tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהיבט האמנותי, השיר משלב ביטויים של עוצמה וביקורת חברתית, תוך התייחסות לתרבות הפופולרית ולשאלות של דימוי וביטחון עצמי.
השיר נכתב והולחן בידי אודיה וגל אדם, כחלק ממגמה יצירתית המאפיינת את אודיה בשנים האחרונות, המשלבת בין חיבור רוחני למודעות תרבותית.
המבקרים ציינו כי אף שהשיר כולל אזכורים תרבותיים מובהקים, הוא נחשב לפחות בולט מבין שלושת שירי המיני-אלבום, שנכללו בו גם "רוקי" ו"הכול הכול לטובה".
מילות השיר מתמקדות בהעצמה נשית, ביטחון עצמי ועצמאות אמנותית, כשהן שוזרות אזכורים לדמותו של ואן דאם כסמל של כוח ושליטה.
שרול גוטמן מ"מקור ראשון" תיאר את השיר ככזה ש"פותח מבערים כלפי חוץ" ומשלב ביקורת על התרבות הפופולרית בישראל, תוך רמיזה לשמות מוכרים בעולם הבידור, ובהם עומר אדם, ליאת בנאי ודודו טסה.
בהיבט הסגנוני, השיר שומר על הקו המוזיקלי האופייני לאודיה, המשלב פופ ורוק עכשווי עם יסודות ים-תיכוניים ונגיעות סקסופון כחלק מהעיבוד המוזיקלי.
הביקורות על השיר הדגישו את ההפקה המלוטשת ואת השימוש ברמיזות תרבותיות, אך ציינו כי בהשוואה לשירים האחרים באלבום, הוא מציג קו ישיר ופשוט יותר מבחינה לירית.
עם צאתו של המיני-אלבום, זכה השיר להתייחסות נרחבת מצד מאזינים ומבקרים.
על אף שהשיר "רוקי" זכה בתחילה לחשיפה רחבה בטיקטוק ונחשב למועמד הטבעי לבלוט במצעדים, דווקא "ואן דאם" העפיל לפסגת ההיטליסט, כשהוא מדיח מהמקום הראשון את השיר "עוף מוזר" של פאר טסי.
השיר זכה ל-2.7 מיליון צפיות ביוטיוב ו-1.4 מיליון האזנות בספוטיפיי תוך זמן קצר, והפך לאחד הלהיטים הבולטים של התקופה.
על פי הדיווח במאקו, גם בקרב קהל המאזינים והמעריצים נחשבה עלייתו של השיר לראש המצעד להפתעה, שכן ההתלהבות הציבורית המוקדמת התמקדה בשיר "רוקי".
הצלחתו של "ואן דאם" המשיכה את רצף ההצלחות של אודיה במצעדים הישראליים, לאחר שורה של להיטים קודמים כמו "חולמת", "צמוד צמוד", "פאפי" ו"רשימת קניות".
ואן טורקי הוא גזע של חתול הבית שמוצאו מטורקיה והוא בעל פרווה לבנה עבה.
מקורו של הגזע באזור ימת ואן שבדרום-מזרח טורקיה, והוא בוית לפני מאות שנים.
בשנת 1955 רכשו שתי נשים אנגליות, שנפשו באזור האגם, זוג גורי חתולים לבנים עם כיתום ערמוני בראש ובזנב.
השתיים ייבאו חתולים נוספים לאנגליה והחלו בתוכנית הרביה.
הוואן הטורקי הוכר כגזע-תצוגה בשנת 1969. לארצות הברית הגיע מאוחר יחסית, בשנת 1982. כיום הוא נדיר בטורקיה.
משקלו של הוואן הטורקי נע בין 4.5-8 ק"ג.
בהיותו חתול בר שנאלץ להתמודד בארץ מוצאו עם תנאי אקלים קשים, מדובר בחתול חסון.
רוב הפרווה לבנה, עם סימני צבע בעיקר בראש ובזנב.
סימני הצבע יכולים להיות: ערמוני, שנהב, שחור, כחול, טורטי, עשן, טאבי חום או כחול-שנהב עם סימני טאבי.
אפשר שעל הזנב יופיעו טבעות בהירות.
העיניים בצבע ענבר, כחול או עין אחת בכל צבע.
חתולים מגזע מיוחד זה מתאפיינים בפרווה דוחת-מים, ונהנים על פי רוב לשחות בנחלים או בבריכות רדודות.
תכונה נדירה זו זיכתה אותם בכינוי "החתול השוחה".
בקיץ, החתול משיר חלק ניכר מפרוותו ונראה כמעט כחתול קצר-שיער (מלבד הזנב שנשאר מלא), אולם בחורף פרוותו שוב ארוכה.
הוא מגיע לבגרות מלאה בגיל 3–5 שנים.
וָאנג הָאו (בשפות סיניות: 王皓; באנגלית: Wang Hao; ) הוא טניסאי שולחן סיני.
הוא אלוף אולימפי בעל חמש מדליות מהן שתיים מזהב, שלוש פעמים ברציפות סגן אלוף אולימפי ביחידים ואלוף עולם בעל 14 מדליות מהן 8 זהב.
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה ביוקוהמה יפן בשנת 2009 זכה בשתי מדליות זהב בטורניר ליחידים ובטורניר לזוגות.
זכה שלוש פעמים במדליית זהב בטורניר ליחידים בגביע העולם בשנים 2007 (ברצלונה), 2008 (לייז', תוך ניצחון על טימו בול בגמר) ו-2010 (מגדבורג).
בשיאו דורג במקום הראשון בעולם.
שותפו למשחקי הזוגות הוא קונג לינגחווי.
במיתולוגיה הנורדית, ואנאהיים (בנורדית עתיקה: Vanaheimr) הוא מקום משכנו של הואניר.
ייתכן שואנאהיים הוא אחד מתשעת העולמות.
ואנאהיים מתואר באדה הפרוזאית, שנכתבה במאה ה-13 על ידי ההיסטוריון האיסלנדי סנורי סטורלוסון, במחזור העולם, שגם אותו כתב סנורי, ובאדה הפואטית, שהיא קובץ מהמאה ה-13 של שירים מוקדמים יותר.
ואנאהיים מוזכרת פעם אחת בלבד באדה הפואטית, בסטנזות 38-39 בפואמה Vafþrúðnismál.
האל אודין, המוסווה כגאגנראד'ר (Gagnráðr), שואל את הענק Vafþrúðnir מאין הגיע האל ניורד.
גאגנראד'ר מצביע על כך שאף שניורד חולש על מזבחים ומקדשים רבים, הוא לא אחד מאלי האייסיר.
הענק עונה שניורד נוצר בוואנאהיים על ידי כוחות תבוניים ומזכיר שניורד הוחלף כשבוי כחלק מהמלחמה בין האייסיר לוואניר ויחזור לוואניר בראגנארוק.
ב"הטעיה של גילבי" (Gylfaginning) ה"שלישי" מספר שניורד גדל בוואנאהיים ונשלח לאחר מכן לאלי האייסר כבן ערובה.
ואנאהיים מוזכרת מספר פעמים בסאגת ינגלינגה (Ynglinga saga).
בפרק הראשון ביתם של אלי הוואניר מתואר כנהר דון.
בפרק הרביעי מוזכרת החלפת השבויים במלחמת ואניר-אייסיר, במסגרתה נשלח הוניר לוואנאהיים.
בנוסף, בפרק 15, מסופר שהמלך Sveigðir התחתן עם אישה בשם ואנה (Vana) ב-Vanaland הממוקם בשוודיה.
למלך ולאשתו בן בשם ואנלנדי (Vanlandi, בנורדית עתיקה "בן ארץ הואניר").
החוקרת הילדה אליס דוידסון טוענת שמיקומה של ואנאהיים בתשעת העולמות אינו ברור כיוון שאלי וואניר מוזכרים יחדיו עם אלי האייסיר ושוכנים באסגארד.
לדידה, ייתכן וואנאהיים שוכנת בעולם המתים.
בנוסף, דוידסון מזכירה את הקשר ההדוק בין אלי וואניר ליצורים הפלאיים השוכנים בתלי קבורה, גבעות ואגמים.
רודולף זימק טוען שאין ספק שסנורי סטורלוסון המציא את השם ואנאהיים כתאומו הוואנירי של אסאגרד.
סר ג'ורג' איוון "ואן" מוריסון הוא זמר ופזמונאי מבלפסט, צפון אירלנד.
הוא מנגן במגוון כלי נגינה, כולל גיטרה, מפוחית, קלידים, וסקסופון.
מוריסון התפרסם לראשונה כסולן הלהקה הבריטית , כשכתב בשנת 1966 את הלהיט "גלוריה".
כמה שנים לאחר מכן, מוריסון עזב את הלהקה ופצח בקריירת סולו משגשגת.
המסלול המוזיקלי של מוריסון היה ייחודי ביותר.
רוב המוזיקה שלו הייתה קרובה לסגנונות הסול האמריקאי וה-R&B, כמו הסינגלים הפופולרים "נערה חומת-עיניים" (Brown-Eyed Girl), "ריקוד ירח" (Moondance) ו"דומינו" (Domino).
באותה מידה אוסף השירים שלו כלל גם מסעות מוזיקליים ארוכים, נינוחים ורוחניים עם השפעה של המסורת הקלטית, ג'אז, ודימויים של זרם התודעה, כמו באלבומו הקלאסי "Astral Weeks" וכן באלבום "Veedon Fleece".
השילוב של שני קווי הסגנון הללו כונה "סול קלטי".
הקריירה של מוריסון מתפרשת על כמה עשורים והושפעה ממוזיקאים פופולרים רבים.
הוא נכלל בהיכל התהילה של הרוק אנד רול והיכל התהילה של התמלילנים.
בשנת 2000, מוריסון דורג במקום 25 במצעד 100 האומנים הגדולים ביותר של הרוק'נרול בערוץ הטלוויזיה VH1.
מוריסון גדל כפרוטסטנט, והשתייך לכנסייה של אירלנד, בקרב משפחתו במזרח בלפסט הוא שמע מוזיקה מגיל צעיר, כשאביו, עובד מספנה, אסף אלבומי ג'אז ובלוז אמריקאי ואימו הייתה זמרת.
הוא ירש את טעמו של אביו במוזיקה, ובהתבגרו הוא האזין לאומנים כמו ריי צ'ארלס, לדבלי, וסולומון בורק.
בשנת 2005 הוא אמר בריאיון לרולינג סטון ש"האנשים הללו היו ההשראה שלי להמשיך הלאה.
אם לא המוזיקה הזו, לא הייתי יכול לעשות את מה שאני עושה עכשיו".
מוריסון עבד כמנקה חלונות לפני היותו מוזיקאי מצליח, עובדה שהוזכרה בשיריו "Cleaning Windows" ו-"St Dominic's Preview".
מוריסון עזב את בית הוריו בגיל 15 בשאיפה לקריירה מוזיקלית.
הוא ניגן בכמה להקות סקיפל (סוג של מוזיקת פולק), ורוק'נרול לפני שהצטרף ללהקה "המונרכים" The Monarchs לסיבוב הופעות באירופה.
ב-1964 הוא ייסד להקה בשם Them והתבלט בתוכה.
ללהקה היו מספר להיטים במצעדים, הידוע בהם המנון הרוק הנודע "גלוריה", שבוצע בהמשך על ידי אמנים רבים כולל להקת הדלתות.
באמצע שנות ה-60 ואן מוריסון גם ניגן אלתורים במועדון בלוס אנג'לס יחד עם ג'ים מוריסון.
בהופעה הם שרו יחד את "גלוריה".
שנים מאוחר יותר הוא צוטט בראיון אומר: "זה היה רגע התהילה בכל הקריירה שלי, לשיר את גלוריה עם ג'ים מוריסון".
מוריסון עזב את הלהקה ב-1966 לאחר סיבוב ההופעות בארצות הברית לאחר שלא היה מרוצה מהשימוש הגובר באומני אולפן.
הוא חזר לבלפסט מתוך מחשבה לפרוש מעסקי המוזיקה, אך המפיק של Them, ברט ברנס (Bert Berns) שכנע אותו לחזור לניו יורק ולהקליט סולו עבור חברת התקליטים Bang Records.
מהקלטות מוקדמות אלו צמח אחד הלהיטים הגדולים של מוריסון, "נערה חומת-עיניים" (Brown-Eyed Girl) שהגיע למקום 10 במצעד האמריקאי ב-1967. המתופף בשיר היה גארי צ'סטר.
האלבום שיצא מהקלטות אילו היה !Blowin' Your Mind.
מוריסון הודה מאוחר יותר, בריאיון לרולינג סטונס, שהוא לא היה מרוצה מהאלבום, "זה יצא גרוע, והם הוציאו אותו ללא הסכמתי".
ההקלטות פורסמו שוב מספר פעמים על ידי Bang Records בצורת בוטלגים תחת שמות שונים.
רוב ההקלטות נערכו ונאספו מחדש באלבום Bang Masters.
מהדורה זו כוללת גרסה חלופית ל"נערה חומת-עיניים" כמו גם גרסאות מוקדמות ל"לצידך" (Beside You) ו"גברת ג'ורג'" (Madame George) שיופיעו בשינויים קלים באלבומו השני של מוריסון.
ב-1967, לאחר מותו של המפיק, ברנס, מוריסון עבר לבוסטון, מסצ'וסטס.
שם הוא הסתבך תוך זמן קצר בבעיות פיננסיות ואישיות.
הוא סבל מדיכאון הקשור באלכוהול והתקשה להשיג הופעות.
אולם, במעט ההופעות שהיו לו מוריסון הוא השיג תמיכה מקצועית והחל להקליט בחברת האחים וורנר.
אלבומו הראשון אצלם היה "שבועות שמימיים" (Astral Weeks), מחרוזת שירים שנחשבת על ידי רבים כיצירה הטובה ביותר שלו.
האלבום זכה לתשבחות מהביקורת, אך לאדישות מהקהל הרחב.
מוריסון, בריאיון לרולינג סטונס, תיאר את האלבום כאופרת רוק עם קו סיפורי ברור.
"שבועות שמימיים" דורג בכמה רשימות בין האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים ונחשב לדוגמה מוקדמת לאלבומי קונספט (נושא).
ב-1970 מוריסון עבר לוודסטוק, ניו יורק, כדי לגור קרוב לבוב דילן.
היה זה בעבורו עשור פורה ומוצלח במיוחד.
בסך הכל הוציא ואן מוריסון 10 אלבומים בשנות ה-70, אחד מהם כפול בהופעה חיה בבלפסט.
ב-27 בפברואר 1970 הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו "ריקוד ירח" (Moondance), שהגיע למקום 29 במצעדי המגזין בילבורד.
הסגנון באלבום זה היה אופטימי ומואר ושונה מאוד מהאלבום הקודם - "שבועות שמימיים" הקודר.
אף על פי ש-Moondance מעולם לא יצא כסינגל, הוא הפך ללהיט ענק ושודר רבות ברדיו ברחבי העולם.
מוריסון הפיק בעצמו את האלבום מפני שהרגיש ש"אף אחד אחר לא יוכל לדעת מה אני רוצה".
באותה שנה (1970) הספיק להקליט ולהוציא לאור אלבום נוסף: His Band and the Street Choir - "הלהקה שלו ומקהלת הרחוב" - מתוכו הצליח מאוד השיר "דומינו".
ואן מוריסון עבד בקצב מהיר והפגין תפוקה פורייה.
אלבומו הרביעי "דבש טופלו" (Tupelo Honey) יצא כבר באוקטובר 1971, והחמישי -"ההתגלות של דומיניק הקדוש" (Saint Dominic's Preview) ביולי 1972. את אלבומו השביעי Hard Nose the Highway הוציא באוגוסט 1973 ואת השמיני והתשיעי בשנת 1974, אחד מהם תקליט כפול בהופעה חיה.
בסך הכל הוציא ואן מוריסון 7 אלבומים בין 1970 ל-1974 בטרם נתקף במשבר נפשי ובפחד קהל.
הוא חש חרדה והתקשה ליצור קשר עין עם הצופים.
בראיון מאוחר אמר: "המשכתי לשיר שירים על הבימה, אבל היו רגעים שהתייסרתי להיות שם".
לאחר הפסקה קצרה מהמוזיקה, מוריסון חזר להופיע במועדונים ושיקם את יכולתו להופיע, גם אם רק בפני קהל מצומצם.
בתקופה זו הוא ארגן את להקת הליווי The Caledonia Soul Orchestra ויזם מסע הופעות של שלושה חודשים לארצות הברית.
ההופעות תועדו באלבום כפול בשם "מאוחר מיד לעצור עכשיו" שנחשב לאחד מאלבומי ההופעה הטובים ביותר בתולדות הרוק.
זמן קצר לאחר הקלטת האלבום מוריסון צמצם את הרכב להקת הליווי שנקראה עתה the Caledonia Soul Express.
ב-1973 מוריסון התגרש מאשתו, הכנרית ג'נט פלנט, לאחר שבע שנות נישואים.
לזוג יש בת אחת, הזמרת-כותבת שאנה מוריסון, איתה מוריסון ביצע דואטים בהזדמנויות שונות.
לאחר מכן, ב-1974, הוא הוציא לאור את האלבום המהורהר והשנון Veedon Fleece.
אף על פי שבזמנו הוא משך מעט תשומת לב, ערכו בעיני הביקורת עלה במשך השנים, ומאז הוא נחשב לאחת העבודות המובחרות של מוריסון.
מוריסון הוציא לאור את אלבומו הבא רק כעבור שלוש שנים.
בתקופה זו הוא כתב והקליט מספר שירים חדשים, ובראיון ב-1974 הוא סיפר על תוכניותיו להוציא אלבום חדש בשם Mechanical Bliss רק 4–5 חודשים לאחר שיצא האלבום הקודם, Veedon Fleece.
אך תאריך היעד הגיע ועבר בלי שהאלבום יצא לאור, מוריסון המשיך לעבוד עליו.
בתקופה זו שם האלבום עבר מספר שינויים (בהתחלה הוא נקרא Stiff Upper Lip, אחר-כך Naked In The Jungle) ואפילו החלו בעיצוב העטיפה לאלבום.
אך בסופו שחל דבר הפרויקט ננטש לגמרי והוא יצא לאור בהפצה רשמית רק ב-1998 בשם Philosopher's Stone.
ב-1976, בחג ההודיה, מוריסון השתתף בהופעת פרידה להבנד.
זו הייתה ההופעה הפומבית הראשונה שלו זה זמן רב, והוא שקל לא להופיע עד הרגע האחרון לפני ההופעה.
למוריסון היו קשרים טובים עם THE BAND.
הם היו שכנים בוודסטוק וכמוהו גם הם סבלו מפחד במה.
בקונצרט מוריסון ביצע שני שירים, אחד מהם ביצוע מלהיב במיוחד ל"קרוואן" מאלבומו "ריקוד ירח".
ההופעה כולה תועדה והפכה לסרט קולנוע ב-1978 בבימויו של מרטין סקורסזה בשם "הוואלס האחרון" (The Last Waltz), שנחשב לסרט-הופעה פורץ דרך.
אחד משיאי ההופעה הוא החיוניות הלא אופיינית שמוריסון הפגין, כולל בעיטות לגובה.
ב-1977 מוריסון הוציא לאור לבסוף את האלבום A Period of Transition בו שיתף פעולה עם דוקטור ג'ון, שהופיע גם ב"וואלס האחרון".
האלבום פתח תקופה פורייה של כתיבת שירים אצלו.
שנה מאוחר יותר יצא האלבום Wavelength שלא זכה לאהדה ביקורתית, אף על פי ששיר הנושא שודר לא מעט.
השיר הפותח את האלבום "Kingdom Hall" (שעוסק בחוויה מילדותו של מוריסון הקשורה לעדי יהוה) בישר על התפנית הדתית שאפיינה את האלבום הבא של מוריסון, "אל תוך המוזיקה".
האלבום Into The Music יצא ב-1979, נחשב ליצירת מופת.
הביקורת ברולינג סטונס: "אוסף של שירים ארוטי\דתי...
הטוב ביותר שמוריסון יצר מאז Astral Weeks".
בעיתונות המוזיקה מרבים לכנות אותו "האלבום הגדול האחרון של מוריסון".
רוב המוזיקה שמוריסון הוציא בשנות ה-80 הייתה סביב נושא רוחניות ואמונה עד שניתן לשייך אותם לתחום הניו-אייג'.
באלבומו מ-1983,Inarticulate Speech of the Heart, הוא הוסיף תודה מיוחדת לל.
רון האברד, אף על פי שמעולם לא השתייך רשמית לסיינטולוגיה או לכנסייה אחרת.
האלבום No Guru, No Method, No Teacher שיצא ב-1986 גרף ביקורות חיוביות ממבקרים רבים אך לא מכולם.
קולו של מוריסון נשמע בשיאו והעיבודים האקוסטיים היו מהמחוספסים ביותר מאז האלבום Astral Weeks, אך חלק מהמבקרים לא אהבו את העיסוק הרב בתוכן דתי.
ב-1988 הוציא את "פעימת לב אירית" (Irish Heartbeat), אלבום שירי-עם איריים מסורתיים, יחד עם להקת הצ'יפטיינס.
ואן היילן הייתה להקת הארד רוק אמריקנית.
נכון ל-2007, היקף המכירות של אלבומי הלהקה נאמד בכ-80 מיליון עותקים, 56 מיליון מהם בארצות הברית.
שניים מאלבומי הלהקה – "Van Halen", אלבום הבכורה מ-1978, והאלבום "1984" (כולל הסינגלים "Jump" ו-"Panama"), מאותה השנה, היו הצלחות מיידיות וכל אחד מהם נמכר בעשרות מיליוני עותקים.
בשנת 2007 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
הלהקה נוסדה על ידי האחים אלכס ואדי ואן היילן בקליפורניה בשנת 1972. בהמשך הצטרפו אליהם הבסיסט מייקל אנתוני והזמר דייוויד לי רות'.
אדי ואן היילן, גיטריסט הלהקה, נחשב לאחד הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1980, יצא לאור אלבון האולפן השלישי של הלהקה "Women And Children First".
בשנת 1985, לאחר חמישה אלבומים מצליחים, עזב את הלהקה הסולן דייוויד לי רות', בשל חילוקי דעות עם אדי לגבי עתיד הלהקה.
הוא פנה לפרויקט סולו יחד עם הגיטריסט הנודע, סטיב ואי.
רות' הוחלף בזמר לשעבר של להקת ההארד רוק "Montrose", סמי הייגר, שהיה גם בעל קריירת סולו מצליחה.
בשנת 1988, הוציא הלהקה את האלבום "OU812", אלבום האולפן השמיני שלה והשני עם הסולן סמי הייגר.
ההלהקה זכתה בפרס הקליפ הטוב ביותר של השנה של רשת MTV עבור הווידאו קליפ של "Right Now".
בשנת 1995, הוציא הלהקה את "Balance", אלבום האולפן הרביעי ברציפות שלה שהגיעה למקום הראשון במצעד בילבורד 200.
בשנת 1997 עזב הייגר את הלהקה, ודייוויד לי רות' שב אליה לזמן קצר, עד שעזב והוחלף על ידי גארי צ'ארון, סולנה של להקת "אקסטרים".
ב-1998 הוציאה הלהקה את אלבומה "Van Halen III" שהיה כישלון מסחרי.
לאחר סיבוב ההופעות שליווה את האלבום, עזב צ'ארון את הלהקה.
ב-2004 שב סמי הייגר ללהקה לסיבוב הופעות מצליח שגרף רווח של כ-20 מיליון דולר.
ב-2006 עזב שוב את הלהקה, יחד עם הבסיסט מייקל אנתוני, ודייוויד לי רות' חזר להיות סולן הלהקה.
את תפקיד הבסיסט תפס בנו של אדי, וולפגנג ואן היילן, שהיה אז בכיתה י"א.
מייקל אנתוני וסמי הייגר הקימו יחד עם הגיטריסט ג'ו סטריאני והמתופף של להקת "רד הוט צ'ילי פפרז", צ'אד סמית', להקת הארד רוק בשם "Chickenfoot".
בשנת 2007 יצאו חברי הלהקה המחודשת לסיבוב הופעות בארצות הברית שגרף 55 מיליון דולר, במה שהפך לסיבוב הופעות הכי רווחי של הלהקה.
הם יצאו להפסקה לכמה שנים, ובשנת 2012 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון מזה 14 שנים, והראשון עם רות' מאז 1984 – "A Different Kind of Truth", שזכה להצלחה גדולה במצעדים בארצות הברית.
ב-6 באוקטובר 2020 גיטריסט הלהקה והדמות המזוהה ביותר איתה, אדי ואן היילן, הלך לעולמו בגיל 65 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
עקב מותו פעילות הלהקה והניסיונות לאיחודה תמו.
וואן צ'אי (בסינית: 灣仔區 וַואן צַאי, "תחום המערה") הוא תחום מנהלי בהונג קונג.
הוא גם נודע כאזור עשיר, אחד מכל חמישה אנשים מחזיק ביותר ממיליון דולר הונג קונגי.
האזור המכונה בדרך כלל וואן צ'אי כולל בתוכו את האזור המוקף ברחוב טונוקי, ואשר שוכנת בו תחנת MTR בשם זה, הממוקם בין מפרץ קוזווי ממזרח לאדמירלטי ממערב.
"צפון וואי צ'אי", היכן שממוקם מרכז הכנסים והתערוכות הונג קונג, מתייחס בדרך כלל לאזור מצפון לרחוב גלוססטר, שיובש מהים אחרי שנות השבעים והוא מקבץ של בנייני ענק ומלונות.
התחום המנהלי וואן צ'אי כולל בתוכו את האזורים הבאים:
במועצה המנהלית חברים 11 חברי מועצה שנבחרו בבחירות חופשיות, ו-3 שמונו בידי הממשלה.
ראש המועצה הוא אֲדַה ווֹנְג.
ואן קלייברן היה פסנתרן אמריקאי שהגיע לפרסום בינלאומי כאשר זכה בגיל 23, בשנת 1958, בפרס הראשון בתחרות הפסנתר הבינלאומית הראשונה על שם צ'ייקובסקי, תחרות הנערכת כל ארבע שנים במוסקבה, וזאת בשיאה של המלחמה הקרה.
קלייברן נולד בשריוופורט, לואיזיאנה והחל לקבל שיעורי פסנתר בגיל שלוש אצל אמו, רילדיה בי אובראיין (תלמידתו של ארתור פרידהיים, שהיה תלמיד של פרנץ ליסט).
כשמלאו לו שש, עבר קלייברן עם משפחתו לקילגור, טקסס ובגיל 12 זכה בתחרות פסנתר של המדינה ובהמשך לכך הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של יוסטון.
הוא נכנס לבית הספר למוזיקה ג'וליארד בגיל 17 ולמד אצל רוזינה לווין, שהדריכה אותו במסורת הרומנטיקאים הרוסים הגדולים.
בגיל 20 זכה קלייברן בפרס לוונטריט והופיע לראשונה בקרנגי הול.
ההכרה שזכה לה במוסקבה היא שהזניקה אותו לתהילה בינלאומית.
תחרות הפסנתר הבינלאומית הראשונה על שם צ'ייקובסקי ב-1958 היה אירוע שנועד להפגין את עליונות התרבות הסובייטית בתקופת המלחמה הקרה, סמוך לניצחונם הטכנולוגי בשיגור הספוטניק באוקטובר 1957. הווירטואוזיות המזהירה של קלייברן בנגינת הקונצ'רטו מס' 1 של צ'ייקובסקי והקונצ'רטו מס' 3 של רחמנינוב בשלב הגמר של התחרות זיכתה אותו בתשואות נלהבות.
השופטים הסובייטיים ביקשו את רשותו של ראש הממשלה ניקיטה חרושצ'וב להעניק את הפרס הראשון לאמריקאי.
"הוא הטוב ביותר?" שאל חרושצ'וב.
"אם כן, תנו לו את הפרס!" בשובו הביתה התקבל קלייברן בהפגנת מעריצים המונית ברחובות ניו יורק, הפעם האחת והיחידה שכבוד זה ניתן למוזיקאי קלאסי.
תמונתו התנוססה על שער המגזין "טיים", מלווה בכותרת "הטקסני שכבש את רוסיה".
חברת RCA ויקטור החתימה אותו על חוזה בלעדיות והתקליט שהפיקה, הקונצ'רטו הראשון של צ'ייקובסקי, זכה להצלחה שלא הייתה כמוה וזיכה את קלייברן בפרס גראמי לביצוע קלאסי מצטיין.
ואן קלייברן הקליט גם את הקונצ'רטו של גריג, הקונצ'רטו מס' 2 של רחמנינוב, הקונצ'רטי מס' 4 ומס' 5 של בטהובן והקונצ'רטו מס' 3 של פרוקופייב.
בשנת 1962 היה קלייברן ליועץ האמנותי של תחרות הפסנתר הבינלאומית הקרויה על שמו.
את התחרות ייסדה קבוצה של מורי מוזיקה ומתנדבים מפורט וורת', טקסס, והיא נערכת אחת ל-4 שנים.
בשנת 2009 לראשונה ניצחו בתחרות פסנתרנים מאסיה (נובויוקי צ'וג'י היפני ופסנתרן מסין).
קלייברן הופיע והקליט לאורך שנות ה-70, אך בשנת 1978, אחרי מות אביו ומנהלו, החל להתרחק מן החיים הציבוריים.
ב-1987 הוזמן להופיע בבית הלבן לפני הנשיא רונלד רייגן ונשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, ואחר כך הוזמן לפתוח את עונת יובל המאה לקרנגי הול.
בשנת 2001 קיבל את אות הכבוד של מרכז קנדי.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו.
בוש העניק לו בשנת 2003 את מדליית החירות הנשיאותית, ובאוקטובר 2004 קיבל את אות מסדר הידידות הרוסי, אותות ההוקרה האזרחיים הגבוהים ביותר של שתי הארצות.
באותה שנה קיבל גם את פרס גראמי למפעל חיים, וניגן במסיבת ההפתעה ליום הולדתה החמישים של שרת החוץ קונדוליזה רייס.
בשנותיו האחרונות המשיך קלייברן להופיע במספר קונצרטים מדי שנה ונהנה משבחי הביקורת והקהל.
הוא ניגן לפני בתי מלוכה וראשי מדינות מעשרות ארצות ולפני כל נשיאי ארצות הברית מאז הארי טרומן.
בימיו האחרונים הוא התגורר בווסטובר הילס, פרבר של פורט וורת', טקסס.
ב-1994 הופיע בהופעת אורח בסדרה המצוירת "איש הברזל", כשניגן בתפקיד עצמו בפרק "הדומיה היא בת לווייתי, המוות הוא גורלי".
ואנג ג'ג'ה (בסינית פשוטה: 王治郅, בפין-יין: Wáng Zhìzhì; נולד ב-8 ביולי 1977 בבייג'ינג) הוא כדורסלן עבר ומאמן סיני המאמן כיום את קבוצת באיי רוקטס.
וואנג המתנשא לגובה של 2.13 מטר שיחק בעמדת הסנטר, בעיקר בליגות בסין.
אך בעברו שיחק אף ב-NBA.
ואנג הצטרף למועדוני צבא השחרור העממי של סין בשנת 1994. כאשר ליגת ה-CBA הסינית הוקמה בשנת 1995, הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת באיי רוקטס מליגה זו, והיה אחד מהשחקנים הצעירים ביותר בליגה.
אף על פי גילו הצעיר, הוא נכלל בחמישייה של באיי רוקטס כבר לאחר זמן קצר.
הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה בכל עונותיו במדיה עד עונת .
עזיבתו לאחר מכן השפיעה על באיי רוקטס, שאיבדה את האליפות לשאנגחאי שארקס במדיה שיחק יאו מינג.
ואנג נבחר במקום ה-36 בדראפט ה-NBA 1999 על ידי קבוצת דאלאס מאבריקס, לאחר שנרשם לדראפט להפתעתם של פרשני ספורט רבים.
עם זאת, השלטונות ומשרדי הפנים בסין הקשו על מעברו, והוא היה צריך להשיג אישורים מיוחדים למעבר ל-NBA.
לאחר שנתיים הסתיים תהליך העברתו, והוא עבר לשחק בדאלאס בעונת ובכך הפך לשחקן הסיני הראשון ב-NBA.
בעונתו הראשונה ב-NBA במדי דאלאס מאבריקס, וואנג התקשה להשתלב בשיטת המשחק בארצות הברית, אף על פי שהיה שחקן מוביל ב-CBA.
הוא נכלל בסגל הקבוצה למשחקי הפלייאוף של שנת 2002. בעונה שלאחר מכן עבר וואנג ללוס אנג'לס קליפרס, ולאחר מכן עבר למיאמי היט.
הוא לא זכה ב-NBA לדקות משחק רבות, ובחמש עונותיו בליגה קבע ממוצעים של 4.4 נקודות ב-9.9 דקות בממוצע למשחק.
בשנת 2006 ואנג חזר לשחק בליגת ה-CBA בקבוצת באיי רוקטס.
במרץ 2007 הוא זכה עם קבוצתו באליפות הליגה לעונת , לאחר ניצחון על גואנגדונג סאות'רן טייגרס בסדרת הגמר, בה נבחר גם ל-MVP.
עונות ו- היו מוצלחות פחות, לאחר שבאיי רוקטס לא הצליחה להעפיל לגמר.
ואן ריפאבליק היא להקת פופ-רוק אמריקאית.
הלהקה הוקמה בשנת 1996, והתפרסמה לראשונה בשנת 2002, לאחר שהשיגה הצלחה מסחרית דרך אתר "מייספייס".
הלהקה הוקמה בקולורדו בשנת 1996 על ידי ראיין טדר וזאק פילקינס שהכירו בתיכון והיו חברי הלהקה הראשונים.
לאחר שסיימו את התיכון התפרקה הלהקה כאשר כל אחד פנה לדרך אחרת.
השניים התאחדו מחדש בלוס אנג'לס בשנת 2003 ותשעה חודשים לאחר מכן הוחתמו בחברת "תקליטי קולומביה".
לאחר ביצוע שינויים נוספים בשמה של הלהקה והוספת חברי הלהקה אחרים, החלה הלהקה להתמקד בעשיית המוזיקה.
אחרי שנתיים וחצי של הקלטות ההקלטות נזרקו על ידי "תקלטי קולומביה".
הלהקה התחילה לעבוד עם אתר האינטרנט "MySpace" והחלו להתפרסם ולבסוף החוזה עם "תקליטי קולומביה" התחדש.
2007–2009: הפריצה הגדולה ואלבום בכורה "Dreaming Out Loud"
לאחר מספר שנים של דשדוש הצליחה הלהקה להיכנס לתודעת הציבור ב-2007 עם הסינגל "Apologize" בשיתוף עם המפיק טימבלנד שהיה הסינגל הראשון שראה אור מאלבום הבכורה שלהם.
הסינגל הגיע לראשי המצעדים ב-16 מדינות וזכה למה שהיה בזמנו מספר ההשמעות הגדול ביותר בתחנות הרדיו עם כ-10,000 השמעות בשבוע.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "Dreaming Out Loud", ב-20 בנובמבר 2007. האלבום נמכר בלמעלה מ-2 מיליון עותקים ברחבי העולם.
שבוע לאחר צאת האלבום הופץ הסינגל השני ממנו, "Stop and Stare", שהגיע אף הוא לראשי המצעדים עם מספר הורדות של למעלה משני מיליון.
לאחר מכן הופץ "Say (All I Need)" שהיה הסינגל השלישי מהאלבום.
השיר הופץ ב-24 ביוני 2008 ולא זכה להצלחה רבה כמו קודמיו.
לשיר הוקלטה גם גרסה בצרפתית.
ב-8 בספטמבר הופץ הסינגל "Mercy" שהיה הרביעי מהאלבום.
הסינגל הרשמי האחרון מהאלבום היה "Come Home" שהופץ ב-14 ביולי 2009 והופץ כסינגל דיגיטלי בביצוע של הלהקה לבד או בביצוע של הלהקה יחד עם הזמרת שרה ברילס.
השיר נכתב והוקדש לחיילים האמריקאים.
האלבום השני, "Waking Up", יצא ב-17 בנובמבר 2009. האלבום הגיע למקום ה-21 במצעד הבילבורד עם למעלה מ-300,000 מכירות בארצות הברית.
מתוכו הופץ הסינגל "All the Right Moves" ב-29 בספטמבר 2009 והגיע למקום השמונה עשר במצעד הבילבורד.
הסינגל השני מהאלבום הופץ ב-30 באוקטובר ונקרא "Secrets".
לאחר מכן, "Marchin On" שהיה שיתוף פעולה עם טימבלנד הופץ ב-18 ביוני 2010 ונבחר לשיר הרשמי של מונדיאל 2010. הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום היה "Good Life" שהופץ ב-19 בנובמבר 2010 ולא צלח את המצעדים.
אלבומה השלישי של הלהקה, "Native", יצא לאור ב-22 במרץ 2013. האלבום דורג במקום ה-4 במצעד הבילבורד, עם זאת, בשבוע הראשון של הפצת האלבום נמכרו כ-60,000 עותקים.
הסינגל המצליח ביותר מאלבום זה הוא "Counting Stars" שיצא ב-31 במאי של אותה שנה, וזכה להצלחה ברחבי העולם.
השיר הגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית וזכה להצלחה בעוד מספר מדינות בולטות, כמו: קנדה, ישראל, ובריטניה.
באלבום יצאו עוד שירים רבים מוכרים כמו, "If I Lose Myself" שהגיע למקום ה-10 באוסטריה, גרמניה, פולין, סלובקיה, שוודיה ושווייץ, "Feel Again", "Love Runs Out", "I Lived" ועוד.
הלהקה הופיעה בישראל לראשונה ב-28 במאי 2015 בפארק הירקון, לעיני כ-20,000 צופים, במסגרת סיבוב ההופעות "Native tour".
2016–הווה: "Oh My My" האלבום הרביעי, שירים חדשים ו-"Human" האלבום החמישי
לשיר יצאו גם שלוש גרסאות נוספות בספרדית, צרפתית ואיטלקית.
באותו שנה הוציאו את השיר "Truth to Power" כשיר הנושא לסרט "אמת מטרידה יותר" (סרט ההמשך ל"אמת מטרידה").
ב-7 ביולי, יצאו לסיבוב הופעות "16th Annual Honda Civic Tour".
ב-14 ביולי 2017 יצא הסינגל "Rich Love", בשיתוף צוות המפיקים הנורווגים סיב.
ב-17 במאי 2019, הם הוציאו את הסינגל "Rescue Me".
ב-6 בספטמבר 2019, הם הוציאו את הסינגל "Wanted".
בנובמבר 2022 הופיעה הלהקה בשנית בישראל.
ראיין טדר (מ-2002) - סולן, גיטרות, פסנתר, וכלי הקשה
זאק פילקינס (מ-2002) - קולות רקע, גיטרות, וויולה.
דרו בראון (מ-2002) - גיטרות, קלידים וכלי הקשה.
ברנט קטצל (מ-2007) - קולות רקע, גיטרות, גיטרה בס וצ'לו.
ואנג בי (בסינית: 王弼; 226–249), או בשמו הספרותי פוּ-סֶה (辅嗣), היה חכם סיני, מחשובי חכמי זמנו, שצירפו מטאפיזיקה טאואיסטית עם מוסר חברתי ופוליטי קונפוציאני, חכמים המכונים על ידי מלומדים מודרניים "זרם הניאוטאואיזם בפילוסופיה הסינית".
ואנג בי חיבר פירושים ל"ספר הדרך והסגולה", לספר "האי צ'ינג", ולספר "המאמרות".
פירושיו נלמדו בדורות הבאים על ידי כל אסכולות החכמה הסינית (קונפוציאניזם, טאואיזם, וצ'אן-בודהיזם).
אף על שלא האריך ימים ומת בגיל עשרים ושלוש ממגפה, הוא אחד מהחכמים הסינים החשובים והמוכרים ביותר בסין ובמערב.
פירושו ל"ספר הדרך והסגולה" הוא הפירוש העתיק ביותר, הפילוסופי ביותר, נקי מהאמונות הטפלות של הדת הטאואיסטית.
פירושו סלל את הדרך למטאפיזיקה הסינית בכללותה (על פי וינג-ציט צ'אן).
ואן הלסינג הוא סרט מפלצות ופעולה אמריקאי משנת 2004 אודות צייד הערפדים גבריאל ואן הלסינג על פי תסריט, בימוי והפקה של סטיבן סומרס ובכיכובם של יו ג'קמן וקייט בקינסייל.
הדמות הראשית בסרט שואבת השראה מדמותו של ד"ר אברהם ואן הלסינג, יציר מוחו של ברם סטוקר בספרו דרקולה.
הסרט מכיל דמויות קלאסיות מסרטי אימה, כמו הרוזן דרקולה, פרנקנשטיין ואנשי זאב.
בשנת 1887, דוקטור ויקטור פרנקנשטיין הטרנסילבני (סמואל וסט) מפיח רוח חיים במפלצת בסיועם של עוזרו איגור (קווין ג'.
או'קונור) והרוזן דרקולה (ריצ'רד רוקסבורו).
דרקולה הורג את פרנקנשטיין לאחר שהוא חושף לפניו שעזר לו רק כדי שיוכל להשתמש במפלצת כדי להביא את ילדי האל-מתים לחיים.
המפלצת בורחת לטחנת רוח, שנשרפת עד ליסוד על ידי אספסוף זועם.
ההמון בורח כשדרקולה ושלוש כלותיו, ורונה (סילביה קולקה ), אלירה (אלינה אנאיה ) ומרישקה (ג'ושי מאראן ) מגיעים למקום ומתאבלים על אובדן המפלצת והסיכוי להביא את ילדיהם לחיים.
שנה מאוחר יותר בקתדרלת נוטרדאם בפריז גבריאל ואן הלסינג נאלץ להרוג בהגנה עצמית את מר הייד.
כשהוא חוזר לרומא מקום משכן אבירי המסדר הקדוש בקריית הוותיקן, הם שולחים אותו להרוג את ולדיליוס דרקולה.
בנוסף, ואן הלסינג נדרש לעכב את היכנסותם של אחרוני משפחת ולריוס אל כור המצרף: המשפחה נשבעה להרוג את דרקולה 9 דורות לפני כן, והם אינם רשאים להיכנס לגן עדן עד אשר יצליחו במשימתם.
ניתנת לו פיסת נייר קרועה שעליה סמל, והוא מלווה על ידי קארל (דייוויד ווינהם), נזיר-מתלמד המספק תמיכה וכלי נשק.
הסמל זהה לחותם הטבעת העלומה של גבריאל.
גבריאל מגלה לקארל שזכרונו הקדום ביותר הוא עם היהודים בקרב מצדה נגד הרומאים.
במהלך ביקורם בטרנסילבניה, השניים פוגשים את אנה ולריוס (קייט בקינסייל) שמספרת להם שאחיה ולקאן (ויל קמפ) נהרג לאחרונה על ידי איש זאב.
לאחר מכן, כלותיו של דרקולה מנצלות את הרגע שהשמש מסתתרת מאחרי עננים ותוקפות את הכפר בהם הם שוהים וואן הלסינג מציל את אנה.
ההתקפה נגמרת כשואן הלסינג הורג את מרישקה, והכלות האחרות בורחות.
בסוף המתקפה אנה לוקחת את השניים לטירתה.
היא מתכננת להרוג את דרקולה בעצמה, אך ואן הלסינג עוצר בעדה מלעשות זאת, כיוון שידע שהיא האחרונה מבני משפחת ולריוס.
כשהיא מתנגדת לו, הוא מסמם אותה לכדי שינה ומניח אותה במיטתה.
מאוחר יותר באותו הלילה, אנה מתעוררת משנתה העמוקה ונטולת החלומות ומוצאת את ולקאן בטירתה, שהפך לאיש זאב בעצמו.
לאחר שולקאן בורח מהטירה, ואן הלסינג ואנה עוקבים אחריו עד להגיעו לטירתו של פרנקנשטיין, רק כדי לגלות שדרקולה מתכנן להשתמש בולקאן כתחליף למפלצת על מנת להחיות את ילדיו.
אנה משחררת את ולקאן, אך הוא נהפך שוב לאיש זאב.
ואן הלסינג מתעמת עם דרקולה, ומזהה אותו כדמות מעברו.
במהלך בריחתם מטירתו של פרנקשטיין, נופלים אנה וואן הלסינג לתוך מערה.
שם, הם מוצאים את המפלצת של פרנקנשטיין בחיים.
ואן הלסינג מתכנן לקחת אותה עמו לרומא, על מנת לגונן עליה מפני דרקולה וכלותיו.
הם בורחים בכרכרה, אך בעודם חוצים את הרי הקרפטים הם מותקפים על ידי ולקאן וכלותיו של דרקולה.
הכרכרה צונחת מהצוק הגבוה, ובעוד ורונה מנסה להציל את המפלצת, היא מגלה שהכרכרה הייתה פתיון והיא מלאה ביתדות הקשורים לחומר נפץ, שהורגים אותה כאשר הכרכרה פוגעת בקרקעית התהום ומתפוצצת.
לאחר מכן, הכרכרה האמיתית מותקפת.
במהלך ההתקפה, ולקאן נהרג על ידי ואן הלסינג, אך לא לפני שנשך אותו: במהלך הירח המלא הבא, ואן הלסינג יהפוך לאיש זאב.
לאחר ההתקפה אנה נלקחת בשבי על ידי אלירה ונלקחת לבודפשט.
בבודפשט, ואן הלסינג מסכים לעסקת חליפין - המפלצת תמורת אנה - שתתקיים בנשף מסכות בארמון, ומחביא את המפלצת.
הוא וקארל מחלצים את אנה מידי דרקולה, אך במהלך ההצלה המפלצת נתפסת ונלקחת משם בסירה.
החבורה מגלה שהארמון שייך לדרקולה והנשף היה נשף של ערפדים, והם ממהרים לברוח משם תוך כדי שקארל מחסל את כולם עם פצצת קרני UV, והולכים חזרה לטירתו של פרנקנשטיין.
בטירה, הם מגלים שכל הציוד נלקח משם.
בטירתה של אנה, קארל מסביר להם שדרקולה היה הבן של אב קדמון של אנה, גלאדיליוס.
דרקולה נרצח ב-1462, אך לא לפני שביצע עסקה עם השטן, שנתנה לו חיים חדשים כערפד.
קארל מסביר להם שאף על פי שהאב הקדמון של אנה נדר להרוג את דרקולה, הוא לא היה מסוגל להרוג את בנו.
במקום זאת, הוא גרש את דרקולה למבצר קפוא שמשם הוא לא היה יכול לחזור, אך השטן נתן לו כנפיים ואת היכולת לעוף, שאפשרו לו לברוח מכלאו, שהפך לטירתו.
ואן הלסינג מוצא שער לטירתו של דרקולה, שמוסתר כמפת קיר שחסרה בה חתיכה, חתיכה אותה ואן הלסינג הביא איתו מרומא.
הם נכנסים דרך השער, ומוצאים את עצמם על צוק ליד הטירה של דרקולה.
השלישייה נכנסת לטירה, ושם הם רואים את המפלצת נעולה במעבדה שבחלקה העליון של הטירה.
המפלצת אומרת להם שלדרקולה יש תרופה נגד אנשי זאב.
קארל מבין שרק איש זאב יכול להרוג את דרקולה ושדרקולה השתמש באנשי זאב על מנת לבצע את משימותיו, אך הוא היה זקוק לתרופה במקרה שלאחד מהם יהיה מספיק כוח רצון על מנת לפנות כנגדו.
בעודו עושה את דרכו אל המעבדה, ואן הלסינג משחרר את המפלצת, ולאחר מכן הופך לאיש זאב ונכנס לקרב האחרון נגד דרקולה (שהופך ליצור דמוי עטלף).
בינתיים, אנה וקארל מוצאים את התרופה אך מותקפים על ידי איגור ואלירה.
איגור נופל מגשר אל מותו, ואלירה משופדת על ידי אנה, שהשתמשה ביתד מכסף.
במהלך הקרב, דרקולה מגלה שואן הלסינג הוא באמת גבריאל, מלאך אלוהים, כמו גם רוצחו המקורי.
הוא מציע לואן הלסינג לשחזר את זיכרונותיו, אך הוא מסרב, באומרו ש"יש דברים שעדיף לשכוח".
נושך את דרקולה, נשיכה שגורמת למות דרקולה וצאצאיו.
אנה מגיעה עם התרופה ומזריקה אותה לואן הלסינג, רק כדי להיהרג על ידו באותו הזמן.
ואן הלסינג מתאבל על מות אנה, והוא וקארל מקיימים למענה טקס קטן ושורפים את גופתה, בעוד המפלצת עוזבת על רפסודה ומפליגה אל האוקיינוס, שם יינתן לה סיכוי לחיות.
בעוד גופתה של אנה נשרפת, ואן הלסינג רואה אותה ואת משפחתה נכנסים בשלום לגן עדן, תודות למותו של דרקולה.
יו ג'קמן - גבריאל ואן הלסינג
קייט בקינסייל - אנה ולריוס
ריצ'רד רוקסבורו - הרוזן ולדיסלאוס "ולאד השלישי" דרקולה
שולר הנסליי - המפלצת של פרנקנשטיין
ויל קמפ - ולקאן ולריוס
אלן ארמסטרונג - החשמן ג'ינט
סמואל וסט - דוקטור ויקטור פרנקנשטיין
סטפן פישר - דוקטור ג'קיל
רובי קולטריין - הקול של מיסטר הייד
אף על פי כן, הביקורות הגורליות היו לרוב שליליות, והסרט סווג על ידי האתר Rotten Tomatoes כ"Rotten" ("רקוב"), עם 23% בלבד ביקורות חיוביות שנספרו.
רוג'ר איברט משיקגו סאן טיימס נתן לסרט 3 כוכבים מתוך 4 באומרו כי "בהתחלה, יכול להיות שפחדנו שסומרס פשוט הולך ללכת על כמות גדולה מדי של הרג, אך בסוף, הוא הצליח איכשהו להרכיב את כל המפלצות והעלילות השונות אל תוך שיא מותח במיוחד.
'ואן הלסינג' הוא סרט טיפשי, מרהיב ומהנה".
הפסקול המקורי של הסרט הולחן על ידי אלן סילבסטרי וזכה לתשואות רבות, הן מהמבקרים והן מהצופים.
בנוסף, הוא זכה בפרס סאטורן לפסקול הטוב ביותר של שנת 2004.
חברת משחקי ויונדי (Vivendi Games) שחררה את משחק הווידאו "ואן הלסינג" לפלייסטיישן 2, Xbox ו-Game Boy Advance.
המשחק עוקב אחר עלילה דומה לעלילה של הסרט, צורת המשחק דומה לזו של "Devil May Cry" וגרסאות הפלייסטיישן והXbox מדמות את קולם של הרבה מהשחקנים, הכוללים את יו ג'קמן וריצ'רד רוקסבורו.
לבהסטורם הנדסה (Lavastorm Engineering) פיתחו משחק וידאו לטלפונים ניידים שעוקב אחרי העלילה.
עם זאת, המשחק קיבל ביקורות ממוצעות בלבד.
סומרס הרחיב את הסיפור סביב דמותו של ואן הלסינג בעזרת שתי סדרות בת.
הפריקוול המצויר "ואן הלסינג: המשימה בלונדון" מתרחש לפני האירועים המרכזיים של הסרט, ומתמקד במשימתו של ואן הלסינג לעצור את ג'ק המרטש, שהפך למיסטר הייד, מלהשליט טרור על לונדון.
בנוסף, קיים גם הקומיקס "ואן הלסינג: מתחתי רחוב מורג", שעוקב אחרי ואן הלסינג בהרפתקה עצמאית שמתרחשת במהלך אירועי הסרט, מיד אחרי מותו של דוקטור ג'קיל/מיסטר הייד בפריז אך לפני חזרתו לרומא.
בהרפתקה, ואן הלסינג נושא ונותן עם דוקטור מורו והמוטציות בנות הכלאיים שלו.
בעשור השני של המאה ה-21 צצו שמועות שונות לפיהן טום קרוז, יגלם את דמותו של ואן הלסינג בסרט אתחול, אך ההפקה טרם החלה ולבסוף השחקן השתתף בסרט אתחול על דמות המומיה, מבית היוצר של סרטי יוניברסל.
ואנג ג'יאנלין (בסינית: 王健林, פין-יין: Wáng Jiànlín, נולד ב-24 באוקטובר 1954) הוא מיליארדר ופילנתרופ סיני.
הוא יושב ראש קבוצת דאליאן ואנדה, החברה הגדולה בסין לפתוח נדל"ן ומפעילת הקולנועים הגדולה בעולם (כבעלת חברת AMC Theatres).
הוא האיש העשיר בסין (אוגוסט 2015) ומחזיק גם ב-20% מקבוצת אתלטיקו מדריד.
ואנג ג'יאנלין נולד ב-24 באוקטובר 1954 במחוז קאנשי שבסצ'ואן, סין.
אביו לחם עבור הצבא האדום של מאו דזה-דונג במצעד הארוך (אוקטובר 1934 – אוקטובר 1935)
לאחר שירות של כ-17 שנה בצבא סין שהחלו בגיל 15, החל ואנג עבודה משרדית במחוז שיגאנג של העיר דאליאן.
בשנת 1992 קיבל את תפקיד המנהל הכללי של קבוצת דאליאן ואנדה אשר בה הוא מנכ"ל משנת 1993. הוא משמש גם משנה למנהל כללי ודירקטור ב "Jiangsu Jiangnan Water Co".
ואן הלסינג היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-קנדית מסוגת דרמת-פנטזיה שעלתה לשידור לראשונה ב-23 בספטמבר 2016 בערוץ .
הסדרה בוימה על ידי מייקל ננקין , סיימון ברי , דייוויד פראזי , ג'ייסון פריסטלי ואמנדה טאפינג.
בישראל, הסדרה זמינה לצפייה דרך נטפליקס.
הסדרה מהווה גרסה מחודשת לסרט "ואן הלסינג".
הסדרה מתמקדת בדמותה של ונסה ואן הלסינג (גולמה על ידי השחקנית קלי אוברטון), בת לשושלת ארוכה של המשפחה, שהתעוררה לאחר תרדמת ממושכת לעולם שבו ערפדים שולטים.
היא מגלה שיש לה יכולת להפוך אותם בחזרה לבני אדם.
ונסה מובילה את שארית האנושות במאבקם נגד הערפדים.
העונה הראשונה שודרה בין 31 ביולי ל-9 בדצמבר 2016, וכוללת 13 פרקים.
העונה השנייה שודרה בין 5 באוקטובר 2017 ל-4 בינואר 2018, וכוללת 13 פרקים.
קלי אוברטון – מגלמת את ונסה ואן הלסינג, נצר למשפחת של ואן הלסינג.
ג'ונתן סקארף — מגלם את אקסל, לוחם מארינס שנאמן לשבועתו ולמין האנושי.
כריסטופר היירדאל – מגלם את סם, חירש, ניצול של מתקפת הערפדים.
הופך לדמות מפתח בהמשך הסדרה.
דייוויד קיוביט (עונה 1; אורח בעונה 3) — מגלם את ג'ון, ניצול של מתקפת ערפדים.
וינסנט גייל (עונות 1–4) – מגלם את פיל "פלאש" פליישמן, ערפד שהיה בעבר בן-אנוש.
הוא הפך לאחד הערפדים הראשונים על ידי יוליוס במהלך עלייתם.
שימש כאחד מהסגנים הבכירים של דמיטרי, ונשלח לנשוך את ונסה.
כתוצאה מכך הוא נרפא וחזר להיות בן אנוש.
לורה מנל (עונות 1–2) – מגלמת את רבקה, ערפדית בכירה בחבורתו של דמיטרי.
מיסי פרגרים (עונות 2–3) – מגלמת בסדרה את סקרלט ואן הלסינג, אחותה של ונסה.
ניל מקדונו (עונה 4; אורח בעונה 5) – מגלם בסדרה את האנסן "הבוס", בכיר בחברת "בלאק-טק".
ריצ'רד הרמון (עונה 4) – מגלם את מקס בורמן, המנהל הסדיסט של מתקן הכליאה "לאבלנד".
זכה בפרס ליאו (2020) לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו.
ואן הפלין היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
הוא החל את קריירת המשחק בברודוויי.
סרטו הראשון היה "אישה מורדת" לצידה של קתרין הפבורן (1936).
בשנת 1942 קבל פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט "ג'וני איגר" לצידו של רוברט טיילור.
במלחמת העולם השנייה שימש כצלם קרבי בצבא ארצות הברית באירופה.
הפלין שיחק גם על במות ברודוויי.
ב-1939 הופיע בסיפור פילדלפיה לצד קתרין הפבורן וג'וזף קוטן בהפקה שרצה 417 פעמים.
כן שיחק גם בהפקת מראה מעל הגשר מאת ארתור מילר.
הפלין שיחק בסרטים רבים, לרוב בתפקידי משנה, כן הופיע בסדרות בטלוויזיה.
ב-1960 זכה הפלין בשני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד על הופעותיו בקולנוע ובטלוויזיה.
סרטו האחרון היה סרט האסונות נמל תעופה (1970) בו גילם תפקיד של נוסע העומד לפוצץ מטוס נוסעים כדי לזכות את משפחתו בביטוח חיים שרכש.
זמן קצר לאחר מכן הוא מת מהתקף לב.
ואנג ג'ינגבין (במנדרינית תקנית: 王靖斌, בפין-יין: Wáng Jìngbīn; נולד ב-9 במאי 1995 בבנשי שבסין) הוא כדורגלן סיני, המשחק בעמדות החלוץ וקשר הכנף בקבוצת שאנגחאי שנשין ובנבחרת סין.
ג'ינגבין גדל במחלקת הנוער של בייג'ינג רנה, בה החל לשחק בשנת 2010. בשנת 2012 עבר לשאאנשי לאוצג'נגן מהליגה הסינית השלישית, אך חזר לבייג'ינג רנה זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 2014 עבר ג'ינגבין לגואנגג'ואו אוורגראנד מליגת העל הסינית, ובקיץ 2015 הועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון על ידי המאמן לואיס פליפה סקולארי.
ב-29 ביולי 2016 הושאל ג'ינגבין לפגיאנו אוקאיאמה מהליגה היפנית השנייה עד לסוף עונת .
בתום העונה חזר ג'ינגבין לגואנגג'ואו אוורגראנד מבלי שערך הופעות במדי המועדון היפני.
ב-10 בינואר 2017 ערך ג'ינגבין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 בהפסד 0–2 לנבחרת איסלנד במסגרת גביע סין .
ב-14 בינואר הבקיע ג'ינגבין את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-89 בתיקו 1-1 במשחק נוסף בגביע סין 2017 נגד נבחרת קרואטיה, שבסיומו ניצחה נבחרת סין בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-76.
ואן נויין טי הון (נולדה ב־18 באפריל 1982) היא משוררת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית ממוצא וייטנאמי.
ואן נויין היא בת לפליטים וייטנאמים.
הוריה, פליטים שכונו "אנשי הסירות" , ברחו מווייטנאם דרך הים בשנת 1977, שנה לאחר סיום מלחמת וייטנאם ולאחר שסבה נרצח בידי קומוניסטים.
הסירה בה היו נפלטה לחוף הפיליפינים, כניסתם לפיליפינים נאסרה והם שוכנו במחנה פליטים.
ב־1979 הגיעו הוריה לישראל וראש הממשלה, מנחם בגין, העניק להם ולכ־180 פליטים נוספים מווייטנאם אזרחות ישראלית במסגרת הליך קליטת פליטי וייטנאם בישראל.
הם הועברו למרכז הקליטה בשדרות, עברו בין מספר ערים, ביניהן אשקלון, בה נולדה.
כאשר הייתה בת חצי שנה הוריה התיישבו ביפו, שם גדלה ולמדה.
היא בוגרת תיכון עירוני ז' – קריית החינוך יפו.
בצה"ל שירתה בחיל התותחנים כעורכת וידאו.
נויין החלה לכתוב שירה בגיל 9. שיריה פורסמו בעיתונות הכתובה והאלקטרונית ב"הארץ", "מעריב", "וואלה" ו־"ynet" ובכתבי העת "גרנטה בעברית", "עיתון 77", "מעיין" ו"לרוחב".
"עין הכמהין", עורך: רועי צ'יקי ארד, הוצאת "מעין", 2008
"חיתוך ההבלים", עורך: דניאל עוז, הוצאת ברחש, 2018
נויין הייתה דוגמנית הבית של הספרים אביגדור וז'קלין ליכטנשטיין וכן דגמנה בקמפיין לוריאל לצבעי שיער, והפקות אופנה של מערכות העיתונים במעריב לנוער ובידיעות אחרונות.
כמו כן, הצטלמה לקטלוג 2011 של המעצבת פטיט איי.
בשנת 2002–2003 עבדה ככתבת בעיתון "זמן תל אביב" ופרסמה בו טור שבועי.
לאחר מכן, עבדה כעיתונאית ב"מעריב".
בין השנים 2003–2004 שימשה מנחה במגזין לייף סטייל של ערוץ טבע הדברים וב־2005 מנחה בתחום התוכן במערכת בלוג טיוי, תפוז אנשים.
נויין היא בוגרת קורס מנהיגות חברתית ואקטיביזם מטעם ישראל חופשית.
נויין התמודדה בבחירות לכנסת העשרים (2015) ברשימת מפלגת כלכלה שלא עברה את אחוז החסימה.
2005 – גיבורת הסרט התיעודי "המסע של ואן", בבימוי דוקי דרור.
במרכזו של הסרט נמצא מסעו של אביה לווייטנאם על מנת להחזיר לידיו את האדמות שלקח השלטון הקומוניסטי ממשפחתו, כ־30 שנה קודם לכן.
2013 – שחקנית בסרט הקצר "ג'ואנה לומדת לשחות"
2017 – הופעה בסרט "מות המשוררת", במאיות: אפרת מישורי ודנה גולדברג.
2006 – שחקנית אורח, "קרוב לוודאי", ערוץ 10, במאים: רן לנדאו, תומר שני, אייל סלע
2007 – שחקנית אורח, "לא הבטחתי לך", עונה שנייה, במאי: תומר אבירם, Yes הטלוויזיה בלוויין
2009 – שחקנית, "חשופים" עונה שנייה, במאים: רני סער, דורון ויואב פז, HOT
ואנג גי-צ'ון (בקוריאנית: 왕기춘; נולד ב-13 בספטמבר 1988) הוא ג'ודוקא דרום קוריאני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
ואנג התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים.
בבייג'ינג 2008 הוא זכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לאלנור ממאדלי האזרי ובלונדון 2012 הוא סיים במקום החמישי.
ואנג מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות זהב (2007 ו-2009) ומדליית ארד (2010).
במשחקי אסיה הוא זכה במדליית כסף (2010), באליפויות אסיה ואנג מחזיק בשתי מדליות זהב (2011 ו-2012) ומדליית ארד (2013).
במהלך הקריירה זכה ואנג בתחרויות רבות מהסבב העולמי וביניהן זכיות בטורניר טוקיו ופריז היוקרתיים.
ואנג ג'ינג-ויי (בסינית: 汪精卫, בתעתיק פיניין: Wang Jingwei; 4 במאי 1883 – 10 בנובמבר 1944), נולד כוואנג ז'אומינג, אך ידוע בעיקר בשם העט שלו "ג'ינג-ויי", היה פוליטיקאי סיני.
היה בתחילת דרכו חבר באגף השמאלי של הקוומינטנג (KMT), והוביל ממשלה בווהאן נגד ממשלת הימין, אך מאוחר הפך לאנטי קומוניסטי לאחר כישלון מאמציו לשתף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית הסינית.
האוריינטציה הפוליטית שלו פנתה ימינה לאחר ששיתף פעולה עם היפנים.
ואנג היה מקורב לסון יאט-סן בעשרים השנים האחרונות לחייו של סון.
לאחר מותו של סון, ואנג ניהל מאבק פוליטי עם צ'יאנג קאי שק על השליטה בקוומינטנג, אך הפסיד.
ואנג נשאר בתוך הקוומינטנג, אך המשיך להתווכח עם צ'יאנג עד פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, ולאחר מכן הוא קיבל הזמנה מהאימפריה היפנית להקים ממשלת בובות שתתנהל תחת פיקוחה של יפן, בעיר נאנג'ינג.
ואנג כיהן כראש המדינה של ממשלת הבובות היפנית עד מותו, זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שהוא נחשב עדיין לתורם חשוב במהפכת שינהאי, שיתוף הפעולה שלו עם האימפריה היפנית הוא נושא לוויכוח אקדמי, הניתוחים האופייניים מתייחסים אליו כבוגד.
ואנג נסע ליפן כסטודנט בחסות ממשל שושלת צ'ינג ב-1903. כאיש צעיר, ואנג האשים את שושלת צ'ינג בפיגור של סין, וחוסר האונים שלה להדוף את ניצולה על ידי המעצמות האימפריאליסטיות המערביות.
עוד ביפן, ואנג התחיל לסמוך על סון יאט-סן, והפך מאוחר יותר לאחד החברים החשובים ביותר של הקוומינטנג.
הוא היה בין הלאומנים הסינים ביפן שהושפעו מהאנרכיזם הרוסי ופרסם כמה מאמרים בכתבי עת של האנרכיסטים הסיניים בפאריס.
בשנים שקדמו למהפכת שינהאי בשנת 1911, היה ואנג פעיל בהתנגדות לממשלת צ'ינג.
ואנג נודע בתקופה זו כנואם מצוין, ותומך נלהב בלאומיות הסינית.
הוא נכלא על שתכנן את רצח של יורש העצר, הנסיך צ'ון, והודה באשמתו במשפט.
הוא נשאר בכלא עד למרד ווצ'אנג והפך לגיבור לאומי עם שחרורו.
במהלך המהפכה של שינהאי ולאחר מכן, חייו הפוליטיים של ואנג מתאפיינים בהתנגדותו לאימפריאליזם המערבי.
בראשית המאה העשרים הוא החזיק בכמה משרות בממשלת המהפכה של סון יאט-סן בגואנגג'ואו, והיה היחיד מבין חבריו של סון שליווה אותו לנסיעות מחוץ לתחום הקוומינטנג בחודשים שקדמו למותו של סון.
הוא נחשב לאחד המתמודדים העיקריים להחליף את סון כמנהיג, אבל בסופו של דבר איבד שליטה על המפלגה והצבא לצ'יאנג קאי שק.
ואנג איבד לחלוטין את השליטה במפלגה ב-1926, ונשלח עם משפחתו ל"חופשה באירופה".
באותו הזמן ציאנג קאי צ'ק נלחם בקומוניסטים, והוא חשש שוואנג יטרפד את מהלכיו כי ראה בוואנג אוהד השמאל.
במהלך המשלחת הצפונית, ואנג היה הדמות המובילה בקוומינטנג שקרא להמשך שיתוף הפעולה עם המפלגה הקומוניסטית הסינית.
אף על פי שוואנג שיתף פעולה עם הקומוניסטים הסיניים בווהאן, הוא התנגד באופן פילוסופי לקומוניזם והתייחס בחשד ליועצי הקומינטרן.
הוא לא האמין שקומוניסטים יכולים להיות פטריוטים אמיתיים או לאומנים סיניים אמיתיים.
בתחילת 1927, זמן קצר לפני שצ'יאנג כבש את שאנגחאי והעביר את הבירה לנאנג'ינג, סיעתו של ואנג הכריזה על בירת הרפובליקה כווהאן.
בעודו מנסה להנהיג את הממשלה מווהאן, ואנג היה בשיתוף פעולה הדוק עם דמויות קומוניסטיות מובילות, כולל מאו דזה-דונג, צ'ן דו-שיו ובורודין.
מאוחר יותר האשים ואנג את כישלון ממשלת ווהאן באימוץ יתר על המידה של סדר היום הקומוניסטי.
ממשלתו של ואנג התנגדה לצ'יאנג קאי-שק, שהיה בעיצומו של טיהור דמים של קומוניסטים בשאנגחאי.
צ'יאנג קאי-שק כבש את שאנגחאי באפריל 1927, והחל בדיכוי דמים של קומוניסטים החשודים ב"טרור הלבן".
בתוך שבועות ספורים לאחר דיכוי הקומוניסטים בשאנגחאי, הותקפה ממשלת השמאל של ואנג על ידי משטר הקוומינטנג והתפוררה, והותירה את צ'יאנג כמנהיגה הלגיטימי היחיד של הרפובליקה.
כוחות צ'יאנג כבשו שטחים שנשלטו בעבר על ידי ואנג, וביצעו מעשי טבח של קומוניסטים חשודים באזורים אלה.
סביב צ'אנגשה לבדה, למעלה מעשרת אלפים בני אדם נהרגו בעשרים יום.
מתוך חשש מעונש כקומוניסטי, הביע ואנג בפומבי אמונים לצ'יאנג ונמלט לאירופה.
ב־1931 הצטרף ואנג לממשלה נגד צ'יאנג בגואנגג'ואו.
לאחר שצ'יאנג הביס את המשטר הזה, וונג השלים עם ממשלת נאנג'ינג של צ'יאנג והפך לדמות פוליטית בולטת במשך רוב העשור.
ואנג מונה לראש הממשלה בדיוק כשהחל הקרב בשאנגחאי (1932).
היו לו סכסוכים תכופים עם צ'יאנג והוא ניסה להתפטר במחאה כמה פעמים.
כתוצאה ממאבקי הכוח הללו בתוך הקוומינטנג, נאלץ ואנג לבלות את רוב זמנו בגלות.
הוא נסע לגרמניה וקיים קשר עם אדולף היטלר.
כמנהיג הפלג השמאלי של הקוומינטנג ואדם שהיה קשור קשר הדוק עם ד"ר סון.
צ'יאנג רצה שוואנג יכהן בממשלה גם כדי להגן על המוניטין ה"מתקדם" של ממשלתו, אשר מנהלת מלחמת אזרחים עם הקומוניסטים.
בדרך זו חשב ציאנג להגן על ממשלתו מפני ביקורת ציבורית נרחבת על מדיניותו: קודם להביס את הקומוניסטים, ולאחר מכן להתעמת עם יפן.
למרות העובדה שוואנג וצ'יאנג לא אהבו ולא האמינו זה בזה, צ'יאנג היה מוכן לעשות פשרות כדי לשמור על ואנג כראש ממשלה.
ואנג וצ'יאנג היו שונים בדעתם - וואנג היה פסימי מאוד לגבי היכולת של סין לנצח במלחמה הבאה עם יפן והתנגד לבריתות עם כל המעצמות הזרות אם תפרוץ המלחמה.
בהיותו מתנגד לכל מאמץ שיכפיף את סין ליפן, ראה ואנג את המעצמות כברית המועצות, הממלכה המאוחדת וארצות הברית כאיום דומה על סין.
הוא טען כי על סין להביס את יפן לבדה, אם הם רוצים לשמור על עצמאותם.
אבל בו בזמן, האמין ואנג כי סין מפגרת מבחינה כלכלית כדי לנצח במלחמה את יפן, אשר עברה מודרניזציה אגרסיבית מאז 1867. לפיכך הפך לסנגור של הימנעות ממלחמה עם יפן כמעט בכל מחיר וניסה לנהל משא ומתן על הסכם עם יפן אשר ישמור על עצמאותה של סין.
צ'יאנג האמין כי אם תוכנית המודרניזציה שלו תתבצע, סין תנצח במלחמה הבאה, ואם תבוא המלחמה לפני שתוכניות המודרניזציה שלו תושלם, הוא יהיה מוכן להתקשר עם כל כוח זר להביס את יפן אפילו עם ברית המועצות הסובייטית, שתמכה בקומוניסטים הסינים במלחמת האזרחים.
צ'יאנג היה אנטי-קומוניסט הרבה יותר מאשר ואנג, אבל צ'יאנג היה גם "ריאליסט" כשהכריז על עצמו כבעלת ברית עם ברית המועצות.
בטווח הקצר, ואנג וצ'יאנג הסכימו על המדיניות של "פיוס פנימי תחילה, אחר כך התנגדות ליפן".
האפקטיביות של הקוומינטנג נפגעה ללא הרף על ידי מנהיגות לא מגובשת, ומאבקים אישיים, כמו בין ואנג לצ'יאנג.
בדצמבר 1935 עזב ואנג לצמיתות את ראשות הממשלה לאחר שנפצע קשה במהלך ניסיון התנקשות חודש קודם לכן.
בשנת 1936, ואנג התעמת עם צ'יאנג על מדיניות החוץ.
בתפנית אירונית, טען ואנג השמאלני כי הוא מקבל את ההצעה הגרמנית-יפנית כי סין תחתום על האמנה נגד הקומינטרן ואילו צ'יאנג "הימני" הריאקציונר רצה להתקרב לברית המועצות.
במהלך תקרית שיאן בשנת 1936, שבה צ'יאנג נלקח בשבי על ידי הגנרל שלו, ג'אנג שו'ליאנג, ואנג העדיף לשלוח צבא לתקוף את ג'אנג.
אבל אשתו של צ'יאנג, סונג מיילינג וגיסה, סונג, חששו שפעולה כזו תוביל למותו של צ'יאנג ולהחלפתו על ידי ואנג, כך שהם התנגדו לפעולה זו.
ואנג ליווה את הממשלה עד הנסיגה לצ'ונגצ'ינג במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945).
ואנג היה בתחילה חלק מהקבוצה שתמכה במלחמה, אך לאחר שהצליחו היפנים לכבוש שטחים גדולים של סין, ואנג נודע בהשקפתו הפסימית באשר לסיכוייה של סין במלחמה נגד יפן.
הוא השמיע לעיתים קרובות דעות תבוסתניות בפגישות של אנשי המפלגה, והמשיך להביע את דעתו שהאימפריאליזם המערבי הוא הסכנה הגדולה ביותר לסין, למגינת לבם של מקורביו.
ואנג האמין כי סין צריכה להגיע להסדר מוסכם עם יפן כדי שאסיה תתנגד למעצמות המערב.
בסוף 1938 עזב ואנג את צ'ונגצ'ינג ועבר להאנוי, הודו-סין הצרפתית, שם שהה במשך שלושה חודשים והודיע על תמיכתו בהסדר עם היפנים.
בתקופה זו נפצע בהתנקשות של סוכני הקוומינטנג.
ואנג טס לשאנגחאי, שם נכנס למשא ומתן עם שלטונות יפן.
הפלישה היפנית נתנה לו את ההזדמנות שאותה ביקש זה זמן רב להקים ממשלה חדשה מחוץ לשליטתו של צ'יאנג קאי-שק.
ב-30 במרץ 1940, ואנג הפך לראש המדינה של מה שנודע כממשלת ואנג ג'ינג-ויי (ונקראה באופן רשמי "הממשלה הלאומית המתחדשת של הרפובליקה הסינית"), שבסיסה בנאנג'ינג.
בנובמבר 1940 חתמה ממשלת ואנג על הסכם "סין-יפנית" עם היפנים, מסמך שמאשר את 21 הדרישות של יפן לוויתורים פוליטיים, צבאיים וכלכליים רחבים.
ביוני 1941 נאם ואנג בשידור רדיו מטוקיו, שבו שיבח את יפן, אישר את כניסתה לסין, מתח ביקורת על ממשלת קוומינטנג, והתחייב לעבוד עם האימפריה היפנית כדי להתנגד לקומוניזם ולאימפריאליזם המערבי.
אבל באותו הזמן, ואנג המשיך לתאם את הפוליטיקה בתוך המשטר שלו, עם היחסים הבינלאומיים של צ'יאנג והמעצמות הזרות.
אחרי שנתפסו המובלעות הבינלאומיות בשאנגחאי ב-1943, ולאחר שהמדינות המערביות הסכימו לבטל את מעמדן האקס-טריטוריאליות.
ממשלת ההצלה הלאומית של "הרפובליקה הסינית", שוונג עמד בראשה, הוקמה על שלושת העקרונות של פאן-אסיאתיות, אנטי-קומוניזם ואופוזיציה לצ'יאנג קאי-שק.
ואנג המשיך לשמור על קשריו עם הנאצים הגרמנים ועם הפשיסטים איטלקים.
בשטחי סין הכבושים על ידי יפן עלו מחירי המצרכים הבסיסיים, באופן משמעותי, עם התרחבות המאמץ המלחמתי של יפן.
בשאנגחאי ב־1941 המחירים האמירו פי 11. התושבים המקומיים פנו לשוק השחור כדי להשיג את הפריטים הדרושים.
אזרחים סינים בשירות היפנים צנזרו מידע ופגעו במתנגדים לכיבוש היפני.
היפנים הקימו גם מרכזי מעצר לשבויי מלחמה.
מאחר שלממשלת ואנג הייתה הסמכות רק בשטחים שהיו תחת כיבוש צבאי יפני, הייתה כמות מוגבלת של פקידים נאמנים לוואנג שיכולים היו להקל על סבלם של הסינים תחת הכיבוש.
ואנג וממשלתו לא היו פופולריים בקרב האוכלוסייה הסינית, שראתה בהם בוגדים הן למדינה הסינית והן לזהות הסינית.
שלטונו של ואנג התערער ללא הרף על ידי התנגדות וחבלה.
האסטרטגיה של מערכת החינוך המקומית הייתה ליצור כוח עבודה מתאים לתעסוקה במפעלים ובמכרות, ולעבודת כפיים.
היפנים גם ניסו להציג את תרבותם לסינים, מקדשים של שינטו ומרכזי תרבות דומים נבנו על מנת להחדיר את התרבות והערכים של יפן.
פעולות אלה נעצרו בסוף המלחמה.
במרץ 1944 יצא ואנג ליפן כדי לעבור טיפול רפואי בפציעה שהותיר אחריו ניסיון התנקשות ב-1939. הוא מת בנגויה ב-10 בנובמבר 1944, פחות משנה לפני כניעתה של יפן לבעלות הברית, ובכך נמנע מלהעמידו לדין על בגידה.
רבים מחסידיו הבכירים שראו את סוף המלחמה הוצאו להורג.
ואנג נקבר בנאנג'ינג ליד המאוזוליאום של סון יאט-סן, בקבר בנוי להפליא.
זמן קצר לאחר התבוסה של יפן, ממשלת קוומינטנג בראשות צ'יאנג קאי-שק העבירה את בירתה לנאנג'ינג, הרסה את קברו של ואנג ושרפה את הגופה.
בהווה באתר יש ציון לוואנג המגדיר אותו כבוגד.
ואנג נחשב כבוגד על ידי רוב ההיסטוריונים הסינים שלאחר מלחמת העולם השנייה הן בטאיוואן והן בסין.
שמו הפך לשם נרדף לבוגד או לבגידה בסין ובטאיוואן.
הממשלה הקומוניסטית האשימה את ואנג לא רק בשיתוף הפעולה שלו עם היפנים, אלא גם על הפעולות האנטי-קומוניסטיות שלו.
לעומת זאת הקוומינטנג הדגיש את שיתוף הפעולה שלו עם יפן ואת הבגידה שלו בצ'יאנג קאי-שק.
שני הצדדים הפחיתו בחשיבות הקשר המוקדם שלו עם סאן יאט-סן משום ששיתוף הפעולה שלו בסופו של דבר עם יפן.
ואנג היה נשוי לצ'ין ביג'ון והיו להם שישה ילדים, חמישה מהם שרדו והגיעו לבגרות.
בנו הבכור של וונג, וונג'ין, נולד בצרפת ב-1913. בתו הבכורה של ואנג, וונצ'ינג, נולדה בצרפת ב-1915 והייתה אחרי 1948 מורה בהונג קונג, עברה לארצות הברית ב-1984 ונפטרה בשנת 2015. בתו השנייה ואנג וונבין, נולדה ב-1920. בתו השלישית וונקסון, נולדה בגואנגג'ואו ב-1922 ונפטרה ב-2002 בהונג קונג.
בנו השני של ואנג, ונטי, נולד ב-1928, וחי בסין.
ואנ'קה קין הוא גנב, שודד ובלש נודע ממוסקבה, שהפך לגיבור האגדות והרפתקאות הגנבים ברוסיה.
בנו של איכר בכפר איבנובו (לימים חלק ממחוז המשנה רוסטוב במחוז ירוסלב) בבעלותו של הסוחר פילטיאב.
הוא נולד בשנת 1718 ובגיל 13, עבר למוסקבה.
לאחר ששדד את אדונו, אוסיפוב נמלט מבית האדון, אך במהרה נלכד וחזר חזרה.
בגין סיוע לאדונו, אליו הושלכה גופת חייל, ואנ'קה-קין זכה לחופש ונקלע למאורת הגנבים מתחת לגשר האבן, הצמוד לקרמלין, שם התגורר האציל המפורסם, הגנב בולכוביטינוב.
אחרי סדרה של הרפתקאות נועזות במוסקבה ואנ'קה הלך לוולגה, שם הצטרף לכנופיה הידועה של אוטאמן מיכאיל זארי.
בסוף 1741 מצא את עצמו שוב במוסקבה, שם הופיע במחלק הבילוש של המשטרה המוסקבאית בטענה שהוא גנב ומכיר גנבים ושודדים אחרים, לא רק במוסקבה, אלא גם בערים אחרות והוא הציע עזרה בלכידתם.
הצעתו התקבלה, הוא הפך למלשין של מחלק הבילוש ויחידה צבאית הועמד לרשותו.
הוא בגד ותפס גנבים קטנים, אך גונן על גנבים גדולים; הוא עודד פילוג בין הגנבים, סחט מהם כסף; פתח בית הימורים בביתו שנקנה במוסקבה ולא היסס לבצע שוד גלוי.
לרוב קצינים במחלקת הבילוש, עמדו לרשותו ותרמו לו.
בחסותו עלה מספרם של גנבים, נודדים ושודדים בכל יום במוסקבה.
הצטברות זו של מספר עצום של אנשים שחיים בגנבה, שוד ולעיתים רצח, בסופו של דבר התבטאה באסון חברתי.
באביב 1748 החלו שריפות ושוד נפוצים במוסקבה, שהפחידו גם את תושבי סנקט פטרבורג הבירה.