tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי הממלכות דורשות את חזרתו לאנגליה, אבל מרי מסרבת, ובכך מעוררת את זעמו של מוריי, והוא יוצא למרד נגדה.
מרי מתחתנת עם דרנלי, ומגלה שהוא שוכב עם המזכיר הפרטי שלה, דייוויד ריציו.
מרי מדכאת את המרד, אבל חסה על חייהם של ריציו ומוריי.
כשהיא נכנסת להיריון, מרי מצהירה שהילד הוא "היורש של סקוטלנד ואנגליה" - ובכך פוגעת באנגלים.
מוריי משתף פעולה עם אביו של דרנלי, מתיו סטיוארט רוזן לנוקס, כדי לערער על מעמדה של מרי.
הם מפיצים שמועות שאביו של התינוק שילדה הוא ריציו, וגורמים לג'ון נוקס להטיף בלהט נגד מרי הנואפת.
מחשש מהאשמות אלה וגילוי אפשר של ההומוסקסואליות שלו, דרנלי משתכנע להצטרף לקושרים ברצח ריציו, כשהוא מנחית עליו את המכה הסופית.
מרי מגלה את הקשר נגדה, והיא מסכימה לחון את הקושרים אם תוצג בפניה הוכחה שדרנלי לקח בה חלק.
לבסוף היא סולחת למוריי, ומבקשת מאליזבת להיות הסנדקית של הילד שלה.
הם מסכימות להכריז שהילד הוא היורש לכתר, למגינת לבם של אנשי החצר האנגלית.
מרי מגרשת את דרנלי, אבל מסרבת להתגרש ממנו, למרות דרישת המועצה שלה.
הם פונים לרוזן בות'וול, שמשמש יועץ ומגן של המלכה, שידאג להרוג אותו.
אחרי מותו של דרנלי, מרי נאלצת לברוח ללא הילד שלה.
בות'וול אומר לה שהמועצה החליטה שהיא חייבת להתחתן מיד עם סקוטי, והיא מסכימה לכך בהיסוס.
זה גורם לנוקס להטיף לסקוטים ולכנות את מרי "פרוצה" שגרמה למותו של בעלה.
מוריי ואנשי החצר דורשים ממנה שתוותר על כס המלוכה.
על אף התנגדותה, בסופו של דבר מרי מוותרת על הכתר ובורחת לאנגליה.
אליזבת מארגנת פגישה חשאית, בה מרי מבקשת ממנה עזרה לחזור לכס המלכות.
אליזבת אינה מעוניינת לצאת למלחמה עבור הקתולים, ובמקום זה היא מבטיחה לה מקום מבטחים בגלות באנגליה, כל עוד לא תסייע לאויבים שלה.
מרי עונה לה שאם היא תעשה זאת, זה יהיה רק מפני שאליזבת הכריחה אותה, ומאיימת שאם אליזבת תרצח אותה, היא תיזכר כמי "שהרגה אחות ומלכה".
מרי נלקחת למעצר בית, ואליזבת מקבלת ראיות משכנעות שמרי "קשרה קשר עם אויביה" כדי להתנקש בחייה.
בלית ברירה אליזבת מורה על הוצאתה להורג.
כאשר מרי פוסעת אל הגרדום, היא חושפת בגד אדום בוהק, שמרמז על היותה קדושה מעונה.
ברגעיה האחרונים מאחלת מרי לבנה ג'יימס ברכות של תקווה ושלום בממלכתו.
בכתוביות הסיום מתגלה שעם מותה של אליזבת ב-1603, היה ג'יימס למלך הראשון של סקוטלנד ואנגליה.
סירשה רונן – מרי סטיוארט, מלכת הסקוטים ודודניתה של אליזבת
מרגו רובי – המלכה אליזבת הראשונה, דודניתה של מרי ומלכת אנגליה ואירלנד
ג'ק לאודן – הנרי דרנלי, בעלה השני של מרי
ג'ו אלווין – רוברט דאדלי, היועץ והמאהב של אליזבת
דייוויד טננט – ג'ון נוקס, מייסד הכנסייה של סקוטלנד
גאי פירס – ויליאם ססיל, יועץ של אליזבת
ג'מה צ'אן – בס מהרדוויק, חברתה ואשת סודה של אליזבת
מרטין קומפסטון – לורד בות'וול, בעלה השלישי של מרי
איסמאל קרוז קורדובה – דייוויד ריציו, חבר ואיש סודה של מרי
ברנדן קויל – רוזן לנוקס, אביו של לורד דרנלי
איאן הארט – לורד מייטלנד, לורד צ'נסלור של סקוטלנד
אדריאן לסטר – לורד רנדולף, השגריר של אליזבת בסקוטלנד
ג'יימס מק'ארדל – ג'יימס, רוזן מוריי, העוצר של סקוטלנד
בנוסף הופיעו בסרט איילין או'היגינס, איזוקה הוייל וליה או'פריי בתפקיד של בנות הלוויה של מרי, מרי ביטון, מרי סטון ומרי ליבינגסטון בהתאמה.
אלכס בקט, ששיחק בתפקיד סר וולטר מידמיי הצ'נסלור האנגלי, נפטר בגיל 35, שבעה חודשים לפני יציאתו של הסרט לאקרנים.
במקור תוכנן שסקרלט ג'והנסון תככב בסרט.
הצילומים היו אמורים להתחיל באמצע 2007. אחרי שג'והנסון נשרה מההפקה, נעצר פיתוח הסרט לשנים אחדות.
ב-9 באוגוסט 2012 פורסם שסירשה רונן תשחק בתפקיד הראשי בדמות מרי סטיוארט.
ב-21 באפריל 2017 הוכרז שמרגו רובי לוהקה לגלם את המלכה אליזבת הראשונה, ושלב הצילומים תוכנן להתחיל באוגוסט 2017. הסרט מבוסס על הביוגרפיה "My Heart Is My Own: The Life of Mary Queen of Scots" מאת ג'ון גאי.
המפיקים היו טים ביוואן, אריק פלנר ודברה הייוורד מ-Working Title, וכן ג'יימס ביגם מ-HBI Production.
ג'וזי רורק נבחרה לביים את הסרט על פי תסריט של בו וילימון.
ב-13 ביוני 2017 לוהק ג'ק לאודן לגלם את לורד דרנלי, וג'ו אלווין לוהק לגלם את רוברט דאדלי.
ב-22 ביוני 2017 דווח שמרטין קומפסטון יגלם את ג'יימס הפברן, הרוזן ה-4 מבות'וול, בעלה השלישי של מרי סטיוארט.
ב-23 ביוני 2017 הצטרפה לצוות השחקנים השחקנית הגרמניה-רומניה מריה-ויקטוריה דראגוס בתפקיד אשת אצולה סקוטית, מרי פלמינג.
ב-17 באוגוסט 2017 צורפו לקאסט ברנדן קויל, דייוויד טננט וגאי פירס, ולמחרת לוהקה ג'מה צ'אן.
ב-22 באוגוסט לוהק איסמאל קרוז קורדובה לגלם את דייוויד ריציו, ידידה ואיש סודה של מרי.
חברת Focus Features החזיקה בזכויות הסרט בבריטניה, ואילו חברת סרטי יוניברסל ניהלה את ההפצה הבינלאומית.
צוות ההפקה כולל את זוכי פרס אוסקר מעצבת התלבושות אלכסנדרה ביירן, מעצבת שיער ואיפור ג'ני שירקור, והעורך כריס דיקנס; זוכה פרס אמי מעצב הפקה ג'יימס מריפילד, וזוכה פרס באפט"א לקולנוע הצלם ג'ון מתייסון.
שלב הצילומים החל ב-17 באוגוסט 2017 באתרים שונים בממלכה המאוחדת כולל בסקוטלנד.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הקולנוע של מכון הסרטים האמריקאי ב-15 בנובמבר 2018 בלוס אנג'לס.
בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-7 בדצמבר 2018. בממלכה המאוחדת יצא הסרט ב-18 בינואר 2019.
מרי אגנס ירקס הייתה ציירת, צלמת ואומנית אמריקאית של האימפרסיוניזם.
הקריירה המקצועית שלה נקטעה על ידי השפל הגדול, אך היא המשיכה לצייר עד שנות התשעים שלה.
מרי אגנס ירקס נולדה ב־9 באוגוסט 1886 באוק פארק, אילינוי.
הוריה, צ'ארלס שרמן ירקס ומרי גרינלס ירקס, עברו לביתם כמה שנים קודם לכן מאוהיו.
היא הייתה הילדה השלישית מארבעה אחים.
ראובן ארצ'יבלד, אליס אגנו וצ'ארלס גרינליס.
מרי אגנס סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ב- Oak Park וב- River Forest Forest בשנת 1906 והפכה לאמנית מקומית מוכשרת.
אביה נפטר בשנת 1908. בשנת 1913 הזמינה אמה בית, מהאדריכל ג'ון ואן ברגן.
ואן ברגן היה צייר ואחר כך אדריכל, בן זמנו של פרנק לויד רייט.
במקום בו מרבית האדריכלים התעסקו בלקוחות עשירים, ואן ברגן גילה עניין מיוחד בעיצוב בתים לנשות קריירה ואמניות כאחד.
הבית שלהם עוצב במיוחד על ידי ואן ברגן עם סטודיו לאמנות למעלה עבור מרי אגנס.
הוא אפילו תכנן מקומות בקומה הראשונה כדי למסגר כמה מציורי הקיר של מרי אגנס.
הבניין שנקרא "מעון מרי גרינליס ירקס" זכה בפרס.
ממקורות שונים נראה כי היא התגוררה בבניין הזה משנת 1913 עד 1919. אמה המשיכה לחיות עם מרי אגנס עד מותה בקליפורניה, בשנת 1935.
מרי ירקס לקחה קורס בן שנתיים בתולדות האמנות ועיצוב דקורטיבי במכללת רוקפורד.
לאחר מכן למדה באקדמיה לאמנויות יפות, שם גם לימדה.
כמו כן למדה בבית הספר המכונה עכשיו - המכון לאמנות בשיקגו.
הייתה לה הדרכת ציור מיוחדת אצל ולינגטון ריינולדס, ג'ון וו.
נורטון ולטר מרשל קלוט, והשתתפה בתערוכות רבות, כולל תערוכות של אמני שיקגו, והחברה האמריקאית לצבעי מים במכון האמנות בשיקגו בשנים 1912 - 1915.
מרי ירקס ערכה תערוכת יחיד באוקטובר 1915, עליו כתב מבקר בשיקגו: "יום אחד היא תהיה מאוד מפורסמת בזכות תחושת הצבע שלה, וגם בגלל מתנת הדמיון הנדירה שלה".
בשנת 1917 התחתנה עם קצין חיל הים ארצ'יבלד נלסון אופלי, (ארצ'י), ונולד לה ילדה אחת, מרי ירקס אופלי, ילידת 1918 שנפטרה בגיל 15.
חיי הנישואים לקצין ימי גרמו לה לעבור מגורים במספר נמלים: פורטסמות', וירג'יניה, במזרח, וסן דייגו, ואלג'ו, לונג ביץ' וסן פרנסיסקו, לאורך חופי קליפורניה.
בסופו של דבר הם קיבלו מגורים קבועים בסן מטאו, קליפורניה, בשנות השלושים.
בזמן הזה התרחש השפל הגדול והיא הבינה שקריירה בציור תהיה קשה: "השפל הגדול של שנות השלושים וחוסר הכספים שנגרם כתוצאה מכך השפיעו קשה על קריירות של אמנים רבים, גברים ונשים כאחד.
" כמה אמנים במהלך תקופה זו התמזל מזלם למצוא עבודות דרך הפרויקט האמנותי הפדרלי של "מינהל התקדמות העבודות" בציור ציורי קיר במבני ציבור, אך עבור אמנים רבים הקריירה שלהם נמחצה.
מצב זה תואר ביומנו של מרי ירקס עצמה, במסע אחד בסוף השבוע לסן פרנסיסקו מסן מטאו בשנת 1935. ירקס קבעה פגישה עם סוכן אמנות בחנות הכלבו של גאמפ.
היא נשארה מאוד מיואשת מכיוון שהוא אמר "אף אחד לא קונה אמנות בתקופות אלה".
אורח חייהם היה צנוע אך טוב בהרבה מאחרים בתקופה זו עם תפקידו הבטוח של אופלי במשרד הצנזורה בחיל הים.
כל זמן פנוי וחסכון בכסף הלך להכנסת דלק למכונית, לשיטוט בחיק הטבע כדי לחקור את האמנות שלה.
כשצפון קליפורניה משמשת בסיס קבוע, מציירת מרי ירקס לעצמה.
הייתה לה גישה קרובה ונוחה לכמה מפלאי הטבע הגדולים שבמערב ארצות הברית.
היא נסעה וציירה מעמק יוסמיטי לסנטה פה ומטוסון לאלברטה, קנדה.
מסעות אלה שלוו על ידי בעלה, הניבו רישומים מפורטים לאורך כל שנות השלושים והארבעים.
הם סיירו ברכב ביואיק שהותקן במיוחד בשנות העשרים, והיה מצויד במקומות אחסון נוספים ובמיטה לשינה בתוך הרכב.
מרי ירקס, בעלה, ובתם מרי, בילו בסופי שבוע וחגים בנסיעות בדרכי עפר כדי לחקור את הנופים של הגנים הלאומיים שהוכרזו בעת ההיא.
מסעות ארוכים יותר לקחו אותם מספר פעמים ברחבי המערב והם סיירו בפארקים לאומיים רבים כולל: קרייטר לייק, הר רנייר, ילוסטון, הגרנד טטון, מזה ורדה, ג'ושוע טריס, עמק המוות, גרנד קניון, ויוסמיטי, כמו גם לאורך חופי אורגון, וושינגטון וקליפורניה.
עמק יוסמיטי היה נושא ויעד מועדפים במיוחד בגלל היופי והקרבה שלו לסן מטאו.
מרי ירקס ציירה בעיקר בחוץ אבל עבדה גם בבית בסטודיו.
בכל סיור שלה צולמו מספר רב של תצלומים שישמשו אותה בהמשך.
בעלה ארצ'י נפטר בשנת 1945 ומאז, תפוקת הציור של מרי ירקס ירדה.
היא חזרה לצייר בשנות החמישים בעידוד בן זוגה השני, אלברט קוב, שלא נישאה לו.
מרי ירקס המשיכה לנסוע ולצייר במערב עוד בשנות השבעים והתשעים לחייה.
היא נפטרה בסן מטאו ב־8 בנובמבר 1989, בגיל 103. לאחר עשרות שנים של ציור, למעלה מ-150 מציוריה עיטרו את קירות ביתה בזמן מותה.
מרי-פרנס פיסיי הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה.
פיסיי נולדה בדה לאט שבהודו-סין הצרפתית (בתחומי וייטנאם של ימינו) בה שימש אביה כעובד ציבור קולוניאלי.
אחותה אוולין פיסיי היא מדענית מדינה אשר הייתה נשואה לפוליטיקאי ברנאר קושנר, אחיה ז'יל פיסיי הוא פרופסור וחבר באקדמיה הצרפתית למדעים, כשהייתה בת 12 עברה משפחתה לפריז.
ב-1962 היא ערכה את הופעתה הקולנועית הראשונה בסרט "Antoine and Colette" של הבמאי פרנסואה טריפו, איתו גם הייתה בקשר רומנטי, על אף שהיה נשוי.
לאחר מכן הופיעה בסרטים נוספים שלו, כגון "Baisers volés" ו"אהבה במנוסה".
היא שיחקה בסרט האמריקאי "מעבר לחצות" ולאחר מכן במיני הסדרה האמריקאית "The French Atlantic Affair".
ב-1979 גילמה את שרלוט ברונטה בסרט "האחיות ברונטה".
ב-1981 גילמה את קוקו שאנל בדרמה ההיסטורית "Chanel Solitaire", בשנה זו גם שיחקה בסרטו של רוז'ה ואדים "The Hot Touch".
ב-1982 גילמה אישה המגלה שבעלה בוגד בה בקומדיה "Les Nanas".
ב-1988 שיחקה בסרט "L'Œuvre au noir" המבוסס על ספר של מרגריט יורסנאר.
מנישואיה השניים נולדו לה בן ובת.
ב-24 באפריל 2011, בגיל 66, נמצאה מתה בבריכת השחייה שלה על ידי בעלה.
בין הסופדים לה היה גם נשיא צרפת באותה תקופה, ניקולא סרקוזי.
מרטן אולוף פלמה (בשוודית: Mårten Olof Palme; נולד ב-31 באוקטובר 1961) הוא כלכלן שוודי.
בנו של ראש הממשלה לשעבר אולוף פלמה.
פלמה נולד בסטוקהולם ב-31 באוקטובר 1961. הוא בנם של ראש הממשלה לשעבר אולוף פלמה ואשתו ליסבת.
אחיו הם הסוציולוג יואקים פלמה והאדריכל מתיאס פלמה.
ב-1993 הוא הפך לדוקטור לכלכלה בבית הספר לכלכלה באוניברסיטת סטוקהולם.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בחלוקת ההכנסה בשוודיה.
ב-7 בדצמבר 2012 הגיש פלמה תביעת לשון הרע כנגד הסרט Call Girl, בטענה שדמותו של ראש הממשלה בסרט, מבוססת על דמותו של אביו.
שר המשפטים השוודי דחה את העתירה.
עם זאת, משפחת פלמה הצליחה להגיע עם המפיקים להסדר שבמסגרתו קוצצה סצנה אחת מהסרט.
באביב 2013 מונה פלמה לראש קבוצת העבודה לצמצום האבטלה של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
תוצאות המחקר של הקבוצה פורסמו במרץ 2014, וכללו הצעות להגדלת ההשקעה הממשלתית בחינוך והגדלת הארנונה.
פלמה הוא שותף בכתיבת מספר ספרים ומאמרים העוסקים בחלוקת הכנסה, מערכות פנסיה ומערכות ביטוח לאומי.
מרי איסטי (הוטבלה ב-24 באוגוסט 1634 – 22 בספטמבר 1692) הייתה אחת מן הנשים שהואשמו בכישוף במסגרת משפטי המכשפות בסיילם, מסצ'וסטס.
היא הוצאה להורג בתלייה בשנת 1692.
מרי איסטי נולדה בשם מרי טאוון לוויליאם טאוון וג'ואנה טאוון (לבית בלסינג) בגרייט ירמות שבמחוז נורפוק באנגליה.
היא הייתה אחת משמונה ילדים.
שתיים מאחיותיה, רבקה נרס ושרה קלוייס, הואשמו גם הן בכישוף במסגרת ציד המכשפות בסיילם.
מרי ומשפחתה היגרו לאמריקה בסביבות 1640. היא נישאה לאייזק איסטי, חקלאי ויצרן חביות בשנת 1655 בטופספילד, במושבה האנגלית מסצ'וסטס ביי.
בדומה לאחותה, רבקה נרס, מרי חיה חיים אדוקים ונחשבה לאזרחית מכובדת בסיילם, לכן ההאשמות שהובאו נגדה היו להפתעה גמורה.
במהלך החקירה ב-22 באפריל 1692 כאשר שילבה מרי את ידיה זו בזו, חיקתה את התנועה הנערה מרסי לואיס, אחת המאשימות במשפט, וטענה כי אינה מסוגלת לשחרר את אחיזתה כל עוד מרי אינה משחררת את ידיה שלה.
במקרה נוסף, כאשר מרי הטתה את ראשה, נערות שהאשימו אותה טענו כי היא מנסה לשבור את צווארן.
מרסי טענה כי רוחה של מרי טיפסה אל מיטתה והניחה את ידה על שדייה.
אל מול ההאשמות, כאשר נשאלה על ידי השופטים ג'ון הות'ורן וג'ונתן קורווין עד כמה היא משתפת פעולה עם השטן, השיבה מרי: "אדוני, אני לא נענת לשטן, אלא מתפללת כנגדו בכל יום.
אומר זאת כך, אם זאת הפעם האחרונה שלי, אני חפה מן החטא הזה".
הות'ורן העלה ספק בנוגע להאשמות נגד מרי, ואף הגדיל לעשות ושאל את הנערות שהאשימו אותה האם הן בטוחות שמרי היא זו שמטילה עליהן אימה.
מסיבות לא ידועות, מרי שוחררה מהכלא כחודשיים לאחר המשפט, ב-18 במאי.
אולם יומיים לאחר מכן טענה מרסי לואיס, בתמיכתן של נערות נוספות, כי רוחה של מרי שבה לאיים עליה.
עוד באותו הלילה הוצא צו מעצר שני נגד מרי, אשר הוצאה ממיטתה והושמה בכלא.
מרי נשפטה והורשעה ב-9 בספטמבר.
רוברט קיילף, סוחר בדים מבוסטון הקולוניאלית, פרסם בשנת 1695 לערך ספר, ובו הוא מגנה את משפטי המכשפות אשר התנהלו בין השנים 1692–1693. בספרו הוא מתאר את מילותיה האחרונות של מרי אל משפחתה כ"רציניות, ברורות, בעלות אופי דתי, ואוהבות ככל שניתן לתאר, אשר גורמות כמעט לכל הנוכחים לבכות".
מרי הוצאה להורג בתליה יחד עם מרתה קורי, אן פדיטור, אליס פרקר, מרי פרקר, ווילמות רד, מרגרט סקוט וסמואל וורדוול.
אחותה של מרי, רבקה נרס, הוצאה גם היא להורג ב-19 ביולי 1692 ואילו אחות נוספת, שרה קלוייס, אשר הואשמה אף היא בכשפים, שוחררה בינואר 1693.
קיילף פרסם את העתירה האחרונה שהגישה מרי לבית המשפט, עליה נאמר שלא הוגש מסמך יותר נוגע ללב מזה לשופט.
מרי התחננה לא על חייה שלה, אלה על חיי אלו שנאשמו על לא עוול בכפם: "אני פונה אליכם רבותיי, לא למען עצמי שכן אני יודעת שעליי למות ושזמני קצוב… די להרג של חפים מפשע.
האל מעל המחפש בלבבות יודע שתשובתי לבית המשפט היא כי מעולם לא ידעתי דבר וחצי דבר על מעשי כשפים".
בנובמבר של אותה שנה, כחודשיים לאחר שמרי איסטי הוצאה להורג, נתנה את עדותה אישה בשם מרי הריק.
היא העידה כי רוחה של מרי ביקרה אותה וסיפרה לה כי היא חפה מפשע ולא עסקה בכשפים, שהרשעתה הייתה לא מוצדקת וכי שבה עתה כדי להגן על עצמה ולמצוא צדק.
בשנת 1711 קיבלה משפחתה של מרי 20 פאונד כפיצויים בגין אישומים ללא הצדקה.
בסרט לזמן את הרוע משנת 2013, מרי איסטי הוצגה כמכשפה.
בפרק השני בעונה הראשונה של הסדרה מכושפות, מוזכרת מרי איסטי.
קים האנטר גילמה את דמותה של מרי איסטי בסרט דרמה משנת 1985.
שמה של מרי איסטי, יחד עם אחותה רבקה נרס, מופיע במחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
מרי-סופי הארווי היא שחיינית קנדית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם (סינגפור 2025) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה ל-200 מטר חופשי וזוכת מדליית ארד באליפות עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה ל-400 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יוני 2022 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.77 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:10.22 דקות.
באליפות העולם בפוקואוקה, יפן 2023 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
היא סיימה במקום 11 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.47 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:09.65 ועלתה מהמקום השלישי לשלב חצי הגמר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ם-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.50 דקות.
באולימפיאדת פריז היא סיימה 4 פעמים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.29 דקות, ובמשחי השליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, 4x200 מטר חופשי (7:46:05 דקות) ו-4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור ביולי 2025 זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.15 דקות, אחרי סאמר מקינטוש (2:06.69 דקות) ואלכס וולש (2:08.58 דקות).
מרי אמיליה אינגלס הייתה אחותה הגדולה של הסופרת לורה אינגלס וילדר, הידועה בסדרת ספרי "בית קטן בערבה" שלה.
מרי אינגלס נולדה ליד העיירה פפין, ויסקונסין ב-10 בינואר 1865, ביום הולדתו ה-29 של אביה.
בתם הראשונה של קרוליין וצ'ארלס אינגלס.
אחיה הצעירים היו לורה אליזבת, קרוליין סלסטיה (קארי), צ'ארלס פרדריק (פרדי) שנפטר בהיותו תינוק וגרייס פרל.
בגיל 14, אינגלס סבלה ממחלה - לכאורה שנית - שגרמה לה לעיוורון.
מחקר רפואי משנת 2013 הגיע למסקנה שדלקת מוח נגיפית למעשה שיבשה את ראייתה, בהתבסס על עדויות מדיווחים ממקור ראשון ודיווחים בעיתונים על מחלתה, כמו גם רישומי בתי ספר רלוונטיים ונתונים אפידמיולוגיים על עיוורון ומחלות זיהומיות.
בין 1881 ל-1889, אינגלס למדה בבית הספר לברייל וראייה של איווה בוינטון, איווה .
התיעוד ההיסטורי אינו מראה מדוע אינגלס לא למדה בבית הספר במהלך שנה אחת מאותה תקופה, אך היא סיימה את הלימודים בשנת 1889 אז השלימה את לימודיה.
לאחר מכן חזרה הביתה להוריה בעיירה דה סמט, דקוטה הדרומית, ותרמה להכנסה המשפחתית על ידי יצירת רשתות זבובים לסוסים.
לאחר שאביה נפטר ב-1902, היא ואמה השכירו חדר בביתם להכנסה נוספת.
בעקבות מות אמה באפריל 1924, היא גרה זמן מה עם אחותה, גרייס אינגלס דאו במנצ'סטר, דרום דקוטה .
לאחר מכן היא נסעה לקיסטון, דרום דקוטה, כדי לחיות עם אחותה הצעירה השנייה קארי אינגלס סוואנזי.
שם לקתה בשבץ מוחי, וב-20 באוקטובר 1928 נפטרה מדלקת ריאות בגיל 63. גופתה הוחזרה לדה סמט, שם נקברה בחלקת משפחת אינגלס ליד הוריה בבית הקברות דה סמט.
אינגלס הוצגה בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה" על ידי השחקנית מליסה סו אנדרסון.
בגרסת הטלוויזיה מרי אינגלס הפכה למורה בבית ספר לעיוורים ונישאה למורה עיוור.
מרי אינגלס האמיתית מעולם לא הפכה למורה ולא נישאה, אבל חזרה לדה סמט כדי לגור עם הוריה לאחר שסיימה את לימודיה בוינטון.
מרי, מלכת הסקוטים הוא דיוקן מיניאטורי בצבעי מים על קלף, שצויר סביב שנת 1558 על ידי האמן הצרפתי פרנסואה קלואה.
גודלו של הדיוקן 8.3 על 5.7 ס"מ בלבד, והוא שייך לאוסף המלכותי.
הדיוקן ככל הנראה נוצר לציון נישואיה של מרי, מלכת הסקוטים (1542–1587), לנסיך הדופין של צרפת, לעתיד המלך פרנסואה השני, בשנת 1558. מרי הייתה מאורסת לנסיך כבר מגיל חמש, וגודלה והתחנכה בחצר המלוכה הצרפתית.
סביר שהמיניאטורה הוזמנה על ידי משפחת המלוכה הצרפתית כאות רשמי לחתונה.
הדיוקן המיניאטורי מציג את מרי בלבוש מהודר על רקע כחול עמוק, כשהיא לובשת שמלה ורודה עשירה.
עיניה הבהירות ושיערה האדמוני משקפים את יופייה הידוע.
היא נראית כשהיא עונדת טבעת על הקמיצה של ידה הימנית – מחווה סמלית לנישואין, שנחשבה רווחת באמנות הטקסית של התקופה.
היצירה מבוססת ככל הנראה על רישום מוקדם יותר של קלואה, השמור כיום בספרייה הלאומית של צרפת בפריז.
הרישום מתוארך לשנת 1555 בקירוב, אך כולל רק את פלג הגוף העליון וללא הידיים.
בעיבוד המיניאטורי נוספו ידיה של מרי, דבר המרמז על חשיבות מחוות הטבעת בהקשר החתונתי.
כמו כן, צווארון הרפ המתואר ברישום הומר בציור לצווארון זקוף ופתוח - שדרוג אופנתי לזמן יצירתו.
בשנת 1564, שגריר סקוטלנד באנגליה, סר ג'יימס מלוויל, דיווח כי המלכה אליזבת הראשונה הראתה לו אוסף דיוקנאות מיניאטוריים.
היא שלפה את תמונתה של מרי, נישקה אותה והפגינה חיבה מסוימת.
ייתכן שהתכוון לדיוקן זה, שנותר לאחר מכן באוסף המלכותי.
בימי שלטונו של צ'ארלס הראשון שובץ הציור במסגרת הכוללת דיוקנאות מיניאטוריים של אבותיו של ג'יימס הראשון, אביו של המלך.
השפעתו של הדיוקן ניכרת גם ביצירות אחרות מאותה תקופה.
בתיאור חזותי מתוך ספר השעות של קתרין דה מדיצ'י (השמור אף הוא בפריז), מופיעה מרי כמלכת צרפת, כשראשה מעוטר בכתר וידיה שלובות בתפילה.
אולם תווי פניה, סגנון שיערה והקולאר שמופיעים בתמונה זו מבוססים על המיניאטורה של קלואה, מה שמעיד על השפעתה כמודל רשמי וחשוב לדמותה של המלכה.
ייתכן שהציור היה בבעלות אליזבת הראשונה, ולאחר מכן עבר לאוספו של צ'ארלס הראשון בסביבות שנת 1639, ולבסוף נכלל באוספו של צ'ארלס השני.
מרי אכרמי (בפרסית: ماری اکرمی; נולדה ב-1975 או 1976) היא מנהלת מרכז פיתוח מיומנויות לנשים אפגניות.
היא ייצגה את החברה האזרחית האפגנית בוועידת בון בשנת 2001. בשנת 2003 פתחה אכרמי את מקלט הנשים הראשון בקאבול, אפגניסטן.
המקלט מספק ייעוץ משפטי, שיעורי אוריינות, ייעוץ פסיכולוגי והכשרה במיומנויות בסיסיות לנשים הזקוקות לכך ונקרא "מרכז פיתוח מיומנויות לנשים".
אכרמי נמצאת בכוננות 24 שעות ביממה במקלט, ותחת הנהגתה חלק מהנשים שם גינו את המתעללים בהן בפומבי והגישו תביעות נגדם בבית משפט, דבר שכמעט ולא היה קיים באפגניסטן בעבר.
היא גם התמודדה עם איומים על פעילותה.
אכרמי קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי לשנת 2007 ונכללה ברשימת 100 הנשים של ה-BBC לשנת 2016 כאחת הנשים מעוררות ההשראה והמשפיעות ביותר של השנה.
ברונקוב היא ביולוגית-מולקולרית ואימונולוגית אמריקאית.
ברונקוב הוכרה בזכות זיהוי משותף של הגן FOXP3 כגורם לפנוטיפ של עכברים צלקתיים, ממצא שהפך ליסוד לתאי T רגולטוריים.
בשנת 2025 הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לברונקוב, ביחד עם פרד רמסדל ושימון סקגוצ'י, על תגליות הנוגעות לסבילות חיסונית היקפית.
ברונקוב החלה את הקריירה האקדמית שלה במחקר תעשייתי במדינת וושינגטון.
היא ורמסדל גילו ב-2001 את חשיבותו של הגן FOXP3 במחלות אוטו-אימוניות.
ברונקוב נולדה בשנת 1961. היא סיימה את לימודיה באקדמיית סנט מרי שבפורטלנד, אורגון בשנת 1979.
ברונקוב קיבלה תואר ראשון במדעי הביולוגיה המולקולרית והתאית מאוניברסיטת וושינגטון.
היא המשיכה ללימודי תואר שני ותואר דוקטור בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת פרינסטון, אותם סיימה בשנת 1991. המנחה שלה לדוקטורט הייתה שירלי טילמן.
עבודת הדוקטורט שלה נשאה את הכותרת: Expression and function of the H19 gene in transgenic mice ("ביטוי ותפקוד של הגן H19 בעכברים טרנסגניים", 1991).
מרי אנינג הייתה אספנית וסוחרת במאובנים ופלאונטולוגית אנגלייה, אשר נודעה ברחבי עולם בשל ממצאיה, המאובנים מתקופת היורה, אותם אספה בצוקים במערב דורסט שבדרום-מערב אנגליה.
אלו תרמו לשינוי המהותי שחל, במהלך חייה, בחשיבה המדעית אודות החיים הקדומים ותולדות כדור הארץ.
השכלתה הרשמית הייתה בית הספר הכנסייתי אותו פקדה בימי ראשון.
בשקידתה הצליחה להתחקות אחר מאובני הדינוזאורים ותרמה רבות לידיעה על זוחלים קדומים אלה.
בשנת 1811, בגיל 12, גילתה מאובן מבעל חיים שנראה כקרוקודיל ענק.
היא גילתה מאובן זה כאשר טיילה עם כלבה ביער, כשלפתע החל זה לחפור באדמה ולנבוח.
אנינג מצאה עצמות ראש של חיה שלא הכירה עד כה – ומאוחר יותר זוהתה כאיכתיוזאור.
היא זיהתה כי אין מדובר בשלד של קרוקדיל וכינתה את החיה החדש 'איכתיוזאור' ('דג לטאה' בלטינית).
עשר שנים לאחר מכן גילתה את הפלסיוזאור.
אנינג נודעה היטב בחוגי הגאולוגים בבריטניה, באירופה ובאמריקה, שנועצו בה בסוגיות של אנטומיה ואיסוף מאובנים.
מאמר מדעי יחיד שלה שהתפרסם בחייה הופיע בכתב העת Journal of Natural History, בעקבות מכתב שבו ביקרה אחדות מהקביעות בכתב העת.
ממצאיה של אנינג היוו את הבסיס לייצוג החזותי הראשון של עולם החי בתקופת היורה, שנעשה על ידי עמיתה הגאולוג הנרי דה לה בש ב-1830, וזכה לשם "דוריה אנטיקוויור" וסייע להפצת הידע הגאולוגי בספרות המדעית והפופולרית.
בשנת 2010 כללה החברה המלכותית את אנינג ברשימת עשר הנשים הבריטיות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של המדע.
אנינג נולדה בליים רג'יס, בדרום דורסט, אנגליה.
הוא השלים את הכנסתו במכירה של מאובנים לתיירים.
את המאובנים מצא בשכבות המאובנים בצוקי חוף הים ליד ביתו.
הוא נישא למרי מור מולי ב-8 באוגוסט 1793 והזוג עבר לגור בליים בבית שנבנה על הגשר המקומי.
לבני הזוג היו עשרה ילדים אך רק מרי ואחיה, ג'וזף, הגיעו לבגרות.
ב-19 באוגוסט 1800, כשאנינג הייתה בת 15 חודשים, התרחש מאורע שהפך לחלק מההיסטוריה המקומית.
אנינג הפעוטה הוחזקה בידי שכנה שעמדה עם עוד שתי נשים תחת עץ.
לפתע פגע ברק בעץ והרג את שלוש הנשים.
אנינג הצליחה להינצל ושנים אחר כך חברי הקהילה ראו בסקרנות ובאישיות הנעימה שלה כתוצאות של המאורע.
ההשכלה של אנינג הייתה מאוד מוגבלת.
היא הייתה בבית ספר של יום ראשון שם למדה לקרוא ולכתוב.
הכנסייה שהשתייכה אליה הדגישה את חשיבות ההשכלה לעניים.
היה ברשותה גיליון של מגזין תאולוגי בו פרסם הכומר ג'יימס ווטון שני מאמרים - האחד מדגיש שאלוהים ברא את העולם בשישה ימים והשני המעודד בדלנים ללמוד את התחום החדש של גאולוגיה.
בסוף המאה ה-18 ליים רג'יס הפכה לאתר תיירות פופולרי לתיירים אמידים ומהמעמד הבינוני.
גם לפני זמנה של אנינג השלימו המקומיים את פרנסתם במכירת מאובנים למבקרים.
למאובנים הללו ניתנו שמות אקזוטיים כמו אבני-נחש, ציפורני השטן ותותי-חוליות, ויוחסו להם לעיתים תכונות רפואיות ומיסטיות.
איסוף מאובנים היה באופנה בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, תחילה כתחביב ובהדרגה הפך למדע כשהחשיבות של המאובנים לגאולוגיה ולביולוגיה קיבלה הכרה.
אביה של אנינג, ריצ'רד, לקח אותה ואת אחיה לסיורי איסוף מאובנים על מנת להשלים את הכנסת המשפחה.
הם הציעו את מרכולתם לתיירים.
בני המשפחה סבלו מהמחסור שהיה באותה עת במזון ומעליית מחירים.
ריצ'רד אנינג אף השתתף בארגון מחאה נגד המחסור במזון.
בנוסף, מעמדה של המשפחה כבדלנים בדתם - הם לא השתייכו לכנסייה האנגליקנית - גרר אפליה.
הם לא הורשו להיות באוניברסיטה ובצבא, ולפי החוק לא יכלו לעבוד בכמה מקצועות.
אביה אף סבל משחפת ומפציעות שנגרמו מנפילה מצוק.
כאשר נפטר בנובמבר 1810 (בגיל 44), הוא השאיר את המשפחה בחובות כבדים וללא חסכונות, ולכן הם נזקקו לעזרה כספית מהקהילה שלהם.
המשפחה המשיכה לאסוף ולמכור מאובנים.
הממצא המפורסם הראשון של המשפחה הוא שלד של איכתיוזאורוס שנמצא ב-1811 על ידי מרי ואחיה.
השלד נמכר תמורת 23£ והוצג בלונדון.
שם הוא משך תשומת לב והעלה שאלות לגבי ההיסטוריה של היצורים החיים וגילו של כדור הארץ, כיוון שבתקופה זאת רוב האנשים האמינו בסיפור הבריאה התנ"כי, ובמשתמע ממנו שהארץ היא בת אלפי שנים בודדות.
כאישה, התייחסו לאנינג כאל זרה לקהילה המדעית.
באותה תקופה בבריטניה נשים לא הורשו להצביע, להחזיק במשרה ציבורית או ללמוד באוניברסיטה.
האגודה הגאולוגית החדשה, אך בעלת ההשפעה ההולכת וגוברת של לונדון, לא אפשרה לנשים להיות חברות, או אפילו להשתתף בפגישות כאורחות.
המקצועות היחידים הפתוחים בדרך כלל לנשים ממעמד הפועלים היו עבודת משק, עבודות ניקיון ותחזוקה של הבית, ועבודה במפעלים החדשים שנפתחו.
בתחילה, לאחר מותו של אביה, אימה של אנינג ניהלה את העסק של מכירת המאובנים.
ב-1812 היא כתבה למוזיאון הבריטי דרישת תשלום עבור ממצא.
גם אחיה היה מעורב בעסק לפחות עד 1825, אך ככל הנראה, לאחר מכן, מרי הובילה את העסק המשפחתי.
אנינג נפטרה בגיל 47 ב-1847 כשהיא אנונימית כמעט לגמרי.
הסופרת האמריקאית טרייסי שבלייה כתבה את ספרה יצורים מופלאים על פי סיפורה של אנינג.
בשנת 2020 יצא הסרט Ammonite , המתבסס על חייה של אנינג, בכיכובן של קייט וינסלט וסירשה רונן.
מרי בולין הייתה בת למשפחת בולין, שהייתה לה השפעה ניכרת בימיו של המלך הנרי השמיני.
היא הייתה אחותה של מלכת אנגליה אן בולין ודודתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, מצד אמה.
בעבר טענו היסטוריונים כי מרי היא אחותה הצעירה של אן, אבל ילדיה חשבו שהיא הייתה מבוגרת ממנה, וכך חושבים גם רוב ההיסטוריונים היום.
מרי הייתה אחת מפילגשיו של המלך הנרי השמיני.
נטען כי המלך היה אביהם של שניים מילדיה, אבל הוא לא הכיר בהם כפי שהכיר בהנרי פיצרוי, בנה של פילגשו בסי בלאונט, והם לא נשאו כמוהו את שם המשפחה "פיצרוי" - בן לא חוקי של מלך - המעיד על ייחוסם.
נאמר גם שהיא הייתה פילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, יריבו של הנרי השמיני.
מרי בולין נישאה פעמיים, ב-1520 וב-1534: בפעם הראשונה היא נישאה לסר ויליאם קארי, ובפעם השנייה, היא נישאה לחייל, סר ויליאם סטפורד.
הנישואים השניים לאדם הנחות ממנה במעמדו הכעיסו את אחותה, המלכה אן, והביאו לגירושה מהארמון.
מאז היא חיה באלמוניות יחסית עם משפחתה.
מרי נולדה, כפי הנראה, באחוזת המשפחה 'בליקלינג הול' בנורפוק, וגדלה בטירת היבר בקנט.
אביה היה הדיפלומט העשיר סר תומאס בולין, ואמה - ליידי אליזבת בולין.
אין כל עדות על המועד המדויק, אבל היא נולדה בין 1499 ובין 1508. רוב ההיסטוריונים מאמינים שהיא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדי משפחת בולין ששרדו ובגרו.
נראה שבני המשפחה עצמם האמינו שמרי היא הבכורה, שכן בשנת 1597, כשנכדה של מרי, ג'ורג קארי, תבע את התואר רוזן אורמונד, הוא טען שהוא היורש החוקי של משפחת בולין.
לג'ורג', אחיהן של אן ומרי, לא היו ילדים, ובהיעדר שושלת של יורש זכר, עובר התואר לשושלת של היורשת הבכורה.
אילו הייתה אן בת בולין הבכורה, אזי חוקי ירושת האריסטוקרטיה היו קובעים שהתואר שייך לבתה, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
מצד שני, אליזבת הציעה להנרי, בנה של מרי, את התואר לפני מותו, והוא סירב לקבלו.
אילו הייתה מרי בת בולין הבכורה, היה הנרי יורש את התואר עם מות סבו, ולא היה צריך להציע לו אותו.
יש עוד ראיות להיותה של מרי מבוגרת מאן, ובנוסף להן, היא נישאה ראשונה, ב-4 בפברואר 1520, ולפי המסורת, הבת הבוגרת נישאת לפני הצעירה.
ב-1532, כאשר אן קיבלה את התואר המרקיזה מפמברוק, התייחסו אליה כאל "אחת מבנותיו של תומאס בולין".
אילו הייתה הבכורה, סביר שהיו מזכירים עובדה זו.
כך או כך, רוב ההיסטוריונים מסכימים שמרי היא הבכורה, ומעריכים שנולדה בסביבות 1499.
פעם חשבו שמרי היא זו שהתחנכה בחוץ לארץ ובילתה במחיצת מרגרטה לבית הבסבורג, אבל עכשיו ידוע שזו הייתה אחותה, אן.
את רוב ילדותה בילתה מרי באנגליה.
כשהייתה בת חמש עשרה, הבטיח עבורה אביה תפקיד של בת לוויה לאחות המלך, הנסיכה מרי טיודור, שנסעה לפריז כדי להינשא שם ללואי השנים עשר, מלך צרפת.
כעבור מספר שבועות, רבות מהמלוות האנגליות של המלכה נשלחו בחזרה הביתה, אבל מרי בולין הורשתה להישאר, כנראה משום שאביה היה השגריר החדש של אנגליה בצרפת.
גם כשהמלכה מרי טיודור התאלמנה ב-1515 ועזבה את צרפת, נשארה מרי בולין מאחור והצטרפה לחצרו של היורש של לואי, פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ואשתו, קלוד.
אל מרי בפריז הצטרפו אביה, סר תומאס, ואחותה אן, אחרי שנת לימודים אחת בהולנד.
מרי ניהלה מספר רומנים, וביניהם רומן עם המלך פרנסואה עצמו.
היסטוריונים מעריכים כי הידיעות על מעלליה המיניים של מרי מוגזמות, אך המלך הצרפתי קרא לה "סוסתי האנגלייה" וגם "זונה גדולה, הידועה מכולן לשמצה".
כשחזרה ב-1519 לאנגליה, מונתה להיות בת לוויה לקתרין מאראגון, אשתו של הנרי השמיני.
בסמוך לחזרתה נישאה מרי לוויליאם קארי שהיה עשיר ובעל השפעה בחצר המלך, והמלך היה אורח בחתונתם.
בשלב כלשהו, אם כי לא ידוע מתי בדיוק, התחילו הנרי ומרי לנהל רומן.
יש אומרים שזה היה ב-1521. הקשר לא פורסם ברבים, ומרי לא זכתה לתהילה, לעושר ולכוח שזכו לו לעיתים הפילגשים בצרפת ובמדינות נוספות.
הקשר נמשך חמש שנים, כפי הנראה, והסתיים לפני לידת ילדה השני של מרי, הנרי קארי, במרץ 1526. בתה של מרי, קתרין קארי, נולדה ב-1524.
כבר במהלך הקשר, או קרוב לסיומו, נפוצו שמועות על כך שהמלך הוא אביו של אחד מילדיה של מרי, או של שניהם.
היה מי שהעיד שבנה של מרי, הנרי קארי, דומה למלך הנרי השמיני.
כעשר שנים אחרי שהנרי נולד, ציין ג'ון הייל, הכומר מאיילוורת', כי פגש 'אדון קארי צעיר' שמתיימר להיות בנו הממזר של המלך.
לא נמצאו עדויות חדשות התומכות בטענה שהנרי הוא בנו הביולוגי של המלך.
אשתו של הנרי השמיני, קתרין מאראגון, הייתה נשואה לאחיו הגדול ארתור, נסיך ויילס, אבל הוא נפטר כמה חודשים אחרי החתונה, כשהיה בן חמש עשרה בלבד.
מאוחר יותר ניצל הנרי עובדה זו כדי לבטל את נישואיו לקתרין, בטענה שנישואים ראשונים אלה יצרו קשר של קרבה בינו ובין קתרין.
אפשר לפרש את חוקי הכנסייה ולהגיע למסקנה שכאשר מרי הייתה לפילגשו של הנרי, נוצר קשר דומה של קרבה בינו ובין אחותה אן.
בשנת 1527, כשהנרי פנה לבקש ביטול לנישואיו מטעם האפיפיור, הוא ביקש גם היתר לשאת את אחות פילגשו.
אחותה של מרי, אן, שבה לאנגליה בינואר 1522, והצטרפה עד מהרה לחצר המלוכה כאחת מבנות לווייתה של המלכה קתרין.
אן זכתה לפופולריות רבה בארמון, אך לא הייתה קרובה במיוחד לאחותה, והחוגים החברתיים שלהן היו שונים.
אף על פי שמרי הייתה יפה ממנה, אן הייתה, כפי הנראה, שאפתנית וחכמה יותר.
כשהמלך גילה בה עניין, היא סירבה להיות לפילגשו.
בפיקחות רבה, היא חיכתה לשעת כושר ולא נכנעה מיד לתביעותיו המיניות.
באמצע שנת 1527 הנרי כבר גמר אומר לשאת אותה לאישה, וגם משום כך המשיך ופעל למען ביטול נישואיו לקתרין מאראגון.
כעבור שנה, כאשר בעלה של מרי מת מהתפרצות של מחלת ההזעה, נתן הנרי לאן אפוטרופסות על אחיינה, הנרי קארי.
בעלה של מרי השאיר לה חובות כבדים ואן דאגה שהנרי יתחנך במנזר ציסטרסיאני מכובד.
אן השתדלה למען מרי גם כדי שתקבל קצבה שנתית קטנה בגובה 100£.
בשנת 1532 הייתה מרי אחת מבנות הלוויה של אן כשזו נסעה עם הנרי לביקור רשמי בקאלה.
אן הוכתרה באחד ביוני 1533, ובשבעה בספטמבר ילדה את בתה (שתהיה, לימים, המלכה אליזבת הראשונה).
ב-1534 נישאה מרי בסתר לוויליאם סטפורד.
סטפורד היה איש פשוט ולא עשיר, ורוב ההיסטוריונים מאמינים שאלה היו נישואי אהבה.
כשהתגלה דבר הנישואים, אן רתחה, ומשפחת בולין התכחשה למרי, כנראה משום שלא ביקשה את רשותם ומשום שמעמדו של בעלה היה נמוך משלה.
מצבה הכספי של מרי היה נואש כל כך עד שהיא נאלצה לבקש מיועץ המלך, תומאס קרומוול, להשתדל למענה אצל הנרי ואן.
היא הודתה שבעלה איננו רם מעלה אבל הוסיפה שלא יכלה למצוא אדם שיאהב אותה יותר או שיהיה הגון ממנו, והמשיכה: "מוטב לי להיות אתו ולקבץ נדבות מלהיות המלכה הגדולה בעולם.
הוא לא יעזוב אותי אפילו בעבור מלכות." אבל הנרי נותר אדיש, כנראה, ומרי ביקשה מקרומוול לדבר עם אביה, עם דודה ועם אחיה, אך לשווא.
רק אן התרככה ושלחה למרי גביע זהב מפואר וסכום כסף, אבל לא הסכימה לפגוש אותה בארמון.
ההתקרבות בין האחיות הסתכמה במחוות הפיוס החלקית הזו, ונהוג לחשוב שהן לא נפגשו שוב אחרי שמרי גורשה מהחצר.
קשה לדעת מה קרה בחייה של מרי בין 1534 ובין יום ההוצאה להורג של אחותה בתשעה עשר במאי 1536. אין כל רישום על ביקורים שמרי ערכה אצל הוריה, אצל אחותה אן, ואף לא אצל אחיה ג'ורג' כשהיה אסור במצודת לונדון.
אין גם כל עדות שהיא שלחה להם מכתבים.
מרי ובעלה חיו בבידוד חברתי ופרשו לגור באחוזת רוצ'פורד הול באסקס, שהייתה שייכת למשפחת בולין.
אחרי שאן הוצאה להורג, עזבה אמה את הארמון, ומתה בבדידות כעבור שנתיים.
אביה תומאס נפטר שנה אחר כך.
אחרי מותם של הוריה ירשה מרי אדמות באסקס, וחיה את שארית חייה באלמוניות ובנוחות יחסית עם בעלה השני.
היא מתה בשנות הארבעים לחייה, ב-19 ביולי 1543.
שני ילדים נולדו למרי במסגרת הנישואים לסר ויליאם קארי, אך נפוצו אז שמועות כי המלך הנרי השמיני הוא אביהם הביולוגי:
הייתה בת לוויה של אן מקליווס ושל קתרין הווארד.
היא נישאה לפוריטן סר פרנסיס נוליס האב, ונולדו להם ילדים.
אחר כך הייתה גבירת חדר המיטות (משרתת האישית) של בת דודתה, המלכה אליזבת הראשונה.
בסמוך להכתרתה העניקה לו המלכה אליזבת הראשונה תואר אצולה, ואחר כך גם חברות במסדר הבירית.
על ערש מותו, היא הציעה לו את תוארה של משפחת בולין, רוזן אורמונד, תואר שרצה בו מכבר, אך הוא סירב לקבלו.
שני ילדים נולדו למרי במסגרת הנישואים לסר ויליאם סטפורד:
עם צאצאיה הרחוקים של מרי בולין נמנים אנשי שם רבים, וביניהם וינסטון צ'רצ'יל, ג'ון ד.
וודהאוס, אליזבת, המלכה האם, דיאנה, הנסיכה מוויילס, שרה פרגסון וצ'ארלס דרווין.
מרי אליזבת' וינסטד היא שחקנית וזמרת אמריקאית, אשר התפרסמה לראשונה באופרת הסבון "תשוקות" (2000-1999).
הצלחה נוספת הגיעה עם התפקידים בתור לוסי מקליין בסרט "מת לחיות 4.0" (2007) ובתור רמונה פלאוורס בסרט "האקסים של החברה שלי" (2010).
בשנת 2012 זכתה לשבחי הביקורות כאלכוהוליסטית שנכנסת לתהליך גמילה בסרט "מרוסקת".
לאחר מכן, היא שחזרה את תפקידה בתור לוסי מקליין בסרט "מת לחיות ביום טוב" (2013) וחזרה לטלוויזיה עם תפקידים בסדרת הסאטירה הפוליטית "חסרי מוח" (2016), בסדרת הדרמה הרפואית "רחוב מרסי" (2017-2016) ובדרמה הפשע "פארגו" (2017).
וינסטד נולדה בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית, לבטי לו (לבית נייט) ולג'יימס רונלד וינסטד, והיא בת הזקונים מתוך חמש.
כשהייתה בת 5, עברה משפחתה לסאנדי שביוטה.
בגיל צעיר החלה להתעניין בבלט, משחק ואמנות ההופעה.
כילדה הופיעה וינסטד במפצח האגוזים, בתקווה להפוך לבלרינה בגיל 11. היא קיבלה את ההזדמנות ללמוד ריקוד בתוכנית הקיץ של בית הספר היוקרתי בלט ג'ופרי בניו יורק.
שם היא למדה בלט וריקודי ג'אז, אך החליטה בנוסף לכך ללמוד משחק.
לבסוף, הופיעה וינסטד בברודוויי במחזמר של דוני אוסמונד, יוסף וכתונת הפסים המשגעת.
בנוסף הייתה וינסטד חברה במקהלת הילדים הבינלאומית בצעירותה, והציגה את כישוריה בהופעה בכנסייה.
וינסטד החלה לשחק בסוף שנות ה-90, כאשר היא הופיעה במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "מגע של מלאכים", ובסדרת ההמשך "Promised Land".
ב-1999, היא שיחקה את ג'סיקה בנט באופרת הסבון "תשוקות" ברשת NBC.
בתפקיד זה היא שיחקה עד שנת 2000.
בשנת 2001, שיחקה וינסטד בסדרת האימה "Wolf Lake" ברשת CBS.
בשנת 2004, היא שיחקה בסרט הטלוויזיוני, "Monster Island", והתארחה בפרק בסדרה "מרוץ לאתמול".
בשנת 2005, שיחקה וינסטד בתפקיד קטן בסרט האימה "הצלצול 2".
בנוסף, היא ניסתה את מזלה בקומדיה, והופיעה בסרט העצמאי, "Checking Out", בו שיחקה יהודייה ממשפחה גדולה.
מאוחר יותר, היא קיבלה תפקיד יותר גדול בסרט גיבורי העל הקומי "תיכון בהיי", שם שיחקה את גוון גרייסון.
בשנת 2006, לאחר חשיפתה בסרט תיכון בהיי, כיכבה וינסטד בסרט האימה "יעד סופי 3" לצידו של ריאן מרימן.
היא נבחנה לתפקיד בסרט השני בסדרה, אך לא התקבלה.
לאחר מכן, היא הופיעה בסרט אימה אחר "חג מולד שחור".
באותה שנה הופיעה וינסטד בסרט "בובי", לצדם של אנתוני הופקינס, ויליאם ה.
היא ושאר השחקנים בסרט היו מועמדים לפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית "הליהוק הטוב ביותר לסרט הקולנוע".
ב-2007 הופיעה וינסטד במספר סרטים בתפקידים גדולים.
קוונטין טרנטינו ליהק אותה לסרט "חסין מוות".
בנוסף, היא קיבלה תפקיד ראשי בסרט "מת לחיות 4" בתור לוסי, בתו של ג'ון מקליין, אליו נבחנו ידועניות רבות, ביניהן ג'סיקה סימפסון.
וינסטד זכתה לכינוי "מלכת הצרחה", בגלל השתתפותה במספר סרטי אימה כמו "יעד סופי 3", "חסין מוות" ו"חג מולד שחור", אך השתתפה גם בז'אנרים נוספים כמו: קומדיה (תיכון בהיי), דרמה (בובי) ופעולה (מת לחיות 4).
בשנת 2008, היא כיכבה בסרט הריקודים "להגשים את החלום".
בארצות הברית הוא יצא ישירות ל-DVD ובבריטניה הוא נכשל בקופות.
בשנת 2010, הופיעה בסרט "האקסים של החברה שלי" לצד מייקל סרה.
בשנת 2011, שיחקה בסרט "היצור".
בשנת 2012, שיחקה בסרטים "אברהם לינקולן: צייד הערפדים" ו"מרוסקת" לצד אהרון פול; עליו זכתה וינסטד לשבחי המבקרים.
בשנת 2013, הופיעה שוב בתור לוסי מקליין בסרט "מת לחיות ביום טוב" לצד ברוס ויליס, ובהמשך שיחקה בסרטים "לחיות את הרגע" ו"ילדים בוגרים של גירושין".
בשנת 2014, שיחקה בסרט "להרוג את השליח" בכיכובו של ג'רמי רנר.
בשנת 2016 עלתה ברשת CBS הסדרה "חסרי מוח", בה מככבת וינסטד בתפקיד הראשי, לצידם של דני פינו, ארון טבייט, טוני שלהוב ואחרים.
בשנת 2019, שיחקה בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני האנתולוגית "אהבה, מוות ורובוטים" מבית נטפליקס, לצד טופר גרייס.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הפעולה מבית נטפליקס "קייט" וגילמה את הדמות הראשית קייט, לצד וודי הרלסון.
בשנת 2025 שיחקה בסרט "היד שמנענעת את העריסה".
בשנת 2010 וינסטד נישאה למפיק הסרטים ריילי סטירנס; הם הכירו בהפלגה כשהייתה בת 18. במאי 2017 הודיע הזוג על פרידה, וכן התגרשו באותה שנה.
באוקטובר 2017 דווח כי וינסטד נמצאת במערכת יחסים עם השחקן הסקוטי יואן מקגרגור, אותו פגשה על סט הסדרה "פארגו", בעת שהיה נשוי.
לאחר מכן נפרד מקגרגור מאשתו.
ב-2014, היא הייתה אחת מהקורבנות בפריצה ההמונית לחשבונות iCloud של ידוענים.
באוקטובר 2023, וינסטד, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
מרי אלן בייטס היא מידענית עצמאית והנשיאה של חברת Bates Information Services לייעוץ והדרכה בתחום המידענות.
בייטס סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה סנטה ברברה ותואר שני במידענות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1981, ובשנים 1984–1991 שימשה כמנהלת הספרייה של חברת MCI, תפקיד אשר כלל איתור מידע עבור עובדי החברה.
בשנת 1991 הקימה בייטס את החברה לשירותי מידענות אותה היא מנהלת עד היום.
בנוסף, כיהנה בייטס פעמיים כיושבת ראש אגודת המידענים העצמאיים האמריקנית (AIIP).
בייטס פרסמה שישה ספרים והשתתפה בכתיבת כ-300 מאמרים.
בזמנה הפנוי, עוסקת בייטס בצילום חובבני ובאימוני ריצת מרתון.
מרי אסטל הייתה הוגת דעות אנגליה, ממבשרות הפמיניזם המוקדמות, שכתבה בזכות הזדמנויות חינוך שוות לנשים.
אסטל גדלה במשפחה בעלת אמצעים בניוקאסל באנגליה.
היא הייתה בת לאב אנגליקני שמרן ומלוכני, שניהל חברה מקומית לפחם.
בילדותה קיבלה חינוך בלתי פורמלי, אך מקיף, מדודה, איש כמורה לשעבר, אשר בשל נטייתו למשקאות חריפים גורש משורות הכנסייה.
כאשר הייתה אסטל בת 13, מתו אביה ודודה, והותירו אותה ללא נדוניה.
שאר נכסי המשפחה הושקעו בחינוכו הגבוה של אחיה הגדול, ומרי ואמה עברו לגור עם דודתה.
בשנת 1688, כאשר הייתה מרי בת 22, מתו גם אמה ודודתה, ומרי עברה ללונדון.
שם החלה להיות מוכרת בחוגי נשים בעלות נטייה לספרות ואומנות שפעלו בלונדון באותו הזמן, כליידי מרי צ'אדלי, אליזבת תומאס, ג'ודית דרייק, אליזבת אלסטוב וליידי מרי וורטלי מונטגיו שסייעו לה ופרסמו את יצירותיה.
מרי זכתה לחסדו של הארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם סנקרופט, שסייע לה באופן כספי והציג אותה בפני מוציאים לאור.
אסטל רצתה שכל הנשים תקבלנה את אותן ההזדמנויות כגברים לבלות את הנצח בגן העדן בצל כנפי האל, והיא האמינה שהדרך לכך היא באמצעות מתן חינוך ראוי.
החינוך בסגנון הנזירי שהציעה אמור היה לאפשר לנשים לחיות בסביבה מוגנת, ללא ההשפעה של החברה הפטריארכלית החיצונית.
בתחילת העשור העשירי של המאה ה-17 התכתבה אסטל עם הפילוסוף ג'ון נוריס מבמרטון, לאחר שקראה את ספרו "Practical Discourses, upon several Divine subjects" (שיח מעשי על מספר נושאים שמימיים).
ההתכתבות מאירה את מחשבותיה של אסטל בנוגע לאל ולתאולוגיה.
נוריס סבר שהמכתבים ראויים לפרסום, וקיבל את הסכמתה של אסטל לפרסמם תחת הכותרת "Letters Concerning the Love of God" (מכתבים המספרים על אהבת האל) ב-1695. שמה לא הופיע בספר, אך עד מהרה התגלתה זהותה, וסגנון כתיבתה זכה לשבחים.
אסטל מתה ב-1731, מספר חודשים לאחר שעברה ניתוח כריתת שד בשל גידול שפשה בחזה.
את ימיה האחרונים בילתה בבדידות בחדרה, בו הוצב כבר ארון מתים, והתייחדה עם אלוהיה.
כיום ידועה אסטל בשל יכולתה לשיח חופשי הן עם גברים והן עם נשים בתקופתה, ובשל היותה הראשונה שהעלתה את מעמד הנשים בחברה לדרגה של ויכוח פילוסופי, מבלי להתבסס על טיעונים היסטוריים, בדומה לניסיונות שנערכו לפניה.
בכך הושפעה מהפילוסוף דקארט, שהתאוריה שלו על הדואליזם של הגוף והשכל איפשרה לאסטל לקדם את הרעיון שנשים בורכו באותה מידה של שכל כגברים, ולכן אין להתייחס אליהן באופן הגרוע בו התייחסו אליהן.
אנשי ההשכלה בני דורה, ואלו שיגיעו אחריה, כז'אן-ז'אק רוסו, החלו להטיף לדעה כי האדם מטבעו נולד חופשי, בניגוד לסדר האבסולוטיסטי הפאודלי הישן, בו נולד האדם כשהוא כבול למערכת של היררכיה חברתית נוקשה.
משפטה של מרי אסטל המתייחס לדעות אלו, והמצוטט בכתבי הפמיניסטיות עד היום הוא - "אם כל הגברים נולדו חופשיים, מדוע נולדו כל הנשים משועבדות?".
מרי אליזבת מסטרנטוניו, היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית.
שיחקה בתפקידים ראשיים בסרטים "פני צלקת", "מצולות" ו"רובין הוד: נסיך הגנבים".
הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1986 על הופעתה בסרט "צבע הכסף".
מסטרנטוניו נולדה בפרבר לומבארד שבשיקגו, אילינוי.
מסטרנטוניו היא ממוצא איטלקי, בתם של מרי ופרנק מסטרנטוניו.
גדלה בפרבר אוהק פארק שבמערב אילינוי ולמדה ב"אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין".
הופיעה לראשונה, בפולחן הפשע האלים של בריאן דה פלמה "פני צלקת" בתור ג'ינה מונטנה אחותו הצעירה של הפושע הקובני המסוכן טוני מונטנה (אל פצ'ינו), במהלך הסרט מנסה טוני לגונן יתר על המידה על אחותו.
הופעתה בסרט הפשע צדה את עיניו של מרטין סקורסזה אשר החליט ללהק אותה לתפקידה של כרמן חברתו של המהמר הצעיר וינסנט לאוריה (טום קרוז) בדרמת ההימורים "צבע הכסף", הייתה מועמדת על הופעתה זו לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 1986.
לוהקה על ידי ג'יימס קמרון לסרטו השלישי "המצולות" לתפקידה הראשי של לינדזי בירגמן מהנדסת הספינה.
ב-1991 גילמה את העלמה מריאן אהבתו של האביר רובין מלוקסלי (קווין קוסטנר) בסרט ההרפתקאות התקופתי "רובין הוד: נסיך הגנבים".
בשנת 2000 שיחקה בתפקידה הקולנועי הגדול האחרון עד כה בדרמת האסונות הביוגרפית "הסערה המושלמת" אודות אחת הסערות הגדולות בהיסטוריה המודרנית.
בסרט הופיעה בתור לינדה גרינלו קפטנית האונייה "האנה בודן" ויריבתו הידידותית של קפטן אוניית "אנדריאה גייל" בילי טיין (ג'ורג' קלוני).
מסטרנטוניו הצטרפה לעונה הרביעית והחמישית של סדרת הפשע "ללא עקבות", הופיעה במשך תשעה פרקים בדמותה של אן קסידי.
הייתה ב-2003 מועמדת לפרס הטוני על הופעתה במחזמר "Man of La Mancha".
החליפה ב-2010 את השחקן אריק בוגוסיאן שגילם את קפטן דניאל רוס בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית", בסדרה מגלמת את המפקדת החדשה של תחנת המשטרה זואי קאלאס.
בשנת 2013 לוהקה לסדרת הדרמה של CBS - "בני ערובה", הגרסה האמריקאית לסדרת הישראלית באותו שם ששודרה בערוץ עשר.
מסטרנטוניו גרה בלונדון לצד בעלה, הבמאי האירי פאט או'קונור ושני בניה.
בשם התביעה, בשם ההגנה (1991)
רובין הוד: נסיך הגנבים (1991)
מרי בדהם היא שחקנית קולנוע והמועמדת הצעירה ביותר לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בגיל 10 בלבד על הופעתה בסרט "אל תיגע בזמיר".
בדהם נולדה בעיר ברמינגהאם שבאלבמה לקצין צבא בדימוס ולשחקנית.
פרצה לתודעה בשנת 1962 לאחר שנבחרה לתפקיד הילדה הפראית סקאוט פינץ' בעיבוד הקולנועי של רוברט מאליגן לרומן "אל תיגע בזמיר".
בדהם הייתה לשחקנית הצעירה ביותר שנבחנה לתפקיד ובגיל 10 בלבד הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ללא ניסיון משחק קודם והייתה לצעירה ביותר המועמדת לפרס עד לשחקנית טייטום אוניל.
את הפרס הפסידה בדהם לפטי דיוק שזכתה באוסקר בגיל 16 בלבד.
לאחר מכן התפרסמה בדהם בפרק האחרון של סדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" בתפקיד הילדה ספורט שרווד.
אף על פי שהצליחה כבר לפרוץ בהוליווד בגיל צעיר לא פיתחה לעצמה קריית משחק והופיעה למעשה רק בשנת 1966 בסרטו של סידני פולאק "בית זה עומד להיהרס" בתפקיד הילדה הפרועה ווילי סטאר.
בשנת 2005 חזרה בדהם מפרישה להופעה קטנה בדרמה העצמאית "אחת משלנו".
בדהם היא אחותו הצעירה של במאי המצליח של "שיגעון המוזיקה", "משחקי מלחמה" ו"רעם כחול" ג'ון בדהם.
הייתה כימאית אמריקאית והיסטוריונית של הכימיה.
ויקס נולדה בעיירה ליונס שבמדינת ויסקונסין.
למדה לתואר ראשון בכימיה בריפון קולג' בריפון שבויסקונסין.
קיבלה תואר .B.A בשנת 1913. היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת ויסקונסין וקיבלה תואר .M.A בשנת 1914. בשנים 1914 עד 1921 עבדה כמורה בבית ספר תיכון וכטכנאית כימיה בתעשייה.
ב-1921 קיבלה משרת הוראה בכימיה באוניברסיטת קנזס.
במקביל עבדה שם על דוקטורט אותו סיימה בשנת 1927. עם סיום הדוקטורט קודמה לדרגת מרצה בכיר(assistant professor).
כעבור עשור, בשנת 1937, קודמה לדרגת פרופסור חבר.
ויקס עסקה בהוראה וגם במחקר כימי אולם במשך הזמן עברה לעיסוק בחקר ההיסטוריה של הכימיה.
באוניברסיטת קנזס לא העריכו תחום מחקר זה, לכן עברה ב-1944 לספריה המדעית שהוקמה ב-Wayne State University שבדטרויט, שם קיבלה משרה של חוקרת הספרות המדעית.
ב-1954 פרשה לגמלאות ובהמשך עסקה בתרגום ספרות מדעית.
ויקס לא נישאה ולא היו לה צאצאים.
נפטרה בדטרויט ב-20 ביוני 1975.
את מחקריה הראשונים פרסמה בשנים 1932 ו-1933 ב-21 מאמרים על ההיסטוריה של גילוי היסודות.
המאמרים התפרסמו בכתב העת לחינוך בכימיה (Journal of Chemical Education) של האגודה האמריקנית לכימיה.
מאמרים אלו קובצו בספר "גילוי היסודות" שיצא ב-1935.
במשך השנים התפרסמו 7 מהדורות של ספר זה.
מהדורת פקסימיליה הוצאה בשנת 2003
ההיסטוריה של האגודה האמריקנית לכימיה
ב-1947 נתבקשה לכתוב ספר על האגודה האמריקנית לכימיה, לכבוד יובל ה-75 של האגודה.
הספר "היסטוריה של האגודה האמריקאית לכימיה, 75 שנים רבות מאורעות",הושלם ופורסם ב-1952
ב-1967 זכתה בפרס דקסטר של האגודה האמריקנית לכימיה, פרס הניתן מדי שנה עבור תרומה בולטת לחקר ההיסטוריה של הכימיה.
מרי תרזה בארה היא מנכ"לית חברת הרכב "ג'נרל מוטורס" שבסיסה בארצות הברית.
היא מונתה לתפקיד זה ב-15 בינואר 2014, ובכך הייתה לאישה הראשונה בעולם שמונתה למנכ"לית של יצרנית כלי רכב.
לפני כן כיהנה כסמנכ"לית פיתוח המוצרים, הרכש ושרשרת האספקה הבינלאומיים של החברה.
באפריל 2014 צוינה ברשימת "100 האנשים המשפיעים בעולם" של מגזין טיים.
נולדה בשם מרי תרזה מקלה.
אביה עבד בחברת המכוניות פונטיאק.
היא החלה לעבוד בג'נרל מוטורס בגיל 18 כסטודנטית, ב-1980. למדה הנדסת אלקטרוניקה בבית הספר של ג'נרל מוטורס (כיום אוניברסיטת קטרינג) במישיגן, וקיבלה תואר ראשון במדעים.
היא קיבלה מלגה של ג'נרל מוטורס ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד, אותו סיימה ב-1990.
בארה עבדה בג'נרל מוטורס במגוון תפקידי הנדסה ואדמיניסטרציה.
ב-2008 מונתה לסמנכ"לית הנדסת הייצור הבינלאומית, וב-2009 עברה לתפקיד סמנכ"לית משאבי האנוש הבינלאומית.
החל מ-2011 שונה תפקידה לסמנכ"לית פיתוח המוצרים.
במסגרת תפקידה פעלה לייעול ארגוני באמצעות הפחתת פלטפורמות ייצור כלי הרכב בחברה והקטנת הביורוקרטיה הארגונית באמצעות השטחה של המבנה הארגוני.
ב-2013 הורחבו הסמכויות בתפקידה, והיא הפכה לאחראית גם על הרכש ושרשרת האספקה הבינלאומיים.
ב-2014 מונתה למחליפתו של דן אקרסון בתפקיד מנכ"לית החברה.
במהלך השנה הראשונה לכהונתה, נאלצה החברה להוציא 84 אזהרות בטיחות עבור כ-30 מיליון מכוניות שייצרה, ובארה נקראה להעיד בפני הסנאט של ארצות הברית על אזהרות אלו ומספר מקרי מוות שיוחסו למתג הצתה פגום ברכביה.
ב-2014 דורגה בארה במקום השביעי ברשימת "100 הנשים החזקות בעולם" של פורבס.
באותה שנה קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מישיגן.
נשואה לטוני בארה, אותו פגשה כסטודנטית באוניברסיטת קטרינג, ולהם שני ילדים.
הם מתגוררים בנורת'וויל, פרבר של דטרויט.
מרי אן שד קרי הייתה פעילה חברתית אמריקאית-קנדית בתנועה לביטול העבדות ובתנועה הסופרג'יסטית, עיתונאית, מוציאה לאור, מורה ועורכת דין.
שד הייתה האישה המוציאה לאור השחורה הראשונה בצפון אמריקה, והאישה המוציאה לאור הראשונה בקנדה.
בשנת 1853 ערכה את העיתון "The Provincial Freeman" והפכה בכך לאישה השחורה הראשונה שערכה עיתון בצפון אמריקה.
שד נולדה בווילמינגטון דלאוור בתשעה באוקטובר 1823, הבכורה מבין 13 ילדים.
לאביה, אברהם דורס שד, הייתה סנדלריה שפעלה בווילמינגטון, ולאחר מכן בפנסילבניה.
בשני המוקדים, הוא פעל במסגרת ארגון מסילת הרכבת המחתרתית, על מנת להסתיר ולהבריח עבדים שחורים ממדינות הדרום למדינות הצפון.
כאשר המוסדות להשכלה עבור ילדים אפרו-אמריקאים במדינת דלאוור הוצאו מחוץ לחוק, עברה משפחת שד לפנסילבניה, ומרי נרשמה לבית ספר קווייקרי.
בגיל 17, ייסדה שד בית ספר לילדים שחורים בווסט צ'סטר .
לימים, היא עסקה בהוראה גם בניו יורק.
שלוש שנים לאחר שחוקק חוק העבד הנמלט 1850, משפחת שד עברה לאונטריו שבקנדה.
העבדות בקנדה נאסרה בשנת 1834, אך תושבים רבים בה, לבנים ושחורים כאחד, האמינו ברעיון 'נפרד אבל שווה' המצדד בהפרדה גזעית.
שד התנגדה נחרצות להפרדה גזעית, והאמינה כי לכל אדם יש פוטנציאל שווה להצלחה, אותו ניתן לממש באמצעות השכלה ועבודה קשה.
חרף ההתנגדות הגדולה, שד הקימה בקנדה את בית הספר הראשון המשלב תלמידים שחורים ולבנים יחדיו.
בשנת 1853, הוציאה לאור וערכה עיתון המתנגד לעבדות שנקרא "The Provincial Freeman" והפכה בכך לאישה הראשונה בצפון אמריקה שערכה עיתון.
היא פעלה ברחבי קנדה וארצות הברית לקידום אינטגרציה גזעית, ועודדה שחורים חופשיים להגר לקנדה.
בשנת 1855, ביקשה לקחת חלק בכנס שחורים בפילדלפיה, אך ועדת הכנס התלבטה האם ראוי לאפשר לה להיות נציגה, זאת משום שהייתה דמות מעוררת מחלוקת עקב קידום רעיון ההגירה לקנדה.
לבסוף, הוחלט לאפשר לה לנאום בכנס.
אף על פי שנאומה עודד הגירה, הוא עורר רושם רב ולכן ועדת הכנס אישרה לה לנאום עוד עשר דקות מעבר לזמן שהוקצב לה.
בשנת 1856, התחתנה עם תומאס קרי, ספר מטורונטו שפעל במסגרת העיתון אותו הוציאה לאור.
לזוג נולדו שני ילדים – ילדה בשם שרה וילד בשם לינטון.
לאחר מות בעלה, בשנת 1860, שד וילדיה עברו לארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים, בהוראת מרטין דלני , היא שירתה כקצינת גיוס וגייסה שחורים לצבא האיחוד.
לאחר המלחמה, היא עסקה בהוראה בבתי ספר בווילמינגטון ובוושינגטון די.
שד נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת הווארד, סיימה את לימודיה בגיל 60, בשנת 1883, והייתה לאישה השחורה השנייה בארצות הברית שקיבלה תואר במשפטים.
בשנת 1880, ארגנה כנס העוסק בזכות בחירה לנשים שחורות.
היא הצטרפה לאיגוד הלאומי למען זכות בחירה לנשים , ופעלה לצידן של הסופרג'יסטיות סוזן אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון.
בשנת 1976, ביתה של מרי אן שד בוושינגטון די.
הוכר כאתר מורשת היסטורי .
בשנת 1987, הוקיר הארגון National Women's History Project את פועלה במסגרת חודש ההיסטוריה של הנשים .
בשנת 1999, יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי על אודות פועלה שנקרא Breaking the Ice, the Story of Mary Ann Shadd
ויניפרד מרי בירד, OBE (נולדה 1 בינואר 1955, שרופשייר, הממלכה המאוחדת) היא פרופסורית בריטית ללימודים קלאסיים, המלמדת באוניברסיטת קיימברידג', וכן מחזיקה בקתדרה לספרות עתיקה של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
בנוסף, היא העורכת לעניינים קלאסיים במוסף הספרותי של הטיימס הלונדוני, ובעלת טור בשם "חיי דון" (פרופסור) באתר הטיימס.
עקב הופעות מרובות בכלי התקשורת הבריטיים, וכן מספר הצהרות פומביות שעוררו מחלוקת, כינה אותה העיתונאי פול לייטי "המלומדת הקלאסית הידועה בבריטניה".
בירד היא בת יחידה, לג'ויס אמילי בירד, מנהלת בית ספר וקוראת מושבעת, ולרוי וויטברד בירד, אדריכל.
בירד תיארה אותו כ"טיפוס פרחחי של פנימיות אנגליות, בטלן גמור, אבל בעל קסם אישי רב".
בירד למדה בבית ספר פרטי לבנות בשרוסברי, ובמהלך הקיץ הייתה משתתפת בחפירות ארכאולוגיות, כדי להרוויח כסף לבילויים.
בגיל שמונה-עשרה ניגשה לבחינות הקבלה לאוניברסיטת קיימברידג', לקולג' הנשים ניונהאם , לאחר שגילתה שהקולג' שהעדיפה, קינגס קולג', לא הציע מלגות לנשים.
על אף שלמדה בקולג' שהכיל רק נשים, נחשפה עד מהרה לעובדה שגברים מסוימים באוניברסיטה התייחסו בביטול לפוטנציאל האקדמי של נשים, וזה חיזק את נחישותה להצליח.
היא גם פיתחה דעות פמיניסטיות שנותרו משמעותיות בחייה, אף שלימים הביעה הסתייגות מ"האורתודוקסיה של הפמיניזם המודרני".
בירד השלימה את התואר הראשון, בהצטיינות, אשר לימים שודרג לתואר שני, בהתאם למסורת אוקסברידג'.
בשנת 1985, נישאה בירד לרובין קורמק.
בשנים 1979 עד 1983 הרצתה בירד בלימודים קלאסיים באוניברסיטת קינגס קולג' לונדון.
בשנת 1984 חזרה לקיימברידג' כחברת סגל בניונהאם קולג' והאישה היחידה בסגל ההוראה בפקולטה (הכלל-אוניברסיטאית) ללימודים קלאסיים.
באותה שנה פרסמה ספר על בסיס עבודת הדוקטור שלה, Rome in the Late Republic, בשיתוף עמיתה מקיימברידג', ההיסטוריון של העת העתיקה מייקל קרופורד.
בשנת 1992, הפכה בירד לעורכת לעניינים קלאסיים של המוסף הספרותי של הטיימס.
זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הוזמנה בירד לצד אחרים לתרום מאמר בנושא לכתב העת London Review of Books.
במאמר שתרמה כתבה בירד שאנשים רבים סברו, "אחרי שההלם חלף, שזה הגיע לארצות הברית", וש"בריוני העולם, אפילו אם כוונתם טובה, ישלמו את המחיר בסופו של דבר".