tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למוזיאון יש גם את אחת מספריות האמנות הגדולות במדינה.
האוסף על כל חלקיו נכלל ברשימת המורשת הלאומית הברזילאית, בהתאם להגדרת המכון להיסטוריה ואמנות של ברזיל.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 עברה הכלכלה הברזילאית שינויים מבניים גדולים, שבמרכזם מעבר מעידן המתבסס על כלכלת הקפה לכלכלה מבוססת תיעוש גובר.
מדינת סאו פאולו במיוחד משכה אליה תעשיות ועובדים רבים מרחבי המדינה והעולם, והעיר סאו פאולו, בפרט, ביססה את עצמה כמרכז התעשייתי החשוב ביותר במדינה.
מלבד גלריה מסחרית שפעלה בסאו פאולו היה אז בעיר רק מוזיאון אמנות אחד - גלריית התמונות המפורסמת - הפינקוטקה Pinacoteca do Estado, המוקדשת אך ורק לאמנות אקדמית, ופועלת עד היום.
אסיס שאטובריאנד, המייסד והבעלים של תאגיד אמצעי התקשורת (Diários Associados), גוף התקשורת הגדול ביותר וקונגלומרט העיתונות בברזיל באותה תקופה, היה אחד האנשים המשפיעים ביותר באותה העת עד כי זכה לכינוי "מלך ברזיל".
בפועל, הוא היה שותף פעיל מאוד במהלכים הלאומיים לעבר המודרניזציה.
מגובה בכוחו של תאגיד התקשורת שלו נהג שאטובריאנד ללחוץ על האליטה הפוליטית והכלכלית הברזילאית על מנת שזו תסייע לו ב"קמפיינים הציבוריים" שהוביל.
באמצע שנות הארבעים של המאה העשרים יצא שאטובריאנד בקמפיין תעופה נרחב (Campanha da Aviação), שכלל מסע התרמה נמרץ לרכישת מטוסי הכשרה, במטרה להעניק למדינה מערכת תעופה הולמת.
כתוצאה מכך, יותר מאלף מטוסים נתרמו לבתי ספר לתעופה בברזיל.
עם תום קמפיין המטוסים, החל שאטובריאנד בקמפיין חדש, מתוך כוונה נחושה לרכוש יצירות מופת שתשמשנה לבניית אוסף אמנות בסטנדרט בינלאומי בברזיל.
הוא התכוון להציג זאת במוזיאון בריו דה ז'ניירו, אך בחר בסאו פאולו כי האמין ששם יהיה קל יותר לאסוף את הכספים הדרושים, ומכיוון שעיר זו נהנתה באותה העת מרגע משגשג מאוד.
במקביל, שוק האמנות האירופי הושפע עמוקות מסוף מלחמת העולם השנייה, מה שאפשר לרכוש יצירות אמנות משובחות במחירים סבירים.
שאטובריאנד נזקק לעזרת מומחה בבחירת יצירות האמנות.
למטרה זו הוא הזמין את פייטרו מריה ברדי, פרופסור אטלקי, מבקר וסוחר אמנות, הבעלים לשעבר של גלריות במילאנו וברומא, לעזור לו ליצור "מוזיאון לאמנות קלאסית ומודרנית".
ברדי טען שלא צריך להבחין בין אמנויות, והציע לקרוא לכך פשוט "מוזיאון לאמנות", ונענה להזמנה.
על אף שתכנן להוביל את הפרויקט למשך שנה בלבד, מצא עצמו ברדי מקדיש לכך את שארית חייו.
הוא עבר להתגורר בברזיל יחד עם אשתו, האדריכלית לינה בו ברדי, והביא איתו את הספרייה ואת אוסף האמנות הפרטי שלו.
המוזיאון נחנך ונפתח לציבור ב-2 באוקטובר 1947 והציג את הרכישות הראשונות, ביניהן יצירות קנבס של פיקאסו ורמברנדט.
בשנות הפעילות הראשונות הללו, היה המוזיאון ממוקם בקומה הראשונה של תאגיד אמצעי התקשורת.
לינה בו ברדי הייתה אחראית על התאמת הבניין לצורכי המוזיאון וחילקה אותו לארבעה אזורים נבדלים: גלריה לאמנות, חדר תצוגה דידקטי על תולדות האמנות, חדר תצוגה בן זמננו ואולם.
מוזיאון זה היה המוסד הברזילאי הראשון שהתעניין ברכישת יצירות אמנות מודרניות.
המוזיאון יהפוך במהרה לנקודת מפגש של אמנים, סטודנטים ואנשי רוח, שמשך אליו את הציבור לא רק בזכות נכסיו האמנותיים, אלא גם בשל הסדנאות והקורסים העוסקים בתולדות האמנות שהציע, התערוכות המתחלפות של אמנים זרים ולאומיים שהתקיימו בו, והתכנית החינוכית שאפשרה מגוון רחב של תחומי ביטוי אמנותיים, כגון תיאטרון, קולנוע ומוזיקה.
בשנות ה-50 הרחיב המוזיאון את פעילותו הדידקטית, באמצעות הקמת המכון לאמנות עכשווית (שהציע סדנאות חריטה, רישום, ציור, פיסול, מחול ועיצוב תעשייתי), פתיחת בית ספר לפרסום (כיום בית הספר הגבוה לפרסום ושיווק), ארגון שורה של דיונים סביב קולנוע וספרות והקמת תזמורת נוער ולהקת בלט.
הקורסים ניתנו לעיתים קרובות על ידי אמנים חשובים ומובילים בסצנה האמנותית הברזילאית, כמו הציירים לסאר סגל ורוברטו סמבונט, האדריכלים ג'יאן קרלו פאלנטי ולינה בו ברדי, הפסל אוגוסט זמויסקי ובמאי הסרטים אלברטו קוואלקאנטי.
בד בבד עם הרחבת התוכנית החינוכית, המוזיאון היה עד לגידול בחשיבות האוסף שלו וההכרה הבינלאומית בו.
בין השנים 1953 - 1957, מבחר של 100 יצירות מופת מאוסף המוזיאון נוייד ברחבי מוזיאונים אירופיים, כמו מוזיאון האורנג'רי (פריז) וגלריית טייט (לונדון), בסדרת תערוכות שאורגנו במטרה לגבש את האוסף.
בשנת 1957 הוצג האוסף גם בארצות הברית, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ובמוזיאון טולדו לאמנות.
בשנה שלאחר מכן הוצגו יצירות האמנות של המוזיאון במקומות שונים בברזיל, כמו המוזיאון לאמנויות יפות, בריו דה ז'ניירו.
רמת המצוינות האמנותית הגבוהה של תערוכות אלו האדירה את שם המוזיאון בשנותיו הראשונות.
הוא זכה לפרסום רב וליוקרה, שהגבירו את נוכחותו ואת ההתעניינות הגוברת באמנויות יפות.
גידולו וחשיבותו הגוברת של אוסף האמנות הצריך תוך זמן קצר את הקמתו של מבנה למוזיאון.
לצורך זה תרמה עיריית סאו פאולו חלקת קרקע, ששימשה בעבר כמקום המפגש המסורתי של עשירי העיר ונהרסה בשנת 1951 - על מנת לארח בה לראשונה את הביאנלה לאמנות בסאו פאולו.
הקרקע בשדרות פאוליסטה נתרמה לעירייה בתנאי שישמרו מראות הנוף אל אזור העיר התחתית והעמק המשתרע למרגלות שדרות ה-9 ביולי.
בניין מוזיאון סאו פאולו לאמנות החדש הוא פרי יצירתה של לינה בו ברדי.
על מנת לעמוד בדרישת שימור תצפית הנוף לעבר אזור מרכז העיר, ברדי הגתה רעיון של מבנה מוארך ומרחף, הנתמך על ידי ארבעה עמודי בטון מלבניים ומסיביים.
הבנייה נחשבת לייחודית ברחבי העולם בשל שונותה: הגוף העיקרי של הבניין נישא על גבי ארבעה עמודי תמך לרוחב, ויוצר שטח פתוח ומפולש מתחת לכל אורכו של הבניין (74 מטר).
האתר החדש של המוזיאון, שנבנה בין השנים 1956 - 1968, נחנך ב־7 בנובמבר 1968 על ידי המלכה אליזבת השנייה מבריטניה במהלך ביקורה בברזיל.
אסיס שאטובריאנד לא זכה לראות את חנוכת הבניין החדש.
הוא נפטר חודשים לפני כן, קורבן של פקקת.
גם האימפריה התקשורתית שהקים סבלה מקשיים מאז תחילת שנות ה-60. חובות גוברים והתחרות בשוק התקשורת מצד ענקית התקשורת "גלובו" של רוברטו מריניו - גרמו לו למחסור בכספים שאפשרו את רכישות אוסף האמנות.
קריסתה של אמפריית איגוד אמצעי התקשורת ומותו של מייסדה, גרמו לממשלה להתערב ולשלם עבור חלק מהחובות שנערמו מול מוסדות זרים.
במהלך תקופת נשיאותו של ז'וסלינו קוביצ'ק, העניק הבנק המרכזי של ברזיל למוזיאון הלוואה שאפשרה לו לכבד את התחייבויותיו הכספיות, וזאת כנגד ביטחונות אוספי האמנות שלו.
שנים מאוחר יותר, במהלך שנות השבעים, ניהל המוזיאון משא ומתן עם ממשלת ברזיל והחזיר את חובו.
בשנת 1969, במענה לבקשת המוזיאון, רשם המכון הברזילאי למורשת היסטורית ואמנותית (IPHAN) את נכסי המוזיאון כחלק מהמורשת הלאומית.
בהתאם לכך, נרשמו נכסי המוזיאון על אוצרותיו כבלתי ניתנים להעברה, בהיותם חלק מהמורשת הציבורית, על פי החוק הברזילאי, וכל ניוד של יצירות מתוך האוסף אל מחוץ למדינה מחייב אישור של המכון למורשת היסטורית ואמנותית.
על אף הבעיות הכספיות של המוסד, מוזיאון סאו פאולו לאמנות הוסיף והרחיב את ההכרה הבינלאומית בו עוד יותר.
בשנות השבעים זכה המוזיאון לתהודה ופרסום רב בחצי הכדור המזרחי תולדת שורה של תערוכות שהפיק במוזיאונים יפנים בהם הוצגו יצירות נבחרות מאוספיו.
בשנת 1973 הוצג האוסף במשרד החוץ בברזיליה.
אוסף המוזיאון הוצג שוב ביפן בשנים 1978/79, 1982/83, 1990/91 ו-1995. בשנת 1992, הוצגו יצירות של האסכולה הצרפתית ונופים ברזילאיים במוזיאון הלאומי לאמנויות היפות בסנטיאגו דה צ'ילה, ובספריה של אראגון לואיס אנחל, בבוגוטה, קולומביה.
בשנת 2011, זכה מוזיאון סאו פאולו לאמנות לקבל תרומה חשובה של יצירות אמנות ואומנות אסייתיות משגריר ברזיל להודו, שיש שטענו שהציבו את המוזיאון באותה קטגוריה של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות של ניו יורק, המאכלס פריטים בעלי עניין אנתרופולוגי ויצירות אמנות יפה.
עוד טרם לכך כבר כיכב המוזיאון ברשימת 19 מוסדות האמנות הטובים ביותר בעולם, שכוללים את מוזיאון ד'אורסה (Musée d'Orsay) בפריס ואת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות עצמו.
אגף חדש הוקדש לאוסף שנתקבל בשנת 2012, כאשר המסעדה והמשרדים של המוזיאון עברו לבניין נפרד ששוחזר, הנמצא משמאל למבנה המרכזי של המוזיאון.
הבניין הנוכחי של המוזיאון הוקם על ידי עיריית סאו פאולו ונחנך בשנת 1968, בנוכחות אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הוא מפורסם בשל מראהו הברוטליסטי המדהים ונחשב לאחד מציוני הדרך של הארכיטקטורה המודרנית הברזילאית.
על פי ההנחיות התכנוניות נקבע שהבניין יוקם באתר של בלוודרה טרינון לשעבר, בשדרת פאוליסטה, באופן שיאפשר צפייה ממפלס הרחוב על אזור מרכז העיר והרי קנטאריירה.
ז'וזה בורג'ס דה פיגירידו, המשקיע שמכר את חלקת הקרקע לעירייה, כתב לעירייה מסמך הנחיות בלתי מחייב ובו ביקש לשמור על האתר כ"מקום ציבורי לתמיד".
בעוד שבשנים שלאחר מכן פרויקטים רבים שהוצעו התעלמו מבקשתו, הרעיון של קונסטרוקציה תת-קרקעית או, להפך - מורמת מעל פני הקרקע, הוא שנבחר על ידי האדריכלית לינה בו ברדי והמהנדס ז'וזה קרלוס פיגירידו פראז מתוך כבוד לבקשה.
הבניין היווה נקודת פתיחה לשימוש בטכניקת הבטון המזוין בברזיל.
סך שטחו של המוזיאון, כ־10,000 מטר רבועים, כולל - מלבד חדרי התצוגה הקבועה והזמנית, גם ספרייה, גלריית תמונות, גלריית סרטים, גלריית וידאו, שני אולמות אודיטוריום, מסעדה, חנות, חדרי סדנאות, משרדים ואזור לשירותים טכניים.
המתקנים והגימור של הבניין הם פשוטים, כפי שלינה בו ברדי עצמה מתארת: "מראה של בטון, סיד, מרצפות אבן המכסות את האולם הציבורי הגדול, זכוכית מחוסמת, קירות נקיים.
ריצוף גומי שחור תעשייתי המכסה את רצפת החללים הפנימיים.
הגלריה ממנה נשקף הנוף היא מעין 'כיכר', עם צמחים ופרחים מסביב, מרוצפת בקווים מקבילים, על פי המסורת האיברו-ברזילאית.
יש גם חללי מים, מראות מים קטנות עם צמחי מים.
בשנת 2003, המבנה נרשם גם כמבנה מורשת לאומית על ידי המכון הברזילאי למורשת היסטורית ואמנותית.
גם במישור המוזיאוגרפי, חידשה לינה בו ברדי כשהשעינה לוחות קריסטל מחוסמים על בסיסים של גושי בטון ששימשו תומכי תצוגה לציורים.
הכוונה הייתה לחקות את תנוחת בד הקנבס על כן הציור.
מאחורי גושים תומכים אלו, שכבר אינם בשימוש, הוצבו לוחיות עם מידע על הצייר ועל היצירה.
באופן פרדוקסאלי, המוזיאון נטש את מודל התצוגה הזה בסוף שנות התשעים, במקביל לכך שהרעיון החל לזכות בתשומת לב ויושם במוסדות זרים אחרים.
בין השנים 1996–2001, ביצעה הנהלת המוזיאון הנוכחית רפורמה עצומה ושנויה במחלוקת.
על אף ששיקום המבנה הכללי היה הכרחי, האדריכל ומנהל המוזיאון לשעבר ג'וליו נבס החליט על החלפת הרצפה המקורית שעיצבה לינה בו ברדי, התקנת מעלית שנייה, הקמת קומה תת-קרקעית שלישית והחלפת מראות המים לגנים.
אדריכלים רבים טוענים כי הרפורמה גרמה לפגיעה באופי המיוחד של הפרויקט המקורי של לינה.
חלק הארי של אוסף האמנות לוקט בין השנים 1947 - 1960. פייטרו מריה ברדי, לשעבר בעלים של גלריות מסחריות במילאנו וברומא, היה אחראי על איתור ובחירת העבודות שיש לרכוש, ואילו שאטובריאנד עסק באיתור תורמים ופטרונים שהיו שותפים לחלומו להעניק למדינה מוזיאון בסטנדרט בינלאומי.
אף על פי שנרשמו תרומות ספונטניות רבות, שאטובריאן צבר מוניטין בשימוש בשיטות שכנוע עזות מצח.
בגיבוי השפעתו של גוף התקשורת שבבעלותו הוא ניהל משא ומתן עם מפרסמים על איסוף הכספים שלו.
לאחר מכן, הוא גמל לתורמים והעניק להם את התואר פטרונים, וחגג כל רכישה חדשה עם נשפים, נאומים ואפילו מצעדי סטודנטים ברחובות סאו פאולו, כפי שקרה עם הגעת יצירתו של וינסנט ואן גוך -"הסטודנט".
שוק האמנות הבינלאומי עבר רגע מבשר טובות עבור אלה שהיה בידיהם ההון הנדרש לרכישת יצירות אמנות איכותיות - שרבות מהן היו זמינות לנוכח סיום המלחמה.
ברזיל, באותה עת, נהנתה משגשוג כלכלי, לאחר שחדלה להיות תלויה בייצור בינלאומי, ומכיוון שנאלצה לפתח תעשייה משלה במהלך המלחמה.
עבודות האמנות נרכשו בדרך כלל בדרכים המסורתיות באמצעות בתי מכירות פומביות לאומנות, כמו כריסטי'ס, מרלבורו, סותבי'ס, קנודלר, זליגמן ווידנשטיין.
השיטות הבוטות בהן השתמש שאטובריאנד למימון הקמת האוסף הניבו ביקורות רבות.
יחד עם אלה, היו גם ביקורות אחרות הקשורות לעובדה שהמוזיאון רכש יצירות אמנות ללא אימות נאות של האותנטיות.
רושם זה אושש בכך שהמוזיאון היה אחד מרוכשי האמנות הגדולים ביותר בשוק הבינלאומי באותה תקופה.
בניגוד למוסדות אחרים, שרכישותיהם היו תלויות באישור מועצת אוצרים, מוזיאון סאו פאולו לאמנות רכש בדרך כלל את יצירותיו במהירות, לעיתים באמצעות מברק.
הודות לזריזותו הצליח המוזיאון לאסוף יצירות מופת חשובות, גם כאשר עמד מול אספנים פרטיים או מוסדות בעלי שם מכובד ומשאבים כספיים גדולים יותר.
בסוף שנות השישים, התמודד תאגיד התקשורת של שאטובריאנד עם בעיות, לנוכח חובות גוברים ותחרות עסקית מצד תאגיד התקשורת המתחרה של רוברטו מריניו.
קשיים פיננסיים אלו גרמו לנפילת מקורותיו הכספיים של המוזיאון.
כך, לאחר 13 שנים של רכישות גדולות, המוזיאון הגדיל את אוספו רק באמצעות תרומות ספונטניות של אמנים, חברות עסקיות ואספנים פרטיים.
אוסף מוזיאון האמנות בסאו פאולו נחשב לגדול והמקיף ביותר של אמנות מערבית באמריקה הלטינית ובכל חצי הכדור הדרומי.
בין 8,000 העבודות של המוזיאון בולט אוסף הציורים האירופיים, הפסלים, הרישומים, התחריטים והאמנות הדקורטיבית.
האסכולות הצרפתיות והאיטלקיות מיוצגות באופן נרחב יותר, והן מהוות את הגוף העיקרי של האוסף, ובאים בעקבותן מאסטרים ספרדים, פורטוגזים, פלמיים, הולנדים, אנגלים וגרמנים.
המוזיאון מחזיק גם אוסף משמעותי של אמנות ברזילאית ו"ברזיליאנה" - אמנות עממית מקומית המתעדת את התפתחות האמנות הברזילאית מהמאה ה-17 ועד ימינו.
עדיין בהקשר של אמנות מערבית, המוזיאון מחזיק יצירות חשובות של אמנות לטינית וצפון אמריקאית.
דה אלמיידה ג'וניור, חוסה פרז - 6 ציורים
אמריקו דה פיגוארו מלו, פדרו - 2 ציורים
קליסטו דה ישו, בנדיטו - 3 ציורים
די קאוולקאנטי, אמיליאנו - 2 ציורים
מלפטי, אניטה - 2 ציורים
מאירלס דה לימה, ויקטור - 4 ציורים
פורטינארי, קנדידו - 17 ציורים
דו קג'ו מונטיירו, ויסנטה - 2 ציורים
דייגו ריברה - 2 ציורים
סגל, לסאר - 2 ציורים
סטיוארט, גילברט - ציור אחד
ויסקונטי, אליזו - 2 ציורים
פייר בונאר - ציור 1
פול סזאן - 5 ציורים
ז'אן-בטיסט סימאון שארדן - ציור 1
קלואה, פרנסואה הילרי-ג'רמין - אדגר דגה - 3 ציורים
דלקרואה, יוג'ין - 4 ציורים
דרואה, פרנסואה-הוברט - ציור אחד
ז'אן אונורה פרגונאר - 2 ציורים
גוגן, פול - 2 ציורים
גוברט, פייר - ציור 1
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר - 3 ציורים
למוין, פרנסואה - ציור 1
פרנאן לז'ה - ציור 1
אדואר מאנה - 4 ציורים
אנרי מאטיס - 2 ציורים
פייר מיניאר (וסדנה) - ציור 1
אמדאו מודיליאני - 5 ציורים
קלוד מונה - 2 ציורים, כולל שייט על נהר האפטה
נאטיר, ז'אן-מארק - 4 ציורים
פטר, ז'אן-בפטיסט - ציור אחד
פבלו פיקאסו - 3 ציורים, כולל דיוקן של סוזן בלוך
ניקולא פוסן - ציור אחד
פייר-אוגוסט רנואר - 12 ציורים, כולל ורוד וכחול
אנרי דה טולוז-לוטרק - 10 ציורים
ווסטייר, אנטואן - ציור 1
ווילארד, אדוארדו - 3 ציורים
לוסיינטס, פרנסיסקו - 4 ציורים
ברטולומה אסטבן מוריו - ציור 1
דייגו ולאסקס - ציור 1, דיוקן הרוזן-דוכס אוליבארס
2 ציורים של פרנסיסקו דה סורבראן
ג'ון קונסטבל - ציור 1
תומאס גיינסבורו - 3 ציורים
ויליאם הוגארת - ציור 1
תומאס לורנס (וסדנה) - 2 ציורים
ריבורן, הנרי - ציור אחד
ג'ושוע ריינולדס - ציור אחד
רומני, ג'ורג' - ציור אחד
ויליאם טרנר (צייר) - ציור 1
שימו לב כי רשימה זו אינה מלאה.
במוזיאון יש גם כמה אוספים קטנים של צילומים, תלבושות וטקסטיל, חפצי קיטש וכו'.
ב־20 בדצמבר 2007, בסביבות השעה 05:09 בבוקר, פלשו שלושה גברים למוזיאון ונטלו שני ציורים שנחשבו לאחד מהיקרים במוזיאון: חוות הקפה (O Lavrador de Café), מאת קנדידו פורטינרי, ודיוקן סוזן בלוך מאת פבלו פיקאסו.
כל הפעולה ארכה כשלוש דקות.
מומחי אומנות העריכו את שווי הציורים בכ־55 או 56 מיליון דולר.
הציורים נתגלו על ידי המשטרה הברזילאית ב־8 בינואר 2008 בעיר פרז דה וסונצ'לוס שבסאו פאולו רבתי.
מוזיאון הארכאולוגיה בעזה הוא מוזיאון עתיקות בעיר עזה, סמוך למחנה הפליטים שאטי.
המוזיאון נפתח לקהל בסתיו 2008. מבנה המוזיאון מכיל גם בית מלון, מסעדה ומרכז כנסים.
אוסף המוזיאון מכיל מאות ממצאים, שהקדומים בהם מקורם בתקופת הברונזה.
האוסף כולל חלקים אדריכליים, מטבעות, פריטי זכוכית וכלי חרס מהתקופות הרומית, הביזנטית, המוסלמית, הצלבנית ומתקופות מאוחרות עד לשנות הממשל המצרי ברצועת עזה שהסתיים ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים.
בשבועות הראשונים לפתיחתו הגיעו למוזיאון כ-5,000 מבקרים, בהם כ-3,500 תלמידים במסגרת סיורים של בתי הספר, ובעקבות כך הוחלט להוסיף מרחב המתאים לילדים בשטח המוזיאון.
המוזיאון סוּקר גם בתקשורת האמריקאית.
במאמר בעיתון הניו יורק טיימס על בניין המוזיאון צוין שהוא עשוי בחלקו מאבנים שנלקחו מבתים ישנים וכן מלוחות עץ ופריטי ברזל ונחושת שחלקם נמצאו בשרידי הרכבת המנדטורית.
המוזיאון תוכנן לפעול בחסות אונסק"ו ובמימון מועצת הנאמנים הפלסטינים ולתפקד כמוזיאון לאומי, אך בינתיים זכה לתמיכה מדעית וטכנית מחטיבת המוזיאונים בעיר ז'נבה.
החל משנת 2010 נמצא המוזיאון בבעלותו של איש העסקים ג'וודאת חודארי.
בהיעדר חוק ברצועת עזה המסדיר חפירות הצלה, נרתם חודארי לפעול לשמירת עתיקות באתרי הבנייה שלו.
חלק מתצוגות המוזיאון מצונזר על ידי ממשלת חמאס בעזה.
הפריטים שאינם מוצגים כוללים פסלים וציורים של אלילים קדומים, בהם פסל של אפרודיטה ששמלתה נחשבה לחושפנית מדי לפי חוקי השריעה, וכן נרות שמן שעליהם מוטבעות מנורות שבעה קנים המזוהות עם היהדות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, המוזיאון נהרס כמעט לחלוטין.
ב-3 בנובמבר 2023 דיווחו תושבים עזתים על הרס במקום בעקבות הפצצות במקומות סמוכים.
ב-4 בפברואר 2024 פרסם ג'וודת חודרי לחשבון האינסטגרם שלו קטעי וידאו של ההרס הקשה במלון ובמוזיאון.
גם מחוץ לחלל המוזיאון, בשטחים שבעבר היו גני קקטוסים, היה נזק משמעותי והרס רב.
מוזיאון האופנוע של לונדון היה מוזיאון, שפעל ברובע אילינג בעיר לונדון בירת בריטניה משנת 1999 ועד 2019.
ביל קרוסבי, מייסד המוזיאון, אסף דגמי אופנועים מאז 1960. חלק מאוספו הוצג במיקומים ארעיים שונים, ובמאי 1999 הוא ייסד את המוזיאון בפרבר גרינפורד שברובע אילינג.
הוא נוסד כאגודת צדקה והופעל על ידי מתנדבים.
היה מסונף לאגודת האופנוע הבריטית , אף היא אגודת צדקה.
אוסף המוזיאון כלל כ-150 דגמי אופנועים של יצרנים ידועים מבריטניה ומחוץ לה, דוגמת BSA, טריומף , נורטון , קובנטרי-איגל ראדג' ווינסנט .
שנות הייצור של האופנועים שבאוסף נעו בין 1902 ל-1993. המוזיאון ניסה לגייס כסף כדי להגדיל את שטח התצוגה שלו עבור 60 אופנועים נוספים.
מספר המבקרים השנתי במוזיאון הגיע עד 250 אלף.
המוזיאון זכה לסיקור מצד מספר מגזיני אופנועים בבריטניה ופריטים מאוספו הוצגו בסדרות הטלוויזיה איסטאנדרס ו-Dad's Army ובערוץ הטלוויזיה לשעבר Men & Motors וכן בסדרת הטלוויזיה האמריקאית American Chopper.
באוקטובר 2019 נסגר המוזיאון לאחר שלא היה מסוגל עוד לממן את הוצאותיו השוטפות.
האופנועים והפריטים האחרים שבאוספיו נמכרו.
מייסד המוזיאון ביל קרוסבי מת במרץ 2020 בגיל 87.
מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס הוא מוזיאון האמנות הפורמלי של אוניברסיטת סנט לואיס.
הוא ממוקם בשדרות לינדל 3663 בסנט לואיס, מיזורי, והוא ידוע גם בשם אולם או'דונל.
בנייתו של הבניין בן ארבע הקומות, שעוצב בסגנון של אדריכלות המערב וסגנון אדריכלות האמנויות היפות, הושלמה בשנת 1900. המקום אירח במקור את מועדון סנט לואיס.
האדריכל הראשי של הבניין היה ארתור דילון ממשרד פרידלנדר ודילון במדינת ניו יורק.
במהלך אירוח מועדון סנט לואיס, הבניין הפך למקום בו אירעו אירועים היסטוריים רבים.
חלק ניכר מתכנון היריד העולמי של 1904 בוצע במקום.
בבניין ביקרו נשיאי ארצות הברית גרובר קליבלנד, ויליאם מקינלי, ויליאם הווארד טאפט, תאודור רוזוולט, וודרו וילסון ווורן הרדינג.
לאחר שריפה בשנת 1925 רכשה חברת פ.וו וולוורת' את הבניין והפכה אותו למשרדים ששימשו כמטה האזורי של החברה.
אוניברסיטת סנט לואיס רכשה את הבניין בשנת 1992 והשתמשה בו לכיתות עד שהמירה את המבנה למוזיאון בשנת 1998.
הגלריה בקומה הראשונה ע"ש ג'ודית ואדם ארונסון משמשת לתערוכות זמניות.
יצירות אמנות מודרניות ועכשוויות הקומה השנייה של מוזיאון האמנות של אוניברסיטת סנט לואיס מציגה אמנות יפה שנלקחה מאוסף הקבע של אוניברסיטת סנט לואיס.
הקומה מחולקת לסדרה של גלריות המציגות מגוון אמנים וסגנונות.
בין האמנים שמציגים בגלריה הם סרגיי פוליאקוב, ריצ'רד סרה, ארנסט טרובה וארנולדו פומודורו.
הקומה השלישית מוקדשת לאמנות והיסטוריה של הישועים.
החפצים ממחישים לא רק את החיים של הישועים והקתולים, אלא גם את חווית הגבול של המיסיונרים הישועים.
בגלריה מוצגים חפצי אמנות וחפצים של המיסיונרים.
הקומה הרביעית מוקדשת לאמנות מהמזרח הרחוק ומאסיה.
מוזיאון האוויר והחלל בטלסה ופלנטריום הוא מוזיאון תעופה וחלל בטלסה, אוקלהומה, ארצות הברית.
הוא ממוקם בפינה הצפון מערבית של נמל התעופה הבינלאומי טלסה .
יש בו 1,800 מ"ר של תערוכות היסטוריות, פעילויות מעשיות ומטוסי וינטאג'.
בשנת 2006 נוסף למוזיאון פלנטריום בעל כיפה מלאה.
בהאנגר 1 מוצגת היסטוריה כרונולוגית של התעופה בטלסה.
תערוכת "הסנוניות הראשונות" מציגה את תחילתה של התעופה בטלסה, תוך התמקדות מיוחדת בחלוץ התעופה של טלסה, דאנקן מקינטייר .
התערוכה הבאה היא בעיקרה העתק בקנה מידה של מסוף נמל התעופה בסגנון הארט דקו המקורי של טלסה, כל זאת ועוד, יחד עם מסמכים ותצלומים היסטוריים.
תערוכת הניצולים של פרל הארבור מציגה מסך מגע אינטראקטיבי המאפשר למבקרים להאזין לניצולי אוניית המערכה אוקלהומה מההתקפה על פרל הארבור, המשתפים בחוויותיהם מאותו יום גורלי.
התערוכה ממלחמת העולם השנייה מדגישה את תרומתה של טלסה למלחמה, עם מצגות על חברת המטוסים ספרטן , ספרטן קולג' לאווירונאוטיקה וטכנולוגיה ומפעל הפצצות דאגלס.
תערוכת תעופה מסחרית מציגה מדים היסטוריים, מסמכים ותמונות של אמריקן איירליינס, טראנס וורלד איירליינס וחברות מסחריות אחרות.
אמריקן איירליינס זוכה לתשומת לב מיוחדת בשל נוכחותו בטלסה של בסיס תחזוקת המטוסים הפרטיים הגדולה בעולם, בבעלות אמריקה האמריקאית.
תערוכת החלל מציגה מידע על השתתפותה של טלסה בתוכניות החלל המאוישות והבלתי מאוישות, החל בכנס לשימושים שלווים בחלל שהתקיים בטלסה ב-26 במאי 1961. לאסטרונאוטים מאוקלהומה ניתן שם כבוד, בעוד שלמבקרים יש הזדמנות להפעיל דגם של הזרוע הרובוטית של מעבורת החלל.
תערוכה לא שגרתית, מיוחדת לסיפור הכשרתם של 42 אנשי צוות טכני של חיל האוויר הישראלי הצעיר, שבשנת 1949 הגיעו לספרטן קולג' לתעופה וטכנולוגיה בטלסה, להכשרה בת 9 חודשים.
הם "אומצו" למשך שהייתם שם על ידי משפחות הקהילה היהודית של טלסה.
עם סיום הכשרתם, חזרו לישראל כמכונאי מטוסים מוסמכים.
בשנת 2006, נפתח פלנטריום לצדו של המוזיאון, וכחלק בלתי נפרד ממנו.
וכרטיס הכניסה למוזיאון כולל בתוכו כניסה לסרט אחד מתוך הסרטים המוצגים על כיפת הפלנטריום.
מוזיאון האדם והסביבה (נקרא קודם מוזיאון גוף האדם) הוא מוזיאון מדע הנמצא בפתח תקווה, מול הכניסה הצפונית לפארק יד לבנים, ובתערוכותיו ניתן לגעת, לשחק ולהפעיל את המוצגים.
התערוכות עוסקות באנטומיה ובפיזיולוגיה של גוף האדם, חינוך לבריאות ויחסי הגומלין בין האדם לסביבה בה הוא חי.
כמו כן, המוזיאון מציע תוכניות חינוכיות לתלמידים מכיתות גן ועד חטיבה עליונה.
המוזיאון נוסד בשנת 1965 בשם מוזיאון גוף האדם, והתצוגה הראשונה בו עסקה בפיזיולוגיה ואנטומיה של גוף האדם, והובאה במיוחד מחו"ל כתרומה על ידי דוד שטרק.
עיריית פתח-תקוה בנתה לתצוגה מבנה מיוחד בשטח 400 מ"ר, לפי תכנונם של האדריכלים לייטרסדורף-בלזיצמן.
בשנת 1985, שונה שם המוזיאון והוא נקרא "מוזאון האדם והסביבה".
מוזיאון הארוטיקה או המוזיאון הארוטי הוא מוזיאון הנמצא באילת ועוסק במיצגים אמנותיים שונים מעולם הארוטיקה.
מוזיאון זה הוא מוזיאון המין הראשון בישראל, וניתן למצוא בו: תערוכות צילומים ארוטיים של צלמים מפורסמים, ציורים עתיקים, פסלים הממחישים איברים אינטימיים ועוד.
במוזיאון מוקרנים גם הסרטים הפורנוגרפיים הראשונים שצולמו, משנות ה-20 של המאה ה-20, וכן קיים חדר המוקדש כולו לסגנון הסאדומאזוכיזם.
מוזיאון האסלאם נמצא בהר הבית בירושלים, סמוך למסגד אל-אקצא.
הוא נוסד על ידי המועצה המוסלמית העליונה בשנת 1923, והיה אחד המוזיאונים הראשונים בארץ ישראל.
המוזיאון מציג את התרבות והמורשת המוסלמית ואת המוטיבים האמנותיים בכיפת הסלע ובמסגד אל-אקצא.
מבנה המוזיאון הוקם בראשית המאה ה-12, כנראה על ידי הטמפלרים, שהשתמשו בו כמבנה מפקדה.
לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין בשנת 1194 הוא הפך את המבנה למסגד.
הוא כונה "מסגד המוגרבים", כשמו של השער הסמוך, שנקרא על שם עולי הרגל המוסלמים מצפון אפריקה שהגיעו למקום.
על פי תיעוד משנת 1282 המבנה שימש כמדרסה לתלמידי בית ספר שנבנה על ידי הסולטאן הממלוכי קלאוון, ולימדו בו את תורתו של פח'ר א-דין א-ראזי.
בניין המוזיאון, וכמוהו מסגד הנשים שהיה צמוד אליו, נוספו לרחבת מסגד אל-אקצא ככל הנראה בתקופת השושלת האיובית.
בשנת 1923 הפך "מסגד המוגרבים" למוזיאון, ביוזמת המועצה המוסלמית העליונה.
המוזיאון היה סגור במשך שנים רבות אך נפתח מחדש ב-1979. לקראת פתיחתו נערכו בו שינויים יסודיים, והממצאים בו סודרו מחדש.
אוצר המוזיאון הוא ח'אדר סלאמה.
המוזיאון נחלק לשלושה אגפים עיקריים: אגף האמנות, אגף הקוראן ואגף האדריכלות.
באגף האמנות, סמוך לכניסה, מוצגים חפצי אמנות, כלי נחושת עתיקים, חלונות ויטראז', לוחות עץ, אריחי קרמיקה ודלתות ברזל, רובם מבית תמחוי שפעל בירושלים במאה ה-16 ונבנה על ידי הורם סולטאן, אשת סולימאן הראשון.
באגף הקוראן מוצגים כ-600 עותקים של הקוראן מתקופות שונות, שנתרמו למסגד אל-אקצא במהלך השנים.
בין השאר מוצגים ספרי קוראן מתקופת בית אומיה, בית עבאס, השושלת הפאטמית, השושלת האיובית, תקופת הממלוכים והאימפריה העות'מאנית.
ספרי הקוראן נבדלים זה מזה בגודלם, בקליגרפיה ובעיטורים.
ספר קוראן בכתב יד המיוחס לצאצא ישיר של מוחמד.
ספר קוראן המתוארך למאה ה-8 או ה-9 וכתוב בכתב כופי.
ספר קוראן ממרוקו מהמאה ה-14, ב-30 חלקים.
ספר זה נכתב בשלושה עותקים על פי צו של סולטן מרוקו באותה עת, הסולטאן .
העותקים נשלחו למכה, מדינה וירושלים, והעותק במוזיאון האסלאם הוא היחיד ששרד.
ספר קוראן גדול במיוחד, כ-100 על 90 סנטימטרים, המתוארך למאה ה-14.
באגף האדריכלות, הגדול ביותר, מוצגים פריטי אדריכלות ופריטים אמנותיים ממסגדי הר הבית.
בין היתר, ניתן למצוא שם את הפריטים הבאים:
אריחים מהמאה ה-16 שחיפו את כיפת הסלע
חלק מהפסיפס החיצוני שעיטר את כיפת הסלע בתקופה האומאיית
דלתות עץ מצופות נחושת מתוך כיפת הסלע מהתקופה הממלוכית
בחצר המוזיאון מוצגות כותרות עמודים שמקורן בשיפוצים שנערכו במסגד אל-אקצא ובמבני הר הבית.
בולטות במיוחד כותרות הענק שהוסרו מהאולם המרכזי של המסגד בשיפוצים שנערכו בשנים 1938–1942.
מוזיאון האמנות בזל (Kunstmuseum Basel) מכיל את אוסף האמנות הציבורי העתיק ביותר בעולם ונחשב בדרך כלל למוזיאון האמנות החשוב ביותר בשווייץ .
הוא רשום כאתר מורשת שווייצרי בעל משמעות לאומית .
השושלת שלו משתרעת בחזרה לקבינט אמרבך, שכלל אוסף של יצירות של הנס הולביין שנרכשו על ידי העיר בזל ואוניברסיטת בזל ב-1661, מה שהפך אותו לראשון בבעלות עירונית ולכן פתוח למוזיאון הציבורי בעולם.
האוסף שלו נבדל בטווח היסטורי רחב מרשים, מתחילת המאה ה-15 ועד להווה המיידי.
תחומי הדגש השונים שלו מקנים לו מעמד בינלאומי כאחד המוזיאונים המשמעותיים מסוגו.
אלה כוללים ציורים ורישומים של אמנים שפעלו באזור הריין העליון בין השנים 1400–1600, כמו גם את האמנות של המאות ה-19 עד ה-21.
במוזיאון האמנות יש את האוסף הגדול ביותר של יצירות של משפחת הולביין.
דוגמאות נוספות לאמנות הרנסאנס כוללות יצירות חשובות של אמנים מאסטרים כמו קונרד ויץ, הנס בלדונג (הנקרא Grien), מרטין שונגאואר, לוקאס קראנאך האב ומתיאס גרינוואלד.
המאפיינים העיקריים של המאות ה-17 וה-18 הם האסכולות הפלמיות וההולנדיות (למשל פיטר פול רובנס, רמברנדט, יאן ברויגל האב), ציור טבע דומם גרמני והולנדי.
יצירות מפתח מהמאה ה-19 כוללות את האימפרסיוניסטים המיוצגים על ידי אדואר מאנה, אדמונד ז'אן דה פורי, קלוד מונה, פול גוגן, פול סזאן וכן את הציורים של וינסנט ואן גוך וארנולד בוקלין ופרדיננד הודלר משווייץ.
במאה ה-20, ההתמקדות היא ביצירות של קוביזם עם פיקאסו, בראק וחואן גריס.
האקספרסיוניזם מיוצג על ידי דמויות כמו אדוארד מונק, פרנץ מארק, אוסקר קוקושקה ואמיל נולדה.
האוסף כולל גם יצירות מקונסטרוקטיביזם, דאדאיזם וסוריאליזם ואמנות אמריקאית מאז 1950. דגשים נוספים הם האוסף הייחודי של יצירות של פבלו פיקאסו, פרננד לג'ר, פול קליי, אלברטו ג'קומטי ומארק שאגאל.
בשנת 1975, הקרן לאמנות דיא התקינה ללא כותרת (לזכר אורס גראף) מאת דן פלבין בחצר הקדמית של המוזיאון ובגלריית ארקייד.
המיצב הקבוע והחיצוני הזה מומן והותקן על ידי קרן דיא לאמנות כיצירה ציבורית מרכזית ראשונה.
לאחר מכן הוא הוענק למוזיאון האמנות ב-1980.
בשנת 1671 החליטה העיר בזל להנגיש לציבור את אוסף האמנות של ארון אמרבך.
האוסף הוצג ב- ליד המונסטר של בזל והציבור יכול היה לגשת אליו פעמיים בשבוע.
בשנת 1823 חובר האוסף הציבורי עם מוזיאון פאש הפרטי לפני כן שהוקם על ידי רמיגיוס פאש ובשנת 1849 עבר האוסף לבניין גדול יותר גם הוא ליד המונסטר של בזל.
בשנת 1859, חשבו על מבנה חדש למוזיאון, בהשראת הציורים שהפקידה הציירת השווייצרית אמילי לינדר מדי שנה במוזיאון מאז 1847. כמיקום אפשרי בניין הוזכר או שנחשבה גם חזרה ל־House zur Mücke.
המוזיאון כלל עוד כמה מחלקות אקדמיות.
נראה מהלך לתת לאוסף האמנות יותר מקום וגם לאפשר חילוץ יעיל של הציורים במקרה של שריפה.
עד 1864 כלל המוזיאון מחלקות פיזיקליות וכימיות.
בשנת 1866, הועברו גם המחלקות האתנוגרפיות והעתיקות למקום אחר ובעקבותיו קיבלו היצירות שני חדרים בולטים נוספים.
בשנת 1914. עם הכפר בפונטואיז מקמיל פיסארו, הציור האימפרסיוניסטי הראשון הוצג למוזיאון ב-1912.
בשנת 1936, המוזיאון עבר למיקומו הנוכחי.
בשנת 1939 נרכשו עבור מוזיאון האמנות בפיקודו של המנהל ג'ורג' שמידט, גוף גדול של אמנים יהודים-גרמנים, שציוריהם נחשבו לאמנות מנוונת על ידי המשטר הנאצי בגרמניה .
הם מוצגים במוזיאון עד היום.
בשנת 1980 חבר המוזיאון למוזיאון לאמנות עכשווית, המציג יצירות אמנות משנות ה-60 ואילך.
זה היה המוזיאון הראשון שהתמקד באומנות עכשווית באותה תקופה.
ב-1967 היה איום במכירה של ציורי פיקאסו Les deux frères (1906) ו-Arlequin assis (1923), שהיו בהשאלה במשך שנים רבות.
באמצעות משאל עם אישרה אוכלוסיית בזל-שטדט הלוואה ממשלתית של 6 מיליון פרנק שווייצרי, והאזרחים אספו גם 2.4 מיליון פרנק – ונתמכו בין היתר על ידי הקנטונים בזל-לנדשפט וסנט גאלן וכן עיריית בנינגן – לרכוש את שני הציורים עבור המוזיאון לאמנות.
פיקאסו כל כך התרגש מכך שהוא תרם לעיר ארבע יצירות נוספות: Homme, femme et enfant (1906), טיוטת ציור עבור Les Demoiselles d'Avignon (1907) ושתי היצירות המאוחרות הגדולות Vénus et l'amour ו-Le זוג משנת 1967 מנהל המוזיאון דאז, פרנץ מאייר, הורשה לבחור אותם בעצמו בסטודיו של פיקאסו.
לבסוף השלימה מג'ה סאכר-שטלין את התרומה הזו עם היצירה הקוביסטית Le poète משנת 1912.
הבניין הנוכחי והמרכזי של מוזיאון הקונסטמוזיאום תוכנן ונבנה בשנים 1931–1936 על ידי האדריכלים פול בונץ ורודולף כריסט, בסמוך לבניין לשעבר של הבנק הלאומי של שווייץ בבזל.
בשנת 1980, מבנה ליד הריין בשכונת סנט אלבן נוסף כמיקום נוסף למוזיאון, המוזיאון לאמנות עכשווית .
בשנת 2008 רכש המוזיאון קרקע בצד השני של דופורשטראסה ונערכה תחרות אדריכלים.
עם מתחרים כוכבים בינלאומיים, כמו חמישה זוכי פרס פריצקר (פיטר זומתור, זאהה חדיד, רפאל מונאו, טדאו אנדו וז'אן נובל) – כולם פרסמו, בסופו של דבר, חברה מקומית צעירה, כריסט אנד גנטנביין, זכתה בפרויקט.
התכנון הסופי הוא בניין זוויתי, מול לבני בטון, ובגובה זהה למוזיאון המקורי.
הבניין החדש מחובר לבניין הראשי דרך מעבר תת-קרקעי.
הבניין החדש הושלם באפריל 2016 ובנייתו מומנה על ידי קנטון בזל-שטדט וקרן לורנץ (Laurenz-Stiftung).
המוזיאון המקורי מכיל כיום אמנות מהמאה ה-15 עד 1950, עם עבודות מאוחרות יותר בהרחבה.
בקומה העליונה של הבניין החדש מוצגות תערוכות מתחלפות ובקומה האמצעית וחלק מקומת הקרקע נמצא האוסף הקבוע.
בשנת 2019 היו למוזיאון האמנות 265,000 מבקרים.
מוזיאון האמנות של מילווקי הוא מוזיאון לאמנות במילווקי, ויסקונסין.
אוסף המוזיאון המונה למעלה מ-34,000 יצירות אמנות וחללי הגלריות בשטח כולל של 150,000 מטרים רבועים הופכים אותו למוזיאון האמנות הגדול ביותר במדינת ויסקונסין ולאחד ממוזיאוני האמנות הגדולים ביותר בארצות הברית.
בולטים באוסף ציורים של אמנים אמריקאים מאסכולת אשקאן, אמנויות דקורטיביות אמריקאיות ואירופאיות, אמנות גרמנית מהמאה ה-19 ואמנות אקספרסיוניסטית מתחילת המאה ה-20. המוזיאון מחזיק גם באחד האוספים הגדולים ביותר של האמנית ילידת ויסקונסין ג'ורג'יה או'קיף.
החל משנת 1870 בערך, נוסדו מספר ארגונים במטרה להביא גלריית אמנות למילווקי, שכן העיר עדיין הייתה עיר נמל צומחת עם מעט מאוד מתקנים, אם בכלל, לקיים תערוכות אמנות גדולות.
כל הניסיונות לבנות גלריית אמנות גדולה נכשלו.
בשנת 1883, איש עסקים מקומי בשם פרדריק לייטון, מהגר בריטי שעשה את הונו באמצעות סיטונאות, אריזת בשר ומיזמים בתחום הרכבות בוויסקונסין, הציע להקים גלריית אמנות לעיר מילווקי.
הוא הזמין את האדריכל הסקוטי ג'ורג' אשדאון אודסלי, מחברת W.
אודסלי, לתכנן את הבניין שנודע לימים כגלריית האמנות לייטון.
בניין אודסלי בן קומה אחת בסגנון התחייה היוונית נחנך ב-5 באפריל 1888.
במקביל, אגודת האמנות של מילווקי שנוסדה על ידי קבוצת אמנים גרמנים ואנשי עסקים מקומיים, ערערה על הטענה שהיא גלריית האמנות הראשונה של העיר, לאחר שגם הגלריה שלה נוסדה בשנת 1888. בשנת 1911, הגלריה עברה לבניין חדש בסמוך לגלריית האמנות לייטון ובהמשך נקראה מכון האמנות של מילווקי.
בשנת 1955 התמנה האמן אדמונד לבנדובסקי למנהל גלריית לייטון.
שנה לאחר מכן, הקים בשיתוף עם מכון האמנות של מילווקי את מרכז האמנות של מילווקי.
המוסד עבר לבניין אנדרטת המלחמה בעיר שתוכננה על ידי אירו סארינן, ונפתח רשמית בשנת 1957.
בשנת 1975, מרגרט בראדלי, אלמנתו של התעשיין הארי לינדה בראדלי, תרמה למוזיאון אוסף של יותר מ-600 יצירות אמנות מודרנית.
בין היתר, ציורים פוביסטיים, עבודות אקספרסיוניסטיות מאת וסילי קנדינסקי וארנסט לודוויג קירכנר, וכן עבודות מאת ג'ורג'יה או'קיף.
בניין קאהלר הברוטליסטי (1975) תוכנן על ידי האדריכל דייוויד קאהלר בעקבות התרומה כדי לאכלס את אגף בראדלי החדש של המוזיאון.
בראדלי עצמה תרמה מיליון דולר לבניית התוספת.
בשנת 1980 ובעקבות ההתרחבות, אומץ רשמית השם מוזיאון האמנות של מילווקי.
ביתן קוואדראצ'י, בניין רב-תכליתי בשטח של 13,197 מטרים רבועים הכולל אולם קבלה, אודיטוריום, חלל תצוגה וחנות, תוכנן על ידי האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה והושלם בשנת 2001. הסגנון והסמליות של הבניין מהווים פרשנות של האדריכלות לאדריכלות גותית ומייצגים צורה של ספינה המשקיפה על אגם מישיגן.
כפי שקבע קלטרווה, "צורת הבניין היא בו זמנית פורמלית, פונקציונלית, סמלית ואייקונית." ביתן קוואדראצ'י מכיל בריז סוליי שנפתח למוטת כנפיים של 66 מטרים במהלך היום, ומתקפל בלילה או במזג אוויר סוער.
חיישנים המותקנים על הכנפיים עוקבים אחר מהירויות הרוח, כך שאם הרוחות מגיעות ליותר מ-37 קמ"ש למשך שלוש שניות לפחות, הכנפיים נסגרות.
המוזיאון מכיל למעלה מ-34,000 יצירות אמנות, שמבחר מהן מוצג על פני ארבע קומות, עם יצירות מהעת העתיקה ועד ימינו.
האוסף כולל ציורים, פיסולים, הדפסים, רישומים, אמנות דקורטיבית, תצלומים, אמנות עממית ואמנות אוטודידקטית מהמאות ה-15 עד ה-20 באירופה וה-17 עד ה-20 באמריקה.
ביתן קוואדראצ'י מופיע במשחק הווידאו של מרוצי Electronic Arts משנת 2008, Need for Speed: Undercover, ובסרט רובוטריקים 3: אפלת הירח, שם הוא משמש כמטהו של אספן המכוניות דילן גולד אותו מגלם השחקן פטריק דמפסי.
סרט הקומדיה מסיבת רווקות משנת 2011, המתרחש במילווקי, מציג גם כן צילומים של המוזיאון.
מוזיאון האמנות של סנט לואיס הוא מוזיאון לאמנות בעיר סנט לואיס, מיזורי, הפועל כאחד המוסדות התרבותיים המרכזיים בעיר סנט לואיס.
פעילותו מתמקדת באיסוף, הצגה, פרשנות ושימור של יצירות אמנות מן הרמה הגבוהה ביותר, מתקופות שונות ומתרבויות מגוונות.
ייעודו של המוזיאון הוא לאסוף, להציג, לפרש ולשמר יצירות אמנות איכותיות לאורך ההיסטוריה ובמגוון תרבויות, וכן לחנך, לעורר השראה, לעודד גילוי ולהעצים את רוח האדם.
המוזיאון שואף לשמר מורשת של הישגים אמנותיים עבור תושבי סנט לואיס והעולם כולו, ולפעול באופן המעודד מעורבות, הכלה וייצוג של מלוא הגיוון הקיים בקהילה המקומית התומכת בו.
המוזיאון נוסד בשנת 1879, בשלהי עשור שהתאפיין בהקמת מוזיאונים לאמנות בערים הגדולות בחלקה המזרחי של ארצות הברית.
אוספיו המקיפים משקפים את היעדים ההשראתיים והחינוכיים של מייסדו, לצד מחויבות לערכים מוסריים ודמוקרטיים.
בתחילת דרכו כלל האוסף דגמים מגבס, העתקי אלקטרוטיפ ודוגמאות שונות לעיצוב איכותי במגוון חומרים, אך בתוך זמן קצר התפתח לאוסף רחב ומגוון של יצירות אמנות מקוריות.
האוסף משתרע על פני חמשת אלפי שנים ושש יבשות, ואיכותו והיקפו מבססים את מעמדו של המוזיאון כאחד המוסדות המובילים מסוגו.
מוזיאון האבולוציה האנושית (בספרדית: Museo de la Evolución Humana), המוכר גם בראשי התיבות MEH, ממוקם בעיר בורגוס שבספרד, ותוכנן בידי האדריכל חואן נווארו בלדבג .
בשטח שעליו הוקם המוזיאון שכן בעבר, במשך מאות שנים, מנזר סן פבלו דה בורגוס, מנזר של מסדר הדומיניקנים, אשר אינו קיים עוד.
זהו חלק מרשת המוזיאונים האזוריים של קסטיליה ולאון.
המויזאון נפתח ב־13 ביולי 2010 ועד ל־8 ביולי 2011 ביקרו במוזיאון כ־279,000 מבקרים,[1] והוא הפך למוזיאון המבוקר ביותר בקסטיליה ולאון, ואף התקרב לדירוג עשרת המוזיאונים המבוקרים ביותר בספרד.
המוזיאון נכלל בשנת 2015 במסגרת הרחבת ההכרזה של אונסק"ו על אתרי אטאפורקה כאתר מורשת עולמית, אשר כללה גם מוסדות מחקר והנגשה לציבור הקשורים לאתרים.
הפרויקט הוקם במטרה לשמר, לתעד ולהציג לציבור את הממצאים הארכאולוגיים מאתרי החפירה ברכס אטאפורקה, והוא משמש מסגרת ייחוס בין־לאומית לחקר האבולוציה האנושית בהיבטיה האקולוגיים, הביולוגיים והתרבותיים, לאורך רצף כרונולוגי.
מוזיאון הביוב של פריז (צרפתית: Musée des Égouts de Paris) הוא מוזיאון בו מוסבר מבנה מערכת הביוב המורכבת של פריז.
המוזיאון נמצא ברובע השביעי שבגדה השמאלית של פריז, ליד גשר אלמה (Pont Alma), מול רציף אורסיי מספר 93. המבקרים במוזיאון לומדים את מיקום מפלסי הביוב השונים בעיר וכיצד מתוחזקת המערכת, תוך הליכה בצמוד לחלק קטן מצנרת הביוב באזור.
הסיור כולל מעבר מעל תעלות ביוב פעילות, המקורות ברשתות.
מעל תעלות אלו מוצגת היסטוריית מערכת המים והביוב של פריז, במגוון היבטים, כולל איורים מן התקופות השונות.
כמו כן כולל הסיור תעלות ביוב עתיקות נטושות.
במוזיאון מוצגים אמצעים לניקוי תעלות ביוב, הכוללים סירות וכדורים גדולים הנגררים בתעלה.
במהלך הסיור מתבקשים המבקרים לא לאכול, ובסיומו לשטוף את ידיהם יסודית.
מוזיאון ההעפלה וחיל הים ע"ש דוד הכהן הוא מוזיאון בעיר חיפה, הסוקר את ההיסטוריה הימית הצבאית של מדינת ישראל - מימי ההעפלה - העלייה הבלתי ליגאלית לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ודרך ההיסטוריה של חיל הים הישראלי מאז הקמתו ועד ימינו.
המוזיאון קרוי על שם דוד הכהן, ממנהיגי היישוב העברי.
הוקם על ידי סא"ל יוסף אלמוג ונפתח לקהל ב-1969, הוא ממוקם סמוך למוזיאון הימי הלאומי ושייך ליחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
במוזיאון מתקיימים סיורים והדרכות מיוחדות לבני נוער במטרה להמחיש את ההיסטוריה של ההעפלה ושל חיל הים.
כמו כן מתבצעת בו פעילות מורשת ומפגשי ותיקים בהפקת עמותת חיל הים שמשרדיה ממוקמים במתחם.
החלטה להקים מוזיאון להעפלה נתקבלה על ידי עיריית חיפה בשנת 1951, ולצורך כך הוחלט לשמר את האונייה אקסודוס.
במרכז המוזיאון מוצגת ספינת המעפילים "אף על פי כן" של המוסד לעלייה ב' שהשתמרה במלואה.
הספינה הפליגה ב-1947 עם 434 מעפילים, וסופה שיורטה בידי משחתת בריטית ומעפיליה הוגלו לקפריסין.
לאחר מלחמת העצמאות הוסבה כאוניית חיל הים ושירתה אותו עד שנת 1958, אז הוצאה משירות.
לאחר מכן נחתכה לארבעה חלקים והועברה למקום המוזיאון, שם חוברה מחדש.
בבטן הספינה מצויים דרגשי השינה של המעפילים ומוצג חיזיון אורקולי על ההעפלה.
במוזיאון מצויים מוצגים וכלים הממחישים את סיפור מפעל ההעפלה, המאבק בבריטים לעלייה חופשית וסיפורם של המעפילים, כולל מסמכים, צילומים, קטעי עיתונות, דגמי אוניות ההעפלה, מפה ממוחשבת של נתיבי ההעפלה ומיצגים שונים המשחזרים את הווי החיים במחנות המעצר בקפריסין.
כמו כן מוצג חלק מדופן אוניית הגירוש "פאטריה" שטובעה בנמל חיפה.
המוזיאון מציג את הקשר הישיר בין ההעפלה, הפלי"ם והשירות הימי של ההגנה לפני הקמת המדינה, לבין ראשית הקמתו ופועלו של חיל הים.
באגף חיל הים מתואר תפקודו של החיל בכל מלחמות ישראל ובין המלחמות.
המבקרים יכולים להיכנס לסיור בתוך ספינת הטילים הראשונה של חיל הים, אח"י מבטח, ולתוך הצוללת אח"י גל המצויות בחצר המוזיאון והוסבו לצורך הצגתן.
כמו כן מוצגים בחצר תותחי החיל, ספינות אויב וסירות מחבלים.
במוזיאון מתוארת ההיסטוריה של הקומנדו הימי ושייטת הצוללות, סיפורו של מבצע שודד, סיפור הכנעת המשחתת המצרית "איברהים אל אוול" במלחמת סיני, סיפורה של המשחתת "אח"י אילת" שהוטבעה ב-1967 על ידי המצרים, וכן מכל להברחת נשק שנמצא על גבי סיפון האונייה "קארין איי", שנתפסה בעת האינתיפאדה השנייה.
בכניסה למוזיאון מצוי גשר הצוללת "אח"י דקר", שנמשה מן הים ב-1999, 31 שנים לאחר טביעתה.
מוזיאון הורנימן הוא מוזיאון בשכונת פורסט היל שבדרום לונדון.
הקמת המוזיאון החלה בשנת 1898. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי צ'ארלס הריסון טאונסנד והוא נפתח לציבור בשנת 1901. המוזיאון נוסד ביוזמת סוחר התה פרדריק ג'ון הורנימן על מנת להכיל את אוספיו שכללו כלים מוזיקליים, אוסף אתנוגרפי ואוספים של מאובנים, צמחים ובעלי חיים.
בשנת 1911 נבנה אגף נוסף בתרומת בנו של הורנימן - אמסלי הורנימן.
בשנת 1999 נסגר המוזיאון לשם שיפוץ, ונפתח מחדש ב-14 ביוני 2002.
מוזיאון הורנימן כולל כיום את מבנה המרכז להבנת הסביבה (Centre for Understanding the Environment) ובקיצור CUE, שנפתח לציבור בשנת 1996. מבנה זה, הכולל גג מעשב, מאפשר אוורור טבעי של הבניין.
המוזיאון מציג אוסף שבו יותר מ-350,000 מוצגים בתחום האנתרופולוגיה, המוזיקה וההיסטוריה של הטבע, כולל פוחלצים רבים.
המוזיאון מנוהל על ידי מחלקת התרבות, התקשורת והספורט של בריטניה.
גני המוזיאון משתרעים על שטח של 65,000 מטר רבוע ונמצאים בהם חממה שהיא מבנה היסטורי לשימור, בניין תזמורת שנבנה בשנת 1912, גן חיות קטן ומסלולי הליכה.
מוזיאון הדוקלנדס של לונדון הוא סניף של מוזיאון לונדון הנמצא באזור הדוקלנדס במזרח לונדון באנגליה.
המוזיאון, שנפתח בשנת 2003, ממוקם בקבוצת מחסנים שנעשה בהם שימוש בתחילת המאה ה-19 לאחסון סוכר.
המחסנים נמצאים לצד רציפי הודו המערבית באייל אוף דוגס, בקרבת קנרי וורף.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של האזור מבחינה תרבותית וחברתית באמצעות אוסף חפצים היסטורי, דגמים, תמונות ואמצעים ממוחשבים.
במוזיאון 12 אולמות תצוגה המסודרים בסדר כרונולוגי, החל מהנמל הראשון של לונדיניום בתקופה הרומית ועד סגירת נמל לונדון בשנות ה-70 של המאה ה-20 והפיכת אזור הנמל לאזור עסקים, מגורים ותיירות.
מוזיאון ההגנה הוא המוזיאון המרכזי לתולדות ארגון ההגנה הנמצא בשדרות רוטשילד בתל אביב-יפו.
המוזיאון מציג את תולדות ההגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט הבריטי.
המוזיאון פרוס על פני שלוש קומות בהן גם מיצגים מודרניים אודות היישוב, אודיטוריום ואת ארכיון ההגנה.
כמו כן, הוא מציג שני חדרים מהבית ששומרו המתארים את אורח החיים של התקופה בתל אביב הקטנה.
הבית נחשב גם לפנינה אדריכלית בעלת מרצפות מצוירות, שטיחי אבן וקירות מעוטרים.
הבית היה בעבר ביתו של אליהו גולומב, "המפקד הבלתי מוכתר" של ההגנה.
המבנה הוכרז על יד המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות כמבנה לשימור, בין השאר בשל איכותו האדריכלית וחשיבותו ההיסטורית.
המגרש עליו הוקם בית גולומב היה שייך ליעקב שרתוק, אשר בהיעדר אמצעים לא בנה עליו בית, עד מותו בשנת 1913. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, בנה אחיו של יעקב שרתוק, זאב (וולודיה) שרתוק, שהיה סוחר אמיד, בית על המגרש, על פי הסכם עם משפחת אחיו.
הבית נבנה על פי תוכנית של האדריכל יוסף ברלין בסגנון האדריכלות האקלקטית.
בקומה השנייה התגורר זאב שרתוק ובקומה הראשונה התגוררה משפחת שרתוק.
בבית התגוררו רבקה ודב הוז ובסוף שנות ה-20 נכנסו אליהו גולומב ואשתו עדה להתגורר בקומה הראשונה של הבית.
בשנות ה-30 התרושש זאב שרתוק ומכר את הבית תוך שמשפחות שרתוק וגולומב ממשיכות לגור בו בשכירות.
הבית שימש בין השאר כמטה ההגנה והוא היה מארח עד השעות הקטנות של הלילה את ישיבות הנהגת הארגון בהן התקבלו כמה מן ההחלטות החשובות ביותר בתקופות היישוב בנושאי התיישבות וביטחון בהן מבצע חומה ומגדל, מבצעי העפלה, והקמת הפלמ"ח.
ישיבות אלו נערכו במרפסת הקדמית במחשבה (ובצדק) כי הבריטים לא יחשבו לחפש את המפקדה הסודית במרפסת הפתוחה לרחוב שלא תסתיר כמעט דבר.
הבית עבר ידיים שונות ולבסוף הגיע לידי הרצל חבס שביקש בשנת 1954 להרוס את הבית ולבנות במקומו בית בן שמונה קומות.
על כן נתבקשו בני משפחת גולומב לפנות את הבית.
בעקבות זאת התגייסה גולדה מאיר למנוע את הריסת הבית.
ביוני 1954 נחתם הסכם עם חבס על פיו הוא יפוצה בשווי הבית והבית יהפוך למוזיאון ויאכסן את ארכיון צה"ל.
בסוף 1954 הוקמה מועצה ציבורית שתהיה אחראית לרכוש את הבית ולהפכו למוזיאון.
בינואר 1955 החליטה הממשלה לשכן בבית את ארכיון ההגנה.
המועצה הציבורית פנתה לחברי ההגנה בבקשה לתרום "לבנים" לבניית הבית.
משרד הביטחון התחייב לתחזק את הבית לאחר שהציבור יממן את הקמתו.
ב-11 באוקטובר 1956 נחתם ההסכם לרכישת הבית.
המבנה עבר שיפוץ נרחב על פי תוכנית של האדריכל יוחנן רטנר, בהתאם למתווה של שאול אביגור.
ארבעת חדרי המגורים של בית משפחת גולומב שוחזרו כפי שהיו בימי המנדט הבריטי והסייד שסייד את הבית אז נתבקש לסיידו מחדש באותם צבעים.
לצידו נבנה בניין נוסף בן ארבע קומות לצורך המוזיאון.
המוזיאון נפתח בטקס רשמי בנוכחות נשיא המדינה וראש הממשלה ב-5 באפריל 1961 בתערוכת נשק "מההגנה ועד צה"ל".
את קיר החזית של המוזיאון עיצב הפסל משה ציפר.
המוזיאון מורכב משני חדרים מהבית המקורי המשחזרים את הבית כפי שהיה נראה בעת ששימש כמטה ההגנה ומבניין בן ארבע קומות הכולל תצוגה וחדרי פעילות והרצאות.
לאחר ויכוחים, הוחלט להתחיל את תולדות ההגנה במוזיאון בפעילות של בר גיורא והשומר.
התצוגה של המוזיאון מסתיימת בהקמת צה"ל.
לאחר פתיחת המוזיאון נמסרו לו מדיו של אורד וינגייט.
בשנת 1965 נמסר למוזיאון דגל המהנדסים המלכותיים.
בשנים 1961 ו-1967 נגנבו מהמוזיאון אקדחים.
במוזיאון התקיימו מדי שנה אזכרות לאליהו גולומב.
בשנת 1969 חולקו במוזיאון פרס ביטחון ישראל על שם אליהו גולומב.
מוזיאון הורטה הוא מוזיאון בבריסל המוקדש לתיאור תקופתו, חייו ועבודתו של אדריכל האר נובו הבלגי ויקטור הורטה.
המוזיאון שוכן באותו מבנה שבעבר היה בית מגורים והאטליה של הורטה עצמו.
הבניין הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית טאסל, בית סולווה ובית ון אטוולדה.
הבית נבנה לפי צרכיו של הורטה בין 1898 ל-1901. גם לאחר תום הבנייה הורטה המשיך לבצע שינויים בבית, וב-1906 הוא הרחיב אותו לתוך הגן.
הורטה השכיר את הבניין לאחר שהתגרש, אך בסופו של דבר המשיך להתגורר בבית ולבצע מספר שינויים בחלקו הפנימי.
הורטה הגדיל את האטליה, והוסיף מחוץ לבית טרסה וגן חורף.
חזית הבית הפונה אל הרחוב השתנתה לאחר שהורטה בנה מוסך ב-1911. הבית נמכר למייג'ור הנרי פינט ב-1919, וב-1926 שני חלקי הבניין הופרדו זה מזה.
קומונת סנט ז'יל רכשה את החלק של הבית שהיה מיועד למטרות מגורים על מנת להפוך אותו למוזיאון המוקדש להורטה.
ז'אן דלהיי שיפץ את הבניין ב-1967 כדי שהמבנה שלו יתאים לזה של מוזיאון, ועבודות שונות בוצעו בשנות ה-70 ובשנות ה-80.
בתוך המוזיאון יש תצוגה קבועה הקשורה לאר נובו ובה אוסף רהיטים יוקרתי, כלים וחפצי אמנות שעוצבו על ידי הורטה ובני תקופתו, כולל מסמכים הקשורים לחייו של הורטה.
המוזיאון מארגן תערוכות זמניות בנושאים הקשורים להורטה ואמנותו.
גודל הבית הוא בינוני, והוא שימש את הורטה כ"מעבדה" שבה הוא בדק שיטות בנייה שונות תוך שימוש במיטב הטכנולוגיה שהייתה לרשותו באותה תקופה.
רוחב הבית הכולל הוא 12.5 מטרים, מתוכם 6.7 מטרים עבור אגף המגורים ו-5.8 מטרים עבור האטליה.
בבית יש שלוש קומות, והוא מכוסה על ידי גג מנסארד.
חזית הבית נבנתה מאבן וקושטה באמצעות מעקות מתכת.
הבניין בולט במיוחד בזכות תקרת הזכוכית הנמצאת מעל גרם המדרגות הראשי.
מוזיאון הדגמים של קונרד שיק מהווה חלק ממתחם כנסיית המשיח, השוכן מול מגדל דוד בירושלים.
במוזיאון מוצגים דגמים מיניאטוריים של ירושלים וחלקים ממנה, אשר נעשו ברובם על ידי האדריכל והארכאולוג, קונרד שיק.
האתר כולל גם תצוגת תמונות, המספרת את תולדות המקום, ובית קפה קטן.
קוֹנְרָד שִיק (27 בינואר 1822 - 23 בדצמבר 1901) חי ופעל בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19, ונחשב לאחד מחוקרי ארץ ישראל הגדולים בימיו.
הוא הגיע לירושלים ב-1846 כמיסיונר פרוטסטנטי גרמני, אך במהרה נטש את פעילותו במיסיון, והשקיע את מרצו באדריכלות, ארכאולוגיה, נגרות וקרטוגרפיה.
במשך שנים עבד עם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF), ופרסם מאות מאמרים אודות מצבה הפיזי והארכאולוגי של ירושלים.
שיק, שרכש את השכלתו באופן אוטודידקטי, התמחה בבניית מודלים מוקטנים של מבנים ומתחמים אורבניים, אשר חלק מהם מהווים את אוסף המוזיאון.
הדגמים הייחודיים שיצר שיק פרנסו אותו בכבוד, ומהכסף שהרוויח הקים את ביתו המפואר ברחוב הנביאים, המכונה בשם בית תבור.
כמה שנים לאחר שהגיע לישראל, הצטרף שיק ל"חברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" (LJS) מטעם המיסיון האנגליקני.
במשך 50 שנה פעל שיק במסגרת המיסיון, אך לא עסק בהטפה, אלא בהקניית מקצועות נצרכים למומרים שהצטרפו לקהילה.
הוא החל לעבוד כמורה לנגרות ולמלאכה בבית הספר של המוסד, אשר רוב תלמידיו היו יהודים מומרים.
שליטתו של שיק הן באדריכלות והן בנגרות, אפשרו לו ליצור דגמי עץ מוקטנים לבתים, ועל פיהם הקים את המבנים בגודל האמיתי.
במסגרת עבודתו, לימד את תלמידיו כיצד ליצור מודלים מיניאטוריים מעץ בפרספקטיבה ובפרופורציות המושלמות ביותר, ועבודתו המדויקת והאיכותית זכתה להתפעלות, הן מצד תלמידיו, והן מצד מעסיקיו.
הדבר דרבן את שיק ליצור דגמים נוספים, הפעם של מתחמים בירושלים, ואף של ירושלים כולה.
בתום עשרות שנות פעילות הצטברו בבית המלאכה של המיסיון מספר רב של דגמים מרשימים מאוד, והנהלת המוסד החליטה להציג כמה מהם במבנה הקהילה, הנקרא על שם אחד מראשי ה-LJS - 'מרכז המורשת בית ניקולאיסון'.
הדגמים הראשונים שיצר שיק היו של מבנים שבנה בירושלים, כמו 'בית טליתא קומי', 'בית החולים הנסן' שבטלביה, שכונת מאה שערים ועוד.
מטרת דגמים אלו הייתה, כאמור, ליצור תבנית מוקטנת, שעל פיה ייבנו הבית או השכונה.
הפעם הראשונה בה נקרא שיק ליצור דגם מורכב יותר, הייתה כאשר הוואקף המוסלמי נזקק לשירותיו האדריכליים, וביקש ממנו לסייע בעבודות הבניין והשחזור במסגדי הר הבית.
שיק ניצל את הגישה החופשית שניתנה לו כדי לחקור את השרידים הארכאולוגיים והמחילות התת-קרקעיות במקום, ולערוך מיפוי ורישום אדריכלי מדוקדק של ההר, מחילותיו ומבניו.
בעקבות כך, יצר שיק דגם עץ של הר הבית, אותו הציג מאוחר יותר בתערוכה בינלאומית בווינה.
עניינו של שיק בהר הבית גבר, ובהמשך הוא יצר עוד דגמים רבים שלו, כולל דגמים משוערים של בית המקדש.
ממצאיו של שיק ותרשימיו שימשו אבן דרך חשובה בחקר האתר, שעל פי רוב היה בלתי נגיש לחוקרי ארץ ישראל.
במוזיאון מוצג דגם גדול, המציג את ירושלים בימי בית המקדש השני.
הדגם, הבנוי לפרטי פרטים, נוצר על ידי שיק ותלמידיו, במטרה להציג את ירושלים כפי שנראתה בימיו של ישו.
למרות שהממצא הארכאולוגי באותה עת היה דל למדי, קלע שיק כמעט במדויק ברוב חלקיה של העיר, ובעיקר בכל הקשור לטופוגרפיה.
אחד מדגמי העץ במוזיאון מציג אחד לאחד את מתחם כנסיית המשיח, שנבנתה בהנחייתו של שיק על ידי תלמידי בית המלאכה.
ייחודו של הדגם הוא במגירה נשלפת, המציגה את המנהרה שנתגלתה בבור המים שבמרתפו (להלן).
דגם נוסף מציג את מתחם כנסיית הקבר, כולל החצרות והקפלות שסביבו.
דגם זה מוצג בחדר אחר במתחם 'כנסיית המשיח', בשל גודלו הרב.
אחד הדגמים במוזיאון מציג את המשכן ששימש כעין "מקדש נייד" של בני ישראל בצאתם ממצרים.
ייחודו של הדגם הוא בנושאו - לא מבנה אורבני השוכן בירושלים, אלא מבנה ארעי מתולדות עם ישראל.
הדגם מציג את המשכן על פי מידותיו המדויקות במקרא, והוא כולל פסלי פרות ובעלי חיים שהובאו לקורבן ושאר חפצים וחלקים ששכנו בחצר המשכן.
מוזיאון הדגמים של שיק שוכן במבנה אבן עתיק, שנמכר בשנת 1854 לקהילת כנסיית המשיח.
בקומת המרתף פעל במשך שנים רבות בית מלאכה של פלוני מוסלמי, ומתחת לבית המלאכה היה בור מים עתיק.
לאחר שהנכס הועבר לידי הכנסייה, בוצעה בבור המים חפירה ארכאולוגית, שחשפה במפתיע מנהרה ארוכה, כ-70 מטרים אורכה.
המנהרה, שמהלכה מערב-מזרח, נחקרה ביסודיות על ידי אנשי ה-PEF, ואלה תיארכו אותה לימי בית המקדש השני, על סמך ממצאים אחדים, ובהם קטע מעמוד חרוך, שתוארך לימי החורבן.
השערת החוקרים הייתה כי המנהרה שימשה כחלק ממערכת אספקת המים לירושלים ולמקדש, ואולי אף כמנהרת בריחה ומסתור למורדים.
דגמים נוספים של שיק ותלמידיו
לא כל הדגמים שיצר שיק הגיעו בסופו של דבר למוזיאון.
חלק מהם מוצגים בחדרים סגורים במרחב 'כנסיית המשיח', ויש כמה דגמי אבן המוצגים בחצר קפלת ההלקאה בויה דולורוזה שבעיר העתיקה.
בקולג' שמידט שמחוץ לשער שכם מוצגים בקומת המרתף דגמים של מתחם הר הבית בתקופות שונות, החל מימי בית ראשון ועד מראה הר הבית במאה ה-19. מאחר שלא נשתמרו עדויות ארכאולוגיות למראה הר הבית בימי קדם, בחר שיק להציג את בית המקדש השני כמבנה בסגנון הרנסאנס, דבר הרחוק כמובן מן המציאות.
דגמים נוספים של שיק, ובהם דגמי כנסיית הקבר, כנסיית המולד, הר הבית ואחרים פזורים ברחבי ארצות הברית ואירופה.
לשיק היו גם תלמידים שלמדו תחת ידיו את מקצוע הדיגום (נגרות), אחד מהם הוא גון מרטין טנץ.
רוב דגמיו של טנץ הם רק זכר קטן לדגמים המפוארים ששיק בנה, אך אפשר לראות בהם גם את היצירתיות של שיק.
לאחרונה נפתחה במוזיאון תערוכת דגמים משולבת של שיק ותלמידיו, הכוללת בעיקר דגמים שנבנו על ידי טנץ.
מוזיאון הדואר הלאומי הוא מוזיאון הממוקם בוושינגטון בירת ארצות הברית, המוקדש להצגת ההיסטוריה של שירות הדואר של ארצות הברית.
המוזיאון מנוהל על ידי שירות הדואר ומכון הסמית'סוניאן ומהווה אחד ממוזיאוני המכון.
המוזיאון ממוקם בבניין שירות הדואר אשר נבנה בשנת 1914 בתכנונו של האדריכל ארנסט גרהם ושימש את שירות הדואר עד שנת 1986. המוזיאון נפתח במבנה בשנת 1993.
המוזיאון מציג אוסף נרחב של בולי דואר וכן מוצגים נוספים הנוגעים להיסטוריה של הדואר בארצות הברית וברחבי העולם.
מוזיאון הדואומו (באיטלקית: Museo dell'Opera del Duomo; מילולית: מוזיאון יצירות האמנות של הדואומו) הוא מוזיאון בפירנצה המציג יצירות אמנות מקוריות מהקתדרלה סנטה מריה דל פיורה, הבפטיסטריום של פירנצה ויצירות שהוצמדו אל מגדל הפעמונים קמפנילה די ג'וטו.
המוזיאון, שנפתח ב-1891, צמוד לקתדרלה ממזרח.
כמו כן מוצג במוזיאון פסל הפייטה הפלורנטינית של מיכלאנג'לו ופסל מרים המגדלית בעלת התשובה של דונטלו.
בשנת 1966 עלה נהר הארנו על גדותיו והציף חלקים מהכנסייה וסביבותיה.
עקב כך נפגעו יצירות אמנות מקוריות רבות שניצבו במקומן המקורי בכנסייה.
לאחר שיחזור הוחזרו היצירות הפגועות למוזיאון ובמקומן הוצבו העתקים, גם יצירות מקוריות יקרות ערך שלא נפגעו הוכנסו למוזיאון ובמקומן הוצבו העתקים (למשל התבליטים המשושים בקומת המסד של מגדל הפעמונים).
מוזיאון הונג קונג לאמנות או המוזיאון לאמנות של הונג קונג הוא המוזיאון המרכזי לאמנות בהונג קונג.
המוזיאון ממוקם באזור צים שא צוי בדרום קאולון, לחוף נמל ויקטוריה ולמול האי הונג קונג.
המוזיאון הוקם בשנת 1962 ביוזמת מועצת העיר כחלק מהגלריה לאמנות של הונג קונג אשר ממוקמת בבניין עיריית הונג קונג, באזור סנטרל של האי.
בשנת 1991 עבר המוזיאון למבנה הנוכחי, הממוקם בדרך סאלסברי 10, בסמוך למרכז התרבות של הונג קונג ולמוזיאון החלל של הונג קונג.
המוזיאון מנוהל וממומן על ידי מחלקת התרבות של ממשלת הונג קונג.
במוזיאון מוצגת אמנות סינית היסטורית ומודרנית.
המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות של ציורים, רישומים, קליגרפיה, פסלים ואמנות שימושית.
אחד מאגפי המוזיאון - המציג תערוכה של כלי תה, ממוקם בבית פלגסטאף שבפארק הונג קונג.
מוזיאון הזכוכית הוא מוזיאון המוקדש לאמנות הזכוכית וממוקם בטקומה שבמדינת וושינגטון.
המוזיאון מתמקד באמנות עכשווית של זכוכית.
המוזיאון הוקם בטקומה בשל היותה עירו של אמן הזכוכית הנודע דייל צ'יהולי ונועד לספק סביבה דינמית ללמידה אודות אמנות הזכוכית, באמצעות חוויות, תערוכות ואוספי אמנות בתחום זה.