tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואלברטו חוליו קנדיוטי שהיה מפקדו של גאוטו ביחידת המודעין, הוא הוסגר מאורוגוואי לאחר שנמלט מארגנטינה, הורשע בפשעים נגד האנושות ונידון למאסר עולם.
גאוטו לא הועמד לדין במהלך המשפטים כי מיקומו לא היה ידוע במהלכם, ולפי החוק הארגנטיני לא ניתן להעמיד לדין אדם בהיעדרו.
על מנת לנסות ולאתרו ב-2011 הממשל הארגנטיני הציע פרס על מציאת חשודים בפשעים נגד האנושות, בסכום של 500 אלף דולר.
ב-2015 עלה חשד כי גאוטו נמלט למדינת ישראל בגל העלייה מארגנטינה בתחילת שנות ה-2000. פעילים מקומיים בישראל, בהם העיתונאי שלמה סלוצקי ממשפחות הנרצחים וגם אחרים, החלו לחפש אותו.
לאחר תחקיר של ערוץ 1 אותר לבסוף גאוטו כשהוא מתגורר בקריית ביאליק, כאשר הוא מזוהה בשם הישראלי יוסף כרמל.
בין ישראל וארגנטינה אין הסכם הסגרה וישראל אינה מוכנה להסגיר את גאוטו.
כיום מתקיים דיון מתמשך בבית המשפט העליון בעקבות מספר עתירות לגירושו של גאוטו לארגנטינה
החל מ-2017 מתקיים דיון נוסף בבג"ץ אשר היה צפוי להסתיים בתחילה במחצית השנייה של 2018 אך טרם הסתיים כאשר במהלכו טען שר הפנים אריה דרעי כי גאוטו אכן השמיט את העובדה כי מתנהל נגדו הליך משפטי בארגנטינה דבר אשר היה אמור למנוע ממנוע קבלת אזרחות במעמד הבקשה כאשר עלה לישראל.
עם זאת הוא קובע כי חרף אופיים החמור של החשדות נגדו אין בכך די כדי להביא לשלילת אזרחותו.
גורמים מן הסוכנות היהודית, אשר הייתה האחראית להבאתו של גאוטו לישראל, הביעו תמיהה וחוסר נוחות לנוכח העובדה שהמדינה אינה מסגירה אותו לארגנטינה.
לדבריהם, העובדה שגאוטו לא דיווח על מצבו המשפטי במסמכי ההגירה שלו איננה עניין טכני ושולי ולו המצב לאשורו כולל הפרטים על ההליכים הפליליים בהם היה מצוי היה ידוע לסוכנות בזמן אמת הרי שבקשתו לעלות היה מסורבת בהתאם לחוק השבות.
לדבריהם, הימצאותו של גאוטו בישראל מטילה כתם על עבודת הסוכנות היהודית בארגנטינה.
בדיון שהתקיים ב-2017 מסרה המדינה לבג"ץ מידע סודי במעמד צד אחד שמטרתו לחזק את החלטתה להעניק מקלט לגאוטו.
טיב המידע אינו ברור אך ייתכן שהוא קשור לעסקות הנשק בין ישראל לארגנטינה בתקופת הדיקטטורה הצבאית בארגנטינה ולשיתוף הפעולה עם גדוד 601, בו שירת גאוטו ומיועדת למנוע עדויות על טיב היחסים בין המדינות בתקופת שלטון הדיקטטורה הצבאית.
האפיפיור תאודורוס השני היה האפיפיור למשך 20 יום בדצמבר 897.
תאודורוס נולד ברומא בשנת 840, והיה בנו של פוטיוס.
אחיו תאודוסיוס היה גם הוא בישוף.
תאודורוס הוסמך כקרדינל על ידי האפיפיור סטפנוס החמישי, ובדצמבר 897 נבחר לאפיפיור במקום רומנוס.
כמו קודמו, גם הוא היה מתומכיו של פורמוסוס, ועד מהרה ביטל את החלטות מועצת הגופה, והחזיר מספר רב של אנשי כמורה ובישופים מתומכיו של פורמוסוס לתפקידיהם.
תקופת שלטונו של תאודורוס הייתה קצרה, והוא שלט רק 20 יום.
גם מחליפו יוחנן התשיעי המשיך בדרכו, ואף נידה את סטפנוס השישי, ורק מאוחר יותר סרגיוס השלישי ביטל את הנידוי כלפיו.
תאודרוס אדהנום גברה-יסוס (בתיגרינית: ቴዎድሮስ አድሓኖም ገብረኢየሱስ; נולד ב-3 במרץ 1965) הוא המנהל הכללי של ארגון הבריאות העולמי משנת 2017. קודם לכן, שימש כשר הבריאות בממשלת אתיופיה בשנים 2005 עד 2012, וכשר החוץ של אתיופיה בשנים 2012–2016.
נולד באסמרה (אז באתיופיה) לאדהנום גברה-יסוס ומלשו וולדגביר.
הוא בן הקבוצה האתנית התגרית.
אחיו הצעיר מת בין גיל שלוש לארבע, ממה שתאודרוס מאמין שהיה מחלת החצבת.
מותו של אחיו השפיע עליו בבגרותו לפעול למיגור מחלות בארצו.
הוא גדל במדינת תיגראי בצפון אתיופיה.
בשנת 1986 סיים תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת אסמרה.
את התואר השני סיים בשנת 1992 באוניברסיטת לונדון בהתמחות באימונולוגיה של מחלות זיהומיות.
את הדוקטורט בנושא בריאות קהילתית סיים בשנת 2000 באוניברסיטת נוטינגהאם.
הדוקטורט שלו עסק ב"השפעות הסכרים על העברת מלריה באזור תיגראי, צפון אתיופיה ואמצעי בקרה מתאימים".
בצעירותו היה חבר בחזית העממית לשחרור תיגראי.
ראש לשכת הבריאות של אזור תיגראי
בשנת 2001 מונה לראש לשכת הבריאות האזורית של תיגראי.
כראש הלשכה נזקף לזכותו של תאודרוס ירידה של 22.3% בשכיחות האיידס באזור, והפחתה של 68.5% במקרי דלקת קרום המוח.
הוא שיפר את מערכות המידע במרפאות ובבית החולים באזור.
בתקופתו עלה שיעור החיסונים נגד חצבת ל-98 אחוז מהילדים באזור, וחיסונים כלליים לילדים מתחת לגיל שנה עלה ל-74 אחוזים.
באוקטובר 2005 מונה על ידי ראש ממשלת אתיופיה מלס זנאווי לתפקיד שר הבריאות.
תאודרוס הוביל רפורמות בריאותיות חדשניות ומגוונות, ששיפרו משמעותית את הגישה לשירותי הבריאות.
בתקופתו השקיעה אתיופיה בתשתית בריאותית, הרחיבה את כוח האדם במערכת הבריאות ופיתחה מנגנוני מימון חדשניים בתחום הבריאות.
40,000 עובדות רפואה קהילתית הוכשרו והחלו לעבוד במרכזי בריאות באזורים כפריים, רופאים ומיילדות השתלבו במערכת הבריאות ברחבי המדינה.
תחת תאודרוס, משרד הבריאות פעל להורדה משמעותית בשיעורי תמותה ממחלות שונות: שיעור תמותת תינוקות ירד מ-123 מקרי מוות לאלף לידות, ל-88 מיתות לאלף לידות בשנת 2011. בשנים 2005–2007, שיעור התמותה ממלריה באתיופיה צנח במעל ל-50%.
בשיתוף עם UNAIDS וגופים בינלאומיים נוספים, משרד הבריאות באתיופיה השיק בשנת 2005 תוכנית לטיפול תרופתי (אנטי רטרו ויראלי) המדכאת את נגיף ה-HIV ומפסיקה את התקדמות המחלה.
הטיפול ניתן ללא עלות בכל רחבי המדינה.
בראיון שנתן תאודרוס ב-2009 אמר כי ישנה ירידה קלה בשכיחות ה-HIV באתיופיה ו- 150,000 אנשים מקבלים את הטיפול התרופתי (אנטי רטרו ויראלי).
תאודרוס מואשם שכחלק ממשלתו של זנאווי ברצח עם.
בין השנים 1991-2018 ביצעו התיגרים בקבוצות אתניות שונות באתיופיה, שכלל בנוסף לרצח, גם עינויים, הטלת מום, ומעשי אונס קבוצתי.
כשר הבריאות של אתיופיה פעל תאודרוס בשלל יוזמות לקידום הבריאות בזירה הבינלאומית.
הוא שימש כיושב ראש הארגונים Roll Back Malaria Partnership למיגור המלריה בין השנים 2007–2009, במועצה לתיאום התוכנית למלחמה ב-HIV ובאיידס של האו"ם (2009–2010), הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה (2009–2011) ויושב ראש משותף של ארגון PMNCH (שותפות לבריאות האם, היילוד והילד).
כמו כן היה חבר בוועד המנהל של הברית העולמית לחיסונים ולאימוניזציה (GAVI) והמכון למדידות ולהערכה בריאותיות (IHME) וארגון הגג לטיפול בשחפת Stop TB Partnership.
הוא היה חבר גם במספר צוותי חשיבה בינלאומיים כולל במוסד אספן ושל בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד.
תאודרוס נבחר לשר החוץ בממשלתו של היילמריאם דסלן בנובמבר 2012.
ביולי 2015 אירח תאודרוס את הכנס הבינלאומי השלישי למימון לפיתוח.
בכינוס התקבלה ההחלטה לסייע למדינות הסובלות מעוני באמצעות השגת מטרות לפיתוח בר קיימא במדינות אלו.
במסגרת הכינוס אושר AAAA) Addis Ababa Action Agenda) הכולל למעלה ממאה מדדים בתחומי הטכנולוגיה, מדע, חדשנות, מסחר ובניית יכולות וכן ניתן דגש מיוחד על פיתוח ומימון תשתיות של אנרגיה מתחדשת, תחבורה, מים סניטציה ועוד.
אולם, מבקרים טענו כי ה-AAAA לא הגיע עם התחיבויות כלכליות של המדינות להוציא את הסכם לפועל.
בפברואר 2014 התפרצה מגפת האבולה במערב אפריקה.
בראיון בנובמבר 2014, תאודרוס הביע את אכזבתו מהתגובה עולמית לאבולה והדגיש את חשיבות הסולידריות בשעה שהמגפה מתגברת והמשבר באפריקה הוא מעבר למשבר בריאותי.
יושב ראש ארגון הבריאות העולמי
ב-24 במאי 2016, בעצרת ארגון הבריאות העולמי, תאודרוס הכריז על מועמדותו לתפקיד יושב ראש ארגון בתמיכת האיחוד האפריקאי וסין.
מולו התמודד דייוויד נבארו, שהאשים את תאודרוס שבתקופת כהונתו כשר בריאות הוא הסתיר שלוש התפרצויות של כולרה באתיופיה בשנים 2006, 2009 ו-2011. תאודרוס נבחר ברוב גדול ליושב ראש הארגון ב-23 במאי 2017. הוא היושב ראש הראשון של הארגון מאפריקה ושאינו רופא.
בראשית הדרך הצהיר כי ממשלת סין לא מצאה עדות ברורה להדבקה מאדם לאדם של הנגיף, והוסיף בהמשך כי אין צורך בהפסקת טיסות נרחבת.
אולם ב-30 בינואר 2020, הגדיר תאודרוס את התפשטות מגפת הקורונה כמצב חירום בינלאומי, וב-11 במרץ 2020 הכריז עליה כמגפה עולמית.
תאודרוס הואשם כי הכרזתו הייתה מאוחרת מידי, והושפעה מיחסיו הקרובים עם הממשל הסיני.
עקב הביקורת החליט נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, להקפיא את המימון האמריקני לארגון.
בתחילת אפריל 2020 האשים את טאיוואן, יריבתה של סין, בתמיכה בקמפיין גזעני נגדו המאחל למותו.
הממשל בטאיוואן הכחיש בנחרצות ודרש התנצלות.
נשיאת טאייוואן, צאי יינג-ון, הגיבה לטענות ואמרה: "לו יושב הראש תאודרוס יכול היה לעמוד בלחץ הסיני ולבוא לטייוואן כדי להיווכח בעצמו במאמצים של טאיוואן במלחמתה בנגיף, הוא היה יכול לראות שהעם הטייוואני הוא הקורבן האמיתי של יחס לא הוגן".
תגובתה באה על רקע הדרתה של טאייוואן מארגון הבריאות העולמי בלחץ סין.
בשנת 2020 הופיע ב"טיים 100", רשימת מאה האנשים המשפיעים בעולם של מגזין "טיים".
תאודרוס גינה את טבח שבעה באוקטובר וקרא לשחרור מיידי של כל החטופים הישראלים בעזה.
הוא נפגש עם שרים ישראלים במסגרת המאמץ הישראלי להשבת החטופים ומתן טיפול רפואי עבורם.
בזמן מלחמת חרבות ברזל תאודרוס הביע מעורבות רבה בנעשה במלחמה.
עוד בטרם החל התמרון הקרקעי, הודיע כי בתי החולים בעזה על סף קריסה.
בנובמבר, יירט חיל האוויר הישראלי אמבולנס שהסיע חוליה של חמאס.
גברה-יסוס גינה את ההתקפה ואמר שהוא "מזועזע" ממנה.
ב-15 בנובמבר, גינה את פשיטת צה"ל על בית החולים שיפא בעיר עזה, למרות פרסום דובר צה"ל המוכיח את השימוש שעושים ארגוני הטרור בבית החולים.
בדצמבר שב על הצהרתו כי מערכת הבריאות בעזה נמצאת על סף קריסה.
לדבריו, כ-180 אלף עזתים סובלים מזיהומים בדרכי הנשימה, יותר מ-136 אלף ילדים מתחת לגיל חמש סובלים משלשולים ותועדו יותר מ-55 אלף מקרים של כינים וגרדת.
הוא ציין כי מדובר בנתונים שגבוהים באופן משמעותי מימי שגרה.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות הנהגתו כראש ארגון הבריאות העולמי, שבמהלכה קידם מדיניות מבוססת מדע, חיזק את שיתוף הפעולה הבינלאומי בתחום הבריאות, והתמודד עם אתגרי מגפה עולמית ואיומים גאופוליטיים.
תאודורה מאמסה הייתה חברה בקבוצה אינטלקטואלית של נאופלאטוניסטים באלכסנדריה בסוף המאה ה-5 ותחילת המאה ה-6.
היא הייתה תלמידתם של איסידורוס ושל דמאסקיוס, שהקדיש לה את חיבורו הביוגרפי "חיי איסידורוס", הידוע גם בשם "היסטוריה פילוסופית", לאחר שכתב אותו לבקשתה.
תאודורה הייתה בתם של קירינה ודיוגנס, וכמו יאמבליכוס, הייתה צאצאית לשושלת מלכותית של אמסה (כיום חומס שבסוריה).
האסכולה הנאופלאטונית האתונאית הצמיחה חסידים בקרב תלמידים פגניים סורים ומצריים בשלהי המאה ה-5, ותאודורה, יחד עם שלוש אחיותיה הצעירות, למדה פילוסופיה בבית הספר של איסידורוס באלכסנדריה.
זה יכול היה להיות בשנות ה-480 של המאה הקודמת, כאשר איסידורוס כבר היה מבוסס היטב בתוך החוג האינטלקטואלי האלכסנדרוני, או בשנות ה-490, לאחר שובו מאתונה.
היא הייתה מומחית גם בפואטיקה ודקדוק, מתמטיקאית בקיאה בגאומטריה ובאריתמטיקה גבוהה.
היא הייתה נאופלאטוניסטית מסוגו של יאמבליכוס, כלומר פגנית אדוקה.
לדברי פוטיוס, שכתב שלוש מאות שנים מאוחר יותר, היא ביצעה טקסים פגניים ופעולות תאורגיות: הוא מתאר אותה בתור "הלנה באמונתה הדתית" ואת אבותיה, "כולם בדרגה הראשונה בהתנהגות לא יאה של עובדי אלילים".
החיבור "חיי איסידורוס" של דמאסקיוס ממחיש את הקלות בה עבר החוג הפילוסופי שאליו השתייכה תאודורה בסוף המאה ה-5 וראשית ה-6 בין אתונה, אלכסנדריה ואפרודיסיאס.
אין תיעוד לכך שתאודורה ברחה לפרס יחד עם הפילוסופים האחרים לאחר פקודתו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, לסגור את בית הספר האפלטוני באתונה בשנת 529.
תאודורה מתפרעת הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה מטורפת משנת 1936, בבימויו של ריצ'רד בולסלבסקי, עם איירין דאן ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בחורה בעיירה שמרנית שמפרסמת ספרים נועזים מבחינה מינית, בשם עט הידוע רק לה ומו"ל שלה.
זו הקומדיה הראשונה של איירין דאן שעד אז שיחקה בתפקידים דרמטיים.
היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
אוטו מאייר היה מועמד לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
תאודורה לין (איירין דאן) היא מורה בת 24 בעיירה לינצ'פילד בקונטיקט.
היא גדלה מגיל שלוש אצל דודותיה הרווקות ומשמשת גם כנגנית עוגב בכנסייה.
לכאורה בחורה צנועה וחסודה אך בתוכה יש אופי מתמרד.
היא כתבה את הספר "החוטאים" תחת שם העט קרולין אדמס.
הספר מלא בתיאורים מיניים ארוטיים והתפרסם בכל ארצות הברית.
בעל העיתון המקומי, ג'אד ווטרברי (תומאס מיטשל) החל לפרסם אותו בהמשכים מה שהעלה את חמתן של הנשים החסודות בחוג לספרות בראשותה של רבקה פרי (ספרינג ברינגטון).
הן מאלצות אותו להפסיק לפרסם את הספר או שיחרימו את העיתון והוא נכנע מחוסר ברירה.
רק המו"ל שלה יודע מי היא באמת.
היא נוסעת אליו לניו יורק ובמשרדו היא נפגשת עם המאייר של הספר, מייקל גראנט (מלווין דאגלס), שמתחיל לחזר אחריה וכמעט מצליח אבל ברגע אחרון היא בורחת ממנו וחוזרת ללינצ'פילד.
מייקל מגיע ללינצ'פילד ומתחיל לחזר אחריה בשקדנות.
הם יוצאים לאכול דובדבנים בטבע ולדוג דגים והיא מתאהבת בו.
כשהוא מרגיש שהיא מאוהבת, הוא משאיר לה מכתב פרידה וחוזר לניו יורק.
תאודורה מגיעה לדירתו בניו יורק ואז מתברר לה שמייקל נשוי/פרוד מאשתו אגנס (לאונה מריקל) אביו ג'ון (הנרי קולקר) הוא סגן המושל והוא רוצה להימנע משערורייה ומציע לתאודורה לחכות שנתיים עד שאביו יסיים את תפקידו.
תאודורה מסרבת ומשנה טקטיקה ולהתפרע.
היא הופכה לדוגמנית ומגלה לכולם שהיא הסופרת קרולין אדמס שכתבה את רב המכר הלוהט והופכת לידוענית.
לנשף עם המושל היא מתגנבת, פוגשת את מייקל ומתווכחת אתו והם לרגע מתחבקים לנוכח מצלמות העיתונאים.
הדבר מתפרסם בעיתונים ואגנס תובעת גט ממייקל, כעת הוא חפשי.
תאודורה חוזרת ללינצ'פילד וכל העיירה מקבלת אותה בשמחה.
בבית מחכה לה מייקל ומפתיע אותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאיירין דאןתאודורה לין/קרולין אדמסמלווין דאגלסמייקל גראנטתומאס מיטשלג'אד ווטרבריבעל עיתוןספרינג ברינגטוןרבקה פריהנרי קולקרג'ון גרנטאביו של מייקללאונה מריקלאגנס גרנטפרודתו של מייקל
תאודורו פרננדס (בספרדית: Teodoro Fernández; 20 במאי 1913 – 17 בספטמבר 1997) כונה בשם "לולו", היה כדורגלן פרואני, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא זכה עם נבחרת פרו בטורניר הקופה אמריקה ב-1939, ונחשב לאליל במועדון אוניברסיטריו דה דפורטס ובליגת העל הפרואנית.
תאודורו "לולו" פרננדס נולד בשנת 1913 והיה הילד השביעי מבין שמונת אחיו להוריו תומאס פרננדס וריימונדה מייזן.
הוא למד לשחק כדורגל בבית הספר היסודי ועד מהרה נאסף על ידי המועדון המקומי, הוראקן דה הואלקרה, שם התבלט מיד.
בגיל 16 הוריו שלחו אותו לבירת המדינה לימה להמשך לימודיו.
לולו נשאר עם אחיו ארתורו פרננדס שהיה אז השוער של סיקליסטה לימה.
כשעבר אחיו ארתורו לשחק בליגה הפרואנית הבכירה עם אוניברסיטריו דה דפורטס הוא הביא איתו את לולו, שם השתתף מעט באימונים והוצג על ידו בפני נשיא המועדון, פלסידו גאלינדו שייצג את נבחרת פרו במונדיאל 1930. גאלינדו החליט ב-1931 להתחים את לולו שם נשאר במשך 22 שנותיו ככדורגלן מקצועי.
את הופעת הבכורה המקצועית שלו באוניברסיטריו דה דפורטס עשה ב-29 בנובמבר 1931 במשחק ידידות נגד דפורטיבו מגאלאנס הצ'יליאנית.
לולו כבש את שער הניצחון במשחק שנגמר בתוצאה 0–1. בעונתו הראשונה עמה הקבוצה סיימה כסגנית אלופה והוא היה מלך שערי הליגה, הישג ששחזר גם בעונה שלאחר מכן.
בעונת 1934 זכה עמה בליגה הפרואנית בפעם השנייה בלבד של המועדון, ובסיום הקריירה שלו סיים עם שש תוארי אליפות.
בנוסף לכך, לולו זכה בתואר מלך שערי הליגה שבע פעמים.
מספר פעמים במהלך הקריירה דחה הצעות מקבוצות מצ'ילה, ארגנטינה ואירופה.
השמועה אומרת כי בצ'ילה הציעו לו "צ'ק ריק", כדי שהוא יהיה זה שיקבע את סכום השכר שאותו יקבל אם יעבור.
משחקו האחרון בקריירה היה ב-30 באוגוסט 1953 כשהוא בן 40 בו סיים עם שלושער בקלאסיקו הפרואני מול היריבה אליאנסה לימה שנגמר בתוצאה 2–4. לולו הוא מלך השערים של אוניברסיטריו דה דפורטס בכל הזמנים עם 156 שערים ב-180 הופעות.
לולו הופיע במדי נבחרת פרו בין השנים 1935–1947, וכבש 24 שערים ב-32 משחקים.
הוא ממוקם במקום הרביעי במלכות השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
בשנת 1936 ייצג אותה לולו במשחקים האולימפיים שבברלין.
פרו הגיעה עד רבע הגמר לאחר שניצחו את פינלנד (3–7) ואוסטריה (2–4) בשלבים המוקדמים.
בסך שני אותם המשחקים לולו כבש 6 שערים.
לולו זכה עימה בקופה אמריקה 1939, שהיה לתואר הגדול הראשון שלה באותו הזמן.
במשחק הראשון נגד אקוודור כבש שלושער ובשני המשחקים הבאים כבש פעמיים נגד הנבחרות צ'ילה ופרגוואי.
בסך הכל כבש שבעה שערים שזיכו אותו בתואר הכובש המצטיין, ובכלל נבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
במהלך חייו לולו הוכר וזכה לכבוד.
עם חניכת האצטדיון החדש נסיונל דל פרו ב-27 באוקטובר 1952 הוא קיבל מהממשלה את הכבוד הגבוה ביותר שהוענק לספורטאי.
הנשיא, מנואל אודריה, העניק לו פרס הצטיינות על התרומה היוצאת דופן שלו לכדורגל הפרואני.
המועדון אוניברסיטריו דה דפורטס בו שיחק לכל אורך הקריירה החליט לקרוא לאצטדיון שלהם על שמו.
אצטדיון זה נפתח רשמית ב-20 ביולי אותה שנה עם משחק ידידות נגד אוניברסידד דה צ'ילה.
גם האצטדיון העירוני של העיר סן ויסנטה דה קנטה, על החוף המרכזי של פרו, נקרא על שמו יחד עם קטע ממרפאת מייסון דה קנטה בה בילה את החודשים האחרונים לחייו.
המלחין הפרואני, לורנצו הומברטו סוטומאיור, הקדיש יצירה עבורו בשם "לולו פרננדס".
יצירה נוספת שנקראה על שמו הייתה הריקוד אל טייטה עם מוזיקה מאת אלקידס קרניו ומילים מאת פרננדו סוריה.
בספטמבר 1996, שבוע לאחר פטירתו, הוצגה קרזה עם הביטוי "לולו לנצח, הברית בהווה" במהלך משחק בין היריבות סיסליסטה לימה ואליאנסה לימה.
ב-17 בספטמבר 1997 במשחק של אוניברסיטריו דה דפורטס נגד ספורטינג קריסטל שחקני קבוצתו לשעבר לבשו גופיות עם דמותו של לולו המודפסת על החזה.
בשנת 2013, במהלך חגיגת מאה שנים להולדתו, הציגה גליירת דיו צ'רמני תערוכת ציורים שנעשו על ידי תשעה אמנים לכבוד לולו.
מלך השערים בקופה אמריקה: 1939
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1939
מקום שלישי בטבלת מלך השערים של הקופה אמריקה בכל הזמנים: 15 שערים
מלך השערים של הקלאסיקו הפרואני בכל הזמנים: 29 שערים
השחקן שזכה הכי הרבה פעמים בתואר מלך השערים של הליגה הפרואנית: 7
השחקן עם ממוצע השערים הגבוהה ביותר במשחק אולימפי: 5 שערים
השחקן הפרואני עם הכי הרבה הופעות בקופה אמריקה: 24 משחקים
מלך השערים של אוניברסיטריו דה דפורטס בכל הזמנים: 156 שערים
תאודורה דימיטרובה גנצ'ובסקה (בבולגרית: Теодора Димитрова Генчовска; נולדה ב-23 במאי 1971, פאבליקני, מחוז וליקו טרנובו, הרפובליקה העממית של בולגריה) היא פוליטיקאית והיסטוריונית בולגרייה אשר כיהנה כשרת החוץ של בולגריה בממשלתו של קיריל פטקוב.
תאודורה גנצ'ובסקה נולדה בכפר פאבליקני אשר סמוך לווליקו טרנובו.
רכשה תואר בהיסטוריה באוניברסיטת סופיה, ובהמשך למדה באקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה.
בהמשך התמחתה ביחסים בינלאומיים בארצות הברית.
היא שימשה מומחית לביטחון ולאבטחה במטה הכללי של צבא בולגריה, ובהמשך כינה כנציגה קבועה של משרד ההגנה הבולגרי לנאטו ולאיחוד האירופי.
גנצ'ובסקה שירתה כמומחית הראשית לביטחון בצוותו של נשיא בולגריה רומן ראדב.
במהלך המשבר הפוליטי בבולגריה בחודשים מאי - נובמבר 2021, הועלתה מועמדותה לתפקיד שרת ההגנה של בולגריה.
עם זאת, לאחר הקמת ממשלתו של קיריל פטקוב בדצמבר 2021 מונה סטפן יאנב לתפקיד שר ההגנה, וגנצ'ובסקה לתפקיד שרת החוץ של בולגריה.
שניהם, אנשי אמונו האישיים של הנשיא רומן ראדב.
ב-13 ביוני 2022 התפטרה מתפקידה בעקבות פרישת מפלגתה מהקואליציה וב-2 באוגוסט מונה הדיפלומט ניקולאי מילקוב לתפקיד שר החוץ.
תאודור ת'רסטון גיר היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון העשירי (הראשון שנולד בתחומי המדינה) בשנים 1899–1903. הוא כיהן בעת שבית המחוקקים של המדינה אימץ את "שיטת אורגון", שהייתה מערכת של יוזמות חקיקה של האזרחים ומשאלי עם, שבעקבותיה הלכו רבות ממדינות ארצות הברית.
טרם היבחרו כמושל, כיהן גיר כחבר בית הנבחרים של אורגון, כולל זמן מה כיושב ראש הבית.
תאודור גיר נולד בגבעות ולדו שממזרח לסיילם, שהיו אז חלק מטריטוריית אורגון.
הוריו, הרמן ג'ונסון גיר וסינתיה אן אאוף, נפרדו כאשר הוא היה בן 14. גיר התחנך בבתי הספר של סיילם ולמד באוניברסיטת וילמט שבעיר.
לאחר פרידת הוריו הוא החל לעבוד, וב-1866 עבר עם אביו לעמק גרנד רונד.
כאשר חי במזרח אורגון, כתב גיר מכתבים לעיתון בלו מאונטיין טיימס.
ב-1877 הוא שב לעמק וילמט ולגבעות ולדו, שם הוא עסק בחקלאות.
ב-1880 נבחר גיר לבית המחוקקים של אורגון כנציג מחוז מריון.
ב-1889 הוא שב לבית המחוקקים לתקופת כהונה נוספת, כיהן בו עד 1893, וב-1891 כיהן כיושב ראש הבית.
ב-1897 הוא היה בחבר האלקטורים.
ב-1898 נבחר גיר כמושל אורגון העשירי במקומו של ויליאם פיין לורד, לאחר שניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפופוליסטית ו.
כמושל מטעם המפלגה הרפובליקנית הוא כיהן תקופת כהונה אחת מינואר 1899 ועד ינואר 1903. גיר היה המושל העשירי של אורגון, והראשון שנולד בתחומי המדינה.
גיר תמך בתיקון הראשון לחוקת אורגון משנת 1857 שמיסד את מערכת היוזמות החקיקתיות של האזרחים ואת משאלי העם במדינה.
התיקון עבר על ידי בית המחוקקים ב-1899 וב-1901, ואושר על ידי ציבור המצביעים במדינה ב-1902. בהתמודדות שלו לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1903 לא עלה בידו של גיר להיבחר.
גיר נודע כמשתתף נלהב ב"שיגעון האופניים" של שנות ה-90, וכמושל הוא חתם ב-1899 על חוק "שבילי האופניים" שעבר בבית המחוקקים המדינתי ושיצר רשת של שבילי אופניים ברחבי אורגון.
הוא רכב באופן קבוע על אופניו מביתו ועד לקפיטול המדינתי, מרחק של 15 ק"מ.
לאחר שסיים את כהונתו כמושל, עבד גיר כעורך העיתון Oregon Statesman בשנים 1903–1905, ולאחר מכן ועד 1908 החזיק בבעלותו את העיתון Pendleton Tribune.
בהמשך עבד גיר בעסקי המקרקעין.
תאודור ת'רסטון גיר נפטר בפורטלנד ב-21 בפברואר 1924. הוא נטמן בבית הקברות רוז סיטי שבעיר.
תאודורה השנייה הייתה קיסרית ביזנטית במאה התשיעית.
הייתה אשתו של הקיסר תיאופילוס ולאחר מותו שלטה כעוצרת של בנה, מיכאל השלישי.
תאודורה לבסוף פרשה מן השלטון למנזר ושם נשארה עד יום מותה.
תאריך לידתה ופטירתה אינם ידועים במדויק, אך מוערך כי נולדה בערך בשנת 815 וכי נפטרה לא לפני 867.
תאודורה נולדה בפפלגוניה שבצפון אנטוליה (טורקיה של היום).
וככל הנראה הייתה ממוצא ארמני.
אביה, מרינוס (Marinos) היה בעל קריירה צבאית ונפטר כאשר תאודורה הייתה ילדה קטנה (בזמן הכתרתה לקיסרית ב-830 אביה כבר לא היה בין החיים).
אימה, פלורינה (Florina), ככל הנראה אימצה חיי הנזירות לאחר מותו המוקדם של בעלה.
בסך הכול, למרינוס ופלורינה נולדו שישה ילדים, בניהם תאודורה היא הילדה הרביעית.
בחיי הקדושים של תאודורה, הוריה מתוארים כאיקונופילים (מתנגדים לאיקונוקלזם) מסורים העוזרים רבות לאנשים הנרדפים בידי השלטונות האיקונוקלסטים.
עם זאת, שתיים מאחיותיה של תאודורה נישאו לתומכים של הוועידה האיקונוקלסטית שהתרחשה ב-815. פלורינה, אמה של תאודורה, נפטרה כעשור לאחר הכתרתה כקיסרית.
היא נקברה במנזר גסטריה (Gastria) בו חייה בשנותיה האחרונות.
בצעירותה נלקחה תאודורה להשתתף בתחרות יופי, שמטרתה לבחור את הקיסרית העתידית.
תאודורה הוצגה בפני קיסר האימפריה תיאופילוס וזה בחר בה לאשתו.
זמן לא רב לאחר מכן, הוא הכתיר אותה כקיסרית.
לתחרות היופי ישנם שני תיעודים סותרים:
התיעוד העיקרי, מופיע בחיי הקדושים של תאודורה הקיסרית.
בתיעוד זה, הקיסר תיאופיליוס נתן לכל אחת מן המתמודדות תפוח.
ביום המחרת, כאשר הקיסר מבקש את התפוחים בחזרה מסתבר כי כל שאר המתמודדות מלבד תאודורה אכלו את התפוח שלהן.
יותר מכך, תאודורה מציגה בפני הקיסר שני תפוחים.
התפוח הנוסף ניתן לה על ידי איש קדוש בשם ישעיהו (Isaiah), אותו פגשה במדבר.
אותו איש קדוש, אף ניבא בפניה את הצלחתה בתחרות והפיכתה לקיסרית.
תאודורה אמרה לקיסר כי שני התפוחים מסמלים את בתוליה ופוריותה, שתי תכונות חשובות לקיסרית עתידית שאמורה לספק צאצאים להמשך השושלת.
עם זאת, קיים תיעוד אחר, שכמעט ולא מציין את תאודורה עצמה.
לפי תיעוד זה, הקיסר פנה קודם כל אל אישה בשם קסייה (Kassia).
בעודו נפעם מיופייה של קסייה, פנה אליה הקיסר ואמר, כי נשים אחראיות לדברים רעים רבים שבאו לעולם.
על זאת קסייה ענתה לו כי נשים הן גם המקור לישועה בעולם (כוונה היא ככל הנראה למריה אימו של ישו).
לאחר חילופי הדברים האלו, הקיסר מתחרט וזונח את בקסייה.
הוא ממשיך ובוחר בתאודורה, אם כי לא מתוארים חילופי דברים בין השניים.
לתאודורה ותיאופילוס נולדו שבעה ילדים.
חמש בנות: טקלה, אנה, אנסטסיאה, פולכריה ומריה.
ושני בנים: קונסטנטינוס ומיכאל השלישי.
אף על פי שקונסטנטינוס נולד הבכור הוא לא שרד עד לבגרות.
לכן, מיכאל השלישי ירש את מקום אביו כקיסר.
גם ביתה הרביעית של תאודורה, מריה, נפטרה בגיל צעיר, כנראה בשנת 839.
ב-20 בינואר 842 נפטר הקיסר תיאופילויס בעודו בן 29. תאודורה באותו זמן בת 28 או 27 ובנה הזכר היחיד, מיכאל השלישי בן שנתיים.
בנה הוכתר לקיסר כמעט ברגע לידתו וכמו כן, היא עצמה ואף בתה טקלה הוכתרו כקיסריות כבר יותר מעשור קודם לכן.
דאגתה הראשונה של תאודורה היא להבטיח את הלגיטימציה השלטונית של בנה, עד שזה יתבגר ויוכל לשלוט בעצמו.
לכן בין פעולותיה הראשונות, היא מנפיקה מטבעות המראים את בתה ובנה, טקלה ומיכאל, הקיסרים ואותה על הצד הנגדי.
כעוצרת של בנה מיכאל השלישי, תאודורה הופכת לשליטה בפועל של האימפריה הרומית המזרחית.
הקיסרית תאודורה נחשבת איקונופילית נאמנה, זאת על אף אמונתו האיקונוקלסטית של בעלה.
מסופר כי אף עזרה לשחרר מן הכלא את צייר האיקונות לזרוס.
לא הרבה זמן לאחר תחילת שלטונה כעוצרת, תאודורה החזירה את פולחן האיקונות.
ב-11 במרץ 843 (תאריך שעד היום נחגג בכנסיות האורתודוקסיות ניצחון האורתודוקסיה), היא מחליטה לחזור להחלטת ועידת ניקיאה השנייה המתנגדת לאיקונוקלזם ומאשרת את פולחן האיקונות.
הקיסרית תאודורה מחזירה איקונופילים מן הגלות ומשחררת אותם ממאסר.
היא מזמנת ועידה אשר מדיחה את הפטריארך האיקונוקלסטי של קונסטנטינופול, וממנה במקום את מתאודיוס (Methodios) לפטריארך במקומו.
ביום ראשון 11 במאי 843, יצאו הפטריארך מתאודיוס ואנשי הכמורה שלו לכיוון האיה סופיה.
במקביל, יצאו מיכאל השלישי, אימו תאודורה ואנשי החצר מן הארמון בכדי לפגוש את אנשי הכמורה בכנסייה הגדולה.
זאת כאשר הם כולם אוחזים באיקונות, נרות וצלבים.
עד היום הזה חוגגות הכנסיות האורתודוקסיות בצורה זאת של תהלוכה עם איקונות, נרות וצלבים את ניצחון האורתודוקסיה.
עם זאת, בתיעוד אחר שהשתמר על ידי הנזירים ממנזר סטודיוס (Stoudios) מתואר כי דודה של הקיסרית, מנואל (Manuel), הוא זה שהתחנן בפניה להחזיר את פולחן האיקונות.
תאודורה לעומת זאת נשארה נאמנה לאמונתו של בעלה.
לפי גרסה זאת, הנזירים כפו את החזרת פולחן האיקונות בכך שנזירים מקהילות גדולות רבות הגיעו אל העיר קונסטנטינופול ב-11 במרץ 843 והצהירו על אמונתם.
בין אם החזרת פולחן האיקונות הייתה תוצאה של מדיניות שלטונית ובין אם הגיעה כלחץ של נזירים מלמטה, ניצחון האורתודוקסיה מסיים את הוויכוח האיקונוקלסטי שהתרחש בכמאה השנים שעברו מאז שלטונו של ליאון השלישי.
האמונה האיקונופילית הוכרה כאמונה האורתודוקסית הרשמית בעוד האמונה האיקונוקלסטית הוגדרה סופית כמינות.
בניגוד לוועידת ניקאיה השנייה, אחר מאורעות אלו במרץ 843, פסקו סופית הניסיונות להחזיר את האיקונוקלזם אל מרכז האמונה הנוצרית האורתודוקסית.
ב-15 במרץ 856, הודחה הקיסרית תאודורה מהשלטון באופן רשמי על ידי בנה הקיסר מיכאל השלישי.
זאת לאחר ששוכנע על ידי אחיה של תאודורה, ברדאס, כי היא זוממת נגדו.
עם זאת, הקיסרית המודחת המשיכה להתגורר בארמון עד לשנת 858. אז היא נשלחה עם בנותיה למנזר גסטריה (Gastria).
לאחר כ-15 שנים בשלטון האימפריה כעוצרת תאודורה פרשה למנזר.
הפרישה למנזר מתוארת כמעבר רגוע ושלוו.
אם כי, יש טענה במחקר שתאודורה לא פרשה מן השלטון ברצון אלא נשלחה בכפייה בהוראתו של בנה הקיסר מיכאל השלישי.
חוקרים מצביעים על העובדה כי תאודורה לא אימצה לעצמה חיי נזירות בזמן חייה במנזר בכדי להצביע על חוסר שביעות רצונה מהתרחשות האירועים.
תאודורה נפטרה כנראה לאחר עלייתו לשלטון של בסיליוס הראשון ונקברה במנזר בו חייה בסוף ימיה.
על אף מעמדה כקדושה, לא מתועד כי תאודורה ביצעה ניסים או מעשים אל-טבעיים אחרים.
בחיי הקדושים שלה מתוארים שני מאורעות אל-טבעיים, הנבואה על הפיכתה לקיסרית וההפסד של הצי הערבי, אך שני מאורעות אלו לא מיוחסים לתאודורה עצמה.
כמו כן, אין אף אזכורים לניסים שבוצעו על הקבר שלה או לכת של מאמינים שהאמינה בה כקדושה.
גם חיי הקדושים שלה כתובים באופן לא סטנדרטי, בכך שהם כתובים יותר ככרוניקה היסטורית ולא מתמקדים רבות בקדושתה של תאודורה.
תאודורה מוצגת לרוב כמי שמשחקת תפקיד פסיבי במאבק להחזרת האיקונות.
תאודורוס הראשון לסקריס או תאודורוס קומננוס לסקריס (Θεόδωρος Κομνηνὸς Λάσκαρις; בסביבות 1175 – נובמבר 1221) היה הקיסר הראשון של האימפריה של ניקאה, מדינת המשך של האימפריה הביזנטית שהתארגנה באסיה הקטנה אחרי כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים ה"לטינים".
תאודורוס שלט בין השנים 1205–1221. אמנם היה בן למשפחה אריסטוקרטית לא מוכרת, אבל אמו הייתה מיוחסת לשושלת קומננוס הקיסרית.
החל משנת 1200 היה נשוי לאנה , בתו הצעירה של הקיסר אלכסיוס השלישי אנגלוס .
לפני שנת 1203 זכה לתואר דספוט ותבע את זכותו לרשת את חמיו על כיסא המלכות הביזנטי.
ב-1203, מסע הצלב הרביעי, גירש את הקיסר אלכסיוס השלישי מקונסטנטינופול.
תאודורוס נכלא על ידי הצלבנים אך הצליח להימלט.
אחרי שחצה את הבוספורוס לאסיה הקטנה, בשם חמיו, התחיל לארגן התנגדות יוונית מקומית נגד הצלבנים ה"לטינים" בחבל ביתיניה.
הוא כרת ברית עם הסולטן של רום הסלג'וקי אולם לא הצליח לעצור את התפשטות ה"לטינים".
אף לא עלה בידו למנוע מיריבו, אלכסיוס הראשון מטרפזונטס להקים מדינה ביזנטית נוספת - האימפריה של טרפזונטס בצפון אסיה הקטנה.
מעמדו של תאודורוס התחזק רק אחרי שהצאר הבולגרי קאלויאן הביס את הלטינים תבוסה מוחצת בקרב אדריאנופול בתראקיה בשנת 1205.
יוונים רבים ברחו בהמוניהם מהאימפריה הלטינית - מדינת הצלבנים שקמה בשטחים הגרעיניים של הביזנטיון - כדי לחיות תחת שלטונו של תאודורוס.
הלטינים לקחו בשבי את חמיו של תאודורוס וכרתו ברית עם אלכסיוס מטרפזונטס אך תאודורוס ניצח את כוחותיהם המאוחדים.
הוא נהנה מתמיכת רוב האצילים מביתיניה והחרים את האחוזות של מתנגדיו.
ב-1205 הכריז על עצמו קיסר ביזנטי על כל התארים המסורתיים.
כעבור שלוש שנים כינס סינוד של הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול לשם בחירת פטריארך אורתודוקסי חדש של קונסטנטינופול.
מנהיג הכנסייה החדש הכתיר את תאודורוס כקיסר וקבע את מושבו בבירתו של תאודורוס, ניקיאה.
המאמינים האורתודוקסים באימפריה הלטינית ראו בתאודורוס את המגן העיקרי של כנסייתם בעוד שדספוטות אפירוס - עוד מדינה שקמה באזורים המערביים של האימפריה הביזנטית לשעבר פקפקו בחוקיות שלטונו.
חמיו של תאודורוס, אלכסיוס השלישי, לא ויתר על כס המלכות.
אחרי ששוחרר מהכלא, הוא שכנע את הטורקים הסלג'וקים לפלוש לניקיאה, אך תאודורוס הביס אותם ב-1211. ב-1212 הקיסר הלטיני אנרי מפלנדריה כבש כמה מבצרים חשובים במערב אסיה הקטנה אבל בגלל מחסור בלוחמים לא השאיר בהם חילות מצב.
בסופו של דבר הכיר הנרי בפועל באימפריה של ניקיאה והגיע להסכם שלום עם תאודורוס.
תאודורוס הצליח לכבוש את מערב פפלגוניה על חוף הים השחור מידי אלכסיוס מטרפזונטס.
בסביבות 1220 ניסה לשכנע את הלטינים של קונסטנטינופול להיכנע לשלטונו אך הם סירבו.
תאודורוס הקים מדינה חזקה, בקרבה המידית של קונסטנטינופול, עובדה שאיפשרה ליורשיו לגרש את הלטינים מהעיר ולהחיות את האימפריה הביזנטית בשנת 1261.
תאודורוס קומננוס לסקריס נולד למשפחת אצילים ביזנטים לא ידועה במיוחד, בסביבות שנת 1175. שמות הוריו אינם ידועים.
אם הוא ציית למסורת ה"פאפונימית" שלפיה היה נהוג לתת לבן הבכור את שם הסב מצד האב, לאביו של תאודורוס קראו ניקולאס.
אמו השתייכה לענף לא מזוהה של משפחת הקיסרים קומננוס והוא אימץ בגאווה את שמה.
היו לו לפחות שישה אחים - קונסטנטינוס, גאורגיוס, אלכסיוס, איסאק, מנואיל ומיכאיל.
ייתכן כי מנואיל ומיכאיל נולדו לאם אחרת, שהם נשאו את שם המשפחה צמנטורוס במקום קומננוס.
תאודורוס היה מיוחס גם למשפחה האריסטוקרטית פוקס, קרוב לוודאי באמצעות נישואים של אחת מדודותיו.
לבני לסקריס היו אחוזות במערב אסיה הקטנה.
גם לתאודורוס וגם לאחיו קונסטנטינוס היו חותמים עם תמונה של גאורגיוס הקדוש והכתובת "דיאסוריטס".
החותם ציין את קשרם עם המנזר של גאורגיוס הקדוש דיאסוריטס, הנמצא בדיוס היירון או פירגיון בלידיה בעמק הנהר קסטרוס (כיום קוצ'וק מנדרס).
הכרוניקן בן זמנו, ניקטס כוניאטס הציג את תאודורוס בספרו כ"נער נועז ולוחם אמיץ".
קצת יותר מאוחר סיפר הכרוניקן גאורגיוס אקרופוליטיס שהיה "קטן בגופו, לא יותר מדי, די שחום, ובעל זקן ארוך יחסית ומפוצל בקצהו.
תאודורוס עלה לגדולה בעזרת קשרי המשפחה עם בני קומננוס.
על גבי החותם הראשון שלו מופיעים התארים "סבסטוס" ו"פרוטובסטיאריטס".
התואר הראשון היה תואר חצר השמור לקרובי הקיסרים הביזנטיים, אולם הקיסר אלקסיוס השלישי אנגלוס התחיל למכור אותו לסוחרים אמידים.
כ"פרוטובסטיאריטס" היה תאודורוס מפקד ליחידת פרחי קצונה ששירתה במשמר הארמון הקיסרי בבלאכרנה.
הקיסר אלכסיוס השלישי לא הוליד בנים וביקש לפתור את בעיית הירושה על ידי נישואי שתי בנותיו הגדולות.
ב-1200 הוא השיא את בתו הבכורה, אירנה, לאלכסיוס פלאולוגוס
ואת אחותה הצעירה אנה קומננה אנגלינה השיא לתאודורוס.
את פלאולוגוס העלה לתפקיד של דספוט, מה שחיזק את זכותו לרשת את כס הקיסרות.
כשפלאולוגוס נפטר ב-1203 היה תורו של תאודורוס להתמנות ל"דספוט".
כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים
בזמנו כתפס את כס המלכות הביזנטי, אלכסיוס השלישי עיוור את אחיו הבכור, איסאאקיוס השני אנגלוס (1195-1185) וכלא אותו.
בנו של איסאקיוס, אלכסיוס (אלכסיוס הרביעי אנגלוס) נמלט מקונטסנטינופול לגרמניה כדי לקבל עזרה מקרוביו הקתולים.
הוא חתם על הסכם עם מנהיגי מסע הצלב הרביעי והבטיח סכום גדול - 800,000 היפרפירה תמורת תמיכתם.
בהגיעם לקונסטנטינופול ב-6 ביולי 1203. כבשו הצלבנים את פֶּרָה בחוף הצפוני של קרן הזהב.
תאודורוס הוביל פשיטות נגד הכובשים אבל הם הטילו מצור על הבירה.
חומות קונסטנטינופול היו פגיעות ובלילה של 17–18 ביולי אלכסיוס השלישי ברח בבהלה לתראקיה.
הוא לקח איתו את האוצר ואת סימני המלכות.
איסאאקיוס שוחרר מהמאסר ובנו הוכתר כקיסר שותף תחת השם אלכסיוס הרביעי.
אחרי בריחת חמיו, תאודורוס הושלך למאסר אבל נמלט בספטמבר 1203. פרטי בריחתו אינם ידועים, אבל כוניאטס טען שתאודורוס עזב את קונטנטינופוליס "חמוש רק בחכמתו המעשית וברוחו האמיצה".
לזמן קצר הסתתר תאודורוס בכנסיית מיכאל הקדוש.
תאודורוס עצמו טען שהאל עצמו "הוציא אותו בנס" מהכלא והוביל אותו דרך הבוספורוס אל אסיה הקטנה.
הם הגיעו לניקאה אבל נכבדי העיר הסכימו לקבל רק את בני משפחתו מחשש לנקמתו של אלכסיוס הרביעי.
כפי שסיפר מאוחר יותר, תאודורוס נדד מאזור אחד למשנהו, תוך התחמקות מהמלכודות שהטמינו לו אויביו.
אלכסיוס לא היה מסוגל לתגמל את הצלבנים על עזרתם.
אז הם סירבו לעזוב את קונסטנטינופול ופשטו על הכפרים התראקים בסביבה ושדדו אותם.
הביזנטים האשימו את אלכסיוס על מעשי הצלבנים.
הצבא מרד וב-28 בינואר 1204 הכריז על הגנרל אלכסיוס מורצופלוס דוקאס כקיסר תחת השם אלכסיוס החמישי.
איסאאקיוס הלך בינתיים לעולמו והקיסר החדש הורה על רציחתו של אלכסיוס הרביעי.
בהזדמנות זאת מצאו הצלבנים תירוץ לכבוש ולשדוד שוב את עיר הבירה.
כשפרצו את החומות ב-12 באפריל אלכסיוס החמישי נמלט.
קבוצת נכבדים הציעו את הכתר לסונטנטינוס, אחיו של תאודורוס, אבל הוא סירב.
הצלבנים כבשו את כל קונטנטינופול ושדדו אותו במלואה.
אף-על-פי שקונסטנטינופול נפלה בידי הצלבנים לא אלכסיוס השלישי ואף לא אלכסיוס החמישי דוקס לא ויתרו על טענותיהם לכס המלכות הביזנטי.
הופיע בקרוב בזירה גם טוען שלישי :אלכסיוס מטרפסזונטס, נכד של הקיסר אנדרוניקוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית (1185-1183).
אלכסיוס מטרפזונטס כבש את העיר טרבזון שעל חוף הים השור באסיה הקטנה והכריז עצמו כקיסר.
בינתיים במאי 1204 הצלבנים בחרו באחד ממנהיגיהם, בודואן מפלנדריה כ"קיסר לטיני של קונסטנטינופול".
בעת הגעתו של תאודורוס, מזה עשורים עמדה אסיה הקטנה במרכזן של התקוממויות נגד הממשל הקיסרי.
מגנאט מראשי המורדים, בשם תאוסורוס מנגפאס שלט בפילדלפיה, אריסטוקרט אחר, סבאס אסידנוס שלט בסמפסון וניקפורוס קונטוסטפאנוס החזיק בשטחים שעל החלק העליון של הנהר מאנדר.
תאודורוס הציג עצמו כנציג חמיו ועד סוף שנת 1204 הבטיח לעצמו את נאמנותן של ערי ביתיניה בשם אלכסיוס השלישי.
היוונים המקומיים הכירו בו כ"סטרטגוס" (או מפקד צבאי) של ביתיניה.
הוא קבע את מושבו בפרוסה, אולם יצא תכופות למסעות כדי להשתתף באספות וארוחות שבהן עודד את היוונים לקום נגד הכובשים ה"לטינים" כפי שנקראו הצלבנים.
הוא השתלט על הכנסות הממלכה והציע כסף לשליט השכן מהסולטנות רום הסלג'וקית, רוכן א-דין סולימאן השני, תמורת סיוע צבאי נגד הלטינים.
ביוני 1204 מת הסולטן של רום, סולימאן השני ובנו הקטין, קיליג' ארסלן ירש את כס המלכות.
בספטמבר 1204 הקימו הצלבנים ועדה שנועדה לחלק את שטחי האימפריה הביזנטית ביניהם.
באסיה הקטנה ה"דוכסות ניקאיה" הובטחה ללואי, רוזן בלואה, וה"דוכסות פילדלפיה" - לאטיין דו פרש (מת ב-1205), אף-על-פי ששטחים אלה לא היו בשליטתם.
רפובליקת ונציה כבשה את הנמל למפסקוס בחלק האסיאתי של ההלספונטוס והאביר הצרפתי פייר דה ברסייה כבש את פגאי הסמוך.
אחיו של הקיסר אלכסיוס מטרפזונטס, דוד קומננוס שהיה גם קיסר שותף, יצא למסע צבאי בפפלגוניה וכבש את הערים לאורך חוף הים השחור.
כיבושיו איפשרו לברסייה את הפלישה לביתיניה.
ב-6 בדצמבר הוא הביס את תאודורוס בפואמננום וניצחונו הביא לתפיסת מבצרי ביתיניה.
הלטינים תפסו את אלכסיוס החמישי והוציאו אותו להורג בקונסטנטינופול.
בתחילת שנת 1205 הם תפסו בתסליה גם את אלכסיוס השלישי ואילצו אותו לוותר לטובתם על סימני המלכות.
לניקיאה הגיעו מנואל מברוזומס, נכד הקיסר מנואל הראשון קומננוס (1180-1143) וחתנו של מברוזומס, וכן הסולטן המודח של רום, גיאת א-דין כייח'וסרו.
תאודורוס החזיק אותם במעצר אבל במהרה הגיע איתם להסכם.
הוא הלווה כספים לכייח'וסורו על מנת לחזור לשלטון ברום תמורת הבטחה לסיוע צבאי.
כייח'וסרו ומברוזומס אצו לקוניה, בירת רום.
במרץ 1205 הם הדיחו את הסולטן הקטין קיליג' ארסלן והעלו את כייח'וסרו לשלטון
עד סוף 1204 כבשו הלטינים את תראקיה, תסליה ואת צפון יוון.
דודנו של הקיסר אלכסיו השלישי, מיכאליס קומננוס דוקס אשר ארגן בדספוטיית אפירוס התנגדות יוונית נגד הלטינים, נשבע אמונים לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי כדי לזכות בחסותו.
מוקדם ב-1205 הקיסר הצלבן בודואן שלח את אחיו, אננרי מפלנדריה, לכבוש את אסיה הקטנה.
בקרב אדרמיטיון ב-19 במרץ 1205 ניתח אנרי מפלנדריה את תאודורוס מנגפס ואת אחיו של לסקריס, קונסנטינוס.
אולם הלטינים לא יכלו לנצל ניצחון זה ולהמשיך הלאה מכיוון שבינתיים, הצאר של בולגריה, איוואן קאלויאן הצית מרד בתראקיה ופלש בה.
פלישת הקיסר הבולגרי הכריחה את הקיסר בודואן לקרוא בחזרה לאביריו מאנטוליה.
ב-14 באפריל 1205 בקרב אדריאנופול הביס קלויאן תבוסה מוחצת את צבא הצלבנים.
לואי מבלואה ואטיין דה פרש נפלו בשדה הקרב.
בודואן מפלנדריה עצמו נלשח בשבי ומת בידי שוביו בבולגריה.\
דוד קומננוס שלח כוח צבאי בביתיניה אבל תאודורוס ניצח את הפולשים ואת בני בריתם הלטינים בניקומדיה.
גם הסולטן כאיח'וסרו שלח באביב 1205 כוחות סלג'וקים אל חמיו, מברוזומס, על מנת לפלוש בעמק המאנדר אבל גם אלו הובסו במהרה.
תאודורוס עשה שלום עם מברוזומס ואיפשר לו כממלא מקום של הסולטן לשלוט בשני מבצרים, כונאה (כיום חונאז בטורקיה) ולאודיקאה על נהר ליקוס.
מוקדם ב-1205 - אחרי הניצחון בניקומדיה או אחרי הסכם השלום עם מברוזומס - הכריז תאודורוס על עצמו כקיסר.
התואר החדש קרה תגר על הלגיטימיות של הקיסר הלטיני בקונטנטינופול.
לכן הלטינים התייחסו אליו כחומס מלכות השולט באופן בלתי חוקי בשטחים של מדינתם.
גם יוונים רבים סירבו להכיר את טענתו לקיסרות מכיוון שרק הכתרה על ידי פטריארך קונסטנטינופול עשויה להפוך תואר כזה לחוקי.
תאודורוס פנה אל הפטריארך יוחנן (יואניס) העשירי קמטרוס שהיה חי בגלות תראקיה, והציע לו לעבור לניקיאה, אבל הכומר הקשיש דחה את ההצעה.
אריסטוקרטים ביזנטים שאיבדו את אחוזותיהם בתראקיה, תסליה או פלופונסוס באו לניקיאה, בה קיבלו מקלט מתאודורוס.
בימי שלטונו של תאודורוס בניקיאה, התיישבו שם בני המשפחות ראול, וראנאס, קנטקוזנוס, ופלאולוגוס.
תאודורוס לא היה מסוגל לממן ממשל גדול עם זאת הזמין לניקיאה בכירי הממשל הביזנטי לשעבר.
דודו העיוור של אשתו, וסיליוס דוקס קמטרוס, שר חוץ (לוגותטיס טו דרומו) לשעבר, עזר לו להקים מנהל חדש.
הוא העסיק גם פיראט ידוע מקלבריה בשם יואנס סטיריונס כמפקד הצי שלו בים מרמרה.
תאודורוס בטח מאוד באחיו, העניק להם תפקידי פיקוד וגמל להם בתוארי חצר.
קונסטנטינוס קיבל את התואר "דספוט", גאורגיוס, אלכסיוס ואיסאאקיוס קיבלו את התואר סבאסטוקרטור.
גאורגיוס הפך גם למושל התמה התראקית.
הפטריארך יואנס קמטרוס הלך לעולמו ביוני 1206. הכמורה בקונסטנטינופול פנתה לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי להסמיך אותה לבחור פרטריארך חדש, אולם השלטון הלטיני התנגד.
הקיסר הלטיני החדש, אנרי מפלנדריה, כרת ברית עם דוד קומננוס נגד תאודורוס.
אז החליט תאודורוס לכבוש את הראקליאה פונטיקה מידי דוד, אך בזמן שצעד אל העיר, תקפו הלטינים את צבאו מאחורה ואילצו אותו לעזוב את המסע ולהתעמת עם התוקפים.
הלטינים פלשו לאסיה הקטנה ובחורף 1206–1207 כבשו את ניקומדיה ואת קיזיקוס.
תאודורוס כרת ברית עם הצאר הבולגרי קלויאן שפלש לתראקיה והכריח את הקיסר הלטיני אנרי להחזיר את כוחותיו מאסיה הקטנה.
אחרי שתאודורוס ואחיו הטילו מצור על ניקומדיה, הסכים אנרי לשביתת נשק של שנתיים והרשה לתאודורוס להרוס שני מבצרים בניקומדיה וקיזיקוס.
המשא ומתן בין הכמרים היוונים לכס הקדוש על מינוי פטריארך אורתודוקסי חדש נכשל.
תאודורוס דרש מהאפיפיור אינוקנטיוס השלישי בכתב, לאפשר לכמרים האורתודוקסים לבחור פטריארך חדש וניסה לשכנע אותו להכיר בו כמנהיג עליון של הקהילה הנוצרית האורתודוקסית.
כשהפרו הלטינים את שביתת הנשק בהתחלת שנת 1208, שוב פנה תאודורוס לאפיפיור עם בקשה שיתווך בין הצדדים, והצעה שהים מרמרה יהווה גבול קבע בין האימפריה הלטינית ולאימפריה שלו.
הכמרים האיצו בתאודורוס לארגן בחירות לתפקיד הפטריארך.
בשבוע הקדוש של שנת 1208 הוא כינס בניקיאה סינוד של הכנסייה במטרה זו.
ב-20 במרץ 1208 בחרו הכמרים במיכאל אבטוריאנוס כפטריארך.
אבטוריאנוס היה מיוחס ליועצו הראשי של תאודורוס, קמטרוס.
פעולתו הראשונה של הפטריארך החדש הייתה הכתרתו ומשיחתו של תאודורוס כ"קיסר ואוטוקרט של הרומאים".
הטקס התקיים ביום ראשון של הפסחא (65 באפריל).
הכתרת תאודורוס על ידי הפטריארך החדש העניקה לגיטימיות לטענתו כיורש חוקי של הקיסרים הביזנטים.
אמנם לגיטימיוט זאת לא הייתה פטורה מערעורים, מכיוון שרק קיסר חוקי יכול היה למנות פטריארך חוקי ורק פטריארך חוקי היה יכול להכתיר קיסר חדש.
מתנגדי תאודורוס טענו שוועידת הכמרים שבחרה במיכאל אפטוריאנוס היה כינוס בישופים שנבחרו באופן אקראי ולא סינוד כדין.
בתגובה תומכי תאודורוס טענו שכיבוש קונסטנטינופול על ידי הלטינים היוו ה מצב חירום שדרש פירוש גמיש יותר של החוקים.
על חורבות האימפריה ביזנטית קמו באותה תקופה ארבע ממלכות:האימפריה של טרפזונטה בצפון אסיה הקטנה שהתחזקה תחת שלטונם של אלכסיוס ודוד קומננוס, האימפריה הלטינית בראשות אנרי מפלנדריה, שכללה את תראקיה וכמעט את כל יוון, אפירוס בראשות מיכאל דוקס ואסיה הקטנה המערבית - אימפריית ניקיאה שלסקריס היה לשליט הבלתי מעורער שלה.
איזון הכוחות נקאר בלתי יציב, מכיוון שארבעת המלכים היו יריבים, תמיד מוכנים ומזומנים לכרות בריתות זה נגד זה.
הקיסר אנרי כרת ברית עם הסולטאן קיוחוסרו נגד תאודורס, בעוד שתאודורוס כרת בריתות עם יורשו של קלויאן, הצאר בוריל.
בשנת 1209 או 1210 מיכאיל דוקס, ששלט כבן חסות של אנרי שילם כופר כשי לשחרר את חמיו של תאודורוס, אלכסיוס השלישי.
אלכסיוס העדיף שלא לבוא לניקיאה ונסע לקוניה, ומצא מפלט בחצרו של הסולטן קאיוחוסרו, שאותו אימץ כבן.
גם בוריל וגם מיכאל דוקס רצו לגרש את הלטינים מתסלוניקי, ומשום כך הקיסר אנרי ביקר בעיר זו באופן קבוע.
באביב 1211 תאודורוס ניצל את היעדרותו של אנרי ושלח צי לתקוף את קונסטנטינופול.
בוריל פלש לתראקיה אך לא הצליח למנוע מאנרי לשוב לבירה.
לעומת זאת קיוחוסרו יחד עם אלכסיוס פלשו לניקיאה ואילצו את כוחות תאודורוס להפסיק את המצור על קונסטנטינופול ולהזדרז לחזור לאסיה הקטנה.
בסוף האביב או בסביבות 17 ביוני.
הכוחות הסלג'וקים שני הצבאות היריבים נפשגו באנטיוכיה על נהר מאאנדרוס.
הצבא הסלג'וקי עמד לנצח בקרב אולם תאודורוס חיפש את קאיחוסרו והרג אותו בקרב פנים אל פנים.
אלכסיוס נשבה במהלך הקרב ותאודורוס השליך את חמיו לכלא.
הוא חתם על הסכם שלום עם בנו של קאיחוסרו שירש את כתר את הסולטנות.
תאודורוס שיגר מכתבים אל היוונים בשטחים תחת השלטון הלטיני כדי לידע אותם על ניצחונו ולהאיץ בהם להתקומם נגד "הכלבים הלטינים".
אולם ניצחונו היה ניצחון פירוס מכיוון שטובי לוחמיו - שכירי חרב לטינים - נפלו בשדה הקרב.
הקיסר אנרי שלח את כוחותיו מעבר לבוסופורוס וב-15 באוקטובר 1211 ב, הביס את צבאו של תאודורוס.
אנרי כבש את נימפאון ואת פרגמון.
בחוזר ששלח למלכי אירופה בתחילת שנת 1212 פיאר אנרי את עצמו על כך שהכניע את היוונים עד לגבול הסלג'וקי, למעט כמה חילות מצב במבצרים.
אנרי הפסיק את מסעו הצבאי בשל מחסור בחיילים לאייש את המבצרים שכבש.
בסופו של דבר שני הקיסרים הגיעו בזמן כלשהו בין 1212-1214 להסכם שלום - הסכם נימפאום.
ההסכם אישר את שליטתם של ה"לטינים" באזור טרויה ואת החזקתם במבצרים חשובים בחבל ביתיניה - ביניהם אדרמיטיום, אכיראוס, לנטיאנה ופוימאננון ששלטו על הדרכים בין צפונה ודרומה של ממלכתו של תאודורוס.
תאודורוס בנה אז בנמרצות מערכת מבצרים שכללה מבצרים חדשים וכן מבצרים ישנים משופצים.
כמו כן עודד את הבכירים המקומיים ליישב מתיישבים מסביב למבצרים תוך הענקת אדמות לחקלאות.
הוא ניצל את הסכסוך בין האימפריה הלטינית לסרביה ובו זמנית עם הסולטאן קייקאוס פלש לאימפריית טרפזונטה.
לא ברור אם הצליח לכבוש את פפלגוניה המזרחית בעת מסע זה או כמה שנים מאוחר יותר.
כיבוש האזור הביא להשתלטות על רצועת אדמה צרה לאורך הים השחור והוציא את קיסרי טרפזונטה מהתחרות על קונסטנטינופול.
הכמורה הלטינית ביקשה להמיר את דתם של התושבים האורתודוקסים של קונסטנטינופול לדת הרומית-קתולית ולגבות מהם מעשר, אבל הם סירבו.
ב-1213 שלח האפיפיור אינוקנטיוס את הקרדינל כלגאט בקונסטנטינופול כדי להנהיג משמעת באוכלוסייה המקומית, אך היוונים לא ויתרו וחלקם נמלטו לניקאיה.
פלאגיוס סגר כנסיות אורתודוקסיות והורה על מעצרם של הנזירים המרדניים, אבל היוונים לא ויתרו, ורבים מהם נמלטו אל ניקאיה.
האריסטוקרטים היווניים פנו לקיסר אנרי עם בקשה לעצור את רדיפת הנצרות האורתודוקסית או להרשות למאמיניה לעקור לניקיאה.
אנרי נכנע והורה על פתיחתן מחדש של הכנסיות האורתודוקסיות של קונסטנטינופול.
פלאגיוס פתח בהרקליאה פונטיקה במו"ם עם תאודורוס על איחוד אפשרי מחדש של שתי הכנסיות, אבל הדיונים לא הביאו לשום מקום.
בסוף 1214 או אולי ב-1215 נרצח מיכאל הראשון קוממנוס דוקאס.
ירש אותו תאודורוס קומננוס דוקאס.
הוא קרא תיגר על טענתו של תאודורוס לסקריס לראשונות, תוך הפרת שבועת הנאמנות.
בתיאום עם דמטריוס כומטנוס, הארכיסישוף השאפתן מאוהריד שלל את זכות הפטריארך היושב בניקיאה למנות בישופים בכנסיות הבישופיות הבלקניות שנמצאו תחת שלטון אפירוס.
מדיניות ההתפשטות של דוקאס אילצה את הקיסר אנרי לצאת למסע צבאי נגדו, אבל אנרי מת לפתע לפני שהגיע לאפירוס.
הברונים הלטינים בחרו במקומו את גיסו, פייר מקורטנה, אבל ב-1217 זה נפל בשבי ונרצח באפירוס בדרכו בחזרה לקונסנטנינופול.
אחרי מותו נוצר חלל ריק ואלמנתו, יולנדה מפלנדריה הפכה לעוצרת האימפריה הלטינית.
היא השיאה את בתה, מרי מקורטנה עם תאודורוס לסקריס ועל ידי כך הוארך הסכם השלום בין הלטינים לקיסברות ניקיאה.
יולנדה מתה לפני אוקטובר 1219. תאודורוס שלח אז לקונסנטינופול שליחים שהודיעו על טענתו לכתר, אבל הברונים הלטינים התעלמו מדרישתו.
תאודורוס הציע אז לחדש את המו"ם עם הכנסייה הקתולית בסוגיית האיחוד, תוך ניצול העדרו של הפטריארך הלטיני של קונסנטינופול.
הוא תכנן לכנס סינוד בניקיאה שבו ייקחו חלק הפטריארך היווני-אורתודוקסי של אנטיוכיה, הפרטיארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים, הפטריארך היווני - אורתודוקסי של אלכסנדריה.
אולם הכמורה האורתודוקסית דחתה את הרעיון.
באוגוסט 2019 הפודסטה של הקהילה הוונציאנית בקונסטנטינופול, יאקופו טייפולו, שכנע את תאודורוס להוציא כריסובול שבו יפרט את הפריבילגיות של הסוחרים הוונציאנים.
זכויות אלה כללו סחר חופשי באימפריית ניקיאה ופטור ממסים.
הדיפלומה אסרה על כל הצדדים להעתיק או לזייף את המטבעות של הצד השני.
ב-1220 ניסה תאודורוס בכוח להשתלט על קונסטנטינופול אבל הלטינים הדפו את מתקפתו.
הקיסר הלטיני החדש, רוברט מקורטנה שכונה "רוברט הראשון" הגיע לקונסטנטינופול במרץ 1221. השלום בין שני הקיסרים חודש אחרי זמן קצר.
תאודורוס הלך לעולמו בנובמבר 1221. אחרי מותו פרץ סכסוך משפחתי מכיוון ששני אחיו, אלכסיוס ואיסאאקיוס וגם חתנו, יואניס השלישי דוקאס וטאצס טענו לכתר.
העמות הסתיים בניצחונו של וטאצס.
אחיו של תאודורוס אולצו לצאת לגלות.
תאודורוס נקבר לצד חמיו ואשתו הראשונה במנזר היאקינתוטס הקדוש בניקאיה.
בימי שלטונו של תאודורוס הפך מערבה של אסיה הקטנה ל"אימפריה בגולה".
מומחה בתרבות הביזנטית וורן טרדגולד סבר ש"תאודורוס בנה מכמעט אפס...
מדינה ביזנטית יורשת מתפקדת "
הוא החיה את הפטריארכיה האקומנית ועוד מוסדות ביזנטיים בסיסיים.
הוא שאל מהלטינים ומהסלג'וקים את התפקידים הצבאיים של "קונוסטאולוס" (קונטבל או קונסטבל) ו "צאוסויוס" (מהטורקי çavuş - צ'אבוש) המתועדים לראשונה בעת שלטונו.
הוא הנהיג מטבעות משלו - מאלקטרום ומבילון בלי להקים מחדש את המערכת הביזנטית המבוססת על מטבעות זהב ונחושת.
לפחות מ-1216 הוא גבה מיסים בצורה סדירה.
לפי הדגם הביזנטי גמל לאצילים במנותם אחראיים על גביית מיסים.
הלטינים והוונציאנים חתמו על חוזים איתו והכירו בכך שממלכתו נועדה להמשיך להתקיים.
הגנת האמונה הנוצרית אורתודוקסית הייתה האידאולוגיה המרכזית של תאודורוס וממלכתו.
ניקטס כוניאטס חיבר בחצר של ניקאה את ספר הקומפילציה שלו נגד הכופרים "אוצר האורתודוקסיה".
הוא תיאר את נפילת הקונסטנטינופול כעונש על חטאי הביזנטים והשווה את גלותם לגלות בבל של בני ישראל.
תאודורוס הבין שלא היה היה בכוחו לכבוש בחזרה את קונסטנינופול מידי הלטינים, אולם הוא קבע את עיר בירתו קרוב לבירה הישנה נושנה, בניקאה, מקום בעל מיקום אידיאלי עבור הכיבוש עתידי של קונסנטינופול.
ההיסטוריון דימיטר אנגלוב הדגיש שהצלחתו הפוליטית של תאודורוס חבה במידה לא קטנה לגישתו הבטוחה בעצמו והפרגמטית שלו.
הייתה לו חצר נודדת שנעה ממקום למקום ואיפשר לו לדון בסוגיות פוליטיות עם האצולה המקומית.
לא חשש מלפקד את הצבא בעצמו.
העסיק שכירי חרב לטינים כשהציע להם משכורות גבוהות יותר מאשר באימפריה הלטינית.
אנה קומננה אנגלינה - בתו השנייה של הקיסר אלכסיוס השלישי.
הייתה נשואה קודם ל"סבסטורקרטור" איסאאקיוס קומננוס ואטאצס, שהיה נינו של הקיסר יוחנן השני קומננוס ונפטר ללא צאצאים ב-1196.
לה ולתאודורוס נולדו 3 בנות ושני בנים.
אירינה לסקרינה הייתה נשואה שלוש פעמים:
גנרל אנדרוניקוס פלאולוגוס שנפטר ללא צאצאים ב-1212.
קונסטנטינוס דוקאס פלאולוגוס - התחתנו ב-1716. הוא נפטר ב-12016 ללא צאצאים.
יוחנן השלישי דוקאס ואטאצס - יורשו של תאודורוס על כס המלכות.
נישאה לבלה הרביעי, מלך הונגריה
אבדוקיה לסקרינה - ידה הובטחה עוד ב-1221 לקיסר הלטיני רוברט, אבל הנישואים נמנעו על ידי התנגדות הפטריארך האורתודוקסי.
ניקולאוס - הוכרז ב-1208 קיסר שותף של אביו, אבל אחרי 1210 שמו לא תועד יותר
יוחנן (יואניס) - מת בילדות לפני 1213
הקיסרית אנה הלכה לעולמה לפני 1213 ותאודורוס החל משא ומתן בנוגע לנישואים חדשים לבת של לבון הראשון, מלך ארמניה {{הערה{Angold 2011 עמ' 51}}.
לבון הראשון שלח את אחייניתו פיליפה לניקאה ותאודורוס נשא אותה לאישה בחג המולד 1214..
ההיסטוריון מייקל אנגולד סבור שהאפיפיור אינוקנטיוס השלישי דחף לנישואים אלה כדי להבטיח לעצמו את תמיכת תאודורוס בעימותו עם הקיסר היינריך בימי מלחמת הירושה האנטיוכית.
בסופו של דבר תאודורוס גירש את פיליפה מסיבה בלתי ידועה ונישל את בנו מירושתו..
לפי אנגולד, נודע לתאודורוס רק בדיעבד שאשתו איננה בתו של לבון.
בנם נולד ככל הנראה ב-2014, מכיוון שעוד לא מלאו לו שמונה שנים כשמת תאודורוס..
אשתו השלישית של תאודורוס, מריה מקורטנה, הייתה בתם של יולנדה מפלנדריה ושל פייר השני מקורטנה.
בסוף שנת 2018 או בתחילת 2019.התחתן תאודורוס איתה מתוך תקווה שיוכל להתערב בניהול האימפריה הלטינית
תאודורו אסטבן לופס קלדרון (בספרדית: Teodoro Esteban López Calderón; נולד ב-3 במאי 1954) הוא אדמירל ספרדי המשמש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של ספרד.
לופס קלדרון נולד בקרטחנה ב-3 במאי 1954. הוא למד באקדמיה הימית של הצי, וב-1973 הוא התגייס לצי הספרדי.
הוא פיקד על ספינת הסיור Villaamil (P-04), ולאחר מכן על Cataluña (F73).
הוא השתתף במבצע המאמץ הפעיל ובפעולות כנגד הברחת הנשק לתנועות המורדים הבסקים.
לתקופה קצרה הוא שירת בפיקוד הדרום של צי ארצות הברית ובקבוצה הימית השנייה של נאט"ו.
הוא פיקד על השייטת ה-2, ואז על השייטת ה-41 ועל קבוצת הקרב ה-2 של הצי.
לאחר מכן מילא תפקידי מטה בכירים שונים עד 1 באפריל 2017 אז מונה למפקד הצי.
ב-27 בינואר 2021 מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
תֵאוֹדֶן, מלך רוֹהָן הוא מלך רוֹהָן בספר שר הטבעות מאת ג'.
הוא מופיע כדמות משנה ב"שני הצריחים" ו"שיבת המלך".
כשהוצג לראשונה, תֵאוֹדֶן נחלש מזקנה וצער וממעשה ידיו של היועץ הבכיר שלו, גְרִימָה "לשון-נחש", והוא לא עשה דבר בזמן שממלכתו מתפוררת על ידי סָרוּמָן, אחד האִיסְטָרִי ואדון אַיסֶנְגַרְד, או בשמה האחר, אַנְגְרֵנוֹסְט.
אולם לאחר ש"התעורר" על ידי הקוסם גַנְדָלְף, הוא הופך לבעל ברית מועיל במלחמה נגד סָרוּמָן וסָאוּרוֹן, ומוביל את הרוֹהִירִים אל קרב שדות הפֶּלֶנוֹר, שם הוא וצבאו נוחלים ניצחון, אך במחיר חייו שלו.
חוקרים השוו את תֵאוֹדֶן לתאודוריד, מלך הויזיגותים, ואת מותו של תֵאוֹדֶן בקרב למות תאודוריד בקרב במישורים הקטאלונים.
הוא הוצג כדמות מנוגדת לגיבור אחר ב"שר הטבעות", דֵנֵתוֹר השני, עוצר גוֹנְדוֹר; במקומות בהם דֵנֵתוֹר קשוח, תֵאוֹדֶן פתוח ומסביר פנים.
המילה תֵאוֹדֶן מועתקת ישירות מהאנגלית העתיקה, "מלך, נסיך", בתורה מתֵאוֹד, "עם, אומה".
כמו בשמות תיאוריים אחרים בלגנדריום שלו, טולקין משתמש בשם זה כדי ליצור את הרושם שהטקסט הוא היסטורי.
טולקין מייפה את שפת המערב או הדיבור השכיח לאנגלית מודרנית; שפת אבותיהם של הרוֹהִירִים במערכת השפות המומצאות שלו הייתה ממפה אפוא לאנגלית עתיקה.
בשפתו, רוֹהִירִית, משמעות שם זה היא: שליט המישורים.
תֵאוֹדֶן נולד לתֶנְגֵל, יורש העצר של רוֹהָן, ולמוֹרְוֶּן בלוֹסַרְנָך אשר בגוֹנְדוֹר.
זמן קצר לאחר שאביו חזר עם משפחתו לרוֹהָן (כולל תֵאוֹדֶן), סָרוּמָן החל להציק לרוֹהָן.
הוא נשא לאישה את אֶלְפְהִילְד, אך היא מתה ביולדה את תֵאוֹדְרֶד.
בזמן הספר אחוות הטבעת, תֵאוֹדֶן וסָרוּמָן נלחמו בקרבות על מעברות האַיסֶן ומצב צבאו היה בכי-רע.
בקרב השני מת בנו, תֵאוֹדְרֶד.
תֵאוֹדֶן מוצג ב"שני הצריחים", הכרך השני של שר הטבעות, כמלך רוֹהָן.
בשלב זה תֵאוֹדֶן נחלש עם הגיל, ונשלט במידה רבה על ידי היועץ הראשי שלו גְרִימָה לשון-נחש, שהיה מרגל בחשאי של הקוסם המושחת סָרוּמָן.
אחד מכתבי היד האחרונים ב"ציד הטבעת" אומר שללשון-נחש יש "השפעה רבה על המלך", ש"מתלהב מעצתו".
בסיפורים שלא נשלמו, משתמע עוד שהכשל בבריאותו של המלך "נגרם או גדל על ידי רעלים עדינים, מנוהלים על ידי גְרִימָה".
כשתֵאוֹדֶן ישב חסר אונים, רוֹהָן הייתה מוטרדת מהאורקים ואנשי דוּן, אשר פעלו על פי פקודתו של סָרוּמָן, השולט מאַיסֶנְגַרְד.
כאשר גַנְדָלְף ואָרָגוֹרְן, יחד עם לֵגוֹלָס וגִימְלִי, הופיעו לפניו ב"שני הצריחים", תֵאוֹדֶן דחה תחילה את עצתו של הקוסם להתנגד לסָרוּמָן.
עם זאת, כאשר גַנְדָלְף חשף את לשון-נחש, תֵאוֹדֶן חזר להתעשת.
הוא שחרר את אחיינו, אֵאוֹמֶר, שהיה בצינוק בגלל שרדף אחרי פלוגת אורקים בניגוד להוראותיו (מרדף שהסתיים בהרג כל פלוגת האורקים) נטל את חרבו הֵרוּגְרִים, ולמרות גילו, הוביל את רוכבי רוֹהָן לניצחון בקרב על מצולת הֶלְם.
לאחר מכן הוא ביקר באַיסֶנְגַרְד, ראה שהיא נהרסה על ידי עֵצָנִים מיער פַנְגוֹרְן בהנהגת זְקַנְעֵץ, ובשיחה עם הקוסם סָרוּמָן במגדל אוֹרְתַנְק, ראה את גַנְדָלְף שובר את המטה של סָרוּמָן.
ב"שיבת המלך", תֵאוֹדֶן הוביל את הרוֹהִירִים לעזרת גוֹנְדוֹר בקרב שדות הפֶּלֶנוֹר.
באותו קרב, הוא תקף את חיל הפרשים של הָרָד, והרג באופן אישי את ראשם.
הוא קרא תיגר על המלך המכשף של אַנְגְמָר, מנהיג הנַזְגוּל, אך נפצע אנושות כאשר סוסו שלו, סְנוֹמָנָה נפל עליו בעקבות התקפתה של חיית הרכיבה המעופפת של המלך המכשף.
נקמו בשמו אחייניתו אֵאוֹוִּין והוֹבִּיט, מר בְּרֶנְדִיבַּק, אשר רכבו יחד למלחמה בסתר; יחד, הם השמידו את המלך המכשף.
ברגעיו האחרונים, תֵאוֹדֶן נפרד ממֶרִיאָדוֹק ואֵאוֹוִּין.