tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר התנאי תלוי באחרים – כגון "אם תקנה לי יין בזול במקום פלוני, אתן לך כך וכך" – זוהי אסמכתא.
כאשר התנאי תלוי בגורם אקראי, כמו מזל – אין זו אסמכתא.
הרמב"ם סבור שכל התחייבות שתלויה בדברים עתידיים היא אסמכתא – אלא אם מבוצע מעשה קניין מוחלט שחל מיידית.
בעל ספר החינוך טוען כי כל עוד אין קנס – אין זו אסמכתא.
לעומתו, הרמב"ן מחלק רק בין תנאי התלוי במתנה (אינו אסמכתא), לבין תנאי התלוי באחרים (אסמכתא).
למרות שאסמכתא אינה קונה, הפוסקים הציעו דרכים לעקוף זאת.
לפי הבית יוסף, זוהי הדרך הבלעדית והיחידה לעקוף אסמכתא: .
בדיני חוזים שבהם יש התחיבויות רבות שמושפעות מאסמכתא נהוג להשתמש בדרך זו.
לפי הרמ"א – קניין שנעשה "מעכשיו" ובבית דין חשוב הקניין חל ואין בעיה של אסמכתא.
לדעת הבית יוסף, ישנם רק מקרים מסוימים בהם זה מותר, כגון שמקנה חפץ מסוים ולא התחייבות כספית ובתנאי שהחפץ ברשותו, וביתר המקרים נדרש לפעול בדרך חכמי ספרד.
פוסקים אחרים חלקו וסברו שאפשר גם בהתחייבות כספית.
הגרלות – הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא התיר השתתפות בהגרלות, גם לשיטת הרמב"ם, בטענה שכרטיס ההגרלה הוא רכישה בפועל.
לעומתו, הרב עובדיה יוסף סבר כי לפי השולחן ערוך הדבר אסור, ומותר רק לשיטת הרמ"א.
פיצוי על איחורים – במקרים כמו איחור במסירת דירה, יש דעות שונות האם ניתן לחייב בקנס לפי חוק המדינה (מכוח "דינא דמלכותא דינא"), ומה תוקף ההתחייבות אם הקנס קצוב ואינו מותאם לנזק בפועל.
אסמכתא היא הסמכת הלכה שמקורה בדברי חז"ל או בהלכה למשה מסיני על פסוק מן המקרא שאינו משמש לה מקור אלא רמז בלבד.
הרמב"ם וכן רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי כתבו כי האסמכתא אינה אלא רמז שמטרתו לסייע לזיכרון.
הריטב"א תקף גישה זו, וכינה אותה "דעת מינות", וטען שהתורה עצמה התכוונה ללימוד האסמכתא, אלא שלא קבעתו חובה, ומסרה הדבר לחכמים, שאם ירצו יקבעוהו חובה.
המהר"ל מפראג, בדומה לריטב"א, תקף את הגישה האומרת ש"אין לאותה מצווה (=שנלמדה באסמכתא) כלל שום עניין אל התורה באמת...
כאלו היה זה מליצה בלבד", וכתב שהאסמכתאות הן ראיות מן המקרא לעקרון שעל פיו חכמים חידשו תקנות, אך אין הם מדאורייתא ממש כיוון שהם נלמדות מן הפסוקים ב'דרך רחוקה'.
תקנת חכמים ליטול ידיים לפני סעודה, הוסמכה לפסוק "וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים" אף שהפסוק מתייחס לטהרה מוחלטת של הזב, דהיינו טבילה במקווה, והידים מופיעות בפסוק רק כדוגמה, הרי שחז"ל () הסתמכו על לשון הפסוק כדי ליצור דין נטילת ידיים.
כתובה, דהיינו חיוב הבעל לפצות את אשתו בסכום כסף שיספיק לפרנסתה למשך שנה, אם יגרשנה או אם ימות, הוסמך על הפסוק "כסף ישקול כמוהר הבתולות" אף שבפשט הפסוק עוסק בכסף שהיה מקובל לתת כמוהר, היינו בזמן הנישואין, חז"ל הסתמכו על פסוק זה כדי ליצור כתובה בסכום דומה.
דוגמה לדרשה לדין שבא במסורת:
"שיעורים, היינו למשל, השיעור המינימלי של מאכל אסור, כגון דם, שאדם צריך לאכול כדי לעבור על איסור אכילה, הוא כזית.
ביום כיפור הוא ככותבת (תמר).
לעיתים ישנה מחלוקת האם הדרשה ההלכתית היא בגדר דרשה או בגדר אסמכתא.
כך למשל המחלוקת על גדר איסור ברכה לבטלה נובעת מהשאלה האם הפסוק שהובא בגמרא הוא מקור, והדין הוא דאורייתא או שמא הפסוק הובא כאסמכתא והדין הוא דרבנן.
אייזיק הירש וייס, ראיה לדבר זכר לדבר, בית תלמוד, שנה ראשונה, ע' 16-12, וינה תר"ם.
אסמואה ג'יאן הוא כדורגלן עבר גאנאי ששיחק בעמדת החלוץ.
ג'יאן למד בבית הספר התיכון אקרה אקדמי, ושיחק בקבוצת הכדורגל שלו.
בסיום לימודיו התיכוניים הצטרף לליברטי פרופשיונלס מליגת העל הגנאית, ובתום שנתו היחידה במועדון חתם באודינזה מהסרייה א' האיטלקית, ובין 2004 ל-2006 הושאל למודנה מהסרייה ב' לצורך צבירת ניסיון.
לאחר ששיחק היטב במונדיאל 2006 הוא זכה לתשומת לב מצד מועדונים אחדים ברוסיה.
הוא חזר לאודינזה בתחילת 2006, אך ב-17 בפברואר 2007 הודיעה הנהלת הקבוצה על כוונתה להעבירו בחלון ההעברות של ינואר.
הוא היה על סף חתימה במועדון הרוסי לוקומוטיב מוסקבה, אך עסקה זו לא יצאה לפועל בגלל חוסר רצונו של השחקן שהיה אמור לעבור לאודינזה בתמורה, ובסופו של דבר נשאר ג'יאן באיטליה עד סוף העונה.
ג'יאן הבקיע עשרה שערים בעונת , וסייע לקבוצתו לסיים במקום העשירי בסרייה א'.
ב-10 באוגוסט חתם ג'יאן על הארכת חוזה משופרת לחמש שנים עד ה-30 ביוני 2012, הודות ליכולתו הטובה במשחקי ההכנה לעונת .
הוא נפצע במהלך , ולא שיחק יותר עבור אודינזה לאחר ינואר 2008, כשלזכותו 13 משחקי ליגה וארבעה שערים עד פציעתו.
ב-11 ביולי 2008 חתם ג'יאן בסטאד רן מליגת העל הצרפתית על חוזה לארבע שנים תמורת סכום העברה של 8 מיליון אירו ב-2010 עבר לסנדרלנד.
ביולי 2015 עבר לשאנגחאי SIPG מליגת העל הסינית.
ב-5 ביולי 2017 חתם בקבוצת קייסריספור הטורקית.
ג'יאן הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בדקה ה-90 של הופעת הבכורה שלו, במשחק מוקדמות מונדיאל 2006 מול נבחרת סומליה ב-19 בנובמבר 2003, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-18, לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-62, וסייע לגאנה לנצח במשחק.
הוא הבקיע ארבעה שערים בשבעת משחקי המוקדמות הבאים, וסייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל.
הוא הבקיע את השער המהיר ביותר במונדיאל 2006, לאחר 68 שניות, במשחק מול נבחרת צ'כיה ב-17 ביוני 2006 בריין אנרגי שטדיון בקלן שבגרמניה, שהסתיים בניצחון 2 - 0 לטובת גאנה.
היה זה גם השער הראשון שגאנה הבקיעה בתולדות המונדיאלים.
בהפסד של גאנה לנבחרת ברזיל בשמינית הגמר הוא הורחק בכרטיס אדום בדקה ה-81, לאחר שספג את הכרטיס הצהוב השני שלו במשחק.
הוא נמנה עם סגל נבחרת גאנה לאולימפיאדת אתונה ב-2004, שהודחה בסיבוב הראשון לאחר שסיימה במקום השלישי בבית ב' מתחת לנבחרת פרגוואי ונבחרת איטליה.
הוא נטל חלק גם בגביע אפריקה לאומות 2008, בה הבקיע שער אחד וזכה עם נבחרתו במקום השלישי.
בגביע אפריקה לאומות 2010 הבקיע ג'יאן שלושה מתוך ארבעת השערים בנבחרת, והוביל אותה למרות פציעה עד למשחק הגמר, בו הפסידה 0 - 1 לנבחרת מצרים.
ג'יאן הופיע עם הנבחרת גם במונדיאל 2010 והבקיע לזכותה 3 שערים, שסייעו לגאנה להעפיל לרבע הגמר לראשונה בתולדותיה.
ברבע הגמר מול אורוגוואי, ג'יאן החמיץ פנדל בדקה ה-120. אם היה מבקיע, גאנה הייתה עולה לחצי הגמר.
במונדיאל 2014 רשם את הופעתו השלישית בגביע העולמי, וכבש שני שערים שהפכו אותו למבקיע האפריקאי המוביל בתולדות הגביע העולמי עם 6 כיבושים בסך הכל, כשמאחוריו ניצב החלוץ הקמרוני רוז'ה מילה עם 5 כיבושים.
אָסֶן סוּיְצְ'מֶזוֹב (בבולגרית: Асен Суичмезов; 6 ביולי 1899, קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 4 ביולי 1978, קיוסטנדיל, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה איש עסקים ותעשיין בולגרי.
סויצ'מזוב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
סויצ'מזוב נולד למשפחת סוחרים מקיוסטנדיל אשר התגוררה בשכונה היהודית שבעיר.
הוא דיבר לאדינו והיה מעורה בחיי הקהילה היהודית.
בבחרותו, הפך לאיש עסקים אמיד, כיהן כחבר מועצת המנהלים של הבנק המקומי והיה בעל מפעל וחנות גדולה למכירת מעילי עור.
יחסי הקרבה שלו עם בני הקהילה היהודית גרמו לא אחת להתקפות נגדו ונגד עסקיו מצד חברי התנועות הפרו פאשיסטיות רטניק ובראניק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזו הבולגרים על נייטרליות, אך נקטו במדיניות פרו גרמנית מובהקת וזאת על מנת לזכות בתמיכה של מעצמה אירופית מובילה במטרה להשיב לממלכה את השטחים שאבדו לה לאחר חתימת חוזה ניי שסיים את מלחמת העולם הראשונה.
ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג.
ב-1 במרץ 1941, חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה רשמית לבעלת בריתן של מדינות הציר.
כוחות צבא גרמנים נכנסו באין מפריע לשטח הממלכה, תקפו מאדמתה וכבשו את ממלכות יוון ויוגוסלביה.
ב-22 בפברואר 1943 אישרה הממשלה הבולגרית את גירושם של כל היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה למחנות ההשמדה הגרמנים, בכפוף להסכם שחתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים עם תיאודור דנקר נציגה של גרמניה הנאצית.
ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא ומספר נפשות.
ב-4 במרץ 1943 החלו הבולגרים במעצרם וגירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים.
בהלה אחזה ביהודי העיר ומנהיגי הקהילה פנו לאישי הציבור בקיוסטנדיל בבקשת עזרה.
עשרות אישי ציבור הודיעו על תמיכתם בקהילה היהודית ועל כוונתם לצאת במשלחת לסופיה כדי להביא לביטול צו הגירוש.
המשלחת שעמדה לצאת בשיירת כלי רכב התעכבה מאחר שמושל העיר בהנחיית השלטון המרכזי סירב להקצות דלק לנסיעה.
סויצ'מזוב שכר מכספו כרכרות במטרה להוביל את חברי המשלחת לתחנת רכבת בעיירה סמוכה אם תמנע יציאתם מקיוסטנדיל.
הוא נעזר בבנו גרגור אשר דיווח לו ולבני הקהילה היהודית שהרכבות בהן יועדו בני הקהילה לגירוש הגיעו לתחנת הרכבת בעיר.
השלטונות החלו מפעילים לחצים כבדים על נכבדי קיוסטנדיל שלא לצאת לסופיה.
הורכבה משלחת בראשותו של חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נילוו ולדימיר קורטב, איוואן מומצ'ילוב וסויצ'מזוב.
במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור אך איומי השלטונות הובילו לצמצום מספר חבריה ל-4.
בהגיעם לסופיה בשעות הערב המאוחרות פנו חברי המשלחת לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ובן העיר קיוסטנדיל, תארו בפניו את ההכנות לגירוש ונדברו להיפגש למחרת היום.
בסופיה פשטו שמועות על הגירוש הקרב ומנהיגי הקהילה היהודית בעיר פנו לסויצ'מזוב כדי שיתלווה אליהם ל"בית העם" לצורך דיווח על המתרחש בקיוסטנדיל וכך עשה.
מאוחר יותר הצטרף לחבריו שנפגשו עם פשב בביתו.
סויצ'מזוב תיאר בפני פשב את המאורעות בעירו והייאוש שאחז במרבית חבריו בני הקהילה היהודית.
חברי המשלחת שוחחו עם מספר חברי פרלמנט ותארו בפניהם את המצב בקיוסטנדיל, אך רובם לא האמינו או לא רצו להאזין לטיעוני המשלחת.
במהלך הפגישה טענו חברי המשלחת כי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" מנוגד לחוקה, שכן החלטת הממשלה שנתקבלה אישרה רק את גירוש היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה.
שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש, אך לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן להשעותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת.
גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו שלא לבצע את הגירוש,
השמועה על ביטול הגירוש נפוצה בקרב קהילת יהודי סופיה ורבים קידמו בצהלות שמחה את פני חברי המשלחת בצאתם מבניין הפרלמנט.
ב-10 במרץ לפנות בוקר תקפו לאומנים פאשיסטים את ביתו של סויצ'מזוב בקיוסטנדיל.
לעבר הבית הושלכו אבנים גדולות, כל חלונותיו נופצו ועל קירותיו צוירו כתובות נאצה.
ב-10 במרץ בבוקר עם ביטול העוצר בעיר, הגיעו מספר בעלי מלאכה יהודים לביתו של סויצ'מזוב ותיקנו בהתנדבות את כל הנזקים שנגרמו.
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון בבולגריה ירד סויצ'מזוב מנכסיו.
מצבו הכלכלי היה ירוד והוא סבל מבריאות לקויה.
גם לאחר עלייתם לישראל, המשיכו חברי הנהגת הקהילה היהודית בקיוסטנדיל להפגש עם סויצ'מזוב ולתמוך בו כלכלית.
ב-1973 לאחר פעילות מאומצת של ברוך לזרוב ממנהיגי קהילת קיוסטנדיל, הכיר ארגון יד ושם בסויצ'מזוב כחסיד אומות העולם.
אסן סויצ'מזוב נפטר בקיוסטנדיל ב-1978 והוא בן 79 שנים.
רחוב מרכזי בעיר קיוסטנדיל נקרא על שמו.
אסנובגראד (בבולגרית: Асеновград) היא עיר בדרום מרכז בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות אוכלוסין במחוז פלובדיב וממוקמת 169 ק"מ מהבירה סופיה ו-15 ק"מ מבירת המחוז פלובדיב.
העיר שוכנת במורדותיו הצפוניים של הרכס המערבי ברודופי, במוצאו של הנהר צ'פראסקה.
ישוב מאורגן נוסד במקום במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית ונודע בשם סטאנימאכוס.
ב-72 נכבש היישוב על ידי אספסיאנוס קיסר האימפריה הרומית.
ב-251 נחרבה סטאנימאכוס במהלך פשיטה של שבטים גותים וב-395 עברה לחזקת האימפריה הרומית המזרחית.
במהלך המאה ה-6 היגרו לאזור שבטים סלאבים ובהמשך נכבש היישוב על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה, העיר בוצרה ובמקום הוקמה מצודה.
ב-1230 איוון אסן השני קיסר האימפריה הבולגרית השנייה הרחיב את המצודה באופן משמעותי והיא נודעה מאז בשם "המצודה של אסן".
ב-1259 נפלה המצודה בידי האימפריה הלטינית, בהמשך חזרה לידיים ביזנטיות וב-1344 הצליח איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה להחזירה לחזקת הבולגרים.
ב-26 בספטמבר 1371 לאחר תבוסת הבולגרים בקרב הנהר מריצה נפלה העיר בידי צבאו של הסולטאן מוראט הראשון שליט האימפריה העות'מאנית.
ב-6 בינואר 1878 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית.
מתוקף סיכומי קונגרס ברלין נותר היישוב בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 עבר לשליטת נסיכות בולגריה.
ב-1934 שונה שמה של העיר מסטאנימאקה לאסנובגראד לזכרו של הצאר איוון אסן השני.
74% מתושבי העיר הם ממוצא בולגרי, 20% הם מוסלמים סונים ו-5% הם צוענים.
כמו כן קיימים בה מפעלים לעיבוד מתכות, למיחזור פסולת פלסטיק ולטקסטיל.
הטרמינל החדש הנבנה בשדה התעופה בפלובדיב ממוקם כ-9 קילומטרים מהעיר ובסמיכות אליה מצויים מספר כבישים מהירים.
באסנובגראד תחנת רכבת ובה קו ישיר לפלובדיב.
באסנובגראד שורר אקלים ממוזג, הטמפרטורה הממוצעת היא 13.5oc כשערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0oc בינואר עד 24oc ביולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 242 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא מאי עם 66 מילימטרים הפרושים על פני 13 ימים גשומים בממוצע.
בעיר ישנם 22 ימים מושלגים כאשר דצמבר וינואר הם החודשים המושלגים ביותר.
קיימות עדויות מעטות על קהילת יהודי אסנובגראד ומניחים שנוסדה או על ידי פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות וההתקפות האנטישמיות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), או על ידי פליטים יהודים שהיגרו מאדירנה לאחר השריפה הגדולה שהחריבה את הרובע היהודי ב-1835. בשלהי 1878 מנתה הקהילה 59 נפשות.
בני הקהילה היו במצב כלכלי ירוד וזאת בניגוד לשאר תושבי העיירה שהיו בני המעמד הבינוני ובעלי אדמות אשר התפרנסו מייצור ומכירת יין.
ב-1888 מנתה הקהילה 140 נפשות ובראשית המאה ה-20 נכללה קהילת אסנובגראד ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה 111 נפשות.
לאחר מלחמת הבלקן הראשונה היה גל הגירה של יהודים מאדירנה לפלובדיב וסביבתה, חלקם הגיעו לאסנובגראד ומספר בני הקהילה עלה ל-150 נפשות.
ב-16 בספטמבר 1939 גירשו הבולגרים אלפי יהודים, רובם מהמחוז ההיסטורי רומליה המזרחית במסגרת המסע לגירוש נתינים זרים.
מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב ציין כי מפלובדיב וסביבתה גורשו כ-1,000 יהודים, מרביתם פליטי מלחמות הבלקן שלא עלה בידם לרכוש אזרחות בולגרית.
לאחר מועד זה אין תיעוד נוסף לבני הקהילה ומניחים שאלו שלא גורשו היגרו לפלובדיב.
אוניית האימונים "אסמרלדה" (Esmeralda) היא אוניית מפרשים מסוג ברקנטינה (barquentine) של הצי הצ'יליאני, בעלת ארבעה תרנים וגוף פלדה.
היא הושקה ב-1953, ומשמשת להכשרת פרחי קצונה של הצי המלחמתי.
"אסמרלדה" היא האונייה השישית הנושאת שם זה.
אירועים אלה הם ציוני דרך חשובים בתולדות הצי הצ'יליאני, ושמה של האונייה הוא מופת לאומץ לב ולהקרבה.
בניית האונייה, שנועדה לשמש ספינת אימונים של הצי הספרדי, החלה בקדיס שבספרד, ב-1946. ב-1947, תוך כדי הבנייה, אירעו במספנה כמה התפוצצויות שגרמו נזק לאונייה והביאו את המספנה עצמה לידי פשיטת רגל.
ב-1950, במהלך משא ומתן בין צ'ילה לספרד, הציעה ממשלת ספרד לפצותה במוצרים וסחורות על חובות מימי מלחמת האזרחים הספרדית.
האונייה, שבנייתה לא הושלמה עדיין, הועברה באופן רשמי לבעלותה של צ'ילה ב-1951. העבודה על האונייה התחדשה, היא הושקה ב-12 במאי 1953, ונמסרה רשמית לידי ממשלת צ'ילה ב-15 ביוני 1954. מפקדה הראשון היה קפטן הוראסיו קורנחו טאגלה.
בעת העברתה סווגה האונייה כסקונר ארבע-תורני.
האונייה האחות ל"אסמרלדה" היא הסקונר הארבע-תורני "חואן סבסטיאן אלקאנו", המשמשת אוניית אימונים של הצי הספרדי.
במהלך שנות ה-70 שונה מערך המעטה של "אסמרלדה" למערך של ברקנטינה.
כיום יש לאונייה 5 תוספים (staysails), שלושה מפרשים עיליים (topsails), שישה חלוצים (jibs), שלושה מפרשי גף תחתיים (course gaff sails) וארבעה מפרשים רוחביים על תורנה הקדמי, סך הכול 21 מפרשים.
הפלגתה הראשונה של האונייה הייתה אל האיים הקנריים ומשם אל ניו אורלינס.
כאן הותקנה בה מערכת להמתקת מי ים והיא המשיכה דרך תעלת פנמה לוולפראיסו, אליה הגיעה ב-1 בספטמבר 1954.
מאז הוכנסה לשירות פעיל משמשת "אסמרלדה" כאוניית אימונים של הצי הצ'יליאני.
היא ביקרה בלמעלה מ-300 נמלים ברחבי העולם, כשהיא משמשת שגרירה מושטת של צ'ילה.
היא השתתפה באירועי השיט (Operation Sail) בניו יורק ב-1964, 1976 ו-1986, ובאירוע השיט העולמי (World Sail) באוסקה ב-1983. כמו כן נטלה חלק בתחרויות שיט בינלאומיות ב-1964, 1976, 1982 ו-1980, וזכתה בגביע קאטי סארק בשתי הפעמים האחרונות בהן השתתפה.
באוקטובר 2012 ביקרה ה"אסמרלדה" בנמל חיפה.
בשל הצד האפל הזה בתולדותיה של האונייה מעוררות לעיתים הפלגותיה מעבר לים מחלוקת וסערת רוחות.
הדבר נכון במיוחד לתקופה בה פינושה עדיין החזיק בשלטון, אך הוא מוסיף להתקיים גם לאחר כינונו מחדש של משטר דמוקרטי בצ'ילה.
את בואה של האונייה לנמלים שונים מלוות הפגנות ומחאות של פעילים פוליטיים מקומיים וגולים צ'יליאנים.
הפגנות שכאלה נערכו, בין היתר, בדרטמות', פרל הארבור, קוויבק, ונקובר, ויקטוריה בקולומביה הבריטית, ולינגטון, פיראוס וחיפה, כמו גם בסנטיאגו דה צ'ילה עצמה.
אסמיר בגוביץ' (בבוסנית: Asmir Begović; נולד ב-20 ביוני 1987) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת השוער בלסטר סיטי.
בגוביץ' נולד בטרבינייה, ובגיל 4 עזב עם משפחתו לשטוטגרט, ובהמשך עבר לאדמונטון בקנדה.
לאחר שהרשים בליגה האזורית, בקיץ הוא חתם בפורטסמות'.
בקיץ קיבל ויזה בריטית והושאל בין היתר למצ'ספילד טאון, בורנמות', יאוביל טאון ואיפסוויץ' טאון.
במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג.
בעקבות מצבו הכלכלי הגרוע של המועדון, בינואר נמכר לסטוק סיטי תמורת 3.25 מיליון פאונד.
בשנתיים וחצי הראשונות שלו במועדון, שימש כשוער שני.
בעונת הפך לשוער הראשון של המועדון ושותף בכל המשחקים, בסיום העונה זכה בתואר "שחקן העונה של המועדון".
בנובמבר בגוביץ' הבקיע מ-97.5 מטרים לאחר 13 שניות של משחק נגד סאות'המפטון והפך לשוער החמישי בתולדות הליגה שכובש שער.
ב-13 ביולי 2015 חתם לארבע שנים בצ'לסי עבור 8 מיליון יורו.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל בגוביץ' לקרבאך עד לינואר.
ב-21 ביולי 2021 חתם בגוביץ' באברטון לעונה אחת.
ב-17 ביולי 2023 חתם בקווינס פארק ריינג'רס מהצ'מפיונשיפ.
ב-23 באוגוסט 2024 חזר לאברטון.
בצעירותו, בגוביץ' ייצג את והשתתף עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
בשנת החליט לייצג את .
ב-10 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-90 בניצחון 0–2 נגד .
בשנת הפך לשוער הראשון של הנבחרת, והיה שותף להעפלה של הנבחרת לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2014, בו גם שיחק בהרכב.
אֶסמוֹלוֹל (Esmolol) היא תרופה מקבוצת חוסמי בטא מסוג β1 סלקטיביים, המשמשת להורדת לחץ דם, האטת הדופק והפחתת עוצמת התכווצות הלב.
לעומת תרופות אחרות מסוגה, תרופה זו מתחילה לפעול במהירות ויש לה משך פעולה קצר.
אסמולול חוסמת קולטנים אדרנרגיים מסוג β1 של מערכת העצבים הסימפתטית הנמצאים בלב ובאיברים נוספים.
היא גורמת להאטת הדופק, להפחתת עוצמת התכווצות הלב ולהורדת לחץ דם, ובכך היא משמשת בטיפול לטכיקרדיה מסוגים שונים.
זוהי גם תרופת הבחירה לטיפול ראשוני בחשד לבתירת אבי העורקים.
היא ניתנת בעירוי תוך-ורידי איטי בשל משך הפעולה הקצר שלה.
אסמולול מפורקת בהידרוליזה על ידי אסטראזים בדם.
הפירוק המהיר מתאפשר בשל שרשרת צדדית אסטר-מתיל.
תוצר הפירוק הוא חומצה חופשית ומתנול, אולם כמות המתנול הנוצרת דומה לזו הנוצרת באופן אנדוגני.
זמן מחצית החיים של התרופה הוא 9 דקות.
אָסֶן () היא עיר הבירה של מחוז דרנתה שבהולנד.
ההיסטוריה של אסן מתחילה בשנת 1258 כאשר מנזר מריאנקמפ נבנה במיקום חדש.
המנזר נבנה במקור ליד קופורדן, כעונש על הטבח שבוצע בשנת 1227 בצבאו של הבישוף של אוטרכט על ידי איכרי דרנתה, במה שהיה ידוע כקרב אנה, קרב שבו נהרג הבישוף.
יורשו הורה שהמנזר יבנה בתור עונש על הריגת הבישוף.
בשל העובדה שהמנזר היה ממוקם באזור שאדמתו הייתה אדמת כבול צחיחה, שגם סבלה מהצפות באותה תקופה, נמצא מיקום טוב יותר למנזר הציסטרציאני באזור שידוע בשם ויטן, בו שכנו באותה תקופה רק מספר חוות.
סביב למנזר שכנו מספר כפרים כמו דרוז, ויטן ופילו.
ההיסטוריה של זה האחרון מגיעה עד לזמנים בהם נבנו בשטחו הדולמנים.
המנזר החדש נבנה ככל הנראה בשנות השישים של המאה ה-13 ובמשך השנים התפתחה אסן סביבו.
המנזר נבנה באזור בו שוכן כיום מרכז העיר.
במקום בו שכן המנזר, עומד כיום המוזיאון המחוזי להיסטוריה ולאמנות, בניין שנבנה ב-1882 כמושב ממשלת המחוז.
רק מבנה הכנסייה וחלקים של החומות מרמזים על התחלתה הדתית של העיר.
אסן לא הייתה רשות מקומית עצמאית, אף לא מבחינת ההיררכיה הכנסייתית, למרות שפעלה בה כנסיית המנזר והיא הייתה כפופה מבחינה דתית ומבחינה מנהלית לרולדה.
ב-1615 קיבלה העיר מטיף משלה.
ב-1807 קיבלה אסן, אז עדיין כפר, את עצמאותה כרשות מקומית נפרדת ונפרדה מרולדה.
הייתה זו רשות מקומית שעדיין פעלה בצורה זו או אחרת תחת שליטת הממשל המחוזי.
אסן נקבעה כמקום מושב הממשל המחוזי ביוזמתם של מושלים כמו פטרוס הופשטדה, שאף הקים את הפארק המקומי במרכז העיר
ב-1809 קיבלה אסן רשמית את זכויותיה כעיר.
היא הייתה היישוב השני במחוז דרנתה, לאחר קופורדן, שקיבלה את זכויותיה מידי לואי בונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטה שהומלך כמלך הולנד והיו לו תוכניות גדולות בנוגע לאסן.
באותה עת הוכנה תוכנית להפיכתה של אסן כעיר, אך ממלכת הולנד סופחה לקיסרות הראשונה של נפוליאון והתוכניות נזנחו.
כמרכז מנהלי, משכה אסן תושבים אמידים וכתוצאה מכך היא התפתחה כלכלית.
בראשית המאה ה-20 החלה אסן לשחק תפקיד חשוב יותר בתחום התעשייה.
במקור הייתה העיר מקום מושב הממשל המחוזי, אך הקמתם של בית מטבחיים, מחלבה ובית יציקה לברזל, יצרו מגוון רחב של אפשרויות תעסוקה ועודדה את צמיחתה של העיר.
בשנת 1930 לערך, עם הקמתם של בתי חולים פסיכיאטרים ומרכזי בריאות, הפכה אסן להיות מרכז למערכת הבריאות של המחוז.
לאחר מלחמת העולם השנייה לא עלה מספר תושבי אסן על 20,000. מסלול מרוצי המכוניות TT-Circuit Assen הביא לעיר פרסום, אך רק החל משנות החמישים, עם התפתחות הגרעין התעשייתי שלה, החלה אסן לצמוח במהירות רבה יותר.
חברת הנפט הלאומית (Nederlandse Aardolie Maatschappij) הקימה את מרכזה באסן.
כיום העיר היא בעלת שיעור הצמיחה הגדול ביותר בחלקה הצפוני של הולנד, עם שפע של הזדמנויות תעסוקה, במיוחד במגזר השירותים.
שיעור הצמיחה חסר התקדים של העיר במספר הבתים והתושבים הוא בעל משמעות סביבתית.
האִסְנַאד או הסנד הוא שרשרת המוסרים המופיעה בראשית כל חדית'.
האסנאד מורכב מרשימת שמות שחוזרת בסופו של דבר אל מוחמד או אל אחד מהצחאבה.
מטרת האסנאד היא לספר את מקור הפסיקה הנובעת מהחדית'.
מהימנות רשימת השמות (התאמה הגיונית יחסית לתקופות בהן חיו המוסרים השונים) משפיעה רבות על קטלוג החדית' ועל אמינותו.
ה"מוסרים" באסנאד מכונים "מוסניד" (مسند - מֻסְנִד).
המוסרים הראשונים היו חברי מוחמד, הסחאבה, שעקבו אחרי כל מעשה ממעשיו והקשיבו לדבריו.
אחרי מותו נהרו אליהם המוני מאמינים לשמוע מפיהם על הסונה (אורח החיים) של הנביא.
אנשי הדור השני המשיכו בהפצת המסורות שקיבלו מפי הסחאבה ומסרו אותן לבאים אחריהם.
כך נוצרה שרשרת המוסרים, האסנאד.
ייתכן שמקור המנהג הוא בדרך המסירה בעל פה של השירה בתקופת הג'אהליה (התקופה הטרום אסלאמית) או בתלמוד בדומה ל-"אמר רב יהודה אמר שמואל".
האסנאד הוא לעיתים קרובות ארוך יותר מתוכן החדית'.
לפעמים נמסרו גם שרשראות מוסרים שונות לאותו החדית', או לאותו החדית' בשינויי נוסח קלים, כדי לחזק את מהימנותו.
חכמי האסלאם החליטו להעביר את שבט ביקורתם על האסנאד בלבד ולא העזו לגעת בתוכן החדית', שהרי הנביא מוחמד יכול לומר כל דבר מראש, לקבל כל תנועה פוליטית או להביע כל דעה.
הם פיתחו מדע אשר קראו לו "מדע החדית'" (علم الحديث) שבו תפסו חלק ניכר "מדע האנשים" (علم الرجال) ו"הטלת פגם והכרזה על יושר" (الجرح والتعديل), שמשמעותם בדיקת האנשים המופיעים בשרשראות האסנאד ובדיקת דרך קשירת חוליות השרשרת זו בזו.
הם קבעו קריטריונים כדי ללמוד את מהימנותם של מוסרים בשרשרת לפי מידת יושרם, יראת השמיים שלהם, קיום מצוות על ידם וכיוצא בזה.
כך למשל לא יכול היה שותה יין להיות מוכר כמקור מהימן ומוסמך (ثقة).
הם קבעו מתי היו המוסרים והיכן, לאן נדדו והיכן נפגשו זה עם זה.
בצורה כזאת החיו בלבוש אסלאמי את מדע הגנאלוגיה שהיה אהוב מאוד על הערבים בתקופת הג'אהליה (התקופה הטרום אסלאמית).
יחד עם חקר האנשים נחקרו שרשראות המוסרים עצמן ונקבע מהם הפגמים הפוגמים במהימנותן, כגון חוסר של חולית ביניים בין שני מוסרים, אשר לא יכלו להיפגש אישית זה עם זה בשל תקופות חייהם השונות או הריחוק הגאוגרפי ביניהם, חוסר של החוליה האחרונה הצריכה לקשור את הדברים לנביא מוחמד עצמו, וכיוצא בזה.
על סמך הממצאים סיווגו את החדית'ים לשלוש קטגוריות עיקריות של מהימנות (ראה פרוט בערך חדית').
לאחר האסנאד בא המַתְן שהוא תכנו המילולי של החדית' המכיל את הסיפור והפסיקה.
אסמיר סוליץ' (בבוסנית: Asmir Suljić; נולד ב-11 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת פנג'אב.
סוליץ' התחיל את הקריירה שלו בסרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
ב-18 באוגוסט 2010, סוליץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד צליק זניצה.
ב-13 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד דרינה זבורניק.
את עונת , התחיל גם בסרייבו, אך לקראת סיום חלון העברות של קיץ 2013, חתם באויפשט מליגת העל ההונגרית.
לקראת סוף אוגוסט חתם בווידאוטון.
בפברואר , חתם בוויסלה קרקוב מליגת העל הפולנית והיה עתיד להצטרף אליה בתום העונה, אך כשמועד זה הגיעה חוזהו בוטל.
כעבור זמן קצר חתם באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
בספטמבר , חתם בזגלבי לובין, אך שוחרר ממנה בינואר .
ב-20 באוגוסט 2020, סוליץ' חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל אך עזב תוך זמן קצר.
בינואר , סוליץ' חתם בדיושג'ר מליגת העל ההונגרית.
ב-31 באוגוסט 2024 חתם בפנג'אב מליגת העל ההודית.
אסנטי דואה מא'אט , הידוע בשם הבמה אסנטי בלאק, הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו במיני-סדרה "כשהם רואים אותנו" (2019), שעליו היה מועמד לפרס אמי בפריים טיים.
הוא מוכר גם בזכות תפקידו בתור מאליק הדג'ס בסדרת הטלוויזיה "החיים עצמם" (2019–2022).
בלאק נולד ביישוב וולדורף (אנ'), מרילנד.
הוא החל לשחק כשהיה תלמיד בית ספר יסודי בבית הספר ג'ודית פ' הויר, בית ספר הפועל בשיטת מונטסורי.
לאחר מכן למד בבית הספר התיכון נורת' פוינט (אנ'), אותו סיים בשנת 2020.
הוא אחיינה של השחקנית סמירה ויילי.
בגיל חמש קיבל את תפקידו הראשון בתור מוגלי בהפקה מקומית של ההצגה "ספר הג'ונגל".
אחד מתפקידיו המקצועיים הראשונים היה במחזה "How I Learned to Be a Kid" בתיאטרון הווארד (אנ') בוושינגטון, ולאחר מכן הוחתם אצל סוכן שחקנים.
עוד באותה שנה הצטרף בתור אחת הדמויות הראשיות לעונה הרביעית של סדרת הדרמה "החיים עצמם" מבית רשת NBC, בדמותו של מאליק הדג'ס, ובלאק אף היה מועמד עבור תפקידו לפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי ולפרס Black Reel.
הוא המשיך לשחק בסדרה גם בעונות 6-5.
בשנת 2022 החל לדבב את דמותו של כרים עבדול-ג'באר בראון (נקרא על שמם של כרים עבדול-ג'באר וג'יימס בראון) בסדרה ההנפשה "The Proud Family: Louder and Prouder" בשירות הזרמת המדיה "דיסני+"; סדרה זו מהווה חידוש לסדרה "The Proud Family" ששודרה במקור בערוץ דיסני בין השנים 2001–2005.
בשנת 2023 שיחק בסרט המדע-בדיוני "Landscape with Invisible Hand" שביים וכתב קורי פינלי (אנ') המבוסס על הרומן באותו שם מאת הסופר מ"ט אנדרסון (אנ').
בסרט גילם בלאק את דמותו של אדם קמפבל, בנה של בת' (טיפאני האדיש).
שנה סדרה תפקיד הערות 2019 כשהם רואים אותנו קווין ריצ'רדסוןמיני-סדרה
אסנאטה לינדרמנה היא כדורגלנית לטבית המשחקת בעמדת השוערת בריגה ובנבחרת לטביה.
לינדרמנה ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ב-10 ביוני 2021, בהפסד 0–5 ל.
אסן הוא מועדון ספורט גרמני מהעיר אסן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה.
המועדון ידוע בשל קבוצת כדורגל הנשים שלו המשחקת בבבונדסליגה לנשים.
המועדון הוקם בשנת 2000, ומשחק את משחקיו הביתיים באצטדיון על האפנשטראסה .
ב-21 במרץ 1973, הוקמה מחלקת כדורגל נשים במועדון גרן-ווייס שונבק.
ב-1976, עלתה הקבוצה לליגה ההתאחדות התחתונה, מה שאז הייתה ליגת הנשים הבכירה בגרמניה.
לאחר התדרדות זמנית, תחייה מחודשת נעשתה במועדון ב-1992. חמש שנים מאוחר יותר, עלתה הקבוצה לראשונה לרגיונליגה, ממנה ירדה לאחר עונה אחת בלבד.
עם קבוצה שהתחדשה בצורה מסיבית, עלתה הקבוצה שוב לרגיונליגה והפכה לסגנית האלופה בתום העונה שלאחר מכן.
אחרי עוד עונה בה סיימו במקום השני בליגה ירדה הקבוצה למרכז הטבלה, ובמהלך 2003 נאלצה הקבוצה לעבוד קשה כדי להישאר ברגיונליגה.
שנה לאחר מכן, הפתיעה הקבוצה כשהפכה לאלופת הרגיונליגה המערבית .
לקבוצה, תחת המאמן ראלף אגולי , היה את האפשרות להתחזק במספר כדורגלניות מהמועדון דואיסבורג , והחלה את העונה במטרה לעלות לבונדסליגה השנייה שזה עתה נוסדה.
לאחר שעלה בידה לעלות לבונדסליגה השנייה, הקבוצה עלתה לבסוף לבונדסליגה, שם היא ביססה את מקומה בשתי העונות הראשונות, עם ממוצע הצופים הגבוה ביותר אחרי מועדוני העל איינטרכט פרנקפורט וטורבינה פוטסדאם.
ב-2007, הקבוצה עלתה לראשונה לחצי גמר הגביע הגרמני.
בחצי הגמר שיחקה הקבוצה מול היריבה המקומית דואיסבורג , לנגד 3,750 צופים, המספר הגבוה ביותר בתולדות המועדון.
במשחק עצמו עמדה הקבוצה במשך זמן רב, אך נכנעה 5:1 לאחר הארכה.
בעונת הבונסדליגה לא הצליח המועדון להגיע להישגים כתוצאה מפציעות רבות.
אחרי שהגיעה להישג שיא בעונת 2008/09 , כשסיימה במקום החמישי בבונדסליגה, נאלצה הקבוצה בעונה שלאחר מכן להילחם במאבקי הירידה עד המחזור האחרון של העונה.
תיקו 1:1 נגד היריבה הישירה פרייבורג , הבטיח את הישארותה בליגה של אסן, כשהמאמן ראלף אגולי עוזב את המועדון בהסכמה משותפת.
בעונת 2010/11 דשדשה שוב הקבוצה במאבקי הירידה, הפעם תחת המאמן מרקוס הגנר , שהוביל את הקבוצה לסיום במקום התשיעי בבונדסליגה, שיפור של מקום אחד מהעונה הקודמת.
בעונה שלאחר מכן, הוביל הגנר את הקבוצה לסיום במקום החמישי בליגה.
בתחילת עונת 2017/18 הצטרף למועדון המנהל המקצועי פיליפ זימנציק, לאחר שהמנהל המקצועי הקודם, וילי וייזינג, פרש מניהול לאחר 14 שנה בהן ניהל את המועדון.
עד לאותו הזמן, וייזינג היה פעיל במועדון במשך תקופה של קרוב ל-50 שנים, כשהוא משמש בתפקידי-מפתח בפיתוח המועדון בכלל ובקידום קבוצת הנשים בפרט.
באותה העונה, תחת המאמן דניאל קראוס , רשמה הקבוצה שיא חדש במספר הנקודות אליו הגיעה במהלך עונת הבונדסליגה.
בנובמבר 2018 הודיע המועדון על עזיבתו של קראוס וחתימתו כמאמן החדש של פרייבורג .
ביולי 2019 חזר הגנר לאמן את הקבוצה.
הישג נוסף אליו הגיעה הקבוצה היה כשעלתה לגמר הגביע הגרמני ב-2014, בו הפסידה 3:0 לאיינטרכט פרנקפורט.
שש שנים לאחר מכן, בעונת 2019/20, עלתה הקבוצה שוב לגמר הגביע לאחר שניצחה 3:1 את באייר לברקוזן בחצי הגמר.
בגמר הפסידה הקבוצה לוולפסבורג, 5:7 בפנדלים.
מאז עלתה לבונדסליגה, שיחקה קבוצת הנשים הראשונה את משחקיה הביתיים בפארק הספורט שעל הלו .
מתקן הספורט הלמוט-ראהן משמש כמתקן האימונים של קבוצת הבונדסליגה.
הקבוצות הנותרות משחקות את משחקיהן הביתיים במתקן הספורט של מחוז אסן-שונבק.
מאז עונת 2012/13 משחקת הקבוצה את משחקיה הביתיים באצטדיון על האפנשטראסה באסן-ברגבורבק.
קבוצת המילואים של אסן הגיעה לרגיונליגה המערבית בשנת 2006. כיוון שהמועדון פועל בעיקר כמועדון לפיתוח כדורגלניות, הצליחה קבוצת ה-U20 של המועדון לעלות לבונדסליגה השנייה.
לאחר עונה אחת בלבד בבונדסליגה השנייה, ירדה הקבוצה לרגיונליגה לקראת עונת 2019/20.
מסיבות כלכליות, המועדון מייחס חשיבות גדולה למחלקות הנוער שלו.
החל מעונת 2007/08, ישנו שיתוף פעולה בין המועדון לבין בית הספר המחוזי בוקמולה.
שתי קבוצות מבחן שכללו נערות מוכשרות הוקמו בבית הספר.
קבוצת ה-U17 משחקת בבונדסליגה הצעירה החל מעונת 2012/13. בעונות 2013/14 ו-2018/19 הייתה הקבוצה לאלופת הבונדסליגה הצעירה, אך נכשלה בחצי הגמר של אליפות גרמניה.
בעונת 2019/20 שבוטלה עקב מגפת הקורונה, הוכרזה אסן כאלופה, אך אליפות גרמניה לא שוחקה באותה עונה.
קבוצת הגברים הראשונה משחקת תחת השם אסן-שונבק, והחלה את קיומה בליגה המחוזית א'.
ב-2006, סיימה הקבוצה כסגנית האלופה הלנה אסן בליגה המחוזית.
שנה מאוחר יותר עלתה הקבוצה לליגת המדינה התחתונה , בה שיחקה במשך שתי עונות.
שתי ירידות ליגה רצופות הובילו את הקבוצה חזרה לליגה המחוזית א' ב-2012. ב-2020 עלתה הקבוצה שוב לליגה המחוזית, ושנתיים לאחר מכן סיימה במקום השני בליגה.
עם סאשה מולדרס , פיתח המועדון כדורגלן שהפך בבוא העת לכדורגלן מקצועי.
בנוסף, כדורגלני העבר ג'ורג ליפינסקי ואלאסנה אודראוגו עבדו כמאמנים במועדון.
אסמיר באירקטרביץ' (בבוסנית ובאנגלית: Esmir Bajraktarević; נולד ב-10 במרץ 2005 באפלטון שבוויסקונסין, ארצות הברית) הוא כדורגלן בוסני-אמריקאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן מליגת העל ההולנדית ובנבחרת בוסניה והרצגובינה.
באירקטרביץ' שיחק במחלקות הנוער של SC וייב, שיקגו פייר וניו אינגלנד רבולושן.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של ניו אינגלנד רבולושן, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ה-MLS.
הוא ערך 45 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-2 בינואר 2025 חתם באירקטרביץ' בפ.ס.וו.
באירקטרביץ' נולד באפלטון שבוויסקונסין, ארצות הברית, למשפחה ממוצא בוסני.
הוא שיחק בנבחרות הצעירות של ארצות הברית, וב-20 בינואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בהפסד 0–1 לנבחרת סלובניה במשחק ידידות.
בחודש יולי 2024 החליט באירקטרביץ' לייצג את נבחרת בוסניה והרצגובינה, ובחודש אוגוסט פיפ"א אישרה את בקשתו להחליף ייצוג.
מאוחר יותר בחודש אוגוסט זומן לראשונה לסגל נבחרת בוסניה והרצגובינה, לקראת משחקי ליגת האומות 2024/2025 נגד נבחרות הולנד והונגריה, וב-7 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–5 לנבחרת הולנד.
אסנת פז (נולדה ב-13 במרץ 1938) היא זמרת ישראלית.
פעלה בעיקר בשנות ה-60. התפרסמה בשירים "רוח עצוב", "שיר שלכת אדומה", "תחת זיו כוכבי שמים", "בואי אמא", "כובע של קש", "אם אשכחך" ("ציון תמתי"), "בת הרב", "אורי" ואחרים.
אסנת פז נולדה בקיבוץ שער העמקים למשפחה ממוצא יוגוסלבי.
אביה, הלל לבני, היה צלם שתיעד את חיי הקיבוץ כבר משנות ה-30 של המאה ה-20. כבר בקיבוץ שרה כסולנית, וגם נשלחה ללימודי פיתוח קול.
אחרי שעזבה את הקיבוץ והייתה כבר אמא לשניים, זכתה במקום הראשון בתחרות כישרונות ארצית, ומיד הוזמנה להקלטות בקול ישראל ולהופעות ברחבי הארץ.
ב-1964, הקליטה פז ב"הד ארצי" את תקליטה הראשון, שבו ביצעה שירים של המלחינים נחום היימן ויוסף הדר.
ב-1965, הוציאה את אלבום הבכורה שלה.
בשנת 1968 הוציאה את אלבום שירי יצחק קצנלסון, משורר שנספה בשואה, עליו עבדה כשנתיים ימים.
נשיא המדינה דאז, זלמן שזר, הזמין אותה לכבוד המפעל הזה אל בית הנשיא, ולאחר מכן הוזמנה להופעות באירופה ובארצות הברית.
היא הוציאה גם מבחר שירי ילדים והשתתפה באוספים רבים, נסעה לארצות הברית ללמוד בבית הספר למשחק ולשירה של אוטה האגן, הופיעה ברחבי ארצות הברית וקנדה, בין היתר, בקרנגי הול ובמדיסון סקוור גארדן, אשר בניו יורק.
בשנת 1980 יצאה בתוכנית חדשה.
אוסף משיריה יצא על דיסק בחברת אן אם סי.
כיום אסנת פז עוסקת בכתיבה, בציור ובכתיבת טקסטים לזמרים.
אסנת פישמן (נולדה ב-25 במרץ 1972 בתל אביב) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
נולדה בתל אביב וגדלה ברמת השרון לאב העוסק בעיבוד שבבי מדויק ואם קוסמטיקאית.
בשנת 1995 סיימה את לימודיה בבית הספר לאומנויות "בית צבי".
במהלך לימודיה זכתה במלגות שונות: מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל בשנים 1993, 1994, 1995 ובמלגות ע"ש עדה בן-נחום, ירון ירושלמי, משה זעירי, וזהרה שאקוב.
בתיאטרון הספרייה: ב-1995 גילמה את ארסוליה בהצגה "להלביש ערומים" מאת לואיג'י פיראנדלו שעיבד וביים יורם פאלק.
בפסטיבל תיאטרון קצר: ב-2003 שיחקה בהצגה "מחזה לילה" מאת יהושע סובול שביים בן לוין.
ב-1996 גילמה את לוצ'יאנה בהצגה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי.
ב-1997 גילמה את אוליביה בהצגה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר בבימוי מיכאל גורביץ'; גילמה את הכלה בהצגה "רצח" מאת חנוך לוין בבימויו של עמרי ניצן, וגילמה את אסתר וולף (אינגריד) בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (על פי "וולפונה" מאת בן ג'ונסון) וביים אילן רונן.
ב-1998 גילמה את מרתה (החליפה בתפקיד זה את לימור גולדשטיין) בהצגה "המורדים" שכתבה עדנה מזי"א וביים עמרי ניצן.
ב-1999 גילמה את אלמה בהצגה "אלמה" שכתב וביים יהושע סובול, וגילמה את שירה בלאו כהן בהצגה "המפקח" מאת ג'ון בוינטון פריסטלי שעיבד וביים שמואל הספרי.
ב-2001 גילמה את דוניה רוסיטה בהצגה "דוניה רוסיטה הרווקה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים דוד מוכתר-סמוראי, וגילמה את מיקי בהצגה "הרב קמע" שכתב וביים שמואל הספרי (על פי "טרטיף" מאת מולייר).
ב-2002 גילמה את דפנה בהצגה "אקורדיונים" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-2003 גילמה את אילנה סומו-ברנדשטטר בהצגה "קופסה שחורה" שעיבד וביים חנן שניר ע"פ ספרו של עמוס עוז.
ב-2004 גילמה את נטליה פטרובנה בהצגה "חודש בכפר" מאת איוואן טורגנייב שעיבד וביים חנן שניר.
ב-2005 גילמה את האם בהצגה "מלחמה" מאת לארס נורן שביים אילן רונן.
ב-2006 גילמה את רוחמה בהצגה "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי שביים חנן שניר, וגילמה את ג'ודי בהצגה "חתונה מושלמת" מאת רובין הודון שביים מוני מושונוב.
ב-2007 גילמה את מיקה בהצגה "החותנת" מאת אנדרו ברגמן שעיבד רשף לוי וביים אלון אופיר.
ב-2008 גילמה את טומי בהצגה "משוגעת" שכתבה (בשיתוף עם השחקנים) וביימה יעל רונן.
באותה שנה גילמה את הלן בהצגה "החגיגה" שכתבו תומאס וינטרברג, מוגנס רוקוב ובו הר הנסן וביים חנן שניר.
הצגה זו הייתה קופרודוקציה של תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי.
ב-2009 גילמה את אירנה ניקולייבנה ארקדינה בהצגה "השחף" מאת אנטון צ'כוב בבימויו של רמי הויברגר.
ב-2011 שיחקה בהצגה "מונוגמיה" מאת סטלה פילי שביים רמי הויברגר, וגילמה את ולריה בהצגה "קוויאר ועדשים" מאת ג'וליו סקארניצ'י ורנצו טאראבוזי שביים מוני מושונוב.
ב-2013 גילמה את בקי בהצגה "אם הבית" מאת הלל מיטלפונקט שביים אלון אופיר.
ב-2014 גילמה את אסיה בהצגה "המאהב" מאת אברהם ב.
יהושע שעיבדה שחר פנקס וביימה שיר גולדברג, וגילמה את אלכס פוקסט בהצגה "חיזור גורלי" מאת ג'יימס דירדן שביים משה קפטן.
ב-2015 החלה לגלם את המרקיזה דה מרטיי בהצגה "יחסים מסוכנים" מאת כריסטופר המפטון ע"פ רומן מכתבים מאת דה לאקלו שביים אילן רונן.
ב-2016 החלה לגלם את אנה קוונגל (תפקיד ראשי) בהצגה "לבד בברלין" על פי הנס פאלאדה שביים אילן רונן.
ב-2017 שיחקה את דסי (התפקיד הראשי) במחזה "עושה כרצונו" מאת מוטי לרנר, על פי ספרה של אסתי וינשטיין, שביימה איה קפלן בתיאטרון הבימה.
באותה שנה שיחקה גם במחזה "Love Love Love".
בשנת 2021 שיחקה במחזמר "עוד חוזר הניגון" מאת מוטי לרנר, על פי הביוגרפיה של נתן אלתרמן מאת דן לאור.
במרץ 2023 הופיעה בהצגה לאופולד-שטאט בתיאטרון הבימה.
בדצמבר 2024 החלה לשחק בתפקיד המלכה המקראית איזבל במחזה "אוכלים" מאת יעקב שבתאי.
ב-1999 גילמה את המורה שולה בסדרה "שמש" וגילמה תפקיד אורח בסדרה "כסף קטלני".
בשנת 2000 גילמה את זוהר שלום בסרט הקולנוע "הבולשת חוקרת" שכתב חיים מרין וביים מרק רוזנבאום.
על תפקידה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2001 גילמה את טליה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "שבתות וחגים" שביים רני בלייר.
ב-2002 שיחקה בסרט הטלוויזיה "אהבות אחרונות" שכתב וביים יצחק צפל ישורון.
ב-2003 גילמה את ליהיא, אומנית תל אביבית בסרט "האסונות של נינה" שכתב וביים שבי גביזון.
ב-2004 גילמה את מיקי בטלנובלה של HOT "מיכאלה" שביים יצחק שאולי.
ב-2005 שיחקה בדרמה הטלוויזיונית "מה אתה סח" שכתב אבנר ברנהיימר (על פי סיפור מאת גפי אמיר) וביים איתן צור.
ב-2009 גילמה את נירית ברק בסדרת הנוער "ראש גדול" ב-yes; גילמה את אלונה בשן בסדרת המתח "תמרות עשן" של HOT3 שכתב נח סטולמן וביים עודד דוידוף וגילמה את פנינה פסטרנק בסדרה "גירושים נפלאים" שכתבה לימור נחמיאס וביים עופר ויצמן.
ב-2012 שיחקה בסרט "רווקה פלוס" שכתב וביים דובר קוסיאשווילי.
ב-2016 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של איתן גרין "חדרי הבית".
ב-2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסרטו של צחי גראד "הבן-דוד".
ב-2022 עלתה הסדרה "שנות הירח", בה מגלמת פישמן את נורית גפן.
באותה שנה שיחקה בסרט הסיפור שלנו.
שם שיחקה את שרון בראל.
בחודש מאי בשנת 2022, עלתה לשידור ב-HOT סדרת הטלוויזיה "ירושלים", שם היא משחקת את דמותה של רבקה.
ב-2023 עלתה לשידור הסדרה "השגרירות", בה היא מגלמת את אלנה מימן, אשתו של השגריר.
כמו כן, גילמה בזיגי את הפסיכולוגית אוריאן פישמן.
פישמן הייתה נשואה לאמרגן אורן גורביץ', ולהם בת שנולדה בשנת 2009 ובן שנולד בשנת 2012. השניים התגרשו בשנת 2019.
ב-1997 זכתה בפרס המלגה על שם עדנה פלידל בתיאטרון הקאמרי.
זוכת פרס קלצ'קין לשחקנית מצטיינת לשנת 2003, על תפקידה בהצגה "קופסה שחורה".
אסעד אסעד הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד ויועץ ראש הממשלה לענייני דרוזים וצ'רקסים.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1963 ושירת ביחידת המיעוטים.
ב-1968 מונה למפקד פלוגה שעסקה בפינוי מוקשים ובהכשרת צירים בסיני.
ב-1970 מונה למפקד פלס"ר שחר בגבול הצפון, במלחמת יום הכיפורים לחם בגזרת הצפון, שימש סגן מפקד חטיבה ומפקד חטיבה בדרגת אלוף-משנה.
סיים את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בהצטיינות.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, פיקד על כוחות צה"ל בהרי השוף ובעת מלחמת ההרים, בה טבחו הפלנגות הנוצריות בדרוזים.
בעת ששירת היה הקצין הדרוזי בעל הדרגה הגבוהה ביותר.
לאסעד תואר ראשון במדעי המדינה ובהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה.
הוא השתתף בסמינרים שונים של האקדמיה הבינלאומית לשלום בניו יורק.
בשנת 1988 הושאל מהצבא למשרד החוץ והיה חבר במשלחות ישראל לאו"ם, בעת שבנימין נתניהו שימש כשגריר.
ב-1991 יצא עם משלחת ישראל לוועידת מדריד.
בשנת 1992 נבחר אסעד לכנסת ה-13 מטעם הליכוד.
היה חבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת העבודה והרווחה, בוועדה למאבק בנגע הסמים ובוועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא המגזר הבדואי בישראל.
בנוסף, היה חבר בוועדה למינוי קאדים.
אסעד היה מחברי הכנסת הבודדים מטעם הליכוד שלא הצביעו בהצבעה בכנסת נגד הסכם אוסלו הראשון, לצד מאיר שטרית ורוני מילוא.
זאת לאחר שנפגע מדברי חברי הכנסת של הליכוד, שאמרו שאין "רוב יהודי" להסכם בכנסת.
הוא אף שקל להצביע בעד ההסכם, בעקבות לחץ של נציגי העדה הדרוזית, שביקשו להראות שהעדה שוחרת שלום למרות שאנשיה משרתים בצה"ל.
בעקבות הימענותו בהצבעה דרשו מספרי חברי כנסת של הליכוד להדיחו מהמפלגה.
לאחר שלא הוצב במקום ראלי ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולא נכנס לכנסת, מונה ליועץ ראש הממשלה לנושא דרוזים.
בתוקף תפקידו תיווך בניסיונות להביא לפשרה עם מצרים בפרשת עזאם עזאם.
בשנות ה-2000 היה בין מנהיגי העדה הדרוזית ועמד בראש הפלג היריב למשפחת טריף.
היה חבר הוועד המנהל של המועצה לשלום ולביטחון.
אֶסֶנְשֵן הוא אי געשי במרכז האוקיינוס האטלנטי, וחלק מהטריטוריה הבריטית סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה.
פירוש שמו של האי בשפה האנגלית הוא "עלייה", שכן התגלה בחג העלייה, וביום זה, על פי המסורת הנוצרית, עלה ישו השמימה.
שטחו של אסנשן 91 קמ"ר, והוא נמצא כ-1,600 ק"מ מחופי ליבריה במערב אפריקה, כ-2,250 ק"מ מעיר רסיפה שבברזיל.
ממזרח לאסנשן נמצא האי בווטסויין בירד, שם מקננות ציפורים רבות.
זהו המקלט היחידי בשבילן מהחולדות, החתולים ובני האדם שהגיעו לאי מאירופה ומאפריקה.
באסנשן מתרוממת פסגה סלעית ממקור געשי, ולא פחות מ-44 חרוטים רדומים זוהו באי שרוב שטחו מכוסה בבזלת.
האי נמצא סמוך וממערב לרכס המרכז-האטלנטי.
ההתפרצות הגעשית האחרונה התרחשה לפני 600 שנה, זמן קצר מאוד במונחים גאולוגים.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר גְרִין, 859 מטרים מעל פני הים.
הקרקע מחוספסת, יבשה ושוממת, והצמחים היחידים על האי הם אלו שהביאו עמם בני האדם.
האקלים באסנשן הוא סובטרופי, כשהטמפרטורה בחוף נעה בין 21° ל-30° מעלות צלזיוס, ובהר גרין 15° ל-26°.
למרות קרבתו לקו המשווה, ישנו הפרש של 5° בין הקיץ לחורף.
האקלים מעט קריר יחסית לקו רוחבו של אסנשן, בזכות זרמי מים קרים המגיעים מדרום אפריקה.
ישנם גשמים כל השנה, כשבינואר-אפריל הם נוטים להיות כבדים יותר.
האי דל בפאונה ובפלורה, ורוב הפרטים הם אלו שהביאו עמם בני-האדם.
הצומח כולל חזרנים (במבוק) ואורנים בלבד - שניהם נטעו בידי בני אדם, ושניהם נמצאים רק על הר גרין, שנחשב היום לאחד מהיערות הנטועים המשגשגים ביותר בעולם.
לפני בואם של בני האדם, לא היו צמחים על האי.
עולם החי לעומת זאת עשיר מעט יותר, והפאונה הטבעית כוללת בעיקר צבי-ים ירוקים, אך גם שחפיות כהות, שני זנים של לטאות, סרטני יבשה, ובים כרישים, טונה, ברקודות ועוד מספר זנים של דגים קטנים יותר.
מלבד זאת, בני האדם הביאו עמם יונקים, כגון חולדות, חמורים, חתולים, כבשים ועכברים, ועופות כמו דרורים וקנריות.
מגלה הארצות הפורטוגלי ז'ואו דה נובה גילה את האי ב-1501. הוא רק רשם את מיקומו של האי - אך לא נתן לו שם ואף לא הודיע על תגליתו.
למעשה, האי "התגלה" פעם נוספת כעבור שנתיים, ב-1503, בידי האדמירל הפורטוגלי אפונסו דה אלבוקרקי.
הוא ראה את האי בחג העלייה, על-פי לוח השנה הקתולי, וקרא לו על-כן "איליה דה אסנסאו" (בפורטוגזית: Ilha de Ascensão).
השימוש באי היה מועט בשנים שבאו לאחר מכן; אדמתו יבשה ושוממת, ולא ניתן לעבדה.
הוא נותר לא מיושב עד 1815. בשנה זו הוגלה נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת לשעבר, אל האי סנט הלנה, וליתר ביטחון, בנו הבריטים באסנשן מבצר ושיכנו שם חיילים.
הם קראו לו "אסנשן" (Ascension), חג העלייה בלשונם.
מיקום האי במרכז האוקיינוס האטלנטי הפך אותו לנקודת עצירה שימושית עבור ספינות.
הצי המלכותי הבריטי הפך אותו לבסיסה של שייטת מערב אפריקה, יחידה שתפקידה לדכא סחר בעבדים בחופה המערבי של אפריקה.
ב-1922, הוצא צו מלכותי ולפיו אסנשן יהיה שטח חסות של סנט הלנה.
במלחמת העולם השנייה, בנתה ארצות הברית בסיס אווירי בשם "ויידאווייק" .
הוא שימש כנקודת חנייה למטוסים החוצים את האוקיינוס האטלנטי בדרכם למערכות באפריקה ובאירופה.
בסוף המלחמה הופסק השימוש בבסיס.
בזמן המלחמה הקרה הוכנס הבסיס לפעילות מחדש.
הוא הורחב ושוכלל, עם מסלול טיסה באורך של 3 קילומטרים, על-מנת שיאפשר למטוסים גדולים לנחות בו.
ובמקרה הצורך יכול לתפקד לנחיתות חירום לטיסות בין דרום אמריקה לאפריקה.
במלחמת פוקלנד, הייתה לו חשיבות, שכן הוא נמצא באמצע הדרך בין בריטניה לפוקלנד, והאי שימש כנקודת תדלוק לכלי טיס שהטיסו חיילים ונשק לאי.
כיום הוא מהווה גם מסלול לנחיתת חירום של מעבורת החלל.
כמו כן, הוקמה בסמוך לבסיס תחנת שידור של ה-BBC לדרום אמריקה ולאפריקה.
האי משמש גם כיום כנקודת תדלוק למטוסים צבאיים בדרכם מבריטניה לאיי פוקלנד.
הרשות המבצעת הוא מלך בריטניה, והוא מיוצג בידי מושל סנט הלנה, היושב בג'יימסטאון, הלא היא בירתה.
את המושל מייצג "מנהל" (Administrator) היושב בג'ורג'טאון.
כמו כן, למנהל יש גוף מייעץ, בשם "מועצת האי" (Island Council).
לאי יש חוקים נפרדים מאלה שבסנט הלנה ובממלכה המאוחדת, אך עם זאת, חלקם מבוססים עליהם.
בעבר הייתה לאי חשיבות כלכלית מועטת.
אין באי מחצבים טבעיים, ובעבר לא היה בו צומח כלל.
אדמתו היבשה אינה מאפשרת חקלאות.
ספינות שעברו מפעם לפעם סמוך לו, עגנו בו רק לשם מילוי אספקת המזון, שכן אסנשן עתיר בבשר טרי.
ציפורים רבות מקננות בו כל השנה, נקבות גדולות של צבי ים ירוקים עולים על החוף פעם בשנה להטיל את ביציהן, והפורטוגלים אף הביאו לאי עזים, כמקור מזון לימאים עתידיים.
כיום, החשיבות הפיננסית של הבשר באי מתבטאת רק בדיג, שכן מנהלת האי אוסרת על ציד ציפורים וצבי ים.
הייצוא היחידי של אסנשן הוא בולי דואר, שהונפקו לראשונה ב-1922. חברות תקשורת רבות, ביניהן ה-BBC הבריטית, הקימו תחנות שידור על האי, בשל מיקומו האסטרטגי במרכזו של האוקיינוס האטלנטי.
על-פי מפקד שנערך ב-2005, חיים באסנשן 1,100 בני-אדם, וצפיפות האוכלוסין הממוצעת באי היא לכן 12.0 נפשות לקילומטר רבוע, בדומה לזו של נורווגיה, הגדולה מאסנשן פי 4,000. מספרים אלה ממקמים את אסנשן במקום ה-227 בעולם בגודל האוכלוסייה, ובמקום ה-202 בצפיפות האוכלוסין.
עד לגילויו על ידי הבריטים הוא לא היה מיושב, ובשל בידודו אין בו תושבים קבועים.
אלא רק תושבים זמניים - חיילים בריטים ואמריקאים, ועובדים מסנט הלנה ומבריטניה מהווים את רובה הגדול של האוכלוסייה.
כמו כן, גרים באסנשן עובדים ממשלתיים בריטים, כגון המנהל עצמו.
13% מהאוכלוסייה הם חיילים אמריקאים, ו-87% הנותרים הם אזרחים וחיילים בריטים.
באסנשן חמישה יישובים: ג'ורג'טאון, עיר הבירה (560 תושבים); כפר טו בווטס (120 תושבים); גבעת טרבלר, שהוא בסיס חיל האוויר המלכותי (200 אנשי צוות), גבעת קט, שהוא בסיס חיל האוויר האמריקני (150 חיילים ואנשי צוות); והרזידנסי (כולל רד ליון והקוטג'ים על הר גרין, כ-70 תושבים).
הרבנית אסנת אדוני ברזאני (מאות 16–17) הייתה פוסקת הלכה, למדנית ופייטנית שעמדה בראש ישיבה בכורדיסטן.
הייתה ידועה בכינויה התנאית, בדומה לחכמי המשנה.
אסנת נולדה למשפחת ברזאני, משפחת רבנים מקובלים ידועה בצפון כורדיסטן, בסביבות שנת 1590 סבה, הרב נתנאל הלוי (אדוני), עמד בראש קהילת יהודי מוסול, והיה איש קדוש בעיני יהודי כורדיסטן וסביבותיה.
מפאת כבוד תורתו הוא כונה "אדוֹניִ", שם שדבק ביורשיו לתפקיד הרבנות.
בנו, הרב שמואל ברזאני (אדוני), אביה של אסנת, הוטרד ממצבם התורני הירוד של יהודי כורדיסטן, ומהמחסור במנהיגים רוחניים ובפוסקי הלכה.
הוא הקים מספר ישיבות ב, בעקרה , בעמידיה ובמוסול, כדי לטפח בהן תלמידי חכמים שיוכלו לשמש את הציבור כרבנים, חזנים, ושוחטים.
הישיבות התקיימו מתרומות של נדבנים יהודיים תושבי האזור.
את כל כספי התרומות השקיע בישיבות, והוא ומשפחתו חיו חיי דוחק.
מקום הולדתה המדויק של אסנת לא ידוע, אך משוער כי היא נולדה באזור שנמצא כיום תחת המחוז נינוה או דהוכ של עיראק.
אביה של ברזאני העניק לה חינוך תורני יסודי ומעמיק, לטענתה, משום שלא היו לו בנים שימשיכו את דרכו.
במילותיה של ברזאני: לדבריה היא מעולם לא למדה מלאכה כלשהי, אלא עסקה בתורה.
הדבר היה חריג מאוד בתקופה בה לרוב נשים לא זכו להשכלה בכלל, ולהשכלה דתית בפרט, ויועדו בעיקר לטיפול בילדים ובמלאכות הבית.
היא נישאה לבן דודה, הרב יעקב מזרחי, שהיה התלמיד המצטיין בישיבה והחביב על אביה.
אביה, שהעריך את כישוריה וחכמתה, התנה את הנישואין בכך שהיא תמשיך בלימוד התורה ולא תאלץ לעזוב את בית המדרש לטובת הטיפול בבית.
כך בלשונה: "השביע את בן זוגי ז"ל לבלתי עשות בי מלאכה, וכן עשה כאשר ציוהו".
שמואל בר נתנאל אדוני ראה ביעקב מזרחי את ממשיך דרכו ואף כתב עליו "שהוא מקומי ויורשי", ואכן, לאחר פטירתו, מונה יעקב מזרחי לראש הישיבה.
ברזאני, שכבר הייתה בקיאה בנלמד, לימדה בישיבה יחד איתו, ואף במקומו, כשהיה שקוע בלימוד: "מתחילה הרב ז"ל טרוד היה בעיונו ולא היה לו פנאי ללמד התלמידים, כי אני הייתי מלמדת אותם במקומו, עוזרת הייתי כנגדו".
לאחר פטירתו של יעקב מזרחי הפכה באופן מעשי לראש הישיבה.
היא הייתה ממונה הן על ההוראה והן על ניהול הישיבה.
ברזאני העידה על עצמה: "שאני נשארתי מלמדת ומוכחת ודורשת לטבילה ולשבת ולנִדה ולתפילה וכיוצא".
ברזאני לא ראתה עצמה מתאימה לעריכת מסעות לאיסוף כספים לישיבתה, אך ניהלה חליפת מכתבים עם נדבני הקהילות היהודיות השונות בכורדיסטן, ופנתה אליהם בבקשה שיתרמו כספים לישיבה שנקלעה לקשיים כלכליים חריפים.
על אף היותה אישה הנושאת במשרה גברית, ראו בה בני דורה סמכות רבנית לכל דבר, תלמידת חכמים ופוסקת הלכה.
ההיסטוריונית עפרה בנג'ו כתבה כי .
הרבנית אסנת זכתה להערצה רבה כמעין אדמו"ר.
על הכבוד הרב שרחשו לה בני דורה ניתן ללמוד למשל מאיגרת ששלח לה הרב פנחס חרירי, ובה פנה אליה בתארים: כמוהר"ר (כבוד מורנו ורבנו הרב רבי) ו"אמי רבנתי".
מהאיגרות שפורסמו על ידי יעקב מאן עולה כי לאחר פטירת ר' יעקב מזרחי, הישיבה נתקלה בקשיים כלכליים.
בנוסף - מאותן האיגרות, ומהאיגרות בינה ובן ר' פנחס חרירי עולה כי היה קיים סכסוך בנוגע לספריית בעלה, כאשר ר' יצחק דודה טען כי הספרייה אמורה הייתה לעבור אליו.
לעומת איגרות אלו נראה כי דווקא יחסיה עם חוג המקובלים השבתאים בכורדיסטן היו טובים.
איגרת שנשלחה אליה מלמדת כי הם נהגו בה בכבוד הראוי.
פנחס בן יצחק חרירי, מראשי המקובלים השבתאים בכורדיסטן, אשר אליו שלחה ברזאני את בנה ללמוד תורה, פנה אליה בנוסח מליצי ומחורז, וכינה אותה : "גבירתי, יונתי תמתי, אמִתתי ואמונתי, ציצי ותפארתי, אמי רבנתי [...] יהי אלוהיה עמה ויגדיל שמה".
הוא אף הוסיף: "שמחתי בניב מליצותיה [של הרבנית אסנת], ועלזתי בנועם שיחתיה, ואזרתי חיל לנגד מילותיה, המתוקים מדבש ונופת צופים".
בהמשך, הוא מדווח לה על התנאים הפיזיים של בנה בישיבתו.
הדיין מתתיהו בן בנימין זאב אשכנזי כינה אותה בכתביו "אשת חבר הדומה לחבר".
בראשותה של ברזאני הישיבה המשיכה להיות בית גידול לתלמידי חכמים, אך נקלעה לקשיים כלכליים, וביתה ורכושה עוקלו.
כשתפקיד הרבנות הראשית בבגדאד התפנה, פנתה קהילת יהודי בגדד אל ברזאני בבקשה שתשלח אליהם רב מתלמידיה.
היא שלחה את בנה, שמואל בן יעקב, שהיה תלמידה החשוב.
ילדיה של ברזאני בכורדיסטן ובמצרים המשיכו את השושלת הרבנית.
משפחת ברזאני־אדוני נשארה משמשת ברבנות בבגדד במשך כמאה וחמישים שנה, עד שנת 1743, ובמוסול עד למאה העשרים.
מתוך כתביה של ברזאני השתמרו שתי איגרות באופן חלקי.
שתי האיגרות מיועדות לנדבנים שתרמו לישיבה.
האיגרות מלמדות על שליטתה המופתית בעברית, כמו גם בתנ"ך, בתלמוד, במדרש ובקבלה.
האיגרות כתובות עברית רהוטה ומשלבות ציטוטים מן הכתובים ופרפרזות עליהם, כמו גם פיוטים פרי עטה.
ברזאני כתבה בסגנון הרבני המקובל, בניגוד לאופן בו נשים בנות דורה התנסחו בדרך כלל – בלהג עממי ובאופן יומיומי וענייני.
נשתמרו מספר פיוטים שחיברה ברזאני.
הפיוטים כתובים עברית, ובעלי משקל וחריזה.
תוכנם עוסק במצבו הירוד של הדור ובמאמצים של ברזאני לשקמו:
המסורת יחסה לברזאני את כתיבתו של פיוט נוסף, הפותח במילים "האל הביטה וראה", העוסק בגעגועים לציון.
במחקר התברר כי מקור המסורת הזו בטעות, וכי הפיוט קדום ונכתב כנראה על ידי ר' יצחק השנירי, מחכמי פרובאנס בימי הביניים.
התעודות ההיסטוריות לחייה ולפועלה של ברזאני מסתכמות במספר זעום של איגרות ששלחה ושנשלחו אליה, שנחקרו ופורסמו על ידי חוקרי כורדיסטן.
החוקרים יעקב מאן, יואל יוסף ריבלין ואריך בראואר תארכו את תקופת חייה למאות החמש עשרה והשש עשרה, אולם גרשום שלום ביסס את הקביעה כי היא פעלה כמאה שנים מאוחר יותר, בראשיתה של המאה השש-עשרה.
כחלק מתיאורו את האישה הכורדית התייחס בראואר לאיגרות, אך הניח ש"אשה לא הייתה יכולה להגיע לבקיאות בעברית ובספרות הרבנית", לכן קבע שלא נכתבו על ידי ברזאני, אלא על ידי בן זוגה או בנה.
לפי מחקר מאוחר יותר של רינה לוין־מלמד ואורי מלמד האיגרות נכתבו על ידה, זאת על אף שהאיגרות לא נמצאו בכתב ידה של ברזאני.
ברזאני הייתה לדמות נערצת במסורת יהודי העדה הכורדית.
האיגרות שחיברה כמו גם אלו שנשלחו אליה ומופיע בהן שמה שימשו כקמיעות: היה נהוג להניחן מתחת לראשי חולים כדי לרפאם.
כתב יד של ספר משלי שיוחס לה (או לבן זוגה) שימש אף הוא כקמיע.
אגדות מייחסות לה מראה מצודד, כמו גם יכולת לקרוא בשמות קדושים ולהתפלל ובכך לחולל ניסים:
ברזאני, כאישה ששימשה כראש ישיבה, מהווה מקור השראה לנשים המבקשות לקדם שוויון מגדרי ולשאת בתפקידים דתיים המוענקים באופן מסורתי לגברים.
בשנת 2015 קראה ועדת השמות של עיריית ראשון לציון רחוב בעיר על שמה של אסנת ברזאני.
אָסְנַת בַּת פּוֹטִי פֶרַע כֹּהֵן אוֹן הייתה אשת יוסף שניתנה לו על ידי פרעה, לאחר שיוסף פתר את חלומות פרעה, והתמנה למשנה למלך.
היא ילדה את ילדיו מנשה ואפרים במצרים.
במדרשי חז"ל מובא שילדה את מנשה ואפרים בחודשים אדר ואייר.
ספר בראשית אינו מוסר כמעט מידע על אודותיה, והיא מוזכרת בשלושה פסוקים בסך הכל.
בראשית פרק מ"א פסוק מ"ה:
בראשית פרק מ"א פסוק נ':
בראשית פרק מ"ו פסוק כ':
המידע שנמסר אודותיה מן המקרא, מעיד שאסנת היא בת פוטי פרע כהן און, ושילדה ליוסף שני בנים, מנשה ואפרים.
בחיבור "יוסף ואסנת", שבספרים החיצוניים, אסנת היא הדמות הראשית.
גיזרון השם אסנת אינו ברור לגמרי, אך מקובל לראות בו תעתיק של שם במצרית קדומה שפירושו: "היא של (האלה) נית".
שמות במתכונת דומה ידועים באוצר השמות במצרית קדומה.
שמו של אביה של אסנת, פוטי פרע, זהה מעיקרו לשמו של פוטיפר, אדונו-לשעבר של יוסף, והוא קרוב יותר לצורת השם במצרית קדומה: pꜣ-dj-pꜣ-rꜥ (פא-די-פא-רע): "זה אשר נתן רע".
יש הסבורים שהסופר המקראי נקט שתי צורות כתיב שונות כדי ליצור הבחנה בין שתי הדמויות, אם כי גם הצורה "פוטיפר" מתועדת.
פוטי פרע הוא כוהן און (הידועה בשמה היווני הליופוליס), עיר חשובה במצרים העתיקה ומרכז לפולחן אל השמש רע (כמו גם אלי שמש אחרים בתקופות שונות בתולדות מצרים) שכוהניה נהנו ממעמד נכבד.
נישואיו של יוסף עם אסנת בת פוטי פרע מסמנים לפיכך את היטמעותו בקרב האצולה המצרית.