tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משום כך הליכים פגומים, למרות פגיעתם הרעה לכל המתדיינים, פוגעים יותר באישה".
פעל רבות למציאת פתרון לבעיית העגונות ומסורבות הגט, ואף ניסח הסכם למניעת סרבנות גיטין.
הסכם זה מתייחס לשלושה עניינים בעלי חשיבות מכרעת בהליך הגירושין:
חלוקת משאבים: בני הזוג מסכימים כי ניתן יהיה לחלק את הרכוש על פי החלטת בית המשפט, ולפי חוקי המדינה.
מניעת סרבנות גט: כל צד מתחייב לשאת במזונות מוגדלים אם יסרב לתת/לקבל גט מן הצד השני לפי בקשתו.
סמכות לבית המשפט: הצדדים מסמיכים את בית המשפט האזרחי לדון בכל ענייניהם.
פרופ' רוזן-צבי תמך בעמדת בית המשפט העליון, שסירב ליצור מוסד של נישואים אזרחיים, בטענה כי זהו עניינה של הכנסת.
רוזן-צבי ראה בהימנעות זו תופעה חיובית, שכן לשיטתו, על בית המשפט להימנע מהכרעה במאבקים אידאולוגים, ולא לפגוע בשלד המרכזי של הדין הדתי שנקבע על ידי המחוקק כהסדר מחייב.
ככלל, מתח רוזן-צבי ביקורת על טשטוש הגבולות בין הרשות השופטת למערכות אחרות, ובמיוחד המערכת הפוליטית.
מצב זה כונה בפיו "משפטיזציה של החיים".
לדבריו, אין כמעט נושא בעל חשיבות לאומית בישראל שאינו מתגלגל עד מהרה אל פתחו של בית המשפט העליון.
עניינים של מדיניות פנים מובאים בפני בית המשפט העליון זמן קצר לאחר שמעצבי המדיניות הכריעו בהם ולעיתים אפילו לפני כן.
פרופ' ישי - חוקר התרבות העברית.
פרופ' בניה - מנהל המערך הנפרולוגי במרכז הרפואי רבין.
ד"ר אסף - רכז תושב"ע ומורה לתלמוד במדרשיית הרטמן לבנות.
חיבר שני ספרים מרכזיים בתחום דיני המשפחה בישראל:
דיני המשפחה בישראל - בין קודש לחול, הוצאת פפירוס – בית ההוצאה באוניברסיטת תל אביב, 1990.
יחסי ממון בין בני זוג, הוצאת רמות – אוניברסיטת תל אביב, 1992
רב תרבותיות במדינה דמוקרטית ויהודית - ספר הזיכרון לאריאל רוזן-צבי ז"ל (עורכים מנחם מאוטנר, אבי שגיא, רונן שמיר, הוצאת רמות, 1998
אריאל רוזן-צבי, דת ליברליזם משפחה וחברה: אסופת מאמרים (עורכים אריאל פורת, יעל סימון, הוצאת רמות, 2001
אריאל קארו (נולד באוקטובר 1965), תת-אלוף בצה"ל במילואים, בתפקידו האחרון כיהן כקצין מודיעין ראשי (קמנ"ר) בשנים 2009–2013.
אריאל קארו נולד ב-1965. לאחר לימודים בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב, התגייס באוקטובר 1983 לצה"ל ושירת כלוחם בחיל השריון.
לאחר פציעה עבר לחיל המודיעין.
ב-1995 מונה לקצין המודיעין של אוגדת אזור יהודה ושומרון.
לאחר שנתיים עבר לחטיבת המחקר בחיל המודיעין לתפקיד ראש ענף.
בשנת 2000 היה מפקד קורס קציני המודיעין.
בשנים 2001–2003 היה קצין המודיעין של פיקוד מרכז, במהלך הלחימה בתקופת האינתיפאדה השנייה ובמבצע חומת מגן.
לאחר מכן מונה לסגן ראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון.
משנת 2005 היה ראש מחלקת עיצוב המערכה באגף מבצעים, תפקיד אותו מילא גם במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2007 עבר לתפקיד קצין מודיעין שדה ראשי, במהלך מבצע עופרת יצוקה.
לאורך התפקיד פעל קארו להחזרת מודיעין השדה לאחריות אמ"ן, מתוך הבנה כי הניתוק אשר אירע בתחילת שנות ה-2000 היה לנתק המרכזי בזרימת המודיעין לדרגי השטח.
במקביל פעל קארו לביסוס האיסוף הקרבי כמערך מקצועי בזרוע היבשה, אשר לימים הפך לחיל הגנת הגבולות.
במאי 2009 מונה לקצין מודיעין ראשי (מפקד חיל המודיעין) וכיהן בתפקיד עד מרץ 2013.
קארו הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
למד במכללה לביטחון לאומי בין השנים 2003–2004. הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בלימודי המזרח התיכון ומדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
קארו היה בין הקצינים הבכירים הבודדים בצה"ל שאינם בוגרי בה"ד 1.
לאחר שחרורו מונה לראש מינהלת מודיעין וסייבר בחברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, ובשנת 2019 התקדם לתפקיד סמנכ"ל בכיר לפיתוח עסקי ושיווק ברפאל.
אריאל שוייצר (נולד 1964) הוא היסטוריון של הקולנוע, מבקר ואוצר הפועל בצרפת ובישראל.
שוייצר למד לתואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ולתואר שני ולדוקטורט במחקר קולנועי באוניברסיטת ה-Sorbonne Nouvelle בפריז.
פרסם מספר ספרים על הקולנוע הישראלי בצרפת, איטליה וישראל, ומאמרי מחקר בכתבי עת ישראלים (אלפיים, זמנים) וצרפתיים (Positif, Trafic, Vertigo, Cinémaction), וכן תרגם לעברית את ספרו של הבמאי הצרפתי רובר ברסון, "הערות על הסינמטוגרף".
שוייצר מלמד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת פריז 8, ומתמחה בנאו-ריאליזם האיטלקי, הגל החדש הצרפתי, תנועות הקולנוע המודרני של שנות השישים והשבעים, קולנוע ישראלי של שנות השישים והשבעים, קולנוע ישראלי עכשווי, ז'אן-לוק גודאר ורובר ברסון.
משנת 2004 הוא משמש כמבקר וחבר המערכת בכתב העת הצרפתי "מחברות הקולנוע" (Les cahiers du cinéma).
אריאל שוייצר, קולנוע ישראלי חדש, הוצאת כרמל, 2017
אריאל שוייצר, הרגישות החדשה: קולנוע ישראלי מודרני בשנות השישים והשבעים, תל אביב, הוצאת בבל-האוזן השלישית, 2003
ז'אן-לוק גודאר, יוסף יצחקפור, ארכאולוגיה של הקולנוע וזיכרון המאה, תל אביב, הוצאת רסלינג, 2006
רובר ברסון, הערות על הסינמטוגראף, ירושלים, הוצאת כרמל, 1999
אריאל עמיעד (10 באוגוסט 1924 – 25 בספטמבר 2005) היה קצין קשר ראשי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, מנכ"ל משרד החקלאות, מנכ"ל חברת החשמל וסגן ראש עיריית תל אביב.
עמיעד נולד למשפחת קליבנר בבן שמן, סבו מצד אמו שרה, מרדכי פרימן, היה ממייסדי כפר האיכרים בן-שמן, אביו יוסף היה ממניחי היסוד לענף החקלאות המתקדמת בארץ ישראל.
בגיל 13 הצטרף לארגון ההגנה ובגיל 17 התנדב לצבא הבריטי, נשלח למצרים ושירת באבטחת מתקני נפט.
עם הקמת הבריגדה היהודית הצטרף לשורותיה ולחם עמה באירופה.
הוא סייע להברחת ניצולי שואה לארץ ישראל.
ביוני 1946 חזר לישראל, באותה תקופה נהרג אחיו , במהלך פעולת פיצוץ גשר א-זיב.
יחד עם משפחתו שינה בעקבות כך את שם משפחתם לעמיעד.
במלחמת העצמאות היה קצין קשר בירושלים ובגוש עציון.
שימש קצין קשר של חטיבת עציוני, השתתף בקרבות פריצת הדרך לירושלים ובהמשך כקצין קשר של חזית הדרום.
הקים את מערך ההדרכה של שירות הקשר יחד עם יהושע מקובר ונתן קפלן ועמד בראש בית הספר הראשון לקשר.
בוגר הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, ב-1951 השתחרר ונסע לארצות הברית ללימודי כלכלה חקלאית ומינהל ציבורי באוניברסיטת קורנל, עבד בארצות הברית כעוזר מחקר בחוות ניסיונות חקלאית.
בשובו גויס על ידי הרמטכ"ל משה דיין לשמש כקצין קשר ראשי.
עמיעד קידם את החיל מבחינה טכנולוגית, ונקבעה סיסמת החיל "המברק עבור יעבור".
יצא לארצות הברית ערב מלחמת סיני לרכוש מכשירי קשר חדישים ולאחר המלחמה מעבר למכשיר תג"ם חדש, הכנסת מכשירי חד-פס ומכשירי טלפרינטר לעוצבות השדה.
שירת כעוזר ראש אג"ם, מאיר עמית.
ב-1957 מונה לעמוד בראש "ועדת עמיעד", ועדת חקירה משותפת לצה"ל ולמוסד במטרה לברר האם אברי אלעד, "האדם השלישי" מפרשת העסק הביש, היה זה שהסגיר את רשת אמ"ן לידי כוחות הביטחון המצריים.
הוועדה בראשותו לא מצאה הוכחות משפטיות לטענה, אך לפי המלצתה הועמד אלעד לדין בגין החזקת מסמכים סודיים ומגע עם האויב.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1958 שימש סגן מנהל מחלקת התכנון ומקצועות הדרכה וייעוץ במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
בתחילת 1960 מונה להקים את מינהל ההדרכה של משרד החקלאות, במשך השנתיים שעמד בראשו הקים 13 לשכות הדרכה ברחבי הארץ ואיחד את רשתות ההדרכה של המשרד עם אלו של הסוכנות.
ב-1961 מונה למנכ"ל משרד החקלאות, הצעיר במנהלי המשרדים מאז קום המדינה.
בתקופתו בתפקיד עודד את היצוא החקלאי, שיש כיו"ר תה"ל, הרשות לפיתוח החולה ואגרקסקו והשקיע במחקר ופיתוח.
יזם את "חקלאות הניילון" (כיסוי הגידולים ביריעות לשם הגנה מפגעי מזג האוויר), סלסלות הפלסטיק לתות שדה, שנתנו עדיפות לפרי הישראלי באירופה ואת "האשראי המודרך", שהסדיר יחסי אמון בין החקלאים, הבנקים והממשלה.
לאחר מלחמת ששת הימים קידם תוכנית חומש לעידוד החקלאות ביהודה ושומרון
בספטמבר 1969 התפטר מתפקידו על רקע הצבתו במקום השני ברשימת המערך לבחירות לעיריית תל אביב.
החל מנובמבר 1969 הוא שימש כסגן ראש העירייה וממלא מקומו וכאחראי על אגף התברואה.
הוא פרש בסוף 1972, לאחר חילוקי דעות עם ראש העיר יהושע רבינוביץ'.
מתחילת 1973 שימש כממלא מקום מנכ"ל חברת החשמל תחת המנכ"ל אברהם בלוך.
בפברואר 1974 מונה למנכ"ל חברת החשמל, הוא נאלץ להתמודד עם משבר האנרגיה העולמי בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הנהיג את התקנת טורבינות הגז לייצור חשמל בשעות השיא ואת הקמת תחנת הכוח בחדרה, התחנה הפחמית הראשונה בישראל, שעם השלמתה הגדילה את כושר ייצור החשמל במדינה בכ-60%.
כיהן כיו"ר המרכז הישראלי לניהול.
בתחילת שנות השמונים שימש נציג היישובים היהודים ברמת הגולן ועסק בפיתוח התשתיות בה.
בהמשך מונה ליו"ר חברת מפעלי חמצן וארגון.
היה נשוי לרינה ואב לשלושה ילדים.
הרב אריאל פיקאר (נולד בשנת 1965) עוסק בהגות, מחקר והוראה במכון שלום הרטמן ומלמד במכון שכטר למדעי היהדות.
נולד במרסיי שבצרפת כבן הבכור מבין שלושה ילדים ל, בן למשפחה מיהדות אלזס, וז'קלין, בת לאם שהגרה מאלג'יריה לצרפת ולאב שהגר מגרמניה לצרפת.
בשנת 1969, כשפיקאר היה בן ארבע, עלו לישראל והתיישבו בירושלים.
אביו, בוגר לימודי הנדסה, נפל בגיל 32 במלחמת יום הכיפורים.
פיקאר למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת ההסדר הר עציון, באלון שבות.
הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בוגר המכון להכשרת מורים במכללת הרצוג ובעל תואר ראשון בתלמוד ותואר שני ושלישי בלימודי פרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן, כאשר עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפסיקתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף, ויצאה לאור כספר בהוצאת בר-אילן ב-2007.
שימש כרב הקיבוץ שלוחות בעמק בית שאן בין השנים 1994–2001, לימד במדרשת עין הנצי"ב, וכן שימש כר"מ בישיבת מעלה גלבוע בשנים 1999–2001.
ב-2009 התמודד פיקאר בבחירות לכנסת השמונה עשרה ברשימת התנועה הירוקה-מימד, והוצב במקום השביעי בה.
החל מ-2001 הוא עמית מחקר במכון שלום הרטמן ומורה בתוכניות המכון השונות.
בין השנים 2009–2018 היה המנהל החינוכי של תוכנית בארי במכון שלום הרטמן.
בין השנים 2018–2020 היה מנהל מרכז קוגוד לחקר המחשבה היהודית ולהגות עכשווית.
בעבר לימד בחוג למיסטיקה ורוחניות במכללה האקדמית צפת.
פרסם מספר מאמרי הגות העוסקים בקיום הדתי בזמן הזה, את משנתו החינוכית תיאר במאמרים "חינוך יהודי-ישראלי", "אתגרי החינוך היהודי-פלורליסטי".
כתב אודות החובה ההלכתית–מוסרית של חתימה על כרטיס אדי לתרומת איברים, על צדק מקראי בכלכלה מודרנית, על מעמדם של פליטים ומהגרים בישראל, על יחסי דת ומדינה בישראל, על איזון ובקרה בין רשויות השלטון, ועל הלכה ישראלית והיחס בין חוק, הלכה ותרבות.
על השלכות הקורונה על תפיסת העבודה של האדם.
מתגורר בירושלים, נשוי לשלי לבית סיטנר, אב לחמישה.
אחיו הוא ההיסטוריון אבי פיקאר.
משנתו של הרב עובדיה יוסף בעידן של תמורות - חקר ההלכה וביקורת תרבות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן (2007)
הלכה בעולם חדש - שיח רבני בחברה מודרנית, הוצאת כתר ומכון שלום הרטמן (2012)
לראות את הקולות - מסורת, יצירה וחירות פרשנית, הוצאת בית-יצירה עברית, מכון שלום הרטמן, ידיעות אחרונות, ספרי חמד (2016)
בלשון בני אדם - יסודות להתחדשות יהודית-ישראלית, הוצאת כרמל ומכון שלום הרטמן (2019)
על הארץ ועל המזון - אתיקה יהודית בעולם מודרני ובמדינה ריבונית, הוצאת כרמל ומכון שלום הרטמן (2025)
שבת של חירות - מדריך מעשי לשבת אישית ומשפחתית (יחד עם דב אלבוים), ידיעות ספרים (2025)
אריאלה בן אברהם (נולדה ב-6 באוקטובר 1970) היא תת-אלוף (מיל') בצה"ל, שכיהנה כצנזורית הצבאית הראשית.
קודם לכן שירתה כסגנית דובר צה"ל.
בן אברהם נולדה בצרפת ועלתה לישראל בגיל 4.
את שירותה הצבאי החלה במערך הדוברות של חיל הים.
בהמשך, שימשה קצינת ת"ש וח"ן של חיל הים וכיהנה כראש מדור יחסי ציבור ותקשורת של החיל.
בפברואר 2003 מונתה לראש ענף תקשורת בחטיבת דובר צה"ל והועלתה לדרגת סגן-אלוף.
היא מילאה תפקיד זה במהלך ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה תחת דוברות צה"ל רות ירון ומירי רגב.
ביולי 2007 מונתה לראש ענף הסברה בפיקוד העורף, ושימשה בתפקיד במהלך מבצע עופרת יצוקה.
במהלך שירותה בתפקיד העלה פיקוד העורף אתר אינטרנט ייעודי במספר שפות.
ביולי 2011 מונתה לראש מחלקת תקשורת בחטיבת דובר צה"ל וקודמה לדרגת אלוף-משנה.
החל מ-2014 כיהנה בנוסף גם כסגנית דובר צה"ל.
באוגוסט 2015 מונתה לצנזורית הצבאית הראשית.
במאי 2016 העניק לה הרמטכ"ל גדי איזנקוט דרגה אישית של תת-אלוף.
בינואר 2020 פורסם כי ביקשה להקדים את פרישתה.
נכון ל-2021, בן-אברהם היא מנהלת התקשורת של חברת NSO.
בן אברהם בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
היא בוגרת תוכנית המנהיגות של קרן וקסנר.
היא מתגוררת בהרצליה ואם לשלושה.
אריאל פלג הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
פלג התגייס לחיל השריון ושירת במגוון תפקידי לוחמה ופיקוד.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כתותחן טנק בגדוד 74 של חטיבה 188. שימש סגן מפקד גדוד 53, מפקד גדוד 74 בחטיבה ומפקד חטיבת מרכבות הפלדה.
במאי 1999 מונה למפקד חטיבה 188 עליה פיקד עד מאי 2001. בתפקידו הבא שירת כסגן מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
ב-2005 מונה לסגן הצבאי למבקר מערכת הביטחון וראש חטיבת ביקורת מוכנות צה"ל במשרד הביטחון.
ביולי 2010 השתחרר משירות הקבע בצה"ל.
אריאל שִׁשָּׁה-הלוי (נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס לשפות ובלשנות בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בחיפה ב-1945. ב-1966 סיים תואר בוגר בשפות מצריות והודו-אירופיות באוניברסיטה העברית בירושלים (בהצטיינות יתרה), וב-1968 סיים תואר מוסמך בתחום זה.
ב-1972 סיים דוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא השפה הקופטית.
מרצה בחוג לשפות מצריות והודו-אירופיות החל מ-1968.
ב-1973-1974 ערך פוסט-דוקטורט בקיימברידג' ואוקספורד, ולאחר מכן היה מרצה אורח על מצרית וקופטית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1978 חזר להרצות ולחקור באוניברסיטה העברית כמרצה בכיר, ב-1984 מונה לפרופסור חבר בחוג לשפות מצריות וב-1990 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1986-1990 היה ראש המחלקה לשפות, והוא חזר לכהן בתפקיד זה ב-1998. הרצה לאורך השנים כמרצה אורח ועמית מחקר במספר מוסדות מחקר ברחבי העולם, בהן המכון לחקר מצרים בקופנהגן, האקדמיה הבריטית, קולג' וולף והמכון האוריינטלי באוקספורד, אוניברסיטת גטינגן, קולג' דה פראנס ועוד.
משנת 2000 הוא חבר האקדמיה הישראלית למדעים.
תחומי המחקר של ששה-הלוי כוללים דקדוק קלטי, מצרי, קופטי ויווני-קופטי, השפה הוולשית והאירית, דקדוק השוואתי ועוד.
ב-2013 פרש לגמלאות מעבודתו באוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
אריאל צוקרמן (נולד ב-1973 בתל אביב) הוא מנצח וחלילן ישראלי, שמוקד פעילותו בישראל ובאירופה.
מגיל חמש למד נגינה בפסנתר.
מאוחר יותר למד נגינה בחליל צד אצל אורי שוהם, יוסי ארנהיים ומשה אהרן אפשטיין.
אחרי שירותו בתור מוזיקאי מצטיין בצה"ל נסע ללמוד בגרמניה.
באקדמיה למוזיקה של מינכן היה תלמידם של החלילנים פאול מייזן ואנדראש אדוריאן, כמו כן השתלם בכיתות אמן של אלן מריון ואורל ניקולה.
צוקרמן זכה בתחרויות בינלאומיות רבות וניגן, בין השאר, תחת ניצוחם של לורין מאזל, דניאל בארנבוים, זובין מהטה וריקרדו מוטי בתזמורות כמו תזמורת רדיו בוואריה, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת האופרה הממלכתית של בוואריה.
אחרי שנת 2002 היה סולן בהרכב השווייצרי "חמישיית העולם - קול שמחה" (Kolsimcha - The World Quintet), שהקליט והופיע בכל רחבי העולם.
אריאל צוקרמן למד ניצוח אצל יורמה פאנולה באקדמיה המלכותית למוזיקה בסטוקהולם ואצל ברונו וייל בבית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן שם סיים את לימודיו ב-2004.
כמנצח הקים צוקרמן במרץ 2001 את "תזמורת הרמס מינכן" שהורכבה מטובי הנגנים בתזמורות גרמניות שונות, מורים באקדמיה למוזיקה במינכן ונגנים סולנים.
בינואר 2007 התמנה צוקרמן לתפקיד מנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית הגיאורגית הפועלת (משנת 1990) בגלות באינגולשטאדט, גרמניה, ועמד בראשה עד שנת 2011. בתוקף תפקיד זה שיתף צוקרמן פעולה עם אמנים כמו זולטן קוצ'יש, טביאה צימרמן, היינריך שיף ודיאנה דמראו.
אריאל צוקרמן כיהן בעונת 2003–2004 כעוזר מנצח של איוואן פישר בתזמורת פסטיבל בודפשט, שם רכש ניסיון עם רפרטואר עשיר והופעות מרובות.
בהמשך הוזמן צוקרמן לנצח על התזמורת הסימפונית של ברלין (2007) ועל התזמורת הלאומית הבסקית בסיור בספרד (2009).
כיום צוקרמן הוא מהמנצחים המחוזרים בדור הצעיר של ישראל.
עם קאמרטה אקדמיקה זלצבורג סייר ברחבי אירופה ועם תזמורת רדיו וינה הופיע בסין.
הוא הרבה לנצח על תזמורת אמני הצליל באולם אגודת המוזיקה הוותיק של וינה.
כמו כן ניצח על התזמורת הפילהרמונית של צפון-גרמניה ברוסטוק והתזמורת הפילהרמונית של פוזנן בפולין, הסינפונייטה של הונג קונג, התזמורת הסימפונית של לונדון ועוד רבות.
בסיבוב הופעות ראשון ביפן ניצח על התזמורת הפילהרמונית היפנית החדשה בכל הקונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת של בטהובן עם הפסנתרנית הגאורגית אליסו וירסלדזה.
הוא סייר עם התזמורת הלאומית הצעירה של אוסטרליה ועם התזמורות הפילהרמוניות הצעירות של גרמניה ושל ישראל שאוחדו.
אחרי התפטרותו בשנת 2014 של יואב תלמי מתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית בנסיבות משבר כלכלי של התזמורת, נבחר צוקרמן, מבין 23 מועמדים, לתפקיד המנהל המוזיקלי החדש.
במאי 2015 ניצח כבר עם תזמורת זו יחד עם הכנר איתמר זורמן על בכורת הקונצ'רטו לכינור "מחווה לסשה ארגוב" מאת משה זורמן.
על התזמורת הקאמרית הישראלית ניצח בפסטיבלי מרואו בפורטוגל ותלאוי בגאורגיה.
ביולי 2023 פוטר צוקרמן מתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת.
בשנת 2025 הקים יחד עם עוד מוזיקאים ועם הילה צברי פלג את האנסמבל הקאמרי הישראלי.
אריאל קופרוב (ביידיש: אַריִעל קאָפּראָװ; 1913 קפרשטי בסרביה - 15 ביוני 2007 טורונטו) היה סופר יידי.
נולד בעיירה קפרשטי בבסרביה (היום חלק ממולדובה), להוריו קראו מוטל (מרדכי) ופרל.
אביו נפטר כשאריאל היה צעיר ומשפחתו עברה לטלנשטי.
הוא עבד בתור מורה בכפרים ועיירות סמוכות.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא התנדב והתגייס לצבא האדום, במלחמה הוא נפצע.
לאחר המלחמה סיים את לימודי עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה, לאחר מכן גר בקישינב ועבד בתור עיתונאי בעיתונים יהודיים ולאחר סגירתם בעיתונים רוסים ומולדביים.
ב-1973 הוא עלה לארץ, בארץ היה אחד מכותביהם של ספרי זיכרון של הקהילות היהודיות בקפרשטי וטלנשטי.
ב-1984 הוא ירד מהארץ והשתקע בקנדה, שם פרסם שלושה ספרים ביידיש.
כמו כן כתב גם ברוסית.
הוא כתב גם בשביל העיתון היידי פארווערטס היוצא לאור בניו יורק.
יזכור בוך קאפרעטש, חיפה, 1980.
יזכור בוך טעלענעשט, תל אביב, 1982.
צװישן צװײ װעלט-מלחמות (בין שתי מלחמות העולם), טורונטו, 1991.
מאָראַל, מוט און גלױבן (מוסר, עוז ואמונה), טורונטו, 1993.
אַ װעלט מיט חכמות, טורונטו, 1996.
אריאל פורמן (21 בנובמבר 1943 – 18 בפברואר 2016) היה שחקן ומדבב ישראלי
פורמן נולד לציון ויונה פורמן וגדל בתל אביב, סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה "שלוה".
בנעוריו השתתף בפעולות חוג הבימה לנוער.
את שירותו בצה"ל עשה בלהקת פיקוד מרכז.
חבריו ללהקה היו יגאל חרד, אושיק לוי, שלמה וישינסקי, חדווה עמרני, דוד טל ומיקי כהן.
בשנת 1962 הפיקה הלהקה את התוכנית "חיילים יצאו לדרך", בה הופיע לראשונה השיר שנשא את שמה.
שאר השירים בתוכנית לא הפכו ללהיטים, ולכן התוכנית לא הוקלטה.
השיר בוצע שוב גם בתוכנית "למה כובע?" שנה אחר כך, ולצידו הופיעו השירים "טוויסט מולדת" ו"שניים עם גיטרה".
תוכנית זו הוקלטה על גבי שני תקליטונים בשם "חיילים יצאו לדרך" ו"טוויסט מולדת".
באוקטובר 1963 הקליטו מספר חיילים מן הלהקה את "שיר השכונה" ו"הורה אהבה", כביכול על ידי "להקת השכונה" ששמות חבריה לא צוינו; הייתה זו יוזמה פרטית בעקבותיה נשפטו החיילים.
לאחר שחרורו מהצבא, למד בסטודיו לדרמה של אוטה הגן וסטלה אדלר בניו יורק.
השתתף בהצגות בתיאטראות רבים וביניהם, החמאם, האהל, גיורא גודיק, הבימה, התיאטרון העממי - אברהם דשא (פשנל), התיאטרון הורוד, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער ותיאטרון באר שבע.
הוא השתתף גם בהצגות ביידיש, בסרטים ובתוכניות טלוויזיה.
ב-18 בפברואר 2016 נפטר פורמן, בבית החולים בנהריה, בגיל 72, לאחר מאבק במחלת ריאות חסימתית כרונית.
הותיר אחריו שני בנים ושישה נכדים.
הובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ יסעור.
הצגות, סדרות וסרטים בהם השתתף
סדרות טלוויזיה וסרטים בהם דיבב
אריאל שנבל (נולד בי"ד בטבת ה'תשל"ו, 18 בדצמבר 1975) הוא עיתונאי ישראלי.
בנערותו למד בישיבת הישוב החדש, ובהמשך בישיבה התיכונית בקרני שומרון.
שנבל כותב בעיתון "מקור ראשון" ואף ערך את מוסף "מוצש" של העיתון בעבר.
הוא כתב גם באתר nrg המשויך לעיתון ובתחילת דרכו ייסד בו את מדור היהדות, שהיה חדשני בעיסוקו בנושאי המגזר הדתי בתוך פורטל חדשות מרכזי.
כתיבתו עוסקת בנושאים הקשורים לחדשות, לדת ולחברה, והוא פעיל גם ברשתות החברתיות, שבהן כותב על נושאים חדשותיים בצורה הומוריסטית.
שנבל בעל תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה, ובעל תואר שני בהיסטוריה אמריקנית.
את שני התארים קיבל מאוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 2010 משמש שנבל פרשן לענייני ארצות הברית של עיתון "מקור ראשון".
במסגרת תפקידו סיקר את מערכות הבחירות לנשיאות בשנים 2012, 2016 ו-2020, וכן את בחירות אמצע הקדנציה בשנים 2010, 2014 ו-2018. בשנת 2017 כתב סדרת כתבות על מסעו של מארק טוויין בארץ ישראל, ומאז הוא מרצה על הנושא ברחבי הארץ.
בשנותיו הראשונות בתחום התקשורת התמקד שנבל בכתיבה הומוריסטית וסאטירית.
בשנים 2000–2003 שימש הכותב הראשי בתוכנית הרדיו של דידי הררי, דידי לוקאלי, וכן כתב חומרים לסטנדאפיסט נדב אבקסיס, לקומיקאי ישראל קטורזה עבור התכנית "מועדון לילה", לרביטל ויטלזון-יעקבס ועוד.
אריאל סורין (בספרדית: Ariel Sorín; ולד ב-26 באפריל 1967, בואנוס איירס) הוא שחמטאי יהודי-ארגנטינאי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-53 בארגנטינה עם מד כושר 2308.
1985 - סיים במקום השני בתחרות פנאמריקאית לצעירים
1987 - ניצח באליפות ארגנטינה לצעירים.
1995 - סיים במקום השני באליפות ארגנטינה בשחמט
2000 - זכה באליפות ארגנטינה
2004 - זכה בשנית באליפות ארגנטינה.
בשנים 1994–2004 השתתף סורין ב-3 אולימפיאדות שחמט:
אריאלה גולדמינץ (נולדה ב-21 בדצמבר 1955, ו' בטבת תשט"ז) היא סופרת ישראלית, זוכת פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ט.
בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית, תעודת הוראה באנגלית ותולדות התיאטרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בספרות עברית והשוואתית בהצטיינות במגמת כתיבה יוצרת מאוניברסיטת חיפה.
גולדמינץ עבדה כמורה לאנגלית וכמנהלת לשכה בחברות שונות בתחום ההיי-טק ובאוניברסיטת חיפה.
בשנים האחרונות גולדמינץ עוסקת בכתיבה ולמידה.
בכתיבתה עוסקת גולדמינץ בגיבורים מורכבים, בעלילה המבטאת את מורכבות החיים ובסתירות פנימיות.
בדצמבר 2018 הוכרז על זכייתה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ט.
גולדמינץ מתגוררת בחיפה, נשואה ואם לבן.
מרוץ שליחים, 2015, כנרת, זמורה-ביתן דביר מוציאים לאור, עורכת הספר: נועה מנהיים.
הספר זכה בפרס שרת התרבות לסופרים בראשית דרכם וכן במענק מטעם קרן י.ל.
מדובר ברומן המתרחש בקונדיטוריה ותיקה וידועה בחיפה, עוסק בחיי היומיום של גיבוריו..
ככל שיתיר הזמן, 2018, כנרת, זמורה-ביתן דביר מוציאים לאור, עורכת הספר: נועה מנהיים.
הספר הוא רומן שעלילתו מתרחשת בחיפה, עוסק במערכות יחסים בין אנשים..
סטלה מאריס, 2024, כתר הוצאה לאור.
אריאל (אריק) קַלְנֶר (נולד ב-5 ביולי 1980, כ"א בתמוז ה'תש"ם) הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר הכנסת מטעם הליכוד ויו"ר הוועדה למאבק בשימוש בסמים ובאלכוהול.
קלנר נולד בחיפה למשפחה חילונית.
הוא הבכור מבין שלושה אחים.
הוריו תנחום וגליה עלו ארצה מברית המועצות בצעירותם.
את לימודי התיכון עשה בבית הספר הריאלי בעיר.
בצבא שירת כחובש קרבי בחטיבת גולני.
כנער הצטרף קלנר ל"מטה למען ארץ ישראל" בחיפה והשתתף במחאות נגד הסכמי אוסלו.
לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון (BSc) בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון ובהמשך גם למד לתואר שני במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת חיפה.
עד כניסתו לכנסת עבד כמהנדס מערכות מידע בחברת פיליפס בחיפה במשך כשתים עשרה שנים.
כסטודנט היה ממקימי התא הכתום בטכניון לעצירת תוכנית ההתנתקות.
לפי קלנר, בעקבות תקופה זו חזר בתשובה.
ב-2013 הקים את 'חזון לאומי' אשר שם לו מטרה לעצב את מנהיגות דור העתיד ברוח יהודית-ציונית-לאומית.
עיקר הפעילות של הארגון היא עם סטודנטים אשר נפגשים מדי שבוע להרצאות, סדנאות וסיורים מתוך פרספקטיבה לאומית-שמרנית-ליברלית.
תוכניות הארגון מופעלות ברחבי הארץ, ירושלים, חיפה, עכו, לוד ותל אביב.
בשנת 2014 נבחר קלנר ליו"ר נשיאות ועידת צעירי הליכוד ולחברות במזכירות התנועה.
קלנר הוא יו"ר נשיאות ועידת צעירי הליכוד וממייסדי פורום 'דרור בליכוד' – קבוצה אשר קמה בתוך הליכוד, לאחר עזיבתו של ח"כ דאז משה פייגלין, במטרה "לאגד את הכוחות האידאולוגים השואפים לקדם את ערכי התפיסה היהודית להנהגת המדינה".
כמו כן, קלנר פעיל בכמה ארגונים חוץ-פרלמנטריים נוספים כגון – הר הבית וחומש תחילה.
ביוני 2014 נבחר למזכירות הליכוד מטעם מחוז חיפה.
בפברואר 2019 התמודד בבחירות הפנימיות ברשימת הליכוד ל לנציג מחוז חיפה, לאחר שגבר על ארבעה מתמודדים אחרים.
הוא הוצב במקום ה-34 ברשימת המפלגה.
הליכוד זכתה בכ-35 מנדטים ובשל כך הוא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-37 ברשימת הליכוד בשל המיזוג עם מפלגת כולנו.
בבחירות הליכוד זכתה ב-32 מנדטים והוא לא נבחר לכנסת.
גם בבחירות לכנסת ה-23 הוצב במקום ה-37, וב-5 ביולי 2020, עם מינויו של גלעד ארדן לשגריר ישראל באו"ם והתפטרותה של ציפי חוטובלי במסגרת החוק הנורווגי חזר לכהן כחבר הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-33 ולא נכנס לכנסת.
באוגוסט 2022 התמודד בבחירות הפנימיות ברשימת הליכוד לכנסת ה-25 על המקום המיועד לנציג מחוז חיפה, והוצב במקום ה-34 ברשימת המפלגה.
חזר לכנסת ב-6 בינואר 2023, לאחר ששר התיירות חיים כץ התפטר מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי.
בחודש יוני 2023 החלו להתקיים הפגנות בלילות שבת ליד ביתו של קלנר בשכונת נווה שאנן בחיפה.
המפגינים ליוו את קלנר ב"צעדת בושה" לבית הכנסת, ואחר-כך הפגינו ליד ביתו.
באמצע אוגוסט ניצב דני לוי, מפקד מחוז חוף, אסר להפגין ליד ביתו.
לוי חתם על צו האוסר על קיום מחאה סמוך לביתו של קלנר, והעבירן לצומת הרחובות הגליל וטרומפלדור, הוא אסר על שימוש באמצעי הרעשה והגביל את כמות המפגינים לחמישה אנשים
בדצמבר 2025 הציג הצעת חוק להקמת "ועדת חקירה ממלכתית לאומית" לבחינת אירועי השבעה באוקטובר.
הצעת החוק מציעה ליצור מנגנון שיהיה מורכב משישה חברים - שלושה נציגי קואליציה ושלושה נציגי אופוזיציה.
קלנר ציין כי הוועדה תבחן את כל מערכות המדינה, לרבות הדרגים המדיני, הביטחוני והמשפטי.
ההצעה עוררה ביקורת חריפה מצד האופוזיציה ומשפחות שכולות.
יו"ר האופוזיציה יאיר לפיד הכריז מראש שהאופוזיציה לא תשתף פעולה עם ההצעה, וגורמים רבים מתחו ביקורת על הרעיון שהנחקרים ימנו את החוקרים.
"מועצת אוקטובר", המאגדת למעלה מ-1,500 משפחות שכולות ושורדים, כינתה את ההצעה "וועדת טיוח פוליטית".
חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 251) – הורים לילד שיושב במאסר בגלל הרשעה בעבירת טרור חמורה, לא יקבלו בעדו קצבאות מהביטוח הלאומי.
חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 162 – הוראת שעה) – קובע כי ועדות מקומיות בנגב ובגליל מוסמכות לאשר תוספת של עד 40 יחידות דיור ללא צורך באישור הוועדה המחוזית, לשם שחרור חסמים בתחום הדיור.
חוק הפצת שידורים (תיקון מס' 7 – הוראת שעה) – הענקת פטור מתשלום דמי הפצה במערך עידן פלוס לכלל הערוצים, לרבות הערוצים הזעירים (ערוץ 14, ערוץ 9 ו"הלא טי.וי").
חוק מגבלות על חזרתו של מורשע בטרור לסביבת נפגעי העבירה – מאפשר להרחיק משוחררי טרור ממשפחות הקורבנות, כדי למנוע פגיעה חוזרת בנפגעים.
החוק פורסם ברשומות ונכנס לתוקף במאי 2024.
חוק אלג'זירה למניעת פגיעת גוף שידורים זר בביטחון - עבר ב3 קריאות בדצמבר 2025.
קלנר נשוי לליאת, ואב לחמישה.
אריאל צׂבל (נולד ב-14 בספטמבר 1967) הוא תאורטיקן ישראלי של יחסי אדם-חיה ופעיל זכויות בעלי חיים, המתמחה בניתוח ידע טכנולוגי ומדעי בנושא בעלי-חיים באמצעות כלים ביקורתיים המקובלים במדעי הרוח ובמדעי החברה.
עבד כעורך, ככותב וכמחנך בעמותת אנימלס, וכצפר בחברה להגנת הטבע; מלמד על יחסי אדם-חיה במכללת אורנים ועובד ב מכון אדם וחיה.
אריאל צבל גדל בתל אביב ומתגורר ביבנה.
עבד כרכז נתונים של סקרי נדידה במרכז המידע על עופות דורסים (כיום מרכז הצפרות הישראלי) בחברה להגנת הטבע (1988–1991) ופרסם דוח"ות על סקרי נדידת ציפורים, המשמשים כמקורות על נדידה בישראל.
למד אמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון (1990–1993), ולימד ציור במסגרות שונות.
בתקופת לימודיו השתתף בהקמת כתב-העת הד הגרונד ושימש כעורכו.
שימש כעורך מדעי של אסופת המאמרים שהופקה לתערוכה בשר ודם במוזיאון על התפר.
ב-1998 החל לעסוק בהיבטים היסטוריים ופילוסופיים של יחסי אדם-חיה, במסגרת לימודי התואר השני במכון להיסטוריה ולפילוסופיה של המדעים והרעיונות באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2012 קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה, על העבודה "מעמדו של ידע אמפירי באתיקה הבין-מינית" שכתב בהנחייתו של פרופ' גדעון פרוידנטל.
מאז 2018 מלמד על יחסי אדם-חיה במכללת אורנים.
ב-2020 החל לנהל במשותף עם הפסיכולוגית גל חכים-אשר את מכון אדם וחיה לקידום דו-קיום בינינו ובין בעלי-החיים.
עבודה בארגונים להגנה על בעלי-חיים
עבד בעמותת אנימלס (בעבר: אנונימוס לזכויות בעלי-חיים) שבה ייסד ביולי 2001 את כתב-העת האלקטרוני "זכויות בעלי-חיים השבוע", ועבד כעורכו וככותבו העיקרי עד יולי 2013. השבועון הופץ ליותר מ-40,000 מנויים, וכתבות השבועון עובדו למאמרים ופורסמו באתר העמותה.
כ-500 המאמרים שיצרו צבל ושותפיו באתר העמותה מהווים את מאגר המידע המקיף ביותר על זכויות בעלי-חיים בשפה העברית.
במסגרת עבודתו בעמותת אנימלס תכנן צבל הרצאת מבוא לזכויות בעלי-חיים עבור מסגרות חינוך שונות.
הגרסה המוקדמת של ההרצאה הופקה בשנת 2003, ומאז הועברו גרסאות שונות שלה בפני מאות אלפי תלמידים.
צבל העביר הרצאות רבות לקהל הרחב, לרבות קורס "החברה הרב-מינית" (2013-2011, בהפקת זנגביל – מרכז קהילתי לצמחונות), והוא מנהל דף פייסבוק תחת כותרת זו.
במכון אדם וחיה עוסק בפיתוח תוכניות לימודים ש"נועדו לפתח את יכולתם של תלמידים לראות את בעל-החיים כזולת מורכב, רגיש ובעל ערך, להרגיש אמפתיה וחמלה כלפיו ולקיים עמו יחסי כבוד והדדיות", בהכשרה לבעלי מקצוע בתחום החינוך ובהכשרת פעילי הגנה על בעלי-חיים.
עבודתו של צבל מוקדשת לחשיבה מחודשת על בעלי-חיים במונחים חברתיים ומוסריים.
לדבריו, המושג "החברה" מתייחס בשימוש המקובל בו לבני-אדם בלבד, לעיתים תוך הכללת חיות בית, "אך אל רובן הגורף של החיות אנו רגילים להתייחס כאילו הן נפרדות לחלוטין מהחברה.
הן נחשבות בתור חלק מהטבע ולכן מתייחסים אליהן במונחים מתחום הביולוגיה; או שהן נתפסות בתור אובייקטים גרידא של פעילות חקלאית, כלכלית ומדעית".
צבל טוען ש"החברה" כוללת בתוכה בני-אדם וחיות ממינים שונים גם יחד, ואילו הגבלת הדיון בחיות לביולוגיה, לחקלאות ולכלכלה היא מעשה חברתי מובהק של כוחנות והדרה.
על רקע השקפה זו עוסק צבל בניתוח טקסטים שנכתבו למטרות יישומיות בחקלאות או במחקר החקלאי והביולוגי, בניסיון לחשוף את מערכת היחסים הבין-מינית המסתתרת מאחורי הידע הטכנולוגי, החקלאי והמדעי.
בכך חורגת עבודתו מהגישה המקובלת יותר ב"לימודי בעלי-חיים" (Animal Studies) – הסתמכות על מקורות שנוצרו מלכתחילה בכוונה להצהיר על יחס מסוים לבעלי-החיים.
צבל טוען שמקורות כאלה עוסקים בתחומים שוליים, וממילא הם מוטים באופן פולמוסני לטובת בעלי-החיים או בני-האדם הקשורים בהם, או נגד אלה או אלה.
הניכור כרוך בדרך-כלל בהרעת מצבם של בעלי-החיים המנוצלים במתקנים התעשייתיים, אך צבל סבור שאין קשר הכרחי בין תיעוש חקלאי ובין הרעת מצבן של החיות, ולמעשה מצבן תלוי באיכות הטכנולוגיה החקלאית ובלחצים החברתיים הקובעים את אופן השימוש בה.
צבל מרבה לעסוק בסוגיות מתודולוגיות של מחקר על בעלי-חיים.
לדבריו יש קושי מיוחד להשיג ידע חברתי-היסטורי על בעלי-חיים, אך הקושי נובע פחות מתכונות מהותיות למינים השונים (כגון היעדר שפה) ויותר מההתייחסות שלנו להבדלים בינינו ובין החיות, התייחסות המשקפת ומאשררת את השליטה בהן ואת ניצולן בידי בני-אדם בתנאים חברתיים-היסטוריים נתונים.
שיטות הלמידה המקובלות על בעלי-חיים טעונות אפוא שיפור בהשראת שיטות המקובלות ללמידה על בני-אדם, כגון כתיבה ביוגרפית.
צבל עוסק במעמדם של בעלי-חיים במסגרת המקצועית של טיפול בעזרת בעלי חיים.
לטענתו, הפגיעה בבעלי-חיים נפוצה במקצוע אך אינה מהותית לו.
בעבודתו במכון אדם וחיה שותף צבל בפיתוח דרכים חלופיות לחינוך ביחס לבעלי-חיים.
אריאל סטאצ'ל הוא שחקן יהודי-אמריקאי ממוצא ישראלי, שזכה בשנת 2018 בפרס טוני על תפקידו במחזמר "ביקור התזמורת".
סטאצ'ל נולד וגדל בברקלי, קליפורניה.
אביו, בנם של עולי יהודי תימן, גדל בישראל; ואמו, לורה סטאצ'ל, היא יהודייה אשכנזית מניו יורק.
סטאצ'ל אמר שבזמן שגדל, הוא חש לא בנוח עם המורשת האתנית שלו.
הוריו התגרשו כשהיה צעיר, והוא אימץ את שם המשפחה של אמו בין השאר כדי להימנע משיוך עם הרקע המזרח תיכוני של אביו.
כאשר התרחשו פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר הוא היה בכיתה ה', ובמקום להיות מזוהה כערבי, הוא סיפר לחבריו שהוא חצי אפרו-אמריקאי.
תפקידו הראשון היה במחזמר בבית הספר בגיל 15, ולאחר מכן עזב את תיכון ברקלי כדי ללמוד בבית הספר לאומנויות באוקלנד.
הוא המשיך ללמוד דרמה בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר סיום הלימודים סטאצ'ל קיבל כמה תפקידים בימתיים והופיע בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם" ובסדרה של נטפליקס, "ג'סיקה ג'ונס" לפני שקיבל את התפקיד למחזמר "ביקור התזמורת".
הוא עבר אודישן שבע פעמים במשך תקופה של תשעה חודשים לפני שקיבל את התפקיד, עליו קיבל מועמדות לפרס לורטל ולפרס דרמה לפני שזכה בפרס טוני.
בנאום הזכייה הודה סטאצ'ל להוריו, הודה במאבקו הארוך לקבל את מורשתו, והביע את שמחתו מהיותו חלק מדור המסוגל לייצג את תושבי המזרח התיכון בצורה חיובית.
"אני רוצה שכל ילד שצופה יידע שהמכשול הגדול ביותר שלך עשוי להפוך למטרה שלך," אמר.
בשנת 2019 החל סטאצ'ל לככב בפודקאסט הפנטזיה הלהט"בי "שני הנסיכים" בתפקיד הנסיך אמיר.
בשנת 2020 הפך סטאצ'ל לאחד מצוות שחקנים בתפקיד חוזר בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בתפקיד סמל חאסים ח'לדון.
באותה שנה לוהק לסרטה של אוליביה ויילד "אל תדאגי יקירתי"; אשר עתיד לצאת במהלך 2022.
+שנהסרטתפקידהערות2017Can Hitler Happen Here?מנהל2020זולהשון2022אל תדאגי יקירתיקוויןTBARespect the Juxויטו
+שנהסדרהתפקידהערות2015שוטרים בדםצ'אק מורטופרק: "Rush to Judgment"ג'סיקה ג'ונסויקטורפרק: "AKA You're a Winner!"2019מיליארדיםבריאן דאנהפרק: "Infinite Game"2019–2020The Two Princesהנסיך אמירפודקאסט; 21 פרקים2020 - הווהחוק וסדר: מדור מיוחדסמל חאסים ח'לדון5 פרקיםTBAחוק וסדר: פשע שנאהסדרת טלוויזיה עתידית של NBC
אריאל (אריק) שמיר (נולד ב-7 ביוני 1966) הוא פרופסור למדעי המחשב, ששימש כדיקן כדיקן בית הספר אפי ארזי למדעי המחשב שב.
שמיר קיבל תואר ראשון ושני במתמטיקה ומדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר דוקטור במדעי המחשב בשנת 2000 והתמחה בעיקר בעיבוד תמונה ווידאו ממוחשבים, הדמיה ולמידת מכונה.
את הפוסט-דוקטורט עשה במרכז להדמיה חישובית באוניברסיטת טקסס באוסטין ולאחר מכן עסק במחקר במסגרת מעבדות המחקר של מיצובישי אלקטריק בקיימברידג', ב-"Disney Research" וב-MIT.
בשנת 2017 נכנס לשמש כדיקן של בית הספר אפי ארזי למדעי המחשב שבמרכז הבינתחומי הרצליה.
לשמיר עשרות פרסומים בנושאי מחקרו ובשנת 2014 הוזכר כאחד החוקרים המצוטטים והמשפיעים ביותר בתחום מדעי המחשב.
שמיר משמש כעורך וכותב מאמרים בכתבי עת רבים ביניהם IEEE Transactions on Visualization and Computer Graphics, ומאז שנת 2017 גם בכתב העת .
נכון לשנת 2021 מחקריו של שמיר צוטטו מעל 11,000 פעמים במאמרים אקדמיים ברחבי העולם.
בשנת 2022 קיבל שמיר פרס לחוקרים מצטיינים של אוניברסיטת רייכמן.
אריאלה בהלול-דימנד (נולדה ב-8 בפברואר 1956) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
היא ניהלה את בית הספר הפתוח בחיפה במשך 21 שנה.
בהלול-דימנד נולדה בחיפה לבקי בהלול לבית עבאדי, וליוסף בהלול, שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
היא בוגרת בית הספר תיכון עירוני ה', בעלת תואר ראשון בספרות עברית וחינוך, ותואר שני במנהל החינוך ותוכניות לימודים, שניהם מטעם אוניברסיטת חיפה.
בהלול-דימנד היא בוגרת סדנאות כתיבה, ביניהן הסדנה של יעקב בסר.
שיריה פורסמו בכתבי העת עתון 77 ומאזניים.
שני רומנים, ספר שירה וספר בו כינסה את האימיילים שכתבה לצוות המורות והמורים שלה כשהייתה מנהלת בית ספר.
במשך שנים שימשה כמורה ומחנכת בבתי ספר יסודיים בירושלים, בית-שמש וחיפה, והייתה מרצה במכללה האקדמית גורדון.
בשנת 1995 התמנתה להיות מנהלת בית הספר הפתוח ע"ש בארי בחיפה, וניהלה אותו במשך עשרים ואחת שנים.
בהלול-דימנד הצעידה את בית הספר להישגים רבים.
בשנים בהן ניהלה את בית הספר הוא התרחב, ועבר ממקום מושבו בשכונת הדר הכרמל אל שכונת נווה שאנן, נפתחו בו חטיבה צעירה (מערכת גנים בבית הספר) וחטיבת ביניים, ומספר התלמידים בו צמח מ-65, בראשית כהונתה, ל-540 עם סיומה בשנת 2015.
מאז פרישתה מניהול בית-הספר בהלול-דימנד מלווה מנהלים וצוותי מורים בתחומי פדגוגיה שונים, ומתנדבת בקהילה בתחומי חינוך וחברה.
בהלול-דימנד נשואה לעמי דימנד, ואם לרועי והדר.
אי של מילים, הוצאת אופיר ביכורים.
(מיילים שנכתבו למורי בית הספר) (2017).
אריאל שמידברג (נולד ב-25 בינואר 1982) הוא עיתונאי ועורך ישראלי.
מכהן כמשנה לעורך הראשי וראש מערכת החדשות של אתר וואלה!.
בין 2022–2023 שימש מנהל מחלקת החדשות של רשת הטלוויזיה הבינלאומית i24NEWS.
קודם לכן כיהן כסגן העורך הראשי של העיתון "ישראל היום".
שמידברג נולד בעיר קורדובה, העיר השנייה בגודלה בארגנטינה, והתחנך בבית הספר היהודי בעיר.
היה פעיל מאוד בקהילה היהודית ובמוסדותיה.
היה מדריך וראש קן בתנועת הנוער הציונות "החלוץ למרחב", הפעילה בארגנטינה ובמקסיקו.
את דרכו בעיתונות התחיל בתנועת הנוער, כאשר מונה בגיל 15 בלבד לעורך המגזין הקהילתי "אמת".
לאורך השנים עסק רבות בחינוך בלתי פורמלי, ואף בוגר של התוכנית היוקרתית "המכון למדרכי חו"ל" להכשרת מנהיגות נוער מטעם הסוכנות היהודית (ירושלים, קריית מוריה, שנת 2000).
עלה לישראל ב-2001, עבד ב"ישראל היום" מיום השקתו ב-2007, ובמשך 15 שנים.
את דרכו בעיתון התחיל כעורך חדשות, וב-2009 קודם לתפקיד ראש דסק החדשות.
בשנת 2011 מונה על ידי העורך הראשי המייסד של "ישראל היום", העיתונאי עמוס רגב, למנהל מחלקת החדשות של העיתון.
ב-2017, לאחר פרישתו של רגב מעריכת העיתון, מינה אותו העורך הראשי החדש, העיתונאי בועז ביסמוט, לתפקיד סגן העורך הראשי.
במקביל המשיך שמידברג לכהן כמנהל מחלקת החדשות, וגם קיבל לידיו את ניהול מחלקת הדיגיטל.
בתקופת כהונתו של שמידברג כמנהל זרוע הדיגיטל הושקו האתר והיישומון החדשים של העיתון.
שמידברג פרש מתפקידו ב"ישראל היום" בפברואר 2022.
לאחר פרישתו מ"ישראל היום" מונה שמידברג על ידי ראש אכ"א, אלוף יניב עשור, ודובר צה"ל, תא"ל רן כוכב, לחבר בוועדה מיוחדת בצה"ל שמטרתה לבחון ולשפר את אופן מסירת הודעות על נפגעים למשפחות ולציבור.
בראש הוועדה עמד תא"ל גברעם הגלילי.
בין המלצות הוועדה – קידום חקיקה שתטיל אחריות פלילית למפיצי פרטי נפגעים בטרם פרסום הודעות רשמיות של צה"ל, ועדכון רשמי של דובר צה"ל למנהלי קבוצות עצמאיות של עדכוני חדשות ברשתות החברתיות (דוגמת וואטסאפ וטלגרם).
ביוני 2022 מונה למנהל מחלקת החדשות של רשת הטלוויזיה הבינלאומית i24NEWS, המשדרת מישראל לכל העולם.
שמידברג היה אמון על ניהול צוותי החדשות של הרשת באנגלית, צרפתית וערבית.
ביולי 2023 החל את תפקידו כסגן העורך הראשי וראש מערכת החדשות של אתר וואלה!.
במרץ 2024 קודם לתפקיד משנה לעורך הראשי והמשיך לשמש במקביל ראש מערכת החדשות של האתר.
שמידברג החל את הקריירה העיתונאית שלו באתר החדשות News1 מחלקה ראשונה אשר בבעלות העיתונאי יואב יצחק בשנת 2005, שם שימש עורך, ראש דסק חדשות, וכתב.
שמידברג, דובר ספרדית כשפת אם, מרבה להתראיין בכלי תקשורת בשפה הספרדית בעולם, ולהרצות בפני עיתונאים מחו"ל.
כמי שגדל בחו"ל וראה את היחס לה זוכה מדינת ישראל בתקשורת הבינלאומית, שמידברג אמר בעבר שרואה בראיונות ובהרצאות אלה "שליחות הסברתית".
לשמידברג תואר ראשון בתקשורת ובמנהל ומדיניות החינוך מאוניברסיטת תל אביב.
הוא בזוגיות, אב לשלושה ומתגורר ברמת גן.
אריאל קבל נולדה וגדלה בווינטר פארק, פלורידה.
אמה, שרי, היא מנהלת כישרונות ובעלת חברת הפקות.
קבל סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון קרנשו בעיר אורלנדו.
בשנת 2002 השתתפה בתחרות של מיס נוער של מדינת פלורידה והייתה לסגנית הראשונה.
לפני שפתחה בקריירת משחק, קבל עבדה כדוגמנית במשרה מלאה.
היא הוכשרה בבית הספר ליזה מייל אימג' לדוגמנות ומשחק בפלורידה.
בשבוע הראשון לאחר הגעתה ללוס אנג'לס ב-2003, קיבלה אריאל תפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "בנות גילמור" בדמותה של לינדזי אן ליסטר פורסטר.
עוד באותה שנה ביצעה הופעות אורח בסדרות הטלוויזיה "CSI" ו"המשפט של איימי".
בשנת 2004 היא שיחקה בתפקיד הת'ר האנקי בסרט הקומדיה "הכל כלול" בכיכובם של קווין הארט וסנופ דוג, ביצעה הופעת אורח בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בדמותה של אנדראה קנת', וכן שיחקה בתפקיד חוזר בעונה החמישית והאחרונה של הסיטקום "ככה זה בחיים" של רשת The WB.
בשנת 2005, שיחקה קבל בתפקיד ראשי בסרט "אמריקן פאי מציגים: מחנה התזמורת"; ספין אוף של טרילוגיית "סרטי אמריקן פאי" והסרט הראשון בסדרת "אמריקן פאי מציגים".
בשנת 2006 היא שיחקה בסרט הנעורים המצליח "ג'ון טאקר מה זה גמור", בקומדיה הרומנטית לבני-נוער "אקווה מרין" ובתפקיד מרכזי בסרט האימה "הטינה 2" בבימויו של טאקאשי שימיזו.
אריאל תיארה את דמותה בסרט כ"הבחורה שאתה רואה ברקע של כל פרק רוצה להיות חלק מהכל בבת אחת, אבל היא אף פעם לא מצליחה".
בשנת 2009, היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "יומני הערפד" בתור אלקסיה "לקסי" ברנסון.
באותה שנה, היא נכללה ברשימת הנשים "הלוהטות ביותר" לפי מגזין מקסים בפעם השנייה, ולקחה בה את המקום ה-48.
בשנת 2010 כיכבה בתור פייג' בעונה השנייה של דרמת הנעורים "חיים בלתי צפויים" של רשת The CW, והיא הופיעה גם בפרק של הסדרה "דם אמיתי".
בהמשך, גילמה את אוליביה צ'ריטי בסדרה "חצות טקסס" מ-2017 עד 2018.
בפברואר 2018 התקיימה הבכורה העולמית של הדרמה הרומנטית "חמישים גוונים של שחרור" בכיכובה של קבל.
היא גילמה את התפקיד של ג'יה מטאו, האדריכלית של ביתו החדש של כריסטיאן גריי.
בשנת 2021 גילמה את קימברלי בדרמה הרומנטית "אחרי שנפלנו" המבוסס על הרומן מ-2014 באותו שם מאת אנה טוד .
במרץ 2006 קבל הייתה בזוגיות של שמונה חודשים עם במאי הקולנוע ברהמן טרנר, במאי הסרט "Daydreamer" בה כיכבה.
בשנת 2012 החלה לצאת עם מנכ"ל חברת התקליטים וורנר רקורדס ארון ביי-שוק (אנ').
ביי-שוק הוא יהודי, ולפני כהן היה הנשיא של מחלקת איתור הכישרונות בחברת התקליטים אינטרסקופ גפן A&M רקורדס (אנ') והיה סגן נשיא בכיר באטלנטיק רקורדס.
בשנים 2017–2019 הייתה בזוגיות עם שחקן הפולו המקצועי ניק רולדן.
הגענו לסוף הטוב2023אחרי ש...הכל נגמר (אנ')2024מחנה קיץ (אנ')פרנקיTBASiteאלנה
אריאל שימה (נולד ב-16 בספטמבר 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש כראש מטה אט"ל.
שימש כקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי.
ב-26 ביולי 2022 הועלה לדרגת תת-אלוף והחל לכהן כקצין הטכנולוגיה והאחזקה הראשי של צה"ל.
ב-22 בנובמבר 2024 הוכרז כי ימונה לראש המטה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
הוא בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון, כמו כן, הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
שימה מתגורר בעיר מודיעין, נשוי ואב לשלושה ילדים.
אריאל ראצ'שייד הוא מפיק מוזיקלי, מהנדס שמע, מהנדס מיקסים, רב-נגן ופזמונאי אמריקאי.
הוא זכה בשלושה פרסי גראמי בקטגוריות הקשורות להפקה מוזיקלית של שירים ואלבומים.
אריאל ראצ'שייד נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה, למהגרים ישראלים ממוצא יהודי.
הוא למד בתיכון המילטון במחוז בית הספר המאוחד של לוס אנג'לס.
ראצ'שייד היה הסולן והגיטריסט של להקת הסקא/פופ-פאנק The Hippos, והבסיסט והמפיק המוזיקלי של להקת הפולק רוק Foreign Born.
ב-2006 הוא הפיק את הסינגל "Hey There Delilah" של פליין וייט טיז שדורג במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. הוא היה שותף לכתיבה והפקה של הסינגל "Climax" מאת אשר משנת 2012, שזכה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע ה-R&B הטוב ביותר".
ראצ'שייד זכה בפרס גראמי נוסף על הפקת האלבום Modern Vampires of the City של ומפייר ויקנד (2013, "אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטובה ביותר"), 25 של אדל (2015, "אלבום השנה"), ו-Father of the Bride של ומפייר ויקנד (2019, "אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר").
במהלך הקריירה שלו, עבד עם מוזיקאים ולהקות כדוגמת חיים, מדונה ("Living for Love", "", "" ו-"Veni Vidi Vici" מאלבום האולפן השלושה-עשר שלה, Rebel Heart), ברנדון פלאוורס, צ'ארלי XCX, סולאנז' נואלס, טוביאס ג'סו ג'וניור, סקיי פררה וקיילי מינוג.
אריאל סטופנמאכר (ספרדית: Ariel Stofenmacher; נולד ב-5 במאי 1963) הוא רב ארגנטינאי, רקטור נוכחי ונשיא בפועל של סמינר הרבנים של מרשל מאייר באמריקה הלטינית.
מוכר כאחד המוסדות האיברו-אמריקאים החשובים להכשרת מנהיגות יהודית.
יתר על כן, מאז 2019, הוא חלק מוועדת החוקים והתקנים היהודיים (CJLS) של אספת הרבנים.
בנוסף, סטופנמכר עורך בכתב העת האקדמי מחשבות ופרופסור לספרות רבנית ולימודי יהדות באוניברסיטת פלרמו ובאוניברסיטת סלבדור.
סטופנמכר קידם באופן פעיל דיאלוג בין-דתי.
ב-2022 הוא הוביל משלחת לוותיקן, שם נפגש עם האפיפיור פרנציסקוס כדי לדון כיצד לטפח ולשפר דיאלוג בין-דתי.
סטופנמכר, יליד בואנוס איירס למד הנדסה באוניברסיטת הצי הסוחר, שם סיים את לימודיו ב-1991. לאחר מכן, הוא המשיך את לימודיו בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת בוסטון, שם קיבל תואר שני בניהול ומימון.
בשנת 1982 החל את לימודיו בבית המדרש לרבנים באמריקה הלטינית "מרשל ט.
מאייר", ובו קיבל סמיכה לקבנות בשנת 1993.
בימים אלה הוא מסיים את לימודי הדוקטורט שלו בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה, שם יקבל תואר דוקטור לשם כבוד לאלוהות כהוקרה על עבודתו האקדמית והפסטורלית.
סטופנמכר הוא חבר בהנהלת מכון שכטר בירושלים והפדרציה העולמית של בתי הכנסת.
הוא החבר היחיד באמריקה הלטינית בוועדת המשפט העברי של אספת הרבנים העולמית.
אריאל נשיא (נולדה ב-6 באוקטובר 2003) היא שחיינית אמנותית ישראלית, זוכת שתי מדליות ארד באליפות אירופה (בלגרד 2024) ביחד עם שלי בובריצקי וזוכת מדליית ארד קבוצתית באליפות אירופה (בודפשט 2020) בתרגיל חופשי.
ייצגה את ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם שלי בובריצקי, עדן בלכר, נוי גזלה, מאיה דורף, ניקול נחשונוב, פולינה פריקזצ'יקובה, קתרין קונין ונטע רוביצ'ק בתוצאה של 86.8000 נקודות.
בתרגיל הטכני ליחידות סיימה במקום 13 בתוצאה של 72.1890 נקודות.
ב-12 בפברואר הודיעה פדרציית השחייה הבין-לאומית כי נשיא תייצג את ישראל יחד עם שלי בובריצקי באולימפיאדת פריז בתרגילי הדואט בשחייה אמנותית לאחר שההישגים שקבעו באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר מיקמו אותן במקום הרביעי בדירוג המצטבר מבין הדואטים שלא העפילו לאולימפיאדה על בסיס יבשתי או על בסיס קבוצתי.
הזוג הגיע למקום ה-11, המיקום הגבוה ביותר עד כה לישראל במשחקים האולימפיים.
אריאל עידן (נולד ב-26 במאי 1998) הוא עיתונאי ישראלי, כתב עכשיו 14 בדרום.
למד בתלמוד תורה "מסילות ישרים", ובישיבות וולפסון וכסא רחמים.
בגיל 15 זכה עידן בתחרות "ועתה כתבו לכם", ונבחר לכותב המאמרים התורניים הטוב ביותר בגילו מתוך 7,000 צעירים שהשתתפו בתחרות.
שנתיים לאחר מכן חיבר עידן את הספר "בניין אריאל" על הלכות ספירת העומר, הספר זכה להסכמות וברכות מגדולי הרבנים דוגמת הראשון לציון הרב יצחק יוסף.
את דרכו התקשורתית החל בגיל 20 בעיתון מקומי "שופר" שמתפרסם בנתיבות, שדרות, אופקים ויישובי הסביבה.
לאחר מכן החל לערוך את אתר "המגזין נטו" בדרום ושימש כתב מוניציפלי בעיתון "יום ליום".
במקביל עבד כמורה בבית הספר בקריית גת.
בתקופת הקורונה סיים את עבודתו בבית הספר והשתתף בקורס כתבים של ערוץ 20.
במאי 2021 החל לשמש בתפקיד כתב הדרום של ערוץ 20 והמשיך באותו התפקיד בעכשיו 14.
בשנת 2023 נבחר לרשימת "40 הצעירים המבטיחים בישראל" של אתר אייס.
בשבעה באוקטובר עידן שידר תחת אש את קרבות המחבלים בעוטף עזה ואת חילוצה של רחל אדרי ובעלה מאופקים על ידי הימ"מ ומאז המשיך לסקר מהשטח לכל אורך המלחמה.
בראשית הכניסה הקרקעית של צה"ל לרצועת עזה, נכנס עידן למנהרות הטרור מתחח לבית החולים שיפא בעומק הרצועה, סיקר משם את הנעשה במקום וחשף תיעודים מהמקום בו הוחזקו החטופים.
במרץ 2024 הודיעה האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה שתעניק פרסי הוקרה מיוחדים לכתבי מחוז דרום וצפון של מערכות החדשות בטלוויזיה על דיווח בזמן אמת תוך סיכון חיים.
בתגובה לכך ששמו של עידן נפקד מהרשימה, הודיע אלמוג בוקר כתב הדרום של חדשות 13 שהוא מוותר על הפרס עד שיוחלט להכליל את כל כתבי הטלוויזיה בצפון ובדרום שסיקרו את המלחמה, לרבות כתבי ערוץ 14. מאוחר יותר הודיעה האקדמיה שהיא חוזרת בה וכי עידן יכלל ברשימת מקבלי הפרס.
במאי 2024 קיבל תעודת הוקרה מועדת פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה על אומץ לב, חושים עיתונאיים מחודדים ואנושיות בעקבות עבודתו ב-7 באוקטובר.
בפברואר 2025 חשף עידן את סיפורה של הנערה אדווה וינבלום בת ה-13 מעכו ששמה קץ לחייה בעקבות חרם שעברה בבית הספר.
בעקבות החשיפה, מבקר המדינה הורה לשר החינוך להקים ועדת בדיקה בנושא.
מספר ימים לאחר מכן, ועדת הכנסת התכנסה כדי למצוא פתרונות לתופעת החרמות בבתי הספר.
באוקטובר 2025 פרסם עידן את הסרט - "הגיבורים של כפר עזה", סרט תיעודי על הלחימה שהתנהלה בכפר עזה במתקפת חמאס בשביעי באוקטובר וסיפק הצצה נדירה, עדויות ותיעודים בלעדיים ממה שהתרחש שם
בנובמבר 2025 פרסם עידן ראיון עם קצין בכיר בצה"ל האחראי על אבטחת הגבולות, שם חשף הקצין את הפקרות הברחת הנשקים באמצעות רחפנים דרך הגבול המצרי ואת ההתעלמות של מערכת הביטחון מהאיום, חשיפה שגרמה לטלטלה בצמרת צה"ל ומערכת הביטחון.
בעקבות כך, יומיים לאחר מכן, החליט שר הביטחון ישראל כץ להכניס את השב"כ למאבק בהברחות, להסתייע בחיל האוויר וכלים נוספים ולשנות את נוהלי הפתיחה באש.
כמו כן, עידן מרצה ומנחה אירועי תרבות וכנסים ברחבי הארץ.
מתגורר בנתיבות, בעבר התגורר בירושלים ובבת ים.
הוא בעל תואר ראשון בחינוך מיוחד ותושב"ע מהמכללה האקדמית חמדת דרום.
עידן נחשב לכתב הנעקב ביותר בטיקטוק, אינסטגרם וטלגרם בישראל עם למעלה מ-475,000 עוקבים בטיקטוק, 300,000 עוקבים באינסטגרם ולמעלה מ-170,000 מנויים בטלגרם.
אריאל שולמן (נולד ב-13 בינואר 2002) הוא ג'ודוקא ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
שולמן התבלט מהילדות כאלוף ישראל ילדים, נוער, קדטים, ג'וניור ועד לבוגרים ומכביה...
מהתחרויות הראשונות בחו"ל התגלה ככשרון בלתי רגיל וזכה במדליות רבות.
זכה במדליית הזהב בגביע אירופה 2025 בספרד.
באליפות אירופה שנערכה באפריל בזאגרב שבקרואטיה הפסיד בסיבוב השני ליורה ורסטראטן מבלגיה, לאחר שבסיבוב הראשון ניצח את אמיאל יארינג מהולנד.
בקרב הבא ביניהם שולמן שובר את ידו של הבלגי המדורג 8 בעולם ונכנס לרשימת הטובים בעולם בנה וואזה (משחק הקרקע בג'ודו) ...באליפות העולם בוגרים 2024- שולמן מנצח 2 קרבות חשובים ולוקח 9 בעולם
אריאל שיר (נולד ב-12 בינואר 1971) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים ששירת כראש מספן הציוד, ראש מחלקת מערכות במפא"ת וראש מחלקת מערכות לחימה בזרוע הים.
התגייס לחיל הים ב-1989 והתנדב לקורס חובלים במגמת אלקטרוניקה.
בסיום הקורס שירת כסגן קצין אלקטרוניקה באח"י תרשיש ולאחר מכן כקצין אלקטרוניקה באח"י עצמאות.
בשנת 2013 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת מערכות לחימה.
בשנת 2016 מונה לראש מחלקת מערכות במפא"ת.
בשנת 2019 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מספן הציוד.
הוא סיים את תפקידו באוגוסט 2023 והשתחרר מצה"ל.
שיר נשוי לאילנית ואב לשלושה ילדים.
מתגורר ביישוב טל-אל שבגליל התחתון.
בעל תואר ראשון בהנדסה מהטכניון ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
אריאל רסלר (23 בינואר 1938 – 18 בדצמבר 2023) היה רופא ילדים ואנדוקרינולוג בבית חולים הדסה בירושלים ופרופסור לאנדוקרינולוגיה ומטבוליזם בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1979 זכה בפרס ציגלר של הטכניון על מחקרו בנושא "תסמונת של אבדן מלחים אצל יהודי אירן-גילוי של הפגם האנדוקריני".
מחקריו על טיפול תרופתי בפדופילים זכה לתשומת לב ציבורית בכנסת ובתקשורת.
בשנים 1986–2003 כיהן רסלר כיושב ראש החברה הישראלית לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית.
רסלר הוא מחבר או מחבר-שותף של 81 מאמרי מחקר, 13 פרקים בספרים או כמאמרים מוזמנים בכנסים, ו-62 תקצירים לכנסים.
רסלר נולד בעיר צ'רנוביץ ברומניה וב-1940 היגר עם משפחתו מפחד הנאצים לארגנטינה בה גדל ולמד.
ב-1964 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס ועלה ארצה.
בשנים 1965–1972 התמחה ברפואת ילדים בבתי חולים הדסה וביקור חולים בירושלים ושירת בצה"ל כרופא.
בשנים 1972–1975 השתלם באנדוקרינולוגיה בבית חולים הדסה ובית חולים של אוניברסיטת קורנל בניו-יורק.
בשנת 1984–1985 היה בשבתון בוויניפג קנדה, ובשנת 1991–1992 היה בשבתון בעיר קוויבק בקנדה.
החל מ-1990 ועד לפרישתו לגמלאות ב-2003 כיהן כראש המחלקה לאנדוקרינולוגיה ומטבוליזם בבית החולים הדסה.
במקביל, היה רסלר חבר הסגל האקדמי בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, החל ממרצה בשנת 1974 וכלה במינוי לפרופסור מן המניין בשנת 1996.
בשנים 1968–1978 התנדב לשמש רופא ילדים מטעם בית החולים ביקור חולים ביישוב היהודי בחברון וקריית-ארבע.
בשנת 1965 התחתן עם שרה לבית קרוטהמר ולזוג נולדו ארבע בנות.
הבת בכורה, איריס שדה רסלר, נשואה לפרופ' טל שדה.
בין השאר, תוך כדי עבודתו הרפואית אבחן רסלר שלוש מחלות שלא הוכרו קודם לכן, וגרמו סבל רב וחוסר וודאות בחייהם של עשרות אלפי אנשים.
בנוסף, גילה רסלר תרופה חדשה לטיפול בפדופילים.
להלן פירוט של תרומותיו אילו.
חוסר במלח אצל ילדים יוצאי איראן
ילד בן שלושה חודשים שלא התפתח במשך תקופה ארוכה הובא לטיפול לרסלר בבי"ח ביקור חולים.
רסלר גילה כי הסיבה היא חוסר במלח כתוצאה מחוסר מולד בהורמון אלדוסטרון.
רסלר מצא גם כי הסיבה לחוסר היא בעיה גנטית אצל ילדים יוצאי איראן, ופתר את הבעיה הרפואית על ידי מתן תחליף להורמון החסר.
בהמשך, בודד רסלר את הגן האחראי לפגם המולד.
על עבודתו בנושא זה זכה רסלר בפרס ציגלר לשנת 1979.
בשיתוף פעולה עם בית חולים נאסר לילדים בעזה גילו רסלר ושותפיו כי במחנה ג'בליה הייתה שכיחות רבה (1:200) של נשים בעלות איברי מין נשיים אך תכונות גבריות.
הסתבר שהמדובר הוא בפגם גנטי הנובע מנישואי קרובים והתופעה נובעת מחסר ההורמון הגברי טסטוסטרון.
התופעה טופלה על ידי ניתוחים לתיקון אברי המין הגבריים ובמקביל מתן טיפול הורמונלי.
פגם בקליפת בלוטת יותרת הכליה אצל יהודי יוצאי צפון אפריקה
במחקר מקיף בבתי חולים שונים בארץ גילה רסלר אצל יוצאי צפון אפריקה מחלה אנדוקרינית, אשר גורמת להתפתחות מוקדמת אצל זכרים ואיבר מין מעוות אצל נשים הנראה כאבר מין זכרי.
המחלה נובעת מפגם מולד בבלוטת יותרת הכליה אשר יוצרת עודף טסטוסטרון הזכרי וחוסר בקורטיזון.
רסלר אף גילה דרך לאבחון טרום לידתי של הפגם המאפשר הפסקת הריון מבעוד מועד.
בשיתוף פעולה עם פרופ' אליעזר ויצטום, פסיכיאטר מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הציע רסלר לטפל בפדופיליה באמצעות טרפטורלין, תרופה המבוססת על חומר טבעי, מונעת ייצור של טסטוסטרון וכך מדכאת את היצר המיני אצל המטופלים.
התרופה אומצה ברחבי העולם ובתחילת האלף הוכנסה לסל הבריאות במדינת ישראל.
אריאל פינטו (נולד ב-17 בפברואר 1966) הוא מנהל, איש עסקים, יועץ עסקי ואסטרטגי ישראלי.
נולד בארגנטינה, בן זקונים למשפחה בת 6 ילדים.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1969, והמשפחה התיישבה בחיפה.
זמן קצר לאחר מכן נפטר אביו באופן פתאומי במהלך הפלגה לארגנטינה לטובת סגירת עסקיו במדינה.
בין השנים 1987–1984 שירת בצה"ל כסמל מחלקה בסיירת עורב דוכיפת.
בשנת 1989 נסע לטייל בדרום אמריקה, משם המשיך לניו יורק שם הקים חברת הובלות.
בשנת 1991 חזר לארץ ונרשם ללימודי תואר ראשון במינהל עסקים במכללה למינהל.
בשנת 1993 החל את דרכו המקצועית בחברת "שטראוס" כסוכן מכירות, והתקדם בסולם התפקידים לניהול מחלקה, ניהול מכירות ארצי ובשנת 1996 מונה לסמנכ"ל מכירות לשוק הפרטי.
במקביל השלים תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2004, לאחר מיזוג שטראוס ועלית, נשלח פינטו לקורס מנהיגות בברזיל, וכשחזר עזב את החברה ומונה למנכ"ל תשלובת המזון טיב טעם.
לאחר שנתיים בתפקיד זה, עזב את תחום הקמעונאות ועבר לקבוצת כלמוביל כמנכ"ל מיצובישי ישראל.
בשנת 2010 מונה למנכ"ל קבוצת רכבי היוקרה של "כלמוביל" – מרצדס-בנץ וסמארט.
בתפקיד זה כיהן 9 שנים, במהלכן נבחר ליבואן מרצדס המצטיין של מזרח ומרכז אירופה.
לאחר פרישתו הקים חברת ייעוץ עסקי בשם APBC, בה הוא משמש גם כמנכ"ל, ומספק שירותי מנטורינג וייעוץ אסטרטגי ועסקי לחברות מהגדולות במשק הישראלי וכן לחברות בינלאומיות, בהן: חברת השכרת הרכב בלו סקאי, מחסני השוק, ספרי ניב ועוד.
פינטו שותף בחברת רימורט אנרג'י ובנוסף מכהן כדירקטור במספר חברת פרטיות.
שימש כמנטור במחזור השלישי של תוכנית המנטורים באוניברסיטת רייכמן בשנת 2018.