tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו זמן הוא אף פרסם מספר כתבות קצרות במדור הרדיו של Boston traveler.
התעסקותו ומשיכתו לתחום הרדיו הובילה אותו להחלטה לעסוק בעתיד בתחום האלקטרוניקה אך גם גרמה לו לזלזל בלימודים ההומניים בתיכון, ולכן הוא נאלץ ללמוד שנה נוספת כדי לעבור את בחינות הקבלה לקולג'.
בשנת 1924 התחיל את לימודיו בקולג' טאפטס (כיום אוניברסיטה) כאשר במקביל אליהם המשיך להפעיל תחנת רדיו חובבנית בקולג' ואף עבד במספר עבודות שונות בחופשות הקיץ (מכונאי רכב, שרטט וטכנאי רדיו).
ב-1928 הוא סיים את לימודיו, קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל והחל לעבוד במעבדות בל בניו ג'רזי.
ב-1939 בעת שעבד על פרויקט במעבדות בל הוא הזדקק לבצע כמות גדולה של חישובים למציאת עכבות של רכיבים ולתיאומם.
הוא היה נחוש למצוא שיטה לפתרון מהיר יותר לבעיות הנ"ל וכך הוא המציא את דיאגרמת סמית' - כלי עזר גרפי המשמש לפתרון בעיות אלקטרוניקה הנוגעות לקווי תמסורת ותיאום עכבות הנמצאת בשימוש מהנדסי חשמל גם כיום.
כשנשאל מדוע הוא המציא את התרשים, סמית' הסביר ש"מרגע שהתחלתי לעבוד עם סרגל חישוב, הייתי מעוניין למצוא ייצוגים גרפיים עבור יחסים מתמטיים."
ב-1952 הוא התקבל להיות חבר בארגון IRE, אגודת מהנדסי הרדיו הבינלאומית (שב-1963 התאחד עם ארגון IEEE, אגודת מהנדסי החשמל הבינלאומית).
ב-1969 לאחר שביצע עבודה מקיפה הוא פרסם את הספר "יישומים אלקטרוניים של דיאגרמת סמית' במדריך גלים, מעגל וניתוח מורכב".
ב-1970 הוא הפסיק את עבודתו במעבדות בל ופתח חברה קטנה אשר מכרה את דיאגרמת סמית' ואביזרים נלווים ובהמשך אף מכרה ציוד ניווט עבור מטוסים קלים.
ב-1980 אובחנה אצלו מחלת פרקינסון אך הוא היא לא הפריעה לו לבצע את משימותיו בחיי היומיום.
נפטר ב-29 באוגוסט 1987 בגיל 82, בברקלי הייטס, ניו ג'רזי לאחר שהיה מאושפז כחודשיים וחלה בדלקת ריאות.
לאחר מותו פורסם שנמכרו יותר מ־9 מיליון עותקים של הדיאגרמה שלו.
סמית' רשם 21 פטנטים בארצות הברית ופרסם יותר מ־35 מאמרים טכניים בנושאי אנטנות וקווי תמסורת.
ממוניו העידו עליו שהוא אדם שקט וצנוע, ללא אויבים, בעל אינטואיציה ושקדן שלא נרתע מבעיות ונובר בהן עד למציאת פתרון.
הדיאגרמה שהוא המציא משרתת את מהנדסי החשמל לפתרון בעיות תיאום עכבות גם היום והיא משמשת כתצוגה מקובלת ונוחה לעבודה גם באמצעות שימוש בטכנולוגיה מודרנית.
פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה , היה רוזן ליפה-אלפרדיסן בין השנים 1749–1777, ולאחר מכן רוזן שאומבורג-ליפה בין השנים 1777–1787.
פיליפ נולד ב-5 ביולי 1723 בביקבורג שהשתייכה לרוזנות שאומבורג-ליפה, לפרידריך ארנסט, רוזן שאומבורג-ליפה-אלפרדיסן ולאליזבת פיליפינה פון פרייזנהאוזן, בתם של פיליפ זיגיסמונד פון פרייזנהאוזן וסופיה אליזבת פון דיטפורט.
בשנת 1749 מת אביו פרידריך ארנסט, רוזן שאומבורג-ליפה-אלפרדיסן, ופיליפ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1777 מת דודנו וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה ללא יורשים, ופיליפ ירש את רוזנות שאומבורג-ליפה.
ב-13 בפברואר 1787 מת גאורג וילהלם, ובנו גאורג וילהלם עלה לשלטון במקומו.
ב-6 במאי 1756 התחתן פיליפ בוויימאר עם ארנסטינה אלברטינה מסקסוניה-ויימאר, בתם של ארנסט אוגוסט הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך ואלאונורה וילהלמינה מאנהלט-קתן, ממנה היו לו 4 ילדים:
ב-10 באוקטובר 1780 התחתן פיליפ עם יוליאנה, רוזנת הסן-פיליפסטאל, בתם של וילהלם, רוזן הסן-פיליפסטאל ואולריקה אלאונורה, רוזנת הסן-פיליפסטאל-בארכפלד, ממנה היו לו 4 ילדים:
פיליפ השני, דוכס אורליאן היה בנו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ועוצר הממלכה בתחילת שלטונו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
פיליפ נולד ב-2 באוגוסט 1674 בשאטו דה סן-קלו, לפיליפ הראשון, דוכס אורליאן ולרעייתו השנייה אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, בתם של קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ושרלוטה, רוזנת הסן-קאסל, ועם לידתו קיבל את התואר "דוכס שארטר".
בעת לידתו היה פיליפ הרביעי בסדר הירושה לכתר הצרפתי, לאחר לואי, הדופן הגדול, אביו ואחיו הגדול לואי אלכסנדר, דוכס ולואה.
בשנת 1676 מת אחיו לואי אלכסנדר, ופיליפ הפך ליורש העצר של בית אורליאן ולשלישי בסדר הירושה לכתר הצרפתי.
חינוכו של פיליפ נוהל על ידי גיום דובואה, ובחינוכו השתתפו המורים הטובים ביותר בצרפת, והוא למד פיזיקה ומתמטיקה אצל ז'וזף סאובר, ומוזיקה אצל אטיין לולייה.
פיליפ חונך לצד לואי דה רובורי, דוכס סן-סימון, שהתפרסם מאוחר יותר בזכות זיכרונותיו והגנתו על זכויות האצולה של צרפת.
סן-סימון ליווה את פיליפ לעיתים קרובות, ואשתו הייתה מאוחר יותר בת לווייה לבתו של פיליפ, לואיז אליזבת ד'אורליאן, דוכסית דה ברי.
במאי 1685 הופיע פיליפ, שהיה אז בן עשר בלבד, בהופעה ציבורית ראשונה בוורסאי.
האירוע היה בואו של הדוג'ה של ג'נובה, פרנצ'סקו מריה לרקארי אימפריאל, בחצר המלוכה הצרפתית.
ב-2 ביוני 1686 צורף פיליפ למסדר רוח הקודש בוורסאי, יחד עם לואי-אוגוסט דה בורבון, דוכס מיין, שהצטרף אף הוא למסדר, כפי שעשה דודיו לואי השלישי, נסיך דה קונדה ופרנסואה לואי, נסיך דה קונטי.
אביו זכה להצלחה צבאית בקרב קאסל ובמהלך הניצחון הצרפתי המכריע נגד ויליאם השלישי, מלך אנגליה, ופיליפ החל אף הוא את שירותו הצבאי במהלך מצור על מונס ב-1691. הוא לחם בהצלחה מרובה בקרב סטינקרק ב-3 באוגוסט 1692, ובאותה שנה גם השתתף במצור על נמור.
בשנה שלאחר מכן הוא לחם בקרב לנד לצד הנסיך דה קונטי שנפצע במהלך הקרב.
במהלך הפסקה קצרה בין המשימות הצבאיות למד פיליפ מדעי הטבע.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית פיקד פיליפ על הצבא באיטליה (1706), וזכה לקרדיט על הצלחתו ב.
מאוחר יותר נסע לספרד והשתתף בקרב אלמנסה, שהיווה צעד מרכזי בהכנסת ספרד תחת שלטון בית בורבון (1707), והשיג שם כמה הצלחות חשובות.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הציע לפיליפ את בתו הבלתי חוקית, פרנסואז מארי דה בורבון (המכונה מדמואזל דה בלואה), עם נדוניה של שני מיליון ליברות.
לאחר ששמעה אמו כי בנה הסכים לנישואין, סטרה אמו של פיליפ על פניו אל מול בית המלוכה והפנתה את גבה אל המלך כשקד לה.
אף על פי כן, ב-18 בפברואר 1692 נישאו השניים בקפלה של ארמון ורסאי, ובין האורחים היו ג'יימס השני, מלך אנגליה הגולה ואשתו מרי ממודנה.
הזוג הצעיר, שלא התאים מלכתחילה, לא חיבב זה את זה, ועד מהרה נתן פיליפ הצעיר לאשתו את הכינוי מאדאם לוציפר.
למרות זאת, היו להם שמונה ילדים.
עם מות אביו ביוני 1701, ירש פיליפ את דוכסות אורליאן, אנז'ו, מונפנסייה, ונאמור, כמו גם את נסיכות ז'ואנוויל.
אביו פיליפ הראשון מת לאחר ויכוח עם אחיו לואי הארבעה עשר על פילגשו של פיליפ השני, וכן הוא התרגז כל כך על שלואי לא שילם את הנדוניה של בתו.
במשך חייו היו לפיליפ פילגשים רבות, בעוד אשתו העדיפה לחיות בשקט בסנט קלאוד, בפאלה-רויאל, או בביתה בבגנולה.
לאחר מות אנרי ז'ול, נסיך דה קונדה בשנת 1709, עבר התואר נסיך הדם מבית קונדה לבית אורליאן.
פיליפ היה זכאי כך לתואר "מסייה לה פרינס", אולם הוא ובניו לא השתמשו בתואר זה.
בשנת 1710 התחתנה בתו הבכורה מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, עם שארל, דוכס ברי, ובכך החזיקה במעמד יותר גבוה מהוריה בחצר המלוכה, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1711 מת לואי, הדופן הגדול, ובנו לואי, דוכס בורגונדיה מונה לדופן צרפת.
בשנת 1712 מת גם לואי שנדבק בחצבת מאשתו, וכמה ימים מת בנו לואי, דוכס ברטאן, ובנה הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר.
ב-1 בספטמבר 1715 מת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר, אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש פיליפ כעוצר בשמו.
ב-29 ביולי 1714, בעקבות התעקשותה של אשתו המורגנטית, המרקיזה דה מנטנון, העניק לואי הארבעה עשר לילדיו הלא לגיטימיים את תואר נסיכי הדם, וזיכה אותם לרשת את הכתר אם ייכחדו הקווים הלגיטימיים.
בעקבות כך, לואי-אוגוסט דה בורבון, דוכס מיין ולואי אלכסנדר דה בורבון, רוזן טולוז הוכנסו באופן רשמי לסדר הירושה של הכתר הצרפתי.
המרקיזה דה מנטנון העדיפה את פליפה החמישי, מלך ספרד כעוצר, ואת דוכס מיין כשליט בפועל, וממש לפני מותו של לואי הארבעה עשר החתימה אותו על צו שקרא למינויים הללו.
ב-1 בספטמבר 1715 מת לואי הארבעה עשר, ונינו לואי החמישה עשר עלה לשלטון במקומו.
ב-2 בספטמבר נפגש פיליפ עם אספת המעמדות בפריז, ולאחר דיון קצר ביטל הפרלמנט את הצו האחרון של לואי הארבעה עשר, ומינה את פיליפ כעוצר המדינה.
ב-30 בדצמבר 1715 החליט פיליפ להעביר את לואי החמישה עשר לארמון טווילרי בפריז.
פיליפ סירב לצביעות של שלטונו של לואי הארבעה עשר והתנגד לצנזורה, ואישר את הדפסתם של ספרים שנאסרו בתקופת שלטונו של דודו.
בהפיכתו מחדש את מדיניות דודו, יצר פיליפ בריתות עם ממלכת בריטניה הגדולה, האימפריה ההבסבורגית והרפובליקה ההולנדית, ונלחם במלחמה מוצלחת נגד ספרד, שקבעה את תנאי השלום האירופי.
הוא פתח ערוצים דיפלומטיים עם רוסיה, שהביאה לביקור ממלכתי של הצאר פטר הגדול.
בתחילה הפחית את המיסוי ושחרר 25 אלף חיילים.
אולם הצעדים שנקט בהם נגד המוכסים הובילו להפגנות, בעיקר במחוז ברטאן, שם התפתח מרד שנודע בשם "קונספירציית פונטקאלק".
פיליפ תמך בפעולותיו המסוכנות של הבנקאי ג'ון לו, שפשיטת הרגל שלו הובילה לבועת המיסיסיפי, אשר היוותה אסון לכלכלת צרפת.
ב-6 ביוני 1717, תחת השפעת החוק ודוכס סן-סימון, שכנע פיליפ את מועצת העוצרות לרכוש מתומאס פיט תמורת 135,000 ליש"ט את היהלום הגדול ביותר שהיה ידוע באותה העת בעולם, ששקל כ-141 קראט (28.2 גרם), והוסיף אותו לתכשיטי הכתר של צרפת.
היהלום ידוע מאז ואילך כיהלום העוצר.
בצרפת הייתה קיימת מפלגה שניסתה להעביר את העוצרות לפליפה החמישי, מלך ספרד.
המפלגה הוקמה בהשראת הקרדינל ג'וליו אלברוני, השר הראשון של ספרד, אשר נציגו בצרפת היה נסיך סלאמארה, השגריר הספרדי, שפעל בשותפות עם גיסו של פיליפ, דוכס מיין, ואשתו אן לואיז בנדיקט דה בורבון.
בשנת 1718 התגלתה הקונספירציה של סלמאר, ובעקבות כך גורשו הקושרים מחצר המלוכה.
שנתיים לאחר מכן חודשו מטרותיה בקונספירציית פונטקאלק, אשר ארבעה ממנהיגיה הוצאו להורג.
גיום דובואה, המורה לשעבר של פיליפ, וכעת ראש ממשלתו, הכריז מלחמה על ספרד, בתמיכת אוסטריה, אנגליה והולנד (מלחמת הברית המרובעת).
לאחר כמה הצלחות של המרשל הצרפתי, דוכס ברוויק, בספרד, ושל הכוחות הקיסריים בסיציליה, עשה פליפה החמישי שלום עם פיליפ (1720).
מראשית 1721, פליפה החמישי, מלך ספרד, ופיליפ ניהלו משא ומתן על שלושה נישואים פרנקו-ספרדיים, על מנת לשפר את היחסים המתוחים בין ספרד וצרפת.
על פי ההסכם, לואי החמישה עשר, מלך צרפת יתחתן עם האינפנטה מריאנה ויקטוריה מספרד, שתיהפך למלכת צרפת; האינפנטה לואיס מספרד יתחתן עם בתו הרביעית של פיליפ, לואיז אליזבת ד'אורליאן; והאינפנטה קרלוס מספרד יתחתן עם בתו החמישית של פיליפ, פיליפין אליזבת ד'אורליאן.
במרץ 1721 הגיעה האינפנטה מריאנה ויקטוריה לפריז, והועמדה תחת השגחתה של הנסיכה דה קונטי, גיסתו של פיליפ, והיא התגוררה בארמון טווילרי.
בנובמבר 1721 התחתנה לואיז אליזבת ד'אורליאן התחתנה על ידי שליח בפריז, ועברה להתגורר יחד עם אחותה הצעירה במדריד.
למרות קבלת הפנים הקרה של משפחת המלוכה הספרדית, במיוחד על ידי אליזבטה פארנזה, האם החורגת של בעלה, וב-20 בינואר 1722 התקיים טקס הנישואין הרשמי.
הנדוניה שלה הייתה של 4 מיליון ליברות.
התנאי השלישי של ההסכם שכלל את נישואי האינפנטה קרלוס עם פיליפין אליזבת ד'אורליאן לא התקיים, ובשל כך נשלחה האינפנטה מריאנה ויקטוריה בחזרה לספרד.
יחסי ספרד-צרפת התאוששו רק בשנת 1743 כאשר לואי פרדיננד, דופן צרפת, בנו של לואי החמישה עשר התחתן עם מריה תרסה רפאלה מספרד.
ב-15 ביוני 1722 עזבו לואי החמישה עשר והחצר המלכותית את ארמון טווילרי ועברו לארמון ורסאי, שם רצה המלך הצעיר להתגורר.
פיליפ לקח את דירותיו של דודנו המנוח לואי, הדופן הגדול בקומה הראשונה של הארמון, בעוד המלך התגורר בקומה מעליו.
ב-25 באוקטובר של אותה שנה, המלך לואי החמישה עשר נמשח למלך צרפת בקתדרלת ריימס, ובסוף הטקס הוא השליך את עצמו בזרועות פיליפ.
בדצמבר 1722 מתה אמו של פיליפ, אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, אשר אליה היה מאוד קשור, ומותה השפיע קשות עליו, אולם הוא לא השתתף בהלווייתה בשל עניינים רשמיים.
ב-15 בפברואר 1723 הוכרז לואי החמישה עשר כבוגר, ופיליפ הפך ליורש העצר.
לאחר מותו של הקרדינל דובואה ב-10 באוגוסט אותה שנה הציע המלך הצעיר לפיליפ את תפקיד ראש הממשלה, והוא נשאר בתפקיד זה עד מותו כעבור כמה חודשים.
ב-2 בדצמבר 1723 מת פיליפ בזרועות פילגשו הדוכסית דה פלארי.
לואי החמישה עשר התאבל עליו מאוד, והדוכס דה בורבון קיבל על עצמו את תפקיד ראש ממשלת צרפת.
ב-3 בדצמבר נלקחה גופת פיליפ לארמון סן-קלו, שם החלו טקסי הלוויה למחרת.
לבו נלקח לכנסיית ואל דה גראס בפריז וגופו לבזיליקת סן-דני (כ-10 ק"מ מצפון לפאריס), בית הקברות של המלכים הצרפתים ובני משפחתם.
ליבו של פיליפ נמצא כעת בקאפל רויאל דה דרו (Chapelle Royale de Dreux), בית הקברות של כל בני בית אורליאן, שנבנה בשנת 1816 על ידי צאצאיתו לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן, אשתו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן.
הקפלה הושלמה ככנסיית המלוכה של משפחת אורליאן בתקופת שלטונו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ב-18 בפברואר 1692 התחתן פיליפ עם פרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומאדאם דה מונטספן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן (1695–1719) התחתנה עם שארל, דוכס ברי.
שארלוט אגלא ד'אורליאן (1700–1761), התחתנה עם פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
לואי ד'אורליאן, דוכס אורליאן (1703–1752), התחתן עם יוהנה, מרקיזת באדן-באדן.
לואיז אליזבת ד'אורליאן (1709–1742), התחתנה עם לואיס הראשון, מלך ספרד.
לואיז דיאן ד'אורליאן (1716–1736), התחתנה עם לואי פרנסואה, נסיך קונטי.
פיליפ השלישי, רוזן הנאו-מינצברג היה רוזן הנאו מינצברג החל משנת 1529 עד מותו.
פיליפ השלישי היה בנו השני של פיליפ השני (17 באוגוסט 1501 - 28 במרץ 1529) ואשתו יוליאנה משטולברג, אחיו הבכור מת בינקותו, ופיליפ השלישי היה בן שלוש בלבד כאשר ירש את הרוזנות, אמו וקרוביו פנו לבית המשפט הקיסרי כדי להקים מועצת עוצרות שתכלול את:
אמו של פיליפ השלישי, יוליאנה משטולברג
וילהלם הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג, בן דוד שני של פיליפ השלישי, מאוחר יותר הוא נישא לאמו יוליאנה משטולברג.
בלתזר, רוזן הנאו-מינצברג, דודו של פיליפ השלישי (אחיו הצעיר של אביו), נראה שעשה את מרבית העבודה במועצה, מת בשנת 1534
הרוזן ריינהרד הראשון רוזן Solms-Hohensolms-Lich, בן דודו של פיליפ השלישי
פיליפ השלישי ואחיו הצעיר ריינהרד למדו באוניברסיטאות מיינץ ואינגלושטאט, ולאחר מכן באורלינס ובבורז.
אף על פי שהאמונה הקתולית מעולם לא נאסרה, הרי מספר כמריה הלך ופחת עקב העובדה שכאשר פרשו - הם לא הוחלפו.
ב-1544, הרוזן פיליפ הוכר כמבוגר, אף על פי שהיה רק בגיל 18 וגיל ההסכמה היה 25, ככל הנראה אפוטרופוסיו רצו להשתחרר מן הטרדה שבשמירה עליו, אף על פי שהיו עדיין מחויבים לשמירת אחיו הצעיר, ריינהרד.
ב-1561 הרוזן פיליפ השלישי רכש מספר טירות והרחיב את שלטונו, בתקופתו הושלם שיפוץ טירת הנאו, ובניית מבצר הנאו, הוא אף שילם את המס הקיסרי למלחמת טורקיה.
הרוזן פיליפ השלישי חלה ומת ב-14 בנובמבר 1561, לאחר שש שנות חולי ונקבר בכנסיית סנט מרי לצד אשתו, מצבותיהם השתמרו עד היום.
רוזני הנאו-מינצברג מתו בדרך כלל בגילאי 20–40, מותירים אחריהם קטינים כיורשים, מן הסתם הם סבלו ממחלה תורשתית לא ידועה, תשעה רוזנים עוקבים שמתו קודם גיל 40 אינו מסתבר כצירוף מקרים.
ב-22 בנובמבר 1551 נישא הרוזן פיליפ השלישי להלנה, רוזנת פפאלץ-זימרן, וממנה נולדו לו חמישה ילדים.
דורותיאה, (4 בפברואר 1556 - 16 בספטמבר 1638), נישאה ראשית לרוזן אנטון מאולדנבורג ושנית, לרוזן וולרד מגלייכן-קרניכפלד-אהרנשטיין-בלנקנהין.
ריינהרד וילהלם (28 בספטמבר 1557 - 17 בפברואר 1558) נקבר בכנסיית סנט מרי בהנאו.
יוהאן פיליפ (6 בנובמבר 1559 - 22 באפריל 1560) קבור גם בכנסיית סנט מרי.
פיליפ השני, רוזן הנאו-מינצברג היה רוזן הנאו מינצברג החל משנת 1512 עד מותו.
הוא היה בנם של ריינהרד הרביעי וקתרינה משוורצבורג-בלנקבורג.
תחילת הרפורמציה הייתה בתקופת שלטונו של פיליפ, אך כמעט לא השפיעה על המחוז, גם מלחמת האיכרים הגרמנית באותה עת נגעה באופן מועט בהנאו-מינצברג, כאשר המנזר הבנדיקטיני של שלושטרן העמיד עצמו תחת חסות פיליפ השני, עקב התקרבות איכרים מורדים לאזור, מנזר סנט וולפנג הסמוך להנאו נהרס במהלך אירועים אלו.
פיליפ השני, רוזן הנאו-מינצברג מת בחג הפסחא של 1529, בגיל 28, מותיר אחריו שלושה ילדים ואלמנה הרה, הלווייתו נערכה יום למחרת בכנסיית סנט מרי של הנאו, על מנת לחסוך צער לאלמנתו שילדה יום למחרת ההלוויה את בתם יוליאנה.
הראשון שמת מוקדם היה ריינהרד השלישי, רוזן הנאו.
ב-27 בינואר 1523 נישא פיליפ השני את יוליאנה משטולברג (15 בפברואר 1506 - 18 ביוני 1580), ונולדו להם חמישה ילדים.
קתרינה, (25 במרץ 1525 - 20 באוגוסט 1581) נישאה ליוהאן הרביעי, רוזן וייד-רונקל,
לאחר מותו של פיליפ, נישאה יוליאנה אלמנתו לוילהלם הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג וילדה עוד 12 ילדים.
סר פיליפ ג'וזף הרטוג היה כימאי ואיש חינוך בריטי באנגליה ובהודו.
הרטוג נולד בלונדון ב-2 במרץ 1864, בנם השלישי של אלפונס ומריון הרטוג, ואחיהם הצעיר של הלנה , נומה ומרקוס הרטוג .
משפחתו של אביו הייתה משפחה יהודית מהולנד, שהיגרה לצרפת והתיישבה בפריז.
אביו עבר ללונדון כמורה לצרפתית, ואמו הייתה העורכת של כתב העת הראשון לנשים יהודיות.
הרטוג התחנך בבית הספר יוניברסיטי קולג' בלונדון, באוניברסיטאות פריז והיידלברג, ובקולז' דה פראנס.
בעל תואר בוגר אוניברסיטה במדעי הכימיה.
בשנת 1889 החל לעבוד במכללת אוונס שבעיר מנצ'סטר, בתור עמית מחקר.
הוא ערך ספר המתאר את ההיסטוריה של המכללה (1900), והיה עוזר מרצה לכימיה במכללה ובאוניברסיטת ויקטוריה .
חיבר כארבעים ערכים במילון הביוגרפיות הלאומי של בריטניה בין השנים 1885–1900. באותה העת, נכתב במודעת האבל שלו, נראה היה שענף המדע הוא התחום שבו יעסוק בהמשך חייו.
אולם במנצ'סטר הוא נמשך למינהל האוניברסיטאי.
הוא היה מזכיר תוכנית חינוך המבוגרים של אוניברסיטת ויקטוריה, חבר בית המשפט, ובשנת 1902–1903 מזכיר ועדת הבירור החינוכית.
בשנת 1903 מונה לרשם האקדמי של אוניברסיטת לונדון, האחראי על ניהול רישומי הסטודנטים במוסד, והחזיק במשרה במשך 17 שנה.
בשנת 1907 חיבר את הספר "Writing of English", שבו תקף את מסורת כתיבת החיבורים בבתי ספר באנגליה.
היה לו חלק גדול בהקמתו של "בית הספר ללימודי המזרח" באמצע מלחמת העולם הראשונה; בהמשך נוסף לשם המוסד תחום המחקר "אפריקה", ושמו "בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים" (School of Oriental and African Studies - SOAS).
הוא סירב לשמש מנהלו הראשון של המוסד, כיוון שאינו חוקר של התחום.
בשנת 1916 מונה לנציג הכתר הבריטי בגוף השולט באוניברסיטה.
מאז התיישב בלונדון הקדיש הרטוג זמן רב ומחשבה למקום הבחינות במערכת החינוך.
כבר בשנת 1911, ושוב ב-1918, כתב חיבורים על הבחינות והשפעתן על היעילות הלאומית והכללית ועל התרבות.
הרטוג היה חבר בוועדת אוניברסיטת כלכותה שבראשה עמד איש החינוך מייקל סדלר .
הוועדה, שמונתה בשנת 1917, הפיקה דוח רב-עמודים על אוניברסיטת כלכותה בשנת 1919. בעקבות מסקנות הוועדה נעשו רפורמות ברוב האוניברסיטאות ההודיות, וסמכויות רבות של האוניברסיטה בכלכותה נלקחו ממנה עם הקמתה בשנת 1920 של אוניברסיטת דאקה.
המושל הכללי של הודו מינה את הרטוג לסגן-הצ'נסלור הראשון של אוניברסיטת דאקה למשך חמש שנים, והוא החל בתפקידו ב-1 בדצמבר 1920. ביתו של מושל האזור הוצע להרטוג בתור בית מגורים, אך הוא סירב ובחר לגור בקרבת האוניברסיטה החדשה.
עם הקמתה של נציבות שירות הציבור ההודית בשנת 1926 מונה הרטוג לחבר, עד שפרש מסיבות משפחתיות בשנת 1930. כאשר הוקמה "ועדת סיימון" בראשות חבר הפרלמנט ג'ון סיימון בשנת 1928, מונה הרטוג ליו"ר ועדת המשנה החינוכית.
הרטוג מונה לאביר-מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (KBE) ועמית של מסדר האימפריה ההודית (CIE) בשנת פרישתו בתמורה לשירותיו.
הרטוג האמין כי הראג' הבריטי פעל לשיפור מערך החינוך ההודי, וכאשר ביקר גנדי את פעילות הבריטים בתחום החינוך החל בוויכוח ציבורי על יעילותה של המערכת הקולוניאלית, שבמסגרתו העביר הרצאות בהודו ובממלכה המאוחדת.
כאשר חזר לאנגליה המשיך בפעילותו הציבורית בקשר לבחינות במערכת החינוך.
היה הדמות הדומיננטית בוועדת חקירה שנערכה בשנת 1932, ובעקבותיה נכתב בשנת 1935 החיבור "בחינת בחינות" (An Examination of Examinations).
בחשיפה זו של מתודות לא-שיטתיות ותוכניות לרפורמה בעריכת הבחינות הציבוריות בבריטניה שיתף פעולה עם ד"ר אי.
רודוס, ובספר שחיבר לאחר מכן, The Marks of Examiners, עם ד"ר רודוס ועם מר סייריל ברט.
הרטוג פעל למען הקהילה היהודית, שלה השתייך.
בסוף 1933 נסע לארץ ישראל כיו"ר ועדת חקירה על ארגונה של האוניברסיטה העברית, שכונתה "ועדת הרטוג".
הוועדה, בהשתתפות הרטוג, לוי גינצבורג ורדקליף סלמן, חקרה את מצב הפקולטות השונות באוניברסיטה העברית, ובמסקנותיה מתחה ביקורת על הדרך שבה ניהל יהודה לייב מאגנס את האוניברסיטה, והציעה שינויים מקיפים במבנה הארגוני והניהולי שלה.
בהמשך היה נשיא אגודת הידידים בבריטניה של האוניברסיטה.
בשל התרשמותה מפעילותו בתחום חקר החינוך, קרן ליבריולם (Leverhulme) העניקה בשנת 1940 מענק של 2,000 ליש"ט למכון החינוך של אוניברסיטת לונדון, למטרות חקר החינוך.
שמו של הארגון שהוקם בעזרת הכספים הוסב בשנת 1945 ל"קרן הלאומית למחקר חינוכי" (National Foundation for Educational Research), ובשנת 1947 הוא הגיש בקשה לצ'רטר מלכותי.
הרטוג פעל להקמתה של ועדה לשונית של מרשמת המינויים בתוך משרד העבודה והשירות הלאומי הבריטי לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, והוא היה יושב הראש הראשון שלה.
בשנת 1933 כתב הרטוג, מטעם מכון החינוך בלונדון, את מחקרו "Some Aspects of Indian Education, Past, and Present" (מספר היבטים של חינוך הודי, עבר והווה).
הוא המשיך בפעילותו גם בעשור התשיעי לחייו, ואחד אחרוני ספריו, "Words in Action", ראה אור בשנת 1945.
בשנת 1915 נישא למייבל הלן, בתו של ה' ג' קיש, והיו להם שלושה בנים.
נפטר בבית אבות בלונדון בגיל 83.
לאחר מותו הוציאה אשתו ממואר לזכרו.
פיליפ אלוֹוישס הארט היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
הארט, איש המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן משנת 1959 עד למותו כתוצאה ממחלת הסרטן בימיה האחרונים של שנת 1976. הוא נודע בכינוי "המצפון של הסנאט".
טרם כהונתו בסנאט כיהן כסגן מושל מישיגן.
הארט, נכד לזוג אירים שהיגרו לארצות הברית, נולד בעיר ברין מור שבפנסילבניה לפיליפ אלוֹוישס ואן (לבית קלייד) הארט.
אביו היה בנקאי שכיהן כנשיא חברת הנאמנות של ברין מור.
את השכלתו הראשונית רכש באקדמיית וולדרון, ואחר כך למד תיכון הקתולי של מערב פילדלפיה.
הארט למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה, שם היה נשיא התאחדות הסטודנטים ודיבייטר עטור-פרסים.ב-1934 השלים בכבוד לימודי תואר ראשון בג'ורג'טאון, וב-1937 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
ביוני 1943 נישא הארט לג'יין "ג'ייני" בריגס, בתם של וולטר וג'יין קמרון בריגס.
אביה נודע כנדבן וכבעלים של דטרויט טייגרס.
ג'יין הייתה טייסת המסוקים הראשונה במדינת מישיגן.
בהמשך, היא העפילה לתוכנית ה-13 של מרקורי בשנות ה-60 של המאה ה-20. הזוג נפגש באמצעות אחיה, שהיה השותף לחדר של הארט באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הם חבקו ארבעה בנים וארבע בנות.
בנו של הרט, פיליפ ג'וניור, נפטר בינקותו.
הוא נקבר בחלקה משפחתית, ועשרות שנים אחר כך נטמן בקרבתו אביו.
ב-1938 התקבל הארט ללשכת ערוכי הדין של מדינת מישיגן, ועבד כעורך דין במשד עורכי הדין "בומונט, סמית' & האריס" שבדטרויט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט קולונל בדיוויזיה הרביעית.
הוא השתתף בפלישה לנורמנדי ונפצע בחוף יוטה, כאשר רסיסים מפגז ארטילרי מתפוצץ פגעו בחלק הפנימי של זרועו הימנית.
לאחר המלחמה שב למישיגן והתאושש בבית החולים הצבאי פרסי ג'ונס שבעיר באטל קירק.
במהלך השיקום שעבר בבית החולים הצבאי הכיר שני לוחמים נוספים שעתידים להיות חבריו — בוב דול ודניאל אינווי, שגם הם ישרתו בעתיד בסנאט האמריקאי.
הוא עוטר בכוכב הארד, בהתקן ראש החץ (Arrowhead device), לב הארגמן ובצלב המלחמה של הצבא הצרפתי.
ב-1946 חזר הארט לדטרויט והצטרף כשותף ל"משרד עורכי הדין של מונגהאן, הארט & קרומר".
הוא נעשה פעיל פולטי במפלגה הדמוקרטית, ובשנים 1949–1951 שימש כקצין ביחידה לאבטחת ניירות ערך של מישיגן.
תפקידו כלל אישור הנפקות מניות של תאגידים במדינה, רישוי מתווכים ובוני נדל"ן וגביית מסי נדל"ן.
ב-1951 מונה הארט למנהל המשרד לייצוב מחירים של המדינה, תפקיד אותו מילא במשך שנה.
אחרי עבודתו במשרד זה עוטר הארט בידי איגוד העסקים הפדרלי בתואר "המנהל הפדרלי המצטיין של השנה" ב-1952.
ב-1952 מונה לתובע פדרלי עבור מחוז מזרח מישיגן.
לאחר מכן שימש בשנים 1953–1954 כיועץ המשפטי של מושל מישיגן גרהרד מנן ויליאמס, שהיה חברו לכיתה בעת שהיה סטודנט למשפטים.
ב-1954 חבר לוויליאמס כעמיתו למירוץ, ונבחר לסגן המושל ה-49 של מישיגן.
היבחרו לכהונה שנייה ב-1956 הפכה אותו לסגן המושל הדמוקרטי הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה.
הוא סיים את תפקידו בראשית 1959.
הארט נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן בבחירות 1958, אחרי שבבחירות הכלליות גבר על הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, צ'ארלס פוטר, עם 54% מקולות הבוחרים לעומת 46% שהשיג פוטר.
בשנים 1964 ו-1970 הוא נבחר מחדש בניצחונות מוחצים (יריבתו משנת 1970 הייתה לנור רומני, רעייתו של ג'ורג' רומני ואמו של מיט רומני).
חלק מהשמרנים במישיגן פעלו למען הפסדו של הארט בשל עמדותיו בנוגע לבקרה על כלי נשק ותמיכתו באינטגרציה גזעית בתחבורה ציבורית.
ב-1975 היה הארט חבר בוועדת צ'רץ' בראשותו של הסאנטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, לצד סנאטורים אחרים בהם הרפובליקנים ריצ'רד שוויקר, צ'ארלס מתיאס, בארי גולדווטר, הווארד בייקר וג'ון טאוור והדמוקרטים גארי הארט, רוברט מורגן, וולטר הדלסטון, וולטר מונדייל וצ'רץ'.
הארט נפטר בעודו מכהן בתפקידו.
ביוני 1976 הוא הודיע על כוונתו שלא להתמודד בבחירות הבאות לתוקפת כהונה רביעית ואובחן כחולה במחלת הסרטן חודש ימים אחר כך.
באותה שנה הוחלט במליאת הסנאט לקרוא על שמו את בניין המשרדים החדש של הסנאט, הקרוי כיום "בניין המשרדים של הסנאט ע"ש הארט".
היה זה בניין המשרדים הראשון של הממשל הפדרלי של ארצות הברית שנקרא על שם אישיות בעודה בחיים.
תוצאות ההצבעה היו 99 בעד ו-0 מתנגדים, כשהארט בחר להימנע.
הארט נפטר ממלנומה ימים אחדים לאחר מכן, רגע לפני שכהונתו נגמרה ופרישתו מהפוליטיקה של ארצות הברית.
דונלד ריגל נבחר להחליפו בתפקיד והוא נכנס לסנאט ארבעה ימים אחרי מותו של הארט.
פיליפ הראשון, רוזן הנאו-מינצברג המכונה פיליפ הצעיר היה רוזן הנאו בין השנים 1452 – 1458, אז חולק המחוז בינו לבין דודו, פיליפ הזקן.
פיליפ הצעיר שלט החל מאז במחוז הנאו-מינצברג עד מותו.
פיליפ הראשון נולד בטירת ווינדקן (כיום נידראו) לרוזן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו, והרוזנת פלטין מרגרט ממוסבאך, והוטבל בכנסייה המקומית.
ריינהרד מקליבס, או על פי מסורת אחרת, ריינהרד מקלין, הדיקן ממיינץ.
קונו מבלדרסהיים, אב המנזר בזליגנשטט.
בשנת 1452 מת אביו, ריינהרד השלישי, לאחר שלטון שנמשך עשרה חודשים בלבד.
פיליפ היה אז בן ארבע שנים, ונצרך לאפוטרופסות.
משנת 1452 עד לחלוקת המחוז בשנת 1458, היה תחת אחריות מועצת עוצרים, שכללה את סבו (אב אמו) הרוזן פלטין אוטו הראשון ממוסבאך, סבתו (אם אביו), קתרינה מנסאו-בילשטיין, ודודו היחיד, פיליפ הזקן.
משנת 1458 עד 1467, פיליפ הזקן היה האפוטרופוס והעוצר הבלעדי.
בשנת 1467 הגיע פיליפ הצעיר לבגרות.
לא ידוע יותר מכך על ילדותו.
בעת שירש פיליפ הצעיר את הרוזנות, היה הוא בן ארבע שנים בלבד והדבר הציב בפני משפחת הנאו דילמה:
הם יכלו לציית לחוק העדפת הבן הבכור שחוקק בהנאו בשנת 1375. פירוש הדבר היה לקוות כי פיליפ הצעיר יחיה עד גיל בוגר, יתחתן ויביא ילדים, שימשיכו את השושלת.
יתרון האפשרות הוא שכל רכוש המשפחה יישאר בידו.
אך מצד שני סיכון שהשושלת עלולה לגווע, אם פיליפ הצעיר ימות ללא יורש זכר.
לחלופין, המשפחה יכולה להתעלם מהחוק הנ"ל ולאפשר ליורש הבא, פיליפ הזקן, להתחתן.
בחירה כזאת תגדיל משמעותית את ההסתברות שהשושלת תמשיך להתקיים, אך תחלק את המחוז.
בחירה זאת נצרכה להיות דחופה, שכן פיליפ הזקן היה כמעט בן 40, גיל מבוגר למדי במאה ה-15.
הוויכוח על חלוקת המחוז מתועד יחסית.
שתי סיעות קרמו עור וגידים ברוזנות ובמשפחה השלטת.
אוטו הראשון, אחד מן העוצרים לפיליפ הצעיר, התנגד לחלוקה.
הוא תמך באינטרסים של בתו מרגרט, אלמנתו של ריינהרד השלישי ואמו של פיליפ הצעיר.
הוא ביקש למצב את נכדו כיורש היחיד של המחוז כולו.
הרוזנת האלמנה הקשישה, קתרינה מנסאו-בילשטיין, הייתה אדישה ולא שינה לה אם תמשיך השושלת דרך נכדה, פיליפ הצעיר, או באמצעות בנה השני, פיליפ הזקן.
היא קבעה כי ניתן יהיה לצמצם את הסכנה של מות בית הנאו על ידי מתן אפשרות לפיליפ הזקן להתחתן, מכיוון שכבר הוכיח את יכולתו להוליד.
תומכיו של פיליפ הזקן ארגנו קמפיין מכתבים.
קרוביו של הרוזן והארגונים החשובים ביותר בקרב נתיניו - בפרט ארבע הערים במחוז, הנאו, וינדקן, באבנהאוזן וסטיינאו, והעמותות של האבירים של טירת באבנהאוזן - וכן הוואסלים של רוזנות הנאו, כולם כתבו לאוטו הראשון וביקשו לאפשר לפיליפ הזקן להינשא.
מכתבים אלה נשמרים בארכיון המדינה במרבורג.
כשבתו מרגרט מתה בשנת 1457, לרוזן אוטו הראשון כבר לא הייתה סיבה להתנגד לחלוקה.
והדבר הכריע את הכף לטובת חלוקת המחוז.
אמנה נחתמה בינואר 1458. פיליפ הזקן קיבל את חלק המחוז שמדרום לנהר המיין, כלומר מחוז באבנהאוזן וחלקה של הנאו באומשטאט.
חיסרון הפסד השטח הופחת בכך שפיליפ הזקן קיבל פחות ממחצית המחוז.
אף על פי כן, פיליפ הזקן שמח על כך שהותר לו סוף סוף להתחתן, ועשה זאת בהמשך אותה השנה.
בשני החלקים, חוק העדפת הבן הבכור נותר בתוקף.
בדיעבד, ההחלטה הייתה לטובה, אמנחם פיליפ הצעיר לא מת ללא ילדים, אך פיליפ הזקן וצאצאיו הצליחו להרחיב את מחוזם באופן ניכר על ידי נישואים.
וכאשר נפטר צאצאו האחרון של פיליפ הצעיר בשנת 1642, הרוזנות אוחדה תחת פרידריך קזימיר, צאצאו של פיליפ הזקן.
כדי להבדיל בין שני חלקי המחוז, החלק שנשלט בידי פיליפ הזקן נקרא הנאו-ליכטנברג לאחר שירש את ליכטנברג בשנת 1480. החלק השני נקרא רשמי הנאו-מינצברג רק משנת 1496. בספרות משתמשים בשמות הנאו-ליכטנברג והנאו-מינצברג כדי להבדיל בין החלקים אף לפני תאריכים אלה, אף על פי שזהו אנכרוניזם.
ויש לכנות הנאו-באבנהאוזן את חלקו של פיליפ הזקן לפני שנת 1480.
בשנת 1484 עלה פיליפ לירושלים .
ב-10 ביוני 1484 הפליג מוונציה ועגן ביפו ב־18 ביולי 1484. משם נסע לירושלים, אותה עזב שוב ב־10 באוגוסט 1484. הוא הפליג לקפריסין וחזר לוונציה ב־30 בנובמבר, ובסוף ינואר הוא היה שוב בהנאו.
הוא כתב תיאור על המסע, שברובו מורכב מרשימה ממצה של אתרים קדושים בהם ביקר ושטרי המחילה שרכש.
מסע שני לארץ הקודש היה בשנת 1491, כאשר ליווה את וילהלם הראשון, רוזן הסן התחתית .
בתקופת שלטונו של פיליפ הצעיר, זכתה הנאו-מינצברג בעוד שטחים טריטוריאליים משמעותיים: בשנת 1470 נרכשה פראונהיים, בשנת 1476 נתח במחוז אורטנברג, בשנת 1473 או 1484 פצנהיים ובשנת 1487 באד הומבורג.
והושגה פשרה עם העיר פרנקפורט, תחילה בשנת 1453 ורשמית בשנת 1481, על חלוקה של מחוז בורנהיימרברג, שהקיף את העיר כמעט לכל צפונה.
הסכם עם הרוזן של אייזנבורג הסדיר את המחלוקת סביב דרייך.
פיליפ היה מעורב לעיתים קרובות בנקמות דם שאותם ביקש ליישב באופן חיובי אם בכלל היה ניתן.
מבחינה זו, חוק השלום הנצחי (שאסר על נקמת דם) משנת 1495 הביא לו הקלה רבה.
הוא הרבה לבקר בבית המשפט בהיידלברג ומונסבאך ובעיר מיינץ.
הוא ביקר בבראבנט בשנת 1469 ובדיאט של רגנסבורג בשנת 1471. בשנת 1474 ליווה את הקיסר פרדריק השלישי לפרנקפורט ולינץ.
בשנת 1474 ו-1475, הוא הונצח לצד מספר חיילים בצד הקיסר פרידריך השלישי בתבליט העיר נויס, שהייתה במצור תחת שארל הנועז.
בשנת 1480 ביקר את הקיסר בנירנברג ובשנת 1491 ביקר את דוכס לוריין.
בשנת 1494, הוא ליווה את מלך הרומאים ובהמשך הקיסר מקסימיליאן הראשון למיינץ, שפייר וורמס .
לפיליפ הצעיר היה קשר עמוק לאדיקות ימי הביניים המאוחרת.
הוא תרם בנדיבות למוסדות דת; הוא עלה פעמיים לרגל לארץ הקודש ואף אסף שרידים קדומים.
פיליפ התרגש עמוקות מהעלייה לרגל האלה.
את אוסף השרידים רכש ממנזר זליגנשטט כשהיה במצוקה כלכלית, אולם הארכיבישוף ממיינץ התנגד לעסקה זו ופיליפ נאלץ להחזיר את השרידים למנזר.
כפיצוי, הוא קיבל את הכפרים נאוהיים, אשסהיים ו גינהיים מהמנזר.
הוא עשה כמה תוספות והרחבות לכנסיית סנט מרי בהנאו:
בשנת 1485 הוקמה מקהלה גותית
הקפלה שהוקדשה לסנט לורנס (כיום המלתחה) עוטרה בציורי קיר המתארים את המרטיר של סנט לורנס ושאר הקדושים.
הבולט שבהם הוא טריפטיכון שניצב כיום בכנסיית סנט ניקולאוס בוורת' אם מיין.
ידוע כי פיליפ הזמין חלקי מזבח אחרים שלא נשמרו.
פיליפ הזמין גם את גילוף העץ בדוכני המקהלה ואת חלונות זכוכית הוויטראז' במקהלה.
פיליפ גם הזמין את "אוהבי הגותה", ציור שמנציח ככל הנראה אותו ואת פילגשו, מרגרט ווייצ'רשנר.
יצירות אמנות אלה באיכות מעולה והן מיצירות האמנות הבודדות ששרדו מהנאו מימי הביניים.
ארסמוס הספוס, החצוצרן של פיליפ, הקים בשנת 1468 קפלה ביער בולאו, שהוקדשה לסנט וולפגנג.
מנזר סרוויטי קטן התפתח סביב קפלה זו.
כבר ב-1460, פיליפ הצעיר היה מאורס לבתו של הרוזן לודוויג השני מאיסנבורג-בידינגן.
לאנה מאיסנבורג או לאחותה אליזבת.
אירוסין אלו פורקו, כנגד תשלום פיצוי של 2690 גילדות.
פיליפ הצעיר נישא ב-12 בספטמבר 1468 לרוזנת אדריאנה מנסאו-דילנבורג (7 בפברואר 1449 – 15 בינואר 1477), בתו של הרוזן יוהאן הרביעי מנסאו-דילנבורג.
בת, נולדה ב־4 באפריל 1469, ונפטרה זמן קצר אחר הלידה.
ריינהרד הרביעי (1473–1512), רוזן הנאו-מינצנברג.
לאחר מות אשתו התגורר פיליפ הצעיר יחד עם מרגרטה ווייצ'רשנר.
הוא לא היה יכול להתחתן איתה, מכיוון שהיא הייתה אזרחית פשוטה.
מגורים משותפים הותרו ככל הנראה באופן אוניברסלי.
העדות הטובה לכך היא ככל הנראה הדיוקן הכפול הגדול הראשון בהיסטוריית האמנות, הנקרא אוהבי גותה (Gotha Lovers).
היחסים ביניהם מתועדים בצורה יוצאת דופן.
אלזה מהנאו, נישאה בסביבות 1508 להיינריך ריבה.
אנה מהנאו, נישאה בשנת 1517 לדיץ רויטר, עסקן באורטנברג.
ילדים אלו לא היו זכאים לרשת את הרוזנות, כי לא היו שייכים לאצולה הגבוהה.
עם זאת, פיליפ ומרגרטה הזכירו אותם בצוואתם ואת אחיהם החורגים, קובעים חתנים מכובדים לבנות ותרומה נאה לכנסיית הבן.
נראה גם כי פיליפ הצעיר ניהל רומן לפני נישואיו, עם גוטה מרייפנברג, שהייתה משרתתו של כומר.
פיליפ הצעיר נפטר ב-26 באוגוסט 1500 ונקבר בכנסיית סנט מרי בהנאו; 214 אנשי דת נכחו בהלווייתו.
ההיסטוריה לא תמיד עסקה בחיבה רבה בפיליפ.
המלומדים הפרוטסטנטיים של המאה ה-18 התנגדו לאדיקות ימי הביניים המאוחרת שלו, ההיסטוריונים האזרחיים-צבאיים של המאה ה-19 לא אהבו את גישתו המחשבתית באיזון הסכסוכים הרבים בהם היה מעורב, והמוסר הבורגני של המאה ה-19 התנגד ליחסיו עם מרגרטה ווייצ'רשנר .
הדעה המודרנית היא כי יש לראות בשלטונו כחיובי עבור המחוז ואתריו.
כנסיית סנט מרי, "חובבי גותה" ו"יצירת המזבח של וורת'"הם העדויות הבולטות ביותר להישגי התרבות בשלטונו, ונשארו יצירות אמנות ראויות לציון.
כעת הוא נחשב לאחד השליטים החשובים יותר של בית הנאו, בשווה עם אולריך השלישי, ריינהרד השני ופיליפ לודוויג השני.
פיליפ ויקטור הלנדר (בשוודית: Filip Viktor Helander; נולד ב-22 באפריל 1993) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הבלם בהאקן.
הלנדר התחיל את הקריירה שלו במאלמה.
ב-17 באוקטובר 2011 ערך הלנדר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד סרייאנסקה.
ב-17 ביולי 2012 חתם על חוזה במאלמה עד לסוף עונת .
בעונת הפך לשחקן הרכב בקבוצה, וזכה עמה באליפות ראשונה בקריירה באותה עונה.
ב-23 באוגוסט 2014 כבש הלנדר את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד נורשפין.
בסיום עונת , נבחר למגן העונה.
ב-22 ביולי 2015 חתם הלנדר בהלאס ורונה מהסרייה א'.
ב-23 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 לאינטר מילאנו.
מחזור לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בוורונה בהפסד 1–2 ללאציו.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לבולוניה עד לסיום העונה, עם אופציה לחתימה בקבוצה.
ב-12 ביוני 2017, מימשה בולוניה את האופציה והלנדר חתם בקבוצה.
ב-13 ביולי 2019 חתם בגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית תורת 3.5 מיליון פאונד.
ב-31 באוגוסט 2023 חתם באודנסה.
באוגוסט 2025 חזר לשבדיה וחתם בהאקן.
בצעירותו, הלנדר שיחק בנבחרות הצעירות של שוודיה, ואף זכה עם הנבחרת הצעירה ב2015.
באוקטובר , זומן לראשונה לסגל נבחרת שוודיה לקראת משחק הידידות נגד .
ב-28 במרץ 2017, ערך את הופעת הבכורה בנבחרת, בניצחון 2–3 נגד .
נבחרי אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 2015
פיליפ הול היה מתמטיקאי בריטי שעסק בחקר תורת החבורות, ובפרט חבורות פתירות.
הוריו של פיליפ הול לא היו נשואים.
זמן קצר אחרי לידתו הם נפרדו ופיליפ עם אמו עברו להתגורר אצל הורים שלה.
לאחר סיום בית הספר הול התחיל לימודים באוניברסיטת קיימברידג' אותה סיים בשנת 1924. לאחר קבלת התואר הול חשב להתחיל בקריירה בשרות הציבורי ועבר בחינות התאמה.
הוא נסע לאירופה בה למד שפות.
עם חזרתו לאנגליה הול התקבל ללימודי דוקטורט בקיימברידג' אצל קרל פירסון.
עבודתו התמקדה בחקר תורת החבורות.
לאחר סיום התואר הוא התחיל ללמד באוניברסיטת קיימבידג'.
בשנת 1935 הוא פרסם הוכחת משפט החתונה.
בשנת 1940 הוא פרסם עבודה חלוצית שבה הגדיר וחקר את מושג האיזוקליניות.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיליפ הול היה חלק מצוות שעבד בבלצ'לי פארק בה עסק בניתוח צפנים איטלקים ויפנים.
לאחר סיום הלחימה הוא חזר ללמד באוניברסיטת קיימברידג'.
על הישגיו בתחום הוא התקבל לחברה המלכותית בשנת 1942. בשנת 1953 התמנה לפרופסור וראש קתדרה.
בשנת 1958 הול זכה בפרס בריק.
בשנת 1965 הוענקה לו מדליית דה מורגן.
הוא קיבל "מדליית סילבסטר" של החברה המלכותית.
הול היה פעיל באגודת מתמטיקאים של לונדון ובשנים 1955–1957 היה נשיא האגודה.
בשנת 1988 פורסם אוסף עבודות של הול.
פיליפ מייקל הֶנְשֶר FRSL (נולד ב־20 בפברואר 1965) הוא סופר, מבקר ועיתונאי אנגלי.
הנשר נולד בדרום לונדון, להוריו, ריימונד ג'יי ומרים הנשר.
אביו היה מנהל בנק ומלחין ואמו ספרנית באוניברסיטה.
את רוב ילדותו ונעוריו בילה הנשר בשפילד, בבית הספר טאפּטון.
הוא השלים תואר ראשון שלו בליידי מרגרט הול, אוקספורד, והמשיך ללמוד בג'יזס קולג' בקיימברידג', שם הוענק לו תואר דוקטור ב־1992 על דיסרטציה על ציור וסאטירה במאה ה-18.
בתחילת הקריירה שלו הוא עבד כפקיד בבית הנבחרים הבריטי, ופוטר ממשרתו בשל תוכן ראיון שהעניק לכתב עת להט"בי.
הוא פרסם מספר רומנים, והוא כותב קבוע, בעל טור, ומבקר ספרות בעיתונים ובשבועונים הגרדיאן, הספקטייטור, המייל און סאנדיי והאינדפנדנט.
ספרו "The Bedroom of the Mister's Wife" (1999) מאגד 14 מסיפוריו הקצרים, כולל הסיפור "שפות מתות", שאותו בחרה הסופרת א"ס בייאט עבור "אסופּת אוקספורד לסיפורים קצרים באנגלית" (1998), מה שהפך את הנשר לסופר הצעיר ביותר שנכלל באותה אנתולוגיה.
הֶנשר מכהן כפרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת באת' ספא, לשעבר מכללת באת' להשכלה גבוהה.
מ־2005 עד 2012 לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטת אקסטר.
הוא ערך מהדורות חדשות של יצירות קלאסיות רבות מהספרות האנגלית, כולל רומנים מאת צ'ארלס דיקנס וננסי מיטפורד.
הנשר שימש גם כשופט בפרס בוקר.
מאז שנת 2000 מופיע הֶנשר ברשימת "100 הלהט"בים המשפיעים ביותר בבריטניה" של "האינדיפנדנט", ובשנת 2003 נבחר ל"אחד מעשרים הסופרים הבריטיים הצעירים הטובים ביותר" ברשימה שערך כתב העת הספרותי גרנטה.
בשנת 2002 נכלל הרומן שלו "אימפריית תות־העץ" ברשימה הארוכה לפרס מאן בוקר.
בשנת 2008, נבחר הרומן האוטוביוגרפי־למחצה של הֶנשר "הרחמנות הצפונית" לרשימה הקצרה לאותו פרס.
בשנת 2012 הוא זכה בפרס הראשון בתחרות ספרות המסעות הגרמנית.
ב־2007 זכה בפרס סטונוול לעיתונאי השנה, וב־1996 זכה בפרס סומרסט מוהם על הרומן "ארס מטבח".
בשנת 2013 נכלל הרומן שלו "סצנות מראשית החיים" ברשימה הקצרה לפרס הציפורן הירוק לספרות להט"בית, וזכה בפרס אונדטייה.
הוא מבוסס על ילדותו של זאווד מחמוד – בעלו של הֶנשר – על רקע מלחמת העצמאות בבנגלדש.
הֶנשר חיבר את הליברית לאופרה "Powder Her Face" של תומאס אדס (1995).
בשנת 2015 ערך את "אסופת פינגווין של הסיפור הקצר הבריטי".
יצירות הסיפורת המוקדמות של הֶנשר תוארו כבעלות "ריחוק אירוני [...] מהדמויות" ו"לעג מדויק וקר כקרח ליומרה וצביעות".
על הרומן ההיסטורי שלו "אימפריית תות־העץ" נכתב שהוא "מלא הדהודים של קצבם ושפתם של סיפורי עם" תוך כדי "השתעשעות" עם צורות סיפוריות.
בשנת 2018 כיהן הֶנשר בוועדת השופטים של פרס סקושהבנק גילר.
הנשר נשוי לזאווד מחמוד, עורך דין לנושאי זכויות אדם באו"ם.
נכלל ברשימה הארוכה לפרס מאן בוקר.
הגיע לרשימה הקצרה לפרס מאן בוקר.
זוכה פרס אונדטייה לשנת 2013 מטעם האגודה המלכותית לספרות
פיליפ הנדרסון הוף היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1961–1963, כיושב ראש מפלגתו בוורמונט בשנים 1973–1975, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1983–1989, וכמושל ורמונט ה-73 בשנים 1963–1969, המושל הדמוקרטי הראשון של ורמונט מאז 1853.
פיליפ הוף נולד בכפר טרנרס פולס שבמסצ'וסטס, כבנם של אגנס (לבית הנדרסון) ואולף הוף הבן.
אביו עבד בענף הביטוח, וכיהן שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
הוף היה כוכב נבחרת הפוטבול של בית הספר התיכון בו למד, והבקיע את טאצ'דאון הניצחון במשחק הגמר השנתי נגד הקבוצה היריבה בית הספר התיכון גרינפילד ב-1942.
הוף למד בוויליאמס קולג', שם הוא למד אנגלית, אך השעה את לימודיו כדי להתגייס לשירות צבאי במלחמת העולם השנייה.
הוא התגייס בדצמבר 1942, והשתתף בקרבות על סיפון הצוללת "סי דוג" שלקחה חלק בסיורים הקרביים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
ב-1951 עבר הוף עם רעייתו לברלינגטון שבוורמונט, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין.
הוא נעשה מעורב בפוליטיקה המקומית כדמוקרט, והיה המייסד של קבוצת הפעילים המתנדבים של הדמוקרטים בוורמונט.
בנוסף לכהונתו כשופט שלום, הוא היה יושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ולגבולות.
הוף גם היה פעיל בלשכת עורכי הדין של מחוז צ'יטנדן, וחבר בלשכת הסחר ברילינגטון ואגם שמפליין.
ב-1960 נבחר הוף לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו תקופת כהונת אחת בשנים 1961–1963. כמחוקק, היה הוף חבר בברית "הטורקים הצעירים", ברית דו-מפלגתית של חברי בית הנבחרים וסנאטורים בעלי דעות פרוגרסיביות ורפורמיות שעליהם נכללו הרפובליקנים פרנקלין ס.
ב-1962 נבחר הוף כמושל ורמונט, הראשון מטעם הדמוקרטים שנבחר מאז שהאספה הכללית של ורמונט בחרה בג'ון רובינסון ב-1853 לאחר שאף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש.
הוף ניהל מסע בחירות אנרגטי מול המושל המכהן הרפובליקני פ.
ריי קייזר הבן, וניצל גורמים מקומיים, כולל הפילוג בין סיעות השמרנים והפרוגרסיביים במפלגה הרפובליקנית.
במקום לתמוך בקייזר השמרני, רבים מהרפובליקנים הליברלים העדיפו לתמוך בהוף כמועמד של מפלגה שלישית, וכך תרמו לניצחון שלו בהפרש הקולות הקטן.
הוף קיבל גם עזרה מגורמים ברמה הלאומית, ונהנה מהפופולריות של הנשיא המכהן הדמוקרט ג'ון פיצג'רלד קנדי, שאליו השוו אותו לעיתים קרובות.
בבחירות של 1964 ו-1966 נבחר הוף לתקופות כהונה נוספות.
במהלך כהונתו כמושל, הוא סלל את הדרך לתוכניות חסרות תקדים בתחומי הסביבה, הפיתוח והחברה, כולל הקמת ועדת המושל למעמד האישה.
מתוך דאגה לשוויון הגזעי, הוא הצטרף לראש עיריית ניו יורק ג'ון לינדזי והיה שותף למיזם של העיר ניו יורק וורמונט, שבמסגרתו הובאו סטודנטים מבני המיעוטים מהעיר יחד עם סטודנטים מוורמונט לעבוד במיזמי קיץ משותפים בכמה מהקולג'ים של ורמונט.
על פי הבוסטון גלוב, התוכנית, שבאופן זמני הכפילה את אוכלוסיית האפרו-אמריקאים בוורמונט, "חשפה קנאות סמויה שלא נראתה קודם לכן".
במהלך כהונתו של הוף בוטל תשלום מס הגולגולת, והוקמו תאגיד הסיוע לסטודנטים בוורמונט, הסיוע המשפטי, והטלוויזיה הציבורית בוורמונט.
הוף היה המושל הדמוקרטי הראשון בארצות הברית שהיה חלוק עם הנשיא לינדון ג'ונסון על מדיניותו במלחמת וייטנאם, ובהמשך ניהל קמפיין בכל רחבי ארצות הברית לקידום מאמציו של רוברט קנדי להיבחר ב-1968 כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
לאחר רצח רוברט קנדי, תמך הוף ביוג'ין מקארתי.
הדמוקרטים שהתנגדו לג'ונסון היו קרובים לבחור בהוף כמועמד לתפקיד סגן הנשיא בוועידת המפלגה של 1968, אך לאחר התלהבות ראשונית, דחה הוף את האפשרות ששמו יוצג כמועמד לתפקיד.
תמיכתו של הוף בקנדי ולאחר מכן במקארתי, הרגיזה את הדמוקרטים השמרנים, ונמתחה עליו ביקורת על הגידול בהוצאות המדינה שהיו כאלו שטענו שהם הובילו לגירעונות כבדים.
ב-1970 ניסה הוף להתמודד על המושב של ורמונט בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן וינסטון פראוטי, אך נוצח.
במהלך מסע הבחירות שלו, הודיע הוף שבעבר הוא התמודד עם אלכוהוליזם.
אם היה נבחר, הוא היה לסנאטור הדמוקרטי הראשון של ורמונט.
בשנות ה-80 שב הוף לפוליטיקה, וכיהן שלוש תקופות כהונה בסנאט של ורמונט בשנים 1983–1989. הוא גם שימש בכמה תפקידי ייעוץ ובעמדות כבוד, וכנשיא חבר הנאמנים של בית הספר למשפטים של ורמונט, זאת לצד המשך עבודתו כעורך דין במגזר הפרטי.
ב-1989 הוא היה שותף לייסוד משרד עורכי הדין הוף וקרטיס.
פיליפ הוף נפטר בשלברן שבוורמונט ב-26 באפריל 2018. גופתו נשרפה.
פיליפ הווארד היה אציל אנגלי, רוזן ארנדל וקדוש קתולי, אשר הורשע בבגידה בתקופתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בשל היותו קתולי, עזיבת אנגליה ללא היתר והשתתפות בקנוניה ישועית, ונדון למיתה.
הוא נכלא במצודת לונדון ב-1585, ולאחר עשר שנים בכלא המצודה מת מדיזנטריה.
הוא נמנה עם ארבעים המרטירים של אנגליה וויילס, וב-1970 הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור פאולוס השישי.
הווארד נולד בבית ארנדל שבסטרנד בלונדון ב-1557, במהלך התהפוכות של הרפורמציה באנגליה.
הוא היה בנו היחיד של תומאס הווארד, דוכס נורפוק הרביעי, מאשתו הראשונה, מרי פיצאלן, בת הזקונים של הנרי פיצאלן, רוזן ארנדל, ואשתו הראשונה, ליידי קת'רין גריי.
הוא הוטבל לנצרות על ידי הלורד צ'נסלור והארכיבישוף מיורק, ניקולס הית', בארמון וייטהול בנוכחותם של בני המלוכה.
הוא נקרא על שמו של אחד מסנדקיו, פליפה השני, מלך ספרד, בעלה של המלכה מרי הראשונה.
סנדקו השני היה סבו, הנרי פיצאלן, וסנדקיתו הייתה סבתו הגדולה, אליזבת סטפורד, אלמנתו של תומאס הווארד, דוכס נורפוק השלישי.
סטאפורד החזיקה את הווארד התינוק מעל אגן טבילה מוזהב שנשמר באוצר הממלכה ונעשה בו על פי רוב שימוש להטבלת ילדי משפחת המלוכה בלבד.
זמן קצר לאחר לידתו נפטרה אמו, ככל הנראה מזיהום לידה.
בהיותו הבן הבכור והיורש של דוכס נורפוק, יועד הווארד להיות הדוכס החמישי לעתיד, ומרגע לידתו נשא את התואר רוזן סארי, תואר משני של דוכסי נורפוק.
בשנת 1569 ארגן אביו את נישואיו לאחותו החורגת אן דייקר, בתה של אשתו השלישית של דוכס נורפוק, אליזבת לייברן, מנישואיה הקודמים.
מאחר שהחתן והכלה היו בני 12 באותו העת, נערך בשנית טקס החתונה לאחר שנתיים, עת הגיעו שני הצדדים לגיל הנישואים.
אֶחיו למחצה, תומאס וויליאם, בניו של אביו מאשתו השנייה, מרגרט אודלי, התחתנו לאחר מכן עם אחיותיה של דייקר.
אביו של הווארד, נוצרי קתולי שקיבל חינוך פרוטסטנטי, נעצר ב-1569 על קשירת קשר נגד המלכה אליזבת הראשונה, בעיקר בשל כוונתו להתחתן עם מרי, מלכת הסקוטים.
בשל הוצאתו להורג של אביו, איבד פיליפ נכסים רבים שהיו שייכים לאביו ואת התואר רוזן סארי, שכן תואר דוכסות נורפוק הופקע מאביו.
הווארד לא ניסה להשיב לעצמו את תואר הדוכסות, אולם מספר שנים לאחר מכן היה באפשרותו ובאפשרות אחיו למחצה הצעירים להשיב חלק מנכסיהם שהופקעו.
הווארד ללמוד בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', בעוד אשתו הייתה תחת חסותו של סבו מצד אמו, הנרי פיצאלן.
הווארד סיים את לימודיו ב-1574, ולקראת גיל 18 החל לפקוד את חצר המלוכה של אליזבת הראשונה, הגם שהיה זה מספר שנים בודדות לאחר הוצאתו להורג של אביו בעוון בגידה במלכה.
למרות עברו המשפחתי, הוא חי חיים קלי דעת בקיימברידג' ובחצר המלוכה והתחבב על המלכה.
ביולי 1578 נפטרה דודתו מצד אמו, ג'יין פיצאלן, ללא צאצאים חיים, מאחר ששלושת ילדיה מנישואיה לג'ון למלי מתו בינקותם.
עם מות דודתו, הפך פיליפ לצאצא היחיד השורד של סבו מצד אמו, ועל כן היה היורש לתואר רוזן ארנדל ותאריו המשניים, כמו גם לכל נכסיו של פיצאלן בסאסקס, לרבות טירת ארנדל, מקום מגוריהם של משפחת פיצאלן, אשר הפך לימים לביתו העיקרי של צאצאיו של הווארד.
לאחר מותו של סבו בפברואר 1580, קיבל הווארד את הירושה המלאה של משפחת אמו, והמלכה העניקה לו את התואר רוזן ארנדל.
מאחר שרוזנות ארנדל נשארה בידי השושלת הראשית של משפחת הווארד, עם שחזור דוכסות נורפוק ב-1660, התואר היה לימים לאחד מתארי המשנה של דוכסי נורפוק.
הווארד ממוספר כרוזן העשרים, השמונה עשר, השלושה עשר או הראשון של ארנדל, בשל הקמות חוזרות של התואר.
בספירה מתמשכת מזמן הקמת הרוזנות לראשונה ב-1138 בידי סטיבן, מלך אנגליה, עבור ויליאם ד'אוביני, הרי שהווארד הוא הרוזן ה-20.
קבלתו מחדש לכנסייה הקתולית והמאסר שלאחריה
הווארד היה עד לדיון במצודת לונדון בשנת 1581 בין קבוצה של תאולוגים פרוטסטנטים וכמרים קתוליים, אשר הביא אותו לשוב לארנדל ולחשוב על פיוס עם הכנסייה הקתולית, על אף הסכנות הטמונות בכך.
הוא במקור הוטבל כקתולי, ועל אף שקיבל חינוך פרוטסטנטי, מאז ומעולם הקתוליות נשארה אצלו מתחת לפני השטח, במיוחד נוכח העובדה שהאנשים הכי קרובים אליו נותרו נאמנים לכנסייה הקתולית בתקופת הרפורמציה.
סבו מצד אמו היה קתולי נאמן, ואביו, שגם קיבל חינוך פרוטסטנטי אך היה למעשה קתולי, נשא קלון על קשירת קשר נגד אליזבת הראשונה במטרה להחליפה במרי, מלכת הסקוטים, ובכך להשיב את הקתוליות לאנגליה.
סבו מצד אביו גם כן הוצא להורג על ידי הנרי השמיני, בין היתר מאחר שהיה קתולי.
בשנת 1583 נחשד בשותפות לדבר עבירה בקשר תרוקמורטון.
הוא התכונן לברוח לארצות השפלה הספרדיות, אולם תוכניותיו עלו בתוהו לאחר ביקור של המלכה אליזבת בביתו בלונדון, אז הורתה שיישאר במעצר בית.
באותה שנה חזרה בחשאי אשתו, ללא ידיעתו ומחשש גדול שלא ירשה זאת, למחתרת הקתולית.
ב-30 בספטמבר 1584 התקבל הווארד שוב לכנסייה הקתולית על ידי הכומר הישועי ויליאם וסטון.
בה בעת, אחיו למחצה הצעיר, ויליאם, גם כן נעשה קתולי.
הווארד, שעדיין פקד את חצרה של אליזבת, הצליח להסתיר את אמונתו הקתולית לתקופה, בטרם עשה לביתו.
בשנה שלאחר מכן פעל הווארד בניגוד לאזהרותיו של הכומר וסטון, בנסותו לברוח לאירופה היבשתית מתוך מטרה לחיות בגלוי כקתולי עם אשתו וילדיו.
בעוד ממרים קתולים רבים אחרים הצליחו לברוח מאנגליה, מסעו של הווארד אל אירופה היבשתית סוכל על ידי פרנסיס וולסינגהם.
מאחר שאביו של הווארד, דרך הקרבה המשפחתית שלו לאן בולין, היה בן דוד מדרגה שנייה של המלכה אליזבת, הוא נחשב על ידי קתולים נרדפים שקשרו נגד המלכה, כיורש אפשרי לכתר האנגלי.
על כן, שודדי ים בשירות צי טיודור, עת הפליג מליטלהמפטון, תקפו ועלו על ספינתו.
תחילה חשב ששודדי הים רצו כופר נפש עבורו, אולם הוא נעצר והושם במצודת לונדון ב-25 באפריל 1585. ביולי 1585 נולד בנו, תומאס.
הוא הובא למשפט בעוון היותו קתולי, עזיבת אנגליה ללא היתר, השתתפות בקשר ישועי ונשיאת התואר דוכס נורפוק, תוך הפרת הקלון שהוטל על אביו.
ב-17 במאי 1586 נקנס ב-10,000 לירות שטרלינג ונגזר עליו מאסר לפי הוראת המלכה.
ביולי 1586 הוצעה לו חנינה תמורת זניחת הקתוליות, אולם הוא סירב.
ב-1588 הואשם שהתפלל, יחד עם קתולים אחרים, לניצחון הארמדה הספרדית.
הוא נשפט בעוון בגידה ב-14 באפריל 1589 ונמצא אשם.
הוא נדון למוות ולקלון, עם הפקעת כל נכסיו בידי הכתר.
המלכה אליזבת, אולם, לא חתמה על צו ההוצאה להורג.
הווארד לא ידע זאת וחי בפחד מתמיד מההוצאה להורג.
בזמן מאסרו חרט בלטינית בתאו את המשפט: "ככל שנסבול עבור ישוע בעולם הזה, כך תהי תהילתנו עם ישוע בעולם הבא".
משפט זה חקוק על אחת המדרגות בבית התפילה על שם הווארד בארנדל.
בסתיו 1595, כאשר גסס מדיזנטריה, עתר הווארד למלכה בבקשה לראות את אשתו ואת בנו, שנולד לאחר מאסרו.
המלכה השיבה כי אם ישתתף בתפילה פרוטסטנטית אחת, הוא לא רק יראה את אשתו ואת ילדיו, אלא גם יושבו לו תאריו ונכסיו.
לכך הווארד השיב שאם דתו היא סיבת סבלו, הוא מצר על כך שיש לו רק תקופת חיים אחת להפסיד.
הווארד נשאר במצודה ולא זכה לראות את אשתו ובנו.
הוא מת לבדו ב-19 באוקטובר 1595 במצודה.
הווארד נקבר מתחת לרצפת קפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות, בתוך תחומי המצודה, שם גם נקבר אביו.
אלמנתו מעולם לא נישאה שוב, ובילתה ימיה בכתיבת שירה נוצרית, בהשתתפות במיסות ובחיים דתיים.
בשנת 1624 התיר ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, להעביר את שרידיו לבית אלמנתו בסארי, ולבסוף לכנסיית פיצאלן שבטירת ארנדל בסאסקס.
אף על פי שהוטל על הווארד קלון במשפטו, בשנת 1604, זמן קצר לאחר עלייתו לכתר של המלך ג'יימס הראשון והודות להתערבות דודו של הווארד, הותר לבנו לשאת את תואר הרוזנות ונכסיו הושבו לחזקתו.
יחד עם גבירתנו של העלייה, פיליפ הווארד הוא הקדוש המגן של דיוקסיית ארנדל וברייטון.
בנייתה של קתדרלת ארנדל, שהוקדשה במקור לפיליפ נרי הקדוש, הוזמנה ב-1868 על ידי הנרי פיצאלן-הווארד, דוכס נורפוק החמישה עשר.
מאז הפך בית התפילה למקום עלייה לרגל.
בזמן מאסרו בילה הווארד את מרבית זמנו בכתיבה ובתרגום של שירה קתולית וספרות העוסקת בדבקות דתית.
כתבי היד הוברחו מהטירה באופן קבוע ונערכו ותוקנו על ידי הכומר וסטון, בטרם הוברחו לארצות השפלה הספרדיות לפרסום על ידי הממרה ריצ'רד ורסטגן.
חומרי מחקר על אודות חייו של הווארד, כמו גם על מספר מיצירותיו בתחום השירה הנוצרית, נאספו על ידי המשוררת לואיז אימוג'ן גיני ופורסמו כחלק מהאסופה שלה משנת 1939: "המשוררים הממרים".
פיליפ ויקסטיד היה כלכלן אנגלי הקשור לאסכולה האוסטרית.
פיליפ ויקסטיד היה בנו של כומר אוניטרי.
הוא למד במכללה בלונדון ובמנצ'סטר בין השנים 1861 ל-1867, עת השלים את התואר השני בלימודים קלאסיים.
עם סיום לימודיו הפך לכומר כאביו והחל חוקר מגוון נושאים תאולוגיים ועיוניים, כמו חקר ימי הביניים ובמיוחד כתבי דאנטה.
מחקריו בנושאים אלו נמשכו גם הרבה אחרי שעזב את דוכן הדרשות בשנת 1897.
עניינו בסוגיות אתיות הוביל אותו לחקור את נושא אי-השוויון בחלוקת עושר והכנסה ולחקר נושאים הקשורים לכלכלה והוא החל לפרסם שורה של עבודות חשובות בתחום זה, במיוחד בעקבות הסוגיות התאורטיות עליהן למד אצל ג'בונס.
בשנת 1894 פרסם את מאמרו החשוב "מאמר על תיאום כללי ההפצה" שבו חתר להוכיח באופן מתמטי כי מערכת הפצה המתגמלת בעלי גורמי ייצור בהתאם לתפוקה השולית ימצו את התוצר הכולל המיוצר.
ספרו "ההגיון הפשוט של הכלכלה הפוליטית" משנת 1910 פרש באופן מלא את תפישותיו בתחום הכלכלה, והוא המקרבו היום, מצד עמדותיו, לאלו של האסכולה האוסטרית.
רעיונות אלו הוצגו בצורה תמציתית במאמרו "ההיקף והשיטה של הכלכלה הפוליטית לאור התאוריה ה'שולית' של ערך והפצה" משנת 1914.
ויקסטיד היה בן חורג בנוף הכלכלה הבריטית.
בניגוד לזרם המרכזי בחשיבה הכלכלית בבריטניה, שאותו הוביל אלפרד מרשל שביקש לשפר ולתקן את החסר בתאוריה הקלאסית של סמית', ביקש ויקסטיד, במקביל לג'בונס ולקרל מנגר, לבנות את התאוריה הכלכלית מחדש.
במילים אחרות, כלשונו של ליונל רובינס, הוא ביקש ליצור "לא רוויזיה, כי אם מהפכה".
החריגה העמוקה ביותר של ויקסטיד מהאורתודוקסיה המרשליאנית של עמיתיו הבריטיים הייתה בתחום הסובייקטיביות של העלות.
לתפישתו, האורתודוקסיה הכלכלית שילמה מס שפתיים לתיאורית התועלת השולית של ג'בונס, אך סרבה להכיר בהשלכותיה ההרסניות על תיאורית העלות של הערך.
האסכולה הנאו-קלאסית שבראשה עומד מרשל, הצהיר ויקסטיד ב"עבודתו הכלכלית של ג'בונס" משנת 1905:
"יכולה להחשב מנקודת מבטו של הג'בוניאני המעמיק לאסכולה אפולוגטית.
היא קיבלה ואפילו הריע לעקרונות הג'בוניאנית אך הכריזה כי אלו אינם רעיונות מהפכניים אלא רק תוספת, הבהרה והצללה של התאוריה שעקרונות אלו באים להחריב.
עבור תלמידי אסכולה זו, הכניסה בסוד המחקר המשופצר של הצריכה מותירה את חקר הייצור כמעט בלא שינוי.
כגורם הקובע מחירים רגילים, עלות הייצור מתואמת עם תזמון הביקוש הנרשם ב'עקומת הביקוש'.
ומכאן, גם אם יש כאן שינויים, הקטגוריות המובחנות הנושנות של חכירה, ריבית ורווח עדיין משמרות את מקומן בחזית חקר ההפצה."
כאן מוחה ויקסטד נגד ניסיונה המלאכותי של התפישה המרשליאנית להעמיד פנים כי שיקולים של תועלת שולית נוגעים רק לפעילות צרכנית, אך אינם משליכים על פעילות הייצור, הממשיכה להתפש כסוגיה טכנית הקשורה רק לעלות האובייקטיבית של הייצור.
למעשה, מבחינת ויקסטיד "עלות" משחקת תפקיד כמסבירה של מחיר השוק היא רק כאשר "עלות" היא הערך המצופה של חלופה אפשרית ברגע ההכרעה של הייצרן בין חלופות בייצור.
ב"ההגיון הפשוט" וב"ההיקף והשיטה של הכלכלה הפוליטית" דחה ויקסטיד את התפישה הקלאסית שטענה כי העושר החומרי הוא תחום חקר כלכלי מובחן ונפרד ממערכות קביעת החלטות אחרות.
בעיניו, לא הייתה תועלת ב"אדם הכלכלי" (homo economicus) הקלאסי, המודרך על ידי שיקולים חומריים ואנוכיים בלבד.
למונח "מחיר" היו בעיניו משמעויות רבות, שעלות כספית היא רק אחת מהן.
במילים אחרות, כמו לודוויג פון מיזס, גם ויקסטיד סבר כי ישנם כללי פעולה אנושית כלליים, שהפעולה בתחום הכלכלי היא רק ביטוי מסוים שלהם.