tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה מחשבה על כך שאחת הדרכים לעשות זאת היא על בסיס הדדי - על ידי מתן זכות לפלסטינים לעשות שימוש לא צבאי במרחב האווירי הישראלי.
קץ הסכסוך - הצהרה על "סיום הסכסוך" ועל סוף התביעות ההדדיות של שני הצדדים.
הנשיא הכתיב לישראלים ולפלסטינים את דבריו בחדר הישיבות הצמוד לחדר הסגלגל בבית הלבן, וביקש לקבל את ההכרעה תוך ארבעה ימים.
הפרמטרים הוצגו על ידי שלמה בן עמי, שר החוץ דאז, לפורום שכלל את אהוד ברק, יוסי שריד, יוסי ביילין, שמעון פרס, דני יתום וגלעד שר (המתווך מטעם הממשלה, לצידו של בן עמי, במשא ומתן בקמפ דייוויד).
הדיון נערך במחנה שרגא הסמוך לנהריה.
כעבור שלושה ימים החליטה הממשלה לענות לקלינטון בחיוב.
חוץ ממתן וילנאי ורענן כהן כל השרים תמכו.
זו לשון ההחלטה שנשלחה ליועץ לביטחון לאומי של הנשיא קלינטון, סמואל ברגר:
"החלטתה של ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי בממשלת ישראל מיום 28 בדצמבר 2000 היא כדלקמן:
'רעיונותיו של הנשיא קלינטון תורמים לחידושו של משא ומתן אינטנסיבי לקראת הסכם קבע בין ישראל לפלסטינים.
אנו רואים ברעיונות אלו בסיס למשא ומתן, בתנאי שהם יישארו, כפי שאכן הינם, בסיס לדיון שהפלסטינים מסכימים עליו [ההדגשה במקור].
ישראל תבקש הבהרות מספר הנוגעות לעניינים בעלי חשיבות של ממש לישראל.
ישראל מביעה את הוקרתה לנשיא קלינטון על תרומתו המכרעת, כעת ובמשך כל תקופת כהונתו, לקידום תהליך השלום במזרח התיכון לעבר עתיד טוב יותר לעמי האזור'."
הממשלה אף העבירה מסמך הסתייגויות בן כמה עמודים אשר נגעו בעיקר לסידורי הביטחון ולשליטה על המעברים.
לגבי הנושאים העקרוניים התשובה הייתה חיובית.
על אף שמתווה קלינטון עמד בסתירה לעקרונות שלהם התחייב אהוד ברק במערכת הבחירות שלו, כמו שלמות ירושלים והריבונות על הר הבית, המתווה זכה, עם השגות והסתייגויות, לרוב גדול בממשלה, כשרק השר רוני מילוא הודיע על התפטרותו בעקבות קבלתו.
קלינטון הבין זאת כקבלת המתווה ואף ציין בזיכרונותיו במפורש כי 'כל ההסתייגויות [של ישראל] היו במסגרת הפרמטרים'.
מעדויות אלו ומתגובת ישראל לעיל נראה כי ישראל הייתה נכונה להמשיך את המשא ומתן על בסיס המתווה.
עם זאת, יש לשים לב כי לישראל היו הסתייגויות בכל אחת מהסוגיות המרכזיות שנותרו לב המחלקות, ובניגוד לרושם שנוצר, למעשה כמה מהסתייגויות אלו חורגות מהפרמטרים של הנשיא.
אף על פי זאת, למרות היותו קו מנחה בהצעות פשרה שונות בשנים האחרונות, מתווה זה איננו מחייב את ממשלות ישראל ועמד בסתירה למדיניותו של אריאל שרון, מחליפו של ברק בראשות הממשלה.
ערפאת, מאידך, נסע אל מובארק, התייעץ עם בנדר בין סלמאן שגריר סעודיה בארצות הברית וועדות בין-ערביות אחרות להתייעצויות, תוך שמופעל עליו לחץ בינלאומי להסכים למתווה.
לבסוף, לאחר עשרה ימים, העבירו אנשיו לבית הלבן תשובה שהיו בה הסתייגויות מרוב הנושאים העקרוניים של המתווה ובכך בעצם שלילת המתווה כולו.
מתוך התגובה הפלסטינית אפשר להבין כי 'מתווה קלינטון' אינו עולה בקנה אחד עם הראייה הפלסטינית לגבי הדרך שבה צריך להיראות הסכם קבע.
לטענתם, הסכם קבע אינו רק מסמך המכיל עקרונות כלליים ומעורפלים, אלא כלי מקיף הכולל פרטים, מפות, שיטות ולוחות זמנים לסיום הסכסוך.
חוסר הבהירות שמצביעים עליו הפלסטינים בא לידי ביטוי, למשל, בחוסר הגדרת הצרכים הביטחוניים האופרטיביים (הלכה למעשה) של ישראל ובפרק הזמן שישראל תיסוג בו מהגדה.
מתודולוגיה היא כלל העקרונות, שיטות הפעולה, החוקים וההנחות, אשר מחקר מסוים או העיסוק בדיסציפלינה מסוימת (מדעית, אמנותית או אחרת) – או במדע בכלל – מבוסס עליהם ומונחה על-פיהם.
מתודולוגיה עשויה לכלול לא יותר מאשר אוסף פשוט של שיטות ונהלים, או לכלול גם את הרציונל, הגישה הפילוסופית וראיית העולם האונטולוגית והאפיסטמולוגית אשר מעצבת ומנחה אותה.
המונח "מתודולוגיה" מתאר גם ענף בפילוסופיה העוסק בלמידתם, חקירתם וניתוחם השיטתי של כלל העקרונות שעל־פיהם מאורגנים ופועלים ענפי המדע השונים ושל אופן פעולתו של המחקר המדעי בכללותו.
מחקר כמותי: מתמקד באיסוף נתונים מספריים וניתוחם באמצעות כלים סטטיסטיים.
מתאים לשאלות מחקר שניתן למדוד בצורה אובייקטיבית ומדויקת.
מחקר איכותני: מתמקד בהבנה מעמיקה של תופעות באמצעות איסוף וניתוח נתונים לא-מספריים, כמו ראיונות, תצפיות ותיאורים מפורטים.
מתאים לשאלות מחקר הדורשות הבנה עמוקה ורחבה יותר של הנושא.
מחקר משולב: משלב בין שיטות כמותיות ואיכותניות כדי לקבל תמונה שלמה יותר של נושא המחקר.
גישה זו מאפשרת ניצול היתרונות של שתי הגישות במקביל.
המתודולוגיה היא הבסיס לביצוע מחקר מדעי אמין ומהימן.
היא מאפשרת לחוקרים להגדיר בצורה ברורה את שיטות העבודה שלהם, להסביר את הבחירות המתודולוגיות שעשו ולהציג את תהליך המחקר בצורה שקופה וברורה לקוראים.
הבנה עמוקה של המתודולוגיה חיונית להבטחת איכות המחקר ולתרומתו לקידום הידע בתחומים השונים.
מתודולוגיה מהווה נדבך מרכזי בכל מחקר אקדמי, והיא מספקת את הכלים והעקרונות לביצוע מחקר שיטתי ומעמיק.
היא מאפשרת לחוקרים להתמקד בשאלות המחקר שלהם, לבחור את השיטות המתאימות ביותר ולבצע את המחקר בצורה מובנית ומאורגנת.
מתודיזם או התנועה המתודיסטית היא קבוצת קהילות נוצריות אוונגליסטיות הקשורות זו לזו.
ההתחדשות המתודיסטית החלה באנגליה במאה ה-18. מקורה בקבוצת גברים, בהם ג'ון וסלי ואחיו הצעיר צ'ארלס , כתנועה בתוך הכנסייה האנגליקנית.
הודות לפעילות מיסיונרית נמרצת היא התפשטה ברחבי האימפריה הבריטית, ארצות הברית ומעבר לכך.
מלכתחילה פנתה התנועה לפועלים, לאיכרים עניים ולעבדים.
מבחינה תאולוגית מאמינים המתודיסטים כי כל בני האדם יכולים להיגאל, בתנאי שיאמינו בישוע וינהגו בהתאם לרצונו של האל.
לדברי הכנסייה בשנת 2006 היא מנתה 75 מיליון חברים.
באופן מסורתי מאמינים המתודיסטים בראייה הארמינית של בחירה חופשית (זאת בניגוד לתפיסה הקלוויניסטית של פרדסטינציה, לפיה האל כבר קבע את גורלו של כל אדם), ובתפיסה כי אהבתו של האל מקיפה את כל האנושות, קודמת לכל דחף מודע של האדם ומעניקה לאדם את השאיפה לכפר על חטאים ולרצות את האל.
הראייה הארמינית מבדילה את המתודיסטים מהכנסייה הפרסביטריאנית הדוגלת בתפיסה הקלוויניסטית.
אולם, באזורים קלוויניסטים כדוגמת ויילס קיים מתודיזם קלוויניסטי.
ויכוחים תאולוגיים חצו לאחרונה גבולות של קהילות וזרמים, כך שמתודיסטים האוחזים בעמדה ליברלית מבחינה דתית קרובים יותר לכנסיות הרפורמיסטיות הקלוויניסטיות מאשר לחברים שמרנים בקהילתם המתודיסטית.
בכנסייה המתודיסטית האמריקנית כוללים העקרונות הדתיים את ההצהרה הדוקטרינית – סעיפי האמונה של המתודיזם – המוסיפים עקרונות דתיים נוספים מעבר לאלו המצויים בכתבים נוצריים אחרים, ומייחדים את המתודיסטים.
ג'ון וסלי לא היה תאולוג שיטתי.
גישתו כונתה לעיתים קרובות "אלוהות מעשית", הואיל והיא לעיתים קרובות עוצבה, ובמרבית המקרים באה לידי ביטוי, בחייה הדתיים של הכנסייה.
סטודנטים לכמורה מתודיסטית וחניכים הלומדים להטפה מקומית מתוודעים לדרשותיו הבסיסיות של וסלי, להסבריו לגבי הברית החדשה ולמספר מזמורים המסבירים כיצד עיצב וביטא את משנתו הדתית.
המזמורים שכתב צ'ארלס וסלי הם הביטוי הפופולרי ביותר לתאולוגיה של וסלי.
מאחר ששירה נלהבת בציבור בעת תפילה היא פופולרית בתנועה האוונגליסטית, הכתה התאולוגיה שבמזמוריו של וסלי שורש גם בקהילות שאינן אנגליקניות או מתודיסטיות.
כמו מרבית הנוצרים מאמינים המתודיסטים בשילוש הקדוש: האב (אלוהים), הבן (ישו) ורוח הקודש.
תפילות המתודיסטים מאמצות את התיאורים התנ"כיים על יצירת העולם בידי אלוהים.
התפילות מדגישות את התערבותו הרחומה של האל במהלך ההיסטוריה ומייחלות להגשמת שליטתו של אלוהים על העולם.
הצהרה של תורה זו מצויה גם בסעיפי האמונה של המתודיזם ובכתבים נוצריים אחרים.
העמדה המסורתית של הכנסייה המתודיסטית היא כי על המאמינים להשתמש בתבונתם כדי לקרוא את הכתבים הדתיים וליישם את מה שהבינו לחייהם כנוצרים.
בתבונתו צריך המאמין לחתור להבין את רצונו ופעולותיו של האל.
הכנסייה המתודיסטית דורשת כי גאולה עצמית של אדם תבוא לא רק מאמונתו הנפשית אלא גם מהשתתפות פעילה בשליחות הנוצרית עלי אדמות.
קדושה דורשת יותר מאדיקות אישית; לשיטת המתודיסטים האהבה לאל קשורה תמיד לאהבת שכנך, ולשאיפה לצדק חברתי.
התאולוגיה הפולחנית במתודיזם נוהגת על פי הפירושים ההיסטוריים וסדרי תפילות של הכנסייה האנגליקנית.
הסיבה לכך היא כי מקור מרבית התאולוגיה המתודיסטית ויישומה הוא משנתם של האחים וסלי, שהיו שניהם כמרים בכנסייה האנגליקנית.
המתודיסטים נחלקים בנוגע להטבלת ילדיהם לנצרות ולבצע את טקס "סעודת האדון", הכולל אכילת לחם הקודש ושתיית יין מבורך כטקס דתי.
המתודיסטים מאמינים כי בעת אכילת לחם הקודש ושתיית היין מקושרת נפשו של המאמין לישו (על פי דברי ישו בארוחה האחרונה, שבה חילק מצה בין תלמידיו ואמר "קחו ואכלו, זהו גופי", שתה יין ונתן לאחרים ואמר ו"שתו ממנה כלכם כי זהו דמי דם הברית החדשה".
טקסי ההטבלה ואכילת לחם הקודש דומים באופן ביצועם לשיטות הנהוגות בכנסייה האנגליקנית, אולם בכנסייה המתודיסטית נוטים הפירושים למבנה הטקס להיות יותר חופשיים ומגוונים.
אף שהמנהגים שונים מקהילה מתודיסטית אחת לאחרת, מרבית הכנסיות המתודיסטיות מאשרות מחדש מדי שנה את קריאתו של ג'ון וסלי לחידוש בריתם עם האל.
המאמינים קוראים את תפילת הברית של ג'ון וסלי (לעיתים בשינויים קלים).
מקורה בקבוצת גברים, בהם ג'ון וסלי ואחיו הצעיר צ'ארלס כתנועה בתוך הכנסייה האנגליקנית ב.
התנועה התמקדה בלימוד התנ"ך ונקטה גישה מתודית לכתבים על אופן החיים הנוצרי.
המונח "מתודיסט" היה כינוי גנאי שניתן לקהילה קטנה של סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד, שאליה השתייכו האחים וסלי; הקבוצה, שכונתה "המועדון הקדוש", נפגשה בשנים 1729–1735 למטרת שיפור עצמי.
הם נפגשו מדי שבוע, צמו בקביעות ונמנעו ממרבית השעשועים והנאות החיים.
הם נהגו לבקר עניים, חולים ואסירים לעיתים קרובות.
המתודיסטים הראשונים הגיבו לאפתיה שהם מצאו, לתחושתם, בכנסייה האנגליקנית.
הם נעו ממקום למקום, ומאחר שלא ניתן להם להטיף בתוך הכנסיות, הטיפו את תורתם תחת כיפת השמיים, לעיתים לקהל של מספר אלפים.
במקומות בהם הטיפו, הם נודעו לשמצה על דרשותיהם הנלהבות, והואשמו לעיתים קרובות בפנאטיות.
בימים ההם חששו חברי הכנסייה הממסדית כי הדוקטרינות החדשות שהפיצו המתודיסטים (כדוגמת הצורך ב"לידה מחדש" לצורך גאולה והפעולה המתמשכת של רוח הקודש על נפשו של המאמין) ישפיעו לרעה על אנשים חלשים.
ת'אופיליוס אוונס, ממבקריה הראשונים של התנועה, אפילו כתב כי "זוהי נטייתם הטבעית בהתנהגותם, בקולם, בתנועותיהם, ובהבעותיהם האיומות, להרגיז אנשים".
אולם המתודיסטים עמדו בפני ההתקפות הרבות על תנועתם.
אלו שהומרו למתודיזם יצרו קהילה מקומית, וחולקו למעין קבוצות תמיכה קטנות שנפגשו מדי שבוע בדומה ל"מועדון הקדוש" באוקספורד.
ב-1745 חולקה בריטניה לשישה מחוזות של הקהילה המתודיסטית; ומדי שנה נסע ג'ון וסלי לקהילות השונות שהקים, עודד את החברים, הטיף, והדגיש את חשיבות המפגשים המתודיסטיים והתפילה המשותפת בכנסייה.
עוד מראשיתה של התנועה, הקנו המתודיסטים חשיבות רבה לעבודה התנדבותית, מלבד האמונה.
הקהילות דאגו לעניים, אסירים, יתומים ואלמנות.
המתודיסטים לא הסתפקו בכך, ושמו דגש על ניסיון לתיקון עוולות החברה, ביניהם ביטול העבדות, שיפור רמת החינוך הציבורי, ורפורמה במערכת בתי הכלא.
עם גדילת הקהילות המתודיסטיות, התרחב גם הפער בין המתודיסטים לכנסייה האנגליקנית, אליה עדיין השתייכו.
בהתחלה סירב ג'ון וסלי לפרוש מהכנסייה, אולם ב-1745 שינה את דעתו, אך לא העז להתחיל להסמיך כמרים בעצמו.
ב-1784, עם סירובו המתמשך של הבישוף של הכנסייה האנגליקנית להסמיך כמרים מתודיסטיים (רק כמרים מוסמכים רשאים לנהל את טקסי ההטבלה ו"סעודת האדון"), החל וסלי להסמיך כמרים בעצמו, וכך למעשה סימן את הפילוג מהכנסייה האנגליקנית.
מספר המתודיסטים בבריטניה המשיך לגדול, וכדי לנהל בצורה יותר טובה את הכנסייה, כינס ג'ון וסלי כינס לראשונה את ועידת המטיפים המתודיסטיים ב-1784. וסלי הורה להמשיך בנוהל, ולכנס מדי שנה את הוועידות המתודיסטיות, נוהל שאכן נמשך עד היום.
וסלי הושפע מעקרונות הכנסייה המורבית ומהתאולוג הדני יעקובוס ארמיניוס, בעוד שג'ורג' וייטפילד (אחד ממנהיגיה הראשונים של התנועה המתודיסטית) אימץ השקפה קלוויניסטית.
בסופו של דבר התפלגה התנועה המתודיסטית, כאשר חסידיו של וייטפילד הפכו למתודיסטים קלוויניסטיים, ומרבית המתודיסטים דבקו בוסלי, ובתאולוגיה הארמינית.
הכנסייה התפלגה שוב עם פרישתן של מספר כנסיות מתודיסטיות בתחילת המאה ה-19 (ביניהן, "המתודיסטים הטבעיים" ב-1811 ו"הקונקשן המתודיסטי החדש" ב-1797), אולם ב-1932 התאחדו שלושת הזרמים העיקריים מחדש, ל"כנסייה המתודיסטית בבריטניה".
בשנים המאוחרות של שנות השישים של המאה ה-18 היגרו שני מטיפים לא מקצוענים לאמריקה וייסדו שם קהילות.
פיליפ אמבורי החל את עבודתו בניו יורק, זמן קצר לאחר מכן החל סרן וואב מהצבא הבריטי לסייע לו.
הוא הקים קהילה בפילדלפיה ונסע לאורך החוף המזרחי במאמציו להקים קהילות נוספות.
עד 1770 הגיעו שני מיסיונרים מתודיסטים, ריצ'רד בורדמן וג'וזף פילמור, מהקהילה המתודיסטית בבריטניה.
זמן קצר לאחר מכן הגיע גם פרנסיס אסבורי.
אסבורי שינה מחדש את שיטות הפולחן בצפון אמריקה, על פי השיטה של וסלי.
תקופת שינוי זו אופיינה במתחים פנימיים.
המיסיונרים הדיחו את מרבית המטיפים המקומיים והרגיזו מטיפים לא מקצועיים רבים.
לאור מלחמת העצמאות האמריקנית וקריאה מוסלי, עזבו כל המסיונרים את אמריקה.
עד 1778 הצטמצמו המאמצים המתודיסטים לקהילה אחת בלבד בצפון אמריקה: אסבורי סירב לעזוב, ונשאר בדלאוור במהלך התקופה.
רוברט סטואוברידג' החל בהפצת המתודיזם במרילנד באותה תקופה שבה החל אמבורי את עבודתו בניו יורק.
הם לא שיתפו פעולה מאחר שלא ידעו האחד על קיומו של השני.
סטואוברידג' הסמיך את עצמו לכמורה וארגן קהילה.
הוא חינך עוזרים משפיעים רבים, שהפכו במרוצת הזמן למנהיגים הראשונים של המתודיזם האמריקאי.
קהילתו גדלה בכמות חבריה ובשטחה.
המיסיונרים הבריטים גילו את קהילתו של סטואוברידג' וסיפחוה לקהילה האמריקאית שבה עבדו.
אולם, המטיפים המקומיים המשיכו לעבוד לצד המיסיונרים.
בנוסף, הם המשיכו בגיוס מטיפים מקומיים חדשים.
המתודיזם בדרום לא היה תלוי במיסיונרים, כמו הקהילות בצפון ארצות הברית.
עד לאותו זמן לא הוסמך לכמורה אף מיסיונר או מטיף אמריקאי למעט סטואוברידג'.
לפיכך קיבלו חברי הקהילה המתודיסטית את לחם הקודש (אותו יכול לתת רק כומר מוסמך) מכמרים של כנסיות אחרות.
מרבית הכמרים האנגליקנים נמלטו לאנגליה, לניו יורק או לקנדה במהלך מלחמת העצמאות.
אי לכך, קבוצה של מטיפים מקומיים הסמיכה את עצמה.
מעשה זה גרם לפילוג בין סיעתו של אסבורי לבין המתודיסטים בדרום.
אסבורי שכנע את המטיפים הדרומיים לחכות לתגובתו של וסלי למשבר הפולחני; תשובה זו הגיעה ב-1784, כאשר וסלי שלח את הכומר תומאס קוק לאמריקה כדי שיקים כנסייה אמריקנית מתודיסטית נפרדת.
המטיפים המקומיים נפגשו יחדיו בסוף דצמבר.
תומאס קוק ציווה להסמיך את אסבורי למפקחה הכללי של הכנסייה החדשה, אולם אסבורי פנה לנאספים וקבע כי לא יקבל את המשרה אלא אם כן המטיפים יערכו הצבעה על כך; המטיפים בחרו באסבורי.
מרגע זה ואילך נערכה הצבעה בוועידה על מינוי של מפקח כללי בעתיד.
מאוחר יותר שכנע תומאס קוק את הנאספים למנות אותו ואת אסבורי למעמד של בישופים, והתואר הוסף לתפקידו של המפקח הכללי.
צעד זה גרם למחלוקת רבה: וסלי לא אישר את התואר.
עד הוועידה הכללית של הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית ב-1792 התפרצה המחלוקת לגבי סמכותם של הבישופים.
בסופו של דבר תמכו הנציגים מהקהילות השונות בבישוף אסבורי, אולם "המתודיסטים הפשוטים" ו"המתודיסטים הרפובליקנים" פרשו מהכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18. שתי הקהילות פעלו בדרום, ופרישתן היוותה מבשר לוויכוחים העתידיים אודות הבישופות עם רפורמיסטים מאוחרים יותר.
למרות כל זאת נותר אסבורי הבישוף המוביל בתחילת המתודיזם האמריקני, והוא לא חלק את סמכות המינוי שלו עד שהבישוף מק'קנדי נבחר ב-1808. גישתו הכוחנית של תומאס קוק ניכרה מטיפים אמריקנים רבים.
הוא הפך במהרה לבישוף מיסיונרי, ללא השפעה רבה באמריקה.
במתודיזם הבריטי לא קיימים בישופים, אם כי העניין נשקל כיום מחדש.
לצד זאת מאופיין המתודיזם הבריטי בארגון מרכזי חזק – הקונקשן (Connexion) המחולק למחוזות, שבראשם עומדים יושבי ראש (שיכולים להיות גבר או אישה).
לעיתים קרובות תואמים מחוזות מתודיסטיים (מבחינה גאוגרפית) את מחוזות הבישוף ("בישופויות") של הכנסייה האנגליקנית.
המחוזות מחולקים לנפות (מחוזות משנה), וכל נפה מנוהלת על ידי כינוס רבעוני, ומנהיגה הוא ה"הכומר המפקח הכללי".
ברוב הנפות ישנם פחות כמרים מכנסיות, ומרבית הטקסים מבוצעים על ידי כמרים מקומיים, שאינם מוסמכים, או כמרים בדימוס.
המפקח הכללי והכמרים נעזרים בניהול הנפה בכמרים לא מקצועיים, ויחדיו הם מרכיבים את הקבוצה המנהיגה את הנפה.
פילוגים בכנסייה המתודיסטית המקורית הובילו ליצירת מספר קהילות נפרדות, הטוענות כי הן מתודיסטיות.
הגדולות שבהן הן כנסיית "המתודיסטים הפשוטים" ו"הנוצרים התנ"כיים".
כדי להבדיל את עצמה החלה הכנסייה המתודיסטית המקורית לכנות את העצמה "הכנסייה המתודיסטית של וסלי".
שלושת הזרמים העיקריים במתודיזם הבריטי התאחדו ב-1932 והקימו את הכנסייה המתודיסטית של בריטניה.
במהלך שנות השישים ביצעה הכנסייה המתודיסטית מספר מחוות כלפי הכנסייה האנגליקנית כדי להביא לאיחודן.
באופן רשמי דחתה הכנסייה האנגליקנית את האיחוד ב-1972 אולם הדו-שיח לגבי שיתוף פעולה בין הכנסיות נמשך, והוביל לחתימת ברית בין שתי הכנסיות ב-2003. בשנות ה-70 החלה הכנסייה המתודיסטית במספר "פרויקטים כלל נוצריים", בשיתוף עם הכנסייה האנגליקנית והכנסייה הרפורמית המאוחדת.
הפרויקט כולל חלוקת כנסיות, בתי ספר ולעיתים גם כמרים בין שלוש הכנסיות.
המתודיזם, באופן מסורתי, פופולרי בוויילס ובקורנוול, אזורים הידועים בחוסר קונפורמיזם, וחוסר אמונם בכנסייה האנגליקנית.
המועצה המתודיסטית מסייעת בניהולם של מספר בתי ספר בבריטניה, שבהם שמים דגש על השכלה כוללת, וערכים נוצריים.
ההתעוררות המתודיסטית הראשונה חלה בקרב המתיישבים באמריקה ב-1730 וב-1740. למטיף המתודיסט הבריטי ג'ורג' וייטפילד היה תפקיד ראשי בהפצת המתודיזם באמריקה.
בנסיעותיו במושבות השונות הטיף וייטפילד בסגנון מרגש ונלהב, וקיבל כל אדם לקהלו.
הסגנון החדש של הדרשות והדרך החופשית יותר להתנהגות דתית הפיחו חיים חדשים בדת באמריקה.
האמריקנים החלו להיות מעורבים בלהט וברגש בדתם, במקום לשבת באופן פסיבי ומרוחק ולהקשיב לדיונים אינטלקטואליים.
אנשים החלו ללמוד את התנ"ך בביתם, וכך ביזרו את הדרכים בהן אנשים יכלו ללמוד על הנצרות, זאת בדומה לנטייה האינדיבידואליסטית באירופה בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
עם הקמתה של הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית באמריקה בכינוס חג המולד בבולטימור (מרילנד) בשנת 1784 הסמיך קוק (שכבר הוסמך בכנסייה האנגליקנית) את אסבורי לכמורה לתפקיד של "זקן" (תואר דתי של מנהל כנסייה, מורה ומטיף מכובד) ולבישופות, במהלך שלושה ימים עוקבים.
"רוכבי נפות", רבים מהם כמרים לא מקצועיים, נסעו ברחבי אמריקה על גבי סוסים (ועל כן כינוים), הטיפו את התורה הנוצרית והקימו כנסיות, כך שכמעט בכל קהילה שחיה ליד צומת דרכים היו מוסדות מתודיסטיים.
אחד מ"רוכבי הנפות" המפורסמים ביותר היה רוברט סטראוברידג' שחי בסמוך למחוז קרול במרילנד, לאחר הגיעו לאמריקה בסביבות 1760.
ההתעוררות המתודיסטית השנייה הייתה חלק מגל של התעוררות דתית באמריקה.
בניו אינגלנד (אזור צפון מזרח ארצות הברית) עודד העניין המחודש בדת פעלתנות חברתית בקרב תושבי האזור; המתודיזם התפשט במהרה, והקים מספר קולג'ים, הבולט שבהם היה אוניברסיטת בוסטון.
דרומה יותר הגדילה ההתעוררות השנייה את כמות המתודיסטים והבפטיסטים בקנטקי ובטנסי.
המחלוקת לגבי סוגיית העבדות הציבה את הכנסייה המתודיסטית במצב קשה במחצית הראשונה של המאה ה-19. מנהיגי הכנסיות הנוצריות בצפון, שחששו מפילוג מהכנסיות בדרום, סירבו לנקוט עמדה בסוגיה.
"המתודיסטים של וסלי" (שלאחר מכן הפכו ל"כנסייה של וסלי") ו"הכנסיות המתודיסטיות החופשיות" הוקמו על ידי תומכים נלהבים של ביטול העבדות.
חברי "הכנסייה המתודיסטית החופשית" היו פעילים במיוחד ב"מחתרת השחרור" (שבה סייעו מתנגדי עבדות מהצפון לעבדים שחורים לברוח ממדינות הדרום, שהותירו את העבדות על כנה, למדינות הצפוניות, למקסיקו ולקנדה).
בסופו של דבר פרשו המדינות הדרומיות מהכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית בפילוג גדול ב-1845 בלואיסוויל והקימו את "הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית, דרום".
הענפים הצפוניים והדרומיים אוחדו ב-1939, כשהעבדות כבר בוטלה.
באיחוד זה השתתפה גם הכנסייה הפרוטסטנטית המתודיסטית.
מספר תושבי הדרום, שמרנים בתאולוגיה שלהם, ותומכי הפרדה גזעית, התנגדו לאיחוד והקימו את "הכנסייה המתודיסטית בדרום" ב-1940.
בהתעוררות המתודיסטית השלישית, בין 1858 ל-1908, חל גידול עצום בקהילה המתודיסטית, הודות להתרבותם המהירה של מוסדות מתודיסטים (כגון קולג'ים).
ההתעוררות בערים רבות בשנת 1858 הציתה את המגמה, אך בצפון היא הופרעה על ידי מלחמת האזרחים.
בדרום, לעומת זאת, עודדה המלחמה את ההתעוררות, בייחוד בצבא הקונפדרציה.
בין השנים 1914–1917 פרסמו כמרים מתודיסטיים רבים בקשות רבות לשלום עולמי.
כדי לענות על דרישותיהם הבטיח הנשיא וודרו וילסון (פרוטסטנטי פרסביטריאני) "מלחמה כדי לסיים את כל המלחמות".
בשנות ה-30 העדיפו מתודיסטים רבים מדיניות בדלנית.
בשנת 1936, למשל, פרסם הבישוף המתודיסטי ג'יימס בייקר כי 56% מהכמרים המתודיסטים מתנגדים למלחמה.
אולם, הפדרציה המתודיסטית קראה להטלת חרם על יפן בעקבות פלישתה לסין והפרעתה לפעילות מיסיונרית שם.
בשיקגו הביעו 62 כנסיות מתודיסטיות אפיסקופליות את תמיכתן במדיניות ממשל רוזוולט, תוך הבעת התנגדות לכל תוכנית לשליחת חיילים אמריקאים להילחם באירופה.
כשהחלה המלחמה ב-1941 תמכו בה מרבית המתודיסטים.
"הכנסייה המתודיסטית המאוחדת" הוקמה ב-1968 כתוצאה ממיזוג בין "האחים האוונגליסטים המאוחדים" (איחוד בין מספר כנסיות בעלות מסורת גרמנית) לבין הכנסייה המתודיסטית, המיזוג נבע מאי רצונם של האוונגליסטים להמשיך ולהתפלל בגרמנית ולקיים מסורות דתיות גרמניות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מנתה הכנסייה המאוחדת כ-9 מיליון חברים.
עם ירידת כמות החברים בכנסייה המאוחדת בארצות הברית חלה עלייה חדה במספר החברים בכנסייה במדינות מתפתחות.
מבנה הכנסיות המתודיסטיות בארצות הברית דומה (אך לא זהה) לזה שבבריטניה, על פי מבנה ה"קונקשן".
הבישופים הם הממנים את הכמרים לכנסיותיהם (זאת בניגוד לשיטת הניהול הפרסביטריאנית).
בקהילות מתודיסטיות ניתן בדרך כלל ייצוג לכמרים לא מקצועיים בכנסים המקומיים והכלל ארציים, שבהם מתקבלות ההחלטות הניהוליות של הכנסייה (בניגוד לשיטת הניהול האפיסקופלית).
מלבד ה"כנסייה המתודיסטית המאוחדת" ישנן יותר מ-40 קהילות הקשורות לתנועה המתודיסטית של ג'ון וסלי.
חלקן, כמו "הכנסייה המתודיסטית האפרו-אמריקנית", "המתודיסטים החופשיים" ו"כנסיית וסלי", הן מתודיסטיות בבירור, אולם כנסיות אחרות אינן מגדירות עצמן כמתודיסטיות אך קשורות לתנועה בדרגות שונות.
צבא הישע, למשל, הוקם על ידי מתודיסט לשעבר – ויליאם בות', וחלק מהתאולוגיה של הארגון שאובה מהתורה המתודיסטית.
מתחילת דרכה של התנועה בבריטניה הדגיש המתודיזם את חשיבות החינוך והשירות למען החברה.
מוסדות רבים שהיו מתודיסטיים במקורם הוקמו בארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-19, וכיום יותר מעשרים אוניברסיטאות וקולג'ים נקראים עדיין "מתודיסטיות" או "של וסלי".
"הכנסייה המתודיסטית המאוחדת" מאפשרת למגוון רחב של אנשים, בעלי אמונות תאולוגיות ופוליטיות שונות, להיות חבריה.
כך, הנשיא לשעבר (הרפובליקני) ג'ורג' וו.
בוש הוא חבר בה, וריצ'רד צ'ייני, שהיה סגנו, משתתף אף הוא בתפילות (אם כי אינו חבר).
הפוליטיקאים האמריקאים הילרי קלינטון וג'ון אדוארדס חברים גם הם בכנסייה המאוחדת.
כיום חברים בקהילה המתודיסטית כ-75 מיליון איש ברחבי העולם, אך מספר החברים יורד בקביעות, לאור נטייתם של אנשים רבים בצפון אמריקה לאמץ כנסיות שמרניות יותר מבחינה תאולוגית.
באוסטרליה – הכנסייה המתודיסטית התאחדה עם "הכנסייה הפרסביטריאנית של אוסטרליה" ו"איחוד הקהילות של אוסטרליה" ב-1977, וכך הפכו כולן ל"הכנסייה המאחדת".
"הכנסייה המתודיסטית של וסלי באוסטרליה", ממשיכה לתפקד באופן עצמאי, וכך גם מספר קהילות מתודיסטיות נוספות.
חלק מקהילות אלו הוקמו או הושפעו ממהגרים מטונגה.
בקנדה החלו מספר "רוכבי הנפות" מתודיסטים אפיסקופליים ממדינת ניו יורק להגיע לאזור קינגסטון, המצוי על החוף הצפוני-מזרחי של הנהר אונטריו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18. הקהילות בצפונה ובדרומה של קנדה היו שייכות לוועדה המתודיסטית-אפיסקופלית של ניו יורק עד 1810, שבה הן הקימו ועדה משלהן.
התפשטות המתודיזם בקנדה הופרעה מאוד במלחמת 1812 (בין ארצות הברית לבריטניה, שנערכה בחלקה בשטחה העתידי של קנדה), אך עם סיום המלחמה חזרו הקהילות המתודיסטיות לגדול.
בשנת 1817 הגיעו לקנדה בריטים שהאמינו בתורתו של וסלי, אך ב-1820 הוסכם עם המתודיסטים האפיסקופלים כי הבריטים ימקדו את פעילותם באזור הצפוני של קנדה (כיום אזור קוויבק), בעוד שהאמריקנים יגבילו עצמם לאזור הדרומי יותר (כיום אזור אונטריו).
ב-1828 אפשרה הוועידה הכללית של המתודיסטים בארצות הברית למתודיסטים מהאזור הדרומי (קנדה התחתונה) להקים ועדה נפרדת משלהם.
ב-1833 התאחדה הוועידה הקנדית עם הבריטים של וסלי, וכך הוקמה "הכנסייה המתודיסטית של וסלי בקנדה".
"הכנסייה המתודיסטית של קנדה", שהוקמה ב-1884, בידי מספר קהילות מתודיסטיות ראשונות בקנדה, התאחדה ב-1925 עם הכנסייה הפרסבטריאנית (שהיוותה עד אז את הקהילה הפרוטסטנטית הגדולה ביותר בקנדה), עם "איחוד הכנסיות" ממערב קנדה, ועם "הכנסייה האמריקאית הפרסביטריאנית" ממונטריאול, והקימו את "הכנסייה המאוחדת של קנדה".
ב-1986 הצטרפו גם "האחים האוונגליסטים המאוחדים" הקנדיים לכנסייה המאוחדת, לאור כניסתם של "האחים האוונגליסטים המאוחדים" בארצות הברית לאיחוד המתודיסטי האמריקאי.
ישנן מספר קהילות מתודיסטיות קטנות במספר רב של מדינות באירופה.
הגדולה שבהן היא זו שבגרמניה.
מרביתן קשורות לקהילות בארצות הברית ולא לאלו מבריטניה.
הכנסייה המתודיסטית בדרום-קוריאה גדולה מאוד.
ישנן כנסיות קוריאניות רבות בצפון אמריקה (אשר לא כולן נקראות מתודיסטיות, חלקן עם מסורת וסליאנית / מתודיסטית), לשירותם של המהגרים הקוריאנים ליבשת.
חלק גדול מהאוכלוסייה הפולינזית בפיג'י הם מתודיסטים.
בפיג'י ישנו האחוז הגבוה ביותר של מתודיסטים בעולם (36.2%).
מיסיונרים מבריטניה, מצפון אמריקה ומאוסטרליה הקימו כנסיות מתודיסטיות במדינות שהיו בעבר באימפריה הבריטית (כגון ניגריה, דרום אפריקה ומוזמביק).
הכנסיות במדינות אלו הן עצמאיות כיום, ולעיתים אף גדולות וחזקות יותר מכנסיות האם שסייעו בהקמתן.
מלבד כנסיות הקימו המיסיונרים לעיתים קרובות בתי ספר לשירות האוכלוסייה המקומית.
דוגמאות לכך: בית הספר המתודיסטי לבנים בקואלה לומפור, מלזיה, רשת בתי הספר הסינו-אנגליים ובתי ספר מתודיסטיים לבנות בסינגפור.
כמעט כל הכנסיות המתודיסטיות חברות בגוף המייעץ "הוועדה המתודיסטית העולמית".
מטה הארגון מצוי בצפון קרוליינה שבארצות הברית.
בתחום ההדרכה, מתודה או מתודיקה היא אוסף קבוע של המיועד להעברת מסר, העברת מידע או חקירת נושא המשמשת במסגרת של פעולה.
חניכים לעיתים עוברים קורס השימוש בהן מאפשר חוויה עשירה יותר של החניך, מגדיל את רמת המעורבות ושיתוף הפעולה ומסייע להפנמת הנושא.
המתודה מגבירה את העניין בנושא על ידי שימוש באמצעים שאולים מתחומים מגוונים: דרמה, בידור, ועוד.
ניתן למצוא שימוש במתודות אלו גם במסגרות הוראה וטיפול.
לדוגמה, מתודיקה המדמה מערכת משפטית בה עומד אדם לדין מאפשרת מעורבות גבוהה במיוחד על ידי חלוקת תפקידים לחניכים (סנגוריה, קטגוריה, מושבעים, עדים).
המתודה תיצור הזדהות רבה והעמקה בנושא על מנת לבצע את המשימה באופן הטוב ביותר.
לכל נושא ניתן להתאים מספר מתודות, אם כי לא כל מתודה אפשר להתאים לכל נושא.
כמו כן, יש להתאים בין המתודה לקהל היעד.
מתודות שונות משמשות למטרות שונות כגון בדיקת ידע, איסוף ידע, חילופי דעות, ניתוח והפעלת שיקול דעת, וגיבוש קבוצה.
המתודה יכולה לשרת מספר מטרות או מטרה ספציפית בהתאם לשלב בתוך הפעולה או בתוך מערך הפעולות.
למשל, בתחילת פעולה יעשה לרוב שימוש במתודות שמטרתן להציג את הנושא ולהעביר מידע עליו, ובמהלכן על המשתתף לעיין בחומר כתוב או לבצע תצפית בנושא הפעילות.
במהלך הפעולה יעשה לרוב שימוש במתודות המאפשרות לחניכים להביע את עמדתם ולשמוע עמדות אחרים, וכן לנתח נתונים שנאספו.
בסוף הפעולה ייתכן ויעשה שימוש במתודות שבודקות את הידע שנצבר במהלכה.
דיון הוא השלב הנפוץ ביותר בפעולות, כמעט ללא קשר לנושא או לקבוצה, ובדרך כלל הוא החוליה החלשה בפעולה.
הדיון הוא הדרך המיידית והישירה להעברת מסרים, החלפת דעות והכרעה ביניהן.
מסיבות אלו יש למתודות לדיון תפקיד משמעותי בפעולות.
הדיון דורש מהחניכים ריכוז, תרבות שיחה, יכולות מילוליות ועוד, ובשל כך מתעוררות בעיות שונות במהלכו.
בקבוצה שתרבות השיחה לוקה בחסר, יש צורך לחלק את רשות הדיבור באופן מלאכותי.
ניתן לעשות זאת באמצעות חלוקת זמן או באמצעות חפץ המקנה למחזיק אותו את רשות הדיבור, או על ידי קביעת כיסא מיוחד שהיושב עליו הוא בעל רשות הדיבור (מתודה זו נקראת: הכיסא החם) וכדומה.
על מנת להימנע מריבוי דוברים ולאפשר דיון ענייני ניתן לבחור מספר דוברים ולערוך דיון ביניהם.
במתודת אקווריום ובמתודת דיון במה (פאנל) מיוצגות עמדות שונות בנושא הפעולה והדיון נערך בין הנציגים כאשר לרוב מנחה המדריך את הדיון ומאפשר לחניכים לשאול את הדוברים שאלות.
במתודת אקווריום נהוג כי המתדיינים יושבים במרכז בעוד שאר החניכים יושבים מסביבם.
במידת הצורך, יכול המדריך להחליף את אחד המתדיינים בחניך אחר על מנת להביא טיעונים נוספים אל תוך האקווריום.
לעומת זאת, במתודת דיון במה המתדיינים אינם מוחלפים ולרוב הם יישובים מול הקבוצה.
בדיונים מסוג זה ניתן להזמין גם אורחים בעלי ייחוד כלשהו (תחום התמקצעות, ניסיון חיים ונציגי קבוצות, ארגונים או מפלגות).
מתפקידו של המדריך לשמור על איזון בין הדעות השונות, להיות אקטיבי מאוד ולעצור את הדיון מדי פעם על מנת לעורר את הקהל להשתתף.
כאשר נערך דיון בקבוצה רבת משתתפים ניתן לחלק אותה לקבוצות דיון.
הדיון נערך בקבוצות קטנות ובסופו כל קבוצה מציגה את החלטותיה.
חסרון אחד במתודה זו היא ההגעה לעיתים למסקנות שונות בכל קבוצה ואי הפריה בין הקבוצות, עוד חסרון בולט הוא חוסר ההנחיה של המדריך בכל קבוצה וקבוצה, לשם כך ניתנים לעיתים הנחיות בכתב ואף ממונה חניך להנחות את הדיון.
סוג אחר של מתודות מאפשר לחניכים לבדוק את החברה או קבוצה מסוימת בחברה.
החניכים מקבלים הנחיות ספציפיות לעריכת תצפית או שאלון אותם הם מבצעים בתתי קבוצות.
במתודת תצפית החניכים מתבקשים לביים מקרה ולבדוק את תגובת העוברים והשבים.
לדוגמה, החניכים יבדקו מי יסייע לאדם במצוקה.
במתודת שאלון יסקרו החניכים עוברים ושבים או קהל יעד ספציפי בנושא הפעולה.
מתודות אלו הן חווייתיות ביותר ומתאימות לכל מספר חניכים.
עם זאת חשוב שמידת האמון בחניכים תהיה גבוהה כיוון שלרוב הם אינם מלווים על ידי המדריך.
מתודות טלוויזיה מבוססות על פורמטים מוכרים של תוכניות טלוויזיה כגון מלך הטריוויה, תופסים קו, כוכבים בריבוע, החוליה החלשה או מי רוצה להיות מיליונר על מנת להציג נושא, להעביר ידע או לבדוק ידע בנושא הפעולה.
את השאלות הנהוגות בתוכנית הטלוויזיה מחליפים בשאלות הנוגעות לנושא הפעולה, והחניכים נדרשים לענות על שאלות או להביע עצמם בציור או משחק כפי שמתקיים בתוכנית הטלוויזיה.
שימוש במתודות אלו מוסיף גורם תחרותי ומהנה.
כמו כן, לרוב מערכת הכללים מוכרת וידועה לחניכים ולכן מקלה על העברת הפעולה.
במידה שהתוכנית בה נעשה שימוש פופולרית בקרב החניכים, העניין שייווצר יגדל.
לדוגמה, הפעלה של ציור מושגים בדומה לנעשה בתוכנית תופסים קו יכול להוות פתיחה מעוררת לנושאים רבים.
בפני אחד החניכים יוצג מושג והוא ידרש לצייר אותו בעוד הקבוצה צריכה לנחש את המושג בזמן נתון.
הפעלה במתכונת של התוכנית כוכבים בריבוע תאפשר תחרות בין קבוצות או יחידים.
מתכונת זו מבוססת על המשחק איקס עיגול, אלא שבמתודה זו (כמו בתוכנית) על מנת שהקבוצה תוכל לסמן את סימנה על גבי הלוח היא נדרשת להחליט האם תשובה לשאלה מסוימת היא אמיתית או שקרית.
המכנה המשותף של מתודות כרטיסים ההוא השימוש בכרטיסים מסוגים שונים, חלקם מוכרים כמשחקי ילדים כמו רביעיות או משחק הזיכרון ומשחקי חברה כמו דומינו או בינגו.
בדומה למתודות טלוויזיה, השימוש במתודות אלו מתבסס על ההכרות עם המשחק בצורתו המקורית, דבר המעלה את שיתוף הפעולה וההתלהבות של החניכים.
כמו כן, מתודות אלו מכניסות תחרותיות והנאה אל הנושא.
בנוסף למטרות המתקיימות במתודות טלוויזיה, כגון הפעלת ידע ואיסופו, מאפשרות מתודות אלו גם הצגת דעות ושכנוע.
השימוש במתודות אלו מתאפשר באמצעות החלפת המספרים הנהוגים במשחקי החברה - בעובדות הקשורות לנושא הפעולה.
ההתאמה בין הכרטיסים לא תתבסס על זהות (בדומה לזהות בין המספר שהוקרא למספר שבכרטיס הבינגו, או הזהות בין שתי קוביות דומינו), אלא על התאמה הדורשת הפעלת ידע מהחניך (התאמה בין שאלה ותשובה, מושג ותמונה, מושג וקטגוריה לה הוא שייך וכדומה).
שכנוע - החלפת העובדות על הכרטיסים בדעות או ערכים באופן בו אין התאמה חד משמעית, אלא יש צורך לשכנע את הקבוצה כי ההתאמה אכן קיימת.
כרטיסים הפוכים - יש להתאים כרטיסים שאינם מתאימים זה לזה.
דפדוף - יש להסתייע בחומר כתוב.
קריאות - החניך נדרש להפגין זריזות ולקרוא את הכתוב על הכרטיס על מנת להשתמש בו.
קיימים מתודות כרטיסים שאינם מסתמכים על משחקים מוכרים, כגון מתודת סוחרים, בה כל משתתף מקבל מספר כרטיסיות עליהן תכונות או תחומי עניין.
המשתתף נדרש להחליף אותן עם המשתתפים האחרים במטרה להגיע לאוסף כרטיסים המייצג אותו.
מתודת כרטיסים אחרת היא סרגל עמדות בה על כל כרטיסייה אמרה כלשהי ועל המשתתף לשנות את מיקומו בחדר בהתאם למידת הסכמתו עם הנאמר בכרטיס.
מתודה זו דורשת מהמדריך אסרטיביות ודינאמיות רבה על מנת להפיק ממנה את המרב.
מתודות אלו מהוות בסיס רחב לדיון על נושא הפעילות.
מתודות לוח מבוססות על משחקי לוח שונים ובהם פועלים החניכים על פי חוקים הדומים למשחק הלוח המקורי עם התאמה לנושא הפעילות.
במכנה המשותף למתודות אלו היא השימוש בלוח משחק ולרוב גם כלי משחק וקוביה.
קבוצת מתודות זו מתאימה למגוון רחב של מטרות המשתנות על פי אופן עריכת המשחק.
לדוגמה, במתודת מונופול ניתן להתנות את ההתקדמות על הלוח בתשובה לשאלה לשם בדיקת ידע או הבעת דעה, כרטיסי הקריאה במשחק יכולים לשמש להעברת ידע או להתמודדות עם דילמה, והגעה למשבצות מסוימות במהלך ההתקדמות יכולות להטיל על המשתתף או הקבוצה משימה שמטרתה למשל גיבוש.
בגלל השימוש בלוח וכלי משחק המתודות בקבוצה זו מתאימות לקבוצות עם מעט משתתפים, אחרת נמשך כל סבב זמן רב, דבר היוצר שיעמום בקרב הקבוצה.
חלוקה לתתי קבוצות או שילוב משימות כלל קבוצתיות מאפשרים שימוש במתודה לקבוצות רבות משתתפים.
מתודת לוח בה כל החניכים משחקים באותו זמן והיא לא מבוססת על תורים היא הפאזל (תצרף).
במתודה זו מקבלת הקבוצה חתיכות מהלוח שניתן לשלב ביניהן באופן מסוים על מנת ליצור תמונה אחת שהיא נושא הפעילות או מעבירה את המידע המתאים.
מתודות דרמה יוצרות מצבים שונים בהם החניך לוקח חלק אקטיבי בדומה לשחקן המשתתף בתרגיל אלתור (אמפרוביזציה).
מתודות אלו מאפשרות איסוף ידע והפעלתו, הכרת מגוון דעות, החלפת דעות והכרעה ביניהן.
נתוני הפתיחה של המצב ניתנים על ידי המדריך, וכן גם מסגרת הדיון, אך התפתחות המצב אינה ידועה מראש.
ייחודן של מתודות אלו נובע מכך שהן מביאות את הדילמות אל תוך הפעילות עצמה.
הן יוצרות מצבים בהם מתלבטים החניכים בשאלות כבדות משקל כאילו הם אכן הפוסקים בשאלה.
האפשרות לחלק בין החניכים תפקידים שונים מאפשרת הזדהות רבה, לעיתים אף עם עמדה מנוגדת.
היכולת להחזיק עמדה מנוגדת לדעה של החניך מאפשרת לו לפתח ראיית עולם רחבה יותר, ולהתבונן דרך עיניו של אחר.
בנוסף, בפעילות ארוכת טווח, המוטיבציה שנוצרת מפעילה את החניכים לפעול ולהתכונן גם מחוץ למסגרת הפעילות.
מתודה מרכזית בתחום זה היא משחק תפקידים, בה נציגים מהקבוצה או כל חבריה מקבלים תפקידים מוגדרים ודילמה מרכזית.
באופן זה, למשל, ניתן לדון על דילמה חברתית איתה מתמודדת הקבוצה בצורה עקיפה ובכך לדון בנינוחות על נושא רגיש.
לחלופין, ניתן לעסוק בדילמה מתחום הפוליטיקה תוך דיון על הקצאת משאבים או קביעת מדיניות.
יש חשיבות רבה להתנהגות המדריך: עליו להתערב, לחדד את הבעיות, להיות דינאמי, לאפשר לשאר הקבוצה להכניס משפטים במקום הדמויות, וגם להחליף מדי פעם חניכים אם מישהו נתקע.
במשחק תפקידים קבוצתי כל חניך מקבל תפקיד משלו.
התפקיד יכול להתאים לאופיו או לנגוד את אופיו.
הקבוצה מקבלת סיטואציה מוכנה מראש, המעלות דילמה כלשהי.
על המדריך להתערב, לחדד את הבעיות ולדובב חניכים שאינם נוטים להשתתף בדיון.
יישום ספציפי של מתודה זו הוא משפט בו מתפקדים החניכים כשופטים, עורכי דין, מושבעים, עדים וכו'.
היתרון של יישום זה הוא השימוש בתהליך המשפטי ההדרגתי של הצגת הנושא בידי שני צדדים, העלאת טיעונים, סתירתם והכרעה ביניהם.
לצורך כך על החניכים ללמוד את הנושא אותו הם מציגים, ולהתעמק בו על מנת להגיע להכרעה.
בבחירת מסגרת הפעילות ניתן ליצור פער בין הנושא הגלוי בו עוסקים החניכים לבין הנושא הסמוי בו עוסקת הפעילות.
בין שני הנושאים יש דמיון מסוים, עליו מתבסס בסוף הפעילות מוסר ההשכל.
פער זה מאפשר לחניכים לבחון את השקפתם מנקודת ראות חדשה.
דוגמה לשימוש במתודה זו מתוארת בסרט הנחשול המבוסס על סיפור אמיתי.
מתודות רבות מבוססות על רצף של משימות אותן מתבקשים החניכים לבצע במהלך הפעולה.
המשימות יכולות לשאת אופי מגוון ולשרת מטרות רבות כמו פתיחת נושא, איסוף ידע והפעלתו.
המשימות דורשות שיתוף פעולה מחברי הקבוצה.
המתודה יוצרת מסגרת למשימות השונות ומאחדת אותן תחת מבנה אחיד.
המסגרת יכולה להיות מסגרת של זמן כמו במתודה פצצת זמן בה לכל משימה מוקצב זמן אחיד.
מתודה זו מאופיינת בקצביות רבה והספק גבוה.
מתודות אחרות מאופיינות במסגרת המושתתת על מיקומם, כמו מתודת משימות בתחנות בה נדרשים החניכים לעבור מתחנה לתחנה.
מתודה זו מבוססת לרוב על תחרות בין תתי קבוצות ובכל תחנה ניתן ניקוד על ביצוע המשימה.
לעיתים נדרשים מפעילים לכל תחנה או ציוד מתאים, ולעיתים די בדף הסבר לפעילות בתחנה.
מסגרת מבוססת על מיקום קיימת גם במתודה חפש את המטמון בה מיקום המשימה הבאה מתגלה רק כאשר המשימה מסתיימת, ולעיתים המיקום הספציפי הוא תשובה לחידה המהווה את המשימה עצמה.
בתכנון משימות אלו יש צורך לתת את הדעת לשיתוף כל הקבוצה בביצוע המשימה על מנת שלא ייווצר מצב שצוות חלוץ יתקדם בעוד שאר הקבוצה יתמהמה מאחור.
היתרון במתודות אלו הוא הדינמיות שלהן והיותן מעוררות מוטיבציה.
שימוש באמצעי עזר כמו הצגה, שיר, סיפור, סרט או כתבה מהעיתון יוצר גירוי כפתיחה לנושא מסוים או כגורם שתפקידו להסיט דיון לכיוון מסוים.
ריאיון או הרצאה מאפשר לחניכים לקבל מידע ממקור ראשון ובכך להעלות את מידת העניין וליצור הזדהות.
לעיתים אפשר ליצור ריאיון מדומה באמצעות שחקן המגלם דמות שאת קורותיה או מעשיה רוצים להעלות לדיון.
בבחירת המתודה לפעולה על מדריך להתחשב במספר רב של פרמטרים.
ההתאמה העיקרית תלויה בנושא ומטרות הפעולה.
בנוסף, צריכה להיות התאמה בין המתודה לגודל הקבוצה.
בקבוצות גדולות, אם רוצים להפעיל את כל החניכים, אפשר לחלק את הקבוצה לתתי קבוצות ובכך לתת לכולם הזדמנות להיות שותפים במשימות.
לחלופין, אפשר להגדיר כי חלק מהחניכים צופים בפעילות שנערכת על ידי נציגים קבועים או מתחלפים.
לבסוף, בחירת המתודה תלויה ביכולת של הקבוצה ליצור דיון, באמון שיש בחניכים וביכולת שלהם לשתף זה את זה בדעות וחוויות.
מֶתְוָאלִים או מַתַאוִילה הם ערבים מוסלמים שחיים בלבנון ומשתייכים לענף האסלאם השיעי.
רובם מהזרם התריסרי ומיעוטם מהזרם האסמאעילי.
שני הזרמים נבדלים זה מזה בכך שהם מכירים בשושלות אימאמים שונות.
על פי מחקר שערך ה-CIA הם היוו, בשנת 2012, 27% מאוכלוסיית לבנון.
על פי הערכות אחרות הם מהווים כ-40%.
נתון זה אינו משתקף בפרלמנט הלבנוני, בו המתואלים זוכים לתת-ייצוג בשיעור של 21% בלבד (27 מושבים מתוך 128) בהתאם להסכם טאיף.
גאוגרפית, מתגוררים המתואלים באזור דרום לבנון ובאזור הבקאע שבמזרח לבנון.
השיעים בחרו להתגורר באזורים אלו עוד בתקופת השלטון העות'מאני הסוני, בשל רצונם להימצא בשולי אזורי השליטה של המדינה, כדי שיוכלו לנהל אורח חיים עצמאי, עם מעורבות קטנה ככל הניתן מצד הממשל.
נחשלותה של הקהילה בעידן המודרני נובעת, בין השאר, בשל ריחוקה ממרכזי התעשייה, התיירות והתרבות של לבנון.
על אף שיפור מסוים באיכות חייהם במחצית השנייה של המאה ה-20, גם כיום הקהילה השיעית היא הענייה מבין העדות בלבנון, ואזורי המחיה שלה זוכים לתקצוב נמוך יחסית מהממשל המרכזי.
החברה המתואלית חיה לאורך מאות שנים כשהיא מאוגדת במסגרות שבטיות שבראשן מנהיגים ששלטו בצורה המזכירה את הפיאודליזם באירופה.
מנהיגים אלה נקראו "זֻעַמַ֫אא'" (زعماء), וביחיד: "זַעִ֫ים" (زعيم), ולא הייתה להם סמכות דתית.
הזֻעַמַ֫אא' שלטו ביד רמה בנתיניהם.
בתמורה לזכות לעבד את אדמות הזַעִ֫ים וטובות הנאה אחרות, העבירו הנתינים את מרבית התבואה לזעים, והעניקו לו את נאמנותם המוחלטת.
בתקופת המנדט הצרפתי על לבנון התפתח תפקידם של הזֻעמאא' והפך פוליטי יותר.
תמורת טובות הנאה ובשל שליטתם הנוקשה בקהילתם, הבטיחו הזֻעמאא' את בחירתם ובחירת מקורביהם לפרלמנט.
לאחר שלבנון קיבלה את עצמאותה, הפכו הזֻעמאא' לשליטים אזוריים.
מלחמת האזרחים של 1975, חזרתם לקהילה של שיעים שבנו את הונם מחוץ ללבנון ואלו שזכו להשכלה אקדמית, ועלייתם של חכמי הדת הקיצוניים לאחר המהפכה האיראנית, ערערו את המבנה החברתי בחברה המתואלית והחלישו את מוסד הזֻעמאא'.
המפלגות העיקריות המייצגות את המתואלים כיום הן אמל וחזבאללה.
תהליכי הקצנה מתמשכים בחברה השיעית, הסיוע הכלכלי שמעניק חזבאללה לקהילה וגורמים חיצוניים, הביאו להתחזקות הארגון האסלאמיסטי בשנות ה-90 ולאחר נסיגת ישראל מרצועת הביטחון בשנת 2000.
אין מידע רב אודות מוצאו של הפלג השיעי הלבנוני.
דעה רווחת כיום היא כי מוצאם משבט העאמלה שבתימן, שקיבל עליו את האסכולה הג'עפרית השיעית, והיגר ללבנון במאה השביעית.
חוקרים אחרים גורסים כי אנשי העדה הם במקור כורדים שישבו באיראן והועברו בתקופתו של צלאח א-דין לסוריה, ומשם עברו לאזור הלבנון.
גרסה אחרת טוענת כי המתואלים הגיעו ללבנון כבר במאה השביעית מפרס בהוראת הח'ליף מועאוויה אבן סופיאן.
ישנה הנחה הקובעת כי משמעות השם היא: "חסיד נאמן" (לתורת עלי).
אחרים גורסים כי מקור השם במילה "וִלַ֫איַה" – נאמנות לבית עלי.
נראה כי מקור השם "מַתַאוִלַה" הוא במלחמות שניהל השלטון הממלוכי נגד השיעים בלבנון.
בספרות ההלכתית של הסונים מהתקופה הממלוכית, מוזכרים השיעים של לבנון בשם "הסרבנים" (رافضة - רַ֫אפִדַ֗ה), כדי לרמוז שהם מסרבים להכיר בשליטי הסונים (ובייחוד בח'ליפים אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב).
המונח "סרבנים" הוא שלילי הרבה יותר בקהילה המוסלמית מאשר המונח "שיעה" (שמשמעותו "סיעת עלי", שבו מכירים גם הסונים כח'ליף הרביעי, אחד מהח'ליפים ישרי הדרך, והוא נהנה ממעמד רם גם בקרב המאמינים הסונים).
המטרה הראשונה של הכינוי הייתה לטשטש את זיקת השיעים לאימאם עלי, ולהדגיש את הגורמים המפלגים המעניקים צידוק דתי לנידוי השיעים מהאומה המוסלמית, וללחימה נגדם.
המטרה השנייה של הכינוי נובעת מפסקי ההלכה אשר פורסמו על ידי חכמי ההלכה הסונים נגד השיעים של לבנון באותה עת.
ההלכה הסונית שהתפתחה במאה התשיעית לא ראתה את השיעים כפלג שפרש מהאסלאם, וחכמי הלכה, כגון א-שאפעי ואבו חניפה, אף הואשמו על ידי השלטון בתמיכה בשיעה.
בתקופת הרדיפות נגד השיעים, חכמי ההלכה הסונים אשר גויסו על ידי השלטון הממלוכי, צריכים היו לשנות את ההגדרה של השיעים, וגם לשנות את שמם כדי להראות לקהילה המוסלמית, כי השיעים של לבנון אינם קשורים כלל לשיעים אשר חכמי ההלכה הסונים הקדומים תמכו בהם.
הגדרתם מחדש כמתנגדים עיקריים לסמלי הסונים, והניסיון לנתקם מעלי בן אבי טאלב, גרם למתקפת נגד מצד השיעים של לבנון.
מעתה הם ניסו להמציא לעצמם כינוי חיובי, שיעמוד מול המונח "סרבנים".
המילה "מַתַאוִלַה", שמשמעותה "נאמנות ותמיכה", הומצאה כדי להפריך את הטענה כי הם סרבנים ומתנגדים, וכדי לתמוך בטענה כי הם נאמנים ותומכים בשלטון המזוהה עם עקרונות הצדק האלוהיים.
עם זאת, במרוצת השנים הכינוי "מתואלה" הפך לשם נרדף בלבנון לקבוצה מושפלת ובזויה.
בעקבות כך, כאשר האמאם מוסא א-סדר החל לצבור כוחו בעדה השיעית בלבנון, הוא פעל לשנות חזרה את כינוי השיעים בלבנון מהכינוי "מתואלה" לסרבנים, מתוך רצון להדגיש את היותם קבוצת אופוזיציה לרוב השולט, אשר לדבריו "מורדים בכל רודנות גם במחיר חייהם".
לצד זאת, המילה יצרה חיבור תודעתי בין השיעים בלבנון לקהילה השיעית מסביב לעולם.
המתואלים נבדלים מכלל השיעים בעולם בצורת שלטונם הפנימי.
רוב האוכלוסייה המתואלית מאוגדת במסגרות שבטיות שבראשן עומדים מנהיגים חילוניים "כמו-פיאודלים" הנקראים "זֻעַמַ֫אא'" (زعماء), וביחיד: זַעִ֫ים (زعيم), שפירושו: מנהיג, ראש.
הזֻעמאא' שלטו ביד רמה באדמות שבטיהם וגבו מיסים מקומיים.
הזעים אפשר לחקלאים לעבד את אדמותיו, ואלו בתמורה העניקו לו את מרבית התבואה ואת נאמנותם המוחלטת.
מסורת הזֻעמאא' הייתה קיימת בלבנון במשך מאות שנים, ונותרה חזקה במיוחד בקהילה השיעית השמרנית.
הזֻעמאא' השיעים, שימשו במחצית הראשונה של המאה ה-20 כמנהיגי הקהילה, כנציגיהם לפרלמנט הלבנוני (בתקופת המנדט הצרפתי ואילך) עם זאת, כנבחריהם של הקהילה לא טרחו הזֻעמאא' לייצג את האינטרסים של קהילתם, ולדרוש מהמדינה לשפר את מצבה.
היה זה תפקיד שבדרך כלל עבר בירושה בין משפחות עשירות בעלות אחוזות, שהתחרו זו בזו.
עם קבלת עצמאות לבנון וביצוע רפורמות בחוק הבחירות ב-1953 שחילק את המדינה לאזורי בחירה קטנים יותר, כך שהשפעתו של אדם אחד פחתה, הפכו הזֻעמאא' בהדרגה לשליטים מקומיים יותר אשר בתמורה לטובות הנאה לנתיניהם, זכו לנאמנותם המוחלטת של בוחריהם.
הזֻעמאא' גם הפעילו מיליציות מקומיות (קַבְּדַ֗איַ֫את, قبضايات, תרגום: "בעלי אגרוף"), להגנה על אדמותיהם, להבטחת נאמנות בוחריהם ולגירוש גורמים שעלולים להצביע נגדם בקלפיות.
נוכחותן של מיליציות פרטיות אלו השפיעה על התפתחות מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975.
ההנהגה הדתית של השיעים הורכבה מחכמי דת עֻלמאא', שהוסמכו כקאדים במדינות השיעיות, בעיקר בעיראק ובאיראן.
אחדותם ובידודם של המתואלים היו כה עזים, עד כי מעולם לא התלונן מתואלי בבית דין סוני על פסק דין שנקבע בבית דין מתואלי.
אך העֻלמאא' היו חסרי יכולת השפעה חברתית.
חוסר יכולת ההשפעה החברתית שלהם יצרה בעבר נוהג שבו העֻלמאא' לא ביקרו את ההנהגה הפנימית של הקהילה, קרי מוסד הזֻעמאא', אלא מיקדו את ביקורתם בשלטון הפוליטי הלבנוני.
מצב זה היה תקף עד לעלייתו של האימאם מוסא א-צדר לשלטון בעדה.
עליית א-צדר לשלטון בעדה וחכמי דת קיצוניים ממנו, ההגירה הגוברת לביירות ומלחמת האזרחים ערערו את המבנה החברתי המסורתי, וכוחם של העֻלמאא' התחזק על חשבון הממסד השמרני הקודם.
בתקופת הממלוכים (המאה ה-13 עד המאה ה-16), אזור ג'בל עאמל בדרום לבנון הפך למרכז חשוב של לימודים שיעיים.
הדבר קרה ככל הנראה כתוצאה מהגירה של שיעים מהעיירות שהרסו הממלוכים על חוף הים, כמו צור ועכו.
כאשר הממלוכים הקימו מחוז בצפת בשנות ה-60 של המאה ה-13, השיעים באזור זה עברו להתיישב בג'בל עאמל הסמוכה או המירו את דתם לאסלאם הסוני.
עיירות כמו ג'זין, קרק נוח ומע'רה בלבנון היו למרכזי למידה שיעיים, והחוקרים השיעים זכו להגנה מצד מנהיגים מקומיים.
לפי חוקר בולט מג'זין (עיירה בדרום לבנון), מוחמד אבן מכי, בשנים 1292–1305, הממלוכים יצאו לסדרת מתקפות תגמול נגד הקהילה השיעית באזור כסרוואן שבהר הלבנון ממזרח לביירות.
לפי הכרוניקן הממלוכי בדר א-דין אל-עיני, בשנת 1292 שלח הסולטאן אל-אשרף ח'ליל כוח של כ-3,000 פרשים לאזור.
המגנים, שכונו בפיו "כופרים" ו"עוזבי הדת" (רוואפד), פיתו את הכוחות הממלוכיים למארבים והביסו אותם.
המערכה הייתה כישלון, והממלוכים הצליחו לסגת רק לאחר שהציעו מתנות ושחררו שבויים.
תושבי כסרוואן תקפו שוב את הצבא הממלוכי הנסוג, פעולה שהובילה למערכה עונשית נוספת בשנת 1300.
בעקבות מותו של השליט האילח'אני, ע'זאן, בשנת 1304, הממלוכים הכינו את צבאם העיקרי למערכה שלישית.
ביולי 1305, על פי היסטוריונים, כמו אל-מקריזי ואל-עיני, צבא של 50,000 חיילים ממלוכים צעד מדמשק והתאחד עם צבא נוסף שהגיע מטריפולי, וכן עם בני בריתם הדרוזים.
התקפה מתואמת זו ריסקה את כוחות המורדים בכסרוואן.
הממלוכים הרסו לאחר מכן כפרים ושטחי חקלאות וגירשו חלק גדול מהאוכלוסייה, שהתיישבה בדרום לבנון ובעמק הבקאע בצפון-מזרח לבנון.
בעוד שלגבי מקורם של המתואלים קיימים מחלוקות ומסתורין, הרי שעל אודות הקשר בין הקהילה השיעית הקטנה בדרום לבנון לבין פרס (ולאחר מכן איראן) קיים מידע החל מתחילתו במאה ה-16, בתקופת האימפריה הספווית.
קבוצה של שיעים הגיעו ב-1776 למקום חורבות העיר צור והקימו אותה מחדש.
עד היום משמשת צור עיר מרכזית עבור המתואלים בדרום לבנון.
המתואלים חיו אז ועד המאה ה-19 תחת שלטון עות'מאני, אך אהדו והזדהו עם פרס, שהתחרתה על ההגמוניה במזרח התיכון עם העות'מאנים, ושנאו את שלטונם הסוני שרדף אותם.
בהיותם מיעוט נרדף, נהגו השיעים לגור בשולי אזורי השליטה של העות'מאנים (אם בשלטון סוני ישיר, או דרך שושלות דרוזיות מקומיות).
כך יכלה הקהילה לנהל את אורח חייה באופן עצמאי, עם מעורבות קטנה ככל הניתן מצד השלטון העות'מאני.
במאה ה-19 החלו להתיישב משפחות מאיראן באזור מחייתם של השיעים, שהביאו עימם השפעות תרבותיות ודתיות מפרס.
כך למשל, מחקר אנתרופולוגי הראה כי טקסי העשוראא החלו להתבצע בלבנון בתקופה זו.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1861 היוו השיעים רק שישה אחוזים מתושבי האזור הלבנוני.
בשל נטיית המתואלים להסתגר ולגור הרחק ממרכזי השלטון, התשתיות באזורים בהם חיו לא זכו לפיתוח כמו אזורי לבנון האחרים.
השיעים גם לא זכו לתמיכה כלשהי של מעצמה זרה, זאת בניגוד לסונים שזכו לתמיכת השלטון העות'מאני, הנוצרים שזכו לתמיכת צרפת ורוסיה, והדרוזים שנהנו מתמיכת בריטניה.
בנוסף, הנהגת הקהילה הייתה שבטית או משפחתית, כך שגם ייצוגם הפוליטי של השיעים היה נמוך יחסית לעדות האחרות בלבנון.
עם כינון המנדט הצרפתי ב-1922, היו שיעים שתמכו בו, מאחר שקיוו כי יהיה טוב יותר מהשלטון הסוני הקודם.
אחרים תמכו באיחודה של לבנון עם סוריה למדינה גדולה ולא ריכוזית, שתעניק לקהילה השיעית יותר זכויות.
בקרב הקהילה השיעית הייתה תמיכה מעטה בלבד ברעיון של לבנון עצמאית, רעיון שהיה נפוץ בקרב העדות האחרות בלבנון.
במהלך שלטון המנדט הצרפתי, נערכו שני מפקדי אוכלוסין בלבנון.
במפקד הראשון ב-1921 היוו השיעים 17.23 אחוזים מכלל התושבים, ובמפקד ב-1932 גדל שיעורם ל-18.2 אחוז.
במהלך המרידה הדרוזית בינואר 1926 זכו השיעים בלבנון להישג פוליטי-דתי משמעותי, כאשר הצרפתים הכירו באסכולת המשפט השיעית (הג'עפרית), והקימו בתי דין כאלה.
צעד זה של הצרפתים נבע מרצונם לחבב את השלטון הצרפתי על השיעים, כדי ליצור טריז בין השיעים לסונים ולדרוזים שמרדו נגד שלטונם.
הצרפתים סברו כי הענקת הטבות לשיעים תמנע יצירת חזית מוסלמית אחידה נגד שלטונם ונגד בני חסותם המרונים.
בשל רצון צרפתי זה, טרחו השלטונות הצרפתיים לשפר את מצבה של הקהילה השיעית.
מעמדה של העדה החל להתחזק, ורבים מקרבה החלו לתמוך בעצמאותה של לבנון, שבה קיוו לזכות בייצוג ובעוצמה פוליטית, שכן היו הקהילה השלישית בגודלה (אחרי המרונים והסונים) בלבנון באותה עת.
גם בתקופת המנדט הצרפתי המשיכו מרבית השיעים להתגורר בריחוק ממרכזי התעשייה, התרבות והתיירות של לבנון.
ב-1943 החליטו מנהיגי העדות השונות בלבנון, על חלוקת המשרות הפוליטיות בלבנון במסגרת האמנה הלאומית.
מכיוון שהחלוקה התבססה על מפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-1932, שבו השיעים היו הקהילה השלישית בגודלה, קיבלו השיעים את המשרה הפוליטית השלישית בחשיבותה (אחרי הנשיא וראש הממשלה) – יו"ר הפרלמנט הלבנוני.
התפקיד הוא רשמי בעיקרו, וחסר יכולת ביצועית משמעותית.
בנוסף, הקהילה השיעית זכתה לתת-ייצוג של 19 מחוקקים בפרלמנט הלבנוני (כ-19.1% מתוך הפרלמנט בעל ה-99 מושבים).
רבים מהמתואלים, שבאופן מסורתי התגוררו באזורים הכפריים של דרום לבנון והבקאע והתפרנסו כחקלאים, איבדו את עבודתם עם כניסתם של כלים מודרניים לתחום.
הקמת מדינת ישראל וסגירת הגבול הובילו לאיבוד שוק משמעותי זה לתוצרת הדרום, גורם זה עודד גם הוא את ההגירה לצפון המדינה, בייחוד לביירות.
בניסיון למצוא פרנסה טובה יותר ניסו שיעים אחרים את מזלם במדינות מערב אפריקה, דוגמת חוף השנהב, ליבריה וסיירה לאון או במדינות המפרץ הפרסי.
עצמאותה של לבנון אפשרה לשיעים רבים ללמוד באוניברסיטאות ממשלתיות.
חזרתם של חלק מהיזמים השיעים המצליחים מאפריקה יצרה מעמד ביניים שיעי חדש.
אנשים אלו היו מעוניינים להשתתף בפוליטיקה הלבנונית, אולם דרכם הייתה חסומה על ידי ממסד הזֻעמאא', על כן פנו רבים מהם למפלגות השמאל שרעיונותיו על שוויון חברתי נשאו חן בעיניהם.
בשנות ה-40 וה-50 חל גידול מהיר באוכלוסיית המתואלים בלבנון, שנהנו משיעור ריבוי טבעי גבוה, ושיעורם באוכלוסיית לבנון גדל על חשבון האוכלוסייה המרונית שהייתה בעלת שיעורי ילודה נמוכים.
במהלך מלחמת האזרחים הראשונה ב-1958 נקטו השיעים עמדה נייטרלית, בשל הסתגרותם, וחוסר הזדהותם עם הנוצרים או הערביסטים.
פואד שהאב שהפך לנשיא לבנון ב-1958, פעל להקמתו של ממשל מרכזי חזק ויעיל, שישלוט גם בקהילות שנמצאו אז בשולי החברה, כמו השיעים.
הוא הקים את "המשרד לפיתוח חברתי" ומרכזים לפיתוח במחוזות השונים (מֻחַאפַטַ'ה محافظة) ששיפרו את מערכת החינוך והבריאות באזורים השיעים, ובנו את התשתיות הבסיסיות שהיו חסרות ברבים מהכפרים השיעים.
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 התחזקו הסיעות בעלות אופי עדתי מרכזי מובהק, שנתמכו על ידי מדינות שונות באזור.
רק השיעים בלבנון נותרו, בתקופה הנידונה, חסרי "מדינת מגן".
פרישתו של פואד שהאב מהנשיאות ב-1964, והפסקת עידן הרפורמות שיזם, הותירה על כנו את מצבם העגום של השיעים, שבשנות השישים נמצאו בעמדת נחיתות חברתית ביחס לשאר העדות בכל פרמטר חברתי ופוליטי.
חולשתם הייתה כה רבה, שלמושבים השמורים לשיעים בלבנון, הורצו מועמדים סונים או דרוזים, ידידותיים לשיעים, משום שהקהילה לא יכלה להעמיד מועמדים רציניים משלה.
חכם הדת סייד מוסא א-צדר האיראני שהגיע ללבנון ב-1959 ייסד את האיגוד השיעי הראשון בלבנון – "המועצה השיעית העליונה" ב-1967, ונבחר לעמוד בראשה.
בשנות ה-70 הוא ייסד את תנועת המקופחים החברתית (حركة المحرومين – חַ֫רַכַּת אל-מַחְרוּמִ֫ין) ודרש מממשלת לבנון בנאומים חוצבי להבות, בהפגנות, בשביתות ובתהלוכות מחאה להקצות יותר משאבים לעדה המקופחת בלבנון ולהגדיל את ייצוגה בפרלמנט הלבנוני בהתאם לאחוז הנוכחי של השיעים באוכלוסייה.
א-צדר הצליח למשוך רבים מהצעירים ושכבת הביניים החדשה, שנהו אחר רעיונות השמאל ולעורר את הקהילה מתרדמתה ארוכת השנים.
צדר פעל גם להבטחת "מדינת מגן" למתואלים.
בשנת 1973, מעט לפני פרוץ מלחמת האזרחים, ניסח צדר הסכם עם חאפז אל-אסד, נשיא סוריה.
בהסכם זה נתן אסד לשיעים בלבנון תמיכה פוליטית-חברתית (ולאחר מכן, במלחמת האזרחים, אף תמיכה צבאית) וצדר, מצידו, נתן הכשר דתי לעלווים בסוריה כמוסלמים-שיעים לכל דבר.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, נוסדה המיליציה של התנועה, שכונתה אַ֫מַל (أَمَل – מילולית: תקווה וראשי תיבות של: افواج المقاومة اللبنانيّة – אַפְוַ֫אג' אל-מֻקַ֫אוַמַה א-לֻּבְּנַאנִ֫יַּה, "גדודי ההתנגדות הלבנוניים").
לאחר היעלמות א-צדר בלוב ב-1978, מונה לעמוד בראש התנועה, אולם באפריל 1980 החליפו נביה ברי שעד אז שימש כפרקליט התנועה.
התקפות צה"ל על לבנון כתגובה לפעילות אש"ף בישראל, הניעו גל הגירה נוסף של שיעים צפונה, לערים, ובעיקר לעיר הבירה, ביירות.
השיעים התיישבו בשכונות עוני בדרום ביירות ובמחנות פליטים של הפלסטינים, קבוצת שכונות ומחנות ארעיים אלו זכו לכינוי "חגורת המצוקה" (حزام البؤس, חִזַ֫אם אל-בֻּאְס).
במהלך המלחמה נקטו הנכבדים (הזֻעמאא'), המנהיגות הפוליטית השיעית המסורתית, קו פשרני בדומה לזה שנקטה המנהיגות הדתית הסונית.
רוב כוחה של ההנהגה הפוליטית נלקח ממנה על ידי המנהיגות המליטנטית השיעית ובעיקר על ידי תנועת המקופחים, והמיליציה שלה אמל.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1975, השיעים כמעט ולא השתתפו בלחימה.
אמל תמכה באופן עקבי בעמדת סוריה, בשל התמקדותה במאבקים בין הנוצרים לבין הדרוזים, הסונים והפלסטינים.
עיקר פעילותה של אמל בשנים הראשונות למלחמה הייתה בהגנה על האזורים השיעיים.
אמל גם חששה מעריקת לוחמים ותומכים משורותיה למפלגות חילוניות ולכן נאבקה על שליטה באזורי מחייתם של השיעים בלבנון.
בשנים 1980–1982 (עד הפלישה הישראלית) נלחמה אמל נגד אש"ף על השליטה במחנה הפליטים בפאתי ביירות, בורג' אל-בראג'נה, ונגד מפלגות השמאל (ארגון הפעולה הקומוניסטית, המפלגה הקומוניסטית הלבנונית ותומכי הבעת') על השליטה בשכונת העוני השיעית שיאח.
קרבות נוספים התנהלו גם באזור החוף על כביש צידון–צור, בצידון עצמה ובדרום לבנון.
טרם הפלישה הישראלית ללבנון ניסו לוחמי אמל לפרק מנשקם את הפלסטינים בדרום לבנון ולגרשם משטחם, בשל הנזקים הרבים שהסבו ההפצצות הישראליות לדרום לבנון (שבאו בעקבות פעולות טרור פלסטיניות).
מרבית השיעים בדרום לבנון קיבלו בברכה את פלישת ישראל ללבנון, בתקווה כי צה"ל יוכל לגרש את הפלסטינים מאזור מחייתם, שכן הם הפכו את הדרום לשטח הפקר.
יחידות אמל קיבלו הוראות שלא להשתתף בלחימה נגד ישראל, ובמקרה הצורך אף להיכנע לכוחות הישראליים.