tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביטל את החרמות שהוטלו על לימוד תורה לקראים ונימק את הדבר בכך שקנאת תלמידים תרבה חכמה.
בסובלנותו לקראים היה הרא"ם יוצא מן הכלל בזמנו ומקומו.
למרות ביטול החרם כלפיהם, הוסיף לשמור על היחס התקיף כנגד דעותיהם וביסס את איסור החיתון עימם.
הרא"ם גילה יחס מקל להתרת עגונות מטעמי צניעות.
הרא"ם קבע בדעת מיעוט כי גם לאחר חרם דרבנו גרשום, מקום בו יפקיד בעל את הגט והכתובה בידי בית הדין, יהיה פטור מתשלום דמי מזונות לאשתו.
הלכת מיעוט זו אומנם לא אומצה על ידי מרבית הרבנים, אך אומצה בבתי משפט לדיני משפחה, במקום בו קיים פירוד ארוך בין בני זוג, והאשה דוחה אפשרות חזרה לחיי משפחה.
הרא"ם התנגד בחריפות למנהגים שנתפסו בעיניו כגרועים ואמר כי "מנהג גרוע שאינו על פי העיקר, מנהג בטל הוא אצל כל אדם ואין מחייבים ללכת אחריו אף על גב דאתפשט אסוריה לכולא מתא (=אף על גב שהאיסור פשט בכל אותה העיר) ואף על גב דהוי גבי אסורא...".
ועוד כתב "דאין כח המנהג יכול להתפשט על מי שאינו רוצה באותו מנהג בעל כרחו".
הרא"ם התפרסם בידענותו, ועסק הרבה בצרכי ציבור למרות חולשתו הגופנית, ועם מינויו לחכם באשי היה מיועצי השולטן באיזמיר, והיה לו מקום בדיואן עם הפטריארך והמופתי.
בימיו התחילה כניסת המוני יהודים לטורקיה בעקבות גירוש ספרד, והרא"ם עשה מאמצים להקל על הבאים את כניסתם לארץ החדשה.
הרא"ם נפטר בגיל מופלג בקושטא בשנת 1526. חתנו, רבי משולם מוולטירה הביא לביטול הרבנות הראשית בתוגרמה (טורקיה) לאחר פטירתו.
הראשון לציון רבי ניסים חיים משה מזרחי, אחיו רבי ישראל מאיר מזרחי והרב ראובן מזרחי היו מצאצאיו.
שבת כותב שצאצאי הרא"ם מייצגים את גודל השפעת מגורשי ספרד על היהדות הרומניוטית:
המזרחי - פירוש על פרש"י שעל התורה (ויניציא 1526, 1545) - ספר שבו העמיק לפרש את דברי רש"י, להגן עליהם מהשגות המפרשים האחרונים (ובמיוחד מהשגות הרמב"ן) אך גם לחלוק עליו במקומות רבים.
הספר נחשב לאחד הפירושים המרכזיים לרש"י.
הספר מביא למעשה את המקורות מהתלמוד ומהמדרש עליהם ביסס הרש"י את פירושו.
תמציתו מופיעה בספר "שפתי חכמים" (עם פירושו של המהר"ל מפראג).
שיטתו הפרשנית בביאור רש"י על דרך פשט - דרך המיישבת קושי במקרא, ודרך המדייקת בלשון הכתוב,
ספר המספר - על חוכמת המספר (קושטא 1534) - מטרת ספר זה היא ללמד כל אדם את יסודות החשבון ואת ארבע פעולות החשבון: קיבוץ (חיבור), חיסור, הכאה (כפל) וחילוק, במספרים שלמים, בשברים ובשברי התכונה.
בנוסף יש בספר פרק על יחסים ופרק עם בעיות מילוליות.
את הספר הוציא לאור בנו של הרא"ם, רבי ישראל, לאחר פטירתו.
גרסה מקוצרת של הספר נכתבה מאוחר יותר.
גרסה זו הודפסה בבזל ב-1546 עם הערות וביאורים בללטינית.
התפרסם בחשיבותו ושימש כספר יסוד להוראת החשבון.
בהדפסה חדשה של הגרסה מקוצרת ב-1809 כלול גם פרק על לימודי השח.
תוספי סמ"ג (קושטא 1541) - חידושים בספר מצוות גדול.
צורת הארץ - חיבור על צורת הארץ ותמונתה.
שאלות ותשובות (קושטא 1560) - מאה שאלות ותשובות בשבתו על כס ההוראה.
מים עמוקים (ויניציה 1647) - שאלות ותשובות חלק ב'.
פסקים שפורסמו בספר בית יוסף לרבי יוסף קארו
באור על ספר אלמגיסטי - ספר על תנועת גרמי השמים - הספר, ביאור לספר אלמגסט (יצירת הפאר של האסטרונומיה היוונית הקדומה), לא נדפס אך קיים כתב יד בסנט פטרבורג.
פירוש ליסודות של אוקלידס - הספר אבד.
ההומניסט וההבראיסט הגרמני סבסטיאן מינסטר הדפיס בבזל כמה מספריו של רבי אליהו מזרחי, בין השנים 1529-1524.
אליהו מֶיְיטוּס (מיטוס; Meitus; ו' בתשרי תרנ"ג, 27 בספטמבר 1892, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית – 19 ביוני 1977, תל אביב) היה משורר עברי ומתרגם פורה.
מורה ואיש חינוך באירופה ובישראל.
אליהו מייטוס נולד בשנת 1892 בקישינב שבבסרביה.
(אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה).
למד בחדר ואחר כך אצל מורים פרטיים.
בעת מלחמת העולם הראשונה חזר לרוסיה, למד פילולוגיה וסיים לימודיו עם תואר מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטת פטרוגראד (סנקט פטרבורג).
בפרוץ המהפכה הרוסית נמלט לרומניה.
החל משנת 1920 ניהל גימנסיה עברית מרשת "תרבות" בסורוקי שבבסרביה ולימד בבית המדרש למורים ביאשי, רומניה.
בשנת 1935 עלה מייטוס לארץ ישראל.
כל שנותיו היה מורה לספרות בבתי ספר תיכוניים, עד לפרישתו.
שירו הראשון של מייטוס, "לילית", התפרסם ב"השילוח" בשנת ה'תר"ע (1910).
בשנת 1938 יצא ספרו הראשון, "משירתנו החדשה".
מייטוס היה מעורה בשירה הצרפתית, והעשיר את השירה העברית בצורות ונושאים הנטולים משירה זו.
בראשית יצירתו השירית היו נושאיה העיקריים געגועים לעולם הילדות והתרפקות על הנופים והחיים שהותיר מאחוריו באירופה.
אליהו מייטוס היה מתרגם פורה, בעיקר מלשון יידיש, צרפתית ורוסית.
תרגם בין השאר מיצירתם של דוד ברגלסון, פרץ מרקיש, ראסין, טולסטוי, פושקין, אונורה דה בלזק, אמיל ורהארן, בודלר, אלכסנדרו תומא וורלן.
הפקר: משירי מתן, כהן-הבעל, ירושלים: השלח, 1928.
שלומית: פואמה, ירושלים: השלח, 1928.
שירים, תל אביב: ועד היובל בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ג.
בלדות מנוף הילדות: שירים, תל אביב: הוועד להוצאת כתביהם של סופרים עברים מסרביה, תשי"ד 1954.
טריאולטים: שירים, תל אביב: עקד, תשכ"א 1961.
בקצה הגשר השני: סוניטות, תל אביב: עקד, 1967.
מן הגרן ומן היקב: לקט שירים, תל אביב: עקד, תשל"ג.
במחיצתם של סופרים: פרקי זכרונות מימי שחרות, תל אביב: יבנה, תשל"ח 1978.
אליהו מרידור (20 ביולי 1914 – 16 באוקטובר 1966) היה מראשי האצ"ל, ממייסדי תנועת החרות וחבר הכנסת מטעמה.
מרידור נולד בשם אליהו וירז'בולובסקי, בסנקט פטרבורג שברוסיה.
אמו, זלמה וירז'בולובסקי-אולשוונגר, הייתה אחותו של המתרגם עמנואל אולסבנגר.
כבר בנעוריו היה פעיל בתנועת בית"ר בגרייבו שבפולין, ואף התמנה למפקד בית"ר שם.
כיהן גם כחבר נציבות בית"ר בפולין.
הוא עברת את שמו בהשראת ספרו של זאב ז'בוטינסקי "שמשון", בו מסופר על האחים מרידור (דור של מורדים) ורמידור.
במהלך לימודיו באוניברסיטת ורשה היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודים באוניברסיטה.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ועבד כעורך דין.
בישראל היה חבר בכיר בארגון האצ"ל, ושימש מפקד בית"ר ומפקד האצ"ל בירושלים, עד שנעצר על ידי השלטונות הבריטיים בארץ ישראל בסוף מרץ 1944. לאחר מספר חודשים היה מראשוני גולי אצ"ל ולח"י לאפריקה.
הוא הושב לארץ ישראל ביולי 1946. בתחילת אוגוסט 1947 נעצר שוב אך בסוף החודש שוחרר.
במלחמת העצמאות היה בין הלוחמים בירושלים ונפצע בקרב שייח' ג'ראח.
היה ממייסדי תנועת החרות, ויו"ר סניף התנועה בירושלים.
בשנת 1959 נבחר מטעם תנועת החרות לכנסת הרביעית וכיהן כחבר הכנסת עד לפטירתו ב-16 באוקטובר 1966, במהלך כהונתו כחבר הכנסת השישית.
לאחר פטירתו נכנס שלמה כהן-צידון לכהן כחבר הכנסת.
בראש המספידים בהלווייתו היו מנחם בגין והרב אריה לוין.
רחוב בפסגת זאב (מזרח) קרוי על שמו.
מרידור נשא בשנת 1943 לאישה את רעננה לבית טננבלאט, לימים פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
הם הורים לארבעה: דן מרידור, לשעבר סגן ראש הממשלה, שר המשפטים ושר האוצר, פרופ' חגית הורביץ, לשעבר מנהלת מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, ד"ר אביטל דרמון, מנהלת היזמה למחקר יישומי בחינוך, וסלי מרידור, לשעבר יו"ר הסוכנות היהודית ושגריר ישראל בארצות הברית.
בין נכדיו נמנים אלי הורביץ, איש חינוך ומנכ"ל קרן טראמפ, שאול מרידור, לשעבר ראש אגף תקציבים במשרד האוצר, והשחקן אבישי מרידור.
אליהו מצא (4 בינואר 1935 – 29 באוקטובר 2021) היה משפטן ישראלי שכיהן כשופט בית המשפט העליון בין השנים 1991–2005 והמשנה לנשיא בית המשפט העליון בין השנים 2004–2005.
מצא נולד בתל אביב לגבריאל מצא ויפה (ג'מילה) לבית מטלון.
אמו נולדה ביפו, דור שמיני בארץ למשפחה ממוצא ספרדי, ואביו נולד בירושלים חמש שנים אחרי שמשפחתו עלתה לארץ מיוון.
בשנת 1953 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "גאולה" בעיר והתגייס לצה"ל.
ב-1956 החל ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה שבתל אביב (ב-1959 הפך בית הספר לשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית) וב-1962 השלים את תואר הבוגר במשפטים, כבוגר מחזור א' של השלוחה התל אביבית.
הוסמך כעורך דין בשנת 1963. הוא התמחה אצל אחיו, יהודה מצא, ועבד תשע שנים כעורך דין אזרחי פרטי.
בשנת 1974 קיבל את התואר מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עוד קודם לכן, בפברואר 1972 מצא התגייס לשירות קבע ומונה לשופט בבית דין צבאי.
בהמשך היה לנשיא בית הדין הצבאי במחוז מרכז.
מצא נחשב לשופט קשוח, אימת עורכי הדין והנאשמים, שהקפיד על הופעה, התנהגות ועמידה בזמנים.
שני חיילי חימוש שנתקעו באחד המעוזים במלחמת יום הכיפורים והועמדו לדין לאחר חזרתם מהשבי על שהסתתרו בבונקר וסירבו לסייע ללוחמים בהגנת המוצב, נדונו על ידו לשבע שנות מאסר.
בינואר 1978 מונה לשופט בית משפט השלום בבת ים.
ב-1984 מונה כשופט בית משפט מחוזי.
את האווירה באולם המשפט תחת ניהולו של מצא תיאר משה פרל:
"אליהו מצא הוא שופט שמצליח לשמור על אווירה מיוחדת באולם, משהו שהכי קרוב לגרסה ישראלית של בית־משפט בריטי.
לא רק עורכי־דין, גם נאשמים יודעים כי כללי המשחק משתנים כשנכנסים לאולם של מצא.
אין אצלו בדיחות ולא צעקות, הוא איננו מחייך ולעולם לא ירים את קולו כשירצה להפסיק סנגור שנסחף, או נאשם שהחל להשתולל.
הוא יושב בדין בפנים מרוקנים מהבעה, כמעט בלי תנועה."
בשנת 1989 מונה במינוי זמני לשופט בבית המשפט העליון, במה שנחשב לקידום מטאורי לאחר חמש שנים בלבד במחוזי.
במרץ 1991 נבחר פה אחד על ידי הוועדה לבחירת שופטים לבית המשפט העליון למלא את מה שכונה אז בתקשורת "הכיסא הספרדי".
בשנת 1999 שימש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-15. ב-22 באפריל 2004 מונה למשנה לנשיא בית המשפט העליון, תפקיד בו שימש עד לפרישתו בשנת 2005, בהגיעו לגיל 70. בתוך כך עמד בראש הוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות.
שימש כמרצה במכון להשתלמות שופטים.
ב-23 בפברואר 2009 מונה על ידי נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית לבחינת הטיפול במפוני ההתנתקות.
ב-2013 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות השופטת.
אחיו, עו"ד יהודה מצא היה מומחה לנזיקין ורשלנות רפואית.
הוא נפטר ב-29 באוקטובר 2021 בגיל 86 ונקבר בבית העלמין בקיבוץ עינת.
לבקשתו, לא נישאו הספדים בהלווייתו, אך ביקש שהמשנה לנשיא בית המשפט העליון לשעבר אליקים רובינשטיין יקריא בהלווייתו פרקי תהילים.
בשנת 1988 דחה עתירה של אם לחולת טאי זקס שדרשה שבית החולים לא יאריך את חייה שלא לצורך.
הוא קבע שהדרישה צריכה להיות מופנית למחוקק ולא למערכת המשפט.
בשנים שלאחר פרישתו התגייס מצא למען הקמפיין להרחבת תחולת חוק החולה הנוטה למות ולהתרת ביצוע המתת חסד, והוא כהן כנשיא עמותת ליל"ך.
בראיון בשנת 2018 הביע התנגדות ל"חוק הלאום" ותמיכה בפתרון שתי המדינות.
מצא ישב בהרכב השופטים שקבע פה אחד בשנת 1993 שעל ראש הממשלה לפטר שרים העומדים לדין.
במאי 2020 בריאיון לרשת ב' בנושא העתירות לבג"ץ על פסילת נתניהו מלכהן כראש ממשלת ישראל, חלק מצא על פסק הדין, ואמר כי כשופט עליון היה מקבל את העתירות בלי שום ספק, בשל כתבי האישום נגד נתניהו.
מצא נחשב למי שמיעט לעצור נאשמים עד תום ההליכים, אך החמיר מאוד בעונשים שגזר, במיוחד על סוחרי סמים.
לעומת חומרת העונשים שהטיל, מצא הרשיע פחות מעמיתיו.
בעמדת מיעוט התנגד להרשעה של אדם באונס כאשר ההתנגדות המתלוננת ליחסי המין הובעה בשלב מקדים ובעת יחסי המין המתלוננת לא הביעה התנגדות אלא היתה, לטענתה, "קפואה ומאובנת".
וכלום היה מודע לכך שהוא כופה עליה מגע מיני שאינה מסכימה לקיומו?
ללא הקפדה כזאת עלול בית המשפט להיגרר להרשעתם של ספק אשמים."
במקרה אחר, הוביל בדעת רוב לזיכויו בערעור של אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי בקיום עסקת סמים גדולה, על פי ראיות נסיבתיות שכללו סדרה של שיחות טלפון במועד המשוער של העסקה.
מצא הסביר ששיחות הטלפון מתיישבות עם הסברו של המערער שהוא הגיע לצורך קניית כמות קטנה של סם לצריכה עצמית, אותה נתן בחקירתו הראשונה במשטרה.
הרב אליהו סלימאן מני (תמוז ה'תקע"ח, 1818 – ח' בתמוז ה'תרנ"ט, 1899) היה רבה הראשי של חברון, מגדולי רבני יהדות עיראק.
נולד בבגדאד בחודש תמוז בשנת תקע"ח (1818) לרב סלימאן שנמנה עם עשירי ונכבדי העיר.
החל את למודו במדרש בית זלכה אצל הרב עבדאללה סומך, ונהיה לאחד מתלמידיו המובהקים.
לימים אף נישא לאחותו של הרב סומך.
לפי מסורת שהייתה בידו הוא היה צאצא למלך דוד ודבר זה נרמז בשם משפחתו "מני" - מגזע נין ישי.
כבר בשנותיו הראשונות כתלמיד נמשך הרב מני לחכמת הנסתר והחל לעסוק בה.
הוא הסתגף רבות בצומות מרובים וקשים ובשינה על אבן כסימן על צערו על גלות השכינה.
בשנת 1856 החליט לעלות לארץ ישראל לירושלים ולהתחבר למקובלי ישיבת בית אל, אולם קהילתו התנגדה.
לצדו עמד חברו החדש מספסל הלמודים, רבי יוסף חיים, הבן איש חי, אשר הסביר לקהילה כי על הרב מני לעלות לישראל אם חפץ להתקדם בלימוד חכמת הנסתר.
לאחר עלייתו, נהג רבי יוסף חיים להתכתב עם הרב מני על מנהגי ארץ ישראל ומקובלי בית אל בעיר הקודש ודבר זה בא לביטוי בספרו בן איש חי.
הוא החשיבו לרבו בתורת הנסתר.
לאחר מסע דרך דמשק הגיע הרב מני לירושלים.
כשראה את העיר בשממונה קרע עליה את בגדו.
עד מהרה התקבל בקרב מקובלי ישיבת בית אל ולמד אצל הרב אבולעפיה.
הרב מני עבר לחברון בשנת תרי"ח (1858), מאחר שמזג האוויר בירושלים גרם לו לחלות.
בשנת תרכ"ד (1864) לאחר מות רבה הראשי של חברון הרב משה פירירה התבקש הרב מני למלא את מקומו ונענה להצעה.
במשך 14 שנה היה רבה הראשי ללא משכורת מטעם הקהילה ונשא במשרה לשם שמים.
בזמן זה, נהג לכתוב על מכתביו "משרת עיר הקודש חברון לשם ייחוד קוב"ה".
כעבור 14 שנה ולאחר התרחבות משפחתו, נאלץ לקבל משכורת למחייתה, ומאז שינה את נוסח חתימתו.
בשנת תרכ"ט (1869) ביקר אותו רבי יוסף חיים.
נוסף על כך הקים הרב מני בית כנסת מיוחד "בית יעקב", בו התפללו לפי הכוונות ומנהגי המקובלים בישיבת בית אל בירושלים.
בסוף ספרו "שיח יצחק" הוא מתאר את מנהגי המקום.
הרב מני היה מפורסם בין יהודי ארצות האסלאם והתכתב עמם רבות כדי לשכנעם להתיישב בארץ ישראל בכלל ובחברון בפרט, ואכן מאות נענו לבקשתו.
הרב מני עמד בקשר עם משה מונטיפיורי וביקש ממנו להשקיע מהונו הרב לביסוס היישוב היהודי בארץ ישראל.
כמו כן עמד הרב מני בקשר עם יהודי בוכארה, שתרמו רבות למפעליו בחברון, ועם הרב שלמה פנחסוב, הידוע בכינוי באבאג'אן כאבולי, שתרם להדפסת ספריו.
ביום כיפור שנת תרנ"ט חש הרב מני כי ימיו ספורים והוא ציווה לבני ביתו את אשר יעשו לאחר קבורתו.
מאותו יום ואילך התבודד בישיבה והתעמק בלימוד.
נפטר בח' בתמוז תרנ"ט ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון.
רחוב מני במרכז ירושלים מנציח את זכרו ואת זכר בנו מלכיאל מני.
צאצאיו של הרב מני היו למשפחה גדולה וחשובה בתולדות היישוב היהודי בחברון וארץ ישראל.
מאשתו הראשונה שרח לבית כדורי נולדה לו בת אחת שנישאה לרבי יחזקאל עזרא, לאחר פטירתה נישא לסמרה סומך וממנה שאר ילדיו.
בנו הבכור, הרב סלימאן מנחם מני כיהן אחריו כרבה של חברון.
בנו, הרב אברהם ברוך מני, מחבר קונטרס 'ברוך מבנים' שבסוף הספר "זכרונות אליהו" ח"א.
בנו, הרב יחזקאל שלום מני, שימש כשד"ר של העיר חברון.
בנו, השופט מלכיאל מני ראשון השופטים היהודים בירושלים העות'מאנית, בין נכדיו נמנו השופט ישראל מני, שופט העליון אליהו מני והעיתונאית מזל מוצרי.
הרב מני סירב להדפיס בחייו את כתביו ורק חלקם נדפסו לאחר מותו, רובם עדיין בכתב יד.
אחד הספרים שהודפס הוא "זכרונות אליהו", בו דן בדבריהם של המקובלים האחרונים.
תנא דבי אליהו - שאלות ותשובות
שיח יצחק - על מנהגי ישראל (על שם הרב יצחק גאון).
נדפס מחדש על ידי מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו, תשפ"א.
קונטרס מנהגי ק"ק בית יעקב בחברון, מתוך מה שנדפס בסוף ספר "שיח יצחק"
מעשה אליהו - דיני איסור והיתר.
מעיל אליהו - ביאור על שער הכוונות.
כסא אליהו - מבואות לקבלה.
קרנות צדיק - עוסק בענייני תיקוני פגם הברית מלוקט מפי ספרים וסופרים.
זכרונות אליהו - אסופת דינים וחידושי הלכות על השולחן ערוך, חלק א' - על אורח חיים ויורה דעה, חלק ב' - על אבן העזר וחושן משפט.
מזכיר שלום ב' כרכים הוצאת חברת אהבת שלום
אליהו מויאל (2 באוגוסט 1920 – 6 בספטמבר 1991) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
מויאל נולד במרוקו בעיר סלי, בה שימש מזכיר ועד הקהילה (1941) ומזכיר אגודת "כל ישראל חברים" (1942).
בדצמבר 1945 הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1946 למפא"י, בה שימש לימים כמזכיר מחוז הנגב (משנת 1957) וחבר המזכירות הארצית (משנת 1960).
בשנת 1946 הושם מויאל במעצר למשך כשישה חודשים בגין פעילותו.
לאחר שחרורו יצא כשליח הסוכנות היהודית והג'וינט אל מחנות המעצר בקפריסין.
נמנה בין מייסדי קיבוץ ברור חיל, שהוקם ב-5 במאי 1948. בשנת 1949 יצא לשליחות במרוקו ובצרפת מטעם "תנועת הבונים".
לאחר שובו הצטרף לקיבוץ דורות.
בשנת 1959 נבחר מטעם מפא"י לכהן כמזכיר מועצת פועלי באר שבע, בה עבר להתגורר בשנת 1957. כעבור שבע שנים נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית.
בשנים 1974–1981 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך והיה סגנו של שר התקשורת אהרן אוזן בממשלת ישראל השבע עשרה.
לאחר סיום כהונתו נבחר, בשנת 1982, ליו"ר המועצה הארצית של קופת חולים כללית.
מויאל עסק בחקר יהדות המזרח, ובעיקר בחקר התנועה השבתאית.
בשנת 1988 זכה מויאל באות יקיר באר שבע.
נפטר ב-6 בספטמבר 1991, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בבאר שבע .
התנועה השבתאית במרוקו: תולדותיה ומקורותיה, תל אביב, עם עובד, 1984
רבי יעקב ששפורטש: מחולל הפולמוס נגד התנועה השבתאית ומאבקיו למען שלטון ההלכה, ירושלים, מוסד הרב קוק, תשנ"ב
אליהו מָזוּר (מאזוּר; ט' בסיוון ה'תרמ"ט, 8 ביוני 1889 – 24 בספטמבר 1973) היה מאנשי אגודת ישראל, נשיא הקהילה היהודית בוורשה, סוחר, יהלומן וחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם החזית הדתית המאוחדת.
אליהו (אליאש) מָזוּר (Eljasz Mazur) נולד בזגורוב שבפולין, בן למשפחת רבנים: אביו הרב מאיר צבי מזור היה רב בזגורוב, ברדזיוב (Radziejow) ובוורשה, ומעשירי ורשה, ואמו רחל הייתה בתו של הרב אברהם אבא גרינפלד, רב בזגורוב.
בשנת 1914 עבר להתגורר בקאליש ולאחר מכן עבר לוולדבק, בה היה בין מקימי סניף תנועת "המזרחי".
סמוך למלחמת העולם הראשונה הקימו האחים – אליהו, אליעזר ואהרון, ביחד עם האב – מאיר צבי, את חברת "אחים מזור" ליבוא, שהייתה מהחברות הגדולות והמסועפות בפולין.כחבר "אגודת ישראל" נבחר מזור לחבר הוועד הפועל של התנועה בפולין, ובשנת 1924 לחבר הוועד העולמי.
בשנת 1931 נבחר מטעם התנועה לנשיא הקהילה היהודית בוורשה ולצורך אישור מינויו הבטיחו לשלטונות פולין שיחל ללמוד פולנית.
כמו כן הוא היה חבר הוועד הפועל של הסוחרים היהודים בפולין ובשנים 1929–1939 שימש נשיא הוועד.
במקביל היה מזור בין השנים 1934–1939 נשיא ישיבת חכמי לובלין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליח לברוח מוורשה דרך לבוב לוילנה ומשם עלה לארץ ישראל במרץ 1940.
בארץ, המשיכו האחים מזור להפעיל את חברת "אחים מזור" בשותפות עם הדוד יהושע.
ב-1941 יסדה השותפות בית חרושת ליהלומים, שהיה מראשונים והבולטים בתעשיית היהלומים באותה העת.
הוא נבחר במרוצת השנים לחבר הוועד הפועל של התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ולחבר הוועד הפועל של התאחדות התעשיינים בישראל.
אחיו, אליעזר מזור, כיהן כנשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל מ-1951 -עד לפטירתו ב-1970. לאחר מלחמת העולם השנייה היה אליהו מזור פעיל בוועד ההצלה של היישוב למען הפליטים היהודים מאירופה.
במערכת הבחירות לאספה המכוננת הועמד מזור כמועמד לכנסת מטעם רשימת החזית הדתית המאוחדת.
לאחר שאגודת ישראל קיבלה רק שני נציגים בבחירות הם דרשו מהפועל המזרחי שנציג שלהם יתפטר מהכנסת כדי לאפשר לנציג שלישי של אגודת ישראל להיכנס לכנסת.
משה קלמר נענה לדרישה והתפטר ב-11 במרץ 1949, ובעקבות זאת היה מזור לחבר הכנסת והיה פעיל במהלך הכנסת הראשונה במספר ועדות.
בכנסת הביע מזור תמיכה בהזדהות עם המערב במאבק הבין-גושי ויצא חוצץ נגד חלקים ממדיניות הקיצוב, למרות שכחבר הקואליציה הצביע בעדה.
אחיהם הצעיר של אליהו ויהושע מזור, משה מזור (יליד 1909), היה פסיכיאטר, בוגר לימודי פילוסופיה ורפואה.
מפעילי חיי הציבור היהודי בפולין, כתב בעיתון הציוני הפולני Opinia, היה מרצה לפסיכולוגיית מעמקים באוניברסיטת ורשה; בסוף שנות ה-50 עלה לישראל והיה לרופא בקופת חולים בתל אביב.
אליהו דה-לונה מונטאלטו (Philotheus Eliahu de Luna Montalto; 1567 לערך – כ"ט בשבט ה'שע"ו, 17 בפברואר 1616) היה רופא יהודי-פורטוגזי, בן אנוסים, שפעל בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. רופאם האישי של מארי דה מדיצ'י ולואי השלושה עשר, מלכי צרפת.
התפרסם ככותב כתב הפולמוס (tractate) לפרק נ"ג בספר ישעיהו.
נולד בעיר קשטלו ברנקו בפורטוגל למשפחת אנוסים.
הוטבל לנצרות ב-6 באוקטובר 1567 בשם פליפה רודריגש דה קשטלו ברנקו.
סביר להניח שנולד אך מספר שבועות או חודשים קודם לטקס ההטבלה.
הוא היה הבן השלישי לקתרינה ואנטוניו איירש.
אחיו הבוגרים היו פדרו איירש (הוטבל ב-1563) ואיזבל איירש (הוטבלה ב-1565), ואחיו הצעירים: פאולו איירש (הוטבל ב-1575), פרנסישקו דה-לונה (הוטבל ב-1577) ודיוגו דה-לונה (הוטבל ב-1579).
פליפה רודריגש למד בפקולטה לרפואה בסלמנקה ועסק במקצועו בעיר ליסבון.
הוא התחתן עם חרונימה דה-פונסקה, בת למשפחת רופאים ידועה, ככל הנראה מליסבון.
אב המשפחה מנואל דה-פונסקה המר את דתו בהמרת הדת הכללית בפורטוגל בשנת 1497, הוא היה גיסם של פרנסיסקו דה-ויטוריה, הארכיבישוף הראשון של מקסיקו ושל דייגו פרז דה-קוסטא, שנודע גם כיעקב קוריאל, מתלמידיו של האר"י.
בנו של מנואל – לופו דה-פונסקה, היה הרופא האישי של קתרין מלכת פורטוגל.
לזוג פליפה וחרונימה רודריגש נולדו חמישה ילדים: תאומים, שמתו מיד לאחר היוולדם, והבנים רפאל, יצחק ומשה.
שנים ספורות לפני תום המאה ה-16 עבר מונטאלטו לעיר ליוורנו שבאיטליה, שהייתה אז חלק מהדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בשנות שהותו בליוורנו עסק מונטאלטו במקצועו ואף הרצה בפקולטה לרפואה.
החברותא שלו, דניאל פרנקו, שחזר לאחר זמן לפורטוגל, נתפס על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית והועלה למוקד.
בשנת 1605 או 1606 יצא מונטאלטו לארצות השפלה.
בדרכו חזרה לאיטליה התעכב בפריז והוזמן לחצר המלכות כדי לטפל בגבירה ליאונורה גליגאי (Léonora Galigaï), בת לווייתה (Lady in waiting) של המלכה מארי דה מדיצ'י (1573–1642) (Maria de'Medici), אשתו של המלך אנרי הרביעי (1553–1610).
ליאונורה גליגאי גדלה מילדות עם מארי דה מדיצ'י בפירנצה, נישאה לקונצ'ינו קונצ'יני, לימים המרשל ד'אנקרה, וליוותה את גבירתה לחצר המלכות הצרפתי.
היא סבלה ממרה שחורה (bulbus hystericus).
מונטאלטו גירש את הנזירים והכמרים שישבו בחדרה והתפללו לשלומה, הטיל עליה דיאטה חריפה וגזר עליה להתנזר ולא להתראות עם בעלה למשך ארבעים יום.
הטיפול המהפכני הצליח וגליגאי החלימה.
למונטאלטו הוצע להישאר כרופא בחצר המלכות אולם המלך אנרי IV הטיל וטו ולמעשה גירש את מונטאלטו מפריז.
הסיבה שניתנה היא, שמונטאלטו הוא יהודי בהסתר ולכן אי אפשר לתת בו אמון.
מונטאלטו חזר לאיטליה ומונה לפרופסור בפקולטה לרפואה של פיזה (אף היא חלק מהדוכסות הגדולה של טוסקנה).
חודשים מספר לאחר מכן מת פרופסור ג'ירולאמו מרקוריאל, דיקן הפקולטה לרפואה של פיזה ורופאו האישי של פרדיננד הראשון ומונטאלטו נחשב אחד המועמדים הרציניים לרשת את מקומו.
למרות הדעה המקובלת, שהוא היה הרופא האישי של הדוכס הגדול, מועמדותו למשרה נכבדה זו לא אושרה לבסוף.
מפנה גדול בחייו של מונטאלטו התרחש בסוף שנת 1607. הוא עזב במפתיע את עיר מגוריו, פיזה, בחשאי, המיר את דתו ועבר להתגורר בגטו בוונציה, כיהודי.
כה פתאומית ומסתורית היא עזיבתו עד שהמנגנון הממשלתי של הדוכסות הגדולה פנה לחפשו באיטליה ואולי גם מחוצה לה.
בזמן שהותו בוונציה, הפך להיות אחד ממנהיגי הקהילה.
סביר שמונטאלטו זכה כאן בגטו בכבוד ובהוקרה שלא זכה להם מעולם בעולמו הקודם.
בוונציה מונטאלטו שינה את שמו הפרטי הלטיני מ-פליפה (פיליפוס) (אוהב הסוס) לפילוטיאוס (אוהב אלוהים) ואימץ את השם העברי אליהו, שניתן לראות בו תרגום של שמו הלטיני החדש.
למרות זאת, אין הוא משנה את שם משפחתו או מאמץ שם משפחה עברי.
אף אשתו חרונימה מאמצת לה שם עברי רחל.
בשנת 1612 מונטאלטו ייצג את הקהילה היהודית בוויכוח פדובה עם נזיר דומיניקני שנערך באוניברסיטת פדובה, שנגמר בעזיבתו הפתאומית של הנזיר.
זמן קצר לאחר אותו ויכוח חל מהפך נוסף בחייו של מונטאלטו.
הוא קיבל פנייה מחצר המלכות הצרפתית לשמש כרופאה האישי של המלכה: מארי דה-מדיצ'י.
כאמור, היה זה מונטאלטו שטיפל בהצלחה 5 שנים קודם לכן בבת לווייתה, ליאונורה גליגאי.
מונטאלטו העמיד מספר תנאים: קבלת רשות מהאפיפיור להתגורר בצרפת כיהודי, (דרישה חצופה, יען כי הוא כופר למעשה בסמכותם של המלך והמלכה לשלוט בארצם) רשות להביא עמו לפריז עוד 10 יהודים (היכולת להתפלל במניין) ושאחד מהם יהיה שוחט (כדי שיוכלו לאכול בשר משחיטה כשרה) והסכמה שלא לעבוד בימי שבת.
במכתב מ-6 במאי 1611 פירט מונטאלטו את דרישותיו וציין שהוא סירב כבר להצעות שהגיעו מאוניברסיטאות בולוניה, מסינה ופיזה וגם סירב לשמש כרופאו של הדוכס הגדול פרדיננד.
להפתעתו דרישותיו התקבלו והוא עקר לפריז.
ב-19 בספטמבר 1612, הוא קיבל את כתב מינויו ל-Consiliarus et Medicus Ordinarius (יועץ ורופא לחצר המלכותית).
באופן טבעי היה מונטאלטו מגן לאותם אנוסים או נוצרים חדשים שנתגלו מדי פעם בצרפת.
הוא מנע את חיסול קהילת נוצרים חדשים מבורדו, דרישה שהעלה לאנקרה, חבר הפרלמנט של בורדו ב-1615. כן מנע גירושם של מספר אנוסים שהתגלו באותה שנה, מקיימים את סדר פסח בפריז.
בעת שהותו בפריז בשנת 1614, פרסם מונטאלטו את ספרו השני -"ארכיפתלוגיה" (Archipatalogia), המוקדש להוד מלכותה מארי דה-מדיצ'י, סיכום עבודתו הרפואית בשנות שבתו בגטו בוונציה.
בשנת 1615 הוא הצטרף למשפחה המלכותית במסעה לספרד, שם השיאו את המלך לואי השלושה עשר לבת המלך הספרדי פליפה III - אן (אן מאוסטריה) הקטינה ואת אחותו אליזבט לנסיך פליפה.
(28 בנובמבר 1615) בדרכם חזרה, ליד העיר טור (עיר) (Tours), הוא נפל למשכב ובטרם הגיעה עזרה רפואית מפריז הוא נפטר בתאריך כ"ט בשבט ה'שע"ו (17 בפברואר 1616).
הוא ציווה שיקברוהו באמשטרדם, עיר מגוריהם של בניו.
הטעם לכך הוא שלעיר יש בית קברות יהודי כהלכה: בית הקברות "בית חיים" באודרקרק, בניגוד לפריז.
מארי דה-מדיצ'י הגדילה לעשות והורתה לחנוט את גופתו, מעשה זה זכה לרושם עז ואף ציינו זאת על מצבת קברו .
כנראה שגם מימנה את הקמת הקבר המפואר .
את הארון ליוו הבן משה מונטאלטו והמזכיר/תלמיד שאול לוי מורטירה.
הוצאתם להורג של קונצ'ינו קונצ'יני ושל ליאונורה גליגאי
כשנה לאחר מותו של ד"ר מונטאלטו חולל המלך 'הפיכת חצר': ב-24 באפריל 1617, שלח לואי השלושה עשר, או מי מאנשיו, מרצחים אחרי קונצ'ינו קונצ'יני, המרשל ד'אנקרה, איש אמונה של המלכה מארי דה מדיצ'י וראש מועצת השרים.
זממם עלה בידם והמרשל הוגה מדרכם.
רעייתו, ליאונורה גליגאי הואשמה במעשי כשפים והועמדה למשפט, כמקובל באותם ימים.
קשריה עם המאראני - ד"ר פליפה מונטאלטו בשנת 1607 וספרים עבריים שנמצאו בביתה – "ארבעת הטורים" לר' יעקב בן אשר ו"בית הכנסת היהודי" (De Synagoga Judaica) ליוהאן בוקסטורף, שיצא לאור אך שנים מועטות קודם לכן, היוו הוכחות מכריעות להרשעתה.
התביעה טענה שמונטאלטו עסק באומנויות המאגיה השחורה והלבנה וליאונורה גליגאי הייתה עזר כנגדו.
ההגנה טענה שהספרים שנמצאו בביתה – אם אכן נמצאו – אינם ספרים קבליים, כלל ועיקר.
גם פיליפ ד'אקווין, פרופסור לעברית באוניברסיטת פריז (מרדכי קרקש - לפני התנצרותו) העיד במשפט כי מונטאלטו דן עמו ב'ספר יצירה' – עבודה קבלית ידועה, וכי התרשם שידיעותיו בנושא הקבלה מועטות וקלושות.
אפילו המלכה, מארי דה מדיצ'י העידה, שהאפיפיור, בכבודו ובעצמו, התיר בצו מיוחד למונטאלטו לחיות כיהודי בצרפת, זכות שלא הייתה מוקנית לו, לו שמץ של רבב דבק בו.
אולם העדויות לא עמדה לזכות ליאונורה גליגאי ולאחר משפט שארך מספר חודשים היא הורשעה, ראשה נכרת במחוות 'רחמים' והיא הועלתה על המוקד כמכשפה במוצאי שבת, 8 ביולי 1617. (המלכה מארי דה מדיצ'י עצמה הוכרחה לצאת לגלות ב-2 במאי 1617 לעיר בלואה בעמק הלואר).
מונטאלטו אינו שם שיהודים לקחו לעצמם, ככלל.
זהו שמם של שני קרדינלים קתולים ידועים.
הקרדינל מונטאלטו שהיה לאפיפיור סיקסטוס החמישי (1585–1590) ושל נכדו של אחיו, שהיה פטרון האומנויות.
פרש את חסותו על הצייר הפלמי פטר פאול רובנס בעת ביקורו ברומא ב-1600 והיה בקשרי ידידות עם בית דה-מדיצ'י, פטרוניו של מונטאלטו.
למרות זאת, המשיך אליהו מונטאלטו לשאת אותו בגאווה גם לאחר שחזר ליהדות, התגורר בגטו בוונציה ועברת את שמו לאליהו ואת שם אשתו לרחל.
בניו המשיכו לשאת את השם מונטאלטו כפי שמעידות הכתובות על קבריהם אולם בחיי היום-יום העדיפו את שם המשפחה דה-לונה.
בני הדור השלישי כבר לא השתמשו בשם מונטאלטו.
אין יודעים מדוע בחר מונטאלטו בשם זה, לאחר שוויתר על השם "רודריגז דה קסטלו-ברנקו", מתי, באילו נסיבות ומדוע דבק בו לאורך חייו.
אסדרובל ברבולאני די-מונטאוטו, ציר בית מדיצ'י לוונציה, כתב ב-29 בדצמבר 1607 למזכיר הדוכסות הגדולה בפירנצה בליסריו ווינטה, כי לפי בקשתו הוא חיפש אחר הרופא הפורטוגלי ד"ר מונטאלטו ולהפתעתו הוא מצא אותו בגטו בוונציה, נחוש בדעתו לחיות כיהודי.
די-מונטאוטו אינו מקבל טיעון זה ושואל את מונטאלטו אם אכזבתו מאי מינויו לרופא האישי של הדוכס הגדול היא היא שגרמה לבריחתו מפיזה.
מונטאלטו עונה בשלילה ומצהיר כי הסיבה היחידה לצעדו זה היא רצונו לחיות בין בני עמו ולפי הלכות דתו.
הוא מעדיף לחיות בעוני כיהודי, נאמן לעקרונותיו מאשר כנוצרי ולעשות שקר בנפשו.
מונטאלטו, לאחר ששב אל יהדותו - משוכנע בצידקתו, ממשיך בדרכו ומנסה לשכנע אנוסים נוספים כפאולו דה פינה לשוב ליהדותם.
ססיל רות פרסם ארבעה מכתבים שכתב מונטאלטו לגיסו ד"ר פדרו רודריגז וגיסתו איזבל דה-פונסיקה (אחותה של אשתו –ג'רונימה), שעזבו בחשאי את פורטוגל והתגוררו בכפר St.
Jean-de-Luz בדרום צרפת לחופי האוקיינוס האטלנטי, בו התקיימה קהילה מראנית קטנה.
הקהילה חוסלה בשנת 1636 כאשר ספרד כבשה את העיירה והאינקוויזיציה ניצלה את ההזדמנות לנקום את נקמתה בפליטים, לא ידוע לנו אם בני משפחת רודריגז היו בין הנתפסים.
במכתבים אלה מונטאלטו מפציר בקרוביו לשוב לדתם המקורית.
אף על פי שמכתבי התשובה לא נמצאו, ניתן להסיק ממכתביו של מונטאלטו שד"ר רודריגז נחוש בדעתו שמי שנולד כקתולי, בארץ קתולית וחונך כקתולי חייב להמשיך ולחיות כקתולי ואל לו לשוב אל יהדותו.
טומס דה-פונסיקה הודה בחקירתו שהייתה קיימת רשת של יהודים בסתר, וכי הרשת פעלה על פי הוראותיו והנחיותיו של מונטאלטו מוונציה.
הוא אף הסגיר כ-16 מקרובי משפחתו, שהועמדו גם הם למשפט.
יחסיו עם ר' יהודה אריה ממודנה
אחד מעמיתיו המפורסמים של מונטאלטו בגטו הוא יהודה אריה ממודנה (ריא"ם).
על עומק היכרותם תעיד העובדה שכאשר ריא"ם יצא לפירנצה (למשך שנה) הפקיד את תלמידו, שאול לוי מורטירה בידי מונטאלטו, שליווה אותו מאז ועד יום מותו ואף היה בין מלווי ארונו של מונטאלטו מפריז לאמשטרדם.
לפי המסורת, ריא"ם הוא שחיבר את שיר התהילה, שסותת בבוא הזמן על מצבתו של מונטאלטו.
בשנת 1612 התמודד מונטאלטו כנגד נזיר דומיניקני שהגיע לפדובה מרומא.
נושא הוויכוח היה מספר ישעיהו, פרק הידוע בכינויו "עבד ה'".
מעוררת תמיהה העובדה שדווקא מונטאלטו הוא שנבחר להתמודד מול אותו נזיר ולא אחד מחכמיה של ונציה כריא"ם, שהיה לו ניסיון רב בוויכוחים עם נוצרים ואף כתב ספר – "מגן וחרב" בנושא זה.
על כל פנים, הוויכוח הופסק באמצעיתו והמתמודדים התבקשו להעלות את טיעוניהם על הכתב.
טיעוניו של אותו נזיר אינם ידועים אולם טיעוניו של מונטאלטו ידועים גם ידועים.
הוא הכתיב אותם למורטירה והם התפרסמו במספר גרסאות ברחבי אירופה.
מה שתרם לתפוצה של כתב פולמוס זה הוא אימוצם של הטיעונים על ידי חברי הכת הסוצ'יאנית – כת נוצרית מינית שכופרת בשילוש הקדוש, באלוהותו של ישו, בנצחיות העונש ועוד, בכך תרמו לתפוצתו הרחבה של כתב ההגנה הנ"ל, פרי רוחו של מונטאלטו ופרסמו ברבים את שמו כפולמוסן.
ה-Tractado תורגם להולנדית, כפי הנראה על ידי דניאל ון-ברין (van Breen), מבכירי הכת הסוצ'יאנית, שתרגם גם כתבים אחרים ובהם משל שאול לוי מורטירה.
ידוע שדניאל ון-ברין היה מעורה בחברה היהודית באמשטרדם, ידע פורטוגזית על בוריה ופעל להפצת התורה הסוצ'יאנית.
מונטאלטו עצמו תיאר אירוע זה בצורה מעט שונה.
במכתבו האחרון לגיסו ד"ר פדרו רודריגז הוא כתב:
"אני מאמין שביכולתי לשכנע אותך, כפי שעשיתי לפני ימים מספר, בוויכוח עם נזיר דומיניקני, מרצה לתאולוגיה בפדובה, אשר בא לחלות את פני והעלה טענות כנגד החוק האלוהי והשתמש במספר טיעונים, מוכנים היטב.
האזנתי לטענות אלו, עד סופן, שהושמעו בשפה הלטינית, שהנזיר שולט בה כדבעי.
כאשר הוא סיים, עניתי לו באותה שפה, בהתאם לסדר שהעלה את טיעוניו, אף הפרכתי את טענותיו, אחת לאחת.
לא הצטרכתי להעלות טיעונים חדשים משלי.
אני טיפלתי כה יפה בטיעוניו, בעזרת האל בורא שמים וארץ והחוק האלוהי, בו אני מודה, עד שהנזיר, לאחר ששמע אותי, אמר לפתע שקרה לו מה שקרה למלכת שבא, כאשר באה לבקר את המלך שלמה, ונאלצה להודות שחוכמתו רבה מכפי שסופר לה.
הנזיר הדומיניקני נאלץ להודות שאף אחד לא יכול לנצח בוויכוח עם יהודי משכיל.
הוא פנה לדרכו, נבוך ומבולבל, מבויש על כי טיעוניו היו לשווא.
אלו, המוציאים דיבתנו רעה, יודעים יפה את חולשתם של טיעוניהם וחוזקם של טיעונינו, ולכן הם תמיד משתמשים בוויכוחים בציטוטים מקוטעים מהברית הישנה, מתורגמים בצורה כוזבת, ללא התחשבות בטקסט שקדם לציטוט או בזה שבא אחריו.
הם מפרשים את הברית הישנה באופן חד-צדדי ובמשלי שווא.
אני מאמין שביחס לגילך והבנתך אם לא את הברית הישנה אז את הספרות הכללית, אתה מסוגל לשכנע את עצמך באמת." (נכתב ב-6 בספטמבר 1612)
בעת שהותו בפריז, פרסם מונטאלטו פסק הלכה המתיר לנסוע בכרכרה בשבת.
מלבד הנימוקים ההלכתיים העלה מונטאלטו את הטיעון של שמירת כבודו של הבא בארמונות מלוכה ובכבודם של מארחיו, שלא יאלץ לטנף את שולי בגדו ונעליו בסחי וברפש הפזורים ברחובות.
הוא לא נימק את פסק ההלכה בטיעונים של פיקוח נפש.
האם הוא קרא בכך תיגר, בדרכי עקיפין, על אותם רבנים שלא עמדו לימינו בוונציה בשעתו הקשה?
למותר לציין, שהלכה זו לא נתקבלה, אולם נשמרה כהוכחה לחריפות שכלו ובקיאותו של הכותב בהוויה היהודית וכפסיקה שאף על פי שאינה סותרת עיקרים והלכות אחרים, אינה תופסת עקב המנהג.
כתובת המצבה על קברו של מונטאלטו
לישראל כהריאל והר תלול הלא זה הוא
יהי זכרו ואור שחרו באמרם לו פאר דור הוא הרק עמו שמו עמו הלא שרים יבקשו הוא והוא להם בחצריהם בקול יקרא ואלי-יה הוא
הה האלוף הקצין הרב הכולל כמוהרר אליהו מונטאלטו זצוקל
שהיה יועץ ורופא למלך ולמלכת צרפת ויצוו לחנוט אותו
ויישם בארון הזה ויתהלך את האלהים בכ'ט בשבט שנת שלום
לפי ציורים שנעשו שנים ספורות לאחר הקמת המצבה, הפאה העליונה של המצבה הוסרה כבר אז.
האקרוסטיכון של חמש השורות הראשונות הוא שמו הפרטי, אליהו.
לפי המסורת, החלק הראשון של הכתובת נוסח על ידי ריא"ם.
שלוש השורות האחרונות נוסחו לאחר מותו של מונטאלטו.
הקבר מצוי בחלקה 1614 בבית הקברות הספרדי-פורטוגזי "בית חיים" שבאודרקרק, ליד אמשטרדם, הולנד.
עד היום הקבר הוא אתר עלייה לרגל.
(complectens (Florence, 1606הספר מוקדש לבנו של הדוכס הגדול - קוסימו II
edisseruntur (Paris, 1614).הספר מוקדש למלכה מארי דה מדיצ'י
Sobre el Capitulo 53 de Ezayas é Outros Textos da Sagrada Escritura כתב הפולמוס לא הודפס אלא נשמר ככתב יד (מחתרתי למחצה) בקרב הקהילות היהודיות והסוצ'יאניות.
מני נולד ב-23 בדצמבר 1907 בחברון למשה מני וללאה בת אדוארד אשכנזי, יוצאי עיראק.
אביו נמנה עם משפחת מני, מהוותיקות בעיר חברון, נכד לרב אליהו מני.
סיים לימודיו בבית המדרש העברי למורים בירושלים ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת ליברפול.
בשנת 1932 הוסמך באנגליה כעורך דין וכנוטריון.
בשבע שנות שהותו באנגליה שימש מורה בתלמוד תורה, ועמו גם הרב איסר יהודה אונטרמן.
בשובו לארץ ישראל (1933) עסק בהוראת משפט אנגלי בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
בסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית.
הקים משרד פרטי לעריכת דין, בשותפות עם גיסו צבי עלי בקר, ופעל גם לגאולת שטח בהר טוב עליו הוקמה תעשיית המלט "שמשון".
בשנים 1942–1948 שימש קונסול בפועל של מקסיקו לארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון.
בתקופת המצור על ירושלים שירת במשמר העם.
ב-15 ביולי 1948 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
ב-1 בדצמבר 1952 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, וכן השופט המוסמך היחיד בארץ לדיון בערעורים בנושאי מס הכנסה ותביעות כנגד משרד הביטחון.
בשנת 1956 מונה על ידי הממשלה לעמוד בראש ועדת מני שחקרה את מאבקי השבת בירושלים ואת פרשת מותו של פנחס סגלוב.
מועמדותו לבית המשפט העליון נידונה כבר בשנת 1953, אך נפסלה עקב גילו הצעיר וניסיונו המועט.
בשנת 1959 סירב מני שתוצג מועמדותו לשם מינוי שופט ממוצא ספרדי לבית המשפט.
ב-7 בפברואר 1962 מונה לכהונת שופט בית המשפט העליון והיה לשופט הראשון ממוצא ספרדי בבית משפט זה.
מני סיפר אחר כך שחווה גזענות עקב היותו ספרדי משאר חבר השופטים, ביניהם מנה את השופט משה זילברג.
בבחירות 1968 לנשיאות ישראל ובבחירות 1973 לנשיאות ישראל הוצע כמועמד לתפקיד נשיא ישראל על ידי אריה (לובה) אליאב.
ב-23 בדצמבר 1977 סיים את כהונתו כשופט בית המשפט העליון עם הגיעו לגיל פרישה.
באותה שנה שימש יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת התשיעית.
בראשית שנות הארבעים נישא מני לצפורה גמזו (אחותו של מבקר הספרות חיים גמזו), ילידת רוסיה שעלתה ארצה בילדותה, בשנת 1924. שתי בנותיהם הן השופטת מוסיה ארד (נשיאת בית המשפט המחוזי בירושלים בדימוס) ורעיה, אשתו של ישראל טילן.
הרב אליהו משה פאניז'יל (ט"ו בשבט ה'תר"י, 28 בינואר 1850, ירושלים - כ"ט בטבת ה'תרע"ט, 1 בינואר 1919, ירושלים) היה הראשון לציון, דיין, דרשן, מחבר, משורר ושד"ר.
ראש ועד הגבאים של בית החולים משגב לדך.
נולד בירושלים לרבי יהודה בכר ישראל התחנך בבית הספר למל ועל ידי רבי רפאל מאיר פאניז'יל, כאשר הגיע הקיסר פרנץ יוזף לירושלים היה הנער אליהו משה בראש בית הספר שקבלו את פניו.
בבגרותו התמנה למורה לתלמוד והלכה בבית הספר למל.
בשנת תרכ"ו, 1866 נשא לאישה את שרה ג'ויה, ונולדו להם מספר ילדים אך רובם נפטרו בעקבות מחלות אשר התפרצו בירושלים.
נותרו רק בנו הרב יוסף חי פאניז'יל ובנותיו וידה ומרקדה.
בבגרותו כיהן רבי אליהו משה כדיין בבית הדין בירושלים, ושימש כאחד מהדרשנים המפורסמים בירושלים, דרשותיו עסקו בעיקר בטוהר המידות ואהבת הבריות ופעמים רבות כיון את דבריו גם לעסקנים ובעלי השררה בעיר ובהשפעת דבריו נעשו שינויים ברבים מהמוסדות.
גדולתו כדרשן הביאו את רבני ירושלים למנות את רבי אליהו משה כשד"ר, הוא נסע לארצות רבות ובניהם תוניסיה, אלג'יריה, לוב, מרוקו, איטליה, הודו ואוזבקיסטן (עיר המחוז בוכרה), ופעל למען מוסדות רבים בירושלים.
בעקבות התחלואה הרבה בירושלים והתנאים הסניטרים הקשים אשר שררו בעיר העתיקה הקים הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד בשנת תרל"ט (1879) את חברת משגב לדך ורבי אליהו משה היה ראש ועד הגבאים שלה.
בשנת תרמ"ט (1889) עם העברתו של בית החולים רוטשילד אל מחוץ לעיר העתיקה בירושלים, הוקם במבנה הישן בית החולים משגב לדך, כאשר רבי אליהו וגבאי בית החולים קנו את חצר בית החולים רוטשילד ושילמו על כך 20,000 פרנק.
כסף זה לא היה בקופת בית החולים ועל כן ערבו אישית הרב והגבאים לשטרות הקניה.
כדי לפרוע את החוב יצאו רבי אליהו משה והרב יצחק אשכנזי לצפון אפריקה לאסוף את הסכום וכן לגייס תרומות נוספות להרחבת בית החולים, וכך היה בית החולים משגב לדך לבית החולים היחיד בעיר העתיקה.
בשנת תרס"ז, 1907, לאחר פטירתו של הראשון לציון היש"א ברכה התעוררה בירושלים מחלוקת קשה על מינוי הראשון לציון, מחלוקת זה פגעה במצבה הסוציאלי והרוחני של הקהילה היהודית.
בנו, רבי יוסף חי, אשר היה משפטן ושלט בשפות רבות סייע לאביו בקשרים עם המוסדות הממשלה הטורקית והביא לפניהם את בעיות היישוב היהודי בארץ ישראל ובירושלים בפרט.
בשנת תרס"ח, 1908, התרחשה מהפכת הטורקים הצעירים והשולטן עבדול חמיד הודח מתפקידו ואיתו הודח רבי משה הלוי ובמקומו מונה רבי חיים נחום אשר תמך בזמנו במינוי של רבי יעקב מאיר לתפקיד הראשון לציון ועל כן פרצה מחדש המחלוקת על מינוי זה.
בעקבות כך בחודש טבת תרס"ט, 1909 רבי אליהו משה כינס בבית הכנסת ריב"ז את רבי ותושבי העיר והכריז כי הוא פורש מתפקידו בכדאי למנוע ריב ומחלוקת.
גם לאחר פרישתו מתפקיד הראשון לציון המשיך רבי אליהו משה בעבודתו הרוחנית ופועלו למען היישוב היהודי ושימש כנציג הקהילה הספרדית בירושלים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בשנת תרע"ח, 1918 כאשר הגיע המצביא אלנבי לירושלים קיבל אותו הרב, ובמסיבה שנערכה לכבודו ב"ארמון" של בית משפחת יהודיוף, נשא הרב נאום:
הרב פנאיז'יל נפטר בכ"ט בטבת ה'תרע"ט.
רבי אליהו משה היה ידוע כמשורר ומלחין, רבים מפיוטיו גם לקהילות יהודיות מערב ובמגרב וזאת כי הרב ניחן בקול ערב והיה משורר אותם לקהילות בהם היה שד"ר.
חלק מפיוטיו יצאו לאור בספר הפיוטים "יגל יעקב" ולאחר מכן בספר "ישמח ישראל".
רבי אליהו משה כתב שני חיבורים אשר נשארו בכתב יד והם:
אחדים מחידושיו הודפסו בהמאסף בעריכת הרב בן ציון קואינקה שנה א' סימן נ"ז.
ד"ר אליהו (אליס) משה ראג'פורקר היה שופט, רופא, מרצה ועובד סוציאלי יהודי-הודי, חבר מועצה וראש עיריית בומביי (מומבאי), בן לקהילת ה"בני ישראל".
אליהו משה ראג'פורקר נולד ב-1873 באהמדננאגר שבהודו, למשה אליהו ראג'פורקר ולסימה יחזקאל ורגהרקר, דודו היה ראש ממשלת ג'נג'ירה שלום יחזקאל (בפוג'י) ישראל ורגהרקר (1853-1942).
למד רפואה באוניברסיטה ושימש כרופא במגפה שהתחוללה בין השנים 1896–1900 ברחבי הודו.
נבחר כחבר מועצה בעיריית בומביי (מומבאי) ב-1920; בכך היה הראשון מבני קהילת בני ישראל שנבחר לתפקיד.
שימש כשופט בבית משפט השלום בבומביי, תפקיד בו החזיק כ-40 שנים.
פעל בנושאי החינוך והרפואה בעיר, וקידם רעיונות של רפואה וחינוך לכלל האוכלוסייה.
בנוסף היה חבר במועצה לחקר ההשפעות השליליות של האופיום על החברה.
כן כיהן כיושב ראש הוועדה לטיפול רפואי לכלל במשך כ-20 שנים.
ב-1913 מונה אליהו מוזס לחבר בעיריית בומביי על ידי המושל, אך הודח מתפקידו לאחר שהעביר ביקורת על המושל ב-1918. ב-1925 חזר ונבחר למועצה, והתמודד לראשונה לראשות העיר ב-1933.
במערכת המוניצפאלית העירונית נקבעה כהונת ראש העיר ב-1937 למי שאינו הינדואי, מוסלמי או פרסי.
ראג'פורקר נבחר לתפקיד, כשהוא מביס שני מועמדים נוצרים, וכיהן כראש עיריית בומביי בין השנים 1937–1938. הוא היחיד מקרב עדת בני ישראל בהודו שכיהן בתפקיד, ואחד משלושת היהודים, לצד ששון דוד ומאיר נסים הבגדדיים.
הקריירה הפוליטית של ראג'פורקר עוכבה בשל הרפורמות שרצה ליישם במערכת החינוך בבומביי, והביקורת הנוקשה שלו כלפי ראשי העירייה הקודמים וכמה מחברי המועצה - ראג'פורקר האשים אותם בשחיתות ובניהול לא תקין של החינוך בעיר.
ראג'פורקר כיהן גם במספר תפקידים במסגרת קהילת בני ישראל.
בשנת 1952 הגיע לישראל בעקבות המחאה השקטה של הקהילה בארץ בכדי לבחון את המצב ולנסות להגיע לפתרון, לאחר שיחות ודיונים עם מנהיג המחאה אייזיק (אק איי) דיווקר ביקר אישים בכירים בממשל הישראלי וחזר לדווח לראשי הקהילה בהודו.
ראג'פורקר נפטר בגיל 85 בפונה שבהודו ונקבר בבית העלמין ווארלי שבבומבי (מומביי).
בזמן טקס ההלוויה נישא הספד על ידי ראש עיריית בומביי באותה העת, שרי מ.ו דונדיי, ששיבח את פועלו ותרומתו לעיר ולהודו ככלל.
על שמו נקרא רחוב במומבאי.
נישא בראשונה לרחל קהימקר (1879-1919) בתו של הסופר חיים שמואל קהימקר ולאחר פטירתה, נישא בשנית בשנת 1922, לאביגיל בת משה וחנה קילקר (4 באפריל 1894 – 17 ביולי 1934), פעילה חברתית, מנהלת בית ספר ועובדת סוציאלית.
מנישואיו הראשונים נולדו שני בנים, עמנואל ויהושוע, ושתי בנות נוספות, שרה ורבקה.
בן דודו של אביו היה הסופר יוסף יחזקאל ראג'פורקר.
אליהו מרדכי וֶרבֶּל (בכתיב מיושן: ווערבעל; ב' באלול ה'תקס"ה, 1806, טרנופול, גליציה – ב' באלול ה'תר"מ, 1880, אודסה, האימפריה הרוסית (אוקראינה)) היה משורר עברי.
הוא למד בבית ספר שהקים יוסף פרל.
מ-1839 לימד בבית ספר העברי הראשון באודסה, ששגשג תחת הנהלתו של בצלאל שטרן, עד סגירתו על ידי השלטונות ב-1874.
ורבל פרסם בירחון "הבוקר" ב-1881, ארבע פואמות.
יצירתו הידועה ביותר היא עדים נאמנים או חולדה ובור (וילנה תרי"ב, 1852), המבוססת על אגדת חולדה ובור הנרמזת בתלמוד.
פואמה זאת שימשה בסיס למחזה שולמית שכתב חתנו אברהם גולדפדן.
כמו כן עסק ורבל גם בתרגומים.
כך, למשל, תרגם מבחר משירי המשורר הרוסי גברייל דרז'אבין.
אליהו (אלי) מירב (1950 – 20 בנובמבר 2024) היה פוליטיקאי חרדי שכיהן כראש הראשון של המועצה המקומית עמנואל (1985–1990).
אליהו מירב נולד במצרים ב־1950. בשנת 1954 עלה עם משפחתו לישראל.
תחילה התיישבה המשפחה ברמתיים, וכעבור זמן עברה לבית אלפא.
התגייס לחיל האוויר, ובתקופת מלחמת יום הכיפורים שירת בצוות אוויר של לוחמה אלקטרונית.
זמן קצר לאחר מכן נישא לחנה הרמן.
באותה תקופה חזר בתשובה, ובמשך ארבע שנים למד בישיבת הנגב בנתיבות.
בסוף שנות ה-70 עבר להתגורר בשכונת מטרסדורף בירושלים ולמד בישיבת חברת אהבת שלום.
בתחילת שנות ה-80 נעשה חסיד ברסלב, ובהמשך עבר להתגורר בעמנואל, שהייתה בשלבי הקמתה הראשונים.
לאחר מכן התקרב לרב אליעזר ברלנד ועבר לגור בירושלים.
עם הכרזתה של עמנואל כמועצה מקומית, בשנת 1985, נבחר מירב בבחירות פנימיות לעמוד בראשה.
בבחירות לא הוענקה זכות בחירה לנשים, והממונה על היישובים היהודים ביו"ש טען שהן מנוגדות לחוק.
מירב מונה על ידי משרד הפנים כראש מועצה ממונה.
בתקופת כהונתו כראש המועצה נאלץ להתמודד עם ההשלכות של קריסת חברת "כוכב השומרון" שיזמה והקימה את היישוב.
בבחירות הבאות בנובמבר 1989 התמודד מטעם מפלגת ש"ס והפסיד לשמואל זייבלד.
בקדנציה שלאחר מכן כיהן כסגן ראש המועצה.
באמצע שנות ה-90 פרש מהחיים הציבוריים בעמנואל ועבר להתגורר בירושלים.
שימש כראש כולל ברסלב במודיעין עילית.
בשנת 2010 נבחר כחבר בהנהלה החדשה של ישיבת שובו בנים.
לאחר פטירת אשתו חנה נישא בשנית.
ב-13 בדצמבר 2018 נהרג בנו החורג, סמל , לוחם בגדוד נצח יהודה, בפיגוע בטרמפיאדה הסמוכה למאחז גבעת אסף שבבנימין.
ב-20 בנובמבר 2024 נפטר לאחר מאבק במחלת הסרטן.
אליהו מַידַניק (בכתיב יידי: מיידאניק; ברוסית: Илья Майданик; 1882?
– 22 במאי 1904) היה סופר עברי ויידי ברוסיה.
שם קץ לחייו בגיל 23.
מידניק נולד באילינצי (Ильинцы) שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (אוקראינה).
הוא קיבל חינוך מסורתי ורכש בעצמו השכלה כללית.
כבר בגיל צעיר, בהיותו בן 13, החל לכתוב עבור העיתון "ווסחוד" ('"זריחה"), עיתון יהודי בשפה הרוסית שמילא תפקיד מרכזי בחוגים המשכילים של יהודי רוסיה.
בשנת 1899 עבר לעיר אודסה והתגורר בפרבר מולדבנקה, שם התחיל ללמוד לבחינות הבגרות ולפרנסתו עבד כמורה פרטי בעברית.
בעת מגוריו באודסה עזב מדי פעם את העיר לתקופות ארוכות ושהה בבסראביה, ורשה, אומן וקייב.
באודסה התוודע מידניק לחוג הסופרים העבריים והשתתף בכינוסים ובמפגשים חברתיים.
המשורר זלמן שניאור מתאר פגישה בבית יהושע חנא רבניצקי שבה נכח גם מידניק.
השפעה גדולה השפיע עליו המשורר יהושע דוידוביץ, שמת בדמי ימיו, ושאת כתביו ביקש להוציא לאור, אולם הדבר לא עלה בידו.
ב-17 במאי שנת 1900 פרסם בשבועון היידי "דער יוד" (דֶר יִד, 'היהודי') בעריכת רבניצקי סיפור אוטוביוגרפי מזיכרונות ילדותו: "אַ בלעטיל פֿון מיַינע קינדהייט-זכרונות".
לחלק מסיפוריו גם הוסיף ציורים שהוא עצמו צייר.
הוא שלח שבעה סיפורים מפרי עטו למייסדו ועורכו הראשון של "השילוח", אשר צבי (הירש) גינצברג (אחד העם); מתוכם נתפרסמו מיד שלושה: "הקבצן העיוור", "ר' אייזיק גיחך" ו"עונג שבת".
אחד העם היה ידוע בתור עורך קפדן ודקדקן, והפרסום היווה מעין "תעודת מסע ספרותית" שסללה בפני מידניק את הדרך והכשירה את פרסומו כסופר.
שני סיפורים נוספים מתוך השבעה הודפסו מאוחר יותר: "מה יאמר" ("הצפירה" 1903) ו-"בביתו של גביר" ("השילוח" בשנת 1904); שלושת הסיפורים הנותרים אבדו.
סיפורו "הקבצן העיוור" זכה לתהודה רבה ופורסם גם כספרון נפרד בהוצאת "ביבליותקה 'מוריה' לבני הנעורים ולעם" (1910), בהוצאת אמנות (1930), וכן נבחר כאחד הסיפורים בקובץ "סיפורים עבריים מפרץ סמולנסקין עד ח.
ביאליק" שליקט וסידר יצחק למדן בהוצאת יוסף שרברק (1947).
אוריאל אופק מעיד על ההתרגשות הגדולה שעורר הסופר בקוראים רבים מבני דורו: "סיפור טראגי מעולה זה".
בשנת 1903 נתמנה יוסף קלוזנר לעורך "השילוח", ומידניק שלח לו שני סיפורים, שקלאוזנר לא פרסם (אם כי ייתכן שאת הסיפור "יום קרוש ומקולל" שקל קלוזנר לפרסם).
בנוסף שלח גם מספר סיפורים לשבועון "הדור" בעריכת דוד פרישמן, שגם הם לא פורסמו; כפי הנראה פרישמן לא העריך כל כך את היצירות, כפי שמעיד מכתבו ב"הדור" 18 (14 ביוני 1904).
עם מינויו של ח"נ ביאליק לעורך "השילוח" (1904) הוא פנה אל מידניק בבקשה להימנות עם סופרי העיתון.
בקשה זו ריגשה מאוד את מידניק.
מידניק, כמו שאר הציבור היהודי, זועזע עמוקות מפרעות קישינב (1903), וכתב לארוסתו: "אני נמצא במצב קרוב לטירוף-דעת בהשפעת פרעות קישינב".
לאחר פנייתו של ביאליק שלח לו מידניק מספר סיפורים, בהם "על פרשת דרכים".
הסיפורים נדחו על ידי העורך, בטענה שיש לערוך בהם שינויים.
דחיית סיפורו "על פרשת דרכים" הסבה לו צער רב, שכן הוא החשיב אותו כ"סיפורי הגדול".
יש הרואים גם בדחייה זו אחת מהסיבות להתאבדותו.
כשנה לפני מותו נישא מידניק.
נישואיו כפי הנראה לא צלחו, שכן זמן קצר לאחר מכן הוא חזר לאודסה והתגורר בה לבדו.
למחרת חג השבועות תרס"ד, ב-22 במאי 1904, בעודו מתכונן לבחינות בגרות, התאבד.
ניסן טורוב משער שאי-שביעות רצונו מהנישואין הייתה גם היא בין הגורמים להתאבדותו, שכן אם הייתה מתממשת אהבה זו, היא הייתה עשויה לשמש לו עוגן בחייו, ואולם במקרה זה נכזבה תוחלתו.
באחד מסיפוריו ששלח לפני מותו, "חולשה", והתפרסם ב"השילוח", מתאר מידניק את הלך רוחו של אדם המאבד עצמו לדעת.
גם ברשימה שנכתבה על ידו זמן קצר לפני מותו, "ברגע האחרון", אפשר לראות את מצב רוחו הנסער של הסופר הצעיר.
בפתק שנמצא ליד גופתו כותב מידניק: "מאז הפוגרום אני מרגיש כאב בלבי.
כמה פעמים אחדות רציתי להתאבד, אבל לא הצלחתי.
כמה מהסיפורים שנמצאו במערכות העיתונים השונים ("השילוח", "הצפירה", "הצופה") נדפסו לאחר מותו.
חלקם נקבצו בקובץ "כתבי אליהו מידניק" (תרס"ח), בעריכת יעקב פיכמן, שגם הוסיף את תולדותיו של הסופר.
ביאליק דאג גם הוא לכנס את סיפורי מידניק ולהוציאם לאור (אודסה, 1908).
כותבי ההיסטוריה של הספרות העברית כמעט שלא עסקו ביצירתו של מידניק.
כבר בדורו קובל יעקב פיכמן שמידניק "לא בסבר פנים יפות נתקבל בספרותנו", וש"הביקורת לא שמה אליו לב, לא לטובה ולא לרעה".
י"ח ברנר אף הוא טען כי "אליהו מידניק המנוח לא מצא את המבקר אשר ינתח את יצירותיו, יפרשן, ויבארם, והעיקר שיאהבן".
התרומה העיקרית והחשובה ביותר לגאולתו של אליהו מידניק מתהום הנשייה היא של מנהל ארכיון בית ביאליק, שמואל אבנרי, שערך וההדיר את הספר "יום קרוש ומקולל: מבחר סיפורים" והוסיף את מחקרו המקיף.
המחקר ומכתביו של מידניק הנספחים אל הספר נותנים לקורא רקע והבנה על פועלו, וזורעים אור על הקשר שבין עלילות סיפוריו של מידניק לנפתולי חייו.
על תמונתו של המחבר וקובץ סיפוריו כתב ניסן טורוב:
מחפשי-הזהב הקטנים: ספור מחיי תלמידי החדר, ורשה: תושיה (ביכורים: ביבליותיקה לבני הנעורים), תרס"ז.
הקבצן העִוֵּר, אודסה: מוריה (ביבליותיקה מוריה לבני הנעורים ולעם), תר"ע.
(נדפס שוב: תל אביב, אמנות (מגִלוֹת לבתי-הספר), תרפ"ט.)
היתום: ספור ורשה: תושיה, תרע"ב.
כתבי אליהו מידניק: ספורים וציורים (עם תמונת המחבר ותולדותיו), אודסה: חובבי ספרות, תרס"ח.
(את תולדות המחבר כתב יעקב פיכמן)
יום קרוש ומקולל: מבחר סיפורים; ההדיר וצירף מבוא, הערות ואחרית דבר: שמואל אבנרי, תל אביב: עמדה/ביתן (ספרי מופת עבריים), תשס"ג 2002.
אליהו מפרארה (או אליהו מפררה או אליהו מפירארא) היה יהודי-איטלקי מהעיר פרארה אשר נסע לארץ ישראל בתחילת המאה ה-15.
הוא הגיע אל ירושלים ביום כ"ו באייר קצ"ה 1435, לאחר מסע סוער, שבמהלכו איבד את בנו ונכדו.
הביבליוגרף אברהם יערי, כתב: "סמוך לבואו באו אליו נכבדי הקהל בירושלים וביקשוהו ללמד לעם בבית הכנסת פרק במשנה תורה להרמב"ם וגם הלכה בבית-המדרש.
הוא כתב כמה מכתבים אל אשתו וילדיו, אותם השאיר בעירו פרארה, אך רק אחת מהאיגרות הללו, המתוארכת לשנת 1438 השתמרה.
איגרתו, שנכתבה בפרוזה קלה, פורסמה מאוחר יותר באוסף "דברי חכמים" (מץ, 1853) ותורגמה על ידי כרמולי, תחת הכותרת "אהבת ציון".
באיגרת הוא נותן תיאור של ירושלים, מספר על האגדות העכשוויות על בני ישראל, עשרת השבטים ונהר סמבטיון וכן מצהיר על כוונתו לבקר בחלקים אחרים של ארץ ישראל ומבטיח לשלוח תיאור של מה שראה שם.
קטע של מכתב נוסף השתמר, ופורסם על ידי יצחק אקריש בספרו "קול המבשר" (קונסטנטינופול, 1577).
מדבריו באיגרתו הנודעת על מגפת "דבר גדול" שהתפשטה בארץ ישראל ובסביבתה, ומידע נוסף הכלול במכתב הנוסף שלו שהשתמר, ביחס לפרקטיקה רפואית בירושלים, ניתן להסיק כי אליהו היה בעל ידיעה ברפואה.
דבריו של אליהו נכללו גם בקובץ של יהודה דוד אייזנשטיין "אוצר מסעות", אשר ראה אור בשנת 1927.
אליהו מפיסארו היה נוסע ועולה רגל יהודי, סוחר אמיד מהעיר פזארו באיטליה בשנות ה-60 של המאה ה-16. איגרתו ממסעו אל ארץ ישראל היא מקור על "דרכי העלייה לארץ ישראל מאיטליה" בימיו.
אליהו מפיסארו יצא לדרכו לאחר שרצה לקיים את נדרו לעלות ביום מן הימים לארץ ישראל.
הוא יצא לדרכו מלווה בבני משפחתו ביום ט"ו באב שכ"ג 4 באוגוסט 1563. מנמל ונציה הפליגו על סיפונה של אונייה בבעלות ונציאנית.
המסע ארך חמישה שבועות, האונייה שטה אל פולה, משם לאי כרתים, ממנו אל האי קורפו, האי זנטי (באיטלקית: (Zante), וביום 11 בספטמבר 1563, עגנו בנמל פמגוסטה בקפריסין.
שם נודע להם על מגפה שפרצה בארץ ישראל, ועל כן, דחו את המשך נסיעתם.
באיגרתו לאחיו באיטליה, בעת היותו באי קפריסין בא' בחשוון ה'שכ"ד, 18 באוקטובר 1563, תיאר את דרכם של בני המשפחה מהנמל הוונציאני אל ארץ ישראל.
שפתו היא עברית מליצית, אשר משובצים בה שברי פסוקים מהתנ"ך, אמרות חז"ל, ומונחים רבים באיטלקית בת זמנו כתובים באותיות אלפבית עברי.
הוא מתאר את תנאי הנסיעה, מחירי המקומות באונייה, את דמותם של הנוסעים האחרים; הוא מוסר מידע על קהילות היהודים שבהן נפגש במסע ההפלגה, בין השאר את יהודי קהילת קורפו.
הוא מצא בקפריסין קהילה יהודית קטנה שכללה 25 משפחות, בהן יהודים רומניוטים ("מזרחיים"), "ספרדים" ויהודים דוברי איטלקית מסיציליה; היהודים הספרדים היו מפזורת מגורשי ספרד, אשר מצאו מקלט בקפריסין, ועמהם הרב אליעזר אשכנזי ממצרים.
ומוסר כי פרנסת היהודים בין השאר על הלוואה בריבית.
הוא מתאר את האוכלוסייה הקפריסאית הכללית ואת האקלים והכלכלה, מגוון המקצועות ואף הכלים והמאכלים השכיחים, ומייעץ לנמעניו לקנות נכסים באי.
הוא מעודד את נמעניו באיטליה, לעשות כמוהו ולנסוע ארץ ישראל, במילותיו בסיום האיגרת: "מתי יבוא ואראה פני מעלתכם בארץ הקדושה?".
הרב אליהו בן עזריאל הכהן מונק היה רב ותאולוג יהודי, יליד גרמניה, שהתיישב בשנת 1930 באנגליה.
הקים וניהל את בית הכנסת בית המדרש גולדרס גרין בצפון-מערב לונדון.
אליהו מונק נולד בשנת 1900 בקניגסברג כבנם הבכור של הרב עזרא (עזריאל) מונק ושל אשתו, זלמה.
אביו, עזריאל מונק, היה רב של עדת ישראל בברלין וסבו היה הרב והדיין אלי מונק מאלטונה.
הרב ד"ר אליהו מונק למד בשנים 1917-1907 בגימנסיה על שם קייזר פרידריך בברלין, שם סיים את בחינות הבגרות.
בימי מלחמת העולם הראשונה הועסק כחניך במשך שנתיים במפעל לברזל ומתכות (בקלן, פרנקפורט אם מיין ובברלין) של קרוב משפחה, לאו מונק, ולכן הוכר על ידי הרשויות כעובד ב"עבודה חיונית" למאמץ המלחמה ולא נשלח לחזית.
החוזה אפשר לו ללמוד בו זמנית במחלקה הגימנסיאלית של בית המדרש לרבנים בברלין ולהשתתף בטקסים הדתיים שנועדו לנוער היהודי.
בכל זאת, לבסוף ב-24 באוגוסט 1918 גויס לצבא ונשלח לפולין וליטא.
בשנת 1920 נסע לליבק כדי ללמוד שישה חדשים אצל הרב שמואל יוסף רבינוב ולאחר מכן חזר ללמוד בבית המדרש הרבני בברלין.
במקביל בשנים 1926-1924 למד לימודים שמיים, פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטת מרבורג.
בימי הלימודים היה פעיל בתנועת הנוער "עזרא" של פועלי אגודת ישראל.
ב-23 בספטמבר 1926 סיים במרבורג את עבודת הדוקטורט שלו בספרות אנגלית, בנושא שירתו של ויליאם וורדסוורת.
החל מיולי 1927 התקבל כממלא מקום של אביו, כרב בית הכנסת של קהילת עדת ישראל ברחוב פרנסצקי בברלין ולשכה לענייני שחיטה.
באותה תקופה היה ליושב ראש של קבוצת נוער של עדת ישראל ולימד בבית הספר של קהילה זאת ובתלמוד תורה.
החל מן הסתיו 1930 הועסק בחוזה של שלוש שנים כרב של "עדת ישראל" בלונדון אחרי מותו של הרב ד"ר אביגדור שונפלד.
עבודתו שם התלוותה במחלוקת בקרב הקהילה שחלקה דגלה במינוי בנו של הרב המנוח, סלומון שונפלד.
בסופו של דבר האריכה הקהלה הלונדונית את החוזה שלו לשנה נוספת עם שכר מצומצם.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה השתקע מונק באנגליה ובפברואר 1934 הקים בית כנסת של קהילת פליטים ומהגרים מגרמניה, שהתנהל גם הוא לפי אסכולת 'תורה עם דרך ארץ' מייסודו של הרב שמשון רפאל הירש.
קהילתו, בית המדרש גולדרס גרין, בשכונת גולדרס גרין בלונדון, שמרה בהתחלה על קשר רופף עם התאחדות קהילות החרדים באנגליה ועם עדת ישראל ובהמשך הפכה לעצמאית.
בשנת 1944 הרב מונק הקים לצורכי הקהילה בית ספר יסודי יהודי אורתודוקסי בשם "מנורה" הפועל עד לימינו.
הרב מונק נמנה עם מקימי ארגון הנוער החרדי "עזרא" בבריטניה.