tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
4. אפילו לגבי שאר רשויות קבעה הוועדה רק כי מחובתן לראות את עמדת היועץ כ"מדריכה" אך לא קבעה כי היא מחייבת.
פרופסור מרדכי קרמניצר טען כי מה שוועדת אגרנט קבעה ביחס לייעוץ לממשלה הוא שבמקום בו היועץ המשפטי לממשלה מציג אפשרויות פרשניות שונות והוא מעדיף פרשנות משפטית אחת, הממשלה רשאית לא לקבל את עצתו לגבי אותה עמדה פרשנית ולבחור אחרת שהיא בעינה במסגרת החוק.
ועדת שמגר (שכלל גם את רות גביזון) לבחינת אופן מינויו של היועץ המשפטי לממשלה עמדה על ההבחנה של ועדת אגרנט בין סמכותו של היועץ המשפטי לממשלה ביחס לרשויות המנהליות לעומת סמכותו ביחס לממשלה, אשר לה שמורה הזכות לפעול כנגד חוות דעת היועץ.
לא ראינו לחלוק על ההבחנות האמורות הנשענות על הגדרתה של האחריות הממלכתית הכוללת אשר בה נושאת הממשלה.
בהמלצותיה, ועדת שמגר דנה בסוגיית הייצוג בבתי המשפט במקרה של מחלוקת בין היועץ המשפטי לממשלה לבין רשות שלטונית.
היא הפרידה בין מקרה הלוקה באי חוקיות ברורה וגלויה לבין מקרה, שבו אפשר לפרש את המקרה בדרכים שונות.
הוועדה הדגישה כי עקרון החוקיות והסדר הטוב מחייבים כי מקרים של ייצוג נפרד יהיו נדירים, כדי שלא יפגעו הוודאות המשפטית ואמון הציבור ביועץ המשפטי לממשלה.
בפסק הדין בבג"ץ 'יואל לביא נגד ראש הממשלה' משנת 2008 הזכירה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש את עמדתן של ועדת אגרנט וועדת שמגר לפיה הסמכות המחייבת של חוות-דעת היועץ חלה ביחס לרשויות המנהליות אך לא ביחס לממשלה.
היא ציינה כי עמדה זו שונה מהעמדה שנפסקה בבית המשפט.
לפי פסיקת בית המשפט העליון, כל עוד לא הכריע בית המשפט אחרת "חוות-דעת היועץ המשפטי לממשלה בשאלה משפטית משקפת, מבחינת הממשלה, את המצב המשפטי הקיים והמצוי".
ועדת XX הייתה ועדה של גופי המודיעין הבריטי, שפיקחה על הפעלת מערכת ההטעיה שבוצעה על ידי הסוכנים הכפולים (Double-Cross System or XX System) במלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עלה בבריטניה החשש מפני מספר גדול מאוד של מרגלים גרמנים הנמצאים בתחומי בריטניה.
חשיפת המרגלים הוטלה על "חטיבה B" של MI5 - סוכנות הביון שעניינה בנעשה בתוך גבולות המדינה.
חשש סביר זה היה גם מוצדק, שכן ביולי 1940 כינס האבווהר - מנגנון המודיעין הגרמני את כל קציניו ונהגתה "תוכנית לנה" לגיוס מרגלים, אימונם והחדרתם לבריטניה.
מכיוון שכבר בקיץ 1940 הצליחו אנשי בלצ'לי פארק לפענח את האניגמה - מערכת ההצפנה הגרמנית, ולהוציא דו"חות שכונו אולטרה, יכלו הבריטים לצפות לכל אחד מהמרגלים ששוגר לשטחם ולעצור אותו.
המרגלים שנעצרו הובאו למחנה חקירות סודי, מחנה 020, בריצ'מונד ונבדקה לגבי כל אחד מהם האפשרות להפעילו כסוכן כפול.
הוקם אגף B1A, שבראשו הועמד תומאס ארג'יל רוברטסון (), שכונה בראשי תיבות שמו: TAR, ותפקידו היה להפעיל את הסוכנים הכפולים.
רוברטסון נולד ב-27 באוקטובר 1909 כבנו של בנקאי סקוטי, החל את דרכו כקצין חי"ר ברגימנט המלכותי של סקוטלנד (Seaforth Highlanders) וגויס בשנת 1933 לשורות ה-MI5. נחשב איש מודיעין מוכשר, בעיקר בתחום גיוס סוכנים והפעלתם.
מטרת הפעלת הסוכנים הכפולים בראשית הדרך נגזרה מהיעד של MI5 והייתה הגנתית: לקבל מידע על כוונותיו של האבווהר לרגל אחרי בריטניה, ולאתר בזה אחר זה את כל שאר המרגלים הגרמנים בתחומי בריטניה באפקט דומינו.
ועדת XX הוקמה ב-2 בינואר 1941 כדי לתאם את עבודת הסוכנים הכפולים ולהזין אותם במידע, אותו יעבירו באופן מתואם לגרמנים, כדי להגביר את מהימנותם בעיניהם.
שם הוועדה נבחר על פי משחק המילים בספרות רומיות XX (Double Cross - בגידה כפולה), ומשום כך נקראה גם "ועדת ה-20".
מטבע הדברים לצד תיאום הידיעות נדרש גם מידור, הפרדה מלאה והסתרת עבודת הסוכנים זה מזה.
בראש הוועדה הועמד ג'ון מסטרמן (), פרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת אוקספורד, ספורטאי ומחבר ספרי מתח.
חברי הוועדה היו ראשי גופי המודיעין של הצבא; הצי, שנציגו היה יואן מונטגיו - הרוח החיה של מבצע קציצה; חיל האוויר; MI5; MI6 שנציגו היה פרנק פולי; וקציני אגף B1A, בראשם ת.א.ר.
מלבד מפעילי הסוכנים מאגף B1A, לא הכירו כל חברי הוועדה את זהותם של הסוכנים, אלא ידעו רק על קיומם ואת כינויי הצופן שלהם.
מיום שהוקמה ועד סיום המלחמה קיימה הוועדה 226 פגישות תיאום.
רשת הסוכנים כללה כמה סוכנים כפולים, כל אחד ואחת מהם בעל אופי, יכולות ומניעים משלו בין הסוכנים הבולטים היו:
הוא הוצנח על אדמת בריטניה והפך לסוכן כפול המשיך בחיי הוללות מהולים בעבריינות.
נפטר ב-1997 (בן 83) דושאן "דושקו" פופוב תלת אופן, סקוט בילי לוק, איאן וילסון איוון לודביקו פון קרסטהוף, ג'וני יבזן סרבי במוצאו.
הניחו שנספה באחד המחנות (בן 28) רומן צ'רניאבסקי ברוטוס, ארמאנד, ולנטי יו אסטור, כריסטופר הרמר הוברט אוסקר ריילה פולני במוצאו.
טייס קרב ופטריוט לאומן פולני שהפך למרגל כפול, משולש ומרובע, נחשב סוכן איכותי מאוד בחר שלא לחזור לפולין הקומוניסטית וחי בבריטניה עד פטירתו ב-1985 (בן 75) נטלי לילי סרגייב אוצר מרי שרר סולאנז', טראמפ אמיל קליימן צרפתייה ממוצא רוסי, שכמעט וחשפה את מערך ההונאה בשל כלבה שאולי נדרס.
הושעתה מפעילות ופוטרה לקראת סוף המלחמה נישאה לקצין צנחנים אמריקאי לשעבר ועברה להתגורר איתו במישיגן.
רשת הסוכנים הופעלה כמעט מתחילתה של מלחמת העולם השנייה.
כדי לפעול נזקקה הרשת לתקציב שוטף גדול.
אגף B1A הנחה את סוכניו להגביר את דרישותיהם הכספיות ממפעיליהם הגרמנים, בעיקר משום שאילו היו הגרמנים מתרשמים שיש לסוכנים מקורות הכנסה אחרים, יש לחשוד שהם משתכרים ממקור אחר.
העברות הכספים נעשו באופן לא סדיר ולא מוצלח.
האבווהר חיפש דרך אחרת להעביר את הכסף ו-MI5 חיפש דרך לסייע לו.
דושקו פופוב הגה תוכנית שכונתה "תוכנית מידאס".
הוא פנה למפעילו הגרמני פון קרסטהוף והציע לו צינור העברת כספים דרך סוכן תיאטרון יהודי בריטי אמיד, שהחזיק חשבון בנק בארצות הברית.
האבווהר העביר כספים דרך חשבון זה ישירות לקופת MI5 וכך תיקצב את פעילות הרשת.
בקיץ 1942 נקראה כמעט כל תעבורת הרדיו של הגרמנים והיה ברור למדי שאין בבריטניה שום סוכן גרמני שלא היה, למעשה, סוכן כפול.
המבצע הראשון בו נטלה רשת הסוכנים חלק היה מבצע לפיד - הפלישה לצפון אפריקה בנובמבר 1942. הרשת יצרה מצג שווא של פלישה צפויה לצפון צרפת ולנורווגיה.
גם בשל מערך ההונאה, אך בשל חוסר אמונתם של הגרמנים ביכולת בעלות הברית לבצע פלישה לצפון אפריקה, בשל מחסור בספינות נחיתה מספיקות, אכן לא היו הגרמנים ערוכים לקראת הפלישה הזו.
בשלב זה הוכנס לתמונת הריגול ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל עצמו ובמרץ 1943 הוגש לו הראשון בדו"חות החודשיים בנושא הריגול, שכלל "ספירת מלאי" של העוסקים בנושא:
בידי הבריטים נפלו 126 מרגלים.
24 הסכימו לשתף פעולה והיו לסוכנים כפולים.
12 אנשים אמתיים התגייסו מרצונם למערך.
7 אנשים דמיוניים פועלים בנוסף.
12 מתוך המרגלים הגרמנים שלא הסכימו, או לא התאימו לשתף פעולה הוצאו להורג.
בוועידת קזבלנקה בינואר 1943 נדרשו בעלות הברית המערביות על ידי סטלין לפעול להקלת הלחץ הגרמני בחזית המזרחית.
הופעל מבצע הטעיה שנקרא מבצע קישוט (), במסגרתו עמדו להיערך, כביכול, ב-8 בספטמבר 1943, שלוש פלישות לשלושה יעדים במערב אירופה, זאת במטרה לרכז ליעדים אלה כוחות גרמניים גדולים ככל האפשר ולהקל את הלחץ בחזית המזרחית.
המבצע נכשל והגרמנים לא ריכזו כוחות, בסברם כי אין בידי בעלות הברית כוחות מספיקים לביצוע הפלישה שאכן לא הייתה.
עם זאת, המפעילים הגרמנים העבירו את הערכתם לסוכנים על המידע האיכותי שהעבירו לגבי ריכוזי הכוחות וכן הוסקו מסקנות שכדי ליצור מצג שווא של הכנות לפלישה יש צורך בתיאום רחב היקף עם כל זרועות הצבא.
הרשת השתתפה במבצע ברקלי - מבצע הטעיה שקדם למבצע האסקי - הפלישה לסיציליה, ושבמרכזו עמד מבצע קציצה.
סוכן המשנה דיק, סוכן 6 המזויף ברשת הריגול של "גארבו", דרום אפריקאי, השולט בשפות רבות, פעל, כביכול, בתוך מפקדת בעלות הברית באלג'יר.
הוא דיווח שעל סמך מסמכים שראה כשעבד במחלקת המודיעין תתבצע ככל הנראה נחיתה בניס ובקורסיקה.
הוא אף "גנב" מסמכים הנוגעים לפלישה והעבירם לפויול.
"לרוע המזל" "נספה" דיק בהתרסקות מטוס בצפון אפריקה.
הקצין המפעיל, בעל כתב היד הייחודי, שכתב את מכתביו של דיק, נהרג בתאונת מטוס בסקוטלנד, והוחלט לדווח על מותו של דיק.
מבצע פורטיטיוד ("עוז רוח") היה מבצע הטעיה נרחב שקדם למבצע אוברלורד - הפלישה לנורמנדי.
מטרת המבצע הייתה לגרום לגרמנים להאמין שהפלישה תהיה לפה-דה-קאלה (פורטיטיוד דרום), בדיוק כפי שטען היטלר.
לצורך ההונאה הוקם צבא דמה שלם - FUSAG - קבוצת הארמיות הראשונה של צבא ארצות הברית, בפיקודו של ג'ורג' פטון, שהתרכז באזור קנט ותוכנן לנחות בפה-דה-קאלה.
במקביל תוכנן שכביכול יונחתו כוחות בנורווגיה (פורטיטיוד צפון) ולשם כך הוקמה ארמייה מספר 4 של הצבא הבריטי, דמיונית אף היא, שלכאורה התרכזה בסקוטלנד.
כל זאת כדי להסב את תשומת לבם של הגרמנים מאתר הנחיתה האמיתי - נורמנדי.
ננקטו גם אמצעי רמייה נוספים וכאן באו לידי ביטויים המשמעותי ביותר הסוכנים הכפולים.
כל אחד מהסוכנים קיבל מהגרמנים משימות לבדוק ריכוזי כוחות בעלות הברית באתרים שונים, ובהתאם למשימותיהם כולם העבירו בדיוק את המידע שאותו רצו הבריטים להעביר, כך שהגרמנים יוכלו לבנות תמונת מודיעין ברורה, ממנה יעלה שיש לרכז כוחות באזורים המועדים לפלישה - אך לא תהיה פלישה לנורמנדי.
בעיצומה של עבודת ההטעיה במבצע פורטיטיוד חלו שני משברים:
ג'וני יבזן, שביצע עסקאות כספיות מפוקפקות בכספי הנאצים, ואשר אדם שחשב לחברו הלשין עליו ומסר שבכוונתו לערוק לבריטניה, נעצר על ידי הנאצים בספרד, נחטף והועבר בחשאי לצרפת וממנה לגרמניה.
היה חשש כבד שאם ייחקר ויעונה יסגיר את הידוע לו ובכך יביא לחשיפת כל מערך XX.
לילי סרגייב, שזעמה על כך שלא התירו את הכנסת כלבה האהוב לתחומי בריטניה, בגלל חוקי הסגר מחמירים, ובהמשך מצא הכלב את מותו, כנראה נדרס, החליטה לנקום בבריטים את מות הכלב.
אמנם בפועל הסתבר שלא ביצעה שום פעולת נקם שכזו, אך עלה ספק משמעותי לגבי מהימנותה, עבודת הריגול שלה הופסקה והיא פוטרה והושמה בפיקוח מתמיד.
למרות זאת ולמרות חוסר הודאות שנגרם בשל גורמים אלו, המשיכו סוכני XX לספק מידע שיוביל את הגרמנים להנחה שהפלישה תתרחש בפה-דה-קאלה, וששבוע קודם לכן תהיה פעולת הסחה של פלישה בסדר גודל קטן יותר לנורמנדי.
ב-27 במאי 1944 נפגש היטלר עם ידידו היפני הירושי אושימה, שגריר יפן בגרמניה במעונו שבברגהוף.
היטלר פירט בפניו את פרטי הפלישה הצפויה כפי שזו הצטיירה ממערך הידיעות שהעבירו סוכני XX.
אושימה העביר דיווח למשרד החוץ היפני.
הדיווח יורט על ידי האמריקאים והועבר לבריטים.
דיווח זה היה חותם שאישר כי המידע שביקשה ועדת XX להעביר, הגיע ליעדו.
סיבה סמויה להצלחת מערכת XX נעוצה, כפי הנראה, בכך שהמידע שהועבר למודיעין הגרמני עבר בנתיבי הפיקוד מהמפעילים השונים, התנקז לשולחנו של ראש ענף המודיעין במטה העליון של הצבא, אלכסיס ברון פון רון , ממנו עבר לוילהלם קנריס, ממנו לוילהלם קייטל ולבסוף לאדולף היטלר.
הן פון רון והן קנריס היו אנטי נאצים.
נראה ששניהם העבירו ביודעין מידע שהיה בו כדי לפגוע במאמצי המלחמה הגרמניים.
שניהם נעצרו אחרי קשר העשרים ביולי והוצאו להורג.
רוברטסון פרש מהשירות ב-1948, וגידל כבשים בווסטרשייר.
מסטרמן זכה באות חבר (MBE) במסדר האימפריה הבריטית, עמד בראש מכללת ווסטר באוקספורד ובבהמשך היה סגן נשיא האוניברסיטה.
(אודות חברי הרשת ראו טבלה לעיל.)
הוועדה המייעצת למערכות מידע בחלל (CCSDS) נוסדה בשנת 1982 עבור סוכנויות חלל ממשלתיות כדי לדון ולפתח סטנדרטים מערכות מידע בחלל.
כיום מורכבת מ-11 סוכנויות חברות, עשרים ושמונה סוכנויות משקיפים ומעל 140 שותפים תעשייתיים, הוועדה פועלת ותומכת בשיתופי פעולה בין סוכנויות חברות באמצעות הקמת תקני נתונים ומערכת.
על פי אתר האינטרנט של הארגון, יותר מ-1000 משימות חלל השתמשו בתקני נתונים ומערכות שנוצרו על ידי CCSDS.
הפעילויות של CCSDS מאורגנות סביב שישה תחומי נושא ומורכבות מקבוצות עבודה רבות בתוך סביבת קבוצת העבודה השיתופית הכוללת (CWE).
ה-CCSDS מחולק ל-6 תחומים טכניים:
שירותי תפעול משימה וניהול מידע
ה-CCSDS פיתח תקני נתונים ומערכות מידע בהן מגוון תחומים הכוללים יצירת נתונים, שידור, ניהול ושימור, כמו כן גם את המערכות התומכות בנתונים אלה.
אלה כוללים פרוטוקולים ורישומי רשתות לתקשורת בחלל, בינתם גם תוספות למפרטי פרוטוקול האינטרנט הבין-פלנטרי ותקשורת החלל.
תקנים אחרים כוללים XML Telemetric ו-Command Exchange ומסגרות כגון Mission Operations Services Concept ו־Open Archival Information System, האחרון, מודל שאומץ גם על ידי הקהילה הרחבה של שימור דיגיטלי ואוצרות נתונים .
חלק מהתקנים שפותחו על ידי הוועדה הם:
כל מדינה המשתתפת בוועדה יכולה לשלוח ארגון אחד שיהיה חבר בסוכנות.
11 הסוכנויות החברות הנוכחיות ב-CCSDS הן:
סוכנות החלל הקנדית (CSA), קנדה
מינהל החלל הלאומי של סין (CNSA), סין
המכון הלאומי לחקר החלל (INPE), ברזיל
סוכנות חקר החלל של יפן (JAXA), יפן
מינהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (NASA), ארצות הברית
הוועדה המיוחדת לחקירת פעולות ישראל המשפיעות על זכויות האדם של העם הפלסטיני וערבים אחרים בשטחים הכבושים (UNSCIIP), הנקראת בקצרה "הוועדה המיוחדת לפעולות ישראל", הוקמה כתוצאה מהחלטה מספר 2443 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ב-19 בדצמבר 1968.
מטרת הוועדה הוא לפקח על "כיבוד ויישום זכויות האדם בשטחים הכבושים".
הוועדה מורכבת מנציגי שלוש מדינות החברות באו"ם, הממונים על ידי נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
החל מיוני 2019 ראש הוועדה הוא המשפטן מוהן פיריס , שהוא שגריר סרי לנקה באו"ם.
חברי הוועדה הנוספים הם שגריר מלזיה באו"ם ושגריר סנגל באו"ם.
הוועדה המיוחדת הוקמה כדי לבדוק את השפעתו של הכיבוש הישראלי על תושבי השטחים הפלסטיניים.
הוועדה מכינה מדי שנה דו"ח הסוקר את פעולות ישראל המשפיעות על הפלסטינים, בהן הקמה והרחבה של התנחלויות, יישום תנאי אמנת ז'נבה הרביעית ואפשרויות למימוש זכות השיבה.
המנדט של הוועדה המיוחדת מתחדש מדי שנה על ידי העצרת הכללית של האו"ם.
על פי מחקר של לורי אלן מאוניברסיטת לונדון, פעילות הוועדה לאורך השנים תרמה לכך שהסכסוך הישראלי-פלסטיני הוגדר כבעיה מדינית, שנדרש עבורה פתרון מדיני.
בנוסף לכך, היא הצביעה על המשפט הבינלאומי כמקור לתמיכה בזכויות הפלסטינים, בהתאם לרוח מגילת האומות המאוחדות.
הוועדה מפרסמת דו"ח אחת לשנה.
הדו"חות מוגשים לעיונה של הוועדה הרביעית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
להלן הדיווחים משנת 2022 ואילך.
דו"ח מס' A/77/501 מתאריך 3 באוקטובר 2022 מכיל סקירה של מספר נושאים, בהם הסגר על רצועת עזה והחשש ממשבר הומניטרי, עלייה במספר ההרוגים הפלסטינים מירי כוחות צה"ל, עלייה במקרי אלימות מצד מתנחלים, הפללה ומעצר של פעילי זכויות אדם, וכן פגיעה בעיתונאים, כאשר המקרה הבולט בדו"ח הוא הירי בשירין אבו עאקלה.
נושא נוסף בסקירה הוא פינוי פלסטינים מהאזורים בהם הם מתגוררים, ובפרט באזור מסאפר יטא.
דו"ח מס' A/78/553 פורסם בתאריך 25 באוקטובר 2023 אך מכסה אירועים שהתרחשו בין ספטמבר 2022 לספטמבר 2023. הדו"ח מכיל סקירה של מספר נושאים המתארים החמרה בזכויות האדם של הפלסטינים ואת העלייה החדה במקרי אלימות מתנחלים ובמקרי מוות בעימותים עם כוחות צה"ל.
הדו"ח מכיל התייחסות נרחבת לשר האוצר בצלאל סמוטריץ' והשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, המתוארים בדו"ח כמייצגים בממשלה את הימין הקיצוני ואת ציבור המתנחלים, ומטרתם להכשיר מאחזים שנבנו באופן בלתי-חוקי ולאשר בניית אלפי יחידות דיור בהתנחלויות, תוך הפרה של החוק הבינלאומי והחלטות האו"ם.
דו"ח מס' A/73/363 מתאריך 20 בספטמבר 2024 מכיל סקירה של הפרת זכויות אדם בשטחים הפלסטיניים וברמת הגולן.
הוא קובע כי פעולות ישראל במלחמת חרבות ברזל תואמות את המאפיינים של רצח עם, וכי ישראל מיישמת מדיניות אפרטהייד ברצועת עזה, בגדה המערבית וברמת הגולן, בניגוד להחלטות האו"ם והוראות בית הדין הבין-לאומי לצדק.
הדו"ח קורא לעסקים בין-לאומיים להימנע מפעילויות שתומכות בנוכחות הישראלית באזורים אלה.
בדו"חות הוועדה נכתב כי ישראל סירבה לבקשות רבות של חברי הוועדה שביקשו לבקר בשטחים הפלסטיניים, וסירבה לשתף פעולה בהכנת דו"חות הוועדה.
הוועדה הציבורית לקידום הבטיחות והבריאות התעסוקתית במדינת ישראל המוכרת כוועדת אדם היא ועדה ציבורית שפעלה בשנים 2011–2014 במטרה לבחון את מדיניות הבטיחות בעבודה והבריאות התעסוקתית בישראל, לרבות בהיבטים של חקיקה, פיקוח, אכיפה והסדרה.
הוועדה כללה 17 אנשי מקצוע מקשת רחבה של תחומי עשייה הנוגעים לבטיחות ולבריאות תעסוקתית ונציגי המשרדים והגופים הממשלתיים הרלוונטיים.
בראשה עמד האלוף במיל' אודי אדם.
נושא הבטיחות נוגע לכל עובד ולכל משפחה בישראל...
החלטנו בזרוע העבודה לנקוט בגישה יוזמת ולהציב בפני הממשלה הצעה כוללת לתפיסה ולמדיניות בטיחות ברמה הלאומית".
הוועדה כללה 18 חברים בהם נציגי משרדים וגופים ממשלתיים רלוונטיים לצד מומחים אקדמיים ומומחים מהמגזר העסקי בעלי ניסיון רלוונטי בתחומי הבטיחות, הגיהות התעסוקתית, הביטוח והתקינה.
בראשות הוועדה עמד האלוף במיל' אודי אדם אשר כיהן באותה התקופה כמנהל קמ"ג.
הוועדה מצאה כי מעל 67 אלף עובדים בישראל מקבלים מדי שנה דמי פגיעה בגין תאונות עבודה, וכי בשנים 2006–2011 היוו נפגעי העבודה כ-2.2% מהמועסקים בממוצע.
כתוצאה מהיפגעות בעבודה מפסיד המשק הישראלי מעל 1.4 מיליון ימי עבודה בשנה.
סך תשלומי הביטוח הלאומי לנפגעי עבודה היה 3.45 מיליארד ש"ח בשנת 2011, רובם לגמלאות נכות (2.33 מיליארד).
העלות הכלכלית הכוללת למשק בגין תאונות עבודה ומחלות תעסוקתיות (לרבות עלויות עקיפות ונזקים) הוערכו על ידי הוועדה בכ-10 מיליארד שקלים בשנה.
הוועדה מצאה כי קיים מחסור בנתונים כיוון שאין מסד נתונים ממלכתי כולל, וכי שיתוף המידע בין הגופים הפועלים בתחום מוגבל מאוד וכמעט שאינו קיים.
עם זאת על פי נתוני מינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית, בשנת 2011 עמד הממוצע החמש שנתי על כ-54 הרוגים בשנה והעמיד את ישראל על ממוצע של כ-1.74 הרוגים ל-100 אלף עובדים.
כמחצית מהתאונות הקטלניות היו בענף הבניין.
עוד מצאה הוועדה כי החקיקה הראשית המסדירה את תחום הבטיחות התעסוקתית נחקקה ברובה בשנות ה-50 וה-70, ועברה מספר עדכונים בשנות ה-80 אך לא עודכנה מאז באופן מהותי.
הדו"ח והמלצות הוועדה הוגשו לשר הכלכלה (שזרוע העבודה הועברה למשרדו) נפתלי בנט במרץ 2014. על פי ההמלצות נדרש שינוי מקביל בשלושה עוגנים בתחום הבטיחות בעבודה בישראל - חינוכי, משפטי וכלכלי.
בתחום החקיקה המליצה הוועדה על חקיקת חוק בטיחות ובריאות תעסוקתית חדש שיאחד את כלל החקיקה הקיימת בתחומים אלה, ואשר יכלול סעיפי חקיקה ראשית, חקיקת משנה, קודים מקצועיים, הנחיות ותקנים, והרחבת כלי האכיפה לרבות כלים לעיצומים כספיים והתראות מינהליות (נציג התאחדות התעשיינים בראלי התנגד בדעת מיעוט למנגנון העיצומים הכספיים).
בין היתר המליצה על הקמת מאגר נתונים משולב שירכז מידע על תאונות עבודה ותחלואה תעסוקתית, וכן מרכז מחקר שיתמקד בפיתוח ידע וכלים לניהול סיכונים.
עוד המליצה על ארגון מחדש של שירותי הרפואה התעסוקתית, תוך שיתוף פעולה עם קופות החולים.
במישור הכלכלי המליצה הוועדה על יצירת תמריצים כלכליים למעסיקים, כך שמעסיקים שיפעלו לשיפור הבטיחות יהנו מהפחתה בעלויות הביטוח הלאומי.
במישור החינוכי המליצה הוועדה על הכנסת תכנים בנושא בטיחות וניהול סיכונים לתוכניות הלימודים בכל הרמות מגיל גן ועד בית ספר תיכון (בדגש על החינוך הטכנולוגי והמקצועי), וכן על קידום מסלולי לימוד לתואר ראשון בהנדסת בטיחות ואקדמיזציה של מקצוע הבטיחות תוך הגדרת תפקידם של גהותנים, מפקחים בשירות המדינה ובודקים מוסמכים.
הוועדה המליצה למקד פעולות בענף הבנייה שהוא הענף המסוכן בישראל תוך קביעת חובת הכשרה למנהלי עבודה, שיפור תקני הפיגומים, הגברת האכיפה בענף זה והטלת חובה למינוי ממוני בטיחות באתרים עם למעלה מ-50 עובדים.
כמו כן, המליצה על הגברת ההכשרות, הפעולה החינוכית ושיפור התשתיות בחברה הערבית.
ביולי 2014 הגיש מינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית למנכ"ל משרד הכלכלה את התכנית שהכין ליישום ההמלצות דוח אדם.
בפועל, דו"ח מבקר המדינה משנת 2016 מצא כי המלצות הוועדה כמעט ולא יושמו.
ביוני 2017 אושרו תקנות המאפשרות למפקחי מינהל הבטיחות והגיהות להטיל עיצומים כספיים על קבלנים המפרים את חוקי הבטיחות, וזאת בהתאם להמלצות ועדת אדם.
בינואר 2018 נתקבלה החלטת ממשלה (3382) ל'צמצום תאונות העבודה במשק'.
ההחלטה לא התייחסה באופן ישיר להמלצות הוועדה, אך אישרה לקבוע בחקיקה מנגנון ליצירת תמריצים כלכליים למעסיקים לשמירה על בטיחות, וזאת באמצעות העברת חלק מביטוח התאונות לחברות ביטוח פרטיות אשר ייגבו פרמייה דיפרנציאלית.
במרץ אותה שנה נקבעה במסגרת חוק ההסדרים תוספת לדמי הביטוח הלאומי שמשלמים מעסיקים, שאמורה הייתה להיות דיפרנציאלית - אולם מנגנון החישוב הדיפרנציאלי לא נחקק בפועל.
בתקציב המדינה לשנת 2023 הבהירה המדינה כי היא זונחת את הכוונה לייצר גביה דיפרנציאלית של התוספת בהתאם לרקורד בטיחותי.
בסוף שנת 2018 נחקק חוק המחייב שימוש בפיגומי זקפים בתקן ישראלי חדש, וזאת בהתאם להמלצות ועדת אדם.
עם זאת, אכיפת החוק החלה רק בשנת 2022 לאור קשיי המשק להתאים את היצע הפיגומים המתאימים לצורכי ענף הבניין.
במסגרת דיוני התקציב בשנת 2024, דובר על איחוד גופי הבטיחות להקמת רשות בטיחות.
בינואר אותה שנה הועבר המוסד לבטיחות ולגיהות ממשרד הכלכלה למשרד העבודה, וזאת מתוך כוונה לפעול בהמשך לאיחוד הגופים.
עם זאת, תזכיר החוק לאיחוד הגופים שהוצג על ידי הממשלה זכה לביקורת מצד ארגונים העוסקים בבטיחות בטענה כי הוא מסדיר רק את סגירת המוסד לבטיחות ולגיהות, מבלי להסדיר את העברת סמכויותיו ותקציבו לגוף המאוחד.
נכון לסוף שנת 2024, מהלך איחוד הגופים לא יצא לפועל.
ועדה בין-משרדית בהובלת הביטוח הלאומי ומשרד העבודה, המליצה אף היא בינואר 2025 על איחוד גופי הבטיחות ועל הקמת רשות בטיחות, וכן על יצירת תמריצים כלכליים למעסיקים לשמירה על בטיחות באמצעות מענקים כספיים למעסיקים מצטיינים ופרסום 'מדרג מעסיקים'.
ועדות הקונגרס הן תתי-ארגונים למטרות חקיקה במסגרת הקונגרס של ארצות הברית המטפלות במטלה ספציפית (ולא במטלות הכלליות של הקונגרס).
חברות בוועדה מאפשרת לחברים לפתח ידע מיוחד בנושאים שבתחום שיפוטם.
הוועדות עוקבות אחר הפעילות השוטפת של הממשלה, מזהות נושאים הראויים לביקורת חקיקתית, אוספות ומעריכות מידע וממליצות לגוף האם שלהן על דרכי פעולה.
וודרו וילסון כתב פעם, "זה לא רחוק מהאמת לומר שמושב הקונגרס הוא הקונגרס בהצגה לציבור, בעוד שהקונגרס בחדרי הוועדות שלו הוא הקונגרס בעבודה".
ועדות הקונגרס מספקות מידע חיוני לקונגרס על ידי חקירה ודיווח על נושאים מיוחדים.
הקונגרס מחלק את משימות החקיקה, הפיקוח והניהול הפנימי שלו בין כ-200 ועדות ו.
יחידות המשנה הפונקציונליות האלו אוספות מידע, עורכות השוואות ובוחנות אפשרויות חלופיות לחקיקה, מזהות בעיות מדיניות ומציעות פתרונות, עוסקות בפיקוח על ביצועי הרשות המבצעת וחוקרות טענות על עבירות.
לוועדות יש תפקיד מפתח בהבאת וניסוח חוקים, משום שתהליך חקיקה מבלי לעבור במסלול של ועדה ובעזרת , מייגע ומורכב טכנית, כך שלמעשה הוועדות שולטות בניסוח הפרטים של הצעות חוק רבות המונחות בפני הקונגרס.
בין השנים 1931 ל-2003 הוגשו 563 בקשות שחרור, מתוכן רק 47 השיגו את רוב החתימות הנדרש.
בית הנבחרים הצביע בעד שחרור 26 פעמים והעביר 19 מהחוקים, אך רק שניים הפכו לחוק.
הגידול באוטונומיה ובחפיפה של הוועדות הביא לפיצול כוחם של הסנאט ושל בית הנבחרים, במה שעשוי להחליש את הרשות המחוקקת ביחס לשתי הרשויות האחרות של הממשל הפדרלי, המבצעת והשופטת.
מבנה הוועדות המודרני נובע מ.
החוק צמצם את מספר ועדות בית הנבחרים מ-48 ל-19 ואת מספר ועדות הסנאט מ-33 ל-15. סמכויות השיפוט של כל הוועדות נקבעו על פי החוק, מה שעזר לאחד או לבטל ועדות קיימות רבות ולמזער סכסוכי סמכויות בין ועדות.
, ועדה זמנית שהוקמה ב-1993 כדי לבחון מדיניות ולערוך ניתוח היסטורי של מערכת הוועדות, קבעה כי בעוד שחוק הארגון מ-1946 היה חיוני לייעול מערכת הוועדות, הוא לא הגביל את מספר ועדות המשנה המותרות לכל ועדה.
כיום, החוקים בבית הנבחרים מגבילים בדרך כלל כל ועדה לחמש ועדות משנה, למעט ועדת ההקצבות (12 ועדות משנה), ועדת השירותים (7), ועדת יחסי חוץ (7) וועדות תחבורה ותשתיות (6).
אין מגבלות על מספר ועדות המשנה בסנאט.
הקונגרס הקים כמה ועדות בדיקה זמניות כדי לנתח ולהמליץ על דרכים לרפורמה ושיפור מערכת הוועדות.
לדוגמה, חוק הארגון מחדש של החקיקה משנת 1970 הוביל לרפורמות נוספות כדי לפתוח את הקונגרס לקידום נראות ציבורית, לחזק את יכולת קבלת ההחלטות שלו ולהגדיל את זכויות המיעוט.
החוק משנת 1970 קבע הצבעות מוקלטות בוועדה הכללית של בית הנבחרים; אפשר לחברי ועדות ממפלגת המיעוט לזמן עדים משלהם במהלך יום שימוע; הקים את הוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט של ארצות הברית; ושיפר את יכולות המחקר של שתי סוכנויות תמיכה בחקיקה: ומשרד החשבונות הכללי של ארצות הברית.
בין 1994 ל-2014, כוח האדם הכולל של הוועדות צומצם ב-35 אחוזים.
מספר השימועים שנערכו בבית הנבחרים ירד מ-6,000 שימועים בשנה בשנות ה-70, לכ-4,000 שימועים ב-1994 ולקצת יותר מ-2,000 שימועים ב-2014. פרשנים משתי המפלגות הגדולות הביעו דאגה לגבי אובדן יכולתן של הוועדות לחקור ולפתח יוזמות חקיקה.
הוועדה הראשונה של הסנאט הוקמה ב-7 באפריל 1789 כדי לנסח את תקנון הסנאט.
באותם ימים, הסנאט פעל עם ועדות נבחרות זמניות, כאשר הסנאט כולו הגדיר את סמכות השיפוט והחברים בכל ועדה.
מערכת זו סיפקה גמישות רבה, שכן אם ועדה אחת לא התנהלה כנדרש, ניתן היה להקים אחרת במקומה.
הסנאט היה יכול גם לוותר על הפניית פעולות חקיקה לוועדות או מינויים לנשיאות.
הוועדות המוקדמות הללו כללו בדרך כלל שלושה חברים בעניינים שגרתיים וחמישה חברים בנושאים חשובים יותר.
הוועדה הגדולה ביותר שהוקמה במהלך הקונגרס הראשון מנתה 11 חברים, והיא הוקמה כדי לקבוע את משכורות הנשיא וסגן הנשיא.
כמו כן, במושב הראשון, כל חברי הסנאט חולקו לשתי ועדות גדולות, כאשר מחצית מהסנאטורים היו בוועדה להכנת חקיקה להקמת מערכת המשפט הפדרלית והמחצית השנייה בוועדה להגדרת העונש על פשעים נגד ארצות הברית.
שיטה זו הוכחה כלא יעילה, לכן ב-1816 אימץ הסנאט מערכת רשמית של 11 ועדות קבועות עם חמישה חברים בכל אחת.
שלוש מהוועדות הללו, ועדות הכספים, יחסי החוץ והמשפט קיימות עד היום כמעט ללא שינוי, בעוד שתפקידיהן של האחרות התפתחו לוועדות עוקבות שהחליפו אותן.
עם כניסתה של המערכת החדשה, הוועדות נהיו מסוגלות לטפל במחקרים ובחקירות ארוכות טווח, בנוסף למטלות החקיקה הרגילות.
עם האחריות הגוברת שהוטלה על הסנאט, גם הוועדות גדלו בהדרגה להיות גופי קביעת המדיניות המרכזיים שלו.
ב-1906 החזיק הסנאט ב-66 ועדות קבועות ונבחרות - שמונה ועדות יותר ממספר חברי מפלגת הרוב.
המספר הגדול של הוועדות ואופן הקצאת יושבי-הראש שלהן מרמזים על כך שרבות מהן התקיימו אך ורק כדי לספק לסנאטורים שטחי משרדים באותם ימים, לפני שהסנאט רכש את בניין המשרדים הקבוע הראשון שלו, בניין ראסל.
היו כל כך הרבה ועדות שהסנאטור הטרי רוברט לה פולט מוויסקונסין מונה ליושב ראש הוועדה לחקירת מצבה של חזית נהר הפוטומק בוושינגטון.
לדברי לה פולט, "היו לו תוכניות לנקות את כל חזית נהר הפוטומק.
ואז [הוא] גילה שבכל ההיסטוריה שלה, הוועדה מעולם לא קיימה דיון בהצעת חוק, ומעולם לא קיימה ישיבה".
ב-1920 רשם מדריך הקונגרס קרוב ל-80 ועדות, כולל הוועדה לסילוק מסמכים חסרי תועלת במחלקות הביצועיות.
ב-27 במאי 1920 נפתח בניין ראסל, וכאשר לכל חברי הסנאט הוקצו משרדים פרטיים, הסנאט ביטל 42 ועדות.
כיום הסנאט פועל עם 21 ועדות - 16 ועדות קבועות ו-5 .
עם זאת, ועדות נבחרות אלה הן קבועות באופיין ומתייחסים אליהן כוועדות קבועות על פי חוקי הסנאט.
הוועדה הראשונה של בית הנבחרים מונתה ב-2 באפריל 1789 כדי "להכין ולדווח על כללים קבועים וצווי הליך" כמו גם על חובותיו של לאכוף את הכללים.
ועדות אחרות הוקמו לפי הצורך, על בסיס זמני, כדי לבחון נושאים ספציפיים לבית הנבחרים.
בית הנבחרים הסתמך בעיקר על הוועדה הכללית כדי לטפל ברוב נושאי החקיקה.
בתגובה לצורך של בית הנבחרים בייעוץ מפורט יותר בנושאים מסוימים, הוקמו ועדות ספציפיות יותר עם סמכויות רחבות יותר.
אחת הוועדות הראשונות, בת שלושה חברים, נועדה "להכין ולדווח על אומדן של אספקה...
ושל התוצרת" והיא הוקמה ב-29 באפריל 1789. ב-24 ביולי 1789 הוקמה ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים של ארצות הברית במהלך דיון על הקמת מחלקת האוצר, בשל החשש להעניק למחלקה החדשה סמכויות רבות מדי - בית הנבחרים הרגיש שהוא יהיה ערוך טוב יותר אם תקום ועדה שתטפל בנושא.
הוועדה הראשונה לדרכים ואמצעים כללה 11 חברים והתקיימה חודשיים בלבד.
מאוחר יותר, ב-1801, היא הפכה לוועדה קבועה.
מינוי חברי ועדות הסנאט נעשה באופן רשמי על ידי הסנאט כולו, והבית כולו ממנה באופן רשמי את חברי ועדות בית הנבחרים, אך בחירת החברים נעשית למעשה על ידי המפלגות הפוליטיות.
בדרך כלל, כל מפלגה מכבדת את העדפותיהם של חברים בודדים בתחומים המועדפים עליהם, והיא מעניקה עדיפות על בסיס ותק.
בסנאט, כל מפלגה מקבלת מושבים בוועדות ביחס לכוחה הכולל בסנאט.
החברות ברוב ועדות בית הנבחרים גם היא ביחס משוער לכוחה של המפלגה בבית הנבחרים כולו, למעט שני יוצאים מן הכלל: ב, מפלגת הרוב מקבלת תשעה מתוך 13 המושבים, וב, לכל מפלגה יש מספר שווה של מושבים.
בכל ועדה מכהן חבר מטעם מפלגת הרוב כיושב ראש, וחבר מטעם מפלגת המיעוט משמש כחבר בכיר.
בארבע ועדות של הסנאט מתייחסים לחבר הבכיר ממפלגת המיעוט כסגן יושב ראש: ועדת ההקצבות, הוועדה לענייני אינדיאנים, ועדת האתיקה וועדת המודיעין.
יושבי הראש והחברים הבכירים בכל ועדה נבחרים גם הם על ידי המפלגות הפוליטיות.
מחקר שניתח את מכתבי הבקשות של חברי בית הנבחרים להשתייכות בוועדות שונות, הראה כי ההצדקות הנפוצות ביותר שהועלו על ידי חברים המבקשים ועדה ספציפית היו ניסיון מקצועי קודם, גאוגרפיה ושיקולים אלקטורליים, בסדר הזה.
כ-80 אחוז מההצדקות במכתבים נכללו באחת משלוש הקטגוריות הללו.
כך למשל חברים המבקשים להצטרף לוועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים נוטים להיות בעלי נוכחות צבאית גדולה במחוז שלהם, בעוד שחברים המבקשים להצטרף לוועדת הפנים של בית הנבחרים נוטים בדרך כלל להגיע מאזורים דלילי אוכלוסין עם יותר אדמות.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של ועדות - ועדות קבועות, ועדות נבחרות או מיוחדות, וועדות משותפות.
ועדות קבועות הן הרכבים קבועים המזוהים ככאלה בחקיקה.
מכיוון שיש להן סמכות חקיקה, ועדות קבועות שוקלות הצעות חוק ונושאים וממליצות על צעדים.
יש להן גם אחריות פיקוח על סוכנויות, תוכניות ופעילויות בתחומי השיפוט שלהן, ובמקרים מסוימים גם בתחומים החוצים את תחומי השיפוט של הוועדות.
רוב הוועדות הקבועות ממליצות על רמות מימון לפעולות ממשלתיות ולתוכניות חדשות וקיימות.
לכמה מהן יש תפקידים אחרים.
לדוגמה, ועדת ההקצבות ממליצה על חקיקת הקצבות כדי לספק סמכות תקציבית לסוכנויות ותוכניות פדרליות.
ועדת התקציב קובעת רמות מצטברות לסך ההוצאות וההכנסות המשמשות כקווים מנחים.
ועדות נבחרות או מיוחדות מוקמות בדרך כלל בהחלטה נפרדת, לפעמים כדי לערוך חקירות ומחקרים, ובהזדמנויות אחרות גם לשקול צעדים.
לעיתים קרובות, ועדות נבחרות בוחנות סוגיות רלוונטיות שאינן מתאימות באופן ספציפי לתחומי השיפוט הקיימים של הוועדות הקבועות, או שהן חוצות גבולות שיפוט של כמה ועדות.
ועדה נבחרת יכולה להיות קבועה או זמנית (כל הוועדות הנבחרות הנוכחיות בבית הנבחרים ובסנאט נחשבות ועדות קבועות).
הסנאט משתמש לפעמים במונח ועדה מיוחדת (כמו בוועדה המיוחדת להזדקנות).
ועדות משותפות כוללות חברים משני הבתים.
לדוגמה, הוועדה המשותפת לדפוס מפקחת על הפונקציות של משרד הדפוס הממשלתי ועל נוהלי הדפוס הכלליים של הממשל הפדרלי.
יו"ר הוועדות המשותפות בדרך כלל מתחלף בין בית הנבחרים לסנאט.
נכון ל-17 ביוני 2017, היו ארבע ועדות משותפות: ועדות הכלכלה, הספריות, הדפוס והמיסוי.
היא ועדה משותפת אד-הוק שהוקמה כדי לפתור חילוקי דעות בין גרסאות דומות אך מתחרות של הצעות חוק המוגשות בבית הנבחרים ובסנאט.
ועדת ועידה מנסחת פשרות בין עמדות שני הבתים, המוגשות לאחר מכן לאישור בית הנבחרים והסנאט.
מלבד ועדות הוועידה, רוב הוועדות המשותפות הן קבועות.
אך ועדות משותפות זמניות הוקמו כדי לטפל בנושאים ספציפיים (כגון הוועדה המשותפת לניהול המלחמה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, והוועדה המשותפת לטקסי ההשבעה לניהול טקסי ההשבעה של הנשיא וסגן הנשיא).
סוגי ועדות נוספות בקונגרס הן:
ועדות משנה - נוצרות על ידי הוועדות כדי למקד משימות ספציפיות המצויות בתחום השיפוט של הוועדה המלאה.
ועדות משנה אחראיות ופועלות במסגרת ההנחיות שנקבעו על ידי ועדות האם שלהן.
הוועדה הכללית – בשימוש בית הנבחרים.
בבית הנבחרים יש 20 ועדות קבועות, ו-21 בסנאט של ארצות הברית.
ארבע ועדות משותפות פועלות עם חברים משני הבתים בנושאים של סמכות ופיקוח הדדיים.
בוועדות בבית הנבחרים יש בדרך כלל יותר חברים, בשל גודלו הגדול יותר, בהשוואה לסנאט המונה 100 חברים בלבד.
חוקי הסנאט קובעים את הגודל המקסימלי עבור רבות מהוועדות שלו, בעוד שבית הנבחרים קובע את הגודל וההרכב של כל ועדה בכל קונגרס מחדש.
ועדות ההתנגדות העממיות , היא שם כולל לקבוצות חמושות שהוקמו במספר מחוזות בתימן במהלך מלחמת האזרחים בתימן, לאחר השתלטות החות'ים על המדינה.
הקבוצות נלחמות לצד כוחות של צבא תימן הנאמנים לנשיא עבד רבו מנסור האדי, ולצד הוועדות העממיות.
כוחות ההתנגדות נלחמים כיום בלוחמים החות'ים ובכוחות הנאמנים לנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח.
במספר מחוזות, התאחדו ההתנגדות העממית והוועדות העממיות גם למאבק משותף נגד אל-קאעדה בחצי האי ערב.
נכון ל-10 באפריל 2015, דווח כי ההתנגדות העממית הורכבה מאזרחים פשוטים שהתגייסו כדי להגן על בתיהם במהלך קרב עדן נגד החות'ים.
מאז הקמתה מילאה ההתנגדות תפקיד מרכזי במספר קרבות, ביניהם קרב תעז והמערכה באביין (מרץ–אוגוסט 2015).
ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות היא ועדה של בית הנבחרים של ארצות הברית אשר דנה בנושא התנקשויות פוליטיות, ובמיוחד ההתנקשויות בחיי הנשיא ג'ון פ.
קנדי, והלוחם למען זכויות האדם, ד"ר מרטין לותר קינג.
רציחתו של הנשיא קנדי ב-22 בנובמבר 1963 זעזעה את ארצות הברית.
היה חשש כי עקבות הרוצחים יובילו למקומות רמי דרג בממסד, או אל מחוץ לארצות הברית, אל קובה ואל ברית המועצות.
תוך שבוע מיום הרצח הוקמה ועדה, בראשות שופט בית המשפט העליון ארל וורן, שתפקידה היה לחקור את הרצח ולמצוא האם היה קשר לרצח הנשיא, או שמא הרצח הוא פעולתו של מתנקש בודד, לי הארווי אוסוואלד.
מטרתה הבלתי מוצהרת של הוועדה הייתה למצוא כי אוסוואלד הוא המתנקש וכי פעל לבד.
כאשר נתנה ועדת וורן את מסקנותיה, בשנת 1964, נראה היה כי התיק נסגר.
הוועדה קבעה כי אוסוואלד פעל לבד, וכי לא היה חלק מקשר.
מסקנות אלו לא התקבלו על דעת רבים.
בשנת 1966 כתב החוקר מרק ליין את ספרו "הריצה אל הצדק" (Rush To Judgement) בו ביקר את עבודת הוועדה.
לאחר מכן חשף התובע המחוזי בניו אורלינס, ג'ים גאריסון, מה שנראה לו כקשר לרצח הנשיא קנדי, בניו אורלינס דווקא.
משפטו המתוקשר של קליי שאו, ראש לשכת המסחר בניו אורלינס, וחבר מרכזי בקשר לו טען גאריסון, הסתיים בזיכויו של שאו, בשנת 1969, אך בחשיפה תקשורתית נרחבת לתאוריות הקשר, ובהצגה מיומנת על ידי התובע גאריסון, של כל הפגמים והחולשות שניתן למצוא בדו"ח ועדת וורן.
בשנת 1968 נרצח גם רוברט פ.
קנדי, אחיו של הנשיא קנדי, בעת מסע הבחירות שלו, על ידי מחבל פלסטיני בשם סירחאן סירחאן.
כן נרצח לוחם זכויות האדם מרטין לותר קינג.
הציבור האמריקאי היה נתון להרגשה כי אישי ציבור חשופים להתנקשויות, ולפחות בעניינם של קינג ושל הנשיא קנדי, חברו גורמים בעלי עניין לקשר לרציחת דמויות נערצות אלו.
לאווירה זו הוסיפה חשיפתו של הסרט שצילם אברהם זפרודר, אשר הוקרן לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בזמן צפיית שיא בתוכניתו הפופולרית של הרלדו ריברה "לילה טוב אמריקה".
הייתה זו המחשה ויזואלית למה שהרגישו אמריקנים רבים בצורה אינטואיטיבית.
תמונת הנשיא הנכנס למארב יריות ברחוב ראשי בדאלאס, וסופג כדור אחר כדור, בעוד שרעייתו הצעירה והיפה זוחלת, מכוסה בדם, על מכסה תא המנוע של הלימוזינה הנשיאותית, ומנסה להימלט, רדפה את הציבור האמריקאי.
בה בעת נחשפו קשרים בין המאפיה, סוכנות הביון המרכזית - ה-CIA, וגורמים בקרב הגולים קובנים המיליטנטים, במטרה להתנקש בחייו של פידל קסטרו.
גילויים אלו (בין היתר על ידי ועדות של הסנאט לחקירת שיתוף הפעולה בין גורמי ביון), הראו כי הבלתי נתפס - קשר בין הממשל האמריקני, בדרגים הגבוהים ביותר, סוכנויות הביון השונות, הגולים הקובנים והמאפיה, הוא כעת עובדה מוחשית.
האצבע הציבורית הופנתה אל גורמים אלו עתה אף בקשר לרציחתו של קנדי.
קביעת ועדת וורן כי לא היה כל קשר לרציחת קנדי נראתה לרבים כקביעה מיושנת ומבוססת על מידע חלקי, במקרה הטוב, וכניסיון טיוח מצד המעורבים ברצח (לדעת המבקרים) לינדון ג'ונסון וחבר הוועדה אלן דאלס, במקרה הרע.
לנוכח הלחץ הציבורי, ובהשתדלות אישים כקורטה סקוט קינג, רעייתו של מרטין לותר קינג המנוח, מינה בית הנבחרים האמריקני בספטמבר 1976, ועדה לחקירת מותם של קנדי וקינג.
ההחלטה התקבלה ברוב של 280 תומכים מול 65 מתנגדים.
ויכוחים על רקע אישי בין חברי הוועדה גרמו לחילופי גברי ולעיכובים בתחילת עבודתה, אך לבסוף התגבש הרכב בראשות חבר הקונגרס לואיס סטוקס מאוהיו ובייעוצו של עורך הדין רוברט בלייקלי.
המנדט שקיבלה הוועדה היה לפעול בין 30 במרץ 1977 ו-3 בינואר 1979.
הוועדה כללה שמונה חברי בית הנבחרים.
האחת חקרה את רצח קנדי והשנייה את רציחתו של מרטין לותר קינג.
מרבית עבודת הוועדה, כעבודתן של כל ועדות הקונגרס, התבצעה בחשאי, והעדים חתמו על טופסי שמירת סודיות.
מספר עדים מועט העיד בפומבי.
דו"ח הוועדה היה כבר ערוך כמעט, כאשר לקראת סוף עבודתה בדצמבר 1978, העידו בפניה מומחי האקוסטיקה מרק וייס וארנסט אשכנזי.
עדויות אלו הביאו למפנה, ולעריכתו של דו"ח שונה לחלוטין מזה שהתכוונו חברי הוועדה לערוך אך שבועות אחדים לפני כן.
דו"ח הוועדה, שאורכו 686 עמודים (ואשר חלק ניכר ממנו עוסק ברציחת מרטין לותר קינג) וזאת בהשוואה ל-888 העמודים של דו"ח ועדת וורן, פורסם ב-29 במרץ 1979.
באשר למרטין לותר קינג, הסיקה הוועדה כי רציחתו הייתה מיריה אחת מרובהו של ג'יימס ארל ריי, ושקיימת "אפשרות" שהרצח היה כתוצאה מקשר פלילי, על אף שאף סוכנות של הממשלה של ארצות הברית אינה מעורבת בקשר זה.
באשר לרצח קנדי, קבעה הוועדה כי אכן, לי הארווי אוסוואלד הוא שירה שלושה כדורים לעבר הלימוזינה הנשיאותית, וכי שניים מהם פגעו בנשיא.
הוועדה פסקה כי תיאורית "הכדור הבודד" שהייתה בסיס המסקנות של ועדת וורן, נכונה ביסודה, ואף מצאה ראיות לחיזוקה של קביעה שנויה במחלוקת זו (כבדיקת "נייטרונים" לקביעת המרכיבים המדויקים של הכדור CE399, והשוואתם לרסיסים שנותרו בידו של המושל ג'ון קונלי אשר על פי ועדת וורן פצעיו נגרמו מכדור זה).
הקביעה הדרמטית שקבעה הוועדה הייתה כי אוסוואלד לא פעל לבד.
עדות המומחים וייס ואשכנזי, אשר ניתחו הקלטות ממכשירי קשר משטרתיים שבוצעו באמצעות מיקרופון שהיה מותקן על אופנוע משטרתי בעת הרצח, ושודרו למכשיר דיקטפון במטה המשטרה, היא כי המכשיר קלט ארבע יריות (בעוד שוועדת וורן סברה כי בעת הרצח נורו שלוש יריות).
המומחים מיקמו שלוש מן היריות ממחסן הספרים, שם נמצא אוסוואלד, שהיה בעת הרצח מאחורי הלימוזינה.
אך ירייה אחת באה מלפנים, מכיוון "תלולית הדשא" (Grassy Knoll), מקום שבו רבים מתומכי תאוריות הקשר מיקמו את המתנקשים הנוספים.
לאור זאת, קבעה הוועדה כי רצח הנשיא קנדי היה "קרוב לוודאי כתוצאה של קשר".
מיהם, אם כן, הקושרים, לדעת אנשי הוועדה?
לדעת הוועדה לא הייתה זו פעולת כל סוכנות ממשלתית, הן של ממשלת ארצות הברית והן של ממשלות חוץ.
הוועדה בחנה אף את פעולתם של גורמים במאפיה כסנטו טרפיקנטה, ג'ימי הופה וקרלוס מרצ'לו, אך הסיקה כי אין ראיות ממשיות למעורבותם.
הוועדה מתחה ביקורת על משרד המשפטים האמריקאי, על ה-FBI, ה-CIA וועדת וורן, וטענה כי ביצועיהם בחקירת הרצח לא היו מספקים.
על השירות החשאי של ארצות הברית מתחה הוועדה ביקורת בטענה כי הוא אינו מספק הגנה ראויה לנשיא.
הוועדה המליצה לנקוט צעדים במישור החקיקתי למניעת התנקשויות.
הוועדה לא הביאה לסופו של הוויכוח הציבורי על הקשר לרציחתו של קנדי.
אלו הסבורים כי קנדי היה קורבן לקשר, לא אהבו את האישור שנתנה הוועדה לתיאורית "הכדור הבודד".
ה"ראיות האקוסטיות" שעליהן ביססה הוועדה את מסקנת הקשר, נראו כתמורה קטנה מדי בעבור הביסוס של כל מסקנות ועדת וורן כמעט אחת לאחת.
אי היכולת או אי הרצון של הוועדה למצוא את הגורמים השותפים בקשר, היו אף הם מטרה לביקורת.
לדעת התומכים בלי הארווי אוסוואלד כמתנקש הבודד, הייתה הוועדה מיותרת מלכתחילה, ובדיעבד הגיעה למסקנות מפוקפקות.
וכפי שראינו, על "הראיות האקוסטיות" נמתחה ביקורת רבה.
פעולת הוועדה אך תרמה לתעלומה.
עתה הייתה קביעה רשמית סותרת של שתי ועדות מוסמכות של גופים רמי דרג בממשל האמריקאי.
במקום לקבוע מסקנות שתהיינה סופיות וחותכות, פתחה הוועדה את הוויכוח, ונראה כי ייקח עוד זמן רב בטרם ייתמו הדיו.
ועדת דוברת היא ועדה ציבורית אשר מונתה ב-21 בספטמבר 2003 על ידי ממשלת ישראל, "במטרה לבצע בחינה מקיפה של מערכת החינוך במדינת ישראל ולהמליץ על תוכנית שינוי כוללת – פדגוגית, מבנית וארגונית – וכן על התוויית דרך ליישומה" (ציטוט מתוך הדו"ח).
הוועדה ידועה גם בשם "כוח המשימה הלאומי לקידום החינוך בישראל".
ב-16 במאי 2004, לאחר שישה חודשי עבודה אינטנסיביים, הוגשה לשרת החינוך ולממשלת ישראל תוכנית ביניים.
התוכנית כללה התייחסות לתיאור תמונת מצב של מערכת החינוך בישראל; התייחסות למשבר במערכת החינוך ולרפורמות בעולם והצגה של עקרונות התוכנית לקידום מערכת החינוך, שישה פרקי המלצות, וקווים ליישום.
בעקבות זאת, התקבלה החלטת ממשלה מס' 1886 ב-16 במאי 2004 ולפיה: "הממשלה רושמת בפניה את עיקרי ההמלצות של 'התוכנית הלאומית לחינוך', שהוגשה על ידי כוח המשימה הלאומי לקידום החינוך והיא רואה ביישום התוכנית משימה לאומית מועדפת.
הממשלה נחושה לבצע רפורמה כוללת במערכת החינוך.
היא תקיים הידברות עם ארגוני המורים ועם השלטון המקומי ותעשה כל מאמץ להגיע להסכמה לאומית רחבה".
הממשלה הטילה על כוח המשימה להשלים את עבודתו ולהציג דוח סופי של "התוכנית הלאומית לחינוך".
שמואל הר נוי - מרכז
פרופ' נעמה צבר בן יהושע
רובם המכריע של חברי הוועדה הם אנשי חינוך.
למעשה, שישה מתוכם עבדו בפועל כמורים במהלך הקריירה.
חמישה מבין חברי הוועדה באו מעולם העסקים והכלכלה.
בנוסף, העסיקה הוועדה עוד 110 אנשים בוועדות משנה שונות, כ-90% מתוכם אנשי חינוך.
בעבודת הוועדה היו ארבעה שלבים:
אבחון מצבה של מערכת החינוך בישראל
ועדת דברת בדקה מספר מדדים על מנת לאבחן את מצב מערכת החינוך בישראל.
מסקנת הוועדה הייתה כי מערכת החינוך נמצאת במשבר עמוק בכל אחד מהמדדים:
פערים חברתיים: התגלה מתאם גבוה בין רקע כלכלי להישגים בלימודים.
המסקנה מכך הייתה כי מערכת החינוך אינה ממלאת את תפקידה, ואין לה תרומה משמעותית לחינוך התלמידים.
הישגים: מבחינה של מחקרים בינלאומיים לאורך 15 שנה עלה כי ישראל נמצאת במקום האחרון בין מדינות המערב בכל שכבות הגיל בכל מדד שהוא (וזאת בניגוד למחקרים שניזומו בישראל, ואשר הצביעו על נתונים שונים).
מורים: מתוך ההנחה שבבסיס מערכת החינוך עומד הקשר מורה-תלמיד, נבחן מעמדם של המורים במדינת ישראל.
התברר כי המורים בישראל מקבלים שכר נמוך, משמשים "שעירים לעזאזל" של המערכת ובמקביל, זוהתה ירידה חדה ברמה האישית של המורים לאורך התקופה שנבדקה.
לימוד של התהליכים העולמיים בנושא רפורמות
במסגרת שלב זה נבדקו רפורמות בחינוך שיושמו בארצות הברית, מערב אירופה, סינגפור ועוד.
מתוך ההנחה שללא חזון לא ניתן לדעת מהו השיפור הרצוי במערכת החינוך.
החינוך הוא בראש סדר העדיפויות הלאומי.
אחריות וסמכות מוגדרים ושלובים זה בזה.
שוויון זכויות וביטוי למגוון התרבויות בחברה הישראלית.
מרבית המשאבים מגיעים ישירות לבתי הספר.
התוכנית לרפורמה במערכת החינוך היא הנושא העיקרי של המלצות הוועדה.
יצירת הבחנה חדה יותר בין חינוך ציבורי לבין חינוך פרטי
אי מיון של התלמידים בחינוך הציבורי
הסדרת ההפרדה של הזרמים השונים בחינוך
קביעת תוכנית ליבה של לימודים עבור כל התלמידים בחינוך הציבורי
צמצום הפערים ומימוש היכולות האישיות, כיעדים לאומיים חשובים ביותר בכל מישורי הפעולה: בתהליכים הפדגוגיים הנדרשים, בקביעת סדרי העדיפויות בהקצאת משאבים הן לתשתיות והן לתקציבים שוטפים, בטיפול במוקדי הפערים ובהפניית כוחות ניהול והוראה מן השורה הראשונה למערכת החינוך
יצירת רצף פדגוגי החל מגן הילדים עד סיום בית-הספר העל-יסודי
חיזוק שלבי החינוך המוקדמים - גן ילדים והכיתות הראשונות בבית-הספר היסודי
הפיכת הסביבה הלימודית לסביבה עדכנית ומאתגרת
העמדת סטנדרטים גבוהים להישגים ולביצוע
שינוי מערכות היחסים בין מורים לתלמידים
אוטונומיה פדגוגית, ניהולית ותקציבית מרבית של בתי-הספר
הפיכת מערכת החינוך לבעלת שלוש רמות ניהול:
משרד החינוך, שישא באחריות הכוללת למערכת החינוך, שיהפוך לגוף המתווה מדיניות, מתקצב, קובע סטנדרטים ומפקח על ביצועם
מינהלי חינוך אזוריים, שיקבלו סמכויות ואחריות כוללת על מערכת החינוך באזורם
מוסדות החינוך עצמם, שיהיו בעלי שליטה מרבית על פעולתם החינוכית
העמקת החינוך האזרחי, החברתי והקהילתי
העלאת רמת הדרישות המוצבות בפני המורים ובפני הפונים להוראה
שינוי מבנה המשרה של המורים
הפיכת החינוך לחינוך מוכוון יעדים ומונחה תוצאות על ידי הצבת מטרות ויעדים מפורטים ככל הניתן
הקטנה של מספר המורים בגין שינוי מבנה המשרה
הגדרה של סלי שירותים המתוקצבים באופן ראוי ועל-פי קריטריונים שוויוניים ושקופים
קיום מעבר בודד במהלך הלימודים
יום לימודים מלא חינם בכל הגנים ובתי-הספר הציבוריים מגיל 3 עד גיל 18
חלוקה של שנת הלימודים לשתי מחציות שוות באורכן, שביניהן חופשה
העלאת סף הקבלה למוסדות האקדמיים המכשירים להוראה
חניכת מורה מתחיל על ידי מורה מלווה
הקמת הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך (ראמ"ה)
לצד הפתיחה החגיגית והתחזיות האופטימיות, נשמעו ביקורות קשות כנגד המלצות הוועדה.
הביקורת המרכזית נוגעת למקורות התקציביים ליישום מסקנות הדו"ח.
במסקנות סעיפים רבים הדורשים השקעה כספית ניכרת (לפי הערכת מרכז השלטון המקומי – כ-5 מיליארד ש"ח), אך משרד האוצר לא התחייב לממן את יישום הדו"ח כל עוד לא הושגה הסכמה של כל הצדדים, כולל ארגוני המורים, למימוש הדו"ח במלואו.
מבקרי הדו"ח טוענים כי לאור המדיניות הכלכלית של ממשלת ישראל נכון לעת פרסום הדו"ח, החותרת לצמצום מעורבות המדינה במשק, ולאור הקיצוצים החוזרים ונשנים בתקציב משרד החינוך, קשה להניח שיוקצו משאבים כלשהם מעבר לתקציבו הרגיל של משרד החינוך ליישום מסקנות הדו"ח.
ההסכמה במאי 2007 בין הממשלה להסתדרות המורים, הכרוכה בתוספת של מיליארדי שקלים לתקציב משרד החינוך בתמורה לשינוי מבנה המשרה של המורים ברוח המלצות הדו"ח, מרמזת כי ביקורת זו היא גורפת מדי.
ביקורת נוספת נוגעת לאי שיתופם של נציגי המורים הנבחרים בדיוני הוועדה.
ההשתתפות היחידה של נציגת ארגון מורים הייתה כמשקיפה בשתי תת-ועדות.
לטענת המבקרים, היעדר ייצוג זה מראה על חוסר כוונה ליצור מהלך המתחשב במורים ועל כך שהם אינם נתפסים כשותפים אמיתיים לרפורמה.
לפי טענה זו, מסקנות הדו"ח משקפות עמדה זו שכן הן פוגעות במורים - ההמלצות פוגעות באוטונומיה של המורה, בשעות עבודתו ובתנאיו, לצד פיטורי מורים רבים, אך יש להניח שה'גזר' - העלאת השכר - לא ימומש, מהסיבות שפורטו לעיל.
מבקריו של הדו"ח מזהירים גם מהיותו מעודד פערים בין בתי ספר.
הדו"ח ממליץ על יצירת מרכזי חינוך אזוריים, ועל העברת סמכויות ותקציבים ממשרד החינוך למרכזים אלו וישירות לבתי הספר.
לטענת המבקרים, שינוי זה יביא להתחזקותם של בתי ספר חזקים ולהיחלשותם של החלשים - באופן העולה על הפיצויים, המינוריים לטעמם, שמציע הדו"ח לבתי ספר ולאזורים חלשים.
כמו כן, נטען כנגד הפיכתו של החינוך למוכוון-שוק.
לטענת המבקרים, החלת עקרונות של שוק על מערכת חינוכית מביאה, בין השאר, להגדלת הפערים בין תלמידים חלשים לחזקים, להיעלמות החינוך לערכים ועוד.
ביקורות נוספות נוגעות לחיזוק מעמד המנהל, שיש הרואים בו פגיעה במעמדם של התלמידים, ההורים והמורים, התעלמות מצרכיהם של ציבורים בעלי צרכים מיוחדים בכלל ושל החינוך הערבי בפרט, התעלמות מבעיית בתי הספר הפרטיים למחצה ועוד.
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (House Committee on Un-American Activities, בקיצור: HUAC) היא ועדת חקירה של בית הנבחרים של ארצות הברית שחקרה מה שהוגדר כפעילות של קומוניזם ותעמולה אנטי-אמריקנית בארצות הברית של שנות החמישים.
רבים גינו בחריפות את פעולת הוועדה, בטענה שהרסה את הקריירה לאנשים רבים עקב דעותיהם הפוליטיות.
הוועדה צמחה מוועדת חקירה מיוחדת שהוקמה בשנת 1938 ועסקה בעיקר באמריקנים ממוצא גרמני ובפעילותם בארגונים נאציים ובקו קלוקס קלאן, אך עסקה גם בפעילות קומוניסטית.
האלי פלאנאגן, ראש פרויקט התיאטרון הפדרלי, זומן בשנת 1938 להופיע בפני הוועדה ולהשיב לטענה שהפרויקט מוצף בקומוניסטים.
בשנת 1946 הפכה הוועדה לוועדה קבועה של בית הנבחרים.
עיקר פרסומה בא מפעולתה לחקר מעורבות קומוניסטית בממשל האמריקני.
גורמים שמרניים בקונגרס, ובפרט הסנאטור ג'וזף מקארתי, (שבניגוד לסברה המקובלת לא היה חבר בוועדה זו), גילו חשדנות רבה כלפי אנשים בעלי זיקה לקומוניזם, בפרט על רקע "המלחמה הקרה", וראו בהם אנשים בעלי נאמנות כפולה המהווים סוכנים של ברית המועצות.
הוועדה שימשה כלי פוליטי בידי כמה מחבריה לקידום הקריירה הפוליטית שלהם.
כך, למשל, ניצל ריצ'רד ניקסון את חברותו בוועדה כדי לתקוף את הבכיר במשרד החוץ האמריקני ובממשל טרומן, אלג'ר היס, בטענה (הנכונה, ככל הנראה) כי היה מרגל סובייטי.
בהמשך דרכה התמקדה הוועדה בחקר פעילות קומוניסטית בהוליווד, ויצרה "רשימה שחורה" של אנשי קולנוע חשודים.
אחד מקורבנותיה של הוועדה היה צ'ארלי צ'פלין, שנאלץ לעזוב את ארצות הברית.
קורבן נוסף היה המחזאי ברטולט ברכט, שבעקבות חקירתו היגר לשווייץ.
בפסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית (1957) זיכה בית המשפט העליון של ארצות הברית אדם בשם ג'ון ווטקינס מעבירה של ביזוי הקונגרס בשל סירובו להשיב על שאלות הוועדה בדבר אנשים המוכרים לו כקומוניסטים.
לפיכך ווטקינס לא יכול היה להיות מודע לרלוונטיות השאלות, שהיא אשר הופכת את השתיקה לעוון לפי סעיף האישום בו הורשע, ועל כן זוכה.
בעקבות נפילתו של מקארתי, יוקרתה של הוועדה הלכה וירדה בשנות ה-50 המאוחרות.
ב-1959, הנשיא לשעבר הארי טרומן הוקיע את הוועדה כשאמר שתיאר אותה כ-.
הוועדה איבדה את מרבית מעמדה במהלך שנות ה-60. בשנות ה-60 המאוחרות הוועדה זימנה ואיימה על כמה ממנהיגי תרבות הנגד.
בניסיון להמציא את עצמה מחדש, בשנת 1969 שם הוועדה שונה ל"הוועדה לביטחון פנים".
כשהוועדה פורקה על ידי בית הנבחרים בשנת 1975, החליפה אותה ועדת בית הנבחרים למערכת המשפט (United States House Committee on the Judiciary).
ועדת האמת והפיוס (Truth and Reconciliation Commission) היא ועדת אמת ופיוס שהוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד.
במשך כארבעה עשורים של שלטון האפרטהייד היו התארגנויות של ארגונים שונים למאבק על הזכויות המקופחות של הרוב השחור.
המאבק הוגבל בתחילה לאמצעים פוליטיים ותקשורתיים והטיף לאי-אלימות, אך החל משנות ה-60, בהשפעת אירועי טבח שארפוויל, הפך מיליטנטי יותר והרחיב את דרכי פעולתו גם לחבלה וטרור.
השלטונות, בתגובה, הוציאו את ארגוני ההתנגדות מחוץ לחוק ועסקו באופן נמרץ בציד מנהיגיהם ופעיליהם.
כוחות הביטחון במדינה גויסו לטובת המאבק בארגוני ההתנגדות, ופעולותיהם של גורמי השלטון ואכיפת החוק רמסו, במקרים רבים, את זכויות האדם ברגל גסה.
פעילי התנגדות נעצרו במעצרים מנהליים ארוכים ללא משפט, חשודים נחקרו באלימות ובעינויים, וחלקם מצאו את מותם בחקירה.
טיוח ובידוי ראיות היו לדבר שבשיגרה בידי כוחות החוק והביטחון.
גם בקרב פעילי תנועות ההתנגדות נעשו הפרות בוטות של זכויות אדם במאבקם, תוך שימוש באמצעים של רצח, איומים, טרור, והוצאה להורג של חשודים בשיתוף פעולה.
חילוקי דעות בין ארגונים שונים שנאבקו לחופש הביאו לתופעות של אלימות קשה וזוועות בין השחורים לבין עצמם.
עם ביטולו של משטר האפרטהייד וכינון ממשלה בראשותו של המנהיג השחור נלסון מנדלה, עלה הצורך להתמודד עם כלל האירועים מתקופת האפרטהייד ולגבש יחס ראוי כלפי מבצעי הפעולות משני הצדדים.
הוועדה הוקמה בשנת 1995 ברוח משנתו הפייסנית של הנשיא נלסון מנדלה, מכוח "החוק לקידום איחוד לאומי ופיוס", וניתנו לה סמכויות שיפוטיות.
בין היתר ניתנה לה הסמכות להעניק חנינה למבצעי פשעים, בתנאי שיתקיימו התנאים הבאים: מבקש החנינה מסר את האמת במלואה, והפשעים בוצעו במסגרת אידאולוגיה פוליטית.
לאף אחד לא הייתה חסינות מפני עמידה ל"משפט" בפני הוועדה: אזרחים פרטיים, אישי השלטון הקודם, אנשי משטרה ואפילו פעילי הקונגרס הלאומי האפריקאי של מנדלה – מפלגת השלטון בזמן עבודת הוועדה – שחלקם היו מעורבים בפעילות טרור ורצח בתקופת מלחמתם במשטר האפרטהייד.
בראש הוועדה עמד הארכיבישוף דזמונד טוטו, חתן פרס נובל לשלום (1984).
על חשיבות עבודתה של הוועדה אמר דזמונד טוטו: "ללא מחילה אין עתיד, אך ללא הודאה לא תיתכן סליחה".
עבודת הוועדה התחלקה בין שלוש ועדות משנה:
הוועדה פעלה כך שאפשרה לקורבנות לספר את סיפוריהם ולמבצעי הפשעים להודות על אשמתם, עם אפשרות חנינה לאלו שיודו הודאה מלאה.
אלה שבחרו שלא להתייצב בפני הוועדה היו צפויים לכתב אישום פלילי, אם גובש די חומר ראיות כנגדם.
פיטר וילם בותה, נשיא המדינה על פני העשור האחרון של שלטון האפרטהייד, הוא אחד מהמקרים הידועים של אישים שלא הופיעו בפני הוועדה, והוכח כי קשה לגבש חומר ראיות נגדם.
הוועדה שמעה אלפי עדויות ודנה ב-7112 בקשות לחנינה, מתוכן הוענקו 849 חנינות.
כ-20,000 אזרחים נמצאו זכאים לפיצוי כספי, בסכום פיצויים כולל של כ-40 מיליון דולר.
את הקהילה היהודית ייצג בפני הוועדה, הרב הראשי של התאחדות בתי הכנסת האורתודוקסים של דרום אפריקה סיריל האריס.
סיריל אמר בהופעתו בפני הוועדה:.
ב-29 באוקטובר 1998 הגישה הוועדה את מסקנותיה, שכללו גינוי חריף לשני הצדדים על ביצוע זוועות בתקופת האפרטהייד.
הקמתה, עבודתה ומסקנותיה היוו נדבך חשוב בהעברה השקטה של השלטון מהמיעוט הלבן לרוב השחור, ללא שאיפות נקם מצד השחורים ובקבלה גאה של השלטון החדש מצד הלבנים.
בנובמבר 2001 סיימה הוועדה את עבודתה, לאחר ששמעה את עדויותיהם של יותר מעשרים אלף קורבנות ומבצעים של פשעי האפרטהייד, העניקה או דחתה אלפי חנינות ופרסמה חמישה כרכים של עדויות.
בצד השבחים להם זכתה עבודת הוועדה, נשמעו גם דעות ביקורתיות.
גורמים מצד חוגי זכויות האדם ומתנגדי אפרטהייד לשעבר מתחו ביקורת על מדיניות החנינות של הוועדה.
לשיטתם, מערכת המשפט צריכה הייתה להעניש בחומרה את מבצעי האפרטהייד, והם חשו שלא בנוח עם קבלת הטיעון ש"פעלו בשליחות אידאולוגיה פוליטית" כנסיבות מקלות להענקת חנינה.
הם השוו זאת לטענת פושעי המלחמה הנאצים "רק מילאתי פקודות", טענה שלא התקבלה בשעתה.
אופן ניהול הישיבות בראשותו של הארכיבישוף דזמונד טוטו היה לצנינים בעיני כמה מחברי הוועדה, שסברו כי הן היו רוויות אווירה דתית ולדעתם דמו יותר למיסה כנסייתית או לתא וידוי.
ביקורת קשה הושמעה על העיכוב המתמשך של ממשלת דרום אפריקה, עקב קשיים תקציביים, ביישום החלטות הוועדה על תשלום עשרות מיליוני הדולרים של כספי הפיצויים שנפסקו לכ-10,000 נפגעי האפרטהייד.
ועדת גישוש הוא מושג בפוליטיקה האמריקנית המתאר גופים שמוקמים על ידי מועמדים פוטנציאלים לתפקידים פוליטיים לשם בדיקת היתכנות של מועמדותם.
במיוחד הדבר מקובל במרוץ לנשיאות, כשבמקרה זה הגוף מכונה ועדת גישוש נשיאותית (Presidential exploratory committee).
הקמת הוועדה מאפשרת למועמד הפוטנציאלי לגייס כספים לשם פעילויות כמו קיום מסעות, או עריכת סקרים.
מעבר למטרה המוצהרת קיימות מספר סיבות נוספות להקמת ועדת גישוש, גם כאשר המועמד למעשה החליט על המרוץ.
השימוש במוסד ועדת הגישוש מאפשר גיוס כספים בפיקוח ושקיפות מופחתים לעומת מה שנדרש ממועמד שהכריז רשמית על מועמדותו.
בנוסף, עצם הפרדת ההכרזה על המרוץ לשניים - הכרזה על הקמת ועדת גישוש, והכרזה רשמית על המועמדות - משמשת לעיתים קרובות על מנת למשוך תשומת לב תקשורתית נוספת למועמד.
ועדת האתיקה של הכנסת היא ועדה העוסקת בשיפוט חברי הכנסת בשל עבירות אתיות כגון התבטאות בלתי פרלמנטרית.
מעמדה של הוועדה שונה ממעמדן של יתר ועדות הכנסת.
הקמתה אינה מוסדרת בתקנון הכנסת, כי אם בחוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם.
עוד בניגוד לשאר הוועדות, היא אינה עוסקת בחקיקה ובדיונים בנושאים כלליים, אלא מהווה ועדה מעין-שיפוטית העוסקת בנושאים שיועדו לה בחוק החסינות ובתקנון.
בניגוד ליתר הוועדות, שהרכבן נקבע על ידי ועדה מסדרת, ושינויים בהן נערכים בוועדת הכנסת, קביעת הרכב ועדת האתיקה מסורה ליושב ראש הכנסת.
בוועדה ארבעה חברים, מהם שניים מהאופוזיציה ושניים מהקואליציה.
בדרך כלל נהוג כי חבר הקואליציה הוא יו"ר הוועדה.
לפי תקנון הכנסת, אין למנות לוועדה מי שהוגש נגדו כתב אישום, מי שמתנהלים נגדו הליכים פליליים ומי שהורשע במהלך כהונתה של אותה כנסת בעבירה פלילית.
יושב ראש הכנסת רשאי להשעות מהוועדה חבר שהוגש נגדו כתב אישום או שנפתחו נגדו הליכים פליליים במהלך כהונתו בה.
אם הורשע חבר ועדת האתיקה בפלילים במהלך כהונתו, חייב יושב ראש הכנסת להחליפו.
ועדת האתיקה הוקמה בכנסת העשירית.