tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הביקורת על ההוצאות תעשה על בסיס ההתחייבויות שנטל על עצמו האיחוד האירופי והתשלומים ששולמו בפועל.
תפקיד זה מתבצע באמצעות שלושה סוגי ביקורת:
ביקורת פיננסית - תפקידה לוודא האם חשבונות האיחוד משקפים את המציאות הפיננסית.
במסגרת הביקורת מוגשת חוות דעת של בית המשפט האירופי לביקורת על המציאות הפיננסית.
ביקורת ציות ותקינות - תפקידה לוודא עמידה בנהלים ובתקנות ווידוא ביצוע ההוצאות בפועל
ביקורת ניהול, תפעול וביצועים - תפקידה לבדוק את יעילות ניהול הכספים ולהציע דרכים לשיפור הפעילות והפיכתה ליעילה וחסכונית יותר.
בית המשפט האירופי לביקורת פועל בהתאם להוראות אמנת האיחוד האירופי ותקנותיו הפיננסיות שהן המסמך העיקרי המכיל את הכללים הפיננסיים של האיחוד האירופי.
כמו כן, הוא פועל על בסיס כללי התקנון הפנימי של המוסד הכולל 37 סעיפים המחולקים ל-3 קטגוריות:
סעיפים 1–16: מבנה בית המשפט האירופי לביקורת
סעיפים 17–31: תפקוד בית המשפט האירופי לביקורת
סעיפים 32–37: הוראות כלליות ואחריות על בית המשפט האירופי לביקורת להגיש לפרלמנט האירופי ולמועצה הצהרה המעידה על אמינות החשבונות ותקינות וחוקיות הפעילות בו.
ההצהרה מתפרסמת בכתב העת הרשמי של האיחוד האירופי.
בכל שנה עד הראשון ביוני מועבר דו"ח הכולל את כלל ההוצאות וההכנסות שנעשו במסגרת התקציב השנתי בשנה החולפת אל נציבות האיחוד האירופי, המועצה האירופית והפרלמנט.
על בסיס דו"ח זה בית המשפט האירופי לביקורת מבצע בדיקה תוך פנייה אל מוסדות האיחוד השונים והמדינות החברות לקבלת הרשומות והאסמכתאות הנדרשות.
תהליך זה מתבצע בשיתוף פעולה עם גופי הביקורת הלאומיים במדינות החברות, ובמהלכו לא ניתן לחזור על ביקורות שנעשו כבר ברמה הלאומית.
מטרת תהליך זה היא להוסיף נדבך של ביקורת כלל-אירופית.
אם עולה חשש לאי-סדירות בית המשפט לביקורת רשאי להפנות שאילתות אל המוסד הרלוונטי.
לאחר קבלת התשובות לשאילתות, בית המשפט האירופי לביקורת מעביר את הגרסה הסופית של הדו"ח אל מוסדות האיחוד וזאת לא יאוחר מ-30 בנובמבר בשנה שלאחר שנת התקציב הנבחנת.
תאריך זה נקבע בכדי לאפשר לוועדת התקציב של האיחוד האירופי לבחון את הדו"ח טרם אישור התקציב השנתי שצריך להתבצע עד 30 באפריל.
מלבד הדו"ח השנתי בית המשפט האירופי לביקורת כותב חוות דעת ודו"חות מיוחדים על ניהלום הפיננסי של פרויקטים ספציפיים של האיחוד האירופי.
כאשר מדובר בנושאים שהיקפם אינו מצדיק הוצאת דו"ח נפרד בית המשפט האירופי שולח אגרת מטעם נשיא המוסד אל הגוף הרלוונטי.
כלל הדו"חות וחוות הדעות מפורסמים באתר המוסד וזמינים לצפייה בכל השפות הרשמיות באיחוד האירופי.
בית המשפט האירופי לביקורת מונה 27 חברים, נציג מכל מדינה חברה באיחוד האירופי.
חברי המוסד ממונים על ידי המועצה, לאחר ייעודם על ידי מדינתם ואישור הפרלמנט האירופי.
המועמד צריך להיות בעל עבר במוסדות הבקרה הלאומיים או להיות מוסמך במיוחד לתפקיד זה.
המועמדים עוברים שימוע בוועדת הפיקוח על התקציב בפרלמנט האירופי אף שהיו מקרים בהם המועצה אישרה מינוי מועמדים למרות התנגדות הפרלמנט.
הם ממונים לתקופה של שש שנים הניתנת לחידוש ונדרשים לבצע את תפקידם בעצמאות מוחלטת ללא קבלת הוראות ממדינותיהם או גופים אחרים.
כל חבר במוסד משובץ באחת מחמש תתי-הוועדות של המוסד ותפקידם לאשר דו"חות ביקורת וחוות דעת.
תתי הוועדות של בית המשפט האירופי לביקורת :
שימוש בר קיימא במשאבי טבע
בנוסף ישנן ועדות פנים מוסדיות (אתר בית המשפט האירופי לצדק):
ועדת בקרת איכות של בית המשפט האירופי לביקורת
נשיא בית המשפט האירופי לביקורת
נשיא המוסד נבחר על ידי חבריו למוסד בהצבעה חשאית לתקופת כהונה של שלוש שנים הניתנת לחידוש.
סעיף 286.2 באמנת האיחוד האירופי וסעיפים 7–9 בתקנות הפנימיות של המוסד מגדירים את חמשת תפקידיו:
כינוס וניהול ישיבות המוסד במליאה תוך הבטחת ניהול חלק של הדיונים
פיקוח על קיום החלטות בית המשפט האירופי לביקורת
הבטחת תפקוד תקין של השירותים וניהול תקין של הפעילויות השונות של בית המשפט האירופי לביקורת
הגדרת הממונה על ייצוג המוסד בכל ההליכים השנויים במחלוקת שבהם הוא צד
ייצוג בית המשפט כלפי חוץ ובפרט ביחסיו עם מוסדות האיחוד השונים וגופי הבקרה הלאומיים של המדינות החברות.
הנשיא הנוכחי הוא הפוליטיקאי הגרמני, קלאוס היינר לחנה אשר נבחר לתפקיד ב-13 בספטמבר 2016.
נשיאי בית המשפט מאז הקמתו:
שם מדינה תחילת כהונה סר נורמן פרייס 1977 מייקל מרפי 1977 פייר ללון 1981 מרסל מאר 1984 אלדו אנגיוי 1990 אנדרה מידלהוק 1992 ברנרד פרידמן 1996 יאן או.
קרלסון 1999 חואן מנואל פאברה ולס 2002 הוברט ובר 2006 ויטור מנואל דה סילבה קלדיירה 2007 קלאוס היינר לחנה 2016 (הנוכחי)
סגל בית המשפט האירופי לביקורת כולל כ-1000 אנשי סגל.
כמחצית מהם אנשי מקצוע - מבקרים ורואי חשבון.
כלל סגל המוסד חייבים להיות אזרחים של אחת מהמדינות החברות באיחוד האירופי.
כ-80% מהתקציב של האיחוד האירופי אינו ממומש בתשלומים מטעם האיחוד האירופי אלא על ידי גורמים מטעם המדינות החברות באיחוד האירופי.
בית המשפט האירופי לביקורת אינו בעל סמכות כלפי גורמים אלה והוא תלוי ברצונם לשתף פעולה או בתהליכי ביקורת שביצעו גופי הביקורת הלאומיים.
במסגרת תפקידו בית המשפט האירופי לביקורת מספק הצהרת אמינות לתקציב השנתי של האיחוד האירופי.
הבעיה העולה מפרקטיקה זו היא שאם המוסד מוצא אי סדרים בהיקף קטן הוא אינו יכול להצהיר על התקציב כאמין.
הצהרה על אי אמינות התקציב השנתי של האיחוד האירופי הביאה לדיווחים בתקשורת הטענו כי חשבונות האיחוד האירופי גדושים בהונאה למרות שבפועל היה מדובר בטעויות בניירת ולא בהוצאת כספים לא חוקית.
הסערה התקשורתית הביאה להצהרה מטעם הנציבות האירופית אשר התלוננה כי סטנדרט הבדיקה של בית המשפט האירופי לביקורת גבוה מידי וכי יש להפריד בין הונאה ושחיתות לאי-סדרים אחרים.
הרכב בית המשפט האירופי לצדק מביא גם הוא לביקורת.
העובדה כי מספר החברים בבית המשפט גדל מ-9 בתחילתו ל-27 כיום מקשה על הניסיון להשיג קונצנזוס דבר שהוביל לכך שמספר הדו"חות המיוחדים שלה בשנה מצטמצם עם השנים.
בעבר נשמעו קולות הקראו לצמצם את גודלו אך עם זאת לא נעשה דבר בנושא.
בית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית הוא ערכאה שיפוטית ב, המשמשת כפוסק עליון בשאלות חוקתיות.
בחוק היסוד הפלסטיני, שנחקק ב-2003, נקבע כי יוקם בית משפט לחוקה ברשות הפלסטינית על סמך חקיקה נפרדת, וכי עד להקמתו יחזיק בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית בסמכויות אלו באופן זמני.
ב-2006 נחקק חוק המסדיר את הקמת בית משפט לחוקה ברשות הפלסטינית, כשהסמכות להקימו הופקדה בידי נשיא הרשות הפלסטינית.
בעקבות עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה והפיצול שנוצר בין רצועת עזה לשאר שטחי הרשות, נדחתה הקמת בית המשפט.
ב-31 במרץ 2016 חתם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן על צו מינוי לתשעת שופטיו הראשונים של בית המשפט, שהחל בפעילותו באפריל.
הקמת בית המשפט נעשתה מעט לאחר שבית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית קיבל החלטה הפוסלת את מינויו של עלי מהנא לנשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית.
מבקרים שונים טענו כי ההחלטה על הקמת בית המשפט נבעה מפסיקה זו, ומפגיעתה בשליטת נשיא הרשות.
בספטמבר 2017 הוקמה "ועדה לאומית לפיתוח מגזר המשפט", שעמד בראשה נשיא בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית עמאד סלים סעד.
דו"ח הוועדה, שפורסם בספטמבר 2018, הציע המלצות לחיזוק עצמאות בית המשפט, בין היתר על ידי הענקת סמכות עצמאית לניהול התקציב.
לצד זאת, המליצה הוועדה להקים ועדה שתצע הערכאה שיפוטית של כלל שופטי הרשות הפלסטינית, וכן להוריד את גיל הפרישה מ-70 ל-65, על מנת להזרים דם חדש במערכת.
כנגד ההחלטה עתרו ששה עשר שופטים, בהם אחד עשר שופטי בית המשפט העליון של הרשות הפלסטינית, לבית המשפט החוקתי של הרשות הפלסטינית.
בית המשפט החוקתי פסק כי הקדמת גיל הפרישה מובילה לפיטורי שופטים שלא על פי החוק הפלסטיני, ועל כן אינה חוקתית, אך עם זאת קבע כי החוק השני, שהורה על החלפת המועצה השיפוטית העליונה הוא חוקתי, כיוון שסמכויותיו אינן משפטיות אלא מנהליות.
בחוק הקמתו נקבע כי בית המשפט החוקתי ישב בירושלים, אך נקבע כי בית המשפט יוכל לשבת באופן זמני ברמאללה או בעזה, לפי הנסיבות.
בפועל, בית המשפט יושב מיום היווסדו ברמאללה.
בחוק הקמתו נקבע כי בית המשפט יכלול נשיא, משנה ושבעה שופטים נוספים, וכי בית המשפט ישב בהרכב בן ששה שופטים ואב בית דין.
גיל הפרישה של שופטי בית המשפט החוקתי הוא שבעים.
ב-2017 הוציא נשיא הרשות אבו מאזן צו שהגביל את כהונת שופטי בית המשפט החוקתי לשש שנים ללא אפשרות להארכה, תוך קביעה כי מספר שופטי בית המשפט לא יפחת מתשעה, וכי מדי שנתיים ימונו שלושה שופטים לבית המשפט.
בתור נשיאי בית המשפט החוקתי כהנו:
בית המשפט הגבוה של אוסטרליה הוא בית המשפט הגבוה ביותר במערכת המשפט האוסטרלית .
בית המשפט הוקם בשנת 1901 מכוח סעיף 71 לחוקת אוסטרליה, ונהליו מוסדרים בחוק השיפוט משנת 1903. תפקידיו של בית המשפט העליון הם לפרש ולהחיל את החוק של אוסטרליה, להכריע במקרים בעלי משמעות פדרלית מיוחדת לרבות אתגר לתקפותם החוקתית של חוקים ולדון בערעורים, ברשות מיוחדת, מבתי משפט פדרליים, ומדינתיים.
החלטות בית המשפט העליון מחייבות את כל בתי המשפט האחרים ברחבי אוסטרליה.
בבית המשפט מכהנים שבעה שופטים ובניהם נשיא בית המשפט, כיום סטפן גגלר .
מושבו של בית המשפט העליון בקנברה.
בבניין בית המשפט הגבוה נמצאים שלושה אולמות בית משפט, לשכות שופטים ומתקני רישום של בית המשפט, ספרייה והשירותים הארגוניים.
נושא התיקים הנידונים על ידי בית המשפט חוצה את כל קשת החוק האוסטרלי.
זה כולל, למשל, בוררות, חוזים, דיני חברות, זכויות יוצרים, בתי משפט צבאיים, משפט פלילי והליכים, דיני מס, ביטוח, נזקי גוף, דיני קניין, דיני משפחה, שיטות מסחר וכו'.
בית המשפט הגבוה של אוסטרליה מטפל במקרים המגיעים אליו בערעור או שמתחילים בבית המשפט הגבוה עצמו.
מקרים הכרוכים בפרשנות של החוקה, או שבהם נדרש בית המשפט לסטות מאחת מפסיקותיו הקודמות, או שבהם בית המשפט רואה בעקרון המשפט המעורב חשיבות ציבורית מרכזית, נקבעים בדרך כלל על ידי הרכב מלא הכולל את כל שבעת שופטי בית המשפט הגבוה.
תיקים אחרים המגיעים לפתחו של בית המשפט הגבוה להכרעה סופית כוללים ערעורים על החלטות בתי המשפט העליון של המדינות והטריטוריות, של בית המשפט הפדרלי של אוסטרליה ושל בית המשפט לענייני משפחה של אוסטרליה ואלה נדונים על ידי הרכב בית משפט של לא פחות משני שופטים.
בנוסף ישנם עניינים מסוימים שניתן לשמוע ולקבוע על ידי שופט יחיד.
בחוקת אוסטרליה נקבע שמינוי שופטים לבית המשפט יעשה על ידי המושל הכללי ועל פי הצעת הממשלה.
שר המשפטים הפדרלי מתייעץ עם שרי המשפטים של מדינות אוסטרליה לפני שהוא ממליץ לממשלה את מי למנות.
הממשלה אינה כפופה להמלצתו של שר המשפטים, והיא יכולה לבחור מועמד אחר.
בדרך כלל, בית המשפט פועל על ידי קבלת בקשות לערעור מצד צדדים בתהליך הנקרא "special leave" .
אם תתקבל בקשת בעל הדין יעבור בית המשפט לדיון מלא, בדרך כלל תוך הצגת טיעונים בעל פה ובכתב משני הצדדים.
לאחר סיום הדיון התוצאה נקבעת על ידי בית המשפט.
הליך ה-special leave אינו חל במצבים שבהם בית המשפט בוחר להפעיל את סמכותו המקורית.
עם זאת, בית המשפט מאציל בדרך כלל את סמכות השיפוט המקורית שלו לבתי המשפט הנחותים באוסטרליה.
בית המשפט החוקתי של ירדן הוא בית משפט לחוקה של הממלכה ההאשמית הירדנית.
היסטוריה של משפט חוקתי בירדן
בחוקת ירדן שנתנה ב-1952 הוקמה מועצה עליונה, בעלת זכות לביקורת שיפוטית.
הגוף כלל את יושב ראש הסנאט הירדני וכמה מחבריו, לצד שופטים בכירים.
למועצה נועדו לפנות חברי הסנאט הירדני והקבינט המלכותי במקרה של צורך בפרשנות חוקתית.
למרות סמכותה הרשמית, המועצה לא הייתה פעילה במיוחד, והוציאה רק ארבעים וחמש פסיקות בחמישים ושמונה שנות קיומה.
במקביל יכלו בתי משפט רגילים להימנע משימוש בחוק הסותר את החוקה בלא שתהא להם הסמכות להורות על ביטולו.
ב-1998 פסק בית המשפט העליון של ירדן כי בכוחו לבחון את חוקיותם של חוקים והתאמתם לחוקה הירדנית, גם ללא פניית הממשלה הירדנית.
באוקטובר 2011 תוקנה חוקת ירדן ונקבעה בה הקמת בית משפט לחוקה עבור הממלכה.
באוקטובר 2012 הושבעו חברי בית בית המשפט החוקתי הראשונים, ובית המשפט החל לפעול.
בעת הקמת בית המשפט מונו לו מנשיא ושמונה שופטים נוספים, ונקבע בחוקה כי בכל שנתיים ימונו שלושה שופטים חדשים לבית המשפט, שיחליפו שלושה מהשופטים המכהנים.
השופטים ממונים בצו הניתן על ידי מלך ירדן לכהונה לא ניתנת להארכה בת שש שנים.
על שופט להיות אזרח ירדני, שהגיע לגיל 50, ועליו להיות חבר בבית המשפט לערעורים בעמאן או בבית המשפט העליון של ירדן, או פרופסור למשפטים, או עורך דין פרטי במשך חמש עשרה שנה.
ניתן להדיח שופט בבית המשפט החוקתי בצו מלכותי הניתן לבקשת ששה מחברי בית המשפט במקרה שבטלו אחד מהתנאים הדרושים למינוי.
לסנאט, בית הנבחרים ולקבינט המלכותי קיימת הזכות לעתור ישירות לבית המשפט החוקתי בסוגיות חוקתיות.
אזרחים יכולים לפנות לבקש מבית המשפט לערעורים לפנות לבית המשפט החוקתי לערער על חוקיותם של חוקים ששימשו בתי משפט לקבלת הכרעה בענייניהם, ואם בית המשפט מקבל את העתירה הם יכולים לפנות לבית המשפט החוקתי.
בגלל כללים אלו, קמות התיקים שהופיעו בפני בית המשפט נמוכים למדי: עד ל-2023 נדונו בבית המשפט רק 61 מקרים, ממוצע של כשש תיקים בשנה.
בית המשפט החוקתי (בספרדית: Tribunal Constitucional) הוא הפרשן העליון של החוקה הספרדית, בעל הסמכות לקבוע את החוקתיות של פעולות וחוקים שנעשו על ידי כל גוף ציבורי, מרכזי, אזורי או מקומי בספרד.
בית המשפט החוקתי מוסמך לפסוק על חוקתיותם של חוקים, מעשים או תקנות שנקבעו על ידי הפרלמנט הלאומי או האזורי.
הוא גם רשאי להכריע על חוקתיותן של אמנות בינלאומיות לפני שהן מאושרות, אם תתבקש לעשות זאת על ידי הממשלה, קונגרס הנציגים או הסנאט.
עוד מצהירה החוקה כי אזרחים בודדים רשאים לערער לבית המשפט החוקתי בבקשה להגנה מפני פעולות שלטוניות המפרות את "זכויותיהם או חירויות היסוד".
רק אנשים שנפגעו ישירות יכולים להגיש ערעור זה, הנקרא recurso de amparo, והם יכולים לעשות זאת רק לאחר מיצוי ערעורים שיפוטיים.
פקידי ציבור, במיוחד "נשיא הממשלה, מגן העם, חמישים חברי קונגרס, חמישים סנאטורים, הגוף המבצע של קהילה אוטונומית, ובמקרה רלוונטי, האספה שלה", רשאים גם לבקש מבית המשפט לקבוע את חוקתיותו של חוק.
חוק הבחירות הכללי מיוני 1985 מאפשר בנוסף ערעור לבית משפט זה במקרים בהם ועדות הבחירות מוציאות מועמדים מהקלפי.
בנוסף, לבית משפט זה יש סמכות לבחון מראש את החוקתיות של טקסטים המתארים חוקים של אוטונומיה ולהכריע בסכסוכי סמכות שיפוט בין הממשלות המרכזיות והממשלות בקהילה האוטונומית, או בין ממשלות של שתי קהילות אוטונומיות או יותר.
מכיוון שרבות מההוראות החוקתיות הנוגעות לשאלות אוטונומיה הן מעורפלות ולעיתים סותרות, בית משפט זה יכול למלא תפקיד קריטי בהתפתחות הפוליטית והחברתית של ספרד.
על החלטות בית המשפט לחוקה לא ניתן לערער על ידי איש.
בית המשפט מורכב משנים עשר שופטים המכהנים תשע שנים.
ארבעה מהם נבחרים על ידי קונגרס הנציגים, ארבעה על ידי הסנאט , שניים על ידי הממשלה, ושניים על ידי מועצת השפיטה הכללית ; כולם ממונים רשמית על ידי המלך.
החוקה קובעת סטנדרט מינימלי של חמש עשרה שנות ניסיון בתחומים הקשורים לפסיקה, לרבות "שופטים ותובעים, פרופסורים באוניברסיטאות, פקידי ציבור ועורכי דין," ואסור להחזיק בו זמנית בתפקיד שעלולים לגרוע מעצמאותם, כגון תפקיד במפלגה פוליטית או תפקיד ייצוגי.
מקרב שופטי בית המשפט ועל ידי שופטי בית המשפט, נבחר נשיא לכהונה של שלוש שנים, הנעזר בסגן נשיא, שהוא גם שופט, ומזכיר כללי, זה האחראי לפקח על צוות בית המשפט.
בכל 3 שנים מתחלפים 4 שופטים (בכל רגע מכהנים 12 שופטים, כאמור לעיל), וכל שופט מכהן 9 שנים.
הסנאט ובית הנבחרים ממנים 4 נציגים כל אחד, כאשר כל מינוי דורש רוב של 60% מכלל חברי הבית.
הממשלה ממנה 2 נציגים, ומועצת השפיטה הכללית ממנה 2 נציגים.
נשיא בית המשפט נבחר על ידי שופטי בית המשפט.
מועצת השפיטה הכללית כוללת את נשיא בית המשפט העליון, ועשרים חברים נוספים.
הסנאט והקונגרס ממנים 4 נציגים כל אחד, כאשר כל מינוי חייב להיות ברוב של 60% מכלל חברי הבית, ולכל נציג תנאי כשירות של עורך דין או משפטן עם ותק מקצועי של 15 שנים.
12 נציגים נוספים מתמנים מקרב שופטים בבתי המשפט בספרד.
בית המשפט לחוקה מורכב מנשיא - כיום Cándido Conde-Pumpido , סגן הנשיא - כיום Inmaculada Montalbán Huertas, ועשרה שופטים.
בשנת 2005, בית המשפט קבע כי מערכת המשפט הספרדית תוכל לטפל במקרים הנוגעים לפשעים נגד האנושות, כגון רצח עם, ללא קשר אם היו מעורבים אזרחים ספרדים או אם הושפעו ישירות.
במקרה זה, היא הפכה את ההחלטה שקיבל בית המשפט העליון באותו תיק, שקבע כי מקרים כאלה יכול להיות מובא בפני בתי המשפט בספרד רק אם היה מעורב קורבן ספרדי.
בשנת 2005, הוצג בפני בית המשפט אתגר שגינה את חוק הנישואים החד-מיניים משנת 2005 בטענה שהחוקה אומרת ש"לגברים ולנשים יש זכות להתחתן בשוויון משפטי מלא", וזה לא התיר נישואים חד-מיניים.
בשנת 2012, לאחר שבע שנות לימוד, בית המשפט קובע כי החוקה מתירה נישואים חד-מיניים כיוון שהמושג החברתי של נישואין התפתח ולכן יש לפרש את החוקה בהתאם לערכי התרבות הנוכחיים.
פסק דין שנוי במחלוקת בשנת 2010, אשר הכריז כי מספר סעיפים בחוקת האוטונומיה של קטלוניה אינם חוקתיים, היה מקור למחלוקות רבות ועימותים מאז, כאשר חלק טוענים שהפסיקה הייתה בלתי לגיטימית בשל סילוק שופט ואחרים שהסתיימה כהונתם של שלושה שופטים נוספים.
בשנת 2017, בית המשפט הורה לאחראים למשאל העם ב-9 בנובמבר 2014 לשלם 5 מיליון יורו.
בנוסף, סוכנים חברתיים מספרד דרשו לבחון את חלוקת כספי הציבור בעיתונות הקטלאנית.
בשנת 2022, בית המשפט חסם טיוטת חקיקה שהייתה עורכת שינויים במועצת השפיטה הכללית .
ראש הממשלה פדרו סאנצ'ז גינה את המהלך, ואמר שישתמש "בכל האמצעים הדרושים" כדי לפתור את המשבר.
בית המקרא ברמת גן היה מוזיאון המיועד להצגת סיפורי המקרא באמצעות אמנות.
המוזיאון מוקם בגבול העירוני שבין רמת גן לבני ברק, בצפון שכונת רמת עמידר, ובקרבת אוניברסיטת בר-אילן.
המוזיאון מוקם בקומה התת-קרקעית של מבנה רב-תכליתי ולא היה נגיש לנכים.
את המוזיאון יזמו בני הזוג, רות ואברהם בודנר, ב-1996 במטרה להנגיש את ההיסטוריוגרפיה המקראית לילדים באמצעות אמנות.
המקום תופעל על ידי עיריית רמת גן ונהג לפעול בין ימי ראשון לחמישי בין השעות 7:30 עד 14:00.
המוזיאון נקרא על שמו של רחבעם זאבי באוקטובר 2004.
המקום פעל עד אוקטובר 2021 והיווה אתר לסיורים לימודיים לילדי רמת גן.
המקום היווה גם אפשרות לאירועים פרטיים.
הסיבה לסגירתו הייתה חדירה והשתלטות מצד פולשים זרים, בין אם עובדים זרים ובין אם שבבניקים מבני ברק הסמוכה, שהחריבו את המקום והסבו אותו למאורת סמים.
העירייה ניסתה להחזיר את המקום לפעילות עד ל-2023, עת פורק שלט המקום סופית.
לאחר שכנופיית נוער בסיכון מבני ברק ומקרבת המוזיאון המתכנה "תפארת שלמה" פלשו לשלד המקום ב-2024 והפכו אותו למאורת סמים בשנית, פינו אותם הרשויות, כשחלקם נלקח לבית המעצר תל אביב; החליטה העירייה להסב את השימוש במקום למקלט עבור תושבי השכונה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לאחר כמה חודשים שבהם עבר המקום שיפוצים במימון העירייה לקראת הפיכתו לאכסניה לנוער בסיכון, בחודש ספטמבר 2025 השתלטו עליו תושבי השכונה ותושבי שכונת נוה אחיעזר מבני ברק הסמוכה והפכו אותו לבית כנסת באופן פיראטי.
בשל הנזק שנגרם למקום ב-2021, פונה המוזיאון והופסק תקצובו.
בית המרחץ הביזנטי של העיר העליונה בסלוניקי הוא אחד מהמרחצאות הביזנטיים הבודדים והשלמים ביותר ששרדו מתקופת האימפריה הביזנטית ביוון.
הוא ממוקם ברחוב תיאוטוקופולו בשכונת העיר העתיקה העליונה של סלוניקי.
בית המרחץ תוארך לסוף המאה ה-12- תחילת המאה ה-13, ופעל באופן רציף עד 1940, אז נסגר ככל הנראה עקב מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של יוון.
בית המרחץ לא נזכר במקורות הביזנטיים, ולכן סביר להניח שהוא היה שייך במקור למתחם מנזר.
בתקופת השלטון העות'מאני היה ידוע כקולה חמאם, כלומר "בית מרחץ המצודה".
השימוש הארוך של בית המרחץ הוביל לשינויים רבים במבנה המקורי לאורך הזמן.
הארכיטקטורה המקורית עוקבת אחר הנהלים הטיפוסיים של מרחצאות רומיים.
הכניסה המקורית בדרום מובילה לחדרים מלבניים של פריגידריום, ששימשו כחדרי הלבשה.
לאחר מכן הגיעו שני חדרי טפידריום מקומרות וסיום בשני חדרי קלדריום.
האחרונים היו בעלי צורה מרובעת והיו מצוידים בהיפוקאוסט מתחת לרצפה.
אחד מהם כוסה בכיפה הנתמכת על ידי בסיס מתומן עם שמונה חלונות, והשני היה בעל תקרת כיפה.
בצפון בית המרחץ נמצא המכל שסיפק לו מים, עם תנור מתחת כדי לחמם אותם.
בתקופה הביזנטית המבנה שימש לסירוגין גברים ונשים, אך בתקופה העות'מאנית בית המרחץ חולק לחלקים נפרדים לגברים ולנשים בלבד, על ידי חסימת כל זוג חדרים זה מזה.
אף על פי שבית המרחץ סגור מאז 1940, הוא סבל מהזנחה ומנזקים שנגרמו במהלך רעידות האדמה של 1978, ושרד רק בזכות תמיכה כבדה מצד האפורטה התשיעית לעתיקות ביזנטיות, והגנתו בכיסוי מתכת חיצוני.
ב-1988 הוא נכלל בין אתרי המורשת העולמית הפלאוכריסטיאניים והביזנטיים של סלוניקי ברשימת אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ביוני 2015 לאחר 4 שנים של עבודות שחזור, בית המרחץ נפתח מחדש לציבור כמוזאון ומרחב תרבותי.
בית המרחץ הגדול בבורסה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום, שנוצר בשנת 1885. היצירה נחשבת לשיא עבודותיו של ז'רום בז'אנר סצנות המרחצאות האוריינטליסטיות, ומציגה תיאור ריאליסטי־אקדמי של חלל פנימי בחמאם "יֶנִי קפליג'ה" (Yeni Kaplica) בעיר בורסה שבטורקיה העות'מאנית.
הציור הוצג לראשונה בסלון הפריזאי של 1885 וזכה לשבחים נרחבים.
על פי המבקרת פאני פילד הרינג, זוהי "כנראה היצירה המרשימה ביותר של האמן בז'אנר זה".
הסצנה מתארת קבוצת נשים עירומות ומשוחררות, הנעות סביב בריכה חמה מתומנת תחת כיפת אבן גדולה, כפי שנראתה במאה ה־19. ז'רום הדגיש את הממד החברתי של המרחץ, תוך הימנעות מהדגשה אירוטית מובהקת.
הנשים משוחחות, מעשנות נרגילה, טובלות במים או יושבות על ספסלי נישות, באווירה של מנוחה ושגרה יומיומית.
במרכז הקומפוזיציה בולטות זוג דמויות – אישה לבנה הנתמכת בידי שפחתה השחורה – שהקונטרסט ביניהן, הן בגוון העור והן בתנוחת הגוף, יוצר מוקד חזותי ורגשי.
ז'רום הקפיד על פרספקטיבה מדויקת, על משחקי אור דרך החלונות הגבוהים ועל תיאור קיטור המרחף מעל המים.
החמאם המוצג בציור נבנה בשנת 1552, ככל הנראה בתכנונו של האדריכל סינאן, בתקופת האימפריה העות'מאנית.
בורסה הייתה בירת האימפריה עד לכיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453, והמשיכה לשמש כמרכז תרבותי.
ביקורו של ז'רום בבורסה בשנת 1879, במהלכו תיעד את פנים המרחץ בסקיצות (שאבדו מאז), היווה את הבסיס ליצירה זו.
האמן שילב דיוק ארכיטקטוני עם אידיאליזציה אקדמית של גוף האדם, כנהוג ביצירתו.
המבקרים בני התקופה הדגישו את שליטתו של ז'רום באנטומיה, בקומפוזיציה ובשימוש באור.
העיתון The Athenæum הבריטי שיבח במיוחד את דמות האישה העומדת, וכינה אותה "אחת הדמויות הטובות ביותר שצייר האמן".
היצירה מציגה תפיסה שונה מזו של אמנים אוריינטליסטים בני זמנו, דוגמת אנגר ודלאקרואה, בכך שהיא מצמצמת את האלמנט הפנטזי־אירוטי וממקדת את המבט בתיאור אובייקטיבי יחסית של חיי היומיום במרחץ.
בית המרחץ הגדול בבורסה נחשב כיום לאחת היצירות הבולטות של ז'רום ולאחת מסצנות המרחץ המורכבות ביותר מבחינה טכנית ואמנותית שנוצרו במאה ה־19. מבקר האמנות ג'רלד אקרמן הגדיר אותה כ"הגדולה, המורכבת והמושלמת ביותר" מבין פחות משלושים ציורי המרחץ שיצר האמן בכל חייו.
ב־10 באוקטובר 1885 נמכר הציור לבית המסחר האמנותי Goupil et Cie בפריז, ומשם נרכש באותו חודש על ידי הצאר אלכסנדר השלישי מרוסיה.
בין השנים 1918–1930 הושאל למוזיאון ההרמיטאז' בסנקט פטרבורג.
בפברואר 1943 נמכר לחברת Gimbel Brothers בניו יורק, ובין השנים 1982–1989 היה באוסף השופט פול ה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא הערכאה העליונה ב, והיחיד שסמכותו הוקנתה לו ישירות בחוקה.
בית המשפט מתכנס בבניין בית המשפט בוושינגטון, הסמוך לבניין הקפיטול.
בהרכב יושבים נשיא בית המשפט העליון, כיום השופט ג'ון רוברטס, ולצידו עוד שמונה שופטים.
בית המשפט יושב תמיד בהרכבו המלא, כך שלמעשה כל שופט נותן פסק דין בכל תיק המובא בפני בית המשפט.
בית המשפט העליון הוא בית המשפט היחיד שהקמתו מוגדרת בחוקה.
כל שאר בתי המשפט הפדרליים יסודם בחוקים של הקונגרס.
בחלק הראשון של פרק 3 לחוקת ארצות הברית כתוב:
תולדות בית המשפט העליון משקפות את התפתחותה של ארצות הברית.
בשנותיו הראשונות הוקדש רוב זמנם של השופטים לשמיעת ערעורים על החלטות פדרליות נמוכות יותר.
הנשיא הראשון של בית המשפט היה ג'ון ג'יי.
כל אחד מהשופטים היה ממונה על אחד ממחוזותיה של ארצות הברית והרבה להופיע בבית המשפט של אותו מחוז כפוסק.
בית המשפט העליון עצמו, במושבו בפילדלפיה, בניו יורק ולבסוף בוושינגטון, דן במקרים של נידונים מרובי אזרחויות ובעניינים הקשורים לצי, ולהם הקצה את תשומת הלב הרבה ביותר.
החלטה חשובה ב-1842 של בית המשפט העליון קבעה כי במקרים שבהם אין הדיון קשור לאזרח של מדינה אחת בלבד, יתנהל הדיון על פי המשפט המקובל (common law) הפדרלי.
מעמדו של בית המשפט היה לא בטוח במידת-מה, עד הגעתו של "הנשיא הגדול", השופט ג'ון מרשל.
מרשל, פדרליסט נלהב, ביסס בשנת 1803, בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, את עקרון הביקורת השיפוטית: זכותו של בית המשפט העליון לבטל את חוקי הקונגרס, אם הם סותרים את החוקה, לפי פרשנות בית המשפט.
הפסיקה שאפשרה את ביטול חוקי הקונגרס היא ציון דרך חשוב מאין כמותו, משום שהחוקה אינה מציינת בפירוש שסמכות כזו ניתנת לבית המשפט העליון.
מרשל, במידה רבה של חוכמה פוליטית, עיגן עיקרון זה דווקא בפסק דין שתמך בנשיא תומאס ג'פרסון, וכך ריכך את התנגדותו העזה לאקטיביזם שיפוטי.
למרשל היה תפקיד חשוב בביסוס הכוח הפדרלי מול המדינות.
ב-1819, בפסק דין מק'קולק נגד מרילנד, אישר בית המשפט את קיומו של בנק לאומי שני, ותמך בפרשנות פדרליסטית מרחיבה.
Ogden אושרר כוחו של הקונגרס להסדיר סחר.
ממשיכו של מרשל, רוג'ר טוני, הרחיב את זכויות המדינות, באשררו את שליטתן המלאה על הסמכות המשטרתית.
פסק הדין הבולט של תקופתו נחשב פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד מ-1857, בו ביטל בית המשפט את פשרת מיזורי וקבע כי אין בסמכות השלטון הפדרלי לאסור עבדות במדינות.
איסור על עבדות היה, לפי דעת השופטים, בגדר פגיעה בלתי נסבלת בזכות לרכוש.
הפגיעה ביוקרתו של בית המשפט בעיני האמריקנים בצפון הייתה גדולה.
במלחמת האזרחים עצמה, במסגרת פסק הדין אקס פארטה מרימן, אתגר טוני את סמכותו של לינקולן לפגוע ב"הביאס קורפוס" (האיסור על מעצר ללא דיון משפטי), אך הנשיא התעלם מהחלטתו, והעיתונות בצפון גינתה אותה.
לינקולן אמר אז, כי אם היה נמנע מלפגוע בהביאס קורפוס, הייתה התוצאה "ביטולם של כל החוקים פרט לאחד".
התקופה הגדולה השנייה בימי בית המשפט החלה עם תום מלחמת האזרחים ובאה לקיצה בימי הנשיא רוזוולט.
התיקון הארבעה עשר לחוקה ב-1868 הרחיב את סמכויות בית המשפט.
עתה הייתה לו סמכות התערבות בעניינים בין-מדינתיים, אם לדעתו חוּלל בהם "ההליך המשפטי הנאות" (due process of law), או שהגנה שווה לפני החוק לא נאכפה בהם.
בשלהי המאה ה-19 היה שיטפון הערעורים כה גדול, עד שהפסיקה בכל תיק ארכה ל-3 שנים.
ב-1891 הקים הקונגרס את בתי המשפט המחוזיים הפדרליים לערעורים, ושופטי בית המשפט העליון לא היו צריכים להמשיך ולהסתובב במחוזות בעצמם.
בתחילת המאה ה-20 גילה בית המשפט שמרנות רבה בפסיקותיו.
הוא הרבה להיצמד לתקדימים, אסר על מדינות לאמץ חוקים מסדירי תעסוקה (כבפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק) בשם חופש הקניין וחופש החוזים, אך לא מנע מהן להגביל זכויות אזרח אחרות.
ב-1896 אף אישר בית המשפט את זכות המדינות להפריד בין גזעים בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
ב-1901 קבע בית המשפט שבטריטוריות המסופחות לארצות הברית לא חלה בהכרח מגילת הזכויות החוקתית.
באמצעות שימוש בפורמליזם, שהאדיר את זכויות המדינות, ביטל למעשה בית המשפט את התיקון ה-14, ואפשר למדינות הדרום להמשיך ולנהל מדיניות מפלה המוכרת בכינוי 'חוקי ג'ים קרואו', מדיניות שקיבלה תימוכין באמצעות העיקרון 'נפרד אבל שווה' .
בחריג אחד נקט בית המשפט עמדה ליברלית יחסית.
הוא לא ביטל חוק שעות עבודה מקסימליות של נשים.
פרקליט המדינה, לואי ברנדייס (מ-1916 השופט העליון הראשון ממוצא יהודי) לא ניסה להוכיח את תקפותו המשפטית של החוק, אלא הציג ראיות מכריעות, מפיהם של רופאים, פקחים ועובדים סוציאליים, ששעות עבודה רבות מדי פוגעות קשות בבריאותן ובמצבן הנפשי של הנשים.
גישה זו של ברנדייס אומצה על ידי מערכת המשפט ומוכרת בכינוי 'תיק ברנדייס'.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הובילו אוליבר ונדל הולמס וברנדייס קו של הגנה עיקשת יותר על חירויות האדם, אם כי לא תמיד זכו לתמיכת חבריהם לכס.
שני פסקי דין חשובים בתקופה זו עוסקים בחופש הביטוי.
באחד נשלח לכלא סוציאליסט שקרא שלא להתגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה.
השופט אוליבר ונדל הולמס אמר כי חופש הדיבור והתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית אינם מקנים את הזכות לצעוק "אש!" בתיאטרון צפוף.
אולם בפסק דין אחר קבעו הולמס וברנדייס, כנגד דעת הרוב, כי יש לצמצם כל איסור על חופש הביטוי למצב של "סכנה ברורה ומיידית".
פסק דין מסוג שונה, שהיה ליברלי פחות, אישר למדינה לכפות עיקור על מפגרים מסיבות של איגניקה.
"שלושה דורות של אימבצילים הם די והותר", כתב הולמס.
כניסתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית הלבן פתחה תקופה חוקתית חדשה.
הנשיא האיץ בקונגרס וזה חוקק חקיקה סוציאלית רחבה וחסרת תקדים, שביססה את ה"ניו דיל".
חלקים גדולים מהחקיקה הכלכלית הזו הותקפו בטענה שהם גוזלים מהמדינות את סמכותן החקיקתית.
מ-1935 עד 1937 ביטל בית המשפט חלקים מרכזיים מחקיקת ה"ניו דיל", בדרך כלל ברוב של 5 ל-4. לעומת הרוב, שופטי המיעוט כמו קארדוזו וברנדייס, הביעו תמיכה בצעדי הנשיא.
רוזוולט, שעד אז לא עלה בידו למנות אפילו שופט אחד, החליט להסיר את המכשול המשפטי מעל דרכו בכל מחיר.
הוא הציע לקונגרס "להזרים דם חדש" לבית המשפט, באמצעות סילוקם של השופטים שהגיעו לגיל 70. כדי שהתוכנית תהיה חוקתית, הסכים רוזוולט ששופטים שירצו להישאר, יישארו, אך יתווסף שופט חדש כנגדם, ובית המשפט יורחב במספר שופטיו.
הקונגרס לא אישר את התוכנית "להעמסת בית המשפט".
עם זאת שני שופטים שנבהלו הצטרפו למחנה הליברלי, ויצרו רוב של 4–5 בעד הניו דיל.
שופט אחר, ואן דוונטר, שלא עמד בלחץ הציבורי, פרש מבית המשפט.
הרוב שנוצר הצדיק את הסטייה מהגישה החוקתית המסורתית והדגיש תלות הדדית כלכלית בין מדינתית בארץ, בטענה כי דרושה יד מכוונת של שלטון מרכזי.
בית המשפט אמר ש"רווחת הכלל" המוזכרת בחוקה כמטרה ראשונה במעלה מצדיקה את הרחבת סמכויות הקונגרס.
ב-1938 ביטל בית המשפט, בעניין אחר, את ההחלטה מ-1842 שהצדיקה שימוש במשפט המקובל, והחזיר את משפט המדינה.
אך אם כאן הייתה היצמדות לזכויות המדינות, בפסק אחר תמך בית המשפט בכוחו של הקונגרס למסות פעילויות מדינתיות פנימיות.
בשנות ה-40 היה בית המשפט העליון ליברלי יותר, והתיישר לימינו של רוזוולט, לשביעות רצונו של האחרון.
בין היתר, אשרר בית המשפט את החוקתיות של כליאת היפנים–אמריקנים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנות החמישים הרבה בית המשפט לעסוק בזכויות האזרח.
המקארתיזם של אותה תקופה גם הוא עמד בפני בחינה שיפוטית.
לקראת סוף העשור משך בית המשפט ביקורת עזה ממשפטנים שמרנים, שכן יותר ויותר הודגשו על ידו זכויות האדם, גם על חשבון הביטחון הלאומי.
בבית המשפט נוצרה חלוקה – פרנקפורטר תמך באי התערבות משפטית בשאלות הקשורות לביטחון, למרות החשש לפגיעה בזכויות אזרח.
הזרם השמאלי-אקטיביסטי, שבו חברו בלאק ודאגלס, סבר כי מגילת הזכויות היא מוחלטת ואינה נתונה לפגיעה כלשהי.
אנקדוטה מעניינת לגבי השופט בלק היא שאדם זה, ממובילי מהפכת זכויות האזרח, כמעט שנפסל מלהתמנות משום שבנעוריו חבר לקו קלוקס קלאן.
ב-1954 התאחדו חברי בית המשפט, בראשם הנשיא ארל וורן, בפסיקה המפורסמת של בראון נגד מועצת החינוך, שבה נקבע כי הפרדה בין גזעית אינה חוקתית.
בשנות השישים הורחבה ההגנה על זכויות האזרח עוד יותר, בתחום ההליך הפלילי, תפיסות וחיפושים לא סבירים.
התקבל פסק דין מירנדה נגד אריזונה, שלפיה חייבים להזהיר חשוד כי כל מה שיאמר יכול לשמש כנגדו.
בנוסף, נקבע העיקרון כי לכל אדם מגיע קול שווה, קרי המחוזות בבחירות לבית הנבחרים חייבים להיות שווים באוכלוסייתם, ושונה הנוהג המקובל עד אז, שאיפשר מצב שבו מחוז מרובה שחורים זכה לאותו מספר נציגים כמו מחוז קטן שאוכלוסייתו לבנה.
ב-1967 מונה לבית המשפט השופט הליברלי המובהק, ת'ורגוד מרשל, השחור הראשון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
מרשל מונה על ידי לינדון ג'ונסון.
ריצ'רד ניקסון, בקדנציה הראשונה בבית הלבן, שינה את הרכב בית המשפט כליל.
הוא הוסיף את השופטים ברגר (כנשיא), בלקמן, פאוול ורנקוויסט.
השופט ווייט, שמונה על ידי ג'ון פ.
קנדי, הצטרף אליהם לעיתים קרובות ויצר גוש של חמישה שמרנים, שהדגישו זכויות קניין וחופש מהתערבות ממשלתית, וביטלו כמה מפסיקותיו מרחיקות הלכת של בית המשפט של ארל וורן.
כך למשל אושררה סמכותו של מועדון להנהיג סלקציה גזעית בכניסה אליו, נקבע שחופש הביטוי ואף חסינות חברי הסנאט אינה מאפשרת הפצת חומר נפיץ פוליטית שהממשל טוען שהוא מסווג.
בתחומים אחרים דווקא פסק בית המשפט באופן ליברלי.
למשל, עונש המוות הוכרז כלא חוקתי, מטעמים של ענישה אכזרית ובלתי רגילה .
עם זאת, בית המשפט לא אסר לחלוטין את עונש המוות, אלא רק הגביל אותו, וב-1976 אושרו כמה חוקי עונש מוות ששינו מצורתם (מכיוון שעונש המוות מוזכר בפירוש בחוקה, קשה מאוד לטעון שהחוקה אוסרת עליו לחלוטין, אך בדעת מיעוט כזו אחזו שניים מהשופטים).
ב-1974, על רקע פרשת ווטרגייט, פסק בית המשפט, שבו ישבו שלושה ממינוייו של הנשיא המכהן ניקסון, בהחלטה פה אחד, שעל ניקסון למסור לרשויות החקירה את ההקלטות מהבית הלבן.
כעבור שלושה שבועות ניקסון התפטר.
פסק הדין המרכזי באותה תקופה, ומהמפורסמים בתולדות בית המשפט, הוא רו נגד וייד, בהחלטה שהציגה עמדה ליברלית מובהקת, קבע בית המשפט כי לאישה יש זכות חוקתית לבצע הפלה.
אחד המאבקים הרעיוניים בבית המשפט הוא בין חסידי הזכות לרכוש לבין החולקים עליה.
Rodriguez , שנתקבלה כחודשיים לאחר רו, נקבע כי לממשלה אין חובה לספק חינוך, זאת בפסיקה של חמישה מול ארבעה.
ב-1987 פסק בית המשפט בתיק אדוארדס נגד אגילארד כי בהוראת התנ"ך כלשונו בתור מדע, כפי שחפצים הבריאתנים, יש משום הפרה אסורה של הפרדת הדת מהמדינה.
למן 1986 ועד מותו ב-2005, כיהן ויליאם רנקוויסט כנשיא בית המשפט, והגוש השמרני המצדד בו, שמנה את השופטים אנטונין סקאליה וקלרנס תומאס, אליהם הצטרפו בדרך כלל גם אנתוני קנדי וסנדרה דיי או'קונור, האישה הראשונה בבית המשפט, יצר "מהפכה שמרנית".
ברוב קטן המשיך בית המשפט לתמוך בעקרון הזכות החוקתית להפלה, בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי.
הוויכוח על ההפלה המלאכותית שם את בית המשפט בלב הסערה.
סירובו של הסנאט לאשר את מינויו של השמרן הקיצוני רוברט בורק והרוב הצר (52-48) שבו אושר קלרנס תומאס, שהואשם בהטרדה מינית קודם למינויו, גם הם תרמו לפוליטיזציה של בית המשפט.
לשופטים ליברלים נחשבו ברייר, גינסבורג, סטיבנס וסוטר.
בדצמבר 2000 החליט בית המשפט להתערב בשאלה האם ספירת הקולות בפלורידה תימשך, או שתופסק וניצחונו של ג'ורג' בוש ייקבע על פי הקולות שכבר נספרו.
אף שההחלטה כפשוטה אינה קשורה למחלוקת בין שמרנים לליברלים, נוצר בבית המשפט רוב של 4–5 אשר הכריע ב-12 בדצמבר לטובת הפסקת הספירה כשהתפלגות השופטים חופפת את הקו שמרנים - ליברלים.
הטענות למניעים פוליטיים מאחורי החלטה זו הציגו את השופטים העליונים כלא יותר מאשר פוליטיקאים.
השופט סטיבנס כתב בדעת מיעוט: "אין אנו יודעים מי ניצח בבחירות לנשיאות, אך אנו יודעים מי המפסיד – אמון הציבור בבית המשפט כבורר נטול פניות בענייניה של האומה".
גם השופטת גינסבורג אמרה כי "בית המשפט נלכד בסערה".
מהפסיקות החשובות ביותר שקיבל בית המשפט העליון בשנותיו האחרונות תחת רנקוויסט:
בתמיכתה של השופטת סנדרה דיי או'קונור, אושרה העדפה מתקנת מצומצמת לטובת שחורים בכניסה למוסדות השכלה גבוהה.
בתמיכתם של או'קונור ואנתוני קנדי נקבע כי הזכות לקיום יחסי מין, גם הומוסקסואליים, מעוגנת בחוקה בפסק דין לורנס נגד טקסס.
הצטרפות או'קונור וקנדי לצד הליברלי הביאה גם לקביעה כי הסמכות של הרשות השופטת האזרחית בארצות הברית חלה אף על עצורי גואנטנמו.
בברית מפתיעה בין סקאליה, תומאס וחלק מהשופטים הליברליים נקבע כי לנאשמים זכות לתבוע שנסיבות להחמרה בעונשם יוכחו למעלה מכל ספק סביר לפני חבר מושבעים, ושימוש בהן לא יהיה נתון לשיקול דעתו של שופט, כפי שהיה מקובל עד אז.
הצטרפותו של קנדי לליברליים הביאה להחלטה חשובה בנושא ההוצאות להורג.
נקבע כי נידונים לא יוצאו להורג על מעשים שביצעו לפני גיל שמונה-עשרה.
חמשת השופטים שתמכו בהחלטה נימקו אותה בין השאר ברצונם להיצמד לסטנדרטים בינלאומיים מקובלים.
בפסיקה שעוררה ויכוח ציבורי עז בארצות הברית, במסגרתו נטען כי היא אינה תואמת לתיקון החמישי, נקבע כי זכות הקניין אינה עומדת לאזרחים כאשר הרשות הציבורית דורשת פינויים מביתם לטובת יוזמת פיתוח שתועיל לכלל, אפילו נעשית בידי יזם פרטי.
הפסיקה הוזכרה גם בישראל, כתקדים בעניין תוכנית ההתנתקות.
פסיקה חשובה מתחום אחר ניתנה פה אחד – השופטים קבעו ביוני 2005 כי חברה המפיצה תוכנה לשיתוף קבצים יכולה להיתבע על כך, ואינה יכולה לטעון שהתוכנה נועדה לשימושים חוקיים.
סנדרה דיי או'קונור, ה"קול הצף" של בית המשפט, הודיעה על פרישתה ביולי 2005. בתחילה חפץ הנשיא בוש למנות את השופט השמרן ג'ון רוברטס כמחליפה, אולם כאשר הלך לעולמו בספטמבר נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, החליט בוש שרוברטס ימונה למחליפו כנשיא בית המשפט.
אף שמינוי ישיר של משפטן לתפקיד נשיא, מבלי שיכהן קודם כשופט עליון מן המניין, עלול להיראות מפתיע, למעשה הוא מקובל מאוד בהיסטוריה המשפטית האמריקנית.
רוברטס נחשב לבעל כישורים מעולים ומיעט בהתבטאויות שמרניות רדיקלית בעבר ולפיכך אושר מינויו בסנאט בקלות יחסית.
בית המשפט תחת הנשיא הנוכחי רוברטס נחשב לשמרן יותר מבית המשפט תחת רנקוויסט.
זאת בעקבות מינוי השופט השמרן המובהק סמואל אליטו להחליף את או'קונור השמרנית המתונה.
מגמה זו התחזקה כאשר הנשיא טראמפ מינה באפריל 2017 את השופט השמרן ניל גורסץ' במקום השופט אנטונין סקאליה שמת בפברואר 2016. מגמה זו התחזקה גם בעקבות פרישת השופט אנתוני קנדי בקיץ 2018. השופט קנדי היה השופט השמרני הנוטה למרכז מאז פרישת סנדרה דיי או'קונור ועד לפרישתו הוא.
הוחלף על ידי השופט ברט קוואנו שמונה גם הוא בידי טראמפ, ונחשב לשמרן יותר מקנדי.
לאחר מינוי איימי קוני בארט במקום רות ביידר גינסבורג הליברלית, רוב השופטים הנחשבים שמרנים גדל לשישה מתוך תשעת השופטים.
רוב זה ביטל את פסק דין רו נגד וייד ופסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי בפסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון (2022).
כמו כן, הקל על הנפקת רישיונות לנשיאת נשק מוסתר בהתאם ל.
פסיקות חשובות אחרות שקיבל בית המשפט הן: הוועדה הלאומית של ברנוביץ' נגד הוועדה הלאומית הדמוקרטית (2021) בנושא סעיף 5 בחוק זכות ההצבעה (1965), ופסק דין קרן אמריקאים למען שגשוג נגד ו.
בונטה (2021) אשר התיר לארגוני תרומות להסתיר את זהות התורמים.
כשנה לאחר מכן, אסרו מדיניות של העדפה מתקנת לפי מוצא או גזע בעת קבלת סטודנטים למוסדות השכלה גבוהה.
מינוי שופטים לבית המשפט העליון
אופן מינוי השופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית נקבע בפרק השני של החוקה.
נקבע כי בידי הנשיא תהיה הסמכות למנות את שופטי בית המשפט העליון "בעצת הסנאט ובהסכמתו".
בפרק השלישי לחוקה נקבע כי שופטי בית המשפט העליון יחזיקו בכהונתם "כל עוד התנהגותם טובה", כלומר קביעות לכל החיים ללא הגבלת הגבלת כהונה, כל זמן שאין הם מודחים בידי הסנאט בעוון "התנהגות שאינה טובה", דבר הדורש הליך דמוי משפט ורוב של שני שלישים.
העיקרון שלפיו הנשיא, דמות פוליטית, הוא הממנה את השופטים, הפך את תפקידם לפוליטי במידה מסוימת, ואכן, לא נדירים המקרים בהם אישיות פוליטית מובהקת מתמנית לתפקיד שפיטה.
המקרים הבולטים הם כנראה הנשיא ויליאם טאפט, שכיהן כנשיא ארצות הברית ה-27 ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית העשירי, ונשיא בית המשפט ארל וורן, שכיהן כמושל קליפורניה.
שופטי בית המשפט העליון בארצות הברית מזוהים לרוב עם השקפת עולם מוגדרת, ובדרך כלל ניתן למקמם על הציר שבין שמרנות לליברליות.
הבדלים בין שמרנים לליברלים ניכרים במגוון תחומים.
הליברלים נוקשים יותר לגבי הפרדת הדת מהמדינה, מתירנים יותר לגבי המידה שבה מותר לממשלה להתערב במשק ולגבי זכות הממשל הפדרלי לאכוף רצונו על המדינות, ובעיקר נלהבים יותר בהגנה על זכויות הפרט, למעט זכות הקניין.
כדי שמינוי של הנשיא ייהפך לתקף, עליו לזכות באישורו של הסנאט.
תחילה נערך למועמד שימוע, בו מנסים חברי הסנאט ללמוד על השקפת עולמו של השופט, וזה בדרך כלל טוען כי את השקפותיו הוא מגבש בהתאם לטיעונים העולים בדין שבו הוא יושב.
העימות בין הדמוקרטים לרפובליקנים בנוגע לבית המשפט העליון והמינויים של שופטיו התחדד בעשורים האחרונים, בעיקר על רקע שאלת ההפלות המלאכותיות.
ב־1987 נכשל ניסיונו של הנשיא רונלד רייגן למנות לבית המשפט העליון את השופט השמרן הקיצוני רוברט בורק.
הסנאט שנשלט בידי הדמוקרטים דחה את המינוי.
בנאום שנשא אז תקף הסנאטור טד קנדי את בורק וטען כי:
"אמריקה של רוברט בורק היא ארץ שבה נשים נאלצות לעבור הפלה בסימטה האחורית, שחורים יושבים בפינה נפרדת במסעדה, משטרה חסרת מעצורים פושטת באישון לילה על בתיהם של אזרחים, ילדים אינם לומדים על תורת האבולוציה...".
כפי שעולה מנאומו של קנדי, הסוגיות שבהן דן בית המשפט העליון ושהכרעתו בהן נקבעת לפי השקפת שופטיו, הן הסוגיות המרכזיות המפלגות את החברה האמריקנית.
אומנם בדרך כלל משלימים חברי הסנאט עם מינויו של שופט האוחז בהשקפת עולמו של הנשיא, אם אין הוא קיצוני מדי לטעמם.
כמה מהשופטים של בית המשפט העליון אושרו בידי הסנאט פה אחד, למרות זיהוים עם השקפה מוגדרת.
הסנאט, שנשלט על ידי הרפובליקנים בשלהי כהונתו של הנשיא ברק אובמה מנע ממנו למנות את השופט המתון מריק גרלנד שיחליף את אנטונין סקאליה השמרן שהלך לעולמו.
מחליפו של אובמה, דונלד טראמפ, מינה את השופט השמרן ניל גורסץ' זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד.
בעבר, גם מיעוט של ארבעים חברי סנאט עלול היה למנוע את מינויו של שופט עליון על ידי הכרזת פיליבסטר, דיון מתמשך שיעכב ללא גבול את עבודת הבית וימנע הצבעה.
במהלך דיון על מינויו של ניל גורסץ' הכריזו חברי הסנאט הדמוקרטים על פיליבסטר, ובתגובה שינו הרפובליקנים, שהחזיקו רוב בסנאט, את החוק, כך שיאפשר למנות את השופט ברוב רגיל.
העובדה ששופט יכול לשבת על כס כהונתו עד יום מותו, מאפשרת לנשיא הממנה אותו בעודו צעיר, יכולת השפעה על שיתרחש דורות אחריו, אולם לעיתים שופטים חורגים מהתלם ומפתיעים.
שופטים רבים, כגון ג'ון פול סטיבנס, שמונה בידי ג'רלד פורד, ודייוויד סוטר, שמונה בידי ג'ורג' הרברט ווקר בוש, התייצבו עם האגף הליברלי בבית המשפט, אף על פי שמונו בידי שמרנים.
נטייתם של שופטים שמאלה ממיקומם המקורי על הציר הפוליטי היא תופעה מפורסמת בבית המשפט, על אף שהיו גם מקרים הפוכים.
באופן רגיל, כדי למנות שופט על הנשיא להמתין עד שיפרוש שופט אחר, אולם בעניין זה קיימת פרצה בחוקה.
החוקה אינה קובעת את מספר השופטים.
לפיכך ניתן באופן תאורטי להגדילם ללא גבול, ולמעשה באופן זה לעצב מחדש את פני בית המשפט, מבלי להמתין לפרישת שופטים מכהנים.
ניסיון כזה עשה פרנקלין דלאנו רוזוולט ואף שהוא לא עלה יפה, בסופו של דבר הוא הניב את התוצאות הרצויות מבחינתו, כיוון שהאיום בהגדלת מספר השופטים שימש כמנוף לחץ בידי הנשיא מול בית המשפט.
שופטי בית המשפט העליון כיום
דת ומוצא אתני של השופטים
שנים רבות היוו נוצרים פרוטסטנטים את מרבית אם לא כל שופטי בית המשפט העליון, זאת בהתאם לשיעורם המכריע באוכלוסיית ארצות הברית.
רוג'ר טוני היה השופט הקתולי הראשון.
בהרכבו הנוכחי של בית המשפט מכהנים שישה קתולים, פרוטסטנטית אחת ויהודייה אחת.
שלושה שופטים שחורים כיהנו בבית המשפט: הראשון היה ת'ורגוד מרשל שמונה ב-1967 על ידי לינדון ג'ונסון, השני קלרנס תומאס שמונה על ידי ג'ורג' בוש והשלישית קטנג'י בראון ג'קסון שמונתה על ידי ג'ו ביידן.
סוניה סוטומיור, שמונתה על ידי ברק אובמה, היא השופטת הראשונה ממוצא לטיני (משפחתה מפוארטו ריקו).
שופטים יהודים בבית המשפט העליון
היהודי הראשון שהוצע לו לכהן במשרה הרמה הזו היה הסנטור יהודה פיליפ בנימין, מי שבהמשך כיהן כמזכיר המלחמה וכמזכיר המדינה של הקונפדרציה של מדינות הדרום במלחמת האזרחים.
שני נשיאים הציעו לו לכהן כשופט בית-המשפט העליון: בשנת 1852 מילרד פילמור ובשנת 1854 פרנקלין פירס.
בנימין סירב, משום שסבר שכפוליטיקאי יוכל להשפיע יותר.
לואי ברנדייס היה היהודי הראשון שמונה לבית המשפט העליון.
הוא הוצע ב-1916 על ידי וודרו וילסון.
בשנות רוזוולט, בתקופת אישור ה"ניו דיל", היו שני שופטים יהודיים בבית המשפט – בנג'מין קארדוזו וברנדייס, ושניהם תמכו בצעדי הנשיא רוזוולט בנושא ה"ניו דיל".
בשנות החמישים, בתקופת המקארתיזם, כיהן בבית המשפט העליון השופט היהודי פליקס פרנקפורטר.
הוא תמך באי-התערבות משפטית בנושאי ביטחון למרות החשש מפגיעה בנושאי זכויות האזרח, ולמעשה תמך במדיניות המשטר.
גם השופט ארתור גולדברג שהחליף את פרנקפורטר היה יהודי.
גולדברג התפטר כדי להתמנות לשגריר ארצות הברית באו"ם ואייב פורטאס החליף אותו.
לינדון ג'ונסון רצה למנותו לנשיא בית המשפט ב-1968 אולם המינוי נענה בהתנגדות שמרנית ובפיליבסטר.
בנוסף נחשפו בעיות אתיות בתשלומים שקיבל ואחרי כשנה הוא התפטר.
השופטת רות ביידר גינסבורג הייתה האישה היהודייה הראשונה והאישה השנייה שכיהנה בבית המשפט העליון (אחרי סנדרה דיי או'קונור).
היא הובילה שורה של פסקי דין שעסקו בתיקון אפליית נשים בחוקים האמריקניים.
גישתה הבסיסית הייתה שיש לתקן את החוקים עצמם כדי למנוע אפליה ועל מנת להגיע לשוויון זכויות מגדרי לכל אזרח.
בבית המשפט הנוכחי, מכהנת שופטת יהודייה אחת – אלנה קגן; היא נחשבת ליברלית, ומונתה על ידי הנשיא ברק אובמה.
על פי הנוהג, בית המשפט העליון של ארצות הברית אינו מקיים דיונים פומביים ביום הכיפורים.
בית המשפט העליון הוא המוסד השיפוטי הגבוה ביותר של מדינת ישראל.
תפקידיו העיקריים של בית המשפט העליון הם דיון בערעורים על פסיקות שניתנו בבתי המשפט המחוזיים, ודיון בעתירות המוגשות נגד רשויות המדינה כבית המשפט הגבוה לצדק.
בית המשפט העליון הוא המשכו של בית המשפט העליון המנדטורי, ופועל לפי חוק יסוד: השפיטה שקובע את סמכויותיו.
בבית המשפט העליון יכולים לכהן במקביל עד 15 שופטים.
שופטי בית-המשפט העליון, ככל שופט, נבחרים על-ידי הוועדה לבחירת שופטים.
מאז ינואר 2025 מכהנים בבית המשפט העליון 12 שופטים במינוי קבע ושתי רשמות, ובספטמבר 2025 ירד מספר השופטים ל-11. כהונת שופט בבית המשפט העליון נמשכת עד פרישתו בגיל 70, אלא אם חדל לכהן קודם לכן.
נשיא בית המשפט העליון הנוכחי הוא השופט יצחק עמית.
מספר התיקים שבהם דנים שופטי בית המשפט העליון נע בין 9,500 ל-11,500 מדי שנה לערך.
משכנו של בית המשפט העליון בירושלים.
תחום שיפוטו הוא כל שטח מדינת ישראל.
בנוסף הוא מוסמך לדון בחלק מהעניינים הפליליים והאזרחיים (בעיקר של אזרחים ישראלים) הקשורים לשטחי יהודה ושומרון (במסגרת ערעור על פסקי דין של בתי משפט מחוזיים), וכן בפעולות המדינה.
חוק יסוד: השפיטה קובע כי פסיקת בית המשפט העליון יוצרת תקדים מחייב לכל בית משפט בישראל, זולת בית המשפט העליון עצמו.
לבית המשפט העליון ארבע סמכויות עיקריות:
בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ), כלומר כבית משפט העוסק בעתירות נגד המדינה ונגד גופים ציבוריים ובנוסף רשאי לדון בכל עניין אשר הוא רואה צורך לתת בו סעד למען הצדק ואשר אינו בסמכותו של בית משפט או של בית דין אחר.
ערכאת ערעור על פסקי דין והחלטות המתקבלות בבית המשפט המחוזי.
ערעורים על פסקי דין שניתנו בבית המשפט המחוזי כערכאה ראשונה, הם ערעור בזכות.
ערעורים על פסקי דין שנתן בית המשפט המחוזי כאשר הוא עצמו היה ערכאת הערעור (כלומר תיקים שהחלו בבית משפט השלום), וכן החלטות ביניים שניתנו בבית המשפט המחוזי – הם ערעורים ברשות בלבד, ויש לבקש את הרשות, בדרך של "בקשת רשות ערעור".
בסמכות בית המשפט העליון לקבוע שאין הצדקה לדון בערעור ב"גלגול שלישי", וכך לדחותו על הסף ללא דיון בנוכחות הצדדים.
החלטה על קיומו של משפט חוזר, בבית המשפט העליון או בבית משפט מחוזי, בעניין פלילי שנפסק בו סופית, אם התברר כי ראיה שנתקבלה יסודה בשקר או בזיוף או אם נתגלו עובדות חדשות או התעורר חשש של ממש כי נגרם עיוות דין.
דיון נוסף על פסקי דין שניתנו בבית המשפט העליון.
כל בעל דין רשאי לבקש דיון נוסף אך הבקשה מתקבלת באופן נדיר למדי.
דיון נוסף יתקיים באחד מהמצבים הבאים:
עניין שפסק בו בית המשפט העליון בשלושה, רשאי הוא להחליט עם מתן פסק דינו שיתקיים בו דיון נוסף בחמישה או יותר.
ההלכה שנפסקה עומדת בסתירה להלכה קודמת של בית המשפט העליון.
יש בפסיקה חשיבות, קושי או חידוש מהותיים ומשמעותיים.
הסמכות להורות על העברת מקום דיון לבית משפט אחר (למשל: העברת תיק תעבורה הנדון בבית המשפט לתעבורה בנצרת לבית משפט לתעבורה בת"א) – נתונה בידי נשיא בית המשפט העליון.
עתירה נגד החלטות בתי דין אחרים
בישראל מספר מערכות שיפוט נוספות, ובכללם בתי הדין הרבניים, בתי הדין לעבודה, ובתי הדין הצבאיים.
בראש כל מערכת כזו עומד בית-דין ראשי המהווה רשות לערעורים.
בשנת 1986 נקבע ב לחוק השיפוט הצבאי שניתן לערער לבית המשפט העליון על פסק דין של בית הדין הצבאי לערעורים.
בית המשפט העליון אינו מהווה ערכאת ערעור על פסיקות של יתר בתי הדין, אך במהלך השנים קבע בית המשפט העליון שניתן לעתור לבג"ץ נגד החלטות בתי הדין האלה, ורק במקרים חריגים תהיה התערבות של בג"ץ בהחלטות אלו (במקרים שאינם חריגים העתירה נדחית על הסף).
בפסק הדין בעניין בבלי הפך בג"ץ את החלטת בית הדין הרבני הגדול ביחס לשיתוף הנכסים בין בני זוג שהתגרשו, וקבע כי גם בית הדין הרבני מחויב לדין האזרחי, בכל הקשור לחלוקת הרכוש.
בפסק הדין בעניין דנילוביץ, אישר בג"ץ את פסיקת בית הדין הארצי לעבודה, שקבע שהחלטת אל על לא להעניק כרטיס טיסה חינם לבן זוגו של דנילוביץ, שעבד כדייל באל-על, הייתה החלטה מפלה.
, קובע את עקרון התקדים המחייב, באומרו:
(א) הלכה שנפסקה בבית משפט תנחה בית משפט של דרגה נמוכה ממנו.
(ב) הלכה שנפסקה בבית המשפט העליון מחייבת כל בית משפט, זולת בית המשפט העליון.
משמעותו של עיקרון זה היא שפסקי הדין של בית המשפט העליון משפיעים לא רק על המחלוקת הספציפית שהובאה להכרעתו, אלא גם על הנורמה הכללית בנושא זה.
פסקי הדין מהווים לפיכך דרך שלישית (בנוסף לחקיקה ראשית וחקיקת משנה), לעיצוב הדין – תקדים מחייב.
קביעת הרכבי השופטים בדיונים בבית המשפט העליון
רוב הדיונים בבית המשפט מתקיימים לפני הרכב של שלושה שופטים.
צווי מניעה זמניים (בערעורים), עיכוב ביצוע פסקי דין, מעצרים, וצווי ביניים של בית המשפט בשבתו כבג"ץ, ניתנים על ידי שופט יחיד.
במקרים מסוימים, רשאי הרכב השופטים הדן בתיק להחליט על הרחבת ההרכב.
גם לנשיא בית המשפט סמכות להרחיב את ההרכב.
בדיון נוסף ההרכב יהיה של חמישה שופטים לפחות.
ככל שהנושא הנדון חדש ועקרוני יותר, ההרכב רחב יותר.
בכל מקרה, ההרכב יכיל מספר אי-זוגי של שופטים.
על פי חוק בתי המשפט, הרכב השופטים נקבע על פי החלטת נשיא בית המשפט העליון.
על פי מחקר של מירון גרוס ויורם שחר משנת 1999, שמתבסס על ניתוח נתונים, הרכב השופטים בדיונים לא נקבע באקראיות בשנים שנבחנו (1954–1958, 1969–1973, 1984–1988).
התוצאה מהדברים היא שנשיא בית המשפט יכול לקבוע ששופט מסוים לא ישב בתיק ספציפי גם בלי לתת הנחיה מפורשת וזאת על ידי קביעת ראש הרכב עם ותק נמוך יותר.
בנוסף, כיוון שלנשיא בית המשפט העליון יש סמכות להרחיב את המותב (חבר השופטים היושבים בדין במשפט מסוים) או לאשר קיומו של דיון נוסף, בפועל יש לו השפעה רבה על הפסיקה בכלל ההרכבים בבית המשפט העליון.
מעת לעת נשמעות טענות על כך שנשיא בית המשפט מעורב בקביעת ההרכבים.
הדבר מעלה ביקורת על מתן כוח מופרז בידי נשיא בית המשפט העליון: לטענת שמואל שילה, "הרכב השופטים הוא עניין חשוב ביותר, במיוחד כשמדובר בשאלות ציבוריות עקרוניות.
הנוהג אצלינו הוא שנשיא ביהמ"ש העליון קובע מי ישב בדין.
כוחו של אדם אחד, עם כל הכבוד למעמדו, גדול ביותר.
לעיתים קרובות הבחירה בהרכב השופטים יכולה לחרוץ את גורל העתירה או הערעור.
קביעה סוביקטיבית, הנוטה להעדיף שופט פלוני על שופט אלמוני, אינה עולה, לדעתי, בקנה אחד עם האובייקטיביות הדרושה בהכרעת סכסוכים.
באירופה נוהג זה של בחירה אישית של הרכב שופטים אינו קיים.
שם מקפידים שחלוקת התיקים תהיה אקראית, והרכב השופטים נקבע קודם שיודעים באיזה משפט יישבו."
בבית המשפט העליון קיימת תורנות בין השופטים המכהנים, כאשר הנשיא והמשנה לנשיא פטורים ממנה.
במסגרת התורנות מקבל השופט התורן עתירות לבג"ץ הנשמעות בפני "דן יחיד", והוא מטפל בתיק בשלביו המוקדמים עד להחלטה אם לדחות את התיק על הסף או להעבירו לדיון בפני הרכב שופטים.
על-פי הנוהג, יש סיכוי רב יותר שהשופט שמלכתחילה קיבל את התיק יהיה אחד משלושת חברי ההרכב, בשל היכרותו המקדמית עם התיק.
קביעת ההרכב בדחיית עתירות על הסף
כאשר מוגשת עתירה לשופט התורן והוא מחליט לדחותה על הסף, עליו לצרף שני שופטים נוספים לפסק הדין.
ב-2017 נמתחה ביקורת על ההסדר לפיו השופט התורן קובע את זהות חבריו להרכב ועם כניסתה של אסתר חיות לתפקיד נשיאת בית המשפט העליון - נקבע נוהל לפיו השופטים הנוספים ישובצו לפי סדר רשימת השופטים התורנים.
הקמת בית המשפט העליון וההיסטוריה המוקדמת שלו
בתקופת המנדט הבריטי פעל בית המשפט העליון המנדטורי ב"מגרש הרוסים" בירושלים וכלל שישה-שבעה שופטים קבועים.
בתחילה היו שני שופטים מוסלמים, שני שופטים יהודים, שופט נוצרי ושופט בריטי ומשנת 1944 בית המשפט כלל ארבעה שופטים בריטים, שופט מוסלמי ושופט יהודי.
בית המשפט העליון הישראלי הוקם ב-22 ביולי 1948, בהצבעה חשאית של מועצת המדינה הזמנית שאישרה את חמשת השופטים שהוצעו על ידי שר המשפטים והממשלה הזמנית.
בית המשפט העליון הישראלי נפתח בטקס חגיגי ב-14 בספטמבר 1948 במקום מושבו של בית המשפט העליון המנדטורי.
חמשת השופטים שנבחרו היו משה זמורה, שנבחר לנשיא, שהיה שותפו של שר המשפטים, פנחס רוזן, במשרד עורכי דין בעבר.
כן נבחרו ד"ר יצחק אולשן, לימים מחליפו של זמורה בכהונת הנשיא, מנחם דונקלבלום, שניאור זלמן חשין שהיה שופט מחוזי בתל אביב בימי המנדט הבריטי והרב פרופ' שמחה אסף.
השופט גד פרומקין, ששימש כשופט בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי במשך 28 שנים לא נכלל במועמדים לבית המשפט העליון, למרות היותו מועמד טבעי לתפקיד והיות מרבית ההרכב חסר ניסיון שיפוטי.
הרב אסף, שהיה קודם למינויו רקטור האוניברסיטה העברית, היה חסר השכלה משפטית פורמלית, אך נבחר כדי לתת ייצוג גם לחוגים הדתיים, וכפי הנראה לא נמצא ביניהם משפטן בדרגה ראויה באותה תקופה.
בעת הקמת המדינה ההנחה הרווחת הייתה שבית המשפט העליון יתמקם בתל אביב, מאחר שטרם הוכרה ירושלים כחלק ממדינת ישראל.
תזכיר של מנחם דונקלבלום הציע למקם את בית המשפט העליון בתל אביב או בחיפה.
בעקבות בעיות במציאת מבנה הולם ודיור לשופטים בתל אביב, הוצע במשרד המשפטים לשכן את בית המשפט העליון בנתניה.
אולם הדרישה לקבוע את משכנו בירושלים הייתה על העליונה ונקבע שבית המשפט העליון ישכון בירושלים.
בכך הוא היה אחד מהמוסדות הראשונים במדינת ישראל שקבעו מושבם בירושלים.
שנים רבות היה משכנו במגרש הרוסים, עד שעבר בתחילת שנות ה-90 למשכנו החדש בקריית הממשלה בגבעת רם.
המשפט הראשון שבו דנו שופטי בית המשפט העליון היה ע"פ 1/48 סילבסטר נ.
היועץ המשפטי פ"ד א, 19 עניין זה היה עניינו של אדם, עובד חברת החשמל, שהורשע בריגול.
בית המשפט זיכה אותו מחמת הספק, בפסק דין המהווה עד היום תקדים בדיני הדיון הפלילי.
בשנים 1953–1954 חל מפנה בבית המשפט העליון, הן מבחינה מוסדית והן מבחינה פרסונלית.
במישור המוסדי, הונהג הליך מינוי שהעניק לשופטים דומיננטיות ועצמאות מנהלית גדולה מבעבר.
הליך מינוי זה עוגן בחוק השופטים שנחקק באוגוסט 1953, בו נקבע כי השופטים בכל הערכאות ימונו על ידי ועדה שבה יש רוב למשפטנים על פני פוליטיקאים: שלושה שופטי בית המשפט העליון (ובהם נשיאו), שני שרים (ובהם שר המשפטים), שני חברי כנסת ושני עורכי דין.
בכך בוטלה המעורבות הישירה שהייתה לכנסת ולממשלה במינוי השופטים עד לאותה עת.
במישור הפרסונלי, זמן קצר לאחר חקיקת חוק השופטים מונו לבית המשפט העליון ארבעה שופטים חדשים במינוי קבוע: יואל זוסמן, משה לנדוי, צבי ברנזון ודוד גויטיין.
זאת, במקביל לסיום כהונתם של שניים מחמשת השופטים הראשונים (דונקלבלום נפטר ב-1951, ואסף נפטר ב-1953).
באוגוסט 1954 פרש משה זמורה ובמקומו מונה אלפרד ויתקון.
השינויים הללו השלימו את החילופים המקיפים הראשונים בהרכב בית המשפט העליון.
גרעין השופטים שהתגבש בבית המשפט העליון בשנים 1953–1954 כיהן ללא תוספת או גריעה עד שנת 1960. שישה מביניהם הוסיפו לכהן עד שנות ה-70, והנשיאים השני עד החמישי (אולשן, אגרנט, זוסמן ולנדוי) צמחו מתוך גרעין זה וכיהנו ברצף עד שנת 1982.
על פי חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, ועל פי , מושבו של בית המשפט העליון הוא בירושלים.
בבית המשפט העליון מכהנים שופטים במינוי של קבע, כשבראשם נשיא בית המשפט העליון (כיום הנשיא הוא השופט יצחק עמית), ולצדו משנה לנשיא.
בנוסף, לעיתים כיהנו בבית המשפט העליון שופטים מעטים במינוי זמני.