tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היצירה מופיעה גם בפרסום Royal Residences מאת פיין משנת 1819, המתעד את מעונות המלוכה.
אדוארד השישי כילד הוא דיוקן שמן על לוח, שצויר ככל הנראה בשנת 1538 בידי הצייר הגרמני הנס הולביין, ומתאר את , אדוארד נסיך ויילס ולימים מלך אנגליה.
הדיוקן מציג את בנו הלגיטימי היחיד של הנרי השמיני, אשר נולד בשנת 1537 לג'יין סימור, אשתו השלישית של המלך.
היצירה נועדה לשמש ייצוג רשמי של יורש העצר ולהדגיש את המשכיות השושלת ואת הלגיטימיות של הירושה המלכותית.
הציור מציג את אדוארד התינוק עד למותניו, עומד זקוף מאחורי מעקה מכוסה בבד ירוק כהה.
פניו בהירות ועגולות, מצחו גבוה, שפתיו ורודות וסנטרו מחודד.
הוא פונה מעט שמאלה בגופו אך מבטו מופנה אל הצופה, בעיניים אפורות המופנות קלות מטה.
שערו הבלונדיני הבהיר מבצבץ מתחת לכובע זהב הקשור מתחת לסנטר, המעוטר בנוצה לבנה.
הרקע האחיד בגוון אפור־כחלחל יוצר תחושת עומק ומרחב, המודגשת באמצעות הצל המוטל מדמות הילד.
המעקה החוצץ בין הצופה לדמות יוצר הפרדה טקסית האופיינית לדיוקנאות מלכותיים או לדימויים של דמויות קדושות.
מיקום הדמות בפרונטליות מודגשת מדגיש את מעמדה הריבוני ואת ייעודה המלכותי.
בדיוקן זה ניכרת יכולתו של הולביין להעניק לנושאיו נוכחות פיזית עוצמתית, הנשלטת על ידי ריסון פסיכולוגי ואיפוק צורני המתאימים להקשר החצרני.
הדיוקן מדגים את הסגנון שאפיין את עבודתו באנגליה: ריאליזם מוקפד בפרטים, משטחים מלוטשים, והאדרה מרומזת של סמכות באמצעות מחוות, לבוש וקומפוזיציה.
על חזית המעקה מוצמדת רצועת נייר הכוללת שיר לטיני בן שמונה שורות, שחובר בידי המשורר והוגה הדעות ריצ'רד מוריסון.
השיר משבח את אדוארד כיורש מידותיו וסגולותיו של אביו, מדגיש את עליונותו העתידית ואת התקווה כי יעלה אף על קודמיו.
כתובות מסוג זה היו שכיחות בדיוקנאות מלכותיים, ונועדו להאדיר את המלך האב, לבסס את הירושה החוקית ולהעביר מסר פוליטי ברור של המשכיות, כוח וסמכות.
הדיוקן נוצר לאחר מותה של ג'יין סימור, זמן קצר לאחר לידת אדוארד, בתקופה שבה המלך הנרי השמיני תלה תקוות רבות בבנו היחיד כיורש זכר.
היצירה נועדה לא רק להנציח את דמות הילד, אלא גם לשמש אמצעי תעמולה שושלתית: היא מציגה את הנסיך כבר סמוך ללידתו כדמות יציבה, בריאה ובעלת סמכות, חרף העובדה שהיה ילד שברירי שסבל מבעיות בריאות.
אדוארד טלר (בהונגרית: Teller Ede; באנגלית: Edward Teller; 15 בינואר 1908, בודפשט – 9 בספטמבר 2003, סטנפורד) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי ממוצא הונגרי, שעסק בעיקר בפיזיקה גרעינית, אך היו לו תרומות חשובות גם בפיזיקה של מצב מוצק, פיזיקה סטטיסטית ופיזיקה חישובית.
הוא מילא תפקיד מרכזי בקביעת מדיניות ההגנה והאנרגיה של ארצות הברית במשך למעלה מחצי מאה.
היה מחלוצי פיתוח פצצת האטום ופצצת המימן, ונודע כ"אבי פצצת המימן".
היה תומך נלהב בשימוש באנרגיה גרעינית לייצור חשמל וביוזמת ההגנה האסטרטגית מפני טילים, המכונה "מלחמת הכוכבים".
טלר נולד בבודפשט, הונגריה, ב־15 בינואר 1908, בן למשפחה יהודית אמידה ומשכילה.
כאחת הערים הגדולות של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בודפשט היושבת בלב מרכז אירופה, הייתה שטופה תרבויות שונות, והשפה הגרמנית הייתה מוכרת בעיר כמעט כמו הונגרית.
אדוארד היה רק בן עשר כאשר מלחמת העולם הראשונה הביאה לסיומה של האימפריה והונגריה הפכה לעצמאית לראשונה מזה מאות שנים.
אדוארד הצעיר היה ילד פלא שהצטיין במתמטיקה.
בשנים 1917–1925 הוא למד בבית ספר "תיכון לדוגמה" (Minta Gymnasium) בבודפשט, אך חינוכו הופרע לעיתים קרובות על ידי המהמורות הפוליטיות שפקדו את המדינה ההונגרית החדשה.
הוא עזב את הונגריה בשנת 1926, בין השאר עקב מגבלת הנומרוס קלאוזוס במשטרו האנטישמי של העוצר מיקלוש הורטי.
תחילה עבר ללמוד הנדסה כימית בקרלסרוהה, רפובליקת ויימאר.
בקרלסרוהה, טלר הסתקרן מפיזיקה, במיוחד מהתיאוריה החדשה של מכניקת הקוונטים.
המהנדס הכימי הצעיר עבר לאוניברסיטת מינכן ב-1928 כדי לעסוק במכניקת הקוונטים.
במינכן אירע אסון: הוא נסע בחשמלית כדי לתפוס רכבת לטיול בהרי האלפים הסמוכים והחליט לקפוץ ממנה בזמן שהיא עדיין הייתה בתנועה.
הוא נפל, והגלגל קטע את רוב רגלו הימנית.
במשך כל חייו הוא הלך בצליעה קבועה, ולעיתים חבש כף רגל תותבת.
לאחר שטלר החלים מפציעתו ולמד ללכת עם תותב, הוא עבר לאוניברסיטת לייפציג כדי ללמוד פיזיקה אצל ורנר הייזנברג, מגדולי המפתחים של המכניקה הקוונטית באותה העת.
טלר קיבל את הדוקטורט שלו בפיזיקה ב-1930 וקיבל עבודה כיועץ מחקר באוניברסיטת גטינגן.
לאחר ששהה שנתיים בגטינגן, בשנת 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נמלט לדנמרק.
שם הצטרף למכון לפיזיקה תאורטית בראשות נילס בוהר לפיתוח תורת הרכב האטום.
בשנה זו התחתן טלר עם אוגוסטה הרקני, והשניים היו נשואים למעלה מיובל שנים.
בשנת 1935 היגר לארצות הברית, ועד 1941 לימד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
באותה השנה התאזרח בארצות הברית.
התפתחות הפיזיקה הגרעינית נמשכה בקצב איטי יותר בגרמניה הנאצית, אבל עד 1939, מדענים גרמנים גילו את הביקוע הגרעיני בבחינה תאורטית במסגרת פרויקט הגרעין הגרמני.
תאורטית ניתן היה לפצל את האטום ולשחרר אנרגיה בדמות חום בעקבות הפיצול.
לטלר ושאר הפיזיקאים הפליטים נדמה היה שהכוח ההרסני ביותר שידע האדם עלול ליפול לידיו של אדולף היטלר.
החשש שלהם התגבר על ידי הידיעה שאת תוכנית הגרעין הגרמנית הוביל הייזנברג עצמו, אותו העריכו על סגולותיו המדעיות.
בשנת 1939 היה אחד משלושת המדענים היהודים-הונגרים (טלר, ויגנר וסילארד) שכתבו את מכתב איינשטיין-סילארד, שנשלח לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, כדי ליידע אותו שביקוע גרעיני ניתן לניצול ליצירת נשק חדש ורב-עוצמה, ולעודד אותו לפתוח במחקר לפיתוח נשק כזה, מכתב שתרם לפתיחת פרויקט מנהטן.
לאחר עבודה מקדימה בשיקגו עם אנריקו פרמי, ובברקלי עם רוברט אופנהיימר, ב-1942 הצטרף טלר לפרויקט, ועבד כפיזיקאי תאורטי במעבדות לוס אלמוס בצוות שפיתח את פצצת הביקוע.
כבר ב-1940 שקל טלר את האפשרות להשתמש בחום העז שנוצר מביקוע גרעיני כדי להפעיל את התהליך שנקרא היתוך גרעיני, תופעה נפיצה עוד יותר מביקוע גרעיני.
טלר קיווה שאפשרויות הביקוע וההיתוך יפותחו בלוס אלמוס, אבל בניית מכשיר הביקוע הפשוט יותר לבדו התבררה כל כך מסובכת עד שמחקר ההיתוך נזנח.
טלר היה מאוכזב עמוקות מהזנחתו.
טלר תרם תרומה גדולה לפיתוח פצצת האטום.
מן ההתחלה, כמה מדענים חששו שתגובה גרעינית בלתי מבוקרת, כמו זו של הפצצה המוצעת, עלולה להימשך ללא הגבלת זמן ולכלות את כדור הארץ.
החישובים של טלר הרגיעו את הצוות שהפיצוץ הגרעיני, אף על פי שהוא חזק מאוד, יהרוס רק אזור מוגבל.
בשנת 1945 נוסתה פצצת האטום הראשונה בניסוי מוצלח באלמוגורדו, ניו מקסיקו (ניסוי טריניטי).
הפרויקט הגרמני לא היה קרוב לסיומו כאשר גרמניה נכנעה.
בתוך שבועות ספורים מהניסוי הראשון, הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי במטרה להביא לכניעה מהירה של יפן ללא הצורך בכיבוש יבשתי שלה שיעלה במחיר דמים רב בהרבה (מבצע נפילה).
כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת הפצצות הובילה לסיומה של מלחמת העולם השנייה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, טלר ניסה שוב, ללא הצלחה, לשכנע את הממונים עליו בלוס אלמוס לקדם את מחקר ההיתוך וליצור נשק תרמו-גרעיני חזק בהרבה מהפצצות שהוטלו על יפן.
בשנת 1946 טלר סירב להצעה למינוי כראש החטיבה העיונית, עזב את מעבדות לוס אלמוס, והצטרף לאנריקו פרמי כפרופסור באוניברסיטת שיקגו.
בעקבות הניסוי הגרעיני הסובייטי ב־1949 חזר טלר ללוס אלמוס, כדי להשתתף בפיתוח פצצת המימן, פרויקט שעליו הכריז הנשיא הארי טרומן על-פי יוזמתו של טלר, שבאה בעקבות רעיון של עמיתו של טלר, אנריקו פרמי.
במהלך פיתוח פצצת המימן, כמו גם במהלך פיתוח פצצת האטום, הסתכסך טלר עם עמיתיו, משום שלא היה מרוצה מקצב ההתקדמות של הפרויקט.
בין היתר, נוצרה יריבות בינו לבין רוברט אופנהיימר, שהתנגד לפיתוחו של נשק הרסני עוד יותר מפצצת האטום.
טלר ועמיתיו בלוס אלמוס עשו התקדמות מועטה בתכנון מכשיר תרמו-גרעיני בר ביצוע עד תחילת 1951, כאשר הפיזיקאי סטניסלב אולם הציע להשתמש בהלם המכני של פצצת אטום כדי לדחוס ליבה בקיעה שנייה ולגרום לה להתפוצץ; הצפיפות הגבוהה שתתקבל תהפוך את שריפת הדלק התרמו-גרעיני של הליבה השנייה ליעילה הרבה יותר.
טלר התנגד בתחילה להצעתו של אולם, אך אחר כך הבין את יתרונותיה והציע להשתמש ב"מצת" פלוטוניום, שימוקם במרכז דלק ההיתוך, כדי להתחיל את התגובה הגרעינית ולהגביר אותה.
טלר גם שינה את הרעיון של אולם לדחוס את דלק ההיתוך, בכך שהבין שהקרינה מפצצת הביקוע תדחס את הדלק בצורה יעילה בהרבה מן הכוח המכני של הפיצוץ.
מבנה הפצצה הזה, של קריסה (פיצוץ כלפי פנים) מבוססת קרינה ומדורגת, הפך מאז למבנה הסטנדרטי של פצצות מימן.
אף שסבורים שגם הפיזיקאי הסובייטי אנדריי סחרוב הגה את המבנה הזה באופן עצמאי, הוא זכה לשם "פצצה מסוג טלר-אולם".
אולם וטלר הגישו ביחד בקשה לרישום פטנט על סוג זה של פצצה.
יחד הרעיונות החדשים הללו סיפקו בסיס איתן לנשק היתוך, אשר יוצת בידי פצצת אטום קטנה.
ב־1 בנובמבר 1952 ערכה ארצות הברית פיצוץ של התקן "טלר-אולם" בשם קיסוס מייק באטול אנווטאק שבאיי מרשל באוקיינוס השקט.
במהלך הפיצוץ הוטס מטוס B-17 ללא טייס דרך הפטרייה האטומית על מנת לבדוק את השפעת ההתפוצצות על הנמצא במטוס.
טלר האמין שהמדענים בלוס אלמוס היו אמביוולנטיים מדי לגבי פיתוח הדור הבא של נשק גרעיני, וכי יש צורך במתקן עצמאי.
על כן פרש ממעבדת לוס אלמוס ב-1952 ועבר ללמד פיזיקה באוניברסיטת קליפורניה.
במקביל הוא לחץ על הקונגרס והכוחות המזוינים במרץ להקמת מעבדה שנייה למחקר תרמו-גרעיני.
הוועדה לאנרגיה אטומית הגיבה בהקמת המעבדה הלאומית לורנס ליברמור בצפון קליפורניה.
טלר שימש במקביל כיועץ פיתוח, מנהל שותף ולבסוף מנהל מעבדת ליברמור.
בשנים 1958–1960 ניהל טלר את מעבדות לורנס ליברמור.
בסופו של דבר הגיע טלר, יחד עם עמיתו סטניסלב אולם, לעיצוב פתרון לבעיות ייצור פצצת המימן, וזו נוסתה לראשונה בשנת 1952. הישג זה זיכה אותו בכינוי "אבי פצצת המימן", כינוי שהוא לא אהב.
פעילות לאחר תוכנית הגרעין האמריקאית
בשנת 1952 עזב טלר את מעבדות לוס אלמוס, ועבר ללמד פיזיקה באוניברסיטת קליפורניה, שם השתתף בייסוד מעבדות לורנס ליברמור.
האנטגוניזם המעמיק בין טלר לרבים מעמיתיו לשעבר הגיע לשיאו כאשר רוברט אופנהיימר הואשם בחוסר נאמנות ונחשד בשיתוף פעולה עם גופים קומוניסטים המערערים את יציבותה ואת ביטחונה של ארצות הברית.
טלר העיד במשפטו של אופנהיימר, הוא אמנם לא תקף אותו אישית והאשים אותו בשותפות עם גופים חתרניים, אבל כאשר הסיווג הביטחוני של אופנהיימר בוטל, רבים מחבריו האשימו את טלר.
בשימועים שערך הממשל הפדרלי ב-1954 כדי לקבוע אם אופנהיימר מהווה סיכון ביטחוני, עדותו של טלר הייתה בהחלט לא סימפתית עבור מנהלו לשעבר אופנהיימר.
"אני ארגיש בטוח יותר באופן אישי", אמר לוועדת החקירה, "אם ענייני הציבור היו מונחים בידיים אחרות".
לאחר סיום הדיונים, הסיווג הביטחוני של אופנהיימר כאמור בוטל, והקריירה שלו כמנהל מחקר מדעי הסתיימה.
עדות טלר לא הייתה מכריעה, אך בקרב רבים בקהילה המדעית הוא תויג כבוגד שהפקיר את חברו ורבים ניתקו עמו את הקשר.
במקביל לפעילותו במעבדת ליברמור טלר היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מ-1953 עד 1960 והיה פרופסור כללי שם עד 1970.
טלר, אנטי-קומוניסט מובהק, הקדיש זמן רב בשנות ה-60 למאבק לשימור עוצמתה ועליונותה של ארצות הברית לפני ברית המועצות בתחום ארסנל הנשק הגרעיני.
הוא התנגד להסכם האיסור על ניסויים גרעיניים משנת 1963, שאסר על ניסויים בנשק גרעיני באטמוספירה, והוא היה תומך נלהב של פרויקט פלאושהר (Plowshare), תוכנית ממשלתית פדרלית לא מוצלחת למציאת שימושים שאינם צבאיים לחומרי נפץ אטומיים.
בשנות ה-70 נותר טלר יועץ ממשלתי בולט בנושאי מדיניות הנשק הגרעיני, ובשנים 1982–1983 הוא היה בעל השפעה רבה על הנשיא רונלד רייגן.
טלר היה דובר פומבי מוקדם יחסית שהתריע מפני ההשפעות של שינוי אקלים והתחממות עולמית, זמן רב לפני שעמדתו הפכה למקובלת בקרב הקונצנזוס המדעי.
בין היתר, הוא טען שההערכות הקיימות בדבר ההשפעות של שינוי האקלים מפחיתות מהערך האמיתי של השינויים שיתקיימו בפועל.
בנובמבר 1959 הוא התקבל בתור אורח כבוד בעיר ניו יורק, בחגיגת יום השנה ה-100 לתעשיית הנפט האמריקאית בהנחיית מוסד הפטרוליום האמריקאי, איגוד סחר רב השפעה התומך בכמעט 8% מסך הכלכלה האמריקאית.
באותו המפגש לכבוד מאה שנה לתעשיית הנפט האמריקאית, טלר נאם והעביר מסר לא צפוי ובמסגרתו הזהיר מפני שינוי אקלים:
למטרת פיתוח תוכנית הגרעין של ישראל, נעשה ניסיון לגייס למענה מדעני גרעין אמריקאים, ביניהם אופנהיימר וטלר.
בין היתר נפגשו עמו שמעון פרס, מנכ"ל משרד הביטחון, וראובן שילוח, ראש שירותי הביטחון.
במשך כעשרים שנה ייעץ טלר לישראל בענייני גרעין.
ב-1952 קיימו טלר ואופנהיימר פגישה ארוכה עם דוד בן-גוריון בתל אביב, ואמרו לו שהדרך הטובה ביותר לצבור פלוטוניום היא המרת אורניום טבעי (238) בכור גרעיני.
החל מ-1964 נוצר קשר בין טלר לישראל דרך הפיזיקאי יובל נאמן, בעל עמדות פוליטיות דומות לשל טלר.
בין השנים 1964–1967 ביקר טלר בישראל שש פעמים, הרצה באוניברסיטת תל אביב וייעץ לראשי החוג המדעי-ביטחוני בישראל וכן לראשי ממשלה וחברי קבינט.
ב-1967, הודיע טלר לנאמן שהוא עומד לספר ל-CIA שישראל מפתחת נשק גרעיני, ולהסביר שהפיתוח מוצדק על רקע מלחמת ששת הימים.
לאחר שנאמן הודיע על כך לראש הממשלה לוי אשכול, תדרך טלר את ראש משרד המדע והטכנולוגיה של ה-CIA ולבסוף הגיע הנושא לידיעתו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
טלר גם פעל לשכנע את הממשל להפסיק את ניסיונותיו לבדוק את הפיתוחים בקריה למחקר גרעיני – נגב.
בשנות ה-80, ביקר טלר שוב בישראל כדי לייעץ לממשלת ישראל בבניית כור גרעיני.
שלושה עשורים לאחר מכן, אישר טלר כי בביקוריו הגיע למסקנה שישראל מחזיקה בנשק גרעיני.
בין היתר הוא טען כי לישראל ישנן גם פצצות מימן.
טלר אמר כי צר לו על החלטת טרומן להטיל את פצצת האטום על הערים הירושימה ונגסאקי ביפן.
לדבריו, היה צריך לעשות ניסוי ראווה בפצצה, בתקווה שההנהגה היפנית תתרשם דיה כדי להכריז על קץ המלחמה.
עם זאת, היה טלר תומך נלהב בחיזוק עוצמתה הצבאית של ארצות הברית.
בשנות השמונים עמד תחת ביקורת נוקבת כאשר תמך בהתלהבות בתוכניתו של הנשיא רונלד רייגן לפיתוח מטריית הגנה בחלל, יוזמת ההגנה האסטרטגית - שנודעה בכינוי "מלחמת הכוכבים".
"בלי טלר, העולם היה מקום הרבה יותר טוב", טען פעם איזידור רבי, חתן פרס נובל ועמיתו של טלר לפרויקט מנהטן.
התעניינותו של רייגן בטכנולוגיית טילים ליירוט טילים בליסטיים החלה בשנת 1967 כאשר, כמושל קליפורניה, הוא ביקר אצל טלר במעבדה הלאומית לורנס ליברמור.
על פי הדיווחים, רייגן התלהב מאוד מהתדריך של טלר על נשק מכוון באנרגיה (DEW), כמו לייזרים וקרינה מייננת.
טלר טען כי מטוסי DEW יכולים להתגונן בפני מתקפה גרעינית, ואפיין אותם כ"דור שלישי של נשק גרעיני" לאחר ביקוע גרעיני והיתוך גרעיני.
מומחים מדעיים לא גילו שום תגליות פורצות דרך בשנים שקדמו להכרזה על היוזמה, והם היו רחוקים מלהיות בטוחים אם מערכת כזו בכלל אפשרית.
ההתפתחות המדעית לא השפיעה על המדיניות במקרה זה; זו הייתה מדיניות שנועדה להשפיע על המדע.
רייגן אישר עובדה זו במכתב מ-1984: "למען האמת, אין לי מושג מה יכול להיות טבעה של יוזמת הגנה כזו.
פשוט ביקשתי מהמדענים שלנו לבדוק את האפשרות לפתח הגנה כזו."
גם העיצוב בפועל של היוזמה לא היה ברור; מדענים ומומחים שקלו מספר עצום של אפשרויות.
האפשרויות כללו גם לייזרים שימוקמו בחלל וגם לייזרים מבוססים על הקרקע, כמו גם מגוון רחב של טילים ומערכות מעקב.
טלר מצידו היה חסיד מוקדם של ירי קרינת רנטגן מלוויינים, אם כי בסופו של דבר היוזמה לא יצאה לפועל.
טלר קיבל פרסים רבים במהלך הקריירה שלו, לרבות פרס אלברט איינשטיין, פרס אנריקו פרמי והמדליה הלאומית למדעים.
חודשיים לפני מותו, העניק לו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר לאזרחים בארצות הברית.
האסטרואיד 5006 Teller שהתגלה באפריל 1989 על ידי אלינור הלין, נקרא על שמו.
השם הוענק ביום הולדתו ה-84 של טלר, בזמן שנכח בסדנא של נאס"א על הגנה מפני אסטרואידים.
אדוארד טלר נפטר ב־9 בספטמבר 2003 בסטנפורד, קליפורניה, ליד מכון הובר, שבו פעל כעמית מחקר בכיר.
אדוארד ברנט טיילור היה אנתרופולוג בריטי.
נחשב לאחד ממניחי היסוד למדע האנתרופולוגיה, ואחד ממנסחיה של תאוריית האבולוציה התרבותית.
הוריו, ג'וזף טיילור והרייט סקיפר, היו קווייקרים, וטיילור נשלח ללמוד באחד מבתי הספר של האגודה.
בשנת 1848 נכנס לעסקים של אביו בלונדון, אבל בגיל עשרים לערך הוא חלה בשחפת ונאלץ לנטוש את עסקיו.
משם המשיך לקובה, שם ב-1856 הוא פגש את האתנולוג הנרי קריסטי, ועימו הוא ביקר במקסיקו.
החיבור של טיילור עם קריסטי, עורר את התעניינותו של טיילור באנתרופולוגיה.
הביקור שלו במקסיקו בה יש הרבה שרידים פרהיסטוריים, יחד עם פגישתו עם קריסטי, הובילו אותו לנסות ליצור מחקר שיטתי באנתרופולוגיה.
בשנת 1858 נשא טיילור את אנה פוקס.
בזמן ביקורו בקאן הוא כתב רישומים של התצפיות שלו תחת השם "אנהואק, או מקסיקו והמקסיקנים, עתיק ומודרני".
תצפיות אלו פורסמו בשנת 1861. בשנת 1865 הופיע ספרו הראשון של טיילור "מחקרים בהיסטוריה המוקדמת של האנושות", בזכות הספר זכה טיילור להכרה.
בשנת 1871 פרסם את "התרבות הפרימיטיבית: מחקרים בהתפתחות של מיתולוגיה, פילוסופיה, דת, אומנות ומנהגים".
בשנת 1881 פרסם ספרון נוסף על אנתרופולוגיה, שזכה לאהדה רבה.
ב-1871 טיילור הפך לחבר בחברה המלכותית, וב-1875 קיבל תואר "דוקטור של כבוד" מאוניברסיטת אוקספורד.
ב-1896 הוא הפך לפרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת אוקספורד.
טיילור היה שייך למה שנהוג לכנות "אנתרופולוגים של כורסא".
היינו, אנתרופולוגים, בראשית ימיה של האנתרופולוגיה, שלא הרבו (אם בכלל) לצאת אל שדה המחקר.
הם כתבו את התאוריה שלהם על סמך קריאה של יומני מסע, דו"חות, ספרים וכדומה.
סוגה מחקרית זו ספגה ביקורות רבות, וכבר בתחילת המאה ה-20 אנו עדים להתפתחות מתודולוגית, כאשר התצפית המשתתפת הופכת להיות כלי המחקר העיקרי של האנתרופולוגים.
טיילור ניסח את אחת ההגדרות הקלאסיות למושג תרבות.
לדעתו, תרבות היא אותה שלמות מורכבת הכוללת את הידע, האמונות, יצירות האומנות, החוק, המוסר, המנהגים ושאר הכישורים וההרגלים הנרכשים על ידי האדם השייך לחברה.
הבעייתיות בהגדרתו נבעה מכך שהגדרה זו מתייחסת אל אדם כפסיבי, כלומר, כל מה שעליו לעשות זה לרכוש.
חסרה פה הפעילות, היצירה, התפיסה המכבדת שרואה את האדם כיוצר תרבות.
מאז נעשו ניסיונות רבים להגדיר את המושג תרבות.
הגדרות מקובלת יותר כיום, הן כאלה המתארות את התרבות כמערכת משותפת של כללים, ערכים וסמלים, אשר הגשמתם על ידי בני חברה מסוימת מביאה להתנהגות המצויה בתחום הנחשב בעיני בני אותה חברה לראוי ולמקובל.
כאשר אנו מדברים על הגשמה, הכוונה היא להפוך את האדם לא רק ממושפע מתרבות, אלא גם למשפיע על תרבות.
מכאן שהתרבות דינמית ולא סטטית כפי שבא לידי ביטוי בהגדרתו של טיילור.
טיילור היה אחד ממנסחיה המובהקים של התאוריה האבולוציונית באנתרופולוגיה.
הוא ביקש להעמיד את המציאות האנושית ככזו הנמצאת בהתפתחות ליניארית מתמדת, כאשר העמים "הפרמיטיבים" נמצאים בדרגת התפתחות נמוכה, בעוד עמי אירופה נמצאים בדרגת התפתחות גבוהה.
ניתן להדגים זאת בעזרת גישתו אל הדת: טיילור התעניין במיתוסים, בשפה, טקסים דתיים ואף ביקש לחקור את התפתחות המוסדות התוך שבטיים.
הוא הושפע מאוד מספרו של צ'ארלס דרווין על מוצא האדם, בו הוא דיבר על התפתחות השפה האנושית.
טיילור לקח את הגישה הזו שנחשבה בזמנו לפריצת דרך וטען שיש ליישם את הגישה הזו על תרבויות נוספות, ולהמשיך את הטענות שדרווין החל בהם.
אחת הטענות של דרווין הייתה, שהחשיבה המדעית התפתחה על יסוד החשיבה הדתית.
בהסתמך על טענה זו, טיילור ביקש לדעת כיצד התפתחה החשיבה הדתית בפני עצמה, כלומר מה קדם לה.
על כן, טיילור החל להתעניין בהתנהגותם של "הפרימיטיבים", ואחת ההתנהגויות שהוא נתקל בהן הייתה האנשה של העולם החי שסביבם.
"הפרימיטיבים" התייחסו אל העולם החי כמו אל אנשים ולכן התייחסו אליו בכבוד.
טיילור שאל מדוע ישנו יחס מאניש כלפי בעלי החיים והתשובה שהוא קיבל היא שהאדם עשה בעצמו חלוקה בין הגוף לבין הנפש.
כלומר, אם לאדם ישנה ישות גופנית שהיא נפרדת מהנפש אז הוא חושב שגם לחיה צריך להיות כך.
טיילור גם הבחין בכך שילדים בכל מקום בעולם, בצורה אוניברסלית, מאנישים בעלי חיים וצמחים.
לכן הוא סבר ש"הפרימיטיביים" הגיעו לאותה דרגה כמו הילדים.
תהליך התפתחות הדת על פי טיילור: אנימיזם הוביל לפטישיזם, שהוביל לטוטמיזם.
אדוארד לי תורנדייק (31 באוגוסט 1874 - 9 באוגוסט 1949) היה פסיכולוג אמריקני.
היה מחלוצי הפסיכולוגים שעסקו בעקרונות ותהליכי למידה, שהיוו את היסוד לתחום הפסיכולוגיה החינוכית המודרנית.
תורנדייק נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית.
הוא בנם השני של אדוארד רוברטס תורנדייק ואביגיל לאד תורנדייק ואחיו הגדול של היסטוריון המדע לין תורנדייק.
בשנת 1900 נישא לאליזבת מולטון, ולהם חמישה ילדים.
תורנדייק למד באוניברסיטת הרווארד, והיה תלמידו של ויליאם ג'יימס, מראשי הפונקציונליסטים.
עבודת הדוקטורט שלו משנת 1898 הייתה בנושא האינטליגנציה של בעלי חיים, ונכתבה בהנחייתו של ג'יימס מק'ין קטל מאוניברסיטת קולומביה.
עבודה זו נחשבת לראשיתו של המחקר המדעי בתחום התנהגות בעלי חיים.
אדוארד לי תורנדייק פרסם למעלה מ-500 ספרים וחיבורים במהלך חייו.
ב-1912 כיהן כנשיא האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
תורנדייק עסק כל חייו המקצועיים בחקר התנהגות בעלי חיים ובני אדם, באוניברסיטת קולומביה.
אחד ממחקריו המפורסמים הוא מחקר התנהגות אצל חתולים, לפי רעיון ההתניה האופרנטית.
הוא בנה קופסה בשם "תיבת חידה" - קופסה סגורה עם דלת וידית.
הוא הכניס לקופסה חתול רעב, ושם מחוץ לקופסה צלחת עם מזון.
החתול היה צריך ללחוץ על דוושה שנמצאת בתוך הקופסה כדי לפתוח את הדלת.
החתול שוטט והשתולל בקופסה, ואז לפתע במקרה לחץ על הדוושה ופתח את הדלת.
לאחר מכן הוא הכניס את החתול שוב לתוך הקופסה וגילה שהזמן שנדרש לחתול לצאת התקצר.
לאחר מספר פעמים למד החתול ללחוץ מיד על הדוושה וכך לצאת מהקופסה.
מסקנותיו היו כי למידה היא למעשה למידת הקשר בין גירוי לתגובה - החתול למד לקשר בין רעב (גירוי) לבין לחיצה על הדוושה (תגובה).
הוא למד קשר זה על פי "חוק התוצאה", לפיו תוצאות התגובה הן שיקבעו אם הקשר בין הגירוי לתגובה יתחזק או ייחלש.
אם בעקבות התוצאה יש תגמול חיובי (מזון) - הקשר יתחזק.
אם לא יופיע גמול בכלל או שהגמול יהיה שלילי - הקשר בין הגמול לתגובה ייחלש, והאדם או החיה לא יחזרו על אותה תגובה.
החוקר פרדריק סקינר אימץ את חוק התוצאה של תורנדייק ואת רעיון הגמול, וכינה אותו בשם חיזוק.
הגמול מחזק את הקשר בין הגירוי שרואים לבין לחיצה על הדוושה.
אצל סקינר הגמול (החיזוק) מקושר לתגובה שאחריה הוא הגיע, ולפיכך מחזק ומגביר את התגובה.
אדוארד ויליאם ליין היה בלשן אנגלי ידוע בחקר הלשון והספרות הערבית.
ליין נולד בעיירה הרפורד הנמצאת במערב אנגליה.
כבנו של כומר העיירה הוא נשלח בבחרותו לאוניברסיטת קיימברידג' מתוך מטרה לרכוש את מקצוע הכמורה, אך תוכנית זו לא התממשה משום שהוא נשר מן האוניברסיטה ועבר ללונדון, שם למד את מלאכת התגליף.
כאשר אובחן כחולה בשחפת מדבקת, הומלץ לו לשהות באקלים חם ויבש והוא עקר למצרים.
בזמן שהותו במצרים הוא הקדיש את מרצו ללמידת ערבית, ספרות ערבית ודת האסלאם.
כמו כן הוא בחן את מנהגיהם ואורחות חייהם של המצרים ואימץ לעצמו את הלבוש ואורח החיים של מצרי משכיל.
בשנת 1828 חזר ליין לאנגליה כשבאמתחתו טיוטת ספר מסע שכתב אשר כללה גם איורים פרי יצירתו.
לאחר קשיים רבים מצא לבסוף ליין מוציא לאור אשר הסכים לפרסם את ספרו, אולם הוא ביכר לערוך מסע נוסף במצרים בשנת 1833 על מנת להרחיב את תצפיותיו הקודמות.
תוצאת שני מסעות אלה היא ספרו המפורסם "מנהגיהם ואורחות חייהם של המצרים המודרניים".
הספר יצא לאור בשנת 1833 ולמרבה ההפתעה הוכתר כרב מכר, כנראה עקב צימאון הקהל האירופי לידע אודות בני ערב.
בין השנים 1833 ו-1840 הוציא ליין לאור מספר כרכים מתוך תרגומו לקובץ "סיפורי אלף לילה ולילה" וגם ספרים אלו זכו להצלחה.
בשנת 1840 נישא ליין לאישה ממוצא יווני.
לאחר שפרסם ספר הכולל תרגומי תקצירים מתוך הקוראן, החליט ליין לערוך מילון ואגרון של השפה הערבית.
בשנת 1842 חזר ליין למצרים על מנת לעבוד על ספרו זה ונשאר שם עד שנת 1849 בה חזר לאנגליה.
עד יום מותו בשנת 1876 שקד ליין על יצירת מילונו העצום אך הוא לא הספיק להשלימו.
את מלאכת ההשלמה עשה בן אחיינו, המזרחן סטנלי ליין-פול, שהפיק את הכרכים השישי, השביעי והשמיני של המילון בשנים 1877–1893.
ספרו של ליין על מנהגי המצרים מספק עד היום עדות ממקור ראשון על החיים במצרים של המאה ה-19.
ליין אף ספג ביקורת נוקבת על תיאוריו בספר זה בספרו של אדוארד סעיד "אוריינטליזם".
אדוארד ניקולא לוטוואק הוא אסטרטג והיסטוריון יהודי אמריקאי, שנודע בעיקר בשל פרסומיו הרבים בתחום האסטרטגיה הצבאית, היסטוריה ויחסים בין-לאומיים.
לוטוואק נולד למשפחה יהודית בעיר ארד שברומניה, וגדל באיטליה ואנגליה.
הוא למד בבית הספר לכלכלה בלונדון ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא קיבל את הדוקטורט שלו.
הפרסום האקדמי הראשון שלו היה באוניברסיטת באת' שבאנגליה.
החל משנת 2004 הוא משמש כעמית מחקר בכיר במכון ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון.
הוא שימש כיועץ למחלקת ההגנה של ארצות הברית, הסוכנות לביטחון לאומי ולמחלקת המדינה של ארצות הברית, לצי, חיל האוויר והצבא האמריקאים וכן למספר משרדי הגנה של שותפות נוספות בברית נאט"ו.
הוא היה חבר בקבוצת לימודי הביטחון הלאומי של משרד ההגנה האמריקאי, וחבר במוסד למדיניות פיסקלית ומוניטרית של משרד הכלכלה היפני.
לוטוואק ביקר בישראל ופרסם מחקרים אודות צה"ל.
משפחת אחיו שלא עברה עמו לארצות הברית עלתה ארצה ומתגוררת כיום בחיפה.
לוטוואק עוסק כמרצה וכיועץ, ופיתח לעצמו מוניטין בשל האסטרטגיות היצירתיות שהוא מציע, למשל בכך שהתערבות של מעצמות בניסיון לשכך סכסוכים אזוריים, רק גורמת להימשכותם של הסכסוכים.
ספרו Coup d'État: A Practical Handbook הוא כנראה עבודתו הידועה ביותר: הספר הודפס במספר מהדורות, ותורגם ל-14 שפות.
ספר נוסף שלו, אסטרטגיה של מלחמה ושלום (במקור: Strategy: The Logic of War and Peace) נמצא בשימוש רחב כספר הלימוד המומלץ של הנושא.
ספרו האסטרטגיה רבתי של האימפריה הרומית עורר מחלוקת רבה בין היסטוריונים, שכן לוטוואק הצטייר כחובבן בנושא שלא מכיר את המקורות ההיסטוריים מקרבה ראשונה, אך קבע קביעות מרחיקות לכת.
אולם, בניגוד לציפיות, ספרו אכן צלח והעלה שאלות רבות, תוך יצירת גל חדש של מחקר אודות הצבא הרומי והברברים.
לוטוואק שאל "איך הרומאים הגנו על קו החזית?" וטען שהשאלה לא קיבלה מענה מחקרי ראוי, ועברה מתחת לסף הרעש של הדיונים האקדמיים על הדמוגרפיה, הכלכלה והסוציולוגיה של הרומאים.
אף על פי שמרבית המומחים בתחום דוחים את דעותיו על האסטרטגיה הרומית, ספרו הוא זה שיצר את הדיון הערני בנושא.
בשנים האחרונות הוא גם פרסם מספר מאמרים על ביזנטיון.
כאמור, לוטוואק בילה מספר שנים באיטליה, בין פלרמו שבסיציליה לבין מילאנו.
הוא דובר איטלקית וצוטט תכופות על ידי התקשורת האיטלקית בהקשרים פוליטיים.
הוא גם כתב יחד עם סופרים איטלקיים שני ספרים באיטלקית.
לוטוואק ערער על היכולת לנייד סגנונות לחימה בין אומות בעלות מאפיינים שונים:
כמו כן עסק בקשר שבין התוצאה בקרב לתוצאה במערכה.
במסגרת עיסוקו זה הדגים את יחסי הגומלין בין השניים לאורך ההיסטוריה: כיצד ניצחונות שלא נוצלו כראוי גררו כישלונות גדולים, ומנגד מקרים שבהם תבוסה בקרב גרמה דווקא להתעצמות ולניצחון במערכה.
עוד הוא עסק בקשר שבין אופי ההכרעה בקרב לבין סיום המערכה.
לדבריו, קיים מצב שנראה על פניו לא הגיוני, לפיו הכרעה מוחצת בקרב עשויה להביא שלום, ואילו סיום הלחימה בצורה עמומה, כשאין מנצח ברור, עלול להביא למלחמה נוספת.
הגותו של לוטוואק מתמקדת בהיגיון של האסטרטגיה ובהשלכות שלו.
לדבריו, ההיגיון של האסטרטגיה הוא טרנסצנדנטי ובלתי משתנה מאחר שהוא מבוסס על האינסטינקטים הבסיסיים של האדם שמחפש ביטחון, הגנה ואינו רוצה להסתבך.
ההיגיון של האסטרטגיה הוא פרדוקסלי: אומה שמצויה באיום תתכונן למלחמה ובכך תגיע לעמדת עוצמה ותימנע מסכסוך ואילו אומה שחיה בביטחון ובשלווה לא תשקיע בהכנות למלחמה ובכך תאבד את יכולת ההרתעה ותידרדר למלחמה כמאמרו של וגטיוס: "רצונך בשלום, היכון למלחמה".
לדבריו, מלחמה היא תהליך חינוכי שבו אומה מבינה את מחירה של המלחמה ולא רוצה בה יותר.
כך דווקא המלחמה מובילה לשלום.
בספרו "עלייתה של סין וההיגיון של האסטרטגיה" משנת 2012, הוא טוען שבשנת 2008 סין עזבה את מדיניות ה'שגשוג השקט' שהביאה לצמיחתה המהירה בעשורים הקודמים, לטובת מדיניות אגרסיבית שפוגעת בריבונות של המדינות הסובבות אותה.
הוא חזה שהתנהגות זו תגרום להיווצרותה של קואליציה נגדית שתעלה על סין בעושר ובכוח צבאי, מה שאכן קרה בשנים האחרונות.
על פי ההיגיון האוניברסלי של האסטרטגיה, תיתכן צמיחה צבאית או כלכלית בלבד, אך לא שתיהן במקביל.
סין רודפת אחר שתי המטרות בו זמנית ולכן עתידה להיכשל.
הבסיס של האסטרטגיה הוא המודעות לאחר.
כמו שבשחמט שחקן ברמה טובה יודע לחשב את מהלכיו של יריבו, כך ניהול מדיניות אסטרטגית נכונה מבוססת על הבנת הסביבה הגאופוליטית של המדינה והאינטרסים של המדינות השונות.
לדבריו, מדינות קטנות מודעות למדינות השכנות שלהן בניגוד למעצמות על כסין וארצות הברית שענייני הפנים שלהן תופסים את עיקר תשומת הלב שלהן.
לכן סין, המדינה המאוכלסת בעולם, מעורבת בסכסוכים עם כל המדינות הסובבות אותה מלבד רוסיה, קמבודיה ופקיסטן.
The Israeli Army (יחד עם דן הורוביץ) (קיימברידג', מסצ'וסטס, 1983),
האסטרטגיה רבתי של האימפריה הרומית, הוצאת מערכות, 1982
אסטרטגיה של מלחמה ושלום, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002
אדוארד נורטון לורנץ היה מטאורולוג ומתמטיקאי אמריקאי, מחלוצי תורת הכאוס.
לורנץ נולד בקונטיקט, למד מתמטיקה בדארטמות' קולג' ובאוניברסיטת הרווארד, וקיבל תואר דוקטור במטאורולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
התעניינותו של לורנץ בכאוס החלה במקרה דרך מחקריו על חיזוי מזג אוויר ב-1961. לורנץ השתמש במחשב בסיסי שעליו הריץ סימולציה של תנאי אקלים.
הוא רצה לראות שוב כמה נתונים שראה קודם, ועל מנת לחסוך זמן הוא הזין נתונים שהתקבלו באמצע תהליך של סימולציה קודמת.
להפתעתו, המחשב חזה כעת מזג אוויר שונה לחלוטין.
לורנץ הבין שהשינוי נובע מכך שהנתונים החדשים שהשתמש בהם היו בעלי 3 ספרות לאחר הנקודה, ואילו המחשב הקודם עבד עם 5 ספרות לאחר הנקודה.
השינוי הזה קטן מאוד, ובאותו זמן היה קונצנזוס מדעי ששינוי כזה לא יכול להשפיע כלל.
אך לורנץ גילה ששינויים קטנים בתנאים ההתחלתיים יכולים להביא לשינויים גדולים בסופו של דבר.
לורנץ אף הגדיר את המונח "אפקט הפרפר".
בעבודה מדעית שהגיש לאקדמיה למדעים של ניו-יורק בשנת 1963, כתב כי "מטאורולוג אחד העיר כי אם התאוריה נכונה, נפנוף אחד של כנפי שחף עשוי לשנות את מהלך מזג האוויר לנצח".
באזכורים מאוחרים יותר העדיף לורנץ להשתמש ב"פרפר", שנשמע דרמטי יותר מ"שחף".
למושכי לורנץ הייתה חשיבות היסטורית בכך שפתחו את השער לענף המושכים בחקר תורת הכאוס.
לורנץ נפטר ב-16 באפריל 2008 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
1969 מדליית המחקר ע"ש קרל-גוסטף רוסבי מטעם האגודה המטאורולוגית האמריקאית (AMS)
1973 מדליית זהב ע"ש סימונס מטעם האגודה המטאורולוגית המלכותית בבריטניה
1981 חבר באקדמיה הנורווגית למדעים
1983 פרס קראפורד של האקדמיה המלכותית השוודית למדעים במדעי כדור הארץ
1984 חבר כבוד באגודה המטאורולוגית המלכותית
1991 פרס קיוטו על מחקרו והישגיו בתאוריית הכאוס
2004 מדליית בייס באלוט (Buys Ballot medal) של האקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ולמדעים
2004 מדליית הזהב של לומונוסוב (Lomonosov Gold Medal) מטעם האקדמיה הרוסית למדעים (RAS)
אדוארד ליווינגסטון , מדינאי אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
קודם למינויו הוא שימש ראש עיריית ניו יורק, סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה ומדינת ניו יורק.
ליווינגסטון נולד בקלרמונט, ניו יורק למשפחת פעילים פוליטיים.
אביו כיהן כשופט והיה חבר ועדת המאה שעמדה בראש העיר ניו יורק.
בסיום לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, בשנת 1781, הוסמך ליווינגסטון לעריכת דין.
במקביל לעיסוקיו המקצועיים הוא פעל במסגרת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, מטעמה הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1795–1801).
בתקופת כהונתו הוא נמנה בין המתנגדים הבולטים להסכם ג'יי והעלה את הצעתו לחייב את נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון לדווח בפני הקונגרס האמריקני על המשא ומתן המתנהל עם אנגליה.
בשנת 1801 מונה ליווינגסטון לתובע המחוזי של ניו יורק ובאותה שנה נבחר גם לכהן כראש העירייה.
הוא החזיק בתפקידיו אלו עד 1803, עת הוא התפטר לאחר מגפת קדחת צהובה שפקדה את העיר ולאחר הבראתו שלו הוא לקח אחריות על ניהול כושל של כספי ציבור על ידי פקיד שהיה מצוי תחת אחריותו.
ליווינגסטון נישל עצמו מנכסיו ובשנת 1804 עבר להתגורר בלואיזיאנה והחל לעסוק בעריכת דין בניו אורלינס.
בשנת 1826 צלחו מאמציו להחזרת החובות שצבר בניו יורק.
בלואיזיאנה מונה ליווינגסטון על ידי בית הנבחרים לפתח את הנהלים השיפוטיים הנדרשים להחדרת המסורת השיפוטית הנהוגה באנגליה.
פעילותו זו נמשכה בהדרגה בין השנים 1805–1825. בשנות כהונתו של תומאס ג'פרסון כנשיא ארצות הברית היה ליווינגסטון מצוי עמו בתביעות הדדיות על רקע מחלוקות פוליטיות ובתקופת מלחמת 1812 הוא התקרב לגנרל אנדרו ג'קסון ושימש יועצו המשפטי.
בשנת 1820 נבחר ליווינגסטון לבית הנבחרים של לואיזיאנה.
בשנה הראשונה בתפקיד הוא מונה על ידי חברי הבית לעמוד בראש חקיקת חוק עונשין חדש.
עבודתו הושלמה רשמית בשנת 1833, אך החוק לא אומץ על ידי לואיזיאנה, על אף שהנוסח אומץ ויושם במדינות גרמניה, צרפת ואנגליה, כמו גם על ידי ממשלת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
ליווינגסטון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1823–1829, חבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1829 - 1831 ולאחר מכן מונה למזכיר המדינה בממשלתו של אנדרו ג'קסון (1831 - 1833).
בשנים 1833 - 1835 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת.
זמן קצר לאחר שובו לארצות הברית הוא נפטר בניו יורק.
אחותו של ליווינגסטון, גרטרוד, נישאה למושל ניו יורק מורגן לואיס.
אחות נוספת שלו, אלידה, נישאה לג'ון ארמסטרונג, סנאטור, מזכיר המלחמה של ארצות הברית ושגריר בצרפת.
אדוארד לווה Löwe (Loewe, Lowe); ספטמבר 1794 – פברואר 1880) היה שחמטאי יהודי-בריטי.
בשנת 1847 ניצח בדו-קרב את הווארד סטאונטון 5-2 אך יריבו נתן לו יתרון של רגלי ושני מסעים.
בתחרות לונדון 1849 ניצח לווה את ארתור סימונס 0–2 והפסיד לג'ורג מדלי 1.5-2.5 (בתחרות ניצח הנרי תומאס באקל).
בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בלונדון בשנת 1851 הפסיד לווה למרמדיוק ויויל 0-2. (בתחרות ניצח אדולף אנדרסן).
אדוארד הירש לוי , היה משפטן יהודי-אמריקאי, נשיא אוניברסיטת שיקגו, נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, והתובע הכללי של ארצות הברית, ה-71 במספר.
היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד.
לוי נולד בשיקגו, אילינוי, למשפחת רבנים.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בקולג' של אוניברסיטת שיקגו ב-1932, ותואר ראשון במשפטים (J.D) בבית ספר למשפטים של אותה אוניברסיטה ב-1935. שנה לאחר מכן, הפך לפרופסור זוטר למשפטים בבית ספר למשפטים והיה לחבר באגודת עורכי הדין של אילינוי.
הוא סיים דוקטורט במשפטים (J.S.D) באוניברסיטת ייל, היכן שגם כיהן כמרצה בכיר ב-1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית.
ב-1945, חזר לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו ומונה לדיקן בית הספר ב-1950. באותה שנה עבד גם כיועץ ראשי לוועדת המשנה של ועדת המשפטים, לענייני מונופול.
הוא התפטר מתפקידו כדיקן והתמנה לראש המכללה (provost) של האוניברסיטה ב-1962.
ב-1964 היה לחבר ב"הצוות המרכזי של הבית הלבן לענייני פנים", בין 7–1966 ב"כוח המשימה של הבית הלבן לענייני חינוך" ובין 70–1969 "כוח המשימה של הנשיא לענייני עדיפויות בחינוך".
ב-1968 מונה לנשיא אוניברסיטת שיקגו, עד שנת 1975. באותה שנה התמנה על ידי הנשיא ג'רלד פורד לתובע הכללי ה-71 של ארצות הברית.
במהלך כהונתו כתובע הכללי, הוא הוציא סט הנחיות (1976) להגבלת הפעילות של סוכנות ה-FBI.
הנחיות אלו דרשו מה-FBI להוכיח דבר ביצוע פשע לפני כל שימוש בטכניקות של משטרה סודית כגון ציתותים או חדירה לבית ללא צו בית משפט.
הנחיות אלו הוחלפו בהנחיות חדשות, ב-1983, בידי התובע הכללי של הנשיא רונלד רייגן, ויליאם פרנץ' סמית'.
הוא גם הצליח לשכנע את הנשיא פורד למנות את עמיתו משיקגו, ג'ון פול סטיבנס כשופט בבית המשפט העליון.
לאחר כהונתו כתובע הכללי של ארצות הברית, הוא שב ללמד בבית ספר למשפטים של האוניברסיטה והקולג' של שיקגו ובמקביל כיהן גם כמרצה אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד, בין השנים 8–1977.
לוי גם חיבר ספר בשם "מבוא להנמקה משפטית", אשר התפרסם לראשונה ב-1949 ונאומיו קובצו ב"נקודת מבט: שיחות על חינוך".
לוי גם היה לנאמן אוניברסיטת שיקגו ו"קרן מקארתור".
כמו כן, היה ליושב ראש וחבר מועצה במועצה לחינוך משפטי למען אחריות מקצועית.
היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1986 – 1989).
לוי נפטר בשיקגו, בגיל 88, עקב מחלת אלצהיימר, ב-7 במרץ 2000.
ללוי שלושה בנים, דייוויד, מייקל וג'ון.
דייוויד הוא שופט פדרלי לשעבר ומכהן כעת כדיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת דיוק.
אדוארד ברדפורד טיצ'נר היה חוקר בריטי בתחום הפסיכולוגיה, מראשי גישת הסטרוקטורליזם.
טיצ'נר נולד בצ'יצ'סטר שבאנגליה לאליס פילד הבין ולג'ון טיצ'נר.
אמו ברחה ממשפחתה, משפחה מיוחסת מסאסקס, כדי להתחתן עם אביו ב-1866. אביו עבד כפקיד עד מותו משחפת בשנת 1879. משפחתו, חמישה אחים, עברו ממקום למקום לאורך זמן זה.
כשהיה בן תשע נשלח לחיות עם סבו וסבתו מצד האב, ועם שתי דודותיו.
סבו היה עורך דין ומשקיע מוצלח, ואף ראש העיר לשעבר של צ'יצ'סטר.
בשהותו אצל סבו נשלח לבית הספר.
השקעותיו של הסב החלו לגרום להפסדים ב-1888, וכמה חודשים לאחר מכן הוא נפטר.
מ-1885 עד 1890 למד באוניברסיטת אוקספורד.
וב-1890 עבר לגרמניה, שם למד לתואר דוקטור בסתיו 1890 באוניברסיטת לייפציג בגרמניה, כתלמידו של הסטרוקטורליסט וילהלם וונדט.
ב-1892, עם קבלת הדוקטורט, עבר לאוניברסיטת קורנל במדינת ניו יורק, שם שימש כמרצה לפסיכולוגיה עד מותו.
הוא ייסד באוניברסיטה מעבדה ראשונה לפסיכולוגיה, ועסק בה במחקר בתחום.
כמו כן כתב מאמרים וספרים רבים בנושא מבוא לפסיכולוגיה ופסיכולוגיה ניסויית.
בנוסף ערך עיתונים מדעיים חשובים כגון "Mind" ו-"American Journal of Psychology".
תורתו של טיצ'נר ממזגת בקרבה רעיונות מהאמפיריציזם הבריטי ביחד עם האידיאליזם הגרמני.
כסטרוקטורליסט, טיצ'נר האמין כי הנפש בנויה כמבנים שניתן לחקור את מרכיביהם – כשם שניתן לפרק מים למרכיבים כימיים, כך ניתן לפרק מחשבות ורגשות.
בניגוד לוונדט שסבר כי הרגשות מורכבים משלשה רכיבים בסיסיים סבר כי הם ביסודם חד־ממדיים, והאפשרות היחידה שבהם היא נעימות או חוסר נעימות.
הוא סבר כי קיימים בתודעה כ-40,000 אלמנטים.
השפעתו בארצות הברית בעשורים הראשונים לאחר שהגיע לשם הייתה גדולה, אך בהמשך דעכה.
אדוארד לורנס לוי היה אתלט אנגלי יהודי, מורה ופעיל קהילתי.
ניצח באליפות העולם הראשונה בהרמת משקולות, שהתקיימה בלונדון ב-1891. בשלוש השנים הבאות קבע 14 שיאי עולם.
אדוארד לואנס לוי, יליד לונדון, התחנך בבית היתומים היהודי בנורווד שבו חזר ללמד בבגרותו.
בשנת 1870, בגיל 19 עבר לברמינגהאם, שם לימד כמורה בבית הספר היהודי "Birmingham Hebrew school".
הוא נשאר בברמינגהם יד יום מותו, כעבור 60 שנה.
בגיל 25 הוא הקים בעיר בית ספר משל עצמו בשם "Denbigh Lodge Collegiate School", וניהל אותו שנים רבות.
פרט להוראה ולפעילותו כאתלט ומאמן, היה לוי מעורב מאוד בפעילויות קהילתיות רבות בתחום החברתי, המוזיקה והתיאטרון לחובבים.
כבר בשנה הראשונה לעבודתו כמורה, ב-1870, הקים בקרב יהודי ברמינגהאם את החברה היהודית לדרמה, שבמשך השנים שינתה מספר פעמים את שמה ותחום העניין שלה; (ב-1879 הפכה ל"אגודת הנוער היהודי בברמינגהאם", ומ-1925 ל"אגודה הספרותית היהודית", לפי דגם שהתקיים בקהילות יהודיות רבות).
ניהל את החוג לדרמה שקם ב-1923 במסגרת החברה היהודית לאמנויות בעיר.
בנוסף כתב כתבות ספורט בעיתונות המקומית (למשל ב"ברמינגהאם פוסט"), על משחקי קבוצת הכדורגל אסטון וילה ואירועי ספורט אחרים.
כמו כן כיהן שנים רבות בוועדת המועדון מילדנד של המפלגה השמרנית הבריטית.
כמו כן החל משנת 1880 היה פעיל בלשכה "Lodge of Israel" של הבונים החופשיים ונבחר מאוחר יותר למגיסטר שלה ולתפקיד בכיר של הבונים החופשיים במחוז (Provincial Grand Assistant Secretary).
אלוף עולם ראשון בהרמת משקולות
החל משנת 1876 התקבל לוי לשורות מועדון הספורט "בינגלי הול", והפך במהרה לאחד מחבריו המצטיינים.
היה ידוע בין חבריו כ"לורנס", וזכה גם בכינוי "הרקולס של כיס" ("Pocket Hercules") בשל קומתו הנמוכה.
יומו הגדול הגיע כשב-24 בינואר 1891, בגיל 40, זכה כנציג של מועדון האתלטיקה של ברמינגהאם במדליית הזהב, באליפות בריטניה למרימי משקולות חובבים שהתקיימה בלונדון.
אמנם השתתפותו בתחרות בשבת עלתה לו במחיר אישי: הוא איבד את התפקיד של מנצח המקהלה בבית הכנסת.
ב-28 במרץ אותה שנה זכה בתחרות חופשית במסגרת האליפות הבינלאומית הראשונה להרמת משקולות, מול 6 מתחרים מבריטניה, גרמניה, אוסטריה-הונגריה, בלגיה ואיטליה.
אליפות זו משנת 1891, שקיבלה לאחרונה את הכרת בכורתה על ידי הפורומים המובילים את ענף הרמת המשקולות בעולם, התקיימה ב"קפה מוניקו" ("Cafe Monico") בפיקדלי, לונדון.
המתחרים נדרשו להרים פעמים חוזרות, עד אפיסת כוחות, משקוליות בכל יד ששקלו 56 או 64 פאונד.
לוי הצליח להחזיק מעמד במשך הזמן הממושך ביותר וביצע שמונה הרמות משקוליות.
בשלוש השנים הבאות קבע עוד 14 שיאי עולם.
אחר כך לוי היה לחבר בוועד האולימפי הבריטי הראשון.
במשחקים האולימפיים הראשונים באתונה בקיץ 1896, החליט בגלל שינויים בתקנון לוותר על השתתפות כמתחרה.
במקום זאת כיהן לצד הנסיך יורגוס של יוון ואחרים כחבר בחבר השופטים של התחרות להרמת משקולות וכתב כתבות ב"ברמינגם טיימס".
לוי ייסד את האגודה לאתלטיקה של העיר ברמינגהם ואת הפדרציה להתעמלות חובבים של בריטניה ואירלנד.
אדוארד לורנס לוי נפטר בשנת 1932, בגיל 81, אחרי מחלה ארוכה.
לוי כתב כמה ספרים, בהם:
"אוטוביוגרפיה של אתלט" (Autobiography of an athlete) - ספר אוטוביוגרפי (יצא לאור ב-1913).
אדוארד בורנט לוסון היה דיפלומט אמריקאי, כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1954 עד 1959.
לוסון נולד בניופורט שבטנסי, נלחם במלחמת העולם הראשונה.
בוגר תואר ראשון ושני בבית הספר ללימודי שירות החוץ שבאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
באפריל 1954 אושר מינויו כשגריר ארצות הברית בישראל, הוא הגיש את כתב האמנתו בנובמבר אותה שנה.
האירועים המדיניים המרכזים שהעסיקו אותו בתקופת כהונתו היו תקריות האש בין ישראל לפדאיון באזור רצועת עזה, פעולות התגמול ובראשם מבצע חץ שחור, השפעות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, מלחמת סיני והלחץ האמריקאי על ישראל לנסיגה מסיני ומעזה.
ב-1959 סיים את תקופת כהונתו ומונה לעוזר מזכיר מחלקת המדינה לכוח אדם.
ב-1962 נפטר מהתקף לב בביתו שבוושינגטון.
אדוארד אנטולייביץ' חיל היה זמר בריטון רוסי, בעל תואר אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
חיל היה זמר נודע ברוסיה הסובייטית טרם נפילת המשטר הקומוניסטי.
תופעת האינטרנט זכתה לכינוי "Trololo" (טרולולו), ובעקבותיה אימץ חיל בעצמו את השם שניתן לו באינטרנט כשם במה: "מר טרולולו".
אדוארד חיל נולד ב-4 בספטמבר 1934 בעיר סמולנסק.
במהלך ילדותו הוריו התגרשו ואמו גידלה אותו לבדה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגן שאליו נהג ללכת הופצץ, ובהמשך הוא הופרד מאמו ופונה ליישוב בקוב שבאובלסט פנזה שם הועבר לבית ילדים.
באותה העת נהג לשיר בקביעות עבור החיילים הפצועים בבית החולים הסמוך.
הוא זכה לפגוש שוב את אמו בשנת 1943, לאחר שהעיר סמולנסק שוחררה מהשלטון של גרמניה הנאצית.
בשנת 1949 עבר ללנינגרד, שם למד דפוס במכללה מקומית.
במחצית השנייה של שנות ה-50 למד בקונסרבטוריום של לנינגרד.
לאחר לימודיו התאהב במוזיקת פופ והחל לבצע בעיקר שירים בסגנון מוזיקת פופ.
בשנים 1977 - 1979 למד שירה באקדמיה הממלכתית לאמנויות הבמה בסנט פטרסבורג.
עם נפילת הגוש הקומוניסטי, דעכה הפופולריות של חיל אשר לבסוף פרש מקריירת הזמרה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. במהלך אותה התקופה עבד בבית קפה בפריז.
בשנת 1997 חיל ובנו ביצעו מספר שיתופי פעולה עם להקת הרוק פרפינאקי (Prepinaki).
התהילה בעקבות פרסום הסרטון טרולולו
בעשור הראשון של המאה ה-21 חיל חי בצניעות יחד עם משפחתו בסנט פטרסבורג עד אשר בשנת 2010 סרטון וידאו שלו משנת 1976 הועלה לאתר שיתוף הווידאו יוטיוב.
בסרטון זה חיל מבצע גרסה ווקאלית, ללא מילים, לשיר "אני ממש שמח, כי אני חוזר סוף סוף הביתה" (Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой), שהולחן על ידי ארקדי אוסטרובסקי (Аркадий Островский).
במקור, נכתבו מילים לשיר אשר עסקו בקאובוי ששב לביתו על גב סוס, אך טרם פרסום השיר החליטו יחד אדוארד וארקדי כי המילים אינן טובות מספיק וכי כדאי לפרסם אותו כקטע ווקאלי, ללא מילים, כאשר רק שם השיר המקורי נשמר.
הסרטון העליז והקליט הפך ללהיט ותופעת אינטרנט ויראלית, שנודעה בשם "Trololololololololololo" או "Trololo" (שם אשר הוא אונומטופיה לדרך הייחודית שבה חיל ביצע את השיר בסרטון), כאשר בתחילה היא פורסמה באתרי אינטרנט רבים ובשל כך המוני גולשי אינטרנט ברחבי העולם, אשר מעולם לא שמעו על חיל, התוודעו לראשונה לזמר.
ב-3 במרץ 2010 סרטון הטרולולו זכה לראשונה לחשיפה מאסיבית במיוחד כאשר שולב בתוכנית הלייט נייט הסאטירית האמריקנית הקולבר ריפור.
זמן קצר לאחר מכן הסרטון זכה לחשיפה משמעותית בשנית כאשר בוצעה פרודיה לסרטון בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל.
הפופולריות והפרסום המאסיביים להם זכה אדוארד חיל בין לילה ברחבי העולם בזכות פרסום הסרטון ביוטיוב הובילו להתעניינות מחודשת עצומה בקריירת השירה של חיל ברחבי העולם כאשר פרודיות רבות בוצעו לשיר באתרים ובמדיות שונות באינטרנט, כמו גם בטלוויזיה בסדרות שונות כגון "איש משפחה".
כמו כן גם אתר מעריצים לאדוארד בו גולשי האתר חתמו על עצומה הקוראת לאדוארד לקיים סבב הופעות בינלאומי.
בעקבות הפרסום הרב של תופעת האינטרנט הפך אדוארד חיל לסלבריטאי מבוקש כאשר החל לקבל הצעות רבות לבצע את השיר "טרולולו" באירועים שונים ובתוכניות טלוויזיה שונות.
ב-4 בספטמבר 2017 במלאת 83 שנה ללידתו, הופיע דודל לזכרו, הכולל סרטון המראה את חיל מבצע את השיר טרולולו.
ב-8 באפריל 2012 עבר חיל אירוע מוחי ואושפז בבית החולים מרינסקי שבסנט פטרסבורג עם נזק מוחי חמור.
חיל מת בבית החולים בסנט פטרבורג ב-4 ביוני 2012, בהיותו בן 77.
אדוארד לימונוב היה עיתונאי, סופר ומשורר ופעיל פוליטי רוסי.
לימונוב היה המנהיג והמייסד של המפלגה הנציונל בולשביקית ברוסיה.
הוא היה אחד המנהיגים של הגוש הפוליטי רוסיה האחרת שהתנגד לשלטונו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ספרו, "זה אני אדיצ'קה", תורגם לעברית ולשפות נוספות.
לימונוב נולד ב-1943 כאדוארד וניאמינוביץ' סוונקו בגורקי, ברית המועצות (כיום ניז'ני נובגורוד), רוסיה.
אביו היה איש שרותי הביטחון הסובייטים ואמו עקרת בית.
לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בחרקוב אשר ברפובליקה העממית של אוקראינה שהשתייכה לברית המועצות, ושם עבר את תקופת ילדותו והתבגרותו.
הוא העיד על עצמו שבהיותו נער החל לכתוב שירים ואימץ לעצמו את השם לימונוב כשם עט.
שם זה הפך עם השנים לשמו האמיתי.
ב-1967 עבר להתגורר במוסקבה שם נישא למשוררת ילנה שאקאפובה בטקס אשר נוהל בהתאם למסורת של הכנסייה הרוסית הפרבוסלאבית.
הוא החל לחבור לקבוצות משוררים אנרכיסטיות ופרסם ספרי שירה מחתרתיים אשר נאסרו לפרסום ברוסיה בגלל התכנים הפוליטיים האנטי סובייטים שלהם.
ב-1974 היגר לימונוב לניו יורק והתחבר אל קבוצות שוליים.
באותה תקופה החלה תת-תרבות הפאנק (Punk) לפרוח במערב והוא נמשך אליה.
עד מהרה מצא עצמו נחקר על ידי FBI ונעצר על ידם מספר פעמים.
תקופה זו מתוארת ברומן האוטוביוגרפי שכתב: זה אני אדיצ'קה.
בו מביע הסופר בין היתר את אכזבתו מהמערב (אליו היגר לאחר שהתאכזב מברית המועצות).
הוא מתאר את חייו כנתמך סעד, מהגר רוסי ומשורר מפורסם במולדתו, בעוד שבארצות הברית שיריו לא נחוצים לאיש.
לימונוב, ביסקסואל מוצהר, מתאר בספרו "זה אני, אדיצ'קה" את הרומנים המיניים שניהל עם גברים שחורים, נוודים שחומי-עור ונשים לבנות ועשירות.
בספר טוען הסופר שהגיע למסקנה שהשיטה הקומוניסטית והשיטה הקפיטליסטית הן גן עדן לאדם הקטן הבינוני ואילו למשוררים כלימונוב עצמו, שתי השיטות הן גיהנום.
במהלך שהותו ב-ארצות הברית התגרש לימונוב מרעייתו ילנה.
לבסוף, מאוכזב מהמדינה שכינה "צריף ארור חסר רוח או מטרה בפאתי הציוויליזציה", עזב לימונוב את אמריקה לפריז עם אהובתו נטליה מדבדבה ב-1980, שם הפך לפעיל בחוגי ספרות צרפתיים.
הוא נשבע שלעולם לא יחזור לארצות הברית, ומעולם לא חזר.
לאחר שנותר חסר אזרחות במשך שלוש עשרה שנים, הוא קיבל אזרחות צרפתית ב-1987. לימונוב ומדבדבה נישאו ב-1982; הזוג נפרד עד 1995.
ב-1991, בעקבות הפרסטרויקה חזר הסופר לרוסיה, וקיבל מחדש את אזרחותו שנשללה ממנו כשעזב לארצות הברית.
לימונוב היה תומך נלהב של סרביה במלחמות שלאחר התפרקות יוגוסלביה והשתתף בסיירת צלפים בבוסניה הרצגובינה במהלך מלחמת בוסניה.
סרטו של פאוול פאוליקובסקי, "Serbian Epics", כולל צילומים של לימונוב נוסע לקווי החזית של סרייבו ב-1992 עם רדובאן קאראג'יץ', אז נשיא סרביה ומאוחר יותר מורשע פושע מלחמה, ויורה כמה כדורים עם מקלע לכיוון העיר הנצורה.
כשנשאל על התקרית ב-2010, טען לימונוב שירה במטווח וכי פאוליקובסקי הוסיף צילום נוסף כדי שייראה כי ירה על מתחם דירות.
אך בהזדמנות אחרת אמר לימונוב כי הוא "חגג את יום הולדתו ה-50 בקנינסקה קריינה [...] בירי מאקדח כבד מתוצרת רוסית לעבר מפקדת הצבא הקרואטי".
במהלך שנות התשעים, הוא תמך בסרבים במלחמות יוגוסלביה.
והבדלנות והעצמאות של חבל אבחזיה בגאורגיה וחבל טרנסניסטריה במולדובה.
הוא אף אמר שיתרם את כל שכר הסופרים שלו לקניית נשק למען מאבקים אלו.
לימונוב היה בתחילה גם בן בריתו של הלאומן ולדימיר ז'ירינובסקי, אולם עד מהרה נמאס לימונוב מז'ירינובסקי, האשים אותו במתינות ובעקבות כך נפרד ממנו, והוציא לאור את הספר "לימונוב נגד ז'ירינובסקי" (1994).
ב-1993, יחד עם דמויות כמו אלכסנדר דוגין ויגור לטוב, הוא הקים את המפלגה הנציונל בולשביקית שהחלה לפרסם עיתון בשם "לימונקה" (הכינוי הרוסי לרימון יד).
בשנת 1996, בית משפט רוסי קבע כי "לימונקה" הפיץ מידע בלתי חוקי ובלתי מוסרי, שהוא תומך בנקמה וטרור המוני.
לאחר מכן, נפתח נגדו תיק פלילי באשמת הסתה לשנאה אתנית.
ביום העצמאות של אוקראינה, ב-24 באוגוסט 1999, לימונוב יחד עם 15 תומכים נוספים עמד על ראש מגדל השעון של העיר בסבסטופול וקרא לא לאשרר את האמנה בדבר ידידות ושיתוף פעולה בין רוסיה לאוקראינה.
בשנת 2001, לימונוב נכלא באשמת טרור ורכישה בלתי חוקית של נשק.
בהתבסס על מאמר שפורסם ב"לימונקה"ב, האשימה אותו הממשלה בתכנון להקים צבא במטרה לפלוש לקזחסטן.
הוא טען שהאישומים היו מגוחכים וממניעים פוליטיים, אך הורשע ונידון לארבע שנות מאסר בגין רכישת נשק, בעוד שהאישומים האחרים בוטלו.
הוא היה בכלא כמעט שנתיים לפני ששוחרר על תנאי בגין התנהגות טובה.
הוא כתב שמונה ספרים בזמן שהיה בכלא.
לימונוב המשיך בפעילותו הפוליטית כאחד ממנהיגי קואליציית רוסיה האחרת, יחד עם פוליטיקאים ליברליים, לאומנים וקומוניסטים שהתאגדו תחת אידאולוגיית הבולשביזם הלאומי.
הוא השתתף בהפגנות שונות והיה ממארגני צעדות המתנגדים.
בנובמבר 2007 הוא נעצר על ידי המשטרה בתחילת צעדת המתנגדים.במא 2009 לימונוב נעצר שוב לאחר עצרת אנטי-ממשלתית במוסקבה.
עד מהרה נפרד לימונוב מהאופוזיציה הליברלית.
ביולי 2010, הוא וחסידיו הקימו את המפלגה הפוליטית של רוסיה האחרת, כיורשת הבלתי רשמית של המפלגה הנציונל בולשביקית, אך לא הותר לה להירשם.
זה אני אדיצ'קה, תרגם מרוסית: יוסף מוגינשטיין, הוצאת עם עובד, 1997
עמנואל קארר, "לימונוב", תרגמה מצרפתית: עמית רוטברד, הוצאת בבל, 2013
אדוארד לייסטר אטקינסון היה רופא וחוקר אנטארקטיקה בריטי בצי המלכותי, חבר בצוות המדעי של משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט, בשנים 1913-1910. הוא פיקד על בסיס המשלחת בכף אוונס במשך רוב שנת 1912, ועמד בראש הקבוצה, שגילתה את האוהל אשר בו נמצאו גופותיהם של סקוט, "בירדי" באוארס ואדוארד וילסון.
שמו של אטקינסון נקשר בהמשך בשתי מחלוקות: האחת שעסקה בפקודותיו של סקוט בנוגע לשימוש בכלבים, והאחרת, שעסקה באפשרות התחלואה בצפדינה בקבוצת הקוטב.
הוא מונצח במצוק אטקינסון על החוף הצפוני של ארץ ויקטוריה ביבשת אנטארקטיקה, הנקראים על שמו.
אטקינסון נולד באיי וינוורד, שם עברו עליו רוב שנות ילדותו.
את הכשרתו הרפואית רכש בבית החולים סיינט תומאס בלונדון, שם היה לאלוף האיגרוף במשקל קל כבד של בית החולים.
הוא קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1906 וכעבור שנתיים התגייס לצי המלכותי כקצין רפואה ושירת בבית החולים האסלר של הצי בגוספורט, המפשייר.
בראש ובראשונה עסק במחקר ופרסם מאמר על שיגרון זיבתי לפני שהתמנה לרופא ומומחה למחלות טפילים במשלחת טרה נובה.
אטקינסון עשה את החורף במחנה של בסיס כף אוונס בעבודה מדעית.
אחד-עשר יום לפני שהצוותים של סקוט יצאו לדרך אל הקוטב, נתן סקוט לכלבן מירס בכף אוונס את הפקודות הבאות, שנכתבו בתאריך 20 באוקטובר 1911, להבטיח את חזרתו המהירה של סקוט מן הקוטב בעזרת הכלבים:
המסע הרגלי דרומה החל ב-1 בנובמבר 1911, ואטקינסון יצא דרומה עם הצוות של סקוט, תחילה כנוהג סוסי פוני ובהמשך כגורר אנושי.
הכלבים עם הכלבן מירס פנו לשוב לבסיס לפני העלייה אל קרחון בירדמור.
בשלב זה הייתה סבירות לכך, שמירס יעזוב את המשלחת, וסקוט הזכיר לאטקינסון את הפקודות הנוגעות לכלבים: "עם המאגר (של מזון כלבים) שהושאר בטון אחד, התקדם הרחק ככל שתוכל." אטקינסון ואחרים ליוו את סקוט במהלך העלייה על קרחון בירדמור.
ב-22 בדצמבר, על פסגת הקרחון, בקו רוחב 85 מעלות 7 דקות דרום, הפך אטקינסון את פניו לחזור אל הבסיס עם פלוגת הסיוע הראשונה, והגיע לכף אוונס ב-29 בינואר 1912, אחרי מסע נטול עיכובים באופן כללי.
בשובו אל כף אוונס, קיבל עליו אטקינסון את הפיקוד..
נודע לו, שנוהג הכלבים הראשי, ססיל מירס, פרש מן המשלחת, ממתין לאוניה שתיקח אותו הביתה ו"איננו זמין" לעבודה בחומת הקרח.
בכל מקרה, לא מירס ולא שום אדם אחר לא דאג לחדש את מלאי מזון הכלבים בתחנות.
בראשית פברואר, הגיעה ה"טרה נובה" ואטקינסון הנחה את חברי צוות הקוטב לפרוק אספקה, פרדים וכלבים חדשים מן האוניה, במקום לצאת עם הכלבים לפגוש את סקוט.
בספרו "המסע הגרוע ביותר בעולם" (1922) הגדיר צ'רי-גארארד את ההחלטה הזו "משגה".
ב"נספח" שהוסיף ב-1948 לספר זה, שהופיעה במהדורה של 1951, הסביר צ'רי-גארארד ביתר הרחבה: "באוקטובר [1911] הוציא סקוט פקודות ברורות: אלה הנוגעות לכלבים הן מתאריך 20 באוקטובר.
בפקודות המקוריות האלה לצוותי הכלבים בפיקודו של מירס [...] המסע השלישי נועד לצאת במהלך השבוע הראשון של פברואר [1912]" (עמ' 583).
אחר, בעמ' 588, כותב צ'רי-גארארד: "הגענו לכף אוונס ב-28 בינואר.
לדעתי, הוא [אטקינסון] לא היה כשיר לצאת עם הכלבים בשבוע הראשון של פברואר."
ב-13 בפברואר יצא סוף סוף אטקינסון לקטע הראשון של המסע דרומה, אל האט פוינט עם העוזר לכלבן דמיטרי גרוב והכלבים, כדי למנוע ניתוק מחמת התפרקות הקרח הימי.
אטקינסון וגרוב שהו עדיין בהאט פוינט כשטום קרין הגיע ברגל מחומת הקרח ודיווח, שסגן אדוארד אוונס שוכב חולה מאוד באוהל במרחק 56 ק"מ דרומה, וזקוק בדחיפות לחילוץ.
אטקינסון החליט מיד להציב את המשימה הזאת בעדיפות עליונה ויצא עם הכלבים להחזיר את אוונס.
את מטרתו זו השיג; פלוגת החילוץ חזרה להאט פוינט ב-22 בפברואר.
אטקינסון שלח הודעה אל בסיס מחנה כף אוונס לבקש, שאחד מן השניים, או המטאורולוג רייט או אפסלי צ'רי-גארארד ייקח על עצמו את המשימה לפגוש את סקוט עם הכלבים.
ואולם, המטאורולוג הראשי סימפסון לא היה מוכן לשחרר את רייט מעבודתו המדעית, ומשום כך בחר אטקינסון באפסלי-גארארד.
אטקינסון לא העלה עדיין בדעתו, שצ'רי-גארארד נשלח למעשה למשימת הצלה, ולפי הדין וחשבון של צ'רי-גארארד, אמר לו "להפעיל שיקול דעת" באשר למה שעליו לעשות במקרה שלא יפגוש את קבוצת הקוטב ב"טון אחד", וכי פקודותיו של סקוט היו שאין לסכן את הכלבים.
צ'רי-גארארד יצא עם גרוב והכלבים ב-26 בפברואר, נושא עמו מנות צידה נוספות בשביל קבוצת הקוטב להוסיפן לתחנה ומלאי ל-24 ימים של מזון כלבים.
הם הגיעו אל תחנת טון אחד ב-4 במרץ ולא המשיכו להדרים משם.
ב-17 במרץ מציין צ'רי-גארארד ביומנו שחברי מחנה הבסיס "חוששים" לשלום קבוצת הקוטב, וב-26 במרץ יצא אטקינסון עם Patrick Keohan, (בלי הכלבים) בניסיון נוסף להתחבר עם הצוות של סקוט.
הם הצליחו להתקדם רק עד "מחנה הפינה" לפני שמזג האוויר הביס אותם ב-30 במרץ.
בנקודה זו, רשם אטקינסון, "הייתי שלם בלבי עם ההכרה, שקבוצת הקוטב נספתה".
לפני שהחורף השתלט כליל על אנטארקטיקה, יצא אטקינסון בראש מסע נוסף, הפעם בניסיון לחלץ את הקבוצה הצפונית, שידוע היה כי נתקעה על החוף באזור מפרצוני אוונס, כ-320 ק"מ צפונית מכף אוונס.
פלוגת החילוץ יצאה מהאט פוינט ב-17 באפריל, אבל לא הצליחו להרחיק מעבר לבּאטֶר פּוֹינְט בפתח קרחון פראר.
החורף הבא בכף אוונס היה זמן קשה ומתוח לצוות המשלחת המצומצם, אבל אטקינסון קבע תוכנית של פעילויות מדע ופנאי והצליח לקיים את המוראל.