tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגשם השוטף הפריע ללוחמים ובסוף היום הם נאלצו לסגת כשהם סובלים משלושה הרוגים ופצועים רבים.
בהשתדלותו של מנהל בית הספר החקלאי כדורי, נתן פיאט, ובחסות הבריטים הוחזרו הגופות לאחר שהושחתו על ידי הזביחים.
לאחר שהוחזרו הגופות הם נקברו בקבר אחים בבית קשת לאחר לוויה כואבת בה השתתף בין השאר דוד בן-גוריון שכתב אחר כך ביומנו "בן־צבי לא הזיל דמעות ודן על העניינים - אבל כאבו לא היה חלש מזה של רחל...חזרו מהלוויה של עלי וחבריו.
סבורים שבכדור האחרון ירה בראשו - למען לא יפול בידי הערבים.
בעוד ימים אחדים עמד להתחתן עם נערה מנהלל..."
שניים מחבריו של עלי גילו את זהות מארגן הקרב בן השבט א-זביח וחיסלו אותו ללא משפט, לאחר תקופה אחד מהם סיפר על כך ליצחק בן-צבי וביקש ממנו משפט, בן צבי הוציא פתק ורשם עליו חנינה נשיאותית.
לזכרו בשנת 1950 פירק הזוג בן צבי את צריף מגוריהם והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר עלי, בשנת 2002 הוחל בשיפוץ הצריף.
הזוג בן צבי הוציאו ספר הנצחה בשם עלי בהוצאת קריית ספר ירושלים תשי"ז, קיבוץ בית קשת הוציא ספר הנצחה בשם מול התבור, בן צבי גם הקדיש את ספרו פועלי ציון בעלייה השנייה לזכר בנו.
במרכז בית קשת, בגבעת שהב, הקימה בתיה לישנסקי, דודתו של עלי, אנדרטה לאחיינה ולשאר החללים, לישנסקי הקימה אנדרטה נוספת לזכרו בבית הספר כדורי.
באשקלון הוקם לזכרו מרכז פדגוגי בשם בית עלי, בהמשך הוקם בסמוך ספרייה באותו שם, בן צבי תרם את ספרייתו למכון.
יצחק בן צבי הקים באוניברסיטה העברית פרס לזכר אביו ולזכר בנו, הפרס הפך לימים לפרס יצחק בן-צבי.
במכתש חצרה קיים שביל הקרוי על שמו "מעלה עלי".
פנינה גרי ארוסתו של עלי הוציאה ב-2008 מונודרמה בשם "סיפור אהבה ארץ ישראלי", המבוססת על סיפור אהבתה לעלי ואסון מותו ערב חתונתם.
הצגת היחיד, בביצוע השחקנית עדי בילסקי (במספר רב של תפקידים), הייתה מועמדת בקטגוריית "מחזאי/ת השנה" לפרס "קיפוד הזהב" 2009 ליוצרי הפרינג' בישראל וזכתה בפרס זה בקטגוריית "שחקנית השנה" (בילסקי).
ב-28 במרץ 2011, נערכה הצגה חגיגית בצוותא לציון 250 הצגות של "סיפור אהבה ארץ ישראלי" במעמד שרת התרבות לימור לבנת.
ב-2012 זכתה גרי על הצגה זאת ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", בשנה הראשונה בה הוא מחולק.
המחזה תורגם לאנגלית וההצגה רשמה הופעות באנגליה, בפסטיבל לידס (2009) ובמקומות רבים ברחבי העולם.
בשנת 2015 הוציאה גרי את הספר "סיפור אהבה ארץ ישראלי" (הוצאת שוקן, תשע"ה), רומן אוטוביוגרפי שנכתב בהשראת ההצגה.
בשנת 2017 יצא הסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי" בהשראת המחזה שכתבה גרי, בבימויו של דן וולמן על פי תסריט מאת דיתה גרי ובכיכובם של עדי בילסקי ואביב אלוש.
עלי בַּרַכֶּה הוא בכיר בארגון הטרור חמאס האחראי על יחסי החוץ של הארגון ונציג חמאס בלבנון מ־2011 עד 2019.
במסגרת תפקידו בלבנון, ברכה היה אמון על היחסים בין חמאס ובין חזבאללה ואיראן.
ב-2013 נשמעו האשמות שחמאס מסייעת לקבוצות של מורדים סורים ממוצא פלסטיני במלחמת האזרחים בסוריה, ופורסם שחזבאללה הורה לברכה לעזוב את לבנון.
אך ברכה נשאר בלבנון, וחמאס הכחישה כי חזבאללה הורה לאנשי חמאס לעזוב.
ב-2016 נפגש ברכה עם משלחת איראנית בשגרירות איראן בביירות, כדי להדק את קשרי חמאס עם איראן ולפי דיווח של העיתון The Palestine Chronicle השיג מימון איראני לחמאס.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר צוטט ברכה בעיתונות העולמית כמי שאמר כי המבצע תוכנן במשך שנתיים וכי חמאס נעזר במימון, באימונים ובבניין הכוח, בגורמים אזוריים כמו איראן.
ברכה הוא אחד משישה בכירים בחמאס שארצות הברית הגישה נגדם כתבי אישום בשל מעורבותם בתכנון, תמיכה וביצוע טבח שבעה באוקטובר, שבה נרצחו ונחטפו גם אזרחים אמריקאים.
עלי באקרי כני (בפרסית: علی باقری کنی; נולד באוקטובר 1967) הוא דיפלומט איראני שכיהן כשר החוץ בפועל של איראן ממאי עד אוגוסט 2024. כיהן כסגנו של חוסיין אמיר עבדאללהיאן מספטמבר 2021.
באקרי כני למד כלכלה באוניברסיטת האימאם סאדק, ושימש כמנכ"ל מרכז וצפון אירופה במשרד החוץ של איראן.
הוא כיהן כסגן מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי מ-2007 עד 2013, וכיום משמש כיועץ במועצה.
ב היה יושב ראש הקמפיין של מזכיר המועצה סעיד ג'לילי, שהפסיד לבסוף לחסן רוחאני.
הוא בנו של מוחמד-באקר באקרי , חבר לשעבר במועצת המומחים האיראנית, וכן אחיינו של מוחמד-רזא מהדווי כני, שהיה ראש המועצה.
אחיו מסבח אל-האדי נשוי לבתו של המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי.
באקרי כני הוא דיפלומט מאז 1990. הוא היה ראש צוות המשא ומתן של איראן בשיחות על חידוש הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית ב-2022 ובדיונים על עסקת עסקת חילופי האסירים עם ארצות הברית ב-2023.
עם השבעתה של ממשלת אבראהים ראיסי מונה באקרי כני לסגן שר החוץ לעניינים פוליטיים.
מ־20 במאי 2024 עד 21 באוגוסט 2024 שימש באקרי כני כממלא מקום שר החוץ עקב מותו של חוסיין אמיר עבדאללהיאן בהתרסקות מסוק נשיא איראן.
עלה הבננה הוא העלה של צמח הבננה.
הצמח מייצר עד 40 עלים במחזור גידול.
בגלל גודלם, גמישותם ועמידותם למים, לעלים מגוון רחב של יישומים כגון בישול, עטיפה, והגשת מזון במגוון רחב של מטבחים בעיקר באזורים טרופיים וסובטרופיים.
העלים משמשים למטרות דקורטיביות וסמליות בטקסים הינדיים ובודהיסטיים רבים.
בבתים מסורתיים באזורים טרופיים, גגות וגדרות עשויים עם סכך עלים יבשים של בננה.
בננות ועלי דקל היו היסטורית משטחי הכתיבה העיקריים במדינות רבות בדרום ודרום מזרח אסיה.
עלי הבננה גדולים, גמישים ועמידים למים.
הם מעניקים ארומה למזון שמתבשל בהם או מוגש עליהם; אידוי עם עלי בננה מעניק טעם מתוק וארומה עדינים למנה.
העלים אינם נאכלים בעצמם והם נזרקים לאחר צריכת התכולה.
מלבד הוספת טעם, העלים שומרים על המיצים ומגנים על המזון מפני שריפה, בדומה לנייר כסף.
בטמיל נאדו (הודו) העלים מיובשים במלואם ומשמשים כחומר אריזה למזון, וגם מיוצרים לכוסות להכיל נוזלים.
במטבח האינדונזי, עלה בננה משמש בשיטות בישול הנקראות פפס ובוטוק; חבילות המזון של עלי הבננה מאודות, מבושלות או צלויות על פחם.
עלי בננה משמשים גם לעטוף כמה סוגים של חטיפים כמו נגאסארי או קו פיזנג ואוטאק-אוטק, וגם לעטוף מעדני אורז דביק דחוס כמו למפר ולונטונג.
בג'אווה, עלה בננה משמש גם כקערה חרוטית רדודה הנקראת "פינקוק", בדרך כלל להגשת רוג'ק טומבוק, פלסל או סאטאי.
במטבח המלזי והסינגפורי משתמשים בעלי בננה לעטיפת קויה ואוטק-אוטק מסוימים.
מזונות מלאזיים כמו נאסי למאק נוהגים גם לעטוף בעלי בננה ומעל זה עוטפים בנייר עיתון.
במטבח הדרום הודי ובמטבח הבנגלי מגישים באופן מסורתי אוכל על עלה בננה, במיוחד במדינות כמו אנדרה פראדש, טלנגנה, טמיל נאדו, קרנטקה, קראלה, אודישה, מערב בנגל וגם בסרי לנקה.
באזורים אלו נהוג להגיש אוכל על עלה בננה באירועים חגיגיים, ולרוב בננה היא חלק מהאוכל המוגש.
במהראשטרה, באירועים מיוחדים כמו Ganesh chaturthi, אנשים אוכלים מעלי בננה.
עלה הבננה משמש גם לעטיפת דגים, שאותם ניתן לאדות.
במטבח הבנגלי, עלה בננה משמש להכנת פטורי, שהוא דג טרי ללא עצמות כבוש ומתובל, מאודה ומבושל בתוך עלה בננה שגם נאכל עליו.
המאכל נעשה בדרך כלל עם דג ברמונדי.
בהודו, אורז לבן (או אורז מבושל במסעדות דרום הודיות אותנטיות) מוגש על עלה בננה עם מבחר של ירקות, חמוצים, פפדאם ותבלינים אזוריים אחרים (בדרך כלל חמוץ, מלוח או חריף).
עלה הבננה משמש כצלחת חד פעמית והוא כשלעצמו אינו נאכל.
הבחירה בעלי הבננה נובעת בעיקר מהעלים הרחבים וכן מהנוכחות בכל מקום של הצמח בדרום הודו.
בדרך כלל, רק רוטב צמחוני (למשל סמבאר) יוגש על האורז מכיוון שהוא אמור להיות מנה צמחונית מסורתית.
עם זאת, לפעמים מוגשות גם ביצים מבושלות, בקארי או בשר מטוגן או פירות ים.
גואנימוס עשויים מקמח תירס, ממולאים בבשר טחון ועטופים בעלי בננה.
בפוארטו ריקו מכינים פסטלים בעיקר עם בצק בננה ירוקה טרי ממולא בבשר חזיר, ולאחר מכן עטוף בעלי בננה שהתרככו על האש.
מנות אורז רבות בפוארטו ריקו מבושלות עם עלי בננה כמכסה להוספת טעם וארומה.
דגים וכתף חזיר ניתן לעטוף בעלי לחך ולאפות.
טמלה מקסיקני מאודה לעיתים קרובות בעלי בננה.
עלי בננה משמשים לעטיפת בשר חזיר במאכל היוקטן המסורתי Cochinita pibil.
ויגורון הוא מאכל ניקרגוואי מסורתי.
הוא מורכב מסלט כרוב המכונה קורטידו (כרוב קצוץ, עגבניות, בצל ופלפל צ'ילי כבוש בחומץ ומלח), מניהוט מבושל וצ'יצ'רונים (בשר חזיר מטוגן עם עור או עם בשר), עטוף בעלה של בננה.
וריאציות של מנה זו נמצאות גם בקוסטה ריקה.
Vaho (או Baho) הוא תערובת של בשר, פלנטנים ירוקים ויוקה מבושלים בעלי בננה.
טמלה המיוצרת ברחבי מרכז אמריקה עטופים באופן מסורתי בעלי בננה לפני הבישול, מה שמעניק טעם ייחודי לבצק התירס.
נקאטמאל מורכב בעיקר מתירס מסה (מעין בצק שנעשה באופן מסורתי מתהליך הנקרא ניסקזאר) ושומן חזיר, אך כולל גם תבלינים כמו מלח ואצ'יוטה (אנאטו).
המילוי מורכב מבשר חזיר מתובל, אורז, פרוסת תפוח אדמה, פלפל, עגבנייה, בצל, זיתים, ענפי כוסברה ו/או נענע, ולפעמים, אם כי פחות שכיח, צלפים, צימוקים או צ'ילי טרי (אדום או ירוק), הכל עטוף בעלי בננה.
מנה זו היא מסורתית לניקרגואה.
בברזיל חלק מהאנשים עשויים להשתמש בעלה של בננה יבשה כחלופה לניירות גלגול רגילים.
הרעיון התקבל בקרב צעירים לאחר שזמר מקומי בשם ארמנדיניו כתב על זה שיר.
עלי בננה הוצעו גם כחומר שממנו ניתן להכין מגשים לארוחות חברת תעופה, כדי להפחית את הזיהום הסביבתי.
עלי בננה משמשים הינדים ובודהיסטים כאלמנט דקורטיבי לאירועים מיוחדים, נישואים וטקסים בדרום הודו ובדרום מזרח אסיה.
בננה ועלי דקל היו היסטורית משטח הכתיבה העיקרי במדינות רבות בדרום ודרום מזרח אסיה.
זה השפיע על התפתחות הכתב במקומות אלו.
האותיות המעוגלות של רבים מהכתבים של דרום הודו, סרי לנקה ודרום מזרח אסיה כמו בורמזית, בייביין וג'וואנית, למשל, נחשבות שהושפעו מצורת עלי הבננה.
זוויות חדות והתחקות של קווים ישרים לאורך הווריד של העלה עם כלי כתיבה חד יסתכנו בפיצול העלה והרס פני השטח, ולכן נדרשו אותיות מעוגלות, או אותיות עם קווים ישרים רק בכיוון האנכי או האלכסוני, לשימוש יומיומי מעשי.
העלים מכילים אפיאין המשמש לייצור מוצרי ננו-חלקיקים.
עלי ג'רבאווי הוא מרצה ושר לשעבר בממשלת הרשות הפלסטינית, הוא חיבר סדרה של ספרים בתחום מדע המדינה.
עלי נולד ב-30 בינואר 1954 בג'נין שבצפון יהודה ושומרון.
הוא השלים לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת ביר זית, ולאחר מכן תואר שני במנהל ציבורי ובמדעי המדינה ודוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת סינסינטי.
ב-1981 הצטרף ד"ר ג'רבאווי לפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת ביר זית.
הוא מילא מגוון תפקידים בכירים באוניברסיטת ביר זית: דיקן הפקולטה למשפטים ומנהל ציבורי, דיקן הסטודנטים, מנהל מכון אבראהים אבו לוג'וד ללימודים בינלאומיים, מנהל המרכז למחקרים ולימודים וראש המחלקה למזרח התיכון.
כמו כן, כיהן כרכז התוכנית לחינוך לזכויות אדם באונר"א.
ג'רבאווי כיהן כשר התכנון והפיתוח המנהלי בממשלה ה-13 של הרשות הפלסטינית וכשר ההשכלה הגבוהה בממשלה ה-14.
במסגרת פרסומיו, הוא הוציא לאור את הספר "מגירוש לאוטונומיה - המסע הציוני להרוג את פלסטין".
במאמר שפרסם בעיתון הניו יורק טיימס טען כי בעלייתו של אריאל שרון להר הבית הוא "חילל" את המקום.
לפני מלחמת עיראק האשים שוב את שרון וקבע כי הוא "יעשה כל שביכולתו בדרך עקיפה לגרור את הפלסטינים לתגובה אלימה – כגון סדרה של פעולות התאבדות בתחומי הקו הירוק – בה הוא יכול להשתמש כתירוץ לחסל ללא תקנה את המפעל הלאומי הפלסטיני".
ב-2004 ביקר את ישראל על חיסולו של אחמד יאסין וטען כי "אם חיסולו של יאסין נועד לפגוע ביכולתו של החמאס, הוא גם סימן לפלסטינים בה בעת את חוסר יכולתה של הרשות".
ב-2007 האשים את ארגון הטרור חמאס בשחיתות, ותקף: "תנועת החמאס חוזרת בשנתה הראשונה בשלטון על ניסיון הפתח והסיסמאות שהניפה בדבר שינוי ורפורמה נעלמו".
ב-2012, בעת כהונתו כשר התכנון, האשים את המגבלות שהטילה ישראל על הרשות הפלסטינית בנזק של 7 מיליארד דולר.
ב-2013 תקף את החלטתה של אוניברסיטת אל-אקצא לחייב את הסטודנטיות ללכת בלבוש דתי והודיע כי התקנות לא מחייבות, אף כי לממשלת הרשות הפלסטינית לא הייתה כבר שליטה בעזה.
ב-2014, בראיון לעיתון אל-קודס אל-ערבי הפתיע בהציעו להכיר במדינת ישראל כמדינה יהודית, ואמר כי "עלינו להבין מהי מדינה יהודית, כדי להחליט אם אפשר להכיר בה או לא".
הוא ציין כי הבעיה המרכזית בהכרה במדינה יהודית היא פגיעה בערביי ישראל שיושבים בה.
ב-2020 ביקר את תוכנית החלת הריבונות הישראלית ביהודה ושומרון והאשים את הנהלת הרשות הפלסטינית באוזלת יד.
הוא התייחס גם להצעתו בתחילת שנות ה-2000 לפרק את הרשות הפלסטינית ו"להחזיר את המפתחות" לישראל וציין כי הדבר כבר לא מעשי.
עלי בן עבדאללה בן ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני כיהן כאמיר קטר בין השנים 1949 עד 1960. נחשב לאחד מבני הדור הראשון של המנהיגים הקטרים המודרניים.
במהלך שנותיו המוקדמות שימש עלי בתפקידים ניהוליים במסגרת מוסדות מקומיים של האמירות, ולמד מקרוב את דרכי השלטון מאביו, תוך מעורבות בניהול ענייני המדינה.
עלי נולד ב-5 ביוני 1895 בדוחה, שהייתה אז חלק מקטר שהייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
ממשפחת אאל ת'אני (שושלת השלטון של קטר מאז המאה ה-19), בנו של השייח' עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני, שהיה אמיר קטר ושל מרים בנת עבדאללה אל-עטיה.
שמו של אחיו הצעיר היה חאמד בן עבדאללה אאל ת'אני, ולמשפחתו היה גם אח למחצה בשם חסן בן עבדאללה.
בשנת 1949, עם פרישת אביו, הפך לנסיך השולט בקטר.
עלי בן עבדאללה אאל ת'אני כיהן כאמיר קטר בין השנים 1949 עד 1960, לאחר שהשלטון הועבר אליו מאביו, עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני.
תקופת שלטונו סימנה את המעבר מהעידן השבטי מסורתי של קטר לעידן המודרני של קטר שהתבסס על כלכלה שמבוססת מהפקת נפט ועל הקמת מוסדות שלטון מסודרים.
בתקופת שלטונו של עלי בן עבדאללה אאל ת'אני חלו שינויים משמעותיים בתשתיות קטר, לצד תחילת עידן הפקת הנפט.
הוא יזם את הקמתן של המערכות הראשונות לחינוך פורמלי במדינה, כולל בתי ספר לבנים ולבנות, וכן בית החולים הקבוע הראשון.
נוסף על כך, עודד השקעה בהשכלה גבוהה, הקצה מלגות ללימודים באוניברסיטאות, ופעל לפיתוח תשתיות תחבורה וחשמל.
תחת שלטונו נבנו נמלים חדשים, מערכת כבישים, תשתיות מים וחשמל, וכן הונחה אבן הפינה לנמל התעופה הבין-לאומי דוחה.
מדיניותו הציבורית התאפיינה בשאיפה להנגשה של שירותים בסיסיים לכלל אזרחי קטר, ללא הבדל מעמדי – תוך הנחת יסודות למדינה שוויונית ומודרנית.
במהלך שלטונו של עלי בן עבדאללה אאל ת'אני החלה קטר את דרכה כמדינה מפיקת נפט.
ב־31 בדצמבר 1949 פיקח על משלוח הנפט הקטרי הראשון לייצוא, שיצא מנמל אום סעיד – אירוע שסימן את תחילתו של עידן כלכלי חדש למדינה.
האמיר חתם על שורת הסכמים עם חברות נפט בינלאומיות, במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, עם גידול פעילות חברות הנפט הבינלאומיות בקטר, החלה לעלות תסיסה בקרב חלק מהאוכלוסייה המקומית, בעיקר מעובדי ענף הנפט.
המחאות נגעו לתנאי העסקה, פערים כלכליים וחוסר ייצוג במערכת הממשל.
בשנת 1956 נערכה אחת ההפגנות הגדולות בתקופתו, ובה השתתפו כ־2,000 מפגינים, רובם פועלי נפט ובכירים תומכי הלאומיות הערבית.
ממשלתו של האמיר עלי בן עבדאללה אאל ת'אני נקטה בגישה זהירה: תוך כדי שמירה על הסדר הציבורי, נמנע מהפעלת כוח מופרז וניסה להכיל את המחאה באמצעות דיאלוגים עם נציגי העובדים.
בכך הצליח לשמר יציבות יחסית ולמנוע הסלמה נרחבת, תוך חיזוק ההשפעה הבריטית והקפדה על קו מדיני שמרני.
ובשנת 1952 נחתם הסכם עם חברה עיראקית־בריטית שלפיו קטר תקבל 50% מרווחי הייצוא.
על רקע הגילויים הגוברים של שדות נפט, פעל עלי בן עבדאללה אאל ת'אני להניח תשתית כלכלית־מנהלית לפיתוח המגזר, ייסד מוסדות ממשלתיים לניהול המשאבים, ועמד בקשר מתמיד עם יועצים בריטיים בתחומי הפקת נפט, ניהול והסחר.
הכנסות הנפט בשנים אלו הובילו לצמיחה מואצת בתשתיות המדינה, והניחו את הבסיס לעתידה הכלכלי של קטר.
עלי בן עבדאללה אאל ת'אני החל בהקמת מוסדות שלטון ראשוניים, בהם משרדים אדמיניסטרטיביים, מוסדות חינוך ובתי חולים בסיסיים.
כמו כן, ננקטו צעדים ראשונים להסדרת שלטון מקומי ויצירת מערכת ניהול מרכזית.
וכחלק מהקמת מוסדות הממשל הראשונים, נעזר האמיר עלי בן עבדאללה אאל ת'אני ביועצים בריטיים לצורך בניית מערכות מנהל, ביטחון ואכיפה.
בינואר 1950 מונה היועץ הפוליטי הבריטי הראשון בקטר, ארתור ג'ון וילטון, ששימש מתווך מדיני בין ממשלת קטר לנציגות הבריטית במפרץ.
בנוסף, פיליפ פלאנט, קצין לשעבר בחיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF), מונה כיועץ ביטחוני מיוחד והיה אחראי להקמת כוחות השיטור הקטריים.
צעד זה סימן את תחילת המעבר ממבנה שבטי־מסורתי למערכת שלטון ממוסדת עם משרדי ממשלה, מנגנוני אכיפה ויחידות משטרה מסודרות.
כחלק ממדיניותו של עלי בן עבדאללה אאל ת'אני, שמר על קשרים קרובים עם ממשלת בריטניה, שהייתה בעלת חסות רשמית על קטר מאז 1916. קשרים אלו סייעו ביציבות הפוליטית והביטחונית של קטר בתקופה רגישה של צמיחה.
בשנת 1954 הוענק לעלי בן עבדאללה אאל ת'אני התואר אביר מפקד כבוד במסדר האימפריה הבריטית (KBE – Knight Commander of the Order of the British Empire), כהוקרה על תרומתו לקידום היחסים בין קטר לבריטניה.
הטקס נערך על סיפונה של ספינת הצי הבריטית HMS Newfoundland בנוכחות נציגי הכתר הבריטי.
נחשב לחלוץ עידן הנפט הקטרי, והוזכר בהיסטוריוגרפיה הקטרית כאחד מהאחראים למעבר המדינה לכלכלה מודרנית ומבוססת ייצוא.
שמו הונצח במספר מוסדות ותשתיות בקטר, כולל רחובות ומבנים ממשלתיים הנושאים את שמו.
מלבד תוארו הבריטי (KBE), נחשב עלי בן עבדאללה אאל ת'אני לדמות בעלת השפעה רוחנית בקטר של אותה תקופה.
הוא זכה להוקרה מצד אנשי דת מוסלמים מקומיים ונחשב תומך נלהב של שמירה על המסורת האסלאמית הסונית.
הגותו והשפעתו הרוחנית הובילו לכך שכונה לעיתים בכינויי כבוד לא פורמליים, כגון "מגן הדת" או "שייח' של היציבות".
הגדרתו כמנהיג ששמר על ערכי האסלאם לצד מודרניזציה הפכה אותו לדמות מכובדת גם במעגלים דתיים.
בשנת 1960, לאחר כ־11 שנות שלטון, פרש עלי בן עבדאללה אאל ת'אני מרצונו מתפקידו כאמיר קטר, והעביר את השלטון לבנו, אחמד בן עלי אאל ת'אני.
פרישתו נחשבה חריגה לתקופה ולמעמד, שכן שליטים מונרכיים בדרך כלל המשיכו לשלוט עד מותם.
זמן קצר לאחר פרישתו מהשלטון, נרשמה בלבנון ניסיון התנקשות כושל בשייח' עלי בן עבדאללה אאל ת'אני.
האירוע התרחש ליד מקום מגוריו בביירות, וכלל ירי מנשק קל לעבר רכבו.
לפי דיווחים עיתונאיים מאותה תקופה, המניע ככל הנראה היה כלכלי – ייתכן שנבע מהחלטותיו הפיננסיות בשנות שלטונו.
לא היו נפגעים באירוע, אך הוא עורר הד ציבורי בקטר ובעולם הערבי לאחר ניסיון ההתנקשות בביירות, עבר האמיר לשעבר עלי בן עבדאללה אאל ת'אני למגורים שקטים באחד מפרברי העיר.
הוא ניתק את עצמו מהחיים הפוליטיים, התרכז בחיי משפחה, וניהל אורח חיים דיסקרטי.
בלבנון הוא קיים אורח חיים רגוע ועסק בפעילות דתית.
בשנותיו האחרונות סבל מסוכרת, והתגורר בביירות עד לפטירתו.
לאחר פרישתו מהשלטון בשנת 1960, עבר האמיר עלי בן עבדאללה אאל ת'אני להתגורר בלבנון, שם ניהל אורח חיים שקט ודיסקרטי.
במהלך שהותו בביירות, הקדיש חלק ניכר מזמנו להוצאה לאור של כתבים דתיים מסורתיים, חלקם כתבים מוסלמיים היסטוריים שלא נדפסו קודם לכן.
את ההוצאה לאור ביצע בשיתוף עם הוצאת הספרים המקומית אל־מכתב אל־אסלאמי, שפעלה בלבנון באותה תקופה והתמקדה בכתבים תורניים והגות סונית.
פעולתו הספרותית נתפסת בעיני חוקרים מסוימים כהמשך תרומתו של עלי בן עבדאללה אאל ת'אני לשימור מסורת האסלאם הסוני גם לאחר פרישתו מהשלטון, וביטוי לעולמו הרוחני העמוק.
האמיר לשעבר עלי בן עבדאללה אאל ת'אני נפטר ב־31 באוגוסט 1974, בגיל 79, בעיר ביירות שבלבנון, לאחר שנות פרישה שקטות.
לפי מקורות שונים, בשנותיו האחרונות סבל מסוכרת ומבעיות בריאותיות נוספות.
הוא מת בבית החולים ברביר בביירות, גופתו של האמיר לשעבר עלי בן עבדאללה אאל ת'אני הושבה מקבורה זמנית בלבנון לקבורה ממלכתית בדוחה.
התפילה על גופתו נערכה על פי כללי האסלאם הסוני על ידי שייח' עבדאללה בן זאיד אל־מחמוד, ונערכה לו לוויה רשמית בנוכחות אנשי ממשל ואנשי דת.
מורשתו של עלי בן עבדאללה אאל ת'אני ניכרת בעיקר ביציבות שהנחיל לקטר בראשית דרכה המודרנית.
הוא לא נחשב לשליט רפורמטור קלאסי, אך תרומתו נמדדת ביצירת מעבר חלק מעידן שבטי מסורתי לעידן נפט מודרני, תוך שמירה על שלמות המדינה, כבודה, ורצף שלטוני.
הפרישה שלו מהשלטון והעברת הכתר לבנו בשנת 1960, הפכה אותו לדמות חריגה במונרכיות של המזרח התיכון, שבו שליטים רבים נאחזו בכוח עד יומם האחרון.
בכך, הניח תשתית לדגם שלטוני מבוסס יציבות, נאמנות משפחתית ותבונה פוליטית.
לאחר מותו של עלי בן עבדאללה, הוזכר שמו במסמכים לאומיים, נאומים רשמיים ואירועים ממלכתיים בקטר.
מספר רחובות ומבנים נקראו על שמו, והוא נחשב בעיני רבים לחלוץ עידן הנפט הקטרי ולמניח יסודות המדינה המודרנית.
דמותו נלמדת בבתי הספר בקטר כחלק מההיסטוריה הלאומית, ובשנים האחרונות נבחנת אפשרות להקים אתר זיכרון ממלכתי לכבודו.
לאחר מותו של עלי בן עבדאללה אאל ת'אני, זכרו נשמר במסמכים לאומיים ונאומים רשמיים של ממשלת קטר.
רחובות, מוסדות חינוך ומבני ציבור במדינה נושאים את שמו, והוא נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בהנחת היסודות למדינה המודרנית.
במערכת החינוך הקטרית שמו מופיע כחלק מתוכנית הלימודים בהיסטוריה לאומית, ודמותו משמשת סמל למנהיגות אחראית במעבר מהעידן השבטי לעידן הנפט והמודרניזציה.
זכרו של עלי בן עבדאללה אאל ת'אני נוכח עד היום בזיכרון הציבורי בקטר.
מספר רחובות, מוסדות חינוך ומבני ציבור נקראו על שמו – בעיקר בערים דוחה, א-ריאן ואום סעיד.
תמונותיו מוצגות במוזיאונים לאומיים לצד תיעוד תקופת שלטונו, והוא מוזכר בספרי הלימוד של מערכת החינוך הקטרית כדמות מעבר בין מסורת למודרנה.
למרות אופיו המתון והפרישה השקטה, דמותו נותרה כסמל לשלטון אחראי ויציב בקטר המודרנית.
בשלב ראשוני של פיתוח המדינה, עלי בן עבדאללה אאל ת'אני היה בין הראשונים שביצעו צעדים אמיצים: הסכמי נפט, תשתיות, ומוסדות שלטון.
בכך, סלל את הדרך לשליטים שבאו אחריו שפעלו מתוך בסיס שהוא הניח.
אף על פי שאינו מודגש בזיכרון הציבורי הרחב בקטר, בקרב חוקרים ובני הדור ההוא הוא מוזכר לעיתים בהקשר של יציבות שלטונית ושימור הסדר הקיים בתקופת המעבר ההיסטורי של המדינה.
לעלי בן עבדאללה אאל ת'אני היו ארבעה עשר ילדים – אחד עשר בנים ושלוש בנות.
רבים מילדיו שימשו בהמשך בתפקידים בכירים בממשל ובמערכת הביטחונית של קטר.
הבולט שבהם היה בנו, אחמד בן עלי אאל ת'אני, שירש את מקומו כאמיר קטר בשנת 1960. אחרים מילדיו פעלו בתחומי מנהל, צבא, דת וייצוג דיפלומטי, והיו חלק מהתבססות משפחת אאל ת'אני במבנה השלטון המודרני של קטר.
קאסם בן עלי אאל ת'אני
אחמד בן עלי אאל ת'אני
מוחמד בן עלי אאל ת'אני
פהד בן עלי אאל ת'אני
חאלד בן עלי אאל ת'אני
ג'אסם בן עלי אאל ת'אני
סעוד בן עלי אאל ת'אני
עבדאללה בן עלי אאל ת'אני
חאמד בן עלי אאל ת'אני
עבד א-רחמאן בן עלי אאל ת'אני
אל־ואליד בן עלי אאל ת'אני
בותאינה בנת עלי אאל ת'אני
מאעז'ה בנת עלי אאל ת'אני
עֵלי הכהן הוא דמות מקראית, נחשב לאחרון הכהנים הגדולים במשכן שילה.
שימש כשופט ומנהיג של עם ישראל במשך ארבעים שנה.
גידל וחינך במשכן בשילה את שמואל הנביא.
מת לאחר ששמע על מות שני בניו במלחמה ונפילת ארון הברית בשבי הפלשתים.
עלי חי במאה הי"א לפני הספירה, וחי 98 שנים.
לפי המניין העברי, בין השנים ב'תשע"ג - ב'תתע"א.
על פי ספר קדמוניות היהודים, היה מצאצאי איתמר בן אהרן הכהן.
בתקופתו התחוללו שלושה אירועים חשובים בעם ישראל:
עלי נתבשר בידי נביא על לקיחת הכהונה הגדולה מידי משפחתו, בית איתמר.
משכן שילה נחרב במלחמה עם הפלשתים, מייד אחרי מותו של עלי.
ארון הברית נפל בשבי הפלשתים.
ספר שמואל מספר כי לעלי היו שני בנים - חפני ופנחס.
חפני ופנחס פעלו ככוהנים בפועל במקום עלי בהזדקנו, וחטאו כאשר ניצלו את כוחם לרעה, בלקיחת החלק הטוב של בשר הקורבנות לעצמם, ובהטרדתן של נשים שהגיעו למשכן.
לעלי נודע על מעשיהם הרעים של בניו חפני ופנחס, והוא מנסה לדבר על ליבם: .
אך הם מזלזלים בדבריו: .
כך נכשל עלי במשימתו להחזיר את בניו לדרך הישר.
לאחר כישלונו של עלי להניא את בניו מדרך הרוע, הגיע לשילה "איש אלוהים", וניבא עליהם נבואת פורענות, שלפיה יילקח הכבוד ממשפחת עלי, חפני ופניחס ימותו ביום אחד, וכל צאצאיו של עלי יחיו בעוני ולא יזכו לשיבה טובה.
הנבואה על בני עלי לא נתגשמה מייד - צאצאי עלי המשיכו לשמש בכהונה הגדולה אחרי מות עלי וגם בתקופת שאול ובתקופת דוד.
הכוהנים הגדולים פעלו מעיר הכוהנים נוב (אחרי ששילה נהרסה בידי הפלשתים) ונשאו את האפוד עם האורים והתומים עד היעלמותם בתקופת אביתר.
הכוהנים היו: איכבוד (בן פנחס בן עלי), אחיו, אחיטוב, אחימלך בן אחיטוב (גם: אחיה), ואביתר בנו של אחימלך.
הנבואה התגשמה רק בדורות הבאים, בתקופת שלמה: רוב צאצאי עלי נרצחו בפקודת שאול המלך, בנוב.
אביתר, הפליט היחיד מאותו טבח, סולק על ידי שלמה מלשרת בכהונה בבית המקדש שבנה שלמה בירושלים, לאחר שהצטרף לתומכים בהמלכתו של אדוניהו בן חגית כמלך במקום דוד, ותפקיד הכהונה הגדולה ניתן מאז ואילך למשפחת צדוק.
בספר שמואל א' מתואר הקשר בינו לבין שמואל.
על פי הכתוב, עלי הבחין באימו לעתיד של שמואל, חנה, מתפללת לבן.
מכיוון שבתפילתה שפתיה נעו אך קולה לא נשמע, האשים אותה עלי שהיא שיכורה.
לאחר שהבין כי טעה, הוא בירך אותה שתפילתה תיענה.
לאחר הולדת שמואל קיימה חנה את הנדר שנדרה להביא את שמואל לעלי במשכן, על מנת שיהיה נזיר לאלוהים.
שמואל גדל ועלי מלמדו לקבל נבואה, ונבואתו הראשונה, שזרעו של עלי לא יזכה לחיים טובים, חזקה את דברי איש האלוהים לעלי.
ישנם ניגודים לא מעטים בין דמותו של עלי לבין דמותו של שמואל בתנ"ך.
עלי היה שופט רם מעלה שמדיניותו הייתה להשאיר את הסמכויות אצל משפחתו ובמשכן, מה שבסופו של דבר יצר ניתוק בין העם לעלי ובניו, ואף גרם לעם להתרחק מהמשכן ולא לקיים את מצוות עלייה לרגל, כמתואר בדברי חז"ל.
לעומתו שמואל הסתובב בין ערי ישראל, חינך את העם וקירבם, הקשיב לרצון העם כאשר ביקשו מלך ושפט בעצמו בין איש לחברו.
למרות ההבדלים הללו, אלקנה וחנה, הוריו של שמואל שהיו דומים לו בתכונתם המקרבת, בחרו להפקיד את חינוך ילדם דווקא בידי עלי הכהן, מפני שהוא היה המנהיג בדור ואצלו למד שמואל את דרכי ההנהגה.
בסופו של דבר נוצר קשר אמיץ ורגיש בין עלי לבין שמואל הנער, כאשר עלי הנחה אותו ברגישות איך להתייחס אל הנבואה שקיבל, ולחץ עליו להגיד לו את כל דברי נבואת הפורענות שניבא שמואל על עלי ועל זרעו.
בסוף ימיו של עלי הכריזו הפלשתים מלחמה על ישראל.
הפלשתים, שלהם היה צבא חזק ומיומן, ניצחו את ישראל ניצחון מוחץ.
בניו של עלי, חפני ופנחס, מתו במלחמה בגיל צעיר כפי שניבא איש האלוהים.
ארון האלוהים, הקדוש שבנכסי ישראל, נפל בידי פלשתים.
לשמע בשורה זו האחרונה, נפל עלי מכיסאו ושבר את מפרקתו.
ספר שמואל מתאר את מות עלי, בגיל 98, אחרי שנודע לו על שביית ארון הברית בידי הפלשתים, וגורל משפחתו:
הסיפור מדגיש שעל-אף אהבתו לבניו, נפילתו של ארון האלוהים בשבי הייתה עבורו אסון משמעותי יותר.
לאחר תבוסת ישראל ומותם של חפני ופנחס הכהנים, הגליית ארון הברית על ידי הפלשתים ולבסוף מות עלי הכהן, משכן שילה כנראה איבד מחשיבותו והמשכן הועבר לנוב עיר הכהנים, וגם ארון הברית כבר לא חזר לשם.
מקורות מאוחרים קובעים את פטירת עלי הכהן בי' באייר ב'תתע"א.
אבל, מסמך מהגניזה הקהירית מעיד ש נהג לציין את יום פטירת עלי הכהן בכ"ד בסיוון.
בחיבור סימני הקברות מציין המחבר שעלי ושני בניו קבורים בשילה.
בתלמוד הבבלי מובא כי האמוראים אביי ורבה היו מבית עלי הכהן, ולכן נפטרו בטרם עת: רבה נפטר בגיל ארבעים שנה, ואביי בגיל שישים.
גם בני משפחתם היו מבית עלי, ובהם רב ביבי בר אביי, רב חייא בר רבה, ורבא בריה דרבה.
בשל מוצא המשפחה, כאשר חלקו לעיתים אמוראים על דברי רב ביבי בר אביי, היו שואלים אותו בלעג: , כלומר: וכי משום שממשפחה קטועה אתה (קטועת שנים), אומר אתה סברות מקוטעות?.
עלי חסן סלאמה היה טרוריסט ופעיל פלסטיני.
מראשי הארגון "ספטמבר השחור" שהיה מעורב בפעולות טרור.
ב-1979 הוא חוסל על ידי "המוסד", במסגרת מבצע זעם האל.
עלי חסן סלאמה נולד בכפר קולה, כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח ללוד, בן לחסן סלאמה, מראשי המרד הערבי הגדול בשנות ה-30 ובשנות ה-40. חסן סלאמה האב נהרג בהתקפה על ראס אלעין ב-1948.
לאחר מות אביו גדל עלי בהשגחתו של המופתי.
אף על פי שלא חפץ בכך תחילה, הלך בעקבות אביו בלחץ בני משפחתו ומכריו של אביו.
הוא הצטרף לפת"ח לאחר מלחמת ששת הימים והשתלם בקורס מודיעין מיוחד במצרים.
עלי חסן הפך עד מהרה למנהיגו של ארגון "ספטמבר השחור", שהיה זרוע מבצעית של הפת"ח.
יאסר ערפאת ראה בעלי חסן סלאמה מנהיג מלידה, ולקח אותו תחת חסותו בתקווה שיהיה לימים ממשיך דרכו.
היה ממכווני פעולות "ספטמבר השחור" בירדן.
שליחת סוכן כפול שפצע את צדוק אופיר, איש "המוסד" בשגרירות ישראל בבריסל, בירי מטווח קצר.
שליחת מעטפות נפץ וחטיפת מטוסים.
עלי חסן סלאמה כונה "הנסיך האדום" בשל ייחוסו המשפחתי וסגנון חייו הראוותני, ובגלל תאוותו לדם ולהרג.
היה נשוי לזיינב, ממשפחתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, ובשנית לג'ורג'ינה ריזק, לבנונית נוצרייה, מיס תבל לשנת 1971.
לאחר רצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן (1972), נתנה ראש הממשלה גולדה מאיר הוראה לשירותי הביטחון הישראליים לחסל את חברי "ספטמבר השחור", ובראשם עלי חסן סלאמה.
במבצע זעם האל הרג "המוסד" בזה אחר זה את מנהיגי הארגון, באמצעים שונים כגון: פיצוץ טלפון, פיצוץ מיטה בבית מלון או ירי מטווח קצר.
סלאמה הצליח פעם אחר פעם לחמוק מאנשי "המוסד".
ב-21 ביולי 1973 זוהה סלאמה בנורווגיה ונערך מבצע התנקשות, אך אז התברר כי מדובר בטעות בזיהוי, והאיש שנורה למוות בידי לוחמי "המוסד" הוא אחמד בושיקי, אזרח נורווגי ממוצא מרוקאי, ועלי חסן סלאמה כלל לא היה באזור.
אירוע זה נודע כ"פרשת לילהאמר".
הסערה הציבורית שחוללה הפרשה בישראל, נוסף על מלחמת יום הכיפורים שפרצה מספר חודשים לאחר מכן, אילצו את שירותי הביון הישראליים להפסיק את המצוד אחריו.
המצוד אחר עלי חסן סלאמה חודש בשנת 1979, בהוראת ראש המוסד יצחק חופי, ובאישור ראש הממשלה מנחם בגין.
את המבצע ניהל מפקד יחידת קיסריה, מייק הררי.
סלאמה נהרג בביירות, ב-22 בינואר של אותה שנה, באמצעות פיצוץ מכונית תופת בסמוך למכוניתו שחלפה ברחוב.
בפיצוץ חוסלו גם ארבעת שומרי ראשו של סלאמה שנסעו במכונית נוספת אחריו.
פורסם כי מכונית התופת הופעלה באמצעות שלט-רחוק בידי סוכנת מוסד בריטית, אריקה צ'מברס , אשר שכרה דירה בקומה השמינית של בניין רב קומות הממוקם מול ביתו של סלאמה.
"ספטמבר השחור" הוציא הודעה לעיתונות ובה הוא טען שסלאמה חוסל ב-"פעולת קומנדו ישראלית".
אחת התמונות הזכורות מהלווייתו ההמונית של סלאמה, הייתה של בנו בן ה-13 של סלאמה, חסן, כשהוא יושב על ברכיו של ערפאת, על כתפיו כאפייה כמו זו של ערפאת, לראשו כומתה צבאית ובידיו רובה סער.
הוא נראה כאילו הוא דור שלישי למאבק המזוין ולטרור - אולם בבגרותו השתקע חסן סלאמה ברמאללה כאיש עסקים, והצהיר על בחירה בחיים אחרים משל אביו וסבו.
עֲלֵי זָהָב היא התנחלות ויישוב קהילתי בדרום-מערב השומרון על ציר 446, שייך למועצה אזורית שומרון, ליד היישובים פדואל, ברוכין, לשם וכפר א-דיכ.
בעלי זהב מתגוררים כ-5,600 תושבים (נכון לסוף שנת 2025) וקיימות תוכניות הרחבה לעוד 100 משפחות.
היישוב נקרא על שמה של עליזה בגין (עלי זה בגין), רעייתו של מנחם בגין.
שמו הקודם של היישוב היה יועזר, על שם יוסי בן יועזר איש צרדה, כיוון שצרדה זוהתה בחרבת בנת-בר ובחרבת בלטה, הסמוכות ליישוב.
שם נוסף שניתן ליישוב היה גרעין סתיו.
היישוב הוקם בשנת 1983 על ידי גרעין משפחות מגוש דן בראשותו של אמנון הירש וגרעין נוסף בראשותו של איציק ברזלי שהתאחדו לגרעין אחד.
באפריל 1984 היו ביישוב 15 משפחות שהתגוררו בקרוונים ובתחילת 1989, עת עמדו המתיישבים הראשונים להיכנס לבתי הקבע, היו ביישוב 48 משפחות.
היישוב נפגע עם פרוץ האינתיפאדה, ופיתוחו נבלם.
בשנת 1991 נעשה ניסיון להרחיב את היישוב עם משה ורבין שביקש להקים את רמת השרון ב' בשומרון, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
מספר ניסיונות פיתוח והרחבה נוספים כשלו מחוסר התעניינות.
בשנת 2009 רכשה אמנה זכויות הרחבה ביישוב והצליחה לאושש אותו ולהכניסו לתנופת גדילה מחודשת עם הגעתם של משפחות חדשות דתיות ולא דתיות, חלקם בעלי מקצועות חופשיים.
היישוב זכה בפרס הקליטה לשנים 2013 ו-2014 של מועצה אזורית שומרון על הגידול במספר התושבים.
אופיו של היישוב, אשר היה חילוני (עם כ-9% משפחות דתיות), השתנה למעורב (כ-40% דתיים ב-2014).
בשנת 2013 נוסדה לשם, שמעמדה המוניציפלי היה כשכונה של היישוב עלי זהב עד 2025, ובה כ-700 משפחות.
במקביל לתנופת הבנייה בעלי זהב, נמשכת תנופת בנייה גם ביישובים הסמוכים (פדואל, ברוכין), ונוצר גוש התיישבות, גוש מערבא, המונה כ-8,000 נפשות.
יחד עם בית אריה הצמודה גוש היישובים מונה כ-13,000 נפשות.
בעלי זהב מספר בתי כנסת, ספרייה, מכולת, מגרש דשא סינתטי, בית נוער, חוות סוסים, מקווה טהרה, 3 גני משחקים, חמישה גני ילדים ומעון.
בשנת הלימודים ה'תשע"ה נפתח ביישוב בית ספר יסודי דתי צומח.
בשנת תשע"ח נפתחה ביישוב גם אולפנה צומחת לבנות, ובשנת הלימודים ה'תשפ"א נפתח עוד בית ספר יסודי דתי צומח.
בנובמבר 2021 החלו העבודות לבניית בית כנסת מרכזי לכלל האוכלוסייה בעלי זהב.
ביישוב פועלים סניפים של שתי תנועות נוער: סניף ותיק של תנועת בית"ר וסניף של תנועת בני עקיבא.
כמו כן קיים סניף ליבי.
היישוב לשם נבנה ב-2013 כשכונת הרחבה של עלי זהב בשטחה המוניציפלי ולשני היישובים ועד מקומי מאוחד, אך הוא מנוהל בפועל על ידי ועד אגודה שיתופית נפרד.
האייתוללה סייד עלי חוסייני חָ'אמֵנֵאִ֫י (נכתב לעיתים בטעות: חמינאי; נולד ב-19 באפריל 1939; בפרסית: , , בתעתיק מדויק: איתאללה סיד עלי חסיני ח'אמנהאי) הוא המנהיג העליון של איראן, מרג'ע תריסרי שיעי ומוביל הקו השמרני בה.
לפני כן כיהן כנשיאה השלישי של הרפובליקה האסלאמית.
ח'אמנאי היה ממנהיגי המהפכה האסלאמית וממעצבי המשטר של הרפובליקה האסלאמית.
בשנת 1981 נעשה נשיא איראן וכיהן בתקופת מלחמת איראן–עיראק, בעת העימות המדמם בין המשטר למוג'אהדין ח'לק, ובמהלך ההתקוממות בכורדסתאן.
ח'אמנאי, מתוקף היותו איש אמונו של רוחאללה ח'ומייני, ירש אותו בתור המנהיג העליון.
לאורך השנים ביסס ח'אמנאי את סמכותו ומשטרו והפך למנהיג המחנה השמרני.
הוא וידא את קיומו של רוב חד-משמעי למחנה השמרני בפרלמנט ובנשיאות מאז תום כהונתו של מוחמד ח'אתמי כנשיא.
התנגדותו למחנה הרפורמיסטי הובילה אותו לתמוך ולצדד בנשיאותו של מחמוד אחמדינז'אד, תוך זיוף תוצאות בחירות והחמרת הרודנות וחיזוק מעמדם של משמרות המהפכה.
בעניין מדיניות החוץ, ח'אמנאי הנחה את ההתפשטות של כוח קודס, את חיזוקן ומימונן של מיליציות ברחבי המזרח התיכון, שיצרו את מה שח'אמנאי מכנה "ציר ההתנגדות".
תוך כדי כך איראן השיגה דריסת רגל ומידה רבה של שליטה והשפעה במדינות עם אוכלוסיות שיעיות משמעותיות: בעיראק, בתימן, בסוריה ובלבנון.
בהשוואה לח'ומייני, הקו שלו נגד מדינת ישראל הוא הרבה יותר תקיף ומתבטא באמירות נגדה, בסיוע נכבד לארגוני טרור הנלחמים בה ואף במעורבות שלו בעימותים ישירים עמה.
ח'אמנאי הוא האחראי על תוכנית הגרעין האיראנית, שהובילה לסנקציות חריפות ולפגיעה בכלכלת איראן.
התערערות הכלכלה והתגברות התסיסה האזרחית במהלך העשור השני של המאה ה-21 פגעו במעמדו של ח'אמנאי מבית, ולקראת סוף העשור שאיפותיה של איראן להפיץ את המהפכה הובילו אותה אל סף מלחמה מול ארצות הברית.
ח'אמנאי נולד במשהד, השני מבין שמונה ילדים, בנם של ג'וואד ח'אמנאי וח'אדיג'ה מירדאמאדי.
אביו היה איש דת עני ממוצא אזרי (מן העיר ח'אמנה, שמשמה הוא קיבל שם משפחתו), ואימו הייתה ילידת העיר יזד.
ח'אמנאי נושא את תואר הכבוד סייד, הניתן לצאצאים ישירים של מוחמד, מייסד האסלאם.
הוא קיבל חינוך מוסלמי דתי כבר בילדותו והשתייך לזרם אג'תהאד באסלאם השיעי התריסרי, שלפי אמונותיו באחרית הימים יתגלה האימאם השנים עשר, מוחמד אל-מהדי, בתור גואל העולם.
שניים מאחיו גם הם אנשי דת.
אחיו הצעיר האדי ח'אמנאי הוא עורך עיתון בכיר ואיש דת.
בשנת 1957 עבר לנג'ף בעיראק, עיר קודש לשיעים, כדי להתקדם בלימודי תאולוגיה, אך הוא שב לביתו במשהד בהפצרת אביו.
כעבור שנה עבר ללמוד בעיר קום אשר במרכז איראן, אשר היוותה מרכז ללימודי דת.
בקום למד תחת בכירי הכמורה השיעית, כולל האייתוללה רוחאללה ח'ומייני שנהג לכנותו בחיבה.
במקצועו עסק בהוראת לימודי דת, חיבר ותרגם ספרים בנושאי אסלאם.
לצד זאת, ח'אמנאי מעולם לא בלט במיוחד בקרב החוג הדתי של העולמא, ואת עיקר מעייניו הקדיש כבר מראשית שנות השישים לפעילות פוליטית מטעם ח'ומייני נגד משטר המלוכה האוטוקרטי של מוחמד רזא שאה פהלווי.
לפי עדותו האישית של ח'אמנאי התודעה הפוליטית שלו החלה להתגבש כאשר מטיף דתי העביר הרצאה בבית הספר שלו במשהד נגד השחיתות והעריצות של השאה ותומכיו הבריטים והאמריקאים.
ב-1963 נעצר בפעם הראשונה עקב פעילותו בארגון מחאת סטודנטים מוסלמים אדוקים כנגד השלטון.
הוא שוחרר אחרי זמן קצר, אך לאחר מכן נעצר שוב עוד כמה פעמים במרוצת השנים.
לאחר שח'ומייני גורש לגלות, שב ח'אמנאי לביתו במשהד, אך המשיך בפעילותו המהפכנית.
ב-1964 התחתן עם מנסורה ח'וג'סתה באקר-זאדה, בתו של איש עסקים מוכר במשהד מרקע של משפחה דתית.
ב-1975 נעצר ח'אמנאי על ידי הסאוואכ, המשטרה החשאית של השאה, הפעם לתקופה ארוכה יותר.
הוא שוחרר לאחר כמה חודשים, אך לא הורשה עוד למסור שיעורים.
במהפכה האסלאמית ב-1979 היה דמות מפתח ואיש סודו של רוחאללה ח'ומייני, לצד אכבר האשמי רפסנג'אני ואחרים.
הוא קיבל שלל תפקידים בכירים, ב-1980 מונה על ידי ח'ומייני לתפקיד האימאם של תפילות יום השישי בעיר קום, לאחר התפטרותו של חוסיין עלי מונתזרי מהתפקיד.
הוא שימש תקופה קצרה כסגן שר ההגנה הלאומי מסוף יולי עד 6 בנובמבר 1979 וכמפקח על משמרות המהפכה האסלאמיים.
לח'אמנאי היה חלק מרכזי בעיצובו של המשטר החדש באיראן, כולל החוקה שטבעה את עיקרון "וֶלַאיַתֶ פַקִיה" – שלטון חכם ההלכה של המנהיג העליון.
בהמשך היה איש מפתח בהדרת הסיעות הליברליות והסוציאליסטיות מעמדת הכוח שלהן ולקיחת מושכות השלטון במלואן בידי אנשי האסלאמיזם שהלכו נאמנים אחרי ח'ומייני ועיצבו את דמותה של הדיקטטורה התאוקרטית תוך כדי השארת בחירות המוניות לנשיאות ולפרלמנט.
אנשי מפתח ליברלים במהלך המהפכה, כגון מהדי באזרגאן ואבולחסן בני-סדר, איבדו את אחיזתם, לעיתים תוך כדי עימות אלים מול נאמני ח'ומייני, וח'אמנאי ביניהם.
ח'אמנאי היה ממקימי מפלגת הרפובליקה האסלאמית עם מוחמד-ג'וואד באהונר ומוחמד בהשתי.
באותה העת היה שותף במעגל הבכיר של מקבלי ההחלטות.
המדינה הייתה באיבה של מהפכה תרבותית, מלחמה על הבית מול פלישה עיראקית, התמודדות מול התקוממות כורדית ועימות רצחני מול ארגון המוג'אהדין ח'לק, שחלק בעמדותיו על ההנהגה של ח'ומייני, לבש צורה של ארגון טרור ופתח בסדרת חיסולים ופיגועים קטלניים נגד מרכזי השלטון.
ב-28 ביוני ביצע המוג'אהדין ח'לק פיגוע רצחני בבנייני המפלגה, חיסל 74 אנשים, ביניהם ארבעה שרי ממשלה ומנהיג המפלגה מוחמד בהשתי, שהיה שני במעמדו הפוליטי למנהיג העליון ח'ומייני.
לאחר חיסולם של בהשתי ובאהונר בפיגועים נבחר ח'אמנאי ב-1 בספטמבר 1981 למזכיר המפלגה.
בתחילת ספטמבר 1981, נבחר ח'אמנאי לנשיא איראן, בבחירות שהתקיימו לאחר ההתנקשות בחייו של הנשיא הקודם מוחמד עלי רג'אי, ברוב מוחץ של הקולות (97%), ובכך הפך לאיש הדת הראשון שכיהן במשרה.
רג'אי חוסל בידי המוג'אהדין ח'לק בשיא העימות בין המיליציה לבין המשטר, וח'אמנאי הפך בעצמו מטרה של הטרור.
בבחירות, שנערכו באוקטובר 1981, אושרו רק ארבעה מועמדים מטעם מועצת שומרי החוקה.
במקור רצה ח'ומייני להשאיר את חכמי הדת מחוץ לנשיאות, אך מאוחר יותר שינה את דעתו.
מעט אחרי בחירתו הראשונה של ח'אמנאי לנשיא, במהלך מסיבת עיתונאים נעשה ניסיון להתנקש בחייו באמצעות מכשיר הקלטה ממולכד.
ח'אמנאי שרד את ניסיון ההתנקשות, אולם נפצע בידו הימנית באופן חמור ואיבד את היכולת להשתמש בה.
ארגון המוג'אהדין ח'לק נטל אחריות על ניסיון ההתנקשות.
ח'אמנאי נבחר מחדש בבחירות לנשיאות איראן ב-1985, שבה רק שלושה מועמדים אושרו על ידי מועצת שומרי החוקה ולאחר שקיבל 87% מהקולות.
יחסיו עם המנהיג העליון האייתוללה ח'ומייני, התאפיינו בהרמוניה.
בין היתר שניהם היו שותפים לאותו קו פונדמנטליסטי נוקשה כנגד המערב.
הפרלמנט ניסה להגביל את כוחו וסמכותו של ח'אמנאי, ולא אישר את מועמדו הראשון, עלי אכבר ולאייתי, לתפקיד ראש ממשלת איראן.
בסופו של דבר הפרלמנט אישר את מועמדו השני של ח'אמנאי, מיר-חוסיין מוסאווי.
יחסי העבודה בין השניים לא היו טובים ולאורך השנים גדל הפער ביניהם, אך ח'ומייני, ח'אמנאי ומוסאווי הצליחו לייצב את מערכת השלטון באיראן לאחר סדרת ההתקפות עליה.
ח'אמנאי היה אחד ממנהיגי איראן בתקופת מלחמת איראן–עיראק בשנות השמונים ובמהלכה פיתח קשרים הדוקים עם ארגון משמרות המהפכה.
כנשיא, נודע כמי שהביע התעניינות עמוקה בפרטי הצבא והביטחון, דוחות תקציביים ועניינים מנהליים.
עבור הציבור האיראני, המנהיג הבולט והתקיף במלחמה היה אכבר האשמי רפסנג'אני, אך קבלת ההחלטות הייתה ברובה תוצר של דיון קולקטיבי בין אנשי המפתח במשטר.
ב-1982 נסוגו אחרוני החיילים העיראקים מחבל ח'וזסתאן בעקבות מתקפת הנגד האיראנית והתקיים דיון בטהראן האם להפסיק את הלחימה או להעמיק אותה לכדי פלישה לתוך עיראק.
ההחלטה שהתקבלה הייתה להמשיך את המלחמה לתוך עיראק והעימות נמשך עוד שש שנים מדממות ללא הצלחה או פריצת דרך.
סופה של המלחמה באפס הישגים לשני הצדדים הוביל לכך שהמעורבים בהחלטה, כולל ח'אמנאי, ניסו להשיל אחריות מעצמם.
בתום המלחמה, ב-12 ביולי 1988, ח'אמנאי נאם לאומה וטען שאיראן ניצחה את התוקפנות העיראקית כמו גם את הניסיונות ממזרח וממערב לערער אותה ואת מעמדה.
במהלך 1988 הלחץ הכלכלי על איראן גבר.
מלחמת ההתשה הארוכה שחקה את הסיבולת שלה ועיראק הצליחה, באמצעות מתקפות נגד, להניס את הכוחות האיראנים חזרה לגבול הבינלאומי.
על כן הסכימו ח'אמנאי ובכירי המשטר לקדם שביתת נשק וסיום של המלחמה בלא כל הישגים.
בשנה שלאחר תום המלחמה התחוללו שינויים גדולים ברפובליקה האסלאמית.
בריאותו של ח'ומייני התדרדרה במהרה וכך גם יחסיו עם הסובבים אותו.
פעמיים הוא סתר בפומבי לנשיא ח'אמנאי.
קרע נפרע בין ח'ומייני ליורשו המיועד, מונתזרי, והלה הודח מתפקידו כיורש המיועד של המנהיג העליון.
ח'ומייני, בדלתיים סגורות, אישר שח'אמנאי הוא המועמד המועדף לרשת אותו, אף שלא היה בעל המעמד הדתי של מרג'ע תקליד.
במקביל הוקמה המועצה לאבטחת אינטרס המשטר ובוטלה משרת ראש הממשלה.
עם מותו של ח'ומייני קידם יו"ר הפרלמנט רפסנג'אני את מינויו של ח'אמנאי למנהיג העליון דרך מועצת המומחים האיראנית.
עם מותו של ח'ומייני ב-1989, מינתה מועצת המומחים את ח'אמנאי להחליפו כמנהיג העליון.
בחירתו התקבלה ברוב קולות של 60 מתוך 74 חברי מועצת המומחים באותה תקופה.
האייתוללה מוחמד-רזא גולפיגאני זכה ביתר הקולות של חברי המועצה דאז.
באותה שנה הוענק לח'אמנאי התואר "אייתוללה".
מאחר שאז לא היה לו את התואר מרג'ע תקליד הנדרש על פי החוקה האיראנית לכהונה בתפקיד זה – הוא נחשב למנהיג העליון הזמני.
החוקה שונתה במיוחד כדי שכל אייתוללה יוכל לכהן בתפקיד המנהיג העליון ובכך לאפשר לח'אמנאי לקבל את התפקיד.
בהמשך כונסה מועצת המומחים שוב ב-6 באוגוסט 1989, כדי לאשר את מינויו מחדש, ואז זכה ל-60 קולות מתוך 64 הנוכחים באותו כינוס.
בתחילה העריכו במערב כי ח'אמנאי הוא רק מינוי זמני, עד שיוכרע מאבק הכוחות בין דמויות חזקות ממנו: מפקד הצבא, יו"ר הפרלמנט האשמי רפסנג'אני, ובנו של ח'ומייני, אחמד, אולם ח'אמנאי הפתיע והצליח לייצב עצמו כמנהיגה של איראן לשנים ארוכות.
עם זאת, ח'אמנאי לא הצליח להשיג את היוקרה והמעמד שהייתה לקודמו, ח'ומייני, ולקחו מספר שנים טרם ביסס את מעמדו.
בתקופת הביניים הזאת, רפסנג'אני היה למעשה הנשיא החזק ביותר בתולדות הרפובליקה האסלאמית.
בתחילת כהונתו ניסה ללא הצלחה לבסס את מעמדו כמנהיג האסלאם השיעי העולמי, אך לא הצליח לגשר על הפער העקרוני מול הנהגת השיעה בעיראק.
מרג'ע אבו אל-קאסם אל-ח'ויי, כמו גם רבים בעולמא, התנגדו לעיקרון שלטון חכם ההלכה שיזם ח'ומייני, לפיו, על ההנהגה הדתית לקחת את מושכות השלטון לידיה עד לביאת האימאם השנים עשר.
לאחר מותו של אל-ח'ויי בשנת 1992 ירש אותו בהנהגת הקהילה השיעית של עיראק מרג'ע עלי סיסתאני, וח'אמנאי לא הצליח לפרוץ את הפער עם ההנהגה הדתית שישבה בנג'ף.
בהתאם לחוקת איראן מ-1979 המעמידה את המנהיג העליון של איראן בראש המדינה, מחזיק ח'אמנאי בכוח המשמעותי ביותר במערכת הפוליטית.
הוא מוציא צווים ומקבל את ההחלטות הסופיות בנושאי כלכלה, סביבה, מדיניות חוץ וכל תחום אחר באיראן.
ח'אמנאי נפגש באופן קבוע עם הנשיא, חברי הממשלה, ראשי הרשות השופטת, חברי פרלמנט ומורה להם כיצד לנהוג.
ח'אמנאי נפגש עם אורחים זרים, אך הוא אינו יוצא מגבולות ארצו; אם מנהיג מעוניין לפגוש בו, הוא יצטרך לנסוע לאיראן.
מלבד זמנו בנג'ף כסטודנט, ח'אמנאי נסע ללוב במהלך כהונתו כנשיא.
ח'אמנאי שמר לאורך השנים על השליטה במוסדות המשטר, כגון משרד המודיעין ומשמרות המהפכה, והותיר אותם מחוץ לידיהם של נבחרי ציבור.
יתרה מכך, הוא שינה את סדרי הכוחות של מוסדות שונים כדי להתאים את רצונו עם תוצאותיהן של בחירות, ולעיתים, עיוות את תוצאות הבחירות עצמן.
ברפובליקה האסלאמית מתקיימים מספר מוסדות כוח ושליטה הנאמנים למשטר, משמע למנהיג העליון, ולא לנבחרי הציבור.
בייחוד שמר ח'אמנאי על כך שתתקיים תמימות דעים בינו לבין המועצה העליונה לביטחון לאומי והמועצה לאבטחת אינטרס המשטר.
משמרות המהפכה כפופה לו בלבד, ודרך מוסדות המשטר ח'אמנאי מפחית מחשיבותו של כל פוליטיקאי נבחר, כולל נשיאים.
בנובמבר 2013 פורסם בסוכנות הידיעות רויטרס כי לח'אמנאי יש נכסים בשווי של כ-95 מיליארד דולר והוא חולש עליהם באמצעות ארגון בשם "סטאד".
למעגל הקרוב של ח'אמנאי במשטר יש קשרים פוליטיים וכלכליים עמוקים, ובכירים במשטר מתפקדים לעיתים כראשי קונצרנים תעשייתיים מונופוליסטים, שמבטיחים את אחיזת המשטר בתעשייה.
כביכול במטרה למנוע חדירה של מעצמות זרות לתוך שורשי הכלכלה האיראנית, נתחים מרכזיים במשק מולאמים ונמצאים בשליטת המגזר הציבורי.
מוסדות צדקה המקושרים למשטר, המכונים בונייד, שולטים ביחד במעל לחמישית מהתוצר הלאומי של איראן.
בהיעדר העוצמה והסמכות האישית שהקרין קודמו ח'ומייני, ח'אמנאי ביסס במידה רבה את שליטתו במדינה דרך רשת נאמנויות שטווה עם בכירי מוסדות המשטר, בין אם אלו ארגוני הצדקה, המועצות הלאומיות, ובייחוד משמרות המהפכה.
איראן תחת ח'אמנאי המשיכה להיות דיקטטורה דתית המחסלת את יריביה וקוראי התיגר עליה, ובאמצעות כך מונעת התארגנות של תנועות אופוזיציה גדולות סביב מנהיג כריזמטי אחד.
בנאומיו מרבה ח'אמנאי להזכיר מוטיבים מוכרים של המהפכה האיראנית: צדק, עצמאות, אי-תלות באחרים, ממשלה אסלאמית, והתנגדות נחרצת לישראל ולארצות הברית, אך רק לעיתים רחוקות מוזכרים אידיאלים מהפכניים אחרים כגון דמוקרטיה ושקיפות ממשלתית רבה יותר.
לפי כרים סג'דג'פור מ"קרן קרנגי לשלום בינלאומי" , "ח'אמנאי התנגד לניסיונותיו של הנשיא רפסנג'אני להגיע למצב של מודוס ויוונדי עם ארצות הברית, לשאיפותיו של מוחמד ח'אתמי למדינה אסלאמית דמוקרטית יותר, ולנטייתו של אחמדינז'אד לעימות גלוי".
בתקופת נשיאותו של רפסנג'אני, איראן השתקמה מהמלחמה נגד עיראק, וח'אמנאי ביסס את מעמדו החדש.
במקביל המשיך בהפצת המהפכה, בין היתר דרך ג'יהאד של חזבאללה בלבנון נגד ישראל שהונחה בידי אנשי כוח קודס.
במשך שנים ישראל ניסתה להשיב את הנווט רון ארד, שנלקח בשבי לאיראן, אלא שהמשטר האיראני הכחיש וסירב לדון עם ישראל.
בשנת 1993 הבועה הכלכלית האיראנית עמדה על סף התפוצצות נוכח הירידה התלולה במחירי הנפט, ונגיד הבנק הלאומי של איראן עבר מבירה אירופאית אחת לשנייה, בניסיון להשיג הארכת הלוואות, וניהל משא ומתן תוך כדי שהוא מתמרן בשיטת 'הפרד ומשול' בין הבנקים הלאומיים השונים של אירופה.
ישראל עלתה על הפעילות האיראנית, הציעה לאיראן הטבה כלכלית בסך מיליארדים בתמורה לשחרור רון ארד, או לחלופין ישראל תחבל במשא ומתן בין איראן לאירופה.
לאחר שאיראן לא הגיבה, ישראל אכן הפיצה לידיעת מדינות אירופה את התנאים האמתיים של הכלכלה האיראנית, ואלו הקשיחו את עמדותיהם במשא ומתן.
בתגובה לכך, ובתגובה להפצצה ישראלית של מטרת עומק יוקרתית של חזבאללה בלבנון, הגיבו משמרות המהפכה וחזבאללה בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס, ארגנטינה.
כהונתו של רפסנג'אני כנשיא עמדה בסימן פתיחות כלכלית וניסיון להשיב את איראן לחיק הקהילה הבינלאומית, כאשר במקביל היא משמרת את הרודנות מבית ושומרת על המסורת השלטונית הדתית כמות שהיא.
ח'אמנאי המשיך את הפתווה של קודמו שקראה להוציא להורג את הסופר סלמאן רושדי, בעקבות פרסום ספרו פסוקי השטן.
בעקבות הפסיקה הזאת רושדי חי את רוב חייו במסתור, תחת שומרים רבים, ובשנת 2022 ניצל בשן ועין מניסיון התנקשות שהותיר אותו משותק חלקית.
ח'אמנאי עמד על כך שהסעיף בחוקה לפיו נשיא יכול לכהן רק שתי קדנציות רצופות ישמר, ובשנת 1997 רפסנג'אני עמד לסיים את כהונתו, לאחר שבשנים האחרונות לה נפגע מעמדו בציבור עקב המשבר הכלכלי.
אלא שח'אמנאי לא ציפה לגל הקוראים לרפורמה ולמתינות שלטונית, שהובילו לבחירתו של מוחמד ח'אתמי.
ח'אמנאי שם כבלים על רגליו של נשיא איראן המתון מוחמד ח'אתמי, שכיהן בשנים 1997–2005, ומלכתחילה לא רצה בבחירתו.
כאשר קרא ח'אתמי להידברות עם האמריקנים, אמר ח'אמנאי כי "הממשל של ארצות הברית הוא אויב הרפובליקה האסלאמית".
כאשר מחו הסטודנטים בטהראן נגד המשטר הנוקשה, אמר בנימת איום כי "למנהיגים אין זכות לחוס על שליחיו של האויב".
בכירי משרד המודיעין המשיכו להוציא לפועל התנקשויות ביריבים פוליטיים ובאחרים, וח'אמנאי מנע מח'אתמי להתערב בפעילות הסוכנות.
במקביל הוא קשר את ידיו, מילא את מושבי הפרלמנט בשמרנים נוקשים, ואסר את כהונתם של רבים ממנהיגי המחנה הרפורמיסטי בתואנה שאינם נאמני המשטר.
במקביל הסתמך ח'אמנאי יותר ויותר על עלי לאריג'אני ואחיו, שהפכו לאנשי מפתח במחנה השמרן בפרלמנט.
כהונתו של ח'אמנאי אופיינה בעימותים רבים עם חברי הפרלמנט האיראני המתונים ממנו בהרבה.
הוא הטיל וטו על החלטות רבות של הפרלמנט, ובהשראתו אסרה מועצת שומרי החוקה על המתונים שבמועמדים לפרלמנט להתמודד, מפאת "חוסר נאמנותם למהפכה".
בין השאר פעל למנוע הרחבה של חופש הביטוי בעיתונות, ועורר עליו תרעומת רבה בקרב המתונים.
בשנת 2000 הוא תואר על ידי הוועד להגנה על עיתונאים (CPJ) כ"אחד מעשרת האויבים הגדולים של העיתונות וחופש הביטוי".
במקביל חלו מהמורות בקרב שכנותיה של איראן.
השתלטות הטליבאן על אפגניסטן והמתיחות בינו לבין המשטר השיעי של איראן הובילו לסף מלחמה בין איראן לאפגניסטן בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, ובהמשך ח'אמנאי אישר תיאום בין איראן לארצות הברית במסגרת מלחמת אפגניסטן.
ח'אמנאי גינה את פיגועי 11 בספטמבר ואת הטרור הסוני בכלל.
מלחמת עיראק ונפילת משטרו של סדאם חוסיין אפשרה לאיראן להשיג דריסת רגל בעומק עיראק.
בחירות דמוקרטיות הובילו לעליית מפלגת הדעווה האסלאמית, שזה שנים רבות נתמכה ומומנה בידי איראן, לשלטון.
במקביל משמרות המהפכה מימנו וקידמו מספר מיליציות נאמנות להם ברחבי המדינה.
יוצא דופן בכך הוא מוקתדא א-סדר, שביסס מיליציה תחתיו שאינה נאמנה לאיראן, והכוחות הבדלנים בכורדיסטן העיראקית בצפון המדינה.
נאמנו של ח'אמנאי, מפקד כוח קודס קאסם סולימאני, הפך למפקד הראשי האחראי על ההתפשטות של איראן ברחבי המזרח התיכון, והצליח אף לכונן בעצמו הפסקת אש בין הפלגים הלוחמים בעיראק ב-2008.
איראן הייתה ספקית נשק מרכזית לארגוני הטרור הפלסטינים במהלך האינתיפאדה השנייה, כאשר משלוח הנשק הבולט ביותר הוא קארין איי, שנלכד בידי ישראל בים סוף.
חשיפת הקשר הבלתי ניתן לערעור בין המחבלים למשמרות המהפכה, הייתה המניע המידי בהחלטת נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש להכליל את איראן בנאומו כחברה ב"ציר הרשע".
בשנת 2006 חזבאללה בלבנון דרדר את העימות מול ישראל לכדי מלחמת לבנון השנייה, ומאז משמרות המהפכה הגבירו את האכיפה ואת הפיקוח על הארגון.
במקביל איראן החלה מממנת ומעבירה אספקה לחמאס ולג'יהאד האסלאמי הפלסטיני היושבים ברצועת עזה, ולאורך השנים פעלה לטפח רשת טרור ביהודה ושומרון, מתחת לאפה של הרשות הפלסטינית, כדי ליצור מערך אסטרטגי שמאיים על ישראל מצפון, מדרום וממזרח.
ישראל במשך שנים פעלה למנוע את מימוש המטרה האיראנית של "איחוד הגזרות" שמיועדת למצב של מלחמה כוללת בינה לבין ישראל, במסגרתה תוכל איראן להצית את המיליציות וארגוני הטרור הנתונים למרותה לפתוח במלחמה רב זירתית נגד ישראל.
נוכח ההתפשטות האיראנית במרחב המזרח התיכון, המאיימת על ישראל ועל המדינות הסוניות, וערב הסעודית, היריבה המסורתית של איראן, בראשן, טבע עבדאללה השני, מלך ירדן ב-2004 את המונח "הסהר השיעי", אזור המשתרע מהגבול האיראני ועד לחופי הים התיכון בו קיימות אוכלוסיות שיעיות גדולות, שאיראן מנסה להשתלט עליו.
במקביל קידם ח'אמנאי את תוכנית הגרעין האיראנית.
עם עלייתו לשלטון של ח'ומייני, התוכניות בוטלו, שכן הגרעין והטכנולוגיה נגדו לפי תפיסתו את רוח האסלאם.
עם זאת בעקבות מלחמת איראן–עיראק, מלחמה בה הועמדה המדינה והמהפכה בסכנה קיומית, משטר האייתולות ראה את החשיבות שבאחזקה בנשק גרעיני שיבטיח את קיומו, והמשיך את התוכנית הגרעינית של השאה.
ומכאן החל עלי ח'אמנאי, שהיה אז נשיא איראן, ללחוץ על רפסנג'אני שהיה אז הנשיא, להאיץ ולקדם את תוכנית הגרעין להשגת נשק גרעיני דרך הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בטענה שהיא נועדה לצורכי שלום.
ח'אמנאי טען כי האומה האיראנית תמיד אוימה מבחוץ, ולכן המעט שניתן לעשות זה להוכיח לאויבה כי יש ביכולתה להגן על עצמה.
ח'אמנאי קידם ביתר שאת פיתוח רקטי וארטילרי, בייחוד את טילי שיהאב, כמו גם רכש של טילים מקוריאה הצפונית.
איראן הצהירה שבשנת 2003 היא עצרה את הפיתוח הגרעיני הצבאי, וב-2006 תוכנית הגרעין האזרחית שלה החלה לפעול.
אלא שבפועל, מתחת לפני השטח, איראן קידמה ביתר שאת את הפיתוח הגרעיני.
ישראל במיוחד ראתה בכך איום קיומי, ומאז נעשה מאיר דגן לראש המוסד, הארגון ריכז את מאמציו להאטת התשתית האיראנית.
החל משנת 2006 ישראל פתחה בסיכולים ממוקדים של בכירי תוכנית הגרעין, ועם הזמן החדירה המודיעינית והמבצעית של ישראל לעומק איראן התרחבה.
כתוצאה מהפיתוח הגרעיני הוטלו על איראן גם סנקציות כבדות בידי מדינות העולם המערבי, ואלו החריפו עם השנים.
בשנת 2005, עם תום כהונת ח'אתמי, המחנה הרפורמיסטי החרים את הבחירות והשמרן הפופוליסט מחמוד אחמדינז'אד נעשה לנשיא איראן.
ח'אמנאי במקביל חיזק את סמכותה של המעצה לאבטחת אינטרס המשטר, בראשות רפסנג'אני, על חשבון הנשיאות, כדי להפחית מסמכויותיו של אחמדינז'אד ולאזן בין סוכנויות השלטון.
לקראת בחירות 2009 לנשיאות, המחנה הרפורמיסטי אגר מומנטום סביב מועמדו, מיר-חוסיין מוסאווי, נוכח תקווה חדשה להידברות עם המערב לאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית.
מסמכים מודלפים מוויקיליקס הציגו הנחיה של ח'אמנאי, שבועות ספורים לפני הבחירות, בה הוא מורה למשמרות המהפכה להביא לניצחון של אחמדינז'אד.
במהלך המהומות שאחרי הבחירות לנשיאות התייצב ח'אמנאי מאחורי הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ודחה את הטענות בדבר זיופים.
הוא גיבה את כוחות הביטחון שנקטו יד קשה כלפי המפגינים והרגו עשרות מהם.
רבים העריכו שהוא עומד מאחורי זיופים שמנעו את בחירתו של מוסאווי, הרפורמיסטי.
עם זאת, כעבור שנתיים, ב-2011 דווח על מתיחות בין ח'אמנאי לבין אחמדינז'אד, על רקע חילוקי דעות בנושא השליטה במשרד המודיעין ומחלוקות פנימיות נוספות.
בעקבות האביב הערבי התגברה החדירה האיראנית למדינות העולם הערבי.
במלחמת האזרחים בסוריה כוח קודס שימש מגן למשטר בשאר אל-אסד, ואיראן החלה לבנות התבססות צבאית עמוקה בתוך סוריה.
במלחמת האזרחים בתימן איראן מימנה והעבירה אספקה לחות'ים, מיליציה שיעית שהחלה לתקוף רקטית את ערב הסעודית מדרום ובמקביל לאיים על המסחר הימי דרך הבאב אל-מנדב, ובכך איימה איראן להשתלט על צומת דרכים קריטית במסחר העולמי.
איראן לקחה תפקיד מרכזי במלחמה נגד דאעש, וקאסם סולימאני פיקד על המיליציות השיעיות בהגנה על בגדאד מפני המתקפה של המדינה האסלאמית ב-2014. במקביל, בשנת 2015 יצא ח'אמנאי, בצעד תקדימי, ופרסם שתי הצהרות שפנו לצעירים באירופה ובאמריקה, ובמסגרתן הצהיר על סלידתו מהטרור ועל הצורך בעמידה מאוחדת נגדו.
עוד טען בהצהרתו השנייה שהטרור החמור ביותר הוא זה שמופעל עשרות שנים בידי ישראל נגד העם הפלסטיני.
בראשית העשור השני של המאה ה-21, הממשל האמריקאי החריף את הסנקציות שהטיל על איראן, ובמקביל ניסה להביא אותה לשולחן המשא ומתן הדיפלומטי כדי לשים סוף לתוכנית הגרעין הצבאית שלה.
ב-2013 נעשה חסן רוחאני, בן טיפוחיו של רפסנג'אני, לנשיא איראן, וקיבל את ברכת הדרך מח'אמנאי למשא ומתן עם המערב.
במקביל קידם ח'אמנאי את חיזוק הקשרים של איראן עם רוסיה, כולל לחימה משותפת לצד משטר אסד במלחמת האזרחים בסוריה.
בשנת 2015 נחתם לבסוף הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
מתחת לפני השטח, איראן בהוראת ח'אמנאי המשיכה בהעשרת אורניום לרמות גבוהות, למטרות צבאיות, נגד ההסכם.
ב-2018 חלה הידרדרות צבאית חמורה בעימות בין ישראל וארצות הברית לאיראן.
ראשית, ישראל הגיבה לניסיון ההתבססות האיראנית בסוריה במכות אוויריות חריפות, שהפכו להפצצות על בסיס כמעט יום-יומי.
במאי 2018 הגיע העימות בין ישראל לאיראן לכדי מבצע בית הקלפים, במסגרתו הושמדו עשרות רבות של מטרות איראניות ברחבי סוריה, והתשתית הצבאית נפגעה משמעותית, מה שהוביל את סולימאני להעביר את ריכוז המאמצים של כוח קודס זמנית לכיוון עיראק.