tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2005 נבחר לעמוד בראשות צעירי מרצ, גוף המאגד את צעירי המפלגה, תפקיד שמילא עד לשנת 2009. בתווך, התמודד ב-2007 על תפקיד מזכ"ל מרצ מול המזכ"ל המכהן ירון שור אולם הפסיד בהפרש קטן.
בשנת 2007 נבחר זכי לשמש כסגן נשיאת ארגון צעירי המפלגות הסוציאליסטיות (International Union of Socialist Youth), ארגון צעירי המפלגות הגדול בעולם, והיה לראשון מטעם מפלגת מרצ שכיהן בתפקיד זה.
לנשיאת הארגון נבחרה באותו קונגרס ג'סינדה ארדרן, שנבחרה בשנת 2017 לראשות ממשלת ניו זילנד.
בשנת 2014 נבחר ליושב ראש נשיאות ועידת מרצ.
בתפקידו נחשב נשיא פעיל שערך רפורמות רבות בגוף העליון של מרצ, בהן: כינוסי הוועידה שלראשונה התקיימו מחוץ לגבולות גוש דן ופוזרו ביישובים רחבי הארץ (בין היתר נצרת, ירוחם וירושלים), הנגשת הדיונים לקראת ועידה חוקתית של המפלגה והגברת שקיפות המתרחש בוועידה על ידי הקמת קבוצת פייסבוק פעילה.
זכי היה מועמד מטעם מרצ לכנסת השמונה עשרה, הכנסת התשע עשרה והכנסת העשרים ונבחר במקומות ה-8 (13 לאחר המיזוג עם "התנועה החדשה") ה-10 וה-10 בהתאמה.
לקראת הפריימריז במפלגה לפני הבחירות לכנסת ה-21, החליט זכי שלא להתמודד ולהתמקד בסיוע לבת זוגו, יושבת ראש המפלגה תמר זנדברג.
במערכת הבחירות הוא שימש כראש הצוות האסטרטגי, תפקיד שביצע בהתנדבות.
במאי 2020 נבחר לתפקיד יושב ראש הנהלת מרצ, הגוף הניהולי הבכיר של המפלגה.
בספטמבר 2021 מונה ליושב ראש מרכז הרצל, המנהל את מוזיאון הרצל.
ב-25 בנובמבר 2021 פורסם תחקיר עיתונאי באתר "המקום הכי חם בגיהנום" על ידי תומר מיכלזון ובו חשף שהשרה להגנת הסביבה תמר זנדברג מינתה לכאורה בכיר במשרדה בתמורה לכך שימנה את בן זוגה, אורי זכי, ליו"ר מרכז הרצל.
כעבור מספר חודשים פרסם גם העיתונאי קלמן ליבסקינד תחקיר בנושא.
ביולי 2022 הכריז על התמודדות במסגרת הבחירות המקדימות במרצ והגיע למקום ה-12.
בדצמבר 2022 טענה העיתונאית העצמאית שרון שפורר כי זכי השתמש בכספי עמותה שבה היה הפעיל היחיד בשכר, על מנת לקדם את זוגתו תמר זנדברג בפריימריז במרצ.
זכי הוא בן זוגה של תמר זנדברג, שהייתה חברת הכנסת והשרה להגנת הסביבה.
השניים מתגוררים בתל אביב עם אביגיל, בתה של זנדברג, ועם בתם המשותפת רחל.
הוא מגדיר את עצמו אדם מאמין ומנהל אורח חיים מסורתי.
במרץ 2019, כחלק מקמפיין הבחירות לכנסת העשרים ואחת של מפלגת מרצ, התחתן במעין טקס נישואין אלטרנטיבי מחוץ לבניין הרבנות הראשית בתל אביב.
אורי ורבר (נולד ב-24 באפריל 1931) הוא מנהל ויזם של התעשייה הקיבוצית.
הוא הקים את מפעל נטפים בקיבוץ חצרים, והיה מנהלו בשנתיים הראשונות לקיומו.
אחרי שחזר משליחות מחוץ לישראל, שימש כמנהל הייצוא של החברה, והגדיל באופן ניכר את היקף המכירות שלה.
הוא קיבל בשם המפעל את פרס היצואן המצטיין.
כמו כן, היה ממקימי מפלגת ד"ש.
ורבר נולד ב-24 באפריל 1931 בתל אביב, כבן בכור למרדכי ולחוה, שעלו מפולין.
היה חניך הנוער העובד והלומד בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
בגיל 15 הצטרף לגדודי הנוער של "ההגנה", ובגיל 17 עזב את לימודיו לפני סיום כיתה י"א, כדי להצטרף ללוחמים שהגנו על קיבוץ חולתה במהלך מלחמת העצמאות.
בנובמבר 1949 הקים יחד עם חבריו לגרעין ההתיישבות את קיבוץ משאבי שדה.
בהיותו בן 23 החליטה אספת הקיבוץ להקצות את ורבר לתפקיד רכז ההדרכה של תנועת הנוער העובד והלומד.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, עזב ורבר את משאבי שדה והגיע בינואר 1950 לקיבוץ חצרים.
שימש כגזבר, וחמש פעמים מזכיר הקיבוץ.
בשנים הראשונות לקיומו של קיבוץ חצרים, כשהקיבוץ התבסס על חקלאות בלבד, נקלע המשק למשבר קשה הידוע כ"משבר המלח".
התברר שאדמות הקיבוץ רוויות במלח, עובדה שהקשתה מאוד על הפקת יבולים חקלאיים.
פרנסת הקיבוץ הייתה בסכנה, ועל כן אספת הקיבוץ חיפשה מקורות פרנסה חילופיים, ובשנת 1964 הטילה על הגזבר ורבר למצוא ענף תעשייתי שיקיים מספר תנאים הכרחיים:
ענף אטרקטיבי לחברי הקיבוץ לעבוד בו
תעסוקה לכל: לגברים ולנשים, לצעירים ולמבוגרים
במהלך חיפושיו פגש את אריה בהיר, חבר קיבוץ אפיקים ששימש כיושב-ראש הראשון של איגוד התעשייה הקיבוצית.
בהיר הפגיש אותו עם שמחה בלאס, שהיה באותה עת מהנדס מים מוכר, ממתכנני המוביל הארצי.
ורבר יזם את הפגישה לאחר ששמע שבלאס המציא ביחד עם בנו שיטה להשקיית גידולים חקלאיים בטפטוף.
בלאס הגה את הרעיון כשהבחין בעץ גדול שצמח ליד ברז דולף.
בזכרונותיו תיאר ורבר את פגישתו הראשונה עם בלאס, באפריל 1965:
בלאס ובנו הדגימו לורבר את יעילות השיטה בחלקת ניסויים ליד ביתם.
ורבר הכיר מיד, שלרעיון היה פוטנציאל עסקי גדול.
בנוסף לכך, הרעיון קיים את כל התנאים שהציב הקיבוץ.
ב-12 ביוני 1965 הציג בפני אספת הקיבוץ את הרעיון, שהתקבל בהתלהבות גדולה.
ב-12 באוגוסט נחתם חוזה בין הקיבוץ לבלאס, ובכך למעשה מכר בלאס את רעיון הטפטפות לקיבוץ.
ב-1 בינואר 1966 קמה חברת "נטפים", וורבר התמנה למנהלה הראשון.
המפעל הוקם במבנה קטן של הנגרייה הישנה של הקיבוץ, בהשקעה מזערית, עם מכונת הזרקה אחת וטנדר אחד.
ורבר גייס לעבודה מספר קטן של עובדים, ביניהם מהנדס המכונות דני רטר (שבנה את מכונת הטפטוף הראשונה, שכונתה "זורבה"), והמתכנן צביקי קרן.
קרן למד מבלאס את כל פרטי השיטה, והקים במפעל מחלקת תכנון וכן מחלקה למתן שירות ללקוח בשדה.
קרן טבע את סיסמת החברה, "ליווי של הלקוח לכל אורך הדרך", סיסמה שביטאה את העובדה שבנוסף למוצר, המפעל מכר שירות שהבטיח את היישום של המוצר בשדה.
הלקוח שהזמין את הטפטפות היה מושב בני עטרות.
ראשוני המפעל ורבר, רטר וקרן הטמינו בעצמם את מערכת הטפטוף בשדות המושב.
על פי עדויות חברי המושב, המערכת פעלה במושב במשך כשלושים שנה.
צעד משמעותי בתחילת הדרך היה הגיוס של שני גופים חשובים לתמיכה במפעל:
בנק החקלאות לישראל (שהיה בנק מרכזי), ונציבות המים.
נטפים החלה במכירת המוצר בישראל, ובשנת 1970 החלה לייצא לחו"ל.
בשנת 1967–1969 פרש ורבר זמנית מתפקיד מנהל המפעל, ויצא לשליחות של שנתיים בארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית, כשליח בתנועת הבונים דרור, ועסק בהדרכה ובהקמה של גרעיני עלייה.
השהות בבוסטון איפשרה למשפחה להעניק טיפול חדשני במחלת הסכרת שממנה סבל בנו הבכור של ורבר, בועז.
בשנת 1972–1974 שימש מזכיר פנים של תנועת איחוד הקיבוצים.
במלחמת יום הכיפורים שרת ורבר כסמל מבצעים בסיני בחמ"ל של אריאל שרון.
הוא המשיך שירותו במילואים בחיל הנדסה קרבית עד גיל 55.
בשנת 1976 היה ורבר בין המייסדים של התנועה הדמוקרטית לשינוי.
כפעיל מרכזי במפלגה החדשה, היה ורבר אחראי לגיוס תמיכה במגזר ההתיישבות העובדת כולה (קיבוצים ומושבים).
פגישותיו הרבות עם חברי הקיבוצים הניעה רבים מהם לנטוש את ההצבעה המסורתית למפלגת העבודה, וב קיבלה המפלגה החדשה כ-25% מהקולות בקיבוצים.
בקיבוצו חצרים היה שיעור ההצבעה לד"ש יותר מ-75%.
בשנים 1989-1982 שימש ורבר כמנהל היצוא של המפעל שבקיבוץ חצרים (מפעלים נוספים הוקמו בקיבוצים מגל ויפתח).
לאחר מכן ניהל את היצוא של חברת נטפים המורחבת, נטפים (ACS) בע"מ, עד שנת 1991. ורבר הרחיב את הייצוא לאירופה ולאמריקה, והעלה את מחזור המכירות פי 6, עד ל-17 מיליון דולר.
לשם כך נפגש עם לקוחות ועם מפיצים ביותר משמונים מדינות.
בשנת 1988 קיבל ורבר בשם המפעל את פרס היצואן המצטיין מידי נשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג.
בשנים 1991–1994 עבר ורבר לשמש כמנהל הייצוא ל של "נטפים-מגל", והביא להרחבה ניכרת של המכירות למזרח.
בשנת 1999 פרש ורבר לגמלאות, אולם כגמלאי הוא המשיך לעבוד במחלקת ההרכבה של המפעל, שם עסק בעבודות שונות ובעיקר בהלחמה, עד שנת 2006. כמו כן, כיהן כחבר מועצת המנהלים של החברה.
בשנת 2008, לרגל שישים שנות תעשייה בנגב, קיבל ורבר את פרס "יקיר התעשייה בנגב" ממשרד המסחר והתעשייה, ביחד עם 11 חלוצי תעשייה נוספים.
בשנת 2015 קיבל מחברת "נטפים" פרס על מפעל חיים.
ורבר היה נשוי לעדנה לבית ערב (עד לפטירתה), והיו להם ארבעה.
בנם הבכור נפטר בשנת 1995 ממחלה.
אורי ורדי (נולד ב-1 באוקטובר 1965) הוא שחקן ישראלי.
ב-1983 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "הפנימייה" בבימויו של יעוד לבנון, גילם את אורי.
ב-1985 הופיע בסרט האימה האמריקאי "הכלה" בתפקיד ילד.
ב-1990 הופיע בסדרת האימה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ששודרה בערוץ הראשון, שיחק בפרק: העגיל שיחק את האקס של אוסי (טל קרסלניק).
ב-1992 שיחק בתפקיד ראשי לצידו של אקי אבני בסרט "נערי החוף", גילם את רובי.
ב-1993 הופיע בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" בכיכובו של משה איבגי, שיחק בתפקיד סמל.
בשנים 1995–2000 שיחק בתפקיד ראשי באופרת הסבון של ערוץ 2 "רמת אביב גימל" גילם את דמותו של בני פלד, עו"ד, בעלה של טלי פלד (תמר הנגבי).
ב-1996 שיחק בסרט "צעירים לנצח" גילם את שחר.
באותה השנה גם שיחק בסרט "מי האבא?" גילם את אריה.
ב-1997 שיחק בהצגת הילדים "רובין הוד" בתפקיד הכומר טאק, והוצג בחנוכה בבית החייל בתל אביב.
ב-1998 הופיע בסרט "ארבע נכנסו לפרדס".
ב-2000 שיחק במחזמר הילדים "אוליבר טוויסט".
ב-2002 התארח בעונה החמישית של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "שמש" גילם את דמותו של אליהו אליוביץ פקיד בעירייה.
ב-2014 שיחק בסרט "חלונות" שיחק בתור (האפיזודה "בגלל החום").
אורי ולרשטיין (נולד ב-1971) הוא עורך דין ישראלי המכהן כמנהל רשות האכיפה והגבייה.
בעבר כיהן כמשנה לכונסת הרשמית ולממונה על הליכי חדלות פירעון ושיקום כלכלי.
ולרשטיין בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן.
ולרשטיין, בעל תואר שני במנהל עסקים Executive MBA למנהלים במגזר הציבורי, אותו סיים בהצטיינות, בעל ניסיון מקצועי רב בתחומים משפטיים, כלכליים, ותהליכיים, בעולם החובות והחייבים.
בעבר כיהן עו"ד ולרשטיין בתפקיד המשנה לממונה על הליכי חדלות פירעון ושיקום כלכלי במשרד המשפטים.
במסגרת תפקידו הקודם הוביל עו"ד ולרשטיין את כל ההיערכות לרפורמה בדיני חדלות פירעון, ששותפים לה, הנהלת בתי המשפט, הממונה על הליכי חדלות פירעון ושיקום כלכלי, ורשות האכיפה והגבייה.
בתפקידו כמשנה לממונה, היה אחראי ולרשטיין גם להנחיית ניהולם של כלל תיקי חדלות הפירעון שבאחריות הממונה, מקצועית ותהליכית.
בינואר 2022 החליט שר המשפטים גדעון סער למנות את ולרשטיין לתפקיד.
אב לארבעה ילדים, מתגורר בכפר סבא.
אוֹרִי טולדנו (נולד ב-21 במרץ 1985) הוא אמן יוצר, זמר, ומפיק מוזיקלי ישראלי הידוע בשם הבמה שלו - "KAYMA" (קיימא).
אורי טולדנו נולד בתל אביב לליאורה גל ולזמר אבי טולדנו.
לטולדנו שני אחים גדולים, ערן וטל ושלושה אחים קטנים מנישואיו השניים של אביו, בהם הזמרת ליהי טולדנו.
ב-2005 לאחר שירותו הצבאי, עבר טולדנו לארצות הברית שם התגורר בין היתר בניו יורק, נאשוויל, מיאמי ולוס אנג'לס, שם התגורר כארבע שנים.
בתקופה זו הוא התחתן, וכעבור כשנתיים התגרש.
במהלך שהותו בארצות הברית למד לימודי סאונד והפקה מוזיקלית ב-מכון SAE היוקרתי, והחל לכתוב, לקריין ולהפיק ג'ינגלים לפרסומות עבור ערוץ טלוויזיה ישראלי בחו"ל.
ב-2009, עם חזרתו לארץ, ייסד אורי את הבר מועדון "סטריאוטייפ" ברחוב אלנבי 99, ובמקביל, הרצה וריכז את מגמת הסאונד במכללה האקדמית אונו, (מיסודה של "מכללת הד").
בשנת 2014, ייסד יחד עם זוגתו את חברת המוזיקה ואולפן ההקלטות Snowstar.Company, תחתיו כתב והפיק מוזיקה מקורית לסדרות טלוויזיה והלחין ג'ינגלים מסחריים עבור חברות גדולות ומותגים מפורסמים, בהם: בירה גולדסטאר, סודה סטרים, פייבר, אינטל, סובארו, יוניליוור, וויבס אודיו , מלונות פתאל, בנק לאומי ועוד.
בשנת 2021 השיק טולדנו את קריירת הסולו שלו תחת שם הבמה "KAYMA".
סינגל הסולו הראשון של KAYMA, שנקרא "Onsitelover", יצא בחודש מאי של אותה שנה., ולווה בקליפ מרהיב שצולם בקייב מספר חודשים לפניי שפרצה מלחמת אוקראינה–רוסיה.
השיר נכנס לפלייליסטים בתחנות הרדיו המובילות בישראל ובאירופה.
בנובמבר 2021 שחרר סינגל שני "Learn to Say No"
, שהגיע למקום הראשון במצעד הרדיו הרשמי של איטליה (Earone), מקום שלישי בשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי איטליה, נכנס לפלייליסטים של תחנות הרדיו הגדולות בישראל, גרמניה ובפרט באיטליה שם התמקם כאחד האמנים המושמעים בארץ המגף.
הקליפ של השיר אותו כתב וביים טולדנו בעצמו, נכנס לפלייסליסטים הרשמיים של MTV ו-VH1 באיטליה.
לאחר שני הסינגלים הראשונים, שחרר טולדנו EP ראשון בשם "Mid Side Notes", שכלל 4 שירים ועוד ביצוע מיוחד לשיר (Onsitelover), מתוך לייב שצילם בכנסיית עמנואל יחד עם 11 נגנים וזמרי ליווי.
ביוני 2022 יצא לסיבוב הופעות בגרמניה יחד עם להקת לולה מארש, לה גם הפיק שני שירים באלבום "Shot Shot Cherry".
בקיץ 2022 הוזמן קיימא להופיע במספר פסטיבלים גדולים באיטליה בהם: Battiti live, שם הופיע מול קהל של כ-40,000 איש.
במסגרת פעילותו באיטליה, זכה לסיקור במגזינים הנחשבים Elle, billboard,
בדצמבר 2022, עם צאתו של הסינגל השלישי "Bad Blood",הוזמן קיימא להופיע בוותיקן באירוע בסימן שלום עולמי, שם גם הוזמן לפגישה עם האפיפיור פרנציסקוס.
האירוע שודר בערוץ הטלוויזיה הממלכתי Canale5 לכ-60 מיליון צופים באיטליה.
באירוע הופיע קיימא לצד אמנים בינלאומיים, כגון: Lee, Riccardo Cocciante José Carreras, Aka7.
ביוני 2023 ביצע קיימא את הופעת הבכורה שלו במועדון הבארבי בתל אביב, עם הבטחה לשחרר את אלבום הבכורה New Trying Outs ב-13 באוקטובר.
עקב מאורעות ה-7 באוקטובר, נדחה תאריך יציאת האלבום ל-12 באפריל 2024. בדצמבר 2023, שחרר את השיר "Dancing on dust" לזכר הנרצחים בפסטיבל נובה.
טולדנו חי במשותף עם דלית נמירובסקי ולו שני ילדים.
אורי (אוריאל) זמרי (22 במאי 1925 – 17 בפברואר 2016) היה מחשובי חוקרי ההיסטוריה של הספורט והחינוך הגופני בישראל ובעולם, סופר, חוקר ומרצה, המנהל המדעי הראשון של מכון וינגייט ושופט הכדורסל הבינלאומי הראשון של ישראל, ששפט באולימפיאדת מלבורן 1956.
זמרי נולד בווינה לטוני (טונקה) ומנדל זינגר.
ב-1 באוקטובר 1934, לאחר עליית המשטר האוסטרופשיסטי, עלה לישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה בחיפה.
את לימודיו עשה בבית הספר הריאלי בעיר.
בכיתה י"א התגייס לפלמ"ח ולשירות פעיל ב"הגנה" ותוך כדי שירותו השלים את בחינות הבגרות.
בשנת 1944 החל את לימודיו בקורס השנתי הראשון למורים להתעמלות (חינוך גופני) שהתקיים בתל אביב.
אתו למדו מחשובי מעצבי החינוך הגופני בארץ, ביניהם מיכה שמבן, אפרת אמיר ומוסקה מוסטון.
עם סיום לימודיו בשנת 1945, החל ללמד חינוך גופני בקיבוץ משמר העמק, שם קידם את ענפי הכדורסל והכדורעף.
בהמשך לימד בגמנסיה העברית בירושלים בשנים 1952 - 1961.
בשנת 1949, קיבל זמרי מלגת לימודים בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנים 1950–1952, השלים במוסד זה את לימודי התואר הראשון בחינוך גופני בהצטיינות .
בשנים 1964–1966, למד זמרי באוניברסיטת וירג'יניה המערבית לתואר שני ושלישי וקיבל תואר דוקטור לחינוך גופני.
נושא עבודת הדוקטורט היה "הפונקציה הדתית והמאגית של משחקי כדור בתרבויות השונות".
זמרי היה הראשון מבוגרי הקורס השנתי הראשון למורים להתעמלות, 1944, שקיבל תואר דוקטור במקצוע זה.
בשנת 1968, לקח חלק באקדמיה האולימפית באולימפיה שביוון.
בין השנים 1970–1976, היה חבר בוועדה הבינלאומית להאחדת מבחני הכושר, בשנים 1972–1976, שימש כנשיא החברה האסיאנית לחקר תולדות החינוך הגופני והספורט ביבשת.
בין השנים 1978–1984, היה מזכיר החברה הבינלאומית לחינוך גופני ולספורט משווה ובשנים 1979–1986, ערך כתב עת בינלאומי לחינוך גופני וספורט משווה.
כן שימש כמרצה ראשי ומרצה אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה, בלגיה, גרמניה, יוון, איטליה, שווייץ, תאילנד וסינגפור.
זמרי שיחק כדורסל וכדורעף ברמה ארצית בהפועל חיפה עד 1945 ומשנה זו עבר לשיפוט כדורסל.
בשנת 1954, הוסמך כשופט בינלאומי ע"י פיב"א – איגוד הכדורסל הבינלאומי.
לאחר ששפט בהצלחה במספר רב של משחקי בינלאומיים, הוזמן לשפוט באולימפיאדת מלבורן 1956, שם שפט בהצלחה רבה והיה מועמד מוביל לשפוט במשחק הגמר.
עקב מחלה ממארת שבה חלתה אשתו, לאה זמרי, נאלץ לחזור לישראל לפני סיום המשחקים ולפיכך, נמנע ממנו לשפוט במשחק זה.
זמרי המשיך לשפוט בישראל ומחוצה לה, כולל באליפויות אירופה ואליפויות עולם, עד פרישתו משיפוט בשנת 1962.
תפקידי ניהול והוראה במכללה לחינוך גופני ובמכון וינגייט
זמרי החל ללמד ב-1957, במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט (לימים המכללה לחינוך גופני ע"ש זינמן) ולימד לסירוגין עד פרישתו בשנת 1991. נושאי הקורסים העיקריים שלימד היו: תולדות החינוך הגופני והספורט, ספורט ופוליטיקה, ארגון מפעלים, חינוך גופני משווה וסטטיסטיקה.
במסגרת לימודי תולדות החינוך הגופני והמשחקים האולימפיים, ארגן משנת 1976, סיורים אקדמיים ייחודיים ליבשת יוון, שאף הוכרו על ידי האוניברסיטאות בישראל ובעולם.
במהלך השנים מונה למנהל המחלקה למדעי החינוך והחברה במכללה.
בשנת 1961, החל גם לעבוד במכון וינגייט במשרה מלאה.
בשנת 1969, מונה לסגנו של מנהל המכון, אריה (ארהל'ה) הלוי, תפקיד אותו מילא במשך 3 שנים.
באותה שנה מונה למנהל המדעי הראשון במכון, תפקיד אותו מילא במשך שמונה שנים.
בתקופה זו טיפח והרחיב את מחלקת המחקר לרפואת ספורט בראשות ד"ר חנה פפרו.
בהמשך, בתחילת שנות ה-70 היה שותף לצוות בראשותו של ד"ר עודד בר אור שבחן את מתקני הכושר הגופני ותוכניות הכושר הגופני בצה"ל.
בעקבות המלצות צוות זה הוכנס לצה"ל "בוחן בר אור".
זמרי שימש כמנהל האגף להוצאה לאור ועזרי אימון במשך עשרים שנה.
במסגרת תפקיד זה פיתח והגדיל את ספריית המכון ויזם הוצאה לאור של ספרים רבים מקצועיים בעברית, שהיו חסרים בענפי ספורט לא מעטים.
בשנת 1981, יזם זמרי את הקמת המוזיאון "היד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט.
המוזיאון הוקם כדי להנציח ולתת כבוד לספורטאים וספורטאיות יהודים מכל רחבי תבל שהגיעו להישגים יוצאי דופן בכל הזמנים בתחום הספורט.
הוא שימש כמנהלו הראשון עד שנת 1989.
פרש מעבודתו במכון וינגייט בשנת 1986 ויצא לגמלאות מהמכללה ב-1991.
שליטתו של זמרי בשפה הגרמנית סייעה לו מאוד ביצירת קשרים, עיצובם וחיזוקם, עם גרמניה ומוסדות ספורט גרמניים.
תחילת הקשרים נוצרו כאשר ארח זמרי בשנות הששים סטודנטים מבית הספר הגבוה לספורט בקלן, גרמניה המערבית במכון וינגייט.
במרוצת השנים הבשילו ביקורים אלה לקשר הדוק בין המוסדות.
בתחילת שנות השבעים חתמו מנהל רשות הספורט דאז יריב אורן יחד עם זמרי על הסכמים לשיתוף פעולה בין גרמניה לישראל בתחום הספורטיבי, שהניבו חילופי סטודנטים, אימוני נבחרות גרמניות בישראל וכינוסים מדעיים בהשתתפות מומחים משתי המדינות.
באולימפיאדת מינכן 1972 שהה זמרי במינכן ובעת התקפת הטרור על המשלחת הישראלית, נשלח לטפל בנבחרת הנוער של ישראל ששהתה בכפר הנוער במקום.
באותו ערב רואיין על ידי הטלוויזיה הגרמנית במספר ערוצים, בניסיון לשכנע את הוועד האולימפי להפסיק את האולימפיאדה עקב האירוע, אך הדבר לא עלה בידו והמשחקים נמשכו.
בשנת 1961, ניהל זמרי קורס חד שנתי למורים לחנוך גופני מארצות מתפתחות באסיה ואפריקה.
בשנים 1962–1964, התמנה זמרי למנהל מחלקת הספורט של אוניברסיטת היילה סלאסי באדיס אבבה והכין תוכניות להכשרת מורים לחינוך גופני במדינה זו.
בשנים 1969 ו-1973, שימש זמרי יועץ לממשלת סינגפור מטעם משרד החוץ והרכיב מודל למבנה הספורט במדינה, שהתקבל במלואו.
זמרי היה נשוי ללאה זמרי, מורה לחינוך גופני ואתלטית אולימפית אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת הלסינקי, 1952. לאה נפטרה מלאוקמיה חריפה ב-1956 והותירה אחריה את בעלה אורי ובנה דרור.
זמרי נישא בשנית בשנת 1959 לאיטה זמרי, מורה לחינוך גופני, מדריכה פדגוגית בסמינר הקיבוצים ויו"ר ארגון המורים לחינוך גופני בישראל.
להם שתי בנות, רוני ומרב.
בנו, דרור זמרי, הוא ממקימי ומובילי חינוך הדמוקרטי בישראל.
ביתו ד"ר רוני אולמן דרום, חברת נבחרת ישראל לשעבר בהתעמלות על מכשירים, היא מרצה ומדריכה פדגוגית להוראת החינוך הגופני במכללת וינגייט ובסמינר הקיבוצים וביתו מרב שטרית, היא מורה למחול במגזר הדתי.
ספרים, מאמרים ופרסומים נבחרים פרי עטו
זמרי חיבר עשרות ספרים בנושאי הספורט והחינוך הגופני.
חלק מכתיבתו הקדיש זמרי לחקר ראשית הגוף ביישוב העברי.
דוגמה לכך: חגיגות רחובות, פועלו של אברהם צבי גולדשמיט חלוץ החינוך הגופני בארץ ישראל ועוד.
"מי ומה בספורט – לקסיקון", חובר יחד עם ישראל פז, 1959
"מאתונה עד רומא – תולדות המשחקים האולימפיים", בשיתוף עם נחמיה בן אברהם, 1960
"הכר את הריצה, הקפיצה, הכדורסל, כדור תחנות והתעמלות קרקע", 1967-1969
"ידען הספורט" - ספר שהתפרסם כל שנה בשיתוף עם ישראל פז והיה בעצם המקור היחיד כמעט לנתונים, עדכניים או היסטוריים בנושאי הספורט הישראלי.
"המאמן והאימון בישראל", בשיתוף עם אורי אפק וגלעד ויינגרטן, 1979
זמרי פרסם למעלה מ-100 ספרים ומאמרים מדעיים גם באנגלית וגרמנית.
חלקם תורגמו בין היתר לספרדית, צרפתית, פורטוגזית, יפנית וסינית.
בין נושאי המאמרים השונים: תרומתה של אסיה לעולם הספורט המודרני, חינוך גופני משווה, ריבוי מושגים בחינוך הגופני והשפעתו על הגדרת מטרותיו, התפתחות ספורט הנשים בעולם ובישראל, נשים במשחקים האולימפיים והתנועה האולימפית.
במהלך פעילותו קיבל זמרי מספר רב של עיטורים ופרסים.
1983, חבר נספח (מתוך 25 חברים בלבד) לאקדמיה לחינוך גופני האמריקנית
1986, אות השירות המצוין של החברה הבינלאומית לחינוך גופני וספורט משווה
1987, צלב הצטיינות דרגה ראשונה שהוענק על ידי נשיא גרמניה על תרומה למדעי הספורט וחידוש היחסים ביו גרמניה לישראל בתחום זה.
1992, יקיר ארגון המורים לחינוך גופני
1995, עיטור "לאיש כפועלו" ממרכז הפועל
1996, שופט כבוד בינלאומי של פיב"א – ההתאחדות הבינלאומית לכדורסל
1997, ציון לשבח ב"יד לאיש הספורט היהודי" על תרומתו לחקר תרבות הגוף ביהדות.
1997, עמית כבוד בוועדה האירופאית לחקר ההיסטוריה של הספורט.
2010, התווסף ל"היכל התהילה" של אוניברסיטת מערב ורג'יניה בגין היותו בוגר מצטיין של האוניברסיטה ובעל הישג יוצא דופן.
אורי חסיס (18 בינואר 1927 - 14 בספטמבר 2014) היה רופא כללי, מומחה לבריאות הציבור ואחד הרופאים הראשונים בישראל שהתמחו במינהל רפואי.
אחרי מלחמת ששת הימים היה שותף פעיל לתכנון מחדש של בית החולים הדסה הר הצופים בירושלים, וכיהן כמנהל הראשון של בית החולים לאחר שחודשה בו הפעילות הרפואית.
אמו, שרה (לבית מרתווי) הייתה מורה לעברית.
אביו, נח, היה סוחר ועסק בעסקי נדל"ן.
שני הוריו נולדו בעיירה אורלוסקובה ליד אודסה, נרדפו בברית המועצות בגלל יהדותם, ובחרו לעלות לישראל ממניעים ציוניים.
לחסיס הייתה אחות מבוגרת ממנו, פנינה (מורה בעיסוקה) ואח צעיר, גדעון (שהיה וטרינר ראשי במשרד הבריאות).
לאחר כמה שנים עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
חסיס למד בבית ספר בלפור ואחר כך בתיכון בגימנסיה גאולה.
בתום לימודיו התיכוניים התגייס להגנה, נסע לפריס, ועבד שם במשרדי הסוכנות.
חסיס למד את השפה הצרפתית, וב-1946 נרשם במקביל ללימודי אופרה באיטליה וללימודי רפואה בז'נבה, שווייץ.
לאחר שהתקבל ללימודי רפואה, החליט להתחיל בלימודים בתחום זה בז'נבה.
הוא חזר לישראל בתקופת מלחמת העצמאות.
עם קריאתו של ד"ר חיים שיבא לפתיחת בית ספר לרפואה, היה בין תלמידי המחזור הראשון לרפואה באוניברסיטה העברית (שהחלו ללמוד ב-1949 שנה רביעית ברפואה), וסיים את לימודיו בשנת 1952.
בשנים 1952–1953 השתלם במחלקת ילדים בבית חולים אסף הרופא בצריפין.
בשנת 1953 החל לעבוד בבית חולים הדסה עין כרם כרופא במחלקה פנימית, ובמקביל כרופא כללי בקופת חולים.
בתקופה זאת החל את דרכו בניהול רפואי.
בשנת 1959 יצא לארצות הברית להשתלמות באוניברסיטת קולומביה בתחום של בריאות הציבור ומינהל בתי חולים (Master Hospital Administration), ובשנים 1970 ו-1975 נסע פעמיים נוספות לאוניברסיטת קורנל כדי להשתתף בתוכנית פיתוח מנהלים למנהלי בתי חולים.
בשנת 1967 התמנה לסגן המנהל הרפואי של הדסה עין כרם.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשהוחלט להפעיל מחדש את בית החולים הדסה הר הצופים, הוא התמנה למנהל בית החולים, וכיהן בתפקידו בין השנים 1968–1982.
בשנים 1980–1981 שהה במעמד של פרופ' אורח באוניברסיטת אלבמה בברמינגהם.
כמו כן שירת חסיס בחיל הרפואה כרופא צבאי במילואים בדרגת סרן, והיה הרופא הצבאי המחוזי של מחוז ירושלים.
במקביל לעבודתו בבית חולים הדסה, שימש חסיס החל משנת 1960 כיועץ למינהל רפואי, מטעם המחלקה לשיתוף בינלאומי במשרד החוץ, בארצות מתפתחות באפריקה.
במסגרת תפקידו זה סייע לסטודנטים שהגיעו לישראל להשתלמות וסייע בשיפור מערכות הבריאות במדינות אלה.
על פעילותו בתחום שיפור מערכות הבריאות במדגסקר הוענק לו תואר אביר לגיון הכבוד.
בשנים 1985–1986 החל בעבודתו בארגון הבריאות העולמי (WHO) בפפואה ניו גיני בבניית תשתיות רפואיות.
בהיותו בגמלאות המשיך לעסוק בייעוץ לניהול בתי חולים ולפיתוח מערכות בריאות.
שיקום וניהול בית החולים הדסה הר הצופים
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט לשפץ ולשקם את בית החולים הדסה הר הצופים.
האדריכל יעקב רכטר נבחר לנהל את מלאכת התכנון והשיפוץ של בית החולים, וחסיס נבחר להשתתף בפרויקט בהיבטים רפואיים, ניהוליים וארכיטקטוניים.
ההחלטה לשקם את מבנה בית החולים נבעה משלושה טעמים משלימים: א.
טעמים לאומיים - כדי להוכיח כי "חזרנו להר הצופים".
עבור ארגון "הדסה" - סגירת מעגל היסטורי.
ערך ארכיטקטוני - שימור המבנה שתוכנן במקור על ידי אריך מנדלסון והתאמתו לצורכי הזמן.
בתהליך ארוך ומורכב יחסית הושארה המעטפת החיצונית של הבניינים, אך בהסכמה משותפת של חסיס ורכטר החללים הפנימיים ותוכנית הקומות שונו לחלוטין.
כן נוספו מערכות מודרניות שלא היו כלולות במבנה ההיסטורי: מיזוג אוויר, חשמל, אינסטלציה, מעליות, בית חולים חרום, מעברים וחיבורים בין המחלקות, ונחפרו שטחים תת-קרקעיים ושטחי חנייה.
בשנת 1968 עם השלמת עבודות השיקום, קודם חסיס לתפקיד המנהל הראשון של בית חולים הדסה הר הצופים, אחרי 19 שנה שהמקום היה נטוש.
בית החולים נפתח בשלבים בתחילה שתי מחלקות בלבד, מחלקה פנימית ומחלקת שיקום שנהנתה ממיטב שכלולי הטכנולוגיה של אותם ימים.
חלק מהאחיות והעובדים האדמיניסטרטיביים של בית החולים חזרו לעבוד בהר הצופים, לאחר כל השנים שבית החולים היה סגור (מאז 1948).
כמנהל בית החולים, שקד חסיס על פיתוח בית החולים תוך שמירת קשר הדוק עם נשות הדסה.
הוא הוסיף מחלקות לבית החולים, טיפח התנהלות עם הסביבה והאוכלוסייה המגוונות, וגיבש צוות רופאים ואחיות מעולים מכל רחבי הארץ והעולם למטרה זו.
בשנת 1982 פרש חסיס מניהול בית החולים ומהדסה, ועבר לעבוד בארגון הבריאות העולמי (WHO).
השתתף באופן פעיל בארגון מגן דוד אדום
תכנן את תפקידי הרופאים בהפלגות באניות ישראליות (בגלל אהבתו לים הוא גם הפליג מדי שנה באניות של צי הסוחר הישראלי)
בשנים 1968–1972 לימד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל קורס בתכנון בתי חולים
חסיס היה נשוי לזלי (שרה) לבית קורדובה (ילידת בולגריה, ביוכימאית בהשכלתה) מ-7 באפריל 1952 ועד למותו.
אב לבן, רוני חסיס (עו"ד), ובת, נאוה חסיס-יציב (מעצבת תעשייתית ומעצבת פנים).
התגורר שנים רבות בשכונת רחביה, ואחר כך עבר לשכונת גבעת אורנים (ירושלים).
אורי חסיס, עזרה לאתיופים, מעריב, 27 בנובמבר 1984.
אורי ירון הוא ד"ר לפיזיקה ואיש עסקים ישראלי, שממלא תפקידי ניהול ומחקר ופיתוח בחברות היי-טק רפואיות רבות.
משנת 2022 מכהן גם כיושב ראש הוועד המנהל של האוניברסיטה הפתוחה.
ירון נולד ברחובות לגיזה ירון, שהייתה מורה וסגנית מנהלת בבית הספר 'בן צבי' ברחובות, ולפרופסור דן ירון, ממקימי המחלקה לכלכלה חקלאית בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית.
לירון שני אחים: ד"ר גיורא ירון (נולד ב-1948) מקים חברות היי-טק, שכיהן גם כיושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ואיתמר ירון (1973-1953) שנהרג במלחמת יום הכיפורים, במהלך הקרב על כיבוש החרמון, בעת ניסיון לחלץ פצוע מהמחלקה עליה פיקד, וקיבל על מעשהו את עיטור העוז.
החברה איתמר מדיקל, שהוקמה על ידי ד"ר גיורא ירון, ונמכרה בשנת 2021 לחברת "זול מדיקל" (Zoll), קרויה על שמו של איתמר ירון.
למד בקריית חינוך ע"ש עמוס דה שליט ברחובות.
אחרי סיום לימודיו התיכוניים שירת בצה"ל: בשרות סדיר ובשרות קבע - כחייל, קצין וסגן מפקד פלוגת עורב (פלנ"ט) בחטיבת הצנחנים, ובשירות מילואים - כמ"פ ובתפקידי פיקוד והדרכה בעוצבת חצי האש (חטיבה 551).
למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון ,שני ושלישי: בשנים 1985-1987 למד לתואר ראשון דו-חוגי בפיזיקה ומתמטיקה וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנים 1988-1989 לתואר תואר שני בפיזיקה וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה, בשנים 1990-1993 למד לתואר שלישי בפיזיקה וסיים את לימודיו שוב בהצטיינות יתרה.
עבודתו לתואר שני נכתבה בהדרכת פרופ' ישראל פלנר ופרופ' אריקה (רבקה) באומינגר.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה במגנטיות ומוליכות-על בתרכובות מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות ונכתבה בהדרכת פרופ' ישראל פלנר.
עבודת הדוקטורט שלו זיכתה אותו בפרסים ובהם: מלגת קציר לתֵזה מצטיינת (1994) ופרס מפעל הפיס לאמנויות למדעים ולמחקר לתֵזה מצטיינת (1995).
בהמשך, בשנים 1993-1996, עבר לארצות הברית לפוסט-דוקטורט במעבדות בל, ועסק במחקר במעבדה לחקר הפיזיקה בראשה עמד הורסט סטורמר, לימים חתן פרס נובל לפיזיקה (1998).
בשנים 1996-2021 כיהן ירון בתפקידי ניהול, מחקר ופיתוח שונים ומגוונים, בעיקר בחברת ביוסנס וובסטר, החברה המובילה בעולם בתחום האבחון והטיפול בהפרעות קצב של הלב, חברה בת של ג'ונסון אנד ג'ונסון, תאגיד בין-לאומי מוביל בתחומי התרופות והמכשור הרפואי.
בחברה זו עבד כ-25 שנה, בתפקידי מחקר ופיתוח ופיתוח עסקי הן בישראל והן בארצות הברית, והגיע לתפקיד הנשיא העולמי של החברה.
במשך זמן זה גם החזיק בתפקידים ניהוליים במספר חברות בת נוספות של תאגיד ג'ונסון וג'ונסון ובהן: חברת אקלארנט (Acclarent), חברת קורדיס (Cordis), חברת סרנובוס (Cerenovus), חברת מנטור (Mentor), חברת אי.אס.פי (ASP), וחברת סטרילמד (Sterilmed).
בשנת 2022, לאחר פרישתו מחברת ביוסנס וובסטר, מונה ירון למנהל ההשקעות בתחומי הביו-טק והבריאות של מריוס נכט, והיה חבר במועצות המנהלים של מספר חברות.
בשנת 2023 מונה ירון לסגן נשיא בכיר (אלקטרופיזיולוגיה) בחברת מעבדות אבוט העוסקת בתחומי התרופות והמכשור הרפואי.
בנוסף, החל משנת 2016, הוא מרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית בתוכנית ה-MBA במסלול ההתמחות בביו-רפואה.
במקביל לקריירה העסקית שלו, ממלא ירון תפקידים התנדבותיים:
משנת 2018 הוא מייעץ ותומך לתוכנית גדעונים, לתוכנית חרדים להיי-טק, ולרשת אדם-אדמה (רשת חקלאית-חינוכית).
בשנת 2020 היה יושב ראש צעדת הלב והשבץ של לוס אנג'לס 2020 (Los Angeles Heart and Stroke Walk).
בשנים 2021-2023 כיהן במועצת המנהלים של סניף מדינות מערב ארצות הברית של .
משנת 2022 הוא מכהן כיושב ראש הוועד המנהל של האוניברסיטה הפתוחה (החליף בתפקיד את זאב אבלס).
נשוי לנעמי לבית ריזל, ילידת הארץ, אשת חינוך וצלמת טבע, מרכזת ביולוגיה בבית הספר המשותף חוף הכרמל בקיבוץ מעגן מיכאל.
אמה, ד"ר אראלה שמעוני-ריזל (1926-2001), הייתה כימאית שעבדה כחוקרת במכון ויצמן למדע ובהמשך לימדה כימיה בבית הספר ע"ש עמוס דה שליט ברחובות ואביה, צבי ריזל, (1922-2002), היה מחלוצי המחשוב בישראל, מבוני המחשבים הראשונים בישראל, הוויצק והגולם, וקיבל את פרס רוטשילד להנדסה לשנת 1969, על בניית מחשבים אלה.
אב לשלושה: יעל, רופאה מתמחה ברפואה פנימית, יואב ואסף, אנשי מחשבים ולוחמי מילואים בעוצבת חִצֵי האש (חטיבה 551).
ירון היה מחבר-שותף של 74 מאמרים מדעיים, שניים מהם התפרסמו בכתב העת Nature, חמישה בכתב העת Physical Review Letters, ועשרה בכתב העת Physical Review.
על שמו של ירון רשומים (במשותף עם חוקרים אחרים), בארצות הברית, יותר מ-10 פטנטים.
אורי (שרגא) וירצבורגר (נולד ב-1932) הוא גאולוג, מינרלוג ואיש מנהל ישראלי, מבכירי תחום האנרגיה בישראל שכיהן בין היתר כמנכ"ל משרד האנרגיה, מנכ"ל פרויקט תעלת הימים ומנכ"ל בנק טפחות.
וירצבורגר נולד בשנת 1932 בעיר מנהיים שבגרמניה ליצחק אריה (זיגמונד לאופולד) (1891–1953), ומרים (מירה) לבית מאיר (1899–1986).
אביו שירת בין השנים 1916–1918 בצנזורה בצבא הגרמני, והיה הבעלים של בית מסחר סיטונאי למוצרי מזון, שם עבדה גם אימו כפקידה בשנים 1914–1928. בשנת 1935, לאחר עליית היטלר לשלטון, נסע האב לארץ ישראל כדי לבדוק אפשרויות לעלות אליה.
עם שובו לגרמניה לקה בליבו, ורק בשנת 1938 השיגה המשפחה סרטיפיקט, עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב ברחוב דיזנגוף 179. וירצבורגר בן השש החל ללמוד בבית הספר היסודי "מוריה", ומשם המשיך לבית הספר התיכון העירוני הדתי ב'.
כנער היה חבר בתנועת הנוער "עזרא".
את שירותו הצבאי עשה בשנים 1950–1952 במחזור השני של הנח"ל, עם גרעין של בני עקיבא בקיבוץ סעד.
לאחר השחרור למד גאולוגיה, מינרלוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית (1952–1958), ובהמשך השלים תואר שני במינרלוגיה מאוניברסיטת לונדון (1966–1967).
וירצבורגר שימש מנהל מחלקת המחצבים במכון הגיאולוגי (1959–1970), מנכ"ל מכרות נחושת תמנע (1970–1976) וסמנכ"ל כימיקלים לישראל.
הוא הקים וניהל את מינהל המחקר למדעי האדמה במשרד האנרגיה (1977–1979), ובהמשך כיהן כמנכ"ל חברת "רותם דשנים" (1981-1979), מנכ"ל פרויקט תעלת הימים, והיה חבר הנהלת כי"ל (1985-1981).
ב-1990 מונה למנכ"ל משרד האנרגיה תחת שר האנרגיה יובל נאמן, אך לאחר בחירות 1992 סיים את תפקידו ושב לכהן בתפקידים שונים בכימיקלים לישראל.
כמו כן שימש במשך השנים בתפקיד יו"ר הדירקטורין של המכון למחקרי נפט וגאופיזיקה.
בשנת 1993 מונה למנכ"ל בנק טפחות, תפקיד בו המשיך עד פרישתו לגמלאות בשנת 1998. לאחר צאתו לגמלאות עסק במשך 14 שנה בתרגום מגרמנית של ספרו של יצחק (יוליוס) פרויס "הרפואה במקרא ובתלמוד" שראה אור לראשונה ב-1911. התרגום יצא לאור בהוצאת מאגנס בשנת 2012.
בשנת 1998 התמנה לחבר הוועד המנהל של המרכז האקדמי לב (אז - מכון לב), ובשנת 2006 התמנה ליו"ר הוועד המנהל של המרכז האקדמי, עד לפרישתו.
בנוסף, בין השנים 1998-2999 כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של הקרן לטיפול בחסויים.
בשנת 1957 נישא למיכל לבית גולדשמידט, (1932- 2003), ילידת לייפציג, גרמניה.
בשנים הראשונות חיו בקיבוץ סעד ובשנת 1961 עברו לירושלים.
נולדו להם ארבעה ילדים: יעל, לימים אנסבכר, (1958).
(1964), ויצחק אריה (אריק) (1966), המשמש כראש מינהל חינוך ירושלים.
לאחר 47 שנות נישואים התאלמן וירצבורגר בשנת 2003 מאשתו מיכל, וב-2005 נישא מחדש לתרצה לבית שטרן (ילידת 1942), ידידת המשפחה.
אורי ורד (נולד ב-7 ביוני 1998) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי, יוצר תוכן, יוטיובר וטיקטוקר ישראלי.
ידוע בעיקר בדמותו "בנץ" בסדרת הטלוויזיה "האחיין שלי בנץ".
נכון לפברואר 2026, לערוץ היוטיוב שלו כ-183 אלף רשומים.
ורד נולד, גדל ומתגורר בפתח תקווה.
למד בישיבת נחלים, שם למד במגמת תקשורת אצל נדב נוה (הופיע לאחר מכן בכמה סרטונים של אנדרדוס ביניהם הקליפ "מזרוחניק" ב-2016) ובמכינה קדם צבאית שובו אחים ברחובות.
לאחר שירותו הצבאי, החל ליצור תוכן ביוטיוב, והוא מעלה מערכונים סאטיריים וסרטונים הומוריסטיים בנושאים שונים.
בשנת 2021 הבמאי דן מסר פנה לורד דרך הרשתות החברתיות וביקש ללהק אותו לסדרה"האחיין שלי בנץ".
על תפקידו היה מועמד בטקס פרסי האקדמיה לילדים ונוער כשחקן הקומי הטוב ביותר.
ב-2022 זכה בפרס פריצת השנה במשחק בפרסי נבחרי השנה של פרוגי.
בשנת 2023 החל ללמוד תסריטאות בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה,בראיון ב-2025 חשף כי הוא באמצע תהליך של כתיבת סדרה.
בשנת 2025 לוהק לראשונה למופע הפסטיגל של אותה השנה.
בנוסף, באותה השנה הוכרז כי ורד יגלם את דמותו של לביא בסדרה "הפשוטע" של כאן 11.
שנהשם הפרויקטתפקיד2021–הווההאחיין שלי בנץבנץ גופרית2022בלי פאניקה!רומי המתווך2024החיים הם תקופה קשהחנוך דאום בצעירותו2025Imagine פסטיגלקלודלא פורסם עדייןהפשוטעלביא
שנהפרויקטקטגוריהמועמדותתוצאה2022האחיין שלי בנץתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער ה-2השחקן הטוב ביותר בסדרה קומיתפרסי נבחרי השנה של פרוגיהשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית פריצת השנה במשחק
אורי ישראלי (3 באוגוסט 1932 – 5 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת ששת הימים.
ישראלי נולד בתל אביב לשרה וליעקב.
הוא סיים את לימודיו בתיכון חדש בעיר.
התגייס לצה"ל ב-1950 ונשלח לקורס מ"כים ולקורס קצינים.
היה מפקד מחלקה בחטיבת הנח"ל בדרגת סגן.
לאחר שחרורו פנה ללימודי משפטים.
כעבור שלוש שנים עבר ללמוד חקלאות והשיג תואר שני בתחום זה.
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, 5 ביוני 1967, לחם ישראלי בקרב שנערך ליד ח'אן יונס ונפצע אנושות.
הוא מת מפצעיו בדרכו לבית החולים.
לאחר נפילתו קיבל את עיטור העוז:
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
אורי זיידל (נולד ב-1 בספטמבר 2001) הוא מתעמל ישראלי.
זיידל מתאמן באגודת מכבי תל אביב.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס סיים במקום 34 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 64.356 נקודות.
במכביה העשרים ואחת שנערכה ביולי זכה במדליית זהב קבוצתית יחד עם אנדריי מדבדב, אייל אינדיג, פאבל גולידוב ואיליה ליובימוב.
באליפות אירופה 2022 שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום 39 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 77.265 נקודות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 16 בציון משוקלל של 238.094 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, אלכסנדר מיאקינין, פאבל גולידוב ורון פיאטוב.
באליפות העולם 2022 שנערכה בליברפול שבממלכה המאוחדת באוקטובר-נובמבר סיים במקום 71 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 73.399 נקודות.
באליפות אירופה 2023 שנערכה באנטליה שבטורקיה באפריל סיים במקום 48 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 76.197 נקודות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 13 בציון משוקלל של 239.859 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, איליה ליובימוב, אלכסנדר מיאקינין ופאבל גולידוב.
באליפות העולם 2023 שנערכה באנטוורפן שבבלגיה בספטמבר-אוקטובר סיים במקום 47 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 78.598 נקודות.
בקרב רב קבוצתי סיים במקום 16 בציון משוקלל של 245.029 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, איליה ליובימוב, אלכסנדר מיאקינין ופאבל גולידוב.
באליפות אירופה 2024 שנערכה ברימיני שבאיטליה במאי סיים במקום 24 בתחרות הקרב רב בציון משוקלל של 79.931 נקודות.
במוקדמות קרב רב קבוצתי סיים במקום שביעי בציון משוקלל של 246.061 נקודות, יחד עם ארטיום דולגופיאט, איליה ליובימוב, אלכסנדר מיאקינין ופאבל גולידוב.
החמישה סיימו במקום שישי בגמר קרב רב קבוצתי בציון משוקלל של 246.628 נקודות, כשזיידל קובע ציונים של 13.400 נקודות בתרגיל הקרקע, 13.300 בתרגיל סוס הסמוכות, 13.466 בתרגיל הטבעות, ו-13.866 נקודות בתרגיל המקבילים.
אורי ינאי הוא עובד סוציאלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לעבודה סוציאלית ורווחה חברתית ע"ש פאול ברוואלד, באוניברסיטה העברית בירושלים.
אורי ינאי יוצא מרכז אירופה.
הוא עובד סוציאלי שסיים דוקטורט בעבודה סוציאלית.
ינאי הצטרף לבית הספר לעבודה סוציאלית ורווחה חברתית ע"ש פאול ברוואלד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם התקדם לדרגת פרופסור.
מחקריו של ינאי מתמקדים בזכויות של קורבנות לסוגיהם.
בין השאר בוחן את הסיוע והטיפול המוענקים לנפגעי טרור ולשאריהם, תוך השוואה ולימוד של הנעשה במדינות שונות בעולם אנגליה, צפון אירלנד, גרמניה, צרפת, קנדה וארצות הברית (לפני ואחרי מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר).
הוא טבע את המונח המשפטי "צדק מאחה", וחקר את מעמדם של נפגעי עבירה ועוברי חוק המבקשים לעשות צדק מחוץ לכותלי בית המשפט.
לצד עבודתו האקדמית היה חבר נשיאות ארגון יוצאי מרכז אירופה, ארגון שמסייע לאוכלוסייה היקית המבוגרת להשתלב בתעסוקה.
כיום מכהן בוועדת המלגות של הארגון.
בשנת 2024 נבחר ליקיר הארגון.
אורי ינאי וטלי גל (עורכים), מפגיעה לאיחוי - צדק מאחה ושיח מאחה בישראל, הוצאת מאגנס, 2016
אורי ינאי, טיפול המשטרה בנפגעי עבירה: הדאגה לפיצוי הנפגע, משטרה וחברה מס' 6, תשס"ב 2002
ינאי אורי, רחל שרביט, שרי גרבלי, הוועדה של עבריין וקורבן: דרך הגישור לטיפול בפשיעה בקהילה, חברה ורווחה כא(1), 2001, עמ' 27-50
אורי זר אביב (נולד ב-7 בדצמבר 1982) הוא עיתונאי, עורך מוזיקלי ושדרן רדיו ישראלי.
הוא מוכר כיוצר ומגיש הפודקאסט "מכורים" של תאגיד השידור הישראלי, וכן בזכות כתיבתו בתחומי התרבות והמוזיקה בכלי תקשורת מרכזיים ופעילותו כמרצה בתחום ההתמכרויות.
זר אביב גדל בכפר סבא.
בתחילת דרכו המקצועית בלט ככתב מוזיקה וכמראיין במוסף התרבות גלריה של עיתון "הארץ" וב"טיים אאוט תל אביב".
לאורך השנים עסק בתיקלוט, כתיבה, עריכה והגשה, והתמקד במוזיקת שוליים ובנושאים חברתיים, תרבותיים ואישיים, בהם זהות, התמכרות, תהליכי שינוי וחוויות אנושיות מורכבות.
כמו כן, זר אביב עוסק באסטרטגיית תוכן ומשמש מאז 2018 מנהל המותג של הקרן החדשה לישראל.
החל משנת 2015 זר אביב עורך ומגיש תוכנית רדיו אישית בתחנת הרדיו הקצה בשם אור בזויות.
כמו כן, הגיש עם ניר גורלי את המגזין בכאן 88.
בשנת 2022 יצר עם אילן (שלא מזדהה בשמו המלא) את הפודקאסט מכורים שמשודר בכאן הסכתים.
הפודקאסט מבוסס על פורמט חדשני בו "מכורים נקיים משוחחים עם מכורים נקיים אחרים".
המגישים עוסקים בהתמכרות באופן רגיש ובלתי שיפוטי, ללא ניסיון לחנך או להטיף, תוך פירוק סטריאוטיפים חברתיים בנוגע לדמוגרפיה ולטבעה של ההתמכרות וההחלמה ממנה.
אף שהפודקאסט התמקד בהתמכרות לסמים ולאלכוהול, הוא התרחב עם הזמן לעיסוק בהתמכרויות נוספות כגון הימורים, אכילה כפייתית, סקס, משחקי מחשב והתמכרות לתרופות מרשם.
לפי יוצריו, "מכורים" אינו רק פודקאסט על חומרים, אלא פודקאסט העוסק בראש ובראשונה בפגיעות אנושית ובמרכיבים הרגשיים והחברתיים שביסוד ההתמכרות.
"מכורים" זוכה לשבחים רבים על "כנותו המרסקת".
בעקבות ההאזנה, פנו מאזינים לקבלת עזרה, ואחרים העידו כי סייע להם להבין טוב יותר את קרוביהם המתמודדים עם התמכרות.
בין השנים 2011 ל-2013 שימש זר אביב כתב המוזיקה של עיתון הארץ.
מאז המשיך לפרסם כתבות וראיונות במוסף התרבות "גלריה".
בין השנים 2010 ל-2018 כתב רבות במדור המוזיקה של המגזין Time Out
בשנת 2023 היה כתב במוסף התרבות של עיתון כלכליסט
בשנת 2022 היה כתב במוסף התרבות של עיתון גלובס
אורי זלצמן (נולד ב-12 בדצמבר 1984) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
הוא למד משחק בסטודיו של ניסן נתיב.
לאחר לימודיו שיחק בסרטי קולנוע וטלוויזיה והיה חלק מהרכב הבידור "האשכנזים".
זלצמן נכנס לעולם הדיבוב ודיבב לעברית עשרות דמויות.
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה ב-2011 בסדרה "אליפים", שם שיחק משך שתי עונות.
בהמשך שיחק ב"חטופים" של הבמאי גידי רף.
בשנים 2012, 2013 ו-2014 זכה זלצמן באליפות ישראל באימפרוביזציה.
בעבר ניהל מערכת יחסים של שלוש וחצי שנים עם השחקנית מאיה ורטהיימר, שאיתה שיחק בסדרה "אליפים".
ב-2015 שיחק יחד עם יון תומרקין בסרט האימה "ג'רוזלם".
ב-2017 גילם את נועם גיבור בסדרת סרטונים המבוססת על הספר "גיבור" של אריק צ'רניאק.
ב-2025 שיחק בהצגות "מראה מעל הגשר" של התיאטרון העברי, ו"הפושעים החדשים".
זלצמן מלמד משחק בתיכון עירוני א' ובתלמה ילין.
+שנהפרויקטדמותהערות2011–2012אליפיםשמוליקעונות 1–22012חטופיםעידו2014כיפה אדומה2015ג'רוזלםתומרדיגאסף2016ראש גדול - ראש חדשבועזכשהיינו ילדיםחבר "האשכנזים"2017In Our Hands: The Battle for Jerusalemמייג'ור דורון מור2018דוקטור ליביקוףשיחק וכתב את העונה השנייה והשלישית של הסדרהצפוףמנחה "אקסייט"2019לה פמיליהאסיבת אל הבתולהאוהדשב"סחצימגן דוד דרוםאלעד וסרמן2020זהו זה!מנחה הישרדות וי-או-פי2021מה שבע2022שורשים באווירקריינות גיל עברי2024שקשוקהיאן
אורי לופוליאנסקי (29 באוגוסט 1951 – 7 בינואר 2026) היה פעיל ציבור ויזם ישראלי, מייסד ויו"ר עמותת יד שרה, ראש עיריית ירושלים בשנים 2003–2008 והחרדי הראשון שעמד בראשות עירייה בעיר מעורבת.
לופוליאנסקי נולד בחיפה ליעקב, שעלה מפולין ערב מלחמת העולם השנייה, ולמלכה לבית רוזנבלום.
למד בתיכון הדתי "יבנה" בחיפה ובישיבה התיכונית פרחי אהרון בקריית שמואל.
היה חבר בתנועת בני עקיבא.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד בישיבת תורה אור בירושלים ובישיבת הנגב בנתיבות.
לופוליאנסקי שירת בצה"ל כחובש קרבי בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן, עבד כמורה.
במקביל, היה פעיל מרכזי ביד לאחים.
בשנת 1976 ייסד את עמותת "יד שרה", העוסקת בעיקר בהשאלת ציוד רפואי וציוד המוגדר כטכנולוגיה מסייעת.
מיזמים אחרים של העמותה עוסקים בסיוע לאנשים עם לקויות בדרכים אחרות, כגון הכשרה מקצועית מטעם "מכוני קרטן" השייכים לעמותה.
הקמת "יד שרה" נעשתה לאחר שלופליאנסקי נזקק לשאול ציוד רפואי עבור בנו הקטן ונוכח בקושי הלוגיסטי הכרוך בכך.
הארגון התחיל במכשיר אדים קטן שהושאל לשכנים.
לאט לאט הצטרפו פריטים נוספים ואף הופקדו למשימה זו פיקדונות מאנשים שונים שנעזרו בפעילות זו.
לופליאנסקי תקנן את פעילותו זו על ידי יסוד עמותת "יד שרה", על-שם סבתו שנספתה בשואה, ורישום הציוד הרפואי כרכוש העמותה.
הפיקדונות והתרומות שאספה העמותה, אפשרו לה להרחיב את טווח פעילותה.
זכה בפרסים ובאותות הוקרה רבים, בהם "אות הנשיא למתנדב" ו"פרס יושב ראש הכנסת".
ב-1994 קיבל בשם "יד שרה" את פרס ישראל.
לופוליאנסקי נבחר לראשונה לחברות במועצת עיריית ירושלים בשנת 1989. הוא כיהן כממונה על תיק "שירות משפחה וקהילה" וכיו"ר הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
לאחר הבחירות למועצת עיריית ירושלים ב־1993 מונה לסגן ממלא מקום ראש העירייה, ובשנים 1993–2003, כסגן ראש העירייה.
עם פרישתו של ראש העירייה, אהוד אולמרט, ומינויו לשר בממשלה, הפך אורי לופוליאנסקי ב-16 בפברואר 2003 לראש עיריית ירושלים הזמני מטעם מפלגת יהדות התורה.
ב-3 ביוני 2003 ניצח בבחירות את ניר ברקת ונבחר לקדנציה מלאה כראש עירייה.
לאחר הבחירות מונה גם כיושב ראש הוועד המנהל של הקרן החדשה לירושלים במקומו של אולמרט.
כחרדי הראשון שעמד בראש עירייה בעיר מעורבת, כאשר קבע מדיניות בתחומים בהם מוסכמות החברה החרדית אינן עולות בקנה אחד עם מוסכמות החברה החילונית או עם חוק המדינה, הופעלו על לופליאנסקי לחצים פוליטיים כבדים.
במהלך כהונתו, כשניסה למנוע את עריכת מצעד הגאווה בירושלים בשנת 2005, הוא עורר ביקורת מקרב חברי קהילת הלהט"ב והחברה החילונית ככלל, על פגיעה בחופש הביטוי.
מצד שני, הופעלו עליו לחצים מהחברה החרדית כיוון שחלקים ממנה סברו שאינו עושה דיו כדי למנוע את המצעד.
כחלק מלחצים אלה, לופליאנסקי אף הותקף על ידי קבוצת חרדים.
המחלוקת הסתיימה בפסק דין תקדימי של בית המשפט המחוזי בירושלים, שחייב את העירייה ואת לופוליאנסקי באופן אישי לתמוך כספית בעריכת המצעד, עקב פעולתו בניגוד להוראת היועץ המשפטי של העירייה.
סוגיות נוספת בהן היה לופוליאנסקי שרוי בלחצים אלה, היו השתתפותו בטקסי הזיכרון לבנימין זאב הרצל ופיתוח שירותי קבורה לציבור חסר הדת.
בסוגיה האחרונה הוא התבטא בעד חופש בחירה בהליכי קבורה.
מלבד מקרים אלו התאפיינה תקופת כהונתו של לופוליאנסקי בשמירה על הסטטוס קוו, ולאורך התקופה לא נערכו הפגנות משמעותיות בעיר לא מצד החרדים ולא מצד החילונים.
בהיותו ראש העירייה, כיהן לופוליאנסקי כחבר במועצה הארצית לתכנון ובנייה וכחבר המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים.
באוגוסט 2008, כשלושה חודשים לפני הבחירות לראשות העירייה, הודיעה יהדות התורה כי בבחירות יתמודד מטעמה על ראשות העיר חבר הכנסת מאיר פרוש, נציג אגודת ישראל החסידית.
בכך, נקבע כי לופוליאנסקי, שהיה נציג דגל התורה הליטאית, יסיים את תפקידו עם תום הקדנציה.
בבחירות המוניציפליות, שנערכו ב-11 בנובמבר 2008, נבחר ניר ברקת כמחליפו של לופוליאנסקי בראשות עיריית ירושלים.
באפריל 2010 נעצר לופוליאנסקי בחשד לקבלת שוחד על מנת לקדם את פרויקט הבנייה "הולילנד".
בעת אישור הפרויקט ובנייתו כיהן לופוליאנסקי כיו"ר ועדת התכנון והבנייה וכראש העירייה.
בינואר 2012 הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובמרץ 2014 הוא הורשע בקבלת שוחד.
כספי השוחד הועברו כתרומות ל"יד שרה" עבור פעילות העמותה ובניית בית כנסת.
בנוסף הועברה תרומה לישיבה בניהול בנו.
השופט דוד רוזן קבע בהכרעת הדין כי לופוליאנסקי "היה מודע לתרומות הגדולות שהועברו, פעל בניגוד לאמות מידה ראויות".
כמו כן קבע השופט כי לופוליאנסקי היה מודע לכך שהתרומות התקבלו בגלל תפקידו בעירייה.
"עד המדינה דיבר אמת בנוגע לתרומות לארון הקודש, לבית הכנסת וליד שרה".
לופוליאנסקי נידון לשש שנות מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי.
לופליאנסקי ערער לבית המשפט העליון על ההרשעה ועל חומרת העונש, והתביעה הסכימה לקיצור העונש לארבע שנות מאסר, בעקבות מצבו הרפואי ובשל העובדה שהכספים שקיבל הועברו לארגון הצדקה "יד שרה".
בדצמבר 2015 דחה בית המשפט העליון את הערעור על הכרעת הדין אך קיבל את הערעור על חומרת העונש.
בית המשפט העליון קבע שיש לראות בכל התרומות שקיבל אירוע אחד ולקבוע להן מתחם ענישה אחד.
כן נקבע שבית המשפט המחוזי לא נתן משקל ראוי לכך שהשוחד ניתן כתרומות.
בהתאם לכך נקבע שמתחם הענישה הראוי הוא 2–5 שנות מאסר בפועל.
לאור האפשרות שתוחלת חייו תתקצר בצורה ניכרת אם יישא במאסר בפועל, החליטו השופטים לסטות באופן חריג ממתחם הענישה וקבעו את העונש לשישה חודשי עבודות שירות.
סכום הקנס, בסך חצי מיליון ש"ח, לא שונה.
הסכום שולם בעזרת מבצע התרמה שנוהל על ידי פעילי ציבור ירושלמים וחבריו של לופוליאנסקי.
לופוליאנסקי היה נשוי למיכל ואב ל-12 ילדים.
נפטר בי"ט בטבת ה'תשפ"ו לאחר מחלה קשה.
בנו, הרב יצחק לופוליאנסקי, מכהן כראש ישיבת "נחלת יאיר", ביישוב מיצד שבגוש עציון.
אוּרי מלמיליאן (נולד ב-24 באפריל 1957 בירושלים) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי לשעבר ששיחק בעמדת הקשר, ומזוהה עם בית"ר ירושלים.
לזכותו 16 שערים ב-62 הופעות במדי נבחרת ישראל.
בשנת 2009 נבחר להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי כאחד מחמשת הכדורגלנים הישראלים הגדולים בכל הזמנים.
מלמיליאן נולד בשכונת ממילא שבירושלים, לחיים ודינה, בני העדה הכורדית, שעלו לישראל מאיראן ב-1950. להוריו יש תשעה ילדים (שש בנות ושלושה בנים), כשאורי הוא הילד החמישי.
מלמיליאן החל לשחק כדורגל דווקא בהפועל ירושלים היריבה העירונית, ורק אחר כך הצטרף לקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים וסומן כקשר התקפי מבטיח.
בעונת 1973/1974, כשהיה בן 16, עלה מלמיליאן לקבוצה הבוגרת.
באותה עונה כבש מלמיליאן את שער הניצחון של קבוצתו ברבע גמר גביע המדינה, במשחק הדרבי מול הפועל ירושלים, בבעיטת קרן.
לכל אורך הקריירה שיחק בחולצה מספר 8, והתאפיין כשחקן טכני בעל שליטה בכדור, כמו כן הצטיין בביצוע מצבים נייחים כמו בעיטות חופשיות והרמת קרנות.
בעונת בית"ר סיימה במקום ה-15, שמוביל לירידת ליגה, אך בעקבות הקפאת הירידות באותה העונה, נותרה הקבוצה בליגה הבכירה.
באותה העונה הפסידה בית"ר בגמר גביע המדינה להפועל כפר סבא בתוצאה 1–3.
בעונת החלה פריצת הדרך המקצועית של מלמיליאן.
לאחר העונה הקשה בתחתית, היה מלמיליאן לצלע המרכזית במשולש הקישור של בית"ר ירושלים, שכונה "שוקולד-מנטה-מסטיק" על שם הלהקה שפעלה באותה תקופה, לצד דני נוימן וויקטור לוי.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגה הבכירה, לאחר שהפסידה את האליפות במחזור הסיום להפועל באר שבע.
בעונה זו זכתה בית"ר ירושלים לראשונה בגביע המדינה.
מלמיליאן כבש את צמד שעריו הראשונים בגביע בניצחון על מכבי נתניה ברבע הגמר.
במשחק הגמר, השני ברציפות של בית"ר ירושלים, פגשה הקבוצה את מכבי תל אביב.
במהלך ההארכה, במצב של שוויון 1–1, החטיא מלמיליאן פנדל לזכות קבוצתו, אך חיפה על כך בשער שהבקיע שש דקות לסיום ההארכה, מבעיטה סמוך לדגל הקרן, בדרך לניצחון 2–1. בסיום העונה האישית המוצלחת, נבחר מלמיליאן לתואר כדורגלן העונה בישראל.
במהלך שלוש העונות הבאות, על אף שלא זכתה באליפות, הייתה בית"ר ירושלים בצמרת הטבלה, כשהיא מסיימת במקום השלישי ופעמיים במקום השני, ומלמיליאן הוסיף להיות דומיננטי במרכז הקישור של הקבוצה ואף להוביל את טבלת הכובשים שלה פעמיים מתוך השלוש.
בעונת זכתה הקבוצה בגביע השני בתולדותיה, כשניצחה במשחק הגמר 2–1 את מכבי תל אביב.
מלמיליאן בישל לדני נוימן את השער הראשון במשחק.
בעונת חוותה הקבוצה משבר עמוק לאחר פציעתו הקשה של אורי מלמיליאן לאחר המחזור החמישי בליגה, במשחק אמון מול הפועל רמת גן, וירדה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
מלמיליאן, שסירב לעבור לקבוצה הצרפתית פריז סן-ז'רמן במהלך הקיץ, כבש ארבעה שערים באותה עונה, מתוך 15 שערי ליגה בלבד שכבשה הקבוצה.
אורי מלמיליאן נותח 3 פעמים במהלך השנתיים שלאחר פציעתו.
מלמיליאן הוסיף לשחק בקבוצה גם בתקופת שהותה בליגת המשנה, והקבוצה חזרה לליגה הבכירה תוך עונה אחת בלבד.
בעונת שוב הוביל מלמיליאן את טבלת כובשי הקבוצה, עם שמונה שערי ליגה לזכותו.
בית"ר ירושלים חזרה להשתייך לצמרת הליגה בעונת כשסיימה במקום השני בטבלה, לאחר שאיבדה את הבכורה למכבי חיפה, מחזור אחד לפני תום העונה.
באותה עונה החל השילוב המוצלח של מלמיליאן עם החלוץ הצעיר אלי אוחנה, והשניים הובילו את הקבוצה לזכייה שלישית בגביע המדינה, בעונה שלאחר מכן, לאחר ניצחון על מכבי חיפה במשחק הגמר.
עונת הייתה עונת השיא של מלמיליאן במדי בית"ר ירושלים.
הוא כבש 14 שערים וסיים כמלך השערים של הליגה.
הקבוצה, שסיימה במקום הרביעי בליגה, הוסיפה זכייה שנייה ברציפות ורביעית בסך הכל בגביע המדינה.
מלמיליאן כבש את שער הניצחון (3–2) על מכבי חיפה בשלב רבע הגמר, ובמשחק הגמר הבקיע את שער הניצחון (2–1) מול שמשון תל אביב בהארכה.
בעונת הוביל השילוב בין מלמיליאן לאוחנה, תחת הדרכתו של המאמן דרור קשטן, לזכייה באליפות המדינה, לראשונה בתולדות בית"ר ירושלים, כשכל אחד מהם כובש 15 שערי ליגה.
טרם העונה, מלמיליאן החרים את ערב פתיחת העונה של המועדון, עקב מחלוקת סביב חוזהו.
המחלוקת נמשכה והוא לא יצא עם הקבוצה למחנה האימונים בהונגריה, אך לבסוף זכה לשדרוג בחוזהו, כמו גם לאופציה לעזוב את הקבוצה בתום שלוש שנים.
בשבוע משחק ההכתרה של המועדון נפטרה סבתו של מלמיליאן, ולכן הוא לא נכח בחגיגות אלא רץ הישר לחדרי ההלבשה בסיום המשחק.
בסיום העונה נבחר מלמיליאן בפעם השנייה בקריירה לתואר כדורגלן העונה.
לאחר עזיבתו של אוחנה, מלמיליאן הוביל את טבלת הכובשים של המועדון שנתיים נוספות ברציפות, אך הקבוצה רשמה עונות חלשות בחלקה התחתון של הטבלה.
למרות זאת, בעונת , זכתה הקבוצה בגביע המדינה בפעם החמישית.
בשמינית הגמר פגשה בית"ר ירושלים את הפועל תל אביב, ולאחר הפסד 0–2 במשחק הראשון, כבש מלמיליאן צמד בניצחון 5–0 במשחק הגומלין.
ברבע הגמר ניצחה הקבוצה 6–0 את הפועל צפרירים חולון בסיכום שני המפגשים, כששלושה מהשערים נכבשים על ידי מלמיליאן.
משחק הגמר מול מכבי חיפה היה משחק הפרידה של מלמיליאן מהמועדון בו גדל.
בדקה ה-48 כבש מלמיליאן משמונה מטרים את שער השוויון הזמני שקבע 1–1. המשחק הסתיים בתוצאה 3–3, ובית"ר ירושלים ניצחה בתום בעיטות הכרעה.
מלמיליאן היה רשום כבועט החמישי והמכריע, אך הקבוצה הבטיחה את ניצחונה כבר אחרי ארבע בעיטות של בית"ר ירושלים ו-5 בעיטות של שחקני מכבי חיפה, בית"ר נצחה בבעיטות ההכרעה בתוצאה 4–3, ומלמיליאן סיים את דרכו במועדון עם גביע מדינה חמישי.
מלמיליאן שיחק במדי בית"ר ירושלים 16 עונות ברציפות, בהן רשם 423 הופעות ליגה, והוא מוביל את טבלת הופעות הליגה במועדון בכל הזמנים.
כמו כן, הוא כבש 140 שערי ליגה לזכות הקבוצה, שני רק לאלי אוחנה (142).
מלמיליאן הוא מלך שערי הגביע של הקבוצה בכל הזמנים, עם 29 שערים.
על אף שתופקד כקשר, מלמיליאן הוביל את טבלת הכובשים של הקבוצה בתשע מתוך 16 עונותיו במועדון.
עד היום, מלמיליאן נחשב לגדול שחקני בית"ר ירושלים בכל הזמנים.
לקראת עונת עבר מלמיליאן בן ה-32 לקבוצת מכבי תל אביב.
כבר בעונתו הראשונה במועדון כבש מלמיליאן 16 שערים, והיה למלך שערי הליגה בפעם השנייה בקריירה.
מלמיליאן, שעבר למכבי תל אביב יחד עם שותפו בבית"ר אבי כהן (הירושלמי), נחשב לאחד המובילים בדור הוותיק של הקבוצה, שפרש את חסותו על הדור הצעיר והמוכשר שהתפתח במועדון, וכלל שחקנים כמו אבי נמני ואיציק זוהר.
השילוב בין הצעירים המוכשרים לשחקנים הוותיקים הגיע לשיאו בעונת , אז זכתה הקבוצה באליפות המדינה לראשונה לאחר 13 שנים.
עבור מלמיליאן היה זה תואר אליפות אישי שני בקריירה.
לאחר שלוש עונות במדי מכבי תל אביב, עזב מלמיליאן את הקבוצה וחתם בהפועל באר שבע.
מלמיליאן הוותיק רשם שש הופעות בלבד, בהן כבש פעם אחת.
באמצע העונה עבר מלמיליאן להפועל כפר סבא, במדיה רשם שלוש הופעות, ובסיום העונה פרש בתום קריירה עשירה, בה כבש 159 שערים בליגה הבכירה, שמציבים אותו במקום השמיני בטבלת כובשי הליגה הבכירה בכל הזמנים.
מלמיליאן זומן לסגל נבחרת ישראל על ידי המאמן דוד שווייצר.
מלמיליאן ייצג את הנבחרת בשלושה טורנירי מוקדמות מונדיאל (1978, 1982, 1986), וכן בשני טורנירים קדם אולימפיים, ב-1980 ו-1988. הקריירה הבינלאומית שלו נפרשה על פני 15 שנים והסתיימה באוקטובר 1990, לאחר 62 הופעות בהן כבש 16 שערים עבור הנבחרת.
מלמיליאן החל את קריירת האימון שלו בעונת , בקבוצת הפועל ירושלים, אותה העלה בסיום העונה לליגה הבכירה.
הוא שחזר את ההישג עם מכבי נתניה, לאחר שהתמנה למאמנה בעונת כששיחקה בליגת המשנה, והעלה אותה לליגה הבכירה.
למרות ההישג, מלמיליאן לא המשיך לעונה נוספת, והוחלף במוטי איווניר.
במהלך העונה פוטר איווניר מתפקידו ומלמיליאן חזר לתפקיד המאמן 11 מחזורים לסיום העונה, והצליח במשימתו להשאיר את הקבוצה בליגה הבכירה, תוך שהקבוצה רושמת חמישה ניצחונות והפסד אחד בלבד.
הפעם נותר מלמיליאן בתפקידו לעונה נוספת, אותה סיימה הקבוצה במקום השמיני בטבלה.
במהלך עונת , לאחר שבעלי הקבוצה אשר אלון החליט למכור את כוכב הקבוצה איציק זוהר לבית"ר ירושלים ללא אישורו, הגיש מלמיליאן את התפטרותו מאימון הקבוצה.
לקראת עונת מונה מלמיליאן לתפקיד המנהל המקצועי ויועץ הבעלים בקבוצת הכח עמידר רמת גן, שהורדה באותה עונה לליגה השלישית עקב פירוק, והחלה את עונתה הראשונה כקבוצה מאוחדת.
תחתיו מינתה הקבוצה את רפי כהן כמאמן, בסיום העונה עלתה הקבוצה לליגה הלאומית.
לאחר התפטרותו של כהן מונה מלמיליאן למאמן הקבוצה, ובסיום עונתו השנייה בתפקיד, עונת , העלה אותה לליגת העל.
מלמיליאן הוסיף לאמן את הקבוצה בליגה הבכירה, אך הקבוצה סיימה את העונה מתחת לקו האדום וחזרה לליגה השנייה.
בסיום העונה עזב מלמיליאן את הקבוצה.