tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורמים דתיים - בתקופה זו חלה נסיגה במעמד הנצרות.
שליחת מיסיונרים, שפעמים רבות היו הראשונים שיצאו למסע אימפריאליסטי, הייתה הזדמנות לשקם את מעמדה ברחבי העולם על ידי ניצור המוני של אוכלוסיות ילידות.
גורמים גזעניים - תורת הגזע שהייתה פופולרית ביותר בתקופה זו ראתה בגזע הלבן כגזע עליון ולפיכך מותר לו ואף זהו ייעודו הטבעי לשלוט בגזעים נחותים ממנו.
טענה זו שמשה בעיקר כצידוק לאימפריאליזם ולא כסיבה.
מניעי המדינות השונות וכיווני התפשטותן
לבריטניה יש מטרה להעלות את מעמדה על ידי כיבושים אימפריאליסטים ולחזק את צבאה על ידי הקמת בסיסים צבאיים במושבות בדרך להודו.
כיווני התפשטות: המזרח הרחוק ואפריקה.
בעקבות איחוד גרמניה, לצרפת היה אינטרס לחזק את מעמדה ברחבי העולם.
בנוסף, כיוון שהיא תכננה מלחמת נקם בגרמניה היה לה אינטרס להשיג בסיסים צבאיים ולגייס חיילים לוחמים.
כיבוש אימפריאליסטי מספק הזדמנויות לכל אילו.
כיווני התפשטות: צפון אפריקה, המזרח הרחוק.
רוסיה מזה שנים שאפה להשיג מוצא לים הפעיל בכל ימות השנה, דבר שיקנה לה יתרון פוליטי כלכלי ואסטרטגי.
כיווני התפשטות: בעיקר בכיוון המזרח הרחוק
איחודה של איטליה יצר אווירה לאומית ולאומנית.
בנוסף לכך יש לאיטליה בעיה דמוגרפית והמושבות יכולות לספק לה פתרון לבעיית צפיפות האוכלוסין שלה.
מדיניותו של אוטו פון ביסמרק שללה את השתתפות גרמניה במירוץ האימפריאליסיטי מתוך מטרה להימנע מעימותים עם בריטניה.
אולם עלייתו של וילהלם השני אשר דגל במדיניות של 'וועלט פוליטיק', כלומר - פוליטיקה עולמית, יחד עם לחץ הקהל הגרמני הובילה את גרמניה לכיבושים ברחבי העולם.
כיווני התפשטות: המזרח הרחוק, אפריקה והאימפריה העות'מאנית.
השתתפותה של יפן באימפריאליזם הפתיעה את המעצמות האירופאיות, אך עם התפתחותה המהירה והמודרניזציה הרחבה שעברה פיתחה אף היא שאיפות אימפריאליסטיות.
דוקטרינת מונרו דגלה בגישה מדינית בדלנית והותירה את ארצות הברית תחילה מחוץ למערכת האימפריאליסטית.
מתוך מטרה לאפשר לארצות הברית להשתתף באימפריאליזם במזרח הרחוק הודיע ג'ון היי על מדיניות הדלת הפתוחה והתיר לארצות הברית להשתתף, אם כי באיחור, בתחרות האימפריאליסטית ביבשת אסיה.
המעצמות האימפריאליסטיות הובילו את המושבות הנכבשות לפיתוח רב בתחומי כלכלה, תרבות, רפואה וחברה.
בסופו של דבר, תהליך הדה-קולוניזציה היה תוצאה ישירה של ההתפתחות התרבותית בארצות הנכבשות.
ילידי המקום שאפו ליישם את רעיונות החופש והשוויון אותם למדו מהכובשים אותם.
האימפריאליזם הוביל לסכסוכים רבים ומתח פוליטי רב באירופה והיווה זרז למשברים הנמנים עם הגורמים למלחמת העולם הראשונה.
האימפריאליזם המודרני באסיה הוא כינוי לתקופה שבין השנים 1830 ל-1914. המדינות שהשתתפו במירוץ האימפריאליסטי ביבשת זו היו בעיקר צרפת, רוסיה, גרמניה, בריטניה וארצות הברית.
עד תחילת המאה ה-17 הייתה הודו מחולקת לנסיכויות רבות ונטולת שלטון מרכזי יחיד.
סוחרים צרפתים ובריטים שהגיעו אליה במאה ה-16 נאבקו על השליטה הכלכלית באזור.
חברת הודו המזרחית הבריטית שהקימה בריטניה בשנת 1606 שהתחזתה לחברה פרטית הגבירה את השפעתה הפוליטית של הממלכה.
לאחר ניצחונה של בריטניה במלחמת שבע השנים ב-1763 עזבו הצרפתים את הודו ובריטניה נותרה השליטה היחידה בתת-היבשת.
חברת הודו המזרחית הקימה כוח צבאי הודי בפיקוח אנגלי שהיה ממונה על שמירת החוק ועל גבולות הודו.
השליטה רבת השנים של בריטניה החדירה להודו מעט מהתרבות המערבית ושפרה את דרכי התעבורה והמנהל.
אולם, גם אם השליטה הבריטית הועילה בתחומים מסוימים להודו הרי שאת ההודים עצמם היא שעבדה והתייחסה בזלזול רב, דבר שגרם למאיסת ההודים בשלטון הבריטי ורצון גובר והולך לעצמאות.
השלטון הבריטי זלזל באמונותיהם ודתותיהם של ההודים.
כך למשל השתמשו הבריטים בחלקים מהפרה, הקדושה בהינדואיזם, כבמרכיב מרכזי בשעווה העוטפת את כדורי הרובים.
בנוסף לכך, נצטוו החיילים ההודים לפתוח בשיניהם את עטיפת הכדורים שהיו עטופים בשומן חזיר האסור באכילה למוסלמים.
גם הפעילות המיסיונרית הענפה בהודו הגבירה את הזעם הכללי כנגד השלטון הבריטי.
כ-80 חיילים הודים נכלאו משום שסירבו להשתמש ברובים מסיבות דתיות.
עובדה זו גרמה לחבריהם לצבא להתקומם ולמרוד.
המרד שפרץ במחנה צבאי סמוך לדלהי התפשט למחוזות נוספים.
תוך כדי המרד טבחו ההודים בסכינים מאות בריטים.
תחילה הגיבה בריטניה בחוסר מעש עקב התדהמה שעורר ההלם אולם בשנת 1858 התעשתה בריטניה והמרד דוכא באכזריות רבה.
אף על פי שההודים לחמו בעוז הייתה חסרה תנועה לאומית מגובשת חזקה ומנהיג שיוביל בצורה רציפה את המרד.
בריטניה החליטה לפרק את חברת הודו המזרחית הבריטית והודו נכבשה על ידה והפכה למושבה בריטית רשמית אשר בריטניה שולטת בה בצורה ישירה בעזרת צבא ומושל משלה.
המלכה ויקטוריה הפכה לקיסרית הרשמית של הודו.
דיכוי המרד והפיכת הודו למושבה אנגלית רשמית הובילו להתעוררות התנועה הלאומית ההודי שפעלה למען שחרור הודו.
גנדי, שלמד משפטים באנגליה ולחם למען זכויות הקהילה ההודית בדרום אפריקה חזר בשנת 1914 להודו והפך למנהיג התנועה הלאומית בה.
תדמיתו הסגפנית הפכה אותו לאליל בעיני ההודים וכבוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה אנגלית דגל תחילה בהפיכתה של הודו לדומיניון בריטי.
אולם, בהמשך המאבק הפך את דעתו וחתר לעצמאות מלאה עבור ארצו.
גנדי הטיף למאבק נטול שפיכות דמים והורה על מרד פסיבי שכלל החרמת סחורות בריטיות, סירוב לשלם מסים ומדיניות של אי שיתוף פעולה עם השלטון הזר.
מתוך מטרה לעורר את דעת הקהל העולמית הוא שבת שביתות רעב ושביתות שבת רבות.
גנדי היה פעיל מרכזי בתהליך העצמאות של הודו.
המשך דרכה של הודו לעצמאות בציר הזמן
1919: בתקופה שבין שתי מלחמות העולם החריפה התנועה הלאומית את תביעותיה.
לפיכך חוקקה בריטניה ב-1919 חוק בשם חוק הודו 1919 שמטרתו הרחבת סמכויות השלטונות הפרובינציאליים והרחבת מעגל הבוחרים לרשויות המחוקקות.
חוק זה הוביל לחיזוק הדרישות לעצמאות והקונגרס הלאומי הודיע על שביתות והפגנות שהפכו למאורעות דמים בהם נרצחו חיילים ואזרחים בריטים רבים.
דיכוי ההפגנות עלה בחייהם של מאות הודים ופציעתם של יותר מאלף.
1927: בהמשך פורסם דו"ח ועדת סימון שתפקידה היה לבדוק את תפקודו של חוק הודו 1919. הדו"ח התעלם מהבטחות קודמות של השלטון להעניק אוטונומיה להודו.
העובדה שסירבו לצרף נציג הודי לוועדה גרמה להחרפת המאבק הלאומי שתבע מעתה עצמאות מלאה להודו.
1930-1935: בוועידות השולחן העגול התקבלה החלטה כי שאיפת כל הקבוצות בהודו היא הקמת פדרציה כלל-הודית.
1937: חוקה פדרטיבית חדשה הונהגה בהודו והשאירה את ענייני החוץ והביטחון בידיים בריטיות אך העניקה שלטון בית להודים.
אולם, חוקה זו לא השביעה את שאיפותיהם של ההודים לעצמאות.
1940: בריטניה הכניסה את הודו למלחמת העולם השנייה ללא שיוסכם על צעד זה במוסדות הפדרליים.
צעד חד צדדי זה גרם להחרפת היחסים בין שליטי הודו לממשלה הבריטית.
בריטניה הבטיחה להודו ריבונות שתמומש עד שנת 1948 בתמורה לשיתוף הפעולה שלה במלחמה.
גנדי הגיב על כך ש"הבטחה זו היא צ'ק דחוי של בנק מתמוטט".
1947: בשנה זו הוכרז על חלוקת הודו לשני חלקים שנקראו החל מעתה הודו, החלק עם הרוב ההינדי ופקיסטן, החלק עם הרוב המוסלמי.
1949: הודו הכריזה על הפיכתה לרפובליקה.
עד למאה ה-19 הייתה סין סגורה בפני המערב.
מדיניות זו נבעה, בין היתר, מהרצון לשמור לעצמה את עליונותה בתחומים בהם עלתה על העולם הרחב כמו המשי, טכניקת הדפוס ועוד.
אולם למעשה הייתה בסופו של דבר מדיניות זו בעוכריה משום שבעוד שהמערב התפתח בצורה מרשימה החל מהמאה ה-18 ותקופת עידן האורות הרי שסין הסגורה לקבלת זרים לא הייתה חלק מן המהפך שעבר המערב ונותרה בלתי מתקדמת.
אולם, על אף ההגבלות התפתח כבר בראשית המאה ה-19 סחר ענף בתה, חרסינה ומשי.
הסחר המשמעותי ביותר היה הסחר באופיום שיובא בידי סוחרים הולנדים, פורטוגלים ובעיקר אנגלים.
לייבוא האופיום לסין בידי הבריטים בכמויות גוברות והולכות הייתה מטרה משנית מלבד הרווח הכספי אותו גרפו היבואנים: התמכרותו של העם הסיני הפכה אותו לחלש ושביר יותר ובכך השיגה הממשלה הבריטית יתרון ביכולת השליטה שלה בארץ.
על רקע ייבוא האופיום פרצו בסין מלחמת האופיום הראשונה והשנייה.
יפן, שעם התקדמותה בתחומים רבים הפכה לאימפריאסליטית נטלה אף היא, יחד עם המעצמות הזרות חלק במסע הפשיטה על הטריטוריות הסיניות.
החל מ-1880 היא ניסתה לחדור לקוריאה הסמוכה אליה מתוך מטרה להשתלט עליה ולמנוע ממנה ליפול בידי מעצמות אחרות.
ניסיונות אילו עוררו את רוגזם של הסינים והמתיחות בין שתי המדינות גאתה.
בשנת 1884 נחתם בין יפן לסין הסכם בשם הסכם טיינצ'ין לפיו הן מתחייבות לשמור על עצמאות קוריאה ולא להציב על אדמתה שום כוח צבאי.
בשנת 1894 פרץ המרד הגדול בקוריאה.
ממשלת קוריאה ביקשה מסין לסייע בדיכויו ונענתה בחיוב.
יפן ראתה בצעד זה הפרה בוטה של הסכם טיינצ'ין ושלחה אף היא את צבאה לקוריאה מה שהוביל למלחמת סין-יפן.
בתום עשרת חודשי קרב ניצחו היפנים שצבאם שהיה מפותח יותר את הסינים וב-1895 נחתם חוזה כניעה בשם חוזה שימונסקי.
חוזה זה נתן ליפן זכויות לסחר בסין, הותיר את קוריאה עצמאית (אם כי היה ברור שיפן היא שתנהל דה פקטו את ענייניה) והעביר את טאיוואן ואת חצי האי ליאו-טונג משליטה סינית ליפנית.
מלחמה זו נחשבת לנקודת מפנה משום שהוכיח את חולשת סין והעלתה את כוחה הכלכלי והפוליטי של יפן.
חולשת סין גרמה לכך שבשנים הבאות נערך מסע פשיטה ענק של המעצמות על סין והיא איבדה שליטה על אזורים רבים.
מדיניות הדלת הפתוחה משנת 1899 היא כעין תיקון לדוקטרינת מונרו שמטרתה לאפשר לארצות הברית זכויות במסחר בסין.
מדיניות זו יזמה הבטחת מכסים שווים וזכויות מסחריות שוות לכל המעצמות וכן הסכמה בינלאומית על שמירת שלמותה הטריטוריאלית של סין.
מדיניות זו התקבלה בחיוב על ידי רוב המעצמות וגרמה לבלימת הסתערות על השטחים בסין דבר שהיווה נקודת מפנה חשובה באימפריאליזם בסין.
ההשתלטות המהירה של המעצמות בסין הובילה לגל של תחושות לאומיות ושנאת הלבנים.
בנוסף לכך הייתה התנגדות למערביזציה שהונהגה הקיסר קונאג-סו.
מצב כלכלי קשה בעקבות שיטפונות והצפות היווה אף הוא קרקע פורייה לרגשות מרירים וכל המרכיבים הובילו לפרוץ המרד.
מארגני המרד היו חברי תנועת אגרופי הצדק, תנועה שמרנית לאומנית שנקטה בפעולות אלימות נגד זרים.
המורדים הובילו מרד תוך ציוד בנשק דל ושימוש בעיקר בשיטות אגרוף.
תחילה קצרו המורדים הצלחה משום שהמעצמות היו בלתי ערוכות לחלוטין אולם לאחר כמה חודשים של התפרעויות התארגן צבא קואליציה שהשתלט על המרד ודיכא אותו ואף כבש את העיר בייג'ינג.
חוזה הכניעה כלל שליטה של המעצמות בבייג'ינג והשארת כוח צבאי של המעצמות מתוך מטרה לשמור על הגנתן.
מרד זה גרם להתערערות נוספת של השלטון הסיני והחרפת המאבק הלאומי במדינה.
ארגון המרי המרכזי בסין היה "הברית המהפכנית" שנוסדה בידי ד"ר סון יאט-סן שרכש השכלה, בין השאר, במערב וויתר על קריירה רפואית בשל שאיפותיו הפוליטיות.
רוב חברי הארגון היו אף הם אקדמאים שהתחתנו במערב ואשר שאפו לבצע מהפיכה לאומית וליברלית בסין.
בשנת 1911 החלו מהומות ברחבי סין ומחוזת רבים הכריזו על עצמאותם.
בנובמבר 1911 נבחר סון יאט-סן לנשיאה הזמנית של המועצה הלאומית והוכרזה עצמאותה של סין.
בינואר 1912 הכריז סון יט-סן על הקמתה של הרפובליקה הסינית ובכך הגיעו לקיצן 300 שנות שלטונו של בית מנצ'ו.
אף ל פי שהוקמה הרפובליקה הסינית עדיין לא שרר שקט לסין והמדינה הייתה שסועה ומפולגת בין כמה גנרלים שהשתלטו על חבלי ארץ שונים ונלחמו זה בזה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניצלו היפנים את המצב הלא יציב בסין ואת עובדת היות המעצמות האירופאיות טרודות בחזית באירופה וביצרו את עמדתם בסין.
בשנות ה-30 הגיעה ההשתלטות היפנית לשיאה ועד למלחמת העולם השנייה נמשכו כיבושיה של יפן.
אולם, רק ב-1949 הוקמה הרפובליקה העממית בידי מאו דזה-דונג.
יפן, כמו סין הייתה אף היא סגורה בפני זרים עת לתחילת המאה ה-19. היא בזה לתרבות המערבית וחששה מפני מסחר זר שיאפשר לזרים דריסת רגל בשיחה.
כדי למנוע השפעה מערבית עליה היא נחקקו ביפן במאה ה-17 חוקים המורים על ניתוק קשרים עם הסוחרים והמיסיונרים הספרדיים והפורטוגזיים שחדרו ליפן החל מהמאה ה-16. הקשר היפני היחיד לעולם החיצון היה דרך סוחרים הולנדיים וסיניים שהורשו לסחור בנמל נגסאקי בלבד.
מתוך מטרה לפרוץ את הסגירות היפנית עשתה ארצות הברית צעד מכריע ב-1853: האדמירל פרי הגיע לביקור ביפן בליווי שייטת קרב מצוידת בטכנולוגיות והמצאות רבות והציע ליפן לחתום על חוזה מסחרי עם ארצות הברית.
השוגון שהיה באותה שעה חולה ואף מסוכסך עם כמה מיועציו ביקש להחזיר תשובה לאחר שנה.
לאחר שנה החליטה יפן להיענות להצעה האמריקנית הן משום שחששה ממלחמה והן מההתפעלות שהייתה ביפן מההמצאות והטכנולוגיה המפותחת שהוצגו בפניה.
סעיפי החוזה נתנו לארצות הברית אישורי עגינה בנמלי יפן, וזכויות אקסטרה-טריטוריאליות לסוחרים שלה.
חוזה זה הוביל לגל של חוזים דומים עם ארצות נוספות כמו רוסיה ובריטניה וכך התחילה החדירה המערבית ליפן וסיומו של הבידוד המסורתי שלה.
המהפיכה פרצה ב-1867 על רקע התנגדותם של היפנים לחוזים המסחריים שנחתמו עם מדינות המערב.
המהפכנים הדיחו את השוגון והחזירו לקיסר את כל סמכויותיו.
הקיסר, מוצוהיטו, ראה את עצמו כקיסר נאור ולפיכך שינה את מבנה השלטון על ידי הפקעת הזכויות השלטוניות של האצילים ושל האבירים והקמת שלטון מרכזי.
המודרניזציה הקיפה תחומים רבים כמו חוק ומשפט- נוסדה חוקה פרלמנטרית ברוח המערב, כלכלה - סטודנטים נשלחו ללמוד במערב את דרכי הייצור שם, תרבות - נוסדו בתי ספר יסודיים ותיכוניים ונחקק חוק חינוך חובה ועוד.
בשנה זו נחתמה ברית בריטניה-יפן שנכרתה בעקבות הרצון הבריטי לצאת ממדיניות הבדידות המזהרת, מדיניות שדגלה בהימנעות מכריתת בריתות עם מדינות אחרות ובנוסף לשאיפת בריטניה לבלום את ההתפשטות הרוסית במזרח הרחוק.
יפן, מצידה, חששה אף היא מכוונותיה האימפריאליסטיות של רוסיה ובנוסף הייתה זקוקה לבעלת ברית עקב בדידותה הפוליטית לאחר מלחמת סין-יפן.
ברית זו חיזקה את הגאווה הלאומית ביפן והגבירה את תעוזת היפנים.
הלך רוח יפני זה היה אחד הגורמים למלחמת רוסיה–יפן ב-1904.
יפן זעמה על ההשתלטות הרוסית על פורט ארתור ומנצ'וריה.
בנוסף, על אף הסכמת רוסיה לפנות את מנצ'וריה לא נעשה אף צעד בכיוון זה.
יפן שנדרכה גם בעקבות ניסיונה של רוסיה להתפשט לכיוון קוריאה ב-1903 החליטה לצאת למלחמה, מגובה בביטחון העצמי שהעניקה לה ברית רוסיה-יפן.
רוסיה מצידה שאפה להשקיט את התסיסה המהפכנית שהופנתה נגד שלטונו של ניקולאי השני וראתה במלחמה מוצלחת כלי יעיל להעלאת מורל העם.
המלחמה גבתה מחיר דמים גובה משני הצדדים ונגמרה בניצחון יפני גורף.
מלחמה זו הובילה להתדרדרות מעמדה של רוסיה והעצמת משקלה הפוליטי של יפן.
כישלון המלחמה היווה גורם ישיר לפרוץ מהפכת 1905 ברוסיה ואיבוד כושר ההרתעה שלה בעיני גרמניה.
בנוסף, רוסיה, שנוכחה לדעת שהמזרח הרחוק נשמט מידה גיבשה עמדה קשוחה בענייני הבלקן.
גישה זו גרמה להסלמת הסכסוכים וקירבה את מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שסוחרים זרים הגיעו לחופי אפריקה כבר במאה ה-15 הרי שעד סוף המאה ה-18 הייתה ההתיישבות האירופית לאורך החופים בלבד.
היבשת הלא נודעת הרתיעה את הזרים שבאו דבר שגרם לכך שהיא לא נחקרה עד למאה ה-19. במשך הזמן גילו המעצמות השונות את הפוטנציאל הגדול של היבשת והאינטרס הכלכלי גבר על החשדות הקדומים.
המתחרות העיקריות של האימפריאליזם באפריקה היו בריטניה, צרפת, גרמניה, בלגיה, איטליה, ספרד והולנד.
בתקופת השלום המזוין חולקה אפריקה בידי המעצמות ומלבד אתיופיה וליבריה היו כולן תחת שלטון זר.
עד ראשית המאה ה-19, הייתה מצרים חלק מהאימפריה העות'מאנית.
עם דעיכת האימפריה, חילק הסולטאן את שטחיה ליחידות שליטה מקומיות, במטרה להבטיח ניהול יעיל וממוקד יותר בכל אחד מהאזורים, ומצרים נמסרה לניהולו של מושל מטעמו.
בשנת 1820 עמד בראש מצרים מוחמד עלי, שליט ערבי עוצמתי בעל שאיפות מודרניזציה.
עלי התרחק מהשפעת הסולטאן וניהל את ענייני מצרים באופן עצמאי.
הוא הסתייע בכוחות צרפתיים, אשר תרמו ליציבות הפוליטית והשקיעו בכלכלה ובחקלאות.
בזכות מעורבותה הגוברת במצרים, הציעה צרפת למוחמד עלי לחפור תעלה שתקשר בין הים התיכון לים סוף, מתוך כוונה להרחיב את דרכי המסחר.
עם זאת, מוחמד עלי חשש מהשפעה חיצונית ושלל את ההצעה.
לאחר מותו, מצרים נכנסה למשבר כלכלי עקב חובות מצטברים, ובנו, מוחמד סעיד פאשא, שקיווה להפיק רווחים מהתעלה, הסכים לבנייתה.
עם השלמת תעלת סואץ, נותרה מצרים בעלת המניות העיקרית, כאשר חלקים נוספים היו בידי צרפת ומעט בידי אנגליה.
תחת שלטונו של איסמאעיל פחה התעצמו החובות, וכדי לעמוד בהם נאלצה מצרים למכור את מניות התעלה.
בשל מצבה הכלכלי הקשה, צרפת, שהייתה שקועה בחובות בעצמה עקב מלחמתה בפרוסיה, לא יכלה לנצל את ההזדמנות.
בזכות כך רכשה אנגליה את המניות בסיוע כספי ממשפחת רוטשילד, ונהנתה מכספי האוניות שעברו דרכה.
עסקה זו היוותה את צעדה הראשון של בריטניה לקראת הפיכת מצרים לפרוטקטורט, והשפעתה של אנגליה הלכה וגברה, לרבות בפן הכלכלי, עד שב-1876 נקבע כי ניהול ענייני הכספים של מצרים יהיה בפיקוח בריטי-צרפתי.
המעורבות הזרה יצרה התנגדות רחבה בקרב המצרים, והובילה להקמת תנועה לאומית שדגלה בהתנגדות להשפעה החיצונית.
אווירה זו הובילה לפריצת מרד עוראבי, במטרה להשיב למצרים את עצמאותה.
המהומות התרכזו בעיקר באלכסנדריה ובמהלכן נרצחו 50 אירופאים.
אנגליה פנתה לצרפת, טורקיה ואיטליה מתוך מטרה לארגן קואליציה לוחמת, שלא נעתרו לבקשתה.
משך, שייטת בריטית הפציצה את אלכסנדריה, דיכאה את המרד, לקחה בשבי את עראבי וכבשה את קהיר.
עם תום המרד הפכה אנגליה לשליטה מוחלטת במצרים.
היעדרותה של צרפת מדיכוי המרד הובילה לאובדן השפעתה במצרים, ותרמה לערעור היחסים בינה לבין אנגליה.
אנגליה מינתה מושל אנגלי, ומלך מצרים נותר כמעט חסר סמכויות.
מצרים שלטה בסודאן מאז ימי מוחמד עלי.
בשנת 1881 פרץ מרד בסודאן, בשל התנגדות העם לעול המיסים הכבד שהכביד על מצבם הכלכלי.
המורדים ניצלו את חולשת מצרים, לצד חוסר הסדר הפנימי ששרר בסודאן, עקב עימותים בין-שבטיים ופעילות של שודדי דרכים.
את המרד הוביל מוחמד אחמד.
המורדים הצליחו להביס את החילות המצריים שהוצבו בערים המרכזיות.
לאחר השתלטות בריטניה על מצרים ב-1882, היא תפסה את עצמה כשליטה של סודאן, ושלחה בשנת 1883 כוח צבאי מצרי בפיקודה לדיכוי המרד.
עם זאת, גם כוחות אלו ספגו תבוסה והפיקוד הבריטי נהרג בקרב.
ויליאם גלאדסטון, ראש ממשלת בריטניה, נקט במדיניות ליברלית והפגין גמישות בנושא סודאן.
גלאדסטון את התפטרותו עם רציחתו של הגנרל צ'ארלס גורדון, שנשלח לסודאן ב-1884 כדי לארגן את נסיגת הכוחות הבריטיים, ונמצא במצור בח'רטום במשך עשרה חודשים.
כישלון זה בסודאן היה בין הגורמים להפסד המפלגה הליברלית בבחירות 1885. הממשלה השמרנית בראשות רוברט גסקוין ססיל נקטה מדיניות אימפריאליסטית תקיפה, ובשנת 1896 שלחה את הגנרל קיצ'נר לכבוש מחדש את סודאן – הפעם בהצלחה.
ב-1898 ארעה תקרית פשודה, נקודת שיא בהתדרדרות יחסי הממלכה המאוחדת – צרפת.
צרפת שנדחקה ממצרים בידי בריטניה, ניסה לפצות בכיבושים נוספים באפריקה, וספציפית בסודאן בשנת 1898 הגיע כוח צרפתי קטן לעיירה פשודה שבדרום סודאן.
ממשלת בריטניה בראשותו של רוברט ססיל החליטה לנהוג בתקיפות ואל המקום נשלח הגנרל קיצ'נר.
על אף דרישתה החד משמעית של בריטניה, סירבה צרפת לסגת.
המתיחות בין שתי המדינות גאתה והן עמדו על סף מלחמה.
באותה תקופה החליף דלקסה את תאופיל בתפקיד שר החוץ.
דלקסה דגל במדיניות הרבנש, נקמה בגרמניה.
לפיכך, הוא ראה בשלום עם בריטניה צעד חשוב כדי להשיג את מטרתו זו.
דלקסה דחף לוויתור צרפתי ואכן לבסוף ניתנה לצבא הצרפתי הוראת נסיגה.
בריטניה הוכרה כשלטת היחידה על סודאן, ואילו צרפת קיבלה בתמורה טריטוריות במדבר סהרה.
פתרון המשבר הכין את הקרקע לברית "ההסכמה הלבבית" ב-1904.
התחרות האימפריאליסטית בתוניסיה שררה בעיקר בין איטליה לצרפת.
ההשתלטות הצרפתית לא נתקלה בהתנגדות בידי בני המקום.
צרפת הפכה את תוניסיה לארץ מתקדמת והעלתה את רמתה מבחינות רבות.
איטליה שזעמה על המחטף הצרפתי הצטרפה לצד הגרמני-אוסטרי וכרתה עימן בשנת 1882 את הברית המשולשת.
עריקתה של איטליה למחנה הגרמני הולידה חששות בקרב מעצמות ההסכמה המשולשת.
מתוך מטרה להשיב אליהן את איטליה, החליטו המעצמות לאפשר לאיטליה, שמזה שנים חיפשה באימפריאליזם פתרון לבעיית צפיפות האוכלוסין שלה ונכשלה פעמיים בתוניסיה וחבש, לכבוש את לוב וכך להרחיקה מהגוש האוסטרי-גרמני.
איטליה המגובה במעצמות ההסכמה המשולשת חיכתה לשעת כושר מתאימה.
בשנת 1911 הגישה איטליה תביעה לטורקיה על פיה עליה לוותר על לוב לטובת איטליה.
בראשית 1912 החלה איטליה בכיבוש טריפולי.
בדיוק בשנה זו פרצה מלחמת הבלקן הראשונה וטורקיה, העסוקה למעלה מראשה במלחמה נגד הליגה הבלקנית לא הייתה מסוגלת להתמודד בו זמנית בשתי החזיתות.
טורקיה ויתרה על לוב ואיטליה השלימה את כיבושה.
בראשית המאה ה-20 מיקדה אליה מרוקו תשומת לב מרבית עקב מיקומה חשיבותה האסטרטגית שהובילה להתגוששויות רבות בין המעצמות על השליטה בה.
ניסיונות ההשתלטות עליה הובילו למשברים בינלאומיים חריפים אשר נמנים בין הגורמים הישירים למלחמת העולם הראשונה.
צרפת הייתה מעוניינת לכבוש את מרוקו מתוך מטרה ליצור רצף מושבות צרפתיות.
בריטניה אישרה את הכיבוש במסגרת ההסכמה הלבבית, לספרד היו אומנם בעלת אינטרסים כלכליים במרוקו אך היא ניתנה את הסכמתה ובתמורה צרפת הבטיחה לה חוף נרחב בצפון מרוקו.
איטליה נתנה את אישורה בתמורת גיבוי לכיבוש העתידי של לוב על ידה.
אולם, גרמניה, שגם היא הייתה בעלת אינטרסים כלכליים במרוקו לא יודעה בכיבוש המתוכנן ולפיכך הכיבוש הצרפתי במרוקו הפתיע את גרמניה ועוררה את זעמו של הקיסר הגרמני, וילהלם השני.
וילהלם השני שאף לבחון את ההסכמה הלבבית ולפיכך היה מעוניין ליצור משבר בכל מקרה.
בנוסף לכך, הוא היה מעוניין ברווחים טריטוריאליים במרוקו.
בהפתעה גמורה הגיע וילהלם השני לנמל טנג'יר בליווי שייטת.
במהלך ביקור אצל הסולטאן המרוקאי הוא הצהיר כי גרמניה אינה מכירה בשלטון צרפת על מרוקו אלא אך ורק בשלטונו של הסולטאן.
וילהלם דורש להקים ועידה בינלאומית אשר תדון במעמדה של מרוקו תחת האיום שאם לא תקום ועידה שכזו הוא יכריז מלחמה על צרפת.
מתוך מטרה לפתור את הסכסוך במרוקו התכנסו נציגי המעצמות בריטניה, ארצות הברית, צרפת, ספרד, איטליה ורוסיה מצד אחד אל מול מרוקו, גרמניה ואוסטריה מצד שני סביב שולחן הדיונים באלחסירס שבספרד.
ההחלטות המרכזיות של הוועידה היו: מרוקו תישאר עצמאית, כוח ספרדי צרפתי יפקח על המכס ועל ביטחון הפנים בפיקודו של מצביא שווייצרי, המסחר במרוקו יפתח לכל המעוניין.
למרות הוועידה המשבר לא נפתר באופן יסודי אלא נדחה למועד מאוחר יותר.
לבינתיים הגדילה צרפת את שליטתה במרוקו אף על פי שנקבע רשמית בוועידה שהיא תישאר עצמאית.
עקב מרד פנימי שפרץ במרוקו ב-1911 תגברה צרפת את כוחות השיטור שהיו אמורים לשמור על הסדר הפנימי במרוקו תוך כוונה סמויה שעיבוי כוחותיה במרוקו יהוו אמצעי להשתלטותה על ארץ זו.
כמו בפעם הקודמת היה מעוניין וילהלם השני לבחון את ההסכמה המשולשת ולפיכך הוא פתח במשבר.
וילהלם שלח לנמל אגאדיר את אוניית המלחמה "פנתר" בקיץ 1911 תוך הודעה כי אם צרפת לא תצמצם את שליטתה במרוקו גרמניה תשתלט על אזור הנמל.
ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' שנקט במדיניות תקיפה כלפי גרמניה מחה נמרצות על פרובוקציות המלחמה של גרמניה והודיע בפרלמנט שאם גרמניה רוצה במלחמה הרי שאנגליה תעמוד לצידה של צרפת.
בנוסף לכך, הדקו אנגליה וצרפת את ההסכמה הלבבית ועיבדו תוכנית מלחמה מיידית בין הקצינים הצרפתים והבריטים שנפגשו לראשונה, דבר שנתן ביטוי וחיזוק להסכמה הלבבית.
גרמניה שלמעשה לא הייתה ערוכה לעימות צבאי עם בריטניה נרתה והסכימה לוותר לצרפת על שלטונה במרוקו תמורת שטחים צרפתיים באזור קונגו הצרפתית שסופחו לקמרון הגרמנית באפריקה.
סיפוח השטחים נטלו את העוקץ מהתבוסה הגרמנית.
בהסכם הפשרה שנחתם ב-1912 הוכרה מרוקו כשטח חסות צרפתי.
למעשה הוכיח המשבר למדינות המערב כי ביצירת חזית מלוכדת ותקיפה ניתן לבלום את גרמניה.
המשבר חיזק את ברית ההסכמה המשולשת והבליט את תוקפנותה של גרמניה.
חוגי הצבא בגרמניה הבינו כי אין מנוס מעימות צבאי בינלאומי וטענו כי מלחמה עולמית היא רק שאלה של זמן.
לפיכך, הגבירה גרמניה בעקבות המשבר את היערכותה הצבאית וזאת על מנת להגיע בעמדת עליונות לעימות עולמי אפשרי.
עד אמצע המאה ה-19 לא הייתה מרכז אפריקה מוכרת לאירופאים.
הראשון שחקר את מרכז אפריקה היה המיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון.
בשנת 1877 שכר ליאופולד, מלך בלגיה את הנרי מורטון סטנלי, עיתונאי אמריקני ממוצא בריטי שיצא לחפש אחרי לווינגסטון לאחר שנעלם באזור ואף יצא איתו למסע משותף ביבשת מתוך מטרה שיקים עבורו חברה מסחרית בקונגו תחת מעטה של חברה מדעית האמורה לחקור את קונגו ולבער בה את העבדות.
סטנלי החתים את ראשי השבטים על בריתות המוסרות את אדמותיהם דבר שהוביל במהרה לכך שקונגו הפכה לרכושו של ליאופולד.
ב-1885 השיג ליאופולד את הכרת מעצמות אירופה בשליטתו במדינת קונגו החופשית.
בעזרת חברתו המסחרית הפיק ליאופולד הון עצום ממטעי גומי, שנהב הפילים, כריית יהלומים ונחושת תוך שעבוד בני המקום בעבודות כפייה ועינויים.
בעקבות תגובה בינלאומית נזעמת על אכזריותן של החברות המסחריות שבבעלות ליאופולד כלפי בני המקום הועברה קונגו ב-1908 לידי ממשלת בריטניה והחל מאז נקראה כקונגו הבלגית.
בהמשך נכבשה צפון קונגו בידי צרפת.
החל מהמאה ה-17 החלו להגר הולנדים בדרום אפריקה באזור כף התקווה הטובה.
הולנדים אילו שנקראו בורים, איכרים, שיעבדו את האוכלוסייה הילידית.
בשנת 1795 כבשה בריטניה את מושבת הכף אך בשלום אמיין שנחתם בין נפוליאון לבריטים ב-1802 הוחזרה מושבת הכף להולנד.
למרות זאת, בשנת 1805 חזרה בריטניה למקום וב-1815, בקונגרס וינה ניתנה מושבת הכף באופן רשמי לבריטניה והולנד פוצתה ב-6 מיליארד ליש"ט.
עם הזמן התמלא האזור בבריטים.
המפגש בינם לבין הבורים יצר עימותים תמידיים ועל רקע זה פרצה מלחמת הבורים.
בריטניה והולנד חלקו גישה שונה בתכלית בסוגיית ההתייחסות לבני המקום.
בעוד ההולנדים שיעבדו את הכושים הרי שהאנגלים התייחסו אליהם באהדה ובסובלנות.
בשנת 1833 נחקק בבריטניה חוק האוסר על עבדות במושבות שעורר את זעמם של הבורים שהשתמשו באפריקנים בחקלאות.
בהמשך, כעסו הבורים על האפליה בכך שכל עמדות המפתח אוישו בידי הבריטים בנוסף לעובדה שהאנגלית הוכרזה כשפה הרשמית במושבת הכף.
לאור כל זאת החליטו הבורים להצפין וייסדו בצפון שתי מושבות הולנדיות בשם אורנג' וטרנסוואל.
בעקבות גילוי מחצבי יהלומים וזהב באורנג' ובטרנסוואל התמלאו אזורים אילו במהגרים בריטים שייסדו בהמשך את העיר יוהנסבורג.
השלטונות ההולנדיים הפלו לרעה את המהגרים האנגלים.
הפלייה זו גרמה להחרפת היחסים בין ססיל רודס, ראש ממשלת ארץ הכף לבין קרוגר, נשיא טרנסוואל.
רודז שהיה אימפריאליסט מושבע החליט לנצל את המומנטום להשתלטות על טרנסוואל ובשנת 1895 ארגן מהפכה פנימית יחד עם ניסיון כיבוש.
וילהלם השני שלח לקרוגר מברק עידוד על ניצחונו ובריטניה ראתה זאת כקריאת תיגר ולפיכך ראתה בריטניה במלחמה בבורים ניצחון לא רק עליהם כי עם מכה ניצחת גם על וילהלם השני.
מלווים באינטרסים אילו יחד עם השאיפה להפיק רווחים מהמחצבים היקרים באזור, פתחו הבריטים במלחמה.
תחילה נחלו הבורים ניצחונות הודות לטופוגרפיה המוכרת להם ולרוח הפטריוטיות שליוותה אותם.
אולם בהמשך חל מהפך ובריטניה החלה לנחול ניצחונות.
בסופו של דבר, לאחר תגבור הכוח הצבאי הלוחם ושימוש בריטי באמצעים אכזריים שכללו מחנות הסגר לנשים וילדים, שימוש בתאי גזים ועינויים קשים כלפי השבויים הבורים הסתיימה מלחמת הבורים ב-1902 בניצחונה של בריטניה.
אִימְפַּקְט פַקְטוֹר (Impact Factor או גורם ההשפעה) הוא מדד להערכת מידת חשיבותם של כתבי עת מדעיים על בסיס מספר הציטוטים של מאמר.
ככל שגורם ההשפעה גבוה יותר כך עולה יוקרתו של כתב העת.
למדד יש גם השפעה על ההערכה האקדמית של חוקרים: חוקר המפרסם בכתב עת בעל גורם השפעה גבוה יותר, יקבל הזדמנויות רבות יותר בקריירה שלו.
כמו כן משמש המדד ספרנים לקבלת החלטות בכל הקשור לרכש של כתבי עת.
המדד מחושב מדי שנה מאז 1960 על ידי המכון למידע מדעי (ISI), שמפרסם את התוצאות ב"Journal Citation Reports" (JCR) בשתי מהדורות (מהדורת מדע ומדעי החברה).
המדד נסמך על שני בסיסי נתונים, "Social Sciences Citation Index" (עבור מדעי החברה) ו"Science Citation Index" (עבור רפואה, הנדסה ומדעי הטבע).
שני המאגרים, הידועים גם בשם Web of Science, מכסים למעלה מ-33,000 כתבי עת מכ-60 מדינות.
הדירוג מחושב על פני תקופה של שלוש שנים.
כמו כן הוא מחושב ביחס למספר הכולל של המאמרים שפורסמו בכתב העת.
לדוגמה, האימפקט פקטור לשנת 2003 לכתב עת X יחושב כך:
הוא מספר הפעמים שמאמרים שפורסמו בכתב העת בשנים 2001–2002 צוטטו בכתבי עת הכלולים באינדקס 2003.
הוא מספר המאמרים "בני ציטוט" ("citable items", כלומר מאמרים, ביקורות או הערות) הכולל שפורסמו בכתב העת בשנים 2001–2002.
האימפקט פקטור של כתב העת לשנת 2003 יהיה .
המדד הוא תלוי-תחום, ואינו אבסולוטי.
לדוגמה, אחוז הציטוטים בשנתיים הראשונות לקיומו של מאמר ביחס לסך הציטוטים שיקבל המאמר במהלך חייו נע בין 1-3 אחוזים במתמטיקה ופיזיקה ל-5-8 במדעים הביולוגיים.
משום כך הוא משמש בעיקר בתחום מדעי הטבע והרפואה.
עיתונים רפואיים מקבלים לרוב ערכים גבוהים במיוחד.
כך למשל, מתגאה ה-New England Journal of Medicine באימפקט פקטור של 52, בעוד שמספר כתבי עת המתמחים בתחומים מסוימים מקבלים מדד נמוך מ-5.
שלושת כתבי העת, Nature ,Science ו-cell נחשבים ליוקרתיים.
בשנת 2011 האימפקט פקטור של Nature היה 52,
של Science היה 49 ושל cell היה 32.
מבקרי המדד, בהם ד"ר יוג'ין גארפילד ממציא המדד, טוענים כי נעשה בו שימוש לא נכון ולעיתים גם מניפולטיבי.
בין היתר נטען שחלון הזמן עליו מבוסס המדד הוא קצר מדי ותלוי תחום - במיוחד במחקר חלוצי, שהחשיבות שלו עשויה להתברר רק לאחר מספר שנים.
חברת תומסון רויטרס, הבעלים הנוכחיים של המכון המפרסם את המדד, קראה לקהילה האקדמית בין היתר שלא להשתמש במדד לשם הערכת איכות חוקרים, וכן שלא להשוות בין כתבי עת שלא מאותה קטגוריה.
בנוסף, מחקרים אחדים טענו שכתבי עת המפרסמים מאמרים בגישה פתוחה, זוכים לציטוטים בשיעור גבוה יותר.
במקביל לביקורות נוצרו מדדים חדשים למטרות שונות כגון: h-index, מדד ה–SRI, ומדדים נוספים שנועדו להערכת כתבי עת כגון Eigenfactor.
אחד הביטויים של מניפולציות במדדים מבוססי ציטוטים הוא ציטוט בכפייה: הוא מתרחש כאשר עורכים של כתבי עת אקדמיים מאלצים מחברי כתבי יד להוסיף ציטוטים לכתב העת המפרסם, או למאמרים שפרסם העורך, למרות שאין הם תורמים לכתב היד.
בסוף 2019, הודיעה ההוצאה לאור אלסוויר שהיא חוקרת מאות מקרים של ציטוט בכפייה.
בתחילת 2020, כתב העת nature פרסם מקרה שבו עורך אילץ מחברים להוסיף עשרות ציטוטים למאמרים שלו, במשך שנים רבות.
העובדה שמחברים רבים כל-כך שיתפו פעולה עם העורך, במשך זמן רב כל-כך, זעזעה את הקהילה האקדמית.
אימפרבה היא חברת אבטחת מידע ישראלית, העוסקת בפיתוח תוכנה להגנה על ארגונים מפני גורמים עוינים.
נכון לשנת 2017 מעסיקה החברה כ-1,000 עובדים, בעלת 4,800 לקוחות ומעל ל-500 שותפים עסקיים ב-90 מדינות ברחבי העולם.
משרדיה הראשיים נמצאים בעיר רדווד שורס (Redwood Shores) שבמדינת קליפורניה, ארצות הברית.
החברה נוסדה בשנת 2002 על ידי שלמה קרמר, עמיחי שולמן ומיקי בודאי ונקראה בשם "וובקוהורט" (Webcohort).
במהלך שנת 2002 הכריזה החברה על מוצר בשם SecureSphere WAF המהווה חומת אש לאפליקציות מקוונות ומיועדת לניטור, דיווח וחסימה של תשדורות HTTP מגורמים עוינים.
בשנת 2004 החליפה החברה את שמה לאימפרבה (Imperva) וכמו כן גם את הלוגו והמיתוג שלה.
בשנת 2009 הקימה החברה את חברת הבת אינקפסולה (Incapsula) שסיפקה פתרונות ומוצרים מבוססי ענן וכלים למניעת התקפות מניעת שירות מבוזרת (DDOS).
בשנת 2011 הונפקה אימפרבה ב-NYSE, הבורסה של ניו יורק.
בשנת 2014 הודיעה אימפרבה על רכישת Tomium Software האמריקאית וחברת SkyFence הישראלית.
במהלך 2017 מכר קרמר את החזקותיו (6.8%) בחברה תמורת 90 מיליון דולר.
ביולי 2018 הודיעה אימפרבה על רכישת חברת אבטחת המידע האמריקאית פרבוטי (Prevoty) תמורת כ-140 מיליון דולר.
באוקטובר 2018 הודיעה אימפרבה שתירכש על ידי קרן תמורת 2.1 מיליארד דולר, והרכישה הושלמה בינואר 2019, כאשר החברה נמחקה מהמסחר בבורסה והפכה להיות בבעלות פרטית.
ביולי 2023 רכשה קבוצת תאלס את אימפרבה תמורת 3.6 מיליארד דולר.
Web Application Firewall - חומת אש לאפליקציות מקוונות ומיועדת לניטור, דיווח וחסימה של תשדורות מגורמים עוינים.
Database Activity Monitoring - ניטור וניתוח של פעילות מסדי נתונים הפועלת באופן עצמאי ממערכת ניהול מסדי הנתונים (DBMS).
נפת אימפריה (באיטלקית: Provincia di Imperia) היא נפה במחוז ליגוריה שבאיטליה.
היא משתרעת על שטח של
בירתה של הנפה בעיר אימפריה.
הנפה גובלת בנפת קונאו במחוז פיימונטה בצפון ובנפת סאבונה במזרח ובצרפת במערב, בדרום נפת אימפריה גובלת בים הליגורי.
יישובים בנפת אימפריה בתחומי הריביירה האיטלקית
אימפריה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה מוזיקלית שעלתה לשידור ב-7 בינואר 2015 ברשת פוקס.
יוצרי הסדרה הם לי דניאלס ודני סטרונג, ומככבים בה טרנס הווארד וטראג'י פ.
עלילת הסדרה מתרחשת בניו יורק ומתמקדת בחברת תקליטים ובידור מסוגת מוזיקת היפ הופ, "אימפריה בידור", ובדרמה בין בני משפחת המייסדים כשהם נלחמים על השליטה של החברה.
לסדרה 6 עונות, כאשר העונה האחרונה עלתה לשידור ב-24 בספטמבר 2019 כללה 18 פרקים והסתיימה ב-21 באפריל 2020. בישראל שודרה הסדרה בערוץ yes Drama HD.
הסדרה עוקבת אחרי ראש אימפריית מוזיקה, ששלושת בניו ואשתו לשעבר נאבקים על המורשת שלו.
לושיוס ליון (טרנס הווארד) הוא אישיות רבת כוח והשפעה בסצנת ההיפ הופ ומנכ"ל חברת "אימפריה בידור", סוחר סמים לשעבר ששלטונו בחברה מעולם לא התערער.
לושיוס מגלה שהוא חולה במחלת ה-ALS שעתידה להרוג אותו בתוך שלוש שנים, והוא נאלץ לבחור ולהכתיר את אחד משלושת בניו, שימשיך להנהיג את האימפריה ואת המשפחה.
שחקן/שחקניתדמותעונה123456טרנס הווארדלושיוס ליון colspan="6" טראג'י פ.
קלסיג'ף קינגסליcolspan="2" ויויקה איי פוקסקנדיס הולוואי-מייסוןמשנהמטה גולדינגטרי ליוןמשנהמריודבוןמשנהקתרין סימוןטרז'רמשנהווד האריסדיימון קרוסמשנהקיאנדרה ריצ'רדסוןיאנה קרוס
לושיוס ליון (טרנס הווארד): סוחר סמים לשעבר שהפך לאיל היפ הופ ומנכ"ל "אימפריה בידור", שחייו מתחילים להתפרק לאחר שחטאי העבר שלו חוזרים לרדוף אותו כשהוא מאובחן במחלת ה-ALS.
ללושיוס יש ארוסה, אניקה, אבל אשתו לשעבר, קוקי, מתכוונת להפריד ביניהם.
הנסון): אשתו לשעבר הבוטה של לושיוס ואמם של שלושת בניו, שריצתה 17 שנים בכלא על סחר בסמים.
היא רואה את עצמה כקורבן עולה ל"אימפריה בידור", אותה הקימה יחד עם לושיוס, אבל אז לקחה את האשמה על הסחר בסמים שמימנו את הקריירה המוקדמת של לושיוס.
עם חזרתה מהכלא היא נחושה בדעתה לאחד את משפחת ליון בחזרה ולהשיב את חלקה מ"אימפריה בידור".
אנדרה ליון (טריי ביירס): הבן הבכור של משפחת ליון ומנהל הכספים הראשי של "אימפריה בידור".
הוא משכיל בוגר וורטון, צמא לכוח וסובל מהפרעה דו-קוטבית.
הוא נשוי לרונדה, אותה הכיר בקולג'.
הוא מתכנן לנהל את "אימפריה בידור", אך נמצא במאבק על הכיסא העליון עם אחיו הצעירים.
נכנס לכלא לאחר שהרג את אניקה.
ג'מאל ליון (ג'סי סמולט): הבן האמצעי ו"כבשה שחורה" של משפחת ליון, זמר-יוצר הומוסקסואל מוכשר שמתעב את ההיבט הארגוני של תעשיית המוזיקה ומנוכר מאביו ההומופוב.
ג'מאל נחשב לבן האהוב של קוקי ויש לו מערכת יחסים חזקה עם אחיו חאקים.
חאקים ליון (בריישר גריי): הבן הצעיר והאהוב של לושיוס שאובססיבי לתהילה וכוכב היפ הופ במגמת עלייה.
חאקים מתחיל למצוא רגשות לאמו, קוקי, ומנהל מערכת יחסים טובה עם אחיו ג'מאל.
מאהב לשעבר של קמילה, ובן זוגה של טיאנה בעוד הם מגדלים שני ילדים.
אניקה קלהון (גרייס גילי): ראש "אימפריה בידור" לשעבר שהייתה אחראית על הפיתוח האמנותי של האמנים החתומים בחברת התקליטים והארוסה לשעבר של לושיוס.
לקוקי ולאניקה יש סלידה קיצונית זו לזו וקוקי לרוב לועגת לה.
אניקה נכנסת להריון מחאקים, מולידה את בלה ובעונה הרביעית תובעת משמורת על הילדה.
גורמת למוות של רונדה, ולאחר מכן מוצאת את מותה גם היא על ידי אנדרה.
ורנון טרנר (מאליק יובה): חברו הוותיק והשותף העסקי של לושיוס, ויו"ר של "אימפריה בידור".
רונדה, אשתו של אנדרה הורגת אותו בשל הגנה עצמית.
רונדה ליון (קייטלין דאבלדיי): אשתו של אנדרה הצמאה לכוח.
הכירה את אנדרה בוורטון, שמאז הם ביחד, נכנסה להריון אך איבדה את הילד כאשר נפלה במדרגות, ובסוף העונה השנייה נפלה למוות מגג בניין.
בעונה השלישית והרביעית מופיעה כזיכרון ישן ודמיון של אנדרה.
פורשה טיילור (טרונדה ג'ונס): העוזרת האישית של קוקי, שלרוב לא זוכה להערכה ממנה ומושפלת על ידה.
בקי ויליאמס (גבורי סידיבי): עוזרת מנהל של לושיוס ב"אימפריה בדיור".
בעונה הרביעית מקבלת קידום והופכת למנהלת אמנים, ונכנסת להריון מאחד האמנים, ג'י פאפה.
טיאנה בראון (סרייה מקנייל): אמנית החתומה ב"אימפריה בידור" והחברה של חאקים, שעוזרת לו לגדל את בלה בזמן שאניקה בכלא.
שיין ג'ונסון (אקזיביט): חבר טוב של לושיוס מהעבר אך עדיין יש ביניהם משקעים.
נכנס ל"אימפריה בידור", מחתים שם את האחיינית שלו, והופך למחזיק של 25% מן המניות ב"אימפריה בידור".
ת'ירסטי (אנדרה רויו): עורך דין, שנראה מוזנח, אך טוב מאוד בעבודתו ונהפך ליד ימינו של לושיוס.
קרול הולוויי (טאשה סמית'): אחותה הקטנה של קוקי מפילדלפיה, פנסילבניה.
קרול הייתה מכורה לסמים, עברה שיקום והחלה לעבוד אצל משפחת ליון בסוכנות החדשה.
קנדיס (ויויקה איי פוקס): אחותה הגדולה המחונכת והשיפוטית של קוקי.
יש לה בן עם התפרצויות זעם שמכה אותה על בסיס יומי עד שקוקי מתערבת.
מרקוס "באנקי" ויליאמס (אנתוני מקיי): בן דודה של קוקי שנהרג על ידי לושיוס לאחר שסחט ממנו מיליונים (עונה 1)
קמילה מרקס (נעמי קמפבל): מעצבת אופנה והמאהבת לשעבר של חאקים.
בעונה השנייה חוזרת כבת הזוג של מימי וייטמן, הורגת אותה, ומתאבדת.
מייקל סנצ'ס (רפאל דה לה פואנטה): שף, וחבר לשעבר של ג'מאל, שבוגד בו בעונה השנייה.
ליאה ווקר (קלי רולנד): אמו המנוחה של דווייט ווקר (הידוע כלושיוס ליון), סבלה מהפרעה דו-קוטבית ונפטרה כאשר לושיוס היה בן תשע.
מלקולם דה-ווקס (דרק לוק): ראש האבטחה ב"אימפריה בידור".
בינו לבין קוקי התפתח רומן קצר וחולף, ואפילו התפטר מאימפריה בשבילה.
מימי וייטמן (מריסה טומיי): מיליארדרית של פורבס, הון סיכוניסטית, ולסבית שמתחילה להתערבב בדרמה של משפחת ליון.
לאז דלגאדו (אדם רודריגז): ראש האבטחה החדש והמאהב של קוקי, ומסתבר שעבדה עליה כל הזמן כדי לסחוט ממנה כסף.
פרידה גטס (Bre-Z): ראפרית והפרויקט החדש של לושיוס, מה שהופך אותה ליריבתו של חאקים.
לאחר שמגלה כי לושיוס הרג את אביה, לוקחת אקדח ויורה בו, אך הכדור פוגע בג'מאל.
ג'וליאנה (ניה לונג): אישה מעברו של לושיוס שגנבה ממנו 10 מיליון דולר.
חוזרת ונהפכת לבת זוגו של לושיוס והופכים למנהלים של בית הקזינו החדש בוגאס, עד שלושיוס בוגד בה.
אדי ברקר (פורסט ויטאקר): מפיק מוזיקלי וחבר טוב של משפחת ליון.
לאחר שמפסיד את כל רכושו, מצטרף ל"אימפריה בידור", ומשתלט על החברה.
קלאודיה (דמי מור): אחות מוסמכת עם טראומה נפשית שכפופה ללושיוס כדי לעזור לו בשיקום שלו לאחר הפיצוץ.
אך לושיוס וקוקי משחררים אותה מעבודתה, והיא חוטפת את לושיוס מבית החולים, עד שלבסוף נעצרת.
פמלה רוז (טייונה פאריס): שוטרת במשטרת לוס אנג'לס, שמנהלת רומן עם אנדרה במטרה לגלות פרטים על הפיצוץ של המכונית.
לאחר מאבק שלה ושל אנדרה, היא נהרגת.
בסופו של דבר מסתבר שאנדרה דמיין אותה כל הזמן הזה.
פומה (קובה גודינג ג'וניור): חבר טוב מהעבר של קוקי ולושיוס.
קוקי הולכת אליו ומבקשת שיכתוב לג'מאל שיר.
סוכנת הארלו קרטר (נלה גורדון): סוכנת FBI שעובדת עם קוקי.
אל דאלאס (קורטני לאב): כוכבת רוק עטורת אלבומי פלטינה והאמן הראשון שהוחתם באימפריה בידור, סוחרת סמים שנאבקת בהתמכרותה לסמים.
אוליביה ליון (רייבן סימון): אשתו לשעבר של ג'מאל, ואמה של ילדה קטנה שעלולה להיות בתו של ג'מאל.
דלפין (אסטל): מוזיקאית ש"אימפריה בידור" מנסה להחתים, ומבצעת דואט עם ג'מאל.
אנג'י (מרי ג'יי בלייג'): אישה מעברו של לושיוס.
בילי ברטי (ג'אד נלסון): בעליה של חברת התקליטים "קרידמור בידור" ויריבו של לושיוס שפיקח על השנים המוקדמות של קריירת המוזיקה של לושיוס וגנב לו קרדיטים על השירים הראשונים שלו.
מקנייט (לודאקריס): סוהר בבית הסוהר של לושיוס, ומתנכל אליו בכל הזדמנות.
פרנק גדרס (כריס רוק): גנגסטר שעבד פעם עם לושיוס וקוקי, ולאחר שקוקי הלשינה עליו, נכנס לכלא עם לושיוס ומאיים על לושיוס ומשפחתו.
לבסוף מוצא את מותו על ידי לושיוס בבית הכלא (עונה 2)
מישל וייט (ג'ניפר הדסון): מטפלת במוזיקה וזמרת גוספל של הכנסייה שעוזרת לאנדרה להתמודד עם הפרעתו הדו-קוטבית.
ולושיוס, כנקמה מחתים את מישל ל"אימפריה בידור".
ולנטינה גלינדו (בקי ג'י): זמרת, וסטוץ לשעבר של חאקים.
ג'יימסון האנטרופ (ויליאם פיכטנר): מפיק מוזיקלי-הומוסקסואל שעוזר לג'מאל כנגד רוחו של לושיוס.
פייפר אולורי (רוזי אודונל): אסירה לשעבר בכלא עם קוקי, ובעלת מאפייה.
סקיי סאמרס (אלישה קיז) זמרת מפורסמת שמבצעת דואט עם ג'מאל, ומתפתח ביניהם רגשות שלבסוף הם מתנשקים.
קיטי (מריה קארי): כוכבת על שעובדת עם ג'מאל.
הלן וון וייט (ג'ינה גרשון): מעצבת אופנה, דיווה שמשתפת פעולה עם "אימפריה בידור".
שרלוט פרוסט (אווה לונגוריה): מנכ"לית מועצת ההימורים של לאס וגאס, שעוזרת ללושיוס וג'וליאנה לקבל אישור לפתוח קזינו של "אימפריה בידור".
נסחטת על אנדרה שלא תיתן להם את האישור.
שרלוט בראון (קווין לטיפה): מנהלת אמנים שמגיעה לבקש עזרה מלושיוס, אך זה לא זוכר אותה.
רנה (אלפרה וודארד): אימה השתלטנית של קוקי.
הווארד, הנסון וסידיבי צילמו את הפיילוט בשיקגו במרץ 2014. ב-6 במאי 2014, בחרה רשת פוקס ב"אימפריה" לשידור בתקופת הטלוויזיה 2014–2015. ב-19 בנובמבר, אושר כי פרק הפיילוט ישודר בבכורה ב-7 בינואר 2015, אחרי הבכורה של העונה ה-14 של "אמריקן איידול".
המפיקים בפועל הם בריאן גרייזר, דניאלס, סטרונג ופרנקי קלפו.
הסדרה נכתבה על ידי סטרונג, ודניאלס, שהיה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
אימפריה היא הסדרה הראשונה שביים דניאלס.
על פי סטרונג, הסדרה מבוססת בחלקה על המחזה "המלך ליר" של ויליאם שייקספיר ו"אריה בחורף" של ג'יימס גולדמן; דניאלס גם הודה שלסדרה יש השפעה חזקה מאופרת הסבון המצליחה של ABC, "שושלת".
הווארד לוהק לתפקיד הראשי ב-19 בפברואר 2014. הנסון קיבלה את התפקיד הנשי הראשי ב-26 בפברואר, וג'סי סמולט לוהק לתפקיד ראשי.
הווארד והנסון כיכבו בעבר יחד כמאהבים בסרט "מלחמות הראפ", וכיכבו בסרט "ארבעה אחים" משנת 2005. ב-10 במרץ, סידיבי, שבעבר עבדה עם דניאלס בסרט "פרשס", לוהקה לתפקיד משני בתור בקי, העוזרת של לושיוס.
טריי ביירס וגרייס גילי לוהקו לתפקידים רגילים, בעוד בריישר גריי ומאליק יובה לוהקו לתפקידים ראשיים.
קורטני לאב התווספה לצוות השחקנים ב-23 באוקטובר.
נעמי קמפבל לוהקה לתפקיד משני ב-29 בספטמבר.
ב-2 ביוני 2015, הוכרז כי אדם רודריגז יצטרף לצוות השחקנים בעונה השנייה בתור לאז דלגדו, מאהב פוטנציאלי לקוקי.
לאחר שדניאלס מצא את השחקנים הראשיים שלו, הוא החל לחפש מפיק על מנת לעצב את המוזיקה לסדרה.
מכיוון שטעמו המוזיקלי והרצונות שלו היו קצת מיושנים מדי לסדרה, התייעץ דניאלס עם אנשים שחשב שיוכלו לתת לו קצת יותר תובנה, ילדיו.
על פי הצעתו של בנו ובתו, דניאלס פנה למפיק העל טימבלנד, שיצר להיטים עם כמה מאמני הפופ הגדולים בעולם ביניהם מיסי אליוט, מדונה, ברנדי, ג'סטין טימברלייק, ג'יי-זי, נלי פורטדו ואליה.
פרק הפיילוט לבד מורכב מ-12 שירים.
קולומביה רקורדס יוציאו פסקולים שבועיים של אימפריה בחנות של iTunes, אותה אסטרטגיה ששומשה לסדרה "Glee".
במאי 2015, הכריזו פוקס כי הזמר ני-יו יכתוב שירים עבור העונה השנייה של הסדרה, יחד עם טימבלנד.
אמנים רבים השתתפו בהופעות אורח, ביניהם ניתן למנות את ריטה אורה, פיטבול, סנופ דוג, ג'ייסון דירולו אלישיה קיז ועוד רבים אחרים.
חברת התקליטים קולומביה רקורדס הוציאה את הפסקול הרשמי של העונה ב-10 במרץ 2015. הפסקול מורכב מ-11 שירים וגרסת הדלוקס מורכבת מ-18 שירים, כל השירים בוצעו בסדרה.
נכון לאוקטובר 2015, מכר האלבום מעל ל-439,000 עותקים בארצות הברית בלבד.
פסקול תאריך יציאה פורמט חברת תקליטים מהדורהעונה 1 10 במרץ 2015 CD • הורדה דיגיטלית קולומביה רקורדס רגילה • דלוקסעונה 2 (Vol.
עונה משבצת שידור פרקים בכורה סיום ממוצע צופים
"אימפריה" זכתה לביקורות חיוביות ממבקרים.
השבחים הופנו לצוות השחקנים, במיוחד להווארד והנסון, למוזיקה, לכתיבה, לכיוון, ולכובד הדרמטי של הסדרה, המביא נושאים חברתיים מודרניים לעלילה.
הבכורה של הסדרה דורגה כבכורה המדורגת ביותר של רשת פוקס בשלוש השנים האחרונות.
נתוני הצפייה גדלו ברציפות; "אימפריה" היא הסדרה היחידה בלפחות 23 השנים האחרונות שהגדילה את נתוני הצפייה משבוע לשבוע בחמשת הפרקים הראשונים.
הסדרה ממשיכה להגדיל את נתוני הצפייה עם שאר הפרקים.
הפרקים של הסדרה זכו גם לצפיות רבות ב-VOD ושירותי הזרמה אחרים.
נכון לפרק הסיום של העונה הראשונה, עקפה הסדרה את "המפץ הגדול" בתור התוכנית המתוסרטת המדורגת ביותר בתקופת עונת הטלוויזיה 2014–2015. פרק הסיום הראשון הוא גם פרק הסיום הנצפה ביותר מאז מאי 2005, כש"האנטומיה של גריי" סיימה את עונתה הראשונה.
שנה פרס קטגוריה מועמד תוצאה2015פרסי המכון הסרטים האמריקאיעשרת סדרת הטלוויזיה הטובות ביותר"אימפריה"פרסי ה-BETהשחקן הטוב ביותר טרנס הווארד ג'סי סמולט השחקנית הטובה ביותר טראג'י פ.
הנסון פרסי בחירת הקהל ה-42 סדרת דרמה אהובה "אימפריה" שחקן דרמה אהוב – טלוויזיה טרנס הווארד שחקנית דרמה אהובה – טלוויזיה טראג'י פ.
הנסון פרסי האמי לבידור בפריים טיים ה-67 שחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה טראג'י פ.
הנסון 2016 פרס גראמי הפסקול הטוב ביותר עבור מדיה חזותית Empire: Original Soundtrack from Season 1 פרסי גלובוס הזהב ה-73סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר – דרמה"אימפריה"השחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה – דרמהטראג'י פ.
הנסוןפרסי ה-NAACP Image אלבום מצטיין Empire: Original Soundtrack from Season 1 שיר מצטיין – עכשווי "Conqueror" מאת צוות השחקנית זוג, קבוצה או שיתוף פעולה מצטיין
אימפפונדו היא עיר בצפון-מזרח הרפובליקה של קונגו, המשמשת בירת מחוז ליקואלה.
באימפפונדו כ-20,000 תושבים והיא ממוקמת על גדות נהר אובאנגי (Oubangui) בגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כ-710 ק"מ מברזוויל.
בעיר יש שדה תעופה קטן המפעיל טיסות לבירה ברזוויל ולעיר בנגי שברפובליקה המרכז-אפריקאית.
אימפריאליזם אמריקאי הוא כינוי שניתן להשפעה הצבאית, הכלכלית והתרבותית אשר בידי ארצות הברית על מדינות אחרות בעולם.
השפעה זו הולכת יד ביד עם הפלישה האמריקנית אל תוך טריטוריות זרות ברחבי כדור הארץ.
רעיון "האימפריה האמריקנית" הפך נפוץ לראשונה במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית ה-11, ג'יימס ק.
פולק, אשר הוביל את ארצות הברית במלחמת מקסיקו-ארצות הברית ב-1846. מלחמה זו הובילה בסופה לסיפוחה של מדינת קליפורניה וטריטוריות אחרות בדרום-מערב צפון אמריקה באמצעות הסכם גואדלופה אידלגו ורכישת גדסדן.
האימפריאליזם המודרני הייתה תקופה של קולוניאליזם שנמשכה בעיקר במהלך המאות ה-19 וה-18, במהלכה השתלטו מעצמות אירופאיות, וכן ארצות הברית ויפן על שטחים מעבר לים וביצעו תהליך קולוניזציה, התיישבות והקמתן של מערכות שלטוניות שמטרתן לנשל את האוכלוסייה הילידה של הטריטוריות הכבושות ממשאביה, וכן לבסס שליטה אידאולוגית ודמוגרפית אימפריאליסטית בטריטוריות הכבושות.
דוגמה קנונית של האימפריאליזם המודרני היא הקולוניזציה של יבשת אוסטרליה בידי האימפריה הבריטית החל מהמאה ה-16 ואילך.
אמריקניזם, או אקספציונליזם אמריקני, היא תאוריה הגורסת כי ארצות הברית מאכלסת נישה נפרדת בין אומות העולם מבחינת האני מאמין הלאומי שלה, התפתחותה ההיסטורית, מוסדותיה הפוליטיים והדתיים ומקורותיה.
אמריקניזם הוא רעיון נפוץ ואמונה רווחת בקרב האוכלוסייה האמריקנית, אך תוקפו, כשרותו וכן השלכותיו הם נושאים שנוים במחלוקת.
אמריקנים רבים הם שותפים לרעיון האקספציונליזם שלא במתכוון.
זאת כאשר הציבור אמריקני מצדיק את מדיניות החוץ של האומה האמריקנית אך ורק על בסיס תמיכה בהתקדמותה הכלכלית של ארצות הברית וכן כהגנה על הרעיון לפיו התערבות אמריקנית באומות וטריטוריות מעבר לים מהווה קידום של זכויות האדם.
באמריקה, וכן במדינות אשר נמצאות בתחום מעגל ההשפעה שלה, האומה האמריקנית נתפסת כנושאת הלפיד בתחום זכויות האדם, וכן כחזית ההגנה הגלובאלית עליהן.
בעקבות תפיסה זו, פלישות אמריקניות לטריטוריות זרות או התערבות כלכלית ופוליטית במדינות כגון קובה והפיליפינים, התקבלו באהדה ותמיכה רבה בקרב הציבור האמריקני, בעוד שנתקלו לרוב בהתנגדות ציבורית במדינות המעורבות.
אימפריאליזם לשוני מתייחס להעברת שפה דומיננטית לאנשים אחרים.
מאחר ששפה היא חלק מתרבות, אימפריאליזם לשוני מופיע רבות בהקשר לאימפריאליזם תרבותי.
מאז שנות ה-90 המוקדמות, חוקרים מתחום הבלשנות השימושית מצאו עניין באימפריאליזם לשוני.
בפרט, הספר אימפריאליזם לשוני (Linguistic Imperialism), שנכתב ב-1992 על ידי החוקר רוברט פיליפסון (Robert Phillipson), הוביל לדיון ניכר ביתרונותיו וחסרונותיו של האימפריאליזם הלשוני.
פיליפסון מצא הוקעות של האימפריאליזם הלשוני עוד מן התקופה של הביקורת הנאצית על המועצה הבריטית, וניתוח סובייטי של השפה האנגלית כשפה של קפיטליזם גלובלי ושליטה גלובלית.
פיליפסון מגדיר אימפריאליזם לשוני של האנגלית בתור: "השליטה המוכרזת והנשמרת על ידי הממסד והחיקוק המתמשך של אי-שוויון מבני ותרבותי בין אנגלית לשאר השפות".
התאוריה של פיליפסון תומכת בתפיסה של ההתפשטות ההיסטורית של השפה האנגלית בתור שפה בינלאומית והדומיננטיות המתמשכת שלה במיוחד באזורים פוסטקולוניאליים כגון הודו, פקיסטן, אוגנדה, זימבבואה וכו', אך גם באזורים נאו-קולוניאליים כגון יבשת אירופה.
פיליפסון עושה שימוש בתאוריה האימפריאליסטית של יוהאן גלטונג, התאוריה החברתית של אנטוניו גראמשי ובמושג ההגמוניה התרבותית.
נושא מרכזי בתאוריה של פיליפסון הוא מורכבותו של תהליך ההגמוניה.
מורכבותו של תהליך זה, לפי פיליפסון ממשיכה לתמוך ביתרון שיש לשפה האנגלית בעולמנו כיום.
כך גם הספר של פיליפסון מנתח את הרטוריקה שהמועצה הבריטית עושה בה שימוש כדי לקדם את השפה האנגלית.
פיליפסון דן בעקרונות מפתח של אנגלית בבלשנות שימושית והמתודולוגיה של הוראת השפה האנגלית (ELT), על פי עקרונות אלה:
אנגלית נלמדת בצורה הטובה ביותר בצורה חד-לשונית.
המורה האידיאלי הוא הדובר הילידי.
לימוד מוקדם של אנגלית יוביל לתוצאות טובות יותר בלימוד השפה.
ככל שאנגלית תלמד יותר כך הדבר יוביל לתוצאות טובות יותר בלימוד השפה.
אם נעשה שימוש רב בשפות אחרות, כך הדבר יוביל לירידה בסטנדרטים של האנגלית.
על פי פיליפסון מקדמי האנגלית (ארגונים כגון המועצה הבריטית, קרן המטבע הבינלאומית ואת הבנק העולמי, אך גם בין היתר בתי ספר באנגלית), עושים שימוש בשלושה סוגים של טיעון:
טיעונים מהותיים/פנימיים - אשר מתארים את השפה האנגלית בתור עשירה, אצילית, מעניינת ומטעם השגחה עליונה.
טיעונים כאלה נוטים לטעון מה האנגלית "כן" ומה שפות אחרות "לא".
טיעונים אלו נוטים לטעון מהי השפה האנגלית לעומת מה שפות אחרות אינן.
"טיעונים חיצוניים" - אשר מציינים כי האנגלית היא מבוססת, כלומר בעלת דוברים רבים, ובעלת מורים מיומנים ושפע של חומר לימודי.
"טיעונים פונקציונליים" - אשר מדגישים את תועלתה של האנגלית כשער לעולם.
טיעונים אחרים בעד השפה האנגלית הם:
תועלת כלכלית - האנגלית מאפשרת לאנשים לתפעל טכנולוגיה.
פונקציה אידאולוגית - האנגלית מייצגת את המודרנה.
סטטוס - האנגלית מסמלת את התקדמות ועליונות החומר.
נושא נוסף בעבודתו של פיליפסון הוא אפליה על רקע של שפה (linguistic discrimination-linguicism) - סוג של דעה קדומה שמובילה לכך ששפות בסכנת הכחדה הופכות לנכחדות או מאבדות את מעמדן האזורי בשל עלייתה וחשיבותה של האנגלית.
דוגמאות לאימפריאליזם לשוני של אנגלית ושפות אחרות
ב-1976 ילדים שחורים מבית ספר בסווטו מחו על כך ששפת ההוראה בבית ספרם היא באפריקאנס, אשר קודמה בכוח על ידי רשויות האפרטהייד בעקבות הסירוב הגדל של האוכלוסייה השחורה לדבר בה.
ההסבר למחאה שלהם היה שעל ידי מתן גישה רק למשאבים באפריקאנס ממשלת דרום אפריקה יכולה לשלוט בהם באופן הדוק יותר כאשר הגישה לשפה גלובאלית (אנגלית), סגורה בפניהם.
176 ילדים מתו בשביל הזכות ללמוד בשפה האנגלית.
ההתקוממות הייתה נקודת מפנה שנים מאוחר יותר בהדחת האפרטהייד.
תופעה דומה התעוררה בזמנים שונים, במיוחד באזורים קולוניאליים או באזורים בהם תרבות דומיננטית ביקשה לאחד את האזור תחת שליטתה.
באימפריה הרומית, לטינית — במקור שפת אזור מוגבל במרכז איטליה - בתחילה נכפתה על שאר איטליה, ומאוחר יותר על חלקים גדולים של אירופה, הדבר הוביל לעקירה של שפות מדוברות באותם האזורים.
באפריקה הרומית, לטינית הייתה דומיננטית עד שהיא והשפות הילידיות נעקרו על ידי הערביזציה.
באופן דומה, גם אנטוליה הייתה מגוונות מבחינה לשונית, כאשר היא נשלטה על ידי מדינות ילידיות קטנות.
תחת האימפריות הפרסית וההלניסטית, השפות של הכובשים הפכו לשפות הדומינטטיות.
השפות הילידות של אנטוליה נעלמו.
באזור המזרח הרחוק, אפריקה ודרום אמריקה, שפות אזוריות הוחלפו, או מוחלפות בכפייה או על ידי דחיקתן לשוליים על ידי השפה של התרבות הדומיננטית.
למשל טיבטית וניבים אחרים של השפה הסינית נדחקים על ידי סינית מנדרינית, אינא ו-Ryukyuan על ידי היפנית, קצ'ואה על ידי ספרדית, שפות מאליו-פולינזיות על ידי המלאית, שפות פיליפיניות על ידי פיליפינית/טגלוג וכן הלאה.
כך גם תהליך הערביזציה מחק שפות ילידיות רבות בצפון אפריקה והגביל את השימוש בקופטית רק למטרות קדושה.
השפה האנגלית במהלך ימי הביניים הייתה אובייקט של האימפריאליזם הלשוני של השפה הצרפתית, במיוחד בעקבות הכיבוש הנורמני.
במשך מאות שנים, צרפתית או אנגלו-נורמנית הייתה השפה של המינהל ולכן שפה בעלת סטטוס עליון יותר באנגליה.
הלטינית נותרה השפה של הכנסייה ושל הלמידה.
מילות השאלה רבות שמקורן בתקופה של השליטה הנורמנית באנגליה, בימינו אינן ניתנות להבחנה על ידי רוב דוברי האנגלית ממילים שמקורן הוא גרמני.
אם כי, מילות השאלה מתקופות מאוחרות יותר שמקורן הוא לטיני או צרפתי, הן לרוב בעלות צליל מתורבת יותר לדוברי אנגלית ילידיים.
בעקבות הקמתה של האימפריה הרומית הקדושה באזורים של גרמניה של ימינו ומרכז אירופה, השפה הגרמנית וניביה הפכו לשפה המועדפת של רבים מן האצולה באירופה-המרכזית.
עם רמות הצלחה משתנות, גרמנית התפשטה על פני רובה של מרכז ומזרח אירופה כשפה של מסחר וסטטוס.
מעמדה של גרמנית ירד עם סיומה של מלחמת העולם השנייה.
גם צרפתית ידועה בתור שפה של התפשטות טריטוריאלית.
בצרפת שפות כגון אוקסיטנית, ברטון, בסקית, קטלאנית וקורסיקאית במידה רבה נדחקות לשוליים.
תהליך זה, המכונה Francization, גורם לעיתים קרובות להתנגדות בקרב העמים הכפופים, ואף מוביל לדרישות לעצמאות קורסיקאית.
אימפריאליזם לשוני של הרוסית על הבלארוסית ניתן להבחין גם בבלארוס.
למשל מחלוקות על שמה של המדינה (בלארוס לעומת בלארוסיה) כמו גם במחלקות על האיות על שם הנשיא.
שעתוק באנגלית של אלכסנדר לוקשנקו ברוסית יהיה Alexander Lukashenko ואילו בבלארוסית הוא יהיה Alyaksandr Lukashenka.
טענותיו של פיליפסון יצרו דיון סוער בקרב חוקרים רבים.
אלן דייוויס, למשל, דמיין את רוח הרפאים של פיליפסון רודפת את המחלקה לבלשנות באדינבורו: "איספו את האשמים הקבועים", דייוויס זועק כדי לחשוף את כל אלו שרק העמידו פנים שהם מלמדים בלשנות יישומית אך למעשה הם זממו יחד עם המועצה הבריטית להשתלט על העולם.
עבור דייוויס, שתי תרבויות מאכלסות את האימפריאליזם הלשוני: הראשונה, תרבות של אשמה ("הקמת המושבות לא הייתה צריכה להתקיים"); השנייה, זו של ייאוש רומנטי ("אנחנו לא צריכים לעשות את מה שאנחנו עושים").
ראג'גופאלן הולך צעד רחוק יותר, וגורס כי ספרו של פיליפסון הוביל לתסביך אשמה בקרב מומחים להוראת האנגלית (ELT).
בנוסף טוען דייוויס כי טענותיו של פיליפסון ניתנות להפרכה: "מה אם הנשלט...
היה מעוניין לאמץ את השפה האנגלית ולהמשיך להשתמש בה?
כדי שתשובתו של פיליפסון תהיה לא ניתנת להפרכה הוא יטען שהם לא מעוניינת, לא יכולים להיות מעוניינים, מאחר שהם כבר שוכנעו כנד האינטרסים של עצמם." לפיכך נטען כי התאוריה של פיליפסון היא מתנשאת, במובן זה שהוא רואה מדינות מתפתחות כחסרות יכולת לקבל החלטות עצמאיות.
בהקשר של ניגריה, ג'וזף ביסונג (Bisong) גורס כי אנשים ב "פריפריה" משתמשים באנגלית בצורה עניינית—הם שולחים את הילדים שלהם לבתי ספר בשפה האנגלית דווקא מפני שהם רוצים שיגדלו להיות רב-לשוניים.
יתר על כן, ההנחה כי השפה האנגלית עצמה היא אימפריאליסטית הגיעה תחת התקפה.
הנרי וידוסון טען כי "יש סתירה מהותית ברעיון שהשפה עצמה מפעילה שליטה הגמונית: כלומר, אם זה היה המקרה, לעולם לא ניתן יהיה לאתגר שליטה שכזאת." בנוסף יש המפקפקים ברעיון כי קידום אנגלית בהכרח מוביל לירידת קרנן של שפות מקומיות.
הולבורו מציין כי "לא כל השפות האנגליות במרכז הן שליטות, כמו גם לא כל הדוברים בפריפריות מופלים לרעה באותה מידה." אנגלית אירית למשל, יכולה להיחשב כשפה שאינה דומיננטית אך משתייכת לשפות האנגלית המגוונות ב"מרכז".
לפיכך ניתן לראות שבעוד שאלו שמאמצים את גישתו של פיליפסון רואים בחירות שפתיות שנעשות תחת האימפריאליזם הלשוני בתור כפייה חיצונית, הצד השני רואה בחירות אלו בתור בחירות שנעשות על ידי אינדיבידואלים.