tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוב המלכודות הללו ישנה בריכת נוזלי עיכול בתחתיתן.
מלכודות נסגרות: מלכודות אלו בנויות משתי אונות עלה שנושאות שערות חישה.
כאשר הטרף נוגע בשערות אלו, נסגרות עליו האונות במהירות.
מלכודות יונקות: מלכודות אלו מצויות אצל צמחי הנאדיד והן עשויות להיות בתוך המים או באדמת בוץ.
הן בנויות משלפוחית זעירה שבה שורר תת-לחץ.
השלפוחית מצוידת בדלת הנפתחת כלפי פנים ושנושאת בצידה החיצון חיישנים.
גרוי החיישנים על ידי בעלי חיים זעירים מביא לפתיחה מהירה של הדלת, ואז - בזכות תת-הלחץ השורר במלכודת - המים נשאבים במהירות יחד עם בעל החיים.
אז נסגרת הדלת ואל השלפוחית מופרשים מיצי העיכול.
בשל פתיחת הדלת וסגירתה כהרף עין (כמה אלפיות שנייה) העניקו לנאדיד את התואר "הצמח בעל התנועה המהירה ביותר".
אחת החידות הקיימות באבולוציה היא כיצד הפתחו תכונות או איברים מורכבים כמו תעופה, עין מורכבת, יכולת לכידת חרקים על ידי צמחים טורפים ועוד.
למשל, תעופה דורשת שרירים מתאימים, נוצות או קרומים, מבנה גוף קל ואווירודינמי, ויכולת בקרה במוח.
סוגי מלכודות שונות של צמחים מחייבות שילוב של מספר מנגנונים שונים כגון מנגנון שילכוד את החרק ומנגון שיעכל אותו.
בביצות בארץ ישראל גדלו בעבר שני מינים מהסוג נאדיד:
עם ייבוש הביצות וייבוש החולה בשנות החמישים של המאה העשרים נכחדו מינים אלה יחד עם צמחי ביצה רבים אחרים, אך הנאדיד העדין התגלה מחדש בשנות השבעים בשריד הביצה האחרון בארץ - בקיבוץ גונן.
מניחים כי זרעיו הגיעו מחדש מאפריקה בעזרת עופות נודדים.
צמח טורף נוסף שגדל בעמק החולה בתקופות קדומות ונכחד עקב שינויי אקלים הוא האלדרובנדה המשולחפת(Aldrovanda vesiculosa) ממשפחת הטלליתיים.מאובנים שלו נתגלו באזור גשר בנות יעקב בצפון ישראל.
צמיד סרגל הוא צמיד אשר הורכב ממספר שכבות של רצועות מתכת גמישות אשר נאטמו בתוך כיסויי בד צבעוניים.
הצמיד מסוגל להתיישר, ובכך נוצר מתח בתוך רצועות המתכת הקפיציות.
כאשר מצמידים את הצמיד המיושר לזרוע הוא גורם לרצועות לקפוץ למצב קשתי ולהתלפף סביב פרק היד.
הצמיד היה פופולרי מאוד בקרב ילדים ובני נוער בסוף שנות השמונים ובשנות התשעים המוקדמות, והיה ניתן להשגה במספר רב של דגמים וצבעים.
הוא יצא בגרסאות מגוונות, כגון גרסה בלי ציפוי הבד ועם הדפס של סרגל מצידו האחד ולוח הכפל מצידו השני.
הגרסה הראשונית של הצמיד הומצאה ב-1983 על ידי סטיוארט אנדרס, מורה בבית ספר תיכון בוויסקונסין, ארצות הברית, לאחר שהתעסק בחתיכות מתכת שונות בחנות של אביו.
הוא הראה את המצאתו לפיליפ בארט, סוכן של ממציאי צעצועים, ובהמשך הופצו הצמידים בחנויות רבות וזכו לפופולריות.
דווחו מספר מקרים של פציעות בעקבות שימוש לא זהיר בצמידים.
צְמיג הוא מעטפת טבעתית וגמישה (המכילה גומי) העוטפת את החישוק בגלגלי כלי תחבורה.
באמצעות הצמיג, הכוח שמספק המנוע מומר לתנועה.
לצד זאת, הצמיג מספק לכלי הרכב אחיזת כביש, בולם זעזועים ומגן על החישוק.
סוליה - שכבת גומי בהיקף הצמיג, בעלת חריצים בחלקה החיצוני.
החריצים נועדו לשפר את פינוי המים שנמצאים על פני הכביש וכן לצנן אותו מן החום שנוצר עקב החיכוך בעת נסיעה.
דופן - שכבות הגומי החשופות בצידי הצמיג, בין החישוק לסוליה.
חלק זה הוא עיקר הצמיג, ומספק תמיכה במבנהו.
עקב - אזור המגע בין הצמיג לחישוק המורכב בעיקרו מחוטי פלדה המהדקים את הצמיג לחישוק.
הסימון הבסיסי המופיע על הצמיג הוא מידת הצמיג והחישוק.
האות R מציינת כי מבנה שלד הצמיג הוא רדיאלי.
לעיתים, קיימים סימונים נוספים על גבי הצמיג שמציינים, בין היתר, משקל נשיאה מרבי, מהירות נסיעה מרבית ותאריך ייצור.
צמיג בעל חתך נמוך או בעל חתך גבוה
ככל שחתך הצמיג נמוך יותר, פוחתת נוחות הנסיעה, כיוון שבצמיג ישנו פחות אוויר המשכך את הזעזועים.
עם זאת, מכיוון שהקיר הנמוך של הצמיג מתעוות פחות, מתקבלת אחיזה טובה יותר בכביש, המורגשת בעיקר בפניות.
גם רוחב גדול של סוליית הצמיג תורם לאחיזה, עקב אזור מגע גדול יותר בין שטח פני הצמיג לבין הכביש, אך משפיע לרעה על צריכת הדלק כיוון ששטח גדול יותר של הצמיג מתעוות בכל תזוזה שלו, ולכן נדרש כוח רב יותר כדי לסובב אותו.
כלי רכב ספורטיביים משתמשים בדרך כלל בצמיגים רחבים בעלי חתך נמוך, על מנת לשפר את האחיזה.
לעומת זאת, כלי רכב רגילים עושים שימוש בצמיגים צרים בעלי חתך גבוה, לטובת נוחות נסיעה וצריכת דלק משופרת.
במכוניות מרוץ נהוג להשתמש בצמיג מיוחד בעל הרכב גומי רך, המספק אחיזת כביש גבוהה יותר אך גורם לשחיקה מהירה, עד כי נדרש להחליפו מספר פעמים במהלך המרוץ.
במרוצים או בקטעי מרוץ המתקיימים על גבי כביש יבש, ייעשה לרוב שימוש בצמיגים בעלי פני סוליה חלקים לחלוטין (צמיג כזה מכונה בעגה המקצועית "סליק" (slick, מאנגלית: חלקלק)).
במרוץ רטוב או בקטעי מרוץ רטובים, ייעשה שימוש בצמיגים בעלי סוליות מחורצות.
חריצים אלו יהיו בדרך כלל מעטים ושונים מן החריצים המופיעים בצמיג רגיל.
בגלל ההתאמה המדויקת בין צורת הצמיג לבין תנאי הדרך, ייתכן כי במרוצים בעלי תנאים משתנים (לדוגמה, מרוץ שחלקו גשום), יחליף הנהג את צמיגי רכבו במהלך המרוץ, ולעיתים יותר מפעם אחת.
כלי רכב רגילים אינם נזקקים להחלפת צמיגים תכופה כזו, כיוון שהם עושים שימוש בצמיגים בהם מתקיימת פשרה בין יכולות האחיזה במספר תנאי דרך.
רוברט ויליאם תומפסון, סקוטי במוצאו, היה הראשון שניסה להקיף את הגלגל בעור ובין החישוק לגלגל קבע צינור גומי מנופח שיבלום ברכות את זעזועי הדרך.
רעיונו של תומפסון נזנח בשל טכניקת עיבוד הגומי שלא הייתה מפותחת דיה.
ב-1888 נרשם פטנט ראשון בעולם על צמיג פנאומטי (צמיג מלא באוויר) על ידי ג'ון בויד דאנלופ, אף הוא סקוטי, שהתקין צמיג שכזה, בדומה לרעיון של קודמו, לתלת האופן של בנו הקטן.
השימוש בצמיגים לרכב החל בשנת 1895 כאשר האחים הצרפתים אדוארד ואנדרה מישלן, בעליהם של מפעל ייצור מעצורי גומי לאופניים, השתמשו בפטנט של דנלופ כצמיגי רכב.
חברת גודייר האמריקנית, שנוסדה ב-1898 וייצרה צמיגים לאופניים ולכרכרות, החלה לספק ב-1908 את הצמיגים למכוניות פורד מודל T.
עמדה זו והצלחתם במרוצי מכוניות הפכה אותם ב-1916 ליצרן הצמיגים הגדול ביותר בעולם, וב-1926 ליצרן מוצרי הגומי הגדול בעולם.
עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 השתמשו בצמיג כפי שהומצא לראשונה: בתוך הצמיג הונח אבוב, צינור גומי מנופח שנהוג לכנותו פנימית.
צינור הגומי המנופח קימר את שכבת הגומי של הצמיג והחזיק אותה.
צמיג זה מכונה "טיוב טייפ".
לשיטה זו היה חיסרון בולט היות שהצמיג לא היה אטום לחלוטין אל מול הגלגל.
זה היה עלול לגרום לאיבוד שליטה על הרכב בשעת תקר בפנימית כיוון שהאוויר היה פורץ החוצה מחלל הצמיג במהירות.
בשנת 1944 הומצא צמיג ה"טיובלס", צמיג ללא "פנימית" שהיה אטום לדליפת אוויר מחללו באמצעות מבנה מיוחד של חישוק גלגל ועל ידי ריפוד שכבותיו הפנימיות בחומרים המונעים יציאת אוויר.
כשננעץ מסמר או כל חפץ חד אין לאוויר דרך מילוט אלא מהחור שנוצר, אך כיוון שהמסמר הנעוץ אוטם בעצמו את חלל הצמיג הרכב יכול לנסוע עם מסמר בגלגליו תקופה ארוכה כשהאוויר אינו יוצא.
בשנים האחרונות פיתחו חברות הצמיגים צמיג שמאפשר במקרה תקר המשך נסיעה איטית עד לתיקון או החלפת הצמיג.
חסרונם של צמיגים אלו במורכבותם ובמחירם הגבוה.
בדומה לחומרי איטום המאפשרים לנפח ולאטום את הצמיג במקרה תקר, קיימים בשנים האחרונות גם חומרים הנמרחים מראש על חלקו הפנימי של הצמיג ומונעים חלק ניכר מסוגי התקרים (מכונים גם "ג'יפה"), השימוש בהם רווח באופני הרים.
שלד הצמיג - דיאגונלי / רדיאלי / מעורב
שלד הצמיג - הכרכס (carcass) הוא המבנה הפנימי של הצמיג המורכב ממיתרים צפופים העטופים בשכבת גומי (הנקראים יחד "בדים מגוממים" או רבדים) ועוברים בין חישוק לחישוק דרך הדופן והסוליה.
השלד יכול להיות בנוי מרובד אחד או מכמה רבדים, המכילים מיתרים (ניילון, פוליאסטר, ראיון או פלדה) ומצופים כאמור בגומי.
במבנה שלד הצמיג חלו שינויים משמעותיים עם השנים.
עד שנת 1946 היה בשימוש צמיג דיאגונלי, כלומר, אלכסוני.
הכוונה היא לצורה האלכסונית בה הונחו שכבות הסיבים המרכיבים את השלד ביחס לחישוק וביחס לעצמן.
החיסרון בשיטה זו היה בכך שהשלד כולו עבד כיחידה אחת ובשל כך גם שכבת הגומי הנראית לעין שמעליו, כך שכל עיוות בדופן הצמיג פגם בסוליית הצמיג כולו.
במטרה למנוע התנהגות זו ולהפחית את פגיעת הצמיג, חיזקו את השלד בשכבות נוספות, אך בשל כך נוסף משקל רב לצמיג וגברה התנגדות הצמיג לגלגול, דבר שהגדיל את צריכת הדלק.
בעיה נוספת בשיטה זו היא התחממות יתירה בעת הנסיעה של השכבות שהונחו זו כנגד זו.
ההתחממות קיצרה את תוחלת חייו של הצמיג וגרמה להגבלת מהירות הרכב למהירות מרבית של 120 קילומטר לשעה בגלל השינויים שעלולים היו להיווצר בין השכבות השונות של השלד בשל החום.
עקב חסרונות אלו, המציאה חברת הצמיגים מישלן ב-1946 את הצמיג הרדיאלי שבו שונתה שיטת הבנייה של שלד הצמיג.
שכבות השלד פוצלו לכרכס ולחגורה (Belt).
חוטי הכרכס הונחו לרוחב הצמיג בין החישוקים (בתשעים מעלות לכוון הנסיעה), ואילו החגורה הונחה בזווית הקרובה לכיוון הנסיעה וכמעט ניצבת לזווית הכרכס.
באופן זה בוצעה הפרדה בין עבודת החישוק (שהוא מעביר הכוח מהמנוע דרך האופן) לעבודת הסוליה (הבולמת ומאיצה את המכונית על הכביש), כשדופן הצמיג "מתווכת" בין השניים ונושאת במאמצים הגדולים הכרוכים בכך.
בעיית ההתחממות פחתה על ידי הפרדת הכרכס מהחגורה ומהזווית האחידה בחוטי הכרכס, ובשל כך מתאפשרת מהירות גבוהה יותר ותוחלת חיי הצמיג הוארכה משמעותית.
הנחת שכבות השלד לרוחב איפשרה למיתרי הכרכס לשאת את הכוח שמפעיל לחץ האוויר בכיוון הרדיאלי בלבד, ואיפשרה להפחית את שכבות הכרכס עד כדי רובד אחד וכן לבנות את הצמיגים עם מיתרי פלדה.
העברת הכוח מהרכב לכביש גדלה, ההתנגדות לגלגול פחתה והקטינה את צריכת הדלק.
אף על פי שכיום רוב מוחלט של צמיגי הנוסעים הם רדיאליים, עדיין מסמנים אותם על ידי הטבעת האות R על דופן הצמיג.
המעבר לסוג צמיגים שונה חייב שינוי של משככי הזעזועים וכיוון שונה של זוויות ההיגוי ברכב כדי למנוע שחיקה מוגברת.
בנוסף לשני המבנים הבסיסיים, קיים גם מבנה מעורב (Bias belted).
במבנה זה השלד הוא של צמיג דיאגונאלי, אולם מונחות עליו חגורות בזוויות דומות לצמיג רדיאלי.
היתרון במבנה זה הוא בחוזק ויציבות של הדופן ועמידות הסוליה בפני תקרים.
צמיגים במבנה מעורב משמשים בעיקר כלים לעבודות עפר וליערנות.
צמיגים במבנה מעורב מסומנים בדרך כלל על ידי האות "B".
חשיבותו של לחץ אוויר תקין בצמיג היא גבוהה, כיוון שלחץ לא תקין עשוי לגרום לשחיקה מוגברת, צריכת דלק גבוהה, אחיזה גרועה, התפוצצות תוך כדי נסיעה ועוד.
צמיגי כלי רכב מתחממים תוך כדי נסיעה עקב החיכוך עם הכביש והתנגדותם לגלגול.
חימום הצמיגים מתבטא בעליית לחץ של מספר יחידות PSI.
לכן ניפוח צמיגים מיד לאחר נסיעה, כפי שעשוי להתרחש בתחנת דלק, אינו מומלץ.
מידת לחץ האוויר שמגדיר יצרן הרכב מיועדת לצמיג קר.
מסיבה זו, אם מתחייב ניפוח צמיג שאינו קר, מומלץ לנפחו ללחץ הגבוה ביחידת PSI אחת עד שלוש מהלחץ המומלץ לצמיג קר ולהשוות את הלחץ בכל הגלגלים באותו ציר.
יחידת PSI היא יחידת המדידה הנפוצה.
לעיתים נעשה שימוש ביחידות בר (1 בר = 14.5 PSI בקירוב).
לחץ האוויר המומלץ לצמיג על ידי היצרן יכול להופיע בספר הרכב, על קורת הצד שליד הנהג (עם פתיחת הדלת), בתא הכפפות, מעל לגלגל (לדוגמה: ל"א 30) או על מכסה מכל הדלק.
בכלי רכב המיועדים לשאת מטען רב או נוסעים נוספים, מופיעה בדרך כלל המלצה על לחץ אוויר גבוה יותר בגלגלים האחוריים.
ברכבי שטח הנוסעים בתוואי דרך בעלי אחיזה גרועה או עם חשש לשקיעה, ניתן להפחית מלחץ האוויר בצמיג כדי ששטח המגע של הצמיג עם הקרקע יגדל.
נסיעת המשך בכביש סלול מחייבת החזרת לחץ האוויר לרמתו הרגילה.
מערכת בקרת לחץ אוויר היא מערכת משגוח על שמירת לחץ אוויר תקני בצמיגי הרכב, באמצעות התרעה על סטיה מלחץ האוויר התקין.
המערכת עונה על הצורך לניטור לחץ האוויר בגלגלי הרכב באופן קבוע, ומבצעת זאת בעזרת חיישנים אלקטרוניים.
חיישנים אלה מעבדים נתונים שונים אותם הם מאתרים במצב הצמיג.
אם לפי הנתונים נמצא על ידי החיישנים לחץ אוויר גבוה או נמוך מהנצרך בצמיג, הם ישדרו זאת למחשב המערכת שיפעיל התרעה מיידית על כך.
קיימת מערכת התרעה אשר אליה נלוית מערכת למילוי אוויר עצמאית אם היא מאתרת כי לחץ האוויר בצמיג ירד, או להורדת לחץ האוויר אם התמלא יתר על המידה.
חיישנים המותקנים בחלל הצמיג ומודדים את לחץ האוויר שבו.
מדידה זו היא ישירה ומותקנת בכל גלגל בנפרד.
חיישני מהירות המותקנים על סרני הרכב ומשוים בין כל שני גלגלים (קדמיים ואחוריים) את מהירות הנסיעה.
מערכת זו אינה מבצעת מדידה ישירה של לחץ האוויר ורק על ידי שקלול נתוני מהירות הנסיעה של הצמיגים היא תסיק אודות מידת לחץ האוויר בצמיגים ותקינותו.
אם תזהה המערכת ירידה בלחץ האוויר בצמיג או שתזהה כי לחץ האוויר גבוה בצמיג, היא תתריע באמצעים אלקטרוניים שונים:
באמצעות צפצוף ארוך או קטוע.
נורית חיווי בלוח השעונים של הנהג -
בנורית זו תופיע צורת צמיג חתוך במרכזו יופיע סימן קריאה.
מעבר לצורה זו קיימות תוספות שונות בנורית זו בהתאם לכל יצרן:
- היקף עיגול סביב סימן הקריאה.
- תוספת ראשי התיבות של שם המערכת באנגלית – TPMS.
- חיווי מפורט לכל צמיג המנפק נתונים על מצב לחץ האוויר והטמפרטורה שבו.
מערכת ההתרעה תתריע על ירידה בלחץ האוויר, עם הגעתו אל רמה של 25% מתחת ללחץ הנדרש.
בזמן התרעה הבוקעת ממערכת ההתרעה, יש לפעול כדלהלן:
יש לעצור את הרכב במקום ראוי שיאפשר בצורה בטיחותית את הטיפול בגלגל במידת הצורך, ולהעמידו במצב חניה כשהמנוע כבוי.
גם ברכב שמותקנת מערכת מילוי עצמי של אוויר, יש לעצור את הרכב לבדיקה, אם מתקבלת התרעה מהמערכת המתריעה על לחץ אוויר לא תקני, ולבדוק אם המצב מאפשר המשך נסיעה למקום בו ניתן יהיה לבדוק כראוי את הצמיג ולטפל בו במידת הצורך.
יש לצאת מהרכב (לפי כללי הבטיחות ליציאה מהרכב), ולבדוק את סיבת ההתרעה בצמיג.
במקרה של תקר (פנצ'ר) –
יש להחליף את הצמיג לפני יציאה לנסיעה.
במקרה של ירידה בלחץ האוויר –
אם לחץ האוויר ירד במקצת ובכמות שאינה מייצרת קשת ברורה המרחיקה את תחתית הצמיג מהכביש ומונעת ממנו להיאחז בו, יש להגיע בהקדם עם הרכב לתחנת דלק ולמלא את הצמיג באוויר לפי מידת לחץ האוויר הדרושה.
אם לחץ האוויר ירד עד כדי שניתן לראות את תחתית הצמיג בצורה קשת, יש להחליף את הצמיג מידית ובכל מקרה לפני כל נסיעה של הרכב ולפנות למכון לתיקון צמיגי רכב מוסמך ומורשה.
לצורך הפעלת המערכת לא נדרשת כל פעילות מצד הנהג בזמן הנסיעה.
אולם, אחת לתקופה יש לבדוק את לחץ האוויר בצמיגים ולבדוק את התאמתו לנתונים אותם מספקת המערכת, על מנת לוודא את תקינותה.
אם בבדיקה ידנית מתברר כי הנתונים המסופקים על ידי המערכת אינם מדויקים.
בשימוש במערכת בקרת לחץ אוויר, אין כל סיכון הנובע מעצם השימוש בה.
אולם אין להסתמך על מערכת זו באופן מוחלט מסיבות שונות:
- החיישנים עלולים להפגע בזמן הטיפול ברכב או בצמיג.
- חלק מהמערכות שאינן מודדות את לחץ האוויר באופן ישיר אלא בהתאם להתנהגות הצמיג, אינן מסוגלות להצביע על הגלגל המדויק בו ישנו שינוי במצב לחץ האוויר.
- מערכות שונות אינן מסוגלות להראות את מידת השינוי בלחץ האוויר, אלא רק להתריע על קיומה של סטייה מהרצוי.
- מערכות שונות לא תתרענה כלל על שינוי במצב לחץ האוויר אם הלחץ נמוך או גבוה באופן זהה בכל ארבעת הגלגלים.
בכלי רכב ישנים נדרשת התקנה עצמית של מערכת
בקרת לחץ אוויר הנמכרת כמוצר מדף.
אולם כיום ברוב כלי הרכב החדשים מערכת זו מותקנת כחלק
ממערכת ההפעלה הבסיסית המותקנת ברכב.
החל משנת 2008, חובה על כל רכב המיוצר בארצות הברית או המיובא אליה, להיות מצויד במערכת בקרת לחץ אוויר.
החל מ-1.11.12 מחייבת תקנת האיחוד האירופי כל רכב המיוצר באירופה או המיובא אליה, להכיל מערכת בקרת לחץ אוויר.
אין חובה להתקין מערכת בקרת לחץ אוויר ברכב שלא הותקנה בו מערכת כזו בזמן ייצורו.
אולם, החל משנת 2014 אימץ משרד התחבורה הישראלי את התקן האירופי.
ומערכת בקרת לחץ אוויר הוכנסה על ידו לרשימת דרישות החובה אותם הוא מציג לכלי רכב חדשים המיובאים לארץ.
צמחי מעזבות או צמחים רודרליים (Ruderal) הם צמחים חובבי חנקן או ניטרופילים (nitrophilic) ולכן גדלים על קרקעות העשירות בחומרי מזון מומסים שיש בהם תרכובות אנאורגניות של חנקן, פוספט, צורן ועוד, המצויים באזורים בהם נפוצה אשפה ציבורית.
בתי גידול נפוצים הם צידי הדרכים, מעזבות, חלקות וגינות נטושות וגלי אשפה.
דוגמאות לצמחי מעזבות הם: חוֹחַן הַקִּנְרָס, גדילן מצוי, חרצית עטורה, ברקן ממשפחת המורכבים, סְיָגִית מבריקה ממשפחת הסוככיים, חֶלמִית מצויה, מָעוֹג כרתי ממשפחת החלמיתאים, חרדל ממשפחת המצליבים, קיקיון מצוי ממשפחת החלבלוביים, הסִרְפָד וסרפד דו-ביתי ממשפחת הסרפדיים.
לפי ההגדרה לא נכללים בין הצמחים האלה צמחי תבואה.
צמיד פתיל הוא כינוי הלכתי למכסה הצמוד והמהודק לכלי, באופן המונע מטומאה חיצונית לחדור לתוכו.
בהלכות טומאת מת, אף שכל מה שנמצא בתוך מבנה שיש בו מת נטמא טומאת אוהל, תכולתו של כלי הסגור ב"צמיד פתיל" נותרת טהורה.
מקור הדין בפרשת חקת שבספר במדבר, שם נאמר בהקשר של דיני טומאת מת:
מכאן למדו חז"ל שכלי שפתחו אינו סגור באופן הרמטי נטמא יחד עם כל תכולתו.
לעומת זאת, אם יש על הכלי מכסה המהווה "צמיד פתיל", הוא ותכולתו נשארים בטהרתם.
משמעות המילים "צמיד פתיל" היא כיסוי (צמיד) המהודק ומוצמד לכלי (פתיל), לרוב באמצעות חומר מדביק.
הדיון המרכזי בתלמוד מתמקד בכך שהפסוק עוסק בעיקר בכלי חרס.
ייחודו של כלי חרס הוא בכך שהוא נטמא רק דרך פתחו ("מאווירו") ולא ממגע חיצוני ב"גבו".
לכן, כאשר פתחו אטום, אין לטומאה דרך לחדור אליו.
דין זה הורחב בקל וחומר גם לכלים שאינם מקבלים טומאה כלל (כגון כלי אבן, כלי אדמה וכלי גללים), שגם תכולתם ניצולת בזכות צמיד פתיל.
לעומת זאת, כלים אחרים המקבלים טומאה גם מגבם (כמו כלי עץ ומתכת) אינם מצילים על מה שבתוכם, שכן הכלי עצמו נטמא מהימצאותו באוהל המת, וממילא מטמא את מה שבתוכו.
נחלקו ראשונים במהות ההצלה של צמיד פתיל.
יש הסוברים שהוא יוצר חציצה פיזית בפני הטומאה.
אחרים סוברים שהוא מגדיר את חלל הכלי כרשות נפרדת, ולכן הטומאה השורה ב"אוהל" אינה חלה עליו.
כלי חרס: זהו המקרה שבו עוסקת התורה.
כלי חרס טהור שנמצא באוהל המת וחתום בצמיד פתיל, נשאר טהור, משום שאינו מטמא מאחוריו, וחוצץ בפני הטומאה עבור כל מה שבתוכו.
כלים שאינם מקבלים טומאה: כלים העשויים אבן, אדמה, גללים, או עצמות דג, שתכולתם ניצולת מטומאה בזכות צמיד פתיל.
כלי שטף: נחלקו בית שמאי ובית הלל האם צמיד פתיל מציל גם על כלי שטף (כלים הנידחים במים, כגון כלי עץ ומתכת) הנמצאים בתוך כלי חרס אטום.
בית שמאי סברו שאינו מציל עליהם, בעוד בית הלל סברו בתחילה שמציל.
לבסוף, חזרו בית הלל להורות כדברי בית שמאי, שצמיד פתיל מציל רק על אוכלים, משקים וכלי חרס.
כלי עץ העשוי לנחת כלי עץ שגודלו מעל ארבעים סאה אינו מקבל טומאה מחמת שאינו מיועד לנשיאה, כלי זה מציל על הנמצאים בתוכו, שיטת הר"ש שבכלי כזה, אין צריך להיות צמיד פתיל אלא מספיק אפילו בסגירת נסר.
הכיסוי צריך להיות מהודק היטב לכלי.
ההידוק נעשה באמצעות חומרים המדביקים ומחברים את המכסה לגוף הכלי, כגון טיט, זפת, שעווה וסיד.
חומרים שאינם יוצרים הדבקה מספקת, כמו עופרת או בעץ (שאינם נצמדים היטב), אינם כשרים לשמש כצמיד פתיל.
גם הכיסוי עצמו צריך להיות מחומר טהור; כיסוי מחומר המקבל טומאה (כגון אוכל שהוכשר לקבל טומאה) אינו חוצץ.
קיימת מחלוקת האם די במכסה המונח והמהודק היטב מכוח עצמו, או שנדרש "מירוח" (הדבקה) אקטיבי של הכיסוי לכלי.
לדעת המהר"ם מרוטנבורג בכלי חרס, הכיסוי צריך להיות מודבק או מחובר היטב ("מירוח") לכלי כדי ליצור אטימה.
לעומת זאת, בכלי עץ אין צורך בהדבקה, ודי בכיסוי המונח היטב.
הרמב"ם פסק שדרש חיבור מהודק, אך לאו דווקא כזה שניתן לפותחו רק באמצעות שבירה.
צמיד פתיל מציל בעיקר מפני טומאת אוהל, אך גם מפני טומאות אחרות החודרות דרך אוויר, כגון טומאת שרץ הנמצא בתוך כלי חרס ומטמא כלי אחר הנמצא עמו באותו חלל.
עם זאת, ישנם מצבים שבהם צמיד פתיל אינו מועיל:
מי חטאת: כלי ובו אפר פרה אדומה או מים המקודשים באפר ("מי חטאת") אינו ניצול בצמיד פתיל, מכיוון שהתורה דורשת להניחם ב"מקום טהור".
כיוון שהכלי נמצא ב"אוהל" טמא, אין זה נחשב "מקום טהור", והמים נפסלים.
עם זאת, מים שטרם קודשו באפר ניצולים בצמיד פתיל.
קודשים: חז"ל החמירו על קודשים, וקבעו שצמיד פתיל אינו מציל עליהם מטומאת אוהל, כחלק מגזירות שנועדו להרחיק את הקודש מכל חשש טומאה.
טומאת היסט: צמיד פתיל אינו מציל מטומאת היסט (טומאה הנגרמת מהזזת חפץ על ידי זב), כיוון שהיסט נחשב כמגע ישיר בתוכן הכלי.
דין צמיד פתיל רלוונטי לדיון על כהנים הטסים במטוס העובר מעל בתי קברות.
יש פוסקים הסוברים שמטוס, שאטום הרמטית במהלך הטיסה, נחשב ככלי המוקף צמיד פתיל.
על פי שיטת המהר"ם מרוטנבורג, בכלי עץ באופן שמועיל צמיד פתיל אין צורך בהדבקה ממשית, אלא די בסגירה הרמטית.
על בסיס זה, יש המתירים לכהנים לטוס בנתיבים העוברים מעל בתי קברות, שכן המטוס שסגור הרמטי חוצץ בפני הטומאה.
התייחסות נרחבת לדינים אלו התעוררה סביב ציון הרשב"י במירון, לאחר שהועלו טענות על הימצאות קברים בסביבה.
הבעיה חמורה במיוחד במקרה של "טומאה רצוצה" (קבר אטום ללא חלל של טפח), שהטומאה הבוקעת ממנו עולה עד לרקיע ומטמאת את כל המאהיל מעליה.
בעיה זו מנעה מאדמו"רים שהם כהנים (כמו האדמו"רים מתולדות אהרן ותולדות אברהם יצחק) לקיים את הדלקת מירון במקום.
כפתרון הלכתי, הציע הרב מרדכי גרוס להשתמש בחליפות אטומות (בדומה לחליפות צלילה), שישמשו כ"צמיד פתיל" אישי ויחצצו בפני הטומאה עבור הכהנים.
צמיד הוא תכשיט בצורת רצועה שקושרים סביב שורש כף היד או כף הרגל.
חומרים נפוצים שמהם מכינים צמידים כוללים מתכת, עור, בד, חומרים פלסטיים.
לעיתים יש על צמידים תכשיטים, אבנים טובות, קישוטים מעץ, ו/או קישוטים מעצם.
צמידים משמשים גם למטרות זיהוי רפואיות.
דוגמאות לזיהוי רפואי כוללות צמידים לזיהוי חולים עם אלרגיה ותגי זיהוי לחולים (בייחוד זקנים).
הצמידים הראשונים שנמצאו נוצרו במצרים העתיקה, לפחות מאז שנת 5000 לפני הספירה.
בהתחלה נוצרו הצמידים מחומרים כמו עצמות, אבנים ועצים לצרכים דתיים.
צמיד חרפושית הוא אחד מהסמלים המוכרים ביותר של מצרים העתיקה.
החרפושית ייצגה לידה מחדש והתחדשות.
חרפושיות מגולפות היו נענדות כתכשיטים והוכנסו לתוך תחבושות הפשתן של המומיות.
המיתוס המצרי סיפר על אל השמש ח'פרי שדוחף את השמש על פני השמים, כשם שחיפושית זבל מגלגלת את כדור המזון שלה.
בחלקים מסוימים בהודו, מספר וסוג הצמידים שאישה עונדת מציין את מצבה המשפחתי.
צמיד Charm הוא צמיד המכיל תליונים המסמלים דברים חשובים בחייו של העונד, למשל: סמל מגלגל המזלות, אבן הולדת ועיטור הקשור לתחביב או מקצוע.
צמידים אלה עשויים ממתכות זולות או יקרות, והתליונים עשויים מחומרים שונים.
צמידים שהם במצב קשיח ואינם גמישים מכונים Bangles או צמידי Bangles.
בדרך כלל הם עשויים מעץ, מתכת או פלסטיק.
צמידים אלו יכולים להיות חלקים, מחוספסים או משובצים באבנים.
בהודו, נפוצים צמידי "Bangles" שעשויים מזכוכית.
צמידים אלו עשויים מזכוכית רגילה ונענדים בקבוצות, כך שתנועת היד גורמת להם להשמיע קול חינני שנשמע כמו צלצול של פעמוני רוח.
בהודו מקובל גם שילדים צעירים יענדו צמידי זהב דקים על הידיים והקרסוליים.
צמיד חרוזים הוא צמיד שלאורך כל או רוב היקפו יש חרוזים.
בדרך כלל בחרוזים יש חור במרכזם והם מחוברים יחד על ידי חוט או רצועה אלסטית דרך החורים.
צמיד Link הוא צמיד שעשוי מחיבור או קישור של רכיבים שונים או דומים, לעיתים יחד עם תכשיטים.
צמיד מסוג זה ניתן להכין ממגוון רחב של חומרים כולל מתכות ואבני חן.
באמריקה הלטינית, צמידי "Azabache" נענדים כדי להתגונן מפני עין הרע או בשפתם "מל דה האוחו" ("Mal de ojo").
לתינוקות שזה עתה נולדו עונדים צמידי azabache מתוך אמונה שהדבר יגן עליהם מפני עין הרע.
השימוש בסיליקון צבעוני כחומר לייצור צמידי ספורט נהיה פופולרי בזכות נייק ולאנס ארמסטרונג ששיווקו את צמיד Livestrong ממאי 2003. הצלחתם הובילה לכך שצמידי סיליקון הפכו לדרך מקובלת וידועה לשיווק והקמת קרנות ומסעות צדקה.
ניתן לדמות את השימוש בסרטי מודעות למטרות דומות.
צמיד רפואה אלטרנטיבית הוא צמיד שמיוחסים לו כוחות סגוליים.
ישנם סוגים רבים של צמידים מסוג זה כמו צמידי קארמה, צמידי "Ionized" וצמידים מגנטיים.
צמידי קארמה מורכבים מחרוזי עץ ולעיתים גם קמעות, ותפקידם להביא מזל טוב או קארמה טובה לעונדים אותם.
בבולגריה קיימת מסורת בשם "Martenitsa".
שלעיתים, כחלק מהמסורת, יש לכרוך חוט אדום על גבי חוט לבן סביב פרק כף היד כדי לרצות את "באבא מרתה" על מנת שהאביב יגיע מוקדם יותר.
ביוון, בדומה לבולגריה, ישנה מסורת דומה של אריגת צמיד מחוט אדום ולבן ביום הראשון של חודש מרץ ולבישתו עד סוף הקיץ.
המסורת נקראת "Martis" ונועדה להגן על עורו של הלובש מפני השמש היוונית החזקה.
בישראל יש שקושרים סביב פרק כף ידם חוט אדום מקבר רחל כסגולה למזל.
באנגלית נקרא צמיד זה "צמיד Slap" (Slap - סטירה).
שם זה ניתן לאור מאפיינו העיקרי של צמיד ש"סוטר" על היד כאשר הוא נכרך סביבה.
לאחר שנפוצה שמועה שצמידי סרגל עלולים לגרום לפציעה ודימום ירדה הפופולריות שלהם.
בישראל הצמיד זכה לעדנה מסוימת בתחילת שנות ה-2000.
צמיג לא פנאומטי הוא צמיג אשר נפחו הפנימי מלא בחומר מוצק ולא באוויר כמקובל בדרך כלל, או שהוא כולו עשוי ביציקה אחת.
צמיג מסוג זה משמש בעיקר בגלגלי כלי רכב כבדים בתעשייה ובחקלאות, כגון מלגזות וטרקטורים.
לצמיגים אלה מבנה השונה במעט מצמיגים רגילים וזאת במטרה לאפשר להם עמידות גבוהה יותר בסוגי ותנאי השטח בהם הם נעים, ולהתמודד עם עומסי משקל וכיווני תנועה חריגים.
המאפיין העיקרי של צמיגים לא פנאומטים הוא המבנה המיוחד שלהם.
שטח הפנים שיוצר מגע עם הקרקע עשוי מחומר קשיח יותר מאשר זה המשמש בצמיגים רגילים.
חומרים קשיחים אלו הופכים את הצמיגים לעדיפים בשימוש בכלי רכב שבהם נקודת שיווי המשקל אינה סטנדרטית כדוגמת מלגזות.
החומר הקשיח שבתוך הצמיג הופך את המלגזה ליציבה יותר כאשר היא מרימה משאות, וכפועל יוצא מכך מגביר מאוד את יכולת הנשיאה וההנפה של המלגזה לעומת מקרה בו למלגזה יהיו צמיגים רגילים מלאי אוויר.
בזכות המשטח התחתון הקשיח שבא במגע עם הכביש, הצמיג הלא פנאומטי הופך למעשה לחסין בפני תקרים וחתכים, ומגלה עמידות לאורך זמן בתנועה על משטחים לא מוחלקים כמקובל בשטחים תעשייתיים וחקלאיים, מה שמבטל את הצורך בטיפול השוטף בתקלות מסוג זה.
צמיגים לא פנאומטים הם הפתרון המומלץ לכלי רכב כבדים במיוחד או כאלה שאמורים לשאת משאות כבדים על גבי משטחי נסיעה בעייתיים.
צמיגים לא פנאומטים שימושיים מאוד במקרים בהם המבנה השונה שלהם (להבדיל מצמיגים רגילים), נותן להם עדיפות ביכולות התמרון והתנועה.
במקרים שצמיגים רגילים יחליקו או יאבדו אחיזה, צמיגים לא פנאומטים ימשיכו לאחוז במשטח.
צמיגים לא פנאומטים מתאימים בעיקר לכלי רכב הדורשים יכולת תמרון במקומות קטנים, כמו מלגזות הנעות במחסנים ובשטחים סגורים קטנים שבהם אין להם אפשרות לפתח מהירות, בנוסף לצורך שלהם לנוע בזהירות תוך כדי ביצוע שינויי כיוון חדים במיוחד.
צמיג לא פנאומטי מהסוג המתאים לכלים כבדים ואיטיים, לא מתאים ואף עלול להיות מסוכן לרכבים רגילים או רכבים הנוסעים במהירות גבוהה.
הסיבה לכך היא שצמיגים לא פניאומטים הם בעלי אחיזת כביש נמוכה (בעלי התנגדות גבוהה לגלגול), ובעלי יכולת שיכוך נמוכה של פני משטח הנסיעה לעומת צמיגים פניאומאטיים.
לכן, במהלך תנועה מהירה לתוך פניה ומחוצה לה או לאחר בלימת חירום ו"נעילת" הגלגלים, עלולה לגרום לאבדן שליטה והתהפכות הרכב.
בנוסף לכך, צמיגים מסוג זה אינם מנדפים את החום הנוצר במהלך הנסיעה.
כתוצאה מכך נגרמת ירידה נוספת בכושר אחיזתם בדרך ועלול לגרום לסכנת שרפה בסביבה עבודה עתירת חומרים מתלקחים.
ישנם סוגי צמיגים לא פנאומטים המתאימים לאופניים ולרכיבה ספורטיבית.
צמיגים אלו בנויים בצורה שונה מהצמיגים המיועדים לתעשייה כבדה.
בצמיגים הלא פנאומטים המיועדים לרכיבת ספורט, ישנם שני סוגי גומי היוצרים את הצמיג.
החלק התחתון שבא במגע ישיר עם הקרקע, עשוי מחומר גומי קשיח ביותר המונע תקרים ונזקים אחרים מרכיבה על דרכים משובשות, ואילו צידי הצמיג עשויים מחומר גמיש יותר, היות שצידי הצמיג פגיעים פחות לתקרים ומסייעים להשיג אחיזה טובה יותר בפניות במהירות גבוהה יחסית.
בשנות ה-30 של המאה ה-21 צפויה חברת מישלן למכור צמיגים לא פנאומטיים עבור כלי רכב שנעים בכביש.
צמחי המרפא של קוהלר הוא ספר הדרכה רפואי גרמני נדיר שפורסם על ידי הרמן אדולף קוהלר ב-1887 בשלושה כרכים ונערך על ידי גוסטב פאבס.
במדריך יותר מ-300 לוחות Chromolithography שצוירו על ידי הציירים ולטר מילר, כ.פ שמידט, וק 'גונתר ובו מתוארים בפירוט רב צמחים שונים וחלקיהם השונים.
צמחיית ישראל וסביבתה הוא אתר אינטרנט המכיל מידע מדעי עדכני על אודות מיני הצמחים בישראל ובסביבתה: תצלומיהם, נתוני התפוצה שלהם, המאפיינים המורפולוגיים ועוד.
את האתר הקימו הבוטנאי פרופ' אבינעם דנין, שסיפק את המידע שבאתר, ובנו, ברק דנין, האחראי מנעוריו לצד המחשובי.
האתר מנוהל על ידי ד"ר אורי פרגמן-ספיר - המנהל המדעי של הגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם, ירושלים ומעודכן באופן קבוע.
באתר גם מפות תפוצה עדכניות שנבנו במאגרי המידע של רשות הטבע והגנים, הן מאחדות את המידע ההיסטורי עם מידע עדכני ממקורות שונים ובהן אתרים היסטוריים, אתרים עדכניים ואתרים בהם הצמחים שתולים.
תחילתו של אתר האינטרנט בגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם, ירושלים על ידי גלעד אשכנזי, ובהמשך ביוזמה של אודי אורון, שהקים ב-2006 את אתר "צמחיית ישראל ברשת" הראשון.
מימון האתר נעזר במימון המונים באתר "מימונה".
את מרבית תצלומי הצמחים שבאתר צילם פרופ' דנין, ואליהם נוספו תרומות של צלמים רבים, ובהם שנהרג במלחמת ששת הימים, ותצלומיו נתרמו על ידי אלמנתו.
באתר כ-9000 תצלומים של 2,024 מתוך 2,856 מינים של ישראל (כולל החרמון) ותמונות נבחרות מירדן.
באתר יש פורום פעיל בו דנים בזיהוי צמחי בר מקומיים ובנושאים נושקים.
פרופ' דנין תיאר את אופי האתר:
צמחיית הנגב היא קבוצה לא-טקסונומית של צמחים הגדלים בנגב, ונדרשים לשרוד בתנאים הקיצוניים של המדבר.
הגורמים המשפיעים על תפוצת הצומח במדבר הם: טמפרטורה, היעדר משקעים, סחף, סופות חול, סוג הקרקע, השפעות הדדיות של צמחים, פעילות בעלי חיים, והשפעות האדם.
בנגב ארבעה סוגי קרקעות שונים: אדמת לס, קרקעות חול, קרקעות רג (המכוסות שברי סלעים), וקרקעות סחף מדבריות.
בקרקעות אלה יש מיעוט של חומר אורגני שמקורו בצמחים, עודפי מלחים רבים בגלל ההתאדות החזקה הנובעת מתנאי האקלים, ולכן קושי לצמחייה לשרוד לאורך זמן.
האקלים המדברי מאופיין בפער ניכר בין הטמפרטורות הגבוהות לנמוכות, בטמפרטורות גבוהות ביותר, בלחות נמוכה והתאיידות גבוהה, ובעיקר בכמות משקעים קטנה ופיזור לא סדיר של משקעים.
כלומר, ישנן תקופות קצרות בשנה בהן יורדת כמות משקעים גדולה ובעוצמה חזקה, ולאחר מכן יש תקופת יובש ארוכה.
זה האתגר העיקרי לצמחים במדבר.
ניתן להבחין בין שתי קבוצות של צמחים הגדלים במדבר:
צמחי המתחמקים מיובש גדלים במדבר אך רק בחורף או באביב.
הם מתחלקים לארבע קבוצות עיקריות
צמחים חד-שנתיים: צמחים שצומחים רק בעונת הגשמים.
הזרעים שלהם עמידים ביובש, והם נובטים רק לאחר ירידת משקעים.
צומח גאופיטים - צמחים בעלי בצלים או פקעות שאוגרים מים וחומרי תשמורת, והם יכולים לפרוח בכל עונה.
צמחים נשירי קיץ - מצמיחים עלים וענפים כאשר יורדים משקעים, אך נמצאים בתרדמה בקיץ.
צמחים לא מדבריים שחיים במדבר, במקומות בעלי תנאים נוחים יותר, כמו סמוך למעיין וכיסי קרקע בין משטחי סלעים.
צמחים עמידים ביובש מתחלקים לשתי קבוצות של דרכי התמודדות
צמחים בעלי מנגנונים למניעת התייבשות הרקמות.
יש צמחים שפיתחו לעצמם מנגנון לייעול קליטת המים על ידי מערכת שורשים עמוקה המגיעה למי התהום או על ידי שורשים רחבים ושטוחים המאפשרים קליטת מים מהשכבות העליונות של הקרקע.
צמחים אחרים פיתחו מנגנון להקטנת איבוד המים על ידי הקטנת שטח הפנים של העלים, וכך מקטין את מידת התאדות המים, וצמחים אחרים משילים את עליהם בקיץ, או שעליהם גדלים בחורף וקטנים בקיץ.
דרך נוספת להקטנת איבוד המים הם פיוניות השקועות בחריצים (וכך מוגנות מקרינה חזקה), או מנגנון לפתיחת פיוניות בלילה וסגירתן ביום.
צמחים שיכולים לצמוח לאחר התייבשות.
כמו כן, קיימים צמחים עם עלים או ענפים בשרניים מלאי מים.
יש דעות חלוקות לגבי תפקידה של תכונה זו.
אחדים טוענים שהמים נאגרים לתקופת היובש שם יתאדו בהדרגה, אחרים טוענים שתכונה זו חשובה לתהליך של סגירת פיוניות ביום ופתיחתן בלילה, ויש חוקרים שחושבים שזוהי תכונה שנוצרה צמחים שגדלו בקרקעות מלוחות, ותפקיד המים הוא מהילת עודפי המלח.
לחך החולות (Plantago sabulosa) - צמח ממשפחת הלחכיים, הפורח לאחר תקופת הגשמים, מפברואר ועד אפריל.
משתרע על שטח של כ-10 ק"מ מדרום לבאר שבע ועד חולות ניצנה.
לצמח כושר הסתגלות לחולות הנודדים של המדבר.
הוא מגדל עלים מעל החול ולאחר ירידת משקעים יוצאים מהפרי זרעים יבשים.
כשהזרעים נופלים על קרקע רטובה הם יוצרים ריר שמדביק אותם לאדמה.
מזה מייצרים כיום תרופה נגד עצירות.
פורח לאחר תקופת הגשמים- מפברואר ועד אפריל.
צלף הרמון (Capparis ramonensis) - גדל בשטח המשתרע על פני 3 ק"מ וחצי במכתש רמון, הוא גדל רק על הגבס של מכתש רמון.
לפרח של צלף הרמון 4 עלי כותרת, והפרי שלו אדום מפנים, מה שמבדיל אותו משאר מיני הצלפים, והוא מכוון את עליו צפונה או דרומה נגד כיוון קרני השמש כתהליך הסתגלות למדבר.
בנובמבר עד פברואר מצויים רק ענפים יבשים מעל פני הקרקע, והם פורחים בחודשים מאי עד יולי.
צהרון קטן (Gynandriris monophylla) - צמח ממשפחת האירוסיים הצומח בחודשים מרץ-אפריל, באזור הנגב הצפוני.
הצמח דומה לצהרון מצוי אך נבדל ממנו בפרחיו הקטנים.
לעיתים קרובות יש לו רק עלה אחד.
צהרון קטן גדל בשדות של חול מיוצב בצפון הנגב.
תפוצתו העולמים משתרעת במדבריות חול במזרח התיכון.
אורך הפרח הפתוח, הוא 1.5-2 ס"מ וצבעו כחול אפור, לעיתים מיוקד או משויש בלבן.
לשנן בובה (Glossonema boveanum) - צמח עשבוני קטן רב שנתי ירקרק ממשפחת ההרדופיים.
הצמח גדל בגלילות הרי אילת והערבה.
הצמח גדל בוואדיות, גבעות אבניות, מדרונות סלעיים ושטחי חול רדוד.
הוא נפוץ בדרום ישראל, מצרים (כולל סיני) וערב הסעודית ועד למזרח אפריקה בסודאן, אתיופיה, סומליה ומאלי.
מרווה צמירה (Salvia lanigera) - צמח עשבוני קטן רב שנתי ממשפחת השפתניים, הגדל באזור הנגב הצפוני והערבה.
הגבעולים מכוסים בשיער לבן צמרי וארוך, המסייעים לצמח בניהול משק מים מיטבי בתנאי אקלים מדברי.
צמיד כושר הוא מכשיר אלקטרוני המשמש למעקב אחר מידע הקשור לכושר גופני כגון ספירת צעדים, חישוב כמות הקילומטרים שהולכים, חישוב רמת הפעילות הגופנית הכוללת, חישוב שריפת קלוריות, ובמקרים מסוימים גם פיקוח על קצב פעימות הלב ועל ואיכות השינה.
זהו סוג של מחשוב לביש ומסונכרנים, במקרים רבים באופן אלחוטי, עם מחשב או טלפון חכם.
המטרה העיקרית של צמיד הכושר היא להגביר את המוטיבציה של המשתמש, ולאפשר לו לשפר את ביצועיו.
צמידי כושר הם למעשה גרסאות משודרגות של פדומטרים (מד צעדים).
חלק מצמידי הכושר מסוגלים ליידע את המשתמשים כאשר הם ביצעו מטרות יומיות כמו ללכת מעל ל-10,000 צעדים ביום, או כאשר הם אינם פעילים לאורך זמן רב מדי, וכמו גם לספק דוחות ותרשימים על הפעילות הגופנית היומית והחודשית.
חלק גדול מההצלחה של צמידי הכושר נובעת מהממד החברתי של שיתוף המידע באמצעות מדיה חברתית והתחרות על השגת תוצאות גבוהות יותר בין בני זוג או קולגות.
מיקרוסופט - מייצרת את צמיד הכושר Microsoft band.
סמסונג - מייצרת את צמיד הכושר Samsung Gear Fit.
צמיד אליפות העולם בפוקר הוא צמיד אשר מוענק לשחקן הפוקר, אשר ניצח בטורניר בסדרת אליפות העולם בפוקר בנוסף לפרס כספי.
ב-6 בדצמבר 2024 עד 19 בדצמבר 2024 התקיימו טורנירים נוספים באיי בהאמה.
החל מ-1976 מוענק למנצחים באחד מטורנירי סדרת אליפות העולם בפוקר צמיד המציין את הזכייה.
זוכי הטורנירים הראשונים, מ-1970 עד 1975, קיבלו צמידים אף הם לאחר שהמסורת החלה.
ב-1977 ג'קי מקדניאלס הייתה האישה הראשונה שזכתה בצמיד, בטורניר לנשים בלבד.
ב-1980 ו-1981 הוענקו צמידים לשחקן המצטיין בסבב, אך צמידים אלו אינם נכללים בספירת הצמידים אשר יש לכל שחקן.
ב-1996 ברברה אנרייט הייתה האישה הראשונה שזכתה בצמיד באירוע פתוח שאיננו לנשים או מוזמנים בלבד.
בתחילה כל הצמידים חולקו בלאס וגאס שבארצות הברית, אך ב-2007 תומאס ביהל היה לשחקן הראשון אשר זכה בצמיד מחוץ לארצות הברית, כאשר ניצח בטורניר במסגרת סבב אליפות העולם בפוקר באירופה.
ב-2013 ו-2014 חולקו צמידים באוסטרליה כחלק מסבב אליפות העולם בפוקר באסיה והאוקיינוס השקט.
ב-2020, בעקבות מגפת הקורונה, חולקו לראשונה צמידים בטורנירי אינטרנט.
מספר השחקנים אשר זכו ב-5 צמידים או יותר, נכון ל-20 ביולי 2024.
השחקנים אשר זכו ב-7 צמידים או יותר, נכון ל-20 ביולי 2024.
סה"כ צמידים שחקן צמידי האירוע המרכזי17 פיל הלמות111 פיל אייבי010 דויל ברונסון210 ג'וני צ'אן210 אריק סיידל09 ג'וני מוס37 בילי בקסטר07 מן ווין07 ג'ון הניגן07 סקוט סיבר07 דניאל נגראנו0
צמחים רעילים בישראל הם צמחים המכילים חומרים כימיים (פיטוכימיקלים) המשפיעים על בריאותם של בני האדם או בעלי חיים כתוצאה ממגע איתם או מבליעתם.
ישראל, בשל מיקומה הגאוגרפי הייחודי ומגוון האקלים שלה, מאכלסת מגוון עשיר של צמחים, וביניהם צמחים רעילים רבים הגדלים בר או מגודלים כצמחי נוי.
מדי שנה נפגעים בארץ מספר בני אדם מהרעלות צמחיות, כאשר הפגיעה יכולה להתבטא בבחילה קלה ועד הרעלה חמורה הדורשת אשפוז.
לפי נתוני ארגון בטרם לבטיחות ילדים והמכון הארצי למידע בהרעלות, בשנים האחרונות דווח על 82 מקרים של היפגעות ילדים בעקבות חשיפה לצמחים רעילים, כאשר רוב המקרים היו בקרב ילדים עד גיל 4, ושליש מהמקרים בגילאי 5-9.
הסבר מקובל בקרב חוקרים הוא שרעילות צמחים היא מנגנון הגנה שצמחים פיתחו כדי להגן על עצמם מפני בעלי חיים שמנסים לאכול אותם.
מכיוון שצמחים אינם יכולים לנוע כדי להימלט מטורפיהם, הם פיתחו אמצעים אחרים להגנה עצמית.
בעוד שיש צמחים בעלי הגנות פיזיות כמו קוצים ועוקצים, האמצעי הנפוץ ביותר להגנה הוא כימי.
לאורך מיליוני שנים, דרך תהליכים של ברירה טבעית, צמחים פיתחו את היכולת לייצר מגוון עצום ומורכב של תרכובות כימיות להרתעת אוכלי עשב.
חומרים כמו טאנין הופיעו יחסית מוקדם בהיסטוריה האבולוציונית של צמחים, בעוד שמולקולות מורכבות יותר כמו פוליאצטילנים נמצאות בקבוצות צמחים מתקדמות יותר.
חומרי הרעל מצטברים ברקמות הצמח, אך תכולתם אינה אחידה.
הריכוז הגבוה ביותר נמצא בדרך כלל ב:
ישנם צמחים שבהם חומרי הרעל מצויים בכל איברי הצמח, וישנם צמחים שהרעל נמצא רק באיברים מסוימים ו/או רק למשך תקופה קצרה (לדוגמה - רק בפרי לא בשל).
חלק מחומרי הרעל נהרסים על ידי ייבוש, חימום או בישול.
משפחות צמחים בעלות רעילות גבוהה
מספר משפחות צמחיות ידועות כבעלות רעילות גבוהה יחסית:
משפחת ההרדופיים (Apocynaceae) - הרדוף הנחלים, הרדוף הגן
משפחת הלופיים (Araceae) - דיפנבכיה, פילודנדרון, לוף, אנטוריום
משפחת החלבלוביים (Euphorbiaceae) - קיקיון, תפוח סדום, חלבלוב
משפחת הסולניים (Solanaceae) - דטורה, אטרופה בלדונה, סולנום
משפחת הקטניתיים (Fabaceae) - אברוס, גליצין
משפחת האסקלפיים (Asclepiadaceae) - פתילת המדבר הגדולה
בנוסף, ישנם צמחי פקעת רבים שהבצל שלהם רעיל, כגון: צבעוני, שושן, נרקיס, יקינתון, אירוס, אמריליס, בן-חצב, סתוונית, כלנית ועוד.
הרדוף הנחלים הוא השיח הרעיל הנפוץ ביותר בישראל.
מקורו באזור הים התיכון, והוא נמצא בחורשות רבות ברחבי הארץ וגם בין בתים.
שיח ירוק-עד עם עלים ארוכים וצרים
פרחים ריחניים בצבעי לבן, ורוד ואדום
כל חלקי העץ רעילים מאוד
רעילות: כל חלקי הצמח מפרישים בהיפצעם שרף חלבי או שקוף רעיל מאוד, המכיל גליקוזיד הלב אולנאנדרין.
גם הצוף והדבש המיוצרים מהפרחים עלולים להיות רעילים.
אכילת עלה אחד עלולה להמית ילד קטן.
תסמינים: דופק איטי, האטה בפעימות הלב, אישונים מורחבים, עייפות, סחרחורות, שיתוק, חוסר הכרה ואף מוות.
עץ אזדרכת ממלא חורשות בישראל ונמצא גם בין בתים.
כל חלקי העץ רעילים ומסוכנים, כאשר הריכוז הגבוה ביותר של הרעל נמצא בפירותיו הצהובים המזכירים שילוב של ענב ותמר במראם.
פרחיו לבנים וריחם מזכיר פירות הדר.
הרעל אינו שורד בחום רב וכאשר מבשלים את פירותיו ניתן אפילו לאכול אותם.
דטורה היא צמח בר נפוץ מאוד בישראל שגרם להרעלות קשות, במיוחד בקרב בני נוער וצעירים.
הצמח בעל פרחים גדולים לבנים המתייבשים ויוצרים תרמיל עם פרי עגול ושעיר שמכיל זרעים.
רעילות: לעיסת הזרעים והעלים משחררת חומרים פעילים רעילים (אלקלואידים טרופאניים כמו אטרופין וסקופולמין) שעלולים לגרום ל:
הצמח זקוף וגבוה, מתייבש בקיץ ומדיף ריח רע.
הרעל מרוכז בעיקר בפרי וכן בקנה-השורש.
הצמח נמצא בעיקר באזורי צפון הארץ והמרכז והוא בדרגה החמורה ביותר להרעלה.
קיקיון הוא שיח שיכול להגיע לגובה של עד חמישה מטרים.
עלה הקיקיון הוא בצורת כף יד וגודלו עד 30 סנטימטרים.
קליפת הזרע של הקיקיון מכילה את הרעל ריצין - אחד הרעלנים החזקים ביותר בטבע.
רעילותם של הזרעים היא גבוהה ביותר, ופגיעתם קשה ועלולה לגרום למוות.
תועדו מקרים של ילדים שאכלו ממנו בשוגג ומתו מהרעלה קשה.
זהו צמח עשבוני שנעשה שימוש בו בקוסמטיקה, במדע וברפואה.
כל הצמח, משורשו ועד עלי הכותרת, רעיל ביותר.
אכילת 2-5 מפירותיו השחורים והקטנים שנראים טעימים, יכולה לגרום למוות.
הצמח מכיל אלקלואידים שונים, במיוחד אטרופין וסקופולמין, המשפיעים על מערכת העצבים.
עליו של העץ רחבים ושעירים וכשפוצעים אותם, נוטף מהם מיץ חלבי רעיל.
העלים, הזרעים והגבעולים הצעירים רעילים.
החומרים הרעילים בצמח הם: ספונינים ואלקלואידים הפועלים על מערכת העצבים ומדכאים אותה.
הרעל עלול גם לעבור דרך שתיית חלב או אכילת בשר בעלי חיים שאכלו מהצמח.
כל סוגי הלוף מכילים חומרי רעל מסוג ארואין.
החומר נהרס על ידי ייבושו וחימומו.
בעלים ישנו חומר רעיל נוסף - אוקסלאט הסידן.
אכילת החלקים הטריים מהצמח גורמים לצריבה, נפיחות ואף לחנק.
הדיפנבכיה מכילה גבישי סידן בצורת מחטים (נקראים רפידים) ואנזימים הגורמים להרגשת צריבה קשה בפה ועלולים לגרום להתנפחות בלשון ולחסימת מעברי הנשימה.
מנגנון הפגיעה של הצמח הוא ייחודי: תאים הנקראים אידיובלסטים נמצאים בכל חלקי הצמח, ומכילים גבישים בלתי מסיסים בצורת מחטים, אשר נורים בלחץ גבוה למרחק קצר בזמן הפגיעה בתא.
בקרב ילדים מתחת לגיל 5, התופעות חמורות יותר ועלולה להתפתח נפיחות קשה בשפתיים ובלשון המסוכנת לחיים.
גם תפוח האדמה והחציל משתייכים למשפחה זו.
נפוצים בכל הארץ, בעיקר שלושת המינים: סולנום שעיר, סולנום שחור וסולנום זיתני.
סולנום שעיר והסולנום השחור דומים מאוד וידועים בשמם העממי ענבי שועל.
כל חלקי הצמח רעילים, במיוחד הפרי הלא בשל.
בעיקר בפרי לא בשל, החומרים הרעילים הם סולנין, אלטרופין ועוד חומרים ציאניניים.
צמח המלבלב בשטחים פתוחים ויש לו פרחים צהובים המזכירים נרקיס.
החומרים הרעילים שהוא מכיל (קולכיצין) יכולים לגרום לחולשה, שינויים בדופק הלב, ירידה בלחץ הדם, קוצר נשימה ואף חנק.
פואנציאנה ארוכת אבקנים (Caesalpinia gilliesii)
מקור הצמח באוסטרליה וכל חלקיו רעילים.
שיח רב שנתי שמקורו בדרום אמריקה, ופירותיו הכתומים-צהובים רעילים ביותר.
גם עליו רעילים ותועדו מקרים של ילדים שאכלו ממנו בשוגג ומתו מהרעלה קשה.
הצמח נפוץ מאוד בישראל וקצב התפשטותו זיכה אותו בתואר צמח פולשני על ידי המשרד להגנת הסביבה.
בעת חיתוך הענפים יש להיזהר מהנוזל הלבן.
העשן משריפת הענפים עלול להיות רעיל גם כן.
צמחים רעילים בעלי חשיבות וטרינרית
מחקר שפורסם ב-Archives of Toxicology זיהה מספר צמחים בישראל הגורמים להרעלות בבעלי חיים והקשורים גם לבריאות האדם:
כליל ענק (Ferula communis) - מכיל נוגד קרישה חזק וגורם להפרעות קרישה חמורות בכבשות מרעה
אמי (Ammi majus) - גורם לשינויים עיניים חמורים, במיוחד רטינופתיה פיגמנטרית בעופות ביתיים שנחשפו לאור לאחר אכילת הצמח
חילבה (Trigonella foenum-graecum) - גרמה למיופתיה במעלי גרה
חמציץ עקוב (Oxalis pes-caprae) - גורם להרעלת אוקסלאט בקנה מידה גדול בכבשים
צמחי מזון רעילים באיברים מסוימים
גם צמחים נפוצים של ירקות גינה יכולים להיות רעילים בחלקים מסוימים:
נבט, נצר, ניצן וחלק ירוק של תפוח אדמה
עלים של ריבס (סוג של צמח בר)
תסמיני הרעלה מצמחים רעילים יכולים לכלול:
מערכת עיכול: בחילות, הקאות, שלשולים, כאבי בטן
עור: גירודים, שלפוחיות, סומק, דלקות עור
מערכת לב וכלי דם: שינויים בדופק, ירידה או עלייה בלחץ דם
מערכת נשימה: קוצר נשימה, קושי בנשימה, חנק
מערכת עצבים: הזיות, עוויתות, חוסר התמצאות, איבוד הכרה
עיניים: אישונים מורחבים או מצומצמים
כלליים: חום גבוה, צימאון, יובש בפה, כאב ראש, עייפות
במקרים חמורים: שיתוק או מוות.
הטיפול הטוב ביותר בהרעלה הוא המניעה:
חינוך - להסביר לילדים ופעוטות שלא להכניס לפיהם צמחים לא מוכרים
הרחקת צמחים - להרחיק צמחים רעילים מילדים קטנים
סקירת השטח - לסרוק את שטח הגן באופן תדיר ולהסיר צמחים מסוכנים
אי גידול - להימנע מלגדל צמחים רעילים בגינות הביתיות ובסביבת מעונות יום וגני ילדים
זיהוי - ללמוד לזהות את הצמחים הרעילים הנפוצים
במקרה של חשד להרעלה מצמח:
אל תגרום להקאה ללא עצה מפורשת של רופא או רופא ממרכז ההרעלות - הדבר עלול להגביר את הסיכון לבעיות בריאות מסוימות
צלם את הצמח - כדי לסייע בזיהוי
התקשר למכון הארצי למידע בהרעלות (04-8541900) לפני טיפול בילד שאכל צמח לא מוכר
מלא אחר ההוראות - של מרכז ההרעלות
פנה לטיפול רפואי במקרים של תסמינים חמורים
המכון הארצי למידע בהרעלות נמצא בקריה הרפואית רמב"ם, חיפה, והוא הגוף המקצועי המרכזי למתן מידע והנחיות בנושא הרעלות בישראל.
ארגון בטרם לבטיחות ילדים מפרסם רשימות מעודכנות של צמחים רעילים שמומלץ שלא יהיו בקרבת מעונות יום וגני ילדים.
צמצם הוא רכיב במצלמה או במערכות אופטיות אחרות שתפקידו לחסום חלקית את מעבר האור, ובכך לשלוט במאפיינים שונים כמו עומק השדה.
הצמצם עשוי בדרך כלל ממתכת דקה ובמרכזו חור עגול, כך שקרני האור שלא עוברות דרך החור נעצרות בגוף הצמצם.
במצלמות מודרניות, הצמצם משולב בהתקן של עדשת המצלמה.
ברוב המצלמות קוטר החור נשלט על ידי מעין תריס עגול בעדשה (Iris), המורכב, לרוב, ממספר עלעלים (בדרך כלל מ-3 ועד 20) המרכיבים מעגל.
העלעלים מונחים זה על זה ויכולים להתקרב או להתרחק ממרכז המעגל ובכך לשלוט על כמות האור הנכנס למצלמה.
בכך ניתן להשפיע על כמות הצבע/ הבהירות ובכך להעניק לתמונות מסוימות משמעות אחרת באמצעות, שינוי כמות האור שניתן לראות בתצלום.
קיימים מנגנונים חלופיים למנגנון "העלים" הנסגרים.
לעיתים הצמצם הוא קבוע ולעיתים השליטה בו מתבצעת באמצעות החלפת דיסקיות ידנית.
מנגנונים אלו נדירים וניתן למצוא אותם בעדשות המיועדות לקהל נישה.
דוגמה לעדשות בעלות מנגנון החלפה ידנית של טבעות הן עדשות המותג Lensbaby.
מידת הפתיחה של הצמצם אינה רציפה בדרך כלל, אלא בעלת מספר ערכים בדידים.
היחס המקובל בין כל שני ערכים עוקבים הוא , כך שסגירת צמצם ביחידה אחת מקטינה את כמות האור פי שניים.
למרות זאת, במצלמות מתקדמות, יש אפשרות להגדיל או להקטין את הצמצם בערכים שהם פחות מתחנה שלמה.
מלבד השפעתו של הצמצם על כמות האור הנכנסת למצלמה, משפיע גודל מפתח הצמצם גם על עומק השדה של התמונה.
ככל שהצמצם סגור יותר, כך גדל עומק השדה בתמונה.
צמצם סגור מקטין את אפקט החשכת הפינות הנוצר לעיתים בצילום עם צמצם פתוח.
נוסף על כך, שימוש בצמצם סגור יחסית מגדיל את הניגודיות בתמונה.
מעבר לגודל מסוים המשתנה בין עדשה לעדשה, סגירת הצמצם יוצרת תופעת עקיפה (Diffraction) הפוגעת בחדות התמונה.
כמו כן, הצמצם משפיע גם על איכות הבוקה בתמונה.
ככל שמספר העלעלים בצמצם גדול יותר, כך הבוקה תהיה נעימה יותר לעין, ואילו ככל שמספרם קטן, הבוקה תהיה גסה ומחוספסת יותר.
צֵמֶנְט הוא חומר מליטה, המופק מאבני גיר וחימר המשמש בסיס לחומרי הדבקה בתעשיית הבנייה כמלט, בטון וטיח.
חומרי מליטה הם חומרים המאפשרים הדבקה של חומרי בנייה מוצקים.
בדרך כלל מדובר בחומרים המורכבים ממחצבים.
המילה הלטינית צמנט שמשה בימי הביניים לתיאור של תערובת חומר מליטה אגרגט דק ומים.
בשפות אחדות, כגון צרפתית, המילה צמנט משמשת גם לדבק.
בעברית, המילה צמנט משמשת לתיאור אבקת חומר מליטה מחצבי בלבד.
מלט – תערובת של חומר מליטה עם מים ותערובות חול דק
בטון – תערובת של חומר מליטה, עם מים, חול וחצץ
התהליך בו עיסה צמנטית (תערובת צמנט ומים) מאבדת את הגמישות והופכת למוצק נקרא התקשרות.
התחזקות המוצק עם הזמן נקראת התקשות או הקשיה.
קיימות שתי קבוצות של חומרי מליטה:
חומרי מליטה אוויריים – חומרי מליטה שמתקשרים באוויר, או שאינם מתקיימים במים
חומרי מליטה מימיים (נקראים גם הידראוליים, או הידרבולים) – חומרי מליטה המתקשרים במים, ומתקיימים במים.
מהתקופה הפרה-היסטורית עד סוף התקופה הרומית
השימוש בתערובות קרקע לצורך בנייה וחיפוי קירות מוכר החל מן התקופות הפרה-היסטוריות המוקדמות.
שימוש בסיד כבוי ליצירת רצפות מוכר כבר החל מן התקופה הנאוליתית.
השימוש בלִבְנֵי טיט (בוץ) אשר אף הוא החל בתקופה הנאוליתית המריץ פיתוח תערובות קרקע אשר תסייענה בהדבקת הלבנים.
במסופוטמיה החל מן האלף השלישי לפנה"ס מוכר גם השימוש בלבנים צרופות (לבני בוץ שעברו שרפה מכוונת), נמצא כי לבנים צרופות הודבקו זו לזו על ידי חומר ביטומני (אספלט) שלו קשיחות גבוהה יותר משל הטין הבוצי.
סיד שימש כחומר מליטה בצפון מזרח אגן הים התיכון, בעיקר ביוון עד לתקופה הרומית.
הרומאים שיכללו את מלט הסיד, על ידי עירובו עם אפר געשי ויצרו בטון רומאי.
האפר הגעשי המועדף היה מפוצולי שבאיטליה.
מכאן המונח העדכני חומרים פוצולאנים (pozzolana באנגלית) – חומרים המתקשרים כימית בנוכחות סיד ומים.
בהיעדר האפר הגעשי, הרומאים השתמשו בתערובת סיד עם חרס טחון או אפר עץ, שאף הם בעלי תכונות פצולאניות.
תערובת של סיד וחומר פוצולאני נקרא גם "צמנט רומי".
הצמנט הרומי מתקשר כימית (כלומר הופך למוצק) מהר יותר מסיד, ומתגבש גם בהיותו במים, ואף עמיד בפני ארוזיה במים.
מסיבה זו, בתהליך ייצור המלט, הצמנט הרומי החליף עד מהרה את הסיד.
מכיוון שהמלט הרומי זקוק למים על-מנת להתקשר כימית, מרבית המבנים ההיסטוריים ששרדו מהתקופה הרומית, הם כאלה שנבנו באזורים ובתקופות בהם הלחות באוויר הייתה מספקת להתקשרות והתקשות מלט זה.
אמנם בישראל ובעולם נמצאו שרידים ארכאולוגים של בטון מתקופות קדומות בהרבה מהתקופה הרומית, אך הרומאים היו הראשונים שעשו שימוש בבטון בקנה מידה גדול.
כיפת הפנתאון היא דוגמה לשימוש כזה.
למרות שהרומאים תיעדו בכתב את מפרט הכנת סוגי המלט והבטון, עם נפילת האימפריה הרומית, חלה הידרדרות באיכות הצמנט והמלט.
במבנים מהמאה התשיעית עד המאה ה-11 לספירה, איכות המלט הגיעה לשפל.
הסיד ששימש להכנת מלט לא נשרף כראוי, והשימוש בחומרים פוצולאנים פסק לחלוטין בחלקים של אירופה, כתוצאה מהיעלמות תרבות הבנייה הרומית.
החל מהמאה ה-12 חל שיפור מתמיד באיכות המלט, ושב השימוש בחומרים פוצולאנים טבעיים, אך לא נתחדש דבר בתחום, עד המאה ה-18.
מהמאה ה-18 עד לתקופה המודרנית
בשנת 1756, הוטל על ג'ון סמיתון (John Smeaton) להקים מגדלור חדש ב-Eddyston Rock, תחת הקודם שעלה באש; סמיתון עשה מחקר למציאת חומר בנייה שיתאים לתנאים הקשים להם נחשף מבנה מגדלור.
ההמלצות לתערובת בימיו היו: שני חלקים סיד, חלק אחד קרקע בעלת תכונות פוצולאניות, ומעט מים.
מאחר שלא היה שבע רצון מהתוצאות, החל לחפש את חומר המליטה המתאים ביותר על ידי טבילת כדור מלט לאחר שעבר התקשרות במים, ובחינת עמידות המלט המתגבש.
הוא בחן מגוון חומרים פוצולאנים טבעיים ומלאכותיים.
התוצאה הטובה ביותר התקבלה מסיד ממקור אבן גיר המכילה אחוז חרסית גבוה.
הסיד שהוכן מאבן גיר חרסיתית זו נקרא גם "סיד הידראולי", מהיותו מתגבש במהירות במגע עם מים (בניגוד לסיד ה"רגיל").
חומר המליטה שנבחר לבניית המגדלור הורכב מחלקים שווים של סיד הידראולי ופוצולאנה טבעית.
המגדלור הוקם בשנת 1759, והתנשא לגובה של 22 מטר.
בשנת 1882 המבנה הוחלף במגדלור חדש והמקורי הישן פורק והורכב מחדש בפלימות'.
למרות הצלחתו של סמיתון, השימוש בסיד הידראולי לא קנה לו אחיזה.
ב-1796, נרשם פטנט באנגליה על "צמנט רומי" (כשם מותג מסחרי, השונה מהצמנט הרומי המקורי) שהוא למעשה סיד הידראולי מאבן גירנית עשירה בחרסית (חוואר).
הצמנט בהמצאה זו, היה צמנט מהיר התקשרות, ולכן היה שימושי בעבודות באזורי גאות ושפל, נמלים, סכרים ותעלות.
'צמנט-רומי' המומצא, היה הצמנט העיקרי בשימוש עד שב-1850 צמנט פורטלנד החל להחליפו בהדרגה.
החוקר הצרפתי ויקה יצר סיד הידראולי מלאכותי על ידי קלייה של גיר מעורב בחרסית שנטחנו יחדיו, בתהליך דומה לזה ששימש לייצור צמנט פורטלנד בעבר.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 נרשמו פטנטים רבים לצמנטים שונים המבוססים על סיד הידראולי.
מתוכם, רק פטנט אחד זכה לפרסום רב, "צמנט פורטלנד", פטנט (אנגלי) "מספר 5022" מה-21 באוקטובר 1824, בידי יוסף אספדין (Joseph Aspdin).
השם "צמנט פורטלנד" ניתן על מנת לרמוז לאבן פורטלנד שהייתה ידועה באנגליה בתכונת החוזק שלה.
בדומה לויקה, אספדין עירב חרסית וגיר טחון, וקלה אותם יחד ליצירת סיד הידראולי.
למעשה, לא היה כל חידוש בפטנט של אספדין, אך השימוש בשם "צמנט פורטלנד" הקנה לו חזקה לשימוש מסחרי במותג זה.
בנו הצעיר של יוסף אספדין, ויליאם, הקים עם שותפים חברה מתחרה לייצור צמנט בלונדון ב-1843. ויליאם גילה שתוצר קליית גיר מעורב בחרסית, (קלינקר), שנשרף ברמות חום גבוהות יותר מפיק צמנט בעל איכות וחוזק טובים בהרבה.
ויליאם מעולם לא הגן על הפיתוח שלו בפטנט, ועד סוף ימיו טען שהפטנט היחיד הרלוונטי לצמנט הוא הפטנט שנרשם על ידי אביו.
בדיקות מטלוגרפיות של שרידי קלינקר ארכאולוגיים מתנור ששימש את ויליאם אספדין גילו בליט ואליט שהם המרכיבים העיקריים בקלינקר של צמנט פורטלנד מודרני.
ג'ונסון, גילה שקלייה של חומרי הגלם בטמפרטורה גבוהה יותר, יוצרת צמנט חזק בהרבה, אך מתגבש לאט יותר.
ג'ונסון התקשה למצוא את יחסי החומרים האופטימלים.
ב-1851, ג'והנסון עזב את מעסיקו וקנה את מפעל הצמנט שננטש על ידי ויליאם אספדין.
הצמנט המשובח שיצר במפעל החדש נמכר במחיר כפול.
המעבר לכבשן סובב רציף, המצאתו של תומאס קרמפטון מ-1877, היה הצעד הטכנולוגי הבא לשיפור הצמנט, יעילות הייצור שלו ובקרת האיכות.
בעיות רבות נתגלו סביב הפעלת כבשן זה, ופיתוחו נמשך עד סוף המאה ה-19. ב-1898, בארצות הברית נבנה הכבשן הסובב הראשון שעבד כמעט ללא תקלות, וב-1900 נבנו באנגליה שישה כבשנים כאלה שעבדו ברצף זה אחר זה.
הכבשנים הסובבים הראשונים שימשו בעיקר לתפוקה אחידה, ופחות לשם הגברת התפוקה.
התקדמות טכנולוגית נוספת, בייצור צמנט, בשלהי המאה ה-19 הייתה השימוש במטחנת כדורים, שאיפשר ייצור צמנט בעל חוזק מוקדם גבוה יותר, ופתרה את בעיית ההתקשרות המהירה של הטריקלציום אלומינט (C3A), בעקבות טחינה דקה של הקלינקר.
כדי לעכב את התקשרות הטריקלציום אלומינט, מוסיפים לצמנט (בתהליך הייצור) סולפט, בדרך כלל בצורה של גבס.
הסולפט מגיב עם הטריקלציום אלומינט ליצירת אטרינגיט.
האטרינגיט מכסה את גבישי הטריקלציום אלומינט ומאט את קצב ההידרציה שלהם.
במהלך המאה ה-20, חוזקו של צמנט פורטלנד הכפיל את עצמו פי חמישה, פחות או יותר.
במהלך עשרות השנים האחרונות, נכנסו שיפורים נוספים בטכנולוגיית הייצור של הצמנט, ובכימיה של צמנטים מעורבים.
מרבית התעשייה עברה לתהליכי ייצור יבשים, שהם חסכוניים יותר באנרגיה.
שיטת טחינה חדשה – מטחנת גלילים – הולכת ותופסת בהדרגה את מקומן של מטחנות הכדורים.
מטחנת גלילים מאפשרת שליטה טובה יותר של דוק הטחינה, והיא חסכונית יותר באנרגיה.
מיקרו-סיליקה, שהיא תוצר לוואי של ייצור סיליקון לתעשיית האלקטרוניקה והפלדה, משמשת אף היא כתוסף פוצלני לייצור בטונים חזקים במיוחד או עמידים במיוחד.
סיגים טחונים מתהליך ייצור הברזל הם חומר מליטה, כשלעצמו בעל קצב הידרציה איטי ביותר, אבל כשמערבבים אותם עם חומר בסיסי כגון צמנט פורטלנד, קצב ההידרציה שלהם גדל, והם מקנים לבטון עמידות גבוהה כנגד תנאי הסביבה המאכלים.
הכללה של חומרים אלו בתערובת הצמנט, מוזילה את הצמנט, מורידה את האנרגיה הדרושה לייצורו, ופותרת בעיות סביבתיות על ידי שימוש בפסולת כחומר גלם.
את ייצור הצמנט ניתן לחלק לשני שלבים: ייצור קלינקר או סיגים, טחינה וערבוב.
חומרי הגלם לייצור הקלינקר הם אבן גיר, חול קוורצי וחרסית.
אבן הגיר מהווה מקור לסידן (Ca).
החול מהווה מקור לצורן (Si).
והחרסית מהווה מקור לחמרן (Al).
מאחר שהחרסית איננה מינרל נקי, היא מכילה גם ברזל (Fe).
את חומרי הגלם טוחנים, ולאחר מכן קולים.
במתקנים חדשים, הקליה מורכבת ממספר שלבים, המאפשרים מעבר חום בין תוצרי הקליה וגזי הפליטה לבין חומרי הגלם הנפרדים, ובכך מתייעל התהליך.
עיקר הקליה מתבצעת בכבשן סובב.
כבשן זה הוא למעשה צינור ארוך ורחב הסובב על צירו, ובעל שיפוע מתון היורד לכיוון היציאה.
הצינור מצופה מצידו הפנימי בלבנים קרמיות מבודדות, המגנות עליו מהחום בצידו הפנימי, ומונעות בזבוז אנרגיה לסביבה.
במרכז הצינור, בצד היציאה מהכבשן, מתבצעת בעירה של חומר דלק, כגון אבקת פחם או מזוט, המהווה את מקור החום לקליה.
חומרי הגלם נכנסים מצידו הגבוה של הכבשן ונעים בהדרגה לכיוון היציאה.
הטמפרטורה בכבשן נעה בין C° 1,400 ל-C°1,640. כשחומרי הגלם מתחממים, קורים מספר תהליכים.
ראשית, חומרי הגלם מאבדים את מי המבנה שלהם.
בשלב הבא, הגיר מתפרק לדו תחמוצת הפחמן ולסיד שרוף (תחמוצת הסידן – CaO).
תהליך זה מתחיל כבר ב-C°600, אבל מתרחש בצורה יעילה בין C°800 ל-C°1,200. בשלב זה, חומרי הגלם עדיין במצב מוצק.
כאשר הטמפרטורה בסביבות C°1,400, תחמוצות החמרן והברזל הופכות לנוזלים צמיגים.
טמפרטורה זו נקראת טמפרטורת הבציקה.
מעבר פאזה זה מתאפשר הודות לסביבה הבסיסית אותה מספק הסיד השרוף.