tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה מפעלי עבודת כפייה הוקמו בעיר על ידי האס אס, ובהם האסאג גרנאט ורקה עם 400–500 יהודים אשר ייצרו תחמושת, וכן את לודוויגשואט (בית היציקה לודוויקוב לפני המלחמה) עם 200–300 פועלי עבדים; מפעל העץ הנריקוב ובתי מלאכה שונים לכלכלת המלחמה הגרמנית.
היהודים שעבדו במפעלים אלו היו כמעט היחידים ששרדו את חיסול הגטו, ועבדו שם למשך שנתיים נוספות.
ההתנגדות החשאית היהודית, בהנהגתם של דוד ברווינר (בחווינר) וגרשון לבקוביץ', ניסתה להשיג נשק, אך הם לא הצליחו ברובם.
הייצור הסודי של נשק ותחמושת עבור המרד המתוכנן נכשל בפתאומיות כאשר מפקד המשטרה היהודית, וואהן שפיגל (שפיגל), הודיע לגסטפו על המתרחש בחנויות המתכת הגרמניות.
גורלם של יהודי הגטו ברחבי פולין הכבושה נחתם בוואנזה בתחילת 1942, כאשר הפתרון הסופי יצא לדרך.
גטו קילצה חוסל בשלושה מבצעים במהלך חמישה ימים בלבד במסגרת מבצע ריינהרד, שסימן את השלב הקטלני ביותר של השואה בפולין הכבושה.
פעולת חיסול הגטו הראשונה התרחשה ב-20 באוגוסט 1942. במהלך הסקירות, כל היהודים שלא יכלו לזוז נורו במקום, כולל חולים, קשישים ונכים.
כ-6,000-7,000 יהודים, רובם נשים וילדים, הובלו לרחוב אוקזיי והועברו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בתוך ארבעה ימים נורו 1,200 אנשים בידי הנאצים, כולל חולי בית החולים היהודי, ו-20,000–21,000 יהודים הובלו לרכבות שואה הממתינות, נשלחו לטרבלינקה ונרצחו בתאי הגזים.
כל העובדים המיומנים היהודים שנותרו בחיים אוחסנו במחנה העבודה ברחוב סטולרסקה וברחוב יאסנה בתוך הגטו הקטן, כולל חברי היודנראט, לוי עם משפחתו והשוטרים היהודים.
ניצול השואה, אדם הלפנד, נאלץ יחד עם קבוצת גברים יהודים לאסוף גופות של אסירים שנטבחו במהלך חיסול הגטו, והשתתף בחפירת קברי אחים בבית הקברות היהודי.
הלפנד זכר כי הפשיט את הגופות לפני הקבורה בפקודות גרמניות, וראה את היהודים המאוימים מושכים שיני זהב מפי גופות בכאב רב.
מחנה העבודה פעל מספר חודשים נוספים, וסיפק עבודת עבדים למפעלים גרמניים שעדיין פעלו.
במאי 1943 נלקחו כמה אסירים יהודים מקיילצה למחנות עבודת כפייה בסטראצ'וביץ', סקארז'יסקו-קמיינה, פיונקי ובליזין.
ב-23 במאי 1943 אספה המשטרה הגרמנית 45 ילדים יהודים שנשארו במחנה המחוסל.
הם הובאו לבית העלמין פאקוש ונורו.
הגילאים שלהם נעו בין 15 חודשים ל-15 שנים.
בספטמבר 1943, כשהחזית הסובייטית התקדמה מערבה, נזנח בהדרגה מה שנותר ממתקני העבודה של העבדים בקיילצה.
יתר העובדים המיומנים נשלחו למתחם אושוויץ ובהמשך לבוכנוולד, כולל האמן הקנדי לעתיד גרשון איסקוביץ.
הצבא האדום הגיע לקיילצה ב-15 בינואר 1945. הקהילה היהודית התוססת שפעם התקיימה בקיילצה מאז אמצע שנות ה-1800 כמעט נמחקה לחלוטין.
במהלך חיסול הגטו היו מספר בריחות של יהודים וכן ניסיונות חילוץ של גויים פולנים מקומיים.
כמה יהודים שנמלטו מהגטו קיבלו מחסה על ידי סטפן סאווה בכפר זגורזה שליד דאלשיצה.
חיילי צבא הפנים הפולני של יחידת "ויברנייצקי", בפיקודו של מריאן סוליטסיאק ("ברבאש"), רצחו את היהודים המסתתרים ואת סאווה.
שישה יהודים מזוהיים נרצחו, אך ככל הנראה יותר מעשרה נרצחו.
לסאווה הוענק לאחר מותו אות חסיד אומות העולם.
אנשים נוספים שסייעו ליהודי גטו קילצה כוללים את בולסלב אידז'יקובסקי ומשפחת שלווינסקי.
בקיילצה בוצע ב-4 ביולי 1946 פוגרום קיילצה, שבו נרצחו 37 (40) יהודים פולנים (מתוכם 17–21 לא מזוהים) ו-2 פולנים אתניים, כולל 11 שנורו למוות ברובי סער צבאיים ו-11 נוספים שנדקרו בכידונים, מה שמעיד על מעורבות ישירה של הכוחות הסטליניסטיים (על פי הממצאים הרשמיים של המכון לזיכרון לאומי).
בשנת 2007 נחשפה בקיילצה אנדרטה לזכר חיסול הגטו והרס הקהילה היהודית בעיר.
האנדרטה בצורת חנוכייה, ששקועה למחצה באדמה, תוכננה על ידי האמן מרק צ'קולה שהוא ניצול שואה יליד קיילצה.
גטו מרצ'ינקנץ היה גטו נאצי קטן ליהודים שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה במרצ'ינקנץ (לפני המלחמה ברפובליקה הפולנית השנייה, בזמן המלחמה במחוז ביאליסטוק ולאחר המלחמה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית ובליטא).
הגטו התקיים מסביבות נובמבר 1941 עד נובמבר 1942 ואכלס 300 עד 400 יהודים בתוכו.
בין שתי מלחמות העולם נמנו בכפר כ-270 יהודים, שהיוו את רוב תושבי האזור, ופעלו בו בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות.
יותר מ-40 אחוזים מהיהודים בעיר עסקו בסחר בעצים, שני מפעלי מזון היו בבעלותם של היהודים, והיו בעיירה גם בעלי חנויות ובעלי עסקים יהודיים קטנים.
היו במרצ'ינקנץ בית כנסת ומקווה, בית ספר של רשת "תרבות" וחדר.
ב-1935 התרחשו בעיירה תקריות אנטישמיות ועם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב, ונסגרו בתי המלאכה, חנויות ומוסדות תרבותיים יהודיים.
מרצ'ינקנץ נכבשה בידי גרמניה הנאצית ב-24 ביוני 1941. מייד עם הכיבוש הכריחה פלוגה של לאומנים ליטאים את היהודים להתייצב לעבודות כפייה קשות.
משתפי פעולה ליטאים התעללו ביהודים יום-יום, שדדו את רכושם, הטילו עליהם קנסות כבדים מפעם לפעם ואף רצחו אותם.
היהודים הוכרחו לשאת על החזה שלהם טלאי צהוב בצורת מגן דוד.
עד אמצע ספטמבר 1941, לא נקבעה ההשתייכות המנהלית של העיר, והיהודים בעיר שחששו להיות תחת אחריותיו של הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, ניצלו זאת על מנת להגר לערים אחרות בבלארוס.
על-פי דרישת הגרמנים הוקם יודנראט ובראשו הועמד אהרן קוברובסקי.
בנוסף לכך, הוקם שירות סדר יהודי בעל שבעה שוטרים כשעומד בראשו ברוך איזנשטט.
היודונראט הטיל מס על כלל חברי הקהילה היהודית, וכסף זה שימש לתשלומי כופר ושוחד לפקידי המינהל הגרמני.
גטו מרצ'ינקנץ הוקם באפריל 1942, לאחר חג הפסח, ב-14 בתים קטנים בקרבת תחנת הרכבת.
הגטו גודר, אך לא היה סגור הרמטית.
קשר היהודים עם כלל חברי הקהילה בסביבה נותק באופן מוחלט, והיהודים יכלו להסתנן למזון על מנת להשיג מזון.
תנאי החיים בתוך הגטו היו טובים יותר מגטאות אחרות.
לגטו היה כוח משטרתי יהודי קטן משלו, בפיקודו של איזנשטט.
רוב אסירי הגטו נאלצו לעבוד בתחנת הרכבת, בכבישים, בייעור או במפעל שימורים לפטריות, אך חלקם הצליחו לשמור על המסחר שלהם.
בקיץ 1942 הגיעו לגטו 70 ניצולים יהודים כשהם מביאים דיווחים על הרג המוני ומעשי זוועה אחרים.
הדבר הגביר את המתיחות וקבוצת צעירים יהודים תכננה לברוח ולהצטרף לפרטיזנים היהודים.
היודנראט אף הבריח לגטו 12 רובים.
ב-2 בנובמבר 1942 ניתנו פקודות לחסל את הגטו ולהעביר את היהודים למחנות הריכוז טרבלינקה ואושוויץ.
חוליה של 15 גרמנים, בפיקודו של הז'נדרמריה אלברט וויצקה, הורתה על היהודים להתאסף בכניסת הגטו בשעה 8 בבוקר על מנת "להועבר לעבודה".
עדים מציגים תיאורים שונים של אירועים נוספים.
על פי דו"ח רשמי שכתב היערן הנס להמן, שניים מהגרמנים פתחו באש לעבר היהודים הצפופים ללא סיבה ברורה.
מחברים אחרים מציגים את האירועים כמרד בהשראת אהרון קוברובסקי, יו"ר היודנראט.
יהודים מבוהלים ניסו להימלט דרך הגדר אל היער הסמוך או בחזרה אל הגטו.
לאחר מכן ערכו הגרמנים חיפוש בגטו, ירו בכל יהודי שנראה לעין והשמידו חמישה בונקרים סודיים ברימונים.
במהלך השבועות הבאים חיפשו גרמנים ומשתפי פעולה מקומיים אחר היהודים הנמלטים וכ-90 עד 100 יהודים נרצחו ונהרגו.
קבוצה של 21 יהודים, כולל 7 נשים, נורתה כאשר המחבוא שלהם ליד הכפר מוסטייקה התגלה על ידי אדם מקומי.
כ-46 יהודים שרדו את המלחמה ואת הגטו, בעיקר חברים בקבוצת הפרטיזנים קוברובסקי, שהוכרה כחלק מחטיבת דוידוב של הפרטיזנים הסובייטים ב-1943.
הנס להמן, שהצטרף למפלגה הנאצית ב-1933, נחקר ונקבע כי הוא שיתף פעולה ועזר ליהודים להימלט.
ב-1943 הורידו פרטיזנים יהודים רכבת גרמנית מזרחית לביאליסטוק.
להמן היה בין הגרמנים השבויים.
הוא הוכר על ידי אחד הנמלטים ממרצ'ינקנץ והוצא להורג בשל תפקידו בטבח.
גטו מיזוץ' היה גטו, אשר הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה בעיירה מיזוץ' שבמערב אוקראינה.
הגטו הוקם על ידי גרמניה הנאצית על מנת להפריד, להעביד ולהתעלל ביהודים.
ב-12 בדצמבר 1774 נתן הבישוף מלוצק, פליקס טורסקי, רישיון לבניית בית כנסת במיזוץ', שאז נקראה מיזקוז.
מכאן ניתן להבין שבאותן השנים החלו יהודים להתיישב במיזוץ', ובמקום התארגנה קהילה.
באמצע המאה ה-19 הגיע מספר היהודים במיזוץ' ובסביבתה הקרובה ל-678 יהודים, ולאחר מספר שנים עלה מספרם ל-1000 יהודים.
בשנת 1847 הושלמה בנייתו של בית הכנסת הגדול בסיועו של הרוזן קרווצקי.
יהודי העיירה התפרנסו ממסחר זעיר.
בשלהי המאה ה-19 התפתחה תעשייה לעיבוד התוצרת החקלאית, נבנה בית חרושת לסוכר.
מבשלת בירה וטחנת קמח גדולה.
יהודים מקומיים הקימו מפעל לאריגי לבד, מנסרות, מפעלים להפקת שמן, טחנת קמח ומחלבה.
עד שנת 1900 היו במיזוץ' רק "חדרים".
פעילות ציונית החלה לאחר מהפכת פברואר של 1917, ואז נפתחה ספרייה ציבורית ביידיש ועברית, ולידה הוקם חוג דרמה לחובבים.
למיזוץ' היה מעמד של מועצה מקומית, ובראשה עמד ראש מועצה (סולטיס) יהודי.
בשנת 1928 נוסד במיזוץ' סניף של "תרבות" וזה הצליח להפעיל בשנת 1929 גן ילדים עברי שהתקיים עד ספטמבר 1939. מאמצים להקים בית ספר עברי נכשלו והילדים למדו עברית מפי מורים פרטיים.
במיזוץ' היו שלושה בתי כנסת.
בית הכנסת הגדול בן מאות השנים שופץ וחודש בשנת 1930 בתרומתו של היהודי הלבמיליון.
מלבד בית הכנסת היו במיזוץ' גם בית מדרש ו"קלויז" של חסידי טריסק.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חודשה הפעילות הציבורית.
הספרייה נפתחה מחדש וגדלה עד שהיו בה 2,000 כרכים בערך ונוספו לה גם ספרים בפולנית.
מיזוץ' הייתה באופייה עיר מסורתית, בעלת תרבות יהודית שומרת מסורת, ובאזור היו הרבה מקומות יהודיים, כמו בית מדרש ובית כנסת גדול.
כאשר גרמניה תקפה את ברית המועצות, כמה יהודים ברחו עם הצבא האדום הנסוג.
כאשר פליטים רבים מפולין הכבושה הגרמנית נמלטו ממעשי זוועה גרמניים, האוכלוסייה היהודית במיזוץ' תפחה במידה ניכרת.
מיזוץ' ממוקם כ-29 ק"מ מזרחית לדובנו.
לפני הפלישה הגרמנית-סובייטית לפולין ב-1939, הייתה העיירה מיזוץ' ממוקמת במחוז וולין שברפובליקה הפולנית השנייה.
היא סופחה על ידי ברית המועצות בעקבות הפלישה הסובייטית למזרח פולין ב-1939. מיזוץ' נכבשה על ידי הוורמאכט במבצע ברברוסה.
כ-300 יהודים נמלטו עם הסובייטים הנסוגים.
ב-12 באוקטובר 1942 נכלאו בגטו כ-1,700 יהודים בעזרת משטרת עזר אוקראינית ושוטרים גרמנים, שהם היו לקראת פעולת חיסול הגטו.
היהודים נלחמו במרד שכנראה נמשך עד יומיים.
כמחצית מהתושבים הצליחו להימלט או להסתתר במהלך הבלבול לפני השמדת המרד.
ב-14 באוקטובר הועברו הניצולים שנתפסו במשאיות לגיא מבודד ונורו.
התמונות שהיו בבעלות SS-Unterscharführer Schäfer עד 1945 הפכו לחלק מהחקירה של לודוויגסבורג (ZSt.
לעיתים אף נאמר, כי הצילומים שייכים לגטאות אחרות.
שתיים מהתמונות מציגות את ה"אקציה" בעיצומה.
התצלומים מספקים עדות ברורה לנוהג ההוצאה להורג, שהיה נהוג בתקופת השואה באמצעות כדור בנציבות הרייך אוקראינה.
הקורבנות הובלו בחמישיות למקום מסוים בו היה נהוג לרצחם, הושיבו אותם בין הקורבנות האחרים, חלקם אף מתים, וירו עליהם כדור אחד, בראש או בגרון.
היסטוריונים הגיבו על האכזריות שהוצגה בתצלומי הרצח ההמוני של מיזוץ' כך:בשנת 1942 במיזוץ', באזור רובנו שבאוקראינה, הוצאו להורג כ-1,700 יהודים.
בתצלומים נראים מספר רב של אנשים נדחפים לתוך גיא, נשים וילדים מתפשטים, שורה של נשים וילדים עירומים בתור ולבסוף גופותיהם מוצאות להורג.
שני תצלומים מטרידים מיוחדים מראים את המשטרה הגרמנית עומדת בין ערמות של גופות עירומות של נשים הפזורות משני צדי הגיא.
מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה (USHMM) תיארו את ארבע התמונות כך:
17877 - נשים יהודיות עירומות, שחלקן מחזיקות תינוקות, ממתינות בתור לפני הוצאתן להורג על ידי משטרת העזר האוקראינית.
17876 - נשים וילדים יהודים מצווים להתפשט לפני הוצאתם להורג.
II 204 AR 1218/70), יהודים אלה נאספו על ידי הז'נדרמריה הגרמנית וצוות ההגנה האוקראיני במהלך חיסול גטו מיזוץ', שבו החזיקו כ-1,700 יהודים.
17879 - שוטר גרמני מתכנן להשלים את ההוצאה להורג ההמונית שלו, באמצעות ירי בשני ילדים יהודים, שנורו יחד עם האחרים לאחר מכן.
17878 - שוטר גרמני יורה בנשים יהודיות שעדיין בחיים לאחר הוצאה להורג המונית של יהודים מגטו מיזוץ'.
גטו נובי סונץ' היה גטו נאצי אשר הוקם על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת לרכז את יהודי פולין בעיר נובי סונץ' שבפולין.
בשבוע הראשון של פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
בתי כנסת ובתי תפילה נהרסו והפכו למחסנים של הגרמנים.
סכום האנשים בגטו הגיע לכ-18,000 אסירים, שהם הגיעו מהעיר ומכל ההתיישבויות השוכנות לו, והגטו גודר באופן רשמי ביוני 1941. בסוף אוגוסט 1942, התרחש בו חיסול וכל הגברים, הנשים והילדים היהודים נאספו ונשלחו על רכבות השואה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
העיר נובי סונץ' הייתה עשירה ביהודים במהלך ההיסטוריה.
בשנת 1765, התגוררו בעיר 605 יהודים, ובהמשך, בשנת 1880, התגוררו בעיר 5,163 יהודים, כמעט כחצי מכלל האוכלוסייה בעיר.
בראשית המאה ה-19 נוסד בית הספר אשר מלמד ודובר עברית.
בשנת 1906, למדו בבית הספר כ-80 תלמידים, וכשש שנים לאחר מכן, בית הספר מנה כמאתיים תלמידים.
בשנת 1903 הוקמה בעיר ספרייה ואולם בשם 'עזרא'.
תלמידי הגימנסיה הקימו חוגים לסטודנטיות וסטודנטים בשמות 'בני ציון' ו'בנות ציון'.
ב-1905 נוסד סניף של פועלי ציון וב-1907 נפתח סניף נוער של פועלי ציון בעיר.
ב-1913 הוקם מועדון נשים בשם "יהודיה".
בנוסף, הוקם סניף של 'מפלגת הסוציאליסטים היהודיים' ב-1910.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בנובי סונץ' כ-10,500 יהודים – כשליש תושביה.
הם התפרנסו ממלאכה וממסחר, בעיקר בענפי המזון, הבניין והעץ.
הכיבוש הגרמני הביא לסיומו של החיים היהודיים בנובי סונץ'.
בתחילה נאלצו יהודים לענוד סרטי זרוע ועליהם מגן דוד; הם הוגבלו לחלק קטן של העיר ועבדו בעבודות כפייה.
כל המוסדות היהודיים נסגרו וחנויות יהודיות נלקחו מבעליהן.
באביב 1940 הוקם היודנראט בעיר.
יהודים שגורשו מעיירות הנופש השכנות מוז'ינה, קריניצה זדרוי ופיבניצ'נה יושבו מחדש בנובי סונץ'.
באזור היה נהוג סימון בתי עסק יהודיים ואיסור יציאה מהעיר ללא רשות.
על עורכי דין יהודים נאסר לעבוד, ורופאים יהודים יכלו לטפל רק ביהודים חולים.
חנויות יהודיות רבות היו "אריניות" והם היו תחת רגולציה בידי הממשלה הגרמנית.
בקיץ 1940, המשטר הגרמני הקים מחנה עבודה.
לאחר הקמת המחנה, נשלחה קבוצה של 300 יהודים מנובי סונץ' למחנה העבודה, שבמסגרתה, היהודים בנו סכר ברוזנוף.
יהודים אחרים עבדו באתרים אחרים ברחבי העיר.
המשטרה הגרמנית פיקחה על היהודים, רדפה אותם ברחובות העיר, ושלחה אותם למחנות עבודה.
הגסטפו דרש כסף ו-"תרומות" אחרות מהקהילה היהודית.
בבתים יהודיים נערכו חיפושים חוזרים ונשנים עבור כלי נשק, והפקידים שערכו את החיפושים שדדו לעיתים קרובות כל חפץ שחפצו בהם.
ביוני 1941 הוקם בעיירה הגטו.
הוא הורכב בשני חלקים שונים: מרכז העיר, סביב רחוב קז'ימיז'ה ויילקיגו ורובע פיקלו.
יהודים מאזורים אחרים בפולין נשלחו לגטו נובי סונץ', לדוגמה מלודז', שייראדז, קרקוב, לבוב וביילסקו, וכן מעיירות קטנות בסביבה.
בסך הכל נכלאו בגטו נובי סונץ' כ-12 אלף יהודים, מה שהפך אותו לצפוף ביותר.
לעיתים קרובות 20 אנשים שוכנו בחדר אחד.
תושבי הגטו סבלו מרעב בהמשך.
המנה השבועית בגטו כללה 700 גרם של לחם, 30 גרם של בשר ו-20 גרם של סוכר לאדם.
האנשים בגטו נאלצו להשיג מזון נוסף באופן לא חוקי, אחרת לטענתם, הם היו נרעבים למוות.
בחורף של 1941–1942, היהודים נאלצו לנסר את הרהיטים שלהם כדי לשמור על עצים ולשרוף אותם על מנת לחמם, שכן הם נצטוו למסור את כל פריטי הפרווה שלהם שאיתם חיממו.
לאחר מכן הם אף נצטוו למסור את הרהיטים שנותרו להם.
ב-28 באפריל 1942 התרחשה אקציה נגד אנשי שמאל בגטו, בעיקר ציונים.
בשעה 5:00 בבוקר הקיפו יחידות האס אס את הגטו.
המשטרה הגרמנית והיהודית עצרה כ-150 איש והביאה אותם לכלא ברחוב פיארסקה.
למחרת בלילה בכלא לקחו את השבויים לבית הקברות היהודי וירו בהם שם.
בלילה שלאחר מכן, לפחות עוד 50 יהודים נרצחו בזמן שהגרמנים ירו באנשים בפראות בגטו.
שמועות נפוצו בקרב היהודים שהאקציות הללו היו רק ההקדמה לגירוש גדול יותר או רצח המוני.
תושבי הגטו ניסו למצוא עבודה בבעלות חברות גרמניות או הוורמאכט, שהיה עשוי אז לספק להם ביטחון מסוים בתנאים הקשים בהם הם חיו.
כמה יהודים שילמו שוחד כדי להשיג משרות מהחברות הללו.
רבים מהיהודים אשר חיפשו מקומות עבודה מוקמו באזור גטו פיקלו, שנותר גטו פתוח, אם כי שטחו הצטמצם בכמה רחובות בקיץ 1942. בגטו היו בתי מלאכה מתמחה בעבודות תיקונים ומקצועות כגון נגרות, מטאטא ייצור והכנת פרוות.
בין אותם מקומות שמעסיקים יהודים מחוץ לגטו היו צריפים של הצבא הגרמני, חברות בנייה שונות, בית ספר לקציני לופטוואפה, חברות עיבוד עץ בנאווג'ובה ובריטרו, הובלת פחם בתחנת הרכבת ומחנה העבודה בקורוב.
העובדים שהועסקו במפעלים אלה קיבלו היתרים שנראה שהגנו עליהם מפני גירוש.
מורה קתולית בתיכון, בעלת בית בדירתה ברחוב שוז'סקי 10, הצילה כמה מתלמידה היהודיים.
היא קנתה להם מזון, ביגוד, תרופות ועוד.
היא נתפסה על ידי הגסטפו עם שתי נשים יהודיות בביתה, ונשלחה לראוונסבריק שם נהרגה בזריקת פנול על פי דיווח אחד.
הניצולים היהודים זכרו אותה; הוענק לה תואר חסיד אומות העולם ב-1989.
יום אחד לפני חיסול הגטות הצליחה המשפחה היהודית של אמיל וסלה שטיינלאוף עם ארבעת ילדיהם: לולה, ליאון, רוז'ה (רוזה) וג'נינה להימלט.
הם הכירו את משפחת זנוביה ופיוטר קרול (בתמונה) עם שבעת ילדיהם, מלפני המלחמה; בני הזוג שטיינלאוף עזרו למשפחת קרול לשרוד את חורף 1939. להכרת תודה, זנוביה ופיוטר הביאו מזון לגטו לחבריהם באופן לא חוקי, בניגוד לצווים נאציים מחמירים שאסרו ואף איימו בעונש מוות.
עם הבריחה המוצלחת של שטיינלאוף מהגירוש לבלז'ץ, סידרו להם בני הזוג קרול מרחב מחיה סודי בעליית הגג למשך שלוש השנים הבאות.
ילדיהם נהגו לשחק יחד כשהם מסתתרים; בין 15 באוגוסט 1942 ל-30 בינואר 1945. כולם שרדו.
בני הזוג שטיינלאופים היגרו לישראל לאחר סיום המלחמה, אך שתי המשפחות נותרו בקשר.
תשעה מבני משפחת קרול זכו לתוארי חסידי אומות עולם בינואר 1982, הודות לילדיהם של בני הזוג שטיינלאוף.
במהלך פעולת חיסול הגטו, נמלטו שתי אחיות יהודיות: הלנה (לנה) וג'נוופה ברנדל-בוכבינדר (בנות 23 ו-29) ברחו מהגטו לבושות כבנות מהחווה.
האחים קז'ימייז' (בן 24) וולדיסלב נמלטו ממחנה העבודה בצ'למייץ' כדי להצטרף אליהן.
הם מצאו מקלט בבית מרוחק של משפחת סיקון, שהיו חסידי פולין.
והיה אצלם לא מעט אוכל.
ילדי סיקון גנבו מזון מהחוות השכנות כדי להאכיל את כולם.
ג'נוופה מתה במרץ 1943 משחפת.
כל השאר שרדו את המלחמה.
זופיה סיקון נפטרה ב-1971; ילדי סיקון, סטניסלב ואנה, זכו לתארים של חסידי אומות עולם במאי 2000.
גטו ניסבייז' (בפולנית: Nieśwież; תעתיק מדויק: ניישבייז') היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
הגטו היה ממוקם במחוז נובוגרודק, פולין (כיום ניסבייז', בלארוס).
הגטו היה פעיל מיוני 1941 ועד ליולי 1942, אז פרץ בו מרד ובעקבותו נסגר.
יהודים ישבו בניסבייז' עוד בתחילת המאה ה-16. הם התפרנסו מחכירות וממסחר וייצאו סחורות לערי רוסיה.
באמצע המאה ה-17 קמה בעיירה קהילה יהודית, אך זו נפגעה בגזרות ת"ח-ת"ט (1648-1649).
עד סוף המאה ה-18 השתקם מעמד הקהילה וכאלף יהודים גרו בה, בהם מיעוט חסידי גדול שהקים שני בתי כנסת קטנים, וחי בעיירה הפילוסוף הידוע שלמה מימון.
בשנת 1797, כשנתיים לאחר חלוקת פולין, סופחה ניסבייז' לרוסיה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התפרנסו יהודי ניסבייז' ממסחר בתבואה ובתוצרת חקלאית אחרת, וכן ממסחר זעיר, מלאכה וחקלאות.
היהודים היו מתנדבים פעילים באגודת מכבי האש ובלטו בין נגני תזמורת כלי הנשיפה של האגודה.
בתקופה זו חי ויצר בעיירה הסופר המשכיל אייזיק מאיר דיק.
בשנת 1887 הופצה בניסבייז' עלילת דם, לפיה יהודי רצח נוצרי, אך עם גילוי הרוצח, שהיה נוצרי, שככו הרוחות.
בסוף המאה ה-19 החלה לפעול בניסבייז' תנועת "חיבת ציון", ועם ייסוד ההסתדרות הציונית, ב-1897, שלחה אגודת "אחי ציון" המקומית איגרת ברכה להרצל.
לאחר שנים מעטות הופסקה הפעילות הציונית בעיירה אך חודשה בימי מלחמת העולם הראשונה ובשנת 1917 נוסדו בעיירה סניפים של "פועלי ציון" ו"צעירי ציון".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-3,400 יהודים – קרוב למחצית תושביה.
מרביתם עסקו במסחר זעיר ובמלאכה.
בעיירה פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, אגודת ישראל והבונד, ויהודים היו פעילים גם במפלגה הקומוניסטית הפולנית הבלתי חוקית.
בעיירה היו בית ספר של רשת "תרבות" ובית ספר יידישאי.
בספטמבר 1939, עם פלישת ברית המועצות לחלקה המזרחי של פולין, כבשו הסובייטים את ניסבייז' והעיירה סופחה לרפובליקה הביילורוסית של ברית המועצות.
במקביל לכיבוש פולין החלו פליטים יהודים מפולין הכבושה לנהור לניסבייז'.
הסובייטים פירקו מוסדות וארגונים יהודיים ושמו קץ לחיים הפוליטיים היהודיים, בתי הספר היהודיים אוחדו והונהגה בו לשון היידיש כשפת ההוראה ובהמשך הוחלפה לרוסית, וכן תוכנית הלימודים הסובייטית.
ביוני 1941, ערב הכיבוש הגרמני, היה מספר היהודים בעיירה כ-4,600. עם פלישת גרמניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, ברחו מעט יהודים מניסבייז' לברית המועצות עם הצבא הסובייטי הנסוג.
ב-27 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את ניסבייז' וכעבור ימים מעטים הטילו על יהודי העיירה גזרות, ביניהן חובה לענוד טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, איסור על קשרים עם לא יהודים, וגיוס לעבודות פרך בכפייה.
מונה יודנראט ובראשו העמידו יהודי מוורשה, עורך דין במקצועו, שהיה בין הפליטים בניסבייז'.
ב-29 באוקטובר 1941 נצטווה היודנראט לכנס את כל היהודים בכיכר השוק.
למחרת, לאחר שעות של המתנה, הופרדו 685 בעלי מקצוע ובני משפחותיהם מקרב היהודים.
השאר, כ-4,000 גברים, נשים וטף, הובלו לבורות שהוכנו מראש בגן הארמון של ניסבייז', וכן לבורות שנחפרו כשלושה קילומטרים מן העיירה, בדרך לסְנוּב, ושם נורו למוות ונקברו בבורות.
הרוצחים היו אנשי יחידת רצח ליטאית, ז'נדרמים גרמנים, ואנשי איינזצקומנדו 8.
כיום לא ידוע על יהודים המתגוררים בעיר.
685 העובדים ובני משפחותיהם שהופרדו משאר בני העיירה שנרצחו הועברו לרחוב בתי הכנסת בעיירה, אשר גודר בגדר תיל והפך לגטו.
הם גרו בצפיפות בבתים ישנים ורעועים, והועסקו בעבודות קשות מחוץ לגטו או בבתי מלאכה בגטו.
היודנראט ניסה לארגן את הדיור והעבודה בגטו ולדאוג לחלוקת מזון מסודרת, ופעלה בגטו גם מעין משטרה יהודית ללא נשק חם.
בדצמבר 1941 התכנסו תושבי הגטו הצעירים בחשאי ובראשם חברי "השומר הצעיר", והתארגנו למחתרת לוחמת.
הם החלו לפעול להחלשתו של ראש היודנראט, בו לא נתנו אמון.
חברי המחתרת, שעמם נמנו אף כמה מחברי היודנראט, הקימו בגטו בית ספר חשאי על אף איסור מפורש של הגרמנים, וארגנו את העובדים בגטו באיגוד מקצועי.
הם ייצרו נשק קר, כולל סכינים, גרזנים ואלות ממוסמרות, וכן חומרי בערה להצתת הבתים במקרה של מרד, ושני מהנדסים יהודים ייצרו חומצה זרחנית למילוי בקבוקי תבערה.
שתי צעירות שעבדו במחסן נשק של המפקדה הגרמנית הבריחו לגטו מעט כדורים ורימוני יד, ואף מקלע קל, מפורק לחלקים.
הוברחו לגטו כמה אקדחים על ידי דב אלפרוביץ', ואנשי המחתרת קראו לשאר יהודי הגטו לחפור בונקרים ולהצטייד במזון.
ב-17 ביולי 1942 נודע ליהודי הגטו על חיסול יהודי הורודז'יי, עיירה המרוחקת 14 ק"מ מניסבייז', והם נכנסו לכוננות.
ב-21 ביולי כיתרו גרמנים ושוטרים מקומיים את הגטו, והיהודים נקראו להתאסף לסלקציה, אך ראש היודנראט השיב שהיהודים מסרבים למלא את הפקודה.
יהודי הגטו התקוממו בהנהגת חברי המחתרת, בהם שלום חולבסקי וחיים-אליהו פולצ'ק.
בתגובה פתחו הגרמנים באש על הגטו.
המורדים לחמו בתחמושת המועטה שהייתה בידם.
בקרב שהתפתח נהרגו רוב היהודים, וכארבעים גרמנים וליטאים נפצעו ונהרגו.
תושבי הגטו העלו באש את הבתים, והשרפה התפשטה אל הבתים שהיו בשאר תחומי העיירה.
יהודים מעטים ניצלו במחבואים בתחומי הגטו, וכ-25 לוחמים יהודים הצליחו להימלט אל היערות והצטרפו ליחידת פרטיזנים של יהודי סובייטי מהעיירה קופיל, שהייתה חלק מאוגדה סובייטית.
חלקם הגיעו ליישובים יהודיים סמוכים והודיעו על הרצח ההמוני ועל המרד.
בעקבות הודעה זו החליטו יהודי מיר לברוח מהגטו.
הצבא האדום כבש את ניסבייז' ביולי 1944. יהודים מעטים ניצלו ביערות ובמקומות מחבוא אצל איכרים, אך רוב הניצולים היהודים ששבו לעיירה עזבו אותה לאחר זמן קצר.
הם עברו ליישובים אחרים בפולין, ורובם עלו לאחר מכן לישראל.
גטו סמביר (בפולנית: getto w Samborze, באוקראינית: Самбірське гето) היה גטו נאצי שהוקם במרץ 1942 על ידי האס אס בסמביר שבמערב אוקראינה.
בין שתי מלחמות העולם סמביר הייתה חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה ונכבשה על ידי הורמאכט ב-1941 במסגרת מבצע ברברוסה.
על פי מפקד האוכלוסין הפולני ב-1931, היהודים היוו כמעט 29 אחוז מתושבי העיירה, ורובם נרצחו במהלך השואה.
אין לבלבל את סמביר עם סטארי סמביר שממוקמת גם היא במערב אוקראינה.
כאשר הרפובליקה הפולנית השנייה הוקמה בשנת 1918, סמביר וסטארי סמביר הפכו לכפרים בגמינות נפרדות.
ב-1932 התחברו המחוזות לאזור מינהלי אחד.
האוכלוסייה היהודית גדלה בהתמדה בשנים אלו.
השגשוג כלל הקמת בתי ספר חדשים ובהם גימנסיה יהודית וסמינר בית יעקב, וכן מפעלי תעשייה חדשים, איגודים, ארגוני סיוע יהודיים וסניף של הכנסייה הגדולה של אגודת ישראל.
יהודים רבים עסקו במסחר, מלאכה וחקלאות.
מוסדות התרבות היהודיים כללו ספרייה גדולה ומועדון ספורט.
בתאריכים 8–11 בספטמבר 1939 סמביר נכבשה על ידי דיוויזיית ההרים הראשונה של הוורמאכט במהלך המערכה על לבוב.
השטח הועבר לברית המועצות בהתאם להסכם הגבול הגרמני-סובייטי שנחתם ב-28 בספטמבר.
לאחר ההשתלטות הסובייטית, היהודים הפולנים העשירים והבינוניים נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד.
והוגלו לסיביר יחד עם אינטלקטואלים פולנים נוספים.
מספר יהודים פרו-סובייטים קיבלו משרות ממשלתיות.
הכלכלה המקומית הולאמה ומאות אזרחים הוצאו להורג על ידי המשטרה החשאית כ"אויבי העם".
סמביר הפכה לחלק ממחוז דרוהוביץ' ב-4 בדצמבר
ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה.
במהלך הפינוי של הכלא הפוליטי בסמבור, ירה הנ.ק.ו.ד.
בכ-600 אסירים.בגלל מהירות הפינוי כ-80 גופות נותרו לא קבורות.
סמביר נכבשה על ידי הוורמאכט ב-29 ביוני.
העיר הפכה לאחת מתריסר יחידות אדמיניסטרטיביות של מחוז גליציה - המחוז החמישי של הגנרלגוברנמן שבירתו לבוב.
לאחר הכיבוש נערכו פוגרומים רבים באזור.
ב-1 ביולי הרגו לאומנים אוקראינים כ-50–100 יהודים פולנים בסמביר.
השלטונות הגרמניים אילצו את כל היהודים המבוגרים לענוד את הטלאי הצהוב.
ביולי 1941 הוקם בסמבור יודנראט בפקודה גרמנית, כשיושב ראשו היה ד"ר שמשון שניידשר.
בחודשים הבאים גורשו יהודים מכל המחוז לגטו הפתוח בסמבור.
ב-17 ביולי, גזר היינריך הימלר על הקמת ה-שוצמאנשאפט מקרב האוקראינים המקומיים.
באותו הקיץ החלו להתבצע פוגרומים קטלניים שונים בקרב יהודי העיר.
לאחר מכן הוקמה שירות הסדר היהודי בראשות הרמן שטאל.
היהודים נצטוו למסור את הפרוות, מכשירי הרדיו, הכסף והזהב שלהם.
בין הלכודים בגטו סמביר היו אלפי פליטים שברחו מהכיבוש הגרמני במערב פולין, וחלקם ניסו לחצות את הגבול לרומניה והונגריה.
הגטו עצמו נאטם מבחוץ ב-12 בינואר 1942 .
יהודים רבים מהאזור הועברו לגטו עד מרץ 1942 והוטל עוצר שהעבירה עליו היא ירי.
גירושים למחנות ההשמדה וחיסול הגטו
ביולי 1942 החל שלב ההשמדה השני במחנה ההשמדה בבלז'ץ (כ-100 קילומטרים מסמביר).
זאת עם תאי גזים חדשים לגמרי הבנויים מלבנים.
הגירוש הראשון מהגטו התרחש ב-4–6 באוגוסט עם כ-6,000 איש.
כ-600 יהודים נשלחו למחנה הריכוז יאנובסקה הסמוך.
מערך הרכבות השני עם 3,000–4,000 יהודים יצא ב-17–18 וב-22 באוקטובר 1942. במקביל לגירוש התרחש גם ירי המוני ביהודים.
בינואר 1943 אספו הגרמנים יחד עם משטרת העזר האוקראינית 1,500 יהודים לבורות ירי בסמוך לעיר, ורצחו אותם.
במקביל, אלה שעדיין חיו בגטו גססו מרעב וטיפוס.
לאחר החורף הארוך, התרחשו במרץ-אפריל חיפושים, רציחות ורדיפות של יהודים בגטו.
בחודשים אלו נמצאו ונרצחו בגטו כ-1,500 יהודים.
רוב היהודים נרצחו בבורות ירי.
לאחר מכן הגטו לא היה עוד וסמביר הוכרזה כ"יודנריין".
הצבא האדום כבש את סמביר כשנה לאחר מכן תוך קרבות קשים עם הגרמנים הנסוגים, בסביבות 7 באוגוסט 1944.
מספר יהודים הצליחו לחפור מנהרה המובילה לביוב מחוץ לגטו ונמלטו אל הפרטיזנים ביער.
כמספר גויים מקומיים סייעו לחלק מהבורחים והוכרו כחסידי אומות העולם.
ב-1943 הוציאה להורג המשטרה הנאצית לפחות 27 בני אדם בסמביר בגין ניסיון להסתיר יהודים.
בסך הכל שרדו מהגטו כ-160 יהודים, בעיקר בזכות הסתתרות אצל פולנים ואוקראינים בעיירה או באזור הכפרי שמסביב.
כמה מחברי המינהל האזרחי ומנגנון הביטחון הגרמני של העיירה קיבלו עונשי מאסר.
מאז 1991, סמביר היא חלק מאוקראינה הריבונית.
בשנת 2000 הופסק הניסיון לשמר את מקום הירי ההמוני ביהודים.
בשנת 2019 הושגה עסקה עם הכפר המקומי כדי לאפשר הקמת אנדרטה לזכר הנרצחים.
גטו נובוגרודק היה גטו נאצי שהוקם בדצמבר 1941 בנבהרדק, בבלארוס הסובייטית (בלארוס של היום), במהלך השואה.
כמעט כל 10,000 תושביו נרצחו.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו כ-6,000 יהודים בעיר נבהרדק, ברפובליקה הפולנית השנייה.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941, נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית ב-4 ביולי.
מיד לאחר תחילת הכיבוש, חויבו היהודים לענוד מגני דוד תפורים כזיהוי (כדוגמת הטלאי הצהוב).
מיד לאחר תחילת הכיבוש הוצאו לרחוב 100 יהודים, שם הוצבו בשורה ומחציתם הוצאו להורג.
ב-14 ביולי 1941 נלקחו 52 יהודים מכיכר השוק והוצאו להורג בבית הקברות היהודי בעיר.
ב-6 בדצמבר 1941 נצטוו יהודי נבהרדק להתאסף בבית המשפט בעיר, שם נכלאו ללילה.
למחרת בבוקר נלקחו 500 יהודים מבית המשפט לכפר הסמוך סקרידלבו (Skrydlevo), שם הוצאו להורג.
היהודים הנותרים הופרדו באותו חודש מהאוכלוסייה הכללית ונסגרו בשני גטאות נפרדים בעיר; האחד ברחוב מינסק והשני ברחוב פרסץ (Peresets).
כל גטו הוקף בגדר עץ ובתיל.
אוכלוסיית הגטאות הללו ביצעה עבודת כפייה.
למעלה מ-8,000 יהודים מהסביבה נאלצו להיכנס לגטו פרסץ.
השמדת אוכלוסיית הגטו החלה מיד; ב-8 בדצמבר 1941 נרצחו 2,990 יהודים.
לא רק הוורמאכט טבח ביהודים: ב-7 באוגוסט 1942 השתתף בהרג גם גדוד משטרת העזר האסטונית ה-36, וגדוד משטרת העזר הליטאית ה-11 הרג 3,000 מתושבי הגטו ב-8 בדצמבר 1941.
ב-7 במאי 1943 נורו למוות 300 בני אדם, רובם נשים וילדים.
ביולי 1942 חוסל גטו רחוב פרסץ ובסתיו 1943 חוסל גטו רחוב מינסק.
מאז הקמת גטו נבהרדק בדצמבר 1941 ועד לחיסול גטו רחוב מינסק, נהרגו כ-10,000 יהודים.
לא יותר מ-350 תושבים שרדו.
הבריחה מגטו נבהרדק החלה באפריל 1942. באמצע מאי 1943 החלו תושבי הגטו הנותרים, ובראשם רייכל (רחל) קושנר (סבתו של ג'ארד קושנר), לחפור מנהרה מתוך הגטו, שאורכה הסופי היה יותר מ-250 מטרים.
232 אנשים נמלטו דרך המנהרה החל ב-26 בספטמבר 1943. מתוכם, למעלה מ-100 הצטרפו לפרטיזנים של בלסקי.
לפי סוכנות הטלגרף הבלארוסית, הייתה זו הבריחה הייתה הגדולה ביותר מגטו באירופה שתחת הנאצים.
13 תושבי נבהרדק זכו לתואר חסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
ביניהם היו קנסטנצין קזלוסקי (Kanstancin Kazloŭski, ובבלרוסית: ) שעם בניו היינאדז ואולאדזימיר הציל 500 יהודים, בהם 7 תושבי גטו נבהרדק, וברברה טרנקה, שהצילה שני תושבי הגטו.
לא פורסמה רשימה מלאה של קורבנות גטו נבהרדק, אך נוצרו רשימות חלקיות.
גטו מינסק מזובייצקי היה גטו בעת מלחמת העולם השנייה שהוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין.
כ-7,000 יהודים פולנים נכלאו שם מכל היישובים השכנים לצורך רדיפה וניצול.
שנתיים לאחר מכן, החל מ-21 באוגוסט 1942, בשלב הקטלני ביותר של השואה בפולין הכבושה, הם רוכזו - גברים, נשים וילדים - וגורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה על גבי רכבות השואה.
בתהליך חיסול הגטו, כ-1,300 יהודים הוצאו להורג סופית על ידי ה-SS ברחובות מינסק מזובייצקי.
לאחר הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין בספטמבר 1939, ב-25 באוקטובר 1940 נוצר גטו במינסק מזרחית לוורשה, סביב כיכר העיר המופגזת בכבדות, ולאורך רחובות סיניצקה, נדרז'צ'נה, מוסטובה ו-ורשבסקה.
כ-5,000 יהודים נאלצו לעבור לשם מכל רחבי העיר, ובעקבות זה התרחב הגטו עם עוד יהודים מגורשים שהובאו מקלושין, קליש, ליפנו ופביאניס.
ליהודים בתחומי הגטו הורשו מנות רעב על ידי ה-SS תמורת סכומי כסף בלתי סבירים.
כשהתאפשר, היהודים קיבלו עזרה מהפולנים הלא יהודים מבחוץ שהבריחו אוכל, והסתובבו בקנינקארטים שחושלו מהמחתרת.
פעילות כזו היוותה סכנה חמורה עקב נוכחות המיעוט הגרמני במינסק המשרת בגדוד הזונדרדינסט המקומי.
בין חסידי אומות עולם מפולין היו הלנה וג'וליאן גרובלני, נשיא ז'גוטה, שאכסנו למעלה מתריסר פעילים יהודים בביתם הסמוך.
היו גם פולנים נוצרים שהוצאו להורג על ידי ה-SS תחת האשמה של סיוע ליהודים.
ההתנגדות המחתרתית נוצרה בגטו באמצע שנת 1941 והחלה תכנון הבריחה אל החופש.
תרומות נאספו לצורך קניית נשק.
ביוני וביולי 1942 אורגנה התרמה יהודית.
עם זאת, כבר בחודש לאחר מכן החלה פעולת חיסול של הגטו ב-21 באוגוסט בפיקודו של ה-SS-Untersturmführer שמידט, ראש הגסטפו של מינסק.
כ-5,000 יהודים הועלו על רכבות משא, ננעלו ונשלחו לטרבלינקה למחרת.
רוב 1,000 עד 1,300 היהודים הנותרים (רבים ניסו להסתתר) נורו במקומות שונים ברחבי העיר, יחד עם כל חברי היודנראט כולל נשיאו משה קרמארץ, סגנו מג'ר ברייקס וכן יענקל.
פופובסקי, היל מורגנשטרן, משה ויינברג, מר ברסלר, מר סלון, מר שטוטמן ואחרים שנרצחו מאחורי בניין ה-SS ברחוב Warszawska 35. כמה מאות גברים הושארו בחיים והתפצלו לגדודי עבודה של אסירים, באופן זמני.
הקבוצה הראשונה שהורכבה מ-150 איש הוצבה במפעל יציקת ברזל עליו השתלטו הנאצים במהלך המלחמה, ושכן ברחוב Piłsudskiego 55. הקבוצה השנייה של כ-500 גברים הועברה למתחם בית הספר ציבורי, ככוח העבודה של החברה הגרמנית Wolf & Goebel.
הגל האחרון של ירי ההמוני החל מספר חודשים לאחר מכן.
קבוצה גדולה של יהודים מבניין בית הספר הועברה ב-24 בדצמבר 1942 לבית הקברות היהודי ונרצחה שם; אלה שנותרו (כ-250 עובדי עבדים) נהרגו ב-10 בינואר 1943 בעקבות מרד אסירי קופרניקוס.
ה - הקצינים הנאצים הקיפו את המקום על מנת להחיל את פעולת הגירוש, אך האסירים הסתגרו בפנים והתנגדו, והכניסו את ה - הקצינים הנאצים למצב של הלם.
לאחר מאבק הוצת בסופו של דבר הבניין ונשרף כשהיהודים בתוכו.
רודצקי (ששמה קרופ א.ג.) חולצו למעלה מ-100 פועלים יהודים ב-5 יוני 1943. תנועת התנגדות מחתרתית התפתחה במינסק, ומאוחר יותר קיבל צבא הבית הפולני (AK) הזדמנות להשיב.
ב-22 ביולי 1943 ארבו למפקד הגסטפו שמידט ונורה על ידי הפרטיזנים.
בתום הכיבוש הגרמני של פולין שוחררה מינסק מזובייצקי לא על ידי הצבא האדום המתקדם, אלא על ידי החיילים הפולנים של הא"ק שנכנסו לעיירה לפניהם.
למרות שידוע כי 250 יהודי מינסק שרדו - רבים מהם ניצלו על ידי המשפחות הפולניות בצד ה"ארי" של העיר (כולל אלו שהצליחו להימלט מגירושי טרבלינקה), הקהילה היהודית שלפני המלחמה נמחתה למעשה במינסק במהלך השואה.
אחרי שהמלחמה הסתיימה לא נשאר אף אחד, ולא היה למה לחזור.
הקהילה היהודית ששגשגה משנת 1768, חדלה להתקיים לחלוטין.
מאז המלחמה, הקהילה לא הוקמה מחדש.
ג'וליאן גרובלני, חסידי אומות העולם הפולני שעמד בראש ז'גוטה, והגן על יהודים במחבוא ליד מינסק.
גטו פרישטאק נוצר בשטעטל הפולני של פרישטאק במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית והתקיים עד 18 באוגוסט 1942, אז חוסל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית פרישטק היהודית מנתה שלושת רבעים מכלל האוכלוסייה, 1,322 נפשות במספר.
צורות המסחר העיקריות בפרישטק בתקופה זו כללו מלאכה וחקלאות.
הכיבוש הגרמני של העיירה החל ב-8 בספטמבר 1939, כאשר חיילים גרמנים שדדו בתים וחנויות של יהודים וגייסו יהודים בכוח.
שבוע לאחר שהחל כיבוש פרישטק, בראש השנה, הציתו חיילים גרמנים חפצי קודש ורצחו מתפללים יהודים בבית הכנסת.
בנובמבר 1939, הגרמנים סיפחו את פרישטק לגנרל גוברנמנן על ידי מיזוג העיירה עם קרייס, יאסלו, ששכנה במחוז קרקוב.
בשנים 1940 עד 1943 ריכז קצין ה-SS, ד"ר וילהם רשוויץ את הפעולות האנטישמיות שהיו בקריס יאסלו.
תחת סמכותו של רשוויץ היה ה-GPK שהאחראים על יחידת שוטרים גרמנית שהוצבה בתוך פרישטק.
המשטרה הגרמנית הייתה אחראית על המשטרה הפולנית.
ב-1939 הקימו הגרמנים יודנראט המורכב מזקני קהילה יהודים, אותו הכניסו תחת היודנראט האזורי של קרייס יאסלו ב-29 באפריל 1940. היודנראט של פרישטק היה אחראי על יחידה משטרה יהודית ומופקד על גיוס יהודים בין הגילאים 15 עד 60 לעבודות כפייה.
בשנת 1940 הוטל על היודנראט פירשטק גם לנהל את הפליטים מלודז', סלסק, קרקוב וכפרי הסביבה.
בנוסף, היא הייתה אחראית על חלוקת המזון.
ב-1940, התדרדרות התנאים גרמה ליודנראט לקרוא לארגון העזרה העצמית החברתית היהודית (JSS) לתמוך באנשי פרישטק המורעבים.
283 יהודים קיבלו סיוע בציוד ומזון ואילו 1,440 קיבלו סיוע כספי.
ב-7 ביוני 1941, ה-JSS הקים סניף בפרישטק כדי לא רק לעזור ליהודי פרישק אלא גם להרחיב את תמיכתם לקהילות היהודיות בוויסניובה ואודרזיקון.
בסופו של דבר ה-JSS הצליח להעניק סיוע רק ל-325 מתוך 400 יהודי פרישטק שביקשו סיוע.
אף על פי שהיה מחנה עבודה בתוך פרישטק, 2000 העובדים במחנה זה היו בעיקר יהודים שגורשו מוורשה.
במקום להעסיק את יהודי פרישטק במחנה העבודה במקום, שלחו הגרמנים את יהודי פרישטק לארבעה מחנות עבודה שהקיפו את העיירה.
היהודים במחנה פרישטק נאלצו לבצע סלילת כבישים, לבנות מסילת ברזל מהכפר ויסניצה לסטפינה ולעבוד במחצבות אבן ליד צ'ייסוויניה.
לפעמים הם יצטרכו ללכת עד 10 קילומטרים ביום כדי להגיע לאתר העבודה.
המשטרה היהודית של פרישטק הייתה אחראית על המחנה מיולי 1941 ועד נובמבר של אותה שנה, הסיבה לסגירת הגטו היא תנאי החיים הירודים שהביאו להתפרצות הטיפוס.
גרמנים שלחו את היהודים שנותרו בחיים בחזרה לאזור ורשה.
לפני שהגרמנים הקימו את גטו פרישטק בינואר 1942, נאסר על יהודים לצאת בטענה שיציאתם תגרום להפצת מחלות ובנוסף איימו במוות למי שמנסה לברוח.
הגטו המשיך לקלוט פליטים מכפרי הסביבה עד שגרמנים חיסלו את הגטו.
מאחר שיהודים לא יכלו לעזוב את פרישטק, הקים JSS מטבח אוכל, שסיפק 300 ארוחות ערב ביום.
למרות מאמציהם רבים עדיין נותרו רעבים.
דרכים אחרות שבהן ניסה ה-JSS להציל את יהודי פרישטק ולמנוע את גירושם, הייתה להקים מחדש מרכז לייצור בגדים.
עם זאת, הגירוש נמשך כאשר הפיקוד הגרמני סגר את תוכניות ה-JSS להכשרה חקלאית.
סבב הגירוש הראשון כלל 800 יהודים, בהם גברים מעל גיל 52 ונשים עם יותר משני ילדים, כאשר היודנראט פקד על היהודים להתרכז בשוק.
גורלם של היהודים שגורשו באקציה זאת הייתה רצח המוני ביער ורזיצה.
כשאר הגרמנים ירו ב-800 בני אדם לשלושה קברים ואלה שלא נהרגו מיד נקברו בחיים.
הגטו חוסל סופית ב-18 באוגוסט באותה שנה, ושאר היהודים נלקחו לגטו יאסלו.
אותם יהודים נשלחו לאחר כמה ימים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
הגטו בסוויסלץ' היה גטו ליהודי סוויסלוך שהועברו בכוח במחוז אוסיפוביץ' (בלארוס) וביישובים הסמוכים.
הוא פעל במהלך השואה, מקיץ 1941 ועד סתיו 1942.
הכפר נכבש על ידי כוחות גרמנים ב-29 ביוני 1941, והכיבוש נמשך עד 17 ביולי 1944, אז שוחרר הכפר על ידי כוחות בעלות הברית.
המשטרה שוכנה בבניין מועצת הכפר, ובראשה עמד פולקסדויטשה מתושבי המקום, יערן לשעבר בבורסטל.
ניקולאי בונדר, יצרן כיריים, שהגיע עם בניו למשטרה, הפך לבורגומאסטר של סוויסלאך.
את מקומו תפס שידלובסקי, מדריך צבאי לשעבר בבית הספר התיכון "סוויסלאך".
לקראת השמדת היהודים באזור, ארגנו הנאצים גטו בסוויסלאך.
הגטו היה מסוג פתוח, חסר שומרים מחוץ למתקן.
הוא נבנה בחלק של הכפר שבו חיו יהודים לפני המלחמה.
יהודי הכפר חויבו לענוד טלאי צהוב בחזית ובגב בגדיהם בהוראת המשטר הנאצי.
השוטרים איבן לוזאנוב, וסילי קוביליאנץ, ניקולאי בונדר ואחייניו גרישה ומישה ינובסקי ממסמרים את אותם טלאים לבניינים, וסימנו אותם כמשקי בית יהודיים.
כדי למנוע מגברים בגילאי צבא להתקומם נגד הנאצים, נרצחו לעיתים קרובות יהודים בני 15 עד 50, ללא שום סיבה מוצדקת, ועל אף העובדה שהיו האסירים הכשירים ביותר לצורכי עבודה.
מסיבות אלו, ב-3 ביולי 1941, לקחו הגרמנים גברים יהודים ל"עבודה" במחנות עבודה, למרות שבמציאות הם נהרגו מאחורי הגשר מעל נהר ברזינה.
קבוצה של לפחות 40 גברים נורתה בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר בחווה קיבוצית על הר, והם נקברו בתעלות שנחפרו יום קודם לכן.
היהודים עצמם נאלצו לחפור את הבורות שלעתיד ייקברו בהם.
את ההוצאה להורג ביצעו שוטרי העיירה בפיקודו של הגרמנים.
בספטמבר אספו שוטרים נאצים את כל הנשים היהודיות שהיו נשואות ללא-יהודים, ואמרו שייקחו אותן לאוסיפוביץ'.
במציאות הם נלקחו לליפן, הושלכו מהגשר לתוך יובל סוויסלאך, ונורו מלמעלה.
ב-14 באוקטובר 1941 גרשו הגרמנים והמשטרה את היהודים מבתיהם, לקחו אותם במשאיות ליער וירקאו וירו במאות יהודים.
לפי עדי ראייה, באותו יום: "...
את אלה שגרו בקצה סוויסלאך פשוט הובלו במקלות, נשים, ילדים, זקנים ברחובות ברגל למקום הוצאתם להורג.
מכל עבר הגיע בכי נוראי, יבבות וצרחות.
האחים השוטרים בונדרי ואביהם צעקו בכל הרחוב: 'הכו את היהודים, הצילו את רוסיה!'.
דודה רחל, אשתו של רב מקומי, הובלה למשאית ואיזו אישה תלשה צעיף פלומתי מכתפה.
במקום אחר תקפו שתי נשים ילדה יהודייה, הפילו אותה והחלו למשוך מרגליה מגפי גומי נוצצים, אישה אחת מרגל אחת, והשנייה מרגל אחרת." בחורף 1941–1942 הפכו תנאי הגטו לבלתי נסבלים.
היה כפור עז, והאסירים מתו מרעב וקור על רקע שוד בלתי פוסק והתנכלויות של נאצים ואזרחים אחרים של סוויסלאך.
בראשית 1942 הובילו הגרמנים והמשטרה את היהודים לתוך אתר "חרושת", שלידו כבר נחפרו בורות.
תושבים מקומיים עמדו מסביב למקום, בחנו את האסירים והורו ליהודים למסור את רכושם, כמו תכשיטים ובגדים, לשוטרים.
היהודים שהתנגדו או ילדים שבכו הוכו קשות.
הם הכו רופאה, גברת זקס, שלא מסרה את כובעה.
הם הכו ולקחו ממנה את המעיל של מיס בלה, שביקשה מהשוטרים מרצ'נקו, חברים שלה, לתת לה להשתמש בו בשירותים.
הגיעו שוטרים מכפרים שכנים וקציני אס אס.
קצין אס אס, באיומי ירי, הורה ליהודים להביא ולמסור את כל בגדי החורף המוצנעים.
כאשר חזרו היהודים עם בגדיהם, הכריחו הגרמנים את היהודים המתים למחצה לשיר ולרקוד במשך מספר שעות, ולאחר מכן שחררו אותם בחזרה לגטו.
מאוחר יותר באותה שנה, במהלך "פעולה" נוספת (לשון מכובסת למעשי טבח ששימשו את הנאצים), נהרגו אחרוני יהודי סוויסלאך, והגטו חוסל.
בסוויסלאך שרדו רק יהודים מעטים, ביניהם ישראל איזאקוביץ' אסייביץ', בלה יוסיפובנה ברשאי וציליה גילייבנה רובינצ'יק.
בסוויסלאך הוענק לכומר האורתודוקסי סטפן קוצ'ינסקי (1875–1955) תואר הכבוד חסיד אומות העולם מטעם המכון להנצחת יד ושם כאות תודה על מעשיו בתקופת השואה, שם הציל את ליאוניד ובוריס גרשנוביץ' מההרג.
מספרם המדויק של יהודים שמתו בסוויסלאך בזמן השואה אינו ידוע.
עד כה זוהו ופורסמו 202 שמות ושמות משפחה של קורבנות רצח העם.
בשנת 2018 התגלה יומנו של מ.ו.
בונדרב, תושב סוויסלאך, המתייחס ל-1,016 יהודים שנהרגו בסוויסלאך.
לאחר המלחמה, במקום ההוצאה להורג ההמונית, הקימו יהודי סוויסלאך, שחזרו מהפינוי על ידי הצבא האדום, אנדרטה קטנה עם גדר מתכת.
לאחר מכן הוסרה האנדרטה ואפר ההרוגים נטמן מחדש בבית העלמין היהודי בבוברויסק.
נכון לשנת 2021 לא מצוין מקום ההוצאה להורג בסוויסלאך.
בשנת 1949, בבוברויסק, הוקם במקום הקבורה מחדש אנדרטה עם המילה "לזכר האזרחים הסובייטים המתים של סוויסלאך, שעונו ונהרגו באכזריות על ידי פולשים נאצים בשנים 1941-1945; מקרובים וחברים" בשנת 2003, ביוזמת הקהילה היהודית של בוברויסק, שוחזרה האנדרטה ונוספו ללוח המילים "לאום יהודי".
גטו פינסק (בפולנית: Getto w Pińsku; בבלארוסית: Пінскае гета) היה גטו נאצי שהוקם על ידי גרמניה הנאצית על מנת לכלוא יהודים אשר התגוררו בעיר פינסק שבמערב בלארוס.
פינסק, השוכנת במחוז ברסט בבלארוס, נכבשה על ידי הצבא האדום ב-1939 ושולבה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
העיר נכבשה על ידי הוורמאכט במבצע ברברוסה ביולי 1941; ושולבה בנציבות הרייך אוקראינה.
ההשערות הן כי בסך הכול היו בגטו כ-30,000 יהודים.
רוב היהודים בגטו נרצחו בין 29 באוקטובר ל-1 בנובמבר 1942 על ידי גדוד משטרה 306 של משטרת הסדר הגרמנית ויחידות אחרות.
לאחר אירוע באבי יאר, מספר הקורבנות בגטו הגיע ל-33,000.
ב-1931, לפני מלחמת העולם השנייה, חיו כ-21,000 יהודים בפינסק (כ-70% מאוכלוסיית העיר לאורך השנים).
הם היו פעילים בתחומי המסחר, התעשייה והחינוך היהודי.
ארגוני סיוע שונים תמכו ביהודים לאורך השנים.
עם הכיבוש הסובייטי של בלארוס בשנת 1939, נסגרו מוסדות יהודיים רבים והחל דיכוי פוליטי של פעילים יהודיים.
כשגרמניה הנאצית כבשה את פינסק ב-1941, הוקם יודנראט, בוצע גירוש המוני ויהודים עבדו בעבודות כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית.
ב-30 באפריל 1942, ציוו הגרמנים על יהודי פינסק לעבור לגטו עד שעה 4 אחרי הצהריים ביום למחרת, 1 במאי.
יותר מ-20,000 יהודים נכלאו בגטו, שהוקם באזור צפוף ברובע עוני.
בספטמבר ואוקטובר 1942 מתו מרעב 17–25 בני אדם ביום.
רבים נרצחו משום שהבריחו מזון לגטו.
בין 29 באוקטובר עד 1 בנובמבר 1942, רוב היהודים נרצחו בגטו (20,000), והניסיונות שלהם להתנגד ולברוח היו מצומצמים ולא צלחו.
תחילה מונה דוד אלפר, מנהל גימנסיה "תרבות".
הוא התפטר אחריי יומיים והוצא להורג עם חלק מאנשי היודנרט.
סגנו היה מוטל מינסקי, שכדובר גרמנית מילא בפועל את התפקיד.
יוצאי פינסק בישראל הקימו בשנת 1945 ארגון, אשר מטרתו המוצהרת הייתה לסייע לשארית הפליטה של יהודי פינסק באירופה ולעולים לישראל, וכן להנציח את קהילת יהודי פינסק.
גטו קמניץ (קיץ 1941 – נובמבר 1942) היה גטו יהודי שהוקם במהלך הכיבוש הנאצי של בלארוס, ושימש כמקום ריכוז כפוי ליהודי קמניץ (קמינץ-ליטובסק) שבמחוז ברסט והיישובים הסמוכים.
גטו זה הוקם כחלק מהרדיפה וההשמדה הכוללת של יהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1939, חיו בקמינץ 3,909 יהודים, שהיוו 92.1% מאוכלוסיית העיר.
קמינץ נכבשה בידי הכוחות הגרמניים ב-23 ביוני 1941, והכיבוש נמשך עד 22 ביוני 1944. הקורבן הראשון של המלחמה בקמינץ הייתה אישה יהודייה, שנהרגה מרסיס פגז גרמני ביום הראשון לכיבוש.
הגרמנים נתנו עדיפות לחיסול גברים יהודים בגילאי 15 עד 50, אותם ראו כמתנגדים פוטנציאליים, למרות החיסרון הכלכלי שבהריגת אנשים כשירים לעבודה.
בתחילת יולי 1941, הגרמנים ערכו את האקציה הראשונה, בה נרצחו 108 יהודים צעירים במרחק 2 קילומטרים מהעיר.
היהודים אולצו לתפור טלאי צהוב על בגדיהם ולהצמיד כוכבים צהובים לבתיהם.
באוגוסט 1941, כל יהודי קמינץ גורשו לגטו פרוז'אני.
עם זאת, בשל הצפיפות, הותר להם לחזור כעבור 2–3 שבועות.
עם שובם, היהודים רוכזו בשני גטאות – גדול וקטן.
הגטו הגדול כלל מספר רחובות, בהם ברז'סקיה, קוברינסקיה (כיום בלובה), ליטובסקיה (כיום פיבננקו) ואחרים.
הגטו הקטן מוקם סביב רחובות אשה, ברז'סקיה (ברסטסקיה) ואחרים.
ב-1 בינואר 1942 אוחדו שני הגטאות לאחד.
הגרמנים הקימו יודנראט ומשטרה יהודית לא חמושה לשמירת הסדר.
מעת לעת נדרש היודנרט לאסוף זהב כ"פיצויים".
הכובשים בזזו בתי יהודים ללא הפרעה.
על כל הפרה של החוקים שהטילו הגרמנים, יהודים הוצאו להורג במקום.
הגטו הוקף בגדר גבוהה עם תיל דוקרני ושלושה שערים.
פנסים חשמליים האירו את ההיקף מהערב עד הבוקר.
היציאה מהגטו הייתה אסורה בתכלית.
משטרה מקומית שמרה על הגטו, כאשר חלק מהשוטרים עמדו בשערים ואחרים סיירו.
מדי פעם תגברו ז'נדרמים גרמנים ושוטרים אורחים את האבטחה.
בתחילה יכלו האסירים לצאת מהגטו לקנות מזון, אך עם השלמת הגדר נאטם הגטו, מה שהוביל למחסור חמור במזון ולרעב.
הייתה רק באר אחת לכל האסירים, והיודנרט יכול היה לחלק רק כמויות מינימליות של מזון.
הצפיפות הייתה קיצונית, כאשר 10 אנשים ויותר חיו בחדר אחד, בתנאים לא היגייניים.
כל תושבי הגטו נאלצו לעבוד בעבודת כפייה.
ב-9 בספטמבר 1942 פרץ מרד קצר בגטו.
יהודי קמינץ הועברו לגטו ויסוקובסקויה ולפי חלק מהעדויות גם לביאלה פודלסקה.
הם הוחזקו ללא מזון ומים, רכושם הוחרם, ולבסוף נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
היו מספר ניסיונות בריחה ומקרים של סיוע מצד תושבים מקומיים.
בריחה מפורסמת אחת כללה קבוצת יהודים שבהיעדר מקומות מסתור, נאלצו לחזור.
פיניה, יהודי נמלט, הוסגר על ידי זקן הכפר של בולשייה מוריני.
ד"ר נואכים גולברג ומשפחתו נמלטו אך הוסגרו על ידי שוטר מקומי.
מבין היהודים מקמיניץ שנותרו תחת כיבוש, רק ליאון גדליה גולדרינג שרד את אושוויץ.
גטו מלאווה היה גטו שהוקם בעיר מלאווה שבפולין בתקופת השואה.
הגטו נועד לרכז את האוכלוסייה היהודית המקומית לפני גירושה להשמדה.
הגטו היה פעל בין השנים 1940 ל-1942, ובמהלכו סבלו תושביו מתנאי מחיה קשים, עבודות כפייה ורדיפות מצד הכובש הנאצי.
גטו מלאווה היה חלק ממדיניות הנאצים לריכוז והשמדת האוכלוסייה היהודית בפולין.
בעיר מלאווה התגוררו כ-5,800 יהודים, שהיוו כרבע מכלל אוכלוסייתה.
הקהילה היהודית ניהלה מוסדות חינוך ותרבות מגוונים, בהם גימנסיה דו-לשונית, ישיבה, תלמוד תורה ותנועות נוער ציוניות ודתיות.
היהודים עסקו במסחר, מלאכה ורוכלות, והפעילו טחנות קמח ומנסרה.
ב-3 בספטמבר 1939 נכבשה מלאווה על ידי גרמניה הנאצית.
כבר עם הכיבוש החלו רדיפות נגד היהודים, שכללו עינויים, השפלות ועבודות כפייה.
היהודים חויבו לשאת סימני זיהוי: תחילה מספר אישי, לאחר מכן טלאי צהוב, ולבסוף מגן דוד עם הכיתוב "יהודי".
הקמת היודנרט והחמרת תנאי המחיה
בנובמבר 1939 גורשו למלאווה מאות יהודים נוספים, והגרמנים הורו לרב יצחק משה סגלוביץ להקים יודנרט בראשות אליעזר פרלמוטר.
לידו פעל שירות סדר יהודי בפיקוד מנשה מנחם דוידזון.
היודנרט נדרש לארגן את עבודות הכפייה ולגבות מיסים כבדים מהקהילה.
ב-6 בדצמבר 1940 גורשו כ-3,000 יהודים מהעיר למחנה דז'יאלדובו ומשם לגנרלגוברנמן.
ליהודים שנותרו בעיר, כ-2,450 במספר, הוקם גטו מוקף חומה וגדר תיל.
במאי 1941 נסגר הגטו סופית, ובסוף אותה שנה הובאו אליו עוד כ-1,000 יהודים מהסביבה, ומספר תושביו עלה לכ-5,000. התנאים בגטו היו קשים, ומגפות, בהן טיפוס, התפשטו במהירות.
יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, כולל הריסת מבנים, ריצוף רחובות וניקיון בתי גרמנים ופולנים.
חלקם הועברו למחנות עבודה בכפרים סמוכים.
ניסיונות הברחת מזון מבחוץ הסתיימו בענישה אכזרית.
בינואר 1942 נעצר ונרצח אליעזר פרלמוטר, יושב ראש היודנראט, יחד עם עשרות יהודים נוספים.
בין 10 ל-17 בנובמבר 1942 החל גירוש תושבי הגטו להשמדה.
בתחילה נשלחו חולים וקשישים לטרבלינקה, ולאחר מכן גורשו רבים לאושוויץ.
ב-18 בנובמבר הובאו לגטו כ-5,000 יהודים ממקוב מזובייצקי, וב-24 בנובמבר מעל 1,000 נוספים מגטו שצ'גובו.
עד 10 בדצמבר 1942 חוסל הגטו, ויושביו נשלחו לאושוויץ.
גטו סטניסלבוב (בפולנית: getto w Stanisławowie; בגרמנית: Ghetto Stanislau) היה גטו שהוקם ב-1941 על ידי גרמניה הנאצית בעיר סטניסלבוב (שם נוכחי איוואנו-פרנקיבסק) שבפולין הכבושה (מדינה נוכחית אוקראינה).
רוב אנשי הגטו הוצאו להורג במחנה ההשמדה בלז'ץ, הראשון מבין מחנות ההשמדה הנאציים שפעלו במסגרת "מבצע ריינהרד".
כ-20,000 יהודים שהתגוררו בעיר נהרגו במחנה ההשמדה ו-10,000-12,000 יהודים נוספים נהרגו בפעולות טבח המוניות לפני הקמת הגטו.
רוב היהודים נהרגו על ידי משטרת הביטחון ומשטרת הסדר של גרמניה הנאצית, בסיוע משטרת העזר האוקראינית.
ד"ר טנבאום מהיודנראט המקומי סירב להשתתף בהרג יהודים ולאחר מכן נרצח.
ב-20 בדצמבר 1941, החומות סביבו הגטו נחסמו, בפברואר 1943, הגטו נסגר באופן רשמי.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים חיו בסטניסלבוב כ-25,000 יהודים.
הם מילאו תפקידים חשובים בכלכלה המקומית של סטניסלבוב ואף הפעילו מספר בנקים.
יהודים היו חברי המפלגות הציוניות וכן חברי אגודת ישראל, הבונד ותנועות נוער יהודיות.
לאחר הפלישה לפולין ב-1939, סופח השטח לברית המועצות.
בפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941, נכבשה העיר על ידי כוח הונגרי של הוורמאכט.
בתחילת אוגוסט 1941 הוחלפו ההונגרים בגרמנים, שבעזרתם של לאומנים אוקראינים החלו בהכנות לרצח המוני של האינטליגנציה הפולנית, תחת פיקודו של ראש האס אס, הנס קריגר, שחודש לפני כן השתתף בטבח הפרופסורים בלבוב.
לפני פעולות הטבח ההמוניות, מעל ל-50,000 יהודים התגוררו בסטניסלבוב וסביבה.
זאת על פי נתונים של הצבא ההונגרי שכבש אותה ב-2 ביולי 1941. הגרמנים הגיעו לעיר ב-26 ביולי וכבר באותו יום הורה הגסטפו להקים יודנראט מקומי בעיר שבראשו עמד ישראל זייבלד.
ב-1 באוגוסט 1941, גליציה הפכה למחוז החמישי בגנרלגוברנמן.
ב-2 באוגוסט, פולנים ויהודים מהאליטה האינטלקטואלית נצטוו להתייצב במשטרה בטוענה של "רישום" לשיבוץ.
מתוך כ-800 גברים שהתייצבו, 600 נשלחו על ידי משטרת הביטחון ליער השחור (צ'רני לס - Czarny Las), בסמוך לכפר פאבלצ'ה, שם נרצחו.
המשפחות (80% מהן יהודיות) לא עודכנו על שהתרחש.
קצין האס אס הנס קריגר היה האחראי על גטו סטניסלבוב ואף אחד האחראים על טבח צ'רני לס.
הוא הקים פיקוד מקומי בגטו.
בהוראת ראש הגסטפו, הנס קרוגר, בליל ה-8/9 באוגוסט 1941, עצרה משטרת העזר האוקראינית חברי אינטליגנציה פולנית ויהודית, רובם מורים.
חלקם נעצרו בגין הוראת רעיונות קומוניסטיים.
נאמר להם כי התבקשו להגיע לפגישה ארגונית, עקב שנת הלימודים הקרבה.
מאחר שהשוטרים פעלו בנימוס, הקורבנות העתידיים לא חשדו.
באותו לילה נעצרו כ-250 איש.
כולם הוחזקו בכלא של הגסטפו, ובתחילה משפחותיהם של העצורים הפולנים הורשו לפגוש אותם.
בלילה שבין 14 ל-15 באוגוסט 1941 הם נלקחו על ידי הגסטפו ליער השחור, שם נורו כ-250–300 פולנים ויהודים ביער השחור (צ'ארני לאס).
ב-12 באוקטובר 1941, בפיקודו של הנס קרוגר, אלפי יהודים התכנסו בכיכר השוק (Ringplatz) לסלקציה.
הכוחות הנאצים (שהורכבו מאנשי משטרת הביטחון, בטליוני משטרת הסדר ומשטרת העזר האוקראינית), פינו אותם לבית הקברות היהודי שם כבר הוכנו קברי אחים.
בדרך, השומרים האוקראינים היכו ועינו אותם.
בבית הקברות, הם הצטוו למסור פריטים בעלי ערך ולהציג מסמכים.
חלק מהיהודים שוחררו, אך רובם נאלצו להתפשט ולעמוד בשורות.
מאנשי משטרת הביטחון (SiPo) היו הראשונים שפתחו באש, ולאחר מכן חיילי משטרת הסדר של נירנברג וחברי משמר הרכבת הצטרפו.
החיילים לא הפסיקו לירות ועשו זאת בתורות.
בצד הוצבו שולחנות פיקניק (נפרדים לגרמנים ואוקראינים) עם בקבוקי וודקה וכריכים לאלו מהם שהיו זקוקים לנוח מרעש הירי המחריש אוזניים.
הם ניסו להמשיך בירי אל תוך הלילה אך לבסוף ויתרו ונתנו לשאר היהודים להשתחרר.
באותו לילה, החיילים הנאצים חגגו את הטבח במטה.
האקציה, חסרת תקדים מבחינת היקפה בהיסטוריה של השואה עד לאותו מועד בפולין הכבושה, נודעה בשם יום ראשון העקוב מדם בסטניסלב.
ב-20 בדצמבר 1941, גטו סטניסלב נפתח באופן רשמי.
סביב הגטו נבנו חומות, בהן היו שלושה שערים.
בתוך הגטו התגוררו 20,000 יהודים, בשטח קטן עם מעט אוכל, ומרכזי המסחר נכפו לעזור לנאצים במלחמה.
מחורף 1941 עד יולי 1942, רוב ההריגות בגטו בוצעי בתחנת הקמח "רודולף" (Rudolfsmühle).
מאוגוסט 1942, ההריגות בוצעו בחצר המטה של משטרת הסדר המקומית.
מעל ל-1,000 יהודים נרצחו בחצר.
ראש המועצה היהודית, מרדכי גולדשטיין, נתלה בפומבי עם 20 חברים של שירות הסדר היהודי.
בנוסף, אנשי משטרת הסדר אנסו נשים וילדות יהודיות.
שטח הגטו צומצם לאחר הפלישה הגרמנית והאוקראינית ב-31 במרץ 1942. באותו יום, בתים נשרפו ויהודים רבים נענשו וסולקו.
באפריל, בספטמבר ובנובמבר 1942, נעשו הסעות קבועות של יהודים מהגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אסירים ויהודים ללא אישורי עבודה היו נרצחים, ו-1,500-2,000 מהם נשלחו למחנה העבודה ינובסקה.
באפריל 1943, הנאצים הכריזו שסטניסלבוב היא יודנריין (אזור ללא יהודים).
למרות זאת, הנאצים המשיכו לחפש יהודים באזור והרג היהודי האחרון בסטניסלבוב התרחש ב-25 ביוני 1943.
לפני סגירת הגטו, מחתרת התנגדות יהודית בשם "פנטלריה" קמה מתוך הגטו.
אך היא דוכאה על ידי הנאצים בחורף 1943–1944. עדי יהוה, ארגון משיחי יוצא הנצרות, שנוסד בארצות הברית בסוף המאה ה-19, ניסה להציל יהודים מהעיר.
מתוכם קריסטאין פולס שהפכה לחסידת אומות עולם.
גטו קוברין היה גטו יהודי, ששימש אתר ליישוב מחדש בכפייה של יהודי קוברין במחוז ברסט בבלארוס וליהודים מיישובים סמוכים, במהלך רדיפת היהודים והשמדתם תחת הכיבוש הנאצי של בלארוס במלחמת העולם השנייה.
האזכור הראשון של יהודים בקוברין מתוארך למאה ה־16. על פי מפקד האוכלוסין של 1897, חיו במחוז כולו 25,349 יהודים, מהם 6,738 בעיר קוברין עצמה.
היהודים היוו 64.8% מאוכלוסיית העיירה.
בראשית שנות ה־20 של המאה ה־20 מנתה האוכלוסייה היהודית בקוברין 5,431 נפש, שהיוו כ־66% מכלל התושבים.
מרבית יהודי קוברין עסקו בבנייה, בטקסטיל, במסחר ובמקצועות נוספים.
תחילת מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של קוברין
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו לקוברין פליטים מהחלק של פולין שנכבש בידי גרמניה, ובמקביל נמלטו צעירים יהודים מקוברין בעלי זיקה ציונית לווילנה, במטרה להגר לארץ ישראל.
כתוצאה מכך גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר לכ־8,000 נפש.
עד ערב 23 ביוני 1941 נכבשה קוברין בידי הכוחות הגרמניים.
תקופת הכיבוש נמשכה שלוש שנים וחודש אחד, עד 20 ביולי 1944.
זמן קצר לאחר תחילת הכיבוש אולצו היהודים להקים יודנראט (מועצה יהודית) שבראשו עמד הסוחר לשעבר אנג'לוביץ', וכן משטרה יהודית, שהייתה חמושה באלות גומי.
יהודי קוברין נצטוו לענוד רצועות צהובות על גבם (שבהמשך הוחלפו בטלאים צהובים וברצועות עם מגן דוד), שכונו בפי הגרמנים „Schandfleck" („כתם מביש").
ביולי 1941 נתפסו כ־200 יהודים בפשיטות של הגסטפו ברחובות קוברין והוצאו להורג סמוך לאחוזת פטריקי.
באוגוסט נאספו כ־180 יהודים חולים ובלתי כשירים נוספים ונורו למוות סמוך לכפר אימנין.