tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 החליטה רשות המיסים לשנות את סיווג האתר ממלכ"ר לעוסק והחלטה זאת אושרה בידי בית המשפט העליון, בהתחשב בכך שהאתר פועל בסביבה תחרותית.
עקב מחסור בתשתיות למיון וטיפול בפסולת לאחר היווצרותה, כמויות הפסולת להטמנה גדלות בקצב גבוה עם הגידול באוכלוסייה.
על פי מנכ"ל קבוצת BSE, שמנהלת את מטמנת דודאים, באפריל 2024 הגיעה כמות הפסולת שנקלטה באתר לשיא של 15 אלף טונות ביום אחד.
לדבריו, בסוף אוקטובר 2024 המטמנה צפויה להגיע למלוא הקיבולת שלה ולא תוכל לקלוט פסולת נוספת.
גני הדס הוא חלק מאתר "דודאים", ומשמש להטמנת פסולת מוצקה.
האתר הוקם בשנת 1998 על ידי חברת "מממ - מפעלי מטמנות מאוחדים" שזכתה במכרז בשיטת BOT, לאחר שהופסקה הטמנת פסולת באתר "חיריה".
הפסולת מגיעה לאתר מאזור גוש דן וממספר ערים ורשויות מקומיות.
האתר משתרע על שטח של כ-680 דונם, וכמות הפסולת הנטמנת בו מוערכת ב-2,700 טון ביום וכ-850,000 טון בשנה.
ב"גני הדס" מרכז מבקרים פארק הכולל גן חיות, אגם ברווזים ודגים.
הפארק פתוח לקהל כל ימות השבוע ללא תשלום.
באתר הוקמה תחנת כוח על ידי חברת ההקמה (EPC).
תחנת הכוח מספקת כוח בהספק מותקן של 7 מגה-ואט, והיא הגדולה בישראל להפקת חשמל מגז מטמנות.
התחנה הוקמה במסגרת המאמץ הבינלאומי למניעת פליטת גזי חממה לאטמוספירה - פרוטוקול קיוטו.
על פי חברת ההקמה "הביוגז (Landfill gas), הנוצר ספונטנית במטמנה, נאסף באמצעות מערך קידוחי בארות החודרים אל תוך גוף הפסולת.
הביוגז נשאב על ידי מפוחים ייעודיים מגוף המטמנה, עובר ניקוי ומועבר אל מנועי הגז להפקת חשמל.
באם תחנת הכוח אינה פועלת, עקב עבודות תחזוקה או במידה וכמות הביוגז עולה על הכמות הדרושה למנועי הגז, מועבר הביוגז ללפיד סגור לשריפתו.
כך, כאשר הביוגז מנוצל ליצירת חשמל או נשרף בלפיד, המערכת מונעת פליטה של ביוגז לאוויר ובכך מסייעת לשמירה על איכות הסביבה ומזעור סיכונים בטיחותיים וסביבתיים".
דודג' היא חברה אמריקאית לייצור כלי רכב שהתקיימה באופן עצמאי בין 1914–1927 תחת השם האחים דודג' אוטומוביל (Dodge Brothers Company).
בשנת 1928 נרכשה חברת דודג' על ידי קונצרן קרייזלר.
בשנת 2021 נרכשה על-ידי ענקית הרכב האמריקאית והתאגיד הרב-לאומי – סטלנטיס.
החברה נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פרנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן.
בימיה הראשונים יצרה החברה חלקי מנוע ושלדה עבור תעשיית הרכב המתפתחת בעיר, בעיקר עבור החברות אולדסמוביל ופורד.
למרות ההצלחה המסחרית שאפו האחים לייצר מכוניות משלהם.
שאיפה זו התממשה לראשונה במכונית הראשונה, "דודג' דגם 30" (Dodge Model 30), ששיווקו ב-1915 כמתחרה יוקרתית יותר לדגם פורד מודל T הנפוץ.
דגם 30 כלל כמה חידושים לאותה עת - גוף עשוי כולו פלדה, תיבת הילוכים חדשנית, ומערכת חשמל בת 12 וולט.
תיבת ההילוכים והמנוע היו טובים מאלה של פורד T
בזכות איכות החלפים שייצרו ומעלותיה של המכונית היא הגיעה למקום שני במכירות הרכב בארצות הברית ב-1916.
באותה שנה השתמש הצבא האמריקני בהצלחה בדגם 30 בפעילותו המבצעית כנגד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה.
בינואר 1920 הלך לעולמו ג'ון דודג' ובדצמבר אותה שנה נפטר גם הוראס דודג'.
אלמנות השניים המשיכו בניהול החברה.
דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי במכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה לקבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר.
בשנת 1928 רכש קונצרן קרייזלר את חברת דודג' ומבחר הדגמים המיוצר ירד ל-13 בשתי קטגוריות (מ-19 דגמים בשלוש קטגוריות).
דודג' החלה בהרכבת משאיות בבריטניה ב-1922 וב-1933 החלה בייצור משאיות בעלות שלדות מקוריות שם.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, החלה דודג' בייצור סדרת WC שכללה רכבי שטח, אמבולנסים, טנדרים ורכבי פיקוד בהנעה כפולה (4x4) או משולשת (6x6).
דגמי עבר של "דודג' אירופה"
דגמי עבר של חטיבת דודג' בקונצרן קרייזלר
דגמי עבר של חטיבת דודג' בבעלות דיימלר AG
מפעל תעשיות רכב נצרת עילית הרכיב מ-1972 עד סוף שנות ה-80 את משאית הקומנדקר M325 של דודג' (מוכרת גם בשם נ"נ - נושא נשק).
בשנת 2006 החלה חברת מכשירי תנועה ומכוניות (2004) בע"מ בשיווק מחודש של דודג' בישראל, לאחר 18 שנות הפסקה.
בשנת 2016 הועבר היבוא לחברת סמל"ת יבואנית פיאט במסגרת איחוד מותגי קונצרן פיאט - קרייזלר.
צ'אלנג'ר (Challenger) - מכונית שרירים אמריקאית שהוצגה מחדש בשנת 2006 מתחרה בפורד מוסטנג ובשברולט קמארו
צ'ארג'ר (Charger) - מכונית סדאן-ספורט משפחתית, הוצגה לראשונה ב-1966 והופסקה בשנת 1978. הדגם הוחזר שוב בשנת 1983 והופסקה בשנת 1987. הדגם הנוכחי הוצג שוב בשנת 2006 כרכב סדאן-ספורט - הרכב חולק מכלולים של מרצדס-בנץ E-קלאס ותואם קרייזלר 300.
ראם (Ram) - סדרת טנדרים פופולרית.
בין כלי הרכב הנמכרים ביותר בארצות הברית.
נדיר מאוד מחוץ לאמריקה הצפונית.
נכנסה בשנים האחרונות לצה"ל בנוסף לרכבי פורד F350.
וייפר (Viper) - מכונית על, מיוצרת משנת 1992 - הדור הנוכחי (החמישי) הוצג בשנת 2013, ומונע במנוע V10 חדש בנפח 8.4 ליטר, בעל הספק של 645 כ"ס.
הוויפר החדשה היא מבית SRT ולא מבית דודג'.
נפח המנוע של הווייפר (8.4 ליטרים) הוא הגדול ביותר כיום במכונית סדרתית.
מאגנום (Magnum) - רכב סטיישן
ניטרו (Nitro) - SUV יוקרתי
ג'ורני (Journney) - SUV יוקרתי
דודג' Aries היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1981–1989.
הדגם השתייך לסדרת "Chrysler K platform" של חברת קרייזלר.
הדגם הכמעט זהה לדגם ה"דודג' Aries" של חברת קרייזלר בין השנים 1981–1989 היה דגם הפלימות' רליאנט.
יוצרו 978,640 יחידות מדגם ה-Dodge Aries, לעומת 1,114,618 יחידות מדגם ה"פלימות' רליאנט".
דודג' 116, היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה בתצורות נוספות: קופה, קבריולה, סטיישן, לנדולט וטנדר בין השנים 1923–1925 על ידי חברת "האחים דודג' אוטומוביל" אשר בשנת 1928 הפכה לחטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר.
חברת דודג' נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן.
דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה ל-קבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר.
דודג' 600 היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר בין השנים 1982–1988. הדגם הוצג לראשונה בסוף שנת 1982 כמודל שנת 1983.
דודג' 880 היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1962–1965.
מתוך 23,000 יחידות אשר יוצרו בשנת 1963, 5,600 יחידות יוצרו בתצורת סטיישן.
דודג' 30-35 היא מכונית משפחתית, דגם "טורפדו" 4 דלתות, אשר יוצרה בין השנים 1914–1916 על ידי חברת "האחים דודג' אוטומוביל" אשר בשנת 1928 הפכה לחטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר.
צבא ארצות הברית הזמין כ-150 יחידות.
הגנרל במהפכה המקסיקנית, פנצ'ו וייה, היה בעליו של דגם "דודג' 30-35".
החברה נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן.
דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה לקבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר.
סדאן (דגם טורפדו, 4 דלתות)
דודג' 330 היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר בין השנים 1962–1964.
הדגם התבסס על פלטפורמת "Chrysler B platform" של קונצרן קרייזלר.
דודג' ביוטי ווינר היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר בין השנים 1935–1936.
פירוש "Beauty Winner" בעברית: "זוכת היופי".
דודג' 400 היא מכונית משפחתית המוגדרת כמכונית קומפקטית, אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר בין השנים 1981–1983. הדגם הוצג לראשונה בסוף שנת 1981 כמודל שנת 1982.
דודג' WC54 ב-אנגלית: Dodge WC54) היא משאית קלה בתצורת אמבולנס צבאי, בעל הנעה כפולה 4x4, אשר יוצר על ידי חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר בין השנים 1942–1945.
דגם "דודג' WC54" היה חלק מסדרת "Dodge WC series".
דגמי "דודג' WC54" השתתפו במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
מספרו הקטלוגי (List of U.S.
military vehicles by supply catalog designation) של דגם "דודג' WC54", במשרד המלחמה האמריקאי, בתקופת מלחמת העולם השנייה היה "G502".
אפשרות: במקום 4 פצועים במצב שכיבה: 6 פצועים בישיבה
דודג' אומני 024 היא מכונית קופה בתצורת 3 דלתות הצ'בק, אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1979–1982.
דגמי הרכב הופיעו בסדרות טלוויזיה ובסרטים
דודג' 100 "Kew" היא משאית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1949–1957 והורכבה במפעלי "דודג'" בלונדון ברובע "Kew" .
גוף המשאית נבנה על ידי "Briggs Motor Bodies" והיה משותף ל-"Ford Thames ET6" של פורד ול-"Leyland Comet" של יצרנית הרכב הבריטית "ליילנד מוטורס" ("Leyland Motors" ).
בהודו יוצר דגם "דודג' 100 "Kew"" על ידי יצרנית הרכב ההודית Premier company עד שנת 1980.
מנוע דיזל (מתוצרת "מנועי פרקינס")
מנוע בנזין (מנועי קרייזלר מסוג "Chrysler flathead engine" )
דודג' לה-פאם היא מכונית סלון, בתצורת קופה, 2 דלתות הרדטופ, מתוצרת חטיבת הרכב דודג', חברת בת של קונצרן הרכב קרייזלר, האמריקאי, אשר יוצרה בין השנים 1955–1956.
דגם ה"דודג' לה-פאם" עוצב במיוחד עבור נשים, כשהדגש היה על נוחות בנהיגה וצבע תואם (ורוד).
הדגם כלל הגה כוח, מעצורי כוח, ותמסורת אוטומטית, שהיו פיתוחים חדשניים לתקופה, וזאת במטרה להקל על הנהיגה.
2 דלתות - קופה הרדטופ
תמסורת אוטומטית - העברת הילוכים באמצעות לחצנים (4 מצבים: נהיגה אוטומטית (לחצן: "D"), הילוך אחורי (רוורס) (לחצן: "R"), הילוך נאוטראל (לחצן: "N"), מהלך כוח לנהיגה במאמץ ובהרים (לחצן: "L")
ריפוד פנים משובח, תואם לצבע הוורוד של הרכב
הגה צבוע ב-2 צבעים: חלק עליון בלבן-שנהב, חלק תחתון בסגול
פנים המכונית קיבל תשומת לב ותכונות.
דגמי שנת 1955 היו מרופדים בשטיח שמצוירים עליו ורדים ורודים על רקע ורוד כסוף בהיר וורוד ויניל חיוור.
על גב מושב הנהג היה תא ובו מעיל גשם, כובע גשם ומטריה, כולם עשויים מדגם ויניל שתואם את הבד הפנימי של הוורדים.
בתוך ה"דודג' לה-פאם" חיכה לנהגת ארנק עגל עבה בצבע ורוד, שתאם את פנים המכונית.
את הארנק אפשר היה לאחסן בתא מיוחד שנבנה בחלקו האחורי של מושב הנוסע, והמדליון המצופה בזהב פונה כלפי חוץ.
מדליון המתכת המתכתי הזה היה גדול דיו כדי שייקרא על שמה של בעלת הרכב.
כל תיק היה מצויד באביזר מתואם, שכלל קופסת פודרה של אבקת פנים, תיק שפתון, קופסת סיגריות, מסרק, מצית סיגריות ותיק ארנק, עשויים כולם מפלסטיק דמוי צב או זהב מיטלי, או ורוד.
Dodge B series היו טנדרים ו-מסחריות מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית דודג', חברת בת של קונצרן הרכב קרייזלר שיוצרו בין השנים 1948–1953 (טנדרים ומסחריות).
בין השנים 1970–2003 יוצרו מסחריות (וואנים), מ"דודג' סדרה B" הקרויות גם "דודג' ראם ואן".
דודג' אספן היא מכונית משפחתית גדולה המוגדרת כמכונית קומפקטית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1975–1980.
דגמי "דודג' אספן" יוצרו בארצות הברית, מקסיקו וקולומביה.
דודג' סדרה 50 הם כלי רכב מסחריים כגון: משאיות קלות ומיניבוסים מתוצרת יצרנית הרכב Chrysler Europe חברת בת של קונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר, ובהמשך יוצרו על ידי יצרנית הרכב "Renault Trucks" אשר יוצרו ב-בריטניה בין השנים 1979–1993.
לדגמי "דודג' סדרה 50" תוכננו מגוון רחב של שלדות, ותצורות שונות של גון שכלל משאיות קלות, מיניבוסים ואוטובוסים קלים.
בדגמי "דודג' סדרה 50" הורכבו מנועים מתוצרת "מנועי פרקינס".
משאיות קלות (כושר מטען: 3.5-7.5 טון
דודג' סנט רג'יס היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בין השנים 1978–1981 בארצות הברית.
בסך הכל יוצרו 64,502 יחידות.
4 דלתות סדאן בתצורת "Notchback"
"דודג' סנט רג'יס" תופעל ב-ארצות הברית כ-רכב משטרתי
דודג' דארט היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1959–1976.
בין השנים 1982–1989 יוצר דגם ה"דודג' דארט" במקסיקו.
בהתייחס לאורך הדגם (נמדד במטרים או במ"מ), בין השנים 1960-1961 הוגדר דגם ה-"דודג' דארט" כ-"Full-size car", בשנת 1962 הוגדר הדגם "Mid-size car" ובין השנים 1963–1976 הוגדרה ה"דודג' דארט" כ-מכונית קומפקטית (ההגדרות מתייחסות למונחים אמריקאים).
בישראל שווק "דודג' דארט" (דור רביעי).
מנהל הרכב הממשלתי רכש מדגמי "דודג' דארט" אשר שימשו כמכוניות שרד, לשרי ממשלה בכירים, בהם שר הביטחון משה דיין.
"דודג' דארט" יוצרה מחדש תחת השם "Dodge Dart (PF)" בין מאי 2012 לספטמבר 2016. כל קשר בין ה-"דודג' דארט" הוותיקה ל-"דודג' דארט" החדשה לבד מהשם - הוא מקרי בלבד.
הדגם החדש מבוסס על הפלטפורמה של האלפא רומיאו ג'ולייטה.
ה"דודג' דארט" החדשה היא הדגם הראשון מבית קונצרן קרייזלר המתבססת על מכלולים ופלטפורמה של בעל הבית החדש – קונצרן פיאט האיטלקי.
4 דלתות - סדאן (יוצר בדור ראשון, דור שני, דור שלישי, דור רביעי)
4 דלתות - סטיישן (יוצר בדור ראשון, דור שני דור שלישי)
2 דלתות - סדאן (יוצר בדור ראשון, דור שני, דור שלישי, דור רביעי)
4 דלתות - הרדטופ (יוצר בדור ראשון, דור שני)
2 דלתות - הרדטופ (יוצר בדור ראשון, דור שני, דור שלישי, דור רביעי)
2 דלתות - קופה (יוצר בדור רביעי)
2 דלתות - קבריולה (יוצר בדור ראשון, דור שני, דור שלישי, דור רביעי)
סוגי "מכוניות השרירים" של "דודג' דארט" יוצרו בין השנים 1969–1976.
מלבד למנועי 6 צילינדרים, הורכבו בדגמים "Swinger" ו-"Demon" מנועי V8 צילינדרים, 7.2 ליטר מסוג "Chrysler B engine" המפיקים 375 כ"ס, 380 כ"ס ו-395 כ"ס (בדגמי "Dart GTS")
דודג' טאון פאנל וטאון וואגון הם סדרה של מכוניות מסחריות מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר אשר יוצרו בין השנים 1954–1966 בארצות הברית.
2 דלתות + דלת אחורית
דגמי "דודג' טאון פאנל" תוכננו ללא חלונות צדדים (מלבד לחלון הנהג והנוסע הקדמי) וללא מושבים אחוריים.
דגמי "טאון וואגון" תוכננו עם ספסל נוסעים מאחורי המושבים הקדמיים ועם חלונות צד מאחור (זוג חלונות מכל צד, מלבד לחלון הנהג)
דגמי "דודג' טאון פאנל וטאון וואגון" שירתו כאמבולנסים וכרכב צבאי בצבא ארצות הברית
דודג' וייפר היא מכונית ספורט דו-מושבית מתוצרת דודג' שיוצרה בין השנים 1991 עד 2017, למעט הפסקה קצרה בין השנים 2010–2013. הייצור של המכונית החל במפעל ניו מאק אסמבלי פלאנט בשנת 1991 ועבר למפעל קורנר אבניו אסמבלי פלאנט באוקטובר 1995.
למרות שקרייזלר שקלה להפסיק את ייצור הדגם בעקבות קשיים כלכליים אליהם נקלעה, ב-14 בספטמבר 2010, הודיע המנכ"ל סרג'יו מרקיונה על הצגת דגם חדש של הרכב בשנת 2012. ב-2014, הוויפר הגיעה למקום העשירי ברשימת "המכוניות הכי אמריקאיות" כאשר 75% או יותר מחלקיה יוצרו בארצות הברית.
היוזמה לייצור דגם הוויפר הגיע בשלהי 1988 בסטודיו לעיצוב מתקדם של קרייזלר.
בפברואר אותה שנה הציע נשיא קרייזלר, בוב לוץ, ראש מחלקת העיצוב, טום גייל, לשקול לייצר דגם "קוברה מודרני", בדומה ל-AC Cobra.
כמה חודשים לאחר מכן גייל הציג ללוץ דגם אבטיפוס.
המכונית הופיעה כמכונית קונספט בתערוכת המכוניות הבינלאומית של צפון אמריקה בשנת 1989. התגובה הציבורית הייתה נלהבת עד כדי כך שהמהנדס הראשי, רוי סיוברג, הונחה לפתח אותה בייצור תעשייתי.
סיוברג בחר 85 מהנדסים והקים את "צוות וייפר".
הפיתוח החל במרץ 1989. הקבוצה ביקשה ממי שהייתה אז חברת הבת של קרייזלר, למבורגיני, שתיצוק בלוק אלומיניום לשימוש בווייפר.
ייצור הגוף הושלם בסתיו 1989 ואבטיפוס של השלדה היה מוכן כבר בדצמבר.
האבטיפוס הראשון נבחן בינואר 1989. בינואר 1991 יצאו לראשונה שני דגמים טרומיים אשר השתתפו במירוץ אינדיאפוליס 500. הווייפר החליפה את הדודג' סטלת', רכב המרוצים של דודג' אשר יוצר ביפן, לאחר שזכתה לביקורת רבה מאנשי איגוד עובדי הרכב האמריקאי, והחלה להימכר בינואר 1992 בשם RT/10 רודסטר.
למבורגיני האיטלקית, אשר נשלטה אז על ידי קבוצת קרייזלר, עזרה לעצב את מנוע ה-V10 של הוויפר, אשר התבסס על מנוע LA V8 של קרייזלר.
תורם עיקרי להתפתחות הוויפר עוד מראשיתה היה דיק וינקלס, מהנדס החשמל הראשי, אשר בילה חלק ניכר מזמנו באיטליה.
תחילה הוויפר עוצבה כדי להיות מכונית ביצועים.
לא היו ידיות חיצוניות בדלתותיה, לא היה לה מנעול צילינדר או מיזוג אוויר, כמקובל במכוניות פרטיות.
עם זאת, בדגמים מאוחרים יותר הוצעה האפשרות לבקרת אקלים והתקנה פוטנציאלית של מיזוג אוויר.
הגג היה עשוי בד, והחלונות היו עשויים ויניל, כדי לפתוח ולסגור אותם נעשה שימוש ברוכסנים, בדומה לרכב אחר של החברה, הג'יפ דודג' ורנגלר.
עם זאת, הוויפר עדיין צוידה עם כמה אלמנטים פנימיים, דוגמת מערכת סטריאו, מושבי עור מתכווננים ושטיחים.
חישוקי האלומיניום היו בעלי קוטר גדול יותר בעקבות הגודל המשמעותי של הבלמים.
גוף הרכב נבנה מפיברגלאס קל משקל עם גג קשיח, אך במודלים מאוחרים הוצע גם גג בד.
לא היו כריות אוויר ברכב מתוך ניסיון לחסוך במשקל הרכב.
לרוב דגמי הוויפר הוצע גם מתלים מתכוונים לצורך ביצועים טובים יותר.
בהמשך השנים הכוח סוס הועלה ל-450 כ"ס.
בהמשך השנים הייתה אפשרות לווייפר עם פסים מתחילת מכסה המנוע עד לסוף החלק האחורי כשהפסים נמצאים באמצע.
כשהווייפר דור שלישי יצא הוא יצא עם שיפורים נוספים בצורה, בעוד שבדור הקודם החלק הקדמי היה ארוך הפעם הוא היה קטן יותר.
וייפר דור רביעי יצא קצת שונה מקודמו (הדור השלישי) כאשר קיבל כוח סוס יותר גבוה ותיבת הילוכים חדישה.
הוייפר יכול להאיץ בין 0–100 קמ"ש תוך 3.5 שניות ויכול להגיע למהירות מרבית של 335 קמ"ש.
יצא בשני דגמים: SRT ו-GTS.
ה- GTS הוא דגם הפרמיום המציע נוחות יתר וה- SRT יותר בסגנון ספורטיבי.
דגם "דודג' וייפר" מופעל כניידת משטרה במשטרת דובאי.
דודג' סדרה 100 קומנדו היא סדרת משאיות מתוצרת "Chrysler Europe" ("דודג' אנגליה"), חברת בת של דודג', השייכת לקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר, אשר יוצרו בבריטניה בין השנים 1970–1984.
אב הטיפוס הראשון מהסדרה, יוצר בשנת 1968.
בדגמי "דודג' סדרה 100 קומנדו" הורכבו מנועים מתוצרת "מנועי פרקינס".
דודג' T 6.354" (מנוע דיזל 6 צילינדרים, מגדש טורבו).
יוצרו מגוון רחב של דגמים אשר כללו כבאיות ומכליות.
דודג' אומני היא מכונית משפחתית קומפקטית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1990–1977 (שנת הדגם 1978)
דגמי "דודג' אומני" שווקו מה-5 בדצמבר 1977
מנוע קדמי-רוחבי / מנוע בנזין
קיבולת מכל בנזין - 49 ליטר
דודג' דֶּה לוּקְס, (באנגלית : Dodge Deluxe) היא מכונית משפחתית גדולה אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1949–1946 ב-ארצות הברית ובין השנים 1950–1942 ב-קנדה.
מנוע קדמי / מנוע בנזין
דודג' מידווברוק (באנגלית : Dodge Meadowbrook) היא מכונית משפחתית גדולה אשר יוצרה בארצות הברית על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1954–1949.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 25.6 שניות (דגם 4 דלתות סדאן, מנוע 3,773 סמ"ק המפיק 103 כ"ס המשודך לתמסורת אוטומטית 3 מהירויות)
מחיר היחידה "דודג' מידווברוק" דגם סטיישן עמד על 2,176 דולר (ארצות הברית, שנת 1953)
2 דלתות (כולל חלון אחורי הנפתח כלפי מעלה, וחלק תחתון של הדלת האחורית) - סטיישן (1953)
דודג' D24 קסטום (באנגלית : Dodge D24 Custom, קרוי גם : Dodge D24C) היא מכונית משפחתית גדולה אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1949–1946 ב-ארצות הברית
4 דלתות - סדאן (6 נוסעים)
4 דלתות - סדאן (7 נוסעים)
דודג' מטדור (באנגלית : Dodge Matador) היא מכונית סלון מפוארת אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1960–1959 בארצות הברית.
2 דלתות - הרדטופ - קופה
תאוצות לדגמי הרדטופ קופה, 2 דלתות, שנת 1960
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 8.6 שניות (דגם מנוע 5.9 ליטר המשודך לתיבת הילוכים ידנית)
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 9.0 שניות (דגם מנוע 5.9 ליטר המשודך לתיבת הילוכים אוטומטית 3 מהירויות)
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 7.8 שניות (דגם מנוע 6.3 ליטר המפיק 330 כ"ס המשודך לתיבת הילוכים ידנית)
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 8.2 שניות (דגם מנוע 6.3 ליטר המפיק 330 כ"ס המשודך לתיבת הילוכים אוטומטית 3 מהירויות)
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 7.4 שניות (דגם מנוע 6.3 ליטר המפיק 335 כ"ס המשודך לתיבת הילוכים אוטומטית 3 מהירויות)
דודג' A100 (באנגלית : Dodge A100) היא מסחרית אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בבעלות קונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר, אשר יוצרה בין השנים 1970–1964 בארצות הברית וקולומביה
בארצות הברית דגמי "דודג' A100" יוצרו במפעלי "Warren Truck Assembly" בעיר וורן במדינת מישיגן (וורן שוכנת מצפון לעיר דטרויט והיא חלק מהמטרופולין שלה)
תצורות : מסחרית - 2 דלתות, טנדר - 2 דלתות
בין השנים 1998 - 1986 חטיבת דודג' הייתה בבעלות קונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר.
בין השנים 2007 - 1998 דודג' הייתה בבעלות "דיימלר-קרייזלר".
בין השנים 2007–2011 הייתה דודג' בבעלות דיימלר AG
סוגי הנעה : הנעה אחורית 4x2, הנעה כפולה 4x4
תצורות : קבינה קונבנציונלית - 2 דלתות (דור ראשון, דור שני), קבינה כפולה - 2 דלתות (דור ראשון, דור שלישי), קבינה כפולה - 4 דלתות (דור שני, דור שלישי), קבינה כפולה כולל ארגז מטען סגור (דור שני, דור שלישי)
בשנים 1997 ו-2000 "דודג' דקוטה" עלתה לשלב הגמר בתחרות מכונית השנה בצפון אמריקה בדירוג "משאית השנה" בקטגוריית משאיות
דודג' סדרה DH היא מכונית משפחתית, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בין השנים 1932–1931
"סדרת DH", שהוצגה בנובמבר 1930 לשנת הדגם של שנת 1931, הצטיידה במנוע שישה צילינדרים שפיתח 68 כ"ס.
יחידת הכוח הייתה קדמית, בעוד הכונן היה אחורי.
תיבת ההילוכים הייתה בעלת שלושה הילוכים ואילו המצמד היה לוח יחיד יבש.
הבלמים היו הידראוליים בכל ארבעת הגלגלים.
המכונית הוצעה בתצורת טורפדו ארבע דלתות ("Torpedo" ), סדאן ארבע דלתות, דגם קופה 2 דלתות, גרסת (קבריולה) של שתי דלתות וגרסת רודסטר.
בנוסף, המכונית הייתה זמינה גם עם שלדה חשופה, ללא חלקי גוף מורכב, על מנת לתת לקונה את האפשרות להשלים את המכונית.
דודג' סדרה D5 (באנגלית : Dodge Serie D5) - היא מכונית משפחתית, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בין השנים 1937–1936
דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי במכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה ל-קבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר.
"סדרת D5" הצטיידה במנוע שישה צילינדרים בטור בעל 3,569 סמ"ק בשורה, שפיתח 87 כ"ס.
יחידת הכוח הייתה קדמית ואילו הכונן היה אחורי.
תיבת ההילוכים הייתה בעלת שלושה הילוכים ואילו המצמד היה יבש עם צלחת אחת.
תיבת הילוכים חצי אוטומטית הייתה זמינה כאופציה.
הסדרה "דודג' סדרה D5" הוצעה בגרסאות סדאן, קופה, קבריולה ולימוזינה.
הדגם היה זמין בשני בסיסי גלגלים, 3,353 מ"מ עבור מכונית הסדאן עם שבעה מושבים, ודגמי לימוזינה וקבריולה עם חמישה מושבים, ו -2,921 מ"מ לכל הגרסאות האחרות.
המכוניות הועברו ללקוח גם באמצעות שלדה חשופה, כלומר ללא עבודות גוף, כך שהקונה יוכל להשלים אותן.
"דודג' סדרה D5" יצא מהייצור באוקטובר 1937.
דודג' סדרה D8 (באנגלית : Dodge Serie D8) - היא מכונית משפחתית אשר נבנתה במספר תצורות כולל תצורה של אמבולנס, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בין השנים 1938–1937
"דודג' סדרה D8" צוידה במנוע שישה צילינדרים בטור בעל 3,569 סמ"ק, שפיתח הספק של 87 כ"ס.
תיבת הילוכים חצי אוטומטית הוצעה כאופציה.
המכונית הוצעה בגרסאות: סדאן, קופה, קבריולה ולימוזינה.
הדגם היה זמין בשני בסיסי גלגלים, 3,353 מ"מ עבור מכונית הסדאן עם שבעה המושבים, גרסאות הלימוזינה והקבריולה עם 5 מושבים, ובסיס גלגלים של 2,921 מ"מ לכל הגרסאות האחרות.
המכוניות הועברו ללקוח גם באמצעות שלדה חשופה, ללא גוף הרכב, כך שהקונה יוכל להשלים אותן.
"דודג' סדרה D8" יצאה מהייצור באוקטובר 1938.
דודג' סדרה DK (באנגלית : Dodge Serie DK) - היא מכונית סלון, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בין השנים 1932–1931
"דודג' סדרה DK" הצטיידה במנוע שמונה צילינדרים שפיתח 90 כ"ס (אופציונלי 100 כ"ס).
תיבת ההילוכים - 3 מהירויות.
בלמים הידראוליים בכל ארבעת הגלגלים.
המכונית הייתה זמינה גם עם שלדה חשופה, ללא חלקי גוף מורכב, על מנת לתת לקונה את האפשרות להשלים את המכונית.
דודג' סדרה DP (באנגלית : Dodge Serie DP) - היא מכונית סלון, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בשנת 1933
"דודג' סדרה DK" הצטיידה במנוע 6 צילינדרים בטור, שפיתח 75 כ"ס ו-81 כ"ס.
יחידת הכוח הייתה קדמית, ההנעה היה אחורית (4x2).
מצמד - היה יבש עם צלחת אחת.
המכונית הייתה זמינה גם עם שלדה חשופה, ללא עבודות גוף, על מנת לתת לקונה את האפשרות להשלים את המכונית.
דודג' אינטרפד (באנגלית : Dodge Intrepid) - היא "מכונית מנהלים", גדולה מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר (בין השנים 1992–1998) ו-דיימלר AG (בין השנים 1998–2004) אשר יוצרה בין השנים 2003–1992
דור ראשון יוצר בין השנים 1997 - 1992 יוצר בארצות הברית וקנדה.
דור שני אשר יוצר בין השנים 2003 - 1997 יוצר בקנדה.
דגמי "דודג' אינטרפד" התחרו במרוצי מכוניות במסגרת נאסקאר.
בשנת 2001, ה-"אינטרפד" ערך את הופעת הבכורה שלו ב"נאסקאר", והצביע על חזרתו של דודג' לתחרות "נאסקאר" לאחר הפסקה של 18 שנה.
הנהגים בקמפיין הראשוני של דודג' כללו את ביל אליוט, קייסי קאהן, ג'ייסון לפלר, וורד ברטון, סטרלינג מרלין, ג'ון אנדרטי, קייסי מור, ג'יימי מקמוריי, באקושוט ג'ונס, קייל פטי, סטייסי קומפטון, דייב בלייני, ג'רמי מייפילד וקייסי אטווד.
מרלין היה הראשון שניצח בדודג', מאז הניצחון של ניל בונט ב -1977 במרוץ "לוס אנג'לס טיימס 500" במסגרת "Ontario Motor Speedway" .
מרוצי "דודג' אינטרפד" נמשכו ב-"נאסקאר" עד 2005
רמות גימור (לפי שנת דגם)
דודג' דמון היא מכונית קונספט בתצורה מכונית ספורט רודסטר מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות דיימלר AG אשר הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בז'נבה בשנת 2007.
דגם "דודג' דמון" נולד כדי להתחרות עם מכוניות כמו: פונטיאק סולטיס, מאזדה MX-5, סאטורן סקיי.
דודג' 126 היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה במספר תצורות נוספות בין השנים 1926–1927 על ידי חברת "האחים דודג' אוטומוביל" אשר בשנת 1928 הפכה לחטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר.
בלמים - מכניים ב-2 הגלגלים האחוריים.
4 דלתות - טורפדו ("Torpedo" ).
"Special" (רמת ביניים), מחיר: תוספת 100 דולר לדגם הבסיסי (שנת 1926, ארצות הברית).
"Custom" (רמת גימור הגבוהה ביותר).
"Deluxe/Sport" (בדגמים ספורטיביים), מחיר: הפחתה של 135 דולר מדגם הבסיס (שנת 1927, ארצות הברית).
דודג' נאון SRT-4 היא מכונית ספורט, קומפקטית מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות דיימלר AG אשר יוצרה בין השנים 2003 – 2005 בארצות הברית.
מכונית ספורט - 4 דלתות.
מנוע קדמי - רוחבי מתוצרת "קרייזלר" סדרה "Chrysler 1.8, 2.0 & 2.4 engine" סוג מנוע "EDV/EDT" (מגדש טורבו).
דודג' מיראדה היא מכונית קופה בסגנון מכונית סלון מפוארת מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאיות קרייזלר אשר יוצרה בין השנים 1980 – 1983 בקנדה.
בדגמי הבסיס הורכב גג מתכת בסיסי עם פסי יופי כרום.
הרוכשים שבחרו להראות את המיראדה שלהם קצת יותר ספורטיבית, יכלו לבחור בגג שמש או בגג מסוג "T-top" זכוכית.
ומי שרצה מראה יוקרתי יותר יכול היה לבחור גג לנדאו ויניל או גג קבריולה, שהיה בעצם חלק עליון להמרה מדומה.
דגמי הבסיס הגיעו עם גלגלי פלדה בגודל 15 אינץ' עם כובעי רכזת דמויי טורבינה, או גלגלי אלומיניום בגודל 15 אינץ' מלוטשים עם קטעים מצוירים וכובעי מרכז כרום בהירים.
לוח המחוונים של דגם הבסיס היה שחור בגימור עץ מלאכותי דמוי עץ, שהקיף את קונסולת המרכז, ואילו דגם ה-CMX הגיע עם גימור אלומיניום מוברש המחליף את העץ.
לרוכשים הייתה האפשרות לבחור בין סטריאו AM / FM או סטריאו AM / FM / קלטת, סטריאו AM / FM / 8-track, ובנוסף ניתן היה לבחור ברדיו קרייזלר CB.
חלונות ידניים היו סטנדרטיים בדגם הבסיס, אך ניתן להזמין את חלונות הכוח בדגם CMX וגם בדגמי הבסיס.
בדגמי "דודג' מיראדה" בידדו את המתלים הקדמיים והאחוריים בצורה יעילה, השתמשו בבולם רטט במוט המדחף, הוסיפו בידוד לדלתות, רבעי הלוחות, הרצפה, הגג ומדף החבילות, ועדכנו את אטמי הדלת, החלון ועמודי ההגה.
דודג' 1955 הם מספר דגמים של מכוניות סלון אשר יוצרו על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1956–1955 בארצות הברית.
מנוע קדמי / מנוע בנזין.
דודג' מייפייר (באנגלית : Dodge Mayfair) היא מכונית סלון מהודרת מתוצרת חטיבת דודג' באמצעות Chrysler Corporation of Canada (שם רשמי: Chrysler Canada) חברת בת של קונצרן הרכב קרייזלר אשר יוצרה בין השנים 1959–1953 בקנדה
מנוע קדמי / מנועי בנזין :6 צילינדרים ו-V8 צילינדרים.
דודג וייפר VX I הוא הדור החמישי והאחרון של מכונית הספורט דודג' וייפר.
המכונית שהוצגה בשנת 2013, עוצבה מחדש לחלוטין.
בסתיו 2011 הודיע ראלף ז'יל מנכ"ל SRT כי הדור הבא של הווייפר יצא לראשונה בתערוכת הרכב בניו יורק באפריל 2012.
בתערוכת הרכב הבינלאומית בניו יורק ב־2013 נחשף ה- וייפר GTS SRTS החדש יחד עם תוכנית להיכנס למרוצים.
כחלק מהתוכנית של קרייזלר להפוך את טכנולוגית המרוצים SRT כמותג רכב נפרד בתוך קרייזלר גרופ LLC, הפך הווייפר SRT לרכב ההילה של המותג.
במאי 2014 אוחד מחדש מותג SRT תחת דודג', כאשר מנכ"ל SRT לשעבר ראלף ז'יל המשיך כסגן הנשיא הבכיר לעיצוב מוצרים וגם כמנכ"ל ונשיא מוטור ספורט.
SRT הציע שתי גרסאות לווייפר: וייפר SRT ו-GTS.
ה-GTS הוא דגם הפרמיום המציע נוחות יתר.
ההבדל החיצוני הבולט ביותר בין שני הדגמים הוא מכסה המנוע.
לדגם הבסיס שישה פתחי אוורור פונקציונליים ואילו לדגם ה-GTS יש רק שניים.
לציון חזרתו של הווייפר, הציע SRT חבילת 'מהדורת השקה' שזמינה ב־150 דגמי GTS בשנת 2013. כל המכוניות במהדורת ההשקה נצבעו בכחול וייפר עם פסים לבנים תאומים והגיעו עם לוח מקף סדרתי שהונח בתוך תא המטען שלהן.
החלק הפנימי של הווייפר הוא עור בצבע שחור.
וייפר ה-SRT כולל בקרת שיוט ובקרות על ההגה.
טלפון בלוטות' של UConnect עם סטרימינג של אודיו בלוטות', כמו גם תצוגת מסך מגע בגודל 8.4 אינץ' כמו זו שנמצאת בקרייזלר 300. מושבי חשמל, כניסה ללא מפתח ומושבים מחוממים הם גם אפשרויות חדשות.
מערכת ניווט של Garmin הייתה גם אפשרות זמינה, כמו גם הרדיו הלוויני Sirius XM ורדיו HD.
כונן קשיח מובנה לאחסון מוזיקה ותמונות JPEG ו-MP3 נכלל גם כציוד סטנדרטי.
הייצור הופחת ב-באוקטובר 2013 ואז הופסק לחודשיים באפריל 2014 על רקע מכירות איטיות.
באוקטובר 2015 הודיעה קבוצת פיאט קרייזלר כי הוייפר יפסיק את ייצורו בשנת 2017. בתחילה, פיאט קרייזלר ציינה מכירות לקויות כסיבה להפסקת היצור עם זאת, מקורות אחרים הצהירו כי המכונית הופסקה מכיוון שהוייפר לא היה מסוגל לעמוד בתקנת הבטיחות של FMVSS 226, המחייבת כריות אוויר בצד.
ביולי 2017 הודיעה פיאט קרייזלר כי תסגור לצמיתות את מפעל הרכבה קונר ב־31 באוגוסט 2017.
קרייזלר הודיעה על חמש מהדורות מיוחדות וייפר לשנת הייצור האחרונה.
דודג וייפר ZB II היא הדור הרביעי של מכונית הספורט Viper.
המכונית הוצגה בשנת 2008 והייתה זהה לקודמתה מבחוץ, אך עברה שינויים פנימיים בולטים.
לא היו שינויים חיצוניים בולטים בדור החדש של הווייפר למעט מכסה מהנוע המאוורר יותר.
המנוע פותח בשיתוף פעולה עם מקלארן.
תיבת הילוכים Tremec T56 הוחלפה בתיבת Tremec TR-6060 חדשה.
ה-וייפר SRT-10 ACR הוא גרסת הביצועים של ה-Viper SRT-10. מהירות המכוניות הופחתה מ-296 ל-290.
הוייפר SRT-10 ACR X נחשף בשנת 2010, הוא גרסה חזקה יותר של ה-Viper ACR, הוא קיבל מנוע V10 משופר עם 640 כ"ס ב-6,100 סל"ד ותאוצה מ-0 ל-100 בתוך 3.4 שניות, ומהירותו המרבית היא 298 קמ"ש.
דודג' סלינגשאט היא מכונית קונספט רודסטר קופה מתוצרת יצרנית הרכב דודג' מקבוצת קרייזלר, שהייתה בבעלות דיימלר AG אשר הוצגה בשנת 2004 בארצות הברית
בשנת 1998 הפכו קרייזלר וחטיבות המשנה שלה לחלק מתאגיד הרכב הגרמני-אמריקני דיימלר-קרייזלר לאחר שנרכשו על ידי מרצדס-בנץ.
במסגרת פעילותו בארצות הברית נקרא התאגיד "קבוצת קרייזלר".
תרגום שם הדגם "Sling Shot" לעברית: בעיטת קלע.
"דודג' סלינגשאט" הוצגה בתצוגת המכוניות הבינלאומית בניו-יורק ("New York International Auto Show" ) בשנת 2004
תכנון המכונית נגזר מהעבר של קבוצת קרייזלר, בעיקר מתקופת "מכוניות השרירים" של שנות ה-60 של המאה ה-20 ושנות ה-70.
דגם "דודג' סלינגשאט" התבסס על דגם סמארט רודסטר המוגדרת מכונית ספורט קומפקטית, בתצורת רודסטר מתוצרת "Smart GmbH" חברת בת של תאגיד דיימלר-קרייזלר (דיימלר AG) אשר יוצרה בין השנים 2003–2005 בעיר "Hambach" בצרפת.
2 דלתות - הרדטופ קבריולה
"דודג' סלינגשאט" כולל גם לוח גג מבד
מנוע 3 צילינדרים, 1.3 ליטר המפיק 100 כ"ס (מנוע אחורי)
דוֹדוֹ (שם מדעי: Raphus cucullatus, נקרא גם Didus ineptus על ידי קארולוס ליניאוס) הוא מין נכחד של עוף חסר יכולת תעופה, מתת-משפחת הרפיים שבמשפחת היוניים.
הוא היה אנדמי לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי.
בן המשפחה הקרוב אליו ביותר מבחינה גנטית היה סוליטר רודריג (Pezophaps solitaria, באנגלית: Rodrigues solitaire), שנכחד אף הוא.
יונת ניקובר היא בת המשפחה הקרובה ביותר לדודו ששרדה עד היום.
ההיסטוריה של הדודו לוטה בערפל.
הידע על אורחות חייו מתבסס בעיקר על דיווחים מיומני מסע של ספנים ושל רבי חובלים שהגיעו לאי מאוריציוס במאה ה-16 ובמאה ה-17 ומהמתיישבים שצדו אותו וגרמו להכחדתו.
על פי ציורים ואיורים רבים, שרק חלק מזערי מהם צוירו כפי הנראה על פי מודלים חיים, ומממצאים שנלקחו משרידי תתי-מאובנים ושלדים, נמצא כי הדודו היה עוף שדמה במקצת לתרנגול הודו, אך היה גדול ומגושם ממנו.
גובהו בטבע היה כמטר אחד ומשקלו נע בין 10 ל-17 קילוגרם.
מכיוון שברוב שנות קיומו באי לא היו בנמצא טורפים שיאיימו על קיומו, התנוונו כנפיו, כך שלא יכלו לשמש עוד כאיברי תעופה.
החוקרים סבורים כי העצמות הן בנות למעלה מ-4,200 שנה, ומקווים כי המידע שיופק מהן ישפוך אור נוסף על חיי הציפורים בטרם הגיעה הציוויליזציה לאי מאוריציוס.
הדודו הפך לגיבור תרבות פופולרי לאחר שדמותו, שצוירה על ידי ג'ון טניאל, הופיעה בספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
דמותו מהווה חלק אינטגרלי מסמל מאוריציוס, ומופיעה כסימן מים בשטרות כסף באי.
הדודו הפך לסמלם של ארגונים רבים הפועלים לשמירת הטבע והסביבה.
האי מאוריציוס התגלה בפועל על ידי הפורטוגזים בין השנים 1507 ל-1513. האי מופה על ידם, אך הם מעולם לא התיישבו בו.
על פי הסברה, נגלה בפניהם הדודו לראשונה בעת ביקורם באי, אף על פי שאין בנמצא תיעוד על כך.
בשנת 1598 הפליגה משלחת הולנדית בת שמונה ספינות בפיקודם של סגן האדמירל וייברנדט ואן וארווייק (Wybrandt Van Warwyck) והאדמירל יעקובס קורנליוס ואן נק (Jacques Cornelius Van Neck) מהולנד במטרה להגיע לתת-היבשת ההודית.
לאחר שעברו את כף התקווה הטובה, נקלעו הספינות למזג אוויר סוער, וחמש מהן שהיו בפיקודו של וייברנדט ואן וארווייק, המשיכו את דרכן בנתיב הדרומי מזרחי וב-20 בספטמבר עגנו באי שמאוחר יותר נקרא מאוריציוס על שם מאוריץ, נסיך אורנז'.
מאז ואילך שימש המקום כתחנת עצירה לספינות ההולנדיות ששהו זמן ממושך בים, וכמקום מפגש עם הדודו.
מאוחר יותר, ארגן ואן וארוויק שלוש משלחות מחקר שנשלחו למאוריציוס.
היינדריק דירקס יולינק (Heyndrick Dircksz Jolinck) שהיה אחד מראשי המשלחות, תיאר את הדודו במילים הבאות:
מצאנו גם ציפורים גדולות שיש להן כנפיים בגודלן של כנפי יונים, ולכן הן אינן יכולות לעוף...
לציפורים הייחודיות הללו הייתה כרס כה גדולה, שדי היה בה כדי להאכיל שני אנשים ארוחה טעימה.
ואכן, חלק זה בציפור היה החלק הטעים ביותר...
ההיסטוריה האבולוציונית של הדודו אינה נהירה דיה.
בדומה לציפורים רבות שחיו באיים, חווה הדודו שינויים אבולוציוניים קיצוניים.
פרופסור אלן קופר שהיה מנהל מעבדת ה-DNA באוניברסיטת אוקספורד שחקר את ה-DNA של הדודו הסביר כי "כאשר חוקרים את ציפורי האיים אנחנו בודקים למעשה כיצד האבולוציה פועלת, כיוון שדוגמאות קיצוניות הן לעיתים נקודות המבט הטובות ביותר המבהירות כיצד הדברים עובדים".
מדעני המאה ה-19 התייחסו לדודו כאל יען קטן, כאל אלבטרוס וכאל עוף דורס.
בשנת 1842 גרס הזואולוג הדני יוהנס תאודור ריינהרט (Johannes Theodor Reinhardt), כי הדודו הוא למעשה יונת קרקע (יונה המקננת על הקרקע).
הוא התבסס על בדיקות שערך על שלד של דודו שנמצא באוסף המלכותי של קופנהגן.
אבחנתו התקבלה בתחילה בלעג, אבל מאוחר יותר נתמכה על ידי יו אדווין סטריקלר ואלכסנדר גורדון מלוויל במונוגרפיה שכתבו על הדודו בשנת 1848 הנקראת 'The Dodo and Its Kindred' (הדודו ומקורביו), שבה ניסו להפריד בין מיתולוגיה ומציאות.
צוותים מהמחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת אוקספורד ומהמוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון שיתפו פעולה ביניהם בניסיון לשפוך אור על המקור הגנטי של הדודו ולתת מענה לשאלה כיצד הפך לעוף מבודד באי מאוריציוס.
החוקרים נטלו דגימות של DNA מעצמות הרגל שהשתמרו במוזיאון להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת אוקספורד, שהיו השרידים היחידים שהכילו רקמות רכות, והשוו אותן לרצף הגנטי של הסוליטר רודריג, ל-35 מינים של יונים ולקבוצות ציפורים אחרות כגון תוכים ועופות דורסים.
מניתוח הממצאים של החוקרים עלה כי אף על פי שהדודו והסוליטר רודריג אינם זהים, יש ביניהם קרבה רבה בשל הסממנים האופייניים שהם חולקים בעצמות הרגליים, שקיימים ככל הידוע רק אצל יונים.
כמו כן גילו החוקרים כי הדודו והיונים חולקים פרטים משותפים רבים בלסת התחתונה, בעצם הלחי, בחך ובבוהן.
הזפק הגדול של הדודו, התכונות השלדיות שלו, הקשקשים המספקים לו הגנה, וחסרונם של עצם האף ושל המחיצה בין הנחיריים, רמזו אף הם על קרבתו של הדודו ליונים.
דמיון נוסף שנמצא בין היונים לדודו הוא בכמות התטולה (כלל הביצים בהטלה אחת).
היונה מטילה בין ביצה אחת לשתיים.
התטולה של נקבת הדודו, כך סבורים, הכילה ביצה אחת בלבד.
ההבדל העיקרי בין הדודו והיונים מתבטא בעיקר בגודלן הקטן של כנפיו ביחס לגודל גופו ובאורכו הגדול של המקור ביחס לשאר הגולגולת.
מניתוח ממצאי ה-DNA, עלה כי הציפור המקורבת ביותר לדודו שהשתמרה עד היום, היא יונת הניקובר שמקורה בדרום-מזרח אסיה ולאחר מכן יונת הכתר מגינאה החדשה והיונה מסמואה.
החוקרים אינם יודעים מתי הגיע הדודו למאוריציוס או מתי איבד את כושר התעופה שלו.
ממצאים גאולוגיים מצביעים על היווצרותו של האי מאוריציוס כתוצאה מפעילות געשית שגרמה לאי להתרומם מעל פני המים לפני כ-8 מיליון שנה.
השאלה אם הדודו הגיע לאי בתעופה, בשחייה או על רפסודת צמחים (כפי שהגיעו הצבים לאיי גלאפגוס), נותרה ללא מענה, אם כי ההשערה המקובלת היא שהאבות הקדמונים של הדודו הגיעו בתעופה מהודו או מדרום-מזרח אסיה כשהם מדלגים בין איים.
פרופסור אלן קופר הגיע למסקנה מניתוח תוצאות ה-DNA כי הדודו והסוליטר נפרדו מאב קדמון משותף לפני כ-25.6 מיליון שנים, וכי אותו אב משותף נפרד מציפורים דרום אסיאתיות לפני 42.6 מיליון שנים.
עץ משפחתי של הדודו 2002
הקליידוגרמה שיצרה בת' שפירו, פרופסור לאבולוציה ואקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בשיתוף פעולה עם עמיתים למחקר בשנת 2002, מצביעה על קשרי המשפחה הקרובים של הדודו בתוך משפחת היוניים.
קליידוגרמה דומה התפרסמה בשנת 2007. בקליידוגרמה זו התחלפו המיקומים בין יונת הכתר ויונת סמואה ונוספו בבסיסה יונת הפסיון (Otidiphaps nobilis) ויונת-קרקע עבת-מקור (Trugon terrestris).
בשנת 2014 נבדקה דגימת DNA שנלקחה מהיונה הירוקה המנוקדת (Caloenas maculata) שנכחדה אף היא.
החוקרים הגיעו למסקנה כי יש לה קרבת משפחה הדוקה עם יונת הניקובר, ולפיכך גם עם הדודו וסוליטר רודריג.
מסקנה זו הובילה לתאוריה כי אבותיו של הדודו שהגיעו לאיי מסקרין – לרודריגז ולמאוריציוס, התפתחו לסוליטר רודריג ולדודו וכן ליונה הירוקה המנוקדת שמוצאה בתחנה אחרת באחד האיים.
המידע על יונה זו הגיע מדגימה של השריד היחיד שנמצא ב'מוזיאון העולם' בליברפול (the World Museum of the National Museums Liverpool).
שריד זה הגיע כפי הנראה למוזיאון מפולינזיה הצרפתית (כנראה מטהיטי) בין השנים 1783–1823.
אחד משמותיו המקוריים של הדודו היה השם ההולנדי walghvogel שמשמעותו ציפור מתפלשת או ציפור מתועבת.
הוא הוזכר לראשונה בכתב העת של סגן אדמירל וייברנדט ואן וארווייק שביקר באי בשנת 1598. בשנת 1599 תורגמה הרשימה לאנגלית ומשמעות השם באה לידי ביטוי בתיאור הבא: "...מצאנו במקום הזה כמות רבה של יצורים מגעילים גדולים פי שניים מברבורים שנקראו Walghstocks ("ציפורים מתפלשות").
בשרם היה קשה, אך טוב למדי.
בשעה שנמצאו יונים בשפע שבשרן היה טוב יותר, נדחה בבוז כל מי שהעז לאכול את בשרם של היצורים הדוחים".
מרשימה נוספת מאותו מסע ניתן ללמוד כי הפורטוגזים התייחסו ליצורים הללו כאל פינגווינים.
(המשמעות לא נגזרה מהציפור פינגווין אלא מהמילה pinion שמשמעותה כנף קטנה).
בשנת 1602 כינה צוות האוניה ההולנדית Gelderland את הציפור בשם "Dronte" שמשמעותו נפוח.
שם זה שגור עד עצם היום הזה במספר שפות.
האטימולוגיה של המילה דודו אינה ברורה דיה.
יש המייחסים אותה למילה ההולנדית Dodoor שמשמעותה עצל ויש המייחסים אותה למילה Dodaars שמשמעותה עכוז שמן המצביעה על גוש הנוצות שנמצא בקצה האחורי של גופו.
מילה זו הופיעה לראשונה בשנת 1602 ביומן של הקפטן וילם ואן ווסטסאנן (Willem van Westsanen).
השם Dodar, נכנס אף הוא לשפה האנגלית באותה עת, אך היה בשימוש רק עד המאה ה-18. דייוויד קוואמן ציין בספרו 'The song of the Dodo', שיצא לאור בשנת 1996, כי המילה דודו היא אונומטופאית לצליל שהשמיע הדודו: "דו-דו" ("doo-doo").
בשנת 1766 טבע קארולוס לינאוס את השם 'Didus ineptus' שמשמעותו דודו מגושם, כשם מדעי נוסף לשם 'Raphus cucullatus' שהיה קיים זה מכבר.
כיוון שאין בנמצא שרידים של דודו שלם, יש קושי רב להגדיר את מראהו החיצוני או לאשש תיאור זה או אחר באופן מדעי.
איורים וציורים שצוירו ורשימות שנכתבו החל מהמאה ה-16 ועד הכחדתו, וכן שרידיו שנמצאים במעבדות מחקר ובמספר מוזיאונים, הם הראיות העיקריות שמספקות רמזים בנוגע למראהו.
על פי רוב התיאורים, נוצותיו של הדודו היו אפרפרות או חומות, וציצת נוצות מתולתלת עיטרה את חלקו האחורי.
ראשו היה אפור וחשוף מנוצות, מקורו היה מעוקל בקצהו, אורכו היה כ-23 סנטימטרים וצבעו היה ירוק, שחור וצהוב.
רגליו היו חסונות וצהבהבות, היו לו שלוש אצבעות לפנים ואחת לאחור, וטפריו היו שחורים.
צווארו ורגליו היו קצרים באופן יחסי למידות גופו.
על פי שרידים שהובאו לאירופה במאה ה-17, ניתן היה להניח כי גובהו של הדודו היה מטר ומשקלו הגיע עד 23 קילוגרם.
דוקטור פטרה לנג ברנדט מהמחלקה להיסטוריה של האמנות בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, העוסקת בזיקה שבין אמנות למדע, טוענת כי לרוב המודלים של הדודו שנמצאים כיום במוזיאון לתולדות הטבע בפריז, בלונדון או בניו יורק, יש מכנה משותף.
הם נראים מפוטמים ועגלגלים וצבע נוצותיהם כחול בהיר או אפור.
"נדמה כאילו חלק מהנוצות נלקחו מאווזים לכיסוי עיקר הגוף וחלק מהם נלקחו מיענים ליצירת ציצת הזנב שנראית כמו מקל נוצות מיושן לאיבוק אבק".
חלק ניכר מתכונות השלד של הדודו מיוחסות להיותו חסר כושר תעופה.
האלמנטים של אגן הירכיים, שהיו עבים יותר מאשר אלה של יונים שמסוגלות לעוף, נועדו לתמוך בכובד משקלו.
כמו כן הוא ניחן באזור חזה בלתי מפותח ובכנפיים קטנות.
רוב תיאורי הדודו שנכתבו על ידי מלחים ורבי חובלים, תועדו ביומני הספינות ובכתבי העת של חברת הודו המזרחית ההולנדית (Vereenigde Oostindische Compagnie, או בראשי תיבות: VOC), שספינותיה עגנו במאוריציוס כאשר האימפריה ההולנדית שלטה באי.
רשומות אלה היו פועל יוצא של מדיניות החברה, לתעד מדי יום את כל האספקטים הקשורים למסעות השיט, כגון ציור מפות טופוגרפיות הכוללות מסלולי שיט ונמלי עגינה בטוחים שישמשו כמורה נבוכים למסעות עתידיים.
חלק מהתיעוד התמקד בתיאור כתוב ומצויר של הצמחייה והחיות המקומיות.
הדיווחים הללו הפכו במרוצת השנים כמקור חשוב עבור מדענים, ציירים ומולי"ם.
מבין הדיווחים מאותה תקופה, רק מעטים היו אמינים.
רבים מהם התבססו על דיווחים קודמים, שבחלקם התגלו סתירות, ואף אחד מהם לא נכתב על ידי מדענים.
אחד התיאורים המוקדמים ביותר של הדודו מופיע בשנת 1598 ביומנו של ואן וארוויק, במילים הבאות:
ישנם שם תוכים כחולים רבים כמו גם ציפורים אחרות שביניהן בולטות ציפורים גדולות יותר מאשר הברבורים שלנו.
יש להן ראשים ענקיים שהעור בחציים חשוף לחלוטין, כאילו הן חובשות מעין ברדס.
אלו ציפורים חסרות כנפיים שאת מקומן תפסו 3 או 4 נוצות בולטות.
הזנב מורכב ממספר נוצות קעורות ורכות בגוון אפרפר.
בשנת 1634, כתב סר תומאס הרברט את אחד מהתיאורים המפורטים ביותר של הדודו בספרו A Relation of Some Yeares Travaille into Afrique and the Greater Asia, לאחר שביקר במאוריציוס בשנת 1627:
הגוף שלו עגול ושמן, ומשקלו פחות מחמישים פאונד.
המוניטין שלו ידוע יותר כפלא מאשר כמזון.
אמנם יש כאלו שצדו אותו לצורכי מזון, אך טעמו לא היה ערב לחיכם של אניני הטעם.
ארשת פניו שידרה מלנכוליה וגופו שנראה בגלל גודלו המוגזם כשגיאה של הטבע, מושלם על ידי כנפיים כה קטנות וחסרות אונים, שתפקידן רק להוכיח כי למעשה הוא ציפור.
חצי מראשו חשוף ונראה כאילו הוא חובש ברדס.
מקורו מעוקל וכפוף כלפי מטה, צבעו ירוק בהיר שמעורבב בו גוון צהוב בהיר ובמרכזו נמצאים הנחיריים.
עיניו קטנות, עגולות ונוצצות כיהלומים.
מלבושו הוא פלומת נוצות שמסתיימת באחוריים הנושאים 3 נוצות קטנות וחסרות פרופורציה.
רגליו מתאימות לגופו, ההסתערות שלו חדה, תאבונו חזק ותאוותני וכן מעכל הוא אבנים וברזל.
התיאור הטוב ביותר שניתן לקבל ממנו, הוא למעשה הפרזנטציה העצמית שלו.
מסקנות רבות באשר למראה הדודו היו מבוססות על ציורי שמן מהמאה ה-17, שבהם נראה הדודו כציפור בעלת עודף משקל.
אנדרו קיצ'נר, אוצר ראשי וחוקר של בעלי חוליות וציפורים במחלקה למדעי הטבע במוזיאון הלאומי של סקוטלנד, העריך כי הציפורים שהגיעו ליבשת אירופה טופחו כחיות מחמד ופוטמו על ידי בעליהן.
כתוצאה מכך משקלן כמעט הוכפל ממשקלן המקורי בעת שחיו בטבע.
התרשמותו מהציורים המוקדמים שבהם נראה הדודו רזה, היא כי אלה צוירו על ידי אמנים שביקרו במאוריציוס וזכו לראות במו עיניהם את הדודו בסביבתו הטבעית ובגודלו הטבעי.
התרשמות זו נתמכת על ידי תוצאות מחקר שערך על עצמותיו של הדודו.
הוא נקט בשיטות שפותחו על ידי קרימינולוגים וארכאולוגים לשחזור בשר על העצמות, והגיע למסקנה כי תוצאת השחזור הייתה דומה במידה רבה לרישומים המוקדמים של הדודו, שבהם הוא נראה רזה.
כמו כן, מניתוח היחסים בין אורך עצם הרגל של הדודו ומשקלה, ומהתפיסה המקובלת כי שלדי הציפורים מהווים גורם קבוע במשקלן הכללי, העריך קיצ'נר כי משקלו של דודו מבוגר בטבע נע בין 11–17 קילוגרם.
משקל זה קרוב למשקלו של חובה גדולה ממין זכר, הנחשב כציפור המעופפת הגדולה ביותר.
קיצ'נר מצא כי ההערכה הגבוהה ביותר של משקל הדודו הייתה 23 קילוגרם והיא תועדה בדפוס בשנת 1634. כמו כן ציין כי משקל הזכרים היה כ-4 קילוגרמים יותר ממשקל הנקבות.
קיצ'נר ציטט מתוך מחקר שכתב הזואולוג ההולנדי אנתוני קורנליס אודמנס (Anthonie Cornelis Oudemans) בשנת 1917, שבו הוצגו 2 היפותזות המבהירות את ההבדל הקיצוני בתיאור המראה החיצוני של הדודו שנראה בציורים, מחד שמן ומאידך רזה.
האחת טמונה בהבדלים בזמינות המזון בין עונות השנה, והשנייה טמונה בהעדפתם של הציירים להתמקד דווקא בדמות ציפורי הדודו הגוצות, כיוון שהללו משכו תשומת לב רבה יותר.
כמו כן, טען קיצ'נר כי רבים מהציורים צוירו על פי מודלים ודגימות שמולאו בגסות.
על פי קיצ'נר, המסה של קליפת הביצים של הדודו, משמשת אף היא כמדד נוסף למשקל גופו, כיוון שהיא משתנה בפרופורציה למסה של הציפור המטילה.
אמנם אין עדות חותכת לקיומה של ביצת דודו ששרדה, אך לפי תיאורי הביצים בספרות, הגיע קיצ'נר להערכה זהה באשר למשקל הדודו, לזו שהגיע כאשר חקר את היחס בין אורך עצם הרגל לאורכן של עצמות אחרות.
השתקפות הדודו בציורים במהלך השנים
יומן המסע של הספינה ההולנדית גלדרלנד (1601–1603), התגלה מחדש בשנת 1860. הוא מכיל את הסקיצות הידועות היחידות שעל פי הסברה, צוירו במאוריציוס על פי דגמים חיים של ציפורי דודו או על פי דגימות שסיימו את חייהן לאחרונה.
איורים אלה יוחסו לג'וריס יוסטנס לרלה (Joris Joostensz Laerle), שצייר ציפורים נוספות שנכחדו במאוריציוס, ולאמן נוסף בלתי ידוע שתרומתו הייתה דלה.
מלבד הרישומים הללו, לא ידוע כמה מהאיורים שנעשו במאה ה-17 התבססו על ציפורי דודו שהיו בחיים, וכמה מהם התבססו על דגימות ממולאות, שהשפיעו על אמינות הציורים.
כל התיאורים שהופיעו לאחר שנת 1638 התבססו בעיקר על תיאורים קודמים.
ההבדלים הניכרים בתיאורים הובילו סופרים כגון אנתוני קורנליס אודמנס ומאסאוג'י האצ'יסוקה (Masauji Hachisuka) להעלות השערות שונות לגבי תיאור הדודו.
הם אפילו הרחיקו לכת בטענה כי ההבדלים נובעים מקיומם של מינים שונים שצוירו.
השערות אלה אינן מקובלות היום בשל הנחת העבודה כי אמינות הציורים הללו מוטלת בספק.
הציור המסורתי של הדודו, מציג אותו שמן ומגושם.
אחד מהציירים המשפיעים ביותר שמייצגים תפיסה זו של הדודו, הוא הצייר ההולנדי רוּלָאנט סאברי (Roelant Savery) שהיה אחד מהציירים הפוריים ביותר של הדודו.
הוא יצר לפחות 10 ציורים שבחלקם מופיע הדודו בפינותיהם התחתונות.
הציור המפורסם ביותר שיצר בשנת 1626 שבו נראה הדודו שמן במיוחד, נקרא כיום "הדודו של אדוארד", כיוון שהיה שייך בעבר לאורניתולוג ג'ורג' אדוארד.
ציור זה התקבע מאז כתמונה האופיינית של הדודו והיווה מקור השראה לרבים מציורי הדודו שבאו בעקבותיו.
כיום מוצג הציור במוזיאון לתולדות הטבע בלונדון.
בציור מוגולי שהתגלה מחדש בסנקט פטרבורג בשנת 1960, נראה הדודו במרכז התמונה כשהוא מוקף בציפורים הודיות מקומיות.
הוא נראה רזה וצבעו חום.
הפלאונטולוג האנגלי ג'וליאן יום התייחס לציור זה כאל אחד מהציורים המדויקים ביותר של דודו חי.
כחיזוק לטענתו הוא גרס כי הציפורים המצוירות שמקיפות אותו, מזוהות אף הן בבירור וצבעיהן מדויקים.
ההנחה היא כי הציור צויר כפי הנראה בשנת 1626 והוא מיוחס לצייר אוסטד מנסור (Ustad Mansur).
מעט מאוד ידוע על התנהגות הדודו כיוון שרוב התיאורים שהשתמרו עד היום הם אנקדוטליים ובלתי מספקים.
ניתוח עצמות רגליו מלמד כי היה ביכולתו לרוץ במהירות בניגוד לבן משפחתו הרודריגז סוליטר.
אין עדויות לכך שהדודו השתמש בכנפיו במאבקים טריטוריאליים או אחרים, עם זאת החוקרים מניחים כי הוא עשה שימוש במקורו הארוך והמאונקל אם היה צורך בכך.
מאז שהגשם פקד את האזור בתדירות רבה, מקורות המזון היו בשפע, כך שלדודו לא היו הזדמנויות רבות להפגין התנהגות אגרסיבית לצורך קיומו.
בית הגידול המועדף על הדודו אינו ידוע, אך על פי תיאורים ישנים ניתן להניח כי הוא התיישב ביערות שהיו באזורי החוף היבשים בדרום ובמערב מאוריציוס.
הנחה זו נתמכת על ידי העובדה כי בביצת מאר או סונז' (Mare aux Songes), הסמוכה לים באזור הדרום מזרחי של האי, נמצאו שרידים של ציפורי דודו.
תפוצה מוגבלת של הדודו באזורים קטנים כמו ביצה זו, באי שהוא בלאו הכי קטן, היא סיבה נוספת להכחדתו.
על פי מחקר שנעשה במקום, הסתבר כי העצים הדומיננטיים ששימשו את הדודו לאכילה ולמגורים היו עצי פנדנוס (Pandanus), עצי tambalacoque הנקראים כיום "עצי הדודו", ועצי דקל שהיו אנדמיים לאי מאוריציוס.
לפני בואו של האדם למאוריציוס היה האי מכוסה כולו ביערות, אך בעקבות בואו נכרתו רובם ורק מעטים מהם שרדו.
גם היום כבעבר, אוכלוסיית בעלי החיים (פאונה) שהצליחה לשרוד במקום, נתונה בסכנת הכחדה.
מסמך הולנדי שהתגלה מחדש בשנת 1887 ואבד שוב, הוא המסמך היחיד שמדווח על תזונת הדודו, וכן מציין שהדודו השתמש במקורו לצורך הגנה:
העופות הגדולים הללו הם נפלאים וגאים.
הם מציגים את עצמם בפנינו כשפניהם מאופקים ונוקשים.
צורת הליכתם נמרצת וחצופה...הנשק שלהם הוא פיהם שיכול לנשוך בחוזקה ומזונם הוא פירות.
הם אינם מכוסים היטב בנוצות, עם זאת הם משופעים במשמנים.
רבים מהם הובאו בפנינו כדי להנעים עלינו את זמננו.
הדודו ניזון מפירות שנפלו מן העצים, מאגוזים, מזרעים, מפקעות ומשורשים.
כמו כן יש סברה כי בדומה לקרובת משפחתו יונת הכתר, ניזון הדודו גם מסרטנים ומרכיכות.
אנתוני Oudemans הניח כי הדודו פיטם את עצמו בפירות בשלים בסוף העונה הגשומה כדי שיוכל לשרוד את העונה היבשה שהייתה דלה במקורות מזון.
הרגלי התזונה שלו מן הסתם היו מגוונים יותר, שכן על פי דגימות של פרטים שנשבו, הסתבר כי בעת מסעותיו הארוכים דרך הים לאירופה, הוא ניזון ממגוון רחב יותר של מאכלים מאלה שהיה מורגל בהם.
פרנס סטאב שהיה בוטנאי וכתב מספר ספרים על הציפורים באיי מסקרין, סבר כי עיקר מזונו של הדודו היה תמרים, וכי עלייתו במשקל הייתה קשורה באופן ישיר לעונות שבהן התמרים היו בשפע.
במספר מקורות כתוב כי הדודו השתמש באבני קורקבן, כדי לסייע בעיכול מזונו.
כאשר הסופר האנגלי סר האמון ל'אסטרנג' (Sir Hamon L'Estrange), טייל ברחובות לונדון, הוא ראה דודו חי בתוך כלוב, וכך תיאר אותו:
בשנת 1638 לערך, כאשר צעדתי ברחובות לונדון, ראיתי עוף מוזר.
אני ועוד מספר אנשים התקרבנו כדי להיטיב לראות.
העוף, שהיה גדול יותר מתרנגול הודו, היה שמור בתוך כלוב.
רגליו היו חסונות, רזות וזקופות.
צבע החזה שלו היה כשל תרנגול צעיר וחלקו האחורי היה כהה וקודר.
בעל הכלוב כינה את העוף בשם דודו.
הוא האכיל מול עינינו את הציפור בחלוקי נחל שנחו בתוך הכלוב, שגודלם היה כגודלם של אגוזי מוסקט.
הוא הסביר כי הציפור אוכלת אותם כדי לסייע בעיכול מזונה.
איני זוכר כמה שאלות נשאל האיש באשר לתופעה, אבל אני סמוך ובטוח שהיא הטילה אותם שוב מאוחר יותר."
לא ידוע כיצד גוזלי הדודו הוזנו, אך ידוע כי יונים ממשפחת הדודו מפרישות חלב יונים.
מתיאורים בני זמננו ניתן ללמוד כי לדודו היה זפק גדול, ששימש לאחסון המזון ולייצור החלב עבור הגוזלים.
הועלתה השערה כי גודלם של הדודו ושל הסוליטר הוגבל על ידי כמות החלב שיכלו לייצר עבור צאצאיהם.
עץ הדודו (Sideroxylon grandiflorum נודע בעבר בשם Calvaria major) היה נפוץ ואנדמי לאי מאוריציוס.
הוא נקרא על שמו של הדודו, שעל פי הסברה, ניזון מפירותיו.
בשנת 1973 התגלו באי מאוריציוס מספר עצי דודו בגיל 300 שנה בערך שהניבו פירות וזרעים שלא הצליחו לנבוט.
האורניתולוג סטנלי טמפל מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ניסה להתחקות אחר הגורמים שהביאו להכחדתו הכמעט מוחלטת של העץ.
במחקר שערך בשנת 1977 ושהתפרסם בכתב העת היוקרתי "סיינס", גרס כי יש תלות בין נביטת זרעי העץ לבין הדודו.
לטענתו, זרעי העץ יכלו לנבוט רק לאחר שנשחקו במערכת העיכול של הדודו, ולאחר הכחדתו לא יכלו להתרבות עוד.
כדי לאשש טענה זו, האכיל טמפל תרנגול הודו בפירות עץ הדודו, ומצא כי חלקם הופרשו שחוקים מן הזפק, ושלושה מהם אף הצליחו לנבוט.
מכאן הסיק: "אכן, שחיקת קליפת הפרי בזפק העוף היא המאפשרת את תפיחת הזרעים ונביטתם".
מסקנותיו של טמפל התפרסמו בספרי ביולוגיה רבים כדוגמה לתלות שישנה לעיתים בין הצמחייה לבעלי החיים.
מספר מדענים, וביניהם הרשי (2000) והורן (1978), הפריכו את טענותיו של טמפל.
אחת הטענות המרכזיות הייתה כי זרעי עץ הדודו הצליחו לנבוט גם לאחר הכחדת הדודו, וכי טמפל התעלם מנתונים בוטניים רבים שעמדו בסתירה לטענתו המרכזית.
ממחקרים אלה עולה כי הירידה במספר עצי הדודו לשיעור של כמה מאות, נעוצה בסיבות סביבתיות שונות כגון כריתת יערות, הרס הזרעים כתוצאה ממחלות פטרייתיות ועוד.
כיוון שלדודו לא הייתה יכולת לעוף, ובסביבתו לא היו טורפים או סוגים אחרים של אויבים שיאיימו על חייו, הניחו החוקרים כי נקבת הדודו קיננה על הקרקע.
התיאור של פרנסואה קוש (François Cauche) משנת 1651, הוא הדיווח היחיד אודות ביצת הדודו והקולות שהשמיע:
ראיתי במאוריציוס ציפורים גדולות יותר מברבור...
הן היו שחורות במורד גופן, חלקן האחורי היה עגול, עכוזן היה מעוטר בנוצות מסולסלות רבות שרמזו על גילן (מספר שנים).
במקום כנפיים היו להן נוצות שחורות ומעוגלות ללא קרומים.
אין להן לשון ומקורן ארוך ומתעקל מעט כלפי מטה.
רגליהן ארוכות עם קשקשים, ובכל רגל יש להן רק 3 אצבעות.
הקול שהן משמיעות הוא כקולו של אווזון.
הן אינן כה מלוחות כמו פלמינגו וברווזים.
הן מטילות ביצה אחת לבנה, בגודל מטבע של חצי פני, שלצידה הן מניחות אבן לבנה בגודל של ביצת תרנגולת.
הן מטילות את הביצה על עשב שהן אוספות, ומקננות ביערות...
אנו מכנים אותן 'ציפורי נצרת' (Oiseaux de Nazaret)
התיאור של קוש מעורר תהיות שכן בחלקו הוא אינו מאפיין את הדודו.
הוא ציין כי לציפור שראה יש 3 אצבעות בכל רגל, שהיא חסרת לשון וששמה הוא Didus nazarenus.