tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1959 היה הנמל הראשון מהמשרתים את וושינגטון די.
סי לקבל טיסות סילון אזרחיות, שנערכו במטוסי בואינג 707.
מחלקת התחבורה של מרילנד רכשה את הנמל מידי עיירית בולטימור ב-1973. בשנה שלאחר מכן שונה שמו לנמל התעופה הבינלאומי בולטימור-וושינגטון, במטרה למשוך אליו נוסעים.
תוכנית ההרחבה הראשונה לנמל יצאה לדרך ב-1974. ב-1979 הושלמה הרחבת הטרמינל בנמל, שיותר מאשר הכפיל את שטחו.
ב-1980 נחנכה תחנת רכבת בצמוד לנמל, ובשנה שלאחר מכן נחתה בו הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה.
ב-1993 החלה חברת סאות'ווסט איירליינס לפעול מהנמל, והיא כיום (2022) החברה הפעילה ביותר בו.
בשנת 2005 קיבל הנמל את שמו הנוכחי.
הפעילות בו דישדשה מ-2006 ועד 2014 סביב מספר של 21–22 מיליון נוסעים עוברים בשנה, ולאחר מכן גדלה עד לשיא של כל הזמנים במספרם - 27.1 מיליון בשנת 2018. לאחר 2019 חלה ירידה חדה בתנועת הנוסעים בנמל, עד לשפל של 11.2 מיליון ב-2020.
ב-22 בפברואר 1974 פרץ לנמל אדם שביקש להתנקש בנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
הוא הרג שוטר, השתלט על מטוס DC-9 במטרה להטיסו ולרסקו על הבית הלבן, הרג אחד מטייסיו ופצע את השני.
התפתח קרב יריות בין החוטף לבין שוטרים שהיו מחוץ למטוס שבו הוא נפצע.
הוא שם קץ לחייו לפני שהמשטרה פרצה למטוס.
הנמל משתרע על גבי שטח של 12.79 קילומטר רבוע.
פועלים בו שלושה מסלולי טיסה, ששניים מהם, מדרום לטרמינל, הם מצטלבים.
מסלול רביעי, מסלול 04/22 באורך של 1,829 מטר, נסגר לצמיתות בשנת 2014 לאור שימוש מועט בו.
הוא משמש כיום כמסלול הסעה וכן לחניית מטוסים.
בטרמינל פועלים חמישה בנייני מסוף (זרועות).
פועלים בהם 78 שערי עלייה למטוסים, ש-14 מהם משרתים טיסות בינלאומיות.
בנמל פועל גם מסוף לטיסות מטען.
בנוסף לתחנת הרכבת המשרתת את הנמל ומקשרת בינו לבין וושינגטון די.
סי ובולטימור יש בו תחנה של הרכבת הקלה של בולטימור.
הנמל משרת כ-22 חברות תעופה, המפעילות ממנו בעיקר טיסות פנים ליעדים רבים בארצות הברית.
קווי תעופה בינלאומיים פועלים מהנמל אל קנדה, מקסיקו, האיים הקריביים, מרכז אמריקה, בריטניה, גרמניה, איסלנד וסנגל.
בשנת 22–2021 היו חמשת היעדים מרובי הנוסעים ביותר אל הנמל וממנו אטלנטה, אורלנדו, פורט לודרדייל, דנוור ושארלוט.
נמל התעופה הבין-לאומי אנקורג' טד סטיבנס הוא מרכז מטענים.
בשנת 2020, הוא דורג כנמל התעופה השני העמוס ביותר בארצות הברית ושדה התעופה הרביעי העמוס בעולם לפי תנועת מטענים.
מטוסי מטען הטסים בין סין או יפן לארצות הברית מעדיפים לתדלק בדרך כדי לשאת פחות דלק ויותר מטען, כך שלפתיחת המרחב האווירי הרוסי הייתה השפעה מועטה על השימוש של טיסות כאלה באנקורג'.
פדקס אקספרס ו-UPS איירליינס מפעילות בסיסי פעולה מרכזיים באנקורג' עבור מטענים לכיוון המזרח הרחוק וממנו.
נורת'ווסט קרגו הפעילה בעבר בסיס פעולה מרכזי בנמל התעופה עד 28 בדצמבר 2009, אז סגרה את כל הפעילות עבור נורת'ווסט מטען בכל נמלי התעופה.
פדקס אקספרס הוא מתקן המטענים הגדול ביותר בנמל התעופה ויכול להתמודד עם עד 13,400 חבילות בשעה, המעסיק יותר מ-1,200 עובדים ומספק מערכת שחרור מלאה ממכס.
בסיס הפעולה המרכזי של UPS מטפל בכ-5,000 חבילות בשעה.
שתי החברות חוזות גידול גדול בתעבורה במהלך השנים הקרובות ככל שהסחר עם סין ומדינות אחרות במזרח הרחוק יגדל ומתכננות להרחיב את המתקנים שלהן באנקורג' באופן השוואתי.
שירות הדואר של ארצות הברית מפעיל גם הוא מתקן מרכז גדול עבור המיקוד 995xx.
הוא מעבד דואר וחבילות שנשלחו אל הערים באלסקה וממנה.
מחלקת התחבורה של ארצות הברית מאפשרת להשתמש באנקורג' ונמלי תעופה אחרים באלסקה כנקודת העברה למטען בין מטוסים שונים של אותה חברת תעופה זרה מבלי להגיש בקשה להרשאה מיוחדת, הרשאה שאינה זמינה בנמלי תעופה בשאר ארצות הברית.
בשנת 2020, נמל התעופה הגיש בקשה לסמכות דומה לתנועת נוסעים, מה שעשוי לאפשר לחברות תעופה זרות להשתמש באנקורג' כמרכז מקשר לנוסעים בין-לאומיים.
פטור דומה ניתן בעבר לנמלי תעופה בפוארטו ריקו.
הטרמינל הדרומי (המקומיי) משרת את אייר קנדה, אלסקה איירליינס, אמריקן איירליינס, קונדור (המראות), דלתא איירליינס, דיסקאבר איירליינס (המראות), סאן קאנטרי ויונייטד איירליינס.
כל החברות הפנים-מדינתיות האזוריות משתמשום גם הן בטרמינל הדרומי.
הטרמינל הדרומי מכיל שלושה מתחמים, באותיות A-C.
השטח של מה שהוא היום מתחם C עומד איפה שטרמינל נמל התעופה המקורי שנבנה בשנות ה-50 אמד.
טרמינל מרוחק בצורת משושה נבנה מול המבנה הראשי זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1969, הטרמינל עבר הרחבה גדולה, ויצר את מה שהוא היום מתחם B – מאפיינים חדשים בולטים כללו מבנה המראות/נחיתות מעוקל עם רמפת יציאה מוגבהת לכלי רכב.
המבנה הסוחף תוכנן להתחבר לטרמינל המשושה המרוחק הקיים, כיום סופו של מתחם B.
בשנת 2009, חלק זה של הטרמינל הדרומי קיבל שדרוגים סיסמיים ואסתטיים.
מתחם C נבנה מחדש לחלוטין בשנת 2004, בתכנון של McCool Carlson Green Architects, בעוד מתחמים A ו-B נבנו ב-1985 ו-1969 בהתאמה ושופצו ב-2009. האדריכלים HNTB ו-RIM ביצעו את העבודה האדריכלית עבור מתחמחם A ו-B.
הטרמינל הדרומי מכיל גם שני שערים נוספים, שערי L, הממוספרים L1 ו-L2. שערים אלו נמצאים מחוץ לאזור המאובטח במפלס התחתון בצמוד למתחם A.
הטרמינל הצפוני (הבין-לאומי) משרת את קונדור (נחיתות), דיסקאבר איירליינס (נחיתות), ג'פאן איירליינס, קוריאן אייר, יקוטיה איירליינס, כל טיסות השכר העונתיות הבין-לאומיות וטיסות צבאיות.
בנוסף לחברות תעופה אלו, כמה חברות תעופה המטיסות מטען בלבד משתמשות בצד הצפוני של הטרמינל לחנייה אם למטוסים שלהן יש בעיות קטנות שצריכות תחזוקה למשך יום או יותר.
טרמינל זה נבנה בשנת 1982.
אוטובוס הסעות פועל בערך כל 15 דקות בין טרמינלים צפון ודרום לחניונים לעובדים ולטווח ארוך.
שביל מעבר בין-טרמינלי בצד היבשתי הושלם ב-2009. חיבורים בין הטרמינלים אחרי השיקוף הביטחוני אינם זמינים.
תורים למוניות זמינים מול כל טרמינל.
וואנים ואפשרויות תחבורה קרקעיות אחרות אוספים מאזורים ייעודיים מול כל טרמינל.
רשתות רכב להשכרה ארציות גדולות מיוצגות במתקן להשכרה מאוחד באתר המחובר לטרמינל הדרומי.
יש תחנת רכבת למסילת אלסקה.
היא זמינה רק בעונת הקיץ לשירות קרוזים בלבד.
המסוף נפתח ב-2003, לאחר שהמימון הובטח על ידי הסנאטור של ארצות הברית טד סטיבנס, אך שירות הנוסעים מעולם לא התממש.
נמל התעופה הבין-לאומי אקטאו (בקזחית: Ақтау Халықаралық әуежайы), לשעבר שבצ'נקו-סנטרל, הוא נמל תעופה בין-לאומי באזור מנגיסטאו, קזחסטן.
הוא נמל התעופה הבין-לאומי העיקרי של העיר אקטאו.
נמל התעופה ממוקם כ- מצפון-מערב לאקטאו.
הוא כולל מסוף נוסעים אחד ומסלול המראה אחד, ומשמש כבסיס פעילות עבור SCAT איירליינס.
ב-25 בדצמבר 2024, טיסה 8243 של אזרבייג'ן איירליינס, מטוס אמבראר E-Jets, התרסקה ליד נמל התעופה כשניסתה לבצע נחיתת חירום, והרגה 38 מתוך 67 הנוסעים שהיו על הסיפון.
בנובמבר 1996 הוקמה חברת המניות המשותף Aqtau International Airport.
התפתחות תעשיית הנפט באזור הכספי דרשה גידול בהיקפי ההובלה ואספקה מהירה של ציוד הכרחי לתעשיית הנפט.
דבר זה הוביל לצורך בבנייה מחדש של שדה התעופה והגדלת קיבולת הנוסעים בטרמינל.
עם מיליון נוסעים שעברו בו בשנת 2018, נמל התעופה היה השלישי העמוס ביותר בקזחסטן, אחרי נמל התעופה הבין-לאומי אלמטי ונמל התעופה הבין-לאומי נורסולטן נזרבייב, והיה שדה התעופה ה-50 העמוס ביותר במדינות הפוסט-סובייטיות.
נמל התעופה משמש 6 חברות תעופה שטסות ל-14 יעדים ב-4 מדינות שונות.
שדה התעופה הוא המרכז העיקרי של SCAT איירליינס.
בשנת 2018, הוא שירת 1,023,900 נוסעים, מה שהפך אותו לנמל התעופה השלישי העמוס ביותר בקזחסטן.
היעד היחיד העמוס ביותר במספר נוסעים הוא אטירו.
שדה התעופה מסוגל להכיל מטוסים בגודל של AN-124, בואינג 747, איליושין Il-76 וקלים יותר, כמו גם מסוקים מכל הסוגים.
עם זאת, מטוסים קטנים יותר כמו איירבוס A319, בואינג 737 ו־CRJ-200 נפוצים יותר.
בשנת 2007 ניתנה לנמל התעופה תקופת זיכיון של 30 שנה לקבוצת ATM.
החוזה כולל בניית מסוף נוסעים חדש.
הטרמינל החדש הושלם ב-2009. הקיבולת הייתה 450 נוסעים לשעה והשטח הכולל של , כולל השטח שנכבש על ידי אולמות VIP ו-CIP.
הטרמינל מצויד במערכות אלקטרוניות ואלקטרומכניות.
אלה כוללים סולמות טלסקופיים לנוסעים, מתלים לרישום אלקטרוני, HVAC (מערכת חימום וקירור), FIDS (יציאות מערכת התראות על לוח התוצאות האלקטרוני), סורקי רנטגן, טלוויזיה במעגל סגור, מעליות ומדרגות נעות.
חברת תעופהיעד/יםאירופלוטשרמטייבואייר אסטנהאלמטי, נזרבייבאזרבייג'ן איירליינסבאקו-היידר אלייבFlyArystanאלמטי, נזרבייב, אטיראו, באקו-היידר אלייב, חמד, איסטנבול, דוד הבנאי, אורל אק זול, שימקנט, אנטליה, שארם א-שייח'Pars Airגורגאן פגאסוס איירליינסאיסטנבול סביהה גקצ'ןSCAT איירליינסאלמטי, נזרבייב, אטיראו, באקו-היידר אלייב, חמד, איסטנבול, דוד הבנאי, אורל אק זול, שימקנט, אנטליה, שארם א-שייח'Sudany איירליינסאנטליה, שארם א-שייח' טורקיש איירליינסאיסטנבול סביהה גקצ'ן
נמל התעופה הבין-לאומי בגישבו (בטטרית: Бегишево Халыкара Аэропорты; ברוסית: Аэропорт Бегишево) הוא נמל תעופה ברוסיה, הממוקם 19 ק"מ מזרחית לעיר ניז'נקאמסק שבטטרסטן.
בנייתו של שדה התעופה החלה בשנת 1970 ביוזמת החברה ניז'נקמקנפטקחים.
טיסת הניסוי הראשונה בוצעה ב-25 בדצמבר 1971 במטוס מסוג אנטונוב An-24. מ-1972, החלו טיסות מנמל התעופה אל הערים המרכזיות ברוסיה, אוקראינה וגאורגיה.
חברת תעופהיעדאירופלוטנמל התעופה הבין-לאומי שרמטייבואזימוטנמל התעופה מינרלנייה וודי, שדה התעופה ניזזנואראובסקקורנדון איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי של אנטליהנורדווינד איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי של סוצ'יפובדה איירליינסנמל התעופה הבין-לאומי שרמטייבו, נמל התעופה הבין-לאומי פולקובורד ווינגס איירליינסנמל התעופה נובי אורגונירוסיהנמל התעופה הבין-לאומי שרמטייבוUVT Aeroנמל התעופה הבין-לאומי טשקנט, נמל התעופה טובולסק רלזו
נמל התעופה הבין-לאומי בנדר עבאס (בפרסית: فرودگاه بین المللی بندرعباس; קוד יאט"א: BND, קוד ICAO: OIKB) הוא נמל תעופה בין-לאומי שנמצא 12 קילומטרים מזרחית לעיר בנדר עבאס, פרובינציית הורמוזגאן, בדרום איראן.
לנמל התעופה האיראני יש קווי טיסות פנים באיראן ולמדינות דרומית למפרץ הפרסי, וכ-1,289,000 נוסעים עברו בו ב-2017. נמל התעופה מסוגל לטפל במטוסים רחבי גוף כמו בואינג 777 ובואינג 747.
טיסה 655 של איראן אייר הופלה לאחר שיצאה מבנדר עבאס ב-1988.
מקדונל דאגלס F-4 פנטום של חיל האוויר האיראני התרסק ליד בנדר עבאס ב-14 באוקטובר 2012, 2 הטייסים נהרגו.
נמל התעופה הבין-לאומי בלפסט הוא נמל תעופה בצפון אירלנד, בסמוך לישוב אלדגרוב (Aldergrove) לא הרחק מבלפסט, בירת צפון אירלנד.
הנמל ידוע גם בשם נמל התעופה אָלְדֵרְגרוֹב (Aldergrove Airport).
נמל התעופה הוא העיקרי והגדול מבין שני נמלי התעופה הקיימים במרחב העיר בלפסט, הנמל האחר הוא נמל התעופה בלפסט סיטי, הקרוב יותר למרכז העיר.
סימנו הבין-לאומי של נמל התעופה בארגון חברות התעופה הבין-לאומי יאט"א הוא BFS, והוא מסומן EGAA בארגון הבין־לאומי לתעופה אזרחית ICAO.
החברה המפעילה את נמל התעופה משנת 2018 היא וינצ'י איירפורטס (VINCI Airports), המפעילה כ-70 נמלי תעופה נוספים בבריטניה ובמדינות אחרות.
לנמל התעופה יש שני שמות.
השם הרשמי הוא נמל התעופה הבין-לאומי בלפסט, על-שם העיר בלפסט (Belfast), שהיא עיר הבירה של צפון אירלנד, והיא המטרופולין העיקרי אותו הנמל משרת.
שמו האחר של נמל התעופה הוא נמל התעופה אָלְדֵרְגרוֹב (Aldergrove), כשמו של היישוב הקטן אלדרגרוב הנמצא בסמיכות מיידית לנמל, ובתיו בנויים במרחק מאות מטרים בלבד מקצה מסלול הטיסה.
ראשיתו של נמל התעופה בשנת 1917. בעת שמלחמת העולם הראשונה הייתה בעיצומה, אתר הסמוך לאלדרגרוב נבחר למקום אימונים של חיל האוויר, שבאותה העת נקרא "גיס התעופה המלכותי" (Royal Flying Corps).
לאחר תום המלחמה ב-1918, המשיך המקום לשרת את חיל האוויר.
בשנת 1921 נחת באלדגרוב מטוסו של המלך ג'ורג' החמישי, מלווה על ידי אשתו, המלכה מרי.
המלך לווה בכתבי עיתונות ובצלמים רבים וכך, ביקורו שפורסם בכל העיתונים, פרסם גם את נמל התעופה.
ב-1925 הוצבה בנמל התעופה יחידת מילואים 502 של חיל האוויר המלכותי, וביססה את שימושו כאתר צבאי.
ב-1933 נעשה צעד משמעותי, כאשר קו תעופה אזרחי סדיר ראשון החל לחבר את אלדרגרוב עם נמל התעופה גלאזגו.
בעת מלחמת העולם ה-2 המשיכה אלדרגרוב לשמש את חיל האוויר המלכותי (RAF).
בתום המלחמה, הוחלט לחזור לפעילות אווירית אזרחית והנמל הועדף לשמש נמל תעופה אזרחי-אזורי, על פני נאטס קורנר (Nutt's Corner) המצויה במרחק לא רב, בכיוון מזרח.
טיסה אזרחית של חברת British European Airways-BEA, נחתה בנמל ב-1966 ובהמשך השנה המלכה אליזבט והמלכה האם חנכו מחדש את הנמל.
בשנת 1969 חצה מספר הנוסעים לראשונה את רף המיליון, והוחלט על הרחבת התשתיות בתקציב שעמד אז על 3 מיליון לירות שטרלינג.
ב-1983 הוסב שם הנמל רשמית ל"נמל התעופה הבינלאומי בלפסט".
דרך הנמל טסו מפורסמים דוגמת החיפושיות וביל והילרי קלינטון.
משנת 2008 הופסקה לגמרי הפעילות של חיל האוויר המלכותי בנמל.
החל משנות האלפיים הושקעו סכומי כסף גדולים בהרחבת תשתיות הנמל, בהתאמת ושדרוג הציוד הטכני, ובשיפור הקיימות.
בשנת 2024 נחנך אולם חדש לנוסעים מגיעים, כהרחבה למבנה הטרמינל שהיה קיים עוד קודם.
נמל התעופה הבין-לאומי בלפסט נמצא על האי האירי, בצפון אירלנד, במחוז אנטרים, במרחק של כ-20 ק"מ מבלפסט העיר, כשני קילומטר מזרחית לאגם לוך ניי (Lough Neagh), כ-30 ק"מ מהאוקיינוס האטלנטי בקו אווירי, וכעשרים ק"מ בקו אווירי מהים האירי.
העיר הקרובה לנמל היא אַנְטרִים (Antrim), במרחק של כ-8 ק"מ.
עד לבאלימנה (Ballymena) מסתכם בכ-25 ק"מ, המרחק ללונדונדרי (Londonderry) מסתכם בכ-92 ק"מ ואל דבלין בירת אירלנד מרחק הנסיעה הוא כ-180 ק"מ.
גובהו של נמל התעופה מעל פני הים הוא 82 מטר (269 רגל).
האקלים בנמל התעופה הבין-לאומי בלפסט מתאפיין בחורפים ארוכים וקרים, אך ללא טמפרטורות קיצוניות, ובתקופות קיץ מעוננות חלקית עם טמפרטורות נוחות.
נדיר שמעלות החום בנמל נמוכות ממינוס 2 (2-) מעלות צלזיוס, או גבוהות מעל ל-23 מעלות.
הרוח מהווה תמיד מרכיב חשוב בהפעלת נמל תעופה, ובנמל התעופה בלפסט הרוח נושבת במהירויות יחסית גבוהות, אך לא במהירויות מסוכנות.
מהירות הרוח השנתית הממוצעת היא 21.83 קמ"ש, ורק מחודש מאי עד וכולל אוגוסט פוחתת מהירות הרוח הממוצעת מ-20 קמ"ש.
המקום מעונן ברוב ימות השנה, ב-56% מהזמן.
גם בחודשי הקיץ העננות הממוצעת עולה על 50%.
בשנה ממוצעת יורד גשם ב-128.6 ימים ובנוסף, יום אחד בשנה יורדים גשם ושלג חליפות.
ממוצע הגשם השנתי מסתכם ב-755.2 מ"מ.
עקב ימי השלג המצומצמים, לא נמצאה סטטיסטיקה נפרדת, אודות ממוצע כמויות השלג השנתיות.
לעיתים סופות משביתות את הטיסות השוטפות אל ומהנמל, כך אירע בינואר 2025 בסופה אאווין (Storm Éowyn), שהשביתה את הנמל והפסיקה את זרם החשמל ל-240 אלף בתי אב באי האירי.
מסלולים: שני מסלולי טיסה משרתים את הנמל.
טרמינלים: לנמל התעופה טרמינל יחיד, המחולק לשני מפלסים.
מפלס הקרקע מחולק לעמדות צ'ק אין לנוסעים יוצאים, וחלקו מוקדש לנוסעים נוחתים.
המפלס העליון מיועד לנוסעים הממריאים שעברו כבר תהליכי בידוק, לגשרי עליה למטוסים, למסעדות ובתי קפה, שירותים לנוסעים, חנויות פטורות ממכס.
נוסעים ומטענים: בשנת 2024 עברו בנמל התעופה 6,757,000 נוסעים (יוצאים ומגיעים), גידול בשיעור של 13% מול מספר הנוסעים ב-2023, וגם יותר ממספר הנוסעים שהשתמשו בנמל בשנת השיא הקודמת ב-2019, לפני פרוץ מגפת הקורונה.
כמות המטענים ששונעה במטוסי מטען בשנת 2024 הסתכמה ב-24,716 טון, ומספר תנועות המטוסים ב-57,761 (שנת 2023).
נמל התעופה הבין-לאומי בלפסט הוא נמל תעופה בינוני בגודלו.
השירותים הניתנים לנוסעים הם שירותים מקובלים בנמלי תעופה מודרניים אחרים בעולם.
נמל התעופה הבין-לאומי בלפסט מפעיל טיסות ל-27 מדינות, ול-67 יעדי טיסה.
בטבלה כלולים יעדים, אליהם ומהם מתקיימות לפחות 20 טיסות חודשיות
אלה חברות התעופה המבצעות את רוב הטיסות אל ומנמל התעופה הבין-לאומי בלפסט:
טבלת חברות תעופה עיקריות, המבצעות טיסות לשני יעדים לפחותמס'שם חברת התעופה והלאום המקורי שלהמספר יעדי טיסה1ריינאייר-Ryanair (חברות בת מצרפת ומבריטניה)482איזיג'ט-Easyjet 423ג'ט2-Jet2.com 27
לא נמצאו דווחים אודות תאונות קטלניות בנמל התעופה בלפסט, אך היו תאונות.
בפרק נכללו דווחי תאונות שאירעו לאחר שנת 1970, הכוללים מטוסים שניזוקו קשה ולא חזרו לטיסה פעילה.
כָּנֵי נֶסָע שהתפרקו: בתאריך 3 באפריל 1982 הגיע מטוס מטען מסוג ארמסטרונג Armstrong Whitworth AW-650 Argosy 102. על סיפון המטוס היו שני אנשי צוות.
בנחיתה התפרק כַַן הנסע של המטוס.
המטוס ניזוק קשות בנחיתה ללא כני הנסע, ולא הוחזר לשירות פעיל.
אנשי הצוות לא נפגעו בתאונה.
סיבה אפשרית שהועלתה, הייתה התנתקות של פין תמיכה מרכזי בכני הנסע.
אי ביצוע הליכי נחיתה: בתאריך 24 במרץ 1996 תרגל מטוס מסוג Vickers 808C Viscount של חברת BWA-British World Airways, אימון נחיתות עם שלושה מנועים בלבד, מתוך ארבעת המנועים.
על סיפון המטוס היו שני אנשי צוות.
המטוס נחת, והמריא מייד לאימון נחיתה נוסף.
לפני הנחיתה הנוספת בוצעו הליכים, אך הקצין הראשון אמר שעוד מוקדם לבצע את בדיקות הנחיתה הסופיות, ולא הוברר אם בפועל בוצעו בדיקות כאלה.
בבואו לנחות, נשמעו אזעקות בתא הטייס ומייד לאחר מכן נשמע רעש, כאשר מדחפי המטוס פגעו במסלול הטיסה.
הצוות הצליח לעצור את המטוס ופונה בשלום, ללא נפגעים.
המטוס נפגע קשות והוסר מרשימת המטוסים הפעילים.
פצצה במטוס: בתאריך 23 ביולי 1974 המריא מהנמל מטוס של בריטיש איירוויס ללונדון.
לאחר ההמראה נתקבל שיחת טלפון מארגון ה-IRA שהודיעה, כי הוטמנה פצצה במטוס.
הצוות הנחית המטוס בנחיתת חירום בנמל התעופה מנצ'סטר.
המטוס פונה מכל הנוסעים ואנשי הצוות.
בחיפוש שנערך נמצאה במטוס פצצה במשקל של 2 ק"ג מתחת לאחד המושבים.
הפצצה הורדה מהמטוס ופוצצה בפיצוץ מבוקר.
ארגון ה-IRA הודה שהפצצה הוטמנה על-ידו.
טעות אנוש: בתאריך 21 ביולי 2017 המריא מטוס מסוג בואינג 737 מנמל התעופה בלפסט, בשירות חברת סאנווינגס איירליינס (Sunwing Airlines), חברת חסך קנדית.
מייד אחרי ההמראה התברר כי המטוס מתקשה לצבור גובה.
הצוות הצליח להמריא למרות הקושי, והמשיך בדרכו לנמל התעופה הבין-לאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס (CFU).
החקירה העלתה כי הטמפרטורה החיצונית שהוזנה בטעות למערכת המטוס הייתה 52- מעלות צלזיוס, בעוד שבפועל הטמפרטורה החיצונית עמדה על 16 מעלות מעל ל-0, פער של 68 מעלות.
ההזנה השגויה גרמה למחשב המטוס להפחית את הכוח למנועים ב-48%, וזה היה הגורם לקושי בהמראה.
החקירה קבעה שהיה מדובר בטעות אנוש, שהסתיימה כתקרית, אך תוצאותיה יכולות היו להפוך בנסיבות אחרות לאסון תעופתי.
הצוות טס לקורפו מבלי לדווח על הבעיה, על אף שהתקנות מחייבות דווח כזה.
חברת סאנווינגס חדלה מלפעול בחודש מאי 2025, וחברה אחרת תפסה את מקומה.
מוט הגה תקוע: בתאריך 7 במרץ 2023 ניגש לנחיתה בנמל התעופה בלפסט מטוס בוכנה דו מנועי מסוג ATR 72 שהגיע מנמל התעופה מזרח המידלנדס (קוד יאט"א EMA).
טייס המשנה הבחין שמוט ההגה תקוע, והסב את תשומת לב הקברניט.
לאחר שהקברניט נוכח בנכונות הדווח וכשל גם הוא בשימוש במוט, הצוות עבר להשתמש במנגנון ההיגוי של הגלגלים הקדמיים, והצליח להנחית בשלום את המטוס.
בדיקה העלתה כי הייתה קורוזיה בחלק האחורי של מערכת ההיגוי, ולאחר התקרית הומלץ להחליף את חומרי המנגנון לחומרים עמידים בפני קורוזיה.
כבישים: בסמוך לנמל התעופה הבין-לאומי בלפסט עוברות האוטוסטרדות .A57,M2, A52 Nutts Corner rd ו-.A26 Tully rd, ורשת ענפה של כבישים מקומיים ואזוריים.
אוטובוס: קו אוטובוס מהיר מספר 300, מקשר בין נמל התעופה לעיר בלפסט (Airport Express 300).
הקו פועל 7 ימים בשבוע, ובזמני עומס יוצא בכל 15 דקות בשני הכיוונים.
רכבת: לנמל התעופה אין תחנת רכבת.
התחנה הקרובה נמצאת בעיר ליסבורן (Lisburn), במרחק של כ-24 ק"מ.
קו אוטובוס 109A מחבר את תחנת הרכבת עם נמל התעופה בלפסט.
תעופה: נמלי התעופה הבין-לאומיים הקרובים, היכולים לשמש תחליף בעת צורך, הם נמל התעופה בלפסט סיטי (BHD) הסמוך לעיר בלפסט, במרחק של כ-28 ק"מ, נמל התעופה דרי (City of Derry Airport-LDY) במרחק שך כ-88 ק"מ, ונמל התעופה דבלין (DUB) באירלנד, במרחק של כ-163 ק"מ.
נמל התעופה הבין-לאומי ד"ר אנטוניו אגושטיניו נטו (בפורטוגזית: Aeroporto Internacional Dr.
António Agostinho Neto) (יאט"א: NBJ, ICAO: FNBJ), הידוע באופן לא רשמי בשם נמל התעופה הבין-לאומי החדש של לואנדה (בראשי תיבות: NAIL), הוא נמל תעופה בין-לאומי המשרת את לואנדה, בירת אנגולה.
הוא ממוקם במועצה המקומית בום ז'זוס שבמחוז איקולו אי בנגו, 40 קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז העיר לואנדה.
הנמל נקרא על שמו של אגושטיניו נטו, נשיאה הראשון של אנגולה.
זהו נמל התעופה הגדול ביותר שנבנה אי פעם על ידי חברה סינית כלשהי מחוץ לגבולות סין.
הוא נועד לשמש כשער הכניסה הראשי לאנגולה וכמרכז תעופה חשוב לאפריקה.
הוא יחליף בהדרגה את נמל התעופה הקיים קואטרו דה פברויירו, אשר יפעל עבור שירותי תעופה לא-מסחריים, תחזוקה והכשרה.
נמל התעופה תוכנן לקיבולת של 15 מיליון נוסעים בשנה ו-130,000 טונות מטריות של מטען.
חמשת נמלי התעופה העמוסים ביותר באפריקה מטפלים ב-7.5 עד 28 מיליון נוסעים בשנה, מתוכם לשלושה יש טיסות ישירות ללואנדה.
נמל התעופה הישן של לואנדה שירת 5.6 מיליון נוסעים בשנת 2018.
לנמל התעופה החדש יש קיבולת גדולה בהרבה מהנדרש בשנת 2024, מתוך כוונה להקל בעתיד על הגדלת הסחר בתוך אפריקה, במיוחד עבור מטען אווירי.
האתר נבחר בשנת 2004 והבנייה החלה באמצע 2006. תאריך הסיום המקורי היה 2012. עלויות הבנייה, שהיו אמורות להיות ממומנות ברובן על ידי סין, הוערכו בשנת 2015 ב-3.8 מיליארד דולר.
דיווחים משנת 2024 מציינים כי הפרויקט החל ב-2005, כשהבנייה עצמה החלה ב-2013. הפרויקט הובל תחילה על ידי קרן המטבע הבין-לאומית של סין.
בשיתוף עם החברה הברזילאית אודברכט.
עד 2019, ולאחר מכן על ידי תאגיד התעשייה האווירית של סין (AVIC).
החוזה המקורי בוטל ב-2017 וחוזה חדש הוצא ב-2020.
בתחילת אפריל 2024, תאריך היעד להעברת כל הפעילות לנמל התעופה החדש היה סוף 2024. חברת התעופה TAAG נתיבי אוויר אנגולים תכננה מאוחר יותר להעביר את בסיס הפעולה המרכזי שלה בהדרגה לנמל התעופה הבין-לאומי ד"ר אנטוניו אגוסטיניו נטו עד סוף הרבעון הראשון של 2025.
טיסת הנוסעים הראשונה בנמל התעופה החדש הושקה ב-10 בנובמבר 2024. עד 18 בדצמבר 2024, נרשם ממוצע של ארבע המראות ביום.
עד 17 באפריל 2025, נרשם ממוצע של 11 המראות ביום, כולן של TAAG נתיבי אוויר אנגולים וכמעט כולן ליעדים בתוך אנגולה.
חברת TAAG העבירה את שירותיה הבין-לאומיים באוקטובר 2025, וחברות תעופה אחרות הלכו בעקבותיה בהדרגה.
עד 5 בינואר 2026, הממוצע היומי של המראות עלה ל-19, בעוד ההמראות מנמל התעופה הקודם ירדו ל-2.
המתקן משתרע על שטח כולל של 43 הקטאר, וכולל שני מסלולי המראה מודרניים ושלושה בנייני טרמינל.
לנמל התעופה יש שני מסלולים מקבילים, הממוקמים במרחק של 2.2 קילומטרים זה מזה.
המסלול הראשון הוא באורך 4,000 מטרים וברוחב 60 מטרים.
המסלול השני הוא באורך 3,800 מטרים וברוחב 60 מטרים.
נכון לדצמבר 2025, רק מסלול אחד היה בשימוש פעיל.
נמל התעופה הבינלאומי של דמשק הוא נמל תעופה הממוקם בדמשק, בירת סוריה.
הנמל נפתח באופן רשמי באמצע שנות השבעים, והוא נמל התעופה הבינלאומי העמוס ביותר בסוריה.
חרף המצב הפוליטי במדינה, קצב הגידול השנתי של כמות הנוסעים העוברים בנמל הוא משמעותי.
ההערכה היא שב-2004 עברו בנמל כ-3.2 מיליון נוסעים וב-2010 עברו בו כ-10 מיליון נוסעים.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, ביטלו כמעט כל חברות התעופה הזרות את השירות מנמל התעופה.
ב-20 באוגוסט 1975 התרסקה טיסת ČSA 540 בעת שהתקרבה לנמל התעופה הבינלאומי של דמשק.
מתוך 128 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על המטוס, שרדו רק שני ניצולים.
בלילה שבין 2 ל-3 במאי 2013, תקף חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה מכיוון שהוחזקו בו טילים מדגם פאתח 110 שנועדו לעבור לארגון החזבאללה.
מאז תקף חיל האוויר הישראלי פעמים אחדות את נמל התעופה וסביבתו, לשם פגיעה במשלוחי נשק מאיראן.
תקיפה ב-10 ביוני 2022 הביאה להשבתת נמל התעופה לימים אחדים.
ב:12 באוקטובר 2023, נמל התעופה הבינלאומי של דמשק נסגר באופן זמני עקב פגיעה במסלול בעקבות התקפות טילים ישראליות עליו וגם על נמל התעופה הבינלאומי חלב, נמל התעופה הבינלאומי דמשק הוחזר לשימוש והפעלה בינלאומית בתאריך: 18 אוקטובר 2023,
ב:22 באוקטובר 2023 נפגעו בו-זמנית גם נמלי התעופה בחלב וגם בדמשק, מה שהוציא אותם משירות בפעם השנייה בתוך שבועיים.
ב-26 בנובמבר 2023, שעות לאחר החזרת שדה התעופה לשירות מהתקיפה הקודמת, ישראל כיוונה את שדה התעופה בטילים, גרמה לאובדן מהותי והוציאה את שדה התעופה שוב משירות.
שדה התעופה חזר לשירות ב-27 בדצמבר 2023 ללא הודעה רשמית.
שדה התעופה נסגר במהלך המתקפה של האופוזיציה על דמשק ב:8 בדצמבר 2024. ב-18 בדצמבר 2024 התחדשה הפעילות המסחרית עם הטיסה הראשונה המריאה עם 32 נוסעים לכיוון חלב.
ב-4 בינואר 2025 הודיעה הממשלה הזמנית הסורית כי הטיסות הבינלאומיות חודשו מ-7 בינואר, לראשונה מאז נפילת משטר אסד השירותים חודשו ב-7 בינואר עם הגעת טיסה של קטר איירווייז מדוחא
נמל התעופה הבין־לאומי של הונג קונג הוא נמל התעופה המרכזי בהונג קונג.
הנמל ידוע גם בשם צ'ק לאפ קוק (Chek Lap Kok) או בשם לנטאו כשם האיים שעליהם נמצא השדה.
שדה התעופה בנוי על כ־12.48 קמ"ר וחלק ניכר משטחו של השדה היה בעבר מכוסה בים ויובש לצורך בנייתו.
נמל התעופה, שנבנה כתחליף לנמל התעופה ההיסטורי של הונג קונג – "קאי טאק", נפתח לפעילות מסחרית בשנת 1998 והוא מהווה מרכז אזורי לתעבורה אווירית הן לנוסעים והן למטען.
זהו נמל מעבר מקובל לנוסעים ליעדים בסין ובמזרח ודרום-מזרח אסיה.
נמל התעופה זכה בפרס "נמל התעופה הטוב ביותר" במספר תחרויות עולמיות, בין היתר בפרס Skytrax בשנים 2005 ו־2011, ומאז ועד 2019 נשאר בין חמשת הטובים בדירוג זה., בשנת 2020 זכה הנמל במקום השישי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX
הנמל פועל 24 שעות ביממה ומסוגל לשרת 45 מיליון נוסעים ושלושה מיליון טון מטען בשנה.
נמל התעופה משמש כנמל הבית של חברת התעופה קת'אי פסיפיק וכן של מספר חברות קטנות יותר, ביניהן הונג קונג אקספרס, הונג קונג איירליינס, אואזיס הונג קונג, קת'אי דראגון ואייר הונג קונג.
נמל התעופה מוזכר כדוגמה לאירוטרופוליס, צורה חדשה (או שלב התפתחות חדש) של יישוב עירוני שנסמך על נמל תעופה גדול כעוגן כלכלי ותעסוקתי מרכזי.
נמל התעופה נבנה על גבי אי מלאכותי שנוצר מהרחבת וחיבור שני האיים הקטנים "צ'ק לאפ קוק" ו"לאם צ'או".
שטח האדמה שיובש במהלך בניית השדה הגדיל את שטחה היבשתי הכולל של הונג קונג בכמעט אחוז אחד.
בניית נמל התעופה הייתה חלק מתוכנית בנייה גדולה (מגה פרויקט), שכללה כביש ומסילת ברזל לחיבור הנמל עם קאולון והונג קונג, בניית גשרים ומנהרות וייבוש שטחי ים נוספים.
על פי ספר השיאים של גינס זהו נמל התעופה היקר ביותר שנבנה אי פעם.
בוועידת ConExpo של שנת 1999 נבחר הפרויקט כאחד מעשרת הישגי הבניה הגדולים של המאה ה-20.
הנמל נפתח ב-6 ביולי 1998. בנייתו נמשכה שש שנים ועלתה 20 מיליארד דולר.
משרד האדריכלים פוסטר ושות' היה אחראי על התכנון.
לאחר פתיחתו סבל נמל התעופה במשך מספר חודשים מבעיות תפעוליות, טכניות ומכניות קשות, עד כדי כך שלתקופה מסוימת החליטה ממשלת הונג קונג על פתיחתו מחדש של מסוף המטען בנמל התעופה הישן, קאי טאק.
התקלות הראשוניות טופלו והחל משישה חודשים לאחר פתיחתו פעל הנמל כמצופה.
בקרבת הנמל נבנים כעת מספר מיזמי בנייה גדולים, דוגמת העיר החדשה של טונג צ'ונג.
נמל התעופה מופעל על ידי רשות שדות התעופה של הונג קונג.
מנהל התעופה האזרחית של הונג קונג אחראי לשירותי בקרת התנועה האווירית, רישוי ופיקוח על קיום הסכמי ותקנות התעופה האזרחית בשדה.
בנמל התעופה שני מסלולי המראה ונחיתה מקבילים באורך 3,800 מטרים ורוחב 60 מטרים.
ממדי המסלולים מאפשרים לנמל לקלוט מטוסים חדישים דוגמת האיירבוס 380, וקיימים במסוף הנוסעים שערים מתאימים לכך.
למסלולים אישור לנחיתות אף בראות מוגבלת של 200 מטרים בלבד.
ניתן להפעיל את השדה בקצב של עד 60 המראות או נחיתות בשעה.
אל על מפעילה טיסות יומיות בימים ראשון עד חמישי מנמל התעופה בן-גוריון להונג קונג וחזרה.
הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 9–787.
ב-26 במרץ 2017 חנכה חברת התעופה קת'אי פסיפיק את הפעלת קו תל אביב-הונג קונג.
הקו מבוצע במטוס איירבוס A350-900. החל מה-1 במרץ 2019 החלה החברה להפעיל טיסה יומית בקו זה.
נמל התעופה הבין-לאומי הונג קונג מופיע בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "" המשודרת בערוץ דיסקברי וב.
הפרק "בניית שדה התעופה של הונג קונג" שודר ב-14 במאי 2003 כחלק מעונה 1.
נמל התעופה הבינלאומי המלך פהד הוא נמל התעופה השלישי בחשיבותו בערב הסעודית ונמל התעופה הגדול בעולם בשטחו (780 קמ"ר), מעט גדול יותר מכל שטחה של מדינת בחריין השכנה.
הנמל נמצא סמוך לקטיף, במזרח המדינה, ובגבולו הדרומי נמצא שדה נפט גדול המופעל על ידי חברת הנפט Saudi Aramco.
הנמל, שבנייתו נשלמה ב-1999, משמש נמל מרכזי לטיסות בין-לאומיות והוא שני בחשיבותו רק לנמלי התעופה המלך חאלד בריאד והמלך עבד-אל-עזיז בג'דה.
נמל התעופה משרת את הערים דמאם, דהראן, חובאר, קטיף, ראס תנורה וג'ובייל.
בנייתו של נמל התעופה נמשכה זמן רב יותר מהמתוכנן, ואף חרגה מתקציבה.
בעיות תפעול שהתגלו לאחר פתיחתו גרמו לסגירתו לשם טיפול בליקויים.
כבישי גישה משובשים לנמל גרמו לתושבי האזור להעדיף לטוס מבחריין הסמוכה לשדה התעופה.
לאחר שתשתית התחבורה לנמל שופרה, עלה מספר הנוסעים שבחרו לטוס דרכו.
למרות האמור, מספר העוברים בנמל כיום נמוך משמעותית מקיבולתו.
בעבר היה הנמל סגור ברוב ימות השנה ונפתח רק כדי לתת מענה להמוני העולים לרגל בתקופת החג' מדי שנה.
כיום הנמל פתוח בכל ימות השנה.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, שימש השדה בסיס אמריקני קדמי למטוסי קרב, מטוסי תובלה וסוללות טילי פטריוט.
לנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים באורך 4,000 מטרים, ונתיבי הסעה המשרתים אותם.
המרחק בין שני המסלולים הוא 2,146 מטר, מרחק המאפשר שימוש בו זמני בשני המסלולים.
לנמל עתודות שטח המאפשרות הרחבה למסלול טיסה שלישי אם יהיה בכך צורך בעתיד.
טרמינל הנוסעים הוא מבנה בן 6 קומות ששלוש מהן מיועדות לטיפול בנוסעים הנכנסים והיוצאים.
נוסעים המגיעים לנמל התעופה יוצאים מהטרמינל דרך הקומה השלישית, ואילו הנוסעים העולים למטוס עוברים דרך הקומה השישית אל שערי העלייה למטוס בקומה הרביעית.
שטחו של טרמינל הנוסעים 327,000 מטר מרובע, והוא כולל 11 גשרי עליה למטוס.
בשדה התעופה חניון מקורה בן שלוש קומות ששטחו הכולל מעל 176 אלף מ"ר ובו מקום ל-4,930 מכוניות.
החניון מקושר במעליות למפלס המסגד.
בנמל קיים טרמינל אח"מים המיועד לראשי מדינות ופקידים בכירים המתארחים בערב הסעודית.
שטחו 16,400 מטר מרובע ומותקנים בו ארבעה שרוולי עליה למטוס.
הטרמינל מעוצב בפאר רב ותלויות בו יצירות אמנות של אמנים סעודים וערבים.
נמל התעופה היה הראשון בערב הסעודית שכלל חנויות שנשאו את התואר פטורות ממכס, חרף העובדה שערב הסעודית אינה מטילה מכס או מסי קנייה על מוצרים כלשהם.
בנמל מסגד הבנוי על גג חניון המכוניות וממוקם במרכזו של גן בשטח של 46 אלף מ"ר.
המסגד מסוגל להכיל 2,000 מתפללים.
הגישה למסגד מתוך טרמינל הנוסעים היא באמצעות שני גשרים ממוזגי אוויר עם מסועים להולכי רגל, וגשר פתוח נוסף.
בנמל טרמינל מטען בן שתי קומות ששטחו 39,500 מ"ר.
הטרמינל מתוכנן לשימוש במערכת שינוע ואחסון אוטומטית העושה שימוש ברובוטים.
עם המעבר לפעולה אוטומטית לחלוטין תעלה קיבולת המטען של הטרמינל מ-94,000 טון בשנה ל-176,000 טון בשנה.
מגדל הפיקוח בשדה הוא בגובה 85 מטרים (כגובהו של בניין בן 30 קומות).
גובה זה מאפשר לפקחים להשקיף על שטחו הגדול במיוחד של השדה.
את הדלק לנמל התעופה מספקת חברת הנפט Saudi Aramco.
בנמל יכולת אחסון של 40,000 חביות דלק בשישה מכלי ענק.
בנמל פועל מפעל המספק שירותי הסעדה לטיסות היוצאות.
בניין ההסעדה הוא בן קומה אחת ושטחו כ-17,000 מ"ר.
המפעל מסוגל לייצור 8,000 ארוחות ביום, וכן אלף ארוחות לעובדי הנמל ו-300 עבור הביתן המלכותי.
בנמל התעופה פועלת משתלה ייעודית ששטחה מעל 200 אלף מ"ר.
במשתלה שלוש חממות ושטחי גידול המספקים שתילים וצמחי נוי לגני השדה.
בנמל התעופה עוברים כ-2.5 מיליון נוסעים בשנה.
נמל התעופה הבין-לאומי הוניארה , לשעבר שדה הנדרסון .
נמל התעופה ממוקם באי גוודלקנל באיי שלמה.
זהו הנמל הבין-לאומי היחיד של איי שלמה והוא נמצא שמונה קילומטרים מעיר הבירה הוניארה.
לשדה התעופה שני מסופי נוסעים קטנים: מסוף לטיסות בינלאומיות ומסוף לטיסות פנים.
המסופים נמצאים במרחק של כ -500 מטרים זה מזה.
המסוף הבינלאומי מכיל שלושה דלפקי צ'ק-אין, בנק, טרקלין VIP, חנות דיוטי פרי, חנות מתנות, כמו גם סוכן נסיעות, דלפק מידע לתיירים ודלפק להשכרת רכב.
השליטה בנתיבי הטיסה הייתה הגורם לקרב על שדה הנדרסון בקרב גוודלקנל במהלך מלחמת העולם השנייה.
שדה הנדרסון נקרא על שם נחת מארינס אמריקני, לופטון הנדרסון, טייס שנהרג בקרב מידוויי, בעת שהוביל את הטייסת בפעולה נגד נושאת מטוסים יפנית והפך לטייס הימי הראשון שנהרג בקרב.
אייר ניוגיני (נמל מורסביי, נדי)
אייר פסיפיק (נמל וילה, נדי)
אור קווי תעופה (לשעבר אייר נאורו) (בריסבן, נאורו, טרווה)
סולומון קווי תעופה (ארונה, אטויפי, אאוקי, בלונה, בריסבן, אספיריטו סנטו, פרה, גטוקאה, גיזו, קירהקירה, קגאו, האי מראו, מונדה, סגה, סוובנאו)
נמל התעופה הבין-לאומי חוסה מארטי (בספרדית: Aeropuerto International José Martí) שוכן כ-11 ק"מ מדרום למרכז העיר הוואנה, בירת קובה, בתחומי רובע בויירוס (Boyeros), והוא נמל התעופה העיקרי במדינה.
הנמל נקרא על שם חוסה מארטי, מנהיג התנועה לעצמאות קובה הנחשב לגיבור לאומי ולאבי האומה.
הנמל מופעל על ידי "אקאסה" (ECASA, Empresa Cubana de Aeropuertos y Servicios Aeronauticos S.A - החברה הקובנית לשדות תעופה ולשירותים אוויריים בע"מ), והוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברות התעופה קובאנה דה אוויאסיון, אָאֶרוֹגָאוְויוֹטָה ואָאֶרוֹקָארִיבֶּאָן.
בשדה התעופה ארבעה טרמינלים ומסוף מטען - טרמינל 1 משרת את טיסות הפנים; טרמינל 2 משרת קווי שכר וקווים סדירים למיאמי ולניו יורק; טרמינל 3 משרת את רוב התנועה האווירית בשדה, וטרמינל 5 משרת את חברת אארוקאריבאן.
השדה נחנך באופן רשמי ב-24 בפברואר 1930, שנה לאחר שהקמתו אושרה, והוא החליף את שדה התעופה הקודם של העיר (שדה התעופה קולומביה).
ב-1943 הוקם מגדל הפיקוח בשדה אשר היה גם הראשון שהוקם במדינה כולה.
ב-15 באפריל 1961 ויומיים לפני הפלישה הכושלת למפרץ החזירים הופצץ השדה על ידי מטוסים אמריקאים, ועם הטלת האמברגו האמריקאי על המדינה בהמשך השנה, חדלו חברות אמריקאיות לטוס להוואנה.
רק בשנות ה-90 אישרה ארצות הברית את הפעלתן של טיסות שכר מיוחדות בין מיאמי לקובה, ואלה שירתו אזרחים קובניים שהתגוררו בארצות הברית ואשר היו להם קרובי משפחה בקובה.
כיום מפעילות קונטיננטל איירליינס, אמריקן איירליינס וחברת השכר סקיי קינג קווים בין הוואנה לבין ומיאמי, ובסוף שנת 2006 החלה האחרונה להפעיל קו תעופה גם לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
ב-1998 נחנך בשדה טרמינל 3 אשר נבנה בסיוע קנדי.
הטרמינל החליף את טרמינל 1 הישן שיוחד מאותה עת לטיסות פנים.
בטרמינל זה מותקנים שמונה גשרי עלייה למטוסים והוא הטרמינל החדיש והמודרני בשדה התעופה.
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 2002, נחנך בשדה טרמינל מטען חדש.
נמל התעופה הבין-לאומי טאבה הוא נמל תעופה מצרי בבקעת הירח, כ-15 קילומטרים צפונית מערבית לטאבה.
נמל התעופה הוקם על ידי ישראל בשנת 1972 ונקרא בסיס חיל האוויר עציון (כנף 10) עד למסירת סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הבסיס היה אחד משדות התעופה שהוקמו בחצי האי סיני עבור חיל האוויר הישראלי.
לאחר יישום הסכם השלום הועברה פעילות שדה התעופה לנמל התעופה עובדה ושדה התעופה נמסר למצרים שמפעילה אותו כנמל תעופה אזרחי.
בשנת 2000 שונה שמו של השדה מ"אל נקב" לשמו הנוכחי, והוספו מערכות תאורה ומסוף נוסעים חדש.
כמות הנוסעים מאז שנת 2014 בירידה מתמדת, ובשנת 2015 הנמל שירת כ-13 אלף נוסעים בלבד.
בשנת 2018 נחתה טיסה ראשונה של אייר אלכסנדריה בשדה לאחר מספר שנות השבתה.
נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי (בגאורגית: თბილისის საერთაშორისო აეროპორტი) הוא נמל התעופה המסחרי הראשי של גאורגיה והגדול ביותר בה, הממוקם כ-20 ק"מ מזרחית לעיר טביליסי, בנובו-אלקסייבסקה.
שדרות ג'ורג' בוש, כביש מהיר ארבע-מסלולי בכל נתיב, מובילות מנמל התעופה למרכז טביליסי.
בשדה התעופה עצמו ישנם 1,000 מקומות חניה בחזית אולם הנוסעים הנכנסים והיוצאים.
12 ק"מ משדה התעופה מתחילה רשת הרכבת התחתית של טביליסי.
עד שנת 2005 היה בשדה התעופה טרמינל קטן בלבד שנבנה בשנת 1995. היו בו ארבעה מבנים ומקום ל-60 מטוסים, כמו איליושין Il-86 ובואינג 747. בעת ביקורו של ג'ורג' בוש בגאורגיה, במאי 2005, נאלץ מטוסו, אייר פורס 1 לדומם את המנוע כדי לא לגרום נזק לשדה התעופה.
ב-10 באוגוסט 2008, במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה, תקף חיל האוויר הרוסי שדה תעופה צבאי ששייך לתעשייה הצבאית של גאורגיה, סמוך לנמל התעופה.
עיתוי התקיפה היה מספר שעות לפני בואו של שר החוץ הצרפתי, ברנאר קושנר.
רוסיה הכחישה כי תקפה את נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי.
שדה התעופה נבנה מחדש ועבר מודרניזציה שהחלה בשנת 2006 ונסתיימה בפברואר 2007. לתפעול השדה נבחרה מפעילה חדשה, החברה הטורקית, ".TAV Airports Holding Co", שהיא גם המפעילה של שדה התעופה הטורקי, נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק.
החברה המקומית, בעלת הזיכיון והמממנת העיקרית של הפרויקט, נקראת "TAV Urban Georgia", וחברת SPV אחראית על המבנים.
פרויקט השיקום כלל הקמת טרמינל בינלאומי חדש עם 24,000 מ"ר, 24 דלפקי צ'ק-אין, מגרש חנייה סמוך, שיפור משטח המטוסים, משטח מסלולי הנסיעה ומסלולי ההמראה, ורכישת קרקע לטיפולים עבור מטוסים.
מאז הבנייה מחדש של נמל התעופה יכולים לנחות בו גם מטוסים גדולים כמו איירבוס A330 או איירבוס A340, ותנועת הנוסעים יכולה להגיע ללמעלה מ-2,000 נוסעים לשעה.
סך ההשקעה בבנייה מחדש של שדה התעופה, 90 מיליון דולר מתוכם 27 מיליון דולר ניתנו כהלוואה מהבנק האירופאי לשיקום והשקעות (EBRD).
יישום ההערכות המחודשת, שהייתה נחוצה עקב הגידול בנפח התנועה, הביאה לשימוש במערכות טכנולוגיות מודרניות המאפשר נוחות ויעילות שימוש לנוסעים עם מרחב מרווח גדול והדור להתארגנות.
נפח התנועה היה ממילא במגמת גידול גם לפני השיקום, כאשר בשנת 2004 גדל נפח התנועה ב-28% ביחס לשנה שקדמה לו ובשנת 2005 ב-39%.
כיום עומדת, קיבולת נפח התנועה של נמל התעופה המשופץ, על 2.8 מיליון נוסעים לשנה.
המזון והמשקאות מסופקים על ידי חברת BTA.
שירותי הדיוטי פריי ניתנים על ידי חברת ATU.
נמל התעופה הבין-לאומי דומודדובו הוא נמל תעופה במחוז מוסקבה, השלישי בגודלו ברוסיה מבחינת נפח הנוסעים.
השדה ממוקם מדרום-מזרח לעיר מוסקבה, במרחק של כ-42 ק"מ ממרכז העיר.
שטחו הכולל 136 קמ"ר והוא מאפשר פוטנציאל גדול במיוחד לתוכניות פיתוח עתידיות שלו.
בשנת 2023 עברו בו כ-20 מיליון נוסעים לעומת כ-30 מיליון נוסעים לפני עשור .
פעילותו של השדה החלה במאי 1965, אם כי טיסות פנים מרחבי ברית המועצות החלו כבר במרץ 1964. בתחילה נסלל בשדה מסלול המראה בודד, אולם עם הגידול בנפח התעופה הפנים-ארצית, נסלל בתוך 18 חודשים מהפתיחה מסלול מקביל נוסף, ובכך היה לשדה התעופה הראשון בברית המועצות שבו מתבצעות נחיתות והמראות במקביל.
בדצמבר 1975 בוצעה הטיסה הבין-לאומית הראשונה מן השדה, והוא הוכרז רשמית כנמל תעופה בין-לאומי.
החל משנת 1996 מתופעל השדה בידי חברה פרטית במסגרת עסקת חכירה ל-75 שנה.
החברה החלה בביצוע השקעות רבות בפיתוח השדה, והשקעות אלה התבררו כמשתלמות עם הפיכתו של שדה התעופה לבסיס פעילות מרכזי עבור כל חברות התעופה הגדולות בעולם.
בשנת 2003 בוצע שדרוג משמעותי של מגדל הפיקוח והוא מאפשר טיפול בכ-70 המראות ונחיתות בשעה על המסלולים המקבילים.
באוגוסט 2004 בוצעו שני פיגועי טרור במטוסים שהמריאו מנמל התעופה, בהם נספו 89 בני אדם.
ב-24 בינואר 2011 פוצץ עצמו מחבל מתאבד, מארגון הטרור של דוקה אומרוב, באולם קליטת הנוסעים בנמל התעופה והביא למותם של 35 ופציעתם של כמאה נוספים.
השדה הוא אחד משלושת נמלי התעופה העמוסים ברוסיה.
אל על מפעילה מספר טיסות יומיות אל השדה.
כמו כן, שדה התעופה מתחבר באמצעות רכבת אקספרס למרכז העיר מוסקבה ובנוסף להן מופעל שירות מוניות ישיר לתחנה המרכזית בעיר.
נמל התעופה דומודדובו מקושר למוסקבה באמצעות רכבת אארואקספרס המובילה לתחנת הרכבת פבלצקי שבמרכז העיר.
נוסף לרכבת מופעלים מנמל התעופה גם שירותי אוטובוסים ומוניות לתחנות הרכבת המרכזיות של מוסקבה.
ב-11 בפברואר 2018 התרסק מטוס של חברת סראטוב איירליינס בטיסה מספר 703 זמן קצר לאחר המראתו מהשדה לכיוון העיר אורסק.
בהתרסקות נהרגו כל 71 הנוסעים ואנשי הצוות.
נמל התעופה הבינלאומי המלך חוסיין הוא נמל תעופה השוכן בעקבה שבדרום ירדן, וממוקם כ-9 ק"מ מצפון למרכז העיר וכשני ק"מ ממזרח לגבול הישראלי.
הנמל משתרע על פני שטח של 2.45 קמ"ר והוא הנמל השני בחשיבותו ובהיקף תנועת הנוסעים שלו במדינה.
הנמל החליף נמל קטן קודם שהיה בעיר ואת נמל התעופה בירושלים שהיה הנמל הבין-לאומי השני של ירדן ואותו איבדה במלחמת ששת הימים.
מסלול הטיסה בעקבה היה ארוך יותר מאילת ואפשר טיסות של מטוסי סילון ישירות מאירופה.
עקב כך עלתה הצעה לאפשר מעבר תיירים בין עקבה לאילת.
במקביל קידם משרד התחבורה בישראל שתי תוכניות; אחת להארכת מסלול הטיסה באילת, והשנייה להקמת נמל תעופה בין-לאומי חדש בעין עברונה מצפון לאילת.
למרות הארכת מסלול הטיסה באילת היו קשיים בהפעלת טיסות של מטוסי סילון וב-1976 הוחלט שוב על הקמת שדה בעין עברונה שיפעל בשיתוף עם נמל עקבה.
בפברואר 1978 נפגש יועץ של חוסיין, מלך ירדן עם שר התחבורה והתקשורת, מאיר עמית, ובין היתר הוצע לנציג הירדני לפתח את נמל התעופה של עקבה לטיסות בין-לאומיות בשביל שתי המדינות, אך הדבר לא יצא לפעול.
בנובמבר 1986 מטוס של חברת "אייר צ'רטר", חברת בת של "אייר פראנס" הצרפתית, נחת בטעות בנמל התעופה בעקבה במקום לנחות בנמל התעופה באילת.
המטוס מדגם בואינג 727 הטיס נופשים מפריז לחופשה ב"קלאב מד" אילת.
אחרי חניה של שעה ורבע, שוחרר והמריא חזרה לאילת.
התוכנית להקמת נמל משותף ישראל-ירדן
על-פי הסכם השלום בין ישראל לירדן, אמורה הייתה הפעילות הבינלאומית האווירית של נמל התעופה עובדה לעבור אל הנמל בעקבה בהפעלה משותפת, בדומה לנמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג המנוהל במשותף על ידי צרפת ושווייץ, אך נמצא כולו בתחום צרפת.
לפי ההסכם שגובש עם ירדן, הטיסות הבינלאומיות של אל-על וארקיע המיועדות לאילת וממנה ינחתו בעקבה ואילו טיסות הפנים ימשיכו וינחתו באילת.
בנוסף הוסכם כי הנמל יורחב בהשקעה של כ-30 מיליון דולר.
באפריל 1998 ויתרה ירדן על דרישתה להקים טרמינל אחד בלבד, בצדו הירדני של הנמל והסכימה להקים טרמינל ישראלי נפרד.
הוסכם כי יוקם טרמינל ישראלי, בעלות של 10 מיליון דולר, במקביל למסלול הטיסה של נמל התעופה בעקבה ויסלל כביש באורך של 4 ק"מ בצד הירדני, שיחבר בין עקבה למסוף הישראלי.
בדצמבר 1998 הודיעה שר התחבורה משה קצב כי נמל התעופה המשותף ייפתח תוך 8 חודשים.
לאחר עיכובים בעקבות התנגדות ראש עיריית אילת גבי קדוש לפרויקט, עקב חשש שתיירים יישארו בעקבה ולא יבקרו באילת וחשש מפגיעה בשמורת עצי דום מצרי בעברונה לצורך סלילת כביש הגישה לטרמינל, הוסכם על הקמת השדה המשותף בפגישה באילת בין ראש הממשלה, אהוד ברק, למלך ירדן, עבדאללה השני.
על פי ההסכם שדה התעופה המשותף ייקרא אילת-עקבה ויכלול שני טרמינלים.
בשלב הראשון בפרויקט יבנה טרמינל ירדני חדש, וישראל תשלם לרשות שדות התעופה של ירדן אגרות שימוש בתשתיות הירדניות.
הטרמינל הישראלי יוקם בשלב מאוחר יותר.
באוקטובר 2002 החלו דיונים על חידוש הפרויקט, אך במקביל התקבלה החלטה על הקמת נמל התעופה רמון, אם כי על פי החלטתו של שר התחבורה אפרים סנה, ישמש הנמל החדש בשלב ראשון לטיסות פנים ארציות, והטיסות הבין-לאומיות ימשיכו לנחות בנמל התעופה בעובדה.
בהמשך, אם תתממש תוכנית לשיתוף הפעולה עם ירדן שבמסגרתה ינחתו הטיסות הבינלאומיות לאילת בנמל התעופה של עקבה, ישמש הנמל החדש כטרמינל לנוסעי טיסות אלה.
אך הפרויקט לא קודם, וב-2006 שוב החלו דיונים על שיתוף פעולה עם ירדן.
האישור שהתבצע בלי תיאום עם הירדנים, הביא למשבר ביחסים בין המדינות, מאחר שתיאום נדרש עבור נתיבי הגישה בין שני נמל עקבה ורמון, במטרה להימנע מבעיות בטיחות.
בשנת 2002 נחנך בניין טרמינל נוסעים חדש, וב-2004 הוקם מסוף מטען חדש ונסלל מסלול הסעה במקביל למסלול הטיסה, כדי שהנמל יהיה מסוגל לטפל בתנועה שנתית של כ-1.5 מיליון נוסעים.
בנוסף הוקם פארק תעשייה ולוגיסטיקה סמוך לנמל בשם "Aqaba Special Economic Zone" , ואזור תיירות מדרום לו הכולל לגונה חדשה.
שני פרויקטים שהוצעו במקור כחלק משיתוף הפעולה עם ישראל.
ב-15 בדמצמבר 2010 חתמה ירדן על הסכם שמיים פתוחים עם האיחוד האירופי, במסגרתו הותר לחברות לואו קוסט מאירופה לפעול בשדה ללא הגבלה.
בין החברות שהחלו לטוס לעקבה היו חברת איזיג'ט, שהחלה להפעיל טיסות ישירות לנמל התעופה לונדון גטוויק; חברת ויז אייר שהחלה לטוס מיעדים שונים במזרח אירופה לעקבה; וחברת ריינאייר שהודיעה בפברואר 2018 על התחלת פעילות והפעלת טיסות מ-14 יעדים באירופה לעקבה ועמאן.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל בוטלו כל הטיסות הישירות לנמל מאירופה, עקב הצורך לטוס מעל ישראל והירידה בתיירות לאזור.
במרץ 2025 הודיעו "ריינאייר" ו"ויזאייר" על חידוש הטיסות.
בנמל מסלול טיסה בודד באורך של 3,000 מטרים ובית נתיבות המשתרע על פני שטח של 2,600 מ"ר.
בנוסף שוכן בנמל מסוף מטען בשטח של 6,000 מ"ר השוכן בצפונו של הנמל.
רויאל ג'ורדניאן היא חברת התעופה העיקרית בנמל, והיא מפעילה מספר טיסות סדירות יומיות לנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה בעמאן.
חברה בת של רויאל ג'ורדניאן - ג'ורדן אוויאיישן - פועלת גם היא בנמל ומפעילה טיסות לעמאן ולמספר יעדים בארצות ערב וחברת טורקיש איירליינס מבצעת טיסות סדירות לנמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק.
בנוסף פועלות בנמל טיסות שכר לאירופה ולמצרים שמפעילים מובילים אירופיים ורויאל ג'ורדניאן.
חלק ניכר מהפעילות האווירית בנמל הוא טיסות אימונים של חיל האוויר הירדני, ונמל התעופה משמש כבסיס האם של צוות האירובטיקה "רויאל ג'ורדניאן פלקונס" (Royal Jordanian Falcons; الصقور الملكية الأردنية), הפועל בחסות רויאל ג'ורדניאן וחיל האוויר המלכותי הירדני.
הצוות הוקם בשנת 1978 וברשותו חמישה מטוסי אקסטרה 300 LS.
בשנת 2010 הודיעה חברת "ארקיע" על פתיחת קו תעופה בין נמל התעופה בן-גוריון לעקבה, אולם הוא בוטל ברגע האחרון עקב מחלוקת עם משרד התחבורה על מימון הוצאות האבטחה.
ב-18 ביוני 2025, בעקבות מבצע עם כלביא וסגירת המרחב האווירי של ישראל, החלה חברת "טוס איירווייז" להפעיל טיסות חילוץ מלרנקה ואתונה לעקבה, כולל העברות לישראל.
בנוסף מספר מטוסים חכורים מהחברות סייפרוס איירווייז ואלקטרה איירווייז, גם ביצעו טיסות חילוץ.
+חברות תעופה ויעדי טיסה מנמל התעופה עקבהחברת תעופהיעדי טיסהרויאל ג'ורדניאן עמאן, קהירטורקיש איירליינס איסטנבולאיזיג'ט לונדוןויז אייר וינה, ורשה, בוקרשט, קטוביץ, אבו דאביריינאייר מדריד, ברגמו, שרלרואה, בוןטוס איירווייז לרנקה, אתונה (זמני)
נמל התעופה הבין-לאומי חוסה חואקין דה אולמדו (בספרדית: Aeropuerto Internacional José Joaquín de Olmedo) הוא נמל תעופה בין-לאומי הממוקם בעיר גואיאקיל שבאקוודור.
נמל התעופה היה מוכר בעבר כנמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר, אך שמו שונה ונקרא על שם ראש העיר הראשון של גואיאקיל, חוסה חואקין דה אולמדו, לאחר שנבנה בניין הטרמינל החדש עם אותו מסלול נחיתה.
במקביל שונה גם קוד ICAO של נמל התעופה מ-SEGU ל-SEGY.
נמל התעופה ממוקם כ-5 ק"מ ממרכז העיר גואיאקיל, ובו מסלול נחיתה של 2,790 מטר שיכול לשמש למטוסי בואינג 747, 777 ואיירבוס A340. עם זאת, המסלול קטן יחסית עבור טיסות אמריקן איירליינס עם איירבוס A300, דבר שגורם לעיכובים עבור שאר הטיסות הכוללות מטוסים קטנים יותר.
מנמל התעופה יוצאות טיסות ליעדים פנימיים באקוודור, וכן לפנמה, אל סלוודור, קוסטה ריקה, קולומביה, פרו, צ'ילה, ונצואלה, ארגנטינה, ארצות הברית, הולנד וספרד.
נמל התעופה הבין-לאומי חורחה צ'אבס (בספרדית: Aeropuerto Internacional Jorge Chávez) הוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר של פרו.
הוא ממוקם בעיר קייאו, סמוך לנמל, כ-10 ק"מ דרומית-מערבית ממרכז עיר הבירה לימה.
כמו כן הוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הפרואנית LAN פרו ושל רוב חברות התעופה הפרואניות.
נמל התעופה קרוי על שם חורחה צ'אבס דרטנל (Jorge Chávez Dartnell) שהיה האדם הראשון שחצה את הרי האלפים בדרך האוויר, בשנת 1910.
בנמל התעופה יש שירותים נלווים נרחבים: חנויות דיוטי פרי ומרכז קניות, מגרשי חניה, חברות השכרת רכב, מלון קוסטה דל סול, מסעדות וברים, תאים לשמירת מטען, בנקים וכספומטים.
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1960, והוא נפתח רשמית ב-30 בדצמבר 1965. בזמנו הוא היה אחד מנמלי התעופה המודרניים ביותר באמריקה הלטינית, בעיקר בשל עיצוב טרמינל הנוסעים.
במשך כ-30 שנה לא נערכו בו שינויים משמעותיים.
בשנת 2001, בהחלטת ממשלת פרו, נמסרה הפעלת נמל התעופה לחברת "לימה איירפורט פרטנרס" (Lima Airport Partners), במטרה להשיג ניהול יעיל וכדי שנמל התעופה יורחב.
כיום (2010) החברה שייכת ברובה לחברה הגרמנית "פראפורט" (Fraport AG), שמנהלת מספר נמלי תעופה ברחבי העולם, בהם נמלי התעופה של פרנקפורט, קהיר, ניו דלהי ונמל התעופה הבינלאומי המלך פהד בסעודיה.
בשנת 2001, החלה חברת "לימה איירפורט פרטנרס" בהרחבת נמל התעופה ונכון ל-2010 הסתיימו רוב שלבי ההרחבה, בהם הרחבת טרמינל הנוסעים ל-84,570 מ"ר (לעומת 39,467 מ"ר בשנת 2001) והקמת מרכז מסחרי (קניון) בשם "פרו פלאסה".
עוד מתוכנן סיום סלילתו של מסלול הטיסה השני של נמל התעופה, המקביל למסלול הטיסה הנוכחי, עד שנת 2014 לכל היותר.
בשנת 2013 נעצרו בנמל שתי נשים וברשותם מעל ל-10 ק"ג קוקאין.
בשנת 2020 בעקבות וירוס הקורונה - נחתו בנמל 4 טיסות של חברת אל על לראשונה במדינה.
בנמל התעופה פועלות 41 חברות נוסעים ו-16 חברות תעופה של מטען, המכסות למעלה מ-60 יעדים פנימיים ובינלאומיים, ובכך מחברות את לימה אל רוב הערים המרכזיות בצפון, מרכז ודרום אמריקה; וכן למדריד, פריז ואמסטרדם באירופה (נכון לספטמבר 2010).
נמל התעופה הבינלאומי וינה הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול באוסטריה המשמש כשער הכניסה האווירי הראשי שלה.
נמל התעופה סמוך לעיר שווכאט (Schwechat), כ-18 ק"מ דרומית לווינה ו-50 ק"מ מברטיסלאבה.
הנמל משמש גם כבסיסן של חברות התעופה אוסטריאן איירליינס ויורווינגס.
נמל התעופה נבנה בשנת 1938 על ידי חיל האוויר הגרמני כשדה תעופה צבאי, ובדצמבר 1944 חלקים משדה התעופה שימשו כמחנה ריכוז נאצי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש הנמל את חילות האוויר של אנגליה וצרפת עד שנת 1955, אז קיבלה אוסטריה את עצמאותה.
בשנים 1959–1960 הורחב המסלול ונבנה הטרמינל החדש, ובשנת 1972 נסלל המסלול השני.
בדצמבר 1985 הותקפו דלפקי חברת אל על בנמל על ידי מחבלים פלסטינים.
בשנת 2005 נבנה מגדל הפיקוח החדש, הגבוה ביותר באירופה.
טרמינל 1 משמש בין השאר את החברות בנוסף לחברות רבות של בריתות התעופה SkyTeam ו־Oneworld.
טרמינל 1A משמש מספר חברות תעופה זולות.
טרמינל 2 הוקם בשנת 1960, ושימש בעיקר חברות תעופה זרות.
נסגר לשיפוצים עד 2018 בקירוב.
טרמינל 3 הוא הטרמינל החדש ביותר, ומשמש בין השאר את אוסטריאן איירליינס ואת אל על, בנוסף לחברות תעופה רבות של ברית התעופה Star Alliance.
בשל צמיחה מתמדת בשיעור הנוסעים והמטענים, הוחלט על מספר פרויקטים:
מגדל פיקוח חדש - בנייתו הסתיימה ב-2005, גובהו 109 מטר - הגבוה ביותר באירופה.
טרמינל Skylink - בנייתו החלה בשנת 2006 והסתיימה ב-2011, הטרמינל הופעל במחצית 2012. הטרמינל החדש יכול לקלוט חמישה מטוסי איירבוס A380.
מסלול טיסה שלישי - בנייתו החלה ב-2010.
רכבת: תחנה חדשה לרכבת התחתית שמגיעה למרכז העיר ב-16 דקות, וכן בניית מסילה לברטיסלאבה.
אוסטריאן איירליינס מפעילה 18 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
אל על מפעילה שתי טיסות יומיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
החל מ-15 ביוני 2018 חברת התעופה ויז אייר מפעילה 4 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.
נכון למאי 2019 החברה מפעילה טיסה יומית בקו.
החל מחורף 2019 החברה תפעיל 9 טיסות שבועיות בקו.
החל מ-17 בנובמבר 2018 מפעילה חברת התעופה ויז אייר 2 טיסות שבועיות עונתי בין הנמל לאילת.
החל מאוקטובר 2019 מפעילה לאודה טיסה יומית בין הנמל לנתב"ג.
בנובמבר 1969 חטפו שני אזרחים פולנים מטוס של חברת לוט ודרשו מקלט מדיני, החוטפים נעצרו ללא התנגדות.
בדצמבר 1971 התנגש מטוס DC-9 של סוויסאייר עם מטוס קטן מדגם Beechcraft Baron, הטייס נהרג.
בספטמבר 1984 מטוס מדגם פיירצ'יילד מטרו התרסק במהלך הנחיתה, 10 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-27 בדצמבר 1985 זרקו מחבלים פלסטינים רימוני יד לעבר דלפקי אל על.
בתקרית נהרגו שלושה ו-39 נפצעו.
ביולי 2000 מטוס איירבוס A310 של חברת TUIfly שהיה בדרכו מחאניה להנובר נחת נחיתת חירום בשדה התעופה, 26 מתוך 142 הנוסעים נפצעו.
נמל התעופה הבינלאומי דובאי הוא נמל התעופה הבינלאומי של דובאי והעמוס ביותר במזרח התיכון, הנמל ממוקם כ-4 ק"מ מזרחית לדובאי.
תנועת הנוסעים בנמל גדלה משנה לשנה, במטרה להפוך אותו לנמל התעופה העמוס ביותר בעולם.
הנמל הוא העמוס ביותר בעולם מבחינת תנועת נוסעים בינלאומית.
בשנת 2014 הוא היה הנמל השישי בעומסו בעולם.
במרץ 2015 כבר דורג הנמל במקום השלישי בעולם בעומסו לאחר בייג'ינג ואטלנטה.
בשנת 2017 זכה במקום השלישי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם".
לפי נתונים של שנת 2023 זהו נמל התעופה השני בעומסו בעולם לאחר אטלנטה.
כשני קילומטר מהנמל ממוקם דובאי פסטיבל סיטי.
ביולי 1937 החלה חברת התעופה הבריטית אימפיריאל איירווייז בטיסות לשדה התעופה.
בפברואר 1938 היו לחברה ארבע טיסות בשבוע מלונדון לנמל, באותה התקופה המסלול היה מחול דחוס.
בשנת 1940 החלה חברת התעופה British Overseas Airways Corporation לעצור לחניית ביניים בנמל, בטיסותיה לסידני.
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1959. הוא נפתח בשנת 1963 עם מסלול אספלט באורך של 2,804 מטר וצויד במערכת נחיתת מכשירים.
במחצית השנייה של שנות ה-60 הורחב הטרמינל באופן משמעותי.
בשנות ה-70 הורחב המסלול ל-3,810 מטר כדי שיוכל לקלוט את מטוסי הבואינג 747 וקונקורד.
עד שנות ה-80 היה הנמל נקודת עצירה חשובה לחברות תעופה רבות בטיסות בין אסיה לאירופה.
השימוש בנמל לעצירות תדלוק פסק עם כניסתם לשירות של מטוסים לטיסות ארוכות טווח.
טרמינל 2 נפתח בשנת 1998. בנייתו של טרמינל 3 החלה בשנת 2004 בעלות של 4.5 מיליארד דולר.
הבנייה, שהייתה אמורה להסתיים בשנת 2006, הסתיימה בסופו של דבר במאי 2008.
לקראת כניסתו לשירות של מטוס האיירבוס A380, הורחב הנמל בעלות של 230 מיליון דולר כדי שיוכל להתמודד עם מטוסים רבים מדגם זה (חברת אמירטס לבדה הזמינה 140 מטוסים).
בנמל התעופה שלושה בתי נתיבות:
טרמינל 1 בעל קיבולת של 22 מיליון נוסעים בשנה.
הוא משמש יותר מ-100 חברות תעופה.
זרוע C נפתחה בשנת 2000 ויעודה היה להיות המבנה הגדול בנמל התעופה עד פתיחת טרמינל 3. בקונקורס כ-50 שערי עלייה למטוסים, חלקם הגדול באמצעות גשרי עלייה למטוס.
לאחר השלמת בניית זרוע D תהפוך זרוע C לחלק מטרמינל 3.
טרמינל 2 נבנה בשנת 1998 ולו קיבולת של עד 5 מיליון נוסעים בשנה, הטרמינל משמש בעיקר חברות תעופה מהמפרץ הפרסי, איראן, פקיסטן, ואפגניסטן.
לאחר שהורחב, משמש הטרמינל משנת 2009 כבסיס הפעולה הראשי של חברת התעופה פליי דובאי.
טרמינל 3 היה הבניין הגדול ביותר בעולם מבחינת השטח הבנוי (370 דונם) בעת שנחנך, עד שאיבד תואר זה לאברג' אל-בית בערב הסעודית.
הוא נבנה בעלות של 4.5 מיליארד דולר, והוא משמש את חברת אמירטס וקוואנטס בלבד.
כיום לטרמינל זה קיבולת של עד 27 מיליון נוסעים בשנה, בטרמינל זה חמישה גשרי עליה למטוס דו-מפלסיים המותאמים למטוס איירבוס A380.
זרוע A בטרמינל 3 נחנכה ב-2013, והגדילה את קיבולת הנוסעים בטרמינל 3 ל-43 מיליון נוסעים בשנה.
בטרמינל הותקנו 18 גשרים למטוס איירבוס A380. בכך הפך קונקורס A לטרמינל הייעודי הראשון בעולם למטוסי איירבוס A380.
מסוף מטענים (Cargo Mega Terminal) הוא בין הגדולים בעולם, כיום הוא מטפל ב-2.4 מיליון טון בשנה, מסוף המטענים הורחב ובשנת 2018 יועד לטפל בשלושה מיליון טון.
ברחבי הטרמינלים פזורים טרקלינים של חלק החברות הפועלות בטרמינל זה.
טרקלין המחלקה ראשונה של אמירטס בנמל נחשב לאחד הטובים ביותר בעולם.
בנמל פועלות 140 חברות תעופה הטסות ל-270 יעדים באירופה, אוקיאניה, אסיה, אפריקה, צפון ודרום אמריקה.
הנמל משמש כבסיסן של מספר חברות תעופה: אמירטס, אמירטס סקיי קרגו, ופליי דובאי.
וכבסיסם המשני של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, אייר בלו (Airblue), ואייר אינדיה.
החל מ-26 בנובמבר 2020 פליי דובאי מפעילה 3 טיסות יומיות בין תל אביב לנמל, החל מאמצע דצמבר 2020 הקו פעל בתדירות של 4 טיסות יומיות.
לאחר מכן פעל הקו בתדירות של 3 טיסות יומיות.
בנובמבר 2021 חזרה החברה להפעיל 4 טיסות יומיות.
החל מ-1 בדצמבר 2020 ישראייר מפעילה טיסה יומית בין תל אביב לנמל.
החל מ-3 בדצמבר 2020 ארקיע מפעילה 2 טיסות יומיות בין תל אביב לנמל.
החל מ-13 בדצמבר 2020 אל על מפעילה 14 טיסות שבועיות בין תל אביב לנמל.