tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אייברי תבע 3 מיליון ש"ח ממדינת ישראל, וב-2008 התפשרו הצדדים על פיצויים בגובה 600 אלף ש"ח.
לאחר מספר תקריות נוספות, בהן פרשת מותו של טום הורנדל, פעיל נוסף של התנועה, החלה ממשלת ישראל בגירוש מסיבי של פעילי ISM מהשטחים, ופעילות התנועה בישראל פחתה.
משנת 2004 ואילך הייתה התנועה פעילה במחאה כנגד גדר ההפרדה במספר כפרים פלסטיניים, בהם בילעין ועאבוד.
כמו כן פעילי התנועה מסייעים לתושבים בחברון, יאנון ויישובים פלסטיניים נוספים הסובלים לדבריהם מהתנכלויות של מתנחלים וחיילים.
התנועה פועלת לעיתים יחד עם ארגוני שמאל רדיקלי מקומיים, במיוחד תעאיוש ואנרכיסטים נגד הגדר.
בחודש יולי 2006 יצא סרט בשם Visit Palestine על תנועת הסולידריות הבינלאומית, שעוקב אחרי פעילה בארגון שביקרה במחנה הפליטים ג'נין, וכמו כן בעיראק.
בשנת 2008 הצטרפו ראשי תנועת הסולידריות הבינלאומית לקואליציה בשם Free Gaza Movement) FGM), המתמקדת בהשטת ספינות לרצועת עזה לשם ביטול הסגר הישראלי עליה.
הארגון מעורב בפעילויות המחאה נגד גדר הביטחון בבילעין, בהן נפצע קשה טריסטן אנדרסון מקליפורניה במרץ 2009.
בנובמבר 2010 הצהיר שפירו באירוע לגיוס כספים בניו ג'רזי כי המטרה המרכזית של כל פעילויות הארגון היא שינוי אופי הקונפליקט: "האסטרטגיה של כל מה שנעשה בעשר השנים האחרונות היא שינוי אופי הקונפליקט מקונפליקט שבין ישראל והפלסטינים, או בין ישראל והעולם הערבי - לקונפליקט של ישראל עם שאר העולם.
לחתור תחת ישראל במקומות בהם היא מקבלת את מרב התמיכה.
יש לנו כבר אינתיפאדה שלישית.
היא מתרחשת ברגעים אלה ממש בכל רחבי העולם".
הוא העלה גם טענות נגד הלגיטימיות של ישראל בעולם: "זה ניסיון להגדיר כיהודי מקום שבו 20 אחוז מהאוכלוסייה הם פלסטינים".
פעיל התנועה ויטוריו אריגוני נחטף ונרצח ברצועת עזה באפריל 2011. ארגון טרור אסלאמי נטל אחריות למעשה וחזר בו לאחר מכן.
באוגוסט 2012 פרסם פעיל הארגון פול לארודי שמות, תמונות ופרטים אישיים לכאורה של חיילים בצה"ל שהוצגו כטייסי קרב, וזאת במטרה שפעילים פרו-פלסטיניים בחו"ל יוכלו להגיש נגדם תביעות באשמת פשעי מלחמה.
בריאיון ל-ynet אמר לארודי שלא כל הפרטים אומתו, והתמונות פורסמו כפי שהודלפו מהמקור.
באוגוסט 2016 הודיע השר לביטחון הפנים ולעניינים אסטרטגיים גלעד ארדן, ושר הפנים אריה דרעי, על הקמת צוות שיפעל למנוע מפעילים זרים של תנועת הסולידריות הבינלאומית, וארגונים אחרים התומכים בחרם נגד מדינת ישראל, להיכנס למדינה.
עמדת ISM ביחס לפעולות אלימות והטרור הפלסטיני
האתר של ISM מתאר את התנועה כ"תנועה המונהגת בידי פלסטינים, המחויבת להתנגד לכיבוש הישראלי של האדמה הפלסטינית, על ידי שימוש בשיטות פעולה ישירה ועקרונות של אי-אלימות".
הוא מדגיש שהמתנדבים הבינלאומיים לא נמצאים כדי "ללמד התנגדות לא אלימות" אלא לתמוך בהתנגדות באמצעות פעולות ישירות לא-אלימות ותיעוד.
בצה"ל מגדירים את הארגון כ"עוין במוצהר את ישראל", וטוענים כי פעילותו מלווה בשיבוש של פעולות צה"ל בשטחים.
בריאיון לערוץ 10 הסביר שפירו כי האסטרטגיה של הארגון היא "להציב את ישראל בפני מצב שבו תיגרר להפסד בכל צעד שתעשה", והצהיר כי מטרת הארגון היא ליצור פרובוקציות: "הם מאשימים אותנו בניסיון להתגרות בישראל.
זה בדיוק מה שאנחנו מנסים לעשות, להתגרות.
אין זו אשמתי שכאשר ישראל נמצאה מגורה, היא החליטה לירות באנשים".
בהצהרת המשימה של התנועה נכתב:
"כפי שמקודש בחוק הבינלאומי והחלטות האו"ם, אנו מכירים בזכות הפלסטינית להתנגד לאלימות והכיבוש הישראליים באמצעות מאבק מזוין לגיטימי.
למרות זאת, אנו מאמינים שאי-אלימות יכולה להיות כלי נשק חזק בלחימה בדיכוי ואנו מחויבים לעקרונות של התנגדות לא-אלימה.
הזכות להתנגד לכיבוש תקפה לא רק לעם הפלסטיני, אלא לכל העמים הנמצאים תחת כיבוש צבאי.
התנועה מתייחסת לכל העמים כשווים בעלי זכויות שוות תחת החוק הבינלאומי.
אנו מאמינים שפעולה לא-אלימה היא כלי נשק חזק בלחימה בדיכוי ואנו מחויבים לעקרונות של התנגדות לא אלימה".
במהלך ראיון ב-CNN עם אדם שפירו והוידה עראף, שאלה המראיינת על מאמר שכתבו השניים שעלול להתפרש כתמיכה בפיגועי התאבדות." והם ענו: "המאמר שכתבנו היה למעשה תגובה למאמר אחר שנכתב בידי פלסטיני, שאמר שהפלסטינים לא יכולים להיות לא-אלימים.
בהקשר זה התייחסנו לוויכוח האם הפלסטינים יכולים להשתמש בשיטות אלימות או לא יכולים בשיטות לא אלימות או יכולים בשיטות לא אלימות.
זה היה, ראשית, בהקשר זה...
אנו עובדים עם אנשים ועם פלסטינים שרוצים לקדם אי-אלימות, וזה היה ההקשר של כל המאמר".
צה"ל טען כי בחלק מהמקרים שימשו פעילי התנועה מגן אנושי גם למחבלים פלסטינים.
לטענת מפקדים בצה"ל הפעילים עוסקים בסיוע של ממש למחבלים.
במרץ 2003 שהאדי סוקיה, טרוריסט בכיר בג'יהאד האסלאמי, נעצר בעודו מסתתר בתוך משרדי ISM בג'נין, בסיוע פעילי הארגון.
אנשי הארגון אף ניסו להטעות את החיילים, ולאחר מכן - למנוע בכוח, את מעצרו של סוקיה.
בעקבות התקרית נדרשו ISM לפנות את משרדיהם מהבניין שבו שכנו גם משרדי הצלב האדום.
ריצ'רד דייוויד האפר, חבר ב-ISM, הורשע על ידי בית משפט פדרלי בארצות הברית בסיוע לארגון הטרור חמאס אחרי שהודה "...כי הוא נתן כ-20,000 דולר לחמאס בזמן שעבד בישראל עם הארגון הלא ממשלתי תנועת הסולידריות הבינלאומית".
בדו"ח שפרסם על ה-ISM אפיין מרכז המידע למודיעין ולטרור את התנועה כארגון שמאל רדיקלי אנטי-ישראלי ואנטי-ציוני המתנגד לקיומה של ישראל כמדינת הלאום היהודי ותומך בזכות השיבה.
לפי הדו"ח, חלק ניכר מפעילות התנועה מוקדשת לחתירה תחת מדינת ישראל וביצוע דה-לגיטימציה לזכותה להתקיים.
בדו"ח נטען גם שמייסדת הארגון, הוידה עראף, הביעה תמיכה במאבק האלים נגד ישראל ובטרור פיגועי ההתאבדות.
הניו יורק פוסט כינה את מייסד הארגון אדם שפירו - "טליבאן יהודי", ואילו הדיילי ניוז השווה אותו לג'ון ווקר-לינד שנידון לעשרות שנות מאסר אחרי שהואשם בחברות באל-קאעידה.
כנגד פעילי ISM נטען שהם פועלים בצורה מסוכנת וחסרת אחריות בעת ניסיונותיהם להפסיק פעילויות ומבצעים של צה"ל בערים הפלסטיניות.
כמו כן נמתחת עליהם ביקורת על כך שהם מסתירים זהותם כדי לעבור את מעברי הגבול ולהיכנס לישראל ולשטחי יש"ע, בין היתר על ידי שקרים ואימוץ סיפורי כיסוי כוזבים, הגעה בדרכונים בשם בדוי והכחשת כל קשר לארגון.
גם באתר של ISM נכתב בצורה רשמית: "הכן סיפור טוב שיסביר מדוע אתה מגיע לישראל.
הבא איתך מידע וחומרים שיתמכו בסיפור שלך".
עם זאת, לישראל מונופול על כניסת אנשים לשטחי יהודה ושומרון, וכי היא מסרבת לאשר כניסה לפעילים אשר מצהירים שהגיעו לפעילות הומונטירית בשטחים, ואף עצרה בעבר רבים מהם.
העיתונאי לי קפלן שהתחזה לפקיסטני שמעוניין להתנדב בשטחים, עבר סדרת חינוך בת שעתיים במהלכה קיבל סקירה היסטורית על המתרחש במזרח התיכון.
לדבריו, המצגת הייתה חד-צדדית, והציגה את ישראל כמי שמדכאת את הפלסטינים באופן שיטתי.
קפלן טוען שבשלוש השנים האחרונות הגדיל ה-ISM את הנוכחות שלו בארצות-הברית, והוא פועל בשמות שונים כדי להימנע מחשיפה: "הם קוראים לעצמם ISM, אל-עוודה או SUSTAIN, אבל זה הכל אותו דבר.
הייתי בכינוסים שהם עורכים בארצות-הברית, וקשה להאמין מה הם מספרים לאנשים על בסיס שבועי.
שמעתי מישהי אומרת שחיילים ישראלים הורגים עשרה ילדים פלסטינים בכל יום.
לפני חמש שנים היו צועקים 'מוות ליהודים'.
היום הם מדברים על 'ציונים', לא על יהודים.
ה-ISM מסתמך על הבורות של האמריקני הממוצע.
הם חוזרים שוב ושוב על כך שהפלסטינים נתונים בכיבוש ושהם נהרגים בכל יום - וזה עובד.
הם חותרים תחת ישראל בצורה שקטה וחשאית, לא כמו ארגון שלום"
בהתייחס לשטחים בהם פועלת התנועה, הם מכונים באתר האינטרנט שלה "פלסטין" (Palestine).
הארגון אינו שולל את קיומה של מדינת ישראל, אך קורא לפעיליו להתנגד לציונות, בנוסף להתנגדות לאנטישמיות ואיסלאמופוביה.
המונח "ישראל" מוזכר מספר פעמים באתר, הן בהקשרים שלטוניים(Israeli Authorities, Israeli soldiers), והן בהקשרים אזרחיים-Israeli civilians, וההתייחסות אל מקימת הארגון נטע גולן "כישראלית".
ב-ISM דוחים את הטענות שלפיהן הארגון פועל ממניעים אנטישמיים: "לאנשים שהקימו את ISM יש מסורת ארוכה, שנים של עבודה בפיוס ודיאלוג בין ישראלים לפלסטינים.
אנחנו אנשים שאכפת להם משני העמים.
הגענו למסקנה שחלק מהישראלים לא מסכימים איתנו, אבל עכשיו זה הזמן לסיים את הכיבוש, אחרת לא יהיה סיכוי לשלום.
חלק מהישראלים הצטרפו אלינו, ואנחנו מקווים לקבל תמיכה מישראלים נוספים
באוגוסט 2013 פורסם סרטון של פעילי התנועה לאחר שתקפו נערה יהודיה צעירה שכתבה "עם ישראל חי" בהפגנה של הפעילים באוקלנד.
בנובמבר 2022 פרסם העיתונאי צבי יחזקאלי סדרת תחקירים בשם שתולה העוקבת אחר צעירה שהושתלה לתוך הארגון ופעלה בחברון ותיעדה את פעילות הארגון.
לפי התיעודים המצולמים שנאספו, הארגון מסתיר באופן שיטתי אלימות פלסטינית, והדיווחים שלו לתקשורת מציגים תמונה חלקית ומעוותת של האירועים.
בתיעוד אחר מתארת פעילה בארגון כי הפעילות בארגון סובלות הטרדות מיניות מרובות מצד פלסטינים, ו"אין אחת שלא עברה את זה".
לדבריה, המוסר המיני של הפלסטינים שונה מזה של האירופאים.
מעבר לכך, ההקלטות חושפות קשר ישיר בין ארגון ISM לארגון הטרור חמאס.
פסיקת בית המשפט בנוגע לפעילות הארגון
למעשה, הארגון מנצל לרעה את השימוש בשיח זכויות האדם והמוסריות כדי לטשטש את חומרת מעשיו המתבטאים באלימות בפועל".
תנועת המקופחים הוקמה על ידי האימאם מוסא א-סדר בלבנון בשנות ה-70 של המאה ה-20. הייתה זו תנועה שיעית שדאגה לזכויותיהם בלבנון, ולמעשה זו הייתה התנועה השיעית המשמעותית הראשונה בלבנון.
היא הביאה להעלאת מעמד השיעים בלבנון וקירבה אליה שיעים רבים שהזדהו עם רעיונותיה ורצו להביא לשינוי.
במהלך בשנות השבעים החל השאה של איראן להתנגד לה, בעיקר בשל התנגדותו לא-צדר.
זאת משום שא-צדר, שנשלח על ידי איראן לשפר את מצב השיעים בלבנון ואת מעמדה והשפעתה של איראן בה, החל לתמוך ברוחאללה ח'ומייני, מתנגדו (ויורשו לעתיד) של השאה.
הזרוע הצבאית של התנועה הוקמה ב-1975 בעקבות מלחמת האזרחים בלבנון, ונקראה "אמל" (שפירושו תקווה).
המלכה הנוכחית, נגה ואי הונו אי טה פו , הוכתרה ב-5 בספטמבר 2024, מספר ימים לאחר מות אביה.
תנועת המלך התגבשה באמצע המאה ה-19, לאחר שצירוף של הגירה משמעותית מאירופה, מלחמות פנימיות ומגפות הביאו לדילול האוכלוסייה המאורית וגידול באוכלוסיית המהגרים בניו זילנד עד כדי שוויון בין האוכלוסיות.
החברה המאורית באותה תקופה הייתה חברה משפחתית ושבטית, כל שבט (במאורית iwi) היווה יחידה חברתית עצמאית, ושבטים שכנים היו מקיימים יחסי מסחר ולעיתים אף מלחמות ביניהם, אך פרט לצורכי מלחמה לא הייתה קיימת מסגרת חברתית רחבה שאיחדה מספר שבטים יחד, וגם לאחר עימות גדול חזר כל שבט לנחלתו.
המאורים הבינו שהם הולכים ומאבדים את שטחי המחיה שלהם ואת הריבונות על מולדתם וחיפשו פתרון שיאפשר להם לשמור על האינטרסים שלהם אל מול המתיישבים הבריטים.
בשנת 1852 נפגש טמיהאנה טה ראופרהא (Tamihana Te Rauparaha) עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ולאור הפגישה העלה את הרעיון להמליך מלך מאורי שיאחד את השבטים המאורים השונים, יעזור להשליט סדר ויוכל להביא הישגים אל מול המתיישבים והממשל הקולוניאלי.
טה ראופרהא חזר לניו זילנד, והחל לנסות ולשכנע מנהיגי שבטים מאוריים מקומיים לתמוך ברעיון המלך המאורי ולקחת על עצמם את התפקיד, המנהיגים הסכימו לתמוך ברעיון האיחוד תחת מלך אחד - אך לאור האופי השבטי של החברה המאורית לא הסכימו לקחת על עצמם את התפקיד.
לאחר מספר שנים של חיפושים אחר המועמד המתאים ומסע שכנועים ארוך של בני שבטו, הסכים פוטאטאו טה פרופרו, מנהיג שבט מאורי ממרכז האי הצפוני, לקחת על עצמו את התפקיד ובאפריל 1857 באספה של מספר שבטים מאוריים על שפת אגם טאופו אושר המינוי.
פוטאטאו הומלך ב-1858 במאראי שבנגארואויהא (Ngāruawāhia), סמוך לאוקלנד.
רבים מהשבטים המאוריים של האי הצפוני ראו בתנועת המלך תנועה רוחנית שעשויה להשיב למאורים את כבודם, במעמד ההמלכה הם הכריזו על נאמנותם לפוטאטאו והפקידו בידיו את השליטה על אדמותיהם, פוטאטאו שאף לשמור על האחדות המאורית ולמנוע מהשבטים השונים את הפיתוי החומרי שבמכירת נכסיהם למתיישבים ולממשל הבריטי.
תנועת המלך, ופוטאטאו בראשה, שאפה לעצור את ההידרדרות במצב הקהילות המאוריות - אך לא הייתה בה כוונה לקרוא תיגר כנגד המתיישבים האירופאים ונציגי הממשל הבריטי.
המאורים ראו במלוכה המאורית והבריטית שני מוסדות משלימים, ופוטאטאו פעל לקידום שיתוף הפעולה בין העמים.
עם זאת המאורים רצו לקיים אוטונומיה חברתית ותרבותית, ופוטאטאו קבע גבול בין ואיקטו בו התפתחה אוטונומיה מאורית לבין נורת'לנד ואזור אוקלנד שהיו מוקדי הממשל הקולוניאלי.
הבריטים המשיכו לקיים קשרי מסחר עם המאורים בהנהגת פוטאטאו אך לא ראו בעין יפה את האוטונומיה המאורית, ומלחמת טראנאקי הראשונה בשנת 1861 שימשה להם כהזדמנות לצאת במתקפה כנגד השבטים המאוריים באזור ואיקטו על מנת לנסות ולהשליט את ריבונותם.
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ללא הכרעה ואזורים נרחבים באי הצפוני נותרו תחת חסות תנועת המלך, לצד אזורים אחרים שבהם השליטה הבריטית הלכה והעמיקה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 המשיכה תנועת המלך להתפתח ולקיים סממנים לאומיים - נבחר דגל מאורי, הוקמו מוסדות שלטון ואכיפת חוק מרכזיים והעיתון המאורי הראשון יצא לאור.
פוטאטאו נפטר ב-25 ביוני 1860, ובנו, טאויהו הומלך כיורשו.
טאויהו שמר על הקו הפייסני של אביו - ושאף להימנע מהתנגשויות אלימות עם הבריטים ומליבוי האלימות באזור טראנאקי.
עם זאת לא כל השבטים המאוריים נשמעו לטאויהו, וגם בתוך מחנה תנועת המלך היו קולות שקראו לקו תוקפני יותר מול הבריטים, המתיחות בין הצדדים גאתה והגיעה לשיא בשנים 1863–1864 שבאו לידי ביטוי בהתנגשויות אלימות בין המאורים לממשל הבריטי וזכו לכינוי מלחמות הקרקעות של ניו זילנד.
במהלך המלחמות כבש הממשל הבריטי שטח של כ-16,000 קמ"ר מידי תנועת המלך, תנועת המלך נפגעה קשות ובשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 הזיקה בין המלך לשבטים השונים התערערה ואלו החלו לשוב למערכת שלטון שבטית.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, לאחר שהצליח לשקם במידה רבה את תנאי החיים בשטחים שעדיין היו תחת שלטונו יצא טאויהו למסע בין כל השבטים החברים בתנועת המלך.
טאויהו עבר ממאראי למאראי, תוך שהוא מקבץ סביבו מאות תומכים ומשיב לעצמו את מעמדו כמלך.
למעשה מאז סוף המאה ה-19 מהווה תנועת המלך והמלך המאורי העומד בראשה תנועה מאורית שפועלת לאיחוד המאורים בניו זילנד ולשיפור מעמדם וזכויותיהם, למלך המאורי אין זכויות מוגדרות בחוק הניו זילנדי, וגם בקרב המאורים מעמדו הוא טקסי.
המלך או המלכה המאורית נושאים בתפקיד עד יום מותם, אך המלוכה איננה תואר שעובר בירושה.
עם מותם של המלך או המלכה מתכנסים מנהיגי השבטים החברים בתנועת המלך ובוחרים את המלך או המלכה הבאים.
עם זאת כל מי ששימש בתפקיד היה צאצא של המלך הראשון, פוטאטאו.
תנועת העבודה היא מכלול התנועות ומפלגות הפועלים הציוניות (בעיקר המפלגות הסוציאליסטיות) בתקופת היישוב ולאחר מכן במדינת ישראל.
תנועת העבודה היוותה בתקופת היישוב ובשנות החמישים והשישים תנועה דומיננטית, כשמפלגותיה (בעיקר מפא"י) היוו את מפלגות השלטון במדינה, זכו לתמיכה רבה ולרוב גדול בכנסת.
התנועה כללה בתוכה מוסדות ארגוניים, התיישבותיים ותרבותיים רבים וחזקים, כמו הסתדרות העובדים על מוסדותיה השונים והתנועה הקיבוצית.
מאז אמצע שנות השבעים איבדה התנועה מכוחה, מפלגותיה ומוסדותיה איבדו מחוזקם וחלק ממוסדותיה הופרטו.
האידאולוגיה החברתית של תנועת העבודה
בראשיתה, הייתה תנועת העבודה מאופיינת במידה רבה על ידי עמדות חברתיות שמאליות המשלבות סוציאליזם עם ציונות.
במשך השנים, נטתה ההשקפה החברתית השלטת בתנועה לכיוון הסוציאל-דמוקרטי המודרני, מדינת רווחה הדואגת לציבור העובדים ולחלשים בחברה במערכות ציבוריות חזקות ומקבלת את הקפיטליזם בגרסה סוציאלית.
המפלגה המרכזית בתנועת העבודה הייתה מפא"י ולאחריה מפלגת העבודה המהווה המשך של מפא"י (שהתאחדה עם אחדות העבודה - פועלי ציון ורפ"י, שנוסדו על ידי יוצאי מפא"י והפורשים ממנה).
מפא"י הוקמה בשנת 1930 כאיחוד בין מפלגת אחדות העבודה (שגם היא נוצרה כאיחוד בין פועלי ציון בהנהגת דוד בן-גוריון לבין "הבלתי מפלגתיים" בהנהגת ברל כצנלסון) לבין מפלגת הפועל הצעיר.
את תנועת העבודה (ואף את היישוב ואת המדינה) הנהיג במשך עשרות שנים דוד בן-גוריון.
בן-גוריון היה ממנהיגיה הבולטים של התנועה עוד מתקופת העלייה השנייה, ועמד בראש מפא"י במשך 34 שנה, מיום היווסדה ועד שנת 1964. אחריו באו לוי אשכול, גולדה מאיר יצחק רבין ושמעון פרס.
מפלגה נוספת בתנועת העבודה הייתה השומר הצעיר ומפלגת ההמשך שלה מפ"ם (שנוסדה על ידי השומר הצעיר והתנועה לאחדות העבודה פועלי ציון, שעזבה את מפ"ם ונספחה לבסוף אל מפלגת הפועלים הראשית, ממנה יצאה במקורה).
בתקופת היישוב וגם לאחריה, החזיקו השומר הצעיר ומפלגת הלוויין שלה, הליגה הסוציאליסטית, וכן המפלגה השמאלית הקטנה פועלי ציון שמאל, בהשקפה מרקסיסטית פרו-סובייטית אך לאחר מכן התרחקה ממנה.
הגורם שהבדיל בין מפלגות אלה לבין המפלגה הקומוניסטית היה היחס לציונות.
סיעת השמאל שפרשה ממפ"ם אף נטשה את הציונות והצטרפה למפלגה הקומוניסטית (מק"י).
מפ"ם עצמה התאחדה בראשית שנות התשעים עם מפלגות שמאל נוספות לסיעת מרצ.
בצד הלא סוציאליסטי של תנועת העבודה ניתן למנות את העובד הציוני וכן את התנועה הדתית הפועל המזרחי שהיא המרכיב העיקרי של המפד"ל כיום.
לתנועת העבודה משתייכים מוסדות שונים, שזוהו איתה מבחינה אידאולוגית והם בעלי זיקה כזו או אחרת למפלגות הסוציאליסטיות.
הבולטת שבהם היא הסתדרות העובדים, המייצגת חלק גדול מציבור העובדים השכירים ולה היו שייכים בעבר גופים ומוסדות בתחומים שונים: מפעלי תעשייה דוגמת כור תעשיות וסולל בונה, מרפאות קופת חולים כללית, בנק הפועלים ומוסדות תרבות כמו הוצאת עם עובד והתאחדות לספורט "הפועל" שכיום פועלים באופן עצמאי.
בתחום החינוך פעל בתקופת היישוב זרם העובדים, אשר כלל בתי ספר של ההסתדרות הכללית שכונו "בית החינוך לילדי עובדים".
הוא היה הזרם השני בגודלו ביישוב ובו התחנכו נכון לשנת 1948 כ-30% מתושבי הארץ.
זרם החינוך זוהה אידאולוגית עם תנועת הפועלים ודגל בחינוך סוציאליסטי.
תנועות הנוער המזוהות עד היום עם תנועת העבודה הן "השומר הצעיר", "הנוער העובד והלומד" ו"המחנות העולים" והן הקימו גם גרעיני התיישבות.
תנועת הנשים "נעמת" שהקימה ההסתדרות גם היא בעלת זיקה לתנועת העבודה, ובין היתר הקימה רשת מעונות יום לגיל הרך, בתי ספר תיכוניים טכנולוגיים, כפרי נוער ומרכזי ייעוץ לנשים.
לתנועת העבודה חלק חשוב בהתיישבות העובדת בארץ ישראל, ואנשי התנועה על פלגיה השונים (במיוחד אנשי העלייה השנייה) ייסדו צורות התיישבות חקלאיות: הקבוצה, הקיבוץ והמושב.
התנועה הקיבוצית מזוהה יותר מכל מבחינה אידאולוגית עם תנועת העבודה, כמו גם חלק נכבד מהמושבים.
תנועת העבודה הקימה ב-1920 את ארגון ההגנה למען מתן הגנה וביטחון ליישובים העבריים.
הכוח הצבאי הסדיר של "ההגנה", הפלמ"ח, זוהה יותר מכל עם ערכי התנועה, כשאנשיו שילבו עבודה במשקים החקלאיים יחד עם אימונים.
למפלגות וארגוני התנועה יש גם חלק חשוב בפעילויות ההעפלה לארץ.
חלק ממפעלים אלה פועלים כיום במנותק מהתנועה לאחר שהופרטו, וחלקם נעלמו.
גם בקרב יהודי חוץ לארץ פועלות קבוצות ותנועות המזוהות עם תנועת העבודה הישראלית.
תנועות הנוער השומר הצעיר הייתה פעילה מאוד בריכוזים היהודיים באירופה עוד משנת 1911, ולה תפקיד חשוב בפעילות היהודים ובהתנגדות היהודית בתקופת השואה.
בקרב יהודי ארצות הברית פעלו קבוצות כמו "פועלי ציון ארצות הברית" וארגון העובדים פאראבאנד, שהתאגדו ב-1971 להקים את "ארגון ציונות העבודה" (Labor Zionist Alliance).
ב-2004 שונה שמה של התנועה ל"עמנו".
בתחום החינוך הלא-פורמלי פועלת תנועת הנוער הבונים דרור, לקידום ערכי תנועת העבודה בקרב יהודי התפוצות.
חיים נחמן ביאליק, לימים המשורר הלאומי, כתב בגיל 21 את השיר "תֶּחֱזַקְנָה" בשנת 1894. השיר פורסם לראשונה בכתב העת "ממזרח וממערב" שראה אור בווינה.
בשנת 1900 נדפס שנית בקובץ "כינור ציון" שיצא לקראת הקונגרס הציוני הרביעי.
לייב יפה תרגמו לרוסית והשיר זכה ללחן של אברהם צבי אידלסון.
מילות השיר המולחנות הן הבית הראשון, הרביעי והשביעי.
אולם נהוג לשיר את הבית הראשון בלבד.
השיר אומץ כהמנון על ידי עולי העלייה השנייה והעלייה השלישית.
נהוג היה לשיר אותו יחד עם "האינטרנציונל" ו"התקווה" בכל כינוסי תנועת העבודה וההסתדרות, בחגיגות אחד במאי, בעלייה לקרקע של קיבוצים ובחגיגות וטקסים שונים.
ניתן לזהות את ממשיכי תנועת העבודה בתנועות הנוער הציוניות-סוציאליסטיות-חלוציות (הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, המחנות העולים).
כמו כן ממשיכת דרכה של מפא"י ומפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון היא מפלגת העבודה, וממשיכת דרכה של מפ"ם היא מפלגת מרצ.
תנועת העבודה הציונית העולמית (תע"צ) היא המסגרת העולמית של ציונים בעלי עמדות סוציאל-דמוקרטיות, וכוללת את מפלגת העבודה הישראלית וסניפים של התנועה בחו"ל.
תע"צ פועלת במוסדות הלאומיים, כדוגמת הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית העולמית וקרן קיימת לישראל.
התנועה נוסדה בעקבות הקמתה של מפלגת העבודה הישראלית בינואר 1968, ומאז הקמתה פעלה בקרב הקהילות היהודיות בארצות העולם המערבי, כשהיא נשענת על יוצאי התנועות הסוציאליסטיות ממזרח אירופה ועל פעילים יהודים באיגודים המקצועיים.
תע"צ כוללת בתוכה את צעירי התנועה.
ב-15 בפברואר 1978 נבחר יגאל אלון לתפקיד יושב ראש התנועה.
בראש תע"צ עמד יגאל צחור והמזכ"ל הוא מישל חלימי.
עם בכירי התנועה נמנים יו"ר קרן קיימת לישראל, גזבר הסוכנות היהודית, ארבעה חברי הנהלת הסוכנות היהודית ובכירים בגופים נוספים.
צעירי תנועת העבודה הציונית העולמית הם המסגרת העולמית של הצעירים והתנועות, הכלולות בתנועת העבודה הציונית העולמית, בשיתוף תנועת "המחנות העולים" ותנועת "הבונים דרור" העולמית.
התנועה הצעירה, שהחלה את פעילותה מחדש בשנת 2009, כוללת צעירים יהודים בישראל ובעולם בגילאי 18-35 אשר מזדהים עם ערכי הציונות החברתית-סביבתית.
מבנה צעירי התנועה מורכב מהמזכירות, מהוועידה העולמית ומהצוותים הגאוגרפיים, המהווים גשר בין ישראל לבין צעירים בקהילות ברחבי העולם.
יו"ר צעירי תע"צ כיום הוא יוני יצחק.
תנועת המוסר: תולדותיה, אישיה ושיטותיה היא סדרת ספרים שחיבר הרב דב כ"ץ על תולדותיה ואישיה של תנועת המוסר.
הסדרה הייתה המיזם הראשון והמרכזי, ועד כה היחידי, של חקר, סקירה ותיעוד מקיפים של תולדות תנועת המוסר, שיטותיה ואישיה המרכזיים.
למרות השפעתה הגדולה של תנועת המוסר על יהדות ליטא ורוסיה ועל עולם התורה היא לא קיבלה ביטוי הולם בספרות ההיסטורית והביוגרפית.
אחת הדרכים להפיץ ולפרסם את רעיונות תנועת המוסר הייתה באמצעות הוצאה לאור של ירחונים וכתבי עת שריכזו מאמרים ושיחות בנושא.
הראשון שהחל בכך היה רבי ישראל מסלנט, מחולל התנועה, שהוציא את הירחון "תבונה".
עשרות שנים לאחר מכן חודשה הוצאת ירחון בשם זה על ידי הרב ישראל זיסל דבורץ, ממקורביו של "הסבא מסלבודקה" הרב נתן צבי פינקל.
אולם ניסיונות אלו רק נגעו בנושא אך לא היה בהם תיעוד מרוכז של תנועת המוסר ושיטתה.
הניסיון הראשון לרכז חומר ולתעד את שיטתה של התנועה ומייסדה רבי ישראל מסלנט נעשה בתחילת המאה ה-20 על ידי הרב יצחק בלאזר, תלמידו של רבי ישראל מסלנט.
הוא הוציא את הספר "אור ישראל" ובו מכתבים ומאמרים של רבו, הפורסים את דרכה ושיטתה של תנועת המוסר.
אולם ספר זה נכתב ונערך מראש עבור אלה המצויים בעולם המוסר וסגנונו לא התאים לקהל הקוראים הרחב.
בנוסף, מאז הוצאת הספר "אור ישראל" התפשטה התנועה והתפצלה לשיטות שונות ולעיתים מנוגדות זו לזו, ובספר "אור ישראל" אין לכך ביטוי.
הרב כ"ץ, כתלמיד של הסבא מסלבודקה וכחניך ישיבת חברון בשנותיה הראשונות, היה מקורב מאוד לתנועת המוסר.
בשנות ה-30 הוא החל במלאכת המחקר, עריכתו וכתיבתו.
את הדברים העלה על הכתב בסגנון שווה לכל נפש.
באיסוף החומר הרב הוא נעזר בספרים, בכתבי עת ובעיתונים שהופיעו מאז ייסודה של תנועת המוסר, באמצע המאה ה-19, ועד תקופתו של כ"ץ.
אולם את עיקר המידע הוא שאב מראיונות אישיים, בכתב ובעל פה, שערך עם אישים שונים שהיו קרובים לתנועת המוסר ובהם גדולי הרבנים שבדורו: הרב אליהו אליעזר דסלר, הרב אייזיק שר והרב יחזקאל סרנא, אשר אף עברו על כתב היד והעירו את הערותיהם.
חלק מן הדברים נכתבו על סמך היכרות אישית של הרב כ"ץ עם חלק מהרבנים והמוסדות מושאי כתיבתו.
תוך כדי כתיבת הספר פרצה מלחמת העולם השנייה, שהחריבה את עולם התורה והישיבות בליטא וברוסיה.
האירועים הדרמטיים עיכבו את הוצאת הספר.
המהדורה הראשונה של הכרך הראשון בסדרה נחתמה באלול תש"ה, תקופה קצרה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ויצאה לאור בשנת תש"ו (1946).
במהלך השנים הבאות יצאו כרכים נוספים בסדרה.
על פי התוכנית המקורית הייתה הסדרה אמורה להכיל שלושה כרכים, אולם תוך כדי איסוף החומר התרחבה הסדרה והיא תוכננה לשישה ספרים.
בסופו של דבר עומדת הסדרה על חמישה כרכים:
הכרך הראשון מכיל מבוא נרחב על הרקע שהביא ליסוד תנועת המוסר, ומבאר את תוכנה ודרכה.
לאחר מכן הוא סוקר בהרחבה את ייסוד התנועה ואת השתלשלותה בשנותיה הראשונות, וכן את תולדותיהם, פועלם ושיטתם המוסרית של מחולליה: רבי יוסף זונדל מסלנט ותלמידו רבי ישראל מסלנט.
הכרך השני עוסק בהתפשטות התנועה לאחר פטירת רבי ישראל מסלנט, וסוקר את תולדותיהם ושיטותיהם המוסריות של גדולי תלמידיו: הרב שמחה זיסל זיו ה"סבא מקלם", הרב יצחק בלאזר, הרב נפתלי אמסטרדם, הרב אברהם שינקר, הרב אליהו לוינזון מקרטינגה ועוד.
הכרך השלישי מוקדש לתולדות חייו ופועלו של הסבא מסלבודקה, הרב נתן צבי פינקל, רבו של המחבר.
הכרך הרביעי מוקדש לחפץ חיים ול"סבא מנובהרדוק" הרב יוסף יוזל הורוביץ.
הכרך החמישי סוקר את תולדותיהם ופועלם של עשרה אישים מרכזיים בדור השלישי והרביעי של תנועת המוסר, ובהם: הרב יוסף יהודה לייב בלוך, הרב אהרון בקשט, הרב זלמן דולינסקי, הרב יהודה לייב חסמן, וכן הרב יעקב כ"ץ, אביו של המחבר.
הכרך החמישי והאחרון יצא לאור בשנת תשכ"ג.
תוך כדי עיסוק בנושא המרכזי סוקר הספר את מצבה הכללי והרוחני של היהדות בליטא וברוסיה בדורות האחרונים ואת המאבקים השונים שהתחוללו סביב התנועות השונות - ההתבוללות, ההשכלה והציונות.
הרב כ"ץ התרחק מהגיוגרפיה ומתיאורים מליציים.
הוא ראה בספרו שליחות חינוכית-מוסרית, ומסיבה זו לא התייחס בספרו למופתים ולרוח הקודש שיוחסו לרבנים גדולי המוסר שכתב אודותיהם אלא התמקד בתיאור אישיותם והנהגתם המופתית.
הוא הקפיד להיצמד לעובדות ונזהר מהפרזות ומגוזמאות.
הוא נמנע מלהכתיר את הרבנים מושאי כתיבתו בתוארי כבוד "הגאון", "הרה"ג" וכדומה.
סדרת "תנועת המוסר" יצאה במהדורות רבות והייתה לרב-מכר.
כעבור זמן תורגמו הספרים לאנגלית.
השפעתם הייתה רבה ובעקבותיהם התרחב מאוד העיסוק בתנועת המוסר באקדמיה ובחוגים שונים.
הסדרה משמשת מקור ואסמכתה לעובדות רבות שהתפרסמו במחקרים, בספרים ובכתבי עת שונים (כולל בערכים שונים בוויקיפדיה העוסקים בתנועת המוסר ובאישיה).
במהלך הוצאת הכרכים הגיעו אל המחבר מכתבים רבים ששיבחו את יצירתו, ובהם מרבנים וגדולי תורה.
בראש הספר בחר המחבר להציב את מכתבו של הרב אליהו אליעזר דסלר, "בגלל זיקתו העמוקה לתנועת המוסר, קרבתו המשפחתית למחולליה וקרבתו הנפשית למחבר", כלשונו.
המהדורות הראשונות של סדרת "תנועת המוסר" יצאו בהוצאת "ביתן הספר" של המוציא לאור אברהם ציוני.
לאחר מכן עברה ההוצאה לאור של הסדרה לחתנו הגדול שמשון אפשתיין, נכדו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תשנ"ו עברה ההוצאה לאור לידי הוצאת פלדהיים, שהוציאה מחדש את סדרת הספרים בעימוד חדש המתאים לקורא בן זמננו.
לאחר שהסדרה אזלה מן השוק, היא הודפסה שוב בשנת תשע"ו.
בשנת תשל"ב הוציא הרב דב כ"ץ ספר נוסף בשם פולמוס המוסר, שעסק בוויכוחים ובפולמוסים השונים סביב תנועת המוסר לשיטותיה, בין תומכיה למתנגדיה מבית ומחוץ.
לאחר שכתב היד הושלם התלבט כ"ץ אם ראוי לפרסמו כספר.
מצד אחד הובאו בו הטיעונים של תומכי המוסר שדחו את כל טענות המתנגדים, הן מתוך עולם התורה והן מקרב חוגי המשכילים.
אך מצד שני הוא נתן במה לטענות המתנגדים, וכ"ץ חשש מהשפעתן השלילית, בעיקר מפרסום טענות המשכילים.
לאחר התייעצות עם רבנים ואנשי מוסר החליט לפרסם את הספר.
השיקול שהכריע היה הרצון לחשוף את מניעיהם השליליים של המתנגדים מבחוץ ולהציג את סילופיהם במאבקם בתנועת המוסר.
עם זאת, הספר יצא במהדורה אחת בלבד, ומאז נמנעים מלהוציאו.
תנועת הפועלות הייתה ארגון נשים פמיניסטי-ציוני, שהוקם בדצמבר 1920 ופעל כחלק מהתארגנות העובדים בהסתדרות הכללית.
תנועת הפועלות התקיימה בתקופת היישוב בארץ ישראל ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
בגופים השונים שהרכיבו את התנועה הציונית במזרח אירופה היה רוב גברי ובהתאמה גם ההנהגה הייתה גברית.
אמנם, לארגונים אלו הייתה אידאולוגיה שוויונית אולם לנשים שנמשכו לפעילות בגופים אלו התאפשר לעסוק בעיקר בתפקידים נשיים מסורתיים בתחומי סיוע, תרבות וחינוך וכן בגיוס כספים.
כאשר עלו לארץ ישראל, היו רוב החלוצות בנות העלייה השנייה רווקות ולכן משוחררות מתפקידי הנשים המסורתיים של טיפול במשק בית וגידול ילדים.
מאידך, עצם היותן עומדות ברשות עצמן דרש מהן להתפרנס לבד ומכאן נולד הכורח למצוא מקורות פרנסה.
האידאולוגיה של העולים האדירה את חשיבות עבודת הכפיים בחקלאות והחלוצות רצו אף הן להשתלב בעבודה חקלאית.
עם זאת, המעסיקים הפוטנציאלים, איכרי המושבות, ראו בכך פריצת הסדר החברתי הקיים ולא העסיקו אותן.
לכך נוספה השקפת העולם שהחלוצים לא השתחררו ממנה, כי לא נאה לגבר לעבוד במטבח ולכן יש למצוא אישה שתבשל.
בנוסף, לא נחשבו הנשים כחברות שוות זכויות בחלוקת השכר ובזכות הצבעה, ואף לא נרשמו שמותיהן במסמכי חכירת אדמות.
הוכחה לאפליה המובנית נגד נשים הייתה העובדה שבקבוצות דגניה וכנרת המשרד הארץ-ישראלי שילם משכורות רק לחברים הגברים והם שילמו לנשות הקבוצה כאילו היו שכירות אצלם.
בשנת 1910 פרסם החלוץ והמסאי מנחם שמואלי (ממשי) את מאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית", ובו הציע לראשונה להקים חווה מיוחדת להכשרת פועלות לעבודה חקלאית.
בשנת 1911 חכרה חנה מייזל שוחט שטח אדמה בסמוך לחוות כנרת, על מנת להקים חווה לימודית בשם "חוות העלמות", להכשרת פועלות לעבודה חקלאית כדי שתוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים או להתפרנס מחקלאות בכוחות עצמן.
מניה שוחט ארגנה קבוצת נשים בחוות סג'רה לטיפול בגן הירק וכך שיתפה אותן בעבודת האדמה.
באפריל 1911 התאספה קבוצת פועלות חקלאיות וחברות הקואופרטיבים בחצר כנרת ושם הציפו את הבעיות הייחודיות לנשים החלוצות.
מתוך קבוצה זו צמחה המנהיגות הנשית של תנועת הפועלות.
עדה פישמן-מימון שעלתה לארץ ב 1912 הצטרפה אליהן ונחשבה הרוח החיה בתנועת החברות מראשיתה וההיסטוריונית של התנועה.
ב-1914 התאספה ועידה של פועלות חקלאיות מהגליל והעמקים, בסיומה נבחר ועד שהנהיג את הפועלות עד תום מלחמת העולם הראשונה.
עד 1918 נערכו חמש ועידות של הפועלות החקלאיות.
אחד הפתרונות שהגו הפועלות לפתרון שילוב עבודה עם גידול ילדים היה מה שהתפתח להיות החינוך המשותף.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, עם עלייתה של העלייה השלישית נתקלו העולים והעולות בבעיות השתלבות בעבודה חקלאית, חלקם פנו לעבודות ציבוריות וחלקם התיישבו בערים.
פתרונות תעסוקה כמו סלילת כבישים ומסילות רכבת ועבודה בבניין לא התאימו פיזית לרוב הנשים ולכן רק מיעוט מהן השתלב בעבודה עצמה ויתרתן נדחקו פעם נוספת למתן שירותים לעוסקים במלאכה.
העובדה שנשים רבות עבדו בתפקידי מתן שירותים, אצל מעסיקים רבים ונפרדים, הקשתה על היכולת לארגנן במסגרת אחת.
בחנוכה, ב 4 בדצמבר 1920 (כ"ג בכסלו, תרפ"א) הוקמה הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל בוועידת הייסוד בחיפה והוחל בבניית מוסדות וארגונים שאיגדו את הפועלים.
הפועלות נדחקו מייצוג כי הבחירות למוסדות ההסתדרות נעשו על פי מפתח מפלגתי ובמפלגות היו הנשים מיוצגות בייצוג חסר ונבחרו רק ארבע נציגות לוועידת היסוד של ההסתדרות.
אחרי מאבק, שוריינו שני מקומות נוספים לנציגות הפועלות.
למרות רצונן של הפועלות להשתתף באופן שווה ומלא בתנועת הפועלים, הן נוכחו לדעת כי קולן לא נשמע ולכן החליטו עם סיום הוועידה על הקמת מסגרת ארגונית נפרדת לפועלות במטרה להיות מיוצגות במועצת ההסתדרות - מועצת הפועלות .
מועצת הפועלות נועדה להיות הגוף המאגד של תנועת הפועלות בתוך המסגרת הכללית של ההסתדרות.
מולה עמדה התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל שהייתה גוף מיליטנטי לטובת זכות בחירה לנשים.
מועצת הפועלות, שהנהגתה הייתה ממונה ולא נבחרת ואשר פעלה בעיקר בנושא תעסוקת נשים נתפשה כחלשה יותר ופחות מייצגת את העניין הנשי.
הכינוס הראשון של תנועת הפועלות היה בבלפוריה, במרץ 1921.
הדילמה העיקרית שהעסיקה את פעילות תנועת הפועלים הייתה הקונפליקט בין הרצון לשפר את מצבן של הפועלות לבין הנאמנות להסתדרות ולמפלגות המרכיבות אותה.
ב-1925 הקימה תנועת הפועלות בניו יורק את ארגון הנשים "פיוניר וימן" במטרה לתמוך ארגונית וכספית בתנועת הפועלות בארץ-ישראל.
במהלך השנים נטשה תנועת הפועלות את המאבק הפמיניסטי והתמקדה בסיוע לאמהות עובדות.
ב-1930 התארגנה יחידה נפרדת בשם "ארגון אימהות עובדות".
ב-1976 אוחדו כל הפונקציות למערכת אחת בשם "נעמת" (נשים עובדות ומתנדבות).
תנועת הנוער 6 באפריל היא קבוצת פייסבוק, שהוקמה תחילה בשביל לתמוך בשביתת הפועלים מאל-מחלה אל-כוברא במצרים בְ-6 באפריל 2008, מאוחר יותר הייתה ממובילי ההפיכה במצרים.
שני היוזמים של הקבוצה הכירו ממסע הבחירות של מפלגת אל-ע'ד בשנת 2005. אך הם נטשו את הפעילות הפרלמנטרית, אחרי שיו"ר המפלגה, איימן נור, נעצר ונכלא למשך ארבע שנים.
דרך פייסבוק הם קראו לשביתה כללית.
בזמן קצר הם אספו יותר מ-70,000 תומכים.
ההפגנות דוכאו באלימות, עם פצועים רבים וגם שני הרוגים.
בתחילת ינואר 2011 הייתה התנועה גורם מוביל להתגייסות שהובילה למהפכה, בין היתר דרך וידאו של אסמאא' מחפוז שבו היא קראה להתקוממות.
הקבוצה תמכה במוחמד אל-בראדעי והייתה מועמדת לפרס נובל לשלום.
תנועת הפאלקון הבינלאומית - חינוך סוציאליסטי בינלאומי (IFM-SEI) - היא תנועת גג לתנועות חינוכיות סוציאל-דמוקרטיות בכל העולם, אשר הוקמה בבלגיה ב-1922. הארגון הוא חלק מן האינטרנציונל הסוציאליסטי, ועובד בשיתוף פעולה עם "ארגון הנוער הסוציאליסטי הבינלאומי" (IUSY) ועם "סוציאליסטים אירופיים צעירים" (ECOSY).
התנועה היא חברה מלאה בפורום הנוער של האיחוד האירופי (YFJ), באמריקה הלטינית היא חברה ב-FLAJ וכן חלק מ"מפגש התיאום של ארגוני הנוער" (ICMYO) של האו"ם.
בתנועת הפאלקון חברות תנועות מקומיות רבות, בייחוד באירופה ובאמריקה הלטינית, העוסקות בפעילות חינוכית עם נוער וצעירים, בייחוד בתחום החינוך הבילתי פורמלי, סמינרים, מחנאות, טיולים ופעילויות חינוכיות אחרות.
הארגונים השונים החברים בתנועה עוסקים במאבק לזכויות נוער ונגד ניצול נוער בעבודה, מאבק בפורנוגרפיית ילדים וחינוך לדמוקרטיה ולסוציאליזם.
במסגרת אזור המזרח התיכון בתנועת הפאלקון, מתקיימים שיתופי פעולה ומפגשים בין התנועות הישראליות והפלסטיניות, חברות הארגון באזור.
תנועת הפאלקון מארגנת סמינרים משותפים לארגונים השונים, לעידוד של שיתוף פעולה והפריה רעיונית.
וכן מקיימת התנועה סמינר העוסק בזכויות להט"ב ותאוריה קווירית, תחת הכותרת "קוויראיסטיר" (פסחא קווירית).
תנועות הנוער החברות בתנועת הפאלקון בישראל הן הנוער העובד והלומד השומר הצעיר ואג'יאל המהווה את החטיבה הערבית שלה.
ברשות הפלסטינית פועלים "פורום הנוער העצמאי", "ברית נוער העצמאות" שחברות בתנועת הפאלקון, ו"הסהר האדום הפלסטיני" שהיא במעמד של תנועה משקיפה בארגון.
יחד עם "האגודה למען זכותם של ילדי איראן" המצויה בגלות בצרפת, הם מהווים את "אזור המזרח התיכון" בתנועת הפאלקון.
לתנועה נשיא, מזכיר כללי ו-10 חברי נשיאות.
הנשיאה הנוכחית היא אנה מריה אלמריו (Ana Maria Almario) מתנועת אקסיה (Acacia) הקולומביאנית.
המזכירה הכללית הנוכחית היא קריסטין סודברוק (Christine Sudbrock) מתנועת "ידידי הטבע", גרמניה.
קריסטין סודברוק (Christine Sudbrock) מתנועת "ידידי הטבע", גרמניה
אנה מריה אלמריו (Ana Maria Almario) מתנועת אקסיה (Acacia), קולומביה
אלביס ופנגונג (Elvis Wepngong) מארגון OGCEYOD, קמרון
אקו מנורונג (Eko Manurung), מארגון KKSP Foundation, אינדונזיה
עלי הלייאל (Ali Hlayel), מתנועת ברית נוער העצמאות של האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני, הרשות הפלסטינית
ליאנה מירום מתנועת השומר הצעיר, ישראל
סילביה סיקוורה קמפוס (Sylvia Siqueira Campos), מארגון Mirim, ברזיל
השומר הצעיר ואג'יאל - חטיבה ערבית בשומר הצעיר
Independence Youth Union - ארגון הנוער של מפלגת האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני
תנועת הנוער-האיחוד החקלאי (הוקמה בשנת 1978) היא תנועת נוער בלתי מפלגתית, שהוקמה כתנועת בת של התנועה המיישבת האיחוד החקלאי.
התנועה זכתה להכרה רשמית ממשרד החינוך בשנת 1987. התנועה פועלת במרחב הישובי - בכפרים, מושבים, קיבוצים ויישובים קהילתיים לכל אורך ישראל, מיישובי כיכר סדום בדרום ועד ליישוב יסוד המעלה שבצפון.
פעילות התנועה ברובה נערכת ברמה הארצית.
החינוך בתנועת הנוער נשען על ערכים מתווי-דרך של הגשמה, פיתוח כישורי חיים, חיזוק חיי הקהילה, מעורבות חברתית, הכרת הארץ וציונות.
מזכ"לית התנועה החל משנת הפעילות תש"פ היא נטע סיזל, אשר גדלה בסניף בית יצחק, והיא המזכ"לית השנייה אשר מגיעה מיישוב זה.
תנועת הנוער של האיחוד החקלאי החלה את פעילותה כמסגרת חינוך בלתי פורמלית, בשנת 1978. בשנה זו החלה פעילות התנועה בגוש יישובים בשרון, אשר הראשון מביניהם היה בית יצחק.
את תהליך ההכרה בתנועות הנוער החלו ליישם בשנת 1983 כאשר במסגרתה פעלו כשבעה עשר יישובי האיחוד.
באותה שנה התקיים קורס מדריכים הרשמי הראשון הגדול ביותר והוא מנה 60 חניכים.
בשלב זה עדיין לא הוכרה התנועה על ידי משרד החינוך כתנועת נוער רשמית.
בשנת 1985 בוועידת האיחוד החקלאי הארצית השמינית, הוחלט על הקמת חטיבת הנוער באיחוד החקלאי.
החלטה זאת היוותה את הבסיס להקמתה של תנועת הנוער ברמה ארצית, ולבקש ממשרד החינוך הכרה רשמית, ועד לסוף שנת 1985 פעלו בתנועה 42 יישובים.
בשנת 1987 בחודש ספטמבר קיבלה תנועת הנוער של האיחוד החקלאי את ההכרה הממלכתית, ממשרד החינוך והתרבות והתקבלה כחברה במועצות הנוער בישראל.
בשנה זו פעלו במסגרת התנועה 46 יישובים והוכשרו כ-200 מדריכים צעירים בפעילויות הארציות השתתפו 1,500 בני נוער.
בשנת הפעילות תשפ"א, לאחר שינויים בפעילות תנועת בני המושבים, הצטרפו לתנועה 23 סניפים, רובם סניפי בני המושבים בעבר.
נכון ל-2022, פועלת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי ב-83 סניפים אשר ממוקמים ב-79 יישובים.
בתנועה חברים כ-60 אנשי צוות התנועה, 69 חברי גרעין אחים, 1,000 מדריכים ומדריכי פעילות וכ-7,000 חניכים בין השכבות ד'-יב'.
תנועת הנוער היא תנועה א-מפלגתית המחנכת לערכים שונים במסגרת החינוך הבלתי-פורמלי.
בתנועה יש חניכים, פעילים ומדריכים רבים המעבירים פעולות שבועיות בנושאים שונים.
תנועת הנוער מחולקת לגופים שונים, בהם צוות התנועה (אשר פועלים במסגרת המחלקות הבאות: חינוך,מפעלים, הגשמה וסניפים), גרעין אחים, מועצת נוער והסניפים עצמם.
הסניף הוא המקום בו מתרכזת רוב פעילות תנועת הנוער וממוקם בכל יישוב או צירוף של כמה יישובים השייכים לסניף אחד.
בסניף נערכות פעולות כלל-שכבתיות אחת לשבוע בימי שלישי, בפעולות מעבירים המדריכים (ט' עד יב') לחניכים (ג' עד ח') נושאים ותכנים שונים ומגוונים.
ימי חמישי מוקדשים להדרכת השכב"ג (שכבה בוגרת) אשר מפעילה את הסניף, בין אם בישיבות או בין אם בפעולות שכב"ג.
כמו כן, מתקיימת פעילות בלתי-פורמלית בסניף כמו מפגשים, משחקים, חיי חברה, עבודות למפעלים וכו'.
בסניף נמצאים גם "פעילים" אשר אחראים על מספר תחומי רוחב בסניף כמו הפעילות המחנאית של הסניף, אקטואליה, פני הסניף ופרויקטים למיניהם, ומנהלנים שאחראים על המחסן ועל לוגיסטיקת הסניף.
לכל סניף יש גרעינר או מספר גרעינרים העוזרים למדריכים ולפעילים בפעילות הסניף, הגרעינרים הם פעילי שנת שירות שמקיימים את שנת השירות במסגרת "גרעין אחים" של תנועת הנוער.
בסוף כיתה ח' יוצאים חניכי ח' לקורס מד"צים (מדריכים צעירים) המכשיר אותם כמדריכים.
תנועת הנוער היא אחד מהגופים המשלחים לשנת שירות בישראל ולה 3 מסגרות הגשמה.
בהמשך לתפיסה החינוכית - תנועתית לעשייה, מעורבות חברתית וגילוי מנהיגות חברתית, נבנו קבוצות ההגשמה התנועתית של גרעין אחים וגרעין שבילים.
גרעין אחים - המסגרת המרכזית של שנת השירות בתנועה ואחת המסגרות הבולטות בתנועה.
היא מורכבת מחניכים בוגרים של תנועת הנוער שבוחרים לדחות את מועד הגיוס שלהם בשנה.
הקומונות הן קומונות אזוריות (14 במספרן נכון לשנת הפעילות תשפ"ג) אשר הדרומית שבהן היא קומונת כיכר סדום (ביישובים נאות הכיכר ועין תמר) ואילו הצפונית ביישוב יסוד המעלה ובכל קומונה חיים בין 5 ל-8 "גרעינרים" אשר מנהלים באופן עצמאי ושיתופי את עבודתם וחייהם.
הפעילות בשנת השירות בתנועת הנוער היא מהמגוונות ביותר, מסגרת הפעולה הזאת נותנת לכל גרעינר את מרחב ההתפתחות הן ברמה המקומית והן ברמה הארצית ובמסגרת של מפעלים גדולים.
גרעין שבילים - בשנת הפעילות תשע"ז הוחלט על הקמת מסגרת שנת שירות שנייה בתנועה, אשר תפעל במרחבי פעילות שבהם לא פעלו סניפים או קומונות של תנועת הנוער.
הרעיון מאחורי הקמת המסגרת הוא הרצון לפעול לעשייה ומעורבות חברתית-לאומית מעבר לגבולות התנועה הקיימים.
נכון לשנת הפעילות תשע"ח, חברי הגרעין פועלים בשתי קומונות, אחת בכפר הנוער קדמה (מורכבת מקומונה מעורבת מבוגרי תנועת הנוער וממתמיינים חיצוניים) והשנייה במגדל העמק (מורכבת מבוגרי תנועת הנוער) ומקיימים מסגרות משותפות במרחב הפעילות שלהן, כמו: מועדוניות נוער, עזרה בלימודים וכו'.
השנה לאחר 6 שנות עבודה במגדל העמק מוקם סניף של תנועת הנוער בעיר.
גרעין נח"ל - במהלך שנת השירות, עוברים פעילי שנת השירות "תהליך בחירה" למסלול גרעין נח"ל צבאי.
פעילי שנת השירות שבוחרים לקחת חלק במסלול מקימים גרעין נח"ל מטעם התנועה.
מסלול הנח"ל באיחוד החקלאי מאפשר שירות צבאי שמשלב משימות צבאיות עם משימות חינוכיות-חברתיות, תוך הגנה ואחריות על המדינה באופן הרחב ביותר.
זהו מסלול הגשמה המאפשר המשך תהליך של למידה משותפת, קבוצה ועשייה.
התהליך מעצב קבוצות ערכיות, בעלות מודעות חברתית הבוחרות להשפיע ולשנות את החברה שבה הן חיות ומטרתו הוא ליצור קבוצות מעורבות חברתית ופעילות בחברה הישראלית.
לאחר שנת שירות בתנועה שבה מנהלים חיים עצמאיים, חיים חיי קבוצה ופועלים בפריפריה הגאוגרפית או החברתית, מחנכים בסניפי תנועת הנוער ומחוצה לה, מתקיים פרק הכנה אשר אורך כחודשיים.
במהלך פרק ההכנה, חברי הגרעין גרים ביחד, מקדישים זמן לגיבוש הגרעין באמצעות סדנאות, ימי גרעין וטיולים.
לצד אלו עובדים חברי הגרעין בעבודה חקלאית ליצירת עצמאות כלכלית של הגרעין.
כחלק מפרק ההכנה יוצאים חברי הגרעין לסמינר משמעותי בן שבוע.
למעוניינים יש אפשרות להמשיך לפיקוד וקצונה.
לאחר מכן, יוצאים חברי הגרעין לפרק המשימה הלאומית (פרק המשימה) - תקופה של 12 חודשים שבה חוזרים כחיילים לחיות יחד במועצה אזורית אשכול.
חברי הגרעין חיים חיי קבוצה ופועלים בתפקידי חינוך משמעותיים לחיזוק החברה הישראלית.
העשייה בפריפריה חברתית כלכלית של החברה הישראלית - עבודה עם קידום נוער של המועצה, חקלאות ועוד.
כמו כן חלקם לוקחים חלק בתפקידים בתנועת הנוער (תפקידים בוגרים כחלק מסגל התנועה).
בסוף פרק המשימה חוזרים חברי הגרעין הבנים לפרק הבט"ש – 6 חודשים בהם הבנים פועלים במשימות צבאיות-קרביות.
אחת לשלושה חודשים מתקיים סמינר גרעין של 3 ימים, אחת לשנה יתקיים סמינר משותף לכל גרעיני הנח"ל בתנועה.
לאחר השירות הצבאי, ממשיך הגרעין לפעול בחברה תוך קיום חיי הגשמה בוגרים בפלטפורמות שונות.
מסלול הנח"ל הוקם באיחוד החקלאי בשנת 2013 ומאז כל שנה יוצאים חברים מגרעיני אחים ושבילים להמשך הגשמה בגרעין נח"ל:
גרעין ´בראשית´ (בוגרי גרעין אחים 24) שנמצא לאחר השירות הצבאי וחבריו מקיימים חיי הגשמה בוגרים
גרעין ´תלם´ (בוגרי גרעין אחים 25) שנמצא לאחר השירות הצבאי וחבריו מקיימים חיי הגשמה בוגרים
גרעין ´מצפן´ (בוגרי גרעין אחים 26) שנמצא לאחר השירות הצבאי וחבריו מקיימים חיי הגשמה בוגרים
גרעין ´נור´ (בוגרי גרעין אחים 27) שנמצא לאחר השירות הצבאי וחבריו מקיימים חיי הגשמה בוגרים
גרעין ´רעות´ (בוגרי גרעין אחים 28) שנמצא לאחר השירות הצבאי וחבריו מקיימים חיי הגשמה בוגרים
גרעין ´תהל´ (בוגרי גרעין אחים 29 וגרעין שבילים 1) שנמצא לאחר השירות הצבאי וחבריו מקיימים חיי הגשמה בוגרים
גרעין ´לחן´ (בוגרי גרעין אחים 31 וגרעין שבילים 3) שנמצא לאחר השירות הצבאי וחבריו מקיימים חיי הגשמה בוגרים
גרעין ´נוה´ (בוגרי גרעין אחים 32 וגרעין שבילים 4) שנמצא בשלב פרק המשימה
גרעין ´הראל´ (בוגרי גרעין אחים 33 וגרעין שבילים 5) שנמצא בשלב המתקדם של השירות הצבאי
גרעין ´לביא´ (בוגרי גרעין אחים 34 וגרעין שבילים 6) שנמצא בשלב הראשוני של השירות הצבאי
כחלק ממסורת שקיימת בתנועה, נהוג כי האות הראשונה בשם הגרעין תהיה האות האחרונה בשם הגרעין הקודם לו, דבר המייצג המשכיות של גרעיני התנועה אחד של השני וכי הגרעינים הם חלק מתהליך רחב יותר של הגשמה.
לתנועה מספר אירועים שנתיים, בהם:
טיול פתיחת שנה, טיול בן יומיים של סניף, כל כמה סניפים עורכים את הטיול במקום אחר.
טיול חנוכה אליו יוצאים רק חניכי השכבה הבוגרת (ט' עד יב) טיול בן ארבעה ימים אשר מתקיים בדרום הארץ, בו החניכים מתחלקים לקבוצות מעורבות בין הסניפים לפי גילאי החניכים.
את הטיול עוברים החניכים במסגרת הקבוצה לכל אורך ארבעת הימים.
טיול פסח המשותף לכל החניכים, טיול בן שלושה ימים, התנועה מחולקת לשני אזורי טיול אחרים וכל סניף מטייל במסגרת הסניפית לפי ארבע "חטיבות" (קבוצת סניפים אשר מטיילת באותם המסלולים).
אירוע השיא של תנועת הנוער הוא מחנה קיץ המתקיים ביער עין זיתים, אותו קנה האיחוד החקלאי.
לפני כן התקיים המחנה ביער לימונים, לפניו ביער ציפורי, ועוד קודם באנדרטת הנח"ל בפרדס חנה.
מיקומו שונה עקב קליטת הסניפים החדשים ומחסור במקום מספק.
במחנה הקיץ מתחלקים סניפי התנועה לשמונה מחנונים (קבוצה הכוללת בין 8-9 מסניפי התנועה ומתחברת ביחד לקראת תהליך מחנה הקיץ).
בין כל המחנונים נערכת תחרות על בנייה מחנאית, תוכני הדרכה לפי נושא המחנון, פני המחנון, "חדר נושא" - פעולה בת 40 דקות המועברת על ידי שחקנים מהשכבה הבוגרת של המחנון, לשכבות הצעירות של אותו המחנון, בתוך חדר הנבנה ביער ו"קירותיו" בנויים מבד אלבד המהודק לסנאדות שקשורות לבזנטים התקועים באדמה.
נושא החדר משתנה לפי נושא המחנון ובנוי על פי "השאלה המובילה" שסגל ההדרכה התנועתי מקצה לאחראי התוכן של חדר הנושא; תפאורה ברוח נושא המחנון ובעבר התחרו גם על רוח מחנון.
כל שנה נבחר נושא כללי ברוח הציונות וההשפעה על החברה הישראלית למחנה הקיץ וכל מחנון מקבל שם אשר מהווה נושא משני מתוך הנושא שנבחר (לדוגמה מחנה קיץ 2021 עסק במשרדי ממשלה ואחד המחנונים נקרא "מחנון משרד המשפטים").
אירוע נוסף שקרה בעבר אחת לשנתיים הוא הסוכנרת, או השכב"גינרת, אירוע בן יומיים לשכבה הבוגרת במהלכו מתגבשים היישובים בכנרת במהלך חג הסוכות.
חולצת התנועה היא חולצת כפתורים עם צווארון בצבע כחול כהה המסמלת את חולצת העבודה של פועלי הארץ.
לחולצה שני כיסים בגובה החזה, על הכיס השמאלי רקום סמל התנועה ועל הכיס הימני מודפס סמל הסניף שאליו משתייך לובש החולצה.
סמל התנועה מכיל מספר אלמנטים אשר מייצגים את רוח התנועה:
הוא מורכב משלושה עצי ברוש אשר מייצגים את הרוח החקלאית של התנועה ושני בתים המייצגים את ההתיישבות במרחב הכפרי.
המספר הגדול יותר של העצים מייצג את הבחירה באיכות חיים ובחקלאות על פני התעשייה והבנייה.
עוד מצויים בסמל שבעה תלמים המייצגים את 7 עקרונות התנועה שנקבעו בשנותיה המוקדמות (מאוחר יותר נוספו עוד 2 עקרונות אך לא עודכן הסמל).
שלל האלמנטים מאוחדים יחד לסמל אחד על ידי קשת (שמייצגת איחוד עקרונות רבים לתנועה אחת) ובסופה פרח אשר מייצג את שגשוג התנועה, פריחתה, השפעתה על חיי חניכיה ואת ערך ההגשמה.
בצמרת הסמל מצוין שם התנועה (האיחוד החקלאי) ומתחתיו לאלמנטים מצוין הכיתוב "תנועת הנוער" המבדיל את הסמל מסמל התנועה המיישבת.
תנועת הנוער היא בלתי מפלגתית, ותחנך למעורבות ואחריות חברתית ואקטואלית בחברה הישראלית.
תנועת הנוער היא גוף חינוכי ברוח האיחוד החקלאי.
תנועת הנוער תחנך לדמוקרטיה וכבוד האדם.
תנועת הנוער תחנך להתיישבות בארץ ובחיי קהילה, תוך הכרת היישוב, תולדותיו, היום, ומבט לעתיד.
תנועת הנוער תחנך להגשמה במסגרת חברתית והתיישבותית.
תנועת הנוער תחנך לטיפוח הפרט ולהגשמה עצמית, מתוך אמונה כי טיפוחו יוביל לתרומה במעגל החברתי.
פיתוח וטיפוח מנהיגות צעירה, תוך שימת דגש על הנהגה עצמית של הנוער בכל מעגלי התנועה.
התנועה תחנך לציונות, אהבת הארץ והכרתה, מסורת יהודית, מורשת ישראל והכרת החברה הישראלית.
טיפוח קשרים בין בני נוער בתוך יישובי האיחוד החקלאי והחברה בכלל.
הוא שם גנרי המציין את התנועות והמפלגות שקמו, החל מעידן המהפכה התעשייתית במטרה מוצהרת לשפר את תנאי הקיום של מעמד הפועלים.
הגדרה זו כוללת את הסינדיקליזם או האיגודים המקצועיים של הפועלים, וכן מפלגות פוליטיות שהתפתחו מהם או שראו עצמן המשך למאבקם של האיגודים האלה, וכמו כן במובן הרחב יותר – הצורות השונות לפעולה פוליטית וחברתית המייצגות או רואות עצמן כמייצגות את האינטרסים של מעמד הפועלים (למשל, הקואופרטיזם, המוטואליזם וכו').
האיגודים המקצועיים של הפועלים, הידועים כ"סינדיקטים" או באנגלית "טרייד יוניונס" (trade unions) היו ארגונים קיבוציים של הפועלים השכירים שנועדו לייצג אותם ולהיאבק למען השגת תנאי עבודה ומחיה טובים יותר מידי המעבידים ולהיאבק על כינונם ויישומם של חוקי עבודה ותעסוקה שיסדירו את התנאים האלה.
תנועת הפועלים התארגנה בארצות רבות גם באמצעות מפלגות פוליטיות – לרוב קרויות סוציאליסטיות ומונחות על ידי אידאולוגיה סוציאליסטית – שראו עצמן נציגות של העובדים השכירים, ונקראו תכופות "מפלגת עבודה" או "מפלגת פועלים".
אנשים רבים וקבוצות פוליטיות מקרב מעמדות אחרים, כולל מעמדות גבוהים, שהזדהו עם מטרות תנועת הפועלים, היו חברים במפלגות אלה ואף בלטו במסגרתה.
במאה ה-19 התנועה הפוליטית הסוציאליסטית – שאימצה בחלק מהארצות האירופיות את שם התואר "סוציאל-דמוקרטית" – ראתה את עצמה כנציגה של תנועת הפועלים.
עם זאת, טבע הקשרים בין האיגודים המקצועיים של הפועלים למפלגות הפוליטיות היה שונה מארץ לארץ:בבריטניה ההתפתחותה המוקדמת של התעשייה גרמה להתארגנותם המוקדמת יותר של האיגודים המקצועיים בעוד שהקמת מפלגות הפועלים, ובראשן זו הידועה כ"מפלגת העבודה" או, לפי המינוח האנגלי, מפלגת הלייבור התרחשה מאוחר יותר.
בתחילת המאה ה-20 חל פיצול בתנועה הסוציאליסטית בין המפלגות הרדיקליות יותר, הידועות כ"קומוניסטיות" שטענו כי הן נציגות אותנטיות יותר או בלעדיות של האינטרסים של הפועלים, ולבין המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות.
בנוסף עוד החל מן המאה ה-19 קם גם הזרם הפוליטי האנרכיסטי כולל גרסתו האנרכו-סינדיקליסטית שטען גם הוא למעמד של נציג אמיתי של מעמד הפועלים.
תנועת העבודה קמה כתגובה לעוולות של הקפיטליזם התעשייתי.
תנועת הפועלים בצורתה הסינדיקלית ובאמצעות חלק מהמפלגות הסוציאל-דמוקרטיות – הקרויות לפעמים "רוויזיוניסטיות" התכוונה בעיקר להגן על זכויות הפועלים ולחיזוקן בתוך תוכה של החברה הקפיטליסטית.
לעומת זאת האנרכיזם וכן הסוציאליזם הרדיקלי, בעיקר דרך המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות או הסוציאליסטיות הרדיקליות – הקומוניסטיות – שאפו להחלפת השיטה הכלכלית הקפיטליסטית לחלוטין בשיטה כלכלית-חברתית חדשה, שתהיה לדעתן צודקת יותר.
תנועת העם למדינה עברית או בקיצור תנועת העם, הייתה מפלגה לוחמנית קטנה שפעלה בשנים 1944-1948 בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל.
המפלגה הוקמה על ידי יוצאי ההסתדרות הציונית החדשה שבקשו לשוב לשתף פעולה עם היישוב המאורגן.
אליהם חברו אנשי ההתיישבות העובדת, בראשות יגאל הורביץ, שבקשו קו לוחמני יותר נגד שלטונות המנדט הבריטי מזה שהובילה מפא"י.
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית בשנת 1944. בראש הרשימה עמד בנימין אליאב, לאחריו הוצב יגאל הורביץ ובהמשך הוצבו ישראל בן-שם, ד"ר מ.
הצבת יגאל הורביץ, איש ההתיישבות העובדת, במקום השני, נועדה לתת לתנועה תדמית של תנועה רחבה יותר מאשר יוצאי התנועה הרוויזיוניסטית.
בבחירות זכתה המפלגה בנציג אחד, בנימין אליאב, באספת הנבחרים.
פעילים נוספים בתנועה היו קלמן כצנלסון וע.
בשנת 1946 הציגה התנועה רשימה בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה־22.
בכינוס הארצי הראשון של התנועה, בקיץ 1945, הציג בנימין אליאב (לובוצקי) את חזונו:
"בקרב כל הדור, גם אלו, המשתייכים למפלגות הישנות, נשמעות בעיקר שתי תביעות יסודיות: אקטיביזם מלוכד של המוני היישוב נגד המשטר הקולוניאלי, והקמת מרות ממלכתית אחת ביישוב העברי, שתחולל בו שינויים סוציאליים ניכרים ותערוך את כוחות המשק וכוחות האדם למאבק על העצמאות העברית."
בנוסף, חרתה התנועה על דגלה את ביטול משטר המפלגות.
בשנת 1946 הקימה המפלגה תנועת נוער בשם "נחשונים".
בתחילת 1948 הקימו אנשי המפלגה את העיתון "מברק" בשיתוף עם לוחמי חרות ישראל.
המפלגה נתנה לעיתון תדמית חוקית והלח"י סיפק את המימון.
במרץ 1948 עזבו אנשי התנועה את "מברק" בשל מחלוקת על אופיו הפוליטי של העיתון.
תנועת העצמאות ההודית הוא מונח שכלל מגוון רחב של ארגונים פוליטיים, פילוסופיות ותנועות שפעלו פעולה במשך כ-90 שנים (1857 עד 1947) ואשר מטרתן המשותפת הייתה לשים קץ לשלטון הקולוניאלי הבריטי בתת-היבשת ההודית.
התנועה כללה הן מאבק חמוש והן מחאות שלוות ולא אלימות.
המאבק של תנועת העצמאות ההודית הביא בסופו של דבר לכך שהודו ופקיסטן הפכו למדינות ריבוניות באוגוסט 1947.
מאבקה הארוך של הודו לעצמאות החל רשמית ב-1885, כשנוסד הקונגרס הלאומי ההודי ומנהיגים הודים מתונים החלו לעמוד על זכויות היסוד שלהם.
הקבוצה מצאה מנהיג גדול בדמותו של מוהנדס קרמצ'נד גנדי.
גנדי היה עורך דין שחונך בשיטה הבריטית, הוא השתמש בהפגנות לא אלימות שלהן קרא "סאטיאגרהא" כדי למחות נגד השלטון הבריטי בהודו.
בשנות ה-20 של המאה העשרים גאנדי הצליח ליצור ברית בין ההינדים למוסלמים והוביל קמפיינים של התנגדות אזרחית.
מאמיניו של גאנדי נהגו לשבת ברחובות ללא תנועה, אפילו אם המשטרה הכתה אותם.
גאנדי אמר למאמיניו לא לקנות מוצרים בריטיים ולא לעבוד עבורם.
אחד האירועים הבולטים במאבק היה טבח אמריטסר ב-1919, בו פתחו חיילי צבא הודו הבריטית באש על מפגינים והרגו 400 איש לא חמושים.
ב-31 בדצמבר 1929 נפרס דגל הודו בלאהור.
ב-1930 פתח גנדי בצעדת המלח, בה החל גנדי כמאבק נגד המכס שהטילה בריטניה על מלח כדי ליצור מונופול.
בוועידת הקונגרס ביולי 1942 החליטה המפלגה להקים את תנועת צאו מהודו, כדי לדרוש את יציאת בריטניה מהודו בסיום מלחמת העולם השנייה.
הממשל הבריטי הוציאה את התנועה מחוץ לחוק, אסר את מנהיגיה והחרים את משאביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פנו אישים כמו סובהש צ'נדרה בוס לגישה מיליטנטית, כשהוא מקים את הודו החופשית בתמיכת האימפריה היפנית בשטחים שנכבשו על ידה באסאם במהלך המלחמה.
מנהיגים בולטים אחרים בתנועה כמו סאהאג'אנאנד סאראסוואטי , דרשו בנוסף לחירויות פוליטיות, חופש כלכלי עבור האיכרים במדינה וכל המוני העובדים במדינה.
התנועה הגיעה לשיאה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המאבק לעצמאות נשא פרי, ולבסוף הכריז המשנה למלך, הלורד לואי מאונטבאטן, כי השלטון הבריטי יסתיים ב-14 באוגוסט 1947, אולם הודו תחולק בין מדינה הינדית - הודו, למדינה מוסלמית - פקיסטן, בניגוד לחזונו של גנדי לחיים משותפים של מוסלמים והינדים בהודו אחת.
יום לאחר מכן הכריזה הודו על עצמאותה וכך גם פקיסטן והודו ופקיסטן הפכו למדינות ריבוניות בשנת 1947.
אישים בולטים בתנועת העצמאות ההודית
תנועת הנשים הליברית לשלום היא תנועה אזרחית, שהוקמה בשנת 2003, ופעלה במונרוביה שבליבריה ואקרה, שבגאנה.
פעילות התנועה התקיימה באופן רשמי עד הבחירות בליבריה בשנת 2005, אך בפועל תהליך הפירוק שלה החל כבר בדצמבר 2003. מטרת התנועה הייתה להביא לסיום מלחמת האזרחים השנייה בליבריה, ולקדם את כינונו של הסכם שלום.
התנועה הוקמה על בסיס שיתוף פעולה בין־דתי כאשר נשים מכל קצוות החברה לקחו בה חלק.
שני העשורים האחרונים של המאה ה-20 בליבריה, התאפיינו בהיעדר יציבות ביטחונית, פוליטית וחברתית.
ב-1980 נרצח ויליאם טולברט, נשיאה ה-20 של ליבריה, על ידי כוחות הפיכה בראשותו של הגנרל סמואל דו (Samuel Doe).
דו עלה לשלטון וזכה לתמיכה ציבורית רחבה בעקבות המיאוס מהשלטון המסואב של טולברט.
בניגוד לתפיסה הציבורית לפיה משטרו של דו יפעל למען לפריחה דמוקרטית ושגשוג השוויון, המשטר החדש החריף את המדיניות הלא שיוונית שאפיינה את משטרו של טולברט כתגובה לכך הוקמה תנועת התנגדות בשם The National Patriotic Front of Liberia אשר פעלה באגרסיביות כנגד המשטר הצבאי.
פעילות מחתרתית של תנועה זו ושל קבוצות מחאה נוספות, פתחו את מלחמת האזרחים הראשונה בליבריה ב-1989. מלחמת האזרחים הראשונה נגמרה ב-1997, לאחר החתימה על הסכמי השלום ובחירתו של נשיאה ה-22 של ליבריה, צ'ארלס טיילור.
מלחמת האזרחים הראשונה של ליבריה, הייתה לפרק קשה בהיסטוריה של המדינה, כאשר מאתיים אלף אזרחים נהרגו, וכמילון אנשים נעקרו מבתיהם.
עם זאת, המציאות האלימה בליבריה החריפה ובשנת 1999 פרצה מלחמת אזרחים שנייה, אשר הייתה לקשה יותר מקודמתה.
המלחמה ערערה באופן דרסטי את המרקם החברתי הליברי ובשנת 2003, פורסם כי מתים 200 קורבנות ביום כתוצאה ממלחמת האזרחים.
במקביל לכך, הואשם הנשיא טיילור בפשעי מלחמה בזמן ועידות אקרה בסיירה לאון.
מלחמת האזרחים השנייה בליבריה פרצה ב-21 באפריל 1999 ונגמרה באופן רשמי בבחירות הדמוקרטיות לנשיאות ב-2005. במלחמה לקחו חלק שלוש תנועות התנגדות ה-LURD, ה-MODEL וה-NPFL, אשר נלחמו בינן לבין עצמן ופעלו במקביל כנגד הנשיא המכהן צ'ארלס טיילור.