tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן רצו שהתייחסו אליהן כאל גברים וללכת לשתות ולעשן.
בנוסף, לנשים רבות היו הזדמנויות מגוונות יותר במקום העבודה ואף לקחו מקומות עבודה מסורתיים שנחשבו גבריים כמו רופאים, עורכי דין, מהנדסים וטייסים.
עלייתה של הצרכנות גם היא קידמה את האידיאלים של "הגשמה וחופש", אשר עודדו נשים לחשוב באופן עצמאי על בגדיהם, קריירותיהן, פעילויותיהן החברתיות.
החברה השתנתה במהירות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לדוגמה, מכסים, הטכנולוגיה והייצור עברו כולם במהירות למאה ה-20 לאחר סיום "המלחמה הגדולה".
עלייתה של המכונית הייתה גורם חשוב בתרבות הפלאפר, שכן מכוניות ביטאו את יכולתה של האישה לבוא וללכת כרצונה, לנסוע לספיק איזי ומקומות בילוי אחרים, ולהשתמש בכלי רכב גדולים למען פעילותן הפופולרית.
כמו כן, הגאות הכלכלית אפשרה לאנשים רבים יותר להשקיע את הזמן והכסף במשחקי גולף וטניס ולצאת לחופשות, שדרשו בגדים המותאמים לפעילויות אלה; הגזרה הדקה של אופנת הפלאפר התאימה מאוד לתנועה הנדרשת לשם כך.
ההופעה הראשונה של סגנון הפלאפר בארצות הברית הגיעה מהסרט הפופולרי של פרנסיס מריון משנת 1920, "הפלאפר", בכיכובה של אוליב תומאס.
תומאס כיכבה בתפקיד דומה בשנת 1917, אם כי זה לא היה עדיין כפלאפר כפי שהמונח התכוון.
בסרטי הגמר שלה, היא נראתה כדמות פלאפר העונה לדימוי.
שחקניות אחרות, כמו קלרה בואו, לואיז ברוקס, קולין מור וג'ואן קרופורד, תבננה לימים את הקריירה שלהן על אותה דמות נשית (פלאפר) ותזכנה לפופולריות רבה.
בארצות הברית, הזלזול הפופולרי באיסור לייצור וייבוא אלכוהול היה אחד הגורמים לעלייתה של תרבות הפלאפר.
בעקבות החוק, נסגרו סלונים וקברטים חוקיים והמחסור בהם הכשיר את הקרקע והיווה כר פורה להופעת ספיק איזי ומקומות בילוי בלתי חוקיים אחרים.
פער זה בין שלטון החוק, שהתבסס על הדת השמרנית, לבין הצריכה השכיחה של אלכוהול, גרר זלזול נרחב בסמכות והממשל מצד הציבור בכלל והפלאפר בפרט.
עצמאותן של הפלאפריות הייתה גם התגובה לנערות גיבסון של שנות התשעים של המאה ה-19. אף על פי שהמראה הנשי, שנחשב לאידיאלי, לפני המלחמה הגדולה לא היה דומה לסגנון הפלאפר, עצמאותן היא זו שאולי הובילה לבידול בינן לנערות הגיבסון 30 שנה מאוחר יותר.
סופרים בארצות הברית כגון פרנסיס סקוט פיצג'רלד ואניטה לוס (Anita Loos) ומאיירים כמו ראסל פטרסון (Russell Patterson), ג'ון הלד ג'וניור (John Held Jr.), אתל הייס (Ethel Hays), פיית' בורווז (Faith Burrows) הפכו את המראה וסגנון החיים של הפלאפר, דרך עבודותיהם, לפופולריים, והן החלו להיראות אטרקטיביות, פוחזות ועצמאיות יותר מאי פעם.
מבין המבקרים את שיגעון הפלאפר, בלטה תגובתה של הסופרת-מבקרת דורותי פארקר, שכתבה את "פלאפרס: שיר של שנאה" כדי ללעוג להן.
מזכיר מפלגת האיסור גינה את "עשן הסיגריות וכוסות הקוקטיילים של הפלאפר".
הפסיכולוגית של הרווארד דיווחה כי לפלפאר יש את "מידת האינטליגנציה הנמוכה ביותר" שמהווה את "בעיית חסרת הסיכוי עבור המחנכים".
סופרת נוספת, לין פריים (Lynne Frame), כתבה בספרה שמספר גדול של מדענים ומומחי בריאות ניתחו וסקרו את מידת הנשיות של המראה וההתנהגות של הפלאפר, בהתחשב ב"נעורים" של המראה וההתנהגות.
כמה גינקולוגים הביעו את דעתם וטענו שנשות הפלאפר היו יכולות להיות "בעלות יכולת להינשא" נמוכה אם הן היו פחות "נשיות", שכן הבעל היה אומלל בנישואיו.
בספרה של פריים, נכתב גם שהמראה הייחודי של הפלאפר, כמו השיער הקצר והשמלה הקצרה, מפנה את תשומת הלב מהקימורים של גוף האישה אל הרגליים והגוף.
תכונות אלה לא היו רק מגמת אופנה, אלא גם ביטוי לטשטוש תפקידים מגדריים.
נערת גיבסון הייתה אחד ממקורותיה של הפלאפר.
המצאתו של צ'ארלס דנה גיבסון, נערת הגיבסון, שינתה את האופנה, הדפוסים וסגנונות החיים של שנות העשרים; אלה נחשבו להרבה יותר מתקדמים מהמסורות של סגנונות נשיים בעבר.
לפני תנועת גיבסון, נשמעו קולות מחאה של קבוצות נשים ורק לעיתים רחוקות.
בעוד אי אלו עשויים לראות את מודל נערת גיבסון כהצהרה אופנתית בלבד, הייתה לה השפעה רחבה יותר.
"היא תיארה את האישה המודרנית, הידועה גם כ'אישה החדשה', בתקופה שבה יותר נשים קיבלו עצמאות, התחילו לעבוד מחוץ לבית וביקשו את הזכות להצביע וזכויות אחרות".
האיורים של גיבסון הראו נשים פמיניסטיות מכל הסוגים שדאגו יותר לעצמן מאשר לרצות את הגברים בחייהם.
זו הייתה הפעם הראשונה שאישה יכולה הייתה להתרכז באמת בחלומותיה ובמטרותיה.
נערת גיבסון גם הדגימה את החשיבות של האינטליגנציה והלמידה מאשר סיפוק מענה לצורכי הגברים.
לדברי קייט שופן, "נערת גיבסון השפיעה על החברה בתחילת המאה ה-20, כמו שברבי השפיעה על החברה בסוף המאה ה-20. נערת גיבסון חצתה קווים חברתיים רבים ופתחה את הדרך לנשים להשתתף בדברים שמעולם לא עשו קודם לכן.
היא, כמו ברבי, תיארה נשים כפרטים חזקים שיכולים להשתתף ולשחק במשחקי ספורט, תוך שמירה על שיער ושמלה מסודרים להפליא.
רבים מתחו עליה ביקורת, כמו על ברבי, בכך שהיא יוצרת אידיאל לא מציאותי של איך נשים צריכות להיראות: פרופורציות מושלמות ושיער ארוך גולש.
למרות הביקורות היא הגדירה מגמה והייתה מודל לחיקוי עבור נשים הן בלבוש והן בפעולה, בדיוק כמו ברבי".
האופנה של נערת גיבסון אפשרה לה אורח חיים פעיל הרבה יותר מבעבר, הן בעבודה והן בנופש.
"החצאיות היו ארוכות ומתרחבות, ושמלות היו מחויטות עם צוואר גבוה ושרוולים הדוקים.
הסגנון נחשב לגברי, והדבר הודגש לעיתים על ידי עניבת עניבה.
אך נשים עדיין לבשו תחתונים מגבילים, הידועים בשם מחוכים, מחוך חדשני ובריא נכנס לאופנה ונאמר עליו שהוא טוב יותר עבור עמוד השדרה מאשר מחוכים קודמים.
גזרת צורת ה-S הפכה אופנתית, עם חזה גדול וירכיים גדולות, מופרדות על ידי מותניים צרים.
סגנונות אלה, מזוהים עם ביטחון עצמי גבוה של נשים מודרניות...היא יכלה להיות מצוירת בשולחן בחולצת כותנה מחויטת או במגרש הטניס בשמלת ספורט לא רשמית.
השיער הארוך שלה הפך לתלתלים משוכללים, ונחבש עליו לעיתים כובע קש פשוט.
היא הייתה בעלת יכולות ועצמאית, נערת גיבסון הייתה יפה ואלגנטית תמיד".
לפי ספריית הקונגרס, "תיאורו הקפדני של גיבסון של כובעם מדגיש את הלבוש המסוגנן של בנות גיבסון, ומחזק את הרושם של גובה, המוביל את העין להרים ...
גיבסון מציג את נערת גיבסון הקלאסית כדמות שאימצה פעילויות פיזיות חוצות".
נערת גיבסון הייתה ייחודית לאמריקה בהשוואה לסגנון והסטנדרטים האירופיים.
היא הייתה אידיאל: צעירה, פמיניסטית, חזקה ואישה מודרנית באמת.
גיבסון הדגיש שכל אישה יכולה להיות מיוצגת כ"נערת גיבסון", הן אלה המשתייכות למעמד הביניים והן אלה המשתייכות למעמד העליון.
מיני קלארק, הידועה כ"נערת גיבסון המקורית", הייתה מודל לגיבסון ויכלה לייצג ולתאר כל סוג של נשים הנחוצות לאיורים שלו.
גיבסון אייר, בחן אופייני, נשים מכל הגזעים והמעמדות, כך שכל אישה יכלה להרגיש שגם היא יכולה להיות נערת גיבסון חיננית.
בשנת 1922, פרסם מגזין בעל תפוצה קטנה - "הפלאפר" (The Flapper), שהוקם בשיקגו - את תופעת הפלאפר.
בדף השער של הגיליון הראשון, הוא הכריז בגאווה על המרד של הפלאפר בערכים המסורתיים.
כמו כן, הפלאפר הוצגו כמי מבדילות עצמן עם הדורות הקודמים של נשים שקראו ל"היצמדות" (clinging vines - כינוי לאישה שמפגינה תלות רגשית יתרה בגבר).
הן לעגו לאופנה המגבילה ולפסיביות הטורדנית של נשים מבוגרות יותר והתענגו על החופש שלהם.
הן אפילו לא העלו על דעתן או הכירו בכך שהדור הקודם של הפעילות הוא זה שאיפשר את עצמאותן של הפלאפר.
לאורך שנות העשרים, קראו מגזינים חדשים לנשים גרמניות צעירות עם צילומים חושניים ומודעות פרסומת במטרה למכור להן בגדים ואביזרים ראויים שירצו לרכוש.
הדפים המבריקים של "דיאם" (Die Dame) ושל דאס בלאט דר האוספראו (Das Blatt der Hausfrau) הציגו את "הנערה" - פלאפר.
היא הייתה צעירה ואופנתית, עצמאית מבחינה כלכלית, והייתה צרכנית נלהבת של האופנה העדכנית.
המגזינים עדכנו אותה כל העת באופנה, אמנות, ספורט וטכנולוגיה מודרנית כגון מכוניות וטלפונים.
אף על פי שצעירות רבות בשנות ה-20 של המאה ה-20 ראו את הפלאפריות כסמל לעתיד טוב יותר, חלקן רצו לראות אותן מתנהגות באופן קיצוני יותר.
לכן, בשנת 1923, החל המגזין לבקש סיפורים אמיתיים מקוראיו עבור טור חדש בשם "וידויים של פלאפר".
לצד סיפורים קלילים של נערות המוערכות בעיני אלו שקודם המעיטו בערכן, הגיעו סיפורים אחרים המתארים נערות הבוגדות בסטנדרטי ההתנהגות שלהן כדי לחיות את הדימוי של הפלאפריות בצורה חזקה יותר.
היו כמה דוגמאות, של אישה צעירה שהתחתנה לא מכבר והתוודתה על כך שבגדה בבעלה.
דוגמה נוספת של סטודנטית שתיארה איך החבר שלה אמר לה שהיא לא "מהסוג שמתחתן" בגלל הליברליות המינית שלה.
ובתו של שר סיפרה על ההשפלה שהיא נתפסה בשקר כאשר נאלצה להעמיד פנים שהיא מבוגרת ומתוחכמת יותר ממה שהיא באמת.
כותב בן 23, חבר לשעבר של פלאפרית הצהיר: "לדעתי, הפלאפרית הממוצעת בת ה-15 עד ה-19 היא רפת שכל, אינה מתחשבת כלל באחרים ונכנסת בקלות לצרות רציניות".
וכך, בקרב קוראי ה"פלאפר", חלקם עודדו את רוחן של הפלאפריות ואת הניכוס של זכויות היתר הגבריות, בעוד אחרים הכירו בסכנות של חיקוי הפלאפריות בנאמנות רבה מדי.
חלקם אף התוודו על הפרת כללי האתיקה וההתנהגות שלהן על מנת להחיות את ההתלהבות.
יחסם של הבנקים בארצות הברית לפלאפריות כמועסקות
על פי דוח משנת 1922, מספר בנקים ברחבי ארצות הברית החלו להסדיר קוד לבוש והתנהגות לנשים צעירות שהועסקו ונחשבו לפלאפריות.
זה החל בתלונה של אם בניו ג'רזי, שחשה חוסר שביעות רצון מכך שבנה עושה עסקים רק עם עובדת צעירה, שנחשבה בעיניה כאטרקטיבית באופן בלתי חוקי בגלל לבוש חשוף מדי.
התקרית דווחה כדין לפקידים בבנק, ובתגובה אומצו כללי לבוש לעובדות.
כללים אלה הגדירו שלשמלה לא צריכה להיות גזרה, היא תקנה מחנות מסוימת, והיא תהיה בצבע שחור, כחול או חום, אסור יהיה לקצר את שרווליה מעל המרפק, ושוליה לא יהיו גבוהים יותר משלושים סנטימטרים מהקרקע.
קוד הלבוש האנטי-פלאפר התפשט במהרה לפדרל ריזרב, שבו הנשים המועסקות אמרו כי ממילא אין להן זמן להתייפות במהלך שעות העבודה.
דמות הפלאפר היא אחת הדימויים השרירים ביותר של הנעורים והנשים החדשות במאה העשרים ונראית בעיני אמריקאים רבים, בימינו, כגיבורה תרבותית.
עם זאת, בשנות העשרים של המאה העשרים, אמריקאים רבים התייחסו אל הפלאפר כמי שמאיימות על החברה ומייצגות את הרצון להשליט סדר מוסרי חדש.
אף על פי שרובן היו בנות המעמד הבינוני, הן זלזלו בערכים של המעמד הבינוני.
רות גילטס, זמרת של שנות העשרים, ביצעה שיר בשם "או, תגיד, אני יכולה לראות אותך הערב?" אשר מבטא את ההתנהגות החדשה של הבנות בשנות העשרים.
לפני 1920, היה זה בלתי אפשרי עבור אישה להתקשר לגבר ולהציע לו לצאת לדייט.
אך בשנות ה-20 של המאה ה-20, נראה כי בנות רבות ממלאות תפקיד מוביל במערכות יחסים, שואלות באופן פעיל את הבנים ואפילו מגיעות לבתיהם.
התנהגותן של הפלאפר נחשבה למשונה באותה עת והגדירה מחדש את תפקידה של האישה.
בתקשורת האנגלית הן נתפסו כאוהבות, נלהבות ונוטות לקרוא תיגר על המוסכמות ביצירת מערכות יחסים המבוססות על יחסי מין.
היו שהציעו לייבא את התפיסה הפלאפרית מגרמניה לאנגליה כשלב אופייני בחייהן של הנשים האנגליות הצעירות "כתגובה מינית כנגד דמות האישה הרווחת וכפשרה בין זנות לסקס מקובל".
בגרמניה נקראו נערות בשם "Backfisch", שפירושו דג צעיר שעדיין לא גדול מספיק כדי להימכר בשוק.
אף על פי שהמושג "Backfisch" היה מוכר באנגליה עוד מסוף שנות השמונים של המאה התשע-עשרה, המונח נתפס כביטוי למשהו מרוסן ביחס לפלאפר, שהיו בדרך כלל מרדניות, סוררות ומתנגדות למוסכמות החברתיות.
הדימוי המתפתח של הפלאפר היה של נשים צעירות עצמאיות שהלכו בלילות למועדוני ג'אז, שנראו ארוטיים ומסוכנים, כמו אלה שבהארלם.
שם רקדו בצורה פרובוקטיבית, עישנו סיגריות ויצאו לדייטים בחופשיות, אולי ללא הבחנה.
הן היו פעילות, עשו פעילויות ספורטיביות, רכבו על אופניים, נסעו במכוניות, ושתו אלכוהול בגלוי, מעשה מתריס בתקופת האיסור האמריקאית.
עם הזמן באה התפתחותם של סגנונות ריקוד כמו צ'ארלסטון, שימי , חיבוק הארנבים והבלאק בוטום , שנחשבו מזעזעים ונוראיים, אך היו לסמל דחיית הסטנדרטים המסורתיים מצד הפלאפר.
הפלאפר החלו לעבוד מחוץ לבית וקראו תיגר על תפקידיהן החברתיים והמסורתיים של נשים והתריסו כנגד הרעיון ההיסטורי המונוליטי של נשים חסרות כוח בכל ההיסטוריה החברתית.
הן נחשבו לאתגר משמעותי בהגדרת תפקידי המגדר הוויקטוריאניים המסורתיים, לדבקות במטרה, לעבודה קשה ולדת.
עם חלוף הזמן, יותר ויותר נשים נטשו את הרעיונות הישנים והנוקשים על התפקידים ואימצו את הצרכנות והבחירה האישית.
הן תוארו, לעיתים קרובות, במונחים של ייצוג "מלחמת תרבות" של ישן מול חדש.
הפלאפר דגלו גם בשוויון זכויות לנשים וביניהם זכות ההצבעה.
באופן זה, הפלאפר היו לתולדה של שינויים חברתיים רחבים יותר - נשים קיבלו את זכות ההצבעה בארצות הברית בשנת 1920 וקיומו של משפט הקופים זעזע את החברה הדתית ב-1925.
למרות ההתעסקות הרבה של הפלאפר בנושא הגדרת תפקידה החדש של האישה בחברה ושבירת המוסכמות המסורתיות, הן לא נכנסו לפוליטיקה.
למעשה, סופרז'יסטיות מבוגרות יותר, שנלחמו גם הן על זכותן של נשים להצביע, ראו בפלאפר כנחותות מהן בתהליך השגת זכות ההצבעה לנשים.
דורותי דנבר ברומלי, סופרת ליברלית ידועה באותה תקופה, סיכמה את הדיכוטומיה הזאת בתיאור הפלאפריות כסגנון אמיתי, חדש ומודרני של פמיניסטיות, ש"מודעות לחיים מלאים וקוראות לנישואין ולילדים" וגם "נעות על ידי דחף פנימי שאין מנוס ממנו להיות אינדיבידואליות בזכות עצמן".
שמם של הפלאפר נקשר עם השימוש במספר מילות סלנג, כולל "junk", "necker", "heavy petting", "necking parties", אם כי מילים אלה היו קיימות לפני 1920. הפלאפר השתמשו גם במילה "ג'אז" כביטוי לכל דבר מרגש או כיפי.
שפתם שיקפה לפעמים גם את רגשותיהם לגבי הרגלי היכרויות ודייטים, נישואים ושתייה: "I have to see a man about a dog" היה ביטוי לכוונה לקנות ויסקי; ואזיק ("handcuff") או "לכבול" ("manacle") היה טבעת אירוסין או טבעת נישואין.
ביטויים להבעת אישור בנוגע להרהורים על עיסוקיהם כגון "That's so Jake" (בסדר), "That's the bee's knees" (אדם נעלה), "Cake-eater" (גבר של נשים), "the cat's meow" (הכל נפלא).
היו עוד שני ביטויי סלנג ששיקפו את ההתנהגויות וסגנון החיים של הפלאפר.
"Treating" הייתה תרבות או הרגל בעיקר עבור הפלאפר ממעמד הפועלים.
אף על פי שהן הרוויחו את כספן מעבודה, הן עדיין רצו להרוויח קצת יותר עבור הרצון שלהן "לחיות" בשעות הפנאי.
הן הוזמנו מרצון, על ידי גברים, לרקוד, לשתות ולקנות עבורן תכשיטים ובגדים.
כ"שירות החזרה", הן העניקו כל סוג של יחסים ארוטיים או מיניים - מפלירטוטים ועד יחסי מין.
נוהג זה טשטש את הגבולות עם זנות.
מכאן, נוצר ביטוי הסלנג על ידי אנשים שהיו קוראים להן "נערות צדקה" ("charity girls"), כדי להבדיל אותם מזונות, מאחר שהבנות טענו כי הן לא מקבלות כסף במפגשים המיניים שלהם עם גברים.
בנוסף להתנהגותן, הפלאפר היו ידועות בסגנונן, שהתפתח במידה רבה מהאופנה הצרפתית ובמיוחד מהאופנה החלוצית של קוקו שאנל.
ההשפעה על עיצוב השמלה נבע מההתפשטות המהירה של הג'אז האמריקאי והפופולריות של הריקודים שהתלוו אליה.
בצרפת, הן נקראו "גארסון" (garçonne), שפירושו בצרפתית "ילד" עם נטיות נשיות.
סגנון הפלאפר גרם לנערות להיראות כנערים צעירים בשל העובדה שקיצרו את שיערן, החזיות של אותה תקופה שטחו את שדיהן ומותניהן נראו ישרות.
בשנת 1913 התקבע הקשר בין מתבגרים רזים לבין מראה אופייני מסוים במוחו של הציבור.
ליליאן נורדיקה הגיבה על אופנות ניו יורק באותה שנה, בהתייחסותה:
בשלב מוקדם זה, כבר נראה כי הפלאפר והאופנה קשורים זה לזה, והאחרונה הבליטה את הגזרה הנערית ואת הכובע הצמוד אבל, עדיין העדיפה את חצאית האבל על פני חצאית בעלת קו מכפלת גבוה.
אף על פי שהמראה החיצוני המזוהה כיום עם הפלאפר (מותניים ישרות, שיער קצר וחצאית מעל הברך) התגבש במלואו רק בשנת 1926, היה קשר מוקדם בדעת הציבור בין הופעה לא קונבנציונלית, התנהגות שערורייתית והמונח "פלאפר".
דיווח של הטיימס ממופע בידור לחיילים שהוצבו בצרפת בתקופת חג המולד של 1915, תיאר חייל הלבוש בגדי אישה הכוללים חצאית קצרה, כובע פריזאי, ופאה דמוית תסרוקת פלאפר.
למרות השערוריות שיצרו הפלאפר, הופעתן ומראן החיצוני הפכו לאופנתיים, בצורה מתונה, בקרב נשים מבוגרות מכובדות.
הפלאפר "הסירו" את המחוכים מהאופנה הנשית, "הרימו" את קו המכפלת של השמלות והחצאיות והפכו את השיער הקצר לפופולרי בקרב נשים.
בין השחקניות המזוהות היטב עם הסגנון היו: טלולה בנקהד, אוליב בורדן, קלרה בואו, לואיז ברוקס, ג'ואן קרופורד, בבה דניאלס, בילי דאב, ליאתריס ג'וי, הלן קיין, לאורה לה פלאנטה, דורותי מקהייל, קולין מור, נורמה שירר, נורמה תלמדג', אוליב תומאס ואליס וויט.
החל משנות ה-20 המוקדמות, טורי קומיקס של עיתונים החלו להציג פלאפריות; בלונדי בופדופ ופריצי ריץ - שתוארו מאוחר יותר כנשים יותר משפחתיות, כאשתו של דאגווד באמסטד ודודתה של ננסי, בהתאמה - הוצגו כפלאפריות.
שמלות הפלאפר היו ישרות ורפויות והותירו את הזרועות חשופות (לפעמים בלי כתפיות כלל).
גרביוני משי או זהורית הוחזקו על ידי ביריות.
קווי המכפלת של חצאיות הורמו עד מתחת לברך עד 1927, מה שאפשר לראות לפרקים את ירכי הנערות כאשר רקדו או בחלוף משב רוח.
כדי לשפר את המראה, כמה פלאפריות אף שמו סומק על ברכיהן.
סגנונות השמלה הפופולריים כללו את ה-Robe de style.
באותה עת נכנסו לאופנה גם נעלי עקב בגובה 5–8 סנטימטרים.
סגנונות נעליים מועדפים היו T-straps ומרי ג'יין בצבעי שחור קלאסי, זהב, כסף, או גונֵי גוף.
הפלאפרס הוציאו מהאופנה את המחוכים והלבשה תחתונה הנפוצים והעדיפו את התחתונים הקצרים על פניהם.
ללא המחוכים המגבילים הישנים, הפלאפר לבשו חזיות כדי לרסן את חזהן בעת ריקוד.
הן לבשו גם מעין מחוכים חדשים, רכים וגמישים יותר שהגיעו עד ירכיהן בגזרה חלקה, שהעניקה להן מראה ישר מלמעלה עד מטה, בניגוד למחוכים הישנים שהצרו את המותנייהן והדגישו את החזה והירכיים.
היעדר העיקולים, שיצר המחוך המסורתי, יצר את המראה הנערי.
עידוד נוסף לקידום המראה הנערי, התרחש עם פיתוח ה-Symington Side Lacer - פריט לבוש חיוני, יומיומי ופופולרי, כמו החזייה המודרנית בימינו.
סוג חזייה זה הומצא במטרה להרים את הגב כלפי מעלה כדי לשטח את החזה.
נשים אחרות קינאו במראה החזה השטוח של הפלאפר וקנו את ה-Symington Side Lacer כדי לאמץ את אותו מראה (חזה גדול נחשב, בדרך כלל, כמאפיין של חוסר תחכום באותה תקופה).
לפיכך, חזה שטוח הפך למאפיין של נשים מושכות, אף על פי שהפלאפר היו אלו שלבשו, לרוב, חזיות כאלה.
תספרות נעריות קצרות הפכו לאופנה והתירו את כבלי המסורות, שדרשו מנשים לגדל שיער ארוך.
תכשיטים עוצבו, בדרך כלל, בסגנון האר דקו, וענדו במיוחד שכבות רבות של שרשראות חרוזים.
סיכות, טבעות וסיכות נכנסו לאופנה אף הם.
משקפי קרן היו פופולריים גם הם.
כבר בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה, השחקנית הצרפתייה, פולייר, סללה את הדרך במראה שכלל שיער קצר ופרוע, פה מודגש ועיניים גדולות המודגשות בכחל.
מראה הפלאפר המתפתח דרש "איפור כבד" בהשוואה למה שהיה מקובל בעבר, למעט איפור מקצועי בתיאטרון.
עם המצאת השפתון והמראות הקומפקטיות, נכנסו לאופנה ה-bee stung lips, עיניים כהות וסומק, שהפך לתהליך ישים יותר ופחות מלכלך.
נשים עיצבו את גבותיהן בצורת מחטים דקיקות והדגישו אותן בגוון כהה, מחקות שחקניות כמו קלרה בואו.
במקור, עור חיוור נחשב לאטרקטיבי ביותר באותה תקופה.
עם זאת, עור שזוף הפך פופולרי יותר ויותר לאחר שקוקו שאנל הציגה שיזוף לאחר חופשה - שייצגה חיי פנאי ללא הצורך המכביד לעבוד.
נשים רצו להיראות בכושר, ספורטיביות, ומעל לכל, בריאות.
משוחררת מהשמלה המגבילה, מהשרוכים שהפריעו לנשימה ומחישוקי המתכת שהצריכו הקדשת זמן להידוקם, תרבות הפלאפר הציעה שחרור מכל אותם קשיים יום-יומיים.
החופשיות שבנשימה והצעידה עודדו את התנועה והיציאה מהבית.
הפלאפר ניצלו את מלוא היתרונות של האופנה החדשה.
הפלאפר היה ביטוי קיצוני לשינויים בסגנון החיים של הנשים האמריקניות, שנראו מבעד לשמלה.
שינויים באופנה פורשו כסימנים לשינויים עמוקים יותר באידיאל הנשי האמריקאי.
החצאית והשיער הקצרים היו אמורים לשמש כסמל השחרור.
סימני המהפכה המוסרית כללו יחסי מין לפני הנישואין, פיקוח ילודה, שתיית אלכוהול וזלזול בערכים ישנים יותר.
לפני המלחמה, לא דרכה כף רגלה של אישה בסלונים.
אחרי המלחמה אשה, לא נתפסה עוד כ"ליידי" ונכנסה לספיק איזי כאוות נפשה, כפי שהיא נכנסה לתחנת רכבת.
נשים החלו לנבל את פיהן ולעשן בפומבי, להשתמש באמצעי מניעה, ללבוש חצאיות המגיעות מעל הברך וגרביים המגיעים מתחתיה.
נשים התחרו כעת עם גברים בעולם העסקים וקבלו עצמאות כלכלית וסוגים נוספים של עצמאות מגברים.
האישה החדשה דחקה את גבולות התפקידים המגדריים, המייצגים חופש מיני וכלכלי.
היא קיצרה את שערה והתלבשה בבגדים רחבים ושמלות קצרות.
היא לא הייתה מרוסנת עוד במותניים צמודים ובשמלות ארוכות, האישה המודרנית של שנות העשרים הייתה בעלת חשיבה עצמאית, שכבר לא הייתה מחויבת למוסכמות שגיבשה החברה בעבר.
הפלאפר הייתה דוגמה לתפיסות הרווחות של נשים ותפקידיהן בשנות העשרים הסוערות.
האידיאל של הפלאפריות היה תנועה משוחררת עם מאפיינים של עוצמה, אנרגיה ותנודתיות רבה.
היא סירבה לקוד המוסרי המסורתי.
הצניעות, הטוהר, המוסר והמושגים המסורתיים של הגבריות והנשיות הטשטשו לכאורה.
הפלאפר פנה לסמכות והיה קשור ל"דמורליזציה" הממשמשת ובאה של המדינה.
התפיסה האמריקנית הוויקטוריאנית של מיניות ותפקידים אחרים של גברים ונשים בחברה וביניהם, אותגרה.
בגדים מודרניים היו קלים, גמישים ומתאימים יותר לאישה המודרנית, כמו הפלאפר, שרצתה לעסוק בפעילות ספורטיבית.
הנשים נעשו כעת אסרטיביות יותר ופחות נכונות לנהל את הבית בזמן שהבעל לא נמצא.
הלבוש של הפלאפר נראה מיני מבעבר והעלה שאלות עמוקות בנושאי ההתנהגות והערכים שהוא מסמל.
אורח החיים של הפלאפר נעלם בארצות הברית לאחר יום חמישי השחור והשפל הגדול שהגיע בעקבותיו.
הגישה הנמרצת והנהנתנות היו פחות מקובלים במהלך הקשיים הכלכליים של שנות השלושים.
בעוד שקו המכפלת עלה, מדינות רבות נקטו פעולה, וחוקקו חוקים שהגבילו נשים ללבוש חצאיות עם קו מכפלת שלא עולה על יותר משמונה סנטימטרים מעל הקרסול.
התספורת הקצרה הייתה הסיבה לכך שנשים פוטרו מעבודתן.
זה לא היה קורה אילולא שוק המניות בוול סטריט התרסק בשנת 1929 והביא לסיום שנות ה-20 הרועמות, הראוותניות והזוהרות, ואיתן שמלת הפלאפר.
מאחר שלא יכלו להרשות לעצמן לרכוש את המגמות האופנתיות המעודכנות ואת אורח החיים הראוותני, נשות הפלאפר התוססות חזרו לקו המכפלת הנמוך שלהן.
נימה רצינית ופתאומית שטפה את הציבור עם הופעתו של השפל הגדול.
המעבר לשנות השלושים התברר כמשימה לא פשוטה כלל.
קמפיינים כגון סיסמת "עשה ואל תעשה" הפכו לנפוצים כדי להבטיח שלא תהיה צריכה יתרה של החברה.
בחירת בדים ואריגים היו בין פריטים רבים שנדרש הציבור לקצץ ברכישתם בתקופה מוכת העוני הזו.
השתמשו בבדים מלאכותיים במקום בדים אלגנטיים, כמו משי, שהיו כל כך פופולריים בתחילת המאה ה-20. במקום זאת, נשים רצו לעבוד כדי למלא את תפקידי הגברים בזמן שהיו במלחמה.
העבודות הפיזיות התובעניות יצרו את התנאים ליצירת מכנסי נשים וקבלתם בחברה.
אף על פי שעידן הפלאפר נעלם כמעט בן-לילה, הסמליות שלו של שחרור אישה המשיך להתקיים.
אישה לא מחויבת עוד להיות עקרת בית.
נוצר לה החופש לבחור את תפקידה בחברה.
אף על פי שרבים התנגדו לתקופה הרדיקלית, ניתן לראות כיצד שמלת הפלאפר סייעה לגשר על פער בין המינים בחברה, ובסופו של דבר הובילה לכיוון שוויון זכויות לנשים.
ב-1934 נעלם כליל מראה הפלאפר של השיער והחצאית הקצרים, ותפס את מקומו מה שאנו מחשיבים כיום לאופנה שאפיינה את שנות השלושים של המאה ה-20.
פלאפל עם חריף הוא רומן גרפי אוטוביוגרפי מאת מישל קישקה.
הספר עוסק בישראליות ובאירועים היסטוריים בישראל מנקודת מבטו של קישקה כעולה חדש.
הספר ראה אור בסתיו 2018 בהוצאת דרגו הצרפתית ושנה לאחר מכן ראה אור בהוצאת מודן הישראלית.
בקומיקס מספר קישקה על יחסיו עם ישראל, מאז היותו נער בשומר הצעיר, ועד מועד כתיבת הספר.
דרך סיפורו האישי הוא מביע את דעתו על אירועים פוליטיים וחברתיים שהתרחשו במדינה, ומספר את סיפורם של חבריו לארגון "קריקטוריסטים למען שלום", ארגון שמטרתו לחבר בין קריקטוריסטים, כותבים ומאיירי קומיקס ממדינות מסוכסכות ברחבי העולם כמו ישראל, איראן, אלג'יריה, סודאן ועוד.
הספר מחולק לשלושה פרקים, שכל אחד מהם מתאר תקופה שונה בחייו של קישקה.
הספר נפתח בתיאור ילדותו של קישקה כילד יהודי בן להורים ניצולי השואה.
הוא מספר על אהבתו לקומיקס מגיל צעיר ועל לימודיו בעירו שבבלגיה.
בביקורו הראשון בארץ, כאשר קישקה הגיע לביקור אצל דודה שלו, פולה, שחיה בישראל, הוא אכל לראשונה פלאפל עם חריף.
הוא מתאר את ישראל בצבעים עזים, ריחות מזרחיים, חום ותרבות חדשה וזרה.
בבית הוריו של קישקה לא הרבו לדבר על ישראל, אבל כאשר הגיע לגיל מתאים הוריו שלחו אותו להשתתף בפעילויות השומר הצעיר בישראל.
בשנת 1970 אחותו הגדולה, חנה, עוברת לגור בישראל בעוד שמישל ממשיך לגור בבית הוריו שבבלגיה, ומגיע לישראל רק בחופשות הקיץ.
כשמתגלה לו שבקיבוץ לא יוכל לעבוד כצייר קומיקס הוא מחליט לא לעלות לארץ במסגרת השומר הצעיר, אלא לעלות באופן עצמאי, ברגע שיסיים את לימודיו.
לאחר שעבר לישראל, בארץ הוא מגלה את היהדות הישראלית, את הכשרות, ימי השבת והחגים.
הוא מתאר את המלחמות הניכרות על פניהם של האנשים הישראלים שהיו בישראל בזמן מלחמת יום הכיפורים.
הוא נרשם לבית הספר היחיד אז בארץ לאומנויות, "בצלאל" שבירושלים, ושם הוא משלים את לימודי הרישום שלו.
בפרק זה מספר קישקה על היכרותו עם אהבת חייו, אוליביה, עולה מצרפת, ועל חתונתם.
אוליביה היא תומכת פוליטית נלהבת של השמאל, והיא מצטרפת לארגון "שלום עכשיו" שתומך בפתרון שתי המדינות בסכסוך הישראלי פלסטיני.
באותו הזמן נולד להם בנם הבכור, דוד.
לאחר מכן מספר קישקה על חיי משפחה בישראל בדירה קטנה בירושלים - על קבלת האזרחות לילד, סוגיות בגן הילדים וסכסוכים עם השכנים.
כל זה נקטע כאשר מישל נקרא לראשונה לשירות מילואים.
שם הרס"ר נותן לו עבודה מיוחדת: לצייר על כל קירות הבסיס ציורים של טנקים, מטוסים ורובים.
משם מישל סופח לעבוד בעיתון "במחנה" הצה"לי ונשלח לשבת מדרום לביירות יחד עם התותחנים כדי לצייר את החיילים הישראלים בביירות.
בפרק זה מתואר מבצע "שלום הגליל".
אוליביה נרתמת יחד עם ארגון "שלום עכשיו" להפגין נגד הכניסה ללבנון ונגד אריק שרון.
בהפגנה פעילי ימין ופעילי שמאל נלחמים באלימות ונזרק רימון יד לעבר חבורת מפגינים.
אחר כך, בשנת 1991, פורצת מלחמת המפרץ.
כשהטילים נופלים על תל אביב חברים רחוקים מהמרכז שוהים אצל מישל ומשפחתו בירושלים.
גם לאחר שהמלחמה נגמרת, נשארת הטראומה, וכלבם של המשפחה מסרב לצאת מתחת למיטה.
בשנים שבאו אחר כך, הגיעו גיוסם של שלושת בניו לצבא.
הראשון, דוד, הופך למפקד בצבא ומטפס בסולם הדרגות.
בנם השני, יונתן, גויס כמה שנים לאחר מכן, ובנם השלישי, אלי, גויס אחריו.
שתים עשרה שנים שבהן היו הילדים בצבא מתוארות בספר כשנים מתישות ומפחידות.
קישקה מספר כי בכל יום היו יושבים ליד הטלפון ומפחדים מדפיקה בדלת באמצע הלילה.
בשנים אלה רבין נרצח, האינתיפאדה השנייה פרצה ובכל מקום היו פיגועים קשים ועשרות הרוגים.
בלילה שלפני רצח רבין חלמה אוליביה שביום למחרת יירו ברבין בזמן עצרת התמיכה.
השנים שאחרי הרצח מתוארות בספר כשנים קודרות שבהן גדל הקרע החברתי בין ימין ושמאל בישראל.
כל אלה עברו תלאות, נרדפו על ידי המשטר במדינות בהם שהו, חלקם נכנסו לכלא או נאלצו לברוח, וכל זאת בגלל ציוריהם הביקורתיים כלפי הממסד.
הספר מסתיים בסיום אופטימי כשמישל ונכדותיו יושבים סביב הספר הגמור ומדברים על עתיד טוב.
"פלאפל עם חריף" הוא הקומיקס האוטוביוגרפי השני שיצר קישקה.
שש שנים קודם לכן פרסם את הקומיקס "הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא", שתיאר את חייו של קישקה בצל זיכרונותיו של אביו, ניצול השואה, ממחנות ההשמדה.
לדבריו של קישקה, הרעיון לכתיבת "פלאפל עם חריף" נולד עוד בזמן שכתב את "הדור השני".
הוא חש שזה לא המקום המתאים לספר על שאר חוויותיו בארץ, אך רצה לספר עליהן בספר נפרד.
עם זאת, הוא רואה את "פלאפל עם חריף" כיצירה נפרדת ולא כספר המשך של "הדור השני".
בשנתיים שלאחר פרסום "הדור השני" היה קישקה עסוק בהשקת הקומיקס החדש, ולאחר מכן עבד על "פלאפל עם חריף" במשך כארבע שנים.
את הספר אייר מישל קישקה לבדו.
על מנת לדייק בתיאור האירועים והמקומות בקומיקס הוא ביצע מחקר ויזואלי נרחב וביסס את איוריו על תמונות של מקומות, פריטים ואנשים:
בשונה מספרו האוטוביוגרפי הקודם, "הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא", שבו נעשה שימוש בצבעי שחור ולבן בלבד, "פלאפל עם חריף" צבעוני מאוד ולא נעשה בו כמעט כל שימוש בצבע שחור.
קווי הקונטור (המפרידים בין הצבעים) מצוירים בצבע חום-אדמדם.
עטיפת הספר היא מחווה לפוסטרים שקישקה פרסם כמו "צומת תל אביב", שמופיע בספר.
בפוסטרים אלה קישקה צייר המוני אנשים מכל הסוגים בסיטואציה מסוימת, בדומה לציורים של ספרי 'איפה אפי?'.
הפוסטרים היו צבועים בצבעי מים כמיטב המסורת והיו צבעוניים וססגוניים.
כריכת הספר היא מחווה לפוסטרים אלה, ומתוארים אזורים חשובים בעיר ירושלים מצד ימין ואת תל אביב מצד שמאל.
במרכז מצוירים אנשים מעדות ומגזרים שונים, דתיים לצד זקנים, ערבים, חיילים, ילדים, נוצרים ואפילו דמויות היסטוריות מעברה של מדינת ישראל כמו דוד בן-גוריון שנמצא בצד שמאל, שמשקפים את האוכלוסייה המגוונת בישראל.
ברקע אפשר לראות את דגל ישראל, מסגד הר הבית וכנסיית הקבר, שמסמלים את הציונות, האסלאם והנצרות.
הספר קיבל ביקורות חיוביות מאוד בישראל ובצרפת, וכתבי עת רבים סיקרו את ספרו החדש.
לצד תגובות טובות מאתרי אינטרנט כמו "עברית" ו-"המגדלור" הספר קיבל גם ביקורות שליליות כמו הביקורת הבאה, ממדור 'ספרים' ב"הארץ":
פלאריום גלובל בע"מ, המוכרת במותג Plarium, היא חברה ישראלית לפיתוח משחקים למחשב ולנייד, שבסיסה בהרצליה.
פורטפוליו המשחקים שלה כולל למעלה מ־20 משחקים מז'אנרים שונים, וקהילה של למעלה מ־500 מיליון שחקנים ברחבי העולם.
בין המשחקים הבולטים של פלאריום: RAID: Shadow Legends (משחק מז'אנר ה־rpg, המציע חוויה בעולמות הפנטזיה), Mech Arena (משחק רב משתתפים בעולם עתידני), Merge Gardens ו-Vikings: War of Clans.
החברה נוסדה ב-2009 על ידי אבי שלאל, גבי שלאל, איליה טורפיאשוילי, חיים טורפיאשוילי, איוון וורוביצ'יק, מיכאל מורגובסקי וירון חכימי.
תוך שנתיים מהקמתה פיתחה ושיווקה משחקים בז'אנר האסטרטגיה ומשחקים מרובי משתתפים.
החברה לא מתמקדת במשחקי הימורים אלא במשחקים מתמשכים שבהם השחקנים לוקחים חלק פעיל במשחק (משחקי רשת מרובי משתתפים).
לאורך השנים הפורטפוליו של החברה הפך מגוון וכלל, לצד משחקים מז'אנר האסטרטגיה, גם משחקי הרפתקאות וקאז'ואל .
משחקי החברה בשנים הראשונות פותחו עבור דפדפנים ורשתות חברתיות.
בשנים אלו פלאריום זכתה לפרסים והכרה כמפתחת משחקים מובילה בפייסבוק ופעמיים זכתה בתואר מפתחת המשחקים המובילה.
משחק החברה, Stormfall: Age of War הגיע בשנת 2012 להישג של אחת מ-20 האפליקציות הפופולריות ביותר בפייסבוק.
המשחק הבא שיצא, Soldiers, Inc.
המשחקים של פלאריום מוצגים בחנויות האפליקציות App Store, Google Play בחנות האפליקציות של Microsoft וגם בפלטפורמה שפיתחה החברה Plarium Play.
באוגוסט 2017 חברת ההשקעות האוסטרלית Aristocrat Leisure קנתה את פלאריום תמורת 500 מיליון דולרים.
ב-2019 פלאריום השיקה את RAID: Shadow Legends אשר עם יציאתו זכה להצלחה רבה.
כעבור שלוש שנים, בשנת 2022 הוא דורג מס' 12 ברשימת המשחקים הרווחיים של השנה, ומקום שני בז'אנר ה־RPG - משחקי תפקידים עם למעלה מ-2 מיליארד דולר בהכנסות, וקהילת שחקנים חזקה בארצות הברית ובאירופה, עם למעלה מ־100 מיליון הורדות.
באוגוסט 2021 רכשה החברה את חברת Futureplay הפינית, שפיתחה בין השאר את המשחק המצליח Merge Gardens.
בשנת 2023 יצאה סדרת רשת RAID: Call of the Arbiter המבוססת על המותג RAID: Shadow Legends כחלק מתהליך ההתרחבות של המותג.
פלאריום עבדה עם סלבריטאים, יוצרי תוכן, ספורטאים ואנשי מקצוע בולטים בעולם התרבות והספורט כגון כדורגלן העל ניימאר, השחקן והמוזיקאי ג'ף גולדבלום, האלופה האולימפית ומתאבקת ה־MMA רונדה ראוזי וכוכב הרשת נינג'ה (ריצ'רד טיילר בלוינס).
כמו כן החברה שיתפה פעולה עם אולפני יוניברסל וחברת Capcom, ושילבה דמויות מפרנצ'יז במשחקים, כגון "זינה הנסיכה הלוחמת" בקמפיין מיוחד עם אולפני יוניברסל.
בנובמבר 2024 נמכרה חברת פלאריום לחברת הבידור הדיגיטלית Modern Times Group השוודית תמורת 620 מיליון דולר, בתוספת 200 מיליון דולר המותנים בעמידה ביעדים בשנים 2025–2028.
נכון לנובמבר 2024 החברה מעסיקה קרוב ל-1,300 עובדים ברחבי העולם, עם למעלה מ־40% נשים, ו־50% נשים בקרב ההנהלה הבכירה.
בישראל, מטה החברה, עובדים כיום קרוב ל־250 נשים וגברים בתפקידי: שיווק, פיתוח משחקים, פיתוח תוכנה ותשתיות, ניתוח נתונים, פיתוח עסקי, כספים, משאבי אנוש ועוד.
בינואר 2024 זכתה בפרס המצוינות למשאבי אנוש לשנת 2024 על פרויקט "מנהיגות וחוסן ארגוני בחרבות ברזל", שנערך על רקע מלחמת חרבות ברזל.
החברה הפעילה קו חם לתמיכה נפשית, קיום מפגשי זום שבועיים, ויוזמות כגון פרויקט GameZone להקמת עמדות משחק לילדים בעוטף עזה ובצפון.
לצד הפעילות העסקית, משקיעה פלאריום בתרומה לקהילה, בתחומים מגוונים, באמצעות תרומות והתנדבות של עובדים.
בין הגופים והעמותות הרבים שפלאריום תומכת בהם בישראל נמנים בית הגלגלים, "ילדי סנרייז", עמותת שוות ועמותות נוספות העוסקות בקידום החינוך ושוויון חברתי.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, פלאריום הובילה מספר פרויקטים של תרומה לקהילה, כאשר הגדול ביניהם הוא פרויקט ה־game zones - עמדות גיימינג שנבנו עבור 20 קהילות מיישובים שפונו מביתם בעת המלחמה.
פלאק פניר היא מאכל המורכב מפניר (סוג של גבינת קוטג') בתוך עיסה עבה עשויה מחית תרד, שנקראת פלאק בהינדי, במרטהי, בגוג'ראטית, ובשפות הודיות אחרות.
המונחים פלאק פניר וסאג' פניר משמשים לעיתים לסירוגין במסעדות בארצות הברית ובקנדה.
עם זאת, סאג' פניר שונה מהפלאק פניר המסורתי בכך שהוא מכיל ירקות עליים ירוקים אחרים, בעוד פלאק פניר מכיל רק תרד.
מסעדות דאבה מתמחות לעיתים קרובות בפלאק פניר.
תחילה, מכינים את הפלאק פניר על ידי הרתחה של התרד והפיכתו למחית.
לאחר מכן מערבבים את המחית עם עגבניות ובצל מוקפצים.
לאחר מכן מוסיפים למחית קוביות צלויות של פניר.
מתבלים את הפלאק פניר בדרך כלל בג'ינג'ר, שום, עגבניות, גאראם מסאלה, כורכום, אבקת צ'ילי וכמון.
פלאק פניר מוגש חם עם תוספת כגון רוטי, נאן, פראטה, מאקי קי רוטי או אורז מבושל.
אפשר להגיש גם עם בצל לצד המנה, לגישה מסורתית יותר.
בשנים האחרונות היו וריאציות פיוז'ן של פלאק פניר.
ביולי 2020, בלוגרית אוכל מבנגלור פרסמה את הווריאציה שלה לפלאק פניר אידלי.
המנה עוררה שיח בטוויטר ובאינסטגרם על השילוב יוצא הדופן של שתי המנות הצפון ודרום הודיות הללו.
בספטמבר 2020, פיצה 4P's מווייטנאם יצרה פיצות פיוז'ן ייחודיות לכבוד יום השלום הבינלאומי.
אחת הווריאציות הללו הייתה פיצת קבב צ'פלי-פלאק פניר כדי לסמל שלום בין הודו לפקיסטן.
פלאצ'ידו קורטזה (באיטלקית: Placido Cortese) (7 במרץ 1907 - תחילת נובמבר 1944) היה כומר קתולי איטלקי וחבר במסדר הפרנציסקנים.
הוא שימש הן ככומר הקהילה והן כמנהל המגזין "Il Messaggero di Sant'Antonio" בפדובה לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
במלחמה הוא הקים רשת מפורטת שנועדה להגן על יהודים, שבויי מלחמה בריטים ויוגוסלבים.
הנאצים גילו במהירות את תוכניותיו ועצרוהו באוקטובר 1944, עינו אותו במהלך החקירות ורצחו אותו.
הקאנוניזציה שלו התחילה בשנת 2002 והוא זכה לתואר "מכובד" (Venerable).
ניקולו מתאו קורטזה נולד ב-7 במרץ 1907 בעיר צרס שבאי צרס למתאו קורטזה ולאנטוניה באטאיה; הוא נטבל לנצרות באותו החודש בשם ניקולו מתאו.
הוא למד בבית הספר בצרס עד 1918 שבה בית הספר נסגר כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 הוא הצטרף למנזר מסדר האחים הקטנים ולאחר מכן עבר את תקופת ההכשרה שלו בפדובה במנזר בקמפוסמפיירו שבנפת פדובה מאוקטובר 1923 עד 1924, שם סיים את ההכשרה שלו והתחיל ללבוש את הלבוש הנזירי (religious habit).בין השנים 1925 ו-1927 למד קורטזה פילוסופיה בצרס.
אחר כך למד תאולוגיה באוניברסיטה האפיפיורית בונוונטורה הקדוש ברומא מ-1927 עד 1931. הוא הוסמך לכהונה בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו ב-6 ביולי 1930. קורטזה ערך את המיסה הראשונה שלו בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה.
התפקיד הראשון שלו לאחר הסמכתו היה בבזיליקת סנט'אנטוניו בפאדובה והוא התגורר בכנסיית ההתעברות ללא רבב בזמן זה, כי המנזר עדיין היה בבנייה.
קורטזה ארגן מספר מבצעי הצלת יהודים, שבויי מלחמה בריטים ויוגוסלבים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא החל לעשות זאת בעקבות בקשתו האישית של הקרדינל פרנצ'סקו בורגונגיני דוקה.
הוא המשיך בפעולותיו אף על פי שידע שהוא מסתכן בכך שהSS יתפוס אותו.
הוא ניהל את רשת ההצלה הסודית הזו מתא הווידוי שלו בבזיליקה, לשם חברי הרשת היו באים, לכאורה כדי להתוודות, והעבירו הודעות מוצפנות לקורטזה.
לדוגמה, אם אמרו לו "אני צריך חמש ביצים", המשמעות הייתה שחמישה אנשים נזקקו לתעודות מזהות כדי להיכנס לשווייץ.
דוגמה נוספת, אם אמרו לו "אנחנו צריכים שלושה קילו קמח", הכוונה הייתה ששלושה אנשים נזקקו למקלט בפאדובה.
מרגלים בתנועת ההתנגדות האיטלקית למען הנאצים והפשיסטים ריגלו אחריו והחליטו להביא את קורטזה לגסטפו.
ב-13 באוקטובר 1944, בשעה 13:55, מרגלים אילו המתינו לקורטזה מחוץ לבזיליקה, בירכוהו לשלום והציעו לו טרמפ במכוניתם.
אותם מרגלים לקחו אותו לבונקר הגסטפו בכיכר אוברדן בטריאסטה שם הוא עונה ונחקר באכזריות ואשר במהלך החקירות הנאצים עקרו את עיניו וחתכו את לשונו.
קורטזה נקבר בחיים ומת בנובמבר; ישנם מקורות סותרים בנוגע לתאריך מותו: כמה מהמקורות טוענים שמת ב-3 בנובמבר, ומקורות אחרים טוענים שמת ב-15 בנובמבר.
אפרו התערבב עם אפרם של קורבנות אחרים לאחר שגופתו נשרפה בריזיירה די סן סאבה בטריאסטה.
תהליך הקאנוניזציה של קורטזה נפתח ב-8 באוקטובר 2001 תחת האפיפיור יוחנן פאולוס השני לאחר שוועדת סיבות הקדושים פרסמה את צו ה"nihil obstat" הרשמי (ללא התנגדויות) הוכרז הכומר המנוח כ"משרת האל".
התהליך הבישופי נפתח בטריאסטה כדי לקבוע אם קורטזה נהרג "באודיום פידי" (בשנאה לאמונה).
הליך זה נמשך מ-29 בינואר 2002 עד 15 בנובמבר 2003. מסמכים מאותו תהליך הוגשו לוועדת סיבות הקדושים שאישרה את התהליך ב-4 ביוני 2010.
אבל בשלב הזה היו ספקות אם ניתן להחיל את המושג "in odium fidei" על מקרה זה.
הפוסטולאטור המליץ לפתוח בחקירה נוספת של הבישופות כדי להעריך את מעלותיו בניגוד לאופן מותו למקרה שהתיק הראשוני ידחה ובכך יביא לפתיחת התהליך מחדש.
השלב הבא של הבישופות נמשך מ-30 ביולי 2012 עד 25 באוקטובר 2012. ועדת סיבות הקדושים אישרה את התהליך ב-17 במאי 2013. הפוסטולאטור הגיש מאוחר יותר את תיק המסמכים לוועדה והיסטוריונים אישרו את סגולות המקרה בינואר 2017. ב-30 באוגוסט 2021, האפיפיור פרנציסקוס הכריז על קורטזה כמכובד (Venerable).
הפוסטולאטור הנוכחי הוא האח הפרנציסקני דמיאן-ג'ורגה פטראסקו.
בשנת 1946 הוענקה לקורטזה תעודת הצטיינות מטעם בעלות הברית, חתומה על ידי מרשל הרולד אלכסנדר
בשנת 1948 הוענק לו "צלב הברונזה" על ידי נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש.
בשנת 1951 מועצת פדובה קראה לרחוב על שמו.
פדובה כללה אותו בין החסידים, בגן הצדיקים שנחנך ב-2008, יחד עם: קרלו אנג'לה, פרנקה דצ'ימה, פריסינה לזארי, דליה פאסולאטו מזוקאטו, האחיות תרזה, קרלה ולידיה מרטיני, מילנה זמבון, דלפינה ומריה בורגטו, ג'ובאני פלטוצ'י וג'ורג'ו פרלסקה.
באוקטובר 2004 נחנך פסל לכבודו בבזיליקת סנט אנטוניו.
ליד המנזר הפרציסקני בצרס מוצבת אנדרטה לזכרו.
ב-5 ביוני 2017 הוענק לקורטזה מדליית הזהב לגבורה אזרחית בידי נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה.
פלאש הוא סרט מתח ישראלי בבימויו של דורון ערן משנת 1986. זהו סרטו הראשון של דורון ערן כבמאי.
הסרט הופק על ידי דורון ערן ויעוד לבנון והוא הופץ בישראל ובאירופה.
הסרט אף הוקרן בפסטיבל ולנסיה לקולנוע וזכה לביקורות אוהדות.
גדי וריטה (זאב שמשוני וניצה שאול) הם זוג נשוי המצפה לילד.
ריטה היא אשתו לשעבר של יוסי (עמוס לביא), לוחם שהשתתף במלחמת יום הכיפורים ומאז הוא נושא עימו פוסט-טראומה.
יום אחד פורץ יוסי במפתיע אל ביתם של גדי וריטה, חמוש ברובה, במטרה להשיב את ריטה אליו בחזרה וכן למחוק את תדמית המסכן שדבקה בו.
הוא כופה על גדי לנהל עימו דו-קרב על ליבה של ריטה, דו-קרב שבהמשך מתפתח למלחמה של ממש.
בעוד ששני הגברים נלחמים אחד בשני, מנסה ריטה לגשר ביניהם ולהביא להפסקת אש בעוד שהיא עצמה נקרעת בין אהבתה לבעלה הנוכחי, לו היא הרה, לבין רגשותיה שנותרו לה כלפי בעלה לשעבר.
פלאצ'ינקֶה הוא סוג דק דמוי קרפ של חביתית ממוצא יווני-רומי.
בעוד שהקינוח נפוץ ביותר במדינות דרום ומערב סלאביות, הוא מוכר גם בחלקים אחרים של מרכז אירפה ומזרח אירופה.
המנה היא כאמור ממוצא יווני-רומי.
בשנת 350 לפני הספירה, המשוררים היוונים העתיקים ארכסטרטוס ואנטיפנס הזכירו לראשונה את ה-plakous.
עבודתו הקצרה של מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס (קאטו הזקן) De agri cultura (על חקלאות) משנת 160 לפנה"ס לערך כוללת מתכון משוכלל ל-placenta-פלקנטה.
פלאצ'ינקה עדיין נושא אותו השם של אבותיו היוונים והרומאים.
מקור השם מגיע מהמילה הלטינית placenta, אשר בתורה נגזרת מהמילה היוונית plakous עבור לחמים שטוחים דקים או שכבות.
גם הבלינצ'ס הישראלי מאותה משפחה, אך השימוש שלו במאכלים מצומצם יותר והוא מהווה כמעט תמיד קינוח.
יש שוני לעיתים קרובות גם בצורת הקיפול וגם בצורת הסגירה בקצוות של הבלינצ'ס לעומת הפלאצ'ינקה.
לפי האנציקלופדיה ההונגרית האתנוגרפית, המילה ההונגרית palacsinta היא מילת השאלה איטלקית.
בפלאצ'ינטה ההונגרי מוסיפים לתערובת חלב ומי סודה בחלקים שווים במקום מים וכן חמאה מומסת או שמן ובכך שימון המחבת מינימלי בטיגון.
פאלאצ'ינקה הוא גם השם ברוב השפות הסלאביות הדרומיות והשפות הסלביות המערביות (סלובקית palacinka, בוסנית, בולגרית, צ'כית, קרואטית, מונטנגרית, מקדונית, סרבית, סלובנית palačinka, палачинка).
הפלאצ'ינקה של מרכז אירופה הוא פנקייק דק הדומה לקרפ הצרפתי.
ההבדל העיקרי בין הגרסה הצרפתית לבין המרכז אירופאית של המנה הוא שניתן להשתמש בתערובת לפאלאצ'ינקן מיד בניגוד לזו של קרפים שמומלץ להשאיר במנוחה למשך מספר שעות.
פלאצ'ינקן נעשים על ידי יצירת בלילה מביצים, קמח חיטה, חלב ומלח והטיגון שלה במחבת הוא עם חמאה או שמן.
בניגוד לסוגים עבים יותר של פנקייקים, פאלאצ'ינקן מוגשות בדרך כלל עם סוגי מילויים שונים ונאכלים לארוחת צהריים או ערב.
פלאצ'ינקן מגולגלים באופן מסורתי עם ריבת משמש, תות שדה או שזיפים, ומפזרים עליו אבקת סוכר.
ה"פלאצ'ינקן שכבות" (בהונגרית: Rakott palacsinta) הם פלאצ'ינקן בשכבות עם גבינת קוטג' מתוקה וצימוקים בין שיכבה לשיכבה, או שכבות ריבה ואגוזי מלך בין השכבות, ולאחר מכן המאכל נאפה בתנור, בדומה לקרפים הצרפתיים.
גרסה הונגרית ידועה לפאלאצ'ינקה היא נוסח מסעדת גונדל בבודפשט (פלצ'ינטה גונדל), עשוי מאגוזי מלך טחונים, צימוקים, קליפת תפוז מסוכרת, קינמון ומילוי רום, מוגש פלמבה ברוטב שוקולד מריר עשוי עם חלמונים, קרם פרש וקקאו.
ניתן לאכול פלאצ'ינקן גם ללא סוכר כמנה עיקרית במילוי בשר, כמו פלאצ'ינטה נוסח הורטובאג'.
ניתן גם לאכול אותם רגילים, ממולאים בגבינות, או ירקות כמו פטריות, תרד או כרוב כבוש, בתוספת שמנת חמוצה, או לחתוך לרצועות דקות, הנקראות Flädle בגרמניה ובדיאלקטים האלמאניים של שווייץ ובשמות נוספים - רצועות פלאצ'ינקן שמוגשות במרק שקוף.
פלאצ'ינטה נוסח הורטובאג', או קרפ בשר של הורטובאג' (בהונגרית: Hortobágyi palacsinta) הוא מומחיות אוכל הונגרית.
מדובר על פלאצ'ינטה (קרפ/פנקייק דק) מלוח במילוי פרקלט טחון (ראגו ברוטב העשוי מרוטב הפרקלט בתוספת שמנת חמוצה.
לרוב הוא מופיע כמתאבן בתפריטים, אך ניתן לאכול אותו גם כמנה עיקרית.
על אף שמה של המנה, היא במקורה למעשה איננו בהורטובאג' (אזור נופי גדול באלפלד ההונגרי}, המנה הומצאה על ידי שף הונגרי עבור התערוכה העולמית בבריסל ב-1958. הוא הפך מהר מאוד למאכל פופולרי בזכות טעמו הייחודי וקלות ההכנה שלו.
מתכון דומה פורסם כבר בהונגריה בשנות ה-30.
שני המרכיבים הבסיסיים של המנה הם פלאצ'ינטה ופרקלט.
הפלצ'ינטה מעט עבה מהרגיל, הקרפים העבים מטוגנים קלות ממולאות בבשר פרקלט טחון ללא הרוטב.
את המילוי אפשר לתבל פחות או יותר לפי הטעם.
ניתן להוסיף גם שום, פפריקה, רסק עגבניות, פלפל שחור, זרעי כרוויה או חרדל מינימלי ביותר.
בעיקרון, אפשר להכין אותו מכל סוג של פרקלט, אבל פרקלט עגל נחשב לפופולרי ביותר.
דפי הפלאצ'ינטה במילוי בשר טחון לרוב לא מגלגלים, אלא מקפלים לארבע כמו שקית (בניגוד לקרפים המתוקים), יוצקים עליהם רוטב העשוי מרוטב פרקלט ושמנת חמוצה, ואז מחממים בתנור.
לפני ההגשה אפשר לקשט במעט שמנת חמוצה, רוטב פרקלט ופטרוזיליה ולפזר מעל גם גבינה מגורדת.
מנה מורכבת בדרך כלל משני פלאצ'ינטה.
פעמים רבות מכינים את המנה תוך שימוש בשארית של פרקלט, אך מכינים אותו על ידי טחינת השאריות ובהמשך תיבולן.
פלאש 90 בע"מ היא סוכנות צילום ישראלית.
פלאש 90 הוקמה ב-1990 כעסק פרטי על ידי הצלם נתי שוחט, והיא מעסיקה צלמים שכירים ועצמאיים.
החברה נרשמה ברשם החברות ב-2002.
החברה מצלמת ברחבי ישראל, כולל יהודה ושומרון ורצועת עזה.
מרבית העיתונים בישראל ועיתונים רבים בעולם מפרסמים תמונות השייכות לחברה.
לחברה אתר אינטרנט בו היא מעלה תמונות שבבעלותה, ובו אלפי תמונות המסקרות אירועים חדשותיים ואירועי יום יום בחברה הישראלית.
עיקר הכנסותיה הם ממכירת רישיונות שימוש בתמונות.
בין הצלמים העובדים בחברה: משה שי, אוליבייה פיטוסי, דורון הורוביץ, חן ליאופולד, שלומי כהן, ג'מאל עוואד ועוד.
החברה הגישה תביעות נגד גופים ואישים רבים על הפרת זכויות יוצרים, בהם: אלי ציפורי, אהוד ברק, רן רהב, משרד התיירות, עיריית נוף הגליל, גלי צה"ל, תל"ם, הקונגרס הישראלי יהודי בע"מ, מפלגת חד"ש, אריה מליניאק, ערוץ 10, שח"ם ועוד.
ב-2018 החברה שלחה מכתבים לפני תביעה למספר שרים וחברי כנסת שפרסמו תמונות שלהם ללא רישיון, לאחר סכסוך ארוך הכנסת שילמה פיצויים וכל ח"כ קיבל אפשרות לפרסם 15 תמונות בחודש.
לחברה גם בית ספר לצילום מקצועי.
פלאצ'ינטה גונדל או פנקייק גונדל (בהונגרית: Gundel-palacsinta) הוא קינוח מהמטבח ההונגרי.
את פלאצ'ינטה גונדל הראשון הכין השף ובעל המסעדה קארוי גונדל.
הוא הגיש את הפלאצ'ינקה במילוי אגוזי מלך, רום וצימוקים טחונים עם ציפוי שוקולד מריר עשוי חלמון ביצה, שמנת מתוקה ואבקת קקאו.
המתכון המקורי סודי; רק מסעדת גונדל יודעת אותו במדויק.
המסעדה מגישה בשנה, גם היום, 25,000 מנות של פלאצ'ינטה גונדל לאורחיו, עבורן משתמשים ב-1000 ק"ג אגוזים ו-500 ק"ג שוקולד.
הקינוח מוכר היטב במטבח האוסטרי.
פנקייק זה מוצע באוסטריה לפעמים בתור "פלאצ'ינקה שוקו-אגוזים" (Schoko-Nuss-Palatschinke) או "פלאצ'ינקה אגוזים" (Nuss-Palatschinke).
לרוב הוא מוגש עם קצפת ובדרך כלל אינו מכיל צימוקים.
מלון זאכר מציג אותו על פי המתכון המקורי, עם אגוזי מלך מקורמלים.
פלאשבק: זיכרון גורלי הוא משחק פלטפורמה צרפתי משנת 1992 שפותח על ידי חברת Delphine Software.
המשחק פותח על ידי מפתח המשחקים הצרפתי פול קויסט, בהשראת מגוון מקורות, כולל סרטי מדע בדיוני כמו "בלייד ראנר" ו"זיכרון גורלי".
המשחק יצא במקור רק למחשבי האמיגה ב-1992, אם כי נוצר במקור עבור קונסולות המגה דרייב.
גרסת המגה דרייב של המשחק יצא לשווקים בסוף רק במהלך 1993. במהלך 1993 גרסאות של המשחק יצאו גם ל- MS-DOS, ו-סופר נינטנדו.
ב-2018 יצאה לשווקים גם מהדורה מחודשת של המשחק עם גרפיקה משופרת בשם " Flashback: Remastered Edition" - בתחילה המשחק יצא לקונסולת המשחקים נינטנדו סוויץ' ב-7 ביוני 2018 ובהמשך הוא יצא גם לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 4 ב-20 בנובמבר 2018 ול-Microsoft Windows ב-29 בנובמבר 2018.
המשחק זכה להצלחה מסחרית ונחשב למשחק הווידאו הצרפתי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בעקבות ההצלחה נוצר לו משחק ההמשך "Fade to Black" אשר יצא לשווקים ב-1995.
עלילת המשחק מתרחשת בשנת 2142 ומתמקדת בהרפתקאותיו של המדען קונארד ב.
הארט אשר מתעורר על גבי הירח המיושב טיטאן של כוכב הלכת שבתאי, ללא שום זיכרון כיצד הגיע לשם.
בהמשך הוא מגלה שחייזרים מתכננים להשמיד את כדור הארץ, וכי אותם החייזרים אחראים לכך שהוא סובל מאמנזיה, ושהם היו אלו שהעבירו אותו לכוכב הלכת טיטאן בתקווה שהוא לא יברח משם.
המשחק הוא משחק פלטפורמה עם משחקיות אשר דומה לזו של המשחק "הנסיך הפרסי" מ-1989, והמשחק "עולם אחר" שפותח גם על ידי חברת של Delphine Software ויצא ב-1991. השחקן חייב להוביל את הארט דרך מספר רב של מסכים רבים שאינם גוללים.
הארט מצויד באקדח לייזר עם תחמושת בלתי מוגבלת שבאמצעותו הוא יכול לירות בחייזרים ואובייקטים אחרים.
כמעט כל המסכים במשחק כוללים פלטפורמות - מה שמחייב את דמות השחקן לקפוץ, להיתפס על פלטפורמות, לטפס, ולהשתמש במעליות.
קונארד נושא גם מגן כוח המאפשר לספוג מספר מסוים של יריות לפני שחייבים לטעון אותו מחדש, ושדה כוח נייד בו ניתן להשתמש ללא הגבלה אשר מהווה מחסום זמני לירי מצד האויבים.
בשלב מאוחר יותר במשחק ניתן גם להשתמש במכשיר טלפורטציה באמצעותו ניתן להגיע לאזורים שונים במשחק.
פלאש גורדון הוא סרט אופרת חלל משנת 1980 בבימויו של מייק הודג'ס, המבוסס על גיבור רצועת הקומיקס פלאש גורדון שיצר אלכס ריימונד.
בסרט מככבים סם ג'ונס בתפקיד הראשי, מלודי אנדרסון , אורנלה מוטי, מקס פון סידוב וחיים טופול, עם טימותי דלטון, מריאנג'לה מלאטו, בריאן בלסד ופיטר ווינגרדה בתפקידי משנה.
הסרט עוקב אחר הקוורטרבק פלאש גורדון (סם ג'ונס) ובני בריתו דייל ארדן (מלודי אנדרסון) והנס זרקוב (חיים טופול) כשהם מאחדים את קבוצות הלוחמים של כוכב הלכת מונגו נגד הדיכוי של מינג חסר הרחמים (פון סידוב), שמתכוון להרוס את כדור הארץ.
הסרט צולם בעיקר בבריטניה בסגנון קאמפ הדומה לסדרת הטלוויזיה "באטמן" משנות ה-60. עקב מחלוקת עם המפיק דינו דה-לורנטיס, ג'ונס, השחקן הראשי, עזב את הסרט לפני סיום הצילומים.
כתוצאה מכך הרבה מהדיאלוג שלו דובב על ידי השחקן פיטר מרינקר.
נסיבות עזיבתו של ג'ונס מהפרויקט והקריירה שלו לאחר יציאתו משמשות כנושאים מרכזיים של הסרט התיעודי "חיים אחרי פלאש" .
הסרט עושה שימוש במוזיקה של להקת הרוק קווין וכולל קטעים מוזיקליים מאת הווארד בלייק .
אף על פי שזכה להצלחה קופתית גם בבריטניה וגם באיטליה, פלאש גורדון לא הצליח בשווקים אחרים.
קבלת הפנים הביקורתית במהלך ומאז יציאתו הראשונית של הסרט הייתה חיובית בדרך כלל ומאז הוא הפך לסרט קאלט.
פלאש גורדון הפך עם השנים לסרט פולחן עם חובבי מדע בדיוני ופנטזיה.
הוא מועדף על הבמאים אדגר רייט וטאיקה ואיטיטי, כאשר רייט השתמש בסרט כאחת ההשפעות החזותיות של "האקסים של החברה שלי".
אמן הקומיקס הנודע אלכס רוס מכנה את הסרט כסרט האהוב עליו בכל הזמנים.
הוא צייר את הכריכה של מהדורת ה-DVD "מושיע היקום" של הסרט משנת 2007, וכיכב בתוכנית כדי לדבר בהרחבה על חיבתו לסרט.
לדברי בריאן ברוך, זה היה גם הסרט האהוב על אליזבת השנייה, שצפתה בו עם נכדיה בכל חג המולד.
בקומדיה "טד" של סת' מקפרלן משנת 2012, הדמויות של טד (מקפרלן) וג'ון (מארק וולברג) מעריצות את פלאש גורדון, והסרט זוכה להתייחסות מספר פעמים במהלך הסרט.
ג'ונס (מגלם את עצמו) מופיע גם בסרט במהלך מסיבה ובסיומו של הסרט.
הוא מופיע גם בסרט ההמשך "טד 2".
+שנהמסגרתקטגוריהמועמד/יםתוצאההפניות1980פרס סאטורןתחפושות הטובות ביותרפלאש גורדוןסרט המדע הבדיוני הטוב ביותרשחקן המשנה הטוב ביותרמקס פון סידובBAFTAעיצוב התלבושות הטוב ביותרפלאש גורדוןמוזיקת הסרט המקורית הטובה ביותרהעיצוב האמנותי הטוב ביותרפרס פטל הזהב הראשוןהשחקן הגרוע ביותרסם ג'יי ג'ונס
-16 בספטמבר 307) היה שליט הקיסרות הרומית המערבית בתואר "אוגוסטוס" בטטררכיה השנייה בשנת 306.
במהלך המאה השלישית לספירה חוו שליטי האימפריה הרומית קושי מתמשך בקיום מערכת שלטון ריכוזית אחת אחידה על כלל שטחי האימפריה, שהשתרעה בשלב זה משטחי לוסיטניה במערב ועד נציבין במזרח.
ולריוס סוורוס נולד בתאריך לא ידוע במחצית השנייה של המאה השלישית למשפחה ממעמד נמוך בפרובינציה איליריה (לטינית Illyricum) - חבל ארץ במערב הבלקן ולאורך חופיו המזרחיים של הים האדריאטי.
הוא התגייס לצבא הרומאי וזכה לקריירה מפוארת כקצין בכיר, במסגרת זו הוא זכה להיכרות וקרבה לגלריוס שעתיד להתמנות לקיסר בטטררכיה הראשונה.
בשנת 303 נפגשו השליטים העיקריים של האימפריה, האוגוסטי דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס ברומא לרגל 20 שנות שלטון הטטררכיה, ייתכן ובמועד זה שני השליטים דנו על העברת שלטון מסודרת ובו-זמנית לידי הקיסרים ומינוי קיסרים חדשים בעוד מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס יפרשו מרצונם.
האיום המשמעותי ביותר התעורר באיטליה שם התמרד מקסנטיוס בנצלו את חולשת השלטון המרכזי והתמרמרות תושבי רומא.
על כן, פנה מקסנטיוס לאביו מקסימיאנוס שישב באותה העת בלוקניה והציע לו להצטרף אליו לשלטון ברומא, מתוך הנחה שרבים מחייליו של סוורוס שירתו קודם לכן תחת מקסימיאנוס, ויסרבו להילחם נגד מפקדם הקודם.
על מנת להסיר את האיום הוא שלח צבא בפיקודו של סוורוס לדכא את המרד ולהוריד את הצמד מקסימיאנוס ומקסנטיוס מכס השלטון.
סוורוס הוחזק למעשה כבן ערובה כנגד מעשי איבה מצד גלריוס, משפלש גלריוס לאיטליה על מנת להכניע את מקסימיאנוס ובנו הפכה נוכחותו של סוורוס מנכס לנטל.
ביום 16 בספטמבר 307 הוא הוצא להורג או הוכרח להתאבד.
פלג'ידין גנדן (במונגולית Пэлжидийн Гэндэн) (1892 - 26 בנובמבר 1937) היה ראש ממשלת מונגוליה בין השנים 1932–1936. ידוע בכך שסטר לסטלין.
פלג'ידין נולד בתת-המחוז חוג'ירט שבאיימאג אובורחאנגאי ב-1892 או 1895 לפי מקורות שונים.
ב-1922 הצטרף לליגה המונגולית המהפכנית הצעירה, ושנה מאוחר יותר מונה לראש תא מקומי.
הוא השתתף במושב הראשון של החוראל הגדול באולן בטור בנובמבר 1924 כנציג מטעם מחוז אובורחאנגאי.
שם, ראש הממשלה המונגולי דאז בלינגין טסרנדור (Balingiin Tserendorj) הבחין בבולטות של פלג'ידין.
בהמלצת ראש הממשלה מונה פלג'ידין ליושב ראש בית הנבחרים, ששלטה בענייני היומיום של מונגוליה.
הדבר הפך אותו לראש המדינה בפועל של מונגוליה, תפקיד שמילא בין 29 בנובמבר 1924 עד 15 בנובמבר 1927, והוא שימש במקביל כיושב ראש הלשכה המרכזית של האיגודים המרכזיים במונגוליה.
גנדן שימש כאחד משלושת המזכירים של הוועד המרכזי של המפלגה המהפכנית העממית המונגולית בין 11 בדצמבר 1928 ל-30 ביוני 1932. יחד עם עמיתיו, קידם יישום כפוי ומהיר של מדיניות כלכלית סוציאליסטית שכללה קולקטיביזציה, הלאמת מפעלים, סגירת מנזרים והחרמת רכוש הכנסייה.
המדיניות התגלתה כהרת אסון כשהרועים המסורתיים נאלצו לצאת מהערבה המונגולית ולהיכנס לחוות קולקטיביות שנוהלו בצורה גרועה וגרמו לפגיעה בשליש מבעלי החיים ששימשו בחקלאות במונגוליה.
למעלה מ-800 נכסים שהיו שייכים לאצולה ולכנסייה הבודהיסטית הוחרמו, ויותר מ-700 ראשי משקי בית, רובם מהאצולה, הוצאו להורג.
כתוצאה מכך, פרץ מרד במספר מחוזות בין 1930 ל-1932. בשל כך, הורתה מוסקבה לעצור את ההקצנה של ממשלת מונגוליה ובמאי 1932 מספר מנהיגי מפלגה ובהם ראש הממשלה טוהרו בשל הניסיון שלהם ליישם צעדים סוציאליסטיים בטרם הגיע זמנם.
גנדן מונה לראשות ממשלת מונגוליה ב-2 ביולי 1932, אחרי שנפגש עם סטלין והצליח להימנע מסילוקו מהמפלגה.
כדי לשקם את הכלכלה, הוכרזה מדיניות "הרפורמה החדשה", במסגרתה שוחררו חלק מהעקרונות הכלכליים הקומוניסטיים.
במסגרת הרפורמה, הופחתו המיסים, גדלה היזמות הפרטית ומוסדות הדת פעלו ללא הפרעה.
הפופולריות של גנדן עלתה ככל שהמצב הכלכלי השתפר והמחסור הצטמצם.
ב-1933, סכסוך בין שני חברי מפלגה הוביל להאשמות מופרכות של קשירת קשר נרחבת בתוך המפלגה עם מרגלים יפנים.
כמה מאלה שנחקרו על ידי הסוכנים הסובייטים באולן בטור הפנו את ההאשמה לג'מבין לקומבה, אז מזכיר המפלגה הקומוניסטית.
גנדן, כמנהיג המפלגה המהפכנית תמך בחקירה שהביאה למעצרם של מאות חפים מפשע, ביניהם לקומבה.
56 הוצאו להורג בסופו של דבר, כולל נשים בהיריון.
260 נשלחו למאסר של עד 10 שנים, ו-126 נשלחו לברית המועצות.
הרוב המכריע מבין העצורים היו ממוצא בוריאטי.
דעת הקהל האשימה את גנדן ואת ראש מנהלת הביטחון בכך שהם ניסו לטהר את יריביהם הפוליטיים, אולם קיימות עדויות לכך שהיא הונעה בעיקר על ידי סוכנים סובייטים שרצו להחליש את מעמד הבוריאטים במונגוליה.
על אף שהיה קומוניסט, סירב גנדן לתכתיבי ברית המועצות והתנגד להצבתו של צבא סובייטי על אדמת מונגוליה ולחיסול הנזירים הבודהיסטיים, אשר סטלין כינה "אויב פנימי".
גנדן, אדם דתי שאמר בעבר "היו שני גאונים גדולים על כדור הארץ – בודהה ולנין", הכריז ב-1933 בפומבי על רצונו לא להילחם בדת, ואישר לאנשי הדת לפעול בגלוי תוך התעלמות מההנחיות של סטלין.
תוך שהוא מתחיל למאוס באחיזה הסובייטית במונגוליה, גנדן פעל לדחיית הסכם הג'נטלמנים ב-1934, שבו הבטיחה ברית המועצות הגנה למונגוליה במקרה של פלישה, כמו גם את "הסכם הידידות ושיתוף הפעולה" מ-1936 שהתיר לכוחות סובייטים להיות מוצבים במונגוליה.
בפגישתו עם שליט ברית המועצות יוסיף סטלין, כינה גנדן את פעילות ברית המועצות במונגוליה "אימפריאליזם אדום".
גנדן קיווה לנצל את המתיחות בין ברית המועצות ויפן לטובת מונגוליה, אולם החשש שהוא חובר ליפנים יביא בסופו של דבר לנפילתו ב-1936. בנוסף, גנדן היסס באשר להמלצותיו של סטלין לשדרג את ועדת הפנים של מונגוליה לכדי משרד עצמאי וכי יגדיל את היקף הצבא המונגולי.
בדצמבר 1935 נקרא גנדן למוסקבה, שם סטלין נזף בו שוב על כך שהוא לא פועל בהתאם להנחיותיו.