tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המין תואר לראשונה ב-1969 תחת הסוג "סינטארסוס", אך הוחלף ב-2001 למגפנוזאורוס (Megapnosaurus) לאחר שהתברר שישנה כבר חיפושית תחת אותו השם שתוארה לפני הדינוזאור.
השוואות שנעשו בין טבעות העצם סביב העיניים של C.
rhodesiensis לטבעות דומות סביב העיניים של זוחלים וציפורים בני ימינו מצביעות על כך שהוא היה פעיל לילה.
kayentakatae (משמעות השם: "הצורה החלולה של קיי מקיינטה", ע"ש כינוי החיבה לפלאונטולוגית קתלין סמית')- מין אמריקאי נוסף שהתגלה בתצורת קיינטה שבאריזונה וחי 196 מיליון שנה לפנה"ס.
המין תואר לראשונה ב-1989 כשייך לסוג "סינטארסוס" (המאמר שתיאר אותו לראשונה נתן לו את השם "Syntarsus kayentakatae") ויחד עם S.
rhodesiensis קיבל את שם הסוג החדש "מגפנוזאורוס" ב-2001, ומחקרים מודרניים מראים כי ככל הנראה מדובר בזן שונה מצלופיזיס או מגפנוזאורוס, אך לא קיבל שם חדש עד כה.
מין זה נבדל מהשניים הקודמים בכך שהיו לו שתי כרבולות קטנות שהשתרעו מחוטמו עד עיניו, בדומה מאוד לסוג דילופוזאורוס (אם כי הכרבולות של C.
kayentakatae היו הרבה יותר קטנות).
גודלן הקטן של שיני הצלופיזיסים, מרחב התנועה הגדול של ידייהם והראיות שגופם בנוי למהירות מצביעים על כך שצלופיזיסים היו טורפים של חיות קטנות וזריזות כמו לטאות ודגים, כאשר הם השתמשו במהירותם וגמישותם על מנת לרדוף ולתפוס חיות כאלו.
מחקר שנעשה על ידי הפלאונטולוג קנת' קרפנטר הצביע על כך שלידיי הצלופיזיסים היה תפקיד מפתח בתפיסת חיות אלו, שכן הן שימשו כמצבטות מהירות וגמישות שבאמצעותן הם תפסו והרגו את טרפם.
הדרך היחידה שבה צלופיזיסים היו יכולים להכניע טרף גדול יותר (אם הם עשו זאת מלכתחילה) הייתה ציד בלהקות.
האפשרות שצלופיזיסים היו קניבלים הועלתה לראשונה כאשר באחד מהמאובנים של C.
bauri שנמצאו בחוות הרוחות בניו מקסיקו נמצאו עצמות קטנות בין צלעותיו שדמו לפרטים צעירים של המין.
תאוריה זו הייתה פופולרית בחוגי הפלאונטולוגיה עד שמחקר שפורסם ב-2002 הצביע על כך שעצמות אלו שייכות למעשה לדמויי-תנינאים שונים שביניהם פרטים מהסוג הספרוסוכוס, שמאובניו נמצאו באותה התצורה.
למרות זאת, מחקר שפורסם ב-2009 תיאר פרט נוסף מחוות הרוחות שהתגלה עם קומפלקס של קיא מאובן ליד פיו שהכיל עצמות שנראו זהות לעצמות של C.
bauri, מה שמצביע שהדינוזאור היה קניבל בכל זאת.
העובדה שהרבה מאובנים של פרטים מאותו המין נמצאו באותה שכבת אבן בשני מינים של הסוג (C.
rhodesiensis) הניעה מדענים מסוימים להניח שצלופיזיסים היו חיות שנעו בלהקות גדולות.
לעומת זאת, מדענים אחרים טענו שניתן להסביר את המוות בבת אחת של כל כך הרבה פרטים על ידי התאספות חריגה של הרבה חיות סביב מאגר מים או סביב מקור אוכל גדול מספיק כאשר הם מתו בעקבות שיטפון פתאומי.
ראיות לשיטפונות ענק בתצורות שבהן נמצאו "קברי ההמונים" הנ"ל תומכות בטענה זו יחד עם העובדה שמקבץ המאובנים של C.
bauri מניו מקסיקו הכיל גם הרבה חיות אחרות כגון דמויי-תנינאים וזוחלים אחרים, שכנראה גם הם התאספו באותו מקום מאיזושהיא סיבה.
ריינהרט מצא ב-2009 שישנן ארבע נק' ייחודיות בחייו של צלופיזיס שבו מבנה גופו משתנה בהתאם לגילו: שנה, שנתיים, ארבע שנים ושבע שנים.
צעירי הצלופיזיס גדלו מהר מאוד, במיוחד בשנה הראשונה לחייהם, וככל הנראה הגיעו לבגרות מינית בין גיל שנתיים לשלוש ולגודל מלא בגיל שמונה.
לאחר הסתכלות על ההבדלים והדמיון בין שלדי צלופיזיס לכמעט 60 מינים אחרים של זוחלים וציפורים, ריינהרט הסיק כי נקבות היו מסוגלות להטיל בין 24 ל-26 ביצים לאחר כל הזדווגות כאשר הקוטר הקצר יותר של כל אחת היה בין 31 ל-33.5 מ"מ.
הצלופיזיס ידוע ממספר ספרים, סרטים, סדרות ומשחקי מחשב בתרבות:
צלופיזיס נראה בסרט "פנטזיה", בקטע "פולחן האביב".
צלופיזיס נראה בסדרה "הדינוזאורים!" מ-1992 ובסדרה פלאווורלד.
הוא נראה בפרק הראשון בסדרה "הולכים עם דינוזאורים", שם הוא מוצג כטורף קטן ומהיר הניזון מדגים אך גם מיצורים חלשים ולא בוחל בקניבליות.
שני מינים של צלופיזיס הופיעו בתוכנית "כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה": C.
bauri מופיע בתקופת הטריאס העליון ומוצג כחיה זריזה שטורפת חיות קטנות בעלת יתרונות אבולוציוניים רבים, ו-C.
kayentakatae נראה גם בתקופת היורה התחתונה בתור "Syntarsus", כאשר להקה רודפת אחרי אנצ'יזאורוס אך מוברחת בידי דילופוזאורוס שהורג אותו במקומה.
הצלופיזיס נראה בתוכנית הנשיונל ג'יאוגרפיק "Bizarre Dinosaurs".
צלופיזיס חום נראה בקומדיית המצבים "דינוזאורים".
צלופיזיסים מופיעים במשחקי המחשב "Zoo Tycoon" ,"3D Dinosaur Adventure, Prehistoric Kingdom", ובכמה ממשחקי "פארק היורה", כולל ב"פארק היורה 3: בניית פארק" וJurassic World Evolution 2.
bauri הוא המאובן הלאומי של ניו מקסיקו, ובינואר 1998 נשלחה גולגולת של המין לחלל לזמן קצר על גבי מעבורת החלל "אנדוור" של נאס"א במשימתה ה-12.
צלחת מיקרוטיטר, או מיקרו-צלחת, או "רבת בארות" היא צלחת שטוחה עם מספר "בארות" המשמשות כמבחנות מעבדה קטנות.
צלחת המיקרו הפכה לכלי סטנדרטי במחקר אנליטי ובדיקות אבחון רפואיות.
שימוש נפוץ מאוד שלה הוא באליזה (ELISA), הבסיס לרוב בדיקות האבחון הרפואיות אצל האדם ובעלי חיים.
למיקרוצלחת יש בדרך כלל 6, 24, 96, 384 או אפילו 1536 "בארות" המסודרות במטריצה של 2:3. חלק מצלחות המיקרו יוצרו עם 3456 או 9600 בארות, וכן פותח מוצר בשם "רצועת מערך", שהיא רצועת פלסטיק מתמשכת על סרט פלסטיק גמיש הכוללת בארות בדומה לצלחת המיקרו.
כל באר של מיקרו-צלחת מכילה בדרך כלל בין עשרות ננוליטרים למספר מיליליטרים של נוזל.
הן גם יכולות להכיל אבקה יבשה או כמתלה להכנסת מבחנות זכוכית.
הבארות יכולות להיות עגולות או מרובעות.
מבחינת יעילות אחסון, בארות ריבועיות עם מרווחים צרים מסיליקון - עדיפות.
צלחות מיקרו יכולות להיות מאוחסנות בטמפרטורה נמוכה לתקופות ארוכות, יכולות להיות מחוממות על מנת להגביר את קצב האידוי מבארותיהם ויכולות אפילו להיות חסינות-חום עם נייר כסף או סרט נקי.
צלחות מיקרו עם שכבה של חומר מסנן פותחו בראשית 1980 על ידי מספר חברות, וכיום, ישנן צלחות מיקרו לכל יישום ותחום בחיי המדע והמחקר אשר כולל סינון, הפרדה, הפצת אור, אחסון, תגובות כימיות, תרביות תאים וזיהוי של פעילות נגד חיידקים.
הגידול העצום במספר המחקרים על תאים חיים הוביל לסדרה חדשה של מוצרי צלחות מיקרו, המיועדות במיוחד לתרביות תאים.
פני השטח של הצלחות הללו הפכו ליותר הידרופיליים על ידי פריקת פלזמת חמצן, וכך יותר קל לתאים לגדול על פני השטח (שאילולא מנגנון זה, היו הידרופוביים).
רובוט סוחב נוזל ל-96 בארות
מספר חברות פיתחו רובוטים במיוחד בשביל להחזיק בצלחות המיקרו.
הרובוטים הללו יכולים להיות "מפעילי נוזל", אשר שואבים ומכינים את דוגמיות הנוזל למכונות הללו, או "מזיזי צלחות" אשר מזיזים אותן בין כלים, צלחות עודפות ומאגרי צלחות לשימוש ארוך יותר.
כמו כן יכולים הרובוטים לשמש כ"שוטפי צלחות" לצלחות מוכנות, כאוטמי צלחות תרמיים - לשם יישום איטום מחום, או כאינקובטורים לצלחות המיקרו - כדי לוודא ולשמור כי הטמפרטורה בצלחות קבועה בזמן הבדיקה.
חברות המייצרות את הצלחות יצרו גם רובוטים "קוראי צלחת", אשר יכולים לזהות תקלות ביולוגיות, כימיות או פיזיות ספציפיות בדגימות שבצלחות אלה.
צלחות המיקרו מיוצרות ממגוון חומרים.
הנפוץ ביותר הוא פוליסטירן, לשימוש ברוב הבדיקות האופטיות.
חומר זה יכול להיות צבוע בלבן על ידי הוספת טיטניום דיאוקסיד לשם זיהוי אופטי או הארה, או שחור, על ידי הוספת פחמן לשם בדיקות ביולוגיות פלואורסצנטיות.
פוליפרופילן משמש לבניית הצלחות הללו לשם בדיקות של שינויי טמפרטורה משמעותיים, כמו לאחסון ב-80- מעלות צלזיוס (מינוס שמונים מעלות צלזיוס) ולשם מחזור תרמי.
לחומר זה תכונות ייחודיות המעולות לאחסון ארוך טווח של הרבה תרכובות כימיות.
פוליקרבונט הוא חומר זול ונוח לשימוש ונמצא בצלחות לשימוש חד פעמי לשם בדיקת תגובת השרשרת של פולימראז (PCR) שהיא שיטה להרביית DNA.
תהליך הייצור המוכר ביותר הוא הזרקה, בשימוש עבור פוליסטירן, פוליפרופילין וציקלו-אולפין.
צלחות המיקרו עשויות ממגוון פולימרים כדי לתרום לעמידות בפני שינויי טמפרטורה ושינויים כימיים.
צלחות אליזה ELISA מורכבות כיום מ-12 שורות נפרדות של שמונה בארות, מה שמאפשר למדען להשתמש בצלחת רק באופן חלקי, וכך חוסך עלות.
צלחת המיקרו הראשונה יוצרה ב-1951 על ידי הונגרי, ד"ר גיולי טקצי, אשר יצר דגם של 6 טורים של 12 "בארות" מזכוכית אקרילית.
בכל אופן, שימוש תדיר יותר בצלחת המיקרו החל בשנות ה-1950 המאוחרות, כאשר ג'ון לינר בארצות הברית הציג גרסה חדישה יותר.
עד 1990 היו יותר מ-15 חברות המייצרות מגוון רחב של צלחות מיקרו עם מאפיינים שונים.
הוערך כי 125 מיליון צלחות מיקרו היו בשימוש בשנת 2000 בלבד.
המילה "מיקרוטיטר" הוא שם מסחרי שם חברת ההנדוס "קוק", ולכן כיום הצלחת מוכרת יותר בשם "צלחת מיקרו".
שמות מסחריים נוספים לצלחת מיקרו כמו "ויו-צלחת", "אנפילטר" הוצגו לראשונה בתחילת שנות 1900 על ידי "פוליפיטרוניקס" ונמכרו על ידי "מכשירי פאקרד".
ב-1996, חברת SBS, המוכרת בשם "מדע ביומולקולרי", פתחה ביוזמת ליצור הגדרה סטנדרטית לצלחת מיקרוטיטר.
סדרת תקנים הוצעה ב-2003 ופורסמה על ידי ANSI (המוסד האמריקאי לתקנים לאומיים) מטעם SBS.
התקנים דנו במספר מאפיינים של צלחות מיקרו, כולל מידות ה"בארות" (קוטר, עומק, מיקום), וכן מידות הצלחת (ממדים וקשיחות), אשר מאפשרים יכולת פעולה הדדית בין צלחות המיקרו, העברת מכשור וציוד מהספקים שונים, ודבר החשוב במיוחד באוטומציה מעבדתית.
ב-2010, החברה של "מדע ביומולקולרי" התמזגה עם חברת ALA (חברת האוטומציה המעבדתית) לארגון חדש, בשם SLAS.
מכאן, תקני צלחות המיקרו נודעים בשם תקני SLAS.
צלופחי ביצות או סינברנכאים (שם מדעי: Synbranchiformes) היא סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר, החיים במים מתוקים באזורים טרופיים באמריקה הדרומית, אפריקה דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה.
יצורים אלה אינם צלופחים אמיתיים ושייכים לקבוצה שונה - אקנתופטריגי (Acanthopterygii), הקרובה יותר לדקראים ולעוקצנוניים (Gasterosteiformes).
עם זאת הם בעלי מבנה גוף נחשי ובעלי קשקשים גחוניים קטנים ולסתות מוארכות מעט.
דגים אלו חיים באזורי ביצות, מערות ובמים מליחים וכמה מינים חיים בחופים טרופיים.
הם יכולים לנשום אוויר כשאין להם ברירה, על ידי שלפוחית ריאות שיש להם בקצה גופם.
חלק מדגי הסדרה, כגון צלופח האש, משמשים כדגי נוי נפוצים.
סוג Monopterus - בו המין מונופטרוס קוצ'יה
צלופחים קוצניים (שם מדעי: Mastacembelidae) היא משפחה של דגים מסדרת צלופחי ביצות וממחלקת מקריני סנפיר, החיים במים מתוקים באזורי ביצות טרופיים באפריקה דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה.
הם אינם קרובים לצלופחים האמיתיים.
דגים אלה מזכירים מעט נחשים בעלי סנפירים גדולים וקוצניים ליד הזנב ושאר הגוף חלק ורירי.
הלסת פונה למטה ויש 2 נחיריים בולטים.
הם יכולים להגיע לאורך 1 מ'.
חלקם גם נכנסים לתרדמת קיץ בעת התייבשות ביצות ומקיצים כשהחורף חוזר.
חלק מדגי הסדרה הם דגי נוי נפוצים כמו צלופח האש.
חלקם הם גם דגי מאכל.
סוג Mastacembelus - בו המין צלופח אש
צלחתניים (שם מדעי: Ephippidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים.
במשפחה זו 8 סוגים ו-20 מינים וחלקם הם דגי נוי מבוקשים.
אלו דגים גדולים ורחבים שכשמם, מזכירים צלחת.
הם בעלי סנפירי גב ובטן ארוכים ומעוגלים, ראש קטן ומעוגל ושפתיים בולטות מעט.
הם ניזונים בעיקר מאצות ומחסרי חוליות ימיים.
הם חיים בלהקות גדולות בימים חמימים ורדודים.
הגדולים במיני המשפחה יכולים להגיע לאורך 91 ס"מ.
רובם אפורים או לבנים מפוספסים בשחור.
ישנם גם מינים צבעוניים יותר.
מספר מינים מהמשפחה מתפקדים כשומרי שוניות עקב אכילת האצות המזהמות את השונית.
כך עושה המין Platax pinnatus בשונית המחסום הגדולה.
בחופי ים סוף ישנם 2 מיני צלחתניים: צַלַּחְתָּן סְנַפִּירִי (Platax teira) וצַלַּחְתָּן אֲרֻבָּתִי (Platax orbicularis).
צלופחי זנב-מחבט (שם מדעי: Cyematidae) היא משפחה של מקריני סנפיר מסדרת חכאי תהומות הקרובים למין צלופח שקנאי.
למרות שמם הם אינם קשורים לצלופחאים.
במשפחה שני מינים בלבד, שניהם יחידים בסוגם.
אורכם של דגים אלה יכול להגיע ל-16 ס"מ והם בעלי מבנה גוף מוארך והזנב נראה כמו מחבט עם שתי אונות מגודלות.
שאר הגוף קטן עם מעט סנפירים והראש בעל לסתות מוארכות ועיניים קטנות.
הלסתות גדולות ויכולות להתרחב כדי לבלוע מזון גדול.
דגים אלה חיים בעומקים של עד 5,000 מטר מתחת למים.
הם חיים בכל האוקיינוסים ומחפשים דגים או סרטנים אותם הם בולעים בלועם העצומה.
צלופחי שן-מסור (שם מדעי: Serrivomeridae) היא משפחה של דגים טורפים מסדרת הצלופחאים בה ישנם 2 סוגים ו-11 מינים - כולם חוץ מאחד בסוג Serrivomer.
הם חיים באוקיינוסים הטרופיים והממוזגים בעומקים של עד 6 ק"מ מתחת לפני הים.
אלו דגים מוארכים שיכולים להגיע לאורך 78 ס"מ והם בעלי לסתות ארוכות מלאות שיניים המסודרות כמו מסור.
שיניים אלה עוזרות להם להרוג כל טרף הקרוב להם בגודלם, דבר חשוב בעולם שטרף נדיר בו.
הטרף מורכב מדגים ומחסרי חוליות שונים.
הם נעים במים בצורה אנכית החוסכת באנרגיה אך יכולים להסתער במהירות כשיש לידם טרף.
לדגים אלה כמעט אין קשקשים ויש להם מעט מאוד סנפירים.
סוג Serrivomer - בו 10 מינים
צלופחים ביצתיים (שם מדעי: Synbranchidae) היא משפחת דגים מוארכים מסדרת צלופחי ביצות החיים באזורים טרופיים לחים.
אורכם נע בין 8 ל-150 ס"מ, גופם רירי ומוארך עם מעט קשקשים וראשים מגודלים.
הם בעלי שלפוחית אוויר גדולה המשמשת אותם לנשימה כשיש חוסר בחמצן במים.
ישנה להם יכולת לשהות פרקי זמן קצרים מחוץ למים.
הם חיים בביצות ואגמים בכל היבשות וניזונים מדגים קטנים.
Monopterus - בו מונופטרוס קוצ'יה
צלופיזיים (שם מדעי: Coelophysidae) היא משפחה של דינוזאורים טורפים שחיו בתקופות הטריאס והיורה בין השנים 220-183 מיליון שנה.
יצורים אלה היו מראשוני הדינוזאורים והם היו טורפים זריזים עם לסתות צרות ורגליים ארוכות.
הם היו אוכלי בשר שצדו יצורים קטנים מהם.
בכמה מהמינים כמו הצלופיזיס נמצאו בבטנם גם שריי דינוזאורים קטנים, כך שהם היו קניבלים.
צלורוס (שם מדעי: Coelurus; מילולית: "זנב חלול") הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת התרופודה שחי בתקופה יורה עליון לפני 150-153 מיליון שנה.
דינוזאור זה ידוע רק משלד אחד שהתגלה בתצורת מוריסון, ויומינג, ארצות הברית.
הוא נחשב לבן משפחתו של האורניתולסט.
הוא היה בעל גוף זריז, רגליים קצרות וזנב ארוך אך בעל זרועות קצרות.
כמה מדענים מעריכים שהיו לדינוזאור נוצות כמו לכמה תרופודים.
יצור זה היה דומה לאורניתולסט אך מהיר יותר והוא היה צייד של לטאות, חרקים וטרף קטן דומה.
דינוזאור זה תואר על ידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1879.
בזיכיון פארק היורה הצלורוס מוזכר בספר הראשון ומופיע גם באיורים בעולם היורה: מחנה הקרטיקון ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק אך לא מופיע בסרטים.
קואלוריים (שם מדעי: Coeluridae) היא משפחת דינוזאורים טורפים שנעו על 2 רגליים וחיו בתקופה יורה עליון לפני 153-150 מיליון שנה.
מאובניהם נמצאו בכמה אזורים באמריקה הצפונית.
יצורים אלו היו טורפים זריזים בעלי זנב ארוך והיו מאבותיהם הרחוקים של הטירנוזאוריים.
לחלקם היו ציצות על ראשם.
ככל הנראה הם חיו ביערות וצדו במארבים יצורים קטנים יותר.
במשפחה זו היו רק 3 סוגים, אך ישנם חוקרים המשייכים הנה יצורים נוספים:
צלורוזאוראווס (שם מדעי: Coelurosauravus; מילולית: "סבא לטאה חלולה") הוא סוג זוחל קדום מקבוצת הדיאפסידה שחי לפני כ-251–260 מיליון שנה בתור הפרם.
יצור זה היה מראשוני היצורים המעופפים שחי ביערות של גרמניה, אנגליה וגם מדגסקר.
היצור הגיע לאורך 40 סנטימטרים, והיה בעל גוף ארוך ושטוח והצלעות שלו נפרשו לצדדים בדומה לדרקון הדואה מיערות דרום-מזרח אסיה, אך המניפות שלו היו בנויות מעצמות ועליהם נקרם עור.
הוא השתמש במניפות העור כדי לעוף מבעד ליערות ולהימלט מאויביו.
ליצור היה חוטם מחודד ומעין עטרה כמו לבני משפחת הצרטופסיים, אך קטנה בהרבה.
בתרבות הצלורוזאוראווס ידוע בעיקר מהסדרה בראשית, שם הוא הופך לחיית המחמד של אבי וקונור.
בניגוד לנראה בסדרה הקואלורוזאוראווס לא היה יכול לעוף אלא רק לדאות מבעד לעצים.
הוא גם לא היה בעל ציצה גדולה, ובניגוד למה שנראה בסדרה לא ניזון מצמחים אלא מחרקים.
צלופיזואידה (שם מדעי: Coelophysoidea) היא על-משפחה של דינוזאורים טורפים מקבוצת התרופודה, אשר חיו בין סוף הטריאס לתחילת היורה לפני 183–220 מיליון שנה.
הם היו מהראשונים שבתרופודים שמהם התפתחו הטטנורים ואולי הדילופוזאוריים.
מאובני בני הקבוצה נמצאו בכל היבשות.
הם היו ציידים קטנים באורך 1–6 מטר, והיו בעלי גוף קל הבנוי לריצה.
כמה מהמאובנים הוכיחו שחלקם היו קניבלים שטרפו צעירים שלהם.
הקלדוגרמה שלמטה נמצאה במחקר שבוצע על ידי Matthew T.
צַלַּחְתָּן סְנַפִּירִי (שם מדעי: Platax teira) הוא מין של דג גרם ימי ממשפחת הצלחתניים, החי במימי האזור האינדו-פסיפי.
לעיתים הוא מגודל באקווריומים שונים.
הדג בעל סנפיר גבי גבוה ומעוגל, והוא מגיע לאורך של 60 סנטימטרים וגופו שטוח כצלחת.
צבע הדג אפור בהיר או כסוף ומעט לבן עם שני פסים עבים מצידי הראש ומרכז הגוף.
סנפירי החזה קטנים יחסית וצהובים והזנב דק וקצר.
הסנפיר הגבי וסנפיר השת הפכו לארוכים מאוד, והם בולטים יותר משאר הגוף.
הראש קצר עם שפתיים רחבות ועיניים שחורות בעלות טבעות צהובות סביבם.
זהו דג שוכן שוניות אלמוגים או כרי אצות ואף בחולות מלאכותיים, טרופיים בתחום שבין ים סוף וחופי הודו ודרום-מזרח אסיה עד לאוסטרליה ואף היגר לים התיכון.
הדג יכול להימצא גם במים עמוקים יותר, אך לרוב חי סביב החופים.
הדג משתמש בשפתיו הגדולות כדי לחטוף זואופלנקטון או סרטנונים וגם אצות הצפים במים.
זהו דג חברותי שלעיתים יימצא בחבורות הניזונות באותו מקום.
"צלחת המרגלים" או "צלחת המרגלים עם אשכול ענבים" היא צלחת מעוטרת שעיצב זאב רבן בשנת 1920 בקירוב.
הצלחת, בקוטר של 22 ס"מ, עשויה נחושת בטכניקה של ריקוע והטבעה.
מרכז הצלחת מכיל מדליון ובו מתוארות שתי דמויות הנושאות אשכול ענבים גדול.
זהו ייצוג מסורתי של שנים עשר המרגלים.
נושא זה הופיע בעבודות רבות שנוצבו בבית-הספר.
שולי הצלחת מעוטרים בדגם של לוחיות ובהן שיבולי חיטה ושישה מדליונים דמויי מטבעות עתיקים, ובהם דימויים של המנורה, רימונים, עץ תמר, שופרות, לירה וכד דמוי אמפורה.
הצלחת יוצרה על ידי "קבוצת שרא"ר", שעל חבריה נמנו יהודה שניאור, שלמה רבינוביץ, מרדכי אוסנוביץ ודוד ריבקינד, ופעלה מ"בתי בצלאל" ועסקה בעבודת פילגרין, מקשה בכסף ונחושת ובאטיק על מתכת.
עם זאת, קיימות צלחות שיוצרו, כנראה, על ידי יצרנים אחרים.
היא מהווה דוגמה לשימוש שעשו רבן ואמני בצלאל אחרים בתיאורי התנ"ך ובתיאורים מן הארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתוך מסגרת ציונית.
צלטנר היא הוצאה לאור ישראלית המתמקדת בספרות ילדים ונוער.
ההוצאה הוקמה בשנת 2003 על ידי דורית צלטנר, משפטנית, במה שהתחיל כאיתור ספרים מתאימים מהעולם לבתה בת הארבע, ותרגומם "במיוחד עבורה".
עם השנים התחביב הפך לעיסוקה העיקרי של דורית, שעוסקת בכל תהליך הייצור וההפצה בעצמה, מה שיוצר תהליך ייצור ארוך ומלווה לכל ספר, ומשתקף גם בהגדרתה העצמית של ההוצאה - "בית מלאכה לספרי ילדים".
תהליך הייצור בהוצאה ידידותי לסביבה.
הספרים מודפסים על נייר ממוחזר או שמיוצר בתהליכים ידידותיים לסביבה, וגם השקיות מודבקות תוך שימוש חוזר בחומרים.
ההוצאה אף עורכת סדנאות המחברות בין אמנות ועבודת אדמה.
בסטודיו פועלת גם חממת מאיירים, הקוראת למאיירים לעבוד בסטודיו, תוך תרומת איור לפרויקטים של המקום.
ההוצאה שמה דגש על הוצאה לאור של ביוגרפיות מקוריות ומתורגמות לילדים של "אנשים שסיפור חייהם היה לנכס רוחני בתולדות העולם והארץ".
צליבה היא שיטה עתיקה להוצאה להורג בה נקשר או ממוסמר המוצא להורג לצלב עשוי מעץ, ומושאר בתנוחה זו עד מותו.
שיטה זו להוצאה להורג הייתה מקובלת בין המאה השישית לפני הספירה למאה הרביעית לספירה, בקרב הפרסים, המצרים, בני קרתגו ובעיקר הרומאים.
הצליבה קיבלה משמעות תרבותית חשובה בעקבות עליית הנצרות, שכן צליבת ישו היא אירוע מכונן בדת הנוצרית.
הצלב הפך בעקבות אירוע זה לסמל הנוצרי העיקרי.
הצליבה כמעט ולא התבצעה בשל סיבות טקסיות או סמליות.
לרוב, מטרתה הייתה אך להמית את הנידון מוות מכאיב ופומבי.
הצליבה הייתה חלק ממגוון צורות של הוצאה להורג שהיו נהוגות בתרבויות העתיקות למטרת המתה פומבית ומכאיבה.
לפיכך, פרטי הצליבה היו שונים במקצת מתרבות לתרבות, על פי הנוהג המקומי המקובל.
יש שהניחו את הזרוע האופקית של הצלב בראש הזרוע האנכית, באופן שייווצר צלב דמוי האות הלטינית T, או מעט מתחת לראש הזרוע האנכית, באופן המוכר לנו מן הנצרות.
כמו כן, היו שיצרו צורת X.
לעיתים, לשם הפשטות, צלבו את האדם על מוט מאונך מעץ, ללא זרוע אופקית.
יש ראיות כי רגלי הקורבן לא היו ישרות בצורת T אלא מעט בכיפוף על מנת להגביר את הלחץ על הברכיים בנוסף למסמרי הברזל שננעצו בקרסוליים.
לרוב היה הנידון מקובע אל הצלב באמצעות חבלים, מסמרים, או צירוף של השניים.
בציורי הצליבה, המבוססים בעיקר על תיאור הצליבה בספר יוחנן מן הברית החדשה, הקובע כי ישו נפצע בידיו, נראה הנידון כשהוא נתמך אך במסמרים הננעצים בצלב דרך כפות הידיים והרגליים.
עם זאת בשר היד אינו מסוגל לתמוך במשקל הגוף, כך שהיה צורך באמצעי נוסף על מנת לקבע את הנידון אל הצלב, כגון קשירת פרקי הידיים אל זרועו האופקית של הצלב.
אפשרות אחרת היא כי הנידון קובע במסמרים שננעצו מעל לפרק היד בין עצם החישור ועצם הגומד.
אין פירוש חד משמעי למילה "ידיים" בברית החדשה, וניתן להניח כי המסמרים ננעצו בכל מקום שיכל לתמוך את משקל הגוף מן המרפק והלאה.
לעיתים היה לצלב מעין משען או מושב עליו יכול היה הצלוב להשעין את משקל גופו.
לעיתים מוסמר הצלוב אל המשען, שהיה פיסת עץ שבלטה מן הצלב בין רגלי הצלוב, באמצעות מסמר שהוחדר אל המשען דרך איבר מינו של הצלוב.
מוות בצליבה יכול היה להמשך ימים, תלוי בשיטה המדויקת בה השתמשו, בריאותו של הנדון, והנסיבות הסביבתיות.
תאוריה נפוצה טוענת כי סיבת המוות הנפוצה הייתה תשניק, שכן כאשר מוטל משקל הגוף על פרקי הידיים, מביא הדבר למתיחה של הריאות ולקשיי נשימה.
מעת לעת היה על הצלוב להעביר את משקלו ולהעלות את גופו באמצעות ידיו או לתמוך את רגלו בדבר מה.
תאוריה זו נתמכת בעדויות על מנהגם של הרומאים לשבור את רגלי הצלובים לאחר זמן מה, על מנת להחיש את מותם.
כאשר לא היה יכול הנידון לתמוך את משקלו בדבר פרט לפרקי ידיו, היה המוות מחנק מגיע תוך דקות.
ניסויים רפואיים מטילים ספק בתאוריה זו, ולדעת אחד החוקרים, פרדריק זוגיבה , שבירת רגלי הצלוב הייתה גורמת למוות מהלם או מקריש שומני שנגרם בדרך זו והגיע אל הלב דרך מחזור הדם.
זוגיבה ראה בהחשת מותו של הצלוב סוג של המתת חסד.
אם לא מת הצלוב מחנק, יכול היה המוות להגרם מסיבות רבות, כגון הלם, התייבשות ותשישות.
ניסויים רפואיים הראו כי כאשר הידיים מתוחות בזווית שבין 60 ל־70 מעלות לאנך, לנבדקים לא היה כל קושי לנשום - רק אי נוחות וכאב מתגברים, מה שמתאים לכוונתם של הרומאים להשתמש בצליבה כמוות איטי בייסורים.
בעמידה ממושכת בצורה הזו וללא תזוזה הראות מתחילות להתמלא במים עד כדי חנק, עובדה זו מסבירה מדוע כאשר דקר החייל הרומי את ישו בין צלעותיו, כפי שמוזכר בבשורה על פי יוחנן, יצאו מגופו מים ולא דם (הם ראו בכך נס).
צליבה על מוט ללא מוט אופקי נוסף תגרום למוות מהיר מחנק אם לצלוב לא היה מדף כדי לעמוד עליו, או שרגליו נשברו, כאמור.
על אף העובדה שיוסף בן מתתיהו כמו גם מקורות אחרים בני זמנו, מספרים על צליבתם של אלפי אנשים בידי הרומאים, ישנו רק גילוי אחד של גופת צלוב.
דבר זה אינו מפתיע, שכן הצלובים היו נותרים על הצלב זמן רב לאחר מותם, וגופתם לא השתמרה במצב טוב.
גווית הצלוב נמצאה בחפירות בשנת 1968, בגבעת המבתר שבירושלים, בארון ועליה שמו של הצלוב - יהוחנן בן חגקול.
בעקביה של הגופה היה נעוץ מסמר, ורגליה היו שבורות.
שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי כפי הנראה נצלב יהוחנן על עץ זית.
הצליבה מקורה כפי הנראה בפרס הקדומה.
ישנן ראיות ששודדי ים שנתפסו נצלבו בנמל אתונה במאה השביעית לפני הספירה.
אלכסנדר הגדול הפיץ מנהג זה ברחבי ממלכתו.
הרומאים אימצו את המנהג אותו ראו בקרתגו והשתמשו בו להענשת עבדים, מורדים, שודדי ים, ופושעים אחרים.
אזרחים רומים לא נצלבו בדרך כלל, פרט לאלו שהואשמו בבגידה.
הרומים השתמשו בצליבה באופן נרחב במהלך מרידת ספרטקוס, במהלך מלחמות האזרחים, ובזמן המרד הגדול ומרד בר כוכבא.
צליבה נחשבה לדרך משפילה להוצאה להורג.
יוסף בן מתתיהו מספר כי במהלך המצור על ירושלים הרומאים צלבו יהודים לאורך חומות העיר, וכי החיילים הרומים השתעשעו בהמצאת אופני צליבה שונים.
בצליבה בנוסח הרומי יכול היה הנידון למות לאחר ימים, וגופתו הושארה על הצלב, למאכל לעופות אוכלי הנבלות.
מטרת הצליבה ברומא לא הייתה סתם הריגתו של הפושע, אלא דרך להשמיד את הגוף ולהשפילו.
במסורת העתיקה מוות מכובד מצריך קבורה הולמת.
השמדת הגוף בצליבה, והותרתו על הצלב למשך זמן רב לאחר המוות, הייתה ההשפלה הגרועה ביותר עליה יכלו הרומאים לחשוב.
הצליבה לא רק שהייתה דרך להוציא להורג, אלא גם להפגין את מעמדו החברתי הנמוך של הצלוב.
האליטות הרומאיות מעולם לא היו חשופות לעונשים גופניים, אלא לגלות או אף התאבדות כפויה.
יוסף בן מתתיהו מספר כי נכבדי היהודים הוצאו לעיתים להורג בצליבה, וזאת כפי הנראה כדי להדגיש את נטילת זכויותיהם.
הברית החדשה, מתארת חיילים המהמרים על גלימותיו של ישו, ומכאן משתמע כי הנידונים הוצאו להורג כשהם ערומים.
לעיתים הקדימה את הצליבה הצלפה, אשר גרמה לצלוב לאבד דם ולהגיע למצב של הלם.
הצלוב היה נושא את הזרוע האופקית של הצלב אל מקום הצליבה, ולרוב לא את הצלב כולו.
את הצליבה היו מבצעים חיילים שהתמחו בכך, בדרך כלל כיתה המורכבת מארבעה חיילים בפיקודו של שר מאה.
כאשר נעשתה הצליבה במקום המיועד לכך הייתה הזרוע האנכית של הצלב בדרך כלל מחוברת לאדמה בחיבור של קבע.
הנידון הופשט עירום ומסמרים באורך של בין 13 ל-18 סנטימטרים ובראש שקוטרו סנטימטר היו משמשים לצליבה.
הרומאים שברו, לעיתים, את רגלי הצלוב על מנת להחיש את המוות.
לרוב לא הורשתה קבורת הצלוב.
במקרים מסוימים נאספו המסמרים לאחר הצליבה כקמעות המשמשים לריפוי.
בשנות שלטון הקיסר קונסטנטינוס, שהפך את הנצרות לדת מותרת (Religio licita) ברומא, נאסרה הצליבה.
עדויות ראשונות לעונשים דמויי צליבה מגיעות עוד מתקופת קמקורה, אך הנהגת הצליבה כעונש החלה בתקופת סנגוקו, כנראה בהשפעת הנצרות שהחלה לחדור לאזור.
בתקופת שוגונות טוקוגאווה (אך גם לפניה ולאחריה) הצליבה, שנקראה "האריצוקה"(磔), הייתה דרך שכיחה להוצאה להורג של פושעים פליליים.
הנדון, לרוב פושע פלילי, היה נקשר (ולא ממוסמר) לצלב בצורת T, ולאחר מכן נדקר באמצעות חניתות וגופתו נותרה על הצלב מספר ימים לפני קבורתו.
היו מספר דרכים להוציא להורג אדם, ביניהם צליבה במהופך, כאשר הראש למטה והרגליים למעלה, שיטה שהונהגה על ידי טויוטומי הידיושי; וצליבה במים, כאשר הנידון למוות היה נקשר לצלב בזמן השפל, וכשהייתה מגיעה הגאות המים היו מגיעים עד לראשו של הקורבן.
בשיטה זו נצלבו נוצרים רבים.
בשנת 1597 ציווה הידיושי לצלוב בנגסאקי עשרים ושישה מיסיונרים קתולים כחלק מרדיפתו את הנצרות.
ישנן עדויות כי במהלך הכיבוש הספרדי של אמריקה הלטינית במהלך המאה ה-16 הקריבו הילידים קורבנות אדם באמצעות צליבה, כחלק מהבנתם השגויה את מונחי הנצרות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצה שמועה על צליבת חיילים קנדים בידי הגרמנים, אך הייתה זו תעמולה בלבד, ונראה כי הסיפור אינו נכון או אינו מדויק.
הצליבה נפוצה יותר בעולם המוסלמי.
בסודאן למשל היא מותרת על פי החוק.
ב-1994 דווח על מקרי צליבה בסודאן של כמרים בידי מוסלמים, ב-2002 נגזר מוות בצליבה על 88 בני אדם, ב-2009 הוצא להורג בערב הסעודית אדם שנאשם בפדופיליה באמצעות עריפת ראשו וצליבתו, וב-2014 דווח כי המורדים בסוריה צלבו אדם באשמה של ניסיון לגנבה.
במקומות אחרים הצליבה היא נדירה.
ישנן עדויות על צליבה בקמבודיה בעת שלטון הקמר רוז', ובמהלך המלחמה בין סין ויפן, כאשר הייתה זו אך אחת משיטות העינויים בהן נהגו החיילים היפנים כנגד האוכלוסייה האזרחית הסינית, וכחזרה על מנהגים יפניים מימי הביניים.
במלחמת העולם השנייה, היפנים השתמשו בצליבה כשיטת עינויים כנגד שבויי מלחמה.
מקרה ידוע של צליבה היה של רינג'ר אדוארדס , שבוי מלחמה אוסטרלי, שנקשר לצלב על ידי היפנים ושרד 63 שעות על הצלב לפני שהשתחרר.
מאמצע המאה ה-19 קבוצות של קנאים נוצרים בניו מקסיקו הקרויים "Hermanos de Luz" (אחי האור) מציגים את מעשה הצליבה במהלך השבוע הקדוש תוך כדי קשירתו של אחד מהם לצלב, אך ללא מסמורו.
כן נהוגה בפיליפינים הצליבה, ואף המסמור לצלב, באופן שאינו קטלני, על מנת להפגין את הדבקות בישו הנוצרי.
ישנם נוצרים פיליפינים שנצלבו כך מספר רב של פעמים, במהלך טקסים דתיים.
ספרטקוס עצמו מת בשדה הקרב, אך כ-6,000 מתומכיו נצלבו לאורך הדרך בין קפואה לרומא (כמאתיים קילומטרים) בערך בשנת 71 לפנה"ס.
על פי המסורת נצלב הפוך לבקשתו, שכן לא הרגיש כי הוא ראוי למות באותה הדרך בה מת ישו.
נצלב על צלב דמוי X.
26 המרטירים ביפן : 26 מיסיונרים קתולים שנצלבו ושופדו על חניתות בנגסקי בפקודת טויוטומי הידיושי בשנת 1597.
צליל מכוון היה הרכב פופ רוק ישראלי שפעל במהלך שנת 1979. חבריו היו המוזיקאים שלמה יידוב (מלחין, זמר וגיטריסט), שם-טוב לוי (מלחין, זמר, קלידן וחלילן) ויצחק קלפטר (מלחין, זמר וגיטריסט).
זהו גם שם האלבום היחיד של ההרכב, שיצא באותה שנה, ושם אחד השירים מתוכו, אשר נכתב על ידי קלפטר.
כל אחד מחברי ההרכב כבר היה מוכר כיוצר ומבצע בזכות עצמו בנוף המוזיקה הישראלית באותם ימים.
הדבר ניכר ברפרטואר הקבוצה: כל שיר בו הולחן על ידי אחד מהם בסגנונו המיוחד, וזה אשר הלחין לרוב היה גם הסולן הדומיננטי בביצוע אותו שיר.
במהלך שנת פעילותו של ההרכב, יצאו השלושה למסע הופעות בארץ, אך למרות הצלחת המופע והאלבום, התפרק ההרכב עוד באותה שנה.
בשנת 2002, יותר מעשרים שנה לאחר מכן, התאחדו יידוב, לוי וקלפטר למסע הופעות שבוסס על שירי האלבום "צליל מכוון", ועל שירים מהרפרטואר האישי של כל אחד מהם.
בהקלטות האלבום השתתפו מוזיקאים נוספים: אבנר יפעת (גיטרה בס), אלון הלל (תופים), איקי לוי (תופים), מאיר ישראל (תופים) ודני מקוב (תופים).
את עטיפת האלבום עיצבה מיכל לויט שעיצבה באותה העת כמה מהאלבומים הבולטים של דור המוזיקאים הצעיר.
שלמה יידוב: גיטרות ושירה, לחנים (3,8,10)
יצחק קלפטר: גיטרות ושירה, לחנים ((2,5,6)
יוני רכטר: פנדר רודס ב"ימים לבנים"
מיכל לויט: עיצוב עטיפת האלבום
צליל היקפי או סראונד (מאנגלית: Surround Sound), הוא שם כולל לצליל בעל מספר ערוצים ולמגוון שיטות להרחבתן והעשרתן של דגימות קול על ידי הקלטתם של ערוצי צליל נוספים, הנשלחים לרמקולים נפרדים.
כך נוצרת תחושה של צליל המקיף את המאזין – ומכאן השם – Surround.
השיטה מאפשרת יצירת אפקטים ואיכות קול מציאותית יותר, וממומשת בסרטים, מערכות קול דיגיטליות, קולנוע ביתי, משחקי וידאו, משחקי מחשב ומספר הולך וגדל של אפליקציות.
במרוצת השנים, התפתחו פורמטים פופולריים רבים, ביניהם ניתן למצוא למשל את הדולבי דיגיטל ו-DTS.
בתחילת דרכו הוגדר הסראונד על ידי שימוש ב-3 רמקולים בתצורה הבאה: רמקול קדמי ימני, רמקול קדמי שמאלי ורמקול אחורי.
לאחר מכן התפתח פורמט חדש של 4 רמקולים, בתצורה הבאה: זוג רמקולים קדמיים וזוג רמקולים אחוריים, כך שכל זוג מורכב מרמקול ימני ורמקול שמאלי והמאזין נמצא במרכז.
פורמט זה נקרא Quadrophonic, ולאחר מכן Dolby Pro-Logic לכשנוספו לו שיפורים.
לאחר מכן התפתח הפורמט והתווספו רמקול קדמי שנמצא מול המאזין (מכונה "Center"), ורמקול סאב וופר המפיק באסים והמשתמש באותו ערוץ יחד עם ה-Center.
פורמט זה נקרא Dolby Pro-Logic II, שהתפתח לאחר מכן ל-Dolby Digital, ולאחר מכן ל- DTS.
השינוי המשמעותי שנעשה מאז Dolby Digital הוא במעבר ל-7.1 ערוצים, בתצורה המקיפה את המאזין גם משני צידיו, בנוסף לתצורה של 5.1.
צליחת הכנרת היא אירוע השחייה במים פתוחים העממי הגדול והמתמיד ביותר בישראל.
האירוע מתקיים ב מדי שנה, בדרך כלל בספטמבר אוקטובר (מועד שבו כבר פחות חם אך עדיין לא יורד גשם), התאריך משתנה בכפוף לחגים וכדי שלא להתנגש באירועים אחרים של ספורט עממי.
עד שנת אמצע שנת 2025 התקיימו 69 צליחות מאורגנות.
בצליחת הכנרת יש שני מסלולים עממיים ושני מסלולים תחרותיים:
מסלול עממי קצר, 1.5 קילומטר
מסלול עממי ארוך 3.5–4.2 קילומטר
מסלול תחרותי קצר 1.5 קילומטר
מסלול תחרותי ארוך 5 קילומטר
בדרך כלל המסלולים מסתיימים בחוף צמח, שבו יש במה שעליה מתקיים טקס חלוקת פרסים למנצחים ולצולחים הוותיקים.
במקרים מסוימים המסלולים הסתיימו בחוף ירדן כנרת (צליחות 65, 66)
צליחת הכנרת לרוחבה על ידי יחידים התקיימה בשנות ה-30 ובשנות ה-40 המוקדמות.
בנובמבר 1942 יצאה לצליחת הכנרת עליזה וירץ, שעשתה את הדרך בארבע שעות ועשר דקות.
ביולי 1943 התקיימה צליחה תחרותית ראשונה, שאורגנה על ידי הפועל ביוזמת שמריהו נאבל.
את המסלול מעין גב לטבריה, שאורכו תשעה ק"מ, סיימו 23 מתוך 25 שחיינים, ראשון שבהם היה שמואל חדש שעשה את הדרך בזמן של 3:13:45 שעות.
מבין הנשים שחתה ראשונה עליזה וירץ בהישג של 3:31:50 שעות.
בשנת 1944 התקיימה הצליחה התחרותית השנייה במתווה עין גב - טבריה.
במשחה השתתפו כמה עשרות שחיינים ושחייניות.
התחרות התקיימה בשעות הבוקר על מנת לסיים את השחייה לפני התגברות הרוחות.
באותה שנה שחו 38 איש מתוכם סיימו 35. אותם שיאנים מהשנה הקודמת זכו גם בפעם זו בתוצאות: גברים - 2:39:12 שעות ונשים - 3:10:18 שעות בצליחת הכנרת השלישית, שנערכה בשנת 1946 במסלול מעין גב לטבריה, הגיע במקום ראשון ישראל פרקר מחוגלה, ששנה קודם לכן הגיע במקום השני.
לאורך השנים התקיימו בצורה ממוסדת תחרויות בצליחות הרוחב, שבהן השתתפו, וזכו, בעיקר טובי שחייני בריכות השחייה בישראל, ולעיתים גם אורחים מחו"ל.
בתחרויות אלה מוגדרות בדרך כלל כמה קטגוריות על פי גיל המשתתפים, וקיימת אפשרות בחירה אישית בין אורכי 2–3 מסלולי השחייה התחרותיים.
תחרויות אלה נערכות בשנים האחרונות בצמוד בזמן ובמקום לצליחה העממית בכנרת, תוך הישענות על התשתית שממילא ממוקמת בצמח והקהל הרב שנוכח במקום, חלקו הגדול בהמתנה לצולחי המשחה העממי שעדיין במים.
בשנת 1944 צלח יצחק יחזקאל, שחיין הפועל תל אביב, את הכנרת לראשונה לאורכה מצמח לטבחה, מרחק של 22 ק"מ בזמן של 9:39:44 שעות.
יחזקאל חזר על צליחה זו עוד פעמיים לפחות.
צליחת אורך כזו נעשית כיוזמה אישית או צוותית, תמיד עם סירה ומלווה (אוכל ושתייה, עידוד ותמיכה), בהתמודדות סבלנית עם משטר רוחות משתנה וים גלי.
מלכה טננבאום, בת ה-19 סיימה ראשונה בזמן של 9:20:40 שעות.
שנייה סיימה עדנה בורנשטיין בת ה-17 בזמן של 9:40 שעות.
ב-30 באוקטובר 2019, אבישג טורק השלימה חצייה כפולה של אורך הכנרת.
טורק שחתה מרחק של 41 ק"מ מחוף אמנון לחוף צמח ובחזרה בזמן כולל של 14:54 שעות.
זוהי החצייה הכפולה הראשונה שתועדה בכנרת.
ביום הראשון שחייה למרחק של 18.15 ק"מ מחוקוק דרך טבריה לבית ירח במשך 5:42:18 שעות.
ביום השני שחייה למרחק של 16.8 ק"מ מבית ירח דרך האון לחוף לבנון במשך 5:44:49 שעות וביום השלישי שחייה למרחק של 13.5 ק"מ מחוף לבנון לחוקוק במשך 4:16:42 שעות.
מנצחות ומנצחי צליחת הכנרת התחרותית לדורותיה
(*) ראשונים מבין השחיינים הישראלים
הצליחה העממית של הכנרת החלה בסוכות 1954, ונערכת מאז מדי שנה.
מראשיתה עודדה מינהלת הצליחה בעמק הירדן את עקרונות הספורט העממי כולל:
השתתפות צולחים מכל הגילאים, כולל בקבוצות מאורגנות ממפעלים ומוסדות, גם בודדים וגם משפחות רב דוריות.
היעדר כל סממן של תחרותיות, קרי- ללא מדידות זמן או קטגוריות אחרות.
טיפוח מפעל הצליחות העממיות כמסורת קבועה ומתמידה, ללא שום פשרות, והרצף נשמר כך מדי שנה בשנה.
בצליחה העממית, הנערכת בשבת, יכולים המשתתפים לבחור לעצמם אחד משני מסלולי שחייה:
המסלול הארוך - מתחיל בקיבוץ האון ומסתיים בחוף צמח.
בשנים שבהן מפלס מי הכנרת נמוך, מתקצר מסלול השחייה בכ-700 מטר וגדלים קטעי ההליכה ה'בוצית' של הצולחים (עד המים בכניסה לצליחה בחוף האון כ-200 מטר, וכ-500 מטר ביציאה מהמים בחוף צמח).
המסלול הקצר - מסלול שאורכו 1.5 ק"מ, מתחיל מחוף קיבוץ מעגן ומסתיים גם הוא בחוף צמח, מסלול זה נולד רק בסמוך לצליחה ה-15, ונועד במקורו לצעירים שבצולחים ולאחרים המתקשים באתגר הגדול יותר.
בשתי הצליחות הראשונות השתתפו כ-200 עד 250 שחיינים.
עם השנים עלה מספר המשתתפים, מדי שנה בשנה, עד לשיא כל הזמנים של 10,600 משתתפים בשנת 1978. ב-15 שנותיה הראשונות של הצליחה העממית התנהל בכניסה למים במסלול הארוך, בחוף האון, רישום פרטני של כל צולח וצולח, וסימון הגעתו ביציאה מהמים בחוף צמח.
זה איפשר שליטה ובקרה הדוקים על ידי מינהלת הצליחה.
נוהג זה הופסק עם העלייה המשמעותית במספר המשתתפים, ומספר המשתתפים מוערך לפי נתוני ההרשמה של אלפי משתתפי הצליחה.
לאורך שנים רבות היוותה עצם ההשתתפות (ואפילו חד פעמית) בצליחה העממית בכנרת מעין סוג מובהק של מבחן התבגרות.
עבור בני נוער רבים מכל רחבי ישראל היה זה, בהרבה מקרים, מבחן ראשוני לכושרם הגופני וליכולתם המנטלית להתמודד באופן עצמאי עם אתגר ספורטיבי כזה, אתגר שחייב הכנות ואימונים לפני הצליחה, וצילום מחויך ומאושר של "עשיתי זאת", עם מדליה על הצוואר ותעודת סיום הצליחה תחת בית השחי (והלחמנייה והשוקו שניתנו לצולחים).
לא במקרה נבחר האייטם של הצליחות העממיות בכנרת להיות בין עשרת האייטמים המסמלים את התרבות וההווי בחברה הישראלית לדורותיה, בסדרת הטלוויזיה "אוצרים את המדינה" בהנחייתו של טל ברמן בחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, מרץ-מאי 2008.
לקראת צליחת היובל שהתקיימה בספטמבר 2003, יזם חגי פלטי, מוותיקי צולחי הכנרת, הקמת מסגרת משותפת (סוג של עמותה התנדבותית), ל"צולחי הזהב" - צולחים שצברו לפחות 40 צליחות עממיות אישיות, כולן במסלול הארוך, ושלמרות גילם המתקדם ממשיכים לצלוח את המסלול הארוך.
העמותה (ואצ"ה-ותיקי ארבעים צליחות הכנרת) כוללת כ-25 חברים.
השיאן הוא סוכן ביטוח שהחסיר עד כה רק שתי צליחות.
זקן חברי העמותה נולד ב 1926. כמחצית מחברי העמותה הפכו את שגעון הצליחות וההתמדה בהן לפרויקט משפחתי, רב-דורי.
צליחה עממית של נשים בלבד - צליחה שנתית המתקיימת ביום חול.
זו יוזמה נשית פרטית של ויויאן גלזר, שהתקיימה לראשונה בשנת 2010 ומכוונת בעיקרה לנשים שאינן יכולות מסיבות דתיות או אחרות לקחת חלק בצליחה העממית הגדולה המתקיימת תמיד בשבת.
בדומה לצליחה העממית הגדולה, המשתתפות יכולות לבחור בין מסלול קצר לארוך.
צליחת צה"ל - זו הייתה צליחה שנתית שהתקיימה מספר מועט של פעמים, בשנות השישים-שבעים, במסלול לאורך חופה הדרום-מערבי של הכנרת באורך של כ 3.5 ק"מ שהסתיים בחוף צמח.
צליחת הצלה קבוצתית - צליחה חצי שנתית, ביוזמת חברים מקיבוצי עמק הירדן, שהתקיימה בסמוך להקמת המדינה ובכמה שנים אחריה.
המשתתפים בה חולקו לקבוצות של 5 שחיינים בכל אחת, ולכל קבוצה הוצמד חבר או חברה שלא ידע כלל לשחות, והקבוצה נבחנה ביכולת שלה לשחות איתו מחוף מעגן עד הסיום בחוף בית ירח, (סמרה של אז), מכאן שמה "צליחת ההצלה".
צליחה זו נפסקה עם המעבר לפורמט של הצליחה העממית הגדולה ב-1954.
צלייה היא שיטת בישול המבשלת את המזון באמצעות שימוש בחום יבש (בין אם מדובר באש גלויה, ובין אם מדובר בתנור).
הצלייה גורמת לייבוש המזון באמצעות אידוי הנוזלים שבו, וכן לקרמליזציה של הסוכרים שבמזון, ולכן משנה את טעמו של המזון הנצלה.
צליית בשר נקראת "צלייה יבשה" משום שהבשר ניצלה בנוזלים המצויים בו באופן טבעי, ללא תוספות (למעט השריה במרינדה, שנעשית, אם בכלל, טרום הצלייה עצמה).
מבחינים בין צלייה בתנור לצלייה בגריל (grilling).
בצלייה בתנור נצלה נתח שלם, ולכן משך הזמן הנדרש ארוך יותר מאשר צלייה בגריל.
נתח בשר בקר הנצלה בתנור נקרא רוסטביף (roastbeef).
לאחר הצלייה נפרס הנתח לפרוסות ומוגש חם.
ניתן לצלות בתנור גם נתחי בשר עוף ואף עוף שלם.
לעיתים מוסיפים לבשר הנצלה גם תוספות כתפוחי אדמה.
יודגש, כי יש הבדל בין צלייה לצלי.
צלי הוא תבשיל-בשר המתבשל באיטיות בסיר בתוספת ירקות.
שיטת ההכנה הזו מכונה גם צלייה רטובה (braising).
על פי ההלכה היהודית, צלייה היא הדרך היחידה להכשיר כבד (איבר רווי בדם – האסור באכילה – שאינו מסולק על ידי מליחה).
צלייה גם נחשבת בעיני חז"ל כאופן בישול של מלכים, ולכן ישנה עדיפות שהכהנים יאכלו את בשר הקודשים וכן את מתנת הזרוע לחיים וקיבה דווקא "צלי ובחרדל".
אף שקורבן פסח נאכל רק כאשר הוא צלוי באש כפי הכתוב בתורה .
כאשר בשר נחשף למקור חום גבוה חלבונים עוברים דנטורציה (שינוי של המבנה המרחבי) ויוצרים צברים על פני השטח, נוצר קרום כתוצאה מתגובת מייאר (Maillard reaction) – קישור בין קבוצת אמין של חומצה אמינית לקבוצה אלדהידית של סוכר מחזר, תגובה דומה יוצרת את הקרום הקשה והחום של הלחם.
תוצרי תגובת מייאר הם גם שמקנים לבשר צלוי את הארומה האופיינית.
החום והמים גורמים לגליקו-פרוטאין קולגן להתפרק לג'לטין: תגובות אלו יוצרות את פני השטח החומים וגורמת לריכוך של הבשר.
אם ממשיכים בצלייה מעבר לשלב זה הרי שאידוי נוסף של מים ויצירת צברים של חלבונים אחרים יגרמו להקשיה של הבשר.
ב-40° – חלבוני שריר עוברים דנטורציה והבשר עדיין אדום.
50° עד 55° – חלבוני השריר מתכווצים (כתוצאה מקבלת מבנה סלילי) מים הקשורים לחלבון משתחררים וזורמים, התכווצות השריר סוחטת ממנו נוזלים והבשר הופך קשה יותר.
55° עד 60° – התחלה של יצירת צברי חלבון, קולגן מתחיל להתפרק לג'לטין.
זו הטמפרטורה בה סטייק כבר נחשב "מדיום" – ורוד ועסיסי.
60° עד 65° – הבשר מקבל גוון אפור, מים מפסיקים לזרום מנתח הבשר, חיידקים על פני השטח (כדוגמת סלמונלה) נהרסים.
70° – סטייק "עשוי היטב" (well done) יגיע לטמפרטורה זו בכל נפחו.
80° – קולגן הופך לג'לטין.
מעל 100° – מתרחשות תגובות של יצירת קרמל מסוכרים, השחמה ותגובות מייאר המייצרות את הארומה האופיינית לבשר צלוי.
מעל 200° – נוצרות תרכובות ארומטיות (מתחילה התפחמות) שעלולות להיות מסרטנות.
קיימות שש דרגות צלייה לאומצות (ייתכנו שינויים קלים בדרגות הצלייה בין אזורים גאוגרפיים שונים):
נא מאוד – החלק החיצוני צרוב קלות אך פנים הנתח אדום וקר.
נא (רייר: rare) – המעטפת חומה-אפורה ופנים הנתח אדום (ומדמם).
נא למחצה (מדיום רייר: medium rare) – המעטפת חומה ופנים הנתח ורדרד.
עשוי למחצה (מדיום: medium) – מרכז הנתח ורוד, אך רוב האומצה חומה, המעטפת צלויה היטב.
עשוי (medium well) – רמת הצלייה שבין מדיום לוול דאן.
רוב האומצה צלויה היטב, אך עדיין ייתכן גוון ורדרד במרכז.
עשוי היטב (וול דאן: well done) – רמת הצלייה הגבוהה ביותר.
צליל חוּם לפי אגדה אורבנית, הוא תדר בלתי נשמע, בין 5 ל-9 הרץ, אשר גורם לתהודה במעי וכפועל יוצא מכך מביא לאבדן שליטה בסוגרי המעי.
במציאות לא קיימים "צלילים חומים".
יורגן אלטמן, חוקר מאוניברסיטת דורטמונד, מומחה לכלי נשק המבוססים על קול, אומר שאין כל ראייה לכך שצלילים בתדרים נמוכים מסף השמע האנושי משפיעים לרעה על בני אדם.
יש לשים לב להבדל בין צליל חום לבין רעש חום (Brown Noise), שהוא רעש בעל ספקטרום מסוים, בדומה לרעש לבן או רעש ורוד.
בתוכנית הטלוויזיה הבריטית, "Brainiac", נטען שבצליל משתמשים הן משטרת יפן והן צבא צרפת.
בהמשך בוצע ניסוי "צליל חום" ובו הושמע בעזרת מערכת הגברה ורמקול, צליל בתדר של 22.275 הרץ ובעוצמה מתחת ל-30 דציבלים לאדם היושב בשירותים.
מתיאור המנחה ניתן להבין שהצליל אכן גרם לתופעה הצפויה.
בפרק 25 בעונה השלישית של התוכנית "מכסחי המיתוסים" נקבע שהמיתוס "מכוסח", ומדובר רק באגדה.
בפרק 17 בעונה השלישית של התוכנית "סאות' פארק", "הקונצרט העולמי", הושמע במהלך הקונצרט צליל חום שגרם לכלל אוכלוסיית העולם לצורך בריקון המעי ללא שליטה.
בפרק החמישי בעונה הראשונה של התוכנית "פאר טי.וי.", חלקו השני של הפרק עוסק בלהקת המטאל של פאט אד, אשר באחת מהופעותיה מוצא מרווין את הצליל החום, ודבר זה מביא לפרסום הלהקה.
צליחה היא פעולה של חציית מכשול מים.
במהלך מלחמות נדרשים לעיתים הכוחות הלוחמים לצלוח נהרות, תעלות או נתיבי מים אחרים.
בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל צלחו כוחות צה"ל את תעלת סואץ במהלך מלחמת יום כיפור וכן צלחו את נהר הירדן לצורך פעולות מקומיות מצידו המזרחי כמה וכמה פעמים.
על הצליחה בצה"ל אחראי חיל ההנדסה הקרבית.
הקרבות שהתנהלו במהלך מלחמת העצמאות כמעט ולא דרשו צליחה של מכשולי מים.
כאשר נדרשה הקמה של גשר, השתמש צה"ל בגשרי ביילי שהושארו בארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי.
אף על פי שבצה"ל היו בוגרים רבים של הצבא הבריטי שהיו מאומנים בהקמת גשרי ביילי, בצה"ל לא הייתה יחידה שאומנה בהקמת גשרים ותהליך הקמתו של גשר דרש מספר ימים תוך שימוש בציוד הנדסי כבד.
גשרי ביילי הוקמו על ידי צה"ל מעל מספר ואדיות במהלך מלחמת העצמאות, אבל לא בזמן קרבות אלא לצרכים לוגיסטיים.
צה"ל המשיך להשתמש בגשרי ביילי בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ואף לאחר מלחמת ששת הימים היו הגשרים שהוקמו על הירדן, דוגמת גשר בנות יעקב, גשרי ביילי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פיתח חיל ההנדסה הישראלי "גשר כלובים" הבנוי כמגדל של קוביות בתוך המים, כלוב על גבי כלוב, אולם צה"ל השתמש בעיקר בגשרי ביילי ולא בגשרים אלו.
אפרים להב, כשהיה קצין הנדסה ראשי, הגיש למטכ"ל תוכנית להצטיידות באמצעי צליחה מודרניים, אולם התוכנית נדחתה משיקולים כלכליים.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל לתעלת סואץ אך לא היה באפשרות צה"ל להמשיך במרדף אחרי צבא מצרים הנסוג, גם אם רצה בכך, בהיעדר אמצעי צליחה.
אחרי מלחמת ששת הימים, חיל ההנדסה הישראלי החל להתכונן לאפשרות שיצטרך לצלוח את תעלת סואץ.
צה"ל ביסס את תורת הלחימה שלו בדרום על כך שצליחת התעלה תהיה מהלך מכריע שיסכל כל התקפת אויב.
ברם, עקב סירוב של רוב מדינות המערב לספק לישראל ציוד צליחה, רכש צה"ל, ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט", מהם בנה חה"ן דוברות.
בנוסף, נרכשו מעודפי הצבא הבריטי עשרות גרוטאות של רכבים אמפיביים, בעלי יכולת נסיעה עצמית, ויכולת צליחה, הובלת מטען על פני המים, (באמצעות מצופי גומי מתנפחים המותקנים בדפנות), וגישור, מסוג "ז'ילואה" (שכונו בצה"ל "תמסח").
חיבורם של שלושה "תמסחים" זה אל זה ופריסת המיסעות שעל סיפונם, איפשרה ליצור מעבורת במעמס של 60 טון.
ה"תמסחים" שנרכשו היו במצב מכני ירוד, ונדרש שיפוץ מקיף כדי להשמישם.
מספר ה"תמסחים" ששופצו לא הספיק לגישור התעלה, ואפשר היה לעשות בהם שימוש רק כדוברות בודדות, או כמעבורות.
בשנת 1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוות שיתפעל את הדוברות ולפתח תו"ל עבורן ולבדקו.
את הדוברות הפעילו מספר גדודי מילואים:
גדוד להב - גדוד הדוברות
גדוד 605 - גדוד סירות וגשרים
כבר מתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להתאמן באתר אימונים שבדרום הארץ, באגם מלאכותי שנחפר במידות התואמות את תעלת סואץ, שם ובצפון הכנרת תורגל מערך הדוברות והתמסחים בשילוב כוחות שריון, והפך להיות חלק מתו"ל (תורת לחימה) של חה"ן והשריון.
צוותי הפיתוח של חיל ההנדסה ייצרו והרכיבו גלגלים מיוחדים לדוברות, כאשר תו"ל שפותחה ייעדה לטנקים את תפקיד הגרירה אל אתר הצליחה.
לדוברות חוברו גם יחידות הנעה חיצוניות, שאיפשרו הנעת הדוברות על פני המים וחיבורן האחת לשנייה באמצעות פינים לשם יצירת משטח גשר רציף, ללא צורך בשימוש באמצעים חיצוניים.
היחידות היו עצמאיות לחלוטין, וניתן היה להרכיבן ולפרקן בשלמותם מהדוברות בנקל.
מערך הדוברות וה"תמסחים" לא היה מספיק ליצירת נתיב שיאפשר מעבר מאסה קריטית של כוחות שיחצו את תעלת סואץ.
תא"ל דוד לסקוב מפקד יחידת יפת"ח פיתח באותה עת את גשר הגלילים.
גם גשר זה תורגל ונבחן פעמים רבות באגם אתר האימונים.
ציוד הגישור שנועד לצליחת התעלה אוחסן באזור מחנה רפידים שבמרכז סיני, ובאזור בלוזה בצפון סיני, והיה ערוך ומוכן לפריסה באמצעות יחידות חה"ן המאומנות.
ההכנות לצליחה הן נושא מסווג וצה"ל משחרר מעט מאוד מידע על הנושא.
בשנת 2007, לאחר מלחמת לבנון השנייה, צה"ל חזר להתאמן בגרסה משופרת של גשר הגלילים לצורך מעבר מכשולי מים.
תרגול נעשה בגשר במכשול מים ברוחב של כ-20 מטרים.
הרק"ם היחיד כיום, שידוע עליו בצה"ל כי הוא בעל יכולות אמפיביות ולא יצטרך אמצעי עזר לצליחה הוא הנגמ"ש M-113.
צליל מתח הוא צליל המתווסף לצלילי האקורד המשולש על-מנת ליצור צבע הרמוני מסוים.
נהוג לכנות את הצלילים על שם המרחק שלהם מתוך הבסיס של האקורד.
לדוגמה, אם נוסיף לדו מז'ור צליל ספטימה קטנה, כלומר סי במול נקבל ספטאקורד שהוא אקורד עם מתח רב.
7-צליל מתח במרחק ספטימה קטנה מהשורש.
Maj7-צליל מתח במרחק ספטימה גדולה מהשורש.
9-צליל במרחק נונה מהשורש, לעיתים מופיע בתוספת SUS האומרת להחליפו בדרגה השלישית, מקביל ל-2 אך אוקטבה מעליו.
11-צליל במרחק און דצימה מהשורש, מקביל ל-4 אך אוקטבה מעליו, יכול לקבל תוספת SUS.
13-צליל במרחק טרצדצימה מהשורש מקביל ל-6 אך אוקטבה מעליו.
2-צליל במרחק סקונדה מהשורש, יותר נדיר לרוב מופיע כ-9 ובתוספת SUS.
4-צליל במרחק קווארטה מהשורש לרוב מופיע בתוספת SUS.
כל אחד מצלילי המתח, נותן אופי אחר לפי ההקשר והאקורד המשולש עליו הוא נמצא.
כדי לא ליצור "עומס" או "אי-סדר" בכך שנמצאים הרבה צלילים בהרמוניה מחליפים לעיתים צלילי המתח את צליל האקורד המשולש.
ה-7, Major7 לרוב לא מחליף כלום ומגיע כתוספת (ולפעמים בד בבד) לאקורד המשולש.
ה-2,9 מחליפים לרוב את השורש המנוגן אוקטבה מתחת (על ידי כלי בס או פסנתר).
צלילי המתח האחרים מחליפים לרוב את צליל הקווינטה.
אחד החוקים הבסיסיים בהרמוניה הוא שלא יבואו יחד צליל ותחליפו.
הצליבה של ישו היא אירוע מרכזי בברית החדשה ובתאולוגיה הנוצרית, לפיה נצלב ישו בגבעת הגולגולתא, שבתקופת בית שני שכנה מחוץ לחומות ירושלים.
על פי המסופר בארבע הבשורות, הצליבה מסמלת את סיום חייו הארציים של ישו, ומהווה את שיא ייסוריו ("הפסיון") ואת שלב המפתח בדרך לקימתו לתחייה ולגאולת האנושות.
בשל חשיבותה הרבה, הפכה הצליבה לאחד האירועים המכוננים בתולדות הנצרות, והעניקה לדת את סמלה המזוהה ביותר – הצלב.
המסורת הנוצרית מזהה את מקום הצליבה עם כנסיית הקבר שברובע הנוצרי בירושלים, שם גם נמצא קברו של ישו, ונחשבת לאחד האתרים הקדושים והחשובים ביותר בעולם הנוצרי.
ארבע הבשורות מתארות את האירוע בדרכים שונות, מוסיפות וגורעות פרטים, אך מכולן עולה סיפור דומה.
בעקבות הסעודה האחרונה, שהתרחשה לפי המסורת ביום חמישי בערב, נעצר ישו בגת שמנים.
הוא נחקר בפני הסנהדרין ולאחר מכן נשפט על ידי נציב יהודה, פונטיוס פילאטוס, באשמת התחזות למלך היהודים (מעין מרד) ונידון למוות בצליבה.
הוא הוכה, עונה, הוכתר בכתר קוצים, וצעד לאורך ויה דולורוזה, נתיב הייסורים, עד לגולגולתא.
ישו נצלב בערב פסח, ביום שישי המונצח כיום שישי הטוב.
לפי מתי ומרקוס, הוא נצלב בין שני "פריצים" ("שודדים").
בבשורה על-פי לוקס נאמר כי השניים היו "אנשי בליעל" (פרק 23, 33), ואילו יוחנן כותב הבשורה נוקט בלשון "שני אנשים" (פרק 19, 18).
עם זאת, במהלך השנים זוהו השניים כשני הגנבים.
אף שהברית החדשה אינה נוקבת בשמותיהם, הם ידועים כדיסמס הקדוש, "הגנב הטוב" שהכיר בישו וחזר בתשובה, וקוסמס, אשר לעג לו (אם כי לפי מתי, בתחילה לעגו לו שניהם).
סיפור המעשה בשני הגנבים מקיים לפי המסורת את הכתוב ב - .
שלב הצליבה מתואר ב"הבשורה על-פי מתי" כדלקמן:
הברית החדשה מייחסת את האמור בתהלים כ"ב כתיאור פרה-פיגורטיבי המתייחס למעמד הצליבה:
דבר אשמתו של ישו שנכתב מעל ראשו - "ישוע הנצרי מלך היהודים" - מופיע בגרסאות שונות בכל ארבע הבשורות.
לוקס ויוחנן מציינים כי הכיתוב הופיע בשלוש שפות - עברית, יוונית ולטינית - ויוחנן אף הוסיף שפילאטוס עצמו רשם את הכיתוב:
הנוסח הלטיני של הכיתוב - "IESVS•NAZARENVS•REX•IVDÆORVM" - מסומן בדרך כלל בראשי התיבות "INRI", והוא מוטיב רווח ביצירות אמנות רבות המתארות את האירוע.
שלוש הבשורות הסינופטיות מדגישות את לעגו של ההמון לישו בהיותו על הצלב.
כך לדוגמה בבשורה על פי מתי:
לפי הברית החדשה, עולה גם תיאור זה בקנה אחד עם האמור בתהלים, במזמור כ"ב:
כאשר לפי תרגום השבעים, יש לקרוא:
לעג ההמון נתפס כמבליט את צדיקותו של ישו ואת קורבנו למען בני האדם, מרצון חופשי, באופן מכוון ואף שאינם ראויים לכך.
התיאור מתיישב היטב עם הגישה התאולוגית הנוצרית המערבית, הרואה בקורבנו של ישו דרגה עילאית של אהבת האדם, ומדגישה את עקרון התמורה:
מותו של ישו מתואר על ידי שלושת הסינופטים אגב מספר שינויים, הן מבחינת רצף ההתרחשויות והן מבחינת אמרותיו של הצלוב; ואילו יוחנן כותב הבשורה מוסר תיאור קצר בלבד של האירוע.
בבשורה על פי מתי נכתב כדלקמן:
החשיכה העל-טבעית שנמשכה שלוש שעות באמצע היום, נזכרת על ידי שלושת הסינופטים, ומכונה "ליקוי החמה של הצליבה" או "חשכת הצליבה".
היא התרחשה בין השעה השישית (שעת הצהריים לפי השעון הרומאי) לשעה התשיעית (15:00).
אוסביוס מקיסריה ציטט בספרו "ההיסטוריה הכנסייתית" את פלגון מטראלס, לפיו בשנה הרביעית של האולימפיאדה ה-202 (32–33 לספירה), אירע ליקוי חמה שטרם נראה כמוהו, ואשר לווה ברעידת אדמה בביתיניה.
אוסביוס טען כי ליקוי חמה זה הקביל מבחינה כרונולוגית למעמד צליבתו של ישו.
גם טרטוליאנוס אישר את האירוע, שמקורו על-טבעי:
חשכת הצליבה נזכרה גם במספר כתבים חיצוניים, דוגמת מעשי פילאטוס, הבשורה על פי ברתולומאוס והבשורה על פי פטרוס.
במכתב המתיימר להיות עבודתו של דיוניסוס הקדוש מאראופאגוס, טוען הכותב כי בהיותו בהליופוליס שבמצרים, הבחין בליקוי חמה בלתי צפוי.
עם זאת, לא נמצאו תימוכין היסטוריים להתרחשותו של ליקוי החמה המוזכר אצל הסינופטים, ונטען כנגדו שהיה ארוך במידה בלתי סבירה, וכי לא נזכר בכתבים חילוניים, דוגמת אלה של סנקה או של פליניוס הזקן, ואף לא בבשורה על פי יוחנן.
אולם נראה כי הטיעון החזק ביותר כנגד התרחשותו של ליקוי חמה בעת הצליבה, הוא כי זו אירעה בפסח העברי, החל בעת שהירח במילואו.
במועד זה חוצץ כדור הארץ בין הירח לבין השמש, ועל כן אין הירח יכול להסתיר את אור השמש.
קריאתו של ישו לאל בטרם מותו, כפי שהיא מופיעה בבשורה על פי מתי, מקושרת למזמור תהלים כ"ב:
לפי לוקס היה נוסח דבריו של הצלוב:
רגע מותו של ישו מופיע אצל יוחנן כותב הבשורה באופן לאקוני בהרבה:
מתי מוסר את הגרסה המלאה ביותר אודות מספר אירועים על-טבעיים שהתרחשו ברגע מותו של ישו, והצטרפו לחשיכה שפקדה את הארץ:
לפי המסורת הנוצרית, אחד הסלעים שנבקעו בעת הצליבה הוא הסלע בכנסיית הקבר הקדוש שעליו ניצב הצלב.
סלע זה אכן בקוע, והוא מכונה "סלע אדם הראשון", שכן לפי המסורת קבור זה מתחתיו.
רעידת האדמה לה טוען מתי מתקשרת לדבריו הנ"ל של אוסביוס מקיסריה, אולם היא לא נזכרת באף אחת משלוש הבשורות האחרות.
מרקוס מאזכר את קריעת הפרוכת ואת דברי שר המאה, לוקס עומד רק על דברי שר המאה ויוחנן שותק בעניין לחלוטין.
לפי ספר שמות, תפקידה של הפרוכת היה כדלקמן:
קריעת הפרוכת בברית החדשה היא סמל לנתיב חדש ולקשר בלתי אמצעי בין האל לבין כל בני האדם, ולא רק אל היהודים.
שוב אין צורך בעבודת הקרבנות בבית המקדש, שכן היא הייתה רק סמל והכנה לקראת קרבנו העילאי של האל עצמו ועתה סרה תכליתה לגמרי.
מעמד הצליבה הסתיים בהורדת גופתו של ישו מהצלב.
תיאור רווח במיוחד של האירוע באמנות הפלסטית הנוצרית קרוי "פייטה" (באיטלקית - Pietà, "רחמים").
זהו שם כולל ליצירות אמנות שנושאן הוא הצגת מרים, אם ישו כשהיא חובקת את גופת ישו, לאחר ההורדה.
מרקוס מוסר תיאור לקוני של האירוע:
לעומתו מוסר יוחנן גרסה עשירה יותר בפרטים באשר לעיתוי ההורדה והסיבה לכך:
ההורדה מהצלב לאחר מעשה הצליבה לא הייתה אקט מיידי שהתרחש בהכרח בסמוך לאחר המוות.
בצליבה בנוסח הרומי יכול היה הנידון למות לאחר מספר ימים, וגופתו הושארה על הצלב למאכל לעופות אוכלי נבלות.
הצליבה לא הייתה רק אמצעי הוצאה להורג, אלא גם דרך להפגנת מעמדו החברתי הנמוך של הצלוב.
להורדתו של ישו מהצלב בהקדם נודעת משמעות סמלית המבדילה אותו מנידונים אחרים.
ישו אף נבדל משני הגנבים שנצלבו עמו בכך שלא שיברו את רגליו.
דבר זה מתקשר לפי הברית החדשה לאמור בספר שמות: .
הדקירה ברומח, המכונה "הרומח הקדוש", מופיעה גם אצל מתי, אך שם היא קודמת למותו של ישו.
אזכור הדקירה אצל יוחנן מקושר לפי המסורת אל הכתוב בספר זכריה: .
הזיקה בין פסוק זה לישו מתבטאת גם בהיותו נצר לבית דוד ובהיותו בן האלוהים.
פצע דקירת הרומח הוא אחד מסימני הסטיגמטה (הפצעים שהיו על גופו של ישו בעת הצליבה), והוא מתואר באופן תדיר באמנות הפלסטית הדתית.
החייל שדקר את ישו נודע לימים כלונגינוס הקדוש, ומקור שמו הוא ככל הנראה במילה היוונית "לוגכי" (λόγχη) שמשמעותה "רומח".
לונגינוס חזר בתשובה לאחר המעשה ולימים מת בעצמו בשל אמונתו.
דמותו התאחדה עם הזמן עם זו של שר המאה, שנחשב לעובד האלילים הראשון שהכיר באלוהותו של ישו.
הצליבה לא נזכרה במקורות רבים שאינם נוצריים.
אחד המוקדמים שבמקורות הלא-נוצריים המאזכרים את האירוע, הוא העדות הפלוויאנית.
זהו כינויה של פסקה קצרה בספר "קדמוניות היהודים" שבה מתייחס יוסף בן מתתיהו לישו באהדה, ומכיר בו כמשיח אשר חולל נסים.
יוסף בן מתתיהו מציין כי ישו נצלב על ידי פונטיוס פילאטוס וקם לתחייה ביום השלישי, כפי שניבאו הנביאים.
העדות נכתבה על ידי כותב שאינו נוצרי כי אם יהודי, כשישים שנים בלבד לאחר הצליבה.
בשל כך, ומאחר ש"קדמוניות היהודים" מקובל כספר היסטורי, חשיבותה של העדות לנצרות רבה, והיא רואה בה אימות חיצוני ובלתי תלוי לתפיסתה.
ישו נזכר גם באנלים של ההיסטוריון הרומי טקיטוס, אך בקצרה.
בקטע שעוסק בשרפה הגדולה של רומא בתקופת נירון ציין טקיטוס כי ישו נענש בחומרה על ידי פונטיוס פילטוס.
אגאפיוס, מחבר ערבי-נוצרי בן המאה ה-10, כלל בחיבורו את העדות, אך אגב התייחסות מתונה יותר לישו.
כתביו, שהתגלו ב-1971, הביאו את החוקרים לאמץ גישת ביניים באשר לאמיתות העדות.
דמותו של ישו נזכרת במקורות יהודיים שונים, ואף פעם לא לטובה.
התלמוד הבבלי והמדרשים התייחסו לדמות או למספר דמויות בשם זה (יש"ו, ישוע וכיוצא בזה).