tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבן הפינה הונחה ב-1925 והבניין נחנך בינואר 1929. הבניין נהרס ובמקומו עומד מתחם רובע לב העיר.
"בית הגמלים" (בית שמואל לוי) ברחוב נחלת בנימין 13, 1926
בית שטיימן ומסעדת ישורון, ברחוב מזא"ה 4. נבנה ב-1930 לערך בסגנון הבינלאומי עם גג שטוח.
בית שנקר, רחוב ביאליק 26 (נהרס).
נבנה בשנת 1931 עבור התעשיין אריה שנקר.
הרשקוביץ עיצב את חזיתו בסגנון האר-דקו.
הבניין נהרס ב-1994 ובמקומו עומד מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה.
מצבה על קבר האחים של חללי מאורעות תרפ"ט בבית הקברות טרומפלדור.
בית אילגובסקי ברחוב ביאליק 13. נבנה ב-1932 בסגנון האר דקו.
בית דוד וחוה רזניק – ברחוב מזא"ה 18, נבנה בסביבות 1934.
דב הוז – התיכון החברתי תל אביב-יפו הוא בית ספר מקצועי של רשת "דרור בתי חינוך", השוכן ביפו.
נפתח בשנת הלימודים תשפ"א (2020) במבנה בו פעל משנת 1980 התיכון המקצועי דב הוז ומיועד לתלמידים מכיתות ט'–י"ב.
בתיכון קיימות שלוש מגמות לימוד: אקו חקלאות עירונית, סאונד והפקה מוזיקלית, תקשורת חברתית.
בית-הספר פועל ברוח הפדגוגיה החברתית שפותחה ברשת "דרור בתי חינוך", במרכזה עיסוק בשאלות הנוגעות לקשר בין היחיד לחברה.
הלמידה בתיכון היא דרך פרויקטים (PBL) בעלי זיקה חברתית לחברה ולקהילה ומתוך מטרה ליצור שינוי חברתי.
הלמידה בתיכון מתבצעת בקבוצות קטנות (עד 25 חניכים), כל אחת מלווה בשני מחנכים.
בשנת 2022 עבר התיכון ליפו והחל לפעול בשני מבנים: בית מרכז האמנויות (יפו) ובית אבולעפיה הסמוך.
הרב ד"ר דב הכהן (נולד בשם Luís Fernando Cohen; 27 בדצמבר 1963) הוא מרצה בכיר במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, חוקר ספרות לאדינו (ספרדית־יהודית), ביבליוגרף ומומחה בתולדות הספר והעיתונות בלאדינו.
הוא חבר הוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו, ויועץ בתחום ספרות לאדינו לאקדמיה המלכותית הספרדית במדריד.
דב הכהן נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל לדוד הכהן, נכדו של הרב ישמעאל הכהן, ולמרים (לבית ציון).
הוא עלה לארץ בשנת תשמ"ב (פברואר 1982) עם קבוצת הכשרה מטעם תנועת בני עקיבא.
למד בישיבת בית־אל, עד סוף שנת 1987 ולאחר מכן ב"מכון מרחבים" להכשרת מורים, בניהולו של הרב פרופ' יגאל שפרן.
בשנת 1989 החל בלימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג להיסטוריה של עם ישראל, והמשיך לתואר השני.
נושא עבודת התזה שלו לתואר השני: "מעמדם החברתי של תלמידי החכמים באיזמיר, במאות ה־18 וה־19".
העבודה נכתבה בהנחייתו של פרופ' יוסף הקר.
הוא השתתף כחוקר בפרויקטים היסטוריים ותרבותיים שונים, כגון פרויקט "תקנות ספרד" במכון בן־צבי, בניהולו של פרופ' יוסף הקר, ו"מקורות מוזיקה עות'מאנית" באוניברסיטה העברית, בניהולו של פרופ' אדווין סרוסי.
בינואר 1991 לקח חלק בתהליך החזרתם ליהדות של קבוצת יהודים מבני האנוסים בעיר בלמונטה שבפורטוגל, יחד עם הרב אליהו אביחיל, בהוראת הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו.
למד בכולל "קרן בן שמן", בניהולו של הרב משה גרסון, והוסמך לרבנות על ידי הרב אליהו אברז'ל.
בין השנים 1993–1995 שימש בתפקיד רב הקהילה היהודית בליסבון שבפורטוגל.
בשנת 1997 עבד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי, שבספרייה הלאומית בירושלים, בארגון ארכיון הקהילה היהודית של איזמיר, השמור באותו מוסד.
בשנת 1998 הצטרף לצוות החוקרים במפעל הביבליוגרפיה העברית, והיה אחראי לרישום הביבליוגרפי של ספרות הלאדינו.
בשנים 2000–2013 שימש סגן-מנהל והאחראי על האוספים הנדירים בספרייה של מכון בן־צבי.
משנת 2006 החל ללמד כמרצה אורח במרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי (כיום: מכון סלטי לחקר הלאדינו) באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2011 סיים את לימודי התואר השלישי, ואת הדיסרטציה, בנושא "ארון הספרים בלאדינו: מחקר ומיפוי", כתב בהנחייתו של פרופ' שמואל רפאל.
בשנת 2013 הצטרף לסגל הבכיר במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר־אילן.
משנת 2019 הוא מרצה בכיר.
משנת 2014 הוא חבר מועצה ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
משנת 2019, חבר באקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו ויועץ באקדמיה המלכותית בספרד.
מספטמבר 2022, חבר בוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בין אוקטובר 2022 - ספטמבר 2024 שימש ראש מכון סלטי לחקר הלאדינו.
נשוי לקרן יהודית (לבית דיזנדרוק, נכדת הרב מנחם דיזנדרוק), מורה לחינוך מיוחד, ואב לחמישה.
מחקריו מתרכזים ביהודים-הספרדים (דוברי הלאדינו), בחקר יצירתם הספרותית ויבול הדפוס שלהם, בחקר תולדותיהם, תרבותם ולשונם.
מחקריו מתפלגים לשלושה ענפים מרכזיים: עולם הספר בלאדינו, תולדות הקהילות והאישים בפזורות הספרדיות-היהודיות ופליאוגרפיה ספרדית-יהודית.
עבודתו נשענת בראש ובראשונה על חומרים ארכיוניים רבים, תוך שימת לב להקשרם ההיסטורי, החברתי והתרבותי.
הוא איתר בספריות ובאוספים בארץ ובעולם, ספרי דפוס רבים בלאדינו בלתי ידועים עד כה, לרבות דפוסי לאדינו קדומים אותם חשף, מבין הכתבים שעלו מגניזת קהיר, עליהם נשענו מחקרי המשך בשדה המחקר של הספרות בלאדינו.
ספרו "אוצר הספרים בלאדינו – 1490–1960: ביבליוגרפיה מחקרית מוערת", המונה כמעט ארבעת אלפים פריטים, הוא הביבליוגרפיה המקיפה ביותר בתחום ספרות הלאדינו ו"מהווה הקטלוג הטוב ביותר של פרסומים בספרדית־יהודית מאז תקופת האיקונבולה ועד אמצע המאה ה-20".
מלבד ספרו, הוא כתב סדרה של מאמרים העוסקים ב"ארון הספרים" בלאדינו.
מחקריו על אודות עולם הספר בלאדינו עוסקים במגוון רחב של סוגות ספרותיות שנכתבו בשפה זו, כגון תרגומי מקרא, ספרות חז"ל, ספרות רבנית, ספרות הלכה, ספרות מוסר, דרשות, ושירה מחד גיסא, ותיאטרון, עיתונות, פרסומים קצרי מועד (Ephemera) ואף ספרות אֶגוֹדוֹקוּמֶנְטָרית (כגון ספרי זיכרונות), מאידך גיסא.
מחקריו בתחום תולדות הקהילות והאישים בפזורות הספרדיות-היהודיות עוסקים בהיסטוריה של הקהילות דוברות הספרדית-היהודית עם דגש על תולדות המשפחות והאישים שפעלו בהן, לתופעות ולתהליכים חברתיים, תרבותיים והיסטוריים.
אחד המאפיינים הבולטים במאמריו בתחומים אלה הוא בחשיפתם של חיבורים, של יצירות ושל טקסטים בלתי ידועים בשפה הספרדית-היהודית ובחשיפת זהותם של מחברים ושל יצירות בלאדינו.
ד"ר דב הכהן פרסם עשרות מאמרים מדעיים.
דב הכהן, "תורת התארים: למיסוד התארים של תלמידי החכמים באיזמיר", ירון בן־נאה ואחרים (עורכים), אסופה ליוסף, קובץ מחקרים שי ליוסף הקר, ירושלים 2014, עמ' 503–527.
דב הכהן, "לזהותו של מחבר הספר 'שֻׁלחן הפנים' בלדינו", היספניה יודאיקה, 11, ב (תשע"ה), עמ' לג-סא.
דב הכהן, "'ארץ הקדושה אי כיאו': מקורות חדשים הנוגעים למסורת על מקום קבורתו של ר' יעקב בעל הטורים באי כִיוֹס ולעלייה לקברו", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, לב (2019), עמ' 11–53.
דב הכהן, "לבי ברגנסבורג ואנוכי בבירת מקדוניה: לגלגולם של סיפורי ה'מעשה בוך' מיידיש ללאדינו", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי לד (2021), עמ' 139–167.
דב הכהן ואורה (רודריג) שורצולד, "הלכות שחיטה בלאדינו, דפוס קושטא 1510", גנזי קדם יח (תשפ"ב), עמ' 15–34.
דב הכהן, "היצירה בלאדינו", ירון בן־נאה ומיכל הלד דילהרוזה (עורכים), היישוב הישן הספרדי בארץ ישראל, ירושלים 2023, עמ' 286-279.
שרה מגדל, דב הכהן, שמואל רפאל, "העיתונות בלאדינו כבמה לפולמוס על עתידה ועל נחיצותה של השפה (1886 – 1923)", לאדינאר יג (2023), עמ' 66-35.
דב הכהן, "לחקר הדפוס העברי בסלוניקי: כרוניקה חדשה על תולדות בית הדפוס בֶּיזֶיס", קטיה שמיד, אורה (רודריג) שורצולד ועפרה תירוש-בקר (עורכות), מזמור לדוד: מחקרים בלשונות היהודים (לכבוד פרופ' דוד מ' בוניס), מדריד 2023, עמ' מז-פג.
דב הכהן ונאוה כהן, "אברהם דאנון: האיש וכתיבתו ההיסטוריוגרפית בנושא השבתאות וספיחיה", לאדינאר יד (2025), עמ' 108-73.
פרס המרכז הבינלאומי לחקר יהדות מרוקו (1996)
פרס מחקר בתחום "מורשת יהדות המזרח", מטעם משרד החינוך ומכון בן-צבי (2003)
מלגת הנשיא לדוקטורנטים מצטיינים, אוניברסיטת בר-אילן (2010-2007)
פרס לחוקרים מצטיינים ע"ש בני גאון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2008)
פרס מחקר בתחום "מורשת יהדות המזרח", מטעם משרד החינוך ומכון בן-צבי (2009)
פרס הצטיינות על שם יחזקאל דוקקעס, מטעם ה"מכון להיסטוריה של יהודי גרמניה", המבורג (2012).
פרס הצטיינות מטעם הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו (2013)
דב (בוריס) טשודנובסקי (1883 – דצמבר 1966, ד' בטבת תשכ"ז) היה אדריכל ישראלי שפעל בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
ממייסדי רמת השרון ויושב ראש הוועד המקומי שלה במשך כשנתיים (1927–1928).
כסטודנט היגר והשתקע בחרקוב, שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לשם לימודי אדריכלות והנדסה אזרחית.
בחרקוב, נישא לאסתר ונולדו להם ארבעה ילדים.
במהלך שהותו בעיר הפך לפעיל ב, ונשלח בשנת 1920 לארץ ישראל.
הוא עלה באמצעות האוניה רוסלאן, במסגרת העלייה השלישית.
בראשית דרכו בארץ עבד כפועל בניין ובהמשך החל לעבוד כאדריכל.
הפרויקט הראשון שלו היה בית לוינסון בגדרה בשנת 1921. בשנת 1923 השתקע בנווה צדק שבתל אביב, ויחד עם משפחות נוספות רכשו קרקע בשכונת נורדיה שם בנה טשודנובסקי את בית המשפחה הראשון ברחוב צפת.
בשנות עבודתו בתל אביב תכנן מבנים בסגנון האקלקטי והבינלאומי בהם הבית שברחוב לבונטין 18, בית ישמעילוף רחוב החשמל 10, המבנה שברחוב מונטיפיורי 38, המבנה שברחוב אלנבי 50 והמבנה שברחוב בן יהודה 8.
בשנת 1924 הצטרף לקבוצה שרכשה 20 דונם אדמה ב"עיר שלום", כיום רמת השרון, ובשנת 1927 בנה בה את ביתו והשתקע בה.
בין השנים 1927–1929 שימש כיושב ראש הוועד המקומי של רמת השרון.
הוא המשיך לנהל את משרדו ברחוב אחד העם בתל אביב.
טשודנובסקי נפטר בדצמבר 1966 והוא קבור בבית העלמין הישן שברמת השרון.
את דרכו המשיך בנו זאב וולדיה טשודנובסקי (1906–1985).
מלון עלמה - רחוב יבנה 23, תלא אביב, בית יחיאל הלל זומבך, תוכנן בשנת 1925.
בית גלימידי - רחוב לבונטין 18, תל אביב
בית ישמעילוף - רחוב החשמל 10, תל אביב
בית אסשקובסקי - רחוב קרל נטר 2 פינת רחוב מונטיפיורי 38, תל אביב
בית קרמר - רחוב אלנבי 50, תל אביב
בניין ברחוב בן יהודה 8, תל אביב
בית הוועד הישן - בית עיריית רמת השרון, שדרות ביאליק 41, רמת השרון
מרכז בעלי מלאכה 35 - בית שפרן נבנה בשנת 1927 כבניין מגורים בסגנון אקלקטי.
הבניין נמצא בשכונת מרכז בעלי מלאכה באזור ההכרזה של אונסק"ו על העיר הלבנה והוכרז לשימור
בית יזרסקי - רחוב הרצל 51 פינת רחוב מטלון 24
בית לדרברג - רחוב רוטשילד 29 פינת רחוב אלנבי 116. מסעדת בנדיקט בקומת הקרקע וגלריה לאמנות "עדן".
רחוב הגר"א 36 פינת רחוב ראש פינה 25
בית קופרמינץ - רחוב החשמל 7, תל אביב
בית לוינסון בגדרה - המבנה הראשון שהוא תכנן בארץ ישראל.
רמת השרון - הרצליה - תל אביב
בשנת 2021 הוחלט על "כיכר המהנדס דב" בצומת הרחובות הנרייטה סולד ובועז ברמת השרון, הקרויה על שמו של דב טשודנובסקי.
דב וקסמן הוא סופר, פרשן, פרופסור ללימודי ישראל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) של קרן רוזלינד וארתור גילברט, ומנהל המרכז לחקר ישראל ב-UCLA על שם יונס וסוריה נזאריאן.
וקסמן למד בבית הספר היהודי כרמל קולג', ולאחר מכן למד לתואר ראשון באוניברסיטת אוקספורד, שם ערך את עיתון הסטודנטים.
ב-1996 קיבל תואר ראשון בהצטיינות בפוליטיקה, פילוסופיה וכלכלה מאוניברסיטת אוקספורד.
לאחר מכן עשה את לימודיו לתואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים (SAIS) של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בוושינגטון, שם קיבל תואר שני בהצטיינות בשנת 1998 ותואר דוקטור בהצטיינות בשנת 2002.
וקסמן הצטרף למחלקה לממשל במכללת Bowdoin בתור עוזר פרופסור ב-2002. בשנת 2004 הוא עבר לאוניברסיטת העיר ניו יורק, והפך לפרופסור חבר עם קביעות ב-2009. לאחר מכן עבר ב-2014 לאוניברסיטת נורת'איסטרן בבוסטון, שם היה פרופסור למדעי המדינה, עניינים בינלאומיים ולימודי ישראל.
הוא גם היה המנהל המשותף של מרכז המזרח התיכון של אוניברסיטת Northeastern ומנהל תוכנית לימודי המזרח התיכון שלה.
בין השנים 2016–2019 כיהן כיו"ר הוועדה למודעות לשואה ולרצח עם באוניברסיטת נורת'איסטרן.
וקסמן הצטרף לפקולטה של UCLA כפרופסור מן המניין בשנת 2020. הוא מחזיק בקתדרה לחקר ישראל בקרן רוזלינד וארתור גילברט ומנהל את מרכז UCLA Nazarian לחקר ישראל.
וקסמן היה גם עמית אורח באוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה הטכנית למזרח התיכון בטורקיה.
הוא גם עבד כחוקר במרכז למחקרים אסטרטגיים ובינלאומיים (CSIS) בוושינגטון, בין השנים 1997 ל-1999.
בשנים 2005–2015 כיהן וקסמן כחבר הוועד המנהל של האגודה ללימודי ישראל.
וקסמן הוא מחברם של מאמרים מדעיים רבים וארבעה ספרים.
פרשנותו פורסמה בלוס אנג'לס טיימס, הוושינגטון פוסט, הגרדיאן, האטלנטיק, Foreign Policy, הארץ וכלי תקשורת נוספים.
Israel's Palestinians: The Conflict Within, (בשיתוף עם אילן פלג), הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2011.
דב זהר (1945 – אפריל 2023) היה פרופסור לפסיכולוגיה תעשייתית-ארגונית בפקולטה להנדסה תעשייה וניהול בטכניון.
דב זהר נולד ב-1945. הוא בעל תואר שלישי מ-1975, בפסיכולוגיה תעשייתית-ארגונית מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית.
הוא הצטרף כחבר סגל בטכניון בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול (לימים הפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות).
במהלך השנים התקדם לדרגת פרופסור, ופרש כפרופסור אמריטוס.
זהר היה חלק מצוות מחקר שחקר התנהגות ארגונית, ניהול והנדסת משאבי אנוש.
הוא כתב כ-60 מחקרים, והתפרסם במיוחד בזכות עיסוקו ומחקריו בתחום אקלים בטיחות בארגונים.
תרומתו בתחום רבה הן למחקר האקדמי והן לתעשייה.
הוא פיתח את המושג, הן תאורטית הן מתודולוגית, הן אמפיריית והן יישומית, וביצע מחקרי אפקטיביות של אקלים בטיחות במפעלים.
הוא מצא קשר בין אקלים בטיחות לבריאות העובד וצמצום תאונות העבודה.
ברמה היישומית הוא פיתח כלי שהפך לתקן (1980) למדידת אקלים בטיחות במקומות עבודה.
במהלך השנים היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בולטות בארצות הברית: אוניברסיטת דרום קרוליינה, אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת נברסקה, אוניברסיטת קלגרי ואוניברסיטת מרילנד.
כמו כן היה אורח במוסדות מחקר בינלאומיים.
תרומתו המחקרית והמעשית זיכתה אותו בפרסים יוקרתיים.
הוא היה עמית האגודה לפסיכולוגיה תעשייתית-ארגונית.
זכה בפרס של האגודה להנדסת גורמי אנוש וארגונומיה על תרומה ייחודית, ובפרסים של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה וביניהם פרס מפעל חיים על הישג יוצא דופן (2008).
דב זהר היה נשוי עד לפטירתו לרונית.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים (גיל, עדן ואור) ונכדים.
אחד מאחיו הוא פרופסור יוסי זהר.
זהר אובחן ב-2006 כחולה במלנומה מחלה ממהרת חשוכת מרפא.
לאחר אבחון המחלה העריכו הרופאים שנותרו לו מספר חודשים בודדים לחיות.
הוא השתתף בניסוי תרופה שפיתח חוקר הסרטן פרופ' ג'יימס אליסון, וחי כ-17 שנים לאחר שאובחנה המחלה.
הוא נפטר באפריל 2023, ונקבר בבית העלמין ירקון.
דב בר וילנסקי (נולד ב-15 בפברואר 2004) הוא סייף ישראלי המתחרה בסגנון הדקר, זוכה מדליית כסף בתחרות מסבב גביע העולם (ונקובר 2025) ואלוף אירופה לנוער (נאפולי 2024).
וילנסקי התחיל להתאמן בסיף בגיל תשע במועדון מכבי מעלות.
הוא הגיע ממשפחה שומרת שבת וכילד לא התחרה בשבתות, ובגיל 15 החליט שהוא רוצה להשתתף בתחרויות גם בשבת.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בנאפולי שבאיטליה בפברואר זכה במדליית זהב.
מדליית כסף בתחרות מסבב גביע העולם
בתחרות מסבב גביע העולם שנערכה בוונקובר שבקנדה בדצמבר זכה במדליית כסף.
דב (ברנרד) יוסף (21 באפריל 1899 – 7 בינואר 1980) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, ולפני כן מעורכי הדין היהודים הבולטים בארץ ישראל בתקופת המנדט והמושל הצבאי של ירושלים בעת מלחמת העצמאות.
נודע בתפקידו כשר האספקה והקיצוב בתקופת הצנע, וכונה "שר הצנע".
דב יוסף (ברנרד ג'וזף) נולד במונטריאול שבקנדה בשנת 1899. למד באוניברסיטת מקגיל, באוניברסיטת לאוול ובאוניברסיטת לונדון.
בעל תואר דוקטור לפילוסופיה ומוסמך במשפטים.
בעת מלחמת העולם הראשונה היה ממארגני ההתנדבות לגדודים העבריים בקנדה, והגיע לארץ ישראל בשנת 1918 יחד עם הגדוד האמריקני (גדוד קלעי המלך ה-39).
ב-1921, לאחר שסיים את לימודי המשפטים, שב לארץ ישראל כדי להשתקע בה.
עורך הדין הוראס סמואל קיבל אותו כמתמחה במשרדו, ולאחר מכן כשותף.
במרוצת הזמן היה דב יוסף לאחד מעורכי הדין היהודים הבולטים בארץ ישראל בתקופת המנדט.
בשנת 1933 הוא היה עורך הדין של משפחת ארלוזורוב בהקשר לרצח ארלוזורוב.
בסוף שנות השלושים היה מפרקה של הסניף הארצישראלי של פניקס, וינה, יחד עם משה דוכן.
דב יוסף היה פעיל בתנועת העבודה.
הצטרף למפא"י בשנת 1933. שימש היועץ משפטי של הנהלת הסוכנות היהודית וייצג אותה בוועדת פיל ובוועדת וודהד.
בהמשך שימש ממלא מקום ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בראשית 1938 שהה בשליחות הסוכנות היהודית בצפון אמריקה.
בשנת 1941 יצא בשליחות הסוכנות היהודית לארצות הברית ולדרום אפריקה ובסוף 1943 נשלח למשרד המדיני בוושינגטון כדי לייצג שם את עמדת הנהלת הסוכנות היהודית בארץ ישראל.
בעת מלחמת העולם השנייה היה אחראי על גיוס מתנדבי היישוב לצבא הבריטי.
היה חבר הנהלת הסוכנות משנת 1945. היה בין מנהיגי היישוב שנשלחו בשבת השחורה למעצר במחנה המעצר בלטרון.
בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית ב־4 בינואר 1947 הוחלט להקים "ועדת המוסדות לענייני ירושלים", שתנהל את ענייני העיר.
יוסף מונה לחבר בוועדה, לצד משה שפירא מהסוכנות היהודית, יצחק בן-צבי מהוועד הלאומי וחיים סלומון מוועד הקהילה, ונועד להתווסף בעתיד גם איש ביטחון.
יוסף הפך לאחר מכן ליושב הראש.
ב־22 באפריל הודיעה הסוכנות היהודית על הקמת "רשות מרכזית" לענייני ירושלים, שהחליפה את הוועדה לענייני ירושלים.
יוסף עמד בראש הרשות החדשה.
ב־2 באוגוסט 1948 חתם שר הביטחון בממשלה הזמנית דוד בן-גוריון על מנשר הממנה את יוסף למושל הצבאי בירושלים.
בתפקידו זה היה אחראי על כך שאספקת המזון, שהיה בעיר בצמצום רב, תהיה מאורגנת ושוויונית.
תוך כדי המלחמה, באוקטובר 1948, נפלה בתו בקרבות הנגב (לזכרה ולזכר חבריה הקדיש את ספרו "קריה נאמנה").
המפקד הצבאי של ירושלים, שהיה אחראי על ניהול המערכה הצבאית, היה מפקד חטיבת עציוני דוד שאלתיאל (שלאחר מלחמת העצמאות זכה לדרגת אלוף).
דב יוסף חלק על החלטותיו של שאלתיאל ומהלכיו.
בספרו "קריה נאמנה" (1960), שבו תיאר את אירועי מלחמת העצמאות בירושלים, ביקר בחריפות את התנהלותו הצבאית של שאלתיאל ועל כך שלא דיווח לו על המצב האמיתי בעיר העתיקה ערב נפילתה.
לטענת יוסף, לו היה נודע לו על המצב היה פונה לדוד בן-גוריון בדרישה להזעקת כוחות תגבורת.
פרסום הספר עורר סערה ציבורית עזה ואף הגיע לדיון בכנסת, כשסיעת חרות הגישה הצעה למינוי ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת נסיבות נפילתה של העיר העתיקה.
יוסף הוצב במקום ה־9 ברשימת מפא"י בבחירות לאספה המכונתת בינואר 1949.
הממשל הצבאי בירושלים בוטל ב־1 בפברואר 1949. בסוף החודש התפזר הממשל.
עם הקמת ממשלת ישראל הראשונה ב־10 במרץ 1949 מונה לשר האספקה והקיצוב והיה אחראי על מדיניות הצנע שהופעלה באפריל 1949. התפקיד ניתן לו לאור הצלחתו כמושל הצבאי של ירושלים בזמן המצור להנהיג בה סדר בחלוקת מצרכי המזון חרף המחסור החמור.
תפקיד זה לא הוסיף על אהדתו של הציבור ליוסף, והוא זכה לכינוי "שר הצנע".
הוא כונה גם "יוסף המשביר".
כדי לנסות להתגבר מעט על המחסור, הודיע דב יוסף על קיצוץ בנייר לעיתונים וכן המליץ לעירוניים, לנצל כל פיסת קרקע ולגדל בה ירקות ותרנגולות מטילות.
רעייתו, גולדי, הקפידה לשמש דוגמה ולבצע את ההמלצה בחצר ביתה ברחוב אלחריזי 22 בירושלים.
בלחץ דעת הקהל בוטל בשנת 1951 משרד האספקה והקיצוב, ויוסף נתמנה לשר התחבורה.
דב יוסף כיהן בכנסת מהכנסת הראשונה ועד לכנסת השלישית, וכן כשר שאינו חבר כנסת בתקופת כהונת הכנסת החמישית.
יוסף כיהן בתפקידים מיניסטריאליים שונים: שר החקלאות, שר התחבורה, שר המשפטים, שר המסחר והתעשייה, שר הבריאות ושר בלי תיק.
בשנת 1952, בהיותו שר המסחר והתעשייה, שימש ד"ר ישראל קסטנר דובר המשרד.
במהלך כהונתו בתפקיד שר המשפטים בממשלת ישראל העשירית, התגלעה מחלוקת חריפה בינו לבין היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר בדבר חלוקת הסמכויות ביניהם בתחום הפלילי.
יוסף סבר כי העובדה שלשר המשפטים נתונה הסמכות החוקית ליטול לעצמו את סמכויותיו של היועץ במקרה של חילוקי דעות ביניהם, מלמדת על כפיפותו של היועץ לשר.
לעומתו סבר האוזנר כי כל עוד לא נטל השר את הסמכויות לידיו, נהנה היועץ מעצמאות מלאה ועליו לפעול לפי שיקול דעתו בלבד.
המחלוקת הגיעה לישיבת הממשלה, שם התקבלה הצעתו של יוסף להקים ועדת משפטנים שתחווה את דעתה בפני הממשלה בנושאים שבמחלוקת.
הוועדה כונתה ועדת אגרנט על שם שמעון אגרנט שעמד בראשה.
מסקנות הוועדה נתפסו כהישג של האוזנר מאחר שבנושא המרכזי שהיה במחלוקת, סמכויות התביעה, צידדה הוועדה בהאוזנר וגרסה כי ליועץ יש עצמאות מוחלטת בהחלטותיו.
עם זאת ציינה הוועדה חובת היוועצות של היועץ בשר המשפטים ובממשלה, וכן חובת מסירת דין וחשבון קבוע לשר.
בנושא שהיה שולי יותר בוויכוח, סמכויות הייעוץ של היועץ המשפטי לממשלה, הבדילה הוועדה בין רשויות מנהליות לבין הממשלה, אשר רשאית לפעול גם כנגד חוות דעת היועץ.
מסקנות הוועדה אומצו על ידי הממשלה, כאשר יוסף נמנע בהצבעה לאחר שהודה כי אינו מרוצה מהן ואף הצהיר על כוונתו להביא לשינוי החוק.
דב יוסף היה מתומכיו הנאמנים של דוד בן-גוריון.
בעת משבר "הפרשה", בראשית שנות ה-60, צידד בעמדת בן-גוריון כי בשאלה "מי נתן את ההוראה" תכריע ועדת חקירה משפטית ולא ועדת שרים, שאינה נקייה מנטיות פוליטיות.
בעת פילוג מפא"י והקמת רפ"י על ידי בן-גוריון בשנת 1965, לא הצטרף לרפ"י ונשאר במפא"י, אך הורחק בידי ראש הממשלה לוי אשכול מרשימת מועמדי המערך לכנסת השישית ולא נכלל בממשלת אשכול שקמה לאחר הבחירות.
בשנת 1975 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "יונה וחרב".
ב-5 בינואר 1980 בעת שהתארח בבית בנו בבאר שבע, פונה לבית החולים סורוקה ושם נפטר, ככל הנראה מדום לב.
דב יוסף הובא למנוחות ביום ב', י"ח בטבת תש"מ, 7 בינואר, בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
שמות רחובות על שמו קיימים בירושלים, נתניה ובאר-שבע.
השלטון הבריטי בארץ ישראל: פרשת כישלונו של משטר, ירושלים: מוסד ביאליק, 1948.
קריה נאמנה: מצור ירושלים 1948, ירושלים: שוקן, תש"ך-1960.
יונה וחרב, גבעתיים; רמת גן: מסדה, 1975.
דב ירדן (יוז'וק) (17 בינואר 1911 – 19 בספטמבר 1986) היה בלשן, מהדיר שירת ימי הביניים, מתמטיקאי, וסופר ישראלי.
דב ירדן נולד בעיירה מוטלה שבמחוז פינסק באימפריה הרוסית (ולאחר המלחמה בפולין; כיום בבלארוס), בנם של חיים חלוונה יוז'וק ולאה לבית באייר.
את לימודיו החל בישיבת נובהרדוק שבביאלא פודלסק והמשיך בישיבות פינסק, שדלץ, ברנוביץ' וקוברין.
לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" בבירה ורשה ובו נסמך לרבנות.
בשנת תרצ"ו–1935 עלה לארץ ישראל ובה המשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בה קיבל תואר מוסמך למתמטיקה ודוקטור ללשון וספרות עברית.
ירדן לימד במספר בתי ספר יסודיים ותיכוניים בירושלים ובבני ברק, בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, במכללה ללימודי היהדות בלוס אנג'לס, ובאוניברסיטת חיפה.
פרסם עשרות ספרים ומאות מאמרים בספרים, חוברות ועיתונים שונים.
בשנת 1986 נפגע ירדן אנוּשות בתאונת דרכים מפגיעת אופנוע במעבר חצייה.
היה נשוי (משנת 1939) לרחל, אחותו של הרב יצחק אביגדור אורנשטין.
בנו הוא (יליד 1942) - פרופסור מן המניין למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, מופקד הקתדרה לאלגברה ותורת המספרים ע"ש סיסי ואהרן בר.
אחיו: הרב שמעון יוז'וק - כיהן כדיין בבית הדין הרבני בפתח תקווה ואב בית הדין הרבני בנתניה, ושמואל ירדן - מחבר הספר "סיפורה של מוטלה".
בן דודו הוא העיתונאי אריה אביב"י, אביו של הרב יוסף אביב"י.
דפים למתמטיקה ולפיזיקה לנוער הלומד, תש"ד–תש"ז
רבעון למתמטיקה, י"ג כרכים בשנים תש"י–תשי"ט;
אברהם אבן-שושן ודב ירדן (עורכים), מִלון עממי מנֻקד ומצֻיר, ירושלים: קרית ספר, תשי"ד.
(באותה שנה ראה אור במקביל גם "מִלון כיס מנֻקד ומצֻיר") (שני המילונים הופיעו בהדפסות ומהדורות נוספות; בהן: "מלון עממי מנֻקד ומצֻיר : ...
מדרש לשון: ניבים ופתגמים בגלגוליהם, ירושלים: קרית ספר, תשט"ז.
שמואל אשכנזי ודב ירדן, אוצר ראשי תבות בלשון ובספרות מימי קדם ועד ימינו, ירושלים: ר' מס, תשכ"ה.
(הופיע ביותר מ-5 מהדורות נוספות)
ירדן, א[ריה] קומיי, מִלון שלם עברי-ספרדי: עם תקציר הדקדוק העברי בספרדית, ירושלים: אחיאסף, תשכ"ז–1966. (הופיע במהדורות נוספות)
בריקות: רעיונים ומכתבים ניבים ופתגמים רובם משלי ...; בעריכת שמואל ירדן, ירושלים: הוצאת המחבר, תשמ"ג.
שימש כעורך מדעי במספר מילונים:
מילון הלשון העברית של אליעזר בן-יהודה
המילון האקדמי-היסטורי, האקדמיה ללשון העברית
"אוצר הלשון העברית" ליעקב כנעני.
לשון המחברות של עמנואל הרומי, דיסרטציה, בהדרכת פרופ' נ.
טור-סיני, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשי"ד–1954.
מחברות עמנואל הרומי: מותקנות על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים, עם מבוא, פירוש, מקורות, נספחות ומפתחות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ז.
הדפסה שנייה בשני כרכים: תשמ"ה–1985:
כרך א': מבוא, מחברות א–טו.
כרך ב': מחברות טז–כח, נספחות, מפתחות.
דיואן שמואל הנגיד, מתוקן על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים עם מבוא, פרוש, מקורות, שִנויי נֹסח, רשימות, מפתחות, מלון וביבליוגרפיה, 3 כרכים:
שְׂפוּנֵי שירה: שירים ופיוטים מימי הבינים מכונסים מתוך כתבי יד, ערוכים ומבוארים, ירושלים: הוצאת המחבר, תשכ"ז–1967.
קובץ שירי חול, לרבי שלמה אבן גבירול: על פי כתבי יד מן הגניזה ומקורות אחרים, כונסו ונערכו על ידי נחמיה אלוני ודב ירדן, ירושלים: [חמו"ל], תשכ"ט–1969. (הקובץ מכיל את כל שירי החול החדשים שנדפסו לאחר תרצ"ב)
קבץ שירי קדש, לרבי שלמה אבן גבירול, על פי כתבי יד מן הגניזה ומקורות אחרים, כֻּנסו ונערכו על ידי דב ירדן, ירושלים: [חמו"ל], תשכ"ט–1969.
שירי הקודש לרבי שלמה אבן גבירול, על פי כתבי יד ודפוסים, עם פרוש, מקורות, גרסאות, מבוא, מפתחות, מלון וביבליוגרפיה, ירושלים:
כרך א', ראש השנה ויום הכפורים, תשל"א–1971. (הדפסה שנייה: תשל"ז–1977; הדפסה שלישית עם תוספת שיר חדש: תשמ"ו–1986)
כרך ב', שלש רגלים ויתר השירים, הוצאת האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות, תשל"ג–1973. (מהדורה שנייה עם תוספות ותקונים: תש"ם–1980)
שירי החול לרבי שלמה אבן גבירול, על פי כתבי-יד ודפוסים, עם פרוש, מקורות ומקבילות, מבוא, מפתחות, מלון וביבליוגרפיה, ירושלים: (דפוס קרית נוער):
שירי הקודש לרבי יהודה הלוי, על פי כתבי יד ודפוסים, עם פרוש, מקורות ומקבילות (מבוא, מפתחות, מלון וביבליוגרפיה), ירושלים: הוצאת המחבר:
כרך ב': מועדי הקיץ, תשל"ט.
כרך ג': יתר השירים, תשמ"ב.
כרך ד': שירי ציון, שירי כלולות, שירי קינות, שירים שונים, שירי הספדים ושירים נוספים, תשמ"ו–1985. (הדפסה שנייה: יורשי דב ירדן, תשמ"ח–1988)
יד לתשורה: שירי ציון לרבי יהודה הלוי, מבֹארים בידי דב ירדן, ירושלים: הוצאת המחבר, תשמ"ב.
שירים חדשים, לרבי אלעזר בן יעקב הבבלי: על פי כתבי יד ודפוסים, עם פרוש ומקורות ללשון ולענין, ירושלים: הוצאת המחבר, תשמ"ד–1984.
שירי קינה לרבי יוסף בן ששת אבן לטימי, ירושלים: תשמ"ו.
שימש כעורך מדעי של "תיאור כתבי היד העבריים", סינסינטי, אוהיו: היברו יוניון קולג'.
בממלכת הדממה: אגדת קדומים; ציֵּר: בנימין גביש, ירושלים: [חמו"ל], תשל"ב.
שירי נעורים, ירושלים: [חמו"ל] (דפוס קרית נוער), תשל"ט.
שלום עליכם, סִפורים חדשים; מתורגמים בידי דב ירדן ...
בלוית ציורים, 2 כרכים, ירושלים: הוצאת המחבר, תשל"ה.
(התוכן: כרך א: ימים טובים.
– עניים ועליזים; כרך ב.
שרה שבת, פון היים צו היים / מבית לבית: מנסוז' לבית אלפא: שירים; עברית: דב ירדן, ירושלים: הוצאת המתרגם, תשמ"ו 1986.
סרגי טימופייביץ' אקסקוב , הפרח האדמוני: סִפור הסוכנת בלהה, תרגם מן המקור הרוסי: דב ירדן, ירושלים: הוצאת המתרגם, תשמ"ו.
שמעון דגון, תולדות המתימטיקה הקדומה; בעריכת דב ירדן, תל אביב: דביר ('דביר לעם'), תשט"ז 1955.
א[הרן] ל[ייב] פוליק, חורבן מוטלה; תורגם ועובד על ידי שמעון יוז'וק; בעריכת דב ירדן, ירושלים: ועד יוצאי מוטלה בישראל, תשט"ז.
מרדכי טמקין, שירי ירושלים, מהדורה ב מורחבת ומתוקנת; הובאה לדפוס על ידי דב ירדן, ירושלים: יפה-נוף, תשכ"ט 1969.
דב לאוטמן (29 בפברואר 1936 – 23 בנובמבר 2013) היה תעשיין ואיש עסקים ישראלי.
מייסד, בעלים ויו"ר של מפעלי הטקסטיל "דלתא גליל", נשיא התאחדות התעשיינים בשנים 1986–1993 וחתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ז בתחום מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
לאוטמן, בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, היה בעל תואר בוגר בהנדסת מכונות מטעם MIT.
בגיל 27 התמנה למנכ"ל חברת הטקסטיל "סברינה".
בשנת 1975 הקים את מפעל "דלתא" הראשון בכרמיאל, וכיום החברה מעסיקה קרוב ל-14,000 עובדים ברחבי העולם ובעלת מחזור שנתי של כ-700 מיליון דולר.
דלתא גליל נחשבת לאחת מ-5 החברות המובילות בעולם בייצור הלבשה תחתונה.
בשנת 1982 זכה לאוטמן בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בישראל בקטגוריית הטקסטיל.
בשנת 1996 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
במהלך שנות התשעים הועברו מחצית ממפעלי "דלתא" לירדן, תוך פיטורים נרחבים של עובדי ייצור בישראל, כחלק ממשבר הטקסטיל של שנות התשעים.
בשנת 2007 הועבר מפעל נוסף, מכרמיאל למצרים.
לדעת לאוטמן, העברת מפעלי הטקסטיל, שהתחייבה כתוצאה מהגלובליזציה, דווקא למצרים וירדן, ולא למזרח הרחוק, תסייע לקידום תהליך השלום.
לדבריו, כרמיאל תמיד תמשיך להיות מרכזה של "דלתא" העולמית.
בשנות התשעים תרם כספים רבים למפלגת העבודה.
לאחר רצח רבין, לאוטמן היה ממקימי תנועת "דור שלום".
מאז ועד מותו לאוטמן היה ידוע במעורבותו ונחישותו להשפיע באמצעות חינוך על עתיד המדינה במגוון מיזמים אשר זיכו אותו באות המתנדב של הנשיא לפני שנים אחדות.
לאוטמן היה חבר בוועד המנהל של עמותת "אחריי!
נוער מוביל שינוי" המפעילה שמונה פרויקטים ייחודיים המשלבים העצמת בני נוער בפריפריה חברתית וגאוגרפית באמצעות פעילות בשטח לצד חינוך לתרומה לקהילה ולקיחת אחריות.
לאוטמן תרם כספים גם לקמפיין הבחירות של אהוד ברק באופן עקיף, דרך עמותת דור שלום וכתוצאה מכך שמו נקשר בפרשת עמותות ברק.
לאוטמן היה מהמקדמים הבולטים של רפורמות במערכת החינוך וממעודדי ועדת דוברת.
לאוטמן היה חבר בוועד העמותה של תנועת חינוך ישראלי שפועלת להעמקת ערכי החינוך הממלכתי בישראל.
בנוסף עסק לאוטמן בקידום עמותות וגופים ציבוריים כדוגמת מרכז פרס לשלום, עמותת "אחריי!
נוער מוביל שינוי" המפעילה פרויקט להכנת נוער מעיירות פיתוח לשירות צבאי.
כיהן כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 קיבל את "פרס הרצוג" בגין תרומתו לקידום דו קיום בין יהודים לערבים.
בשנת 2006 מונה לאוטמן לנשיא עמותת ישראלס למען חולי ALS, מחלה בה חלה בעצמו.
במשך שנות כהונתו בהתנדבות, תרם מיליוני דולרים למען חקר המחלה והגברת המודעות אליה.
כמו כן, הוא עזר לגייס מיליוני דולרים נוספים למען העמותה.
בחודש יולי 2007 הודיע לאוטמן כי הוא מוכר למעלה ממחצית מהחזקותיו במניות "דלתא" לאיש העסקים אייזיק דבח, שהצטרף להנהלת דלתא שנתיים קודם לכן.
לאחר השלמת העסקה הודיע לאוטמן על פרישתו מדירקטוריון החברה וניהולה בשל מצב בריאותו.
בספטמבר 2008 הודיע לאוטמן כי לא יתמודד לכהונה נוספת כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת ת"א.
בשנת 2007 יסד את עמותת "קו משווה" לעידוד התעסוקה של אקדמאים ערבים-ישראלים.
בראשית 2008 החלו מהלכים להקמת קרן משפחת לאוטמן המתעתדת להמשיך את פועלו של לאוטמן בתחומי החינוך.
בשנה זו, ייסד לאוטמן את תנועת הכל חינוך.
לאוטמן היה נשוי במשך שנים רבות לרחל'ה, שהלכה לעולמה ביולי 2008. לבני הזוג בן, נעם, איש עסקים.
בנם השני, עדי, התאבד בשנת 1994, ועל שמו קרויה התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן שבאוניברסיטת תל אביב.
דב כרמי (1905 – 14 במאי 1962) היה אדריכל ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשי"ז.
כרמי נולד באודסה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1921. הוא החל בלימודי אמנות בבצלאל ועסק רבות בציור אך משיכתו לתחום האדריכלות הביאה אותו ללמוד את המקצוע.
הוא השלים את השכלתו בשנת 1930 באוניברסיטת גנט שבבלגיה.
נשא לאישה את חיה, בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה.
עד שנת 1932 עבד בירושלים עם מאיר רובין, ולאחר מכן עבר לתל אביב ופעל בשותפות עם אליהו פיטלסון עד 1936 ועד 1940 עם צבי ברק.
הוא עבד בשותפות עם מספר אדריכלים נוספים, בעיקר בתל אביב, ותכנן במהלך הקריירה המקצועית שלו יותר ממאתיים מבנים.
בשנות השלושים והארבעים תכנן בעיקר בתי מגורים בתל אביב, אך גם כאלה ברמת גן ובירושלים.
בהמשך תכנן מבני משרדים ומבני ציבור כשהבולטים שבהם היו היכל התרבות (בשיתוף האדריכל זאב רכטר) ובית הוועד הפועל של ההסתדרות.
סגנונו העיקרי של כרמי היה מודרניסטי, והוא השפיע רבות על דור של אדריכלים ישראלים.
התמחותו הייתה ביצירת פרופורציות הרמוניות, מתוחכמות ועדינות ששילבו בין צורת הבניין ובין פרטיו (פתחי חלונות, מרפסות, כניסות).
כרמי זכה בפרס ישראל לאדריכלות בשנת 1957, והיה הראשון שקיבל את הפרס בתחום זה.
מאוחר יותר קיבלו את הפרס גם שני ילדיו, האדריכלים רם כרמי (ה'תשס"ב) ועדה כרמי-מלמד (ה'תשס"ז).
נכדתו, יעל מלמד, בתה של עדה כרמי-מלמד, היא מפיקה ישראלית-אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.
נפטר מהתקף לב ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
בשנת 2010 נערכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו תערוכה רטרוספקטיבית לכרמי.
ב-2018 פרסמה בתו, עדה כרמי-מלמד את הספר "אבא שלי, דב כרמי" המציג עבודות נבחרות שיצר בלוויית טקסטים קצרים ואישיים.
בית מקס ליבלינג, רחוב אידלסון 29, 1936
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, תל אביב (בשיתוף חבר אדריכלים), 1956, על תכנון זה זכה בפרס רוקח
בית הדר-דפנה (רחוב שאול המלך), תל אביב (בשיתוף רם כרמי)
היכל התרבות, תל אביב (בשיתוף זאב רכטר ויעקב רכטר), 1953
בניין המינהלה ואודיטוריום וייז, האוניברסיטה העברית קמפוס גבעת רם, ירושלים (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1957
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, תל אביב (בשיתוף זאב רכטר ויעקב רכטר), 1955
בית ישראל בר-שירה (בניין מגורים בשדרות בן-גוריון 33), תל אביב (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1959
בית ספר אורט סינגלובסקי (שכונת יד אליהו), תל אביב, 1958
בניין הפרלמנט בפריטאון, סיירה לאון (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1956
בית קליר (בתי מגורים פרטיים), סביון ורמת גן (בשיתוף צבי מלצר, יצחק דנציגר ורם כרמי), 1958
בית אל על (רחוב בן-יהודה), תל אביב, 1958
משכן הכנסת, ירושלים (בשיתוף יוסף קלרוויין, שמעון פובזנר ורם כרמי), 1959
בניין מגורים (רחוב זלוציסטי), תל אביב (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1959
בלוק מגורים, שיכון לדוגמה, באר שבע (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), 1959
מכון התקנים הישראלי, תל אביב (בשיתוף צבי מלצר ורם כרמי), שנות ה-60
בית בת שבע רוטשילד (נהרס), תל אביב (בשיתוף צבי מלצר, רם כרמי ויצחק דנציגר), 1962
לוין נולד בנווה צדק שבתל אביב למשפחה בת ארבעה בנים.
אביו, אליהו בן-ציון לוין (1889–1946), בן למשפחה עשירה מרוסיה שעלה לירושלים עם אביו בילדותו, היה רוקח במקצועו, ומשנות ה-20, אז התיישבה המשפחה בתל אביב, עסק בביטוח.
אמו, דבורה לבית נטקין, הייתה מצאצאי הגאון מווילנה, בת למשפחה שהתגוררה בארץ ישראל מאז אמצע המאה ה-19 (נכדתו של נתן נטע נטקין, מעסקני היישוב הישן בירושלים).
בשנת 1943 עבר עם הוריו לירושלים, שם הצטרף לאצ"ל ובו זמנית עבד במטה הארצי של משטרת המנדט.
כמו כן החל בלימודי משפטים, בהם המשיך לאחר שובו לתל אביב בשנת 1945. במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כקצין מחלקת מקלעים בינוניים בגדוד 35 של חטיבת אלכסנדרוני.
במילואים שירת כקצין כוח אדם בחיל השלישות, ועם מינויו לשופט שירת ביחידת בתי הדין הצבאיים ולבסוף בבית הדין הצבאי לערעורים.
בשנת 1951 הוסמך לעריכת דין והשתתף במוסדות לשכת עורכי הדין כחבר המועצה הארצית והוועד המרכזי.
בעריכת דין עסק כשכיר וכעצמאי עד מינויו לשופט בספטמבר 1966. תחילה כיהן בבית משפט השלום בתל אביב ובמאי 1972 מונה לבית המשפט המחוזי.
בשנת 1979 מונה לסגן נשיא בית המשפט בעיר.
בשנת 1981 מונה לכהונה בפועל בבית המשפט העליון, וכעבור שנה מונה לבית המשפט העליון במינוי קבע.
בשנת 1986 שימש כאב בית הדין המיוחד אשר שפט את דמיאניוק (תפ 373/86 מדינת ישראל נגד איוון ג'ון דמיאניוק).
לצד עבודתו פעל פעילות ציבורית נרחבת.
בין תפקידיו: יושב ראש המועצה הלאומית למניעת תאונות, נשיא מוסדות השיפוט בהתאחדות לכדורגל בישראל ונשיא כבוד בבית הדין של תנועת "מכבי".
בהגיעו לגיל 70, בשנת 1995, פרש מכס המשפט והחל לשמש בורר בתביעות שונות.
ב-1997 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב.
לוין נפטר ב-2001, בגיל 75. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
לוין היה נשוי עד מותו לרחל לבית כהן (נפטרה בינואר 2014), נצר לראש"ז, ואב לשני בנים, אלי ואסף, עורכי דין במקצועם.
אחיו הבכור, צבי לוין, היה פעיל ציבור, תעשיין וחזן, נשיא הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים בישראל (בנו עֲמָשַׂי לוין היה משורר ומתרגם).
האח אריה לוין, היה בעליו של "צור", מפעל לזכוכית אומנותית, חבר באצ"ל ויו"ר קבוצת הכדורגל בית"ר תל אביב.
כיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השביעית.
מילמן נולד בשנת 1919 לפנחס ולשיינה ג'טה בת שמעון שרגה בריגה שבלטביה.
משנת 1931 היה חבר ומדריך בתנועת בנוער בית"ר.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיות "תרבות" ו"תושיה" בריגה עלה ארצה כסטודנט בשנת 1937. באותן שנים, שיחק מילמן בקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים בשנות הקמתה הראשונות והיה חלק מהקבוצה הראשונה של המועדון שכונתה "המנורה".
בשנת 1939 הצטרף לאצ"ל והיה מטעמו חבר מטה הארגון במחוז ירושלים.
במסגרת פעילותו בבית"ר היה מפקד מחוז ירושלים (1940–1944) וחבר ההנהגה העולמית (1944–1948).
בלימודיו האקדמיים למד פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, וכן לימודי משפטים באוניברסיטת לונדון ובבית הספר למשפטים בירושלים.
בשנת 1951 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצוע, תחילה כראש מדור משפטים ובתי סוהר.
מאוחר יותר נבחר למזכיר הכבוד הראשון של הלשכה (1963–1965) וליו"ר מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין (1965–1967).
פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של תנועת החרות, מטעמה היה יו"ר סניף תל אביב (1955–1959) ויו"ר המחלקה המוניציפלית (1968–1988).
לכנסת השביעית והיה חבר ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון וועדת הפנים.
בשנת 1979 נשלח מילמן לשמש ציר ישראל בפרלמנט האירופי וסגן ראש המשלחת הישראלית לשוק המשותף.
בשנים 1981–1983 כיהן כשגריר ישראל בפורטוגל.
לאחר מכן חזר לעסוק במגזר הפרטי ובשנים 1987–1990 היה יו"ר מועצת המנהלים של חברת "שיכון ופיתוח".
בהיותו בגמלאות חזר מילמן לעסוק בפעילות ציבורית והתנדבותית.
משנת 1992 שימש כיו"ר איגוד יוצאי לטביה ואסטוניה.
בתנועת הליכוד היה יו"ר חטיבת המייסדים הוותיקים (1996–2000) ואב בית הדין התנועתי.
ב-1950 נישא לשרה לבית צ'רני.
בשנת 2005 יצא לאור ספרו "תולדות אסירי ציון באפריקה" אודות גולי אצ"ל ולח"י.
דב לוין (1 בינואר 1925 – 3 בדצמבר 2016) היה היסטוריון ישראלי, חוקר השואה, שהתמחה בתולדות השואה בליטא ובמדינות הבלטיות.
במהלך השואה היה פעיל במחתרת הציונית בגטו קובנה, ולחם כפרטיזן באזור וילנה.
לוין נולד בקובנה שבליטא, בנו של צבי לוין, נכדו של ר' דוד לוין.
למד 7 שנים בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה (עד לסגירתה בשנת 1940 על ידי שלטון הכיבוש הסובייטי) ובשנת 1941 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון היידי על שם שלום עליכם (גימנסיה מס' 11 בפי הסובייטים).
עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה, וב-1943 הצטרף לארגון ברית ציון - ארגון מחתרתי ציוני שפעל בגטו.
כעבור שנה ברח מן הגטו ליערות, והצטרף ליחידת הפרטיזנים בשם "מוות לכובשים" שפעלה באזור וילנה.
לוין עלה לארץ ישראל כמעפיל בשנת 1945, על סיפון הספינה "פייטרו ב".
עד 1946 למד סוציולוגיה, היסטוריה יהודית וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאוחר יותר התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות.
לוין שירת והגן על הר הצופים בשנת 1948, והוכתר על ידי "יחידת מצוף 247" כאחד מ'נערי המלך' הראשונים אשר שרתו והגנו על הר הצופים בשנת 1948 כסטודנט באוניברסיטה העברית, אף על פי שיחידת מצוף 247 הוקמה בשנת 1955.
לאחר המלחמה למד עבודה סוציאלית, ובשנת 1954 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית במדעי החברה והיסטוריה יהודית.
קיבל תואר דוקטור והתמחה במדעי החברה באוניברסיטת שיקגו.
במשך שנים רבות לימד במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית ועמד בראש המדור לתיעוד בעל פה.
תחום המחקר העיקרי שלו היה ההתרחשויות בליטא ובמדינות הבלטיות בתקופת השואה.
פרסם למעלה מ-500 מאמרים וכ-15 ספרים בעברית ובאנגלית.
היה נשוי לבלהה (לבית דויטש) ואב לשלושה.
ארכיונו האישי מחולק בין משואה (מכון) ומכון גנזים.
בין פרסומיו הרבים של לוין ניתן לציין:
תולדותיה של מחתרת: הארגון הלוחם של יהודי קובנא במלחמת העולם השנייה (עם אברהם צבי בר-און), ירושלים: יד ושם, 1962.
תקופה בסוגריים 1939-1941: תמורות בחיי היהודים באזורים שסופחו לברית המועצות בתחילת מלחמת העולם השניה, ירושלים: האוניברסיטה העברית, המכון ליהדות זמננו; 1989
ארגון ברית ציון' (א.ב.צ) מאבק ייחודי בקהילה יהודית במלחמת העולם השנייה, בתוך נתיב - כתב-עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, גיליון 3, (116), (מאי-יוני 2007), עמ' 10–16
המערך הרפואי של יהודי הארצות הבלטיות בשואה, דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 12, ה, תשס"א, עמ' 155–166
הערך 'קובנה', בתוך: פנקס הקהילות – ליטא, אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן הווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השניה, ירושלים: "יד ושם, תשנ"ו, עמ' 512–555
1972 - פרס יצחק שדה לספרות צבאית
הרב דב יפה (וילנא, ט"ו בסיוון ה'תרפ"ח, 3 ביוני 1928 - רכסים, י"ט בחשוון ה'תשע"ח, 8 בנובמבר 2017) היה מן הבולטים בקרב אישי תנועת המוסר במאה ה-21, מנהל רוחני בישיבת כנסת חזקיהו שברכסים.
בשנותיו האחרונות כיהן כחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בווילנה לטובה גיטל ולצבי יחזקאל יפה.
בשנת ה'תרצ"ה (1935) עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
למד בישיבת היישוב החדש, שם התקרב לרב יואל קלופט, ובהמשך למד בישיבה שהקים רבו בפרדס חנה.
אחר כך למד בישיבת חברון שבירושלים, חלק מהתקופה בחברותא עם הרב חיים ישעיהו הדרי.
באותה תקופה התקרב לרב יחזקאל סרנא, והושפע רבות מהרב יעקב משה חרל"פ.
בעקבות מלחמת ה'תש"ח עבר לישיבת פוניבז' שבבני ברק, שם הכיר את המשגיח הרב אליהו אליעזר דסלר.
באותה תקופה הוא עמד בקשר אישי עם החזון איש, ובעקבות הדרכה ממנו עבר ללמוד בישיבת סלבודקה שבעיר עם חבר.
לימים הרבה לצטט בשמו אמרות והדרכות.
בשנת ה'תשי"א התחתן עם רבקה כהן, שגדלה כיתומה בבית דודה הרב אהרן כהן, ראש ישיבת חברון.
לאחר נישואיו גר בשכונת גאולה, בסמוך לישיבה, ולמד כשלוש שנים בכולל שבישיבת מיר.
שם שמע שיחות מהמשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
בתמיכת הרב אליהו לופיאן, המנהל הרוחני של ישיבת כנסת חזקיהו, החל הרב יפה למסור בה ועדים, עוד כששכנה בזכרון יעקב.
בשנת ה'תשט"ו, כאשר היה הרב יפה בן 27, הזמינו הרב לופיאן לכהן לצדו כמשגיח קבוע.
הרב יפה עבר להתגורר ברכסים, בסמוך לישיבה.
הוא מסר "ועדים", ופעם בשלושה שבועות מסר שיחה במקום הרב לופיאן.
באלול ה'תש"ל, לאחר פטירת הרב לופיאן, התמנה תחתיו למנהל הרוחני של הישיבה.
כאשר נפתחה ישיבת "כנסת חזקיהו לצעירים", על ידי הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, מסר הרב יפה את שיעור הפתיחה.
בשנת ה'תש"ל נקרא הרב יפה על ידי הרב הלל כגן, משגיח ישיבת גרודנא, לכהן בה כמנהל רוחני ומסר שם שיחות מספר שנים.
בשנת ה'תשמ"ז החל למסור שיחות בישיבת קול יעקב בירושלים.
בשנותיו האחרונות מסר גם שיחה שבועית בישיבת "קרן אורה" שבכרמיאל.
כן מסר שיחות מוסר בבית המוסר בירושלים.
בביתו שברכסים מסר בכל שבוע מספר "ועדים" מוסריים, למחנכים, לאברכים ולבחורים.
בכ"ו באב ה'תשע"ב צורף הרב יפה למועצת גדולי התורה של דגל התורה.
היה מנשיאי קופת העיר בני ברק והצטרף למסעות גדולי התורה שארגנה הקופה החל משנת ה'תשס"ט, כן יסד את מעמדי התפילה בי"א בסיוון, יום פטירת השל"ה, על קברו.
היה מורה הדרך של מוסדות חרדיים, בהם רשת הכוללים "רינה של תורה".
נפטר לאחר תקופת מחלה, בי"ט בחשוון ה'תשע"ח.
הלווייתו יצאה מקריית צאנז בנתניה שם שהה בתקופת חייו האחרונה בבית החולים לניאדו.
לאחר מכן המשיכה ההלוויה לישיבת קול יעקב בירושלים, שם ספדוהו הרב שמואל אוירבך, הרב יהודה עדס והרב דוד כהן.
משם המשיכה ההלוויה לישיבתו ברכסים, שם ספדו לו ראשי הישיבה, וכן הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב ברוך דב פוברסקי והרב דוב לנדו.
נטמן בבית הקברות המשותף לכפר חסידים ורכסים.
בשיחותיו דיבר בעברית רגילה, ולא ב"לשון הקודש" הנהוגה בישיבות הליטאיות.
נהג לומר שהוא עצמו לא בא אלא להגיש בפני השומעים את דברי חז"ל והעבודה המוסרית מוטלת על כל אחד ואחד, כמאמר חז"ל: "אם אין אני לי מי לי".
עוד הדגיש שעל כל אחד ואחד ללמוד מדי יום ספר מוסר קבוע, עד לסיומו, ואת הבאים אליו נהג לשאול איזה ספר מוסר הם לומדים בקביעות.
הוא מחה נגד עשיית מצוות כ"עול", ללא רגשי הנאה ואושר, והתנהלות דתית מתוך עצבים ("נרווים") וקפדנות, ואמר בשם החזון איש שהדבר גורם לחילול השם, כי נראה שכדי להיות צדיק צריך להיות קפדן.
התנהל באופן רך ומקרב כלפי התלמידים.
בנו הרב צבי, ר"מ בישיבת "קרן אורה" בכרמיאל
בנו הרב מרדכי, ראש בית המדרש "פרידמן" בישיבת מיר
חתנו הרב שלום חיים וייס, משגיח בישיבת זכרון מיכאל
חתנו הרב יונתן אבר, היה משגיח בישיבת אור ישראל וכיום משגיח בישיבת היכל יצחק
חתנו הרב דניאל ארנפרוינד, משגיח בישיבת תפרח
חתנו הרב נתן שרון, מבני ברק, מחבר ספרי הלכה
לעבדך באמת - שיחות מוסר בענייני חודש אלול
לעבדך באמת - שיחות מוסר בענייני אמונה, תורה, מועדים, גמילות חסדים, וכן רשימות והדרכות ממרן החזון איש
דברי חכמים; דברי מוסר - קונטרסים על חודש אלול וחנוכה, נערכו על ידי תלמידיו בישיבת כנסת חזקיהו
לעבדך באמת - על חומשים בראשית, שמות, ויקרא
דב לוין (נולד ב-1958) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור בפקולטה לפיזיקה בטכניון.
לוין קיבל תואר ראשון בשנת 1979 מאוניברסיטת סטוני ברוק שבניו יורק, לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת פנסילבניה, אותם סיים ב-1981, ולדוקטורט בפיזיקה מאותה אוניברסיטה, אותו השלים ב-1986. הוא המשיך ללימודי פוסט-דוקטורט במכון לפיזיקה תאורטית (ITP) באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
והיה חבר פקולטה באוניברסיטת פלורידה.
משנת 2007 מכהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק.
באוקטובר 2009 הוענק לו פרס באקלי, פרס בתחום הפיזיקה של החומר המעובה, שמעניקה האגודה האמריקאית לפיזיקה, והיה לישראלי הראשון הזוכה בפרס.
לוין זכה ביחד עם שני חוקרים נוספים, על "תרומותיהם החלוציות לתורת הגביש הכמו-מחזורי, לרבות תחזית תמונת הפיזור".
דב לנדאו (ג' ניסן תר"ץ, 1 באפריל 1930 – ז' טבת תשע"ד, 10 בדצמבר 2013) היה פרופסור לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר תרבות ואיש חינוך והוראה.
דב לנדאו נולד בסגד, הונגריה, לאביו שמחה שהיה מו"צ בקהילה היהודית האורתודוקסית, ולאמו מלכה.
משפחתו הייתה משפחה חרדית ציונית.
בנעוריו למד בחדר, בבית-ספר ובישיבה.
בזמן השואה עבד כעובד כפייה ואחר כך שהה בברגן-בלזן ובטרזיינשטט.
ב-1945 עשה כששה חדשים בהכשרת בני עקיבא – כפר הנוער הדתי בדסק.
משם יצא למחנות שארית הפליטה בגרמניה (לייפהיים), ובסוף שנת 1946 עבר לצרפת כדי לחכות לעליה.
עלה בעליה אי-ליגלית באנית המעפילים "המעפיל האלמוני", אך נתפס על ידי הבריטים ונשלח לקפריסין, שם למד בישיבת בני עקיבא שבמקום.
ב-1947 עלה לארץ, למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובבית הספר החקלאי "כפר הנוער הדתי", ושירת בצה"ל.
למד באוניברסיטת בר-אילן ספרות, פסיכולוגיה, תנ"ך ופילוסופיה, ובשנת 1968–1969 למד צרפתית ותולדות האמנות באוניברסיטת גטה בשטרסבורג.
בין מוריו הבולטים: הרב משה צבי נריה, הרב אריה בינה, פרופסור ברוך קורצווייל שהדריכו בעבודת הדוקטור על התפתחות הסונטה העברית, ופרופסור נחמה ליבוביץ.
במקביל לימד במגוון רחב של מסגרות, בחינוך היסודי (בכפר הרואה וביישובי ספר), בחינוך התיכוני (ישיבת נחלים, תיכון צייטלין, ועוד) והעל-תיכוני (מכללת תלפיות, מכללת ירושלים לבנות ומכללת אורות).
בשנת 1966 החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, עד יציאתו לגמלאות ב-1999. היה מרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון (1973–1975), פרופסור אורח באוניברסיטת ליון בצרפת (1980), בסמינר לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת פייץ' בהונגריה (1992).
בשנת 1980 עלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1991 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
שימש גם כראש המחלקה לספרות משווה (1997–1999).
בשנת 1971 קיבל את פרס נורדאו לספרות ובשנת 2006 נבחר כ"יקיר החינוך הדתי".
פעמים מספר שימש שופט לפרסים, בהן פעמיים כשופט לפרס ביאליק (1982, 2004).
בשנים 1978–1992 שימש בצד עבודתו האקדמית, מפקח ארצי להוראת ספרות ולשון בחינוך הדתי.
היה חבר בוועדות לתוכניות לימודים לספרות ולחיבור, וכיהן כיו"ר ועדת המקצוע במנהל החינוך הדתי.
במסגרות אלו הרבה לעסוק בפיתוח שיטות הוראה בתחום הספרות וביישום אופני החשיבה הלוגית בהוראת הספרות המקרא והאמנות.
שלושה מספריו מכוונים לנושא זה, וספריו האחרים עוסקים בהבהרת מושגי היסוד של הספרות ובפרשנות של הטקסט הספרותי.
משך שנים אחדות שימש יו"ר הוועדה האקדמית ליד אגף המכללות במשרד החינוך.
עד פטירתו שימש כחבר בחבר הנאמנים, בוועדה האקדמית ובמערכת השנתון של מכללת שאנן (קריית שמואל-חיפה), וכיו"ר ועדת המינויים, חבר הוועדה האקדמית וחבר מערכת השנתון של המכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום בנתיבות.
כמו כן, ניהל את הפורום למורי ספרות באתר "דעת".
נוסף לאמור, שימש לנדאו כחבר הנהלת "בית העדות" של ותיקי בני עקיבא בניר גלים, וכיושב ראש עמותת ותיקי בני עקיבא ממרכז אירופה.
דב לנדאו התגורר בפתח תקווה, היה נשוי לשרה לבית פרידמן (מורה לספרות בגמלאות) ואב לחמישה ילדים.
אחותו הייתה הפרופסור רחל לנדאו, פרופסור לבלשנות עברית באוניברסיטת בר-אילן.
היסודות הריתמיים של השירה, שוקן, תל אביב וירושלים, 1970 (זוכה פרס נורדאו לספרות, 1971).
יוסף לואידור – סיפורים (ליקוט, מבוא, עריכה וביאורים), מסדה – אגודת הסופרים, תל אביב, 1976.
ממטאפורה ועד סמל, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, 1979. הנחת היסוד של הספר היא שהלשון האנושית מסוגלת לדון בדברים שאינם לפנינו במוחש.
בשעה שמשמעויות הסימנים נובעות ממוסכמות חברתיות ומשמעויות הסמלים נובעות ממוסכמות תרבותיות, משמעויות של המטפורות אינן תלויות בשום מוסכמה, הן חפשיות ולכן מגוונות ביותר.
בעקבות כך הספר דן באופני ההעתקה מן המפשט לפיגורטיבי, בדרכי המיון המיוחדות של הפיגורטיביות, בערפולה הפרדוקסלי, בדרכי היווצרותן ובמרכיביהן של הצורות הפיגורטיביות השונות.
פרקים נבדלים מוקדשים למטפורה, להשאלות האחרות ולייחודן, לדימוי ולסמל.
בסככת הקיבוץ – פואמה מאת אהרן מירסקי (מבוא, פירוש ושאלות לעיון), משרד החינוך – אגף החינוך הדתי, ירושלים, 1979.
שירת הגבהות במעמקי הזמן – על שירת אורי צבי גרינברג, משרד החינוך – אגף החינוך הדתי, ירושלים, 1984. סקירה קצרה על תולדות אצ"ג ועל אופי יצירתו.
פרשנות למספר שירים מן הקבצים "אנקראון על קוטב העיצבון", "כלב בית" ו"רחובות הנהר", וביניהם "שיר העוגבר" ו"הקבר ביער".
דיון בנושא "יעוד ומחירו בשירת אצ"ג" (דיון בשירים כגון: "בחנות ירושלים החדשה", "שיר עמי ים עמי יער", "באוזני ילד אספר", "הגברות העולה/סיום: המנוס האחרון".
לזה נוסף דיון בנושא "גורל האדם בראי המטפוריקה של אצ"ג".
בנספחים דיון ב"הנחות יסוד לפרוש השיר הלירי" ובנושא: "האדם הדתי ופרוש היצירה הספרותית".
מסגנון למשמעות בסיפורי ש"י עגנון, עקד, תל אביב, 1988. סקירה על הסגנון בכלל ועל ייחוד סגנונו של עגנון בפרט.
דיון בהטרם המוקדם, בחזרות ובהשוואות.
דיון במטאפורה המשלימה, היתומה והסמויה ושתי הדגמות מפורטות.
דיון בגסטיקולציה, במימיקה ובתנועות גוף האדם ועיניו ומשמעויותיהן.
דיון באינטרטקסטואליות, בדיאלוג, בשתיקות ובאירוניזציה שלהם.
הדיונים עוסקים בסיפורים: "והיה העקוב למישור", "סיפור פשוט", "תמול שלשום", "בלבב ימים", ו"עד עולם".
עידונה של שאגה – על יסודות השירה הלירית, פפירוס – אוניברסיטת תל אביב, 1990. סקירה קצרה על מהות הספרות, האפיקה והדרמה.
הסבר על מהות הליריקה ועל הליריקה והלשון הפיגורטיבית לפרטיה.
פרוש לדוגמה לשישה שירים ליריים מאת: ח"נ ביאליק, ש' טשרניחובסקי, א' שלונסקי, ש' שלום, לאה גולדברג ואמיר גלבוע.
ספרותנו החדשה במערבולת הקידמה, עקד, תל אביב, 1997. סקירה על גלגולי מוטיבים כגון "העיורון וההחמצה", "מאבק בין חומר לרוח", "נוסטלגיה לתרבות", "גן העדן האבוד", "יחסי אבות ובנים" וסקירה פרשנית על סיפורים ייצוגיים מאת י"ל פרץ, חיים הזז, א"א קבק, משה האפרתי, דויד שחר, צבי לוז וסמי מיכאל.
החשיבה והלמידה הרב-ממדית המודעת בספרות ובמקרא, מכללת חמדת הדרום נתיבות, 2010. הכרת סוגי ההשוואות וההבחנה בין אופני החשיבה הלוגיים, יישום מיומנויות ושימוש בהם לחומרים חדשים והכרת מושגי היסוד של הדיסציפלינה, בליווי הסברים, קטעי פרשנות ובקורת וטקסטים להשוואה.
תרבות ישראל במערבולת הקידמה הפוסט-מודרנית, מרכז אריאל למחקרי מדיניות, אריאל, 2006 – מחקר ביקורתי על מצבה של התרבות הישראלית בת-זמננו.
על דרכי הפרשנות ועל עקרונותיה, מכללת שאנן, קריית שמואל – חיפה, 2006. הספר עוסק בחשיבה וביישום דרכי החשיבה בפרשנות, ודן בשיטות פרשניות רבות, כולל שיטות פרשניות של התורה שבעל פה ושיטות פרשניות מודרניות.
מגילת תולדותיהם של בני לנדא הכהנים (מימי הזעם השואה, בתקופה שלפניהם ובתקומה שלאחריהם), הוצאת "יד לעד", בית העדות מיסוד ותיקי בני עקיבא בהונגריה, ניר גלים, 2007. הספר עוסק בגנאלוגיה של ענף של משפחת לנדאו – ענף המשתייך לשבט הכהונה.
הספר כולל אוטוביוגרפיה קצרה של המחבר.
בשבילים נעלמים בדרך למולדת (על עליית קבוצת רצון א' של בני עקיבא), הוצאת "יד לעד", בית העדות מיסוד ותיקי בני עקיבא בהונגריה, ניר גלים, 2009. הספר עוסק בתולדות קבוצת הנוער "רצון א'", אליה השתייך המחבר, והוא כולל תיאור קורות חייהם של חברי הקבוצה.
תולדותיו של מורה הוצאת מכללת שאנן, קריית שמואל, תשע"ב.
דב לנדאו, עוד דרך יעילה להילחם במכחישי השואה.
דב לנדאו, לתקנת נקודות תורפה אחדות בהוראה ובחינוך-הצעה.
דב לנדאו, יש משארית הפליטה שלהם דעה שונה על שישים שנות המדינה.
דב לנדאו, אוטואנטישמיות אצל א"ב יהושע.
דב לנדאו, הערות בקורת לשוניות ולוגיות להכרעת הדין בעניין אריה מכלוף דרעי.
דב לנדאו, ז'דנוביזם מזרחי במדינת ישראל.
דב לנדאו, מושג ה - א מ ת ויחסו אל הפשט ואל הדרש (חלק א', חלק ב') אתר אימגו.
דב לנדאו, היהודים בשואה - אמיתות ושקרים, אתר אימגו.
דב לנדאו, הספרות והתקשורת ולבטיהן בין חילוניות לדתיות (חלק א', חלק ב', אתר אימגו.
דב לנדאו, סיפור פשוט, דמותו של שמעון הירש קלינגר ומקומה, אתר אימגו.
דב לנדאו, תיקונים הולמים לעומת רפורמות מיותרות בחינוך ובהוראה (חלק א', חלק ב'), אתר אימגו.
דב לנדאו, האגודל הגדול והניסיון לעורר את השאול, בשדה חמד 2–3 אתר דעת.
דב ליטבינוף (נולד ב-22 באפריל 1960) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש מועצה אזורית תמר בשנים 2004–2019. באוקטובר 2018 הורשע בעבירת הפרת אמונים במסגרת "פרשת ישראל ביתנו".
ליטבינוף הוא יליד העיר סלטה שבארגנטינה.
לאחר מעברו לקיבוץ עין גדי עבד כשנתיים במאפייה המקומית.
סיים לימודי תעודה במינהל בתי מלון וניהול השיווק מהטכניון ובניהול תיירות כפרית ממדרשת רופין.
סיים תואר ראשון במדעי הרוח והסביבה באוניברסיטת אריאל.
כחמש שנים שימש מנכ"ל חמי עין גדי.
לאחר מכן היה רכז התיירות בקיבוצו עין גדי.
כחמש שנים היה מנהל מחלקת התיירות במועצה אזורית תמר ומנהל מתנ"ס "תמרית".
במסגרת תפקידו יזם את פסטיבל המוזיקה הישראלית בים המלח, פסטיבל התמר ולאחר מכן את הבאת האופרה הישראלית למצדה מדי שנה, ביצירות אאידה, נבוקו, כרמן, לה טרוויאטה וטוסקה.
בשנת 2004 נבחר לראשות המועצה לאחר שגבר על ראש המועצה המכהן אמנון פישמן ברוב של 57% (408 קולות), ונכנס לתפקידו ב-30 בינואר אותה שנה.
בשנת 2008 נבחר ליו"ר איגוד מנהלי התרבות ברשויות המקומיות.
בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2009 שובץ במקום ה-115 ברשימת קדימה לכנסת.
בשנת 2013 נבחר בשלישית לראשות המועצה, כשבפעם זו התמודד מטעם מפלגת ישראל ביתנו.
לאחר בחירתו לקדנציה הראשונה בראשות המועצה תמר, פעל ליטבינוף לקידום פתרון סדור לבעיית הצפת המלונות באזור עין בוקק בשל עליית המפלס ברקע שיקוע המינרלים בבריכה התעשייתית של מפעלי ים המלח (בריכה 5) .
המאבק הוביל להקמת צוות בינמשרדי שהביא לקבלת אחריות הממשלה.
הדרך שנבחרה היא הקמת חברה ממשלתית ייעודית שאמונה על מימוש הפתרון האופטימלי שנבחר לאחר מחקר ממושך (פתרון הקציר).
החברה להגנות ים המלח אשר פועלת מ-2008 והוסמכה בהחלטת ממשלה נוספת מסוף 2017 לפתח תשתיות תיירות בים המלח.
ב-22 בנובמבר 2016 נחנך מכון מחקר ים המלח למרגלות מצדה, שהוקם ביוזמת מועצה אזורית תמר, אוניברסיטת תל אביב והמשרד לשיתוף פעולה אזורי.
ליטבינוף היה יו"ר ועד הנהלת עמותת המכון.
ב-24 בדצמבר 2014 נעצר ליטבינוף ביחד עם שורה ארוכה של ראשי רשויות מקומיות, ראשי עמותות להתיישבות וחברי כנסת בעבר ובהווה במסגרת פרשת ישראל ביתנו.
באוקטובר 2015 המליצה המשטרה להעמידו לדין באשמת מתן שוחד, הלבנת הון, מרמה והפרת אמונים.
ב-11 באוקטובר 2018 במקביל לרוב נאשמי הפרשה, חתם ליטבינוף על הסדר טיעון, במסגרתו נמחקו כל סעיפי השוחד, הלבנת ההון והמרמה והוא הורשע בסעיף הפרת אמונים.
ליטבינוף הודה במסגרת הסדר הטיעון שכיו"ר ההנהלה של "רשות ניקוז ים המלח", בחן עם היועצים המשפטיים של המועצה ולאחר מכן אישר תשלום מהמועצה האזורית תמר כעמלה לאלכס ויז'ניצר דרך חברה בשם "י.א חי יזמות ואחזקות בע"מ".