tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאסיה הקטנה התפשט רעיון המטבע ליוון אשר הכירה את הטביעה הלודית באמצעות קשרי מסחר של תושבי האי אגינה שלא איחרה לטבוע את מטבעותיה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס.
המטבעות הראשונים נכנסו לשוק בהדרגה, לקח זמן להימנע משקילה ובדיקה, ועברו כ-100 שנים עד שהמטבעות קיבלו אמינות.
לכן מוצאים במטמונים בצד מטבעות קדומים גם תכשיטים ופיסות מתכת יקרה שהמשיכו להישקל בשיטה הישנה.
במהלך המאה ה-6 לפנה"ס כבר הונהג המטבע בכל רחבי העולם היווני.
הרשויות הטובעות של תקופה זו היו הפּוֹלֶייס היוָוניוֹת (ביחיד פּוֹלִיס – עיר שהייתה יחידה כלכלית עצמאית).
בעולם היווני לא הייתה ממלכתיות בטביעה, כל עיר טבעה בנפרד, וכן איי הים האגאי והסביבה.
כל עיר טובעת הייתה בעלת מעמד כלכלי וצרכים שהצדיקו הטבעת מטבעות.
הערים טבעו כל אחת את הסמל שלה, כאשר גב המטבע נותר בהתחלה ללא דגם.
העריך של מטבע הכסף הקטן היה אובולוס שקיבל את שמו משיפוד הברזל (אובליסקוס).
6 שפודים ניתן היה לתפוס (דָרֶסתָי) בכף יד אחת והם הוו יחידת תשלום אחת שנקראה דרכמה.
לכן הדרכמה נחלקה ל-6 אובולים.
בשולי העולם היווני, נשתמרה השפעת אמצעי תשלום קדומים עד למאות הראשונות לפנה"ס, כך בעיר אוֹלבִּיָה שבסָרמָטיָה (אוקראינה) נוצקו מטבעות בצורת דולפין.
בחופים המערביים של הים השחור נוצקו מטבעות בצורת ראש חץ, אצל הקֶלטים בצורת גלגל עופרת ובעיר נימַאוּסוּס שבגָליה, נוצקו מטבעות ברונזה בצורת רגל של חזיר.
הערים היווניות השונות ציינו על המטבעות מאפיינים מקומיים הקשורים לפולחן בּמָקוֹם או סמלים מקומיים אחרים כמן הצב באגינה.
בהיעדר כתובת, זיהוי המטבעות נעשה על פי הדגם ובעזרת מקום הממצא (רוב המטבעות נמצאים בקרבת מקום ההטבעה).
מטבעות אספֶּנדוס מפָרְסמים את בתי הספר להתגוששות במקום; מטבעות אפזוס מראים את הצבי של ארתמיס, האֶלָה המוערצת במקום.
ברודוס מופיע הוורד שהוא מקור שמו של האי.
בניגוד לערים הקטנות, שטבעו מגוון דגמים, השתמשו ערי המדינה הגדולות (כמו אתונה)– מסוף המאה ה-6 ועד שלהי המאה ה-4 – בדגמים קבועים, שסימלו את יציבותן ואמינותן הכלכלית.
התקופה שמאמצע המאה ה-5 לפנה"ס ועד לעליית אלכסנדר מוקדון (323 לפנה"ס) ידועה כתור הזהב של האמנות היוונית הקלאסית, באמנות תקופה זו התבסס הסגנון החופשי.
אמנותם של חרתי הרושמות פרחה לצד אומנות גילוף החותמות אשר סיגנונם ודגמיהם משותפים.
מטבעות אתונה: אתונה של ימי סולון הייתה מראשוני הערים שטבעו.
המוקדמים שבהם הטביעו סמלים שהופיעו על מגיני הלוחמים שנמנו עם האוליגרכיה האתונאית.
מהמחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס מטבעות אתונה היו פופולריים ביותר.
במאה ה-6 הם נשאו ראש ארכאי של אתנה (נתגלו בארץ בירושלים ובשומרון) ותיאור פרימיטיבי של הינשוף; אתונה העיר הראשונה לטבוע משני צדי המטבע (הינשוף נבחר לעוף המקודש לאתֶנה בשל הינשופים הרבים שהיו בעיר והפכו לסמלה.
המטבעות כונו בפי התושבים ("ינשופים").
על הטטרדרכמות תואר הינשוף בפרופיל, בעוד על דקדרכמות (10 דרכמות) הוא תואר פרוש כנפיים לחזית.
לאחר הניצחון על פרס בקרב מרתון (492 לפנה"ס) נוסף לראש אתנה זר עלי זית (שימוש במטבע להעברת מסרים), לפני 492 לפנה"ס, אתנה תוארה ללא זר.
האבטיפוס נטבע באתונה אך לא כל המטבעות מטיפוס זה נטבעו בעיר.
בשל טוהר הכסף ואיכותו, המטבע הפך מבוקש גם באזורים מרוחקים ואף נעשו לו חיקויים רבים (רושמות ממצריים).[3] פאלאס אתנה והינשוף המשיכו להופיע על המטבעות העיר עד לתקופה הרומית והפכו סמל לחוסנה ואמינותה הכלכלית.
דגמי המטבע האתונאי הפכו לדגמים קלאסיים של מטבעות בכלל.
במאה ה-5 שפע מטבעות אתונאיים בכל אגן הים התיכון והטטרדרכמות האתונאיות הציפו את השווקים.
במאות 4-5 לפנה"ס, הגיעה טביעת המטבעות היווניים לשיא איכותי (אובולים, דרכמות וכו').
במאה ה-5 לפנה"ס כבר היה המטבע לאמצעי תשלום מקובל.
ערים יווניות באסיה הקטנה, יוון, דרום איטליה וסיציליה טבעו מטבעות, עיר עיר וסמליה המייחדים אותה.
הייתה זו תקופת הזוהר של תרבות יוון, אמנותה ומטבעותיה, שבמרכזם עמדה דמות האדם, ובצלמו תוארו דיוקני האלים.
להישגים אמנותיים הגיעו חורתי הרושמות של ערי דרום איטליה וסיציליה.
מטבעותיהם משקפים את התפתחותה של האמנות הקלאסית: בראשיתה היו עדיין דמויות האנוש קפואות, אולם בשלהי המאה ה-5 כבר תוארו הדמויות בתנועה חופשים.
ואז מתחילות להופיע כתובות על המטבעות המציינות את מקום ההטבעה, דהיינו שם העיר הטובעת.
תחילתה של הטביעה בארץ-ישראל היא בתקופה הפרסית.
בתקופה זו הייתה ארץ-ישראל חלק מהסטרפיה החמישית "עבר נהרא" של האימפריה הפרסית הגדולה והייתה מחולקת למספר יחידות מנהל שנקראו פחוות.
שלוש פחוות בלבד טבעו מטבעות: יהוד, שומרון ופלשת (עזה, שקלון ואשדוד).
באימפריה האחמנית, הזכות לטבעו מטבעות זהב הייתה שמורה למלך הפרסי בלבד, אולם ערים מסוימות הורשו לטבוע מטבעות.
בארץ במהלך התקופה הפרסית טבעו הערים עזה, ירושלים, שומרון, אשקלון ואשדוד.
הכתובות על המטבעות הן באותיות פיניקיות/עבריות בשפות עברית, ארמית ויוונית.
מלבד שם העיר (מלא או מקוצר) יש על מטבעות קדומים אלה גם שמות פרטיים.
משקל המטבעות לא מדויק, עם ירידת כוחה של האימפריה הפרסית באמצע המאה ה-4 לפנה"ס ובמיוחד לאחר מרד המלך הפיניקי תענת, נחלש השלטון המרכזי הפרסי, והפרובינקיות המרוחקות מן המטרופולין זכו בעצמאות גדולה יותר.
באותה תקופה נטבעו רוב המטבעות הפיניקיים, מטבעות פחוות ארץ-ישראל ומטבעות הנציבים הפרסיים מאסיה הקטנה.
בפרק זמן זה, החלו להיטבע בעיר עזה המטבעות הראשונים, בה נטבעו דגמים כמו: ראש דו צדדי וינשוף במקדש והכתובת עזה.
לפעמים על מטבעות עזה מופיעה האות "מ" קיצור שמו של מרנס/מרנה (אדוננו) האל הראשי של עזה, סמל שהפך לסמל המיטבעה של העיר.
מופיע החל מן המאה ה-4 לפנה"ס ועד לתקופה הרומית.
הדרכמות של עזה גם חיקו את הטטרדרכמות האתונאיות.
במטבעות אשדוד מופיעה הכתובת "אשדד", אך יש גם מטבעות חסרי כתובת.
לפעמים רק עם א ו-ש האותיות הראשונות של שם העיר (בניגוד לאשקלון שקיצור שמה כולל את האותיות הראשונה והאחרונה = אן).
במתכונת זו של אות ראשונה ואחרונה קוצר גם "עבד אשתורת" מלך צידון ל-"עת".
במטבעות שומרון מופיע קיצור השם כ - "שן", "שמר" או "שמ".
לפעמים הכתובת כתובה הפוך, משמאל לימין.
בירושלים נטבעו מטבעות עם השם יהוּד או יהֻד, זהו שמה של פחוות יהודה וגם של בירתה ירושלים (עיר מדינה) בספר דניאל ובספר עזרא וכן בתעודות ייב (מושבה יהודית במצרים של התקופה הפרסית) נזכר שם זה.
"יהד" מופיע גם בטביעות חותם על ידיות כדים מן התקופה הפרסית.
מטבעות פחוות "יהד" נטבעו במאה ה-4 לפנה"ס עד ל-333 לפנה"ס.
הם נושאים גם דמויות אדם וחי, וגם את פרח השושן שנקשר בירושלים ומתואר על מטבע השקל של ימינו.
כל מטבעות התקופה עשויים כסף, רובם זעירים.
על חלקם מופיע השם בכתיב מלא - "יהוד".
מלבד הכתובת "יהד" צוינו גם שמות פרטיים: יוחנן הכהן, יהודה ויחזקיה הפחה.
מרבית המטבעות הם בעריכים נמוכים, בעיקר אובול (1/6 הדרכמה) ו-½ אובול (1/12 הדרכמה).
הקטנים ביותר הם מטיפוס "יחזקיה הפחה" – שהם חצאי אובולים או פחות.
המידות הזעירות של המטבעות מעוררי השתאות נוכח הדגמים והכתובות הזעירים שנעשו לפרטי פרטים.
בירושלים נטבעו גם מטבעות בימי אלכסנדר הגדול (332 - 312 לפנה"ס).
מטבעות אלה אינם בעלי אופי פרסי (אין תואר או פחה) או תלמִי.מטבעות פחוות שומרון נטבעו בעיר שומרון במאה הרביעית לפנה"ס.
כל מטבעות שומרון עשויים כסף בעריכים: דרכמה, אובול, חצי אובול ורבע אובול והכתובות בכתב ארמי.
לאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון ב-330 לפנה"ס, השתמשו בארץ במטבעות אלכסנדר ואחר כך במטבעות ממשיכיו התלמיים והסלבקים.
המטבעות היהודיים בעת העתיקה בארץ ישראל
המטבעות היהודיים אשר נטבעו בארץ תחת שלטון יהודי עמצאי הם המטבעות שטבעו השליטים החשמונאיים.
תחת שלטון החשמונאים נטבעו בירושלים מטבעות ברונזה בלבד ורובם בעריכים נמוכים של פרוטה ומטה.
השליט החשמונאי הראשון שטבע מטבעות הוא הכהן הגדול יהוחנן הורקנוס ([135]127 - 104 לפנה"ס) והכיתוב העברי הקדום על מטבעותיו מעידים על כך.
הכתובת "יהוחנן הכהן הגדול וחבר היהודים" תופיע גם על מטבעות השליטים החשמונאיים הבאים בציון שמם.
אחריו שלט יהודה אריסטובולוס (104/103 לפנה"ס) בנו וממשיכו של הורקנוס שמו העברי של אריסטובולוס א' נזכר אצל יוספוס (קדמוניות כ' 240) "יהודה הקרוי גם אריסטובולוס".
יהודה אריסטובולוס שלט רק שנה אחת וטבע רק פרוטות, הכתובת על מטבעותיו היא "יהודה הכהן הגדול וחבר היהודים".
עם מותו של יהודה אריסטובולוס א', נישאה אלמנתו שלומציון (אלכסנדרה) לאחיו אלכסנדר ינאי (76-103 לפנה"ס).
השם היווני אלכסנדר מופיע על מטבעותיו כך שאין ספק באשר לזיהויו.
בנוסף מצוין שמו העברי – יהונתן, אשר נודע לנו רק מן המטבעות, השם מופיע גם כיונתן.
ינאי טבע שפע אדיר של מטבעות שעליהם עוגן וכוכב.
אלה הם המטבעות הנפוצים ביותר מבין כל מטבעות היהודים.
על מטבעותיו מופיע לראשונה התואר מלך, כתובות בארמית, כתובות ביוונית וציון שנת הנפקה.
ינאי טבע גם מטבעות עופרת.
התואר "מלך" צוין על המטבעות בשלוש שפות: עברית "יהונתן המלך", יוונית ΒΑΣΙΛΕΩΣ ΑΛΕΞΑΝΔΡΟΥ וארמית "מלכא אלכסנדרוס".
בשנת 76 לפנה"ס, במות אלכסנדר ינאי, ירשה שלומציון אשתו את המלוכה אשר נתמכה בידי הפרושים, שלטונה ארך 9 שנים (עד מותה בשנת 67 לפנה"ס).
בנה הבכור הורקנוס [ב'] ירש את הכהונה הגדולה.
הצדוקים (אצולה+פיקוד צבאי) חברו לאריסטובולוס [ב'] שראה עצמו יורש אביו.
בסוף ימי שלומציון אריסטובולוס גייס צבא רב והשתלט על כל מבצרי יהודה.
לא ידוע אם בתקופה זו נטבעו מטבעות.
אולי טבעו בשם אלכסנדר ינאי, וייתכן שנטבעו מטבעות בשם הורקנוס ב' ששמו העברי אינו ידוע.
ייתכן ולתקופה זו שייכים המטבעות עם השם יינתן שנועד להבדילו משם האב יהונתן.
בשנת 63 לפנה"ס כאשר הורקנוס ב' היה הכהן הגדול בירושלים ואריסטובולוס ב' ובניו היו ברומא – כבש פומפיוס את ירושלים.
אזי אלכסנדר בנו של אריסטובולוס שב לארץ והתסיס נגד רומא.
הורקנוס ב' נתמך בידי יועצו - אנטיפטרוס האדומי ובידי מרקוס אנטוניוס נגד אלכסנדר שהתבצר בסרטבה, הוכנע ונשלח לרומא.
השליט החשמונאי האחרון לשלוט ולטבוע הוא מתתיה אנטיגונוס (37-40 כיוון שהשם אנטיגונוס מופיע על המטבעות אין ספק באשר לזיהויו.
מן המטבעות עולה ששמו העברי היה מתתיה.
כמו ינאי הוא ציין על מטבעותיו את התואר "מלך" ביוונית ו"כהן גדול" בעברית.
אנטיגונוס למרות שהיה במצוקה פוליטית קשה, טבע את המטבעות המרשימים ביותר מבין מטבעות החשמונאים ובכללם דגמים חדשים.
חלקם בעלי עובי כפול ועריכים גבוהים, מטבעות מרשימים ומיוחדים שנועדו ככל הנראה להתחרות בהורדוס ולהביע ליגיטימציה לשלטון.
מבחר העריכים הוא אולי תוצאה של צורך לשלם לצבאות הלוחמים.
הוא בחר בסמלים יהודיים מובהקים כשהבולטים שבהם הם מנורת 7 הקנים ושולחן לחם הפנים שהם מן המקודשים שבכלי בית המקדש אחרי שארון הברית נלקח בידי הבבלים עם חורבן בית ראשון.
זהו המטבע היהודי היחיד מן העת העתיקה עם תיאור מנורת בית המקדש, וזהו התיאור הקדום ביותר הידוע לנו.
המלך הורדוס (4-40 לפנה"ס) לאחר שהכניע את אחרון השליטים החשמונאיים בשנת 37 לפנה"ס שלט הורדוס בירושלים וטבע בה מטבעות ברונזה בעריכים נמוכים, ללא תאריכים וללא השקעה מיוחדת בטביעה.
כל הכתובות על מטבעותיו הם ביוונית.
למרות גדולתו ועושרו של הורדוס ומפעליו יוצאי הדופן בתחום הבניה בחר שלא להשקיע מאמצים בנושא טביעת מטבעות.
עם מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס נחלקה ממלכתו בין שלושה מבניו: הורדוס ארכלאוס (4 לפנה"ס – 6 לסה"נ), הורדוס פיליפוס (4 לפנה"ס – 34 לסה"נ) והורדוס אנטיפס (4 לפנה"ס – 39 לסה"נ).
הורדוס ארכלאוס (4 לפנה"ס – 6 לסה"נ) היה "אטנרך"(שליט העם).
על המטבעות מופיע כ - "הורדוס האטנרך" ביוונית.
אזורי שליטתו – יהודה, שומרון, אדום, ונמל קיסריההוא טבע בירושלים מטבעות חסרי תאריכים, כהמשך למסורת הטביעה של אביו וכן מטבעות עם סמלים חדשים ועריכים חדשים.
דגם בולט במטבעותיו הן אוניות שנטבעו כנראה לזכר מסעו לרומא אל אוגוסטוס במסגרת המאבק על צוואת הורדוס בינו לבין אנטיפס.
בצוואה הראשונה הובטחו לאנטיפס התואר "מלך" ונחלה גדולה יותר.
שני האחים שטחו טענותיהם בפני אוגוסטוס.
הורדוס אנטיפס (4 לפנה"ס – 39 לסה"נ) היה "טטררך" (שליט על חבל ארץ).
על המטבעות הכיתוב "הורדוס הטטררך".
שלט 43 שנים תחת הקיסרים אוגוסטוס (עד שנת 14 לסה"נ), טיבריוס (37-14 לסה"נ) וקליגולה.
הוא שלט על הגליל והפראיה (עבה"י המזרחי).
בנה את בירתו בטבריה בה טבע מטבעות במהלך 5 שנים, כאשר השנים מצוינות על המטבעות.
הדגמים יהודיים: צמח קנה/כף תמר/עץ תמר/אשכול תמרים/צד הגב: זר עם כתובת וציון שם העיר טבריה.
המניין על המטבעות מתחיל בשנת
שלטונו הראשונה כלומר 4 לפנה"ס.
מיוחדת הסדרה האחרונה שטבע המאזכרת את הפלגתו לרומא כדי למנוע מאגריפס אחיינו לקבל את נחלתו של פיליפוס.
הקיסר סירב לבקשות אנטיפס, סילקו מן השלטון והעביר גם את נחלתו לאגריפס.הורדוס פיליפוס (4 לפנה"ס – 34 לסה"נ) שלט 37 שנים, תחת הקיסרים אוגוסטוס (עד שנת 14 לסה"נ) וטיבריוס (37-14 לסה"נ).
תוארו היה "טטררך" (שליט חבל ארץ) והכיתוב על מטבעותיו הוא: "פיליפוס הטטררך" הוא שלט בצפון: גולן, חורן, טרכון ובשן.
במהלך 37 שנות שלטונו הוא טבע רק במהלך 9 שנים מטבעות נושאי שנת הנפקה.
לבירתו פניאס קרא "קיסריה פיליפי" על שם אוגוסטוס ועל שמו, ובה טבע את מטבעותיו.
במרבית מטבעותיו דיוקנאות אוגוסטוס וטיבריוס ואף דיוקנו שלו.
אופי מטבעותיו פגאני שכן שלט בנוכרים.
אגריפס א' (סוף 36 – סוף 43 לסה"נ) בנו של אריסטובולוס, נכדם של הורדוס ומרים החשמונאית התמנה מטעם הקיסר למלך על הטטררכיה של פיליפוס ובירתה פניאס, הוא טבע החל משנת 2 לשלטונו.
בשנת 39 לאחר שאנטיפס ביקש אף הוא מלוכה והודח, קיבל אגריפס גם את נחלתו של אנטיפס.
ואת סדרת המטבעות השנייה שלו טבע בטבריה בשנה השישית לשלטונו קיבל מקלאודיוס גם את יהודה ושומרון כולל ירושלים.
וכך זכה אגריפס א' בנחלותיהם של ארכלאוס פיליפוס ואנטיפס.
למעט בירושלים טבע אגריפס מטבעות בעלי אופי רומי ובכלל זה דיוקנאות הקיסרים.
בירושלים טבע פרוטות עם ציון שנת 6 ותיאור שיבולים וסוכך.
את יתר מטבעותיו מן השנים 7 ו-8 לשלטונו טבע בקיסריה.
מלחמת היהודים ברומאים (66 – 70 לסה"נ) - מטרת המלחמה הייתה לגרש את הצבא הרומי מיהודה ולהקים מדינה יהודית עצמאית.
כחלק מן המאבק טבעו המורדים מטבעות המבטאים עצמאות שלטונית ושחרור לאומי.
מאפייני המטבעות אשר כולם נטבעו בירושלים: שימוש במתכת כסף כחלק מן המרד, ציון עריך השקל, וכתובות עבריות עם סיסמאות כמו "ירושלים הקדושה", הסמלים יהודיים מובהקים ואין שם של מנהיג כלשהו.
על המטבעות ציון מניין לשנות המרד שנים א' עד ה'.
בצד הטביעה בכסף נטבעו גם מטבעות ברונזה.
שקלי המרד החליפו את השקלים הצורים ששמשו לתרומת מחצית השקל לבית המקדש.
בשנה ד' למרד מופיעה הכתובת "לגאולת ציון".
עריכי הברונזה משנה ד' נושאים סמלי חג הסוכות - ארבעת המינים (אגדי לולב כוללים ענפי הדס וערבה וכן מופיע האתרוג).
בשנת המרד האחרונה, שנה ה' כבר אין טביעה בברונזה, וגם שקלי הכסף ידועים בכמות מוגבלת.
מטבעות מרד בר-כוכבא (132 - 135 לסה"נ) - מרד בר-כוכבא פרץ לאחר שרומא ייסדה בירושלים את העיר הפגאנית "אליה קפיטולינה".
טביעת המטבעות נעשתה על גבי מטבעות שהיו במחזור הכספים שכן לא הייתה אפשרות בידי המורדים שהיו מפוזרים ברחבי הארץ, לצקת אסימונים חדשים.
באופן זה הוציאו המורדים ממחזור הכספים את המטבעות הרומיים נושאי דמות הקיסר והאלים הפגאניים.
מטבעות בר-כוכבא נושאים את ציון שמו של מנהיג – "שמעון נשיא ישראל" והסמלים כולם דגמים יהודיים מובהקים ובראשם חזית בית המקדש.
על מטבעות שנים א' ו-ב למרד צוינו השנים בעוד בשנים ג-ד למרד אין ציון שנה.
הכתובות העבריות על המטבעות הן: "לגאולת ישראל"; "שמעון נשיא ישראל"; "אלעזר הכהן", "ירושלם" ו"חרות ישראל".
הסמלים חזית בית המקדש; ארבעת המינים; כלי בית המקדש (צלוחית, אמפורה); כלי נגינה; לולב מוקף זר; עץ תמר; גפן וזרים, כולם קשורים במקדש ובעבודתו.
השימוש בכתב עברי קדום הוסיף יוקרה למטבעות ונשא משמעות של השבת עטרה ליושנה.
כפי הנראה לוחמי בר כוכבא לא ידעו לקרוא את הכתוב העברי הקדום.
ועל כן רבות השגיאות בכתובות אלה.
המטבעות נטבעו בהרודיון וחלקם במיטבעה ניידת..
הסחר בשטרות נעשה נפוץ עם התרחבות המסחר באירופה לקראת סוף ימי הביניים.
מסחר סיטונאי שגשג באיטליה בסחורות הבד, הכותנה, היין, הטין וסחורות נוספות, הודות לאשראי שסופק לו למען התרחבות מהירה זו.
מוצרים נקנו על ידי הקונה באמצעות שטר חליפין שמבטיח שהקונה ישלם עד תאריך מסוים בעתיד.
בהינתן שבעל השטר היה אדם בעל שם טוב, או שעל השטר היה חתום בעל אשראי שיכול לערוב לדבר, המוכר יכול היה להביא את השטר לבנקאי, שהיה פודה לו אותו בערך מופחת, אך לפני התאריך שרשום על השטר.
שטרות אלה יכלו לשמש גם כסוג של תשלום עבור המוכר לרכוש מהספקים.
כך השטרות – צורה קדומה של אשראי – הפכו גם כמדיום להחלפה וגם כמדיום לשמירת ערך.
כמו ההלוואות שנעשו על ידי בנקי החיטה במצרים, סחר באמצעות אשראי נהיה מקור משמעותי לייצור כסף חדש.
באנגליה, שטרות חליפין נהפכו לצורה חשובה של אשראי ושל כסף ברבע האחרון של המאה ה-18 וברבע הראשון של המאה ה-19 לפני ששטרות, צ'קים וכרטיסי אשראי, היו נפוצים.
הקבלה של צורות שונות של הסמלה של כסף פתחו אופק חדש ורחב ליצירתיות אנושית.
סמל יכול לסמל משהו שיש בו ערך פיזי שהיה נגיש ומאוכסן איפשהו במרחב, כמו חיטה באסם.
הוא גם יכול לשמש לייצג משהו עם ערך שיהיה זמין יותר מאוחר, כמו שטר חוב, או שטר, מסמך המורה למישהו לשלם למחזיק המסמך עד זמן מסוים או בהינתן תנאים מסוימים.
במאה ה-12 המונרכיה האנגלית וריאציה מוקדמת של שטרות, בצורת חתיכת עץ מחורצת שידועה בשם מקל ספירה.
מקלות ספירה שימשו במקור כתחליף לנייר כשזה היה יקר ונדיר, אך שימושם נמשך עד תחילת המאה ה-19, אפילו אחרי שכסף מנייר נהיה נפוץ.
החריצים נועדו לציין את המיסים המשולמים על המטבע.
בהתחלה מקלות הספירה שימשו כקבלה למשלם מיסים שבאמצעותה היה ניתן להראות שבעלה שילם מס.
כשמחלקת מס הכנסה הפכה יותר יעילה, היא החלה להנפיק מקלות ספירה כדי לציין הארכות בתשלומי המס ולחלק אותם לחלקים בשנה.
כל מקל ספירה כלל זוג מקלות תאומים – האחד ניתן למחלק המיסים כדי לציין בפניו מתי וכמה מס יהיה עליו לשלם, השני הוחזק אצל האוצר, שידעו כמה כסף אמור להגיע ומתי.
האוצר גילה שמקלות הספירה יכולים לשמש גם ליצירת כסף.
כשהמטבע מיצה את מקורותיו הנוכחיים, הוא יכול היה להשתמש במקלות הספירה ששימשו כקבלות כדי לייצג תשלומי מס עתידיים ולהביא אותם למלווים שלו כדי להראות שיגיעו תשלומי מס עתידיים, אלו יכלו לחכות להגעת המס אליהם, למכור את המקלות, או לתת אותם כתחליף למס חזרה לממשלה.
היה ניתן למכור את המקלות גם לחוגים אחרים בתמורה למטבעות כסף או זהב, בערך מופחת בשל הזמן שיעבור עד להגעת המס אל קונה המקל.
כך הפכו המקלות למדיום סחר מקובל להעברות מסוימות, ולמדיום מקובל להחזקת ערך.
כמו הבנקים הפיננסיים באנגליה גם משרד האוצר הבין במהרה שהוא יכול להנפיק מקלות לא מגובים על ידי מס ספציפי.
על ידי מעשה זה, יצר האוצר כסף חדש שהיה מגובה באמון הציבור ובביטחון במונרכיה, ולא במחלקות ספציפיות.
צורפים באנגליה היו בעלי מלאכה, סוחרים במטילים, לווים ומלווים כסף מהמאה ה-16. הם לא היו היחידים לפעול כמתווכים הפיננסיים.
בתחילת המאה ה-17 הלבלרים שמרו על פיקדונות במטרה מוצהרת להלוות אותם.
סוחרים הרוויחו סכומים עצומים של זהב וכדי לאחסן את עושרם הפקידו אותו במחלקת ההטבעה המלכותית.
ב-1640 תפס המלך צ'ארלס הראשון את הכסף שבמחלקת ההטבעה המלכותית כהלוואה כפויה (שיהיה צורך להחזיר תוך כמה זמן).
לאחר מכן הסוחרים רצו להחזיק את הזהב אצל צורפים בלונדון שלהם כספות פרטיות, שגם חייבו אותם בעמלות.
על כל הפקדה של מתכת יקרה הצורפים הנפיקו קבלה המאשרת את כמות המתכת והיותה מזוקקת שהחזיקו בטראסט.
לא היה ניתן לחלק את הקבלות האלה (רק המפקיד יכול היה להוציא את ההפקדה).
בהדרגה לקחו הצורפים את התפקיד של הלבלרים בהלוואה מחדש של הכסף מטעם המפקיד, וגם פיתחו שיטות של בנקים מודרניים, איגרות חוב הונפקו עבור כסף שהופקד שעל פי מנהג או על פי חוק נחשב להלוואה לצורף, כלומר המפקיד במפורש התיר לצורף להשתמש בכספו לכל מטרה לרבות מקדמות ללקוחות אחרים.
הצורפים לא גבו עמלה, ואפילו שילמו ריבית על ההפקדות.
איגרות החוב, והמקדמות (הלוואות) שניתנו ללקוחות הניבו רווחים גדולים דיים לכסות על שאר העלויות.
הייתה זו למעשה גרסה ראשונית וחלקית של בנקים בעלי רזרבה.
איגרות החוב נהפכו לכלי שניתן להקצות, שניתן להפיץ כצורה של כסף בטוח ונוח המגובה על ידי הבטחת הצורפים לשלם.
מכאן שצורפים יכלו להלוות בצורת זהב או בצורת איגרות חוב או בצורת חשבון עובר ושב.
פיקדונות זהב היו יחסית יציבים, לעיתים קרובות נשארו עם הצורף שנים בסופו של דבר, ולכן סיכון קטן זה היה ברירת מחדל כל עוד היה אמון הציבור ביושרם ובריאותם הפיננסית של הצורפים.
כך הצורפים של לונדון הפכו לחלוצי הבנקים הבריטים ונודעו בהיותם הראשונים שיצרו כסף באמצעות אשראי.
העסק העיקרי של הבנקים המוקדמים היה קידום הסחר.
הבנקים המסחריים החדשים הפכו את ההפקדות ואת ההלוואות לפעילותם העיקרית.
הם הלוו כסף אותו הרוויחו על עמלות הפקדה.
הם יצרו כסף נוסף בצורת עוד שטרות בנקים (יפורט בהמשך).
הכסף שיצרו היה מגובה חלקו על ידי מתכות יקרות ונכסים אחרים וחלקו על ידי אמון הציבור במוסדות שיצרו אותו.
פיקדונות עובר ושב הם פיקדונות שהיו זמינים למשיכה לפי שיקול דעתו של המפקיד ובאופן מיידי יחסית.
מושך הכסף מהם לא חייב לעשות כל סידורים קודמים עם הבנק או תכנונים מקדימים בנוגע לאשראי.
כל עוד המשתמש מספיק יציב כלכלית לכסות את המשיכה, והמשיכה מתבצעת בהתאם לנהלים שנקבעו על ידי המוסד, הכסף יכול היה להימשך על ידי רצון בלבד.
תולדות הכסף והבנקאות שלובות זו בזו לבלי הפרד.
הדפסת הכסף מנייר הייתה יוזמה של בנקים מסחריים.
בהשראת ההצלחה של הצורפים בלונדון, שחלקם נהיו החלוצים של הבנקאות האנגלית הגדולה, בנקים החלו להנפיק ניירות שכונו "שטרות בנק" (banknotes) היום קרויים שטרות.
השטרות נפוצו כמו שמטבעות בתוצרת הממשלה נפוצים היום.
באנגליה המשיכה השיטה הזו עד 1694. בנקים סקוטיים המשיכו להנפיק שטרות עד ל-1850. בארצות הברית השיטה המשיכה בכל המאה ה-19 כשתקופה קצרה היו יותר מ-5,000 שטרות שונים שהונפקו על ידי בנקים שונים באמריקה.
רק השטרות שהונפקו על ידי הבנקים הגדולים יותר והאמינים ביותר היו באמת בשימוש נרחב.
מוסדות פחות ידועים וקטנים יותר הפיצו שטרות רק ברמה המקומית, רחוק מהבית היה להם ערך מופחת אם בכלל היה להם ערך.
שגשוג סוגי הכסף הלך יד ביד עם התרבות המוסדות הפיננסיים.
שטרות אלו של הבנקים היו כסף ייצוגי שהיה ניתר להמיר לזהב או לכסף על ידי עתירה לבנק.
מאז בנקים החלו להנפיק יותר שטרות מכמות הזהב שמעשית הייתה להם, מה שגרר לעיתים נהירה המונית אל הבנקים בניסיון לפדות את השטרות, מה שהוביל את הבנקים לפשיטת רגל.
השימוש בשטרות שהנפיקו בנקים פרטיים כבכסף חוקי הוחלף על שטרות בהנפקה מפוקחת ותחת סמכות הממשלה.
בנק אנגליה קיבל רשות בלעדית להנפיק שטרות באנגליה אחרי 1694. בארצות הברית הבנק הפדרלי קיבל רשות דומה ב-1913. עד לא מזמן, היו השטרות המונפקים על ידי הממשלה כסף ייצוגי, שהיה מגובה בעיקרון על ידי זהב או כסף ושהיה ניתן להמיר אותו לאחד מהמתכות הנ"ל.
המושג תקן הזהב נתפס רבות, בטעות, כאילו משמעותו הוא שהכסף מגובה כולו בזהב ושניתן לפדות אותו לכמות זהה של זהב.
הפאונד הבריטי היה המטבע הכי חזק במאה ה-19, ולעיתים קרובות נתפס כשווה ערך כמעט לזהב טהור, אך בכספות הבריטיות היה מספיק זהב כדי לכסות רק כמות קטנה מהכסף שבמחזור.
ב-1880 הזהב בכספות של ארצות הברית גיבה על 16% מהכסף בשימוש שוטף ופיקדונות העובר ושב של הבנקים המסחריים.
תקן הזהב היה רק מערכת של החלפת המטבעות ברמה הבינלאומית, מעולם לא הייתה הבטחה שניתן לפדות את כל הכסף לזהב.
תקן הזהב הקלאסי שרר בין 1880 ל-1913 כשהאומות המובילות במסחר הסכימו להיצמד למחירי זהב קבועים, ויכולת המרה קבועה של המטבעות שלהן.
זהב שימש ליישב את הסחר בין אומות אלה.
עם פריצת מלחמת העולם הראשונה נאלצה בריטניה לעזוב את תקן הזהב, אפילו עבור העסקאות הבינלאומיות שלה.
האומות האחרות חיקו אותה במהרה.
לאחר ניסיון קל להחיות את תקן הזהב ב-1920, הוא ננטש על ידי בריטניה והאומות המובילות האחרות בשפל הגדול.
לפני ביטול תקן הזהב, מילים אלו הודפסו על כל דולר בארצות הברית: "אני מוכן לשלם לנושא, על פי דרישה, את הסכום של דולר יחיד" ולאחר מכן חתימה של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
על הכסף של ארצות זרות הייתה רשומה גם כן אותה הבטחה.
בזמנים קדומים בהרבה המשמעות באמת הייתה שאפשר לפדות את הכסף למתכות יקרות.
ב-1785 אימצה ארצות הברית את תקן הכסף (מתכת) מה שהבטיח שהיה ניתן לפדות כל שטר.
אך אפילו אז לא היה לארצות הברית די כסף (מתכת) לפדות את כל הכסף שהיה בשוק.
לאורך המאה ה-20 הדולר היה "מגובה" בזהב, עד 1971, אך מ-1934 רק מחזיקי דולר זרים הורשו להחליפו בזהב.
כסף ייצוגי הוא כסף המכיל סימן או אישור העשוי נייר.
השימוש של סוגים רבים של כסף, ביניהם כסף ייצוגי, נמשך מהעבר וממשיך עד עצם היום הזה.
אסימון הוא גם כן "כסף ייצוגי" בכך שהוא מייצג ערך של סחורה.
בארצות הברית עד 1933 השתמשו באישורים לבעלות על זהב ועל כסף כבכסף ייצוגי.
המונח "כסף ייצוגי" שימש בעבר "להצביע על כך שמספר מטילים נמצאים באוצר ששווים בערכם לנייר נפוץ זה" – דהיינו לייצג את המטילים.
כסף ייצוגי שונה מכסף סחיר – כסף סחיר הוא עצמו סחורה.
ב"חיבור על כסף" שכתב קיינס ב-1930 הוא הבדיל בין כסף סחיר, וכסף ייצוגי, מחלק את השני ל"כסף של צו" ו"כסף ניהולי".
כסף של צו הוא כסף שאינו מגובה על ידי סחורה.
לכסף עצמו ניתן ערך מהממשלה, מקור המילה Fiat בלטינית (Let it be done) או על ידי צו, המחייב בהליך חוקי שנקרא בעבר "מכרז כפוי", לפיו בעלי חוב מקבלים הקלה חוקית בחוב כל עוד הם משלמים אותו בכסף ממשלתי.
לפי החוק, סירוב להצעת הילך חוקי – דהיינו סירוב לקבל את החוב בצורה המדוברת – מוחק את החוב כליל, באותו אופן שבו קבלת הכסף הממשלתי מוחקת אותו.
בתקופות אחרות בהיסטוריה סירוב לקבל תשלום חוב בצורה של כסף ממשלתי גרר אחריו עונש מוות.
ממשלות לאורך ההיסטוריה החליפו לעיתים קרובות בעת צרה (לדוגמה בזמני מלחמה) את צורת כסף הצו, לעיתים בהשעיית השירות שהם אמורים לבצע בפדיית הכסף לזהב, ולעיתים פשוט על ידי הדפסת כסף כשצריך.
כשממשלות מייצרות כסף מהר יותר מהצמיחה הכלכלית נוצרת אינפלציה, וערך הכסף יורד.
לכן הכסף העודף למעשה מדלל את הערך של כל הכסף שהונפק וכבר בפועל בשוק.
ב-1971 עברה ארצות הברית לכסף חוב עד להודעה חדשה.
באותה תקופה מדינות בעלות כלכלות מפותחות רבות הסתמכו על הדולר האמריקאי (ברטון וודס), וכך צעד זה שינה למעשה את כל העולם המערבי לכסף של צו.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה ביטל נשיא עיראק, סאדם חוסיין, את המטבע העיראקי שהיה מבוסס על צו, ועבר לכסף חדש.
למרות שהמטבע הישן לא היה מגובה בסחורה, בצו או במתכת יקרה, שיחייבו שימוש בו או יגנו על הערך שלו, המשיך המטבע הישן להיות נפוץ באזורים כורדיים מבודדים פוליטית בעיראק.
הוא נהפך למוכר בשם "הדינר השווייצרי".
מטבע זה נשאר יציב וחזק יותר מדור.
הוא הוחלף פורמלית במלחמת עיראק.
עד לאמצע תקופת המשנה, חובת החינוך במסורת היהודית הייתה מוטלת על האב.
קיימות עדויות רבות על קיום חובה זו על ידי השדרה המרכזית של העם, כאשר ההסתמכות הייתה על החובה המסורתית ולא נשענה על תקנות חברתיות.
אנו מוצאים בספרות התלמודית שני מקורות המתארים התפתחות של מערכת חינוך ממלכתית בעקבות תקנה שתוקנה בזמן התנאים.
בתלמוד הירושלמי אנו מוצאים שהתקנה תוקנה על ידי שמעון בן שטח, "התקין שמעון שבן שטח… ושהיו התינוקות הולכין לבית הספר".
היחס בין שני המאמרים מעלה מספר שאלות שהולידו שיטות שונות בדברי החוקרים לגבי התפתחותו של מוסד בית הספר בישראל.
בין היתר נידונה במחקר שאלת זהות מתקני התקנה, באיזו תקופה היא נתקנה וכיצד יש לתקף את המקורות הללו כמקורות היסטוריים.
אפשרות אחת היא לזהות את יהושע בן גמלא ככהן הגדול בן דורו של שמעון בן שטח, גיסו של המלך ינאי, והכפילות במקורות נובעת מכך שהתקנה הייתה אמנם מבית מדרשו של שמעון בן שטח אך נתלתה בכבודו של הכהן הגדול יהושע בן גמלא.
אם אכן היו הם בני אותו הדור הרי שניתן לתארך את הרחבת רשת בתי הספר לאזור שנת 70 לפנה"ס.
אפשרות נוספת שהועלתה היא הקדמת התקנה לתקופה מוקדמת, כשמחולל התקנה היה דווקא רבי יהושע בן פרחיה, כשהשם "בן גמלא" אינו אלא שיבוש.
לשיטה זו, התקנה הראשונית נתקנה באזור שנת 120 לפנה"ס בתקופת הזוגות והמסורת בירושלמי לגבי שמעון בן שטח מתארת כיצד בתקופה מאוחרת יותר התחדשה התקנה הקדומה.
יש שקיבלו את תיאורי ההתפתחות כפי שנמסרו בתלמודים אך דחו את המסורות המדויקות לגבי זהות המתקנים, לדידם התקנות מתארות תהליך התפתחותי של הקמת רשת בתי ספר לאורך כמאתיים שנים, בין תקופת הסופרים לבין תקופת הפרושים.
פתרון נוסף הוא זיהוי של התקנה שנזכרה בירושלמי כאחד מהשלבים המוקדמים לתקנת בן גמלא כפי שהתפרשו בבבלי.
לשיטה זו היה זה יהושע בן גמלא הכהן הגדול בימי המצור על ירושלים (בשנת 70 לספירה), הנזכר בכתבי יוספוס, שתיקן את התקנות.
מכל מקום, מקובל על רוב החוקרים שחינוך יהודי התפתח בתקופת בית שני והיה כבר ממוסד למדי במאה הראשונה לספירה, אם כי קיימים עדיין חוקרים הסבורים שאימוצם של התקנות נמשך זמן רב יותר ולא נשלמו אלא עד המאה הרביעית לספירה.
במקורות שונים אנו מוצאים חלוקה בין בית ספר ללימוד המקרא לבין זה של לימוד התורה שבעל פה, כשגיל הכניסה לבתי הספר השונים נע בין הגילים חמש-שבע.
לימוד הקריאה התבצע, על ידי שימוש בלוחות מעץ ואבן שעליהם חרטו את האותיות הנלמדות או שציפו אותם בשעווה לצורך החריטה, זאת בדומה בדומה לשיטות החינוך שהיו נהוגות בבית הספר ההלניסטי-רומי.
בצורת לימוד זו המורה כתב שורה או מילה בראש הלוח ותפקידו של התלמיד היה להעתיקו מספר פעמים.
בשלב מאוחר יותר בחינוך הילד עברו לשימוש וקריאה ממגילה ומספר.
הלימוד התקיים בדרך כלל בבית הכנסת, באולם התפילה או בחדר צדדי.
סדרי הלימוד בבית הספר התחילו בשעה מוקדמת והתאחרו עד אחרי הצהריים.
הלימודים התקיימו בכל ימות השבוע, לרבות שבתות, כשהלימוד בשבת כלל בעיקר חזרה על החומר הנלמד במשך השבוע.
המורה, או ה"מלמד התינוקות", היה האחראי על חינוך הילדים.
ממעט המקורות ניתן ללמוד ששכרם של מלמדי התינוקות היה מוטל בדרך כלל על ההורים, אם כי ממספר מקורות ניתן להצביע בבירור גם על גביית מס הוראה מבני העיר.
למרות התשלום הישיר מההורים, ברור מכמה מקורות שגם מי שידו לא הספיקה לשלם למורה היה יכול לשלוח את בנו לבית הספר.
בניגוד למקובל בעולם היווני-רומי שם הילד למד אצל הפדגוגוס שהיה עבד של האב, בתרבות היהודית של שלהי בית שני המורה מעולם לא היה במעמד של עבד.
המורכבות שבמעמדו של המלמד התבטאה בפער בין האידיאליזציה שעשו חכמים לתפקיד, בראותם את המלמדים כ"מצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד", לבין התיאור המציאותי-ריאלי, כפי שמשתקף ממעמדם זה בכמה מקומות בדברי חז"ל.
הסיבה לפער זה קשורה למעמדם הסוציו-אקונומי של המלמדים ושכרם הנמוך שניתן להם תמורת עבודתם מחד, ולמרחק הרב בין עולמם התורני המצומצם לעולם התורה של החכמים ותלמידיהם מאידך.
תפקידה של מערכת החינוך הייתה הקניית ידיעה בלימודי התורה וחינוך הילדים על ידי לימוד זה.
אין לראות במערכת זו הכוונה להשגת תכליות חומריות או חברתיות, שכן לא נלמדו בה לימודים מקצועיים שאינם קשורים לתכלית דתית.
מערכת החינוך אפשרה לבוגריה להשתלב במרחב החברתי-דתי, בכך שנתנה כלים לנער להשתתפות בקריאה בתורה, בברכת המזון וכו'.
לימודי מקצוע התקיימו מחוץ למסגרת בית הספר והיו באחריות האב בלבד.
מחשב אישי הוא שם כללי למחשב שמיועד למשתמש יחיד, במחיר ובגודל המתאימים לצריכה פרטית, ובגודל שלא מתאים להגדרה של מחשב כף יד.
במחשב אישי המעבד הוא על שבב יחיד, או "מיקרו-מעבד".
עד הופעת המחשבים האישיים, לא היו מחשבים המבוססים על מעבד בשבב יחיד, וכתוצאה מכך, אפילו המחשבים הקטנים ביותר היו גדולים ויקרים לפחות בסדר גודל יותר ממחשב אישי.
לקראת סוף המאה העשרים, תצורת המחשב האישי, בווריאציות שונות הפכה דומיננטית בעולם המחשוב, ולמעט מספר לא גדול של מחשבי-על, כמעט כל המחשבים, כולל שרתים, היו בנויים בתצורה זו.
התפתחות טכנולוגית שהובילה למחשב האישי
מאז הופיעו המחשבים הראשונים, גבולות המחשוב התקדמו ללא הרף בשני הכיוונים: למעלה ולמטה.
ההתקדמות "למעלה" התבטאה בבניית מחשבים חזקים יותר ויותר: מעבדים עם יכולות מוגברות, מהירים יותר, זיכרון ואחסון גדולים יותר, והגדלת מספר המעבדים במחשב.
ההתקדמות "למטה" התבטאה במאמץ מתמיד ליצור מחשבים קטנים, ובעיקר זולים, ככל הניתן, תוך ניסיון לשמור על עוצמת מחשוב גדולה ככל האפשר.
לקראת שנות ה-70 מחשבים נהיו נגישים ליותר ויותר אנשים: פותחו מערכות הפעלה של time sharing שמאפשרות גישה בו זמנית אינטראקטיבית למחשב למספר משתמשים, בעזרת מסופים מקומיים או מרוחקים.
באותו זמן החלו גם להופיע מיני מחשבים באקדמיה, מעבדות מחקר, עסקים קטנים, ומחלקות בחברות גדולות.
כמה מהאנשים נחשפו למחשב כמתכנתים, משתמשים, או גם וגם רצו גישה קלה וזמינה יותר למחשב, שיהיה "שלהם", והיו מוכנים להתאמץ ולשלם כדי להשיג זאת.
המחשבים הקטנים והזולים ביותר של סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 עדיין לא התאימו לצריכה פרטית.
כדי להתאים לצריכה פרטית, המחשב צריך להיות קטן וקל מספיק כדי "להסתפק" בשולחן כתיבה כבסיס, והדרישות שלו, מבחינת צריכת חשמל, אקלים, רעש, ומחיר, צריכות להיות דומות פחות או יותר למוצרי צריכה אלקטרוניים אחרים, כמו סטריאו, טלוויזיה, מערכת וידאו, וכן הלאה, ומחירו צריך להתאים לצריכה פרטית.
תעשיית המוליכים למחצה התקדמה בהתמדה, ובמחצית הראשונה של שנות ה-70 הופיעו, כמה סוגים חדשים של רכיבים, שביחד אפשרו את הצעד הבא: מחשב שמגשים את הדרישות הללו.
שבבי זיכרון החלו להחליף את התקן הזיכרון העיקרי עד אז, זיכרון ליבה מגנטית.
מיקרו-מעבדים הופיעו במטרה להחליף את המעבדים מהדור הקודם, הבנויים ממעגל מודפס שמכיל רכיבים רבים
שבבים היקפיים, שמממשים פונקציות שונות הנחוצות למחשב מועיל.
בדומה למעבד, כל שבב כזה מחליף מעגל הבנוי ממספר רב של רכיבים בדידים
התקן זיכרון מבוסס טרנזיסטורים (מכונה "זיכרון מצב מוצק"), היה בשימוש לפחות מאז אמצע שנות ה-60, אך הוא היה יקר בכמה סדרי גודל יותר מזיכרון ליבה, ושימוש בזיכרון כזה הוגבל לשימושים קריטיים, כמו אוגרי המחשב.
עם הגדלת מספר הטרנזיסטורים על גבי שבב יחיד, מחיר זיכרון מצב מוצק ירד בהתמדה, ובתחילת שנות ה-70, המחיר עבר את הנקודה הקריטית, כשהשתווה במחירו למחיר זיכרון ליבה (כסנט אמריקאי לסיבית), ולקראת אמצע העשור, מחיר 4KB זיכרון (בערך הנפח המינימלי למה שנחשב "מחשב מועיל"), הגיע לתחום שמתאים לצריכה ביתית.
לזיכרון מבוסס מוליך למחצה יש מספר יתרונות ברורים על זיכרון ליבה: צפיפות, צריכת הספק, ומהירות גישה.
היתרון הגדול ביותר של זיכרון "מצב מוצק" הייתה ההבטחה: חוק מור חוזה שנפח הזיכרון יוכפל מדי 18 חודשים בערך, עבור מחיר וגודל פיזי נתון.
מיקרו-מעבדים, שגם הם החלו להופיע בתחילת העשור, היוו מהפך דרמטי יותר.
במחשבים הראשונים, כמו האניאק, או הוויצק שנבנה בישראל, חלק הארי של המחשב השלם הוא המעבד.
עם הזמן, ועם ההתקדמות בטכנולוגיית מעגלים משולבים, רכיב המעבד במחשבים הצטמצם, ובמיני מחשבים של סוף שנות ה-60, המעבד מומש בעזרת "לוח" או מעגל מודפס אחד או שניים, כשמסביבו מכללים נוספים כמו זיכרון, מנגנוני קלט/פלט, אחסון וכן הלאה.
הצעד הבא היה טבעי וברור, והשאלה לא הייתה "האם יופיע מעבד שלם על שבב יחיד", אלא מתי יופיע מעבד כזה, ומי יהיה הראשון שיצליח לייצרו.
זמן קצר אחרי שהמעבד הראשון, אינטל 4004 עלה על קרשי הבמה, הגיעו בעקבותיו מעבדים נוספים, המתאימים יותר לשמש כמעבד של מחשב ממש, מאינטל ומחברות נוספות.
עד סוף 1974 כבר היו מספר מעבדים של מספר חברות בשוק, כששני העיקריים היו 6800 של חברת מוטורולה, ו-8080 של אינטל.
המיקרו מעבד הראשון, אינטל 4004, היה מוגבל מכדי לשמש מעבד של מחשב כללי.
ב-1972, הוציאה אינטל מעבד שני, בשם 8008, שכבר כמעט התאים, וכבר באותה שנה, החלו להופיע תוכניות למחשבים המבוססים עליו, ולצידן מחשבים ממש.
חלק מהם היו פרויקטים, שגם אם ייצרו מחשב עובד, לא הפכו אותו למוצר.
בערך באותו זמן, הופיע מחשב קנדי בשם MCM/70, המבוסס על אותו מעבד.
בשנה הבאה, 1974, הופיעו בארצות הברית מחשבים נוספים המבוססים על המעבד, בפרטSCELBI וMark-8.
אף אחד ממחשבים אלו לא זכה לתפוצה נרחבת, ובדרך כלל, מידת השפעתם על המחשבים שבאו אחריהם מוגבלת.
ב-1975 החלו להופיע מחשבים המבוססים על מעבדי 8080 של אינטל ו-6800 של מוטורולה.
הראשון, Altair 8800 של חברת Micro Instrumentation and Telemetry Systems (מוכרת יותר בראשי התיבות MITS), הוצג בגיליון חג המולד 1974 של המגזין Popular Electronics, ונמכר החל בינואר 1975. אלטייר החל לבסס סביב עצמו תעשייה: בתחילה כרטיסי הרחבה לאלטייר מיצרנים נוספים, ואחרי זמן קצר גם מחשבים תואמים.
יצרנים נוספים, חלקם מתחרים ישירים שהציעו מחשבים אחרים, ועשרות יצרנים של ציוד היקפי והרחבות שונות החלו לפעול.
מחשבים אלו בדרך נבנו בקופסאות גדולות יחסית ל"מחשב אישי" מודרני, שבתצורתם הבסיסית היו לא הרבה יותר מכרטיס שמכיל את המעבד וזיכרון מינימלי, ספק כוח, פנל קדמי עם מתגים ומנורות, ו"לוח אם", אליו ניתן להוסיף כרטיסים נוספים.
המחשב הבסיסי לא כלל מסך (או אפילו כרטיס מסך), מקלדת (או בקר למקלדת), או כמעט כל אמצעי קלט/פלט, מעבר לשורות מפסקים ומנורות בפנל הקדמי.
תוך זמן קצר מספר לא מבוטל של חברות (בדרך כלל "חברה" כזו צמחה משניים או שלושה מהנדסים, הפועלים מסדנה במוסך ביתי) הציעו מגוון רחב של כרטיסי הרחבה לאלטייר - כרטיסים המאפשרים חיבור לאמצעי קלט-פלט שונים, ובעיקר כרטיסי זיכרון.
חלק מהמוצרים הללו התחרו במוצרים של MITS, וחלקם סיפקו יכולות אחרות, החלו להופיע תוכנות, בתחילה על סרטי נייר מנוקבים, ואחר כך (כשהופיעו כרטיסי ההרחבה המתאימים) בעזרת רשמקול חיצוני.
בתחילה, דרך השיווק היחידה הייתה בדואר, אבל במהרה נפתחו חנויות מחשבים.
ירידים שהוקדשו למחשבים אישיים נפתחו.
היריד הראשון באלבקרקי, היה "יריד אלטייר", וחברת MITS מנעה מחברות שנתפסו כ"מתחרות" להציג.
המתחרים לא נבהלו, והציגו את מרכולתם במלון סמוך ליריד.
הירידים הבאים, בדרך כלל בחוף המזרחי או המערבי של ארצות הברית, לא התרכזו במחשב יחיד, ומיריד ליריד היו אירוע גדול יותר, עם יותר מציגים, יותר משתתפים, ויותר סיקור עיתונאי.
ביריד בניו ג'רזי ב-1976 הציגו עשרות יצרנים מחשבים, הרחבות, כרטיסי וידאו, מדפסות, ועוד.
בפרט, ביריד זה הוצגו כמה מחשבים מעניינים - ה-SOL-20, וחנות ניו-יורקית למחשבים פינתה פינה בדוכן שלה לשני יזמים מהחוף המערבי שהציגו מחשב לוח בשם "אפל" (מאוחר יותר שונה שם המחשב ל-"אפל 1" או "אפל I").
מגזינים המוקדשים למחשבים אישיים החלו להופיע.
שוב, אחד הראשונים היה העלון שהפיצה חברת MITS, והוקדש למידע על האלטייר.
לעלון זה תרמו בשנותיו הראשונות מייסדי מיקרוסופט, פול אלן וביל גייטס.
לעלון זה הצטרפו מגזינים נוספים, שלא היו קשורים ליצרן או למחשב מסוים.
ב-1977 הגיעו לשוק שלושה מחשבים חדשים, שהגדירו מחדש איך נראה מחשב אישי: המחשבים, PET של חברת קומודור אינטרנשיונל, Apple II (נכתב בדרך כלל "") של חברת אפל, ו-TRS-80 של חברת רדיו שק.
לצד מחשבים אלו, שגשגה תעשיית המחשבים שהיו פחות "ביתיים", ופנו לחובבים ולשוק העסקי.
בתעשייה זו שלט אפיק S-100, שנוצר והופיע לראשונה במחשב אלטייר של MITS, מערכת הפעלה CP/M, שאומצה על ידי IMSAI, ובהמשך הותאמה כמעט לכל מחשבי ה-S-100, ומעבד Z80 של זילוג (Zilog).
כמה מהחברות בשוק זה, מלבד MITS עם אלטייר, ו-IMSAI, היו Processor Technology עם מחשב SOL, כוכב הצפון, או Northern Star, קרוממקו, וקטור גרפיקס (חברה שבין הדברים שייחדו אותה, הייתה העובדה שהוקמה ונוהלה על ידי שתי נשים), אוסבורן, קייפרו, ועשרות חברות נוספות.
למחשבים אלו היה ההיצע העשיר ביותר לתוכנה עסקית, עם יוצא מהכלל חשוב - הגיליון האלקטרוני הראשון, הוצג ב-1979 למחשב אפל II ולא למכונת CP/M.
שנה אחר כך כבר היו מספר גיליונות עבור CP/M, כשוויזיקלק עצמו היה אחד מהם.
היצע התוכנה העסקית ל-CP/M כלל מעבדי תמלילים, ביניהם WordStar, תוכנות לניהול חשבונות ולניהול משרד, בסיסי נתונים (ביניהם dBase II), תוכנות תקשורת, ועוד.
המחיר האופייני של מחשבים בשוק זה היה גבוה יותר מהשוק הביתי, ושלושת המחשבים מ"שלישיית 77" ניסו במידה מסוימת של הצלחה להתבסס גם בשוק זה.
, למעשה שלטו בשוק המחשבים האישיים, עד 1981, כשחברת IBM הצטרפה לשוק עם מחשב אישי ששינה את כללי המשחק - IBM PC.
הופעת המחשב האישי של IBM, ב-1981, הפכה את המחשבים האישיים מהדור הקודם מיושנים, וסימנה את תחילת העידן הבא.
המכונות הבאות שהופיעו בתצורה הקודמת (מעבד 8 סיביות וזיכרון המוגבל ל-64K) הופנו ברובן לשימוש ביתי, פעמים רבות כמכונות משחק או מחשבים לימודיים, כמו קומודור 64, ספקטרום סינקלייר, ו-BBC מיקרו .
כמעט מרגע שהופיע ה-PC, חלק הארי של התעשייה התרכז בו: תעשיית התכנה למחשבים אישיים גדלה בסדרי גודל בעשר השנים הבאות, ולצידה תעשיית חומרה: בתחילה כרטיסים וציוד היקפי, ותוך שנים ספורות מחשבים תואמים.
בשנים הבאות טכנולוגיית המעבדים המשיכה להתפתח, החל ב-PC המקורי, עם מעבד 16-סיביות וכמה עשרות אלפי טרנזיסטורים, ועד למעבדים 64-סיביות, מרובי-ליבות, הבנויים ממיליארדי טרנזיסטורים לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, כשבכל צעד מהדרך נשמרת תאימות לאחור, ו-PC מ-2017 יכול להריץ, ללא שינוי, את רוב התכנה שרצה על ה-PC המקורי.
הרוב המכריע של מחשבים בשימוש ב-2017 הם אבולוציה ישירה של ה-PC.
בעשר השנים אחרי הופעת ה-PC, הוא כבש את מקומו לא רק כמחשב אישי, אלא כמכונת העסקים המרכזית: באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, כמעט לכל עובד משרד במדינות המערב היה "מחשב אישי" על שולחן המשרד (או לעיתים מתחתיו), והמחשב שימש כמכונת המשרד העיקרית לצד הטלפון.
רובם המכריע של מחשבים אלו היו מחוברים ברשת מקומית.
מחשבים אישיים נחשבו לפריט שגרתי גם בבית.
לקראת המאה ה-21, המחשב האישי, יחד עם תוכנה מיוחדת שנקראת דפדפן, היה לשער הכניסה הסטנדרטי לאינטרנט, והגידול העצום בתפוצת האינטרנט לווה בגידול דומה בצריכת מחשבים אישיים לבית.
גם אחרי הופעת ה-PC, המשיכו להופיע דגמים אחרים של מחשבים אישיים, שברובם ניתנים לחלוקה לשלושה סוגים: מחשבי 8-סיביות, שבדרך כלל היו דגמים משופרים של מחשבים שהופיעו לפני ה-PC, מחשבים שהציעו תכונות משופרות לעומת ה-PC, ומחשבים תואמי PC.
מספר מחשבי 8-סיביות, כמו סינקלייר ספקטרום וקומודור-64, שהופיעו ב-1982 זכו להצלחה ניכרת בשוק, אבל נתפסו בעיקר כמכונות משחקים, מעין צעצוע, ולא כתחרות ל-PC.
החל ב-1983 הופיעו בשוק מספר מחשבים אישיים המבוססים על מעבד מוטורולה 68000 (מכונה לפעמים 68K), החל ממחשב הליזה של חברת אפל (1983), ואחריו מקינטוש של אותה חברה (1984), קומודור אמיגה (1985), אטארי ST (1985).
באנגליה, חברת סינקלייר הוציאה את הסינקלייר QL , מחשב המבוסס על מעבד 68008 ב-1984. מאלה, רק המקינטוש הצליח באופן משמעותי.
הופיעו גם מחשבים נוספים עם הצלחה מוגבלת המבוססים על מעבדים אחרים, כמו IBM-RT , שנחשב בדרך כלל למחשב האישי הראשון המבוסס על מעבד RISC (1986), וארכימדס של חברת Acorn (1987), שהיה המחשב הראשון שמבוסס על מעבד ARM, המעבד הדומיננטי בטלפונים חכמים ומחשבי כך יד בעשור השני של המאה ה-21.
ב-1984 הציגה חברת אפל את ה"מקינטוש", שחשף את הציבור הרחב לממשק משתמש גרפי, רעיון חדש יחסית שעד אז היה מוכר למעטים.
בעקבות המקינטוש, ממשק המשתמש הגרפי הפך תוך שנים מספר לסטנדרט במערכות הפעלה שונות.
נכון ל-2019, רוב המחשבים האישיים מופעלים על ידי מערכת הפעלה של חברת מיקרוסופט, בשם חלונות.
מערכות הפעלה נוספות הופיעו, אך אף אחת מהן, פרט למערכת ההפעלה של המקינטוש (בתחילה Mac OS ואחר כך OS X) לא זכתה לתפוצה נרחבת כמערכת הפעלה למחשב אישי, אם כי לאחת מהן, לינוקס, יש נוכחות דומיננטית כמערכת הפעלה לשרתים.
ב-2017, למעלה מ-80% מהמחשבים האישיים בעולם הם "תואמי PC", והרוב המכריע של האחרים הם מחשבי אפל מקינטוש.
הגידול הרצוף והמתמיד ביכולת ובביצועים של המחשב האישי גרם לכך ש"זמן החיים" של מחשב אישי במשרד בדרך כלל לא עולה על חמש או שש שנים, ופעמים רבות פחות מכך.
כש-IBM הציגה את המחשב האישי ב-1981, התצורה הבסיסית הגיעה עם זיכרון של 64KB, הניתן להרחבה על 640KB (או כ־0.64MB).
המאפיינים האחרים, כמו נפח האחסון, ביצועי המעבד, רזולוציית המסך, וכן הלאה, גדלו גם הם, בכמה סדרי גודל כל אחד.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, עם הגידול המתמיד בתפוצת טלפונים חכמים ומחשבי כף יד, שוק המחשבים האישיים עובר האטה והצטמצמות: ב-2010 נמכרו מעל 340 מיליון מחשבים בעולם, וב-2015 כ-240 מיליון.
פחות משנה אחרי ההכרזה של אינטל על המעבד 8080, הופיע המחשב האישי הראשון שהיה מבוסס עליו: אלטייר.
האלטייר היה קופסת מתכת גדולה, ששאלה את צורתה ממחשבי המיני של תחילת שנות ה-70, ומציוד מעבדה.
פרט לקופסה, המחשב הכיל לוח קדמי, עם מפסקים ומנורות, ספק כוח, ולוח אם בו נועצים כרטיסים שונים - בראש וראשונה כרטיס המעבד, ולאחריו כרטיסי זיכרון, וכרטיסים לקלט/פלט.
בתצורתו הבסיסית המחשב חסר תועלת כמעט לחלוטין, עם 256 בתים של זיכרון, ובלי כל אמצעי קלט פלט מלבד הפנל הקדמי - כמה עשרות מנורות ומפסקים.
כדי להפוך מחשב כזה לדבר מה מועיל, היה צורך להרחיבו, בדרך כלל על ידי הוספת כרטיסים עם זיכרון, ואמצעי קלט פלט.
למרות זאת, החברה מכרה אלפי מחשבים כבר בשנה הראשונה.
עשרות מועדוני חובבים נפתחו בכל רחבי ארצות הברית, ובארצות נוספות.
הופיעו חנויות וסוכנויות דרכן אפשר היה לקנות מחשבים, תוכנה, וציוד, אם כי לפחות בשנים הראשונות, התעשייה התבססה בעיקר על הזמנה דרך הדואר: מוצר חדש הופיע בדרך כלל באחד המגזינים, ואנשים שלחו בדואר המחאות, כשבחלק מהמקרים המוצר עצמו עדיין לא היה קיים, או שפיתוחו לא נשלם.
מחשב S-100 הראשון אחרי האלטייר היה ה-IMSAI-8800. מחשב זה, שהופיע לקראת סוף 1975, היה בתצורה זהה לתצורת האלטייר, וגם הוא נמכר כקיט או קיט מורכב, כמו האלטייר.
ה-IMSAI תיקן כמה מהפגמים של האלטייר - ספק כוח לא מספיק גדול, ושיפורים בלוח הקדמי.
במקביל, יצרנים נוספים החלו למכור לוחות עבור האלטייר - בתחילה לוחות זיכרון, ובהמשך לוחות שסיפקו קלט/פלט, כמו כרטיס וידאו למסך.
ב-1976, כבר היו מספר מחשבים נוספים, חוץ מהאלטייר וה-IMSAI.
אף על פי שכבר בסוף 1975 היו בשוק מחשבים שלא היו "תואמי אלטייר", וכאלו המשיכו להופיע, הרי שהאלטייר ותואמיו שלטו בשוק עד 1977, וגם לאחר מכן היו גורם מכריע, עד להופעת המחשב האישי של IBM ב-1981.
המהנדס שפיתח את המעבדים הראשונים של חברת אינטל, אינטל 4004, אינטל 8008 ואינטל 8080 (המעבד שהניע את האלטייר, ה-IMSAI וה-SOL), פדריקו פג'ין, לא היה מרוצה באינטל, ולקראת סוף 1974, פחות משנה אחרי שה-8080 החל להימכר, עזב את החברה כדי לפתוח את חברת זילוג.
תוך חודשים ספורים צירף אליו את מסטושי שימה, המהנדס שעבד איתו על פיתוח ה-4004 וה-8080, ובתחילת 1976, הציגו מעבד חדש: זילוג Z80. מעבד זה היה חזק ומהיר יותר מה-8080, ונבנה בטכנולוגיה עדיפה.
פחות או יותר אחרי הופעת ה-Z80, התצורה האופיינית למחשבי S-100 הייתה Z80, ומערכת הפעלה CP/M.
עשרות ואולי מאות חברות שונות הציעו מחשבים מבוססי S-100, וחברות רבות נוספות הציעו כרטיסים ורכיבים אחרים, ותעשייה משגשגת צמחה בשוק ה-CP/M שנחשב עד להופעת ה-PC לשוק ה"מקצועי" יותר שמתאים לסביבה עסקית יותר.
מחשבים עם CP/M, מעבד זילוג, ואפיק S-100 המשיכו להיות משמעותיים בשוק עד אמצע שנות ה-80. כמה דגמים שהצליחו במיוחד היו אוסבורן 1, וסדרת מחשבים של חברת Kaypro , שכללו יחד עם המחשב חבילות תוכנה ששוויין לפי מחיר היצרן מסתכם כמעט במחיר המחשב כולו, והוצגו בתצורת "מחשב מיטלטל".
צוות מוטורולה שפיתח את משפחת ה-6800, גייס לקראת אמצע הפיתוח מהנדס ואיש שיווק בשם צ'ארלס (צ'אק) פדל .
פדל הגיע למסקנה שיש להוריד את מחיר המעבד באופן משמעותי: מוטורולה תמחרה את המעבד ב-$175, והנהלת החברה סברה שזה מחיר נכון - המעבדים מנסים להחליף מיני מחשבים שמחירם עשרות אלפי דולרים, והחברה המתחרה, אינטל, תמחרה את ה-8080 ב-$360.
פדל נואש מלשכנע את מוטורולה להנמיך את המחיר, והחליט לעזוב את החברה.
באותו הזמן, מוטורולה החליטה להעביר את צוות הפיתוח של המעבדים מאריזונה לטקסס, ומספר עובדים שלא היו מעוניינים לעבור לטקסס חברו לפדל, והצטרפו לחברת מוליכים למחצה קטנה בשם MOS, שהתמחתה בייצור שבבים ייעודיים לצרכים שונים (בין השאר שבבים למחשבונים), במטרה לפתח מעבד חדש, שיימכר במחיר נמוך בהרבה מהמעבדים של אינטל ומוטורולה.
פדל וחבריו הצליחו במשימתם, ופיתחו שני שבבים, להם קראו 6501, ו-6502. הראשון תומחר ב-$20, והוא תואם מבחינה חשמלית (אם כי לא בסט הפקודות) ל-6800 של מוטורולה, כך שתכנון שמשתמש ב-6800 יכול להחליפו ב-6501 בלי כל שינוי בחומרה (במחיר של כתיבת התוכנה מחדש).
תביעה משפטית של מוטורולה גרמה להפסקת קו ה-6501, ו-MOS התרכזה ב-6502, שתוך זמן קצר הפך למוצר העיקרי של החברה.
MOS הציגה את שני המעבדים בספטמבר 1975, בוועידה בשם WESCON בסן פרנסיסקו.
אחרי כתבות על המעבד בעיתונות המקצועית.
להכרזה הייתה השפעה משמעותית: מיד לאחריה, מוטורולה ואינטל הפחיתו את מחיר המעבדים שלהן לפחות מ-$100.
כדי לקדם את מכירות המעבד, ולסייע לפיתוח מוצרים המבוססים עליו, בנה פדל מחשב-לוח בשם KIM-1 , שתוכנן כמערכת פיתוח מינימלית.
חברת אינטל וחברות אחרות מכרו מערכות פיתוח למעבדים שלהן, בדרך כלל במחיר אלפי דולרים, ופדל, שתמחר את המעבד במחיר עשירית מהמעבדים הקיימים, הבין שגם מערכת הפיתוח צריכה להיות זולה.
KIM-1 הוא מחשב לוח, עם פונקציונליות מרשימה, יותר מכל מחשב-לוח אחר עד אז.
חברת קומודור, שנוסדה על ידי ניצול השואה הקנדי ג'ק טראמל, כיצרנית מכונות כתיבה, עברה לייצור מכונות חישוב, ומשם למחשבונים.
בתחילת שנות ה-70, מספר יצרניות של מוליכים למחצה פיתחו ומכרו שבבים למחשבונים, וחברות רבות יצרו מחשבונים המבוססים על שבבים אלו.
לקראת אמצע העשור התחוללה בתחום מלחמת מחירים בהובלת טקסס אינסטרומנטס - יצרנית שבבים שהחליטה להיכנס לשוק המחשבונים, ומכרה במחירים שחברה שלא מייצרת את השבבים בעצמה לא יכולה לעמוד בהם.
למעשה, פרט ל-HP בקצה העליון של השוק, רק טקסס אינסטרומנטס והחברות היפניות שרדו.
אחת החברות שנפלטו משוק המחשבונים הייתה MITS, שפנתה לפתח ולייצר את האלטייר.
לעומת MITS, שמכרה קיטים בדואר והעסיקה קומץ עובדים, קומודור הקנדית הייתה חברה מבוססת.
כשגם קומודור הובסה במלחמת המחירים ועזבה את השוק, החליט טראמל שתי החלטות: להיכנס לשוק המחשבים האישיים, ויותר מכך - להפוך ליצרן שבבים בעצמו, כדי לא להיות שוב נתון לחסדי ספק שהופך למתחרה.
בשנים הבאות הופיעו מחשבים רבים המבוססים על 6502 ונגזרותיו, ביניהם: קומודור PET, אפל II, קומודור VIC-20, קומודור 64, מחשב BBC Micro , אטארי 2600 (קונסולת המשחק הראשונה בעולם המבוססת על מיקרו מעבד), סדרת מחשבים של אטארי, בשם 400 ו-800 , ועוד.
מחזור 77: קומודור PET, רדיו שק TRS-80, אפל ][
ה-PET של קומודור היה אחד משלושה מחשבים שהמגזין BYTE כינה "שלישיית 1977" ().
שני האחרים היו TRS-80 של חברת רדיו שק, ואפל ][ של חברת אפל.
שניים משלושת המחשבים של "מחזור 77" מבוססים על ה-6502, והשלישי על מעבד Z80 של זילוג.
שלושת המחשבים התאפיינו בפרטים הבאים:
המחשב נמכר כמוצר מורכב, בדוק ועובד, במארז מעוצב, לא כקיט
מקלדת (רוב המחשבים הקודמים לא כללו מקלדת כחלק מהחבילה)
שניים מהם כללו גם את המסך עצמו: ב-PET המסך בנוי כחלק אינטגרלי מהמארז, וה-TRS-80 כולל את המסך כחלק מהחבילה
קושחה, שכוללת מפרש לשפת BASIC.
ממשק לכונן קלטות, המאפשר טעינה ושמירה של תוכנה ונתונים
התצורה הייתה דומה אך לא זהה: ה-PET הגיע במארז יחיד שכלל את לוח המעבד, המקלדת, המסך, ואפילו את כונן הקלטות.
ה-TRS-80 מורכב מארבעה מארזים נפרדים: ספק הכוח, המחשב עצמו שבנוי לתוך המקלדת, מסך, וכונן קלטות נפרד.
אפל II יוצר כיחידה אחת, שכוללת את המחשב, המקלדת, וספק הכוח, ללא כונן קלטות ומסך (שנמכרו בנפרד.
הקונים יכלו להשתמש במקלט טלוויזיה או כונן קלטות שהיו ברשותם).
הוא היחיד מהשלישייה שניתן להרחבה, בעזרת שמונה חריצי הרחבה בלוח האם, והיחיד שתמך בצבע.
פדל בנה את ה-PET במארז יחיד, שכלל, מלבד המחשב עצמו (על לוח יחיד, כמו ה-KIM-1), גם את ספק הכוח, מקלדת, מסך, ואפילו את כונן הקלטות.
הדגם הראשון כלל 4K זיכרון סטאטי, וקושחה עם פרשן ה-BASIC של חברת מיקרוסופט - הגרסה הראשונה של מיקרוסופט עבור ה-6502. ה-PET היה הראשון מ"שלישיית-77" שהוצג והוכרז (ינואר 77).
אך בפועל, קומודור החלה לספק מחשבים ללקוחות רק לקראת סוף השנה, אחרי רדיו שק ואפל.
ל-PET לא היו יכולות גרפיות בווידאו, אך ערכת התווים שלו הייתה העשירה מבין השלישייה - בנוסף לתמיכה באותיות גדולות וקטנות (למחשבים של אפל ורדיו שק היו רק אותיות גדולות), גם ערכה של 64 סימנים גרפיים שאפשרו, למשל, לצייר טבלאות, ואפילו להציג גרפיקה ברזולוציה נמוכה בעזרת "תווים גרפיים" מיוחדים.
הדגמים הבאים ראו שינויים, כמו החלפת מקלדת הצ'יקלט במקלדת סטנדרטית, תוך ויתור על כונן הקלטות המובנה, והגדלת נפח הזיכרון.
לעומת שני האחרים הצלחתו בשוק האמריקאי הייתה מוגבלת, ולעומת זאת הצליח גם בשווקים נוספים, כמו קנדה ואירופה.
חברת רדיו שק האמריקאית הייתה חברה למוצרי אלקטרוניקה לצריכה ביתית, שהתרכזה באמצע שנות ה-70 בציוד שמע בייתי ("מערכות סטראו") ומכשירי קשר לחובבים ("ווקי טוקי", ו-"CB-Radio" לכלי רכב).
לרשת היו מעל 3000 חנויות בארצות הברית, ו"7000 חנויות בארבעים ארצות", ומפעלי ייצור משלה.
ב-1976, אחד מהקניינים של החברה, דון פרנץ' רכש מחשב אלטייר-8800, ואחר כך תכנן בעצמו מחשב דומה.
פרנץ' ניסה לשכנע את מנהל הייצור של החברה, ג'והן רוץ', לייצר ולמכור את המחשב שתכנן.
רוץ' חשב שהרעיון טוב, אך לא התרשם מהמחשב שפרנץ' תכנן, ובמקום זאת גייס מהנדס מחברת נשיונל סמיקונדקטור, בשם סטיב לנינגר, לתכנן עבורו מחשב אישי.
לצד עבודתו בנשיונל, לנינגר עבד במשרה חלקית באחת החנויות הראשונות למחשבים אישיים ("The Byte Shop"), והיה קשור לקהילת החובבים דרך עבודתו זו ודרך "מועדון המחשבים הביתיים".
לנינגר תכנן ובנה מחשב המבוסס על המעבד החדש של זילוג, Z80, והתאים עבורו פרשן בייסיק "ברשות הכלל" בשם Tiny Basic שהופיע בעיתונות החובבים, וצ'ארלס טאנדי, הבעלים והמנהל של רדיו שק, שוכנע להוסיף את המחשב שנקרא TRS-80 (Tandy-RadiShack Z80) לרשימת המוצרים של החברה.
המחשב הוצג בקיץ 77, והחל להימכר בחנויות הרשת לקראת סוף השנה.
התצורה האופיינית הייתה מחשב ומקלדת ביחידה אחת, עם מסך, כונן קלטות וספק כוח ביחידות נוספות, במחיר $600.
בהמשך הוצגה עבורו אפשרות הרחבה בעזרת מארז נוסף שהתחבר ממחשב בכבל גמיש, והכיל ערוצי קלט פלט נוספים, חריצים לכרטיסי הרחבה, וזיכרון נוסף, ופרשן הבייסיק המקורי הוחלף בביסיק של מיקרוסופט (גורל שפקד גם את הבייסיק המקורי של האפל, שכתב ווזניאק).
צ'ארלס טנדי , הבעלים והמנהל של רשת רדיו שק, ראה את המחשב כמיועד עבור עסקים קטנים יותר מאשר עבור משתמשים ביתיים.
כשצ'אק פדל הציג את ה-6052 בתערוכה בסן פרנסיסקו בספטמבר 1975, במחיר ללא תקדים של $25, מהנדס צעיר מחברת HP בשם סטיב ווזניאק רכש מעבד.
ווזניאק היה חבר ב"מועדון המחשבים תוצרת בית ", ותכנן ובנה בעצמו מתקנים שונים, בהם מחשב (מלוגיקה דיסקרטית), מסוף מחשב, גרסה משלו למשחק פונג, מימוש של משחק Breakout, ועוד.
המעגלים של ווזניאק הצטיינו בחסכנות: למשל, המימוש שלו של המשחק "פונג" הכיל כ-30 שבבים, לעומת כ-100 שבבים במשחק עצמו של חברת אטארי.
אחרי התערוכה החל ווזניאק לתכנן מחשב שמבוסס על המעבד הזה, ובנה לעצמו אבטיפוס.
הוא הפיץ את השרטוטים בין חברי המועדון, אבל מעטים, אולי רק חובב אחד בנה מחשב לפי התכנון.
חברו של ווזניאק, סטיב ג'ובס הציע להקים חברה שתמכור את המחשב מורכב.
הם אכן עשו זאת, והחלו למכור את ה"אפל" (מאוחר יותר "אפל 1" או "אפל I").
זה היה מחשב הלוח הידוע השני המבוסס על 6502, אחרי ה-KIM-1 של פדל, כשההבדל העיקרי ביניהם הוא גודל הזיכרון, ובעיקר, בקר המקלדת והווידאו של האפל, לעומת צג מחשבון של ה-KIM.
בזמן שהחברים עסקו בייצור ומכירת המחשב, ווזניאק עבד על הדגם הבא - אפל ][.
ג'ובס גייס שותף שלישי, עם ניסיון ניהולי בשם מייק מרקולה , שגם הביא הון התחלתי של $250,000, ובמרץ 1977 החברה הציגה את המחשב אפל II.
תכונות ראויות לציון של האפל הן:
האפל היה המחשב האישי הראשון שתמך בצבע, בעזרת חיבור לטלוויזיה ביתית צבעונית.
בניגוד ל-PET ול-TRS, וכמו אלטייר, אימסאיי, SOL-20, ושאר מחשבי S100, האפל "פתוח", עם שמונה חריצי הרחבה, שמאפשרים לחברת אפל ויצרנים אחרים להוסיף פונקציונליות בעזרת כרטיסים חדשים
תמיכה בשני בקרי משחק (game paddle - גרסה מוקדמת של ג'ויסטיק)
ספק כוח ממותג: מחשב זה היה המחשב האישי הראשון שעשה שימוש בספק ממותג.
כל המחשבים האישיים הקודמים, וכן ה-PET וה-TRS, משתמשים בספקים המבוססים על שנאים.
הם כבדים יותר, והפעלתם יוצרת חום שדורש מאוורר.
כמעט כל המחשבים שהופיעו אחרי האפל הלכו בעקבותיו, ומאז ספק כוח ממותג הוא הסטנדרט
מארז פלסטי, לעומת המחשבים הקודמים שכולם בקופסאות מתכת
בדומה ל-TRS ול-PET, לאפל יש מפרש בייסיק בקושחה, מקלדת מובנית, וממשק לכונן קלטות.
ב-1978 הציגה אפל כונן דיסקטים עבור המחשב, ובשנים הבאות הפך הכונן נפוץ: אף על פי שחלק מהמשתמשים המשיכו להסתפק בכונן קלטות.
הרוב המכריע של מחשבי אפל חדשים נמכרו עם כונן דיסקטים אחד לפחות, ורבים מהמחשבים שנקנו לפני כן שודרגו גם הם, ותוכנות מסוימות דרשו כונן דיסקטים כדי לעבוד בצורה סבירה, או אפילו כדי לפעול בכלל.