tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רכושם הופקע או נמכר, חשבונות הבנקים שלהן נחסמו ורבים הגיעו לסף רעב בשל חוסר היכולת לרכוש מזון ומיעוט המצרכים החיוניים.
הקומיסריון לשאלות יהודיות נאלץ לפתוח בתי תמחוי מרכזיים שהעניקו ארוחות במחיר של 18 לבות ליממה לנפש.
ועד ההצלה של הסוכנות היהודית שפעל מאיסטנבול העביר לראשי הקהילה היהודית 3 מיליון לבות, כדי לסייע במימון רכישת המזון.
כ-6,000 מהמגורשים הגיעו לעיר פלבן ושוכנו במבני ציבור השייכים לקהילה היהודית בפלבן ובכללם בית הספר ובתי הכנסת.
תנאי התברואה היו קשים שכן התשתיות לא היו ערוכות לקליטת מספר כה גדול של מגורשים וחלקם חלה במחלות זיהומיות.
לאחר לחץ שהופעל ראשי הקומיסריון לשאלות יהודיות, הותר למגורשים להשכיר דירות בשכונות מסוימות בעיר.
בהמשך, הורה המושל הצבאי של פלבן, הגנרל יונוב, לגרש את מגורשי סופיה מפלבן לכפרי הסביבה.
רבים מהמגורשים הקימו מחנות ארעיים בפאתי הכפרים בשל חוסר במקום ולאחר מחאות נמרצות של ראשי היישובים השונים, הופסק הגירוש מפלבן והמגורשים הועברו לשכונה נטושה בכפר גיגן.
עם סגירתו של מחנה הריכוז בסומוביט, הועברו חלק משוכניו בהדרגה למחנה קאייליקה ו-11 מהם נספו בדליקה שפרצה במקום ונגרמה ככל הנראה מהצתה.
כ-2,000 מהמגורשים הגיעו לעיר פאזארדז'יק, ומהם גורשו כמה מאות לכפר צ'כלרה אשר הפך כולו למחנה ריכוז.
כמה אלפי מגורשים הגיעו לווידין, ללום ולדופניצה וכאלף לקאזאנלק וממנה גורשו שוב לכפרי הסביבה.
ביישובים אלו סבלו המגורשים במיוחד מיחס השלטונות וכן מחרפת רעב.
כמה יהודים הצליחו להישאר בעיר הודות לתעודות מזויפות.
מלאדן איוונוב שסיפק מספר תעודות נעצר ונשפט לשנתיים.
באוגוסט 1943 נפטר המלך בוריס השלישי, ולאחר מותו פסקו ניסיונות גירוש היהודים אל מחוץ לבולגריה.
הצלחותיו של הצבא האדום והתקדמותו המהירה הובילו לשינוי מדיניותה של בולגריה כלפי הקהילה היהודית.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום, אשר הובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וקימון גאורגייב מונה לראש הממשלה.
כמה ימים קודם להפיכה בוטל החוק להגנת האומה, ולאחריה שוחררו כל עובדי הכפייה והותר למגורשים לשוב לבתיהם.
מקצת ממגורשי סופיה נותרו בערי השדה ולא שבו לבירה.
רובם הגיעו לעיר והחלו בניסיונות לשקם את חייהם ולהשיב את רכושם.
וניה פומרנץ אשר היה חבר המשלחת הארץ ישראלית בקושטא שפעלה במסגרת ועד ההצלה של הסוכנות היהודית ונכנס לבולגריה ב-13 בספטמבר, תיאר את המראות הראשונים בסופיה שלאחר השחרור:
שלטון חזית המולדת הבולגרית היה שלב ביניים בין משטר מלוכני פרו גרמני ומשטר טוטליטרי פרו סובייטי ובחלון זמן זה פעלה הנהגת הקהילה לשיקומה ולמתן היתרי עלייה לישראל.
בני הקהילה נתונים היו במצב כלכלי קשה.
חלקם הצליחו בהדרגה לקבל בחזרה את בתיהם שיושבו על ידי משפחות בולגריות, אם מרצון או בהתערבות המשטרה הבולגרית.
בני הקהילה שבתיהם נחרבו בהפצצות שוכנו ברובע העוני יוצ'בונאר במבנים ארעיים או נטושים, או בבתים שהתגוררו בהם יהודים ובצפיפות קשה.
חלקם הסתייעו בבתי תמחוי שהוקמו ביוזמת הנהגת הקהילה ובפריטי לבוש ותרופות אותם אישרה הממשלה הבולגרית לייבא עבורם מארצות הברית במחירי קרן.
ממון רב הושקע על ידי ארגון הג'וינט, עניין שהוביל להתאוששות מסוימת במצבם הכלכלי של בני הקהילה.
מרבית יהודי סופיה השתלבו במעגל העבודה השכירה.
בדצמבר 1944 ביקר בסופיה דוד בן-גוריון ונאם בפני יותר מ-10,000 מבני הקהילה, תוך שהוא מציין את חשיבות העלייה והקמת מדינת ישראל העצמאית.
נאומו הופסק פעמים רבות בתשואות ובקריאות "רוצים לעלות לישראל", שכוונו גם לאוזניהם של נציגי הקומוניסטים היהודים שישבו באולם.
בן-גוריון נלקח לסיור בשכונת העוני יוצ'בונאר והזדעזע מהמראות.
ביומנו כתב שמדובר בחרפה ולאחר שובו ציין שמראות של דלות כה קשה לא ראה מימיו.
בתקופה זו התחולל מאבק אגרסיבי על הנהגתה של בולגריה ובתוכה על הנהגתה של הקהילה היהודית בין הציונים ובין הקומוניסטים חברי חזית המולדת היהודית בראשות הפרופסור ז'אק נתן.
המאבק בקהילה אשר לפרקים נשא אופי אלים, אם כי פחות במידה ניכרת מהמאבק על הנהגת בולגריה, הוכרע בסופו של דבר לטובת הקומוניסטים.
אך היה זה ניצחון פירוס, שכן הקומוניסטים ניצחו, אך נותרו כמעט ללא קהילה, מאחר שמרבית יהודי סופיה החלו לעלות לישראל.
בינואר 1947 הגיע לסופיה שייקה דן שליח המוסד לעלייה ב' ונפגש עם בכירי חזית המולדת הבולגרית במטרה לארגן את תהליך העלייה לישראל.
נמסר לו שבולגריה מסכימה עקרונית לעניין, אך יש להמתין עד לסיכומו של חוזה פריז שיסדיר את מעמדה של בולגריה מול המעצמות.
בהמשך, הצטרפו לשייקה דן גם אפרים שילה ובנימין ירושלמי, הם ביקרו בבולגריה עוד מספר פעמים לצורך תאום מבצע העלייה והגיעו לסיכומים עם ההנהגה הבולגרית.
בראשית 1948 התעצם גל העלייה ולאחר הקמת מדינת ישראל עלו ארצה בסיוע השלטונות הבולגרים מרבית יהודי סופיה.
בראשית 1948 החל מפעל התרמה בקהילות בולגריה לתמיכה כספית בארגון ההגנה ובסוף מרץ הודיע ועד קהילת סופיה על איסופם של כ-250,000 לבות למען הארגון.
הרב הראשי אשר חננאל הכריז על 13 במרץ 1948 כיום צום ותפילה לאות הזדהות עם לוחמי ההגנה.
יום הקמת מדינת ישראל נחוג בעצרות ובתהלוכות שמחה ברחבי סופיה, ללא כל הפרעה מצד השלטונות ובהשתתפות ראשי חזית המולדת אשר נאמו בפני קהל החוגגים.
30 מעולי סופיה נפלו במלחמת העצמאות.
ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה המרכזי, ערכו חברי הקונסיסטוריון מפקד אוכלוסין ובסופיה נמנו 5,062 יהודים, פחות מחמישית ממספר בני הקהילה בשיאה.
באותה השנה הועבר "בית העם" בסופיה לחזקת המדינה ובראשית 1950 נמסר גם בית החולים היהודי לרשות השלטונות בשל "חוסר בפציינטים יהודיים" והאנדרטה לזכר הנופלים היהודים במלחמות הבלקן נהרסה.
בית החולים אשר צויד בציוד מתקדם לתקופתו וכלל גם מחסן תרופות שרובן יובאו מארצות הברית ומערב אירופה, הוסב לבית חולים לבכירי הממשל הבולגרי.
לאחר משפטי פראג ומשפט הרופאים חלה התמרמרות בחוגי היהודים הקומוניסטים שנותרו בבולגריה, חלקם הקטן ביקש לעלות לישראל, מקצתם עזבו את תפקידיהם הרשמיים כפקידי ממשל וחלקם סולקו מתפקידם ונעצרו על ידי השלטונות.
עליית יהודים מבולגריה ובכלל זה מסופיה נמשכה עד שלהי 1952 ולאחר מכן לא ניתנו היתרים על ידי השלטונות.
בעת אירועי המרד ההונגרי העיר וולקו צ'רבנקוב במהלך נאום הערות אנטישמיות בדבר אחריותם של חברי המפלגה הקומוניסטית ממוצא יהודי בהונגריה, לליבוי אירועי המרד.
ראשי הקונסיסטוריון וחזית המולדת היהודית מסופיה, העבירו לפוליטביורו מכתב מחאה חריף נגד צ'רבנקוב ובמסגרתו נתבקשה ההנהגה הבולגרית למנוע מצב בו יוגבל מינוי יהודים לתפקידים במנגנון המפלגה רק בשל יהדותם.
בתגובה, פורקה הקונסיסטוריה היהודית והוחלפה במועצה ממונה מטעם המדינה.
ב-1967, לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים הורע עוד הקשר עם בני הקהילה היהודית שנותרו בעיר.
לקהילה לא היו רבנים וחיי הקהילה כמעט ופסקו.
שבועון הקהילה אברייסקי וסטי היה מקור המידע העיקרי על התנהלותה.
באמצע שנות ה-70 חלה הגמשה מסוימת במדיניותה של בולגריה כלפי ישראל וב-1977 ביקרה בסופיה משלחת פרלמנטרית מישראל וראש הקהילה ישראל סלוואטור נהג להופיע כמשקיף בכינוסי הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1985 החזירו שלטונות בולגריה את מבנה בית החולים היהודי לרשות הקהילה.
לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי היה גל עלייה של יהודים מבולגריה למדינת ישראל ומעריכים שבין 1989 ל-2002 עלו כ-3,000 יהודים מבולגריה לישראל, חלקם בני קהילת סופיה.
עוד עולה כי חלק ניכר מבני הקהילה שנותרו בעיר נשואים בנישואי תערובת, אם כי נרשמה חזרה לפעילות קהילתית וחידוש פעילותם של ארגוני נוער יהודיים.
בני הקהילה מאוגדים תחת ארגון "שלום".
על פי תעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מיסים עולה, כי ב-1544 התגוררו בסופיה 126 יהודים שהיוו 7.7 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בראשית המאה ה-19 מנתה הקהילה 2,600 נפשות ובמועד זה, הושלם תהליך הטמעתן של הקהילות השונות בתוך הקהילה הספרדית הגדולה ואזכורים למוצאן המקורי ניתן לאתר לפי שמות משפחה כגון: פיזנטי ופאפו (רומניוטים), פרנקו, פרנסא וצרפתי (מגורשי צרפת), אשכנזי (מגורשי בוואריה), גרציאני ומיטרני (איטליה) ומג'אר (מגורשי הונגריה).
בשלהי המאה ה-19 לאחר קבלת העצמאות הבולגרית היגרו יהודים אשכנזים מאזור מולדובה, אוקראינה ופולין והקימו קהילות עצמאיות.
תהליך זה הואץ לאחר הסופות בנגב ולצד הקהילות הספרדיות קמה קהילה אשכנזית שמנתה כ-10% מאוכלוסיית יהודי העיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל בבולגריה משבר כלכלי, פוליטי וחברתי עמוק שלווה בתנועת הגירה פנימית ותהליך עיור משמעותי שלא פסח על הקהילות היהודיות.
ההגירה המשמעותית ביותר הייתה לעיר סופיה.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1920 נמנו בעיר 16,196 יהודים.
במסגרת מחקר כלכלי שבוצע בקרב בני הקהילה בשלהי 1939, עלה כי בסופיה התגוררו 26,092 יהודים.
במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה ולפי נתוני משרד הפנים הבולגרי, במועד הגירוש עמד מספר בני הקהילה על 25,743 נפשות.
ב-28 במאי 1949 עם תום השלב המרכזי בעליית יהודי בולגריה לישראל נערך מפקד ובסופיה נמנו 5,062 יהודים.
ב-1989 לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי היה גל עלייה נוסף של יהודים מסופיה למדינת ישראל.
לפי נתוני ארגון "שלום" בבולגריה, נמנו ב-2022 3,000 יהודים מסופיה החברים בארגון.
בארגון שלום יכולים להיות חברים מבוגרים מעל גיל 18. לפי הערכת ארגון שלום התגוררו בסופיה ב-2022 4,000 יהודים, שהיו כ-73 אחוזים מכלל יהודי בולגריה במועד זה, ומדובר בתהליך דמוגרפי משמעותי של התרכזות רוב מוחלט של יהודי בולגריה בעיר הבירה על חשבון קיטון משמעותי בשאר הערים.
הקהילה הממוסדת הראשונה שנוסדה בסופיה הייתה הקהילה הרומניוטית ששפתה הייתה היווניטיקה ולה בית כנסת מרכזי שהוקם עוד במחצית השנייה של המאה ה-14. בהמשך הגיעו קהילות ההונגרים והבווארים.
לאחר הגעת מגורשי ספרד החלו להיווצר חילוקי דעות הלכתיים בין הספרדים לשאר הקהילות.
בכמותם הרבה החלו מגורשי ספרד לשנות את פני הקהילה אשר החלה לקבל צביון ספרדי.
לדוגמה, בספרות השו"ת מצויה תשובתו של הרב יצחק אדרבי לסוגיה שעלתה בסופיה והוא התיר ליהודי ספרד לנהוג בהלכות מסוימות שהיו שונות מהלכות היהודים ההונגרים אשר היו ותיקים מהם בעיר.
הקהילות השונות נטמעו בהדרגה אל תוך הקהילה הספרדית הגדולה ובמהלך תהליך ההיטמעות זכו להגדרה או כינוי בתוך הקהל הספרדי.
לדוגמה הרומניוטים כונו גְרִיגוֹס והאשכנזים טוּדֶסְקוֹס.
בראש כל קהילה מקהילות יהדות סופיה, עמד רב נבחר שהיה בעל סמכויות רחבות ופוסק בתחומי דת, אך גם יושב בדין בסכסוכים אזרחיים.
פסיקתו הייתה מחייבת והפרת החלטתו עלולה הייתה להביא לנידוי ואף חרם של הקהילה כנגד מפר ההחלטה.
השלטונות העות'מאנים ראו ברבני הקהילה גם מקור סמכות מנהלית ומייצגי הקהילה בפניהם והתירו להם לנהל את ענייניה.
הדבר קיבל משנה תוקף לאחר מיסוד המילטים.
במקרים רבים עבר תפקיד רב הקהילה בירושה מאב לבנו.
בראשית ימי השלטון העות'מאני בבולגריה היו מרכזי ההלכה בסלוניקי, איסטנבול ואדירנה מקור סמכות הלכתית לקהילת סופיה, אך החל מהמאה ה-18 במקביל לתהליך שקיעתה של האימפריה, החל הקשר מתרופף ורבני הקהילה החלו במתן פסקי הלכה עצמאיים בנושאים שונים.
ב-1880, לאחר עצמאות בולגריה, ערך ופרסם שר החוץ והדתות הבולגרי דראגן צאנקוב את "התקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים".
במסגרת התקנון הוגדרו קבוצות מתפללים בבית כנסת מסוים כיחידה דתית המנהלת את ענייניה בפיקוח השלטון.
הרב הראשי לסופיה גבריאל אלמושנינו הוגדר כרב הראשי לכל יהודי הנסיכות.
התפקיד זכה למעמד רשמי בבולגריה, והרב קיבל משכורת שנתית בסך 1,000 לבות מקופת המדינה.
בעת הזו היו בסופיה חמישה בתי כנסת.
שלושה של הספרדים, אחד של האשכנזים ואחד שהוקם על ידי הקהילה הרומניוטית עוד במאה ה-14, כונה "דה לוס גריגוס", אם כי במועד זה כבר לא התפללו בו בנוסח הרומניוטים אלא בנוסח הספרדים.
שלושת בתי הכנסת הספרדים ובית הכנסת הרומניוטי התאחדו תחת הנהלה אחת בת חמישה חברים ובית הכנסת האשכנזי התנהל תחת הנהלה נפרדת.
בהמשך, חוקק בבולגריה "חוק הנוהל האזרחי", אשר צמצם את סמכויות הרבנים ובית הדין הרבני לטיפול רק בנושאים בעלי השלכה דתית כגון מתן גט, ובסוגיות אזרחיות הועברו הסמכויות לבתי המשפט.
ב-1885 התפטר הרב אלמושנינו מתפקידו מפאת גילו ומחמת מצב בריאותו, לתפקיד מונה באופן זמני הרב יצחק יקיר פרסיאדו בקיש ואברהם דוידצ'ון לוי מונה על ידי ראשי הקהילות השונות כנציגם לאיתור מועמד מתאים לכהונת הרב הראשי מקרב קהילות אירופה השונות.
ב-1887 הוצע התפקיד לד"ר סימון דנקוביץ מבוהמיה וב-1889 נבחר רשמית לתפקיד.
דנקוביץ היה הראשון בסדרה של רבנים אשכנזים משכילים, אשר הובאו מחוץ לבולגריה כדי לכהן במשרת הרב הראשי לקהילה שברובה המוחלט הייתה ספרדית.
ב-1888 הוקמה בסופיה הרבנות הראשית ליהודי בולגריה.
בהמשך, נפגש דוידצ'ון לוי עם הרב הראשי ליהודי צרפת צדוק כהן אשר הציע לו לנהל את קהילות בולגריה באמצעות קונסיסטוריה.
ההצעה הובאה לאישור השלטונות ואושרה על ידי שר הפנים דימיטר גרקוב.
בשלהי 1891 נאלץ הרב דנקוביץ' להתפטר ובמקומו מונה ד"ר מוריץ גרינוולד.
גרינוולד עסק בחינוך ובמחקר על תולדות היהודים בבולגריה, תוך שהוא מסייר ברחבי הנסיכות.
בתקופה זו תוקנו תקנות לכהונת הרב הראשי ובהן נקבע כי על הרב הראשי להיות בוגר סמינר לרבנים ובעל תואר דוקטור, גילו יהיה לפחות 35 שנים והוא כיהן לפחות 5 שנים כרב או כמורה בסמינר לרבנים.
הרב נבחר על ידי הקונסיסטוריון ברוב מיוחס של 75 אחוזים.
ב-1895 התפטר גרינוואלד מתפקידו, יצא ללונדון ושם נפטר.
ראשי הקונסיסטוריון ניהלו מגעים עם מספר אישים כדי שיאותו לקבל את התפקיד ובכללם אהרן קמינקא ואלכסנדר קיש מפראג שאף נאות לקבל את התפקיד ובהמשך חזר בו.
לבסוף, ב-1900 מונה לרב הראשי מרדכי אהרנפרייז.
בתקופתו של אהרנפרייז, התחולל מאבק על מעמדה של הרבנות הראשית כגוף המוביל בניהול מוסדות הקהילות והנהגתן בבולגריה בכלל ובסופיה בפרט.
אהרנפרייז התנגד למדיניותה של הנהגת התנועה הציונית בבולגריה ונקלע לעימות מולה.
הרב טען שהתנועה הציונית לא אמורה לעסוק בפעילות קהילתית, תוך ניסיון לנהל את ענייניהן של הקהילות השונות.
העימות החריף ולווה בפרסומים בעיתונות המקומית, תוך שחלק מהקהילות מאיים בהפסקת התמיכה הכספית ברבנות.
ב-1907 גלש העימות לפסים אלימים, כאשר במהלך נאום של אהרנפרייז בבית הכנסת של רובע העוני יוצ'בונאר הוא נגע בשאלת השתתפותם של היהודים בחיים הפוליטיים בבולגריה.
ראש הוועד הציוני המרכזי יהושע כלב אשר נכח בכינוס, העיר לרב שאין לדון בנושאים פוליטיים בבית הכנסת.
בתגובה תקפו חלק מהמתפללים את כלב ושאר חברי הוועד הציוני והכו אותם מכות נמרצות.
האירוע הסתיים רק בהתערבות המשטרה הבולגרית.
בהמשך, החל אהרנפרייז להפיץ עיתון עצמאי בשם "לה לוז" (האור) ששם לו למטרה לקעקע את מעמדה של ההנהגה הציונית החילונית בבולגריה.
הקונסיסטוריה של יהודי בולגריה המשיכה במאמציה לצמצם את סמכויות הרבנות הראשית לענייני דת בלבד ובהדרגה, תוך התחזקות מעמדה של התנועה הציונית הצליחה בכך.
ב-1914 נאלץ אהרנפרייז להתפטר ועזב את בולגריה.
לאחר התפטרותו הפסיקה הרבנות הראשית להיות גוף דומיננטי בניהול חיי הקהילות ותפקידה הצטמצם לתחום הדתי בלבד.
ב-1920 קיבלה סוגיה זו משנה תוקף, עת נערך בסופיה הכינוס הארצי של נציגי הקהילות בבולגריה ובו נקבע שהארגון הארצי של יהודי בולגריה יהיה חילוני ודמוקרטי.
עוד נקבע, כי הרב הראשי לא יתערב בפעילות הקונסיסטוריון וישתתף בישיבות כיועץ בלבד.
ב-1903 החליט הוועד המרכזי של קהילת סופיה על הקמת בית כנסת מרכזי לקהילה ובראש צוות ההקמה הועמד אברהם דוידצ'ון לוי שהיה מקורב לחוגי ממשל וקשריו אלו סייעו בהתרת סבכים בירוקרטיים.
בתחילה התנגדו ראשי התנועה הציונית בעיר למיזם מתוך נימוק שראשית יש להשקיע בשיפור מוסדות החינוך היהודיים בעיר ואחר כך להשקיע ממון רב בהקמת בית הכנסת.
ראשי הקהילה עמדו על רעיון הקמת בית הכנסת ולבסוף הוסכם על הקמתו.
התכנון היה להקים מבנה כדוגמת בית הכנסת טמפלגאסה בווינה, בעל 1,170 מקומות ישיבה ותקציב הפרויקט עמד על 438,000 לבות.
ב-23 בספטמבר 1909 נחנך בית הכנסת בטקס ממלכתי.
המלך פרדיננד הראשון התכבד ב"גזירת הסרט" ובאירוע נכחו גם רעייתו המלכה מריה לואיזה, ראש הממשלה אלכסנדר מלינוב, שרי ממשלה ופקידים בכירים וכן סגן ראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט פארטניי.
בשלהי 1943 נפגע בית הכנסת בהפצצה שערכו מטוסי בעלות הברית על סופיה.
ב-1955 הוכרז בית הכנסת כאתר מורשת לאומית בולגרית ובראשית שנות ה-90 הוקם במקום מוזיאון.
ככל הנראה בראשית המאה ה-17 הוקם בית קברות ספרדי באזור "שוק המלח" הישן בסופיה.
בית הקברות פעל עד 1898 עת הופקע על ידי שלטונות נסיכות בולגריה לצורך פיתוח עירוני.
בבית הקברות המרכזי בסופיה הוקצתה חלקה היהודית ובה נקברי הנפטרים מקרב הקהילה היהודית מאז 1898. שטח החלקה היהודית כ-50,000 מטר רבוע ומצויים בה כ-7,000 מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בבולגרית ובלאדינו.
לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית והקמת הממשלה החדשה בראשות קימון גאורגייב, הותר מחדש חופש הפולחן ליהודי בולגריה.
השתלטותם ההדרגתית של הקומוניסטים על המדינה והפיכתה לטוטליטרית בשילוב העלייה ההמונית של בני הקהילה לישראל הובילו לצמצום הדרגתי בחיי הדת, תוך שבהדרגה מוטלות מגבלות שלטוניות על חופש הדת.
חיי הדת הצטמצמו עוד, כאשר הרבנות והקונסיסטוריה הוכפפו למשרד החינוך הבולגרי והיו נתונים לפיקוחו ההדוק.
הרב הראשי ד"ר אשר חננאל ניסה לשמר את חיי הדת ולהמשיך ולהפעיל את בית הכנסת בסופיה.
ב-1961 הוחרם בית הכנסת על ידי השלטונות הקומוניסטים ומחאותיו של הרב חננאל הובילו למעצרו בידי המשטרה הבולגרית.
בהמשך, נכלא הרב חננאל ללא משפט בידי השלטון הקומוניסטי.
מאסרו של הרב עורר תרעומת רבה בארץ ומחוצה לה ונעשו מספר פניות לבולגרים לשחררו.
בין הפונים אריה טרטקובר יושב ראש הקונגרס היהודי העולמי וישראל ברודי הרב הראשי של בריטניה.
המחאות לא הועילו, ולבסוף הועמד הרב חננאל לדין ונדון לשלוש וחצי שנות מאסר.
במהלך מאסרו חלה הידרדרות ניכרת במצב בריאותו ולחץ כבד שהופעל על השלטונות הבולגרים הוביל ל"משפט חוזר" ושחרורו מהכלא.
ב-1964, זמן קצר לאחר שחרורו, הלך הרב חננאל לעולמו.
בראשית שנות ה-90, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי חודשה הרבנות הראשית והרב בכור כחלון מונה לרב הראשי של יהודי סופיה ובולגריה.
בית הכנסת שב לפעילות ומקווה הטהרה הסמוך לו שופץ.
כמו כן, פועל בסופיה בית חב"ד.
בתקופה העות'מאנית התבסס החינוך על בתי למידה שכונו מלדארי.
במסגרת זו למדו ילדי הקהילה קריאת תפילות וחומש בדרך כלל בלאדינו.
שיטת ההוראה התבססה על שינון והמלדארי חסרו תנאי למידה ותנאים סניטריים בסיסיים המתאימים לחינוך מודרני ובהיקף של יום שלם.
לאחר מספר שעות לימוד מצומצם, עברו התלמידים לעבוד כשוליות בקרב בעלי המלאכה בעיר.
בנות הקהילה לא למדו קרוא וכתוב.
בתי למידה אלו נסמכו על תרומות ותשלומי הורים, כך שרק בניהם של יהודים אמידים יחסית יכלו ללמוד בהם.
להבדיל מאזורים אחרים באירופה, לא היו ישיבות גבוהות בבולגריה וכך נותר חינוך ילדי הקהילה במתכונתו הבסיסית והמצומצמת.
עשירי הקהילה המופלגים המעטים, נהגו לשלוח את בניהם למוסדות להשכלה גבוהה מחוץ לבולגריה.
לאחר עצמאות בולגריה החלה רשת אליאנס לפתוח בתי ספר ברחבי בולגריה, ב-1879 נפתח בסופיה בית ספר לבנים ושנתיים מאוחר יותר גם לבנות.
בבתי ספר אלו שהעניקו השכלה יסודית לימדו בצרפתית, כאשר לימוד התורה נוהל בעברית ולאדינו.
בראשית פעולתם של בתי הספר בסופיה הייתה תוכנית לימוד ארבע שנתית (כיתות א'-ד') ובהמשך נוספו שלוש כיתות נוספות (ה'-ז').
בתי הספר של אליאנס חוללו מהפכה בחינוך בני קהילת סופיה ורבים ממנהיגי הקהילה לעתיד למדו בהם.
לפעילות זו של רשת אליאנס קמו שני מתנגדים עיקריים.
הממסד הרבני תקף את מגמת החילון שאפיינה את תוכנית הלימודים, תוך קביעה שיש בה סכנה לערכי המסורת.
התנועה הציונית קבעה שעל מערכת החינוך לנקוט קו לאומי על פני הקו האוניברסלי אשר מדגישה תוכנית הלימודים במוסדות הרשת.
בהמשך, טענה התנועה הציונית כי הרשת משרתת אינטרסים צרפתיים וב-1898 הציעה רפורמה בתוכנית הלימודים של הרשת, אשר נדחתה על ידי הנהלתה.
העימות החריף תוך שראשי התנועה הציונית מאשימים את הרשת ב"מיסיונריות צרפתית" ובמקביל פעלה התנועה הציונית להקמת בתי ספר עבריים בערים השונות ובכלל זה בסופיה, מתוך מטרה שיהיו בעלי אוריינטציה ציונית לאומית.
כפועל יוצא מהעימות סגרה רשת אליאנס את שערי בתי ספרה.
בממלכת בולגריה – תהליך החילון
ב-1891 פורסם בבולגריה חוק השכלת העם ובמסגרתו הוכרו בתי הספר של הקהילה כמוסדות רשמיים ובוגריהם יכלו להמשיך את לימודיהם במוסדות להשכלה גבוהה.
בהמשך, תועדו ביקורים של מפקחים מטעם משרד החינוך הבולגרי בבתי הספר של הקהילה.
שיטות הלימוד הישנות המתבססות על שינון הוחלפו בחדשות והוצאו לאור ספרי לימוד חדשים.
ב-1894 פרסם הרב מרדכי גרינוואלד את הספר "מדריך למורים היהודים" שנכתב בלאדינו ושימש בסיס ראשוני להאחדת שיטות הלימוד המודרניות בבתי הספר.
בסופיה החלה לצמוח שכבת אינטליגנציה אשר פעלה לקידום החינוך בכל רובדי הקהילה וב-1895 הוקם ארגון "השחר" שמטרתו סיוע ומתן מלגות לימודים לתלמידים נזקקים מקרב הקהילה.
חלק מצעירי הקהילה הצטרפו לארגונים שמטרתם יישוב ארץ ישראל כגון ארגון "אהבת ציון" שחבריו הצטרפו לגרעין ההתיישבות בחורן, ו"אחים ליישוב ארץ ישראל" שחבריו הצטרפו לגרעין ההתיישבות בהרטוב.
במקביל להתפתחות החינוך המודרני, חל תהליך "בולגריזציה" של הקהילה היהודית שאופיין בחילון ובגידול במגדירי השפה הבולגרית על פני הלאדינו כשפתם העיקרית.
בין 1898 ל-1910 ירד שיעור הלא אוריינים בבולגרית מ-8.7 אחוזים מבני הקהילה ל-1.52 אחוזים.
ב-1926 הגדירו 89.43 אחוזים את הלאדינו ו-7.62 אחוזים את הבולגרית כשפת אימם וב-1934 הגדירו 57.86 אחוזים את הלאדינו ו-39.8 אחוזים את הבולגרית כשפת אימם.
במקביל הצטמצמה כמעט לחלוטין עיתונות הלאדינו.
לתהליך זה הייתה השלכה על מספר התלמידים אשר למדו בבתי הספר היהודיים.
למרות הגידול המשמעותי באוכלוסיית בני הקהילה בתקופה שבין מלחמות העולם, חלה ירידה מקבילה במספר התלמידים בחינוך היהודי.
חלק ניכר מהמשפחות האמידות העדיפו לשלוח את בניהם לבתי ספר כלליים בסופיה ואף מחוץ לבולגריה.
אחוז התלמידים בחינוך היהודי נותר גבוה יחסית בשכונת העוני יוצ'בונאר וזאת בשל הוצאות הלימוד הנמוכות.
ב-1921 למדו 1,230 תלמידים במערכת החינוך היהודית, נתון המהווה 47 אחוזים מכלל התלמידים מקרב בני הקהילה.
באמצע שנות ה-20 עמד תקציב מערכת החינוך היהודית על 2.14 מיליון לבות ומתוכו מומנו 23 אחוזים על ידי עיריית סופיה ועוד 0.7 אחוזים על ידי משרד החינוך הבולגרי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקפאה פעילותם של בתי הספר היהודיים והיא חודשה רק בשלהי 1944, לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית וחזרתם של מגורשי סופיה לבירה.
חזית המולדת היהודית בראשות פרופסור ז'אק נתן שמה לה למטרה להשתלט על כל מוסדות הקהילה ובכלל זה מערכת החינוך.
החזית נקטה קו פרו-קומוניסטי מובהק ופעלה לביטול הזהות היהודית של המוסדות.
בתחילה בוטלו לימודי העברית ובהמשך פוטרו כל המורים לעברית.
מאוחר יותר, בוטלה חופשת יום השבת ובמקומו הונהגה חופשה בימי ראשון כמנהג הנוצרים.
ב-1946 נמסרו בתי הספר מניהול הקהילה לידי משרד החינוך הבולגרי ובמהלך גל העלייה הגדול עם הקמת מדינת ישראל, הם נסגרו סופית.
בשלהי 1946 יסדה רשת אורט ועד מרכזי בסופיה והפעילה מספר בתי ספר מקצועיים ברחבי בולגריה וגם בסופיה שכללו סדנאות לנגרות, חייטות, כריכת ספרים, תפירה ודפוס.
ב-1951 למדו בבית הספר למלאכה של רשת אורט בסופיה 261 תלמידים ורק 109 מהם היו בני הקהילה היהודית.
ב-1952 העבירה רשת אורט את בתי הספר שלה לרשות הקונסיסטוריון ובהמשך הם נמסרו לחזקת המדינה.
בראשית המאה ה-21 למדו כ-300 מבני קהילת סופיה בבתי ספר ממלכתיים, אשר בהם מועברים תכנים ייעודיים לבני הקהילה ובכלל זה שיעורי עברית ומסורת.
חלק מצעירי הקהילה משתתפים במחנה קיץ שנתי בו משתתפים צעירים מכל קהילות בולגריה.
ב-1900 הוקמה על ידי חברי אגודת "השחר" להשכלה עצמית, אגודת ספורט בשם "שמשון".
ביוני 1903 הלכו ברגל מסופיה לבזל שלושה מחברי אגודת שמשון בסופיה במטרה להשתתף בקונגרס הציוני.
בהגיעם לווינה קיבל אותם בנימין זאב הרצל לשיחה ומשם המשיכו לבזל.
ב-1905 התפלגה אגודת שמשון, כאשר חלק מחבריה הקימו את תא אגודת "מכבי" בסופיה והנותרים חברו לאגודת "גיבור".
בהמשך הפכה סופיה למקום מושבו של האיגוד הארצי של תנועת מכבי.
ב-1921 נדחתה בקשת מכבי בולגריה להצטרף לארגון מכבי העולמי על רקע העובדה שהוועד המרכזי של מכבי בולגריה לא הכריז רשמית על הארגון כציוני.
ב-1925 התקבל ארגון מכבי בולגריה לארגון מכבי העולמי.
ב-1932 השתתפו חברי מכבי במכביה הראשונה, ובינואר 1933 ביקר בסופיה נשיא הכבוד של ארגון מכבי העולמי הנרי מונד, הברון השני מלצ'ט ונפגש עם ראשי האגודה.
ב-1939, עם החמרת המדיניות האנטי יהודית בממלכה, הורה שר הפנים הבולגרי על סגירת אגודת מכבי והחרמת רכושה.
האגודה עתרה לבית המשפט המחוזי בסופיה בנושא וזה ביטל את החלטת שר הפנים.
ממשלתו של בוגדאן פילוב הביאה את העניין לדיון מיוחד בפרלמנט הבולגרי ובמסגרתו אושר חוק מיוחד שקבע שהחלטת שר הפנים איננה ניתנת לערעור על ידי בית המשפט.
וכך, בראשית 1940 הופסקה פעילות האגודה ורכושה הוחרם.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה פעילותה של אגודת מכבי וכן המכבי הצעיר שפעל במסגרת תנועת "החלוץ המאוחד".
ב-18 בינואר 1948 הודיעה תנועת מכבי הצעיר על הפסקת פעילותה ובראשית 1949 הפסיקה גם אגודת מכבי את פעילותה.
ב-17 בספטמבר 1925 נערכה בסופיה הוועידה הראשונה של ארגון השומר הצעיר בבולגריה.
פעילותו של השומר הצעיר השיקה לפעילות ארגון "מכבי" והנושא הוביל לתחרותיות ובהמשך לעימות בין ראשי הארגונים.
ב-1934, לאחר ההפיכה שביצעו בבולגריה חברי הליגה הצבאית, הוצרו צעדיהם של ארגונים המזוהים עם השמאל הפוליטי והוטל פיקוח על ארגון השומר הצעיר.
ב-1939 הפסיק הארגון את פעילותו.
לאחר שחרור בולגריה על ידי הצבא האדום, חידש הארגון את פעולתו, בהמשך חבר לארגון "החלוץ המאוחד", ובקיץ 1946 נערכה הוועידה ה-11 והאחרונה של הארגון.
הקומוניסטים היהודים, חברי חזית המולדת הפעילו לחץ כבד על ארגוני הנוער הציונים להפסיק את פעילותם.
במקביל, החל גל העלייה ההמוני ומספר החברים הלך וקטן.
ב-18 בינואר 1948 הודיע ארגון "השומר הצעיר" על הפסקת פעילותו.
ב-1992 חודשה פעילותו של הארגון בסופיה ובהמשך גם של בני ברית.
ב-1923 יסדה רחה פריאר את אגודת ויצו בבולגריה.
פריאר הייתה רעייתו של הרב הראשי ליהודי סופיה, ד"ר מוריץ פריאר ושמה דגש על פעילות תרבותית יהודית, תוך שהיא מרצה בלאדינו בפני נשות העיר.
ב-17 בינואר 1926 התקיימה בבית העם "הישן" בסופיה, הוועידה הראשונה של ויצו בבולגריה.
לאחר שעזבו פריאר ובעלה את בולגריה עמדה בראש ויצו בולגריה, רגינה זילברשטיין ועד לסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 עלה מספר חברות הארגון ל-3,500 נשים.
לאחר החלת החוק להגנת האומה, הופסקה פעילות הארגון והיא חודשה לאחר עליית חזית המולדת הבולגרית לשלטון.
בינואר 1948 הפעילו הקומוניסטים היהודים לחץ על ארגון ויצו בבולגריה להתפרק ולחדול מפעילות.
ב-29 בינואר הגישו ראשי ויצו עצומה לראש הממשלה גאורגי דימיטרוב וב-2 בפברואר הוא הודיע שהארגון רשאי להמשיך את פעילותו.
לאחר תום גל העלייה ההמוני לישראל הפסיק הארגון את פעילותו בשל חוסר בחברות.
ב-19 בספטמבר 1944 הוקם בסופיה ארגון "החלוץ המאוחד" ואליו השתייכו כל חברי תנועות הנוער שפורקו במהלך המשטר הפאשיסטי.
לארגון הצטרפו חברי המכבי הצעיר, בית"ר, השומר הצעיר, הנוער הציוני ועקיבא.
אלפי בני נוער הצטרפו לארגון החדש, שעד מהרה נקלע לעימות עם הקומוניסטים היהודים במאבק על ההגמוניה בקרב בני הנוער.
הקומוניסטים אסרו על תלמידי בית הספר להשתתף בכינוסי החלוץ המאוחד, אך הוראה זו לא קוימה.
העימותים מול הקומוניסטים היהודים בשילוב גל העלייה הובילו להפסקת פעילות הארגון ב-18 בינואר 1948.
במרץ 1925 התאחדו המועדונים "ולדימיר ז'בוטינסקי ו"גלוריה", תחת השם הכח סופיה.
מועדון הספורט היה מזוהה עם התנועה הרוויזיוניסטית וגולת הכותרת של פעילותו הייתה קבוצת הכדורגל "הכח סופיה" שפעלה עד 1944 ושיחקה בליגה השנייה והשלישית.
אחד מכוכבי הקבוצה בשנות ה-30 היה משה מירנדה אשר לאחר עלייתו לישראל, נמנה עם מייסדי מכבי יפו.
בשלהי המאה ה-19 התחולל עימות גלוי על השליטה בקהילה, בין הצעירים חברי שכבת האינטליגנציה החדשה על זרמיהם הפוליטיים השונים ובין עשירי הקהילה שכונו "נוֹטָאבִּילִים", אשר שלטו במוסדות הקהילה ובכלל זה בהנהלות בתי הספר ובתי הכנסת והתנגדו לשינויים ובעיקר לניצני הציונות.
ב-1898 לאחר יסוד התנועה הציונית הוסלם המאבק ובסופו נושלו הנוטאבילים מהנהגת הקהילה.
בתקופה זו התחולל עימות גם בין חברי תא בני ברית בסופיה ולבין חברי הוועד הציוני המרכזי, על רקע האשמות מצד חברי התנועה הציונית על כך שחברי "בני ברית" תומכים בנוטאבילים.
ראשית הפעילות הציונית בסופיה כרוכה בשני אירועים עיקריים.
הראשון היה הגעתם לסופיה בשלהי המאה ה-19 של אקדמאים יהודים מהאימפריה הרוסית, רובם בהזמנת הממשלה הבולגרים.
לאישים כדוגמת ראובן בירר, צבי בלקובסקי, בוריס שץ, הירש רימלובסקי וקרל הרבסט שהיו חברי או תומכי תנועת חובבי ציון, נודעה השפעה על ארגונה ומיסודה של התנועה הציונית בבולגריה בראשית דרכה.
האירוע השני קשור לבואו של יוסף מרקו ברוך לבולגריה.
מרקו ברוך הגיע במסע רגלי מבלגרד לסופיה בשלהי מרץ 1895 ולאחר הגעתו נפגש עם הרב הראשי ד"ר מרדכי גרינוואלד ועם ראובן בירר באוניברסיטת סופיה, וביקש סיוע להפצת רעיונותיו באמצעות כתב עת בצרפתית.
למרות סיוע ראשוני נקלע מרקו ברוך לעימות מול ראשי הקהילה וביולי 1895 לאחר הפצת עותק ראשון מכתב העת שלו, עבר לפלובדיב ושם המשיך בפעילותו שהובילה להקמתה של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
ב-1897 הגיעה הזמנתו של בנימין זאב הרצל לקונגרס הציוני הראשון ולאחר אספה בבית הכנסת האשכנזי בסופיה, הוחלט לשלוח לקונגרס את קרל הרבסט, צבי בלקובסקי ויהושע כלב.
בראשית המאה ה-20 החלו חלק מבני הקהילה לאמץ תפישת עולם סוציאליסטית וסוציאל-דמוקרטית, הם הצטרפו למפלגות השונות בבולגריה והתרחקו מהגישה הלאומית שהופגנה על ידי התנועה הציונית.
לימים, עברו רבים מגרעין אידאולוגי זה לתנועה הקומוניסטית בממלכה.
העניין הוביל לעימות רעיוני חריף מול התנועה הציונית.
בהמשך, הוקם בעיר סניף של מפלגת פועלי ציון, אשר חבריו ניסו ליצור סינתזה בין שתי הגישות.
עם התחזקות התנועה הקומוניסטית בבולגריה והקצנתה ההדרגתית, התקרבה תנועת פועלי ציון לתנועה הציונית וחיזקה את מעמדה.
בינואר 1915 נערכו בחירות לוועד הקהילה בסופיה אשר מנה 5 חברים.
הרשימה הציונית זכתה ב-3 מושבים, הלא ציונים והנוטאבילים ב-2 והסוציאליסטים לא זכו באף מושב.
ד"ר יהושע כלב נבחר לראש הקהילה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפלו מאות מבני הקהילה והמשבר הכלכלי, הפוליטי והחברתי שפקד את הממלכה לא פסח גם עליה.
התנועה הציונית נחלשה וקמה לה אופוזיציה פנימית.
במאי 1926 הוקמה בסופיה האגודה הרוויזיוניסטית.
ב-16 בנובמבר 1926, ביקר בסופיה זאב ז'בוטינסקי ונאם בפני קהל המונים.
בבחירות לקראת הקונגרס הציוני ה-15 שנערך בבזל ב-1927, זכו הרוויזיוניסטים ב-28.3 אחוזים מהקולות.
שנתיים מאוחר יותר בבחירות לקראת הקונגרס ה-16 ירד כוחם של הרוויזיוניסטים ל-21 אחוזים מכלל הקולות, הציונים הכלליים זכו ב-49 אחוזים ורשימת "השמאל הציוני" ב-22.7 אחוזים.
המשבר הכלכלי והחברתי שפקד את בולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, לווה בתהליך הגירה פנימית ומספר בני הקהילה עלה באחוזים ניכרים.
הסוגיה הובילה ליחסים מתוחים בין בני הקהילה הוותיקים לבין המהגרים החדשים, שהיו בדרך כלל בעלי מעמד כלכלי נמוך ורבים מהם התרכזו ברובע העוני יוצ'בונאר.
בבחירות לוועדי בתי הספר שנערכו ב-1932 ניגשו 4 רשימות.
רשימה ציונית מאוחדת, סוציאליסטים, קומוניסטים, ורשימה בלתי תלויה שנקראה "התושבים" והורכבה מתושבים ותיקים בדרך כלל בני מעמד כלכלי בינוני וגבוה (חלק מהנוטאבילים).
רשימת "התושבים" הביאה להחלשות משמעותית במעמד התנועה הציונית.
הרשימה הציונית המאוחדת זכתה ב-40.5 אחוזים, רשימת "התושבים" ב-38.3 אחוזים, הקומוניסטים ב-14.2 אחוזים והסוציאליסטים ב-7 אחוזים.
ב-1934, לאחר הפיכת הליגה הצבאית בממלכה בוטלו כל סוגי הבחירות למוסדות נבחרים בבולגריה והן חודשו רק בראשית 1937 על ידי ראש הממשלה גאורגי קיוסאיבנוב.
עם החלת החוק להגנת האומה נאסרה הפעילות הפוליטית ופורקה ההסתדרות הציונית.
ב-6 באוקטובר 1944 לאחר שחרור בולגריה על ידי הצבא האדום, נערכה בסופיה ועידת היסוד המחודשת של ארגון פועלי ציון וב-7 באוקטובר, יוסדה מחדש ההסתדרות הציונית המאוחדת ולנשיאה נבחר ויטלי חיימוב.
באפריל 1947 הוקם ארגון הנוער החלוצי של פועלי ציון שנקרא "בונה ומגן" ובהמשך היו יוצאיו מבין מתיישבי קיבוץ אורים.
ב-5 באוקטובר 1944 הוקמה חזית המולדת היהודית בראשות פרופסור ז'ק נתן ובחסות השלטונות ותפקידה הוגדר כמתן תמיכה למשטר החדש בקרב בני הקהילה היהודית ולשמש כמוסד מפקח על פעילות המוסדות היהודיים בבולגריה.
יחסי ההסתדרות הציונית עם חזית המולדת נעו בין עימות שלפרקים נשא אופי אלים לבין שיתוף פעולה מתוך הסכם עקרונות שנחתם בין הגופים.
ככל שהתחזק מעמדה בשלטון של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, כך הוחרפו המתחים הפוליטיים בקהילה.
באוגוסט 1946 נעצר ונכלא ויטלי חיימוב יושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה.
הוא שוחרר לאחר מספר חודשים ללא העמדה לדין.
מנקודה זו והלאה פעלה חזית המולדת היהודית בכל האמצעים כדי להשתלט על מוסדות הקהילה.
לאחר השתלטות הקומוניסטים על הנהגת הקהילה, הם פעלו לפירוק כל מוסדות התנועה הציונית, אשר בפועל לא הייתה פעילה עקב גל העלייה ההמוני.
בראשית דצמבר 1948 הופקעו "בית הציונים הכלליים", "בית העם" ו"בית מכבי".
בפברואר 1949 הופקע "בית השומר הצעיר".
ב-12 בפברואר 1949 הודיעה תנועת פועלי ציון בבולגריה על פירוקה בשל חוסר בחברים ובהמשך, ב-29 במרץ 1949 הודיעה בסופיה המועצה העליונה של ההסתדרות הציונית על פירוק ההסתדרות בשל חוסר בחברים.
ביוני 1949 נערך כינוס של 27 ועדי הקהילות היהודיות בבולגריה שהיו נתונים כולם לשליטת הקומוניסטים.
הוחלט להפסיק את החברות בקונגרס היהודי העולמי ולסגור סופית כל מוסד חינוך בעל אוריינטציה "עברית".
ב-20 באפריל 1952 נערך בסופיה כינוס נוסף, אליו הגיעו נציגים מ-13 קהילות בלבד.
דוד ירוחם יושב ראש הקונסיסטוריון, תקף את מדיניותו "האנטי עממית" של דוד בן-גוריון וכינה את ההנהגה הישראלית "משרתי האימפריאליזם האמריקני".
הוחלט לסגור את ועדי הקהילה בכל יישוב בו מספר היהודים היה קטן מ-50 נפשות.
כאמור, בראשית 1957 פורקה הקונסיסטוריה והוחלפה במועצה ממונה.
בסופיה הייתה פעילות ציונית ענפה ובהדרגה הפכה קהילתה למרכז הפעילות הציונית בבולגריה ובכלל זה תנועות הנוער והארגונים הנלווים.
בכור עזריה (1873 – 1911) היה מורה, עיתונאי ומראשי התנועה הציונית בבולגריה.
עזריה כיהן כמנהל בית הספר היהודי בווידין ובהמשך מונה למזכיר הרבנות הראשית בסופיה.
ב-1908 מונה לעורך ביטאון התנועה הציונית "השופר" והיה פעיל בתנועת מכבי.
אברהם דוידצ'ון לוי (1859 – 1947) היה ממנהיגי הקהילה ופעיל ציוני.
ב-1886 נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית הספרדית בסופיה ובמסגרת זו רקם קשרים ענפים עם ההנהגה הפוליטית הבולגרית.
ב-1887 הובילו קשריו הטובים עם סטפן סטאמבולוב ודימיטר גרקוב לאישור ההצעה להקמת קונסיסטוריה לניהול קהילות יהודי בולגריה.
ב-1903 כיהן כיושב ראש הוועדה להקמת בית הכנסת המרכזי בסופיה וב-1914 ניהל את הקמת בית היתומים לילדים שאבותיהם נספו במלחמות הבלקן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופעל ביוזמתו בית החולים היהודי לפצועי המלחמה ולוי זכה באות הוקרה מיוחד מארגון הצלב האדום.
ב-1916 מונה ליושב ראש הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה.
חיים אהרן פרחי (1877 – 1947, בית חנן) היה פוליטיקאי, חבר הפרלמנט הבולגרי, חבר מועצת עיריית סופיה, חבר מזכירות הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה וב-1920 מונה ליושב ראשו.
פרחי השתתף בקונגרס הציוני ה-9 בהמבורג ובהמשך עמד בראש המשלחת שניהלה את המשא ומתן להקמת המושב בית חנן.
ב-1935 עלה לארץ ישראל ובה היה פעיל בתנועת איחוד עולי בולגריה, בתנועת הציונים הכלליים וכן נמנה עם מייסדי קופת העלייה.
יוסף חיים גרון (15 במרץ 1881 – 7 ביולי 1966, פרדס כץ) היה יושב ראש הקהילה היהודית הספרדית בסופיה ומ-1932 ועד 1943 כיהן כיושב ראש הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת גירוש יהודי סופיה לערי השדה, מצא גרון מסתור בביתו של הפוליטיקאי דימו קזאסוב אשר הוכר לימים כחסיד אומות העולם.
גרון נמנה עם מייסדי אגודת האשראי "גאולה" וניהל את הבנק הציוני "בולגריה – פלשתינה".
רגינה זילברשטיין (19 באפריל 1880 – 1 בנובמבר 1963, מעברות) הייתה פעילה מרכזית באגודת הנשים הציוניות ובוויצו בולגריה ואחותו של קרל הרבסט ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה.
עסקה בארגון העבודה סוציאלית בתוך הקהילה היהודית ובמהלך גירוש יהודי סופיה, הגיעה לווידין ובה טיפלה במגורשים.
ב-1945 נבחרה ליושבת ראש תא הנשים בחזית המולדת היהודית בבולגריה וב-1946 לצירה בקונגרס הציוני ה-22 שנערך בבזל.
במאי 1949 עלתה לישראל והתיישבה בקיבוץ מעברות.
אליהו בן מאיור (1891 – 29 בינואר 1966, תל אביב) היה פעיל מרכזי בתנועת פועלי ציון ומראשי האיגודים המקצועיים ותנועת הקואופרציה.
לאחר עלייתו לישראל היה ממקימי "איחוד עולי בולגריה".
מיכאל בר-זוהר (נולד ב-1938) סופר, היסטוריון, ביוגרף וחבר הכנסת בכנסות ה-10 וה-12.
ב-9 בספטמבר 1909 הופיעו בחנוכת בית הכנסת המרכזי בסופיה 35 מתלמידי בית הספר העברי במסגרת מקהלת חובבים.
ב-22 בספטמבר 1909 הוקמה רשמית אגודת המקהלה שנקראה מאוחר יותר מקהלת צדיקוב על שם משה צדיקוב, אשר ב-1910 מונה למנצח המקהלה.
השילוב בין שירת קודש לחול לא היה לרוחם של ותיקי הקהילה והמקהלה הפסיקה את פעילותה בבית הכנסת ועברה להופעות בפורומים חילוניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מנתה המקהלה 120 זמרים וזמרות, היא הופיעה ברחבי בולגריה וזכתה להערכה רבה בציבור הבולגרי.
עוד נוסדו בעיר מספר אגודות חובבי מוזיקה ובכללן תזמורת כלי הנשיפה של אגודת מכבי אשר הופיעה ברחבי בולגריה וכן במכביה הראשונה.
מסגרות אלו העמידו יוצרים ואמנים אשר נודעו בהמשך גם מחוץ לבולגריה כגון זמר האופרה ובמאי התיאטרון ביטוש דוידוב.
בעיר הוקמה להקת תיאטרון בהדרכת אליעזר אנסקי ובכיכובם של גיזלה אנסקי וליאון נאימוב קונפורטוב.
בנובמבר 1935 העלה התיאטרון את ההצגה "הקרבן" מאת אלברט מיכאל והיא הוצגה ברחבי בולגריה ובבלגרד בירת ממלכת יוגוסלביה.
מבין עולי סופיה שבלטו ביצירתם בישראל, ניתן למנות את השחקנים אבנר חזקיהו ואלברט כהן, המשורר ישראל פנקס, המלחין יצחק סדאי, הסופרים סבינה מסג, משה גיורא אלימלך ושלמה קאלו, הצייר שמואל לוי והפסלים אהרן אשכנזי ויוסף תגר.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה הפעילות התרבותית והיא עמדה בסימן השתלטות הקומוניסטים על בולגריה והחלת משטר טוטליטרי, אשר קבע גם את התכנים האמנותיים המותרים לפרסום.
יחד עם ההגבלות המשיכו להתבלט ביצירתם מספר אמנים ואנשי תרבות כגון הסופר והמחזאי ולרי פטרוב, שחקן התיאטרון והקולנוע יצחק פינצי, הסופר, העיתונאי ומבקר הספרות אמיל בסט (נולד ב-1949) ובימינו בולטת הזמרת מירה ארויו.
ב-1893 הוחל בהפצת הדו שבועון "איל אמיגו דל פואבלו" (לאדינו: ידיד העם) ונכללו בו עדכונים חדשותיים כלליים וכן על קהילות יהודי בולגריה, ובנוסף מאמרים פובליציסטיים.
מערכת העיתון פעלה עד 1900. ב-12 ביולי 1896 יצא לאור כתב עת ציוני בלאדינו ובבולגרית (בלאדינו: לה ווס דה ישראל – "קול ישראל" ובבולגרית: אברייסקי גלאס – הקול העברי) וזכה לתפוצה רחבה בקרב צעירי הקהילה.
ב-1898 יצא לאור הדו שבועון "לה בירדאר" (בלאדינו: האמת) אשר בנוסף לנושאים חדשותיים עסק בסוגיות חברתיות וכלכליות הנוגעות ליהודי בולגריה בכלל וסופיה בפרט.
בשנה זו הועברה לסופיה מפלובדיב מערכת העיתון הציוני "איל דיאה" והעיתון הופץ בלדינו בקרב הקהילה.
ב-1901 יצא לאור בפלובדיב השבועון הרשמי של ההסתדרות הציונית "השופר" ולאחר מלחמת העולם הראשונה הועברה מערכת העיתון לסופיה.
בראשית שנות העשרים של המאה ה-20 הופיע בסופיה השבועון "אברייסקי פריגלד", "ההשקפה היהודית" אשר ניהל מאבק אידאולוגי חריף מול הזרם הקומוניסטי שצבר כוח ומעמד בקהילה.
העיתונות הופיעה באופן סדיר עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה ואז נאסרה פעילותה.
ב-8 באוקטובר 1944, לאחר שחרור בולגריה על ידי הצבא האדום ועליית חזית המולדת הבולגרית לשלטון, יצא לאור ביטאון ההסתדרות הציונית המאוחדת וב-26 באוקטובר גם ביטאון תנועת פועלי ציון.
לאחר השתלטות הקומוניסטים על בולגריה נסגרו בהדרגה כתבי העת ורק העיתון "אברייסקי וסטי" המשיך בפעולתו ובדיווחיו על התנהלות הקהילה.
בראשית המאה ה-16 הגיעו לסופיה מסלוניקי משפחות של יהודים מקרב מגורשי ספרד אשר שינו את המאזן הדמוגרפי והכלכלי של הקהילה.
החל מאמצע המאה נודעו יהודי סופיה כסוחרי בדים, טווים, יצרני גבינות, מלווים בריבית וגובי מסים מטעם השלטונות העות'מאנים.
בשלהי המאה ה-16, בתקופת שלטונו של מוראט השלישי פרץ משבר כלכלי חריף עקב הפחתה משמעותית בערך המטבע העו'תמאני בשל החלפת חומרי הגלם מהם נטבעו המטבעות.
הפגיעה המשמעותית הייתה בענף ההלוואה בריבית שהיה מקור פרנסה מרכזי בקהילת סופיה.
בראשית המאה ה-17, בתקופת שלטונו של אהמט הראשון חלה התאוששות מסוימות במצבה של הקהילה ובניה מתועדים כסוחרים, חלקם אמידים אשר קיימו קשרי מסחר יבשתיים עם הרפובליקה של ונציה.
קשרי המסחר נוהלו יבשתית באמצעות חמורים רתומים לעגלות משא שנתיבן עבר דרך סרביה עד לעיר הנמל רָאגוּזָה ומשם הועמסו הסחורות על אניות שהפליגו לוונציה.
בין 1617 ל-1623, תקופת שלטונם של הסולטאנים מוסטפא הראשון ועות'מאן השני חלה החמרה במצב ביטחון הפנים, סוחרים רבים הותקפו ונרצחו בדרכים ולעניין הייתה השלכה על מצבם הכלכלי של בני הקהילה ולהאטת הפעילות הכלכלית.
בתקופת מוראט הרביעי, אשר שלט מ-1623 ועד 1640, הוחזר הסדר על כנו ויהודי העיר עסקו ביבוא ויצוא סחורות והועסקו גם כעמילי מכס.
אחוז האוריינות הגבוה בקרב בני הקהילה ורב לשוניותם סייע להם בהשגת דומיננטיות במסחר והוא התנהל בתוך שטחי האימפריה העות'מאנית כגון המרכזים הכלכליים בבלגרד, בוקרשט וסלוניקי, אך גם מול ישויות שכנות.
בשלהי תקופת שלטונו של מהמט הרביעי נתונים היו ענפי היבוא והיצוא ברובם בידי בני הקהילה.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 שותק המסחר הימי העות'מאני בידי הצי הוונציאני, המסחר באזור בולגריה התבצע בעיקר בדרכים יבשתיות, עניין שהעלה את מעמדם של הסוחרים היהודים מקרב בני הקהילה.
בשלהי המאה ה-18, בתקופת שלטונו של אבדילהמיט הראשון נתונה הייתה כלכלת האימפריה העות'מאנית במשבר כלכלי חריף, משום שההכנסות ממיסים לא כיסו את הוצאות אחזקת המנגנון השלטוני ואת הצבא בו נדרשה רפורמה ותוכנית הצטיידות מחודשת.
כפועל יוצא מכך הוכרזה רפורמה מוניטרית שהובילה לירידה משמעותית בערך המטבע העות'מאני, עניין שהוביל למשבר כלכלי בקהילת יהודי סופיה.
בנוסף, החלשות השלטון העות'מאני המרכזי הביא לכך שהואלים המקומיים הטילו מיסים חדשים על הסוחרים היהודים, סוגיה שהחמירה עוד יותר את המשבר.
בראשית המאה ה-19, בתקופת שלטונו של מהמוט השני הורע מאוד מצב ביטחון הפנים, קשרי המסחר היבשתי למרכזים באדירנה, סלוניקי ואיסטנבול שובשו ומחזורי העסקים קטנו.
האחד, מס גולגולת אחיד בו חויב כל תושב והשני, מס קהילה שנגבה באופן פרוגרסיבי על ידי רבני הקהילה.
בהמשך, הוטל מס שכונה מס אקצ'סי ובמסגרתו שילמה הקהילה על זכותה להחזיק רב.
כמו כן היו מבצעי התרמה ייעודיים לצורכי סיוע לנזקקים ברכישת עצי הסקה לחורף או מצות לפסח וכן סיוע לפליטים יהודים שהגיעו לעיר על רקע המלחמות האזוריות.
מלחמת העצמאות הבולגרית הותירה את הקהילה היהודית בסופיה במשבר כלכלי.
בשלהי המאה ה-19 התגוררו בסופיה כ-7,000 יהודים ומתוכם כ-3,000 בפרוור העוני יוּצְ'בּוּנָאר (בבולגרית: Юч Бунар).
חלקם עסקו ברוכלות, מכירת פירות, תירס ובוטנים, צחצוח נעליים ומקצתם היו משרתים וסבלים.
הנשים שנמצאו במעגל העבודה היו כובסות או משרתות.
ביוצ'בונאר היה מספר לא מבוטל של קבצנים, סוגיה עליה נכתב בעיתונות האנטישמית.
מיד לאחר קבלת העצמאות אולצו סוחרי סופיה לסגור את בתי העסק שלהם גם בימי ראשון וזאת בנוסף לסגירתם בשבת.
מגמה זו השתלבה בפרץ האנטישמיות שלווה את הנסיכות הצעירה עם שחרורה מעול העות'מאנים והוסיפה פן כלכלי לאנטישמיות הדתית המסורתית.
אמידי קהילת סופיה נרתמו לסייע לחברי הקהילה הנתמכים.
הקהילה האשכנזית הפעילה את אגודת הסעד פּוֹדקרפּה – "תמיכה" שחבריה סייעו לנזקקים בעיקר לקראת החגים ובהמשך אף ייסדו את בית האבות ע"ש לוּקה מוסקוביץ.
ב-1885 הוקם ארגון הסעד על שם ונטורה לוי שפעל לסייע לתלמידים עניים וב-1890 הוקם על ידי שמואל תאג'ר ארגון סעד דומה.
בתקופת שלטונו של המלך פרדיננד הראשון זכתה העיר סופיה לתנופת בינוי ופיתוח, הפכה למטרופולין מודרני ועקב כך חל שיפור הדרגתי במצבם הכלכלי של תושביה ובכלל זה בני הקהילה היהודית.
תהליך השיפור נגדע לאחר מלחמת העולם הראשונה, עת פרץ משבר כלכלי חריף בבולגריה שהוביל להגירה פנימית משמעותית לערים הגדולות ובעיקר לסופיה.
בראשית שנות ה-20 מנתה הקהילה כ-20,000 נפשות ומתוכם עמד שיעור המפרנסים על 36 אחוזים.
מתוך המפרנסים כשליש היו עצמאים רובם סוחרים ומקצתם עסקו בבנקאות וביטוח ושני שלישים היו שכירים בענפי התעשייה, הטקסטיל ובמגזר השירותים האישיים.
אחוז השכירים בקהילת סופיה היה גבוה יותר מהממוצע בקרב כלל יהודי בולגריה, ואחוז העצמאים נמוך יותר, עניין המצביע על מעמד כלכלי נמוך מהממוצע.
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 החריף עוד יותר המשבר הכלכלי בבולגריה, שיעור השכירים והמובטלים עלה ושיעור העצמאים ירד בהדרגה.
למרות חיכוכים על רקע אידאולוגי, פעלה השכבה האמידה בקרב קהילת סופיה לסייע לשכבות החלשות ובעיקר למאות החיילים ששוחררו מהצבא לאחר צמצומו כמתחייב בחוזה ניי.
בראשית שנות ה-20 נוסד הבנק הקואופרטיבי "גאולה" ועסק במתן אשראי לבעלי מלאכה וסוחרים זעירים מקרב בני הקהילה.
בהמשך, הרחיב הבנק את פעילותו גם לאפיקים נוספים תוך שגם בני השכבות האמידות משתמשים בשירותיו.
הנהלת הבנק בסופיה סייעה להקמת סניפים נוספים של הבנק בערים נוספות ברחבי בולגריה.
ב-1931 פרסם ועד הקהילה בסופיה דין וחשבון על מצבם הכלכלי של יהודי סופיה ומתוכו עולה שמתוך 23,566 בני הקהילה היו 8,971 מפרנסים (38.1 אחוזים).
מניתוח סקטור המפרנסים עולה, כי 27 אחוזים היו סוחרים ורוכלים, 23 אחוזים היו בעלי מלאכה, 20 אחוזים היו פועלים, 13 אחוזים היו פקידים במפעלים פרטיים, 4 אחוזים עסקו במקצועות חופשיים, אחוז אחד היו בנקאים ותעשיינים ו-9.5 אחוזים היו מבוטלים.
בבחינת האוכלוסייה הלא עובדת עולה כי מחציתה היו עקרות בית, 32 אחוזים היו תלמידים בגילאי יסודי ותיכון, 1.2 אחוזים היו סטודנטים ו-16.8 אחוזים היו ילדים מתחת לגיל 6.
ב-1931 הוקם בסופיה ביוזמת תא בני ברית בסופיה ובמימון ראשוני של ארגון הג'וינט הבנק הפרטי "נארודין טרוד" (עמל העם), שנועד לסייע לבני הקהילה.
ב-1933 הפך הבנק הפרטי "כרמל", לבנק קואופרטיבי, קיבל אשראי מהבנק החקלאי הלאומי הבולגרי והקצה מרווחיו לפעולות סוציאליות בקרב בני הקהילה.
ב-1934 הוקם במימון בנק גאולה "בית העם" בסופיה ובו חנויות ואולמות כנסים ודיונים שהגדול מביניהם בן 1,200 מקומות ישיבה וכן ספרייה ואולם קריאה.
ב-1939 ערכה אגודת "קופת צדקה וביקור חולים" משאל מקיף בקרב קהילת סופיה וממנו עלה, כי 17.4 אחוזים מהמשפחות הוגדרו עניות, חלקן קרובות לסף רעב והתגוררו ב:"חורבות, במרתפים ובצריפים".
שיעור האבטלה בקרב כשירי העבודה בסקטור זה עמד על 34 אחוזים.
עם החלת החוק להגנת האומה הוטלו מגבלות כלכליות קשות על יהודי בולגריה.
בין השאר נאסר על פעילותם של בנקים קואופרטיביים יהודיים.
לאחר החלת החוק, נערכה האספה השנתית האחרונה של בנק גאולה ובמסגרתה נבחרו לראשונה חברי הנהלה לא יהודים.
בהמשך, התאחד בנק גאולה עם "הבנק הפופולרי" שפעל באזור יוצ'בונאר והיה בבעלות חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבולגריה, מתוך מטרה לשמור על ההון היהודי.
ב-9 ביולי 1942 אישר הפרלמנט הבולגרי חוק המסמיך את הממשלה הבולגרית לאחוז בכל האמצעים לפתרון השאלה היהודית ובמסגרתו נקבע כי, 12 אחוזים מההון היהודי שהופקד בחשבונות בנק מוגבלים, יוחרם לצורך מימון פעולתו של הקומיסריון לשאלות יהודיות.
עוד נקבע כי תופסק פעילותם של כל בתי העסק שנותרו עדיין בבעלות יהודית, עליהם להימכר ואת פיקדון המכירה יש להפקיד בחשבונות חסומים.
במאי 1943 לאחר גירוש יהודי סופיה, נמסרו בתי המגורשים לתושבי העיר ורכושם המטלטל נמכר במכירות פומביות.
לאחר שחרור בולגריה הותר ליהודים לשוב לסופיה, אך מצבם הכלכלי היה קשה ומרביתם היו בחוסר כל.
בפברואר 1945 התירה ממשלת חזית המולדת לייבא לבולגריה מארצות הברית, נעליים, בגדים ותרופות ללא מכס כדי לסייע ליהודי סופיה.
דירותיהם של בני הקהילה אשר שרדו את ההפצצות על העיר הוחזרו לבעליהן, חלקן מרצון וחלקן בהתערבות המשטרה הבולגרית.
מפעלים, עסקים והון שהופקעו, לא הושבו.
עם מעברו ההדרגתי של המשק הבולגרי לכלכלה מתוכננת הוקמו קואופרטיבים רבים בסיוע ארגון הג'וינט, אשר השקיע עשרות מיליוני לבות ברכישת מכונות וציוד לתעשייה ובכך תרם להתאוששותה הכלכלית של המדינה כולה.
למרות המאבק בין הציונים לחזית המולדת היהודית, הצליחו הקומוניסטים היהודים להביא לחידוש פעילותם של הבנקים הקואופרטיביים בסופיה ובהמשך התאחדו כולם תחת "בנק גאולה".
במקביל הוטלו על תושבי בולגריה מיסים חדשים וחישוב המס על בני הקהילה בוצע לפי חישוב ערך הרכוש העתידי הכולל את האשראי המיועד.
כך נדרשו בני הקהילה לשלם מס על כספים שטרם התקבלו, העניין עורר תסיסה עצומה והחיש את כוונתם לעלות לישראל.
לאחר העלייה ההמונית לישראל והשתלטותם המוחלטת של הקומוניסטים על בולגריה פסקה כל פעילות כלכלית בעלת זיקה פרטית.
יהדות סרייבו (גם יהדות שָֹרָאי-בּוֹסְנָה) היא קהילה יהודית בת שני קהלים, ספרדי ואשכנזי, הקיימת בעיר סרייבו בירת בוסניה והרצגובינה מאמצע המאה ה-16 ועד ימינו.
ב-1940 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 9,000 נפשות והייתה השלישית בגודלה בקרב קהילות יהדות יוגוסלביה לאחר בלגרד וזאגרב.
במחצית השנייה של המאה ה-16 התיישבו בסרייבו סוחרים יהודים ספרדים שהגיעו לעיר בעיקר מסלוניקי, ובהמשך הותר להם להקים שכונה יהודית אשר כונתה "אל קורטיז'ו" (בלאדינו: החצר).
ב-1581 הוקם בית כנסת לקהילה, וב-1623 מונה לראשונה רב ראשי לקהילה, הרב שמואל ברוך מסלוניקי.
ב-1630 הוקם בית העלמין היהודי וב-1731 נקבע תקנון הקהילה.
ב-1850 הורשו יהודי סרייבו להתיישב בכל חלקי העיר.
ב-1878, לאחר קונגרס ברלין, קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על אזורי בוסניה והרצגובינה, אך סיפחה אותם דה פקטו.
האוסטרו-הונגרים פעלו להפיכתה של סרייבו לעיר אירופית מודרנית, ובכלל זה פיתחו תשתיות ובנו מבני ציבור.
במסגרת תהליך זה היגרו לסרייבו משפחות אשכנזיות, בדרך כלל אמידות, ובהן משכילים ובעלי מקצועות חופשיים רבים.
ב-1879 נוסדה רשמית הקהילה האשכנזית בעיר, ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא גדלה לכדי רבע מכלל יהודי סרייבו.
ב-1902 נחנך בית הכנסת המרכזי של הקהילה האשכנזית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת ממלכת יוגוסלביה, הייתה קהילת סרייבו אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכה, והשלישית בגודלה.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על בני הקהילה, ומספר בניה גדל בהתמדה בשל הגירה פנימית לסרייבו מקהילות קטנות ולא מבוססות, בעיקר ספרדיות.
התהליך הוביל למשבר חמור, בעיקר בקהילה הספרדית, אשר שליש מבניה הוגדרו עניים.
שתי הקהילות פעלו יחדיו למתן סיוע לנזקקים, והשכבה האמידה ייסדה אגודות לקידום החינוך, לסיוע רפואי וסיוע לנזקקים, לצד בנקים קואופרטיביים אשר תמכו בבעלי עסקים מקרב יהודי העיר.
ב-1932 נחנך בית הכנסת הספרדי הגדול החדש.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הוחל בביצוע הפתרון הסופי ביהודי העיר.
בין ספטמבר לאוקטובר 1941 נעצרו יהודי העיר וגורשו אל מחנות ההשמדה.
ההערכה היא שכ-2,400 מתוך 9,000 יהודי העיר ניצלו ממחנות ההשמדה, וחלקם הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה חודשה הפעילות הקהילתית ובני הקהילה התערו בחוגי הממשל, התרבות והאמנות ביוגוסלביה החדשה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך ההתפרקות האלים של יוגוסלביה.
כחלק מתהליך זה פרצה מלחמת בוסניה.
במהלך המלחמה צרו כוחות סרביים על סרייבו במשך חודשים ארוכים תוך הפגזתה.
כ-700 מיהודי סרייבו חולצו ממנה והיגרו אל מחוץ למדינה, ובכלל זה לישראל.
ב-2022 התגוררו בסרייבו כ-500 יהודים והיא נותרה הגדולה בקהילות יהדות בוסניה והרצגובינה.
לאורך השנים העמידה יהדות סרייבו אישי ציבור כמו: אמריק בלום, אשר כיהן כראש העירייה, וסוון אלקלעי, אשר כיהן כשר החוץ של בוסניה והרצגובינה, סופרים כמו אריך קוש לאורה פאפו ויצחק סמוקובליה ורופאים נודעים כמו הגנרל ד"ר רוזה פאפו.
ב-1435 כבש צבא האימפריה העות'מאנית את אזור בוסניה, וב-1461 ייסדו העות'מאנים את העיר שראי בוסנה כעיר מושבו של הוואלי העות'מאני וכמרכז מנהלי אזורי של האיילט.
העיר שכנה במרכז הגאוגרפי של האזור.
מעמדה המנהלי, והעובדה שבשטחה שכן חיל מצב עות'מאני, הפך אותה בהדרגה גם למרכז כלכלי, בתחילה כמערך לוגיסטי התומך בגייסות ובהמשך באוכלוסייה שהתפתחה סביבו.
בשלהי המאה ה-15, לאחר גירוש ספרד ופורטוגל, נדדו חלק מהמגורשים לשטחים שהיו נתונים לשליטת העות'מאנים כגון אנטוליה, ארץ ישראל וסוריה.
הסולטאן באיזיט השני עודד אותם להתיישב בשטחי האימפריה ואף פרסם פירמאן שהנחה לסייע ליהודים.
היהודים שהיו אוריינים ברובם, רב-לשוניים ומהם נמנו אומנים רבים, השתלבו במערכת הכלכלית העות'מאנית.
לאחר התבססותם החלו בני הקהילות השונות להתפזר ברחבי הבלקן, בתחילה כסוחרים-נודדים ובהמשך גם כמתיישבי קבע, והם השתלבו במערכת המסחר והפקידות המקומית.
קיים תיעוד לנוכחות יהודים בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. בבית העלמין היהודי העתיק בסרייבו נמצאו מצבות מ-1551 ובתעודות עות'מאניות מתועד כי ב-1541 היו בסרייבו 34 סוחרים, אומנים, רוקחים ורופאים יהודים, אם כי ככל הנראה לא התגוררו בעיר אלא הגיעו לסרייבו לפרקים עם משפחותיהם ופעלו בה.
ב-1577 העניק הוואלי המקומי אישור ליהודים לחפור באר מים בסמוך לרובע המוסלמים ולבאזאר של העיר אשר כונה "באש-צ'ארשייה" ("השוק הראשי").
בהמשך, הותר ליהודים להקים בתים למגורי קבע סביב הבאר.
הרובע נקרא "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר).
השכונה היהודית אל קורטיז'ו כונתה על ידי תושבי המקום בכינוי הגנאי "צ'יפוט-אנה" (čifut-ana), שפירושו "שכונת היהודונים".
ב-1581 הוקם בית כנסת לקהילה הספרדית, וב-1630 הוקם בית העלמין המרכזי.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לעיר פליטים יהודים ממוצא אשכנזי והקימו בעיר קהילה אשכנזית קטנה.
ב-1686, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה, לאחר כיבוש העיר בודה על ידי האוסטרים, הגיעו פליטים יהודים לאזור בוסניה וחלקם התיישבו בסרייבו.
בהמשך, באוקטובר 1697, כבשו האוסטרים בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה את סרייבו והעלו באש את הרובע היהודי, ובכלל זה את בית הכנסת.
ב-1731 נקבע תקנון הקהילה היהודית בעיר.
בתקנון נקבע, כי הקהילה תנוהל על ידי מועצה של חמישה נכבדים ובראשם הרב, כאשר לצד המועצה פועל גבאי ומפקח על תלמודי התורה אשר מונו אחת לשנה.
מימון הפעילות הקהילתית הושג באמצעות מס קהילה אחיד וגמילות חסדים.
מימון זה נועד לתשלום משכורתו של הרב הראשי ובעלי התפקידים הקהילתיים נוספים כגון המורים בתלמודי התורה.
ב-1739 שבה השליטה בסרייבו לידי העות'מאנים.
מעמדם המשפטי של היהודים היה זהה למעמד האוכלוסייה הלא-מוסלמית, אם כי תפישתם כמיעוט נאמן לסולטאן הובילה ליחס מקל מצד השלטונות כגון היתר לשיקום בית הכנסת.
יהודי בוסניה העדיפו ברובם להתיישב בסרייבו משום היותה מרכז ממשל עות'מאני, עניין שאפשר התערבות מהירה של השלטונות כשנדרשה הגנתם על בני הקהילה בעת מהומות על רקע דתי או לאומני.
ב-1839 הכריז הסולטאן אבדילמג'יט הראשון על רפורמות הטנזימאט אשר כללו בין השאר את השוואת זכויותיהם של לא-מוסלמים למוסלמים, שוויון בתחום המיסוי והדיור וכן היתר ללא מוסלמים להשתתף בחיים הפוליטיים ברחבי האימפריה.
יישום מדיניות הטנזימאט בוצע בהדרגה.
ראשית במרכז השלטון העות'מאני בקונסטנטינופול ובהמשך בווילאייטים השונים.
וכך, רק ב-1850, העניק הוואלי עומאר פאשה אישור ליהודי סרייבו להתגורר בכל חלקי העיר, וב-1856 הוענק להם שוויון זכויות בכפוף לתקנות הטנזימאט.
החלטות אלו, בליווי ההתפתחות הכלכלית הכללית בסרייבו, הובילו לשיפור ניכר במעמדם הכלכלי והחברתי של בני הקהילה.
רפורמות הטנזימאט הובילו להשתלבותם של בני הקהילה במערכת הפוליטית והציבורית העות'מאנית האזורית.
ב-1868 מונה דניאל אפנדי לממונה הכספים במשרד המיסים של הווילאייט וחוג'ה יעקב אפנדי לממונה על האוצר במשרד הכספים של סנג'ק סרייבו.
החל מ-1870 כיהן רב הקהילה הספרדית כנציג הקהילה היהודית בוועדת החינוך של וילאייט בוסניה.
ב-1876 מונה יאבר ברוך אפנדי כנציג וילאייט בוסניה לפרלמנט העות'מאני בקונסטנטינופול.
מספר מבני הקהילה כגון יצחק שלום אפנדי ובנו סולומון שלום אפנדי מונו למועצה המייעצת לוואלי (טורקית: Meclisi İdare).
סולומון שלום אפנדי מונה בהמשך גם לפרלמנט העות'מאני, לחבר מסדר המג'ידיה והוענק לו אות המסדר ברמה החמישית מכסף.
תקופה זו נחשבת מכוננת בחיי הקהילה בסרייבו.
העיר שינתה את פניה ואת אופייה ושעריה נפתחו לאירופה על מגוון אוכלוסיותיה ותרבותה.
היא עברה תנופת בינוי, הרחבה משמעותית של מוסדות השכלה וגאות כלכלית.