tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2018 מונה כחבר בוועדה המייעצת של אליפות ה־W Series, שהייתה בשלבי תכנון ובנייה.
בשנת 2012 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לספורט המוטורי.
ניואי נישא לאמנדה, אחות במקצועה, בשנת 1983. לשניים נולדו שתי בנות והם נפרדו בשנת 1989. בשנת 1992 נישא למריגולד ולשניים נולדו בן ובת.
בשנת 2017 נישא בשלישית לאמנדה "מנדי" סמרצ'ק.
בנו, הריסון, הוא נהג מרוצים ומתחרה בקטגוריות שונות מאז שנת 2015.
אדריאן לופס אלברס (בספרדית: Adrián López Álvarez; נולד ב-8 בינואר 1988) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
אדריאן נולד בטברגה, אסטוריאס והחל את דרכו במחלקת הנוער של ריאל אוביידו המקומית.
הוא עשה מעבר מהיר לקבוצה הבוגרת והייתה לו עונה מוצלחת, כשכבש שלושה שערים ב-26 משחקים בזמן ששיחק בליגה הספרדית השלישית.
למרות הצלחתו, לא היה לו חוזה מקצועי בשל מעמדו כשחקן נוער.
הדרך היחידה לרכוש את שירותיו ללא כל עלות הייתה להציע לו חוזה מקצועי.
ב-28 בספטמבר 2008, הוא כבש את שערו הראשון עבור מאלגה בניצחון 1-2 על ריאל ויאדוליד.
בעונת 2009-10, אדריאן סיים את העונה כמלך השערים של דפורטיבו לה קורוניה עם 8 שערים ב-36 משחקים, אך הקבוצה ירדה לליגה הספרדית השנייה לאחר 20 שנה.
אדריאן הצטרף לאתלטיקו מדריד ב-19 ביולי 2011 כשחקן חופשי, וחתם על חוזה לארבע שנים.
בהופעת הבכורה שלו במועדון, הוא בישל שני שערים לחוסה אנטוניו רייס בניצחון ביתי 2–1 מול סטרומסגודסט במוקדמות הליגה האירופית.
לאחר מכן בשלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האירופית של אותה העונה, אדריאן בישל את שער הראשון של אתלטיקו בניצחון 2–0 על ויטוריה דה גימארייש, ובמשחק הגומלין, אף הבקיע צמד בניצחון 4–0 בחוץ נגד ויטוריה דה גימארייש.
שער הליגה הראשון שלו במדי אתלטיקו מדריד, הגיע בניצחון ביתי של 0-4 מול ראסינג סנטנדר ב-18 בספטמבר 2011. הוא ביסס את עצמו היטב בסגל הפותח, כאשר כבש ארבעה שערים בשני משחקים תוך חמישה ימים.
הוא כבש 11 פעמים במסגרת הליגה האירופית בזמן שהקבוצה העפילה לגמר ואף זכתה בו.
ב-17 בדצמבר 2013, אדריאן האריך את חוזהו עם הקולצ'ונרוס עד ה-30 ביוני 2018. ב-30 באפריל 2014, אדריאן סייע למועדון שלו להגיע לגמר ליגת האלופות, כשהבקיע שער מול צ'לסי במשחק הגומלין בשלב חצי הגמר.
אדריאן לא הצליח לעזור לאתלטיקו מדריד במשחק הגמר של ליגת האלופות, אדריאן נכנס כמחליף רק בדקה התשיעית במקומו של דייגו קוסטה.
למרות מאמציו, אתלטיקו מדריד לא הצליחה להבטיח את הניצחון, והפסידה לריאל מדריד בתוצאה 4-1. זה היה סיום מאכזב למה שהייתה עונה מבטיחה עבור אדריאן ואתלטיקו מדריד.
אדריאן חתם על חוזה לחמש שנים במועדון הפורטוגלי פורטו ב-2014. ב-17 בספטמבר 2014, הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0-6 על באטה בוריסוב בשלב הבתים של ליגת האלופות.
לאחר מכן חזר לספרד בהשאלה בקבוצת ויאריאל.
ב-28 באפריל 2016, הוא כבש את השער היחיד מול ליברפול, במסגרת חצי גמר הליגה האירופית.
ב-11 באוגוסט 2017, אדריאן חזר לדפורטיבו בהשאלה וכבש תשעה שערים בקבוצה באותה העונה.
אדריאן חזר ללה ליגה ב-2019, וחתם על חוזה לשנה עם אוססונה שהייתה אז עולה טרייה.
לאחר 46 משחקים במדי המועדון, הוא שוחרר במאי 2021. במרץ 2022, בהיותו בן 34, חזר אדריאן למאלגה בעסקה קצרת טווח.
אך שוחרר בסוף עונת 2022.
אדריאן ערך את הופעת הבכורה שלו ב-26 במאי 2012, במשחק ידידות נגד סרביה.
לאחר שהחליף את רוברטו סולדדו במחצית, הוא כבש שער בנגיחה בדקה ה-64, המשחק הסתיים בניצחון 0-2 לטובת ספרד.
ההופעה המרשימה של אדריאן זיכתה אותו במקום בנבחרת האולימפית בשנת 2012.
אדריאן מורו היה צייר, פסל ומאייר צרפתי בנושאים היסטוריים.
מורו נולד בטרואה במרכז צרפת.
הוא החל את הכשרתו האמנותית כשוליה אצל יצרן זכוכית, אך עזב לפריז כדי ללמוד באקול דה בו-ארט אצל ואיזידור פיס.
הוא הציג לראשונה בסלון פריז ב-1868, כפי שתואר על ידי חברו של האמן והמבקר, ג'וזף אוזאן, "הוא בין שורות הציירים הגדולים ביותר של הז'אנר העכשווי".
לאחר הפסקה ביצירה שמקורה במלחמת צרפת-פרוסיה, הייתה זו יצירתו משנת 1873, "קונצרט חובבים בסטודיו של אמנים" שביססה את המוניטין שלו, ואמנותו זכתה לביקוש רב, במיוחד באמריקה.
הוא המשיך להציג עד סוף ימיו, וקיבל מדליית כסף ב-1876 על "מנוחה בחווה".
הוא גם זכה במדליות כסף בתערוכות עולמיות של 1889 ו-1900 בפריז.
מורו הפך לאביר לגיון הכבוד ב-1892.
מורו צייר בשמן ובצבעי מים, ובמהלך חייו התפרסם בזכות התיאורים ההיסטוריים שלו של המעמדות העליונים הצרפתיים במאות האחרונות, אם כי באותה מידה שלט בציורי נוף ז'אנריים שהציגו איכרים וחיי היומיום שלהם.
הוא סיפק איורים וציורים בצבעי מים לספרים של סופרים כמו וולטייר, ויקטור הוגו, ואונורה דה בלזק.
הוא גם כתב ספר על תולדות משפחתו בשם "Les Moreau" (1893).
הוא מת בפריז בשנת 1906. יצירותיו מוצגות במוזיאונים בקרקסון, נאנט וטרואה.
בשנת 1996, יצירתו "רקדן צועני" נמכרה ביותר מ-260,000 אירו במכירה פומבית, בעוד שבאמריקה, באפריל 2010, "קונצרט חובבים" נמכרה יותר מ-70,000 דולר.
אדריאן מאזילו (ברומנית: Adrian Mazilu; נולד ב-13 בספטמבר 2005 בקונסטנצה שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת דינמו בוקרשט.
מאזילו גדל באקדמיית הכדורגל גאורגה חאג'י.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פארול קונסטנצה מליגת העל הרומנית.
בעונת , בה זכתה פארול קונסטנצה באליפות רומניה, ערך 19 הופעות ליגה, שבהן הבקיע שישה שערים.
ב-22 בינואר 2024 חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג שהשאילה אותו לויטסה ארנהם עד סוף העונה.
מאזילו נכלל בסגל נבחרת רומניה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023. הוא ערך שתי הופעות בטורניר.
אדריאן רג'ינה טודמן היא פקידת ממשל אמריקאית שכיהנה כסגנית מזכירת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בממשל ביידן בין השנים 2021–2025. ממרץ 2024 ועד ינואר 2025 הייתה ממלאת מקום מזכירת השיכון והפיתוח העירוני, בעקבות התפטרותה של המזכירה מרשה פאדג'.
טודמן נולדה וגדלה באיי הבתולה של ארצות הברית.
בשנת 1991 השלימה את לימודיה הגבוהים במכללת סמית'.
בראשית דרכה עבדה כעוזרת פרלמנטרית אצל הנציג של איי הבתולה בבית הנבחרים של ארצות הברית רון דה לוגו .
מאוחר יותר הצטרפה למחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, שם עבדה כעוזרת לענייני מדיניות במשרד השיכון הציבורי והאינדיאני ובלשכת מנהל המשרד.
מאוחר יותר עבדה טודמן כמנכ"לית רשות הדיור של מחוז קולומביה.
בשנת 2017 היא נבחרה למנכ"לית האגודה הלאומית לפקידי שיכון ופיתוח מחדש.
ב-10 ביוני 2021 אישר הסנאט של ארצות הברית פה אחד את מינויה של טודמן לסגנית מזכירת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית.
ב-14 ביוני אותה שנה הושבעה לתפקידה בידי המזכירה מרשה פאדג'.
בעקבות התפטרותה של פאדג' מהקבינט של ארצות הברית במרץ 2024, החלה טודמן למלא את מקומה דה פקטו עד למינוי קבוע של מזכיר חדש למחלקה.
כהונתה תמה עם השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 2025.
אדריאן קלאודיו סינה (ברומנית: Adrian Claudiu Sînă; נולד ב-18 באפריל 1977) הידוע יותר בשם אדריאן סינה או פשוט אדי סינה, הוא זמר-יוצר, מפיק מוזיקלי, די ג'יי ומוזיקאי רומני.
הוא ידוע בעיקר בזכות היצירה, ההפקה והשירה בלהקה אקסנט וגם בזכות הכתיבה וההפקה של להיטי מיינסטרים לעצמו ולאמנים בין-לאומיים אחרים.
הוא התחיל בתור די ג'יי בשנות ה-90 והקים להקה עם עמיתו המוזיקאית רמונה ברטה.
הוא התפרסם כחבר באקסנט עם השיר "Ultima vară" ("הקיץ האחרון") בשנת 1999. ללהקתו הצטרפו מריוס נדלקו, סורין ברוטנאי ומיהאי גרויה.
יחד הם הוציאו מספר להיטים שדורגו במקומות הראשונים הן ברומניה והן ברחבי מזרח אירופה, בעיקר באמצע עד סוף שנות ה-2000. האלבומים של הלהקה קיבלו תוארי פלטינה רבים על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הרומני (UPFR) ומיליוני עותקים מהם נמכרו ברחבי העולם.
שיר החותם של הלהקה היה "Kylie", שיצא ב-2005.
בתחילת שנות ה-2010, סינה החליט לצאת לקריירת סולו ושיתף פעולה עם מוזיקאים שונים.
הוא הקים חברת תקליטים משלו, פרימיום ארטיסט (שנודעה בעבר בשם Sisterhoodlive רקורדס), והקליט מספר להיטי סולו, כמו "Hold On", "I Can't Live Without You" ו-"Angel" (ביחד עם סנדרה אן.).
בין היתר, הוציא את הלהיט הבין-לאומי "My Passion" שדורג בשיאו במקום השני בטורקיה טופ 20 (בין-לאומי).
ב-2011 הוא היה בפאנל השופטים של "אקס פקטור" הרומני, שם הדריך את בני ה-25. באותה העת, הוא הפיק וכתב מספר להיטים שדורגו במקום הראשון ובעשיריות הפותחות במצעדים השונים עבור אמנים כמו להקת הבנים מקסים והזמרת לידיה בובל.
בשנת 2019 הזמר נבחר על ידי סרטי וולט דיסני לדבב את דרווין בגרסה הרומנית של "כוח G".
בעבר, הוא כתב את כל השירים ללהקתו, אך מעולם לא יצא לקריירת סולו.
בשנת 2010 הוציא סינה את סינגל הסולו הראשון שלו, בשם "Hold On".
שנה לאחר מכן, הוא הקליט שיר חדש עם הזמרת הבריטית בברלי בראון, הקליפ שלו צולם בשארם א-שייח', מצרים.
מאוחר יותר באותה שנה, יצא שיר חדש, "Angel", בהשתתפות סנדרה אן.; הקליפ שלו צולם בניו יורק.
השיר זכה להצלחה בין-לאומית וברומניה דורג בעשירייה הפותחת.
זה היה השיר השישה-עשר המושמע ביותר ברומניה ב-2012.
בתחילת 2014, סינה הפעיל מחדש את להקתו אקסנט, והוציאה את המיני-אלבום הראשון של הלהקה, Around the World.
הוא השתתף בשיעורים באקדמיה לאמנויות תיאטרליות וקולנוע קרגיאלה, והתכונן להיות שחקן, אבל אז הוא בחר בקריירה מוזיקלית.
אדריאן מולינה הוא אנימטור, אמן סטוריבורד ותסריטאי מקסיקני-אמריקאי.
הוא עובד בחברת פיקסאר, וידוע במיוחד בזכות כתיבת התסריט והסיפור של הסרט קוקו (2017), אותו גם ביים במשותף.
הסרט זכה לשבחים רבים, כולל זכייה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר ובפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
אדריאן מולינה נולד ביובה סיטי, שבקליפורניה, למשפחה ממוצא מקסיקני.
את ילדותו ונעוריו בילה בגראס ואלי, שם התחנך ולמד.
בשנת 2003 השלים את לימודיו בתיכון בר ריבר, ולאחר מכן התקבל למכון קליפורניה לאמנויות, מוסד מוכר ללימודי אנימציה ואמנות חזותית, אותו סיים בשנת 2007.
מולינה הצטרף לחברת פיקסאר בשנת 2007. הוא החל את דרכו כאנימטור דו-ממדי בסרט רטטוי.
בהמשך עבר לתפקיד אמן סטוריבורד, ועבד על הסרטים "צעצוע של סיפור 3" ו-"בית ספר למפלצות." מולינה גם אייר את ספר הילדים מסדרת ליטל גולדן בוק עבור "צעצוע של סיפור 3".
לאחר שכתב לסרט "הדינוזאור הטוב", החל מולינה את משימתו הראשונה כתסריטאי בסרט "קוקו", ולאחר מכן גם ביים את הסרט במשותף.
הוא גם כתב מספר מילים לשירים עבור הסרט.
לאחר הצלחת "קוקו" וההכרזה בתערוכת D23 Expo בספטמבר 2022, הוכרז כי מולינה יביים את הסרט העתידי אליאו, שתוכנן לצאת לאקרנים ב-20 ביוני 2025. עם זאת, באוגוסט 2024 הוכרז כי מולינה עזב את הפרויקט כדי לפתח סרט אחר, כאשר דומי שי ומדלין שרפיאן החליפו אותו בבימוי אליו.
למרות זאת, הוא שמר על קרדיט הבמאי בסרט.
במרץ 2025, במהלך ישיבת בעלי המניות של דיסני, הכריז המנכ"ל בוב אייגר כי סרט המשך ל"קוקו" נמצא בשלבי פיתוח מוקדמים, כאשר מולינה חוזר לעבוד על הפרויקט מהסרט המקורי.
הוא נשוי לריאן דולי מאז 2011.
אדריאן דה לה פואנטה ברקייה (בספרדית: Adrián de la Fuente Barquilla; נולד ב-26 בפברואר 1999), הידוע גם בכינוי דלה, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בלבאנטה מהלה ליגה.
דה לה פואנטה נולד באל אסקוריאל שבקהילה האוטונומית של מדריד, והצטרף לאקדמיית הנוער של ריאל מדריד בשנת 2007. ב-10 בינואר 2018, בעודו עדיין שחקן נוער, הוא חתם על חוזה עד 2022.
הוא קודם לקבוצת המילואים ששיחקה בליגה הספרדית השלישית לקראת עונת 2018/2019, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-26 באוגוסט 2018, כשפתח בהרכב בניצחון ביתי 2–0 על לאס פאלמאס ב'.
דה לה פואנטה היה שחקן הרכב קבוע כשסנטיאגו סולארי אימן את הקבוצה, אך איבד את מקומו בהרכב לאחר מינויו של ראול למאמן.
ב-14 בספטמבר 2020, חתם דה לה פואנטה על חוזה לשלוש שנים בוויאריאל ב', ששיחקה גם היא בליגה הספרדית השלישית.
ב-30 בנובמבר של השנה שלאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, כשפתח בהרכב בניצחון 8–0 בחוץ נגד ויקטוריה במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-29 ביוני 2023, חתם דה לה פואנטה על חוזה לשלוש שנים בלבאנטה מהליגה הספרדית השנייה.
אדריאן ליסו לאוס (בספרדית: Adrián Liso Lahoz; נולד ב-2 באפריל 2005) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בחטאפה מהלה ליגה בהשאלה מריאל סרגוסה.
ליסו נולד בסרגוסה שבאראגון, והצטרף למחלקת הנוער של ריאל סרגוסה בשנת 2017 ממונטקרלו.
ב-16 באוקטובר 2022 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים, סרגוסה ב', כשנכנס כמחליף בהפסד 3–1 לפורמנטרה במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
לקראת עונת 2023/2024 הוא קודם באופן קבוע לקבוצת המילואים, וב-10 בספטמבר 2023 כבש את שער הבכורה שלו בניצחון ביתי 3–0 על נקסרה.
ב-17 במרץ 2024 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, בהפסד 1–0 בבית לאספניול במסגרת הליגה השנייה.
ב-20 באפריל הוא כבש את שער הבכורה שלו בניצחון חוץ 2–1 על וסקה.
ב-2 ביולי 2025 הושאל ליסו לחטאפה מהלה ליגה לעונה אחת.
אדריאן פאונסקו (ברומנית: Adrian Păunescu; 20 ביולי 1943 – 5 בנובמבר 2010) היה משורר, פובליציסט ופוליטיקאי רומני.
פאונסקו נולד ביישוב קופצ'ן, במחוז בלץ שבבסרביה (היום ברפובליקת מולדובה).
ראשית הופעתו כמשורר הייתה בשנת 1960 ומשנת 1973 הנהיג את המגזין "פלאקרה" (הלהבה= Flacăra).
פאונסקו ריכז את כתב העת והחוג "פלאקרה" (הלהבה) ונחשב ברומניה לאחד המשוררים המודרניים הפוריים ביותר.
בשנות ה-1970 תחת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו ארגן באישור השלטון אסיפות המוניות של הנוער לשם שירה ודיקלום בציבור, עידוד כישרונות בתחום היצירה והביצוע, במסגרת "החוג של פלאקרה" (Cenaclul Flacăra).האירועים הופסקו ופאונסקו הודח מעריכת כתב העת ב-1985, כנראה בגלל חשש המשטר מפני הפופולריות הרבה שלו ומפני הבעותיו ה"חופשיות" מדי.
בעקבות תדמיתו כאחד ממשוררי החצר שהחניף לזוג צ'אושסקו, לאחר המהפכה הרומנית (1989) לא הושב לתפקידו.
ב-1990 יזם את כתב העת Totuşi iubirea (בכל זאת האהבה) וכפובליציסט ניהל את העיתון Sportul românesc (הספורט הרומני) וגם שידר ברדיו תשדירי כדורגל.
הוא נבחר פעמיים לסנאטור - כחבר ב"מפלגה הסוציאליסטית של העבודה" (שראתה עצמה המשך למפלגה הקומוניסטית הרומנית) מטעם מחוז דולז' בשנים 1992–1996, ואחר כך כחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מטעם העיר חונדוארה ב-2004–2008.
ספטמבר 2011 - בשדרת התהילה ("הקלאסיקונים" ) בעיר קישינב, בירת רפובליקת מולדובה, הוצב פסל דיוקן של המשורר
פאונסקו כתב 70 ספרים - 60 קובצי שירים ו-10 כרכי פרוזה.
אדריאן שלי הייתה שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית.
שלי התפרסמה כאשר כיכבה בסרטי הבמאי האל הרטלי בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. סרטים אלו "האמת שלא תיאמן" ו"אמון הדדי" היו בין הסרטים המובילים בז'אנר "הקולנוע העצמאי האמריקני".
במהלך הקריירה שלה שיחקה שלי בסרטיהם של במאים מובילים נוספים, וטרם מותה החלה בפיתוח קריירה כבמאית ותסריטאית בזכות עצמה.
שלי נולדה כ"אדריאן לוין" ברובע קווינס בניו יורק.
היא גדלה בלונג איילנד, והופיעה מגיל צעיר במחזות זמר.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון למדה קולנוע באוניברסיטת בוסטון.
שלי התפרסמה בעקבות הופעתה בסרטיו של הבמאי האל הרטלי, "האמת שלא תיאמן" (1989) ו"אמון הדדי" (1990).
סרטים אלו הופקו בשיטת "הקולנוע העצמאי", והיו שונים מסרטי הזרם המרכזי בהוליווד באותה תקופה.
הם עסקו בדמויות מנוכרות המצויות בשולי החברה, באהבות קשות ובלתי אפשריות, ובבדידותו של הזר בחברה מתנכרת, וכל זאת בהומור ובשנינות, כאשר הדמויות אומרות את שורות הדיאלוג השנונות והפילוסופיות ששם בפיהן הרטלי, תוך כדי שיחה יום יומית מבלי לשנות את הבעת פניהן.
יופייה המיוחד של שלי, וכישרון המשחק שלה, התאימו לתפקידים בהם לוהקה.
אודרי, התיכוניסטית המתאהבת באיש הלא נכון בסרט "האמת שלא תיאמן", ומריה, גיבורת "אמון הדדי" הנכנסת להריון בלתי רצוי, מגורשת ממשפחתה, ומוצאת את הידידות והאהבה הבלתי אפשרית אצל מתיו (מרטין דונובן) טכנאי מחשבים גאון, הסובל מהתעללות של אב מכה, ומחוסר הבנה של סביבתו.
גילום דמויות אלו עיצבו את דמותה של שלי בתודעה של צופי הסרטים כדמות נשית נוגעת ללב, המחפשת את האהבה והידידות בעולם קשה ולעיתים אכזר ומנוכר.
מראה החיצוני של שלי, רעמת השיער האדמונית, שפתיה המלאות, ומבנה פניה המיוחד, התאימו לדמות שגילמה, בהיותם אף הם יוצאי דופן וחריגים, אל מול היופי התעשייתי שדרשה הוליווד הממוסדת משחקניותיה, אך בה בעת יפים בצורה נוגעת ללב.
סרטים אלו זכו להצלחה בינלאומית, והסרט "אמון הדדי" אף היה מועמד לפרס הגדול של חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס לקולנוע עצמאי.
במהלך שנות ה-90 הופיעה שלי במספר סרטים נוספים אם כי אלו לא זכו להצלחה של סרטיו של הרטלי.
בהמשך דרכה פנתה לכתיבה ולבימוי, במספר סרטים בהם עמדה מאחורי המצלמה.
הצלחתה הגדולה ביותר הייתה קומדיה משנת 1999 בשם "אקח אותך לשם" ("I'll Take You There") אשר זכתה בפרס "התגלית" בפסטיבל אומנות הקומדיה האמריקני בשנת 2000, וכן בפסטיבל קולנוע בפורטוגל.
בשנת 2006 ביימה סרט בשם "מלצרית" אשר בעת מותה טרם יצא אל המסכים.
שלי הופיעה במספר סרטי טלוויזיה לרבות הסדרות חוק וסדר, אוז ורצח מאדום לשחור, כולן סדרות הנחשבות לסדרות איכות.
ב-1 בנובמבר 2006 נמצאה שלי על ידי בעלה, אנדי אוסטרוי, כאשר היא תלויה מסדין שנכרך סביב צווארה ונתלה על מוט וילון בחדר האמבטיה בביתם שבגריניץ' וילג' במנהטן.
על אף שנראה לכאורה כי מדובר בהתאבדות, המשטרה העלתה ממצאים מחשידים לפיהם נרצחה שלי, כגון טביעות רגליים בלתי מוסברות בחדר האמבטיה.
ב-6 בנובמבר 2006 הודיעה המשטרה על מעצרו של פועל בשם דייגו פילקו, מהגר בלתי חוקי מאקוודור בן 19, שנחשד ברציחתה של שלי.
ב-14 בפברואר 2008 הודה פילקו בבית המשפט ברצח, והסביר כי עשה זאת בשל כך שנתפס על ידי שלי כשפרץ לדירתה וגנב מארנקה.
פילקו נדון ל-25 שנות מאסר ללא חנינה.
שלי הותירה אחריה בת בת שלוש שנים.
לאחר מותה הקים בעלה את "מוסד אדריאן שלי", ארגון ללא כוונת רווח המעניק מלגות ומענקים לנשים העוסקות בעשייה קולנועית.
ב-1 בדצמבר 2021 עלה ב-HBO סרט תיעודי בשם "אדריאן" שביים בעלה ובו הוא מתאר את חייה.
הסרט משודר גם בישראל בYES ובHOT.
אדריאנה לימה (בפורטוגזית: Adriana Lima; נולדה ב-12 ביוני 1981) היא דוגמנית-על ברזילאית.
לימה ידועה בעיקר כדוגמנית ראשית של חברת ההלבשה התחתונה "ויקטוריה'ס סיקרט" (1999–2018) וחברת הקוסמטיקה "מייבליין" (החל מ-2003).
אדריאנה לימה נולדה ב-12 ביוני 1981 בסלבדור, ברזיל והיא בתם של נלסון טורס, נגר במקצועו, ומריה דאס גרסאס לימה, עובדת סוציאלית.
אביה עזב את המשפחה כשהייתה בת חצי שנה, ולימה גדלה רק עם אמה.
לימה היא ממוצא פורטוגזי, שווייצרי, יפני, אפרו-ברזילאי, אינדיאני, ומערב הודי (המחשיב אותה כפרדו ברזילאית), אך היא מחשיבה עצמה אפרו-ברזילאית.
היא דוברת ארבע שפות - פורטוגזית, ספרדית, אנגלית ואיטלקית.
לימה החלה לעסוק בדוגמנות בגיל 16, כשהשתתפה בתחרות יופי מקומית בברזיל של דוגמנית העל העולמית של סוכנות פורד וזכתה במקום הראשון, ובמשך שנה ייצגה את ברזיל בתחרות העולמית וזכתה במקום השני.
שלוש שנים לאחר מכן עברה לניו יורק והוחתמה בסוכנות הדוגמנות עלית.
לאחר מכן דגמנה אופנה במספר חברות גדולות, כדוגמת "מייבילין", והגיעה לשיא כאשר ב-1999 החלה לדגמן עבור "ויקטוריה'ס סיקרט" בגיל 18 ומאז הייתה בחוזה עם החברה.
באפריל 2006 הופיעה על שער המגזין "GQ", ובפברואר 2008 הופיעה על שער העיתון "מר".
בנוסף היא נבחרה להיות "הפנים של מקסיקו".
באותה שנה חתמה על חוזה עם "דוריטוס".
במהלך השנים ביצעה הופעות משחק שוליות בסדרות הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא", "בטי", "המטורפים" ובסרט הקולנוע "אושן 8".
ב-2018 היא צעדה בפעם האחרונה במופע של "ויקטוריה'ס סיקרט".
באוקטובר 2024 שבה ל"וויקטוריה'ס סיקרט" כדי לדגמן בחזרה של התצוגה לאחר שבוטלה בשש שנים האחרונות בעקבות לחץ ציבורי, בשל אפליה לנשים במשקל גבוה.
בשנים 2001–2003 הייתה לימה במערכת יחסים עם הזמר האמריקאי לני קרביץ.
הם עברו לגור יחד ואף התארסו.
לימה הופיעה בווידאו קליפ לסינגל של קרביץ משנת 2002, "Yesterday Is Gone (My Dear Kay)".
בשנת 2009 נישאה לשחקן ה-NBA הסרבי מארקו יאריץ'.
במאי של אותה שנה הגישה בקשה לאזרחות סרבית, אך זו מעולם לא הוענקה לה.
ב-2 במאי 2014 הודיעו בני הזוג על פרידתם לאחר חמש שנות נישואים.
הגירושים נכנסו לתוקף במרץ 2016.
בשנת 2021 החלה לצאת עם מפיק הסרטים אנדרה למרס.
באוגוסט 2022 נולד בנם הראשון.
לימה היא קתולית אדוקה המשתתפת במיסה בכל יום ראשון.
באפריל 2006 היא אמרה בריאיון ל-GQ שהיא בתולה.
"סקס נועד לאחר הנישואין," אמרה.
"[גברים] צריכים לכבד שזו הבחירה שלי.
אם אין כבוד, זה אומר שהם לא רוצים אותי." היא גם מגנה בפומבי על הפלה כפשע, והצהירה שהיא מסכימה עם כל הוראה של הכנסייה.
לימה ידועה כמביאה תנ"ך למאחורי הקלעים לפני שהיא עולה לבמה היא גם הצהירה שלפני שהפכה למלאכית של ויקטוריה, היא רצתה להיות נזירה.
לגבי הרוחניות שלה, לימה הצהירה, "הכנסייה נמצאת בי - אני תמיד מתחברת.
אם אתה קשור לאלוהות ותמיד יש לך כוונות טהורות עם כל מה שאתה עושה, אתה מוגן על ידי המלאכים.
אני מאמינה בטבע, אני מאמינה באנרגיה, אני מאמינה ברוחות."
אדריאן שוורץ (נולד ב-1944) היה אלוף ישראל בשש-בש וגם שחמטאי מצטיין (היה סגן אלוף ישראל לנוער ב-1962), שהורשע במעשי אונס ונדון למאסר ממושך.
החלטת בית המשפט העליון בעניינו הביאה לראשונה בישראל לכך שנערך משפט חוזר עקב תוצאות בדיקת DNA, וגם משפט זה הסתיים בהרשעה.
שוורץ עומד במרכזה של השתלשלות אירועים ארוכה ונפתלת שנמשכה למעלה מ-18 שנים, והעסיקה ערכאות שונות במערכת המשפט בישראל.
אדריאן שוורץ נולד ברומניה, אלוף ישראל בשש-בש ובעל דרגת מועמד בכיר לאמן בשחמט.
הוא נידון ב-1969 ל-14 שנות מאסר על עבירות מין ובהן אונס, מהן ריצה תשע שנים בכלא, ולאחר שנוכה שליש ממאסרו שוחרר ב-1978. לאחר מכן עסק בפעילות הדרכה במועדוני שחמט והשתתף בתחרויות שש בש.
בתחילת שנות ה-90 אירעו מעשי אונס אחדים שיוחסו לו.
שוורץ נעצר שוב והורשע לבסוף רק במעשה אחד, עליו נידון ל-20 שנות מאסר.
לאורך כל משפטו, טען כי הוא חף מפשע וכי הודבקה לו תווית של אנס בגלל הרשעתו הקודמת עליה ריצה את עונשו.
מאז ההרשעה פעל שוורץ מכלאו כדי להוכיח את חפותו בסדרה ארוכה של בקשות ופניות, וכן בהליכים משפטיים יזומים, שאחד מהם הביא לקיומו של משפט חוזר.
אף שמדובר בעבריין שהורשע בעבר, ואף כי מעשיו ואופן התנהלותו – בעייתיים, התקיימו לכאורה פרטים עלומים ובלתי סבירים בהתנהלות גורמי האכיפה, שעוררו ספקות בקרב שופטים ואנשי ציבור.
ליווה את מאבקו פרופ' קנת מן שהיה ראש הסניגוריה הציבורית בישראל, ותמך במאבק גם פרופ' מרדכי קרמניצר.
בפברואר 1991 הואשם שוורץ בבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-7 מקרי אונס ומעשים מגונים של ילדות, אף שנחשד על ידי המשטרה במספר כפול של מעשים.
הראיות העיקריות עליהן התבסס כתב האישום היו מסדרי זיהוי שנערכו לו מול הקרבנות.
הרכב שופטים, בראשות השופט אמנון סטרשנוב, זיכה אותו בחמישה מהמקרים, לאחר שנקבע כי נפלו פגמים במסדרי הזיהוי, והם אינם יכולים לשמש ראיה.
בשני מקרים הנותרים, הוחלט להרשיעו ולגזור עליו 25 שנות מאסר.
ב-1995, לאחר שהגיש ערעור לבית המשפט העליון, זוכה ממקרה אונס נוסף, ונקבע כי גם בו היה מסדר הזיהוי פגום.
נותר מקרה אחד שאירע בירושלים (כל המקרים האחרים אירעו באזור המרכז).
על פי הכרעת הדין, פנה שוורץ לילדה בת 11 שהלכה לביתה מספרייה ציבורית, ובאמתלות שונות הביא אותה למקלט חשוך, שם אנס אותה תוך שהוא מאיים עליה בסכין.
הילדה זיהתה את שוורץ על פי תמונות שהוצגו בפניה, וכן זיהתה ארנק שלו.
זיהוי זה וראיות נסיבתיות נוספות שהובאו על ידי התביעה, גרמו להרשעתו.
בין היתר עמד לו לרועץ סירובו לתת למשטרה דגימות דם כדי שניתן יהיה להשוותם עם כתמי הזרע שנמצאו על שמיכה במקלט.
הסירוב נומק על ידו בטענה שרשויות החקירה יטו את ממצאי הבדיקה באופן שירע את מצבו.
במקרה זה נותרה ההרשעה על כנה, אך עונשו הופחת ל-20 שנות מאסר.
בקשתו של שוורץ לקיים דיון נוסף בערעורו נדחתה.
ב-1997 נדונה בבית המשפט העליון בקשתו שיימסרו לידיו ראיות אשר, לטענתו, בכוחן להצביע על חפותו ועל כן הועלמו על ידי התובע במשפטו ומומחית המחלקה לזיהוי פלילי.
בית המשפט דחה את הבקשה.
בשנת 2002 עתר שוורץ לבית המשפט המחוזי בתל אביב בבקשה להוֹצאתו לחופשות, ולחלופין לקבלת טיפול תרופתי לשם הפחתת מסוכנוּתוֹ, אך עתירתו נדחתה.
ב-1996 קיבל פרופ' מן חוות דעת, ובה מועלית האפשרות כי השוואה של דגימות דם הייתה מונעת את ההרשעה.
הוא שכנע את שוורץ להסכים למסור דגימות מדמו, ופנה לבית המשפט העליון בבקשה להורות על ביצוע בדיקה שתוצאותיה יכולות להביא לזיכויו של שוורץ.
בית המשפט דחה את הבקשה, אך במקום זאת התיר לערוך בדיקת DNA, המאפשרת לקשור בין חומר ביולוגי שנמצא בזירת העבֵירה לבין החשוד בביצועה על ידי השוואת פרופילי הדנ"א של הממצא ושל החשוד.
בתחילה סירב שוורץ לבדיקה זו, וטען כי המשטרה תעשה שימוש אחר בממצאי הבדיקה.
כאשר הסכים, כעבור שלוש שנים, סירבה הפרקליטות בטענה כי העניין מוצה בכל הערכאות, ושוב נדרש בית המשפט העליון להכריע.
ביוני 2001, קבע השופט מישאל חשין כי בקשתו של שוורץ ראויה להידחות, אך עקב הסכמתה של המדינה - תערך בדיקה במכון לרפואה משפטית.
ממצאי הבדיקות הראשונות לא תרמו לזיכויו, אך לא איששו את הפללתו, ובית המשפט העליון קבע בדיקות משלימות.
ב-2004, לאחר השלמת הבדיקות, נמסרה לבית המשפט העליון חוות דעת של המכון לרפואה משפטית, חתומה על ידי גב' מיה פרוינד, ומסקנתה העיקרית היא, כי בכל המוצגים שנבדקו אותר הפרופיל הגנטי של הילדה ופרופיל גנטי נוסף של זכר, שמקורו לא יכול להיות אדריאן שוורץ.
במהלך הדיונים, חזרה בה גב' פרוינד מהמסקנה.
לטענתה, נפלה טעות טכנית של הקלדה וניסוח שגויים, ולמעשה בכוונתה הייתה לומר כי על סמך ממצאי הבדיקה "אי אפשר לשלול את המסקנה כי מדובר ב-DNA של שוורץ".
בדיון הובאה עוד ראיה חדשה אשר, לכאורה, מטילה ספק בהרשעתו.
בספטמבר 2005, ולאחר שהובאו עוד שני עדים מומחים מטעמו של שוורץ, קבע השופט אדמונד לוי כי "קיומו של משפט חוזר בעניינו של המבקש מתחייב מהראיות החדשות שהונחו בפני ביהמ"ש, באשר יש בהן, אם תתקבלנה כמהימנות, כדי לשנות את תוצאת המשפט לטובת הנידון" (כלשון סעיף 31(א)(2) לחוק).
ב-2005 החל המשפט החוזר, בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוני 2009 הורשע שוורץ בשנית.
שוורץ ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו, אך ערעורו נדחה ובקשתו לדיון נוסף נדחתה אף היא.
בראשית ספטמבר 2010 השתחרר שוורץ ממאסרו.
בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע כי עליו להישאר במעצר בית לילי וכי ייאסר עליו להתקרב למקומות שבהם שוהים קטינים.
בינואר 2019 שוורץ הגיש פעם נוספת בקשה למשפט חוזר, ובקשתו נדחתה.
אדריאן ססיל ריץ' הייתה משוררת, תאורטיקנית, פמיניסטית רדיקלית ומנהיגה לסבית יהודייה-אמריקאית.
נחשבת לאחת המשוררות הנקראות והמשפיעות ביותר במאה ה-20.
אדריאן ריץ' נולדה בבולטימור שבמרילנד, ארצות הברית, הבכורה משתי בנות.
אביה, פתולוג, ארנולד רייס ריץ', היה יושב ראש המכון לפתולוגיה בבית הספר לרפואה ג'ונס הופקינס.
אמה, הלן אליזבת (ג'ונס) ריץ' הייתה פסנתרנית קונצרטים ומלחינה.
אביה היה ממוצא יהודי ואמה הייתה פרוטסטנטית.
בנות משפחות ריץ' גודלו כנוצריות.
אביה של ריץ' עודד אותה לא רק לקרוא שירה אלא גם לכתוב.
העניין שלה בשירה ניצת כאשר נחשפה בספרייה של אביה לכותבים כגון מתיו ארנולד, הנריק איבסן, וילאם בלייק, ג'ון קיטס, דנטה גבריאל רוזטי ואלפרד טניסון.
אדריאן ריץ' ואחותה למדו בחינוך ביתי עד שאדריאן הגיעה לכיתה ד' והחלה ללמוד במערכת החינוך הציבורית.
בשירים האוטוביוגרפיים, "שורשים", ו-After Dark שחזרה את ילדותה ותיארה תביעות אינטלקטואליות נכבדות מצד אביה התובעני, לצד קונפליקט דתי-תרבותי מתמיד שנבע משורשיו היהודים של האב והרקע הפרוטסטנטי של אמה.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון, למדה שירה וכתיבה במכללת רדקליף, במהלך לימודיה היא לא פגשה מרצה אישה.
בשנת 1951, כשהייתה בת 21, פרסמה את אסופת שיריה הראשונה A Change of World שנבחרה על ידי ויסטן יו אודן עבור פרס למשוררים צעירים של אוניברסיטת ייל.
אודן כתב את ההקדמה לספר.
למרות שקבלה מלגה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, היא בחרה לנסוע לאירופה לטייל ולכתוב שירה.
פרס לספר שיריה הראשון הוא הפרס הראשון לו זכתה ריץ' והוא נמנה עם שורה ארוכה של פרסים ואותות הערכה להם זכתה לאורך חייה.
בשנת 1953 נישאה ריץ' לאלפרד קונרד, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן כתבה על מהלך זה: "התחתנתי, בין השאר, משום שלא הכרתי דרך טובה יותר להתנתק מהמשפחה הגרעינית שלי.
רציתי לעצמי, בכל דרך אפשרית, מה שבעיני רוחי, היה חיים מלאים של אישה".
הם עברו להתגורר בקיימברידג' מסצ'וסטס ונולדו שלושה בנים.
ב-1955 ריץ' פרסמה את ספר שירה שני: The Diamond Cutters.
מאוחר יותר סיפרה שהייתה מעדיפה שלא לפרסמו.
בשנות השישים ריץ' קבלה הכרה שבאה לידי ביטוי במלגות שהות ופרסים בארצות הברית ואירופה.
ב-1963 היא פרסמה את ספר שירה שלישי Snapshots of a Daughter-in-Law שהיה אישי יותר מקודמיו ובחן את הזהות הנשית שלה.
השירים משקפים את המתחים שחוותה כאם ובת זוג ומסמנים את תחילת שינוי תפיסתה בנושא.
בשנת 1966 עברה המשפחה לניו יורק.
ריץ' החלה את פעילותה הפוליטית בשמאל החדש, בתנועת התנגדות למלחמה, זכויות אזרח ובתנועה פמיניסטית.
באותה השנה אלפרד קונרד, בעלה, קיבל משרה הוראה בסיטי קולג' של ניו יורק.
היא הצטרפה למחאת המס של הסופרים והעורכים כמחאה על המלחמה בווייטנאם.
ספרי השירה שיקפו תוכן פוליטי רדיקלי ועניין מבנה השירה.
החל משנת 1967 ריץ' הרצתה במכללת סווארת'מור ולימדה כתיבה כמורה מן החוץ בבית הספר לאומנויות של אוניברסיטת קולומביה.
כמו כן היא לימדה בתוכנית לסטודנטים מוחלשים באוניברסיטת ניו יורק.
הוראה הפכה לחלק בלתי נפרד מחייה.
ריץ' וקונרד ארחו בביתם אירועי גיוס משאבים לתנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם ולפנתרים השחורים, אולם מתחים בין בני הזוג הובילו לפרידה וריץ' עזבה את הבית באמצע שנת 1970. כמה חודשים לאחר מכן, אלפרד קונרד שם קץ לחיו.
בשנת 1974, כתבה ריץ' פרסמה את הספר "Diving Into the Wreck" וזכתה עמו בפרס הכתיבה הלאומי לספרות.
את הפרס הייתה אמורה לקבל עם אלן גינסברג.
ריץ' סירבה לקבל את הפרס כאישה יחידה, ודרשה לקבלו עם עוד שתי סופרות שהיו מועמדות לקבל את הפרס - אליס ווקר ואודרי לורד - ולהקדישו לכל הנשים שקולותיהן אבדו ולאילו שקולן טרם נשמע בעולם הפטריארכלי.
ריץ' לימדה מתחילת שנות השבעים, תקופות שונות, באוניברסיטת ברנדייס ובמכללת ברין מאר.
אדריאן ריץ' חייה בזוגיות עם הסופרת מישל קליף משנת 1976 ועד יום מותה.
הן הכירו כשקליף עבדה כעורכת בהוצאת הספרים שהוציאה את אחד מספריה של ריץ.
השפעתה של ריץ' על התנועה הפמיניסטית
ב-1976, היא פרסמה את ספר בנושא אמהות - "ילוד אישה".
ילוד אישה הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בהגות הפמיניסטית ונחשב לאבן יסוד בעיצוב השקפת עולמן של נשים רבות.
בספר זה תיארה ריץ' במחקר נרחב כיצד התרבות הפטריארכלית משפיעה על מוסד האמהות כגורם לקביעת גורלה של האישה.
ספרה של ריץ' כולל גם תיאורים וחוויות אישיות (כאם ובת), אוטוביוגרפיות מעולמה הפרטי הממחיש את מה שעובר על האישה.
הטענה המרכזית בספר היא שאמהוּת היא גם המציאות הפרטית שנשים חוות כאמהות וגם מוסד חברתי שמגביל נשים לתפקידי טיפול וטיפוח.
ריץ' מתארת את תחושותיה אחרי לידת בנה הראשון: "איש אינו מזכיר את המשבר הנפשי הנלווה ללידת ילד ראשון, את פרץ הרגשות הקבורים עמוק עמוק כלפי האם, את המבוכה שבין כוח לחוסר אונים, של סבך התחושות בין הכניעה מזה ובין צמיחת כוח חדש...
דקות אבחנה בשיאה העשויה להיות מבלבלת ומתישה".כמו כן, בספר זה התייחסה ריץ' ללסביות כעניין ציבורי ואישי כאחד: "נשאתי בתוכי את הלסבית המודחקת מאז גיל ההתבגרות ועתה היא מותחת את אבריה".
כעבור מספר שנים פרסמה ריץ' חיבור מכונן נוסף.
ב"הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי" (1980) טוענת אדריאן ריץ' שהטרוסקסואליות אינו מצב "טבעי" לנשים והוא נכפה עליהן באמצעות מוסדות חברתיים.
לטענתה הטרוסקסואליות עבור נשים אינה נטייה מינית או מהות ביולוגית, אלא מוסד חברתי שנכפה על נשים באמצעות אמצעים שונים, הכוללים חיזוקים, איומים ואילוצים.
היא העמידה למבחן סיטואציות ומבנים חברתיים אשר משמרים את השליטה הגברית וכך מובילים לכפייה של הטרוסקסואליות על נשים.
כך למשל, ספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה מאדירים יחסים רומנטיים בין גברים לנשים; שימוש באלימות כלכלית ומינית הם כלים לשליטה בנשים; הסתרה והכפשה של יחסים אינטימיים בין נשים, היסטוריה לסבית ועוד.
במאמר היא הציעה להגדיר מחדש את מושג הלסביות, בכך יצאה בקריאה לנשים לבחון את מידת ההטרוסקסואליות שלהן ואת יחסן ללסביות.
ריץ' הייתה אחת מהאינטלקטואליות הראשונות שקראה תיגר על הרעיון כי הטרוסקסואליות היא הביטוי הטבעי של המיניות האנושית, וכי צורות אחרות של מיניות הן יוצאות דופן סוטות.
המושג לסביות, לפי ריץ', מובנה באמצעות שני מושגים: הקיום הלסבי והרצף הלסבי.
הקיום הלסבי הוא כל סוגי האינטימיות הקיימים בין נשים - חברות, תמיכה, אהבה ומשיכה.
הרצף הלסבי טוען שאין דיכוטומיה בין לסבית לסטרייטית אלא יש רצף של קשרים בין נשים, שמיניות לסבית היא רק אחת מהן.
ריץ' טענה כי כל הנשים לסביות מטבען וההטרוסקסואליות נכפתה עליהן על ידי הגברים.
זאת ועוד שהמבנה הכלכלי חברתי בחברה פטריארכלית הוא הסיבה לקבלת יחסים הטרוסקסואליים כמובן מאליו לנשים שחיות בחברה זו.
לפי הגדרתה של ריץ', ההטרוסקסואליות הכפויה על המין הנשי הוא מוסד בסיסי של הדיכוי הגברי.
ריץ' קראה תיגר על מחיקת הקיום הלסבי בהיסטוריה, במחקר ובספרות בכלל ובשדה הפמיניסטי בפרט.
פרסום המאמר עורר תגובות מעורבות.
פעילות פמיניסטיות ראו במאמר המשגה חדשה ומרעננת ליחסים בין נשים ואפשרות לדיאלוג מחודש בתוך התנועה הפמיניסטית בין זרמים שונים.
אחת הביקורות טענה שריץ' שמדגישה את הזהות הנשית כבסיס לפעילות לסבית ומתעלמת מן הפן המיני שבזהות לסבית.
הטרוסקסואליות כפויה לא מתייחס לכך שמיניות היא חלק מזהות נשית וכך מנציח את הרעיון שנשים אינן יצורים מיניים.
ביקורת נוספת שעלתה נגד המאמר, שהניסיון להגדיר לסביות במונחים פמיניסטיים אינה מערערת את תפיסת "התקינות המינית" ולמעשה עשויה לייצר בתוך התנועה הפמיניסטית נורמות חברתיות חדשות שמדכאות מיניות נשים במקום לשחרר ולאפשר מגוון זהויות מיניות לנשים.
ריץ' התייחסה לביקורות: "בשלוש השנים שעברו מאז כתבתי את "הטרוסקסואליות כפויה" - באנרגיה זו של תקווה ותשוקה, האווירה החברתית הפכה לשמרנית יותר והלחצים לקונפורמיות גברו.
המסרים של הימין החדש לנשים הם שאנחנו רכושם הרגשי והמיני של גברים, ושאוטונומיה ושוויון של נשים הם איום על המשפחה, הדת והמדינה".
החל מסוף שנות השבעים ועד תחילת שנות התשעים ריץ' לימדה במספר אוניברסיטאות ומכללות ברחבי ארצות הברית.
ב-1979 היא קבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת סמיס.
ב־1988 אדריאן ריץ' ייסדה עם רות אתקין את המגזין "גשרים: מגזין לפמיניסטיות יהודיות וחברותינו" (Bridges: A Journal for Jewish Feminists and Our Friends).
ריץ הייתה העורכת של כתב העת שעסק בקשר בין הפרטי לציבורי בחיים של נשים יהודיות.
ספרה An Atlas of the Difficult World (1991) זכה בשני פרסים לאחר שהתפרסם.
אדריאן ריץ' הייתה מחלוצות החשיבה הלסבית פמיניסטית, ראתה עצמה כאקטיביסטית פוליטית, היא האמינה שיש להעלות על נס את מעמד האישה על תפקידיה, תכונותיה וסביבתה.
היא ראתה בעצמה כלי לעדות ולמחאה על מצבן של הנשים, עניים, שחורים, לסביות ובני העולם השלישי.
בתחילת שנות ה-2000 היא השתתפה בפעילות מחאה נגד המלחמה בעיראק שכללו גם הקראה של שיריה.
ריץ' שאפה ליצור שפה חדשה אשר תוביל לשינוי חברתי.
היא הדגישה בנאומיה ובכתביה את הרקע היהודי ממנו באה, יצאה כנגד גזענות, מיליטריזם, ניצול קפיטליסטי ואנטישמיות וחשה הזדהות עם נשים כהות עור ועניות.
אדריאן ריץ' נפטרה ב-27 במרץ 2012 בגיל 82. מותה היה תוצאה של דלקת מפרקים שיגרונית.
כתבי אדריאן ריץ' שתורגמו לעברית
ללמוד פמיניזם: מקראה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2006.
אדריאן ריץ', ילוד אישה, תרגום: כרמית גיא, הוצאת עם עובד, 1976.
אדריאן ריץ', "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי", גיליון 'מיניות' בתוך כתב העת סמנים, 1980.
אדריאן ריץ', "כל חיינו" שיר.
תרגמה מאנגלית: נוית בראל, בתוך: גלריית בית העם.19.12.2008
אדריאן ריץ', כשאנו המתות מתעוררות: כתיבה כבחינה מחדש.
בתוך: כתב העת שבו גיליון 21. אוקטובר 2009.
כל כתבי אדריאן ריץ' באנגלית
אדריאן פסדר הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות גילום ניית'ן פאטרלי בסדרת הטלוויזיה "גיבורים".
אביו, שהיגר לארצות הברית מאיראן, היה מנתח ואימו שהיגרה מגרמניה הייתה אחות ומורה.
אחרי שפסדר גמר את לימודיו בפנסילבניה, הוא קיבל מלגת ספורט מאוניברסיטת פלורידה.
במהלך שנתו הראשונה באוניברסיטה, הוא נפצע קשות בתאונת דרכים בעקבותיה נזקק לכיסא גלגלים.
אחרי פציעתו הוא החליט להתחיל בקריירת משחק.
בהתחלה הוא שיחק בעיקר בהצגות תיאטרון.
במהלך אחת מההצגות הוא עבר תאונה נוספת, בה נקטעה אחת מאצבעותיו.
בשנת 1987 שיחק בסרט הערפדים "Near Dark", שזהו סרטה העלילתי הראשון של הבמאית קתרין ביגלו.
פסדר הופיע ב-2000 בתפקיד שוטר בקליפ לשיר של הלהקה "דיקסי צ'יקס".
באותה שנה התחתן עם סולנית הלהקה, נטלי מיינס.
בגיל 19, הוא הלך למבחן בד לסרט "אהבה בשחקים", והבמאי כל כך התלהב, שכתב בשבילו תפקיד מיוחד.
זה הוביל אותו למספר תפקידים חשובים בסרטים "Solarbabies", "קוקי", "רחובות של זהב" ו-"Near Dark".
ב-1992, הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט "Just Like a Woman" עם ג'ולי וולטרס.
הוא עבר מהוליווד לניו יורק ושם הוא שיחק בתפקידים פחות משמעותיים.
הוא כתב וביים את הסרט העצמאי "Cement" שזכה בפרסים.
ב-1996 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרה קצרת הימים "Profit".
ב-1997 שיחק במיני-סדרת האימה של NBC "הבית של פרנקשטיין" בתור הבלש ורנון קויל.
הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרה "מגע של מלאכים".
מ-2000 עד 2002 פסדר שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "דרכים מסתוריות".
במשך שנתיים הוא שיחק בסדרה "המשפט של איימי".
הוא שיחק דמות של עורך דין עצלן בפרק של "עקרות בית נואשות".
מ-2005 הוא מגלם בסדרה "גיבורים" את ניית'ן פאטרלי.
מ-2012 הוא מגלם את אלק ריבק בסדרת הדרמה "משחק השקרים" המשודרת בערוץ ABC Family ובישראל בערוץ Yes Drama HD.
כמו כן, החל משנת 2015 הוא משתתף בסדרה "המושבה" המשודרת בערוץ USA, בה הוא מגלם את נולן ברגס.
ב-2016 שיחק בסרט הדרמה "דרך שדה שיפון".
בשנת 2020 שיחק בסרט המתח "קריסה" שביים טיילר פרי.
בשנת 2024 השתתף בסרט האימה העל-טבעי "דיבוק על הסט" (אנ').
אדריאן קינג היא שחקנית קולנוע ותיאטרון, מדבבת ורקדנית אמריקאית.
היא ידועה כ"אליס הארדי" מסדרת סרטי יום שישי ה-13.
קינג נולדה בלונג איילנד, ניו יורק.
בהיותה בת שישה חודשים, הופיעה קינג בפרסומת הראשונה שלה.
בשנת 1965, הופיעה בתוכנית "Hallmark Hall of Fame" בתור מלינדה.
בנוסף היא למדה ריקוד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
תפקידה המשמעותי היחיד היה בשנת 1980, כשנבחרה לשחק את אליס הארדי בסרט האימה "יום שישי ה-13" ובסרט ההמשך.
קינג לוהקה לתפקיד לאחר שהמפיקים לא יכלו להשיג את בחירתם הראשונה, סאלי פילד.
לאחר הצלחת "יום שישי ה-13", קינג הוטרדה על ידי מעריץ אובססיבי שעקב אחריה ופרץ לדירתה.
בעקבות חוויה זו, קינג פרשה מקריירת המשחק והתרכזה בציור.
למרות פרישתה, קינג ביצעה קולות במספר סרטי קולנוע, כגון: "מה עובר על גילברט" (1993), "בזמן שישנת" (1995) ו"טיטניק" (1997).
ב-2008, תוכננה קינג להופיע ביציאה מחודשת של "יום שישי ה-13", אך לאחר מספר ימים הוחלט בהפקה שאף שחקן מהסרט המקורי לא יופיע בסרט; אליס הארדי הופיעה בסצנת הפתיחה, אך מגולמת על ידי סטפני רודס.
מאוחר יותר, הופיעה קינג סרט האימה והמדע הבדיוני "Walking Distance", סרטה הראשון מזה 27 שנים.
1965 - לרשת את הרוח (Inherit the Wind) - מלינדה
1977 - בין השורות (Between the Lines)- עלמה צעירה
2010 - ניסוי על טבעי (Psychic Experiment) - לואיס סטארק
2014 - סיפורי פו (Tales Of Poe) - מלכת החלומות
2018 - ויליאם פרוסט (William Froste) - ג'קי וינטרס
אדריאן ריילנט (בהולנדית: Adriaan Reland או Reelant; בלטינית: Hadrianus Relandus, אדריאנוס רלאנדוס, במקורות בעברית נכתב גם אדריאן רלנד; 17 ביולי 1676 – 5 בפברואר 1718) היה מלומד הולנדי שעסק בקרטוגרפיה, מזרחנות ופילולוגיה.
ריילנט נחשב לאחד האירופאים הראשונים שעסקו במזרחנות.
ריילנט נולד בכפר דה רייפּ בצפון הולנד.
אביו היה כומר פרוטסטנטי ואחיו היה עורך דין רב השפעה בעיר הארלם.
תחילה למד באמסטרדם ואחר מכן עבר לאוניברסיטת אוטרכט, שבה היה פרופסור לשפות המזרח, ובכללן עברית.
שלח ידו גם בשירה לשמהּ.
ריילנט מת בגיל 41 כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות.
כבר בגיל 11 החל ללמוד לטינית.
מאוחר יותר, למד גם עברית, סורית, ערבית ושפות שמיות נוספות.
ב-1699 החל ללמד באוניברסיטת הרדרווייק , וב-1701 נתמנה למשרת פרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת אוטרכט.
ומ-1713 לימד גם על העברים ב.
ב-1705 פרסם את הספר De religione Mohammedica libri duo ("על דת מוחמד"), שהיה החיבור האירופי הראשון שתיאר את דת האסלאם מתוך גישה מדעית, הסתמך על מקורות כתובים בערבית וביקר השקפות מוטעות ביחס לאסלאם.
ב-1708 פרסם ספר בלטינית על המקדשים של היהודים ב, בשם Antiquitates sacrae veterum Hebraeorum.
ב-1714 פרסם את ספרו Palaestina ex monumentis veteribus illustrata ("ארץ ישראל מתוארת על-פי התעודות הקדומות"), שהיה סקירה ממצה של ארץ ישראל בתקופת המקרא על פי כתבים עתיקים, ולצורך חיבורו נעזר בעיקר בתלמוד.
הספר כולל שלשה חלקים: א.
גאוגרפיה פיזית והיסטורית כללית של הארץ, ב.
דרכי הארץ והמרחקים בין המקומות השונים על סמך ספרי המסע הקדומים, ג.
רשימת הערים והמקומות בארץ לפי האלפבית הלטיני.
הארכאולוג יוחנן אהרוני ציין שריילנט הניח "את הבסיס למחקר שיטתי וביקורתי – – –" והוא שיצר את "הקורפוס הראשון של הידיעות, המקורות והכתובות על האתרים העתיקים".
למרות עניינו הרב של ריילנט בגאוגרפיה, לא ידוע על מסע כלשהו שערך מחוץ להולנד, ומחקרו על ארץ ישראל נעשה ללא היכרות ישירה עם השטח.
אדריאנה בראסה (בספרדית: Adriana Barraza; נולדה ב-5 במרץ 1956) היא שחקנית, מורה למשחק ובמאית טלוויזיה מקסיקנית, אשר הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 2006 על תפקידה בסרט "בבל".
בראסה נולדה בטולוקה, מקסיקו, בתם של סיליה (לבית גונזלס פלורס) ואדוארדו בראסה קארל, חקלאי במקצועו.
אמה נפטרה כשהייתה בת עשר מדלקת שריר הלב.
בראסה עצמה חוותה שני התקפי לב.
יש לה אחות בשם מריה אאחוניה, ושלושה אחים, אדוארדו, פורפיריו וחוסה.
בראסה היא בוגרת לימודי משחק באוניברסיטה האוטונומית של צ'יוואווה.
בשנת 1985 עברה למקסיקו סיטי והחלה לעבוד כבמאית תיאטרון.
מאותה שנה התארחה ואף ביימה את הטלנובלה "Mujer, Casos de la Vida Real"
בשנת 1994 גילמה את פלורה בטלנובלה המקסיקנית "אימפריית הקריסטל", בתור האנטגוניסטית.
בשנת 1997 גילמה את האנטגוניסטית קלרה דומינגז בטלנובלה "האם יהיה לנו אי פעם כנפיים" מבית היוצר של טלוויסה.
בשנת 2000 קיבלה בראסה לראשונה חשיפה בינלאומית כשהשתתפה בדרמת המותחן המצליחה של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "אהבה נושכת".
בשנת 2006 שיחקה בסרט נוסף של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "בבל" לצד בראד פיט וקייט בלאנשט.
בסרט גילמה בראסה את דמותה של אמיליה, אישה מקסיקנית ללא אזרחות אמריקאית, שעומדת בפני דילמות.
על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר והפכה בכך לשחקנית המקסיקנית הראשונה בהיסטוריה שמועמדת לפרס זה.
כמו כן קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
שנה לאחר מכן הוזמנה בראסה להצטרף לאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2009 השתתפה בראסה במותחן האימה של סם ריימי "קחי אותי לגיהינום".
שיחקה בין היתר בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "ER" ו"CSI: מיאמי".
בשנת 2010 גילמה את לואיז בדרמה הקומית "דקלים בוערים" של הבמאי כריסטופר ב.
בשנת 2018 גילמה את גוואדלופה מנדוזה בסדרת הפשע "אסיר", המשודרת בהזרמת המדיה נטפליקס.
באותה השנה גילמה את כרמן רוזלס דה רומרו בטלנובלה האמריקאית "החומה" של ערוץ טלמונדו.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "דורה והעיר האבודה".
באותה שנה שיחקה גם בסרט "רמבו 5: המשחק האחרון", ובסרט "אגם קויוטי".
בשנת 2020 החלה לשחק את מריה וגה בסדרת הפנטזיה והאימה "פני דרדפול: עיר המלאכים" של רשת Showtime.
היא נכנסה להריון בגיל 18 והביאה לעולם את בתה, השחקנית קרולינה ולסגנה.
אבי בתה אינו ידוע, שכן ידוע כי הוא נטש אותה.
בעלה הראשון היה קרלוס ולסגנה, לו נישאה ב-1978, והוא אימץ את בתה ונתן לה את שמו.
בעלה השני הוא הארגנטינאי ארנלדו פיפקה, לו היא נשואה עד היום והשניים מתגוררים יחדיו בצ'יוואווה שבמקסיקו.
+שנהסדרהתפקידהערות2003-1985Mujer, Casos de la Vida Realלופה14 פרקים
גם במאית 4 פרקים1993Los cosas simplesסרט טלוויזיה1995-1994אימפריית הקריסטלפלורה34 פרקים1995Bajo un mismo rostroאלווירהתפקיד ראשי; 100 פרקיםLa palomaאמא קלרה3 פרקים1996La culpaעובדת סוציאליתתפקיד אורח1997Alguna vez tendremos alasקלרה דומינגז4 פרקים1998Vivo por Elenaהילדהטלנובלה2000Locura de amorסולדד רטאנהטלנובלה
גוסטבו אדריאן ראמוס ואסקס (בספרדית: Gustavo Adrián Ramos Vásquez, נולד ב-22 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת החלוץ.
ייצג את נבחרת קולומביה בקופה אמריקה 2011 ובמונדיאל 2014.
הקריירה המקצוענית של ראמוס החלה בקולומביה, בקבוצת אמריקה קאלי, בה ערך את הופעת הבכורה ב-13 במרץ 2004. בשנת 2005 הושאל ראמוס לטרוחייאנוס מוונצואלה, ולאחר מכן הושאל לאינדפנדיינטה סנטה פה הקולומביאנית.
ב-2008 חזר ראמוס לאמריקה קאלי ועזר לה לזכות בקלאוסורה של ליגת העל הקולומביאנית, כשכבש את אחד השערים במשחק הגומלין של הגמר נגד אינדפנדיינטה מדיין.
ב-30 באוגוסט 2009 עבר ראמוס להרטה ברלין מהבונדסליגה הראשונה, תמורת 2 מיליון אירו.
ב-12 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור החמישי במשחק ההפסד של הרטה למיינץ 2:1. ראמוס הבקיע את שערו הראשון בליגה במשחק מול שטוטגרט.
הוא הבקיע באותה עונה עשרה שערים, אך לא הצליח לסייע להרטה ברלין שירדה בתום אותה עונה לליגה השנייה, אחרי שסיימה במקום האחרון בליגה.
במהלך הקיץ הביע ראמוס את חוסר רצונו לשחק בבונדסליגה השנייה, אך למרות מגעים עם הופנהיים הגרמנית וטולוז מצרפת, סירב מנג'ר הרטה מיכאל פריץ לדמי ההעברה שהוצעו עבורו וראמוס נשאר בהרטה.
בעונת ראמוס הבקיע 15 שערים, והרטה סיימה במקום הראשון וחזרה לליגה הבכירה, אך ירדה שוב פעם כעבור עונה כשראמוס כובש שישה שערים בלבד.
בעונת הרטה סיימה כאלופת הבונדסליגה השנייה פעם נוספת, עם 11 שערים של ראמוס.
עונת היוותה את העונה הטובה ביותר של ראמוס מאז שעבר לגרמניה, כאשר הוא כבש 16 שערים וסיים במקום החמישי בטבלת מלכי השערים של הבונדסליגה, ועזר להרטה לסיים במקום ה-11 בליגה.
ב-9 באפריל 2014 פורסם כי הרטה הגיעה לסיכום עם בורוסיה דורטמונד על העברתו של ראמוס לאחרונה, לאחר שראמוס חתם בדורטמונד על חוזה ל-4 עונות, ואמור להוות מחליף לרוברט לבנדובסקי שעזב.
ראמוס הצטרף לקבוצה ב-1 ביולי, וב-29 באוגוסט כבש את שער הבכורה במדי דורטמונד במחזור השני של עונת בבונדסליגה, בניצחון 2:3 על אאוגסבורג.
ב-1 באוקטובר כבש לראשונה במסגרת ליגת האלופות, כשעלה כמחליף במשחק של דורטמונד נגד אנדרלכט וכבש צמד במשחק שהסתיים בתוצאה 0-3.
ב-24 בינואר 2017 הושאל ראמוס לגרנדה הספרדית עד לסוף העונה.
באוגוסט 2018 חתם באופן קבוע.
בינואר 2020 חזר לאחר 11 לקבוצת נעוריו אמריקה דה קאלי.
בשנת 2003 נכלל ראמוס בסגל נבחרת קולומביה עד גיל 17 והבקיע שלושה שערים באליפות העולם שנערכה בפינלנד כשקולומביה סיימה במקום הרביעי.
הופעת הבכורה של ראמוס בנבחרת הבוגרת נערכה ב-6 ביוני 2009 מול נבחרת ארגנטינה.
את השער הראשון בנבחרת כבש ב-14 באוקטובר 2009 מול נבחרת פרגוואי.
ראמוס זומן להיות חלק מסגל הנבחרת במונדיאל 2014.
| שם = אדריאן רוצ'ט
| מקום לידה = סער שבישראל
| תפקיד כשחקן = קשר
| מועדוני נוער = עירוני קריית שמונה
| מועדונים כשחקן = עירוני קריית שמונה הפועל נצרת עילית הפועל חיפה הפועל עכו הפועל פתח תקווה הפועל אשקלון הפועל עפולה הפועל כפר סבא עירוני קריית שמונה
| קבוצות כמאמן = עירוני קריית שמונה (עוזר מאמן)עירוני קריית שמונה (מחלקת נוער)מכבי חיפה (נערים א')מכבי חיפה (עוזר מאמן)
}}אדריאן רוצ'ט''' (נולד ב-26 במאי 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
רוצ'ט הוא שיאן ההופעות של עירוני קריית שמונה בכל המסגרות.כיום עוזר מאמן מכבי חיפה
אדריאן רוצ'ט נולד בקיבוץ סער, להורים ממוצא ארגנטינאי, אלברטו ומוניקה , וגדל בקיבוץ נאות מרדכי.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני קריית שמונה ועלה לבוגרים בעונת , בה שיחק כמה משחקים בליגה הלאומית.
בעונת הושאל להפועל נצרת עילית לעונה אחת על מנת לצבור ניסיון, ובעונת חזר לקריית שמונה והפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, ואף עלה איתה לליגת העל.
בעונת מונה לקפטן עירוני קריית שמונה על ידי המאמן רן בן שמעון, וזכה עמה באליפות הראשונה בתולדותיה, וכן בגביע הטוטו בפעם השנייה ברציפות.
בעונת השתתף במשחקי הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, והעפיל עמה לשלב הבתים של הליגה האירופית, ובסוף העונה הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה.
לקראת עונת החליט מאמן הקבוצה, ברק בכר, על מינויו של שיר צדק לקפטן במקומו של רוצ'ט.
בתום העונה הניפו השניים במשותף את גביע המדינה הראשון בתולדות המועדון, לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על מכבי נתניה.
רוצ'ט פתח במשחק, אך הוחלף במחצית.
לקראת עונת , לאחר עזיבתו של צדק, מונה רוצ'ט מחדש לקפטן הקבוצה.
ב-2 בספטמבר 2015 חתם בהפועל חיפה, במדיה שיחק עונה אחת.
ב-15 באוגוסט 2016 חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש שבעה שערים ב-35 הופעות בליגה, ואף סייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל.
בקיץ 2017 חתם בקבוצת הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית.
ב-24 בינואר 2018 חתם בהפועל אשקלון, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-23 ביוני 2018 חתם בהפועל עפולה, ובעונת 2018/2019 כבש במדיה 11 שערים ב-37 הופעות בליגה הלאומית.
ב-13 בספטמבר 2019 חתם לשנתיים בהפועל כפר סבא, העולה החדשה לליגת העל.
ב-14 ביולי 2020 חזר לעירוני קריית שמונה וחתם לעונה אחת.
ב-10 ביוני 2022 הודיע על פרישה ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן בעירוני קריית שמונה.
ב-10 ביוני 2024 מונה למאמן קבוצת נערים א' של מכבי חיפה.
ב-15 ביולי 2025 מונה לעוזר מאמן של דייגו פלורס בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה.
ב-22 בפברואר 2012 זומן רוצ'ט לראשונה לסגל נבחרת ישראל לקראת משחק הידידות נגד אוקראינה, אך בסופו של דבר לא זכה לשחק במדים הלאומיים.
רוצ'ט מתגורר בקיבוץ נאות מרדכי עם אשתו גלית, לה נישא ב-2011, ושלושת ילדיהם.
הוא שירת בצה"ל שלוש שנים בבסיס "גיבור" בקריית שמונה.
אדריאן מרי קורי היא דוגמנית, שחקנית ומפיקת טלוויזיה אמריקאית.
זוכת העונה הראשונה של תוכנית הריאליטי "הטופ מודל הבאה".
קורי התפרסמה בעקבות זכייתה בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי האמריקאית "הטופ מודל הבאה", לאחר הזכייה החלה להופיע במגזינים ידועים כגון פיפל ומקסים והשתתפה בתפקידי אורח בסדרות שונות וכשופטת בתוכניות ריאליטי אחרות.
ב-2005 החל ערוץ VH1 לשדר סדרה בשם "My Fair Brady" על חייה של קורי ובעלה, הסדרה זכתה להצלחה רבה ושודרה במשך 3 עונות.
ב-2006 ו-2008 הופיע על השער של מגזין הגברים פלייבוי.
ונבחרה על ידי חברת NVIDIA כדוגמנית הבית להצגת טכנולוגיית הווידאו של החברה ב-2006.
כחובבת מדע בדיוני ופנטזיה קורי נוהגת לסקר, לערוצי טלוויזיה שונים, אירועים בנושא כגון E3 ו-Blizzcon (הכנס של חברת המשחקים Blizzard Entertainment).
ב-2012 התאחדה עם עורך הקומיקס הנודע סטן לי ליצירת ערוץ אינטרנטי ביוטיוב.
בשנת 2015 שיחקה בסרט האימה האנתולוגי "סיפורי ליל כל הקדושים".
קורי מגדירה עצמה חובבת מדע בדיוני ופנטזיה.
חובבת קוספליי, מעריצה של "מלחמת הכוכבים" ומבלה זמן רב בעולם "וורלד אוף וורקראפט".
היא מגדירה עצמה כביסקסואלית, ומחזיקה נחש בשם רג'ינה בלה כחיית מחמד.
ב-2006 התחתנה עם השחקן לשעבר ואיש העסקים כריסטופר נייט בחתונה בסגנון גותי.
השניים נפרדו ב-2011 והתגרשו ב-2013. ב-2017 הכירה את מתיו רוד (Matthew Rhode), קריין בקדימונים של סרטים) והחליטה לעזוב את תעשיית הבידור והוליווד כדי לנהל חיים כפריים "נורמלים" יותר.
השניים עברו למונטנה ומשם קורי מנהלת בלוג על חייה.
השניים התחתנו בספטמבר 2018 בחתונה בסגנון "משחקי הכס".
סר אדריאן פול גיסליין קרטון דה ויארט (Adrian Paul Ghislain Carton de Wiart; 5 במאי 1880 - 5 ביוני 1963) היה קצין בצבא הבריטי ממוצא בלגי-אירי אשר שירת במלחמת הבורים, במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
הוא נורה בפניו, בראש, בבטן, במפשעה ובקרסול.
במלחמת עולם השנייה הוא נורה ברגל, בירך ובאוזן; התעוור בעינו השמאלית; שרד שתי תאונות מטוס; יצא במנהרה ממחנה שבויים; ובנוסף קטע לעצמו את אצבעותיו שנפגעו בקרב, כאשר רופא סירב לקטוע אותן.
כשתיאר את חוויותיו במלחמת העולם הראשונה, הוא כתב, "למען האמת, נהניתי מהמלחמה"
דה ויארט נולד בבריסל, בלגיה, ב-5 במאי 1880 ללאון קונסטנט גיסליין קרטון דה ויארט (1854–1915), משפטן ממוצא בלגי ולאם ממוצא אירי.
הוא גדל בבלגיה ובאנגליה, בגיל שש אימו נפטרה ומשפחתו עברה לקהיר, שם עסק אביו בחוק הבינלאומי.
בגיל 11 הוא נשלח לפנימיה באנגליה ובהמשך גם למד מספר שנים באוניברסיטת אוקספורד, בשנת 1899 כשהוא בגיל 19 עזב דה ויארט את לימודיו והתגייס לצבא הבריטי במהלך מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה.
בשלב מוקדם במלחמה, נפצע דה ויארט ונשלח חזרה להחלמה באנגליה.
הוא חזר לפרק זמן קצר ללימודיו באוקספורד ולאחר מכן הוחזר לצבא בדרגת לוטננט משנה ברגימנט משמר הדרגונים ה-4 האירי המלכותי בספטמבר 1901. בשנת 1902 נשלח הרגימנט לשרת בהודו הבריטית, לאחר שנתיים בהודו נשלח הרגימנט לדרום אפריקה בתקופה שלאחר סיום מלחמת הבורים השנייה.
דה ויארט קודם לדרגת לוטננט וקיבל תפקיד במטה של הנרי הילדירד מושל דרום אפריקה, בזמן החופשי הרב שהיה לו במסגרת תפקידו החדש, דה ויארט נהנה מפעילויות ספורטיביות ותחביביו הרבים.
בשנת 1908 נישא דה ויארט לדוכסית פרדריקה פון בבנהאוזן בת למשפחת אצולה אוסטרית, שנתיים לאחר מכן קודם לדרגת קפטן.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, דה ויארט שירת במערכה כנגד התקוממות בסומלילנד הבריטית, במהלכה נורה פעמיים בפניו כשהוא מאבד את עינו השמאלית וחלק מאוזנו.
על לחימתו בסומלילנד קיבל דה ויארט במאי 1915 את אות השירות המצוין (DSO).
בפברואר 1915 נשלח דה ויארט לחזית המערבית, שם פיקד במהלך המלחמה על שלושה גדודי חיל רגלים וחטיבה אחת, כשהוא נפצע במהלך הלחימה שבע פעמים נוספות כולל מקרה ב-1915 בו הוא הוריד לעצמו את האצבעות לאחר שהרופא סירב לכרות לו אותן, לבסוף איבד את ידו השמאלית כולה.
בשנת 1916 קיבל דה ויארט את העיטור הצבאי הגבוה ביותר בצבא הבריטי צלב ויקטוריה, עבור לחימתו ב-2 ביוני 1916 באזור לה בויסל, צרפת.
הוא קיבל בתקופה זו את הפיקוד הזמני על הגדוד השמיני של רגימנט גלוסטרשייר, במהלך הקרבות דה ויארט החליף שלושה מפקדים אחרים שנפצעו ופיקד על הכוחות כשהוא חשוף לאש האויב, בזכות גבורתו ופיקודו הכוחות הבריטים הצליחו להחזיק את השטח שנכבש אל מול התקפות האויב.
במהלך החודשים הקרובים קיבל מספר דרגות זמניות והעלות בדרגה, במהלך 1917 פיקד על החטיבה ה-12 וביולי 1917 הועלה לדרגת מייג'ור.
בתקופה שלקראת סוף המלחמה ובחודשים שלאחר מכן, זכה דה ויארט למספר רב של עיטורים, מדליות ותארים עבור פיקודו במלחמה, הן מבריטניה והן מבעלות בריתה.
לאחר המלחמה אמר: "למען האמת נהניתי מהמלחמה...
ולמה אנשים כל כך רוצים שלום אם המלחמה כל כך מהנה?"
לאחר סיום המלחמה, נשלח דה ויארט כמשנה לגנרל לואי בותה במשלחת הצבאית הבריטית לפולין.
לאחר תקופה קצרה הוא אף החליף את בותה בפיקוד על המשלחת הצבאית, בשנת 1919 זכה דה ויארט בעמיתות במסדר האמבט (CB).
השלטון הפולני הצעיר היה זקוק לעזרה והכוונה צבאית רבה, בין היתר בשל המלחמה עם ברית המועצות (המלחמה הפולנית-סובייטית), עם אוקראינה (מלחמת פולין-אוקראינה), סכסוך צבאי עם ליטא ועם צ'כוסלובקיה.
הוא ניהל התקשרות עם הממשלה הבריטית (במיוחד ראש הממשלה לויד ג'ורג') בניסיון להשיג סיוע צבאי לעזרת הפולנים, אך הבריטים שלחו ציוד מועט בלבד.
בתקופה זו הוא הרבה לבקר ולהסתובב באזורי הקרבות ופיתח רגש אוהד למאמצים של פולין כנגד מדינות האזור ממזרח.
במהלך שנת 1920 התרסק מטוסו של דה ויארט והוא נפל בשבי הליטאי לפרק זמן קצר.
לאחר מכן חזר שוב לבריטניה במטרה לבקש סיוע בשם פולין, הפעם הוא נפגש עם שר המלחמה וינסטון צ'רצ'יל שגילה יותר אהדה למאמץ הפולני ושלח ציוד וסיוע צבאי לפולין.
באוגוסט 1920, במהלך התקדמות הצבא האדום סביב ורשה, דה ויארט היה ברכבת הסיור שלו כאשר זו הותקפה על ידי פרשים סובייטים.
הוא הצליח להדוף אותם תוך כדי נסיעת הרכבת בעזרת האקדח שלו, כאשר במהלך האירוע הוא אף נפל מקרון הרכבת והצליח לעלות עליו מחדש.
אדריאן גוסטבו פרננדס (בספרדית: Adrián Gustavo Fernández, נולד ב-28 בנובמבר 1980 בסן מרטין, גראן בואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
בין השנים 1998 עד 2003 שיחק פרננדס בקבוצות מליגת המשנה הארגנטינאית, ובשנת 2004 התקדם משמעותית בקריירה שלו כשעבר אל קבוצת קולו-קולו מליגת העל הצ'יליאנית.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במשחק החשוב ביותר בליגה הצ'יליאנית, הסופר-קלאסיקו.