tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1936 רכש זלמן שוקן את "הארץ" ממשה גליקסון והפך אותו, בעריכת בנו, גרשום שוקן, לעיתון מודרני, מהימן ופתוח ברוח העיתונות האנגלית, בעל קו ליברלי ואף קפיטליסטי, אך פחות מחויב ומגויס מפלגתית משאר עיתוני היישוב.
כיוון שביקורתו של "הארץ" על הנהגת היישוב בנושאים כלכליים נמסרה באורח מאופק ומאוזן, היא התקבלה בהערכה, בניגוד לפופוליזם ולבוז שיוחסו ב"דבר" ובתנועת הפועלים ל"דואר היום" ולעיתוני הרוויזיוניסטים.
ב-1939 ראה אור העיתון הבלתי-מפלגתי ועיתון הערב הראשון בעברית, ידיעות אחרונות, בשליטתו של יהודה מוזס ובעריכת עזריאל קרליבך.
ב-14 בפברואר 1948, ללא כל הודעה מוקדמת, נטשה קבוצת עיתונאים עם צוות ההנהלה והדפוס הבכיר של העיתון, בהנהגתו של קרליבך, והקימה עיתון ערב מתחרה בשם "ידיעות מעריב", שהפך עד מהרה למעריב והיה לעיתון הנפוץ ביותר בראשית המדינה.
משפחת מוזס הצליחה לשקם את "ידיעות אחרונות", אך לא סלחה מעולם על הקמת "מעריב".
העיתונות העברית ביישוב יצרה את אחת הסוגות הייחודיות ורבות ההשפעה – הטור המחורז בענייני השעה.
הטורים נטלו ידיעה חדשותית, לעיתים שולית, והפנו אליה זרקור, לרוב אישי, שנתן במה לדיון ציבורי.
הטורים זכו להד עצום בציבור, נקראו על ידי הציבור הרחב ומנהיגי היישוב וזכו לתגובות רציניות אף מצד מתנגדיו של אלתרמן (כמו "טור מול טור" של מרדכי שלו, שהתפרסם בביטאון הלח"י, "המעש").
טורי עיתון ספציפיים רבים זכו להתייחסות שחרגה ממקומם העיתונאי ("מכל העמים", "הלשון השוודית", "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי", "על זאת" ו"מגש הכסף").
בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הייתה העיר מנותקת ולא קיבלה עיתונים מתל אביב, ולפיכך ראו בה אור עיתונים עצמאיים: "ידיעות ירושלים", "חדשות הצהרים", "חדשות הערב", "ידיעות אחרונות" (מהדורת ירושלים) ו"ידיעות חדשות" (בגרמנית).
בעת המאבק בבריטים, בעיקר בימי המאבק בספר הלבן ראה אור מספר גדול של ביטאונים מחתרתיים ובהם חומר הסברתי ותעמולתי, על אף הצנזורה הצבאית החריפה והעונשים הכבדים שהטיל השלטון.
החל בדצמבר 1934 הוציא ארגון "ההגנה" עיתון מחתרתי בשם במחנה.
ב-1947 הפך העיתון לביטאונה הרשמי של ההגנה ולאחר מכן היה לעיתון הרשמי של צה"ל.
ב-24 באוגוסט 1941 ראה אור גיליונו הראשון של אשנב – העיתון המחתרתי הנפוץ ביותר ביישוב.
העיתון הודפס בדפוס אחדות כדו-שבועון עד שלהי 1947 על ידי ארגון "ההגנה" וביטא את הזרם האקטיביסטי של מפא"י.
מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו, היה ברל כצנלסון.
כיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ובחלק מהמקרים הוצאו גיליונות בשם "א–ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו.
בסך הכול הופיעו 157 גיליונות, כאשר 42 גיליונות הופיעו בשם "א–ב".
מקיץ 1945 ועד קום המדינה הופץ על ידי "ההגנה" עלון-הקיר החומה.
העלון, שהודבק בלילות על קירות ביישוב היהודי על ידי נערי גדנ"ע, כלל הודעות בנושאים בלתי-לגאליים כגון העפלה, "יזכור" ללוחמים שנהרגו, הוראות לפעולה אזרחית ודברי הסברה ותעמולה, ולחם נגד מחתרות "הפורשים" (אצ"ל ולח"י).
ביטאון האצ"ל הראשון נקרא "המצודה" וראה אור בשנים 1932–1933. מ-10 במרץ 1942 ועד קום המדינה היה ביטאון האצ"ל הירחון חרות.
הירחון, שכלל ארבעה עמודים, הופץ לרשימת כתובות של אנשים פרטים ומוסדות ובנוסף הודבק על קירות באתרים מרכזיים ברחובות הערים והמושבות בארץ ישראל, בידי נערי "חיל תעמולה" (חת"ם) של אצ"ל.
לאחר קום המדינה המשיך כעיתון יומי וביטאונה של תנועת החרות עד 1965. הלח"י הפיץ מ-1942 ועד 1945 ביטאון תעמולתי בשם "החזית", שאותו החליף בין 1945 ל-1947 הביטאון המחתרתי "המעש" שהופץ בקרב תומכיו ועל הקירות.
בניגוד לשאר עיתוני המחתרות, שהיו תכליתיים וממוקדים בהסברה והנעה לפעולה, היו בעיתוני לח"י דברי ספרות, הגות ושירה (שהיוותה משקל-נגד ל"טור השביעי" של אלתרמן) מאת יוצרים כנתן ילין-מור, יונתן רטוש, ישראל אלדד ומרדכי שלו.
עיתוני המחתרת של ההגנה: "החומה", "אשנב", "המגן", "העברי" והירחון "מערכות" נוצרו על ידי מחלקת התרבות (המחת"ר) של ההגנה שמשרדיה היו ברחוב נחלת בנימין 57. עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לכך באותו מקום.
מקום המדינה ועד מלחמת יום כיפור
ב-4 באפריל 1951 אמר ראש הממשלה בן-גוריון בכנסת: "חבר הכנסת בגין הביא נימוק מעיתון "הארץ".
מי שיש לו כסף, עושה עסק, שוכר פועלים וכותב מה שהוא רוצה לכתוב", ובמזכירות המפלגה אמר: "עיתון בשביל מפלגה חיוני.
כי לא ייתכן קיום מפלגה ללא עיתון".
ואכן, העיתונות והמפלגתיות הלכו בשנות ה-50 יד ביד.
אל עיתוני היישוב נוספו יומון המפלגה הפרוגרסיבית "זמנים" (1953–1955) ו"למרחב" (1954–1971) של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, שהתפצלה ממפא"י.
בית "דבר" של מפא"י, שלוֹ היה עיתון לכל מגזר, קידם את העלייה ההמונית בהחלפת השבועון "הגה" ביומון מנוקד בעברית קלה בשם "אוֹמֶר".
חשיבותה של העיתונות הייתה כה גדולה בעיני השלטון עד כי ראש הממשלה עצמו, בן-גוריון, פרסם מאמרים ב"דבר" תחת שם העט "ס.
יריב" (לאמור: סבא של יריב).
כמו כן נכתבו בכל העיתונים מאמרים ארוכים בשאלות שברומה של האומה ועתידה.
עם זאת, כבר בתקופה זו החלו ניצנים של עיתונות אחרת, נשכנית וביקורתית.
אחד הטורים הביקורתיים הראשונים היה טורם של בנימין תמוז ועמוס קינן "עוזי ושות'" ב"הארץ" (וב"יום-יום", מהדורת הערב של "הארץ", שראתה אור ב-1948), שהגיב על ענייני דיומא כביכול מנקודת מבטו של ילד ובלשון סלנג "צברית" ו"פלמ"חניקית" שהייתה חריגה בעיתונות התקופה, שהקפידה על שפה גבוהה ומצוחצחת.
הטור ביקר את שלטון מפא"י ואת הממסד הדתי וחשף עוולות חברתיות ופוליטיות מנקודת מבט שמאלית.
ב-1953 נעצר קינן והטור חדל להתפרסם.
את מגמת הטור המשיך כבר באותה שנה דן בן אמוץ (שכתב בעילום שם ובלשון רבים) בטורו "מה נשמע", שפורסם בתחילה ב"דבר השבוע" ולאחר מכן ב"מעריב".
הטור הושפע מ"שיחת העיר" של "הניו יורקר" ונכתב באופן קליל ועוקצני ועל נושאי שוליים, בניגוד לכבדות ששרתה על העיתונות העברית וקשיי המדינה הצעירה.
ב-1952 החל אפרים קישון לכתוב טור ביקורת עוקצני ב"מעריב" בשם "חד גדיא", שהגדיר את הפיליטון העברי למשך שנים רבות (הטור פורסם ברציפות במשך 30 שנה, מספר פעמים בשבוע), המציא דמויות, הפנה זרקור אל חיי היחיד ולעג לבירוקרטיה המפא"יניקית.
כן צמחה פובליציסטיקה עברית מקורית בעמודים שיוחדו לכך, בעיקר בעיתוני הערב ("מעריב" ו"ידיעות אחרונות") וב"הארץ".
עם הפובליציסטים הבולטים נמנו ישעיהו אברך, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, הרצל רוזנבלום, אליעזר ליבנה, יוסף נדבה, עזריאל קרליבך, דב סדן וגבריאל שטרסמן.
תל אביב הפכה באופן מובהק לבירת העיתונות העברית, שהשפיעה על הגאוגרפיה שלה.
העיתונים הגדולים רכשו והקימו בה את בנייני המטה שלהם כגון בית מעריב (ברחוב קרליבך, שנקרא על שם מייסד העיתון), בית "הארץ" ברחוב שוקן ובית "ידיעות אחרונות" ברחוב מוזס (שנקראו אף הם על שמות מייסדי העיתונים).
על מנת להסדיר את יחסי הממשל והעיתונות, תוך אימוץ מדיניות של "צנזורה עצמית מרצון", גובשה ועדת העורכים, שכללה נציגות של עורכי העיתונים, אשר הסכימו לא למסור לציבור ידיעות העלולות לפגוע בביטחון המדינה, ובתמורה קיבלו תדרוכים לא-לפרסום מבכירי השלטון.
השלטון התחייב לצמצם את השימוש בתקנות שעת חירום, והעיתונים התחייבו לפתור מחלוקות עם הצנזורה הצבאית באופן דיסקרטי באמצעות הוועדה.
הדבר פיתח שפה ייחודית של רמזים, שבה הילכו העיתונאים על חבל דק בין פרסום לגיטימי לבין עבירה על ההסכמות.
הדבר הגיע לשיאו בדיווחים על "הפרשה" ("העסק הביש"), שבהם כיכבו דמויות ורמזים כגון "האדם השלישי", "המזכירה" וכדומה.
במשך כחמש שנים (1960–1965) העסיקה "הפרשה" את העיתונות ואת המערכת הפוליטית בישראל כמעט מדי יום.
העיתונים נחלקו בין מצדדי שר הביטחון פנחס לבון, גישה שאותה הוביל "מעריב", לבין מצדדי ראש הממשלה בן-גוריון, גישה שאותה הוביל באופן נחרץ "הארץ".
עיתונאי "דבר" נחלקו בין מצדדי לבון, ובהם בכירי המערכת והעורך הראשי חיים שורר, לבין מיטב הפובליציסטים, בראשות נתן אלתרמן, שתמכו בבן-גוריון.
"הפרשה" הייתה הקו שממנו החלה בישראל צמיחת עיתונות פתוחה יותר, ספקנית וחוקרת.
בתגובה חוקקה הכנסת את חוק איסור לשון הרע (1965), שהגביל את הפרסום בעיתונות וחולל סערה ציבורית ושביתות.
השבועון שהוביל את העיתונות החוקרת היה העולם הזה (1937–1993) של אורי אבנרי, ששילב רכילות ותצלומים פרובוקטיביים עם עיתונות לוחמנית ועוקצנית, והיה שנוא במידה שווה על ידי ראשי השלטון שנגדם יצא ועל ידי העיתונים היומיים, שראו בו איוּם.
ב-1968 כתב עיתונאי "העולם הזה" אהרן בכר: "אין אולי עיתון בארץ שחיוב ושלילה מתרוצצים בו בצורה כל-כך קיצונית.
ערב מלחמת ששת הימים ארגנו חלק מהעיתונים, ובפרט "הארץ", מסע נגד ראש הממשלה לוי אשכול, שנתפס כהססן – סטריאוטיפ שהודגש ונופח על ידי העיתונות – בקריאה למנות את משה דיין לשר הביטחון.
לא ברור האם המסע העיתונאי שיקף דעה ציבורית או עורר אותה; כך או כך, העיתונות של סוף שנות ה-60 הייתה כבר בעלת כוח ציבורי ניכר ויכולת השפעה על החלטות הדרג המדיני.
לאחר מלחמת ששת הימים שקעה העיתונות הישראלית באופוריה ובאמונה ש"הכול בסדר".
בשנת 1974, זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים, כתב דניאל בלוך כי באותה עת שררה בעיתונות אווירה שבה "אין מצביעים על פגמים, הכל מלא שירים ותשבחות, קושרים כתרים למצביאים ומשתחווים לפני הממסד."
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הגיעה העיתונות המפלגתית למשבר.
מחסור באמצעים ובפרסום ותפוצה דלה הכריעו את "היום" של גח"ל ב-1969, והליכוד נותר ללא ביטאון רשמי.
המפלגה הקומוניסטית התפצלה ב-1965, ובנוסף ל"קול העם" נוסד שבועונה של רק"ח, "זו הדרך"; "קול העם" גסס עד שנסגר ב-1975. ב-1971 התמזג "למרחב" עם "דבר".
ממלחמת יום כיפור ועד שנת 2000
לאחר מלחמת יום הכיפורים החל בישראל גל של ביקורת.
העיתונות הלקתה את עצמה הן על הסיקור האופטימי והכנוע לפני המלחמה והן על הרמה העיתונאית בזמן המלחמה, שבה צורפו עיתונאים למטות האלופים, ניזונו מהם כמקור יחיד, דבררו אותם ואף ליבּוּ את "מלחמת הגנרלים" (המקרה הקיצוני ביותר, אך לא היחיד, היה עיתונאי "מעריב" אורי דן, שהצטרף לאריאל שרון).
לאחר המלחמה חש חלק ניכר מהעיתונאים, כמו הציבור בכללותו, נבוך ומרומה, וזעמם על הממסד הפוליטי והצבאי היה גדול.
אווירת "אנחנו אשמים" בקרב העיתונאים, שחשו שהיו כלי שרת בידי השלטון, הובילה לשינוי יסודי במערכת היחסים בין העיתונאים לממסד הפוליטי והצבאי.
טראומת המלחמה הולידה דור חדש של עיתונאים, שעבורם הייתה זו חוויית בגרות מעצבת, בהם אדם ברוך, אמנון דנקנר, אמנון אברמוביץ', יעקב ארז, יגאל לב, יגאל סרנה, אמנון לוי, תום שגב, נחום ברנע, אפרים סידון, יהונתן גפן, ב.
מיכאל, גדעון לוי, דורון רוזנבלום, מאיר שלו, דן מרגלית, ירון לונדון, אהרון ברנע, גדעון סאמט, עלי מוהר, מאיר שניצר, חנוך מרמרי, רינו צרור ויוסי קליין.
אחת התופעות של עידן זה הייתה גידול הנפח של העיתונים, שאליהם התווספו מוספים יומיים ושבועונים רבים, עשירים בחומר עיתונאי, עיתונאי-למחצה (כגון תוכן ממומן) ופרסומי).
לכך גרמו הן מימון התוכן על ידי פרסומות והן הוזלת אמצעי הייצור וההפצה.
בשנת 1991 נערך סקר משווה שבדק את מספר העמודים של ארבעת היומונים המרכזיים ("הארץ", "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב") ב-1961 וכעבור 30 שנה.
לדברי העיתונאי והחוקר מרדכי נאור,
עִתוני 1961 היו בעלי גזרה דקה: 4 עד 8 עמודים בעיתוני הבוקר ו-12 עד 20 עמודים בימי שישי.
ב-1991 מופיעים עיתונים כמו "הארץ" או "דבר" ב-16 עמודים ויותר בימי חול ובעשרות רבות (כולל מוספים) בימי שישי.
ב"ידיעות אחרונות" ו"מעריב" הגידול בולט עוד יותר: ב-1961 החזיק "ידיעות אחרונות" 8 עמודים בימי השבוע, 12 בימי ראשון ו-24 בימי שישי.
"מעריב" השתרע על פני מרחב עמודים דומה: בימי חול 8 עד 12 וביום שישי – 24 עמודים.
בקיץ 1991 שני העיתונים מופיעים בהיקף עמודים שלפני שלושים שנה נראה רק בחלום: בימי חול בהיקף של 36 עד 72 עמודים ובימי שישי 200 עד 240 עמודים.
העיתונות המפלגתית הגיעה לקִצהּ עם סגירתם של "על המשמר" (נסגר ב-1995) ו"דבר" (1996).
מאז היווסדו ועד אמצע שנות ה-70 היה "מעריב" העיתון הנפוץ במדינה.
אולם, לאחר כרסום מתמשך, הצליחו ראשי "ידיעות אחרונות", נח מוזס ודב יודקובסקי, ליצור עיתון פופולרי יותר מ"מעריב".
"ידיעות אחרונות" החדש כלל כותרות גדולות, ידיעות תמציתיות ותצלומים בעמוד הראשי, שהיוו לכאורה סממן עממי.
כמו כן גויסו לעיתון כותבים מהשורה הראשונה, בהם פובליציסטים מימין ומשמאל כגון עמוס קינן, בועז עברון, דידי מנוסי, זיוה יריב, סילבי קשת, דן בן אמוץ, הרב מנחם הכהן, ישראל אלדד ואליהו עמיקם, שיחד עם מעמדו הפופולרי הוכיחו שגם אנשים בעלי השכלה וממעמד סוציו-אקונומי גבוה אינם צריכים להתבייש לקרוא בו.
במקביל הקים יודקובסקי בהדרגה צוות של כתבים ופרשנים שסיפקו לעיתון סקופים רבים, בהם איתן הבר, שלמה נקדימון, אריה אבנרי, עמנואל אלנקוה ויחזקאל אדירם.
בעקבות חידושים בתהליכי הדפוס, שהוזילו את ההפקה, החלו לצאת בסוף שנות ה-70 בישראל שלל ירחוני כרומו, על ידי גורמים פרטיים שונים.
עורכו הראשון היה אדם ברוך, והוא התווה את המדיניות התוכנית והצורנית.
את ברוך החליף תלמידו המובהק, רון מיברג.
בראש הגיליון הובלטו לראשונה הכותבים, עם תמונתם, כנהוג בירחונים מקבילים בעולם המערבי ובניגוד לצניעות ואף הסתתרות הכותבים תחת שמות עט שאִפיינה את העיתונות העברית עד אז.
ברוך הביא ל"מוניטין" את מקורות ההשראה שלו – המגזינים האמריקאים כגון "אסקווייר", "ניו יורק מגזין" ו"רולינג סטון".
סגנונו השפיע על דור העיתונאים שלאחר מלחמת יום כיפור, שהפנה עורף לכתיבה המפלגתית המגויסת ופנה לעיצוב שפה אישית וכתיבה אינדיבידואליסטית ("אני" במקום "אנחנו").
לדברי עוז אלמוג, סגנון הכתיבה העיתונאי שפיתח ברוך בכתבותיו ובמאמרים שערך היו חדשניים ופורצי דרך וכללו מאפיינים כשפה רזה, תמציתית ומלוטשת, עמוסת רמזים, מטפורות ואסוציאציות מתוך העולם האינטלקטואלי המערבי ובקיאותו של ברוך בחברה ובתרבות היהודית והישראלית.
רון מיברג תיאר את לשונו הניו-ג'ורנליסטית של ברוך כ"נעה בבת אחת מהנורמטיבי לתיאורי.
[...] מלים שנעו באחת משפע לרזון, מפרט לכלל, מ"סיפור" ל"הלכה", מנקודתי לפנורמי, ממקור לציטוט".
השפה העיתונאית השתדלה להיות ייחודית, גבוהה ומתוחכמת משפת עיתוני הערב, אך לא אקדמית, ארכנית וכבדה בסגנון שאפיין את הכתיבה המפלגתית, ושזורה בטון אירוני שהתבונן גם על מושגים "מורמים מעם" באורח משועשע, לא מעריץ וגם לא מתלהם.
בנוסף לשפה העיתונאית קידם "מוניטין" את הפרסום העברי בעיתונות.
מגזין נוסף ששאב מאותה רוח היה השבועון "כותרת ראשית" (1982–1988) בעריכת נחום ברנע ותום שגב.
ב-1978 ייסד יוסי קליין את המקומון הירושלמי כל העיר – ראשון במקומוני רשת שוקן – לפי דגמים כגון "וילג' ווייס" הניו-יורקי.
שנה מאוחר יותר נוסד העיר התל אביבי בעריכתו של חנוך מרמרי.
השפה שהוגדרה על ידי המקומונים הרחיבה והקצינה את השפה הניו-ג'ורנליסטית, הייתה דיבורית, פרובוקטיבית ובוטה והחדירה מחדש ללשון העיתונאית העברית, שטרחה כל ימיה על ניכוש הלעז וחידוש העברית, מושגים לועזיים רבים (אאוטסיידר, דד ליין, קליפ, פולו-אפ, קרייאטיב, אימג' וכדומה).
תחומי הסיקור הורחבו תוך שבירת היררכיה תרבותית ונתנו במה נרחבת לתופעות שוליים שלא היו עד אז חומר לסיקור עיתונאי, כגון תיאטרון פרינג' ומוזיקת אינדי.
במרץ 1984 ראה אור גיליונו הראשון של היומון החדש של רשת שוקן, חדשות (1984–1993), בעריכת יוסי קליין ורינו צרור, וזה הביא את השפה העיתונאית המקומונית וערכיה לזרם המרכזי.
העיתון היה בעל תדמית צעירה, שמאלנית ואנטי-ממסדית.
השפה שבה נכתב העיתון הייתה עברית חדשה, משוחררת, צעירה, על גבול הסלנג, שבלטה על רקע האפרוריות, הרצינות והשמרנות של היומונים האחרים.
העיתון הוביל עיתונים אחרים בעקבותיו, למשל בטור הרכילות "ציפורה", שהמציא פורמט ושפה ששימשו לאחר מכן דורות של רכילאים.
עם זאת, הוא לא שמר על קו אחיד – לעיתים ניסה להיות צהוב, לעיתים הציג עצמו כעומד על עקרונות הדמוקרטיה ובשנותיו האחרונות ניסה להפוך לשמרני יותר.
לסגנון הניו-ג'ורנליסטי הייתה השפעה עמוקה על השפה העיתונאית העברית.
ב-1983 הזמין דב יודקובסקי את אדם ברוך לערוך את מקומוני "ידיעות אחרונות" ואת המוספים "7 ימים" ו-"7 לילות", והוביל גם אותם לעבר הסגנון הניו-ג'ורנליסטי.
באותה עת הביא מתי גולן סגנון זה ל"הארץ".
עם התפרקות "כותרת ראשית" (1988), "חדשות" (1993) ו"מוניטין" (1994) הפכו כותביהם (בהם נחום ברנע, רינו צרור, רון מיברג, אמנון דנקנר, גבי ניצן, נתן זהבי, דורון רוזנבלום, אהוד אשרי, אמנון לוי, יוסי ורטר, ארי שביט, דב אלפון, אמנון אברמוביץ') למעצביה הבכירים של השפה העיתונאית העברית.
עיתונות ביקורתית, חוקרת וחושפת שחיתות
המגמה הביקורתית כלפי הממסד החלה עוד בסוף שנות ה-50 עם "העולם הזה", שעסק באיתור וחשיפת שחיתויות בצמרת מפלגת השלטון ומקורביה – בין היתר ראש עיריית חיפה אבא חושי (העיתון קרא לחיפה "חושיסטאן"), שמעון פרס ("הפשפש שעלה למעלה"), הרמטכ"ל משה דיין – אך הייתה נחלת מעטים.
מספר אירועים תרמו לחידוד השיח העיתונאי ולמתיחת ביקורת, בעיקר טבח כפר קאסם (1956) וסיקור "הפרשה" (1960–1965).
מלחמת ששת הימים השיבה לזמן מה את הנטייה הקונפורמית, אך גם בתקופה שבינה לבין מלחמת יום כיפור החלה נטייה ביקורתית ביחס לשטחים ולמלחמת ההתשה.
לאחר מלחמת יום כיפור השתנתה מגמת הביקורתיות והפכה לנוקבת וחריפה, עד כי העיסוק העיתונאי הפך למוגדר כביקורתי לשלטון.
העיתונאים לא הסתירו עוד התבססות על הדלפות, ומאבקים עם הצנזורה וועדת העורכים הקנו לדור החדש של העיתונאים הילה מרדנית שהעלתה את קרנם.
סאטירה נשכנית ותוקפנית בסגנון "זו ארץ זו" עברה מעיתוני שוליים כ"העולם הזה" למדור "דבר אחר" שבלבו של "דבר" הממסדי.
לעיתונות החוקרת החושפת נודעה השפעה מכרעת על הפוליטיקה הישראלית.
כך למשל חשיפת פרשת חשבון הדולרים של לאה רבין על ידי דן מרגלית ב-1977 הובילה לפרישתו של יצחק רבין מראשות הממשלה ומההתמודדות על התפקיד במפלגת העבודה, וחשיפותיו העיתונאיות של מרדכי גילת ב-1985 הובילו למשפטו ומאסרו של שר הפנים אריה דרעי.
כבר ב-1995 פרסם "הארץ" את כל תוכן העיתון המודפס באינטרנט, תחילה במסגרת IOL ולאחר מכן באופן עצמאי.
בשנת 2000 קם אתר האינטרנט של קבוצת ידיעות אחרונות, ynet, שפרסם חומר עיתונאי מקצועי בעברית ובחינם.
ב-2002 עלה לאוויר אתר nrg של "מעריב".
הנגישות לעיתונאות העברית העיקרית בחינם הציבה אתגרים קשים בפני העיתונות הכתובה – אתגרים שהשתלבו במגמה העולמית של "מות העיתונות המודפסת".
בנוסף, בשנת 1993 קם ערוץ 2 ופתח את עידן התקשורת המסחרית בטלוויזיה בישראל שבצדה נפתחה עבור עיתונאים-כוכבים אפשרות להשתכר בטלוויזיה משכורות גבוהות הרבה יותר מאשר בעיתונות הכתובה – מגמה שסימנה מעבר של עיתונאים לטלוויזיה.
שבירת ארגוני העובדים בעיתונות, שהחלה עוד בעשור שקודם לכן, והצמצום הנדרש בעלויות הובילו לדרדור איכות העוסקים במקצוע ודרדור השפה העיתונאית.
פיטורי מגיהים או העסקת סטודנטים במשכורת פעוטה הובילו לאיכות ירודה של הטקסטים, בפרט במקומונים.
על מנת להתמודד עם עיתונות האינטרנט החלו ב-2006 לצאת בישראל חינמונים יומיים.
הראשון בהם היה "ישראלי", שנסגר בתחילת 2008. ביולי 2007 החל לצאת לאור ישראל היום, חינמון בבעלות המיליארדר היהודי-אמריקאי השמרן שלדון אדלסון, שגייס מספר כתבים ישראלים בולטים כגון מרדכי גילת, עמוס רגב ודן מרגלית.
תקופה קצרה, בין ינואר 2008 ועד לסגירתו ביוני 2009, יצא גם חינמון בשם "24 דקות", מבית ידיעות אחרונות, שנחשב לצהובון; מאז מופצת חינם גרסה מצומצמת של העיתון.
עיתונים אלה סיפקו בעיקר ידיעות פנים-מגזריות מהארץ ומהתפוצות.
העיתון היומי החרדי רב-התפוצה הראשון במדינת ישראל היה ביטאונה של אגודת ישראל המודיע (החל להופיע ב-1950).
חסידות בעלז הייתה הראשונה לשבור את המונופול בציבור החרדי עם הוצאתו לאור של שבועון המחנה החרדי בפברואר 1980.
ב-1985, עם הקמת מפלגת דגל התורה על ידי אלעזר מנחם מן שך ויעקב ישראל קניבסקי, יצא לאור לראשונה ביטאונה יתד נאמן כיומון חרדי שני.
ב-2009 התפצל מן "המודיע" יומון חדש, "המבשר", שהוקם על ידי מנחם פרוש ובנו מאיר ומזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל.
ב-2012 הוקם, מתוך פולמוס חריף, עיתון "הפלס", המזוהה עם הזרם הליטאי השמרני ומפלגת בני תורה; העיתון הוקם בחסותו של הרב שמואל אוירבך על ידי כמה מבכירי העיתון "יתד נאמן" לשעבר, שפוטרו זמן קצר לפני כן על ידי אנשי הרב אהרן לייב שטיינמן, שהשתלטו על "יתד נאמן".
בנוסף, הרחוב החרדי עשיר בשבועונים, בהם "בשבע", "משפחה", "בקהילה", "כפר חב"ד", עיתון הילדים "זרקור" ועוד.
שבועונים אלה הם נושא פולמוס בחברה החרדית .
בנוסף, מחולקים בבתי כנסת בשבתות מאות סוגים של עלוני שבת (מכונים גם "עלוני פרשת השבוע"), שבהם נדפסים דברי תורה המבוססים על פרשת השבוע, פעמים רבות כולל התייחסות לענייני השעה, עם ביטוי להשקפת עולמם של מוציאי העלון.
גם בעניין עלוני השבת קיים פולמוס נרחב בחברה החרדית.
העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים וכפופה לכללי צנזורה ולפיקוח רבנים.
לא מופיעים בעיתונות החרדית דיווחים על נושאים הקשורים לתרבות הפופולרית (ידוענים, ספורט, בידור, תרבות) או התרבות הגבוהה הלא-חרדית (ספרות, קולנוע, אמנות פלסטית וכיוצא באלה).
דיווחים שכן נכתבים על התרבות הלא-חרדית מתמקדים בדרך כלל בהיבטיה השליליים: (חילול שבת, אכילת מזון לא-כשר, עבריינות וכו') או במאמרים פובליציסטיים הלועגים לתרבות הלא-חרדית.
מקרי פשיעה כמו מעשי שוד וגנבה מוזכרים במקרים חריגים בלבד.
שמן הפרטי של נשים הכותבות בעיתון מופיע בדרך כלל כאות ראשונה בלבד.
העיתונים נמנעים מאִזכור כל דבר הקשור למיניות אפילו בעקיפין (סרטן השד למשל נקרא "סרטן נשים").
עיתונות נשים עברית צמחה בארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20 והתפתחה לכתבי עת עצמאיים לנשים ולמדורים בעיתונות הכללית.
מהמאה ה-19 עד לשנותיה הראשונות של המדינה
כאשר החלו נשים להשתתף בכתיבה בעיתונות, ספגה כתיבתן ביקורת רבה בעיקר מצד כותבים גברים שראו בהן נשים מפונקות שאינן מכירות את החיים האמיתיים – חיי הפועלות.
נשים אלה נמנו על החוגים האזרחיים שהוגדרו כעירוניים, בורגנים בעלי תפיסה קפיטליסטית המנוגדת לתפיסתם של חוגי הפועלים הסוציאליסטים.
אולם, העיתונות הנשית עברה תמורות ושינויים לאורך השנים מאז שיצא העיתון הראשון – "האשה" (1926).
ירחון זה, לדברי העורכת הראשונה שלו, חנה טהון, (1886–1954) שאף ליצירת טיפוס חדש של האשה הארץ-ישראלית אשר רואה את פעילותה בביתה כחלק מהבניין הלאומי-הציבורי.
עיתונות הנשים שימשה במה ליצירותיהן של נשים בפרוזה ובשירה, העלתה מאמרי-ביקורת על ספרים שכתבו נשים, כתבות על אירועים ספרותיים שנשים לקחו בהם חלק, מחקרים ודיוקנאות של נשים יוצרות.
אך גם בין עיתוני הנשים היו הבדלים: עיתון "האשה" נתן מקום גם לכותבים גברים אם התייחסו לסוגיות של נשים.
לעומת זאת – "דבר הפועלת" קידם כותבות שענו על צרכיו הרעיוניים: רחל כצנלסון כתבה שמגמת העיתון לדובב את שתיקתה של הפועלת, להביא את קולה של האישה שמתחבטת בהתמודדותה עם הקשיים בחיי העבודה, המשפחה והרגשות.
הכותבות ייחסו משמעות רבה לאופן כתיבתן השונה והאישית של נשים, אשר לטענתן מושכת יותר את הקורא.
התייחסות זו עודדה נשים רבות לכתוב ולספר על עצמן ללא חשש.
בארץ-ישראל החלה עיתונות הנשים כמדורים בעיתונים קיימים, בהם שולבו עצות לנשים, בענייני נימוסים, טיפוח הבית וטיפוח החן.
בעיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה הופיע מדור אופנה ב-1904. החל משנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעו מדורי נשים בסגנון אלה שהיו בעיתונות האירופית אך במקביל אליהם, משנות ה-40 החלו להופיע גם מדורים שעסקו בסוגיות של זכויות נשים, רווחתן, שילובן בבניית תפריט (בתקופת הצנע) ובארגוני נשים
צמיחתם והתפתחותם של מדורי נשים בעיתונות ושל עיתוני נשים מקבילה למתרחש בעולם המערבי באותה תקופה.
במסגרת התאגדותן למען נשים הקימו ארגון ארצי "התאחדות נשים עבריות למען זכויות בארץ ישראל" (1919) ואת עיקר רעיונותיהן ביטאו באמצעות עיתון הנשים הארץ-ישראלי הראשון "האשה-לחייה ולענייניה של אשה בארץ ישראל" (1926–1928).
עם זאת, כל העיתונות הנשית עסקה בהתלבטות ביחס לדרכים בהן יש לנקוט על-מנת לנתב את הנשים לחשיבה עצמאית, למודעות ולהכרה בערכן.
סוגיות השוויון, ההתפתחות של הנשים והשחרור שהיוו דילמות משמעותיות עם התפתחות הפמיניזם נדונו גם בכל עיתונות הנשים .
עיתונות הנשים שימשה כמאיץ למודעות פמיניסטית של הקוראות.
היא הציעה במה לכתיבה נשית אך מתוך מחלוקות רעיוניות (בין החוגים האזרחיים לבין חוגי הפועלים) לא נעשה די כדי לדרבן נשים לכתיבה עצמאית.
דוגמה מעניינת לשינוי בעמדתם של עיתוני נשים ניתן לראות במאמר שהתפרסם בעיתון "לאשה" ב-1947. המאמר עסק בביוגרפיה של שרה אהרנסון במלאת שלושים למותה והיווה היפוך לאגדה מגדרית של הנסיכה הקסומה.
המאמר מתאר את שרה לא כמי שנזקקת להגנה ולהצלה על ידי גברים, אלא כמי שמשתחררת מהם וכאישה ששולטת ולוקחת אחריות על חייה.
עיתונות נשים בישראל במאה ה-20 החל משנות ה-70
בסוף שנות ה-70 עם הקמת התנועה הפמיניסטית הישראלית בראשות מרשה פרידמן, ובעקבותיה התחזקות ארגוני נשים כ"נעמת" ו"הקרן לעזרת האשה" עלה נושא אפליית נשים על סדר היום התקשורתי והפוליטי.
בשנות ה-80 וה-90 החלה העיתונות לטפח כותבות מוכשרות ולהתייחס לסוגיות אפליית נשים בצורה גלויה.
נשים ככותבות בעיתונות יצרו דגם חדש לצורת ביטוי היוצאת מתוך נקודת מבט חדשה ורעננה על נשיות, גבריות ויחסים בין המינים.
הן עושות זאת באמצעות כתיבה שנונה, הומוריסטית ואסרטיבית.
בהן נמצאות ורדה רזיאל-ז'קונט, יעל פז-מלמד, בילי מוסקונה-לרמן, נרי ליבנה וגפי אמיר.
את המהפך בגישה אפשר לבחון מתוך הגידול במספרן של נשים חברות אגודות העיתונאים בארץ: בשנות ה-60 היו כ-30 נשים שהיוו כ-7 אחוזים מחברי האגודות ובשנות ה-90 היו כבר 581 נשים – 31 אחוזים.
כמו כן גדל מספר העיתונאיות פי 19.4. ב-1996 היוו העיתונאיות 40 אחוז מכלל העיתונות הארצית ו־50 אחוז מהעיתונאים בעיתונות המקומית.
נשים גם התחילו להשתלב, אם כי במספר מצומצם, בתחומי עיתונאות כמו צבא וביטחון והתחומים הפוליטיים.
בסקר חשיפה לעיתונות מ-1993 נמצא שיותר גברים מודים שהם קוראים עיתוני נשים.
נתון זה משמעותי בהתייחס לטשטוש ההבדלים בין הפרטי לציבורי, כפי שהיטיב לתאר נועם יורן: "חדר ההמתנה ממקם את עיתונות הנשים באזור סף, ספק פרטי ספק ציבורי (או נכון יותר, אזור גבול שמארגן את הזמן הפרטי במרחב הציבורי).
עיתונות נשים בישראל במאה ה-21
ד"ר עינת לחובר, חוקרת ומרצה על מגדר ומדיה בבית הספר לתקשורת במכללת ספיר, טוענת שהמאפיין את עיתונות הנשים הוא שיש בה תכנים העוסקים באופנה ובטיפוח היופי לצד כתבות על נשים חזקות ומצליחות.
עם זאת, לטענתה, אין מספיק עיסוק בנושאים פוליטיים הנוגעים לנשים, כמו אלימות נגד נשים והטרדה מינית.
תכנים אלה מייצגים דילמות של נשים.
"אני חושבת שהמהפכה הפמיניסטית לא תתרחש רק במחלקות למגדר באוניברסיטאות, לכן עיתונות פופולרית היא כן אתר לקיום שיח פמיניסטי".
עורכת "לאשה" מציינת כי אופנה היא נדבך מרכזי, אם כי לא בלעדי, ב"לאשה", לצד נושאים כמו בריאות, קידום הקריירה ויחסן של נשים אל העולם ואל מקומן בו.
עורכת "את" אומרת שהגישה הבסיסית של "את" פמיניסטית והעיתון מטפל בסוגיות מגדריות, אם כי לפעמים יש העדפה להטמעת המסרים בטקסטים על פני נפנוף בדגלים בכותרות.
לטענתן של העורכות, עיתון נשים פועל לטובת נשים יותר מגופים אחרים.
הוא מגיע לבתים רבים, הדברים נקראים ונשים מקבלות כוח.
יש נשים שפתחו עסק משלהן בעקבות כתבות שעסקו בתחום.
לחובר, שחקרה את פרסומי "לאשה" ו"את" בתקופת מלחמת ששת הימים ופרסמה את ממצאיה בשנת 2011, ציינה שאינה בטוחה שבמאה ה-21 עיתונים אלה הם פמיניסטיים יותר מאשר בעבר: .
בעיון בגליונות של השבועון "לאשה" מהשנים 2013–2014 נמצא כי בעיתון מתפרסמות באופן קבוע כתבות על נשים בעמדות בכירות ועל נשים שיש להן סיפורים מיוחדים.
בנוסף לאלה קיים מדור הנקרא "חדר משלך" שעוסק בסוגיות מגדריות.
שמו זהה לשם ספרה של וירג'יניה וולף, 1929, שטענה שכל אישה צריכה מקום משלה כדי שתוכל לכתוב בו.
מסה זו נחשבת לאחד מהטקסטים הפמיניסטיים המשמעותיים.
יחד עם זאת, רובו של העיתון עוסק בצרכנות, הורות, טיפוח, רכילות, עיצוב הבית ואוכל.
המגמה הכללית של פתיחת אתרי חדשות באינטרנט, כשלוחה של עיתון מודפס או כאתר עצמאי, מתקיימת גם בעיתונות הנשים העברית:
אתר Xnet כולל גם תכנים שמקורם בשבועון "לאשה".
תכנים כתב העת "את" הוצגו באתר nrg, ולאחר מכירת כתב העת הם מוצגים באתר משלו.
אתר Onlife הוא אתר חדשות עצמאי.
קישורים למאמרים באתר נכללים באתר "הארץ" ובאתר "nrg".
העיתונות היהודית בתוניסיה היא מן הענפות ביותר בצפון אפריקה לאורך המאה התשע עשרה והמאה העשרים.
היא מסמלת ולו חלקיק בתרבות העשירה ובפריחתה של החברה היהודית בצפון אפריקה.
התעניינותם של יהודי המגרב בעיתונות הייתה קיימת עוד מן המאה הקודמת.
עיתוני ההשכלה היהודית מן המזרח וממרכז אירופה הגיעו, באופן קבוע, מלוב במזרח ועד מרוקו במערב; "הצפירה", "המגיד", "המליץ", "האסיף", "היהודי" ועוד אחרים.
יהודים מהמגרב שלחו מאמרים לעיתונים האלה בהם הציגו את בעיותיהם שונות בתחומים החברתיים, התרבותיים והכלכליים.
התעוררות העיתונות והספרות בצפון אפריקה הייתה בעיקרה הודות לכניסתו של הדפוס אל המרחב הציבורי.
במשך תקופה ארוכה שלחו הקהילות היהודית את חומרי הכתיבה שלהם אל בתי הדפוס, שבעיר הנמל האיטלקית, ליבורנו.
בשנת 1516 ייסדו אב ובנו, גולים מפורטוגל, שהתיישבו בעיר פז במרוקו, את בית הדפוס הראשון בצפון אפריקה.
העיתונות היהודית בתוניסיה היא אחד מהביטויים העיקריים של התרבות היהודית של הקהילה היהודית בתוניסיה.
העיתונות הזו יוצאת דופן בהיקפה ובמגוון דעותיה קריאה בעיתונים אלה פותחת בפנינו צוהר אל עולם של תרבות עשירה, ידע רחב ומחשבה מעמיקה בקרב בני הקהילה היהודית בתוניסיה, על כותביה וקוראיה, מסוף המאה ה-19 ועד לשנות השישים של המאה העשרים.
בין השנים 1878 - 1967 יצאו לאור בתוניסיה 141 כתבי עת ועיתונים יהודיים; ארבעים ושמונה מתוכם כתובים בשפה הצרפתית.
במחצית השנייה של המאה ה-18, הדפיס ישועה כהן טנוג'י, בביתו שבעיר תוניס, את החיבור העברי הראשון; ציוד ההדפסה ששימש אותו יובא מעיר הנמל איזמיר.
כאשר הפכה תוניס לקולוניה צרפתית, בשנת 1881, קיבל הדפוס המקומי תנופה אדירה.
בשנת 1880 קיבל ויטוריו פינזי, אשר שורשיו בליבורנו, אישור להקים את בית הדפוס הראשון בתוניס.
בהמשך הוקמו בתי דפוס נוספים בערים שונות כמו סוס, ג'רבה וסוסא.
את פירותיהם ניתן לראות בדמותן של כ-141 הוצאות של עיתונים שהופצו בתוניסיה במהלך כמעט 100 שנים..
העיתון הראשון שראה אור בתוניס היה בשנת 1878. היה זה השבועון של "אל עמאלה אלתונסיה" (ממחוז תוניסיה).
עיתון זה לא שרד זמן רב (2 גיליונות בלבד!) ולמעשה כלל לא הודפס בתוניס אלא בעיר הנמל ליבורנו.
העיתון השני היה "אלמבושר" שנוסד בשנת 1884.
העיתונים הראשונים שהופיעו בתוניסיה היו בשפה הערבית-יהודית; ערבית כתובה באותיות עבריות.
בשנת 1905 הופיע העיתון הראשון בשפה הצרפתית, ובשנת 1913 הופיע העיתון הראשון בשפה העברית.
העיתונים הללו היו מגוונים ביותר; חלקם היו בעלי אופי ספרותי ולעומתם אחרים היו בעלי אופי פוליטי, והיו אף כאלה בעלי אופי פיליטוני - היתולי.
64 עיתונים מתוך 141 העיתונים שראו אור בתוניסיה היו עיתונים בשפה הערבית יהודית.
16 עיתונים בשפה העברית ראו אור בתוניסיה.
למעט עיתון אחד בשם "העברי",העיתונים הללו יצאו לאור בעיר ג'רבה שעיקרם בעל אופי תורני או ציוני.
התנופה האמיתי בתחום העיתונות בשפה העברית בתוניסיה התפתחה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוכחה לכך היא העובדה כי עשרה מתוך שישה עשר העיתונים ראו אור לאחר המלחמה.
בשנת 1905 יצא לאור העיתון הראשון בשפה הצרפתית מטעם כל ישראל חברים.
מדובר היה בביטאון שאוכלוסיית היעד שלו היו המורים.
בסך הכול יצאו לאור כ־48 עיתונים בשפה הצרפתית.
עיתונים אלה כללו בתוכם 3 קבוצות עיקריות: עיתונים ציבוריים כללים- ששיקפו את המגמות העיקריות בחברה היהודית.
בין העיתונים הללו היו העיתון "La Justice" ו "L'egalite".
אלו עיתונים שנחשבו לאיכותיים הן בזכות תוכנן והן בזכות כותביהן.
במקביל היו עיתונים שהביאו את חיי היום יום הפנים קהילתיים ולבסוף ביטאונים של מוסדות חינוך ובריאות.
עיתון העיתונאים היה אירוע תרבות דו-שבועי מייסודה של אגודת העיתונאים בתל אביב, שנערך לראשונה ב-1939.
אגודת העיתונאים בתל אביב נוסדה ב-1935. בדצמבר 1939 יזם היו"ר יוסף הפטמן אירועי שבועי, שבו עיתונאים ואנשי ציבור ידברו על ענייני השעה בפני קהל.
האירועים, שכללו גם חלק אמנותי, נערכו בימי שישי אחת לשבועיים החל מ-15 בדצמבר 1939 בקולנוע מוגרבי.
מטרת האגודה הייתה להדק את הקשר עם ציבור הקוראים, ובמקביל לנצל את האירוע כמקור הכנסה.
בהיותו של עיתון העיתונאים אירוע חי, הוא לא היה כפוף לצנזורה של ממשלת המנדט הבריטי.
בשלב מסוים דרשו השלטונות לקבל לידיהם מראש את שמות הדוברים והנושאים, וכן שלחו לאולם שוטרים.
אלה התקשו לעיתים להבין את הנאמר, במיוחד כאשר נעשה שימוש ביידיש.
עם הזמן עיתון העיתונאים יצא מגבולות תל אביב ונערך גם בחדרה, נתניה, רחובות, באר שבע ועוד.
לאחר 1953 חדל העיתון להתקיים באופן קבוע.
לאחר חנוכת בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב בשנת 1957, עברו אירועי עיתון העיתונאים אליו.
אירועי "שבתרבות" הנערכים מאז 1973 ברחבי ישראל, ממשיכים במידה רבה את מסורת עיתון העיתונאים.
עיתונות נתונים (נפוץ גם המונח עיתונות מונחית נתונים) היא הכינוי של תהליך וסוגה עיתונאיים המבוססים על ניתוח וסינון של נתונים רבים – ובפרט נתוני עתק – לשם יצירת סיפורי חדשות או שיפורם.
הנתונים משמשים למציאת תגליות חדשות, לביסוס טענות באמצעים סטטיסטיים, להצגת מידע מעניין באופן ויזואלי (כגון גרפים ומפות), ועוד.
כרעיון, עיתונות מבוססת מאגרי מידע הייתה קיימת הרבה לפני המצאת המונח.
התפתחויות טכנולוגיות וחברתיות הקשורות לנתוני עתק, קוד פתוח, גישה פתוחה, נתונים חופשיים ועוד אפשרו ניתוח נתונים בקנה מידה חסר תקדים.
במרץ 2009 היה הגרדיאן הבריטי לארגון החדשות הבולט הראשון שהחל לשלב עיתונות נתונים בדיווחיו, כשפרסם מדור המוקדש לנושא.
כלי תקשורת נוספים החלו לצרף לכתבות יותר נתונים סטטיסטיים, גרפים ועוד, ופורסמו תגליות שהתאפשרו רק בזכות ניתוח נתוני עתק.
כמו כן, החלו לקום כלי תקשורת אשר עיתונות מונחית נתונים היא מרכז עיסוקם – כגון FiveThirtyEight.
דוגמה מודרנית לעיתונות מונחית נתונים היא השימוש של כלי תקשורת שונים בסקרי בחירות, נתונים על הכלכלה ועוד כדי להעריך את סיכויי הזכייה של מועמדים בבחירות, להסיק כיצד אירועים אקטואליים השפיעו עליהם, לתגבר פרשנויות פוליטיות בראיות סטטיסטיות, ועוד.
עיתון רחוב הוא עיתון או מגזין הנמכר על ידי אנשים חסרי בית או עניים ומיוצר בעיקר כדי לתמוך באוכלוסיות אלו.
עיתונים מסוג זה מספקים בעיקר כיסוי של נושאים הקשורים לחוסר בית ועוני ושואפים לחזק את הקשרים החברתיים בתוך הקהילות שלהם.
המטרה של עיתוני רחוב היא להעניק לאנשים אלו הזדמנויות תעסוקתיות וקול בקהילה שלהם.
בנוסף לכך, רבים מהעיתונים נכתבים חלקית על ידי המוכרים עצמם.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, פורסמו מספר פרסומים על ידי ארגוני צדקה, דת ועבודה שניסו למשוך את תשומת הלב לבעיית החוסר בית, אך עיתוני רחוב החלו להתפשט רק לאחר הקמתו של "חדשות הרחוב" בניו יורק בשנת 1989. כיום, עיתונים דומים מתפרסמים ביותר מ-30 מדינות, רובם בארצות הברית ובמערב אירופה.
הם נתמכים על ידי ממשלות, גופי צדקה, ואיגודים כמו הרשת הבינלאומית של עיתוני רחוב ואיגוד עיתוני הרחוב של צפון אמריקה.
עיתוני רחוב החלו להופיע באופן נרחב בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20, בתגובה לרמות המחסור הגוברות והתמוטטות התמיכה החברתית לחסרי בית.
עיתונים אלה נוצרו במטרה להתמודד עם הצגת השלילית של חסרי בית בתקשורת הממסדית.
"חדשות הרחוב" שהוקם בניו יורק ב-1989, זכה להכרה כעיתון הרחוב המודרני הראשון והוא הפך לקטליזטור להקמת עיתונים נוספים.
עיתוני רחוב התפשטו בערים גדולות ברחבי העולם, במיוחד בגרמניה ובשוודיה, והם הוקמו גם בקנדה, אפריקה, דרום אמריקה ואסיה.
במהלך שנות ה-90, הוקמו קואליציות כדי לחזק את תנועת עיתוני הרחוב, כאשר הרשת הבינלאומית של עיתוני רחוב (INSP) ואיגוד עיתוני הרחוב של צפון אמריקה (NASNA) מציעים תמיכה ומחזיקים בסטנדרטים אתיים לפעילות.
למרות התרחבותם, רבים מעיתוני הרחוב עדיין נתקלים בקשיים כולל מימון לקוי, צוות לא אמין וקושי ליצור עניין ולשמר קהל קוראים.
בנוסף, קיימת מחלוקת בין המו"לים לגבי סוג החומרים שצריכים להיכלל ומידת השתתפותם של חסרי בית בכתיבה ובהפקה.
"הנושא הגדול", עיתון פופולרי, הפך למוקד של מחלוקת מכיוון שהוא מתמקד במשיכת קהל קוראים רחב על ידי כיסוי של נושאים מרכזיים ותרבות פופולרית, בעוד שעיתונים אחרים מדגישים פעילות למען חסרי בית ונושאים חברתיים ומרוויחים פחות.
עיתונאות כלכלית או עיתונאות עסקית היא החלק בעיתונאות העוקב אחר, מנתח ומפרש את הפעילויות העסקיות, הכלכליות והפיננסיות והשינויים המתרחשים בחברות.
הנושאים מכסים באופן נרחב את כל תחום הפעילות המסחרית הקשורה לכלכלה.
תחום זה של עיתונות מספק חדשות ומאמרים על אנשים, מקומות ונושאים הקשורים למגזר העסקי.
רוב העיתונים, המגזינים, הרדיו ותוכניות החדשות בטלוויזיה כוללים פלח עסקי.
עיתונות עסקית מפורטת ומעמיקה עשויה להופיע בפרסומים, רדיו וערוצי טלוויזיה המוקדשים במיוחד לעיתונות עסקית ופיננסית.
עיתונות עסקית החלה כבר בימי הביניים, כדי לסייע למשפחות מסחר ידועות לתקשר זו עם זו.
בסביבות שנת 1700 החל הסופר דניאל דפו - הידוע בעיקר ברומנים שלו, במיוחד רובינזון קרוזו - לפרסם חדשות עסקיות וכלכליות.
בשנת 1882 החלו צ'ארלס דאו, אדוארד ג'ונס וצ'ארלס ברגסטרסטר שירות טלגרף שהעביר חדשות לבתי השקעות לאורך וול סטריט.
ובשנת 1889, הוול סטריט ג'ורנל החל לפרסם.
בעוד שהעיתונאית המפורסמת אידה טרבל לא ראתה את עצמה ככתבת עסקית, הדיווח והכתיבה שלה על חברת Standard Oil Co.
בשנת 1902 סיפקו את התבנית לאופן שבו אלפי עיתונאים עסקיים סיקרו חברות מאז.
הכיסוי העסקי זכה לגדולה בשנות ה-90, עם השקעה רחבה יותר בשוק המניות.
הוול סטריט ג'ורנל הוא דוגמה בולטת לעיתונות עסקית, והוא בין העיתונים המובילים של ארצות הברית הן מבחינת תפוצה והן מבחינת כבוד לעיתונאים שעובדים בעיתון.
העיתונאות כלכלית בארץ ישראל החלה בראשית ימי המנדט הבריטי.
ב-1922 החל עיתון "הארץ" להוציא מוסף שבועי בנושא מסחר ותעשייה, אבל הפסיק את הוצאתו לאור לאחר חודשים ספורים ושילב ידיעות כלכליות בתוך העיתון עצמו.
ממשלת המנדט הוציאה לאור את "הביולטין המסחרי", שהודפס באנגלית בלבד וכלל ידיעות בלבד ללא דברי פרשנות ופובליציסטיקה.
העיתון הראשון והעצמאי לנושאי כלכלה בארץ ישראל - "מסחר ותעשייה" - שבועון שהושק ב-1 בינואר 1923 בתל אביב, ביוזמת יהושע גורדון ואלכסנדר עזר יבזרוב.
הם גם יזמו, ארגנו וניהלו את התערוכה הארצישראלית הראשונה לתוצרת הארץ ב-1924 ואחר כך את ירידי המזרח הקרוב.
את המאמר הראשון בגיליון הראשון כתב בצלאל יפה, והוא עסק בסיבות למשבר הכלכלי בארץ ישראל.
עוד בגיליון הבכורה: סקירת מצב הפועלים, הצרכנות והתוצרת המקומית, בנק הפועלים בא"י, תעשיית הסבון בארץ, ענייני מכס, המצב המסחרי בחו"ל, ידיעות טכניות, שער הכספים בלונדון ועוד.
העיתון יצא לאור כדו ירחון עד שנת 1933.
בשנת 1932 החל העיתון "דבר" להוציא לאור את "המשק השיתופי - דו שבועון לשאלות כלכלה, קואופרציה ומשק פועלים" בעריכתו של ברל כצנלסון.
בשנת 1952 החל שוב עיתון "הארץ" להוציא לאור מוסף כלכלי שבועי בשם "כלכלת הארץ", בעריכת אבינועם חיימי כהן.
מוסף בן ארבעה עמודים שהוקדש לחדשות כלכלה, מידע על שוק ניירות הערך, פרשנויות ומודעות.
בשנת 1960 הושק על ידי פטר מרסטן "יום יום" - העיתון היומי הראשון בישראל בנושאי כלכלה; תחילה כקובץ דפים שכללו אוסף ידיעות כלכליות מהעיתונים ותמצית של שערי הבורסה, שהועתקו בסטנסיל והופצו על ידי שליח ללקוחות דוגמת בנקים וחברות ביטוח.
בשנת 1964 הוקם העיתון הכלכלי היומי "שער" על ידי הפרסומאי אליעזר ז'ורבין, אחיו יוסף אמיר ושותפים נוספים והיה העיתון הכלכלי היומי הראשון שפרסם מדי יום את שערי כל המניות הנסחרות בבורסת תל אביב.
מספר אנשי ציבור ועיתונאים כתוב עבור העיתון, בהם נתן ילין מור שהיה עורך לתקופה קצרה, יוסי שריד, חנניה גיבשטיין ויגאל לביב.
בשנת 1972 רכשה החברה המאוחדת לפרסומים והדפסה את העיתון הכלכלי "שער" ואחר כך גם את העיתון הכלכלי "יום יום".
מאחר ש"יום יום" כבר הודפס על ידה ומאחר שפעל ברווח עם בסיס מינויים קבוע, החברה המשיכה את הדפסתו במקביל ל"שער".
עם זאת ב-1978 פיטר מנכ: החברה שבתאי הימלפרב את גדעון ספירו, לאחר תשעה ימים בתפקיד עורך העיתון "יום יום", מאחר שפרסם ידיעה על גרעון בבנק הפועלים, אליו היה מקורב.
בשנת 1966 הקים אחד ממייסדי "שער", מנחם ובר, עיתון מתחרה בשם "כספים ומסחר", שפעל עד 1969.
בשנת 1971 הקימה חברת "מודיעין אזרחי" את העיתון "מבט" שיצא לאור עד 1995.
בסוף 1983 החל לצאת לאור העיתון "גלובס", שהיה בעת הקמתו בבעלות יצחק דוידוב, שוקי וזלמן ליבוביץ ו "גחלת", חברת השקעות של "הסנה".
"גלובס" הוקם כעיתון כלכלי איכותי לפי המודל של ה"פייננשל טיימס" הבריטי (ואף מודפס באופן דומה על נייר ורוד), אך הוא צבר הפסדים ונמכר שנה לאחר הקמתו לחיים בר און ומיקי אלבין, שבהמשך הצטרף אליו כשותף איש העסקים אליעזר פישמן.
תחת ניהולו של חיים בר און החל לפעול ברווח ונכון ל-2025 הוא העיתון הכלכלי הוותיק בישראל.
ב-23 במאי 1993 החל לצאת לאור העיתון "טלגרף", שהוקם על ידי קבוצת אנשי עסקים, ובהם אהרן דוברת, יצחק שרם, אבי טיומקין ופויו זבלודוביץ'.
"טלגרף" נסגר ב־20 במאי 1996, לאחר כשלוש שנות פעילות, לאחר שנתקל בקשיי מימון בעקבות הפסדים של 18 מיליון דולר.
ב-1 במאי 2000 הושק אתר האינטרנט הכלכלי TheMarker, שהפך בהמשך גם לעיתון יומי ומגזין חודשי של קבוצת הארץ.
הוא נוסד על ידי על ידי גיא רולניק יחד עם איתן אבריאל, ועדו פולק.
המשקיעים הראשונים היו קבוצת "הארץ" ואתר האינטרנט הכלכלי האמריקאי TheStreet.com שיתוף פעולה שהתפתח על רקע שגשוג כלכלי וגאות בענפי ההיי-טק והאינטרנט בישראל ובעולם.
לאחר התפוצצות בועת הדוט קום מחק האתר TheStreet.com את השקעתו ב-TheMarker והוא עבר לבעלות מלאה של קבוצת "הארץ".
עיתונאית חוקרת הוא סרט מתח אמריקאי שיצא בשנת 2023. הסרט בוים על ידי מיילס ג'וריס־פייראפיט והתסריט שלו נכתב על ידי ג'וריס־פייראפיט בשיתוף עם מדיסון הריסון.
בסרט מככבים הילרי סוואנק, אוליביה קוק, ג'ק ריינור והופר פן.
הסרט ראה אור ברחבי העולם בהפצת Vertical Entertainment ב-1 בספטמבר 2023. בישראל הוא מופץ על ידי סרטי שובל/יונייטד קינג החל מיולי 2024.
מריסה בנניגס היא עיתונאית חוקרת בעיתון אמריקאי.
יום אחד במהלך הפגישה היומית של צוות מערכת העיתון, היא רואה בפתח חדר הישיבות שוטר במדים שקורא לה לצאת החוצה.
השוטר הוא אחד משנייה בניה של מריסה המבשר לה כי נמצאה גופתו של בנה (אחיו) שנרצח באותו בוקר.
עם התפתחות העלילה מתגלה כי הנרצח היה נרקומן שגם עסק בסחר בסמים, למרות שלכאורה עבר גמילה וציפה יחד עם בת זוגו להולדת בנם המשותף.
אלאחר שמריסה שומעת לראשונה מבת זוגו של בנה המנוח שהיא בהיריון וכי צפוי להיוולד לה נכד ועל כך שלאחרונה הם עברו גמילה ולא צרכו סמים, עולה חשד בנוגע לזהות הרוצח והמניעים לרצח שאירע.
ככל שהעלילה מתקדמת אנחנו נחשפים לעולם של סמים ושחיתות בלב ליבה של מדינת ניו יורק.
האם ובת הזוג של בנה המנוח מסכנות את חייהן וחושפות סודות.
העלילה מתרחשת באולבני, בירת ניו יורק.
ביולי 2022 נכתב במגזין וראייטי שמיילס ג'וריס-פייראפיט יביים את הסרט, שבתחילה נקרא באנגלית Mother's Milk.
הילרי סוואנק, אוליביה קוק וג'ק ריינור לוהקו לתפקידים ראשיים.
בראיון לשבועון האמריקאי People אמר במאי הסרט שהרעיון לסרט הגיע מדיונים שנערכו על סט של הסרט שנעשה בנושא מגפת האופיואידים בזמן שהוא היה על הסט של הסרט As You Are כבמאי בשנת 2016. שלב הצילומים היה ביוני עד יולי 2022 באולבני, ניו יורק.
בין אתרי הצילום: טיימס יוניון, אמפייר סטייט פלאזה, הקפיטול ותחנת אמטרק ברנסלר.
ביוני 2023 חברת Vertical Entertainment רכשה את זכויות ההפצה עבור צפון אמריקה, בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
הסרט יצא לאקרנים בקולנוע בארצות הברית ב-1 בספטמבר 2023. הוא עלה לשידור בפלטפורמות דיגיטליות לפי דרישה בארצות הברית ב-19 בספטמבר ובאוסטרליה ב-1 בנובמבר 2023.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 21% על סמך 53 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 45/100 על סמך 12 ביקורות.
עיתונות ללא כוונת רווח היא מודל עיתונות אשר ממומנת ברובה על ידי תרומות וקרנות.
מודל זה של עיתונות צמח על רקע הירידה בהכנסות העיתונות למטרות רווח, והודות למממנים אשר ראו צורך בעיתונות המשרתת אתהאינטרס הציבורי, כדוגמת עיתונות חוקרת.
עיתונות מסוג זה פועלת באופן המיטבי כאשר היא שקופה בנוגע לגורמים המממנים שלה, וכאשר ישנם מספר רב של מממנים.
מודל הבעלות ללא כוונת רווח אינו חדש.
גוף החדשות הוותיק והגדול ביותר בעולם, סוכנות הידיעות אי-פי, הוקמה כקואופרטיב ללא כוונת רווח בשנת 1846. כיום סוכנות הידיעות מעסיקה כ-3,000 עיתונאים ברחבי העולם.
ארגון העיתונות החוקרת הראשון היה "המרכז לעיתונות חוקרת" (The Center for Investigative Reporting) שנוסד בסן פרנסיסקו בשנת 1977. עיתונות חוקרת היא סוג נפוץ של עיתונות ללא כוונת רווח.
בעשורים האחרונים הוקמו ארגונים ללא כוונת רווח רבים, ראשיתם בארה"ב ובהמשך ברחבי העולם.
על פי המכון האמריקאי לחדשות ללא כוונת רווח (Institute for Nonprofit News) אשר הוקם בשנת 2009, מספר כלי התקשורת האמריקאים אשר פועלים במודל ללא כוונת רווח עלה מעשרות בודדות של כלי תקשורת בשנת 2009 עד לכ-400 כלי תקשורת בשנת 2023. כמחציתם פועלים ברמה מקומית, והשאר פועלים ברמה ארצית ואף בינלאומית.
המכון נוסד במפגש של 27 כלי תקשורת ללא כוונת רווח שהתכנסו יחד, ועודדו בעקבות זאת את צמיחתם של כלי תקשורת רבים ללא כוונת רווח.
נכון ל-2024 ישנם גופי חדשות רבים הפועלים במסגרת מודל ללא כוונת רווח.
בדו"ח שנעשה בשנת 2016 על ידי המוסד האמריקאי לעיתונות (American Press Institute) נמצא כי מתוך גופי התקשורת ללא כוונת הרווח שנבדקו, 74% הוקמו בעשר השנים האחרונות לפרסום הדו"ח (2006–2016), ו-35% הוקמו בחמש השנים האחרונות (2011–2016).
גם בקרב התקשורת המסחרית נרשמה בארבע השנים האחרונות עלייה בקבלת כספים, ובשיתופי פעולה עם גופי תקשורת ללא כוונת רווח.
בשל מודל המימון האלטרנטיבי שלהם, רבים מארגונים אלה תרמו תרומה משמעותית לעיתונות החוקרת.
למשל, הארגון האמריקאי פרופבליקה (ProPublica) זכה בפרס פוליצר כעבור שנים בודדות מהקמתו.
מודל העיתונות ללא כוונת רווח ממומן ברובו באמצעות תרומות פרטיות וקרנות.
למשל, אתר "שקוף" הישראלי ממומן באופן מלא על ידי תרומות מהציבור.
כ-9,000 תומכים חודשיים מממנים את כלי התקשורת בסכום ממוצע של כ-330,000 ש"ח בחודש, שהם כ-36 ש"ח בממוצע לתורם.
לעומת זאת, הארגון האמריקאי פרופבליקה מתבסס במידה רבה על מימון של קרנות.
בשנת 2023 תרמו לארגון כ-55,000 תורמים, ומתוך 100 התורמים הגדולים של הארגון – כ-70 תורמים היו קרנות.
בשנת 2022, למעלה מ-50% מההכנסות של כלי תקשורת אמריקאים ללא כוונת רווח הגיעו מקרנות, וכ-30% מתרומות של אנשים פרטיים, כך על פי דו"ח של המכון האמריקאי לחדשות ללא כוונת רווח.
מודל העיתונות ללא כוונת רווח עובד היטב כאשר ישנו ביקוש גבוה לשירות או מוצר מסוימים או כאשר השירות או המוצר חיוניים לחברה, אך השוק אינו מסוגל לתמוך במימון היצירה ובהפצה שלה בכוחות עצמו.
במאמר שפרסם החוקר האמריקאי הארי בראון, הוא טען כי עיתונות ללא כוונת רווח תוכל להשיג חופש עריכה גדול יותר אם תישאר שקופה באשר למקורות המימון שלה.
בפרופבליקה מפרסמים באופן שקוף את פירוט ההכנסות המלא שלהם, את משכורות כתביהם ואת העמדות האידאולוגיות של תורמיהם.
גם בישראל, גוף העיתונות העצמאית "שקוף" מפרסם את פירוט התקציב המלא שלו באופן שנתי.
השפעת מודל המימון על התוכן
בעוד העיתונות המסחרית נתונה רבות ללחץ מגורמים ומשיקולים מסחריים בשל הצורך להישאר רווחיים, העיתונות ללא כוונת רווח זוכה לחופש פעולה גדול יותר.
במדיה המסחרית נרשמה עליה של כלי תקשורת המנמיכים את המחויבות שלהם לערכים עיתונאיים מקובלים, מפחיתים תקציבי עריכה ומוציאים לפרישה מוקדמת כתבים ועורכים – כל זאת על מנת לשמור על רווחים גבוהים אשר יספקו את המשקיעים שלהם.
מול אילוצים אלה של המדיה המסחרית, בולט היתרון המשמעותי של גופי תקשורת ללא כוונת רווח, והוא היעדר הצורך להיות רווחיים.
עיתונאים פועלים בהתאם לאינטרס הרווחיות של גופי התקשורת בהם הם עובדים – גם כאשר אינטרסים אלה מתנגשים עם הערכים האישיים שלהם.
פעמים רבות הם נתונים ללחץ לפרסם סיפורים פופולריים בתדירות גבוהה כדי לממן את הארגון בו הם עובדים.
לעומתם העיתונאים העובדים בארגונים ללא כוונת רווח אינם נתונים ללחץ מסחרי, חופשיים לעבוד על סיפורים העשויים להיות פופולריים במידה פחותה, ואף זוכים לעבוד עליהם לאורך זמן ממושך יותר.
מייסד "הטקסס טריביון", גוף תקשורת ללא כוונת רווח הפועל בטקסס, אוסטין, קרא לעיתונות מסוג זה עיתונות 'בהא הידיעה'.
עיתונות אשר לוקחת סוגיות חשובות ומורכבות ומציגה אותן בהקשר של יחס האזרחים אל ממשלתם".
עם זאת, על אף הגידול בגופי תקשורת הפועלים ללא כוונת רווח אשר ממומנים על ידי קרנות ותורמים, גופים אלה עדיין מתמודדים עם קשיים אתיים.
למשל, תחנת טלוויזיה ציבורית גדולה בניו יורק דחתה מענק משמעותי שהוצע לה בעבור הפקת סדרה דוקומנטרית, בשל חשיפת קשריו של התורם לנושא הסדרה.
כלומר, על אף היעדר הלחץ המסחרי, גופי תקשורת ללא כוונת רווח עדיין אינם חסינים בפני מניפולציות ולחצים כלכליים, ועל כן אינם בהכרח נקיים מאינטרסים.
בדו"ח שנעשה בשנת 2016 על ידי המכון האמריקאי לעיתונות (American Press Institute) על ההיבטים האתיים של גופי תקשורת ללא כוונת רווח, נמצא כי מממנים רבים מממנים גופי תקשורת באותם האזורים בהם הם פועלים בעצמם.
במקרים כאלה, המממנים של גופי התקשורת עשויים להפעיל על העיתונאים לחצים להימנע מסיקור נושאים מסוימים הפוגעים באינטרסים שלהם.
כמו כן, בדו"ח האמור נמצא כי 40% בלבד מגופי התקשורת ללא כוונת רווח דיווחו כי כתבו אמנות בנוגע למימון אותו יקבלו, וכשליש כתבו הנחיות המפרטות את מידת הקשר הנאותה עם המממנים.
עיתונאים העובדים בכלי תקשורת ללא כוונת רווח נוטים יותר מעיתונאים העובדים בתקשורת המסחרית לכלול פרשנויות ודעות בדיווחים שלהם, ופחות לפרסום מידע המתבסס על עובדות בלבד, וכן פחות להניע לפעולה בדיווחיהם.
כלומר, עיתונאים ללא כוונת רווח נוטים להציג עצמם כמומחים וכמחנכים באמצעות הענקת פרשנות לצד הדיווחים העובדתיים.
זאת בניגוד לעיתונאים המסחריים, אשר נוטים בצורה מובהקת להניע לפעולה את קהל הקוראים שלהם, ומשתדלים להימנע מפרשנויות תוך דיווח המבוסס על מידע מאומת ועובדתי ללא משוא פנים.
בין מאי 2010 לספטמבר 2011, "פרויקט העיתונות" של מרכז המחקר פיו סקר 46 גופי עיתונות חוקרת שהוקמו לאחר 2005, ובחן את מידת השקיפות, ההטיה הפוליטית, מספר מקורות ההכנסה והפרודוקטיביות שלהם.
ממצאי המחקר הראו כי במהלך תקופת זמן זו, גופי חדשות אשר נהנו ממספר גבוה יותר של מקורות מימון היו מאוזנים יותר מבחינה אידאולוגית.
מתוך כלל הארגונים שנבחנו, 56% תויגו כמוטים אידאולוגית.
כמו כן, נמצא כי גופי החדשות המוטים ביותר מבחינה אידאולוגית נטו להיות ממומנים ברובם או במלואם על ידי ארגון-אב אחד.
במקרים רבים נושאי הסיקור תאמו לנטייה הפוליטית של התורמים.
שוק התקשורת הישראלי לוקה בריכוזיות גבוהה, בזיקות ובקשרים בין גופים בתעשייה.
אלה יוצרים אינטרסים חופפים בין גופי תקשורת ובין מסקרים למסוקרים ופותחים פתח להשפעה הדדית ביניהם.
קשרים בין בעלי שליטה באמצעי התקשורת לבין מקבלי החלטות עשויים להתבטא בהשפעה על הסיקור הפוליטי.
לכן התבססות על מודל של מימון המונים ללא כוונת רווח מעניקה לכלי התקשורת הישראליים חופש פעולה רחב יותר.
בישראל ישנם גופי תקשורת רבים ללא כוונת רווח.
אחד מגופי התקשורת המרכזיים בתחום הוא האיחוד בין שלושה כלי תקשורת מובילים: שקוף, העין השביעית והמקום הכי חם בגיהנום.
השלושה מתמקדים בעיתונות חוקרת, ופועלים במודל כלכלי של מימון המונים ובעלות מלאה של תומכי המיזם, אשר זוכים לבחור את נושאי התחקיר של המיזם באמצעות הצבעות.
כחלק מתנאי המיזוג נקבע כי כלי התקשורת ישמרו על עצמאות, אך ינוהלו יחד על ידי שקוף.
בין גופי התקשורת הנוספים ללא כוונת רווח ניתן למנות את זמן ישראל (מבית "Times of Israel") אשר נמצא בבעלותם המשותפת של המיליארדר האמריקאי סת' קלרמן והעיתונאי דייוויד הורוויץ, את שיחה מקומית הממומן על ידי תרומות מקרנות בינלאומיות ומישראלים, וכן את שומרים – המרכז לתקשורת ודמוקרטיה, הממומן על ידי קרנות אמריקאיות.
עַכְבִישָׁאִים (שם מדעי: Araneae) הם סדרה של פרוקי-רגליים במחלקת העכבישנים הידועים בטווית קורים מבטנם.
ידועים קרוב ל-40,000 מינים של עכבישאים, אולם בשל גודלם הקטן יחסית מעריכים כי מספר המינים גדול בהרבה.
לעכבישאים עד שמונה עיניים, שמונה רגליים והם חסרי כנפיים.
החלק המרכזי של גופם בנוי משתי יחידות: יחידת ראש-חזה, שאליה מחוברות שמונה הרגליים, ויחידת בטן.
זאת בניגוד לחרקים שלהם יש יחידת ראש, יחידת חזה ויחידת בטן, ושש רגליים וכנפיים (או כנפיים מנוונות) המחוברות ליחידת החזה.
העכביש בעל מוטת הרגליים הגדולה ביותר הוא ההטרופודה מאקסימה שמוטת רגליו מגיעה ל-30 ס"מ.
העכביש הכבד ביותר הוא תראפוזה בלונדי שמשקלו מגיע ל-170 גרם.
רוב העכבישאים צדים חרקים על ידי לכידתם במלכודות – רשתות שהם טווים מהקורים שהם מייצרים.
הקורים הם חוטי חלבון חזקים מאוד, הנוצרים באיברים הנקראים פטמות טווייה (Spinneret) הממוקם בחלק התחתון של בטן העכביש.
כל העכבישאים מייצרים קורים, אולם לא כולם משתמשים בהם כדי לטוות רשתות מורכבות.
הקורים משמשים גם לטיפוס, לעטיפת טרף בתוך פקעת ולמטרות רבות אחרות.
רוב העכבישאים הם ארסיים (למעט הגיבנניים, הליפיסטידיים וההולרכאידיים (Holarchaeidae), אך רק כ-30 מהם בעלי ארס העלול להזיק ולסכן לבני אדם, במיוחד עכבישי משפך אוסטרליים, עכביש נודד ברזילאי, אלמנות וארסניים.
עם זאת הם ינשכו רק למטרות הגנה.
בעבר דנו מיהם קרובי משפחתם האבולוציוניים הקרובים ביותר, וכיצד כל אלה התפתחו מאבותיהם הקדומים, מלקוחנים, שהיו בעלי חיים ימיים.
קלדוגרמה זו משנת 2019 ממחישה את היחסים הפילוגנטיים של העכבישאים.
לעכבישנים חסרים כמה מאפיינים של מלקוחנים אחרים, כגון פיות המכוונים לאחור ו"בסיסי לסת" בבסיס רגליהם; שתי התכונות הללו הן חלק ממערכת האכילה של פרוקי רגליים קדומים.
במקום, יש להם פיות המכוונים קדימה ומטה, והם מצוידים באמצעים כלשהם לנשימת אוויר.
עכבישאים נבדלים מקבוצות עכבישנים אחרות בכמה מאפיינים, כולל טווייה, ובזכרים, הופעת רגלבחנין המותאם במיוחד להעברת זרע.
במיתולוגיה היוונית, אישה בשם ארכנה התפארה שהיא אורגת טוב יותר מן האלה אתנה.
אתנה באה אליה מחופשת לאישה זקנה ואמרה לארכנה להתחרט על ההיבריס (חטא הגאווה) שלה, אולם ארכנה עשתה ההפך וקראה תיגר על אתנה.
האישה הזקנה הורידה את תחפושתה והתחרות החלה.
אתנה ארגה איור המתאר את סכסוכה עם פוסידון על העיר אתונה, בעוד ארכנה ארגה איור המתאר מעשים לא מוסריים רבים של זאוס.
אתנה כעסה מאוד על מיומנותה של ארכנה (התחרות מעולם לא הוכרעה) ועל הנושא שבחרה, והכתה את ארכנה.
ארכנה תלתה את עצמה ומתה.
אתנה, אכולת רגשות אשם, הפכה אותה לעכביש הראשון ומאז היא אורגת את רשתה.
העכביש מוזכר בתנ"ך, בדרך כלל בדגש על קוריו, כך ב ו.
בדרך כלל האזכורים במקרא נועדו להדגיש את קורי העכביש כחוטים דקיקים ולא יציבים, הללו מהווים משל לחוסר הביטחון או חוסר התוחלת בקיומם של הרשעים.
ישנם מקומות בתנ"ך שבהם כתוב עש, אך תרגום השבעים מפרש שהכוונה לעכביש, כך ב וב.
ייתכן שתרגום שונה זה נעשה בעקבות התיאור של הפסוקים את העש או ביתו כשבריריים.
רוב הפרשנים אינם מסכימים עם תרגום זה, אך יש חוקרים שכן.
כמו כן ב מוזכרת השממית, רוב הפרשנים המסורתיים סבורים שזה העכביש, על אף שרוב החוקרים סבורים שזו השממית של ימינו.
לעכביש תפקיד באגדה דוד והצרעה והעכביש של חז"ל.
אגדה ידועה במיתולוגיה הסקוטית מספרת על רוברט הראשון שלאחר כישלונות במלחמה מול האנגלים, הוא למד מעכביש לא לוותר לאחר שראה אותו מנסה לטוות את קוריו פעם אחר פעם, וממשיך אף על פי שנכשל.
בקומיקס ידוע גיבור העל ספיידרמן של מארוול קומיקס.
מדובר בצעיר מניו יורק בעל כוחות על המאפשרים לו יכולות על של עכביש כמו טיפוס על קירות וכן כוחות על אחרים (כמו זריזות מוגברת, כוח מוגבר, חוש שישי ועוד).
משפחות מודגשות מציינות שיש במשפחה לפחות מין אחד בעל ארס מסוכן לאדם.
בערבית מכונה העכביש עַנְכַּבּ או עַנְכַּבּוּת (عَنْكَبُوت) ובארמית: עַכּוּבִיתָא.
העיתונות הציונית ברומניה הייתה אחד הענפים של העיתונות היהודית ברומניה, ענף שהופיע ברומניה לראשונה בשנת 1897, בעקבות הקונגרס הציוני העולמי הראשון.
העיתונות הציונית ברומניה היוותה מכשיר תעמולה למען העלייה ולמען פיתוח המוסדות הציוניים והתמיכה הכספית במטרות הציוניות.
בין העורכים והכותבים בעיתונות זו היו אישים בולטים ביהדות רומניה וגם מחוצה לה, אנשי רוח וממלאי משרות ציבוריות, נבחרי ציבור ואנשי דת.
העיתונות הציונית ברומניה הייתה מפוצלת לפי הזרמים הפוליטיים והדתיים השונים וגם לפי שפת הכותבים והקוראים, רומנית, יידיש, עברית, לאדינו, צרפתית וגרמנית, לכן הופיעו כתבי עת מרובים, שהתקשו להחזיק מעמד מבחינה כלכלית.