tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אסטרטגיות לשיפור משקעים הן פרויקטים של ניהול סביבתי שמטרתם לשחזר ולהקל על תהליכי בניית קרקע בדלתה.
זמינות משקעים חשובה מכיוון שדלתות נשחקות באופן טבעי ולכן זקוקות להצטברות משקעים כדי לשמור על הגובה שלהן, במיוחד בהתחשב בשיעור הגובר של עליית פני הים.
אסטרטגיות לשיפור משקעים שואפות להגביר את השקיעה במישור הדלתא בעיקר על ידי שחזור חילופי המים והמשקעים בין נהרות ומישורי דלתא נמוכים.
ניתן ליישם אסטרטגיות לשיפור משקעים כדי לעודד עלייה בגובה היבשה כדי לקזז את עליית פני הים.
העניין באסטרטגיות לשיפור משקעים גדל לאחרונה בשל יכולתן להעלות את גובה הקרקע, דבר שחשוב לקיימות ארוכת הטווח של דלתות.
בכימיה נעשה שימוש בסדימנטציה למדידת גודלן של מולקולות גדולות, מקרומולקולות, כאשר כוח הכבידה מוגבר בכוח צנטריפוגלי באולטרה-צנטריפוגה.
כאשר חלקיקים שוקעים מתרחיף מגיעים לגבול קשה, ריכוז החלקיקים בגבול מתנגד לפעפוע.
התפלגות המשקעים ליד הגבול מגיעה לשיווי משקל משקעי.
מדידות ההתפלגות מניבות מידע על אופי החלקיקים.
שקיעה מסוג 1 מאופיינת בחלקיקים השוקעים באופן דיסקרטי במהירות שקיעה קבועה, או בשקיעת מינרלים עשירים בברזל עד למקור.
הם שוקעים כחלקיקים בודדים ואינם מתקבצים (נדבקים זה לזה) במהלך השקיעה.
שקיעה מסוג 2 מאופיינת בחלקיקים שמתקבצים במהלך השקיעה ובשל כך גודלם משתנה כל הזמן ולכן מהירות השקיעה שלהם משתנה.
דוגמה: קרישת אלום או ברזל
שקיעה מסוג 3 ידועה גם בשם שקיעת אזור.
בתהליך זה החלקיקים נמצאים בריכוז גבוה (יותר מ-1,000 מ"ג/ליטר) כך שהחלקיקים נוטים לשקוע כמסה ונמצאים באזור בוצה ברור.
שקיעת אזור מתרחשת בריכוך סיד, בוצה פעילה ומעבי בוצה.
סדיל רמדאני (באינדונזית: Saddil Ramdani; נולד ב-2 בינואר 1999) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת הקשר בסבה מליגת העל המלזית.
כאשר רמדאני סיים את לימודיו בבית הספר היסודי, עזב את ראהה עיר הולדתו לקנדרי בירת מחוז דרום-מזרח סולאווסי ושיחק בקבוצת הכדורגל המקומית.
בשנת הצטרף לאקדמית הכדורגל אסיפא אותה מנהל קפטן נבחרת אינדונזיה לשעבר אג'י סנטוסו.
בשנת עוד בטרם סיים את לימודיו בתיכון חתם בפרסלה למונגן מליגת העל האינדונזית.
באוקטובר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0-3 נגד באלי יונייטד.
בשני העונות בהן שיחק בקבוצה היה תלמיד בתיכון הנמצא במרחק של שלוש שעות נסיעה מהמגרש של פרסלה.
בינואר סאדיל חתם בסרי פהנג מליגת העל המלזית.
בעונתו היחידה בקבוצה רשם 21 הופעות וכבש שני שערים.
בינואר חזר לאינדונזיה כאשר חתם בבהאינגקארה קבוצה הנמצאת בבעלות משטרת אינדונזיה.
במדי הקבוצה שיחק רק 3 משחקים מאחר שהליגה נעצרה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה באינדונזיה.
ב-13 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לפטאלינג ג'יה סיטי.
שלושה ימים לאחר מכן, כבש את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 2-1 לפהנג.
ב-21 במרץ 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה במשחק נגד .
ב-14 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-7 נגד במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2023.
הם מוזכרים כ-Sedunos, Sedunorum ו־Sedunis על ידי יוליוס קיסר (אמצע המאה ה-1 לפנה"ס), וכ-Seduni על ידי טיטוס ליוויוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס) ופליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה).
משמעות השם האתני סדוני נותרה לא ברורה.
לפי אלכסנדר פאלילייב, ייתכן שהוא מבוסס על השורש הקלטי sedo, כלומר גם 'טומולוס' (המאוכלס ביצורים על-טבעיים) וגם 'שלום'.
פייר-איב למברט הציע לנתח את השם כהַפלולוגיה (אובדן הברה) עבור Se(go)-dunum (המבצר החזק).
העיר סיון, שמתועדת בשם Sedunum בתקופה הרומית, נקראת על שם השבט הגאלי הזה.
בני שבט הסדוני שכנו בעמק הרון העליון, בקנטון ואלה המודרני.
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מזרחית לננטואטס ולווארגרי, דרומית לאוברי ומערבית ללפונטי.
לאחר שהרומאים כבשו את האזור בשנים 15–16 לפני הספירה, השטח שלהם נוהל תחילה במשותף עם מחוז רייטיה ווינדליסיה תחת לגאטוס, כאשר היו להם סיוויטאס (כמו מועצה מקומית) משלהם באזור המנהלי של ואליס פואנינה .
מאוחר יותר איבדו את האוטונומיה שלהם בעקבות השתלבותם בתוך Alpes Graiae et Poeninae על ידי קלאודיוס (41–54 לספירה), עם יצירת סייוויטאס המשותפת עם שאר השבטים הוואלנסיאנים.
העיר הראשית שלהם הייתה ידועה כאמור בשם Sedunum (סיון המודרנית, שווייץ).
בשנים 7–8 לפני הספירה כיבדו ה-Sedunian civitas את הקיסר אוגוסטוס בכתובת.
בשנים 56–57 לפני הספירה, נלחמו הסדוני נגד הכוחות הרומיים של יוליוס קיסר בקרב אוקטודורוס (מרטיני, שווייץ של ימינו).
בתורת החבורות, למושג סדר יש שתי משמעויות שונות, אך קשורות:
סדר של חבורה הוא מספר האיברים בה (אם היא סופית), כלומר העוצמה שלה.
סדר של איבר בחבורה הוא מספר הפעמים המינימלי שיש לכפול את האיבר בעצמו כדי לקבל את איבר היחידה של החבורה.
הסדר של חבורה הוא העוצמה שלה, , כלומר מספר האיברים אם החבורה סופית.
משפט לגראנז', שהוא בין המשפטים הבסיסיים בתורת החבורות, קובע שהסדר של חבורה סופית מתחלק בסדר של כל תת-חבורה שלה.
בהינתן חבורה ואיבר כלשהו , הסדר של שמסומן הוא המעריך הטבעי הקטן ביותר שבחזקתו איבר שווה לאיבר היחידה של החבורה, כלומר: .
אם לא קיים מספר שכזה, נאמר שהסדר של הוא אינסופי, ונסמן .
הסדר של איבר בחבורה הוא הסדר של החבורה הציקלית הנוצרת על ידי האיבר, ומכאן הקשר בין סדר של איבר לסדר של חבורה.
מסקנה מיידית ממשפט לגראנז' היא שהסדר של איבר בחבורה מחלק את הסדר של .
זאת מכיוון שהחבורה הציקלית שנוצרת על ידי האיבר היא תת-חבורה של שסדרה כסדר האיבר.
לכן לפי משפט לגראנז' סדר זה מחלק את הסדר של .
מכאן נובעת מסקנה מיידית חשובה נוספת: בהינתן חבורה סופית , כל איבר בחבורה בחזקת סדר החבורה שווה לאיבר היחידה.
נראה זאת: יהא כלשהו, אז קיים שלם כך ש- (כי הסדר של מחלק את הסדר של ).
עוד מסקנה מיידית היא שחבורה מסדר שהוא מספר ראשוני היא בהכרח ציקלית, וכל איבר פרט ליחידה הוא יוצר שלה (שכן הסדר של כל איבר פרט לאיבר היחידה שווה לסדר החבורה).
לחבורה הסימטרית יש את לוח הכפל הבא:
בחבורה זו יש שישה איברים, כלומר הסדר של החבורה, , הוא 6.
לפי הגדרה, הסדר, , של איבר היחידה, , הוא 1. הסדר של כל אחד מהאיברים הוא 2 (מכפלת כל אחד מאיברים אלה בעצמו היא איבר היחידה), והסדר של כל אחד מהאיברים הוא 3.
סֵדֶר גּוֹדֶל הוא החלוקה של קנה מידה או גודל של כל כמות, כאשר כל חלוקה מכילה ערכים שיש ביניהם יחס קבוע.
לרוב, סדרי גודל מתייחסים לסדרה של חזקות של עשר.
כאשר לא מגדירים את היחס הספציפי ומתייחסים רק לביטוי סדר גודל, הרי שברירת המחדל תהיה מכפלה של 10. ערך זה עוסק בקנה המידה העשרוני.
סדרי גודל משמשים להשוואות מקורבות.
אם שני מספרים שונים בסדר גודל אחד, אחד מהם גדול פי עשרה מהשני.
אם שני מספרים שונים בשני סדרי גודל, אחד מהם גדול פי מאה מהשני.
שני מספרים בעלי אותו סדר גודל נמצאים על אותה הסקאלה: הערך הגדול נמוך מעשר פעמים הערך הקטן.
סדר הגודל של מספר הוא המספר של החזקות של עשר המכילות את המספר.
ליתר דיוק, סדר הגודל של מספר יכול להיות מוגדר במונחים של לוגריתם, בדרך כלל כחלק שלם של הלוגריתם.
לדוגמה, הלוגריתם של המספר 4,000,000 לפי בסיס 10 הוא 6.602; לכן סדר הגודל שלו הוא 6. לכן, סדר גודל הוא מיקום מקורב על קנה מידה לוגריתמי.
הערכת סדר גודל של ערכים שערכם המדויק לא ידוע היא הערכה מעוגלת של החזקות הקרובות ביותר של עשר.
למשל, הערכת סדר הגודל של ערכים בין 3 מיליארד ל-30 מיליארד (כגון אוכלוסיית בני האדם על כדור הארץ) היא 10 מיליארד.
הערכת סדר גודל נקראת לפעמים גם קירוב מסדר אפס.
סדרי הגודל יכולים להמחיש את ההבדלים בין העולם המיקרוסקופי לעולם המקרוסקופי.
למשל, בפיזיקה חוקרים חלקיקים זעירים ביותר שגודלם הוא עשר בחזקת מינוס עשר של המטר, וכן גדלים אסטרונומיים ענקיים כגון עשר בחזקת עשרים של המטר.
סַדַקוֹ סַסַקִי (ביפנית: 佐々木 禎子; 7 בינואר 1943 – 25 באוקטובר 1955) הייתה גיבורה לאומית יפנית וסמל לשלום עולמי.
ססקי נפגעה במתקפה האטומית על הירושימה ועקב כך חלתה בלוקמיה.
היא קיפלה אלף עגורי אוריגמי, עקב אגדה יפנית שכך יתגשמו משאלותיה.
לפי הסופרת אלינור קואר ססקי, שביקשה שלום עולמי, הספיקה לקפל רק 644 עגורים לפני מותה, ואת היתר השלימו חברותיה.
ססקי נולדה וגדלה בהירושימה שביפן.
בהיותה בת שנתיים ססקי נפגעה מפצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על העיר במתקפה האטומית על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, ובעקבות נזקי הקרינה הרדיואקטיביות שספגה מההפצצה, אובחנה ססקי כחולה בלוקמיה חריפה של בלוטת הלימפה ב-21 בפברואר 1955, ואושפזה כמטופלת בבית החולים של הצלב האדום בהירושימה.
לאחר שרופאיה העריכו כי נותרה לה רק שנה לחיות, החליטה ססקי לקפל אלף עגורי אוריגמי, וזאת בהתבסס על האמונה השינטואיסטית כי קיפול מספר זה של עגורים יביא להגשמת משאלת לב של המבקש.
לפי המיתוס שהתפרסם בספר "סדקו ואלף עגורי הנייר" של הסופרת אלינור קואר ונפוץ ביפן ובשאר העולם, ססקי קיפלה את העגורים מתוך משאלה לשלום עולמי, אולם היא נפטרה לאחר שקיפלה רק 644 עגורים, וחברותיה השלימו את מלאכת קיפול יתרת העגורים.
במציאות, הצליחה ססקי לקפל אלף עגורים, ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה.
סיפורה של ססקי עורר הדים רבים ועגורים מקופלים הפכו מאז לסמל של תנועות שלום רבות ברחבי העולם.
בפארק השלום בהירושימה הוצבה אנדרטה לזכרה של ססקי.
סדקו רוצה לחיות הוא ספר שנכתב על ידי הסופר האוסטרי קרל ברוקנר ב-1961.
הסיפור עוסק בילדה יפנית בשם סַדַקוֹ סַסַקִי שהתגוררה בהירושימה ומתה כתוצאה מהחשיפה שלה לקרינה כאשר הייתה בת שנתיים בעת מתקפה האטומית על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
כאשר התפוצצה הפצצה האטומית מעל שמי מרכז העיר הירושימה, נער יפני בשם שיגיאו שחה במי האגם.
פתאום ראה הנער אור מבהיק שסינוור אותו, ולאחר מכן הרגיש שהאדמה רועדת מתחת רגליו.
אז פתאום נזכר הנער באחותו הצעירה.
אחוז אימה הנער פרץ אל הגן, קפץ מעל לגזעי עצים, פינה שיחים עקורים וזעק את שמה, סדקו, לכל עבר.
לבסוף מצא אותה שוכבת על הקרקע, שמלתה קרועה, גופה זב דם אך היא עדיין בחיים.
בעקבות נזקי הקרינה הרדיואקטיביות שספגה מההפצצה, אובחנה ססקי כחולה בלוקמיה חריפה של בלוטת הלימפה חודשיים לפני יום הולדתה ה-12, ואושפזה כמטופלת בבית החולים של הצלב האדום בהירושימה.
ססקי הצליחה לקפל אלף עגורים, ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה.
הסיפור מתאר את ההתמודדות של סדקו עם תופעות הלוואי בעקבות הנזקים של ההפצצה ואת כוח הרצון שלה לחיות.
הסיפור מתנהל בשני מישורים מקבילים: תיאור מפורט המבוסס על פרטי אמת מטיסת המפציץ האמריקני לעבר יפן, ומאבק החיים הנואש של אותה ילדה, סדקו הקטנה, שנפגעה בהפצצה.
הספר תורגם לעברית על ידי בצלאל וכסלר וראה אור בעברית בהוצאת מצפן.
הספר תורגם להרבה שפות, פורסם באינטרנט, והוא משמש לעיתים קרובות כחומר חינוכי ללימוד על תהליכי שלום בבתי ספר ברחבי העולם.
הסיפור עובד גם להצגת תיאטרון שעלתה בצוותא בשם סדאקו סאן – נסיכת העגורים בבימויו של רועי הורוביץ בכיכובם של דוית גביש, אייל רוזלס, נדב ניר ועוד.
סדנת תל אביב למדע, טכנולוגיה וביטחון (ע"ש יובל נאמן) היא סדרה מתמשכת של כנסים וימי עיון המוקדשים לתחומים שונים של מדע, טכנולוגיה וביטחון - בהקשר הישראלי והמזרח תיכוני.
הסדנה החלה את פעילותה בשנת 2002, והיא יוזמה של פרופסור יצחק בן ישראל, העומד בראש הסדנה מיום הקמתה.
הסדנה מאורגנת על ידי בית הספר לממשל ומדיניות, התוכנית ללימודי ביטחון והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, הפועלים במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
סדנת ת"א למדע, טכנולוגיה וביטחון משמשת כבמה פומבית לליבון בעיות שונות הנוגעות לביטחון ישראל, לשילוב הטכנולוגיה בצבא ובחברה, והיא מעלה סוגיות ראשונות במעלה הקשורות בסדר היום הלאומי של מדינת ישראל.
מסמכים שנכתבים בעקבות הכנסים משמשים את קובעי המדיניות ברמות השונות.
חסות קבועה לסדנה מוענקת על ידי משרד הביטחון באמצעות מפא"ת, על ידי התעשייה האווירית ורפא"ל.
בסדנה נוטלים חלק בכירים מהנהגת המדינה וצה"ל ומומחים בעלי שם מהתחום הציבורי, האקדמי, הביטחוני, הכלכלי והמדעי.
בעקבות כנסים נבחרים יוצאים לאור פרסומים, ניירות עמדה ומונוגרפיות של הסדנה המפורסמים באתר הסדנה.
ספר ראשון המרכז נושאים שונים שהועלו בסדנה יצא לאור בהוצאת מערכות, וכותרתו: מהאדם בקרב עד החלל החיצון.
בספר כלולים מאמרים המבוססים על הרצאות שנישאו בסדנת תל אביב למדע טכנולוגיה וביטחון, בתקופה הראשונה לפעולתה.
המאמרים שנבחרו מציגים את מגוון הנושאים שנדונו בסדנה, מגוון הנפרס על כל הספקטרום של החשיבה והעשייה הביטחונית: החל מהרמה הגבוהה ביותר של תורת הביטחון, עבור דרך טכנולוגיות ביטחוניות המיושמות במיזמים בתחום החלל החיצון וכלה בפיזיולוגיה של האדם בקרב.
נבחנת השפעת הטכנולוגיה המודרנית על שדה הקרב ונידון מקומה במתארים של עימות בין מדינה לארגוני טרור, ומוצגת תרומתן הייחודית של התעשיות הביטחוניות לביטחון ישראל.
סִדְקִית, כלי סדקית או גָּלַנְטֶרְיָה (מצרפתית: Galanterie) הם חפצים קטנים המשמשים לתפירה, רקימה, סריגה, לתיקון ולתחזוקת הבגדים ופריטי הבד, חפצים כגון חוטים, מחטים שונות גם למכונת התפירה, מסרגות, כפתורים, טלאים לתפירה ולהדבקה, אצבעונים, בודקין, לחצניות וכדומה וגם לסרטי אלכסון, פסי קישוט, גומי להשחלה בתחתונים, בגדי ילדים וכדומה.
מוצרים אלה נמכרו פעם בעיקר בחנויות קטנות המתמחות בכך ("חנויות סדקית") ולעיתים על ידי רוכלים.
לעיתים נמכרים בחנויות הסדקית (בעיקר בגדולות שבהן) גם חוטי סריגה מצמר ובדים.
אפשר לקנות את כלי הסדקית, בחנויות גדולות, או במרשתת.
בחנויות סדקית נמכרים לעיתים גם אביזרי אופנה כגון גרביים, צעיפים וכפפות.
בעבר היו מצויים רוכלי סדקית שהציעו את סחורתם ללקוחותיהם בבתי הלקוחות.
בקרב יהודי השטעטל היו סוחרי סדקית שסבבו עם מרכולתם בין העיירות.
אפרים קישון כתב באחד הפיליטונים שלו על רוכל כזה שמעולם לא קנו ממנו דבר וכשלבסוף ביקשו לקנות הסתבר כי אין הסחורה בידו משום שלא ראה טעם לשאתה לשווא.
סדר אלפביתי הוא שיטה נפוצה לארגון שמות ברשימה, לפי סדר האותיות בשפה שבה כתובה הרשימה.
לשפות שונות קיימים חוקים שונים לאופן הסידור האלפביתי.
השיטה מקלה על חיפוש שם או כותרת ברשימות ועל אופן ההתמצאות בזמן עיון בהן.
השיטה קרויה גם סדר לקסיקוגרפי, משום שהיא מאפיינת את סדר הערכים בלקסיקון.
ברשימה של פריטים כגון: תפוח, אגס, ענבים ומנגו יסודרו הפריטים לפי האות הראשונה של שמם.
בסדר האלפבית העברי, האות א' במילה "אגס" באה לפני האות מ' במילה "מנגו", האות מ' במילה "מנגו" באה לפני האות ע' במילה "ענבים" והאות ע' במילה "ענבים" באה לפני האות ת' במילה "תפוח".
לפיכך סדר המילים ברשימה אלפביתית יהיה מוצג כך:
אם האות הראשונה במילים מסוימות ברשימה זהה, הפריטים יהיו מוצגים לפי האות השנייה בשמם, והרשימה תהיה מסודרת כך:
כאשר האותיות הראשונה והשנייה במילים הנתונות ברשימה הן זהות, הפריטים יסודרו לפי האות השלישית, וכן הלאה, עד שכל הפריטים יהיו מסודרים לפי השיטה.
מילים בעברית יכולות לכלול אותיות תחיליות (כמו ה"א הידיעה), או אותיות הנובעות מהטייה של פעלים.
ברשימות בעברית משתמשים לעיתים בסדר שאינו על פי המילים כפי שהן אלא על פי צורות בסיסיות יותר שלהן.
אחת המוסכמות הנפוצות היא שאותיות תחיליות במילה מסוימת אינן משפיעות על מיקומה ברשימה, ולכן עבור שתי המילים האיש וגמל, המילה האיש תופיע ראשונה.
דוגמה לשימוש במוסכמה זו היא במיון המילים המופיעות במקרא בקונקורדנציה החדשה לתנ"ך.
במילונים עבריים מסוימים נהוג למקם את כל הפעלים הנגזרים מאותו שורש יחד, לפי סדר הבניינים, וכן למקם צורות שונות של שם עצם (כגון ריבוי) יחד עם הצורה הבסיסית.
לפי סידור זה, המילה התכתב תופיע לאחר המילה כתב, והמילה ערים תופיע יחד עם המילה עיר (ולפני המילה עכשיו).
שמות בני אדם נהוג לסדר לפי שם המשפחה ולא לפי השם הפרטי:
בגלל עובדה זו ייכתבו לעיתים השמות ברשימה כששם המשפחה מופיע לפני השם הפרטי:
סְדָר הוא המונח המתייחס למקצוע סידור האותיות בדפוס הבלט.
השימוש במונח סְדָר, או "סְדָר דפוס" כשם עצם, מתאר את הטכנולוגיה.
בסעיף זה ייעשה שימוש במילה "סַדָּר" בלשון זכר, הן לצורך הפשטות, אך בעיקר משום שמקצוע זה, במשך כל קיומו, היה גברי כמעט לחלוטין
מקצוען הסְדָר (או סַדָּר) התקיים מתחילת מהפכת הדפוס בעקבות המצאתו של יוהאן גוטנברג, עד סוף שנות השבעים של המאה ה-20.
בקרב דוברי עברית נהוג היה להתייחס לבעל מקצוע זה דווקא ביידיש, "הבחור הזעצער" (הגייה: "הבּוּחֶר הזעצער", כלומר הבחור הסַדָּר).
פעמים רבות נהגו לייחס לו טעויות שהופיעו בדפוס, גם כאלה שאינן בגדר שגיאות דפוס.
הסדר בונה שורות מסודרות של טקסט ב"מגש".
אוסף השורות עובר מספר תהליכים נוספים עד ליצירת ה"גלופה" שמשמשת להדפסה: הגהה ראשונה, למציאת שגיאות דפוס ותיקונן, אחריה עימוד, בו שורות הטקסט המסודרות מחולקות לעמודים בספר או טורים בעיתון, ונוספים אליהן אלמנטים נוספים של הדפוס כמו תמונות, מסגרות, כותרות, מספור עמודים ועוד.
אחרי העימוד יכולה לבוא הגהה נוספת, והעמודים המסודרים, המכונים לעיתים "גלופות", נלקחים להדפסה.
בסיום ההדפסה, הגלופות מפורקות, והאלמנטים השונים ממוחזרים לעבודה הבאה.
הראשונה היא הסידור, בו הסדר קורא את הטקסט שיש להדפיס, ונוטל מתיבת הסדר תו אחר תו אותם הוא מניח במתקן המכונה "מקל סדרים".
התווים השונים הם אותיות ומספרים, רווחים, סימני פיסוק, ותווים מיוחדים.
כאשר השורה במקל הסדרים "מתמלאת", כלומר לא נותר מרווח מספיק למילה נוספת בשורה זו, הסדר מבצע את הפעולה הבאה: יישור.
בטקסטים מודפסים, מקובל שתחילת השורות וסופן מיושרות.
בטקסט כתוב בכתיבה תמה, נעשה לפעמים יישור על ידי "הארכת" האות האחרונה בשורה.
עם המעבר לסדר, טכניקה זו כבר אינה מעשית, והיישור מתבצע על ידי הרחבת הרווחים בין המילים: בזמן הסידור, משתמשים ב"גופן" ריק, כלומר ללא אות בראשו, בעל רוחב קבוע, להפרדה בין המילים בשורה.
בסיום השורה, נותר מרווח בין סוף המילה האחרונה לסוף השורה.
הסדר "סוגר" את המרווח הזה על ידי הרחבת הרווחים, פעולה שיכולה להיעשות על ידי החלפת הרווחים בשורה ב"גופני" רווח רחבים יותר, או באופן המקובל יותר, על ידי הוספת גופן רווח דק לצד כל אחד מהרווחים.
לרשות הסדר רווחים כאלו ברוחבים שונים, ביניהם יש לבחור לפי המרווח בין סוף המילה האחרונה לסוף השורה, מחולק במספר הרווחים (כלומר אחד פחות ממספר המילים) בשורה.
הפעולה השלישית של הסדר נקראת מיון, והיא מתבצעת בסיום ההדפסה.
הגלופות ששימשו להדפסה מפורקות למרכיביהן השונים, ואלו ממוחזרים לעבודה הבאה.
שורות הטקסט נמסרות לסדר, והוא ממיין את הגופנים, ומניח כל אחד בתא המתאים לו בתיבת הסדר, תוך שהוא בוחן אותם ומוציא מהמחזור את הגופנים שנשחקו עד שאינם מתאימים עוד להדפסה.
מקצוע הסדר עבר שינוי מהפכני במהלך המאה ה-19, שינוי שעיקרו מיכון.
הניסיונות הראשונים היו בשנות ה-20 של המאה, ונמשכו ביתר שאת החל משנות השישים של המאה ה-19. מכונות הסדר הראשונות שנבנו היו ניסיוניות, והגם שחלקן פעלו והצליחו לייצר גלופות פונקציונליות, הן לא שיפרו את הפריון ואיכות העבודה, לפחות לא במידה שהצדיקה את השימוש בהן.
מכונות הסדר הראשונות שפעלו בהצלחה בבתי דפוס החלו להופיע לקראת שנות ה-70 של המאה.
המכונות הראשונות חיקו את פעולת הסדר הידני, והשתמשו באופני עופרת מוכנים, שהוזנו למכונה.
המכונות הראשונות החליפו את שלב הסידור בלבד, והשורות המסודרות עדיין יושרו ביד, וגם המיון היה ידני.
בהמשך הופיעו פתרונות שונים למיכון היישור והמיון, חלקם בעזרת מכונה נפרדת שביצעה את הפעולה, וחלקם בעזרת מכונות שביצעו שתיים מהפעולות או שלושתן במכונה אחת.
עד שנות ה-80 של המאה ה-19 הופיעו כמה עשרות מכונות, שהמוצלחת בהם, Empire, שהוצגה ב-1872 ועברה בהמשך שכלולים נוספים, כבר פעלה במאות בתי דפוס ומערכות עיתונים.
בשני העשורים האחרונים של המאה הופיעו מכונות חדשות, שהשתמשו בגישה שונה: מכונות אלו לא סידרו גופנים מוכנים מראש, ובמקום זאת סידרו את אמהות הדפוס (מטריצות), התבניות שמשמשות ליציקת הגופנים, ויצקו בעזרתן את הגופנים שמשמשים להדפסה.
טכנולוגיית סדר זו מכונה "מתכת חמה".
בטכנולוגיית המתכת החמה, מחזור הגלופות בסיום העבודה לא נעשה על ידי מיון הגופנים, כמו בסדר הידני ובמכונות הראשונות, אלא על ידי התכתם ויציקת מטילי עופרת, שמוזנים למכונה, בה הם מותכים שוב לעופרת נוזלית ומשמשים ליציקת הגופנים.
שתי מכונות "מתכת חמה" דחקו כמעט לחלוטין את רגלי כל המכונות האחרות, ואיתן גם את הסדר הידני.
הראשונה היא מכונת לינוטייפ, והשנייה היא המונוטייפ.
הן שונות זו מזו באופן פעולתן ובתכונותיהן.
הלינוטייפ שלטה שליטה כמעט מוחלטת בתחום העיתונות המודפסת, והתחרתה במונוטייפ בסידור ספרים.
בעיתונות העברית של התקופה מופיעה המילה "מסדרה" לתיאור מכונת סדר, ובמילונים שונים נקוטה גם המלה "מִסְדֶּרֶת", אך שתיהן לא השתרשו בשפה.
המיכון שינה את מהות מקצוע הסדר: הסידור עצמו מתבצע לא על ידי נטילת גופנים מתיבה וסידורם במקל סדרים, אלא על ידי הקשת הטקסט במקלדת.
היישור מתבצע באופן אוטומטי על ידי המכונה, ופעולת המיון בוטלה לחלוטין והוחלפה בהתכת הגופנים בתום השימוש.
בשימוש בלינוטייפ, הסדר ממלא תפקיד כפול: כמו בסדר ידני, הסדר קורא את הטקסט ומסדרו, ובנוסף לכך הוא מתפקד גם כמכונאי, שבודק את תקינות המכונה, מאתר ומתקן תקלות, ומבצע פעולות תחזוקה נוספות.
לינוטייפ לא יוצקת גופנים בודדים, אלא שורה שלמה להדפסה (זה גם מקור שמה - Line O' Type, כלומר "שורת דפוס").
כאשר בהגהה מתגלה שגיאה, יש לצקת מחדש את כל השורה, גם כשהשגיאה היא באות אחת בלבד.
לעומתה, המונוטייפ פיצלה את עבודת הסדר לשני תפקידים: הראשון, ששמר על הכינוי "סדר", קורא את הטקסט ומקליד אותו, ותוך כך יוצר סרט נייר מנוקב עליו מקודדות הוראות.
סרט זה מועבר למכונה שנייה, שמכונה "מכונת היציקה", אותה מפעיל אדם נוסף.
מכונת היציקה קוראת את סרט הנייר, ויוצקת גופן אחר גופן, אחד לכל אות, רווח, וסימן פיסוק.
הגופנים מסודרים בשורות, וכשמסתיימת שורה היא עוברת למגש הסדר.
המכונה פועלת באופן אוטומטי לחלוטין, ותפקיד המפעיל הוא להשגיח עליה ולטפל בתקלות.
כשמסדרים בעזרת מונוטייפ, פעולת ההגהה זהה למעשה לפעולת ההגהה בסדר הידני, על ידי הוצאת, הוספת, או החלפת תו בודד במגש הדפוס, בלי צורך לחזור על פעולת היציקה כמו בלינוטייפ.
הספקו של סדר לינוטייפ מיומן, דומה להספקם של ארבעה עד שישה סדרים ידניים.
עם זאת, ההתפשטות המהירה של המיכון לא הביאה, כפי שאפשר היה אולי לצפות, להקטנת מספר הסדרים הפעילים.
הסיבה לכך היא שמיכון הסדר הביא עמו עלייה תלולה בכמות החומר המודפס בעולם.
בעידן הסדר הידני, גודלו של עיתון יומי היה מוגבל למעשה לארבעה עמודים, לא בגלל מגבלות בטכנולוגיית הדפוס עצמו או בחומרי הגלם שלו - נייר ודיו, אלא משום שבסידור ידני, אין זה מעשי לסדר יותר מארבעה עמודים מדי יום ביומו.
הסדר הממוכן ביטל את המגבלה, ועיתונים עם יותר עמודים הפכו חזון נפרץ, עד כדי מאות עמודים בגיליונות סוף השבוע של עיתונים מסוימים.
המיכון אף אפשר לסדר יותר ממהדורה אחת ביום, כאשר מאורע חשוב מספיק התרחש אחרי נעילת המהדורה הראשונה.
הצורך בשימוש בסרט נייר במונוטייפ הוא אילוץ, שנובע מאופן פעולת המכונה: כדי שהמכונה תוכל לבצע יישור, היא מקבלת עבור כל שורה הוראות שמתארות, בנוסף לרצף התווים שמרכיבים אותה, גם את רוחב הרווח בכל שורה, לצורך היישור.
ההוראות הנוגעות לרוחב הרווח בכל שורה צריכות להיות מוזנות למכונת היציקה לפני ההוראות שמתארות את רצף התווים, אך כאשר הסדר מנקב את הסרט בעזרת המקלדת, אפשר לחשב רוחב זה רק אחרי שהשורה הוקלדה.
הפתרון הוא פשוט - סרט הנייר מוזן למכונת היציקה מהסוף להתחלה, באופן שהתו הראשון שנוצק הוא האחרון שהוקלד, והתו הראשון שהוקלד נוצק אחרון, ובכך מסמן את סיום העבודה.
יתרונות אלו הביאו להמצאות שנתנו גם ללינוטייפ את האפשרות להשתמש בסרטי נייר מנוקבים: מתקן שהוצמד למקלדת המכונה קורא את סרט הנייר, ומפעיל את המקלדת באופן דומה לאופן בו הסדר מפעיל אותה.
סרט הנייר בשימוש הלינוטייפ זהה למעשה לסרט הנייר שמשמש בטלטייפ, טכנולוגיה שהיא שכלול של הטלגרף.
משמעות הדבר היא שבשימוש בטכנולוגיה זו, בוטל הצורך ב"צימוד גאוגרפי" בין ההקלדה ומכונת הסדר.
כתב העיתון יכול להקליד את הכתבה במקום אחד, ו"לשדר" אותה דרך קווי הטלפון או הטלגרף למערכת העיתון, בה נקלט השידור, סרט נייר חדש מנוקב, וסרט זה מוזן ללינוטייפ לביצוע פעולת הסדר.
המקלדת שמשמשת באופן פעולה זה מכונה Teletypesetter.
התפקיד המסורתי של "סדר" פורק, אך שלא כמו במונוטייפ, מפעיל המכונה הוא ששמר את שם המקצוע "סדר", והאדם שמזין את הטקסט כונה בדרך כלל "כתבן", או ברוב המקרים, "כתבנית".
אופן פעולה זה סימן את הפעם הראשונה בה נכנסו נשים באופן משמעותי לתחום הסידור, ואופן העבודה האופייני נראה כך: במערכת העיתון העיתונאים (כמעט כולם גברים), כותבים בעט או במכונת כתיבה, ומעבירים את הכתבות ל"חדר הכתבניות" (כמעט כולן נשים).
אלו מקלידות את הטקסט בעזרת Teletypesetter, שמנקב סרט נייר.
הסרט המנוקב מועבר למפעיל הלינוטייפ (כמעט תמיד גבר) ששמר על השם "סדר", והמכונה יוצקת את שורות העופרת שמשמשות להדפסה.
אם דפוס, אמת דפוס, אמהות דפוס, אמהות, מטריצות: כל המונחים הללו מציינים את התבנית בו נוצק הגופן שמשמש להדפסה.
בעידן הדפוס הידני, היציקה נעשתה בבתי יציקה מיוחדים לדבר, שסיפקו גופני עופרת מוכנים.
בעידן הדפוס הממוכן, או עידן "מתכת חמה" בדפוס, היציקה הפכה חלק בתהליך הסידור, והאמהות נדדו מבית היציקה לבית הדפוס, וליתר דיוק, ל"חדר הסדר" בבית הדפוס.
גופן: בערך זה נעשה שימוש במונח "גופן", אך קשה למצוא בספרות או בעיתונות מונח עברי שאכן היה בשימוש, והמושג לא מופיע, למשל, ב"מילון תרצ"ג למונחי דפוס" בהוצאת האקדמיה ללשון העברית.
הגופן הוא "חומר הגלם" של הסדר הידני: הגופנים הם מקלות עופרת קצרים, עם פרופיל מלבני, שבראשו תבליט האות או התו אותו מדפיס גופן זה.
שניים מממדי הגופן זהים עבור כולם: גובהו, החל מדמות האות המוטבעת ועד לצד השני המכונה "רגל", ו"ארכו", שמייצג את גובה השורה המודפסת, באופן שסדרת גופנים הצמודים זה לזה מתחברים לשורה בגובה אחיד, כאשר פני הגופנים, כלומר טביעת התו בכל אחד מהם מהווה "מישור", אליו יוצמד הנייר.
הממד השלישי, הרוחב, שונה מגופן לגופן: הגופן שמטביע את האות העברית י'וד, צר מהגופן שמטביע ב'ית, ורוחב הגופן של כל תו אחר נקבע לפי התו עצמו.
גולם מכונות מטיפוס "לינוטייפ", החליפו את השימוש ב"גופן", בשורה שלמה יצוקה בפיסה אחת.
גם כאן קשה למצוא מונח עברי מתאים.
השם המקובל באנגלית הוא Slug , ובוויקיפדיה נעשה שימוש במונח "גולם"
תיבת סדר: תיבת הסדר היא קופסה שטוחה, שמחולקת על ידי מחיצות לתאים, שמספרם הוא כמספר התווים השונים בהם משתמש הסדר.
גודל התאים במגירת הסדר אינו אחיד, והוא מתאים לתפוצת התווים השונים בשפה, וכמוהו גם מספר הגופנים מכל תו במגירת סדר "מלאה".
בתהליך המיון מחזיר הסדר כל גופן למגירה המתאימה, ובסידור, הוא נוטל גופנים מתיבת הסדר ומניחם לפי הסדר במקל הסדרים.
בסידור אלפבית לטיני ואלפביתים אחרים בהם נהוגות אותיות רישיות ואותיות קטנות, נעשה שימוש בשתי תיבות, כשתיבת האותיות הרישיות נמצאת מעל תיבת האותיות הקטנות.
באנגלית תיבת הסדר נקראת Type case, ומכאן הכינויים Uppercase (תיבה עליונה) ו-Lowercase (תיבה תחתונה) לאותיות רישיות ואותיות קטנות.
מקל סדרים בסדר הידני, הסדר אוחז במקל ביד אחת, ומלקט את התווים לפי הסדר בידו השנייה, תוך שהוא מביא כל תו למקל, ובוהן היד שאוחזת במקל מצמיד אותו לתווים הקודמים, כאשר בו בזמן עליו גם לקרוא את הטקסט אותו הוא מסדר.
למקל גובלים מקבילים במרחק מדוד ומדויק, שמסמן את רוחב השורה בעבודה הנוכחית.
בסיום כל שורה, כלומר כאשר בין התו האחרון שהונח לקצה השורה אין מרווח מספיק עבור המילה הבאה, מבצע הסדר את פעולת היישור, תוך שהוא משחיל מעין "כפיסי" עופרת שמהווים מרווח.
יישור "מושלם" מושג כאשר כל הרווחים בין שתי מילים בשורה זהים ברוחבם, ואורכה של השורה הוא בדיוק האורך שמוגדר לעבודה.
מקל הסדרים מכיל מספר שורות, בדרך כלל בין שלוש לחמש, כאשר "גובה" השורה (ממד c בשרטוט הגופן) זהה בדיוק לכל הגופנים, והשורה הבאה מסודרת "על גבי" השורה הקודמת שמספקת לה משטח אחיד וישר.
כאשר מקל הסדרים "מתמלא" כלומר השורה האחרונה נשלמה ויושרה, מעביר הסדר את השורות ממקל הסדרים למגש הסדר
מגש הסדר: מגש הסדר מכיל את השורות המסודרות, שהועברו אליו ממקל הסדרים בדפוס ידני, או ממכונת היציקה ב"מתכת חמה".
בדרך כלל, ההגהה הראשונה נלקחת ממגש הסדר עצמו, בעזרת מכונת דפוס קטנה שמיועדת להדפסת הגהות, ולחלופין, בתהליך ידני לחלוטין.
בפעולה ידנית, הטעויות שנמצאות בהגהה מתוקנות במגש הסדר עצמו, על ידי החלפת גופנים, ובמכונות מטיפוס "לינוטייפ", בהחלפת גולם שלם.
בתום ההגהה, כורך הסדר קבוצת שורות בשרוך קשירה מיוחד, וקבוצת שורות זו מועברת לשלב הבא במלאכת הדפוס - העימוד.
אמ, או em: רוחב האות המרבי בסוג גופן כלשהו.
באופן כללי, אורך השורה, או רוחב הדף או הטור בעיתון נמדד ב-אמ, כאשר רוחב דף הוא בדרך כלל בין 50 ל-100, ורוחב טור בעיתון בדרך כלל בין 20 ל-35.
הסדר הידני השתנה במעט מאז גוטנברג ועד להופעת הסדר המכני, או הממוכן.
בדפוס של גוטנברג, כל הפעולות נעשו בבית הדפוס, על ידי אותו צוות, החל מיציקת הגופנים מאמהות, הסידור, ההדפסה עצמה, ועד לכריכה.
בהמשך, יצא תהליך היציקה מבתי דפוס לבתי יציקה ייעודיים ליצירת גופנים, שמכרו אותם לבתי דפוס.
שחרור בית הדפוס ממערכת היציקה פתח את הדלת לבתי דפוס זעירים, עד כדי עובד יחיד, בהם המשיך הצוות הקטן לבצע את כל פעולות הדפוס, החל מכתב יד, נייר ודיו, וכלה בספר כרוך, מודעה, או כל מוצר מוגמר אחר.
לצידם התפתחו בתי דפוס גדולים, בהם פעלו עשרות, לעיתים מאות סדרים שכל עבודתם הייתה הסדר, ולצידם עובדים רבים נוספים המבצעים את שאר הפעולות.
בצורת עבודה זו, ניתן לסדר עיתון שלם בשעות ספורות, חרף העובדה שסדר אחד יכול לסדר כמה עשרות שורות בשעה, וטורים בודדים ביום אחד.
כמה מבתי הסדר הגדולים ביותר היו במערכות העיתונים היומיים, והעבודה בהם הייתה קדחתנית.
עם כל זאת, תפוקת הסדר הגבילה למעשה את גודל העיתון לארבעה דפים, יותר מזה לא היה מעשי לסדר ביום אחד.
במהלך המאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים למכן את הסדר.
המכונה הראשונה שעבדה והצליחה לסדר נבנתה ב-1822, באנגליה, על ידי ויליאם צ'רץ'.
ניסיונות בודדים נעשו בשנות ה-30 וה-40 של המאה, ולקראת סוף שנות ה-50, החלו להופיע מכונות רבות נוספות, לפעמים מספר מכונות באותה שנה.
מכונות הסדר היו המתקנים הראשונים שהציגו מקלדת בצורתה המוכרת לנו היום, והקדימו בכך את מכונת הכתיבה.
רוב המכונות הללו ניסו לחקות את פעולתו של הסדר הידני, וסדרו את השורות מ"מחסנית" שהכילה את הגופנים, ושימשה בתפקיד דומה לתפקיד מגרת הסדר.
בתחילה המכונות ביצעו את הסידור בלבד, כשפעולת היישור והמיון עדיין נעשו ידנית.
בהמשך הופיעו מכונות שביצעו גם יישור, מכונות ייעודיות למיון הגופנים לעבודה הבאה, ולצידן מכונות סידור שכללו גם יחידת מיון.
עד 1875 הוצגו כבר עשרות מכונות שונות, שפעלו על עקרונות שונים, והונעו בכוח המשיכה, בעזרת משקולות (בדומה לשעון מטוטלת), או בכוח הקיטור.
אחת המכונות הראשונות שזכו להצלחה, של Burr האמריקאי, הופיעה ב-1875. מכונה זו ביצעה סידור בלבד, והשתמשה בשלוש מחסניות גופנים, כך שניתן היה לסדר, ובאותו זמן להכין את המחסניות הבאות.
המכונה הייתה מצוידת ב"עמדת מיישר", עם עזרים שהאיצו וייעלו את פעולת היישור, שעדיין נעשתה ידנית.
כחמש שנים לאחר מכן, ב-ב-1880 הציג Frank McClintock דגם משופר של מכונתו של Burr, בשם Empire.
בו היישור נעשה באופן אוטומטי, ולצידה הוצג גם ממיין אוטומטי, שממלא את המחסניות בגופנים בעזרת חריצים ב"רגל" של הגופן, שאפשרו לממיין זיהוי הגופן והפלתו לערוץ המתאים במחסנית.
יותר ממאתיים מכונות מדגמים אלו פעלו בבתי דפוס לאורך 25 שנים או יותר, והן יכולות להיחשב מכונות הסידור המוצלחות הראשונות.
בשנות ה-80 וה-90 התנהל מרוץ קדחתני למיכון הסדר, כשבשנות ה-80 הוצגו עשרים דגמים או יותר של מכונות סידור, שונות זו מזו, כשכל אחת מציגה רעיונות חדשים ופתרונות מוצלחים פחות או יותר לאתגר.
בשנות ה-90 הוצגו יותר מ-40 דגמים חדשים, כאשר ממציאים מאמצים במידה זו או אחרת רעיונות שלמדו ממכונות אחרות לצד רעיונות מקוריים לפתרון האתגר.
בשנים אלו עלה בהתמדה מספר המכונות הפועלות ומייצרות דפוס, בארצות הברית, אנגליה ואירופה, והגיע לכמה אלפים.
עידן המתכת החמה, לינוטייפ, אינטרטייפ ומונוטייפ
עיקרון חדש הופיע: במקום לסדר גופנים יצוקים מראש, לצקת אותם מראש כשהם מסודרים.
טכנית, התברר עד מהרה שזה הפתרון הנכון למיכון הסדר, ותוך זמן קצר רוב המכונות החדשות שהוצגו התבססו על עיקרון זה.
השיטה "מדלגת" על בית היציקה לגופנים, ומחזירה את יציקת הגופנים חזרה לחדר הסדר.
הגופנים משמשים לעבודת הדפסה יחידה, ובסיומה הם מותכים חזרה למטילי עופרת, ומשמשים ליציקת הגופנים לעבודת ההדפסה הבאה.
אפשר לומר שבשיטה זו ממירים את פעולת המיון בפעולת התכה.
זה גם מקור הכינוי "מתכת חמה" לעידן זה בסדר.
לשיטת המתכת החמה מספר יתרונות: שחרור הצורך ברכישת גופנים מבתי היציקה הייעודיים, שנעלמו מאז הופיעה כמעט לחלוטין, ייתור שלב המיון עתיר העבודה, והחלפתו ביציקה, והעובדה שכל עבודת דפוס חדשה מתחילה עם גופנים חדשים ו"טריים", לעומת השיטה הקודמת, בה נעשה שימוש חוזר באותם הגופנים שנשחקו מעבודה לעבודה, שחיקה הפוגעת באיכות הדפוס.
כדי לצקת את הגופנים מסודרים, מסדרים את האמהות, "מטריצות", המשמשות ליציקה.
מכונת הלינוטייפ, שהופיעה ב-1884, דילגה גם על הגופנים, ויצקה שורה מסודרת ומיושרת שלמה, המכונה "גולם" (slug).
זה גם מקור השם: line o' type, כלומר "שורה של סדר" - Linotype.
ב-1914 הופיעה מכונה תואמת ללינוטייפ, בשם "אינטרטייפ".
שתי המכונות דומות מספיק כך שסדר מיומן באחת יכול להפעיל את השנייה כמעט ללא הבדל.
בתי דפוס הפעילו מכונות אינטרטייפ ולינוטייפ זו לצד זו, והשתמשו בשתיהן כמעט ללא הבחנה ביניהן.
האינטרטייפ הציגה מספר שיפורים, שאומצו על ידי הדגמים הבאים של הלינוטייפ, והמגמה נמשכה - כאשר אחד היצרנים הציג חידוש או שיפור, בדרך כלל אומץ זה על ידי היצרן השני תוך זמן לא רב.
בהמשך, כל האמור לגבי "לינוטייפ" מתייחס הן ללינוטייפ והן לאינטרטייפ.
לעומתה, מכונת המונוטייפ שהופיעה ב-1887, יוצקת גופנים יחידים ורווחים בסדר הנכון, ומסדרת אותם במגש הסדר שורה אחרי שורה.
עד סוף העשור הראשון של המאה ה-20, כבשו שתי מכונות אלו הגמוניה כמעט מוחלטת בעולם הסדר, והחליפו את הסדר הידני עד להיעלמותו כמעט כליל, והגבלתו לנישות כמו הדפסת פשקווילים או בתי דפוס מחתרתיים וכדומה, כל המכונות האחרות נעלמו כמעט כליל, ובמקומן הופיעו מכונות עזר ללינטייפ ולמונוטייפ.
מעלתה העיקרית של הלינוטייפ היא פשטותה היחסית, קלות השימוש והתחזוקה, והתפוקה הגבוהה: סדר אחד יכול לסדר, על ידי הקלדה במקלדת, טקסט ששקול לתפוקה של כשישה סדרים ידניים.
המכונה הייתה פשוטה מספיק כדי שבדרך כלל הסדר היה גם המכונאי.
לעומתה, המונוטייפ הפרידה בין התפקידים: הסדר הקליד במקלדת, ומכונאי הפעיל את מכונת היציקה.
הסידור נעשה למעשה על ידי ניקוב סרט נייר, שהועבר אחר כך למכונת היציקה, שיוצקת בעזרתו שורות מסודרות ומיושרות.
המונוטייפ מאפשרת שליטה וגמישות טיפוגרפית ברמה גבוהה.
ערכות אמהות לשתי המכונות נוצרו כמעט לכל שפות העולם הכתובות, מהודו ועד כוש, ו"העופרת הרותחת" זוהתה עם תעשיית הדפוס.
שתי המכונות פועלות בעזרת חשמל, אך פעולתן היא מכנית לחלוטין, והחשמל משמש רק לחימום כור העופרת והפעלת מנוע שמניע את המכונה.
דגמי לינוטייפ הראשונים תוכננו לפעול ללא חשמל כלל, בעזרת גל כוח, המעביר את התנועה ממנוע קיטור מרכזי, ומבער גז להתכת העופרת, במערכת מונוטייפ נעשה שימוש גם באוויר דחוס במקלדת ובמכונת היציקה.
עד שנות ה-70 של המאה העשרים סודרו כל העיתונים בעולם בעזרת לינוטייפ, וכמעט כל הספרים בעזרת לינוטייפ או מונוטייפ.
קוראי עברית יכולים לזכור את התיבה "נסדר מאמהות" שהופיעה בצידו הפנימי של העמוד הראשון בספרים רבים.
ה"אמהות" הללו הן מטריצות המונוטייפ או הלינוטייפ,
מראשית המאה ה-20, ועד לאמצע שנות החמישים שלה, כמעט כל החומר המודפס בעולם נסדר על לינוטייפ או מונוטייפ, במאות שפות.
ללינוטייפ הייתה שליטה מוחלטת בדפוס "מהיום להיום", כלומר בעיתונות היומית הכתובה.
מוצרים שדרשו תחכום טיפוגרפי נסדרו בדרך כלל במונוטייפ.
הוצאות ספרים בדרך כלל החזיקו מספר מכונות משני הסוגים.
כשמדובר במונוטייפ, בה יש הפרדה בין הסידור והיציקה, ניתן לאייש, למשל תריסר "עמדות סדר", עם סדרים שמקלידים ומנקבים סרטי נייר (המקלדת מופעלת באוויר דחוס, והיא שקטה בהרבה ממכונות היציקה הרועשות), והסרטים מזינים שבע או שמונה מכונות יציקה שמפיקות את הגלופות מסודרות ומוכנות להגהה.
לצידן יכלו לפעול עוד מספר מכונות לינוטייפ, שהפיקו גלופות למוצרים פשוטים יותר - כמעט כל "ספרי הכיס", או הספרים בכריכה רכה ניתנים לסידור בלינוטייפ, שהיא זריזה ויעילה יותר בסידור - עובד אחד מפיק הספק דומה לשניים הנחוצים להפעלת המונוטייפ, סדר ומפעיל.
עם ההתקדמות בתחום הדפוס, הופיעו טכנולוגיות חדשות בתחום הדפוס, שהחלו להחליף את דפוס הבלט, ועשו שימוש בטכנולוגיה צילומית.
בראשן דפוס אופסט, ולצידו טכנולוגיות אופטיות פשוטות יותר.
שילוב של סדר מכני ודפוס אופטי נעשה בדרך כלל בעזרת ההגהות: את ההגהה הסופית מעבירים למדיה אופטית, על ידי צילום או בשיטות אחרות, וזו משמשת לדפוס.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 התחילו להופיע מערכות סדר שמיועדות לשיטות החדשות, ומייצרות את המדיה האופטית בלי צורך במעבר דרך "מתכת חמה".
המכונות הראשונות השתמשו בסרט צילום או נייר צילום, עליו הוקרנו התווים השונים, אחד אחד, ויצרו את שורות הטקסט.
ה"תוצרת" הייתה סרט רציף, כשפעולת העימוד מתבצעת בעזרת חיתוך וסידור של קטעים מהסרט הזה, תוך שילוב תוכן לא טקסטואלי, כמו תמונות, כותרות, מודעות ומסגרות, בעמוד מוכן לצילום שמשמש להדפסה.
אחת המכונות הראשונות, Fotosetter של חברת אינטרטייפ, הייתה מבוססת על מערכת האינטרטייפ/לינוטייפ הקיימת, ובה הוחלפה מערכת היציקה במערכת צילום.
הופיעו מערכות חדשות, ביניהן גם של חברות מרגנתלר לינוטייפ, חברת מונוטייפ, ויצרנים רבים נוספים.
לסדר האופטי יתרונות רבים על המתכת החמה: בראש וראשונה, השחרור מהמתכת עצמה, וממכונות היציקה שלה.
כמו כן, האופטיקה מאפשרת להשתמש באותם שקפים של תווים לסידור דפוס בגדלים שונים, בעזרת מערכות אופטיות של הגדלה והקטנה.
הסדר המכני דורש מערכת מטריצות נפרדת לכל גודל אות.
בהמשך הפיתוח הופיעו מערכות סדר שוויתרו אף על השקפים, והחליפו אותם במתקנים כמו שפופרת קרן קתודית, ובכך קירבו את הסדר עוד צעד בדרך למחשוב מלא.
מערכות הסדר האופטי מראשיתן ידעו לקבל את סרטי הנייר הללו כקלט, דבר שהקל על השתלבותן במערכות דפוס קיימות.
סדנת יזע היא סביבת עבודה בעלת תנאי עבודה קשים ביותר, כאשר בדרך כלל לעובדים במקומות אלו מעט מאוד זכויות או אמצעים להתמודד עם מצבם, ולפעול לשיפורו.
תנאים אלו יכולים לכלול חשיפה לחומרים מסוכנים, חשיפה לסיכון פיזי, טמפרטורות גבוהות במיוחד, או יחס נוקשה מאוד מצד המעסיקים (שעות עבודה ארוכות מאוד, עונשים, עבודה ללא הפסקה, ועוד).
עובדי סדנאות היזע נאלצים בדרך כלל לעבוד זמן רב עבור שכר נמוך.
פעמים רבות ישנה תופעה של העסקת ילדים בסדנאות יזע.
אף על פי שמרבית סדנאות היזע נמצאות במדינות העולם השלישי ובפרט במזרח ובמרכז אסיה, הן עלולות להתקיים בכל מדינה.
סדנאות יזע התקיימו במספר תרבויות, כולל בתרבות האמריקאית של תחילת שנות ה-50 של המאה ה-19. סדנאות יזע מייצרות מגוון של מוצרים, החל במוצרי טקסטיל וכלה בריהוט.
חברות ענק כמו נייקי, ויקטוריה סיקרט, אייץ' אנד אם, וולמארט, הואשמו בניצול ילדים בעבודה בסדנאות יזע.
במקביל לממשיכות המסורתיות של סדנאות היזע ההיסטוריות, בעשור האחרון צומחות סדנאות יזע מסוג חדש.
הן לא נמצאות במפעלי ענק, ולא מספקות מוצרים שניתן להחזיק ביד, אך פועלות על אותו עיקרון בסיס שמאחורי אחיותיהן הוותיקות.
במקום מפעלים צפופים ודחוקים, העובדים יושבים מול מחשב, לרוב בבתיהם.
ובמקום לייצר אייפון או נייקי, הם מספקים את הבסיס האלגוריתמי למה שאמורה להיות המהפכה הטכנולוגית הבאה: מכוניות אוטונומיות.
בסדנאות היזע החדשות לא מייצרים נעליים - אלא בודקים אלגוריתמים להייטק כדי לאמן את האלגוריתמים של המכונית האוטונומית, חברות הטכנולוגיה מעסיקות עובדים במדינות עניות בשכר נמוך, בעוד הן ממשיכות לגייס הון.
מה שהחל כפתרון לעבודה מרחוק עלול להפוך לבעיית זכויות אדם.
סדר הוא כינוי המקובל בעולם הישיבות לזמן המוקדש ללימוד במהלך היום.
המונח "סדר" מציין זמן המוקדש ללימוד עם חברותא תלמוד בבקיאות או בעיון.
גם זמן לימוד המוסר שמונהג בחלק מהישיבות מכונה "סדר מוסר", וכן בישיבות חסידיות מכנים את זמן לימוד החסידות "סדר חסידות".
מקור המונח "סדר" אינו ברור, אך סביר כי קיים קשר בינו לבין הרצון ליישם שמירה קפדנית על סדרי הלימוד שלא יתרופפו, ובביטוי הנפוץ בישיבות - "שמירת הסדרים".
היום נהוג בישיבות כי ישנם שלושה סדרי לימוד ביום:
סדר א' (בוקר) - לרוב סדר לימוד בעיון.
מתחיל בסביבות השעה 09:00 ומסתיים בסביבות השעה 13:00. (מתחלק לעיתים לשיעור פרונטלי וללימוד עצמאי, בישיבות קטנות שבהן הדגש העיוני בשיעור יוקדם לעיתים חלק ההרצאה הפרונטלית לחלק הלימוד העצמאי).
סדר ב' (צהריים) - אינו בעל מאפיין קבוע, בישיבות מסוימות משמש ללימוד בעיון ובאחרות ללימוד בבקיאות.
מתחיל בסביבות השעה 15:00 ומסתיים בסביבות השעה 19:00.
סדר שלישי (ערב) - לרוב סדר לימוד בבקיאות.
מתחיל בסביבות השעה 20:00 ומסתיים פורמלית בסביבות השעה 22:00, מעשית נמשך הלימוד לתוך הלילה ומצבת הלומדים מתדלדלת בהדרגה.
למעט לימוד ההלכה, המושג "סדר" הוא כנראה אחד המושגים היחידים המקובלים בכל סוגי הישיבות (אף כי לא באותה מתכונת) - קטנות וגבוהות, ישיבות חרדיות או ישיבות הסדר ואף במכינות קדם צבאיות דתיות.
אך עם זאת, התפיסה באשר לנוקשות תוכן הלימוד ב"סדר" משתנה מישיבה לישיבה.
בישיבות קטנות או תיכוניות ה"סדר" נוקשה יותר ואין כמעט לתלמידים חופש לימודי, לעומת זאת בישיבות לגיל הבוגר קיים חופש רב יותר.
גם בין הישיבות החרדיות וישיבות ההסדר קיים הבדל בנדון, בישיבות חרדיות תוכן הלימוד ב"סדר" הוא קבוע ומסורתי ואילו יש ישיבות הסדר, ובוודאי גם מכינות, בהן לתלמידים מותר ללמוד תנ"ך, מוסר, חסידות וכדומה ולא רק תלמוד.
בישיבת וולוז'ין, שהייתה הבסיס לישיבה המודרנית, הונהגו ככל הנראה רק שני סדרים ביום.
וכך מתאר אחד מבוגריה, את סדר היום הטיפוסי בישיבה:
ככל הנראה, גם בישיבות אחרות בליטא של המאה ה-19 כגון ישיבת טלז וישיבת סלבודקה, הונהגו שני סדרים בלבד ביום.
"סדר המוסר" הוא חדש יחסית ל"סדר" הרגיל, ובתקופת המצאתו היה מהפכני מסוגו.
בניגוד ל"סדר" הרגיל, "סדר המוסר" ברוב המקרים לא נלמד בחברותא, והוא התקיים רק בישיבות שהיו שייכות לתנועת המוסר, כגון ישיבת סלבודקה או ישיבת נובהרדוק.
לעומתן, בישיבות האחרות כדוגמת ישיבת וולוז'ין או ישיבת טלז, לא הונהג כלל סדר מסוג זה.
אלה האחרונות, אף התנגדו ל"סדר המוסר" מטעמי ביטול תורה ומטעמים אקטיביים שכנגד תנועת המוסר.
"סדר המוסר" נועד לשיפור ותיקון המידות על ידי התבוננות עצמית.
תוכנו של "סדר המוסר" ואופיו, השתנו מישיבה לישיבה בהתאם לאופייה ושיטתה הרוחנית.
בישיבת נובהרדוק, שהתאפיינה בעבודה עצמית סוערת ובהתנהגות רדיקלית, על מנת לשנות את המידות ו"לשבור" את ה"יצר הרע" מתוך תפיסה כי העולם הוא זירת מאבק מול כוחות הרע - הונהגה וריאציה מיוחדת של "סדר מוסר" שכונתה - "הבורסה".
ב"בורסה" טיילו התלמידים בזוגות בבית המדרש, דנו והתייעצו זה עם זה בסערה וצעקות בנוגע לשבירת המידות הרעות.
את התחושה ב"סדר המוסר" בנובהרדוק תימצת הרב ד"ר בני לאו:
גם בישיבת סלבודקה שהייתה ממעוזי "תנועת המוסר" אך עם זאת נחשבה סולידית יותר, התנהל "סדר המוסר" באופן סוער למדי ועל יחודו של "סדר המוסר" הסלבודקאי, ניתן ללמוד מתוך התיאור הבא:
כיום, לפחות מבחינה פורמלית, מקובל "סדר המוסר" רק בישיבות חרדיות ולא בישיבות תיכוניות, הסדר או מכינות.
גם בישיבות החרדיות בהם מונהג "סדר המוסר", חלו שינויים בהתפתחותו הממתנים אותו.
ניתן להבחין בניגוד היטב, תוך השוואת הציטוט הקודם מתקופתה המוקדמת של ישיבת סלבודקה, לגלגולה המאוחר יותר - "ישיבת חברון" בירושלים, שם מתואר סדר המוסר כך:
ספרי הלימוד המקובלים ב"סדר המוסר" הם: "מסילת ישרים" מאת ר' משה חיים לוצאטו, "אורחות צדיקים" (מחבר לא ידוע), "שערי תשובה" מאת ר' יונה גירונדי - בעיקר בזמן אלול, ו"תורת חובת הלבבות" של ר' בחיי אבן פקודה.
נוספים להם אך נפוצים פחות, כתבים נוספים כגון: "פרקי אבות" מסדר נזיקין במשנה, "איגרת הרמב"ן", כתבי המהר"ל מפראג, ועוד.
בישיבות הקטנות הליטאיות, מקובל גם הספר "בנין עולם" העוסק במעלת ההתמדה בלימוד התורה.
סדנת הבואשים () היא מחלקה בחברת לוקהיד מרטין, אשר אחראית על רבים מהפרויקטים החדשניים והמצליחים ביותר של החברה.
מראשיתה בשנות מלחמת העולם השנייה ועד היום המחלקה פיתחה מספר מטוסים שהפכו לאייקונים.
"סדנת בואשים" הפכה בתעשייה לשם נרדף למפעל המנוהל באופן עצמאי, ממודר וחופשי מנוהלים מיותרים.
בשנותיה הראשונות סדנת הבואשים הייתה חלוצה בתחום מטוסי הקרב והסילון.
בתקופת המלחמה הקרה פיתחה את מטוסי הביון המובילים: U-2, הציפור השחורה והחמקן F-117 נייטהוק.
בין המטוסים המבצעיים כיום (נכון ל-2024) ניתן למנות את מטוס הקרב F-35 לייטנינג II ומטוס התובלה C-130 אשר נמצאים גם בשירות חיל האוויר הישראלי.
בשנת 1937 יצא הגיס האווירי של צבא ארצות הברית בדרישה למטוס קרב מסוג חדש.
הם זיהו חסרון משמעותי מול מטוס הקרב הגרמני המוביל מסרשמיט 109, והבריטי ספיטפייר, במיוחד בתחום קרבות אוויר בגובה רב, וכן חיסרון משמעותי מול מפציצים חדשים שטסו מהר בגובה רב.
הדרישה נכתבה בידי הקצינים בנג'מין קלסי וגורדון סוויל תוך שימוש במונח "מטוס יירוט" (interceptor), כדי להבדיל אותו ממטוסי המרדף (pursuit), שעבורם היו בגיס האוויר מגבלות קשיחות שלא אפשרו כתיבת מפרט למטוס הנדרש.
הדרישה המאתגרת כללה שני מנועים במקום האחד שהיה נהוג, והכפלת משקל החימוש.
יחד עם המהנדס הראשי של לוקהיד, הול היברד, קיבל קלארנס (קלי) ג'ונסון את ניהול הפרויקט שנקרא P-38 לייטנינג.
קלי ניהל את הפרויקט באופן חריג.
הוא בחר צוות קטן במיוחד של 40 מהנדסים, והקים עבורם מתחם ממודר, אליו הייתה גישה רק למעורבים ישירות בפרויקט.
צורת המטוס המתוכנן הייתה ייחודית, ולמעשה רק 3 מטוסים אחרים בהיסטוריה היו דומים לו בצורה.
המטוס היה מהפכני בשיטות הייצור ובביצועים.
תכנון המטוס החל על סמך הסכמות בעל-פה ולחיצת יד, עוד בטרם התקבלה הזמנה רשמית מהצבא.
שינויים בתכן ובדרישות אושרו באופן לא רשמי מול קלסי, איש הקשר בגיס האוויר.
פיתוח המטוס הושלם למעשה עוד בטרם נשלחה ההזמנה הרשמית מהצבא.
שיטת עבודה זו הוכיחה את עצמה, וקלי ג'ונסון ישתמש בה עוד פעמים רבות במהלך הקריירה שלו.
המטוס שיוצר עלה על הדרישות.
P-38 שבר את שיא המהירות למטוסי קרב עם מהירות שיוט של 400 קשר.
בסך־הכל יוצרו כ־10,000 דגמי P-38. המטוס השתתף בזירות השונות של מלחמת העולם השנייה והיה מקום שלישי במספר ההפלות הכולל של ארצות הברית, ומקום ראשון בזירת האוקיינוס השקט.
היה זה מטוס P-38 שהפיל במבצע נקם את איסורוקו יממוטו, המפקד העליון של הצי היפני המשולב.
הקמתה הרשמית של סדנת הבואשים בשנת 1943 הייתה פרויקט P-80 שוטינג סטאר, שנועד להיות מטוס הקרב הסילוני הראשון במערב.
מטוס הסילון הנאצי מסרשמיט Me 262 טס 150 קשר מהר יותר מכל מטוס מערבי והעמיד בסכנה את צבאות בעלות הברית.
גיס האוויר נפגש עם קלי ג'ונסון להציג בפניו דרישה שאפתנית במיוחד: לייצר אבטיפוס מעופף בתוך 180 יום
תוך שימוש במנוע הסילון החזק ביותר של בעלות הברית, הגובלין.
לוקהיד נענתה לאתגר בהקמת מחלקה חדשה, "לוקהיד פרויקטי פיתוח מתקדמים", בראשות קלי ג'ונסון.
רבים מהמהנדסים שנבחרו לעבוד בפרויקט עבדו קודם לכן על ה-P-38, בהם מרי גולדה רוס, המהנדסת הראשונה בלוקהיד.
אולמות הייצור של החברה היו מלאים עד אפס מקום עקב המאמץ המלחמתי.
לוקהיד שכרה אוהל קרקס שישמש לפיתוח המטוס החדש, ליד מפעל פלסטיק שהפיץ ריח מסריח במיוחד.
מתוך כ־150 אנשים שעבדו בפרויקט, רק 5 ידעו שמדובר בפיתוח מטוס עם מנוע סילון, ואפילו לא כל מנהלי החברה היו בסוד העניינים.
העובדים תודרכו אפילו בנוגע לאופן שבו עליהם לענות לטלפון.
אב־הטיפוס הראשון XP-80 נמסר בתוך 143 יום, 7 ימים פחות מתאריך היעד השאפתני.
הוא עמד בהצלחה בכל הציפיות לביצועים, והגיע למהירות של מעל 500 קשר.
לאחר אב הטיפוס, המשיכה סדנת הבואשים בפיתוח המטוס לדגמים מתקדמים ומבצעיים, אשר השתתפו בקרבות לראשונה במלחמת קוריאה.
המנוע לאבטיפוס נשלח מבריטניה בסודיות כה מוחלטת, שאחד הטכנאים הבריטיים נתפס על ידי המשטרה ללא ניירות מתאימים.
הוא אמר שהוא עובד עבור לוקהיד קונסטליישן אך הנהלת החברה בעצמה לא הייתה מודעת לפרטים, ולכן הכחישה את הקשר.
הוא שוחרר ממעצר למחרת היום.
בתקופה עסוקה זו נקבע גם שם המחלקה לעתיד.
באחד הימים, מהנדס ענה לטלפון במילים "Skonk Works", על שם מפעל מזהם בדיוני בקומיקס פופולרי, שהזכיר לו את הסירחון ששרר באזור אוהל הקרקס.
העובד פוטר בו־במקום (ונדרש לחזור לעבודה למחרת), אך הכינוי תפס.
לימים הוחלף השם הרשמי ל"סדנת הבואשים".
תקופת המלחמה הקרה הביאה עימה הזדמנויות עסקיות רבות לתעשייה הצבאית, אליה הופנו משאבים רבים עקב הפחד מברית המועצות הסגורה והתוקפנית.
בתקופה זו התבלטה סדנת הבואשים של לוקהיד בתעוזה לפתח מטוסים ששברו את כל הכללים הידועים – מטוסי קרב, ריגול ומטוסים ניסיוניים שונים.
בשנת 1945 יצא צבא ארצות הברית במכרז למטוס קרב אסטרטגי בעל טווח ארוך, שיוכל ללוות מפציצים או לחדור לעומק שטח האויב.
סדנת הבואשים של לוקהיד זכתה במכרז לבניית שני מטוסים.
המטוס שתוכנן גילם מאפיינים רבים של ה־P-80. הוא היה דו־מנועי עם כנף קצרה וחרטום מחודד, שאפשר טיסה על־קולית (בצלילה, לא בטיסה מישורית).
המטוס הורכב מאלומיניום חדשני מחושל או מעובד שנתנו לו חוזק רב, אך גרמו לו להיות כבד ב־50% מהמתחרה, מקדונל XF-88 וודו.
המטוס צויד במבער אחורי שהיה נחוץ להמראה עקב המשקל הגדול והמנועים החלשים יחסית מסוג J34. לוקהיד הפסידה במכרז לחברת מקדונל, אך גם מטוס זה לא עבר לייצור סדרתי עקב ביטול הפרויקט מצד הצבא, שעם פרוץ מלחמת קוריאה העביר את המשאבים לייצור מטוסים קיימים במקום פיתוח של חדשים.
עקב חוזקו הרב, השתמש חיל האוויר ב־XF-90 לבדיקות שונות, ואחד המטוסים הוא אף שרד שלושה פיצוצים גרעיניים.
המטוס ששרד מחכה לשיקום ולהצגה במוזיאון.
תחילתו של תהליך הפיתוח בביקור שערך קלי ג'ונסון בקוריאה הדרומית בדצמבר 1951, בעת הייתה ארצות הברית מעורבת במלחמת קוריאה.
נראה היה כי המיג שווה או עולה ביכולותיו על ה-F-86, מצב שעורר דאגה רבה בארצות הברית.
הוא התרשם במיוחד מתלונותיהם של הטייסים על־כך שעליהם להטיס מטוס גדול ומורכב יותר משל יריביהם, ובקשתם הייתה למטוס קרב קטן ועתיר ביצועים.
עם שובו לארצות־הברית, במרץ 1952, ריכז ג'ונסון צוות, שייעודו לעצב מטוס המתאים למשאלתם של הטייסים.
אנשי הצוות אימצו גישה מינימליסטית: שלדה פשוטה ויעילה ככל האפשר מבחינה אווירודינמית, שעוצבה סביב מנוע חזק, כשהדגש המרכזי בתכנון הוא משקל קל והקטנת הגרר האווירודינמי.
בשלב העיצוב הראשוני נבחנו מספר דגמים, שמשקלם נע בין 3.5 טונות ל-25 טונות.
מקבלי ההחלטות אישרו מכרז חדש והזמנה לכמה חברות שישתתפו בו.
העיצובים המתחרים היו: ריפבליק AP-55, שהיה גרסה משופרת של האבטיפוס XF-91 ת'נדרספטור; NA-212 של נורת' אמריקן, שהפך אחר־כך ל-F-107; N-102 של נורת'רופ, שהיה עיצוב חדש סביב מנוע J-79. העיצוב של לוקהיד נהנה מיתרון ברור בעיני המתכננים וזכה במכרז לפיתוח במרץ 1953.
נבנו 19 מטוסי אבטיפוס YF-104, שהחלו לטוס במרץ 1954. מהגרסה המבצעית הוזמנו בתחילה 722 מטוסים, אך ההזמנה קוצצה לבסוף ל-179 מטוסים בלבד.
מספר זה היה קטן מדי עבור לוקהיד, והווה מבחינתה אסון כלכלי.
כדי להציל את המטוס, החלה לוקהיד להעמיס על סטארפייטר יכולות נוספות, שלא היו חלק מעיצובו המקורי, למשל יכולת לתדלוק אווירי (טכנולוגיה חדשנית באותו זמן).
המטוס היה בנוי לבצע יותר משימות ולהטיל חימוש מגוון יותר מאשר מתחריו הגדולים ועתירי ציוד האוויוני המתקדם, אך כל זה לא הצליח לשכנע את חיל האוויר האמריקני לקנות את המטוס במספרים מתאימים.
לוקהיד פנתה למכור את המטוס במדינות אחרות.
המטוס שבר שיאי מהירות ושיאי גובה, שעזרו מאוד בשיווק מחוץ לארצות הברית.
למרות מהירותו ויכולת הטיפוס שלו, המטוס לא הצטיין בקרבות אוויר, בעיקר עקב יכולת תמרון נמוכה מאוד.
אך על מורשתו העיבו בעיות גדולות בהרבה.
פרשיות השוחד של לוקהיד, שהתרכזו ברובן סביב רכש זר של ה-F-104 זיעזעו את חברת לוקהיד, ממשלת ארצות הברית וממשלות זרות.
המטוס עצמו סבל מכמות תאונות גבוהה במיוחד, עד שזכה בגרמניה לכינוי "מייצר האלמנות".
292 מטוסים מתוך 916 אבדו ו-120 טייסים נהרגו עקב תאונות במטוס.
למרות קשייו, נחשב הסטארפייטר למטוס חדשני ואייקוני, שמוצג במוזיאונים רבים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ברית המועצות סגרה את גבולותיה, ומודיעין על הנעשה בתחומה היה יקר להשגה, בכסף ובדם.
מידע מתוכנית הגרעין האמריקנית זלג לברית המועצות, אך במערב לא ידעו מה הרוסים מפתחים ומייצרים.
ערוץ חשוב במיוחד היה מודיעין אווירי – מטוסי ריגול.
עד לשנת 1954, מטוסי הביון היו מפציצים שהוסבו למטרה זו, B-29 סופרפורטרס ו-B-47 סטרטוג'ט, מופעלים בידי חיל האוויר האמריקאי ומצויד במצלמות ענק.
המפציצים הגדולים היו יכולים לטוס רק בשולי ברית המועצות, מכיוון שהרוסים עשו כל מאמץ להפיל מטוסים אלו, והצליחו במקרים רבים.
ניתן לשער שהרוסים לא רצו לאפשר למפציצים לטוס בשטחם, בין השאר, כי מפציצי B-29 הטילו את פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי.
במקום כן נסע רגיל, נבחר מבנה "גלגלי אופניים" קלים במיוחד, שלא אפשרו הסעה.
הטיסות הופסקו בשנת 1958, כשנתיים אחרי תחילתן, מתוך חשש שזה פרק הזמן שייקח לסובייטים לפתח אמצעי ליירוט U-2. עקב חשש מטילים ביניבשתיים סובייטים, נערכה טיסה אחת שנת 1959 ועוד שתיים ב-1960. הטיסה האחרונה מעל שטחי ברית המועצות הופלה בידי טיל נ"מ סובייטי.
מקבלי ההחלטות הבכירים בארצות הברית המשיכו להאמין שהמכ"מ הרוסי לא יכול לגלות את המטוס בגובה שמעל 70,000 רגל, למרות מידע מודיעיני שקבע ההפך.
רק לאחר מספר טיסות ראשונות, שבהן צולמו מטוסי קרב שמנסים להגיע וליירט את ה-U-2 (ועוברים בקושי את מחצית הגובה), ומכתבי מחאה מברית המועצות שבהם פורט המסלול המדויק של המטוסים, השתרשה ההבנה בראשות הממשל האמריקאי.
ניסיונות להפוך את המטוס לחמקן לא הצליחו, והופסקו בשנת 1958. לפי דוח ה-CIA, כל הטיסות בשטחי ברית המועצות התגלו בידי המכ"ם, והסובייטים עקבו אחרי מסלול המטוס במשך מרבית הזמן בו שהה מעל שטחיהם.
במלחמת סיני (1956), השתמשו האמריקאים בטייסת U-2 שבסיסה בעיר אדנה שבטורקיה.
מטוס הריגול אפשר להם לצפות את תקיפת בריטניה ישראל וצרפת מראש, בניגוד להסכם המשולש (1950).
הטיסות גם אפשרו להם לדעת שהרוסים לא מכינים תגובת נגד, ולהגיב (או לא להגיב, במקרה זה) בהתאם.
הטייסת שימשה בהזדמנויות שונות להשגת מודיעין בכל אזורי המזרח התיכון, מדינות רבות באסיה, ואפריקה (לוב).
באמריקה הלטינית שימשו מטוסי U-2 להשגת מודיעין בתקרית הפלישה למפרץ החזירים.
בהמשך, היה זה מטוס U-2 שזיהה טילים בליסטיים בעלי יכולת גרעינית בקובה, ופתח את משבר הטילים בקובה, שכיום נחשב לנקודה הקרובה ביותר למלחמה גרעינית בהיסטוריה.
מטוס AQM-60 (Kingfisher) תוכנן כמטוס מטרה בלתי מאויש לבדיקת יכולות ההגנה של ארצות הברית מפני טילים.
המטוס צויד במנוע מגח סילון, הגיע עד למהירות 4.3 מאך, ונועד לדמות טיל במהירות היפרסונית, שנחשבת כיום למאך-5 ומעלה.
המטוס טס לראשונה בשנת 1951.
כאשר נגמר הדלק המטוס היה מאט ופותח מצנח, וצונח עד לאדמה.
חרטומו היה ננעץ בקרקע, והמטוס היה מחכה לאיסוף ושימוש חוזר.
המטוס טס לראשונה בשנת 1951 וניצח באופן עקבי את רוב מערכות ההגנה, שפותחו במיוחד ליירוט טילים מסוגו.
הכישלון של מערכות ההגנה גרם למבוכה רבה לצבא ולפוליטיקאים בארצות הברית.
בעקבות זאת, פרויקט הקינגפישר בוטל בשנת 1960.
המטוסים המפורסמים ביותר של סדנת הבואשים, ושל תקופת המלחמה הקרה, הם ככל הנראה קבוצת מטוסי הציפור השחורה שפותחו על ידי בסדנת הבואשים בראשות קלארנס ג'ונסון בין שנות ה-1950 המאוחרות ועד שנות ה-1960 שפותחו מדגם ה-A-12 בשביל הסי איי איי.
ערך מורחב – לוקהיד A-12
המטוס ראה שירות מבצעי של שנה אחת בלבד (1967–1968), אבל על הבסיס שלו תוכננו שאר מטוסי המשפחה והיה לאבי טכנולוגיית החמקנות של ארצות הברית, למרות זאת מעטים מאוד ידעו על קיום המטוס והפרטים עליו שוחררו בשלבים החל מאמצע שנות ה-1980.
ערך מורחב – לוקהיד YF-12
ערך מורחב – לוקהיד SR-71
ה-SR-71 היה ליורש של ה-A-12 ולמטוס המוצלח והמפורסם במשפחה וראה שירות מבצעי משמעותי של 22 שנים שבו הוא סיפק כמויות נכבדות של מודיעין ששימש הן למטרות צבאיות והן למטרות דיפלומטיות.
במחשוב, המונח סדר בתים מציין את האופן בו נשמרים ערכים של מספרים שלמים בזיכרון מחשב.
בתחילת ימי המחשוב המהנדסים שתכננו כל מחשב חדש קבעו לעצמם את אופני השימוש בזיכרון, אך תוך זמן לא רב נתקבעה המוסכמה שנמצאת כיום בשימוש בכל המחשבים (למעט אולי יוצאי דופן נדירים ביותר).
מוסכמה זו היא כדלקמן: זיכרון המחשב מאורגן בבתים, כשכל בית מורכב מ-8 סיביות.
המעבד ניגש לזיכרון לצורך קריאה או כתיבה בעזרת שימוש במצביעים.
כל מצביע כזה נקרא גם "כתובת", ולכל בית בזיכרון המחשב יש כתובת משלו.