tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 61 לפנה"ס שב גביניוס לרומא וכיהן כפראיטור ובשנת 58 הוא כיהן כקונסול יחד עם לוקיוס קלפורניוס פיסו , במהלך כהונתו הוא סייע לטריבון הפלבאים פובליוס קלודיוס פולכר בהגליית קיקרו.
לאחר כהונתו כקונסול גביניוס מונה למושל סוריה בדרגת פרוקונסול.
במסגרת תפקידו הוא התערב בענייניה של יהודה שהפכה למדינת חסות רומאית.
בהבינו את ההתנגדות היהודית לשעבוד לרומא ואת צורכה של זאת בבסיס איתן לשלטונה בארץ ישראל, הוא החל בייסוד מחדש, שיקום והחזרת השלטון העצמי לערים הלניסטיות בארץ ישראל שנחרבו ונכבשו על ידי החשמונאים, במחשבה שבשל הקרבה התרבותית שלהם לרומא הן תהפוכנה ליריבות היהודים על השליטה בארץ.
פעולותיו של גביניוס עוררו מורת רוח בקרב תושביה היהודיים של ארץ ישראל ונס המרד הורם על ידי אלכסנדר השני, בנו של המלך המודח אריסטובולוס השני.
תחילה אלכסנדר ניסה להשתלט על ירושלים ולהקים את חומותיה, אולם ניסיון זה סוכל על ידי יחידות צבא רומא שהיו מוצבות בעיר.
הוא הצליח בגיוס צבא, שלדברי יוסף בן מתתיהו מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים.
גביניוס ירד מסוריה עם צבאו במטרה לדכא את המרד.
בקרב הראשון שנערך כנגד אלכסנדר, בסביבות ירושלים, הובס אלכסנדר ונאלץ לסגת.
אחרי מפלתו, אלכסנדר וכוחותיו התבצרו באלכסנדריון, מכוור והורקניה, שם גביניוס הטיל עליהם מצור.
לבסוף, אלכסנדר נכנע לגבינוס, מסר את מבצריו לידי הרומאים ונשלח חזרה כשבוי לרומא.
לאחר ניצחונו, גביניוס שינה את סדרי השלטון ביהודה.
על אירוע זה כתב יוסף בן מתתיהו: "אז השיב גביניוס את הורקנוס לירושלים וימסור בידו את כל משמרת המקדש, (ויעש חדשה בארץ) ויחלק את הסנהדרין לחמשה, וישם את האחת בירושלים והאחת בגדרה, והשלישייה באמאוס, הרביעית ביריחו, והחמשית בצפורי בארץ הגליל.
כך איבדו היהודים את כיסא ממלכתם ויהיו מעתה לממשלה אריסטאקראטית."
בקרב החוקרים מקובלת הדעה שגביניוס ביקש להחליש את השלטון ביהודה, ועל בסיס הרעיון של הפרד ומשול והמודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, פירק את ממלכת יהודה וחילק אותה לחמישה מחוזות (סנהדריות) נפרדים: ירושלים, יריחו, ציפורי, חמתן שבעבר הירדן וגָדָרָה (או אולי "גָזָרָה", כלומר - גזר).
לפי גישה אחרת במחקר, גביניוס ביקש לייצב את המצב יהודה ולחזק את השלטון, ובהכירו את חולשותיו של הורקנוס, חילק את הארץ למתחריו העיקריים (פיתולאוס, אנטיפטרוס ומליכוס).
יצחק אייזיק הלוי טוען שגביניוס כלל לא החליש את שלטונו של הורקנוס, אלא לבקשת הורקנוס ואנטיפטר שלל מהסנהדרין את הסמכויות המדיניות שלה, ובכך חיזק את השלטון של הורקנוס ואנטיפטר.
צעדיו של גביניוס לא השקיטו את היהודים.
בשנת 56 לפנה"ס ברחו המלך לשעבר אריסטובולוס השני ובנו מתתיהו אנטיגונוס השני מן השבי ברומא ועשו דרכם ליהודה, שם הם זכו לתמיכת העם והתכוננו למלחמה.
אריסטובולוס השתלט על אלכסנדריון והחל בביצורו, אולם משעמד על התקרבות גביניוס הוא נסוג לכוון מכוור.
הרומאים רדפו אחרי אריסטובולוס, ובקרב שהתפתח הוכה צבאו קשות.
רק אריסטובולוס ובנו עם אלף חיילים הצליחו להגיע למכוור, שם הובסו בידי הרומאים, נלקחו בשבי ונשלחו חזרה לרומא.
לאחר ניצחון זה פנה גביניוס למימוש תוכניתו לפלוש לאימפריה הפרתית, תוך ניצול הסכסוך על המלוכה באימפריה בין האחים מיתרידטס השלישי ואורודס השני.
הוא פלש לפרתיה והגיע עד נהר פרת, אולם נקרא לשוב על ידי פומפיוס כדי להחזיר לתלמי השנים עשר את כתר המלכות במצרים.
גביניוס פלש למצרים למרות ההתנגדות של הסנאט והאזהרות כנגד צעד כזה שנמצאו בספרי הסיבילות.
הוא שלח את מרקוס אנטוניוס להשתלט על המעברים החשובים למצרים, ואחרי כיבוש פלוסיון (כיום בלוזה) בעזרת אנטיפטרוס ששכנע את חיל המצב היהודי שהוצב שם לא לגלות התנגדות לרומאים, גביניוס פלש לפנים הארץ.
המלך ארכלאוס נהרג ואלכסנדריה נכבשה.
לאחר המלחמה, גביניוס החזיר את הארץ לשלטונו של תלמי השנים עשר.
בעת שגביניוס היה עסוק במצרים מרד נוסף פרץ ביהודה.
אלכסנדר השני נמלט מכלאו ברומא, הגיע ליהודה, גייס צבא של שלושים אלף חיילים והחל עובר בארץ ונלחם ברומאים במקום מושבם, תוך שהוא קוצר מספר ניצחונות.
מהלך העניינים ביהודה אילץ את גביניוס לחזור כדי להשקיטה.
תחילה הוא ניסה לשלוח את אנטיפטרוס לשכנע את אלכסנדר להיכנע, וכשצעד זה נכשל, נלחם כנגד צבא היהודים.
בקרב שנערך ליד הר תבור הוכו כוחותיו של אלכסנדר מכה ניצחת והוא נפל בשבי והוצא להורג על ידי גביניוס.
בעת כהונתו של גביניוס כפרוקונסול בסוריה, הוטבע דיוקנו על מטבעות מקומיים של העיר ניסה-סקיתופוליס (שמה של בית-שאן בתקופה הרומית), ועל מנת שהדיוקן יזוהה בקלות, נוספו מאחורי ראשו האותיות הראשונות של שמו (ביוונית ГАВ).
בצד השני של המטבע צוין שם העיר, אשר באופן יוצא דופן אימצה את שמו ונקראה "גֹביניה", כך משנת 57 עד 45 לפנה"ס.
הטבעת דיוקנאות של נציבים רומיים על גבי מטבעות בפרובינקיות הרומיות נדירה למדי, ועוד יותר מיוחדת הקניית שם לעיר על שמו של המושל הרומי.
תופעה זו נדירה במיוחד בתקופת הרפובליקה וככל הנראה היא לא הייתה חלק ממדיניות כללית, אלא החלטה מקומית.
ייתכן ומועצת העיר החליטה לפרגן למושל החדש באמצעות המטבעות.
מאידך, יכול להיות שגביניוס עצמו ביקש זאת ממועצת העיר, תוך שנתן לה הרשאה לטבוע מטבעות.
מכל מקום, מורה הדבר על עוצמתו ואישיותו של גביניוס ועל רצונה של העיר לחלוק לו כבוד כדי לשמור על ייחסים טובים עם הממשל הרומי.
עיר נוספת אשר הוסיפה לשמה את שמו של גביניוס היא מרשה, ואף על מטבעותיה הראשונים משנת 58/57 לפנה"ס מופיעות האותיות הראשונות של שמו, זאת לצד שמה של מרשה, שגם היא נקראה אז "גביניה".
בשתי הערים ציון השם הוא ביוונית, השפה המקובלת בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית.
בינתיים, אויבי גביניוס ברומא פעלו נגדו, ובשנת 55 לפנה"ס הוא הודח ממשרתו כמושל סוריה ונקרא לחזור לרומא, חזרה אותה עיכב ככל יכולתו.
גביניוס עזב בשנת 54 לפנה"ס רק כאשר מחליפו מרקוס ליקיניוס קראסוס הגיע לסוריה.
עם שובו לרומא, הועמד גביניוס למשפט באשמת קבלת שוחד של 10,000 טאלנטים מידי מלך מצרים תלמי השנים עשר.
הוא הורשע ונגזר עליו לגלות מרומא.
גביניוס נשאר בגלות עד 49 לפנה"ס, אז יוליוס קיסר החזיר אותו לרומא ואף נתן לו פיקוד על כח צבאי.
אחרי קרב פארסאלוס הוא נשלח לאיליריה כדי לתגבר את כוחותיו של קווינטוס קורניפיקיוס.
גביניוס נתקל בהתנגדות מקומית קשה שגרמה לכוחותיו אבדות כבדות.
הוא התבצר בסביבת סלונה (כיום סולין שבקרואטיה) ולמשך זמן מה הצליח להדוף את התקפותיו של מרקוס אוקטביוס.
לבסוף תש כוחו כתוצאה ממגפה והוא מת בשנת 48 לפנה"ס.
אָאוּלְפְטָאנֶס (באיסלנדית: Álftanes) היא עיירה בדרום-מערב איסלנד, השוכנת על חצי אי קטן דרומית-מערבית לבירה רייקיאוויק ושייכת למטרופולין שלה.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית העיירה 2,484 איש.
העיירה נוסדה בשנת 1878 והיא משתרעת על שטח של 5 קמ"ר.
בעיירה שוכן מעונו של נשיא איסלנד המכונה "בסאסטד'יר" (Bessastaðir).
אאוכייד או אאוכייד מק אכדאך היה מלך דאל ריאטה, בין השנים 726 ועד מותו בשנת 733.
אאוכייד היה בנו של אאוכייד מק דומאנגארט - אף הוא מלך דאל ריאטה.
אאוכייד עלה לשלטון כמלך דאל ריאטה בשנת 726 לאחר שהדיח את דונגל מק סלבאך.
סלבאך, אביו של דונגל, ניסה לסייע לבנו לשוב לשלטון ולחם נגד אאוכייד באירוס פיוכנאה בשנת 727 אולם נחל תבוסה.
על פי חלק מכתבי ההיסטוריה של התקופה שלח אאוכייד צי מדאל ריאטה לאירלנד על מנת לסייע לפלייתברטאך מק לוינגסיך במלחמתו נגד אאד אלאן.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו, אאד פינד ומלך על דאל ריאטה.
אאוכייד בוייד (בגאלית סקוטית: Eochaid Buide; מת בשנת 629 לערך) היה מלך דאל ריאטה בראשית המאה השביעית.
אאוכייד עלה לשלטון בשנת 608 לערך, לאחר מות אביו אידאן מק גאבראן, ומלך עד מותו.
ככל הנראה, סיומת שמו "בוייד" משמעה "הבלונדיני" - והיא מתייחסת לצבע שערו.
אאוכייד היה בנו הצעיר של אידאן מק גאבראן, ועלה לשלטון כיורש הנבחר על ידי אביו לאחר מות אחיו הבוגרים.
על פי ספרו של אדומנאן מאיונה "חייו של קולומבה הקדוש" חזה קולומבה את עלייתו לשלטון של אאוכייד על פני אחיו.
ככל הנראה בשתי שנות שלטונו האחרונות (627–629) מלך במקביל לקונאד קר.
לאחר מות אאוכייד עלה לשלטון בנו דומנל ברק.
אאוכאיד מק דומאנגארט (בגאלית סקוטית: Eochaid mac Domangairt - "אאוכאיד בנו של דומאנגארט"; נפטר בשנת 697 לערך) היה מלך דאל ריאטה בשנת 697.
אאוכאיד היה בנו של דומאנגארט מק דומנל וחבר קנל נגאבריין (שבט גבריין).
אאוכייד מוזכר ב"דואן אלבאנאך" כמלך דאל ריאטה, וכן בכרוניקות נוספות בהם הוא מכונה "ריאנאמייל" (שבור האף).
אָאוּל הוא סוג של כפר הררי בקווקז, שבו כל בית בכפר נסמך על הבית שלידו, או על מורד ההר שלידו, כשאלו משמשים כאחד מקירותיו.
שאר קירות הבית עשויים מאבנים גדולות או מקרשים.
הגג מכוסה בעפר או בשיחים ויש בו חור, המשמש כארובה ליציאת עשן המדורה המובערת בבית, לחימום ולבישול.
הכפר מוקם במקום הקשה לגישה, כדי שיהיה קל לתושביו להתגונן מפני תקיפות שבטים עוינים.
בגלל מלחמות הכיבוש, שניהלו הרוסים באזור במאה ה-19, התמעט מאוד מספר האאולים, כי תושביהם אולצו לגלות לטורקיה ולעבור מההרים לעמקים, כדי שלא יוכלו למרוד ברוסים.
המילה "אאול" במובן הרחב מציינת סוג של התיישבות כפרית גם אצל עמים אחרים הדוברים שפות טורקיות, מקרב עמי קזחסטן ואסיה המרכזית, וכמו כן בבשקיריה.
בהתחלה היה מדובר בהתיישבות זמנית שעברה באופן מחזורי מאתר מרעה חורפי (קישלאו) אל אתר נוודים קיצי (ז'איליאו).
מאוחר יותר, נקראו אאולים גם הכפרים הקבועים שהוקמו עם המעבר של עמים אלה (קזחים, קירגיזים, טורקמנים, בשקירים) במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 לאורח חיים של התיישבויות קבועות.
מְחוֹז אָאוֹמוֹרִי (ביפנית: 青森県) הוא מחוז ביפן השוכן בחבל טוהוקו.
בירתו של המחוז היא העיר אאומורי.
מחוז אאומורי נוסד ב-1871, ובירתו אאומורי נוסדה ב-1889. אאומורי הפכה לעיר ב-1898 כשאוכלוסייתה הגיעה ל-28,000 תושבים.
ב-3 במאי 1910 פרצה שרפה בשכונת יסוקאטה בעיר.
בשל הרוחות החזקות שנשבו כילתה השרפה את כל העיר, הביאה למותם של 26 אנשים ולפציעתם של 160.
רדיו אאומורי שידר לראשונה ב-1951, וב-1958 נפתח שוק הדגים העירוני ובית החולים הראשון.
עם צמיחת בירת המחוז, מספר עיירות וכפרים הסתפחו לעיר, ועם סיפוח הכפר נונאי ב-1962 הפכה אאומורי לעיר הגדולה במחוז.
במרץ 1985, לאחר עבודה שנמשכה 23 שנים והשקעה של 700 מיליון ין, הושלמה בנייתה של מנהרת סייקן המחברת בין האיים הונשו והוקאידו.
במרץ 1988 נחנך נתיב רכבת המחבר בין האיים.
באפריל 1993 נפתחה המכללה הציבורית של אאומורי, וב-1995 החל לשמש שדה התעופה של אאומורי לטיסות בינלאומיות לסיאול, קוריאה הדרומית ולחברובסק שברוסיה.
ב-2007 הגיעו לאאומורי עריקים צפון-קוריאנים לאחר מסע בן שישה ימים בים יפן, ובכך סימנו את הפעם השנייה אי פעם שבה הצליחו עריקים להגיע ליפן בדרך הים.
אאומורי הוא המחוז הצפוני ביותר בהונשו, ובינו ובין מחוז הוקאידו נמתח מצר צוגרו.
המחוז גובל במחוזות אקיטה ואיווטה מדרום.
העיירה אוֹמָה, השוכנת בקצה הצפון-מערבי של חצי האי שימוקיטה, היא הנקודה הצפונית ביותר בהונשו.
חצאי האיים שימוקיטה וצוגרו מקיפים את מפרץ מוּטסוּ, שבדרומו שוכן חצי האי נטסודומארי.
ניתן להבחין בשלושת חצאי האיים בסמל המחוז.
אגם טוודה (Towada) הוא קלדרה השוכנת על הגבול בין המפריד בין אאומורי לאקיטה, ואליו נשפך נהר אוֹריאָסֶה.
במחוז אאומורי שוכן בסיס חיל האוויר מיסאווה, הבסיס היחיד במערב האוקיינוס השקט בו פועלים הצי, הצבא, חיל האוויר האמריקאים וכוחות ההגנה העצמית של יפן.
כמו ברובו של אזור טוהוקו, כלכלת מחוז אאומורי מתבססת בעיקר על חקלאות, יערנות ודיג.
המחוז ידוע במטעי התפוחים הגדלים בו.
אגדה יפנית מקומית גורסת שישו לא מת על הצלב, אלא עשה דרכו לכפר שינגו, שם הפך לחקלאי אורז, נישא והקים משפחה.
האגדה החלה לאחר שבשנות ה-30 של המאה ה-20 נמצאו בכפר מגילות בעברית מקראית שתיארו את חייו ואת מותו של ישו ביפן.
על פי האגדה שוכן קברו של ישו באאומורי.
אֵאוֹטְרִיצֵרָטוֹפְּס (שם מדעי: Eotriceratops) הוא סוג דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שחי בקרטיקון העליון.
הוא נחשב לדינוזאור הצרטופסי הגדול ביותר, גדול במקצת מטורוזאורוס וטריצרטופס.
פירוש שמו הוא "טריצרטופס השחר" או "טריצרטופס מוקדם".
סוג זה הוא בעל מין טקסונומי יחיד, E.
xerinsularis, שתואר ב-2007 בידי וו (Wu) ושותפיו.
עם זאת, מספר פלאונטולוגים, כגון גרגורי פאול, מעדיפים להתייחס אליו כאל מין קדום יותר של טריצרטופס ולא כאל סוג טקסונומי נפרד.
מאובניו נמצאו בקניון פרסת הסוס באלברטה שבקנדה, והם מתאורכים ל-68.8 מיליון שנה לפני זמננו.
דווח שהגולגולת שלו שנמצאה היא באורך של כ-3 מטר.
האורך הכולל של האאוטריצרטופס הוערך בכ-9 מטר.
האאוטריצרטופס התגלה בשלד בודד לא שלם שנתגלה מפורק בפארק דריי איילנד באפלו ג'אמפ (Dry Island Buffalo Jump Provincial Park) בדרום אלברטה שבקנדה.
השלד מורכב מגולגולת לא שלמה הכוללת חלקים מהעטרה (frill, מניפה גרמית בירכתי הגולגולת שנמתחה על הצוואר וקיימת בכל סוגי הצרטופסיים), קרניים גדולות מעל העיניים וקרן קטנה מעל האף, בדומה לטריצרטופס הקרוב לאאוטריצרטופס.
נמצאו גם מספר חוליות צוואר וגב ומספר צלעות.
מכיוון שהשלד נתגלה בסלע משקע רך מסוג פצלים (Shale), עצמות רבות נמחצו בצורה קשה.
האאוטריצרטופס שונה משאר חבריו לתת-משפחת הכסמוזאוריאניים (תת-משפחה של הצרטופסיים המאופיינת בעטרה ארוכה, קרני גבה גדולות ואילו קרן אף קטנה) במאפיינים ייחודיים בעצמות הגולגולת, כגון: קרני לחי בולטות במיוחד, אֶפּוֹקְסִיפִּיטָלִים (מעין קשקשים או בליטות עצם מחודדות המקיפות את העטרה) ארוכים ושטוחים במיוחד, בדומה לטורוזאורוס מהמין Torosaurus utahensis.
המאפיין השונה הבולט מכולם של אאוטריצרטופס הוא זיז אנכי על עצם הפרמקסילה, היכן שהיא נוגעת בעצמות האף.
מאפיין זה לא נראה בצרטופסיים אחרים, אך כן נצפה במספר מאובנים של טריצרטופס, אך לא באותו גובה ועוצמה.
קרני הגבה שמעל העיניים מתעקלות קדימה והן באורך של כ-80 ס"מ.
בגולגולת שנמצאה נראה שיש סימני נשיכה מעל העין, ליד הבסיס של הקרן השמאלית.
האאוטריצרטופס היה מבין הצרטופסיים הבודדים עם עטרה ללא "חלונות", יחד עם האווצרטופס והטריצרטופס.
אאוּלוּס אַטִילְיוּס קָלָטִינוּס היה מצביא רומאי, שפיקד על כוחות צבא וצי במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס).
הוא נבחר פעמיים לקונסול ופעם אחת לדיקטטור ונתכבד בתהלוכת ניצחון.
קלטינוס נבחר בפעם הראשונה לקונסול שנת 258/7 לפנה"ס יחד עם גאיוס סולפיקיוס פטרקולוס.
השניים קיבלו לידיהם את המשך ניהול המלחמה בסיקיליה (סיציליה), אך לדברי מקורות אחדים פיקד קלטינוס לבדו על כוחות הצבא שנלחמו בקרתגים.
תחילה כבש את העיר היפאנה (Hippana) ואחר כך הכניע את מיטיסטראטון (Mytistraton) הבצורה והחריבה עד היסוד.
זמן קצר לאחר מכן תקף את קמרינה (Kamarina), אך תוך כדי פעולות המצור נקלע עם חייליו למארב, ואלמלא מאמציו העילאיים של טריבון בשם מרקוס קלפורניוס פלאמה (Marcus Calpurnius Flamma), אפשר שהוא וצבאו היו נשמדים.
לאחר שנחלץ מן המארב, כבש את הערים קמרינה, אנה (Enna), דרפאנה (Drepana) ומקומות נוספים, שהיו עד אז בידי הקרתגים.
לקראת סוף כהונתו פתח בהתקפה על ליפארה (Lipara), אותה המשיך מחליפו.
בשובו לרומא נתכבד בתהלוכת ניצחון.
ב-254 לפנה"ס נבחר לקונסול בפעם השנייה.
זמן קצר קודם לכן איבדו הרומאים את ציים המלחמתי בסערה ליד כף פכינוס (Pachynus); אטיליוס קלאטינוס ועמיתו לקונסולאט גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה בנו צי חדש בן 220 אניות בתוך זמן קצר ביותר של שלושה חודשים, והפליגו בראשו אל סיקיליה.
הפעולה הצבאית העיקרית במהלך כהונתם הייתה כיבוש פנורמוס.
ב-249 לפנה"ס מונה אטיליוס קלטינוס במקום מרקוס קלאודיוס גליקיה (M.
Claudius Glycia) לדיקטטור לצורך בחירת קונסולים חדשים, שכן הקונסולים המכהנים נמצאו אותה שעה עם הצבא בסיקיליה.
שנים אחדות לאחר מכן, ב-241 לפנה"ס, נבחר כבורר במחלוקת בין הפרוקונסול גאיוס לוטאטיוס קאטולוס והפראיטור קווינטוס ואלריוס, למי משניהם הזכות לקבל תהלוכת ניצחון והוא הכריע לטובת הפרוקונסול.
הדבר האחרון הידוע אודותיו הוא כי בנה מקדש לאלת התקווה סְפֶּס (Spes).
אאולוס אטיליוס קלטינוס זכה להערכה רבה הן בימיו הן לאחר מותו, ועל קברו נחקקה הכתובת: 'עמים רבים תמימי-דעים – איש זה היה מראשוני העם'.
ערך זה כולל קטעים מתורגמים מתוך החיבור: Smith, William (editor).
John Murray, 1873 הנמצא כיום ברשות הכלל.
מרקוס טוליוס קיקרו, כתבים נבחרים.
תרגם והוסיף הערות ומפתחות ארנסט דוד קולמן.
אָאוּלוּס פּוֹסְטוּמְיוּס אַלְבִּינוּס מַגְנוּס היה מצביא רומאי שפיקד על הכוחות הרומאיים בקרב סותול.
אאולוס היה ככל הנראה בנו של ספוריוס פוסטומיוס אלבינוס מגנוס.
אחיו היה ספוריוס פוסטומיוס אלבינוס.
אחיו שימש קונסול בשנת 110 לפנה"ס, בתחילת מלחמת יוגורתה.
ספוריוס רצה לשים קץ למלחמה במהירות האפשרית, ועל כן גייס צבא והפליג לנומידיה.
אולם יוגורתה, מלך נומידיה, בכוונה תחילה נמנע מעימות חזיתי והמלחמה התארכה מעבר לצפוי.
ספוריוס היה מוכרח לחזור לרומא אם היה ברצונו להיבחר כקונסול גם בשנה הבאה, ועל כן מינה את אאולוס כמפקד והפליג חזרה לאיטליה.
אאולוס שרצה לעשות את מה שאחיו נכשל בו, גייס בינואר של אותה שנה את הצבא והחל לנוע לכיוון העיר סותול, שם היה האוצר המלכותי של יוגורתה.
מקום העיר כיום לא ידוע.
פאולוס אורוסיוס מספר שאאולוס תקף בהזדמנות זו גם את העיר קאלאמה.
סותול הייתה מבוצרת היטב, ואאולוס הטיל עליה מצור.
יוגורתה העמיד פנים שברצונו בשלום, וכך הצליח להסיח את תשומת לבו של אאולוס.
יוגורתה כיתר בחשאי את המחנה הרומאי, ותקף אותו בקרב סותול.
הקרב היה קצר ובסופו הובסו הרומאים.
יוגורתה הסכים לשחרר אותו בתנאי שייכרת עמו חוזה שלום.
אאולוס נאלץ לעבור טקס משפיל במהלכו ננעצו בקרקע שני רומחים, ורומח נוסף מעליהם, והוא וכל אחד מחייליו נאלצו לעבור תחתיהם.
אאולוס צווה לעזוב את אפריקה תוך עשרה ימים, וכך אכן עשה.
הוא חזר לרמא והתקבל שם בזעם.
מכאן ואילך לא ידוע עליו כמעט כלום.
אֵאוּלוֹחְיוֹ רָאמִירוֹ מַרְטִינֶס (בספרדית: Eulogio Ramiro Martínez; 11 ביוני 1935, אסונסיון – 30 בספטמבר 1984, ברצלונה) היה כדורגלן ששיחק בעמדת החלוץ במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. מרטינס נודע בעיקר בשל תקופתו במדי ברצלונה, שבמשך 6 שנים זכה שם פעמיים באליפות ספרד ופעמיים בגביע הספרדי.
כמו כן, הוא ייצג הן את נבחרת פרגוואי והן את נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1962. לעיתים כונה בשם "קוקיטו" (Kokito או Coquito).
מרטינס החל את הקריירה המקצועית שלו במדי ליברטד, קבוצה מעיר הולדתו, אסונסיון, בירת פרגוואי.
ב-1955 זכה עם קבוצתו באליפות פרגוואי.
ב-1956 זיהתה ברצלונה הספרדית את כישרונו והחתימה אותו בשורותיה.
במשחק השני בו פתח במדיה בליגה הספרדית כבש מרטינס את שער הבכורה שלו, בתיקו 3-3 עם ולנסיה ב-4 בנובמבר 1956. בהמשך הבקיע מרטינס 5 שערים ב-5 משחקים רצופים.
בסך הכול הבקיע לאותה עונה 9 שערי ליגה ב-23 הופעות, והוא עזר לברצלונה להגיע למקום ה-3. לאחר תום העונה החל הגביע הספרדי.
בגומלין שמינית הגמר נגד אתלטיקו מדריד כבש מרטינס שביעייה וברצלונה העפילה לרבע הגמר.
במשחק הראשון של רבע הגמר פגשה ברצלונה את ריאל מדריד והמשחק הסתיים בתיקו 2-2. בגומלין הבקיע מרטינס רביעייה, ברצלונה ניצחה 6-1 ועלתה לחצי הגמר.
בחצי הגמר הבקיע מרטינס צמד בשני המשחקים נגד ריאל סוסיאדד.
בגמר נגד אספניול ניצחה ברצלונה 1-0 וזכתה בתואר, עם מרטינס בהרכב הפותח.
ב-24 בספטמבר 1957 הבקיע מרטינס את השער הראשון באצטדיון החדש של ברצלונה, הקאמפ נואו, במשחק החניכה שלו, משחק ידידות נגד קבוצה מוורשה.
בעונתו השנייה בברצלונה, , המשיך מרטינס לאייש את עמדת החלוץ בקבוצה בעקביות.
בעונה זו החל לשתף פעולה בחוד עם אבאריסטו.
בליגה הגיעה ברצלונה פעם נוספת למקום ה-3, ומרטינס כבש 9 שערים, כולל צמדים לרשתן של חאאן, ריאל ואיאדוליד וגרנדה.
בגמר גביע ערי הירידים נגד קבוצה מלונדון הבקיע מרטינס הן במשחק הראשון, שהסתיים בתיקו 2-2, והן במשחק החוזר, שהסתיים בניצחון 6-0 לזכות ברצלונה, שזכתה בגביע.
בגביע הספרדי הבקיע מרטינס 4 שערים, אך הוא לא הצליח לעזור לברצלונה לגבור על אתלטיק בילבאו, שהדיחה את ברצלונה בחצי הגמר.
בעונת זכה מרטינס עם ברצלונה בדאבל.
במשחק מול אתלטיק בילבאו ב-1 בפברואר 1959 הורחק מרטינס בכרטיס אדום, ובשל כך הושעה מ-5 מחזורים נוספים.
מרטינס תרם לזכייה באליפות 7 שערים, בין היתר כבש שלושער במחזור האחרון, בניצחון 7-1 על ריאל אוביידו.
גם לזכייה בגביע תרם 7 שערים, ביניהם שלושער בשמינית הגמר נגד ספורטינג חיחון ושער אחד במשחק הגמר נגד גרנדה, בו ניצחה ברצלונה 4-1.
ב-3 בספטמבר 1959 הבקיע במשחק הראשון של ברצלונה בליגת האלופות, בתיקו 2-2 עם צסק"א סופיה.
מרטינס הגביר את קצב ההבקעה בליגה, והוא סיים את עונת עם 23 שערי ליגה לזכותו.
בין היתר הבקיע חמישה שערים נגד לאס פאלמס ב-14 בפברואר 1960 וצמדים במשחקים נגד אוססונה וריאל ואיאדוליד.
כמו כן הבקיע מרטינס בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-20 במרץ ועזר לברצלונה לנצח 3-1. ברצלונה הצליחה לזכות עונה שנייה ברציפות באליפות ספרד.
בגביע הספרדי הבקיע מרטינס 5 פעמים, אך ברצלונה הודחה ברבע הגמר על ידי אתלטיק בילבאו.
מנקודה זו דעכו הן יכולתו של מרטינס והן יכולתה של ברצלונה.
בגביע כשל להבקיע במשחק היחיד בו שותף, בגומלין שמינית הגמר נגד אספניול, שהדיחה את ברצלונה עם ניצחון כפול עליה.
מרטינס, שהתמודד עם בעיית עודף משקל באותה תקופה, עזב את ברצלונה בקיץ 1962. הוא הצטרף לשורות אלצ'ה ששיחקה גם היא בליגה הראשונה בספרד.
בעונתו הראשונה בקבוצה, , הבקיע 4 שערים ב-17 משחקים בהם שותף, בהם שער בהפסד 6-1 לריאל מדריד ב-14 באוקטובר 1962 וצמד בניצחון 8-1 על סביליה ב-31 במרץ 1963, ואלצ'ה הגיעה למקום ה-8. בגביע הספרדי הבקיע שער בודד בסיבוב הראשון נגד קרטחנה, אך בשמינית הגמר הדיחה ברצלונה את אלצ'ה במשחק חוזר.
בעונתו השנייה באלצ'ה, עונת , הגיעה קבוצתו למקום ה-5, לכך תרם מרטינס 3 שערים בלבד ב-24 הופעות.
בקיץ 1964 חתם מרטינס בשורות אתלטיקו מדריד, אך הוא לא הצליח להתאקלם בקבוצה.
הוא השתתף בשני משחקי ליגה ובמשחק נוסף בגביע ערי הירידים, ובשלושתם לא הבקיע אף שער.
אתלטיקו אמנם זכתה בגביע הספרדי, אך מרטינס לא שותף באף דקה בטורניר.
הוא עזב את מדריד בתום העונה והצטרף לאורופה, קבוצה קטלאנית ששיחקה בליגה השנייה.
שם הוא כבש 3 שערים ב-10 משחקי ליגה בהם שותף, ובתום עונת פרש ממשחק מקצועני.
כיליד פרגוואי, החל מרטינס לשחק במדי נבחרת פרגוואי בתקופתו בליברטד.
הוא ייצג את נבחרתו ב-9 משחקים בהם הבקיע 4 שערים.
לאחר שהתאקלם בספרד קיבל אזרחות ספרדית, ובזכות כך התאפשר לו לייצג את נבחרת ספרד.
את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד ערך מרטינס במשחק ידידות נגד ב-22 בנובמבר 1959. במשחק זה גם הבקיע לראשונה במדי נבחרת ספרד ועזר לנבחרתו לנצח 6-3. מכיוון שספרד הודחה ממוקדמות יורו 1960, המשיך מרטינס להשתתף במשחקי ידידות.
מרטינס אמנם לא השתתף באף משחק במהלך מוקדמות מונדיאל 1962, אך הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר הגמר שנערך בצ'ילה.
במשחק הראשון של שלב הבתים אף פתח, אך לא הצליח לכבוש ונבחרתו הפסידה 1-0 ל.
נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים לאחר שהפסידה גם ל.
הייתה זו הופעתו האחרונה במדי נבחרת ספרד, ובסך הכול הבקיע 6 שערים ב-8 משחקים במדיה.
לאחר שפרש מכדורגל, השתקע מרטינס בעיירה הקטלאנית קאללייה.
בספטמבר 1984 דרסה אותו מכונית כשהחליף גלגל במכוניתו בשל תקר.
הוא שקע בתרדמת, וכעבור 23 ימים, ב-30 בספטמבר, נפטר בבית חולים בברצלונה, בגיל 49.
אָאוּלוֹס (ביוונית עתיקה: αὐλός, בלטינית: tibia) הוא כלי נשיפה חד-קני או דו-קני שהיה בשימוש ביוון העתיקה.
האאולוס לרוב נעשה מקנה סוף, עצמות, שנהב ולעיתים מסוגי מתכות שונים כגון נחושת וארד.
לאאולוס הנפוץ היו חמישה חורים, כאשר השני (בספירה מחור הפה) היה ממוקם בתחתיתו של החליל, והיה מיועד לאגודל.
החור היה יכול לנטות טיפה ימינה או שמאלה, כתלות במיקומו של הקנה ביחס לזוגו.
חלילי האאולוס העתיקים ביותר נמצאו בקוילאדה שבתסליה, ומתוארכים לתקופה הנאוליתית (סביב 5000 לפני הספירה).
הכלים שנמצאו נחצבו מעצמות, ויש בהם חמישה חורים לאורך הקנה.
אריסטוקסנוס (Aristoxenus), תלמידו של אריסטו, תיאר חמישה גדלים של אאולוס: פדיקוס (אאולוס של ילדים), פרתניוס (אאולוס של גבירות) קיתאריסטריוס (אאולוס לליווי קיתארה), טליוס (אאולוס בעל צליל עמוק) והיפרטליוס (אאולוס בעל צליל עמוק מאוד).
על פי אפלטון בכתבו "המשתה", לאאולוס ישנו כוח רב - .
אריסטו מתייחס לאאולוס כ"אורגיאסטי", כלומר שמוליך להשתוללות דתית, והוא מוזכר כדרך קבע כקשור בפולחן הבכחי, הקוריבנטי ופולחנים אקסטטיים דומים.
לונגינוס בחיבורו 'על הנשגב' כותב כי צליל החליל מוציא את שומעיו מדעתם, וגורם לכפות רגליהם לרקוע לפי הקצב.
נגן האאולוס המומחה יכול לספק את כל אשר יבוקש; הוא יכול לשכך כאב, להגביר שמחה, להצית את האוהב ולרומם את המאמין.
בתרגום השבעים נהגו לתרגם את המילה חליל בצורה: אאולוס, ויש ששיערו כי שם הכלי נובע ממקור שמי.
תיעוד ראשון לשימוש יהודי באאולוס מתואר בפפירוס יווני מן המאה השלישית לפסה"נ שעוסק במושבת חיילים יהודים במצרים בה יהודי בשם יעקב בן יעקב מתואר כמנגן בו
האאולוס תפס חלק ראשי בכל הפעילויות המרכזיות באתונה, העיר בה פותחה האמנות לרמתה הגבוהה ביותר, בפסטיבלים השונים בעיר, בטקסי הקרבת קורבנות, על סיפון כל אניית מלחמה, בסימפוזיון ואף בחתונות ובלוויות.
אך על אף שהיה נפוץ כל כך, האאולוס זכה גם להתנגדות גדולה מצד רשויות העיר – החל מהפטרון וכלה באנשי הרוח המובילים – וכך נאסר על אזרחים אתונאים לנגן בו.
נגינה באאולוס משמעה חסימת הפה, אולי האיבר החשוב ביותר לאדם ביוון העתיקה.
וכך קרה, שרוב נגני האאולוס באתונה היו זרים או עבדים.
בנוסף, היה האאולוס חלק מרכזי בדיתיראמבוס – שירת מקהלה לכבוד האל דיוניסוס, שבה המקהלה הייתה רוקדת במעגלים לליווי האאולוס.
את האאולוס ניתן למצוא על כדים וכוסות מהמאה ה-5 לפנה"ס.
ברייגוס (Brygos) צייר נגנית אאולוס על קיליקס משנת 490 לפנה"ס, ודוריס (Douris) צייר את האאולוס על קיליקס המתוארך לשנת 480 לפנה"ס המתאר סצנה מסימפוזיון – גבר שוכב בנחת בעוד נער מנגן בחליל לכבודו.
נהוג לייחס את המצאת האאולוס לאלה אתנה.
המיתוס מספר כי אתנה המציאה את האאולוס ונגנה בו במשתה האלים, אך לאחר שראתה את השתקפותה במים חשבה כי הנגינה בו מעוותת את פניה והשליכה אותו.
את האאולוס מצא הסאטיר מארסיאס, שלמד לנגן בו בכישרון כה רב, עד שהזמין את אפולו, אל המוזיקה והאמנות, לתחרות נגינה בה המנצח עושה כעיני רוחו במנוצח.
לאחר שלא היה ניתן לקבוע מי מיטיב לנגן, אפולו ציווה שינגנו על כליהם במהופך.
אפולו הפך את נבלו וניגן בו, מה שמארסיאס לא היה מסוגל לעשות, ועל כן הוא הפסיד.
כיוון שהעז להתחרות באל, קשר אותו אפולו ופשט את עורו מעליו בעודו חי.
המיתוס משקף את ההשקפה האתונאית כלפי האאולוס של דיוניסוס והקיתארה של אפולו - האאולוס משויך על ידי היוונים לצד הפילוסופי, הרגשי והחברתי של דיוניסוס, אל היין, המחזור והפריון בטבע, ושימש רבות בעת הפולחן אליו.
כשם שדיוניסוס עומד בניגוד ישיר לאל אפולו, אל השמש, הנבואה, המוזיקה והאומנות, כך עומד האאולוס, אשר מזוהה עם דיוניסוס, בניגוד ישיר לקיתארה, המשמשת את האל אפולו.
הקיתארה נתפשה ככלי המייצג את הסדר וההבנה, ולעומתה האאולוס נתפש ככלי יצרי ומכשף, כלי הפורץ בצליליו את גדר התשוקה ומאיים להפילך בחטא ההיבריס.
אָאוֹיְדֶה, הנקרא גם Jupiter XLI, הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק.
הוא נקרא על שם המוזה אאוידה, שהייתה אחת משלוש המוזות המקוריות במיתולוגיה היוונית, בתם של זאוס ומנמוסינה.
אאוידה התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי בהדרכת סקוט שפרד.
קוטרו הוא 4 קילומטרים, ומהירותו בעת הקפתו את צדק היא 2.18 ק"מ לשנייה.
אאוידה משתייך לקבוצת הירחים פסיפאה, הקרויה על שמו של הירח פסיפאה.
ירחיה של קבוצה זו מקיפים את צדק ממרחק של 22.8 עד 24.1 מיליון ק"מ, ואליה משתייכים הירחים: פסיפאה, סינופה, קלירואי, מגאקליטה, אוטונואה, יורידמה וספונדה.
אֵאוּטְרִיקוֹנוֹדוֹנְטִים (שם מדעי: Eutriconodonta) היא סדרת יונקים, שהתקיימה בעידן המזוזואיקון בתקופות יורה תחתון עד קרטיקון עליון ונכחדה לפני 70 מיליון שנה.
סדרה זו קדמה ליונקים המפותחים יותר מקבוצות המטאתריה, בה נכללים יונקי הכיס בני-זמננו, והאאותריה בה נכללים יונקי השליה בני-זמננו, אך היא הייתה מפותחת יותר מיונקי הביב.
מאובני אאוטריקונודונטים נמצאו באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית והדרומית.
סדרה זו נכחדה כיום ואין להם נציגים חיים.
מבנה הלסתות והכתפיים שלהם היה שונה מזה של כל יונק אחר.
האאוטריקונודונטים מילאו גומחות אקולוגיות דומות לאלו שממלאים כיום היונקים המודרניים, אף שהיו קטנים הרבה יותר.
רבים מהם היו אוכלי חרקים יחד עם מספר אוכלי כל וכמה טורפים שניזונו מביצים, נבלות, בשר ויצורים אחרים.
עם זאת, הם היו צריכים להישמר מטורפים אחרים גדולים יותר, כמו הדינוזאורים וזוחלים גדולים נוספים של התקופה.
רבים מהם היו פעילי לילה.
הגוביקונודון היה בין הגדולים שבבני הסדרה, במשקל של עד 5.5 ק"ג.
היה ביכולתו לטרוף חולייתנים אחרים, ובכלל זה צאצאי דינוזאורים.
מינים אחרים כמו הוולטיקותריום יכלו לדאות בעזרת קרום תעופה, בדומה לסנאים דואים וכיסנאי דואה בני-ימינו.
מינים נוספים מילאו את הגומחות האקולוגיות שאותן ממלאים כיום החדפים, החולדות, דובי הנמלים, העצלנים והפנגולינאים.
סדרה אאוטריקונודונטים (Eutriconodonta) - נכחדה
משפחה Gobiconodontidae - בה היה הרפנומאמוס
אֵאוֹלִיס מוֹנְס , המכונה גם הַר שַׁארְפּ על שם רוברט פיליפ שארפ, הוא הר ברביע אאוליס שעל פני המאדים.
ההר מהווה את הפסגה המרכזית במכתש גייל, וגובהו כ־5.5 ק"מ מעל פני העמק שבמרכזו הוא נמצא.
ב־6 באוגוסט 2012 הגיע הרובר "קיוריוסיטי" של מארס סיינס לברטורי אל האזור במטרה לחקור את ההר, וב־11 בספטמבר 2014 החל לחקור את מורדות ההר.
ב־5 בנובמבר 2016 (לאחר שקיוריוסיטי הייתה על פני המאדים 1,552 ימים) נסע הרובר מרחק של 11.7 ק"מ על מורדות ההר.
אאולוס אוויליוס פלאקוס היה פרפקט במצרים, שמונה על ידי הקיסר טיבריוס בסוף שנת 32 או תחילת שנת 33 לספירה.
הוא גדל עם בניה של בתו של אוגוסטוס קיסר ובשנים מאוחרות יותר היה חברו של טיבריוס.
תקופת שלטונו חופפת לפרעות נגד יהודי אלכסנדריה בשנת 38 לספירה.
על פי תיאורים מסוימים, ובהם תיאורו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, פלאקוס היה אחראי למעשי זוועה נגד היהודים במהלך המאורעות הללו.
בחיבורו "נגד פלאקוס", פילון כותב שפלאקוס התיר לאספסוף להציב פסלים של הקיסר קליגולה - שדרש שינהגו בו כבאל - בבתי כנסת יהודיים באלכסנדריה, שנחשבה התגרות חסרת תקדים.
בהמשך, הוציא פלאקוס הודעה שבה כינה את כל היהודים "זרים" ובכך התיר לכל המעוניין להמשיך להשמיד את היהודים "כאילו היו שבויי מלחמה".
פילון כותב שבתגובה להודעה, דחף האספסוף את היהודים מארבעה רבעים של העיר ודחס את כולם אל חלק קטן מאוד של רובע חמישי, כאשר המון העם פנה לביזה וחילק אותו כשלל במלחמה.
פלאקוס בסופו של דבר הודח מתפקידו והוגלה.
הוא נאסר בסתיו 38 לספירה, ולאחר מכן גורש אל האי אנדרוס, שם הוצא לאחר מכן להורג בשנת 39 לספירה.
אאולוס קלאודיוס כאראקס היה סנאטור והיסטוריון רומאי במאה ה-2 לספירה, שהחזיק במספר תפקידים בשירות הקיסר.
הוא שירת כקונסול בנונדיניום (תקופת שירות קצרה משנה אחת) בחודשים אפריל–יוני בשנת 147 לספירה, לצד עמיתו, הקונסול קווינטוס פופיקיוס קורנוטוס .
כאראקס כתב חיבור היסטורי בארבעים ספרים בשם "הלניקה" (Hellenika), שמתוכו שרדו רק קטעים.
מסלול המשרות של כאראקס ידוע בחלקו מתוך כתובת יוונית שהוצבה בפרגמון.
כתובות במקומות אחרים באסיה הקטנה ויוון מספקות פרטים אחרים על חייו.
ייתכן שבמהלך מסעותיו בפרובינקיות המזרחיות, הקיסר אדריאנוס פגש את כאראקס.
יש שפע של עדויות שכאראקס היה אמיד מאוד; נכסיו כללו מפעל גדול לאריחים.
בהיותו די עשיר ואדם תרבותי, הוא ככל הנראה קסם לקיסר ההלנופיל (אוהב התרבות ההלניסטית), שהחליט להקל על בחירתו לקוואיסטור; משרה זו הכניסה אותו לסנאט.
הכתובת מפרגמון מאשרת שכאראקס כיהן במשרתו בפרובינקיה של סיציליה, ואז מוסיפה את ההערה המתמיהה שהוא נבחר למלא מקום פנוי – inter aedilicios, או כאיידיל – מה שהיה הגיוני יותר אם כאראקס דילג על משרת הקוואיסטור.
ייתכן, אם כן, שהאדם שכתב את הכתובת התבלבל לגבי בחירתו זו של כאראקס.
לאחר מכן התקדם כאראקס למשרת פראיטור, ולאחריה הוא קודם בקצב מהיר.
הוא מונה לקוראטור של ויה לטינה , וכיהן במשרה זו בין השנים 138–141 לערך.
מיד לאחר מכן מונה ללגאטוס או מפקד הלגיון השני אוגוסטה, שהיה מוצב בפרובינקיה בריטניה, ובמשרה זו כיהן בין השנים 141–144 לערך.
במרוצת השנים הללו היה הלגיון עסוק במלחמות של המושל קווינטוס לוליוס אורביקוס בסקוטלנד, ובבנייתה של חומת אנטונינוס.
לאחר מכן היה כאראקס מושל פרובינקיה קיליקיה , וכיהן במשרה זו עד סביבות זמן כהונתו כקונסול.
בשלב זה המידע בכתובת של פרגמון מסתיים, והדבר מצביע על כך שהיא נכתבה זמן קצר לאחר תקופת הקונסולות של כאראקס.
על פי פרטי מידע מכתובות אחרות, כאראקס בנה על חשבונו את אולם הכניסה (propylon) לאסקלפיאיון (Asklépiéion) בפרגמון.
כתובת מספרטה מעידה שהוא היה פאטרונומוס (Patronomos, "שומר החוק") בסביבות אמצע המאה ה-2; זו הייתה משרה שלעיתים החזיקו בה נוכרים מכובדים.
סטפנוס מביזנטיון מצטט בערך "עברים" במילונו הגאוגרפי את כאראקס, שאומר ש"כך נקראים יהודים על שם אברמון (אברהם)".
אולם לא ניתן לדעת באיזה הקשר התייחס כאן כאראקס ליהודים.
ההסבר לפיו מקור השם "עברים" הוא בשם "אברהם", נמצא כבר בקטעים מתוך חיבורו של הסופר היהודי-הלניסטי ארתפנוס (המאה ה-2 לפנה"ס), אולם הצורה הכמו-יוונית "אברמון" אינה ידועה משום מקום אחר.
אאומאניס (שם מדעי: Eomanis; מילולית: "פנגולין עתיק") הוא סוג של יונק משוריין ששייך למשפחת הפנגולניים ונחשב למין הקדום ביותר הידוע ממשפחה זו.
הוא חי בתחילת תקופת האאוקן לפני 46–47 מיליון שנה לפני זמננו וחי ביערות של אירופה, בה אין כיום פנגולינים.
על פי מאובנים שנמצאו בבור מסל בגרמניה היצור הגיע לאורך 50 סנטימטרים ודמה במראהו לפנגולינים הקיימים, העטויים בשריון "קשקשים" מצטלבים.
ואולם אצל מין זה לא היה שריון על הרגליים ועל הזנב.
לפי תכולת קיבתו שנשמרה, הוא ניזון הן מחרקים והן מצמחייה.
פנגולין זה חי ביערות גשם ששררו בעת האאוקן ונכחד כאשר היערות התחלפו באזורים יבשים וקרים יותר.
לצידו היו ביערות פנגולינים נוספים כמו האירוטמנדואה שנראה כמו דוב נמלים, וכן עופות ענק כמו הגסטורניס.
אאולמביה (שם מדעי: Eolambia; מילולית: "לאמבאוזאור השחר") הוא סוג דינוזאור צמחוני הקרוב להדרוזאוריים בעלי מקור הברווז אשר חי בתור הקרטיקון בערבות ארצות הברית.
מאובניו התגלו במזרח יוטה ב-1993 וכללו מין יחיד: Eolambia caroljonesa.
כל הממצאים שכללו שרידי בוגרים וצעירים רבים נמצאו באותו אזור.
דינוזאור אורניתופוד זה היה קרובם של ההדרוזאורוס, אך היה קרוב מעט גם לאיגואנודון.
הוא הגיע לאורך 6 מטרים, לגובה 2 מטר ולמשקל של 1 טון.
הוא היה בעל לסת גדולה עם שיניים טוחנות חזקות שנועדו ללחך צמחייה כמו שרכים ומחטניים ששגשגו באזור.
היו לו גפיים חזקות שנשאו את גופו ואולי הוא יכל לזקוף אותם כדי לנוע מהר.
על בהונותיו היו טפרים שדמו במראם לפרסות.
דינוזאור זה נמצא לחופי אגמים ונהרות קדומים שהיו ביוטה באזור לח ושופע חיים.
להקות שלו נדדו באזור לצד צעיריהם ושימשו מזון לטורפים הגדולים כמו הסיאטס (Siats) וכמה דמויי-תנינאים גדולים.
דינוזאור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
אאולופוס (שם מדעי: Euhelopus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת המקרונריה, אשר חי בתור הקרטיקון (בעבר סברו שחי בסוף היורה עקב תיארוך סלעים שגוי) לפני 129-113 מיליון שנה מהיום.
מאובניו של הדינוזאור התגלו ב-1913 במחוז שאנדונג שבסין והוגדרו בידי החוקר קארל וימאן ב-1929. המשמעות של שמו המדעי הוא: "כפות מארש אמיתיות", זאת עקב בלבול בין השם הישן שלו, Helopus עם השם המדעי של השחפית הכספית, אשר גם נקראה באותו שם בעבר.
הוא נקרא כך כיוון שמבנה הרגליים שלו הזכיר לחוקר נעלי ביצות מוזרים.
דינוזאור זה היה הראשון שנחקר מהדינוזאורים של סין וגם בין הבודדים מקבוצתו שהתגלה עם גולגולת מושלמת כמעט.
האאולופוס היה קרובם של הטיטאנוזאורים הענקיים אך הוא עצמו היה קטן בהרבה והגיע לאורך 15 מ' ולמשקל 15-20 טון והיה דומה במראהו לדאשיאטיטאן.
עם זאת מחקרים מעודכנים יותר הורידו את הגודל לאורך 11 מטר ולמשקל של 35 טון בלבד.
בניגוד לרוב הזאורופודים הוא היה בעל רגליים קדמיות ארוכות יותר מהרגליים האחוריות.
הוא היה בעל זיזים בולטים על צווארו ובעל גולגולת עם שיניים דמויות רכסים הפונות באופן בולט החוצה, ובעלות ציפוי דק עליהם וחלק מהשיניים הפנימיות היו חסרות.
מראה הגולגולת הזכיר את גולגולת הקמרזאורוס.
הוא היה בעל צוואר וזנב קצרים יחסית ורגליים ארוכות עם בהונות עבות.
דינוזאור זה היה שלב מעבר בין הקמרזאוריים לבין הטיטאנוזאורים הגדולים והיה קרוב מאוד לג'ננסיה.
חלק מעצמותיו שויכו בעבר לסוג פוקיונגוזאורוס.
אאומאיה (שם מדעי: Eomaia; משמעות השם: "אם השחר") הוא סוג של יונק מאובן נכחד המכיל את המין היחיד Eomaia scansoria, שהתגלה בסלעים שנמצאו בתצורת יישיין במחוז ליאונינג בסין.
המאובן מתוארך לאמצע עידן הקרטיקון התחתון – כ-125 מיליון שנה לפני זמננו.
הדגימה המאובנת היחידה של מין זה היא בגודל 10 סנטימטרים והיא כמעט שלמה.
משקל הגוף מוערך ב-20–25 גרם.
המאובן שמור היטב יחסית לממצא בן 125 מיליון שנה.
גולגולת המאובן נמעכה, אך אפשר לראות את שיניו של היונק, עצמות רגליו הזעירות, חלק מהסחוסים שלו ואפילו פרוותו.
במאובן אאומאיה נראים סימנים ברורים של שיער.
עם זאת, אין אלו הראיות המוקדמות ביותר לשיער בשושלת היונקים, שכן גם במאובנים של וולטיקותריום וקסטרוקאודה שהתגלו בסלעים המתוארכים ל-164 מיליון שנה לפני זמננו, יש סימני פרווה.
לאאומאיה סקאנסוריה (Eomaia scansoria) היו תכונות המשותפות לו וליונקי שליה, תכונות המבדילות אותו מהמטאתריה, הקבוצה שכוללת את חיות הכיס בנות זמננו.
תכונות אלה כוללות את עצם ה-malleolus ("פטיש קטן") המוגדלת בתחתית השוקה (הגדולה מבין שתי עצמות השוק), מפרק בין עצם המסרק הראשונה לבין עצמות בסיס כף הרגל (entocuneiform) אשר נסוג לאחור יחסית למפרק בין עצם המסרק לבין העצמות המרכזיות בבסיס כף הרגל, וכן תכונות שונות של מלתעות ושיניים.
scansoria אינו יונק שליה אמיתי שכן הוא חסר כמה תכונות ספציפיות למין זה, כגון קיומה של עצם הפטיש (malleolus) בחלק התחתון של השוקית, הקטנה שבין שתי עצמות השוק, וכן שגם ומגרעת במפרק הקרסול העליון, בו העצמות האחוריות של כף הרגל משתלבות בשקע שנוצר על ידי קצוות השוקה והשוקית.
לאאומאיה היו חמש חותכות עליונות וארבע תחתונות (מאפיין מובהק בהרבה של תת-מחלקת המטאתריה) חמש קדם-טוחנות ושלוש טוחנות.
ליונקי שליה יש רק עד שלוש חותכות בחלק העליון והתחתון, ארבע קדם-טוחנות ושלוש טוחנות, אבל היחס בין קדם-טוחנות וטוחנות דומה ליחס בקרב יונקי השלייה.
לאאומאיה, כמו ליונקים מוקדמים ולחיות-כיס אחרות, היה פתח אגן צר, מה שהביא ללידת ולדות קטנים ולא מפותחים הדורשים טיפול מסור וממושך.
עצמות האגן העיליות (Epipubic bones) מתרחבות קדימה מן האגן; עצמות אלה אינן נמצאות בשום יונק שליה אך נמצאות בכל יונק אחר, כולל יונקים לא שלייתיים מקבוצת האאותריה, יונקי הביב, כיסאים ויונקים אחרים מתקופת המזוזואיקון, כמו גם הקיינודונטיים מסדרת התרפסידה, הקרובים ביותר ליונקים.
תפקידן הוא להקשיח את הגוף במהלך תנועה.
התקשות זו עלולה להזיק ליונקי שליה בהריון, אשר הבטן שלהם צריכה להתרחב.
מגלי אאומאיה טענו כי על בסיס 268 מאפיינים שנדגמו מכל היונקים הגדולים בענפי המזוזואיקון והמשפחות העיקריות של ענף האאותריה, אפשר למקם את האאומאיה בשורש "עץ המשפחה" של ענף האאותריה עם מינים נוספים.
חוקרים אחרים משייכים אותו לקבוצה הקרובה ביותר לתריה – Tribosphenida.
אָאוּלָה מַגְנָה הוא האולם הגדול ביותר באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה.
בנייתו הושלמה בשנת 1997. בנוסף לאולם ההרצאות הגדול ישנם חדרי ישיבות וסמינרים קטנים יותר.
מחוץ לאולם ההרצאות יש גלריה לקריאה.
האודיטוריום משמש למפגשים אקדמיים, כמו כנסים וסימפוזיונים וכן לאירועים חיצוניים כמו אסיפות כלליות.
כאן נערכו גם חלק מהרצאות נובל.
אאולה מגנה עוצבה על ידי האדריכל ראלף ארסקין, שתכנן גם את האולהוסט הסמוך, את ספריית אוניברסיטת סטוקהולם, את אקטיברום (פרסקאטיהאלן), ואת בית המשפטים בעבור האוניברסיטה.
אאולה מגנה היה הפרויקט האחרון של ארסקין עבור האוניברסיטה לפני מותו בשנת 2005. הרעיון להציב אודיטוריום באתר נוצר מאז תכנון הקמפוס בשנות ה־1960 המוקדמות.
מהצד הצפוני ומהכניסה הראשית הוא נותן רושם נמוך וצנוע, הנשלט על ידי משטחי זכוכית גדולים.
בצד הדרומי, הבניין במלוא גובהו.
ארסקין מפרק את החזית ל"כרכים" רבים בגודל, מבנה, וגובה שונים ובסידור מעניין.
החזית הצפונית מצופה בלבנים בגוונים שונים של אדום, מתבטאות בארשת של מרקמי משטח מגוונים.
הגג, הנראה למרחוק, כולל מחזירי שמש, האופייניים לסגנונו של ארסקין, המעבירים אור יום לאולם דרך צוהר.
המרחב הפנימי מציע פנורמה עצומה דרך חזית הזכוכית מצפון, אשר מציבה את הצופה במגע הדוק עם הטבע ועם האלונים הישנים שבחוץ.
לעיצוב הפנים יש תחושה טבעית דרך סלע חשוף במבואה התחתונה.
הבטנה הכפרית של עץ בצבע בלונד היא תכונה אופיינית בכל הבניין, ומציגה ניגודיות חמה לאבן הזכוכית.
עיצוב האודיטוריום נוצר בהשראת תוכנית חצי־מעגלית של אמפיתיאטרון עתיק.
זה נועד לאפשר לקהל של 1,200 לשמוע את הדובר ללא הגברה חשמלית.
למטרה זו עבד ארסקין עם היועץ האקוסטי נילס-אוקה נילסון.
לתקרת העץ יש שיפוע תלול לכיוון הבמה המגביר את התפשטות הצליל ומונע הדים.
פתרונות אלה נועדו גם לספק אפקט פיסולי אסתטי.
כדי להשיג התפשטות מרבית של צליל, השיפוע התלול שולב בעיצוב, והחומרים והצורות של החלל נבחרו בקפידה.
אאומליבורה (שם מדעי: Eomellivora) הוא סוג נכחד של יונק טורף ממשפחת הסמוריים שחי במיוקן שלפני 11 עד 5 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית, אירואסיה ואולי גם באפריקה, שם נמצאו שרידים לא מזוהים בבירור.
הסוג הוגדר לראשונה ב-1924 ובמקור כלל מין אחד - Eomellivora wimani, אשר בהמשך הפך לתת-מין של המין Eomellivora piveteaui.
בהמשך נוספו עוד 4 מינים לסוג זה, כשהמין Eomellivora fricki הועבר מהסוג Hadrictis על בסיס גולגולת דומה מאוסטריה.
האאומליבורה היה טורף גדול יחסית, באורך 1.1 מטר ובמשקל של 35 קילוגרם והוא היה קרובה של גירית הדבש, ממנה קיבל את שמו (מילולית: "mellivora" - שמה של גירית הדבש, עם התחילית "אאו" - שחר, כלומר: "גירית דבש השחר"), ואולי דמה מעט לגרגרן.
לטורף זה היו לסתות חזקות מאוד בעלות רכס של שיניים תחתונות חזקות כמו שיני צבוע.
בקדמת הלסת בלטו ניבים גדולים שאולי עזרו בהרג מהיר.
יונק זה היה טורף קשוח של טרף קטן עד בינוני ואולי הוא היה אוכל נבלות.
תפוצתו הרחבה מעידה על שגשוגו במשך המיוקן.
אאולוס קרמוטיוס קורדוס היה היסטוריון רומאי.
נותרו מעט מאוד קטעים מיצירתו (שייתכן שנקראה "אנלים" Annales), המכסים בעיקר את מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית ואת שלטונו של אוגוסטוס.
קורדוס מוזכר על ידי סנקה הצעיר, טקיטוס, קווינטיליאנוס, סווטוניוס (חיי שנים-עשר הקיסרים) ודיו קאסיוס.
בשנת 25 לספירה אולץ קורדוס להתאבד על ידי סיאנוס, שהיה פראיפקטוס פראיטוריאני תחת טיבריוס, לאחר שהואשם בהפרת חוק מאייסטס (lex maiestas), "חוק הבגידה".
קורדוס הואשם בבגידה על ידי סאטריוס סקונדוס על שהספיד את ברוטוס ודיבר על קסיוס כ"אחרון הרומאים" (אדם המגלם את ערכי החברה הרומית העתיקה).
לפי טקיטוס, זה היה "אישום חדש שנשמע לראשונה".
אף אחד לא הואשם ב"מאייסטס" (בגידה) בגין כתיבת היסטוריה (editis annalibus).
הסנאט הורה על החרמת כתביו ושריפתם על ידי האיידילים.
סנקה, לעומת זאת, מספר במכתב לבתו של קורדוס, שהוא ככל הנראה גרם למורת רוחו של סיאנוס בשל ביקורתו עליו, מכיוון שסיאנוס הזמין פסל של עצמו.
אנו גם יודעים ממכתב זה שהוא הרעיב את עצמו למוות.
סנקה כתב את המכתב לבתו של קורדוס, מארקיה (Ad Marciam), כמה שנים לאחר מותו של קורדוס, כדי לנחם אותה לרגל מות בנה מטיליוס.
המכתב אינו עוסק בעיקר בקורדוס, אך סנקה מציין בו כי יצירותיו של קורדוס פורסמו מחדש לאחר מותו.
נראה כי מארקיה הצילה כמה עותקים מיצירות אביה והייתה מעורבת באופן פעיל בפרסום מחדש שלהן.
כשסנקה כתב את המכתב למארקיה הוא הזכיר שמטיליוס נפטר שלוש שנים קודם לכן ומארקיה לא הצליחה לשאוב נחמה אפילו מ"הספרות אהובה שלה".
לכן תרומתה לפרסום יצירות אביה קודמת לזמן מותו של בנה.
סווטוניוס טוען באופן חד משמעי כי יצירותיו של קרמוטיוס קורדוס נתפרסמו שוב לאחר מות טיבריוס, לבקשתו המפורשת של גאיוס קליגולה.
ריצ'רד אנדרו , הידוע בשם הבמה אאוטסייט (Outasight) הוא זמר, כותב שירים וראפר אמריקאי.
יש לו השפעה גם בתחומי מוזיקה נוספים לפופ כמו היפ פופ, רוק ומוזיקת נשמה.
ריצ'רד אנדרו נולד וגדל ביונקרס, ניו יורק.
הוא התחיל לנגן גיטרה בגיל תשע.
אאוטסייט החל להופיע בבמות קטנות ברחבי ניו יורק.
בשנת 2007 הוא הוציא מיני אלבום ראשון Employee of the Year.
בשנת 2009 הוא נחתם על ידי "וורנר רקורדס".
בדצמבר 2009 הוא הוציא מיקסטייפ Further.
בשנת 2010 הוא הוציא מיני אלבום Further בעזרת "אסיילום רקורדס".
האלבום קיבל ביקורת חיובית ממספר מבקרים לרבות ריי ויליאם ג'ונסון
בשנת 2012 הזמר הוציא את אלבום הראשון Nights Like These.
"Tonight Is the Night", שנכלל באלבום, הגיע למעמד של תקליט פלטינה בארצות הברית ובאוסטרליה.
במצעד הפזמונים Mainstream Top 40 הוא הגיע למקום ה-14.
בשנת 2015 אאוטסייט הקים חברת תקליטים בשם RPM MSC.
האלבום Big Trouble יצא במהלך שנת 2015. אלבום נוסף Future Vintage Soul יצא בשנת 2018. האלבום החמישי Jamz יצאה בשנת 2021.
אאוכרומטין הוא צורה דחוסה קלות של כרומטין (DNA, RNA וחלבון) המועשרת בגנים, ולעיתים קרובות (אך לא תמיד) נמצאת תחת שעתוק פעיל.
אאוכרומטין עומד בניגוד להטרוכרומטין, שהוא ארוז היטב ופחות נגיש לשעתוק.
92% מהגנום האנושי הוא אוכרומטי.
באאוקריוטים, אאוכרומטין מהווה את החלק הפעיל ביותר של הגנום בתוך גרעין התא.
בפרוקריוטים, אאוכרומטין הוא הצורה היחידה של הכרומטין הקיימת.
זה מצביע על כך שמבנה ההטרוכרומטין התפתח מאוחר יותר יחד עם הגרעין, אולי כמנגנון לטיפול בגודל הגנום הגובר.
אאוטרייט אקשן אינטרנשיונל הוא ארגון לא-ממשלתי שעוסק בהפרות זכויות להט"ב.
הארגון מתעד אפליה והפרות זכויות אדם על בסיס נטייתם המינית, זהות המגדרית, הביטוי המגדרי, ומאפייני המין שלהם בשיתוף עם פעילים, עורכי דין, תקשורת, ארגונים לא-ממשלתיים ובעלות ברית ברמה מקומית, אזורית, לאומית ובין-לאומית.
הארגון משמש כארגון מייעץ במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
הארגון נוסד על ידי ג'ולי דורף ב-1990 בשם הוועדה הבין-לאומית לזכויות האדם של ההומוסקסואלים והלסביות , ונרשם כארגון ללא כוונת רווח ב-7 בנובמבר 1990. על אף שהתמקד בתחילה בהפרות זכויות להט"ב ברוסיה, הארגון פעיל כעת בחלקים רבים של העולם, כולל אמריקה, אפריקה, המזרח התיכון ואסיה.
מטה הארגון נמצא בניו יורק.
משרדי החברה נמצאים גם בחוף המערבי של ארצות הברית, ספרד ומנילה.
לארגון יש ארכיון דיגיטלי של תיעוד זכויות להט"ב למטרות חינוך ומחקר.
מאז 1994, הארגון מעניק את פרס פליפה דה סוזה לכבוד פעיל או ארגון זכויות אדם.
הארגון מעניק מדי פעם, מאז 2001, את פרס Outspoken למצטיינים מיוחדים.
פרס Outspoken "מכיר בהנהגה של בעל ברית עולמי לקהילה הגאה אשר הביטוי הבוטה שלה תרמה באופן משמעותי לקידום הזכויות וההבנה של להט"בים בכל מקום".
ב-19 ביולי 2010, המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות העניקה לארגון מעמד מייעץ.
בזכות מעמד זה, הארגון יכול להשתתף בפגישות האו"ם, לתרום הצהרות ולשתף פעולה עם סוכנויות האו"ם.
ב-2015, במלאת 25 שנה לארגון, שינה הארגון את שמו לשמו הנוכחי, כדי להפוך אותו למכיל יותר.
אֵאוֹלִית (מיוונית עתיקה: ἠώς, אֵאוֹס – שחר + λίθος, לִיתוֹס – אבן) הוא נתז אבן, מסלע צור או קוורץ, אשר בשל מראהו נחשב בעבר לכלי אבן קדום, אולם לימים הצטברו עדויות שאין מדובר בכלי מלאכותי אלא בתצורה גאולוגית טבעית.
את המונח טבע ג' אלן בראון בשנת 1892.
האאוליתים הראשונים התגלו בקנט שבבריטניה בשנת 1885 על ידי בנג'מין האריסון, חוקר טבע וארכאולוג אנגלי חובב.
תגליותיו של הריסון פורסמו על ידי סר ג'וזף פרסטיץ' בשנת 1892 במאמר "On the primitive characters of the flint implements of the chalk plateau of Kent", והאאוליתים נחשבו על ידי חוקרים אחדים, דוגמת אוגוסטוס פיט-ריברס וג' אלן בראון, לכלים מעובדים גס המתוארכים לתקופת הפליוקן.
אאוליתים נוספים התגלו בתחילת המאה ה-20 במזרח אנגליה על ידי ג'יימס ריד מויר ואדווין ריי לנקסטר, ובמקומות נוספים באירופה על ידי אמה לואי רוטו וה' קלאטש, ונתפשו כעדות ליישוב אדם, קודם למאובנים העתיקים ביותר שהיו ידועים בזמנם.
הממצאים האנגליים חיזקו את האמונה באמיתות הזיוף של האדם מפילטדאון.
מכיוון שהאאוליתים שנתגלו היו כל כך גולמיים וגסים, ולא ניתן היה להבדיל בינם לבין תהליכים טבעיים של סחיפה, כגון לחץ או טמפרטורה, הטילו ספק במקורם ככלים מעובדים.
הארכאולוג הצרפתי מרסלין בול פרסם מאמר נגד הגדרתם של אאוליתים ככלים מלאכותיים ב-1905, וסמואל הזלדין וורן סיפק אישור לטענתו של בול לאחר שערך ניסויים על אבני צור.
אף שהוויכוח נמשך כשלושה עשורים, הצטברו עוד ועוד עדויות המצביעות על מקורם הטבעי של האאוליתים.
זאת, יחד עם גילוים של כלים אולדובאיים מוקדמים מהפליסטוקן התחתון במזרח אפריקה, הקשו על התמיכה בתאוריה כי מדובר בכלים מעשה ידי אדם.
אאוּלוּס הִירְטְיוּס היה קונסול רומי בשנת 43 לפנה"ס; הוא נהרג במהלך הקונסולאט בקרב מוטינה נגד מרקוס אנטוניוס.
השלים את הספר השמיני הבלתי גמור של "מלחמת גאליה" מאת יוליוס קיסר.
אאולוס הירטיוס היה ידידו של יוליוס קיסר ושירת כלגאטוס תחת פיקודו מ-58 לפנה"ס לערך.
ב-50 לפנה"ס שימש שליחו אל פומפיוס.
במלחמת האזרחים שירת בהיספניה (ספרד); אפשר שהיה טריבון ב-48 לפנה"ס; ב-47 היה באנטיוכיה.
הוא היה פראיטור ב-46 לפנה"ס ומושל הפרובינקיה גאליה שמעבר לאלפים.
מסופר כי הירטיוס סעד עם קיסר, סלוסטיוס, גאיוס אופיוס, בלבוס וסולפיקיוס רופוס לילה לפני שקיסר חצה את הרוביקון אל איטליה, ב-10 בינואר 49 לפנה"ס.
ב-44 היה מועמדו של קיסר לקונסולאט, וב-43 לפנה"ס – לאחר רצח קיסר – נבחר יחד עם פנסה.
לאחר ההתנקשות בחיי קיסר תמך במרקוס אנטוניוס, אך בהשתדלות קיקרו, שהיה ידידו הקרוב, העביר את נאמנותו לסיעה הנגדית.
לחם באנטוניוס יחד עם עמיתו למשרה פנסה והפרופראיטור אוקטביאנוס (הקיסר לעתיד אוגוסטוס) וניצח אותו ליד מוטינה אך נפל בקרב (21 באפריל 44).
פנסה מת ימים אחדים אחריו, והשניים זכו להלוויה ציבורית מפוארת ונקברו בשדה מרס.
הירטיוס השלים את הספר השמיני הלא גמור של "מלחמת גאליה" שכתב יוליוס קיסר.
לפנים חשבו כי חיבר גם את "מלחמת אלכסנדריה" , אך ניתוח סגנוני בעזרת מחשב ב-2018 שלל זאת.
אאולי'אי קרוואליו היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות דיבוב דמותה של מואנה בסרט "מואנה", וגילום דמותה של ג'ניס אימיאיקה בסרט "ילדות רעות: המחזמר".
אאולי'אי קרוואליו נולדה ב-22 בנובמבר 2000, בקוהלה, הוואי.
היא ממוצא הוואי ילידי, פורטו ריקני, פורטוגזי, סיני ואירי.
בזמן שלוהקה לדבב את מואנה, קרוואליו התגוררה במילילני, הוואי, עם אמה והייתה בשנה השנייה בתיכון קמהמהה , שרה סופרן במועדון הגלי.
קרוואליו לומדת מדעי הסביבה באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 2016, קרוואליו דיבבה את מואנה בסרט בעל אותו שם.
היא ציינה שבהתחלה לא התכוונה לגשת לאודישן לתפקיד כי "כבר היו כל כך הרבה מועמדים נהדרים, כך שלא חשבתי שאני צריכה לנסות להיבחן".
אולם צייד כישרונות באואהו גילה אותה והביא אותה ללוס אנג'לס כדי להיבחן לתפקיד.
המלהקת רייצ'ל סאטון אמרה שקרוואליו הייתה האחרונה שנבחנה מבין מאות שחקניות.
בפברואר 2017 הוכרז שקרוואליו לוהקה לפרק הפיילוט של הדרמה Rise עבור רשת NBC.
במאי אותה שנה דווח שהוזמנה סדרה בעקבות אותו פרק.
בנובמבר 2017, קרוואליו הודיעה כי תשוב לדבב את מואנה בסרט דיסני הראשון הדובר הוואית.
ב-5 בנובמבר 2019, קרוואליו גילמה את אריאל ב"בת הים הקטנה הופעה חיה!" של ABC, ביצוע הופעה חיה של הסרט בת הים הקטנה.
בשנת 2020, קרוואליו כיכבה בסרט All Together Now , בבימויו של ברט היילי עבור נטפליקס.
באותה שנה היא השתתפה בסדרה "Acting for a Cause ", סדרת קריאת מחזות קלאסיים ותסריטים שנוצרה, בוימה והופקה על ידי ברנדו קרופורד.
קרוואליו שיחקה ב"חשיבותה של רצינות" וב"המלט".
סדרת הקריאה גייסה כספים לעמותות, כולל המרכז הרפואי הר סיני בשיקגו.
בשנת 2023, קרוואליו דיבבה את הדמות הראשית, היילי, בסדרת האנימציה הקומית-הרפתקאות "היילי על זה!".
היא גם השתתפה בסדרת הדרמה-מדע בדיוני "הכח ", שם גילמה את ג'וס קלירי-לופז.
בשנת 2024, קרוואליו גילמה את ג'ניס אימיאיקה בסרט "ילדות רעות: המחזמר", עיבוד קולנועי למחזמר "ילדות רעות".
באותה שנה, הוכרז שקרוואליו תהיה מפיקה בפועל בעיבוד הלייב-אקשן של מואנה, אך לא תגלם את התפקיד הראשי.
היא הסבירה: "זה מרגיש לי ממש חשוב להעביר את השרביט לאישה הצעירה הבאה ממוצא פולינזי".
באפריל 2020, קרוואליו יצאה מהארון כביסקסואלית.
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2016מואנהמואנהדיבוב2018ראלף שובר את האינטרנט2020All Together Now אמבר אפלטון2022Crush איי.
ג'יי קמפוסDarby and the Dead קפרי2023היה היה סטודיומואנהדיבוב, סרט קצר2024ילדות רעות: המחזמרג'ניס אימיאיקהמואנה 2מואנהדיבוב
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2018Rise לילט סוארזדמות ראשית2019Weird City ריינה פרזפרק: "Go to College"בת הים הקטנה הופעה חיה!
אריאלספיישל טלוויזיוניאלנה מאוולורורוניקהדיבוב, פרק: "הצחוק האחרון"2023הכח ג'וס קלירי-לופזדמות ראשיתלגו נסיכות דיסני: טירת ההרפתקאותמואנהדיבוב, ספיישל טלוויזיוני של דיסני+2023–2024היילי על זה!היילי בנקסדיבוב,30 פרקים2024Chibiverse דיבוב, פרק: "The Chibi Couple Game"
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2018Live Your Storyבתפקיד עצמהוידאו קליפ עבור וולט דיסני רקורדס
שנהשםתפקידמיקוםהערותהערות שוליים2023שדרות סאנסטבטי שייפרמרכז קנדי2024קברטסאלי בולסברודוויי
שנהפרויקט מועמדפרסקטגוריהתוצאההערות שוליים2016מואנהאגודת כתבי הקולנוע של אינדיאנהביצוע קולי/ לכידת תנועה הטוב ביותראגדות מבקרי הקולנוע של אזור וושינגטון די.
אאוטרברידג' הורסי השלישי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה חבר המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, בתפקיד התובע הכללי הרביעי של דלאוור בין השנים 1806 ל-1810 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור בין השנים 1810 ל-1821.
הורסי נולד ב-5 במרץ 1777 בלורן, מחוז סאסקס שבדלאוור, לוויליאם הורסי מרוואסטיקו (1745–1786), בעל מטעים, סוחר, חבר מטעם מחוז סומרסט בוועידת מרילנד התשיעית (שהעניקה את חוקת המדינה הראשונה של מרילנד) ב-1776, ושופט מחוז סומרסט, ואלינור ("נלי") ויילס, בתו של ג'ורג' ויילס.
לאחר שהתגורר בג'ורג'טאון, עבר לווילמינגטון שבדלאוור, ולמד שם משפטים בהדרכת ג'יימס בייארד האב, שנשאר המנטור הפוליטי שלו לכל החיים.
כתומך נלהב בחינוך, דחק הורסי בתחילת הקריירה שלו בהקמת ספרייה בג'ורג'טאון ומאוחר יותר מונה לנאמן של הקולג' של וילמינגטון.
הוא התחתן עם אליזבת דיגס לי, בתו של המושל לשעבר תומאס סים לי (1745–1819) ממרילנד.
היו להם לפחות שני בנים ששרדו עד לבגרות:
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור בדצמבר 1807, והחל לעסוק בכך בווילמינגטון.
מקור אחד מאמין שהוא שימש כציר בבית המחוקקים של דלאוור בשנים 1800–1802, אך ייתכן שהיה זה אביו שחלק את אותו השם.
הורסי החזיק יותר מ-36 עבדים במהלך חייו ושחרר כמה מהם כשהתבגר.
שבעה חודשים לאחר נישואיו, ב-11 בנובמבר 1812, הוא שחרר ארבעה עשר אנשים משועבדים, כולל ארבעה אנשים משועבדים שאליזבת לי הורי קנתה מאביה ב-1806.
תוך כדי עיסוק בעריכת דין ואחרי שייצג את מחוז סאסקס בבית מדינת דלאוור מהמושב של 1801 ועד למושב 1803, מונה הורסי לתפקיד התובע הכללי של דלאוור וכיהן בין השנים 1806 ל-1810.
בשנת 1810 הוא נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של הסנאטור סמואל וייט.
בסנאט התנגד בתוקף למלחמת 1812, אך לאחר שהוכרזה, תמך בה באותה נמרצות.
בהתאם לכך מונה לחבר בוועדת הבטיחות והיה מעורב באופן פעיל בהכנת ההגנות של פורט יוניון ווילמינגטון.
במרץ 1814 הגיש הורסי עצומה מאזרחי דלאוור לביטול חוק האמברגו משנת 1807; אף על פי שהצליח להשיג ועדה שתדון בבקשה, המאמץ בסופו של דבר לא צלח.
לאחר מלחמת 1812, אך בעודה נושא שנוי במחלוקת, הצורך בשיפורים פנימיים הפך להרבה יותר ברור ומוכר.
על פי הצעתו של הורסי בינואר 1816, הסנאט העביר סוף סוף את ההחלטה להדפיס ולהפיץ עותקים של דו"ח שר האוצר אלברט גלטין משנת 1808 בנושא כבישים ותעלות ציבוריות.
הדו"ח, שהתבקש על ידי הסנאט ב-1807 והועבר אליו ב-1808 נזנח בשל האמברגו, אובדן ההכנסות וצורכי המלחמה.
עם הפצת הדו"ח, רבים מהמושגים שלו שולבו בהצעת הבונוס של 1817.
מספר שנים לאחר מכן, נפרד מהאסיפה הכללית של דלאוור, אשר קיבלה החלטה המבקשת מחברי הקונגרס של דלאוור להצביע נגד כל הרחבת עבדות.
הורסי לא הרגיש שלקונגרס יש את הזכות לאסור עבדות במיזורי, או בכל מקום אחר ברכישת לואיזיאנה, ולכן תמך בפשרת מיזורי.
מתוך הבנת חוסר הפופולריות של תפקיד זה, לא ביקש להיבחר מחדש עם סיום כהונתו.
במהלך הקונגרס ה-16, כיהן כיו"ר הוועדה למחוז קולומביה.
עם מות חותנו, אשתו ירשה כמה מאות דונמים באזור נידווד ליד פטרסוויל ובורקיטסוויל במחוז פרדריק, מרילנד.