tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריבנטרופ הציע כמה צעדים שעליהם לנקוט, למשל שמולוטוב ידון בנושאים שהועלו בברלין עם סטלין ואילו ריבנטרופ ידון בנושאים האלו עם יפן.
גרמניה, איטליה וברית המועצות ילחצו על טורקיה להיענות על הדרישות הסובייטיות בנוגע לבוספורוס.
לאחר כל אלו, הצדדים ינהלו משא ומתן וינסחו מסמכים משניים תוך כדי התחשבות בעובדה שההסכם הסופי בין המדינות יהיה הסכם על כניסה סובייטית למדינות הציר.
מולוטוב לא ידע שבאותו לילה, היטלר הוציא את "הוראה מס '18" הוראה חשאית, בה הורה היטלר לכוחותיו להמשיך ולהיערך למלחמה במזרח "ללא קשר לתוצאות שהניבו הדיונים הללו".
בשיחה במקלט, העניק ריבנטרופ למולוטוב טיוטת הסכם בן שני חלקים.
כמו שהיה נהוג בין הצדדים, החלק הראשון היה טיוטה להסכם שיתפרסם לציבור בסופו של דבר ואילו החלק השני יהיה "ההסכם הסודי": החלק הציבורי היה הסכם שיימשך כ-10 שנים ובו יכבדו הצדדים את תחומי האינטרסים הטבעיים של השני.
כמן כן, בחלק הציבורי סוכם שהגרמנים, האיטלקים והיפנים יכירו בגבולות הסובייטים הקיימיים.
טיוטת ההסכם הסודי כללה את החובה שלא לצטרף לאף ברית שתופנה כנגד ארבעת החותמים ושארבע המדינות יסייעו זו לזו בעניינים כלכליים.
כמו כן, ההסכם הסודי הכיל פרוטוקול שהגדיר את היעדים הטריטוריאליים של ארבעת החותמים.
גרמניה הביעה תביעות על מרכז אפריקה, איטליה בצפון וצפון-מזרח אפריקה ויפן בדרום מזרח אסיה וברית המועצות באזור שיהיה לכיוון האוקיינוס ההודי".
פרוקטוקל סודי נוסף קבע כי גרמניה, איטליה וברית המועצות "ישחררו" את טורקיה מהתחייבויותיה הבינלאומיות מול בריטניה להבטיח את גבולותיה.
מולוטוב הצהיר כי ברית המועצות עוסקת בכמה נושאים אירופיים, כמו טורקיה ובולגריה, אך גם גורלם של הונגריה, רומניה, יוגוסלביה ויוון.
בנוסף, הסובייטים התעניינו גם בשאלת הנייטרליות השוודית והמעבר מהים הבלטי.
מולוטוב שאל בקיצור שאם גורלה של אנגליה נחתם, מדוע הם דיברו במקלט שהגן עליהם מתקיפות אוויריות.
סטלין אמר למזכיר הכללי של הקומינטרן, גאורגי דימיטרוב כי גרמניה רוצה את האיטלקים בבלקן אך בסופו של דבר, לא נותרה ברירה אלא להכיר באינטרסים הסובייטים בשמירה על גישה לים השחור והבטחה שלא ישתמשו בבוספורוס נגדם.
סטלין הורה למולוטוב לערוך הסכם חדש בהיקף גדול בהרבה, כולל חלוקת אירופה, אסיה ואפריקה בין ארבע המעצמות.
ב־25 בנובמבר, באותו יום עם ההצהרה המפתיעה על אי ההתנגדות הסובייטית להצטרפות בולגריה לברית מדינות הציר וכן על הצהרה בנוגע להצטרפות סובייטית פוטנציאלית לברית מדינות הציר, הציעו הסובייטים טיוטת הסכם שונה מזו שהציע ריבנטרופ.
במקום שני פרוטוקלים סודיים הציע סטלין חמישה:
כוחות גרמנים יעזבו את פינלנד תמורת ערבות סובייטית להמשך משלוחי ניקל ועץ ושלום עם פינלנד.
הסכם סיוע הדדי שייחתם עם בולגריה בחודשים הקרובים שיאפשר בסיסים סובייטים.
מרכז השליטה הטריטוריאלית הסובייטית יהיה מדרום לבאקו ובתומי (נמלים שכיום נמצאים באזרבייג'ן ובגאורגיה).
ויתור יפני על זכויות נפט בסחלין, תמורת פיצוי הולם.
אישור כי חוזה הסיוע ההדדי של ברית המועצות יהיה צורך פוליטי.
ההצעות הגיעו במקביל להצעות כלכליות שהוגדלו באופן מסיבי.
הסובייטים הבטיחו עד 11 במאי 1941 אספקת של כ-2.5 מיליון טון תבואה, מיליון טונות מעל התחייבויותיהם הנוכחיות מול הגרמנים ופיצוי מלא בגין תביעות רכוש של הפולקסדויטשה.
היטלר כבר הוציא הנחיה סודית בנושא הניסיונות לפלוש לברית המועצות.
הוא עדיין לא זנח את האפשרות לתוצאות פוליטיות אחרות ואף המשיך לדבר על "קואליציה עולמית גדולה שנמתחה מיוקוהמה לספרד", אך הוא החליט במקביל לא לוותר לסובייטים על הבלקן.
בינתיים, הסובייטים זימנו מיד את שגריר בולגריה במשרד החוץ והצהירו כי הם צריכים לעשות עסקה עם הבולגרים לפני שיצטרפו לציר וטענו כי גרמניה מנסה להפוך את בולגריה למדינת בובות בשליטתם.
הבולגרים דחו את ההצעה הסובייטית והדליפו אותה לגרמנים.
היטלר עדיין קיווה להניא את סטלין ממתן ערבויות לבולגריה אם ניתן יהיה לפתור את נושא הבוספורוס, והוא לחץ על שגריר בולגריה ואף הזהיר אותו מפני זוועות הכיבוש הסובייטי.
חברי המשא ומתן הסובייטי הגיעו למסקנה שממשלת בולגריה "כבר מחויבת לגרמניה עד הסוף".
היטלר ראה בשאיפות הטריטוריאליות הסובייטיות בבלקן אתגר לאינטרסים הגרמניים וראה בתוכנית למעשה להפוך את בולגריה לתוספת של ברית הציר.
סירובה של גרמניה להגיב לדיון נגד ההצעה החמיר את היחסים בין המדינות.
לגבי ההצעה הנגד, היטלר ציין בפני ראשי הצבא הבכירים שלו כי סטלין "דורש יותר ויותר", "הוא סוחט בדם קר" ו"ניצחון גרמני הפך לבלתי נסבל עבור רוסיה", כך ש"יש להביא אותה על ברכיה כמו בהקדם האפשרי".
ב-5 בדצמבר, הונחו בפני היטלר תוכניות צבאיות לפלישה אפשרית לרוסיה והוא אישר את כולן.
על פי לוח הזמנים, הפלישה הייתה אמורה להיות במאי 1941. ב-18 בדצמבר חתם היטלר על הנחיה מס' 21 שאישר את המבצע הגרמני לפלישה לברית המועצות, מבצע שמכונה כיום "מבצע ברברוסה".
מועד הפלישה נקבע ל-15 במאי 1941. בצד השני, סטלין ציפה למלחמה סופית נגד גרמניה.
בשיחה עם גנרליו בדצמבר, התייחס סטלין להתייחסות של היטלר בספרו הידוע, מיין קאמפף בנוגע לתקיפות נגד ברית המועצות.
סטלין חשב שהוא וחבריו חייבים להיות מוכנים תמיד להדוף התקפה גרמנית ואף לעכב את המלחמה.
גם לפני כן, סטלין האמין שניתן יהיה לדחות את פרוץ המלחמה לפחות עד אביב 1942.
ב-17 בינואר 1941, שבעה ימים לאחר חתימת הסכם גבולות ומסחר הגרמני-סובייטי, שאל מולוטוב גורמים גרמנים האם הצדדים מוכנים לחתום על הסכם הצטרפות סובייטי לברית מדינות הציר.
מולוטוב הביע תדהמה מהיעדר תשובה גרמנית, שלעולם לא הגיעה.
ב-1 במרץ 1941, הצטרפה בולגריה למדינות הציר, חשדותיו של סטלין התגברו לאחר שהגרמנים המשיכו להתעלם מההצעות הסובייטית.
לאחר חצי שנה של הכנות, פלשה גרמניה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, דבר שסתם את הגולל על כל הצטרפות של ברית המועצות למדינות הציר.
הכחשת המגעים לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1948, כחודש לאחר שמסמכים ממשרד החוץ של ממשלת גרמניה הנאצית המתעדים את המשא ומתן פורסמו לציבור על ידי ארצות הברית, פרסמה לשכת המידע של ברית המועצות תגובה בספר בשם "מזייפי ההיסטוריה" .
לאחר קבלת תרגומים של המסמכים שפורסמו, סטלין עצמו ערך, מחק ושכתב בכתב ידו קטעים שלמים בטיוטות שנמסרו לו של מזייפי ההיסטוריה, טרם פרסום הספר בפברואר 1948.
בגרסה הסובייטית שהוצגה בספר, טען סטלין כי הוא רק "בדק את השטח" מול גרמניה במסגרת המשא ומתן עם מדינות הציר, מעולם לא התכוון להילחם לצידם ודחה לחלוטין את הצעתו של היטלר לחלוק את העולם בין המעצמות.
גרסה זו נשתמרה בכל המחקרים ההיסטוריים, התיאורים הרשמיים, הזיכרונות וספרי הלימוד שפורסמו בברית המועצות והייתה הגרסה הרשמית לאירועים עד התפרקות ברית המועצות ב-1991. לפי עדות בתו, סבטלנה אלילויבה, היא זכרה את אביה אומר לאחר המלחמה: "יחד עם הגרמנים, היינו בלתי מנוצחים".
המגפה האנטונינית הייתה מגמה של מחלה זיהומית, אשר התרחשה בשלהי המאה ה-2 לספירה (165–180) באימפריה הרומית.
מוכרת גם בשם "המגפה של גלנוס" (על שמו של הרופא היווני שתיאר את המחלה).
לא ידועה הסיבה המקורית של התפרצות המגפה, אך החוקרים סבורים כי מדובר באבעבועות שחורות.
לפי הרישומים של גלנוס וההיסטוריון דיו קסיוס, המגפה התפרצה עם חזרתו של לוקיוס ורוס וחייליו מהאימפריה הפרתית, גרמה למותם של מיליונים מתושבי האימפריה והסתיימה, בערך, עם מותו של מרקוס אורליוס.
דיו קסיוס מציין כי, בשנת 189 לספירה, תשע שנים לאחר מותו של מרקוס אורליוס, התרחשה התפרצות מחודשת של המגפה ובמקביל להתפרצות, בוצעו מקרי רצח ברחבי האימפריה על ידי ה"מחטים הרעילים": היום החוקרים סבורים כי מדובר בניסיונות לא מוצלחים לרפא את המחלה.
המגפה תועדה גם בכתביו של הנואם וההיסטוריון אייליוס אריסטידס לפני ההתפשטות הרשמית של המגפה עם חזרתו של ורוס וחייליו.
אריסטידס מתאר התפשטות של מחלה זיהומית ואבדות כבדות באזור הפרברים בסמירנה בשנת 165 לספירה.
לפי הדעה הרווחת בקרב חוקרים והיסטוריונים, התפרצות המגפה מתועדת בזמן המצור על הערים נציבין וסלאוקיה (165–166 לספירה) על ידי הלגיונות של לוקיוס ורוס, ובשנת 166 הגיעה המגפה לאימפריה הרומית.
קירבה לחיילים חולים ותנאי מחיה גרועים קידמו את התפשטות המגפה בקרב הלגיונות בכל רחבי האימפריה.
השפעתה של המגפה הייתה אדירה והרסנית; כך ניתן לראות, כי במצרים עודדו גיוס גם של בני החיילים, בשל ירידה משמעותית בכוח צבאי, ובאזור הבלקן מעידות תעודות השחרור מהצבא על ירידה משמעותית במספר החיילים שהורשו לפרוש משירות הצבאי במהלך המגפה.
עם התפשטות המגפה ברחבי האימפריה, השפעתה על האוכלוסייה האזרחית הייתה חמורה.
ישנן עדויות אפיגרפיות וארכיטקטוניות ברומא אשר מצביעות על כך.
רוב הפרויקטים בתחומים של הבנייה האזרחית נעצרו בין השנים 166–180. במכתבו לאתונה בשנת 174, מבטל מרקוס אורליוס את דרישותיו למנות נציגים חדשים לאראופגוס באתונה מכיוון ששרדו מעט אתונאים מהמעמד העליון שעמדו בדרישות שהציג למינוי כזה לפני התפרצות של המגפה.
דיו קסיוס כינה את המגפה כ"גדולה ביותר מכל הידועות לו", וההיסטוריון הרודיאנוס ציין את הסבל הגדול ברחבי האימפריה.
במחקר הארכאולוגי מציינים אזורי קבורה קבוצתיים אשר עשויים להיות קשורים להתפרצות המגפה האנטונינית, וביניהם שני אתרי קבורה קבוצתית בקטקומבות של מרקלינוס ופטרוס ברומא.
אופן הקבורה, התיארוך של החומרים וחלקיקי הבדים, גיל הנקברים (בעיקר נשים צעירות), ללא סימני חבלה או פצעים חמורים, עם חלקיקי זהב בקברים (אשר מצביעים על מעמדם הגבוה של הנקברים): הנתונים הללו מצביעים על מוות פתאומי של הנקברים, ככל הנראה מהמגפה.
ב"היסטוריה אוגוסטה" מצוין כי התפרצות המגפה נגרמה על ידי חייל רומי, אשר בטעות הרס סרקופג עשוי זהב במקדש אפולו בבולוניה ושחרר את אדי המחלה.
המגפה האנטונינית מוכרת בעיקר בזכות כתביו של גלנוס.
הוא שהה ברומא בזמן ההתפרצות הראשונה בשנת 166 לספירה, ועזב במהירות לעיר מגוריו, פרגמון, אך הוחזר על ידי הקיסר בשנת 168 לספירה ותיעד את ההתפרצות בקרב החיילים מלגיונות הנמצאים באקוויליה.
אף על פי שתיאור המחלה על ידי גלנוס מעורפל, החוקרים סבורים כי מדובר באבעבועות שחורות.
גלנוס עקב אחר המחלה החדשה שהחלה להתפשט במהירות וגרמה להידבקות של מאות אנשים ולמותם של אחוז משמעותי מהנדבקים.
הוא הבחין שהמחלה מתפשטת בתקופה קצרה במהירות רבה וכינה אותה "לוימוס" (ביוונית "מגפה").
המגפה האנטונינית היא המגפה הכי מפורטת בכתביו של גלנוס.
הוא הקדיש לחקר המגפה טקסטים שלמים עם הסברים על ריפוי אולקוסים ושלפוחיות, ניסיונות לאיתור מהיר של המחלה וכרונולוגיה מסוימת של מהלך המחלה.
בין הסימפטומים של המחלה גלנוס מציין את הפריחה, המכסה את הגוף של החולה.
הפריחה בתיאוריו של גלנוס יבשה ומאופיינת בצבעה השחור, גלנוס מסביר את הופעת הצבע השחור בפריחה עקב שטפי הדם, שהתייבשו בשלפוחיות, שנוצרו בעקבות הפריחה.
שלפוחיות הדם שהתייבשו הופכות לקשקשים על עורם של החולים.
בנוסף לפריחה, גלנוס מציין שלשולים וחום כתסמינים נלווים למחלה (לעיתים הוא מכנה את המגפה כ"מגפת החום" או "מכת חום").
השלשולים היו מלווים בדם אצל רוב החולים.
מספר חולים סבלו גם מהקאות, כאבי בטן וקוצר נשימה.
התסמינים מתחילים להופיע לאחר 9–12 ימים מתקופת הדגירה, גלנוס מציין את הופעת ה"פריחה השחורה", מכיוון שהפריחה אופיינה בשטפי דם תת-עוריים באזורים של השלפוחיות.
פריחה מסוג זה אופיינית גם למחלת טיפוס הבהרות, אך השלפוחיות אינן מוגלתיות.
במקרה של המגפה האנטונינית, גלנוס מציין את הופעתן של ההפרשות המוגלתיות באזורים בהם הופיעה הפריחה.
גלנוס מתאר את הפריחה מאוד מחוספסת, עם שכבות של עור מת, אשר נופל במקומות, בהם לא הופיעו אולקוסים; התיאור, אשר דומה להופעת הפריחה במגפת האבעבועות, אך שונה מהפריחה של טיפוס הבהרות, אשר לא מתקלפת ולא מחוספסת, יותר דקה.
ברישומיו, גלנוס מציין כי במקרים קטלניים של המחלה, הפריחה לא בהכרח תופיעה על גופו של החולה, למרות זאת תיאוריו של הפריחה במגפה האנטונינית דומים להופעת הפריחה אצל החולים באבעבועות שחורות.
גלנוס מוסיף לסימפטומים הניכרים גם שלשולים, בעיקר צואה עם דם.
צבעה השחור של הצואה מצביע על הדימום במערכת העיכול.
דימום כיבי, צואה שחורה ושלשולים הם סימפטומים ניכרים של אבעבועות שחורות.
הנתונים לגבי שיעורי התמותה בתקופת המגפה משתנים על פי המקורות: במקורות הראשוניים שיעורי התמותה לא בהכרח מדויקים, מוזכרים אלפים שמתו מהמגפה כל יום.
הדעה הרווחת לגבי מקרי התמותה במחקרים מודרניים עמדה על 1%–2% תמותה, לעומת זאת, המחקרים שהתפרסמו לאחר מכן הצביעו על אחוזי תמותה גבוהים אך עדיין ריאליסטיים יותר: בין 7% ל-10% בקרב אזרחי האימפריה, ובין 13%–15% בלגיונות החיילים.
גלנוס בעצמו איבד את כל העבדים שלו בעקבות המגפה ואת חברו הטוב טאוטרס.
ברישומיו הוא מציין מאות ואלפים של המתים ברחבי האימפריה, כולל החיילים שנספו במגפה באקוויליה, שראה במו-עיניו.
ישנן מספר מועט של ראיות והוכחות שהשינויים הדמוגרפיים והפוליטיים של ה"משבר המאה ה-3" נגרמו כתוצאה מהתפרצות המגפה האנטונינית, אך קשה להוכיח כי השינויים באימפריה בשנים 165–180 היו תוצאות ישירות של המגפה.
ההיסטוריון ג'יימס פרנק גיליאם הציע כי גיוס מוגבר והמוני בין השנים 169 ל-173 נגרם מאבדות כבדות בכמויות החיילים שנספו כתוצאה מהמגפה.
באזור הצפוני של מצרים התגלו פפירוסים שציינו כפרים שקודם לכן היו מאוכלסים וייתכן שעם פרוץ המגפה אוכלוסיית הכפרים ירדה משמעותית.
ישנם מסמכים אדמיניסטרטיביים, המצביעים על הירידה המספרית בתושבי הכפרים באותן שנים של המגפה.
מדובר בהתחמקות מתשלומי המיסים עם הפחתה בתושבי הכפרים כתוצאה מהמגפה, לכן הבריחה של כמה מתושבי הכפרים הובילה להימלטות המונית מכיוון שכובד התשלום הוכפל בשל ההידרדרות במספר התושבים.
חוסר בכוח אדם בלגיונות של מרקוס אורליוס הוביל לגיוס מוגבר של תושבי האימפריה והפרובינקיות הסמוכות.
בשנת 167, למרות הניסיונות של מרקוס אורליוס להשתלט על הפלישה, החלו העמים הגרמאניים חוצים את נהר הריין.
לוקיוס ורוס נפטר ממחלה זיהומית בשנת 169, בזמן התפרצות המגפה.
כעבור 11 שנים מת מרקוס אורליוס, החוקרים סבורים כי שניהם מתו מאותה מחלה.
מספר המתים מהמגפה הפחית את מספר משלמי המיסים, מתגייסים לצבא, אנשי חקלאות ועסקים, אנשי ציבור ואדמיניסטרציה.
ההוצאות הצבאיות גדלו בשל האיום מצד השבטים הגרמאניים, במקביל, ההכנסות לממשלה ירדו עם פרוץ המגפה.
הירידה הכמותית במשלמי המיסים גרמה לירידה בייצור בחוות החלקאיות, הירידה בייצור גרמה לעלייה במחירים.
לפי העדויות האדמיניסטרטיביות של השכר והמחירים של החיטה במצרים, במאות ה-2 וה-3 לספירה, המגפה האנטונינית השפיעה באופן משמעותי על עובדים שכירים ועובדי משק וחקלאות.
ישנה השפעה רווחת על החקלאות וכלכלה בשל הירידה הדמוגרפית ועלייה במחירי החיטה.
המחסור בכוח אדם הוביל להעלת שכר עבור עובדים שכירים ששרדו את המגפה, לכן העידר סוחרים ומממנים גרם למשבר חמור בסחר מקומי ובינלאומי.
ישנה הצעה מחקרית, לכך ששינויי האקלים תרמו להתפתחותן של מגפות חדשות וקטלניות, ביניהן המגפה האנטונינית.
המגפה האנטונינית, יחד עם מגפת קיפריאנוס והמגפה היוסטיניאנית, פגעו בנקודות החזקות של האימפריה: הצבא, הסחר, הערים והאוכלוסייה.
צפיפות האוכלוסייה תרמה להתפשטות המחלה באופן מהיר והרסני, והפגיעה בנקודות החוזק של האימפריה הובילה בסופו של דבר לנפילתה.
סביר להניח, שהתפרצות מגפה כה קטלנית אף השפיעה על הדת באימפריה.
בכל אופן, בעת העתיקה היו מגפות, כגון המגפה האנטונינית, נחשבות ברובן כעונש מהאלים או כל סיבה אחרת שמגיעה היישר מהעולם הרוחני.
האמונה והמדע היו מקושרים יחדיו, לכן במקביל להסבר המדעי אודות המגפה, התקבלו גם ספקולציות דתיות.
בחפירות ארכאולוגיות באפסוס, שנעשו על ידי המוסד השוודי לארכאולוגיה, התגלה לוח עשוי משיש לבן, שככל הנראה היה חלק מתיבת שיש ובו נעשה שימוש חוזר בתור חלק מרצפת המדרכה.
על הלוח ישנה הקדשה לאלה ארטמיס, אלת הצייד והבתולות.
ההקדשה מתוארכת למאה ה-2 לספירה.
ההקדשה ככל הנראה נכתבה על ידי האורקל של העיר בעקבות פניה של תושבי העיר בניסיון לעצור מגפה.
האורקל מורה לתושבי העיר להביא את הפסל של ארטמיס למקדש העיר בכדי לעצור את המגפה שהשתלטה על העיר.
לאחר ריפוי המחלה על ידי ארטמיס, מצווה האורקל על תושבי העיר להקריב קורבנות לאלה ולקיים טקסים וחגיגות לכבודה.
ישנן השערות, שהתפשטות והתעצמות הדת הנוצרית בסוף המאה ה-2 היו תוצאה ישירה של הופעת המגפה.
בעוד שהבנייה האזרחית נעצרה, בניית אתרי הקדושה התעצמה בתקופת המגפה: מרקוס אוריליוס השקיע סכומים רבים מכלכלת הממשלה בשיקום המקדשים ובנייה של המקדשים החדשים בסמוך להתפשטות הנצרות ברחבי האימפריה.
הנצרות הקדומה מתחילה את דרכה כ"דת המרפאה".
מדובר לא רק בריפוי הרוחני אלא גם בריפוי הפיזי, כגון הנסים של ישו.
ייתכן כי התפשטות הנצרות באותן השנים הושפעה ישירות מהתפשטות המגפה האנטונינית והרצון ההמוני להתרפא מהמחלה.
מספר היסטוריונים רואים במגפה האנטונינית, יחד עם שורה של מגפות אחרות, את תחילתה של הירידה בכוח ונפילתה של האימפריה הרומית במערב.
ההיסטוריון ארתור בוק טען כי התפרצות המגפה האנטונינית גרמה לירידה דמוגרפית משמעותית, מה שהוביל לגיוס המוני ברחבי האימפריה של אנשי חקלאות למניהם, וכתוצאה מכך ירידה בייצור וחוסר בכוח אדם בתחום החקלאות ובתפקידים אדמיניסטרטיביים.
בשל מחסור בכוח אדם בתפקידי הניהול, הערים נחלשו ובכך היכולות של רומא להדוף את העמים הברבריים.
עם זאת, ישנן השערות כי המגפה האנטונינית לא הייתה משבר כה הרסני כמו המגפות שהתפרצו במצרים ובאימפריה הרומית כולה שנים לאחר מכן, והמגפות המאוחרות בימי הביניים.
המגרסה הייתה מתקן לעיבוד אבנים וייצור חצץ שנבנה בקיבוץ מלכיה ב-1950. המגרסה הייתה מקור ההכנסה העיקרי של היישוב בשנותיו הראשונות.
המתקן הוזן מסלעים שנאספו בסביבת הקיבוץ ועובדו במגרסה לגדלים שונים של אבנים, ששימשו למטרות שונות.
בשנות ה-60 ננטש המתקן ועמד בשיממונו עד לשיקומו ב-2019 והפיכתו לאתר תיירות.
האתר הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
קיבוץ מלכיה הוקם ב-1949. שנה לאחר מכן הוקם בשולי הקיבוץ, בסביבה עשירה בסלעים, מתקן לגריסת סלעים, כדי לאפשר לקיבוץ להתפרנס.
היוזמה להקמת המתקן הייתה של חבר הקיבוץ פרול (רפאל) עצמון, והתכנון נעשה על ידי המהנדס א.ל.
תוצרת המתקן, בצורת חצץ, נמכרה לכל יישובי הסביבה ושימשה גם לסלילת דרכים וכחומר גלם לתעשיית הבלוקים, ששימשו לבניית חלק ממבני הקיבוץ.
בתקופת הפעלתו היה המתקן רווחי מאוד וסייע לחיזוק הכלכלי של הקיבוץ.
בתחילת שנות ה-60 נגמרו כל הסלעים בקרבת המגרסה והקיבוץ החליט להדמים אותה.
לאחר ההדממה ננטשה ולא נעשה בה שימוש, עד אישור התוכנית לשימורה ב-2018.
חברי הקיבוץ שעבדו במתקן העמיסו ידנית את הסלעים מסביבת המגרסה לתוך סלים.
הסלים נאספו על ידי משאית והובאו למתקן.
מתקן הגריסה כלל את המרכיבים הבאים:
משפך ההזנה: משפך מתכת ששימש להזנת הסלעים שנאספו בקרבת המתקן ובהמשך נחצבו במחצבה.
גריסה: בתחתית משפך ההזנה היה מתקן לריסוק האבנים, שהונע על ידי מנוע דיזל רב עוצמה.
מסוע כפות: מסוע שהעלה את החצץ הגרוס לראש מכלי האגירה.
נפה גלילית (תוף סובב): זהו ליבו של המתקן והוא הורכב משני חלקים:
תוף מתכת עגול שבו נקדחו חורים בגדלים שונים (החל מחורים קטנים בתחילת התוף עד לחורים גדולים בקצהו השני) שאפשרו לחצץ להתמיין לממגורות השונות בהתאם לגודלו.
בורג חלזוני שהסתובב בתוך התוף והניע את החצץ הגרוס מנקודת ההזנה עד לקצה התוף.
הממגורות (סילו): המתקן כלל שבע ממגורות לגדלים השונים של החצץ.
לכל גודל ניתן שם שהצביע על גודלו (למשל: סומסומיה, עדשיה, פוליה, ג'זיה ועוד).
שינוע התוצרת: בתחתית כל ממגורה נמצא פתח שאפשר שפיכה של החצץ למשאיות שחנו בבסיס המבנה.
לאחר הדממת המתקן בשנות ה-60 הוא עמד ללא שימוש עד ההחלטה ב-2018 לשמר אותו.
תהליך השימור בוצע על יד המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בשיתוף משרד ירושלים ומורשת, משרד התרבות והספורט והקרן לשיקום מחצבות.
תכנון הפרויקט בוצע על ידי משרד ז'ק-רייכר.
שחזור מסוע הכפות, הנפה ורצועות ההנעה.
פיתוח השטח המקיף את המבנה.
הפיתוח כלל סככות צל, מתקני ישיבה, נקודות שתייה, גינון, שבילי הליכה ונקודת הסברה קולית.
האתר המשוחזר נחנך ב-21 באוקטובר 2021 והמבקרים במקום יכולים לחזות בהדגמה חיה של עבודת המתקן.
המדבר הגבוה של אורגון הוא אזור במדינת אורגון בארצות הברית הממוקם מזרחית לרכס קסקייד ומדרום ל, בחלקים המרכזיים והמזרחיים של המדינה.
הוא מחולק לאזור דרומי וצפוני.
המדבר מכסה את רוב שטחם של חמישה ממחוזות אורגון וגובהו בממוצע 1,200 מטרים מעל גובה פני הים.
האזור הדרום-מערבי הוא חלק מהאגן הגדול והדרומי-מזרחי הוא קו פרשת המים התחתון של הנהר .
האזור הצפוני הוא חלק מ, שם כמויות גדולות יותר של גשם מאפשרות חקלאות נרחבת יותר על קרקע פרטית של גידולי אלפלפה וחציר.
קרקע ציבורית באזור נמצאת בעיקר בבעלות לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, המנהלת יותר מ-78,000 קמ"ר, כולל חמישה נהרות המוגדרים כפראיים ונופיים.
אף שהמדבר הגבוה יבש במקצת, הוא צחיח רק ביחס למערב אורגון.
ממוצע הגשמים השנתי באזור הוא 380 מילימטרים.
אבל לעומת זאת ב, בדרום המדבר הגבוה יורדים רק 180 מילימטרים של גשם מדי שנה.
בניגוד לשמו, רוב המדבר הגבוה אינו צחיח דיו כדי באמת להגדיר אותו כמדבר, ומבחינה ביולוגית, רוב האזור מסווג כבתה או ערבות.
פסגת בגובה 2,968 מטרים מעל פני הים, היא הנקודה הגבוהה ביותר במדבר הגבוה.
הר הגושים-המועתקים הרחב מאפיין את טקטוניקת הלוחות של טופוגרפיית אגן ורכס של המדבר הגבוה.
לפני כ-16 מיליון שנה, בתקופת המיוקן המוקדמת, כיסו קילוחי לבה מהתפרצויות געשיות כמחצית משטחה של אורגון.
לאחר מכן החל קרום כדור הארץ להימתח, ופינה את מקומו לפעילות געשית נוספת מלפני 15 מיליון עד 2 מיליון שנים.
מספר עידני קרח במהלך תקופה זו יצרו את האגמים הגדולים במדבר הגבוה.
האקלים של המדבר הגבוה מהווה בית גידול ליונקים כמו אנטילוקפרה אמריקנית, זאב ערבות, אייל פרדי שחור-זנב, ארנבת שחורת-זנב ופומת ההרים.
עופות הנפוצים באזור כוללים שכווי לענה גדול, שליו קליפורני ובז ערבות.
הערער המערבי (Juniperus occidentalis) הוא העץ הנפוץ ביותר באזור, ולענה משוננת (Artemisia tridentata) ו- הם הצמחים הנפוצים ביותר באזור.
המדבר הגבוה של אורגון ממוקם בחלק המרכזי והדרום-מזרחי של המדינה.
הוא משתרע על פני כ-62,000 קילומטרים רבועים, הנמתחים כ-320 קילומטרים ממרכז אורגון מזרחה לגבול איידהו ו-210 קילומטרים ממרכז אורגון דרומה ועד לגבול נבדה.
רוב האזור ממוקם במחוזות אורגון: קרוק, דשוטס, הרני, לייק ומלהיור.
המדבר הגבוה נקרא כך בשל גובהו הממוצע, כ-1,200 מטרים מעל גובה פני הים.
הוא גובל בגבעות המזרחיות של רכס קסקייד ממערב, כש של אורגון הם הגבול הגאוגרפי מצפון.
המדבר הגבוה הדרומי הוא חלק מפרובינציית אגן ורכס של אמריקה הצפונית המשתרעת דרומה דרך נבדה ואריזונה ועד למקסיקו.
הוא מכיל גדולים וצוקים גבוהים, חלקם בולטים מעל סביבתם יותר מ-600 מטרים.
במחוז הרני הוא הנקודה הגבוהה ביותר באזור; פסגתו נמצאת בגובה 2,968 מטרים מעל פני הים.
ממזרח, האזור המדברי הגבוה של רמת קולומביה משתרע על פני הנהר סנייק ואל איידהו.
מספר נהרות זורמים באזור המדבר הגבוה.
אלה כוללים את הנהר ויובלו הנהר , כמו גם את הנהרות , ו, שנמצאים כולם בתוך קו פרשת המים של הנהר קולומביה.
מכיוון שהמדבר הגבוה מקיף את חלקו ההידרוגרפי של האגן הגדול באורגון, נהרות קטנים יותר במדבר הגבוה זורמים לאגנים סגורים.
הנהרות , ו זורמים כל אחד לתוך כמה מאגמי המלח של המדבר הגבוה.
בעל הקרקע הגדול ביותר במזרח אורגון הוא ממשלת ארצות הברית.
לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית מנהלת למעלה מ-55,000 קילומטרים במחוזות וייל, ברנס, לייקוויו, ופרינוויל של הלשכה, שרובם נמצאים באזור המדבר הגבוה של המדינה.
בנוסף, הקונגרס של ארצות הברית ייעד קטעים ספציפיים של הנהרות קרוקד, מלהיור, דשוטס, דונר ובליצן ואוויהי כחלק מהמערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים.
החקלאות היא הענף הכלכלי הגדול ביותר באזור.
חוות של חיות משק מנצלות שטחים גדולים של קרקע פרטית וממשלתית למרעה.
חוואים מגדלים בקר לבשר וצאן בחלקים רבים של האזור.
בגלל כמות המשקעים הנמוכה, רוב הגידולים דורשים השקיה.
גידולים חקלאיים כוללים אלפלפה וגידולי חציר אחרים, חיטה, שיבולת-שועל, שעורה, תפוחי אדמה, בצל, סלק סוכר ונענע.
לפני בין 17 ל-15 מיליון שנים התרוממה מאגמה מאזור עמוק מתחת למזרח אורגון אל פני השטח, וגרמה לתקופה של פעילות געשית משמעותית.
סדרה של קילוחי לבה פרצו מבקיעים סמוך לגבול אורגון-איידהו-וושינגטון.
קילוחי הלבה אלו נעו עד 650 קילומטרים ממקורם.
כמה קילוחים בודדים כיסו עד 26,000 קילומטרים רבועים עד לעומק של 30 מטרים.
בסופו של דבר, כיסו קילוחי הלבה הללו חצי ממדינת אורגון, ויצרו תצורה הידועה בשם , הבסיס הגאולוגי מתחת לחלק גדול מהמדבר הגבוה.
לאחר שההתפרצויות המקוריות שככו, החל קרום כדור הארץ להימתח ולהיסדק.
לפני בין 15 ל-2 מיליון שנים יצרה תופעה זו מאות הרי געש חדשים שהוסיפו שכבות נוספות של לבה על גבי חבורת הבזלת של הנהר קולומביה והותירו אחריהם מאות צינורות לבה.
קילוחים חדשים אלה כיסו את השליש הדרום-מזרחי של המדינה.
רבים מהרי געש וחרוטי אפר קטנים יותר מתקופה זו עדיין קיימים במזרח אורגון.
לאחר מכן, יצרו הבקעים שהיו תוצאה מכך הרים גדולים של גושים-מועתקים (fault-block mountains) ברחבי האזור.
ההרים בצורת מתלול והעמקים בגובה שנוצרו על ידי ההעתקים אלו יצרו את נוף טופוגרפיית אגן ורכס המהווה חלק גדול משטח המדבר הגבוה של אורגון.
במהלך 2 מיליון השנים האחרונות, סדרה של עידני קרח שינתה את הנוף.
כאשר כל מעטה קרח נמס, נגר וכמות גשמים גדלה מילאו רבים מהאגנים הסגורים של האזור ויצרו אגמים גדולים.
אגני אגם גוס, הרני וקלאמת התמלאו במים יחד עם אגנים רבים אחרים קטנים יותר.
חלק מהאגמים התפשטו לשטח של עד 2,500 קילומטרים רבועים.
עם זאת, ככל שהאקלים נעשה צחיח יותר, האגמים הגדולים הללו התכווצו.
, אגם הרני (Harney Lake), , , ואגמי וורנר (Warner Lakes) הם שרידים של אגמים עתיקים אלו.
המשקעים השנתיים ברחבי אזור המדבר הגבוה של אורגון הם נמוכים יחסית, בממוצע של פחות מ-380 מילימטרים בשנה ברוב האזורים.
בבנד, העיר הגדולה באזור, יורדים רק 300 מילימטרים של משקעים בשנה.
זוכה בערך ל-280 מילימטרים של משקעים מדי שנה, בעוד שב, במרכז מחוז מלהיור, ותחנת מזג האוויר הרשמית בחוות וייטהורס (Whitehorse Ranch) בדרום מחוז הרני מקבלים רק 200 מילימטרים בשנה ממוצעת.
חלק מהאזורים ההרריים, לעומת זאת, זוכים לכמות גדולה יותר של משקעים כמו שלג.
לדוגמה, בעיר הגבוהה יש בממוצע כמות שלג שנתית של כ-1,700 מילימטרים.
רוב האזורים במדבר הגבוה זוכים למרבית המשקעים בחודשי החורף, והמשקעים מצטמצמים בהדרגה עד סוף הקיץ עד הסתיו.
חלק מהאזורים בחלק המזרחי והדרומי של האזור זוכים לשיא המשקעים בסוף האביב ובתחילת הקיץ.
לדוגמה, ב במחוז לייק, התקופה הגשומה ביותר בשנה היא מרץ עד יוני.
החודשים היבשים ביותר ברחבי המדבר הגבוה של אורגון הם יולי עד ספטמבר, אם כי עדיין יש סופות רעמים בודדות בתקופה זו.
עמים ילידים והתיישבות של לבנים
הילידים המקוריים של אזור המדבר הגבוה הם בני פאיוט צפוניים.
ילידים אלו היו פעם ציידים-לקטים נוודים למחצה שמזונותיהם כללו אגוזים, שורשים, זרעים, פירות יער, ביצים ובעלי חיים כגון איילים, אנטילוקפרה אמריקנית, אווזים, שליו, ארנבות ודובים.
הפאיוט נדדו בעקבות מזונם לגבהים גבוהים ונמוכים בהתאם לתקופת השנה.
הם יצרו סנדלים, מלכודות ורשתות דייג, וקלעו סלים.
הסלים היו עשויים מסיבי לענה, ערבה, טולה (Schoenoplectus acutus), קנבוס ואוג, קלועים במהודק כך שאפילו היו יכולים להכיל מים.
עדויות ארכאולוגיות מסמוך ל הוכיחו שאנשים קלעו סלים באזור לפני לפחות 9,000 שנה.
לאורך המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19, היו לפאיוט הצפוניים סכסוכים רבים עם שבטים שחיו בצפון-מערב.
ה ושבטי הצ'ינוק אחרים פלשו לעיתים קרובות למדבר הגבוה של טריטוריית הפאיוט הצפוניים.
לאחר תקרית אחת כזו ב-1811, נדדו הפאיוט הצפוניים צפונה לנהר קולומביה ותקפו סירות קאנו של הוואסקו.
סביב זמן זה מנו הפאיוט הצפוניים כ-7,500 נפשות.
, מלחמה בין הילידים למתיישבים הלבנים באזור בשנות ה-60 של המאה ה-19, קטלה בערך שני שלישים מאוכלוסיית הפאיוט הצפוניים.
הלבנים ניצחו במלחמה ולאחר מכן הקימו את עבור הפאיוט הצפוניים ושבטי ילידים אחרים של אורגון.
מתיישבים לבנים שנעו לאורגון לאורך שביל אורגון החלו להתיישב באזור המדבר הגבוה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 לאחר שהחלו לעבד את האדמה ולחטוב עצים ב ובאדמות אחרות במערב אורגון.
אלפי מהגרים אלה הגיעו לאזור ממערב, וחצו את רכס קסקייד כדי לתבוע קרקע במזרח אורגון.
אזור המדבר הגבוה יושב על ידי לבנים מאוחר יותר ממערב אורגון, בין השאר בגלל כישלונו של למצוא מעבר מזרחה דרך רכס הקסקייד.
לאחר שהם תבעו יותר אדמה, חלוצים וחברי הממשל האמריקאי ניהלו משא ומתן על הסכמים עם ילידים במדבר הגבוה ובמקומות אחרים באורגון, ולעיתים קרובות אילצו אותם לעזוב את אדמותיהם ולהיכנס לשמורות.
בשנת 1866 הקימו חיילים אמריקאים את קמפ וורנר (Camp Warner), מחנה צבאי ליד מקלט האנטילופות הלאומי של הר הארט (Hart Mountain National Antelope Refuge) של ימינו במחוז לייק.
הם נשלחו מבויסי, איידהו, לבנות מחנה צבאי במדבר הגבוה, והם בנו אותו מזרחית לאגמי וורנר, כי הם פקפקו בכך שיוכלו לחצות את סדרת שטחי הביצות.
מייג'ור גנרל לא ראה בעין יפה את החלטת החיילים.
הוא סלל דרך על פני האגמים והעביר את המחנה לצדם המערבי.
מבין ארבע העיירות הגדולות במדבר הגבוה, הוקמה ראשונה.
סניף הדואר שלה נפתח במקור תחת השם "פרין" (Prine) בשנת 1871. הוא נקרא על שמו של בארני פרין (Barney Prine), סוחר ויסקי ומתכת באזור.
סניף הדואר של (מילולית "תצפית על האגם") הוקם אז בשנת 1876. באותה תקופה, היה אגם גוס גדול יותר, והוא היה גלוי מסניף הדואר.
סניף הדואר של נפתח בשנת 1884 והעיירה הוקמה בשנת 1891. היא קרויה על שמו של המשורר הסקוטי רוברט ברנס.
שמה של בנד ("מילולית "עיקול") נגזר מהביטוי "להתראות עיקול" (Farewell Bend), המקום בו חלוצים שנעו באזור ראו לאחרונה את הנהר .
סניף הדואר בנד הוקם ב-1904.
בשנת 1878 השתתפו בני ה ושבטי הצפוניים ב, מלחמה נגד המתיישבים הלבנים באזור על הרס שורשי ה - מקור מזון עיקרי לילידים - על ידי החזירים של מתיישבים לבנים.
בני הבאנוק והפאיוט הצפוניים סבלו מאלימות במהלך העימות, ולאחר שהמתיישבים הלבנים ניצחו במלחמה, הועברו הילידים לשמורות שונות.
הפאיוט הצפוניים נשלחו ל במדינת וושינגטון, ובשנים מאוחרות יותר התפזרו בכמה שמורות במערב ארצות הברית.
מתיישבים לבנים יצרו ב-1897את שמורת ברנס פאיוט (Burns Paiute Reservation) ששטחה 55.59 קילומטרים רבועים, מעט צפונית לברנס.
השמורה הוכרזה בשנת 1972, והיא ביתם של צאצאי קבוצת ואדה טיקה (Wada Tika) של הפאיוט הצפוניים.
נכון לשנת 1980, היו 57 צאצאים של שבט פאיוט הצפוניים שחיו מחוץ לשמורה.
במאה ה-19, אזור המדבר הגבוה של אורגון היה קרוי המדבר החולי הגדול (Great Sandy Desert, שם מטעה, מכיוון שיש מעט מאוד חול באזור), מישור המרווה המתגלגלת (Rolling Sage Plain) ומדבר הלענה (Artemisia Desert).
לאורך השנים, האזור נודע גם בשם הרובע הריק (Empty Quarter) של אורגון, השטח הפתוח הרחב הגדול (Great Wide Open) וארץ הבוקרים של אורגון (Oregon's Cowboy Country).
כיום, תושבים מקומיים רבים מכנים אותו האאוטבק של אורגון (Oregon Outback.על משקל האאוטבק האוסטרלי).
עם זאת, מדי פעם משתמשים עדיין בשמות הישנים.
מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק משנת 1996 השתמש בשם של החלוצים "המדבר החולי הגדול" ב"מפת הנוף הפיזי של ארצות הברית", כדי לזהות את הרבע הדרום-מזרחי של אורגון.
עם זאת, האזור ידוע לרוב בשם "המדבר הגבוה" של אורגון.
"מדבר גבוה" הוא השם הרשמי למישור במחוז דשוטס, כפי שהוכר על ידי המועצה לשמות גאוגרפיים של ארצות הברית.
השמות "המדבר החולי הגדול" ו"מישורי המרווה המתגלגלת" מוכרים כשמות משניים.
ב, 24 קלומטרים מזרחית לבנד, יש צמחייה אופיינית לאזור המדבר הגבוה.
הצמחים המקומיים מותאמים לשרוד על פחות מ-300 מילימטרים של גשם בשנה.
הצמחים השולטים בנוף הם לענה משוננת (Artemisia tridentata) ומינים של יחד עם עשבים עמידים כמו (מין של בן-אפר) ו.
באביב יש פרחי בר מקומיים כמו , , , קסטייחה, ו.
פרחי בר אחרים הנפוצים ברחבי אזור המדבר הגבוה כוללים נורית, דלפיניום, , רקפות וחלמית.
"האזור הבראשיתי בתרונות אורגון" מכיל גם את העץ העתיק ביותר הידוע באורגון, שגילו יותר מ-1,600 שנה.
מאות מינים של בעלי חיים נמצאים בסביבת המדבר הגבוה של אורגון.
ב לבדו, יש יותר מ-300 מינים, כולל 239 מיני עופות ו-42 מיני יונקים.
בכל אזור המדבר הגבוה נפוצים אייל פרדי שחור-זנב, אנטילוקפרה אמריקנית, זאב ערבות, גירית אמריקאית וארנבת שחורת-זנב.
בחלקים מסוימים של המדבר הגבוה נמצאים גם אייל קנדי, כבש גדול-קרניים, פומת ההרים, שונר מצוי, שועל אפור מצוי, שועל מצוי, סמרן מקריס ובונה קנדי.
יונקים קטנים יותר החיים באזור כוללים סמור ארך-זנב, מרמיטה צפון-אמריקאית, ארנבון יער, ארנב ננסי, סנאיי קרקע מהמינים , סנאי האנטילופה, ו-, מין הסנאי , מין הירבוען ו.
ישנם גם מיני עטלפים רבים שחיים בשטח המדבר הגבוה של אורגון.
עופות נפוצים במדבר גבוה כוללים שכווי לענה גדול, שליו קליפורני ו.
ליד אגמי המדבר הגבוה ובאזורי גדות, יש , , , , , , סטורנלה נגלקטה, סנוניות ותחמסים.
מינים נפוצים נוספים כוללים ירגזי גמבל, , , גיבתון ירוק-זנב, Setophaga coronata, , קיכלי הרים כחול, עורב שחור, ו-.
עופות דורסים כוללים ינשופים, נצים, בז ערבות, עיט זהוב ועיטם לבן-ראש.
המגפיים שהצילו את ירושלים הוא ספר ילדים שנכתב על ידי נתן ויעל גובר ואויר על ידי נעם נדב, מרצה באקדמיה, קומיקסאי ואנימטור ישראלי.
הסיפור מכיל 28 עמודים והוא מותאם לילדים בגילי 5-10. הוא פורסם על ידי הוצאת כנרת במרץ 2019 וחולק במהלך חודש מאי 2019 לתלמידי כיתות א' ברחבי הארץ, המשתתפים בתוכנית "ספריית פיג'מה".
סבא שרגא הוא סנדלר מומחה שגר בירושלים, וברח עם משפחתו לכפר קטן ליד רבת עמון, בירת ירדן, לאחר שהבריטים רצו לגייס אותו לצבא.
האֵמיר הירדני נעצב בשל מגפיו שהתבלו מרוב מלחמות.
משרתו סיפר לו כי בכפר קטן ליד רבת עמון גר סנדלר שיידע לתקן את המגפיים.
הסנדלר הובא אל האמיר והתקין לו זוג מגפיים מיוחדים.
האמיר שילם לו תמורתם כסף רב ואף החזיר אותו ואת משפחתו לביתם בירושלים.
העיר הייתה נצורה ותושביה היו רעבים, הסנדלר חילק מכספו לשכנים ולחברים, ומטבעות הזהב שקיבל מהאמיר אזלו.
נתן גובר הוא מורה לספרות ומרצה לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטה העברית, ואביה של יעל גובר, עורכת ותיקה בהוצאת כנרת.
ספר הביכורים של יעל גובר "דוקטור אף וזנב" זכה בפרס דבורה עומר לספרות ילדים לשנת 2018.
עיתון הארץ כתב שהספר מספר סיפורים על חברות, דאגה לאחר ודו קיום.
נירה לוין, מפתחת תוכניות לימודים בשפה ובספרות עברית העידה כי העימות בסיפור מעודן ורגעי, ללא מאבק דרמטי, ומלווה בהומור.
עטרה אופק, כותבת, מאיירת, ועורכת ספרים, שיבחה את הכתיבה העשירה, ואת האיורים בספר.
המדאנית־יהודית היא השפה הנעלמת של הקהילה היהודית המתגוררת בהמדאן ומהווה ניב של שפה פרסית יהודית המדוברת במקור על ידי קהילת יהודי המדאן שהם חלק מיהודי איראן באזורי המדאן ובורוג'רד במערב איראן..
לשפה ההמדאנית־יהודית, כמו לשפות יהודיות אחרות, יש מספר רב של מילים המושאלות מעברית והיא נכתבת באלפבית העברי .
בעקבות ההגירה של הקהילה היהודית האיראנית באמצע המאה ה-20, השימוש בשפה זו הולך ופוחת, והנשארים שעוד דיברו בשפה זו באיראן החלו לדבר פרסית יהודית ופרסית.
רוב אנשי המדאן לא ידעו קרוא וכתוב בפרסית, ואוריינותם הוגבלה לעברית.
כלומר, אם היו רוצים לכתוב משהו, היו כותבים אותו בעברית ובפרסית, ולרוב היו מתאימים את האותיות לפרסית וכותבים.
בחלק מבתי הכנסת ישנם ספרי דת – כמו תרגום של כתבי קודש – הכתובים בכתב עברי פרסי (פרסיהוד).
היהודים מהמדאן למדו עברית בדרך כלל בבתי כנסת או בתי ספר שבהם לימדו עברית.
לאחר תקופה של פעילות בית הספר, היו שיעורי עברית לילדים ובני נוער במקום שנקרא "גן ילדים".
לאחר זמן רב, הוקם בית הספר אליאנס בהמדאן בעקבות טהראן.
לפני הקמת בית הספר אליאנס, יהודי המדאן לא היו במצב טוב מבחינת ביטחון ומבחינת מבנים חומריים ורוחניים.
בית הספר אליאנס המדאן היה מתקדם מאוד.
בשיאו היו בו המורים והמורים הטובים ביותר, ובתחרויות האקדמיות שנערכו מדי שנה בהמדאן, המקומות הראשון, השני והשלישי היו תמיד מבית הספר אליאנס, והם זכו בפרסים גם בתחרויות ספורט.
בית הספר אליאנס היה קיים עד שנה לאחר המהפכה האיראנית, אך עקב הגירתם של מספר רב של יהודים של המדאן לטהראן ולעיתים גם לחו"ל, הוא פורק ושמו שונה, ולאחר מכן נהרס ובמקומו נבנה בית ספר נוסף.
בטבלה ניתן לראות השוואה בין ההמדאנית־יהודית לכמה ניבים אחרים של פרסית יהודית.
הניב דומה לכאשאנית יהודית במספר סימנים.
חלק מהמילים זהות לאספהאנית יהודית, למשל, המילים זריקה, רצון וחתול.
בנוסף, המדאנית יהודית חולקת את המילה דרור לדוגמה עם בורוג'רדית יהודית.
המדבר הלבן הוא פארק לאומי במצרים, שהוכר כשמורת טבע בשנת 2002. הפארק ממוקם בשקע פראפרה, כ-45 ק"מ צפונית לעיר פראפרה.
חלק מהפארק הוא נווה המדבר פראפרה (אל-ואדי אל-גדיד).
אתר הפארק מורכב ממבנים סלעיים מסוג קירטון, שנוצרו כתוצאה מסחיפה של רוחות וסופות חול.
כמו כן, מצויים בפארק צוקים לצידו הצפוני של שקע פראפרה, דיונות חול (כחלק מימת החול הגדולה), כמו גם ואדי ח'ניס ונאות מדבר בעין אל-מקפי ועין אל-ואדי.
הפארק הלאומי מקיף שטח של כ-300 קמ"ר.
הנקודה הגבוהה ביותר בו היא אל-קס אבו סעיד (353 מטרים מעל פני הים), והנקודה הנמוכה ביותר היא ואדי ח'ניס (32 מטרים).
הפארק משמש כמקום מפלט למגוון חיות בר, ביניהן צבי רים שבסכנת הכחדה, צבי הנגב, עבדקן הרעמה, תנים, שועל החולות, שועל מצוי, פנק וחתול חולות.
המדבר הלבן מופיע כאחד מפלאי הטבע בחבילת ההרחבה Gathering Storm משנת 2019 של משחק האסטרטגיה "Civilization VI".
המדבר הלבן מופיע כמיקום במשחק הפעולה-תפקידים "Assassin's Creed Origins" מזיכיון סדרת משחקי Assassin's Creed, שמתרחש בתקופת ממלכת בית תלמי שבמצרים העתיקה.
הַמָּגֵן קבוצה חברי הקבוצה סת' רולינסדין אמברוזרומן ריינס שם המגן משקל כולל 321 ק"ג תאריך הקמה 18 בנובמבר 2012 תאריך פירוק 21 באפריל 2019 שנות פעילות 2012–2014201720182019
המגן הייתה קבוצת היאבקות מקצועית בולטת שפעלה בארגון WWE.
היא הורכבה משלושה מתאבקים: סת' רולינס, דין אמברוז ורומן ריינס.
הקבוצה הייתה פעילה בשתי תקופות: מנובמבר 2012 עד יוני 2014, ושוב מאוקטובר 2017 עד אפריל 2019.
"הַמָּגֵן" ערכו את הופעת הבכורה שלהם בסדרת ההישרדות ב-25 בנובמבר 2012, כשבמהלך הקרב המשולש על אליפות ה-WWE בין CM פאנק, ג'ון סינה ורייבאק, שלושת המתאבקים סת' רולינס, דין אמברוז ורומן ריינס התערבו ותקפו את רייבאק, מה שאפשר ל-CM פאנק לשמור על תוארו.
לאחר מכן, השלישייה החלה להופיע באופן קבוע כקבוצה, ותיארו את עצמם ככוח נגד "אי צדק" ב-WWE; הם טענו שהם נלחמים למען האמת והצדק בעולם היאבקות מושחת.
"המגן" שמרו על רצף ניצחונות מרשים בחודשים הראשונים לפעילותם, והתערבו באופן קבוע בקרבות שונים כדי להבטיח את ניצחון בעלי בריתם או כדי להעביר מסר ליריביהם.
הם פיתחו יריבות מוקדמת ואינטנסיבית עם שיימוס, קיין ורנדי אורטון.
היריבות הזו הגיעה לשיאה במספר קרבות משולשים בין שתי הקבוצות, כולל קרב ברסלמניה 29.
במהלך תקופה זו, כל שלושת חברי "המגן" זכו בתארים: דין אמברוז זכה באליפות ארצות הברית, וסת' רולינס ורומן ריינס זכו באליפות הזוגות של ה-WWE.
הזכיות בתארים ביססו עוד יותר את מעמדם ככוח מרכזי בארגון.
המתחים בתוך "המגן" החלו להתגבר בתחילת שנת 2014, במיוחד סביב ההתנהגות האנוכית והתוקפנית של סת' רולינס.
לאחר מספר חודשים של חוסר שקט פנימי, הפיצול הגיע לשיאו ב-2 ביוני 2014, לאחר קרב משולש הדחות על אליפות ה-WWE בין חברי "הסמכות" רנדי אורטון, דניאל בריאן ובטיסטה.
רולינס בגד בחבריו לקבוצה, אמברוז וריינס, כשהצטרף ל"סמכות" ותקף אותם בעזרת כיסא.
הבגידה הזו סימנה את סוף הפעם הראשונה של "המגן" כקבוצה מאוחדת, ושלושת חבריה פנו לקריירות יחידים משלהם, תוך שהם מקיימים יריבויות אחד עם השני.
החל משנת 2017, החלו רמזים לאיחוד אפשרי של "המגן" להופיע בטלוויזיה.
סת' רולינס ודין אמברוז, שהיו יריבים מרים לאחר הפיצול, החלו להראות סימנים של פיוס ושיתוף פעולה.
באוקטובר 2017, לאחר מספר שבועות של עזרה הדדית נגד יריבים משותפים כמו סזארו ושיימוס, סת' רולינס ודין אמברוז התאחדו רשמית וזכו באליפות הזוגות של Raw.
מאוחר יותר הצטרף אליהם רומן ריינס, וקבוצת "המגן" התאחדה באופן מלא בפעם הראשונה מאז 2014. האיחוד התקבל בהתלהבות רבה מצד הקהל.
האיחוד המחודש לא נמשך זמן רב.
במהלך שנת 2018, רומן ריינס אובחן שוב עם לוקמיה ונאלץ לקחת פסק זמן מהיאבקות כדי להילחם במחלה.
זה פירק באופן זמני את הקבוצה.
לאחר שריינס חזר ל-WWE בשנת 2019, קבוצת "המגן" התאחדה שוב בפעם האחרונה.
עם זאת, לקראת עזיבתו הצפויה של דין אמברוז מה-WWE באפריל 2019, הקבוצה קיימה סדרת קרבות פרידה.
הקרב האחרון של "המגן" כקבוצה התקיים באירוע The Shield's Final Chapter ב-21 באפריל 2019, שם הם ניצחו את ברון קורבין, בובי לאשלי ודרו מקינטייר.
לאחר הקרב הזה, "המגן" התפרקה באופן סופי, ושלושת חבריה המשיכו בקריירות יחידים נפרדות.
בתקופתו ב"מגן", סת' רולינס הוצג כ"ארכיטקט" של הקבוצה, והיה ידוע באסטרטגיה שלו, בכישורי ההיאבקות הטכניים הגבוהים ובזריזות שלו בזירה.
הוא היה זה שתכנן את מהלכי הקבוצה והוציא אותם לפועל בזירה.
סגנון ההיאבקות שלו שילב אלמנטים של היאבקות טכנית, מהלכים אוויריים וקרבות רחוב.
דין אמברוז, שנודע בכינוי "המשוגע", הביא ל"מגן" אלמנט של חוסר צפוי ואגרסיביות בלתי מתפשרת.
הוא היה ידוע בנכונותו לקחת סיכונים ובסגנון היאבקות ה"הארדקור" שלו, שכלל שימוש בחפצים ובמהלכים מסוכנים.
הדמות שלו הייתה של מתאבק לא קונבנציונלי ומרדן.
רומן ריינס הוצג ככוח הפיזי והשרירי של "המגן".
הוא היה ידוע בכוחו הרב ובמהלכי הסיום האימתניים שלו, כמו הספיר.
הדמות שלו הייתה של מתאבק שתקן ואינטנסיבי, שהיה מוכן להילחם בכל מחיר כדי להשיג את מטרות הקבוצה.
הוא היה זה שסיים קרבות חשובים עבור "המגן".
"המגן" הייתה ידועה בשני מהלכי סיום קבוצתיים שהפכו לסימן ההיכר שלהם:
טריפל פאוורבומב: מהלך הסיום העיקרי של "המגן".
שלושת חברי הקבוצה הרימו יחד את היריב ולאחר מכן הטיחו אותו בעוצמה על המזרן.
המהלך הזה הדגים את הכוח והתיאום של השלישייה והיה בדרך כלל סוף בלתי נמנע לקרבות שלהם.
שילד ספיר (Shield Spear): וריאציה של מהלך הסיום האישי של רומן ריינס, הספיר, אך בוצע באופן מתואם כחלק מהתקפה קבוצתית.
לעיתים קרובות, אחד מחברי הקבוצה היה מרתק את תשומת הלב של היריב או מבצע עליו מהלך מקדים, בעוד שרומן ריינס היה מגיע הריצה ומבצע עליו את הספיר המכריע.
אליפות הזוגות של ה-WWE (פעמיים), (רומן ריינס וסת' רולינס), (דין אמברוז וסת' רולינס).
אליפות ארצות הברית (דין אמברוז).
אחת היריבויות המוקדמות והמשמעותיות ביותר של "המגן" הייתה נגד רנדי אורטון, שיימוס וקיין.
היריבות הזו התפתחה סביב התערבויות חוזרות ונשנות של "המגן" בקרבות של השלושה, והובילה למספר קרבות זוגות ושלושה נגד שלושה, כולל קרב ברסלמניה 29.
לאחר הפיצול הראשון של "המגן" ובגידתו של סת' רולינס, רומן ריינס ודין אמברוז הפכו ליריבים מרים של "הסמכות", פלג של מתאבקים ודמויות ניהוליות בראשות טריפל H וסטפני מקמהן.
במהלך תקופה זו, ריינס ואמברוז, לעיתים בנפרד ולעיתים יחדיו, התמודדו מול חברים שונים ב"סמכות", כולל רולינס עצמו.
בשנת 2014, "המגן" פיתחה יריבות אפלה ואינטנסיבית עם בריי וויאט ומשפחת וויאט (לוק הארפר ואריק רואן).
שני הפלגים הדומיננטיים התנגשו בסדרה של קרבות פיזיים וטעונים, שהדגישו את הסגנונות הייחודיים והכריזמה של חבריהם.
במהלך האיחוד המחודש של "המגן" בשנת 2017, אחת היריבויות המרכזיות שלהם הייתה נגד המיז והצמד The Bar (סזארו ושיימוס).
יריבות זו הובילה למספר קרבות שלושה נגד שלושה וביססה מחדש את "המגן" ככוח מאוחד.
"המגן" נחשבת לאחת הקבוצות המשפיעות והפופולריות ביותר בהיאבקות המודרנית.
הופעת הבכורה הבלתי צפויה שלהם, סגנון ההיאבקות האגרסיבי והמתואם, והכריזמה האישית של כל אחד מחבריהם, כבשו במהירות את לב הקהל והפכו אותם לכוח מרכזי ב-WWE.
המגפה באשדוד מוכרת גם בשם "נס ארון הברית במקדש דגון", הוא ציור מאת האמן הצרפתי ניקולא פוסן.
היצירה מתארת את סיפור ספר שמואל א' בתנ"ך.
הציור המקורי מוצג כיום במוזיאון הלובר שבפריז.
פוסן הוזמן ליצור את "המגפה באשדוד" בידי פבריציו ואלגוארנרה, סוחר סיציליאני אשר הועמד לדין בחשד להלבנת הון באמצעות רכישת הציור; הוא גם הזמין יותר מגרסה אחת של היצירה.
פוסן צייר את היצירה בתקופת מגפה שהשתוללה באיטליה בין השנים 1629 ל־1631, והשפעתה ניכרת בדיוק שבו תיאר את מחלת הדבר.
ניקולא פוסן היה אמן צרפתי שנולד בשנת 1594 בעיירה לה־זנדלי שבנורמנדי, וחייו הסתיימו ברומא בשנת 1665. בעת שפוסן החל לעבוד על ההזמנה לציור המגפה באשדוד, התפשטה באיטליה מגפת דבר קשה בשנים 1629 עד 1631. באותה תקופה התגורר פוסן ברומא, אשר לא נפגעה מהמגפה, אולם הוא הושפע ממנה ביצירתו.
רבים שחקרו את הציור התרשמו מהבנתו המעמיקה של פוסן באופי המגפה.
לאחר שנת 1627 כתב פוסן את חיבורו "הערות על ציור".
בכתב יד זה נכללה התייחסותו למגפה, והוא הכיל מידע בעל ערך שסיפק תובנות על המחלה, אך החיבור לא הושלם.
בכתביו דן פוסן במושג הנאמנות לפי אריסטו.
כדי לתאר בני אדם חסרי נאמנות, השתמש אריסטו בדוגמה של בני משפחה הרוצחים זה את זה עקב הדבקה.
פוסן מתאר כיצד כתב אריסטו על רצח בין בני משפחה הנובע מחשש מפני מחלה.
רעיון זה בא לידי ביטוי בציור באמצעות דמות גבר החוטף תינוק מגופת אמו, פעולה העלולה להביא גם למותו, כשם שתינוק הקשור לאמו נדבק במחלה ומת.
היעדר נאמנות זה משתקף לכל אורך היצירה.
נושא הציור מתבסס על סיפור מקראי מספר שמואל א' העוסק במגפה באשדוד.
שם זה מתייחס למקדש דגון שנהרס בקרב.
החוקרת שילה בארקר ציינה כי מדובר באותו קרב שבו נשבה ארון הברית על פי הסיפור המקראי.
גניבת הארון נתפסה כמעשה שהביא לחמת האלוהים וגרם לפרוץ המגפה.
אחת הפרשנויות לסיפור המגפה באשדוד נובעת מסיפור גניבת ארון הברית בידי הפלשתים במהלך קרב.
מאחר שהארון נגנב, סברו כי אלוהי ישראל שלח מגפות שהחריבו את העיר והמיטו על אנשיה מחלות ומוות.
מטרת המגפות הייתה לשמש כעונש ולהביא להחזרת ארון הברית לידי בני ישראל, שממנו נגנב.
בציורו מציג פוסן חולדות המתרוצצות סביב גופות החיים והמתים.
על פי אסנסי, כאשר הפלשתים השיבו את ארון הברית לעם ישראל, הם שלחו אותו עם "אשם" שהורכב מחמש חולדות זהב וחמישה עפולים מזהב.
תיאורים של מגפה מהמאה השבע עשרה
ציורים המתארים מגפות נדירים, משום שבמאה ה־17 הייתה רווחת האמונה כי צפייה בדימוי של מגפה עלולה לגרום לנזק גופני ממשי.
לפי תפיסה זו, הצופה עלול היה "למשוך עליו" את מה שראה ולחלות בעצמו במחלה כמו הדבר.
אמונות מקובלות אלו היו כה חזקות עד שגרמו לכך שתיאורי מחלות באמנות לא זכו לפופולריות.
בציורו של פוסן נראים דמויות מכסות את אפיהן, דבר המשקף את האמונה בתקופה כי נשימתם של החולים במגפה עלולה להיות מדבקת, או לחלופין את הסברה שהצחנה שעלהה מן החולים והגוססים הייתה קשה כל כך עד שנדרשו לכסות את אפיהם כדי להימנע מהריח.
דמויות מסוימות בציור מתוארות בדיוק רב, ובהן תינוק רעב הנקרע מחזה אמו המתה, כדי שלא ידבק במחלה מחלב הדם והאם.
דימוי זה מטריד במיוחד, שכן באותה תקופה היו רגילים לראות בתיאור המדונה המניקה את תינוקה סמל של חיים וביטחון עבור קתולים ונוצרים.
לפיכך, המראה של תינוק המופרד בכוח מאמו הנגועה נראה כמעט בלתי אנושי.
כך נתפסה המגפה כחסרת הגנה מצד המדונה וכאיום ממשי על החיים.
הדמות המושיעה את התינוק מסכנת את חייה, ובכך מבליטה את האומץ שבה.
ייתכן שפוסן בחר להציב דמות זו כדי להעצים את תחושת הזעם העמוק שהצופה אמור לחוש לנוכח חלקים בציור המגפה באשדוד.
אחת הדמויות הבעייתיות בציור מופיעה בתחתית פסל דגון, שם נמצא תבליט גדול שטרם פוענח.
נוסף על כך, מימין לארון הברית נראית אישה הנושאת פעוט בידיה, תחת מבטו של גבר נוסף שטרם זוהה.
גם זהות קבוצת הגברים הנלווית אליו אינה ידועה.
על פי בקל, דמויות אלו אינן קשורות ישירות לקטע המקראי על המגפה באשדוד, ולפיכך יש לראות בהן פרי פרשנותו האישית של פוסן למגפה.
בשנת 1630, באותה עת שבה הוזמן פוסן לצייר את היצירה בידי פבריציו ואלגוארנרה, הזמין ואלגוארנרה העתק מדויק של הציור עוד בטרם הושלם המקור.
מניעיו של ואלגוארנרה להזמנה זו עוררו תהיות.
אן סאת'רלנד האריס כתבה כי הגרסה הלונדונית של המגפה באשדוד שימשה את ואלגוארנרה להלבנת כספים שמקורם בתכשיטים גנובים.
על פי שילה בייקר, ואלגוארנרה אכן ביקש להלבין את כספו באמצעות ציורים כאשר ביקר בסדנתו של פוסן בשנת 1631. באותה עת רכש לראשונה שני ציורים מאת פוסן, ואחד מהם היה המגפה באשדוד.
חריטה ראשונה של הציור נעשתה כבר בשנת 1631 על ידי ז'אן ברון על סמך רישום ביניים של גיום קורטואה.
זהו אחד החריטות הבודדות שנעשו ברומא בתקופת חייו של פוסן.
אנדרה פליביין הוציא חריטה נוספת בשנת 1677 לאטיין פיקאר.
אדגר דגה ופול סזאן ציירו רישומים חלקיים לאחר הציור.
אמנים שונים שאבו השראה מן הציור ויצרו עיבודים לנושא דומה, כשהם שואלים בחופשיות מדימוייו של פוסן.
הצייר הפלמי מיכיל סוורטס יצר סביב השנים 1652–1654 ציור בעל נושא דומה, אשר יוחס בעבר לפוסן.
יצירתו המונומנטלית של סוורטס, המגפה בעיר עתיקה (מוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאמנות), נחשבת לשאפתנית ביותר שלו, הן מבחינת המורכבות הקומפוזיציונית וההישג הטכני, והן מבחינת הידע ההיסטורי והארכאולוגי שהיא משקפת.
הקומפוזיציה מציגה חזון דרמטי ורודף־שדים של חורבן מגפת הדבר הבובוני בהקשר קלאסי.
בכך ניסה סוורטס להוכיח את כישרונו, הן בתיאור סצנה היסטורית בעלת ממדים אפיים הטומנת בחובה קשת רחבה של רגשות, והן בהצגת מצבים פסיכולוגיים, תוך הליכה בדרכו של הסגנון הקלאסיציסטי הגדול של בן דורו הצרפתי המבוגר ממנו, ששהה אף הוא ברומא – ניקולא פוסן.
צייר פלמי נוסף, פטר ואן הלן, צייר בשנת 1661 את מגפת הפלשתים באשדוד (חתום ומתוארך לשנת 1661, ספריית ולקאם), בהשראת עיבודו של פוסן לאותו נושא, אשר ייתכן שהכירו באמצעות תחריט.
בקומפוזיציה שלו שילב ואן הלן את הארכיטקטורה של המקדש ואת הדמויות מן הקומפוזיציה של פוסן, וכן דמויות נוספות שנלקחו מיצירותיו של רובנס.
המדינה (וכן הפוליטאה או הרפובליקה; ביוונית: Πολιτεία – פוליטייאה) הוא חיבור שנחשב לאחד מהחשובים ביותר של הפילוסוף היווני אפלטון.
הוא נכתב סביב שנת 390 לפנה"ס.
הדיאלוג מקיף נושאים בחינוך, סוציולוגיה פוליטית, פילוסופיה פוליטית, אתיקה, צדק וידע.
הרעיונות הפוליטיים מוצגים דרך ה"עיר טובה", פרדיגמה שהיא הרקע להופעתן של ערי-מדינה רבות בהיסטוריה.
ספר זה הוא מאבני היסוד של הפילוסופיה המערבית.
היצירה מהווה אחת הדוגמאות הראשונות של סיפורת פוליטית.
הכותרת המקורית של החיבור הוא המילה היוונית פוליטיאה.
"המדינה", שהוא התרגום המקובל לכותרת זו, הוא למעשה תרגום מוטעה במקצת, שמקורו באופן שבו תרגם הפילוסוף הרומי קיקרו את כותרת הספר ללטינית.
תרגום טוב יותר לעברית בת-זמננו עשוי להיות "אזרחות".
"המדינה" הוא אחד מהדיאלוגים הארוכים ביותר של אפלטון, ולו שתי חלוקות אפשריות: החלוקה הישנה לעשרה ספרים, והחלוקה לשנים עשר חלקים, שלפניהם הקדמה ולאחריהם אפילוג.
גלאוקון ואדימאנטוס, אחיו למחצה של אפלטון.
תראסימאכוס , בן לאסכולה הסופיסטית
כארמנטידיס, בן נוסף של קפאלוס.
שלוש דמויות מוזכרות בדיאלוג אף שאינן מדברות: ליסיאס ואיותידמוס, בניו של קפאלוס, וניקראטוס.
הדיאלוג מתרחש בביתו של קפאלוס בפיראוס, עיר נמל הנמצאת סמוך לאתונה.
פיראוס שימשה, ומשמשת עד היום, כנמל של אתונה.
סוקרטס לא נהג לצאת מאתונה.
את הדיאלוג כולו מספר סוקרטס לטימאוס, הרמוקראטס, קריטיאס ולאחרים, יום לאחר התרחשותו.
המדינה הוא חיבור רחב ומגוון, שהדיון בו נחלק לעניינים שונים באמצעות תמונות (סצנות) שמגדירות נושאי דיון.
מקובל להביא מובאות מתוך "המדינה" על-פי מספר הספר, הפרק והחלוקה של סטפאנוס לכתב היד ולמסורת הדפוס.
להלן שלושה פירושים או תקצירים של הדיאלוג.
פרנסיס קורנפורד, קרט הילדברנדט ואריק ווגלין תרמו לחלוקה מקובלת זו:
השאלה: האם צדק טוב יותר מאי-צדק?
חלק אחד: המקור והסדר של הפוליס
חלק שני: היישום של הרעיון
יחידה סומאטית של הפוליס וההלנים.
חלק שלישי: הידרדרותה של הפוליס
תשובה: הצדק טוב יותר מאי-צדק.
דחייה של האמנות המימטית (החיקויית).
הגמול לצדק בחיי העולם הזה.
לפרדיגמה של העיר - הרעיון של הטוב, של האגאתון - יש עבור אפלטון מגוון של הגשמות היסטוריות.
אלה שראו את האגאתון ואת החיזיון צריכים להגשים את הרעיון.
לפיכך, בחלק המרכזי של המדינה (החלק השני, 2-3), אפלטון עוסק בשלטונו של הפילוסוף ובחיזיון של אגאתון באלגוריית המערה המפורסמת, שבה אפלטון מבהיר את תאוריית הצורות שלו.
סביב החלק המרכזי הזה, לפניו ואחריו, יש דיון לגבי האמצעים שיביאו לפוליס האידיאלי.
החלק השני, 1, דן בנישואין, בקהילה של האנשים והמוצרים עבור השומרים, ובהגבלה של המלחמה בקרב ההלנים.
יש שתיארו חלק זה, באופן מוטעה, כאוטופיה קומוניסטית, מילה שאפילו לא קיימת ביוונית הקלאסית.
חלק 2, 4 עוסק בחינוך הפילוסופי של אלה שישמרו את הסדר.
לפני החלק השני מופיעה הבנייה של הסדר הכלכלי והחברתי של הפוליס בחלק הראשון; ולאחריו בא ניתוח בחלק השלישי, של ההידרדרות שהסדר יעבור ברבות הימים.
שלושת החלקים האלה הם הגוף העיקרי של הדיון, ודנים ברעיון ובהגשמתו, במקורו ובנפילתו.
הדיון המרכזי הזה מצוי במסגרת של הקדמה וסוף דבר.
הדיון של הסדר הטוב בא לאחר שאלה על הצדק, או האם האדם שאינו צודק לא יצליח יותר מהאדם הצודק.
את השאלה המקדימה מאזנת המסקנה שהצדק עדיף על אי הצדק.
כל החלקים האלה ממוסגרים בתוך פתח הדבר והאפילוג.
פתח הדבר הוא דיאלוג קצר של עצמו, והוא מציג את הדעות המקובלות על צדק.
האפילוג אינו מתבסס על ההגיון אלא על האמונה.
הוא מתאר את האמנויות החדשות ואת האלמוות של הנשמה.
ברטרנד ראסל, בספרו "היסטוריה של הפילוסופיה המערבית" חילק את המדינה לשלושה:
ספרים 1–4: חלק האוטופיה, המציג את הקהילה האידיאלית, המתחיל מניסיון להגדיר את ה"צדק";
ספרים 5–7: מכיוון שפילוסופים הם השליטים האידיאליים של קהילה כזו, חלק זה של הטקסט מתמקד בהגדרה של מהו פילוסוף;
ספרים 8–10: דיון בכמה צורות מעשיות של ממשל, והיתרונות והחסרונות שלהם.
התאורטיקן והפילוסוף האמריקאי, ליאו שטראוס, חושב שיש לדיאלוג מבנה מרובע: הוא רואה את כל הדיאלוג כדרמה שמשחקים דמויות מסוימות, כל אחד עם נקודת ראות ורמות הבנה אחרות:
ספר 1: סוקרטס חייב לברוח לביתו של קפאלוס.
מוצגות שלוש הגדרות של הצדק, אך כולן אינן מספיקות.
ספרים 2–5: גלאוקון ואדימאנטוס דורשים מסוקרטס להוכיח כי אדם צודק שכל העולם רואה אותו כלא צודק יהיה מאושר יותר מאדם לא צודק, שמסתיר את אופיו האמיתי מהעולם וכולם חושבים שהוא צודק.
אתגר זה הוא הכוח המניע מאחורי הדיאלוג כולו; רק עם האתגר הזה אנו מתחילים לראות כיצד סוקרטס התייחס לצעירים באתונה, שאחרים האשימו אותו שהוא משחית אותם.
מכיוון שגלאוקון ואדימאנטוס מניחים את ההגדרה של צדק, סוקרטס עושה מעקף: הוא מכריח את הקבוצה לנסות ולגלות את הצדק, ואז לענות על השאלה שהוצגה לו לגבי הערך הפנימי של החיים הצודקים.
ספרים 5–7: ה"עיר הצודקת בדיבור" נבנית כעת מהספרים הקודמים, ומגינים על הרעיון של העיר מפני שלושה גלים של ביקורת.
לפי ליאו שטראוס ותלמידו אלן בלום, שלושת אלה הם: הקומוניזם, שיתוף הנשים ושלטון הפילוסופים.
בפרקים אלה (5 ו-6) מובאות לקורא דעותיו של סוקרטס בנוגע לקיום האונטולוגי.
הדבר מובא לידי ביטוי במשל הקו המחולק, בוא מתאר סוקרטס את דרגות הקיום בעולם.
ישנם הצללים שמטילים הסובייקטים, למשל, צל האדם, שהוא רמת הקיום הנמוכה ביותר.
לאחר יש את ההתהוות, שהיא האובייקטים והסוביקטים בעולם - למשל, כיסאות כפי שנראים בעולמנו.
מעליהם יש את המתמטיקה, אכסיומות מתמטיות שתקפות בנוגע לצורה של גופים, ולאחריהם יש את האידיאות - האידיאות הן צורת קיום ערטילאית שאינה מתכלה, והם צורת הקיום המוחשית ביותר.
ברמה האפיסטימולוגית, ההכרתית, משל הקו המחולק מתחלק ל-4: החלק התחתון הוא האמונה, מכיוון שהוא נחות ביותר מבחינה מחשבתית.
לאחריו באה הסברה, שגם היא קיום אפיסטמולוגי נמוך.
לאחריה באה המחשבה, המבוססת על אכסיומות, שהיא דרגת קיום הכרתית גבוהה יותר.
רמת הקיום ההכרתית הגבוהה ביותר אליבא דסוקרטס היא ההבנה, מכיוון שהיא מבוססת על חשיבה טהורה ועל הטלת ספק, ולכן היא דרגת הקיום הגבוהה ביותר.
הקישור למשנה הפוליטית של אפלטון מגיע בפרק ז, במשל המערה.
משל המערה מתאר שבויים, הנמצאים מאחורי מדורה, עם הגב כלפיה.
הם רואים את הצללים של המדורה, וחושבים שזוהי האמת.
אחד מהאנשים הללו נמשך כלפי מעלה, ועולה למעלה.
בהתחלה הוא מסתנוור, ולאט לאט הוא מצליח לסגל לעצמו ראייה.
הוא מצליח לראות את האמת.
הוא חוזר למערה, ומספר לאנשים מהי האמת, מה באמת קיים, והם לא מוכנים לקבל זאת והורגים אותו.
יש כאן הקבלה להרג של סוקרטס, והמסקנה העולה היא כי רק הפילוסוף יוכל להתקדם לעבר הקמת האמת, והדברים שקיימים בדרגת הקיום הגבוהה ביותר.
לכן הפילוסוף צריך לשלוט במדינה, כך המדינה תהיה המדינה הצודקת.
ספרים 8–10: סוקרטס "ברח" משוביו, שהרי הוא שכנע אותם, לפחות כרגע, שהאדם הצודק הוא האדם המאושר.