tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידיעות נוספות רבות השתמרו בביוגרפיות מאת פְּלוּטָרכוֹס, אודות סולון, תמיסטוקלס, קימון, פריקלס, אלקיביאדס ועוד.
המדינה האתונאית הייתה בעלת מאפיינים ייחודיים.
כל תושבי המדינה, הידועה גם כאטיקה היו מאוחדים כאתונאים, הבדלי המעמד בין האזרחים התבססו על מעמד כלכלי ולא על מקום מגורים או מוצא שבטי.
מחוץ לאתונה התקיימו מוסדות שלטון מקומי שזכו למידה של עצמאות, ואף פולחן דתי ייחודי.
החברה האתונאית הייתה מחולקת לארבעה שבטים גאלאונטס, ארגדייס, אייגיקורייס והופלטס.
ההשתיכות לשבט הייתה על בסיס הגרעין המשפחתי וכל שבט היה יחידה פוליטית ודתית שבראשה עמד פילובסילאוס.
מנהיגים אלו שירתו תחת הפקיד הנבחר שנשא את התואר ארכון.
השבט עצמו התחלק ל-3 אחוות שנקראו פרטריות, בראשן עמד הפרטיארכוס ובמסגרתן התנהל הרישום לחבר האזרחים.
פעם בשנה, במהלך אירועי חג האבות, נרשמו התינוקות שזה עתה נולדו ורישום זה הכניס את הילדים לרשימת הזכאים לאזרחות, בהגיעם לגיל 16 חזרו המועמדים וביקשו אישור לרישומם כאזרחים ובמהלך הטקס גזזו את שערם והקדישו אותו לאלים.
האחוות הורכבו מ-30 בתי אב שהחזיקו ברכוש ובאחוזות כלומר בחישוב זה נכללו בעיקר משפחות האצולה בעלות שטחי קרקע, איכרים ובעלי אחוזות קטנות לא היו שייכים למסגרת בתי האב והתאגדו באגודות דתיות שהוקדשו לפולחן אחד האלים וכך נרשמו ברשימות האזרחים.
בסוף המאה השביעית לפני הספירה החל להיווצר מעמד חדש של בעלי מקצוע, פועלים שכירים וסוחרים, אזרחים אלו מוצאם היה מן היישובים החקלאיים הקטנים, בנים של בעלי אחוזות שלא מצאו את מקומם ועברו להשכיר את שירותיהם בעיר, הן נרשמו באחוות והתאגדו במסגרת האגודות הדתיות.
התיקונים והרפורמות של סולון חוללו מהפכה של ממש במערכת השלטון של אתונה.
אזרחי אתונה, שנמצאה במצב של אנרכיה, משבר כלכלי ועל סף מלחמת אזרחים, העניקו לסולון את הסמכות לעשות שינויים מרחיקי לכת, שהיו הבסיס ואבן היסוד למשטר הדמוקרטי.
סולון חילק את אזרחי אתונה לארבעה מעמדות על פי רמת הכנסה ובכך קבע כי המפתח לריבוד החברתי הוא הבסיס הכלכלי ולא המוצא או המקצוע:
פנטקוסיומדימנוי (Pentakosiomedimnoi) – אזרחים שאדמתם הניבה לפחות 500 בשנה.
היפייס (Hippeis) – "פרשים", אזרחים שהכנסתם הייתה שוות ערך ל-300 מדימנוי.
שני מעמדות אלו נוצרו על ידי סולון בחלוקה מחדש של המעמד העליון והם היו זכאים להשתתף באספת העם והמועצה הקבועה ולמלא את המשרות החשובות ביותר, בני מעמד הפנטקוסיומדימנוי היו היחידים שהיו זכאים להחזיק במשרות של ניהול כלכלי.
זאוגיטאי (Zeugitai) – כלומר בעלי צמד שוורים, אזרחים שהכנסתם הייתה שוות ערך ל-200 מדימנוי והם בעלי זכות להשתתף באספת העם ולמלא משרות פקידות זוטרות.
תטס (Thetes) – אזרחים שהכנסתם פחות מ-200 מדימנוי ובעלי זכות להשתתף באספת העם.
חלוקה זו קבעה מאידך כי לכל האזרחים יש חלק בשלטון הדמוקרטי אך בעלי הרכוש הרב ביותר קיבלו תפקידים בעלי משקל וחשיבות שהעניקו להם זכויות מיוחדות.
רפורמה משלימה של סולון העניקה לכל האזרחים מכל המעמדות, מעמד וזכות שווים באספת העם.
קלייסתנס עלה לשלטון לאחר תקופה בה שלטו באתונה טיראנים – כלומר דיקטטורים שלקחו את מושכות השלטון מהעם והשתמשו במוסדות השלטון בדגם שקבע סולון כחותמת גומי וגירושם יצר חלל ריק במערכת השלטון האתונאית.
עם תפיסת מושכות השלטון ערך קלייסתנס סדרה של רפורמות מורכבות חידש את המבנה הפוליטי וחברתי של אתונה ויצק תוכן חדש לתוך המשטר הדמוקרטי.
כבסיס לשינוי בנה קלייסתנס מערך חברתי חדש לחלוטין באתונה.
אבן הבניין היסודית של מערך זה הייתה הדֶּמוֹס (ברבים: דֶּמוֹי).
שטחה של אטיקה כולה (כלומר כל המדינה האתונאית), חולק ל-139 דמוסים.
הדמוס היה היחידה שדרכה הוכרה האזרחות האתונאית.
מעתה ואילך, זוהה כל אזרח בשמו הפרטי, בצירוף שם הדמוס אליו השתייך.
במסגרת מהלך זה, ניתנה האזרחות לרבים, שלא אחזו בה קודם, כולל זרים ועבדים משוחררים.
לאחר ביצוע הרישום נסגרו הפנקסים והחברות בדמוס עברה מבן לאב, כך שגם אם אדם היגר ממקום מושבו ועזב את תחומי הדמוס הוא נותר חלק ממנו.
חברי הדמוס – הדמוטאי – בחרו מדי שנה באדם שיעמוד בראשם, שזכה לתואר דימרכוס.
אספת הדמוס התנהלה כרשות מקומית ודאגה לענייני הקהילה ולמקדשים שבתחום הדמוס.
בגיל 18 התייצב כל גבר בפני אספת הדמוס ולאחר דיון התקבל כאזרח, או אם נמצא פגם בפנייתו ומוצאו, נדחתה אזרחותו.
כתוצאה משינוי זה התמעט כוחם של בתי האב, שבעבר היו מרכיב עיקרי ובעל השפעה במוסדות השלטון.
האזרחות לא הוכתבה עוד על-ידי מסורות מקומיות, אלא באמצעות רישום מאורגן ונגיש.
בנוסף לחלוקה לדמוסים חילק קלייסתנס את אתונה לאזורים: אתונה והפרברים (אַסְטִי, Asty), אזור החוף (פרליה, paralia), ואזור המישור (מסוגיון, mesogeion).
כל אזור חולק למחוזות שנקראו טריטיס (Trittys) – "שליש", ובכל שליש היו מספר דומה של אזרחים.
בסך הכול נוצרו 30 יחידות זהות בגדלן – 10 בעיר 10 באזור החוף ו-10 במישור.
מיחידות אלו יצר קלייסתנס 10 שבטים שהורכבו מטריטיס אחד מכל אחד מהאזורים ולכל שבט ניתן שם של גיבור מהמיתולוגיה היוונית ולכל אחד מהגיבורים הוקדש פסל ומזבח באגורה של אתונה.
אספת השבט שלחה נציגים למועצה של אתונה, הוקמו ועדות עשרה בהן כיהנו 10 חברים – אחד מכל שבט, וניתנה להן הסמכות לנהל תחומים שונים בחיי המדינה של אתונה ובהם עבודות ציבוריות וחגיגות דתיות.
השבט היה גם הבסיס למערכת הצבאית וגייס מתוכו גדוד של חיל רגלים ופלוגת פרשים שהיו תחת פיקוד בן נבחר של השבט.
כתוצאה משינוי זה נשבר כוחן של משפחות האצולה והשפעתן באחוות שעתה שימשו כמוסד בעל חשיבות שעיקרה פולחנית – דתית ובהן היו חברים כל האזרחים.
אומדנים שונים בנוגע לגודל האוכלוסייה של אתונה העתיקה מצביעים על אוכלוסייה שבשיאה, במהלך המאה הרביעית לפני הספירה, מנתה כרבע מיליון איש בחבל הארץ אתיקה שאתונה הייתה במרכזו ושתושביו החשיבו עצמם כאתונאים.
מתוכם כ-30,000 היו בעלי מעמד של אזרחים עם זכות הצבעה במועצת העם.
מספר האזרחים במהלך המאה החמישית לפני הספירה עמד ככל הנראה על 60,000 ולאחר מכן ירד דרסטית בעקבות המלחמות היווניות הבלתי-פוסקות אבל גם בגלל הקשחת הכללים שקבעו מי יזכה למעמד של אזרחות.
באתונה ואתיקה רק גברים בני 20 שהשלימו את שירותם הצבאי היו בעלי זכות הצבעה ומעמד של "אזרח" שגם נתן את הזכות להחזיק נכסי דלא ניידי.
בכך נמנעה מרוב האוכלוסייה הזכות להשתתף בתהליך הדמוקרטי.
במקרים מיוחדים הוענקה אזרחות על ידי האספה הכללית בקוורום (מספר משתתפים ומצביעים מינימלי) שהחל מהמאה הרביעית לפני הספירה עמד על 6,000 מצביעים.
האזרחים החדשים היו בדרך כלל גברים שאתונה חפצה ביקרם.
עבדים – משועבדים ומשוחררים היו זרים שנקנו במקור מחוץ לאתונה, היו חסרי זכויות אזרח ולא נחשבו כחלק מהחברה.
לכל אזרח אתונאי, אפילו עני, היה עבד אחד לפחות, ואזרחים בעלי אמצעים החזיקו לעיתים 10 עבדים ויותר.
הם היו בעיקר שבויי מלחמה או עבדים שנחטפו בארצות מסביב ליוון, ומקצתם עבריינים שהורשעו בדין והפכו לעבדי המדינה האתונאית.
לעבדים לא היו זכויות כלשהן, והם נחשבו לרכוש אדוניהם במספר מגבלות: אסור היה להרוג אותם, ורוצח עבד עלול היה לעמוד לדין.
עבד יכול היה להופיע בבית משפט, אך בתנאי שאדונו היה מייצג אותו.
עדותו של עבד לא התקבלה אם נגבתה בעינויים.
סוג מיוחד של עבדים חי והתפרנס מחוץ לבית אדוניהם, והם הפרישו ממשכורתם סכום מסוים לאדוניהם.
עבדים אלו ועבדים ששירתו בבית יכלו לקנות את חרותם תמורת כסף או שרות מיוחד.
גם ילדים וזרים היו חסרי זכויות אזרח.
נשים הודרו מההליך וזכויות אדם בסיסיות נשללו מהן.
חופש התנועה שלהן בציבור היה מוגבל, ועיקר חייהן התנהל בד' אמות בית משפחתן.
זכות ההצבעה נשללה גם מאזרחים שהיו בעלי חוב לעיר או חייבים בדין, במעמד שקיבל את השם אטימיה (Atimia).
החל משנת 450 לפני הספירה, בעקבות הרפורמות של פריקלס, יכלו רק אלו שנולדו לאב ואם בעלי מעמד של אזרחות אתונאית לקבל בעצמם את המעמד של אזרח אתונה.
בראש המדינה האתונאית עמדו 9 נושאי תפקידים שנקראו ארכונטים – משמע – שליטים.
אריסטו מספר כי במהלך ההיסטוריה האתונאית נבחרו תחילה הארכונטים למשרות למשך כל ימי חייהם, לאחר מכן קוצרה התקופה ל-10 שנים ולבסוף לשנה אחת בלבד.
אריסטו איננו מפרט כיצד נבחרו ההארכונטים לתפקידם, ומציין כי במקור נבחרו על ידי המועצה על פי כישוריהם לתפקיד.
נושאי התפקידים פעלו בתחומים מוגדרים ולא היו גוף אחד.
הם עסקו בעיקר בצד המשפטי של ניהול אתונה, ומאחר שעיקרון הפרדת הרשויות לא היה חלק משיטת הממשל האתונאית, הארכונטים פעלו הן כזרוע מבצעת הן כשופטים בתחומי פעולותיהם.
התפקיד הראשון והקדום ביותר היה המלך שנקרא "בסילאוס", שעיקר תפקידו היה הפיקוח וקיום חיי הדת במדינה.
הוא ניהל את טקסי הפולחן וניהל את המקדשים וההקדש של האלים.
אל המלך התלוותה אשתו, ובחגיגה מיוחדת של טקס נישואים שנתי סמלי חודשה הברית בין אתונה שיוצגה על ידי הזוג המלכותי לבין האל דיוניסוס.
נושא התפקיד החשוב ביותר היה האפונימוס, שהיה ממונה על נושאים הקשורים להליכי אזרחות והפיקוח על הרכוש של יתומים, אלמנות ובנות יחידות.
נושא תפקיד נוסף היה הפולמרכוס, שר הצבא.
בעיתות שלום הוא פיקח על הזרים באתונה, ובעתות מלחמה עמד בראש הצבא באמצעות ועדה של מפקדי היחידות השונות של צבא אתונה ושימש כמצביא בקרבות.
אל שלושת נושאי תפקידים אלו נוספו שישה תסמותטים שפיקחו על מערכת המשפט האתונאי.
הם ניסחו את החוקים וניהלו את משפטם של נושאי משרות שנחשדו בביצוע עבירות הקשורות למילוי תפקידם.
בשלב מאוחר יותר בהיסטוריה האתונאית ניהלו את כל תחום המשפט האזרחי.
משרות הארכונטים היו שמורות תחילה לבני המעמד העליון, אך בעקבות רפורמות שנערכו על ידי אפיאלטס ופריקלס נפתחו משרות הארכון תחילה לבני המעמדות השני והשלישי ולבסוף היו המשרות פתוחות לכל האזרחים האתונאים.
עם השלמת שינוי זה נערכה מהפכה נוספת, ונושאי המשרה זכו לתשלום מהמדינה עבור שירותיהם.
בכך נתאפשר הלכה למעשה לאזרחים שהיו חסרי אמצעים להקדיש את זמנם לשירות הציבור.
תחילה ניתן שכר לשופטים בבתי המשפט, לאחר מכן לארכונטים ולבסוף, במהלך המאה הרביעית לפני הספירה, הונהג תשלום שכר עבור ההשתתפות בפעילות המועצה.
בשלב מסוים, ככל הנראה בעת הרפורמות של קלייסתנס, נקבע תפקיד ומעין מועצה נוספים: עשרה סְטְרַטֵגוֹי – אחד מכל שבט, שהיו מפקדי הכוחות.
בתחילה הם נבחרו במסגרת שבטית.
לאחר מכן נבחרו הסטרטגוי על ידי כלל האספה.
הארכון פולמרכוס עמד בראשם בתפקיד סמלי בעיקרו של מפקד עליון של הכוחות המזוינים.
בעת מלחמה הסטרטגוי החליטו בהתדיינות והצבעה על האסטרטגיה לפני היציאה לקרב ובחרו אחד מהם בכל פעם לפקד על הקרב עצמו.
בשנת 487 לפני הספירה הוחלט להפסיק את מינוי הארכונטים על פי בחירה ולקבוע את זהותם על פי הטלת גורל.
בעוד חשיבותם יורדת, עלתה חשיבותם של הסטרטגוי שנבחרו ללא הגבלת מספר כהונותיהם.
היו אלו אנשים מקרב המשפחות הוותיקות ביותר באתונה – מעמד האצולה לשעבר שהיו בעלות מסורת צבאית וגידלו את בניהן על מנת להיות מנהיגים צבאיים.
הפולמרכוס חדל עם הזמן מלשמש כמפקד הצבא ועיקר עיסוקו היה בניהול ענייני המטויקים – הזרים.
הפיקוד על הצבא עבר לידי הסטרטגוי, ובעת מלחמה מינתה האספה את אחד מהם לעמוד בראש המערכה.
במקרים של מלחמה בהיקף גדול במיוחד מונו 2 ולעיתים יותר סטרטגוי לעמוד בראש הכוחות האתונאיים, ואחד מהם קיבל את הסמכות לשמש מצביא עליון.
מאחר שההיסטוריה של אתונה רצופה הייתה מלחמות ומעשי איבה וקשורה במפעלים צבאיים, מילאו הסטרטגוי תפקיד מרכז בניהול יחסי החוץ של אתונה ובהדרגה בניהול כל האספקטים של השלטון.
כך הפכו הסטרטגוי, בסופו של דבר, לגוף המושל באתונה הלכה למעשה.
לעיתים עמד בראשם מנהיג חזק במיוחד שזכה לתואר סטרטגוס אוטוקרטור – סטרטגוס בעל סמכויות לא מוגבלות.
במקביל לעליית הסטרטגוי ובעקבות רפורמת האריאופגוס יכלו אזרחים ממעמדות נמוכים לרכוש עמדות השפעה וכוח, תחילה באספת העם ולאחר מכן במועצה, והם נקראו דמגוגוס – כלומר "מנהיג עממי".
עם עליית הדמגוגים לעמדות כוח היו בהם שנבחרו לסטרטגוי ועסקו בעניינים שלא היו קשורים ישירות לצבא או לניהול מלחמות.
לאחר שנסתיימה שנת כהונתם עברו הארכונטים לשמש, עד יום מותם, במועצת האריאופגוס – "המועצה של גבעת האל ארס" – על שם מקום מושבה.
על שינוי זה שילם אפיאלטס בחיו ונרצח זמן קצר לאחר רפורמת האריאופגוס על ידי מתנקש שככל הנראה נשלח על ידי אגודות סתר (יוונית: טאריאיי) שהייתה ממתנגדי המשטר הדמוקרטי.
האקלסיה (κκλησία) – אספת עם האתונאית הייתה עמוד השדרה של הדמוקרטיה היא הייתה הגוף הריבוני והמחוקק וחבריה לא נבחרו כנהוג כפי שנהוג בדמוקרטיה ייצוגית, אלא היו כל אזרחי אתונה, הם היו זכאים להשתתף באסיפות, לדבר ולהציע הצעות בפני המליאה ולהצביע על הצעות שעמדו על סדר היום.
בכך נקבע אופייה של מערכת השלטון באתונה כדמוקרטיה ישירה.
באספה נוצרו גושים של מצביעים שתמכו או התנגדו לנושא מסוים שעל סדר היום אך לא היו מפלגות פוליטיות קבועות, לא הייתה ממשלה ולא הייתה אופוזיציה.
האספה קיבלה את מעמדה הקבוע על ידי סולון, והוכרה כגוף הריבוני של העם האתונאי בעקבות הרפורמות של קלייסתנס, תחומי העיסוק העיקריים של האספה היו:
הכרזות רשמיות על מלחמה או מתן אזרחות לזרים
שלוש הישיבות הנוספות במהלך הפריטניה נקראו "ישיבות רגילות" ובמידת הצורך יכלו בעלי התפקידים והארכונטים לזמן ישיבות נוספות שלא מן המניין.
הדיונים נערכו לאחר נאומים של דוברים ובסופם נערכה הצבעה כללית בדרך כלל בהרמת יד שהוכרעה בדרך כלל ברוב פשוט, ספירת הקולות נעשתה על ידי בעלי תפקיד מיוחד.
בהצבעות על מתן אזרחות היה צורך בקוורום של 6,000 מצביעים ובמקרה זה נעשה שימוש באבנים צבועות – אבן לבנה סימנה "כן" אבן שחורה סימנה "לא" במהלך ההצבעה הכניס כל בוחר את האבן שלו לכד גדול שבסוף התהליך נשבר והאבנים בו נספרו.
הצבעה מיוחדת נוספת האוסטרקיזם הונהגה על ידי קלייסתנס מתוך מטרה מוצהרת של הגנה על המשטר הדמוקרטי באתונה מפני עלית טיראניה.
הצבעות אלו יכלו להיערך רק פעם בשנה – ולגבי אזרח אחד בכל פעם.
להצבעת אוסטרקיזם קדמה החלטה של אספת העם על עצם הצורך להפעיל אוסטרקיזם בשנה זו.
אם ההחלטה המקדימה זכתה לרוב, נערכה הצבעה שנייה, חשאית, ובמהלכה רשם כל אזרח את שמו של אזרח אחר שראוי להרחקה מאתונה על גבי חרס (אוסטרקון), 6,000 קולות נדרשו להפוך את ההצבעה לחוקית והאזרח ששמו עלה במספר החרסים הגדול ביותר הורחק ל-10 שנים.
במקביל לאספת העם פעלו בתי משפט שהיו למעשה שלוחה של האספה.
בכל שנה נבחרו בהגרלה 6,000 אזרחים שישמשו כמושבעים בבתי המשפט.
לפני כל משפט, הוקצו למשפט מתוך קאדר המושבעים בין 201 ל-1,501 מושבעים.
המושבעים נבחרו בבוקר המשפט בהגרלה, כדי למנוע אפשרות לשחדם.
המושבעים הם שקבעו את פסק הדין, לאחר שהקשיבו לעמדות הצדדים.
את תחילת פעילות בתי המשפט החל סולון במסגרת הרפורמות הרחבות שהנהיג באתונה.
מלכתחילה שימשו הארכונטים כשופטים ולצידם פעלו בתי דין של אזרחים מהמעמד הגבוה, סולון קבע את זכות הערעור בפני המועצה על פסקי הדין מוות, הגלייה והחרמת רכוש וכך הפך את המועצה לבית משפט גבוהה לערעורים, כאשר בישיבות אלו היא נקראה הליאיה.
בעקבות הרפורמות של סולון, שהעניקו לאזרחי אתונה לתבוע לדין כל אדם אחר – גם אם התובע לא היה צד לאירוע או מי שנפגע על ידי העבירה, השתנו ההליכים המשפטיים באתונה.
הארכונטים קיבלו את התביעות ערכו מעיין חקירה מוקדמת ואז עבר המקרה לדיון בפני אספת ההליאיה, בשלב לאחר מכן התנקזו כל הדיונים המשפטיים אל המועצה שהפכה לבית המשפט העיקרי באתונה.
כדי לעמוד בעומס הוקמו בתי משפט שניהלו את הליכים בשיטת חבר מושבעים והיו לכל דבר זרוע של אספת העם, אריסטו נתן לגופים אלו את השם בתי משפט עממים, עם התגבשות המערכת הם הפכו לעמוד השדרה של מערכת המשפט האתונאית והעברת המשפטים לידי העם הושלמה.
מדי שנה נבחרו בהליך של הטלת גורלות 6,000 שופטים מקרב האזרחים שהיו בני 30 ומעלה והציעו את עצמם לתפקיד.
מספרם הגדול של השופטים, ושעורם הגדול מסך כל הציבור האזרחי, היו מעמודי התווך של השיטה הדמוקרטית, כיון ששתפו חלקים נרחבים ביותר של הציבור בענייני מדינה מהמעלה הראשונה.
השופטים הופיעו בכיכר העיר של אתונה והתחלקו לקבוצות של 500 איש שהרכבם נקבע על פי הטלת גורלות ובראשה הוצב אחד מהארכונטים, על פי שיטה זו בית המשפט היה המייצג של הקהילה כולה.
שיטה זו של מספר שופטים גדול ובחירה אד הוק של הרכב בית המשפט נועדה למנוע השפעה מצד גורמים חיצוניים על תוצאות המשפט.
כל קבוצה שימשה כבית משפט נפרד שזכה לשם דיקסטריון ולעיתים, במקרה של משפטים בעלי חשיבות מיוחדת צורפו מספר קבוצות לבית משפט גדול יותר.
הארכונטים קבעו האם התביעה תוצג לדיון בפני בית המשפט, לאחר דיונים שכללו השמעת עדויות ונאומי סיכום נערכה הצבעה שתוצאותיה קבעו את תוצאות המשפט ובמקרה שהנתבע נמצא חייב בדין נערכה הצבעה נוספת שקבעה את עונשו.
במסגרת הרפורמות של סולון הוקמה לצד אספת העם מועצה קבועה בעלת מספר חברים מצומצם שנקראה מועצת הבולי (βουλή) ובה ישבו 400 חברים – 100 נציגים לכל שבט.
אספה זו פעלה על מנת לגבש את ההחלטות שהובאו בפני אספת העם ולאחר דיון האם ההצעות עולות בקנה אחד עם החקיקה הקיימת באתונה ולמסגרת תקציב המדינה, החזירה אספת הבולי את ההצעה המוגמרת לשם הצבעה והחלטה סופיות.
בעת הרפורמות של קלייסתנס הוחלפה מועצת ה-400 במועצה בה היו חברים 500 אזרחים והיא הייתה מורכבת מ-50 נבחרים מכל שבט מבין 10 השבטים שהקים קלייסתנס.
הבחירות למועצה נעשו בתחילת השנה האתונאית אז נערכו ישיבות במועצות הדימויי ובהן הורכבו רשימות מועמדים ראשוניות, לאחר מכן התכנס השבט כולו וקבע על פי הטלת גורלות ולפי מפתח שהתבסס על גודל הדימויי את נציגי השבט במועצת הבולי.
הנציגים היו חייבים להיות בני 30 לפחות ויכלו לשרת עד 2 קדנציות כל אחת של שנה במועצה.
מלבד דיונים שנערכו במליאה של המועצה, התחלקו חברי הבולי ל-10 קבוצות של 50 חברים, כולם משבט מסוים, והם כיהנו כנשיאים באחד מ-10 החודשים בלוח השנה האתונאי, ובתקופה זו נקראו בשם פריטנייס (נשיאים).
חברי הבולי התורנים ישבו אכלו וישנו בבנין המועצה, על פי הטלת גורלות נבחר כל יום אדם אחד שנשא את התואר אפיסטטס שימש כיושב ראש המועצה בישיבתה וגם כיושב ראש האספה, הוא קיבל את חותם העיר אתונה, מפתחות המקדשים החשובים ובתי האוצר.
העומד בראש לא יצא ביום נשיאותו מבנין המועצה אלא לישיבת האספה ואיתו היו בכל עת לפחות שליש מקבוצת הפריטנים, כאשר ניהל העומד בראש את דיוני האספה הוא נעזר ב-10 מחברי המועצה – אחד מכל שבט.
כך שמרו האתונאים את רציפות ושרידות מערכת השלטון.
הבולי שימשה ככלי לפיקוח על פעולת נושאי המשרות באתונה כך נבדק כל אדם שנבחר לתפקיד ממלכתי על ידי המועצה והחלטה על כשירותו נתקבלה בהצבעה, את אותו הליך בדיקה ואישור עברו גם אלו שנועדו להיות חברי מועצת הבולי – בפני חברי המועצה שעמדו לפני סיום תפקידם.
כל נושא משרה ציבורית היה חייב להעביר לוועדות של המועצה דוחות מפורטים על פעילותו ואם סרח הוא היה עלול לעמוד בפני בית משפט.
שליחי מדינות זרות ונושאי תפקידים מאתונה הופיעו בפני המועצה ושטחו בפניה נושאים של מדיניות חוץ ובעיות ביטחון ולאחר דיון במועצה הועבר הנושא שעל הפרק להצבעה בפני האספה.
למועצה היו ועדות משנה בדרך כלל בנות 10 חברים – אחד מכל שבט ואלו ניהלו או פיקחו על פרויקטים בעלי חשיבות לאומית, הן פיקחו על הצבא על הצי ובניית אוניות עבודות ציבוריות ועל נכסיה של המדינה האתונאית והארכון-מלך ביקש מהמועצה רשות ואישור לכל אחת מפעולותיו.
"הדלק, התעורר, נשור" הוא ביטוי מתקופת תרבות הנגד שנטבע ב-1966 בידי הפסיכולוג, הסופר המשורר ד"ר טימותי לירי.
לירי, שהיה חסיד נלהב של צריכת LSD, הפך את הביטוי לפופולרי לאחר שהשתמש בו בכנס Human Be-In שנערך בינואר 1967 בפארק שער הזהב בפני קהל של 30,000 היפים.
הביטוי עודד רבים לאמץ שינויים חברתיים דרך השימוש בסמים פסיכדליים ועל ידי התנתקות מהמוסכמות והיררכיות הקיימות בחברה והוא אף אומץ כמוטו של הליגה לגילוי רוחני
בראיון בשנת 1988 שערך עמו העיתונאי ניל שטראוס, לירי ציין שהסלוגן "ניתן לו" בידי מרשל מקלוהן במהלך ארוחת צהריים בניו-יורק.
לירי הוסיף שמקלוהן "התעניין מאוד ברעיונות ושיווק, והוא התחיל לשיר משהו כמו "Psychedelics hit the spot / Five hundred micrograms, that's a lot" ללחן של הפרסומת של פפסי דאז, ואז הוא התחיל לשיר "Tune in, turn on, and drop out".
הביטוי הוא גם הכותרת של אלבום ספוקן וורד בעל אותו שם שיצא ב-1966 בניו-יורק בידי דייוויד הנקוק.
באלבומו של הנקוק ניתן לשמוע את לירי, ללא ספק תחת השפעת LSD, מדבר ארוכות על השקפותיו על העולם, המין האנושי, משמעות החיים, חוויית השימוש ב-LSD ונושאים נוספים.
לירי עצמו הוציא אלבום בעל אותו שם ב-1967, אשר כלל נאום קצר יותר ולווה במוזיקת רוק.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טען לירי ש"ה-PC הוא ה-LSD של שנות ה-90".
הדלתה של הנהר קולורדו (בספרדית: Delta del río Colorado) הוא האזור שבו נהר הקולורדו נשפך למפרץ קליפורניה (המכונה גם ים קורטס), חלק מהאוקיינוס השקט.
הדלתה היא חלק מאזור גאולוגי גדול יותר הקרוי שקע סלטון.
בעבר יצרו פעולות הגומלין שבין זרם הנהר לגאות והשפל של האוקיינוס סביבה דינמית, ששימשה בית גידול למינים החיים במים מתוקים, מים מליחים וביצות.
בתוך אזור הדלתה הנהר מתפזר לערוצי פְּזָרוֹת ויוצר מבנה שפך נהר מורכב ומערכות אקולוגיות יבשתיות.
השימוש במים במעלה הזרם וההפחתה בכמות המים המתוקים עקב כך גרמו לאובדן מרבית הביצות באזור, כמו גם לשינויים דרסטיים במערכות האקולוגיות המימיות.
עם זאת, קיימת תוכנית שמטרתה להחיות את הביצות על ידי שחרור פעימות מים מדי פעם במורד הדלתה של הנהר.
עד תחילת המאה ה-20 זרם נהר הקולורדו בחופשיות ממקורותיו בהרי הרוקי שבמדינת קולורדו בכיוון דרום-מערב לתוך מקסיקו, שם זרם למפרץ קליפורניה.
כמויות משמעותיות של טין, המכיל חומרי הזנה מכל רחבי אגן הנהר קולורדו, נסחפו במורד הנהר, תוך יצירת הדלתה הנרחבת של נהר הקולורדו.
קודם לבניית סכרים גדולים לאורך מסלולו, הזין נהר הקולורדו אחד משפכי הנהרות המדבריים הגדולים בעולם.
הדלתה של נהר הקולורדו השתרעה לרוחב הקצה הצפוני ביותר של מפרץ קליפורניה על שטח בן 7,810 קילומטרים רבועים של ביצות של מים מתוקים, מליחים ומי גאות הים, וקיימה אוכלוסיות גדולות של צמחים, עופות ובעלי חיים יבשתיים וימיים.
משום שבתקופה זו הגיעו מרבית מימיו של הנהר לשפך, המים המתוקים, הטין וחומרי המזון עזרו ליצור ולשמר מערכת מורכבת של ביצות שסיפקו אתרי הזנה וקינון לעופות ובית גידול לרבייה של דגים ויונקים ימיים.
שפע החיים בדלתה של הנהר קולורדו עמד בניגוד בולט למדבר סונורה שסביבה.
מגלי ארצות ראשונים שהגיעו לדלתה דיווחו שראו יגוארים, בונים, איילים וזאבי ערבות, בנוסף לשפע עופות מים, דגים ובעלי חיים ימיים אחרים.
חוקרי הארצות הראשונים גם פגשו בדלתה את התושבים המקומיים הידועים בכינוי קוקפה (Cucapá), או אנשי הנהר.
הקוקפה הם צאצאים של אינדיאנים דוברי יומאן (Yuman) ששכנו בדלתה במשך קרוב לאלף שנים.
חוקר הארצות הספרדי ארננדו דה אלרקון, הגיע לדלתה של הקולורדו ב-1540 כחלק ממשלחתו של פרנסיסקו וסקס דה קורונדו.
דֶה אַלַרְקוֹן היה הראשון לתאר בכתב את בני הקוקפה ודיווח כי ראה כמה אלפים מבני קבוצה אתנית זו.
הקוקפה השתמשו במישור ההצפה של הדלתה בצורה נרחבת, לשם קציר דגן בר הקרוי באנגלית Palmer's saltgrass (Distichlis palmeri) הגדל בקרקע המלוחה, ולשם גידול תירס, קטניות ודלועיים.
מאז בניית הסכרים התנאים בדלתה השתנו.
כמו בדלתאות נהר מדבריות אחרות, כדוגמת הדלתא של הנילוס והאינדוס, גרמה הפעילות האנושית לשינויים גדולים בדלתה של הקולורדו.
עשרות שנים של בניית סכרים והטיות של מי הנהר בארצות הברית הקטינו את הדלתה לחלק קטן ממה שהייתה בעבר, הכולל ביצות קטנות ומישורי בוץ מלוח.
בתקופה שמאגרי המים התמלאו מאחורי הסכרים ומי השיטפונות נלכדו בהם, הפסיקו להגיע מים מתוקים לדלתה.
בניית סכר הובר בשנות ה-30 של המאה ה-20 סימנה את תחילת העידן המודרני עבור הדלתה של הקולורדו.
במשך שש שנים, כאשר אגם מיד התמלא מאחורי הסכר, לא הגיעו מים מתוקים כלל לדלתה.
אפילו השיטפונות של האביב כתוצאה מהפשרת השלגים נלכדו במאגר.
אירוע של אסון אקולוגי כזה חזר בין 1963 ל-1981 בזמן שאגם פאוול התמלא מאחורי סכר קניון גלן.
ברגע ששני המאגרים התמלאו השתמשו בסכרים לוויסות הזרם כך שהמים חולקו בצורה מובטחת בין המדינות החתומות על הסכם נהר הקולורדו, והם נוצלו במלואם.
אפשר היה להשתלט על מרבית מי השיטפונות, לווסתם ולצרפם לקיבולת של הנהר לקיים את מרכזי האוכלוסייה העירוניים והחקלאות במערב ארצות הברית.
מי השיטפונות שוחררו לערוץ הנהר רק כאשר לשכת הטיוב של ארצות הברית, הסוכנות שמפעילה את הסכרים, העריכה שספיקת הנהר גדולה מהקיבולת של המערכת לשימוש ולאגירה.
אובדן זרם המים המתוקים לדלתה במהלך המאה ה-20 הקטין את שטח הביצות של הדלתה לכדי 5% מגודלו המקורי ומינים זרים פגעו בבריאות האקולוגית של מרבית מה שנותר.
הלחץ על המערכות האקולוגיות אפשר למינים פולשים לנצח בתחרות כנגד המינים המקומיים בגדות נהר הקולורדו.
היערות המקוריים של מיני הצפצפה והערבה התחלפו במישורי חול ובוץ הנשלטים על ידי מינים פולשים של אשל, ושיחים דוגמת Pluchea sericea (באנגלית arrowweed), ו-Allenrolfea occidentalis (באנגלית iodinebush), שינוי שהקטין את ערכו של יער הגדות כבית גידול לבעלי חיים.
השיטפונות של שנות ה-80 של המאה ה-20
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 התרחש רצף של אירועי שיטפונות שמילאו לגמרי את מאגרי המים שמאחורי הסכרים על הנהר.
המצב חייב שחרור של מי השיטפונות לערוץ הקולורדו ועקב כך הגיעו שוב מים מתוקים לדלתה.
שיטפונות אלו יצרו מחדש מישור הצפה וגרמו לצמיחה מחודשת של אזורים רבים במישור ההצפה וסייעו לחדש את יערות הגדות.
הדלתה מאפשרת קיומם של חיות בר מגוונות, כולל כמה מינים בסכנה ובסיכון.
התקנות של מקסיקו בנושא מינים בסכנה מפרטות את המינים הבאים השוכנים באזורים המימיים והיבשתיים של הדלתה המצויים בסיכון:
Cyprinodon macularius (desert pupfish), מין דג קטן השורד בתנאי חום, חומציות ומליחות יוצאי דופן.
המין נמצא גם ברשימת המינים בסכנה של ארצות הברית.
רלית יומה (Rallus obsoletus) - המין נמצא גם ברשימת המינים בסכנה של ארצות הברית
דולפין ואקיטה, המין הקטן ביותר בסדרת הלווייתנאים.
ככל הנראה נותרו פחות מ-250 ואקיטה בעולם.
טוטואבה – מצוי בסכנת גדולה בטבע, דג בגוון כחול-פלדה שגדל לאורך של 2 מטרים ומשקל של 136 קילוגרם, ובעבר פרנס תעשיית דיג שנסגרה ב-1975.
צדפת הדלתה של הקולורדו (Mulinia coloradoensis), מין שהיה מצוי בעבר בשפע והיה רכיב חשוב במארג המזון של המערכת האקולוגית.
אף שהנושא לא נחקר לעומק אין חולק על החשיבות של הדלתה לעופות נודדים, בהיותה ביצת המים המתוקים העיקרית באזור.
בדלתה של הקולורדו באזור צפון מפרץ קליפורניה תועדו בסך הכל 358 מיני עופות.
מתוכם שניים ברשימת המינים בסכנה, שישה במצב שימור מאוים, ושישה עשר תחת הגנה מיוחדת במקסיקו.
שניים מהמינים שחרפו במקום בעבר וחמישה שקיננו בו אינם מצויים בו יותר, כולל טירן ערבות (Empidonax traillii), ברווז שורק פולווס (Dendrocygna bicolor) ועגור קנדי.
מפרץ קליפורניה שוכן בתחומי השיפוט של מקסיקו ומדינותיה: באחה קליפורניה וסונורה.
ב-1974 ייעדה ממשלת מקסיקו חלקים מצפון מפרץ קליפורניה ומהקצה הדרומי של הדלתה של הקולורדו לשמש כשמורה.
ביוני 1993 הכריז ארגון אונסק"ו על שטח של מעל ל-12,000 קילומטרים רבועים בצפון מפרץ קליפורניה והדלתה של הקולורדו כשמורת טבע של הביוספירה של האזור (Reserva de Biosfera 'Alto Golfo de California y Delta del Río Colorado').
מתוך שטח זה מעל ל-4,000 קילומטרים רבועים בסמוך לדלתה של הקולורדו הם אזור הליבה של השמורה ויתרת ה-8,000 קילומטרים רבועים הם אזור החיץ של מים וחוף ים.
אונסק"ו שוקל להכריז על אזורים חלק מ"תוכנית אדם וביוספירה" (Man and the Biosphere Programme) רק לאחר שהמדינה שבה שוכן האתר מגישה מועמדות.
ברגע שההצעה התקבלה, נשאר האתר תחת השיפוט הריבוני של המדינה בה הוא שוכן.
הסוכנויות של הממשל הפדרלי המקסיקני שלהן יש סמכות מנהלית על שמורת הטבע כוללות את הוועדה הלאומית של אזורים לאומיים מוגנים (בראשי תיבות CONANP), והמזכיר לענייני סביבה, משאבי טבע ודיג (SEMARNAP).
בנוסף להגדרה כשמורת טבע ביוספירה, הוכרזו כ-2,500 קילומטרים רבועים בתוך הדלתה של הנהר קולורדו (Humedales del Delta del Río Colorado) כאתר ראמסאר שתחת "אמנת שטחי הביצה" של האו"ם.
אתרי ראמסאר הם שטחי ביצות בעלי חשיבות בינלאומית במונחי האקולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה, לימנולוגיה והידרולוגיה שלהם.
האו"ם שוקל הכרזה על שטח כאתר ראמסאר בעקבות הצעה של מדינה שבשטחה שוכן האתר.
הַדְלָקַה עו֗שַׂה מִצְוָה הוא דין האומר שעיקר מצוות נר חנוכה היא ההדלקה - ולא ההנחה.
במסכת שבת דנה הגמרא מה עיקר מצוות נר חנוכה, הדלקת הנר, או הנחתו במקום שבו הנרות יפרסמו את הנס, ולמסקנה נוקטת הגמרא:
מאחר שהנס שעליו נתקנה ההדלקה הוא שהדלקת הנר לא גרעה כלל מכמות השמן, לכך ההדלקה בלבד היא המזכירה את הנס.
המדליק נר חנוכה צריך לכוין לשם מצוותו, אך זהו רק בהדלקה, ואם הייתה החנוכייה מונחת בחלון במקרה, אין צורך להניחה שנית, ומספיק מה שמכוון בהדלקה.
המדליק נר במקום שאין מקיים בו מצוות נר חנוכה, לדוגמה הדליק במקום שהוא גבוה מעשרים אמה ולאחר מכן העבירו, לא יצא מאחר שהדלקה עושה מצווה..
אם מדליק הנר היה מי שאינו חייב במצוות נר חנוכה, כגון קטן או גוי, אין זו הדלקה כשרה וצריך להדליק שוב(אך אם הנחה הייתה עיקר המצווה, אין זה משנה מי הדליק, ומספיק שהחייב במצווה ירים את החנוכייה ויניחה שוב, ובכך עיקר המצווה - ההנחה - נעשתה על ידו).
נר חנוכה צריך שיהיה ראוי לדלוק לפחות חצי שעה, אך אם כבה הנר לפני שעבר חצי שעה אין צורך להדליק שוב מאחר שעיקר המצווה היא ההדלקה.דין זה נקרא בלשון הגמרא כבתה אין זקוק לה.
הדליקה הגדולה בבוקרשט (ברומנית: Marele incendiu din București או Focul cel Mare) הייתה האסון הגדול ביותר שפגע אי פעם בבוקרשט, בירת רומניה ולפני כן בירת נסיכות ולאכיה ובמהלכו נשרף רבע מהשטח הבנוי של העיר.
הדליקה התחילה ביום 23 במרץ 1847, בחג הפסחא והתפשטה במהירות הודות לרוח שנשבה ולתגובה המאוחרת של התושבים.
באותה תקופה לא היה קיים שירות מכבי אש קבוע ודליקות כובו בידי מתנדבים ותושבים הנוגעים בדבר.
הסוחרים הניחו את מרכולתם במרכז הרחוב וזה הפריע לנחפזים לכבות את הדליקה ולהובלת המים.
הדליקה התחילה ממעשה שובבות של בן הקלוצ'ר, זינקה דרגנסקו, שירה כלפי עליית הגג, שם היה קש יבש שניצת מיד.
האש התפשטה בגדה השמאלית של דמבוביצה, במזרח העיר, באזור המסחרי המבוסס, שם היו בתי עץ צפופים.
האש שרפה 1,850 מבנים, כולל 1,142 בתי עסק, 686 בתים פרטיים, 10 בתי הארחה ו-12 כנסיות, בעיקר במגזרים "הצבע האדום" ו"הצבע השחור".
15 אנשים איבדו את חייהם בדליקה ורבים נכוו, 2,681 מתוך אוכלוסייה של כמאה אלף תושבים.
נגרמו נזקים עצומים בחומר, שהוערכו ביותר ממאה מיליוני לאי.
אחרי הדליקה, כשנודעו תוצאותיה, נרתמו רבים לתרום לשיקום העיר ועזרה לתושבים שאיבדו כל רכושם.
גאורגה ביבסקו, שליט ולאכיה באותה תקופה, שעזר במו ידיו בכיבוי הדליקה, פתח את רשימת התורמים עם 6,000 מטבעות זהב.
המיטרופליה והבישופויות תרמו 500,000 לאי, המנזרים תרמו 700,000 לאי, דרגטורים שונים וגם מעבר לגבול של אז, בנסיכות מולדובה אספו תרומות והעבירו אותן בידי וסילה אלכסנדרי לסיוע תושבי בוקרשט.
גם החצרות האימפריאליים של האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, שרצו לשמור על השפעתם בוולאכיה, שלחו תרומות גדולות.
סוחרי המערב והבנקאים, שהיו קשורים למסחר הרומני, שלחו תרומות באמצעות הבנקאים סימון פון סינה, משפחת רוטשילד ואחרים.
היו סופרים שתרמו תגמולים לספרם, התיאטרון תרם הכנסות של הצגה, יישובים אחרים תרמו מקופתם, התורמים היו רבים ומגוונים, תרמו סכומים גדולים וגם פעוטים.
חלק מהכסף הופנה לבנייה מחדש של הכנסיות, שעלו באש וחלק אחר לפיצוי בעלי קרקע, שהולאמה בהזדמנות זו, כדי שהרחובות החדשים יהיו רחבים יותר ומתוכננים.
כתוצאה מהשריפה התאפשרה בנייה חדשה במרכז העיר, בנייה מאבן עם גגות פח.
הסוחרים בנו לעצמם בתי אבן בני שתי קומות, בקומה הראשונה בית העסק ובקומה השנייה חדרי המגורים.
התארגן גם שירות קבוע של מכבי אש.
הדמיה אדריכלית, או איור אדריכלי, היא האמנות של יצירת תמונות, סרטונים או אנימציה לצורך הצגת התכונות של עיצוב אדריכלי, המוצע בדרך כלל על ידי תוכניות אדריכליות.
הדמיה אדריכלית תלת-ממדית מיוצרת בעזרת מחשב בתהליך שנקרא רינדור גרפיקת תלת-ממד.
עד שהמודלים למחשבי תלת מימד הפכו נפוצים, נוצרו איורים אדריכליים בעבודת יד.
ישנם עדיין מאיירים אדריכליים שיוצרים עיבודים לחלוטין בעבודת יד, וכן מאיירים המשתמשים בשילוב של רישום וציור ידניים וצביעת מחשב.
החומרים הנפוצים לרישום אדריכלי בעבודת יד כוללים: צבעי מים, עיפרון צבעוני ועיפרון גרפיט או עיפרון פחם.
יצירה של מודלים, תמונות וסרטונים בעלי חזות תלת-ממדית על ידי מחשב מכונה בדרך כלל "רינדור גרפיקה תלת־ממדית".
על ידי שימוש בטכניקות של רינדור, מנסה האמן לחקות את המציאות בשטח ובכך לגרום להדמיה לתת הרגשה "אמיתית", כלומר הרגשה שההדמיה צולמה במצלמה ולא שיוצרה בעזרת מחשב.
הדמיות אלו נקראות הדמיות "פוטו-ריאלסטיות".
עם זאת, הדמיות אדריכלית לא משקפות תמיד את התוצר המציאותי.
הדמיות אדריכליות תלת-ממדיות ממלאות תפקיד מרכזי בשיווק ומכירות נדל"ן.
הן מאפשרות גם קבלת החלטות הקשורות לעיצוב לפני שהבניין נבנה בפועל, וכך להתנסות בעיצוב מבנים ובהיבטים הוויזואליים שלהם.
סוגים שונים של הדמיות אדריכליות
סרטון מעבר בנכס או הצגתו ממעוף הציפור
את ההדמיות מנסים ליצור כמה שיותר קרוב למציאות תוך שימוש בתרשימים אדריכלים מפורטים כדי לקבל תמונת מצב טובה ביותר ביחס למבנה.
שימוש במידות מדויקות על ידי תרשימים אלה תוך שילוב המבנה בסביבה יכולים לספק הערכה טובה של צורת המבנה וגובהו ורוחבו ביחס לסביבה.
כדי לעשות הדמיה אדריכלית ברמה גבוהה, יש צורך להכיר ולהתנסות בהרבה תחומים הקשורים בגרפיקה ממוחשבת ותוכנות למודלים תלת־ממדיים ואפילו טכניקות צילום, שכן דרך העבודה בתוכנות אלו מדמה צילום במצלמה דיגיטלית על כל משתניה.
בין היתר נדרשת הכרות עם בנייה ומידול של גופים תלת־ממדיים, הנפשת מודלים, רינדור, פרספקטיבות וצללים, טקסטורות, נקודות תאורה ועוד.
סוגים נפוצים של הדמיות אדריכליות
הדמיות אדריכליות מסווגות לרוב ל -3 תת-סוגים: הדמיות חוץ, הדמיות פנים, ותוכניות מכר.
הדמיות חוץ הן תמונות בהן נקודת התצפית או זווית הצפייה ממוקמות מחוץ לבניין, ואילו הדמיות פנים הן תמונות בהן נקודת התצפית או זווית הצפייה ממוקמות בתוך המבנה.
תוכניות מכר דומות לתוכניות אדריכליות, אך על ידי השמטת הסימונים האדריכליים ושימוש בצבעים וגרפיקה ממוחשבת, מצליחה הרבה פעמים תוכנית המכר להציג ולהנגיש את עקרונות ותכונות המבנה גם למי שאין לו רקע באדריכלות.
באופן מסורתי, נלמדו טכניקות טיוח בתרגול "כיתת אמן" (במוסדות כגון בית הספר לאמנויות יפות), שם הסטודנט עובד באופן יצירתי עם מנטור.
אדריכלים עכשוויים משתמשים ברישומים שצוירו ביד, רישומי עט ודיו, ורישומי צבעי מים כדי לייצג את עיצובם עם חזונו של אמן.
גרפיקה המיוצרת על ידי מחשב היא הדרך החדשה ביותר שמשמשת מאיירים אדריכליים.
מאיירים אדריכליים מקצועיים רבים הגיעו תחילה מלימודי אדריכלות, ואז עברו למקצוע ההדמיות עם התקדמות כישוריהם בעיקר באמצעות לימוד עצמי.
ישנם כיום בתי ספר המציעים לימודים לאנשי הדמיות מקצועיים.
לרוב, התעודה הניתנת בסוף הלימודים היא מטעם בית הספר ואינה מוכרת כתעודה מטעם המוסד להשכלה גבוהה.
פרס הזיכרון של יו פריס מוענק על ידי (ASAI) בהוקרה על מצוינות בייצוג הגרפי של האדריכלות.
זהו הפרס הגבוה ביותר של האגודה.
פרסי CGarchitect Architectural 3D מוענקים על ידי CGarchitect.com כהוקרה להישגים יוצאי דופן בתחום העיבוד האדריכלי המיוצר על ידי מחשב.
הפרסים החלו בשנת 2004 והוענקו בחמש קטגוריות עיקריות: ההדמיה האדריכלית הטובה ביותר, הסרטון האדריכלי הטוב ביותר, תמונת הסטודנטים הטובה ביותר, סרט הסטודנטים הטוב ביותר, המצגת הטובה ביותר / טכנולוגיה מתפתחת.
הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית (בבלארוסית: Беларуская хрысьціянская дэмакратыя) היא מפלגה פוליטית נוצרית-דמוקרטית בבלארוס, שהוקמה בשנת 2005, הטוענת כהמשך לתנועה קצרת מועד עם אותו שם, שהייתה קיימת בראשית המאה ה-20.
ארגונים נוצרים דמוקרטיים בבלארוס לפני מלחמת העולם השנייה
התנועה הדמוקרטית הנוצרית הבלארוסית נוצרה במאה ה-20 בעיקר על ידי סטודנטים בלארוסים לתאולוגיה מסמינר לכמורה.
החוג הדמוקרטי הנוצרי בווילנה פרסם את העיתון "ביארוס".
בשנת 1917 הקימו פעילים פוליטיים מבלארוס בפטרבורג את הארגון הפוליטי הדמוקרטי הנוצרי בבלארוס - האיחוד הדמוקרטי הנוצרי.
הדמוקרטים הנוצרים השתתפו בקונגרס הראשון של בלארוס בדצמבר 1917 ולקחו חלק פעיל לקראת הקמת הרפובליקה הדמוקרטית העצמאית של בלארוס בשנת 1918.
ב-6 בנובמבר 1927 נוצרה בווילנה מפלגה פוליטית חדשה תחת השם "הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית".
מאז הייתה המפלגה פעילה במערב בלארוס.
בעוד שרוב המפלגות הפוליטיות המערביות האחרות היו שמאלניות או אפילו פרו-סובייטיות, הדמוקרטיה הנוצרית הייתה תנועת מרכז-ימין.
לאחר איחוד מערב בלארוס עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, מנהיגים רבים וחברי התנועה הפכו לקורבנות לדיכוי סובייטי או נהרגו על ידי הנאצים במהלך הכיבוש המאוחר של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית.
מעשית, המפלגה הפסיקה את כל הפעילויות בשנת 1939. בתקופת ברית המועצות, מידע על התנועה כמו גם על כל שאר הארגונים הפוליטיים הלא-קומוניסטיים הוחזק בסתר, כשרק היסטוריונים שאושרו על ידי המדינה קיבלו גישה לארכיונים רלוונטיים.
הניסיון הראשון להקים מחדש את התנועה התרחש בשנת 1991. הוכנו כל המסמכים הרלוונטיים להקמה מחדש, אך התנועה לא נרשמה אז.
בשנת 2005 קבוצה של פעילים דמוקרטיים הקימה קבוצת יוזמה להחיות את המפלגה הדמוקרטית הנוצרית ומאז הם פעילים תחת המותג הדמוקרטיה הנוצרית הבלארוסית.
התנועה המודרנית רואה בקידום הערכים הנוצריים ופטריוטיזם בלארוסי במדינה כמטרתה העיקרית.
המפלגה שטרם רשומה במשרד הפנים מתנגדת לנשיא אלכסנדר לוקשנקו ומהווה תנועה אופוזיציה.
לתנועה קשרים פעילים עם קבוצות דתיות.
שלא כמו קודמתה הקתולית בעיקר בראשית המאה העשרים, התנועה הנוכחית ממצבת עצמה כמפלגה המאחדת גם נוצרים אורתודוקסים ופרוטסטנטים.
החל משנת 2007 משרד המשפטים של בלארוס סירב לרשום את המפלגה כתנועה פוליטית, בעקבות הצהרות מנהיגי המפלגה לפיהן חוקי הדת נעלים יותר מחוקי המדינה.
המפלגה עודדה לשלול מהשפה הרוסית את מעמד שפת המדינה השנייה בבלארוס.
מעמד חשוב זה של השפה הרוסית שהושג על פי משאל עם לאומי בשנת 1995, כאשר לשם הפיכת השפה הרוסית למעמד המדינה הצביעו 83.3% מהאוכלוסייה שהשתתפה במשאל העם.
המפלגה גם מגיבה באופן מאוד נוקשה בנוגע לנושאים מגדריים וסוגיות להט"בים.
ב-4 ביוני 2016, מנהיג המפלגה פאוול סיביאריניץ הצהיר בריאיון לרדיו Free Europe, כי הומוסקסואליות כנורמה חברתית תשמיד את האומה הבלארוסית, עצם הרעיון של מגדר מסוכן באותה מידה כמו תעמולה גזענית או מעורר לוחמה מעמדית וכי בלארוסים הומואים מבזים את זכרם של המתים הלוחמים נגד ברית המועצות וגרמניה הנאצית.
במרבית המקרים סיבת ההצבעה לרייגן הייתה שבעבר המצביעים אשר תמכו במפלגה הדמוקרטית בשל מדיניותה החברתית עברו להצביע למפלגה הרפובליקנית בשל השמרנות החברתית שלהם שהייתה האלטרנטיבה לליברליות החברתית של הדמוקרטים.
השימוש במושג לאחר כהונותו של רייגן
הפרשן הפוליטי והשמרני, ג'ורג' ויל שסיקר את התופעה של תמיכה רחבה ורב-מפלגתית, אמר ב -2012 : "מצביעים לבנים ללא השכלה אקדמית אשר חרדים למצב הכלכלי ואף שמרנים מבחינה חברתית- כונו 'דמוקרטים של רייגן' בטענה כי הם נחשבו לרפובליקנים עונתיים, אך כיום הם מכונים הבסיס הרפובליקני".
עם זאת גם לאחר סיום כהונתם של בני משפחת בוש, המושג עדיין נחשב רלוונטי מכיוון שחלק מקבוצה זו הצביע לדונלד טראמפ, המועמד הרפובליקני בבחירות לנשיאות 2016, שניצח בפנסילבניה, אוהיו, מישיגן, ויסקונסין, איווה ופלורידה.
כל אלה היו מדינות שאומנם הצביעו לרייגן בשנת 1980 וגם ב-1984, אך הצביעו לנשיא הדמוקרטי ברק אובמה במערכת הבחירות של 2008 וכן במערכת הבחירות של 2012.
הדלתות הוא סרט דרמה ביוגרפי מוזיקלי אפי אמריקאי משנת 1991 בבימויו של אוליבר סטון, שכתב את תסריט הסרט עם ג'יי ראנדל ג'ונסון.
הסרט הופק בידי מריו קזאר, ביל גרהם, ואיי קיטמן הו.
הסרט מתעד ומתאר בצורה בדיונית למדי ועלילתית את סיפור פריצת להקת הרוק האגדית "הדלתות" אך בעיקר מתמקד בסיפור חייו של סולן הלהקה הכריזמטי המסתורי והצבעוני ג'ים מוריסון מאז ילדותו ועד להיותו הסולן של הלהקה.
הסרט גם מתעד את התמכרותו לאלכוהול, ניסיונותיו עם סמים פסיכדליים, אהבתו החופשית, סגנון חייו ההיפי והאובססיה הגדלה שלו למוות.
בסרט מככב ואל קילמר בתפקיד ג'ים מוריסון, לצדם של קייל מקלכלן בתור קלידן הלהקה ריי מנזרק, פרנק ויילי כגיטריסט רובי קריגר, וקווין דילון כמתופף ג'ון דנסמור.
מג ראיין מגלמת את בת זוגו של מוריסון פמלה קורסון.
קריספין גלובר מופיע כאמן והמעצב אנדי וורהול בעוד מייקל מדסן מגלם שחקן של וורהול וחבר של מוריסון.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 במרץ ,1991 בידי חברת סרטי טריסטאר.
עם יציאתו, גרף הסרט כ-34 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כ-32 מיליון דולר.
הסרט זכה לביקורות מעורבות בעיקר מצד מבקרים והקהל אשר שיבחו רבות את הופעתו של קילמר כמוריסון ושאר הופעות השחקנים, הצילום, הבימוי וערכי ההפקה.
לעומת זאת, הסרט זכה לביקורות שליליות על עריכתו ועל מוריסון.
חברי הלהקה האמתיים ביקרו את הסרט בצורה גרועה ושלילית ביותר בטענה כי מוריסון תואר בסרט כמטורף פסיכוטי חולה שליטה שתיין ומסומם אך שיבחו את קילמר.
בשנת 1949, ג'ים מוריסון בן ה-6 ומשפחתו נוסעים על כביש מהיר מדברי שם הם נתקלים בתאונת דרכים הרסנית ורואים אינדיאני קשיש גוסס ומדמם בצד הדרך, דבר המשפיע על מוריסון.
בשנת 1965, ג'ים מגיע לקליפורניה ומוטמע בתרבות חוף ונציה.
במהלך תקופתו בלימודיו ב-UCLA, הוא פוגש את חברתו לעתיד, פמלה קורסון.
הוא גם פוגש את ריי מנזרק בפעם הראשונה, כמו גם את רובי קריגר וג'ון דנסמור, כולם יוצרים את להקת הדלתות עם מוריסון כסולן בזמן שמנזרק נהיה לקלידן, קריגר לגיטריסט ודנסמור למתופף.
לפני היווסדות הלהקה, מוריסון משתף את ריי על חוף הים בוונציה עם שירו "Moonlight Drive" בפעם הראשונה למרות ביישנותו.
ג'ים משכנע את חבריו ללהקה לנסוע לעמק המוות ולחוות את ההשפעות של סמים פסיכדליים.
בשובם ללוס אנג'לס, הם מנגנים כמה הופעות במועדון הלילה המפורסם וויסקי א-גו גו ומפתחים בסיס מעריצים משתולל.
התנהגותו הפראית על הבמה של ג'ים והביצוע השערורייתי לשיר הלהקה "The End" הרגיזו את בעלי המועדון, והלהקה נפלטת מהמקום.
לאחר המופע פונים אליהם המפיק פול א.
רוטשילד וג'ק הולצמן מ-Elektra Records ומציעים להם עסקת חוזה להקלטת אלבומם הראשון.
הדלתות מוזמנים לאחר מכן להופיע בתוכנית הטלוויזיה של אד סאליבן, רק שאחד המפיקים אמר להם שהם חייבים לשנות את הליריקה "ילדה שלא היינו יכולים להגיע הרבה יותר גבוה" בשיר "Light My Fire", בגלל התייחסות אפשרית לסמים.
למרות זאת מוריסון מבצע את הליריקה המקורית במהלך השידור החי והלהקה אינה רשאית להופיע שוב בתוכנית.
ככל שההצלחה של הדלתות נמשכת, ג'ים מתאהב יותר ויותר בדימוי שלו כ"מלך הלטאות" ומפתח התמכרות אדירה ורחבה לאלכוהול ולסמים.
ג'ים פוגש את פטרישיה קינלי, עיתונאית רוק העוסקת בכישוף, ומשתתף איתה בטקסים מיסטיים, כולל טקס קבלה.
בינתיים רוח זקנה צופה באירועים אלה.
בו בעת, פמלה רואה אותו במעלית מלון כאשר בחורה מוצצת לו.
דבר זה מכעיס אותה רבות, אך הוא משכנע אותה לאהוב אותו והם מקיימים יחסי מין בחדר המלון.
בעת המעשה המיני, מוריסון רב איתה ואף מאיים להתאבד מנפילת החלון בחדר כשהוא שותה שוב.
היא, בפחד, אומרת שהיא אוהבת אותו והם שוב מתנשקים.
לאחר מכן, הוא נועל אותה בארון ומצית אותו באש רק כדי שתוכיח לו שהיא אוהבת אותו.
חברי הלהקה מגיעים לילה אחד למסיבה בעיצובו ובניהולו של האמן והבמאי אנדי וורהול אליה מזמין השחקן טום בייקר, חברו של מוריסון, אותם.
וורהול מתרשם מאוד מסגנונו של מוריסון.
בזמן ההקלטה של השיר "Touch Me" כחלק מהאלבום The Soft Parade, ג'ים נראה שותה ושר בקולי קולות את השיר בעוד פמלה עצמה מוצצת לו.
שאר חברי הלהקה מתעייפים מהפספוסים של ג'ים ומהיעדרו בהופעות.
ג'ים מגיע באיחור להופעה במיאמי בפלורידה, מתעמת יותר ויותר מול הקהל וחושף עצמו לכאורה על הבמה ואף מתעמת עם שוטר אשר מרסס אותו בגז פלפל.
האירוע מהווה נקודת שפל עבור הלהקה, וכתוצאה מכך יוצאת האשמה פלילית נגד ג'ים, דבר שגורר לביטולי הופעות, התמוטטות ביחסים האישיים של ג'ים ונטירת טינה מצד חברי הלהקה האחרים.
בשנת 1970, לאחר משפט ממושך, ג'ים נמצא אשם בחשיפה מגונה ומצטווה לרצות מאסר.
עם זאת, הוא רשאי להישאר חופשי בערבות, עד לתוצאות הערעור.
פטרישיה אומרת לג'ים שהיא בהריון עם ילדו, אך ג'ים משכנע אותה לעבור הפלה.
ג'ים מבקר את חבריו ללהקה בפעם האחרונה, משתתף במסיבת יום הולדת בהנחיית ריי בה הוא מאחל ללהקה בהצלחה בעשייה העתידית ומעניק לכל אחד מהם עותק של ספר השירה שלו "תפילה אמריקאית".
כשג'ים משחק בגן הקדמי עם הילדים, הוא רואה שאחד מהם הוא אני מילדותו ומעיר: "אלה החיים הכי מוזרים שידעתי" (מילת שיר מהדלתות "Waiting for the Sun").
בזמן המסיבה, פמלה מתעמתת עם מוריסון על כך שקיים יחסי מין עם קינלי והוא גורם לה לשלוף בפניו סכין מטבח כתוצאה מהאובססיה הגודלת שלו למוות.
בריאיון לרדיו, בהיותו שתיין, מוריסון קורא לשימושו בסמים מבחן עם גבולות המציאות.
בשנת 1971, כשנה לאחר מכן, ג'ים ופאם עוברים לפריז, בצרפת כדי להימלט מלחצי אורח החיים של L.A.
ערב אחד, פאם מוצאת את ג'ים מת באמבטיה שבדירתם.
לפני הסוף של הסרט נראה קברו של ג'ים בבית העלמין פר לאכז בפריז, בעוד ש"הגן הקדוש "(מתוך תפילה אמריקאית) מתנגן ברקע.
רגע לפני כתוביות הסיום, המסך מתבהר ונראה טקסט המציין כי "מספרים כי ג'ים מוריסון מת מאי ספיקת לב.
הוא היה בן 27. פאם הצטרפה אליו שלוש שנים אחר כך." .
הלהקה נראית מקליטה את השיר "L.A.
Woman" באולפן ובזה הסרט מסתיים.
ואל קילמר - ג'ים מוריסון
קייל מקלכלן - ריי מנזרק
פרנק ויילי - רובי קריגר
קווין דילון - ג'ון דנסמור
מג ראיין - פמלה קורסון
קת'לין קווינלן - פטרישיה קינלי
קריספין גלובר - אנדי וורהול
מייקל מדסן - טום בייקר
מייקל ווינקוט - פול א.
ג'וש אוונס - ביל סידונס, המנהל הראשון של הלהקה
בנוסף לכך; שון סטון, בנו של אוליבר, מופיע בתחילת הסרט כג'ים בן ה-6. פטרישיה קינלי האמיתית מופיעה ככוהנת אינדיאנית בסרט.
במאי הקולנוע בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה וויליאם פרידקין, התעניינו כולם עם יצירת סרט של להקת הדלתות לאורך השנים.
בשנת 1985 רכשה סרטי קולומביה את הזכויות מהדלתות ומאחוזת מוריסון ליצור סרט.
המפיק סשה הררי רצה שהקולנוען אוליבר סטון יכתוב את התסריט אך מעולם לא שמע מהסוכן שלו.
אחרי שהופקו שני תסריטים לא מספקים, Imagine Films החליפה את קולומביה.
הררי יצר שוב קשר עם סטון והבמאי נפגש עם חברי הלהקה שנותרו ואמר להם שהוא רוצה לשמור על סצנה פרועה במיוחד מאחת מהטיוטות המוקדמות.
הקבוצה נעלבה מכך ומימשה את זכות האישור שלהם כלפי הבמאי, ודחתה את סטון.
בשנת 1989, מריו קסאר ואנדרו ווג'נה, שהיו בעלי חברת סרטי קרולקו, רכשו את הזכויות על הפרויקט ורצו שסטון יביים אותו.
הדלתות ראו את סרטו של סטון "פלאטון" (1986) והתרשמו ממה שעשה, וסטון הסכים ליצור את הסרט לאחר הפרויקט הבא שלו, "אוויטה".
לאחר שבמשך שנים עבד על אוויטה וחיזר אחרי מדונה ומריל סטריפ כדי למלא את התפקיד הראשי, הסרט התפרק בגלל המשא ומתן על השכר עם סטריפ וסטון עברו במהירות להפקה מוקדמת של הדלתות.
הגיטריסט רובי קריגר התנגד תמיד לביוגרפיה של "הדלתות" עד שסטון חתם לביים.
לעומת זאת, הקלידן ריי מנזרק היה באופן מסורתי התומך הגדול ביותר בהנצחת הלהקה בסרט, אך התנגד למעורבותו של סטון.
הוא לא היה מרוצה מהכיוון שסטון התכוון לקחת עם הסרט וסירב לתת את אישורו.
לדברי השחקן קייל מקלאכלן, "אני יודע שהוא ואוליבר לא דיברו.
אני חושב שזה היה קשה לריי, הוא היה שומר של המיתולוגיה הדלתות כל כך הרבה זמן".
לדברי קריגר, "כאשר הדלתות נפרדו, ריי היה בעל הרעיון שלו כיצד יש להציג את הלהקה וג'ון ואני היו שלנו".
מנזרק הצהיר כי הוא לא התבקש להתייעץ על הסרט ורצה כי מדובר בארבעת חברי הלהקה באופן שווה, במקום שהמיקוד יהיה על מוריסון.
לעומת זאת, סטון הצהיר כי הוא ניסה שוב ושוב לערב את מנזרק, אך "כל מה שהוא עשה היה להשתולל ולצעוק.
הוא המשיך במשך שלוש שעות לגבי נקודת מבטו ...
לא רציתי שריי יהיה דומיננטי, אבל ריי חשב הוא ידע טוב יותר מכל אחד אחר".
סטון שמע לראשונה את הלהקה בגיל 21 בהיותו חייל במלחמת וייטנאם.
לפני תחילת ההפקה, סטון ומפיקיו נאלצו לנהל משא ומתן עם שלושת חברי הלהקה ששרדו ועם החברה שלהם, Elektra Records, כמו גם עם הוריהם של מוריסון ושל חברתו פמלה קורסון.
הוריו של מוריסון היו מרשים לעצמם להיות מתוארים ברצף פלאשבק דמוי חלום בתחילת הסרט.
הקורסונים רצו שלא תהיה שום הצעה או תיאור לכך שפמלה גרמה למותו של מוריסון.
סטון מצא את הקושי הקשה ביותר להתמודד עם הק מכיוון שרצו שפמלה תוצג כ"מלאך".
במהלך מחקר הסרט קרא סטון תמלילי ראיונות עם למעלה מ -100 אנשים.
סטון כתב סוף סוף את תסריט הסרט בקיץ 1989, ומאוחר יותר קבע כי "התסריט של הדלתות תמיד היה בעייתי.
גם כשצילמנו, אבל המוזיקה עזרה להתיך אותו יחד".
סטון בחר תחילה את השירים שרצה להשתמש בהם ואז כתב "כל קטע בסרט כמצב רוח שיתאים לשיר ההוא".
הקורסונים לא אהבו את התסריט של סטון וניסו להאט את ההפקה בכך שסירבו לאפשר להשתמש בשירה מאוחרת יותר של מוריסון בסרט.
(כשמוריסון נפטר, רכש קורסון את הזכויות על שירת מוריסון; כשמתה, הוריה קיבלו את הזכויות).
במשך כעשר שנים לפני תחילת ההפקה, הפרויקט עבר פיתוח ארוך ומייגע לאחר שנחשב בידי אולפנים ובמאים רבים.
מספר רב של שחקנים כגון; טום קרוז, ג'וני דפ, ג'ון טרבולטה וגם ריצ'רד גיר כולם נחשבו או הוצעו להיות ג'ים מוריסון בסרט כאשר הפרויקט עדיין היה בשלבי עשייה בשנות ה-80 כשבונו מלהקת U2 ומייקל האצ'נס מלהקת INXS גם הם באמת התעניינו בתפקידו של מוריסון.
סטון לאחר מכן הציע את התפקיד הראשי לאיאן אסטברי מלהקת The Cult אך הוא סירב לתפקיד מאחר שמוריסון תואר לא בצורה נכונה בסרט ובתסריט.
כאשר סטון החל לדבר יותר ויותר על הפרויקט בשנת 1988, הוא חשב על השחקן ואל קילמר עבור תפקידו של ג'ים מוריסון לאחר שראה את קילמר בסרט הפנטזיה "ווילו והנסיכה" בשנת 1985 של רון האוורד.
לקילמר היה את אותו קול השירה שהיה למוריסון וכדי לשכנע את סטון כי הוא היה מתאים לתפקיד, הוא הוציא ממיטב כספו מאות אלפי דולרים כדי ליצור סרטון בן שמונה דקות של אודישן עבור התפקיד.
בתהליך ההכנה לתפקיד; קילמר ירד במשקל ובילה כשישה חודשים שלמים בהיותו לומד וחוזר על מספר רב של שירים של להקת הדלתות; השחקן למד כ-50 שירים ו-15 מתוכם באמת בוצעו והופיעו בסרט.
בנוסף לכך, גידל קילמר שיער ארוך למדי הדומה לזה של מוריסון, והחל לחיות, להיראות ולשיר ממש כמו מוריסון ואף נראה ברחובות בלבושו ובמראהו של מוריסון עצמו.
בנוסף לכך, קילמר פגש את המפיק של הלהקה פול רוטשילד ודן איתו על רגעים הומוריסטיים, טרגיים, וסיפורים אודות איך ג'ים חשב, וכן למד את המילים של מוריסון.
רוטשילד לקח אותו לאולפן ההקלטות ועזר לו לשיר כמו מוריסון עצמו והוא אף נפגש עם רובי קריגר וג'ון דנסמור לעומת ריי שסירב להיפגש עמו.
השניים האזינו לשירתו של קילמר ולא יכלו לזהות האם זה קילמר שר או מוריסון האמיתי.
כ-60 שחקניות שונות ביצעו אודישנים לתפקידה של פמלה קורסון, בת זוגו של מוריסון.
התפקיד הצריך עירום והתסריט הכיל סצנות סקס שהביאו לכמות נאה של מחלוקות.
מנהלת הליהוק ריסה ברמון חשה כי פטרישיה ארקט עשתה אודישן טוב והייתה צריכה לקבל את התפקיד, לעומת זאת, נבחרה השחקנית מג ראיין אשר בילתה בחברת משפחתה של פאמלה ואנשים שהכירו אותה, באומרה גם כי היא לא הכירה את מוריסון אך שמעה מספר שירים שחיבבה.
קריגר שימש כיועץ יצירתי עבור הסרט.
פרנק ויילי, השחקן המגלם את קריגר, למד מקריגר כיצד לנגן בגיטרת גיבסון SG בה ניגן קריגר וכן דנסמור שימש כיועץ עבור השחקן קווין דילון.
השחקנים בילו שעות רבות בלימודי נגינה כדי לחקות.
בעזרת תקציב הפקה של כ-32 מיליון דולר בלבד, הצילומים נמשכו כ-13 שבועות.
הצילומים נערכו בלוס אנג'לס, פריז, ניו יורק סיטי, ומדבר מוהאבי.
סטון שכר את שירותיה של פאולה עבדול כדי שתשמש ככוריאוגרפית עבור שירי והופעות הלהקה בסרט אך היא יצאה מן הפרויקט בשל עימותים בלוחות הזמנים.
במהלך סצנות ההופעות, קילמר נמנע מלבצע ליפסינק ואף שר לבד מבלי השמעת קולו של מוריסון עצמו.
סצנות ההופעות שנמשכו ימים רבים לצלם שמו את יכולותיו הווקאליות של קילמר במבחן עד כדי כך שסטון אמר שקולו נהיה קשה אחרי שניים או שלושה טייקים.
צילומי סצנת ההופעה של השיר "The End" בוויסקי א גוגו היו קשות לצילום ולקחו כחמישה ימים ו-24 טייקים כדי שסטון יקבל את מה שהוא רוצה ,מה שעייף רבות את קילמר.
שינויי מחלוקת רבים עלו במהלך הצילומים בנוגע להתנהגותו וניהולו של קילמר אך קילמר היה מסור מאוד לתפקיד וביקש שייפנו אליו רק בשם של מוריסון כשהיה בדמות או להביט בעיניו על הסט.
סטון הזועם התקשר לסוכנו של קילמר אך קילמר הסביר לאחר מכן שהכול הייתה "אי הבנה אחת גדולה".
פסקול הסרט מכיל מעל לתריסר שירים של הדלתות.
ההקלטות המקוריות בסרט חוברו יחד לשירתו של קילמר, למרות שרבות מקולו של קילמר לא הופיע על אלבום הפסקול של הסרט.
בנוסף שני שירים של להקת הוולווט אנדרגראונד נשמעים.
הסרט יצא לאור האקרנים ב-1 במרץ ,1991 בהפצת סרטי טריסטאר.
הסרט נכנס לפסטיבל סרטי מוסקבה ה-17.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של כ-57% "רקוב" בהתבסס על כ-60 ביקורות וציון נורמלי של כ-6/10. האתר מציין; "ואל קילמר מספק הופעה אדירה ורבת עוצמה בתפקיד אחת מהדמויות האייקוניות ביותר של הרוק אך למרבה הצער, אוליבר סטון לא הצליח לשפוך אור על הקרקס הסובב סביב הכוכב".
באתר Metacritic הסרט קיבל 62 מתוך 100.
מגזין הרולינג סטון נתן לסרט 4 כוכבים מתוך 4. באפריל 2019, כיותר מ-28 שנים לאחר צאת הסרט, אוליבר סטון הקרין גרסה חדישה יותר של הסרט בפסטיבל קאן 2019.
שינויי מחלוקת על דיוקים היסטוריים
"הדלת של ויטגנשטיין" (1970) היא יצירת אמנות מאת יהושע נוישטיין.
נושא הציור "הדלת של ויטגנשטיין" שאוב מצורת הדלת והחלונות של בית ויטגנשטיין ("Haus Wittgenstein") שתכנן הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, בשיתוף עם פאול אנגלמן, לאחותו מרגרטה (גרטל) בווינה.
נוישטיין יצר עוד כמה עבודות שהתייחסו להגותו של ויטגנשטיין.
העבודה מורכבת מארבע רצועות ארוכות של נייר המוצמדות למשטח שקוף.
קצותיהן של שתי הרצועות השמאליות גזורות בזווית, כך שנדמה כאילו שתיים מכנפי הדלת פתוחות ויוצרות מרחב פרספרטיבי.
בתוך הרצועות מופיע ציור מופשט, מעין הפשטה כללית של נוף, שצויר בפרפרזה על הציור של קבוצת "אופקים חדשים".
ה"דלת" המצוירת, בהיותה סימן המנותק מכל חלל תיאורי, היא למעשה ישות שאיננה מוליכה אל מקום, כי אם סימן המצביע על סף; סף הציור וסף ההכרה האנושית.
יגאל צלמונה תיאר מהלך זה שציור ההופך את "גמילתו מן המצע השטוח, מן הווירטואוזיות, מן האשליה ומן הדימוי - לנושא".
בטקסט משנת 1993 הסביר נוישטיין את הקשר שבין העבודה להגותו של ויטגינשטיין:
"הדם שלי" הוא שיר של הזמרים הישראלים ששון איפרם שאולוב ואודיה, אשר יצא לאור כסינגל ב-22 בינואר 2024, באמצעות חברות התקליטים אבי גואטה הפקות והליקון ארומה מיוזיק.
"הדם שלי" הוא שיר אהבה, אותו כתב והלחין שאולוב עצמו והפיק מאיר משעלי.
על שיתוף הפעולה של שאולוב ואודיה פורסם לראשונה יומיים לפני צאתו של השיר בישראל בידור.
בהמשך נודע כי שאולוב הציע לזמרת עדן בן זקן לבצע יחד איתו את השיר, אך היא סירבה כי תכננה להוציא שיר בעל שם דומה, בשם "דם שלי".
ב-30 בינואר 2024, נכנס השיר למקום ה-23 במצעד ההיטליסט, ובשבוע לאחר מכן הגיע בשיאו למקום השמיני, כאשר לשאולוב ארבעה שירים בעשירייה הפותחת של המצעד וכשמונה במצעד סך הכל.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-4.3 מיליון צפיות ביוטיוב.
מפלגת הדמוקרטים היא מפלגה ציונית סוציאל-דמוקרטית שנוצרה בישראל ב־30 ביוני 2024. המפלגה נוצרה מאיחוד פוליטי (אך לא מיזוג מלא) של מפלגת העבודה ומפלגת מרצ.
ב בשנת 2022, לראשונה מאז הקמתה, לא עברה מפלגת מרצ את אחוז החסימה ונשארה ללא נציגים בכנסת.
בעקבות זאת, הפכה מפלגת העבודה למפלגת השמאל הציונית היחידה בכנסת, ולה ארבעה מנדטים בלבד.
בחודשים הראשונים לכהונת הכנסת העשרים וחמש, התגבשה תנועת המחאה נגד הרפורמה המשפטית ועודדה שיתופי פעולה רבים בין מפלגות במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב־2024.
ב־28 במאי 2024 נבחר יאיר גולן בפריימריז לראשות מפלגת העבודה ברוב של 95.15%.
בעבר היה גולן חבר כנסת מטעם מפלגת מרצ, ואף התמודד בבחירות הפנימיות לתפקיד יו"ר המפלגה.
במסגרת קמפיין הבחירות לראשות מפלגת העבודה, הבטיח גולן כי יקים גוף פוליטי חדש על בסיס שתי המפלגות, יחד עם חבירה של גורמים נוספים.
ב־30 ביוני 2024 הגיעו צוות החיבורים של מפלגת העבודה בראשות יו"ר המפלגה, יאיר גולן, וצוות החיבורים של מרצ בראשות מזכ"ל המפלגה, תומר רזניק, להסכם במסגרתו יתאחדו למפלגה אחת בשם "הדמוקרטים".
ההסכם כולל פריימריז משותפים לרשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושש, בהם תינתן הבטחת ייצוג למועמדים חברי מרצ בבחירות לרשימה ובמוסדות אחרים שיוקמו, אך לא כולל מיזוג מלא בין המפלגות.
ההסכם אושר על ידי ועידת מפלגת העבודה ב־12 ביולי וועידת מרצ ב־19 ביולי.