tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריונית ג'ואן מאיורויץ (Joanne Meyerowitz) טענה במאמר העוסק במסתורין הנשי כי הרבה מהמגזינים והמאמרים של התקופה אותה תיארה פרידן בספר, לא הציגו נשים אך ורק כעקרות בית, כמו שפרידן טענה, אלא גם תמכו בנשים שבחרו לנהל קריירה במשרה מלאה או חלקית.
אולם, הדימוי המרכזי של נשים במגזינים היה מסורתי.
הביקורת המרכזית שהופנתה נגד המסתורין הנשי עסקה בהאחדת החוויה של נשים בארצות הברית מבלי להתייחס להבדלים מעמדיים וגזעיים.
פרידן מתארת בספר את מצוקתן של נשים לבנות בנות המעמד הבינוני ולא התייחסה כלל לקשיים של נשים המתמודדות עם מצבים כלכליים פחות יציבים ונשים מגזעים אחרים.
למרות שהספר נכתב בשעה שהתנועה לזכויות האזרח שגשגה, פרידן כמעט ולא מתייחסת לנשים אפרו-אמריקראיות.
המעבדה הלאומית לוס אלמוס , הוא מכון מחקר של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, הממוקם ליד העיר לוס אלמוס במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
המכון הוא אחד ממכוני המחקר הבין-תחומיים הגדולים והחשובים בעולם, והוא מעסיק כעשרת אלפים עובדים ישירים ועוד כשלושת אלפים עובדים בחוזה קבלני.
כשליש מהחוקרים במכון הם פיזיקאים, ושני השליש הנותרים הם מהנדסי מערכות, חוקרים בתחום המתמטיקה החישובית, הכימיה והביולוגיה.
המכון משתף גם סטודנטים במחקריו ומספק שרותי מחקר ופיתוח לגורמים אקדמאים ותעשייתיים בארצות הברית ובעולם.
מעבדת לוס אלמוס מפורסמת בעיקר בהיותה אחד משני המכונים ששימשו את ארצות הברית בפיתוח הנשק הגרעיני שלה.
מעבדת לוס אלמוס נוסדה במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לרכז את הפעילות הסודית של ממשל ארצות הברית בפרויקט מנהטן לפיתוח הפצצה האטומית הראשונה.
עד 1942 בוצע המחקר במסגרת פרויקט מנהטן במוסדות מחקר אחדים והדבר הקשה על ניהולו ועל שמירת הסודיות שנדרשה בו.
בסופו של דבר הוחלט על הקמת מתקן סודי אחד שבו תרוכז כל הפעילות בפרויקט.
מיקום המתקן נבחר על ידי רוברט אופנהיימר שהיה המרכז המדעי של הפרויקט ובילה שנים רבות מילדותו בניו מקסיקו.
לאחר שהוקם המכון, מונה אופנהיימר למנהל הראשון שלו.
במשך שנות פרויקט מנהטן, העסיק המכון אלפי עובדים ובהם החשובים שבחלוצי הפיזיקה הגרעינית, כמו נילס בוהר, אנריקו פרמי, ריצ'רד פיינמן וג'ון פון נוימן.
על מנת לשמור על הסודיות המוחלטת שנדרשה בעת ביצוע הפרויקט, היו כל החוקרים שעסקו בו רשומים כעובדי המעבדה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה-פה (אף שעד להטלת הפצצות האטומיות על הירושימה ונגסאקי, לא ידעה הנהלת אוניברסיטת קליפורניה במה עוסקת המעבדה שתחת חסותה).
העבודה שנעשתה בלוס-אלמוס במהלך פרויקט מנהטן, הולידה את שלוש הפצצות האטומיות הראשונות.
זו שפוצצה ב"ניסוי טריניטי" באתר ניסויים בניו-מקסיקו, ושתי הפצצות שהוטלו על הירושימה ועל נגסאקי שביפן.
לאחר המלחמה פרשו רבים ממשתתפי הפרויקט, ובראשם אופנהיימר, מפעילות עבור ממשל ארצות הברית, על רקע הוויכוח בדבר המשך פיתוחו של הנשק הגרעיני.
את אופנהיימר החליף נוריס בראדברי כמנהל המכון.
המעבדה עסקה באותן שנים בעיקר בפיתוח שיטות לייצור סדרתי של מערכות נשק גרעיני, מבלי שהדבר ידרוש סיוע צמוד של מדענים מומחים.
כמו כן נקטה ממשלת ארצות הברית מספר צעדים שנועדו לעודד את היצירתיות המדעית בקרב מפתחי טכנולוגיית הגרעין הצבאית.
צעדים אלו כללו הקמת מכון נוסף לפיתוח הטכנולוגיה הגרעינית שאמור היה להתחרות כביכול במעבדת לוס-אלמוס, וכן מתן אפשרות למדענים בלוס-אלמוס לחקור תחומים אחרים של טכנולוגיית הגרעין בתחום המחקר הפיזיקלי הבסיסי, הרפואה הגרעינית וכדומה.
עם זאת, הפעילות העיקרית של המכון המשיכה להתרכז בתחום הנשק הגרעיני, וב-1952 פותחה בו פצצת המימן הראשונה.
בכל תקופת המלחמה הקרה, המשיכו מדענים מלוס-אלמוס להוביל את הפיתוח המעשי של ארסנל כלי הנשק הגרעיניים של ארצות הברית, פעילות שכללה גם ניסויים גרעיניים שנויים במחלוקת, באיי מרשל ובמדבריות ניו מקסיקו.
מצד שני, היכולות שפותחו במעבדת לוס-אלמוס, כמו גם במכוני המחקר האחרים של ממשלת ארצות הברית נתגלו עתה כשימושיות למגוון גדל והולך של יישומים.
ההחלטה הכמעט מקרית להכפיף את מכון המחקר לאוניברסיטה ציבורית, התגלתה עתה כמועילה ביותר.
ממשלת ארצות הברית ביצעה מהלך מקיף של פתיחת המחקר בלוס-אלמוס למגוון גדול ככל הניתן של תחומים היכולים ליהנות ממשאביה של המעבדה (כמו למשל מחשבי העל ששימשו עד אז בעיקר לסימולציה של ביקועים גרעיניים) ומהידע הרב שנצבר על ידי הסגל שלה.
כיום עוסקים המדענים בלוס-אלמוס במגוון רחב של מחקרים בתחום הפיזיקה, הכימיה, מדעי האקלים, הביולוגיה ואפילו מדעי החברה.
ברבים מהמחקרים מושם דגש על האופן שבו ניתן לשלב רעיונות מתחומים שונים במסגרת מחקר אחד.
עם זאת, המכון ממשיך לעסוק גם במחקר צבאי סודי עבור ממשלת ארצות הברית, פעילות שלוותה במספר שערוריות על רקע האשמת עובדים במכון בהפרת סודיות, דבר שהביא להחלשת הקשר בין המכון לאוניברסיטת קליפורניה והעברת חלק גדל והולך של פעילותו לידי קבלנים אחרים.
המעבדה של דקסטר היא סדרת טלוויזיה מונפשת קומית אמריקאית בת 79 פרקים שנוצרה על ידי גנאדי טרטקובסקי.
עלילת הסדרה מספרת על דקסטר, ילד חנון גאון המחזיק בביתו מעבדה סודית שנאלץ להתמודד עם הטרדותיה של אחותו, היודעת על קיומה של המעבדה.
הסדרה הופקה לערוץ Cartoon Network על ידי האנה-ברברה בין השנים 1996 ו-1999 ו-2001 עד 2003.
בישראל שודרה בערוץ Cartoon Network, בערוץ הילדים (במהלך רצועת השידור טלמאניה), וב-yesVOD Kids.
הסדרה לא דובבה לעברית, מלבד הפרק "דקסטר, תגרד!" ששודר בבתי הקולנוע יחד עם עליית הסרט "בנות הפאוור פאף: הסרט" לאקרנים.
העונה הראשונה עלתה לשירות הסטרימינג "HBO Max" עם השקתו בישראל ב-13 בינואר 2026 (כרגע היא לא זמינה בדיבוב העברי).
עלילתה החוזרת של הסדרה עוסקת בדקסטר, גאון בן שמונה שרוקח ניסיונות והמצאות במעבדה הסודית שבביתו, כשאחותו הגדולה, דידי, ואחר כך גם ילד אחר, מנדארק, מחבלים בניסויו (הם למעשה היחידים מלבדו שיודעים על קיום המעבדה).
פרק סיום בשם "אגו טריפ" שודר בשנת 1999, אך אף שנועד לחתום את הסדרה נוספו לה עונה שלישית ורביעית שטרטקובסקי לא היה מעורב ביצירתן, ולא זכו להצלחה רבה בניגוד לקודמות.
דקסטר – גיבור הסדרה, ילד חנון גאון בן שמונה בעל מעבדה סודית.
מדען צעיר ומטורף, בעל מבטא גרמני, העוסק גם בהצלת העולם בשעות הפנאי.
נבון בצורה יוצאת דופן אך אינו בנוי ולו במעט לפעילות גופנית וחסר מזל.
דידי – אחותו הגדולה של דקסטר.
דמותה של דידי מוצגת כקלת דעת, אופטימית וחובבת בלט.
דידי יודעת על המעבדה הסודית של דקסטר ונוטה מזה שנים רבות לחבל בניסוייו של אחיה.
בשל כך הניסויים יוצאים משליטה ומסבכים את שניהם, יחד או לחוד.
אמא – אימו חובבת הסדר והניקיון של דקסטר.
היא אינה יודעת על דבר קיומה של המעבדה אך לפעמים היא עדה למראה החיצוני של דקסטר שמשתנה בעקבות ניסויים אותם הוא עורך על עצמו.
באחד הפרקים נחטפת על ידי מנדארק ונכלאת במעבדתו, כאשר זה מחופש אליה ומנסה לזכות באמונו של דקסטר כדי להיכנס למעבדתו הסודית.
עוטה כפפות מטבח בגלל היותה מיזופובית, כשאת הכפפות עצמן קיבלה מאביו של דקסטר ביום שבו הן הכירו.
אבא – אביו של דקסטר.
הוא היה בעברו נער די מוזנח כשהוא הכיר את אימו של דקסטר.
קוף - קוף מחמד החי ומשמש כחיית המעבדה של דקסטר.
ניסוייו של האחרון הפכו את הקוף לגיבור-על המציל את העולם, כשדקסטר אינו יודע על כך.
מנדארק – ילד גאון ואויבו המושבע של דקסטר.
אחותו נקראת אולגה אסטרונומונוב ומכונה "להלהואוה".
בכל פעם רוקם מנדארק מזימה חדשה כדי לשבש את ניסוייו של דקסטר ובאחד הפרקים אף מתחזה לאמו של דקסטר (שבאותה עת כלואה במעבדה של מנדארק) כדי להיכנס למעבדה הסודית.
בעונה 3 מתגלה כי הוריו של מנדארק הם היפים טבעוניים, וכשהוא נולד, הם העניקו לו את השם "סוזן", והוא שונא אותם על כך.
(פרטי עלילה אלו נראים כסתירה לשתי העונות הקודמות בהן נרמז כי הוא ממוצא רוסי)
המעבדה הלאומית לורנס ברקלי היא מעבדה לאומית אמריקנית המופעלת בידי אוניברסיטת קליפורניה, ונמצאת בסמוך לקמפוס האוניברסיטה בברקלי.
מקורה של המעבדה ב"מעבדת הקרינה" של ארנסט לורנס, שצמחה בשנות ה-30 של המאה העשרים סביב הציקלוטרון (מאיץ החלקיקים שלורנס המציא ושהיה המתקדם ביותר בזמנו) והשימושים בו - החל ממחקר בסיסי על גרעין האטום, דרך יצירת איזוטופים ואטומים חדשים, וכלה בשימושים ביולוגיים ורפואיים באיזוטופים הרדיואקטיביים שיוצרו על ידי שימוש בציקלוטרונים.
ב-1936 קיבלה המעבדה מעמד עצמאי, וב-1940 עם גדילתה ובייחוד עם בניית ציקלוטרון גדול חדש יצאה המעבדה מחוץ לתחומי הקמפוס, לאתר הסמוך לו בו היא נמצאת עד היום.
באותה תקופה המעבדה גדלה באופן משמעותי בזכות המימון הממשלתי לפעולותיה, והפכה להתגלמות גישת "המדע הגדול" של פרויקטים הדורשים משאבים רבים וצוותים גדולים של אנשים שבאים מתחומים שונים ומגוונים.
אחרי המלחמה לורנס דאג להמשיך את השותפות עם הממסד הביטחוני והממשלתי, והמעבדה הפכה לחלק מרשת המעבדות הלאומיות של הוועדה לאנרגיה אטומית שנוסדה אז.
ב-1952 ייסד לורנס יחד עם אדוארד טלר סניף של המעבדה בליברמור, כ-50 ק"מ ממזרח לברקלי, שהפך למעבדה לאומית עצמאית הנקראת היום המעבדה הלאומית לורנס ליברמור.
מעבדה זו הוקמה בשביל להוות מתחרה למעבדה הלאומית לוס אלמוס, ובמשך הזמן היא ריכזה את המחקר הביטחוני המסווג, בעוד המעבדה בברקלי חזרה לעסוק במחקרים בעלי אופי מדעי אזרחי.
במעבדת ברקלי התגלו מספר רב של יסודות כימיים מלאכותיים, ובראשם הפלוטוניום.
בין יסודות אלה גם הברקליום והלורנציום שנקראו על שם המעבדה ומייסדה.
11 מהחוקרים במעבדה זכו בפרסי נובל לפיזיקה
במעבדה נבנה מאיץ חלקיקים על פי עקרון של האצת פלסמה שהוא בעל ממדים קטנים בהרבה ממאיצים רגילים.
אוניברסיטת קליפורניה מפעילה את המעבדה עבור משרד האנרגיה.
מנהלתית היא מפעילה אותה בנפרד מהקמפוס שלה בברקלי, אולם בפועל יש חפיפה רבה בין שני המוסדות, חוקרים רבים במעבדה מחזיקים במשרה גם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וסטודנטים רבים לתארים מתקדמים בברקלי מבצעים את עבודת המחקר שלהם במעבדה.
במעבדה יש כ-4000 עובדים, מתוכם כ-800 סטודנטים.
בנוסף, מתארחים כל שנה כ-3000 חוקרים.
המעבדה מכילה 76 בניינים ושוכנת על שטח של כ-0.8 קמ"ר.
המעבדה להנעה סילונית היא אחד ממרכזי סוכנות החלל האמריקנית נאס"א, ותפקידה העיקרי פיתוח גשושיות מחקר בלתי מאוישות, הפעלתן, שליטה על משימות מחקר פלנטריות וניתוח מדעי של ממצאי הגשושיות.
המעבדה להנעה סילונית החלה לפעול בשנות השלושים של המאה העשרים.
תיאודור פון קרמן החל בניסויים בהנעה רקטית במתחם שהיה שייך למכון הטכנולוגי של קליפורניה (קאלטק).
למרות השם, המרמז על הנעה סילונית, מעולם לא עסקו במעבדה זו בפיתוח מנועי סילון.
השם JET שימש בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים כינוי להנעה רקטית.
בשלהי מלחמת העולם השנייה התבקשו מומחי המעבדה לנתח ולהעריך את יכולותיו של הטיל הבליסטי הגרמני V-2. לאחר המלחמה, פיתחו אנשי המעבדה רקטה למדידות שונות ברום האטמוספירה, שכונתה קורפוראל.
רקטה זו הורכבה על גבי טילי V-2 שהועברו לארצות הברית ושימשה כשלב שני בטילים אלה.
JPL כמרכז של סוכנות החלל האמריקנית נאס"א
עם הקמת נאס"א בשנת 1958, עברה האחריות המינהלית והתקציבית למתקני המעבדה להנעה סילונית אל הסוכנות החדשה.
עם חלוקת תחומי האחריות של נאס"א בין מרכזיה הפזורים ברחבי ארצות הברית, הוחלט כי JPL תהיה אחראית על תחום גשושיות המחקר הפלנטריות השונות של סוכנות החלל האמריקנית.
המעבדה להנעה סילונית ממומנת מתקציב פדרלי, ומבצעת עבודות עבור נאס"א תחת חוזים הנחתמים מולה ומול קאלטק.
המעבדה להנעה סילונית אחראית על אפיון המשימות הבלתי מאוישות של סוכנות החלל האמריקנית, תכנון מפורט של הגשושיות, ניהול הפרויקטים עד לשלב בניית הגשושית, הקמת צוותי מדענים לניתוח הנתונים שייתקבלו מהגשושיות, ניהול משימות החלל בפועל דרך שורה של מרכזי בקרה בקומפלקס המרכז, הפקת תוצרי המשימות והפצתן.
משימות חלל המנוהלות על ידי המעבדה להנעה סילונית
למעט טלסקופ החלל האבל, מנוהלות כל גשושיות המחקר הבלתי מאוישות של נאס"א על ידי JPL.
בין המשימות העכשוויות המנוהלות על ידי JPL ניתן למנות את:
הרוברים ספיריט ואופרטוניטי במאדים (תוכנית מארס רובר)
הגשושיות וויאג'ר 1 וויאג'ר 2 (תוכנית וויאג'ר)
משימות היסטוריות שנוהלו על ידי המעבדה להנעה סילונית
בין המשימות שנשלמו, ונוהלו על ידי המעבדה להנעה סילונית ניתן למנות את:
נחתות תוכנית סרוויור שנחתו על הירח
הגשושית גליליאו לחקר כוכב הלכת צדק
הגשושיות בתוכנית פיוניר ובהן פיוניר 10 ופיוניר 11
הגשושיות בתוכנית מארינר לחקר מאדים, נוגה וכוכב חמה לרבות מארינר 10
המעבר הצפון-מזרחי הוא מסלול ימי המקשר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט בנתיב צפוני, ועובר במרבית דרכו במימי אוקיינוס הקרח הצפוני.
המסלול עובר לאורך החופים הארקטיים שבצפון רוסיה - מהים הלבן וים ברנץ במערב, דרך חופי צפון סיביר ולאורך החוף הרוסי של ים קארה, עד מצר ברינג והמזרח הרחוק.
הנתיב בחלקו פנוי מקרח רק חודשיים בשנה.
החלק הרוסי (או האסיאתי) של המסלול, מזרחית לנוביה זמליה, בין ים ברנץ לאוקיינוס השקט, נמצא כולו בתחומי מי האזור הכלכלי הבלעדי של רוסיה, ונקרא הנתיב הימי הצפוני .
השימוש במסלול החל במאה ה-11, כשעברו באזור פומורים, שהיו מתיישבים רוסים באזור הים הלבן.
ב-1525 הציע דיפלומט רוסי, גרסימוב, לבחון את האפשרות לפתח מסלול ימי מסוג זה על מנת לפתח את קשרי המסחר של רוסיה.
במאה ה-17 היה כבר מסלול מארכנגלסק לאורך נהר היניסיי ועד למנגזיה.
הראשון שעבר במעבר לכל אורכו בדרך הים היה הברון אדולף אריק נורדנשלד.
בין השנים 1878–1879 פיקד על משלחת וגה, כשהפליג על גבי ספינת הקיטור וגה וגילה את המעבר הצפון-מזרחי.
ב-19 באוגוסט 1878 הגיע לכף צ'ליוסקין בסיביר, שם הוא נתקע בשל הים הקפוא עד יולי 1879. ביולי 1879 הוא חידש את המסע, חצה את מצר ברינג, והמשיך דרך יוקוהמה ביפן, סינגפור, ציילון (סרי לנקה), תעלת סואץ, איטליה, מצר גיברלטר וחזרה לשוודיה.
בשנת 1932 ספינה של משלחת רוסית הצליחה לעבור את המעבר במהלך רציף ללא חניית חורף.
בשנת 1935 שימש המעבר לראשונה להפלגת ספינת מסחר ולהעברת סחורות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש נתיב שיט זה על ידי ברית המועצות למעבר סחורות וספינות מלחמה ממזרח למערב.
הגרמנים ניסו לשבש את פעולת הנתיב על ידי שליחת כוח ימי, אך ללא הצלחה.
המעגל היה דו-ירחון שווייצרי תלת-לשוני, שפנה להומוסקסואלים.
כתב העת ראה אור בציריך בין השנים 1943 ו-1967, ונחשב בזמנו לאחד מכתבי העת הגאים הראשונים והחשובים ביותר, במיוחד באירופה.
לכתב העת "המעגל" קדמו כתבי העת "דגל החברות השווייצרי" (Schweizerisches Freundschafts-Banner, 1932-1936) ו"צדק לאדם" (Menschenrecht, 1937-1942).
הללו נוסדו, כל אחד בתורו, על ידי נשים שהיו מחויבות לזכויות ההומוסקסואלים, ופנו לגברים ונשים כאחד.
שמות כתבי העת הללו לא כללו התייחסות מפורשת להומוסקסואליות, אשר נחשבה כעבירה פלילית עד שנכתב הקוד הפלילי החדש של שווייץ ב-1942. עריכת כתבי העת הללו הייתה כמעט ללא הפסקה נתונה בידיה של אנה פוֹק (שכתבה תחת השם הבדוי "מַמִינה").
כאשר נטל העבודה היה כבד מדי עבורה, היא העבירה את שרביט הניהול והעריכה לידי המחזאי קארל מאייר, שכתב בכתב העת תחת השם "רוֹלף".
מייד עם חילופי העורכים החל העיתון להופיע בשתי שפות - גרמנית וצרפתית - בשם Der Kreis - Le Cercle.
עורך הכתבות בצרפתית היה אז'ן לאובאכר ("שארל וֶלְטִי").
כעת פנה כתב העת לגברים בלבד, והנשים פרשו מן המערכת.
בשנות מלחמת העולם השנייה ועוד כמה שנים אחריה היה "המעגל" כתב העת הגאה היחיד בעולם, ובזכות עובדה זו זכה בקוראים גם מחוץ לגבולות שווייץ, ובמיוחד בגרמניה, צרפת, בריטניה וארצות הברית.
השינוי החשוב ביותר התחולל ב-1951, כשנוספו למגזין גם כתבות באנגלית, בעריכתו של רודולף יוּנג (שכתב תחת השמות "רודולף בורקהרט" ו"כריסטיאן גראף").
בעקבות שינוי זה נוספו לכותרת העיתון גם המילים The Circle.
מספר המנויים לכתב העת בשיאו הגיע ל-2000 בשנת 1959, מתוכם 700 מחוץ לשווייץ.
משהחלו להופיע בסקנדינביה כתבי עת מתירניים יותר בתחילת שנות השישים איבד "המעגל" ששמר על חזות שמרנית ומכובדת, חלק גדול מן המנויים, ומצבו הכלכלי התערער.
בסופו של דבר נסגר כתב העת ב-1967. כמה מן התומכים והמנויים ניסו להקים כעבור שנה כתב עת חדש בשם "מועדון 68", אבל לא הצליחו להגיע להישגיו ולמעמדו של "המעגל".
בשנות קיומו של כתב העת היווה קהל המנויים מעין מועדון חברים, והמסיבות שארגן בציריך משכו אליהן חוגגים מכל אירופה.
במסיבות הללו הועלו מופעי בידור באיכות גבוהה שביים "רולף" עצמו ואילו לצד המוזיקלי היה אחראי הפסנתרן ניקו קאופמן ("ליזיס"), מתלמידיו של ולדימיר הורוביץ.
כל המשתתפים נקראו בכינויים בדויים, וספר הכתובות היה חסוי - "רולף" ו"שארל ולטי" היו היחידים שהייתה להם גישה אליו.
כמה שמות בדויים של אמנים וסופרים פוענחו רק לאחרונה, ואחרים לא פוענחו עד היום.
כתב העת הופיע שש פעמים בשנה, וכל גיליון כלל על פי רוב 36 עמודים.
כמחצית מן החומר הייתה בגרמנית, ושאר הכתבות התחלקו שווה בשווה בין האנגלית והצרפתית.
הללו לא היו סתם תרגומים של הכתבות הגרמניות, אלא חומר מקורי ועצמאי.
בין השאר הופיעו בכתב-העת חדשות ופרשנות בנושאים פוליטיים מנקודת ראות הומוסקסואלית, וכן טקסטים ספרותיים בשירה ובפרוזה, שהיו אהודים במיוחד.
חלקם נכתבו בידי סופרים מוכרים, וחלקם נדפסו כחלק מתחרויות סיפורים קצרים שארגן כתב העת.
כמו כן הופיעו ביקורות ספרים והספדים.
במוסף נפרד פורסמו מודעות היכרות.
בין הסופרים והמשוררים שכתביהם התפרסמו בכתב העת היו קורט הילר (שכתב בשם הבדוי Keith Llurr, אנגרמה של שמו), סמיואל מ' סטיוארד וריצ'רד פלנט, שכתב מאוחר יותר את "המשולש הוורוד", אחד מספרי המחקר החשובים ביותר על רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית.
בכל גיליון התפרסמו גם צילומים ארוטיים, אף כי לא נועזים יותר מדי.
בין הצלמים שהשתתפו בכתב העת היו ג'ורג' פלאט ליינס ואליסון דלארו.
צילומים נבחרים יצאו לאור בנפרד בארבעה ספרים, בין 1952 ו-1962, בכותרת "הגבר בצילום", כמו גם איורים מאת ז'אן קוקטו, פול קדמוס ואחרים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נודעה לכתב העת השפעה עצומה על התנועה לזכויות ההומוסקסואלים באירופה, ואפילו בצפון אמריקה.
עבור הקוראים, היה "המעגל" אחד המקורות הבודדים שאפשר להם לקבל מידע לא-מוטה ולא-עוין על הומוסקסואליות, בחברה שבה עצם אזכור הנושא היה טאבו והומוסקסואלים רבים סבלו מבדידות ומתחושת בידוד.
"המעגל" שימש כמודל לכתבי עת דומים ולארגונים חברתיים שהחלו להופיע ברחבי העולם המערבי, גם אם אחדים מהם התרחקו מן האידיאל הרציני והשמרני של "המעגל".
ב-1999 הוצגה תערוכה על כתב העת במוזיאון ההומואים בברלין ובשנת 2000 במוזיאון השווייצרי הלאומי.
הארכיון של "שארל ולטי", ובו מסמכים חשובים מן ההיסטוריה של "המעגל" ושל התנועה ההומו-לסבית באירופה, נתרם אחרי מותו לארכיון השווייצרי למדעי החברה.
המעבדה לחקר המאדים או בקיצור MSL היא משימה לחקר מאדים של נאס"א, שמטרתה לחקור באמצעות מעבדה ניידת (רובר) בשם קיוריוסיטי (Curiosity - סקרנות) את כוכב הלכת מאדים.
ה-MSL שוגרה ב-26 בנובמבר 2011 על גבי משגר אטלס 5 מ-SLC-41 שבנמל החלל קייפ קנוורל, ונחתה במאדים ב-6 באוגוסט 2012 במכתש גייל (Gale Crater).
הרובר ביצע את הנחיתה המדויקת הראשונה על מאדים (בטווח של כ-100 ק"מ) ובשבועות שלאחר מכן העביר נתונים ותמונות.
מטרות משימתו, בין היתר, הן לסייע להעריך האם מאדים הוא, או היה, מקום בו יכולים להתקיים חיים ולנתח מדעית דוגמאות אדמה ואבנים.
הרובר קיוריוסיטי של משימת MSL כבד פי חמישה מכלי הרכב הרובוטיים הקודמים ספיריט ואופרטוניטי מתוכנית מארס רובר, ונושא מטען ייעודי הגדול פי עשרה מהם.
הרובר תוכנן לפעול במשך שנת מאדים אחת לפחות (686 ימים של כדור הארץ), תוך סריקת שטח רחב יותר מכל רכב רובוטי (רובר) אחר שנשלח אי פעם למאדים.
הרובר הוא חלק מהתוכנית לחקר מאדים של נאס"א, תוכנית בלתי מאוישת ארוכת טווח, המופעלת על ידי המעבדה להנעה סילונית והמכון הטכנולוגי של קליפורניה עבור נאס"א.
ה-MSL היא גם חלק מתוכנית פלאגשיפ של נאס"א שעלותה הכוללת היא כ-2.3 מיליארד דולר.
למשימת MSL יש ארבע מטרות: לקבוע האם חיים יכלו להתקיים על מאדים אי פעם, לאפיין את האקלים על מאדים, לאפיין את גאולוגיית מאדים ולהוות הכנה לנחיתות מאוישות על מאדים.
כדי להשלים מטרות אלו, ל-MSL ישנם שמונה יעדים מדעיים:
לקבוע את טבעם וכמותם של תרכובות הפחמן האורגני.
אם אף תרכובת אורגנית לא נמצאת, המידע יכול לעזור לקבוע כי חיים על מאדים, או עדויות לחיים בעבר על מאדים, אינם נמצאים קרוב לפני הקרקע.
הוא גם יסייע בהבנת הגורמים הסביבתיים הגורמים להסרת חומרים אורגניים.
לבדוק את "מלאי" החומרים הנדרשים לחיים כפי שאנו מכירים אותם: פחמן, מימן, חנקן, חמצן, זרחן וגופרית.
זיהוי תכונות המייצגים אפקטים של מטבוליזם או חתימה ביולוגית אחרת.
חקירת ההרכב הכימי, האיזוטופי והמינרלי של החומרים הגאולוגיים על פני ומתחת לפני השטח של מאדים.
לנתח את התהליכים שגרמו ליצירת ולשינוי האבנים והאדמה במאדים.
להעריך את התהליך האבולוציוני של אטמוספירת מאדים ב-4.5 מיליארד השנים האחרונות.
קביעת המצב, התפוצה והמחזוריות של המים והפחמן הדו-חמצני על מאדים.
אפיון הקרינה במאדים בספקטרום הרחב, כולל קרינה קוסמית-גלקטית, קרינה קוסמית, מאורעים פרוטונים-סולאריים ונייטרונים בעלי אנרגיה גבוהה.
באפריל 2008 דווח כי התוכנית עולה 235 מיליון דולר, 24% יותר מהמתוכנן, וכדי לפצות על כך נאס"א תהיה עלולה לקצץ בתוכניות אחרות לחקר מאדים.
באוקטובר 2008, ה-MSL התקרב ל-30% יותר מהסכום המתוכנן.
בנובמבר 2008 הפיתוח למעשה הסתיים, רוב החומרה והתוכנה של ה-MSL הושלמו והחלו לעבור בדיקות ומבחנים.
ב-3 בדצמבר 2008, הודיעה נאס"א כי שיגור MSL נדחה לסתיו 2011 בגלל מבחנים לקויים.
הסיבות הטכניות והתקציביות שעמדו מאחורי הדחייה הוסברו בפגישה במשרדי הנהלת נאס"א בינואר 2009.
בין ה-23 ל-29 במרץ 2009, הקהל הרחב היה יכול לדרג תשעה שמות שעלו לגמר בתחרות בחירת השם לרובר.
הדירוג בוצע באתר האינטרנט של נאס"א כדי לסייע לשופטים שבחרו את השם.
ב-27 במאי 2009 נבחר השם המנצח, קיוריוסיטי, שהוצע על ידי תלמידת כיתה ו', קלארה מא מקנזס.
בסוף יוני 2010 טכנאי הרובר הוסיפו לו את מערכות הגלגלים, הדומות מאוד לאלו ששימשו את המארס רובר והמארס פאת'פיינדר.
הטכנאים והמהנדסים החלו לבחון את מערכות הגלגלים, שישמשו גם ככני נחיתה עבור הרובר שלא כמו קודמיו (המארס רובר והמארס פאת'פיינדר).
ב-6 באוגוסט 2012, 8:33 לפי שעון ישראל, נחת הרובר על פני המאדים ותמונה ראשונה התקבלה ממנו לאחר 3 דקות.
אורכו של קיוריוסיטי הוא שלושה מטרים ומשקלו 900 ק"ג, 80 מתוכם כלים מדעיים.
לשם השוואה, אורך הרוברים מתוכנית מארס רובר היה 1.57 מטרים ומשקלם היה 174 ק"ג, 6.8 מתוכם כלים מדעיים.
הרובר יוכל לטפס על אבנים בגובה 75 ס"מ ומהירותו המקסימלית תהיה כ-90 מטרים בשעה במצב ניהוג אוטומטי, אך המהירות הממוצעת המשוערת תהיה כ-30 מטרים לשעה בגלל תוואי שטח קשים, בעיות ראות ועוד.
קיוריוסיטי תוכנן לעבור מרחק של לפחות 19 ק"מ במהלך שנת המאדים של משימתו.
קיוריוסיטי מקבל אנרגיה מגנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי (RTG), ששימש בהצלחה את נחתות הוויקינג ב-1976. מערכת חשמל רדיוסטופית מפיקה חשמל מפרוק טבעי של פלוטוניום-238, שהוא איזוטופ לא-בקיע של הפלוטוניום.
החום שנוצר כתוצאה מפירוק האיזוטופ מומר לאנרגיה חשמלית שמשמשת את הרובר לאורך כל העונות, ביום, בלילה ובמהלך סופות חול ואבק.
החום שנוצר ישמש את הרובר גם לחימום מערכותיו.
הגנרטור שמשמש את קיוריוסיטי הוא חדשני מסוגו, מיוצר על ידי בואינג ונקרא Multi-Mission Radioisotope Thermoelectric Generator או בקיצור MMRTG.
ה-MMRTG יספק לרובר 125 ואט בתחילת המשימה ו-100 ואט אחרי מינימום 14 שנה.
קיוריוסיטי מפיק 2.5 קילוואט-שעה ליום לעומת המארס רובר שהפיק 0.6 קילוואט-שעה ליום.
הטמפרטורה באזורי הפעולה המתוכננים של הרובר נעה בין 30°C ל-127°C- (פלוס 30 עד מינוס 127 צלזיוס).
מערכת החימום של הקיוריוסיטי, שנקראת בקיצור HRS, מעבירה נוזל חם לאורך צנרת של 60 מטרים בגוף קיוריוסיטי כדי שרכיבים רגישים לקור וחום יוכלו לפעול בטמפרטורה הרצויה.
חום מושג גם באמצעות חום הרכיבים עצמם, וחום שנוצר מהגנרטור.
למערכת יש אפשרות גם לקרר אם יהיה צורך בכך.
על הרובר ישנם שני מחשבים בשם RCE המכילים זיכרון מוגן מפני קרינה הבאה מהחלל ומפני מחזורי כיבוי.
כל זיכרון של המחשב כולל 256 kB של EEPROM, עוד 256 MB של DRAM ו-2 GB של זיכרון פלאש.
לשם השוואה, למארס רובר היו 3 MB של EEPROM, ו-128 MB של DRAM ו-256 MB זיכרון פלאש.
מחשב ה-RCE משתמש במעבד IBM RAD750, יורשו של ה-RAD6000 ששימש את המארס רובר.
לרובר יש מערכת מדידה אינרציאלית, המספקת מידע על מיקום הרובר, מידע המשמש לניווט.
מחשבי הרובר מנטרים את עצמם באופן רציף כדי לשמור על הרובר מבצעי ולווסת את טמפרטורת הרובר.
פעילויות שונות, כמו צילום תמונות, נהיגה והפעלת המיכשור המדעי, מבוצעות על ידי פקודות המגיעות מצוות הרובר בכדור הארץ.
במקרה של בעיה במחשב הראשי, המחשב המשני יכנס לפעולה.
מצלמות - מצלמות הרובר פותחו על ידי Malin Space Science Systems.
MastCam - מערכת זו מספקת תמונות ספקטרה וצבע-אמת על ידי שימוש בשתי מצלמות.
המצלמות יכולות ליצור תצלומים צבעוניים ברזולוציה של 1,600 × 1,200 פיקסלים, ולצלם עד 10 פריימים לשנייה באיכות 720p במצב ווידאו.
כל מצלמה תהיה בעלת 8 ג'יגה של זיכרון פלאש.
המצלמות מצוידות בפוקוס אוטומטי היכול להתמקד בעצמים במרחק של 2.1 מטרים עד אין-סוף.
MAHLI - מערכת זו כוללת מצלמה המורכבת על הזרוע הרובוטית של הרובר ומשמשת לביצוע תצלומים מקרוסקופיים של אבנים ואדמה.
המערכת יכולה ליצור תצלומים צבעוניים של 1,600 × 1,200 פיקסלים ברזולוציה של עד 14.5 מיקרון לפיקסל.
MARDI - מצלמה זו, הממוקמת מתחת לרובר, נועדה ליצירת תצלומים ברזולוציה של 1,600 × 1,200 בזמן הנחיתה, מגובה של כ-3.7 ק"מ עד לגובה של 5 מטרים.
התמונות שימשו לזיהוי אתר הנחיתה של הרובר.
ב-MSL שני זוגות של מצלמות שחור-לבן המורכבות על ה"תורן" של הרובר לניווט.
אלה מצלמות המצלמות באור טבעי על מנת ליצור תמונות תלת-מימד סטריאוסקופיות.
המצלמות בעלות זווית ראייה של 45 מעלות.
ChemCam - מערכת חישה מרחוק, הכוללת שני כלים: LIBS ו-RMI.
ה-LIBS מסוגל לאדות, באמצעות קרני לייזר, חלק מאבן או אדמה וה-RMI בוחן את ספקטרום האור המוחזר מהאבן המתאדה.
המערכת פותחה על ידי המעבדה הלאומית לוס אלמוס ומעבדת CESR הצרפתית, בעלות של כ-10 מיליון דולר (כ-4% מכלל התוכנית).
APXS - מכשיר זה יקרין קרינת אלפא של דוגמאות קרקע וימפה את ספקטרום קרני ה-X הנפלטים מהם כדי לקבוע את הרכב דוגמאות הקרקע.
מכשיר דומה לזה שימש גם את המארס פאת'פיינדר ואת הרוברים בתוכנית מארס רובר.
אינסטרומנט קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן שישמש לכימות מינרלים ולבחינת מבנה המינרלים.
SAM - ינתח תרכובות אורגניות מדוגמיות קרקע ודוגמיות אטמוספיריות.
RAD - כלי זה ימפה את הספקטרום הרחב של קרינה הנמצאת על פני השטח הקרובים של מאדים כדי לקבוע את אפשרות קיום החיים לבני אדם שינחתו על מאדים בעתיד.
DAN - חיישן ומקור ניטרונים פעימתי לאיתור מימן או קרח ומים בפני השטח הקרובים של מאדים.
כלי זה מסופק על ידי סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
REMS - חיישן אולטרה-סגול ומכשירים מטאורולוגיים שיורכבו על התורן הראשי של הרובר וימדדו את הלחץ האטמוספירי, הלחות, זרמי רוח וכיוונם, טמפרטורת האוויר והאדמה ורמות הקרינה האולטרה-סגולה.
MEDLI - ממוקם במגן החום של הרובר וישמש למדידת נתונים אטמוספיריים בעת החדירה לאטמוספירת מאדים.
Hazcams - מצלמות תלת-מימד בעלות זווית ראייה של 120° שישמשו למניעת פגיעה ברובר ובזרוע הרובוטית שלו במהלך הנסיעה.
ה-MSL שוגר מנמל החלל קייפ קנוורל על גבי משגר אטלס 5 המסופק על ידי ULA.
המשגר זהה למשגר ששימש לשיגורם של המקפת לסקר מאדים והניו הוריזונס.
הנחתת מסה כבדה על מאדים היא אתגר מסובך.
כשהאטמוספירה של פלנטה צפופה מדי, מערכת נחיתה בעלת רקטות האטה בלבד היא מערכת קשה מאוד לייצוב, בגלל שזמני התגובה לחיווי של הכיוון והמהירות, ועוצמת התגובה של הרקטות עלולים להוציא את המערכת ממצב של טיסה יציבה; ספציפית, צפיפות האטמוספירה של מאדים גדולה מכדי לאפשר האטה יציבה.
מאידך, האטמוספירה של הפלנטה דלילה מכדי שיהיה אפשר להשתמש בחיכוך האטמוספירי ובמצנחים בלבד.
המארס רוברים והמארס פאת'פיינדר השתמשו בכריות אוויר כדי לספוג את עוצמת הנחיתה, אך קיוריוסיטי גדול מידי מכדי להשתמש בטכניקה זו.
על כן, נדרשה מערכת המשלבת מצנחים עם רקטות האטה, בשלבים שונים של הגישה לנחיתה.
"קיוריוסיטי" ירד לקרקע מאדים באמצעות מערכת נחיתה חדשנית ובעלת דיוק נחיתה גבוה בשם EDL, שהנחיתה אותו בתוך אליפסה של 20X7 ק"מ מאתר הנחיתה (לעומת המארס רובר, שמערכת הנחיתה שלו הייתה בעלת יכולת דיוק בנחיתה באליפסה של 20 × 150 ק"מ).
מערכת הנחיתה של ה-MSL מורכבת מארבעה שלבים, וכל שלב מהווה מערכת בפני עצמה.
הרובר נמצא, במצב מכונס, בתוך ה"אירושל" - מגן, הכולל מגן אחורי ומגן חום, המגינים עליו במהלך המסע למאדים והחדירה לאטמוספירה.
מגן החום, שקוטרו 4.5 מטרים (מגן החום הגדול ביותר שיוטס בחלל עד כה), יאט את הרובר ממהירות של כשישה ק"מ לשנייה למהירות של כמאך 2, אז פתיחת המצנח אפשרית.
מערכת ההנחיה ששמשה את הרובר לדיוק בנחיתה היא מערכת דומה לזאת ששימשה את חלליות אפולו בחזרתם לכדור הארץ.
המצנח נפרש בגובה של כ-10 ק"מ ובמהירות של כ-470 מטרים לשנייה.
כששלב החדירה לאטמוספירה הסתיים, והכמוסה הואטה למהירות של כמאך 2, בגובה של כ-10 ק"מ מפני הקרקע, נפרש מצנח בעל היכולת לשרוד במהירויות על-קוליות, ששימש גם את המארס פאת'פיינדר והמארס רובר.
ממרץ עד אפריל 2009 עבר המצנח בדיקות במנהרת הרוח הגדולה ביותר בעולם שנמצאת במרכז המחקר איימס ונמצא כשיר.
אורכו של המצנח הוא 50 מטרים וקוטרו 16 מטרים.
המצנח יכול להיפתח ולפעול במהירות של 2.2 מאך וליצור עד ל-289 ניוטון של גרר באטמוספירת מאדים.
בגובה של כ-1.8 ק"מ מעל פני מאדים, כשהכמוסה נעה במהירות של כ-100 מטרים לשנייה, הרובר ושלב ההנמכה הממונע משתחררים מהכמוסה.
שלב ההנמכה הממונעת הוא שלב המורכב מעל הרובר בעל שמונה מנועים רקטיים הפועלים על הידרזין.
המנועים פותחו על בסיס מנועי הנחיתה של נחתות הוויקינג ויכולים להפיק דחף של עד 3.1 קילו-ניוטון כל אחד.
תוך כדי ההנמכה הממונעת, הרובר פרש את גלגליו והשלב הבא, ה-Sky Crane הוריד את הרובר בעזרת כבלים אל פני הקרקע.
מערכת ה-Sky Crane הנמיכה את הרובר והביאה אותו ל"נחיתה רכה" על אדמת מאדים.
הרובר הונמך באמצעות שלוש רתמות וכבל "טבורי" המעביר מידע מהרובר לשלב הממונע.
בגובה של כ-7.5 מטרים מעל פני הקרקע השלב הממונע הגיע למהירות אפס והרובר מציב את רגליו על הקרקע.
אחרי שתי שניות שבהם מוודא הרובר כי נחת על קרקע מוצקה ובטוחה, הוא מפעיל נפצים קטנים המשחררים אותו מהרתמות והכבל המחברים אותו אל השלב הממונע.
לאחר מכן השלב הממונע מיד מטפס שוב לאוויר ומתרחק מהרובר ככל האפשר עד להתרסקותו בקרקע.
אתר הנחיתה, מכתש גייל, נבחר על ידי מנהלי נאס"א בעזרת מומחים שעבדו על הפרויקט.
בתוך המכתש ישנו הר בשם אאוליס מונס (או הר שארפ), עשוי משכבות אבנים, המתנשא לגובה של כ-4.8 ק"מ מרצפת המכתש, שאותו ה-MSL מתוכנן לחקור.
אתר הנחיתה (האזור המוקף בצהוב בתמונה) הוא אזור שטוח בתוך המכתש, הנמצא לפני ההר.
אזור הנחיתה הוא אליפטי, אורכו 20 ק"מ ורוחבו כ-25 ק"מ.
קוטרו של מכתש גייל כולו הוא 154 ק"מ.
אתר הנחיתה מכיל אבנים ואדמה שנשטפו מקירות המכתש, והמדענים יקבלו הזדמנות לבחון את הסלעים המרכיבים את האזור.
אתר הנחיתה מכיל גם אבנים בעלי צפיפות גבוהה מאוד וצבע בהיר מאוד; אבנים מסוג זה עוד לא נבחנו במאדים.
האזור עשוי להיות חופו של אגם עתיק, וזו תהיה ככל הנראה מטרתה הראשונה של המשימה, לבחון את האזור לקיומם של מולקולות אורגניות.
ב-20 באוגוסט 2012 פרסמה נאס"א תמונות ראשונות של ניסוי שערכה המעבדה הניידת "קיוריוסיטי" על פני מאדים.
הניסוי נמשך כעשר שניות במהלכן שיגרה המעבדה קרני לייזר בעוצמה של 14 מיליג'אול כלפי סלע בגודל אגרוף, שנמצא במרחק שלושה מטר ממנה.
מטרת הניסוי העיקרית הייתה תרגול השימוש בלייזר לצורך מחקר החומרים שבסלע (שמכונה "קורוניישן") והרכבם הכימי.
הניסוי צולם באמצעות מצלמת מעבדת הכימיה "ChemCam".
אירועים משמעותיים בפעילות הרובר "קיוריוסיטי":
6 באוגוסט 2012 – הרובר הגיע אל שולי אאוליס מונס במטרה לחקור את ההר
11 בספטמבר 2014 – החל מחקר של מורדות ההר
5 בנובמבר 2016 – לאחר שהייה על פני המאדים במשך 1,552 סול (יממה שימשית על המאדים), הרובר נסע מרחק של 11.7 ק"מ על מורדות ההר
7 ביוני 2018 – נאס"א הודיעה על מציאת מולקולות אורגניות במשטח סלע במאדים.
עם זאת הבהירה נאס"א, כי לא נמצאו חיים על פני מאדים
בתחילת 2024 גילה צוות חוקרים בינלאומי ריכוזים גבוהים של מַנְגַּן במכתש גייל, שנמצא בסמוך לקו המשווה של מאדים.
התגלית נחשבת למפתיעה כיוון שעל פי הידוע, התנאים על פני מאדים לא מעודדים היווצרות מנגן.
המידע עלה מניתוח נתונים ממצלמת ה-ChemCam שעל גבי הרובר "קיוריוסיטי" (Curiosity).
במרץ 2025 פורסם שנמצאו מולקלות ארוכות (עד 12 אטומי פחמן) של אלקנים במכתש גייל.
המעגל ההרמנויטי או המעגל הפרשני (The Hermeneutic Circle) הוא מושג בתורת הפרשנות שמתאר פרדוקס שנוגע להבנה של מקור היסטורי, טקסטואלי או אחר.
השאלה המרכזית היא: כיצד נודע לאדם משהו חדש וחיצוני שהוא לא ידע קודם בעצמו?
המעגל מבקש לתאר את תהליך הבנתו הפרשנית של טקסט.
מצד אחד, הבנה של טקסט שלם נשענת על הבנת החלקים השונים המרכיבים אותו.
מצד שני, הבנה של כל חלק בטקסט נעזרת בהבנת כוונתו של הטקסט השלם.
הנחת המוצא של הטיעון הזה היא שלא ניתן להבין טקסט שלם ללא הבנת חלקיו, אך גם להפך: לא ניתן להבין את חלקי הטקסט ללא הבנת הטקסט השלם.
מצב זה בעייתי, שכן הוא מעגלי, שהרי כל שלב מניח את קיומו מראש של השלב האחר.
אך אם כך, כיצד בכלל מתבצע תהליך ה'הבנה' של הטקסט?
לחלופין, כוונת ה'מעגל הפרשני' היא להדגיש את הטענה ולפיה מובנו של הטקסט חייב להימצא מחוצה לו ולא בתוכו: אם בהקשרו הרחב יותר של הטקסט עצמו: ההקשר התרבותי, ההיסטורי והספרותי שבמסגרתו הוא נכתב או נקרא, או בהנחותיו או ידיעותיו המוקדמות של הפרשן המבין את הטקסט.
על פי תפיסתו ההרמנויטית של פרידריך שליירמכר, חיונית כאן הבנתו הסובייקטיבית של הפרשן כדי לתאר ולאפיין מהו תהליך פרשני.
לתפיסתו, רק 'הבנה' פנימית כזו מאפשרת לו לפרש את הטקסט החיצוני העומד מולו.
במילים אחרות, ההבנה של הפרשן איננה תוצאה של הטקסט החיצוני לבדו, אלא חיבור בינו לבין רקע של ידע אישי מוקדם יותר: ידיעת ההקשר ההיסטורי והפסיכולוגי של כותב הטקסט היא זו המאפשרת לפרשן לפענח את הטקסט.
המעגל ההרמנויטי על פי היידגר וגדמר
הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר פיתח (בשנת 1927) את מושג המעגל ההרמנויטי כדי לתאר את המכלול כמציאות הנשענת על הניסיון היומיומי של קיום הפרטים בחווייתו של היחיד.
וכך, עצם מושג ההבנה האנושית תואר כהישענות על מבנים-קודמים ו'פנימיים' יותר של הבנה, ורק אלה מאפשרים לאדם לפענח (באופן ראשוני) תופעות חיצוניות בהן הוא נתקל.
אצל היידגר ההרמנויטיות מתבטאת בפרשנות הקיומית של העתיד מתוך העבר ושל העתיד את העבר.
כך לדוגמה כאשר אני קורא טקסט אני כבר מגיע מראש עם פרשנות קיומית מסוימת אל הטקסט, אותה אני "משליך-קדימה" לעתיד ומבין את הטקסט לאור הציפייה הקיומית שלי ממנו.
ועל אותו המשקל, כאשר קוראים את הטקסט, הטקסט פועל באופן כזה שאני נאלץ לשנות את הפרשנות הקיומית הראשונית.
הטקסט, בתור מה "שכבר היה" משפיע על ההבנה את מה "שעוד לא" ובתור מה "שעוד לא" משפיע על הבנתי את "שכבר היה".
הדיון ב'מעגל ההרמנויטי' זכה לפיתוח ודיון חדש אצל תלמידו של היידגר, הנס גאורג גדמר, והגיע לשיאו ב"תאוריה הביקורתית" של שנות ה-60. בשעה שהיידגר תיאר את ההבנה כתהליך פנימי בנפשו של היחיד, כלומר כזה הנשען על ידע פנימי א-פריורי מוקדם מראש, בא גדמר והציג מודל חלופי, הטוען להיווצרותו של מידע חדש.
לדברי גדמר אמנם המידע על המכלול מגיע אלי באמצעות איסוף הפרטים השונים המצטרפים לכדי מכלול שלם, אבל זוהי הבנה שיתופית בין אישים שונים המנהלים ביניהם שיח פרשני של חילופי מידע והשוואה.
שיח שיתופי כזה יוצר הסכמות משותפות על מילים מוסכמות, ואלה מתארות 'מכלול' חדש.
דונלד שון Schon Donald דיבר על מעגל הרמנויטי שעיקרו 'שיחה' שכזו בין הפרשן לבין הסיטואציה, שיחה המולידה מידע חדש.
המעבדה לעיצוב עירוני ע"ש יואב לבנטר בהובלת פרופ' טלי חתוקה היא גוף מחקר ייחודי באוניברסיטת תל אביב שנוסד בשנת 2009, ומטרתו לפתח ידע חדשני וביקורתי בתחום התכנון והעיצוב העירוני בישראל ובעולם.
המעבדה משמשת מרחב מחקר ותיווך בין תאוריה לפרקטיקה, ומציעה כלים חדשים למתכננים, אדריכלים וגיאוגרפים.
בנוסף למחקר, למעבדה כתב עת מקוון בשם אורבנולוגיה, אותו קוראים מדי חודש אלפי אנשים מהמגזר הציבורי, סטודנטים והציבור הרחב.
כיום פועלת המעבדה במסגרת בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
מחקר ופיתוח רעיונות חדשניים בעיצוב ותכנון עירוני.
שיתופי פעולה עם עיריות, מוסדות ציבוריים וקהילות.
קידום פרויקטים יישומיים לשיפור המרחב העירוני.
הכשרת סטודנטים וחוקרים צעירים בתחום.
תחומי המחקר של המעבדה ומתודות
המחקר במעבדה משלב שיטות כמותיות (מדעי נתונים, גיאואינפורמטיקה) ואיכותניות (פנומנולוגיה, אתנוגרפיה), ומתמקד בשאלות מתודולוגיות ואפיסטמולוגיות של המהפכה התעשייתית הרביעית והשפעתה על עיצוב ופיתוח ערים.
חקר יחסי גומלין בין קונפליקטים, מחאה ומרחבים ציבוריים, כולל השפעת אירועים אלימים על טקסים אזרחיים, זהות תרבותית ומשמעות המקום (מחקר בינלאומי על מחאות במרחב הציבורי, אזרחות, ופרקטיקות של פעולה פוליטית בערים שונות בעולם).
עיסוק במושגים של אקטיביזם דיגיטלי, מחאה בעידן הדיגיטלי, והשתנות המרחב הציבורי בעקבות טכנולוגיה.
פיתוח מדדים חדשים להבנת המרחב הציבורי לאחר מגפת הקורונה.
עיצוב ופיתוח של מרחבים עירוניים
חקר אזורי תעשייה, יחסי גומלין בין תעשייה לעיר, ותכנון אסטרטגי של פארקים תעשייתיים.
עיסוק בהתחדשות עירונית, פיתוח שכונות, ותכנון נוף עירוני.
מחקר על תהליכי דיגיטציה בקנה מידה שכונתי והשפעתם על קהילה, תשתיות וממשל.
היחסים שבין תחום העירוני ובין עולם הטכנולוגיה
חקר השפעות הדיגיטציה והטמעת מערכות מידע בערים, כולל אתגרי פרטיות וסייבר.
פיתוח מסגרות אנליטיות להבנת אורח החיים הדיגיטלי בעיר, פרופילי משתמשים, והקשר בין טכנולוגיה למרחב.
מחקר על התפתחות תעשיית הסייבר והשפעתה על ערים בישראל ובעולם.
פריט רשימה ממוספרת פרויקטים ניסיוניים רב-תחומיים בשיתוף עם חוקרים מתחומים שונים, כגון דינמיקת קהל בהשראת נחילי חרקים, בריאות האדם במרחב העירוני, ותכנון רחובות מבוסס נתונים להתמודדות עם שינויי אקלים (בין השותפים בפרויקטים רב תחומיים אלו: פרופ' נעם שומרון, פרופ' אמיר איילי, פרופ' אמיר גלוברזון, פרופ' מיכאל בירנהק ועוד).
שיתופי פעולה מרכזיים בעולם ובישראל
המעבדה מהווה מרכז ידע בינתחומי בו משתתפים חוקרים מתחומי האדריכלות, תכנון עירוני, תחבורה, משפטים ופילוסופיה.
היא מקדמת חשיבה ביקורתית על עירוניות בעידן הדיגיטלי, על יחסי חברה-מרחב ועל תהליכי שינוי עירוניים.
מעבר למחקר אקדמי, המעבדה פועלת גם כגשר ליישום בשטח – עם פרויקטים שמטרתם לשפר את איכות החיים העירוניים.
המעבדה מקיימת שיתופי פעולה בינלאומיים בולטים עם מוסדות מחקר מובילים בעולם, ובראשם MIT (מכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס), לצד שיתופי פעולה עם חוקרים אירופאים במסגרת תוכניות מחקר בינלאומיות.
המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס - מזה שני עשורים המעבדה משתפת פעולה עם המחלקה ללימודי עיר ותכנון ב-MIT.
במסגרת זו נערכים פרויקטי מחקר משותפים בנושאי תכנון עירוני, מרחב ציבורי והתחדשות עירונית.
הפרויקט האחרון יחד עם פרופ' בן יוסף עסק בנושא עתיד התעשייה והתעסוקה בעיר העכשווית.
הספר שיצא לאור מתוך המחקר בארה"ב תורגם לסינית ותורכית.
נכון ל-2026 מקדמת המעבדה פרויקט לפיתוח שכונות העתיד עם פרופ' לארי וייל, שייצא כסדרת ספרים משותפת עם MIT.
חתוקה עצמה הייתה עמיתת פוסט-דוקטורט ב-MIT במסגרת תוכנית פולברייט, מה שחיזק את הקשרים האקדמיים והוביל לשיתופי פעולה מתמשכים.
האיחוד האירופי - חתוקה הייתה עמיתת מארי קארי של האיחוד האירופי, והמעבדה השתלבה בפרויקטים בינלאומיים שעסקו בהיבטים מרחביים ודיגיטליים של העיר.
שיתופי פעולה אלו אפשרו החלפת ידע עם חוקרים אירופאים והשתתפות ברשתות מחקר רחבות.
כיום חתוקה מובילה מחקר גדול במימון ה-DFG בשיתוף עיריית קלן ועיריית תל אביב.
אירוח חוקרים ומתכננים מחו"ל - המעבדה מארחת חוקרים, מתכננים עירוניים ותלמידי מחקר לתקופות התמחות בישראל בעיקר מ-MIT.
כך נוצרת קהילה בינלאומית פעילה סביב נושאי תכנון ועיצוב עירוני במעבדה.
מזה כעשור חתוקה מובילה שיתופי פעולה עם משרד הכלכלה, משרד הנגב והגליל ורשויות סביב פיתוח אזורי תעשייה ותעסוקה בפריפריה הגיאוגרפית של מדינת ישראל.
פיילוטים ותוכניות אסטרטגיות שונות קודמו בנתיבות, קרית שמונה והגליל המזרחי, והן משפיעות באופן ממשי על הפיתוח האזור.
למעבדה פרסומים רבים, ספרים, מאמרים ומסמכי מדיניות שאף תורגמו לשפות זרות.
בין הפרסומים הבולטים: הטרילוגיה על המרחב הישראלי, שכונה-מדינה, עיר-תעשיה, ארץ-גנים; מרחב מיקוח, ספר הדן בהתחדשות עירונית, דפוסי תכנון, ספר המציג את דפוסי הפיתוח בקני מידה שונים במרחב בישראל.
המעבדה פרסמה מסמכי מדיניות רבים כמו העיר בעידן הדיגיטלי ותוכניות אסטרטגיות עבור העיר קרית שמונה, אשדוד ונתיבות.
עבודות המעבדה אף הוצגו בתערוכות ב-MIT, בגלריה בבית האדריכל ובמוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאמנות בחיפה.
המעבר הבטוח הוא מעבר יבשתי לתנועה פלסטינית בין יהודה ושומרון לרצועת עזה, שהתחייבה לספק מדינת ישראל במסגרת ההסכמים עם הרשות הפלסטינית.
עד האינתיפאדה הראשונה נהנו הפלסטינים ביהודה ושומרון וחבל עזה מחופש תנועה מלא בין הרצועה ליהודה ושומרון, דרך שטח ישראל.
החל מ-1988 נזקקו הפלסטינים להיתרי כניסה לישראל שהונפקו על ידי צה"ל.
בהסכם אוסלו א' והסכמי ההמשך שנבעו ממנו, התחייבה ישראל לאפשר מעבר פלסטיני בין עזה ליהודה ושומרון, ודובר על יצירת שני מעברים מרצועת עזה - מעבר דרומי לאזור הר חברון ומעבר צפוני לשומרון.
תחילה הוזכרו כבישים קיימים, שבהם יורשו הפלסטינים לנוע לסירוגין, אולם נוכח צורכי הביטחון הוחלט לבחון רעיונות אחרים.
בין השאר, הוזכרה האפשרות לבניית כביש עילי, או קו רכבת, שיאפשרו תנועה פלסטינית מבלי לחשוש מהסתננות גורמי טרור לתחומי ישראל באמצעות המעבר הבטוח.
במעבר זה אמורים לנוע גם מסורבי כניסה לישראל.
המעבר הבטוח נהגה כפתרון המאזן בין הצורך הפלסטיני לנוע, לבין הצורך הישראלי בביטחון.
מטרתו הייתה בין השאר לאפשר חיבור חברתי וכלכלי בין רצועת עזה ליהודה ושומרון.
הדיונים על יישום המעבר הבטוח נמשכו מספר שנים.
בהסכם וואי, שנחתם ב-23 באוקטובר 1998, סוכם כי "השיחות על המעבר הבטוח יחודשו ויעשה מאמץ לסיימן, לגבי הנתיב הדרומי, תוך שבוע מכניסת ההסכם לתוקף".
בהסכם שארם, שנחתם ב-4 בספטמבר 1999, סוכם בין השאר גם על הקמת המעבר הבטוח וב-6 באוקטובר 1999 נחתם "פרוטוקול המעבר הבטוח" בין ישראל והרשות הפלסטינית, שבעקבותיו נפתח המעבר ב-26 באוקטובר.
המעבר הבטוח פעל למשך שנה, עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה.
הנסיעה בו הייתה על גבי כבישים ישראליים לאורך 47 קילומטרים בין מחסום ארז בעזה לבין מחסום תרקומיא באזור יהודה.
במסגרת יישומו הייתה אמורה להתפרס מערכות של מצלמות בצידי הכבישים, כחלק ממערך צפייה ושליטה ומרכז בקרה ראשי בבית דגן ומרכז גיבוי בקרית גת.
ביוני 2001 זכתה חברת סימנס במכרז להקמתו.
לאחר סגירתו תושבי עזה שעברו באמצעותו ליהודה ושומרון, הוכרזו על ידי מדינת ישראל כשוהים לא חוקיים
עסקת המאה שהציג נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ ב-2019, כוללת חיבור בין יהודה ושומרון לרצועת עזה באמצעות כביש ייעודי ורכבת.
במסגרת המגעים בין ישראל לרשות הפלסטינית על יישום המעבר הבטוח הועלו מספר רעיונות ליישומו, בהם חפירת מנהרה או סלילת כביש עילי על גבי עמודים.
רעיון הכביש העילי הועלה בשנת 1996, ככביש שיוקם בתוואי שבין בית חאנון שברצועה לדורא שבהר חברון.
מתאם פעולות הממשלה בשטחים דאז, האלוף אורן שחור, ביקש ממע"צ הערכה לעלות הכביש.
מהנדסי מע"צ העריכו את העלות בכמיליארד דולר (הרשות הפלסטינית העריכה את העלות בכ-400 מיליון דולר).
הם גם צפו קושי הנדסי כיוון שמדובר היה בהקמת כביש שיעלה מגובה פני הים ועד לגובה של 800-900 מטרים מעל פני הים בהר חברון.
ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק אמר בריאיון עיתונאי כי המעבר העילי היה אמור לכלול כביש בעל שני מסלולים לכל כיוון, קו רכבת, צינור מים וקו תקשורת.
ב-2009 הציע שהמעבר יעבור ברובו במנהרה.
באפריל 2001, הציע ראש הממשלה אריאל שרון, לקדם את הקמת המעבר הבטוח הצפוני באמצעות רכבת ממחסום ארז - בצפון רצועת עזה - ועד לטול כרם.
תוואי שיתבסס ברובו על תוואי המסילות הקיים של מסילת החוף והמסילה המזרחית ההיסטורית (שבעבר עברה בטול כרם).
ב-2005 מימן הממשל האמריקאי מחקר, שבחן את החלופות (כביש משוקע, גשר או רכבת) ליצירת מעבר תחבורתי מרצועת עזה ליהודה ושומרון, דרך שטח ישראל.
את כתיבת המחקר יזם הבנק העולמי.
ב-2012 הציג האדריכל היהודי-צרפתי מארק מימרם תוכנית להקמת גשר רב-מפלסי באורך של 37 ק"מ, שייצור קישור פיזי בין שני חלקיה של הרשות הפלסטינית ויכיל מסילת רכבת, כביש דו מסלולי, צינור להעברת מים מותפלים וצינור להעברת מים מליחים מהים התיכון לים המלח.
חנה קים, "ברק מתכנן להקים "גשר על עמודים" בין עזה לגדה", הארץ, 18 ביוני 1999.
עמירה הס ועמוס הראל, "הרשות: אסור שהקמת הגשר תדחה יישום ההסכמים", הארץ, 20 ביוני 1999.
המעגל הארי היא תנועה גזענית אנטישמית הדוגלת בעליונות הגזע הלבן, אשר נפוצה בקרב אסירים בבתי כלא בארצות הברית.
התנועה נוסדה על ידי מארק "קאובוי" גאספרד במהלך שנת 1985, וזאת במטרה לספק הגנה עבור אסירים לבנים בבתי כלא ברחבי ארצות הברית מפני התנכלויות מצד אסירים ממוצא אפרו-אמריקאי והיספני.
על מנת להיחשב כחבר במעגל, האסיר המועמד נדרש לרוב לתקוף את אחד מאויביו של הארגון, דהיינו אסיר ממוצא לא לבן, או גורם המתנכל לחברי מעגל אחרים.
המעגל הארי מתבסס על ארבעה עקרונות: אחווה, סולידריות, נאמנות ומסירות; אמונות אלו מיוצגות על ידי ארבעת הקצוות של טלאי יהלום המשולב בצלב קרס, אשר במרכזו מוצגות האותיות AC (ראשי תיבות של שם הארגון).
זהו הסמל הרשמי של המעגל, ורבים מחברי המעגל בוחרים לקעקעו על גופם.
האידאולוגיה של המעגל מתבססת על גזענות ואנטישמיות.
מסיבה זו, רבים מחברי המעגל נושאים גם סימני היכר אופייניים כגון צלב קרס, שני ברקים המייצגים את תג היחידה של ארגון האס אס, וכן סמלים נאציים למיניהם.
עם זאת, מאחר שרשויות הכלא בארצות הברית מגדירות את פעילות המעגל הארי כאיום ביטחוני, ונוטות להתייחס באופן נוקשה לחברי המעגל, אסירים רבים בוחרים להימנע מלקעקע סימנים אלו על גופם.
סימן נוסף לחברות במעגל, אשר נפוץ בעיקר בקרב אסירים מבוגרים, הוא קעקוע של עיגול קטן, מעט מתחת לחזה השמאלי שלהם.
חברים שונים במעגל מעורבים באופן מתמשך בפעילות פלילית מגוונת, הן בתוך בתי הכלא בארצות הברית והן מחוצה להם, כאשר הממשל הפדרלי בארצות הברית מייחס חשיבות רבה למאבק בפעילות זו, ומשקיע משאבים ניכרים לצורך כך.
בתאריך ה-10 באוגוסט 2007, חבר המעגל הארי דניס לייטון קלם רצח שני שוטרים במוטל בעיר באסטרופ שבמדינת לואיזיאנה במהלך קרב יריות, שבסופו אף הוא נהרג.
קלם והחברה שלו היו במנוסה לאחר שקלם ירה לעבר רכב שטח עם בני נוער שחורים, אשר חודש קודם לכן פתחו באש על מכר של קלם בחזית ביתו ביוסטון, ופצעו אותו פצעים קשים.
שניים מבני הנוער נהרגו במהלך התקיפה, ואחד נוסף נפצע.
כמו כן, חברים במעגל הארי הורשעו בקשירת קשר לייצור ולהפצת כמויות גדולות של הסם הבלתי חוקי מתאמפטמין.
המסר הוא סרט קולנוע אפי בבימויו של מוסטפא עאקד, המתעד את חייו של מוחמד, נביא האסלאם.
הסרט יצא לאור בשנת 1976 בגרסה בערבית, ובשנת 1977 בגרסה באנגלית.
הוא נחשב לסרט היחיד המתאר את תולדות האסלאם.
הסרט מתעד את חייו של מוחמד במכה, במאה ה-7. המלאך גבריאל מתגלה בחזון של מוחמד, והוא קורא לו להנהיג את העם המוסלמי במכה, ולעבוד את אללה במקום 300 אלילים שהיו הכעבה.
מוחמד ומאמיניו נאבקים על זכותם לעבוד את אללה, ומתעמתים עם המנהיגים הפוליטיים והצבאיים המושחתים ששולטים במכה.
העימות מוביל אותם בסופו של דבר לגלות באל-מדינה, ההג'רה.
לאחר זמן מה, אללה מתגלה למוחמד ומצווה עליו לחזור למכה ולהילחם בשליטים המושחתים, תוך גיוס חסידים רבים ככל האפשר.
מוחמד ומאמיניו חוזרים למכה, משחררים את העיר ומנהיגים בה את שלטון האסלאם.
בסרט מתוארים מספר אירועים חשובים בתולדות האסלאם, בהם קרב בדר וקרב אוחוד.
רוב העלילה מסופרת מנקודת המבט של חמזה אבן עאבד אל-מוטאליב, דודו של מוחמד, המגולם על ידי אנתוני קווין.
במאי הסרט, מוסטפא עאקד, מוסלמי סורי-אמריקאי, רצה ליצור את הסרט מתוך תחושת שליחות אישית, כדרך לגשר על הפער בין העולם המערבי לבין העולם המוסלמי.
בראיון משנת 1976 הוא אמר:
הפקת הסרט לוותה בקשיים רבים.
בתחילה פנה עאקד לאולפנים בהוליווד, אך הם סירבו להתמודד עם הנושא או לממן את הפרויקט.
עאקד ניסה להציג את חייו של מוחמד ואת השקפות האסלאם מתוך כבוד, ולשם כך התייעץ עם מספר אנשי דת מוסלמים.
הוא קיבל אישור להפקת הסרט מהמועצה האסלאמית העליונה של "אל-אזהר" במצרים, וקיבל הבטחה למימון הפרויקט מממשלות כווית, לוב ומרוקו.
צילומי הסרט החלו במרוקו, במימונו של חסן השני, מלך מרוקו.
צוות ההפקה עמל במשך ארבעה וחצי חודשים על מנת לבנות את הערים מכה ואל-מדינה כפי שהן נראו בתקופתו של מוחמד, אך לאחר שישה חודשים הודיעה הליגה המוסלמית העולמית בערב הסעודית שהיא מתנגדת לסרט, והמלך ציווה להפסיק את הצילומים.
גם אמיר כווית, סבאח אל-סלים אל-סבאח, ביטל את תמיכתו הכספית.
בצר לו, פנה עאקד לרודן מועמר קדאפי, שליט לוב.
קדאפי הסכים לממן את הפרויקט, והצילומים הושלמו במשך שישה חודשים נוספים בלוב.
קדאפי גם סיפק כאלף חיילים מצבא לוב, שהשתתפו כניצבים.
עאקד צילם בו-זמנית גרסה אנגלית וגרסה ערבית, בה השתתפו שחקנים ערבים.
לדבריו, הוא לא יכל להסתפק בדיבוב הסרט מאנגלית לערבית, כי סגנון המשחק הערבי שונה באופן משמעותי מזה של הוליווד.
בהתאם למנהג המוסלמי בנושא תיאוריו של מוחמד, הוא לא מוצג על המסך וקולו לא נשמע.
בתחילת הסרט מוצגת הכתובית הבאה:
כלל זה תקף גם לנשותיו של מוחמד, בנותיו (בהן פאטמה), אחייניו, וכן הח'ליפים הראשונים (אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן ועלי בן אבי טאלב, בן דודו מצד אביו).
הדמויות המרכזיות המוצגות בסרט הן דמותו של חמזה, דודו של מוחמד, המגולם בגרסה האנגלית על ידי אנתוני קווין, ובנו המאומץ זיד, המגולם על ידי דמיאן תומאס.
חמזה היה מפקד זוטר בקרבות של בדר ואוחוד המתוארים בסרט, שבפועל הונהגו על ידי מוחמד.
בכל פעם שמוחמד נוכח בעלילה, נוכחותו מצוינת על ידי לייטמוטיב של מנגינה עדינה באורגן חשמלי.
המילים שהוא אומר אינן נשמעות, ובמקומן אחת הדמויות האחרות (חמזה, זיד או בילאל) חוזרות על המשפט.
כאשר הוא נדרש להיות נוכח בסצנה כלשהי בעלילה, הסצנה מצולמת מנקודת המבט שלו.
הסצנה בסרט הקרובה ביותר לתיאורו של מוחמד, או של בני משפחתו, היא כאשר רואים במהלך סצנות הקרב את החרב המפורסמת, בעלת הלהב הכפול, של עלי בן אבי טאלב.
כמו כן נראה בסרט קאסווה, הגמל של מוחמד.
פסקול הסרט הולחן ועובד על ידי מוריס ז'אר, ומבוצע על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון.
בשנת 1977 הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול מקורי.
לאחר השלמת הסרט הודיעה המועצה האסלאמית העליונה של "אל-אזהר" במצרים (שבהתחלה סייעה במחקר ואישרה את התסריט) שהיא מגנה את הסרט ורואה בו עלבון לאסלאם.
התנגדות זו, בנוסף להתנגדותה של הליגה המוסלמית העולמית בערב הסעודית, גרמו לכך שהוא לא הוקרן בעולם המוסלמי, פרט לטורקיה ותוניסיה.
במהלך הפקת הסרט נפוצו שמועות חסרות בסיס לפיהן דמותו של מוחמד תוצג בו, והתפקיד יגולם על ידי צ'רלטון הסטון או פיטר או'טול.
שמועות אלה גרמו למחאות רבות של מוסלמים בארצות הברית.
כאשר הסרט היה מוכן להקרנת הבכורה בארצות הברית, עדיין נפוצו שמועות לפיהן אנתוני קווין משחק את מוחמד בסרט.
שמועות אלה היו בין הגורמים לפיגוע החנפי בוושינגטון.
באירוע זה, ארגון טרור מוסלמי הטיל מצור על בניין "בני ברית" בוושינגטון, לקח 149 בני ערובה, ואיים לפוצץ את הבניין על כל יושביו.
אחת מדרישות החוטפים הייתה שהקרנת הבכורה של הסרט תבוטל.
התקריות סביב הסרט הרתיעו את הצופים והוא נכשל בקופות.
לקראת סוף המאה ה-20 הסרט החל להיות מוקרן בארצות ערב, ונפוץ גם בפורמט DVD.
מבקריו מציינים בחיוב את הניסיון להציג עמדה מאוזנת ומכבדת של האסלאם ושל מוחמד.
במאה ה-21 נעשו מספר ניסיונות להפיק גרסה מחודשת של הסרט, אך הם לא נשאו פרי.
המעבר הוא רומן מאת הסופר ג'סטין קרונין אשר יצא לאור בשנת 2010 על ידי רנדום האוס.
הספר הופיע במקום השלישי ברשימת הניו יורק טיימס בקטגוריית הספרים הבדיוניים הנמכרים ביותר, הספר נשאר ברשימה למשך שבעה שבועות.
המעבר הוא הספר הראשון בסדרת הטרילוגיה, שנקראת "המעבר" גם היא.
הספר השני "התריסר", יצא לאור ב-2012, הספר השלישי "עיר המראות", יצא לאור בשנת 2016 והופץ בעברית בינואר 2019.
הספר מתחיל בעתיד הקרוב ומתאר אפוקליפסה, ובהמשך עולם בפוסט-אפוקליפסה אשר השתלטו עליו יצורים דמויי ערפדים, שבמקור היו בני אדם שנדבקו בווירוס מדבק מאוד.
האפוקליפסה החלה לאחר שפרויקט צבאי המתבסס על וירוס מזן לא מזוהה של עטלף בדרום אמריקה, יצא מכלל שליטה, ואנשים שנדבקו בווירוס משמידים את המתקן, בורחים ממנו, ומתחילים להדביק אנשים אחרים.
הרומן מתחיל בשנת 2016 ולאחר מכן קופץ 90 שנה קדימה, כאשר מושבות של בני אדם מנסות לחיות בעולם המלא ביצורים אשר נמצאים במרדף תמידי אחר דם חדש.
הספר זכה להשוואה ל"העמדה", וקרונין זכה להשוואה לסטיבן קינג.
ב-"Booklist" ציינו כי הספר כל כך דומה להעמדה ש"נדרש לבדוק את העובדות ולוודא כי הספר לא נכתב תחת שם עט של סטיבן קינג".
ב-"USA Today" נכתב כי "המעבר" "יכול להיות הספר הטוב ביותר של הקיץ".
ב"ניו יורק טיימס" נכתב כי הספר "שובר קופות".
ה"סן פרנסיסקו כרוניקל" בחר בספר כאחד מספר המדע בדיוני הטובים ביותר של 2010. סטיבן קינג עצמו אמר כי הספר "מרתק".
המעבר להודו הוא סרט קולנוע משנת 1984 בבימוי של דייוויד לין.
זה סרטו האחרון של לין לאחר הפסקה של 14 שנה, מאז בתו של ראיין.
הוא ביים, ערך, וכתב את התסריט המבוסס על הרומן "ההמעבר להודו" של א.מ.
פורסטר משנת 1924 וכן על המחזה "ההמעבר להודו" של המחזאי Santha Rama Rau משנת 1960 המבוסס על הרומן.
העלילה מתרחשת בהודו הבריטית בשנות ה-20 בעיר צ'אנדראפור (עיר בדיונית).
מיעוט של אנשי ממשל בריטים שולטים על המון הודי.
הם שטופים בגזענות וברגשות אדנות כלפי הילידים ההודים, נוהגים בשחצנות ובפראות בתוך ההמון ההודי, פוגעים באנשים ולא נעצרים לעזור.
במועדונים שלהם אסורה הכניסה להודים המשמשים שם רק כמשרתים ומלצרים.
הם מרבים להביע דעתם על עליונות התרבות שלהם על זאת של ההודים.
שתי נשים בריטיות, גברת מור (פגי אשקרופט) וכלתה אדלה קווסטד (ג'ודי דייוויס) מפליגות מבריטניה להודו כדי לפגוש את רוני היסלופ (נייג'ל הייברס) שהוא בנה של גברת מור וארוסה של אדלה, המשמש כשופט בעיר צ'אנדראפור.
רוני מפגיש אותן לחבריו הבריטים המקיימים מועדון סגור ועסוקים במשחקי פולו וקריקט.
גברת מור נכנסת למסגד סמוך המשקיף על הגנגס ומוצאת בו את ד"ר אחמד עזיז.
עזיז (ויקטור בנרג'י) הוא רופא מוסלמי, אלמן המטופל בשני ילדים ומיד בפגישה שלו עם הבריטית המבוגרת נוצרת ידידות.
גברת מור מפגישה בין עזיז לאדלה.
אדלה מוצאת עניין בהודים יותר מאשר בבריטים, חבריו של רוני, דבר המוביל למתח בין בני הזוג.
יוצא דופן בין הבריטים ביחס להודים הוא מפקח בית הספר ריצ'רד פילדינג (ג'יימס פוקס) המכיר להם את החכם והמורה ההודי פרופסור גודבול (אלק גינס).
אדלה וגברת מור מבקשות מעזיז להכיר יותר את הודו והוא מתכנן להן טיול במערות מרבר (שם בדיוני).
הן מגיעות למקום מלוות על ידי עזיז, מורה דרך ומלווים נוספים.
המערות חשוכות והקולות מהדהדים בהן בעצמה.
גברת מור נתקפת בסחרחורת ומבקשת לצאת מיד מהמערה.
עזיז מציע לבקר במערות העליונות אך גברת מור תשושה ומבקשת ממנו שילך לשם עם אדלה ומורה הדרך.
אדלה מתקשה בעליה ועזיז מושיט לה יד לעזרה, ברגע זה ניצת מבט אהבה בעיניה.
עזיז נשאר בחוץ לעשן סיגריה ואדלה נכנסת למערה לבד.
ההד במערה ותחושת הקלאוסטרופוביה שלה ביחד עם חרטה על רגשותיה לעזיז, מערבלים את מוחה.
היא רצה למטה, זורקת את המשקפת שלה ומגיעה למטה בסערת רגשות כשהיא פצועה ומדממת מקוצים.
היא מספרת שנמלטה מעזיז לאחר שניסה לתקוף אותה.
עזיז נעצר ומובא למשפט באשמת תקיפה וניסיון אונס.
הבריטים מאשימים אותו כי הוא תכנן הכל כדי שיהיה ביחידות עם אדלה.
גברת מור שהייתה אמורה להעיד לטובתו, עוזבת את הודו ומתה בעת הנסיעה.
המשפט מעורר סערה ורגשות לאומניים בהודו.
הבריטים נחושים בדעתם להרשיע את עזיז.
רק המפקח פילדינג מאמין בחפותו ולכן מפוטר.
המשפט מגיע לשיא בעדותה של אדלה כאשר אלפי הודים מפגינים מחוץ לבית המשפט.
אדלה עולה לדוכן העדים ומודיעה בקול שבור כי החליטה לבטל אל התלונה נגד עזיז, לתמהונם ולכעסם של הבריטים ובראשם ארוסה רוני שמנתק את הקשרים אתה.
עזיז משוחרר מיד ונישא על ידי ההמון כגיבור.
פילדינג לוקח חסות על אדלה המוחרמת על ידי כולם ועוזב לאנגליה.
עזיז כועס עליו על כך.
הוא עובר לקשמיר ופותח שם מרפאה ובית חולים.
כעבור שנתיים מגיע אליו פילדינג עם אשתו סטלה, בתה השנייה של גברת מור.
עזיז מתפייס אותו בראותו שפילדינג לא נשא לאשה את אדלה.
הוא נרגע וכותב מכתב פיוס לאדלה.
ג'ודי דייוויס בתור אדלה קוסטד.
ויקטור בנרג'י בתור ד"ר עזיז אחמד.
פגי אשקרופט בתור גברת מור.