tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המעבר לכלכלת שלום ושמירת המחויבות הצבאית האסטרטגית ברחבי העולם, הן בשטחי הכיבוש באירופה, הן המשך המלחמה במזרח הרחוק, והן שמירתה של האימפריה הקולוניאלית ופירוקה באופן מבוקר - היו כרוכים בהוצאות כבדות ביותר.
שרי האוצר בממשלת אטלי, יו דאלטון וסטאפורד קריפס, המשיכו את מדיניות הקיצוב והצנע של ימי המלחמה למשך תקופה ארוכה לאחריה.
המטרה הייתה הפחתת הצריכה, הפחתת הייבוא והגדלת הייצוא על מנת לייצב את הלירה שטרלינג ולבסס את מאזן התשלומים כדי להוציא את המדינה מהמשבר.
הדגש היה על הגברת הייצור התעשייתי, במיוחד בתעשיות המולאמות, והפנייתו לייצוא.
סיומה של תוכנית החכר והשאל האמריקאית באוגוסט 1945 תרם גם הוא למשבר הכלכלי.
ההתמודדות עם המשבר חייבה קבלת הלוואה גדולה מארצות הברית, שעל תנאיה נשא ונתן ג'ון מיינרד קיינס בדצמבר 1945. ארצות הברית התנתה את מתן ההלוואה בתנאים, שאחד מהם היה הפיכת הלירה שטרלינג לניתנת להמרה לדולר באופן מלא.
כאשר יושם התנאי, ביולי 1947, גרם הדבר למשבר נוסף, וההמרה הופסקה לאחר חמישה שבועות בלבד.
תנאים נוספים היו שיעור ריבית גבוה והסכמת בריטניה להיכלל בהסכם ברטון-וודס.
עם כל זאת, ההלוואה והסיוע שהתקבל במסגרת תוכנית מרשל, הביאו לשיפור במצבה הכספי של בריטניה.
ב-1949 נקט שר האוצר קריפס בצעד דרמטי ופיחת את הלירה אל מול הדולר מ-4.03 דולר ללירה, ל-2.81 דולר ללירה.
על אף כל אלו, עמדה ממשלתו של אטלי במטרתה להשיג תעסוקה מלאה.
הממשלה שמרה על מנגנוני השליטה בכלכלה שנוצרו בעת המלחמה, לרבות השליטה בהקצבת חומרי גלם וכוח אדם, ובמשך כל שנות כהונתה לא עלתה האבטלה על שיעור של למעלה מ-500,000 מובטלים, כ-3% מכוח העבודה במשק הבריטי.
למעשה, הבעיה שעמה היה צריך להתמודד הייתה מחסור בכוח אדם.
בנושא הדיור לא עמדה הממשלה ביעדיה.
נושא זה הוטל על בוואן, שהיה שקוע רובו ככולו בבעיות הלאמת בתי החולים ויצירת שירותי הבריאות, ולא הצליח להתמודד גם עם נושא מורכב זה.
הנזק שנגרם מההפצצות במלחמה ומשכנות העוני מלפני המלחמה היו קשים מאוד לשיקום.
לכך תרם המחסור בחומרי בנייה ובכוח האדם שיצרה המלחמה עקב השיעור הגדול של המגויסים שטרם שוחררו.
ממשלתו של אטלי הייתה מחויבת לשוויון מעמדי ולדמוקרטיזציה.
בממשלה ישבו ותיקי איגודים מקצועיים כבווין, בוואן ועמנואל שינוול, ששאפו לביסוס יחסי עבודה תקינים ולשוויון בחברה הבריטית המעמדית.
אחד ממעשיה החשובים של ממשלת אטלי היה ביטול חוק יישוב סכסוכי העבודה (Trade Disputes and Trade Union Act 1927), שנחקק לאחר השביתה הכללית ב-1926, הגביל את פעולות האיגודים המקצועיים, אסר על שביתות הזדהות ועצרות המונים ואסר על האיגודים של עובדי המדינה מלהצטרף לאיגוד העובדים הכללי, ה-TUC.
ממשלתו של אטלי גם המשיכה בהקטנת כוחו של בית הלורדים.
הרקע לכך היה חששו של אטלי כי בית הלורדים, שבו היה רוב לשמרנים, יפגע בתוכניות החקיקה הסוציאליות שלו.
הרפורמה שחוקק הרברט הנרי אסקווית' ב-1911 שינתה את זכות הווטו של בית הלורדים על חקיקת בית הנבחרים וביטלה את כוחו של בית הלורדים לבטל חקיקה, או לתקנה באופן שאינו מקובל על בית הנבחרים.
כל שיכול בית הלורדים לעשות הוא לעכב את יישום החוק למשך שלושה מושבים של הפרלמנט או שנתיים.
ב-1949 קיצצה ממשלת אטלי בסמכויות אלו והפחיתה את תקופת העיכוב לשני מושבים או שנה, וזאת לאחר מאבקים חוקתיים וחקיקתיים שנמשכו משנת 1947.
הסדר דמוקרטי נוסף היה ביטול "מחוזות האוניברסיטה" בבחירות לפרלמנט הבריטי.
הסדר זה, שהתקבל בימי המלך ג'יימס הראשון, הביא לכך שבוגרי האוניברסיטאות בבריטניה היו בעלי קול כפול.
הם בחרו בנציג האוניברסיטה לפרלמנט ובנוסף לכך בחרו בנציג המחוז שבו גרו.
ממשלות הלייבור השונות ראו מחוזות בחירה אלו בעין רעה, הן בשל האפקט המעמדי שלו, שנתן לבעלי ההשכלה הגבוהה שני קולות אפקטיביים, והן בשל כך שרוב נציגי האוניברסיטאות היו שמרנים.
ב-1948 בוטלו מחוזות האוניברסיטה ובבחירות ב-1950 לא נבחרו עוד נציגי אוניברסיטאות.
צעדים אלו הביאו לעוינות הגורמים השמרניים, ובראשם העיתונות, כלפי ממשלתו של אטלי.
עוינות זו הביאה להקמת ועדה מלכותית בשנת 1946 על מנת שתבחן את חופש העיתונות, ובסופו של דבר ליצירת "מועצת העיתונות" בשנת 1953, גוף וולונטרי בו חברים נציגי מערכות העיתונים הגדולים, האחראי על יישום סטנדרטים של אתיקה עיתונאית.
אירופה שלאחר המלחמה, והמלחמה הקרה
שני הנושאים הראשונים היו קשורים באופן הדוק, ואטלי נעזר בנושאים אלו בשר החוץ שלו ארנסט בווין.
האתגר הראשון שלאחר המלחמה היה היחסים עם בעלת הברית לשעבר ברית המועצות ושליטהּ יוסיף סטלין.
ביום הבחירות שהה צ'רצ'יל בוועידת פוטסדאם שנועדה, בין היתר, להסדיר את היחסים שלאחר המלחמה וחשפה את עומק חילוקי הדעות שבין הצדדים.
אטלי החליף את צ'רצ'יל לאחר שנודע על ניצחון הלייבור.
בווין, איש האיגודים המקצועיים, שבילה זמן רב בהדיפת ניסיונות הקומוניסטים להשתלט על תנועת האיגודים, היה אנטי-קומוניסט נלהב.
עם זאת, היחס לברית המועצות לא היה עוין וחשדני, ונעשו ניסיונות של ממש לפייסה ולשמור על הברית של ימי המלחמה.
כך, לדוגמה, קריפס נתן למהנדסים סובייטים במחווה תמוהה גישה לתוכניות מנוע ה"רולס-רויס נין", מנוע סילון מתקדם, ובכך איפשר תכנונו של מנוע קלימוב VK-1 המבוסס עליו.
מנוע קלימוב שולב לאחר מכן במטוס הקרב המתקדם מיג 15, שבו נעשה שימוש, בין היתר, בלחימה כנגד הכוחות הבריטים במלחמת קוריאה.
לאחר שהסתבר כי סטלין השתלט על מזרח אירופה והקים שם משטרים ברוחו, התממשו חששותיהם הגרועים ביותר של בווין ואטלי.
כצעד שכנגד הצטרפה ממשלת אטלי ליזמת ארצות הברית ליצירת ברית נאט"ו שקמה כמשקל שכנגד לעוצמה הסובייטית שמאחורי מסך הברזל.
בריטניה הייתה גם פעילה בקידום תוכנית מרשל, שהביאה לתחייה הכלכלית בארצות מערב אירופה ההרוסות שלאחר המלחמה.
קבוצה שמאלית בתוך הלייבור טענה כי על בריטניה להישאר ככוח עצמאי בין ברית המועצות ובין ארצות הברית, ולא להזדהות עם אף אחת מהן.
עם זאת, הידרדרות היחסים עם ברית המועצות, והתלות הכלכלית בארצות הברית, חייבו מדיניות של הידוק הברית המדינית והצבאית עם ארצות הברית.
הברית אילצה משלוח כוח בן למעלה מ-60,000 חיילים בריטים למלחמת קוריאה, על אף הנטל הכלכלי שהדבר יצר על התקציב הבריטי הדחוק ממילא.
עם זאת, בתקופתו של אטלי החליטה בריטניה על יצירת כוח הרתעה גרעיני עצמאי, נושא שהיה לאחר מכן עילה לחילוקי דעות במהלך שנות ה-50 שכמעט והביאו לפיצול במפלגה.
ממשלתו של אטלי הייתה אחראית לתהליכי הדקולוניזציה הראשונים והחשובים ביותר של האימפריה הבריטית, ובראשם מתן העצמאות להודו.
אטלי מינה את הלורד לואי מאונטבאטן כמשנה למלך בהודו והסכים לבקשתו להעניק לו סמכויות בלתי מוגבלות למשא ומתן על עצמאות הודו.
לאור דרישות הקהילה המוסלמית בהודו הבריטית למתן עצמאות והגדרה עצמית טריטוריאלית, הסכים מאונטבאטן לחלוקת הודו בין שתי מדינות - פקיסטן המוסלמית והודו.
תוכנית זו הוגשמה בשנת 1947 במחיר כבד בחיי אדם ובעקירה של מיליונים מבתיהם.
במקביל הוסכם גם על עצמאותן של בורמה וסרי לנקה.
ממשלתו של אטלי נתקלה בקשיים רבים יותר ברצונה לוותר על השליטה הבריטית בחלקים אחרים של העולם, במיוחד באפריקה.
בסיס צבאי גדול הוקם בקניה ומידת השליטה של לונדון במושבות האפריקאיות אך הוגברה בעקבות יישום תוכניות פיתוח להגברת את מאזן הסחר הבריטי ולפתרון המשבר הכלכלי הפנימי, ואגב כך להעלות את רמת החיים של תושבי המושבות.
תוכנית זו הייתה ברובה כישלון.
גם במזרח התיכון התפרקה בריטניה מנכסיה.
ירדן קיבלה את עצמאותה בשנת 1946 והמנדט הבריטי על ארץ ישראל הסתיים בשנת 1948.
מצב חמור היה במלאיה, שם התבוסה הבריטית המהירה אל מול הפלישה היפנית ושנות הכיבוש היפני הביאו לפריחתה של תנועה לאומית שהתחילה כמחתרות המתנגדות לכיבוש היפני, אך המשיכה לאחר מכן בהתנגדות לשלטון הבריטי.
הסכסוך היה גם בעל אופי אתני, שכן המחתרת הייתה מורכבת ברובה מסינים וקומוניסטים, בעוד שהרוב המוסלמי, המלאי, תמך בבריטים, מתוך הנחה שלאחר שידכאו את המרידה הקומוניסטית יעניקו למלאיה עצמאות.
ביוני 1948 פרץ מרד מזוין, שהביא להכרזת מצב חירום במושבה.
הלחימה נמשכה למעשה עד שנת 1960, זמן רב לאחר נפילת ממשלת אטלי.
ממשלתו של אטלי, שהחלה את כהונתה בתנופת עשייה ובהתלהבות, נקלעה לקשיים פוליטיים ואישיים שהפריעו לתפקודה.
ב-1947 פרש שר האוצר דאלטון לאחר שהתברר כי הדליף את תקציב המדינה לעיתונאי בטרם הציג אותו בפרלמנט.
את מקומו תפס קריפס, שפרש בשנת 1950, עקב בריאותו הלקויה, והוחלף ביו גייטסקל.
1947 הביאה עמה גם משבר כלכלי כתוצאה מחורף קשה מהרגיל, שהביא לקפיאת מכרות הפחם ולהפסקת הייצור.
הדבר הביא למחסור במזון ולהפסקות יזומות בחשמל.
במהלך השנה נפוצו שמועות כי בכוונת אטלי להתפטר, וזאת כתוצאה מניסיונם של דאלטון וקריפס להחליפו בבווין.
סירובו של בווין להצטרף למהלך הביא, כפי הנראה, לכישלונו ולהמשך כהונת אטלי.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1950 זכה אטלי ברוב שאיפשר לו תקופת כהונה נוספת, אך הרוב היה קטן בהרבה (315 מושבים, לעומת 393 בהם זכתה המפלגה ב-1945), כאשר המפלגה השמרנית, ובראשה צ'רצ'יל, התחזקה מאוד וזכתה ב-85 מושבים נוספים, ובסך הכל ב-282 מושבים.
ממשלה זו הייתה חלשה בהרבה.
רבים מהאישים שפעלו במסגרת ממשלתו הראשונה של אטלי איבדו מכוחם ומהשפעתם או שלקו בבעיות בריאות.
עד מהרה נראה היה כי מפלגת הלייבור מפוצלת בין גוש שמאלי בהנהגתו של בוואן, ובין גוש ימני בהנהגת שר האוצר החדש, יו גייטסקל.
כאשר החליט גייטסקל לממן את הכוח הבריטי שנשלח למלחמת קוריאה באמצעות חיוב מקבלי שירותי הבריאות בתשלום עבור טיפולי שיניים ומשקפיים, התפטר בוואן במחאה, ועמו אישים נוספים, כהרולד וילסון.
אטלי החליט על פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
הבחירות נערכו ב-1951 והסתיימו בניצחון השמרנים בהנהגת צ'רצ'יל.
זאת על אף שהלייבור קיבל יותר קולות מהמפלגה השמרנית, ולמעשה בבחירות אלו זכה במספר הגדול ביותר של קולות עד אז, הביאה שיטת הבחירות הבריטית לכך שהלייבור זכה ב-295 מושבים בפרלמנט, ואילו השמרנים זכו ב-321 מושבים.
אטלי הוחלף בצ'רצ'יל בראשות הממשלה, והחליף אותו בראשות האופוזיציה.
לאחר התבוסה ב-1951 המשיך אטלי לשאת את התואר "ראש האופוזיציה" במשך ארבע שנים.
הייתה זו תקופת דעיכה ללייבור, שהיה נגוע בפילוגים וויכוחים פנימיים ולא הצליח להעלות מתוכו יורש מוסכם לאטלי.
המפלגה התפצלה בין תומכיו של גייטסקל ותומכיו של בוואן, כאשר אישים ותיקים כהרברט מוריסון חושקים אף הם בתואר יושב ראש המפלגה.
ב-1955 התמודד אטלי, בן ה-72, בפעם האחרונה בבחירות כלליות, אל מול אנתוני אידן.
בבחירות שב אטלי והובס, והפעם גדל הרוב השמרני.
בנובמבר אותה שנה הודיע על פרישתו ממנהיגות האופוזיציה ולאחר חודש פרש ממנהיגות המפלגה והוחלף ביו גייטסקל.
אטלי קיבל תוארי אצולה, הרוזן מאטלי והוויקאונט פרסטווד, והמשיך לשרת בבית הלורדים.
ב-1958 יזם ביחד עם קבוצה בראשות ברטרנד ראסל את "החברה לרפורמה בחקיקה הנוגעת להומוסקסואלים", שהטיפה להסרת האיסורים הפליליים על מעשים הומוסקסואליים הנעשים בצנעה בין בוגרים מסכימים.
הקבוצה השיגה את מטרתה, והחוק שונה 9 שנים לאחר מכן.
ב-1964 זכה לראות שוב את הלייבור, בראשות הרולד וילסון, שב לשלטון.
שנה לאחר מכן, ב-1965, הופיע בציבור בהלווייתו של צ'רצ'יל.
באוקטובר 1967 מת, בן 84, בבית החולים בווסטמינסטר, כתוצאה מדלקת ריאות.
אטלי נטמן בכנסיית וסטמינסטר, בסמוך לסידני וב וארנסט בווין.
אטלי, היישוב היהודי ומדינת ישראל
בשנותיו כמנהיג האופוזיציה וכסגן ראש הממשלה התבטא אטלי פעמים רבות בעד המפעל הציוני והעלייה ונגד גזרות הספר הלבן.
מפלגת הלייבור נחשבה לאוהדת המפעל הציוני, ובשתי ועידותיה האחרונות לפני עלייתה לשלטון, בשנים 1944–1945, כלל מצעה, שהובא מפי אטלי, דרישה למדינה יהודית בשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
בארץ־ישראל יש גם טעם, מטעמים אנושיים וכדי להגיע להסדר בר־קיימא להעברת אוכלוסייה.
הבה נעודד את הערבים לצאת ממנה...
יש להם לערבים שטחים רחבי־ידים רבים משלהם".
בסוף אפריל 1945, אישר מרכז הלייבור מחדש את ההחלטה הזו.
עם עליית אטלי לשלטון רבו מאוד התקוות של אנשי היישוב כי ממשלתו תעמוד בהבטחותיה - תאפשר עלייה חופשית לפליטי השואה, תסיר את גזרות הקרקעות, ותפעל להקמת מדינה יהודית.
עם זאת, כבר בחודשים הראשונים לפעילות הממשלה, הסתבר כי ארנסט בווין, האחראי למדיניות החוץ, הוא אויב מר למפעל הציוני, וכי כגודל הציפיות, כך הוא גודל האכזבה.
לקראת גיבוש מדיניות הממשלה כתב נתן אלתרמן בשירי הטור השביעי, ב-28 בספטמבר 1945:
"לא לשווא על פני ויטהול עבים של סתיו,
לא לשווא, לא לשווא, כה מתוח הקרב,
בו עומדים דלטון, מוריסון, אטלי, בווין.
יאזרם נא אלוה אונים ועוז,
באין צורך לכבוש את פניהם מבושת."
ואכן, ב-13 בנובמבר 1945 הודיע בווין בבית הנבחרים הודעה מדינית על ארץ ישראל, שהיוותה חזרה מדויקת על מדיניות המפלגות השמרניות מלפני המלחמה ואימוץ של הספר הלבן.
במקביל, בסוף אוקטובר 1945, הוקמה תנועת המרי העברי, בין היתר על רקע האכזבה מממשלתו של אטלי, ופעלה בגלוי נגד הבריטים, אשר ראו בה ארגון טרור.
שיא שלילי מבחינת היישוב היו אירועי השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, בה פשטו כוחות בריטיים על יישובים בארץ, עצרו רבים ממנהיגי היישוב וחיפשו נשק מוסתר.
בה בעת המשיכה הממשלה לאכוף את הסגר על חופי הארץ ולמנוע עליית עולים, כולל פליטי השואה.
תנועת המרי העברי פורקה בסוף שנת 1946, לאחר פיצוץ מלון המלך דוד, אך שאר המחתרות המשיכו במאבק.
במהלך תקופה זו נתפס בווין על ידי אנשי היישוב כאנטי-ציוני וכאנטישמי, ואילו אטלי נתפס כעושה דברו.
ממשלת אטלי, שהובלה בשאלת ארץ ישראל על ידי בווין, ניסתה למצוא פתרונות לשאלת ארץ ישראל, וזאת אל מול המאבק המחמיר ומצוקת פליטי אירופה שקיבלה כותרות בעיתונות הבינלאומית.
ניסיונות מסוג הוועדה האנגלו-אמריקאית או תוכנית מוריסון-גריידי לא הביאו לפתרון מוסכם.
לבסוף החליטו אטלי ובווין להביא את העניין להכרעת ארגון האומות המאוחדות, אשר הכריע על קבלת תוכנית החלוקה, סיום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל.
בהצבעה על תוכנית החלוקה נמנעה בריטניה.
בריטניה הכירה במדינה רק באיחור רב, בשנת 1949. גם לאחר פרישתו של בווין המשיכה ממשלת אטלי ביחס קריר למדינת ישראל, ורק לאחר פרישתו של אטלי והחלפתו בצ'רצ'יל השתנה היחס והפך לידידותי יותר.
אטלי נחשב לאדם אפור ושתקן, באופן המנוגד לכושר הרטורי ולאישיותו המוחצנת של שותפו ויריבו וינסטון צ'רצ'יל.
שלוש אמרות המיוחסות לצ'רצ'יל משקפות ניגודים אלו.
לצ'רצ'יל מיוחסות האמירות כי ; בנוסף מיוחסת לצ'רציל האמרה כי ; עוד מיוחסת לצ'רצ'יל האמרה כי אטלי הוא .
עם זאת, צניעותו ומנהגו השקט של אטלי לא מנעו ממנו להיחשב לאחד מגדולי ראשי הממשלה של בריטניה.
בסקרים רבים השואלים את העם הבריטי, או מלומדים והיסטוריונים, מיהם ראשי הממשלה ה"גדולים", נמצא אטלי במקום השני לאחר צ'רצ'יל, ואילו בסקר בין אקדמאים והיסטוריונים שנערך על ידי אוניברסיטת לידס בשנת 2004 בחרו הנשאלים באטלי כראש הממשלה הטוב ביותר.
צ'רצ'יל עצמו התבטא כי אטלי הוא "ג'נטלמן אציל ובעל כבוד, עמית נאמן, ששירת את ארצו היטב בזמן בו הייתה זקוקה לכך יותר מכל".
אטלי נחשב לראש ממשלה חרוץ ויעיל וזכה לשבחים מצד ממשיכיו, שמרנים ואנשי לייבור כאחד.
סגנון מנהיגותו היה מנהיגות קונסנזואלית.
במדיניות החוץ היה אטלי בין מעצבי פניו של העולם שלאחר המלחמה.
הוא היה בעל ברית נאמן לארצות הברית עם תחילת המלחמה הקרה, פעל לשיקומה של אירופה וליצירת הבסיס לשיתוף הפעולה העתידי בין בריטניה והיבשת, ולדקולוניזציה והענקת שלטון עצמי והגדרה עצמית למאות מיליונים ברחבי העולם.
העיסוק באטלי ובדמותו עודו נמשך בבריטניה.
אטלי עצמו פרסם אוטוביוגרפיה בשם "כפי שזה קרה" (As it Happened) בשנת 1954, וכן התפרסם בשנת 1961 ספר המבוסס על ראיון שערך עם רוי ג'נקינס שהיה לאחד מהוגי הדעות החשובים של הלייבור בתקופה שלאחר אטלי.
עוד בחייו, וכן לאחר מותו, התפרסמו ביוגרפיות רבות נוספות, שזכו לעניין ולהצלחה.
יש הרואים בצניעותו ובמנהגו השקט משום ניגוד לראוותנות והשחיתות המיוחסים לפוליטיקאים הבריטים כיום.
הרב ד"ר קלמן כהנא (כ"ב באייר תר"ע – י"א באלול תשנ"א, 31 במאי 1910 – 20 באוגוסט 1991) היה רב הקיבוץ חפץ חיים, מייסד וראש בית המדרש גבוה להלכה בהתיישבות החקלאית, ומחברם של ספרים תורניים רבים.
היה ממנהיגי פועלי אגודת ישראל, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת וסגן שר החינוך והתרבות בממשלות ישראל.
נולד בעיר ברודי שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה) בשנת 1910, לאביו הרב בנימין זאב כהנא (ממשפחת כהנא הלר) ולאמו חיה איידלה לבית פופרס.
למד לימודים מסורתיים וגם סיים לימודיו בגימנסיה היהודית בעיר.
סיים חוק לימודיו בבית המדרש לרבנים מיסודו של הרב עזריאל הילדסהיימר בברלין.
כמו כן, השתלם בלימודים כלליים (פילוסופיה, שפות שמיות, היסטוריה ופדגוגיה) באוניברסיטאות ברלין ווירצבורג וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בחיבור בן תקופת הגאונים "סדר תנאים ואמוראים".
היה ממייסדי תנועת הנוער של אגודת ישראל בגרמניה.
בסיום לימודיו בבית המדרש לרבנים עבר לעיר פולדה שבגרמניה שם שימש בתחילה כמורה לעברית.
לאחר נישואיו לחנה, בתו הבכורה של הרב ברוך קונשטט אב"ד פולדה ולימים ממיסדיה של ישיבת קול תורה בירושלים, סייע ביד חותנו ושימש כעוזרו וכיד ימינו בישיבת פולדה.
שימש כציר בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במרינבאד בשנת תרצ"ז (1937).
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והתיישב בקיבוץ חפץ חיים בכפר סבא, ובשנת 1940 (ה'ת"ש) נבחר לרב הקיבוץ.
הרב כהנא היה מתלמידיו המובהקים של החזון איש, הוא התייעץ עמו בכל ענייני קיבוץ חפץ חיים ובעיקר בקשר להלכות התלויות בארץ.
כן כתב בהדרכתו את ספרו 'טהרת בת ישראל', והחזון איש טרח והשיב להשגות שעוררו על פסקי הלכות שונים בספר, תגובת החזון איש צורפה לספר במהדורות הבאות.
כן שימש פעמים רבות כשלוחו לעניינים שונים.
בשלב כלשהו התערערו היחסים ביניהם אך לא לזמן רב, כאשר החזון איש שיגר לו אגרת בה הוא מבקשו: "אבקשו לשכוח העבר העגום".
לקראת שנת השמיטה ה'תש"ה פרסם חוברת על הלכות שמיטה ופעל לגייס תמיכה לקרן השמיטה.
הרב כהנא היה מראשי מפלגת פועלי אגודת ישראל וחבר מועצת העם מטעם פועלי אגודת ישראל, כממלא מקומו של בנימין מינץ בהיעדרו, והיה מחותמי מגילת העצמאות.
לאחר הקמת המדינה היה חבר מועצת המדינה הזמנית.
כהנא כיהן כחבר הכנסת ב-9 הכנסות הראשונות מטעם פועלי אגודת ישראל.
בבחירות לכנסת הראשונה נבחר במסגרת רשימה מאוחדת של כל המפלגות הדתיות (החזית הדתית המאוחדת) ובבחירות לכנסת השלישית, הרביעית והשמינית נבחר במסגרת רשימה משותפת עם אגודת ישראל (חזית דתית תורתית).
שימש בתפקיד סגן שר החינוך והתרבות ב-5 ממשלות ישראל (בכנסת השנייה בממשלה השלישית, בין התאריכים 8 אוקטובר 1951 - 24 דצמבר 1952, ובכנסת החמישית והשישית בממשלות העשירית עד הארבע עשרה) בין השנים 1961-1969. בפרישתו מהכנסת הכריז: "לא לנער הזה התפללתי".
בתפקידו זה היה אחראי על המחלקה לתרבות תורנית ועל מפעל ההזנה.
בשנת תשל"ט עבר להתגורר בירושלים, והקים את בית המדרש הגבוה להלכה בהתיישבות החקלאית ואת הקרן לחילול מעשר שני ורבעי.
כתב עשרות ספרים, שהמפורסמים שבהם הם "טהרת בת ישראל" על טהרת המשפחה, "מצוות הארץ" על מצוות התלויות בארץ על פי ספרי החזון אי"ש, שנדפס גם עם חלק ממהדורות הקיצור שולחן ערוך, וסדרת "חקר ועיון", שבמסגרתה הוהדרו ראשונים ואחרונים על מסכתות סדר זרעים.
על הכרך למסכת שביעית זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשמ"א.
אחיו הצעיר היה נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק כהן, ששימש כראש ועדת כהן, ועדת החקירה הממלכתית שבדקה את אירועי סברה ושתילה.
הותיר אחריו שמונה ילדים, שש בנות ושני בנים.
נכדתו היא עו"ד ניצן כהנא, שניהלה את המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות והובילה לחקיקת חוק איסור צריכת זנות.
קלמן יעקב מַן (Kalman Jacob Mann; 15 ביולי 1912 – 14 במרץ 1997) היה רופא ופעיל ציבור ישראלי, ממקימי בתי החולים "הדסה" בירושלים, ונשיא אגודת "יד שרה".
קלמן יעקב מן נולד בירושלים ב-1912, דור שביעי לרב חשין, אחד מתלמידי הגאון מווילנה שעלו לארץ ב-1809; בן ליצחק דוד, סוחר חומרי בניין ועסקן ציבור (אחיו של הרב חיים מן מישיבת עץ חיים) ולחיה אהובה (ליבע) בת אליעזר יצחק הכהן הרבבסקי (גערבאווסקי) מרחובות.
מן למד ב"בית הספר תחכמוני" בירושלים ובהמשך בסמינר למורים "מזרחי".
בהמשך למד רפואה באוניברסיטת לונדון, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה (.M.D) ובהמשך MRCP (חבר הקולג' המלכותי לרופאים), וכן דיפלומה ברפואה טרופית (DTM&H).
ב-1970 קיבל את תואר הכבוד FRCP (עמית הקולג' המלכותי לרופאים).
מן התמחה ברפואה פנימית, בבריאות הציבור וגם במינהל רפואי.
ב-1951 מונה כמנהל "ההסתדרות המדיצינית הדסה", תפקיד שבו נשא במשך 30 שנה.
במהלך כהונתו הוקם בהנחייתו המרכז הרפואי הגדול של "הדסה" – בעין כרם וכן שופץ והורחב בית החולים בהר הצופים, ששוחרר לאחר מלחמת ששת הימים.
כן הורחבו השירותים שסופקו במרכזים אלו, ולבית הספר לרפואה של "הדסה" והאוניברסיטה העברית חלק חשוב בהכשרת רופאים, ובהתמחותם במכלול מקצועות רפואיים ופרה-רפואיים בישראל.
ב-1968 עמד בראש "ועדת מן" שעסקה בארגון מחדש של מערכת הרפואה בארץ.
ב-1979 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ו"הדסה", וכמו כן מונה ליו"ר המגמה לארגון ומינהל רפואי.
במקביל לפעילותו כמנהל "הדסה", היה פרופ' מן פעיל בוועדות לאומיות ובינלאומיות שונות.
בין היתר היה יושב ראש הוועדה לארגון-מחדש של שירותי הרפואה בישראל (ועדת מן), יו"ר ארגון מנהלי בתי החולים, סגן נשיא הפדרציה הבינלאומית של בתי החולים, וכן יועץ לארגון הבריאות העולמי בנושאי ארגון וניהול רפואי.
לאחר פרישתו ישב מן בראש ארבע ועדות לאומיות, ביניהן הוועדה הבין-משרדית והבין-מוסדית לשימוש בסמים, והוועדה שעל פי המלצותיה חוקק "חוק הסיעוד".
ב-1983 מונה כחבר כבוד בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
הוא כיהן גם כנשיא אגודת "יד שרה".
בנוסף, מן כיהן כיו"ר קרן הנאמנות הישראלית לשירותים לקשישים.
פרסים ואותות שקיבל מן כהוקרה על פעילותו בשדה הבריאות כוללים את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב-יפו, פרס הנרייטה סאלד מטעם הדסה בארצות הברית, אות יקיר ירושלים, ופרס ישראל לארגון "יד שרה" בעת שכיהן כנשיאה.
מן נפטר ב-1997. על שמו רחוב בירושלים, המוביל לבית החולים הדסה בשכונת עין כרם.
היה נשוי לסילביה ואב לשתי בנות ושני בנים, שהלכו בדרכו ועוסקים ברפואה.
בניו הם פרופסור יהונתן מן, מנהל המחלקה לרפואת שיניים בהדסה עין כרם, ופרופסור גדעון מן, אורתופד מומחה לרפואת ספורט.
בנותיו הן הפסיכיאטרית ד"ר רות פיין ורופאת העיניים ד"ר נעמי ארנון.
בבעלות הארבעה "חברת רגין מרפאות" (ראשי תיבות של שמותיהם הפרטיים), המחזיקה בית רופאים באזור התעשייה בשכונת גבעת שאול.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, קיבל את הפיקוד על עוצבת סיני (אוגדה 252) שלחמה בחזית הדרום, לאחר שנהרג מפקדה הקודם, האלוף אלברט מנדלר.
נולד בשם קורט להינדה ולדוד בג' בחשון תר"ץ בווינה שבאוסטריה.
משפחתו עלתה לישראל ב-1933 והשתקעה בקריית חיים.
בגיל ארבע נהרגה אמו בתאונת דרכים.
בגן הילדים החליפה הגננת את שמו לקלמן.
מגן למד בבית הספר המקצועי תיכוני ליד הטכניון ומשנת 1946 שיחק בקבוצת הכדורסל של מכבי קריית מוצקין.
הוא היה פעיל מנעוריו בארגון האצ"ל, עבר במסגרתו קורס מ"כים, נטל חלק במבצעי הארגון וישב במחנה המעצר בלטרון.
ביולי 1948, הצטרף לחטיבת גבעתי של צה"ל.
זכה לכינוי "שפנדאו" בשל דיבורו המהיר והרהוט, בדומה למקלע הגרמני בעל אותו השם.
במסגרת שירותו בחטיבת גבעתי, עבר קורס קצינים וקורס קציני קשר.
לאחר מכן, עבר לשרת בחטיבת הצנחנים, בה שימש קצין קשר, מפקד פלוגת מפקדה ו"קצין ספורט", לאור העובדה שהיה ספורטאי מצטיין.
בשנת 1954 עבר לפקד על פלוגה בחטיבת גולני.
בתקופה זאת נישא לרינה, ולזוג נולדו בן ובת.
בשנת 1955, בקרב על מוצבי א-צבחה שבאזור ניצנה הישראלי, פיקד מגן על יחידתו במשך שלוש שעות לאחר שנפצע בירכו, ופונה רק לאחר פינוי אחרון פקודיו.
בשל כך זכה בצל"ש הרמטכ"ל שהומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
בשנת 1956, במהלך מלחמת סיני, שירת כקצין סיוע אוויר במוצב הפיקוד העליון.
לאחר מלחמת סיני, ב-1957, עבר הסבה לשריון, שימש מפקד פלוגה ובשנת 1961 מונה למפקד קורס קציני שריון (קק"ש), ובהמשך, שימש כסגן-מפקד גדוד 82 וכמפקד הגדוד.
שימש סגן מפקד חטיבה וב-1965 מונה לתפקיד קצין אג"ם במפקדת גייסות השריון.
במהלך מלחמת ששת הימים שימש מגן כקצין אג"ם של אוגדה 84 ("עוצבת הפלדה"), תחת פיקודו של האלוף ישראל טל.
בשנת 1968 מונה למפקד חטיבת שריון (חטיבה 14), שאחת ממשימותיה הייתה החזקת קו התעלה.
במאי 1969, במהלך מלחמת ההתשה, נפצע מרסיסי פגז ואושפז לחודש ימים.
בקיץ 1970 מונה לסגן מפקד אוגדה בסיני והועלה לדרגת תת-אלוף.
ביולי 1971 יצא ללימודי היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
כעבור שנה מינה אותו הרמטכ"ל למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
מגן אמור היה לקבל את הפיקוד על עוצבת סיני (אוגדה 252) מידי האלוף אברהם (אלברט) מנדלר ב-8 באוקטובר 1973, אולם בצהרי יום שישי, 5 באוקטובר, הוכרזה כוננות בגזרה, והמינוי נדחה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר, פיקד מגן על הגזרה הצפונית.
לאחר שמפקד האוגדה, האלוף אברהם (אלברט) מנדלר נהרג בקרבות בסיני ב-13 באוקטובר, מונה מגן למפקד והועלה לדרגת אלוף בטקס קצר בחמ"ל הפיקוד.
מגן שירת בעוצבה מאז הקמתה ונחשב למפקד מוערך.
עם הגיעו לפקד על האוגדה, הצליח לנסוך בכוחות האוגדה ביטחון, על אף ששכלו את מפקדם.
האוגדה התחילה את המלחמה עם 292 טנקים וביומיים הראשונה כמעט והושמדה כשנותרו ממנה רק 70 טנקים.
עם אוגדתו פרץ ב-18 באוקטובר אל מעבר לתעלת סואץ וסייע לכיתור הארמייה השלישית של מצרים.
הוא הגיע עם כוחותיו לנמל אל-אדביה והתייצב עם מפקדתו על הקילומטר ה-101 מקהיר, על כביש קהיר-סואץ.
יזהר, שהסתובב בסיני ובאפריקה כמרצה באוגדה של מגן בזמן המלחמה, כתב עליו בספרו גילוי אליהו: ובהמשך:
עם הגעת הרגיעה, התמסר מגן לתנופת בנייה ושיקום.
ב-18 בינואר 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בקילומטר ה-101. אחריו נרתמה העוצבה ליצירת הקו החדש, 10 ק"מ מזרחית לתעלת סואץ, ולקליטת טנקים חדשים.
בבוקר יום ראשון, 10 במרץ 1974, מצאו אותו חייליו של מגן בקרונו ללא רוח חיים, לאחר שנדם לבו.
הוא נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול, סמוך לקודמו בתפקיד, האלוף אלברט מנדלר.
הותיר אחריו את רעייתו, רינה, בן ובת.
על שמו של מגן נקרא בסיס שריון בסיני.
לאחר פינוי סיני נקרא על שמו של מגן "מחנה מגן סיירים" בבקעת סיירים, ששימש עד שנת 2009 כבסיס בית הספר לשריון (ביסל"ש), ומשמש מאז כבית הספר לאיסוף קרבי (ביסל"ק).
על שמו של נקרא גם אולם כנסים במכללות הצבאיות במתחם ההכשרות של פו"ם אפק.
מגן הונצח גם ברחובות על שמו בערים באר שבע, בית שמש ותל אביב.
קַלמַן שוּלמַן (שולמאן; 1819 – 2 בינואר 1899) היה סופר ומתרגם עברי, מאנשי תנועת ההשכלה היהודית בווילנה.
שולמן נולד בעיירה ביחוב שבפלך מוהילב ברוסיה הלבנה (בתחום המושב של האימפריה הרוסית), כנראה ב-1819. אביו היה חסיד חב"ד, מתלמידי ר' אהרן מסטרשלה, ודודו היה נפתלי הרץ שולמן, מן המשכילים הראשונים בתחומי האימפריה הרוסית.
הוריו נפטרו בגיל צעיר וקרוביו השיאו לו אישה, ואולם שנתיים אחר נישואיו פרש מאשתו ונסע ללמוד בישיבת וולוז'ין.
לאחר שש שנים בוולוז'ין נסע לווילנה להתרפא ממחלת עיניים, ולמד שם בקלויז של הגאון.
הוא התגרש מאשתו ועבר ללמוד בעיירה קלווריה, שם החל גם ללמוד גרמנית ולקרוא ספרי השכלה.
ב-1843 חזר לווילנה, והשתקע בה עד פטירתו.
בווילנה התפרנס בתחילה כמורה פרטי, והמשיך לצד לימודיו התורניים לעיין בספרי השכלה ודקדוק.
בשעת ביקורו של מונטיפיורי בווילנה ב-1846 כתב שולמן בקשה ממנו בשמם של תושבי העיירות שעל גבול תחום המושב.
מזכירו של מונטיפיורי, אליעזר הלוי, התרשם מן העברית המליצית שבה נכתבה הבקשה, והציג את שולמן לפני משכילי וילנה, ובהם מרדכי אהרון גינצבורג, אד"ם הכהן ובנו מיכ"ל, רש"י פין ואחרים, ומאז השתלב שולמן בחוג זה.
במיוחד התיידד עם מיכ"ל, על אף המרחק הגדול בין דעותיו השמרניות של שולמן להשקפותיו הנועזות של מיכ"ל.
הוא עזר בארגון הספר של משה רוזנסון.
לאחר פטירתו של גינצבורג תרגם שולמן מאמר הספד עליו מגרמנית לעברית בשם "קול בוכים", אשר היה פרסומו הראשון בדפוס (1847).
מכאן ואילך פרסם עשרות תרגומים ועיבודים של יצירות, בעיקר בתחומי היסטוריה וגאוגרפיה, גם כלליים וגם מיוחדים לעם ישראל ולארץ ישראל, במטרה להפיץ את ערכי ההשכלה בקרב יהודי מזרח אירופה.
ב-1849 התמנה מורה בבית ספר ריאלי שהוקם ליד בית המדרש לרבנים בווילנה, אך ב-1861 פרש ממשרה זו והתפרנס מן הכתיבה; דפוס ראם שילם לו בעד ספריו, וגם חברת מפיצי השכלה בישראל הזמינה ממנו חיבורים.
"דברי ימי עולם" (תשעה כרכים, 1867–1884) – תרגום-עיבוד מספר ההיסטוריה של גאורג ובר Allgemeine Weltgeschichte.
לכבוד תרגום זה הזמינה אותו חברת מפיצי השכלה לביקור בסנט פטרבורג, ואת רשמיו מביקור זה תיאר בספר "קריית מלך רב" (1869).
"דברי ימי עולם" הפך במהרה לספר פופולרי גם אצל שומרי המסורת.
שולמן גם החל לתרגם את ספרו של גרץ Geschichte der Juden ("היסטוריה של היהודים"), אך גרץ ביטל את הסכמתו לתרגום במהלך הוצאת הכרך הראשון מאחר ששולמן טשטש והשמיט רבים מן העניינים בספר שלא היו מתאימים לדעתו לקהל קוראיו.
החיבור הנועז ביותר של שולמן הוא תרגומו (1857–1860) ל"מסתרי פאריז" של אז'ן סי, שבו הציג כתיבה בעברית מליצית על אודות העולם התחתון.
תרגום זה עורר פולמוס, וכמה סופרים וחוקרים הביעו אי-נחת מן השימוש בלשון הקודש לסוגה נחותה מעין זו במקום לחיבורי השכלה ומחקר.
"מסתרי פאריז" נמכר בכמות עצומה לאותו זמן – 2,000 עותקים, אף יותר מאהבת ציון של אברהם מאפו; שתי יצירות אלה היו באותו זמן הרומנים היחידים המוצעים לקוראי העברית.
שולמן תרגם לעברית לראשונה את ספריו של יוספוס פלאוויוס, חיבר ביוגרפיות של נפתלי הרץ וייזל ושל מרדכי אהרון גינצבורג, ותירגם עוד תיאורים פופולריים רבים של אירועים היסטוריים בתולדות ישראל, כגון מרד בר כוכבא, ושל אתרים גאוגרפיים בארץ ישראל ובסביבותיה.
הוא פרסם גם מאמרים רבים בעיתונים ובכתבי עת כדוגמת "המגיד", "המליץ", "גן פרחים" ו"הצפירה".
לשונו של שולמן היא עברית מליצית, עם הקפדה על השימוש במילים מלשון המקרא בלבד.
סגנון זה בא על חשבון הדיוק בפרטים, ואכן, לעיתים מתרגם או מבאר שולמן את אותו מונח לועזי בדרכים שונות.
מעט צירופים וביטויים שחידש התקבלו בעברית, כגון הצירוף "חזיז ורעם" כתרגום לביטוי הגרמני "Donnerwetter".
באופן כללי היה שולמן מתון ביותר ביצירתו, וספריו התקבלו ונפוצו בקרב יהדות מזרח אירופה הרחבה ולא רק אצל המשכילים.
בסוף 1895 חגגו בווילנה יובל לתחילת יצירתו.
בסוף ימיו עוד הספיק להביע דעה חיובית על חיבת ציון, הקונגרס הציוני הראשון ותחיית הלשון העברית; הוא ראה במפעלים אלה המשך לפעילותו הספרותית בעד העברית ובעד הלאומיות היהודית.
שולמן נפטר בראשית 1899 בווילנה.
יוסף קלוזנר כתב על שולמן:
עושר וצדקה: מספר מעללי מאיר אנשיל ראטהשילד; וילנה: [חמו"ל], בשנת הו'ן ו'עושר' ב'בי'ת'ו וצדקתו עומדת לעד [תרכ"ד]-1864.
דברי ימי עולם: עוסק בתולדות בני האדם והעתים אשר עברו על כל ממלכות תבל; וילנה: דפוס ש.י.
ספר הריסות ביתר: ספר העוסק בגבורת בר כוכבא וחרבן ביתר בידי אדריינוס, קיסר רומא; וילנה: דפוס י.ר.
חבצלת השרון: קבוצת מכתבים שונים בלשון הקודש, הגדת ארץ ישראל; וילנה: דפוס יוסף ראובן בן מנחם מן ראם, תרכ"א-1861.
מוסדי ארץ: תכונות כל ארצות תבל ותולדות יושביהן; וילנה: דפוס יוסף ראובן בן מנחם מן ראם, תרל"א-1871.
תולדות חכמי ישראל: תולדות חכמי ישראל, החל מתור הזהב, משמואל הנגיד ואילך; וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תרל"ב-1872.
בית האסף: אספת מאמרים על פלאי מעללי אל בממלכת העולם והטבע, על חקרי קדמניות קדש, להבין דברי חכמינו ז"ל וחידותם בש"ס ובמדרשים; וילנה: דפוס י.ל.
מנחת ערב: אספת מאמרים לגבי חז"ל וחידותם; וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תרמ"ט-1889.
ספר ארץ הקדם, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תר"ן-1890.
ספר דברי חפץ, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תרנ"א-1891.
ספר צבי לכל הארצות, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תרנ"ג-1893.
יוסף בן מתתיהו, ספר תולדות יוסף: והוא תולדות יוסף בן מתתיהו (המכונה יוזיפוס פלאוויוס), כתבה ידו בלשון יון; ונעתקו לשפת הקדש עם הערות על ידי קלמן שולמאן; וילנה: דפוס י"ר ראם, תרי"ט-1859.
אז'ן סי, מסתרי פאריז: היא המחברת המהֻללה אשר חֻברה בלשון צרפת ביד אביר הסופרים אייזען סי, ונעתקה לכל הלשונות המתהלכות בארץ, ועתה גם לשפת עבר צחה וברורה, וילנה: האלמנה והאחים ראם, תרל"ו-1876 (מהדורה שלישית).
יוסף בן מתתיהו, ספר מלחמות היהודים עם הרומאים; עובד לשפת עבר בידי קלמן שולמאן; וילנה: האלמנה והאחים ראם, תרמ"ד-1884 (מהדורה שנייה).
קלמן ליבסקינד (נולד ב-2 במאי 1970) הוא עיתונאי חוקר, פובליציסט ואיש תקשורת ישראלי, המשמש כעורך הראשי של העיתון "מקור ראשון" ובעל טור שבועי בו.
בנוסף, הוא מגיש, יחד עם אסף ליברמן, את תוכנית האקטואליה היומית "קלמן ליברמן", המשודרת בכאן ב' ובכאן 11.
ליבסקינד נולד במושב ניר גלים להורים ניצולי שואה מזרם הציונות הדתית.
הוא התייתם מאביו צבי בגיל צעיר.
למד במסגרות חינוך דתיות לאומיות בקבוצת יבנה ובישיבת אור עציון.
הוא התגייס לצה"ל לחטיבת גולני ולאחר זמן קצר, עבר לחיל המודיעין.
לאחר שחרורו עבד כחוקר פרטי במשרד חקירות בתל אביב, היה פעיל בתנועת "התחיה", והוצב מועמד מטעמה בבחירות לכנסת השלוש עשרה, במקום ה-86 הלא ריאלי.
סיים לימודי משפטים בקריה האקדמית אונו.
בשנת 1997 החל לעבוד בעיתון "מקור ראשון" כתחקירן.
בשנת 2002 הזמין אותו עורך מעריב, אמנון דנקנר לכתוב ב"מעריב".
בהמשך, ליברמן כתב טור שבועי בעיתון "מעריב סופהשבוע".
בין השנים 2011–2016 הגיש תוכנית רדיו יומית בגלי ישראל.
באוקטובר 2016 הצטרף לתאגיד השידור הציבורי ומגיש בכאן ב' תוכנית אקטואליה יומית בשם "קלמן-ליברמן", יחד עם העיתונאי אסף ליברמן.
השתתף כחבר פאנל קבוע בתוכנית הפאנליסטים "הפטריוטים" בערוץ 20 בטלוויזיה.
בין השנים 2019–2020 הגיש תוכנית אקטואליה יומית בערוץ כאן 11 יחד עם אראל סג"ל בשם "קלמן וסג"ל".
בין השנים 2020–2023 הגיש לבדו תוכנית אקטואליה יומית בערוץ כאן 11 בשם "עצם העניין".
באוגוסט 2025 הוחלט על מינויו לעורך ראשי של העיתון "מקור ראשון", והוא נכנס לתפקיד זה בתחילת ספטמבר.
לפני כן פרש מעבודתו ב"מעריב", אך הוא ממשיך בעבודתו בתאגיד השידור הישראלי.
לקראת פרישתו פרסם טור פרידה במעריב.
בשנת 1999 פרסם סדרת כתבות על פרשת עמותות ברק.
בשנת 2002 פורסמה בעיתון "מעריב" כתבת תחקיר של ליבסקינד אודות האשמות של שתי נשים כנגד הרב שלמה אבינר, שעל פי הכתבה עברו "מעשי הטרדה מינית לכאורה" כשבאו לייעוץ אצלו.
מאות רבנים הביעו אמון פומבי ברב אבינר.
היועץ המשפטי לממשלה החליט לסגור את תיק החקירה מחוסר אשמה.
בורר שמונה בפרשה מטעם עורך "מעריב" ומקורבי הרב אבינר, הפסיכיאטר פרופ' נתנאל לאור, קבע "שהמאפיין המרכזי בעניין היה ליקויי תקשורת הנובעים מהעדר ליווי מקצועי צמוד בתחום הנפש" וש"אין להאשימו בהטרדה מינית, אלא לבקרו על כך שנכנס לשדה המקצועי ללא גיבוי".
אחת המתלוננות פנתה לבית הדין הרבני האזורי בירושלים באומרה שבוצע נגדה מסע הכפשה.
בית הדין הרבני האזורי פסק כי "אין ממש בתביעה, והיא בנויה כולה על דמיונות של התובעת".
ערעור שהוגש לבית הדין הרבני הגדול נדחה והוא אישר את פסיקת בין הדין האזורי.
ב-2008 החל בסדרת תחקירים על התנהלותו של האלוף יואב גלנט בנושא שימוש לא מורשה בקרקעות ציבוריות וחשף שהוא השתלט, לכאורה, על עשרות דונמים במושב עמיקם.
בעקבות החשיפה קיבלו מפקדיו של ליבסקינד הנחיה שלא לזמנו לשירות מילואים ביחידתו, המשתייכת לפיקוד הדרום.
ב-2010, לאחר ששר הביטחון אהוד ברק וממשלת נתניהו החליטו למנות את גלנט לרמטכ"ל, ביקש השר מיכאל איתן ממבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס לבדוק את הפרשה, ובמקביל עתרה התנועה הירוקה לבג"ץ נגד המינוי.
בדיקת המבקר הסתיימה בתחילת 2011, כשבועיים לפני שהמינוי אמור היה להיכנס לתוקף.
בעקבות דו"ח המבקר הודיע היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין לבג"ץ שקיימים קשיים משפטיים משמעותיים באשר לסבירות ההחלטה למנות את גלנט לרמטכ"ל, ושיש לשקול את המינוי מחדש.
כתוצאה מכך הודיעו נתניהו וברק על ביטול המינוי.
בשנת 2011 פרסם כתבת תחקיר, המציגה את התנהלותו של השופט ורדי זיילר כאדם פרטי במסגרת תביעה של קרובי משפחתו נגד קבלן.
בתחקיר מוצג זיילר כמי שעושה שימוש פסול בתפקידו ובקשריו במערכת המשפט, עד כדי שיבוש הליכי משפט, לכאורה.
בנובמבר 2014 חשף הקלטות שמוכיחות שמשטרת ישראל ידעה שיש איומים ברצח כנגד יהודה גליק, שנורה בידי מחבל פלסטיני ב-29 באוקטובר.
ביולי 2018 חשף את תוכנו של "מסמך יצחקי", מסמך שחיבר ניצב מני יצחקי ומכיל ריכוז חשדות פליליים לכאורה, נגד עשרות חברי הכנסת ואנשי ציבור.
בספטמבר 2019 חשף שב (אפריל 2019) מתוך 82 קלפיות שבהן היה חשד לזיופים רק 2 נבדקו על ידי ועדת הבחירות המרכזית והמשטרה.
בעקבות התחקיר יצא ראש הממשלה בנימין נתניהו בהכרזה, ש"גנבו את הבחירות" ודרש מחנן מלצר, יו"ר הוועדה, להיפגש איתו כדי לדון בנושא.
בשנים 2018–2020 פרסם סדרת כתבות שטענו לניגודי עניינים של שופטי בית המשפט העליון.
בעקבות תחקירו של ליבסקינד בנושא ניגוד עניינים של השופטים אסתר חיות ומני מזוז הודיעה הרשות השופטת כי תפרסם מעת לעת את רשימת ניגודי העניינים של כלל השופטים.
ביולי 2020 נידונה בכנסת הצעה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת ניגוד העניינים של שופטי בית המשפט העליון, אך לא זכתה לרוב.
בעקבות זאת, באוגוסט 2020 פרסמה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות הנחיות לכלל השופטים והרשמים בעניין גיבוש רשימות המניעויות שלהם.
ב-21 ביולי 2023 פרסם תחקיר על האכיפה נגד המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ב-2005 וכתב כי הייתה שם אכיפה בררנית ודרקונית נגד המוחים, בהובלת מערכת המשפט - פרקליטות המדינה, היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז ובית המשפט העליון לרבות בג"ץ.
הוא השווה זאת לאכיפה נגד המחאה נגד הרפורמה המשפטית ב-2023 וטען לאכיפה בררנית, בפרט בנוגע למעצרים וענישה על חסימת כבישים, ועדויות שקר מטעם בכירי מערכת המשפט בנוגע להבדלים באכיפה.
במאמר תגובה אומר איילון: .
ליבסקינד מרבה לבקר חלק מעמיתיו העיתונאים ולהציג מקרים שבהם הם מטעים את הציבור.
בשתי כתבות בשנת 2002 טען שמרדכי גילת האשים באופן בלתי מבוסס אישי ציבור, בהם נציב שירות המדינה שמואל הולנדר.
על כתבות אלה זכה ליבסקינד באותה שנה ל"פרס האגודה לזכות הציבור לדעת".
במקרה אחר טען שעקיבא אלדר הציג את העובדות באופן מגמתי במאמר שכתב כנגד מועמדותו של השופט נעם סולברג לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
בנובמבר 2011 ביקר את העיתון "הארץ" על שהוא מנהל קמפיין, ובו הטעיות וסילופים, לפסילת מינויו של נעם סולברג לשופט בית המשפט העליון, מאחר שסולברג הוא מתנחל מגוש עציון שגם פסק נגד עקיבא אלדר בתביעת לשון הרע שהוגשה נגדו.
ליבסקינד כותב גם נגד הטיות פוליטיות בתקשורת ועיתונאים המערבים את עמדתם הפוליטית בכתבות ובראיונות עיתונאים.
כך, למשל, כתב נגד עודד בן-עמי ויעל דן שתקפו את הזמר עמיר בניון בראיונות עמו בעקבות שירו "אני אחיך", המוחה נגד ארגוני שמאל ישראליים שהגישו תביעות בחו"ל כנגד קציני צה"ל באשמת פשעי מלחמה.
בפברואר 2014, בעקבות פרשת אקו"ם ואריאל זילבר, ביקר ליבסקינד את התקשורת על כך שבעוד שלזילבר היא התייחסה כאל גזען וכהניסט קיצוני, היא הייתה הרבה יותר סלחנית כלפי התבטאויות קיצוניות ומסיתות של אנשי שמאל דוגמת שולמית אלוני, שלמה גזית, יגאל תומרקין וזאב שטרנהל.
ביקורת דומה מתח ליבסקינד על תגובת התקשורת כלפי שיר נוסף של עמיר בניון שנכתב בעקבות הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה, ועל יחס סלחני שלה ושל מערכת המשפט להתבטאויות מסיתות וגזעניות של שולמית אלוני, עמוס עוז, יצחק לאור ומוקי (דני ניב) נגד ימנים, דתיים ומתנחלים.
במאי 2014 ביקר ליבסקינד את התקשורת על התעלמותה מפשעי שנאה (הכוללים ונדליזם וריסוס צלבי קרס על רכוש יהודי) ו"טרור עממי" (הכולל יידוי אבנים ובקת"בים) שמבצעים ערבים ישראליים ופלסטינים כנגד יהודים.
בנובמבר 2014 ביקר ליבסקינד את היחס הסלחני לכאורה של השמאל והתקשורת לאלימות הערבית והמהומות של ערביי ישראל והסביר זאת בגזענות של ציפיות נמוכות: "יש משהו מקומם גם בהתייחסות הסלחנית של השמאל אל ערביי ישראל, סלחנות שנובעת קודם כל מתפיסת עולם גזענית.
[...] הן התקשורת והן השמאל לא יקבלו אף פעם התפרעות קולקטיבית שכזו אצל יהודים, לא ביצהר, ולא בבאר שבע.
הם יקבלו אותה אצל הערבים מתוך ראייה גזענית שרואה בערבי יצור נחות ואלים, שאי אפשר לצפות ממנו להתנהגות אנושית סבירה ושקולה".
באפריל 2015, על רקע אי שידור מערכון של "הכל שפיט" המבקר את היחס לנשים במגזר הערבי, ביקר ליבסקינד את התקשורת על היעדר פלורליזם וחופש ביטוי, ועל כך שהיא סותמת פיות לתכנים ימניים לעומת מתן ביטוי לתכנים מקבילים או דומים מהצד השמאלי.
כמו כן ביקר את מדור ביקורת הטלוויזיה של "הארץ" על התנכרותו לסמליים לאומיים ויהודיים.
בפברואר 2016, בעקבות תחקיר עד כאן על עזרא נאווי וארגוני שמאל רדיקלי ומנגד קמפיין ה"שתולים" של אם תרצו, מתח ביקורת על השימוש באשמת ה"הסתה" כדי להשתיק ביקורת פוליטית מצד ארגוני ימין בישראל, לעומת יחס סלחני להתבטאויות חמורות יותר משמאל.
כן ביקר את ההתנגדות לתת לאראל סג"ל לשדר בגלי צה"ל.
ביוני 2019 כתב שקיים בישראל עיסוק לא פרופורציונלי בזכויות להט"ב, ושקהילת הלהט"ב סותמת פיות של מי שלא תומך בה.
בספטמבר 2020 פרסם ליבסקינד מאמר שבו קרא לעסקה שבה יפרוש בנימין נתניהו מכהונתו כראש הממשלה, ובתמורה ייסגרו התיקים הפליליים נגדו.
בעקבות זאת טענו שמעון ריקלין, יעקב ברדוגו ואנשי תקשורת אחרים שליבסקינד, ועיתונאים נוספים שיצאו בקריאה דומה, פעלו לפי תדרוך של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט.
בתגובה פרסם ליבסקינד מאמר ובו ביקורת חריפה על עיתונאים אלה והסטנדרטים המקצועיים שלהם.
בנובמבר 2025 פרסם ליבסקינד במקור ראשון מאמר העוסק בתגובות על הכוונה לסגור את תחנת גלי צה"ל.
ביקורת התקשורת נגד קלמן ליבסקינד
בעקבות הכוונה למנות את חברת הכנסת ג'ידא רינאוי זועבי לקונסולית בשנגחאי, היא התראיינה אצל קלמן ליבסקינד בתוכנית הבוקר, בעקבות זאת כתב עודה בשאראת: , ובהמשך, לאחר ראיון נוסף של ליבסקינד בתוכנית הערב עם ד"ר ת'אבת אבו ראס, הוא כותב כי שיטת הפעולה שלו מבוססת על המוטו .
לאחר ראיון שערך עם זהבה גלאון, כתבה שני ליטמן על "שיטת ליבסקינד להוצאת המרואיין משלוותו": .
בעקבות הפיגוע המשולב בבאר שבע ב-22 במרץ 2022, פיגוע הירי בחדרה ב-27 במרץ 2022 ופיגוע הירי בבני ברק ב־29 במרץ 2022, פרסם קלמן ליבסקינד במעריב טור תחת הכותרת "סוכני השקר: הקונספציה על ערביי ישראל והדו-קיום שוב מתפוצצת לנו בפרצוף".
בטורו מאשים ליבסקינד את התקשורת והפוליטיקאים וכותב: .
העיתונאית קרן הבר הגיבה במאמר בעיתון הארץ, "מעשיות ופחדים קמאיים מאת קלמן ליבסקינד", ובו בין השאר כתבה: .
במאמר "קלמניזם" מאוגוסט 2020 כותב אמיר בן דוד על ה"בכיינות של ליבסקינד" ומתייחס לטורו של ליבסקינד במעריב "אמצעי התקשורת לא מסקרים את ההפגנות, הם משתתפים בהן".
בן דוד כותב כי המאמר צוטט בהרחבה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו בפתח ישיבת הממשלה השבועית ביום ראשון, אחרי שהצהיר שהוא בכלל לא התכוון להתייחס בדבריו למחאה.
ליבסקינד מתגורר ביישוב הקהילתי נחושה.
הוא נשוי לאילנה, אחות במקצועה, ואב לחמישה.
אות אביר איכות השלטון (2009)
קלמן מיקסאט, (בהונגרית: Mikszáth Kálmán 16 בינואר 1847 – 28 במאי 1910) היה סופר ופובליציסט הונגרי, יליד סלובקיה של היום, חבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית.
נחשב אחד מחשובי הפרוזאיקנים ההונגרים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מחבר רומנים, נובלות ומסות.
קלמן מיקסאט נולד בינואר 1847 למשפחה של אצילים הונגרים בכפר סקלבינה של היום, בהונגרית - סקלבוניה (משנת 1910 - מיקסאטפאלווה) בחבל פאלוץ שבמחוז נוגרד ב"הונגריה עלית" של פעם, שהיא כיום חלק מסלובקיה העצמאית.
אבותיו היו כמרים לותרנים (אוונגליים) שלמדו בזמנם במרכזים תאולוגיים לותרניים בגרמניה - ויטנברג, האלה, וינה.
להבדיל מהם, סבו של הסופר ניהל בית מרזח באחוזת נאג'קירטש (Nagykürtös).
שם נולד יאנוש מיקסאט, אביו של הסופר, שמאוחר יותר, עבר עם הוריו, לכפר אבצק (Ebeck), הכפר הסלובקי אובצקוב של היום.
בבגרותו חכר אצל בעלי האחוזה המקומית איטליז ובית מרזח והתחתן עם צעירה בשם מריה ורש, בת אצולה מן היישוב הצפוני פאראד.
בשנת 1843 הזוג עבר לסקלבוניה, שבה חכר גם כן את האיטליז ואת המסבאה המקומית.
קלמן היה האמצעי מבין שלושת ילדיו.
האחות הגדולה, מריה, נפטרה בגיל 17 מדלקת ריאות פתאומית.
המצב הכלכלי של המשפחה השתפר עם השנים, כשהגיע להתברך ב-100 דונם אדמה ושני עובדים: רועה צאן ומשרתת.
את רוב לימודיו עשה קלמן מיקסאט ברימהסומבאט (Rimaszombat) (היום היישוב הסלובקי רימבסקה סובוטה) בין השנים 1857–1863, וסיים את השנתיים האחרונות של התיכון בשלמצבאניה (באנסקה שטיאווניצה), לשם עבר עם כל המשפחה.
למד אחר כך משפטים, קודם בעיר גיור, אחר כך, החל משנת 1868, בפקולטה למשפטים בבודפשט.
מיקסאט לא סיים את התואר ועם גמר הלימודים חזר למחוז הולדתו נוגראד (נובוהראד) והתמחה במשרד של מתיאש מאוקש, משפטן ראש המנהל (szolgabíró) בבלשגיארמט.
השתלם בהמשך אצל המשפטנים הבכירים של המחוז ובשנת 1872 היה לעוזר עורך דין בשרות המדינה.
באותן השנים התחילה פעילותו הספרותית והעיתונאית.
פרסם סיפורים ומאמרים רבים בעיתונים כמו "איגאזמונדו" (Igazmondó), "סאבאד אגיהאז" (Szabad Egyház) פהווארושי לאפוק" ,(Fővárosi Lapok) ו"יאנקו בורשסם" (Borsszem Jankó).
ב-13 ביולי 1873 קלמן התחתן בניגוד לרצון הוריו עם אילונה מריה מאוקש.
אחרי מות הוריו שנפטרו שניהם בדיוק באותה שנה, קלמן עבר עם אשתו לגור בבודפשט.
הם נקלעו שם למצב של עוני.
מיקסאט האשים את עצמו בכך שלא הצליח להרוויח די כסף מכתיבתו כדי לפרנס את אשתו ואת הבית והחליט משום כך להתגרש.
על מנת לשכנע את אשתו להסכים סיפר לה שכביכול התאהב באחרת.
אחרי שבני הזוג נפרדו בשנת 1875, נסוג מיקסאט לבית שהשתייך להוריו בסקלבּוניה.
האדמות שהיו בבעלות הוריו הוחכרו על ידי אמו, בתנאים כאלה שלא יכלו לשמש לו מקור מחיה.
אחרי כישלון בבחירות המחוזיות לתפקיד סגן-נוטריון בשנת 1874, החליט מיקסאט לחזור לבודפשט ומכאן הלאה הקדיש את עצמו כל כולו לכתיבת ספרות יפה.
גם אשתו, שחלתה, חזרה לבית הוריה במוהורה.
דרכו ההתחלתית כסופר לא הייתה זרועת ורדים.
סגנונו המקורי לא תאם נורמות מסוימות של התקופה, ועורכי ההוצאות לאור השמיטו קטעים נרחבים מיצירותיו.
בשנת 1874, פרסום ספרו העצמאי הראשון - "סיפורים" בשני כרכים, עבר ללא הדים כלשהם.
מיקסאט עבד כמה שנים בעיתונים, ובשנת 1878, שנת הגרושים הרשמיים מאשתו, עבר, מר-נפש, לעיר סגד.
שם התחיל לכתוב באופן קבוע בעיתון המקומי Szegedi Napló (סגדי נאפלו - היומון של סגד) וסוף-סוף קטף את ההצלחות הראשונות כסופר.
הצטיין במיוחד ברפורטז'ות שלו מימי השיטפונות הקשים שהציפו את העיר סגד במרץ 1879 ואחר כך בכתבותיו על שיקום העיר על ידי הוועד שבראשות הנציב המלכותי לאיוש טיסה.
בשנת 1881 זכה להתעניינות רבה גם הודות לשני קובצי סיפורים "האחים הסלובקים" (A Tót atyafiak) ו"האנשים הטובים מפאלוץ" (A jó palóczok) בהם מימש היטב את כישוריו כמספר וגיבש את סגנונו האופייני.
בשנת 1881 שב לבודשפט כסגן עורך הדו-שבועון Ország-Világ (אורסאג-וילאג - הארץ - העולם).
במאי 1881 אחרי שחלק מעורכי העיתון "פשטי הירלאפ" (Pesti Hirlap - חדשות בודפשט) עזבו כדי להקים עיתון מתחרה בשם Budapesti Hirlap (חדשות בודפשט), מיקסאט הפך לאחד הכותבים הקבועים בעיתון הראשון.
הקשר עם ה"פשטי הירלאפ" נמשך, עם הפסקות קצרות, כעשרים שנה.
יחד עם מור יוקאי הפך מיקסאט לאחד מכותביו האהובים, בין השאר הודות לקטעים ההומוריסטיים שחיבר תחת שמות-עט כמו "סקארון" ואחרים.
בשנת 1882 התקבל לחברה הספרותית ע"ש שנדור פטפי, ב-8 בפברואר 1882 הצטרף גם לחברת "קישפאלודי" וכעבור 7 שנים, ב-7 במאי 1889 התקבל גם כחבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
כבר במהלך שנת 1882, בהתחשב בשיקום מעמדו, הרשה לעצמו מיקסאט לבקש שוב את יד גרושתו, אילונה מאוקש.
ואכן בסילבסטר אותה השנה השניים התחתנו מחדש.
היה פעיל מבחינה פוליטית במסגרת המפלגה הליברלית, שהמנהיג שלה, קלמן טיסה הפך לידיד קרוב שלו.
בשנת 1887 נבחר לאספה הלאומית של הונגריה - קודם כנציג של המחוז הטרנסילבני איליהפאלווה, כיום איליאן ברומניה, והחל משנת 1892 ועד מותו כנציג של המחוז פגראש, גם כן בטרנסילבניה.
בשנת 1897 ניסה לייסד עיתון משלו „Országos Hírlap" (אורסאגוש הילאפ - עיתון החדשות הארצי), אבל לא הצליח לזמן רב.
לעומת זאת כתב מדור קבוע בעיתון "Az Újság (אז אוישאג = העיתון).
ב-1910 לרגל מלאת ארבעים שנות פעילות ספרותית נסע אל בוחריו בסיגט אך חזר חולה ונפטר כעבור ימים אחדים ב-28 במאי 1910, בבודפשט.
לא הספיק לראות את פרסום ספרו האחרון A fekete város (העיר השחורה) בשנת 1911. הובא לקבורה בבית הקברות קרפשי בבודפשט.
ספוריו המוקדמים שיקפו היבטים מחיי האיכרים ובעלי המלאכה ולא עוררו עניין רב.
לעומת זאת כבר בהם הוכיח מיקסאט את כישוריו כמספר הומוריסטי שבלטו ביצירותיו המאוחרות יותר.
רבים מסיפוריו והנובלות שלו מתאפיינים בבקורת חברתית ובחצים סטיריים.
לקראת סוף חייו התקומם הסופר יותר ויותר נגד המעמד האריסטוקרטי בארצו שלדעתו הפך לנטל על החברה.
נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט התלהב מהרומן של מיקסאט, "המטרייה של פטר הקדוש" ומשום כך בעת סיורו באירופה בשנת 1910 ביקר אצל הסופר כדי להביע את הערצתו אליו.
1882 - חבר בחברת קישפלודי
1889 - חבר בהתכתבות של האקדמיה ההונגרית
1907 - פרס האקדמיה ההונגרית על קובץ יצירותיו (1903).
בכפר איליאן (איליהפאלווה) בטרנסילבניה - רומניה, בווילה "שרה" אורגן מוזיאון לזכרו ולזכר עוד שני סופרים (מור יוקאי ודז'ה סאבו)
Elbeszélések, 1874 קובץ סיפורים בשני כרכים
A tót atyafiak, 1881 (האחים הסלובקים)
A jó palócok, 1882 (האנשים הטובים מפאלוץ)
Nemzetes uraimék, 1882-83 רבותי בני עמי - רומן
Új Zrínyiász, 1898 (זריניאדה חדשה)
Akli Miklós, 1903 (מיקלוש אקלי)
Noszty fiú esete Tóth Marival, 1906-07 (הרומן של נוסטי הצעיר עם מרי טוט)
A fekete város 1908-10 (העיר השחורה) שעלילתו מתקיימת בעיר לבוצ'ה,
יצירותיו של קלמן מיקסאט, 15 כרכים,
(כלל יצירותיו, הוצאת האקדמיה, בודפשט, החל מ-1956)
קלמן קימרלינג חוקר פרטי בעזרת השם הוא ספר מתח מאת אשר קרביץ.
הספר יצא לאור בשנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים, כהמשך לספרי אשר קרביץ היהודיים, ביניהם הכלב היהודי וסמל ראשון מוסטפא רבינוביץ
קלמן קימרלינג, גרוש חרדי אמריקני, פותח משרד בילוש בשכונת מאה שערים בירושלים.
במהלך הספר, קלמן חוקר תעלומת רצח וגנבות ותוך כדי כך מתאהב בבלנית מסורבת גט שבעלה פושע.
קלמן מנסה לתפוס את בעלה ולחייבו שייתן לה גט.
קלמן קימרלינג – בלש חרדי
רב פקד גלאס – קצין משטרה שמשתף פעולה עם קלמן
לאה פרומי גרלבסקי – מסורבת גט שקלמן מאוהב בה
קַלמן לִיס (1901/1903, קובל, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 19 באוגוסט 1942, אוטבוצק, גנרלגוברנמן (פולין הכבושה)) היה משורר וסופר יהודי בשפת היידיש.
התמחה בחינוך ילדים פגועים בוורשה.
קלמן ליס נולד בעיר קובל שבפלך ווהלין.
כבר מגיל רך פורסמו שיריו בעיתונות היידיש.
תוך לימודיו בגימנסיה עסק בתרגום יצירות פושקין, מיצקביץ' ואחרים.
למד בסמינר העברי בווילנה ושימש כמורה בעיירות ווהלין; את זמנו הפנוי הקדיש לכתיבת שירים.
שיריו התפרסמו בין השאר בכתב העת "אויפגאנג".
ליס המשיך בלימודיו ורכש השכלה מקיפה בבית הספר הגבוה לפסיכולוגיה וחינוך ילדים פגועים בעיר אוֹטְבוֹצְק שליד ורשה.
מונה כמנהל המוסד היהודי "צנטוס" (CENTOS, Centrala Towarzystwa nad Sierotami) לילדים חריגים שמטעם הג'וינט.
הצטיין בעבודתו, נישא והתגורר בעיר.
נשא את שרה רובינשטיין, בתם של משה הורנשטיין וחיה מושקא הורנשטיין (בת אדמו"ר מהר"ש מלובביץ'), שהייתה נשואה קודם לכן לשמואל רובינשטיין.
נולד להם בן, יעקב יוסף.
אשתו נפטרה כשכרעה ללדת את הבן השני, שגם הוא לא נשאר בחיים.
הילד הראשון יעקב יוסף ליס נמסר לאימוץ אצל דודיו מנחם מנדל (אח של שרה) ורעייתו שיינא הורנשטיין (בת אדמו"ר הריי"צ מלובביץ'), שלא היו להם ילדים.
ליס מצא נוחם בעבודתו הספרותית והרבה בכתיבה לבני הנעורים.
עם הכיבוש הנאצי ב-1939 נשאר ליס באוטבוצק.
קרוב משפחתו, רבי יוסף יצחק שניאורסון, ניסה להשיג לו ולחותנו וחותנתו הורנשטיין – דודיו של שניאורסון אשרות יציאה מאירופה וארצות כניסה לארצות הברית, ללא הצלחה.
במקביל ניסה שניאורסון לחלץ את בנו של קלמן – יעקב יוסף ליס וכן את הוריו המאמצים (שהם בתו וחתנו של שניאורסון).
עם התקדמות המלחמה סירב ליס לברוח לבית אמו בקובל, ונשאר עד הרגע האחרון עם חניכיו, ביחד איתם נספה.
גם בנו נספה בשואה וגם הוריו המאמצים של בנו, ואמא של אשתו שרה – חיה מושקא הורנשטיין.
וואלינער שליאכן, ורשה: מארק ראקאווסקי, 1930. ("דרכי ווהלין", פואמות)
ווינטער אין דארף: פראגמענטן פון א פאעמע, פייטרקוב: דרוק ראזענשטיין, 1933. ("חורף בכפר", פואמה)
דאס ליד פון פעטער באטראק: פאעמע פון די צארישע צייטן, ורשה: ווילנער פארלאג ב' קלעצקין, 1935. ("שירו של דוֹד בטרק: פואמה מימי הצאר")
קינד און רינד, ורשה: שוואלבן, 1936. ("ילד ובהמה", שירים לילדים)
דער הייל-פעדאגאגישער אנשטאלט צענטא און זיין דערציונג-סיסטעם (סיסטעם פון אינטימער דערציונג), ורשה: הייל פעדאגאגישער אנשטאלט צענטאס, 1937. (על המוסד החינוכי שבו עבד)
קלמן כצנלסון (18 באוקטובר 1907 – 2 בפברואר 2000) היה עיתונאי, סופר, מתרגם ופעיל רוויזיוניסטי אשר בשנת 1964 עורר סערה ציבורית בישראל עם פרסום ספרו "המהפכה האשכנזית" בו הכריז על האשכנזים כאומה נפרדת והפגין גזענות קשה כלפי המזרחים.
כצנלסון הכריז שהוא "לא ציוני, אלא לאומן אשכנזי".
קלמן כצנלסון נולד בשנת 1907 בעיר בוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס), אחד מחמשת ילדיהם של רודה לבית ברקוביץ, מורה בבית ספר תיכוני לבנות, ושמואל כצנלסון, סוחר, בוגר בית ספר גבוה למסחר בלייפציג.
מצד אביו היה אחיינם של רחל כצנלסון-שזר, אברהם קצנלסון, יוסף כצנלסון וראובן כצנלסון (אשתו וילדיו של האחרון היו בת-שבע כצנלסון, שולמית כצנלסון ושמואל תמיר).
ב-1918, בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, נפטר אביו מטיפוס הבהרות.
בשנת 1921, בעקבות המלחמה, ברחו בני משפחתו לפולין, וב-1924 עלו ארץ ישראל.
כצנלסון למד שלוש שנים בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ולאחר סיום לימודיו עבד כפועל חקלאי במושבות עמק הירדן ובבנימינה.
בשנת 1927 הצטרף למפלגה הרוויזיוניסטית וחבר לפלג המקסימליסטי שבהנהגת אב"א אחימאיר.
בשנת 1929 פנה למקצוע העיתונאות והשתתף בכתיבה בעיתוני הימין "דואר היום", "הירדן", "חזית העם" ו"המשקיף".
הוא כתב מאמרים פובליציסטיים ובהם הביע איבה עזה לתנועת העבודה ולתנועה הקיבוצית.
כך למשל כתב ב"דואר היום" ב-1930 על הצטרפותם של בני נוער לקיבוצים: "גדודים חדשים מתגייסים, איפוא, לכיבוש המצודה ללא כיבוש, שעלתה לציונות בקרבנות כה רבים ויקרים.
בראש המחנה החדש המתעתד לדרך נצבים הגנרלים הוותיקים של תנועות חיי השיתוף הקיבוץ והקבוצה, ש"תפארת" מפלות העבר מעטרת את שמותיהם.
אך גם פני אנשים חדשים מתבלטים פה ושם.
ותחת דגל תכלת-לבן ואדום המשמשים בערבוביה ולקול פזמוני הבל ישנים, שחידשו נעוריהם בנפשות צעירות, צועד הנוער העברי במחנות חדשים בדרך הסבל של הקיבוץ והקבוצה.
הכישלון המוחלט של הקבוצה (הקבוצה והקיבוץ הנם בעצם היינו הך, לדעתי) בתור צורת חיים אינו מוטל כבר בשום ספק.
התקוות הנפרזות, שמחוללי הרעיון הזה תלו בו – להוות מסגרת להתיישבות העברית בארץ ולשמש נזר ליצירה הציונית – נתבדו חיש מהר.
לצד פעילותו העיתונאית נטל כצנלסון חלק בפעולות הפלגים המקסימליסטיים של התנועה הרוויזיוניסטית כדוגמת סיעת "הקטרוג והאמונה", סיעת "התנערות" וסיעת "שחרור העם".
בשנת 1945 נמנה עם הוועד הפועל של תנועת העם למדינה עברית.
הוא נאסר על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1933 למשך חודש, ובשנת 1944 נכלא למשך שנה במחנה המעצר בלטרון.
בשנת 1946, לאחר פיצוץ מלון המלך דוד, נעצר לתקופה של חודש ימים.
באוגוסט 1947 נמנה עם עשרות ממנהיגי היישוב, בהם ראש העיר רמת גן אברהם קריניצי ראש העיר נתניה עובד בן עמי ואחרים, שנעצרו על ידי הבריטים, לאחר שבעקבות הוצאתם להורג של שלושת הנאשמים בפריצת האצ"ל לכלא עכו, יעקב וייס, אבשלום חביב ומאיר נקר, האצ"ל הוציא להורג שני סרג'נטים בריטים.
הוא שוחרר מן המעצר ערב קום מדינת ישראל.
לאחר הקמת המדינה המשיך בפעילותו העיתונאית בעיתון "חרות", ביטאונה של תנועת החרות, בו כתב מאמרים תחת שם העט "ק.
במרוצת הזמן הפכה תנועת ז'בוטינסקי בהנהגתו של מנחם בגין למתונה מדי לטעמו, והוא ביקר את מה שכינה אובדן הדרך של הימין בספריו "שקיעת התנועה הז'בוטינסקאית" ו"כובשים במצוקה".
בהמשך במסגרת ספרו "אנטומיה של תנועת החרות: יצחק שמיר כונס נכסים, שמאלנים" מתח ביקורת חריפה הן על הסכם השלום עם מצרים והן על ההתנחלות בלב אוכלוסייה ערבית עוינת, והביע תמיכה ברעיון הטרנספר של רחבעם זאבי.
על אף זאת, הוא שיבח את יצחק שמיר בו ראה את רה"מ הטוב ביותר שהיה לישראל מעולם, והוסיף שאם הנ"ל יפסיד בבחירות יהיה זה מאורע הרה אסון.
החל משנות החמישים פרסם כצנלסון מספר ספרים מפרי עטו ואת פרנסתו מצא בתרגום ספרים רבים לעברית, בעיקר ספרים בלשיים של סופרים כאגאתה כריסטי, ג'ון דיקסון קאר וארל סטנלי גרדנר לצד רומנים של צ'ארלס דיקנס ודפנה דה מוריאה.
בנוסף הוא תרגם ספרים שעסקו בהיסטוריה של קיסרי רומא.