tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־167 לפנה"ס קם כהן כפרי ממודיעין, מתתיהו הכהן, וקרא למרד באימפריה הסלאוקית.
במשך כל התקופה ההלניסטית בארץ ישראל כמעט ולא השתנו גבולות ירושלים מאז שיבת ציון.
בית המקדש היה ממוקם באותו מקום בו עמד לפניו בית המקדש הראשון, כאשר העיר עצמה עיר דוד – הייתה מדרום לו.
ניצני יישוב צצו בגבעה המערבית לעיר (הר ציון).
מאמצים רבים הושקעו על ידי ארכאולוגים בכל הזמנים (מתחילת המחקר ב-1841) במטרה לאתר את המבנים הנזכרים במקורות אלה – הגימנסיון, האפבאון, התיאטרון ועוד, אולם עד כה לא התגלה דבר.
דוגמה לבלבול הרב בקרב החוקרים הוא הניסיון במשך שנים רבות למצוא את אתר מצודת חיל המצב ("השומרים"), אותה הקים בכחידס בירושלים (ספר מקבים א' א' 29–30) וידועה במקורותינו כחקרא המצודה נמצאה לבסוף בחפירות חניון גבעתי.
עדות מעניינת לגבי מראה של ירושלים באותה תקופה ניתן למצוא בדברי הקטאיוס איש אבדרה, שחי בסוף המאה הרביעית לפנה"ס.
הקטאיוס היה בפמלייתו של תלמי הראשון מלך מצרים ב-312 לפנה"ס, כשפגש קבוצת גולים יהודים שירדו מצריימה.
בראש קבוצה זו עמד חזקיהו הכהן; החכם היווני שיבח בכתביו את תכונותיו האישיות של הכהן, את השכלתו ואת כישרונותיו המדיניים.
מכהן זה קיבל הקטאיוס, ככל הנראה, את ידיעותיו על מנהגי היהודים ועל ירושלים.
ניתן לקרוא בין היתר שבחים על העיר היפה והגדולה, שבה יושבים היהודים מימי קדם ומספרם רב מאוד.
ירושלים, כתב הקטאיוס, היא העיר הבצורה היחידה ביהודה, גודלה כחמשים אצטדיות ומספר תושביה כשתים עשרה רבבות איש (120,000).
באמצע עיר זאת (טעות המעידה, כנראה, שהוא רק שמע את הדברים ולא ראה את ירושלים בעיניו), נמצא בית המקדש.
הקטאיוס מסר את מידותיו של בית המקדש, הזכיר את אש התמיד, את המזבח ואת המנורה, הדגיש שאין שם שום פסל ומצבה ושום חורשה המוקדשת לעבודת אלילים, ואף הזכיר את עבודת הכהנים שאינם שותים יין בבואם אל ההיכל.
תקופת החשמונאים שהחלה במאה ה־2 לפנה"ס התאפיינה בניגודיות רבה: עצמאות וריבונות, בצד מלחמות אחים; התרחבות ושגשוג חומרי, בצד פער חברתי נפער וגדל.
ירושלים קיבלה תנופה מעצם היותה בירת מדינה וממלכה עצמאית, ונבנו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון.
מנהג העלייה לרגל העשיר אותה, ועליית יהודים מרחבי הארץ ומהתפוצות הרחיבה את גבולה באופן ניכר.
ירושלים הייתה מרכז פוליטי שוקק, מרכז דתי יצרי ויצירתי, ומרכז תרבותי – הן יהודי והן הלניסטי.
מרד החשמונאים פרץ ב־166 לפנה"ס, ובית המקדש טוהר ב־164 לפנה"ס.
מאז, למשך 25 שנה, שלטו החשמונאים בחסות הסלאוקים, כאשר סמוך לבית המקדש, בחקרא, שכן חיל המצב הסלאוקי.
ב־141 נכבשה החקרא על ידי שמעון התרסי, והוא החריבה עד היסוד.
החל מ-140 לפנה"ס ועד 63 לפנה"ס הייתה ירושלים בירת מדינה, ולאחר מכן ממלכה עצמאית.
נמצאו עדויות לעצמאות בסממנים, כמו ציון השנים בשטרות לפי תחילת העצמאות המדינית: "ויחל עם ישראל לכתב בספרים ובשטרות בשנת אחת לשמעון הכהן הגדול ושר הצבא ונשיא היהודים" (מקבים א' י"ג, מ"א–מ"ב).
השליט בתקופת החשמונאים היה בו זמנית גם כהן גדול (לא ממשפחת צדוק), וגם מנהיג צבאי עליון ו"נשיא היהודים".
לראשונה נשא אדם אחד בכהונה הרוחנית ובכהונה המדינית־צבאית גם יחד.
מינויו של שמעון היה בהסכמה כללית של חכמי התורה ואנשי הכהונה, של המשפחות המיוחסות ושל "זקני בית האבות".
כדי להדגיש את ההסכמה הקים שמעון בית דין גדול המקובל על כל שכבות העם, שייקרא לימים הסנהדרין.
החשמונאים לחמו והרחיבו את גבולות הארץ, גם תוך ניצול החלל שנוצר כשממלכות סלאוקוס ותלמי נעלמו עקב סכסוכים פנימיים.
ירושלים הפכה מבירת פרובינציה יהודית בעיקרה - לבירתה של ארץ רחבה, ובה גם נוכרים רבים.
הדבר הביא לתמורה מכרעת בשיטת ההנהגה כשיהודה אריסטובולוס, מן הדור השלישי לבני־מתתיהו, הכריז על עצמו כמלך: מנהיג של מדינה "כשאר המלכויות", היינו כזאת המרחיבה את גבולה, כוללת בשטחה עמים רבים וכופה עליהם את ריבונותה בכוח.
יהודה אריסטובולוס, אחיו אלכסנדר ינאי ויורשיהם הפכו למלכים־לוחמים־כהנים.
מלכים אלה ריכזו בידיהם כח עצום, כלפי חוץ וכלפי פנים.
הם שלטו על מדינה בגודל דומה לזה של מדינת ישראל דהיום, שכלל גם חלקים בעבר הירדן המזרחי.
עוד מימי יהודה המכבי שררה ברית בין המדינה החשמונאית לבין הרפובליקה הרומית, הכח העולה החדש באותה תקופה, ברית שנמשכה עד ימי אלכסנדר ינאי.
קיימות עדויות לכך שהממלכה היהודית גיירה את העמים השמיים שנכבשו על ידה, ביניהם היטורים בגולן ובחורן (סוריה), והאדומיים שישבו בדרום הר חברון, מה שהבליט את העוצמה האזורית של הממלכה החשמונאית.
המגויירים נחשבו, לפחות להלכה, ליהודים ואזרחים שווי זכויות.
בני משפחות המגויירים האדומיים הנכבדות, למשל, אף הגיעו לתפקידים בכירים בממשל בירושלים.
בשלהי התקופה, החל מ-67 לפנה"ס, פרץ ריב אחים מר בין יורשיו של אלכסנדר ינאי, אריסטובולוס השני והורקנוס השני.
הצדדים פנו אל הכובש הרומאי שהגיע לאזור, פומפיוס, וביקשו ממנו להכריע ביניהם -י מי ישלוט בארץ.
פומפיוס החליט לתמוך בהורקנוס (למעשה באנטיפטרוס, בן בריתו), ואריסטובולוס ונאמניו נמלטו והתבצרו בהר הבית.
פומפיוס צר עלהם, ובשנת 63 אבדה הריבונות היהודית בארץ ישראל, כשפומפיוס נכנס לבסוף ככובש בחיל רב אל בית המקדש.
כעשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בשנת 37, התמנה בנו של אנטיפטרוס, הורדוס, למלך יהודה, בחסות רומא.
בתקופה זאת התחילו להיווצר בירושלים המפלגות – הצדוקים והפרושים, וביניהם מחלוקות רבות ועמוקות.
הצדוקים, בני המעמד הגבוה בדרך כלל, כללו את רוב משפחות הכהנים, בעיקר את אלה שנטו לפתיחות לתרבות יוון.
מרכזם המובהק והיחיד היה בית המקדש, ועניינם הדתי המרכזי היה בהלכות טומאה וטהרה ובהלכות העבודה בבית המקדש.
הפרושים, לעומתם, אנשי הפלג שהונהג על ידי חכמי הדת, היו בעלי זיקה חברתית המקרבת גם את מעוטי היכולת.
מרכז עניינם הדתי היה פירוש הלכות התורה, והפיכתה לתורת חיים.
הפלג הפרושי יכול היה להתקיים גם ללא מקדש, שכן טיפח יצירה דתית עצמאית שאינה תלויה במעמד הכהונה.
החשמונאים, החל מהדור השני (מ־130 לפנה"ס לערך, זמנו של יוחנן הורקנוס) התחילו להתייוון, לפחות בסממנים חיצוניים כתרבות, מנהגי שלטון ומגורים, לבוש ושפת הדיבור.
הדבר ניכר במיוחד באימוץ השמות היווניים.
בעוד בדור הראשון לחשמונאים היו השמות יוחנן, יונתן, יהודה ודומיהם, החל מהדור השני נקראו המנהיגים בשמות הורקנוס, אריסטובולוס, אלכסנדר וכגון אלה.
המלך אלכסנדר ינאי בלט במיוחד בביטוי האופי ההלניסטי של הממלכה.
הוא קירב את הצדוקים ודחה את הפרושים, שדרשו שינאי יפריד בין כתר המלוכה לכתר הכהונה הגדולה.
כאשר סירב ינאי וסילק את הפרושים מהסנהדרין נפתחה מלחמת אחים, שבה עשה ינאי שימוש בשכירי חרב גויים נגד תומכי הפרושים.
יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים א' ד') דיווח על חמישים אלף הרוגים במלחמת אחים זאת, שהסתיימה בפשרה שהושגה על ידי שמעון בן שטח, המנהיג הפרושי, אב בית הדין של הסנהדרין ואחיה של אשת־המלך שלומציון המלכה, שמלכה אחרי מות ינאי.
בימי שלומציון שב לזמן קצר האיזון בין המלוכה לפרושים, ששלטו בסנהדרין, אך לאחר לכתה הלך הקרע והתרחב, עד למצב של מלחמת אחים מתמדת.
המצב הפיזי של ירושלים במדינת החשמונאים
בתקופה זאת התעוררה תנועת עלייה לרגל לירושלים בחג ומועד, וכן מגמה של התיישבות קבע והשתקעות בעיר, מתוך הארץ ואף מחוצה לה.
לפיכך, עלה הצורך בהרחבת גבולות העיר ובביצורם, כראוי לעיר בירה של ממלכה ועם.
לשלטון העצמאי שקם נדרשו גם מוסדות שלטון, מצודות וארמונות, ובנייתם ניכרה ברחבי העיר.
העיר החלה להתרחב בעיקר כלפי הגבעה המערבית, שם גם נבנה ארמון החשמונאים.
המקום התאפיין בסגנון בנייה יוקרתי, ועל תושביו נמנו העשירים והמכובדים, מה שישאיר עיצוב זה גם לעתיד.
השטח החדש, שעם הרחבתו והתבססותו למערב, החל להתרחב אף צפונה, כונה העיר העליונה, וסביבו נבנתה חומה חדשה, היא "החומה הראשונה", שהקיפה למעשה את העיר התחתונה יחד עם העיר העליונה.
שניהם היוו למעשה את חלקה העיקרי של ירושלים עד סוף ימי הבית.
מיום היותה של ירושלים שוב לבירת המדינה היהודית העצמאית, החל מפעל רב־ממדים של יישוב העיר העליונה וביצורה בהיקף רחב.
בספר חשמונאים א' י, יא מסופר: "וישב יונתן בירושלים.
ויחל לבנות ולחדש את העיר ויאמר לעושי המלאכה לבנות החומות" ובחשמונאים א' י"ג, י' נאמר על שמעון: "וימהר לכלות את חומות ירושלים ויבצרה מסביב".
הדברים אמורים בחומה הראשונה (ראה מפה לעיל).
כלומר, בין 142–134 לפנה"ס לערך, נבנתה החומה החשמונאית שהקיפה וביצרה את שטח הגבעה המערבית והעיר העליונה (שייתכן שהיו גם קודם מיושבות בדלילות, אך פרוזות).
אין מדובר בבנייה בלבד אלא גם בשיפוץ, כלומר שימוש בביצורים קדומים (כמו המגדל הישראלי) ושילובם במערכת המיגון החשמונאית.
מתקופה זאת ואילך העדיפו עשירי ירושלים לגור באזור העיר העליונה.
החומה נמתחה מאזור "מגדל דוד" של היום (מגדל היפיקוס) מזרחה, לכיוון הר הבית, בתוואי נחל צולב; ודרומה, מהמצודה דרך הר ציון אל בריכת השילוח, ושוב צפונה, עד שפגשה בחומת הר הבית (ראה מפה לעיל).
שרידים מהחומה הראשונה נמצאים במקומות הבאים:
בשטח המצודה הנקראת בימינו "מגדל דוד";
בצד המערבי של הקישלה, שם התגלה ביצור באורך של 55 מטרים וברוחב של כ־5 מטרים;
באזור ממילא, מערבית לחומה העכשווית נמצאו שרידי ביצורים חשמונאיים;
ברובע היהודי, סמוך למגדל הישראלי ולשרידי שער שאולי הוא "שער גינת", בהקשר לחומה השנייה.
הבסיס של החומה המזרחית של הר הבית.
בימי החשמונאים נבנו בירושלים שני בתי־מידות שלא נותר מהם כיום כל שריד.
האחד הוא מצודת הבירה, אשר שכנה בדיוק במקום בו הקים הורדוס את מצודת אנטוניה, בפינה הצפון־מערבית של הר הבית: "את המצודה הזו בנו המלכים הכהנים הגדולים לבית חשמונאי לפני הורדוס וקראו לה בירה" (קדמוניות היהודים טו, 403).
כשבנה הורדוס את המצודה שלו במקום, כדרכו ועל פי סגנונו, לא הותיר זכר מן המבנה הקודם.
בקשר לבירה, כותב יהודי בן אלכסנדריה בשם אריסטיאס (כנראה על סמך עדויות שמיעה בלבד ולא עדות ראייה שלו־עצמו):
המבנה השני אותו ניסו חוקרים לחפש לשווא, הוא ארמון החשמונאים.
יוספוס (מלחמות היהודים ב, טז, ג) מציג מראה מקום מדויק: "ארמון החשמונאים, הבנוי מעל ללשכת הגזית לעבר העיר העליונה".
כלומר, ניתן לאתר במדויק את הנקודה בה עמד בעיר העליונה, מול המקדש ממש, מעט מצפון לגבול הצפוני של הרובע היהודי של ימינו.
הדבר הגיוני מבחינה טופוגרפית (נקודה גבוהה ונישאה) ומבחינת הארגון העירוני (סמוך לבתי הכהנים בעיר העליונה).
הארמון צפה אל המקדש, והמלך (שהוא גם כהן גדול) יכול היה לפקח על עבודת הכהנים ממרפסת ארמונו.
סביר שהיו בעיר מבני שלטון נוספים, אך אלה לא הוזכרו במקורות שהגיעונו.
ירושלים של ימי בית שני הייתה מוקפת מכל עבריה בבתי קברות.
בשל קדושת העיר ובשל טומאת המת הותרה הקבורה רק מחוץ לחומות העיר ובמרחק סביר ממנה: ; .
כאשר העיר התרחבה הורחקו חלקות הקברים ().
האמונה בתחיית המתים הביאה לשמירת עצמותיו של כל אדם בנפרד.
המתים נקברו בשיטת ליקוט עצמות – בתחילה במערות למשך כשנה, עד שנותרו העצמות בלבד, ואלה לאחר־מכן בגלוסקמאות.
החשמונאים החלו בבניין מערות קבורה מונומנטליות לבני המעמד האריסטוקרטי (בעיקר ממשפחות הכהונה) בנחל קדרון (קבר בני חזיר, קבר זכריה ויד אבשלום) ובעיר (מצבת יוחנן הורקנוס ומצבת אלכסנדר ינאי).
גם עשירים ירושלמיים וסוחרים מתייוונים הקימו מבני קבורה מפוארים, כדוגמת קבר יסון.
היכלות קבורה מרשימים ומפוארים אלה נבנו בסגנון הלניסטי.
בירושלים התפתח מנהג ייחודי של עיטור הגלוסקמאות בעיטורי פרחים, בעיקר פרח השושן וענפי דקלים.
הגלוסקמאות הונחו במערות הקבורה המשפחתיות שנחצבו בסלע או במבנים בנויים.
מאות מערות הקבורה מימי בית שני פרושות בעיקר בצפון ירושלים (אזור סנהדריה), מזרחה (גדות נחל קדרון), ומדרום לעיר העתיקה (גיא בן הינום וכתף הינום), ומהוות נקרופוליס ("עיר מתים").
בצידה המערבי של העיר נמצאו מעט קברים, בעיקר לאורך דרך עזה ושכונת רחביה של היום.
ירושלים ענייה במקורות מים, אך ככל שגדלה העיר גברו צורכי המים שלה עבור אדם ובהמה.
לשם כך הוקם מפעל להולכת מים אל בריכת אגירה באזור הצפון־מערבי של הר הבית, הנקרא כיום "המנהרה החשמונאית" או "מוביל המים החשמונאי" (כיום בסוף מנהרות הכותל).
מפעל זה ניקז את מימי נחל בית זיתא והטירופיאון אל בורות בשטח מצודת הבירה או הר הבית.
המנהרה נחשפה בחפירות משרד הדתות ב־1985.
בנוסף לבורות מים חצובים ומטוייחים, שהיו כמעט בכל חצר בירושלים, השתמשו גם במי בריכות אגירה.
בין אלה בריכות הצאן, הכוללות את בריכת בית חסדא וברכת ישראל בצפון הר הבית, ובריכת המגדלים (הקרויה גם בריכת חזקיהו) שמצפון למצודה הקרויה כיום מגדל דוד.
הבריכות שמצפון להר הבית שימשו כנראה גם לצורכי המקדש, כמו שטיפת המזבח והרחבה מדם הקרבנות, והשקיית הצאן בטרם הפך לקרבן.
לא ברור מתי בדיוק נחצבו הבריכות, אך ברור הוא שהעיר החשמונאית, אשר נזקקה לכמויות מים גדולות, הרחיבה אותן מאד.
בנוסף נחצבה בתקופה החשמונאית (כנראה בתקופת ינאי) האמה התחתונה (המכונה גם בשם "האמה החשמונאית") ששימשה להובלת מי מעיין עין עיטם המרוחק (ליד בית לחם) אל הר הבית.
מפעל הנדסי זה היה מסובך ומתוחכם כיוון שגבהו של עין עיטם רק 30 מטרים מעל לרחבת הר הבית, ובנוסף האמה עוברת מספר רכסים ולכן היא מפותלת ביותר, מה שחייב הקפדה על שיפוע ירידה מתאים לכל קילומטר של אמת המים.
לקיצור הדרך נחצבו שתי מנהרות – האחת באורך של 360 מטרים העוברת בגבולה המזרחי של בית לחם, והשנייה באורך של 400 מטרים מתחת לרכס הנקרא כיום "ארמון הנציב".
מנהרות אלה מצביעות אף הן על יכולת טכנית והנדסית בלתי מבוטלת.
ככל הנראה, החשמונאים הם אלה שהתקינו לראשונה את בריכת השילוח בשפך עמק הטירופיאון.
בריכה זאת לימים שופצה והפכה למקום מרכזי עבור עולי הרגל בירושלים.
תקופת המלך הורדוס, בדומה לפרקים אחרים בהיסטוריה של ירושלים, ובמיוחד אלה של ימי בית שני, הייתה תקופה של סתירה וניגוד.
כצפוי מאישיותו של הורדוס, מדובר גם בתקופה של קיצוניות והגזמה בהתפתחות העיר.
הניגוד בין ירושלים הפוליתאיסטית ובין עיר המקדש, בין הורדוס המלך האכזר שרצח רבבות לבין הורדוס היזם, שהקים בנייני פאר בכל קנה־מידה ודיקדק בגימורם, מצית את דמיונם של חוקרים.
הורדוס היה חביב על הממשל הרומי, נאמן מאוד, ונדיב כלפי פטרוניו, ולפיכך נהנה מחופש פעולה לבנות ולבצר את העיר והארץ מבלי שרומא תחשוש מהתחזקותו.
הורדוס שלט בירושלים במשך שלושים ושלוש שנה (37–4 לפנה"ס), וכל ימיו ניסה להתמודד ולתמרן בין הנאמנות לרומא לבין תחושת מחויבותו לנתיניו היהודים.
הורדוס היה שליט אכזר והוא לא היסס להרוג אף את בני משפחתו, היהודים שנאו אותו וקראו לו "עבד אדומי" בהזכירם את היותו, למעשה, כלי שרת בידי רומא וממוצא אדומי שנטמעו בעם ישראל לאחר גיור האדומים.
על כך הוא ניסה לכפר באמצעות בניית מפעלי בנייה משמעותיים בארץ ישראל כולה ובירושלים בפרט.
בתחילת שלטונו ניסה הורדוס להתקשר בקשרי נישואים עם בית חשמונאי, ונשא לאשה את מרים החשמונאית, בתם של אלכסנדר בן אריסטובולוס השני ואלכסנדרה בת הורקנוס השני; אולם לאחר מכן רצח אותה, ופנה להשגת לגיטימציה לשלטונו על ידי בנייה מחדש של בית המקדש.
הורדוס הפך את ירושלים לעיר הלניסטית, שכללה את כל המוסדות המקובלים בעיר כזאת.
הוא הקים אמפיתיאטרון גדול, הנהיג לכבוד הקיסר תחרויות התגוששות אחת לחמש שנים, הביא חיות טרף לקרבות עם בני אדם, וקרא לגויי הסביבה לבוא לירושלים.
הורדוס קישט את המבנים ההלניסטיים בעיטורים בעלי אופי פוליתאיסטי, וטבע מטבעות הנושאים אופי פגני.
מצד שני, על תקופה זאת נאמר בתלמוד:
ירושלים זאת, הפוליתאיסטית, עמדה בו זמנית בשיאה כעיר יהודית מרכזית.
בית המקדש שימש מוקד דתי לעם ישראל והיווה את מרכז חיי הרוח, תוך שהכהנים עוסקים בעבודת המקדש בטהרה.
בשלושת הרגלים היו נוהרים עולי רגל רבים מכל רחבי הארץ ומחוצה לה – ככל הנראה כמיליון בני אדם, אשר מילאו את רחובות העיר בימי חג הרגל, באווירה שעליה אמרו חז"ל .
העיר הייתה פושטת את צורתה ולובשת חג בשירה וריקודים.
האחווה הרבה בין העולים באה לידי ביטוי אף בפן ההלכתי (כהגמשה בחוקי הטהרה).
עולי הרגל היו אף ציר כלכלי בעל חשיבות מכרעת.
הם באו לעיר מכל קצוות האימפריה, הביאו אליה את מיטב החידושים, ערכו בה מסחר קמעונאי וסיטונאי, ופרנסו בתקופה קצרה רבבות סוחרים ומכניסי־אורחים.
עולי הרגל היו נותנים לעיר תרומות ומיסים שתרמו למעמדה הכלכלי של העיר.
ירושלים הייתה עיר עשירה, שכוהניה ואנשי האליטה שלה הגיעו לשיא של פאר אישי ומותרות (למשל מקוואות פרטיות בתוך בתי הכהנים, וכלי זכוכית נדירים שהתגלו ברובע ההרודיאני); אולם גם פשוטי העם שחיו בעיר נהנו מהשפע, מהמסחר הבלתי פוסק, מהכספים המוזרמים על ידי עולי הרגל, ומהשלום שאִפשר תנועה חופשית של סחורות.
על רקע הרווחה הכלכלית, שהתקיימה בצד אחדות יהודית זמנית באיבה להורדוס, שככו בפרק זמן זה המלחמות הפנימיות בין פרושים לצדוקים.
ההיערכות לקליטת המון האדם שפקד את העיר, כללה, בין היתר: סלילת דרכים, בניית שווקים, אספקת מים והכשרת מקומות אירוח.
לקראת סוף ימי הבית השני, ככל שגברה העלייה לרגל, כך עלתה מעמדה של ירושלים והיא הפכה לבירת־ענק בין־לאומית.
ואכן, ירושלים היהודית בזמן הורדוס הייתה עיר מאוחדת בשנאתה למלך.
הורדוס היה שליט אכזר, שמילא את העיר בשוטרי חרש, בנוכרים ובמוכסים, אולם הקפיד לשמור על גבול דק שאותו לא חצה: הוא לא נכנס לשטח הר הבית, לא העמיד צלמים במקדש, ולא העלה קורבנות לעבודה זרה בירושלים.
ירושלים הייתה "חלון ראווה" של הורדוס כלפי העולם, והוא הזמין במיוחד אישים בעלי עוצמה באימפריה הרומית שיחזו בפאר העיר ובנייניה.
ואכן, פארה של ירושלים הרשים את המבקרים, ושמעה יצא למרחוק.
ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן כתב בתיאורו את יהודה: .
מן הבחינה הדתית, ניכר שהעם הקפיד במיוחד על דיני טומאה וטהרה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על שימוש בכלי אבן (חומר שאינו מקבל טומאה ולכן נפוץ בבתים המיוחסים לכהנים), ברבים מבתי העיר.
בכל רחבי העיר נמצאו מקוואות טהרה רבים, ביניהם מקוואות ציבוריים גדולים לצד הרחוב הראשי העולה למקדש, שככל הנראה שימשו את עולי הרגל להיטהר טרם עלייתם אל ההר.
נראה שהייתה גם הקפדה יתרה שלא לעשות פסל ומסכה, שכן גם בבתים המפוארים ביותר לא נמצאו שרידי צלמים או דמויות אליליות, אלא רק עיטורים גאומטריים.
בית המקדש וירושלים משכו אליהם בתקופה זאת אף רבים מן הגויים.
אלה הביאו עמהם קרבנות לאלוהי ישראל.
מלבד הגויים הרבים שבאו למטרת ביקור תיירותי או אף לפולחן היהודי, רבים מהגויים באו אליה על מנת להתגייר.
היהדות משכה אליה חוגים באימפריה הרומית אשר מאסו בפוליתאיזם וחיפשו דת חדשה ומצאו את היהדות.
על כך מעיד הפילוסוף היהודי־הלניסטי פילון האלכסנדרוני:
דברים דומים ניתן לקרוא בדברי ההיסטוריונים הרומיים סטראבון, דיו קסיוס ואחרים.
בשלהי ימי הבית השני הגיעה ירושלים לשיא תפארתה, והייתה לאחת מהערים הגדולות והיפות בעולם.
שטחה של ירושלים עמד אז על כ־1,800 דונם (פי 2 משטחה של העיר העתיקה בימינו), כשבתוכה ארמונות פאר ושכונות יוקרה הדומות ביופיין לאלה שבאימפריה הרומית, שווקים ושטחי מסחר, מבני ציבור ותרבות, מאגרי מים, מקוואות ציבוריות ואכסניות.
העיר הוקפה בחומות בצורות עם מגדלים הנישאים ובולטים לגובה רב ומצטיינים ביופיים.
מחוץ לעיר היו גנות ופרדסים, נחלים וגיאיות.
לאור זאת נאמר בדברי חז"ל:
כמו כן הפליגו חז"ל בתארם את ירושלים לעומת ערי תבל: .
ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן, בן התקופה, העניק אף הוא לירושלים את התואר: .
גם בדברי כמה מאנשי הצבא הרומיים, במהלך הדיון שקדם לשריפת המקדש, עולה כי ראו הם בבית המקדש את הבניין הקדוש והמפואר ביותר מכל המבנים מעשי ידי־אדם.
כתשעים אחוזים מן הממצא הארכאולוגי בירושלים מימי בית שני מקורו בתקופת הורדוס.
אחראים לכך שני גורמים: א.
הכמות והאיכות המשובחת של הבניה ההרודיאנית, ששרדה לשנים.
דרכו של הורדוס לסלק כל מבנה קדום ולבנות היישר על סלע האם.
בסריקת העיר ממזרח למערב בתקופת הורדוס ויורשיו ניתן לציין את המבנה הבא: את העיר תחם ממזרח נחל קדרון, מעליו בנויה חומת התמך האדירה של הר הבית.
הרחבה הייתה מוקפת באכסדרות מארבעת צדיה, כאשר בצד דרום היה הסטיו המלכותי המפואר.
בפינתה הצפון־מערבית נמצאה מצודת אנטוניה.
למרגלות קיר התמך המערבי של רחבת הר הבית ("הכותל המערבי") השתרע רחוב העסקים המרכזי של העיר.
בצידו הדרומי של רחוב זה נמצאה קשת רובינסון, שנשאה גרם מדרגות גדול ממדים שהוביל ממפלס הרחוב אל הסטיו המלכותי.
דרומה משם השתרע אזור של מקוואות־טהרה ציבוריים לשירות עולי הרגל, ורחוב המוביל עד בריכת השילוח.
ממערב לכותל המערבי נמצא ערוץ הטירופיאון העמוק, ומעבר לו – העיר העליונה, מקום מגוריהם של הכהנים ובעלי הממון שבעיר.
את העיר העליונה חיבר אל הר הבית גשר שנבנה על קשת הנקראת כיום קשת וילסון.
ממערב לעיר העליונה, בקצה הדרומי, ניצב ארמון המלך הורדוס ומצפון לו, באזור המצודה ("מגדל דוד") של ימינו, ניצבה מצודת המגדלים.
עד המצודה (מגדל היפיקוס) הגיעה החומה המקיפה את העיר מדרום, וממנה נמתחה חומה מזרחה עד הכותל המערבי, לאורך ערוץ נחל צולב.
באזור כלשהו בעיר (אולי בשטח הצפוני הפרוז שלה, או בעיר העליונה, או באזור בריכת הסולטאן של ימינו) היו מבני תרבות ובילוי מודרניים ברוח הזמן המשקפים את התרבות ההלניסטית, כמו היפודרום, תיאטרון ואמפיתיאטרון, לצד מבני מִנהל כבית מועצה וארכיון.
למבנים אלה לא נמצא כל שריד ארכאולוגי.
בעיר העליונה נבנו הרבה בתי מגורים גדולים ווילות בסגנון אופנתי ומפואר.
בבתים אלה התגוררו בני האצולה של הכהונה הגדולה (כמו בית קתרוס) ואנשי הממשל והשררה הקרובים לבית הורדוס והממשל הרומי.
שרידים למבנים אלה נמצאו ברובע ההרודיאני.
העיר התחתונה אכלסה את בני המעמד הכלכלי הנמוך של העיר והכילה בתי־מלאכה שונים.
גם קברי המלכים שמחוץ לעיר מיוחסים לבני משפחה זאת.
סמוך לימי הורדוס, או מיד בתחילת שלטונו ועוד לפני הקמת המבנים המונומנטליים, כאשר העיר הלכה והתעצמה, התפשטה ירושלים צפונה לצד הר הבית.
השוק הגדול הסמוך למערב הר הבית הוסיף והתרחב אל הצפון לאורך הכותל המערבי ורובע חדש נוצר סביב השווקים שהתהוו במקום עם גדילת הסחר.
הרובע שהתמקם מערבית וצפונית להר הבית בצמוד אליו, תוּחם על ידי חומה חדשה שנקראה "החומה השנייה" .
גבולות החומה היו מצודת אנטוניה ממזרח, שער גינת (בערך במקום "הצטלבות הרבעים" של היום) ממערב, ואזור שער שכם (של ימינו) מצפון, כאשר התוואי שער גינת שער שכם עבר לאורך גיא הטירופיאון, מעל גדתו המזרחית.
ודאי הוא שהחומה לא הקיפה את גבעת הגולגולתא, מקום צליבת ישו ואתר קבורה, כיוון שאזור זה היה מחוץ לתחומי העיר בעת הצליבה.
בימי מלכות הורדוס השתרע שטחה של ירושלים על כ־770 דונם.
מבני שלטון ומצודות בתקופה ההרודיאנית
מצודת אנטוניה הייתה המצודה העיקרית של העיר, מקום מושבו של המשמר, והמקום שהגן וצפה על הר הבית מצפון.
מצודת המגדלים מוקמה במקום שבו נמצאת היום מצודת "מגדל דוד".
הורדוס בנה את מצודת המגדלים "והם נפלאו בגדלם וביופים בחוסנם בין מגדלי העולם כולו".
המקום היה גבעה שבוצרה בחומה חיצונית עוד בימי החשמונאים, והורדוס שיבץ על קו החומה את שלישיית המגדלים שנקראו על־שם אהוביו: מרים אשתו, פצאל אחיו והיפיקוס חברו.
מגדל היפיקוס נקרא גם "מוצא החומות", כיוון שבו נפגשות החומה הראשונה והחומה השלישית.
מגדל היפיקוס היה ברוחב ובאורך 13 מטר, ובגובה 40 מטר, כאשר חציו התחתון כולו אטום.
מעל מסד זה נבנו שתי קומות של חדרים, ומגדלים קטנים על גגו.
מגדל פצאל היה בגודל של 20 מטר רוחב ואורך, וקומת מסדו המוצק גם היא בגובה 20 מטר; מעליה אולם בגובה 5 מטרים על פני כל השטח, ומעל האולם קומה מחולקת לחדרים.
"וגם מרחץ היה בו, עד אשר נראה, כי אין המגדל הזה נופל מבית מלכים" (מלחמות היהודים, שם, שם).
גם הוא היה מקושט במגדלים קטנים בגגו.
בעבר סברו כי בסיס המגדל ההרודיאני הנראה כיום במצודה היה שייך למגדל פצאל, אך כיום סוברים רוב החוקרים כי היה שייך למגדל היפיקוס.
מגדל מרים היה גם הוא בתבנית קובייה מוצקה של 20 מטר גובה, אורך ורוחב, ועליה עליות מפוארות ביותר בגובה עוד 23 מטרים.
אבני הבניין של המגדלים היו אבני גזית לבנות ומסותתות.
מצפון למצודה נכרתה (או שמא הייתה קיימת עוד מימי החשמונאים) בריכה גדולה לאגירת מי גשם, היא בריכת המגדלים.
במהלך ביצוריו ושיכלול העיר בידי הורדוס, בנה הורדוס לעצמו ארמון מלוכה מפואר בצִדה המערבי והעליון של העיר העליונה.
הארמון גבל בחומת העיר ומצִדו הפנימי (שלצד העיר) הוא הוקף בחומה המבדילה אותו מהעיר.
מדרום למצודת המגדלים ניצב "ארמון המלך, הנעלה על כל תיאור".
יוספוס הרחיב בתיאור המותרות: אולמות מפוארים מקושטים באבני חן, כסף וזהב, תקרות עשויות קורות עץ מעוטרות, ומיטות למאה אורחים.
הארמון היה מוקף סביב בסטוים עגולים.
תיאורו של יוספוס נקטע כאן בהערה:
לא נמצאו שרידים ארכאולוגיים מן הארמון.
במערבו של הרובע הארמני ובשטח ה"קישלה", נמצאה מערכת קירות תמך ששימשה כנראה מסד לארמון.
מרכז הדרה וייחודה של ירושלים בשלהי ימי הבית השני היה בית המקדש ששכן בתוכה.
לעומת המקדש שנבנה בידי עולי בבל, שהיה פשוט וללא פאר, הורדוס שִכלל את המקדש, והפכו ליצירת פאר במטרה להאדיר את שמו ולמצוא חן בעיני נתיניו היהודים.
בית המקדש נישא עד לגובה של כ־70 מטרים מעל רחבת הר הבית, שאף היא הייתה גבוהה בהרבה מהעיר שתחתיה.
לשיא יופיו ופארו הגיע בית המקדש בתקופתו של הורדוס שהוסיף ושיכללו בהרבה בהוד והדר, בנייה וביצורים.
הורדוס, שהייתה חדורה בו אמביציה רבה לעניין, ניצל את קשריו הטובים עם האימפריה הרומית, משאביו הכספיים ויכולתו הטכנולוגית, לטובת ירושלים והמקדש.
מקדש הורדוס היה מבונה היטב ומוקף בסטווים מפוארים, תוכו רוּצף וחוּפה בשישים יקרים ובזהב, המקדש והר הבית נתמכו בחומות אדירות.
קיר ההיכל של בית המקדש שבננה על ידי הורדוס היה בנוי מאבני שיש ירוק ולבן, ויש שסוברים גם שיש כחול שהיה יוצר מראה של גלים.
בקצה המערבי של חומת הר הבית הצפונית בנה הורדוס את מצודת אנטוניה, ובצלע הדרומי של ההר הקים את הסטיו המלכותי ששימש גם למטרות ציבוריות.
אף על בית המקדש ששופץ על ידי הורדוס אמרו חז"ל:
בניגוד לבתי המקדש שקדמו למקדש הורדוס, המחקר הארכאולוגי מצא ממצאים רבים התומכים בעדויות כתובות מהתקופה, בהם כתבי יוסף בן מתתיהו המתארים את מבנה המקדש.
הורדוס הרחיב את חצר בית המקדש לכיוון דרום, ובנה בדרומו את הסטיו המלכותי – בזיליקה ששימשה לסנהדרין קטנה ולצורכי מסחר, בדומה לפורומים אחרים בעולם העתיק, אך זאת שבנה הורדוס בירושלים הייתה גדולה ומפוארת יותר מכל מה שנבנה עד אז בעולם העתיק.
העיר העליונה הוא חלקו הגבוה של הר ציון, הנמצא כיום בתוך חומות העיר העתיקה.
זהו השטח שעליו בנויים כיום הרובע היהודי והרובע הארמני.
בתקופת הורדוס שכן באזור העיר העליונה רובע הכהנים, אשר השקיף אל המקדש, וממנו נמתח גשר מפואר (שנמתח על קשת וילסון) ישירות אל הכניסה להר הבית.
בחפירות הארכאולוגיות לצד הכותל המערבי התגלה כי מהלך הרחוב נקטע בכיכר הסמוכה לאנטוניה שבסוף חומת הר הבית המערבית, אך ניכרים סימנים (למשל אבן ריצוף שלא הונחה), המעידים כי אף הייתה כוונה להמשיך רחוב זה הלאה עוד.
הרחוב היה בנוי על־גבי מערכת ניקוז המחופה באבנים לבנות, גדולות ומסותתות להפליא.
מבריכת השילוח עלה הרחוב במדרגות מתונות במעלה שנמשך עד רחבת הכותל של ימינו.
בחלק המרכזי של מעלה הרחוב, למרגלות חומת הר הבית (הכותל) ובסמוך אליה, מוקמו בצידי הרחוב הרחב חנויות רבות ושונות.
חנויות אלה הפכו לשוק מסחרי גדול, כבר החל בסמוך לקשת רובינסון.
בפינה המערבית־דרומית של הר הבית התפצל הרחוב לכיוון מזרח, אל שערי חולדה שהיוו את הכניסה המרכזית להר הבית.
סביר להניח כי בין החנויות היו מקומות לרכישת קרבנות ושולחנות־חלפנים להחלפת כספם המקומי של עולי הרגל בכספי מס מחצית השקל.
צומת מרכזי ברחוב היה בפינה הדרום־מערבית של הר הבית.
משם ניתן היה לפנות מזרחה לכיוון שערי חולדה, צפונה – להמשך הרחוב, או במעלה קשת רובינסון אל הסטיו המלכותי.
הממהרים היו יכולים לעלות בנקודה זאת אל גגות החנויות שלצד הכותל ולהמשיך במפלס מהיר לאורך הרחוב.
כיום ניתן לראות שרידים מהרחוב:
מבריכת השילוח ממשיכה מנהרה (טרם נפתחה לקהל) בה נחשף הרחוב בצורה יפה ורצופה של כ-150 מטר
מאמצע גבעת עיר דוד עד דוידסון, לאורך כ-200 מטר לא נמצא רחוב מעל תעלת הניקוז (ולא נבנה מעולם - ייתכן שהוא פונה משם מזרחה, וייתכן שהבניה נפסקה)
במרכז דוידסון (החלק המרכזי של הרחוב אשר מפולת קשת רובינסון בזמן החורבן ריסקה אותו)
במנהרות הכותל ניתן לראות אינדיקציה מועטה לרחוב (כמו חנויות שהיו לצידו וכדומה)
בתחילת המאה העשרים התגלה קיומו של בית כנסת בסמוך לברכת השילוח.
בית־הכנסת היה שייך למשפחת תאודוטוס בן וטנוס וסונפו אליו חדרי אירוח ומקוואות עבור עולי־הרגל.
המבנים ההלניסטיים – אף שלפי עדויות היו מבנים כתיאטרון ואמפיתיאטרון בירושלים, לא נמצאו להם שרידים.
מבנים אלה נבנו "במישור", ייתכן שבאזור הרמה שמצפון לעיר.
מיכאל אבי יונה ממקם את התיאטרון בלב העיר, ברמה שבין העיר העליונה לארמון הורדוס.
הארכאולוג יוסף פטריך מציע כי התיאטרון של הורדוס בירושלים היה מבנה ארעי של עץ, כמקובל ברומא באותה עת.
הורדוס גם סלל אמת מים נוספת לעיר, האמה העליונה, שזאת הובילה מים אל העיר מאֵזור בית לחם (בריכות שלמה) אל ברֵכת המגדלים והארמון.
זאת מלבד האמה התחתונה שנוסדה עוד בימי החשמונאים והובילה מים מעין עיטם, אף הוא מאותו האֵזור.
אמת מים זאת, הייתה חלק בלתי נפרד מתכנון העיר הרומאית.
עיר בגודלה של ירושלים, האמורה גם לספק את צורכיהם של אין־ספור עולי רגל בשנה, נזקקה למים רבים.
הובלת המים האמה נעשתה באמצעות מערכת מסועפת ומורכבת בארוך של כ־20 ק"מ מדרום לירושלים בקו אווירי, וכ־30 מטר מעל גובה העזרה של הר הבית.
מסלול האמה נבנה באופן מפותל כדי שלא תחצה שלוחות, אולם בשני מקומות נחפרה האמה במנהרה: האחת מתחת לבית לחם ואורכה 400 מטר, והשנייה מתחת לרכס ארמון הנציב ואורכה 370 מטר.
האמה התפצלה באזור קבר רחל לאמה נמוכה שסופה בהר הבית, ולאמה הגבוהה שסופה בבריכת המגדלים, ליד המצודה.
עד לאחרונה נחשבה האמה הגבוהה למאוחרת בכ־200 שנה מימי הורדוס, בתקופת חניית הלגיון העשירי בירושלים.
אולם מחקרים עדכניים מצביעים על כך שהלגיון רק שיפץ את האמה שחרבה.
בריכות שלמה הוזנו גם באמצעות אמת הביאר.
אמה זאת מובילה את מימי עין ביאר, הנובע מתחת לפני הקרקע, במנהרה חצובה שארכה 500 מטר ובתעלה פתוחה אל בריכות שלמה.
בריכת השילוח שנוסדה מימי החשמונאים חופתה בלוחות אבן והפכה למקום מרשים ומרכזי עבור עולי־הרגלים.
בסביבות הבריכה התאפשרה חנייה נוחה לעולים הרבים, ומימיה אפשרו טבילה המונית.
הנציבים היו פרשים רומאיים, חסרי כל זיקה לארץ.
תחת שלטונם גבר עול המסים, והתערער המצב המדיני.
במיוחד אמורים הדברים בתקופת הנציבות שלאחר שנת 44, אז מונו על יהודה נציבים ממוצא מזרחי־הלניסטי שהיו עוינים ליהודים, עיקר עניינם היה באיסוף ממון רב ככל הניתן.
הנציבים הרומיים האחרונים הכבידו את ידם על האוכלוסייה ועשקו את נכסי הארץ מבלי לגלות עניין רב בעשייה למען רווחתה.
האחרון שבהם היה גסיוס פלורוס, שניסה לגזול את כספי המקדש, הכניס לירושלים חיילים הלניסטים, ביצע טבח, וגרם להתמרמרות כללית, שגברה והלכה עד שבשיאה הפכה למרידה.
היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול שהסתיים בחורבן בית שני.
בתקופה זאת נכלל פרק זמן קצר של עצמאות יהודית, תקופת שלטונו של המלך אגריפס הראשון, בין השנים 41–44.
בתקופת הנציבים גדלו והלכו הפערים בין מפלגות היהודים, כאשר כל אחת מהן מתבצרת בעמדותיה.
הצדוקים הסכימו לשלטון רומי, כל עוד עבודת המקדש ומעמד הכהנים נשמרו.
הם, בני השכבות המיוחסות ובעלי הממון, זכו להגנה יחסית ולפריבילגיות מן השלטון הרומי.
דעתם של הפרושים המתונים, שהיוו את רוב העם, לא הייתה נוחה מאבדן העצמאות, אך הם הסכימו שמרד גלוי עלול לעורר את זעם השלטונות, להקשות על חייהם ואף להעמידם בסכנה.
כל עוד ניתן היה ללמוד תורה ולקיים את הסנהדרין, הם לא צידדו במרד.
הקנאים היוו כוח שהלך ועלה ככל שהחריפו תנאי החיים, עלו המיסים וגבר הבוז של השלטון לקדושת בית המקדש וירושלים.
הקנאים חרתו על דגלם החזרת השלטון היהודי העצמאי בכל דרך, והטיפו למרד גלוי.
לקראת סוף התקופה הפכו הקנאים קיצוניים יותר ויותר, התארגנו באופן צבאי, וסחפו אחריהם את הדור הצעיר של הפרושים המתונים ואף של צדוקים ממשפחות כהונה.
כת האיסיים, חברה של חסידים שפרשו מן הציבור וקיימו דינים מחמירים של טהרה וצדק, ככל הנראה התפצלה מן הצדוקים.
הם פרשו אל המדבר מערי מושבם ("כי בכל עיר ועיר יושבים רבים מהם", מלחמות היהודים ב, ח, ד), ייתכן שעקב המצב המדיני והחברתי הקשה.
כן התקיימו עוד כתות רבות ושונות, לכל אחת מהן נביא או משיח שהטיף בחוצות העיר את משנתו.
כאלה היו למשל בני הפילוסופיה הרביעית אותם מזכיר פלביוס הקרובים לקנאים.
גם את הנוצרים הראשונים ניתן למנות על כתות אלה, והיו עוד רבות.
כת נוספת שמעמדה אינו ברור הם הבייתוסים, שפרשו מהצדוקים.
האנרכיה החברתית הובילה לתסיסה דתית ולתחושה של קץ.
בארץ נפוצו נביאים רבים, ביניהם יוחנן המטביל, ישו, כת האיסיים ועוד.
ההתנהלות המושחתת של הנציבים עודדה קבוצות של קנאים וסיקריים שהתנגדו הן לשלטון הרומי, הן לצדוקים והן לפרושים המתונים.
עם זאת, גם בתקופה זאת נמצאו גויים שנמשכו אל הדת היהודית, התגיירו ועלו לארץ.
המפורסמת שבמשפחות המתגיירים והעולים היא משפחת מלכי חדייב, הלני המלכה ובנה מונבז, אשר עלו לארץ מאזור צפון עיראק של היום ובנו ארמונות בעיר דוד.
לוחמי חדייב אף עזרו ליהודים במלחמתם ברומאים.
השריד החשוב ביותר בירושלים מתקופה זאת הוא קבריהם, קברי המלכים.
לאחר שהתרחבה ירושלים לכיוון צפון ושכונות חדשות נבנו מצפון לחומה השנייה והראשונה, כמו שכונת בית־זיתא ו"מחנה האשורים", שעל פי ההשערה מקומו היה באֵזור הצפוני־מערבי בין החומה השנייה לשלישית, (בשטח חדש זה היו גם בריכות הצאן שהיוו את אחד ממאגרי המים הגדולים של ירושלים.
הברֵכות עמדו מצפון להר הבית, בסמוך לו), החל אגריפס הראשון לבנות את "החומה השלישית" שאמורה הייתה להקיף את כל השטח הצפוני החדש.
יוספוס ממשיך ומספר שאגריפס תכנן חומה רחבה, ברוחב של 5 מטרים לפחות, מאבני גזית, אשר מכונות המלחמה של הזמן לא היו יכולות להן.
אולם מלאכת הבנייה של אגריפס הושבתה לאחר הנחת יסודות החומה, משום ש"ירא את הקיסר קלאודיוס, פן יחשוד בו, כי בבניין המבצר הגדול הזה הוא מכוון לחולל תמורות ולקשור קשר – על כן השבית את עבודת החומה" (מלחמת היהודים, שם, שם).
השלמת החומה התבצעה, כפי הנראה, על ידי מנהיגי העיר והמורדים רק עם ובסמוך לפרוץ המרד, כשהיא מתבצעת בחפזה ובאופי בנייה חלש יחסית.
לאורך החומה תוכננו תשעים מגדלים, שלפחות חלקם הושלמו ונבנו.
התרחבות העיר חילקה את ירושלים מבחינה פיזית לשני אזורים עיקריים: החלק הדרומי, המוקף בחומה הראשונה, והחלק הצפוני שנקרא "הפרבר" (משום שהיווה פרבר לחלקו העיקרי של העיר), או בכללות "בית זיתא".
הבנייה בחלק הדרומי התאפיינה בצפיפות יחסית מחד ובבתי מידות של עשירים מאידך.
הבנייה בפרבר, שאופיו נטה יותר להיות כפרי, הייתה דלילה יותר.
חלק מהפרבר נכלל בתחומי החומה השנייה כבר בימי הורדוס, זה אמנם דמה באופיו לעיר שבתחומי החומה הראשונה, אך למעשה החומה השלישית שנבנתה על ידי אגריפס הראשון כללה בשטחה גם את תחומי החומה השנייה.
לפי גישתו המרחיבה של מיכאל אבי-יונה, החומה השלישית כמעט הכפילה את תחומה של העיר מכ־900 דונם ל־1,700 דונם בקירוב.
על סמך השיטה של הערכת מספר הנפשות לדונם בשטחי מגורים, לפי מקדם צפיפות של 50-40 נפשות לדונם, העריך מגן ברושי את אוכלוסיית העיר בסוף תקופה הבית השני ב־80,000 נפש.
המרד הגדול, מלחמת האחים והחורבן
אש המרד הוצתה בירושלים בעקבות מינוי הנציב גסיוס פלורוס בשנת 64 ודרישתו שימסרו לידיו את כספי בית המקדש.
המרד התחיל בירושלים בהנהגת הקנאים, והתרכז בה.
הקיצוניים שבקנאים, שעלו לעמדות הנהגה בירושלים, רצחו מתונים והציתו את בית הכהן הגדול ואת ארכיון שטרי החוב, במטרה לגייס את המון העם.
בשלב הבא התפשט המרד מירושלים לכל רחבי הארץ, ובמיוחד לערים מעורבות כקיסריה, בית שאן ואזור הגליל.
גם דיכויו האכזרי של המרד התחיל מן הצפון, ומשם הגיעו החילות הרומאים עד ירושלים, אך עמידתם של הקנאים מנעה את נפילת העיר.
בשנת 67 נסוגו הכוחות הרומאים וזמן קצר אחר כך מת מצביאם קסטיוס גאלוס.
בשלב זה התכנסה אספת העם, ובה התגבש רוב לפרושים המתונים.
דמות מרכזית במחנה המתון היה רבן שמעון בן גמליאל הזקן, מראשי הסנהדרין, שהביא לבחירתם של מנהיגים ממחנה המתונים כמפקדיה הצבאיים של ירושלים והממונים על ביצורה.
הנהגת המרד עברה מידי הקיצוניים לידי אנשי האליטות המתונות יותר – אנשי הכהונה והסנהדרין, מנהיגי הצדוקים והפרושים המתונים.
הנהגה זאת לא הייתה הנהגה צבאית, ונעדרה כישורים בתחום הארגון.
תפקידה היה פחות לארגן מרד מזוין, ויותר להוות הנהגה שקולה שתוכל בבוא העת לשאת ולתת עם הרומאים.
בתקופה קצרה זאת ידעה ירושלים פרק זמן של פריחה מחודשת, ומן העדויות והממצאים עולה תחושה של התנהלות מדינית חופשית לקראת חירות.
אולם הרומאים לא שקטו, ובשנת 68 מונה אספסיאנוס למצביא הכוחות הרומאיים בארץ והחל בדיכוי המרד מהגליל ודרומה.
עד יולי 69 חרבה הארץ כולה, ומנהיגי המרד נמלטו לירושלים, שעליה הטיל אספסיאנוס מצור.
ירושלים הייתה אמנם מעוז מבוצר, אך בתוכה הלכה והתגברה מלחמת האחים בין מתונים וקנאים.
במהלך השנה שבין 69 ו־70 התחוללה בירושלים מלחמת אחים עקובה מדם.
מנהיגי הקנאים, לוחמי הגליל יוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא, האשימו את ההנהגה המתונה בירושלים בסיבות לכישלון המרד.
דרכם של הקנאים הייתה דרך החרב, כשלנגד עיניהם המטרה של שמירה על העיר לבל תיפול בכל מחיר, כולל רצח מנהיגים מתונים וכן אזרחים פשוטים.
עם זאת, לכל אורך התקופה היו עדיין מתונים שביקשו להידבר עם השלטונות ולסיים את המצור.
הבולט שבהם היה יוחנן בן זכאי, שתלמידיו הבריחוהו מן העיר בארון מתים כדי שיוכל למלט את עצמו ואותם מפני האסון אותו צפה.
אחד המאורעות המטלטלים של התקופה היה שריפת מחסני המזון של העיר בידי הקנאים, מעשה שסיבתו אינה ברורה אך הוא משמש עדות לאווירת הטירוף ששררה בעיר.
בקיץ שנת 69 שב אספסיאנוס, המצביא הרומאי שניהל את המצור על ירושלים, לרומא והוכתר כקיסר.
את מקומו ירש בנו טיטוס, שהחל בכיבוש העיר מצפון, אזור החומה השלישית, משם התקדם אל מצודת אנטוניה וכבש אותה.
יוסף בן מתתיהו מציין כי השימוש בעצים לבניית הסוללות גרם לנוף של ירושלים וסביבותיה להשתנות לבלי הכר:
בט' באב ג'תת"ל (5 באוגוסט 70) כבש טיטוס את הר הבית, והצית את בית המקדש.
למרות ביצורה היחסי של ירושלים נפרצה חומת העיר מצפון על ידי כוחותיו של טיטוס, אשר התקדמו לעבר בית המקדש.
כחודש ימים עברו בין נפילת המקדש לבין נפילת העיר העליונה.
יוספוס מזכיר את "חומת העיר העליונה", ובעבר הייתה נפוצה הסברה שאכן הייתה קיימת חומה כזאת.
כיום סבורים החוקרים כי המבנה הטופוגרפי התלול של הגיא, לאחר שקשת רובינסון וקשת וילסון נחרבו, הקשה על צבאו של טיטוס את הפלישה לעיר העליונה ועיכב אותם.
דגם ירושלים בסוף ימי בית שני
ספרי עזרא, נחמיה, חגי וזכריה
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 11
ספרי מקבים (חשמונאים) א' וב'
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספרים 12–14
יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספרים א'–ב'
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספרים 15–20
יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספרים ג' ואילך
מסכת מידות – מבנה בית המקדש והר הבית וסדריהם
גמרא על מסכת גיטין, דף נה ע"ב, עד דף נח ע"א (אגדות החורבן)
העיר ירושלים הייתה תחת שלטון הממלוכים החל משנת 1260 ועד שנת 1516. תקופה זו בתולדות העיר חופפת את שנות שלטונם של הממלוכים בארץ ישראל.
השלטון בירושלים בתקופה הממלוכית היה נתון בידי פקידים שהיו אנשי דת והתרכזו בבניית מבני דת מוסלמיים בעיר.
הפן המנהלי של העיר הוזנח, ואוכלוסייתה הייתה ברובה ענייה, וחיה בְּצִלָּם של ארמונות ומבנים מפוארים, ששימשו כמרכזי לימוד לתורת האסלאם.
ירושלים היוותה מרכז חשוב של עלייה לרגל עבור שלוש הדתות, והתקיימו בה קהילות קטנות של נוצרים ויהודים, שאמנם סבלו מהגבלות רבות, אך זכו לזכויות הגנה מסוימות.
רבים מהמבנים המפוארים בעיר העתיקה ובהר הבית נבנו בתקופה הממלוכית, והשפעתה של האדריכלות הממלוכית ניכרת בעיר עד היום.
פרטי עיצוב ואדריכלות בסגנון ממלוכי שימשו את אדריכלי העיר בתקופה המודרנית על מנת ליצור "מראה ירושלמי" במבנים חדשים.
הממלוכים השתלטו בפועל על ארץ ישראל לאחר ניצחונם על המונגולים בקרב עין ג'אלות.
לאחר הקרב, שהתחולל ב-3 בספטמבר 1260, הרג אחד הקצינים הממלוכים הבכירים, ביברס, את הסולטאן קוטוז והפך לסולטאן בעצמו.
ביברס לא הקדיש תשומת לב מיוחדת לירושלים, אלא עסק בשנים הראשונות לשלטונו במיגור הצלבנים שנותרו בארץ ישראל.
הוא נקט באסטרטגיה של הרס ערי החוף על מנת להקטין את כדאיות כיבושן בידי הצלבנים, שעלולים היו לשוב לארץ ישראל במסע צלב חדש.
ירושלים נותרה כעיר פרזות לאחר שחומותיה נהרסו בשנת 1219. הממלוכים לא טרחו לשקם את חומותיה והדבר הוסיף למעמדה השולי בתקופה זו.
המקום היחיד בירושלים שבוצר היה המצודה המכונה כיום מגדל דוד.
הדבר נעשה בשנת 1310, ובמצודה ישב חיל מצב ובראשו הנציב (נַאִיבּ).
מנגד, סמוך להר הבית (בראשית התקופה באזור בית הספר אל עומריה ולאחר מכן סמוך לשער המשגיח), היה מעוזו של המושל לענייני דת (נט'יר אל-חרמיין - המשגיח על החרמים או הממונה על ההקדשים).
הסמכויות השלטוניות נחלקו בין השניים.
הנציב היה קצין צבא ומפקד חיל המצב.
הוא היה אחראי על השלטת הסדר בעיר, על גביית המיסים ועל השירותים העירוניים (אספקת מים, תעלות ביוב ואיסוף אשפה), ואילו המושל לענייני דת היה ממונה על הר הבית, על כל מבני ההקדש (וקף) בירושלים ועל מערת המכפלה בחברון.
לכאורה המפקד הצבאי היה בכיר מהמושל הדתי, אך למעשה היה השלטון בירושלים נתון במידה רבה בידיו של המושל הדתי, בשל החשיבות הרבה של מבני הדת בעיר ומקומם של אנשי הדת שראו בממונה על ההקדשים את הממונה הבלעדי עליהם.
המושל הדתי אף גיבש כוח שיטור עצמאי .
ירושלים וארץ ישראל כולה נהנו בתקופת שלטון הממלוכים משקט יחסי.
למעט פלישתו של גזאן המונגולי ב-1299, פשיטות של פטר הראשון מלך קפריסין בין 1365 ל-1369, השתלטותו של טימור לנג הטטרי על ארץ ישראל ב-1401, ומספר פשיטות של שבטים בדואים, לא ידעה הארץ מלחמות בתקופה זו.
עבור הממלוכים היוותה ארץ ישראל, ובעיקר מישור החוף, שטח מעבר בין בסיס שלטונם במצרים למרכז בדמשק.
השלטון הממלוכי בארץ ישראל הסתיים בשנת 1516, עם כיבושה של הארץ בידי העות'מאנים, לאחר תבוסת הממלוכים בקרב מרג' דאבק.
מחד הייתה ירושלים של התקופה הממלוכית עיר זניחה בשולי האימפריה, חסרת חשיבות אסטרטגית ומרוחקת מדרך הדואר; מאידך, עלה והתקבע בתודעה האסלאמית מעמדה כעיר קדושה, השלישית בקדושתה לאסלאם, אחרי מכה ואל-מדינה.
ספרות "שבחי ירושלים" משקפת היטב את מקומה של ירושלים בתודעה המוסלמית של התקופה, כפי שמדגימים דברי השופט מוג'יר א-דין:
ירושלים נחשבה מקום גלות, מעין מושבת עונשין לפקידים שמעלו, קצינים שנמנו עם חבורת סולטאן מודח, מפקדים שסרחו וכדומה.
אנשים אלה, שכונו "בטאל" , היו במקרים רבים בעלי יכולת ביצוע מרשימה כך שתרומת כישרונם התבלטה יותר מזו של הפקיד הממונה מטעם השלטון.
עקב החוסר המעשי בנוכחות אזרחית, ניתן להם חופש מסוים לעשות זאת.
ה"בטאל" נענשו וביקשו לכפר על מעשם.
בין סוגי הכפרה הנפוצים בירושלים היה בניית מקום קדוש או שיפוצו, והקדשת כתובת המבטאת את חרטת הבונה ותקוותו לכפרה.
ה"בטאל" הגיעו לעיר מכל קצות האימפריה, והיו בעלי גישות שונות שתרמו לאווירה קוסמופוליטית בעיר, לפחות באופן יחסי לעיר שדה מוסלמית.
האמירים (ראשי הצבא, השליטים) בנו והקדישו עוד ועוד מבני קודש, הרבה מעבר לצורך המעשי בעיר כה דלה, בעוד שצורכי החולין הוזנחו.
בשנות הדעיכה, במיוחד לאחר 1454 (פרט להפסקה בשנות שלטונו של קאיתבאי בין השנים 1468 ל-1496), גברו הסכסוכים בין הממונה על ההקדשים לבין מושל העיר החילוני, עובדה שהפקירה את העיר כליל לפשיטות שבטים בדואיים ולהזנחה ושיתוק של המערכות העירוניות כאספקת המים, ניקיון וכיוצא באלה.
עד שנת 1376 הייתה ירושלים חלק ממחוז ("ולאיה") עזה (ולעיתים דמשק).
בשנה זו זכתה העיר, כתוצאה מפוליטיקה ממלוכית פנימית, למעמד של "ניאבה" (נפה) עצמאית, הכפופה ישירות לסולטאן.
אך מבחינה מעשית דבר לא השתנה, ומושל העיר לא הועלה לדרגת "מלכ אל-אמראא" (נסיך הקצינים), כדרגתם של מושלי הניאבות של דמשק, חלב, צפת או עזה.
מבחינה כלכלית הייתה ירושלים עיר דלה ביותר.
היא ריכזה את תעשיית הכותנה שגודלה בנחל איילון, תעשייה שפרנסה נשים טוות, מנפטים וסוחרים.
ענף כלכלי נוסף היה ענף השירותים שניתנו לעולי הרגל.
בתקופה הממלוכית התגבר זרם העולים לרגל - נוצרים, מוסלמים ויהודים.
הם התרכזו בירושלים, והשירותים שניתנו להם (הארחה, לינה, בתי מרחץ, מסחר זעיר, הדרכה בשטח וכתיבת מדריכים, וכדומה) היו מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
מאפיין חשוב נוסף של התקופה הוא שבכל 250 שנות השלטון הממלוכי ירושלים לא נכבשה ולא נהרסה, והייתה בה המשכיות של בנייה ושיקום.
בירושלים התרכזו, כאמור, קצינים מודחים מכל קצוות האימפריה שהיוו את העילית החילונית בעיר.
יחד עמם היגרו לעיר מוסלמים מבוכרה, פרס, הודו, אפגניסטן, כורדיסטן ואף מאפריקה.
חלקם פליטי ההתקדמות המונגולית וצבאות טימור לנג, וחלקם עבדים שהשתחררו משירות.
בדרום-מזרח העיר התבססה השכונה המוגרבית, כלומר של יוצאי צפון אפריקה, צאצאי לוחמים מצבאו של צלאח א-דין שנותרו בעיר והקימו בה משפחות.
אנשי דת מוסלמים הגיעו מכל קצווי העולם המוסלמי, ובהם קבוצה חשובה של סופים, מעין נזירים-הוגים מוסלמים.
בצפון-מזרח העיר החלה להתיישב קבוצה של צוענים.
כמו כן, שכנו בעיר מיעוט נוצרי ומיעוט יהודי קטן .
ב-1267 העיד הרמב"ן על המצאות 2,000 מוסלמים, 300 נוצרים ושתי משפחות של אחים יהודים העוסקות באמנות צביעת הצמר.
יותר ממאתיים שנים לאחר מכן, בשנת 1481, מסר הנוסע משולם מוולטרה:
בצד האוכלוסייה הקבועה, מלאה ירושלים עולי רגל נוצרים, יהודים ומוסלמים, במספרים שלעיתים הכפילו את אוכלוסיית העיר הקבועה.
כן שהה בירושלים חיל מצב בן כמה עשרות חיילים, ששימשו במשימות שיטור ובסיסם היה במצודה ("מגדל דוד").
חיילים אלו היו אחראים על מצעד הערב, שבו חזרו מתפילתם בהר הבית אל המצודה וחצו את העיר בליווי תופים וחלילים.
אחד העקרונות החשובים ביותר של הסולטנות הממלוכית היה שממלוכ הוא רק דור ראשון, כלומר מי שנמכר בעודו נער לעבדות, חונך, אומן ואוסלם, חי בקסרקטין והיה חלק מהצבא המובחר.
רק אלה שעמדו בהגדרה זו יכולים היו לתפוס עמדות בכירות בממשל.
עמדות אלו, שכללו אחיזה ברכוש, לא היו ניתנות להורשה.
בנו של ממלוכ לא יכול היה להיחשב ממלוכ בהיותו מוסלמי מלידה, ועל כן היה מנוע מלשאת במשרה רשמית.
העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה שבה הממלוכ מקדיש את רכושו בחייו להקדש (וקף) תוך מינוי בן-משפחה למנהל נכסי ההקדש.
לפי החוק הגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש, וכך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו.
רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני-דת בירושלים.
בהר הבית שופצו מבנים קיימים, נבנו הקשתות סביב כיפת הסלע הנקראות "מאזני יום הדין", נבנו סטווים סביב, בעיקר בצמוד לכותל המערבי (מצידו ה"פנימי"), מבני קובָּה (כיפות לציון אירועים דתיים של נביאים קדם-איסלמיים), מתקני סביל לשתייה ורחצה, וזָאוִויוֹת - תאי תפילה ששימשו בעיקר את חכמי הדת הצופים להתבודדות.
ברחובות אלה וסביבם נבנו המבנים המפוארים ביותר - מדרסות, ראבאטים (בתי הארחה לצליינים מוסלמים) ובתי תמחוי לצליינים עניים.
עבור סוחרים זרים נבנה החאן (חאן אל-סולטאן, אכסניה לסוחרים) באזור מרכז העיר העתיקה, במפגש השווקים ולא רחוק מכנסיית הקבר, וכן שוקמו השווקים ששירתו גם צליינים נוצרים.
הבונה העיקרי של העיר היה סיף א-דין תנכיז א-נאסרי.
תנכיז היה מושל דמשק בין השנים 1312–1340, בימי שלטונו של הסולטאן מוחמד אבן-קלאון, שבזמנו הגיעה האימפריה הממלוכית לשיאה.
בשנים אלה שינה תנכיז את פניה של ירושלים באמצעות מיזמי בנייה גדולים וחשובים.
אחד העיקריים שבהם היה הקמתו של שוק הכָּתָנִים.
מכלול זה, שוק מקורה באורך מאה מטרים, הוביל אל שער שנפרץ בחומת הר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين) בדיוק מול כיפת הסלע, והיה שער הכניסה המרכזי והעיקרי להר.
בשוק הוקמו גם שני בתי-מרחץ (חמאם אל-עין וחמאם א-שיפא) וחאן (בשטחו ממוקם כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס), כך שהדרך אל השער הראשי של המתחם המקודש עברה דרך מתחם מסחרי חילוני - עובדה שמעידה על כוחו הרב של תנכיז אל מול הממסד הדתי.
חלק מהכנסות השוק ובתי המרחץ הוקדשו להקמתו ולמימונו של המבנה הממלוכי המפואר ביותר בירושלים - מדרסת תנכזיה, המוכרת כיום כ"מחכמה".
התנכיזיה נבנתה בשנת 1329 והיא המפוארת ביותר בירושלים, פרט למדרסה אשרפייה שעל הר הבית, שנבנתה מאה וחמישים שנים מאוחר יותר.
מוג'יר א-דין כינה אותה "זו שאין מושלמת ממנה בין המדרסות".
התנכיזיה שימשה מאז ועד היום כמוקד שלטוני.
בימי העות'מאנים שכן במבנה בית המשפט העליון.
היה זה מעון רשמי לאירוח אורחים נכבדים, וכן מעונו הרשמי של המופתי של ירושלים.
כיום נמצא במקום בסיס של משמר הגבול.
מימון לבנייה הרשמית והפרטית, וכן מימון לפעילות הדתית, הושגו בדרך של הקדשת נכסים ושטחים חקלאיים מניבים בכפרים שבסביבת ירושלים.
כך, למשל, הוקדשו אדמות הכפר מלחה למימון מדרסת החסנייה.
מדרסות - מבנה הדת העיקרי שנבנה בירושלים הוא המדרסה.
המדרסה בנויה בדרך כלל משתי קומות, הקומה הראשונה במתכונת של חצר מרכזית או אולם מרכזי מקורה המוקף בארבעה אולמות לימוד (איוָואנים), ובקומה השנייה חדרי מגורים.
חזית הכניסה מעוטרת ומפוארת, ומשובצת בה כתובת הקדשה מסולסלת ופסוקי קוראן.
המדרסה הראשונה כנראה היא מדרסה אל-אווחדיה שבנה אלמלכ אלאוחד יוסף בן דאוד, הממונה על ההקדשים של הסולטאן קלאון, בבאב א-חוטה (מצפון להר הבית, ליד שער האריות של היום) בשנות ה-90 של המאה ה-13. היא שימשה גם כאכסניה, ובספטמבר 1299 נקבר בה אלאווחד.
מבין יותר מארבעים מדרסות שנבנו, מדרסות ידועות אחרות הן:
התשטמוריה, שהיא דוגמה למבנה בהקדשה פרטית ולא של פקיד ציבור, נבנתה על ידי תשטמור א-סיפי ב-1357
מדרסת אשרפיה על הר הבית (נבנתה על ידי הסולטאן קאיתבאי ב-1482).
חָ'נָקוֹת וזָאוִויוֹת - ח'נקה היא מבנה המיועד לצופים ומכיל חדרי אירוח, מקום תפילה, מקום לימוד ומקום להתבודדות, וזאווייה היא תא התבודדות צופי.
הממלוכים העריכו וכיבדו מאוד את הצופים, והצופים התייחסו לירושלים כאל מקום קדוש במיוחד.
ברבות מהמדרסות, כולל בתנכיזיה, הוקדשו מתחמים לצופים.
ייתכן שהקשר בין הממלוכים לצופים הוא בעקבות נבואה שנתן נזיר צופי קנאי מכורדיסטן בשם שיח' ח'צ'ר לביברס.
בתמורה להתגשמות הנבואה הקדיש לו ביברס זאוויה בירושלים והקדשות לכלכלתו.
הממלוכים כמעט ולא בנו מסגדים בירושלים.
מסגד אל-אקצא שימש לכל הצרכים של תפילת יום השישי, ולתפילות אחרות אין המוסלמי זקוק למסגד ייעודי.
בנוסף לכך, בכל מדרסה היה חדר עם מחראב ששימש לעת הצורך לתפילה.
עם זאת, הממלוכים בנו צריחים סביב להר הבית (צריח שער השבטים, צריח השלשלת ליד שער השלשלת, צריח בני ע'יינם בפינה הצפון-מערבית של ההר וצריח פח'ריה בפינתו הדרום-מערבית) וצריחים אחרים להשגת שליטה בנוף העיר.
כך למשל צריח מסגד עומר וצריח הח'נקה צלחיה, שנבנו ב-1466 בצמוד לכנסיית הקבר כחלק ממאבק שליטה, והם גבוהים מכיפתה במספר סנטימטרים.
מרכז פעילות הבנייה הממלוכית היה בהר הבית.
הבנייה בהר הייתה פריווילגיה שלטונית, וכמעט לא נבנו בו מבנים בהקדש אישי פרטי (יוצא דופן הוא השופט פח'ר א-דין, שהקדיש את הח'נקה פח'ריה בקרן הדרום-מערבית של הר הבית).
הר הבית הוקף מצפון וממערב בסטווים מפוארים, שבהם נכללו גם הכניסות למדרסת האשרפייה והאסערדיה.
תנכיז הקים את מבנה הטהרה הידוע כ"כוס" בין כיפת הסלע למסגד אל-אקצא.
במאה ה-14, בשם הסולטאן קאיתבאי, נבנו דוכן הקיץ, שהוא מינבר (עמדת דרשן) חיצונית והסביל הקרוי על שמו.
תורבה היא מבנה קבר של נכבד.
זהו מבנה בצורת קובייה, שצלעו באורך 2–3 מטר ועליה כיפה הבנויה על גבי תוף.
בירושלים לפחות שלוש תורבות שמורות היטב:
תורבת כובכייה שנבתה ב-1289 בבית הקברות ממילא, ובה קבור מושל צפת - עָלָאא' א-דין אָידוּרְדָי אל כּוּבָּאכִּי, שביקש להיקבר בירושלים.
תורבת קמרייה, שבה שלושה קברים של בני משפחת קמרייה שנהרגו בקרבות נגד הצלבנים בין השנים 1251–1266. התורבה שמורה היטב ונמצאת בגן ציבורי בין הרחובות ישעיהו ושטראוס.
התורבה היפה והמיוחדת ביותר בירושלים היא תורבת טוּרקָאן חָ'תוּן המעוטרת להפליא, וממוקמת ברחוב השלשלת לא רחוק מהר הבית.
באופן נדיר ביותר זהו קבר הנמצא בתוך גבולות העיר, ולא זאת בלבד אלא שמוקם על הדרך הראשית אל המקום המקודש ביותר.
זהו קברה של אישה עשירה מאוזבקיסטן, שעלתה לרגל לירושלים (ייתכן שנמלטה מצבאו של טימור לנג) ונפטרה בה.
מיקומה החריג של התורבה יכול לשמש עדות לחוסר ההתעניינות ולחולשה של השלטון המרכזי, שאיפשרו לבעלי ממון לבנות בחופשיות וללא הנחיה באשר לייעוד הקרקע.
לתורבה שני חלונות עטורים בסורגים ממלוכיים, ומעליהם עיטור תחרה עדין ויפה, עשיר בצורות גאומטריות ובמוטיבים מן הצומח.
אכסניות - בין המבנים הראשונים שנבנו בירושלים על ידי הממלוכים היו אכסניות לטובת עולי הרגל (רִבָּאט).
כבר ב-1266 יזם הסולטאן ביברס הקמת אכסניה לעולי רגל מוסלמים, כדי לשפר את מעמדם בעיר לעומת עולי הרגל הנוצרים.
מבנה אכסניית ביברס ניצב במקום שבו נמצא כיום שער האריות.
מבנה האכסניה לא שרד, אך ה"אריות" (למעשה ברדלסים, סמלו של ביברס) שמצידי השער הם כנראה שריד ממבנה האכסניה.
כמו כן הוקמו בסוף המאה ה-13 רבאט אל-מנצורי (ביזמת הסולטאן קלאון), רבאט כורד ורבאט עלאא' א-דין.
מאוחר יותר, במאה ה-14, בנה תנכיז את רבאט א-נִסָאא (אכסניית הנשים), ושתי שפחות משוחררות מטורקיה הקימו את רבאט אל-מרדיני ברחוב באב חוטא.
האכסניות ביוזמה פרטית נבנו לצורכי אירוח של עולי רגל בני מוצא קרוב למוצאם של המקדישים.
חאנים - תנכיז הקים את החאן הראשון בתוך העיר, בשוק הכתנים, עבור סוחרים מוסלמים.
בשנת 1386 הקים הסולטאן ברקוק חאן מיוחד לסוחרים זרים, הוא חאן אל-סולטאן הניצב בדיוק במרכז העיר העתיקה, סמוך לשווקים.
החאן נבנה כחצר מוקפת חדרי מגורים בשתי קומות.
מוג'יר א-דין מוסר כי הכנסות החאן השנתיות, בסך ארבע מאות דינר (סכום ניכר) מהספקת לינה ושירותים, היו קודש לאחזקת מסגד אל-אקצא.
ארמון הגבירה טוּנשוּק - מבנה יוצא דופן במרכז הרובע המוסלמי של היום (בין מעלות המדרשה לרחוב הסראיה).
הגברת טונשוק הייתה פילגשו של אמיר ממלוכי בשם מוטפר א-דין.
היא שהתה בירושלים בין השנים 1391–1398 ובנתה את הארמון המפואר.
עם מותה ב-1398 נקברה בתורבה מול הארמון מעבר לסימטה.
הארמון שימש לימים כבניין המשרדים הראשי של השלטון העות'מאני (הסָרָאיָה).
אספקת המים לירושלים הייתה מאז ומתמיד נושא בעייתי.
כבר ב-1266 הקים מערכת הובלת מים להר לצורכי טהרה.
ב-1327 שיקם תנכיז את אמת המים התחתונה ששימשה עוד מימי הרומאים להובלת מים ממעיינות אל-ערוב ובריכות שלמה.
הוא העמיד את תעלות הסביל של בריכת הסולטאן, והעביר אמה לאורך רחוב השלשלת להובלת מים אל ה"כוס" (אל-כאס), מבנה הטהרה שבנה על הר הבית.
מפעל מים זה סיפק גם את המים הדרושים לבתי המרחץ בשוק הכתנים.
במרץ 1483 נערכה פעולת השיפוץ האחרונה של אמת המים בתקופה הממלוכית.
הסולטאן קאיתבאי הקציב סכום עצום לשיקום בריכות שלמה ואמת המים.
סופה של האמה, העוברת גם היא ברחוב השלשלת, בסביל קאיתבאי שנבנה מול מדרסת האשרפייה.
הנוסע פליקס פברי שביקר בירושלים ב-1480 ראה את הפועלים חוצבים בהר תוואי לתעלת המים, וכתב שמעשה התעלה עולה על זה של חזקיהו המלך:
האדריכלות הממלוכית כוללת מילון מצומצם יחסית של פריטי עיצוב אופייניים מאוד.
עם זאת, המבנים השונים אינם דומים זה לזה - שימוש מגוון באותם פריטי עיצוב איפשר השגת עושר צורני רב.
מילון פריטי העיצוב הממלוכי כולל את המאפיינים הבאים:
הכניסה למבנה מאופיינת בגומחה גבוהה ומחודדת מעל הפתח, קעורה כלפי פנים כקונכייה ומקושטת בנטיפי אבן הנקראים "עיטור נטיפות" או "מוּקָרְנָס".
משני צידי הפתח נבנו ספסלי אבן.
על המבנה תימצא כתובת הקדשה, שבה האותיות הערביות מהוות קישוט בפני עצמו, לעיתים משולבים בכתב עיטורים מעולם הצומח ועיטורים גאומטריים.
שילוב אבנים מצבעים שונים הנקרא אבלק.
לרוב נעשה שימוש באבלק המשלב אבנים לבנות ושחורות או אדומות.
האבלק מאפיין את הבנייה הממלוכית בירושלים עד כדי כך שמאפיין זה הועתק בתחילת המאה ה-20 בידי אדריכלים ששאפו ליצירת "מראה ירושלמי" (למשל בכנסיית הדורמיציון ובבניין הדואר המרכזי).
סורגים ממלוכיים - סורגי ברזל הערוכים בתבנית שתי וערב עם גולות בחיבורים.
קלבו - תשליבי אבנים בצורות גאומטריות בצבעים שונים.
היהודים והנוצרים בשטחי השליטה הממלוכית נחשבו כבני חסות (אַהְל אלדִ'מָה ,أهل الذمة).
הממלוכים הקפידו מאוד על שמירת תנאי עומר המגדירים את מצבם של בני החסות, לאמור איסורים שונים כגון האיסור על מכירת וקניית יין, האיסור על בניית מבני דת חדשים (ושיפוץ מבני דת רק בהרשאה מיוחדת), חיוב בנשיאת סימן מזהה (כיסוי ראש כחול לנוצרים וצהוב ליהודים), חיוב במס גולגולת ועוד.
עם זאת, כחלק מהקפדתם של השליטים על מצוות הדת, נאסרה פגיעה בבני החסות והם זכו להגנה על גופם ועל פולחנם, אף אם מושפלים וחסרי זכויות.
אין להבין מכך שלא היו מקרי התנכלויות ליהודים ולנוצרים מצד העם הפשוט.
השלטון, שמצידו איפשר לבני חסותו הקמת מבני דת, היה חלש משך מרבית התקופה והותיר את בני החסות חשופים להלכי הרוח של ההמון.
בתקופות שבהן התקיים שלטון חזק ויציב, כמו בתקופות הסולטאנים מוחמד בן-קלאון, ברקוק וקאיתבאי, היה יותר ביטחון אישי לקהילות היהודיות והנוצריות בירושלים, ובמקביל גם הוקפד יותר על גביית מס הגולגולת.