tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עַאִישֶׁה הַפְסָה סוּלְטַאן (בטורקית עות'מאנית: حفصه سلطان; 1478 - מרץ 1534) הייתה אשתו של סלים הראשון והולידה סולטאן הראשונה של האימפריה העות'מאנית כאמו של סולימאן המפואר.
במשך התקופה שבין המלכתו של בנה ב-1520 עד למותה ב-1534, היא הייתה אחת האישים המשפיעים ביותר באימפריה העות'מאנית.
ההשקפה המסורתית היא שהאפסה סולטאן הייתה בתו של מנלי הראשון גיריי (1445–1515), החאן של הטטרים בקרים במשך רוב התקופה שבין 1466 ל-1515, הנשענת על עדויות סופרים מערביים של המאה השבע עשרה, תויכה לטובת מקורה כשפחה נוצרייה המבוסס על עדויות תיעודיות עות'מאניות.
כמה היסטוריונים עדיין דוגלים בתפיסה המסורתית, כולל בריאן גלין ויליאמס.
רשאט קסבה מזכיר את הנישואין בין סלים הראשון להאפסה סולטאן כ"נישואין האחרונים בין סולטאן עות'מאני לבין בת למשפחת מלוכה מוסלמית שכנה".
עם זאת, אסין אטיל מציין כי בעוד שחלק מההיסטוריונים מצהירים שהיא בתו של גיריי, אחרים הזכירו כי הנסיכה הקרימאית בשם "עאישה" הייתה אחת מנשותיו של סלים הראשון וכי "האפסה" הייתה ממוצא עבדים.
איליה זייצב טוען כי "עאישה (בתו של מנגלי-גיריי הראשון) התחתנה לראשונה עם שהזאדה מהמט, מושל קֵפֶה, וכי מאוחר יותר התחתנה עם אחיו סלים הראשון; כתוצאה מכך, נישואיה לשושלת העות'מאנית היו אחד משני המקרים הבולטים בין הנישואים לעות'מאניים (השני היה הנישואין של בתו של סלים הראשון לסעדת-גיריי)".
אלן פישר, לסלי פירס ופרידון אמסן רואים כולם את האפסה ממוצא עבדים ולא כבתו של חאן קרים.
לאחר שהתגוררה בעיר מניסה שבמערב טורקיה עם בנה סולימאן, שניהל את האזור שמסביב בין השנים 1513 ל-1520 (העיירה תפקדה כאחד מהמעונות המסורתיים של נסיכי הכתר העות'מאניים (שהזאדה) כחניכה לשלטון העתידי), האפסה סולטאן יזמה את "פסטיבל מסיר" של מניסה, מסורת מקומית שנמשכת עד היום.
היה לה גם מתחם גדול שנבנה בעיר המורכב ממסגד המכונה "מסגד הסולטאן", בית ספר יסודי, מכללה והוספיס.
היא הייתה גם האישה הקיסרית הראשונה שהחזיקה בתואר "סולטאן" לאחר שם שמה, והחליפה את התואר "האטון".
שימוש זה שיקף את התפיסה העות'מאנית של כוח ריבוני כ"פררוגטיבה משפחתית".
כתוצאה מכך, התואר ולידה האטון (התואר לאם החיה של הסולטאן העות'מאני המכהן עד למאה ה-16) הפך לולידה סולטאן, מה שהפך את האפסה לולידה סולטאן הראשונה.
העידן שלה סימן את מעמדה המשתנה של אמו של הסולטאן ואת חלקה המוגבר בשלטון.
האפסה סולטאן נפטרה במרץ 1534 ונקברה ליד בעלה במאוזוליאום על שמו באיסטנבול.
הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח הוא סרט גיבורי-על אמריקאי, המבוסס על דמותו של הפנתר השחור מבית מארוול קומיקס.
הסרט הופק על ידי אולפני מארוול ומופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני, והוא המשך לסרט "הפנתר השחור" והסרט ה-30 ביקום הקולנועי של מארוול.
הסרט נכתב ומבוים על ידי היוצר ראיין קוגלר, ומככבים בו לטישה רייט, לופיטה ניונגו, דנאי גורירה, מרטין פרימן, וינסטון דיוק ואנג'לה באסט ששבים לגלם את דמויותיהם מסרטים קודמים ביקום הקולנועי.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 בנובמבר 2022. הוא האחרון בשלב הרביעי ביקום הקולנועי של מארוול.
טצ'אלה, מלך ואקאנדה, נפטר ממחלה אותה ניסתה אחותו, שורי, לרפא באמצעות שיחזור סינתטי של העשב דמוי-הלב שהושמד על ידי קילמונגר, ללא הצלחה.
שנה לאחר מכן, ואקאנדה נמצאת תחת לחץ ממדינות העולם לחלוק את הוויברניום שלה, וחלק מהמדינות אף מנסות לגנוב אותו בכוח.
המרדף אחר הוויברניום מוביל את ה-CIA להשתמש במכונה חדשה לזיהוי ויברניום, באמצעותו נמצא מרבץ תת-ימי של ויברניום.
צוות החיפוש שנשלח על ידי ה-CIA מותקף ונהרג על ידי נאמור ואנשיו, אך בסוכנות מאמינים כי מאחורי המתקפה עומדת ואקאנדה.
מנגד, נאמור, שיוצר קשר עם רמונדה ושורי, מאשים את ואקאנדה בתחילת המירוץ החדש אחר הוויברניום, ודורש מהן למצוא ולתת לו את האחראי לפיתוח מכונת זיהוי הוויברניום, אחרת יתקוף את ואקאנדה.
רוס, שורי ואוקויה נוסעות לבוסטון לפגוש את האחראי: סטודנטית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשם רירי ויליאמס.
הקבוצה נרדפת על ידי ה-FBI, ולאחר מכן על ידי לוחמיו של נאמור, שמביסים את אוקויה ומביאים את שורי ורירי לפגישה עם נאמור מתחת למים.
עם שובה של אוקויה לוואקאנדה, מפטרת אותה רמונדה מתפקידה כמנהיגת ה"דורה מילאג'", ושולחת במקביל בקשת עזרה לנאקיה, המתגוררת כעת בהאיטי, בחילוץ שורי ורירי מידיו של נאמור.
מתחת למים, מציג נאמור בפני שורי את ממלכתו התת-ימית, טאלוקאן, היושבת על מרבצי ויברניום רבים ועליה הוא הגן במשך מאות שנים.
נאמור טוען בפני שורי כי הוא מעדיף לכרות ברית עם ואקאנדה נגד שאר העולם, אבל מבטיח לה שאם בקשתו תסורב, הוא וצבאו ישמידו את ואקאנדה.
נאקיה מסייעת לשורי ורירי לברוח, ובתגובה פותח נאמור במתקפה נגד בירת ואקאנדה, במהלכה נהרגת רמונדה.
נאמור מבטיח לשוב בעוד שבוע במלוא כוחו ולראות אם שורי שינתה את דעתה.
באמצעות שריד מהצמח שהעניק לאנשיו של נאמור את יכולותיהם התת-מימיות, מצליחה שורי לשחזר באופן סינתטי את העשב דמוי-הלב; אותו היא בולעת על מנת להפוך לפנתרה השחורה, ומתקבלת על ידי השבטים האחרים.
למרות עצתו של מ'באקו לכונן שלום, שורי נחושה לנקום ומצווה על התקפת-נגד מיידית על נאמור ואנשיו.
חיילי ואקאנדה מפתים את נאמור ואת לוחמיו אל פני השטח, שם מפרידה שורי את נאמור משאר בני עמו, מתוך כוונה לייבשו ולהחלישו.
במהלך הקרב, השניים מתרסקים אל חוף מדברי וידה של שורי על העליונה, אך ברגע האחרון, מחליטה שורי לחוס על חייו ולהציע לו ברית שלום על מנת להציל את עמו.
נאמור מקבל את תנאיה, והקרב מסתיים.
דודינתו של נאמור, נאמורה, מוטרדת מכניעתו של נאמור לשורי, אבל זה האחרון מבטיח לה לנצל את האמפתיה של שורי לאנשי טאלוקאן לטובתם.
בסצנה באמצע הכתוביות, מבקרת שורי בהאיטי, שם מגלה כי לנאקיה ולט'צאלה יש בן משותף, טוסיין, אותו גידלה נאקיה בסתר.
לטישה רייט – הפנתרה השחורה שורי, נסיכת ואקאנדה ואחותו הצעירה של טצ'אלה, והאחראית על תכנון ופיתוח כלים טכנולוגיים חדשים עבור ממלכתם.
בעקבות מותו של השחקן צ'דוויק בוזמן באוגוסט 2020, תפקידה של שורי בעלילת הסרט הורחב מאשר בסרט הראשון.
לופיטה ניונגו – נאקיה, אהובתו לשעבר של טצ'אלה, המשמשת כמרגלת סמויה מטעם שבט הנהר עבור ואקאנדה.
דנאי גורירה – אוקויה, מנהיגת הדורה מילאג'ה, כוחותיה המיוחדים של ואקאנדה, ושומרת ראשו לשעבר של טצ'אלה.
וינסטון דיוק – מ'באקו, לוחם חזק ומנהיגה חסר הרחמים של שבט ההרים של ואקאנדה, שבט הג'בארי.
פלורנס קאסומבה – איו, חברה בדורה מילאג'ה וסגניתה של אוקויה.
דומיניק ת'ורן - רירי ויליאמס, ממציאה גאונה אשר יוצרת חליפת שריון בדומה לחליפתו של טוני סטארק.
מיקאלה קואל – אנקה, מדריכת לוחמה של הדורה מילאג'ה.
טנוך הוארטה - נאמור, שליטהּ של ממלכת טאלוקאן, ציוויליזציה עתיקה של אנשים הגרים מתחת למים.
עבור התפקיד, הוארטה למד את שפות היוקטן המשתייכת לשפת בני המאיה.
מרטין פרימן – אוורט ק.
רוס, סוכן CIA וטייס קרב לשעבר בחיל האוויר האמריקני.
ג'וליה לואי-דרייפוס - ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין, המנהלת החדשה של סוכנות ה-CIA ואשתו לשעבר של רוס.
אנג'לה באסט – רמונדה, המלכה-האם של ואקאנדה ואמם של טצ'אלה ושורי, המתאבלת על מות בנה.
ג'ורדן שב לגלם את דמותו של נג'דקה/קילמונגר בהופעת קמע.
הקומיקאי טרוור נואה שב לדבב את גריוט, בינה מלאכותית שפותחה בידי שורי.
איסאק דה בנקולה, קוני צ'יום, דורותי סטיל ודני ספאני שבים לגלם את זקני שבטי הנהרות, המכרות, הסוחרים והגבול, בהתאמה; מייבל קאדנה מגלמת את בת דודתו של נאמור, נאמורה, ואילו אלכס ליבינלי מגלם את דמותו של הלוחם הטלוקאי, אטומה.
לייק בל מופיעה בתפקיד ד"ר גראהם, מדענית מטעם ה-CIA המפקחת על חיפוש הויברניום, בעוד ריצ'רד שיף מגלם את תפקיד מזכיר המדינה.
בסופו של הסרט נוספו צילומי ארכיון של צ'דוויק בוזמן בתפקיד טצ'אלה מהסרטים הקודמים של היקום הקולנועי.
בנוסף, גם הפתיח של מארוול המופיע בתחילת הסרט שונה בצורה מהותית מהפתיח בכל הסרטים האחרים של מארוול, וכולל קטעי ארכיון של בוזמן כפנתר השחור לבדו ללא אף גיבור אחר מהיקום הקולנועי.
על אף שיו"ר אולפני וולט דיסני, אלן פ.
הורן, הרגיש שמוקדם מדי להתחיל לנהל דיונים על הפקת סרט המשך, הוא הביע רצון חיובי להחזיר את קוגלר כבמאי לסרט ההמשך הפוטנציאלי.
מצדו, קוגלר הצהיר שהוא מעוניין לראות כיצד טצ'אלה / הפנתר השחור בגילומו של צ'דוויק בוזמן יתפתח כמלך בסרטים עתידיים של היקום הקולנועי, שכן במסגרת ההמשכיות של היקום תקופת שלטונו רק החלה, בניגוד לחוברות הקומיקס בהם הוא מלך משנות ילדותו.
במרץ 2018, פייגי אמר כי אין "שום דבר ספציפי" לחשוף על הפקת סרט ההמשך, אך שבהחלט ישנם "רעיונות וכיוון די מוצק לאן אנו רוצים להגיע עם הסרט השני".
סוכנו של בוזמן, מייקל גרין, ניהל עם האולפנים משא ומתן על שובו של בוזמן לגילום דמותו של טצ'אלה בשני סרטי המשך מתוכננים של "הפנתר השחור" בתמורה לשכר של 10 מיליון דולר ו-20 מיליון דולר, בהתאמה.
באותו אוקטובר, סגר קוגלר עסקה על כתיבת תסריט ובימוי סרט ההמשך ל"הפנתר השחור".
אף על פי שגם אולפני מארוול וגם קוגלר התכוונו לעבוד שוב יחד לאחר הצלחת הסרט הראשון בקופות ולאור הביקורות החיוביות שקיבל, קוגלר נמנע מלהיחפז לחתום על עסקה להפקת סרט המשך.
תהליכי המשא ומתן מול קוגלר הסתיימו "מתחת לרדאר" בחודשים שלאחר עליית הסרט הראשון לאקרנים, וקוגלר התעתד להתחיל לכתוב את התסריט לסרט ההמשך במהלך שנת 2019, לקראת תחילת הצילומים שהתעתדו להתחיל בסוף 2019 או תחילת 2020.
בנובמבר 2018, אושר שלטישה רייט תשוב לגלם את דמותה של שורי, אחותו של טצ'אלה, בסרט ההמשך.
כשאנג'לה באסט, שגילמה את דמותה של רמונדה ב"הפנתר השחור", נשאלה אם צוות השחקנים הראשי ישוב להפקת סרט ההמשך, בעלה, קורטני בי.
לדבריו, זה כלל גם את מייקל בי.
ג'ורדן כאריק קילמונגר, שנהרג בסרט הראשון, ובאסט הסכימה.
עם דבריו ביוני 2019, פייגי הכחיש את הצהרתו של ואנס כ"שמועה גרידא", באומרו כי לא היו תוכניות ליהוק לסרט מכיוון שקוגלר רק התחיל להתוות את עלילתו וטרם שיתף את תוכניותיו עם פייגי או המפיק-שותף נייט מור.
חודש לאחר מכן, ג'ון קאני הביע עניין לשוב לגלם את טצ'אקה, אביו של טצ'אלה, ודנאי גורירה הצהירה כי קוגלר אישר שהיא תשוב לגלם את דמותה של אוקויה בסרט ההמשך.
במהלך כנס הקומיק-קון שהתקיים בסן דייגו בשנת 2019, פייגי אישר רשמית את הפקת סרט ההמשך, ובאוגוסט 2019, מרטין פרימן אישר שהוא ישוב לגלם את דמותו של אוורט ק.
בכנס ה-D23, הוכרז רשמית שהסרט יעלה לאקרנים ב-6 במאי 2022. פייגי הצהיר כי קוגלר השלים את התסריט לסרט, שכלל נבל ושם חדשים לסרט.
בסוף שנת 2019, מעצבת התלבושות רות אי.
קרטר אישרה שהיא תשוב לעצב את התלבושות לסרט ההמשך לאחר עבודתה על הסרט הראשון, וציינה כי היא עתידה להתחיל את עבודתה במהלך הסתיו.
ב-28 באוגוסט 2020, נפטר בוזמן מסרטן המעי הגס.
במהלך מחווה לפועלו של בוזמן, קוגלר הצהיר כי הוא לא היה מודע למחלתו של בוזמן, והשקיע את השנה האחרונה בכתיבת דיאלוגים עבורו דמותו בסרט ההמשך.
פייגי ועובדים בכירים נוספים באולפני מארוול גם לא היו מודעים למחלתו של בוזמן.
הצעה נוספת הייתה להעביר לשורי את זהותו של הפנתר השחור, דבר שקרה כבר בחוברות הקומיקס.
עד מותו של בוזמן, קוגלר היה באמצע כתיבת התסריט וכבר הגיש טיוטה ראשונית.
באמצע נובמבר, המפיקה בפועל, ויקטוריה אלונזו, בהודיעה כי סרט ההמשך לא צפוי לכלול כפיל דיגיטלי של בוזמן או לכלול טכנולוגיית Computer-generated Imagery על מנת לדמות את השתתפותו של השחקן המנוח, באומרה, "לא.
יש רק צ'דוויק אחד, והוא כבר לא איתנו.
לצערנו, מלכנו מת בחיים האמיתיים, לא רק [בסיפור ה]בדיוני, ואנחנו לוקחים קצת זמן [על מנת] להבין איך אנחנו ממשיכים את הסיפור ואיך לכבד את מה שקרה לנו באופן בלתי צפוי, כואב ונורא כל כך".
בהמשך החודש, אושר כי לופיטה ניונגו, וינסטון דיוק ובאסט ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרט הקודם, ודווח על ניהול משא ומתן עם טנוך הוארטה על גילום דמות האנטגוניסט של הסרט.
באותה תקופה, דווח כי הצילומים עתידים להתחיל במהלך יוני או ביולי 2021 באטלנטה, ג'ורג'יה.
בדצמבר 2020, פייגי אישר כי דמותו של טצ'אלה לא תלוהק מחדש, אך כדרך "לכבד את המורשת ש[בוזמן] עזר לנו לבנות", הוא הביע את תקוותו שסרט ההמשך יוכל "להמשיך ולחקור את העולם ואת כל הדמויות העשירות והמגוונות שהוצגו בסרט הראשון".
בנוסף, דווח כי תאריך עלייתו של הסרט נדחה ל-8 ביולי 2022. בסוף דצמבר, דווח על שובה של מעצבת האיפור האישית של בוזמן, סיאן ריצ'רדס, לעבודה על סרט ההמשך, בעוד מעצב התלבושות שלו, קרייג אנתוני, הצהיר על אי-השתתפותו בסרט ההמשך בעקבות מותו של בוזמן.
מעצבת השיער דיידרה דיקסון אף היא לא הייתה בטוחה אם היא תשוב לעבודה על סרט ההמשך בעקבות מותו של בוזמן, כמו גם בעקבות מות אחותה.
בינואר 2021, פייגי שב ואישר כי לא ייעשה שימוש באפקטים חזותיים על מנת לדמות את הופעתו של בוזמן בסרט, ואמר כי "המוקד העיקרי" של הסרט היה תמיד על כך שוואקאנדה הוא "מקום שניתן לחקור אותו לעומק עם דמויות ותתי-תרבויות שונות".
באותו חודש, אמר ג'ורדן כי הוא מוכן לשוב לגילום דמותו של קילמונגר, אם יבקשו את שובו, בשל אהבתו לדמות ולעבודה עם קוגלר.
במרץ 2021, אמרה ניונגו כי סרט ההמשך יהיה שונה מהסרט הראשון והביעה את התרגשותה מתוכניותיו של קוגלר.
ניונגו חזרה והדגישה כי כל המעורבים בסרט היו מסורים להמשיך את מורשתו של בוזמן.
פרימן גם חשף שהוא עתיד להיפגש בקרוב עם קוגלר ולדון איתו על הפקת הסרט.
באפריל, קוגלר העיר שצילומי הסרט עדיין יתקיימו בג'ורג'יה אף על פי שהמדינה העבירה את חוק יושרת הבחירות משנת 2021 השנוי במחלוקת.
אף שקוגלר לא תמך בהצעת החוק, הוא הרגיש כי החרמת הפקות סרטים במדינה תשפיע לרעה על האנשים שאחרת היו מועסקים על ידה.
במקום זאת, קוגלר תכנן להעלות את המודעות לביטול הצעת החוק.
מאוחר יותר, אמרה ניונגו כי קוגלר "עיצב" מחדש את הרעיונות המקוריים שהיו לו עבור עלילת הסרט במטרה לכבד את בוזמן ואת מותו, מה שלדעתה היה "נכון מבחינה רוחנית ורגשית" לעשות.
במאי 2021, אולפני מארוול חשפו את שמו הרשמי של הסרט: "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח".
העיתונאי איתן אנדרטון מהאתר "Film/" ציין ששימוש בזעקת הקרב של אנשי ואקאנדה ("ואקאנדה לנצח") כחלק משם הסרט היא מחווה ראויה עבור בוזמן.
צילומי הסרט החלו בסביבות יוני או יולי 2021 באטלנטה, ג'ורג'יה, ונמשכו כחצי שנה.
לפני היוודע דבר מותו של בוזמן, הצילומים התעתדו להתקיים ב-1 במרץ 2021.
הסרט יצא לאקרנים ב-11 בנובמבר 2022. ולהיות חלק מהשלב הרביעי של היקום הקולנועי של מארוול.
במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-6 במאי 2022. ובהמשך ב-8 ביולי 2022. הסרט הגיע לשירות הסטרימינג דיסני+ ב-1 בפברואר 2023.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרס אוסקרשחקנית המשנה הטובה ביותראנג'לה באסטהשיר המקורי הטוב ביותר"Lift Me Up" – ריהאנההאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותרקאמיל פרנד וג'ואל הארלועיצוב התלבושות הטוב ביותררות קרטרהאפקטים הטובים ביותרג'פרי באומן, קרייג המאק, אר.
כריסטופר ווייט ודן סודיקפרס סטלייטהסרט הטוב ביותר – דרמההפנתר השחור: ואקאנדה לנצחהשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנהאנג'לה באסטעיצוב התלבושות הטוב ביותררות אי.
הפסגה האמריקאית-קוריאנית באזור המפורז הקוריאני הייתה פסגה דיפלומטית שנערכה במשך יום אחד והתקיימה באזור המפורז הקוריאני בין נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ לנשיא קוריאה הדרומית, מון ג'יאה-אין והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און.
בוועידה זו סומנה הפעם הראשונה בה נשיא ארצות הברית נמצא על אדמת קוריאה הצפונית וכן הפעם השנייה מאז סופה של מלחמת קוריאה בה מנהיג צפון קוריאני נכנס לשטח קוריאה הדרומית, לאחר הפסגה הבין-קוריאנית .
מלבד הנשיא טראמפ בצד האמריקאי לקחו חלק גם היועצים הבכירים של טראמפ, איוונקה טראמפ וג'ארד קושנר וכן שגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית, הארי האריס.
מספר נשיאים אמריקאים מכהנים נסעו בעבר לצד הדרום הקוריאני של האזור המפורז בין המדינות ואף חלקם ראו את קוריאה הצפונית באמצעות משקפת אך אף אחד מהם אינם נכנסו בפועל לשטח של קוריאה הצפונית.
בתחילת יוני 2019 אמר טראמפ לקבוצת עיתונאים כי הוא קיבל מכתב מקים, אותו תיאר כ"מכתב יפה, אישי מאוד וחם מאוד" ואף הצהיר כי המכתב הוא סימן לכך שהשיחות יחודשו, בסוף החודש קיבל קים מכתב תשובה מטראמפ ואמר כי המכתב "מצוין".
ב-24 ביוני 2019, הבית הכחול (מעונו של נשיא קוריאה הדרומית) אישר כי הנשיא טראמפ צפוי לבקר בקוריאה הדרומית ב-30 ביוני ואישר את הידיעה שצוות הבית הלבן מתכנן לבקר באזור המפורז הקוריאני.
יום לפני הביקור המתכונן נפגש שר החוץ הצפון קוריאני רי יונג-הו עם הנציג המיוחד של ארצות הברית בצפון קוריאה, סטיבן ביגן.
מזכיר האוצר האמריקאי, סטיבן מנושין, שגריר ארצות הברית בקוריאה הדרומית, הארי האריס וכן איוונקה טראמפ וג'ארד קושנר ליוו את טראמפ במהלך הפגישה, איוונקה אף הצטרפה לחלק מפגישתו של אביה עם קים.
במהלך מסיבת עיתונאים עם נשיא דרום קוריאה, טען טראמפ כי "הנשיא אובמה רצה להיפגש עם המנהיג קים אך האחרון השיב בשלילה לכל בקשה", טראמפ אף הוסיף בהמשך כי "ממשל אובמה התחנן לפגישה", טענה זו נבדקה על ידי מספר כלי תקשורת אמריקאים ונמצאה כשקרית.
חלק מהמבקרים ביקרו את ההחלטה בגלל העובדה שטראמפ הסכים להיפגש עם קים שנתיים בדיוק לאחר מותו של הסטודנט האמריקאי, אוטו וורמבייר.
וורמבייר נעצר בקוריאה הצפונית לאחר שנחשד בניסיון נניבת כרזת תעמולה ובמהלך שהותו בשבי סבל מפגיעה מוחית קשה.
ראש ממשלת יפן, שינזו אבה אמר כי "יפן תומכת בתהליך המשא ומתן בין ארצות הברית לבין קוריאה הצפונית מאז הפסגה הדיפלומטית בסינגפור".
הפסטיבל הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט אשר נכתב באוקטובר 1923 ופורסם לראשונה בינואר 1925 במגזין .
עלילתו עוקבת אחר אדם החוזר לעיירת מולדתו בכדי להשתתף בפסטיבל היולטייד המסתורי שאבותיו נהגו לקיים בכל מאה שנים מאז שהתיישבו לראשונה באזור, אולם נקלע במקום זאת לחגיגת אימים זוועתית.
העלילה מסופרת מפיו של אלמוני חסר שם המתאר את כמיהתו העזה לעיירת מולדתו, בה חיו אבותיו לאורך שלוש מאות השנים האחרונות, ונהגו לקיים פסטיבל חגיגי הקרוי יולטייד מדי כל מאה.
לדבריו, הטקס המסתורי עתיק-יומין אף יותר מבית לחם, בבל, ממפיס, ואפילו המין האנושי, ועל אף שאנשיו התפזרו לכל עבר, הדבר היחיד אשר שמר עליהם מאוחדים הוא אותו יום חג שאף תרבות אחרת לא הכירה.
מסעו מתחיל בעיר העתיקה קינגספורט, הנמצאת במסצ'וסטס, אשר לחופיה נחה עיירת דיג קטנה המתוארת כמקום מולדתו.
לאחר שוטטות קצרה הוא מצליח למצוא את דרכו לבית משפחתו, כאשר אדם זקן ואילם מופיע בפתח הדלת ומוביל אותו לחדר חשוך ודל רהיטים המואר בנרות.
הוא מתיישב לצדה של אישה זקנה העובדת על נול אריגה כאשר חשדו מתעורר לראשונה.
האילם שב פנימה, וכותב על לוח חימר שהלה ייאלץ להמתין זמן-מה לפני שייקחו אותו עמם לפסטיבל.
לתדהמתו הרבה הוא מבחין כי עיניו של האיש כמעט ואינן זזות, ופניו חסרות הבעה בצורה יוצאת מגדר הרגיל, כמעט כאילו הוא עוטה עליהן מסכה.
על שולחן סמוך נחים מספר ספרים המכילים ידע אסור אותם מזהה המספר משמועות שהגיעו לאוזניו בלבד, ביניהם ה, ה, והנורא מכל, הנקרונומיקון.
בזמן שהוא מעיין בהם עוטים שני הזקנים גלימות שחורות על עצמם, ומסמנים לו לבוא החוצה בעקבותיהם.
השלושה יוצאים אל העיירה באישון לילה, ומתקדמים לאורך מבוך סמטאות הומות אדם במעלה גבעה ארוכה, עד שעיניהם פוגשות בכנסייה לבנה וגבוהה המתנשאת מעליהם.
על אף חששותיו הרבים מרשה המספר לזוג הזקנים למשוך אותו עמם, כאשר הוא מבחין לפתע כי אף אחד מהאנשים הסובבים אותם לא הותיר עקבות בשלג עליו הלכו.
עם כניסתם נבלע המספר בתנועת הקהל, אשר עובר מבעד לפתח תת-קרקעי שנחפר ברצפת המקום, מול המזבח, לכיוון חדר קבורה אפלולי.
ברדתו מטה הוא מגיע לגרם מדרגות ארוך וצר אשר נסתת באדמה הסלעית, אולם הירידה הממושכת מעוררת בו חשד כי נקלע למלכודת אינסופית.
ככל שהוא מוסיף להעמיק לבטן האדמה, מבחין הלה ביותר ויותר פתחים אפלים מסביבו המרכיבים מעין מערך קטקומבות אדיר ממדים, בנוסף לריח ריקבון המתחזק לאטו.
לבסוף הם מגיעים למערה תת-קרקעית רחבה, אותה מתאר המספר המפוחד בתור .
הוא מסתכל מסביבו בחרדה ובוהה בלובשי הגלימות המשוטטים בין פטריות הענק במשך זמן-מה, עד שהם מתכנסים בחצי מעגל מסביב לעמוד של אש לרקע מוזיקת חלילים צורמת, מחווה המסמנת את תחילתו של טקס היולטייד.
מנגינת החלילים משתנה לפתע, ומתוך האפלה פורץ עדר של יצורים מכונפים אותם המספר אינו מצליח לתאר בצורה קוהרנטית לגמרי, למעט שהם נראים כמו שילוב של עורבים, עקבים, חפרפרות, נמלים, עטלפים, וגופות אנושיות רקובות.
עם הגעת היצורים אל קהל לבושי הגלימות, מטפסים עליהם כל המשתתפים בפסטיבל ורוכבים על גבם לתוך חשכת הנהר.
כעבור זמן-מה נותרים על מדף הסלע רק המספר והאיש הזקן, אשר מפציר בו בתנועות ידיים חסרות מנוחה לעלות על אחד משני היצורים המכונפים המחכים להם.
הוא אף שולף מגלימתו טבעת ושעון עתיק הנושאים את שלט האצולה של אבותיו בניסיון להרגיעו, אולם המספר המבוהל מזנק אל תוך הנהר השחור בצרחות ומנסה להימלט משם בשחייה.
כאשר הוא מתעורר בבית החולים של קינגספורט מספרים לו רופאיו כי נמצא קפוא למחצה בנמל העיר עם עלות השחר, בעודו מחזיק בקורת עץ רעועה אשר מנעה ממנו לטבוע.
על אף כן הוא אינו מוכן להאמין לדבריהם, ואנשי הסגל שולחים אותו לבית החולים על שם סנט מרי בארקהם.
הוא מסיים את עדותו עם ציטוט קטע קצר מתוך הנקרונומיקון, המתאר את אימת הפסטיבל בו השתתף: .
המספר: אלמוני חסר שם אשר שב למקום מולדתו, עיירת דיג קטנה הנחה לחופיה של העיר הבדיונית קינגספורט, בה נהגו אבותיו לקיים פסטיבל מסתורי הקרוי יולטייד אחת לכל מאה שנים.
לרוע מזלו, נקלע הלה לחגיגת אימים זוועתית אשר מסתיימת באובדן דעתו ובאשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי.
האיש הזקן: אילם זקן ותמוה, לכאורה בעל קרבה משפחתית למספר, אשר משמש כמדריכו עם הגעתו לעיר, ומוביל אותו לעבר חגיגות הפסטיבל הנערכות במערה תת-קרקעית מתחת לכנסייה מקומית.
לאבקרפט קיבל את ההשראה לסיפור בעקבות ביקורו הראשון ב, מסצ'וסטס, בדצמבר 1922, אותו כינה מאוחר יותר בשם ותיאר בקטע הבא: .
תיאורה של העיר הבדיונית קינגספורט, אליה מגיע המספר, מזכיר את הדרך המובילה למרכזה של מרבלהד, ואילו בית אבותיו מבוסס ככל הנראה על הבית הראשון ברחוב מגפורד.
הכנסייה הלבנה שבמעמקיה מתרחש פסטיבל האימים עשויה להיות מקבילה ל שבדרך פרוג, אשר נבנתה ב-1714 ונחשבת לכנסייה האנגליקנית העתיקה ביותר באזור ניו אינגלנד שעדיין עומדת על תילה המקורי, אם כי מקורות ספורים חולקים על השוואה זו.
ניתן לזהות השפעה נוספת על הסיפור מתוך שני ספרים אותם קרא לאבקרפט באותה העת: .
רעיון הצאצאים הקדם-אריים הופיע לראשונה בסיפורו של ארתור מאכן, ספר החותם השחור, אשר פורסם בספרו , והשפיע גם על כמה מיצירותיו המאוחרות יותר של לאבקרפט.
רבים מסיפוריו של לאבקרפט מועברים לקוראים בתור עדות בגוף ראשון מפי מספר אלמוני אשר היה מעורב בחווייה טראומטית כלשהי שהובילה להתערערות בריאותו הנפשית.
ייתכן כי היצורים המכונפים הפורצים מתוך החשכה בשיאו של הפסטיבל השפיעו על ספרותו של אוגוסט דרלת', אחד מעמיתיו של לאבקרפט וממשיך דרכו.
בסיפורו "הבית ברחוב קורוון" מוזכרים יצורים מעופפים ואנושיים במידת מה אשר נושאים דמיון לאלו המופיעים בפסטיבל, ובסיפור "הצופה בשמיים" הם מתוארים שוב, אלא שהפעם נקראים לראשונה בתור ביאקות.
הסיפור מצטט את אחד הקטעים הארוכים ביותר מתוך ספר הנקרונומיקון, גרימואר בדיוני הטומן בין דפיו סודות אסורים שלאבקרפט המציא עבור עולמו הספרותי, חרף מנהגו ארוך השנים להימנע מתיאורים רחבים אודותיו.
עדותו של המספר תמה בקריאת פסקה קצרה מתוך הכרך העתיק, אשר מלמדת על המערות המקוללות הנמצאות במעמקי האדמה, ועל היצורים המכונפים אשר שוכנים בהן.
הקטע היחיד בקאנון הספרותי של לאבקרפט המשתווה באורכו ובעומקו לטקסט הנוכחי מופיע בסיפור .
הסופר ומבקר הספרות כתב בהקשר הזה כי הפסטיבל הוא .
בסיפורו שוכני המחילות, המשתייך ליקום המיתוסים של קת'ולהו, ציטט הסופר קטעים ישירים מתוך הפסקה הלקוחה מהנקרונומיקון אשר מופיעה בסיפור.
כמו כן, חלק משמותיהם של ארבעה עשר פרקי הסיפור הם ביטויים שונים מתוך הספר: הפרק הראשון, לדוגמה, נקרא באנגלית The Nethermost Caverns (משמע המערות העמוקות ביותר), אותן מילים עמן פותח עבדול אלהזרד את דבריו.
כמה יצירות נוספות מוזכרות לאורך הסיפור, ביניהן מ-1595 ו מ-1681, שני ספרים אמיתיים העוסקים בשדים ובכישוף.
לאבקרפט כותב על יצירה נוספת בשם "פלאי המדע" מאת מוריסטר, אולם אין בנמצא אף הוכחה לכך שמדובר בעבודה אמיתית, והאזכור היחידי אליה מצוי בסיפורו של אמברוז בירס, האיש והנחש.
העיר הבדיונית קינגספורט בה מתרחשת העלילה הוזכרה לראשונה בסיפורו של לאבקרפט מ-1920, אולם רק באופן קצר ושטחי, כך שהפסטיבל הוא למעשה היצירה הראשונה המרחיבה אודות טבעה של העיר.
בנוסף מוזכרת , הנמצאת בעיר.
הפסטיבל אליו חיכה המספר בכיליון עיניים מתגלה לבסוף בתור טקס מפוקפק ואפל אשר גורם לו לאבד את דעתו.
לאבקרפט הזכיר את אותו פולחן באחד מסיפוריו העתידיים, , בו כתב על .
עם כניסתו לבית בו סבר כי התגוררו אבותיו נתקל המספר בשני אנשים זקנים.
האישה אינה מגלמת תפקיד דומיננטי במיוחד, אולם האיש האילם מנחה אותו לבוא עמם לפסטיבל כעבור זמן-מה.
טרם יציאתם לדרך מבחין הלה בהבעה פניו המשונה, אותה הוא מתאר בקצרה, .
מוטיב זה הופיע במספר סיפורים נוספים, ביניהן משימת החלום של קאדאת' האבודה, , ו, לרוב על מנת לתאר דמות מסתורית כלשהי שפרצופה מותיר רושם כאילו עוצב משעווה, כאשר לבסוף הפרוטגוניסט גומר אומר בדעתו כי מדובר, הלכה למעשה, במסכה.
לאבקרפט הרבה לעסוק או לכל הפחות להזכיר בסיפוריו מכשפות, ובייחוד את נושא ציד המכשפות בסיילם, אשר הוביל להוצאתן להורג של נשים רבות שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף.
המספר מחזיק ככל הנראה בקרבה משפחתית כלשהי לאותם אנשים, מאחר שבעת ביקורו בקינגספורט הוא מציין כי .
הדבר מבואר יתר על כן במהלך הפסטיבל עצמו, אז מבין הלה כי בני משפחתו הנותרים, אותם מצא בבית אבותיו, הובילו אותו לאירוע על-טבעי היוצא מגדר המציאות.
לאבקרפט הביע חוסר שביעות רצון מהסיפור בחלוף הזמן, אולם במכתב שקיבל מחברו הסופר באוקטובר 1933, כתב הלה כי, .
מבקר הספרות כתב כי הסיפור .
אוסף סרטי אנימציה בפלסטלינה בשם "הזוועה בדנוויץ' של ה.פ.
לאבקרפט וסיפורים אחרים" פורסם באוגוסט 2007 בפורמט די.
האוסף כולל שלושה עיבודים עבור הסיפורים: הפסטיבל, , ו.
הסיפור פורסם לראשונה במגזין בינואר 1925, ופעם נוספת באוקטובר 1933. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לשמונה שפות: גרמנית, שוודית, פינית, איטלקית, צרפתית, פורטוגזית, רוסית ורומנית.
Lovecraft: The Fiction; Barnes & Noble, London, 2008; Pages 262–269 ()לאבקרפט, הווארד פיליפס; מקם, ניל; מקם, לי; כתביו המוזרים של ה.פ.
לאבקרפט: סיפורים קלאסיים של אימה קוסמית; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2016; עמודים 237–243 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
לאבקרפט; קריאתו של קת'ולהו וסיפורים אחרים; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2017; עמודים 111–120 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
בסטטיסטיקה, הפסד הובר (Huber loss) היא פונקציית הפסד המהווה שילוב של שגיאה מוחלטת ממוצעת (MAE) ושגיאה ריבועית ממוצעת (MSE), ולמעשה היא הכללה שלהן.
היא רגישה לחריגים פחות מאשר MSE אך יותר מאשר MAE.
היא הוגדרה על ידי הסטטיסטיקאי השווייצרי פיטר ג'וסט הובר כך:
הפונקציה תלויה בפרמטר דלתא, ככל שהוא גדול יותר כך הפונקציה תהיה ריבועית ביותר נקודות (ליתר דיוק עבור כל הנקודות בסביבת דלתא של 0), ובנקודות שמחוץ לטווח הפונקציה תהיה בצורה ליניארית.
הדרך בה משתמשים בפונקציה זאת בתור מטריקת הערכה היא כאשר מסמל את ההפרש בין הערך האמיתי לערך המנובא מן המודל, כלומר ואז מקבלים את הנוסחא:
כשכנהוג ש מסמל את הערך האמיתי, ו את הערך הלא אמיתי (הערך שהמודל ניבא או שמדדנו בניסוי/מעבדה).
משתמשים במטריקה זאת בשביל להעריך נכונות ניבויים של מודלי למידת מכונה (בתחום זה הן נקראות מטריקות הערכה).
בישראל ובשטחים שתחת שליטתה 56 פסגות בגובה 1,000 מטרים ומעלה מעל פני הים.
הטבלה הבאה כוללת את 56 פסגות ההרים של ישראל בגובה של לפחות 1,000 מטרים מעל פני הים.
נכון ל-2025 הנקודה הגבוהה ביותר בשליטת ישראל היא פסגת החרמון, בגובה 2,814 מטרים מעל פני הים, פסגה זו היא הגבוהה ביותר בין הר הלבנון עד לצפון אתיופיה.
פסגה זו נכבשה על ידי ישראל במלחמת יום הכיפורים משטח סוריה, ונמסרה בחזרה במסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה במאי 1974, הפסגה נכבשה מחדש במבצע חץ הבשן במלחמת חרבות ברזל לאחר נפילת משטר אסד, ונכון לפברואר 2025 ישראל שולטת בכל רכס החרמון שהיה בשליטת סוריה עד דצמבר 2024.
ממלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים ההר הגבוה בישראל היה הר מירון בגובה 1,208 מטרים מעל פני הים.
מאז נמדדת פסגת ההר בגובה 1,204 מטרים מעל פני הים, בשל הקמת בסיס יב"א 506 על פסגת ההר, שאר פסגות רכס מירון מגיעות למעט מעל 1,000 מטרים מעל פני הים.
בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים, ומהסכם הפרדת הכוחות במאי 1974 ועד לשלב הראשון של נסיגת ישראל מחצי האי סיני (במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים), הייתה פסגת ג'בל קתרינה בסיני הפסגה הגבוהה בישראל.
לאחר הנסיגה, ועד חודש דצמבר 2024 הייתה הפסגה הגבוהה בישראל בגובה 2,248 מטרים – הר דובדבן על רכס החרמון.
בתחילת המאה ה-21 נמצאות בשליטת ישראל שש פסגות הבולטות מעל 2,000 מטרים, והן פסגת החרמון, שתי פסגות ברכס קדדים, הר שיאון, הר דובדבן, מצפה שלגים והר שקד, כולן ברכס החרמון.
נכון לפברואר 2025 היו בשליטת ישראל לפחות 56 פסגות בולטות מוכרות מעל לגובה 1,000 מטרים, 21 מתוך 56 פסגות אלה נמצאות בחרמון, 18 נוספות בצפון רמת הגולן, 10 פסגות בגליל העליון, 4 פסגות בהר הנגב, פסגה אחת בהרי בנימין, פסגה אחת בהר חברון, ואחת נוספת בחורן.
רכסים אלה נחשבים לאזורים הקרים במדינה ולעיתים בחורף יורד בהם שלג.
רבים מההרים ברשימה אינם הרים בפני עצמם, אלא תלים בולטים אשר פסגתם גבוהה ביחס לפני הים, כמו קו התלים הישראלי ברמת הגולן.
היישוב הגבוה ביותר בישראל הוא מג'דל שמס אשר בנוי על רכס החרמון, ושכונותיו הגבוהות ביותר מגיעות לגובה 1,240 מטרים מעל פני הים.
רשימת הפסגות הגבוהות בישראל ובשטחים שבשליטתה
רשימת הפסגות שנשאו בתואר "הפסגה הגבוהה בישראל"
+שםגובה (מטרים מעל פני הים)תאריך התחלהשניםמערכה בה נכבשה הפסגההר מירון1,204/8סוף אוקטובר 194819מבצע חירם במלחמת העצמאותהר קתרינה2,6297–8 ביוני 19676החזית המצרית במלחמת ששת הימיםכתר החרמון2,81422 באוקטובר 19730.6מבצע קינוח במלחמת יום הכיפוריםהר קתרינה2,62925 ביוני 19746החזית המצרית במלחמת ששת הימיםהר דובדבן2,236ינואר 198044מבצע קינוח במלחמת יום הכיפוריםכתר החרמון2,8148 בדצמבר 20241מבצע חץ הבשן במלחמת חרבות ברזל
גובה שיא לפי חבל ארץ
+מיקוםשםגובה מקסימליחבל ארץמחוז1מג'דל שמס1,260החרמוןהצפון2בוקעאתא1,130רמת הגולןהצפון3נמרוד1,110החרמוןהצפון4אודם1,090רמת הגולןהצפון5אל-רום1,070רמת הגולןהצפון6בית ג'ן1,050הגליל העליוןהצפון7נווה אטי"ב1,027החרמוןהצפון8חלחול1,026הר חברוןיהודה ושומרון9חברון1,021הר חברוןיהודה ושומרון10מעלות חלחול1,013גוש עציון-הר חברוןיהודה ושומרון11מסעדה1,007רמת הגולןהצפון12קריית ארבע1,004הר חברוןיהודה ושומרון13נווה דניאל997גוש עציוןיהודה ושומרון14מרום גולן996רמת הגולןהצפון15אלוני הבשן985רמת הגולןהצפון
מצפור האלף – 997 מטרים, גוש עציון
הר שגיא – 996 מטרים, הר הנגב
הר חירם – 996 מטרים, הגליל העליון
הר יוסיפון – 981 מטרים, רמת הגולן
הר כפיר – 978 מטרים, הגליל העליון
הר שיפון – 971 מטרים, רמת הגולן
הר כנען – 955 מטרים, הגליל העליון
רכס כנוב – 945 מטרים, הר חברון
הר עיבל – 940 מטרים, השומרון
הר פרס – 929 מטרים, רמת הגולן
הר מנוח – 915 מטרים, הר חברון
הר שנאן – 902 מטרים, הרי נפתלי
הר נשף – 900 מטרים, הרי אילת
נבי סמואל – 884 מטרים, הרי ירושלים
הרים מוכרים נוספים בארץ ישראל
הר גריזים – 881 מטרים
הר סהרונים – 576 מטרים
הר קנאים – 440 מטרים
הר הקפיצה – 397 מטרים
הר ניתאי – 90 מטרים
הפסיון של ישו (אנגלית The Passion of the Christ) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004, המתאר את השעות האחרונות בחייו של ישו.
השחקן מל גיבסון השתתף בכתיבתו, בהפקתו ובבימויו.
הסרט צולם בדרום איטליה, בעיקר בסאסי במטרה, ובאולפני צ'ינצ'יטה ליד רומא.
הסרט מתאר את הפסיון של ישו, ממאסרו, דרך חקירת ישו בידי הסנהדרין ומשפטו בפני פונטיוס פילאטוס, את עינויו לאורך דרך הייסורים, את צליבתו ואת תחייתו.
הוא נצמד לתיאור האירועים בברית החדשה, ובאופן יוצא דופן בקולנוע האמריקאי, גרסת המקור דוברת לטינית, עברית וארמית.
הסרט נפתח בבגידתו של יהודה איש קריות ומאסרו של ישו בגת שמנים בידי שומרי בית המקדש.
כייפא, הכהן הגדול, שופט את ישו, והכוהנים המתנגדים למשפט מגורשים מהמקום.
כאשר ישו משיב בחיוב לשאלת כייפא האם הוא בן האלוהים, קורע הראשון את בגדיו ודן את ישו למיתה.
ברקע מתוארים מעשי השליחים – התכחשותו של פטרוס והתאבדותו של יהודה איש קריות בתלייה.
כייפא מביא את ישו בפני פונטיוס פילאטוס, אשר מאפשר לעם לחנון אותו או את העבריין בראבא.
העם דורש כי ישו ייצלב, ופילאטוס נענה בחוסר רצון.
הסרט מתאר את הליכתו של ישו לאורך דרך הייסורים, את הלקאתו וסבלו, ואת הבוז לו הוא זוכה מההמון.
ישו נצלב וכאשר הוא מת, מתרחשת רעידת אדמה והפרוכת בהיכל נקרעת לשתיים.
ישו מורד מהצלב אל זרועותיה של אמו, ובמעמד הפייטה, היא צופה אל הקהל.
הסרט מסתיים עם תחייתו של ישו, עת הוא יוצא מקברו וחורי מסמרים בשתי כפות ידיו.
הסרט נצמד במידה רבה לתיאור הפסיון של ישו בארבע הבשורות.
עם זאת מופיעים בו ציטוטים ממקומות אחרים בברית החדשה, כמו דברי ישו בספר חזון יוחנן: "...הנני עשה הכל חדש" (חזון יוחנן 21, 5), והוא רומז גם לאירועים מהברית הישנה.
לדוגמה, בפתיחת הסרט נראה ישו כשהוא מנפץ ראש נחש, רמז לאמור ב: "ואיבה אשית בינך ובין האשה ובין זרעך ובין זרעה הוא ישופך ראש ואתה תשופנו עקב", ולאורך הסרט ישו מצטט פסוקי תהילים.
בנוסף, הסרט עושה שימוש בתיאורים מקובלים את הפסיון כפי שהתקבעו באמנות במשך מאות שנים, ונוקב בשמותיהם המקובלים של שני הגנבים אשר נצלבו לצד ישו – דיסמס הקדוש וקוסמס – ששמותיהם לא נזכרו בכתובים.
עוד מופיעים בסרט אירועים אשר הופיעו בחזיונותיה של הנזירה הגרמניה אן קתרין אמריך, כמו הייסורים אשר תקפו את יהודה איש קריות או תלייתו של ישו מגשר לאחר מאסרו.
מאידך, בסרט מתוארים מספר אירועים מקוריים, אשר לא נזכרו בכתובים, כמו ניפוץ ראש הנחש בידי ישו ושיחתו עם השטן בתחילת הסרט, או עורב המנקר את עיניו של הגנב הרע במעמד הצליבה.
הוא משנה מספר פרטים מקובלים, כמו זיהויו המפורש של שמעון מקירנה, אשר סייע לישו לשאת את הצלב, כיהודי.
האולפנים הגדולים בהוליווד סירבו להפיץ את הסרט, למרות זאת הוא הופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית ביום רביעי של האפר, שחל ב-25 בפברואר 2004, ב-2,800 מסכים בו זמנית.
הוא גרף הכנסות בהיקף של 83,848,082 דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
סך ההכנסות הכולל בארצות הברית עמד על 370,782,930 דולר.
הסרט מדורג מבחינה זו במקום השנים עשר בכל הזמנים וכסרט המוגבל בצפייה (R rated) השני ברווחיותו בארצות הברית בכל הזמנים.
עם הפקת הסרט הושק גם ספר על הפסיון של ישו, הוכלל צילומים מהסרט.
הסרט נאסר להקרנה בערב הסעודית, בכווית ובבחרין ובמלזיה הוא הותר לצפייה רק בפני קהל נוצרי.
בישראל הסרט לא נאסר להקרנה, למרות קריאות של חברי כנסת דתיים לאסור אותו, אך הוא לא הוקרן בבתי הקולנוע בהקרנה מסחרית, מאחר שלא נמצא לו מפיץ.
עם זאת הוא הוקרן בסינמטק תל אביב מספר פעמים.
גם בצרפת התקשה הסרט תחילה למצוא מפיץ.
סך ההכנסות שגרף הסרט בעולם כולו הגיע ל-611,899,420 דולר והוא הסרט ה-41 ברווחיותו בכל הזמנים והשני בכל הזמנים מבין הסרטים המוגבלים בצפייה.
הסרט נהפך ללהיט בכמה בירות ערביות, בעיקר בדמשק ובביירות, הוא עורר עניין מיוחד בכמה כפרים נוצרים סורים ליד דמשק, שבהן דוברים ארמית סורית.
הסרט הופץ לשוק הביתי בגרסאות וידאו, DVD ו-Blu-ray, וזכה גם בשוק זה להצלחה רבה.
בישראל הסרט מופץ בעותקי DVD מארצות שונות, אשר אינם כוללים תרגום עברי.
היצמדות לטקסט הברית החדשה – הסרט גרר תגובות מעורבות.
לנגד הצלחתו המסחרית והתמיכה לה זכה מקהילות נוצריות בארצות הברית וברחבי העולם, היו שהאשימו את גיבסון בעיוות מכוון של סיפור הפסיון בבשורות.
גיבסון אמר כי חובתו הראשונה הייתה להצמד לאמור בכתובים, אך מעבר לכך, וכל עוד הדבר לא נוגד את המקורות, הוא נטל לעצמו חופש אמנותי החוקר מרק גואייקר מאוניברסיטת דיוק המתמחה בלימוד הברית החדשה, טען כי לא מצא דוגמאות לכך שגיבסון סטה באופן מכוון מהאמור במקורות.
במקורות תקשורתיים רבים צוטט מזכירו האישי של האפיפיור, שציין כי יוחנן פאולוס השני ראה את הסרט ואמר בתגובה כי "כך היו הדברים".
הפרשה עוררה גלים והדברים הוכחשו לבסוף באופן רשמי על ידי דובר קריית הוותיקן.
בעקבות כך הועלו טענות כי הציטוט הושם בפיו של האפיפיור בידי ההפקה, כדי לקדם את הצלחתו של הסרט.
אנטישמיות – טענות כי בסרט תכנים אנטישמיים הועלו כבר בתחילת 2003, זמן רב לפני השלמתו והפצתו.
עקב כך גיבסון ערך באוגוסט 2003 הקרנה מיוחדת לכ-50 נציגים רשמיים של ארגונים יהודיים, של גרסה מוקדמת של הסרט.
לאחר ההקרנה הליגה נגד השמצה יצאה בהודעה רשמית שהסרט אנטישמי, מפני שבסרט מתוארים יהודים בבוטות.
הסופרת וההיסטוריונית פולה פרדריקסן ערכה והשתתפה בכתיבת ספר מאמרים מאת חוקרי הנצרות הקדומה והאנטישמיות, העוסקים בהיבטים אנטישמיים בסרט.
ההיסטוריון יהושע אפרון טען שגיבסון ללא ספק אנטישמי, מאחר שבחר להציג בסרטו את הגרסה הכי חריפה שמופיעה בברית החדשה על הצליבה.
ביקורת על הסרט נשמעה גם מפי מספר עיתונאים, אשר הביעו את דעתם כי היהודים "הרעים" מוצגים בו באופן סטריאוטיפי, בעוד שהטובים, דוגמת מרים המגדלית, מתוארים ככוכבי קולנוע.
מאידך, עיתונאים אחרים, דובר רשמי של הוותיקן, ושני רבנים אורתודוקסים בארצות הברית, דחו את הטענות.
אלימות – טענה נוספת שהושמעה נגד הסרט, היא כי הוא אלים באופן יוצא דופן.
עשר דקות מהסרט מוקדשות להלקאתו של ישו, המתוארת בברית החדשה בפסוק בודד בשלוש מהבשורות.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט את הציון המרבי בשיטת הדירוג שלו, אך ציין כי זהו הסרט האלים ביותר שראה וכי לפחות 80% ממנו עוסקים באלימות.
טענות דומות נשמעו מפי מבקרים נוספים.
גיבסון הסביר שמטרת האלימות בסרט היא לזעזע את הצופים.
באוקטובר 2025 גיבסון החל בצילומי הסרט "The Resurrection of the Christ", המהווה המשך לסרט "הפסיון של ישו".
הסרט מצולם באולפני צ'ינצ'יטה שברומא, שם צולם גם הסרט המקורי.
הסרט יופק על ידי גיבסון וברוס דייווי במסגרת חברת Icon Productions, בשיתוף עם אולפני ליונסגייט.
העלילה צפויה לעסוק בתחיית ישו מנקודת מבט רוחנית ופילוסופית, אך פרטי הסיפור נשמרים בסוד.
גיבסון כתב את התסריט יחד עם רנדל וואלאס, תסריטאי הסרט "לב אמיץ", ותיאר את הסרט כ"חוויה על-חושית" ויוצאת דופן.
ההפקה הוחלטה במתכוון לבצע ליהוק חדש לחלוטין, מאחר שהעלילה מתרחשת שלושה ימים לאחר הצליבה, וניסיון לשחזר את הדמויות המקוריות היה דורש שימוש יקר בטכנולוגיות דיגיטליות של הצערת שחקנים.
את ישו מגלם השחקן הפיני יאאקו אוטונן, והוא מחליף את השחקן המקורי ג'ים קאביזל.
מריאלה גאריגה תגלם את מרים המגדלית במקום מוניקה בלוצ'י.
השחקנית הפולנייה קאסיה סמותניאק תגלם את מרים, אם ישו, במקום מיה מורגנשטרן.
את דמות פטרוס יגלם השחקן האיטלקי פייר לואיג'י פאסינו, ואת פונטיוס פילאטוס יגלם השחקן ריקרדו סקאמרצ'ו.
השחקן הבריטי רופרט אוורט יופיע בתפקיד קטן אך משמעותי.
הסרט הראשון בסדרה, "The Resurrection of the Christ: Part One", צפוי לצאת לאקרנים ביום שישי הטוב, 26 במרץ 2027. הסרט השני, "Part Two", עתיד לצאת 40 יום לאחר מכן, ביום עליית ישו השמימה, 6 במאי 2027.
הפסיון של ישוע הוא השם המקובל למסכת הייסורים שעבר ישוע בדרכו אל הצליבה, אירוע מרכזי בנצרות.
ישוע עבר דרך זו בירושלים, במסלול הקרוי ויה דולורוזה.
תיאור הפסיון חוזר פעמים אחדות בברית החדשה, והוא בעל משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות.
לאורך הדורות שימש סיפור הפסיון השראה ליצירות אמנות רבות.
הפסיון מתואר בכל ארבע הבשורות של הברית החדשה.
התיאור כולל את מאסרו של ישוע בידי היהודים לאחר הסעודה האחרונה וחקירתו על ידי הסנהדרין, משפטו אצל הנציב הרומאי פונטיוס פילאטוס, צליבתו, מותו על הצלב ביום שישי וקבורתו.
הברית החדשה מתארת את הניסיון של פילטוס לשכנע את ראשי היהודים לשחרר את ישוע, כיוון שהמנהג איפשר חנינה של אסיר אחד לכבוד החג (אין שום עדויות היסטוריות שאכן מנהג כזה היה קיים, וזו העמדה המקובלת במחקר בימינו), ואת סירוב היהודים לעשות כן.
חלק מהבשורות מתארות את ההלקאה של ישוע על ידי החיילים הרומאים, ההשפלות שעבר עת הכתירו אותו בכתר הקוצים וקראו לו בלעג "מלך היהודים", וצליבתו לצד שני גנבים.
בכל הבשורות מסופר גם על תחייתו של ישוע כעבור שלושה ימים, ביום ראשון.
למותו ותחייתו של ישוע משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות.
דמותו של ישוע כמשיח נבנית בדרכים רבות בארבע הבשורות של הברית החדשה.
המשיח, במסורת היהודית של ימי הבית השני, נתפס כמלך שיבוא וישחרר את עם ישראל מעולה של רומא, או כדמות בעלת מאפיינים אלוהיים (לדוגמה "בר אנש" בספר דניאל) שתבוא באחרית הימים ותגאל את העם, ובכל מקרה הוא נתפס כדמות רבת הוד ועוצמה.
תפיסה מעין זו לא יכולה לקבל דמות של משיח סובל, נרדף ונצלב.
מותו של ישוע הותיר את תלמידיו ומאמיניו במשבר גדול והיווה נקודת שינוי.
ממשיכי דרכו של ישוע עברו בעקבות מותו מאמונה לישוע לאמונה בישוע.
דווקא מותו על הצלב ותחייתו לאחר שלושה ימים הפכו לעיקרי האמונה של הנצרות.
מותו של ישוע נתפס כמוות המנקה את האנושות מהחטא הקדמון של אדם וחוה.
ישוע הוצג כקורבן מרצון הלוקח על עצמו את חטאי האנושות והמביא על ידי כך לאדם את החסד האלוהי ואת אפשרות הגאולה.
בספר "מעשי השליחים" בברית החדשה כבר באגרות פאולוס, הכתבים הנוצריים העתיקים ביותר שנמצאים בידנו, יש דגש על מותו ותחייתו של ישוע ולא על חייו או פועלו.
מכל מעשיו של ישוע רק לידתו, צליבתו ותחייתו מופיעים ב-credo, עיקרי האמונה שנוסחו בוועידת ניקיאה ב-325 לספירה.
לא פלא, אם כן, כי רגעיו האחרונים של ישוע, האתרים בהם נשפט, הובל אל הצלב, נצלב, נקבר וקם לתחייה, ריתקו את הנוצרים כבר מראשית המאה הרביעית, עת הפכה הנצרות לדת מותרת.
הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, הגיעה לארץ הקודש והניחה את הבסיס לזיהוי המקומות בהם פעל ישוע, לבניית כנסיות באתרים אלו ולהפיכתם למקומות הקדושים.
הפסיון של ישוע (ומכאן, התחנות בוויה דולורוזה) הונצח במוזיקה, באמנות פלסטית, בספרות ואף בקולנוע.
היצירות המוזיקליות הקלאסיות המפורסמות העוסקות בנושא כוללות את המתאוס פסיון (הפסיון על פי מתי) והיוהנס פסיון (הפסיון על פי יוחנן) מאת יוהאן סבסטיאן באך, המתאוס פסיון של ג'ובאני בטיסטה פרגולזי ועוד.
נושא הפסיון ודרך הייסורים תופסים מקום נכבד באמנות הפיגורטיבית הנוצרית.
החל מהפרסקו של ג'וטו (Giotto) בקפלת ארנה בפדובה וה-Maestà של דוצ'ו (Duccio di Buoninsegna).
להלן מספר דוגמאות מני רבות, לעיסוק בנושא ייסורי ישוע באמנות הפלסטית לאורך הדורות:
ההכחשה של פטרוס בעת משפטו של ישוע בסנהדריון מופיעה בציור מפורסם של רמברנדט (Rembrandt)
הלקאת ישוע בידי החיילים הרומיים (התחנה השנייה בדרך הייסורים) מתוארת אצל אל גרקו (El Greco)
ההכתרה בכתר הקוצים (התחנה השנייה בדרך הייסורים) מונצחת בציור ידוע של פרה אנג'ליקו (Fra Angelico)
ההורדה מהצלב (התחנה השלוש עשרה בדרך הייסורים) מופיעה אף היא בציור של רמברנדט
פסל הפייטה (מריה עם גופת בנה על ברכיה) המפורסם של מיכלאנג'לו, והפייטה של בליני (Bellini), מתארים את התחנה השלוש עשרה בדרך הייסורים
קבורת ישוע של טיציאן (Titian) (התחנה הארבע עשרה בדרך הייסורים).
למן ימי הביניים רווח באירופה המנהג של העלאת "מחזות פסיון" - המחשה דרמטית של יסורי השעות האחרונות בחייו של ישוע, בהשתתפות שחקנים ולעיני קהל.
מחזות אלה הציגו בהבלטה את חלקם של היהודים במסירת ישוע לידי הרומאים ואת אחריותם לגורלו המר, ובכך ביססו וחיזקו תפיסות אנטישמיות חריפות.
במקומות רבים רווח עד היום המנהג של "מחזות פסיון", במיוחד סביב אירועי חג הפסחא.
מחזה הפסיון הגדול והמפורסם ביותר הוא זה המתקיים בכפר אובראמרגאו שבבוואריה.
מחזה זה, שאורכו שבע שעות ומשתתפים בו כ-2,000 שחקנים, מועלה בהפקת ענק פעם בעשר שנים (בשנה הראשונה של כל עשור) מאז שנת 1634, לאחר שתושבי הכפר נדרו שאם יינצלו ממגפת הדבר יעלו מדי עשור את המחזה בהפקה מרשימה.
על פני חודשים אחדים בהם מוצג המחזה צופים בו כחצי מיליון איש, המגיעים לאוברמרגאו מכל רחבי העולם הנוצרי.
לקראת מופע המילניום של מחזה הפסיון של אוברמרגאו בשנת 2000 הגיעה הליגה נגד השמצה להידברות עם מארגני המחזה על שכתוב קטעים ממנו למיתון הטונים האנטי-יהודיים שבו.
התפתחות הקולנוע והטלוויזיה במאה ה-20 הביאה את ההמחזה הדרמטית של הפסיון למדיום זה.
הפסטיבל הבינלאומי למוסיקה קאמרית, ירושלים הוא פסטיבל למוזיקה קאמרית המתקיים מדי שנה באולם הקונצרטים בבניין ימק"א שבירושלים, בדרך כלל במהלך השבועיים הראשונים של חודש ספטמבר.
הפסטיבל נוסד ב-1998 על ידי הפסנתרנית אלנה בשקירובה, עורך הדין יחזקאל בייניש, שהיה אז מנכ"ל התזמורת הסימפונית ירושלים, ויבגני ריידר, רופא מרדים.
תפקידיהם היו מנהלת מוזיקלית, נשיא הפסטיבל, ומתאם האמנים ומפיק, בהתאמה.
בשלוש השנים הראשונות לקיומו נערך הפסטיבל במבנה החאן הירושלמי.
בשנה הרביעית קיבל הפסטיבל הצעה לפתוח את אולם ימק"א המחודש הסמוך; ולאחר שבשנת 2001 נערך הפסטיבל בשני האולמות לסירוגין הוחלט להעביר את הפסטיבל כולו לאולם ימק"א שהאקוסטיקה בו מתאימה יותר למוזיקה קאמרית.
הפסטיבל מונה בדרך כלל עשרה קונצרטים שאורכם נע בין שעתיים לשלוש שעות בדרך כלל.
לרוב, מבוצעות בחלק הראשון יצירות מעטות משתתפים (למשל, דואטים ושלישיות), ואילו בחלק השני יצירות רבות משתתפים או ארוכות יותר (רביעיות, יצירות לתזמורות קאמריות, וכדומה).
כל הקונצרטים משודרים בשידור חי ב"קול המוסיקה" וכשבועיים לאחר מכן גם בתחנה המקבילה בצרפת.
תכונה נוספת המייחדת את הפסטיבל היא התוכניה, שמאז 2002 רואה אור כספר בכריכה קשה שניתן לרכישה במקום, בניגוד לפסטיבלים אחרים שמוציאים תוכניה נפרדת לכל קונצרט.
בנוסף לקונצרטים מקיימים האמנים כיתות אמן במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים.
מראשיתו של הפסטיבל ביקשה הלנה בשקירובה לשמור על מחירים נמוכים ככל האפשר, היות שהפסטיבל לא נוסד למטרות רווח אלא כמתנה לקהל הירושלמי.
מחיר הכרטיסים אמנם עלה לאורך השנים מ-75 ש"ח לכ-120 ש"ח לקונצרט (לכל מקומות הישיבה, היות שאולם הקונצרטים הוא קטן), אולם מחיר זה עדיין נמוך בהרבה מאלה של קונצרטים דומים הן בארץ והן ברחבי העולם.
למשל, כרטיס שורה הראשונה לקונצרט של דניאל בארנבוים לבדו עשוי לעלות כ-300 שקלים בתזמורת הפילהרמונית הישראלית וכ-600 ש"ח בלונדון או בניו יורק.
הפסטיבל מעניק הנחות לסטודנטים ולחיילים, וכן פותח לעיתים מכירה של כרטיסים אחרונים חצי שעה לפני הקונצרט, בכ-30 ש"ח לכרטיס.
אי לכך הפסטיבל ממומן בעיקר מתרומות.
בין התורמים ניתן למצוא את קרן ריץ', הקרן החדשה לירושלים, ועוד רבים אחרים.
עם האמנים בעלי השם שהופיעו בפסטיבל נמנים המוזיקאים הבאים:
הפסטיבל זכה לתגובות נלהבות בארץ ובעולם והיה במהרה לאחד הפסטיבלים החשובים בעולם למוזיקה קאמרית.
אף שהפסטיבל נערך כולו בהתנדבות (האמנים והמארגנים אינם מקבלים שכר או תמלוגים), מבקשים חשובי הנגנים בעולם להשתתף בפסטיבל כמה וכמה שנים מראש.
בנוסף הופיעו יחדיו הרכבים שנוצרו בפסטיבל באולמות הקונצרטים היוקרתיים בעולם, לעיתים תחת כותרת הפסטיבל, ובכך העלו את קרנה של ירושלים כבירה תרבותית ברחבי העולם.
במיוחד ראויה לציון ההזמנה לפתוח את האולם הקאמרי החדש בקרנגי הול שבניו יורק.
לפסטיבל קהל מאזינים נאמן המגיע בהסעות גם מחוץ לירושלים, וכשני שלישים מהקונצרטים נהנים תמיד מנוכחות מלאה.
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים תל-אביב הוא הגדול מסוגו בעולם ונחשב לאחד החשובים בתחומו.
פסטיבל הסרטים שנערך בחודש יוני, מארח בתל אביב מאות סטודנטים, מרצים ואורחי כבוד מהשורה הראשונה של תעשיית הקולנוע בעולם, לשבוע של קולנוע ומפגש תרבותי.
מאות סרטים, הקרנות בכורה, אירועים קולנועיים, סדנאות, כנסים ופרויקטים מיוחדים מתקיימים זה לצד זה, ומזמינים אלפי מבקרים לאולמות סינמטק תל אביב מדי יום.
החל משנת 2013 הוא מתקיים אחת לשנה, בחודש יוני, בתל אביב.
הפסטיבל נתמך על ידי אוניברסיטת תל אביב, עיריית תל אביב, מועצת הקולנוע במשרד התרבות וגופים נוספים.
הפסטיבל נוסד בשנת 1986 ביוזמתם של סטודנטים מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ובראשם לורנס פרייס, ליסה שילוח, ג'יל דמתי פיינגולד ושוקי פרידמן, במטרה לקדם ולטפח יצירה קולנועית סטודנטיאלית ישראלית ובינלאומית.
הפסטיבל נחשב כגדול מסוגו בעולם, וכבמה העיקרית להצגת קולנוע צעיר בארץ.
הוא מוכר באופן רשמי כפסטיבל של CILECT, ארגון הגג הבינלאומי של בתי-הספר לקולנוע וטלוויזיה, ומשתתפים בו עשרות מוסדות לימודי קולנוע מהארץ ומרחבי העולם.
עד שנת 2012 נערך הפסטיבל אחת לשנתיים, בחודש יוני, אך החל מ-2013 החל הפסטיבל להתקיים במתכונת שנתית.
הפסטיבל נערך בסינמטק תל אביב וברחבי העיר ואורכו כשמונה ימים.
הפסטיבל מקיים חמש תחרויות מרכזיות, התחרות הבינלאומית, התחרות הישראלית, תחרות הסרט העצמאי הקצר, נקודת תצפית: התחרות לאמנות הווידאו וקולנוע נסיוני והתערוכה והתחרות הבינלאומית למדיה דיגיטלית.
במסגרת הפסטיבל מתחרים למעלה מ-200 סרטים קצרים מלמעלה מ-30 מדינות ברחבי העולם.
במסגרת הפסטיבל מתקיימים אירועי קולנוע שונים: סדנאות אמן, פרויקטים חברתיים, מסיבות, תערוכות וכנסים.
הפסטיבל פועל כגוף ללא מטרות רווח, מנוהל ומופק כולו על ידי סטודנטים מהחוג לקולנוע מאוניברסיטת תל אביב.
מנהלי הפסטיבל מתחלפים מדי שנתיים ונבחרים מתוך בוגרי החוג הטריים, על ידי ועדה של ראשי החוג.
בין מנהלי הפסטיבל בעבר היוצרים והמפיקים שוקי פרידמן, לירן עצמור (שלטון החוק), ירון שני (עג'מי), ארנון גולדפינגר (הדירה), יריב מוזר ואחרים.
הפסטיבל מקדם ומפתח את תחום סרטי הסטודנטים בישראל ושאר העולם, באמצעות פרסים יוקרתיים (בשנת 2021 חולקו פרסים בשווי מצטבר של 140,000 שקלים) ובאמצעות עשרות כיתות האמן בתחומים שונים.
בפסטיבל ה-16 הוצגו 65 סרטים בתחרות הבינלאומית, 25 סרטים בתחרות הישראלית, ועוד עשרות סרטים במסגרות השונות של הפסטיבל, בהן
התחרות הים-תיכונית, פרויקט אוטובוס הסרטים, הפרויקט התיעודי-חברתי, הפרויקט הישראלי-פלסטיני "ספורט", מחוות לבמאים, כיתות אומן ועוד.
בעבר, סטיב טיש כיהן כנשיא כבוד של הפסטיבל.
קולנוע וקולות אחרים - הפסטיבל רואה חשיבות עליונה במתן במה יוצאת דופן לחשיפת היצירה הקולנועית הסטודנטיאלית מהעולם כולו, כולל ממדינות שהיצירה הקולנועית בהן נמצאת בחיתוליה.
בית בינלאומי לסטודנטים – הפסטיבל שואף להוות מקום מפגש קבוע לקירוב לבבות בין הצעירים מהתרבויות השונות, גישור על פערים תרבותיים ופיתוח הסובלנות באמצעות הקולנוע.
ישראל שלא הכרתם – אנו רואים בפסטיבל אמצעי תרבותי וחברתי יוצא דופן, להצגת ישראל אחרת בפני העולם, ישראל הדוגלת ומשקיעה בפלורליזם, תרבות ושוויון הזדמנויות.
התפתחות מקצועית – הפסטיבל מקפיד לקיים אירועים מיוחדים, כיתות אמן וסדנאות מקצועיות עם יוצרי קולנוע מהשורה הראשונה בעולם, מתוך מטרה לאפשר לקהל המשתתפים בהן חוויה חד-פעמית וקפיצת מדרגה מקצועית.
קידום הקולנוע הישראלי - באמצעות התחרויות של הפסטיבל, המפגשים והאירועים, נחשף דור המחר של הקולנוע הישראלי בפני משקיעים פוטנציאליים, שיתופי פעולה אפשריים והזדמנויות משמעותיות לקידום הקריירה.
חגיגה תרבותית לקהל הרחב – לפסטיבל קהל רחב של מבקרים, מכל שכבות האוכלוסייה ומאזוריה השונים של הארץ.
אנו רואים חשיבות רבה בעצם קיומו של אירוע תרבותי זה, המציע לקהל המבקרים תכנים מרתקים בתחום הקולנוע בפרט והתרבות בכלל.
התחרות הבינלאומית, המציגה פנורמה של כ-40 סרטי סטודנטים מכ-50 מדינות ו-70 בתי ספר.
מדי פסטיבל נוהרים לתל אביב מאות סטודנטים מכל רחבי העולם, המציגים את סרטיהם בתחרויות השונות, ומתארחים לכל אורך הפסטיבל בבתיהם של סטודנטים ישראלים.
שופטי התחרות בוחרים זוכים ב-6 קטגוריות - הסרט הטוב ביותר, הסרט התיעודי הטוב ביותר, סרט האנימציה\ניסיוני הטוב ביותר, הבמאי המבטיח, התסריט הטוב ביותר, והצילום הטוב ביותר.
התחרות הישראלית, המציגה כ-20 סרטים מכל מחלקות הקולנוע בארץ.
התחרות נוסדה בשנת 2000 והפכה להיות החשובה מסוגה בארץ.
הסרטים מתמודדים על פרסים בשבע קטגוריות שונות – הסרט הטוב ביותר, הסרט התיעודי הטוב ביותר, סרט האנימציה\ניסיוני הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, פרס הצילום ע"ש יריב מור, פרס הסרט לקידום שינוי חברתי ביוזמת הקרן החדשה לישראל ופרס חביב הקהל.
בשנת 2024 יוענק פרס היוצר המבטיח ע"ש וינר יהב אשר נרצח ב-7 באוקטובר, וזכה בעבר עם סרטו "הילד" בפרס הצילום במסגרת התחרות הישראלית.
בנוסף יתקיים אירוע למאיה פודר ז"ל, תלמידת מסלול הפקה בבית ספר לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, שנרצחה גם היא ב-7 באוקטובר.
תחרות הסרט העצמאי הקצר היא פלטפורמה להקרנת סרטים קצרים במטרה לעודד יצירה קולנועית עכשווית.
התחרות מהווה במה לחשיפת התוכן העצמאי האיכותי ביותר שהופק בשנה החולפת.
התחרות מעודדת יוצרי ויוצרות קולנוע לבחון את גבולות המדיום, ולהציג קולנוע אישי, מגוון, רלוונטי וחדשני.
המסגרת מיועדת לסרטים קצרים בקטגוריות – עלילתי, דוקומנטרי, אנימציה – שלא נעשו במסגרת אקדמאית (לא סרטי סטודנטים).
הסרטים הנבחרים יוקרנו במסגרת התחרות בפסטיבל אשר נושאת פרסים כספיים.
בשנת 2021 הוקרנו 10 סרטים שנבחרו מתוך מעל 100 הגשות.
התערוכה והתחרות הבינלאומית למדיה דיגיטלית מציגה פרויקטים שנוצרו על ידי סטודנטים במציאות מדומה, כמיצגים אינטראקטיביים, על גבי פלטפורמות רשת ובהתבסס על בינה מלאכותית.
התערוכה שמה דגש על חוויות אינטראקטיביות ואימרסיביות הבוחנות את השילוב בין יצירה לטכנולוגיה בעזרת הטכנולוגיות המתקדמות ביותר.
בשנת 2021 הוצגו בתערוכה 14 יצירות.
התחרות לאמנות וידאו וקולנוע ניסיוני מתקיימת החל משנת 2019. התחרות מוקדשת לעבודות הנעות בטווח שבין אמנות פלסטית לקולנוע.
מטרת התחרות היא להציג במה חדשה עבור יוצרים ויוצרות צעירים מתחומי אמנות הווידאו והקולנוע הניסיוני, אשר מאתגרים בעבודתם את שפת הקולנוע ומנסחים דרכי הבעה מקוריות ונועזות.
התחרות הים תיכונית - בין השנים 2012–2013 קיים הפסטיבל את התחרות הים תיכונית, במסגרתה הוצגו כ-20 סרטי סטודנטים ממדינות אגן הים התיכון והמזרח התיכון.
מטרת התחרות לחשוף את הקהל הישראלי לקולנוע "אחר", ים תיכוני וערבי, ולקדם שיח תרבותי בין המדינות השכנות.
התחרות הראשונה הביאה ארצה 15 יוצרים צעירים בין השאר מטורקיה, מרוקו, הרשות הפלסטינית, איראן ואפגניסטן.
שיפוט - השיפוט בתחרויות נעשה על ידי חבר שופטים מקצועי המורכב מאנשי תעשיית הקולנוע מהארץ ומהעולם.
בין חברי השיפוט בשנים האחרונות נכללו הבמאים הישראלים ארי פולמן, גילה אלמגור, משה מזרחי, עמוס גיתאי, ערן קולירין (ביקור התזמורת), גור בנטוביץ' (הכוכב הכחול), תאופיק אבו ואיל (עטאש (צימאון)), מבקרי הקולנוע אורי קליין, יהודה סתיו ויעל שוב, וכן צלמים, תסריטאים ומפיקים מובילים.
בין השופטים הבינלאומיים ניתן למנות את תיאו אנגלופולוס ("נוף בערפל"), לאוס קראקס ("הנאהבים מפריז"), סטפן רוזוויצקי ("הזייפנים"), יאנוש סאס ("אופיום"), בנדק פלאיגוף ("דילר"), הישאם עיוש (Heart Edges) ויאן הרלן (מפיק סרטיו של סטנלי קובריק).
זוכים - זוכי ומשתתפי הפסטיבל הם מחשובי היוצרים בארץ ועולם, וביניהם דובר קוסאשווילי וניר ברגמן, פרנסואה אוזון, תומאס וינטרברג , נילס ארדן אופלב (נערה עם קעקוע דרקון), אלן טיילור (משחקי הכס) טוד פילד ומארק כריסטופר.
סדנאות וכיתות אמן - מארגני הפסטיבל מזמינים מדי שנה, בנוסף למתחריו, אורחים בינלאומיים רבים.
במהלך השנים הגיעו לתל אביב עשרות במאים מפיקים ויוצרים, הן מתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, והן מעולם הסרטים העצמאיים והפקות הסטודנטים, כולם יוצרים מובילים בתחומם, אשר הציגו בפסטיבל את סרטיהם והעבירו כיתות אמן וסדנאות מקצועיות לקהל הרחב.
אוטובוס הסרטים - בשנת 2012 יזם הפסטיבל את פרויקט אוטובוס הסרטים, מתוך אמונה בכוחה של היצירה הקולנועית לעורר שינוי חברתי.
הפרויקט שואף להפיץ את העשייה הקולנועית ברחבי הארץ ולקיים מפגש בלתי אמצעי בין חבריי המסע לתושבים המקומיים דרך עשיה חברתית בתחום הקולנוע.
כ-25 סטודנטים לקולנוע מרחבי הארץ יוצאים למסע בן שבוע ימים באוטובוס המצויד במסך ענק, מקרן והגברה.
מדי יום הם מקיימים פעילויות תוכן ביישוב והקרנה חגיגית תחת כיפת השמיים לכלל האוכלוסייה בערב.
מחוות והקרנות מיוחדות – הפסטיבל עורך מחוות לבמאים, פסטיבלים וגופים שונים בתחומי הקולנוע.
בין השאר נערכו מחוות לבמאי פאולו סורנטינו, לקולנוע הרומני החדש, לפסטיבל הסרטים קלרמונט פראן, ולמגזין הצרפתי מחברות הקולנוע.
"קצר על הדרך" - יוזמה משותפת של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים ושל קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הפרויקט נועד לחזק את מעמדו של הסרט הקצר ולאפשר ביטוי ליוצרים ויוצרות צעירים בתחילת דרכם המקצועית ולקראת סרטם הראשון באורך מלא.
מבין מבין ההצעות המוגשות, כחמישה פרויקטים זוכים במענקי פיתוח וליווי לכתיבת תסריט.
באירוע הפיצ'ינג, היוצרים והיוצרות מציגים את התסריטים מול שופטים, אנשי תעשייה והקהל הרחב.
מבין פרויקטים אלו, שניים זוכים במענק הפקה מטעם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרטים המופקים יוצגו בפסטיבל בטרום בכורה.