tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפקיד החשוב שהיה לו גם בקידום החקלאות האינטנסיבית וגם בהפצת עמדה זו, הביאו כלכלני חקלאות לכנות עמדה זו בשם "ההיפותזה של בורלוג".
על פי טענה זו, הגברת הפריון החקלאי על האדמות החקלאיות הטובות ביותר מסייעת לפיקוח טוב יותר על כריתת היערות באמצעות הפחתת הביקוש לאדמה חקלאית חדשה.
השקפה זו אומרת כי, בהנחה שהביקוש העולמי למזון הולך וגדל, שימוש בשיטות חקלאיות מסורתיות, המגיעות ליבולים נמוכים (כגון חקלאות אורגנית), יביא לאחת משתי התופעות.
קיטון האוכלוסייה, אם מבחירה ואם כתוצאה מרעב המוני, או, הפיכת אדמה מיוערת לאדמה המיועדת לחקלאות.
הטענה היא לכן, שהחקלאות האינטנסיבית שומרת על מערכות אקולוגיות מפני הרס.
לאורך כל שנותיו כחוקר, נמתחה לעיתים מזומנות ביקורת קשה על תוכניותיו ועבודתו של בורלוג.
הם טענו שבכך הוא אף תרם להגדלת הפערים הכלכליים והחברתיים בתוך חברות אלו וגרם לפגיעה במרקם החברתי שלהן.
קיימת אף ספקנות לגבי יכולת הקיום לטווח ארוך של שיטות הגידול החקלאיות הקיימות במהפכה הירוקה הן במדינות המפותחות והן במדינות המתפתחות.
טענות אחרות של מתנגדיו ושל מתנגדי השיטות הביוטכנולוגיות הן:
פיתוח דרכים וכבישים באזורים בלתי מפותחים, דבר הפוגע במערכות האקולוגיות המקומיות.
חוסר יכולתם של תוצרי הזנים החדשים לספק את כל הצרכים התזונתיים.
הפחתת השונות הביולוגית כאשר קיימת התמקדות במספר מועט של זנים.
ההשפעה הכלכלית והסביבתית של שימוש בטכנולוגיות חקלאיות שאינן אורגניות כגון: דישון והדברת מזיקים ובמיוחד השפעת חומרי ההדברה אשר נעשה בהם שימוש נרחב.
בורלוג דחה, את רוב טענות מבקריו, אך ייחס לחלקן חשיבות רבה.
הוא ציין כי עבודתו הייתה "שינוי בכיוון הנכון, אך היא עדיין לא הפכה את העולם לאוטופיה".
הוא התבטא בקשר לפעילי איכות הסביבה כי: "חלק מפעילי איכות הסביבה ממדינות המערב הם "מלח הארץ", אך רבים הם אליטיסטים.
הם מעולם לא חוו את התחושה הפיזית של רעב.
הם עושים את עבודתם ממשרדים מפוארים בוושינגטון ובבריסל.
לו הם היו חיים, ולו רק חודש אחד, כשמסביבם תנאי המצוקה של העולם המתפתח, כפי שחייתי אני במשך 50 שנה, הם היו זועקים לטרקטורים, לדשן, ולתעלות השקיה, והיו זועמים על כך שאליטיסטים אופנתיים במדינותיהם מונעים דברים אלו מהם".
ביקורת אחרת שנמתחה על פעולות הסיוע של מדינות העולם המערבי, כפי שבאות לידי ביטוי בפעולותיה של קרן רוקפלר ובפעולותיו של בורלוג, באה מכיוונו של גארט הרדין, חוקר אמריקאי שפרסם ב-1974 מאמר שנוי במחלוקת בשם "האתיקה של סירת ההצלה - נגד סיוע לעניים".
במאמר הוא השווה את מדינות המערב המפותחות לחבורה קטנה של אנשים בסירת הצלה בעלת כושר נשיאה, מים ומזון מוגבלים אשר סביבה שוחים בים ניצולים רבים (המדינות העניות) המבקשים לעלות לסירה ולהשתמש באותם משאבים.
הרדין טען נגד האידיאלים הנוצריים ("שומר אחי") ונגד האידיאל הקומוניסטי ("לכל אחד לפי צרכו") וטען שהמשך מדיניות הסיוע יביא לטרגדיה של נחלת הכלל.
במאה ה-21 התחילו מדענים הודיים לפתח זני חיטה המבוססים על הזנים המקומיים שנדחקו עקב המהפכה הירוקה.
טעם החיטה המהונדסת שונה מטעם החיטה המקומית שאליה היו האנשים רגילים, והם מחפשים את הטעמים המוכרים להם.
את זרעי החיטה המהונדסת יש לרכוש בכל שנה מחדש בתמורה למטבע חוץ ובכך יש עול כלכלי על המדינה.
לשם גידול הזנים שפיתחו בורלוג והחברות המסחריות יש צורך בכמויות גדולות של דשן וקוטלי חרקים, שעלותם גבוהה ומורידה את הכדאיות הכלכלית של גידול זנים אלו .
בתחילת שנות השמונים, ארגוני איכות סביבה אשר התנגדו לשיטותיו של בורלוג יצאו במסע ציבורי כנגד כוונותיו להרחיב את פעילותו לאפריקה.
הם הצליחו להוביל את קרן רוקפלר, קרן פורד ואת הבנק העולמי להפסיק את מימון רוב הפרויקטים החקלאיים שיזם בורלוג באפריקה.
ממשלות מערב אירופה שוכנעו להפסיק לספק דשנים לאפריקה.
דייוויד סקלר, מנהלו לשעבר של המכון הבינלאומי לניהול מים, טען כי: "בשנות השמונים, קהילת איכות הסביבה "ירדה מהפסים" כשלחצה על המדינות התורמות ועל הקרנות הגדולות שלא לתמוך ברעיונות כמו משלוח דשן כימי לאפריקה".
ב-1984, בעת הרעב באתיופיה, פנה ריושי ססאקווה, יושב ראש "קרן תעשיית בוני הספינות היפנית", אל בורלוג והתעניין לדעת, מדוע הטכנולוגיות החקלאיות אשר הצליחו באסיה אינן מיושמות גם באפריקה וביקש מבורלוג לסייע בעניין.
הוא שכנע את בורלוג, אשר היה כבר גמלאי ועבד במשרה חלקית, להירתם לעניין והקים את "התאחדות ססאקווה אפריקה" (SAA) על מנת לקדם את הפרויקט.
ה-SAA הוא ארגון של מחקר וסיוע שמטרתו היא הגברת יצור המזון במדינות אפריקאיות אשר נאבקות במחסור במזון.
"שיערתי כי תחילה נבצע מספר שנים של מחקר", נזכר מאוחר יותר בורלוג, "אך לאחר שראיתי שם את גודל המצב הנורא, אמרתי, בואו פשוט ונתחיל לגדל".
במהרה, היה מעורב הארגון בפרויקטים בשבע מדינות אפריקאיות, בייחוד במדינות היותר מפותחות.
בתוך מספר שנים חל גידול משמעותי במדינות אלו ביבולי התירס, הסורגום, הקסאווה והלוביה.
כיום, התוכנית פועלת בבנין, בורקינה פאסו, אתיופיה, גאנה, גינאה, מאלי, מלאווי, מוזמביק, ניגריה, טנזניה ואוגנדה.
מאז 1986 היה בורלוג נשיא ה-SAA.
באותה שנה, יזם ג'ימי קרטר את הקמת ארגון "ססאקווה גלובל 2000" (SG2000), מיזם משותף בין ה-SAA ובין תוכנית "גלובל 2000" השייכת למרכז קרטר.
המיזם עוסק במדיניות של מזון, אוכלוסייה וחקלאות.
מאז, הוכשרו מעל מיליון משפחות של חקלאים אפריקאים בשיטות חקלאיות מתקדמות.
המרכיבים אשר אפשרו בהודו ובפקיסטן את הצלחת הפרויקטים של קידום החקלאות, כגון: כלכלות מאורגנות, מערכת תחבורתית ומערכות השקיה, אינם קיימים בחלקים גדולים של אפריקה וחסרונם מקשה על הצלחת הפרויקטים להגדלת היבולים החקלאיים.
בשל כך, הפרויקטים הראשונים, להם היה שותף בורלוג, הוגבלו לאזורים היותר מפותחים ביבשת.
למרות מכשולים אלו, שאב בורלוג עידוד כשביקר באתיופיה ב-1994. ג'ימי קרטר הצליח להשיג את תמיכתו של נשיאה הזמני של אתיופיה, זנאווי מלס, בסדרת פעולות שנועדו לסייע לחקלאים אשר השתמשו בדשן דיאמוניום פוספט ובשיטות החקלאיות שבורלוג ניסה לקדם.
בשנה שלאחר מכן, הושגו באתיופיה יבולי שיא בגידולים החקלאיים העיקריים.
העלייה החדה ביבולים הביאה את בורלוג לסברה כי קיימת תקווה לרמת יבולים גבוהה יותר במדינות אפריקה שמדרום לסהרה.
פרס המזון העולמי הוא פרס בינלאומי אשר מוקדש להישגים של פרטים אשר תרמו לפיתוח האנושות על ידי שיפור באיכות, בכמות או בזמינות של מזון בעולם.
הפרס נוסד ב-1986 על ידי נורמן בורלוג כדרך להכרה בהישגים אישיים וכאמצעי חינוך בדרך של שימוש בפרס על מנת ליצור דמויות מופת עבור אחרים.
הפרס הראשון הוענק ב-1987 לעמית מחקר לשעבר של בורלוג, מ.
בשנה שלאחר מכן השתמש סוואמינתן בסכום הפרס, 250,000 דולר, להקמת מרכז מחקר חדש.
עתיד החקלאות בעולם ואספקת המזון על פי בורלוג
המצב בו קיים פוטנציאל מוגבל לקרקע חקלאית הדאיג את בורלוג.
90% מהיבול החקלאי בעולם מגודל בשטח של 17% מהקרקע המעובדת.
במרץ 2005 טען בורלוג כי על העולם יהיה להכפיל את יצור המזון עד שנת 2050, כאשר, 85% מהגידול העתידי ביצור המזון חייב לבוא מקרקעות אשר כבר מעובדות.
הוא המליץ על התמקדות במחקר רב תחומי במטרה להעלות את היבולים, בייחוד בדרך של העלאת חסינות הגידולים למחלות בעלות תפוצה נרחבת, כגון: פטריית החילדון אשר פוגעת בכל הדגנים חוץ מהאורז.
חלומו היה "להעביר את חסינות האורז לדגנים כמו חיטה, תירס, סורגום ושעורה ולהעביר חלבונים המצויים בלחם החיטה (גליאדין וגלוטנין) לדגנים אחרים, במיוחד אורז ותירס".
על פי דבריו של בורלוג, "אפריקה, הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות בעבר והסראדו בברזיל הן עתודות הקרקע האחרונות של העולם.
לאחר שישתמשו בהם, לעולם לא יוותרו גושים גדולים של אדמות בור אשר ניתן להכניסם למעגל היצור החקלאי, אלא אם אנו חפצים לכרות יערות שלמים, דבר שאל לנו לעשותו.
כך שהעלייה העתידית בייצור המזון חייבת תהיה לבוא בדרך של יבולים גבוהים יותר.
לכן, אין לי ספק שהיבולים ימשיכו ויעלו.
האם הם יוכלו לעלות מספיק כדי להאכיל את האוכלוסייה הענקית, זוהי שאלה אחרת.
אלא אם ההתקדמות בנושא היבולים החקלאים תישאר חזקה מאוד, המאה הבאה תראה סבל אנושי עצום, אשר אם ימדד בסולם מספרי, יעלה על הגרוע מכל שאירע לפניו".
מלבד הגדלת אספקת המזון ברחבי העולם, חזר וטען בורלוג, כי אין די בפעולות בתחומי החקלאות והמזון וכי יש לפעול במקביל להפחתת קצב הגידול באוכלוסיית העולם כתנאי הכרחי למניעת מחסור עולמי במזון.
ב-1968 זכה בורלוג למחווה שהייתה לה משמעות גדולה עבורו, קריאת רחוב על שמו באוברגון, העיר המרכזית של חבל סונורה במקסיקו.
באותה שנה הוא אף הפך לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הוא זכה בתוארי כבוד של כ-50 מוסדות אקדמיים ב-18 מדינות שונות.
הוא זכה גם במספר רב של פרסים.
המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית ב-2004
פדמה ויבהושן (הפרס השני בחשיבותו בהודו) ב-2006
מדליית הזהב של הקונגרס ב-2006
בינואר 1999 ביקר בורלוג בישראל כאורח של מרכז פרס לשלום ושל מכון וולקני.
לאחר מותו ב-2009 ספדו לו אישים רבים.
מאנמוהאן סינג, ראש ממשלת הודו, אמר בין היתר:
נורמן מנאה (ברומנית: Norman Manea, ברומנית מבטאים "נורמן מאניה" במלעיל; נולד ב-19 ביולי 1936), סופר רומני, יהודי, תושב ארצות הברית משנת 1986.
מנאה נולד ב"בורדוז'ן" Burdujeni שבמחוז סוצ'אבה, בחבל בוקובינה ברומניה.
כילד הצליח לשרוד שהות במחנה ריכוז בטרנסניסטריה, אליו נשלח עם הוריו.
הוא למד הנדסה אזרחית בבוקרשט ועבד כמהנדס.
הוא הופיע לראשונה כסופר בשנת 1960, בתקופת המשטר הקומוניסטי.
משנת 1974 ויתר על עבודתו כמהנדס, כדי להקדיש עצמו לכתיבה ספרותית.
בשנת 1986 עזב את רומניה ולאחר ששהה קרוב לשנה במערב ברלין עבר לארצות הברית.
כיום משמש מנאה כפרופסור אורח לספרות בבארד קולג' Bard College שבניו יורק.
בנעוריו התלהב מנאה מהחזון הקומוניסטי, דחה את שיח בני משפחתו על הגטו וחיפש להשתלב במהפכה הקומוניסטית.
כיום הוא אומר: "הנאצים היו כנים יותר מהקומוניסטים - הם עשו בהתלהבות ובהתמדה את מה שהודיעו שיעשו.
לעומתם הקומוניסטים דיברו על עולם ללא מעמדות, ללא ניצול - חלום ילדות - ומהר מאוד נפערה התהום בין ההבטחות ובין האמת".
מנאה זכה ב"פרס הלאומי של היהודים האמריקאים" באפריל 1993. הוא זכה בשנת 2006 בפרס "לוקס מונדי" Lux Mundi המוענק על ידי Radio Romania Cultural עבור "כישרונו האומנותי והתמדתו המוסרית שבאמצעותה הציג לעולם המראה הכולל של החברה הרומנית ועבור הצורה בה הצליח להעביר את הדרמה של חייו על רקע היסטורי סוער".
מנאה תורגם ליותר מ-15 שפות ונחשב לכותב הרומנים הרומני הנקרא ביותר בעולם.
בגרמניה, מנאה הוא הסופר הרומני הנקרא ביותר ובמיוחד זוכה להדים ספרו "שובו של החוליגאן".
כאן המקום לציין את שורשי שמו - ברומניה יצאו לאור בעבר הספרים "החוליגאנים" של הוגה הדעות והסופר הרומני שהתקרנף בתקופת מלחמת העולם השנייה, מירצ'ה אליאדה וספרו של הסופר היהודי רומני מיכאיל סבסטיאן, "איך הייתי לחוליגאן".
הנושאים המועדפים בספריו הם טראומת השואה, חיי היום-יום במדינה טוטליטרית והגלות מהמולדת.
ספריו מושווים עם יצירותיהם של ברונו שולץ ורוברט מוסיל ויש הטוענים שהם המשך טבעי לסגנון הגרוטסקי של פרנץ קפקא.
Fericire obligatorie "אושר חובה", אסופת נובלות
ספר זה זיכה את מנאה בפרס מדיסיס לסופר זר לשנת 2006
2002 זכה נורמן בפרס נונינו הבינלאומי.
2006 - פרס מדיסי לסופר זר - בצרפת
נורמן (נחמן מתתיהו) בנטוויץ' (הוא היה כותב את שמו "בנטביטש") (; 28 בפברואר 1883 – 8 באפריל 1971) היה משפטן יהודי-בריטי ששימש כיועץ המשפטי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בנטוויץ' היה אחיהם של יוסף בנטוויץ' ותלמה ילין.
נורמן בנטוויץ' נולד בלונדון בשנת 1883. אביו, הרברט בנטוויץ', היה עורך דין נודע ומראשוני חובבי ציון בבריטניה, ממנו שאב את השקפתו הציונית.
בנטוויץ' למד משפטים באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1901–1905 ולאחר מכן שימש כעורך דין בלונדון.
בשנת 1913 הגיע למזרח התיכון לשמש כמפקח על בתי המשפט במצרים וכמרצה בבית הספר למשפטים בקהיר.
במלחמת העולם הראשונה שירת בנטוויץ' בצבא הבריטי בחזית ארץ ישראל, והשתחרר בתום המלחמה בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
בנטוויץ' הגיע לירושלים מיד לאחר כיבושה ונתמנה ליועץ משפטי של הממשל הצבאי הבריטי.
עם הקמת השלטון האזרחי של המנדט הבריטי ביולי 1920, מונה בנטוויץ' ל-Legal Secratary שתורגם "המזכיר המשפטי" או "מזכיר המשפטים".
באוקטובר 1920 כונסה המועצה הארץ ישראלית שכללה פקידים בריטים ונציגים יהודים וערבים שהיוו יחד מועצה מייעצת לנציב העליון, ובנטוויץ' הוכלל במועצה כתובע הכללי (Attorney General).
בנטוויץ' פעל לארגון מערכת המשפט בארץ ולהחלפת החוקים וסדרי הדין העות'מאנים בחקיקה מנדטורית-בריטית.
החל משנת 1923 נודע בנטוויץ' בעברית בעיקר כ"יועץ המשפטי של ממשלת ארץ ישראל".
בתפקידו גם כיהן בוועדת עזבון למען בתי ספר עבריים בארץ ישראל ובוועד למען יתומים יהודים מאוקראינה.
כיהודי וכציוני עמד בנטוויץ' במסגרת תפקידו בפני הדילמה הנובעת מכך שהיה עליו להפגין נייטרליות בסכסוך היהודי-ערבי.
התוצאה הייתה כי הערבים ראו בו מתנגד לתנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל ומחמיר בדינם של נאשמים ערבים שהועמדו לדין על פעילות לאומנית, ואילו היהודים ראו בו את ההפך מכך, כמתנגד למטרות הציונות.
ואכן בנטוויץ' לא צידד בכל המטרות הללו.
בין היתר התנגד לעקרון של "עבודה עברית" (השאיפה כי הכלכלה של היישוב תתבסס על עבודתם של יהודים בלבד ללא העסקת ערבים).
באהדתו לציונות מצא עצמו בנטוויץ' עומד לצדו של אוהד נוסף של הציונות בצמרת ממשלת המנדט, והוא וינדהאם דידס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני בהיררכיה לאחר הנציב העליון.
דידס הגיע לאהדת הציונות מתוך הכרה נוצרית עמוקה.
בנטוויץ' תיאר את דידס כ"קדוש מודרני".
הצמד דידס ובנטויץ', באהדתו לציונות וליישוב, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
בנובמבר 1929, בעת שהיה בדרכו להפסקת הצהרים, ירה בו אחד העובדים הערביים במשרדו של מפקד משטרת המנדט באקדח, בניסיון להתנקש בחייו.
בנטוויץ' נפצע בירֵכו אולם חייו ניצלו.
מאמר המערכת בדבר האשים את הערבים בהסתה שגרמה להתנקשות ואת ממשלת המנדט שפרקה את הפקידים היהודיים מהנשק האישי שלהם.
בדצמבר 1929 שב בנטוויץ' לעבודתו ובסוף פברואר 1930 נדון המתנקש ל-15 שנות מאסר.
בספטמבר 1930 יצא בנטוויץ' לז'נבה כדי לייצג את הממשלה בבוררות כנגד הבעלים של מתחם אוגוסטה ויקטוריה.
משם עבר בנטוויץ' ללונדון והתעכב שם.
במשך חודשים רבים נפוצו שמועות שהוא יועבר מתפקידו ובסופו של דבר השמועות נתאשרו בספטמבר 1931.
במשך שנים רבות דרשו הערבים את פיטוריו של בנטוויץ'.
הפיטורים נבעו מדרישתו של הנשיא הבריטי של בית המשפט העליון המנדטורי ("זקן השופטים" על פי המינוח של אותה עת) מייקל מקדונל לסלק את בנטוויץ' מתפקידו.
גורמים ציוניים ראו בפיטורי בנטוויץ' את אחת מהעוולות החמורות ביותר של ממשלת המנדט עד אותה עת.
בשנת 1932 נתמנה כפרופסור ומופקד הקתדרה ליחסים בינלאומיים על שם חיים ויצמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
בפברואר 1932 החל להעביר קורס "למען השלום" שעורר רוגז בקרב החוגים הלאומיים ביישוב, אשר טענו שמדובר בבזבוז כספים ופגיעה במחנה היהודי, כאילו הוא זה שצריך לפעול למען השלום והערבים פטורים מכך.
להרצאת הפתיחה שלו הופיעו אנשי ברית הביריונים והפריעו לדבריו.
בשנים 1933–1936 שימש כמנהל הנציבות לענייני הפליטים היהודים מגרמניה, שהוקמה על ידי חבר הלאומים.
במסגרת זו הציע לדוד בן-גוריון הצעה לקלוט חלק מן הפליטים בארצות ערב במקום בארץ ישראל, כדי שלא להחריף את הסכסוך היהודי-ערבי על עתיד ארץ ישראל.
בשנת 1938 השתתף בישיבת הוועד האדמיניסטרטיבי של הסוכנות היהודית כאשר הייתה כוונה למנותו לחבר בוועד.
בישיבה הוא הביע את עמדתו שיש לרדוף אחר השלום ולצורך כך יש לותר באופן זמני לערבים בענייני עלייה.
בנטוויץ' היה פעיל במועצה הארצית לזכויות האזרח באנגליה ובמסגרת זאת פעל למנוע הסגרת אסירים סינים לידי היפנים בשנת 1939.
במאי 1943 נישאה אחייניתו, כרמל פרידלנדר, לשמעון אגרנט, אז שופט שלום בחיפה.
בנטוויץ' עזר לאגרנט בהחלטתו לבחור במשרת שופט, ואף התנדב להמליץ עליו בפני הנציב העליון.
כשאגרנט כיהן כשופט בית המשפט העליון בזמן משפט אייכמן, בנטוויץ' נמנה בין הקולות שקראו להימנע ממתן עונש מוות לאייכמן.
בשנת 1951 פרש בנטוויץ' לגמלאות מן האוניברסיטה העברית ושב לאנגליה, בה כיהן כיו"ר שוחרי האוניברסיטה העברית בבריטניה.
בנטוויץ' פרסם ספרים רבים במשפט בינלאומי וכן בנושאים יהודיים וציוניים.
בשנות השישים פעל למען רווחתם של ביתא ישראל באתיופיה.
נורמן היה נשוי להלן קרוליין לבית פרנקלין (1892–1972), בת למשפחת בנקאים יהודית-אנגלית מבוססת, שמוצאה מפולין (שמה המקורי: פרנקל).
אביה היה, בין היתר, מבעלי ההוצאה הגדולה ראוטלג' (Routledge).
הרברט סמואל, הנציב הראשון של המנדט הבריטי בארץ ישראל, היה בעלה של ביאטריס לבית פרנקלין, אחות אביה של הלן רעייתו של בנטוויץ'.
רוזלינד פרנקלין, ביופיזיקאית יהודייה-בריטית שתגליותיה סיפקו את הבסיס להבנת מבנה ה-די-אן-איי, הייתה אחייניתה של הלן.
הלן הייתה מנשות החברה הבולטות בירושלים של שנות העשרים.
היא סייעה רבות לבעלה בצד החברתי של תפקידו, ובאישיותה ובמרצה פעלה לקירוב הקהילות בעיר ולדו-שיח בין יהודים, בריטים וערבים.
בנוסף, ארגנה פעילות סוציאלית לעזרה לבנות ירושלים העניות, ותרמה רבות לשיקום מערכות החינוך והבריאות בעיר.
בנטוויץ היה נגן כינור והופיע באירועים שונים.
נורמן והלן בנטוויץ' חילקו את חייהם בין ירושלים ללונדון.
בירושלים החזיקו בית שהשקיף על גיא בן הינום.
בלונדון, לאחר שובם לאנגליה, הייתה הלן פעילה במפלגת הלייבור.
סִמלי הדבר שלאוטוביוגרפיה שלו קרא "הנודד בין שני העולמות".
הזוג בנטוויץ' היה חשוך ילדים.
לאחר מותו ציווה בנטוויץ' את כל הונו לאוניברסיטה העברית.
נורמן האנטר היה כדורגלן אנגלי בולט בקבוצת הכדורגל המצליחה של לידס יונייטד בשנות ה-60 וה-70. הוא היה הראשון שזכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית.
לאחר עזיבתו את לידס ב-1976 שיחק בבריסטול סיטי ובבארנסלי.
האנטר היה בסגל נבחרת אנגליה במונדיאל 1966, והיה שותף לזכייתה בגביע.
הוא נכלל ברשימת 100 אגדות הכדורגל של הליגה האנגלית .
האנטר, שנודע במשחק קשוח ולא מתפשר, זכה לכינוי "נושך רגליים", זאת בעקבות שלט שהניפו אוהדי לידס במהלך משחק גמר הגביע האנגלי 1972 מול ארסנל בו זכתה לידס בתואר.
בשלט נכתב "נורמן יינשך לכם את הרגליים" .
האנטר נולד בגייטסהד והצטרף למועדון ממערב יורקשייר בגיל 15. הוא ערך את הופעת הבכורה במועדון ב-1962, ושיתף פעולה עם ג'ק צ'רלטון בהגנת לידס במשך כעשור.
הוא שיחק במדי הקבוצה במשך כ-14 שנה, מ-1962 ועד 1976, במהלכן זכה עימה ב-2 אליפויות אנגליה, בגביע האנגלי ובגביע הליגה, וכן בשני גביעי ערי הירידים.
האנטר היה הזוכה הראשון בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית בתום עונת 1973/1974. בעונה לאחר מכן היה שותף להופעתה של לידס בגמר גביע אירופה לאלופות 1975.
ב-28 באוקטובר 1976, לאחר כ-540 משחקים במדי לידס חתם האנטר בבריסטול סיטי תמורת כ-40,000 פאונד.
הוא שיחק בבריסטול 3 עונות, במהלכן ערך כ-108 הופעות וכבש 4 שערים.
משחקו האחרון בקבוצה היה מול לידס.
ביוני 1979 הצטרף האנטר לבארנסלי במדיה הופיע כ-31 פעמים עד שפרש סופית ממשחק פעיל.
בספטמבר 1980 התמנה האנטר למאמנה של בארנסלי.
הוא החליף בתפקיד את שחקן העבר אלן קלארק, שמונה למאמנה של לידס יונייטד.
לאחר כ-4 עונות בבארנסלי עבר לאמן את וסט ברומיץ' אלביון, שם סיים את תפקידו בתום עונת 1984/5. ביוני 1985 החל האנטר לאמן את קבוצת רות'רהאם יונייטד למשך 2 עונות.
בשלהי 1988 שב ללידס כמאמן זמני במקומו של בילי ברמנר שפוטר מתפקידו, אולם סיים את דרכו כמאמן במועדון לאחר כ-3 משחקים בלבד כאשר הווארד וילקינסון החליף אותו בתפקיד.
קבוצתו האחרונה כמאמן הייתה ברדפורד סיטי אותה אימן מ-1989 עד ראשית 1990.
ב-10 באפריל 2020 דווח כי האנטר מאושפז בבית חולים ומקבל טיפול לאחר שנבדק ונמצא שהוא נושא את נגיף הקורונה.
ב-16 באפריל דווח כי הוא נמצא במצב קשה מאוד.
ב-17 באפריל הודיעה הנהלת לידס יונייטד כי האנטר נפטר כתוצאה מהמחלה.
בהצהרה ששחרר המועדון נאמר: "האנטר משאיר אחריו חור ענק במשפחת לידס יונייטד, ומורשתו לא תישכח לעולם".
נורמן סמית' (22 בפברואר 1923 – 3 במרץ 2008) היה מוזיקאי ומפיק תקליטים.
סמית' שימש כטכנאי קול בכל ההקלטות של הביטלס עד לשנת 1965 כאשר קודם על ידי חברת התקליטים EMI לתפקיד מפיק.
האלבום האחרון של הביטלס שבהקלטתו השתתף היה Rubber Soul.
בשנת 1967 החל סמית' לעבוד עם להקה חדשה, הפינק פלויד, והפיק את שלושת האלבומים הראשונים שהפיקו באולפן: The Piper at the Gates of Dawn, A Saucerful of Secrets ו-Ummagumma.
בשנת 1971 הקליט סמית' שיר משלו, תחת שם העט "הוריקן סמית'" שיר בשם Don't Let It Die שהפך להיט בבריטניה.
סמית' הלחין שירים נוספים אשר זכו להצלחות צנועות יותר במצעדי הפזמונים.
ב-16 במרץ 2007 יצא לאור ספרו של סמית': "ג'ון לנון קרא לי נורמלי".
הספר נמכר במהדורה מוגבלת בכנס מעריצי הביטלס בניו ג'רזי.
בספר מבחר תמונות שטרם פורסמו של הביטלס ופינק פלויד באולפני אבי רוד, סיפורים היסטוריים על עבודתו עם להקות אלה וכן פרטים ביוגרפיים על שירותו של סמית' בחיל האוויר המלכותי.
נורמן טרייגל היה זמר בס-בריטון אמריקאי.
נורמן טרייגל היה הילד החמישי והאחרון במשפחה דלת-אמצעים.
בשנת 1946, לאחר נישואיו, החל ללמוד פיתוח קול אצל זמרת הקונטראלט אליזבת ווד.
ב-1947 הופיע לראשונה על הבימה באופרה של ניו אורלינס, בתפקיד הדוכס מוורונה ב"רומיאו ויוליה" של גונו.
בין השנים 1949 ל-1951 למד בקולג' למוזיקה של אוניברסיטת לויולה הדרומית ובמקביל הופיע בתפקידים שונים עם הלהקה המקומית.
ב-1953 הופיע טרייגל לראשונה באופרה של ניו יורק, בתפקיד קולין ב"לה בוהם" של פוצ'יני.
כעבור שלוש שנים נחל הבס-בריטון טרייגל את הצלחתו הראשונה הגדולה בתפקיד הכומר המיוסר אולין בליץ בהצגת הבכורה הניו יורקית של "סוזאנה" מאת קרלייל פלויד.
ב-1958 הופיע לראשונה באירופה באופרה זו, במסגרת התערוכה העולמית של בריסל (1958).
בעונות הבאות היה טרייגל לבס-בריטון המוביל באמריקה ונחשב גם לאחד מגדולי השחקנים-זמרים, שהתמחה בתפקידי נבלים וטיפוסים מפילי אימה.
הוא שר במספר רב של הפקות נסיוניות והשתתף בכמה הצגות בכורה חשובות, באופרות של פון איינם, קופלנד, מור, פלויד, אורף, דאלאפיקולה ווורד ("כור המצרף").
תפקידיו הגדולים ביותר היו אולי ב"פאוסט" של גונו (כמפיסטופלס), "כרמן" של ביזה (כאסקמיו), "סוזאנה" של פלויד, "איל פריג'וניירו" של דאלאפיקולה, "סיפורי הופמן" של אופנבך (ארבעת הנבלים), "בוריס גודונוב של מוסורגסקי, וכן, במיוחד, "מפיסטופלה" של אריגו בויטו.
בסתיו 1974 הופיע טרייגל לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בהפקה חדשה של "פאוסט".
חודשים אחדים לאחר זאת, ב-16 בפברואר 1975, נפטר טרייגל באופן פתאומי בדירתו שבניו אורלינס, בגיל ארבעים ושבע.
כמי שסבל מנדודי שינה כרוניים ונהג לקחת גלולות שינה, נקבע שטעות במינון הביאה למותו.
מאשתו הראשונה היו לטרייגל בן (שנפטר בשנת 1993) ובת, פיליס.
הוא נישא שוב ואימץ את בתה של אשתו השנייה, אך השניים חיו בפירוד בעת מותו.
פיליס טרייגל היא זמרת סופרן, שהופיעה עם האופרה של ניו אורלינס ועם האופרה של ניו יורק.
קופלנד: "ארץ עדנה": מקוצר (קלמנטס, קאסילי; קופלנד, 1965) תקליטי קולומביה
הנדל: "יוליוס קיסר" (סילס, פורסטר; רודל, 1967) RCA
פלויד: "צליינות": קטעים (טורקנובסקי, 1971) אוריון
אופנבך: "סיפורי הופמן" (סילס, מארסי, ברואוס; רודל, 1972) ווסטמינסטר
בויטו: "מפיסטופלה" (קאבאייה, דומינגו; רודל, 1973) EMI
פוצ'יני: לה בוהם (אלבנזה, שו, ג'וזפה די סטפנו, ולדנגו; צ'ליני, 1959) VAI
פלויד: "סוזאנה" (קרטין, קאסילי; אנדרסון, 1962) VAI
פלויד: "עובר האורח" ו"מולי סינקלר" (ניוויי; רודל, 1963) VAI
פלויד: "מרקהיים" (שו; אנדרסון, 1966) VAI
הנדל: "יוליוס קיסר": קטעים (סילס, ריכטר, 1968) VAI
פלויד: "סוזאנה": תמונת התחייה (יסטאדט, טרייגל, 1958) (חי) אגודת בל-קאנטו
"בן התוהו המוזר:נורמן טרייגל", מאת בריאן מורגן, יוניברס, 2006.
נורמן ויטקר ; 9 באפריל 1890, פילדלפיה – 20 במאי 1975, פיניקס) היה שחמטאי אמריקאי בדרגת אמן בינלאומי.
אביו של ויטקר לימד אותו לשחק בהיותו בן 14, ולאחר מכן התקדם על ידי צפייה במשחקיו של הרי נלסון פילסבורי בשנת 1905. בשנת 1918 היה ויטקר אחד מטובי השחמטאים בארצות הברית והיה אמור לקיים דו-קרב על תואר אליפות ארצות הברית מול פרנק מרשל, אך הוא לא התייצב לתחרות.
בשנת 1927 ניצח בתחרות בינלאומית שהתקיימה במישיגן בהשתתפות 12 שחמטאים, ובהקדימו את שמואל רשבסקי.
ויטקר הוכרז כאלוף ארצות הברית על ידי National Chess Federation, הגוף שקדם לאיגוד השחמט האמריקאי United States Chess Federation (USCF).
בשנת 1928, במהלך ירח הדבש שלו הגיע ויטקר להאג לשחק באליפות העולם לחובבים (תחרות שהתקיימה מול 15 אלופי ארצות שונות).
למרות שהיה מעורב בתאונת רכבות קשה שבה נהרגו תשעה אנשים ואשתו נפצעה קשה, סיים בתוצאה 9.5-5.5 וזכה בפרס.
מנצח התחרות היה מקס אויבה, שהפך לאלוף העולם שבע שנים מאוחר יותר.
ויטקר סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה ואת לימודי המשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא עבד תקופה מסוימת בממשלת ארצות הברית כעוזר שר הפנים, בשנת 1922. זמן קצר לאחר מכן נשלל רישיון עריכת הדין שלו והוא הורשע במספר פשעים כולל גנבת מכונית, משלוח מורפיום בדואר והתעללות מינית בקטין.
ויטקר הגיש מספר תביעות נגד מעצר השוא, לטענתו.
בשנת 1932 זכה ויטקר לפרסום בזמן חטיפתו של בנו של צ'ארלס לינדברג.
סוכן לשעבר ב-FBI בשם גזטון מינס תכנן להונות בסכום של 104,000 דולר יורשת עשירה בטענה שהוא בקשר עם החוטפים.
מינס תכנן להשתמש בוויטקר לצורך איסוף הסכום, אך שניהם נעצרו ונשפטו.
ויטקר הורשע בניסיון לסחיטה, שהה בבית הסוהר 18 חודשים, שוחרר ונעצר פעם נוספת.
הוא שהה תקופות בבתי סוהר שונים, כולל אלקטרז שם התחבר לפושע אל קפונה.
לאחר שחרורו, חזר ויטקר לפעילות כשחמטאי במשרה מלאה.
במשך שנים אחדות היה מהשחקנים הפעילים ביותר באמריקה ובאירופה.
הוא השתתף באליפויות הפתוחות של ארצות הברית עם תוצאות טובות, כאשר בשנים 1923 ו-1930 חלק מקום ראשון.
בשנת 1948 הצליח להגיע למקום ה-16 בלבד באליפות ארצות הברית.
בשנותיו האחרונות השתתף בעיקר בתחרויות חלשות בהן היה יכול לזכות והמשיך בכך עד מותו בשנת 1975.
נורמן בל גדס היה מעצב תעשייתי, מעצב תפאורה ועתידן בתחום התחבורה.
גדס נולד כנורמן מלנטון גדס (Norman Melancton Geddes) במישיגן וגדל באוהיו.
הוא למד במכון לאמנות בקליוולנד ולאחר מכן בשיקגו.
לאחר נישואיו להלן בל שנידר (Helen Belle Schneider) ב-1916, שינו השניים את שם משפחתם לבל-גדס.
בתם היא השחקנית ברברה בל גדס.
גדס החל את הקריירה של כמעצב תפאורות לתיאטרון בלוס אנג'לס ולאחר מכן כמעצב תפאורות למטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הוא עבד גם בעיצוב תפאורות למחזות זמר בברודוויי, חלקם בהפקת פלורנץ זיגפלד ועבד עם הבמאי מקס ריינהרדט.
בשנים אלה הושפע מן האדריכלות של פרנק לויד רייט ואריך מנדלסון.
בשנת 1927 פנה לעיצוב תעשייתי והיה מבין הראשונים שאימצו את קו הסטרים ליין למוצרי צריכה.
בין היתר למד את נושא האווירודינמיקה ועיצב מכונית דמוית טיפת מים עבור גרהם-פייג', עיצובים למוצרי החשמל של חברת פילקו ואת הסיפולוקס Soda King Syphon.
ספרו Horizons ("אופקים") מ-1932 ומאמרו מ-1934, Streamling, הכו גלים והגדירו במידה רבה את "סגנון העיצוב של שנות השלושים בארצות הברית".
כבר בשנת 1929 יצר את אחד העיצובים העתידניים השאפתניים ביותר, מטוס ענק בעל תשעה מפלסים (בגודל כפול מ-בואינג 747) להטסת 606 נוסעים במקבילה השמיימית לספינת תענוגות.
המטוס, שלא נבנה מעולם, כונה "Airliner No.
4" והיה אמור לכלול, לפי התכנון, אולם נשפים, קולנוע, מסעדות ועוד.
בשנת 1939 עיצב את ביתן ג'נרל מוטורס ביריד העולמי של ניו יורק, שהתמה שלו הייתה "עיר העתיד" פיוצ'רמה (Futurama).
גדס הרחיב בתערוכה זו את חזונו לעיר עתידנית אותה עיצב כבר ב-1936 וקרא לה מטרופוליס 1960. חידושו העיקרי היה הצגת מחלף בכביש מהיר עירוני.
כמו כן הציג בתערוכה רעיון לתאורת-כביש על ידי שפופרות המוטמעות בכביש עצמו ושילוב יעיל ומודרני בין מסופי תחבורת אוטובוסים, רכבות ותעופה במסגרת מודל שדה התעופה על עיר העתיד.
ספרו Magic Motorways ("כבישים מהירים קסומים") מ-1940 הציג בפירוט את רעיונו לנתיבים מהירים פנים-עירוניים ("אין כל סיבה שנהג בכביש מהיר הנכנס לעיר יאט את מהירותו יותר מאשר טייס החולף מעליה").
בשנת 1944 עיצב את המארז החיצוני של המחשב הראשון "סימן 1", מתוצרת יבמ, לבקשתו של נשיא החברה, תומאס ווטסון (המארז, שהוגדר "יפהפה", אבד).
אנשי אוניברסיטת הרווארד, שהזמינו את המחשב, ראו בעיצוב המארז בזבוז כספים שיכלו להיות מושקעים בכוח חישוב.
נורמן (נחום) לוריא (Norman Lourie; 1 ביוני 1909 - 27 במרץ 1978) היה מפיק סרטים ישראלי, יליד דרום אפריקה, אשר הקים את "החברה הארצישראלית לסרטים בע"מ", והיה אחראי על הפקתם של סרטים רבים בתקופה שלפני הקמת המדינה ובראשית ימיה.
לוריא נולד למשפחה יהודית-ציונית של מהגרים מליטא אשר השתקעו בדרום אפריקה בראשית המאה העשרים.
אביו, הארי לוריא, היה איש עשיר, שבבעלותו היו שטחים רבים בדרום אפריקה.
על אחד מהם ביקשה חברת הקולנוע "פוקס" להקים בית קולנוע, ובמסגרת ההסכם עמה הוחלט כי נורמן ינהל את המקום, לפי זיכיון מהחברה המשפחתית.
הייתה זו כניסתו הראשונה של לוריא לעסקי הסרטים, ובהמשך הקים עם שותף חברה להפקת סרטי פרסומת בשם "אלכסנדר פילם".
מרעייתו הראשונה נולדו לו שני ילדים, בן דויד ובת.
מרעייתו השנייה נולד לו ילד.
בשנת 2014 הקים בנו דייוויד בתל אביב את מלון נורמן היוקרתי, הנושא את שמו של אביו.
לוריא מכר את עסקי הסרטים שלו ב-1950 ובאותה שנה בעזרת הוריו הוא קנה את מלון בית דולפין בשבי ציון (ליד נהריה).
המלון שופץ והפך למלון בוטיק הראשון במדינת ישראל.
המלון משך אליו את שמנה וסלתה של החברה הישראלית, החל מנשיא המדינה (בן צבי) וכלה בעשירי ירושלים, תל אביב וחיפה.
את המלון פקדו גם שחקנים ידועים מהוליווד דני קיי, סופיה לורן, קירק דאגלס ואחרים ומפורסמים כמו הסופר לאון יוריס.
המלון נמכר בתחילת שנות ה-60 של המאה הקודמת (1964-1965) למלונאי חיים שיף.
אחיו ארתור לוריא היה דיפלומט, שכיהן כקונסול ישראל בניו יורק (1948–1953; מ-1949 כיהן בנוסף כסגן ראש משלחת ישראל לאו"ם), שגריר ישראל בקנדה (1957–1960) ושגריר ישראל בבריטניה (1960–1965).
התעניינותו במפעל הציוני מצאה את ביטויה בכמה דרכים.
בשנת 1941 ערך מקטעי יומני חדשות את הסרט "ארץ ישראל בהתקדמותה", על התפתחות הארץ וההתיישבות היהודית בה.
במהלך מלחמת העולם השנייה החליט להפיק סרט על לוחמים מדרום אפריקה שהשתתפו בלחימה.
לשם כך נסע לקהיר, אולם זנח את התוכנית המקורית לאחר מפגש עם משה שרת, אשר סיפר לו על הבריגדה היהודית – היחידה בצבא הבריטי המורכבת מיהודים בני הארץ, שלחמה במקומות שונים באירופה.
לוריא הצטרף בעצמו לחטיבה זו.
(מאוחר יותר הפיק סרט בשם "כאן נגמר היום", על תרומתם של חיילים דרום אפריקניים למלחמה).
בתום המלחמה, בעקבות נסיעתו עם גנרל מארק קלארק, המושל הצבאי של אוסטריה, דיווח במאמר נרגש בעיתון פלסטיין פוסט (שמו הקודם של ג'רוזלם פוסט) על מציאת קברו של הרצל בווינה.
חינוכו הציוני מבית והחוויות שעבר במלחמה הניעו אותו לעלות ארצה, למרות הרכוש הרב שעמד לרשותו בדרום אפריקה.
ביוני 1946 היו נורמן לוריא ואשתו בין הנוסעים בטיסת הבכורה של חברה חדשה, אשר קיצרה את משך הנסיעה לקהיר ליומיים בלבד.
משם התקדמו לארץ ברכבת, אולם נתקעו בכניסה אליה בשל ליל הגשרים.
בסופו של דבר התיישב לוריא בירושלים, והקים בה את החברה הארצישראלית לסרטים.
עבודת החברה התנהלה מצריף קטן בשכונת טלביה בירושלים.
בשנת 1949 העביר לוריא את החברה לתל אביב, ושינה את שמה לסרטי ישראל.
סרטים בהפקת החברה הארצישראלית לסרטים וחברת סרטי ישראל
לוריא רכש ציוד ששימש להפקת הסרט בית אבי (1947), הזמין ארצה מארצות הברית את הבמאי ג'וזף קרומגולד, ויחד הפיקו במסגרת החברה יומנים וסרטי תעודה עבור המוסדות הלאומיים.
אחד הטובים שבהם, "בית במדבר" (הידוע גם בשם "בית הערבה"), מציג את מאבקם של חלוצים להצמיח חיים מתוך הקרקע המדברית המליחה שליד ים המלח.
סרט זה זכה בפרסים נחשבים בפסטיבלים של פראג ושל ונציה.
במהלך 1948, בסמוך לסיום המנדט הבריטי, הפיקה החברה הארצישראלית לסרטים את הסרט "אין זו אגדה", המציג את סיפורו של פליט המגיע ארצה בספינת מעפילים.
הוא מתקשה להתאקלם בארץ, אך מצליח לעשות זאת לאט לאט בזכות מפעליה השונים של הסתדרות העובדים הכללית בארץ ישראל – מהטיפול שהוא מקבל בקופת חולים ועד לחברותו בקיבוץ דגניה.
סרט זה היה בין הסרטים העלילתיים הראשונים דוברי עברית שהוצגו במדינת ישראל.
הסרט נעשה במקור כאמצעי לגיוס תרומות עבור המגבית של ההסתדרות באמריקה, אולם הוחלט להציגו בארץ גם באופן מסחרי.
הוא נכשל מסחרית, בדומה לסרטים רבים בהפקה מקומית בשנים שלאחר מכן.
לאחר קום המדינה, הופקו בחברה מספר סרטים בולטים נוספים.
הסרט "48 שעות ביממה" הוזמן על ידי ההסתדרות הציונית הדסה, והוא מציג יומיים בחייה של אחות בבית החולים הדסה בירושלים בזמן מלחמת השחרור.
סרט נוסף, אשר הופק בזמן הדיונים על מעמדה של ירושלים כבירת המדינה (בניגוד לדעת הקהילה הבינלאומית, שביקשה להקים בעיר משטר בינלאומי), נקרא "ירושלים עירי".
הסרט הופק ב-1950, והוא מציג את חייה של העיר המערבית המתחדשת דרך סיפורו של בחור צעיר אשר איבד את מאור עיניו במהלך מלחמת השחרור.
האיש, חיים בלנק, היה אז סטודנט באוניברסיטה העברית, ולימים שימש כפרופסור לבלשנות באוניברסיטה העברית.
הסרט משופע בדברי תעמולה והסברה, המציגים את העמדה הישראלית הרשמית ולפיה אין לנתק את ירושלים המערבית משאר חלקי המדינה.
בין הנימוקים מוצעים גם המאבק וההקרבה שחוו מגיני העיר וסביבותיה במהלך מלחמת השחרור.
בהקשר זה מוצגות תמונות קשות של הרס וחורבן בקיבוץ רמת רחל, כשהמצלמה מתמקדת במיוחד בפסנתר הרוס הניצב במרכז החצר.
כנגד זאת, נראה גיבור הסרט מנגן בפסנתר בהזדמנויות שונות לאורך הסרט, כאומר שהמנגינה והחיים נמשכים.
הסרט בוים על ידי הבמאי היהודי-צרפתי ויקטור ויקאס.
הסרט "הבית על הגבעה" הופק בשנת 1950, עבור האוניברסיטה העברית בירושלים הוא מציג את סיפור עמידתה של האוניברסיטה במהלך מלחמת השחרור, ואופן תפקודה בתקופה שלאחריה, לאחר שנאלצה לגלות מהר הצופים.
גיבור הסרט הוא מרצה באוניברסיטה, אשר מאמץ סטודנט אחד כבן.
בנו של המרצה, הדומה לאותו סטודנט, נהרג במהלך המלחמה.
בין היתר מוצג בסרט שחזור של המתקפה על השיירה להר הצופים, אשר השתתפו בו כמה מניצולי אותה תקרית.
סרט אחר הוא "מעשה בכפר", והוא מתמקד במשפחה של עולים המגיעים ארצה מיוגוסלביה.
הסרט אינו חוסך מהצופה את הקשיים שבהם נתקלים העולים החדשים בתהליך קליטתם בישראל – כמו אי יכולתו של אבי המשפחה לעסוק במשפטים בשל אי ידיעת השפה, או המעבר מחיי עיר נוחים בגולה לחיים בכפר ערבי נטוש בישראל.
הפתרון למצוקות נמצא בארגון ויצו, המסייע בקליטה, ואשר עבורו הופק הסרט הזה.
שני הסרטים האחרונים בוימו בידי הבמאי היהודי ג'ורג' לויד ג'ורג'.
נורמן לוי בואן היה גאולוג קנדי.
בואן התפרסם בזכות שילוב מדע הגאוכימיה והגאוכרונולוגיה לכדי יצירת הפטרולוגיה.
הוא עבד מ-1910 עד 1937 במכון קרנגי למדע שבוושינגטון (בשנת 1919 הוא הפסיק את עבודתו במכון לשנה, כדי לחזור וללמד באוניברסיטת קווינס בה למד), וחקר את היווצרותם של מינרלים מתוך חומר מגמטי מותך, וקבע את תאוריית שורת בואן.
היה חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית החל משנת 1935.
זכה בשנת 1941 במדליית פנרוז ובשנת 1950 במדליית רובלינג.
להוריו, ויליאם אלפרד ואליזבת' היה בן נוסף, צ'ארלס (נולד ב-1879).
נשא ב-1911 את מארי לאמונט, ולזוג נולדה בת - קתרין (נולדה ב-18 בדצמבר 1914).
נורמן (ארתור) סטילמן הוא פרופסור יהודי אמריקאי ללימודי המזרח התיכון וראש התוכנית להיסטוריה יהודית באוניברסיטת אוקלהומה.
סטילמן הוא חוקר מוביל של ההיסטוריה של יהדות ארצות האסלאם.
סטילמן למד באוניברסיטת פנסילבניה והשלים בה תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1967 ודוקטורט בלימודי המזרח התיכון בשנת 1970, תחת הדרכתו של פרופ' שלמה דב גויטיין.
הוא ערך פוסט-דוקטורט בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה.
לאורך שנותיו כחוקר ומרצה הוא קיבל מספר רב של פרסים אקדמאים.
הוא היה חוקר-אורח באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1994–1995, במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וב"מכון הלאומי לשפות וציוויליזציות המזרח" (l'Institut National des Langues et Civilisation Orientales) בפריז בשנים 2001–2002.
בשנים 1989–1999 שימש בתור העורך של כתב-העת האקדמי החשוב AJS Review היוצא לאור מטעם החברה ללימודי היהדות בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ספרו הראשון של סטילמן היה "היהודים בארצות ערב: היסטוריה וספר מקורות" (The Jews of Arab Lands: A History and Source Book, 1979).
הספר התפרסם בתקופה שבה חקר יהדות ארצות האסלאם בארצות הברית היה בשלב מוקדם, והוא סיפק לקהל הקוראים באנגלית סקירה היסטורית על היהודים בארצות ערב מימי הביניים עד העת החדשה ובנוסף 200 עמודים של מקורות ראשוניים מתורגמים לאנגלית מערבית, עברית ושפות אירופאיות.
בשנת 1981 סטילמן תרגם לאנגלית את הספר "משאות בערב" של מטייל הארצות היהודי שמואל רומאנלי.
בשנת 1993 הוא פרסם את ספרו החשוב "יהודי ארצות ערב בזמנים המודרניים" (The Jews of Arab Lands in Modern Times) שזכה למהדורה חדשה ב-2003.
מפעלו החשוב האחרון של פרופ' סטילמן היא "האנציקלופדיה של היהודים בעולם האסלאמי" (Encyclopedia of Jews in the Islamic World, 2010).
אנציקלופדיה בת חמישה כרכים שיצאה לאור בהוצאת בריל.
סטילמן הוא העורך הראשי של האנציקלופדיה, שמכילה 2200 ערכים שנכתבו על ידי יותר מ-350 אקדמאים מרחבי העולם.
לאנציקלופדיה יש גם גרסה מקוונת באתר הוצאת בריל.
הוא היה נשוי לפרופ' ידידה כלפון סטילמן, חוקרת חשובה של התרבות החומרית של החברות המוסלמיות והיהודיות של המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בני הזוג ערכו מחקרים משותפים רבים עד לפטירתה של ידידה בשנת 1996.
נורמן נפתלי לברכט הוא פרשן בנושאי מוזיקה וענייני תרבות וסופר יהודי-בריטי.
עסק בנושאים אלה ברשות השידור, בעיתונים בבריטניה ובתחנת הרדיו BBC.
הוא בעל בלוג למוזיקה קלאסית בשם Slipped Disc.
פרסם תריסר ספרים בנושאי מוזיקה וכן ספרי סיפורת.
נורמן לברכט נולד בשנת 1948 בלונדון, בן לסולומון ומרגריט לברכט.
בשנים 1964–1965 למד בישיבת קול תורה בירושלים, ובשנים 1966–1968 למד באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1970–1972 היה כתב ומפיק ברשות השידור.
בשנים 1973–1978 היה מנהל החדשות בלונדון ובניו יורק של סוכנות הידיעות Visnews.
משנת 1981 הוא כותב בשבועון החדשות "סאנדיי טיימס".
בשנים 2002–2015 היה בעל טור ועורך משנה בעיתון "איבנינג סטנדרד".
ברדיו BBC 3 הוא מגיש את "לברכט.חי" (lebrecht.live) משנת 2000 ואת "לברכט מראיין" (The Lebrecht Interview) משנת 2006. כמו כן הוא כותב טור חודשי לכתב העת "סטנדפוינט" .
בשנת 2007 החל לפרסם את הבלוג למוזיקה קלאסית "Slipped Disc", הזוכה לפופולריות רבה.
בשנת 1977 נישא לאלבי ספיבק ולהם שלוש בנות.
"מיתוס המאסטרו" (The Maestro Myth; 1991) ממפה את תולדות הניצוח מאז הופעתו כמקצוע עצמאי בשנות ה-70' של המאה ה-19 עד למעורבותו בשנים הבאות עם שליטה, עושר וידוענות.
"כשהמוזיקה נעצרת" (When the Music Stops; 1997), תולדות עסקי המוזיקה הקלאסית, חושף את המתרחש מאחורי הקלעים ומנבא את התמוטטות תעשיית ההקלטות.
"רבי-אמן, יצירות מופת ושיגעון: החיים הסודיים והמוות המחפיר של תעשיית ההקלטות הקלאסיות" (Maestros, Masterpieces and Madness: The Secret Life and Shameful Death of the Classical Record Industry; 2007) מוצג בפרסומת כדין וחשבון פנימי של עלייתה ונפילתה של ההקלטה, בשילוב עם מבחר ביקורתי וניתוח של 100 תקליטורים ו-20 אסונות הקלטה.
לברכט כתב על המלחין גוסטב מאהלר, בספרים "לזכור את מאהלר" (Mahler Remembered) (1987) ו"למה מאהלר?" (Why Mahler?) (2010).
עוד ספרים שכתב בנושאי מוזיקה הם "ספר האנקדוטות המוזיקליות" (The Book of Musical Anecdotes) {1985), "מוזיקה בלונדון" (Music in London) (1992) ו"קובנט גארדן: הסיפור שלא סופר" (Covent Garden: The Untold Story; 2000)
הקריירה שלו כסופר החלה ב"שיר השמות" (The Song of Names), סיפורם של שני נערים הגדלים בלונדון של תקופת המלחמה, שיצא לאור בשנת 2001 וזכה בפרס וִיטְבְּרֶד לרומן ראשון לשנת 2002. הרומן השני שלו, "משחק הניגודים" (The Game of Opposites) יצא לאור בשנת 2009 בארצות הברית.
הרומן עובד לסרט בשם זה בכיכובם של טים רות' וקלייב אוון.
בדצמבר 2019 ראה אור בהוצאת סיימון אנד שוסטר ספרו "Genius and Anxiety: How Jews Changed the World, 1847-1947", שראה אור בעברית ב-2020 בהוצאת דביר בשם: גאונות וחרדה: כיצד שינו היהודים את העולם 1847–1947.
לברכט מרצה במוסדות תרבות חשובים ובאוניברסיטאות.
הוא הגיש הרצאות וקורסים באוניברסיטאות שונות, בהן אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת גראנאדה בספרד.
כמו כן עבד עם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, סאות'בנק סנטר בלונדון, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ועוד; כמו כן עבד עם פסטיבל ורבייה, פסטיבל צ'לטנהם, פסטיבל אדינבורו ופסטיבל מרלבורו, בין השאר.
כתביו הפולמוסיים של לברכט מעוררים לא פעם תגובות נוקבות.
בעוד שרוברט קראפט שיבח את "מיתוס המאסטרו" כ"חשיפה של הנהלים העסקיים של ניצוח תזמורת, [ש]יש סיכוי שיהיה ספר המוזיקה הקלאסית הנקרא ביותר של השנה", הרי מבקר האופרה מייקל טאנר כתב בשבועון The Times Literary Supplement, ש"זה אולי הספר הדוחה ביותר שקראתי מעודי".
המוזיקולוג ריצ'רד טארוסקין תיאר את לברכט כ"מבקר בריטי תוקפני, מרושל אך מבדר".
מנצחים רבים ידועי-שם, מולדימיר אשכנזי ודניאל בארנבוים עד ויליאם כריסטי ופרנץ ולזר-מסט, מקיימים יחסים לבביים עם לברכט ומופיעים בתוכניות הרדיו שלו, אך יש גם המביעים דעות מנוגדות.
נורמן וושינגטון מנלי היה פוליטיקאי ומנהיג עובדים ג'מייקני, ב-1938 יסד את מפלגת העם הלאומית (PNP) ועמד בראשה עד 1969 (אז נבחר בנו, מייקל מנלי לראש המפלגה).
כיהן כראש השרים של ג'מייקה (ראש ממשלה בפועל של אוטונומיה במסגרת האימפריה הבריטית) בין השנים 1955-1962 ופעל למען כינון הפדרציה של איי הודו המערבית.
גיבור לאומי בארצו, נמל התעופה של קינגסטון, בירת ג'מייקה, נקרא על שמו.
מנלי נולד למשפחה ממוצא גזעי מעורב במחוז מנצ'סטר.
כתלמיד מצטיין זכה במלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, ממנה קיבל תואר במשפטים.
במלחמת העולם הראשונה שירת ברגימנט ארטילריית השדה המלכותי במהלכה עוטר במדליה הצבאית.
לאחר המלחמה היה לעורך דין (Barrister).
בשנות המשבר הכלכלי העולמי יצר מנלי הזדהות עם מעמד הפועלים והתגייס לעזרתם.
הוא הפך לאחד ממנהיגי איגודי העובדים ובשנת 1938 ייסד את מפעלת העם הלאומית, המפלגה הפוליטית הראשונה במרחב הקריבי הדובר אנגלית.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 פעל יחד עם ראש האיגוד המקצועי של פועלי התעשייה, אלכסנדר בוסטמנטה לזכות בחירה כללית לתושבי האי.
ב-1943 התפצלה סיעתו של בוסטמנטה מן ה-PNP ליצירת מפלגת הלייבור של ג'מייקה.
בבחירות הכלליות הראשונות שנערכו במדינה שנה לאחר מכן זכתה מפלגתו של בוסטמנטה ברוב.
מנלי זכה ברוב והיה לראש השרים בעקבות הבחירות של 1955. הוא הוביל את ארצו לאיחוד עם טריטוריות בריטיות אחרות בקריביים, במסגרת הפדרציה של איי הודו המערבית, אך לא רץ בעצמו לפרלמנט הפדרציה.
בבחירות של 1959 הוביל את מפלגתו לניצחון של 64.4% מקולות הבוחרים.
לאחר בחירות אלה הועלה מעמד השלטון העצמי של ג'מייקה ותואר "ראש השרים" הוחלף בתואר פרימייר (Premier).
בעוד מנלי ומפלגתו ראו את עתיד ארצם כחלק מהפדרציה והלאום הקריבי, צידדה המפלגה היריבה, ה-JLP של בוסטמנטה בהיפרדות ועצמאות.
ב-19 בספטמבר 1961 התקיים משאל עם בנושא ורוב של 54.1% מהבוחרים צידדו בעמדת בוסטמנטה להיפרדות.
בבחירות שנערכו מיד לאחר מכן, באפריל 1962, הפסיד מנלי, ה-JLP של בוסטמנטה זכתה ברוב של 50.04% מהקולות והובילה את ג'מייקה לעצמאות.
לאחר קבלת העצמאות באוגוסט אותה שנה היה מנלי לראש האופוזיציה, תפקיד אותו מילא עד פרישתו ב-1969. מפלגתו השיגה רוב שנית רק בהנהגת בנו, בבחירות ב-1972.
מנלי פרש מפוליטיקה ביום הולדתו ה-76, כשלושה חודשים לפני מותו.
הוא הוכתר יחד עם בוסטמנטה ומרקוס גארבי לגיבור לאומי ונקבר בפארק הגיבורים הלאומיים בקינגסטון.
ב-1972, שלוש שנים לאחר מותו, נקרא על שמו נמל התעופה הבינלאומי נורמן מנלי ליד קינגסטון, שנקרא במקור פליסדוס (Palisadoes), על שם חצי האי עליו הוא ממוקם.
לשניים נולדו שני בנים, מייקל, שירש את אביו בראשות ה-PNP והיה לראש ממשלת ג'מייקה ודגלאס שהיה מרצה וחבר פרלמנט.
נורמן וייטסייד הוא כדורגלן עבר צפון אירי ששיחק בעמודת הקשר והחלוץ.
וייטסייד שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת מנצ'סטר יונייטד.
הוא ייצג את נבחרת צפון אירלנד בשני טורנירי מונדיאל, לפני שנאלץ לפרוש בגיל 26 עקב פציעה בברך.
לאחר הפרישה הוא התמחה כפודיאטור, ועדיין עובד עם מנצ'סטר יונייטד בחלק מצוות האירוח של אצטדיון אולד טראפורד.
ווייטסייד מחזיק בשיא השחקן הצעיר אי פעם בגביע העולם, כובש השער הצעיר אי פעם בגמר גביע ה-FA ובגמר גביע הפוטבול ליג, וכובש השער הצעיר אי פעם בתולדות מנצ'סטר יונייטד.
וייטסייד אותר על ידי מחלקת הסקאוטים של מנצ'סטר יונייטד עוד בטרם מלאו לו 14, וכבר מגיל צעיר זכה להשוואות לכוכב העבר הצפון אירי של הקבוצה, ג'ורג' בסט, גם הוא יליד בלפסט.
ב-24 באפריל 1982, כשבועיים לפני יום הולדתו ה-17, עלה להופעת בכורה במדי הקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בניצחונה של קבוצתו, 1-0 על ברייטון.
הוא היה לצעיר ביותר שעושה זאת מאז דאנקן אדוארדס כשלושים שנים קודם לכן.
במחזור הסיום של העונה, שמונה ימים לאחר יום הולדתו, כבש וייטסייד בניצחון הביתי של קבוצתו 2-0 על סטוק סיטי, ובכך הפך לצעיר כובשיה בכל הזמנים.
לקראת עונת , החליט מאמן הקבוצה רון אטקינסון להציב את וייטסייד כחלוץ פותח לצידו של פרנק סטייפלטון.
וייטסייד פתח את העונה היטב וכבש ארבעה שערים בחמשת מחזורי הפתיחה, אך לאחר מכן לא הצליח לכבוש במשך 17 משחקים רצופים.
וייטסייד סייע לקבוצתו להעפיל למשחקי גמר גביע הפוטבול ליג וגמר גביע ה-FA באותה עונה.
בגמר גביע הפוטבול ליג העלה וייטסייד את קבוצתו ליתרון 1-0 על ליברפול כבר לאחר 12 דקות, והיה לשחקן הצעיר ביותר שכובש בגמר המפעל, אך קבוצתו ספגה שער שוויון רבע שעה לסיום ההתמודדות ושער נוסף בתוך ההארכה, והפסידה 2-1 בסיום.
בגמר הגביע האנגלי פגשה מנצ'סטר את ברייטון.
בדקה ה-55, במצב של 1-0 לברייטון, בישל וייטסייד לסטייפלטון את שער השוויון של מנצ'סטר, אך המשחק הסתיים בשוויון 2-2 לאחר הארכה.
הגמר הוכרע במפגש חוזר, שהסתיים בניצחונה של מנצ'סטר 4-0. וייטסייד כבש את השער השני לזכות קבוצתו בדקה ה-30, והיה לכובש הצעיר בכל הזמנים בגמר הגביע האנגלי.
עונת הפריצה של וייטסייד הסתיימה עם 57 הופעות בכל המסגרות, בהן כבש 14 שערים.
עונה אחר כך אישרה יונייטד את העברתו של החלוץ למילאן האיטלקית ואף הציעה לוייטסייד סכום כסף בתמורה למעברו, אך וייטסייד סירב מתוך רצון להישאר בקבוצה ובעיר.
הוא הוסיף להיות חלק מרכזי בהתקפת הקבוצה, למרות תחרות קשה על המקום בהרכב.
למעט זכייה במגן הצדקה עם פתיחת העונה, יונייטד לא הצליחה להשיג תארים באותה עונה, לאחר שהודחה משני מפעלי הגביע על ידי קבוצות מהליגה השלישית והפסידה בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע ליובנטוס.
וייטסייד איבד את מקומו בהרכב במהלך עונת , ועד לחודש פברואר 1985 רשם שמונה הופעות בלבד.
אמנם, לאחר פציעה של אחד הקשרים במרכז השדה, הוכיח וייטסייד יכולות גבוהות גם בתפקיד הקשר.
שיתוף הפעולה בינו לבין בובי רובסון במרכז השדה היה מצוין, ויונייטד הפסידה רק פעם אחת ב-15 המשחקים הראשונים של הצמד במרכז הקישור.
המקום של וייטסייד כקשר נשמר עד לסיום דרכו של אטקינסון במועדון ב-1986. ב-9 במרץ 1985 כבש וייטסייד את השלושער היחיד בקריירה שלו, בניצחון 4-2 על ווסטהאם יונייטד ברבע גמר גביע ה-FA.
היה זה "שלושער מושלם" (שער בכל אחת מהרגליים ובראש) שהעלה את קבוצתו לחצי גמר הגביע, משם הצליחה להעפיל גם למשחק הגמר מול אברטון.
בדקה ה-110 של המשחק, כשיונייטד בעשרה שחקנים, כבש וייטסייד את שער הניצחון והעניק לקבוצתו את הגביע עם ניצחון 1-0, גביע שני בקריירה לשחקן.
בנובמבר 1986, לאחר עונה נוספת נטולת הישגים ופתיחת עונה מאכזבת, הגיע ליונייטד המאמן אלכס פרגוסון.
וייטסייד, אחרי שלוש עונות כשחקן הרכב בקבוצה בגיל 21 בלבד, החל לסבול מבעיות בברך ימין, שהייתה צריכה טיפולים אינטנסיביים כדי למנוע ממנו לפרוש ממשחק.
פרגוסון נתן לחלוץ הצעיר מנוחה, והאחרון השיב לו עם שלושה שערים בארבעת משחקיו הראשונים מאז חזר.
יונייטד סיימה את העונה במקום ה-11 בלבד, לאחר שוייטסייד שיחק 37 משחקים בכל המסגרות, 14 פחות מהעונה שקדמה לה, וכבש עשרה שערים.
בעונת חזרה יונייטד למאבקי הצמרת, כשסיימה שנייה בטבלה אחרי האלופה ליברפול.
אמנם, לקראת סיום העונה סבל וייטסייד מפציעה שהשביתה אותו קרוב לשנה, מה שהגביל אותו לשש הופעות בלבד בעונת .
לאור מצבו הבריאותי ורצונו של פרגוסון לבנות את הקבוצה מחדש, הוחלט בסיום העונה לשחרר את וייטסייד מהקבוצה.
פרגוסון סייע לוייטסייד להשיג חוזה גבוה בקבוצת אברטון, שבאותן שנים נחשבה לקבוצה מצליחה יותר מיונייטד במהלך שנות ה-80. יחד עם וייטסייד הצטרפו לקבוצה שחקנים מובילים נוספים, דוגמת מרטין קיאון, שמיצבו את אברטון כמועמדת לזכייה בתארים.
וייטסייד הוביל את הקבוצה כעושה המשחק במהלך העונה, והוביל אותה עם 13 שערים ב-35 הופעות בכל המסגרות.
אברטון לא הצליחה לקרוא תיגר על התואר, וסיימה במקום השישי בלבד, 20 נקודות מליברפול שבמקום הראשון.
ב-20 בספטמבר 1990, כחודש לאחר פתיחת עונת , נפצע וייטסייד פעם נוספת בברכו הימנית במהלך משחק אימון, והוא נזקק לניתוח נוסף.
על אך שניסה לחזור לשחק ולחזור לכושר, הוא נאלץ לפרוש בסיום העונה ממשחק פעיל בגיל 26 בלבד.
במאי 1992 נערך עבורו משחק הוקרה בין מנצ'סטר יונייטד ואברטון, קבוצותיו היחידות בקריירה, באצטדיון אולד טראפורד במנצ'סטר.
תחילת הדרך של וייטסייד במדי נבחרת צפון אירלנד הייתה כשזומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1982 בספרד.
וייטסייד, שחגג את יום הולדתו ה-17 רק כחודש לפני הטורניר והספיק לרשום רק שתי הופעות רשמיות במדי הקבוצה הבוגרת של מנצ'סטר יונייטד, פתח בהרכבה של הנבחרת במשחק הפתיחה שלה בשלב הבתים, שהסתיים בשוויון 0-0 מול .
המשחק התקיים ב-17 ביוני, כשוייטסייד היה בן 17 ו-41 ימים, ובכך הוא שבר את שיאו של פלה כשחקן הצעיר ביותר אי פעם בטורניר גביע העולם.
וייטסייד פתח בכל ארבעת משחקיה הנותרים של הנבחרת בטורניר.
הוא העפיל איתה משלב הבתים הראשון לאחר שוויון 1-1 מול וניצחון 1-0 מפתיע על המארחת, אך הודח עימה בשלב הבתים השני לאחר שוויון 2-2 עם והפסד 4-1 ל.
וייטסייד ונבחרתו הוגרלו לבית קשה מאוד במוקדמות יורו 1984, והיו קרובים מאוד להעפלה, לאחר ניצחון במשחקה האחרון של צפון אירלנד בטורניר, 1-0 על .
וייטסייד כבש את השער היחיד במשחק בדקה ה-50. אמנם, ארבעה ימים אחר כך, ניצחה גרמניה המערבית 2-1 את וסיימה בראש הבית בזכות פער שערים בלבד.
מכיוון שרק קבוצה אחת עלתה מכל בית, צפון אירלנד החמיצה את טורניר יורו 1984, אך באותה שנה זכתה במהדורה ה-100 והאחרונה של אליפות הבית הבריטית.
וייטסייד כבש שער אחד במהלך הטורניר.
צפון אירלנד הצליחה לסיים במקום השני בבית במוקדמות מונדיאל 1986 אחרי .
שלושה שערים של וייטסייד בטורניר, כולל צמד בניצחון הביתי 2-0 על , סייעו לנבחרתו להעפיל לטורניר מונדיאל 1986 במקסיקו.
צפון אירלנד פתחה את טורניר המונדיאל מול , וכבר בדקה השישית העלה אותה וייטסייד ליתרון 1-0, בדרך לשוויון 1-1 בסיום.
בשני משחקיה הבאים הפסידה הנבחרת 2-1 לספרד ו-3-0 ל, וסיימה את דרכה בטורניר.
לאחר טורניר זה כשלה צפון אירלנד בטורנירי מוקדמות יורו 1988 ומוקדמות מונדיאל 1990. במסגרת מוקדמות המונדיאל, כבש וייטסייד את שערו האחרון במדי הנבחרת, בהפסד 2-1 ל ב-6 בספטמבר 1989. באותה שנה סיים וייטסייד את הקריירה הבינלאומית עם 38 הופעות, בהן כבש תשעה שערים.
וייטסייד נשוי בפעם השנייה, ויש לו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים.
לאחר פרישתו החל וייטסייד בלימודי פודיאטריה.
החל משנת 1994 הוא חלק מצוות האירוח והדוברות באצטדיון אולד טראפורד, אצטדיון הבית של מנצ'סטר יונייטד.
נורמן ג'וזיף , מוכר יותר בתקשורת בשם נורמן סקוט , הוא אוּרְוָן ודוגמן אנגלי לשעבר, שהיה דמות מפתח בפרשת ת'ורפ, שערורייה פוליטית בריטית בשנות השבעים.
ג'וזיף מופיע כדמות מרכזית, בגילומו של השחקן בן וישו, במיני-סדרה של ה-BBC משנת 2018 בשם "שערורייה אנגלית למדי".
ג'וזיף נולד בסידקופ, קנט, אנגליה, בנם של אנה דורותי ג'וזיף (שם נעורים: לינץ', לשעבר מריט, 1907-1985) ואלברט נורמן ג'וזיף (1908-1983), בעלה השני, אשר נטש את אשתו וילדו זמן קצר לאחר לידתו של נורמן.
מאוחר יותר הוא שינה את שם משפחתו ל-"ליאנצ'ה-ג'וזיף" (Lianche-Josiffe) על ידי שינוי שם הנעורים של אמו, לינץ' (Lynch), ולמשך זמן מה כינה את עצמו "כבוד נורמן ליאנצ'ה-ג'וזיף ".
כאשר ג'רמי ת'ורפ, חבר הפרלמנט הבריטי, לקח אותו ללון בבית אמו, אורסולה ת'ורפ, הוא הציג אותו בפניה בשם "פיטר ג'ונסון".
ג'וזיף עבד כאוּרְוָן עבור ברכט ואן דה ואטר, באורוות קינגהאם שבצ'יפינג נורטון, אוקספורדשייר, ב-1961, כאשר פגש לראשונה את ידידו של מעסיקו, ג'רמי ת'ורפ.
לאחר שעזב את עבודתו באורוותיו של ואטר, ג'וזיף נעשה חולה נפש ובילה זמן מה בבית חולים פסיכיאטרי.
ב-8 בנובמבר 1961, שבוע לאחר שחרורו ממרפאת אשורסט באוקספורד, הגיע ג'וזיף לבית הנבחרים כדי לפגוש את ת'ורפ.
הוא היה חסר כל, חסר קורת גג, וגרוע מכך, השאיר ברשות מעסיקו לשעבר ואטר את כרטיס הביטוח הלאומי שלו, שהיה חיוני באותה העת לצורך השגת עבודה סדירה וזכאות לתנאי רווחה ודמי אבטלה.
ת'ורפ הבטיח שהוא יעזור לו.
בזמן זה, לערך, החלה לכאורה מערכת היחסים בין השניים.
ת'ורפ העניק לג'וזיף את הכינוי "ארנבונים" ("Bunnies") אך מאוחר יותר הכחיש כל אלמנט מיני במערכת היחסים בין השניים.
טענותיו של ג'וזיף על התעללות מצד ת'ורפ הובילו לדיווחו למשטרה, שבמהלכה נחשפה מערכת היחסים.
מערכת היחסים שלכאורה קיימו ת'ורפ וג'וזיף הובילה בעקיפין לניסיון לרצח של ג'וזיף, שאותה העת כינה את עצמו נורמן סקוט, בשנת 1975. התוקף שלו, אנדרו ניוטון, נעצר לאחר שירה בכלבתו של ג'וזיף, רינקה, אך רק לאחר מכן נחשפו ופורסמו האשמותיו של ג'וזיף נגד ת'ורפ.
אף על פי שבשנת 1967 בוטל בבריטניה החוק האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואלים, ואף על פי שת'ורפ ושלושה אחרים זוכו מקשירת קשר לרצח במשפטם בשנת 1979, השערורייה הובילה לאובדן התמיכה והפופולריות של ת'ורפ והוא נאלץ לפרוש מתפקידו כראש המפלגה הליברלית.
הביוגרף של ת'ורפ, מייקל בלוך, תיאר את ג'וזיף כשקרן ופנטזיונר.
על האופן שבו דמותו הוצגה במיני סדרה של ה-BBC "שערורייה אנגלית למדי" אמר ג'וזיף: "אני מוצג כאדם מסכן וקטן ...
אני גם מוצג כחלשלוש ואף פעם לא הייתי חלשלוש".
ב-13 במאי 1969 לאחר שהקשר שלו עם ת'ורפ הסתיים, ג'וזיף (שעכשיו קורא לעצמו סקוט) התחתן עם אנג'לה מרי סוזן מאיירס (1945-1986).
בעודו מתגורר בטל-י-בונט שבקונווי, צפון ויילס, שם עבד בעבודה מזדמנת, פגש סקוט בגוון פארי-ג'ונס, אלמנה ומכרה של אמלין הוסון, חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הליברלית, ששוחח עם סקוט על הקשר שלו עם ת'ורפ, אבל לא האמין לגרסתו לאירועים.
לאחר שהסתיימה מערכת היחסים ביניהם, מתה פארי-ג'ונס, ככל הנראה בגלל הרעלת אלכוהול.
סקוט העיד במשפט של ת'ורפ ב-1979, וזכה לתשומת לב תקשורתית באותה העת, אך לאחר מכן נעלם מעיני הציבור.
בזמן מותו של ת'ורפ בשנת 2014, הוא חי באירלנד, ובשנת 2018 הוא חזר לאנגליה, ומתגורר בדבון.
על האופן שבו דמותו הוצגה בסדרה אמר ג'וזיף: "אני מוצג כאדם מסכן וקטן ...
נורמן יושיו מינֵטה היה פוליטיקאי אמריקאי.
מטעם המפלגה הדמוקרטית, כיהן מינטה כמזכיר התחבורה של ארצות הברית בקבינט בממשל ג'ורג' ווקר בוש, היחיד בממשל להגיע משורות המפלגה הדמוקרטית.
מינטה היה מזכיר התחבורה שכיהן בתפקידו הזמן הרב ביותר.
מינטה שימש גם כמזכיר המסחר של ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון בששת החודשים האחרונים של כהונתו.
למעט חמישה ימים בין סוף כהונת ממשלו של קלינטון לבין אישור המינויים של בוש, היה מינטה חבר הקבינט של ארצות הברית קרוב לשש שנים.
מינטה נולד בסן חוזה שבקליפורניה, לזוג יפני שהיגר לארצות הברית אך לא הורשה לקבל אזרחות אמריקאית בשל חוק ההגירה של 1924. במהלך מלחמת העולם השנייה, משפחת מינטה נכלאה במשך מספר שנים במחנה מעצר סמוך לעיר קודי שבוויומינג, יחד עם אלפי מהגרים יפנים ויפנים-אמריקאים במסגרת כליאת היפנים בארצות הברית.
עם הגעתו למחנה הוחרמה אלת הבייסבול שלו, בה החזיק מהיותו חובב בייסבול מושבע, בידי הרשויות וגורמי האכיפה במחנה בתואנה שהיא עלולה לשמש כנשק.
שנים רבות לאחר מכן, לאחר שנבחר מינטה לבית הנבחרים של ארצות הברית, שלח תושב לוס אנג'לס עלום-שם למינטה אלת בייסבול בשווי 1,500 דולר אמריקני שהייתה בבעלותו של שחקן הבייסבול האנק ארון.
מינטה נאלץ לשלוח את המתנה בשל האיסור על חברי בית הנבחרים לקבל מתנות ששוויון מעל ל-250 דולר.
מינטה אמר בעקבות זאת: "הממשלה הארורה לקחה את האלה שלי שוב".