tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד באדינבורו, בנו של אדריכל.
הוא היה סטודנט באקדמיית הנאמנים באדינבורו מ-1831 עד 1834, ונסע ללונדון להיכרות עם סר דייוויד וילקי.
הוא נכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית בניהולו של ויליאם הילטון ב-1836.
בהיותו באדינבורו החל ג'ונסטון לצייר דיוקנאות, והוא הביא עמו ללונדון כמה דיוקנאות של משפחתו של ד"ר מוריסון, אותם הציג באקדמיה המלכותית ב-1836 וב-1837. ב-1838 הציג שם את תמונת הנושא הראשונה שלו, "תפילת האם".
ושלח את "אוהבי הסקוטש" שלו לאגודת האמנים הבריטים.
בשנת 1839 תמונתו של "קבר האם" שהוצגה באקדמיה המלכותית קיבלה ביקורת חיובית, בעוד ש"הרועה" (1840) ו"יום ראשון בבוקר" (1841) ביססו את הפופולריות שלו.
בשנת 1841 הציג ג'ונסטון את תמונתו ההיסטורית הראשונה, "המפגש של יורש העצר עם מרי מלכת הסקוטים", שנרכשה על ידי איגוד האמנות של אדינבורו.
בשנים מאוחרות יותר הוא היה תורם לכל התערוכות המרכזיות.
ציור סצנה הממחישה את שירו של וולטר סקוט, קיבלה פרס מאקדמיית ליברפול ב-1849; והמפגש של הנסיך צ'ארלס עם פלורה מקדונלד לאחר קרב קולדן" זכתה בפרס על ידי איגוד האמנות של גלאזגו.
ג'ונסטון עדיין הציג בתערוכות ב-1884.
ג'ונסטון מת בהמפסטד, לונדון, לאחר מחלה קצרה, ב-2 בפברואר 1891.
אלכסנדר גריביץ' גורדון הוא מגיש רדיו וטלוויזיה רוסי, שחקן ובמאי קולנוע.
ידוע כיוצר ומנחה קבוע של תוכניות טלוויזיה ב-TV6, NTV ו-ORT/ערוץ הראשון.
נולד ב-20 בפברואר 1964 באובנינסק למשורר והאמן גארי בוריסוביץ' גורדון והעובדת הרפואית אנטונינה דמיטריבנה סטריגה.
בשנת 1987 סיים את לימודיו בחוג למשחק של בית הספר לתיאטרון שצ'וקין .
ב-1989 היגר לארצות הברית עם אשתו ובתו, שם התאזרח וניסה מספר עבודות.
מאז 1990, הוא מנהל וכרוז ב-RTN (רשת הטלוויזיה הרוסית של אמריקה).
מאז 1992 כתב בכיר בערוץ הטלוויזיה WMNB.
ב-1997 חזר לרוסיה אך לא ויתר על אזרחותו האמריקאית.
אלכסנדר דוידוביץ' גולדפרב הוא מיקרוביולוג, אקטיביסט וסופר יהודי אמריקאי.
ב-1975 עלה מברית המועצות, ארץ הולדתו לישראל, ירד לגרמניה, ומאז 1982 מתגורר בניו יורק ובעל אזרחות אמריקאית.
במקביל לקריירה מדעית כמיקרוביולוג עסק בפעילות פוליטית וציבורית ובמאבק למען זכויות אזרח וזכויות האדם ברוסיה.
שמו נקשר עם פעילים נוספים כמו אנדריי סחרוב, בוריס ברזובסקי ואלכסנדר ליטוויננקו.
גולדפרב לא ביקר ברוסיה מאז שנת 2000.
גולדפרב למד ביוכימיה באוניברסיטת מוסקבה וסיים את לימודיו ב-1969. לאחר סיום לימודיו עבד במכון קורצ'טוב לאנרגיה אטומית במוסקבה.
הוא עלה לישראל מברית המועצות ב-1975 וקיבל תואר דוקטור בשנת 1980 ממכון ויצמן בישראל.
לאחר מכן המשיך בתוכנית פוסט-דוקטורט במכון מקס פלנק לביוכימיה בגרמניה ובין השנים 1982 עד 1991 היה עוזר פרופסור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
מ-1992 עד 2006 היה גולדפרב חבר סגל במכון לחקר בריאות הציבור בניו יורק, שם הוביל מחקר במימון ממשלת ארצות הברית על מבנה ותפקוד ה-RNA בחיידקי E.coli בתקציב כולל של 7 מיליון דולר, ועמד בראש פרויקט לטיפול בשחפת עמידה בבתי הכלא בסיביר" שמומן ב-13 מיליון דולר על ידי הנדבן ג'ורג' סורוס.
גולדפרב שמר על קשריו עם מתנגדי המשטר בברית המועצות לאחר שעזב את המדינה, והיה לדובר מטעם מסורבי העלייה.
במסיבות עיתונאים לקראת פרס נובל לשלום לשנת 1975 שימש גולדפרב כמתורגמן עבור אנדריי סחרוב, וסייע להפיק את ההופעה הראשונה של סחרוב בטלוויזיה האמריקנית לאחר שמיכאיל גורבצ'וב השיב אותו מהגלות בסיביר.
במשך שנתיים, בין 1984 ל-1986, השלטונות הסובייטיים סירבו לאפשר לאביו של גולדפרב לעזוב את ברית המועצות לאחר שלא שיתף עימם פעולה כדי ללכוד את העיתונאי האמריקני ניקולס דנילוף.
גולדפרב היה בין המהגרים הפוליטיים הראשונים שחזרו לברית המועצות לאחר הרפורמות שהנהיג גורבצ'וב, ורשמים מביקורו הראשון באוקטובר 1987 פורסמו ככתבת שער במגזין הניו יורק טיימס תחת הכותרת "בוחנים את הגלסנוסט.
הסיפור משך את תשומת לבו של הפילנתרופ האמריקני ג'ורג' סורוס, שיצר קשר עם גולדפרב.
על פי הביוגרף של סורוס רוברט סלייטר, גולדפרב היה בין הקבוצה הראשונה של גולים רוסים בניו יורק שסורוס הזמין לסיעור מוחות של הקרן שרצה להקים ברוסיה.
ב-1991 שכנע גולדפרב את סורוס לתרום 100 מיליון דולר כדי לעזור למדענים סובייטים לשעבר לשרוד את צעדי החירום הכלכליים שיזמה ממשלתו של בוריס ילצין.
בין 1992 ל-1995 שימש גולדפרב מנהל תפעול בקרן המדע הבינלאומית של סורוס, שסייעה לקיים עשרות אלפי מדענים וחוקרים בברית המועצות לשעבר במהלך שלוש השנים הקשות ביותר של הרפורמה הכלכלית.
בשנת 1994 ניהל גולדפרב את פרויקט האינטרנט הרוסי של סורוס, שבנה תשתית וסיפק גישה חינמית לאינטרנט לקמפוסים של אוניברסיטאות ברחבי רוסיה.
ב-1995, במהלך החודשים הראשונים של מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, פיקח גולדפרב על מבצע סיוע במימון סורוס, שהסתיים באסון עם היעלמותו של עובד הסיוע האמריקאי פרד קוני.
משנת 1998 עד 2000 ניהל גולדפרב מטעם סורוס את פרויקט השחפת ברוסיה, שתוקצב ב-15 מיליון דולר.
הוא עבד עם ד"ר פול פארמר כדי להילחם בשחפת בבתי הכלא הרוסיים, מאמץ אותו תיארה זוכת פרס הפוליצר טרייסי קידר בספרה "הרים מעבר להרים".
מאז 2001 מכהן גולדפרב כמנכ"ל הקרן הבינלאומית לחירויות האזרח בניו יורק, שנוסדה וממומנת על ידי האוליגרך הרוסי הגולה בוריס ברזובסקי.
גולדפרב פגש לראשונה את אלכסנדר ליטוויננקו במסגרת פרויקט השחפת בבתי הכלא הרוסיים.
באוקטובר 2000, לבקשת בוריס ברזובסקי, ביקר גולדפרב בטורקיה ופגש את ליטוויננקו ומשפחתו לאחר שנמלטו מרוסיה.
גולדפרב סידר את כניסתם לבריטניה, אך עשה זאת בניגוד לחוק ולכן נאסר עליו לבקר בבריטניה למשך שנה, ועבודתו עם סורוס נפסקה.
לאחר שליטוויננקו הורעל בלונדון בשנת 2006, היה גולדפרב הדובר הלא רשמי שלו במהלך השבועיים האחרונים לחייו.
ביום מותו של ליטוויננקו, קרא גולדפרב את הצהרת ערש הדווי שלו, בה האשים את ולדימיר פוטין בהרעלה.
מאוחר יותר הסביר גולדפרב בראיונות כי ניסח את ההצהרה לבקשת ליטוויננקו וכי ליטוויננקו חתם עליה בנוכחות עורך דין.
יחד עם ברזובסקי, אלמנתו של ליטוויננקו מרינה, ועורכת הדין לזכויות האדם לואיז כריסטיאן, הקים גולדפרב את קרן הצדק של ליטוויננקו כדי להיאבק למען פרסום האמת על מותו והבאת העבריינים לדין.
מאוחר יותר הוא העיד לטובת ברזובסקי בתביעת דיבה שהגיש האוליגרך כנגד תחנת הטלוויזיה הממלכתית הרוסית RTR (כיום רוסיה 1) שטענה כי הוא הורה על רצח ליטוויננקו.
תביעת דיבה נגד ערוצי טלוויזיה רוסים
בעקבות המתקפה על סרגיי סקריפאל בסולסברי ב-4 במרץ 2018, בדיווח של רשת הטלוויזיה הרוסית על התקרית נטען כי גולדפרב רוצח את אלכסנדר ליטוויננקו ב-2006. בתגובה תבע גולדפרב בארצות הברית שני ערוצי טלוויזיה רוסיים, הערוץ הראשון ו-RT בגין הוצאת דיבה.
ב-4 במרץ 2020 קבעה השופטת המחוזית ואלרי קפרוני כי לבית המשפט בניו יורק יש סמכות לדון בתביעה מכיוון שהערוץ הראשון הרוסי מחזיק אולפן במנהטן שבו ראיינה הכתבת ז'אנה אגלקובה את גולדפרב ביחס לנושא התביעה.
גולדפרב כתב מאמרי מערכת עבור הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, הוול סטריט ג'ורנל, הדיילי טלגרף, ו-The Moscow Times.
הוא עזר לליטוויננקו להכין לפרסום את ספרו Lubyanka Criminal Group.
לאחר מותו של ליטוויננקו כתב עם אלמנתו מרינה את הספר "מותו של סוכן - אלכסנדר 'סשה' ליטביננקו: סיפור הרעלתו של אלכסנדר ליטביננקו ושובו של הקג"ב".
אלכסנדר גורביץ' היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
אלכסנדר גורביץ' נולד בשנת 1930 במוסקבה למשפחה יהודית.
אביו היה מתמטיקאי, אימו הייתה רופאה.
בשנת 1947 גורביץ' סיים בחינות בית ספר והתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1953 הוא התחיל לעבוד בהדרכת ויטלי גינזבורג בחקר מוליכות על.
לאחר שנה הוא עבר ליעקב אלפרט והחל מחקרים בתחום יונוספירה.
בהמשך הוא עסק בתחומים שונים לרבות חקר פלזמה, הידרודינמיקה, חקר כוכב נייטרונים ועוד.
בשנת 1991 הוא חזה באופן תאורטי תופעה של פריצת אלקטרונים.
תופעה זו התגלתה בשנת 1994 על ידי מצפה קרני גמא קומפטון.
גורביץ' החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה בשנת 1957. במהלך עבודה במכון הוא סיים תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
הוא פעל במכון מעל ל-40 שנים ובין היתר התמנה לראש מחלקה לפיזיקה תאורטית ולפרופסור.
בשנת 1984 גורביץ' התקלב כחבר לאקדמיה למדעים של ברית המועצות כחבר בהתכתבות.
בשנת 2003 הוא קיבל מעמד של חבר בפועל באקדמיה הרוסית למדעים.
על פעילותו בתחום הפיזיקה הוא קיבל פרס על שם לנדאו (1980), פרס על שם מנדלשטם (1994), פרס על שם פרידמן (1994).
בשנת 1995 הוא התקבל שורות החברה המלכותית.
בשנת 2010 הוענק לו עיטור הידידות.
אלכסנדר גורביץ' היה ביופיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
אלכסנדר גורביץ' נולד בשנת 1874 בפולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה).
אמו הייתה ממשפחת מנדלבאום, פיזיקאי לאוניד מנדלשטם היה קרוב משפחתה.
לאחר בית ספר הוא נסע למינכן אך לא התקבל ללימודי ציור.
בעקבות כך הוא הגיש מסמכים לאוניברסיטת מינכן והתחיל ללמוד רפואה.
במקביל ללימודי רפואה גורביץ' לקח שיעורי ציור, אך התברר לו שיכולותיו בתחום זה מוגבלים.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1897 ועבד בגרמניה כשנה.
בשנת 1898 גורביץ עבר בחינת הסמכה לרופא באוניברסיטת קייב.
הוא רצה לעסוק במחקר אך עקב מוצאו היהודי הדבר לא היה ניתן ברוסיה של אותה תקופה.
בעקבות כך הוא חזר לגרמניה והחל לעבוד באוניברסיטת שטרסבורג, בשנת 1901 הוא קיבל משרה באוניברסיטת ברן.
בהיותו בברן הוא הכיר סטודנטית לרפואה והם התחתנו.
בשנת 1905 גורביץ' חזר לרוסיה.
הוא כתב ספר בתחום אמבריולוגיה שכללה כ-100 ציורים שהוא עשה בעצמו.
בתקופת מלחמת רוסיה-יפן גורביץ' גויס לצבא כרופא.
לאחר סיום שירותו הצבאי גורביץ' החל ללמד בקורסים לנשים.
התואר שגורביץ' קיבל בגרמניה לא קיבל הכרה ברוסיה ולכן גורביץ עשה עבודת תואר שלישי נוספת באוניברסיטת טרטו שאז הייתה בתחומי האימפריה הרוסית.
החל משנת 1912 גורביץ' החל פעילות מחקרית בתחום ביופוטונים.
פעילות בתחום זה הייתה במרכז מחקריו עד סוף חייו.
בשנת 1918 גורביץ' קיבל משרה של פרופסור באוניברסיטה בסימפרופול.
בשנת 1924 הוא חזר למוסקבה והתקבל לאוניברסיטת מוסקבה בה כיהן כראש קתדרה וכפרופסור.
בשנת 1941 לגורביץ' הוענק פרס ברית המועצות.
בשנת 1943 גורביץ' התמנה למנהל מכון לרפואה ניסויית.
בשנת 1948, לאחר ועידת אקדמיה למדעי החקלאות בראשות טרופים ליסנקו בגנות גנטיקה גורביץ' לצד ביולוגים נוספים פוטר מעבודתו.
גורביץ' המשיך לעבוד בבית בעזרת אשתו שנפטרה בשנת 1951.
גורביץ' נפטר בשנת 1954. לאחר פטירתו ביתו אנה ריכזה את המאמרים שהוא כתב ופרסמה אותם.
נכדו ממשיך את מחקריו ומכהן כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1970 הוא פרסם ספר על חייו של סבו.
אלכסנדר גולדנווייזר היה פסנתרן, מבקר מוזיקה ומלחין סובייטי ממוצא יהודי.
אלכסנדר גולדנווייזר נולד בשנת 1875 בקישינב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום במולדובה) למשפחה יהודית.
אמו של גולדנווייזר אהבה לשיר ולנגן בפסנתר.
בגיל 5 בהדרכת אחותו הגדולה הוא התחיל לנגן.
בגיל 8 הוא עבר עם המשפחה למוסקבה והחל ללמוד נגינה באופן מסודר.
בשנת 1889 גולדנווייזר החל ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה וסיים את הלימודים בשנת 1899 עם תעודה בנגינת פסנתר והלחנה.
בשנת 1895 גולדנווייזר החל ללמד במוסדות שונות בעיר.
בשנת 1896 הוא התיידד עם לב טולסטוי.
הוא נוכח בפטירתו וחתם על הצוואה.
במקביל ללימודים גולדנווייזר היה מופיע כפסנתרן.
בשנת 1907 הוא החליף את דוד שור ב"טריו של מוסקבה".
הוא המשיך להופיע במסגרות שונות עד לשנת 1956. בהופעות הוא שיתף פעולה עם דוד אויסטרך ולאוניד קוגן.
משנת 1906 גולדנווייזר לימד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא כיהן כפרופסור, ראש קתדרה, סגן מנהל ומנהל.
בין תלמידיו הרבים היה דמיטרי קבלבסקי.
בנוסף לנגינה ועבודה בקונסרבטוריון גולדנווייזר כתב כמה יצירות מוזיקליות, היה מבקר מוזיקה, כתב ספרים, כולל את זיכרונותיו.
על פעילותו גולדנווייזר קיבל פרס ברית המועצות (1947), עיטור לנין (1945) ועיטורים נוספים.
בשנת 1946 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
מעמדו איפשר לו לעמוד בלחץ השלטונות נגד גינויים של מלחינים אחרים (דוגמת אלכסנדר סקריאבין).
הוא פעל לביטול החלטה להרוס את בניין הקונסרבטוריון ופעל להגנת מלחינים צעירים מפני גינויים.
גולדנוייזר נפטר בשנת 1961 בניקולינה גורה ליד מוסקבה ונטמן בבית העלמין וגנקובסקויה לצד אשתו רשל.
אלכסנדר גורסקי היה כוריאוגרף רוסי, בן-זמנו של מריוס פטיפה, ובלט בולשוי.
נודע כמי שיצר גרסאות חדשות לבלטים קלאסיים של פטיפה, בהם אגם הברבורים, דון קישוט ומפצח האגוזים.
גורסקי "שאף למידה רבה יותר של נטורליזם, ריאליזם ואפיון דמויות בבלט." הוא העריך כישורי משחק יותר מטכניקת "ברוורה" (תצוגה ראוותנית של כישורים כגון סיבובים מרובים או קפיצות גבוהות).
פרשנויותיו לבלטים היו שנויות לעיתים קרובות במחלוקת והוא הרבה להעסיק אמנים מחוץ לעולם המחול ליצירת תפאורות ותלבושות.
בשנותיו המאוחרות הידרדרה בריאותו הנפשית והוא מת בבית חולים פסיכיאטרי.
אלכסנדר גורסקי נולד בעיבורי סנקט פטרבורג.
כשמלאו לו שמונה, קיוו הוריו לשלוח אותו לבית הספר למסחר ואת אחותו לבית הספר האימפריאלי לבלט, שניהם בסנקט פטרבורג.
הנהלת בית הספר לבלט עמדה על כך, שגם הוא ילמד בו, עם אחותו.
ההורים הסכימו, ואלכסנדר היה לתלמיד בבית הספר האימפריאלי לבלט.
גורסקי היה תלמידם של פלאטון קרסבין (אביה של תמרה קרסבינה, מ.
עם סיום לימודיו בבית הספר לבלט הצטרף ללהקה ועלה משורות הלהקה לדרגת coryphée, רקדן המופיע בהרכבים קטנים, ומשם לרקדן סולו.
הוא רקד תפקידים ב-הנערה הסוררת, "חליל הקסם" ו"יקיצת פלורה"
ב-1895 פיתח גורסקי ידידות עם ולדימיר סטפאנוב, שיצר אותו זמן שיטה של תיווי ריקוד.
לאחר מותו של סטפאנוב, שיכלל גורסקי את השיטה של סטפאנוב ובהמשך התמנה ללמד אותה לתלמידי האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה.
השיטה של סטפאנוב שימשה את הבלט האימפריאלי לתיעוד חלק גדול מן הרפרטואר של הלהקה.
כיום כלול אוצר זה של כתב תווי בלט באוסף סרגייב.
בשנת 1900 התמנה גורסקי ל"רקדן ראשי" של אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי בסנקט פטרבורג, ומשם הועבר, כעבור שמונה ימים, אל האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה במוסקבה בתפקיד מנהל.
מה שנועד להיות מהלך זמני היה לדבר של קבע.
בית הספר הוציא מספר רב של תלמידים מוכשרים, אבל הלהקה דעכה.
גורסקי קיבל את התואר "מנהל בלט ראשי" של תיאטרון בולשוי האימפריאלי.
כמורה השתמש ב"תנועות ריקוד חופשיות בניגוד לצורות האקדמיות, הקפואות" של סגנון הבלט הקודם.
השראה לכך נתנה לו איזדורה דנקן, שנודעה בדחיית מסורת הבלט וגרסה, שמחול צריך להיות ביטוי טבעי של הנפש.
עוד שאב השראה משיטת סטניסלבסקי במשחק.
אלכסנדר גורסקי יצר כוריאוגרפיה, ביים מחדש והחזיר לבימה בלטים רבים.
הוא יצר רבים מן הבלטים שלו עצמו, אבל היה זה הבימוי המחודש שלו לבלטים של מריוס פטיפה, שפרסם אותו.
יש אומרים, שהוא סלל את הדרך ליצירתו של מיכאל פוקין.
בין הבלטים של גורסקי "בתו של גודול" (עיבוד של הבלט "לה אסמרלדה"), "סאלאמבו", אטיודים", "מחולות האומות", "יוניס ופטרוניוס" ו"אהבה היא מהירה".
הוא חידש גם את מפצח האגוזים ואת העיבוד שערך פטיפה ל"סוסון הגבנוני" של ארתור סן-לאון ב-1901.
גורסקי ביים את הגרסה המחודשת של "דון קישוט" בשנת 1900, עם מוזיקה מאת המלחין אנטואן סימון, גרסה שנועדה לבלט האימפריאלי בשנת 1902. ההפקה של גורסקי שימשה בסיס כמעט לכל הפקה שעלתה אחריה.
השינוי הגדול ביותר שגורסקי הרכניס בכוריאוגרפיה של פטיפה היה בפעילות ה"קורפ דה בלה", כלומר, רקדני הלהקה שאינם סולנים.
במקום לשמש רקע נע כמקובל לרקדני הלהקה, הם היו לחלק חשוב של הדרמה.
הם הצטופפו ונדחקו על פני הבמה, ובכך שברו את הסימטריה והקווים האופיינים לפטיפה.
תנועתם היה במקרים רבים בעלת שייכות תרבותית, משעשעת ומציאותית לקבוצת אנשים.
בין חובבי הבלט הנלהבים היו שסברו, כי הגרסה החדשה היא יצירת אמנות וחשו למוסקבה לחזות בה.
אחרים, כמו אלכסנדר בנואה, ראו בה ערבוביה "טיפוסית להצגות חובבים".
עם זאת, למקצבים הדינמיים והסוערים, ולעליצות הקלילה של "דן קישוט" כפי שאנו מכירים אותו כיום, אחראי במידה רבה גורסקי.
עד 1920 יצר גורסקי גרסאות אחדות של אגם הברבורים.
הבלט שונה פעמים רבות והיה שונה במידה ניכרת מגרסת הבלט של פטיפה ואיבאנוב בבלט סנקט פטרבורג.
הוא יצר מחדש את ולס האיכרים מן המערכה הראשונה, הוסיף ריקוד אופי, ויתר על הקווים הישרים הגאומטריים של פטיפה, וסיים את המערכה הראשונה עם רקדנים נושאי לפידים.
גם במערכה השנייה הוכנסו שינויים ליתר דרמטיות.
הברבורים התרוצצו במעגלים ובלהקות מבולבלות, באורח שלא התקבל על דעת מבקרי התקופה.
היה זה גורסקי שחשב בפעם הראשונה להסב את סצנות הפנטזיה במפצח האגוזים לחלום, שקלרה מתעוררת ממנו בסופו של דבר.
בבלט המקורי ובסיפור שעליו התבסס, האירועים מתרחשים באמת.
גורסקי גם הכניס שינויים בסיפור, כך שאת תפקידי קלרה והמפצח האגוזים/הנסיך ירקדו מבוגרים, ולא ילדים, ובכך שינה את היחסים בין שתי הדמויות לאהבה, במקום חברות בין ילדים.
בדרך כלל וסילי ויינונן זוכה בכל הקרדיט על השינויים האלה, אבל היה זה גורסקי שחשב עליהם תחילה.
אֲלֶכְּסַנְדֶּר גְרָהָם בֵּל היה מדען וממציא סקוטי שייסד את חברת הטלפון בל, ונחשב בעיני רבים לממציא הטלפון.
הפטנט של המצאת הטלפון נרשם על שמו של בל, אך סביב זכות הראשונים להמצאה זו התעוררה מחלוקת, ויש הרואים באנטוניו מאוצ'י את ממציא האבטיפוס הראשון של הטלפון המודרני.
בנוסף, היה בל איש חינוך מיוחד לחירשים.
אלכסנדר בל נולד באדינבורו שבסקוטלנד, דור שלישי במשפחה שעסקה בחקר הקול האנושי: סבו התמחה באמנות הדיבור בלונדון, ואביו, אלכסנדר מלוויל בל, קנה לו שם בהמצאת "הדיבור הנראה" (Visible Speech) - שיטה להוראת דיבור לחרשים באמצעות סמלים שציינו חלקים שונים של הלשון, השפתיים והגרון.
בגיל 10 ביקש מאביו שיוסיף לו שם אמצעי, בדומה לשני אחיו, והאב נעתר והוסיף את "גרהם" לשמו.
מגיל צעיר התבלט בדמיונו העשיר וביכולת ההמצאה שלו.
עד גיל 15 הספיק בל הצעיר להמציא ספינת סנפיר המחליקה על המים, עפיפון בצורת פירמידה המסוגל לשאת אדם, סביבון שבכה כשסובבו אותו, ומכשיר שצעק "הצילו!" כשסחררו אותו.
על המצאות אלה אמר "הממציא אינו יכול שלא להמציא, כשם שאין הוא יכול שלא לחשוב או לנשום".
בהמשך הפנה את רוב מרצו לחקר ולהמצאת מכשירי עזר לחירשים, הן בשל העיסוק המשפחתי והן בשל העובדה שאמו החלה להתחרש בעת שהיה בן 12, וחירשותה גברה בהדרגה.
בגיל 15 הפסיק את לימודיו, ועבר למשך שנה להתגורר בלונדון עם סבו, אלכסנדר בל.
הסב לימד את בל לדבר באופן מהוקצע.
בגיל 16 קיבל בל משרה של "תלמיד-מורה" לאומנות הדיבור ולמוזיקה במכללת וסטון האוס בסקוטלנד - הוא למד לטינית ויוונית, ובמקביל עסק בהוראה.
כעבור שנה נרשם לאוניברסיטת אדינבורו, בעקבות אחיו הבכור.
אביו עודד את העניין שגילה בל בדיבור, ובשנת 1863 לקח את בניו לתערוכה שבה הוצג רובוט שפותח על ידי צ'ארלס ויטסטון (בעקבות "הטורקי" של וולפגנג פון קמפלן), וידע לחקות קול אנושי.
בל התלהב מהמכונה, ולאחר שהשיג את ספרו של פון קמפלן ותרגם אותו מגרמנית, בנו הוא ואחיו מלוויל את הראש האוטומטי שלהם.
מלוויל התמקד בבניית הגרון ובית הקול, ובל עסק בבניית הגולגולת.
פרי עמלם היה ראש ריאליסטי, שידע לדבר מילים ספורות.
השניים כיווננו בקפדנות את השפתיים, וכאשר מפוח נשף אוויר דרך קנה הנשימה של הראש, נשמעה בירור המילה Mama.
בעקבות זאת החל בל לערוך ניסויים בהולכת קול, והשתמש בקולן.
בגיל 19 כתב דו"ח על מחקרו זה, ושלחו לאלכסנדר אליס, עמית של אביו, וזה הגיב מיד שניסויים דומים נעשו כבר בגרמניה, על ידי הרמן פון הלמהולץ.
בל התעמק בספרו של הלמהולץ, והגיע לתובנה שהשפיעה על כל עבודתו העתידית בעניין הולכת קול.
"בלי לדעת יותר מדי על הנושא, נוצר אצלי הרושם שניתן ליצור באמצעים חשמליים קולות של עיצורים ואמות קריאה, לקבלת דיבור רהוט".
בשנת 1865 עברה משפחתו ללונדון, ובל חזר להורות במכללת וסטון האוס, בשעות הפנאי המשיך בניסויו בתחום הקול, עם ציוד מעבדה מזערי.
לאחר מכן עבר להורות בסומרסט קולג' בבאת'.
אחיו הצעיר חלה בשחפת ונפטר, וסמוך לכך, בשנת 1867, חזר בל אל הוריו והתכונן ללימודים באוניברסיטת לונדון.
הוא החל ללמד בבית ספר לחירשים בלונדון, וזכה להישגים.
בשנת 1870 נפטר אחיו הבכור, מסיבוכים של שחפת, והדבר גרם למשבר משפחתי, שבעקבותיו החליטה המשפחה (בל, הוריו ואלמנת אחיו) להגר לקנדה.
הם השתקעו באחוזה בפרובינציית אונטריו.
בל המשיך ללמד חירשים ושמו יצא ברחבי קנדה וארצות הברית.
הוא המשיך להתעניין בתחום התקשורת הטלפונית, ואף המציא פסנתר היכול לשדר את נגינתו למרחק בעזרת אותות חשמליים.
בשנת 1871 יצא בל לבוסטון בהמלצת אביו, שהוזמן להורות את שיטת "הדיבור הנראה" שלו.
הוא הורה שיטה זו למורים בבתי ספר אחדים לחירשים.
לאחר חצי שנה חזר בל לאחוזת המשפחה בקנדה.
הוא חזר לבוסטון, שנחשבה למרכז המדע והטכנולוגיה של אמריקה, ופתח בית ספר לחירשים שמשך תלמידים רבים, ובהם העיוורת-חרשת-אילמת הנודעת, הלן קלר.
שנה לאחר מכן מונה בל לפרופסור לתורת הדיבור באוניברסיטת בוסטון.
בל החל להתעמק ב"טלגרף ההרמוני", המסוגל להעביר מספר רב של תשדורות במקביל דרך קו אחד, והבין כי עליו ליצור מערכת מורכבת של אלקטרומגנטים, רכיבי מעגל, מקלטים ומשדרים.
באותה עת הצטרף אליו טום ווטסון, חשמלאי צעיר שעבד בחנות אביזרי חשמל בבוסטון, והגיב בתחילה בהססנות זהירה: "חשבתי אז שיש צורך בלפחות תריסר עובדים צעירים ונמרצים, כדי להגשים את כל רעיונותיו המסחררים של בל", התוודה לימים.
השניים פנו למשקיעים ופטרונים, כדי לזכות בתמיכה כספית.
במיוחד חיזר בל אחרי גָרְדִינֶר הָבָּרְד, מעשירי בוסטון, ששימש כעורך דין לפטנטים ופטרון לאמנות.
הוא היה המורה של מֶייבֶּל, בתו של הָבָּרְד, שהתחרשה בילדותה.
תחילה הגיב הברד בספקנות וכתב לו: "נטיית לבך היא לנהות אחר כל דבר חדש שאתה מוצא בו עניין, בלי להגשים כל דבר של ערך".
בל לא ויתר, ובסופו של דבר, נמנה הברד עם מממניו העיקריים של בל.
לאחר כמה שנים, ב-1877 בל אף נישא למֶייבֶּל.
בל נהנה מתמיכתם הכספית של הברד ושל תומאס סנדרס, אבי אחד מתלמידיו.
הוא עמל יחד עם ווטסון במשך כשנתיים נוספות על יצירת מכשיר להעברת צלילים בצורת אותות חשמליים.
עוד לפני שעבודתם צלחה הגיש הברד בשמו, ב-14 בפברואר 1876, בקשה לרשום פטנט העוסק ב"שיטה להעביר דיבור או כל צליל אחר בצורה טלגרפית...
בעזרת יצירת אותות חשמליים, בדומה לתנודות האוויר המלוות את הדיבור או הצליל." ב-7 במרץ אושר הפטנט ומספרו 174,465.
ב-10 במרץ 1876 בנה בל מכשיר טלפון העובד לפי עקרונות שונים מאלה עליהם עבדו עד אז והיה מבוסס על העברת קול באמצעות מחט המרעידה מים ומשנה את התנגדות המעגל.
המכשיר הצליח להעביר בפעם הראשונה צלילים מחדר לחדר, בדמות המשפט שאמר בל לווטסון: Mr.
משפט זה הפך למטבע לשון בקרב ממציאים.
הטלפונים הבאים שבנה והדגים ברבים לא השתמשו בעיקרון זה וחזרו לשימוש בהתקן האלקטרומגנטי.
באוגוסט אותה שנה הדגים בל שימוש בטלפון במרחק של מספר קילומטרים.
שנה לאחר מכן הקימו בל ותומכיו את חברת הטלפונים "בל", לאחר שחברת הטלגרף "וסטרן יוניון" דחתה הצעה לקנות את הפטנט שלהם ב-100,000 דולר.
החברה הציעה מערכת לניהול שיחה בין אנשים ממרחק של קילומטרים רבים זה מזה.
ב-1883 הותקנה מערכת הטלפון הראשונה בין שתי ערים מרכזיות באמריקה - בוסטון וניו יורק.
הדגמים הראשונים לא כללו חוגה או לחצנים, אלא המתקשר היה מרים את השפופרת, וסוגר בכך מעגל חשמלי שחיבר אותו למרכזיית טלפונים.
המרכזנית קישרה אותו עם מנוי אחר איתו ביקש לשוחח, באמצעות כבל שחיבר בין השקע שלו לשקע רעהו.
הטלפון התפתח במהירות, והמצאת המרכזייה האוטומטית, שקישרה בין מנויים על פי מספרי טלפון, ללא תיווך מרכזניות, הביאה לזינוק בשימוש בטלפון, והפכה אותו לאחד המכשירים השימושיים ביותר.
ב-1910 כבר היה לאחד מכל 13 אמריקנים טלפון בבית.
ב-1915 נחנך קו הטלפון הראשון מחוף לחוף בארצות הברית.
בל וווטסון הוזמנו לטקס החגיגי של חנוכת הקו.
בל הרים את השפופרת בחוף המערבי, וווטסון המתין לשיחתו בחוף המזרחי.
קריאתו של בל, שעברה מרחק של יותר מ-5,000 ק"מ הייתה: "Watson, come here, I need you".
הקהל פרץ בצחוק, וווטסון השיב: "בסדר, רק שהפעם זה ייקח לי יותר זמן...".
לאחר שזכה בל בפטנט, המשיך בניסויו וחקר את תחום העברת צלילים בעזרת אור.
הוא המציא מכשיר הנקרא "פוטופון", אותו תיאר כהמצאה החשובה ביותר שלו.
ניתן לראות בסיבים האופטיים של ימינו התפתחות של רעיון זה.
בנוסף עסק גם במחקר רפואי; המציא אמצעים שונים ללימוד דיבור לחרשים.
בסך בכל רשם בל במהלך חייו 18 פטנטים על שמו, ועוד מספר פטנטים שאותם חלק עם אחרים.
הוא גם ייסד את האגודה הגאוגרפית הלאומית, הידועה בעיקר בזכות המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
המצאה אחרת המיוחסת לבל היא של גלאי מתכות.
בעקבות ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד, בניסיון לגלות את מיקומו של הקליע שפילח את גופו של הנשיא, פיתח בל במהירות אבטיפוס של גלאי מתכות, אולם מסגרת המתכת של מיטתו של ג'יימס גרפילד גרמה למכשיר לתקלה.
בסופו של דבר לא נמצא הקליע וגרפילד נפטר מזיהום.
תחומים נוספים בהם עבד והמציא היו ספינות רחף: ספינות בתכנונו קבעו שיא עולם במהירות לכלי שיט, ובניית מטוסים: מטוס בתכנונו ביצע את הטיסה הראשונה בקנדה.
ב-2 באוגוסט 1922 נפטר בל באחוזתו השקטה שבאי קייפ ברטון, בנובה סקוטיה שבקנדה ושם נקבר.
בעת הלווייתו דממו כל מכשירי הטלפון בארצות הברית למשך דקה אחת.
על שמו של בל קרויה יחידת המידה דציבל.
בל זכה בחייו בפרסים ואותות כבוד רבים, בהם פרס וולטה שקיבל מהאקדמיה הצרפתית ואביר לגיון הכבוד הצרפתי, מדליית אלברט שקיבל מהאגודה המלכותית הבריטית (RSA) ומדליית אדיסון מאגודת מהנדסי החשמל (IEEE).
אותה אגודה הכריזה ב-1976 על מדליה על שמו של בל לאנשים שתרמו להתקדמות הטלקומוניקציה.
שלוש ארצות גאות בהיותו של בל אחד מתושביהן: סקוטלנד (בריטניה), בה גדל והתחנך, קנדה בה החל בעבודתו על הטלפון ובילה זמן רב וארצות הברית, בה התאזרח ופיתח את הטלפון.
ליד האחוזה שלו בנובה סקוטיה, בה משתמשים עדיין בני משפחתו, הקימה קנדה אתר ומוזיאון להנצחתו.
רחוב על שמו קרוי בשכונת "קריית המדע" בעיר נתניה.
במשך עשרות שנים, מאז רשם בל את הטלפון כפטנט, הוגשו יותר מ-600 תביעות משפטיות נגדו ונגד חברת הטלפונים שהקים, בטענה כי הפטנט כלל לא שלו, וכי את כל הידע שלו גנב או קנה במרמה מהממציאים האמיתיים.
אין זה מקרה שדווקא באותם ימים הומצאו במקביל מערכות להעברת קול, שכן כבר אז היו ידועים שני עקרונות מדעיים חשובים: היכולת להפוך רטט מתכתי לתנודות חשמליות, וההבנה שזרם חשמלי יוצר שדה מגנטי - שני עקרונות שהניחו את היסודות לטכנולוגיה הטלפונית.
שנות התביעות הקשות והארוכות התישו את כוחו של בל, אף על פי שניצח בכולן ללא יוצא מן הכלל.
הרמזים כאילו גנב את המצאתו מאחרים, העיקו עליו, עד שאמר: "נמאס לי מהטלפון!
אין לי כל עניין בו, חוץ משעשוע לשעות הפנאי".
לבסוף מכר בכסף רב את מניותיו בחברת הטלפונים שהקים, ופרש מעולם העסקים.
בשנת 1893 פקע תוקף הפטנט בכל מקרה, והשאלה בדבר זהות הממציא "האמיתי" הפכה לחסרת חשיבות כלכלית.
באחרית ימיו אמר: "כה התנתקתי ממכשיר הטלפון, עד כי לפעמים אני שואל את עצמי אם אמנם אני הוא שהמצאתי אותו, או שמא זה היה מישהו אחר שקראתי עליו?".
חרף ההשגות, נראה שבל ייזכר לנצח כממציא הטלפון וכמי שהביא לשימוש נרחב בו, אפילו שהתעקש כל ימיו שבכרטיס הביקור שלו יירשם רק "מורה לחירשים".
חברת הטלפון של בל ותאגיד AT&T
חברת הטלפון שהקים בל – Bell Telephone Company שהפכה לתאגיד AT&T (ראשי תיבות של American Telephone & Telegraph Company), ביחד עם חברות הבת שלו במערכת ה-Bell System נהיה למונופול ענק ששלט במשך מאה שנים על תחום הטלפוניה בארצות הברית וקנדה.
בשנת 1975 פוצלה בל קנדה מ-AT&T.
ב-1984 פוצלה AT&T לשמונה חברות נפרדות בהוראת הרשויות הממונות על הגבלים עסקיים בארצות הברית.
בשיאה לפני הפיצול העסיקה ה-Bell System בארצות הברית כמיליון עובדים והחזיקה, בנוסף לרשת הטלפונים, גם מרכזי מחקר ופיתוח (מעבדות בל למשל) ומפעלים לייצור ציוד תקשורת.
כיום, החברות שפוצלו מ-AT&T המקורית באמצע שנות השמונים (שבינתיים התמזגו מחדש לשלוש חברות נפרדות: AT&T, ורייזון, ולוּמן) עדיין שולטות בנתח נרחב משוק התקשורת הנייחת והניידת ותעבורת הנתונים והאינטרנט בארצות הברית, כך שנכון לשנת 2023 למשל, כ-75% מהמנויים הסלולריים בארצות הברית משוייכים לחברות AT&T או ורייזון.
בל נולד לאישה חירשת ונישא לאישה חירשת.
הוא לימד במשך תקופה ממושכת בבית ספר לחירשים, קידם את הטכנולוגיה המסייעת ללקויי שמיעה ואת המוּדעוּת לצורכי החירשים.
כאיש חינוך בעל השפעה, בל הנחיל את התפיסה, לפיה יש לשלול את המושג "חירש-אילם", בציינו שאיברי הדיבור של החירש תקינים לחלוטין, והוא יוכל לדבר אם יקבל הדרכה נאותה, ולהאזין לדוברים באמצעות קריאת שפתיים.
בל הנהיג גם מהלך להכחדת שפת הסימנים.
הוא סבר שהשימוש בה, במקום בדיבור גורם לבידודם של החירשים ולכן פעל לקידום למידת הדיבור וקריאת שפתיים, במקום הוראת שפת הסימנים.
גישה זו הייתה שנויה במחלוקת בקרבי מחנכי ילדים חירשים, ונותרה כזו עד ימינו.
בל פעל כדי לשכנע את ראשי מערכת החינוך בארצות הברית להמעיט את השימוש בשפת הסימנים האמריקנית בבתי הספר ולהקדיש את רוב זמן ההוראה בבתי הספר לחירשים ללימוד קריאת שפתיים ודיבור קולי.
בל ייסד את האגודה האמריקאית לקידום הוראת הדיבור בקרב החירשים ותרם לה רבע מיליון דולר.
בל הציג את שפת הסימנים כגורם שמבדל את החרשים מהחברה האמריקאית, בדומה להתבדלות של קבוצות אתניות של מהגרים.
בהופעותיו לקדם את רעיונותיו בפני מועצות חינוך ובתי מחוקקים השתמש גם בטיעונים נייטיביסיטיים שנפוצו באותה תקופה, ואף נהג לציין ששפת הסימנים היא שפה שאולה מצרפת.
בל דגל בתורת האאוגניקה, התומכת בהשבחת הדורות הבאים באמצעות התערבות ברבייה ובתורשה.
הוא סבר שמניעת חתונות בין חירשים לבין עצמם ועידוד חתונות בין חירשים לשומעים יורידו משמעותית את מספר האנשים שיוולדו חירשים ויעודדו את התערות החירשים בחברה הכללית.
אולם, הוא התנגד לחקיקה המתערבת בבחירת בני זוג.
על פי הסרט התיעודי Through Deaf Eyes מ-2007, יש לקהילת החירשים האמריקנית רגשות מעורבים כלפי בל, משום שלצד תרומתו הגדולה לשיפור מצבה, הוא דגל גם בצעדים קיצוניים שפגעו בקהילת החירשים שכמעט הביאו את שפת הסימנים האמריקנית להכחדה.
אלכסנדר גלאזונוב (רוסית: Александр Константинович Глазунов, 10 באוגוסט 1865 – 21 במרץ 1936) היה מלחין רוסי חשוב ומורה למוזיקה, שהשפיע רבות על תלמידיו.
גלאזונוב נולד בסנקט פטרבורג ולמד מוזיקה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
הראשונה בתשע הסימפוניות שלו בוצעה לראשונה כשהיה בן 16. יצירתו הפופולרית "סטנקה ראזין" נכתבה גם היא בצעירותו.
כמו כן כתב גלאזונוב שלושה באלטים.
הוא הוכר כמוזיקאי מופלא בתחומו ובעזרת מורו וידידו רימסקי-קורסקוב סיים כמה מיצירותיו החשובות של אלכסנדר בורודין שהמפורסמת ביותר ביניהן הייתה "הנסיך איגור", הכוללת את "המחולות הפולובציים" הפופולריים.
בשנת 1899 התמנה לפרופסור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, ובהמשך – למנהלו.
גלאזונוב עזב את רוסיה ב-1928. הוא סייר באירופה ובארצות הברית ומת בפריז.
אופוס 3: פתיחה מס' 1 בסול מינור לתזמורת "על נושאים יווניים"
אופוס 9: "סוויטה אופיינית" ברה מז'ור לתזמורת (1884)
אופוס 13: "סטנקה ראזין", פואמה סימפונית בסי מינור (1885)
אופוס 15: "חמש נובלטות" לרביעיית מיתרים (1886)
אופוס 16: סימפוניה מס' 2 בפה דיאז מינור "לזכר ליסט" (1886)
אופוס 19: "היער", פנטזיה בדו דיאז מינור לתזמורת (1887)
אופוס 21: "מארש נישואים" במי במול מז'ור לתזמורת (1889)
אופוס 24: "הזיות" ברה במול מז'ור לקרן ופסנתר (1890)
אופוס 25: פרלוד ושתי מזורקות לפסנתר (1888)
אופוס 26a:חגיגה סלאבונית, רישומים סימפוניים
אופוס 29: רפסודיה אוריינטלית בסול מז'ור לתזמורת (1889)
אופוס 30: "הקרמלין", תמונה סימפונית בשלושה חלקים (1890)
אופוס 31: שלושה אטיודים לפסנתר (1891)
אופוס 32: "הרהורים" ברה מז'ור לכינור ותזמורת (1891)
אופוס 32a:"הרהורים" ברה מז'ור לכינור ופסנתר (1891)
אופוס 34: "האביב", תמונה סימפונית ברה מז'ור
אופוס 36: שלושה ולסים ברה מז'ור לפסנתר (1889)
אופוס 37: נוקטורן ברה במול מז'ור לפסנתר (1889)
אופוס 38: "אין מודו רליגיוזו", רביעייה לחצוצרה, קרן ושני טרומבונים (1892)
אופוס 39: חמישיית מיתרים בלה מז'ור ללרביעיית מיתרים וצ'לו (1891-1892)
אופוס 40: מארש ניצחון לתזמורת גדולה ופסנתר (1892)
אופוס 41: ולס קונצרטנטי גדול במי במול מז'ור לפסנתר (1893)
אופוס 42: שלוש מיניאטורות לפסנתר (1893)
אופוס 43: ולס סלוני בדו מז'ור לפסנתר (1893)
אלכסנדר גרותנדיק היה מתמטיקאי צרפתי יליד-גרמניה ממוצא יהודי.
גרותנדיק, שזכה במדליית פילדס בשל תרומתו המהותית בפיתוח הגאומטריה האלגברית המודרנית, היה אחד מגדולי המתמטיקאים של המאה ה-20. לצד זה היה בעל אישיות אקסצנטרית, ובילה את רוב חייו בהתבודדות קנאית.
גרותנדיק נולד בברלין לאלכסנדר שפירא , יהודי מרוסיה (יליד העיירה נובוזיבקוב) שהיגר לגרמניה ב-1922, ויוהנה (הנקה) גרותנדיק, שהייתה בת למשפחה פרוטסטנטית מבוססת מהמבורג.
אביו היה מעורב בתנועות אנרכיסטיות שונות והתנדב במלחמת האזרחים בספרד.
בסוף 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הוריו עברו לצרפת, והוא נותר בטיפולו של הכומר הלותרני וילהלם היידורן בהמבורג.
במאי 1939 הוא נשלח ברכבת אל הוריו שבצרפת.
זמן קצר לאחר מכן אביו נכלא במחנה ורנה.
לאחר עליית ממשלת וישי האב נכלא במחנה הריכוז דראנסי ומשם הועבר לאושוויץ ונרצח על ידי הנאצים.
אמו של גרותנדיק נכלאה במחנה המעצר גירס, והוא מצא מקלט באזור העיירה הפרוטסטנטית לה שמבון-סור-ליניון.
בשנת 1990 זכתה העיירה להוקרה קולקטיבית ב"יד ושם", ועוד קודם לכן הוכרו 33 מתושביה כחסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת מונפליה וב-1948 עבר לפריז, שם השתתף בסמינר של אנרי קרטן.
בשנת 1949 עבר לאוניברסיטת ננסי ובשנת 1953 קיבל תואר דוקטור על עבודה באנליזה פונקציונלית בהנחיית לורן שוורץ וז'אן דיודונה.
שוורץ, זוכה מדליית פילדס בשנת 1950, מסר לעיונו של גרותנדיק מאמר שלו שעסק במרחבים קמורים מקומית, ובסופו 14 בעיות פתוחות.
גרותנדיק פתר את כל הבעיות הללו תוך חודשים אחדים.
גרותנדיק נמנה עם חברי קבוצת בורבאקי.
בשנת 1953 הוא הציג עבודה על אי-שוויון גרותנדיק.
ב-1953 עבר לאוניברסיטת סאו פאולו בברזיל ושהה שם עד סוף 1954. מחקרו שם עסק במרחבים וקטוריים טופולוגיים.
ב-1955 עבר לקנזס שבארצות הברית, ועסק שם בטופולוגיה אלגברית, באלגברה הומולוגית ובגאומטריה אלגברית.
שם פיתח את התורה של קטגוריות אבליות וניסח מחדש את קוהומולוגיית האלומות המבוססת עליהן, ובמסגרת זו פורסם בשנת 1967 מאמרו רב ההשפעה "על כמה נקודות של אלגברה הומולוגית".
בשנת 1958 חזר לצרפת ומונה לפרופסור במכון ללימודים מדעיים גבוהים (Institut des Hautes Études Scientifiques - IHÉS).
הוא משך תשומת לב בזכות פעילות אינטנסיבית ופרודוקטיבית של סמינרים.
שם הוא כמעט חדל לפרסם מאמרים בכתבי עת, אך מילא תפקיד דומיננטי במתמטיקה במשך כעשור.
עם תלמידיו בתקופה זו נמנים לוק אילוזי ופייר דלין, והוא קיים שיתופי פעולה עם מייקל ארטין, ניק כץ ועוד.
עבודתו ב-IHÉS הקימה מספר נושאים מאחדים בגאומטריה אלגברית, תורת המספרים, טופולוגיה, תורת הקטגוריות ואנליזה מרוכבת.
התגלית הראשונה שלו (לפני הצטרפותו ל-IHÉS) בגאומטריה האלגברית הייתה משפט גרותנדיק-הירצברוך-רימן-רוש, הכללה של משפט הירצברוך-רימן-רוש שהוכחה באופן אלגברי; בהקשר זה הוא גם הציג את תורת K האלגברית.
לאחר מכן, בעקבות התוכנית שהתווה בהרצאתו בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים ב-1958, הוא הציג את תורת הסכמות, פיתח אותה בפירוט בספרו Éléments de géométrie algébrique (EGA) וסיפק את היסודות החדשים הגמישים והכלליים יותר לגאומטריה אלגברית, שאומצו מאז בתחום זה.
הוא המשיך והציג את תאוריית ה- étale cohomology של סכמות, סיפק את הכלים העיקריים להוכחת השערות וייל, כמו גם קוהומולוגיה גבישית וקוהומולוגיה אלגברית של דה רם להשלמתה.
בקשר הדוק לתאוריות הקוהומולוגיה הללו, הוא יצר את תורת הטופוס כהכללה של טופולוגיה (רלוונטית גם בלוגיקה קטגורית).
הוא גם סיפק, באמצעות תורת גלואה קטגורית, הגדרה אלגברית של חבורות יסודיות של סכמות, ולאחר מכן שיער את קיומה של הכללה נוספת שלה, הידועה כיום כסכמת החבורות היסודיות.
כמסגרת לתאוריית הדואליות הקוהרנטית שלו, הוא גם הציג קטגוריות נגזרות , שפותחו הלאה על ידי ז'אן-לואי ורדייה.
דעותיו הפוליטיות של גרותנדיק היו רדיקליות ופציפיסטיות.
הוא התנגד בתוקף הן למעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם והן להתפשטות הצבאית הסובייטית.
במחאה נגד מלחמת וייטנאם הוא נתן הרצאות על תורת הקטגוריות ביערות המקיפים את האנוי בזמן שהעיר הופצצה.
ב-1966 הוא סירב להשתתף בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים במוסקבה, שם היה אמור לקבל את מדליית פילדס, במחאה על כליאת סופרים סובייטים.
ב-1970 פרש מ-IHÉS לאחר שגילה שחלק מתקציבו מגיע מהצבא.
בעוד שנושא המימון הצבאי היה אולי ההסבר הברור ביותר לעזיבתו את ה-IHÉS, אלה שהכירו אותו אומרים שהגורמים לקרע היו עמוקים יותר.
פייר קרטייה, אורח ארוך טווח ב-IHÉS, כתב מאמר על גרותנדיק לגיליון מיוחד שפורסם לרגל ארבעים להקמת IHÉS.
במאמר קרטייה מציין שכבנו של אנרכיסט אנטי-מיליטריסטי וכאחד שגדל בקרב חסרי זכויות, לגרותנדיק תמיד הייתה חמלה עמוקה לעניים ולמושפלים.
כפי שמנסח זאת קרטייה, גרותנדיק מצא את הקומונה Bures-sur-Yvette, שבה שוכן IHÉS, כ"כלוב זהב".
בזמן שגרותנדיק היה ב-IHÉS, ההתנגדות למלחמת וייטנאם התגברה, וקרטייה מציע שגם זה חיזק את סלידתו של גרותנדיק מהיותו "מנדרין" של העולם המדעי.
בנוסף, לאחר מספר שנים ב-IHÉS, נראה היה שגרותנדיק חתר לתחומי עניין אינטלקטואליים חדשים.
בסוף שנות ה-60 הוא החל להתעניין בתחומים מדעיים מחוץ למתמטיקה.
דייוויד רול , פיזיקאי שהצטרף לסגל IHÉS ב-1964, אמר שגרותנדיק בא לדבר איתו כמה פעמים על פיזיקה.
ביולוגיה עניינה את גרותנדיק הרבה יותר מאשר פיזיקה, והוא ארגן כמה סמינרים בנושאים ביולוגיים.
בשנת 1970 גרותנדיק ושני מתמטיקאים נוספים, קלוד שבלה ופייר סמואל, הקימו קבוצה פוליטית בשם "Survivre" (הישרדות) - השם שונה מאוחר יותר ל-Survivre et vivre.
הקבוצה פרסמה עלון שהוקדש לנושאים אנטי-מיליטריסטיים ואקולוגיים.
היא גם פיתחה ביקורת חריפה על השימוש חסר הבחנה במדע ובטכנולוגיה.
גרותנדיק הקדיש את שלוש השנים הבאות לקבוצה זו ושימש כעורך הראשי של העלון שלה.
גרותנדיק היה במשך שנתיים פרופסור בקולז' דה פראנס, ואחר כך מונה לפרופסור באוניברסיטת מונפליה, והחל להתנתק מהקהילה המתמטית.
ב-1984 פרסם את המאמר "Esquisse d'un Programme" ("סקיצה לתוכנית") שסיפק השראה לכמה התפתחויות במתמטיקה כמו הרחבה והכללה של תורת גלואה.
פורמלית פרש ב-1988, שנים אחדות לאחר שקיבל משרה במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
ב-1973 עזב את פריז, וב-1991 עבר להתגורר בבקתה מבודדת בכפר קטן בהרי הפירנאים.
ב-1977 זכה במדליית אמיל פיקאר.
ב-1988 זכה בפרס קראפורד אך סירב לקבלו עקב סיבות אתיות אותן פירט במכתב ששלח לתקשורת.
בגיל 10 עבר לצרפת כפליט.
בקריסת גרמניה הנאצית אבדו רישומי האזרחות שלו, והוא נמנע מלבקש אזרחות צרפתית והיה חסר אזרחות משך מרבית חייו.
את נסיעותיו בעולם עשה בדרכון ננסן.
חלק מחוסר רצונו לקבל אזרחות צרפתית מיוחס לרצונו שלא לשרת בצבא צרפת, במיוחד עקב מלחמת אלג'יריה.
בתחילת שנות ה-80 ביקש אזרחות צרפתית.
גרותנדיק היה מקורב מאוד לאמו, שלה הקדיש את עבודת הדוקטורט שלו.
היא נפטרה בשנת 1957 משחפת שבה חלתה בעת ששהתה במחנה עקורים.
לגרותנדיק היו חמישה ילדים: בן מבעלת הבית שאצלה התגורר בנאנסי, בת ושני בנים מאשתו מירֵיי דיפוּר (Mireille Dufour), וילד נוסף מג'סטין סקלבה (Justine Skalba), שאיתה חי בתחילת שנות ה-70.
אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב (; 15 בינואר 1795 – 11 בפברואר 1829) היה דיפלומט, סופר מחזאי ומלחין רוסי, שנרצח בטבח בשגרירות רוסיה בטהראן.
הוא התפרסם כאיש-ספר וכמחברו של מחזה אחד, "Горе от ума", קומדיה בחרוזים.
שלונסקי ניסה לתרגם את המחזה לעברית אך נכשל, ומניסיונותיו נותרו רק הצעותיו לשם היצירה בעברית: "חכם ורע לו" או "מרבה דעת - מרבה מכאוב".
עם זאת המחזה ידוע בארץ כ"צער מתוך חכמה".
המחזה נחשב ברוסיה לאחד משני מחזות המופת של התיאטרון הרוסי הקלאסי (לצד "רביזור" של גוגול).
גריבוידוב נולד במוסקבה ובין השנים 1810–1812 למד באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר מכן הוסמך לקצונה ברגימנט ההוסרים.
אולם בשנת 1816 התפטר מהרגימנט.
בשנה שלאחר מכן הצטרף לשירות הציבורי, ובשנת 1818 מונה למזכיר לשכת הציר הרוסי בפרס, והועבר לגאורגיה.
הוא החל לכתוב מוקדם, ובשנת 1816 חיבר עבור תיאטרון בסנקט פטרבורג קומדיה בחרוזים שנקראה "בני הזוג הצעירים" (Молодые супруги), שאחריה באו יצירות נוספות מאותו סוג.
אולם המאמרים והקומדיות שכתב לא הטביעו את חותמם.
מצד שני זכתה היצירה "צער מתוך חכמה", קומדיה סאטירית בחרוזים על האריסטוקרטיה הרוסית, להצלחה כבירה.
הוא היה חבר ב"האגודה החופשית של חובבי הספרות הרוסית".
יצירה זו כונתה על ידי הפקידים רמי הדרג במחזה, "פסקוניאדה במוסקבה".
המחזה הצליח להציג בצורה מדויקת טיפוסים מסוימים של פקידים בכירים כמו "פמוסוב", חסיד הגידופים הישנים, שונא הרפורמות; הליברל והאריסטוקרט הצעיר והאנגלופיל, "רפטילוב", המתעמת עם גיבור השלום, צ'אצקי, סאטיריקן אירוני, שחזר זה לא מכבר ממערב אירופה (דמותו מבוססת על הפילוסוף פיוטר צ'אדייב).
צ'אצקי חושף את חולשותיהם של יתר הדמויות במחזה, ומילותיו הידהדו כמחאת הדור הצעיר של 1820, אשר הגיעה לשיאה בשנת 1825, במרד הדקבריסטים, שדוכא באכזריות מאוחר יותר על ידי ניקולאי הראשון.
אף על פי ששורשיהם בקומדיה הצרפתית הקלאסית של מולייר, הדמויות במחזה יותר אינדיבידואליות, וההשפעה ההדדית בין החברה לפרטים שופעת תן וקח דיאלקטי (ניגודי).
גריבוידוב בילה את קיץ 1823 ברוסיה.
הוא סיים את המחזה שלו ולקח אותו לסנקט פטרבורג, ושם הוא נדחה על ידי הצנזורה.
עותקים רבים של המחזה הועתקו והופצו באופן פרטי, אולם גריבוידוב לא זכה לראות את המחזה מפורסם.
המהדורה הראשונה הודפסה בשנת 1833, ארבע שנים לאחר מותו.
הפעם היחידה שבה ראה גריבוידוב את המחזה על הבימה הייתה כאשר הוצג על ידי קציני חיל המצב שהוצבו בירוואן.
הוא חזר מאוכזב לגאורגיה, שם סייע לקרוב משפחתו הרוזן איוואן פסקביץ', הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, בכישוריו כבלשן, במהלך המלחמה הרוסית-פרסית, 1826-1828. גריבוידוב ניהל את המשא ומתן על הסכם טורקמנצ'י.
בשנת 1828, לאחר תום המלחמה וחתימת ההסכם הוא נשלח לסנקט פטרבורג, וזכה לקבלת פנים נלהבת.
בסנקט פטרבורג הוא הקדיש את עצמו לספרות, והחל לעבוד על הדרמה הרומנטית "לילה גאורגי" (Грузинская ночь).
מספר חודשים לאחר נישואיו לבתו בת השש עשרה של הנסיך אלכסנדר צ'בצ'בדזה, נשלח גריבוידוב בפתאומיות לטהראן כציר מוסמך.
בעקבות המלחמה הרוסית-פרסית, 1826-1828 והסכם טורקמנצ'אי המשפיל, התעוררו בפרס רגשות עוינות לרוסים, וזמן קצר לאחר הגעתו של גריבוידוב לטהראן הסתער המון על השגרירות הרוסית בעיר.
התקרית החלה ב-11 בפברואר 1829, כאשר סריס ארמני שברח מהרמון השאה ביקש מקלט בשגרירות, יחד עם שתי נערות ארמניות מהרמון חתנו.
על פי הסכם הכניעה שנחתם תשעה ימים קודם לכן בעיר טורקמנצ'אי, הורשו ארמנים המתגוררים בפרס לחזור למזרח ארמניה.
השאה תבע מגריבוידוב כי שלושת הנמלטים יוחזרו, אולם גריבוידוב סירב.
השמועה על כך התפשטה בעיר, והמון משולהב של אלפי פרסים כיתר את השגרירות בתביעה למסור את שלושת הארמנים לידם.
ברגע האחרון, הסכים גריבוידוב בחוסר-רצון למסור את השלושה.
אולם אז התפרץ ההמון למתחם השגרירות.
פלוגת הקוזאקים שהייתה אמונה על הגנת השגרירות הייתה קטנה מדי, ועדיין הצליחה לעכב את ההמון מעל לשעה, עד שבסופו של דבר נסוגה לאחור למשרדו של גריבוידוב.
שם הצליחו להחזיק מעמד, עד שבסופו של דבר פרץ ההמון למשרד תוך קריאות "אללה אכבר" וטבח בגריבוידוב ובמגניו.
ראשו של גריבוידוב נחתך, וגופתו הושלכה לעבר ההמון.
הסריס הארמני, שבריחתו הניעה את האירועים, היה בין הראשונים שנטבחו; גורלן של הנערות הארמניות נותר לא ידוע.
ההתעללות בגופתו של גריבוידוב נמשכה שלושה ימים, ושרידיה זוהו בזכות צלקת ישנה על ידו שנגרמה בדו-קרב.
גופתו נלקחה לטביליסי ונקברה בפנתאון מתאצמינדה שבחצר כנסיית מאמאדוויתי.
כשקיבלה נינו, אשתו בת ה-16, את הבשורה על מותו, ילדה בטרם עת את תינוקה, שמת כעבור שעות אחדות.
היא המשיכה לחיות שלושים שנה נוספות לאחר מות בעלה, ודחתה את כל המחזרים שביקשו את ידה.
גריבוידוב, בן 34 בלבד במותו, לא זכה לראות את מחזהו עולה על במות מוסקבה.
הצנזור לא אהב את הלגלוג נגד האצולה הרוסית הרקובה הפוסט-נפוליאונית והיצירה פורסמה בשלמותה רק בשנת 1861.
על שמו של גריבוידוב נקראה תעלת גריבוידוב (кана́л Грибое́дова) בסנקט פטרבורג, תעלה אותה חוצים 21 גשרים.
בארמניה נקרא על שמו יישוב בשם גריבוידוב, והונפק לזכרו בול.
אחת המערכות בסאטירה של בולגקוב, "האמן ומרגריטה", מתרחשת ב"בית גריבוידוב".
בשנת 2010 שודרה הסדרה מותו של וזיר-מוכתר: אהבתו וחייו של גריבוידוב, על חייו ואירועי מותו.
אלכסנדר גלסברג (Alexandre Glasberg; 1902 – 1981) היה יהודי מומר, כומר קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
גלסברג נולד ב-1902 בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית) כיהודי, והוטבל לנצרות על ידי הוריו בגיל צעיר.
בשנות השלושים היגר עם אחיו, וילה גלסברג (Vila), לצרפת, והחל ללמוד בסמינר לכמרים, שאותו סיים בספטמבר 1938. לבקשתו, הוצב גלסברג בליון, שם החל לפעול למען הפליטים.
בצרפת התרכזו אלפי פליטים יהודים ולא יהודים שנמלטו מהנאצים, מגרמניה ומאוסטריה ומהפאשיסטים בספרד.
בפקודת ראש הממשלה אדואר דאלאדיה, הוקמו ברחבי צרפת מחנות ריכוז עבור פליטים אלו.
פעילה חשובה בארגון הייתה הסטודנטית הקתולית ז'רמן ריבייר, שהתמחתה בהעברת כספים ומסרים בין חברי הקבוצה ובארגון מקומות מסתור ליהודים.
גלסברג ושותפיו הנפיקו עשרות אלפי מסמכים מזויפים ותעודות לידה וטבילה כדי להסתיר את זהותם היהודית של בני חסותם.
לגלסברג הייתה גם השפעה רבה על הקרדינל פייר-מרי ז'רליה, ראש הכנסייה הקתולית בצרפת הכבושה, אשר יצא לבסוף נגד מדיניותו האנטישמית של משטר צרפת של וישי וקרא למאמיניו לעשות מה שביכולתם כדי להציל יהודים.
ז'רליה אף פרס את חסותו על ארגון הידידות הנוצרית ועל פעולותיו.
קריאה גלויה זו של ראש הכנסייה הייתה בעלת השפעה רבה על מעורבותם של נוצרים רבים בהצלת יהודים בשואה.
גלסברג, האב פייר שאיה והכמרים האחרים, שפעלו עתה בחסות הקרדינל, לקחו תחת חסותם מאות ילדים, שהיו מיועדים למשלוח, לעיתים ממש מתחנת הרכבת של ליון (שם עצרו הרכבות ממחנות הדרום בדרכם למחנה הריכוז דראנסי), והסתירו אותם.
אחת הפרשות הידועות ביותר היא פרשת הצלת 108 ילדים יהודים בליון ב-30 באוגוסט 1942. ארבעה ימים לפני-כן ביצעה המשטרה הצרפתית, בפקודתו של מושל המחוז אנז'לי (פקודה שמקורה בווישי, כמובן), אקציה בליון עצמה.
1,100 יהודים, כמחצית מהמספר המתוכנן, נתפסו ונכלאו בקסרקטין נטוש בווניסיו (Venissieux) הסמוכה, שם המתינו לגירושם לדראנסי.
במהלך שלושת הימים הבאים פעלה בווניסיו ועדה למיון העצורים, שבה השתתפו ז'ילבר לסאז', נציגי ארגוני הצלה יהודיים, וכן גלסברג וסוטו כנציגי הידידות הנוצרית.
ועדה זו ניצלה את חוסר העקביות בהוראות מווישי, ופטרה כמחצית מהעצורים מגזירת הגירוש.
בין הפטורים היו 108 ילדים, שגלסברג, ששלט ביידיש, הצליח לשכנע את הוריהם שיפקידו אותם בידיו.
בבוקר יום שבת 29 באוגוסט הועברו הילדים למנזר כרמליטי נטוש בתחומי העיר.
בינתיים סירב המפקד הצבאי של ליון, הגנרל סן-ונסן, לשלוח גדודים להבטיח את עליית היהודים לרכבות הגירוש, דבר שאך הגביר את זעמו של המושל אנז'לי, שהבין שהוועדה הערימה עליו וביקש לשים את ידו על הילדים.
אלא שבתוך 24 שעות הוברחו הילדים על ידי אנשי הידידות הנוצרית וארגונים יהודיים, כגון ארגון הצופים היהודים, והוסתרו כולם אצל משפחות אומנות ובמוסדות נוצריים בעיר.
אנג'לי פנה מיד לקרדינל ז'רליה ודרש את הסגרת הילדים, וזה כינס את ראשי "הידידות": שאיה, גלסברג, בראון וסוטו, בבקשה להעביר לו את כתובות הילדים.
ייתכן כי ז'רליה עוד האמין שידידו משכבר, אנרי פיליפ פטן, לא ייתן להסגיר את הילדים לידי הגרמנים; ואולם הכמרים מסרו כתובות כוזבות, והמשטרה לא הצליחה לשים ידיה ולו על ילד אחד.
פרשה זו היוותה את יריית הפתיחה לפעולות הצלה רחבות היקף, שבהן עסק הארגון מכאן ואילך.
במהלך החודשים הבאים, בזכות מעמדו ככומר קתולי וקשריו עם בכירי הכנסייה ואנשים נוספים בקהילה (למשל הנרי בסטיאן) הצליח גלסברג לארגן מקומות מסתור ליהודים שהוברחו ממחנות הריכוז בדרום צרפת, ודאג להעבירם ממקום למקום, וכך הציל עוד מאות רבות של יהודים במו ידיו.
מדצמבר 1942 נאלץ גלסברג לרדת למחתרת, שכן המשטרה הצרפתית והגסטפו חיפשו אחריו כדי לעצרו.
אחיו, וילה, המשיך לעמוד בראש הרשת שהקימו להברחת יהודים ולהסתרתם.
באוגוסט 1943, בעקבות הלשנה, נתפס אחיו של גלסברג, שהסתתר בשם ויקטור ורמונט.
קצין גרמני הבחין שהשם ורמונט (הר זכוכית) הוא תרגום של השם גלסברג בגרמנית, וחשד שמדובר באלכסנדר; האח, ברצותו להציל את אחיו, אלכסנדר, לא הכחיש את ההנחה, והוא נעצר, גורש ונרצח, אך אין מידע ברור על גורלו.
אלכסנדר גלסברג שרד עד לסוף הכיבוש, ולאחר המלחמה תרם גלסברג להעלאת מעפילים לארץ ישראל תוך הכנת תעודות מזויפות ביחד עם רוז ורפמן ולהקמת מדינת ישראל.
גלסברג, באמצעות הפעלת קשרים בכנסייה, תרם להעלאת עשרות אלפי יהודים מעיראק לישראל.
על כך הוא הוכר על ידי שלמה הלל, יושב ראש הכנסת, כאחד מגדולי הידידים של מדינת ישראל ושל העם היהודי.
גלסברג היה קרוב משפחתו של האלוף יוסף גבע.
אלכסנדר גלסברג נפטר בצרפת ב-1981.
ב-12 בינואר 2004 הכיר ארגון "יד ושם" באלכסנדר ווילה גלסברג כחסידי אומות העולם.
ההכרה המאוחרת נבעה מהקושי להגדיר את האחים כלא-יהודים, תנאי להכרה בהם כחסידי אומות עולם.
אלכסנדר גרָאב (Alexander Grab; נולד ב-1946) הוא היסטוריון ישראלי-אמריקאי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מיין שבארצות הברית ומופקד על הקתדרה על שם אדלייד ואלן בירד להיסטוריה.
מחקריו עוסקים בהיסטוריה אירופאית מודרנית.
גראב נולד בתל אביב והוא בנם של עליזה וולטר גראב, פרופסור להיסטוריה אירופאית מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970 סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, אחר כך סיים תואר שני ב-1973 ודוקטורט ב-1980 מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 1982 החל ללמד באוניברסיטת מיין, בשנת 1988 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1998 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2003 יצא ספרו "נפוליאון והתמורות באירופה" בהוצאת Palgrave Macmillan.
הספר חוקר את ההשפעות והתגובות של העמים השונים באירופה תחת שלטונות של נפוליאון.
גראב בוחן את הרפורמות במדיניות ובחוקים שהובילו מהלכיו של הנפוליאון בצרפת גופא, באזורים שנכבשו כמו בלגיה, גרמניה, איטליה, הולנד, פולין, פורטוגל, ספרד ושווייץ.
על ספרו זה, זכה בפרס הראשון של האגודה הבינלאומית לחקר נפוליאון (International Napoleonic Society) בשנת 2004.
אלכסנדר דאלה אואן (בנורווגית: Alexander Dale Oen; 21 במאי 1985 – 30 באפריל 2012) היה שחיין נורווגי.
היה אלוף העולם, סגן אלוף אולימפי ואלוף אירופה פעמיים ברציפות במשחה ל-100 מטר חזה.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים דאלה אואן במקום 21 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.25 דקות.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 סיים דאלה אואן במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.29 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכה דאלה אואן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.63 דקות, אחרי רומן סלודנוב מרוסיה (1:00.61 דקות) ולפני אולג ליסוגור מאוקראינה (1:00.64 דקות).
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיים דאלה אואן במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.67 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:00.34 דקות (שהייתה מספיקה למדליית ארד).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.63 דקות ובמקום 21 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.48 שניות.
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה דאלה אואן ב-3 מדליות זהב ו-2 כסף.
בשני משחים אלו קבע שיא נורווגי חדש.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה דאלה אואן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.20 שניות, אחרי קוסוקה קיטאג'ימה מיפן שקבע שיא עולם חדש של 58.91 שניות ולפני דובוסק (59.37 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.30 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיים דאלה אואן במקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.90 שניות ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.78 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, בשנת 2010 זכה דאלה אואן בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 59.20 שניות, לפני דובוסק (1:00.15 דקות) ופביו סקוצולי מאיטליה (1:00.41 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.68 דקות, אחרי דניאל גיורטה מהונגריה שקבע שיא תחרות חדש של 2:08.95 דקות ולפני דובוסק (2:11.03 דקות)
תוצאתו ב-100 חזה הייתה הטובה ביותר שנקבעה אי פעם ללא חליפת שחייה מהסוג שנאסר ב-2010. הייתה זו מדליית הזהב הראשונה של נורווגיה באליפות העולם בשחייה.
ב-30 באפריל 2012 נפטר דאלה אואן מהתקף לב במהלך מחנה אימונים לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 שנערך באריזונה.
ההתקף נגרם כתוצאה ממחלת לב איסכמית שלא אובחנה.
בשנת 2011 זכה דאלה אואן בתואר שחיין השנה באירופה.
איגנצי אלכסנדר גיירימסקי (פולנית: Ignacy Aleksander Gierymski, 30 בינואר 1850 – בין 6 ו-8 במרץ 1901) היה צייר פולני.
הצייר מקסימיליאן גיירימסקי היה אחיו למחצה.
בצעירותו למד ציור בעיר הולדתו ורשה.
ב-1868 המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות של מינכן וסיים בהצטיינות.
בין השנים 1873–1874 התגורר באיטליה, בעיקר ברומא, בה צבר ניסיון ושיפר את יכולותיו.
ב-1875 חזר לפולין, והציב את ציוריו בגלריה של זאכנט שטוק בוורשה.
באותה שנה חזר גיירימסקי לאיטליה ובילה שם את 4 השנים הבאות.
בתקופה הזו הוא ניסה לפתור את בעיית השילוב הנכון של הצבע והאור על בד הציור, ולעבודותיו מהתקופה יש דמיון רב לעבודותיהם של הציירים הצרפתים מזרם האימפרסיוניזם.
בין השנים 1879–1888 גיירימסקי התגורר בוורשה.
אותן שנים נחשבות לפורות במיוחד עבורו.
הוא צייר את נופי ורשה וסצנות מחיי תושביה, אך עבודותיו לא זכו לתגובה ראויה מהסביבה, וב-1888 החליט לעקור לגרמניה ולצרפת.
מראה הנוף הפך לנושא הראשי בציוריו.
ב-1893 גיירימסקי שב לפולין, והתיישב בקרקוב, בה קיווה לקבל משרת פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות המקומית.
בשנת 1895 עזב את פולין ושב לאיטליה.
את שנותיו האחרונות חי ברומא, במוסד לחולי נפש, שם נפטר.
נטמן בבית העלמין קמפו ורנו (Campo verano) בעיר.
ציוריו של גיירימסקי מוצגים במוזיאון שלזיה בקטוביץ ובמוזיאונים הלאומיים של פולין: בוורוצלב, בוורשה ובקרקוב.
אלכסנדר גרדנר היה צלם סקוטי שהיגר לארצות הברית ב-1856, ובה עבד כצלם במשרה מלאה.
הוא נודע בשל צילומיו המתעדים את מלחמת האזרחים האמריקאית, צילומי הדיוקן של הנשיא האמריקני אברהם לינקולן וצילומי ההוצאה להורג של מתכנני רצח לינקולן.
כשהיה בן 14 שנים שימש שוליה לצורף תכשיטי כסף.
הוא גדל לפי חינוך קלוויניסטי והושפע מפועלו של רוברט אואן, פעיל חברתי ואוטופיסט סוציאליסטי ממוצא ולשי, אבי מודל הקואופרטיב.
בגיל בגרות שאף להקים קואופרטיב בארצות הברית שיפעל על פי ערכים ועקרונות סוציאליסטיים.
ב-1850 חבר לקבוצה שרכשה פיסת אדמה ליד מונונה, איווה, שיועדה למימוש מטרה זו, אך גרדנר מעולם לא התגורר שם, מאחר שהחליט לשוב לסקוטלנד על מנת לגייס מימון נוסף ליישוב.
הוא נשאר בסקוטלנד עד 1856, וב-1851 היה לבעלים ולעורך של כתב העת "משמר גלאזגו" (Glasgow Sentinel).
ב-1851 ביקר בתערוכה הגדולה בהייד פארק, לונדון, שם נתקל בצילומיו של הצלם האמריקאי מת'יו בריידי, והחל עקב כך להתעניין בתחום.
ב-1856 עבר גרדנר עם משפחתו לארצות הברית.
רבים מבני יישוב הקואופרטיב אותו סייע להקים באיווה נפטרו עד אז, ורבים אחרים נטו למות בשל מחלת השחפת, ועל כן החליט גרדנר להישאר בניו יורק.
הוא יצר קשר עם מת'יו בריידי ובאותה שנה החל לעבוד עבורו, והמשיך בכך עד 1862. בתחילה התמחה גרדנר בהפקת הדפסי תצלומים רבי-מידות, שכונו Imperial photographs, ועם היחלשות יכולת הראייה של בריידי, לקח על עצמו גרדנר עוד ועוד תחומי אחריות.
ב-1858 הפקיד אותו בריידי על הגלריה שלו בוושינגטון די.
בבחירות 1860 לנשיאות נבחר אברהם לינקולן לנשיא ארצות הברית, ועם היבחרו התרגשה על האומה האמריקאית אימת המלחמה המתעתדת.
גרדנר השתכן כאמור באותה עת בוושינגטון - מיקום מיטבי עבורו מבחינה מקצועית באותם ימים, וקרנו עלתה כצלם דיוקנאות, המתעד את מראה החיילים היוצאים לקרב.
בריידי העלה את הרעיון לצאת לצלם את מלחמת האזרחים מכלי ראשון.
קשריו של גרדנר עם אלן פינקרטון (שעמד בראש ארגון המודיעין שהפך בהמשך לשירות החשאי של ארצות הברית), היו השופר להבאת רעיונותיו של בריידי לפני לינקולן.
פינקרטון המליץ למנות את גרדנר לתפקיד צלם ראשי תחת תחום סמכותו של ארגון המהנדסים הטופוגרפיים האמריקאי (U.S.
במינוי מהיר, היה גרדנר לצלם תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן, מפקד ארמיית הפוטומק.
בשלב זה, חדל גרדנר מניהול הגלריה של בריידי.
בספטמבר 1862 תיעד את קרב אנטיאטם, כשאת התמונות הוא מפתח בחדר חושך נייד.
על עבודתו הצילומית בשעת הקרב קיבל גרדנר תואר קפטן של כבוד.