tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראש המטה הכללי הוא קצין בדרגת גנרל.
הרשות האזרחית המפקחת על הכוחות המזוינים היא משרד ההגנה הלאומית.
ביוון קיים גיוס חובה לגברים מגיל 18, משך תקופת גיוס החובה ביון נע בין 9 חודשים (בצבא יוון) ל-12 חודשים (בחיל האוויר היווני ובצי היווני).
נשים יכולות לשרת בצבא יוון בהתנדבות, אך אינן חייבות בגיוס.
לשנת הכספים 2018 הוערך תקציב ההגנה ב־4.3 מיליארד אירו במחירים קבועים לשנת 2010 או 4.1 מיליארד אירו במחירים שוטפים, שווה ערך ל-2.27% מהתמ"ג.
יוון חברה באיחוד האירופי ובנאט"ו ומשתתפת בעיקר בפעולות שמירת שלום.
פעולות כאלה הן ISAF באפגניסטן, EUFOR בבוסניה והרצגובינה וצ'אד ו-KFOR בקוסובו.
המטה הכללי של ההגנה הלאומית
למטכ"ל ההגנה הלאומי סמכויות פיקוד על המפקדות של הצבא היווני, הצי היווני וחיל האוויר היווני.
הוא אחראי לארגון ויישום מבצעים ותרגילים של הכוחות המזוינים, תיאום ויישום מבצעים במהלך ניהול משברים, בזמן המלחמה ובימי השלום, ופיקוח על פעולות הכוחות המזוינים מחוץ לשטח הלאומי של יוון.
הצבא היווני הוא הכוח היבשתי של יוון.
משימתו להבטיח את הגנת המדינה, עצמאותה הלאומית ושלמותה הטריטוריאלית של המולדת.
משימת הצבא וכלל הכוחות המזוינים נקבעת על ידי מדיניות ההגנה הלאומית והאסטרטגיה הצבאית הלאומית, לפיה על הצבא להרתיע איומים או תוקפנות נגד המדינה, לנהל משברים ביעילות, ואם ההרתעה נכשלת, לבצע את הפעולות הדרושות על מנת להגן על שלמות השטח הלאומי ולהשיג את היעדים הלאומיים.
בעתות שלום חובות הצבא כוללות:
שמירה על מוכנות מבצעית גבוהה בשיתוף פעולה עם שאר שירותי הכוחות המזוינים, כדי להרתיע איומים חיצוניים.
שמירה על גבולות המדינה, והאיים והאיונים של מזרח הים האגאי ושל הדודקאנס.
תרומה לפעילויות של תוכניות סיוע חברתי, סיוע לשעת חירום, תמיכה בשירותים ציבוריים, תרומה לעבודות הגנה ושיקום סביבתי, ארגון אירועי תרבות וספורט וכו".
הארמיות כוללות את היחידות הלוחמות: חי"ר, שריון וארטילריה ואת יחידות התמיכה הקרבית: הנדסה, קשר וחיל האוויר של צבא.
החילות מספקים את התמיכה הלוגיסטית.
הוא מאורגן בחטיבות המורכבות על פי הדגם של נאט"ו משלושה גדודים מתמרנים, גדוד ארטילריה, וגדוד תמיכה.
ארבעה פיקודים מפקחים על כל יחידות הצבא:
הארמייה הראשונה, שבסיסה בלאריסה, אחראית על הגנת גבולות הצפון והמזרח.
היא כוללת את החיל הרביעי, אוגדת החי"ר ה-1 ואוגדת חי"ר ממוכנת ה-2.
הפיקוד הצבאי העליון של פנים יוון והאיים שבסיסו באתונה אחראי לספק כיסוי לאיים בים האגאי.
פיקוד התמיכה הצבאי העליון - מבצע משימות לוגיסטיות וארגוניות שונות.
כוח משלוח של נאט"ו, שבסיסו בסלוניקי, מקדוניה כולל את החיל השלישי.
ותפקידו לתמוך במשימות נאט"ו ביוון.
הצי היווני הוא צי מודרני המורכב מיחידות תקיפה, כגון פריגטות, ספינות תותחים, צוללות וספינות טילים ומספר סוגים של ספינות תמיכה.
תפקידו להגן על האינטרסים הלאומיים של יוון ושלמות המים הטריטוריאליים שלה, ביבשת ובאיים.
פיקוד ספינות תקיפה מהירה (ITS)
נחתים מהחטיבה הימית 32 של הצבא.
פיקוד התעופה של חיל הים (DAN)
טייסת מסוקי חיל הים ה-1 (MEN 1) - מפעילה מסוקי אוגוסטה בל 212 ASW
טייסת מסוקי חיל הים ה-2 (MEN 2) - מפעילה מסוקי סיקורסקי S-70
חיל האוויר היווני משלב צי מטוסים מודרני ומערך גמיש, בשילוב מערכת הגנה אווירית מקיפה המורכבת מרשת נרחבת של מערכות נגד מטוסים.
תפקידו העיקרי להגן על המרחב האווירי היווני ולספק תמיכה קרבית לצבא ולצי היווני.
מטכ"ל חיל האוויר בבסיס הצבאי פאפאגו
הפיקוד הטקטי של חיל האוויר (Αρχηγείο Τακτικής Αεροπορίας, ATA), בבסיס האוויר לריסה
פיקוד ההכשרה של חיל האוויר (Διοίκηση Αεροπορικής Εκπαίδευσης, ΔΑΕ), בבסיס האוויר דקליה
פיקוד התמיכה של חיל האוויר (Διοίκηση Αεροπορικής Υποστήριξης, ΔΑΥ), בבסיס האוויר אלפסינה
הכוחות המזוינים של נורווגיה (נורווגית: Forsvaret, "הגנה") כוללים את צבא נורווגיה (זרועות היבשה, הים והאוויר), את משמר החופים (המוכל בתוך חיל הים) ואת משמר המולדת (מעין משמר לאומי סדיר) יחידת המודיעין ולוחמת הסייבר.
צבא נורווגיה, שהוא הכוח העיקרי, מונה בשגרה 30,000 אנשים, בהם חיילים ואזרחים.
על פי הערכה משנת 2009, ימנו הכוחות המזוינים של נורווגיה בגיוס מלא כ-83,000 לוחמים.
בנורווגיה מופעל חוק גיוס חובה שבמסגרתו מחויבים כל הגברים במדינה לשרת שירות של בין שישה לשנים-עשר חודשים בצבא.
גם נשים מחויבות להתגייס לצבא.
הצבא הנורווגי פועל בצפון נורווגיה, באפגניסטן וגם במזרח אירופה.
הצבא הוא הבכור מבין ענפי השירות והוקם כארגון צבאי מודרני ב-1628. הצבא השתתף במלחמות במאות ה-17, ה-18, וה-19.
הבריגדה הצפונית היא היחידה הגדולה של הצבא ומיועדת לפעילות מעבר לחוג הארקטי.
המפקד העליון הרשמי של הכוחות המזוינים של נורווגיה הוא המלך הארלד החמישי, אך בפועל, הסמכות העליונה לקבלת החלטות מצויה בידי הממשלה, שבראשה עומד ראש הממשלה.
ראש מערך ההגנה (המכהן בדרגת גנרל או אדמירל בעל ארבעה כוכבים) הוא המפקד המקצועי העליון של הכוחות המזוינים והיועץ הצבאי הראשי לשר ההגנה.
ראש מערך ההגנה וצוותו יושבים במבצר אקרסהוס שבאוסלו, בעוד שמטה הפיקוד המשותף של נורווגיה, האחראי על ניהול מבצעים, ממוקם בעיר בודֶה.
הבסיס הימי הראשי נמצא בהוקונסוורן שבמחוז ברגן, בסיסי היבשה העיקריים ממוקמים בסטֶרמוּאן (ברשות בארדו), בַּרְדוּפוֹס (ברשות מולסֶלְב), וברֵנָה (ברשות אָמוֹט).
בסיס האוויר הראשי של המדינה הוא בתחנת האוויר הראשית באוֹרלָן, שברשות אורלן.
הכוח להגנת סייבר של נורווגיה
כוחות המבצעים המיוחדים של נורווגיה (NORSOF)
מטה ההגנה של נורווגיה (DEFSTNOR) באוסלו משמש כמטה של ראש מערך ההגנה.
הוא מנוהל על ידי גנרל או אדמירל בדרגת שלושה כוכבים, ואחראי על קביעת סדרי עדיפויות, ניהול משאבים, הפקת כוחות, ותמיכה לוגיסטית.
כל אחת מארבע זרועות הצבא מנוהלת על ידי קצין בדרגת שני כוכבים, הכפוף ל-DEFSTNOR.
המטה המשותף של נורווגיה (NJHQ) הממוקם ברֵיְיטָן, ליד בודֶה, אחראי על שליטה מבצעית בכל הכוחות המזוינים של נורווגיה, 24 שעות ביממה, ברחבי העולם.
בראשו עומד מפקד העליון של כוחות נורווגיה – גנרל או אדמירל בדרגת שלושה כוכבים.
הארגון הלוגיסטי של מערכת ההגנה של נורווגיה (NDLO) הממוקם בקוֹלסוֹס שברשות בֵּרום (ליד אוסלו), אחראי על הנדסה, רכש, השקעות, אספקה, טכנולוגיות מידע ותקשורת.
הארגון אחראי גם על תחזוקה, תיקון ואחסון של ציוד וחומרים.
חובת השירות הצבאי עוגנה בחוקה הנורווגית ב-12 באפריל 1907, בסעיף 119 לחוק היסוד של ממלכת נורווגיה.
נורווגיה מפעילה מודל מתון של גיוס חובה לגברים ולנשים.
בשנת 2010, זומנו 62,873 גברים ונשים לבדיקה המקדימה של מועמדים לשירות (חובה עבור גברים), אך רק 9,631 מהם גויסו בפועל.
בפועל, אין כפייה לשרת – רק מי שמביע מוטיבציה נבחר לגיוס.
בעבר, לפחות עד תחילת שנות ה-2000, כל הגברים בגילאי 19 עד 44 היו חייבים בשירות חובה, ונדרשה הצדקה משמעותית כדי להימנע מגיוס.
החל משנת 1985 יכלו נשים להתגייס באופן התנדבותי.
ב-14 ביוני 2013 אישר הפרלמנט הנורווגי את הארכת חובת הגיוס גם לנשים, ובשנת 2015 הפכה נורווגיה למדינה הראשונה בנאט"ו והראשונה באירופה שהחילה חובת שירות לאומי גם על גברים וגם על נשים.
בשנת 2020, נשים היוו שליש מהמגויסים החדשים.
החוק מכיר בזכות לסירוב מטעמי מצפון.
סטודנטים למקצועות ייעודיים (כגון רפואה, פסיכולוגיה, רוקחות, רפואת שיניים ועוד) יכולים לשרת לאחר קורס של שישה שבועות בלבד, ומתחילים את שירותם בדרגת סגן (לויטננט).
הסדר זה נקרא קצין אקדמאי מגויס (בנורווגית: Vernepliktige akademikere – VA).
בשנת 2020 דווח בתקשורת הנורווגית כי "מספר חיילים טענו שקיבלו הודעה על תוספת של ארבעה חודשי שירות – הודעה שנמסרה רק לאחר שכבר החלו את שירותם הצבאי".
כוחות הצבא הנורווגיים מורכבים משלוש-עשרה זרועות וארגונים, בנוסף למטה ההגנה והנציג הצבאי בנאט"ו.
ראש ההגנה (אייריק כריסטופרסן משנת 2020)
ראש חיל האוויר המלכותי (Luftforsvaret)
ראש חיל הים המלכותי הנורווגי (Sjøforsvaret)
ראש משמר הבית הנורווגי (Heimevernet)
ראש מרכז כוח האדם והגיוס
הכוחות המזוינים של ברית המועצות הם הכוחות המזוינים הסובייטיים (Вооружённые Силы Советского Союза) החל מ-1918 ועד פירוקם ב-1991. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ברית המועצות הפכה למעצמת על לצידה של ארצות הברית דבר שהוביל לעימות בין שתי המעצמות.
העימות התפתח כאשר ארצות הברית הציבה את הטילים שלה בטורקיה וכתוצאה מכך ברית המועצות הציבה את שלה בקובה, דבר שהוביל למלחמה הקרה ופילג את אירופה והעולם בין השתיים.
בשנות השבעים התעצמה ברית המועצות מבחינה צבאית עוד יותר מבעבר.
הכוחות המזוינים של ברית המועצות חולקו (נכון לשנות ה-80) למספר זרועות:
חיל טילים אסטרטגיים (הוקם בשנת 1959).
חיל היבשה (הוקם בשנת 1946)
חיל ההגנה האווירית (הוקם בשנת 1948)
חיל אוויר (הוקם בשנת 1946)
נוכחות מחוץ לגבולות ברית המועצות
בנוסף לבסיסים בשטח ברית המועצות, חלק לא מבוטל של הכוח התבסס מחוץ לגבולות המדינה:
קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה - הוקמה בשנת 1945 וכללה כ-500 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80).
קבוצת הכוחות הצפונית - הוקמה בשנת 1945, ישבה בשטח פולין וכללה כ-60 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80).
קבוצת הכוחות המרכזית- הוקמה בשנת 1968 והתבססה בשטח צ'כוסלובקיה.
כללה כ-100 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80)
קבוצת הכוחות הדרומית- הוקמה בשנת 1956 והתבססה בשטח הונגריה.
כללה כ-70 אלף חיילים (נכון לתחילת שנות ה-80)
הוקמה בשנת 1962 וכללה כ-1500 חיילים
הוקם בשנות ה-60 בעקבות היחסים הגרועים עם סין וכלל כ-50 אלף חיילים.
קבוצות תמיכה בנמלי אספקה בסוריה, וייטנאם, עיראק, אתיופיה
בסיס ימי בפינלנד ונעזב בשנת 1955.
ב-15 בינואר 1918 סובנרקום פרסם צו על הקמת "הצבא האדום של האיכרים והפועלים".
ב-23 בפברואר פורסמה כרזה "המולדת הסוציאליסטית בסכנה".
יום זה נחשב ליום ייסוד הצבא האדום.
ב-8 באפריל 1918 לפיקוד על הצבא הופקד לאון טרוצקי בהיותו קומיסר לענייני צבא והצי.
הוא היה בתפקיד זה עד לשנת 1925.
בראשית קיומו, הצבא האדום תפקד כצבא ללא מבנה מוגדר, לחייליו לא היו דרגות או סמל.
אולם, עם זאת, בצו מה-29 במאי 1918 של הסובנרקום הוטל שירות צבאי חובה לכל הגברים מגיל 18 עד 40. לצורך זה, הבולשביקים יצרו קומיסריונים צבאיים אזוריים (военный комиссариат, военкомат).
הבולשביקים פעלו לגייס לשורותיהם קצינים ועד לאוגוסט 1920 גויסו כ-315,000 קצינים לשעבר.
לרוב הם החזיקו בתפקידים של יועץ צבאי ("военспец", קיצור של "военный специалист", כלומר "מומחה צבאי").
מספר מפקדים בצבא הסובייטי בלטו בשירותם בעבר בצבא הרוסי הקיסרי.
הרשויות הבולשביקיות הקצו לכל יחידה בצבא האדום "קומיסר פוליטי", או ("פוליטרוק", כפי שהם כונו), לקומיסר הייתה הסמכות לעקוף פקודות של מפקדי היחידות, אם אלה נגדו את עקרונות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אמנם זה הביא לעיתים, לכך שהייתה סרבנות גדולה בצבא בתקופה הראשונה לייסודו, אך הנהגת המפלגה ביססה את היותה לשליטה הפוליטית על הצבא, ככל שהצבא הסתמך יותר ויותר על קצינים מנוסים מתקופת הצאר.
בסוף שנת 1920 היקף הצבא האדום היה כ-5.5 מיליון איש.
היה ברור שמדינה לא יכולה להחזיק צבא כה גדול ולכן הוחלט על צמצומו.
בדצמבר 1920 החל תהליך צמצום הצבא שהסתיים בשנת 1924 כאשר בצבא נשארו כ-500 אלף אנשים.
במקביל הוגדל גיל גיוס לגיל 20 בשנת 1922 ולגיל 21 בשנת 1925. בשנים 1924–1925 לאון טרוצקי החל לאבד שליטה על הצבא ובינואר 1925 הוא פוטר מתפקיד קומיסר לענייני צבא.
במקומו מונה מיכאיל פרונזה שבלט המהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
פרונזה ראה שקיים חוסר קצינים תומכי הבולשביקים ולכן ארגן רשת רחבה של מוסדות להכנת קצינים חדשים.
אומנם כבר באוקטובר 1925 הוא נפטר במהלך ניתוח.
במקומו לקומיסר לענייני צבא מונה קלימנט וורושילוב שהיה בתפקיד זה עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
במקביל תיעוש המדינה החל חימוש מסיבי של צבא באמצעי לחימה מתקדמים - טנקים, תותחים ומטוסים.
במהלך הטיהורים הגדולים הצבא איבד את רוב מפקדיו וקציניו.
כבר בשנת 1930 הצבא האדום לא הצליח להתחמק מהטיהור הגדול.
הטיהורים שסטלין ביצע היוו מטרה לטיהור הצבא האדום מ"אלמנטים לא אמינים פוליטית" (במילים אחרות - כל מי שלא היה נאמן למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות נרצח או/ו נשלח לסיביר), דבר שבוצע בעיקר בקרב בכירים וקצינים גבוהים.
ב-1937, מנה הצבא האדום כ-1,300,000 קצינים והוא גדל כמעט פי שלושה ממספר זה עד יוני 1941. גידול מהיר זה בקצינים זוטרים, לעיתים קרובות הדגיש את חוסר ניסיונם או הכשרתם, ואכן הטיל השלכות חמורות ברורות על יעילות הצבא בעת הפלישה הנאצית לחלק המערבי של ברית המועצות.
בדרגים הגבוהים ביותר של הצבא האדום "טוהרו" 3 מתוך 5 מרשלים, 13 מתוך 15 גנרלים, 8 מתוך 9 אדמירלים, 50 מתוך 57 הגנרלים של גייסות הצבא, 154 מתוך 186 קצינים בכירים, 16 מתוך 16 הקומיסרים הצבאיים, ו-25 מתוך 28 הקומיסרים שעמדו בראש גייסות.
במהלך שנות ה-30 הצבא השתתף במספר תקריות בגבול עם סין, במלחמת החורף והשתלט על מערב אוקראינה ומערב בלארוס בהתאם להסכם עם גרמניה הנאצית.
לקראת תחילת מלחמת העולם השנייה סדר הכוחות של ברית המועצות כלל כ-4.8 מיליון חיילים וקצינים.
בחודשים בראשונים של הלחימה נאבדו מאות אלפי אנשים וציוד רב.
מתקפת הנגד הראשונה הייתה רק ב-5 בדצמבר 1941 באזור מוסקבה, אך ניסיון לפתח אותה למתקפה כוללת נכשל.
יחד עם זאת, עם הזמן הכוחות המזוינים התחזקו ובסופו של דבר הצליחו להביא לתבוסה מוחלטת של גרמניה הנאצית.
בסוף המלחמה זה היו הכוחות המזוינים הגדולים בעולם בהיקף הכוח וגם בהיקף הציוד שברשותו.
לקראת סוף 1945, היו בכוחות המזוינים של ברית המועצות כ-11 מיליון חיילים וקצינים.
לאחר שחרור רוב המגויסים לקראת יוני 1956 היו כ-2 מיליון אנשים.
כבר בסוף שנות ה-40, הצליחו מדעני ברית המועצות להגיע לפיתוח נשק גרעיני והחל מתחילת שנות ה-50 טילים החלו להיכנס לשימוש מבצעי.
חיל האוויר צויד במטוסי סילון.
בתחילת שנות ה-80 מספר טנקים בכוחות המזוינים של ברית המועצות היה גדול יותר מביתר המדינות האחרות ביחד.
בנוסף לשטח ברית המועצות יחידות סובייטיות היו ממוקמות במדינות של ברית ורשה.
החל משנת 1987 החל צמצום הדרגתי של הצבא.
במהלך המלחמה הקרה הכוחות המזוינים של ברית המועצות השתתפו בקרבות במסגרת אירועים הבאים:
בתחילה הצבא האדום נטש את השימוש במוסד קצונה כפי שהיה נהוג בתקופה הצארית.
הבולשביקים גינו את השימוש במילה "קצין" והם השתמשו במילה "מפקד" במקום.
הצבא האדום נטש את הכותפות והדרגות, וכינה את מפקדיו כ"מפקד אוגדה" ו"מפקד החיל".
ב-1924 הצבא השלים את המערכת עם טבלת תארים משלו, החל תואר K-1 (הנמוך ביותר) ל-K-14 (הגבוה ביותר).
קבלת התואר הותנה למעשה בתפקיד בצבא ולא היו אישיות.
אולם, מפקדי הצבא האדום כונו לעיתים "חברים", בהתאם לצו המפלגה ולכן יכול היה מפקד מסוים להיקרא "החבר סגן מפקד".
ב-22 בספטמבר 1935 הצבא האדום נטש את השיטה שהונהגה בו ועם זאת, השתמש בשילוב ייחודי של הדרגות המסורתיות, מהתקופה הצארית, עם תוספות חדשות.
לדוגמה, דרגת "סגן" (Комдив) הייתה למפקד אוגדה.
נוסף לכך "חטיבת הקומיסר" הייתה "דרגה 2 בצבא הקומיסר", עבור חיילים במחלקות טכניות, היה נפוץ הכינוי "דרגת מהנדס 3" עבור רבים ממהנדסי "אגף ההנדסה".
ב-1934, את תחייתו של הדירוג האישי החל עם החייאת דרגת מרשל ברית המועצות בדרגה של 5 מפקדים בצבא.
ב-9 באוקטובר 1942 הרשויות ביטלו את השיטה של הקומיסרים הצבאיים, יחד עם דרגות הקומיסר.
בתחילת 1943 נעשה מהלך לאיחוד המערכת ובוטלו כל הדרגות התפקודיות שנותרו.
המילה "קצין" אושרה רשמית לשימוש כתואר צבאי, יחד עם הכותפות שהחליפו את הדרגות הקודמות.
דרגות סמל בשנת 1943 לא השתנו הרבה עד לימיה האחרונים של ברית המועצות; הצבא הרוסי העכשווי משתמש בעיקר באותה מערכת (למרות ניסיונות למודרניזציה ורפורמה רחבה).
הפיקוד על הכוחות המזוינים של ברית המועצות
באופן פורמלי המפקד העליון של הכוחות המזוינים היה יושב ראש הסובנרקום או ראש הממשלה.
מעשית, רק יוסיף סטלין בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כמפקד העליון.
בשנת 1990, עם הכנסת התפקיד נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב היה גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
באופן מעשי הפיקוד על הצבא נעשה ממשרד ההגנה, ולמעט תקופות מסוימות, המפקד העליון היה שר ההגנה
הקומיסר העממי לענייני צבא והצי של ברית המועצות
לאון טרוצקי 1923 - 26 בינואר 1925 (לפני זה היה קומיסר לענייני צבא של רוסיה סובייטית)
הקומיסר העממי להגנה של ברית המועצות
הקומיסר לענייני צי (הופרד בתקופת 1937–1946)
הקומיסר העממי לענייני הכוחות המזוינים
יבגני שפושניקוב 23 באוגוסט 1991–1992 - התפקיד בוטל לאור פירוק ברית המועצות
עם הזמן פותחה מערכת רחבה להשכלה צבאית.
בברית המועצות פעל מספר רב של בתי הספר לקצינים.
תקופת הלימודים הייתה כ-4 שנים וכל קצין היה מקבל השכלה גבוהה.
במוסדות להשכלה גבוהה אזרחיים הייתה קיימת "קטדרה צבאית" וכל הסטודנטים היו חייבים להקדיש יום לימודים בשבוע ללימודים צבאיים.
בסוף הלימודים בם היו מקבלים דרגת קצין והיו קציני מילואים.
בנוסף לכך היו קיימות אקדמיות להכנת קצינים בכירים ותנאי קבלת למוסדות אלו היו דרגת קצונה והמלצת המפקדים.
למפלגה הקומוניסטית היו מספר מנגנוני שליטה על הכוחות המזוינים במדינה.
ראשית, רק חבר מפלגה יכול היה להיות מפקד צבאי בכיר, ולכן היה כפוף למשמעת מפלגתית.
שנית, מנהיגים צבאיים היו חייבים להשתלב באופן שיטתי בדרגים הגבוהים ביותר של המפלגה, על מנת להמשיך לשמש בתפקידם הצבאי.
שלישית, המפלגה הציבה רשת של קצינים פוליטיים ברחבי הכוחות המזוינים על מנת להשפיע על הפעילות בצבא.
מפקד פוליטי (zampolit) שימש כקומיסר פוליטי בכוחות המזוינים הוא היה בפיקוחם של ארגונים פוליטיים ביחידות הצבא.
במהלך מלחמת העולם השנייה המפקד הפוליטי איבד סמכות וטו על החלטות המפקד ביחידה, אך שמר על כוחו כקצין פוליטי גבוה.
ב-1989 מעל 20% מכל אנשי הכוחות המזוינים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות או קומסומול.
הכוחות המזוינים של ירדן ), הידועים גם בשם הצבא הערבי (الجيش العربي), הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של הממלכה הירדנית ההאשמית.
הכוחות נמצאים תחת פיקודו של מלך ירדן, שהוא המפקד העליון.
גיוס חובה בכוחות המזוינים של ירדן הופסק בשנת 1999 וחודש ב-2025. נשים אינן כפופות לגיוס אך יכולות להתנדב לשירות לתפקידים לא קרביים.
הצבא המאורגן הראשון בירדן הוקם ב-22 באוקטובר 1920 ונקרא "כוח נייד", כוח האדם מנה אז 150 אנשים תחת פיקודו של קפטן בריטי בשם פרדריק ג'רארד פיק .
עד אוקטובר 1923 מנה הכוח כ-1,000 אנשים ושמו שונה ללגיון הערבי.
במקביל, ב-1 באפריל 1926, הוקם חיל הספר העבר-ירדני שהורכב מ-150 אנשים אשר רובם הוצבו בגבולות עבר הירדן.
ב-1939, ג'ון באגוט גלאב הפך למפקד הלגיון ושירת בתפקיד עד שחרורם של הקצינים הבריטיים מתפקידם במרץ 1956.
הכוחות של ירדן הוקמו ב-1 במרץ 1956 על בסיס הלגיון הערבי.
באותה תקופה, המלך חוסיין רצה להרחיק את עצמו מהבריטים ולהפריך את הטענה של לאומנים ערבים שג'ון באגוט גלאב, מפקדו של הלגיון הערבי, היה שליט ירדן בפועל.
גלאב שוחרר מתפקידו באותו היום, והוחלף על ידי ראדי ענאב, המפקד הערבי הראשון של הלגיון הערבי.
ב-1991 הופסק שירות חובה בכוחות המזוינים בירדן.
ב-1997 חייל ירדני ירה לעבר קבוצה של תלמידות כיתות ז'-ח' מבית הספר הדתי אמי"ת בית שמש שטיילו באי השלום נהריים.
שבע נערות נרצחו בפיגוע ושש נוספות נפצעו מהירי.
המלך חוסיין הגיע לישראל כדי להתנצל בפני המשפחות ולנחם אותן.
על החייל שירה נגזרו 20 שנות מאסר, והוא ריצה אותן במלואן למרות ניסיונות של חברי פרלמנט לקדם חנינה עבורו.
בשנת 2009 ירה חייל ירדני לעבר סיור של משמר הגבול שעבר סמוך למסוף הגבול ערבה, צפונית לאילת.
לא היו נפגעים באירוע, והירדנים הכחישו בזמן אמת שהחייל פתח באש.
הוקם מרכז המלך עבדאללה השני לאימוני מבצעים מיוחדים.
ב-2019, הכריזה ממשלת ירדן על תוכנית התנדבותית של "שירות צבאי לאומי" עבור מובטלים בני 25-18, שהיו מובטלים במשך לפחות חצי שנה.
התוכנית נמשכת ארבעה חודשים – החודש הראשון כולל הכשרה צבאית ושלושת החודשים הנוספים מוקדשים להכשרה מקצועית במגזרי הבנייה והתיירות.
ב-2020 השירות הוחזר באופן חלקי.
ראש הממשלה הירדני דאז עומאר א-רזאז הורה על גיוס חובה למובטלים בני 29-25. שירות החובה למובטלים הוא במשך שנה ומורכב משלושה חודשים הכשרה צבאית ותשעה חודשים הכשרה מקצועית וטכנית – כדי להעניק להם מקצוע.
ב-2021 חייל ירדני, שסייר לאורך הגבול במשולש הגבולות בחמת גדר, ירה שני צרורות במצב אוטומטי לעבר כעשרה לוחמי צה"ל שסיירו אף הם באזור.
כעת מסבירים בצבא ירדן כי החייל ירה לאחר שזיהה ניסיון הברחה באזור, ולא ניסה לפגוע בחיילים.
באוקטובר 2024, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, ערך צבא ירדן תרגיל טקטי "זינוק אריה" בהשתתפות החטיבה הממוכנת מספר 1 של המשמר המלכותי, תחת פיקוד המרכז.
התרגיל, כלל סימולציות קרביות, שימוש בטכנולוגיה מתקדמת וירי חי של כוחות שריון, חי"ר ותותחנים, בליווי חיל האוויר.
מטרתו הייתה לבחון את תפקוד היחידות בתרחישים שונים ולעקוב אחר התפתחויות מודרניות בשדה הקרב.
המבנה הארגוני של הצבא התבסס באופן מסורתי על שתי אוגדות משוריינות ושתי אוגדות ממוכנות.
מבנה זה הוחלף במבנה קל יותר, בעל יותר כוחות ניידים ונחשב לבעל תגובה מהירה יותר במצבי חירום.
זרועות הכוחות המזוינים של ירדן
הנהלת הביטחון הציבורי – רק במצב חירום
היעדים העיקריים של הצבא הירדני הם
הגנה על גבולות ממלכת ירדן מפני פלישה
הגנה על האנשים בתוך ממלכת ירדן ועל זכויותיהם
במהלך השנים, הפיתוח של הכוחות המבצעים המיוחדים היה משמעותי ביותר, ובכך גדלה היכולת של הכוחות להגיב במהירות לאירועים המאיימים על ביטחון המדינה, וכן לאפשר אימונים של כוחות מיוחדים מהעולם.
ירדן התקינה במפקדה מערכת מתוחכמת הכוללת בקרה, מחשבים, תקשורת, מודיעין ואמצעי סיור ותצפית (C4ISR).
המערכת צפויה לשפר את יכולת הפעולה ההדדית בין הכוחות המזוינים הירדניים וכן בין ירדן וכוחות קואליציה, ובנוסף לתרום לשיפור מערכת ההגנה האווירית של ירדן.
במטרה להתמודד טוב יותר עם איומים, ירדן ביצעה ארגון מחדש בכוחות המזוינים שלה.
ניתן דגש גדול יותר על תגובה מהירה וכוחות מיוחדים.
פיקוד המבצעים המיוחדים (JSOC) הוקם באמצע שנות ה-90 והתמקד גם בביטחון הפנימי של ירדן, וגם בהגנה על הגבולות.
אחריות שנוספה מאוחר יותר לפיקוד, כוללת מניעת הברחות מתוחכמות מגבול עיראק, מניעת הסתננות פעילי טרור מסוריה, וכן דגש על הגבול המשותף עם ישראל.
מינהל המודיעין הכללי של ירדן נחשב לאחד מסוכנויות המודיעין הטובות במזרח התיכון, ולטוב ביותר בעולם הערבי.
משימתו היא לשמור על הממלכה ההאשמית בהנהגתו של מלך ירדן, כמו גם ההגנה על חירויות והשמירה על הדמוקרטיה במדינה.
בפועל, הסוכנות ידועה בשל פעילותה הנרחבת בירדן ובכל רחבי המזרח התיכון, כמו גם בשיתוף הפעולה שלה עם גורמים אמריקאים, בריטים, וגורמי מודיעין ישראלי.
הכוחות המזוינים של ירדן לוקחים חלק פעיל בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות.
ירדן מדורגת גבוה בהשוואה למדינות אחרות, בחלקה במשימות לשמירה על השלום.
ההשתתפות הירדנית באזורים השונים של כוחות האו"ם במשימות לשמירת השלום, בתי חולים ומשקיפים בינלאומיים, מוערך ב-61,611 קצינים וחיילים, החל מ-1989 באנגולה.
ירדן תרמה את כמות החיילים מהגדולות ביותר, אחרי בריטניה וצרפת, לכוחות האו"ם ביוגוסלביה ושלחה בין השנים 1993-1996 שלושה גדודים המהווים כ-3,000 חיילים.
באוגוסט 2025, הודיע יורש העצר של ירדן, הנסיך חוסיין בן עבדאללה השני, הכריז על חידוש תוכנית השירות הצבאי הלאומי במדינה וכי ירדן מחזירה את גיוס החובה.
הכוחות המזוינים של הודו (בדוונאגרי: भारतीय सशस्त्र सेनाएं, אנגלית: The Indian Armed Forces) הוא שמם של כלל הכוחות הצבאיים של הרפובליקה של הודו.
הכוחות מורכבים משלוש זרועות עיקריות: צבא היבשה, חיל האוויר ההודי וחיל הים ההודי, בנוסף, הכוחות המזוינים של הודו נתמכים על ידי כוחות המשטרה ההודית, משמר החופים ההודי וכוח הגבול המיוחד, פיקודים ומוסדות שונים כגון פיקוד הכוחות האסטרטגיים, פיקוד אנדמן וניקובר ומטה ההגנה המשולב.
בראש הכוחות המזוינים עומד נשיא הודו, והם נמצאים בניהולו של משרד ההגנה תחת שר ההגנה.
עם 1.4 מיליון אנשי צבא פעילים, זהו צבא המתנדבים הגדול בעולם.
ויש לו גם את תקציב הביטחון השלישי בגודלו בעולם.
הודו נמצאת במקום הראשון ביבוא נשק (2012).
יום השנה לכוחות המזוינים מצוין ב-7 בדצמבר.
חילות הודו נחשבים מודרניים ונמצאים בהליך מודרניזציה מואץ עם השקעות הולכות וגדלות היציבות לאורך השנים בציוד מתקדם ובפיתוח.
בין השאר קיים שיתוף פעולה נרחב עם חיל האוויר הרוסי, הכולל פיתוח משותף של מטוס קרב של הדור החמישי ומטוס משא רב-תכליתי בשם "UAC/HAL Il-214".
ישנה השקעה גדולה גם במערכות כגון: מערכת הגנה אקטיבית נגד טילים ונשק גרעיני.
הרכש הצבאי מגורמי חוץ נאמד במעל 25 מיליארד דולר לשנה, בעיקר מארצות הברית, ישראל, רוסיה וצרפת.
הייצוא קטן משמעותית – כ-180 מיליון דולר לשנה.
להודו יש את אחת מההיסטוריות הצבאיות הארוכות ביותר, שראשיתה לפני כמה אלפי שנים.
ההתייחסות הראשונה לצבאות נמצאת בוודות ובאפוסים, טקסטים הודיים קלאסיים על חץ וקשת בפרט, ועל אמנויות לחימה בכלל.
נתיבי ים בין הודו לאדמות שכנות שימשו למסחר במשך מאות שנים, והם אחראים להשפעה הנרחבת של התרבות ההודית על חברות אחרות.
בני הצ'ולה הצטיינו בסחר חוץ ובפעילות ימית, והרחיבו את השפעתם מעבר לים, לסין ולדרום מזרח אסיה.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הורחבו הציים של מרתה וקרלה, והפכו לכוחות הימיים החזקים ביותר באזור, כשהם הביסו את הציים האירופיים בתקופות שונות קרב קולאצ'ל.
הצי המלכותי ההודי הוקם לראשונה על ידי הבריטים בעוד שחלק גדול מהודו היה בשליטת חברת הודו המזרחית הבריטית.
ב־1892 הוא הפך למרכיב ימי בתור הנחתת ההודית המלכותית (RIM).
במהלך מלחמת העולם הראשונה תרם הצבא ההודי מספר דיוויזיות וחטיבות עצמאיות למלחמה באירופה, בים התיכון ובמזרח התיכון.
מיליון חיילים הודים שירתו מעבר לים; 62,000 מתו ועוד 67,000 נפצעו.
בסך הכל, 74,187 חיילים הודים מתו במהלך המלחמה.
היא נלחמה נגד האימפריה הגרמנית במזרח אפריקה הגרמנית, ובחזית המערבית.
דיוויזיות הודיות נשלחו גם למצרים, גליפולי וכמעט 700,000 שירתו במסופוטמיה נגד האימפריה העות'מאנית.
הקצינים ההודיים הבכירים ביותר היו אלו המשרתים בשירות הרפואה ההודי הלא לוחם, שלא החזיקו בדרגה גבוהה יותר מקולונל.
בצבא ההודי הסדיר, לא היו קצינים הודים מעל דרגת מייג'ור (רב-סרן).
לצי המלכותי ההודי לא היו קציני קו בכירים הודיים אלא רק קצין-מהנדס-בכיר הודי יחיד, בעוד שלחיל האוויר ההודי לא היו קצינים הודים בכירים ב-1939.
במלחמת העולם השנייה, הצבא ההודי החל את המלחמה ב-1939 עם קצת פחות מ-200,000 איש.
עד סוף המלחמה הוא הפך לצבא המתנדבים הגדול בהיסטוריה, והגיע ליותר מ-2.5 מיליון איש באוגוסט 1945. בשירות בדיוויזיות של חי"ר, שריון וכוחות מוטסים, הם לחמו באפריקה, אירופה ואסיה.
הצבא ההודי נלחם באתיופיה נגד הצבא האיטלקי, במצרים, לוב ותוניסיה גם נגד הצבא הגרמני, ולאחר הכניעה האיטלקית, נגד הצבא הגרמני באיטליה.
עם זאת, עיקר הצבא ההודי נלחם בצבא הקיסרי היפני, תחילה במהלך התבוסות הבריטיות במלאיה והנסיגה מבורמה לגבול ההודי.
מאוחר יותר, לאחר מנוחה והתאוששות לקראת הכניסה חזרה לבורמה, כחלק מצבא האימפריה הבריטית.
מסעות אלה עלו בחייהם של למעלה מ-36,000 חיילים הודים, בעוד ש-34,354 נוספים נפצעו.
כ-4,000 עיטורים על גבורה, ו-38 חברי הצבא ההודי זכו בצלב ויקטוריה או בצלב ג'ורג'.
דרישות המלחמה וההכרה הגוברת בכך שעידן הדומיננטיות הבריטית בהודו מסתיימת הגבירו את קצב ה"אינדיאנזציה", חיילים הודים הנכנסים לדרגות קצונה גבוהות.
תאריך היווצרותם הרשמי של הכוחות המזוינים הלאומיים של הודו נחשב ל-15 באוגוסט 1949, כאשר בראש הצבא עמד לראשונה גנרל הודי.
הם נוצרו על בסיס יחידות של צבא הודו הבריטית שעברו לידי הודו עם חלוקת הודו וסיום הממשל הבריטי ב-1947. התקופה מיד לאחר עצמאות הודו הייתה תקופה טראומטית עבור הודו וצבאה.
יחד עם העצמאות החדשה, הכוחות המזוינים ההודיים חולקו בין הודו ופקיסטן, כאשר ספינות, דיוויזיות וכלי טיס הוקצו למדינות השונות.
ב-1955 שונתה חוקת הודו ונשיא הודו היה למפקד העליון של הכוחות המזוינים של הודו.
המטה של הכוחות המזוינים ההודיים נמצא בניו דלהי, בירת הודו.
נשיא הודו משמש כמפקד העליון הרשמי של הכוחות המזוינים ההודיים, בעוד השליטה בפועל נמצאת בידי הרשות המבצעת בראשות ראש ממשלת הודו.
הכוחות המזוינים ההודים מתחלק לקבוצות שונות בהתאם לאזור הפעולה שלהם.
צבא הודו מחולק מנהלית לשבע פקודות טקטיות, כל אחת בשליטה של לוטננט גנרל אחר.
חיל האוויר ההודי מחולק לחמישה פיקודים מבצעיים ושני פקודות פונקציונליות.
בראש כל פיקוד עומד קצין אוויר בדרגת מרשל אוויר.
הצי ההודי מפעיל שלושה פקודות, בראש כל פיקוד עומד קצין דגל בדרגת סגן אדמירל.
ישנן שתי פקודות משותפות שראשן יכול להיות שייך לכל אחד משלושת השירותים.
אלו הם פיקוד הכוחות האסטרטגיים ופיקוד אנדמן וניקובר.
היעדר מפקד צבאי כולל סייע לשמור על הכוחות המזוינים ההודיים בשליטה אזרחית, ומנע את עלייתן של דיקטטורות צבאיות כמו בפקיסטן השכנה.
לחיל החימוש ארבע משימות עיקריות:
להגן על שלמותה הטריטוריאלית של הודו.
להגן על המדינה מפני תוקפנות חיצונית.
לתמוך בקהילה האזרחית במקרה של אסונות (למשל הצפה).
להשתתף בפעולות שמירת השלום של האומות המאוחדות בהתאמה למחויבותה של הודו לאמנת האומות המאוחדות.
ביצוע פעולות מחוץ להודו אם האינטרסים של המדינה מחייבים זאת.
פיקוד מרכז בלקנאו (ללא יחידות).
פיקוד הצי המערבי (WNC) במומבאי.
פיקוד חיל הים המזרחי (ENC) בוויזקהפטנם.
פיקוד חיל הים הדרומי (SNC) בקוצ'י.
פיקוד אנדמן וניקובר (A&NC, פיקוד איי אנדמן וניקובר) בפורט בלייר
חיל האוויר ההודי (חיל האוויר)
פיקוד אוויר מרכז – (CAC) באלאהבאד אוטר פרדש.
פיקוד אוויר מזרחי – (EAC) בשילונג מג'לאיה.
פיקוד האוויר הדרומי – (SAC) בקראלה.
פיקוד אוויר דרום מערב – (SWAC) בגנדהינגר גוג'אראט.
פיקוד האוויר המערבי – (WAC) בפארק סוברוטו ניו דלהי.
משמר החופים ההודי (משמר החופים)
אזור מערבי (אזור מערבי) במומבאי.
מאז קבלת העצמאות ב-1947, הודו נלחמה במלחמות עם פקיסטן ובעימות גבול עם סין.
בשנת 1961, מובלעות בשליטת הפורטוגזים שולבו במדינה.
משמר החופים ההודי מגן על האינטרסים הימיים של הודו ואוכף את החוק הימי, עם סמכות שיפוט על המים הטריטוריאליים של הודו, כולל האזור הרציף והאזור הכלכלי הבלעדי שלה.
משמר החופים ההודי הוקם רשמית ב-18 באוגוסט 1978 על ידי חוק משמר החופים של הפרלמנט ההודי ככוח מזוין עצמאי של הודו.
היא פועלת תחת משרד הביטחון.
משמר החופים עובד בשיתוף פעולה הדוק עם הצי ההודי, מחלקת הדיג, מחלקת ההכנסות (מכס) וכוחות המשטרה המרכזית.
הודו מחזיקה בנשק גרעיני מאז 1974. הניסוי הגרעיני האחרון שלה התרחש ב-11 במאי 1998, אז החל מבצע שאקטי עם פיצוץ של פצצת היתוך אחת ושלוש פצצות ביקוע.
ב-13 במאי 1998 פוצצו שני מכשירי ביקוע נוספים.
עם זאת, הודו מקיימת מדיניות של הרתעה גרעינית נגד יריבים גרעיניים.
דוקטרינת הגרעין של הודו צופה בניית הרתעה מינימלית כדי לקיים יכולת תגובה של מכה שנייה שתהיה מסיבית ותוכננה לגרום נזק בלתי מקובל לאויב.
הודו על סף הפיכתה לאחת מארבע המדינות היחידות בעולם שיש להן טריאדה גרעינית.
הטילים הגרעיניים של הודו כוללים את פריתווי, אגני, שוריה, סגריקה, דהנוש ואחרים.
הודו ערכה את הניסוי הראשון שלה עם ה-Agni-V, שיכול לשאת ראש נפץ גרעיני מזרחה לסין ולמערב עמוק לתוך אירופה עם טווח של 5,000 ק"מ, באפריל 2012, ואת הניסוי השני בספטמבר 2013. Agni-VI, עם טווח גלוי של 6000-8000 ק"מ נמצא גם בפיתוח עם תכונות כמו מספר ראשי נפץ מכוונים חוזרים.
הודו מחזיקה במפציצים כמו Tu-142 וכן מטוסי קרב סוחוי Su-30MKI, דאסו מיראז' 2000, מיג-29 ו-HAL Tejas המסוגלים לשאת ראשי נפץ גרעינים.
מכיוון שאין להודו אסטרטגיית שימוש גרעיני ראשון נגד האויב, חשוב לה הגן מפני תקיפה ראשונה.
הגנה זו מפותחת בצורה של מערכת הגנה נגד טילים בליסטיים.
הפיקוד הגרעיני האסטרטגי של הודו שולט בראשי הנפץ הגרעיניים היבשתיים שלה, בעוד שכוחות חיל הים, ספינות טילים וחיל הים והמפקדה שלה מבוססת חיל האוויר שולטים בראשי נפץ אוויריים.
ראשי הנפץ הגרעיניים של הודו נפרסו בחמישה אזורים.
הודו וצרפת פיתחו יחסים טובים מאוד במהלך השנים האחרונות.
השותפות עצמה החלה ב-1989. הוא היה אמור להתבסס על שיתוף פעולה: הגנה, חלל ושימוש אזרחי באנרגיה גרעינית.
שיתוף הפעולה הזה הוא האינטנסיבי ביותר בתחום התרגילים הצבאיים המשותפים ותעשיית הנשק.
וארונה, כלומר תרגילים צרפתיים-הודיים, הפועלים מזה 20 שנה ומתקיימים בתדירות גבוהה.
בשנת 2021 נערכו אימונים בני שלושה ימים לשני הציים ובשנת 2022 הורחבו עוד יותר יעדי ההכשרה: התרגילים כללו גם את נושא הלחימה הימית.
גארודה הוא גם תרגיל צרפתי-הודי, המתקיים בצרפת או בהודו, אך באופן לא סדיר.
תרגילי גארודה האחרונים התקיימו ביוני 2019.
בנוסף, ב-10 במרץ 2018, צרפת והודו חתמו על הסכם המעניק תמיכה לוגיסטית הדדית בין הכוחות המזוינים של הודו והכוחות המזוינים של צרפת.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה (בהנגול: 대한민국 국군, הנג'ה: 大韓民國國軍, באנגלית: The Republic of Korea Armed Forces או ROK Armed Forces הוא השם הרשמי של צבא קוריאה הדרומית.
הוא נוסד ב-1948 לאחר הפיצול של קוריאה.
תפקיד הכוחות המזוינים של קוריאה הוא לשמור על הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של הרפובליקה, אולם הכוחות משתתפים לעיתים קרובות במשימות הומניטריות ברחבי המדינה, כגון במשימות הצלה, שמירה על סדר אזרחי, טיפול במצבי חירום כתוצאה מפגעי טבע או אחרים.
בשנים האחרונות הכוחות המזוינים של קוריאה משתתפים יותר ויותר במאמצים בינלאומיים לאור התמקמות הרפובליקה ככוח כלכלי בולט (15 בעולם במונחי GDP), כדוגמת כוחות משימה בינלאומיים לשמירת שלום ומיגור טרור.
הגיוס במדינה חובה עבור גברים בלבד ואורכו 18 חודשי שירות לכל הפחות.
על המועמד לשירות לממש חובה זו מגיל 18 עד גיל 28, כל עוד נמצא כשיר לכך.
במטרה לקדם פיתוח אמצעי לחימה מתקדמים הוקמה הסוכנות לפיתוח ההגנה הכפופה למשרד ההגנה הלאומית.
לצבא יש מעל 3.5 מיליון חיילים רשומים, מהם כ-500,000 סדירים וכ-3 מיליון חיילי מילואים.
הצבא מחולק לארבעה חילות עיקריים:
צבא היבשה של קוריאה הדרומית
חיל הנחתים של קוריאה הדרומית
לאחר שקוריאה הדרומית שוחררה מהאימפריה היפנית ב-15 באוגוסט 1945, הוקמו המשטרה הקוריאנית ומשמר החופים שהיא כוח של הממשלה הקוריאנית הזמנית.
המשטרה ומשמר החופים הפכו לצבא ולצי הרפובליקה של קוריאה ויחד, הקימו את הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה לאחר שממשלת דרום קוריאה הוקמה ב-15 באוגוסט 1948. חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה נוסד באוקטובר 1949.
לאחר מלחמת קוריאה, התעצם כוחה הצבאי של קוריאה הדרומית כחלק מתקופת ההתעצמות בנתה קוריאה יכולת הגנה לאומית עצמאית וכיום נחשב לאחד הצבאות החזקים בעולם, וביבשת אסיה.
היכולות של הכוחות המזוינים של קוריאה כוללות מערכות נשק מערביות, אך במקביל כוללות מערכות נשק של התעשייה הצבאית הדרום קוריאנית המקומית.
הפיקוד המרכזי מוסדר בחוקה הדרום קוריאנית כאשר נשיא דרום קוריאה משמש כמפקד העליון, אחריו עובר לשר ההגנה הלאומית - שניהם מהווים את רשות הפיקוד הלאומי:
נשיא דרום קוריאה- תפקידו המפקד העליון של הכוחות הצבאיים של הרפובליקה.
שר ההגנה הלאומית- הדרג השני בהיררכיה של שרשרת הפיקוד הדרום קוריאני, אחראי מטעם הנשיא על ענייני הצבא והפיקוח על ראשי המטות המשולבים.
המטות המשותפים- קבוצת המפקדים המפעילים את השליטה המבצעית על הכוחות המזוינים, רשות הפיקוד הלאומי מתנהלת מהנשיא ושר ההגנה הלאומית ליושב ראש המטות המשותפים ולאחר מכן לפיקודים המבצעיים של זרועות השירות, תוך עקיפת מטה כל זרוע שירות.
המועצה לביטחון לאומי - מעוגנת בסעיף 91 לחוקה הדרום קוריאנית, משתייכת למשרד הנשיא, תפקידה לייעץ לנשיא בעניין גיבוש מדיניות חוץ, צבאית ופנים הקשורה לביטחון לאומי קודם לכן לדיון שלהם במועצת המדינה.
את ישיבות המועצה לביטחון לאומי מנהל הנשיא.
צבא היבשה של דרום קוריאה
צבא היבשה (בקוריאנית: 대한민국 육군) הוא המרכיב הקרקעי והגדול בכוחות המזוינים של קוריאה.
לצבא היבשה כפופים היחידות הבאות:
הארמייה הראשונה (FROKA) - אחראית להגנה על הבירה וכן על החלק המערבי של האזור המפורז הקוריאני.
הפיקוד המבצעי השני - אחראית על הגנת העורף.
הארמייה השלישית (TROKA) - אחראית על ההגנה על החלק המזרחי של האזור המפורז.
הצי הקוריאני (בקוריאנית: 대한민국 해군), הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של הרפובליקה של קוריאה.
הוא מפעיל מגוון רחב של ספינות מלחמה, כוחות תעופה שונים, צוללות תקיפה וצוללות טילים בליסטיים, פריגטות, כוחות אוויר, סירות סיור וספינות תמיכה.
חיל האוויר של דרום קוריאה
חיל האוויר (בקוריאנית: 대한민국 공군) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של קוריאה.
חיל הנחתים של דרום קוריאה
חיל הנחתים הקוריאני (בקוריאנית: 대한민국 해병대) הוא חיל רגלים הימי וכוח תגובה מהירה הכפוף לצי של דרום קוריאה.
חיל הנחתים מונה כ-29,000 נחתים בסדיר, 300 רכבי תקיפה אמפיביים, טנקים, ותותחים מתנייעים.
הכוחות המזוינים של ליטא (בליטאית: Lietuvos ginkluotosios pajėgos) מורכבים מ-15,800 בני אדם.
גיוס החובה בוטל בספטמבר 2008 והוחזר שוב בשנת 2015 בעקבות התערבות צבאית רוסית באוקראינה.
ההגנה בליטא מבוססת על התפישה "הגנה מוחלטת וללא תנאים" ומטרתה היא להכין את האוכלוסייה להגנה כללית, ולשלב את ליטא בכוחות ההגנה המערביים.
משרד הביטחון אחראי על הכוחות הלוחמים, יחידות חיפוש והצלה ופעולות מודיעין.
4,800 אנשי משמר הגבול נמצאים תחת אחריות משרד הפנים.
הכוחות המזוינים של ליטא כוללים את צבא ליטא (אנ'), חיל האוויר של ליטא (אנ'), חיל הים של ליטא (אנ'), הכוחות המיוחדים של ליטא (אנ') ויחידות נוספות: מפקדה לוגיסטית, מפקדת אימונים והדרכה, מפקד הגדוד ומשטרה צבאית.
כפופים ישירות לראש מטה ההגנה הם הכוחות המיוחדים של ליטא והמשטרה הצבאית.
הליבה של צבא ליטא מורכבת מחטיבת חיל רגלים, המכילה שלושה גדודי חיל רגלים ממוכן וגדוד ארטילריה.
ב-2007 הצטייד הצבא ברובי הקלר וקוך G36 במטרה להחליף את רובי ה-AK-4 הישנים.
בנוסף מתכנן הצבא לרכוש נגמ"שי לחימה חדשים.
ליטא שמה לעצמה מטרה לבנות מחדש את מערך כוחות הצבא, כך שמסוף 2014 ניתן יהיה לפרוס עשירית מכוחות היבשה לצורך פעילות בינלאומית, בכל זמן נתון.
חיל האוויר הוא חלק אינטגרלי מהכוחות המזוינים של ליטא.
החיל מורכב מחיילי קבע ואזרחים.
חיל האוויר של ליטא הוקם בשנת 1992, בתחילה הוסבו 20 מטוסי An-2 משימוש אזרחי לשימוש צבאי.
בהמשך נרכשו ארבעה מטוסי תקיפה ואימונים מסוג L-39C Albatros (אנ').
מסוקי מיל מי-8 עברו שיפורים על ידי חיל האוויר הליטאי, וב-2008 נרכשו שני מכ"מים לטווח בינוני.
במרחב האווירי מסיירים מטוסי קרב של חברות נאט"ו אחרות.
בחיל משרתים יותר מ-600 אנשים.
החיל מורכב משייטת ספינות מלחמה, מערכת מעקב חוף-ים, צוות צוללנים לסילוק פצצות, לוגיסטיקה ימית, מרכז אימונים ומרכז תיאום להצלה ימית.
מפקדת הצי ממוקמת בעיר קלייפדה.
הכוחות המזוינים של בלגיה (בהולנדית: Belgisch leger, בצרפתית: Armée belge) מהווים את הצבא הלאומי של בלגיה.
כאשר בלגיה התנתקה מהולנד ב-1830 הייתה ציפייה בתחילה שתשמש כמדינת חיץ נטרלית, וכאשר גבולותיה מובטחים ומוסכמים על ידי צרפת, בריטניה ופרוסיה, הדבר היה אמור לחסוך כוח צבאי קבוע ויקר, ולהסתמך במקום זאת במיליציה של המשמר האזרחי הקיים.
עם זאת, הצורך בצבא קבוע התעורר במהרה.
השיטה לגיוס הייתה סלקטיבית בה היה ניתן לרכוש פטורים מגיוס.
בפועל הדבר גרם לכך שרק רבע מהמתאימים לשירות כל שנה גויסו בפועל, כאשר מרבית הנטל נופל על השכבות החלשות.
כחלק מהמדיניות הלאומי לנייטרליות, הצבא הבלגי במאה ה-19 נפרס בעיקר ככוח הגנתי בביצורים הפונים כלפי גבולות הולנד, גרמניה וצרפת.
תוכניות הניוד של הצבא פשוט דרשו מחיילי המילואים לדווח למפקדיהם, מבלי שנעשו סידורים או תוכניות מראש לפריסת הכוחות כלפי אויב מסוים.
קשי הגיוס גרמו לצבא להישאר מתחת לכוח האדם המתוכנן של 20,000 חיילים, למרות שחקיקה חדשה ב-1868 חיזקה את הבסיס לגיוס.
מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 דרשה ניוד מלא של הכוחות לכמעט שנה, תהליך שחשף את החולשות בתוכניות האימונים ובמבנה הארגוני של הצבא.
עם זאת, נוכחותם של כוחות בלגיים לאורך גבולות המדינה הבטיחה שהלחימה לא תגלוש לטריטוריה בלגית.
צבא האפיפיור שבסיסו ברומא כלל ב-1860 יחידה בגודל גדוד הידועה כ-Tirailleurs Franco Belges (צלפים צרפתיים-בלגיים).
היחידה הורכבה ממתנדבים משתי המדינות, ב-1861 הפכו לכוח חי"ר ונלחמו ככוחות הברית של הצד הצרפתי במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871.
ב-1864 הוקם חיל בלגי (Corps Expeditionnaire Belge) לשירות במקסיקו.
המטרה המקורית הייתה לשרת כמשמר לקיסרות הבלגית החדשה במקסיקו.
הכוח שהכיל 1,500 חיילים הורכב ברובו ממתנדבים שהושאלו מהצבא הבלגי.
הכוח ידוע בכינויו הלגיון הבלגי ולקח חלק פעיל במקסיקו כחלק מכוחות האימפריה, לפני שחזר לבלגיה ופורק במרץ 1867.
מ-1885 הכוח הציבורי (Force Publique) הוקם כחיל מצב וכוח משטרה בקונגו הבלגית, תחת פיקודו הישיר של לאופולד השני, מלך הבלגים.
בתחילה הכוח הובל על ידי שכירי חרב אירופאיים, ולאחר 1908 הם הוחלפו על ידי קצינים בלגיים.
מדצמבר 1904, כוח קטן של חיילים בלגיים הוצב באופן קבוע בסין כ"משמר של הנציגות הבלגית בפקין".
רפורמות שבוצעו בתחילת המאה ה-20 כללו ב-1909 ביטול של שיטת הגרלת המגויסים השנתית.
ב-1913 שירות חובה יושם בבלגיה.
בעוד הדבר אפשר הגדלת כוח האדם ל-33,000 בעיתות שלום (והגדלת כוח האדם ל-120,500 במצב חירום), זה היה מספיק על מנת להקים את היסודות ליצירת כוח של 7 חטיבות (אחת מהן חיל פרשים), בנוסף כוח ארטילריה וחיילי משמר.
הצבא הבלגי הושפע גם מהסתמכות פוליטית על שמירת הנייטרליות של המדינה.
לפי מילותיה של ההיסטריונית ברברה טוכמן: "הצבא נחשב מיותר ומעט אבסורדי".
היה חוסר באימונים ומשמעת, ציוד תקין ואפילו מדים היו מיושנים ולא שימושיים.
על אף שהשיפורים שבוצעו במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לא היו אחידים, תחום אחד ברפורמה כן זכה להצלחה, שיפור המקצועיות של קציני הצבא.
האקדמיה הצבאית המלכותית הוקמה ב-1834, ובהמשך הוקם ה-École d'Application לאימון טכני וה-École de Guerre לאימון מפקדים ב-1868. הצבא הבלגי היה חלוץ באימון החיילים בתחומי הכלכלה, קציני מנהלה אישית וכללית, במקום להשאיר את התחומים לאזרחים שאין להם ניסיון צבאי או יכולות לתפקד כקצינים.
עם זאת היה מחסור חמור בקצינים מיומנים עם גדילת הצבא ב-1913.
בערב מלחמת העולם הראשונה, הצבא הבלגי הורכב מ-19 רגימנטי חי"ר.
הכוחות תומכי הלחימה כללו מהנדסים, ז'נדרמריה, חיילי משמר ומשמר אזרחי.
7 האוגדות של צבא היבשה תכננו לשנע כוחות בעוד 65,000 חיילי המשמר חיזקו והגנו את הביצורים שנבנו סביב אנטוורפן, לייז' ונאמור.
הביצורים נבנו במספר שלבים עוד בתחילת 1859, אך עדיין חלקם לא היו מושלמים ב-1914. בעוד שהם תוכננו היטב ונבנו על ידי סטנדרטים של המאה ה-19, ההגנות הקבועות האלה עם צריחי התותחים השקועים היו מיושנות בהשוואה לארטילריה הכבדה של ההוביצר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הכוחות הבלגיים עדיין נבנו מחדש, בשל כך ובשל הכיבוש המהיר של בלגיה רק 20% מכוח האדם גויס ושולב בכוחות המזוינים.
בסופו של דבר 350,000 חיילים שולבו בכוחות המזוינים של בלגיה, אם כי שליש מהם לא השתתפו ישירות בלחימה.
בלגיה הופתעה מהפלישה של צבא הקיסרות הגרמנית, אשר היה בסדר כוח אדם משוער של 600,000 חיילים, מולו צבא קטן ולא מצויד של 117,000 חיילים בלגיים, אשר הצליח במשך 10 ימים, לעצור את התקדמות הצבא הגרמני מול לייז' ב-1914. הם נלחמו בין המבצרים שהיו באזור.
אסטרטגיה זו הייתה הבסיס לתורת הלחימה של נפוליאון ללחימה בכוחות מתקדמים ולמניעת הכוח מלחבור לכוח העיקרי.
באותו הזמן הרשויות והציבור חגגו את הנחישות הבלגית שלה הגרמנים לא ציפו.
הבלגים עיכבו את הגרמנים ובכך אפשרו לכוחות הצרפתיים לעמוד מול ההתקפות הגרמניות במה שנקרא לאחר מכן הקרב הראשון על המארן.
ב-1916 יחידת הרכבים המשוריינים הועברה לעזור לאימפריה הרוסית.
הכוח נלחם לצד כוח זהה שנשלח מבריטניה בחזית המזרחית.
באפריקה, פלוגה בלגית השתתפה בכיבוש של שטח גרמני, הכוח הציבורי שיחק תפקיד משמעותי במערכה במזרח אפריקה נגד הגרמנים במזרח אפריקה הגרמנית, וסיפק מעל 12,000 אסקרים תחת פיקודם של קצינים בלגיים למתקפות בעלות הברית בפברואר 1916. הפעולה הבלגית המשמעותית ביותר הייתה השתלטות על העיר תבורה שבטנזניה בספטמבר 1916.
בבלגיה, גודל הצבא לאחר 4 שנות לחימה היה 166,000 חיילים נכון למאי 1918, כאשר מתוכם 142,000 היו לוחמים ובכך 12 חטיבות רגלים וחטיבת פרשים אחת.
כמו כן היו 129 מטוסים.
החל מספטמבר אותה שנה, הצבא הבלגי היה מעורב בתקיפות כוחות הברית עד הניצחון ב-11 בנובמבר 1918.
לאחר הניצחון על גרמניה ב-1918, הממשלה הבלגית ביקשה לשמר את האסטרטגיה של 1914. נעשו מאמצים מעטים לרכוש טנקים ומטוסים לכוחות המזוינים הבלגיים, ובמקום זה הממשלה ריכזה את מרב המאמצים בחיזוק הביצורים בלייז' ואנטוורפן.
הדבר היה על אף שבמלחמת העולם הראשונה המבצרים הוכחו כלא יעילים למרות תמיכה חזקה של תותחנים וחיל רגלים.
עד 1936, בלגיה נשארה בעלת ברית של צרפת ובריטניה.
הצבא הבלגי עבר סדרה של קיצוצים מ-12 חטיבות ב-1923 ל-4 בלבד ב-1926. שיטת הגיוס הייתה כך שכמעט הכל המתגייסים משרתים רק 13 חודשים, לפני מעבר לכוחות מילואים.
ב-1 בספטמבר 1939, כאשר הורמאכט פלש לפולין, המלך לאופולד השלישי הורה על גיוס כוחות כללי, במסגרתו גיוסו ונויידו 600,000 בלגים.
על אף אזהרות מצד ממשלות צרפת ובריטניה, המלך סירב לכרות עימן ברית.
בלגיה הובסה ונכבשה במהלך מלחמת 18 הימים אחרי ה-10 במאי 1940. בהמשך 163 חיילים בלגים חולצו במהלך מבצע דינמו וחיל הים החדש של בלגיה, שהוקם מחדש רק ב-1939 לקח גם הוא חלק במבצע.
לאחר התבוסה ב-1940, מספר רב של חיילים ואזרחים בלגיים נמלטו לבריטניה במטרה להצטרף לצבא בלגיה החופשית.
הממשלה הבלגית תחת הנהגתו של איבר פיירלו, התפנתה ללונדון ונשארה שם עד שחרור בלגיה ב-1944.
חיילים בלגיים הקימו את חטיבת חיל הרגלים הראשונה, הידועה בשם Brigade Piron, על שם מפקדה Jean-Baptiste Piron.
החטיבה לקחה חלק בפלישה לנורמנדי ובקרבות בצרפת והולנד עד השחרור.
בלגיים שרתו גם בכוחות הבריטיים המיוחדים במהלך המלחמה, ויצרו את פלוגת קומנדו מספר 10 אשר הייתה מעורבת בזירה האיטלקית.
הקומנדו הבריטי (SAS) החמישי היה מורכב מבלגים בלבד.
יחידות לוחמה בלגיות היו גם בחיל האוויר המלכותי עם יותר מ-400 טייסים.
שתי ספינות קורבטה ומספר שולות מוקשים תופעלו גם על ידי 350 בלגים במהלך המערכה באוקיינוס האטלנטי.
הכוח הציבורי השתתף גם במערכה במזרח אפריקה והיו כוח משמעותי בכניעת הכוחות האיטלקיים באימפריה האתיופית.
השיעור המר ממלחמת העולם השנייה גרם לעדיפות ביצירת ביטחון קיבוצי במדיניות החוץ של בלגיה.
במרץ 1948 בלגיה חתמה על אמנת בריסל, והצטרפה באותה שנה לנאט"ו.
עם זאת, שילוב כוחות בלגיים בנאט"ו החל רק לאחר מלחמת קוריאה, שאליה בלגיה שלחה חוליה שנקראה פיקוד האו"ם הבלגי.
בהמשך העבירה בלגיה חיילים לנאט"ו.
הוצאות הביטחון גדלו ביחד עם הגידול בכוחות.
ב-1948 כוח האדם בצבא עמד על 75,000 חיילים וגדל ל-150,000 עד 1952. שינויים שנעשו ב-1952 קבעו 3 חטיבות פעילות ושתי חטיבות מילואים, חיל אוויר בעל 400 כלי טיס ו-15 ספינות חיל הים.
40 גדודי נ"מ נוצרו וקושרו עם מכ"ם ומערכת שליטה מרכזית.
כאמצעי ביטחון למקרה ויפלשו לבלגיה שוב, הוקמו שני בסיסים גדולים בקונגו הבלגית.
הם נפסו כ"מעוז לאומי", המאפשר את הישרדות ובניית הכוחות מחדש במקרה של פלישה לבלגיה.
בעקבות התחלפות הממשלה ב-1954 השירות בצבא הופחת ל-18 חודשים.
הצבא הבלגי השיג יכולות גרעיניות בשנות ה-50 באמצעות טילי קרקע-קרקע ובהמשך ארטילריה בעלת יכולת גרעינית.
מאז 2002, בעקבות צו מלכותי שהוציא אלברט השני, שלושת הצבאות העצמאיים אוחדו למבנה אחיד אחד בעל 4 ענפים המכילים כ-47,000 חיילים פעילים.
מרכיב היבשה, בעבר צבא היבשה
מרכיב האוויר, בעבר חיל האוויר
מרכיב הים, בעבר חיל הים
מרכיב הרפואה, בעבר שירות הרפואה
התקציב בגובה 3.4 מיליארד אירו מחולק בין 4 המרכיבים באופן הבא:
הפיקוד של המרכיבים כפוף למשרד הביטחון.
ההגנה על בסיסי הצבא מתבצעת על ידי משטרת החטיבה השייכת למרכיב היבשה (סוג של משטרה צבאית אך בעלי תפקיד אבטחה בעיקר), כוח ההגנה (מרכיב האוויר), והשירות להגנת הרבעים (מרכיב הים).
בלגיה חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי והכוחות המזוינים שלה מעניקים סיוע במשברים הומניטריים או אסונות ברחבי העולם.
על מנת לעמוד במשימות אלה ולהגיב במהירות, מרכיב היבשה מחליף את הרכבים בעלי מזקו"ם לרכבים בעלי גלגלים.
דוגמאות לכך הם רכבי פיראנה המחליפים כלי רכב כמו לאופרד 1. בנוסף מרכיב האוויר רוכש כלי טיס חדשים כגון איירבוס A400M ומסוקים במטרה ללוות כלי טיס אחרים למשימות הומניטריות.
השינוי יושלם עד סוף שנת 2015.
דרגות המרכבים יבשה, אוויר ורפואה זהות.
דרגות מרכיב הים ייחודיות בכוחות הבלגיים.
בשנת 2005 דניאל לווילז מונתה למפקדת של מרכיב הרפואה והיא הייתה האישה הראשונה בצבא שקודמה לדרגת גנרל.
מרכיב היבשה הוא זרוע היבשה של הכוחות הבלגיים.
מרכיב היבשה מורכב ממפקדה אחת, שתי חטיבות ומספר יחידות תומכות.
חטיבה אחת משמשת לתגובה מהירה בים או באוויר, ברגל או באמצעות רכב קל.
כל החיילים בחטיבה הוסמכו לצניחה וקומנדו, פרט לגדודי החי"ר הממוכן.
- 2 גדודי חי"ר ממוכן
החטיבה השנייה משמשת היכן שכוח אש כבד וכלי רכב כבדים נחוצים.
- 3 גדודי חי"ר כבד
כלי הנשק הם ברובם מתוצרת בלגיה של חברת FN Herstal.
הרובים הסטנדרטים הם FN FNC שמוחלפים על ידי FN SCAR (אשר כבר נמצאים בשימוש על ידי הכוחות המיוחדים), FN Minimi, מאג, M2 בראונינג, ספייק ועוד.
פיראנה (כלי רכב משוריין לחיל רגלים)
דיאנגו 2 (רכב לחיל רגלים)
BMW R 1150 RT (אופנוע למשטרה הצבאית)
מרכיב האוויר הוא חיל האוויר הבלגי.
ההיסטוריה של חיל האוויר הבלגי מתחילה ב-1910 כאשר שר המלחמה החליט לרכוש מטוסים לאחר טיסתו הראשונה.
F-16 פייטינג פלקון (יצא משרות)
מרכיב הים הוא זרוע הים של צבא בלגיה.
כוח האדם מכיל 1,600 אנשי צוות ו-20 כלי שיט.
BNS A992 Alpa (יאכטה מלכותית)
BNS A983 Quatuor (יאכטה מלכותית)
הכוחות המזוינים של הולנד מורכבים מהצבא, חיל הים וחיל האוויר:
חיל האוויר ההולנדי המלכותי (Koninklijke Luchtmacht)
בנוסף בתוך ממלכת ארצות השפלה ישנם כוחות סדירים קטנים באיים ארובה וקוראסאו.
אלה פועלים תחת חסות חיל הים וחיל הנחתים ההולנדים.
הדרגות הצבאיות בהולנד דומות לדרגות הבריטיות והאמריקאיות.
תוקף על פי חוק ומטרה
הכוחות ההולנדים פועלים מתוקף הכרזה בחוקה של הולנד.
סעיף 97 בחוקה קובע כי הכוחות המזוינים קיימים במטרה:
להגן על ממלכת ארצות השפלה והאינטרסים שלה בעולם
ולהגן ולקדם את שלטון החוק הבינלאומי
הדבר אומר שהתפקיד והאחריות של הצבא ההולנדי בשמירה על יציבות עולמית ושמירה על השלום נקבע בחוקה.
אותו סעיף קובע גם שהפיקוד העליון על צבא הולנד נמצא בידי ממשלת הולנד.
זה היה המצב מאז החוקה שונתה ב-1983, לפני כן, המפקד העליון היה מלך הולנד.
בנוסף, השינוי המשמעותי השני ביחסי הצבא התרחש ב-2003. לפני כן, היה נהוג בהולנד גיוס חובה.
במטרה להתקדם עם רוח הזמן ולשפר את מקצועיות הצבא, מקטע זה בוטל בחוקה.
הצבא הוא צבא מקצועי באופן מלא.
גיוס החובה הושעה בהולנד ב-1996, למעט בארובה וקוראסאו.
כל התפקידים בצבא, למעט שירות בצוללת וחיל הנחתים, פתוחים בפני נשים.
חיל הנחתים אינו פתוח לנשים בגלל הדרישות הפיזיות הקיצוניות להכשרה הראשונית.
משרד ההגנה ההולנדי מעסיק כמעט 70,000 אנשים, אזרחים ואנשי צבא.
הצבא ההולנדי מהוות חלק מנאט"ו ועל כן תואם את המבנה של צבא נאט"ו.
כל אנשי הצבא, קצינים ומגיוסים, חייבים לעבור טקס השבעה צבאי.
שבועה זו קיימת מתוקף תקנות הצבא.
בשונה מרוב הארגונים הצבאיים בעולם, בצבא הולנד מותר להקים ולהצטרף לאיגודים.
הפדרציה הכללית לאנשי צבא (Algemene Federatie van Militair Personeel), האיגוד הוכר על ידי ממשלת הולנד ב-1966.
כל הארגונים מייצגים משרתים פעילים וכאלה שפרשו ו/או אזרחים עובדי צבא.
מאז שנות ה-90, הצבא ההולנדי היה מעורב ב-4 מערכות צבאיות משמעותיות:
כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן
צבא ההגנה לסוטו הוא הצבא של ממלכת לסוטו באפריקה הדרומית, שמונה כ-2,000 אנשים והוא האחראי על שמירת ביטחון הפנים, שלמותה הטריטוריאלית, והגנת החוקה של לסוטו.
מכיוון שממלכת לסוטו מוקפת מכל גבולותיה על ידי דרום אפריקה, בפועל מובטחת ההגנה החיצונית של המדינה על ידי שכנתה הגדולה, כך שהכוחות המזוינים משמשים בעיקר לביטחון פנים.
לצבא לסוטו יש גם אגף אוויר קטן עם כלי טיס בודדים.
לאחר הבחירות בלסוטו ב-1993 , פיזר המלך לסטי השלישי את הפרלמנט החדש שנבחר בהפיכה שנתמכה על ידי הצבא.
ב-30 באוגוסט 2014, התרחשה הפיכה צבאית, שאילצה את ראש הממשלה טום טבאנה לברוח לדרום אפריקה למשך שלושה ימים.
משבר קצר בארגון התרחש בספטמבר 2017 כאשר מפקד הצבא נרצח על ידי כמה קצינים זוטרים.
בשנת 2021, נשלחה משלחת צבאית של צבא לסוטו למוזמביק כחלק ממשימה לסייע לממשלת מוזמביק במהלך המרד בקאבו דלגאדו .
הכוחות המזוינים של בלארוס (בבלארוסית: Узбро́еныя Сі́лы Рэспу́блікі Белару́сь) נוסדו עם כינונה של המדינה לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת הרפובליקה של בלארוס.
הרפובליקה העממית הבלארוסית שהתקיימה במרץ 1918 עד 1919 לא הספיקה ליצור כוחות חמושים בקיומה הקצר, אף שתועדו ניסיונות ליצור צבא.
בסוף 1991 כלל צבא הטנקים של הגווארדיה החמישית את חטיבה הרובאית הממוכנת של הגווארדיה ה-30, שחזרו באותה תקופה מצ'כוסלובקיה, ואת חטיבת הטנקים ה-193, ובנוסף שני בסיסי אחסון לחימוש וציוד.
ארמיית הטנקים השביעית כללה את אוגדת הטנקים השלישית, דיוויזיות הטנקים ה-34 וה-37. הארמייה ה-28 כללה ארבע אוגדות, אחת מהן הייתה מחלקת גיוס בעלת מעמד נמוך.
גם הגיעה מקבוצת הכוחות הדרומית בהונגריה הייתה חטיבת טנק המשמרות ה -19.
ב-6 במאי 1992 בוטל המחוז הצבאי הביילורוסי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות, משרד ההגנה הבלארוסי והמטה הכללי של הכוחות המזוינים של בלארוס הוקמו ממשאביו.
ראש המטכ"ל לשעבר, סגן אלוף פ.
קוזלובסקי, מונה לשר ההגנה ב-22 באפריל 1992, כשהוא נכנס לתפקיד ממלא מקום שר ההגנה פטר חאוס.
במרץ 2021 לראש המטה הכללי מונה ויקטור גולביץ'.
ב-3 בנובמבר 1992 חוקקה בלארוס את החוק "אודות הכוחות המזוינים של הרפובליקה של בלארוס", המסדיר את מעמדם, המבנה והעקרונות המנחים של הכוחות המזוינים.
בהמשך תוקן החוק פעמיים: ב-4 בספטמבר 1996 וב-9 בנובמבר 1999 אך באופן כללי החוק שומר על תוכנו הראשוני.
ב-1 בינואר 1993 כל אנשי השירות באדמת בלארוס נדרשו להישבע שבועת נאמנות לבלארוס, או לעזוב.
עם זאת השבועה הזו לא הקלה את החששות בנוגע לנאמנות לרוסיה בזמן משבר, מה גם שכמעט 50% מכלל אנשי הצבא היו רוסים מבחינה אתנית בסוף 1992.
ב-1994 בבלארוס היו כוחות קרקעיים של 52,500 חיילים.
הם היו מאורגנים בשלושה מטות חיל, שתי חטיבות מוטוריות, חטיבה אחת מוטסת, חטיבת התותחנים של הגווארדיה ה-51 באוסיפוביצ'י, שלוש אוגדות ממוכנות, חטיבה מוטסת אחת, שלוש חטיבות טילים קרקע-קרקע, שתי חטיבות אנטי-טנקיות, חטיבת חובות מיוחדת אחת, ושבע חטיבות טילים נגד מטוסים.
בשנת 1993 ארגון הטנק השביעי התארגן מחדש כחיל הצבא השביעי.
בשנת 1994 עוצב חיל הצבא השביעי כחיל הצבא 65, שעדיין ממוקם בבוריסוב.
עד 1 בינואר 1995 השתנה הרכב כוחות היבשה בבלארוס.
למעשה, מחלקת המשמר המוטסת ה-103 אורגנה מחדש כמפקדה, כוחות ניידים, בשנת 1993. ב־1 באוגוסט 1996 אורגנה מחדש החטיבה הארטילרית של משמרות 51 כקבוצת התותחנים המרכזית של השומרים 51, שעדיין ממוקמת באוסיפוביצ'י.
ב־21 בדצמבר 2001, ארגון מחדש גדול של כוחות היבשה הניב שתי פקודות מבצעיות-טריטוריאליות, שהוקמו משני מטות החיל לשעבר.
כל כוחות היבשה בבלארוס היו מקובצים כעת בשני הפיקודים הללו, פיקוד המבצע המערבי בגרודנו, לשעבר מחיל הארמייה ה-28,של הכוחות המזוינים של ברית המועצות, והמפקדה המבצעית בצפון-מערב, הארמייה ה-65, בבריסוב.
כוחות ההגנה הטריטוריאליים, המהווים מעין כוח של הגנה אזרחית שמנו כ-150,000 איש בשנת 2002, התארגנו לגדודים, פלוגות ומחלקות הפרוסות ברחבי בלארוס.
בשנת 2012 דווח כי ישנן שש חטיבות ממוכנות בכוחות היבשה: שלוש בריגדות מלאות, החמישית שבסיסה בגרודנו, ה-11 בסלונים, וחטיבה מכוננת של הגווארדיה ה-120 במינסק.
בשנת 2017 צומצם מספר החטיבות הממוכנות לארבע, כששניים בעוצמה מלאה ושניים בעוצמה המופחתת.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית, המכונה בדרך כלל הכוחות המזוינים של טאיוואן, הם הכוחות המזוינים של טאיוואן ומורכבים מצבא יבשה, חיל ים (כולל חיל הנחתים), חיל אוויר וכוח משטרה צבאית של טאיוואן.
משרד ההגנה הלאומית מנהל את הכוחות.
זהו צבאה הלאומי של המדינה, שהיווה 16.8% מהתקציב המרכזי בשנת כספים 2003. מאז שנת 2002 נמצא בשליטתו האזרחית המלאה של משרד ההגנה הלאומית ומפוקח על ידי הרשות המחוקקת, היואן המחוקק.
בשנים 1924–1947 נודע בשם הצבא המהפכני הלאומי לפני ששמו שונה בשנת 1947 לשמו הנוכחי, עם אימוץ חוקת הרפובליקה הסינית.
הצבא היה ידוע גם מבחינה היסטורית בשם הכוחות המזוינים הלאומיים הסיניים (CNAF).
עד שנות השבעים המשימה העיקרית של הצבא הייתה להחזיר את סין היבשתית וכיבושה מידי הרפובליקה העממית של סין שבשליטת המפלגה הקומוניסטית.