tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאן-קרלו סימיץ' (בסרבית: Јан-Карло Симић, בגרמנית: Jan-Carlo Simić; נולד ב-2 במאי 2005 בנירטינגן שבגרמניה) הוא כדורגלן סרבי-גרמני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-איתיחאד, בהשאלה מאנדרלכט ובנבחרת סרביה.
סימיץ' נולד בגרמניה להורים סרבים, וגדל במחלקות הנוער של SV הגנאך, שטוטגרטר קיקרס ושטוטגרט.
בשנת 2022 חתם במילאן מהסרייה א' והחל לשחק במחלקת הנוער של המועדון.
ב-17 בדצמבר 2023 ערך סימיץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מילאן, בניצחון 0–3 על מונצה במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת 2023/2024, בו הבקיע את השער השני לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-24. בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 ביולי 2024 חתם סימיץ' על חוזה לחמש שנים באנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-19 באוגוסט 2024 זומן סימיץ' לראשונה לסגל נבחרת סרביה לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות ספרד ודנמרק.
ב-5 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ספרד.
יאן אלזינחה (בהולנדית: Jan Elzinga; 24 באוקטובר 1920 – 9 באפריל 2003) היה שוטר הולנדי שנשלח למחנה ריכוז לאחר שסירב, יחד עם עמיתיו, לעצור שבעה יהודים קשישים.
ב-9 במרץ 1943 קיבלו יאן אלזינחה ועמיתיו – דירק בונסטרה, יאן דדנס, קלאס ברחה, תוניס בולטהויס, תאודורוס בואנק, צ'רק ואן דר האו, חירט הולפאסט, רולף מולדר ווילם פליים – אשר שירתו בתחנת המשטרה בגרוטחסט שבמחוז חרונינגן ובכפרים נוספים בסביבה, הוראה לעצור שבעה יהודים קשישים ולשלחם למחנה וסטרבורק.
השוטרים סירבו למלא את הפקודה.
יומיים לאחר מכן זומנו אלזינחה ועמיתיו למפקד המחוזי ולאחר מכן ננזפו על ידי מפקד המחוז של חרונינגן.
השניים ניסו לשכנע אותם לציית להוראה, אך השוטרים עמדו בסירובם.
בעקבות זאת, הם נשלחו למחנה הריכוז פוכט.
אלזינחה הוחזק בבידוד במשך שמונה שבועות, ובעקבות כך הפך לנכה לצמיתות.
ב-14 בנובמבר 1988 הוענק לו אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
יאן ואן אייק (בהולנדית: Jan van Eyck; סביבות 1390 – 9 ביולי 1441) היה צייר פלמי מהמאה ה-15, מהראשונים שציירו בשמן.
ואן אייק לא המציא את הציור בשמן, אולם הוא שכלל את השיטה והביא אותה לרמה גבוהה מאוד.
יאן נמנה עם משפחת הציירים , והיה אחיו הצעיר של הוברט ואן אייק.
תאריך לידתו לא ידוע, אולם הוא נולד הרבה אחרי אחיו הוברט, שלקח אותו תחת חסותו כ"מתלמד".
תחת הדרכה זו למד יאן לצייר.
בהמשך הפך אותו הוברט לשותף, ושניהם הפכו לציירי החצר של הנסיך פיליפ השלישי מבורגונדיה.
לאחר שעזב את חצרו של הנסיך ב-1421 הפך יאן אדון לעצמו, ועבד כצייר בהאג.
הוא חזר מהאג ב-1424 וחזר לשירותו של פיליפ, שהיה בשלב זה הדוכס מבורגונדיה.
הוא נותר בשירותו של פיליפ, שהיה תמיד נדיב אליו, עד מותו.
פעמים רבות שימש בשליחות הדוכס כאיש אמונו, ונראה כי כמו פטרונו, היה ואן אייק בתנועה מתמדת.
בין השאר ביקר בפורטוגל ובספרד, והנופים שראה שם שמשו אותו בציוריו.
ב-1428 היה חבר במשלחת ששלח פיליפ לליסבון כדי לבקש את ידה של איזבלה מפורטוגל.
דיוקן הכלה שצייר שכנע את הדוכס סופית.
לאחר שובו השתקע בברוז' (עיר בבלגיה של ימינו) ונשא אישה.
נולדה לו בת שהפכה בהמשך לנזירה.
פיליפ מימן את טקס הטבלת הילדה, והיה זה אך סימן אחד להערכה הרבה שרחש הדוכס לצייר.
הוא נפטר בברוז' ונקבר שם ב-9 ביולי 1441.
בין ציוריו המפורסמים ניתן למנות את "נישואי הזוג ארנולפיני", שצויר בשנת 1434, ואת "תמונת המזבח של גנט" שצוירה על-ידו ועל-יד אחיו הוברט.
למרות שהיו לו תלמידים מעטים, ואיש מהם לא הגיע לרמתו-שלו, הייתה ליצירתו של יאן ואן אייק השפעה רבה על סגנון הציור של ציירים; לא יהיה זה מוגזם לומר שהשפעתו כיוונה את סגנון הציור באירופה שמצפון להרי האלפים במשך מאה שלמה כמעט.
יאן הוּס (בצ'כית: Jan Hus; בלטינית: Johannes Huss; 1 ביולי 1372 – 6 ביולי 1415) היה תאולוג ומתקן דתי בוהמי.
הגותו הניחה את התשתית ל בנצרות, שנקראה על שמו, ומבחינות מסוימות היה אחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בהשפעת ג'ון ויקליף קרא לתיקונים נרחבים באורחות הכנסייה הקתולית, שדחתה את הצעותיו והביאה לנידויו ב-1411. ב-1415 הועלה על המוקד במהלך ועידת קונסטנץ, אך יורשיו ההוסיטים הוסיפו להפיץ את רעיונותיו.
מעט ידוע בוודאות על נעורי הוס.
הוא נולד בכפר הוסינץ (Husinec), סמוך לעיר פרכטיצה (Prachatice), כ-75 קילומטר מדרום-מערב לפראג.
משפחתו הייתה כפרית וענייה, דוברת-צ'כית.
שם אביו היה כנראה מיכאל, והוס העיד על אמו שהייתה אדוקה מאוד אך לא מסר עוד פרטים.
מלבדו היו להוריו שני בנים, הירונימוס ובנדיקטוס.
ככל הנראה קיצר בכוונה את שמו הרשמי, "יאן איש הוסינץ", ל"הוס" שמשמעו גם אווז.
כילד החל ללמוד אצל הנזירים בכנסייה בפרכטיצה בה שימש כנער מקהלה, ואחר כך בבית-הספר המקומי.
מאוחר יותר כתב שמניעו היה הרצון בחיים נוחים, ולשם כך עמל להצטיין בלימודיו.
בסביבות 1387 נסע לפראג להשלמת חינוכו.
הוא התקיים בדוחק והשתכר משירת מזמורים בתפילה.
ב-1390 נרשם לפקולטה לאמנויות באוניברסיטת העיר בסיוע פטרונו, כריסטיאן איש פרכטיצה, וקיבל תואר בוגר ב-1393. הוא המשיך מיד ללימודי מוסמך, במהלכם התעמק במחשבת הפילוסופים הנערצים על בני תקופתו: אריסטו, תומאס אקווינס, ויליאם איש אוקאם ואחרים.
בנוסף קרא רבות בחיבוריו של ג'ון ויקליף, שביקורתו הקשה על השחיתות בכנסייה וקריאתו לה להתנתק משררתה ועושרה זכתה לאהדה בבוהמיה מאז שמלומדים בני הארץ החלו ללמוד באוקספורד לאחר 1382, אז השיא המלך ואצלב הרביעי את אחותו לריצ'רד השני, מלך אנגליה.
רעיונותיו הרדיקליים יותר של ויקליף, כשימת הדגש על המקרא לבדו תחת מסורת הכנסייה והתנגדות לאורח החיים הנזירי, חלחלו אף הם בהדרגה.
בימי לימודיו של הוס צף ועלה המתח בתוך בוהמיה.
למן המאה ה-12 יישבו הקיסרים מספר גדול של גרמנים בארץ, כדי שיפתחו את הכלכלה.
הם היוו שכבת עלית ששלטה בין היתר גם בממסד הדתי.
בעוד שביקורת קשה על שחיתות הכנסייה רווחה בכל אירופה, הקיטוב בין כמורה כפרית וענייה דוברת-צ'כית לגרמנים במשרות הבכירות הוסיף לה עוקץ חד.
התודעה המקומית התחזקה בימי שלטונו של קרל הרביעי, שהפך את פראג לבירת אמנות ותרבות.
הקיסר, קתולי אדוק שסלד ממה שתפש כהפקרות הכנסייה, הניח את התשתית לרפורמה הבוהמית כשהזמין ב-1363 את הנזיר האוגוסטיני קונרד מוולדהאוזן (Konrad von Waldhausen) לעיר.
הלה תקף בחריפות את הפרזות הכמרים בדרשותיו ושימש דוגמה לשני תלמידיו המקומיים, יאן מיליץ' ומתיאס איש יאנוב.
האחרון, לצד קריאה לסלק את שרידי הקדושים מן הכנסיות ולערוך מיסה לפשוטי העם מדי יום, קרא לתרגם את התנ"ך לצ'כית וראה בו את הסמכות העליונה.
אוהדיהם של הרפורמטורים מיהרו לאמץ את בשורתו של ויקליף, בעוד שהסטודנטים והכמרים הגרמנים בפראג דחו אותה, וניסיונות ממסדיים לדכא אותם נכשלו.
ב-1378, במה שראו כאישור סופי לנכונות טיעוניהם, נבחרו בתוך פחות מחודשיים שני אפיפיורים מתחרים שנידו איש את רעהו.
על רקע זה התעצבה תפישתו של הוס.
ב-1396 השלים את לימודי המוסמך והחל להרצות באוניברסיטה.
בשנתיים הראשונות עסק באריסטו; יצא לו מוניטין של דובר רהוט, וקהל סטודנטים גדול נהר לשמוע אותו.
הוא עלה בסולם הדרגות האקדמי, והופקד על חינוך תלמידי הבוגר ולאחר מכן, המוסמך.
מ-1398 הקדיש את שיעוריו לוויקליף.
ב-1400 (כנראה ב-3 באפריל) נסמך לכמורה והחל ללמוד לדוקטורט בפקולטה לתאולוגיה, אותו לא השלים.
הוא נשא את דרשתו הראשונה בכנסיית מיכאל הקדוש בערך ב-1400. ב-15 באוקטובר 1401 בחרו בו עמיתיו לדיקאן הפקולטה לאמנויות.
באותה תקופה החל לעסוק לעומק בפילוסופיה הוויקליפית והצטרף למעגל הקטן סביב מפיצה הראשי בפראג, הפרופסור סטניסלב איש זנוימה.
לפי זכרונותיו, בערך בתקופה זו לפני וסביב הסמכתו לכמורה, עבר מהפך דתי.
הוס טען כי קודם היה איש קריירה ששאף לחיי עושר בחיק הכנסייה, אך דעותיו השתנו כליל והוא אימץ בלב ובנפש את האידיאלים של חוג הרפורמטורים.
ב-14 במרץ 1402 ניתן לו התפקיד ממנו בנה את השפעתו, והוא מונה למטיף בקפלת התמימים הקדושים בית-לחם – כנסייה בת כ-3,000 מקומות, שנותרה בחזקת קפלה כי לא נערכה בה מיסה.
מייסדיה, שהיו מקורבים לתנועת התיקונים, השלימו אותה ב-1394 במטרה שיטיפו בה בצ'כית עבור המון העם.
בעשר השנים הבאות נשא הוס קרוב ל-3,500 דרשות בשפה המקומית, אותן הכין בלטינית.
הוא נדרש לדבר פעמיים ביום בחגים; נאום רגיל מנה כ-3,000 מילה בממוצע, ונאום חגיגי כלל כ-8,000. הוס משך קהל גדול מכל שכבות האוכלוסייה, ודרשותיו נעשו חריפות וביקורתיות יותר ויותר עם השנים.
הוא נהנה גם ממעמד בממסד: ב-1405 נקרא על ידי הארכיבישוף להשתתף בחקירת כת בברנדנבורג, והוא נבחר לשאת את הדרשה בסינוד פראג ב-1405 וב-1407.
ב-1403 נחשף שוב המתח בין הגרמנים לצ'כים באוניברסיטת פראג.
הנזיר הדומיניקני יוהאן היבנר תבע מארכיבישוף העיר, סְבּינְקוֹ לֶפּוּס (זְבּינְייֵק זאייֶץ) דה הַזְמְבּורְקָה (Zajíc, Hazmburk) לאסור דיון בארבעים וחמישה נושאים, או תזות, בהגותו של ויקליף.
כמחציתן גונו כבר באנגליה ב-1382, והיבנר ביקש שגם היתר יוכרזו ככפירה.
הוס אומנם נקט עמדה מתונה יותר מהוויקליפים המובהקים, שהגנו עליהן בשלמותן, וטען בעיקר שהוצאו מהקשרן.
הוא התעמת עם היבנר בדיון פומבי ב-1404 והאשים אותו בסילוף הדברים ובהתקפה לא-מוצדקת על תאולוג שמעולם לא הוכרז רשמית ככופר.
הדיון נמשך עוד שנים, והוכרע בלחץ האפיפיור ברומא גרגוריוס השנים עשר.
ב-1407 זומנו לוותיקן זנוימה ויאן פאלץ', שני תומכיו המובהקים של ההוגה האנגלי, ואולצו לחזור בהם.
כאשר שבו לפראג, הפכו למבקריו החריפים, והשינוי אפשר לארכיבישוף להיעתר להיבנר ב-1408. המחנה הוויקליפי הסכים להצהיר, בניסוח חמקני, שלא יגונן על התזות "בפרשנותן הכפרנית והמוטעית." הזמבורקה, שנטה קודם בעד הרפורמטורים, חשש מהתנופה שצברו מתנגדיהם בוותיקן והחל לנטות נגדם.
ב-1408 כתב לו הוס שעליו להמשיך בקו נגד השחיתות וצבירת העושר, ולהפנות עורף ליועציו.
באותן שנים התמיד הוס בעיסוקיו האקדמיים: בינואר 1406 השלים פרשנות מקפת לשבע מהאפיסטולות הקנוניות, וב-1407 הוציא ביאור על תהלים ק"ט-קי"ח.
בערך באותה תקופה יצא בעילום שם החיבור "Orthographia Bohemica" (על סדרי הכתיב הצ'כי), בו הוצעה לראשונה מערכת אחידה ומפושטת לאיות השפה, שהתבססה על שימוש רב בדיאקריטים.
על פי רוב מייחסים את הספר להוס.
בינתיים, תמך המלך וצלאב בניסיון של קבוצת חשמנים לגשר על הקרע באפיפיורות בין גרגוריוס השנים עשר והאנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר.
המלומדים הגרמנים, שרובם ציפו להמשיך בקריירה שלהם בארצות מולדתם שהיו נאמנות לגרגוריוס, תמכו באחרון.
בתגובה, הוציא המלך ב-18 בינואר 1409 צו בקוטנה הורה צו שחיסל את זכויות היתר של הגרמנים באוניברסיטת קארל בפראג והעניק רוב קולות לבוהמים, שנותרו נייטרליים ברובם, בענייניה.
בין רוב הסטודנטים ואנשי הסגל (לפי הערכות שונות, עד 80%) עזבו את המוסד, שמעמדו האקדמי נפגע מאוד.
הדבר חיזק את מעמד הוויקיליפיטים, שנותרו רוב.
ב-17 באוקטובר אותה שנה נבחר הוס לרקטור; הקולות שניתנו לו הגיעו גם ממחנה מתנגדי הרפורמה, לאחר שבנאומו הדגיש את הצורך בעליונות דוברי הצ'כית בארצם, עוד עניין שצידד בו.
בינתיים, הוסיף לקרוא בדרשותיו הפופולריות לתיקונים בכנסייה ולתיקון השחיתות.
הדבר קומם עליו את בעלי העניין בסדר הקיים יותר ויותר, והארכיבישוף החל לגלות עוינות כלפיו.
הוס ומרבית הבוהמים מיהרו להצהיר אמונים לאפיפיור השלישי החדש שנבחר ב-1409, האנטי-אפיפיור אלכסנדר החמישי.
הזמבורקה נותר נאמן לגרגוריוס במשך כמה חודשים של היסוסים, אך לבסוף הכפיף עצמו לאלכסנדר בספטמבר.
הארכיבישוף ספג מספר השפלות בנדון בשל תמיכת וצלאב באויבי גרגוריוס, בתקופה שבה הוס והרפורמטורים צידדו במלך ללא עוררין.
הדבר חיזק את המתח בינו לבינם.
הוא פנה לאלכסנדר בבקשה לדכא את הוויקליפים.
ב-20 בדצמבר 1409 הוציא האפיפיור החדש בולה שהחרימה של כל כתבי ויקליף, גינתה את תורתו ואסרה על הטפתה החופשית.
לאחר פרסום הבולה פנה הוס לאפיפיור, אך לשווא.
ב-9 במרץ 1410 נשרפו כ-200 מספריו ומכתבי היד יקרי הערך של ויקליף, והוס וחסידיו הוחרמו.
מהלך זה חולל מהומה גדולה בבוהמיה, שהגיעה במקומות מסוימים לכדי התפרעויות המוניות.
ב-1410 אלכסנדר החמישי מת והוחלף על ידי יוחנן העשרים ושלושה.
הממשלה ניצבה בשלב זה לצדו של הוס, וכוחם של חסידיו הלך וגדל מיום ליום.
הוא המשיך להטיף בכנסיית בית–לחם, ודרשותיו הפכו לחריפות יותר ויותר בביקורתן על הכנסייה.
האפיפיור החדש, האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, הוציא בפברואר 1411 בולה להוצאת צו נידוי כלפי פראג ולגירושו של הוס מהכנסייה, אך כל זאת ללא הועיל.
אחרי מותו של הארכיבישוף דה הזמבורקה ב-1411 התגבר העימות הדתי בבוהמיה ועלה לשלב חדש שבו החל עימות סביב האינדולגנציות, שהיו כתבי מחילה שנמכרו לחוטאים תמורת תשלום.
בשנת 1411 הכריז יוחנן העשרים ושלושה על "מסע צלב" נגד המלך לדיסלב מנאפולי, שתמך ביריבו הפוליטי, האפיפיור הנבחר שברומא, גרגוריוס השנים עשר.
גם בפראג הטיפו למען מאבק זה, ומוכרי האינדולגנציות קראו לאנשים ללכת לכנסיות ולרכוש כתבי מחילה למימון המאבק.
הוס, בעקבות ויקליף, יצא כנגד המסחר המושחת בכתבי מחילה, אך לא הצליח לגייס את אנשי האוניברסיטה לצדו.
בשנת 1412 התנהל עימות פומבי בנושא, שבו הציג הוס את ניתוחו ודעותיו בנושא כתבי המחילה (Quaestio magistri Johannis Hus de indulgentiis), שהועתק למעשה מהפרק האחרון ב"האקלסטיקה" של ויקליף, ואת המסה שלו "המחילה על אשמה ועונש" (de absolutione a pena et culpa).
לפי ויקליף והוס, לאף אפיפיור או בישוף אין זכות להרים חרב בשם הכנסייה, ותפקידם של אנשי הדת הוא לנהוג כמצוות הנצרות ולהתפלל בעד אויביהם ולברך את מקלליהם.
מחילה נוצרית נקנית באמצעות חרטה הבאה מן הלב, ולא באמצעות כסף.
מומחי התאולוגיה של הפקולטה השיבו להוס, אך בלא הצלחה.
מספר ימים אחר כך שרף המון את הבולות האפיפיוריות שהוצאו נגד הוס, וקרא לעם לציית להוס ולא לנוכלים רודפי הבצע והנואפים של הכנסייה.
שלושה אנשים מהמעמדות הנמוכים שהפריעו למטיפים מהכנסייה בעת דרשותיהם וכינו את כתבי המחילה שהכנסייה סוחרת בהם 'מרמה', הוצאו להורג וראשיהם נערפו, והם הפכו למרטירים הראשונים של הכנסייה ההוסיטית.
הפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטה דרשה מהוס להעביר את נאומיו ואת תורותיו לדיקן האוניברסיטה לבחינה, אך הוא סירב.
הפקולטה גינתה את ארבעים וחמישה הסעיפים שהציג הוס פעם נוספת, והוסיפה תזות כפירה אחרות שמקורן היה ברעיונותיו של הוס.
המלך אסר על הוראת סעיפים אלו בפקולטה, אך הוס והאוניברסיטה כאחד לא קיבלו את הגינוי בהליך מזורז שכזה, ודרשו הוכחה כי לסעיפים אלו אין יסוד בכתובים.
המהומות בפראג חוללו שערורייה קשה בכנסייה הקתולית, ושליחי האפיפיור והארכיבישוף החדש אלביק ניסו לשכנע את הוס לחזור בו מהתנגדותו לבולות, אך לשווא.
גם המלך נכשל בניסיונו לפייס בין הצדדים.
במקביל, הגיעו שליחי הכמורה של פראג לרומא והעלו את טענותיהם בפני האפיפיור, וזה הורה לקרדינל של כנסיית סנט אנג'לו לפעול נגד הוס בנחרצות וללא רחמים.
הקרדינל הטיל עליו את חרם הכנסייה הגדול, וקבע כי יש לעוצרו ולהביאו בפני הארכיבישוף, ולהחריב את הכנסייה שלו.
הצעדים הקשים שננקטו נגד הוס וחסידיו, צעדי הנגד של ההוסיטים, והפניות של הוס אל האפיפיור להטיל, כביכול, על ישו הנוצרי לשמש כשופט העליון במקרהו, רק העצימו את סערת הרוחות, והובילו את המלך לדרוש מהוס לעזוב את פראג.
אך בניגוד לציפיות, הסערה לא דעכה עם עזיבתו.
המלך, שדאב על שערוריית הכפירה שנקשרה בשם מדינתו ועל המהומות שהתחוללו, ניסה לפייס פעם נוספת בין הצדדים והכריז על קיום סינוד בצ'סקי ברוד (Český Brod)
ב-2 בפברואר 1412. בסופו של דבר התקיים הסינוד בארמון הארכיבישוף בפראג, מה שהוציא מכלל חשבון את השתתפותו של הוס עצמו במהלך.
הועלו הצעות שונות, אך הוס עמד על דרישותיו, ובמיוחד על כך שלבוהמיה תינתן חירות דומה לזו שניתנה לארצות אחרות בתחום הדתי, וכי אישור או גינוי יבוצעו רק בהסכמת המלך.
אנשי האוניברסיטה, לעומתו, תבעו המשך ציות מוחלט לרומא.
ברקע דברים אלו עמדה השאלה האם בוהמיה חזקה מספיק לעמוד בפני מתקפות רומא ובמתקפות אפשריות של מלכים במרכז אירופה, שששו לעוט על ההזדמנות לכבוש את בוהמיה באמתלה של הגנה על הדת.
הסינוד לא הגיע לתוצאות כלשהן, אך המלך הורה לו להמשיך בעבודתו ולנסות להגיע בכל זאת לפשרה.
הדוקטורים (מומחים לתאולוגיה) של האוניברסיטה תבעו מהוס ומחסידיו לאשר את התפישה האורתודוקסית, שלפיה האפיפיור הוא ראש הכנסייה ואילו הקרדינלים הם גופה, ויש לציית לכל תקנות הכנסייה.
ההוסיטים ניסו להתקרב במידת האפשר לעמדתם, והוסיפו לסעיף את המילים "כפי שכל נוצרי מאמין חייב".
סטניסלב זה-זנוימה, ידידו של הוס לאורך שנים ועתה אויבו, ועמו שטפּן פָּאלֶץ' (Páleč או Pálče), עזבו במחאה את ההתכנסות, והם הוגלו על ידי המלך, יחד עם שני דוברים אחרים.
הוס, שגורש מפראג ושהה אז אצל מגניו בקוז'י הראדק הסמוכה לאוסטריה, העלה על הכתב את טענותיו, שהושפעו כתמיד במידה רבה מווייקליף, ואלו הוקראו בכנסיית בית–לחם בפראג.
שם השיבו להם זה-זנוימה ופאלץ' במסות נגדיות.
לאחר גירושם של מתנגדיו העזים ביותר, תפסו חסידי הוס את מרכז הזירה.
הוס המשיך לכתוב את מסותיו ונשא דרשות בקוז'י הראדק, וההוסיזם הבוהמי החל לחלחל למדינות השכנות, הונגריה, קרואטיה ואוסטריה.
האפיפיורות, במקביל, לא נותרה אדישה נוכח הסכנה הגוברת לסמכותה, ובינואר 1413 התכנסה ברומא מועצה שבה גונו כתבי וייקליף פעם נוספת, והוצאה הוראה לשרפם.
הכנסייה, ערה לנזקים החמורים שעורר הקרע המתמשך בכנסייה ולדרישות הרבות לרפורמה, נועדה לוועידה כללית ב-1 בנובמבר 1414. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אחיו למחצה של ואצלב הרביעי והיורש לכתר בבוהמיה, היה להוט לנקות את הממלכה מכתם הכפירה.
גם הוס שאף לשים קץ לדיונים, והסכים ברצון לבקשתו של זיגמונד ללכת לקונסטנץ, מקום הוועידה.
מן הדרשות שנשא עמו, ניכר כי סבר שיוכל לשאת את דבריו בפני הנאספים ולהטות אותם לעמדתו.
זיגמונד הבטיח לו מעבר בטוח בממלכתו.
הכללים היו אמורים להשתנות עם בואם של אנשי האפיפיור, אך זיגמונד נמנע ככל הנראה מהבהרת עניין זה להוס.
הוס, שהיה מודע לכך שייתכן שהוועידה תחרוץ את גורלו, כתב את צוואתו ויצא ב-11 באוקטובר לדרכו.
ב-3 בנובמבר הוא הגיע לקונסטנץ, ולמחרת נתלתה על שערי הכנסייה הודעה המבשרת על העימות הפומבי בין מיכל מנמצ'קהו ברודו (Michal z Německého Brodu) והוס הכופר.
תחילה היה הוס חופשי והשתכן בביתה של אלמנה, אך לאחר מספר שבועות הצליחו יריביו להביא למאסרו בעקבות שמועה שהפיצו כאילו הוא מתכוון להימלט.
הוא הובא בתחילה למעצר בביתו של קאנון, ואחר כך, ב-8 בדצמבר, נכלא במרתפי המנזר הדומיניקני.
זיגמונד, נטען, כעס תחילה מאוד על כליאתו של הוס ועל הפרת הבטחת המעבר הבטוח בתחומי ממלכתו שנתן להוס, ואף איים לסלק את הבישופים, אך כשנרמז לו שהדבר יביא לפיזור הוועידה, התאים עצמו לנסיבות וזנח את הוס, בן חסותו.
כבר ב-4 בדצמבר מינה האפיפיור ועדה של שלושה בישופים לקיום חקירה מקדימה נגד הוס.
בפני הוועדה נשמעו עדי התביעה, אך להוס לא ניתן להשתמש בטוען להגנתו.
מצבו החמיר לאחר השערורייה של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, שבעקבותיה נאלץ לעזוב את קונסטנץ כדי להימנע מהצורך לוותר על הכס נוכח ההאשמות שהופנו כלפיו.
הוס, שהיה עד אז שבויו של האפיפיור אך יכול היה לקיים קשר עם חבריו, הועבר עתה לידי ארכיבישוף קונסטנץ ונכלא במצודתו, גוטליבן (Gottlieben) שעל הריין.
הוא היה כלוא בה שבעים ושלושה ימים, מבודד מחבריו, כבול בשלשלאות ביום ובלילה, רעב וחולה.
משפטו של הוס והעלאתו על המוקד
ב-5 ביוני 1415 הובא הוס למשפט, ולצורך כך הועבר שוב למרתפי המנזר הפרנציסקני שבקונסטנץ.
הוא הכיר בכך שהכתבים נגד זה-זנוימה ופאלץ' הם כתביו, והכריז כי יהיה מוכן לחזור בו מדבריו אם יוכח לו שטעה.
הוא הודה בהערצתו את ויקליף ואמר כי משאלתו היא שנשמתו תגיע לאותו מקום שבו שוכנת זו של ויקליף, אך הכחיש שהגן על תורת ויקליף בנוגע לסעודה האחרונה, היינו, ארבעים וחמישה הסעיפים, והסביר שהתנגד רק לחיפזון שבו סעיפים אלה גונו.
המלך דחק בו למסור את עצמו לרחמי הוועידה, משום שאינו רוצה להגן על כופר.
בישיבת המשפט האחרונה, ב-8 ביוני, נקראו שלושים ותשע קביעות שלו, 26 מהמסה על הכנסייה ו-13 מדברים שכתב נגד זה-זנוימה ופאלץ'.
הקיסר קיבל הסברים בנוגע לסכנה הנובעת מקביעות אלו לכוחו שלו כמלך כדי להסיתו נגד הוס, והוס הכריז כי הוא מוכן להודות בטעויותיו אם ישתכנע שאכן יסודן בטעות.
כל שאיפתו, אמר, הייתה לזכות במשפט הוגן ובזמן נוסף שבו יוכל להסביר את השקפותיו ואת הסיבות להן.
אם הסיבות שלו והטקסט התנ"כי אינם מספקים, הוא ישמח אם יורו לו מהי הדרך הנכונה.
הכרזה זו נחשבה בעיני שוביו ככניעה ללא תנאי מצד הוס, והוא נדרש עתה להכריז כי טעה בכל התזות שלו, לוותר על ההטפה להן בעתיד, לחזור בו מהן ולהכריז כי ההפך מהן הוא הנכון.
הוס הבין עתה אל נכון כי פסה כל תקווה שלו לחיים, והכריז כי לא יחזור בו מתורות שלהן לא הטיף, וכי הוא מוכן רק למשוך ידו מתורות שהוועידה רואה אותן כשגויות.
הוא סירב אז, וגם אחר כך, לחזור בו מהתורה לה הטיף.
חודש אחרי כן, ב-6 ביולי, הוכרז על גינויו ועל הרשעתו של הוס באופן פומבי.
הוא הולבש בבגדי כמורה ונדרש לחזור בו מחטאיו.
משסירב, נלקחו ממנו בגדי הכמורה שלו והכנסייה ניערה חוצנה ממנו והעבירה אותו להוצאה להורג בידי הרשות החילונית.
כובע נייר גבוה שנשא את הכתובת "מנהיג הכופרים" נחבש על ראשו של הוס, והוא נלקח תחת משמר כבד אל המוקד.
כאשר הוצת המוקד, נטען מאוחר יותר, ניגשה אישה זקנה והוסיפה זרד למדורה.
האישה עשתה את המעשה מתוך אדיקות דתית גמורה שעוררה אפילו את התפעלותו של הוס, ועל כן אמר את משפטו המפורסם: "הו, תמימות קדושה" ("O sancta simplicitas!"), משפט שמשתמשים בו גם כיום לציון תמימות הגובלת בטיפשות.
אחרי מותו הושלך אפרו לריין.
דעותיו, כתביו ודרשותיו הסוחפות של הוס חוללו מהפכה בכנסייה הבוהמית.
חסידי הוס חוללו מרד עממי נגד הקיסר הרומי הקדוש והכנסייה הקתולית.
לאחר חמש-עשרה שנים של מלחמות קשות, שהתפתחו במהרה גם למאבק בין ההוסיטים הקיצוניים למתונים, נאלצו השלטונות החילוניים והדתיים באימפריה להתפשר עמם.
בתמורה לשיתוף פעולה נגד הקנאים, ב-1436 הוענקה לכנסייה האוטרקוויסטית, השמרנית מבין הזרמים ההוסיטיים, אוטונומיה ניכרת.
אף ניתנה לה רשות מיוחדת לחלק לכל מאמיניה אוכריסטיה בשני המינים, לחם ויין.
על אף שחיכוכים עם הקתולים לא חדלו מעולם, ההסדר הדתי הזה הוסיף להתקיים בצורות שונות עד קרב ההר הלבן ב-1621, כשבוהמיה הושבה בכח אל הדת הרומית.
תורתו של הוס השפיעה בין היתר גם על פלגים כמו האחווה המוראבית, שימלאו תפקיד חשוב בהתפתחות הפייטיזם.
הוס ותלמידיו נחשבים לעיתים למי שהטרימו את הרפורמציה הפרוטסטנטית, שהתרחשה כמאה שנים לאחר שהועלה על המוקד, אם כי הוא עצמו היה רחוק מאוד מהנקודות שהעלו לותר וקלווין.
הוס ביקר את השחיתות בכנסייה, ראה חשיבות רבה בביבליה כפשוטה ובהגיון השכלי, וקידם את השפה המדוברת על פני הלטינית.
אך הוא הוסיף להאמין בטרנסובסטנציאציה ובחשיבותה של המסורת הכנסייתית.
האסטרואיד , שהתגלה על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהואוטק, נקרא על שמו.
יאן גהל (בדנית: Jan Gehl; נולד ב-1936) הוא אדריכל ומתכנן ערים דני, אשר בולט בעבודתו אשר שמה דגש בשיפור חיי הולך הרגל העירוני והמרחב העירוני.
גהל קיבל את התואר השני שלו בארכיטקטורה בקופנהגן, מהאקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות, בשנת 1960, ועסק בתכנון אדריכלי בין 1960 ל-1966, אז קיבל מלגה למחקר אודות "לימודים אודות המרחב והשימוש של חללים ציבוריים".
גהל הוא מרצה אורח בקנדה, בארצות הברית, במקסיקו, באוסטרליה, בבלגיה, בגרמניה, בפולין ובנורווגיה, והוא הבעלים של משרד ייעוץ תכנוני בנושאי תכנון עירוני.
לזכותו של גהל מוכר הרעיון של יצירת המדרחוב הראשון בעולם, מרחב עירוני מרכזי נטול תנועת כלי-רכב ממונעים.
הרעיון, אשר בתחילה התקבל בתמיהה, התגלה כמוצלח ומאז אומץ בערים רבות ברחבי העולם.
העיר הראשונה שיישמה רעיון זה הייתה קופנהגן בשנת 1962, ברחוב הקניות הראשי שלה סטרוגט, שהוא גם המדרחוב הארוך באירופה.
יאן דה רשקה (בפולנית: Jean de Reszke; 14 בינואר 1860 – 3 באפריל 1925) היה טנור אופראי פולני.
דה רשקה נולד בוורשה בשם יאן מייצ'יסלב; אביו היה עובד מדינה ואמו זמרת חובבת מוכשרת.
ביתם היה מוכר כמרכז מוזיקלי.
כנער שר במקהלה בקתדרלה של ורשה ואחרי שנים מספר של לימודי משפטים באוניברסיטה של ורשה ויתר על המקצוע ויצא לאיטליה ללמוד שירה.
הופעתו הראשונה הפומבית, כבריטון, הייתה בוונציה בינואר 1874, בתפקיד אלפונסו ב"לה פאבוריטה" של דוניצטי.
באפריל כעבור שנה שר לראשונה בלונדון, שם הופיע בתיאטרון דרורי ליין, וזמן מה לאחר מכן שר בפריז.
הצלחתו לא הייתה מלאה והוא פרש לעוד תקופת לימודים, שבה חל שיפור משמעותי ברגיסטר העליון של קולו והופעתו הראשונה לאחר שובו הייתה כטנור, במדריד בשנת 1879, בתפקיד הראשי ב"רוברט השד" של מאיירבר.
ראשית תהילתו הגדולה של דה רשקה כזמר היא בתקופה זו.
במשך עונות אחדות שר בקביעות בפריז ובשנת 1887 חזר להופיע בלונדון בתפקיד ראדאמס באאידה.
בעונה הבאה הופיע שוב בלונדון, הפעם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בתפקיד ואסקו דה גמה ב"אפריקאית" ובתפקיד ראול ב"הוגנוטים", שתיהן של מאיירבר; הופעה זו הייתה אחראית במידה רבה לתחייתה של האופרה כבידור אופנתי בלונדון.
הוא חזר להופיע בלונדון מדי שנה כמעט עד 1900. בשנת 1891 ביקר באמריקה ובין 1893 ל-1899 התקבל בברכה מדי שנה בבית המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
תפקידיו המוצלחים ביותר של יאן דה רשקה היו ב"אל סיד", שמאסנה כתב למענו, וכן כרומיאו, כלנסלוט ב"איליין" וכלוהנגרין, ולתר פון שטולצינג, זיגפריד וטריסטן באופרות של וגנר.
בשנת 1904 אילצה אותו מחלה לפרוש מן הבימה והוא חילק את זמנו בין הוראת שירה בפריז - בין תלמידיו היו אדלינה פאטי, לאו שלזאק, קלייר קרויזה ומגי טייט - וגידול סוסי מרוץ בפולין.
דה רשקה, שנודע ביכולתו לשלב סגנון הרואי עם סטנדרט גבוה של הידור ועידון, נחשב לעיתים קרובות לאחד הטנורים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
משום כך צר מאוד, ששני התקליטים שלו, שהודעות עליהם יצאו בשנת 1905, לא הופיעו מעולם, בסופו של דבר (דיווחים על קיומו של אחד מהם בשנות ה-50' של המאה ה-20 אינם אמינים), ושרק קומץ הקלטות פונוגרף שנעשו במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1901 מספקות הצצה חטופה ובלתי מספקת לשירתו.
(ספרן המוזיקה ליונל מייפלסון הקליט מבחר קטעי אופרה בפונוגרף צילינדר בעל אפרכסת ענקית, שהייתה תלויה בגובה 12 מטרים מעל הבמה.)
אחיו הצעיר של יאן דה רשקה, אדואר דה רשקה, שנולד ב-23 בדצמבר 1855 בוורשה, היה גם הוא זמר אופרה מפורסם בקול בס.
הוא הופיע לראשונה בפריז באפריל 1896 ושר עם אחיו במשך עונות רבות, הן בלונדון והן בניו יורק.
גם אחותם, ז'וזפין דה רשקה, פיתחה קריירת שירה מצליחה, אך פרשה ממנה בעודה בשיאה, לאחר נישואיה לבן-אצולה.
המקור לערך זה מסתמך על אנציקלופדיה בריטניקה משנת 1911, שהיא כיום נחלת הציבור.
יאן דיסמאס זלנקה (בצ'כית: Jan Dismas Zelenka, הידוע גם בשם יוהאן דיסמאס זלנקה, 16 באוקטובר 1679 - 23 בדצמבר 1745) היה מלחין צ'כי מתקופת הבארוק.
זלנקה ניגן בוויולונה, הגדול והנמוך במשפחת הוויול, מקביל לקונטרבס במשפחת הכינור בקבוצת כלי הקשת.
זלנקה נולד בלונוויצה פוד בלאניקם, עיר שוק קטנה דרומית-מזרחית לפראג במה שהייתה אז בוהמיה.
אביו היה מנהל בית ספר, מנצח מקהלה ונגן עוגב בכנסייה המקומית ויש להניח, שהיה מורו הראשון של יאן דיסמאס.
אין עוד מידע ודאי על שנותיו הראשונות של זלנקה.
כנראה למד מוזיקה במרכז פראג, בקולג' ישועי בשם קלמנטינום.
בין השאר היה תלמידו של אנטוניו לוטי.
לא ברור, אם נסע אי פעם לוונציה או נאפולי, אבל יש ראיה עקיפה המרמזת לכך בשנות וינה שלו.
לאחר סגירת האופרה של דרזדן בשנת 1720, עבר הדגש המוזיקלי אל הקאפלה המלכותית.
בתקופה הראשונה של זלנקה בדרזדן עבד עם הקאפלמייסטר, יוהאן דויד הייניכן וריסטורי על איסוף ועריכת מוזיקה לשימוש הקאפלה המלכותית.
יצירות חשובות של זלנקה מראשית התקופה זו כוללות קובץ של שש סונאטות (מס' 181 ברשימת יצירותיו) ויצירות לשבוע הקדוש (53 ו-56-55 רי"ז).
בשנת 1723 הזמין אצלו הקולגיום קלמנטינום את ה"Melodrama de Sancto Wenceslao" מס 175 רי"ז) לחגיגות שנערכו בפראג לרגל הכתרת קארל השישי ואליזבת כריסטין למלך ומלכת בוהמיה.
Clementem ad annum 1723 מציין את ההצלחה הגדולה שנחלה ההופעה, בבימוי זלנקה עצמו, ב-12 בספטמבר 1723, בנוכחות הזוג הקיסרי.
על אף התפוקה הגדולה של מוזיקת קודש ווקאלית במחצית השנייה של שנות העשרים של המאה ה-18, נשאר זלנקה במעמד של נגן מדרג בינוני.
בהדרגה נטל עליו את חובותיו של הייניכן ככל שבריאותו של זה הלכה והתרופפה.
אחרי מות הייניכן בשנת 1729, הציג זלנקה את מועמדותו למשרת הקאפלמייסטר היוקרתית.
המשרה ניתנה לא לו אלא ליוהאן אדולף האסה.
ב-1735 הוכתר זלנקה בתואר מלחין הכנסייה.
זלנקה מת בדרזדן ב-1745. היצירות שכתב בשנותיו האחרונות לא הגיעו לכלל ביצוע בתקופת חייו.
אחדות מהן תוארו, בפי המוזיקולוג קולהאסה, שהתמחה ביצירות זלנקה, כבעלות "כוח של חזון".
רוב יצירותיו של זלנקה היו כנסייתיות.
הן כללו שלוש אורטוריות, 21 מיסות ועוד מספר רב של יצירות קודש שונות.
זלנקה ייחס חשיבות רבה לייצוג הטקסט באמצעות המוזיקה והביטוי המוזיקלי שלו מקורי ביותר.
רבות מיצירותיו התזמורתיות והווקאליות של זלנקה הן וירטואוזיות ותובעניות.
המוזיקה שלו לכלי בס מצטיינת בתובענותה, העולה בהרבה על זו שמציגים מלחינים אחרים בני תקופתו.
ראויות לציון גם הדרישות ה"אוטופיות" (כפי שהגדיר אותן היינץ הוליגר) שזלנקה מציב לנגן האבוב בטריו סונאטות שלו.
יוהאן סבסטיאן באך רחש כבוד רב לזלנקה, כפי שאפשר ללמוד ממכתב של בנו, קרל פיליפ עמנואל באך, אל י.
פורקל, מיום 13 בינואר 1775, המסביר אולי את שאיפתו של באך להוציא מתחת ידיו מיסה קתולית (המיסה בסי מינור) בשנותיו האחרונות.
גם אחרים מבני תקופתו, בהם טלמן, התפעלו מן המוזיקה שלו ובעיקר מאמנותו הקונטרפונקטית.
ביצירות כנסייתיות קטנות וגדולות ניכרת השפעתם של מלחינים מדור מונטוורדי במאפיינים המבניים ובשימוש בקנטוס פירמוס ואוסטינטו.
רבים מן המזמורים מסתיימים בפוגה כפולה.
במיסות האחרונות משתלבים פרקי מקהלה גדולים עם ריטורנלי עזי מבע, אריות בסגנון גאלאנט ומקהלות ללא ליווי בסגנון ארכאי.
כושר המצאה רתמי (השואב אולי ממוזיקת עם בוהמית) מתאפיין בהקבצות לא-סימטריות של תיבות, שימוש תכוף בטריולות ועוד.
כן מרבה זלנקה להשתמש במוטיבים וסקוונצות הרמוניים ובמעברים בין סולמות מז'ור ומינור מקבילים ועוד.
במשך שנות יצירתו הושפע זלנקה מלוטי, מפוקס ומהאסה
בטעות סברו, שרבות מן הפרטיטורות החתומות של זלנקה הושמדו בהפצצה על דרזדן בפברואר 1945. הפרטיטורות, מכל מקום, נמצאו בספרייה מצפון לנהר ולא בקתדרלה הקתולית.
נכון שאחדות מהן נעלמו, אבל דבר זה קרה מן הסתם במשך שנים רבות ומדובר בחלק קטן בלבד מן הפרטיטורות ששרדו.
בשנות הששים של המאה ה-20 התחדש העניין במוזיקה של זלנקה וחלה עליה ברורה בהשמעת יצירותיו - כפי שמעיד מספר ההופעות החיות שנערכו בשנים האחרונות במקומות שונים ורחוקים זה מזה באירופה, כמו קופנהגן וגלאזגו.
זאת בדומה למעמדו של יוהאן סבסטיאן באך שזכה לכבוד הראוי לו רק במאה ה-20, הודות למאמצים שעשו במאה ה-19 מלחינים כמו מנדלסון ומאהלר.
נראה שגם יאן דיסמאס זלנקה מתגלה כמלחין רב-חשיבות מתקופת הבארוק.
שש טריו סונאטות (1, 2, 4, 5, ו-6 כתובות לשני אבובים, בסון ובסו קונטינואו, ואילו בשלישית מחליף כינור את האבוב השני; כולן ממוספרות כ-181 (רי"ז).
יצירות אינסטרומנטליות אחרות (מספר 182-190 ברי"ז)
עשר תפילות, הכוללות 2 מזמורי שבח (Litaniae Lauretanae) מספרי 151 ו-152 ברי"ז).
ארבע תפילות אשכבה (רקויאם (שאחת מהן (45 רי"ז) רק מיוחסת לזלנקה.
חמישים ושלושה מזמורי תהילים, כמה מהם חסרים.
יאן גרברק (בנורווגית: Jan Garbarek נולד בנורווגיה ב-4 במרץ 1947) הוא סקסופוניסט ומלחין נורווגי ממוצא פולני.
גרברק, המנגן בסקסופון סופרן וטנור, פעיל במוזיקת ג'אז, מוזיקת עולם ומוזיקה קלאסית.
גרברק נולד לשבוי מלחמה פולני, צ'סלב גרברק, ובת איכרים נורווגית בעיר מייסן.
הוא קיבל אזרחות נורווגית בגיל שבע וגדל באוסלו.
הוא החל לנגן בסוף שנות השישים והתמקד בתחילה במוזיקת אוונגרד, ג'אז אוונגרדי, מוזיקת רוק ומוזיקה קלאסית עכשווית.
בין היתר היה חבר בלהקת ג'אז-רוק מתקדם והופיע בנגינת יצירות משל המלחין האוונגרדי ג'רג' ראסל.
בשנת 1973 נטש את האוונגרד ועבר לפתח סגנון אישי המושפע מג'אז חופשי, ממלחינים סקנדינביים, ממוזיקת עם סקנדינבית וממוזיקת עולם (בעיקר מוטיבים מהודו וממוזיקה סופית).
כמעט את כל הקלטותיו עשה גרברק במסגרת חברת התקליטים ECM והצליל שלו הפך לאחד מהצלילים המזוהים ביותר עם "הצליל של ECM".
הוא משתמש בטכניקה של נגינת צלילים ארוכים במיוחד ובפיסוק (פרייזינג) ייחודי, הכולל הפסקות שקטות ארוכות.
בשנות השבעים השתתף יחד עם הפסנתרן קית' ג'ארט ב"רביעיית הג'אז האירופית" (בין השנים 1974–1979, עם פלה דניאלסון בקונטרבס וג'ון כריסטיאנסן בתופים).
אלבומו פורץ הדרך מ-1976 Dis, יחד עם ראלף טאונר בגיטרה של 12 מיתרים ובהשתתפות נגנים אורחים בקטעי המוזיקה השונים בכלי נשיפה, כלי הקשה וכלי מיתר אתניים, ביניהם סוג של נבל סקנדינבי עתיק (אך ללא מערכת תופים או חטיבת קצב) יצרה זרם מוזיקלי חדש אמביינט-ג'אז.
שיתופי הפעולה שלו בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים כללו את מיטב האמנים של ECM.
עם הגיטריסטים אגברטו ג'יזמונטי, ג'ון מקלפלין וטרייה ריפדאל, נגני הגיטרה בס צ'ארלי היידן ומירוסלאב ויטוס, נגני כלי ההקשה הברזילאי ננה וסקונסלוס וההודי זקיר חוסיין, נגן הבנסורי האריפראסאד צ'אוראסיה, נגנן האקורדיון רישאר גליאנו ואחרים עסק בהקלטת מוזיקה המושפעת מאמביאנט, מוזיקת עולם ושירי עם.
עם ביל פריזל ואברהרד וובר הקליט יצירות פיוז'ן וג'אז המושפע ממוזיקה אלקטרונית.
גם בשנים שלאחר מכן ממשיך גרברק לחקור מוזיקת עם, מוזיקה אלקטרונית, פיוז'ן ועוד והוא מושפע מטקסטים השייכים ל"עידן החדש" (New Age) באלבומים כמו I Took Up The Runes, Madar, Ragas and Sagas ועוד.
אחד האלבומים המצליחים ביותר בו השתתף הוא תקליט מוזיקת העולם Making Music מ-1987 (שכמו כל האלבומים לעיל יצא אף הוא בהוצאת ECM) עם ג'ון מקלפלין בגיטרה, זקיר חוסיין בטאבלה והאריפראסאד צ'אוראסיה בבנסורי.
בשנת 1994 פנה אליו מפיק ECM, מנפרד אייכר, בהצעה לשתף פעולה עם אנסמבל היליארד, השרים מזמורים גרגוריאנים מימי הביניים, כך נוצר התקליט Officium, שזכה להצלחה אדירה ובעקבותיו הוקלטו שיתופי פעולה נוספים של גרברק ואנסמבל היליארד.
גרברק מלחין גם פסקולים לסרטים, הצגות ומחול.
בין היתר הלחין את פסקול סרטו של עמוס גיתאי, "כיפור" וסרטו של יוסי זומר, "רסיסים".
בתו היא המוזיקאית והזמרת אניה גרברק.
יאן הנריק דוֹמְבְּרוֹבסקי (בפולנית: Jan Henryk Dąbrowski; בצרפתית: Jean Henri Dombrowski; 2 באוגוסט 1755, פְּיֶשְחוּב, פולין – 6 ביולי 1818, וינה גורה, פולין הקונגרסאית) היה גנרל וגיבור לאומי פולני.
דומברובסקי נולד בכפר הקטן פְּיֶשְחוּב (Pierzchów) שבחבל פולין קטן כבנם של יאן מיכאל דומברובסקי, קולונל, ושל זופיה מריה לבית פון לטו (Von Lettow).
גדל בעיר הוירסוורדה בסקסוניה, ושירת מספר שנים בצבא הסקסוני.
בשנת 1791 שב לפולין, בעקבות קריאת הסיים של האיחוד הפולני-ליטאי (הסיים בן ארבע השנים) לכל הפולנים המשרתים בצבאות זרים להתגייס לצבא הפולני.
דומברובסקי, פרש מאומן שהתחנך בבית הספר הצבאי בדרזדן, נתבקש לערוך רפורמה בחיל הפרשים הפולני.
ב-1792 לחם תחת פיקודו של פוניאטובסקי (Poniatowski) במערכה נגד הרוסים.
ב-1794 נטל חלק פעיל בפולין במרד קושצ'ושקו (בעקבות חלוקת פולין השנייה ב-1793), הגן על ורשה והוביל כוחות צבא שתמכו במורדים שבפולין גדול.
על אומץ לבו זכה דומברובסקי לשבחים מפי המפקד העליון של כוחות צבא פולין, קושצ'ושקו, שהעלה אותו לדרגת גנרל.
דומברובסקי הוערך גם על ידי יריביו: לאחר כישלון ההתקוממות, הוצעו לו מספר תפקידים בצבאות רוסיה ופרוסיה, אך הוא בחר להישאר בשירות פולין.
דומברובסקי זכור בהיסטוריה הפולנית כמקים הגדודים הפולנים באיטליה בעת המלחמות הנפוליאוניות.
הוא החל במאמציו בשנת 1796, כאשר זומן על ידי נפוליאון בונפרטה לפריז, והוסמך מטעם רפובליקת צ'יזאלפינה (שאותה ירשהּ כעבור זמן קצר הרפובליקה האיטלקית) לארגן גדודים פולנים אשר יהוו חלק מצבאהּ של רפובליקת לומברדיה שזה עתה נוסדה.
שנה קודם לכן נמחקה פולין ממפת אירופה, לאחר שחולקה בפעם השלישית בין רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, אך נראה כי קימומם של כוחות צבא פולניים בתמיכה צרפתית יסייע לכינונה מחדש של האומה הפולנית.
וכך, ביצירת צבא פולני באיטליה, בעת שבהּ סירבו האיטלקים להילחם תחת הדגל הצרפתי, הייתה תועלת הן לצרפתים והן לפולנים.
על פי התכנון, לגדודים אמורים היו להתגייס גולים פולנים.
בידו של דומברובסקי עלה לשמר את המדים הפולניים המסורתיים ואת הסמלים והדרגות הלאומיים, כמו גם את סגל הקצונה הפולנית.
השינוי היחיד שנעשה במדים היה בכותפות, אשר נשאו את צבעי לומברדיה ואת קשתות הטריקולור הצרפתי.
המניפסט שבו קרא דומברובסקי לפולנים להתגייס לגדודים, אשר התפרסם בעיתונים איטלקיים, צרפתיים וגרמניים, עורר תגובה עזה בקרב קהילת המהגרים הפולנים.
עד מהרה החלה מילאנו בירת לומברדיה להתמלא עד אפס מקום במתנדבים, חרף העונשים שקבעו מדינות החלוקה.
בתוך זמן קצר קיבץ אליו הגנרל הפולני שבעת אלפים מגויסים, שמהם הצליח להרכיב צבא מאומן.
חייליו הפולנים של דומברובסקי לחמו לצד נפוליאון מחודש מאי 1797 ועד תחילת 1803. דומברובסקי נטל חלק מרכזי במלחמה באיטליה, כבש את רומא במאי 1798 והתבלט במספר קרבות בין השנים 1799–1801. עם זאת, לא עלה ביד הלגיונות להגיע לפולין ולשחררהּ, כפי שחלם דומברובסקי.
הליגיונרים זכו למפח נפש מיוחד בגין הסכם שלום שנחתם בין צרפת לרוסיה, אשר ניפץ את תקוות הפולנים שנפוליאון ישחרר את ארצם.
נפוליאון, שחש במרמור ההולך וגובר בקרב פקודיו, החליט לפזר את הגדודים.
בתוך כך נשלחו ב-1803 להאיטי רבים מחיילי הגדודים להתמודד עם התקוממות מקומית; מתוך ששת אלפים לגיונרים שנשלחו, שבו לאירופה שלוש מאות בלבד.
לאחר שנחתם חוזה אמיין ופורקו הגדודים, היה דומברובסקי לגנרל (Général de Division; מקבילה למייג'ור גנרל) בשירות הרפובליקה האיטלקית.
ב-1806 הטיל עליו נפוליאון בשנית לאסוף כוחות צבא פולניים, שבהם ביקש להשתמש כדי להחזיר את חבל פולין גדול, שנכבש על ידי פרוסיה.
דומברובסקי הצליח לגייס שוב מתנדבים פולנים, הגם שחלק ניכר מהתלהבותם שכך בינתיים.
על אף שהצטיין בלחימה בגדנסק ובפרידלנד, מנע ממנו נפוליאון להילחם כנגד כוחות מדינות החלוקה בשארית השטחים הפולניים הכבושים.
ב-1807 כוננה בשטחים שהוחזרו דוכסות ורשה, מעין שלוחה של צרפת של נפוליאון.
מאוכזב מהקיסר הצרפתי, התיישב דומברובסקי בחלקה שהוקצתה לו ליד העיר פוזנן; אך עד מהרה, ב-1808, יצא להילחם נגד אוסטריה תחת פיקודו של הנסיך והמרשל של צרפת יוזף פוניאטובסקי.
לאחר קרב ראשין (Raszyn; 19 באפריל 1809) נכנס הצבא הפולני לאזור גליציה, וב-15 ביולי כבש את קרקוב.
בחודש יוני 1812 הצטרף דומברובסקי לנפוליאון בפלישתו לרוסיה, ופיקד על חטיבה פולנית בגרנד ארמה.
ואולם באוקטובר נחל נפוליאון תבוסה, וכוחותיו החלו לסגת לצרפת.
בהמשך לחם דומברובסקי תחת המרשל אוגוסט דה מרמון בקרב לייפציג (1813), שבו נחל צבא נפוליאון תבוסה צורבת.
בשנה שלאחר מכן שב לפולין.
דומברובסקי נמנה עם הגנרלים שבידיהם הפקיד הצאר אלכסנדר הראשון את ארגונו מחדש של הצבא הפולני, וב-1815 הוכתר בתואר "גנרל חיל הפרשים" של פולין הקונגרסאית (שהוקמה באותה שנה), והוענק לו עיטור מסדר העיט הלבן, העיטור הגבוה ביותר בפולין.
בשנה שלאחר מכן פרש דומברובסקי לאחוזתו שבווינה גורה (Winna Góra), בקרבת פוזנן, ושם מת ב-1818. עד למותו כתב מספר חיבורים בנושא היסטוריה צבאית.
במהלך הרכבת הגדודים הפולנים נכתב המנון פולין של ימינו ('מזורקת דומברובסקי').
בין 15 ל-21 ביולי 1797 חיבר ידידו הקרוב של דומברובסקי, יוזף ויביצקי, את 'המנון הגדודים הפולנים באיטליה'.
השיר, שנכתב ללחן המזורקה, זכה לפופולריות רבה בקרב הליגיונרים.
ההמנון, הפותח במילים "עוד לא אבדה פולין", כיוון לְהָזֵם את השמועות שהפיצו הפרוסים, שלפיהן בעקבות התבוסה בקרב מאצֶ'יוֹביצה בסתיו 1794 קרא קושצ'ושקו כי "זה סופה של פולין".
מילות הפזמון החוזר הן "צעד, צעד דומברובסקי, מאיטליה לפולין; הבה נאחד את האומה, תחת פיקודך".
יאן הולנדה (בצ'כית: Jan Holenda; נולד ב-22 באוגוסט 1985 בפראג שבצ'כיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת החלוץ.
יאן הולנדה התחיל את הקריירה שלו בספרטה פראג.
בשנים 2003 עד 2004 שיחק בהרכב השני של הקבוצה, ולאחר מכן הושאל לפ.צ.
במקביל שיחק בנבחרות הנערים והנוער של צ'כיה, ובמדי הנבחרת הצעירה ערך 14 הופעות וכבש שער אחד.
בעונה 2005/06 הולנדה שיחק בסלובן, שאז הייתה אלופת צ'כיה.
ב-2007 הושאל יאן לדינמו צ'סקה בודייוביצה.
אחרי ששיחק שם חצי שנה הולנדה חזר לספרטה וישר הושאל לבאניק מוסט.
רק ב-2008 הפך לשחקן הרכב קבוע של ספרטה.
ב-31 בינואר 2010 עבר הולנדה לאנז'י מחצ'קלה.
ב-3 ביולי 2012 חתם חוזה עם רוסטוב ל-3 שנים.
בעונתו השנייה בקבוצה לא קיבל מקום בהרכב, ובינואר 2014 הושאל לחצי עונה לקבוצת טום טומסק.
יאן השני קז'ימייז' ואזה (פולנית: Jan II Kazimierz Waza, ליטאית: Jonas Kazimieras Vaza, 22 במרץ 1609 - 16 בדצמבר 1672) היה מלך פולין ודוכס גדול של ליטא בעידן "האיחוד הפולני-ליטאי" (1668-1648), נשא פורמלית גם בתואר "מלך שוודיה" (1660-1642) ו"דוכס אופלה" (1666-1655).
בהיסטוריה של פולין הוא ידוע בעיקר בשם יאן קז'ימייז' (יאן קזימיר - במקורות זרים).
אחיו וקודמו כמלך היה ולדיסלב הרביעי ואזה.
יאן קז'ימייז', אשר היה מיוחס לקיסרים לבית הבסבורג, היה השלישי והאחרון מבין מלכי פולין שהשתייכו לבית ואזה השוודי.
הוא היה גם האחרון שבשליטי האיחוד הפולני-ליטאי המיוחס לשושלת יגיילו.
בימי שלטונו, הממלכה הפולנית-ליטאית איבדה שטחים נרחבים במלחמות נגד הרוסים, השוודים, הטטרים והאוקראינים.
יאן קזימיר,בחסד האל מלך פולין, דוכס גדול של ליטא, רוסיה, פרוסיה, מזוביה, סמוגיטיה, ליבוניה, סמולנסק, סבריה, צ'רניהוב, וגם מלך תורשתי של השוודים, הגותים והוונדלים וכו'
שנותיו המוקדמות ופעילותו עד לעלייתו לשלטון
יאן קז'ימייז' נולד ב-1609 בטירת ואוול בקרקוב בפולין כבנם של זיגמונט השלישי ואזה ושל קונסטנצה מאוסטריה.
אביו, זיגמונט השלישי, נכד של גוסטב הראשון של שוודיה ירש ב-1592 מאביו את כתר שוודיה אבל הודח ב-1599 על ידי דודו, קארל התשיעי.
אירוע זה היווה עילה לסכסוך ארוך שנים כאשר מלכי פולין משושלת ואזה טענו לכתר שוודיה.
הסכסוך בא לידי שיאו במלחמת פולין-שוודיה (1628-1600).
במלחמת שלושים השנה (1648-1618) פולין ושוודיה נמצאו במחנות יריבים.
פולין לרוב נמנעה מלהשתתף במבצעים ובמסעות הצבאיים החשובים והסתפקה בתמיכה בהבסבורגים האוסטרים ובסיעה הקתולית.
רוב ימי חייו נותר יאן קז'ימייז' בצל אחיו למחצה, ולדיסלב הרביעי ואזה.
היו לו מעט ידידים בקרב אצילי פולין.
תואר כאדם לא ידידותי, סגור, שחילק את זמנו בין מסיבות ראוותניות להסתגרות דתית.
הוא סלד מפוליטיקה ולא נהנה מתמיכה איתנה או מהשפעה בקרב אנשי חצר המלוכה.
לעומת זאת תמך במדיניות ההבסבורגית שלא היטיבה עם ממלכתו.
בכישרונו כמפקד צבאי והוכיח את עצמו במלחמת סמולנסק נגד קיסרות מוסקבה.
בין 1635-1632 ניסה ולדיסלב הרביעי לשפר את יוקרת אחיו על ידי שידוכו לכריסטינה, מלכת שוודיה, אחר כך לנסיכה איטלקייה, אבל ללא הועיל.
ב-1637 נשלח קז'ימייז' לשליחות דיפלומטית בווינה אך הוא נטש אותה לטובת הצטרפות לצבא האימפריה הרומית הקדושה וללחימה נגד צרפת, אחרי שפלוגתו נחלה תבוסה בקרב, בילה יאן קז'ימייז' שנה בחיי הוללות בחצר הווינאית, בה השקפותיו הפוליטיות ועוינותו כלפי הקוזקים התחזקו בהשפעת הקיסר האוסטרי.
ב-1636 חזר לאיחוד פולין-ליטא והתאהב בברונית גולדנטרן, אך תוכניתו להתחתן איתה סוכלה על ידי המלך ולדיסלב.
ולדיסלב ביקש לנחם אותו על ידי קבלת זכויות ריבון בדוכסות קולרלנד אולם הסיים הפולני-ליטאי הטיל וטו על הרעיון.
יאן קז'ימייז' נעלב מכך ויצא בשנת 1638 לספרד
כדי להתמנות למשנה למלך של פורטוגל תחת חסות המלך פליפה הרביעי.
הפליג מג'נובה על ספינת גלרה, אך בגלל מחלת ים ירד בנמל סן טרופה.
כאשר המשיך את דרכו ביבשה עד למרסיי, נלכד על ידי משטרתו של הקרדינל רישלייה.
אחרי ניסיון להימלט על סיפון האנייה הראשונה שעזבה את הנמל, נתפס בטודה בוק, כיום פור דה בוק.
בפקודת רישלייה נכלא במבצר של סלון (סלון דה פרובאנס) ולאחר מכן הועבר למצודת סיסטרון, בה, אף על פי שהתקבל בכבוד, נכלא בכלא שבראש המצודה.
משם הועבר כעבור זמן לצינוק בטירת ונסן ומשם שוחרר לפי החלטתו של רישלייה ב-16 באוגוסט 1639
אחרי השחרור, ויתר על כל שאיפה פוליטית ונכנס למסדר הישועים.
האפיפיור אינוקנטיוס העשירי מינה אותו כקרדינל בשנת 1646. בסופו של דבר ויתר על תפקיד זה ולא לבש מעולם את בגדי השרד של קרדינל.
זאת עקב התערבות משלחת דיפלומטית פולנית בראשות הוויבודה של סמולנסק, קשישטוף גושבסקי ובעקבות הלחץ על צרפת באמצעות חתימת חוזה נאפולי שסוכם ב-1639 בין פולין לספרד.
אחרי השחרור, ויתר על כל שאיפה פוליטית וב-1641 נכנס למסדר הישועים.
ב-1642 עזב שוב את הממלכה על מנת ללוות את אחותו לגרמניה.
ולאחר מכן ב-1643 על אפו ועל חמתו של המלך שגרמה לעימות דיפלומטי בין האיחוד הפולני-ליטאי לאפיפיור, נסע יאן קז'ימייז' לרומא להזמנת הישועים.
בשנת 1646 מינה אותו האפיפיור אינוקנטיוס העשירי לקרדינל.
בסופו של דבר ויתר על תפקיד זה ולא לבש מעולם את בגדי השרד של קרדינל.
חזר לפולין כשמת בנו היחיד של המלך.
יאן קז'ימייז' ניסה להשיג את תמיכת ההבסבורגים ולשאת לאישה נסיכה אוסטרית על מנת לבסס ברית בין שתי האומות הקתוליות במקרה של מתקפה בלתי צפויה, במיוחד מן המזרח.
במות אחיו, ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין, בשנת 1648 נבחר יאן קז'ימייז' למלך פולין ודוכס גדול של ליטא, והשיג היתר מהכנסייה להתחתן עם אלמנת המלך המנוח, גיסתו, לואיזה מריה לבית גונזגה-נוור.
ממש עם תחילת שלטונו נאלץ לחתום על הסכם זבורוב על מנת לסיים את מרד חמלניצקי, אך למרות רצונו להמשיך לשאת ולתת עם הקוזקים האוקראינים, בלחץ האצולה הפולנית ששאפה להרחבת שטחי הממלכה, אולץ להמשיך המלחמה נגדם.
ב-20-30 ביוני 1651 ניצח את הכוחות הקוזקים והטטרים בקרב ברסטצ'קו, אך הקרבות פרצו שוב כשהקוזקים כרתו ברית עם רוסיה.
ב-1657-1654 נגררה הממלכה למלחמה עם רוסיה.
בו זמנית פלשה שוודיה לפולין - פרק שנרשם בתולדות פולין כ"המבול".
רוב שטחי פולין נכבשו על ידי השוודים ללא קרב, כתוצאה מהקנוניות ובוגדנותם של אצילים ומושלים פולנים וליטאים.
ב-1656 נחל יאן קז'ימייז' תבוסה בוורשה מידי מלך שוודיה, קארל העשירי גוסטב.
בהסכם שנחתם ויתר על זכויותיו לכתר שוודיה ומסר את ליבוניה לשוודים.
המלחמה נגד רוסיה הסתיימה בהסכם אנדרוסובו.
ב-1 באפריל 1656, במהלך מיסה בקתדרלה הלטינית בלבוב, שערך נציג האפיפיור, מסר יאן השני בטקס גרנדיוזי את ממלכתו לחסותה של מריה הקדושה, עליה הכריז כמלכה.
מכיוון שכמעט כל המדינה נכבשה על ידי צבאות שוודיים או רוסיים, הנדר נועד להסית את האיכרים להתקומם נגד הפולשים.
שתי סוגיות עיקריות שהעלה המלך בנדרים היו ההכרח להגן על האמונה הקתולית, שנראתה בסכנה חמורה מידיי התוקפים הלותרניים (ובמידה מסוימת האורתודוקסיים), ולהפגין את הרצון לשפר את מצב האיכרים.
תוך כמה שנים גירש הצבא הפולני-ליטאי את השוודים משטח ה"איחוד" ושם קץ לפשיטותיהם ,ר כבד מאוד.
השוודים גורשו לבסוף ב-1657 והרוסים ב-1661
ערי האיחוד נשדדו ונחרבו, כמה מהן נשרפו עד היסוד בידי היחידות השוודיות בנסיגה.
אף על פי ששלטונו של יאן קז'ימייז' נותר בזיכרון העם כהרסני ואולי הכושל ביותר בתולדות פולין והאיחוד פולין וליטא, העריכו אותו כ"מלך לוחם" שנאבק בגבורה כדי להציל את האומה.
בתום המלחמה, הוא לא עמד בדיבורו ולא פעל לשפר את מצבם של האיכרים, בעיקר בגלל התנגדויות של הסיים, שייצג את אצולת השלאכתה שנרתעה מהרעיון של צמצום הצמיתות, דבר שהיה בעיניה עלול לפגוע באינטרסים הכלכליים שלה.
ב-19 בספטמבר 1657 חתם יאן קז'ימייז' על הסכם והלאו לפיו דוכסות פרוסיה השתחררה מחסותו.
הסכם חדש נחתם גם עם שוודיה - הסכם אוליבה.
בפיקודו של יאן סובייסקי ניצח הצבא הפולני את הטטרים.
כשנפטרה אשתו בשנת 1667 והוא מאס במלחמות ובמרד הדיאטה (אספה) הפולנית, התפטר יאן קז'ימייז' מתפקידו ב-16 בספטמבר 1668. בשנת 1670 יצא את פולין לצרפת כדי להיות אב המנזרים סן ז'רמן דה פרה וסן מרטן דה נוור.
ב-14 בספטמבר 1672 התחתן בפריז עם פרנסואז מרי מיניו (1711-1624), אלמנתו העשירה של האציל ומרשל צרפת פרנסואה דה ל'הופיטל, אותה הכיר באחד הסלונים הפריזאים.
החתונה התקיימה בפריז ברחוב דה פוס מונמארטר, אבל לא הוכרזה רשמית ולזוג לא נולדו ילדים.
בהמשך נפל יאן קז'ימייז' למשכב והאישה ישבה שלושה חודשים בנוור (Nevers) ליד מיטת חוליו עד שנפטר ב-16 בדצמבר 1672 בגיל 63.
יאן קז'ימייז' הובא לקבורה בכנסיית המנזר בסן ז'רמן דה פרה בפריז, שבה ניתן לראות עדיין המאוזולאום המרשים שעוצב לזכרו.
יאן ד'אקוסטה (או יאן לקוסטה) היה ליצן חצר ממוצא יהודי שפעל ברוסיה בשירותם של הצארים פיוטר הגדול, אנה איוואנובנה ושל העוצר ארנסט בירון.
ד'אקוסטה, לפי מקורות שונים היה, ממשפחה יהודית או משפחת אנוסים שברחה מפורטוגל והשתקעה בסלא: עיר ליד רבאט אז בשליטת שודדי הים הברברים.
בהמשך נדד יחד עם משפחת אביו באירופה עד שפתחו משרד ברוקרים בהמבורג.
בהמשך התחיל לתת שיעורי נימוסים (אטיקט) עד שנפגש עם פטר הגדול שלקח אותו יחד עם משפחתו לחצרו.
לפי מקורות אחדים המפגש הראשון עם הקיסר אירע במרחצאות באולונץ בחבל קרליה.
ד'אקוסטה ידע 6 שפות ושלט היטב בביבליה.
ידוע כי קיבל מפיוטר תפקיד ליצן חצר ושם חדש - פיוטר דורופייביץ'.
הוא עצמו קרא לפיוטר קום (ברוסית "הסנדק" או אישיות מאוד קרובה) ולפי חלק מן המקורות השתתף בגזירת זקנים וקצוות קפטנים של בויארים.
ב-1717 המיר את דתו לנצרות האורתודוקסית.
הוגלה ב-1723 לכפר ווסקרסנסקויה בסיביר (כעת במחוז צ'ליאבינסק) על ידי אלכסנדר מנשיקוב שהאשימו בקשר עם פיוטר שפירוב שאז נשפט להוצאה להורג שהוחלפה בהגליה לסיביר.
הוחזר לחצר על ידי הקיסרית אנה איוואנובנה.
נהיה לגיבור סיפורי חצר רבים.
בנו יעקב כריסטיאן שירת ביחידות הארטילריה של הצבא הרוסי.
ב-1733 על שמו בגן הקיץ נוסדה מזרקה "לקוסטה".
ד'אקוסטה הוא גיבור ראשי ברומן ההיסטורי של דוד מרקיש "הליצנים".
מופיע כדמות משנית ברומנים של ולנטין פיקול.
יאן דובראצ'ינסקי (בפולנית: Jan Dobraczyński; 1910, ורשה – 1994, ורשה) היה חסיד אומות העולם מהעיר ורשה שבפולין.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, בספטמבר 1939, היה דובראצ'ינסקי חייל בצבא פולין.
לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה וברית המועצות היה דובראצ'ינסקי חבר מחתרת הארמייה קראיובה.
בתקופת הכיבוש הגרמני בפולין היה דובראצ'ינסקי מנהל שירותי הרווחה בעיריית ורשה, וסייע לז'גוטה, המועצה לסיוע ליהודים, בכך שסיפק לה מסמכים מזויפים למען ילדים יהודים.
במסמכים אלה הוכרו היהודים כנכים, מוגבלים ביכולותיהם או יתומים, וזאת כדי שיתאפשר להכניסם למוסדות נוצריים - בעיקר מנזרים - ושם להגן עליהם מפני פעולות הטרור של הנאצים בוורשה.
בהוראת דובראצ'ינסקי ניפקו עובדיו דו"חות מזויפים ודובראצ'ינסקי החתים אותם בחותמתו הרשמית.
אנשי הצוות במנזרים בהם הוסתרו ילדים יהודים ידעו ברוב המקרים כי המוסתרים הם יהודים, ולמרות זאת הסכימו לקבלם למנזרים.
דובראצ'ינסקי הציל מאות ילדים יהודים בדרך זו.
הוא החשיב את סיועו ליהודים כחלק ממאבקו נגד הפולש הנאצי.
הוא לא ביקש תמורה מהילדים שהוסתרו או מהוריהם.
הודות לאמצעי הזהירות שנקט דובראצ'ינסקי, לא התגלה על ידי הנאצים אף אחד מהילדים שהוסתרו בעזרתו.
לאחר מרד ורשה של שנת 1944 נכלא דובראצ'ינסקי במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
לאחר המלחמה היה דובראצ'ינסקי קומוניסט פולני, חבר באגודת פאקס שהוקמה מקתולים תומכי הקומוניזם.
כמו כן קיבל דובראצ'ינסקי דרגת גנרל בצבא הפולני.
הוא עסק בכבתיבה ופרסם מספר ספרים.
על בסיס ספרים אלו צולמו סרטים.
בשנת 1985 העניקה ממשלת פולין לדובראצ'ינסקי את אות הכבוד וירטוטי מיליטארי , אות הכבוד הצבאי הגבוה ביותר שמעניקה ממשלת פולין.
בשנת 1993 הכיר יד ושם בדובראצ'ינסקי כחסיד אומות העולם.
יאן יאקובוס ואוטרס (בהולנדית: Jan Jacobus Wouters, נולד ב-17 ביולי 1960 באוטרכט שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי, בעיקר באייאקס אמסטרדם.
ואוטרס נבחר לכדורגלן השנה בהולנד בשנת 1990.
ואוטרס גדל במועדון הכדורגל אוטרכט מליגת העל ההולנדית, שם שיחק בבוגרים החל משנת 1980. עם אוטרכט זכה ואוטרס פעם אחת בגביע ההולנדי, בשנת 1985. ואוטרס סיים את תקופתו באוטרכט בשנת 1986, לאחר שש עונות בקבוצה, בהן כבש 21 שערים ב-186 הופעות.
בקיץ 1986 חתם ואוטרס באייאקס אמסטרדם, עמה זכה בתארים רבים, הן בזירה המקומית והן בזירה הבינלאומית.
ואוטרס זכה פעם אחת באליפות הולנד, ופעמיים בגביע ההולנדי.
בשנת 1987 זכה ואוטרס עם אייאקס אמסטרדם בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על לוקומוטיב לייפציג מליגת העל המזרח גרמנית, משער של מרקו ואן באסטן.
בשנת 1992 זכתה אייאקס בגביע אופ"א, לאחר ניצחון בשערי חוץ במפגש כפול מול טורינו, אך ואוטרס היה שותף רק לחצי הראשון של אותה עונה, מאחר שבפגרת החורף חתם בבאיירן מינכן.
ואוטרס עזב את אייאקס אמסטרדם לאחר חמש עונות וחצי, בהן הבקיע 21 שערים ב-150 הופעות.
בשנת 1990, לאחר הצטיינות ואוטרס הן באייאקס אמסטרדם והן בנבחרת הולנד, נבחר ואוטרס לכדורגלן השנה בהולנד.
בפגרת החורף של עונת 1991/92 חתם ואוטרס בבאיירן מינכן, שם שיחק שנתיים, וכבש שישה שערים ב-66 הופעות.
גם את באיירן מינכן עזב ואוטרס בפגרת החורף של עונת 1993/94, כאשר בהמשך עונה זו זכתה באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה.
בפגרת החורף של עונת 1993/94 חתם ואוטרס בפ.ס.וו.
איינדהובן מליגת העל ההולנדית, עמה זכה בגביע ההולנדי בשנת 1996, כפי שזכה גם באוטרכט ובאייאקס אמסטרדם.
בתום עונה זו, פרש ואוטרס ממשחק פעיל, לאחר שנתיים וחצי באיינדהובן, בהן כבש חמישה שערים ב-52 הופעות.
לואוטרס הייתה קריירה בינלאומית עשירה מאוד בנבחרת הולנד, עמה השתתף ביורו 1988, בו זכתה הנבחרת ההולנדית לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות.
ואוטרס היה ממצטייני הטורניר, ואף נבחר לנבחרת יורו 1988. בהמשך, ייצג את הולנד גם במונדיאל 1990, יורו 1992 ומונדיאל 1994, שאחריו פרש מהנבחרת, עם ארבעה שערים ב-70 הופעות.
לאחר הפרישה, ואוטרס פתח בקריירת אימון, ומילא תפקידים שונים בכל שלוש הקבוצות ההולנדיות בהן שיחק, ואימן אף בקבוצות מחוץ להולנד, כמו גלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית וקסימפשה מליגת העל הטורקית.
נכון לשנת 2015, ואוטרס משמש כעוזר מאמן בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1986/87
יאן גרגוש (בסלובקית: Ján Greguš; נולד ב-29 בינואר 1991) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בקבוצת יוסטון דינמו מה-MLS.
גרגוש החל לשחק כדורגל במועדון עיר הולדתו ניטרה.
ב-20 במאי 2009, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסלובקית בגיל 18 בלבד, במשחק מול ספרטק טרנבה.
לאחר 4 משחקים עבור ניטרה, גרגוש חתם ביולי 2009 במועדון הצ'כי באניק אוסטרבה.
ב-8 באפריל 2012, גרגוש כבש את שערו הראשון, בניצחון החוץ של קבוצתו מול קבוצת הראדץ קראלובה.
בינואר 2013, גרגוש הושאל לקבוצת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ האנגלית בולטון וונדררס למשך עונה.
במהלך כל העונה, גרגוש שותף רק במשחקיה של קבוצת המילואים של בולטון.
ב-2015, חתם בקבוצת באומיט ייאבלונס.
גרגוש ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת סלובקיה ב-31 במרץ 2015, במשחק מול צ'כיה.
בדקה ה-49 של משחק בכורתו, בישל את שער הניצחון לאונדריי דודה.
גרגוש נכלל בסגל הנבחרת הסלובקית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
יאן היינצה (בדנית: Jan Heintze, נולד ב-17 באוגוסט 1963 בטורנבי שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת המגן השמאלי לאורך רוב הקריירה שלו בפ.ס.וו.
איינדהובן, וזכה עמה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1988. היינצה ערך 86 הופעות במדי נבחרת דנמרק, עמה השתתף בארבעה טורנירים גדולים, ושימש כקפטן שלה במשך שנתיים.
היינצה החל את הקריירה במועדון טורנבי בולדקלוב מעיר הולדתו טורנבי, ובהמשך שיחק כנער בקופנהגן בולדקלוב, שם שיתף פעולה עם מיכאל לאודרופ.
בינואר 1981, כאשר היה רק בן 17, עבר היינצה לשחק בקאסטרופ בולדקלוב ששיחקה אז בליגת העל הדנית, שם שיחק עונה אחת וירד עם הקבוצה לליגת המשנה, על אף שהציג יכולת טובה מאוד.
בעצת אמו, נשאר בקבוצה על אף ירידת הליגה, והחל בה את עונת 1982/83. על אף זאת, נרכש היינצה בשלהי 1982 על ידי פ.ס.וו.
איינדהובן, והחל במועדון קריירה מפוארת.
היינצה תופקד באיינדהובן כמגן שמאלי, ועל אף קומתו הנמוכה נודע במשחק פיזי ובהגנה אגרסיבית, וניחן במהירות גבוהה, וכך הפך למגן השמאלי הבלעדי של הקבוצה במהלך 12 עונות רצופות.
היינצה זכה עם איינדהובן בשש אליפויות בשמונה עונות, כשקבוצתו שלטה בליגה ההולנדי באופן כמעט בלעדי, ושיתף פעולה בהגנת הקבוצה לאורך השנים עם שחקנים כאריק גרטס, רונאלד קומאן, וחבריו לנבחרת דנמרק סורן לרבי ואיבן נילסן.
בעונת 1987/88 זכה היינצה עם איינדהובן בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 ב-120 דקות, אותן שיחק היינצה במלואן.
היינצה החל לשחק בבאייר אורדינגן, העולה החדשה לבונדסליגה, בעונת 1994/95, כאשר היה מדובר במועדון שעלה וירד מהבונדסליגה מספר עונות ברציפות, וסבל מקשיים כלכליים.
בעונת 1994/95 היינצה ובאייר אורדינגן נשארו בבונדסליגה לאחר מאבקי תחתית, כשהיינצה תופקד בעונה זו הן כמגן שמאלי והן כקשר שמאלי.