tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונומנט פורק ב-2019 לשלושה מונומנטים לאומים שונים, ומחנה העקורים הפך למונומנט הלאומי אגם טולי.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחו הכולל של המחוז הוא 10,890 קילומטרים רבועים, מתוכם 10,150 קילומטרים רבועים הם יבשה ו-740 קילומטרים רבועים (6.8%) הם מים.
במחוז יש 0.8 נפשות לכל קילומטר רבוע, אחד מהמחוזות דלילי האוכלוסין ביותר בקליפורניה.
זהו גם (כמעט) המחוז המלבני היחיד בקליפורניה; יש סטייה קלה סביב .
המחוז מגוון מאוד מבחינה גאוגרפית.
הנוף בקצה הצפון-מערבי של המחוז נשלט על ידי הרמות של , חרוט מגן הגדול ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית.
המונומנט הלאומי שכבות הלבה שוכן בחלקו בפינה הצפון-מערבית של המחוז.
כמו כן, לאורך הקצה המערבי של המחוז מצוי "קילוח הלבה של הר הזכוכית" (Glass Mountain lava flow) המסיבי.
הפינה הדרום-מערבית של המחוז היא מערכת אקולוגית ייחודית של עצים רחבי-עלים (אלונים) מבודדים והרים געשיים עם עמקי נהרות בין הרים.
המחצית הצפונית של המחוז היא , שטח נרחב בגובה של 1.6 קילומטרים של קילוחי לבה, חרוטי אפר, מישורים של יערות ערער, יערות אורנים ואגמים עונתיים, ו ה.
כמעט 4,000 קילומטרים רבועים מ שוכנים על הרמה שבין הרי מדיסין לייק במערב לבין במזרח.
ברמה משוטטים עדרים גדולים של איילים פרדיים שחורי-זנב, אייל הרי הרוקי (Cervus canadensis nelsoni), תת-מין של אייל קנדי ואנטילוקפרה אמריקנית.
יש גם כמה עדרים של סוסי בר על הרמה.
ומקלט חיות הציד המדינתי לונג בל (Long Bell State Game Refuge) ממוקמים גם הם על הרמה.
אגן הניקוז של הנהר לוסט, שנשפך מאוחר יותר לנהר קלאמת, מנקז את חלקה הצפוני של הרמה, בעוד המים מאגני הניקוז הדרומיים נאספים במאגרים מקומיים או זורמים ל הגדול, השוכן במרכז המחוז, שמימיו זורמים בהמשך לנהר פיט.
מתחת לשפת הרמה נמצא העמק "ביג ואלי" (Big Valley) בפינה הדרום-מערבית הקיצונית של המחוז, ו"עמק המעיינות החמים" (Warm Springs Valley) הגדול שמהווה את קרקעית אגן הניקוז של נהר הפיט העובר דרך המחוז.
היובלים המזלג הצפוני (north fork) והמזלג הדרומי (south fork) של נהר הפיט מתאחדים ממש דרומית לאלטורס.
הנהר אוסף מאות נחלים קטנים אחרים כשהוא זורם דרומה לכיוון , שם הוא מצטרף לנהר סקרמנטו ומתנקז אל מפרץ סן פרנסיסקו.
הנוף של הקצה המזרחי של המחוז נשלט על ידי רכס הרי וורנר.
מקורו של הנהר פיט ברכס הרים זה.
מאות אגמים אלפיניים פזורים ברכס, כולם ניזונים מהפשרת שלג וממעיינות טבעיים.
מזרחית לרכס וורנר נמצא עמק סרפרייז והקצה המערבי של האגן הגדול.
יש במחוז מודק מעיינות חמים ומערות לבה.
ישנם כמה משאבי אנרגיה גאותרמית זמינים במחוז, אם כי כדאיותם הכלכלית משתנה מאוד.
מגוון גדול של צמחים נמצא במחוז מודק, מכיוון שהוא ממוקם ב, ממלכת צמחייה של מגוון ביולוגי.
עצים מקומיים רבים נמצאים במחוז כולל עצי , אורן ג'פרי ואורן הזפת.
מחוז קלאמת, אורגון – צפון
מחוז לייק, אורגון – צפון
מחוז ואשו, נבדה – מזרח
המונומנט הלאומי שכבות הלבה (חלקית)
המונומנט הלאומי אגם טולי (חלקית)
צפיפות האוכלוסין הייתה אדם לכל קילומטר רבוע.
היו 4,807 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 0.5 לכל קילומטר רבוע.
ההרכב הגזעי של המחוז היה 85.9% לבנים, 0.7% שחורים או אפרו אמריקאים, 4.2% אינדיאנים אמריקאים, 0.6% אסייתים, 0.1% תושבי האיים של האוקיינוס השקט, 5.7% מגזעים אחרים ו-2.8% משני גזעים או יותר.
11.5% מהאוכלוסייה היו היספנים או לטינים מכל גזע.
הקבוצות האתניות הגדולות ביותר במחוז מודק כוללות: 15% אנגלים, 14% אירים ו-13% גרמנים, מתוכם 90.4% דיברו אנגלית ו-8.8% ספרדית כשפתם הראשונה.
היו 3,784 משקי בית, מתוכם ל-29.1% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 54.6% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-8.8% הייתה בעלת בית ללא נוכחות בעל, ו-32.6% היו רווקים.
28.1% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-12.7% היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.39 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.91.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 27,522 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 35,978 דולר.
לגברים הייתה הכנסה חציונית של 30,538 דולר לעומת 23,438 דולר לנשים.
ההכנסה לנפש במחוז הייתה 17,285 דולר.
למחוז מודק יש את ההכנסה החציונית הנמוכה ביותר של משק בית מכל מחוז אחר בקליפורניה.
בשנת 2005, מחיר הבית החציוני הגיע לראשונה אי פעם ל-100,000 דולר, עלייה של 40% מאז 2000. חלק ניכר מכך ניתן לתלות בהגירה של תושבים מאזורים אחרים במדינה, אשר מוצאים את עסקאות הדיור אטרקטיביות.
חלקם הם גמלאים שמכרו את בתיהם עבור רווחים גדולים בחלקים אחרים של המדינה, תוך שימוש בהכנסות כדי להתקיים, בעוד שאחרים הם עובדים מרוחקים.
העלייה הפתאומית הזו במחירי הדיור הופכת לבלתי ניתנת להשגה עבור המקומיים, אשר מוצאים שאינם מסוגלים לרכוש בתים בהתחשב בהכנסה המוגבלת שלהם.
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית 2010 דיווח כי במחוז מודק יש אוכלוסייה של 9,686 תושבים.
מבחינה פדרלית, מחוז מודק נמצא במחוז הקונגרס הראשון של קליפורניה, המיוצג על ידי הרפובליקני דאג למלפה.
בבית המחוקקים של המדינה נמצא מחוז מודק במחוז הסנאט הראשון, ומיוצג על ידי הרפובליקני בריאן דאהל, ובמחוז האספה הראשונה, המיוצג על ידי מייגן דאהל הרפובליקנית.
במשך חלק ניכר מהמאה ה-20, מחוז מודק היה מחוז שניבא בהצלחה את תוצאות הבחירות במדינת קליפורניה, והצביע למנצח בכל הבחירות למושל קליפורניה מ-1912 עד 1990, למעט שני הניצחונות של ג'רי בראון במדינה (הסלידה של המחוז מבראון נובעת ממדיניות הסביבה שלו, מדיניות שהשפיעה לרעה על תעשיית כריתת העצים של המחוז).
עם זאת, במאה ה-21 הפך מחוז מודק לרפובליקני, ואחד המחוזות השמרניים ביותר במדינה.
ב-4 בנובמבר 2008, מחוז מודק העניק בבחירות לנשיאות ארצות הברית את ההצבעה המובהקת ביותר לטובת ג'ון מקיין מכל מחוז בקליפורניה, כאשר 67.4% מהמצביעים בחרו ברפובליקני.
המחוז גם הצביע ב-74.2% בעד הצעה 8 ששינתה את חוקת קליפורניה כדי לאסור נישואים חד-מיניים; רק מחוזות קרן וטולארי הצביעו בשיעור גבוה יותר, שניהם בחרו בהצעה עם 75.4% מהקולות.
בבחירות להדחת מושל קליפורניה ב-2021, הצביעו מחוז מדוק ומחוז לאסן השכן בעד הדחת גווין ניוסם באחוז הגבוה ביותר מכל המחוזות במדינה.
ב-4 בספטמבר 2013, התקבלה החלטה של כל ארבעת המפקחים במועצת המפקחים של מחוז מדוק להתחיל בתהליך התנתקות ממדינת קליפורניה כדי להקים מדינה מוצעת בשם ג'פרסון.
"Sage Stage" הוא שירות בחיוג המספק נסיעות בתוך מחוז מודק.
הוא סיפק גם נסיעות למקומות רחוקים כמו קלאמת פולס באורגון ורינו, בנבדה.
ישנם שדות תעופה כלליים ליד אלטורס (שדה התעופה העירוני של אלטורס ונמל התעופה קליפורניה פינס).
נמלי תעופה אחרים כוללים את נמל התעופה סידרוויל, נמל התעופה איגלוויל, נמל התעופה פורט בידוול ונמל התעופה העירוני של טולילייק.
מודק היא קבוצה אתנית של ילידים בארצות הברית שבניה חיו במקור באזור שהוא כיום צפון-מזרח קליפורניה ומרכז-דרום אורגון.
כיום הם מחולקים בין אורגון ואוקלהומה והם רשומים באחד משני שבטים מוכרים פדרלית, שבטי קלאמת באורגון ושבט מודק של אוקלהומה, הידוע כיום בשם .
המודק, כמו שכניהם בני הקלאמת, דיברו בניב של השפה המכונה (Lutuamian), ענף של משפחת השפות .
שני העמים קראו לעצמם "מקלאקים" (maklaks), כלומר "אנשים".
כדי להבחין בין השבטים, המודק קראו לעצמם "מואטוקני מקאלקים" (Moatokni maklaks), ממואט (muat) שפירושו "דרום".
ה, קבוצה מ, קראה להם לוטואמי (Lutuami), כלומר "שוכני האגם".
כ-600 בני מודק חיים במחוז קלאמת, באורגון, באדמות המולדת של אבותיהם ובסביבתן.
קבוצה זו כוללת את אלו שנשארו בשמורה במהלך , וכן את צאצאיהם של אלו שבחרו לחזור ב-1909 לאורגון מהטריטוריה האינדיאנית באוקלהומה או קנזס.
מאז אותה תקופה, רבים הצטרפו לקלאמת.
הממשל השבטי המשותף של הקלאמת, המודק והיאהוסקין באורגון ידועה בשם שבטי קלאמת.
מאתיים מבני המודק מתגוררים באוקלהומה בשמורה קטנה ב באוקלהומה, שהממשלה הפדרלית רכשה עבורם.
במקור הם יושבו בשמורת האינדיאנים קופאו (Quapaw Indian Reservation) בפינה הצפון-מזרחית הרחוקה של אוקלהומה.
הם צאצאים של הקבוצה בהנהגתו של קפטן ג'ק () במהלך מלחמת מודק.
הממשלה הפדרלית הכירה רשמית ב ב-1978, וחוקתו אושרה ב-1991.
האתנוגרף העריך את גודל אוכלוסיית המודק בכ-400 נפשות.
אלפרד קרובר העריך שגודל אוכלוסיית המודק בקליפורניה בשנת 1770 הייתה כ-500. האנתרופולוג של אוניברסיטת אורגון תיאודור סטרן (Theodore Stern) העריך שהיו בסך הכול כ-500. בשנת 1846, ייתכן שהאוכלוסייה כללה "אולי 600 לוחמים (אומדן יתר, כנראה)".
עד המאה ה-19, כאשר מגלי ארצות אירופאים נתקלו לראשונה במודק, כמו כל שבטי , הם דגו אלתית במהלך נדידת האלתית ונדדו עונתית כדי לצוד ולאסוף מזון אחר.{{הערה|שם=Arnold|[https://books.google.co.il/books?id=JsM4A0GSO34C&printsec=frontcover&hl=iw#v=onepage&q=modoc&f=false Spencer Tucker, James R.
Arnold, Roberta Wiener, The Encyclopedia of North American Indian Wars, 1607–1890: A Political, Social, and Military History], ABC-CLIO, 2011, }} בחורף, הם בנו בקתות חפורות בצורת כוורות דבורים, מכוסות במקלות ומטויחות בבוץ, ליד חופי האגם עם מקורות אמינים של זרעים של ה'', צמח מים שהוא מין של נופר, ודיג.
בנוסף לקלאמת, שאיתם הם חלקו שפה ואת , הקבוצות השכנות לשטח של המודק היו:
דוברי אחת משפות האתבסקה ו במערב מעבר להרי רכס קסקייד
קארוק ויורוק בהמשך הנהר קלאמת
קבוצה מ מדרום, בכרי עשב של אגן הניקוז של הנהר פיט.
הקלאמת והמודק נהגו לערוך פשיטות על האצ'ומאווי שבמהלכן לקחו שבויים כדי למכור אותם כעבדים ב באורגון, אז מרכז מסחר אינדיאני גדול על הנהר קולומביה.
הפאיוט הצפוניים, המודק והאצ'ומאווי חלקו את .
בשנות ה-20 של המאה ה-19, החל פיטר אוגדן, חוקר ארצות מטעם חברת מפרץ הדסון, לסחור עם בני הקלאמת מצפון למודק.
האחים ו, מלווים ב-13 מתיישבים לבנים נוספים, גילו את הנתיב הקרוי , או שביל המהגרים הדרומי, בשנת 1846. הוא חיבר נקודה על שביל אורגון ליד באיידהו, ל במערב אורגון.
המסלול החדש נוצר כדי לעודד אירופאים-אמריקאים להגיע למערב אורגון, וכדי לחסוך את הסכנות בהן נתקלו המתיישבים בנתיב קולומביה (Columbia Route).
מאחר שחברת מפרץ הדסון שלטה בנתיב קולומביה, פיתוח נתיב חלופי אפשר הגירה גם אם היו בעיות בין ארצות הברית לבריטניה.
האחים אפלגייט הפכו לאנשים הלבנים הידועים הראשונים שביקרו במונומנט הלאומי שכבות הלבה של ימינו.
נראה כי פתיחת שביל אפלגייט החלה את המגע הקבוע הראשון בין המודק לבין המתיישבים האירופאים-אמריקאים, שהתעלמו במידה רבה מהשטח שלהם קודם לכן.
רבים מאירועי התרחשו לאורך השביל.
מ-1846 עד 1873 נכנסו אלפי מהגרים לשטח המודק.
החל משנת 1847, פשטו אנשי המודק על המהגרים הפולשים על שביל אפלגייט בהנהגתו של הצ'יף שונצ'ין הזקן.
בספטמבר 1852, השמידה חבורה של מודק שיירת מהגרים בבלאדי פוינט (Bloody Point, "הנקודה העקובה מדם") על החוף המזרחי של אגם טולי, והרגה את כולם מלבד שלושה מתוך 65 האנשים בשיירה.
המודק לקחו שתי בנות צעירות כשבויות.
ייתכן שאחת מהן או שתיהן נרצחו מספר שנים מאוחר יותר על ידי נשות מודק קנאיות.
האדם היחיד ששרד את המתקפה עשה את דרכו ליישוב ואיריקה בקליפורניה.
לאחר ששמעו ממנו על האירוע, ארגנו תושבי ואיריקה מיליציה תחת השריף צ'ארלס מקדרמיט, ג'ים קרוסבי ובן רייט.
הם דהרו לזירת הטבח כדי לקבור את המתים ולנקום את מותם.
המשלחת של קרוסבי התכתשה עם קבוצה של בני המודק וחזרה לוואיריקה.
רייט וקבוצה קטנה נשארו כדי לנקום.
הוא היה שונא אינדיאנים ידוע לשמצה.
הדיווחים שונים לגבי מה שהתרחש כאשר הקבוצה של רייט פגשה את המודק על הנהר לוסט, אך רובם מסכימים שרייט תכנן לארוב להם, מה שעשה בנובמבר 1852. רייט וכוחותיו תקפו והרגו כ-40 מבני המודק, במה שנודע בתור "טבח בן רייט."
היסטוריונים העריכו שהמודק הרגו לפחות 300 מהגרים ומתיישבים בין השנים 1846 ו-1873. מספר דומה של מודק נהרגו על ידי מתיישבים וסוחרי עבדים.
ארצות הברית, הקלאמת, המודק וקבוצת יאהוסקין חתמו ב-1864 על הסכם להקמת שמורת האינדיאנים קלאמת.
זה חייב את השבטים לוותר על השטחים התחומים בצפון בקו הרוחב ה-44, במערב ובדרום על ידי הרי רכס קסקייד, ובמזרח בקווים הנוגעים ב ובאגם הנלי (Henley Lake) בחזרה עד לקו הרוחב ה-44.
בתמורה, ארצות הברית הייתה אמורה לשלם סכום חד פעמי של $35,000, ותשלומים שנתיים בסך של $80,000 במשך 15 שנים, וכן לספק תשתית וצוות לשמורה.
ההסכם קבע שאם האינדיאנים ישתו או יאחסנו משקאות משכרים בשמורה, ניתן יהיה למנוע את התשלומים וכי ארצות הברית תוכל להוסיף שבטים נוספים בשמורה בעתיד.
השבטים ביקשו שלינדזי אפלגייט ישמש כסוכן מטעם הלשכה לענייני אינדיאנים.
ההסכם חייב שהמודק יוותרו על אדמותיהם ליד נהר לוסט, אגם טולי ואגם קלאמת התחתון בתמורה לאדמות בעמק קלאמת העליון.
הם עשו זאת, בהנהגתו של צ'יף שונצ'ין.
הסוכן מטעם הלשכה לענייני אינדיאנים העריך את סך אוכלוסיית שלושת השבטים בכ-2,000 בעת חתימת ההסכם.
בשמורה לא היה מספיק מזון הן לבני הקלאמת והן לבני המודק.
התחלואה והמתח בין השבטים גברו.
המודק ביקשו שמורה נפרדת קרוב יותר לשטחם ההיסטורי, אך לא הממשלה הפדרלית של ארצות הברית ולא ממשלת קליפורניה אישרו זאת.
בשנת 1870 הוביל (שכונה על ידי האירופאים קפטן ג'ק) קבוצה של בני מודק שעזבה את השמורה וחזרה למולדתם המסורתית.
הם בנו כפר ליד הנהר לוסט.
בני מודק אלה לא זכו לייצוג הולם במשא ומתן על ההסכם ורצו להפסיק את ההתנכלויות של הקלאמת בשמורה.
בנובמבר 1872 נשלח צבא ארצות הברית לנהר לוסט כדי לנסות לאלץ את הקבוצה של קינטפואש לחזור לשמורה.
פרץ קרב, והמודק נמלטו למה שנקרא המעוז של קפטן ג'ק במה שהוא כיום המונומנט הלאומי שכבות הלבה בקליפורניה.
הקבוצה שמנתה 53 לוחמים הצליחה לעכב 3,000 מחיילי צבא ארצות הברית למשך מספר חודשים, והביסה אותם בלחימה מספר פעמים.
באפריל 1873 עזבו המודק את המעוז והחל להתפצל.
קינטפואש וקבוצתו היו האחרונים שנתפסו, ב-4 ביוני 1873, כאשר הם נכנעו מרצונם.
אנשי ממשלת ארצות הברית הבטיחו להם שאנשיהם יזכו ליחס הוגן והלוחמים יורשו לחיות על אדמתם.
צבא ארצות הברית שפט, הרשיע והוציא להורג את קינטפואש ושלושה מלוחמיו באוקטובר 1873 בגין רצח הגנרל מוקדם יותר באותה שנה בזמן שהתנהלו שיחות שלום.
הצבא שלח את שאר חברי הקבוצה לאוקלהומה כשבויי מלחמה עם "צ'רלי פני צלקת" כצ'יף.
המנהיג הרוחני של השבט, "הרופא בעל הראש המתולתל" (Curley Headed Doctor), נאלץ גם הוא לעבור לטריטוריה האינדיאנית.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, הביא התעשיין והפילנתרופ האמריקני אינדיאנים לדבר עם ארגוני זכויות אינדיאנים בערים במזרח ארצות הברית.
אחת המשלחות הייתה משבטי המודק והקלאמת.
בשנת 1909, הקבוצה באוקלהומה קיבלה אישור לחזור לאורגון.
כמה אנשים עשו זאת, אבל רובם נשארו בביתם החדש.
הדת של המודק אינה ידועה בפירוט.
המספר 5 שיחק תפקיד חשוב בפולחן, כמו ב"שויוהלש" (Shuyuhals), טקס מעבר לנערות מתבגרות שנמשך 5 לילות וכלל ריקודים.
המוהאג'ר 6 נכנס לייצור סדרתי בפברואר 2018 והוא עשוי מחומרים מורכבים כמו כטב"מים אחרים מסוג מוהאג'ר.
לפי הדיווחים, הכטב"ם שימש נגד קבוצת הטרור הסלפית-ג'יהאדיסטית ג'איש אל-עדל הפועלת באזורים הדרומיים של איראן.
נראה שכמה כטב"מים מסוג זה ממוקמים באי קשם.
ביולי 2019, איראן השתמשה במוהאג'ר 6 נגד חמושים של מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן.
מוהאג'ר 6 שימש את הכוחות הרוסיים כדי להנחות מל"טים מתאבדים מסוג שאהד 136 למטרותיהם באזור אודסה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
למוהאג'ר 6 במשקל 600 קילוגרם יש זמן שהייה באוויר של עד 12 שעות עד למרחק של 2,000 קילומטר ולגובה של עד 18,000 רגל, הוא באורך 5 וחצי מטר ומוטת הכנפיים שלו באורך 10 מטר.
הוא מצויד במצלמה אופטית או אינפרא אדום.
ניתן להרכיב מתחת לכנפיים 4 טילים מונחים ועוד 2 מתחת לגוף הכטב"ם.
באפשרותו לשאת מספר סוגי חימוש: פצצה מונחת לייזר מדגם קאהם וטיל מונחה אינפרא אדום מדגם אלמס המבוסס על הטיל הישראלי גיל שהונדס לאחור.
מודרן בייסבול הייתה להקת אימו אמריקאית מפילדלפיה, פנסילבניה המורכבת מברן לוקנס, ג'ייק אוולד, שון הובר ואיאן פארמר.
הלהקה הוקמה ב-2012 באוניברסיטת דרקסל והוציאה את אלבומה הראשון, Sports, באותה שנה.
האלבומים הבאים שלהם, You're Gonna Miss It All ו-Holy Ghost, ב-2014 וב-2016. הלהקה הודיעה על הפסקת פעילותה ב-2017.
אלבום הבכורה של הלהקה Sports תואר כאינדי אימו, פולק פאנק,ופופ פאנק.
You're Gonna Miss It All תואר גם כאימו, פולק רוק אינדי פולק, אינדי רוק, פופ פאנק, פאוור פופ, ורוק.
Holy Ghost תואר כאימו ואינדי רוק.
מוהאן ידאב (בהינדי: मोहन यादव; נולד ב-25 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש השרים של מאדהיה פרדש מטעם מפלגת העם ההודית.
מוהאן ידאב נולד ב-25 במרץ 1965 באוג'יין שבמאדהיה פרדש.
ידאב נבחר לראשונה ל ב-2013, כשהוא מחזיק במושבו בבחירות ב-2018 ו-2023. ביולי 2020 מונה ידאב לשר בממשלת המדינה.
בדצמבר 2023 הוכרז ידאב לראש השרים של מאדהיה פרדש מטעם מפלגת העם ההודית, לאחר ניצחונה בבחירות במדינה.
הוא הושבע לתפקיד ב-13 בדצמבר 2023.
המודרניזם האמריקאי, בדומה לתנועת המודרניזם בכלל, הוא מגמה של מחשבה פילוסופית הנובעת מהשינויים הנרחבים בתרבות ובחברה בעידן המודרניות.
המודרניזם האמריקאי הוא תנועה אמנותית ותרבותית בארצות הברית המתחילה בתחילת המאה ה-20, עיקרה בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
כמו מקבילתה האירופית, המודרניזם האמריקאי נבע מדחיית החשיבה של הנאורות, המבקשת לייצג טוב יותר את המציאות בעולם חדש ומתועש יותר.
לאמנות מודרניסטית יש נטייה להפשטה, היא חדשנית, אסתטית ועתידנית.
זה כולל אמנות חזותית, ספרות, מוזיקה, קולנוע, עיצוב, אדריכלות ועוד.
האמנות לא הייתה אמורה להתעסק רק באקדמיות, בתיאטראות או באולמות קונצרטים, אלא להיכלל גם בחיי היומיום ולהיות נגישה לכולם.
יתר על כן, מוסדות תרבות התרכזו באמנות יפה והקדישו מעט תשומת לב לסגנונות המהפכניים של המודרניזם.
התקדמות כלכלית וטכנולוגית בארצות הברית במהלך שנות העשרים הולידו אוטופיזם נרחב, שהשפיע על כמה אמנים מודרניים, בעוד שאחרים היו סקפטיים לגבי חיבוק הטכנולוגיה.
הניצחון במלחמת העולם הראשונה אישר את מעמדה של ארצות הברית כמעצמה בינלאומית והעניק לאנשים ביטחון עצמי ותחושת ביטחון.
בהקשר זה, המודרניזם האמריקאי סימן את תחילתה של האמנות האמריקאית כמובדלת ואוטונומית מהאירופית, על ידי שבירת מוסכמות אמנותיות שעוצבו על פי מסורות אירופאיות עד אז.
המודרניזם האמריקאי נהנה מהמגוון של תרבויות המהגרים.
אמנים קיבלו השראה מתרבויות עממיות אפריקאיות, קריביות, אסייתיות ואירופיות והטמיעו את הסגנונות האקזוטיים הללו ביצירותיהם.
התנועה האמריקאית המודרניסטית הייתה השתקפות של החיים האמריקאיים במאה ה-20. בעולם המתועש במהירות ובקצב החיים המואץ, קל היה ליחיד להיבלע בהמונים, להישאר משוטט, נטול מטרה.
הגבולות החברתיים בגזע, מעמד, מין, עושר ודת היו מאותגרים.
ככל שהמבנה החברתי אותגר על ידי השקפות חדשות, התמוססו גבולות הסטנדרטים המסורתיים.
המבנה החברתי, ושינוי הזהות תורגמו בסופו של דבר לבדידות וניכור.
האחדות של המדינה שנרתמה למלחמה גוועה והעולם נותר אלים, וולגרי וריק מבחינה רוחנית.
העובד במעמד הביניים הפך לגלגל שיניים קטן מכדי לקוות למצוא הכרה במכונה גדולה בהרבה.
אזרחים התמודדו בחוסר התוחלת שלהם.
חלומות בני נוער התנפצו בכישלון ואכזבה.
חייהם של המאוכזבים והמנודים הפכו ממוקדים יותר.
היכולת להגדיר את העצמי באמצעות עבודה קשה ותושייה, וליצור חזון משלך ללא עזרה, הפכה נדירה.
אמריקה המודרניסטית הייתה צריכה למצוא בסיס משותף בעולם שכבר לא היה מאוחד באמונה.
האחדות שנמצאה, הייתה טמונה בבסיס המשותף של התודעה המשותפת בתוך כל החוויה האנושית.
הודגשה חשיבות הפרט; העולם המצומצם של החוויה האנושית, יצר השקה על פני כל הגשרים של גזע, מעמד, מין, עושר או דת.
החברה, בדרך זו, מצאה משמעות משותפת, אפילו באי-סדר.
יש הרואים את המודרניזם במסורת האסתטיקה של המאה ה-19 ובתנועת "אמנות למען האמנות".
קלמנט גרינברג טוען שהאמנות המודרניסטית מוציאה מהכלל "כל דבר שמחוץ לעצמה".
אחרים רואים באמנות מודרניסטית, כמו מוזיקת בלוז וג'אז, מדיום לרגשות ולמצבי רוח, ויצירות רבות עסקו בנושאים עכשוויים, כמו פמיניזם וחיי עיר.
כמה אמנים ותאורטיקנים אף הוסיפו ממד פוליטי למודרניזם האמריקאי.
עיצוב ואדריכלות מודרניסטיים אמריקאים אפשרו לאנשים לנהל חיים מודרניים.
חיי העבודה והמשפחה השתנו באופן קיצוני ומהיר עקב התפתחות הכלכלית במהלך שנות ה-20. בארצות הברית, המכונית הפכה פופולרית וברת השגה במחיר סביר עבור רבים, שעות הפנאי והבילויים קיבלו חשיבות ושוק העבודה נפתח בפני נשים.
על מנת להפוך את החיים ליעילים יותר, מעצבים ואדריכלים פעלו לפישוט עבודות הבית.
השפל הגדול בסוף שנות ה-20 ובמהלך שנות ה-30 הביא להתפכחות מהיציבות הכלכלית של המדינה ושחק את החשיבה האוטופיסטית.
ההתפרצות והאימה של מלחמת העולם השנייה גרמו לשינויים נוספים במנטליות.
התקופה שלאחר המלחמה שלאחר מכן כונתה מודרניזם מאוחר.
בשנות השמונים, המודרניזם המאוחר השתנה אף הוא והתקופה מכונה – פוסטמודרניזם.
אין תאריך אחד לתחילת העידן המודרני באמריקה, שכן בתחילת המאה ה-20 היו פעילים עשרות ציירים.
זה היה הזמן שבו הופיעו הנופים הקוביסטים הראשונים (Precisionism), טבע דומם ודיוקנאות; צבעים עזים נכנסו ללוחות הצבעים של הציירים, והציורים הלא אובייקטיביים הראשונים הוצגו בגלריות.
תערוכת "הארמורי" של 1913 בניו יורק הציגה את יצירותיהם העכשוויות של אמנים אירופאים, כמו גם אמריקאים.
הציורים האימפרסיוניסטיים, הפאוביסטים והקוביסטים התחילו לעניין צופים אמריקאים רבים שהיו רגילים לאמנות קונבנציונלית.
עם זאת, בהשראת מה שהם ראו, אמנים אמריקאים רבים הושפעו מהרעיונות הרדיקליים והחדשים.
תחילת המאה ה-20 התאפיינה בחקירת טכניקות ודרכי ביטוי אמנותיות שונות.
אמנים אמריקאים רבים כמו וילהלמינה ובר פורלונג, מאן ריי, פטריק הנרי ברוס, ג'רלד מרפי ואחרים יצאו לאירופה, בעיקר לפריז, כדי ליצור אמנות.
היווצרותם של חבורות אמנותיות שונות הביאה לריבוי המשמעות באמנות החזותית.
בסופו של דבר אמנים כמו צ'ארלס בורצ'פילד, מרסדן הארטלי, סטיוארט דייוויס, ארתור דאב, ג'ורג'יה אוקיף (שנחשבה לאם המודרניזם האמריקאי), ג'ון מרין, ארתור ביצ'ר קרלס, ואחרים הובילו את עידן המודרניזם למרכז האומנותי של ניו יורק.
שינוי המיקוד וריבוי הנושאים באמנות החזותית הוא גם סימן ההיכר של האמנות המודרניסטית האמריקאית.
כך, למשל, הביאה "קבוצת השמונה" את הפוקוס על העיר המודרנית, ושמה דגש על המגוון של מעמדות אזרחים שונים.
שניים מהנציגים המשמעותיים ביותר של השמינייה, רוברט אנרי וג'ון סלואן ציירו ציורים על המגוון החברתי, ולעיתים קרובות נטלו כנושא מרכזי את תושבי שכונות העוני של הערים המתועשות.
סוף שנות העשרים ושנות השלושים של המאה העשרים השתייכו (בין רבים אחרים) לשתי תנועות בציור האמריקאי, אזוריות וריאליזם חברתי.
האזורים התמקדו בצבעוניות של הנוף האמריקאי ובמורכבות החיים במדינה, בעוד שהריאליסטים החברתיים הציגו נושאים של השפל הגדול, עוני ואי צדק חברתי.
הריאליסטים הסוציאליים מחו נגד השלטון והממסד שנראו צבועים, מוטים ואדישים לענייני אי השוויון האנושיים.
הפשטה, נוף ומוזיקה היו נושאים מודרניסטיים פופולריים במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20.
המודרניזם גישר על הפער בין האמנות לקהל מגוון מבחינה חברתית בארצות הברית.
מספר הולך וגדל של מוזיאונים וגלריות שמטרתם הייתה להביא מודרניות לקהל הרחב.
למרות ההתנגדות הראשונית לקידמה, הטכנולוגיה והחיים העירוניים, האמנות החזותית תרמה רבות למודעות העצמית ולמודעות של העם האמריקאי.
ציור מודרניסטי חדש האיר על המצבים הרגשיים והנפשיים של הקהל, שהיה יסוד לגיבוש הזהות האמריקאית.
כיוונים רבים של ה"מודרניזם" האמריקאי לא הביאו לסגנון קוהרנטי אחד.
ג'ורג'יה אוקיף, הידועה כ"אם המודרניזם האמריקאי", הייתה דמות מרכזית במודרניזם האמריקאי מאז שנות ה-20. היא זכתה להכרה נרחבת, על קריאת התיגר על גבולות הסגנון האמנותי האמריקאי המודרני.
היא ידועה בעיקר בזכות ציורי פרחים, סלעים, צדפים, עצמות בעלי חיים ונופים שבהם סינתזה הפשטה וייצוג.
אמן אחר, ארתור דאב השתמש במגוון רחב של מדיה, לפעמים בשילובים לא שגרתיים כדי להפיק את הפרשנות שלו ואת הנופים המופשטים שלו.
"אני והירח" משנת 1937 הוא דוגמה טובה לנוף מופשט של ארתור דאב והיא אחת היצירות בשיא הקריירה שלו.
דאב עשה סדרה של עבודות קולאז' ניסיוניות בשנות ה-20. הוא גם התנסה בטכניקות, בשילוב צבעים כמו שמן מעורבב ידני או טמפרה על פני תחליב שעווה.
הצייר האפרו-אמריקאי אהרון דאגלס (1899–1979) הוא אחד מהציירים המודרניסטים האפרו-אמריקאים הידועים והמשפיעים ביותר.
עבודותיו תרמו רבות לפיתוח תנועה אסתטית הקשורה קשר הדוק למאפיינים מובהקים של המורשת והתרבות האפרו-אמריקאית.
דאגלס השפיע על אמנות חזותית אפרו-אמריקאית במיוחד בתקופת הרנסאנס של הארלם.
אחד הציורים הפופולריים ביותר של דאגלס הוא "הצליבה".
הוא פורסם בשנת 1927. סצנת הצליבה המתוארת בציור מציגה כמה אלמנטים האופייניים לאמנות של דאגלס: תיחום ברור, שינוי צללים ואור, גופי אדם מסוגננים ודמויות גאומטריות כמעגלים קונצנטריים.
נושא הציור מזכיר לא רק את הסצנה התנ"כית, אלא אפשר לראות בו גם רמז למסורת דתית אפרו-אמריקאית: ישו גדול הממדים והכהה נושא את הצלב, עיניו מופנות לגן עדן שמהם מוטל אור על חסידיו.
חיילים רומיים מסוגננים מאגפים את המקום בחניתותיהם המחודדות.
כתוצאה מכך, המתבונן נזכר למשל במסורת הבשורה האפרו-אמריקאית, אך גם בהיסטוריה של הדיכוי.
ביופורד דילייני, צ'ארלס אלסטון, ג'ייקוב לורנס ורומאר בירדן היו גם ציירים מודרניסטים אפרו-אמריקאים חשובים שהיוו השראה לדורות של אמנים שבאו אחריהם.
בתחילת המודרניזם האמריקאי, הצילום עדיין נאבק להכרה כסוג של אמנות.
הצלם אלפרד סטיגליץ תיאר זאת כך: "אמנים שראו את התצלומים הקודמים שלי התחילו לומר לי שהם מקנאים בי; שהם הרגישו שהתצלומים שלי עדיפים על הציורים שלהם, אבל צילום הוא לא נחשב אומנות.
לא יכולתי להבין למה האמנים צריכים לקנא בי על היצירה שלי, ובכל זאת, באותה נשימה, להכחיש אותה כי היא נוצרה במכונה." בשנת 1902, שטיגליץ הקים את קבוצת Photo-Secession עם חברים כמו אדוארד סטייכן, גרטרוד קזבייר וקלרנס הדסון ווייט, שמטרתה הייתה להעלות את התחום ולהגביר את המודעות לצילום אמנותי.
בשלב זה, הסגנון העיקרי שלהם היה פיקטוריאליסטי, שהיה ידוע בשינוי תצלומים באמצעות פוקוס רך, פילטרים מיוחדים או תהליכי הדפסה מיוחדים, כדי לחקות את סגנון הציורים והתחריטים של אותם ימים.
שטיגליץ, ככוח המניע של התנועה, הקים את כתב העת Camera Work, בו פרסם אמנים שלדעתו מייצגים את התנועה.
במיוחד גלריית 291 שימשה כנקודת מפגש לאמנים וסופרים והיה המקום הראשון שהציג את יצירות האמנות המודרניסטיות המוקדמות של אמנים אירופאים, כמו אנרי מאטיס, אוגוסט רודן, אנרי רוסו, פול סזאן ופבלו פיקאסו, בארצות הברית.
קישור נוסף לאוונגרד האירופי נוצר על ידי מאן ריי.
ריי, נולד באמריקה ובהשראת העבודות שראה בגלריות של סטיגליץ, היגר לפריז ב-1921 ויחד עם אמנים של תנועות הדאדא האירופיות והסוריאליסטיות יצר טכניקות צילום חדשות כמו הצבת חפצים ישירות על נייר רגיש לאור.
בתחילת שנות ה-20, צלמים התקדמו לעבר מה שהם כינו צילום ישיר.
בניגוד לסגנון הפיקטורליסטי, הם דחו כעת כל סוג של מניפולציה בתהליך הצילום (למשל עדשה רכה, שיטות פיתוח מיוחדות או הדפסה) וניסו להשתמש ביתרונות המצלמה כמדיום ייחודי ללכידת המציאות.
המוטיבים שלהם היו אמורים להיראות אובייקטיביים ככל האפשר.
ספרות מודרניסטית אמריקאית הייתה מגמה דומיננטית בספרות האמריקאית בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
העידן המודרניסטי הדגיש חדשנות בצורה ובשפת השירה והפרוזה, כמו גם התייחסות לנושאים עכשוויים רבים, כגון יחסי גזעים, מגדר ומצב האדם.
מודרניסטים אמריקאים רבים הפכו לגולים באירופה במהלך תקופה זו, ולעיתים קרובות הפכו לאושיות מרכזיות בתנועה האירופית, כפי שהיה במקרה של ת"ס אליוט, עזרא פאונד וגרטרוד סטיין.
סופרים אלו היו ידועים לעיתים קרובות בתור הדור האבוד.
כתגובה למגמה זו, סופרים ומשוררים אמריקאים רבים החלו מבקשים לייצג את החוויה האמריקאית המודרנית באמריקה.
בולטים ביניהם כוללים את ויליאם קרלוס ויליאמס, ואלאס סטיבנס ומריאן מור.
משוררים אלה מתחו לעיתים קרובות ביקורת על יצירותיהם של סופרים גולים כמו אליוט ופאונד, כפי שמעידים שירים כמו אביב והכל.
בהשפעת מלחמת העולם הראשונה, סופרים מודרניסטים אמריקאים רבים חקרו את הבטים הפסיכולוגיים והצלקות הרוחניות של חווית המלחמה.
המשבר הכלכלי באמריקה בתחילת שנות ה-30 הותיר חותם גם בספרות, כמו הרומן "ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק.
סוגיה קשורה היא אובדן העצמי והצורך בהגדרה עצמית, כאשר עובדים נמוגים על רקע חיי העיר.
נראה שהטירוף וביטוייו הם נושא מודרניסטי מועדף נוסף, כפי שניתן לראות ב"הקיסר ג'ונס" של יוג'ין אוניל, "הקרב" של המינגווי ו"שמש הערב ההוא" של פוקנר.
אף על פי כן, כל ההיבטים השליליים הללו הובילו לתקוות ושאיפות חדשות, ולחיפוש אחר התחלה חדשה, לא רק עבור הפרטים העכשוויים, אלא גם עבור הדמויות הבדיוניות בספרות המודרניסטית האמריקאית.
ספרות מודרניסטית התפתחה גם במגמות אזוריות בתוך הספרות האמריקאית, כולל "הרנסאנס של הארלם" ו"המודרניזם הדרומי".
הרנסאנס של הארלם סימן לידה מחדש לאמנויות אפרו-אמריקאיות, המרוכזות באזור הארלם בניו יורק.
סופרים והוגים כמו אלן לוק, קלוד מקיי, לנגסטון יוז וזורה ניל הרסטון היו בין דמויות המפתח של התנועה.
התנועה הייתה קשורה לאופנה של תרבות אפרו-אמריקאית, כפי שניתן לראות גם בפופולריות של מוזיקת הג'אז, עם סופרים רבים שמומנו על ידי פטרונים לבנים.
סופרים רבים של תנועה זו השתמשו בטכניקות מודרניסטיות כדי לייצג את החיים האפרו-אמריקאים, תוך שילוב המקצבים של מוזיקת הג'אז והדיאלקטים של התרבות האפרו-אמריקאית בשירה ובפרוזה.
המודרניזם הדרומי ייצג באופן דומה את החיים והחוויות הייחודיות של הדרום תוך שימוש באסתטיקה מודרניסטית, עם דמויות מפורסמות כולל ויליאם פוקנר וטנסי ויליאמס.
מודר יונס הוא עורך דין אשר כיהן כראש מועצת ערערה מדצמבר 2013 עד למרץ 2024. בנוסף יונס הוא יו"ר הוועד הארצי של ראשי הרשויות המקומיות הערביות בישראל לשעבר.
יונס נולד בשנת 1968. למד משפטים באוניברסיטה העברית ועבד כעורך דין במשרד עצמאי ביישוב.
בבחירות לראשות המועצה בשנת 2013 התמודד מול חמישה מועמדים נוספים וזכה ל-52.23% מהקולות (4,759 קולות) כשהוא מביס את מרזוק פתחי שזכה ל-2,193 קולות ואת מסרי נדים שזכה ל-1,277 קולות.
החליף בתפקיד את ג'מיל מרזוק שכיהן כראש המועצה לפניו במשך שתי קדנציות.
בשנת 2018 נבחר לקדנציה שנייה לאחר שהתמודד מול שישה מתמודדים נוספים לראשות המועצה וזכה ל-31.3% מהקולות.
בסיבוב שני שנערך מול עוני מרזוק ניצח יונס ברוב של 50.87%, שהם 5,351 - 183 יותר מיריבו.
במהלך כהונתו כראש מועצה וכיו"ר הוועד הארצי של ראשי הרשויות המקומיות הערביות בישראל, נחשב לדמות פרגמטית ופעל להסדרת הבניה הבלתי חוקית בערערה ובחברה הערבית בכלל.
מהלכים אלו התקשו להתקדם לאור עצירת התקציבים לרשויות הערביות מצד ממשלת ישראל ה-37, ויונס היה בין מובילי מאבק הרשויות הערביות בנושא.
יונס הוא גם חבר הוועד המנהל של עמותת אינג'אז לפיתוח מקצועיות וחדשנות ברשויות המקומיות הערביות מבית ועד ראשי הרשויות הערביות.
בשנת 2019 נבחר לאחד מ-100 המשפיעים של דה מרקר, ובשנת 2022 נבחר לרשימה פעם נוספת.
בשנת 2023 נבחר לאחד ממאה המשפיעים של כלכליסט.
בסיבוב השני בבחירות לראשות המועצה במרץ 2024 הפסיד יונס לנזאר אבו עקל אשר קיבל 56.9% מהקולות.
בעל תואר במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מוהאבי הוא כלי טיס בלתי מאויש (UAV) בעל יכולת המראה ונחיתה קצרה (STOL), המפותח על ידי ג'נרל אטומיקס.
הוא נחשף לראשונה ב-9 בדצמבר 2021, ותפקידו המוצהר סיור, סיוע אווירי צמוד ומעקב חמוש.
הפיתוח של מוהאבי החל בסביבות 2018-2019. המטרה הראשונית הייתה ליצור מזל"ט שיוכל לבצע המראה ונחיתה אנכית (VTOL), אך זה נקבע כלא מעשי מכיוון שיהיה צורך לנקוט פשרות משמעותיות במטען או סיבולת.
במקום זאת, הפיתוח עבר לעיצוב STOL שישמור על ביצועים תוך צורך בפחות שטח מסלול.
הוא כולל תצורה דומה לזו של ה-MQ-9 ריפר, עם כנף נמוכה, אף בולבוסי וזנב Y.
המנוע, רולס רויס M250 turboprop, מותקן בתצורת דוחף.
שני מאפיינים המייחדים אותו, בשונה משאר משפחת פרדטור הם הכנפיים ואמצעי הנחיתה שלו.
הכנפיים מוגדלות וכוללות "מכשירי הרמה גבוהים" לרבות דקים מובילים, דשים עם חריצים כפולים וכנפיים שמוטות.
גלגלי הנחיתה מחוזקים בהשוואה למל"טים אחרים, הכוללים צמיגים רחבים בסגנון גלגלי שיניים, המשמשים לסיוע בנחיתה בשטח קשה, ובולמי זעזועים עבים כמו גם קישורי מומנט בולטים יותר.
מאפיין עיצובי מרכזי של מוהאבי הוא יכולת ההובלה שלו; ניתן לפרק אותו ולהעביר אותו באמצעות הרקולס או מטוס דומה.
לאחר הובלה הוא יכול להיות מוכן למשימה תוך כשעה וחצי עם צוות של ארבעה אנשים.
מוהאבי השלים את טיסת המבחן הראשונה שלו בקיץ 2021, והוצג רשמית על ידי GA ב-9 בדצמבר 2021. הוא מפותח כדי למלא את התפקיד של כלי טיס קרבי שיכול לפעול משטח קשה יותר עם עומס קרבי, תוך שהוא מציע גם אפשרות להצטייד במערכות אלקטרוניות שונות כדי לסייע לכוחות הקרקע.
חלק מתפקידים אלה כוללים מודיעין אותות (SIGINT) וציון מטרה נעה, כמו גם שימוש במכ"ם מפתח סינתטי וחיישנים אלקטרו-אופטיים.
הוא יכול להמריא ממסלולים באורך של 152 מטר.
במצב מעקב הוא יכול להישאר למעלה מ-20 שעות באוויר, והוא יכול לבצע המראה של ISR חמוש ממסלול של 488 מטר תוך שהוא נושא 12 הלפייר עם יכולת שיוט מקסימלית של תשע שעות.
משך הזמן הארוך ביותר שמוהאבי יכול לטוס הוא 27 שעות בהמראה ממסלול ארוך עם עומס דלק מלא וללא מטען אחר בנוסף לתחמושת מונחית, ניתן להרכיב מיניגאן על הכנפיים.
יכולות ה-STOL של מוהאבי הובילו להצעה שישמש בפעולות ימיות.
המוהאבי מתוכנן להיות נשלט באמצעות מערכת שליטה ובקרה מדרגית (SC2) של GA, אשר מפותחת כעת לשימוש ב־MQ-1C Grey Eagle Extended Range (GE-ER), וככל הנראה תוכל לפעול מ- תחנות קרקע שהוקמו כבר של GA, כגון תחנת בקרת הקרקע הניתנת לאישור (CGCS) או Block 30 Ground Control Station.
שימוש במערכת SC2 יאפשר למפעיל לבצע פעולות טרום טיסה, מוניות, המראה ונחיתה באתר על ידי טייס.
מוהאו אנקוטה הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל-איתיפאק מליגת העל הסעודית ובנבחרת דרום אפריקה.
אנקוטה גדל במחלקת הנוער של אורלנדו פירטס, ובעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדרום-אפריקאית.
הוא ערך 25 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שלושה שערים, והוסיף תשע הופעות וארבעה שערים במסגרת ליגת האלופות האפריקאית.
ב-13 ביולי 2025 חתם באל-איתיפאק מליגת העל הסעודית.
ב-6 ביוני 2025 ערך אנקוטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת טנזניה במשחק ידידות.
מוהיקן או מוהוק הוא סוג של תספורת, המאופיינת על ידי ראש מגולח ברובו, פרט לקווצת שיער בצורת "פס" המשתרעת מאמצע המצח עד אמצע העורף.
באזור השיער הלא-מגולח מקובל ליצור "קוצים" גדולים ומוארכים בעזרת תכשירים לשיער.
לעיתים בעלי המוהיקן צובעים את שיערם בצבעים בולטים, שכן האינדיאנים נהגו לצבוע את קצוות ה"קוצים" בעזרת צבעים אורגניים (מים, אדמה וחומרים דומים שנמצאו בסביבתם) בצבע כתום כדי לסמל שקיעה.
בסוף שנות ה-70 אימצו רבים מחובבי הפּאנק את התסרוקת כחלק מהתרבות שהתפתחה סביב המוזיקה, והיא הפכה לאחד מסמליהם הבולטים של ה"פאנקיסטים".
שם התספורת, מוהוק, מקורו בשמו של שבט המוהוק האינדיאני.
השם מוהיקן מקורו בספר "המוהיקני האחרון", שאימץ אותו ככל הנראה על שם אחד משני שבטים אינדיאניים: המוהיקן , או המוהיגן .
על פי ההלכה היהודית, תספורת זו אסורה לגברים שכן אסור להם לגלח למשעי את צידי הראש (אך אם לא מגלחים אזורים אלו לחלוטין, ייתכן שהתספורת תהיה מותרת).
מֹהַר הוא תשלום שניתן באופן מסורתי ממשפחת החתן למשפחת הכלה.
נוהג זה נפוץ בחברות מסורתיות, בהן עבודת האישה חיונית למשפחתה.
בדפוס מגורים (האישה עוברת לגור בקרבת משפחת הבעל), מטרתו של המוהר הוא לפצות את משפחת הכלה עבור כוח העבודה שהם מפסידים.
מתן מוהר מוזכר כבר בתורה:
המוהר מוזכר גם בספר שמואל א' (פרק י"ח, פסוק כ"ה) כאשר שאול המלך מציע לדוד להינשא לבתו, הוא אומר לו שהוא אינו זקוק למוהר, אלא למאה עורלות פלשתים.
כוונתו שדוד ינסה להרוג מאה פלשתים ויהרג במשימה זו.
רש"י מזהה המוהר כמתן כתובה, אבל רמב"ן ואחרים חולקים עליו וטוענים שהכתובה שונה ממוהר והיא התפתחה רק בתקופת חז"ל.
במשנה ובתלמוד מוזכרת המילה סבלונות ככינוי למתנות ששולח החתן לבית אבי הכלה.
ביהדות, מוֹהֵל הוא אדם המבצע את ברית המילה המסורתית.
על פי ההלכה כל יהודי (זכר) חייב במילת בנו הזכר.
יהודי שאביו לא מל אותו, חייב הוא למול את עצמו, או למנות אחר למולו, וזו אחת ממצוות העשה היחידות שהעובר עליה חייב כרת.
מילת אישה, קטן, ערל ומומר
בתורה מסופר כי צפורה אשת משה מלה את בנה, ובגמרא () נחלקו האם אישה כשרה למול.
להלכה נחלקו הפוסקים בכך, ולדעת הרמ"א אישה לא תמול.
לעומת זאת בקהילת ביתא ישראל היה נהוג שנשים מלות את בניהן.
גם ילד קטן יכול למול, אך השולחן ערוך פוסק שלכתחילה אין לתת לקטן למול.
יהודי ערל יכול למול, בתנאי שהטעם שלא מל הוא מחמת אונס, כגון מחשש חולי או סכנה.
מי שהוא כופר בתורת ישראל, או משומד לדבר אחד להכעיס, אינו יכול למול.
ישנה אפשרות שאף על פי שהוסרה מהאדם העורלה, בכל זאת לא התקיימה בו מצוות ברית מילה.
ברית המילה איננה רק ניתוח לכריתת עורלה, ביהדות ברית המילה היא אקט דתי המחייב סטנדרטיים נוספים מעבר לצרכים הכירורגיים.
במקרה כזה לעיתים ייתכן ויהיה צריך להטיף ממנו דם ברית - הוצאת דם מהפין.
האיסור לדרוש תשלום על עשיית המצווה
מבחינה עקרונית אין למוהל לבקש תשלום על המילה מפני שהמילה היא מצווה, ואין לבקש כסף עבור עשיית מצוות.
בנוסף לאיסור זה, כתב הרמ"א בשם הרשב"א, שאם המוהל דורש שכר עבור הברית, יש לבית הדין לגעור בו, כי אין זה דרכם של זרע אברהם לבקש שכר על עשיית מצווה חשובה שכזאת, אלא להפך, המוהלים הם שצריכים להשתדל שיזכום במצווה זו.
ואם בכל זאת המוהל עומד על דעתו ותובע שכר, בית הדין יכול לכוף את המוהל למול בחינם.
ההיתר לקבל תשלום על מנת לאפשר את קיום המצווה
ערוך-השולחן כתב ששמע על עיר גדולה שהיו בה אנשים מרובים ומוהלים מועטים, והמוהלים סירבו למול, מפני שלא יכלו ללכת בכל יום לערוך כמה בריתות ויחד עם זה לעבוד בעבודה אחרת ולפרנס את בני משפחתם.
לכן תקנו, שכל אדם שמלים את בנו, יתן סך מסוים למוהל, כדי שיוכל להמשיך למול את בני ישראל ולהתקיים הוא עם בני משפחתו.
היום אין תקנה קבועה כמה צריך לשלם למוהל, וניתן למצוא המלצות שונות לסכום התעריף.
מבין המוהלים אשר מתפרנסים מעבודה אחרת בכבוד, יש המתנגדים לקבל תמורה עבור קיום המצווה (ונוהגים לעיתים לבקש להעביר סכום כספי למטרות גמילות חסדים), ויש המקבלים שכר הוצאות ושכר טרחה בתמורה לתפקידים אותם ממלא המוהל בנלווה למעשה המילה עצמה (ביקורים, ייעוץ וכדומה).
בישראל אין צורך ברישיון למול.
עם זאת, מוהל יכול לקבל הסמכה מוועדה משותפת של משרד הבריאות והרבנות הראשית לישראל.
לשם כך עליו להציג אישור מרב שהוא ראוי לתפקיד, להביא המלצות ואישור ממוהל מוסמך שהיה עמו ב-50 בריתות וכן ביצע בנוכחותו בעצמו 10 בריתות מלאות ועוד 20 חלקי בריתות (חבישה, חיתוך, פריעה ועוד).
בנוסף על הנבחן להציג אישור רופא לכשירותו לבצע בריתות מילה.
לדוגמה: שלילת בעיות רעד בידיים.
לאחר מכן יידרש לחזור לבדיקות תקופתיות.
על המוהל לעבור חיסון מפני צהבת נגיפית מסוג B.
לאחר תהליך זה יוזמן המועמד למבחן בהלכה ובדינים הקשורים לברית המילה.
בשלב הבא יזמין הנבחן בוחן שיראה אותו מבצע ברית בפועל (מוהל בוחן, טסטר).
לאחר שהנבחן עבר גם שלב זה בהצלחה, יוזמן לבחינה רפואית מעמיקה בפני רופאים פלסטיקאים ואורולוגים בכירים.
אם עבר הנבחן בחינה זו, יקבל תעודת מוהל מוסמך.
כאמור, אין חובה חוקית להיות כפוף לוועדה זו.
ידועים מקרים בהם הוועדה שללה את הרישיון מטעמה, לאי מי שעבר על נהליה.
אחד המוהלים המפורסמים היה הרב יוסף וייסברג ("רֶבּ יוֹסלֶה".
מוכר גם בשם התואר "המוהל הירושלמי"), שחיבר אנציקלופדיה על הלכות ומנהגי המילה בשם "אוצר הברית", והיה המפקח הארצי על המוהלים וראש המוהלים בירושלים.
כיום, בנו, הרב משה וייסברג, הוא המפקח הארצי על המוהלים מטעם הרבנות הראשית לישראל וחבר הוועדה הבין משרדית של משרד הבריאות ומשרד הדתות לפיקוח על המוהלים והמוהל הרשמי של המרכז הרפואי שערי צדק.
בניגוד לרופא, מוהל אינו מחויב להפיק רשומה רפואית.
מוהו (באסטונית: Muhu, בגרמנית: Moon או Mohn, "פרג"), או מוהומאה (Muhumaa), הוא האי השלישי בגודלו באסטוניה וגם נפה במחוז סארה.
האי ממוקם בים הבלטי, צפונית-מזרחית לאי סארמאה.
בשנת 2010 אוכלוסיית מוהו מנתה 1,968 נפשות.
מוהו מפורסם בטחנת הרוח אמו (Eemu tuulik) שנמצאת בכפר לינוסה באי.
זוהי טחנת הרוח הפעילה העתיקה ביותר במדינה.
שטחו של האי הוא 198 קילומטרים רבועים.
הוא נוצר מהתרוממות סלע משקע של דולומיט ושוניות אלמוגים עתיקות אל מעל לפני הים לפני כ־8,000 שנה.
האי שטוח למדי ומתרומם לגובה של 21.5 מטרים בנקודת השיא.
בינו לבין אסטוניה היבשתית מפרידים מצרי סור (Suur Väin) ובינו לבין סארמאה – מצרי וייקה (Väike Väin).
בשנת 1896 נבנה סכר במצרי וייקה ומעליו נסלל כביש, המחבר את מוהומאה לסארמאה.
היישובים המרכזיים במוהו הם ליבה (Liiva), "בירת הנפה", ובה 220 תושבים, וקויוואסטו (Kuivastu) בה פועל הנמל היחיד ושירות מעבורות אל וירטסו שבמחוז לאנה.
יישובים מרכזיים נוספים הם הלאמאה, פירי, נומקלה וקוגובה.
המתיישבים הראשונים הגיעו לאי לפני כ־4,500 שנים ומעידים על כך קברי אבן שנתגלו בו.
כמו כן, נמצאו באי ראשי-חניתות מתקופת הברונזה במאה ה-15 לפני הספירה.
בסוף העת העתיקה נבנו מבצרים בלינוסה (Linnuse) ובפדלה (Päedla).
בשנת 1227 התרחש קרב עקוב מדם על האי מוהו, בין מסדר נזירי ליבוניה Livonian) Brothers of the Sword) וצבא אסטוני פגאני.
הקרב נמשך שבעה ימים, ונחשב לקרב גורלי שהביא את אסטוניה תחת שלטון זר למשך שבע המאות הבאות.
כנסייה בסגנון גותי נבנתה במרכז מוהו זמן קצר לאחר מכן, בסוף המאה ה-13, ושמה "קתדרלת פהה קאטרינה" (Püha Katariina Kirk).
סביב המאה ה-19 70% מאנשי האי המירו את דתם לנצרות אורתודוקסית, בידי הצאר ניקולאי הראשון.
שתי כנסיות אורתודוקסיות מרשימות נבנו בתקופה זו: בהלמאה וברינסי.
במלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1917, התנהל קרב מון סאונד בין הצי הגרמני לצי הרוסי במצר המפריד בין האי מוהו ליבשת.
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית מוהומאה כ־6,000 תושבים, אך בעקבות שתי מלחמות העולם הצטמצמה האוכלוסייה לגודלה הנוכחי, כ־2,000.
משום שבתקופה הסובייטית נאסר להיכנס לאי, ומכיוון שמעולם לא הייתה פעילות חקלאית אינטנסיבית באי, במוהו מסתובבים איילים, יעלים ושועלים בחופשיות.
עיקר העניין הוא בצפרות; ברבורים, אווזים וברווזים נודדים ועוצרים באי.
שלושה זוגות של זנים נדירים של נשרים שוהים על האי.
הנוף כולל בעיקר שדות, יערות, ביצות ומצוקים.
נפת מוהו כוללת את האי מוהומאה ו-11 איונים סביבו.
שטחה של הנפה הוא 206 קמ"ר.
מוהילב (בבלארוסית: Магiлёў - מַאהִילְיוֹאוּ; ברוסית: Могилёв - מוגילוב; ביידיש: מאָגילעוו) היא עיר במזרח בלארוס ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר שוכנת לצידו של נהר הדנייפר כ-180 ק"מ מזרחית לבירה מינסק בקרבה יחסית לגבול עם רוסיה.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 353,338 תושבים והיא העיר החמישית בגודלה במדינה (אחרי מינסק, הומל, ויטבסק וגרודנו).
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1267 בדברי הימים של ערים רוסיות.
מוהילב הייתה חלק מנסיכות צ'רניגוב.
בשנת 1335 הייתה לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, שנכנסה בהמשך לאיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1537 ויתרו המוסקבאים על העיר סופית.
לקראת סוף המאה ה-16 שימשה העיר כקו הגנה נגד פלישות הטטרים של קרים לאיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1577 קיבלה העיר זכויות מגדבורג.
בעקבות חלוקת פולין הראשונה (1772) צורפה העיר לאימפריה הרוסית.
מבחינה אדמיניסטרטיבית שינתה העיר פעמים רבות את מעמדהּ בתקופה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנים 1915–1917 העיר הייתה מקום מושבו של הפיקוד העליון של צבא האימפריה הרוסית.
לאחר המהפכה הרוסית, העיר הייתה תחת כיבוש גרמני קצר ב-1918, הייתה חלק מהרפובליקה העממית של בלארוס קצרת הימים, ולבסוף ב-1919 היא נכבשה על ידי כוחות ברית המועצות והפכה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
במלחמת העולם השנייה העיר הייתה תחת כיבוש גרמניה הנאצית מ-26 ביולי 1941 עד ל-28 ביוני 1944. לאחר תקופה זו, העיר חזרה לשלטון ברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות ב-1991 העיר הפכה לחלק מבלארוס, ובימינו היא אחת הערים החשובות בה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בעיר מרכז מטלורגיה ענק, מספר בתי חרושת לפלדה וכימיקלים וגם מספר מפעלים גדולים לייצור עגורנים, מכוניות וטרקטורים.
בשנות ה-50 התעשייה העיקרית הייתה עיבוד עורות, והעיר הייתה מרכז גדול לסחר דגנים, מלח, סוכר ומשאבים אחרים.
עם התפרקות ברית המועצות והקמת בלארוס, מוהילב הפכה לאחד המרכזים הכלכליים החשובים במדינה.
נמל התעופה מוהילב משרת את העיר.
קהילת יהודי מוהילב נוסדה במאה ה-16. בעבר היו בעיר חיים יהודיים פעילים ופוריים, היו מספר לא מבוטל של בתי כנסת שכיום משמשים לבניינים ממשלתיים ויהודים רבים גרו בה.
במהלך מצור של האימפריה הרוסית ב-1654, אנשי העיירה רצו להיכנע וסיכמו עם הרוסים שהם יגרשו את היהודים בעיר ותושבי מוהילב יחלקו ביניהם את רכושם.
למרות שהצאר אלכסיי הראשון הסכים לכך, הכוחות הרוסים הוציאו את היהודים מחוץ לעיר וטבחו בהם.
בערב השואה היו בעיר בסביבות 20 אלף יהודים, שהיוו כחמישית מהאוכלוסייה הכללית.
באוגוסט 1941, במהלך הכיבוש הגרמני של העיר במלחמת העולם השנייה, היהודים שנותרו בעיר רוכזו בגטו שהוקם בה, בו הוטלו עליהם גזירות שונות.
ב-2 עד 3 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים והבלארוסים 2,270 יהודים מהגטו ליד הכפר הסמוך קזימירובקה, וב-17 עד 19 באוקטובר 1941 רצחו אלו כ-3,700 יהודים נוספים מהגטו ליד הכפר הסמוך פוליחוביצ'י.
ב-23 באוקטובר 1941 החלה אקציית חיסול בגטו שבעיר, בה נרצחו למעלה מ-1,000 היהודים שנותרו בו.
בימינו מתגוררים בעיר מוהילב כ-5,000 יהודים.
בעיר פועל בית ספר יהודי, בית כנסת ובית תמחוי.
בשנת 2025 נפתח בעיר מרכז קהילתי חדש.
מחוז מוהילב (בבלארוסית: Магілёўская во́бласць מהיליובסקאיה וובלאסטס; ברוסית: Могилёвская о́бласть מוגיליובסקאיה אובלסט) הוא מחוז במזרח בלארוס שמרכזו בעיר מוהילב.
הוא נפגע קשות באסון צ'רנוביל ב-1986, אף שאינו גובל בשטח אוקראינה ושני בקרבתו לצ'רנוביל אחרי מחוז הומל.
שטחו של מחוז מוהילב הוא 29,000 קמ"ר, כ-14% משטחה של בלארוס כולה.
הנקודה הגבוהה ביותר בו נמצאת בגובה של 239 מטר מעל פני הים והנקודה הנמוכה ביותר בו נמצאת בגובה 126 מטר מתחת לפני הים.
בשטחו של המחוז זורמים הנהרות דנייפר, וברזינה, ו-30% משטחו של המחוז הם יערות.
מבחינה מנהלית מחולק המחוז ל-21 מחוזות משנה.
בשנת 2009 חיו במחוז 1,099,000 איש - כשליש מהם ביישובים כפריים וכשני שלישים ביישובים עירוניים.
האוכלוסייה מורכבת מרוב של בלארוסים, וממיעוטים רוסים, יהודים, פולנים, אוקראינים, טטרים, ליטאים, ארמנים וצוענים.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1939 בשטח המחוז התגוררו כ-80 אלף יהודים (כ-5% מאוכלוסיית המחוז), בשנת 2009 מספר היהודים במחוז ירד לכ-1,200 בלבד.
בין הערים הנוספות במחוז ניתן למנות את שקלוב.
מוהיט צ'אוהאן הוא זמר הודי.
צ'אוהאן החל את דרכו בלהקת הפופ ההודית "דרך המשי" (Silk Route) ב-1996. הלהקה הוציאה שני אלבומים - "בונדיין" (Boondein) ו"פצ'אן" (Pehchan).
לאחר שהלהקה התפרקה ב-2008, הוציא צ'אוהאן את אלבום הסולו הראשון שלו, "קאלאם" (Kalam).
ב-2007 השתתף בתוכנית המציאות המוזיקלית ההודית "Mission Ustaad".
במקביל החל צ'אוהאן לשיר בסרטי בוליווד, הראשון בהם היה "Rang De Basanti" ב-2006. ב-2010 זכה בפרס "פילמפייר" לסרטים הודיים בקטגוריית זמר הפלייבק הטוב ביותר, עבור השיר "Masakali" ששר בסרט "Delhi-6".
הוא זכה ב-5 פרסים בתחום שירה בקולנוע הודי.
מוהאץ' (בהונגרית: Mohács; בקרואטית: Mohač; בסרבית: Мохач; בטורקית: Mohaç; בסלובקית: Moháč; בגרמנית: Mohatsch) היא עיירה בדרום הונגריה במחוז באראניה, על גבול קרואטיה ועל גדות הדנובה.
העיר הייתה אתרם של שני קרבות גדולים: קרב מוהאץ' הראשון (1526), בראשית שליטת האימפריה העות'מאנית על הונגריה וקרב מוהאץ' השני (1687), עם סיומה.
העיר הייתה מחנה צבאי רומי, בעת ממלכת הונגריה הייתה העיר מרכז מנהלי של מחוז באראניה (Baranya) ההיסטורי.
עם הכיבוש העות'מאני הייתה העיר המרכז המנהלי של סנג'ק מוהאץ'.
ב-1911, כחלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, חיו בעיר 56,909 איש.
מתוכם 21,951 היו דוברי גרמנית, 20,699 דוברי הונגרית, 4,312 דוברי סרבית, 421 דוברי קרואטית ו-9,600 דוברי "שפות אחרות", רובם דוברי הדיאלקט הסרבו-קרואטי בונייווק (Bunjevac) וסלובקית.
ב-1941 היה אחוז היהודים באוכלוסייה 4% (707 נפשות).
רובם השתייכו לזרם הנאולוגי ועסקו במסחר ותעשייה.
ב-1942 הייתה העיר מרכז לגיוס עובדי כפייה (שגויסו בכפייה מקרב הגברים היהודים הבוגרים לשירות במסגרת הצבא ההונגרי) ושליחתם לחזית המזרחית.
הצבא הגרמני כבש את העיר ב-19 במרץ 1944, אז מנו חברי הקהילה הנאולוגית 622 נפש.
באמצע מאי רוכזו לשני גטאות שהוקמו בעיר למעלה מ-1,000 מיהודי המחוז.
ב-29 ביוני נשלחו תושבי הגטאות (למעט גברים כשירים לעבודה שנשלחו לחזית במסגרת הצבא ההונגרי) למחנה ההשמדה אושוויץ, דרך בירת המחוז, פץ'.
בין יהודים אלו היה רב ראשי ארמין פלש שלא שרד את המחנה.
לאסלו ז'יגמונד (במקור וייס 1907 – 1992) היה היסטוריון יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט.
שאנדור גאל (במקור גולדארבייטר 1901 – 1966) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי.
ינה מוהאצ'י (במקור קליין 1886 – 1944) היה סופר, מחזאי, משורר, מתרגם יהודי-הונגרי.
אנדרה רוז'דה (במקור רוזנטל, 1913 – 1999) היה צייר סוריאליסטי, צלם יהודי-הונגרי-צרפתי.
מוהיליב-פודילסקי נקראה בעבר מוגילב (באוקראינית: Могилів-Подільський, ברוסית: Могилёв-Подо́льский, ברומנית: Moghilău, ביידיש: מאָהילעװ) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה.
העיר נמצאת על הגדה המזרחית של הנהר דנייסטר בגבול עם מולדובה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-30 אלף איש.
לאחר הכיבוש הגרמני ביולי 1941 והעברת טרנסניסטריה לשלטון רומני בהסכמי טירספול וטיגינה שימשה מוגילב החל מספטמבר 1941 כעיר מעבר מרכזית בגירושם של יהודי רומניה לטרנסניסטריה כחלק משואת יהודי רומניה.
העיר נוסדה בשנת 1595 על ידי ירימיה מובילה (Ieremia Movilă; בפולנית: מוהילה), שליט נסיכות מולדובה, אשר קנה את האדמות באזור.
כעבור שנה, הוא העביר את השליטה באזור לחתנו, שטפן פוטוצקי.
פוטוצקי בנה במקום מבצר ולכבוד חמיו קרא לו: "מוהיליב".
לפני הכיבוש הגרמני-רומני מנתה הקהילה היהודית במוגילב, כפי שזו נקראה בפי היהודים, כ-9,000 נפש, כמחצית מאוכלוסיית העיר.
בעקבות כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-19 ביולי 1941 החלו רציחות וגירוש של יהודי הקהילה.
בסוף 1941 לפי עדויות שנאספו, נותרו במקום ובישובים קטנים הסמוכים לשארהורוד 3,733 בלבד מיהודי המקום המקוריים, רובם נשים וילדים, שכן הגברים גויסו או נמלטו עם הצבא הסובייטי, ורבים מן הגברים הנותרים נרצחו על ידי כוחות הכיבוש הנאציים והרומניים.
באותה העת לפי הרישומים הרומניים נותרו בעיר מוגילב עצמה רק 3,000 מיהודי המקום.
בסוף 1941, שימשה מוגילב גם כנקודת מעבר מרכזית דרכה עברו שיירות היהודים המגורשים מרומניה בדרכם לעיירות אחרות בצפון מערב טרנסניסטריה.
ככל הנראה עברו בעיר בקיץ ובסתיו 1941 קרוב ל-56,000 יהודים ומתוכם 15,000 יהודים הצליחו להישאר בתחומה.
ב-21 בנובמבר 1941 התאחדו קהילות היהודים השונות תחת ועד יהודי מרכזי בראשות המהנדס זיגפריד יגנדורף, ששכנע את הרומנים להשמיש ולשפץ את התעשייה החרבה באמצעות היהודים המגורשים.
500 אישורי עבודה ראשונים שניתנו ליגנדורף לשיקום תחנת החשמל היוו את הבסיס לגטו היהודי הקבוע במוגילב.
12 יום לאחר האישור כבר היה מטבח לעובדים ובני משפחותיהם, אשר מנו כ-2000 איש.
לצד הוועד היהודי פעלה משטרה יהודית עם 60 שוטרים, והתנהלו שירותי בריאות, תרבות, חינוך וסעד.
מעשי יגנדורף והוועד היהודי שנויים במחלוקת, היו מי שהביעו ביקורת על מידת שיתוף הפעולה שלו עם השלטון הרומני, והיו שהגנו עליו וראו בו מציל נפשות רבות.
ארגון טודט גרמני שפיקח על עבודות הקמת הגשר מעל הדנייסטר שניזוק בקרבות עם הצבא הסובייטי, פגע ועינה את היהודים העובדים ואף רצח יהודים בגיטו כדבר שבשגרה.
מאחר שהימצאותם של המגורשים היהודים בטרנסניסטריה נתפשה כארעית הם נותרו חשופים לסכנת גירוש נוסף מדי יום ביומו.
יהודים שיכלו להישאר במוגילב ראו עצמם כ"בני מזל", שילמו על כך כסף רב, ועם זאת רובם גורש הלאה.
מתוך מכתבים שנשלחו מטרנסניסטריה מאת המגורשים עולה שהמגורשים הסתירו את הגעתם למקום, חיו בפחד מתמיד מפני התגלות, ונדרשו לכסף רב על מנת לקנות אישורי שהיה.
לצד זאת היו יהודים שהעדיפו להתרחק ממוגילב שהיה מקום מרכזי וקרוב לשלטונות.
ביוני 1941 שוכנו 25,000 מגורשים יהודים מבסרביה ובוקובינה, במחנה מעבר בשטח הגיטו או סמוך לו ומשם גורשו למחנה סקזינץ ובחזרה לבסרביה.
מתוך קבוצה זו כ-12,000 יהודים נרצחו בידי השוטרים הרומנים ומתו מרעב, מחלות ותשישות בדרך.
ב-30 בנובמבר 1941 הורה מפקד המחוז לפנות מן העיר כל מי שאין בידו רישיון עבודה.
הפקודה ניתנה שוב ב-20 כי יהודים מגורשים נוספים מהסביבה, בה התנאים היו קשים עוד יותר, הסתננו לעיר.
כך, למרות הגירושים, הרציחות והמוות ממחלות, עלה מספר היהודים בעיר ועמד ב-15 בינואר 1942 על לא פחות מ-15,000 איש, ובהם 12,000 יהודים מגורשים מרומניה, כולל 9,000 עם אישור שהיה במוגילב.
השלטונות הרומניים לאורך התקופה רשמו באופן קבוע אוכלוסייה בת 13,000 יהודים.
מוגילב נתפשה בעיני היהודים מרומניה כעדיפה על פני מקומות אחרים, זאת למרות הקשיים והאיומים שנשקפו להם בה.
על כך העיד יצחק ילון: "הודות למספר מקומות עבודה מאורגנים ומספר ראשי קהילות שיצרו קשרים עם השלטון הרומני הייתה מוגילב מקום בטוח יותר מהמקומות הקטנים שמהם השתדלו להגיע למוגילב",.
הצפיפות הרבה בגיטו מוגילב העצימה את פגיעתן הרעה של המגפות ובראשן מגפת הטיפוס, ובנובמבר 1941 לבדו הגיע מספר הנספים בעיר קרוב ל-5,000 איש, רובם קורבנות המגפה.
ב-1 ביולי 1942 כ' בתמוז תש"ב, הוקם גיטו בחלק מצומצם מן האזור היהודי ובו חלק ניכר של בניינים חרבים.
היהודים אולצו לבנות חומה מהחורבות.
החל מ-12 באוקטובר 1942 (ראש חודש חשון תש"ג) ובמשך כמעט חודש עד ל-8 בנובמבר גורשו 1500 יהודים למחנה הריכוז פצ'ורה שם רובם נספו עקב התנאים החמורים.
הרומנים תכננו לגרש 3000 יהודים, אך מחציתם הצליחו להסתתר.
בפברואר 1943 ניתן צו גירוש נוסף לפצ'ורה אך זה בוטל בעקבות שוחד שניתן על ידי הוועד היהודי.
בתחילת 1943 פעלו שני בתי יתומים בגיטו עם כ-1,100 יתומים ובהמשך נפתח בית יתומים שלישי.
ב-8 במאי 1943, ג' באייר ה'תש"ג (יום התאבדותו של מרדכי אנילביץ בגיטו ורשה) נשלחו 555 מגורשים יהודים לבניית גשר ליד העיר ניקולאייב ושם נורו למוות.
באוקטובר 1943 חיו באזור התעשייה שהופרד מהגיטו כ-3000 יהודים, מהם 51 בני המקום המקוריים מתוך כ-700 עובדים שהועסקו בבתי החרושת, ומשפחותיהם שחיו באזור נפרד ומוגן בידי הוועד היהודי מסכנת גירוש.
בסוף שנת 1943 ועדה יהודית ומנהיגים יהודים מרומניה ביקרו במקום וגייסו כסף לעזרתם.
עם הנסיגות של גרמניה החלה השבת יהודים למקומותיהם, תחילה 3,198 יהודי דורוחוי בדצמבר 1943, אחר כך, ב-6 במרץ 1944 (י"א באדר ה'תש"ד), 1,100 יתומים שהושבו לאזור בו נולדו.
כשבועיים אחר כך ב-19 במרץ 1944 (כ"ד באדר תש"ד) נכבשה העיר בידי הסובייטים, תוך לכידת 220,000 חיילים גרמנים בקרב כיס קמניץ-פודולסקי, והיהודים בעיר שוחררו.
בשנת 1946 התגוררו במוהילב כ-3000 יהודים.
לפי מרשם האוכלוסין, שנערך בברית המועצות בשנת 1959 התגוררו בעיר 4,700 יהודים (כ-23% מכלל האוכלוסייה).
בעיר פעל בסתר בית הכנסת, בו התקיים מניין כל שבת.
בתחילת שנות ה-60 דבר קיומו התגלה לשלטונות, בית הכנסת נסגר וספר התורה שהיה בו - הוחרם.
בבאמצע שנות ה-70, באופן די נדיר לברית המועצות, הותר ליהודים לקיים בית תפילה בבית פרטי.
בשנת 1970 התגוררו במוהילב פודולסקי 4400 יהודים (כ-11% מכלל האוכלוסייה).
במהלך שנות ה-70 עזבו כמחצית מיהודים את העיר - חלק קטן היגר אל מחוץ לברית המועצות ואחרים עברו לערים גדולות בתוך המדינה.
בשנת 1989 התגוררו בעיר 2830 יהודים (כ-9% מהאוכלוסייה).
לאחר התפרקות ברית המועצות, התחדשה פעילות יהודית תרבותית ודתית בעיר.
נפתחו בה שני בתי כנסת, בית ספר יהודי.
אך במהלך שנות ה-90 עזבו מרבית היהודים את העיר - עלו לישראל, או היגרו ארצות הברית או גרמניה.
בשנת 2012 נסגר אחד מבתי הכנסת - המבנה נמכר לכנסייה פרוטסטנטית.
מוהמדו אידריסו הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ.
אידריסו החל את הקריירה שלו בקמרון, ולאחר ששיחק במספר מועדונים מקומיים עבר בשנת 2000 לשחק בגרמניה בכמה מועדונים מהבונדסליגה השנייה ומהליגה השלישית.
ביום האחרון של חלון ההעברות בקיץ 2011 חתם אידריסו באיינטרכט פרנקפורט ובעונה זו העפילה הקבוצה לבונדסליגה, אך אידריסו המשיך בליגה השנייה כשחתם בפ.צ.
ב-21 במאי 2014 הגיע אידריסו לישראל וחתם לעונה אחת במכבי חיפה.