tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחילה שימש כ"" אצל בצלאל שולזינגר (בצלאל אודסר), ממנו למד את מסורת החזנות העתיקה.
בהמשך למד תאוריה מוזיקלית אצל ניסן בלומנטל, חזן הבית הכנסת ברודי באודסה, שהנהיג ברוסיה מקהלת חזנים בסגנון מערב־אירופי.
יש הסוברים שלמד גם אצל ר' משה פסטרנק, חזן נודע בן דורו.
וכן אצל זאב שסטופול מחרסון, מתלמידי שלמה זלצר.
בשנת ה'תקצ"ד (1834) כבר התפרסם כחזן נודד, שזכה לשם טוב בקהילות רבות, שימש כחזן קבוע בפולטבה ובטרנופול.
כבר בשנות ה־50 של המאה ה־19 שימש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בקישינב, שנוסד בשנת 1816. בשנת תרכ"א (1861) עזב את קישינב ועבר לברדיצ'ב, שם נתקבל כחזן ראשי של בית הכנסת הגדול.
בהסכם שנחתם עמו נקבע כי יישאר בעיר כל ימי חייו.
ירוחם הקטן היה קצר קומה, אולם מראהו החיצוני – שדמות פניו העדינות וזקנו הלבן הארוך והפטריארכלי – הקרינו אצילות וחסידות.
בני דורו תיארו אותו כצדיק גמור ורב־חסד, אשר אף ויתר על שכרו כדי להעניק נדוניה לאלמנה ובתה.
בתפילתו נודע כמתחנן ומתחטא לפני יוצרו "במענה רך, בתחינה ובבקשה", לא בקובלנות וטענות.
חזנותו התאפיינה ברגש יהודי חם, בנעימה מאולתרת ובעדינות שהייתה בה עוצמה רוחנית.
סגנונו החזני התבסס על נוסח מסורתי, שאליו יצק רגש עז ואימפרוביזציה חופשית.
הוא היה מן הראשונים לשלב הרמוניה פשוטה בשירה חזנית יהודית, ואף יצר יצירות חדשות על בסיס ניגונים עממיים קיימים.
קולו, טנור לירי צלול, תואר כקול "המבקיע שחקים" בשעת השתפכות הנפש.
המוזיקולוג אברהם צבי אידלסון תיאר את יצירתו כך (מתורגם מאנגלית):
חזני דורו ראו בו דמות מעצבת במסורת נוסח התפילה וסגנונותיה.
לצד היותו חזן היה גם מנצח מוכשר, והדריך את "משוררי מקהלתו" עד להשגת ביצוע אמנותי.
בביתו החזיק פסנתר, דבר נדיר בקרב חזנים בני התקופה.
הוא ניהל בעצמו את מקהלתו, ואף נוצרים היו מגיעים לשמוע את תפילתו ושירתו.
ר' יוסף רוזנבלט, תיאר בזכרונותיו את עדות אביו על ירוחם הקטן כך:
"וביום השבת" (תפילת מוסף של שבת)
"בת עמי לא תחשה" (יום כיפור קטן)
ירוחם הקטן נחשב לאחד מעמודי התווך של החזנות המזרח־אירופית במאה ה־19. סגנונו המאולתר, קולו הייחודי והניגונים שהותיר אחריו הפכו אותו לדמות מופת בעיני חזנים בדורו ולאחריו.
עדויות בני התקופה תיארו את השפעתו הרוחנית העמוקה על המתפללים, ואת מעמדו כ"אביר הזמרה העתיקה".
בנו יעקב (יאקעל) היה גם כן חזן.
ירון אשבל (נולד ב-26 במרץ 1968 בחולון) הוא שדרן רדיו ותקליטן ישראלי.
אשבל החל את דרכו בשידורי הרדיו כשגויס באוגוסט 1986 לגלי צה"ל, שם שירת כפקיד.
השדרנית שירה גרא שמעה אותו בשיחת מסדרון במקרה והציעה לראש מחלקת הקריינים דאז, ארז טל, להכשירו כקריין.
אשבל היה לקריין ומפיק ועבד בגלי צה"ל במשך 6 שנים.
לאחר שסיים עבודתו בגלי צה"ל, למד גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
כשהוקם הרדיו האזורי בישראל בסוף 1995 החל לעבוד ברדיו ללא הפסקה.
לאחר שנה עזב לקול ישראל, לתחנת 88FM, שם הגה את הרעיון של תוכנית רדיו שתתמקד במוזיקת שנות השבעים והשמונים, אך ב-88FM לא הייתה היענות לרעיון.
דוד בן בסט, בעלי תחנת רדיוס 100FM אהב את הרעיון והציע לאשבל חופש יצירתי מוחלט, שם נולדה ב-2 ביולי 2000 התוכנית "מנהרת הזמן" שכולה שירים של פעם.
אשבל מוכר בעיקר בזכות תוכנית יומית זו, אותה הוא מגיש מדי יום בשעות 12:00 - 15:00 ברדיוס 100FM.
התוכנית מתאפיינת במוזיקה שמחה מהעשורים הקודמים שחלקה ערוך מראש ואת חלקה מבקשים המאזינים בפייסבוק או בטלפון לאולפן תוך כדי שידור.
בשנת 2012 ייצג אשבל עם תוכניתו מנהרת הזמן את ישראל בפסטיבל הרדיו בשווייץ וזכה למחמאות רבות.
בשנת 2013 העניקה לו אגודת העיתונאים בתל אביב את פרס הרדיו לתוכנית המוזיקה הטובה ביותר.
הצלחת התוכנית תורגמה לליין של מסיבות צמוד (שהתחיל במועדון התכלת המיתולוגי בנמל תל אביב ונמשך עד היום בהאנגר 17, בן אביגדור 17 תל אביב).
זוהי תוכנית הרדיו היחידה בעולם שהפכה לליין של מסיבות.
במסיבות המציא אשבל את תופעת "השדרן המזמר" בשל הופעה חיה שהוא מעניק למאזיניו לפני שתופס את הפיקוד בעמדת הדיג'יי.
הצלחת המסיבות הביאה גם להפקות סופישבוע באילת והפלגות לחו"ל עם אמנים בינלאומיים כמו: סנדרה, סמנתה פוקס, בוני אם, פול יאנג ועוד.
תוצר נוסף של התוכנית הוא 7 אלבומי אוסף עם להיטי "מנהרת הזמן", לצד דיסק מנהרת הזמן כחול לבן ודיסק מנהרת הזמן גולד שסיכם בזמנו עשור לתוכנית.
ירון גוטפריד (נולד בשנת 1968) הוא מנצח, פסנתרן ומלחין ישראלי.
ירון גוטפריד נולד בירושלים בשנת 1968. בגיל 5 החל ללמוד לנגן בפסנתר.
למד בתיכון תלמה ילין ושירת בצבא כפסנתרן, מעבד ועוזר מנצח בתזמורת חיל האוויר.
גוטפריד היה תלמידם של נעם שריף בקומפוזיציה ושל מנדי רודן בניצוח והוא בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
גוטפריד הוא חתן פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2014, יצירותיו יוצאות לאור בהוצאת התווים הבינלאומית היוקרתית SIKORSKI לצד מלחינים כמו גוביידולינה, ארוו פרט, שוסטקוביץ ואחרים וזוכות להערכה ולביצועים בתזמורות רבות בארץ ובעולם.
כיהן כמנהלה המוזיקלי ומנצחה הראשי של תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית בשנים 2002–2013 עמה הופיע במאות קונצרטים בכל רחבי הארץ תוך הצגת קו אומנותי ייחודי ומקורי המשלב סגנונות מוזיקליים מגוונים לצד שיתופי פעולה עם אומנויות הבמה, קו זה זכה להצלחה יתרה בקרב הקהל והמבקרים.
החל מאוקטובר 2021 גוטפריד עומד בראש בית הספר למוסיקה בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2022 ניצח על יצירתו "קונצ'רטו לכלי הקשה" שבוצעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והקאמרטה הישראלית ירושלים.
הקונצ'רטו לפיפה שכתב בהזמנת התזמורת הסימפונית של שנג'ן לאמנית הסינית הונגיאן צ'אנג בוצעה בשנת 2022 בביצוע בכורה עולמי בניצוחו.
יצירתו לפסנתר "לה פוליה" נבחרה כאחת משתי יצירות החובה הישראליות לתחרות הבינלאומית לפסנתר ה־17 ע"ש ארתור רובינשטיין שנערכה בשנת 2022.
גוטפריד הוא אמן אורח של קבע בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, הוא הוביל את פתיחת העונה 81 של התזמורת כשהוזמן על ידי זובין מהטה להחליפו וניצח על אחד עשר קונצרטים של עם סולנים מובילים בעולם כגון יפים ברונפמן, חטיה בוניאטישווילי המקהלה הפילהרמונית של פראג ועוד.
בינואר 2015 החליף את המנצח ואלרי גרגייב לביצוע בכורה ישראלי של הסימפוניה הרביעית של שוסטקוביץ שזכה לביקורות נלהבות.
הוביל סדרות קונצרטים רבות למינויים ולצידן סדרה של קונצרטים מיוחדים של מוזיקה לסרטים, מוזיקה למחזות זמר ועוד אותן ניהל אומנותית.
ניצח, הפיק אמנותית וכתב את עיבודים לקונצרטים של יהורם גאון והפילהרמונית, דני סנדרסון והפילהרמונית ועידן רייכל והפילהרמונית.
ירון גוטפריד הוביל ביצוע של האופרה "אורפיאו ואאורידיצ'ה" עם האופרה הישראלית בפסטיבל הבינלאומי של מקאו עם התזמורת הסימפונית של מקאו.
ב 2014 הוציא לאור אלבום חדש "תמונות בתערוכה REMAKE" לטריו ג'אז ותזמורת על פי מודסט מוסורגסקי, שיצא בחברת GPR ובהפצה של נקסוס וזכה לביקורות חמות בעיתונות העולמית.
היצירה בוצעה מבוצעת תדירות בתזמורות רבות בעולם.
בין השנים 2013–2021 עמד בראש מסלול הלחנה העיבוד והניצוח שבבית הספר "רימון" שאותו אף ייסד.
גוטפריד היה האמן הנבחר של הקרן למצוינות בתרבות לשנים 2003 עד 2007, הוא חבר במרכז האמנים היוקרתי MacDowell שבארה"ב, זוכה הפרס הראשון בתחרות לניצוח במסגרת שבוע האמן הצעיר מטעם התזמורת הפילהרמונית הישראלית וקרן התרבות אמריקה-ישראל.
כפסנתרן ג'אז הוא הופיע עם אומנים בינלאומיים רבים ידועי שם ובהם: אדי דניאלס, אדי גומז, דידייה לוקווד, דייב ליבמן, איירה סאליבן, בילי הארט, ג'ורגי פיים, רנדי ברקר, ג'ף ברלין ורבים אחרים.
אביו הוא פסנתרן הג'אז דני גוטפריד.
לה פוליה לתזמורת סימפונית 2022
נוקטורנו לחצוצרה ותזמורת סימפונית 2016
תרועה חדשה - 2004 לתזמורת סימפונית
אפיזודות מוזיקליות על פי " על העיוורון " לתזמורת וקריין 2008
קונצ'רטו ל־2 מרימבות, כלי הקשה ותזמורת - פרקדו - 2004
קונצ'רטו כפול לשני כינורות ותזמורת מיתרים - 2002
קונצ'רטו לגיטרה חשמלית, תזמורת כלי קשת וכלי הקשה 1998
"הפסנתר המשווה היטב אך הלא מאוזן" בהשראת באך 2001
"תמונות בתערוכה Remake " על פי מוסורגסקי לטריו ותזמורת 2011
בממדי הזמן לתזמורת, מחשב, מקהלה וסולנים על פי טקסט מבראשית וקהלת 2009
אסתמה - למצו סופרן ותזמורת, על פי טקסט של אתגר קרת 2011
אריות של הנדל, פרסל, ראוול ועוד בגרסאות לטריו ג'אז עם תזמורת וזמרת סופרן 2015
2 סטים איריים לתזמורת והרכב אירי-חליל אירי, כינור, גיטרה ושירה 2003
2 שירי עם רוסיים לתזמורת והרכב פולקלור - בלליקה, דומרה, באיין, בס
3 קטעי מוזיקה נורווגית עממית לתזמורת והרכב מיתרים 2005
סוויטה מונגולית לתזמורת 2016 מבחר שירי לאדינו מעובדים לתזמורת וליסמין לוי
טריו מס.1 לפסנתר כינור וצ'לו 2017
Deconstructing Chopin על פי אימפרומפטו בלה במול מז'ור לפסנתר, ויברפון וכלי הקשה, קלרינט וחצוצרה 2019
נרקיסים בשלג - מחזור שירים לטריו פסנתר וזמרת סופרן על פי טקסט של תהילה שלום 2017
דואט לצ'לו וכינור 2008 out of your mind
ירום ורדימון (נולד ב-18 ביולי 1941) הוא מעצב גרפי ואדריכל ישראלי, פרופסור-אמן, חתן פרס ישראל בתחום העיצוב לשנת 2007 ולשעבר דיקן הפקולטה לעיצוב ע"ש עזריאלי בשנקר.
ירום ורדימון נולד בתל אביב, הצעיר מבין שלושה אחים: ראודור הבכור ואחריו אורגד.
אביו, המהנדס ירוחם דוב ורדימון, היה מראשוני ענף הקולנוע בישראל; אמו, חנה ורדימון לבית נגבי, הייתה סופרת.
למד בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן יצא לאנגליה ללמוד אדריכלות, אך העדיף לבסוף לימודי אמנות בצ'לסי קולג' אוף ארט, ועיצוב באוניברסיטת וסטמינסטר ובאל-סי-פי (אוניברסיטת האמנויות) בלונדון.
עם שובו לישראל זכה בפרסים רבים בתחרויות עיצוב והחל לעבוד עם גופים ציבוריים, תרבותיים והתנדבותיים.
בתקופה זו היה אחראי בין השאר לעיצוב אולימפיאדת הנכים שנערכה בישראל, לאולימפיאדת השחמט ולתדמיות האוניברסיטה הפתוחה.
בתוך כך עיצב עבור התעשייה הצבאית, בית ההוצאה לאור "כתר" ותעשיות הפלדה, ומאוחר יותר - לעלית, בנק המזרחי, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, האגודה לזכויות האזרח בישראל, הסינפונייטה הישראלית ואוניברסיטת 'בריגהאם-יאנג' על הר הצופים.
בתוך כך, שימש כיועץ ומעצב לגופים גדולים, בהם המתחם החדש של אסם תעשיות מזון והמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בשנים האחרונות מרבה לעסוק ורדימון עם אדריכלים מובילים במיתוג מתחמים, מבנים ועסקים בהם: בית החולים הדסה עין כרם, בית הספר הדו-לשוני, יד ושם, הסינמטק בירושלים, "מגדל הבינלאומי" בתל אביב, מגדל אלרוב ומגדל בנק המזרחי בתל אביב.
ורדימון אצר ועיצב את הביאנלה ה-4 לתכשיטים במוזיאון ארץ-ישראל בתל אביב ואצר מספר תערוכות עיצוב בגלריית לורבר ב"שנקר" בהן על המעצב דן ריזינגר, המעצב הבריטי אברם גיימס ותערוכת "בית לכל" של הארגון הבינלאומי Poster for Tomorrow.
בשנת 2017 הוצגה בשנקר התערוכה "נאמן למקור" - מחווה והוקרה לפועלו העשיר ורב ההשפעה של ורדימון, בהשתתפות עשרות מעצבים ואמנים מובילים, שיצרו עבודות מקוריות בהשראת יצירותיו.
מתגורר בתל אביב, נשוי לאדה, ילידת דנמרק, ואב לארבעה ילדים.
ורדימון הוזמן להצטרף לסגל האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בגיל 26, שם לימד והיה ראש המחלקה לעיצוב גרפי בין השנים 1984–1996. בגיל 32 הוענקה לו דרגת פרופסור-חבר ומאוחר יותר מונה לפרופסור מן המניין.
במהלך שנים אלו קידם וייצג את נושא העיצוב הגרפי בתהליך ההכרה האקדמית במוסד בדיונים מול ועדת אד-הוק מטעם המועצה להשכלה גבוהה, בראשה עמד באותה התקופה האמן פרופ' יצחק דנציגר מהטכניון.
הוא פיתח שיטה לבחינות מיון מועמדים למסגרות לימודי עיצוב ותחומי הוראה חדשניים, בהם: צוותי חשיבה ותגובה לשאלות חברתיות ופוליטיות, מיתוג ואריזה ו"קולנוע כתקשורת"; הקים את מסגרת "מרצה לשעה", בה התארחו אישים בולטים מתחומי האקדמיה, התרבות, והממשל, כמו גם סטודיו שעניינו פיתוח מסגרות יצירה אקדמית מול גופים בתעשייה ובחברה.
בשנת 2001 הוזמן ורדימון ללמד בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, משם עבר לאחר כשנתיים לשנקר - תחילה כסגן נשיא לעניינים אקדמיים, לאחר מכן כדיקן הפקולטה לעיצוב.
בתקופה זו התנהלו המגעים עם המועצה להשכלה גבוהה להענקת מעמד אקדמי למחלקות החדשות במכללה, בהן: תקשורת חזותית, עיצוב תעשייתי, עיצוב פנים, מבנה וסביבה ואמנות רב-תחומית.
בתוך כך, ייסד את תוכנית הלימודים לתואר שני בינתחומי בעיצוב (עם תזה ובלעדיה), שימש כיו"ר ועדות המינויים בבצלאל ואחר-כך בשנקר, כחבר בוועדות מקצועיות וכממליץ חוץ בהליכי מינויים בישראל ומחוצה לה.
היה מרצה אורח במוסדות בהם "רוד-איילנד סקול אוף דזיין" בארצות הברית, "דנישדזיין סקול" בקופנהגן וה"רויאל קולג" (מעריך-חוץ), "רייבנסבורן קולג'" ו"סיינט מרטינס" בלונדון.
ורדימון כיהן כנשיא אגודת המעצבים הגרפיים בישראל, במהלכה ניסח את הקוד האתי של המעצב יחד עם מייק פלהיים ובנה תשתית ליחסי עבודה בין השירות הבולאי למעצבים, במה שנודע כ"שיטת האקס", שאומצה בהמשך כדרך לתמחור פריטי עיצוב.
נבחר לסגן נשיא עולמי של המועצה הבינלאומית של ארגוני המעצבים הגרפיים Icograda ולחבר ועדת החינוך שלה והתבקש לתכנן את תדמיתה.
שימש כחבר ועדת התכנון לוועידה הבינלאומית באוניברסיטת אלברטה בקנדה וכיו"ר ועדת התכנון של ועידת ה-Icograda בנושא המדיה החדשה וכיו"ר קבוצת עבודה בהולנד, שעסקה בעיצוב בעולם השלישי.
הוא מונה ליו"ר הוועדה הציבורית להקמת מוזיאון העיצוב בחולון והציג מבנה וחזון עבור מועצת העיר.
היה חבר בוועדה לייסוד פרס יו"ר הכנסת לאיכות החיים, כיהן כיו"ר הוועדה לחינוך אמנויות העיצוב מטעם משרד החינוך והתרבות וכבורר מטעם המועצה להשכלה גבוהה, שימש כחבר בוועד המנהל של מכללת עמק יזרעאל וכיועץ לנושא הכרה אקדמית.
שפט בתחרויות עיצוב רבות בישראל ומחוצה לה, בהן של ארגון הבינלאומי לעיצוב "ארט דיירקטורס קלאב", של בנק ישראל ושל משרדים ממשלתיים.
בשנת 1982 נבחר כחבר ה-Alliance Graphique Internationale היוקרתי ובין השנים 2001–2003 כיהן כמנהל תחום המדיה החדשה שלו, לקראת הקמת האתר הראשון של האיחוד.
מאז שנת 2016 הוא משמש כנשיא הארגון בישראל.
משנת 2019 הוא חבר בוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחומי הרוח והאמנויות המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2007 הוענק לוורדימון פרס ישראל לעיצוב.
בנימוקי הוועדה נכתב כי הוא .
ורדימון הוא עמית ועידת אספן לאדריכלות ועיצוב IDCA , חבר כבוד של ה-"Art Directors Club of New-York" , זוכה "כדור הבדולח" לשנת - אות המצוינות בעיצוב של המועצה הבינלאומית של ארגוני המעצבים הגרפיים Icograda וזוכה באות המצוינות בעיצוב של ועידת דרום אמריקה לעיצוב "דיסניו".
עבודותיו התפרסמו בספרות הבינלאומית, בתערוכות לעיצוב ונמצאות באוספים מובילים בעולם, בהם: המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו-יורק, מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפריז (Musee Les Arts Décoratifs), מוזיאון הכרזה בפולין ובלאהטי פינלנד ומוזיאון ישראל בירושלים.
כמו כן הוזמן לכתוב את הערך "עיצוב בישראל" בפרסומים בינלאומיים כמו Who is Who ו-One byOne, כמו גם בהקדמה ל"גרפיס מילניום".
בולטות גם ההזמנות להשתתף בספרים A smile in the mind (בהוצאת Phaidon) וב-Graphics in the Third Dimention (בהוצאת Graphic-Sha) ובחירתו כאחד מ"100 המעצבים של העולם" של המגזין היפני Idea, שאף הקדיש כתבה נרחבת לעבודותיו, ברשמיו של המעצב האמריקני אייוון צ'רמייף (Ivan Chermayeff) - יועץ המוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק.
בשנת 2016 הוענק לוורדימון תואר "יקיר בצלאל" על "היותו מבכירי המעצבים בארץ, על פעילותו הכבירה למען טיפוח וקידום העיצוב בישראל, על יצירתו המגוונת והייחודית".
בשנת 2018 הוענק לו תואר עמית של כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה, בזכות "תרומתו המקורית והחדשנית למיתוגם ולתדמיתם של גופים ציבוריים, ארגונים, תעשיות ומתחמים רבים בישראל, כולל עיצוב הלוגו של האוניברסיטה הפתוחה".
יָרוֹן זלִיכַה (נולד ב-20 ביולי 1970) הוא כלכלן ישראלי, רואה חשבון, ופסיכולוג חברתי.
החשב הכללי במשרד האוצר לשעבר.
מכהן כנשיא המועצה האקדמית העליונה וראש בית הספר לחשבונאות, כלכלה וניהול כספים בקריה האקדמית אונו.
בעל שתי פרופסורות שהוענקו לו על ידי הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במל"ג - פרופסור חבר לכלכלה במסלול המחקרי משנת 2013 ופרופסור חבר לחשבונאות במסלול הנלווה למומחים משנת 2010.
הוא התמודד בבחירות לכנסת העשרים וארבע ובבחירות לכנסת העשרים וחמש כראש המפלגה הכלכלית החדשה אשר הקים, אך המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ולא נכנסה לכנסת.
זליכה נולד ברמת גן להורים יוצאי עיראק.
אביו, שלמה זליכה, כיהן בתפקיד מנהל הסניף של בנק לאומי ברחובות.
הוא גדל ברמת גן ולמד בתיכון "אהל שם" בעיר.
במהלך שירותו בצה"ל היה בתפקיד מסווג בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
לאחר שהשתחרר מצה"ל בשנת 1991, החל את לימודיו האקדמיים וב-1994 השלים את לימודי תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2001 קיבל את התואר דוקטור בכלכלה מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2017 השלים תואר בפסיכולוגיה ובשנת 2021 השלים תואר שני בפסיכולוגיה חברתית.
במהלך השנים 1994–1996 התמחה בראיית חשבון במשרדו של שלמה נס, ובמקביל הרצה בחשבונאות ומימון במכללת רמת גן.
בשנים 1995–1997 היה מרצה לחשבונאות במכללה למינהל.
בשנת 1998 מונה לראש החוג לחשבונאות בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2001 קיבל תואר דוקטור בכלכלה במסלול ישיר באוניברסיטת בר-אילן עם תזה בנושא "השפעת אי הוודאות הטמונה באינפלציה הצפויה על דפוסי הצריכה והחיסכון".
בשנת 1996 נקלט בשירות המדינה בתפקיד מנהל התחום הכלכלי במשרד ראש הממשלה, בממשלת נתניהו הראשונה.
הוא היה אחראי על הקמת אגף כלכלי מקצועי במשרד ראש הממשלה, אשר ייעץ לו על גיבוש מדיניות בנושאים פיסקליים ומוניטריים, על השינויים המבניים במשק המדינה ועל מדיניות ההפרטה של חברות ממשלתיות ועידוד השקעות הזרות.
במסגרת זו הכין תקציר שגוי של דו"חות רשמיים על רשות השידור לדיון שנערך בממשלה.
בתגובה הוגשה נגדו תלונה למשטרה על זיוף מסמכים.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל קבעה שנפל פגם בעבודתו, אך פעל בתום לב ועל כן החליטה שלא להעמידו לדין מחוסר אשמה.
בשנים 1996–1997 התנהל בינו לבין מנהל היחידה לחוב ממשלתי באוצר סכסוך ממושך ומתוקשר שבמהלכו הוגשו בין השניים תלונות הדדיות לנציב שירות המדינה, לשר האוצר ולמבקר המדינה.
בשנת 1998 פרש מהמגזר הציבורי.
הוא מונה לראש האגף לתכנון עסקי ואסטרטגיה בחברת פרטנר תקשורת שזה עתה נוסדה.
במסגרת זו הייתה לו אחריות על הנפקת החברה בשוק ההון האמריקאי באוקטובר 1999. משנת 2000 ועד שנת 2002 שימש סמנכ"ל כספים ופיתוח עסקי ב"תבל טלקום", חברת התקשורת של תאגיד הכבלים.
ב-2002 מונה לחבר בדירקטוריון בתי זיקוק לנפט.
בשנים 2002–2003 היה סמנכ"ל כספים ופיתוח עסקי בחברת "דרך ארץ", מפעילת כביש 6.
בשנת 2003 מונה למשרת החשב הכללי על ידי שר האוצר, בנימין נתניהו.
במסגרת התפקיד ביצע רפורמות מקיפות בתקציב המדינה ובניהול נכסי המדינה.
בדיונים באוצר תמך זליכה בקיצוץ תקציב המדינה, כדי לצאת מהמיתון באמצעות הפחתת הגירעון, זאת בניגוד לתפיסה הקיינסיאנית שהייתה מקובלת באותם הימים במשרד האוצר.
זליכה סבר שעל המדינה להקפיד בתשלום מיסים בזמן, על אף שאלה משולמים לעצמה.
זליכה היה אחראי על הפרויקטים הגדולים בתחום התשתיות, על הביטוח הממשלתי, על מתן ערבויות המדינה וניהולם.
עם כניסתו לתפקיד, זליכה עמד על שינוי תרבות המכרזים הממשלתיים.
הוא הקפיד לדרוש מחברות שחתמו על מכרזים לעמוד בתנאים עליהם הן חתומות, ושלא ישמשו כנקודת פתיחה למשא ומתן מתמשך כבעבר.
במאי 2004 חילט ערבות של 35 מיליון שקלים מ"קונסורטיום כרמל התפלה" שהופקד להבטחת ביצוע החוזה שחתם עם האוצר להקמת מתקן התפלה במפרץ חיפה ולא קוים.
הוא עמד לחלט ערבות בשווי 35 מיליון שקלים גם מ"יובלים", אך בהסכם בוררות סיכמו הצדדים על חילוט של 10 מיליון שקלים.
בנוסף חילט מיליון דולר לאחים עופר, לאחר שלא עמדו בתנאי החוזה של תחנת הכוח רמת חובב וביטל את הפרויקט בנימוק כי מחירו יקר בהרבה מעלות ייצור החשמל הנורמטיבית.
לקראת סוף כהונתו, זליכה אף הנחה את החשבים במשרדי הממשלה שכל התקשרות עם חברות ממשלתיות תוכל להתקיים רק אם תוסדר באמצעות מכרז וחוזה.
זליכה אף קבע תקדים כשאילץ את חברת "מודיעין אזרחי" לפצות את עובדיה שהועסקו בתנאי עבודה פוגעניים, כאשר איים בחילוט הערבויות שנתנה למדינה וזאת בעקבות מבצע ביקורת עומק שביצע להגנה על עובדי קבלן בממשלה.
מצד חובותיה של המדינה, זליכה עמד על כך שהמדינה תשמור על חוקי העבודה, ובייחוד על תשלום לספקים בזמן.
בספטמבר 2006 החליט להפקיע את ניהול תקציב הרשות לעסקים קטנים ובינוניים.
זאת לאחר שנחשפו בדו"ח מבקר המדינה מינויים פוליטיים שנעשו בה.
לפי החלטה זו, כל מהלך של מנהלי הרשות הובא באופן פרטני לאישור חשבת משרד התמ"ת.
בשנת 2007 התעמת עם ראשי "כיל" וטען שזו משלמת תמלוגים בחסר בהיקף של מאות מיליוני שקלים.
המחלוקת הועברה לבוררות של עורכי הדין רם כספי, אלקס הרטמן והשופטת בדימוס טובה שטרסברג-כהן.
בבוררות התקבלה טענת המדינה במלואה, וההליך שיזם זליכה הניב למדינה תשלומים נוספים בסך 1.1 מיליארד שקלים.
הסכום הזה עתיד להכפיל את עצמו עד תום תקופת הזיכיון בשנת 2030.
בכהונתו היה אחראי על הפרטה של מספר ארגונים גדולים.
זליכה הוביל להפרטת בנק דיסקונט.
בהפרטה זו התעניינו חמישה קונים, אך ארבעה פרשו, והבנק נמכר לבסוף לקבוצת איל ההון מתיו ברונפמן, היושבת בצפון אמריקה.
זליכה לא אישר ליו"ר הבנק, אריה מינטקביץ, מצנח זהב בשווי 17 מיליון שקל.
בנוסף, זליכה היה מעורב בהליך מכירת גרעין השליטה בבנק לאומי.
במהלך כהונתו התעמת זליכה עם מנהלים במשרד האוצר ובמשרדי ממשלה אחרים.
עימותים אלה היו אף תוצאה של פרסום דו"ח החשב הכללי שבו חשף אי סדרים והעברות כספים בניגוד לחוק בהיקף של מיליארדי שקלים.
כך למשל, לפני שנשלח לכלא ניסה שר האוצר אברהם הירשזון לקצץ בסמכויותיו של זליכה ואף לפטרו.
זליכה גם הגיש תלונה למבקר המדינה נגד ראש הממשלה, אהוד אולמרט בעקבות עדותו לאי סדרים בהליך הפרטת בנק לאומי.
ב-16 בינואר 2007 נפתחה חקירה פלילית נגד אולמרט, בחשד שבעת כהונתו כשר האוצר, הביא לשינויים בתנאי המכרז שנועדו לסייע למקורבו פרנק לואי.
בפרשה זו זליכה שימש אחד העדים המרכזיים נגד אולמרט, שהכחיש את מעורבותו במכרז.
אשתו של זליכה אף קיבלה איומים על חייה ועל חיי בעלה, מה שהוביל להצבת אבטחה סביב ביתם.
בנובמבר 2007 קבעה המשטרה שאין תשתית ראייתית מספקת להעמדת אולמרט לדין ובהמשך הוא נסגר מחוסר ראיות.
שר האוצר רוני בר-און התכוון שלא להאריך את תקופת כהונתו של זליכה, אך מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס הוציא צו הגנה זמני המונע את החלפתו מתוקף היותו חושף שחיתות.
נגיד בנק ישראל, סטנלי פישר, ומנכ"ל האוצר, ירום אריאב, מתחו ביקורת על צעד זה.
על פעילותו נגד השחיתות זכה לאהדה מגורמים כדוגמת תנועת אומ"ץ, ופוליטיקאים ממפלגות שונות כדוגמת שלי יחימוביץ' וזהבה גלאון.
יורם גבאי, שהיה הממונה על הכנסות המדינה, כתב על כהונתו של זליכה: "פעולותיו כחשב כללי העידו על הבנתו את הצורך להילחם בשחיתות על ידי דרישה לשקיפות, הגינות וכללי משחק ברורים, בין המדינה לבין הסקטור העסקי.
ירון זליכה הצליח לנתץ את הנורמות של מכרזים חצי פיקטיביים, בהם ידעו הזוכים מראש שלא יקיימו את התנאים.
זליכה מנע חופש החלטה במכרזים לפוליטיקאים ולפקידים, והקפיד על קיום מדוקדק של החוזים הממשלתיים ועל תשלום הוגן, ראוי ובזמן."
לאחר התפטרותו חזר זליכה לעמוד בראש החוג לחשבונאות בקריה האקדמית אונו וכן מונה לנשיא המועצה האקדמית העליונה שלה.
בשנת 2010 מונה לפרופסור במוסד זה.
בנוסף, החל לפרסם סדרת טורים בנושאי כלכלת ישראל בעיתון "הארץ".
במקביל עבד גם בשוק הפרטי.
בין היתר נשכר על ידי חברות הסלולר על מנת להילחם להרחיב את הרפורמה בדמי הקישוריות והכנסת מפעילים וירטואליים גם לתחום הפעילות של מונופול בזק ומונופול הכבלים הוט.
זליכה טען כי רפורמה חד-צדדית שתחול אך ורק על חברות הסלולר ותימנע מהחלתה גם על מונופולי בזק והוט תנציח את מעמדם המונופולי ותפגע בצרכן.
בשנת 2008 התנדב ב"מרכז הערבי–ישראלי לטכנולוגיה והייטק" והיה לנשיאו הראשון.
בשנת 2009 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המבצעת מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
כשנתיים לאחר עזיבתו את תפקיד החשב הכללי הגיש מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, דו"ח שבו ביקר את נציבות שירות המדינה על כי לא בדקה כי עובדי מדינה אכן עומדים בתנאי ההיתרים לעבודה פרטית.
במסגרת זו ציין המבקר שתי דוגמאות מבלי שהוא מציין את שמות העובדים הספציפיים.
בתקשורת נטען כי זליכה הוא אחד משני העובדים שאליהם מתייחסות הדוגמאות.
על פי הדוגמה עלה שזליכה הפר כביכול את תנאי תקנון שירות המדינה בכל הקשור לעבודתו להיתר העבודה הפרטית שקיבל בקריה האקדמית אונו – בהיקף המשרה, בגובה התגמול ובהיעדר דיווח.
זליכה טען מנגד כי מבקר המדינה טעה ומכיוון שהמבקר, בניגוד למחויב בחוק, לא ביקש ממנו תגובה לפני פרסום הדו"ח לא יכול היה להעמיד את משרד המבקר על טעותו, וכי אכן עבד בהתאם לאישור שניתן לו ואף קיבל שכר נמוך יותר מגובה ההיתר.
לטענתו לדבריו של זליכה, הוא פנה אל המבקר בדרישה כי הדוגמה בדוח תתוקן אולם עקב סירוב המבקר לא צוין שמו של זליכה במפורש.
ביקורת נוספת על פעילותו הייתה על פרויקט המחשוב שבאחריות החשב הכללי "ממשל זמין".
בנוסף לחריגות תקציב ואי עמידה בלוחות זמנים, חסר לדברי המבקר גוף לניהול אסטרטגיית הפרויקט.
בסוף אוגוסט 2011 מונה זליכה לעמוד בראשות ועדה להגברת התחרותיות בענף הרכב, אשר הגישה את מסקנותיה לעריכת שינויים מבניים בענף באמצע פברואר 2012. במאי 2012 מונה לעמוד בראשות ועדה ציבורית שעסקה בבדיקת המבנה הניהולי של הכדורגל הישראלי.
בדצמבר 2018 מונה על ידי שר האוצר משה כחלון לעמוד בראש הוועדה לבחינת יוקר המחיה, מינוי שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הביע זליכה תמיכה נחרצת בשלי יחימוביץ' ובמפלגת העבודה, ואף נשא הרצאה בכנס בחירות של המפלגה, ובה הסביר מדוע הוא מתנגד למדיניות הכלכלית של בנימין נתניהו ותומך בזו של יחימוביץ'.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, זליכה הביע תמיכה במפלגת "מרצ" בשל התוכנית הכלכלית שלה (על אף אי הסכמתו עימה בעניינים מדיניים).
זליכה העיד שהצביע למפלגת "כחול לבן" בבחירות לכנסת העשרים ואחת ותמך בהם בבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
בשנת 2013 תבע יחד עם דני מריאן את חברת אפריקה ישראל בסכום של 11.6 מיליון ש"ח עבור שירותי תיווך שנתן לחברה לכאורה.
באוקטובר 2014 תביעתו נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי בלוד ואף הוטלו עליו הוצאות משפט של 75,000 ש"ח.
זליכה ערער לבית המשפט העליון אך בהמלצת השופט אליקים רובינשטיין שרמז לו כי תביעתו אינה סבירה משך את העתירה.
בשנת 2015 הופיע בפרק השני של הסדרה "מגש הכסף", סדרה דוקומנטרית על המצב הכלכלי והחברתי בישראל.
בנובמבר אותה שנה, מונה זליכה ליועץ הכלכלי של יושב ראש הסתדרות העובדים, אבי ניסנקורן.
בין השנים 2015–2016 שימש כיועץ לוועד של עובדי מגה קמעונאות.
הוא היה נציגם בדירקטוריון וכיהן כסגן יו"ר הדירקטוריון.
לאחר טבח שבעה באוקטובר אמר בריאיון שאסור להכניס פלסטינים מעזה ומיהודה ושומרון לעבודה בשטחי ישראל, זאת בנימוק שהדבר גורם לקנאה בישראלים ולחוסר העצמאות הכלכלית של הפלסטינים שתלויים בישראל.
בספטמבר 2024 פרסם טור בו טען כי האמירה שבנימין נתניהו בנה את החמאס באמצעות כספי קטר היא שגויה וכי הכסף הקטרי היווה רק כ-1-2% ממקורות המימון של חמאס.
ב-30 בדצמבר 2020 הודיע זליכה על הקמת מפלגה חדשה בשם "המפלגה הכלכלית" שתתמודד בחירות לכנסת העשרים וארבע.
בנאום השקת המפלגה אמר כי הסיבה להקמתה נובעת מכישלון הצמרת הפוליטית בהובלת המדיניות הכלכלית בישראל.
בבחירות קיבלה מפלגתו כ-0.8% מהקולות ולא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה התמודדה גם בבחירות לכנסת העשרים וחמש, אך לא עברה את אחוז החסימה גם בפעם זאת, וזכתה ל-0.29% מהסך הכללי של הקולות.
זליכה נשוי לאורלי ולהם שלושה ילדים.
הוא מתגורר כיום בעיר הולדתו רמת גן.
ביקורת שהופנתה כלפי פרסומיו ועמדותיו של זליכה היא כי חלק מהנתונים והקביעות שהציג אינם תואמים לנתונים הרשמיים או שאינם מייצגים את התמונה הכוללת.
נטען כי ייחוס מהלכים כמו העלאת שכר המינימום, פנסיית החובה והעסקה ישירה להסתדרות איננו מדויק, וכי היקפם בפועל קטן בהרבה מהמצג.
בנוסף צוין שהסכמי השכר במגזר הציבורי חיזקו לעיתים עובדים חזקים ולא בהכרח סייעו לחלשים.
ביקורת נוספת התמקדה בניתוחיו המאקרו־כלכליים.}} בין היתר נטען כי טענותיו בדבר עצירת תהליך ההתכנסות של המשק הישראלי למדינות המפותחות מבוססות על פרשנות שגויה של מודל הצמיחה, וכי בפועל נתוני הצמיחה של ישראל אינם חריגים ביחס למקובל.
כמו כן נטען כי עמדותיו בדבר עידוד הצריכה הפרטית כבסיס למדיניות צמיחה אינן מבוססות אמפירית ואף מנוגדות לניסיון ההיסטורי של מדינות שבהן השקעה וחיסכון היו מנועי צמיחה מרכזיים.
בנוסף, צוין כי הצגת נתוני הצריכה הפרטית, שיעורי האבטלה, היקף המשרות החלקיות ומחירי הדיור נעשתה לעיתים באופן שאינו תואם את הנתונים של גופי הסטטיסטיקה הרשמיים והבינלאומיים.
ביקורת נוספת עסקה בפעילותו הציבורית לאחר כהונתו כחשב הכללי.
נוסף על כך הובעה ביקורת על הצגתו כאקדמאי אובייקטיבי, בטענה כי במקביל שימש יועץ בשכר ליו"ר ההסתדרות ולוועדי עובדים שונים, והופיע בסרטון מטעם ההסתדרות בתפקיד יו"ר מכון מחקר שהוקם במסגרת הארגון וטרם פרסם מחקרים.
עוד נטען כי אף שהוא עושה שימוש בתואר פרופסור, מדובר בדרגת פרופסור חבר במכללה, וכי תרומתו המחקרית מצומצמת יחסית מבחינת כתבי העת שבהם פרסם ומספר הציטוטים למאמריו.
הגווארדיה השחורה - כל מה שאסור לדעת על שוד הקופה הציבורית.
הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2008. בספר מאשים זליכה את ממשלת ישראל בעיקר בתקופתו של אהוד אולמרט כשר אוצר וראש ממשלה, בהתנהלות כספית כושלת, מושחתת ובזבזנית.
אי ודאות, ציפיות ומדיניות מאקרו כלכלית בישראל.
שינוי בהרגלי הצריכה: המדריך ליעילות כלכלית ולצדק חברתי בישראל.
הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם הקריה האקדמית אונו, 2011
ארבע-מאות המלקות וסרטים אחרים: על מנהיגות, ערכים, אתיקה ואסתטיקה בקולנוע של המאה העשרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
ירון זהבי הוא דמות בדיונית בסדרת ספרי חסמבה פרי עטו של יגאל מוסינזון.
על פי התיאור המקורי של מוסינזון הוא נולד במהלך שנות השלושים.
דמותו של ירון עוצבה על פי דמותו של ירון לונדון כאשר מוסינזון התגורר תקופת מה בביתו של בצלאל לונדון, אביו של ירון.
זהבי אויר לראשונה על ידי המאייר שמואל כץ.
דמותו של זהבי על פי כץ היא בעלת פרצוף ילדותי מעט, לחיים נפוחות, ובלורית שער בלונדיני, שנצבע בצהוב על כריכות הספרים בהן הופיעה הדמות.
מאיירים נוספים שאיירו את סדרת חסמבה, שמרו על הקווים המקוריים של כץ בתיאור הדמות ואפיונה.
על פי הראשון בספרי חסמבה, חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט היה זהבי נער על סף ההתבגרות, בן 12 לערך, בשלהי תקופת המנדט הבריטי, בן למסגר בשם שמעון גולדברג, שהיה פעיל בהגנה.
זהבי הקים חבורת ילדים סודית שלחמה בבריטים, וכונתה "חסמבה".
ירון היה מפקדה, ותמר, מתל נורדוי היא סגניתו.
בספרים אלו מתואר ירון כילד אמיץ ורב תושייה, המוביל את חבורתו להרפתקאות נועזות בהן הוא לוחם בתחילה בבריטים, ולאחר מכן באויבי המדינה - שליחי מדינות ערב, ופושעים בינלאומיים הזוממים מזימות כנגד המדינה ותושביה.
ספרי חסמבה מ"הדור הראשון" ראו אור בין שנת 1950 ל-1959. גיבוריהם לא התבגרו בתקופה זו.
אמנם בספר השמיני בסדרה "חסמבה והאלמוני במסכה השחורה" שראה אור בשנת 1954, הודיע מוסינזון כי החסמבאים הפכו ל"גדנעים ותיכוניסטים", אך ספרים בהם ממשיכים החסמבאים להיות מתוארים ומצוירים כילדים על סף גיל ההתבגרות המשיכו לצאת, עד לשנת 1959.
בשנת 1966 יצא לאור הספר "חסמבה בשירות הריגול הנגדי" בו הודיע מוסינזון כי החסמבאים התבגרו, והוקמה חבורה חדשה של ילדים בראשות יואב צור.
ירון זהבי שמר על קשרים עם חבורה זו, ונמסר כי הוא קצין בכיר בצה"ל, ומשרת בגוף המכונה מת"מ, מפקדת תפקידים מיוחדים, לצד תמר, לה נישא.
אורי מופיע בספר "חסמבה מול החוטפים או פרשי הלילה הולמים שוב!", ולאחר שנחטף, ומשוחרר על ידי ילדי חסמבה, הופך הוא שוב לחסמבאי.
דמותו של זהבי מופיעה אף בסרטים ובמחזות שנעשו על פי סיפורי חסמבה.
בין היתר שיחק אותו על במת התיאטרון אקי אבני במחזמר "חסמבה" בשנת 1998. שלמה ארצי שיחק את זהבי בסרט חסמבה ונערי ההפקר (1971), ואילו אודי ערן שיחק את זהבי בסרט חסמבה ושודדי הסוסים בשנת 1985.
בסדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3 משחק עודד קוטלר את זהבי הקשיש, המתואר כ"גמלאי מריר ובודד" ופרוד מזה שנים מזוגתו תמר.
אבני, שכאמור גילם את זהבי במחזמר מ-1998, השתתף בסדרה בתור בנו של ירון, אורי זהבי, שנחטף על ידי חברת "זורקום" ונשלט על ידיה.
בסוף העונה הראשונה הוא חוזר להכרה ועוזר לחבורה.
גורל דומה מתואר לזהבי בספרה של שפרה האפרתי, "לא תשווה" המתאר את גורלם של גיבורי חסמבה בבגרותם.
על פי הספר השתחרר זהבי מהצבא בדרגת סגן-אלוף, אך הוא הומוסקסואל שהסתיר עובדה זו במהלך שירותו הצבאי, ובאזרחות הוא הופך לשתיין.
תיאור אירוני של הדמות מופיע בשירה של להקת טיפקס "ירון זהבי בשביל קליפות הגרעינים", שהופיע באלבום "שביל קליפות הגרעינים" בשנת 1992. בשיר מתוארות עלילות זהבי כיוצא צבא אופייני המטייל בחו"ל, ומבצע שורת פעילויות שליליות המיוחסות בדרך כלל לטיילים הישראלים בחו"ל.
זהבי מופיע אף בסיפור הפארודי "גדידין בהרפתקאות נגד הריגול הנגדי" מאת אתגר קרת (בקובץ "געגועי לקיסינג'ר").
הסיפור כתוב מנקודת ראותו של גדי, בנו של דנידין, המתאר כיצד נעזב אביו בידי הממסד הביטחוני ובידי פרופסור קטרוס ומת מנזק לכבד שנגרם בגלל הנוזל הסגול ששתה.
הסיפור מסתיים כאשר ירון זהבי שהפך לסוכן בכיר במוסד, רודף אחר גדי דין כדי להשיג מסמכים סודיים שהיו כביכול בידי אביו.
דקל נולד לחנה יהודית וליאיר, שהיה עורך במעריב שנים רבות.
למד בבית הספר היסודי ניר, בחטיבת הביניים שז"ר, ובבית ספר התיכון בן-צבי בקריית אונו.
היה רשג"ד בשבט הצופים בקריית אונו.
דקל התחיל את עיסוקו כעיתונאי בעת שירותו הצבאי, כששימש ככתב לענייני משטרה ומשפט בגלי צה"ל, וכתב לענייני מפלגות.
כך, סיקר דקל שבע מערכות בחירות לכנסת, מהבחירות לכנסת ה-12 ועד הבחירות לכנסת ה-18. כמו כן, סיקר את מערכת הבחירות בארצות הברית ב-2008.
במשך שבע שנים, הגיש בגלי צה"ל פינת מפלגות שבועית, על כך זכה ב-1990 וב-1993 בפרס מפקד גלי צה"ל.
במשך הזמן היה גם כתב ופרשן לענייני מפלגות בתוכנית ערב חדש בטלוויזיה החינוכית, ובערוץ 2, בתקופת הקמתו.
מאמצע שנות התשעים ועד למינויו למפקד גלי-צה"ל, שימש דקל ככתב פוליטי בקול ישראל, שם הוא גם הגיש את תוכנית האקטואליה "הכל דיבורים", והיה פרשן פוליטי של הערוץ הראשון.
בשנים 2002–2007, היה דקל שליח הערוץ הראשון וקול ישראל בוושינגטון.
ב-4 במרץ 2012, החל לכהן כמפקד גלי צה"ל (ולשם כך פרש מרשות השידור).
עם כניסתו לתפקיד החל בשורת שינויים בתחנה, ובין היתר ביטל את מהדורות החדשות והחליף אותן במבזקים קצרים בשעות עגולות בלבד, שבהם משולבים קולות מוקלטים מהשטח.
המבזקים נפתחים בביטוי "עם מה שקורה עכשיו".
באוקטובר 2012, פסל לשידור את שירו של יזהר אשדות, "עניין של הרגל", הוא נימק את הפסילה בכך, שהשיר "בז לחיילי צה"ל, ואף "מציג אותם באור דמוני".
ב-31 באוגוסט 2017, סיים דקל את כהונתו כמפקד גלי צה"ל והוחלף בידי שמעון אלקבץ.
בתחילת פברואר 2019, הודיע תאגיד השידור הציבורי, שדקל עובר לתאגיד ויגיש את השבוע עם ירון דקל, וכן שהתוכנית "דקלסגל" עוברת אף היא לתאגיד ותשודר בימי חמישי בשעות 8-10 בבוקר.
דקל יצר את הסדרה הדוקומנטרית "דה איזראליז" העוסקת בישראלים שהיגרו לצפון אמריקה.
במאי 2021, הודיע לתאגיד, כי בקיץ ייצא לשליחות בקנדה מטעם הסוכנות היהודית.
בעקבות כך הודיע על פרישתו מהתאגיד לאחר כשנתיים וחצי.
דקל הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן בקרימינולוגיה ומדע המדינה ובעל תואר שני בהצטיינות מאותה אוניברסיטה בתקשורת ומדע המדינה.
בנוסף, השתלם ב-1993 במכון העיתונות העולמי במינסוטה, ארצות הברית, וב-1996 באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה.
בתוכנית "הכל דיבורים", הרבה דקל למתוח ביקורת, לעיתים חריפה, על אישים או גופים מסוימים.
כך למשל, הפתיח של התוכנית היה בדרך כלל ביקורת צינית מתוחכמת על פוליטיקה אקטואלית.
במשך התוכנית, הרבה דקל לסקר ולעקוב אחר ענייני אקטואליה שונים, ולבקר בחריפות סטיות מהתנהגות הוגנת ומן המקובל.
כמו כן, משמשת התוכנית במה לראיונות שהוא עורך.
הוא נתפס לעיתים כמראיין קשוח, שאינו מאפשר למרואיין לסטות מהנושא ללא מענה ברור לשאלותיו.
לאחר הקראת גזר הדין במשפטו של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, קרא דקל לאמצעי התקשורת בישראל לערוך חשבון נפש, כי "אם הציבור יאבד את האמון במערכת המשפט זה לא יהיה בגלל משה קצב, זה יהיה בגלל התפקיד החדש שהתקשורת לקחה על עצמה".
בהודעה על הענקת פרס סוקולוב לירון דקל, באתר עיריית תל אביב נכתב:
1990 - פרס מפקד גלי צה"ל, על סיקורו את פרשת "התרגיל המסריח"
1993 - פרס מפקד גלי צה"ל, על הגשת פינת מפלגות שבועית
2008 - פרס סוקולוב לעיתונות, בגין הצטיינותו כשליח רשות השידור בארצות הברית
גולן נולד בתל אביב למשפחה שנמנית עם המשפחות הוותיקות בתל אביב מבני העלייה השנייה, שם משפחתו המקורי היה גולדברג אותו עיברת אביו.
שני סביו, בן-ציון ברקאי ופנחס גולדברג, היו עורכי דין ידועים בתל אביב.
סבתו מצד אביו, אסתר גולדברג לבית וילקנסקי, הייתה אחותם של פרופ' יצחק וולקני-אלעזרי ושל סופר העלייה השנייה מאיר וילקנסקי.
אביו אליעזר גולן, בוגר הטכניון, היה בעל חברת "תרמויל" לחימום והסקה, אמו, פרופ' רבקה ברקאי-גולן, הייתה מדענית בתחום המיקרוביולוגיה.
אחיו הוא אספן העתיקות עודד גולן.
גולן למד בגימנסיה הרצליה בדומה לסבו פנחס גולדברג, שהיה מבוגרי מחזור ו' של הגימנסיה, ובדומה להוריו שהיו גם הם מבוגרי הגימנסיה.
הוא שירת בצה"ל בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
לאחר שחרורו מהצבא למד לתואר ראשון בחוג לספרות עברית והיסטוריה של ארץ ישראל באוניברסיטה העברית וסיים בה תואר שני בספרות.
הוא היה תלמידו המועדף והבולט של פרופסור גרשון שקד.
בהנחייתו הגיש עבודת גמר בהיקף של 770 עמודים על סיפוריו של נסים אלוני.
עבודת גמר זו יצאה ב-2010 כספר מסחרי בשני כרכים בשם "תוגה ומחאה".
בשנת 1982 פרסמו גולן ושקד במשותף את "חיים על קו הקץ" (בהוצאת "הקיבוץ המאוחד"), אנתולוגיה לספרות הישראלית המודרנית של בני דור הפלמ"ח (סופרי דור תש"ח).
גולן ביצע למעשה את עבודת איסוף הסיפורים וכתב את ההקדמות לסיפורים, בעוד ששקד כתב את המבוא הכללי לאנתולוגיה.
באותה שנה התחיל גולן בכתיבת עבודת דוקטורט אודות יצירתו של יגאל מוסינזון, אך לא סיים את כתיבתה.
הוא עזב את האקדמיה והמשיך כמבקר ספרות בעיתונים דוגמת "דבר", "על המשמר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", והיה בעל טור ב"רחוב ראשי", "הארץ" (במדורו "ספרים הרבה") וטור עוקצני במקומון הירושלמי "כל העיר".
הוא כתב בהזמנה ספרים על תאגידים הסתדרותיים ככור וטלרד.
חלק ממאמרי הביקורת הספרותית שכתב באותה תקופה יצאו ב-2012 באנתולוגיה בעריכת אלמנתו בתיה גולן ובתוספת הקדמות מאת בתיה גולן והמשורר מנחם בן.
בסגנון כתיבתו כמבקר, חל שינוי הדרגתי מסגנון אקדמי-מחקרי לכתיבה קלילה יותר העוסקת בתופעות תרבותיות, ספרותיות ואנושיות.
הוא מרד במוסכמות ונהג לנפץ מיתוסים ופרות קדושות.
במדוריו נתן ביטוי להתפלמסויות ספרותיות שהתקיימו באותה עת בקהילה הספרותית בישראל.
בהיותו אספן ספרים ומאמין בצורך להוציא לאור כל ספר, החליט להקים הוצאת ספרים.
ב-1986 ייסד גולן את הוצאת הספרים: "הוצאת ירון גולן".
המוטו של ההוצאה היה מתן במה לריבוי הקולות של התקופה, ועל פי גישה זו היה מחלוצי התפיסה הפוסט-מודרניסטית ("כל דבר אותנטי ראוי להתפרסם ורק הקורא הוא הצנזורה").
ההוצאה התקיימה ללא צוות שכיר, אלא בהנהלת גולן עצמו ובני משפחתו (אימו, אביו ובעיקר אשתו בתיה).
גולן לא דרש תשלום מסופרים בהם האמין, ודרש סכומים נמוכים יחסית מסופרים שהגיעו אליו, ואף זאת רק בשנים האחרונות.
גולן לא ראה בהוצאה כפעילות עסקית למטרות רווח, אלא שליחות תרבותית-חברתית.
גולן תמך במשוררים, ובין ספרי שירה שלא נודעו בציבור קודם כמו ספרי אורה עתריה הוציא לאור גם משוררים ידועים ומפורסמים כידידו הטוב דוד אבידן ("עלילות דני מחונני" ו"ראש לשועלים"), דרור אלימלך, מנחם בן ("אין שירה בלתי מובנת"), דפנה שחורי, משה בן הראש, מתי שמואלוף ואחרים.
כן הוציא לאור את הגיליון האחרון של כתב העת "עכשיו" בעריכתו של גבריאל מוקד וחוברות השירה "הנה" בעריכת נתן זך.
הוא הוציא לאור ספרים רבים (כ-200, לפי אלי אשד) של זכרונות ניצולי השואה, בהם ראה ערך מיוחד.
הוא הוציא לאור ספר שירה וספר פרוזה בכל שבוע ורומן היסטורי אחת לשלושה חודשים, כ-120 ספרים בשנה.
בין סופרי הפרוזה שהוציא היו אהרן אמיר, צבי הרמן, אריה קרישק, משה גרנות, אילן עמית ואחרים.
היה המו"ל של ההיסטוריון הצבאי השנוי במחלוקת אורי מילשטיין והוציא רומנים היסטוריים וספרי מדע פופולרי.
ירון גולן הוציא תרגומים רבים של ספרות קלאסית ומודרנית ומבחינתו, אמר, לא הייתה לו כל בעיה להוציא לאור אף את "מיין קאמפף" של אדולף היטלר, אשר יצא לבסוף בתרגום חלקי בהוצאת "אקדמון".
גולן חילק שורה של "פרסים" (תעודות בלבד, לא פרס כספי) בין סופרי הוצאתו, למשל פרס עליזה ברקאי לספרי ילדים, פרס היינה לתרגום, פרס גרשום שופמן לסיפורים קצרים ופרס רחל לשירה.
ידידו, המשורר ישראל בר-כוכב, תיאר אותו: "הוא היה אשף בעניין הסופרים העברים מסוף המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20; לא היה דבר שלא ידע עליהם.
הוא היה אדם מבריק, אקסצנטרי, לא תמיד מובן.
הוא עזר לאנשים והוציא ספרים על חשבונו כשלא יכלו לשלם לו.
העניין הכלכלי פחות העסיק אותו, אלא יותר העניין הספרותי והחברתי".
על אף שהיה דמות מקובלת בקרב קבוצת אינטלקטואלים, היו אנשי ספרות בישראל, ובמיוחד בממסד המו"לות, שמתחו על גולן ביקורת על כך שלא עשה הבחנה בין ספרים "חשובים" ו"בלתי חשובים", "ראויים" ו"בלתי ראויים".
אף על פי שהוציא כמות גדולה של ספרים חשובים לכל הדעות, הוציא גם ספרים בעלי איכות ירודה וכאלה שעורכי הוצאת ספרים ממסדית לא היו מוציאים לאור.
בראשית דרכה של ההוצאה, הייתה פחות הקפדה בתהליכי הפקת הספר, והדבר נבע גם מהעדר מימון מצד המחברים.
גולן הצהיר אז שהתוכן חשוב מן הצורה, אך בשנים האחרונות של ההוצאה השתפרה האיכות האסתטית והחומרית של הספרים.
בהוצאת ירון גולן יצאו לאור כמה מספריו של יצחק חסון, יו"ר האגודה ההומניסטית החילונית הישראלית: "מסיפורי סבא איציק" - סיפורים לילדים ולנוער המבוססים על אירועים אמיתיים ומעודדים לחשיבה הומניסטית, מאוירים בידי הצייר יעקב גוטרמן.
הסיפורים התפרסמו קודם לכן ב"משמר לילדים"; סדרת ספרים שנקראה "מסיפורי סלומון" - סיפורים הומוריסטיים בגוף ראשון מפי דמות בדיונית בשם סלומון, "איש פשוט", שמאחוריהם ביקורת חברתית נוקבת על העדר רציונליות ועל תמימות האדם המאמין למנהיגיו הרוחניים.
גולן נודע במנהגו להופיע בפורומים שונים ולהטיח ביקורת קשה, בלשון חדה ונחרצת, בפני אנשי הממסד הספרותי.
הוא כפר בתפיסה המקובלת שהוצאה לאור היא עסק כלכלי וראה במי שהפיק רווח מהוצאת ספרים שרלטן אנטי-תרבותי.
ירון הוכנבוים (נולד ב-30 ביוני 1971) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי המשמש כיום כמאמנה של הפועל כפר שלם מהליגה הלאומית.
הוכנבוים, יליד חיפה, שיחק עד גיל 22 שיחק בליגות הנמוכות.
לאחר פרישתו אימן במשך שלוש שנים במחלקת הנוער של הפועל חיפה ולאחר מכן מונה למאמן הפועל נחליאל מליגה ב'.
בהמשך אימן הוכנבוים במספר קבוצות מהליגה הלאומית, בין היתר בהפועל חדרה, הפועל כפר כנא, הפועל רמת גן, הפועל אשקלון, הפועל נצרת עילית, הפועל רמת השרון, מכבי אחי נצרת והפועל עכו.
הוכנבוים הצליח להגיע להישגים ולהעפיל לליגה הלאומית עם הפועל נצרת עלית ב-2002 והפועל עפולה ב-2012. לליגת העל העפיל הוכנבוים עם הפועל עכו ב-2009.
הוכנבוים הגיע להישגים במסגרת משחקי גביע המדינה כשקבוצתו, הפועל עכו מהליגה הלאומית, הדיחה את מכבי תל אביב מהמפעל במרץ 2006. בנוסף הוכנבוים העפיל לחצי גמר גביע המדינה עם הפועל עפולה באפריל 2015.
בעונת 2008/2009 מונה הוכנבוים למאמן הפועל עכו שהייתה אז בליגה הלאומית, והיה ותיק המאמנים בליגה.
באותה עונה הצליח להעלות את הקבוצה לליגת העל אחרי שהקבוצה סיימה במקום השני בתום העונה.
ביוני 2009, לאחר שהעלה את הפועל עכו לליגת העל, חתם הוכנבוים על חוזה מחודש עד סוף העונה.
בניגוד לתחזיות המוקדמות הצליח הוכנבוים להשאיר את עכו בליגת העל, לאחר עונה די טובה של הקבוצה וזכה למחמאות על הצלחתו להשאיר בליגת העל את הקבוצה עם תקציב השחקנים הנמוך ביותר בליגת העל.
בתום העונה נפרד הוכנבוים מעכו בשל מחלוקות כספיות.
במאי 2010 מונה שוב למאמן הפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית, אך עזב לאחר מספר מחזורים בשל הליכי פירוק שהחלו כנגד נצרת עילית.
בפברואר 2011 מונה הוכנבוים למאמן הפועל רמת גן במקום האחרון בליגת העל, ובתום העונה נשר עמה לליגה הלאומית.
בדצמבר 2011 מונה הוכנבוים למאמן הפועל עפולה מליגה א'.
בעונת הוביל את הקבוצה למקום הראשון בליגה א' צפון והעפיל עמה לליגה הלאומית.
ב-28 ביוני 2015 מונה שוב למאמן הפועל עכו, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון.
ב-20 במרץ 2016 האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת אך בתחילת חודש מאי, שני מחזורים לסיום העונה וכשקבוצתו ממוקמת מתחת לקו האדום מרחק נקודה מהמקום ה-11, פוטר מאימון מהקבוצה.
לקראת עונת חתם במכבי שעריים מהליגה הלאומית.
ב-22 באוקטובר 2016 פוטר מתפקידו.
ב-4 בדצמבר 2016 מונה למאמנה של הפועל פתח תקווה.
במאי 2017 עזב הוכנבוים את פתח תקווה וביוני חתם בהפועל נצרת עילית.
בעונת 2018/2019 הובילה הקבוצה את טבלת הליגה במשך רוב העונה, אך לבסוף סיימה במקום השלישי והוכנבוים עזב את תפקידו.
בעונת 2019/2020 חתם בהפועל ניר רמת השרון וב-2020 חזר להפועל נוף הגליל עימה עלה לליגת העל בסוף עונת 2020/2021. ב-5 בינואר 2022 פוטר מאימון הקבוצה.
ב-6 בינואר 2022 מונה למאמן הפועל כפר סבא.
לאחר סיום תפקידו בכפר סבא עם תום העונה, מונה ב-22 במאי למנהלה המקצועי של מכבי בני ריינה מליגת העל.
ב-7 בספטמבר 2022 פוטר מניהול הקבוצה.
ב-19 בספטמבר מונה בפעם השביעית למאמנה של הפועל נוף הגליל..
ב-11 באפריל 2023 שב לאמן את הפועל ניר רמת השרון.
ב-11 בנובמבר 2024 עזב את רמת השרון ועבר לאמן את הפועל עכו.
שבוע לאחר מכן מונה למאמן הפועל כפר שלם.
ירון בנימיני (נולד ב-1961) הוא אמן לחימה ישראלי ומייסד מכללת ילון (לשעבר אינטרנשיונל גוג'ו ריו).
בנימיני נולד בפתח תקווה, אח תאום ל, שנפל במבצע שלום הגליל.
החל ללמוד ג'ודו אצל יונה מלניק בגיל 6 עד גיל 12, אז עבר ללמוד קראטה אצל יהודה פנטנוביץ'.
עד גיוסו לצה"ל הגיע לחגורה שחורה, דאן 1, בקראטה גוג'ו ריו ובמהלך שירותו הפך למדריך קרב מגע וקצין כושר קרבי, תפקידים אותם עדיין ממלא במילואים.
למד בתיכון ברנר פתח תקווה.
לאחר שרותו הצבאי המשיך ללמוד ולפתח את כישוריו כאמן לחימה ומדריך בקראטה גוג'ו ריו עם רוני קלוגר וכן בסגנונות קונג פו שונים אותם למד ממורים ביפן וסין.
בשנים 1985–1987 השתתף וזכה מדי שנה באליפות ישראל בקראטה במקצה קומיטה עד 65 ק"ג וכן במקצה הקאטה.
ב-1987 היה חתן פרס הוועד האולימפי בישראל על הישגיו הספורטיביים בתחומו וכן מונה לשופט באליפות ישראל לקראטה בשנים 1986 ו-1987 כמו גם במכביה ה-13 ב-1989. בשנת 1997 זכה בגביע עולם באליפות הבינלאומית השישית לאמנויות לחימה, בקטגוריית אמני לחימה בכירים.
בשנים 1994–1998 שירת בתפקיד המזכיר הכללי בארגון EWF - European WuShu Federation ואף מונה לשופט בינלאומי מטעם ארגון זה.
בשנת 1989, במקביל להמשך לימודיו במזרח, פתח בית ספר פרטי תחת השם אינטרנשיונל גוג'ו ריו, כיום בשם מכללת ילון.
בשנת 2008 פרש מתחום הקראטה וכיום מלמד אמנויות סיניות בלבד: קונג פו, טאי צ'י וצ'י קונג, וממשיך ללמד באופן אישי את תלמידיו במכללתו.
מופיע לעיתים בתוכנית "בתנועה" של ערוץ הבריאות, שם מציג את סגנון הטאי צ'י יאנג - 40 משפטי התנועה.
ירון אזרחי (19 באפריל 1940 – 29 בינואר 2019) היה פילוסוף וחוקר ישראלי בתחום מדע המדינה, ההיסטוריה והמוסר, שכיהן
כפרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
זכה בפרס על מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה בשנת 2009.
ירון אזרחי נולד ב-1940, לכנר והמוזיקאי יריב אזרחי, לשעבר מנהל קונסרבטוריון רון שולמית, ולחנה.
גדל בתל אביב ולמד בבתי הספר העממיים "הכרמל", "דובנוב" ו"הקליר" בתל אביב, ב"תיכון חדש" בתל אביב ושנה אחת ב"תיכון בית הכרם" בירושלים.
לאחר שרותו בצה"ל החל ב-1960 ללמוד פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.
בין מוריו הבולטים היו הפרופסורים שמואל נח אייזנשטדט, יוסף בן-דוד, שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך.
נסע ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד ב-1966 וקיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטה זו ב-1972. בין מוריו הבולטים בהרווארד היו הפרופסורים הנרי קיסינג'ר, דון פרייס, רוברט מרטון, קרל דויטש וג'ודית שקלאר, אשר בהדרכתה כתב את עבודת הדוקטורט.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "התנאים החברתיים והפוליטיים להתגבשות המדע המודרני ושרידותו במשטרים דמוקרטים ולא דמוקרטים".
בתקופת לימודיו שימש יועץ למדיניות המדע של ארצות הברית בבית הלבן ובאקדמיה הלאומית למדע בוושינגטון.
בסיום לימודיו ב-1971 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית עד לפרישתו ביוני 2008. מונה למרצה ב-1972, למרצה בכיר ב-1977, לפרופסור חבר ב-1990 ולפרופסור מן המניין ב-1998. החליף את פרופסור יוסף בן-דוד כראש התוכנית לפילוסופיה והיסטוריה של המדעים ולאחר מכן כיהן כמופקד הקתדרה על שם משפחת גרשטן למדעי המדינה.
אזרחי שהה כעמית מחקר במכון למחקר מתקדם במדעי ההתנהגות בסטנפורד (1977-8); שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות פנסילבניה (1973-4) באוניברסיטת דיוק (1986-4), הרווארד (1990-1986), פרינסטון (1992-3), בראון (2008) ובמכון רוקפלר בבלג'יו (2011).
כיהן כיועץ למדיניות מדע בישראל לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1983-1973).
השתתף כחבר המועצה למדיניות מדע של נשיא המדינה בתקופת כהונתו של הנשיא אפרים קציר.
ב-1992 הצטרף כעמית בכיר למכון הישראלי לדמוקרטיה ועסק עד 2003 בסוגיות האיומים הפנימיים על הדמוקרטיה הישראלית, בעיקר בשני נושאים עיקריים: השפעת ההון על ריכוז השליטה בעיתונות הישראלית וסכנות הנובעות מהעדר חוקה.
השתתף בכתיבת מסמכים והצעת חוקה למדינת ישראל במסגרת ועדה שבראשה עמד נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר.
כחלק מפרויקט החוקה לישראל, כתב אזרחי יחד עם פרופסור מרדכי קרמניצר את הספר "ישראל לקראת דמוקרטיה חוקתית", שפורסם על ידי המכון ב-2001.
במסגרת המכון לדמוקרטיה נלחם נגד הצעות חוק המכוננות משאל עם בישראל ונגד תופעות של שחיתות שלטונית.
הרצה במכללה לביטחון לאומי (2009-2007) ושימש חבר בוועדה האקדמית שלה.
במשך שנות ה-80 היה שותף פעיל בשיחות שהתקיימו באירופה עם אינטלקטואלים פלסטינים שחלקם התמנו אחר כך לנציגים פלסטינים רשמיים בשיחות השלום.
בהמשך עסק בסכנה הקיימת לדעתו בהתנחלויות לדמוקרטיה הישראלית.
לדעתו, הקפאת חלות החוקים והליכי אכיפה מול תהליך כוחני של בניית ההתנחלויות במשך עשרות שנים יצרו תת-תרבות של אי-לגאליזם, שעודד אלימות שגלשה לחברה הישראלית כולה.
מגמות אלה שקיבלו תמיכה, בחלקן הגדול בהסתר, מממשלות ישראל והצבא, קטעו את תהליך הקונסטיטוליזציה (constitutionalization) של מדינת ישראל, שהתקדם מ-1948 עד 1974 לערך באורח סביר.
בשעה שהמדינה החלה מרשה וממשיכה להרשות קיום מערכת שלמה של כוחנות מחוץ לחוקי המדינה, ישראל כמדינת חוק נמצאת בתהליך מסוכן של התדרדרות למצב של אלימות לא מוסדרת, של "מדינה בדרך" - מצב שקדם להקמת המדינה.
זאת מעבר לתוצאות החמורות של מגמות אלה ללגיטימציה הבינלאומית של ישראל כדמוקרטיה וכמדינה שוחרת שלום.
שימש כמומחה ופרשן לפוליטיקה בישראל בעיתונות בישראל ובעיתונות הבינלאומית.
בנוסף להיותו מרואיין לעיתים קרובות לעיתונים וערוצי הטלוויזיה בישראל.
אזרחי רואיין פעמים רבות על ידי "הניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט" ו"טיים מגזין".
מאמריו פורסמו ב-"Foreign Affairs", ומאמר (עם בנו, עורך הדין אריאל אזרחי) פורסם בעיתון "El Hayat".
אזרחי רואיין אף על ידי הרשתות BBC, CNN, ובתוכניות כ-"60 דקות", "Charlie Rose", ועוד.
אזרחי השתייך לשמאל פוליטי בישראל ונטל חלק פעיל בשיח הציבורי ובהפגנות נגד ההתנחלויות.
סבו של ירון אזרחי, מרדכי אזרחי-קרישבסקי, היה יושב-ראש הסתדרות המורים בארץ-ישראל ואחד מאנשי חוגו של אליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית וממקימי ועד הלשון.
אחי סבו, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי, היה סבו של עזר ויצמן.
אמו, חנה דיזנהויז (1981-1906), עלתה לארץ ישראל בגיל 17 מפולין, למדה כימיה וספרנות והייתה מנהלת הספרייה, מרצה ואוצרת במוזיאון תל אביב.
אחות אביו, לינה רחל לאה, פסנתרנית ושחקנית תיאטרון, נישאה למשה הופנקו, שהיה מנהל "קונסרבטוריון שולמית".
אביו יריב אזרחי היה מנהל "קונסרבטוריון רון", אשר לאחר סגירת "קונסרבטוריון שולמית" הפך ל"קונסרבטוריון רון שולמית".
ירון אזרחי היה נשוי לסדרה דיקובן אזרחי, ילידת ארצות הברית, פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית, ולהם נולדו שלושה ילדים.
אשתו השנייה הייתה רות הכהן-פינצ'ובר, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
אחותו עופרה, הנשואה לארכאולוג מגן ברושי, היא מוזיקאית שפתחה סניף של "קונסרבטוריון רון שולמית" בירושלים וניהלה אותו במשך שנים רבות.
ספר זה (נפילתו של איקרוס: מדע וגלגולי הדמוקרטיה בזמננו) ראה אור בהוצאת הרווארד ב-1990.
בספר זה מנתח אזרחי את השפעתו העמוקה של המדע על התפתחות הדמוקרטיה הליברלית מבחינה מוסדית ותרבותית, השוני במעמדו במשטרים לא דמוקרטיים וההשלכות הפוליטיות הנובעות מכך.
במשטרים דמוקרטים מודרניים היו ניסיונות לבסס על המדע תפישה אינסטרומנטלית-מטריאליסטית של הפוליטיקה ואת חזון הנאורות של פוליטיקה רציונלית שקופה.
אולם, כפי שאזרחי מראה, מהמחצית השנייה של המאה העשרים ניכרת התרחקות גוברת והולכת של הפרקטיקה הפוליטית בדמוקרטיות מחזון הפוליטיקה הנאורה.
על הכיוון החדש של הדמוקרטיות בנות זמננו כתב ירון אזרחי את הספר העוסק בזיקה בין התפתחות הדמיון הפוליטי הקולקטיבי והדמוקרטיה במעבר מהמודרניות לעידן הפוסט-מודרני:
בספר זה (הדמיון הפוליטי של הדמוקרטיה: פיקציות מועילות) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2012 מציע אזרחי גישה חדשה להבנת הפוליטיקה וההיסטוריה של משטרים ובעיקר של התפתחות הדמוקרטיות.
לפי תפישה זו עלייתם ושקיעתם של משטרים מושפעת משינויים היסטוריים בדמיון הקולקטיבי על מקורות הסמכות והסדר הפוליטי.
אם בעבר המשטרים היו מבוססים על דמיוניים (imaginaries) פוליטיים של סמכות שמקורה בהתגלות דתית, בבחירה אלוהית של משפחת מלוכה מקודשת, בחוקי הטבע, ההיסטוריה והחברה - עלית הדמוקרטיה קשורה בדמיון הסמכות השלטונית בריבונות העם.
אך גם דמיון קולקטיבי זה של הסדר הפוליטי עובר לדעת אזרחי תהליכי שחיקה ושינוי המשפיעים על מגמות הדמוקרטיה בזמננו.
אזרחי ניתח בשני מאמרים את השפעותיה התרבותיות-פוליטיות של תפיסת הפיזיקה המהפכנית של איינשטיין בדמוקרטיות המערביות.
נקודה מרכזית במאמרים היא המתח בין מחויבותו הציבורית של איינשטיין ופעילותו לקידום הדמוקרטיה ובין תפישת המדע שלו.
אשר בניגוד לפיזיקה של ניוטון מערערת על החוויה החושית של האדם בעולם המשותף של חיי היום יום כמקור לאינפורמציה מהימנה ופוגעת לכן בהנחות האפיסטמולוגיות של דמוקרטיה השתתפותית.
באחד ממאמריו טען אזרחי שהסיבה העיקרית לכישלון הדמוקרטיה לפי דיואי הייתה ההסתמכות על הראייה האנושית כמקור מוסמך לאינפורמציה על העולם הפוליטי בעוד שהראייה האנושית אינה ראייה מצלמת אלא ראייה מתבנתת.
בהתאם, דיואי סבר שהתרבות הוויזואלית של המדע המודרני אינה יכולה לשמש כבסיס לתרבות הוויזואלית של הדמוקרטיה.
הוא מציע לכן חיפוש תשתית תרבותית חלופית לדמוקרטיה ולמושגי דעת קהל המקובלים עלינו.
דיואי הקדים אפוא את בני דורו בצפיית המצב הפוסט מודרני.
במאמר אחר מלמד ירון אזרחי על הזיקות בין תפישות דפוסי המחשבה וההיגיון בפילוסופיות של הוגים כהובס, מונטן, דקארט, לוק ומיל ובין תפישותיהם את טבע האדם והסדר הפוליטי.
בפרק מהספר אזרחי מפתח את מושג ה"אפיסטמולוגיה האזרחית" כמנגנון סלקציה ותרגום המפשט תכנים וארגומנטים לצורך שילובם בשיח הפוליטי-אזרחי ונגישותם להכרה חברתית משותפת.
בספר שעוסק בביולוג ג.ב.ס הולדיין כתב אזרחי פרק בו הוא מנתח מדוע תחזיותיו לגבי השפעת מדע הביולוגיה על החברה נכשלו ברובן.
הסיבה לכך לדעתו היא שעל אף שהולדיין חזה נכון את התפתחות המדע בתחומו, הוא לא חזה נכון את יחסי הגומלין בין מדע וחברה, כי לא לקח בחשבון שינויים עתידיים במבניהן ובעיקר בערכיהן של חברות מודרניות ופוסט-מודרניות שקשה מאוד לחזותם.
ביחס למחקרים אחרים של המפגש בין מדע ופוליטיקה אזרחי מצא שפוליטיקאים ואנשי ממשל למדו להשתמש בסמכות מדענים תוך הזנחה של הידע שהם ייצרו וייצגו.
בזיקה להחלטות שיש להן היבטים ציבוריים נודעה לסמכות מקצועית אפוליטית של מדענים בעבר חשיבות רבה ביצירת בסיס מוסכם למדיניות ופעולה ציבורית.
דוגמה לכך, כותב אזרחי, היא מייקל פאראדיי בשנות השלושים של המאה ה-19 באנגליה, אשר בדק את הגורמים לאסון מכרות הפחם ואת השאלה אם הבעלים של המכרות אשם באסון בשל אי נקיטת אמצעי ביטחון או שמא מדובר ב"אסון טבע".
גם אייזק ניוטון גויס בשעתו להיות ראש המטבעה באנגליה על מנת לתת קרדיטיזציה למטבע האנגלי.
דוגמה מאוחרת היא ועדת חקירה שבה היה חבר הפיזיקאי הדגול ריצ'רד פיינמן.
מטרת הוועדה הייתה לקבוע את הסיבות והאחראיים להתפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר 2. אזרחי עוסק במאמריו בהרחבה בשחיקת הסמכות המדעית הזאת בחברות בנות זמננו כסימפטום להתפוגגות השותפות ההיסטורית בין מדע ודמוקרטיה.