tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה הוקמה כתגובה לאיחודן של המפד"ל ומרכיבי האיחוד הלאומי - תקומה, אח"י ומולדת למפלגה אחת המזוהה עם הציונות הדתית (מפלגה שכונתה מאוחר יותר הבית היהודי), אשר לדעת מייסדי התקווה אינה מייצגת אותם יותר.
יושב ראש ההנהלה הזמנית היה יהואר גל, ועם חברי ההנהלה הזמנית נמנו ח"כ אריה אלדד וחיים משגב.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרף רשמית למפלגה אריה אלדד, חבר הכנסת באיחוד הלאומי מטעם מולדת, וב-9 בדצמבר 2008 נבחר לעמוד בראשה ובאותו יום נערכו פריימריז לרשימת המפלגה.
ב-28 בדצמבר 2008, לאחר שמפלגות האיחוד הלאומי פרשו מרשימת הבית היהודי, התאחדה המפלגה עם מולדת ותקומה להקמה מחדש של רשימת האיחוד הלאומי, אליהן נוספה מפלגת ארץ ישראל שלנו.
למפלגת התקווה הוקצו בעשירייה הראשונה המקומות השלישי (אריה אלדד), השמיני (ד"ר רון בריימן) והעשירי (אילן כהן).
יהואר גל, מייסד המפלגה והיו"ר הזמני שלה עד הפריימריס, בהן נבחר למקום הרביעי בלבד ברשימה, סירב לקבל זאת ועתר לבית הדין של המפלגה בטענה שהמקום השני אמור להיות משוריין עבורו.
לאחר שבית הדין לא קיבל את עתירתו, ובעקבות המחלוקות הפנימיות שנתגלעו במפלגה לאחר הפריימריס והריצה המשותפת עם האיחוד הלאומי, הוצב גל במקום ה-22 ברשימה, השביעי והאחרון מבין נציגי המפלגה.
בסמוך לבחירות הודיע גל על תמיכתו במפלגת הבית היהודי (אך לא התפטר רשמית מהרשימה).
בבחירות עצמן זכה האיחוד הלאומי ב-4 מנדטים ואלדד נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) פרשה התקווה מהאיחוד הלאומי יחד עם מיכאל בן-ארי וברוך מרזל שפרשו מארץ ישראל שלנו וחזרו לחזית יהודית לאומית, והם הקימו יחד את רשימת עוצמה לישראל.
הרשימה המשותפת לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים (2015) לא חודשה השותפות והתקווה לא התמודדה בבחירות.
ארץ ישראל היא ביתו הלאומי של העם היהודי.
כינון חוקה שתבטיח את אופייה היהודי-ציוני של מדינת ישראל.
שלילת הקמה של ישות מדינית נוספת למדינת ישראל במקום כלשהו בארץ ישראל שממערב לירדן.
מיסוד שלטון ישראל בכל חבלי הארץ, כולל רמת הגולן.
"חידוש התנופה הציונית" ועידוד עלייה המונית.
מימוש הריבונות היהודית בהר הבית ומתן זכות תפילה ליהודים בהר.
התניית הזכות לבחור ולהיבחר לכנסת במילוי חובת שירות צבאי או שירות לאומי ובשבועת נאמנות לישראל כמדינה יהודית-דמוקרטית, מדינתו של העם היהודי.
שיפור הלכידות החברתית, חיזוק השכבות החלשות והקטנת הפערים החברתיים והכלכליים.
מיסוד מעמדה של העברית כשפה הרשמית היחידה במדינת ישראל תוך הענקת מעמד מוכר לשפות אחרות על פי חלקן באוכלוסייה.
מציאת פתרון אזורי לבעיית הפליטים הפלסטינים, בהסכמה בינלאומית רחבה, באמצעות יישובם מחדש של הפליטים במדינות ערב ומדינות קולטות הגירה.
שימור קרקעות ארץ ישראל עבור דור העתיד, עם הקפדה על איכות הסביבה ופיתוח מקורות חלופיים של מים ואנרגיה.
"ליברליזציה של המשק", חיסול המונופולים ועידוד היוזמה הפרטית והעסקית.
התקוממות נאנצ'אנג הייתה הקרב הגדול הראשון של הקומוניסטים הסינים כנגד השלטון הסיני הלאומני והוא מסמל את פתיחת מלחמת האזרחים הסינית.
מטרת ההתנגדות המזוינת שהובילו הכוחות הקומוניסטיים הסינים ב -1 באוגוסט 1927 בנאנצ'אנג, מחוז ג'יאנגשי, הייתה להתנגד לטיהורים האנטי קומוניסטיים שבוצעו על ידי הקוומינטנג (KMT, המפלגה הלאומית של סין).
ב-1 באוגוסט 1927 כבשו כוחות קומוניסטיים את נאנצ'אנג, אך לאחר ארבעה ימים הם נסוגו מהעיר להרים במערב ג'יאנגשי מחשש שיכותרו על ידי כוחות הקוומינטנג.
אומנם צבאית הסתיים קרב זה בכישלון, אך תאריך הקרב מצוין בסין הקומוניסטית כיום הייסוד של צבא השחרור העממי - כינויו של הצבא הקומוניסטי.
מלון ג'יאנשי בה שכנה מפקדת המורדים הוא כיום מוזיאון המוקדש למרד.
התקה היא מנגנון הגנה פסיכולוגי שבאמצעותו מועבר מטען רגשי בצורת דחף או רגש מסוים, מהאובייקט האמיתי שלו לעבר גורם אחר.
המנגנון נמצא בין התסמינים הנוירוטים.
מטרת המנגנון היא הפחתת לחץ, וניתן להבחין בו אצל בני-אדם במהלך היום-יום (לדוגמה: אב אשר ננזף במקום עבודתו חוזר לביתו ונטפל לילדיו).
פעולות ההתקה קיימות גם אצל בעלי חיים ותוארו בפירוט על ידי אתולוגים (לדוגמה: דרור שניצב מול ראי נואש מכך שאינו מסוגל להגיע אל יריבו ומתחיל להכות במקורו בעץ).
התקה מתרחשת כאשר אדם מדחיק תחושות חיבה, פחד או דחפים כלפי אדם אחר.
ההבנה שהבעת רגשות מסוימים אינה רציונלית או בלתי מקובלת מבחינה חברתית, גורמת לנפש למנוע מאותם רגשות להפוך למעשים.
אולם, הרגשות הללו מועברים כלפי אדם או חיה שמקובל להביע כלפיהם רגשות כאלו.
למשל, תלמיד שחש כעס כלפי המורה שלו שנתן לו ציון נמוך עלול לחשוש מקבלת עונש אם הוא יבטא את העוינות שהוא חש כלפיו.
על כן, אותו תלמיד עשוי באופן בלתי מודע 'להעביר' את התחושות השליליות כלפי חברו הטוב ביותר תוך מתן תירוצים ליחס הרע והבלתי מוצדק שהוא מפגין.
זיגמונד פרויד השתמש במונח בתאוריה הפסיכואנליטית שלו ובטכניקת הטיפול בפירוש חלומות.
ההתקה כמנגנון חלימה באה לידי ביטוי בחלימה על אלמנט נייטרלי במקום על אלמנט משמעותי ומאיים.
כך, למשל, נער עשוי לחלום שהוא מנשק את אחותו התאומה של נער אליו הוא מתקשה להודות שהוא נמשך.
התקוה הייתה אוניית מעפילים שיצאה מאיטליה והגיעה לחופי ארץ ישראל במאי 1947 כשעל סיפונה 1,414 מעפילים.
"גרשם" - בשירות משמר החופים האמריקאי
הספינה נבנתה בקליבלנד ב-1896 עבור משמר החופים האמריקאי ונקראה בשם: "גרשם" ("Gresham").
היא הופעלה בימת מישיגן עד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
השתתפה ב-1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה את משמר החופים בחוף המזרחי של ארצות הברית וגם לאיתור צוללות באוקיינוס האטלנטי.
לאחר שהוצאה מן השירות במשמר החופים שימשה כספינת סוחר להובלת בננות בשם TradeWinds.
בתחילת 1947 נרכשה על ידי חברת .United Fruit Co שהייתה חברה אמריקאית בבעלות יהודית ושימשה ככיסוי לפעילותו של המוסד לעלייה ב'.
הספינה החלה את דרכה לארץ ישראל במיאמי עם רב חובל שכיר לא-יהודי וצוות שרובו מתנדבים יהודים אמריקאים.
רוב חברי הצוות היו חסרי הכשרה ימית, למעט שלושה מהם - מורי גרינפילד (Murray Greenfield), שהיה מלח בצי הסוחר האמריקני לפני כן, הרולד כץ (Harold Katz) ששירת שלוש שנים כקצין בצי האמריקני וסני ויינטראוב (Sonny Weintraub) מבולטימור ששירת כקצין אלחוט בצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
ממיאמי הפליגה הספינה לבלטימור לצורך תיקונים.
בתחילת מרץ אותה שנה הפליגה לליסבון, שם שופצה ונבנתה לצורך הובלת עולים.
על הכנת הספינה בליסבון היה אחראי יהודה בהרב, איש המוסד לעלייה ב' שפעל בכיסוי נציג חברת .United Fruit Co תחת השם הבדוי רב החובל דיאמונד.
המשטרה הפורטוגזית עצרה את בהרב כיוון שחשדה בייעודה של הספינה.
מיד עם העצרו הצליחה הספינה לצאת את הנמל כיוון שעגנה במעגן ולא הייתה קשורה לרציף.
הספינה הפליגה למרסיי ואחר כך המשיכה לפורט דה בוק בדרום צרפת.
בהרב שוחרר זמן קצר לאחר שנעצר.
הספינה הגיעה לאיטליה וחלק מן המעפילים עלו לספינה מסירות במעגן פורטוונרה (Portovenere) שבמפרץ לה ספציה.
השאר עלו לספינה בנמל בוקה די מגרה (Bocca di Magra), דרומית ללה ספציה.
"התקוה" הפליגה לארץ ישראל ב-8 במאי 1947, כשעל סיפונה 1,414 מעפילים.
רב החובל היה פדני ילין, מפקד הספינה היה ישראל רותם, איש הפלי"ם ונלוו אליו אלכס שור, מאיר פליק וכן נחום מנור (מונדרר) האלחוטאי (ה"גדעוני"), שהחליף את האלחוטאי האמריקאי.
ארבעת אנשי הצוות הכינו סליק בספינה שם התחבאו אחרי שהבריטים העבירו את המעפילים לספינת הגירוש ולמחרת ירדו לחוף בחיפה וחזרו לפעילות.
ההפלגה עברה ללא אירועים חריגים עד שב-16 במאי התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי בסמוך לחופי הארץ.
זה הזניק מיד משחתת שנצמדה לספינה.
למחרת כבר הוקפה על ידי שש אניות של הצי הבריטי.
על אף התנגדות שגילתה במשך מספר שעות, הספינה הובאה לחיפה.
בזמן ההתנגדות, ביקש מפקד הספינה מאחד מהנערים שעבדו על הספינה, חיים כהן בן ה-16, לנהל את המשא ומתן במקומו, כדי שלא להסגיר כי הוא מפקד הספינה ואיש הגנה.
הספינה נגררה לנמל חיפה ב-17 במאי בשעות הערב ועד השעה 2:00 בלילה הועברו ממנה רוב המעפילים אניות גירוש שיצאו למחנה המעצר בקפריסין: אמפייר קומפורט, אמפייר ראסט, אמפייר לייפגארד ואמפייר שאלטאר.
העברת המעפילים עברה בלא התנגדות משמעותית.
על פי הדיווחים בעיתונות -מניין המגורשים היה 1411, מהם 895 גברים, 479 נשים, 37 ילדים ושישה אנשי צוות בעלי אזרחות אמריקנית שנחקרו בנמל, וגורשו אף הם לקפריסין.
שמונה ממעפילי האוניה נשלחו למחנה המעצר בעתלית - בני זוג עם תינוק בן יומו, שני חולי לב וזוגתו של אחד מהם, נער בן 16 שנפצע ככל הנראה במהלך המאבק עם הבריטים על הסיפון, וצעיר נוסף שחלה..
כתב העיתון הניו-יורקי מארגען זשורנאל, שמואל איזבאן שסיקר את מסעה של הספינה נשלח אף הוא לקפריסין, אולם בהמשך הושב לארץ ישראל ומשם גורש לפריז.
על סיפון הספינה הובאו גם שני ספרי תורה.
ארבעת הספינות הבריטיות שגירשו את מעפילי התקוה לקפריסין, העלו עם שובן 1,125 מעפילים ששהו במחנה המעצר ושוחררו לעליה במסגרת מכסת הסרטיפיקטים.
בשירות מדינת ישראל חיל הים הישראלי
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באונייה – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
האניה הייתה קשורה לרציף בנמל חיפה כחלק מצי הצללים עד אפריל 1948, שאז הופעלה על ידי חברת "אניות וספינות" לשם הבאת עולים ממחנות המעצר בקפריסין ומצרפת לארץ ישראל.
בספטמבר הוכשרה לשירות בחיל הים, בו שרתה תחת הקוד ק-22. לאחר שחיל הים החזירה ל"חברת אניות וספינות" היא נמכרה לבעלים יהודי בשם הנרי פרזנטה שניסה להשתמש בה כספינת נוסעים בשם א.מ.
ניסיון זה נכשל והספינה הוכרזה כבלתי כשירה לשייט.
בעקבות כך הוצאה מן השירות ונגרטה ב-1951.
מורי גרינפילד ארגן מפגש בין משיטי "התקוה" למעפיליה בישראל בשנת 2007.
במאי 2023 נערך כנס של מעפילי התקוה ובני משפחותיהם בעמותת ארגון מעפילי קפריסין.
התקוממות הרצגובינה בשנים 1875–1878 (בסרבית ובקרואטית: Hercegovački ustanak; בסרבית בקירילית: Херцеговачки устанак) היא הגדולה שבהתקוממויות נגד משטר העות'מאני.
ההתקוממות בוצעה על ידי האוכלוסייה הנוצרית, בעיקר סרבים, בהרצגובינה ולאחר מכן התפשטה לבוסניה ולראשה.
ההתקוממות פרצה בקיץ 1875, ובאזורים מסוימים נמשכה עד 1878. לאחריה התקיים מרד אפריל הבולגרי, במקביל ל כאשר אירועים אלו היו חלק מהמשבר המזרחי הגדול.
המניע להתקוממות נבעה מהיחס הנוקשה שהביעו הביי והאע'אים העותמאניים לאוכלוסיות הקתוליות והאורתודוקסיות בהרצגובינה.
הרפורמות שהנהיג הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, שבמסגרתן ניתנו זכויות חדשות לתושביו הנוצרים ובוטלה מערכת המיסים הישנה, נדחו על ידי בעלי האדמות הבוסנים.
להפך, הם נקטו בצעדים מדכאים כלפי נתיניהם הנוצרים, ורף המיסים לחקלאים הנוצרים עלה לעיתים קרובות.
המורדים קיבלו סיוע ממונטנגרו וסרביה, שבסופו של דבר הצטרפו בעצמן למרד ב-18 ביוני 1876, דבר שהוביל למלחמה הסרבית-עות'מאנית (1876–1878), המלחמה המונטנגרית–עות'מאנית (1876–1878) ולמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולמשבר המזרחי הגדול.
קונגרס ברלין שהתקיים כתוצאה מעימותים אלו, העניק למונטנגרו וסרביה עצמאות כמו גם טריטוריות נוספות, כאשר בוסניה והרצגובינה תישאר להלכה בלבד תחת ריבונות עותמאנית, אך תוחזק ותישלט בידי הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
בתחילת המאה ה-19 רוב שטחי הבלקן היו תחת שלטון עות'מאני.
במשך כארבע מאות שנים, קהילות נוצריות של סרבים ויוונים היו תחת שלטון עות'מאני.
קהילות אלו השיגו אוטונומיה לאחר המהפכה הסרבית של 1804 ומלחמת העצמאות היוונית של 1821 שהולידו את נסיכות סרביה והרפובליקה ההלנית הראשונה.
היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, עול המיסים על המעמד הנמוך באימפריה, רגשות פאן-סלבים ופן-סרבים ושאיפות אוסטריות לאדמות סלביות, היו הגורמים העיקריים למרד שפרץ.
בסוף אוגוסט – ראשית ספטמבר 1874, נפגשו מנהיגי האזור והתחילו בהכנות למרד.
ההכנות היו בעיקר איסוף נשק והקמת מקומות מסתור.
בעזרתה של נסיכות מונטנגרו, ההתקוממות הייתה אמורה להתחיל באביב 1875. מנהיגי הרצגובינה נפגשו עם ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו כחלק מההכנות למרד, אך הוא לא ניאות להתחיל במרד, לנוכח חוסר המוכנות הרוסית במלחמתה נגד העות'מאנים.
בשעה שההכנות נמשכו, החלה מרידה בבילצ'ה ומחוז תרביג'אן.
לעות'מאנים נודע אודות השיחות בין ניקולה הראשון למנהיגי הרצגובינה וניסו ללכוד אותם, אך הם נמלטו למונטנגרו.
ב-1875 הקיסרות האוסטרו-הונגרית, שהייתה בעלת אינטרסים באזור, פנתה לאימפריה העות'מאנית בבקשת חנינה למנהיגי המרד.
ההכנות החלו לאחר ההכנות בהרצגובינה, כאשר לא הצליחו לתאם את הפעולות בין שני האזורים.
התוכניות החלו בשחרור ראשוני של הכפרים קוזארה, פרוסארה ומוטאג'יקה, לתקוף אתרי תקשורת ולחסום את הערים סאווה ובאניה לוקה.
עם פרוץ המרד, כלאו העות'מאנים מספר כמרים, דבר שהלהיט את הרוחות בקרב התושבים והרחיב את המרד.
ב-19 ביוני 1875 פתחו הנוצרים הקתולים בהנהגתו של איוון מוזיק במרד בשלטונות העותמאניים במחוזות הדרומיים גבלה והרסנו.
התקוממות אורתודוקסית פרצה ב-9 ביולי בסביבות הכפר נבסינייה שבמזרח הרצגובינה.
כתוצאה מכך פרצה התקוממות כוללת בקרב האוכלוסייה הנוצרית בהרצגובינה.
מעל ל-150,000 תושבים נמלטו לקרואטיה בעקבות ההתקוממויות.
תגובה צבאית עותמאנית הגיעה גם מצד השלטונות וגם מצד בעלי האחוזות המקומיים, אך הניסיונות לדיכוי המהומות נכשלו.
האוכלוסייה הקרואטית הקתולית בגבלה סבלה מתנאי מחיה קשים.
ישנם חילוקי דעות לתאריך פרוץ המרד, כאשר חלק מההיסטוריונים אומרים שהמרץ פרץ ב-19 ביוני 1875, ואחרים אומרים שהוא פרץ ב-3 ביולי 1875. הקונסול הבריטי בסרייבו, דיווח ב-9 ביולי כי קבוצת מורדים חוסמת את הגשר שמעל נהר קורפה, וכן את הדרך שבין מטקוביץ' ומוסטר.
בטרבינייה נאספו אלפיים קתולים ואורתודוקסים, שבחרו את איוון מוזיק כמנהיג המרד.
שליח הטיימס בהרצגובינה דיווח על תחילת המרידה כפעילות של הקתולים המקומיים בין פופולו לגבלה שציפו להתערבות אוסטרית.
כמו כן, נכתב כי הקתולים הם התומכים הנלהבים ביותר בהתקוממות.
עד מהרה פרצו התקוממויות נוספות בצפון בוסניה, ואזרחים רבים נמלטו לקרואטיה ומונטנגרו.
במהלך שנת 1875 נמשכו ההכנות להתקוממות, כאשר התוכנית הייתה לשחרר את אזור נביז'ינה ולאחר מכן להתרחב לשאר הרצגובינה.
במקביל, העות'מאנים חיפשו את ההיידוק פרה טונגוז, שב-5 ביולי תקף שיירה בהרי ביסיני.
ב-9 ביולי תקפו העות'מאנים כפריים צפונית לקרקובי, מה שבעיני הסרבים נחשב כאות לפתיחת ההתקוממות.
בהתחלה נביזינה, בילצ'ה, סטולאץ היו מעורבות.
באוגוסט הצטרפו גאקו ועיירות נוספות באזור הגבול עם מונטנגרו.
לעות'מאנים היו ארבעה גדודים סדירים מוצבים במוסטר, טרבינייה, ניקשיץ' ופוקה וכן במעברי הגבול.
כמו כן, מספר רב של שכירי חרב נכחו באזור.
לאחר תחילת ההתקוממות, העות'מאנים ניסו להרוויח זמן במשא-ומתן בזמן שחיכו לתגבורת.
בתחילת אוגוסט, כבשו המורדים את טרבינייה, בזמן שהגיעו עוד 4,000 חיילים סדירים עות'מאנים מבוסניה, ובהמשך נוספו עוד ארבעה גדודים.
בסוף אותו חודש העות'מאנים כבשו מחדש את טרבינייה, בשעה שקרבות נוספים החלו בבוסניה.
הצטרפותן של מונטנגרו וסרביה ללחימה הביאה להתעצמותה.
ניקולה הראשון שלח מספר רב של מתנדבים.
בשל לחץ בינלאומי, ממשלת סרביה לא העבירה סיוע פומבי, אך שלחה את מיקו לוביבראיק שנטל חלק בהתקוממות הרצגובינה של השנים 1852–1862. בנוסף, אירופאים רבים נטלו חלק בהתקוממות, כתמיכה ברעיון של הפלת שליטה מוסלמית מנוצרים.
מביניהם היו איטלקים רבים, לוחמים לשעבר של ג'וזפה גריבלדי.
הכוחות הסרבים היו רבים ולעיתים קרובות חמושים היטב.
כוחות אלו נחלקו לשלוש קבוצות עיקריות:
כוחות במערב בוסניה בהנהגתם של גולוב באביק, מרינקוביץ', סימו דווידוביץ' פופ-קראן וטריפו אמליק.
מנהיג האזור היה הקולונל הסרבי מילטה דספוטוביץ', שתחת פיקודו היו שמונה גדודים.
צפון בוסניה בהנהגת מרקו דג'נדיג'ה.
אוסטג'ה, ספסוג'וויק, מרקו בג'ליקה, הדזיק, ופופ-סטוו.
מטרתם של הלוחמים הבוסנים היה למנוע ריכוז כוחות עות'מאניים בגבולה המערבי של סרביה.
המורדים דחקו את העות'מאנים לעריהם, הגנו על התושבים המקומיים וסייעו להם להגיע לגבול עם אוסטריה או סרביה.
ההערכה היא כי עד ינואר 1877, מספר הפליטים עלה על 200 אלף.
ההתקוממות הייתה נקודת ההתחלה של המשבר המזרחי הגדול, פתיחתה מחדש של "השאלה המזרחית".
המתיחות התפשטה בקרב האוכלוסיות הנוצריות בשאר הפרובינציות העותמאניות בבלקן (במיוחד בבולגריה, שם פרץ מרד אפריל הבולגרי).
כישלונותיה של האימפריה העות'מאנית בדיכוי המהומות בבלקן הובילו בסופו של דבר לפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
המלחמה נגמרה בתבוסתה של האימפריה העות'מאנית, ובחתימתו של חוזה סן סטפנו במרץ 1878, ולאחריו גם חתימת קונגרס ברלין ביולי אותה השנה, שצימצם במידה קשה את שטחי השליטה העותמאניים באירופה.
התקוממות הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 2001, המבוסס על סיפורו האמיתי של מרד גטו ורשה בתקופת השואה.
מגולם בכיכובם של לילי סובייסקי, האנק עזריה, ודייוויד שווימר.
הוקרן לראשונה כמיני-סדרה בת שני חלקים ברשת NBC.
פסקול הסרט היה יצירתו האחרונה של המלחין הצרפתי מוריס ז'אר.
הסרט בוים על ידי הבמאי האמריקאי-יהודי ג'ון אבנט.
לאחר כיבושה של פולין בידי גרמניה הנאצית רוכזו יהודי העיר ורשה באזור מיוחד המיועד למגורי יהודים, הוא גטו ורשה.
כבכל הגטאות, מונה לגטו יודנראט, מועצה של יהודים אשר היו אחראים כלפי השלטון הגרמני.
הסרט מגולל את הדילמות המוסריות עמן נאלץ להתמודד אדם צ'רניאקוב, ראש היודנראט בוורשה, שעליו הוטל ביצוע הוראות השלטונות הגרמנים שכללו שליחת היהודים ל"מחנות עבודה במזרח".
חברי תנועות הנוער בעלות הגוון הסוציאליסטי מחליטים למרוד בגרמנים ולא לתת יד לרצח אחיהם.
הם מתחילים לארגן את אנשיהם במטרה להגן על כבוד העם היהודי, אולם אדם צ'רניאקוב כמנהיג היודנראט מתנגד לפעילות זו.
הסרט ממחיש את הדילמות המוסריות של חברי המחתרת בזמן ההכנות למרד: .
במהלך ההכנות למרד, מוברח אנטק צוקרמן לחלק הארי של ורשה במטרה לאסוף נשק עבור המחתרת היהודית על ידי שיתוף פעולה עם המחתרת הפולנית.
עם קבלת ההחלטה על חיסולו של הגטו, כמתנת יום הולדת להיטלר, פותחת המחתרת היהודית באש וגורמת לנסיגתם של הגרמנים.
לאחר קרבות ממושכים, עוברים הלוחמים אל הבונקר במילא 18, הגרמנים מגלים מקום מסתור זה, סוגרים את יציאותיו, ומזרימים גז רעיל אל הבונקר.
רוב חברי המחתרת נהרגים והניצולים היחידים הם אלו שהצליחו לברוח אל מערכת הביוב.
הדמות השחקןטוסיה אלטמןלילי סובייסקי מרדכי אנילביץ' האנק עזריה יצחק צוקרמן דייוויד שווימר יירגן שטרופ ג'ון ווייטאדם צ'רניאקובדונלד סאת'רלנדשמחה רותםסטיבן מויירמארק אדלמן ג'ון איילסצביה לובטקיןסיידי פרוסטמירה פוכררראדה מיטשלפרניה ביטוסאלכסנדרה הולדןאריה וילנראריק לייבליזכריה ארטנשטייןלוק מאבלייאנוש קורצ'אקפאלה גרדינצקיפריץ היפלרקרי אלווסזיגמונט פרידיךעדו גולדברגדבורה בארוןמילי אביטל
התקופה היה מאסף ספרותי עברי אשר ראה אור במוסקבה, ורשה, ברלין, ניו יורק ותל אביב משנת תרע"ח-1918 עד שנת תש"י-1950, בהוצאת שטיבל.
עורכו הראשון, ומתווה דרכו, היה דוד פרישמן.
בהמשך ערכוהו פישל לחובר, יעקב כהן, יעקב פיכמן, שאול טשרניחובסקי, ואחרים.
בכל כרך יצאו לאור סיפורים, תרגומים, שירים, מאמרים עיוניים על יהדות ועל תרבויות אחרות, ביקורת ספרות וספרים, ורשימות, שחוברו על ידי מיטב הכותבים של התקופה.
בשנים תש"ו-תש"ז יצא כתב העת לאור בניו-יורק בעריכתו של יצחק אייזיק זילברשלג.
המו"ל באותן שנים היה יוסף שטיבל.
"התקופה" היה מאסף בסגנון משכילי, שכלל שירים, סיפורים ותרגומים איכותיים לצד מאמרים עיוניים.
בתחילת דרכו נקרא בצמאון רב, עקב השתוקקות הקהל העברי לקובץ ספרותי בו סופרים יכתבו ככל העולה על רוחם, אלא שהיותו כמעט תלוש מהמציאות הפוליטית הסוערת של זמנו, ואדישותו לציונות, גררו ביקורות חריפות.
כתב ראובן בריינין: 'יפה-הרוח הוא פרישמאן, והיצירה הספרותית כשהיא לעצמה, סלסוליה של הלשון העברית וצעצועיו של הסגנון החביב עליו היו תמיד יקרים לו מכל פּרפּוריה של המחשבה העברית, הלאומית, המבקשת לפלס לה נתיב חדש ולהשפּיע על חיינו אָנו ועל חנוך הדור הבא...
התקופה" היא לא תקופתנו אָנו, בני-הדור, כי-אם תקופתו של פרישמאן מיודענו מכבר הימים'.
למרות הביקורות, שימש "התקופה" אכסניה ובמה מרכזית לספרות העברית החדשה.
סקירה של 'התקופה' מאה שנה לאחר היווסדו מתארת אותו כ"רבעון עב-כרס, מעין אח צעיר וקצת שובב לכתב-העת 'השילוח'".
מרד העבדים של ניו יורק ב-1712 היה התקוממות במחוז הבריטי של ניו יורק של 23 עבדים אפרו-אמריקאים.
במהלך המרד העבדים הרגו תשעה לבנים ופצעו שישה נוספים.
בעקבות המרד כ-70 שחורים נעצרו ונכלאו.
27 מתוכם הועמדו למשפט, ו-21 הורשעו והוצאו להורג.
בתחילת המאה ה-18, הייתה בניו יורק אחת מאוכלוסיות העבדים הגדולות ביותר בכל מושבותיה של אנגליה.
העבדות בניו יורק הייתה שונה מהמושבות האחרות כיוון שלא היו בניו יורק מטעים גדולים.
העבדים גרו זה ליד זה, מה שהקל על התקשורת ביניהם.
הם גם עבדו לעיתים קרובות בסמוך לשחורים חופשיים, מצב שלא היה קיים במרבית המטעים.
עקב כך עבדים בעיר יכלו לתכנן תוכניות בקלות רבה יותר מאשר במחוזות אחרים.
האירועים שהובילו כנראה למרד כוללים את הירידה בחופש ובמעמד כאשר המושבה החליפה ידיים מהולנדית לבריטית.
תחת השלטון ההולנדי, לעבדים המשוחררים היו זכויות משפטיות מסוימות, כמו הזכות לבעלות על אדמות והזכות להינשא.
לאחר שהבריטים השתלטו על ניו אמסטרדם בשנת 1664, והפכו אותה לניו יורק, הם חוקקו חוקים שהגבילו את זכויות העבדים המשוחררים.
שוק העבדים שנבנה ליד וול סטריט נבנה על מנת להתאים את הגידול של ייבוא העבדים על ידי החברה האפריקנית המלכותית.
בתחילת המאה ה-18, 20 אחוזים מהאוכלוסייה היו עבדים שחורים משועבדים.
הממשלה הקולוניאלית הגבילה את הקבוצה הזו מבחינה חברתית בכמה צעדים: דרישה מהעבדים לבקש אשרת מעבר אם עליהם לנסוע יותר מקילומטר מביתם; נישואין נמנעו; הם לא יכלו להתאסף בקבוצות של יותר משלושה אנשים; והם הופרדו בכנסייה.
בליל ה-6 באפריל 1712, התאספה חבורת עבדים והעלו באש בניין ליד ברודוויי כאשר המתיישבים הלבנים ניסו לכבות את האש התנפלו עליהם השחורים המשועבדים, חמושים באקדחים, גלימות וחרבות, ולאחר מכן ברחו.
לאחר ההתקוממות נעצרו ונכלאו 70 שחורים.
מתוכם 27 הועמדו למשפט, ו-21 מהם הורשעו ונידונו למוות.
20 נשרפו למוות ואילו אחד הוצא להורג בגלגל שבירה.
באותה תקופה דרך זו לא הייתה בשימוש על לבנים.
חומרת העונש הייתה תגובה לפחדם של הלבנים מפני התקוממות עבדים נוספת.
לאחר המרד, החוקים הקולוניאליים המסדירים את חייהם של העבדים השחורים וההודים בניו יורק נעשו מגבילים יותר.
נאסר על העבדים להחזיק בנשק, והימורים הוצאו מחוץ לחוק.
פשעים אחרים, כגון נזק לרכוש, אונס ותכנון לרצח, עונשם שונה לעונש מוות.
לשחורים חופשיים הותר להחזיק בקרקעות.
התקהלות בעלי חיים היא התנהגות בעלי חיים מסוימים החיים בחברות של פרטים רבים ולא כמינים יחידאים או כזוג בודד.
חלק מהמינים נעים בקבוצות גדולות ביותר כמו הארבה או השתאי המצוי הנעים במליונים, מחשיכים את השמיים ופוגעים ביבול ברחבי אפריקה.
חלקם נעים כקבוצה של פרטים ללא סידור או ארגון ומתקהלים בקבוצות, למשל בעונת הנדידה אצל הגנו ואצל עופות.
אחרים בעלי מבנה ארגוני מורכב יותר של קבוצות חברתיות, בחלקם קיימת גם התנהגות זולתנית בין הפרטים החברים בה.
לק – קבוצה בה זכרים מתקבצים בנחלות בשטחים פתוחים וקוראים לנקבות לבחור ביניהם.
התנהגות זו קיימת אצל מינים כמו האנטילופה ההודית, הלוחם ושכווי הלענה.
הרמון – קבוצה בה זכר שליט שולט בקבוצה של נקבות.
כך נהוג אצל האייל האציל, פיל הים והאריה.
מדרג חברתי – בעלי חיים אצלם הקבוצה מורכבת מהיררכיה בין פרטים גבוהים לזוטרים.
הפרטים הבכירים מורשים לאכול ראשונים מהמזון ולהזדווג עם הנקבות הטובות והזוטרים צריכים לפנות להם את הדרך.
כך נוגים אצל השימפנזות, האריות והזאבים.
מטריארכיה – בקבוצה זו הנקבות שולטות על הקבוצה בה הם חיים והזכרים חיים רק בשוליה, מגיעים בעיקר למטרות רבייה ואז פורשים.
כך נהוג אצל הפילים בהם השליטה היא הסבתא המבוגרת וגם אצל הבונובו.
אוליגרכיה – אצל הבבון הדובי ישנו מבנה של זכר שליט המקים "קואליציית זכרים" השומרים על קבוצה של נקבות ושל צעירים.
באמצעות הזכרים הזכר השליט יכול לרסן יריבים, נקבות שתלטניות וכך גם מתגונן מטורפים.
איסוציאליות – זוהי קבוצה מורכבת ביותר בה מושבות צפופות וגדולות בהם כל הפרטים נוהגים ע"פ חלוקה של תפקידים ביניהם ויש ביניהם היררכיה ברורה.
כך נהוג אצל הדבורים, נמלים, טרמיטים, צרעות ואצל החולד העירום.
נחיל – קבוצה שאין בין הפרטים בה קשר ארגוני, במקום זה הם נעים כמקשה אחת כל פרט במחשבה על עצמו.
רוב הקבוצות הגדולות ביותר של בעלי חיים שייכים לקבוצה זו.
בקבוצה מתנהלים הארבה והשתאי, אווז הצפון, הפלמינגו, זרזיר מצוי, הגנו ועוד אנטילופות, להקות דגים, להקות פרפרים, עטלפים, מדוזות ועוד רבים.
עדר – קבוצה של פרסתנים הנעים יחדיו.
אצל מינים מבויתים העדר מונהג על ידי הרועה האנושי וכלבו.
להקה – קבוצה של בעלי חיים שנוצרה למטרות ציד.
להקות נהוגות אצל הזאב, כלבי הבר האפריקני, הקטלן והצבוע המנומר.
התקוממות הרגולטורים הייתה התקוממות שנמשכה בין השנים 1765 – 1771 בפרובינציית צפון קרוליינה שהייתה חלק מצפון אמריקה הבריטית, בהתקוממות זו אחזו אזרחים נשק נגד פקידים קולוניאליים, שאותם ראו כמושחתים.
המאבק דוכא ולא שינה את מבנה הכוח במושבות, אולם הוא היה אחד הזרזים למלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שמה של התנועה מתייחס לרצונם של החברים בה להסדיר (Regulate) את ענייניהם ולבטל את האפליה נגדם.
במהלך המאות ה-17 וה-18 עשתה בריטניה צעדים לחיזוק השליטה במושבותיה שבעולם החדש על ידי חקיקת חוקים, הקמת מוסדות שלטון, מינוי מושלים מטעמה ופיתוח מערכת מסחר מרקנטיליסטית שבה היו המושבות תלויות בבריטניה.
על פי חוקי הסחר הימי (כולל חוק הדבשה מ-1733 וחוק הסוכר מ-1764), כל הסחורות מאירופה היו חייבות לעבור דרך אנגליה, ושם גבו מס על הסחורה לפני שליחתה למושבות וקבוצה של מוצרים מוגדרים היה מותר למושבות לייצא סחורות לאנגליה בלבד.
מושלי המושבות מונו על ידי אנגליה והמושלים מינו מועצות מתוך העשירים והנכבדים בעלי רכוש (בעיקר אדמות) שבמושבה עצמה, ובדרך כלל היו אלו אנגלים.
לרוב היו חברי המועצה שמרנים שרצו לשמר את הסדר הקיים, אולם לעיתים האינטרסים המקומיים גברו והם ניסו לעשות שינויים שישפרו את מצבם.
כך התפתח במושבות שלטון עצמי שהתבסס על אספות עירוניות ומועצות של המושבות, באספות אלו קם דור של מנהיגים מקומיים שנטלו לעצמם סמכויות שקודם לכן היו אצל המושלים.
מרידות נגד השלטון היו בארצות הברית כבר במאה ה-17, למשל מרד בייקון היה מרד של מתיישבי קולוניית וירג'יניה נגד המושל ויליאם ברקלי , שהתרחש ב-1676 בהובלת נתניאל בייקון , על רקע כעס על המבנה הפוליטי הקיים, ענייני סחר והגנה לא יעילה מפני אינדיאנים.
המרד התפתח לממדים של מלחמת אזרחים ודוכא.
מיליציית נערי ההר הירוק בהנהגתו של אית'ן אלן הקימו את רפובליקת ורמונט כמרד נגד מנהיגי פרובינציית ניו יורק ופרובינציית ניו המפשייר.
אחרי פיצול פרובינציית קרוליינה ב-1712 לפרובינציית צפון קרוליינה ולפרובינציית דרום קרוליינה חל גידול משמעותי באוכלוסיית המתיישבים.
אוכלוסיית המושבה צמחה הן מהגירה מאירופה והאיים הבריטיים, הן מהגירה ממושבות אחרות בצפון אמריקה והן כתוצאה מריבוי טבעי מהותי, מעריכים את האוכלוסייה שאינה ילידית בכלל המושבות בקצת יותר משני מיליון נפש בשנת 1765 לעומת מיליון וחצי עשור קודם לכן.
לא רק מהגרים חדשים, שאכלסו את העורף החקלאי אלא גם סוחרים ועורכי דין שחיפשו הזדמנויות.
עיר הנמל צ'ארלסטון בדרום קרוליינה מנתה בשנות ה-70 של המאה ה-18 כ-11,000 תושבים והייתה העיר הרביעית מבחינת מספר התושבים (אחרי פילדלפיה, ניו-יורק ובוסטון).
המתיישבים הוותיקים יותר סבלו משפל כלכלי שנבע מבצורת שנמשכה כמה שנים.
הבצורת גרמה גם לאובדן יבולים שהיו מקור הפרנסה של המתיישבים וגם לתלות המתיישבים בסחורות מיובאות לצורך קיום יום-יומי.
לשם רכישת הסחורות לקחו המתיישבים הלוואות ולקחו סחורות באשראי.
כאשר חלפה שנת בצורת נוספת, בלי שהיו לחקלאים הכנסות, הסוחרים ונותני האשראי תבעו את השבת הכספים המגיעים להם בתוספת ריביות גבוהות ובתי המשפט נענו לתביעותיהם.
החזר החובות גרם למתיישבים ותיקים לאבד את בתיהם ונחלותיהם או להיות משועבדים ליתרות חוב שלא הייתה התכנות שיצליחו להחזיר בימי חייהם.
כבר ב-1764 המושל ארתור דובס פרסם מנשר נגד גביית אגרות בלתי חוקיות, אולם שכבת הפקידות הבכירה המשיכה בגביה.
עול המיסים היה כבד, מס הבולים של 1765 ואחריו המס שהוטל על ידי חוקי טאונסנד ב-1766 נועדו לכסות את הוצאות מלחמת שבע השנים והמלחמה בצרפתים בצפון אמריקה על ידי מיסוי המושבות.
גביית המס לא התחשבה באובדן ההכנסות ולכן היו חקלאים שאדמותיהם נלקחו מהם לשם תשלום חוב מס.
החקלאים במושבה היו ברובם סקוטים ואירים ובנוסף אירופאים אחרים ובהם גרמנים, ואילו השופטים, עורכי הדין, האצילים וקציני הצבא היו ברובם אנגלים מה שגרם להם ליצור מעגל פנימי של בעלי כוח פוליטי ובעלי השליטה על מערכת המשפט.
עובדה זו גרמה לחוסר שביעות רצון אצל התושבים.
במחוזות אורנג' , אנסון , גרנביל , מחוז קמברלנד ומחוז רואן הייתה אי שביעות רצון מהשלטון, אותו ראו כאכזרי, שרירותי, עריץ ומושחת.
ב-26 באפריל 1764, התמנה ויליאם טריון כסגנו של ארתור דובס מושל הפרובינציה של צפון קרולינה.
דובס הישיש והחולה נפטר ב-28 במרץ 1765 וב-10 ביולי התמנה טריון כמושל.
הוא נזקק לכסף לצורך בניית כנסיות אנגליקניות ולשם הקמת אחוזה מפוארת וארמון המושל בניו ברן כמקום מושב המושל ולשם כך הכביד את עול המס.
אספת המושבה התנגדה לחוק הבולים ושאר חוקי המס והמושל טריון שידע על כך, מנע את התכנסות המועצה עד 3 בנובמבר 1766.
רבים מן הקצינים היו חמדנים, המערכת כולה הייתה תלויה ביושרם האישי של פקידים מקומיים, שרבים מהם דאגו לרווחתם האישית; מיסים שנאספו העשירו לעיתים קרובות את גובי המס באופן ישיר.
לפעמים, השריף היה בכוונה מסיר רשומות של תיעוד גביית מס על מנת לחזור אל התושבים ולדרוש מהם את המיסים פעם נוספת.
המושל טריון, גם אם לא עודד זאת באופן ישיר לא יצא נגד השחיתות כי חשש לאבד את תמיכתם של פקידי המחוז השונים.
המאבק התנהל בין חקלאים לבנים נטולי עבדים, שהרכיבו את רוב אוכלוסיית העורף החקלאי של צפון ודרום קרולינה, ובין האליטה העשירה, שהייתה מיעוט, אך שמרה על שליטה כמעט מוחלטת בממשל.
הרגולטורים ראו שקרוליינה הצפונית נשלטת על ידי שכבה קטנה שמחזיקה בידיה שילוב של עוצמה פוליטית ונכסים ודואגת לעצמה, כך שרוב עול המיסוי מוטל על העניים ובתי המשפט תומכים בסוחרים ובעורכי הדין שתובעים תשלום חובות.
המטרה העיקרית המוצהרת של הרגולטורים הייתה להקים ממשלה ישרה, לצמצם את המיסוי ולמנוע החרמת רכוש בשל חובות כספיים וחוב מס.
אנשי העסקים העשירים והפוליטיקאים ששלטו בצפון קרוליינה ראו במאבק זה איום חמור על כוחם.
לכן, הם הביאו את המיליציה כדי למחוץ את המרד ותלו את מנהיגיה.
ההערכה היא 70-80% מתושבי המושבה תמכו ברגולטורים.
חלק ניכר מהרגולטורים היו נוצרים אוונגליסטים ולעקרונות האוונגליזם היה משקל רב בעיצוב התודעה החברתית והפוליטית של הרגולטורים.
האוונגליזם הדגיש גישה אינדיבידואליסטית לכנסייה, לישועה ולמוסר האישי וגישה זו השפיעה על הבנתם את היחסים הציבוריים כלכליים.
אחד מהמנהיגים הבולטים של הרגולטורים היה הרמון הזבנד , קווייקר ממרילנד שהתנגד לאלימות וניסה לפתור את הסכסוך בדרכי שלום.
מנהיג נוסף היה ג 'יימס האנטר.
הוא סירב לקבל את הפיקוד על הרגולטורים לאחר עזיבתו של הזבנד לפני קרב אלמאנסה .
ב-1768 שלחו הרגולטורים עצומה ובה שטחו את טענותיהם, אולם זכו להתעלמות.
לכן פרצה התקוממות בהילסבורו , מוקד הזעם היה בית המשפט המקומי ופקידים מושחתים.
רגולטורים שאיבדו את בתיהם התאספו במחנות זמניים, פשטו משם להשיג מזון וקראו לשינוי בשלטון.
ערב קרב אלמנסה, ניסו הרגולטורים לשוחח עם טריון, אולם הוא היה מוכן לעשות זאת רק אם הרגולטורים יתפרקו לחלוטין מנשקם תוך שעה.
בשל חוסר מנהיגות מגובשת היו הרגולטורים זקוקים לזמן רב על מנת לנהל דיונים בנושא ולהגיע להחלטה אולם טריון לא היה מוכן להמתין וציווה על התחלת ההתקפה.
שישה ממנהיגי הרגולטורים נשפטו לעונש מוות בהסתמך על חוק המהומות , על ידי מקורבו של טריון, השופט ריצ'רד הנדרסון והוצאו להורג בהילסבורו ב -19 ביוני 1771.
המושל הבא של צפון קרוליינה, ג'ושיה מרטין ניסה להגיע להסדרים עם הרגולטורים אולם כוחות שמרניים רדפו רגולטורים לשעבר, הרגו בהם והציתו את חוותיהם.
מנהיגי המאבק שנשארו בחיים הצטרפו ברובם לתנועת הפטריוטים.
רגולטורים רבים עזבו את המושבה, חלקם הקימו את אגודת וואטוגה בטנסי, ולאחר מכן את מדינת פרנקלין.
היו גם רגולטורים בקרוליינה הדרומית, אולם השחיתות שם הייתה קטנה יותר והדיכוי מעיק פחות ולכן התמקד המאבק בייצוג הולם, מאבק בשודדים וציידים ובהשגת סדר ציבורי.
הרגולטורים של דרום קרוליינה שיתפו פעולה עם המושל, הלורד צ'ארלס מונטגו והגיעו להישגים כמו איסור על ציד באמצעות שרפה.
הרגולטורים של דרום קרוליינה זכו לחנינה מוחלטת על פעולתם.
התקוממות קוואנגג'ו המוכר גם בשם של אונסק"ו, "התקוממות הדמוקרטית ב-18 במאי", היה התקוממות עממית בעיר קוואנגג'ו שבדרום קוריאה, בין 18 ל-27 במאי 1980. ההערכות מראות כי למעלה משש מאות אנשים נהרגו באירוע.
במהלך תקופה זו, אזרחי העיר לקחו נשק לידם (על ידי שוד תחנות משטרה), וסטודנטים מקומיים שהפגינו נגד הממשל הצבאי נורו, נהרגו, נאנסו והוכו על ידי כוחות הממשלה.
ההתקוממות הסתיימה ב-27 במאי 1980.
בתקופת נשיאותו של צ'ון דו-הואן הגדירו השלטונות את התקרית כמרד שהתרחש על ידי אוהדים קומוניסטים ומתפרעים.
ב-1997 הוקם בית עלמין לאומי ונקבע יום זיכרון (18 במאי), יחד עם פעולות שבאו לפצות ולהחזיר כבוד לקורבנות.
פעילות של תנועות דמוקרטיות בדרום קוריאה החלה עם ההתנקשות בחייו של הנשיא פארק צ'ונג-היון ב-26 באוקטובר 1979. ההתנקשות הפסיקה את שלטון הנשיא שנמשך שמונה עשרה שנים, והותירה וואקום של כוח מרכזי, והובילה לחוסר יציבות פוליטית וחברתית.
בעוד שהנשיא צ'וי קיו-חה, יורשו של הנשיא לאחר מותו של פארק, לא היה בעל כוח דומיננטי בממשלה, תפס את השלטון צ'ון דו-הואן, אלוף בצבא דרום קוריאה, באמצעות הפיכה צבאית ב 12 לדצמבר וניסה להתערב בנושאים פנימיים.
אולם הצבא לא יכול היה לחשוף במפורש את שאיפותיו הפוליטיות ולא היה לו כל השפעה ברורה על המינהל האזרחי לפני התסיסה האזרחית ההמונית במאי 1980.
באותה העת התחדשו התנועות לדמוקרטיזציה בדרום קוריאה, שדוכאו בתקופת כהונתו של פארק.
עם תחילתו של סמסטר חדש במרץ 1980, חזרו לאוניברסיטאות הפרופסורים והסטודנטים שגורשו עקב פעילותם הפרו-דמוקרטית, ונוסדו איגודי סטודנטים.
איגודים אלה הובילו להפגנות ארציות למען רפורמות, כולל סיום המשטר הצבאי.
כמו כן דרשו דמוקרטיזציה, זכויות אדם, דרישות שכר מינימום וחופש העיתונות.
פעילות זו הגיעה לשיאה בהפגנת החוק האנטי-צבאי בתחנת הרכבת סיאול ב-15 במאי 1980, בה השתתפו כ-100,000 סטודנטים ואזרחים.
בתגובה, נקט צ'ון דו-הואן כמה צעדים מדכאים.
ב-17 במאי הוא אילץ את הממשלה להרחיב את המשטר הצבאי על המדינה כולה.
המשטר הצבאי המורחב הביא לסגירת האוניברסיטאות, אסר על פעילויות פוליטיות והקטין עוד יותר את חופש העיתונות.
כדי לאכוף את החוק הצבאי, נשלחו כוחות הצבא לחלקים שונים של הארץ.
באותו יום פשטו כוחות הביטחון על ועידה ארצית של מנהיגי התאחדות הסטודנטים מ-55 אוניברסיטאות, שנאספו כדי לדון במהלכים הבאים בעקבות ההפגנה מ-15 במאי.
עשרים ושישה פוליטיקאים, ביניהם קים דה-ג'ונג, נעצרו גם הם באשמת ליבוי ההפגנות.
התפשטות המאבק הייתה במחוז דרום ג'אולה, בייחוד בבירה המחוזית, קוואנגג'ו, מסיבות פוליטיות וגאוגרפיות מורכבות.
גורמים אלה היו עמוקים: אזור ג'אולה הוא אסם המזון של קוריאה.
עם זאת, בשל המשאבים הטבעיים השופעים שלו, האזור שימש כמטרה היסטורית לשליטה על ידי כוחות מקומיים וזרים.
הדיקטטורה של פארק צ'אנג הי העניקה טובות כלכליות ופוליטיות לפרובינציית האם שלו גייאנגאנגאנג בדרום-מזרח המדינה, על חשבון אזור ג'אולה בדרום-מערב.
לכן האזור הזה הפך לחממה אמיתית של התנגדות פוליטית לדיקטטורה, שהובילה לאפליה מטעם המרכז הפוליטי.
לבסוף, במאי 1980, "התפוצצה" העיר קוואנגג'ו שבמחוז דרום ג'אולה בהתקוממות עממית נגד הגנרל צ'ון דו הואן, שהגיב במרחץ דמים והרג מאות אזרחים של קוואנגג'ו.
בבוקר 18 במאי התכנסו סטודנטים בשער האוניברסיטה הלאומית של צ'ונאם.
בתשע וחצי בבוקר הגיעו כ־200 תלמידים.
הם נעצרו על ידי 30 צנחנים.
בסביבות השעה 10:00 התנגשו החיילים והסטודנטים: החיילים טענו שהסטודנטים זרקו אבנים.
שם התרחב הסכסוך, לכ-2,000 משתתפים בשעות אחר הצהריים.
בתחילה טיפלה המשטרה במחאות במרכז העיר, אבל בשעה ארבע הגיעו שני גדודי צנחנים, מהחטיבה המוטסת השביעית, להשתלט על מרכז העיר.
הגעתם סימנה שלב חדש ואלים יותר שנודע לשמצה בשל כוח הדיכוי שלו.
עדי ראייה אמרו שהחיילים הכו את המפגינים והצופים.
עדויות, תצלומים ורשומות פנימיות מעידות על שימוש בכידונים.
ההרוג הידוע הראשון היה אדם חרש בן 29 בשם קים גיונג-צ'ול, שנהרג ב-18 במאי בזמן שעבר ליד המקום.
כאשר האזרחים זעמו על האלימות, מספר המפגינים גדל במהירות ועלה על 10,000 עד 20 במאי.
עם התגברות הסכסוך, החל הצבא לירות על אזרחים, והרג מספר בלתי ידוע ליד תחנת קוואנגג'ו ב-20 במאי.
באותו יום שרפו מפגינים זועמים את תחנת השידור המקומית, אשר דיווחה בצורה לא נכונה על המצב שהתפתח אז בקוואנגג'ו (כשהודיעה רק על נפגע אזרחי אחד).
ארבעה שוטרים נהרגו במחסום משטרה ליד בניין הממשלה המחוזית, לאחר שמכונית פגעה בהם.
בליל 20 במאי הובילו מאות מוניות תהלוכה גדולה של אוטובוסים, משאיות ומכוניות לעבר משרדי המחוז כדי לתמוך במחאה.
אלה "נהגי הדמוקרטיה" שהופיעו כדי לתמוך באזרחים, וכהפגנה נגד אכזריות כוחות הביטחון שהיו עדים להם מוקדם יותר באותו יום.
כשהנהגים הצטרפו להפגנה, החיילים השתמשו בגז מדמיע, ומשכו אותם מכלי הרכב והכו אותם.
הפעולה הזאת בתורה הובילה שנהגים נוספים הגיעו למקום, מלאי זעם לאחר שנהגי מוניות רבים הותקפו כאשר ניסו לסייע לפצועים ולקחת אותם לבית החולים.
חלקם נורו לאחר שהנהגים ניסו להשתמש בכלי רכב כנשק או כאמצעי לחסימת החיילים.
האלימות הגיעה לשיאה ב-21 במאי.
בסביבות השעה 13:00 ירה הצבא לעבר קהל מפגינים שנאסף מול משרד המחוז של צ'ונאם וגרם לנפגעים.
בתגובה, כמה מפגינים פרצו לתחנות משטרה בערים הסמוכות ולקחו מהם כלי נשק.
מאוחר יותר באותו יום פרצו קרבות דמים בין מיליציות אזרחיות לצבא בכיכר משרד המחוז.
לפנות בערב, השיגו המיליציות שני מקלעים קלים והשתמשו בהם נגד הצבא, שהחל לסגת מאזור מרכז העיר.
בשלב זה, כל הכוחות נסוגו לשטחים פרבריים לחכות לתגבורת.
הצבא חסם את כל הדרכים והתקשורת המוליכות אל העיר ומחוצה לה.
אף על פי שהייתה רגיעה בלחימה בין המיליציות לצבא, נפצעו יותר ב-23 במאי כאשר החיילים ירו באוטובוס שניסה לפרוץ אל העיר ביו-דונג והרג 17 מתוך 18 הנוסעים.
מאוחר יותר באותו יום ספג הצבא את הנפגעים הכבדים ביותר כאשר חיילים ירו בטעות אחד על השני בסונגם-דונג.
בינתיים, בעיר קוואנגג'ו "המשוחררת", הוקם ועד של אזרחים למען הסדר ורגיעה.
הוועד האזרחי היה מורכב מעשרים אנשי דת, עורכי דין ופרופסורים.
הם ניהלו משא ומתן עם הצבא ודרשו שחרור אזרחים עצורים, פיצוי לקורבנות, ואיסור על פעולות תגמול, תמורת פירוק המיליציות.
במקביל הוקמה ועדה של סטודנטים באוניברסיטה, שנטלה על עצמה את הלוויות, קמפיינים ציבוריים, בקרת תנועה, נסיגת הכוחות הצבאיים וסיוע רפואי.
הסדר בעיר נשמר, אך המשא ומתן הגיע למבוי סתום, כשהצבא דחק במיליציות להתפרק מנשקן.
בעיה זו גרמה לחלוקה בתוך ועדת ההסדר; כמה רצו להיכנע מיידית, בעוד שאחרים קראו להמשך ההתנגדות עד שיתמלאו דרישותיהם.
לאחר ויכוחים סוערים, השתלטו אלה הקוראים להמשך ההתנגדות.
כאשר התפשטה הידיעה על דיכוי הדמים, פרצו מחאות נוספות נגד הממשלה באזורים הסמוכים, כולל הוואסון, נאג'ו, האנם, מוקפו, יונגאם, גנגג'ין ומואן.
בעוד שהמחאות הסתיימו בשלווה ברוב האזורים, בהאנאם היה קרב יריות בין מפגינים חמושים לבין חיילים.
ב-24 במאי, רוב ההפגנות הללו הסתיימו במחוז מוקופו נמשכו ההפגנות עד 28 במאי.
ב־26 במאי היה הצבא מוכן לחזור לקוואנגג'ו.
חברי ועדת ההסדר של האזרחים ניסו ללא הצלחה לחסום את התקדמות הצבא בשכיבה ברחובות.
כאשר התפשטו הידיעות על ההתקפה הממשמשת ובאה, התכנסו מיליציות אזרחיות במשרדי המחוז, והתכוננו לקרב אחרון.
ב-27 במאי בשעה 4:00 בבוקר, כוחות מחמש אוגדות עברו לאזור מרכז העיר והביסו את המיליציות האזרחיות בתוך 90 דקות.
אין מספר מוסכם של מספר הנפגעים בהתקוממות.
נתונים רשמיים שפורסמו על ידי הצבא מונים 144 אזרחים, 22 חיילים וארבעה שוטרים שנהרגו.
בנוסף אליהם 127 אזרחים, 109 חיילים ו־144 שוטרים פצועים.
אנשים שניסו לערער על נתונים אלה הוכנסו למעצר בגין "הפצת שמועות שווא".
על פי "איגוד משפחות השכול של 18 במאי", לפחות 165 בני אדם נהרגו בין 18 ל-27 במאי.
עוד 76 נעדרים ונחשבים כמתים.
במהלך ההתקוממות נהרגו 23 חיילים וארבעה שוטרים, בהם 13 חיילים שנהרגו בתקרית הירי הידידותי בין חיילים בסונג-דונג.
נתונים על נפגעים משטרתית עשויים להיות גבוהים יותר, בשל דיווחים על מספר שוטרים שנהרגו בידי חיילים, משום ששחררו מתפרעים שנלכדו.
ישנם שטוענים כי מספרים אלה נמוכים מדי.
על פי דיווחים של מקורות עיתונאיים זרים ומבקרי ממשל צ'ון דו-הוואן, מספר ההרוגים בפועל היה בטווח של 1,000-2000.
הממשלה גינתה את ההתקוממות כמרד שיזם קים דה-ג'ונג ואנשיו.
במשפטים שנערכו להם הורשע קים ונידון למוות, אם כי עונשו הופחת מאוחר יותר בתגובה לזעם בינלאומי.
בסך הכל נעצרו 1,394 איש על מעורבותם בתקרית קוואנגג'ו, ונגד 437 הוגש כתב אישום.
מתוכם, 7 קיבלו עונשי מוות ועל 12 נגזרו עונשי מאסר עולם.
להתקוממות הייתה השפעה עמוקה על הפוליטיקה וההיסטוריה של דרום קוריאה.
לצ'ון דו-הואן כבר הייתה בעיית פופולריות עקב השתלטותו על המדינה בהפיכה הצבאית, והוא גם אישר את העברת כוחות הצבא המיוחדים שיפעלו נגד אזרחים - פקודה שפגעה עוד יותר בלגיטימיות שלו.
התקוממות האזרחים גם סללה את הדרך לתנועות מאוחרות יותר בשנות השמונים שהביאו בסופו של דבר את הדמוקרטיה לדרום קוריאה.
התקוממות קוואנגג'ו הפכה לסמל למאבקם של אזרחי דרום קוריאה נגד משטר אוטוריטרי ובעד משטר דמוקרטי.
החל משנת 2000, "קרן הזיכרון למאורעות 18 במאי" מחלקת את פרס קוואנגג'ו השנתי לזכויות האדם, לאיש המגן על זכויות אדם, לזכר ההתקוממות.
בבית הקברות של מאנגוול-דונג בקוואנגג'ו, שבו נקברו הקורבנות, קיימו ניצולי תנועת הדמוקרטיזציה ומשפחות השכולות טקס זיכרון שנתי ב-18 במאי בכל שנה מאז 1980, המכונה תנועת "מאי".
הפגנות פרו-דמוקרטיות רבות בשנות השמונים ביקשו הכרה רשמית באמיתות ההתקוממות והענשת האחראים.
הערכה רשמית החלה לאחר החזרת הבחירות הישירות לנשיאות בשנת 1987. בשנת 1988, האספה הלאומית קיימה שימוע פומבי על ההתקוממות, ושינתה רשמית את שם האירוע התקוממות קוואנגג'ו".
אמנם זהו שינוי שם רשמי בשנת 1987, שיכול להיות מתורגם לאנגלית כ"התקוממות העממית בקוואנגג'ו"
ב-1995, בלחץ ציבורי, העבירה האספה הלאומית את החוק המיוחד שאפשרה להעמיד לדין את האחראים להפיכה הצבאית ב-12 בדצמבר ואת אלה שחוללו את התקוממות קוואנגג'ו למרות העובדה כי חל עליהם חוק ההתיישנות.
לאחר מכן, ב-1996, הוגש כתב אישום נגד שמונה פוליטיקאים שנאשמו בבגידה ובטבח.
עונשם נגזר בשנת 1997, כולל שינוי עונש המוות למאסר עולם עבור צ'ון דו-הואן.
הנשיא לשעבר רוה טאי-וו, יורשו של צ'ון ומשתתף נוסף בהפיכה ב-12 בדצמבר, נידונו למאסר עולם.
אבל כל הנאשמים זכו לחנינה בשם הפיוס הלאומי ב -22 בדצמבר על ידי הנשיא קים יאנג-סם, בהתבסס על עצתו של הנשיא קים דיי-יונג.
ב-1997 הוכרז יום הזיכרון הרשמי ל-18 במאי.
ב-2002 נכנס לתוקפו חוק שמקובל על המשפחות השכולות, ובית הקברות מאנגוול-דונג הועלה למעמד של בית עלמין לאומי.
במאי 2017 הבטיח נשיא דרום קוריאה, מון ג'יאה-אין, לפתוח בחקירה מחדש על תפקיד ממשלת דרום קוריאה בדיכוי ההתקוממות.
בחודש פברואר 2018 נחשף לראשונה כי הצבא השתמש במסוקים ונשק כבד על מנת לירות על אזרחים.
שר ההגנה סונג יאנג-מו התנצל.
ב-7 בנובמבר 2018, פרסם שר ההגנה ג'ונג קיונג דו התנצלות על תפקידו של הצבא הדרום קוריאני בדיכוי ההתקוממות והודה כי חיילים עסקו בפעולות של אלימות מינית במהלך דיכוי המהומות.
התקוממות סייני (בפולנית: Powstanie sejneńskie, בליטאית: Seinų sukilimas) הייתה תקוממות פולנית נגד השלטונות הליטאיים באוגוסט 1919 באזור מעורב מבחינה אתנית שמסביב לעיירה סייני בצפון מזרח פולין של היום.
כאשר הכוחות הגרמניים שכבשו את האזור במהלך מלחמת העולם הראשונה נסוגו מהאזור במאי 1919, הם העבירו את השלטון לרשויות הליטאיות.
על מנת להימנע מעימות מזוין בין פולין וליטא, מדינות ההסכמה סימנו קו גבול שנודע בשם קו פוש.
הסימון העביר את רוב אזור סובאלק השנוי במחלוקות לפולין, ודרש מהצבא הליטאי לסגת.
במשך הדורות היו האדמות סביב העיירה סוולקי חלק משטחי הגבול הליטאים, הפולנים והגרמנים.
מאז שנת 1569, כאשר הושלמה על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא, בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי, השטח היה שייך לרעיון פודלסקי והיה חלק מממלכת פולין באיחוד.
עם זאת, סייני היה נחלתם של נזירים דומיניקניים מווילנה.
במהלך המאה ה-19 הייתה העיר חלק מפולין הקונגרסאית שבשליטת האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי האימפריה הגרמנית, שהתכוונה לשלב את האזור בפרובינציית מזרח פרוסיה.
לאחר התבוסה הגרמנית, אנטנטה המנצחת הייתה מוכנה להקצות את השטח לפולין או לליטא שזה עתה הכריזה על עצמאותה.
עתידו של האזור נדון בכנס השלום בפריס בינואר 1919. הגרמנים, שממשל אובר-אוסט לשעבר נערך להתפנות, תמכו בתחילה בהשארת האזור לממשל פולני.
עם זאת, עם הפיכתה של פולין לבעלת ברית של צרפת, התמיכה הגרמנית עברה בהדרגה לעבר ליטא.
ביולי 1919, כשהחיילים הגרמנים החלו את נסיגתם האטית מהאזור, הם האצילו את הממשל לשלטונות ליטאים מקומיים.
קצינים וחיילים ליטאים שהגיעו לראשונה לאזור במאי החלו לארגן יחידות צבא במחוז סייני לפני המלחמה.
על פי הסטטיסטיקה הרוסית משנת 1889, היו 57.8% ליטאים, 19.1% פולנים ו -3.5% בלארוסים בנפת סווולקי.
בדרך כלל מוסכם כי הליטאים היוו את רוב האוכלוסייה בצפון מחוז סווולקי, בעוד הפולנים היו מרוכזים בדרום.
אולם היסטוריונים וליטאים פולנים ומדענים פוליטיים המשיכו לחלוק על מיקומו של הקו המפריד בין אזורי רובם הליטאי והפולני.
הליטאים טענו שסייני והסביבה מאוכלסים בעיקר על ידי הליטאים, בעוד שהפולנים טענו בדיוק ההפך.
מפקד האוכלוסין הגרמני משנת 1916 הראה כי 51% מאוכלוסיית סייני הייתה ליטאית.
התקווה לניצחון הוא סרט אמנויות לחימה אמריקאי משנת 1996, שבוים על ידי ז'אן קלוד ואן דאם בבכורה שלו בבימוי, והוא גם כיכב בסרט.
בסרט משתתפים רוג'ר מור, ג'יימס רימר וזאב רווח.
התקווה לניצחון יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 באפריל 1996.
העלילה, המתרחשת ב-1925, סובבת סביב טורניר אמנויות לחימה ב"עיר האבודה" המסתורית, הממוקמת בעומק טיבט, עם 16 אמני לחימה מרחבי העולם שנלחמים כדי לזכות בפרס הזוכה, "דרקון הזהב", פסל יקר ערך שנעשה מזהב מלא.
המתחרה האמריקאי, מתאגרף, מעניק לואן דאם את הזכות לייצג את ארצות הברית לאחר שמתרשם מיכולותיו.
המתחרה המונגולי רוצח בזירה ידיד של ואן דאם ברבע הגמר וואן דאם נשבע לנקום את מותו.
התקוממות המדינה האסלאמית בעיראק היא התקוממות מתמשכת בעצימות נמוכה.
המרד הוא המשך ישיר של מלחמת האזרחים בעיראק בשנים 2013–2014, כאשר דאעש ממשיכה להוות אופוזיציה חמושה נגד הממשלה העיראקית השיעית.
יחד עם דאעש, מורדים נוספים הנלחמים בממשלה כוללים קבוצה המכונה "הדגלים הלבנים" אשר על פי הדיווחים מורכבת מחברי דאעש לשעבר ומורדים כורדים, וממשלת עיראק מאמינה כי היא חלק מ"אנסאר אל-אסלאם" ואולי מזוהה עם אל-קאעידה.
הקבוצה פועלת בעיקר במחוז כירכוכ והשתמשה במגוון של טקטיקות גרילה נגד כוחות הממשלה.
בספטמבר 2017, אבו בכר אל-בגדאדי, מנהיג דאעש, קרא לתומכי דאעש ברחבי העולם לפתוח בהתקפות על כלי תקשורת מערביים והמשיך בהודעתו בשם דאעש להתמקד במאבק במתקפה הדו-כיוונית על האומה המוסלמית; הצהרות אלו סימנו חריגה מהרטוריקה הקודמת שהתמקדה בבניין המדינה של דאעש ובישרו שינוי באסטרטגיה של דאעש לעבר התקוממות קלאסית.
מאז שדאעש איבד את כל שטחי הכיבוש שלו בעיראק בסוף 2017, שהוכרז כניצחון עיראק על דאעש ונראה באופן נרחב כקץ למלחמה, והוכרז ככזה על ידי ראש ממשלת עיראק, חיידר אל-עבאדי, התרחשו מספר תקריות אלימות בביצוע הצדדים המסוכסכים.
למרות הכרזת הניצחון של עיראק על דאעש, הקבוצה נתפסת ככל הנראה כרחוקה מלהסתלק מעיראק וממשיכה לשמור על נוכחות ברחבי המדינה, ועדיין מסוגלת לבצע התקפות והתכתשויות עם כוחות פרו-ממשלתיים.
דאעש מנהל מלחמת גרילה עם נוכחות חזקה במחוזות כירכוכ, דיאלא, סלאח א-דין, וסולימאניה.
לדאעש גם נוכחות בולטת בערים כירכוכ, חלבג'ה וטוז אלדוזה וביצעה תקיפות ליליות באזורים כפריים.
על פי הדיווחים, לוחמי דאעש עוברים בכפרים במהלך היום ללא הפרעה של כוחות הביטחון, ומקומיים התבקשו על ידי דאעש לתת ללוחמים מזון ולתת מידע על מקום הימצאו של אנשי צבא עיראק, המקומיים גם הצהירו כי לוחמי דאעש פולשים לעיתים קרובות למסגדים.
בין הפעולות של דאעש ניתן למנות התנקשויות, חטיפות, פשיטות ומארבים.
החל משנת 2021, גורמים רשמיים בארצות הברית הזהירו כי דאעש "נשאר מסוגל לנהל התקוממות ממושכת", אך גם תיארו את דאעש בעיראק כ"מתמעט".
המודיעין העיראקי העריך כי לדאעש יש 2,000–3,000 לוחמים בעיראק.
בעקבות תבוסתו של דאעש בדצמבר 2017, הארגון נחלש מאוד והאלימות בעיראק צומצמה בחדות.
12 אזרחים איבדו את חייהם מתקריות הקשורות לאלימות במהלך אוקטובר 2021, הנתון הנמוך ביותר מזה 18 שנים.
התקהלות (וגם: התכנסות או התאספות) בלתי־חוקית היא עבירה פלילית שהגדרתה כעבירה נועדה למנוע הפרת הסדר הציבורי, לפגוע בחופש התנועה (של אנשים אחרים) או ביצוע משותף של עבירות אחרות, במיוחד הפעלת אלימות כלפי אנשים אחרים או פגיעה ברכוש.
באמצעות הגדרת העבירה על ההתקהלות או ההתכנסות גרידא, מתאפשר לרשויות החוק לפזר את המתקהלים ואף לעצור ולהעניש אותם עוד בטרם החלו בפועל בביצוע עבירות ההמשך.
הגדרתה המדויקת של עבירה זו משתנה בין מדינות שונות.
הגבלת התקהלות או התאספות בצורה גורפת מקובלת במשטרים דיקטטורים ודכאניים וזאת כדי למנוע מהציבור להפגין נגד השלטון, לדרוש זכויות אדם או לשנות את שיטת המשטר לדמוקרטיה.
בניגוד להגדרת התקהלות כעבירה, בדמוקרטיות חוקקו מסגרת החוקה שלהן את חרות האספה, ובצורה משתמעת גם את חופש התהלוכה וההפגנה.
כמו כן משמשות הגנות נוספות על חופש ההתאספות וההפגנה באמצעות זכויות אזרח יסודיות כמו חופש הביטוי, חופש התנועה והזכות להגנה על הגוף (מפני אלימות המשטרה).
הוראות ההלכה למעשה במדינות שבהן מוכרות חירויות אלו נגזרות מאיזון בין זכויות הפרט והרצון להימנע מהפרת הסדר הציבורי.
במדינות רבות מסויגת הזכות להתאספות בכך שתהיה 'בדרכי שלום' וכך יכולות רשויות החוק לתייג כבלתי חוקיות התקהלויות שאינן עומדות בתנאים אלו.
בנוסף לכך זכויות אדם ואזרח נוספות חשובות כדי להגן על מפגינים מפני אלימות של משטרה או פיזור הפגנה בצורה שרירותית.
חופש העיתונות וחופש הביטוי מאפשרים למפגינים עצמם, לקרובים ולחברים לתעד את קיום ההפנגות או אלימות מצד המשטרה.
תעוד ההפגנות חשוב כדי להוכיח שהמתאספים או המפגינים לא הפעילו אלימות, וכן כדי לקיים לחץ של דעת הקהל במדינה עצמה ובמדינות אחרות, דבר שמגביל לעיתים קרובות דיכוי אלים של הפגנות.
חופש הקניין והעיסוק חשובים כדי להפחית את היכולת של השלטונות לאיים על מפגינים בעונשים נוספים כמו איום בפיטורין או החרמת רכוש אם ישתתפו בהפגנות.
בחלק מהמדינות שבהן השיטה המשפטית היא "המשפט המקובל", מקובלת ההבחנה בין שלושה שלבים: א) התקהלות בלתי חוקית (Unlawful assembly).
ב) שלב ביניים () שבו ההפגנה הופכת להסתערות אך עדיין לא מתחילות פעולות אלימות בפועל.
ג) שלב ההתפרעות (מהומות, Riot).
בישראל, נקבעו יסודות העבירה בסעיף 79[1] לפקודת החוק הפלילי, 1936. לאחר הטמעתו בחוק העונשין, מנוסחים הסעיפים הנוגעים לעבירה זו כך:
הזכות לאספה והפגנה אינן מעוגנות בחוקי היסוד ובחקיקה בכלל בהגדרה ברורה כזכות חוקתית, אף שהצעות כאלו עלו במספר הצעות חוקה בעבר.
למרות זאת ניתן לבסס זכות כזו על הפסיקה, שכן בתי המשפט בישראל הכירו בזכויות האספה וההפגנה כזכויות יסוד במספר רב של מקרים.
הפרק השישי של פקודת המשטרה עוסק בהתקהלויות, אסיפות ותהלוכות, ובכלל זה גם בהתקהלות בלתי חוקית.
הוראת סעיף 153, המפנה לתקיעה בחצוצרה, מהווה עדות למקור הבריטי של החוק במשטר האנלו-קולוניאלי של פלשתינה-ארץ ישראל.
"התקדמתי ממך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים איתי לוי וששון איפרם שאולוב.
את השיר הוציאו לאור ב-27 בנובמבר 2024 חברות התקליטים רות הפקות ואבי גואטה הפקות כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"התקדמתי ממך" נכתב והולחן על ידי רון ביטון ומאור שטרית, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
השיר מתאר מערכת יחסים מורכבת שבה הדובר מתמודד עם תחושות של כאב, אובדן ואכזבה.
הוא מנסה להבין את הסיטואציה הנוכחית, כשבמקביל מרגיש מנוצל ונשלט רגשית על ידי בת-זוגו.
לאחר מכן מתגלה תהליך פנימי של התלבטות – מחד, הוא מבין שהקשר מזיק ומלא במניפולציות ושקרים, ומאידך, מתקשה להשתחרר מהכאב ומהתלות, כפי שממחישה החזרה על המשפט שנאמר על ידי בת הזוג: "אל תלך, אתה בדם שלי".
השורות ו מבליטות את חרדת הדובר כיצד הם נראים יחד כזוג כלפי חוץ.
הוא מנסה ליצור תדמית של שליטה והתקדמות, אך מאחורי הקלעים מתמודד עם תחושות עמוקות של בלבול ותסכול.
הסיפור עוסק לא רק בקשר זוגי, אלא גם בהשפעותיו על הדימוי העצמי ועל התפיסה החברתית של הדובר.
התמה המרכזית היא מאבק פנימי בין הרצון להמשיך הלאה לבין הקושי להשתחרר מהתלות רגשית.
"התקדמתי ממך" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום השני במצעד השבועי של מדיה פורסט, המתבסס על נתוני איירפליי שבועיים במדינה.
"התקווה 6" הוא אלבום הבכורה של להקת הסקא והרגאיי הישראלית "התקווה 6".
האלבום יצא לאור בשנת ב-28 במאי 2007.
לאחר הקמתה בשנת 2003, החלה הלהקה לעבוד על חומרים מקוריים.
האלבום הופק על ידי חברי הלהקה ומשקף את הסגנון המוזיקלי הייחודי שלהם, המשלב מקצבי סקא ורגאיי עם השפעות רוק ומוזיקה ישראלית.
האלבום כולל שירים בעברית ובאנגלית ואת סינגל הבכורה "אם אפגוש את אלוהים".
התקופה ההֶלֶנִיסְטִית היא פרק זמן בהיסטוריה האנושית ממותו של אלכסנדר הגדול בשנת 323 לפנה"ס ועד התאבדותה של המלכה ההלניסטית האחרונה, קלאופטרה, בשנת 30 לפנה"ס.
כיבושיו של אלכסנדר הגדול כללו את הפולֵייס היווניים, שטחי האימפריה הפרסית וחלקים מהודו, ויצרו אימפריה רחבת ידיים.
הממלכות שנוצרו עקב פירוק אותה אימפריה, הושפעו רבות מתרבות יוון העתיקה, ויחד עם התרבויות המקומיות יצרו את התרבות ההלניסטית.
מלבד ארצות שנכבשו על ידי אלכסנדר הגדול, ארצות אחדות שנוסדו על ידי מתיישבים יוונים היו אף הן חלק מהעולם ההלניסטי.
העילית העירונית במדינות אלו דיברה ניב קוינה של השפה יוונית, שהפך ללינגואה פרנקה (שפה בין-לאומית), ואילו התרבות, הדת, האמנות והספרות במדינות השונות היו תערובת של התרבות המקומית והתרבות ההלניסטית.
ערים חדשות רבות נבנו, שהחשובה מכולן הייתה אלכסנדריה שבמצרים התלמיית שנקראה על שמו של אלכסנדר הגדול.
בין הממלכות התקיים מסחר פורה וקשרים אמיצים.
בריתות שונות נכרתו בין כמה ממלכות נגד השלישית ולהפך.
קשרי נישואים רבים נקשרו בין השושלות השונות, דבר שחיזק אף יותר את אחיזת ההלניזם באותן ממלכות.
בתקופה זו ירדה חשיבותה של יוון ההיסטורית ונוצרו מדינות רבות, שהחשובות שבהן היו מצרים התלמיית והממלכה הסלאוקית.
אחרות, כדוגמת מוקדון, המשיכו את מעמדן הדומיננטי באזורן, שמקורו בתקופה שקדמה להלניזם.
ההיסטוריון שטבע את המונח "התקופה ההלניסטית" הוא יוהאן גוסטב דרויזן בן המאה ה-19. השפעתה של התרבות ההלניסטית הגיעה מהודו במזרח ועד רומא במערב, וממצרים בדרום ועד חצי האי קרים בצפון.
בני העת העתיקה לא הבדילו בין התקופה הקלאסית להלניסטית.
נהוג למנות את תחילת התקופה במותו של אלכסנדר הגדול בשנת 323 לפנה"ס ולסיימה בהתאבדותה של קלאופטרה, אחרונת השליטים ההלניסטים בשנת 30 לפנה"ס.
שורשיה של התקופה ההלניסטית נשענים על שני תהליכים בלתי תלויים זה בזה.
התקופה הקלאסית ביוון מחד, וההשתלטות הפרסית על המזרח התיכון מאידך.
כמבוזי הראשון היה זה שהתחיל בניסיונות לכונן אוטונומיה פרסית בתחומי מדי עוד במאה ה-6 לפנה"ס.
בנו, כורש, המשיך מפעל זה וייסד את האימפריה הפרסית, שהייתה הארץ הגדולה ביותר שקמה עד אותו זמן באזור זה של העולם.
כורש הצליח להשתלט על כל המזרח התיכון, פרט למצרים שנכבשה בתקופת שלטון בנו, כנבוזי השני.
משהשתלטה על המזרח התיכון, התערבבה התרבות הפרסית העתיקה עם התרבויות העתיקות של המזרח התיכון ששורשיהן עוד באלף ה-4 לפנה"ס.
בראשית המאה ה-5 לפנה"ס פנו הפרסים מערבה וניסו לפלוש ליוון בשתי הזדמנויות, אך הובסו במלחמות יוון–פרס (480–479 לפנה"ס).
מלחמות אלה מסמלות גם את תחילת התקופה הקלאסית ביוון.
היוונים, שהיו מופרדים לערי מדינה קטנות שהיו במאבק מתמיד זו בזו, הצליחו, אמנם, להדוף את הפלישה הפרסית, אך המאבק הפנימי החליש אותן והן נפלו לידיו של פיליפוס השני מלך מוקדון בשנת 338 לפנה"ס.