tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה האמירתית APEX National Investment וקבוצת Tera הישראלית חתמו על הסכם למחקר משותף על מחלת נגיף קורונה 2019, מה שמהווה ההסכם העסקי הראשון שנחתם בין חברות משתי המדינות מאז נירמול היחסים.
ב-29 באוגוסט ביטל נשיא איחוד האמירויות ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן חוק משנת 1972 שעסק בחרם כלכלי על ישראל ובעיצומים הקשורים בו.
גם נחתמו צווים שאפשרו הסכמים מסחריים וכלכליים עם חברות בבעלות ישראלית.
ב-17 בספטמבר הודיע מרכז ההשקעות של אבו דאבי על כוונתם לפתוח משרד בתל אביב.
כמו כן, הודיעה חברת התעופה אמירטס כי בכוונתה להפעיל טיסות מסחריות מנמל התעופה הבין-לאומי דובאי לנמל התעופה בן-גוריון החל מחודש ינואר 2021, זאת בנוסף לחברות אל על וישראייר שהגישו בקשות גם כן.
ב-20 באוקטובר, בטקס שנערך בנמל התעופה בן-גוריון נחתם הסכם תעופה בין איחוד האמירויות, שמאפשר 28 טיסות נוסעים שבועיות בין נתב"ג לנמלי התעופה באיחוד האמירויות הערביות.
בנוסף, ההסכם מאפשר טיסות שכר ללא הגבלה מנמל התעופה רמון, וכן 10 טיסות מטען שבועיות בין המדינות.
כמו כן, ישראל ואיחוד האמירויות חתמו על הסכם לפטור מאשרות כניסה לתיירות.
איחוד האמירויות הערביות תהפוך למדינה הערבית הראשונה שלא יהיה צורך באשרה במעבר בינה לבין ישראל.
ההסכם ואחרים נחתמו בנתב"ג במעמד מזכיר האוצר האמריקאי סטיבן מנושין ומשלחת שרים רשמית של איחוד האמירויות.
במהלך ביקור המשלחת, הגיש עוזר שר החוץ של איחוד האמירויות, עומר רובאש לשר החוץ, גבי אשכנזי איגרת משר החוץ של איחוד האמירויות ובה בקשה רשמית לפתיחת שגרירות איחוד האמירויות הערביות בישראל.
בינואר 2021 הצטרפה לראשונה חוקרת מאבו דאבי, ככתבת בעיתון ישראלי.
הכתבת, ד"ר נאג'את אל-סעיד, הצטרפה לישראל היום כפרשנית ובעלת טור בעיתון.
ב-13 בינואר 2021 אשרה איחוד האמירויות באופן סופי את ההסכם המקנה לאזרחי ישראל פטור מוויזה בכניסה למדינה.
ההסכם נכנס לתוקפו באוקטובר 2021.
ב-24 בינואר 2021 נפתחה רשמית שגרירות ישראל באבו דאבי, במבנה זמני.
באותו היום אישרה ממשלת איחוד האמירויות פתיחת שגרירות בישראל.
ב-30 במאי 2021 נפתחה באופן רשמי שגרירות איחוד האמירויות בישראל, בבניין הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בדצמבר 2021, ביקר ראש הממשלה נפתלי בנט במדינה.
הקפאת התוכנית להחלת ריבונות ביהודה ושומרון
כחלק מהמגעים לכריתת ההסכם וכחלק מהצהרה משותפת של ארצות הברית, מדינת ישראל ואיחוד האמירויות הערביות באוגוסט 2020, הסכימה ישראל להקפיא את התוכנית לסיפוח שטחים ביהודה ושומרון.
גורם באמירויות טען כי האמירתים קיבלו התחייבות מהאמריקנים שנושא הסיפוח לא יהיה על הפרק עד שנת 2024.
עם זאת, בהסכם עצמו אין כל התחייבות לאי-סיפוח בעתיד.
מכירת מטוסי F-35 לייטנינג II מארצות הברית לאיחוד האמירויות
לפי דיווחים עיתונאיים בישראל ובארצות הברית, תפשיר ארצות הברית עסקת מכירת נשק מתקדם לאיחוד האמירויות, ובפרט מטוסי F-35 לייטנינג II ומל"טים, שישראל התנגדה לה בעבר בתקיפות כדי לשמר את יתרונה הצבאי איכותי במזרח התיכון.
בדיווח נוסף נטען שראש ממשלת ישראל הסכים לכך.
בתגובה הודיעו ראש הממשלה, שר הביטחון ושר החוץ כי הם מתנגדים לכך, במטרה לשמור על "היתרון האיכותי" של חיל האוויר הישראלי.
ממשל טראמפ אישר כי הוא אכן מקדם מכירת מטוסי F-35 וכטב"מים מתקדמים לאיחוד האמירויות, אך לא כחלק רשמי בהסכם.
שר החוץ של האמירויות אמר שבקשת הקנייה קדמה להסכם אברהם, אך הם מצפים שההסכם יגדיל את הסיכויים לאישור הבקשה.
ב-23 באוקטובר ישראל הודיעה שהיא לא מתנגדת למכירת מערכות נשק מסוימות לאמירויות.
הנשיא טראמפ אמר כי "עסקת ה-F-35 מתקדמת".
משרד הביטחון סיכם עם הפנטגון על "חבילת פיצוי" אחרי הפרסומים באוגוסט.
בסוף אוקטובר, דווח שהבית הלבן הודיע לקונגרס על הכוונה למכור 50 מטוסי F-35 לאמירויות.
בנובמבר, העביר הממשל האמריקני את רשימת כלי הנשק שאותו אישר למכור לאיחוד האמירויות: 50 מטוסי F-35. בנוסף, יימכרו גם 18 מל"טי תקיפה מסוג MQ-9 Reapers כולל תחמושת, חבילת תחמושת בסך 10 מיליארד דולרים הכוללת טילים מדויקים ופצצות חכמות.
לטענת שר החוץ פומפאו, עסקת הנשק נועדה לחזק את הסכמי אברהם, בדומה להסכמים קודמים.
לפי החוק האמריקאי אספקת הנשק לאיחוד האמירויות טעונה את אישורו של הקונגרס.
בינואר 2021, ארצות הברית חתמה על הסכם כלי הטיס עם האמירויות, במסגרתו יועברו 50 מטוסי F-35 מתקדמים ו-18 רחפנים, אך נשיא ארצות הברית הנכנס ג'ו ביידן הקפיא את העסקה.
באפריל 2021, דווח כי בוטלה ההקפאה.
השיחות על העסקה נקלעו לקשיים, על רקע החשש מההתקרבות של אבו דאבי לסין.
בדצמבר 2021 הודיעה איחוד האמירויות על הפסקת השיחות.
בירכו על ההסכם ללא סייגים: מרצ, העבודה, יש עתיד, וכחול לבן.
הליכוד: חלק מהח"כים בירכו על ההסכם ללא סייגים, כמו סגנית יו"ר הכנסת שרן השכל.
עם זאת, חלק מהשרים ומהח"כים בירכו אך מתחו ביקורת על הוויתור על סיפוח יהודה ושומרון, כמו שרת התחבורה מירי רגב, שר הבריאות יולי אדלשטיין וחבר הכנסת גדעון סער.
דרך ארץ: שר התקשורת יועז הנדל ראש דרך ארץ בירך על ההסכם, אך הסתייג מהוויתור על ההתיישבות והגבול המזרחי של ישראל.
הימין החדש: נפתלי בנט ראש ימינה והימין החדש מצד אחד בירך על הסכם הנורמליזציה בין ישראל ואיחוד האמירויות, אך מנגד תקף את דחיית או ביטול החלת הריבונות הישראלית על ההתיישבות היהודית ביהודה ובשומרון כחלק מההסכם.
תל"ם: משה יעלון ראש תל"ם אומנם בירך על כינון היחסים החשוב בין המדינות, אך מנגד טען שנתניהו עשה שימוש בסיפוח כספין פוליטי לטובתו, תוך כדי מערכות הבחירות בשנה האחרונה, מה שמביא לשפל ביחסים עם ירדן.
חד"ש: איימן עודה ראש הרשימה המשותפת וחד"ש אמר: "כל עוד ישראל ממשיכה לשלוט במיליוני פלסטינים בשטחים הכבושים ימשיכו לחגוג אשליות של שלום על מדשאות בחו"ל, בלי לתקן את המציאות פה בארץ".
בל"ד: מטאנס שחאדה ראש בל"ד אמר: "סיום הכיבוש אינו מותנה בשום פרס וחייב להתבצע.
זו בגידה מצדה של האמירויות, ולא פחות מנעיצת סכין בגבו של העם הפלסטיני, ושל העמים הערבים".
: משרד החוץ של בחריין בירך על ההסכם ובירך את איחוד האמירויות על כך "שלקחה צעדים לכיוון השלום".
כחודש לאחר ההכרזה על ההסכם, סיכמו ישראל ובחריין על הסכם בחריין–ישראל והודיעו על כוונתם לכונן יחסים דיפלומטיים.
: מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש הצהיר כי הוא מקבל בברכה כל יוזמה אשר בכוחה לקדם שלום ויציבות במזרח התיכון.
בנוסף גם ניקולאי מלאדנוב, המתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון, בירך על ההסכם והביע תקווה שיוביל לחידוש הדיאלוג בין ישראל והפלסטינים.
מדינות רבות ברחבי העולם בירכו את איחוד האמירויות ואת ישראל על חתימת ההסכם.
רבות מהן עשו זאת באמצעות חשבונות הטוויטר של משרדי החוץ שלהן.
להצגת רשימת כל המדינות – לחצו על "הצגה" משמאל : משרד החוץ האוסטרי בירך את איחוד האמירויות וישראל על חתימת ההסכם.
"צעד היסטורי לעבר מזרח תיכון שקט ומשגשג יותר".
: שרת החוץ האוסטרלית מאריס פיין אמרה שההסכם ושההשהיה של תוכנית הסיפוח הם צעדים חשובים קדימה ושאוסטרליה מקדמת אותם בברכה.
: נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שוחח עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ב-14 באוגוסט על מספר נושאים, ובין היתר בירך על ההסכם וקרא לו "צעד היסטורי ודוגמה מובהקת להזדמנויות של דיאלוג ודיפלומטיה שמדינות אחרות באזור יכולות לעקוב אחריו".
: משרד החוץ של אורוגוואי פרסם הצהרה בה בירך על ההסכם והביע תקווה שהמשך היחסים בין השתיים יהווה דוגמה לדו-קיום ולהתפתחות לעמים שלהן ולעמי האזור כולו.
: משרד החוץ האיטלקי פרסם הצהרה בה בירך על ההסכם ומסר שהוא מקווה שהצעד החשוב יתרום לשלום וליציבות במזרח התיכון.
: ראש ממשלת אלבניה אדי רמה בירך את ישראל, איחוד האמירויות וארצות הברית על ההסכם ואמר שהוא מקווה שאחרים באזור ילכו אחרי "הרוח" של ההסכם ויעבדו יחדיו למען עתיד משותף טוב יותר.
: ראש ממשלת אתיופיה אבי אחמד פרסם הצהרה בה בירך את העמים והממשלות של ישראל ואיחוד האמירויות על "ההחלטה הכבירה" לנרמל את היחסים בין המדינות.
: משרד החוץ הבולגרי פרסם הצהרה בה קידם בברכה את "פריצת הדרך הדיפלומטית" ובירך את המדינות המעורבות בהסכם.
: שר החוץ הבלגי פיליפ גופן בירך על ההתקרבות בין ישראל ואיחוד האמירויות כצעד לכיוון שלום אזורי.
: נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו בירך על "ההסכם ההיסטורי לנרמול היחסים" ואמר כי הוא "מקווה שנפתחה הדרך להשיג שלום במזרח התיכון".
: ממשלת גואטמלה פרסמה הצהרה בה קידמה בברכה את הסכם השלום והנורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לאיחוד האמירויות.
: שר החוץ הגרמני הייקו מאס בירך על ההסכם וקרא לו "צעד היסטורי".
: שר החוץ הדני יֶפֶּה קופוד שיבח את ההסכם ואמר שהוא יכול להוביל לחיזוק היציבות האזורית וליצור תקווה להתקדמות ברחבי האזור.
: משרד החוץ ההודי פרסם הודעה רשמית לפיה הוא "תומך בשלום במערב אסיה ומברך על ההסכם בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, שתי בעלות ברית אסטרטגיות של הודו".
בנוסף ציינו ההודים כי ישמחו למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים על פתרון שתי המדינות.
: משרד החוץ ההולנדי קידם בברכה את ההסכם ואמר שהנורמליזציה בין ישראל לשכנותיה באזור חיובית מאוד.
: משרד החוץ ההונגרי פרסם הצהרה לפיה הוא מברך על הנורמליזציה בין המדינות ושהוא מאמין בכך שההישג מקרב את המזרח התיכון לשלום מתמשך.
: שר החוץ של הונדורס ליסנדרו רוסלס בנגס אמר שבהונדורס "מצדיעים למאמץ ולמנהיגות שאפשרו את הסכם השלום ההיסטורי בין ישראל ואיחוד האמירויות הערביות".
: ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בוריס ג'ונסון בירך על החדשות הטובות שביחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות ואמר כי "מדובר בצעד מבורך לעבר מזרח תיכון שלו יותר".
: מחלקת החוץ של הפיליפינים פרסמה הצהרה בה בירכה את "ההסכם ההיסטורי" לנרמול היחסים בין המדינות והביעה תקווה שההסכם יתרום לשלום ולביטחון הבין-לאומיים, ובמיוחד במזרח התיכון.
: דובר משרד החוץ של סין אמר ש"סין שמחה לראות צעדים שיפחיתו את המתיחות ויתרמו ליציבות ושלום במזרח התיכון"
: משרד החוץ הטאיוואני פרסם הודעה בה בירך את ישראל ואיחוד האמירויות על ייסוד היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
: משרד החוץ היווני פרסם הודעה בה בירך על ההסכם בין שתי השותפות הקרובות של יוון והביע תקווה שהוא יהיה "אבן פינה לייסוד של דיאלוג והבנה משותפת בין העמים של המזרח התיכון".
: ממשלת יפן בירכה את איחוד האמירויות וישראל על חתימת הסכם הנורמליזציה ביניהם.
בנוסף אמרה כי "הפסקת הסיפוח הישראלי היא צעד חיובי אשר יתרום לירידה במתיחות הגוברת באזור".
: שר החוץ הלטבי אדגארס רינקביצ'ס קידם בברכה את הנורמליזציה בין ישראל ואיחוד האמירויות.
: שר החוץ הליטאי לינאס אנטנאס לינקביצ'יוס הביע תקווה שהנורמליזציה והשהיית תוכניות הסיפוח יובילו להתפתחויות חיוביות במזרח התיכון וליצירת מומנטום חדש לתהליך השלום האזורי.
: משרד החוץ המאוריטני אישר את תמיכתו בעמדותיה של איחוד האמירויות הערביות בהתאם לאינטרסים הלאומיים שלה ולאינטרסים של ערבים ומוסלמים וסיבותיהם הצודקות.
: שר החוץ המולדובי אולג צולאה אמר שמשרד החוץ מקדם בברכה את הנורמליזציה בין המדינות, ואמר שההסכם ההיסטורי יתרום ליציבות האזור.
: נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי בירך על ההסכם ואמר כי הוא יביא שלום למזרח התיכון.
: שר החוץ המקדוני ניקולה דימיטרוב בירך על הנורמליזציה והביע תקווה שהיא תייצר מומנטום חיובי לקידום שלום ויציבות במזרח התיכון.
: שרת החוץ הנורווגית אינה מארי אריקסן סוריידה פרסמה הצהרה בה אמרה שהנורמליזציה בין המדינות חיובית ושנורווגיה תבחן מקרוב את ההשלכות של ההסכם.
: שר החוץ וסגן ראש ממשלת ניו זילנד וינסטון פיטרס בירך על ההסכם ועל השהיית תוכנית הסיפוח.
: משרד החוץ הסלובני פרסם הצהרה בה בירך על ההסכם וכינה אותו "תנופה חדשה לתהליך השלום במזרח התיכון".
: משרד החוץ של ספרד פרסם הודעה בה בירך על ההסכם והביע תקווה שהוא יתרום לשלום האזורי ויוביל לחידוש המשא והמתן בין ישראל לפלסטינים.
: משרד החוץ של עומאן פרסם הודעה לפיה הוא "תומך בהסכם ההיסטורי, ומקווה שיתרום להשכנת שלום צודק וכולל ובר קיימא במזרח התיכון".
: שר החוץ הפולני יאצק צ'פוטוביץ' שוחח עם מקבילו האמירתי ובירך אותו על ההסכם.
: משרד החוץ הפורטוגזי בירך על ההסכם ואמר שהוא חיובי ליציבות האזור.
: שר החוץ הפיני פקה האוויסטו קידם את ההסכם בברכה ואמר שפינלנד תקבל כך כל יוזמה במזרח התיכון שתגדיל את היציבות ותקדם שלום.
: פרו הביעה את שביעות רצונה מההסכם שהושג בין המדינות ומהקידום של השלום והביטחון במזרח התיכון.
: משרד החוץ הצ'כי קידם בברכה את ההצהרה על נורמליזציה בין שתי המדינות ואמר שלהישג יש פוטנציאל לתרום לשלום וליציבות במזרח התיכון.
: שר החוץ הצרפתי, ז'אן-איב לה דריאן, בירך על ההסכם ואמר כי צרפת מברכת על נורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לאיחוד האמירויות.
: משרד החוץ הקולומביאני פרסם הצהרה לפיה הממשל במדינה מברך את ההסכם ההיסטורי שהושג בין שתי המדינות, אותן כינה בנות ברית וחברות קרובות של קולומביה, והוסיף שההסכם הוא תרומה חשובה לשלום, לביטחון וליציבות במזרח התיכון.
: משרד החוץ של קוסטה ריקה פרסם הצהרה בה בירך על הנורמליזציה וקרא לה צעד היסטורי.
: ממשלת קוריאה הדרומית קידמה בברכה את ההסכם והביעה תקווה שיוביל ליציבות ולשלום באזור.
: שר החוץ הקנדי פרנסואה-פיליפ שמפאן פרסם הצהרה בה בירך על הנורמליזציה ביחסים בין המדינות, ואמר שקנדה רואה בכך צעד היסטורי וחיובי לקידום שלום וביטחון באזור.
: שר החוץ הקפריסאי ניקוס כריסטודולידיס שוחח עם מקבילו האמירתי בעקבות "פריצת הדרך ההיסטורית" ומשרדו הצהיר שקפריסין מוכנה לתרום לכל צעד להגברת שלום, ביטחון ויציבות באזור.
: משרד החוץ הקרואטי קידם בברכה את "עסקת השלום ההיסטורית" שהושגה בין המדינות כצעד לקראת קידום שלום ויציבות במזרח התיכון.
: שר החוץ הרומני בוגדן אאורסקו הודיע כי הוא מברך על ההסכם ושזהו צעד חיובי להגברת היציבות והביטחון במזרח התיכון וליצירת מומנטום לתהליכי שלום אזוריים.
: משרד החוץ של רוסיה פרסם כי הוא תומך בהסכם ומברך את איחוד האמירויות הערביות וישראל ובנוסף אמר כי השהיית הסיפוח הישראלי הוא דבר חשוב וכי סיפוח זה היה מוביל לסילוק האפשרות של הקמת מדינה פלסטינית באזור.
: שרת החוץ השוודית אן לינדה אמרה בהתייחס להצהרתו של מזכ"ל האו"ם גוטרש שגם היא מברכת את הצעד ושהיא מקווה שזו תהיה הזדמנות למשא ומתן משמעותי בין ישראל ופלסטין שיוביל לפתרון שתי המדינות.
: ממשלת דרום אפריקה אמרה שזו זכותה הריבונית של איחוד האמירויות לנרמל את יחסיה עם ישראל, אך הביעה צער על כך שזה נעשה בעקבות מהלך בנוגע לפלסטינים ללא מעורבות העם הפלסטיני, והביעה דאגה מהצהרתו של נתניהו שהסיפוח רק נדחה ולא בוטל.
: שר החוץ איימן א-ספדי אמר: "ההשפעה של ההסכם בין ישראל לאיחוד האמירויות תלויה במה שתעשה ישראל בעתיד".
בנוסף, ירדן גינתה את ההפגנות שאורגנו על ידי מחמוד עבאס.
: בעוד מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה גינה את ההסכם, נשיא לבנון מישל עאון אמר במהלך ריאיון לכלי תקשורת צרפתי כי איחוד האמירויות היא מדינה עצמאית וכן שהוא לא שולל הסכם שלום עם ישראל, אך על לבנון קודם כל "לפתור בעיות" איתה.
: שר החוץ של לוקסמבורג, ז'אן אסלבורן, העניק ב-14 באוגוסט ריאיון לגוף השידור הגרמני Deutschlandfunk ובמהלכו נשאל על ההסכם.
טוב שה[הנושא] שווק כך שהסיפוח של הגדה המערבית אכן נמנע".
: שר החוץ המלזי הישאמודין חוסיין פרסם הצהרה לפיה מלזיה רואה בהסכם זכות ריבונית של איחוד האמירויות, אך הוא לא משנה את עמדתה של מלזיה, שלא מקיימת יחסים עם ישראל בעקבות הנושא הפלסטיני.
: בשיחה לא רשמית עם כאן חדשות, נסיך בבית המלוכה הסעודי בירך על ההסכם, ואמר שהוא מקווה שזה יקרה גם שם בקרוב, אבל בגלל המשקל של סעודיה בעולם הערבי והאסלאמי זה קצת יותר רגיש; "בינתיים האמירויות תהיה הקול שלנו מול ישראל".
בנוסף, הזהירה ערב הסעודית את הרשות הפלסטינית מפני תגובות מופרזות בשל ההסכם.
: משרד החוץ הפקיסטני פרסם הצהרה לפיה להסכם יהיו השלכות ארוכות-טווח ושגישתה של פקיסטן בנושא תונחה לפי ההערכה שלה באשר למימוש הזכויות והשאיפות הפלסטיניות ושימור השלום, הביטחון והיציבות האזוריים.
: משרד החוץ האיראני מסר "האמצעי המביש של אבו דאבי להגיע להסכם שלום עם המשטר הציוני המזויף מסוכן.
האמירויות ושאר המדינות שתומכות בו יישאו בהשלכות".
נשיא איראן חסן רוחאני נשא נאום בו התייחס להסכם: "זו בגידה מוחלטת בעם הפלסטיני, המדינה השכנה הזו הפכה את עצמה לאויב עבור מדינות האזור והעולם המוסלמי והפכה לחברה של הישות הציונית".
בעקבות הנאום שגריר איראן באבו דאבי זומן לשיחת נזיפה, ומשרד החוץ האמירתי פרסם הצהרה בה אמר שהנאום היה "בלתי מקובל ומסית, ובעל השלכות מסוכנות לביטחון והיציבות במפרץ הפרסי" וכי הם רואים בו התערבות לא ראויה בעניינה הפנימיים של האמירויות ו"פגיעה בריבונותה".
: משרד החוץ באנקרה מסר כי "ההיסטוריה לא תסלח לאיחוד האמירויות על ההסכם".
בהמשך אף הודיעה שתשקול לסגור את השגרירות באיחוד האמירות.
: בכירים בממשל הכוויתי דחו את ההסכם וטענו כי מדינות ערב והעם הפלסטיני לעולם לא יסלחו לאיחוד האמירויות הערביות על הכרתה בכיבוש הישראלי.
"אנו דוחים באופן מוחלט את הסכם הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות.
אנו בחיים לא נכיר בכיבוש הישראלי או בישראל עצמה.
הסכם זו הוא בגידה וההכרה בכיבוש הישראלי הוא פשע נגד העם הפלסטיני ואנשי מדינות ערב".
: אספת נציגי העם, הפרלמנט של תוניסיה, פרסמה הצהרה רשמית בה גינתה את ההסכם והגדירה אותו כהפרה של זכויות העם הפלסטיני ואיום על העמדה הערבית והאסלאמית שדוחה נורמליזציה עם ישראל.
: שעות לאחר פרסום ההסכם, משרד החוץ התימני פרסם הודעה כי הוא תומך בעם הפלסטיני בסכסוך הישראלי-פלסטיני ומתנגד בתוקף להסכם הנורמליזציה.
"אנשי תימן תומכים באחינו, העם הפלסטיני ושומרים על זכותם על ארץ ישראל".
: יושב ראש הרשות מחמוד עבאס התייחס להסכם כ"בגידה בעם הפלסטיני" והחזיר את השגריר הפלסטיני מאבו דאבי.
וכן "ההסכם בין איחוד האמירויות ישראל וארצות הברית הוא תקיעת סכין בגב הסוגיה הפלסטינית.
שלא יספרו סיפורים שהם עצרו הסיפוח.
אפילו נתניהו אמר שאין דבר כזה ושהוא יספח".
בדיוני הנהגת פת"ח עלתה הצעה להשעות את החברות של אש"ף בליגה הערבית ובארגון לשיתוף הפעולה האסלאמי בשל שתיקתן.
כמה ימים לפני החתימה, קיבלו מנגנוני הביטחון הפלסטינים האחראים על מעצר אנשי חמאס הנחיות חדשות, ולפיהן אין לעצור אנשי חמאס אלא במקרים של פצצות מתקתקות בלבד.
: "ההסכם יעודד את הכיבוש לבצע עוד פשעים".
בזמן טקס חתימת ההסכם, חמאס שיגר מטח רקטות מרצועת עזה.
הרקטות פגעו בשני מבנים בניר עם, שתי רקטות פגעו במרכז אשדוד, ואחת נפלה על הכביש בכניסה לשדרות.
ישראלי אחד נפצע בינוני-קשה מנפילת רקטת גראד באשדוד, ועוד מספר ישראלים נפצעו מרסיסים.
ב-13 באוגוסט הוצג ההסכם נורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות, ב-11 בספטמבר, הוצג הסכם בחריין–ישראל, כחודש וחצי לאחר מכן הוצג הסכם ישראל–סודאן ואחריו הסכם ישראל–מרוקו.
באירוע החתימה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ אמר שעוד 5 או 6 מדינות יצטרפו להסכמים, כשבהמשך טען שעשויות להצטרף 7 או 8.
האמנה בעניין הדיג, הגבול והשבת העבדים הוא הסכם בינלאומי שנחתם ב-1818 בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת.
הסכם זה פתר את סוגיות הגבול בין שתי הארצות.
ההסכם אפשר החזקה והתיישבות משותפת ב, שנודעה בהיסטוריה של קנדה כמחוז קולומביה של חברת מפרץ הדסון, וכללה את החלק הדרומי של המחוז השכן .
הבריטים ויתרו על כל השטחים של ארץ רופרט שמדרום לקו הרוחב 49 צפון וממזרח לקו פרשת המים של אמריקה, כולל כל שטחה של , בעוד שארצות הברית ויתרה על הקצה הצפוני ביותר של טריטוריית מיזורי שמצפון לקו הרוחב 49 צפון.
במשלחת האמריקאית למשא ומתן על החוזה היו חברים שגריר ארצות הברית בצרפת אלברט גלטין, ושגריר ארצות הברית בבריטניה ריצ'רד ראש.
במשלחת הבריטית היו חברים גזבר הצי המלכותי הבריטי וחבר המועצה המלכותית פרדריק רובינסון ותת-מזכיר המדינה הנרי גולברן.
ההסכם נחתם ב-20 באוקטובר 1818. כתבי האשרור הוחלפו ב-30 בינואר 1819. הסכם 1818, יחד עם הסכם ראש-באגוט מ-1817, סימן את התחלת היחסים המשופרים בין האימפריה הבריטית לבין מושבותיה לשעבר, וסלל את הדרך ליחסים חיוביים יותר בין ארצות הברית לבין קנדה.
להסכם שמות שונים, כמו "אמנה בעניין הדייג, הגבולות והשבת העבדים", "אמנה למסחר (דיג, גבולות והשבת עבדים)", ו"אמנה למסחר בין הוד מלכותו וארצות הברית של אמריקה".
סעיף 1 - הבטיח את זכויות הדיג של ארצות הברית לאורך חופי ניופאונדלנד ולברדור.
סעיף 2 - קבע את תוואי הגבול בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית לאורך "קו שיוצא מהנקודה הצפון-מערבית של אגם היערות [משם דרומה, ואז] לאורך קו הרוחב 49 צפון...
"ועד ל"הרים הסלעיים" (כיום ידועים כהרי הרוקי).
בריטניה ויתרה על כל השטח שמדרום לקו הרוחב 49 צפון, כולל חלקים של מושבת הנהר האדום וארץ רופרט (כיום חלקים ממינסוטה, דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית).
ארצות הברית ויתרה על חלקים מרכישת לואיזיאנה שמצפון לקו הרוחב 49 צפון (החלק הצפוני ביותר של אגן הניקוז של נהר המיסיסיפי, כולל חלקים של אגני הניקוז של נהר מילק (כיום החלק הדרומי של אלברטה והחלק הדרום-מערבי של ססקצ'ואן), של נהר פופלר (ססקצ'ואן) ושל ביג מדי קריק (ססקצ'ואן).
סעיף זה יישב את סכסוך הגבול שנגרם בשל אי ידיעה של המבנה הגאוגרפי של השטח שהייתה בסיס לחוזה פריז מ-1783, שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הסכם מוקדם זה קבע את קו הגבול בין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית לאורך קו שיצא מערב מאגם היערות ועד לנהר המיסיסיפי.
סעיף 3 - קבע שליטה משותפת על ארץ אורגון למשך עשר שנים.
נקבע שבתום עשר שנים יוכלו שני הצדדים לתבוע בעלות על שטח זה ובמשך תקופה זו תהיה לכל אחד מהצדדים זכות שיט חופשי.
סעיף 4 - האריך את תוקפו של הסכם גנט, שהסדיר את הסחר בין שני הצדדים, לעשר שנים נוספות.
סעיף 5 - היה הסכמה להעביר חילוקי דעות על תביעותיה של ארצות הברית שעלו מהסכם גנט, "לריבון או מדינה ידידותיים שייקבעו למטרה זו".
תביעתה של ארצות הברית להשבתם, או מתן פיצויים עבורם, של עבדים שנמלטו אל טריטוריה בריטית או לכלי שיט בריטים כאשר נחתם ההסכם.
הסעיף הרלוונטי בהסכם גנט נגע לשאלת החזרת רכוש, וארצות הברית טענה שעבדים אלו היו רכושם של אזרחי ארצות הברית.
סעיף 6 - קבע שאשרור ההסכם יתבצע תוך שישה חודשים ממועד חתימתו.
על אף טבעו הידידותי של ההסכם, הוא בכל אופן התגלגל למאבק עז על השליטה בארץ אורגון בשני העשורים הבאים.
חברת מפרץ הדסון בעלת הזיכיון הבריטי, שקודם לכן פרשה רשת סחר שמרכזה היה בפורט ונקובר שבמורד נהר קולומביה, בנוסף לתחנות סחר נוספות בשטח שכיום הוא החלק המזרחי של מדינת וושינגטון, איידהו, החוף של אורגון ומפרץ פיוג'יט, ניהלה מערכה קשוחה להגבלת הסגת הגבול של סוחרי הפרוות האמריקאים באזור.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, על רקע הלחץ בארצות הברית לספח את האזור, נקטה החברה במדיניות מכוונת להשמדת כל בעלי החיים בעלי הפרווה בארץ אורגון, כדי להגדיל את רווחיה באזורים אחרים וכדי להאט את קצב הגעתם לאזור של מתיישבים אמריקאים.
מדיניות בלימת ההתיישבות נבלמה במידת מה על ידי פעולותיו של ג'ון מק'לאקלין, הסוכן הראשי של חברת מפרץ הדסון בפורט ונקובר, שכדבר שבשגרה העניק סיוע למתיישבים אמריקאים, שהגיעו לתחנת הסחר שבניהולו דרך שביל אורגון, וקידם אותם בברכה.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19, שטף תנועת ההגירה האמריקאית, לצד התנועה הפוליטית האמריקאית שהובילה את התביעה על כל השטח, הובילו לניהול משא ומתן מחדש על ההסכם.
אמנת אורגון שנחתמה ב-1846 קבעה באופן סופי את קו הרוחב 49 צפון כגבול בין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית עד לחוף האוקיינוס השקט.
הסכם אי-התקיפה הגרמני-פולני היה הסכם אי-התקפה בין גרמניה הנאצית לרפובליקה הפולנית השנייה שנחתם ב-26 בינואר 1934 בברלין.
שתי המדינות התחייבו לפתור את בעיותיהן במשא ומתן דו-צדדי ולוותר על סכסוך מזוין לתקופה של 10 שנים.
ההסכם נרמל למעשה את היחסים בין פולין לגרמניה, שהיו מתוחים בשל סכסוכי גבול שנבעו מההסדר הטריטוריאלי במסגרת חוזה ורסאי.
גרמניה הכירה למעשה בגבולות פולין וסיימה את מלחמת המכס בין שתי המדינות שהתרחשה בעשור הקודם.
עם זאת, הגרמנים הפרו את ההסכם בתוך חמש שנים עם פלישת גרמניה לפולין.
לפני 1933 דאגה פולין שמא תתקיים ברית כלשהי בין רפובליקת ויימאר גרמנית לברית המועצות לרעת פולין.
לכן, פולין כרתה ברית צבאית עם צרפת ב-1921. מכיוון שהנאצים והקומוניסטים היו אויבים מרים, ברית סובייטית-גרמנית עוינת לאחר עליית היטלר לשלטון ב-1933 נראתה מאוד לא סבירה.
בשנת 1925, על פי הסכמי לוקרנו, הוסכם שצרפת לעולם לא תשלח כוחות לגרמניה מחוץ לאזור הכיבוש שלה בחבל הריין וכי גם בריטניה וגם איטליה יערבו את הגבול הצרפתי-גרמני נגד כל ניסיון לשנות אותו משני הצדדים.
לפי תנאי ברית ההגנה הצרפתית-פולנית משנת 1921, צרפת הייתה אמורה להתחיל במתקפה מאזור הכיבוש של הריין אל המישור הצפוני של גרמניה אם גרמניה תפלוש לפולין, אך הסכמי לוקרנו חיסלו למעשה את הוראות הברית הצרפתית-פולנית.
שר החוץ הבריטי אוסטן צ'מברלין דחף להסכמי לוקרנו כדרך לשנות את גרמניה בדרכי שלום.
צ'מברלין האמין שכל עוד לפולנים תהיה מעצמה גדולה כמו צרפת כבעלת בריתם, הם לעולם לא ימסרו את האזורים שגרמניה טוענת להם כמו המסדרון הפולני ושלזיה עילית, אבל אם יחסי צרפת-גרמניה ישתפרו, אז זה יחליש את הברית הצרפתית-פולנית ויאלץ את הפולנים להיכנע לכוחה של גרמניה.
מתחילת שנות ה-20 ואילך, מדיניות החוץ הבריטית נועדה לשנות היבטים של חוזה ורסאי לטובת הרייך, כמו הגבולות המזרחיים שחוזה ורסאי כפה על גרמניה, בתמורה לקבלה גרמנית של ההיבטים האחרים של ורסאי.
הדרך שבה נכנעו הצרפתים במידה רבה לדרישות הבריטיות בוועידת לוקרנו נתפסה כבגידה בפולין.
אחת הנקודות הידועות במדיניות החוץ של מנהיג פולין יוזף פילסודסקי הייתה הצעתו לצרפת להכריז מלחמה על גרמניה לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון, בינואר 1933. כמה היסטוריונים משערים שייתכן שפילסודסקי השמיע את צרפת כאפשרות לפעולה צבאית משותפת נגד גרמניה, שהתחמשה מחדש בגלוי תוך הפרה של חוזה ורסאי.
פילסודסקי חשש מקו מאז'ינו של צרפת.
עד 1929, התוכניות הצרפתיות קראו למתקפה צרפתית לתוך מישור צפון גרמניה, בשילוב עם התקפות מפולין וצ'כוסלובקיה.
בנייתו של קו מאז'ינו, שהחלה ב-1929, העידה על העדפת הכנסת הצבא הצרפתי לעמדה הגנה, שתשאיר את בעלות בריתו המזרחיות בכוחות עצמן.
(זה בדיוק מה שקרה ב-1939 במהלך המלחמה המדומה) מנקודת מבטו של פילסודסקי, לאור התוכניות הצבאיות של צרפת, הסכם אי-התקפה עם גרמניה היה הבחירה הטובה ביותר עבור פולין.
פילסודסקי השתמש בעלייתו של היטלר לשלטון ובבידוד הבינלאומי של המשטר החדש של גרמניה כהזדמנות להפחית את הסיכון שפולין תהפוך לקורבן הראשון של התוקפנות הגרמנית או של מעצמה גדולה במיוחד במסגרת הסכם ארבע המעצמות.
נראה היה שהשליטים החדשים של גרמניה עזבו את האוריינטציה הפרוסית המסורתית שהייתה אנטי-פולנית.
פילסודסקי ראה בקנצלר החדש פחות מסוכן מקודמיו המיידיים, כמו גוסטב שטרזמן, ומכיוון שראה בברית המועצות את האיום הגדול ביותר עליו, הוא התנגד למאמצים הצרפתיים והצ'כוסלובקיים לכלול את ברית המועצות בחזית משותפת נגד גרמניה.
הפולנים התעקשו להצהיר שהוא לא ביטל שום הסכמים בינלאומיים קודמים, במיוחד זה עם צרפת.
אף על פי כן, על ידי הקלת המחלוקות של פולין עם גרמניה באופן דו-צדדי, החלישה האמנה את מעמדה הדיפלומטי של צרפת מול גרמניה.
פולין הצליחה לשמור על יחסי ידידות עם גרמניה בחמש השנים הבאות אך גם עם צרפת ובריטניה.
עם זאת, ייתכן שהדבר הוביל גם לחוסר תשומת לב במדיניות החוץ לגבי פעילותו של חבר הלאומים המתפורר והתעלמות מתוכניות הביטחון הקיבוצי שהוצעו על ידי צרפת וצ'כוסלובקיה בתחילת שנות ה-30.
משרד החוץ הגרמני עמד על כך שההסכם ייקרא "הכרזה" ולא "הסכם", שכן "הסכם" נתפס כמרמז כי אין ניגוד עניינים בין הצדדים.
בנוסף, הגרמנים האמינו שהמונח "ברית" עשוי לרמוז על הכרה בגבול גרמניה-פולין.
למרות זאת ההסכם עדיין מכונה "הסכם" בחלק מהמסמכים.
שתי הממשלות ביססו את פעולתן על כך ששמירה והבטחה של שלום בר קיימא בין מדינותיהן הן תנאי מוקדם חיוני לשלום הכללי באירופה.
על פי ההצהרה, פולין וגרמניה הסכימו לנרמל את היחסים.
עד ההכרזה עצרה גרמניה את הנורמליזציה מבלי להכריע תחילה בשאלת הגבול הגרמני-פולני.
במקום זאת, סוגיית הגבול, ובמיוחד של מסדרון דנציג, הועמדה לצד אחד ושני הצדדים הסכימו לא להשתמש בכוח כדי ליישב את המחלוקת ביניהם.
ההסכם כלל גם סעיפים השומרים על יחסי פולין עם צרפת במסגרת הברית הצרפתית-פולנית ותחת חברותם בחבר הלאומים.
יתרון נוסף שקיבלה פולין מההכרזה היה שהיא אפשרה לשר החוץ הפולני, יוזף בק, לקיים קו תקשורת ישיר עם ברלין בנוגע להתפתחויות בעיר החופשית דנציג.
זה איפשר לבק להימנע מהצורך לתקשר ישירות עם חבר הלאומים בנוגע לעיר, אשר נשלטה אז על ידי הנציב העליון של חבר הלאומים, שון לסטר.
פולין גם הצליחה לחלץ הבטחה של גרמניה לקבל מכסה של פחם פולני במהלך המשא ומתן על ההסכם.
עבור גרמניה, ההסכם היה ההסכם הגדול הראשון שהושג בתקופת הנאצים, ונתן לאדולף היטלר הסכם שיוכל להציג בפנים המדינה כהצלחה דיפלומטית, ובעולם כאות לכוונתו השקטה.
זה גם עזר לאותת על היחלשות בבריתות בהובלת צרפת המקיפות את גרמניה, במיוחד באמצעות הסודיות שבה נוהל המשא ומתן.
ממשלת בריטניה הייתה מרוצה מההצהרה הגרמנית-פולנית.
הבריטים האמינו שזה מסיר איום מסוכן לשלום.
בצ'כוסלובקיה ההסכם הכעיס את האליטה הפוליטית הצ'כוסלובקית.
ההכרזה על ההסכם הגיעה ארבעה ימים בלבד לאחר דיונים בין יוזף בק לשר החוץ הצ'כי, אדווארד בנש.
בנש, בשיחה עם ג'וזף אדיסון (השגריר הבריטי בפראג), טען שההסכם הוא "דקירה בגב" והמשיך ואמר שהוא מראה שפולין היא "מדינה חסרת תועלת" שראויה לחלוקה נוספת.
בזמנו בנש כעס במיוחד מהדיווחים בעיתונות הימנית שבשליטת הממשלה הפולנית שהאשימו את הצ'כים בהתעללות בפולנים באזור זאולז'ה ומשכו עידוד פולני של לאומנים סלובקים.
מסקנת ההצהרה הובילה להאשמות מצד צרפת כי ממשלת צרפת לא קיבלה עדכון מלא לגבי התקדמות המשא ומתן בין פולין לגרמניה.
ממשלת צרפת עודכנה על התקדמות בשלב המקדים של השיחות בסוף 1933, אך הדבר לא נמשך במהלך החלק המאוחר של השיחות, אם כי לצרפתים ניתן הסבר מפורט על ההסכם ומניעיו על ידי ממשלת פולין זמן קצר לאחר חתימתה.
דעת הקהל הצרפתית לגבי ההסכם הייתה שלילית.
מבקרי העסקה הצרפתים האמינו שהיא מעידה שפולין עשויה להיות בעלת ברית לא אמינה.
החתימה על האמנה הפתיעה את ממשלת ארצות הברית למרות התמיכה הקודמת של הממשל האמריקני בהסכם פולני-גרמני.
חלקים מסוימים בדעת הקהל האמריקאית ראו בהסכם גם הוא כמאותת על תמיכה פולנית בגרמניה.
באופן דומה, החתימה על ההסכם עוררה דאגה בברית המועצות, כאשר פרשנות ביומון איזבסטיה תהתה אם ההסכם מייצג ויתור מצד גרמניה או שהוא פשוט תמרון גרמני, והביעה אמונה שההסכם היה זמני בלבד.
כדי להפיג כל חשש ממלחמה נגד ברית המועצות, ב-5 במאי 1934 חידשה פולין את הסכם אי-התוקפנות הסובייטי-פולני, שנחתם לראשונה ב-25 ביולי 1932. הוא הוארך עד 31 בדצמבר 1945 למרות הצעתו החוזרת ונשנית של היטלר ליצור ברית גרמנית-פולנית נגד הסובייטים.
דיווח על הכרזתו של השגריר הסובייטי בוורשה, ולדימיר אוסביינקו, ציין כי ההסכם אינו מכיל תנאים סודיים.
המדיניות הגרמנית השתנתה באופן דרסטי בסוף 1938. לאחר סיפוח חבל הסודטים נחתם גורלה של צ'כוסלובקיה ופולין הפכה ליעד הבא של היטלר.
באוקטובר 1938, שר החוץ הגרמני יואכים ריבנטרופ הציג לפולין הצעה לחדש את ההסכם בתמורה לאפשר את סיפוח העיר החופשית דנציג לגרמניה ובניית כביש מהיר ומסילת רכבת חוץ-טריטוריאלית דרך המסדרון הפולני, כאשר גרמניה תקבל את המדיניות של פולין באשר לגבולות לאחר המלחמה.
מאחר שפולין סירבה, גינה היטלר את ההכרזה באופן חד צדדי ב-28 באפריל 1939 במהלך נאום בפני הרייכסטאג בזמן שגרמניה חידשה את תביעותיה הטריטוריאליות בפולין.
הצהרה לפולין מטעם ממשלת גרמניה ב-28 באפריל 1938 הביעה דעה לפיה הוקעתם מוצדקת לאור חתימת הברית האנגלו-פולנית באותה עת.
לאחר עוד כמה חודשים של מתח גובר והסכם מולוטוב-ריבנטרופ בין גרמניה לברית המועצות, שהכיל פרוטוקול סודי שבאמצעותו הסכימו היטלר וסטלין לחלק את פולין ביניהם, פלשה גרמניה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, מה שפתח את מלחמת העולם השנייה, עם פלישת הסובייטים לפולין זמן קצר לאחר מכן ב-17 בספטמבר 1939.
המשמעות ההיסטורית של ההסכם הייתה שנויה במחלוקת.
ההיסטוריון הבריטי יו סיטון-ווטסון, שכתב ב-1945, קבע כי ההצהרה של 1934 "סימנה את תחילתו של שיתוף פעולה פעיל גרמני-פולני במדיניות אגרסיבית במזרח אירופה".
פילסודסקי לא האמין בכלל בכוונות הגרמניות אך תפס את מוצאו של היטלר כאוסטרי, ולא פרוסי, כגורם מקל והצהיר שעל היטלר להישאר בשלטון זמן רב ככל האפשר.
ההסכם נתפסה כדוגמה של חולשה פוליטית שנגרמה בעקבות מחלתו של פילסודסקי, והיא הומשלה לחוסר המנהיגות שבין המלחמות שהפגינו נוויל צ'מברלין ופאול פון הינדנבורג.
ב-1 בספטמבר 2009, ביום השנה ה-70 לתחילת מלחמת העולם השנייה, סוכנות הביון החוץ של רוסיה, SVR, ביטלה את הסיווג על מסמכים שלדבריה נאספו על ידי סוכנים סמויים בין 1935 ל-1945, שלכאורה מראים שפולין קשרה קשר חשאי עם גרמניה נגד הסובייטים.
ה-SVR טען כי פולין נקטה במדיניות חוץ אנטי-סובייטית מאמצע שנות ה-30. המסמכים נערכו על ידי קצין בכיר לשעבר בק.ג.ב.
שציטט דיווח של סוכן סובייטי לא מזוהה, לפיו ב-1934, פולין וגרמניה הסכימו על פרוטוקול סודי לפיו פולין תישאר נייטרלית אם גרמניה תתקוף את ברית המועצות.
בתגובה אמרו היסטוריונים פולנים כי אין ראיות לכך שפרוטוקול זה קיים.
מריוש וולוס, איש אקדמיה באקדמיה הפולנית למדעים הצהיר כי "שום דבר דומה לא הופיע מעולם בארכיונים בגרמניה.
זה שסוכן כלשהו כתב את זה לא אומר שזה נכון.
המסמכים [ששוחררו על ידי המודיעין הרוסי] פשוט מאשרים את מה שההיסטוריונים הבריטים, הגרמנים והרוסים כבר יודעים".
הסכם אי-תוקפנות סובייטי-פולני הוא הסכם אי-תוקפנות, אשר נחתם בין ברית המועצות לפולין ב-1932. ההסכם הופר על ידי ברית המועצות ב-17 בספטמבר 1939, כאשר פלשה לפולין סמוך לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה, כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
אחרי המלחמה הפולנית-סובייטית ב-1921 שהסתיימה בניצחון פולני, ממשלת פולין אימצה מדיניות של "ריחוק שווה" הן מגרמניה והן מברית המועצות.
בקרב הפוליטיקאים הפולנים שרר קונצנזוס לפיו על פולין להסתמך בעיקר על הברית ארוכת הימים עם צרפת ולהימנע מלצדד באחת משכנותיה.
בינואר 1926, כחלק מנרמול היחסים בין המדינות, החלו דיונים על הסכם אי-תוקפנות שנועד לחזק את הישגיה של פולין בהסכם ריגה, ותוכנן שיאוזן על ידי הסכם דומה שייחתם מול גרמניה.
עם זאת, השיחות מול גרמניה לא התחילו, וביוני 1927 בריטניה הכריזה על ניתוק היחסים עם ברית המועצות, ונרצח בוורשה פיוטר ווייקוב, דיפלומט סובייטי.
במקום זאת, פולין פנתה לחתום על הסכם קלוג-בריאן, שהיווה אמנה שאסרה על שימוש בתוקפנות ובאלימות כלפי מדינות אחרות.
בהמשך הצטרפה אליו גם ברית המועצות.
המשא ומתן בין הצדדים חודש ב-1931 וההסכם נחתם במוסקבה ב-25 ביולי 1932, בתכנון שיהיה בתוקף למשך שלוש שנים.
שתי המדינות אשררו את ההסכם ב-23 בדצמבר 1932, אז נכנס לתוקף.
ב-9 בינואר 1933 נרשם גם בחבר הלאומים.
ב-5 במאי 1934 הוארך תוקף ההסכם עד ל-31 בדצמבר 1945 ללא שינויים.
שני הצדדים הסכימו לוותר על השימוש באלימות ביניהם ולפתור את כל המחלוקות בדרכים דיפלומטיות.
בנוסף, הוחלט להימנע מבריתות שכוונו לפגוע באחד מהצדדים.
ב-23 בספטמבר 1938 ממשלת ברית המועצות שלחה מסר לממשלת פולין ובו נאמר כי במידה והאחרונה תשתתף בכיבוש צ'כוסלובקיה, ההסכם ייחשב לריק מתוכן.
עם זאת ב-31 באוקטובר היא חזרה בה והצהירה שההסכם עדיין בתוקף, זאת למרות שפולין אכן כבשה את חבל זאולז'ה.
שתי המדינות אף אשררו מחדש את תוכן ההסכם ב-26 בנובמבר 1938.
ההסכם הופר על ידי ברית המועצות ב-17 בספטמבר 1939 כשזו פלשה לפולין ממזרח, כחלק מההסכמות עם גרמניה הנאצית.
בזמן אמת נחשב ההסכם להצלחה ניכרת במדיניות החוץ הפולנית, אולם היא נחלשה עם התערערות הברית עם צרפת, ההפרות הגוברות של הסכם ורסאי והכניסה למלחמת סחר מול גרמניה.
בעקבות החתימה על ההסכם נחתם בינואר 1934 הסכם אי תוקפנות גם מול גרמניה.
הסכם אי-תוקפנות בין רפובליקת ליטא לברית המועצות נחתם ב-28 בספטמבר 1926. ההסכם אישר את כל ההסכמות מ-1920. ברית המועצות המשיכה להכיר בזיקה של וילנה וסביבתה לליטא, על אף שהייתה תחת ריבונות פולין, וכן המשיכה להכיר בתביעות ליטא באזור קלייפדה.
בתמורה, התחייבה ליטא לא להצטרף לבריתות שכוונו נגד ברית המועצות, מה שגזר עליה בידוד דיפלומטי, שכן ברית המועצות לא הייתה חברה בחבר הלאומים.
המדינות אשררו ביניהן את ההסכם ב-9 בנובמבר 1926 בקובנה, וההסכם נכנס לתוקף באותו יום.
הוא נרשם בחבר הלאומים ב-4 במרץ 1927.
הליטאים הם שיזמו את ההסכם, בגבשם אסטרטגיה דיפלומטית חדשה בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה ואחרי הסכמי לוקרנו.
המגעים החלו ב-25 בדצמבר 1925, כששר החוץ הסובייטי גאורגי צ'יצ'רין עצר בקובנה בדרכו חזרה למוסקבה.
השיחות נתקלו במספר התנגדויות, הן מצד אסטוניה ולטביה, שכן ההסכם פגע ברצון להקים את "ההסכמה הבלטית" בין שלוש המדינות; פולין טענה שמדובר בהפרה של הסכם ריגה, ואילו גרמניה הביעה דאגה מההתמיכה הסובייטית בדרישת ליטא לשליטה בקלייפדה.
ההסכם היה שנוי במחלוקת בקרב הליטאים עצמם, ולאחר אשרורו התפתחו במדינה מחאות סטודנטים נגד מה שראו כ"בולשביזציה" של ליטא.
דיכוי אחת ההפגנות בכוח היווה אחת מהסיבות להפיכה הצבאית בליטא בדצמבר 1926. עם זאת, הייתה הסכמה בקרב הסגל הדיפלומטי בליטא שהשמירה על רלוונטיות הוויכוח על וילנה בשיח האירופי שווה את המחיר שנדרש מליטא, וההסכם נשמר.
תוקפו של ההסכם היה אמור לפוג כעבור 5 שנים, אולם ב-6 במאי 1931 הוארך ב-5 שנים נוספות, וב-4 באפריל 1934 הוארך עד 31 בדצמבר 1944. ב-5 ביולי 1933 נחתם בנפרד הסכם נוסף להגדרת "תוקפנות".
ההסכם הופר על ידי ברית המועצות ב-15 ביוני 1940 כשכבשה את ליטא בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הסכם אי-תוקפנות סובייטי–פיני הוא הסכם אי-תוקפנות בין ברית המועצות לפינלנד שנחתם ב-22 בינואר 1932. ברית המועצות פרשה מהסכם זה ב-1939, אחרי שהפגיזה את הכפר הסובייטי מיינילה באירוע דגל כוזב, על מנת לספק עילה למלחמה כנגד פינלנד.
הפגזה זו אפשרה לה לבטל את ההסכם, ולצאת כעבור מספר ימים למלחמה נגד פינלנד.
אחרי הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, פתחה ברית המועצות במגעים לחתימה על הסכמי אי-תוקפנות עם שכנותיה, כדי לבצר את ביטחונה.
השיחות עם פינלנד היו האחרונות להתחיל, אך הראשונות להסתיים, בינואר 1932. עם זאת, ההסכם אושרר בפרלמנט הפיני רק אחרי שהמדינות הבלטיות – אסטוניה, לטביה וליטא חתמו וחידשו את הסכמיהן עם ברית המועצות.
בהסכם, התחייבו שני הצדדים לכבד את גבולותיהם, ושכל צד יישאר נייטרלי במקרה של סכסוך בו אחד מהצדדים יהיה מעורב.
בנוסף, נקבע שהמחלוקות ייפתרו בדרכים דיפלומטיות.
באביב 1934 הציעה ברית המועצות לקבוע שתוקף ההסכמים שלה עם המדינות הבלטיות ופינלנד יוארכו לתקופה של עשר שנים.
כל המדינות אישרו, כשפינלנד הייתה האחרונה.
כך, ההסכם עם ברית המועצות הוארך עד סוף 1945 בטקס שנערך במוסקבה ב-7 באפריל 1934, בחתימת שר החוץ הסובייטי, מקסים ליטבינוב ושר החוץ הפיני, ארנו איריו–קוסקינן.
ההסכם בוטל על ידי ברית המועצות ב-28 בנובמבר 1939, יומיים לפני שפלשה לפינלנד.
זאת אחרי שטענה שהפינים הפגיזו כפר סובייטי באמצעות 7 פגזי ארטילריה שנורו לעבר עמדת שמירה בסמוך לכפר, השוכן בצד הגבול הסובייטי בין המדינות.
על פי הודעת הצבא האדום, 4 חיילים נהרגו ועוד 9 חיילים נוספים נפצעו.
ההפגזה נצפתה על ידי 3 עמדות גבול פיניות.
הטענה שהפינים ביצעו את ההפגזה התגלתה לימים כטענה שקרית שכן ברית המועצות ביצעה זאת כדי לספק לעמה עילה למלחמה.
על פי ההסכם, על שני הצדדים היה להקים ועדה משותפת לחקירת נסיבות התקרית, אולם ברית המועצות סירבה לבקשתה של פינלנד לכונן ועדה מעין זו.
הסכם אי-תחרות הוא חוזה (או סעיף בחוזה) שלו שתי וריאציות:
התחייבות של אחד הצדדים לחוזה של להתחרות בצדדים אחרים לחוזה.
בהסכם עבודה נכלל סעיף שבו העובד מתחייב שלא להתחרות במעסיקו לאחר סיום עבודתו אצל מעסיק זה.
בעל עסק מוכר את עסקו לאחר, ומתחייב שלא להקים עסק שיתחרה בעסק שמכר.
התחייבות הדדית של כל הצדדים לחוזה שלא להתחרות זה בזה.
דוגמה: יזמים מקימים שותפות, ומסכימים שלא להתחרות איש ברעהו, בתחום שהשותפות עוסקת בו, במהלך קיום השותפות וגם לאחר פרישתם ממנה.
ההתחייבות שלא להתחרות היא בדרך כלל לתקופה מוגבלת המצוינת בהסכם.
בהסכמי עבודה נכלל לעיתים סעיף אי-תחרות שבו העובד מתחייב שלא להתחרות במעסיקו, באופן ישיר או באמצעות עבודה בתחום דומה אצל מעסיק אחר, לאחר סיום עבודתו אצל המעסיק הנוכחי.
מועד אחר שבו נחתם הסכם אי-תחרות הוא בסיום העבודה.
מעמדו של סעיף אי-תחרות, ובפרט יכולתו של המעסיק לאכוף סעיף כזה, נדונו בהרחבה בפסק דין תקדימי משנת 1999 של בית הדין הארצי לעבודה.
העיקרון שנקבע בפסק הדין הוא:
"לתניית הגבלת עיסוק בחוזה עבודה אישי אין ליתן, כשלעצמה, משקל רב.
יש לייחס לתניה נפקות רק אם היא סבירה ומגנה בפועל על האינטרסים של שני הצדדים, לרבות המעסיק הקודם ובעיקר על סודותיו המסחריים.
בהיעדר קיומן של נסיבות כפי שיפורטו להלן, ובעיקר בהיעדר "סודות מסחריים", גובר עקרון חופש העיסוק על עקרון חופש ההתקשרות." בית הדין נימק גישה זו בשלל טעמים:
חוק יסוד: חופש העיסוק מעניק לעובד זכות לעבוד בכל עיסוק, מקצוע או משלח יד.
חופש העיסוק הוא אפוא עיקרון חוקתי.
את משפט העבודה מנחה עקרון יסוד, המבוסס על חזקת חוסר השוויון הבסיסי שבין כוחו של העובד לכוחו של המעסיק.
לפיו, אין ליתן תוקף לתניות מסוימות בחוזה עבודה אישי, שיש להניח שעובד סביר לא היה מסכים להן מרצונו החופשי.
ככלל, עובד חותם על תניית הגבלת עיסוק מחוסר בררה; העובד רוצה להתקבל למקום העבודה, אולם סביר להניח כי אם יסרב לחתום לא יועסק.
מקום עבודתו של אדם, שבו הוא מבלה לכל הפחות שליש מיומו, אינו אמצעי השתכרות בלבד, כי אם מקום שממנו הוא מבקש להפיק סיפוק והגשמה עצמית.
הגבלה על ניידות העובד תפגע בזכותו להגשים את עצמו.
המשק המודרני מבוסס על קיומה של תחרות חופשית בשוק פתוח וכלכלה חופשית, בין היתר, באשר להון, ובפרט להון אנושי.
מכאן, כי הגבלה על זכותו של עובד לעבור ממקום עבודה אחד למשנהו פוגעת גם בתחרות החופשית.
החברה מעוניינת במעבר מהיר וחופשי של מידע במשק.
לדבר זה חשיבות הן מבחינה כלכלית והן מבחינה חברתית.
בית הדין ציין שבנסיבות מיוחדות ניתן לאכוף סעיף אי-תחרות לתקופה מסוימת.
בנסיבות המיוחדות נכללים, בין השאר, המקרים הבאים:
קיומו של סוד מסחרי של המעסיק, שהעובד מבקש להשתמש בו שלא כדין.
לפרט זה יינתן משקל משמעותי רק כאשר קיימת הסתברות נאותה שהעובד יעשה שימוש בסוד המסחרי ושהדבר יפגע באופן ממשי במעסיקו הקודם.
חובתו של העובד שלא לפגוע בסוד מסחרי של מעסיקו קיימת מכוח חוק עוולות מסחריות ומכוח חובת הנאמנות של העובד למעסיקו, והסכם אי-תחרות הוא אחד מאמצעי ההגנה של המעסיק מפני חשיפת סודותיו.
בית הדין ציין כי "הידע והניסיון שרכש עובד בעבודתו הופכים לחלק מכישוריו והוא רשאי לעשות בהם שימוש כרצונו.
כאשר עובד עובר לעבוד במקום עבודה חדש הוא אינו חייב 'למחוק' מזיכרונו את כל הידע והניסיון שצבר בעבודתו הקודמת; זאת, כל עוד העובד לא עושה שימוש ב'סוד מסחרי' השייך למעסיקו הקודם".
כאשר המעסיק השקיע השקעה מיוחדת בהכשרתו של העובד.
בית הדין הדגיש שכאשר העובד רכש את ההכשרה במהלך עבודתו הרגילה או על חשבונו ובזמנו הפנוי, אין המעסיק הקודם רשאי להגבילו בשימוש שיעשה בה.
כאשר העובד קיבל תמורה מיוחדת ממעסיקו, על הסכמתו להגבלת עיסוקו.
דוגמה: בסיום העובד משולם לעובד מענק מיוחד בתמורה להתחייבותו שלא להתחרות במעסיקו.
חובת תום-הלב וחובת האמון: יש ליתן משקל לתום-לבם של העובד ושל המעסיק החדש.
בין עובד לבין מעססיקו קיימים יחסי אמון.
חובת האמון שחב עובד כלפי מעסיקו מטילה עליו נורמות התנהגות חמורות יותר בהשוואה לחובת הקיום בתום-לב.
חובות האמון המוטלות על בעלי תפקידים בכירים רחבות יותר בהשוואה לעובדים זוטרים יותר.
מחובת האמון המוטלת על עובד נגזרות חובות רבות, שרובן מתייחסות לפרק הזמן בו מתקיימים יחסי עובד-מעביד.
עם זאת, חובת האמון מתקיימת גם בתום יחסי העבודה, ובדרך כלל קשורה לנושא התחרות של העובד עם מעסיקו הקודם.
בית הדין ציין שהנסיבות הנ"ל "אינן מהוות רשימה סגורה ועל בית-הדין לשקול כל מקרה לגופו, על-פי מכלול נסיבותיו; כאשר הכלל המנחה הוא, שאין ליתן תוקף לתניית הגבלת עיסוק בחוזה עבודה אלא אם כן מתקיימת אחת מהנסיבות כמפורט לעיל.
יצוין, כי אין בקיומה של אחת הנסיבות הנ"ל כדי לחייב את בית-הדין ליתן תוקף לתניית הגבלת עיסוק וההכרעה תיעשה על-פי מכלול העקרונות והאינטרסים הנוגעים לעניין ועל-פי מכלול הנסיבות הפרטניות של המקרה."
במגזר העסקי מתקיימים הסכמי אי-תחרות שונים:
יזמים מקימים עסק משותף, וכל אחד מהם מתחייב שלא להתחרות בעסק זה לאחר פרישתו ממנו.
עסקים אחדים מגיעים להסכם שלא להתחרות זה בזה, למשל בדרך של חלוקת השוק ביניהם.
הסכם כזה, הפוגע בתחרות, עלול להיחשב לעברה פלילית של הסדר כובל (קרטל).
בישראל עוסק בכך חוק התחרות הכלכלית.
דוגמה: בפרשת קרטל הלחם הגישה רשות ההגבלים העסקיים כתבי אישום נגד המאפיות הגדולות בישראל ומנהליהן (19 נאשמים), באשמת יצירת הסדר כובל של חלוקת השוק ותיאום מחירים בתחום הלחם האחיד והחלות הנתונים לפיקוח מחירים.
על המאפיות ומנהליהן הוטלו קנסות, ועל מרבית המנהלים הוטלו גם עונשי מאסר קלים.
קובע כי "התחייבות של מוכר עסק, בשלמותו, כלפי רוכש העסק שלא לעסוק באותו סוג עסק, כשההתחייבות אינה בניגוד לנוהגים סבירים ומקובלים" לא תיחשב להסדר כובל.
פסק דין מרכזי בתחום זה ניתן בבית המשפט העליון בשנת 2001. פסק הדין עסק בשותפות שבין חברת טבעול לקיבוץ אילון, שעם פירוקה הסכימו השותפים שלא להתחרות ביניהם במשך חמש שנים בתחומי המומחיות של כל אחד מהם.
קיבוץ אילון הפר התחייבות זו, והתחרה במכרז שאליו ניגשה גם טבעול, וזו ביקשה לאכוף את הסכם האי-תחרות.
בית המשפט העליון עסק בשתי שאלות:
האם תניית אי-תחרות בהסכם לפירוק שותפות היא תניית הסדר כובל?
מי שהוא צד להסדר כובל - הסדר שכרת עם בעל-החוזה האחר מרצונו החופשי - האם תתקבל טענתו שההסדר הכובל הוא הסדר בלתי-חוקי שאינו ראוי לאכיפה?
שאלות אלה מציגות התנגשות בין שני ערכים: חופש החוזים והעיקרון "חוזים יש לקיים" מחד, וחופש העיסוק ועקרון התחרות החופשית מאידך.
נפסק ברוב של שישה שופטים נגד אחד שתניית האי-תחרות היא הסדר כובל שאין לאכוף אותו.
הסכם אוחריד (באופן רשמי: הסכם על הדרך לנורמליזציה בין קוסובו לסרביה) הוא הסכם בתיווך האיחוד האירופי שמטרתו לנרמל את היחסים הדיפלומטיים בין קוסובו לסרביה.
ב-27 בפברואר 2023, הוא התקבל בעל פה על ידי ראש ממשלת קוסובו אלבין קורטי ונשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' ותוכנית ליישומו סוכמה ב-18 במרץ 2023.
בשנת 2008 הכריזה קוסובו באופן חד-צדדי על עצמאותה מסרביה.
קוסובו וסרביה הסכימו בשנת 2013 לדיאלוג בהנחיית האיחוד האירופי, וכמו כן השגת הסכם בין שתי המדינות היא אחת מהדרישות לסרביה וקוסובו להצטרף לאיחוד האירופי.
ההסכם, שנודע בתחילה כ-"הצעה הפרנקו-גרמנית", נוסח על ידי דיפלומטים צרפתים וגרמנים המבוססים באזור ונותן השראה מהמודל של ההסכם לכינון יחסי גרמניה המזרחית – גרמניה המערבית מ-1972. ב-5 בדצמבר 2022, האיחוד האירופי טיוטת הציג הצעה הן לקוסובו והן לסרביה בפסגת האיחוד האירופי ומערב הבלקן בטירנה.
ב-27 בפברואר 2023, נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' וראש ממשלת קוסובו אלבין קורטי נפגשו בבריסל כדי לדון בהסכם, שם קיבלו את טיוטת האיחוד האירופי.
ג'וזפ בורל, שר החוץ של האיחוד האירופי, הצהיר כי אין צורך בדיון נוסף בנוגע לתוכנית עצמה, והמשא ומתן העתידי יוקדש ליישומה.
קורטי ווצ'יץ' נפגשו שוב ב-18 במרץ באוחריד, מקדוניה הצפונית, וקיבלו בעל פה את מפת הדרכים ליישום ההסכם.
ההסכם אמנם אינו מחייב במפורש כי סרביה תכיר בקוסובו כמדינה עצמאית, אך הוא מונע מסרביה להתנגד להצטרפות קוסובו לארגונים בין-לאומיים כגון מועצת אירופה, האיחוד האירופי או נאט"ו, בנוסף לדרישה מסרביה להכיר בסמלים הלאומיים, הדרכונים, התעודות ולוחיות הרישום של רכב של קוסובו.
קוסובו נדרשת להבטיח רמה נאותה של ניהול עצמי עבור הקהילה הסרבית האתנית שלה.
המטרה הסופית של ההסכם היא ליצור "הסכם משפטי מחייב על נורמליזציה מקיפה של יחסי [קוסובו–סרביה]".
בתוך נוסח ההסכם, השם קוסובו מופיע ללא כוכבית ושני הצדדים מכונים בשמם, כלומר סרביה וקוסובו, ולא בלגרד ופרישטינה.
שני הצדדים צריכים לפתח יחסי שכנות תקינים וטובים.
הצדדים יכירו הדדית במסמכים ובסמלים הלאומיים שלהם, לרבות דרכונים, דיפלומות, לוחיות רישוי וחותמות מכס.
שני הצדדים יכבדו את עצמאותו, האוטונומיה והשלמות הטריטוריאלית, ואת זכות ההגדרה העצמית של הצד השני.
הצדדים ייפתרו כל מחלוקת ביניהם אך ורק בדרכי שלום וימנעו משימוש באיומים או בכוח.
אף אחד מהשניים לא יכול לייצג את השני בתחום הבין-לאומי.
סרביה לא תתנגד לחברות קוסובו בשום ארגון בין-לאומי.
אף אחד מהצדדים לא יחסום, ולא יעודד אחרים לחסום, את התקדמותו של הצד השני בדרכו לאיחוד האירופי.
ממשלת קוסובו תתחייב להבטיח רמה נאותה של ניהול עצמי עבור הקהילה הסרבית האתנית בקוסובו.
קוסובו תבטיח את אבטחת נכסיה של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית בגבולותיה.
קוסובו וסרביה יחליפו שגרירים קבועים, שמקומות מושבם יהיו בערי הבירות של שתי המדינות.
שני הצדדים ימשיכו ליישם הסכמים קודמים.
הנספח הנוגע ליישום ההסכם סוכם על ידי מנהיגי קוסובו וסרביה ב-18 במרץ 2023. בנפסח סוכם כי ועדת מעקב משותפת של שתי המדינות והאיחוד האירופי יוקם לאחר 30 יום כדי לפקח על יישום ההסכם.
כמו כן, בהסכם יצוין שהאיחוד האירופי ישנה את מדדי פרק 35 עבור סרביה וקוסובו כדי לשקף את ההתחייבויות החדשות של שניהן מההסכם ומהנספח.
שני הצדדים קיבלו כי אי-יישום הוראות ההסכם יוביל להשלכות שליליות הן מבחינת סיוע מהאיחוד האירופי והן בהצטרפות אליו.
בפסגה של המועצה האירופית ב-23 במרץ 2023, הזהיר בורל את מנהיגי סרביה וקוסובו כי "כל ניסיון להטיל ספק בהסכם הוא חסר תוחלת.
נעקוב מקרוב מי מיישם את זה ומי לא".
נציגי קוסובו וסרביה נפגשו בבריסל ב-4 באפריל 2023 כדי לדון בהמשך יישום ההסכם, בין היתר ניהול נעדרים, ניהול עצמי עבור הקהילה הסרבית האתנית בקוסובו והכרה הדדית בתעודות.
ועדת המעקב הוקמה ב-19 באפריל 2023. חברי הוועדה, שבסיסה בבריסל, הם מירוסלב לאצ'ק (האיחוד האירופי), אגרון בג'רמי (קוסובו) ופטר פטקוביץ' (סרביה).
ב-2 במאי 2023, ווצ'יץ' וקורטי נפגשו בבריסל והגיעו להסכמה "לשיתוף פעולה הדוק בזיהוי אתרי קברים והבטחת גישה מלאה למידע אמין ומדויק שיסייע באיתור וזיהוי נעדרים מטווח הזמן של מ-1 בינואר 1998 ועד 31 בדצמבר 2000." עם זאת, השניים לא הצליחו להסכים על הדרך לניהול עצמי עבור הקהילה האתנית-סרבית של קוסובו.
טיוטת תקנון לאיגוד של עיריות עם רוב סרבי בקוסובו הוצגה על ידי מנהיגי האיחוד האירופי ב-26 באוקטובר 2023. מנהיגי האיחוד האירופי דחקו בקוסובו לאמץ במהירות את טיוטת החוק ולהקים איגוד של עיריות עם רוב סרבי, ובסרביה לספק את ההכרה דה-פקטו לעצמאות קוסובו.
למחרת, ראש ממשלת קוסובו, אלבין קורטי, הודיע כי קוסובו תעשה את אותו הדבר, בתנאי שסרביה תמלא את זה קודם.
קורטי אישר ב-4 בינואר 2024 כי קוסובו מאפשרת מעבר של כלי רכב הנושאים לוחיות רישוי סרביות מבלי לכסות סמלים לאומיים.
ב-20 במרץ 2024, ממשלת קוסובו החזירה 240 דונם של אדמה במחלוקת למנזר ויסוקי דצ'אני של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית לפי הנחיות בית המשפט החוקתי של קוסובו, וסיימה סכסוך בן שמונה שנים.
באפריל 2024, האיחוד האירופי תיקן את פרק 35 של המדדים להצטרפותה של סרביה לאיחוד האירופי, בה שולב גם התחייבויותיה של סרביה במסגרת הסכם זה וקבע מנגנון למעקב אחר יישום ההסכמות שהושגו במסגרת הדיאלוג בין בלגרד לפרישטינה.
ב-15 במאי 2024 הודיעה שרת החוץ של קוסובו, דוניקה גרוואלה-שווארץ כי ממשלת קוסובו תכין טיוטת חקיקה להקמת קהילה של עיריות בעלות רוב סרבי ותגיש אותה לבית המשפט החוקתי של קוסובו לקבלת חוות דעת לגבי חוקתיותה עד סוף מאי 2024.
נכון לאפריל 2024, קוסובו עדיין לא ייסדה את האיגוד של עיריות עם רוב סרבי, אם כי טיוטת חקיקה הוכרזה במאי 2024.
ב-24 באפריל 2023, הפרה סרביה את תנאי ההסכם בהצבעה נגד חברותה של קוסובו במועצת אירופה.
למרות התנגדותה של סרביה, בקשתה של קוסובו עברה את רף ה-2/3 הנדרש בוועדת השרים והועברה לעיון באספה הפרלמנטרית.
בעקבות ההצבעה, נשיא סרביה ווצ'יץ' התפרץ על מעצמות המערב, ואמר להן לא "לשקר ולרמות" ו-"לפרש את הדברים כראות עיניהם, לא כפי שנכתב או שהוסכם עליהם", ושר החוץ של סרביה, איוויצה דאצ'יץ', תיאר את האירועים כ-"יום בושה למועצת אירופה".
סרביה גם איימה שלא לכבד עוד את השלמות הטריטוריאלית של מדינות שהצביעו בעד או נמנעו לחברות קוסובו, תוך הזכרה מיוחדת למונטנגרו, שהצביעה בעד, ואוקראינה ובוסניה והרצגובינה, שנמנעו.
דובר מטעם האיחוד האירופי הצהיר כי הוא "שם לב" להצבעתה של סרביה נגד חברותה של קוסובו במועצת אירופה, אך הוסיף כי "ההסכם עדיין קיים כי קיימת השתדלות לבצע אותה".
סרביה הפרה את ההסכם פעם נוספת ב-27 במרץ כשהצביעה נגד חברותה של קוסובו במועצת אירופה בוועדה לעניינים פוליטיים ודמוקרטיה של האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
הוועדה הסכימה לקדם את בקשתה של קוסובו עם 31 קולות בעד, שלושה נגד ונמנע אחד.
סרביה הפרה פעם נוספת את ההסכם ב-16 באפריל 2024, כאשר נציגיה במועצת הפרלמנטרית של מועצת אירופה הצביעו נגד חברות קוסובו בארגון הזה, דיברו על לא לצרף את קוסובו ועודדו מדינות אחרות להצביע נגד חברות קוסובו.
נציגי סרביה אף איימו שיעזבו את מועצת אירופה אם קוסובו תהיה מדינה חברה במועצת אירופה, וכן תקפו באופן אישי את הדוברת דורה בקויאניס .
בעבר, נשיא סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' אמר כי בקויאניס היא "אישה מבישה" על המלצתה על חברות קוסובו למועצת אירופה.
האספה החליטה להמליץ לוועדת השרים להפוך את קוסובו למדינה חברה במועצת אירופה עם 131 קולות בעד, 29 נגד ו-11 נמנעים.
הסכם ביניים ישראלי - פלסטיני בדבר הגדה המערבית ורצועת עזה, הידוע בכינויו הסכם אוסלו ב' היה הסכם מרכזי בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, שנחתם ב-28 בספטמבר 1995. ההסכם עסק בהקמת ממשל עצמי זמני פלסטיני והוביל לחלוקת יהודה ושומרון לאזורים A, B ו-C, בהם ניתנו לרשות הפלסטינית סמכויות מוגבלות באזורים A ו-B.
בנוסף, ההסכם הכין את הקרקע למשא ומתן עתידי על הסדר קבע, בהתאם להחלטות מועצת הביטחון 242 ו-338. מכיוון שהוא נחתם בטאבה, מצרים, הוא נקרא גם הסכם טאבה.
בעוד הסכם אוסלו הראשון שנחתם ב-13 בספטמבר 1993 סיפקה מסגרת רחבה, אך אוסלו ב' התמקד בהסדרים טריטוריאליים קונקרטיים, הציג את מערכת הבחירות הפלסטינית, והתווה אוטונומיה פלסטינית מוגבלת, כשנושא הריבונות על הקרקע נותר לניהול משא ומתן בשלב מאוחר יותר.
במסגרת תהליך השלום שהחל במדריד ב-1991, הצדדים מאשרים את מחויבותם לסיים את הסכסוך ארוך השנים ולחיות בשלום, בכבוד הדדי וביטחון.
הם מכירים בזכויות ההדדיות ובשאיפה להסדר שלום צודק ובר-קיימא.
המטרה המרכזית של המשא ומתן היא הקמת רשות פלסטינית לממשל עצמי זמני בגדה המערבית וברצועת עזה, שתהווה בסיס להסדר קבע בהתאם להחלטות מועצת הביטחון 242 ו-338. ההסכם מדגיש את הצורך בבחירות דמוקרטיות בקרב העם הפלסטיני ואת הקמת מוסדות שלטון פלסטיניים.
בנוסף, הצדדים מתחייבים לפעול במשותף נגד אלימות וטרור.
הסכם אוסלו ב' נחתם לראשונה בטאבה שבמצרים ב-24 בספטמבר 1995, ולאחר מכן נחתם באופן רשמי ב-28 בספטמבר 1995 על ידי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ויו"ר אש"ף יאסר ערפאת, בנוכחות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ונציגים מרוסיה, מצרים, ירדן, נורווגיה והאיחוד האירופי בוושינגטון.
ההסכם התבסס על "הסכם הצהרת העקרונות" (הסכם אוסלו א') שנחתם ב-13 בספטמבר 1993 בוושינגטון, בהשתתפות רבין וערפאת, ונתמך על ידי ארצות הברית ורוסיה.
קדמו לו גם הסכם קהיר מ-4 במאי 1994, הסכם העברת סמכויות ואחריות מ-29 באוגוסט 1994, והפרוטוקול להעברה נוספת מ-27 באוגוסט 1995. אוסלו ב' נחשב להסכם ביניים שמטרתו הייתה לשמש בסיס למשא ומתן עתידי להסכם שלום כולל.
אף שנחתמו מספר הסכמים נוספים בעקבותיו, לא הושג הסכם סופי.
תוכנית "מפת הדרכים" מ-2002 הציעה מסגרת שונה, של נסיגה בהדרגה, שלא התבססה על הסכמי אוסלו.
המבוא של ההסכם מדבר על דו-קיום בשלום, כבוד הדדי וביטחון, תוך הכרה בזכויות הלגיטימיות והפוליטיות ההדדיות של הצדדים.
מטרת המשא ומתן ישראלי-פלסטיני היא, בין היתר, להקים רשות לממשל עצמי זמני פלסטיני לעם הפלסטיני בגדה המערבית ורצועת עזה, לתקופת מעבר שלא תעלה על חמש שנים, במהלכן יתקיים משא ומתן על הסדר קבע, שיוביל ליישום החלטות מועצת הביטחון 242 ו-338.
ההסכם הזמני כולל למעלה מ-300 עמודים המכילים 5 "פרקים" עם 31 "מאמרים", בנוסף ל-7 "נספחים" ו-9 "מפות" מצורפות.
ההסכם כולל "מבוא" המכיר בשורשיו במאמצים דיפלומטיים קודמים של החלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות 242 (1967) והחלטת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות 338 (1973), ועידת מדריד של 1991 והסכמים קודמים אחרים.
באופן משמעותי, ההסכם מכיר בהקמת "רשות ממשלתית פלסטינית זמנית", שהיא מועצה נבחרת, הנקראת "המועצה" או "המועצה הפלסטינית".
פרק 1: המועצה הפלסטינית כולל את סעיפים I–IX: התפקידים והסמכויות של "המועצה" הפלסטינית והוועדה העוסקת בעניינים אזרחיים והעברת סמכויות מישראל למועצה הפלסטינית.