בחופשה בכפר.
שלושים וחמש שנים מאוחר יותר, אשה בשם באבט (סטפאן אודראן) מופיעה בפתח ביתן של האחיות.
היא נושאת רק מכתב מהמחזר לשעבר של פיליפה, הזמר פאפין, שבו הסביר כי היא פליטה מההתקפה על הקומונה הפריזאית ב-1871 והמליץ עליה לתפקיד סוכנת בית.
האחיות לקחו את באבט כטבחית ועוזרת בית שלהם ללא משכורת, ובמשך 14 השנים הבאות היא התגלתה כדמות צנועה ועקשנית שמקלה בהדרגה את חייהן של האחיות בכפר הנידח.
הקשר היחיד שלה לעברה הוא כרטיס לוטו שחבר בפריז מחדש לה בכל שנה.
יום אחד, היא זוכה בהגרלה של 10,000 פרנקים.
במקום להשתמש בכסף כדי לחזור לפריז ואל אורח החיים שאבד לה, היא מחליטה להוציא אותו בהכנת "ארוחה צרפתית אמיתית" לאחיות ולקהילה הקטנה שלהן לרגל יום הולדתו המאה של הכומר המייסד.
יותר מסתם חג, הארוחה היא מתנת התודה של באבט לאחיות.
באבט חוזרת לפריז כדי להסדיר את האספקה שתישלח ליוטלנד.
החומרים מגיעים מפוארים ואקזוטיים, והגעתם לכפר גורמת לדיונים רבים בקרב התושבים.
הם מעולם לא ראו בעבר את מרכיבי הארוחה והאחיות מתחילות לדאוג שהארוחה תהיה חטא של יוקרה חושנית, אם לא צורה כלשהי של תעלול.
בכנס חפוז, האחיות והקהילה מסכימות לאכול את הארוחה אבל לוותר על כל אזכור על האוכל ועל ההנאה ממנו במהלך כל הערב.
החלק האחרון של הסרט מתמקד בהכנה ובהגשה של הארוחה של באבט, פרוסה ביד רחבה עם מגוון מנות בבית הכפרי של האחיות.
הסרט, שהוצג עד עכשיו בעיקר בצבעים קודרים, מראה בהדרגה יותר ויותר צבעים, תוך התמקדות במאכלים השונים.
לוראנס, המחזר לשעבר של מרטין, הוא עכשיו גנרל הנשוי לחברת בית הדין של המלכה.
הוא מופיע כאחד מהאורחים יחד עם דודתו, כשהוא תוהה האם הבחירה שעשה בצעירותו, לוותר על אהובתו בשביל חיים נוחים, אכן הייתה נכונה.
הוא אינו מודע לתוכניות של האורחים האחרים, וכאיש העולם הגדול שהוצב בפריז, הוא האדם היחיד בשולחן שמגיב על הארוחה.
הוא מבדר את האורחים בתשבחות על האוכל והשתייה יוצאי הדופן, ומשווה אותם לארוחה בלתי נשכחת שאכל שנים קודם לכן אצל שפית ב"קפה אנגלה" המפורסם בפריז.
למרות שהחוגגים האחרים מסרבים להגיב על התענוגות שמסיבה להם הסעודה (והם אף אינם מבחינים בין לימונדה לבין שמפניה), הארוחה של באבט מפרקת את חוסר האמון והאמונות הטפלות שלהם, ומרוממת אותם פיזית ורוחנית.
עוולות ישנות נשכחות, אהבות עתיקות ניצתות מחדש, ואמונה ברוח האדם מתיישבת על השולחן.
לאחר הארוחה האחיות מניחות כי באבט תחזור לפריז, אלא שהיא מגלה להן לתדהמתן, שהיא הוציאה את כל כספי הזכייה שלה על הארוחה ושהיא לא הולכת לשום מקום, כי אף אחד לא מחכה לה בפריז, כל מכריה מתו.
היא גם מגלה להן שהיא הייתה השפית של אותו "קפה אנגלה" שהגנרל הזכיר.
מרטין אומרת לה בדמעות, "עכשיו תהיי ענייה כל ימי חייך", ואילו באבט משיבה "אמן הוא אף פעם לא עני", על מנת להבהיר שהבישול הוא האמנות שלה.
החברים של יאנה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1999 בבימויו של אריק קפלון, עם אוולין קפלון וניר לוי בתפקידים הראשיים.
הסרט מציג קונפליקטים בין אהבה ורגישות לזולת לבין פרנסה ובצע הכסף על רקע קשיי העלייה השנייה והגדולה מברית המועצות ומלחמת המפרץ.
העלילה עוקבת אחר שתי משפחות של עולים חדשים מרוסיה המתגוררות באותו הבניין בו גר אלי (בגילומו של ניר לוי), סטודנט לקולנוע שמתכונן לעזוב את ישראל על מנת להמשיך את לימודיו בניו יורק.
המשפחה הראשונה כוללת את יאנה (בגילומה של אוולין קפלון) ובעלה פימה (בגילומו של ישראל דמידוב), שהם שותפיו לדירה של אלי.
בתחילת הסרט, פימה בורח באופן פתאומי לרוסיה ומשאיר מאחור את יאנה כשהיא בהריון ובחובות.
בעוד שיאנה מתקשה להתמודד עם המציאות החדשה, מתפתח בהדרגה רומן בינה לבין אלי, אשר מתרחש על רקע המתיחות של מלחמת המפרץ הראשונה.
המשפחה השנייה כוללת את אליק (בגילומו של ולדימיר פרידמן) ומילה (בגילומה של לנה סחנובה), בנם התינוק, ואת סבה המשותק של מילה, יצחק (מגולם על ידי מוסקו אלקלעי).
בשל המצוקה הכלכלית שהם חווים אליק ומילה מחליטים לשלוח את יצחק עם עיטורי הגבורה שלו לקבץ נדבות לצד נגן ברחוב בשם יורי (בגילומו של שמיל בן ארי).
אליק סבור שיצחק יצליח לקבל יותר כסף מאנשים שעוברים בקרבת נגנים משום שהוא נתפס כאחד מהם.
במקביל, סיפור אהבה מן העבר מתפתח מחדש בין יצחק לבין בעלת הבניין, רוזה (בגילומה של דליה פרידלנד).
ככל שהסרט מתקדם, סיפורי הדמויות מצטלבים בדרכים לא צפויות.
שחקנ/ית דמות אוולין קפלון יאנה ניר לוי אלי שמיל בן ארי יורי מוסקו אלקלעי יצחק דליה פרידלנד רוזה ולדימיר פרידמן אליק ישראל דמידוב פימה דינה דורון לובה לנה סחנובה מילה ג'ניה פישר אדיק אנה פינשטיין מיה אביתר לזר דניאל לוסי דובינצ'יק בתו של יורי
בשנת יציאתו התמודד הסרט בטקס פרסי אופיר וזכה בעשר קטגוריות, בהן הצילום, הבימוי, העריכה, התסריט, המשחק (עבור אוולין קפלון, ניר לוי, מוסקו אלקלעי ודליה פרידלנד) ועבור הסרט עצמו – פרס הסרט הטוב ביותר לשנת 1999.
הסרט זכה להצלחה עצומה בישראל ובעולם וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבל ירושלים, בפורטוגל, בפרס "קריסטל גלוב" בפסטיבל קרלובי וארי צ'כיה, במונפלייה, בארצות הברית, באיטליה, ברוסיה ובפיליפינים.
הוא השתתף בפסטיבלים גם בצרפת, בסין, בקנדה ובגרמניה והופץ לאחר זכיותיו בארצות הברית ובאירופה.
החד־קרן הוורודה הבלתי נראית היא אלה של דת פארודית המשמשת לסאטירה של אמונות תאיסטיות.
הדמות מלעיגה טיעונים דתיים שמסתמכים על אי־יכולת של בני האדם להפריך או להוכיח קיומם של אלים, כדי להוכיח שאלים קיימים.
כמו שאי אפשר להוכיח או להפריך את קיומו של אלוהים, אי אפשר להוכיח או להפריך את קיומה של אלה שהיא חד־קרן ורוד בלתי נראה.
לרוב ממחישים את הדמות באמצעות ציור של חד־קרן ורוד שנמצא בשלבי היעלמות, או על ידי משטח ריק.
אתאיסטים וספקנים משתמשים לפעמים בדמות כדי להגחיך טיעונים דתיים, על ידי החלפת המילה "אלוהים" בביטוי "החד־קרן הוורודה הבלתי נראית".
ההיגיון מאחורי הדמות הוא שמכיוון שאי אפשר לראות אותה, ידוע שהיא בלתי נראית, וששאר תכונותיה מבוססות על אמונה.
ההתייחסות הראשונה לדמות הייתה בקבוצת הדיון alt.atheism ב־7 ביולי 1990, אך היא פותחה על ידי קבוצת סטודנטים ב־ISCA בין השנים 1994–1995, ואיתה פותחה אמונה דתית אבסורדית שמפורטת במניפסט.
בנוסף, במשך השנים נוצרו ציורים שלה "מתגלה" במקומות שונים, ונוצר לוגו לדת פרודית זו.
בשנת 1996 אומץ רעיון דומה לחד־קרן הבלתי נראית כאמצעי לימוד במחנה הקיץ הראשון לחשיבה חופשית בארצות הברית.
אחת מהמשימות שקיבלו המחנאים, הייתה לנסות להוכיח שחד־קרניים בלתי נראים, שמשמשים כמטפורה לאלים, אינם קיימים.
ריצ'רד דוקינס, בספרו "יש אלוהים?", התייחס לדמות באומרו שהיא החביבה ביותר על פילוסופים מבין שאר הטיעונים כנגד הדת.
החברים של נאור היא קומדיית מצבים ישראלית אשר שודרה בערוץ 10, החל משנת 2006. יוצר הסדרה הוא נאור ציון אשר גם כתב וגם ביים את כל פרקי הסדרה, ובנוסף כיכב בהם.
שיר הפתיחה של הסדרה, "לא נרדמת תל אביב" נכתב, הולחן (והושר במקור) על ידי דני רובס, ומושמע בסדרה בביצועה של עדי כהן.
את מעברוני המוזיקה שנשמעים במהלך הפרקים מנגן אבי סינגולדה.
הסדרה שודרה במקור בערוץ 10 במשך 3 עונות עד אוגוסט 2011. ב-4 בספטמבר 2019 עברה הסדרה מערוץ 10 לערוץ 13 במסגרת שידורי רשת, עקב מיזוג הערוצים.
צילומי העונה הרביעית החלו באוגוסט 2016, והיא עלתה לשידור ב-23 בפברואר 2017 ושודרה עד חודש יוני באותה השנה.
פרק הסיום של עונה זו הוקדש לזכרה של השחקנית רונית איבגי, אשר גילמה את אימו של נאור ב-3 העונות הקודמות ונפטרה מעט לפני הפקת העונה.
ב-2012 שודרה הסדרה בערוץ הוט קומדי סנטרל בשידורים חוזרים.
ב-2019 שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ רשת 13.
ב-24 במאי 2022 הודיע ציון בעמוד האינסטגרם שלו כי התחיל לכתוב סרט המשך לסדרה המבוסס על הפרק סכסכן במאפיה, וכתב שהסרט יקרא סכסכן במאפיה 2.
הסדרה מתמקדת בארבעה חברים טובים, רווקים בשנות השלושים לחייהם, אשר גרים בלב תל אביב - נאור (נאור ציון), וייסמן (בני אבני), דדי (יובל סמו), עומרי (יוני זיכהולץ), מיקה (תמר קינן - עונה 1 ו-2) ודפי (מלי לוי - עונה שלישית, מירב פלדמן - עונה רביעית).
בתחילת כל פרק מופיע נאור מול קהל בקטע סטנד-אפ.
הנושא עליו הוא מדבר בקטע הסטנד-אפ קשור בדרך כלל למאורע המרכזי בפרק.
מבנה זה מרמז על מקורות ההשראה של ציון, ומטשטש במכוון את ההבדלים שבין הסטנדאפיסט נאור ציון לבין דמותו הבדיונית בסדרה.
בדומה לסדרה פאזל, 'החברים של נאור' שואבת במודע השראה מסיינפלד, שהייתה לשם דבר בעולם הטלוויזיה של שנות התשעים, והיוותה השראה לקומדיות רבות.
הנושא המרכזי הנידון בכל פרק סובב סביב חייהם של ארבעה רווקים תל אביביים, תוך הקצנת מצבי היום-יום.
נאור ציון (בתפקיד עצמו): הדמות הראשית בסדרה העובד כסטנדאפיסט.
יש לו אובססיה לתרבות הפופ.
בעל אופי מכובד לפי הסדרה.
דניאל וייסמן (בני אבני): חברו הטוב ביותר של נאור.
השקט בחבורה, עובד כיזם מצבות ומנהל יחסי הציבור של נאור בכל הקשור להופעותיו.
במהלך העונות, הוא ועומרי מנסים להשיג בחורות.
אלדד (דדי) הראל (יובל סמו) (עונות 1–3, אורח בעונה 4): חבר של נאור.
טייס F-15 בצה"ל שהתגייס לחיל האוויר רק משום שחשב שכך ישיג בחורות.
חזר בפרק הסיום של עונה 4, התאהב ביעלי (דנה פרידר).
בפרק האחרון בורח איתה מהחתונה שלה.
מיקה (תמר קינן) (עונות 1–2): ידידת נפש של נאור מהילדות, איתה נאור והחבר'ה מתייעצים, אך אף פעם לא מקשיבים לעצותיה.
הקול הנשי בחבורה, שונאת שהם לא מקשיבים לה.
עומרי (יוני זיכהולץ) (עונות 2–4, אורח בעונה 1): בלש פרטי, החבר "רע" של החבורה.
הם לפעמים לא שמחים לקבלו בחזרה, אחרי שנזרק מבחורה, ועוזב את החבורה לכמה ימים, אך הוא מצליח לשכנע אותם בטענה שלכל חבורה יש חבר "רע" בה.
נוהג לנסות להשיג בחורות ביחד עם ויסמן.
דפי (מלי לוי / מירב פלדמן) (עונה 3–4): מצטרפת בעונה ה-3 ומחליפה את מיקה בתפקיד הנשי בחבורה כחברה טובה של נאור שחזרה משהות ארוכה בחו"ל.
ממכונת כ"משועממת" בחבורה, והחליפה את מיקה (תמר קינן) כקול הנשי בחבורה.
בעונה השלישית מגולמת על ידי מלי לוי ובעונה הרביעית מגולמת על ידי מירב פלדמן.
נצח אזולאי (שלומי קוריאט) (עונה 4, אורח בעונה 3): חבר של נאור ואיש עסקים מצליח מאוד.
תחמן, ו"מלקק" לנאור, בדרך כלל כדי להשיג ממנו טובה.
בנג'י (ארז כהנא) (עונה 4): חברו של נאור.
חנה ציון (רונית איבגי) (עונות 1–3): אמו השתלטנית של נאור.
מכנה את נאור כ"עמלק" על כפיות הטובה שהוא מפגין לדאגות שלה.
תמיר לנדאו (אהרון זילברברג) (עונה 1, אורח בעונה 2): בן זוגה של מיקה.
פלוטו (דוד קיגלר): מעריץ של נאור, משמש כסנג'ר של החבורה.
לפי ציון הדמות מבוססת על ויועדה במקור לסטנדאפיסט והשחקן ירון ברלד.
אליעזר דלאל (משחק בתפקיד עצמו): הבעלים של פיצריית "הסובל" המיתולוגית בתל אביב, מקום המפגש הקבוע של הדמויות הראשיות.
דלאל משמש כ"מנטור" של החבורה.
נוהג להגיד "רק אני סובל".
עינב (שני קליין) (עונה 4): שכנה של נאור בבניין.
שונאת ריחות מציקים, ואת הבניין הקודם.
אודי (אושרי כהן) (עונה 4): שכן של נאור בבניין.
שירי מימון: (משחקת בתפקיד עצמה)
יעקב בודו: (משחק בתפקיד עצמו)
גאלה קוגן: (משחקת בתפקיד עצמה)
זאב רווח: (משחק בתפקיד עצמו)
אורי גלר: (משחק בתפקיד עצמו)
דודו טופז: (משחק בתפקיד עצמו)
יהודה ברקן: (משחק בתפקיד עצמו)
רותם סלע: (משחקת בתפקיד עצמה)
נטע אלחמיסטר: (משחקת בתפקיד עצמה)
מיכל דליות: (משחקת בתפקיד עצמה)
שני סווינגר / שונטל סויסה: (ענת מגן-שבו)
אושרת קוטלר: (משחקת בתפקיד עצמה)
סילבי כנאפו / סלבית כנף: (אניה בוקשטיין)
אלירז שדה: (משחק בתפקיד עצמו)
יובל שם-טוב (משחק בתפקיד עצמו)
במהלך הסדרה, מספר פרקים היו שונים מעלילת הסדרה המקורית או ארוכים מהרגיל.
בעונה השנייה, פרק הסיום שודר כפרק כפול באורך שעה ונקראו "ספיישל המאפייה", אך בפועל אלו שני פרקים נפרדים שחוברו יחדיו.
ב-19 באפריל 2011 שודר פרק מאחורי הקלעים עם ראיונות של צוות שחקני העונה.
הפרק כלל גם פרטי עלילה על הפרקים הבאים:
"יש לה פיפל" - הפרק ששודר במסגרת העונה השנייה, עסק בשיטת מדידת המדרוג והפרומואים לקראת שידור הפרק פנו לבעלי שלט ה"פיפל-מיטר" שמודד את הרייטינג בערוצי הטלוויזיה.
משום כך, שידור הפרק יצר ביקורת מצד ועדת המדרוג הישראלית שביקשה לא לפנות ישירות לצופים המסוימים האלה, כיוון שהדבר יכול ליצור אחוזי צפייה לא אמינים וכאלה שלא מייצגים את האוכלוסייה הכללית.
הפרק זכה לנתון של 18.1%, שהיה גבוה מהממוצע של העונה השנייה שעמד על 14.1%.
"הפרחה הסמויה" - בעונה השלישית, הפרק "השנים הראשונות של הפרחה הסמויה" הוא למעשה פרק ספין אוף (Back door pilot) שעוקב אחרי דמותה של שונטל סוויסה (ענת מגן-שבו), שהופיעה בפרק "הפרחה הסמויה" בעונה השנייה של הסדרה.
נאור ציון כתב על הפרק באתר הסדרה: הדמויות הקבועות של הסדרה לא הופיעו בפרק, מלבד דלאל, וייסמן ונאור בסיום הפרק.
הפרק זכה לרייטינג של 19.3% והפך לפרק הנצפה ביותר של הסדרה כולה.
ציון מסביר שהתגובות שקיבל הפרק "הפרחה הסמויה" בעונה השנייה , ציין והוסיף .
בינואר 2014 החלה בערוץ 2 של הזכיינית רשת קומדיית המצבים "עממיות", שנכתבה בהשראת הפרק "הפרחה הסמויה".
השחקנית נטע גרטי החליפה את ענת מגן-שבו בתפקיד של "שונטל סוויסה", וכן השחקניות רותם זיסמן-כהן ואניה בוקשטיין לוהקו שוב לגלם את דמותן של "רונית יעקב" ו"סילבי כנאפו", החברות הטובות של שונטל.
טענות על אלימות מצד נאור ציון
לקראת עליית העונה הרביעית של הסדרה שלח "ארגון השחקנים בישראל" מכתב לחברת "יואב גרוס הפקות" ולערוץ 10 המפיקים את התוכנית, ובו כתב הארגון בשם השחקנים טענות על אלימות מילולית ואף פיזית מצד נאור ציון.
הטענות, שהגיעו מהשחקנים, אנשי הארט וההפקה של העונה הרביעית שעבדו עם נאור, מספרות על אווירה מאוד לא נעימה בסט הצילומים של הסדרה.
למרות הטענות, צילומי העונה הסתיימו כמתוכנן והיא עלתה לשידור ב-23 בפברואר 2017.
העונה הראשונה שודרה בנובמבר 2006 כרצועת פריים שנייה לאחר "שומר מסך" וזכתה לפרק בכורה שגרף 13.1% רייטינג וממוצע עונתי של 10.5%.
העונה השנייה שודרה בערוץ 10 מפברואר 2009 לאחר "הישרדות" וזכתה לפרק פתיחה של 18% וממוצע עונתי של 13.1%.
העונה השלישית שודרה בערוץ 10 החל מאפריל 2011 ופרק הבכורה של העונה קיבל 18%.
הפרק הנצפה ביותר של הסדרה הוא הפרק "השנים הראשונות של הפרחה הסמויה" שקיבל 19.3% והגיע למקום השני בטבלת התוכניות הנצפות ביותר לאותו ערב (אחרי חדשות 2).
התאריכים בטבלה מתייחסים לשידור הסדרה בערוץ 10 והמדרוג לשידור הראשון של הפרקים.
החברים של ברני היא תוכנית טלוויזיה חינוכית לילדים בגילאי הגן ובית הספר היסודי.
במקור הייתה זו תוכנית אמריקאית בשם "Barney & Friends" ("ברני וחברים"), וגרסאות מקומיות שלה דובבו במדינות רבות בעולם.
רק ישראל ודרום קוריאה זכו להפיק גרסאות מקוריות של הסדרה, לאחר קבלת אישור מאולפני "ליריק".
כוכב הסדרה הוא דינוזאור סגול וידידותי מסוג טירנוזאורוס רקס בשם ברני המחנך ומבדר קבוצת ילדים באמצעות שירים, ריקודים ובעזרת גישה ידידותית ואופטימית.
ברוב הפרקים הופיעו גם הדינוזאורית הירוקה בובה בון והדינוזאור הצהוב ביג'יי, והחל משנת 2006, הצטרף הדינוזאור הכתום ריף.
לחן שיר הנושא מבוסס על השיר העממי האמריקאי "יאנקי דודל" ולחן שיר הסיום מבוסס על השיר העממי האמריקאי "this old man" הנקרא "i love you" או בגרסה הישראלית "בשבילי, בשבילך".
במקביל הישראלי, סרטוני המשאבים לשימוש פנימי, בחינת נושאים ספציפיים והעונה השנייה והשלישית לא דובבו בעברית.
בשנת 2022 יצא סרט תיעודי בשירות הסטרימינג "peacock" (בישראל ב-yes) בשם "i love you, you hate me" שמציג תופעה של אנשים ששונאים את הסדרה.
עלתה סדרה בשם "עולמו של ברני" שמציגה גרסה חדשה ומונפשת של ברני.
ההפקה הישראלית של התוכנית הופקה מ-1997 עד 1998 ושודרה בערוץ 2 עבור זכיינית טלעד ב-1997, בערוץ הילדים ב-1998 ובהופ!
בשנת 2000. הנוסח העברי נכתב ותורגם על ידי אהוד מנור ובתו ליבי.
השחקנים הישראלים שגילמו את דמותו של ברני היו אבי טרמין ויהויכין פרידלנדר שדיבבו את הטקסט בזמן אמת, וג'וש שגיא שהפעיל את הבובה של ברני בתזמון מדויק עם המדבב.
את בובה בון גילמה ציפי מור ואילו בובי בן הודח מהתוכנית בישראל, למרות שעדיין הופיע בחלקים קטנים בפרקים בודדים.
שתי עונות יצאו לגרסה בישראל.
כאשר בעונה השנייה שונתה התפאורה החיצונית.
השחקנים דיבבו את הבובות במהלך יום הצילום באופן סימולטני ובהתאם להוראות הבמאית איריס ארגמן בלהוסקי שבמקביל ביימה את צוותי הצילום, הקול והתאורה באולפן.
למרות העובדה שהתעסקות בתסריט נעשתה לעיתים רחוקות, בחלק מהפרקים השתנו קטעים או אפילו קווי עלילה שלמים כדי להתאים למסורות הישראליות (כמו "אולה, מקסיקו!" עסקה כעת בחפלה ערבית (סעודה בחיי מצרים).
חלק מהפרקים של העונה הראשונה שוחררו בקלטות וידאו על ידי חברת קלסיקלטת משנת 1998 וב-DVD.
ברני (דיבוב: אבי טרמין/יהויכין פרידלנדר; הפעלה: ג'וש שגיא)
בובה בון (דיבוב: ציפי מור, הפעלה: פאני אברהם)
צוות השחקנים הילדים בגרסה הישראלית
צוות השחקנים המבוגרים בגרסה הישראלית
ג'וש שגיא (שודד הים בעל זקן הקשת)
אלי גורנשטיין (אדון עשר לי)
אהוד מנור (סבו של טל)
עפרה פוקס (סבתה של יאנה)
מלכת הדמיון (בקלטת הידוע תחת השם "בואו נדמיין עם ברני")
אנימלס (הפרק לא דובב לעברית)
לאחר העיבוד העברי (1999 - ואילך)
ב-1998 יצא לאקרנים סרט בשם "ההרפתקה הגדולה של ברני", שדובב לעברית ב-1999 על ידי אולפני אלרום.
זו הפעם היחידה שהסרט דובב בשפה העברית.
העלילה מספרת על הילדים קודי, אבי ומרסלה שיוצאים עם ברני וחבריו ביג'יי ובובה בון אחרי הביצה המסתורית שבתוכה מגשים חלומות.
החברים של פיטר הוא סרט בריטי מסוגת הקומדיה דרמטית משנת 1992. את התסריט כתבו הקומיקאית האמריקאית ריטה רודנר ובעלה מרטין ברגמן.
הבמאי והמפיק של הסרט היה קנת בראנה.
בתפקידים הראשיים הופיעו יו לורי, אלפונסינה אימנואל, אימלדה סטאונטון, ריצ'רד בריירס, סטיבן פריי, ריטה רודנר, טוני סלאטרי , פילידה לאו, אלכס לואו, אמה תומפסון וקנת בראנה.
קבוצה של חברים מתאספת בערב השנה החדשה בביתו הכפרי של פיטר (סטיבן פריי) .
עשר שנים קודם לכן הופיעו החברים יחד בלהקה קומית באוניברסיטת קיימברידג', כעת לא כל כך ברור אם יש להם משהו במשותף.
החברים של פיטר הם: אנדרו (קנת בראנה) תסריטאי בהוליווד; מרי (אימלדה סטאונטון) ורוג'ר (יו לורי) זוג נשוי המחברים ג'ינגלים; שרה (אלפונסין אמנואל) מעצבת תלבושות זוהרת ומגי התמהונית (אמה תומפסון) עובדת בהוצאה לאור.
בניגוד חריף לחבורה המגובשת מהאוניברסיטה נמצאים אתם גם קרול (ריטה רודנר) אשתו כוכבת הטלוויזיה של אנדרו, בריאן המגושם (טוני סלאטרי) המאהב העכשווי של שרה.
ורה (פילידה לאו) היא סוכנת הבית של פיטר המביעה מורת רוח ממעשיו, ובנה פול (אלכס לואו).
ריצ'רד בריירס מופיע בקצרה כאביו של פיטר.
למרות שהסרט הוא קומי באופיו, כבר מההתחלה יש בו התייחסויות לנושאים רציניים יותר.
אביו של פיטר נפטר ופיטר מתכנן למכור את הבית אחרי המסיבה האחרונה שהוא עורך.
בעיות הנישואים של אנדרו וקרול נועדו יותר לשעשע, אך רוג'ר ומרי מתאוששים מטרגדיה שחוו, מות בנם הקטן, אחד מזוג תאומים.
מגי הבודדה מגיעה נחושה בדעתה לשכנע את פיטר שהם יכולים להיות יותר מאשר ידידים, גם שרה אינה מאושרת כפי שהיא מציגה את עצמה.
הנושאים שהסרט דן בהם ידידות, נישואים, נאמנות, חומרנות והתמודדות עם מוות ושכול.
במובנים רבים הוא מזכיר את הסרט האמריקאי "החברים של אלכס".
פסקול הסרט כולל שירים רבים של אמנים משנות השמונים של המאה העשרים, כמו Tears for Fears (אשר שירם "Everybody Wants to Rule the World" מושמע על רקע הקרדיטים בפתיחה), הפריטנדרס וברוס ספרינגסטין.
הפסקול שנמכר כתקליטור לא כולל את השיר "The Way You Look Tonight" מאת ג'רום קרן כפי שבוצע בסרט.
חלק מהצוות היו למעשה יחד באוניברסיטת קיימברידג'.
יו לורי, סטיבן פריי, אמה תומפסון וטוני סלאטרי השתתפו ב"קיימברידג' פוטלייתס" להקת סטודנטים קומית הדומה לזו המתוארת בסרט.
מרטין ברגמן שהיה שותף לכתיבת התסריט השתתף אף הוא ב"פוטלייתס".
בזמן צילומי הסרט בראנה היה נשוי לאמה תומפסון, היא יצאה עם יו לורי בזמן לימודיהם באוניברסיטה.
פילידה לאו היא אמה של תומפסון והיא השתתפה יחד עם ריצ'רד בריירס, אימלדה סטאונטון ואלכס לואו בסרטו של קנת בראנה "מהומה רבה על לא דבר".
לורי וסטאונטון המגלמים בסרט זוג נשוי, שבו לגלם זוג נשוי בסרט "על תבונה ורגישות" על פי תסריט שכתבה אמה תומפסון.
יו לורי וסטיבן פריי שיתפו פעולה בתוכניות טלוויזיה רבות שהבולטות שבהן היו "קטעים עם פריי ולורי" ו"ג'יבס וווסטר".
סטיבן פריי טוני סלאטרי ופילידה לאו הופיעו יחד בסדרת הטלוויזיה "החוק לפי קינגדום".
החברה לקניית אדמת יריחו הייתה מיזם משנת תרל"ב (1872) לקניית אדמות כיכר הירדן ליד יריחו מידי השלטונות העות'מאנים לצורך הקמת יישוב יהודי.
בין יוזמי קבוצת הרכישה בארץ ישראל היו הרב מאיר אוירבאך, יואל משה סלומון, יהושע ילין, ישעיה אורנשטיין והרב בנימין סלנט.
בחו"ל היו רבי חיים אלעזר וקס, יודא ליב קוזמיראק, משה מונטיפיורי, הרב נתן אדלר (השני) רבה של לונדון.
בשנת 1872 העמידה הממשלה העות'ומאנית למכירה פומבית שני שלישים מאדמת יריחו.
הרקע לכך היה שהשלטון המרכזי החליט להטיל מס על הקרקעות.
כאשר בקשו לגבות את המס מהאריסים אשר עיבדו את האדמות, הם הודיעו שהיות שהם נהנים רק משליש היבול, הם מוכנים לשלם רק שליש מהמס על האדמות.
לפי כך הממשלה החליטה כי שני שלישים של השטח, השייך לבעלי האדמה, יועמד למכירה, וזאת היות שבעלי הקרקעות לא היו מוכנים לשלם את המס שנדרש מהם.
לרב וואקס מקאליש הייתה תוכנית רבת מעוף להתנחלות המונית של יהודי הגולה בארץ ישראל ולצורך כך ארגן חברת מניות.
הצעה לקנות את אדמות יריחו נראתה מבטיחה ביותר.
וקס השקיע מרץ רב ברכישת אדמות יריחו.
איסוף הכסף והעברתו לארץ היו כרוכים באיסור מצד השלטון הצאר, שהיה ביחסי מלחמה עם הטורקים, הרב ווקס שילם שוחד לפקידים הרוסיים לשכנעם שאין מטרת הכסף לבצר את השלטון הטורקי.
וקס גייס את חותן בנו, ר' יהודה לייב קושמיראק מעשירי פולין, לקנות את שטחי יריחו, קושמירק השיב בחיוב והקציב לכך מאה אלף רובל.
משה מונטיפיורי ביקש לעזור לקושמרק בקניית הקרקעות
השטח שעמד למכירה עמד להירכש על ידי אחד משני אישים: האחד, האפנדי מוסה פאשא אל חוסייני מנכבדי ירושלים, והשני, עשיר ארמני תושב מצרים.
קבוצת יהודים מירושלים התארגנה והחליטה כי היא תרכוש את השטח.
הקבוצה הגיעה לידי הסדר כספי עם שני הרוכשים הפוטנציאליים.
ואכן, השלטונות בירושלים אישרו את העסקה והשטח עמד להרשם על שם קבוצת היהודים מירושלים.
בתרל"ה נסעו בחשאיות הרב ח.
וואקס עם ליב קוזמיראק לארץ ישראל לסיים המקח, קושמירק היה בגיל מבוגר מאוד, ופתאום חלה, הרופאים המליצו לו שיחזור מיד לפולין.
ההסכם נשלח לאישור לשלטון המרכזי בקושטא.
הסולטאן הטורקי בקש לדעת מהי הנתינות של קוני השטח ביריחו.
ראשי הקבוצה, כמו ברכישות אחרות שנעשו בארץ ישראל הציעו לחברי הקבוצה כי האדמה תירשם על שם נתינים עות'מאניים, אך המשקיעים האירופאיים חששו לכספם וסירבו לכך שהקרקע תרשם על שם באי-כחם.
כאשר הוברר לסולטאן כי רוכשי השטח הם זרים אירופאיים, הציע עבור השטח סכום העולה על זה שהוצעה על ידי הקבוצה מירושלים, ואדמת יריחו הייתה לאחוזת הסולטאן.
כבר בחרו שם למקום "פתח תקווה".
מקור השם היה לקוח מספר הושע:
מייסדי המקום רצו לבא בכך את הרצון להסיר מהעיר את שם הקודם, אשר נקבע בספר יהושע במעשה עכן: ועמק זה, לפי דברי הנביא, יהיה לפתח תקווה.
יהושע ילין, שהיה מיוזמי הרכישה, אמר בסיום העסקה שלא יצאה לפועל: "בשברון לב ובדאבון נפש: ו"
כישלון הניסיון לרכוש את אדמות כיכר הירדן הביאו להקמתה של "החברה לעבודת האדמה וגאולת הארץ", בשנת תרל"ו (1875), ומאוחר יותר להקמת המושבה פתח תקווה באזור אומלבס.
בל"ת - החברה לפתוח התעשייה בישראל בע"מ (בעבר: הבנק לפתוח התעשייה בישראל) היא חברה ישראלית שבעבר פעלה כבנק.
הבנק הוקם בשנת 1957 על ידי מדינת ישראל, בנק הפועלים, בנק לאומי בנק דיסקונט, התאחדות התעשיינים בישראל והסתדרות העובדים הכללית, במטרה להעמיד הלוואות לתעשייה, ביוזמת שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר.
הבנק גייס הון באמצעות הנפקת איגרות חוב ומכירת מניות בארצות הברית.
אך מדינת ישראל המשיכה להיות בעלת השליטה בבנק והוא שימש את המדינה כזרוע לתמיכה במפעלי תעשייה.
בשנות ה-70 עברו משרדי הבנק ממגדל שלום לבית אסיה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה פעילות הבנק להצטמצם, בעקבות תחרות מול הבנקים המסחריים שהגדילו את האשראי שסיפקו לתעשייה, בנוסף הפסיקה מדינת ישראל לספק הון לתעשייה באמצעות הבנק אלא באמצעות מענקים שסופקו ישירות למפעלים.
בשנת 2000, מכר הבנק לחברת אמפא את חברת הבת "חברת השקעות לפיתוח התעשייה בישראל".
באוגוסט 2002 נקלע הבנק לקשיי נזילות, חלקם בעקבות קריסת קבוצת פלד גבעוני לה הלווה הבנק כספים.
בנק ישראל סייע לבנק כמלווה של מוצא אחרון ונתן גיבוי לכספי המפקידים.
משנת 2003 לא עסק הבנק בפעילויות חדשות והתמקד בגביית האשראי שנתן ללקוחות ובפירעון פיקדונות שהופקדו בו.
ביולי 2008 פקע רישיון הבנק.
בנובמבר 2009 נרכש הבנק תמורת 572 מיליון ש"ח על ידי חברת בי ג'י איי השקעות שבשליטת איש העסקים צביקה בארינבוים.
נכסי הבנק בעת רכישתו כללו מזומנים, תיק אשראי ובו חובות, חלקם קשים לגבייה, וכן הפסדים צבורים, שאותם יוכל הבנק לקזז כנגד רווחים עתידיים, להקטנת המס על רווחים אלה.
כעבור כשנה הגיע בארינבוים לסיכום על מכירת את החברה למנורה מבטחים החזקות בסכום של כ-330 מיליון ש"ח, המותנה בגביית כספים בפועל מהתחייבות הקיימות.
החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, ידועה גם בשמה הרשמי - החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ, היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 1968 כדי לשקם את הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים ולפתחו כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי.
בשנות השמונים השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי, השיגה את מטרתה ואמורה הייתה להיסגר, אך נכון לשנת 2021 החברה ממשיכה לפעול, והיא עברה לאחריות משרד ירושלים ומורשת.
כיו"ר דירקטוריון החברה משמש עו"ד מוטי רינקוב.
בין השטחים שהפקיעה המדינה באפריל 1968, נכלל גם שטח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ששטחו כ-134 דונם, לרבות רחבת הכותל והמבנים שהיו בה.
ביולי 1968 החליטה הממשלה להקים את החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ כחברה ממשלתית בשליטת המדינה.
הרובע היהודי שוכן בשטח המנוהל בידי מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1970 החכיר המינהל את הרובע לחברה בחכירה ראשית.
את המבנים למגורים החכירה החברה בחכירת משנה לדורות למשתכנים ברובע, ואת שאר הנכסים החכירה בחכירת משנה לדורות או השכירה לפי העניין.
מאז הקמתה ועד שנת 1984 השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי.
היא בנתה כ-500 דירות, כ-100 חנויות וכמה מבנים למוסדות ציבור.
ברובע מתגוררות כ-600 משפחות, המונות כ-4,000 איש.
בשנים הראשונות לפעילותה הקצתה החברה דירות למשתכנים על פי קריטריונים לאכלוס הרובע שקבעה.
בשנת 1971 הקימה החברה ועדת אכלוס המורכבת מחברי דירקטוריון החברה ומעובדיה.
מדיניות האכלוס קבעה כי רק אחד מאלה רשאי לרכוש דירה ברובע: "או אזרח ישראל שהוא תושב בה ושירת בצה"ל, או עולה חדש שהוא תושב ישראל."
מדיניות האכלוס הביאה לכך שאוכלוסיית הרובע הייתה מורכבת בתחילה מ-50% חילונים מ-50% דתיים לאומיים.
אולם החל משנות ה-80 הפך הרובע לשכונת מגורים מבוקשת בקרב הציבור הדתי והחרדי, חלקם ממוצא אנגלו-סקסי והם מהווים רוב מוחלט של התושבים (למעט מספר משפחות של חילונים).
בציבור הדתי לאומי בולטים תלמידי ובוגרי ישיבת ההסדר "הכותל", השוכנת ברובע.
בקרב הציבור החרדי ברובע דומיננטית קבוצת ה"זילברמנים", בני משפחתו הענפה ותלמידיו של הרב יצחק שלמה זילברמן.
הללו נוהגים על פי מנהגי הגר"א, והקימו ברובע מוסדות חינוך מבוקשים הפועלים על פי שיטת זילברמן וקולטים תלמידים מכל רחבי ירושלים ואף מחוצה לה.
המשפחות הערביות שהתגוררו ברובע היהודי פונו תמורת פיצוי כספי.
מוחמד סעיד בורקאן, שפונה מביתו ברובע היהודי ועבר עם משפחתו לגור בבית חדש שנבנה עבורם בבית חנינא, עתר לבית המשפט העליון בדרישה לחכור את ביתו הקודם ברובע המשוקם, אך השופט חיים כהן דחה את בקשתו, ואמר:
מתחילת שנות ה-90 התמקדה החברה בפעילות תחזוקה של הרובע, לרבות ניקיון ושמירה, פיתוח וניהול אתרים ארכאולוגיים הפתוחים לקהל, החכרה של נכסים לדיירים מתחלפים והשכרה של הנכסים שנותרו ברשותה.
כמו כן, בניגוד לעיקרון שנקבע של "רובע רובע ועדתו", ואף כי פעילות כזו איננה מנויה בין מטרות החברה לפי תזכיר ההתאגדות שלה; החלה החברה לפעול בתחומי הבנייה והתחזוקה גם ברבעים אחרים בעיר העתיקה, בעיקר ברובע המוסלמי.
כך בין השאר, פותח מתחם "חצר גליציה" השוכן ברובע המוסלמי ומוחזק בידי האפוטרופוס הכללי.
כשהחברה פנתה אל האפוטרופוס בהצעה לפתח את השטח לנקותו ולתחזקו.
פרשת מכירת חלק מרחבת הכותל
בשנת 2000 נחשף בעיתון "גלובס", שביולי 1999 מכרה החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי חלק מרחבת הכותל המערבי לעמותת "עזרת מנחם".
המכירה בוצעה במיכרז שפרסמה החברה.
עמותת "עזרת מנחם" הייתה המציעה היחידה במכרז, ועל פי ההתקשרות בינה ובין החברה, רשאית הייתה העמותה לבנות במקום מרכז מבקרים גדול, שישמש גם בית מדרש ואולם לחגיגות פרטיות של בר מצווה.
בכירים במשרדי הממשלה ידעו זמן רב על העסקה, אולם העדיפו לשמור על חשאיות.
לימים התברר, כי ראשי העמותה הם המיליונר החרדי לב לבייב, יו"ר כולל חב"ד שלום דוכמן, הרב עדין שטיינזלץ, בנימין קליין, ששימש מזכירו של הרבי מלובביץ', בנציון דל, לשעבר מנכ"ל משרד החינוך; ושמואל סלבין, לשעבר מנכ"ל משרד האוצר.
מנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל, אבי דרכסלר, ניהל מאבק לביטולה של העסקה.
דרכסלר טען, כי העסקה חורגת מההסכם בו מסר המינהל את הרובע היהודי לניהול החברה לשיקום כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי; ולא כדי שתמכור נכסים אלו לצדדים שלישיים.
עמדתו התקבלה על ידי המחלקה המשפטית של משרד ראש הממשלה, ומיד לאחר מכן הורתה המחלקה להקפיא את ההליכים למימוש העסקה.
עם זאת, בשנות ה-90 מכרה החברה לשיקום הרובע היהודי ארבעה אתרים אחרים בעלי ערך היסטורי וארכאולוגי לגופים פרטיים.
שלושה מתוך ארבעת הנכסים נמכרו לעמותות חרדיות, המפעילות בהם תלמודי תורה.
בין האתרים: גן ארכאולוגי הממוקם ברחוב משגב לדך, וכולל בתוכו את כנסיית מרים של הגרמנים, שהקים בשנת 1132 הפלג הגרמני של ההוספיטלרים.
הגן, שמשמש אחד מאתרי התיור הבולטים ברובע היהודי, נמכר לישיבת "אש התורה", במיכרז שמתיר לה לבצע בנייה בתוך האתר הארכאולוגי.
חלקים מהמבנה ההיסטורי של בתי מחסה מכרה החברה לעמותה החרדית "נר לרחל ובניה".
בנובמבר 1982, עוד לפני סיומו המלא של שיקום הרובע היהודי, המליצה הוועדה לענייני ביקורת המדינה לממשלה למזג את החברה עם שתי חברות נוספות שעסקו בתחומי פיתוח בירושלים, כדי לחסוך בכוח אדם ולייעל את העבודה.
החברות הן, החברה לפיתוח מזרח ירושלים וחברת קרתא - חברה לפיתוח מרכז ירושלים.
בינואר 1983 אישרה מליאת הכנסת את המלצותיה של הוועדה לענייני ביקורת המדינה אך הדבר לא בוצע.
השרים האחראים ורשות החברות הממשלתיות דנו לסירוגין במשך תקופה ארוכה בעתיד החברה בלי שהגיעו לכלל דעה מוסכמת באשר לעתידה.
בשנת 1992 העירה מבקרת המדינה מרים בן-פורת על אי-הוצאתה לפועל של ההחלטה.
בשנת 2000 חבר הכנסת אופיר פינס, הוביל מהלך לפירוק החברה בעקבות פרשת מכירת חלק מרחבת הכותל אך המהלך נכשל ולא הסתיים בהצלחה.
במרץ 2004 פנה יו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה אל ראש הממשלה וביקשו לטפל במימוש החלטת הכנסת בדבר מיזוג החברות ולקיים דיון בהשתתפות שר התיירות, שר הבינוי והשיכון, נציג רשות החברות ונציג העירייה.
באפריל 2004 הציעה רשות החברות שייחתם הסכם ניהול בין החברה לחברה לפיתוח מזרח ירושלים (בלא שיתוף חברת קרתא) שתנהל את החברה.
באוגוסט 2004 הציעה השרה ציפי לבני, מ"מ שר הבינוי והשיכון דאז, לרשות החברות שייחתם הסכם ניהול בין החברה ובין חברה בבעלות ממשלתית מלאה.
רשות החברות קיבלה הצעה זו, ובספטמבר 2004 הגישה למזכירות הממשלה הצעת החלטה מתוקנת לאישור הממשלה.
בהצעה האמורה המליצה רשות החברות להטיל את תפקיד החברה המנהלת על החברה הממשלתית לתיירות.
בדברי ההסבר להצעת ההחלטה המתוקנת נקבע כי החברה השיגה את מטרותיה בכך שפינתה את הרובע ושיקמה אותו, וכי את הפעילות שביצעה בעת כתיבת ההצעה אפשר לנהל באמצעות חברה ממשלתית אחרת ובכך לפעול ביעילות ולחסוך כסף.
גם הצעה זו לא נדונה בממשלה.
באפריל 2005 שלח יצחק הרצוג, שר הבינוי והשיכון דאז, מכתב למנהל רשות החברות ובו נאמר כי הוא מתנגד בכל תוקף להצעת ההחלטה האמורה והציע כי תבוצע עבודת מטה שנועדה, בין השאר, לשקול חלופות בעניין הרחבת תחומי פעילותה של החברה.
בדוח מבקר המדינה בשנת 2005 נאמר:
באוקטובר 2009, הוועדה לענייני ביקרות המדינה, חזרה והמליצה לממשלה לפרק את החברה.
המלצת הוועדה הייתה לפרק את החברה, לחלוטין או לכל הפחות מכל פעילותה האופרטיבית, תוך השארת סמכויות אחזקת הנכסים הציבוריים-לאומיים וניהולם בידי החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי, או בידי חברה ממשלתית אחרת.
הוועדה אף הגדילה לעשות כאשר המליצה על תאריך יעד לפירוק החברה - ינואר 2013.
מבקר המדינה פרסם שלושה דוחות ביקורת בענייניה של החברה, הראשון בשנת 1981, השני בשנת 1992 והשלישי בשנת 2005, ממצאי הדוחות העיקריים:
בתוכנית המתאר המקורית של הרובע משנות השבעים נכללה תוכנית לבניית חניון ובו ארבעה מפלסים ומעליו מיזם מסחרי.
על פי התוכנית, תהיה הגישה אל החניון דרך מנהרה שתיחפר מתחת לחומות העיר העתיקה, בסמוך לשער ציון, והוא יכיל כ-650 מקומות חניה למכוניות פרטיות ותוספת לאוטובוסים.
לאחר מאבק ממושך של החברה להגנת הטבע, שחששה מההרס הצפוי של אתרים ארכאולוגים ומפגיעה ביציבות חומות העיר העתיקה במקום, שונתה התוכנית.
במקום זאת, יושר חלק מהשטח ונסלל חניון שבו כ-200 מקומות חניה.
החניון פעל בלא רישיון עסק עשרות שנים.
בשנת 2001 הגישה עיריית ירושלים כתב אישום נגד החברה בגין הפעלת החניון בלא רישוי.
בשנת 2003 קבע בית המשפט לעניינים מקומיים בירושלים כי על החברה להפסיק את הפעלת החניון.
רק בשנת 2007 הוסדר העניין.
כמו כן, במשך שנים רבות נהגה החברה למכור כ-1,000 תווי חניה שנתיים לחניון הרובע, הן לתושבי הרובע והן לאחרים, בעוד שמספר מקומות החניה בחניון הוא 200 בסך הכול.
בנובמבר 2004 אישר הדירקטוריון החברה לחדש את התוכנית לבניית חניון רב-מפלסי תת-קרקעי ומעליו בינוי אורבני של כ-18,000 מ"ר, שיכללו תמהיל משולב של מגורים, מסחר, מלונאות ושטחי ציבור אחרים.
הדירקטוריון הודיע שהתוכנית נמצאת בשלבי תכנון סופיים על ידי האדריכלים משה ספדי ודוד שרקי, אך הפרויקט לא קודם בפועל.
באוגוסט 2015, הודיע איתי בצלאל, מנכ"ל החברה הנכנס, כי תוכנית מתאר חדשה נמצאת בשלבי תכנון מתקדמים.
על פי התוכנית, ייחפר חניון תת־קרקעי שיכיל 600 מקומות חניה, ובנוסף לכך ייבנו 150 חדרי מלון בשילוב קומות מסחר.
מיזם שיקום בית הכנסת ה"חורבה" ושחזורו.
בית כנסת זה נבנה לראשונה בתחילת המאה ה-18 ושימש כאחד ממרכזי הפעילות הדתית של היהודים בארץ ישראל עד קום המדינה.
המבנה נהרס במלחמת השחרור כשהאתר נכבש בידי הצבא הירדני.
לאחר מלחמת ששת הימים עלו מספר הצעות בנוגע לשחזור בית הכנסת או להקמת אחר במקומו, ואף התקיימה תחרות אדריכלים בינלאומית, אך לבסוף נדחו ההצעות והחורבה לא נבנתה מחדש.
ההריסות נותרו כזכר לחורבן הרובע, ושוחזרה רק קשת תומכת אחת מבין הארבע המקוריות, שהפכה לאחד מסמלי הרובע והעיר.
לצד ההריסות הוקמה כיכר החורבה.
בראשית המאה ה-21 הוחלט על שחזור מבנה בית הכנסת בצורתו ההיסטורית, וב-2010 הוא נחנך ונפתח למתפללים ולציבור.
כנסיית הניאה הוא כינוי של "הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו", כנסייה ענקית קדומה שהייתה קיימת בירושלים בין שנת 543 לספירה ועד המאה התשיעית או העשירית.
בחלקו הדרומי של הרובע היהודי, ממזרח לקצהו הדרומי המשוער של רחוב הקרדו, ובמקום שבו אמורה הייתה להימצא על פי מפת מידבא, נחשפו בעומק רב שרידיה של כנסיית "הניאה", בשני אתרים שנחפרו: בשטח בתי מחסה ומחוץ לקו חומת העיר העתיקה השרידים המרשימים המחישו את גודל הכנסייה.
המרשימים בשרידים הארכיטקטוניים של הכנסייה הם של קמרונות התמך - מונומנט ארכיטקטוני יחיד במינו בירושלים.
קמרונות התמך מחולקים לשישה אולמות גבוהים, מקומרים ומטויחים הנשענים על אומנות מאסיביות.
במרומי הקיר הדרומי נתגלתה כתובת טיח ביוונית המציינת את הקמת כנסיית "הניאה" על ידי הקיסר יוסטיניאנוס.
בשנות השמונים פיתחה החברה את הקמרונות כאתר ארכאולוגי תיירותי.
הקמרונות שפצו וחזקו ומעליהם נבנה אמפיתיאטרון.
עקב התנגדות החרדים לקיומו של האמפיתיאטרון, הוא כוסה ברובו באדמה ונשתל בו גן וכן הותקנו בו מתקני שעשועים.
המקום נקרא "גן התקומה" ובחלק המערבי גם מרוכזים מתקני הספורט.
מאז אתר קמרונות "כנסיית הניאה" מתחת לאמפיתיאטרון סגור ואין אליו גישה לציבור.
בגן ממצאים ארכאולוגיים קדומים ומאוחרים, החל מתקופת הברונזה לפני כ-5,000 שנה, ועד ממצאים מהתקופה העות'מאנית לפני כמאה שנה.
חשיבותו העיקרית של הגן בשפע המבנים והממצאים מימי בית המקדש השני המוצגים באתרם.
החג של החגים הוא פסטיבל הנערך בעיר חיפה מדי שנה, במהלך חודש דצמבר.
הוא נועד לבטא את אופייה של חיפה כעיר בעלת אוכלוסייה מעורבת, שבה חיים במשותף בני כל הדתות ולקדם דו-קיום וסובלנות ביניהם.
שמו של הפסטיבל מבטא את כוונתו לציין את החגים הדתיים החלים בחודש דצמבר ובסמוך לו – חג החנוכה היהודי, חג המולד הנוצרי (החלים בסמוך זה לזה), חודש הרמדאן ועיד אל-פיטר או חג הקורבן האסלאמיים (החלים במועדים משתנים על פני השנה האזרחית ויכולים לחול בחודש דצמבר, על פי הלוח המוסלמי).
פעילויות הפסטיבל נערכות בסופי השבוע (ימי שישי ושבת) של חודש דצמבר.
הן מתקיימות באתרים שונים בעיר, אך מרביתן נערכות בשכונת ואדי ניסנאס ובשכונת המושבה הגרמנית הסמוכה אליה.
בימי הפסטיבל פתוחים מוזיאוני העיר בחינם לכל המבקרים.
הפעילויות כוללות מופעי במות, תהלוכות, הצגות, קונצרטים של מוזיקה מתקופות הבארוק והרנסאנס, תערוכות אמנות ומיצגי רחוב, סיורים וכנסים, ירידים ושווקים ופעילויות מיוחדות לילדים.
בשנת 2010 במרכז המושבה הגרמנית הוצג לראשונה מיצג של עץ חג המולד.
העץ נבנה על ידי המעצבת התעשייתית הדס איצקוביץ במשך חודש ימים.
גובהו של עץ הבקבוקים היה 12 מטרים, והוא היה עשוי מ-5,480 בקבוקי פלסטיק משומשים, שהושלכו על ידי תושבים ברחבי העיר למכולות האיסוף הקבועות למיחזור בקבוקים.
מאז התחילה מסורת הצגת עץ חג המולד כל שנה מחדש כחודש ימים בתאריכים הפסטיבל.
במשך 3 השנים הראשונות הוצג ברציפות עץ הבקבוקים המקורי ולאחר מכן על אותה תשתית של העץ מציגים עיצובים שונים כל שנה מחדש.
את הפסטיבל מארגנים עיריית חיפה, המרכז היהודי-ערבי "בית הגפן" וועד תושבי ואדי ניסנאס.
את הקונצרטים הליטורגיים מארגן "החוג למוזיקה קאמרית חיפה" בראשותו של פרופסור עמוס לניר.
הפסטיבל נערך מדי שנה מאז שנת 1993.
בדצמבר 2021 הרחיבה עיריית חיפה את האירועים לשני מוקדים עיקריים.
מוקד במושבה הגרמנית במסגרתו הואר כל קטע רחוב שדרות הציונות מכיכר המגינים ועד כיכר אונסק"ו לסובלנות ושלום בכניסה לגנים הבהאיים בפנסי אורות תלויים לרוחב האורות, כולל חנוכיות ואלמנטים קישוטיים אחרים.
בכיכר בפינת המגינים ושדרות הציונות הוצבו 3 פסלים מוארים" עץ חג המולד, חנוכיה וסמל מוסלמי עם סהר מעליו.
בכיכר הסובלנות שמו 3 פסלים מוארים של חנוכייה, כוכב בית לחם וסמל של סהר.
החברה לשירותי איכות הסביבה, בשמה הרשמי - החברה לשרותי איכות הסביבה בע"מ (ESC), היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 1990, על מנת לטפל בכל הפסולות המסוכנות המיוצרות בישראל, תוך שמירה והגנה על איכות הסביבה.
החברה מספקת מגוון רחב של פתרונות ושירותים בתחום איכות הסביבה לתעשייה, מכוני מחקר, מעבדות ועסקים.
בבעלותה של החברה מפעל, הנמצא בפארק אקו-תעשייתי בנגב נאות חובב, המטפל בשיטות מודרניות מתקדמות במגוון רחב של פסולות מסוכנות - אורגניות, אי-אורגניות, נוזליות ומוצקות.
בשנת 1980, החל לפעול "האתר הארצי לפסולת רעילה ברמת חובב", במקום רכזו חומרים מסוכנים מכל רחבי הארץ לצורך טיפול.
בפועל החומרים נזרקו למזבלה שהוקמה במקום ללא טיפול.
בשנת 1982, נסגר האתר אך הוא נפתח שוב שנה אחר כך, לאחר שהובטח כי הטיפול בפסולת ישופר.
בשנת 1987 הוקם במקום מתקן לטיפול בפסולת תעשייתית רעילה, עם זאת האתר המשיך לזהם את הסביבה ואת נחל הבשור.
בשנת 1990, הוחלט להקים את "החברה לשירותי איכות הסביבה", כחברה ממשלתית האחראית לניהול האתר.
ביוני 1993 הוחלט להכריז על החברה כמונופול בתחום סילוק פסולת רעילה בישראל.
בינואר 1994, הקים המשרד לאיכות הסביבה, ועדה של מומחים לצורך בחינת חלופות להקמת אתר חדש לאחסנת פסולה רעילה, במקום האתר ברמת חובב.
על רקע גידול משמעותי בכמות הפסולת הרעילה שהובאה לאתר, ולאחר שהתגלו מקרים רבים של טיפול כושל ורשלני בפסולת.
בחברה לשירותי איכות הסביבה ובמשרד לאיכות הסביבה, נבדקו מספר אתרים חלופיים.
בשנת 1997 החלה החברה לנהל משא ומתן עם חברת מפעלי ים המלח, להטמנת עשרות אלפי טונות פסולת רעילה ומסוכנת במנהרות המלח בהר סדום, במקום ברמת חובב.
זאת על בסיס ניסיון מוצלח של הטמנת חומרים מסוכנים במכרות מלח באירופה.
לבסוף לא נמצא שום אתר חליפי.
בקיץ 1997 החלה לפעול באתר משרפה לפסולת אורגנית רעילה, שהקימה חברת "אקוסול פתרונות אקולוגיים" (חברת בת של ויאוליה (ישראל) ו"כלל שיכון ובינוי תשתיות").
לאחר שבמשך השנים הצברו 50,000 טון של פסולת אורגנית רעילה באתר.
ביוני 1998 אירעה שרפה גדולה באתר, שנגרמה מדליקת סוללות ליתיום שחברת תדיראן, שלחה לאחסון.
בעקבות השרפה פוטר מנהל האתר.
באוגוסט 1998, דו"ח שהגישה ועדת בדיקה מיוחדת שהוקמה על ידי דוד מילגרום, יו"ר המועצה התעשייתית רמת חובב, חשף ליקויים וחריגות מתנאי רישיון העסק להפעלת אתר הפסולת הרעילה.
בהסתמך על ממצאי הדו"ח והמלצותיו, החליט מילגרום להעביר את ממצאי הבדיקה ליועץ המשפטי, אליקים רובינשטיין להמשך טיפול.
התברר שאתר הפסולת התנהל שנים רבות ללא סטנדרטים מקצועיים, לא נעשה בו שימוש באמצעים למניעת זיהום כמו איטום בריכות, ולא בוצע הטיפול הנדרש לנטרול ופירוק חומרים.
בעקבות הדו"ח השר לאיכות הסביבה, רפאל איתן, הודיע שיפעל להדחתו של זאב צל, מנכ"ל החברה לשירותי איכות הסביבה, אך כמה ימים אחר כך התפטר ביוזמתו.
בינואר 1999, ראש המועצה המקומית הוציא צו סגירה לאתר, אך המשרד לאיכות הסביבה התנגד לסגירה, מאחר שהוא היחיד הפועל בישראל.
בינואר 2000, הוסכם שאתר הפסולת הרעילה ישוקם בשני שלבים, בהשקעה של 260 מיליון שקל.
ביולי 2001, הושלם שיקום ראשוני של הבריכות באתר.
בספטמבר 2001, החליטו בחברה לפתוח את האתר למבקרים, בניסיון להילחם בדימוי השלילי שלו.
בשנת 2002 אושרה הרחבה של האתר ב-50 דונם.
באוקטובר 2003, משרדי איכות הסביבה והאוצר אישרו תוכנית אב להשלמת שיקום האתר עד יוני 2005, שעלותה הכוללת 90 מיליון דולר.
באוקטובר 2007, אושר תקציב של 50 מיליון שקל להמשך שיקום וטיפול בבריכות באתר.
בשנת 2003, הוקמה חברת הבת "ביוסויל", המספקת שירותים לטיפול בבוצות ובקרקעות מזוהמות, בשותפות עם חברת "LDD".
בדצמבר 2017 רכשה חברת "LDD" את מלוא הבעלות של "ביוסויל".
בשנת 2005, הקימה החברה מתקן לייצוב ומיצוק בוצה, בו מעורבבת פסולת רעילה עם חומרי מלט ומים, והיא נקברת במטמנה כעיסת בטון.
התייבשות העיסה מבטיחה שהחומרים המזהמים לא יזלגו מחוץ למטמנה.
בשנת 2014 נקלע החברה לקשיים כלכליים, לאחר שצברה הפסדים של 30 מיליון שקל.
בעקבות כך יזמה תוכנית התייעלות שכללה, פיטורי עובדים והחלפת עובדים קבועים בעובדי קבלן.
אחר כך קיבלה החברה גם את האחריות לטיהור קרקעות מתחם תע"ש בשכונת בית הכרם בירושלים.
באוקטובר 2020, ועדת השרים לענייני הפרטה אישרה את הצעת השרה להגנת הסביבה, גילה גמליאל, להפריט, באמצעות הנפקה ראשונה לציבור של 49% מהון המניות של החברה בבורסה, כך שהמדינה לשמור בידיה את השליטה בחברה.
סל השירותים של החברה כולל בין היתר שרותי מעבדה אנליטית לגורמי חוץ, שרותי אנליזה וניטור אוויר, ייעוץ ומידע בנושאי אקולוגיה וחומרים מסוכנים, אחזקה וכיול של מכשירי ניטור, בדיקות סקר בקרקעות מזוהמות, שרותי מעבדה לבדיקת גז רדון ולזיהוי רדיונוקלואידים בחומרי בניה, מחזור מסנני שמן, מחזור פלואורסצנטים ועוד.
פעילויות החברה נעשות תוך שמירה על התקנים, כללי הבטיחות, וכן על בטיחות וגהות העובדים ותושבי הסביבה.
כמו כן, החברה משתפת פעולה עם ארגוני סביבה, העוסקים ומטפלים באיכות והגנת הסביבה.
נוסף לפעילות העסקית, עוסקת החברה גם בהנחלת אחריות סביבתית חברתית בקהילה.
החברה נוטלת חלק בפורום ציבורי העוסק בהגנה על הסביבה, מפיקה מערכי הדרכה ולימוד שעוסקים בטיפול בפסולות מסוכנות ובשמירה על איכות הסביבה וכן יוזמת פרויקטים משותפים שונים בנושאי סביבה.
החברה מקיימת קשרים עם חברות בינלאומיות העוסקות בתחומים הנושקים לתחומי העיסוק של החברה לשרותי איכות הסביבה.
חברה קדישא גמילות חסד של אמת של קהילת פראג היה ארגון ללא כוונת רווח של קהילת פראג היהודית.
החברה היא החברה קדישא שתקנותיה הן העתיקות ביותר שהשתמרו, ומנהגיה מהווים מקור לרבים ממנהגי הקבורה.
החברה קדישא של קהילת פראג נוסדה בשנת ה'שכ"ד (1564), ותקנותיה מיוחסות לרבה של הקהילה באותה תקופה - המהר"ל מפראג.
אף שידועות חברות-קדישא קדומות יותר, זו של קהילת וילנה הוקמה לפי מסורת מקומית עוד בשנת ה'רמ"ז (1487), לא נותר תיעוד לתקנות קדומות יותר.
התקנות המוקדמות ביותר של החברה קדישא הווילנאית, מתוארכות לשנת ה'ת"ל (1670).
מלבד עיסוק בטהרת המת ובקבורתו, שכללו את ארגון ההלוויה והבאת מניין אנשים לכבוד המת; כללו פעילויות הארגון גם ביקור חולים, דאגה לטיפול רפואי הולם ומימונו, ותמיכה סוציאלית במשפחות.
לאחר הקבורה, היו אנשי החברה קדישא מארגנים את ימי השבעה בבית המשפחה האבלה, והיו אחראים לאמירת קדיש אחרי מתים שלא השאירו קרובי משפחה שיעשו זאת.
סופר החברה קדישא בראשית המאה ה-19, משה וולף ייטלס (ייטלש), הדפיס בין השנים 1828–1830 את מנהגי החברה, לצד תפילות שנהגו לומר בשלבים השונים של העיסוק בנפטר.
בהערות השוליים של שני כרכי הספר, משוקעות עובדות ואנקדוטות ממקרים שאירעו בקהילה, הלוויותיהם של רבניה כמו רבי מאיר פישלס ורבי יחזקאל לנדא, והוראות מיוחדות שלהם במקרים שונים.
בית הכנסת המיוחד לחברי החברה קדישא, היה הקלויז בפראג, שלצידו עמד "בית הטהרה" של החברה קדישא, ומאחוריהם בית הקברות היהודי העתיק בפראג
בתחילת המאה ה-21 משמש בית הכנסת כחלק ממתחם המוזיאון היהודי בפראג, ובו תצוגת קבע של תשמישי קדושה ופריטים שהיו בשימוש בטקסים יהודיים מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19; ומוצגת בו תערוכת ציורים בממדים גדולים בסגנון הבארוק המאוחר, ובה 15 תמונות המתארות את פעילות החברה-קדישא.
התמונות הוזמנו בידי הנהלת החברה-קדישא, הצייר אינו ידוע, אך תאריך ציור התמונות משוער לשנת 1772. בערך בתקופה זו חדלו לקבור בבית הקברות העתיק של העיר.
החברה לפיתוח קיסריה היא הזרוע המבצעת של קרן רוטשילד קיסריה, ממשיכת דרכה הפילנתרופית של משפחת רוטשילד.
זו החברה היחידה במדינת ישראל האמונה בין היתר גם על ניהול יישוב.
ההכנסות מדמי הארנונה של תושבי קיסריה מתחלקות בין המועצה האזורית חוף הכרמל לחברה לפיתוח קיסריה, זהו מודל ייחודי של חברה כלכלית המנהלת יישוב שאין לו תקדים במדינת ישראל.
ייעוד החברה לפיתוח קיסריה הוא לפעול להשבחת אדמות קיסריה, לפתח את פארק התעשייה ואת תחום התיירות והנופש.
כזרוע הביצועית של קרן רוטשילד קיסריה מופקדת החברה על משימת צמצום הפערים החברתיים, באמצעות תמיכה משאבית בהשכלה הגבוהה ובפיתוח האחריות החברתית.
היותה של החברה מודל ייחודי של חברה האמונה על ניהול יישוב חייב את החברה לפיתוח קיסריה לשרטט ולקבוע את ערכי הליבה.
באתר החברה מפורטים ערכי הליבה של החברה: מחויבות להיסטוריה ולחזון קרן רוטשילד קיסריה חתירה ממוקדת לצמיחה ויעילות, יצירת תרבות של איכות ומצוינות ויצירת מחויבות העובדים לחזון החברה.
בשנת 1952 הקימה פיק"א את החברה לפיתוח קיסריה.
מטרות החברה העיקריות היו לרכוש ולהקנות זכויות בשטחי קיסריה ולפתח את אדמותיה.
באוקטובר 1958 חתמו ממשלת ישראל והברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד על זיכרון דברים במסגרתו סוכם על פיתוח משותף של אדמות קיסריה באמצעות החברה.
בזיכרון הדברים נקבעה תקופת ניסיון של שלוש שנים להפעלת משותפת של המקום שאחריה יחליטו הצדדים באם ברצונם להאריך את ההסכם.
בינואר 1962, בתום תקופת הניסיון חתמו שר האוצר דאז, לוי אשכול (בשם ממשלת ישראל) והברון רוטשילד על הסכם לשיתוף פעולה.
סוכם כי התשואות מפעילותה הכלכלית של החברה ישמשו לקידום ההשכלה הגבוהה בישראל.
עוד סוכם כי 15 שנים ממועד החתימה על ההסכם יבחן מצב פיתוח קרקעות קיסריה והצדדים יחליטו באם להמשיך או להפסיק את פעילות החברה.
ההסכם לשיתוף פעולה מינואר 1962 הוארך פעמיים נוספות: בשנת 1976 הוארך ההסכם ב-15 שנים נוספות וב־1989 האריך שמעון פרס שר האוצר דאז, את ההסכם בשלושים שנים נוספות עד לשנת 2022.
החברה מוגדרת כ"חברה מעורבת", כהגדרתה בחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה 1975 .משמעות ההגדרה היא כי מדובר ב"חברה שאינה חברה ממשלתית ואשר מחצית או פחות מכוח ההצבעה באספותיה הכלליות או הזכות למנות מחצית או פחות ממספר הדירקטורים שלה הם בידי המדינה".
בראש החברה לפיתוח קיסריה מכהן מאז שנת 2009 מר מיכאל כרסטני כמנכ"ל החברה.
החברה נתונה לביקורת ולפיקוח של מועצת נגידים שבה מכהנים 14 נציגים.
פיתוח, בנייה, שימור ושחזור נמל קיסריה
החברה לפיתוח קיסריה במשותף עם משרד התיירות עסקו בשחזור ובהקמת הגן הלאומי בקיסריה.
הגן הלאומי ישנה מצודה צלבנית, רחוב ביזנטי משוחזר, היפודרום רומי, בית כנסת עתיק, עשרות פסיפסים צבעונים, שובר גלים עתיק ותיאטרון.
הנמל משלב תרבות, בילוי ופנאי ומתקיימים בו מיצגים אורקוליים, גלריות לאמנות בתי קפה ומסעדות.
הנמל הוא מוקד תיירותי בינלאומי אותו פוקדים מאות אלפי מבקרים בשנה.
מועדון הגולף הבינלאומי היחיד בישראל הוקם בשנת 1961 על ידי משפחת רוטשילד וב-2007 נבנה מחדש על ידי החברה לפיתוח קיסריה והותאם לסטנדרטים בינ"ל.
את תכנון וחידוש מועדון הגולף עיצב פיט דאי, מגדולי אדריכלי הגולף כיום בעולם עם צוות מומחים מכל העולם שיצר מגרש בן 18 גומות, המארח תחרויות מקומיות ובינלאומיות.
תוך שמירה קפדנית על ערכי הטבע והנוף.
בקיסריה מתגוררים היום כ-1,700 בתי אב מתוכם כ-1,500 ילדים.
במודל ייחודי, יוצא דופן וחסר תקדים של יישוב היחידי בארץ המנוהל על ידי חברה כלכלית - החברה לפיתוח קיסריה האמונה על מתן שירותים קהילתיים, על הפעלת מערכת החינוך, התרבות והספורט ביישוב ובתוכה על המרכז הקהילתי המשרת אוכלוסייה מגוונת ורב גילאית וממוקם בלב היישוב.
פארק קיסריה לעסקים מתפרס על פני כ-3,500 דונם ממוקם סמוך לצירי תחבורה מרכזיים לחיפה ולת"א ומהווה את אזור התעשייה של היישוב קיסריה.
בפארק פועלות היום מעל ל-200 חברות מתחומי ה-היי-טק, ביוטכנולוגיה, מכשור רפואי, טכנולוגיות מים, תעשייה מסורתית, ומרכזים לוגיסטיים מתקדמים.
החברה לפיתוח קיסריה מובילה בשנים האחרונות מספר פרויקטים מרכזיים:
קידום תוכנית בניין עיר ותוכניות לפיתוח שטח לרובע מגורים חדש (בנייה רוויה, צמודת קרקע ומסחר) בהיקף של 3,500 יחידות מגורים באור עקיבא.
החברה לפיתוח קיסריה צפויה להשקיע סך כולל של 500 מיליון ₪ בפיתוח מה שנראה כאחד ממתחמי המגורים הגדולים בישראל.
הרובע יבנה על קרקעות בהיקף של 1060 דונם בדרום העיר אור עקיבא.
לפי התכנון נפח השטחים הציבוריים יהווה לא פחות מ-60% מהרובע החדש.
פיתוח שטח, מיתוג שיווק ומכירת מגרשים לבניה עצמית באחת משכונות המגורים צמודות הקרקע בתוך קיסריה עצמה.
"שכונה 12" הסמוכה לשכונת הגולף, יושבת על רכס כורכר גבוה המשקיף לים ובליבה מחצבה ארכאולוגית עתיקה שהפכה לפארק ירוק המוסיף מימד של איכות חיים וסביבה.
השכונה מתוכננת על פי אמות מידה סביבתיות ומיושמים בה אלמנטים אקולוגיים בשכונה 240 מגרשים לבנייה עצמית בשטח כולל של 465 דונם.
לאורך התקופות השונות, נחשבה קיסריה לעיר נמל פעילה.
חשיבותה ועושרה האדריכלי הפכו אותה לאחת הערים החשובות ברחבי האימפריות הרומית והביזנטית.
בחפירות הארכאולוגיות המתנהלות באתר בשנים האחרונות על ידי קרן אדמונד רוטשילד בהשקעה של למעלה מ-100 מיליון ₪ ובשיתוף רשות העתיקות ורשות הטבע והגנים, נגלו שרידים ארכאולוגיים חשובים מימי הורדוס ועד לתקופה הצלבנית.
ביניהם נכללת חשיפתה של מערכת קמרונות מרשימה שעמדה בחזית המערבית של "בימת המקדש" שכללה שני אולמות שצידם המערבי צפה אל הים וכל אחד מהם היה מחולק לארבעה קמרונות.
בין שני האולמות הוקמה מערכת קמרונות קטנים יותר ומעליה גרם מדרגות מונומנטלי שממנו עלו באי הנמל בעת העתיקה אל עבר המתחם המקודש.
לצד החפירות הארכאולוגיות הנרחבות, מתנהלות בגן הלאומי קיסריה פעולות רחבות היקף של שימור, שיחזור ופיתוח הנמל.
בתום הבנייה יקימו החברה לפיתוח קיסריה ורשות הטבע והגנים מרכז מבקרים מתקדם ובו מתקנים לרווחת המבקרים, פארק ארכאולוגי וטיילת שתוביל מאמת המים הקדומה (חוף האקוודוקט) ועד לחיבור עם טיילת החומות והביצורים של קיסריה העתיקה.