tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היורש העיקרי של קו ירושה זה היה אותו פרידריך מאוגוסטנבורג, אך תורו בסדר הירושה היה מגיע רק במקרה של מותן של שתי הנסיכות חשוכות הילדים, שבשנת 1863 היו בחיים.
בשנת 1842 התחתנו כריסטיאן ולואיזה, שהייתה בתו של קרוב המשפחה הקרוב ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי.
לואיזה אשתו של הנסיך כריסטיאן הייתה כעת היורשת הקרובה ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי.
על אף הכרתו של פרדריק השביעי בכריסטיאן כיורשו, לא חיבב את בני הזוג, ומשום כך בקושי התראה עמם.
ב-15 ביולי 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובעלה עלה לשלטון במקומו ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
לואיזה לא התערבה בענייני הממשל, ולא חיפשה הכרה מהציבור.
האינטרסים הפוליטיים היחידים שלה התמקדו בלהשיא את ילדיה לשושלות המלוכה של אירופה.
בעקבות כך הפכה לואיזה לסמל פופולרי של חיי המשפחה.
אירועים מהותיים בחייה כללו את חתונת הכסף ב-26 במאי 1867, חגיגת יום הולדתה ה-70 בשנת 1887, חתונת הזהב בשנת 1892, ויום הולדתה ה-80 בשנת 1897.
לואיזה תמכה בהרבה ארגוני צדקה, ואף הקימה כמה בתי יתומים.
במהלך שנות חייה האחרונות התחרשה לואיזה, וב-29 בספטמבר 1898 מתה בארמון ברנסטורף.
לכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק וללואיזה היו 6 ילדים:
קשריהם המשפחתיים של כריסטיאן התשיעי ולואיזה עם בתי המלוכה של אירופה הקנו לכריסטיאן את הכינוי "חמה של אירופה".
ארבעה מילדיהם ישבו על כיסאות מלוכה (הן כמלכים והן כבנות זוג של מלכים) בדנמרק, בבריטניה, ברוסיה וביוון.
ההצלחה בשידוכם של ששת ילדיהם של כריסטיאן ושל לואיזה לא נזקפה לזכותו של כריסטיאן, אלא לזכות השאפתנות של לואיזה.
רבים השוו את יכולותיה של לואיזה לאלו של המלכה ויקטוריה.
על נכדיהם של כריסטיאן התשיעי ולואיזה נמנו ניקולאי השני, קיסר רוסיה, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק והוקון השביעי, מלך נורווגיה.
כיום, רוב בתי המלוכה ומשפחות המלוכה לשעבר של אירופה הם צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי ולואיזה, ורוב המלכים הנוכחיים ביבשת הם צאצאיו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג.
על צאצאי של כריסטיאן התשיעי ולואיזה נמנים גם מיכאי הראשון, מלך רומניה לשעבר ורעייתו הנסיכה אנה מרומניה.
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט , הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן הדוכסית הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
לואיזה נולדה ב-30 בינואר 1757 בברלין שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
הקיסרית, שלא ידעה איזו מבין שלוש הנסיכות לבחור לבנה, הזמינה את לואיזה יחד עם אחיותיה אמליה ווילהלמינה יחד עם אימן, קרולינה, לביקור בחצר המלוכה הרוסית.
ב-3 באוקטובר 1775 התחתנה לואיזה עם קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, זמן קצר לאחר שתפס הלה את השלטון.
בשנת 1806 נכבשה הדוכסות על ידי הכוחות הצרפתיים, אולם לואיזה שכנעה את נפוליאון להשאיר את הדוכסות בידי בעלה, בתנאי שיבטל את בריתו עם פרוסיה.
במהלך קונגרס וינה בשנת 1815 שודרגה הדוכסות לדוכסות גדולה, ולאחר מכן פעלה לואיזה לכינון היחסים הדיפלומטיים של הדוכסות.
בשנת 1825 נחגגה חתונת הזהב של קרל אוגוסט ולואיזה, וב-14 בפברואר 1830 מתה לואיזה בויימאר.
ב-3 באוקטובר 1775 התחתנה לואיזה עם קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1783–1853)
קרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1786–1816), התחתנה עם פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין
לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט , הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן הדוכסית הגדולה של הסן.
לואיזה נולדה ב-15 בפברואר 1761 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לגאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטאדט, ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, בתו של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
בשנת 1770 הצטרפה לואיזה לפמליה של מארי אנטואנט, מלכת צרפת, והייתה אחת ממלוותיה של המלכה עד לנישואיה ב-19 בפברואר 1777 עם בן דודה לודוויג, נסיך הכתר של הסן.
בשנת 1790 מת חמיה לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ובעלה עלה לשלטון כלודוויג העשירי, רוזן הסן-דרמשטאדט.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, וחלוקתם בין הנסיכויות החילוניות.
בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפאליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה, ובעלה קיבל את התואר לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן.
במהלך קונגרס וינה נאלץ בעלה לוותר על דוכסות וסטפאליה לממלכת פרוסיה, אך קיבל בתמורה שטח בגדה המערבית של נהר הריין, כולל המבצר החשוב במיינץ.
לואיזה הייתה אישה משכילה ונבונה, והייתה פופולרית מאוד בקרב תושבי הדוכסות.
לואיזה נהגה לשהות בקיץ באאורבך, ושם מתה ב-24 באוקטובר 1829.
ב-19 בפברואר 1777 התחתנה לואיזה עם בן דודה לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (גרמנית: Luise von Braunschweig-Wolfenbüttel; 29 בינואר 1722 - 13 בינואר 1780), הייתה אמו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
לואיזה נולדה בהולצמינדן ב-29 בינואר 1722 לפרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן.
חצר אביה נחשבה לחצר מאוד צנועה ביחס לתקופה, אולם לואיזה בילתה ילדות מאושרת בביתם.
בשנת 1733 התחתנה אחותה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל-בפרן עם פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, ובשנת 1742 התחתנה לואיזה עם אח של פרידריך - אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה.
מכיוון שלאחותה וגיסה לא היו ילדים, הפכו לואיזה ובעלה אוגוסט וילהלם לנסיכי הכתר של פרוסיה.
בשנת 1758 מת בעלה אוגוסט וילהלם מסרטן המוח, ולואיזה עברה להתגורר באורניינבורג עד למותה ב-13 בינואר 1780.
לאחר מות גיסה פרידריך השני, מלך פרוסיה ללא ילדים, ירש אותו בנה של לואיזה - פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
ב-6 בינואר 1742 התחתנה לואיזה עם אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
לואיזה, נסיכת דנמרק (דנית: Louise af Danmark; 20 בינואר 1750 – 12 בינואר 1831), הייתה בתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק וחותנתו של פרדריק השישי, מלך דנמרק.
לואיזה נולדה ב-20 בינואר 1750 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק וללואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
ב-30 באוגוסט 1766 התחתנה לואיזה עם קרל, נסיך הסן-קאסל, בהסכמת אחיה כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק.
בתחילה התגוררו בני הזוג בקופנהגן, אולם עד מהרה הסתכסך בעלה עם אחיה, והם עברו להתגורר בהנאו.
בשנת 1769 מונה בעלה למושל שלזוויג-הולשטיין, והם עברו להתגורר בטירת גוטורפ, ובנוסף קיבלו אחוזה בגיבי שנקראה על שמה - לואיזנלונד.
בשנת 1770 התארחו אצלם כריסטיאן השביעי ואשתו קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, ובמהלך הביקור התפשטו שמועות על הרומן בין המלכה ליוהאן פרידריך שטרואנזה.
בשנת 1772 מונה בעלה למושל נורווגיה, והמשפחה עברה להתגורר בכריסטיאניה, ומההכנסות הרבות שקיבלו בנו מעון קיץ לאחוזת לואיזנלונד.
בשנת 1774 מונה בעלה למפקד הצבא הדני בנורווגיה, ובשנת 1790 התחתנה בתה מריה, נסיכת הסן-קאסל עם פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק.
בשנת 1808 מת אחיה כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, ובנו - חתנה עלה לשלטון במקומו כפרדריק השישי, מלך דנמרק, ובשנת 1814 קיבל בעלה דרגת פילדמרשל בצבא המלכותי הדני.
ב-12 בינואר 1831 מתה לואיזה בטירת גוטורפ, ונקברה בקתדרלת שלזוויג.
ב-30 באוגוסט 1766 התחתנה לואיזה עם קרל, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
מריה, נסיכת הסן-קאסל (1767–1852), התחתנה עם פרדריק השישי, מלך דנמרק
לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל (1867–1789), התחתנה עם פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
לואיזה נולדה ב-2 באוקטובר 1870 בזלצבורג לפרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאליצ'ה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה.
בהיותה בת 17 חוזרה לואיזה על ידי כמה מחזרים, בהם פדרו אוגוסטו, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ופרדיננד, נסיך בולגריה, אך איש מהם לא מצא חן בעיני לואיזה המפונקת.
לבסוף נפגשה לואיזה בקיץ 1887 עם פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, וב-21 בנובמבר 1891 התחתנו השניים בטקס מפואר שעלה 20,000 מארק.
עד מהרה נפוצו שמועות על לואיזה, כי היא מנהלת רומן עם רופא שיניים בשם אובריאן, ועם המורה הצרפתי של ילדיה, אנדרה גירון.
ב-9 בדצמבר 1902 ברחה לואיזה מדרזדן בעודה בהריון, יחד עם שתי משרתותיה מריה וזידוניה ביגר, בנותיו של האדריכל המלכותי אדוארד ביגר.
לואיזה ברחה לכיוון אגם ז'נבה, שם חיכו לה אנדרה גירון ואחיה לאופולד פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בעוד משפחתה חשבה בתחילה שהיא יצאה לנופש.
ב-11 בפברואר 1903 הכריז חמיה גאורג, מלך סקסוניה על גירושיה מבעלה, אולם זמן קצר לפני הכרזת הגירושים נפרדה לואיזה מאנדרה גירון, אף על פי שכבר הופיעו קודם לכן בפומבי.
ב-4 במאי 1903 ילדה לואיזה את בתה אנה, נסיכת סקסוניה, אולם למרות דרישותיו של חמיה לשלוח את הבת לדרזדן, סירבה לואיזה לכך בכל תוקף.
עם זאת, בשל קביעתו של רופא החצר שאנה היא בתו של פרידריך אוגוסט, הכיר בה פרידריך אוגוסט כבתו, ודאג לה לצרכיה.
בתחילה התגוררה לואיזה בטירת ונטנור באי וייט, משם עברה לטירה על יד ליון, ולאחר מכן עברה לטירה בחופי אגם קונסטנץ, ולבסוף התיישבה בפירנצה.
בשנת 1904 ניסתה לואיזה לפגוש את ילדיה הגדולים, אולם המשטרה חסמה בפניה את הכניסה למקום מגוריהם.
ב-25 בספטמבר 1907 התחתנה לואיזה עם המוזיקאי האיטלקי אנריקו טוזלי, ממנו נולד לה בן אחד.
בשנת 1908 נשלחה בתה אנה לחצר המלוכה בדרזדן, שם גדלה יחד עם שאר אחיה ואחיותיה, ובשנת 1912 התגרשה לואיזה מטוזלי, שלקח עמו את בנם המשותף.
לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, קראה לואיזה לעצמה "אנטואנט מארי, רוזנת ד'איזט".
לאחר שהתגוררה תקופה במיורקה אצל דודה לודוויג סלבטור, ארכידוכס אוסטריה, עברה לואיזה להתגורר בבריסל, שם חיה בעוני וחסרת כל כמוכרת פרחים, עד מותה ב-23 במרץ 1947.
ב-21 בנובמבר 1891 התחתנה לואיזה עם פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה.
ממנו היו לה 7 ילדים:
פרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן (1893–1968), התחתן עם אליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס.
ארנסט היינריך, נסיך סקסוניה (1896–1971), התחתן עם סופיה, נסיכת לוקסמבורג, ולאחר מותה התחתן עם וירג'יניה דולון.
מריה אליקס קרולה, נסיכת סקסוניה (22 באוגוסט 1898).
מרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה (1900–1962), התחתנה עם פרידריך, נסיך הוהנצולרן.
מריה אליקס, נסיכת סקסוניה (1901–1990), התחתנה עם פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן-אמדן.
אנה, נסיכת סקסוניה (1903–1976), התחתנה עם יוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, ולאחר מותו התחתנה עם רג'ינלד קזנג'יאן.
ב-25 בספטמבר 1907 התחתנה לואיזה עם המוזיקאי האיטלקי אנריקו טוזלי, ממנו נולד לה בן אחד:
קרלו אמנואלה פיליברטו טוזלי (1908–1969)
לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (גרמנית: Luise von Brandenburg-Schwedt; 24 בספטמבר 1750 - 21 בדצמבר 1811), הייתה אשתו של לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו.
לואיזה נולדה ב-24 בספטמבר 1750 בשטולצנברג, לפרידריך היינריך, מרקיז ברנדנבורג-שוודט ולאופולדינה מריה מאנהלט-דסאו, בתם של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ואנה לואיזה פהזה.
ב-25 ביולי 1767 התחתנה לואיזה בשרלוטנבורג עם בן דודה לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה שני ילדים.
לואיזה נחשבה למשכילה וקוראה היטב, ואף הייתה מוכשרת מבחינה אמנותית, והייתה ידידים של אמנים מפורסמים רבים, ביניהם אנג'ליקה קאופמן, שאף ציירה כמה דיוקנאות של לואיזה.
בשנת 1775 ערכה לואיזה טיול באנגליה, ולאחר מכן בשווייץ ואיטליה.
ב-21 בדצמבר 1811 מתה לואיזה בדסאו, והיא בת 61 שנים.
ב-25 ביולי 1767 התחתנה לואיזה עם לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה שני ילדים:
לואיז קוונדיש-בנטינק , הייתה סבתה של אליזבת, המלכה האם ואם-סבתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
לואיז נולדה בהונגרטון, לסטרשייר בשנת 1832, לאדווין בארנבי ולאן קרוליין סולסברי, בתם של תומאס סולסברי ופרנסס וב.
לואיז הייתה אחותו של אדווין שררד בארנבי, ודודניתו של פרדריק גוסטבוס בארנבי.
ב-13 בדצמבר 1859 התחתנה לואיז עם הכומר צ'ארלס קוונדיש-בנטינק כאשתו השנייה, ונולדו לה ממנו 3 בנות.
בשנת 1865 מת בעלה, ובשנת 1870 התחתנה לואיז עם הארי וורן סקוט, בנו של סר ויליאם סקוט, הברונט השישי מאנקראם.
בשנת 1889 התאלמנה לואיז בשנית, וב-6 ביולי 1918 היא מתה בביתה בדווליש, דבון.
ב-13 בדצמבר 1859 התחתנה לואיז עם צ'ארלס קוונדיש-בנטינק, ממנו היו לה 3 בנות:
נינה ססיליה קוונדיש-בנטינק (1862–1938), התחתנה עם קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר, ובתה היא אליזבת, המלכה האם.
הייסינת סינטה קוונדיש-בנטינק (1864–1916), התחתנה עם אוגוסטוס אדוארד ג'סופ.
לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו הייתה אשתו של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג.
לואיזה נולדה בדסאו ב-1 במרץ 1798, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
ב-12 בפברואר 1818 התחתנה לואיזה עם גוסטב, רוזן הסן-הומבורג, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
בשנת 1846 מת גיסה פיליפ, רוזן הסן-הומבורג, ובעלה גוסטב עלה לשלטון במקומו.
ב-12 בפברואר 1818 התחתנה לואיזה עם גוסטב, רוזן הסן-הומבורג, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיז קמוטו (בשוודית: Louise Camuto) היא אשת עסקים ודוגמנית עבר שוודית.
קמוטו נולדה במחוז ארברו בשוודיה, ב-1989 זכתה במיס שוודיה.
בתחרות מיס תבל 1989 נבחרה לסגנית ראשונה, ב-1990 נבחרה למיס סקנדינביה.
היא למדה בבית ספר לעיצוב פנים בניו יורק והיא בוגרת תואר באמנות דקורטיבית, לאחר הלימודים עבדה תקופה כמעצבת פנים.
היא נישאה למעצב ההנעלה האמריקאי וינס קמוטו, ב-2001 היא ייסדה ביחד עם בעלה את חברת האופנה "CAMUTO GROUP".
היא משמשת כחברה ב"מועצת מעצבי האופנה של אמריקה" (Council of Fashion Designers of America).
ב-2011 הזמינה את נציגת שוודיה במיס תבל לבקר בחברה שלה בניו יורק.
לואיז פַרָנְק הייתה מלחינה ופסנתרנית צרפתייה.
לואיז פרנק (נולדה כז'אן-לואיז דומון - Dumont) התחילה בלימודי פסנתר בגיל צעיר אצל ססיל סוריא, תלמידתו של מוציו קלמנטי.
לאחר זמן קצר נראתה התקדמות גדולה ביותר ברמת נגינתה, מה שהוביל ללימודים בקונסרבטואר של פריז כבר בגיל חמש עשרה.
בנוסף ללימודי פסנתר מידי מוזיקאים נודעים כאיגנץ מושלס ויוהאן נפומוק הומל, פרנק למדה בקונרבטואר קומפוזיציה אצל אנטון רייכה, ולמעשה הייתה התלמידה הראשונה במחלקת הקומפוזיציה (שעד אז הייתה סגורה בפני נשים).
ב-1821 התחתנה עם סטודנט לחליל בשם אריסטיד פרנק, ועימו יצאה למסע הופעות ברחבי צרפת, מה שדחה את המשך לימודיה.
לאחר סיום לימודיה המשיכה להופיע ואף פתחה עם בעלה הוצאה לאור מוזיקלית בשם Éditions Farrenc, שהייתה לאחת מן המובילות בפריז של המאה ה-19.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 פרנק הייתה מוכרת מאוד בתחומה כפסנתרנית, עד שבשנת 1842 התקבלה כפרופסור בקונסרבטואר של פריז, משרה שתחזיק בה כשלושים שנים.
כחלק מהוראתה, היא גם פרסמה ספר פרי עטה המדבר על ביצוע של יצירות מתקופת הבארוק (Le Trésor des Pianistes).
על אף שלפי עדויות מהתקופה פרנק נחשבה למדריכה ומורה טובה מאוד, שכרה היה נמוך יותר משל הקולגות שלה, הגברים, עד שב-1850 בוצעה בכורה לתשיעייה שהלחינה, בה ניגן הכנר המפורסם יוזף יואכים.
בעקבות ההצלחה האדירה של היצירה, ביקשה לואיז להשוות את שכרה לשכר הגברים.
לאחר לא מעט בירוקרטיה, קיבלה לואיז את מבוקשה.
לאחר מותה בשנת 1875, יצירותיה הקאמריות שהיו מנוגנות באופן תכוף בתקופתה החלו להשכח.
עם תחילת מחקרים העוסקים בגילוי מחדש של מבצעות ומלחינות בסוף המאה ה-20, החלו יצירותיה להיות שוב מבוצעות ומוקלטות.
רוב יצירותיה נכתבו לפסנתר סולו, אך היא כתבה רבות גם להרכבים קאמריים שונים הכוללים פסנתר, כמו הטריו לחליל צ'לו ופסנתר op.45, שתי חמישיות הפסנתר op.30\31 והנונט op.38.
שלוש סימפוניות op.32 בדו מינור, op.35 ברה מז'ור, op.36 בסול מינור.
מספר מצומצם של יצירות ווקאליות וכוראליות.
שלישייה לחליל צ'לו ופסנתר op.45.
שתי שלישיות לכינור, צ'לו ופסנתר op.33\34.
עשרות יצירות לפסנתר סולו, חלקן מז'אנר הווריאציות.
לואיז סגין או לואיז סגן הייתה האישה המערבית (האירופאית) הראשונה שהגיעה במסגרת משלחת מחקר לחופי אנטארקטיקה בשנת 1772. המדענית הראשונה שהגיעה לחקור את אנטארקטיקה הייתה ז'אן בארה בשנת 1777, והאישה הראשונה שדרכה על אדמת אנטארקטיקה הייתה אינגריד כריטיאנסן בשנת 1931.
סגין בת השש עשרה, הפליגה כשהיא מחופשת לנער במסע המחקר לאנטארקטיקה של איב-ז'וזף דה קרגלן שהתקיים בין השנים 1773–1772. סגין השתתפה בחקר איי קרגולין עם צוות הספינה של קרגלן - רולאן (Roland).
לפי מקור אחר הייתה סגין קורטזנה של קרגלן.
לואיז קאוטסקי (במקור: רונספרגר; 11 באוגוסט 1864 – 8 בדצמבר 1944) נולדה למשפחה יהודית בווינה.
הייתה פוליטיקאית גרמנייה, עיתונאית, עורכת ומתרגמת וחברה ב-USPD.
קאוטסקי הייתה פעילה סוציאליסטית וחברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית החדשה בגרמניה.
היא התחתנה עם התאורטיקן המרקסיסטי, קרל קאוטסקי.
היא הייתה מיודדת עם רוזה לוקסמבורג.
קאוטסקי הייתה חברת מועצת העיר ברלין מטעם מפלגת USPD.
בשנת 1938, בגלל היותה יהודייה, היה עליה לברוח לפראג ואז להולנד.
בשנת 1944 גורשה מווסטרבורק לאושוויץ, שם נספתה.
קשת תחנת הרכבת בין קנטשטראסה לפאסאננשטראסה בשרלוטנבורג-וילמרסדורף נקראת על שמה.
בשנת 1999 החליטה מועצת מחוז שרלוטנבורג להתקין לוח זיכרון לזכרה בווילנדשטראסה 26.
לואיז קתרין ברסלאו הייתה ציירת יהודיה שווייצרית ילידת גרמניה, שלמדה ציור להעביר את הזמן כשהיא מרותקת, למיטה עם אסתמה כרונית.
היא למדה אמנות באקדמיה ז'וליאן בפריז, והציגה בסלון של Société Nationale des Beaux-Arts, שם הפכה לעמית כבוד לצד דמויות ידועות כמו אדגר דגה ואנטול פראנס.
מריה לואיז קתרינה ברסלאו נולדה למשפחה יהודית גרמנית במינכן, ממוצא יהודי פולני.
בשנת 1858, כאשר ברסלאו הייתה בת שנתיים, אביה קיבל את תפקיד הפרופסור והרופא הראשי למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת ציריך, והמשפחה עברה לשווייץ.
בדצמבר 1866 נפטר פתאום ד"ר ברסלאו מדלקת שנדבק במהלך ביצוע בדיקה לאחר המוות.
מריה סבלה מאסתמה כל חייה ופנתה לצייר בילדותה כדי להעביר את הזמן כשהיא מרותקת למיטתה.
היא בילתה את ילדותה בציריך, שווייץ, וכבוגרת עברה לפריז לביתה שם גם הורידה את השם "מריה", אולי כי חשבה שאינו הולם יהודיה.
פטרונית האמנות, ואחת הנשים העשירות בשווייץ באותה העת - לידיה אשר (1858–1892) הייתה חברת ילדות של לואיז ברסלאו בציריך, ובמכתביה הציעה ללואיז לקחת שיעורי שירה ופסנתר.
לאחר מות אביה נשלחה ברסלאו למנזר ליד אגם קונסטנץ בתקווה להקל על האסתמה הכרונית שלה.
במהלך שהותה הארוכה במנזר התעוררו כישרונותיה האמנותיים.
בסוף המאה ה-19 צפויות היו נשים צעירות בורגניות להתחנך בבית לאמנויות כולל ציור ונגינה בפסנתר.
אלה היו תכונות ראויות ונעלות להערצה לאישה ואם מכובדות.
לנשים לעסוק בציור או בנגינה כקריירה בחיים היה דבר יוצא דופן למדי ולעיתים קרובות אסור.
בשנת 1874, לאחר שלמדה שיעורי ציור אצל אמן שווייצרי מקומי, אדוארד פיפפר (1836–1899), הבינה לואיז ברסלאו שהיא תצטרך לעזוב את שווייץ אם תרצה להגשים את חלומה ללמוד אמנות ברצינות.
אחד המקומות הבודדים שנתן לנשים צעירות ללמוד בהם הייתה אקדמיה ז'וליאן בפריז.
באקדמיה בפריז, ברסלאו זכתה במהרה לתשומת ליבם של המדריכים החשובים ביותר ולקנאה של כמה מחבריה לכיתה.
היא פגשה שם את חברתה ארוכת השנים האמנית האירית שרה פורסר וסופי שייפי (שווייץ), מריה פלר (איטליה), ג'ני זילהרדט ואחותה, מדלן זילהרדט.
בשנת 1879, ברסלאו הייתה התלמידה היחידה מסדנת הנשים באקדמיה ז'וליאן שהופיעה לראשונה בסלון פריז.
היא הציגה דיוקן Tout passé שהיה דיוקן עצמי שכלל את שתי חברותיה.
זמן קצר לאחר מכן שינתה ברסלאו את שמה ללואיז קתרין, פתחה אטלייה משלה והפכה לתורמת קבועה וזוכה במדליות בסלון השנתי.
בשל הצלחתה בסלון וביקורת טובה מצד המבקרים, קיבלה ברסלאו עבודות רבות של פריזאים עשירים.
בשנת 1890 היא הצטרפה לתערוכת החברה הלאומית לאמנויות יפות בפריז.
לא רק שהציגה בסלונים של האגודה, אלא גם שימשה בתפקיד בחבר הנאמנים.
בסופו של דבר היא הפכה לאמנית האישה השלישית, והאמנית הזרה הראשונה שזכתה בפרס לגיון הכבוד של צרפת.
ברסלאו הפכה עם השנים לעמיתה חשובה לחלק מהאמנים והסופרים הפופולריים ביותר באותם ימים, כולל אדגר דגה ואנטולה פרנס.
אשה אחת הייתה מאוד מיוחדת בחייה של לואיז ברסלאו הציירת מדלן זילהרדט איתה חייה בזוגיות למעלה מארבעים שנה.
מדלן, סטודנטית עמיתה באקדמיה ז'וליאן, הפכה למוזה, דוגמנית, אמנית ותומכת של ברסלאו.
זילהרדט ירשה את עיזבונה של ברסלאו ומאוחר יותר תרמה שישים מהפסטלים והציורים של האמנית למוזיאון בדיז'ון.
בשנת 1932 פרסמה זילהרדט ספר על לואיז ברסלאו שכותרתו "לואיז קתרין ברסלאו וחבריה" .
ברסלאו נפטרה בשנת 1927, ובשנת 1928, האקול דה בו-ארטס בפריז כיבד אותה ברטרוספקטיבה.
עבודתה הוצגה גם ברטרוספקטיבה בשנת 1932 בגאלרי שרפנטייה שהוקדשה לנשים שהוכשרו באקדמיה ז'וליאן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נותרו ברסלאו וזילהרדט בביתן מחוץ לפריז.
אף שהייתה אזרחית שווייץ שנים רבות קודם לכן, היא גילתה את נאמנותה לצרפתים על ידי ציור דיוקנאות רבים של חיילים ואחיות צרפתיים בדרכם לחזית.
לאחר המלחמה פרשה ברסלאו מהציבור והשקיעה חלק ניכר מזמנה בציור פרחים מהגן שלה ואירוח חברים.
בשנת 1927 נפטרה ברסלאו לאחר מחלה ממושכת.
ברסלאו נקברה לצד אמה בעיירה הקטנה באדן, בקנטון ארגאו, שווייץ.
לואיז פרנסואז, דוכסית בורבון , הייתה בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופרנסואז-אתנה דה רוששור, מרקיזת מונטספאן.
אמרו שהיא נקראה על שם הסנדקית שלה, לואיז דה לוואלייר, האישה שאמה החליפה כמאהבת של המלך.
לפני נישואיה, היא נודעה בבית המשפט בשם מדמואזל דה נאנט.
לואיז פרנסואז נישאה בגיל 11, ונודעה בשם מאדאם לה דוכסה, תואר שהיא שמרה כאלמנה.
לאחר נישואיה היא הייתה דוכסית בורבון ונסיכת קונדה.
מאוחר יותר היא הייתה חברה מובילה ב-"cabale de Meudon", קבוצה שבמרכזה אחיה למחצה לואיס, גרנד דופין.
בעוד שבנה לואי אנרי, דוכס בורבון, היה ראש ממשלת צרפת, היא ניסתה לקדם את השפעתה הפוליטית, אך ללא הועיל.
ללואיז פרנסואז, שנחשבה לאטרקטיבית, היו חיי אהבה סוערים ולעיתים קרובות הייתה חלק משערוריות בתקופת שלטונו של אביה.
מאוחר יותר בחייה, היא בנתה את פאלה בורבון בפריז, מקום מושבה הנוכחי של האספה הלאומית של צרפת, כשאת ההון שצברה השקיעה רבות אצל ג'ון לו.
לואיז פרנסואז נולדה בטורנה ב-1 ביוני 1673 בזמן שהוריה, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופרנסואז-אתנה דה רוששור, מרקיזת מונטספאן היו בסיור צבאי; גם דודתה מצד אמה, המרקיזה דה טיאנייה, הייתה שם.
לאחר שחזרה מטורנה, הוריה הכניסו אותה ואת אחיה הגדולים לטיפול של אחד ממכריה של אמה, האלמנה מאדאם דה מנטנון.
ב-19 בדצמבר 1673, לואי ה-14 נתן לגיטימציה לילדים שהיו לו מהמאהבת שלו בתהליך לגיטימציה שהוכר על ידי "פרלמנט דה פריז".
בזמן מתן הלגיטימציה שלהם, אחיה הבכור, לואי-אוגוסט דה בורבון, קיבל את התואר דוכס מיין; האח הבא, לואי-סזאר דה בורבון, הפך לרוזן וקסין, ואילו לואיז פרנסואז קיבלה את התואר מדמואזל דה נאנט.
הוריה כינו אותה "Poupotte" על שם המראה דמוי הבובה שלה.
בשנה שלאחר לידתה, אחות נוספת הצטרף ללואיז פרנסואז ואחיה במגוריהם בפריז.
מדמואזל דה טור העתידית נולדה בשאטו דה סן ז'רמן-אן-לה בנובמבר 1674. מדמואזל דה טור הצעירה קיבלה לגיטימציה ב-1676 והיא תהפוך לחברה הגדולה של מדמואזל דה נאנט.
מותה של אחותה הצעירה, בשנת 1681, השפיע עליה עמוקות.
לאחר מותה של מדמואזל דה טור, מאדאם דה מונטספן כתבה לדוכס מיין:אני לא מדברת אליך על הצער שלי, אתה מטבע הדברים טוב מכדי לא לחוות אותו בעצמך.
באשר למדמואזל דה נאנט, היא חשה זאת עמוקות כאילו הייתה בת עשרים וזכתה לביקורים של המלכה ומאדאם לה דופיןמשפחתה של לואיז פרנסואז התגוררה יחד בבית פרטי ברחוב דה וג'יראר בפריז, שם הוסתרו ילדיו הבלתי חוקיים של המלך מגברת דה מונטספן הרחק מהעיניים הסקרניות של החצר.
לואיז פרנסואז לעולם לא תהיה קרובה לאחותה למחצה הגדולה, מארי אן דה בורבון, או לאחותה המלאה הצעירה, פרנסואז מארי דה בורבון, שכן שלוש האחיות קינאו זו בזו קשות.
לואיז פרנסואז ופרנסואז-מארי היו תחרותיות במיוחד, ובזו כל עלייה במעמד או בדרגה שהאחרת, או כל אחד מילדיה, עשויה להשיג.
לאחר שירשה את התשוקה של הוריה למוזיקה ולריקוד, לואיז פרנסואז הפכה לרקדנית טובה.
כשהייתה בת תשע, היא שיחקה "נוער" בבלט שהוקדש לדופינה של צרפת.
היא גם ירשה את שנינותה החדה והקאוסטית של אמה, האספריט המפורסם של "מורטמארט", שהפך אותה לפופולרית בקרב חלק מהאצולה.
סן-סימון אמר מאוחר יותר על הנסיכה העתידית מקונדה:פניה נוצרו על ידי האהבות העדינות ביותר והטבע שלה נאלץ להתעסק בהן.
היא ניחנה באומנות להניח את כולם בנחת; לא היה בה שום דבר שלא נוטה באופן טבעי לרצות, בחן שאין שני לו, אפילו במעשיה הקטנים ביותר.
היא כבשה אפילו את אלה שהיו להם הכי הרבה סיבה לפחד ממנה, ומי שהיו להם את הסיבות הטובות ביותר לשנוא אותה נדרשו לעיתים קרובות להיזכר בעובדה להתנגד לקסמיה.
בהיותה ספורטיבית ועליזה, היא העבירה את נעוריה בקלילות ובהנאות מכל הסוגים, ובכל פעם שהייתה ההזדמנות, הם התרחבו אפילו להוללות.
ב-25 במאי 1685, בגיל 11, נישאה לואיז פרנסואז ללואי דה בורבון, דוכס בורבון, בן דוד רחוק של אביה.
בעלה היה בנו של אנרי ז'ול, דוכס אנייה, בנו של ראש בית קונדה, ענף זוטר של בית בורבון השולט.
אמו הייתה אנה הנרייטה מבוואריה.
לואי ה-14 נתן לבתו נדוניה גדולה של מיליון לירות עם נישואיה.
בבית המלוכה, בעלה של לואיז פרנסואז היה ידוע בתואר של הדוכס דה בורבון.
כתוצאה מכך, אשתו החדשה נודעה בשם "מאדאם לה דוכסה".
זמן מה לאחר נישואיה בשנת 1686, בעוד בית המלוכה שהה בטירת פונטנבלו, לואיז פרנסואז חלתה באבעבועות שחורות.
בעוד שבעלה אז בן ה-17 לא עזר להחזיר אותה לבריאות, אמה וסבה-החותן שלה, "לה גרנד קונדה", עשו זאת.
לואיז פרנסואז החלימה, אבל "לה גרנד קונדה" מת בנובמבר שלאחר מכן לאחר שנדבק במחלתה.
ללואיז פרנסואז ולבעלה נולדו בסופו של דבר תשעה ילדים, שכולם שרדו לבגרות.
לאחר שאמה עזבה רשמית את בית המלוכה ב-1691, לואיז פרנסואז ביקרה אותה במנזר פילה דה סן ז'וזף, ברחוב סן דומיניק בפריז, שם חיה לאחר פרישתה.
מצד שני, אחיה הגדול, הדוכס ממיין, בקושי הצליח להסתיר את שמחתו בירושה של הונה של אמו.
טירת קלני ניתנה לו, אך הוא מיעט להשתמש בה.
בשנת 1692, אחותה הצעירה, פרנסואז מארי, התחתנה עם בן דודם הראשון, פיליפ ד'אורליאן, הבן היחיד והיורש של דודם, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
כאשתו של "petit-fils de France", פרנסואז מארי קיבלה עדיפות בבית המלוכה על לואיז פרנסואז ואחותם למחצה מארי אן.
זה, בשילוב עם העובדה שפרנסואז מארי קיבלה נדוניה פי שניים מהסכום שניתן לאחותה הגדולה, הכעיס מאוד את לואיז פרנסואז, שהפכה לאחר מכן לתחרותית למדי עם אחותה הצעירה והמצליחה יותר.
לואיז פרנסואז הייתה אישה יפה ותוססת.
בסביבות 1695, היא החלה ברומן רומנטי עם פרנסואה לואי דה בורבון, הנסיך דה קונטי, גיסה החתיך של אחותה למחצה הגדולה, מארי אן דה בורבון.
אשתו של פרנסואה לואי הייתה מארי תרז דה בורבון החסודה; מארי תרז הייתה בתורה האחות הבכורה של בעלה של לואיז פרנסואז.
בתה הרביעית של לואיז פרנסואז, מארי אן, שנולדה ב-1697, נחשבה כתוצאה של הרומן הזה.
כשגילה בעלה את בגידת אשתו, הוא זעם אך לא הסתכסך בגלוי עם הנסיך מקונטי בשל פחד מחותנו, לואי ה-14. אחיה למחצה הבכור, הדופין, שאליו הייתה קרובה, אפשר לבני הזוג להיפגש באחוזתו הכפרית במאדון הרחק מבעלה ומבית המלוכה.
עם מותו של חמיה ב-1 באפריל 1709, בעלה זכה בתואר נסיך קונדה.
עם זאת, הוא לא זכה לתואר נסיך הדם של אביו, אשר במקום זאת הועבר רשמית מבית קונדה לבית אורליאן.
כתוצאה מכך, בעלה של אחותה הצעירה, הדוכס מאורליאן, הפך להיות זכאי להשתמש בתואר מסייה לה פרינס.
אשתו, אחותה של לואיז פרנסואז, פרנסואז מארי, הייתה זכאית לפיכך להשתמש בסגנון מאדאם לה פרינסס.
למרות העובדה שפרנסואז-מארי מעולם לא התייחסה לעצמה כמאדאם לה פרינסס, העברת תואר זה מבית קונדה לבית אורליאן החמירה מאוד את היריבות בין לואיז פרנסואז ואחותה הצעירה.
בעלה של לואיז פרנסואז, לא חי הרבה זמן לאחר מות אביו ומת בתוך השנה ב-1710. למרות שלואיז פרנסואז הייתה צריכה לקבל רשמית את הסגנון של מאדאם לה הנסיכה דה קונדה דוארייר (נסיכת האלמנה מקונדה) עם מות בעלה, היא בחרה להתפרסם באלמנותה כמאדאם לה דוכסה דוארייר.
כשבעלה מת, טענו שהיא הושפעה ממותו, אבל מאדאם דה קיילוס לא האמינה שצערה היה כנה.
בתקווה להתחבב על המלך לעתיד, לואיז פרנסואז השתתפה לעיתים קרובות בחצרו של אחיה למחצה הבכור, לואי, הדופן הגדול, בשאטו דה מואדון.
במואדון, היא התקרבה לאליזבת תרז דה לורן, "הנסיכה ד'אפינוי" ולאחותה הגדולה, מדמואזל דה לילבון, אם המנזר של מנזר רמירמונט.
באופן בלתי צפוי, הדופין מת בשנת 1711, והרס את התוכנית של אחותו ליצור מערכת יחסים איתנה יותר עם הכתר.
למרות תקוותיה שנכזבו, לואיז פרנסואז הושפעה עמוקות ממותו של הדופין.
המוות הזה הפך את אחיינה, לואי, דוכס בורגונדי, ואשתו, מארי אדלייד, לדופין ולדופינה החדשים.
מארי אדלייד ולואיז פרנסואז היו אמורות להפוך לאויבות מרות בגלל יחסה המתנשא של הדופין החדשה כלפי נשים בדרגות נחותות.
הדוכסית מאורליאן והאלמנה המבוגרת יותר מקונטי גם הם לא אהבו את האחיינית שלהם בגלל התנהגותה המתנשאת.
כאלמנה, לואיז פרנסואז הפכה לחברה טובה של ז'אן בפטיסט ד'אלברט דה לוינס, פילגשו לשעבר של ויטוריו אמדאו, דוכס סבויה.
ז'אן בפטיסט ברחה מסבויה בשנת 1700 ומאז התגוררה בפריז.
תוך שנתיים, ב-1712, מתו הדופין החדש ואשתו הצעירה, והותירו רק בן קטן, הדוכס ד'אנז'ו, כיורש הלגיטימי של לואי ה-14. בשנת 1715, המלך נפטר, ונינו בן החמש, לואי ה-15 ירש אותו.
מיד התעוררה מחלוקת בין אחיה הגדול של לואיז פרנסואז, הדוכס ממיין, לגיסה, הדוכס מאורליאן, בשאלה מי מהשניים אמור להיות העוצר.
לאחר דיון בפרלמנט דה פריז במשך שבוע, הדוכס מאורליאן הוכרז כעוצר הרשמי.
זה כמובן החריף את היריבות בין לואיז פרנסואז לאחותה הצעירה, הדוכסית מאורליאן, הגברת בעלת הדירוג הגבוה ביותר של צרפת.
בתקופת השלטון, לואיז פרנסואז הייתה עסוקה לעיתים קרובות בבריחות של בתה השנייה, לואיז אליזבת, נסיכת קונטי, שהפכה לפילגשו של פיליפ שארל דה לה פאר.
כאשר בעלה של בתה, הנסיך מקונטי, גילה את הקשר, הוא התעלל פיזית באשתו.
הבן היחיד של בני הזוג קונטי, לואי פרנסואה דה בורבון, נחשב כתוצאה של מערכת היחסים הנואפת של אמו עם לה פאר.
מאוחר יותר מצאה לואיז אליזבת מקלט מבעלה האלים עם אמה בפאלה בורבון.
בשנת 1714, האחיינית שלה, מדמואזל דו מיין, בתו של אחיה הגדול, הדוכס ממיין, נקראה לכבודה.
בשנות ה-20 של המאה ה-18, הפכה לואיז פרנסואז לפילגשו של המרקיז דה לאסי.
כדי להיות קרוב יותר אליה, הוא בנה את הוטל דה לאסי ליד פאלה בורבון, מקום מגוריה בפריז.
מאוחר יותר נבנתה גלריה, שמאכלסת את החלק המפואר והפומבי יותר של אוסף הציורים שעשה את המוניטין של לאסי כאנין טעם בחוגים פריזאיים במשך דור לאחר מותו; הגלריה שהצטרפה לשני הבניינים אפשרה גם לאוהבים גישה טובה יותר זה לזה.
בשנת 1737, היא התבקשה להיות הסנדקית לבנו הבכור של לואי ה-15, לואי, דופן צרפת.
הסנדק של הדופן הצעיר היה אחיינה של לואיז פרנסואז, לואי, דוכס אורליאן.
כאשר בנה הושפל במהלך השלטון של פיליפ ד'אורליאן, לואיז פרנסואז ראתה את המאהבת שלו מאדאם דה פרי כגורם לכך.
ככזו, לואיז פרנסואז תיעבה אותה.
בנה מת בגלות בשנת 1740, ובנו, נכדה של לואיז פרנסואז, לואי ז'וזף, נסיך קונדה שהיה בן ארבע ירש אותו.
במהלך שנות אלמנותה הארוכות, בנתה לואיז פרנסואז את פאלה בורבון בפריז, לא הרחק ממגוריהם של אחיה שנותרו בחיים.
הוא נקרא על שם משפחתה, נבנה לאחר שהותה בגראנד טריאנון, שהפך להשראה האדריכלית לביתה החדש.
בניית הארמון החלה בשנת 1722, כשהייתה בת 49. כמה מעצבים היו מעורבים, ביניהם רוברט דה קוט, שערך תוכניות בסביבות 1720, לורנצו ג'יארדיני, שמת ב-1722, ולאסורנס, שמת ב-1724. ז'אן אוברט הפך לאדריכל הראשי בשנת 1726 וזוכה לקרדיט על התכנון הסופי.
בפאלה היה אוסף של חדרי קבלה גדולים, המרכזי שבהם היה הגלריה שמשקיפה על הסן; הסלון הראשי של הארמון הסתכל לעבר ארמון טווילרי ממזרח.
הארמון היה מקושר למלון דה לאסי באמצעות מסדרון המשקיף על מפרץ משותף.
אחותה למחצה הגדולה, מארי אן דה בורבון, שהייתה הנסיכה האלמנה מקונטי, התגוררה במלון דה קונטי, מול הלובר, על כיכר קונטי.
אחיה הגדול, הדוכס ממיין, היה הבעלים של מלון דו מיין (נהרס ב-1838) ברחוב בורבון (כיום רו דה ליל), סמוך מאוד לפאלה בורבון.
אחותה הצעירה, הדוכסית מאורליאן, גרה בפאלה-רויאל, מעון אורליאן בפריז.
ליד הלובר והפאלה-רויאל, אחיה הצעיר, הרוזן מטולוז, התגורר במלון דה טולוז.
בשנת 1733 עברה בתה לואיז אליזבת לגור בבית סמוך מאוד לפאלה בורבון, שהפך ל-Hôtel de Conti נוסף (כיום Hôtel de Brienne ), ברחוב סן דומיניק.
לואיז פרנסואז דה בורבון מתה ב-16 ביוני 1743, בגיל שבעים, בארמון בורבון.
היא נקברה ב-"Carmel du faubourg Saint-Jacques", מנזר כרמליטי בגדה השמאלית ברובע הלטיני של פריז.
מארי אן אלאונור דה בורבון, מדמואזל דה בורבון (22 בדצמבר 1690 – 30 באוגוסט 1760) מתה רווקה.
לואי אנרי הראשון, נסיך קונדה (18 באוגוסט 1692 – 27 בינואר 1740) נישא למארי אן דה בורבון, ולאחר מכן התחתן עם קרולינה, רוזנת הסן-רוטנבורג.
לואיז אליזבת דה בורבון (22 בנובמבר 1693 – 27 במאי 1775) התחתנה עם לואי ארמנד, נסיך קונטי.
לואיז אן דה בורבון, מדמואזל דה שרולה (23 ביוני 1695 – 8 באפריל 1758) מתה רווקה.
מארי אן דה בורבון (16 באוקטובר 1697 – 11 באוגוסט 1741) נישאה בחשאי ללואי דה מלון, דוכס ג'ויוז.
שארל, רוזן שרולה (19 ביוני 1700 – 23 ביולי 1760) נישא בחשאי לז'אן דה ולואה סן רמי (צאצא של אנרי השני מצרפת).
הנרייט לואיז דה בורבון, מדמואזל דה ורמנדואה (15 בינואר 1703 – 19 בספטמבר 1772) מתה רווקה.
אליזבת אלכסנדרין דה בורבון, מדמואזל דה סנס (15 בספטמבר 1705 – 15 באפריל 1765) מתה רווקה.
לואיז שטראוס-ארנסט (באנגלית : Luise Straus-Ernst ; 2 בדצמבר 1893 – יולי 1944), הידועה גם בשם לואיז ארנסט, לואיז שטראוס, לואיז ארנסט - שטראוס, או לואיז ארנסט - שטראוס, הייתה היסטוריונית אמנות, סופרת, עיתונאית ואמנית יהודיה-גרמניה, שלעיתים משתמשת בכינוי הדאדאיסטי אמנותי Armada von Duldgedalzen.
היא הייתה אשתו הראשונה של הצייר והפסל הסוריאליסטי מקס ארנסט ואמו של הצייר ג'ימי ארנסט.
בני הזוג נפרדו ב-1922 והתגרשו סופית ב-1926 והבן נשאר עמה בקלן.
עם עליית הנאצים לשלטון, היגרה לצרפת ב-1933. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היא לא הצליחה להימלט יותר ומצאה מקלט בבית מלון באלפ-דה-הוט-פרובנס, צרפת, יחד עם קבוצת מהגרים יהודים נוספים.
שם היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה "Nomadengut".
כתב היד שרד ופורסם בשנת 2000.
ב-28 באפריל 1944 היא נעצרה בפשיטה וב-30 ביוני גורשה לאושוויץ, שם נרצחה בתאריך לא ידוע.
לואיז ריינר, באנגלית: Louise Rayner (21 ביוני 1832 – 8 באוקטובר 1924) הייתה אמנית בריטית בצבעי מים.
ריינר נולד במאטלוק באת' שבדרבישייר.
הוריה סמואל ריינר ואן ריינר (לבית מנסר) היו שניהם אמנים ידועים, סמואל התקבל לתערוכה באקדמיה המלכותית כשהיה בן 15. ארבע מאחיותיה של לואיז - אן ("ננסי"), מרגרט, רוז ופרנסס - ואחיה ריצ'רד היו גם אמנים.
אחותה הבכורה אן אינגרם ריינר (ננסי) הציגה באגודת הציירים בצבעי מים ושלוש פעמים באקדמיה המלכותית.
המשפחה התגוררה במאטלוק באת' ובדרבי עד 1842 כאשר עברו ללונדון.
ריינר למדה ציור מגיל חמש עשרה, בהתחלה עם אביה ואחר כך עם אמנים חברים של המשפחה כמו ג'ורג' קטרמול, אדמונד נימן, דייוויד רוברטס ופרנק סטון.
עבודתה הראשונה שהוצגה, ציור שמן בשם "מבט פנים בקפלה של האדון", הוצגה באקדמיה המלכותית ב-1852, הראשון בסדרת ציורי שמן שלה.
מ-1860 היה המדיום המועדף שלה צבעי מים, שאותו הציגה במשך למעלה מ-50 שנה באמצעות אגודות שונות, כגון האגודה של נשים אמניות, האקדמיה המלכותית, החברה המלכותית לצבעי מים והאגודה המלכותית של האמנים הבריטיים.
היא התגוררה בצ'סטר במחוז צ'שייר, וגם טיילה רבות וציירה נופים בריטיים, במהלך תקופות הקיץ בשנות ה-70 וה-1880. ציוריה האופייניים הם סצנות רחוב מפורטות וציוריות המאוכלסות בדמויות, המציגות את אופי "העולם הישן" של עיירות וערים בריטיות בתקופה הוויקטוריאנית.
ציוריה פופולריים מאוד כיום כהדפסים וכן על פאזלים.
בסביבות 1910 היא עברה עם אחותה לטנברידג' וולס, ואחר כך לסנט לאונרדס, שם נפטרה ב-8 באוקטובר 1924, בגיל 92.
לואיז קוקס הייתה ציירת אמריקאית הידועה בזכות דיוקנאות הילדים שלה.
היא זכתה במספר פרסים במהלך הקריירה שלה.
האולנד קינג נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ב-23 ביוני 1865, לאנה סטוט וג'יימס קינג.
משפחתה עברה לניו יורק כשהייתה ילדה.בשנת 1872, אנה קינג תבעה גירושין מבעלה, תוך שהיא מציינת יחס אכזרי ובלתי אנושי.
ג'יימס סי קינג הורשע בגין רצח הקשור לתביעה זו בנובמבר 1872. בשנת 1880, כשהייתה בת 14, קוקס למדה בבית הספר הקטן של לוסי מקגווייר בדובר, ניו ג'רזי.
כאשר למדה לראשונה בבית ספר לאמנות היא גרה עם אמה ואחותה פאולין.
ב-30 ביוני 1892, היא התחתנה עם המורה שלה קניון קוקס בבלמונט, מסצ'וסטס, בבית דודתה, הם כתבו מכתבים ארוכים זה לזה בתקופה שבה הייתה מורה בטולדו, אוהיו.
במכתב שכתב לה ב-1887, הוא שיבח את כישרונה האמנותי והביע את אמונתו שתהיה לה קריירה מצליחה.
באותה שנה הוא הכריז עליה כתלמידה הטובה ביותר שלו בינואר 1892, לאחר שחזרה לניו יורק, הזוג התארס.
שניהם הציגו את עבודותיהם באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאגודת האמנים האמריקאים.
באפריל 1893, קוקס עברה הפלה טבעית, והזוג הפליג לאירופה.
הטיול, בין היתר לצורך החלמתה הרגשית, כלל נסיעות לפריז, איטליה והולנד.
לאונרד, יליד 1894 שהיה מתכנן ערים ואדריכל.
הבן אלין, שנולד שנתיים לאחר מכן, הפך לאמן, ידוע במיוחד בציורי הקיר שלו, ולעיצוב פנים.
הבת קרוליין ילידת 1898 הייתה גם אמנית מוכשרת.
המשפחה התגוררה בניו יורק ברחוב מזרח 67 ובשנת 1910 התגוררה איתם אמה של קוקס, אנה טי קינג, סופרת.
לאחר מות בעלה, ב-1919, קוקס התגוררה באיטליה, הוואי ובפרבר צפוני של ניו יורק.
היא התגוררה בהונולולו, הוואי ב-1930 ועד 1935. ב-1940 היא גרה בניו קאסל, וסטצ'סטר, ניו יורק.
באותה תקופה היא הייתה בת 74 ועדיין פעלה וציירה בסטודיו.
היא מתה ב-11 בדצמבר 1945 בווינדהאם, קונטיקט.
עם עזרה כספית מדודה בבוסטון, קוקס למדה באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, במהלך תקופתה באקדמיה הלאומית לעיצוב, קוקס למדה סגנון אקדמי של ציור, המבוסס על סגנונו של ז'אן לאון ז'רום.
לפי קוקס, עקרונותיו של ג'רום "התבססו על לימוד, יסודיות ומשמעת עצמית".
היא עזבה לאחר שנתיים כדי להירשם לליגה לסטודנטים לאמנות, בתמיכת חלקית על ידי חבר של אמה, ולמדה אצל תומאס דיוינג.
היא קיבלה חינוך פחות מסורתי בליגה.
חלק מהשיעורים נערכו בשיתוף פעולה על ידי התלמידים בלבד.
במהלך סקיצה בהנחיית סטודנטים בכיתה היא למדה במהירות לפרש ולהבין צורות, שלדבריה "עזר לי בציור דיוקנאות מאוחר יותר של ילדים צעירים ופעילים" תלמידים התלבשו לפעמים בתלבושות מיתיות והיסטוריות, מה שהפך לנושא ציוריה.
בליגת הסטודנטים לאמנות פגשה קוקס את מדריך האמנות ובעלה לעתיד, קניון קוקס.
קניון קוקס נבחר כמדריך לשנת 1885 עבור כיתת הנשים.
המדריכים האחרים שלה כללו את ג'יי אלדן וויר, ג'ורג' דה פורסט ברוש וצ'ארלס יארדלי טרנר.
היא נחשבה לתלמידה מושכת וחרוצה עם חוש הומור טוב.
הציור הנודע הראשון של קוקס היה "אוכלי הלוטוס", שהוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1887, בתערוכת פריז ב-1889, ובארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
ב-1893 הציגה קוקס את הציור, "פסיכה", בתערוכה שנתית עבור אגודת האמנים האמריקאים.
היא נבחרה לחברה באותה שנה.
האקדמיה הלאומית לעיצוב העניקה לה את פרס הלגרטן השלישי לשנת 1896 עבור "פומונה", ואת פרס הלגרטן השני לשנת 1904 עבור "האחיות".
החל משנת 1896 בילו קוקס ובעלה את הקיץ עם ילדיהם במושבת האמנים הגדולה הראשונה - מושבת האמנות קורניש בניו המפשייר.
בקורניש היא ציירה ציורים של ילדיה וילדי המקומיים, שחלקם היו דיוקנאות מוזמנים.
היא נבחרה לשותפה באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1902. היא גם הפכה לחברה במועדון האמנות של ניו יורק.
היא ציירה טבע דומם, דמויות אידיאליות ודיוקנאות, אך הייתה ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה של ילדים.
עבודותיה נמצאות בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, ג'ורג'יה, מוזיאון סמיתסוניאן לאמנות בוושינגטון, והאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, היא נחשבה בין "אמני הוויטראז' המצטיינים", כגון רייט גודהו, דייוויד מייטלנד ארמסטרונג וויליאם ווילט.
מרי לואיז קוק הייתה חסידת אומות עולם בריטית שיחד עם אחותה אידה קוק (1904–1986), עזרה ליהודים להימלט מגרמניה הנאצית בשנות ה-30. בשנת 1964 הוכרו האחיות קוק כחסידות אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 2010 הוענק לה אות גיבור השואה הבריטי יחד עם אחותה.
קוק נולד ב-19 ביוני 1901 בסנדרלנד, מחוז דורהאם, אנגליה.
היא נקראה מרי לואיז קוק על שם אמה.
היא למדה בבית הספר של הדוכסית באלנוויק.
לואיז ואחותה, אידה קוק, היו עובדות מדינה.
קוק ואחותה אידה התגוררו יחד.
השתיים חלקו את אהבתן לאופרה ונסעו באופן תדיר לאוסטריה ולגרמניה כדי להאזין להופעות.
כדי לשמוע את זמרת האופרה האיטלקייה אמליטה גאלי-קורצ'י מופיעה.
לואיז ואידה הלכו לעבודה הלכו ברגל לעבודה במשך שנתיים וללא ארוחת צהריים, כדי שיוכלו להרשות לעצמן את הנסיעה מלונדון למטרופוליטן אופרה בניו יורק.
במהלך שנות ה-30, הזמרת הרומנית ויוריקה אורסוליאק ובעלה המנצח האוסטרי קלמנס קראוס, היו מעורבים בסיוע ליהודים המעורבים באופרה להימלט מהמשטר הנאצי.
האחיות קוק התיידדו עם קראוס, והן עזרו בהברחת יהודים ואת התכשיטים של הפליטים היהודים וחפצי ערך אחרים מגרמניה ואוסטריה, כדי שהיהודים הנימלטים מאימת הנאצים יוכלו לעמוד בדרישות הכספיות הנדרשות להגירה.
האחיות קוק גם שיכנו פליטים באנגליה והרצו וסיפרו עבור יהודים שנזקקו לעזרה.
עד 1939, האחיות קוק סייעו ליותר משני תריסר פליטים בבריחה מהשואה.
לואיז מתה ב-27 במרץ 1991 בלונדון.
קוק הוכרה כחסידת אומות העולם בשנת 1964. היא קיבלה לאחר מותה את אות גיבור השואה הבריטי בשנת 2010.
לואיז ואידה קוק היו נושא למספר מאמרים וספרים, כולל ספר הזיכרונות של אידה We Followed Our Stars (שהוצא מחדש בתור Safe Passage), מסה משנת 2007 במגזין הבריטי גרנטה בשם אידה ולואיז,
דורותי לואיז סלוטר הייתה פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק במשך 31 שנה, מינואר 1987 ועד למותה במרץ 2018. במותה הייתה החברה הוותיקה ביותר במשלחת ניו יורק לקונגרס של ארצות הברית.
היא למדה מיקרוביולוגיה ובריאות הציבור באוניברסיטת קנטקי, שם השלימה לימודי תואר ראשון ותואר שני.
סלוטר שימשה כיו"ר ועדת הכללים של בית הנבחרים משנת 2007 עד 2011, וכחברת המיעוט הבכירה בוועדה בין השנים 2005 ל-2007, ומ-2011 ועד מותה.
סלוטר הייתה נותנת החסות הראשית לחוק ההגנה על מידע גנטי, שנחתם כחוק ב-2008. יחד עם הסנאטור ג'ו ביידן היא יזמה את חוק המאבק באלימות נגד נשים.
בעת שקדמה לפטירתה הייתה סלוטר חברת הקונגרס הוותיקה ביותר וחברת הקונגרס האחרונה שנולדה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ראשית חייה, השכלה וקריירה מוקדמת
סלוטר נולדה בשם דורותי לואיז מקינטוש ב-14 באוגוסט 1929 בלינץ' שבקנטקי, עיירת מכרות פחם שנבנתה על ידי חברת בת של US Steel.
היא הייתה בתם של דייזי גרייס (לבית ביירס; 1903–1987) ואוסקר לואיס מקינטוש (1901–1987), נפח אשר עבד במכרה פחם.
היו לה שני אחים, פיליפ ודייוויד, וכן שתי אחיות, מרג'ורי ווירג'יניה.
אחותה וירג'יניה מתה מדלקת ריאות כשהייתה ילדה; סלוטר ציינה מאוחר יותר כי זו הייתה הסיבה שבגללה בחרה ללמוד מיקרוביולוגיה ובריאות הציבור.
המשפחה עברה למונטיצ'לו שבבמחוז ויין בקנטקי, וסלוטר השלימה את לימודיה בתיכון סומרסט, במחוז פולאסקי הסמוך.
סלוטר השלימה את לימודיה התיכוניים ונרשמה לאוניברסיטת קנטקי בלקסינגטון, שם למדה מיקרוביולוגיה, בהשראת אובדן אחותה מדלקת ריאות.
היא קיבלה תואר ראשון בבקטריולוגיה.
לאחר מכן, המשיכה ללמוד והשלימה תואר שני בבריאות הציבור, גם כן באוניברסיטת קנטקי.
את עבודת הגמר שלה לתואר שני, שהושלמה ב-1954, היא כתבה על השימוש המופרז והלא נכון באנטיביוטיקה.
בתום לימודיה, סלוטר החלה לעבוד בחברת פרוקטר אנד גמבל בניו יורק, שם ביצעה מחקרי שוק.
סלוטר נבחרה לראשונה למועצת המחוקקים של מחוז מונרו ב-1975. עם כניסתה לתפקיד, היא הייתה אחת משתי הנשים היחידות במועצת המחוקקים של המחוז.
ב-1975 קיבלה הצעה ממזכיר המדינה של ניו יורק, מריו קואומו, לעבוד תחתיו כמתאמת אזורית לרוצ'סטר רבתי.
כאשר קואומו נבחר לסגן המושל ב-1979, המשיכה סלוטר לעבוד כמתאמת אזורית בלשכתו.
ב-1982, תומכים דמוקרטים מקומיים פנו לסלוטר והביעו את רצונם שתייצג את מחוז הבחירה ה-130 באספה המדינתית של ניו יורק מול המועמד הרפובליקני המכהן, תומאס א.
סלוטר התמודדה מול האנה, וניצחה עם 52% מהקולות.
ב-1984, היא רצה לכהונה נוספת מול מועמד הרשימה המשותפת של המפלגה הרפובליקנית והמפלגה השמרנית, דונלד ס.
היא נבחרה מחדש עם 55% מהקולות.
סלוטר כיהנה בוועדות המחוקקים ה-185 וה-186 של מדינת ניו יורק.
לאחר ארבע שנים באספה המדינתית, החליטה סלוטר להתמודד על המועמדות הדמוקרטית במחוז הקונגרס ה-30 של ניו יורק.
באותה תקופה, המחוז כלל את מרכז ומזרח רוצ'סטר, רוב מזרח מחוז מונרו, את כל מחוז ג'ניסי ואת צפון מחוזות ליווינגסטון ואונטריו.
הרפובליקני המתון ברבר קונאבל ייצג את המחוז במשך 20 שנה לפני שפינה את מקומו ב-1985 לרפובליקני שמרן בהרבה, פרד ג'יי.
סלוטר ניצחה את אקרט בהפרש של נקודה אחת בבחירות אמצע הקדנציה ב-1986.
לאחר שהפכה לדמוקרטית הראשונה לייצג את המחוז מאז 1963, סלוטר התמודדה מול חבר מועצה צעיר ממועצת המחוקקים של מחוז מונרו, ג'ון ד.
בושארד בן ה-33. ככל שהמחוז שלה המשיך להתנתק משורשיו הרפובליקניים, תומכיה יצאו בהמוניהם בבחירות לקונגרס ב-1988 והיא זכתה ב-40 אלף קולות יותר מאשר ב-1986, עם 56.9% מהקולות.
בושארד, קיבל את אחד ממספרי הקולות הגבוהים ביותר שנרשמו נגד סלוֹטר לאורך כל כהונתה בוושינגטון.
החלוקה מחדש של המחוזות לאחר מפקד האוכלוסין ב-1990 שינתה את מספר המחוז של סלוטר ל-28 והפכה אותו למחוז הרבה יותר מצומצם, הכולל רצועה צרה במחוז מונרו.
בתהליך זה היא קיבלה את יתרת רוצ'סטר.
במקביל, המחוז ה-29 השכן של הרפובליקני פרנק הורטון, חבר קרוב של סלוטר, פורק, ושטחו צורף למחוז ה-28 החדש.
המחוז כבר לא היה שמרן כמו בעבר, אך השטח החדש הפך אותו לדמוקרטי יציב.
הורטון בחר לפרוש ולא להתמודד מול סלוטר.
לאחר מפקד האוכלוסין בשנת 2000, חלק גדול מהמחוז של סלוטר אוחד עם המחוז ה-29 של חבר הקונגרס הדמוקרטי ג'ון לפאלס, שכלל את מפלי הניאגרה ואת השליש הצפוני של העיר באפלו.
תוכניות ראשוניות קבעו כי המחוז של לפאלס יתאחד עם המחוז של הרפובליקני ג'ק קווין, שייצג את צידה השני של באפלו.
המחוז החדש שמר על מספר המחוז של סלוטר, אך גאוגרפית היה מזוהה יותר עם המחוז של לפאלס.
רק רצועת שטח צרה במחוז אורלינס חיברה את רוצ'סטר לבאפלו.
עם זאת, לפאלס לא התמודד לכהונה נוספת, מה שהעביר את המושב לסלוטר.
לאחר מפקד האוכלוסין בשנת 2010, המחוז של סלוטר הוסב למחוז ה-25, שהיה הרבה יותר מצומצם מקודמו, כשכעת כלל את רוב מחוז מונרו ואיבד את השטח שלו ליד באפלו.
עם זאת, הוא היה גם פחות דמוקרטי משטח המחוז הקודם שלה.
בעוד שהנשיא ברק אובמה קיבל 69% מהקולות במחוז ה-28 הישן, הוא קיבל רק 59% מהקולות במחוז ה-25 החדש.
היא התמודדה מול אתגר קשה מצד מגי ברוקס, יו"ר מחוז מונרו, הרפובליקנית, אך סלוטר זכתה בכהונה ה-14 שלה עם 57.4% מהקולות, ב-6 בנובמבר 2012.
בבחירות 2014, ניצחה סלוטר בקושי את יריבה הרפובליקני, מפקח עיריית גייטס, מארק אסיני, בהפרש של 869 קולות.
לאחר תקופת ספירת קולות ממושכת, הודה אסיני בתבוסתו ב-12 בנובמבר 2014, יותר משבוע לאחר שהתקיימו הבחירות.
זזו הייתה הפעם הראשונה בה התמודדה סלוטר במרוץ צמוד מאז מאבקה הראשון על המושב.
בינואר 1987 סלוטר הושבעה לתפקידה.
במהלך כל כהונתה הייתה "תומכת נלהבת" במחקר רפואי, בריאות נשים, נוירולוגיה וזכויות גנטיות.
בשנת 1993, כחברה בוועדת התקציב של בית הנבחרים של ארצות הברית, הבטיחה סלוטר הקצבת 500 מיליון דולר למחקר על סרטן השד במכונים הלאומיים לבריאות.
סלוטר גם הייתה שותפה לחוק החייאת המכונים הלאומיים לבריאות משנת 1993, ונאבקה כדי להבטיח שהחוק יכלול שפה שמחייבת את השתתפותן של נשים ומיעוטים בכל הניסויים הקליניים הפדרליים מעתה ואילך.
עד אז, כל המחקרים הממומנים על ידי NIH בוצעו על גברים לבנים, גם בניסויים שקשורים למחלות בעיקר נשיות כמו סרטן השד.
סלוטר נאבקה לכלול בחקיקה הקמת משרד מחקר לבריאות נשים.
עשר שנים לאחר הקמת המשרד, מכוני הבריאות הלאומיים העניקו לסלוטר את פרס "החזון למחקר על בריאות נשים".
בשנת 1994, יחד עם הסנאטור ג'ו ביידן, סלוטר הייתה שותפה לכתיבת חוק האלימות נגד נשים שנועד להפחית את מקרי האלימות במשפחה בארצות הברית ולהעניק משאבים לקורבנות.
ב-1998, יחד עם הסנאטור כריסטופר דוד מקונטיקט, הציגה את "חוק הציון להתקדמות הנשים" אשר הקים את הוועדה לציון ההתקדמות של נשים.
לאחר השינוי הדמוקרטי בבית הנבחרים בבחירות האמצע ב-2006, נבחרה סלוטר לכהן כיו"ר ועדת הכללים של בית הנבחרים בתחילת הקונגרס ה-110. היא הייתה האישה הראשונה בתולדות ארצות הברית שכיהנה כיו"ר הוועדה, וכיהנה בתפקיד זה עד 2011.
בשנת 2007, הציגה סלוטר את חוק שימור האנטיביוטיקה לטיפול רפואי (PAMTA), שהיה אמור להגביל את השימוש באנטיביוטיקה במזון לבעלי חיים, כדי להתמודד עם האיום של חיידקים עמידים לאנטיביוטיקה.
היא הציגה את החוק מחדש בכל מושב קונגרס לאחר מכן.
החוק אמור היה להפסיק את השימוש בשמונה סוגים עיקריים של אנטיביוטיקות בבעלי חיים בריאים המיועדים למאכל, תוך שמירה על השימוש בהם לטיפול בבעלי חיים חולים.
סלוטר תמכה בחוק הגנת המידע הגנטי של 2008. היא הציגה חקיקה זו שוב ושוב במשך 14 שנים לפני שנחתמה בחוק ב-21 במאי 2008. החוק אוסר אפליה של מעסיקים או חברות ביטוח בריאות על בסיס מידע גנטי של אדם.
בשנת 2009 תבעה סלוטר ממחלקת ההגנה של ארצות הברית לחקור ליקויים באפודי מגן, לאחר שקראה כתבה ב"הניו יורק טיימס" בשם "מחקר של הפנטגון קושר מקרי מוות לאפודי מגן".
הכתבה, שנכתבה על ידי מייקל מוס, דיווחה כי עד 80% מלוחמי חיל הנחתים שנהרגו במלחמת עיראק מפציעות בפלג הגוף העליון יכלו לשרוד אם היו מצוידים באפוד מגן נוסף.
בעקבות פנייתה של סלוֹטר פתחה מחלקת ההגנה בחקירה, שבסופה הוחזרו כ־16,000 אפודים והוחלפו באפודים בטוחים יותר.
סלוֹטר כיהנה כיושבת ראש ועדת הכללים של בית הנבחרים של ארצות הברית במהלך ניסוח חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, וניהלה את הליך העברת הכללים הנוגעים לחקיקה זו במליאת הבית.
במרץ 2010 הציעה סלוֹטר להעביר כלל נוהלי שיאיץ את העברת רפורמת הבריאות.
הכלל המוצע אפשר לבית הנבחרים להחשיב את גרסת הסנאט של החוק ככזו שכבר אושרה על ידי הבית – מבלי לערוך הצבעה רשמית ומתועדת עליה.
מבקרי ההצעה, שכינו את המהלך "פתרון סלוֹטר" (Slaughter Solution), טענו שמדובר בפגיעה בעקרונות הדמוקרטיים ואף ערערו על חוקיותו החוקתית של הכלל.
בסופו של דבר, האסטרטגיה הזו לא שימשה להעברת החוק בבית הנבחרים.
תומכיה של סלוֹטר ציינו שבתי המשפט אישרו את חוקתיות הכלל, ושהרפובליקנים השתמשו בו לא פעם בעבר כדי להעביר חקיקות משמעותיות כמו חוק הפטריוט וחוק הפחתת המיסים (Tax Relief Reconciliation Act).
בשנת 2011, השיגה סלוטר מימון פדרלי בסך 62.5 מיליון דולר עבור מעבדת אנרגיה בלייזר באוניברסיטת רוצ'סטר.
מאמציה להשגת מימון עבור מחוזה זכו להכרה מהמכון הטכנולוגי של רוצ'סטר, כשהם קראו על שמה את מתקני מרכז הלימודים לייצור משולב.
לאחר הירי בגבי גיפורדס, סלוטר טענה שרשות התקשורת הפדרלית "לא עובדת יותר" וקראה לפיקוח טוב יותר על שפה פרובוקטיבית.
במהלך הקונגרס ה-112, חוק ה-STOCK, אשר סלוטר הייתה ממנסחיו, אושר בחוק.
החוק אוסר על שימוש במידע לא ציבורי לרווח אישי, כולל סחר במידע פנימי על ידי חברי קונגרס ועובדי ממשלה אחרים, ודורש דיווח על עסקאות פיננסיות של חברי קונגרס תוך 45 יום.
סלוטר הייתה אחת החברות הליברליות והפרוגרסיביות ביותר במשלחת הקונגרס של ניו יורק, ובקונגרס ה-110, הייתה חברת הקונגרס הפרוגרסיבית ביותר על פי המגזין "National Journal".
סלוטר הייתה אחת מכמה חברי קונגרס דמוקרטיים שפרסמו ב-Daily Kos, בלוג שמיועד לדמוקרטים, והייתה חברה בקבוצת הקונגרס הפרוגרסיבית.
היא הייתה חברת הקונגרס המבוגרת ביותר בעת מותה.
במהלך נסיעה לצורך עבודה, פגשה סלוטר את רוברט "בוב" סלוטר בסן אנטוניו, טקסס, ונישאה לו ב-1957. לאחר הנישואין, הזוג עבר לפיירפורט שבניו יורק, פרוור של רוצ'סטר, שם קיבל בוב הצעת עבודה.
בוב סלוטר נפטר במאי 2014, בגיל 82. סלוטר הייתה אפיסקופלית.
עד יום מותה, סלוטר דיברה עם מבטא קנטקי מובהק, מה שגרם להפתעה בקרב רבים כאשר גילו שהיא מייצגת מחוז ממערב ניו יורק.
ב-14 במרץ 2018, אושפזה סלוטר בבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון לאחר שעברה זעזוע מוח מנפילה בביתה בוושינגטון.
יומיים לאחר מכן, ב-16 במרץ, מתה סלוטר בגיל 88.
הלווייתה של סלוטר נערכה בתיאטרון איסטמן במרכז העיר רוצ'סטר.
בהלוויה השתתפו יותר מ-2,000 אנשים, ונישאו נאומים מאת מנהיגת המיעוט של בית הנבחרים ננסי פלוסי, חבר הקונגרס ג'ון לואיס, הסנאטורית ומזכירת המדינה לשעבר הילרי קלינטון, ובני משפחתה של סלוטר.
האירוע שודר בשידור חי בטלוויזיה המקומית, בערוצים Spectrum News, WHAM-TV ו-WHEC-TV.
יום לאחר מותה, הסנאטורים צ'אק שומר וקירסטן ג'יליברנד, יחד עם סגן מושל ניו יורק לשעבר וראש עיריית רוצ'סטר לשעבר, בוב דאפי, ביקשו מאמטרק לשנות את שם תחנת הרכבת ברוצ'סטר לכבוד סלוטר.
סלוטר מילאה תפקיד חשוב בהשגת מימון להחלפת תחנת רכבת ישנה משנות ה-70 בתחנה חדשה ורבת-אמצעית שנחנכה ב-2017. ארבעה ימים לאחר מכן הודיעה אמטרק כי תשנה את שמה של התחנה.
שם התחנה שונה ל"תחנת לואיז מ.
לואיז פרי היא סופרת, עיתונאית, ומנחת פודקאסט בריטית אשר מרבה לעסוק בפמיניזם ובסוגיות חברתיות.
פרי היא המחברת של הספר "The Case Against the Sexual Revolution: A New Guide to Sex in the 21st Century" בו היא מבקרת את ההשפעות של הנורמות המיניות המודרניות על החברה ובו היא קוראת לבחור בגישה מסורתית יותר למערכות יחסים ומיניות.
לואיז פרי נולדה וגדלה בלונדון שבבריטניה.
פרי סיימה את לימודיה באוניברסיטת לונדון עם תואר ראשון באנתרופולוגיה.
לאחר לימודיה היא התנדבה במשך מספר שנים במרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית, והחוויות שלה באותה התקופה השפיעו רבות על עמדותיה לגבי אתיקה מינית.
לאורך השנים פרי כתבה מאמרים שונים במספר רב של עיתונים ומגזינים בריטיים, כולל הספקטייטור, ניו סטייטסמן והדיילי מייל.
במאמרים שהיא כותבת היא מרבה לעסוק בנושאים הקשורים לפמיניזם, מוסר ונורמות חברתיות, ולהתמקד במיוחד בהשלכות של הנורמות המודרניות הנוגעות למיניות, מערכות יחסים ותפקידי מגדר.
בספר היא העלתה את הטענה שלנורמליזציה של מין מזדמן בחברה המודרנית היו השלכות שליליות לחברה באופן כללי, ובמיוחד לנשים צעירות.
כמו כן, פרי טוענת שהנורמות המסורתיות שנגעו למין ומערכות יחסים סיפקו לנשים הגנות מסוימות.
בפברואר 2022 השתתפה בדיבייט שאורגן על ידי ארגון הדיבייט "Oxford Union", בו היא תקפה את ההצעה לפיה "אנו צריכים לקבל בברכה את העידן החדש של הפורנו" ("We Should Welcome the New Era of Porn").
בדיבייט פרי קראה לצופים לשקול את ההשפעות השליליות של צפייה בפורנוגרפיה באינטרנט.
ב-2023 פרי השתתפה גם בפאנל בכנס של הארגון "Alliance for Responsible Citizenship" בו היא העלתה את הטענה שנשים הושפעו לרעה מהאמונה הרווחת שהנורמות המיניות המסורתיות לא רלוונטיות יותר.
פרי היא גם המנחה של הפודקאסט "Maiden Mother Matriarch" בו היא מראיינת מגוון אורחים מכל הקשת הפוליטית בנושאים הקשורים לסוגיות חברתיות ותרבותיות.
בנוסף, היא גם שותפה בהנהלה של הארגון "We Can't Consent To This" המספק סיוע משפטי במקרים בהם נשים ונערות נהרגו או נפצעו כתוצאה מאלימות מינית בעוד שהטענה המשפטית מצד התוקף היא שהאלימות בוצעה בהסכמה.
לואיז פרי נישאה ב-2017. בנם הראשון של בני הזוג נולד בשנת 2021. לואיז פרי גרה עם משפחתה בלונדון.
לואיז פליפה ראמוס מארשי (בפורטוגזית: Luiz Felipe Ramos Marchi; נולד ב-22 במרץ 1997) הוא כדורגלן ברזילאי-איטלקי המשחק בעמדת הבלם בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
לואיז פליפה החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של קולינה אתלטיקו ואיטואנו.