tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרל מרקס שאל מהגל את דחיית הפוזיטיביזם ולפיו, ניתוח ביקורתי המבקש למצוא אמפירית את "עובדות" יש לקיים על ידי ביטול של אשליות; צריך למתוח ביקורת על הופעה, במקום להסתפק בתיעוד שלה בלבד.
פילוסופים אחרים, כמו וילהלם דילתיי (1833–1911) והיינריך ריקרט (1863–1936) טענו שעולם הטבע נבדל מהעולם החברה בגלל אותם היבטים שייחודיים לחברה האנושית.
בתחילת המאה ה־20 קם דור ראשון של סוציולוגים גרמנים שהציג רשמית מתודולוגיה אנטי־פוזיטיבית, והציע שהמחקר צריך להתרכז בנורמות, ערכים, סמלים ותהליכים חברתיים תרבותיים אנושיים על ידי נקודת מבט סובייקטיבית.
מקס ובר טען שניתן לתאר באופן רופף את הסוציולוגיה כ־"מדע" בשל הקושי שלה לזהות קשרים סיבתיים.
עם זאת, גם ובר וגם זימל טענו שניתן לנהל תהליך שיטתי בו התבוננות מבחוץ מאפשרת להביט על קבוצה חברתית או תרבות מסוימת מנקודת מבטן.
המאה ה־20 – גישות תאורטיות חדשות
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבר מרכז הכובד של הסוציולוגיה לארצות הברית, בזכות הסוציולוג טלקוט פרסונס, שתרגם את כתביהם של ובר ושל דורקהיים לאנגלית, ואימץ חלק ניכר מהשקפותיהם תוך פיתוח גישת הפונקציונליזם-הסטרוקטורלי.
בזכות פארסונס ותלמידו, רוברט מרטון, הגישה השתלטה תוך מספר שנים על העולם הסוציולוגי האמריקאי, ובמידה רבה גם על זה העולמי, והייתה לפארדיגמה ההגמונית בשנות ה-40 ושנות ה-50. יש הטוענים שאחת הסיבות היא היותה תאוריה שמרנית, התומכת בדרך-כלל ברעיונות השלטון והקבוצות החברתיות החזקות.
מאז שנות ה-60, וביתר שאת, משנות ה-70, החלה להתעורר התנגדות להגמוניה הפונקציונליסטית, במידה רבה עקב התסיסה שחלה באותן השנים בארצות הברית, תסיסה שהתאוריה הפונקציונליסטית התקשתה להסביר.
גישות חליפיות החלו להופיע - תחילה גישות של הבניה חברתית, ולאחר מכן גישות קונפליקט, ובעיקר נאו ובריאניזם – גישה השואבת ממשנתו של ובר בעיקר את הצדדים המדגישים את הקונפליקט, ומשלבת אותם עם אלמנטים מרקסיסטיים, ונאו-מרקסיסטיים.
בשנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה העשרים נוצרה התפתחות נוספת בסוציולוגיה – הופעתו של הזרם הפוסט-מודרניסטי.
זרם זה שבר את ההבחנות שהיו קיימות בעבר, בין גישות קונפליקט לגישות הסכמיות, בין סוציולוגיה ממסדית לביקורתית וכדומה, ולקראת סוף המאה ה-20 התקיימה הבחנה עיקרית אחת – ההבחנה בין גישות מודרניסטיות לגישות פוסט-מודרניסטיות.
מקובל לחלק את שיטות המחקר הסוציולוגי לשתי קטגוריות מרכזיות:
למחקר הסוציולוגי מספר עקרונות מכוננים:
הקשר חברתי – הסוציולוגיה שואפת לחקור את ההתנהגות האנושית דרך בחינת ההקשר החברתי בו הם נמצאים (בניגוד לפסיכולוגיה הטהורה השואפת להבין את הקיום האנושי כשהוא עומד בזכות עצמו) - הקשר חברתי שכזה עשוי להיות משפחה, לאום, חוק וכדומה.
או על דרך הניגוד, אם הפסיכולוגיה עוסקת באינדיבידואל, אז הסוציולוגיה חוקרת את המערכת החברתית בה הפרט פועל.
אוניברסליות – בניגוד לחוויה החברתית היומיומית (שגם בה שואף האדם להבין את קיומו דרך ההקשר החברתי), הסוציולוגיה חותרת להבנת החוקיות הטהורה הנחבאת מאחורי ההתנהגות האנושית, וזאת על ידי ניסוח של חוקים כלליים ומוחלטים.
חרף תכונה זו, מושאי המחקר של הסוציולוגיה עשויים להיות פרטניים ביותר (משפחה מסוימת, קבוצת עבודה קטנה וכדומה) עד כלליים ביותר ("החברה המודרנית", "מדינת ישראל" וכן הלאה).
לדוגמה: מהתנסות יומיומית עשוי אדם מסוים לקבוע כי הוא נקשר ומתיידד עם בני אדם בעלי מוצא קרוב לשלו ונמנע מקשר עם בני אדם הרחוקים ממנו במוצאם.
נקודת המבט הסוציולוגית תשאף לנסח נטייה זו בחוקים כלליים של חלוקת החברה לתת-קבוצות על בסיס קשרים בין-אישיים.
העמקה – המחקר הסוציולוגי שואף לחקור תכונות חברתיות שאינן מובעות לעיתים רבות בתקשורת הרגילה.
מכיוון שלכל פעילות חברתית קיימים רבדים רבים, מהם מכוונים ומהם לא-מכוונים, הסוציולוגיה חושפת לפעמים גורמים בלתי צפויים המרכיבים את ההתנסות האנושית.
לדוגמה: התקשורת הרגילה עשויה לתאר את תפקידו של רופא כאחראי על ריפוי חולים.
המחקר הסוציולוגי אינו מסתפק בקביעה כללית זו ומברר את מכלול התנהגויותיו של הרופא בתהליך הריפוי, כולל דפוסי ההתנהגות שאינם קשורים ישירות לריפוי עצמו.
תוך תהליך בדיקה זה עשויות להתקבל תוצאות לא צפויות או לא מתוכננות, כגון קשר בין חיי המשפחה של הרופא לטיפול בחולים.
רלוונטיות – ברוב המקרים עוסקת הסוציולוגיה בתחומים המוגדרים על ידי ההתרחשות הנוכחית בחברה האנושית והנושאים המעסיקים אותה (לדוגמה: חקר הגזענות נעשה לרוב בחברות בהן קיימת הפרדת גזעים המהווה מקור להתרחשות חברתית, ועקב התרחשות זו).
בזכות העיסוק של הסוציולוגיה בחברה האנושית, עצם קיום המחקר זה תלוי ושזור במתרחש בחברה האנושית, התרחשות המהווה גם את מושא המחקר.
ייחוד זה של הסוציולוגיה הופך תחום זה למעורב יחסית לתחומי מחקר אחרים בחברה.
מצב זה יוצר מתח בין נטיית הסוציולוגיה להיות בלתי תלויה בחברה אותה היא חוקרת, לבין הנטייה לקבל את כלליה היסודיים של חברה זו ולהיות כפופים להם.
לדוגמה, בתחום חקר הכלכלה החופשית קיים המתח בין חקירה והטלת ספק בעצם עקרונות הסחר החופשי שבבסיס השיטה, לבין חקר השיטה מתוך הנחת מחקר כי עקרונות אלו קיימים באופן טבעי.
תהליך – התכונה הראשונית אותה מניחה הסוציולוגיה בחקר החברה היא קיום חוויה חברתית שלמה, הניתנת לתיאור מכליל.
חוויה חברתית זו מהווה אסופה של מאורעות וגורמים המקשרים בין בני אדם ומרכיבים את תודעתם, אסופה אותה ניתן לבטא כתהליך חברתי אחד, ממנו נגזרים דפוסי התנהגות שונים המאפיינים את ההתנהגות האנושית.
לדוגמה, ניתן להתייחס בנפרד לכל מקרה בו אדם משתמש בתבניות קוליות על מנת לשנות את התנהגותו של אדם אחר, אך הסוציולוגיה מתייחסת לתהליך השימוש בשפה כאל תהליך שלם המבטא מקרים פרטניים רבים, תהליך המאפיין חברה אנושית מסוימת.
החוויה החברתית מורכבת, עשירה ומגוונת – כלומר – לכל חברה אנושית מרכיבים, תהליכים, כוחות ומתחים רבים המתרחשים בה בו-זמנית ולאורך תקופה, המתייחסים זה לזה במגוון צורות (השלמה, ניגוד, הקבלה וכדומה).
כמו כן, תהליכים אלו מצויים ברבדים שונים של החברה (לדוגמה: התנהלות רגשית עשויה להיות רקע להתנהלות כלכלית).
שינוי – עוד תכונה חשובה בחקר החברה היא השינוי המתמיד המתרחש בתוכה.
בכל חברה קיימת דינאמיות, המאפשרת לה להשתנות ולהתפתח הן כתגובה לשינויים חיצוניים והן מתוך ההתרחשות הפנימית הנובעת מהיותה חברה מורכבת.
במקרים רבים עוסקת הסוציולוגיה בגורמי שינויים אלו, גורמים העשויים להיות נסתרים בלא מחקר סוציולוגי (כגון הקשר בין מצב מדיני מלחמתי לאווירה השוררת בין דיירי רחוב ממוצע).
כל מחקר סוציולוגי נע על מתח בין שתי תכונות מקבילות של הקיום החברתי: קיום גורמים מלכדים ומשמרים בחברה, המכונים קונצנזוס, וקיום גורמים המחלקים את החברה למרכיביה ויוצרים ניגוד בתוכה, המכונים קונפליקט.
אף על פי שתכונות אלו אינן סותרות במהותן, הן מאפשרות בחינת החברה משתי זוויות שונות (בפועל, כל מחקר סוציולוגי מכיל מידות שונות של שתי הזוויות):
מזווית הקונצנזוס ניתן לבסס הנחת מחקר כי החברה היא שמרנית מטבעה וכל שינוי בה יהיה איטי, מקיף, יסודי ועמוק.
זווית זו נוטה להיות הזווית הרווחת במחקר הסוציולוגי ומבחינה היסטורית נהוג לציין את אמיל דורקהיים כסוציולוג מרכזי הנשען על הסתכלות זו.
מזווית הקונפליקט ניתן לבסס הנחת מחקר לפיה החברה מקוטבת מטבעה ובנויה על התנגשות מתמידה של גורמים בתוכה.
על פי גישה זו השינוי הוא המצב הטבעי של החברה והוא עשוי להיות מושג במהלכים ארעיים, חלקיים ומהירים (כדוגמת הפיכה בממשל של מדינה), בעוד השימור החברתי הוא תוצר של יתרון יחסי של כוח מרכזי בחברה, השואף לקבע את המצב הקיים באמצעות דיכוי נמשך של כוחות הנגד.
זווית זו מיוחסת לרוב לסוציולוג מקס ובר או לגישת המרקסיזם, כגישה מרכזית הנשענת על הסתכלות זו.
מתח אחר המתקיים בניתוח הסוציולוגי הוא המתח בין דגש על מבנה החברה (ארגונים, מעמדות, כלכלה, תרבות וכו'), לבין דגש על התהליך – הפירוש הסובייקטיבי אשר מעניק הפרט לחברה שסביבו ולמעשיו – גישה המכונה "אינטראקציוניזם סימבולי".
הפרדה זו היא מלאכותית ועוסקת רק בדגש, שכן שני היסודות, מבנה ותהליך אינם ניתנים להפרדה במציאות.
לדוגמה, חקר הכלכלה עשוי להסביר את ייצור וחלוקת המוצרים בחברה (כלומר – המבנה הכלכלי שלה), או את ההשלכה של מבנה זה על תפיסת האדם את עצמו, חבריו ועולם הטבע (כלומר – התהליך המתרחש).
הבחנה חשובה בסוציולוגיה היא בין רמת המיקרו לבין רמת המאקרו.
חקר ההתנהגות היומיומית במצבים של אינטראקציות פנים אל פנים מכונה בדרך כלל מיקרו־סוציולוגיה.
דוגמה למחקר מיקרו: היחסים החברתיים בין עובדים בקבוצת ייצור מסוימת במפעל.
לעומת זאת, חקר של מערכות חברתיות גדולות כמו המערכת הכלכלית או המערכת הפוליטית נקרא מאקרו-סוציולוגיה.
דוגמה למחקר מאקרו: כיצד תהליכי תיעוש משפיעים על השינויית במערכת החינוך.
לכאורה, רמת המיקרו ורמת המאקרו נראות כשני תחומים נבדלים, אך למעשה קיים בין שתי הרמות קשר הדוק.
רמה נוספת היא רמת הביניים (meso) של החברה.
ברמה זו בודקים תהליכים חברתיים במסגרת קהילות, שכונות וארגונים.
סוציולוג הוא מדען העוסק בענף הסוציולוגיה, קרי מדען החוקר את ההתנהגות האנושית כחלק ממכלול החברה בה היא מצויה, ודרך ההקשר התרבותי שלה.
סוציולוגיה של התרבות, ותחומי העיסוק המשיקים לה, מבקשים לבחון ולנתח באופן שיטתי את תרבויות שונות, לרוב על ידי חקר הקודים והסמלים בהם עושים שימוש הפרטים הנמצאים באותה חברה כמו טקסים, ידע, מיתוסים, אמונות, ערכים, נורמות, אידאולוגיות, טכנולוגיות ומוסדות חברתיים.
העיסוק הסוציולוגי בתרבות, צבר תאוצה בשנות השישים של המאה ה־20 כשהחל תהליך המכונה "המפנה התרבותי", כינוי לתנועה הכוללת סדרה של התפתחויות במדעי החברה והרוח שהדגישה את החשיבות של משמעויות וסמלים ככוחות חברתיים, לעומת הדגש שניתן בעבר על גורמים "קשים" יותר, כגון מבנים חברתיים, דמוגרפיה, פוליטיקה וכלכלה.
הסוציולוגיה של הדת היא תחום בסוציולוגיה העוסק בפרקטיקות, במבנים חברתיים, ברקע ההיסטורי, בנושאים כלל עולמיים ובתפקידים של הדת בחברה.
בסוציולוגיה של הדת ישנו דגש מיוחד על הדת כתופעה הקיימת כמעט בכל החברות, גם כיום וגם בכל ההיסטוריה האנושית המתועדת.
הסוציולוגים של הדת מנסים להסביר את ההשפעה של החברה על הדת ואת ההשפעה של הדת על החברה, או במילים אחרות, את יחסי הגומלין הדיאלקטיים ביניהם.
תחום נרחב בסוציולוגיה הוא חקר מערכות ארגוניות, הכולל בתוכו את חקר הבירוקרטיה, משאבי אנוש ועוד.
סוציולוגיה של הספורט, היא תת-תחום של סוציולוגיה המתמקד בספורט כתופעה חברתית.
זהו תחום מחקר העוסק בקשר בין סוציולוגיה וספורט, וכן מבנים, דפוסים וארגונים חברתיים־תרבותיים שונים, או קבוצות העוסקות בספורט.
תחום מחקר זה דן בהשפעה החיובית שיש לספורט על אנשים בודדים ועל החברה כולה מבחינה כלכלית וחברתית.
הסוציולוגיה של הספורט מציגה את הפעולות ואת ההתנהגות של קבוצות ספורט והשחקנים דרך עיניו של סוציולוג.
חקר הזהות החברתית והשפעתה על התנהגות האדם, תחום הכולל את חקר הלאום, הציבור, ההמון ועוד.
סוציולוגיה של המדע הוא תחום בסוציולוגיה שמטרתו לפענח את דרך התפתחות המדע מתוך נקודת מבט סוציולוגית ביקורתית.
החוקרים בתחום מתבוננים על קהילה מדעית כחברת בני אדם ועל התוצר המדעי ככזה שנוצר על ידי בני אדם תוך אינטראקציה ביניהם.
התחום נוצר במאה ה־20 כהתפתחות של תחום ה־"סוציולוגיה של השגיאה".
לפי הסוציולוגיה של השגיאה יש להסביר כיצד אירעו שגיאות מדעיות (למשל תאוריית הפלוגיסטון) וזאת מתוך ההנחה ששגיאות אירעו מתוך שיקולים סוציולוגיים חוץ-מדעיים, בעוד שמדע תקין ונכון אין צורך להסביר.
הסוציולוגיה של המדע טוענת שגם להתפתחויות "תקינות" מבחינה מדעית יש רקע סוציולוגי וסביב כל שיטה מדעית, מעבדה, ניסוי, כתב עת מדעי וכדומה מתקיימת סביבה חברתית המשפיעה על התוצר המדעי וראויה למחקר וניתוח.
למעשה הסוציולוגיה של המדע מערערת על ההבחנה בין "שגיאה מדעית" לבין "מדע תקין" או אמיתי.
האמת המדעית אינה עומדת מעל לכל חשד אלא להפך, הגורם הוודאי הוא קהילת המדענים כחברה אנושית יוצרת והאמיתות המדעיות (וכן השיטה המדעית, השפה המדעית וכדומה) הן תוצר של קהילה זו שאליו יש להתייחס בספקנות.
סוֹצְיָאלִיזְם (בעברית: חֶבְרָתָנוּת) הוא שם-אב לקבוצת אידאולוגיות כלכלית, פוליטית ופילוסופית, שמאופיינות בתמיכה בבעלות ציבורית על אמצעי ייצור וניהול עצמי של העובדים.
הבעלות המשותפת יכולה להיות במסגרת מדינית, דבר שייקרא "סוציאליזם מדיני", או במסגרת עממית, מה שייקרא "סוציאליזם חירותני".
התנועה הסוציאליסטית החלה את דרכה בעולם המודרני מתוך תנועת מעמד הפועלים בסוף המאה ה-19. בתקופה זו, המונח "סוציאליזם" היה מקושר בראש ובראשונה למבקרים חברתיים אירופיים, אשר מתחו ביקורת על הקפיטליזם ועל מושג הרכוש.
לפי קרל מרקס, שהגדיר ועיצב את התנועה הסוציאליסטית בעידן המודרני, סוציאליזם הוא השלב הסוציואקונומי לאחר המהפכה של הפרולטריון ולאחר העברת אמצעי הייצור לבעלות משותפת.
לפי מרקס, החברה תתקדם משלב זה לשלב של קומוניזם.
קיים מספר רב של זרמים שונים שמכונים "סוציאליסטים" על ידי תומכיהם או אחרים.
מאז המאה ה-19, לא קיימת הסכמה בתנועה הסוציאליסטית לגבי הדוקטרינה או האסטרטגיה להשגת מטרות התנועה.
תומכי התנועות הסוציאליסטיות השונות משתייכים לעיתים לזרמים מנוגדים, ובייחוד ניתן להבחין בין רפורמיסטים לבין קומוניסטים.
חלק מן הסוציאליסטים מאמינים בהלאמה של אמצעי הייצור, בעוד שאחרים, למשל סוציאל-דמוקרטים, תומכים בהלאמה של מספר מצומצם של תעשיות מפתח, בתוך מערכת כלכלית משולבת.
חלק מן המרקסיסטים תומכים בתכנון מרכזי של הכלכלה, שיבוצע על ידי המדינה, בדומה לדגם הסובייטי.
אחרים, כולל הקומוניסטים ביוגוסלביה והונגריה (החל משנות ה-70 של המאה ה-20), הרפורמיסטים בסין וחלק מן הכלכלנים המערביים, תומכים בשילוב של סוציאליזם וכלכלת שוק, תוך ניסיון לנצל את יתרונותיה של כלכלת השוק לטובת העקרונות הסוציאליסטיים .
אנרכו-סינדיקליסטים וחלק מתומכי השמאל החדש תומכים בהקמת "מועצות עובדים" וניהול אמצעי הייצור דרכן.
קיימים זרמים נוספים, כמו מודל הקיבוץ והמודל הנורדי.
הסוציאליזם הוא שם כללי לתנועות שמטרתן היא העקרונות לעיל (בניית מערכות כלכליות וחברתיות המאופיינות בבעלות חברתית ופיקוח דמוקרטי על אמצעי הייצור).
תחת שם זה ניתן למצוא תנועות רבות, שמציעות דרכים שונות ליישום המטרה, ולעיתים מציבות מטרה שונה במקצת.
המונח "סוציאליזם" נטבע בשנות השלושים של המאה התשע עשרה, והתייחס אז למשמעות פילוסופית או מוסרית יותר מאשר השקפה פוליטית כלשהי.
התאולוג השוודי אלכסנדר וינט, למשל, טען שהוא הראשון שהשתמש במונח, והגדירו בפשטות כ"ההפך מאינדיבידואליזם".
מספר התנועות והגישות המשתייכות לסוציאליזם גדול, אך ניתן להבחין בארבע גישות מרכזיות, מבחינת הפופולריות שלהן:
קומוניזם – תנועה הדוגלת בביטול כליל של הרכוש הפרטי למען בעלות ציבורית ולמען מילוי צרכיו של האדם ללא קשר לתרומתו הכלכלית, והיא מאמצת את התאוריה של קרל מרקס.
על פי גישה זו מעמד הפועלים יעלה לשלטון באמצעות מהפכה, ואז יקים דיקטטורה של הפרולטריון שתבטל את המשטר הקפיטליסטי ותקים חברה סוציאליסטית כשלב ביניים.
סוציאליזם דמוקרטי – בניגוד לקומוניזם, גישה זו מגדירה את הסוציאליזם כאידיאל האולטימטיבי, ולא כשלב ביניים בדרך לקומוניזם.
היא כוללת גם את רעיונות הדמוקרטיה, הפלורליזם וזכויות המיעוטים, ואינה מגדירה את עצמה כדיקטטורה של הרוב.
למרות זאת, חלק מהמפלגות הדמו-סוציאליסטיות התמזגו או רצות במשותף עם המפלגה הקומוניסטית (לדוגמה החזית השמאלית של צרפת).
הדמו-סוציאליסטים תומכים בכלכלת שוק חופשית, ובמתן שירותים של בריאות, חינוך, דיור ותחבורה ציבוריים על ידי המדינה.
סוציאליזם של קאתדרות – שם את הדגש על שלושה מרכיבים: איגודי עובדים, ביטוח עובדים, תחיקת עבודה.
היה נפוץ במרכז אירופה בתחילת המאה ה-20. בגרמניה היה זה הפרופסור והכלכלן לויו ברנטאנו שביטא באופן בהיר תפיסה זו, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על הסוציאליזם המרקסיסטי, וקובע כי יחסי הייצור המוכרים על פעריהם הכלכליים, יתמידו גם בעתיד.
ברבות השנים הפך "סוציאליזם של קאתדרות" לביטוי גנאי וזלזול.
סוציאל-דמוקרטיה – גישה הדוגלת בשימוש באמצעים דמוקרטיים לרפורמות חברתיות.
בעבר סוציאל-דמוקרטיה היה כינוי גם למפלגות סוציאליסטיות.
הסוציאל-דמוקרטיה דוגלת בעיקר בחיפוש דרכים לשילוב בין שוק חופשי לבין הבטחת קיום מערכת רווחה מפותחת, והיא קרובה ברוחה למדינת הרווחה.
בתוך הסוציאל-דמוקרטיה יש מספר זרמים.
אחדים דוגלים בבעלות ציבורית מלאה או חלקית על חלק מהמשאבים הטבעיים והשירותים החיוניים לאזרח, אחרים מחפשים בעיקר איך לרסן את הקפיטליזם ולהבטיח את קיומה של מדינת הרווחה.
אנרכיזם – גישה המתנגדת לשימוש במנגנון המדיני כדרך להשגת סוציאליזם, ושמה לה למטרה מאבק עממי בקפיטליזם ובמוסדות המדינה.
באנרכיזם זרמים רבים כגון אנרכו-קומוניזם, אנרכו-סינדיקליזם ואנרכו-פרימיטיביזם.
בין הזרמים יש חפיפה חלקית וסתירות חלקיות.
ההנחה העומדת בבסיס הסוציאליזם היא כי האדם הוא יצור חברתי שטבעו להתקיים ולחיות בצורה שיתופית.
הסיבה לכך שקיימים מקרים כה רבים של התנהגות הנראית כמוכיחה את ההפך, טמונה לטענת ההוגים הסוציאליסטים במוסדות החברתיים הקיימים בחברה הקפיטליסטית.
הניצול הכלכלי המובנה בשיטה גורם, לטענת הסוציאליזם, לניכור (על פי הטרמינולוגיה של קרל מרקס) של האדם מתוצרי עבודתו, וכתוצאה מכך לניכור מהמשפחה, מהקהילה ולמעשה מהחברה כולה.
ניכור זה גורם לאדם להיות עצלן, א-סוציאלי ושאר "תחלואים" שעליהם מצביעים מתנגדי הקפיטליזם ככשל שיגרום לכישלונו.
את המונח עצמו החדיר ככל הנראה הסוציאליסט הרפובליקני הצרפתי פייר לרו במאמר שבו הוא ערך הנגדה בין סוציאליזם ובין אינדיבידואליזם.
נראה כי המונח היה קיים קודם באיטליה והגיע דרך גולים איטלקים, אולם לא ברור עדיין עד כמה לרו שינה את משמעות המונח.
לפי תפיסתו של לרו, אינדיבידואליזם הוא התנערות של האדם ממחויבויות חברתיות כלפי האחר למען הנאות אישיות, בעוד סוציאליזם הוא התגייסות למען הזולת.
זרם סוציאליסטי אחר ברשות אישים כגון פורייה וקאבט דגל בהקמת קומונות משותפות שבהן תבוטל החלוקה המעמדית וכל האנשים יעבדו יחד למחייתם ויתחלקו בתפוקתם עם יתר בני הקהילה מתוך מחויבות הדדית.
סוג אחר של סוציאליזם מוקדם התפתח בקרב תלמידי הפילוסוף הצרפתי סן-סימון, שהקימו מסגרות חיים שיתופיות ברמה קיצונית, עד כדי כך שהיו לבושים בצורה כזאת שיכלו להוריד בגדים רק בעזרת הזולת.
הסנט-סימוניסטים האמינו בחיים משותפים אולם גם בכלכלה מתוכננת, במיוחד בגרסה המאוחרת יותר שלהם בניהול של אנפטין.
סוציאליזם מסוג אחר היה זה של פרודון.
פרודון הוא זה שכבר ב-1838 טבע את הסיסמה "הרכוש הוא הונאה".
אולם בהמשך הטיף לכלכלה המבוססת לא על תכנון כי אם על עבודה עצמית וקואפרטיבים של עובדים.
בין חברי הקבוצות הללו היו חילוקי דעות מהותיים, בעיקר לגבי היחס למשטר המלוכני.
חלקם, כגון פרודון ולרו, היו רפובליקנים פעילים, שהאמינו גם בהרחבת זכות הבחירה וביטול המלוכה.
אחרים תמכו במשטר המלוכני המתון יחסית.
לצד הוגי הדעות הללו קמו גם שורה של אנשי רפורמה שניסו לשפר את גורלם של העובדים שנפגעו מהמהפכה התעשייתית.
החברה באירופה לאחר המהפכה התעשייתית הייתה מאופיינת במצוקה של מעמד הפועלים.
מעמד הפועלים היה רוב החברה באירופה המערבית והמרכזית.
הפועלים הועסקו על ידי הבורגנות ושרידי האצולה בתנאים שנחשבו לבלתי נסבלים ולתנאי ניצול.
על רקע זה של ניצול פועלים וכתגובה לו קמה תנועת הסוציאליזם, שברובה שויכה לסוציאליזם הלא-אלים, שבא לידי ביטוי בהתאגדויות מקצועיות וכמפלגות סוציאליסטיות.
ידוע תעשיין הטקסטיל רוברט אוון, שבנה בית ספר לילדי פועלים, גרם לפועלים להשכיל ושילם להם שכר גבוה יותר.
ארגוני פועלים (איגודי עובדים) קמו על מנת להילחם למען זכויות הפועל, כשנשקם העיקרי מבחינה היסטורית היה נשק השביתה, והשיגו מספר הישגים משמעותיים.
קשרים שנוצרו בין איגודי עובדים ומפלגות פוליטיות, שהתחייבו לייצג את האינטרסים של הפועלים הביאו להקמת התנועות הסוציאליסטיות.
ב-1848 נכתב "המניפסט הקומוניסטי" על ידי קרל מרקס וידידו פרידריך אנגלס, מסמך שחשיבותו רבה בעיצוב הסוציאליזם.
במניפסט מוצג ניתוח היחסים בין המעמדות – שלטון הבורגנות המנצלת את הפרולטריון.
מרקס כתב מתוך ביקורת על סוציאליסטים צרפתים כגון פורייה, פרודון ובושז ששמו דגש על התארגנות וולונטריות ורפורמות פוליטיות תוך אמונה בהתפתחות הטבעית של האדם.
מרקס מתח ביקורת על הסוציאליסטים שקדמו לו וטען כי מדובר בעצם בסוציאליזם אוטופי, חסר סיכוי להצלחה.
מרקס טען שכדי לממש את עקרונות הסוציאליזם ולהביא לחברה על-מעמדית יש להיאבק נגד הבורגנות, לאחר שזו דחקה את המעמדות הפאודליים (האצולה, הכמורה וכו'), במטרה ליצור שיטה כלכלית-מדינית חדשה, שבה לא ייתכן ניצול בני האדם.
הוא האמין כי ההיסטוריה היא התפתחות של מלחמת מעמדות, וכי מעמדו הכלכלי של האדם קובע במידה רבה את תפיסתו הפוליטית והחברתית.
לדעתו רק אנשים נדירים יכולים להשתחרר מהמגבלות שכפה עליהם מוצאם.
מרקס קרא למהפכה נגד המעמדות השליטים, והתנגד לניסיונות לתת לפועלים זכויות מעטות נוספות, בטענה שזכויות אלו יספקו את העובדים וימנעו מהפכה אמיתית.
לסוציאליזם קמו מתנגדים רבים מעולם הכלכלה (כגון פרידריך האייק, מילטון פרידמן) והפילוסופיה (כגון איין ראנד, ליאו שטראוס).
ניתן לחלק את הביקורת לשלושה היבטים עיקריים: פוליטי, כלכלי ומוסרי.
ריכוז הסמכות והכסף בידי הממשלה יביא לשלילת החירות הפוליטית, כיוון שהממשלה לא תרשה פעילות חתרנית תחתיה.
לדוגמה, ממשלה סוציאליסטית לא תאפשר לשדר ברדיו (שנמצא בבעלותה) שידורים שתומכים בקפיטליזם, ולא תממן קמפיינים קפיטליסטיים.
לעומת זאת במדינה קפיטליסטית הרדיו נמצא בידיים פרטיות ויפרסם מה שירצה בהתאם לצורכי השוק.
בבסיס הרעיון הסוציאליסטי, אדם עובד עבור רווחת הכלל ולא רק עבור עצמו (עובד עבור הטבה לכלל והכלל דואג לו חזרה), אך לשיטת המתנגדים לרעיון הסוציאליסטי, האדם לא ישקיע מאמצים אם לא יתוגמל בהתאם לתרומתו בפועל.
למרות זאת, ברוב המדינות המנהלות כלכלה המבוססת על גרסת הסוציאל-דמוקרטיה, קיים מנגנון מוסכם מבחינה חברתית ופוליטית לחלוקה מסוימת של העושר בדמות מס הכנסה פרוגרסיבי.
איין ראנד התייחסה לכך בספרה "מרד הנפילים", כשכינתה ממשלות שהלאימו נכסים בשם "בוזזים".
ספרה רואה את היצירתיות האישית של הפרט כעמוד התווך של החברה, וממחיש כיצד כוחה של החברה ושגשוגה נובעים בזכות פרטים בעלי יכולת וכוח יצירתי, וכי חברה שפרטים אלה ינטשו אותה – תיחלש, תשקע ואף תתמוטט לחלוטין.
רבים רואים במאפיינים סוציאליסטיים כגון הלאמה ולקיחת סמכויות בידי המדינה ככפייה וכעוול מוסרי.
לשיטתם, משמעות הסוציאליזם אינה עזרה לאחר, אלא כפייה על הפרטים להתנהג כפי שנראה לשלטון – מתוך הנחה (לא מבוססת) שלשלטון יש סמכות מוסרית לקבוע בשביל הפרט במה יושקע כספו.
במדינה קפיטליסטית אין כל איסור על מתן עזרה או שירותים ביוזמה פרטית ומרצון.
בניגוד לכך, במדינה סוציאליסטית המימון לתחומים הרבים שהממשלה אחראית עליהם הוא חובה.
לפי הכלכלן וולטר ויליאמס, לקיחת כסף מאדם אחד בניגוד לרצונו במטרה לסייע לאדם אחר – זוהי גנבה (כלומר מעשה לא מוסרי), בין אם הדבר מתבצע על ידי שני אנשים או מאה אנשים או מיליוני אנשים (באמצעות נציגיהם בבית המחוקקים).
מדינות סוציאל-דמוקרטיות (למשל נורווגיה, שוודיה, דנמרק, פינלנד וצרפת) הצליחו לצמצם את אי השוויון ולשמור על כלכלה מתפתחת.
עם זאת, יש הטוענים שמדינות אלה נוטות לקפיטליזם יותר מאשר לסוציאליזם (למשל, בן שפירו, וראש ממשלת דנמרק לשעבר, לארס לקה ראסמוסן).
פערי ההכנסות במדינות סוציאל-דמוקרטיות קטנים בהרבה מהמדינות הקפיטליסטיות יותר (26.6 נקודות במדינות סוציאל-דמוקרטיות לעומת 41.08 במדינות הקפיטליסטיות יותר).
התנועה הקואופרטיבית בעולם דוגלת באימוץ צורת הבעלות הציבורית של העובדים על מפעלים וחברות (זוהי אחת מצורות הבעלות בכלכלה סוציאליסטית).
תנועה זו נחשבת לתנועה מוצלחת מאוד ברחבי העולם.
כיום, כמיליארד בני אדם חברים בקואופרטיבים לעומת 268 מיליון ב-1971. הדוגמה המוצלחת ביותר למפעל שהפירמות שלו בבעלות העובדים הוא התאגיד הקואופרטיבי מונדרגון בחבל הבסקים בספרד.
בקואופרטיב זה פערי ההכנסות נמוכים בהרבה מבפירמות קפיטליסטיות מקבילות, השכר המינימלי בקואופרטיב גבוה ב-13% מהשכר הממוצע בספרד (32,000 דולר בשנה, קרוב ל-2,700 דולר בחודש) כאשר רוב העובדים בספרד משתכרים מתחת להכנסה זו, וישנה דאגה רבה לרווחתם של העובדים.
לעומת זאת, המשטרים הסוציאליסטיים שאינם סוציאל-דמוקרטיים הובילו לתוצאות שליליות ואף קטסטרופליות, הן במישור ההומני והן במישור הכלכלי.
השלטון הקומוניסטי בברית המועצות, סין תחת שלטון מאו, וקוריאה הצפונית – הביאו שלושתם למוות המוני, אם ברעב ואם ברצח עם למטרת חיסול התנגדות למשטר.
בנוסף, במדינות שעברו לשלטון סוציאליסטי שאינו סוציאל-דמוקרטי, דוגמת ונצואלה תחת שלטון צ'אווס ומדורו, התדרדרה הכלכלה לשפל חסר תקדים והשלטון החל בפעולות דיכוי אלימות.
בכלכלות קפיטליסטיות הצמיחה הממוצעת בתוצר המקומי הגולמי גבוהה יותר.
כך, לדוגמה, נתוני הבנק העולמי מגלים כי במדינות הפחות קפיטליסטיות (מדינות עם חופש כלכלי מועט) ישנו קיטון בתוצר, לעומת גידול במדינות היותר קפיטליסטיות.
מתאם דומה קיים גם בין מידת הקפיטליסטיות של מדינה ובין נתונים כלכליים וחברתיים אחרים.
יש מתאם מובהק בין מידת הקפיטליזם של מדינה ובין תוחלת החיים בה; גובה ההכנסה של עשרת האחוזים העניים ביותר במדינה, רמת האוריינות, תמותת תינוקות (מתאם הפוך), העסקת ילדים (מתאם הפוך), גישה למקורות מים באיכות סבירה, שחיתות (מתאם הפוך), כלכלה שחורה (מתאם הפוך), ומדד הפיתוח האנושי של האומות המאוחדות.
במאה ה-21, בהרבה ממדינות מערב אירופה הגבולות בין נטייה לסוציאליזם לבין נטייה לקפיטליזם מיטשטשים וכבר לא ניתן לעשות חלוקה דיכוטומית בין מדינות.
דוגמה לטשטוש הגבולות נמצאת במדד החופש הכלכלי , המנתח את החופש הכלכלי ב-12 מדדים.
בין המדדים השונים ניתן למצוא את מידת ההגנה על הרכוש הפרטי, הסיכון להפקעת והלאמת רכוש, נטל המס המוטל על יחידים וחברות, ניתוח הקלות בפתיחת עסק פרטי, קשיחות בחוקי העבודה, וסחר חליפין חופשי.
במדד זה (בשנת 2018), שוודיה הסוציאל-דמוקרטית קיבלה ציון של 76.3, ואילו ארצות הברית, הקפיטליסטית, קיבלה ציון של 75.7 .
סוציאליזם עם פנים אנושיות היה גורם עיקרי לאביב של פראג, תקופה של דמוקרטיזציה לאומית וביזור כלכלי, אשר נעצרה על ידי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-21 באוגוסט 1968.
המצע היה ניסיון להתגבר על חוסר שביעות-הרצון של האזרחים של צ'כוסלובקיה עם המצב הכלכלי והפוליטי באותה תקופה.
כשמה כן היא, תוכנית שאמורה להכניס חיים חדשים לאידיאלים של הסוציאליזם, אשר איבדו פופולריות במשך שני העשורים הקודמים לכך.
עם זאת, התוכנית אף פעם לא התכוונה להחזיר בחזרה למדינה קפיטליזם עם שוק חופשי, אלכסנדר דובצ'ק הציע לקיים מסחר חופשי עם מדינות מערביות וסובייטיות ותקופת מעבר של עשר שנים למעבר לסוציאליזם דמוקרטי רב-מפלגתי.
בחגיגות 20 השנה ל"פברואר הניצחון" של צ'כוסלובקיה, דובצ'ק נשא נאום שהסביר את הצורך בשינוי לאחר ניצחון הסוציאליזם.
הוא הדגיש את הצורך "לאכוף את תפקידה המוביל של המפלגה בצורה אפקטיבית יותר".
דובצ'ק הכריז על כך שמשימת המפלגה הייתה "לבנות חברה סוציאליסטית מתקדמת על בסיס כלכלה יציבה [...] סוציאליזם שמתכתב עם המסורת הדמוקרטית של צ'כוסלוביקה ..."
אחד מהצעדים הכי חשובים לקראת הרפורמה הזאת היה צמצום ולאחר מכן ביטול הצנזורה ב-4 במרץ 1968. זאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה הצ'כית שצנזורה בוטלה וזאת כנראה גם הייתה הרפורמה היחידה שבוצעה באופן מלא, למרות ששרדה זמן קצר.
התקשורה הפכה באופן מהיר מכלי תעמולה של המפלגה, לכלי ביקורת למשטר.
באפריל, דובצ'ק השיק "תוכנית ביצוע" של ליברליזציות, אשר כללו הרחבה של חופש העיתונות, חופש הביטוי, חופש התנועה, ודגש כלכלי על מוצרי צריכה וגם את האפשרות לממשלה רב-מפלגתית.
התוכנית הייתה מבוססת על הראייה ש"סוציאליזם לא יכול רק לומר שחרור של האנשים העובדים מהדומיננטיות של יחסי המעמדות המנצלים, הוא גם חייב להבטיח חיים יותר טובים מאשר כל דמוקרטיה בורגנית." התוכנית צמצמה את כוחה של המשטרה החשאית וגם פדרליזציה של הרפובליקה לשני עמים שווים.
התוכנית גם כיסתה את תחום החוץ, אשר כלל גם את המשך היחסים הטובים עם המדינות המערביות וגם שיתוף פעולה עם ברית המועצות ושאר עמי הגוש המזרחי.
התוכנית ציינה מעבר של 10 שנים שבו יתקיימו בחירות דמוקרטיות שיתנו לסוציאליזם דמוקרטי להחליף את הסטטסו קוו הנוכחי.
המצע של "סוציאליזם עם פנים אנושיות"
למרות שננקב שהרפורמה חייבת להתקיים תחת הנהגת המפלגה הקומוניסטית, לחץ ציבורי דרש לקיים את הרפורמות באופן מיידי.
אלמנטים קיצוניים נהיו יותר ווקאליים: פולמוסים אנטי-סובייטים הופיעו בעיתונות ב-26 ביוני 1968, הסוציאל-דמוקרטים התחילו לגבש מפלגה נפרדת משלהם, ומועדונים פוליטיים שלא מזוהים רשמית עם המשטר נוצרו.
שמרני המפלגה דחפו לאמצעים מדכאים, אך דובצ'ק היה נחוש למודרניזציה והדגיש מחדש את חשיבות ההנהגה של המפלגה הקומוניסטית.
בפרזידיום של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה באפריל, דובצ'ק הכריז על המצע הפוליטי של "סוציאליזם עם פנים אנושיות".
במאי, הוא הכריז על כך שהוועידה ה-14 של המפלגה תתכנס במושב מוקדם ב-9 בספטמבר.
באותה ועידה הוא שילב את תוכנית הביצוע לתוך הכרזות המפלגה, וגם כתב טיוטה לחוק הפדרליזציה, ודחף לבחירת ועדה מרכזית חדשה למפלגה.
הרפורמות של דובצ'ק הבטיחו על חופש העיתונות, ותגובה פוליטית על הנעשה במדינה הורשתה בפעם הראשונה אי פעם בתקשורת ההמונים.
בזמן האביב של פראג, הייצוא הצ'כוסלובקי ירד מבחינת התחרותיות שלו, והרפורמות של דובצ'ק תכננו לפתור את הבעיות הללו בשילוב של כלכלת שוק עם הכלכלה המתוכננת שהתקיימה כבר באותה תקופה.
בתוך המפלגה, שררו דעות שונות על איך הרפורמה צריכה להתמשך, כלכלנים מסוימים קיוו לכלכלה מעורבת בזמן שאחרים דחקו בכך שהכלכלה תישאר מתוכננת ברובה.
דובצ'ק המשיך להדגיש את חשיבות הרפורמה הכלכלית תחת השלטון של המפלגה.
ב-27 ביוני, לודוויק וצוליק, חבר באגף הפרוגרסיבי של המפלגה וגם עיתונאי, פרסם מניפסט בשם "אלפיים המילים".
המניפסט ביטא את החשש מהאלמנטים השמרנים בתוך המפלגה הקומוניסטית.
וצוליק קרא לעם לקחת חלק פעיל במימוש תוכנית הרפורמה.
דובצ'ק, פריזידיום המפלגה, החזית הלאומית, והקבינט הוקיעו את המניפסט.
ההרפייה של דובצ'ק על הצזורה גרמה לתקופה קצרה של חופש עיתונות וחופש ביטוי.
חופש העיתונות פתח את הדלת עבור המבט הכנה הראשון על העבר של צ'כוסלובקיה על ידי העם הצ'כוסלובקי.
הרבה מחקירות הללו התמקדו על ההיסטוריה של המפלגה תחת הקומוניזם, במיוחד בתקופת סטלין.
בתוכנית טלוויזיה אחרת, סופר צ'כי נודע, אדוארד גולדסטוקר הציג תמונות של מנהיגים קומוניסטים קודמים אשר חוסלו, הוכלאו, או הוצאו להורג ובכך נמחקו מההיסטוריה הקומוניסטית.
איגוד הסופרים גיבש ועדה באפריל 1968 אשר הונהגה על ידי המשורר ירוסלב סייפרט, לחקור את הרדיפה של סופרים מסוימים לאחר ההפיכה הקומוניסטית של 1948 ועם זאת להחזיר את כתביהם לחנויות הספרים ולאיגוד, ולעולם הספרותי.
דיונים על המצב הנוכחי של הקומוניזם ועל רעיוניות פשטניים כמו חופש וזהות התחילו להיות שכיחים יותר.
זמן קצר לאחר מכן כתבי עת לא-מפלגתיים החלו לצוץ, כמו יומון איגוד העובדים פראצה.
העיתונות, הרדיו, והטלוויזיה גם תרמו לדיונים הללו על ידי אירוח פגישות בהם סטודנטים ועובדים צעירים יכלו לשאול שאלות לסופרים וכותבים כמו גולדסטוקר, פאבל קוהוט, ויאן פרוצאזקה נוסף על קורבנות פוליטיים כמו יוסף סמרקובסקי, זדנק הייזלאר, וגוסטב הוסאק.
התרומה הכי חשובה של מהלך חופש העיתונות והאצת הפופולריות של הטלוויזיה לחייהם של האזרחים הזיזה את הדיאלוג הפוליטי מהזירה האינטלקטואלית לזירה הציבורית.
בביקור של גורבצ'וב בפראג ב-1987, כאשר נשאל הדובר שלו גנאדי גארסימוב מה ההבדל בין האביב של פראג לפרסטרויקה, הוא ענה "19 שנים".
סוֹצְיָאל-דֶמוֹקְרָטְיָה היא גישה כלכלית ופוליטית ששואפת לקדם צדק כלכלי וחברתי בתוך מערכת דמוקרטית עם כלכלת שוק חופשי.
בהתייחס למדינות מערב אירופה, המודל הנורדי בצפון אירופה קרוב להגדרה זו או מדינת רווחה.
ראשית הסוציאל-דמוקרטיה בתנועה המרקסיסטית במאה ה-19, אם כי לאחר המהפכה הבולשביקית והיפרדות המפלגה הקומוניסטית מן התנועה הסוציאל-דמוקרטית, החל תהליך של התמתנות אידאולוגית של התנועה תוך התרחקות מן המרקסיזם והתקרבות לעקרונות השוק החופשי.
בהתפתחות זו אימצה התנועה הסוציאל-דמוקרטית עמדות מתונות יותר, השואפות לשלב בעלות ממשלתית ועקרונות של מדינת רווחה במסגרת מידה מסוימת של קפיטליזם תוך מעורבות גבוהה יחסית של הממשלה במשק.
לפי התפיסה הסוציאל-דמוקרטית שהתפתחה במשך המאה ה-20, אין צורך בכינון דיקטטורה של הפרולטריון, כפי שנקבע בתאוריה המרקסיסטית, וניתן להשיג את מטרות הסוציאליזם (או לפחות חלקן) במערכת הפוליטית הקיימת, בתוך שוק חופשי ובאמצעים דמוקרטיים.
הבסיס העיקרי לתפיסה הוא שמעמד הפועלים מהווה רוב בין אזרחי המדינה המתועשת, וכאשר קיימת זכות הצבעה לכלל האזרחים ניתן לנצל את השיטה הדמוקרטית ולהגיע לרוב פרלמנטרי להשגת מטרות הסוציאליזם.
שורש אחד נעוץ בהסתעפות של הענף היעקוביני של הרפובליקניזם הצרפתי שאימץ את הצורך ברפורמות חברתיות מטעם המדינה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19, אולם ראה אותם כחלק מהדרישה של הרחבת זכות הבחירה.
זאת הייתה העמדה שאומצה באגודות הרפובליקניות של פריז כבר ב-34–1833. שורש אחר נעוץ בחלק מהוגי הדעות של הסוציאליזם הראשוני, שכונה אוטופיסטי בידי קרל מרקס.
חלק מהוגי דעות אלה, כגון בושז, פעלו למען הפצת הרעיון של עובדים שינהלו בעצמם את אמצעי הייצור שלהם ויחלקו ברווחים במסגרת מה שקרוי היום קואופרטיבים.
שורש נוסף וחשוב של המחשבה הסוציאל-דמוקרטית טמון בהגות של סוציאל-דמוקרטים גרמנים כמו אדוארד ברנשטיין וההתארגנות הפוליטית שלהם במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית.
בהשפעת הוגי דעות וארגונים אלה הגיש לואי בלנק בשנת 1848 הצעה להספקת עבודה לפועלים מובטלים תמורת שכר מינימום מובטח.
היוזמה התקיימה חודשים אחדים בלבד וביטולה הביא להתקוממות של עובדי פריז שדוכאה.
ניתן לראות בכך את הניסיון הראשון של מדיניות סוציאל-דמוקרטית עוד לפני המניפסט הקומוניסטי.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הראשונה בשם זה הוקמה בגרמניה ב-1862 על ידי פרדיננד לסל.
היא דגלה בהקמת ארגון ייצוגי של עובדים אולם גם בהשתתפות בבחירות, ותמכה במדיניות החברתית של אוטו פון ביסמרק.
לסל, שהיה ממוצא יהודי, היה חבר בליגה הקומוניסטית, אולם הקמת המפלגה גררה אותו לעימות חריף עם מרקס שהתנגד לשיתוף פעולה כזה.
הצלחת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה הביאה להקמה מפלגות דומות ברחבי אירופה כגון הלייבור הבריטי.
בצרפת לעומת זאת הוקמה מפלגה סוציאליסטית שהייתה אמנם בעלת אידאולוגיה מרקסיסטית, אולם תמכה אף היא בשילוב עם ארגוני עובדים ובפעילות פרלמנטרית.
השילוב של מפלגות שמאל הביא בשנות השלושים של המאה ה-20 להקמת "החזית העממית" קצרת המועד, בראשות לאון בלום.
הממשלה בראשותו הייתה הראשונה שהביאה לחקיקת חוק חופשה שנתית של שבועיים ימים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התרחקה הסוציאל-דמוקרטיה עוד יותר משורשיה המרקסיסטיים.
הסוציאל-דמוקרטים חדלו מלראות במדינה מסווה לשליטה מעמדית ורואים בדמוקרטיה הפרלמנטרית תנאי הכרחי ליישום הסוציאליזם באמצעות מדיניות רווחה מודרנית ובקרה (ולא בעלות) של המדינה על אמצעי הייצור.
מפלגות סוציאל-דמוקרטיות, במוצהר או על-פי פעולתן, עלו לשלטון במערב החל בסוף שנות העשרים של המאה העשרים ואחרי מלחמת העולם השנייה שלטו לסירוגין ברוב מדינות אירופה המערבית.
התכווצותו של מעמד הפועלים והתרחבות המעמד הבינוני, גרמו לשינוי נוסף בסוציאל-דמוקרטיה, שקהל המצביעים המרכזי שלה חדל מלהיות מבוסס על פועלי חרושת ומתבסס היום בעיקר על בני המעמד הבינוני, ולעיתים קרובות דווקא על החלקים המבוססים יותר בו.
החל בסוף שנות השבעים, חוו המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות בעולם המערבי משבר, בעקבות משבר כלכלי במדינת הרווחה.
בעקבותיו, עלו לשלטון ברוב מדינות הרווחה מפלגות שמרניות.
אלו לא פירקו את מנגנוני הרווחה שקידמו המפלגות הסוציאליסטיות, אך ניהלו מדיניות תקציבית מרוסנת, שהביאה לקיזוז משמעותי ומתמשך בחלק ניכר ממנגנוני התמיכה של מדינת הרווחה.
גם יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה, SPD, גרהרד שרדר, אימץ אידאולוגיה זו והתחיל ביישומה עם עלייתו לשלטון.
מודלים מתקדמים (ותאורטיים) יותר שהתפתחו בהמשך למוטיבציה הסוציאל-דמוקרטית לשלב שוק חופשי ורווחה, הם למשל רעיונות של כלכלה דמוקרטית, המתייחסים למדינה עם שוק חופשי הבנוי מחברות בשליטת העובדים.
הסוציאל-דמוקרטים גורסים כי זכויות אדם חסרות תועלת ללא זכויות חברתיות.
לטענתם, הזכות לכבוד חשובה ועל מנת לממש אותה על הממשלה לספק זכויות חברתיות.
בנוסף, לתפיסתם הזכות לחיים חסרת משמעות בלא הכנסה כספית מינימלית לרכישת מזון או בהיעדר גישה לשירותי בריאות, גם הזכות לחירות ריקה מתוכן בהיעדר שוויון כלכלי.
עוד טוענים הסוציאל-דמוקרטים כי מצבו הכלכלי של אדם לא תלוי רק בו, אלא קשור גם לסביבה בה נולד – סביבה הסובלת מעוני, מאבטלה ומאחוזי פשיעה גבוהים, והעדר חוגי העשרה או תמיכה נפשית – כתולדה ותוצאה של הדרך שבה החברה מתנהלת.
לכן, נקודת המוצא של כל אדם שונה ועל המדינה להתערב על מנת להשיג שוויון.
יסוד נוסף של הסוציאל-דמוקרטיה מתייחס לפגיעה מסוימת בחירות למען השוויון; בעוד תומכי הליברליזם מדגישים את עקרון החירות והשוויון בפני החוק, הרי שהסוציאל-דמוקרטיה מבליטה את מרכזיות השוויון החומרי לצד יסודות אלה בכל תפיסה דמוקרטית וטוענת כי בלעדי השוויון החומרי, לא יכולים להתקיים החירות והשוויון בפני החוק.
פתגם מרקסיסטי אומר כי: "חירות היא החופש לבחור מתחת לאיזה גשר לישון".
רוב הסוציאל-דמוקרטים השלימו עם כך שלא ניתן להשיג שוויון מוחלט בעושרם החומרי של בני האדם.
ואולם הם גורסים – בניגוד לליברלים – כי ניתן וראוי לצמצם באופן ניכר את הפערים החברתיים באמצעות מיסוי ותשלומי העברה.
כמו כן, הסוציאל-דמוקרטיה גורסת כי סך העושר חשוב פחות מאופן החלוקה שלו.
למשל, 20 שקלים המתחלקים בין 10 אנשים כך שאחד מחזיק 15 והאחרים מתחלקים בחמשת הנותרים, עדיף פחות ממצב בו ישנם 10 שקלים בלבד, אך כל אדם מקבל שקל שלם (כך כל אדם מקבל יותר ממה שהיה לו קודם).
עמדה זו מתבססת על העיקרון שהמדינה קיימת כדי לעזור ראשית לאזרחים וכי גודל הכלכלה הוא רק אמצעי.
חוגים ליברליים מתחו ביקורת על המשטר הסוציאל-דמוקרטי בשל הסתמכותו המופרזת לטענתם על שיטות ביורוקרטיות קשיחות, שפוגעות בחופש הפרט ובאינדיבידואליות.
לטענת הליברלים, המוסדות הביורוקרטיים המאפיינים את מדינת הרווחה, עיוורים לייחודיות הפרט בעודם מנחילים ערכים שרירותיים שלא מתאימים לכל הפרטים באותו אופן.
לביקורת זו, הצטרפו גם מבקרים פמיניסטים ופוסט מודרניים, אשר טענו שהמוסדות הביורוקרטיים שלכאורה פועלים למען הציבור, למעשה פועלים לפי מערכת קשיחה של עקרונות, שנועדו לשרת את מטרותיהן של אליטות מסוימות בחברה.
גם חוגים מרקסיסטיים ביקרו קשות את הסוציאל-דמוקרטיה.
אף על פי שהסוציאל-דמוקרטיה התפתחה מהסוציאליזם, המרקסיסטים משחר ימיה של התנועה הקומוניסטית, ראו אותה בצורה שלילית ביותר.
מרקס ואנגלס הגדירוה כ"סוציאליזם בורגני" אשר נועד לדבריהם ולדברי ממשיכיהם, לפייס את ההמון המנוצל וכך למנוע את המהפכה.
לפי טיעון זה, המשטר הסוציאל-דמוקרטי למעשה משחק לידיהם של בעלי ההון (הבורגנות): הוא מעניק לפרולטריון כמות מסוימת של הטבות, בדיוק במידה שתשכיח את זעמו ותמנע ממנו להתקומם.
המשטר הסובייטי והמפלגות הקומוניסטיות הגיעו עד כדי ייחוס פשיזם למפלגות הסוציאל-דמוקרטיות, בכנותם אותן מפלגות "סוציאל-פשיסטיות".
נאו מרקסיסטים, ובראשם הרברט מרקוזה, הוסיפו על טיעוני קודמיהם.
מרקוזה התבסס על הטיעון שהסוציאל-דמוקרטיה משככת את זעם ההמון, על מנת ליצור את תיזת האדם החד־ממדי שלו.
לפי מרקוזה, תחושת הרווחה הכללית שמאפיינת את הסוציאל-דמוקרטיה, מוציאה את העוקץ מכל ביקורת חברתית שעתידה לקום.
בלא ביקורת, החברה לא יכולה להתפתח.
האדם מאבד לחלוטין את החשיבה הביקורתית שלו ולפיכך גם את האינדיבידואליות שלו.
הוא הופך ליצור חד־ממדי, בלא היכולת להתנגד לניצול שהוא חווה בחברה הקפיטליסטית.
סוציולוגיה של הידע היא תחום בסוציולוגיה העוסק במערכת הקשרים שבין ידע לבין חברה.
השאלה המרכזית בתחום זה היא כיצד ידע מעצב את החברה וכיצד כוחות חברתיים מעצבים ידע.
המונח "ידע" כולל בתוכו, בהקשר זה, מגוון של תחומים, לדוגמה: מדע, אידאולוגיה, תהליך היווצרותן והפרכתן של תיאוריות, מערכות הסמלים המרכיבות את התרבות ועוד.
הסוציולוגיה של הידע מתמקדת, בין השאר, באוריינות ובמערכות היוצרות את הידע (למשל: אוניברסיטאות, בתי ספר, מכוני מחקר, מדע, הדת, אידאולוגיה ועוד).
על פי ההיסטוריון פיטר ברק, ראשיתה של הסוציולוגיה של הידע כתחום ייחודי החל בתחילת המאה ה־20 – בצרפת, גרמניה וארצות הברית.
בלוך, למשל, חקר את האמונה בכוחות ריפוי שייחסו רבים למלכי צרפת ואנגליה.
פבר זיהה במחקרו את "הבעיה של חוסר האמונה" וטען כי במאה ה־16 אתאיזם היה למעשה בלתי מתקבל על הדעת.
בארצות הברית, הסוציולוג ת'ורסטיין ובלן התעניין ב"סוציולוגיה של האמת" ובקשר של ידע לקבוצות ומוסדות ספציפיים בחברה.
ובלן טען כי בחברה המודרנית מתקיימת "כת המדע", המאופיינת בהעדפת הסברים אימפרסונליים במקום הסברים אנתרופומורפיים (אנושיים).
הסיבה לכך, לדידו, הייתה עלייתה של התעשייה ושל טכנולוגיות חדשניות.
בנוסף, ובלן היה ביקורתי ביותר כלפי המערכת האקדמית והשווה את חוקרי האקדמיה למגינים של ידע אזוטרי בדומה לכמרים, כוהנים שאמאנים או רופאי אליל.
בתוך קבוצות אקדמיות אלו, טען ובלן, ידע אזוטרי נחשב לאמת אוניברסלית אף על פי שהוא נובע ישירות מהרגליה ותרבותה של הקבוצה.
ראשיתה של הסוציולוגיה של הידע בהגותו של קרל מרקס, במחצית המאה ה־19. מרקס היה הראשון שהציג באופן סוציולוגי את התזה לפיה הידע מעוצב על ידי גורמים חברתיים.
כך, התאולוגיה הנוצרית־קתולית של ימי הביניים התגייסה על מנת לתמוך במערכת של הפיאודליזם, ואילו רעיונות החירות והשוויון של עידן האורות לא נוצרו אלא כדי לתמוך בקפיטליזם.
רעיון זה פותח רבות במרקסיזם, כאשר הפיתוח הנרחב ביותר שלו נעשה על ידי אנטוניו גראמשי, שטבע את המושג הגמוניה, ועסק רבות בדרכי עיצוב הידע על ידי המאבק בין המעמדות החברתיים.
הזרם הגרמני – קארל מנהיים והפונקציונליזם
המפנה הבא בסוציולוגיה של הידע חל בשנות ה־20 של המאה ה־20. הסוציולוג קארל מאנהיים הציע גישה חדשה לחקר הקשר בין ידע לבין חברה.
הוא אימץ את העמדה המרקסיסטית לפיה ידע מעוצב על ידי גורמים חברתיים ביחס למיקום החברתי שלהם, אך לא אימץ את התפיסה המרקסיסטית כי ידע מעוצב בהכרח ביחס למעמד החברתי.
בכך פתח את הפתח להסבר מגוון ומורכב יותר על יסודותיו של הידע, הכולל לא רק מעמד חברתי אלא משתנים חברתיים אחרים, כמו למשל ההבדלים בין הדורות ("דור סוציולוגי").
לטענת מנהיים, למשל, שני "סגנונות" מחשבה התפתחו באירופה במאות ה־18 וה־19: הסגנון הצרפתי, שהיה ליברלי ואוניברסלי ושפט את החברה מנקודת מבט של הגיון על־זמני; ומצד שני, הסגנון הגרמני, שהיה שמרני והיסטוריציסטי, ודגל בתפיסה של שינוי מתמיד והשתמש בהיסטוריה, יותר מהגיון או דת, על מנת להסביר את תפיסת הידע האנושי.
הזרם הגרמני שכלל את מנהיים ואלפרד ובר (אחיו של מקס ובר) קרא לראשונה למפעלם "סוציולוגיה של הידע" .
בשנות ה־50 אימצה הגישה השלטת בסוציולוגיה, הפונקציונליזם, חלקים נרחבים מתורתו של מנהיים.
בהתאם לגישתם תפסו הפונקציונליסטים את הידע כממלא תפקיד במערכת החברתית.
לפי טלקוט פרסונס, האינטלקטואלים, שהם יצרני הידע, ממלאים את תפקיד "מומחי התרבות", שתפקידם הוא לעצב, להפיץ ולהגדיר סמלים, נורמות וערכים ועל ידי כך להפעיל את תת־המערכת הלאטנטית.
הסוציולוג הפונקציונליסט אדוארד שילס ממשיך את טיעוניו של פארסונס ומצביע על הפונקציות החברתיות, שממלאים הידע ויצרניו, על המוסדות הנדרשים לצורך זה ועל השפעת אופי המוסדות על אופי הידע המופק.
שילס מדגיש גם את חשיבותה של מסורת אינטלקטואלית, כגוף ידע הכולל בתוכו תכנים, מתודולוגיות ועוד ואת חשיבות השימור של מסורות כאלו.
תחום הסוציולוגיה של הידע עבר שינויים מרחיקי לכת מאז שנות ה־70 של המאה ה־20. מתחום שולי למדי בשדה הסוציולוגי הפכה הסוציולוגיה של הידע לאחד התחומים המרכזיים, תהליך בו התפתחו מספר תחומי ידע שונים בתוך הסוציולוגיה של הידע:
קשר בין המדיום של הידע ובין המבנה שלו
מחקרים בתחום זה חוקרים את השפעתם של שינויים טכנולוגיים בדרכי האחסון, ההעברה וההפצה של הידע על אופיו של ידע זה.
המקרה הבולט ביותר שנחקר במסגרת זו הוא המקרה של התרחבות האוריינות והמעבר מחברה בעלת מסורות בעל-פה לחברה קוראת.
במסגרת זו נחקרות ההשפעות של הופעת הדפוס ושל שילובים שונים של חברות קוראות ו'מדברות'.
השאלה המרכזית העולה בתחום זה כיום היא כיצד משפיעה הופעתם של מדיומים חדשים של העברת ידע – ראשית הטלוויזיה ולאחר מכן המחשב והאינטרנט – על אופיו של הידע.
תחום נוסף הנחקר לאחרונה הוא כיצד קבוצות משמרות או משנות ידע חברתי שנצבר.
בתחום זה שני כיווני חקירה מרכזיים: הראשון עוסק בשאלה, כיצד ידע מומצא על-מנת לשרת מטרות חברתיות (ובמיוחד מטרות לאומיות), והשני בוחן את הסיבות, הגורמות לאירועים מסוימים להישמר בזיכרון הקולקטיבי ולאחרים להיעלם ממנו, וכחלק מכך, גם כיצד מורכב קאנון ספרותי או אומנותי.
כיוון זה חוקר כיצד היבטים שונים של מבנה חברתי משפיעים על היווצרותו, שינויו ושימורו של ידע.
המחקר מתמקד בהשפעתם של ארגונם של מוסדות חברתיים, האחראים על יצירת ידע, במקורות המימון להפקתו, וכדומה על סוג הידע שארגונים יוצרים.
בסוציולוגיה החדשה של הידע יש עיסוק רב בכוח, והנציג העיקרי של עיסוק זה הוא מישל פוקו.
התאוריה של פוקו מתמקדת בשאלה: "מה ניתן לחשוב", ובקשר בינה לבין הפרקטיקות הנהוגות בחברה.
טענה נוספת בתחום זה נוגעת לאופן בו התאוריות המדעיות, שמפותחות בדיסציפלינות מדעיות שונות מושפעות ממבני כוח שונים, וכיצד אופנים שונים של צבירת ידע משקפים מבני כוח שונים.
פוקו המציא עולם מושגים שלם בחקר הסוציולוגיה של הידע ובהם "גנאלוגיה", "ארכאולוגיה" ו"משטר".
בכך, קישר פוקו את הידע לבעלי הסמכות בקבוצות חברתיות שונות, החל מהמשפחה ועד המדינה.
בנוסף, איתר פוקו "אתרים" של ידע ובהם מרפאות, בתי ספר, בתי כלא ועוד.
פייר בורדיה בחן כיצד הידע של קבוצות משפיע על מיקומן החברתי וכיצד כוח משפיע על הגדרתו של הידע כמרכזי או כשולי ולכן כאפקטיבי או לא.
לצורך כך הוא השתמש במושגים של האביטוס, הון תרבותי ופרקטיקה כדי לתאר כיצד תחומי ידע שונים, ובעיקר זה האקדמי, נותנים בידי האדם או הקבוצה כלים המאפשרים להם לצבור משאבים חברתיים.
סוציולוגים רבים בחנו כיצד ידע משמש להגדיר קבוצות כנבדלות אחת מהשנייה בדרכים שונות.
שתיים מהדרכים המרכזיות הן פוסט־מודרניזם, הטוען כי כל הידע, שמשמש אותנו להגדיר קטגוריות חברתיות הוא מובנה חברתית, ואפיסטמולוגיה פמיניסטית, הבוחנת כיצד ידע חברתי מתעצב בדרכים שונות בהקשרים גבריים מול נשיים.
סוֹצְיָאלִיזְם אוּטוֹפִּי הוא מונח המציין את הזרמים המוקדמים בחשיבה הסוציאליסטית בעיקר במחצית הראשונה של המאה התשע-עשרה.
המונח נטבע לראשונה על ידי קרל מרקס כציון להגות סוציאליסטית המבוססת על שאיפות-לב וחזונות של שוויוניות מלאה וחברה קומונאלית מושלמת בלי התחשבות בתהליכים כלכליים וחברתיים מציאותיים.
בגלל הגדרתו הרחבה, קשה לתחום את המונח באופן מדויק.
בהתייחסות לחזון הסוציאליסטי, הרי שאפשר לכלול בין ההוגים בתחום זה אישים מתומאס מור ועד ישו.
על-פי ההגדרה המצמצמת המשמשת את מרקס, יש לכלול בהגדרה את ההוגים הסוציאליסטים-אוטופיים שהיו פעילים בערך למן המהפכה הצרפתית ועד אמצע שנות השלושים של המאה ה-19.
המונח אוטופיה נוצר בעקבות ספרו של תומאס מור "אוטופיה".
בספרו זה משנת 1516 בונה מור אידיליה סוציאליסטית לכאורה ברוח הספרטנים וכתבי אפלטון.
בקריטיאס של אפלטון רק הלוחמים, הקאסטה הנעלה ביותר, מקיימת מצב שבו לאיש אין דבר משלו וכל הרכוש משותף, אך מור מרחיב את היריעה ומתאר אי שבו כל בני האדם נהנים משוויון מלא, דמוקרטיה וחינוך מצוין, עובדים מעט ועוסקים בפעילות פנאי מועילה לציבור להנאתם.
בתנאים מושלמים כאלו, כך האוטופיה של מור, נמלאים כמעט כל האנשים רצון טוב ועמלים לטובת הכלל בלי רצון לרווח אישי.
אוטופיה סוציאליסטית דומה בונה תומאסו קמפנלה (Tommaso Campanella) האיטלקי ב"עיר השמש" שלו משנת 1623. בהשראת אפלטון מתאר קמפנלה חברה תאוקרטית שבה כל הרכוש, הנשים והילדים מוחזקים במשותף.
אוטופיה תיאוקרטית מסוג אחר מתאר גם מורלי במאה השמונה-עשרה.
הסוציאליזם האוטופי מזוהה בעיקר עם שורה של אישים שפעלו בסוף המאה השמונה-עשרה ובראשית המאה התשע-עשרה כמו אוון, קלוד אנרי דה סן סימון, פוריה, פרנץ אופנהיימר וקבה.
להגותם של אלו מספר מאפיינים משותפים:
ביקורת חריפה על המשטר הכלכלי, המדיני והחברתי הקיים, עם הסתייגות ברורה מהתיעוש ולעיתים גם מהקפיטליזם.
הדגשת עוניים ומצוקתם של העניים, מן הפרולטריון או מן האיכרים, מצוקה הדורשת עזרה מלמעלה.
תוכניות פעולה מפורטות של צורת החברה האידיאלית שתהווה מעין גן עדן עלי אדמות, לרוב עם נימה משיחית חזקה.
כינון חברה סוציאליסטית בדרך של שכנוע ולא מהפכה, בתמיכת עריץ נאור או באמצעות יצירת מסגרות של בעלות משותפת על אמצעי הייצור וחלוקת רווחים בין אם בקואופרטיבים ובין אם בקומונות עצמאיות.
קלוד-אנרי דה סן-סימון, 1760-1825, יכול להחשב דמות מקשרת בין התקופה ה"אנציקלופדיסטית" והסוציאליסטית.
בכתביו הראשונים ביקש סן-סימון לייסד דת חדשה, "דת ניוטון" שתבוסס על חוק המשיכה ושכוהניה יהיו מדעני כל העולם ומנהיגה יהיה נפוליאון, שלו יועד תפקיד "המנהיג המדעי של האנושות".
מאוחר יותר, החל דוגל ברעיון שמנהיגי החברה צריכים להיות "מעמד התעשיינים" -- הבנקאים, המדענים, הפועלים ובעלי המפעלים -- ולא האצולה, הכמורה והבירוקרטיה שנתפשו בעיניו כטפילים.
כדרכו, ביקש סן-סימון משארל ה-10, המלך הבורבוני השמרני לעילא להפוך ל"תעשיין הראשון של הארץ", להכריז על דיקטטורה זמנית ולהקים "מונארכיה מדעית".
בגלגולו השלישי, זמן קצר לפני מותו, החל סן-סימון מפתח חזון סוציאליסטי שבו מוקמת "נצרות חדשה" אשר מטרתה העיקרית הוא "השיפור המוסרי והחומרי של מצב המעמד הגדול והעני ביותר." סן-סימון אינו שולל את עקרון הקניין הפרטי, אך ממליץ על הגבלתו בהתאם לעניין הכלל, ובמיוחד הוא שולל את זכות הירושה.
ממשיכי דרכו של סן-סימון, פיתחו מתורתו תזה היסטוריציסטית שלפיה קיימים שני עקרונות חברתיים הנאבקים זה בזה בתולדות האנושות: זה של אנטגוניזם, המאופיין במלחמה, אגוטיזם ואנרכיה וזה של הדת, המאופיין ברוח של ציות, דבקות וקישור-שיתופי (אסוסיאציה).
שארל פוריה, 1772-1837, היה מרחיק הלכת מבין האוטופיסטים.
השודד ומנצל את הפועלים") חלם גם הוא שהוא "ניוטון חדש" המגלה את חוק הכבידה במערכות החברתיות.
המערכת האוטופית עליה חלם פורייה היא ה'פאלאנקס' או 'הפאלאנסטר', קומונה חקלאית אוטונומית ואוטארקית שתמנה כ-1,600 איש ובה יחיו כל בני האדם חיים המבוססים על קניין שיתופי, עבודה משותפת, חינוך משותף וארוחות משותפות במשטר שבו יש שוויון זכויות בין נשים לגברים ודמוקרטיה ישירה.
מפתח חלוקת ההכנסות בפאלאנסטר יהיה מבוסס על 5 יחידות לפי עבודה, 3 לפי כישרון ו-4 לפי הון.
פורייה לא זכה לראות את הפאלאנסטרים שלו מוגשמים בחייו, כיוון שלא מצא תומך שיממן את הקמתן.
רוברט אוון, 1771-1858, הוא החוליה המחברת בין הסוציאליזם האוטופי לסוציאליזם המודרני.
אוון, בעל בית חרושת לטקסטיל בניו לנארק (New Lanark) שבסקוטלנד גרס, בהתאם לגישת התועלתנות של ג'רמי בנת'ם כי האדם מעוצב בתוקף נסיבות חייו וכדי לשנותו יש לשנות נסיבות אלו.
כדי לפתור בעיה זו, הוא הציע להקים קולקטיבים שבהם יחיו יחד כ-1,200 איש יחד על מנות אדמה קצובות של בערך 5 קמ"ר, כשלתושבים מטבח וחדר אוכל משותף וגידול ריכוזי של הילדים.
בהתאם לתפישותיו, כונן את המושבה הסוציאליסטית "ניו הארמוני" בארצות הברית והזמין אליה "כל בעל רצון טוב" בלי בירור של המועמדים, בהנחה שבנסיבות הסוציאליסטיות האידיאליות (שינוי הנסיבות) ישתנה אופיים של תושביה.
לאחר מספר כישלונות דומים בהקמת קומונות עמד אוון זמן קצר בראש התאגדות הפועלים הארצית הראשונה באנגליה, אך התנהגותו הסמכותנית ושלילת המאבק המעמדי מצידו הובילו לפרישתו מהתנועה אחרי זמן קצר.
אטיין קבה (Étienne Cabet), (1788-1856) היה פילוסוף צרפתי שכתב בשנת 1840 ספר בשם "מסעותיו והרפתקאותיו של הלורד ווילאם קרסידאל באיקאריה".
בספר מתאר קבה חברה קומוניסטית אידילית שבה שוררים חכמה, שלום ואושר, שוויון ודמוקרטיה.
קבה הקים עם תלמידיו ונאמניו קומונה ברוח זו בשם "איקריה", שהמשיכה להתקיים עד שנת 1898, אך קבה עצמו הודח ממנה אחרי זמן קצר.
סוֹצְיוֹלוֹג הוא מדען העוסק בענף הסוציולוגיה, קרי מדען החוקר את ההתנהגות האנושית כחלק ממכלול החברה בה היא מצויה, ודרך ההקשר התרבותי שלה.
הכשרת סוציולוגים נעשית במסגרת החוג לסוציולוגיה במוסדות ההשכלה הגבוהה.
הוגי דעות והיסטוריונים תיעדו ועסקו בתיאור עמים שונים, מוסדות הדת שלהן ומבנה המשפחה, וההבדלים השונים ביניהם והסיבות לכך כבר מימי קדם.
אולם מושג הסוציולוג המודרני, בתור אדם שחוקר את הנושאים האלה בצורה מדעית, ומנתח אירועים ותהליכים חברתיים באמצעות שיטות מדעיות ונתונים כמותיים, החל להתפתח רק במאה ה-17.
שגשוגו של מחקר מדעי הטבע, בזכות התבססותו על ניסויים כמותיים והשערות המבוססות על תצפית מדעית, הובילה חוקרים כגון ג'ון גרנט האנגלי, ג'אמבטיסטה ויקו ושרל מונטסקיה לתאר תופעות חברתיות באמצעות שיטות ששימשו עד כה להסברת מדעי הטבע.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 קמו חוקרים כגון אדם פרגסון, ואלכסיס דה טוקוויל שהסבירו תופעות חברתיות באמצעות כלים שכיום נחשבים לכלים סוציולוגיים, אולם הם לא התייחסו לעצמם בתור סוציולוגים אלא כפסיכולוגים חברתיים.
הראשון שכינה את עצמו סוציולוג, ולמעשה טבע את המונח סוציולוגיה היה אוגוסט קונט ב-1837, כינוי שמעתה והלאה שימש קבוצות ויחידים שונים לתיאור תפקידם.
הכינוי רווח בייחוד בצרפת, וחוקרים כגון פייר לה פלי ורנה וורמאס כינו את עצמם סוציולוגים.
בסוף המאה ה-19 הפך הסוציולוג להיות מקצוע מדעי נפרד שנלמד באוניברסיטאות, בארצות הברית, גרמניה, וצרפת.
בעוד בארצות הברית הסוציולוג קיבל גם השכלה רחבה, באירופה התמקדו מוסדות הלימוד בהכשרה מקצועית בלבד.
חלק גדול ביצירת אופי תפקידו של הסוציולוג כמדען וחוקר נעשה על ידי מקס ובר, שקבע שהסוציולוג צריך לראות את הערכים האנושים כנתונים, ושתפקידו הוא לחקור את תנאי היווצרותם של ערכים אלה.
לפי ובר הסוציולוג צריך להיות אובייקטיבי לחלוטין לנושא אותו הוא חוקר.
כיום דרישה זו של ובר נראית כתביעה שרוב החוקרים אינם יכולים לעמוד בה.
ניתן להבחין בין סוציולוג ישומי, שהוא סוציולוג המיישם את המחקר החברתי לצרכים שונים, לבין סוציולוג תאורטי, העוסק במחקר לשם מחקר, בדרך כלל באקדמיה.
החלוקה בין הסוציולוגים התאורטיים זהה למעשה לחלוקה בין התחומים השונים בסוציולוגיה.
האגודה הסוציולוגית הישראלית מבחינה בין מספר סוגים של סוציולוגים יישומיים:
סוציולוג של ארגונים ועבודה - העוסק בחקר ארגונים למטרת ייעוץ ארגוני.
סוציולוג של קהילה, עיר, אזור וסביבה - העוסק בייעוץ למתכננים ולרשויות מקומיות, באופן הדומה במידת מה לעבודת הגאוגרף אך עם דגש מיוחד על התחום החברתי.
סוציולוג של תרבות תקשורת ודעת קהל
הסוציולוג הארץ-ישראלי הראשון היה ארתור רופין שחקר את הסוציולוגיה של חברות יהודיות ברחבי העולם.
יחד עם עמיתו מרטין בובר הניח את היסודות לענף הסוציולוגיה בארץ, ושניהם לימדו לראשונה את הסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
כיום קיימות מחלקות להכשרת סוציולוגים באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת אריאל בשומרון, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמכללות אחדות.
סוֹצְיָאלִיזְם ערבי (الاشتراكية العربية) הוא אידאולוגיה פוליטית המהווה שילוב של פאן-ערביות וסוציאליזם.
השפעת הסוציאליזם הערבי הגיעה לשיא בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, כאשר היוותה בסיס אידאולוגי למפלגת הבעת', ובמידה פחותה לתנועתו של גמאל עבד אל נאצר במצרים.
אין לבלבל בין מושג זה ובין החשיבה הסוציאליסטית בעולם הערבי, שהקדימה את הסוציאליזם הערבי בחמישים שנה.
רעיון הסוציאליזם הגיע לעולם הערבי בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, כמאה שנה אחרי שהתפתח בצרפת ואנגליה.
המונח תורגם תחילה כ"אג'תמאעיה" ואחר-כך "אשתראכיה" שפירושו שיתופיות.
פרוש זה שונה מן המקור הלועזי של המילה לכן יש צורך לבחון תחילה את מקור השם והתפתחותו.
מקור השם סוציאליזם מן המילה הלטינית סוציאליס (socialis) – חברתי.
אחד המעצבים החשובים ביותר של האידיאל הסוציאליסטי הוא קרל מרקס.
הוא האמין כי יש צורך בשינוי חברתי, בייחוד בארצות המתועשות, ושמעמד הפועלים הוא שיביא לשינוי חברתי ולקביעת זכויות האדם העובד, מרקס האמין שיש מכנה משותף לכלל הפועלים בעולם, ולכן סיסמתם הייתה: "פועלי כל העולם, התאחדו!" מול המעמדות המנצלים.
אחד הניצנים של הסוציאליזם בעולם האסלאם היה אל אפגאני; הוא דיבר בעיקר על אשתראכיה אסלאמיה, במאמרים שפרסם בשנים 1892–1897. כעבור עשרים שנה הסופר המצרי-קופטי סלאמה מוסא פרסם ספרון בשם "אל אשתראכיה" והשתתף בהקמת מפלגת אל-חזב אל-אשתראכי.
פעולתו החלוצית של אל-אפגאני שיקפה את הלך רוח, אשר שרר בקרב משכילים ערבים לפני מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת-אמצע המאה העשרים שני זרמי סוציאליזם היו ידועים בעולם: הסוציאליזם המרקסיסטי והסוציאליזם הדמוקרטי.
הסוציאליזם המרקסיסטי דגל בתפיסת השלטון בכוח, ביטול המעמדות, ביטול הקניין הפרטי והטלת דיקטטורה של הפרולטריון (שלב הכרחי, אשר לאחריו יוכל להתקיים "הקומוניזם הטהור").