tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה השנה נפטר הנסיך כריסטיאן והלנה נותרה לבדה להילחם בנושים שניסו לסלק אותה מאכסניית קמברלנד בשל העלויות הגבוהות של אחזקתו.
הנסיכה הלנה נפטרה בבית שומברג שבלונדון ב-9 ביוני 1923 ולווייתה הובלה על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
הלן פרנקנטלר הייתה ציירת אמריקאית אשר השתייכה לזרם האקספרסיוניזם המופשט.
פרנקנטלר פעלה וציירה במשך שישה עשורים, מתחילת שנות החמישים ועד למותה בשנת 2011.
פרנקנטלר נולדה בניו יורק למשפחה יהודית ליברלית.
אביה אלפרד פרנקנטלר היה שופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק.
היא גדלה באפר איסט סייד בעיר ניו יורק.
היא למדה בבית ספר דולטון ובבנינגטון קולג'.
בשנת 1950 פגשה במבקר האמנות קלמנט גרינברג ובמשך חמש שנים ניהלו השניים מערכת יחסים.
בשנת 1958 נישאה לאמן רוברט מאת'רוול.
הם אימצו שתי בנות ובשנת 1971 התגרשו.
לאחר מכן התחתנה עם סטפן דוברול, איש עסקים.
בתחילת דרכה הייתה מזוהה פרנקנטלר עם האקספרסיוניזם המופשט והציור הראשון שלה, "הרים וים", הוצג בשנת 1952, עשה שימוש בצבעים מדוללים אשר נטבלו בבד הציור, מוטיב אשר יהיה מזוהה עימה בהמשך דרכה.
פרנקנטלר לימדה והייתה חברה בסגל של מכללת האנטר בניו יורק.
הלן קירפטריק הייתה כתבת צבאית אמריקאית שסיקרה את מלחמת העולם השנייה.
אחת הנשים הראשונות שסיקרו קרבות מהקו הראשון.
תולדות חייה עד מלחמת העולם השנייה
קירפטריק נולדה ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק להורים ממוצא סקוטי וסיימה תואר במשפט בינלאומי באוניברסיטת ז'נבה ב-1931. לאחר סיום לימודיה שהתה בצרפת ככתבת ניו יורק הראלד טריביון ובשנת 1937 עברה לבריטניה, בה סיקרה את תחום יחסי החוץ כעיתונאית פרילאנס עבור הסאנדיי טיימס.
שהייתה הארוכה באירופה הקנתה לה ידע בשפה הצרפתית והיכרות עמוקה עם התרבות והפוליטיקה האירופאית, שחסרה לעיתונאים אמריקאים רבים שסיקרו את מלחמת העולם השנייה.
יחד עם עמיתיה, ויקטור גורדון-לנוקס (Victor Gordon-Lennox) מהדיילי טלגרף וגרהם האטון (Graham Hutton) מן האקונומיסט, יסדה קירפטריק כתב עת שנשלח בדואר למנויים מדי שבוע בשם "Whitehall News" (חדשות וייטהול), שתקף את מדיניותו הרופסת של נוויל צ'מברלין והתריע בפני עליית הדיקטטורות באירופה.
רשימותיה מהתקופה, המהוות כתב אישום חמור נגד צ'מברלין ראו אור בשני ספרים: ו-.
עם פרוץ המלחמה הייתה קירפטריק כתבת השיקגו דיילי ניוז בלונדון.
העורך הראשי של העיתון פרנק נוקס, מי שיהיה מזכיר הצי בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט, אמר לקירפטריק שהוא אינו מעסיק נשים, היא ענתה בתגובה שאינה יכולה לשנות את מינה, אך הוא יכול לשנות את מדיניותו.
נוקס לא שינה את מדיניות העיתון, אך העסיק את קירפטריק חרף מדיניות זו.
עד שנת 1943 דיווחה מלונדון על אודות הבליץ, אז עברה לאלג'יר וסיקרה את המערכה בצפון אפריקה.
לאחר הנחיתה בנורמנדי הזמינו אותה מפקדי צבא צרפת החופשית למשרת העיתונאי שילווה את הכוחות הצרפתיים החלוצים על אדמת צרפת.
ב-25 באוגוסט 1944 נכנסה לפריז מיד לאחר שחרור פריז, רכובה על הטנק של גנרל פיליפ לקלרק.
בהמשך נכנסה ל"קן הנשרים", מפקדתו של אדולף היטלר.
לאחר המלחמה הייתה לכתבת הניו יורק פוסט וסיקרה את משפטי נירנברג.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כיהנה כקצינת העיתונות של תוכנית מרשל במטה התוכנית בפריז.
הישגה העיתונאי הבולט הראשון לאחר המלחמה היה הריאיון הראשון עם ג'ווהרלל נהרו.
בהמשך שירתה כדוברת אגף מערב אירופה של מחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון.
בשנת 1954 נישאה לרובינס מילבנק וכיהנה כנשיאת הקולג' בו למדה (סמית' קולג').
בני הזוג חיו בבתיהם בניו המפשייר ובקליפורניה, לאחר מותו של מילבנק ב-1985 עברה קירפטריק לויליאמסבורג, וירג'יניה, שם נפטרה.
קירפטריק זכתה למדליית החירות האמריקאית (Medal of Freedom), הוכתרה לאבירת לגיון הכבוד הצרפתי ומדליית ההכרה הצרפתית (Médaille de la Reconnaissance française).
הלן קאזס בן עטר הייתה עורכת דין יהודיה מקזבלנקה, שהובילה את מאמץ הסיוע לאלפי הפליטים היהודים מאירופה שהגיעו למרוקו ואלג'יריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עמדה בראש הוועד לטיפול בפליטים זרים אשר היה אחראי לסיוע לפליטים.
הלן (נילי) קאזס בן עטר נולדה ב-27 באוקטובר 1898 בעיר טנג'יר שבמרוקו למשפחה יהודית-מרוקאית אמידה.
אמה הייתה מרים נהון ואביה עמרם קאזס, איש עסקים מצליח.
משפחתה של הלן עברה לקזבלנקה בשנת 1917, ואביה מילא תפקיד בכיר בקהילה היהודית בעיר.
הלן התחילה את לימודיה בבית ספר לבנות של כל ישראל חברים בטנג'יר והמשיכה את לימודיה בבית ספר תיכון לבנות בקזבלנקה.
היא סיימת את לימודיה בהצלחה וזכתה לתעודת הגמר הצרפתית (Baccalauréat).
היא המשיכה ללימודים גבוהים, והשלימה תואר בעריכת דין מאוניברסיטת בורדו הצרפתית.
בשנת 1920, בעודה בת 22, היא נישאה למשה בן עטר, נשיא אגודת בוגרי כי"ח במרוקו.
באופן יוצא דופן לתקופה, היא שמרה על שם משפחתה (קאזס) והוסיפה לצדו את שם משפחתו של בעלה (בן עטר).
בעלה משה בן עטר נפטר בשנת 1939. לאחר מותו היא ירשה את תפקידו ומונתה לנשיאת אגודת בוגרי כי"ח במרוקו.
כמו כן היא הייתה פעילה במספר רב של ארגונים יהודים נוספים; היא הייתה פעילה ציונית - המייסדת והנשיאה הראשונה של סניף ויצו בקזבלנקה, פעילה בג'וינט וכן פעילה בשירות ארגון הצלב האדום במרוקו.
פעילותה למען הפליטים היהודים מאירופה החלה ב-5 ביולי 1940 בסיוע לספינת פליטים מאירופה, יהודים ולא-יהודים, שהגיעה לנמל קזבלנקה ומשטר וישי סירב לאפשר לנוסעיה לרדת ליבשה.
כאשר הגיעה הלן לנמל, הוצע לה כפעילת הצלב האדום לטפל בפליטים.
הלן הסכימה והחלה בפעילותה לדאוג לפליטים למגורים, אוכל, לבוש, טיפול רפואי והגנה.
לשם מטרות אלו ייסדה את הוועד לטיפול בפליטים זרים .
בן עטר עמדה בראשות הוועד, ובנוסף היו פעילות בו מספר נשים נוספות.
פעילות הוועד מומנה באמצעות כספי תרומות מהקהילות המקומיות של יהודי מרוקו, ארגונים יהודים בינלאומיים כגון הג'וינט וארגוני סיוע לא יהודיים כגון "השירות הלאומי לפליטים" מארצות הברית וארגוני עזרה קווייקרים.
כ-20 אלף פליטים יהודים מאירופה עברו בצפון אפריקה ובמיוחד בקזבלנקה במהלך מלחמת העולם השנייה, לרוב חסרי כל או עם אמצעים מוגבלים, ונרדפים על ידי הרשויות של משטר וישי.
אלפים מתוכם נשלחו למחנות עבודה במזרח מרוקו.
הוועד היה הארגון המרכזי שניהל את הטיפול בפליטים הללו, והיה אחראי הן לאסירים שהיו כלואים במחנות העבודה על גבול מרוקו-אלג'יריה והן לפליטים במצוקה מחוץ למחנות.
באחת מפעולותיה הראשונות, הלן הפכה את אולמי אגודת כי"ח בקזבלנקה למעונות פליטים לקליטת ראשוני המגיעים.
בהמשך מספר אולמות נוספים בקזבלנקה נהפכו גם הם למרכזי קליטה של פליטים.
שלטון וישי במרוקו ראה את "הוועד לעזרה לפליטים זרים" כאחראי בפועל לפליטים המצויים במדינה.
להלן היו יחסים טובים עם גורמים בשלטון הצרפתי, ולא פעם ניצלה ממאסר ומחקירות משטרתיות בענייני עזרתה לפליטים יהודים מאירופה.
כך למשל במאי 1941, בעקבות מעצרם של שני פליטים שנמלטו ממחנה המעצר של המשטרה הצרפתית, נעצרה אחת מפעילות הוועד ובן עטר הצליחה לחמוק ממאסר רק בזכות התערבותו של ראש לשכת עורכי הדין.
המשטרה הצרפתית דרשה לקבל לידה את מסמכי הוועד אך אלה הוסתרו, וכך נעלמו מעיני "הוועדה הגרמנית" שפעלה במרוקו.
הוועד ניסה למצוא עבודה לחלק מהפליטים דרך פניות לארגונים שונים ולקהילות היהודיות מהערים השונות של מרוקו, כדי שלא תהיה לשלטון הצרפתי עילה לגרשם למחנות ההסגר.
הוועד גם נתן מדי חודש קצבה קטנה למשפחת הפליט שנשלח למחנה או לפליטים ששהו במחנות עם ילדיהם.
כך למשל הוועד שלח מדי חודש, דרך אשת קשר במחנה סידי אל-יאיש, 300 פרנק עבור כל מבוגר ו-200 פרנק עבור כל ילד.
הוועד מימן סיוע הומניטרי לפליטים ממגוון סוגים; תיקוני משקפים, טיפולי שיניים, קניית ביגוד חורף ועוד.
ביולי-אוגוסט 1942 הצליחה בן עטר להשיג לקבוצת ילדים מצרפת אשרות להגעה לקזבלנקה כדי להצילם מרדיפה.
במקרה אחר בן עטר הלוותה כסף מיהודים מקומיים כדי לממן כרטיסי נסיעה לפליטים מקזבלנקה לאי מרטיניק, כדי למנוע את שליחתם למחנות העבודה במזרח מרוקו.
ניסיון זה סוכל על ידי הרשויות הצרפתיים שלא הסתפקו במסמכי הזיהוי והמעבר שבידי הפליטים.
המשטרה איימה על בן-עטר שהיא תישלח בעצמה למחנה העבודה, אך הדבר נמנע בהתערבותו של פקיד צרפתי בכיר.
עקב תקרית זאת פעילות הוועד נאסרה לזמן-מה והוא נאלץ לשנות את שמו.
משנת 1948 הלן בן עטר החלה לסייע לארגונים ציונים שטיפלו בעליית יהודים לישראל ונתרמה לעלייה ההמונית של יהודים מקהילות צפון אפריקה.
בשנה 1954–1955 יצאה למסע הרצאות בקרב יהדות ארצות הברית למען גיוס תרומות לישראל.
לאחר עצמאות מרוקו בשנת 1956, היא ניהלה משרד עורכי דין שעבד במקביל בפריז וקזבלנקה, אך בשנת 1962 התיישבה באופן קבוע בפריז.
באותה שנה מונתה לחברת המועצה המנהלת של ארגון הסעד היהודי בצרפת (FSJU).
היא גם הייתה בין מייסדי הארגון של יהודים יוצאי מרוקו בצרפת ובשנת 1967 מונתה לעמוד בראשותו.
היא חוותה טראומה אישית קשה לאחר מות בנה בגיל 39 בלבד בשנת 1969. לאחר מותו, הלן החלה לנטוש בהדרגה את משרותיה הציבוריות.
היא המשיכה לעבוד בעריכת דין באופן חלקי מספר שנים נוספות, אך בריאותה התדרדרה.
היא פרשה לבסוף מפעילותה בשנת 1978, ונפטרה שנה לאחר מכן, ב-7 ביולי 1979 בגיל 80. להלווייתה הגיעו מספר נציגים מארגוני הצלה בזמן השואה שבאו להביע את הערכתם לפועלה.
על מצבתה חקוק "לאמנו, אישה אגדית שהצילה רבים כל כך ממצוקתם".
הלן תרמה את הארכיון האישי שלה ל"ארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי" בירושלים.
הארכיון הוא אוסף מסמכים שמכילים תיעוד רב של פעילות "הוועד לעזרה לפליטים זרים".
הוא כולל בין השאר את חילופי המכתבים של עו"ד בן עטר עם שלטונות צרפת, עם ראשי קהילות יהודיות מרחבי מרוקו ועם הארגונים היהודים מארצות הברית; הג'וינט והיאס.
כמו כן הוא כולל רשימות מלאות של פליטים במעבר או במעצר.
הלנה גוטליב (בפולנית: Helena Gottlieb), הייתה אתלטית מצטיינת פולנית-יהודיה.
גוטליב התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב, ביחד עם ברברה אקרלנד, אנדה מצנדורף, יבגניה גלזנר ומרילה פרייוולד.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' בשנת 1932 זכתה גוטליב ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 28.1 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 54.0 שניות.
מדליות ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.3 שניות ובריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 1:57.6 דקות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בחוז'וב בשנת 1933 זכתה גוטליב בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 27.8 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם יבגניה גלזנר, מרילה פרייוולד ואנדה מצנדורף בתוצאה של 54.1 שניות.
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-2 בפברואר 1934 זכתה גוטליב במדליית כסף, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.2 שניות, אחרי מרילה פרייוולד (7.0 שניות).
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בוורשה ביולי 1934 זכתה גוטליב במדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.2 שניות.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 היא זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מרט בתוצאה של 29.3 שניות, אחרי סיביל קוף מארצות הברית (27.6 שניות) ולפני יפה כהן מישראל (29.4 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם מרילה פרייוולד בתוצאה של 56.0 שניות, אחרי גרמניה (55.8 שניות) ולפני אוסטריה (57.4 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי, בריצת 60 מטר ובריצת 100 מטר
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-22 בפברואר 1936 זכתה גוטליב במדליית כסף, בריצת 50 מטר בתוצאה של 7.1 שניות.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בלודז' בשנת 1936 זכתה גוטליב בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת שליחות 4x200 מטר ביחד עם לוסיה דויטשר, יבגניה גלזר ומרילה פרייוולד בתוצאה של 1:59.3 דקות ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.2 שניות.
באליפות החורף של פולין שנערכה ב-31 בינואר 1937 זכתה גוטליב במדליית ארד, בריצת 500 מטר.
מחוז הלנד (בשוודית: Hallands län) הוא מחוז בדרומה של שוודיה.
המחוז תואם כמעט במלואו בגבולותיו בחבל הלנד.
עיר הבירה של המחוז היא האלמסטד.
מחוז הלנד גובל במחוז סקונה מדרום, מחוזות קרונוברי וינשפין במזרח, מחוז וסטרַה יֶיטלנד מצפון ובים הבלטי ממערב.
הלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין , הייתה אשתו של פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן, ואמו של הטוען לכתר צרפת הנסיך פיליפ, רוזן פריז.
הלנה נולדה ב-24 בינואר 1814 בלודוויגסלוסט שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ולואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1816 מתה אמה, ובשנת 1819 מת אביה, והלנה ואחיה ואחיותיה התחנכו אצל סבה פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
ב-30 במאי 1837 התחתנה הלנה עם פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, נגד רצון משפחתה, בעקבות רצונה להיעשות מלכה.
נישואי השניים היו מוצלחים, והלנה הפכה לפופולרית מאוד בקרב הציבור.
ב-13 ביולי 1842 מת בעלה פרדיננד פיליפ, כתוצאה מתאונת כרכרה, ודובר על כך שאם ימות חמיה כשילדה יהיה קטין, תהיה היא לעוצרת יחד עם גיסה לואי, דוכס נמור.
אולם בשנת 1848 פרצה מהפכת פברואר, וחמיה התפטר משלטונו, ונמלט יחד עם משפחתו לבריטניה.
הלנה ניסתה להעביר את הכתר לבנה הנסיך פיליפ, רוזן פריז, אולם הצעתה לא התקבלה, והוקמה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
הלנה עזבה עם ילדיה לגרמניה, ומשם המשיכה להיאבק למען זכויות בנה.
בהמשך עברה הלנה גם היא לבריטניה, וב-17 במאי 1858 מתה בביתה בריצ'מונד שעל התמזה, לונדון, כתוצאה משפעת שהסתבכה.
ב-30 במאי 1837 התחתנה הלנה עם פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן.
ד"ר הלן פטריסיה שרמן היא טייסת חלל בריטית שנשלחה כמדענית לתחנת החלל הסובייטית מיר.
שרמן הייתה אזרח הממלכה המאוחדת הראשון בחלל.
שרמן נולדה וגדלה בשפילד, אנגליה.
למדה כימיה לתואר ראשון באוניברסיטת שפילד (1984), הדוקטורט שלה הוא מבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
היא עבדה במחקר ופיתוח בחברת ג'נרל אלקטריק האנגלית, ולאחר מכן בחברת מרס בפיתוח טעמים לשוקולד.
תוכנית ג'ונו הייתה יוזמה של קונסורציום בריטי פרטי לשלוח אסטרונאוט בריטי אל תחנת החלל הסובייטית מיר.
זאת במסגרת שבה תוכנית החלל הסובייטית "מכרה מקומות" בתחנת החלל.
הכסף נאסף באמצעות תוכנית הגרלות מיוחדת, מכירת זכויות לשידורי טלוויזיה ומכירת חסויות לחברות בריטיות.
בסופו של דבר הבריטים לא הצליחו לאסוף את כל הסכום הנדרש, אולם שליט ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הורה להמשיך את היוזמה במימון סובייטי.
הקונסורציום פרסם קריאה למועמדים: "דרוש אסטרונאוט, לא נדרש ניסיון קודם".
13000 איש נענו לקריאה מתוכם נבחרו 4 מועמדים: הלן שרמן, עוד מדען ושני טייסי קרב.
בסופו של דבר שרמן והטייס טימותי מייס נבחרו להיות האסטרונאוטים ויצאו לרוסיה לאימונים שכללו גם לימוד רוסית.
שרמן שוגרה אל תחנת החלל בחללית סויוז TM-12, יחד עם 2 קוסמונאוטים סובייטיים (אנטולי ארצברסקי היה מפקד צוות), ב-18 במאי 1991. היא הוחזרה בחללית סויוז סויוז TM-11 ב-26 במאי.
משימותיה של שרמן במהלך שהותה בתחנת החלל היו: ביצוע ניסויים בתחומי הרפואה ומדעי החקלאות, צילום מהחלל של האיים הבריטיים ותקשורת רדיו עם תלמידי בתי ספר בבריטניה.
בין הניסויים שביצעה הייתה בחינה של מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות באמצעות אלקטרוגרף ומספר ניסויים על התנהגות צמחים בתנאים של חוסר משקל: על הקרקע הם צומחים כלפי מעלה ובתנאים של חוסר משקל הם צומחים לכל הכיוונים.
שרמן עסקה בפופולריזציה של המדע בדגש על החלל.
הנחתה תוכניות בטלוויזיה החינוכית של ה־BBC וברדיו, פרסמה אטוביוגרפיה בשנת 1993, וספר ילדים בנושא החלל (1997).
בהמשך עבדה במעבדת המטרולוגיה הלאומית הבריטית.
ב-2015 מונתה למנהלת התפעול של מחלקת הכימיה באימפריאל קולג'.
ב-1992 הוענק לשרמן, על ידי המלכה אליזבת, תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-1993 הוכרזה כעמיתת החברה המלכותית לכימיה (FRSC).
ב-2015 הוכרזה כעמיתת כבוד של איגוד המדע הבריטי (British Science Association).
7 אוניברסיטאות בריטיות, ביניהן אוניברסיטת אקסטר העניקו לה תואר דוקטור לשם כבוד.
במסגרת חגיגות תחילת 2018 הוענק לה תואר עמית של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על פעילותה בהנגשת המדע והטכנולוגיה לציבור.
הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט (; 17 בפברואר 1861 – 1 בספטמבר 1922), הייתה אשתו של לאופולד, דוכס אולבני.
הלנה נולדה ב-17 בפברואר 1861 בארולזן לגאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג, והייתה אחותם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת ולדק ופירמונט.
בנובמבר 1881 התארסה הלנה עם לאופולד, דוכס אולבני, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וב-27 באפריל 1882 התחתנו השניים בקפלת ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור.
לאחר חתונתם גרו השניים בבית קלרמונט, והיו להם חיי נישואים מאושרים.
אולם ב-28 במרץ 1884 מת לאופולד בקאן, צרפת, כתוצאה ממחלת ההמופיליה שהייתה לו, וזאת בזמן שהלנה הייתה בהריון של ילדם השני - צ'ארלס אדוארד.
לאחר מותו של לאופולד הקדישה הלנה את חייה לארגוני צדקה, ואף הקימה את תיאטרון אולבני ואת קרן דטפורד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה הלנה פעילה בבתי חולים ובסיוע לנזקקים, יחד עם גיסתה ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת ואחייניתה מריה לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1899 התאבד אחיינה אלפרד, יורש העצר לדוכסות סקסה-קובורג-גותה, ובנה צ'ארלס אדוארד נבחר לרשת את דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה לאחר מות אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה.
צ'ארלס אדוארד נסע לגרמניה, שם דאג וילהלם השני, קיסר גרמניה לחינוכו, ובשנת 1900 הוכתר כדוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
בשנת 1901 עלתה הצעה שהלנה תתחתן עם ארצ'יבולד פרימרוז, רוזן רוזברי החמישי, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל.
ב-1 בספטמבר 1922 מתה הלנה בטירול, אוסטריה, בזמן שביקרה אצל בנה קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, כתוצאה מהתקף לב.
ב-27 באפריל 1882 התחתנה הלנה עם לאופולד, דוכס אולבני, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ממנו נולדו לה שני ילדים:
הנסיכה אליס, רוזנת אתלון (1883-1981) - נישאה לאלכסנדר קיימברידג', רוזן אתלון הראשון, אחיה הצעיר של מרי מטק, רעייתו של ג'ורג' החמישי.
קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (1884-1954) - ירש את דודו אלפרד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה כדוכס סקסוניה-קובורג-גותה האחרון.
הלנה, נסיכת נסאו (גרמנית: Helene von Nassau, 18 באוגוסט 1831 - 28 באוקטובר 1888), הייתה אשתו של גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט.
הלנה נולדה בביטריך ב-18 באוגוסט 1831, לוילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
בשנת 1839 מת אביה וילהלם, דוכס נסאו, ואחיה אדולף, דוכס נסאו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1848 פרץ ברחבי הדוכסות מרד כחלק ממהפכות אביב העמים, ואחיה ואמה דיכאו אותו.
ב-26 בספטמבר 1853 התחתנה הלנה עם גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
ב-28 באוקטובר 1888 מתה הלנה בביתה בפירמונט, והיא בת 57 שנים.
ב-26 בספטמבר 1853 התחתנה הלנה עם גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
הלנה קרולינה תרזה, נסיכת בוואריה (; 4 באפריל 1834 - 16 במאי 1890) הייתה נסיכה בווארית מבית ויטלסבאך.
הלנה נולדה ב-4 באפריל 1834 בעיר מינכן שבממלכת בוואריה.
אביה היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמה הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה.
סבה מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
ילדותה עברה עליה בטירת פוסנהופן שליד אגם סטרנברג, אשר אותה רכש אביה.
היא כונתה בידי אחיה ואחיותיה "ננה".
כאשר הייתה הלנה בת 18, דודתה, הארכידוכסית סופיה, בחרה בה ככלה עבור בנה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בן ה-23. ההצעה נשלחה בסתר, והלנה יצאה יחד עם אמה ועם אחותה אליזבת, אשר כונתה "סיסי", כדי לפגוש את החתן המיועד בבאד אישל.
עם זאת, כאשר נערך המפגש, התאהב פרנץ יוזף בסיסי דווקא, והודיע שהוא מעוניין להינשא לה ולא להלנה.
הנישואים אכן נערכו, והלנה הדחויה והמושפלת שקעה בדיכאון.
אמה חששה שהיא מתכננת להפוך לנזירה, והחלה לחפש עבורה חתן בקדחתנות.
בגיל 22, הלנה כבר נחשבה ל"רווקה זקנה" וטרם נמצא עבורה חתן.
עם זאת, היא לא נטרה כל טינה לאחותה, והן שמרו על קשר עד סוף ימיהן.
אמה הציעה להשיא אותה למקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס.
משפחת הנסיך הסכימה מיד, בלי להיוועץ כלל בהלנה או במקסימיליאן.
אביה של הלנה הזמין את משפחת הנסיך למסע ציד בפוסנהופן, אשר במהלכו הלנה ומקסימיליאן נפגשו והתאהבו.
אולם דודנה של הלנה, מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, סירב לאשר את הנישואים.
הסיבה לכך הייתה שלמרות שמשפחת נסיכי טורן וטקסיס הייתה אחת המשפחות העשירות ביותר בארץ, הם לא נחשבו אציליים מספיק עבור נסיכה מבית ויטלסבאך.
עם זאת, סיסי, שכעת הייתה קיסרית אוסטריה, הפעילה את השפעתה על המלך, והנישואים נערכו ב-24 באוגוסט 1858. למרבה האירוניה, מבין חמש בנותיהם של מקסימיליאן יוזף ולודוביקה, נישואיה של הלנה היו היחידים שהיו מאושרים באמת.
הלנה ירשה את כל נכסיו, וניהלה אותם בצורה מעולה ואף את שאר נכסי המשפחה שלו.
ב-1888 היא העבירה את הרכוש להנהלת בנה אלברט, והשקיעה את שארית חייה בתפילות ופעילות צדקה.
ב-1890 חלתה הלנה בסרטן הקיבה, ונפטרה ב-16 במאי של אותה שנה בגיל 56. אחותה סיסי הייתה לצדה ברגעיה האחרונים.
הלנה ילדה למקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס ארבעה ילדים:
לואיזה, נסיכת טורן וטקסיס (1859–1948), נישאה לפרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן
אליזבת, נסיכת טורן וטקסיס (1860–1881), נישאה למיגל, דוכס ברגנסה
מקסימיליאן מריה, הנסיך השביעי מטורן וטקסיס (1862–1885)
אלברט, הנסיך השמיני מטורן וטקסיס (1867–1952), נישא למרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה
הלנה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה אשתו של פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, שהיה ראש בית וירטמברג בין השנים 1939–1975.
הלנה נולדה בלינץ ב-30 באוקטובר 1903 לפטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולמריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ומריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות.
הלנה גדלה בילדותה בזלצבורג ובווינה עם אחיה, אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרה משפחתה לשווייץ, והם התגוררו בלוצרן.
ב-24 באוקטובר 1923 התחתנה הלנה עם פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדה לה בת אחת:
מריה כריסטינה, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1924), שלימים התחתנה עם גאורג הרטמן, נסיך ליכטנשטיין.
שבוע לאחר לידת בתה, מתה הלנה ב-8 בספטמבר.
בשנת 1928 התחתן בעלה פיליפ אלברכט עם אחותה רוזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה היו לו עוד 6 ילדים.
הלנה (נקרא גם Saturn XII, S/1980 S 6.) הוא אחד מהירחים של כוכב הלכת שבתאי.
התגלה ב-1980 על ידי פייר לאק, ז'אן לקאשה.
הלנה נקרא על שם הלנה מטרויה, מי הייתה נכדתו של כרונוס (שבתאי) במיתולוגיה היוונית ואחותם של קסטור ופולוקס.
עם גילויו ב-1980 הוא נקרא באופן זמני S/1980 S 6. הלנה ידוע גם בשם Saturn XII וגם בשם Dione B, כיוון שהוא במסלול משותף עם הירח דיוני.
הירח הלנה חולק מסלול עם דיוני בנקודת לגראנז' המתאימה למסלול, יחד עם פולידפקיס.
הוא אחד מהירחים הטרויאנים של שבתאי.
חצי הציר הגדול שלו הוא 377,400 ק"מ משבתאי ומשלים סיבוב סביב שבתאי כל 2.7 ימים (במדידה לפי משך יממה של כדור הארץ).
הירח בקוטר ממוצע של 17.6 ק"מ.
בממדי אופייניים של 36x32x30 ק"מ.
תצפיות מראות כי הצד הפונה לשבתאי מלא במכתשים קטנים (עד גודל של מספר ק"מ בודדים) ואילו הצד הנגדי לשבתאי בעל מכתשים בודדים, שמגיעים לגודל של 10 ק"מ.
תצפיות וחקר על ידי גשושיות
הלנה נצפה לראשונה מכדור הארץ ב-1980, על ידי פייר לאק, ז'אן לקאשה ממצפה הכוכבים פיק די מידי.
נראה לראשונה מהחלל בזמן חליפה של הגשושית וויאג'ר 2 ליד שבתאי באוגוסט 1981.
תצפיות נוספות התבצעו עם הגעתה של הגשושית קאסיני למסלול סביב שבתאי ב-2004. קאסיני התקרבה לחליפה ליד הירח הלנה בתאריך 3 במרץ 2010, וכן ביצעה יעף קרוב ביוני 2011.
הלנה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג , הייתה כלתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
הלנה נולדה ב-1 ביוני 1888 בגרינהולץ, שלזוויג-הולשטיין, לפרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ולקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
ב-28 באפריל 1909 התחתנה הלנה אדליידה עם האראלד, נסיך דנמרק, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
לאחר נישואיהם התגוררו השניים בכפר שאפרגארדן מצפון לקופנהגן, בבית אותו רכש האראלד בשנת 1907. בשנת 1923 הפסיד האראלד חלק מרכושו, בעקבות המפולת של הבנק הדני, אולם הצליח להמשיך להתגורר בביתו עד לשנת 1935, אז עבר להתגורר בווילה בצפון קופנהגן.
בשנת 1931 מת אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין, ואביה איחד את בתי שלזוויג-הולשטיין תחתיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה אשתו הלנה בהכיבוש הגרמני של דנמרק ובמפלגה הנאצית, מה שגרם לריחוקה מבניה ומבעלה.
לאחר המלחמה לא הובאה הנסיכה הלנה למשפט, בהיותה חברה במשפחת המלוכה שלא רצתה לפרסם שום דבר בנושא, אך היא הוגלתה מדנמרק ב-30 במאי 1945 והושמה במעצר בית בטירת גליקסבורג שבגרמניה.
היא הורשתה לחזור לדנמרק בשנת 1947, כאשר הראלד חלה בחולי נפש.
הארלד מת ב-30 במרץ 1949 בקופנהגן ונקבר בקתדרלת רוסקילדה, ואילו הלנה מתה ב-30 ביוני 1962.
ב-28 באפריל 1909 התחתנה הלנה אדליידה עם האראלד, נסיך דנמרק, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט (; 22 בדצמבר 1899 - 18 בפברואר 1948), הייתה בתו של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ואשתו של ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג.
הלנה נולדה ב-22 בדצמבר 1899 בארולזן לפרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, והייתה אחייניתם של אמה, נסיכת ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, ובת דודתם של וילהלמינה, מלכת הולנד וקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר אביה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
ב-25 באוגוסט 1922 התחתנה הלנה עם ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 9 ילדים.
בשנת 1931 מת חמיה פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ובעלה הפך לראש בית אולדנבורג, וב-18 בפברואר 1948 מתה הלנה בראסטדה.
ב-25 באוגוסט 1922 התחתנה הלנה עם ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
איליקה, דוכסית אולדנבורג (1928–2016), התחתנה עם אמיך, נסיך ליינינגן השביעי
פרידריך אוגוסט, דוכס אולדנבורג (1936–2017), התחתן עם מארי ססיל, נסיכת פרוסיה
אלטבורג, דוכסית אולדנבורג (נולדה ב-1938)
הונו, דוכס אולדנבורג (נולד ב-1940)
יוהאן, דוכס אולדנבורג (נולד ב-1940)
הלן פילדינג (נולדה ב-19 בפברואר 1958) היא סופרת, תסריטאית ומפיקת קולנוע בריטית, המפורסמת בעיקר בשל היותה היוצרת של הדמות הבדיונית ברידג'ט ג'ונס, וסדרת הרומנים והסרטים שיצרה ובמרכזה ג'ונס.
רומנים אלו עוסקים בחייהם של פנויים פנויות בשנות השלושים לחייהם בלונדון, שמנסים לעשות סדר בחיי הרגש והאהבה שלהם.
ספריה של פילדינג: "יומנה של בריג'ט ג'ונס" (1996) "ובריג'ט ג'ונס - עובדות החיים" (1999) פורסמו בכ-40 מדינות ונמכרו בלמעלה מ-15 מיליון עותקים.
שני הסרטים ("יומנה של ברידג'ט ג'ונס" ו"ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים") שהופקו על בסיס ספרים אלו, ובעלי שם זהה לספרים, זכו להצלחה בינלאומית.
תוצאות סקר שנערך על ידי עיתון "הגרדיאן" הראו שהספר "יומנה של בריג'ט ג'ונס" נתפס על ידי קוראים כאחד מעשרת הרומנים שמגדירים בצורה הטובה ביותר את המאה ה-20.
הספר "בריג'ט ג'ונס משוגעת על הבחור" פורסם בסתיו 2013 ושבר את שיאי המכירות ביום הראשון לצאתו, עם מכירות של למעלה מ-46,000 עותקים.
הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של "סאנדיי טיימס" ונשאר במקום הראשון במשך שישה חודשים.
בביקורת שהתפרסמה ב"ניו יורק טיימס" הגדירה העיתונאית האמריקנית שרה ליאל את הרומן כ"חד והומוריסטי" ואמרה שפילדינג "נתנה לגיבורת הספר שלה לגדול ולהיות מישהי מצחיקה ומעניינת יותר משהייתה קודם".
בסוף 2016 עלה לאקרנים הסרט השלישי: "ברידג'ט ג'ונס בייבי".
ב-11 באוקטובר 2016 פורסם הרומן השישי של פילדינג, "בריג'ט ג'ונס - הדור הבא", ספר המבוסס על הטורים המקוריים שכתבה פילדינג בעיתון "אינדפנדנט", המקום עליו מבוססת עלילת הסרט השלישי, ששבר את שיאי מכירות הכרטיסים בבריטניה.
בסקר שנערך ב-2004 עבור BBC, עלה כי פילדינג היא במקום ה-29 ברשימת האנשים המשפיעים ביותר על התרבות הבריטית.
בדצמבר 2016, התוכנית "שעה של אישה", המשודרת בתחנה BBC Radio 4, הגדירה את הדמות ברידג'ט ג'ונס כאחת משבע הדמויות הנשיות המשפיעות ביותר על התרבות הנשית הבריטית במהלך שבעת העשורים האחרונים.
פילדינג גדלה במורלי, מערב יורקשייר, עיר טקסטיל בפאתי לידס בצפון אנגליה.
אביה היה מנהל בית חרושת לטקסטיל, בסמוך לבית המשפחה, שהפיק בד למעילי-עבודה של כורים.
האב נפטר ב-1982 בעוד האם, נלי, עדיין מתגוררת ביורקשייר.
פילדינג למדה בתיכון לנערות של ווייקפילד, אחד מבתי הספר לדקדוק שמשתייכים לאיגוד בתי הספר וייקפילד לדקדוק.
יש לה שלושה אחים, ג'יין, דייוויד וריצ'רד.
פילדינג למדה אנגלית במכללת סיינט אן, אוקספורד והייתה חלק מכוכבי אוקספורד בפסטיבל הפרינג' באדינבורו של שנת 1978, שם יצרה חברות מתמשכת עם קבוצה של יוצרים וקומיקסאים, ביניהם ריצ'רד קרטיס ורואן אטקינסון.
פילדינג החלה לעבוד ב-BBC ב-1979 ככתבת אזורית במגזין החדשות "Nationalwide".
היא התקדמה לתפקיד מנהלת הפקה במופעי בידור שונים לילדים ולנוער.
ב-1985 הפיקה פילדינג שידורי לוויין חיים ממחנה פליטים במזרח סודאן, לקראת השקת אירוע גיוס התרומות שנקרא "הקומיקס רליף".
היא גם כתבה והפיקה סרטי תעודה באפריקה לשני אירועי הקומיקס רליף הראשונים.
בשנת 1989 היא הייתה כתבת במהדורה של סדרת הטלוויזיה "תמס" "השבוע, בשם:" "במקום שבו הרעב הוא נשק" שעסקה במלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
חוויות אלו היו הבסיס שלה לרומן הראשון שכתבה "Cause Celeb".
בין השנים 1990–1999 עבדה פילדינג כעיתונאית ובעלת טור במספר עיתונים לאומיים, בהם "סאנדיי טיימס", "אינדפנדנט" ו"דיילי טלגרף".
יצירתה הידועה ביותר, "יומנה של בריג'ט ג'ונס", החלה כטור ללא ציון שם הכותב באינדפנדנט ב-1995. הצלחת הטור הובילה לשני הרומנים שכתבה ולעיבודים הקולנועיים שלהם, בהם פילדינג הייתה חלק מצוות התסריטאות.
שמו של "Cause Celeb", הרומן הראשון שכתבה פילדינג, נגזר מהביטוי "מקרה מעורר מחלוקת" .
הספר ראה אור בשנת 1994 וזכה לשבחי הביקורות, אך המכירות שלו היו מצומצמות.
פילדינג נאבקה לגמור את החודש, תוך כדי עבודה על הרומן השני שלה, שאמור היה להיות סאטירה על חילוקי דעות תרבותיים במדינה אפריקאית בדיונית, כאשר היא קיבלה פנייה מהעיתון "אינדיפנדנט" לכתוב טור על חייהם של הפנויים-פנויות בלונדון.
פילדינג דחתה את ההצעה בטענה שיהיה עבורה מביך מידי לכתוב טור כזה.
במקום זה, היא הציעה ליצור דמות דמיונית קומית מוגזמת.
ככתבת אנונימית, פילדינג הרגישה שהיא יכולה לכתוב בכנות בנוגע לבעיות המעסיקות רווקות בשנות השלושים לחייהן והטור החל להתפרסם באנונימיות.
במהרה רכש הטור קהל מעריצים, זהותה של פילדינג נחשפה והמו"לים שלה ביקשו ממנה להחליף את הרומן המתוכנן שלה ברומן "יומנה של בריג'ט ג'ונס".
הספר ראה באור בכריכה קשה בשנת 1996 וזכה לביקורות חיוביות.
הרומן בכריכה רכה, שפורסם ב-1997, הגיע היישר לראש טבלת רבי המכר באנגליה, ונשאר שם למעלה משישה חודשים.
בהמשך הוא גם הפך לרב מכר עולמי.
הספר "בריג'ט ג'ונס משוגעת על הבחור" ראה אור בבריטניה בהוצאת ג'ונתן קייפ ובארצות הברית בהוצאת אלפרד א.
נוף באוקטובר 2013. הוא הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של ה"סאנדיי טיימס", ולמקום השביעי ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס".
עד למועד פרסומו בבריטניה בכריכה רכה, ב-19 ביוני 2014, המכירות הגיעו למיליון עותקים.
הרומן היה מועמד לפרס בולינגר איירמן וודהאוס בקטגוריית "סיפורת פופולרית" של פרס הספר הלאומי ותורגם ל-32 שפות.
העיבוד הקולנועי לספר "ברידג'ט ג'ונס: משוגעת על הבחור טרם" הוכרז, אבל מעריצים כבר הביעו השערות בנוגע למי שעתיד לשחק את רוקסטר והציעו את דניאל קרייג לשחק את מר וולקר, לאחר שפילדינג השמיעה הערות קומיות בפומבי שהדמות בספר מבוססת על הדמיון לקרייג.
פילדינג זוקפת את הצלחתה של בריג'ט ג'ונס לעובדה שבמרכז העלילה ישנו "הפער בין איך אנחנו מרגישים שמצפים מאיתנו להיות, ואיך אנחנו באמת", שאת הפער הזה פילדינג תיארה כסימפטום מדאיג של עידן התקשורת.
פילדינג מחלקת את זמנה בין לונדון ללוס אנג'לס.
היא הייתה בזוגיות עם קווין קאראן, סופר ומפיק בפועל של "משפחת סימפסון", משנת 1999. לזוג נולדו בן (פברואר 2004) ובת (יולי 2006).
קווין קאראן נפטר ב-26 באוקטובר 2016.
בשנת 2014, פילדינג הייתה אחת מעשרים סופרים ברשימת 500 המשפיעים ביותר בבריטניה של "סאנדיי טיימס" וכן בלטה ברשימת 100 הלונדונים המשפיעים ביותר של ה"איוונינג סטנדרד בלונדון".
2002 - מועמדות לפרס גילדת הסופרים של אמריקה, התסריט הטוב ביותר
2002 - פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, התסריט הטוב ביותר
2002 - מועמדות לפרס איבנינג סטנדרד, התסריט הטוב ביותר
2013 - מועמדות לפרס הספר הלאומי הטוב ביותר
2016 - מועמדות לפרס איבנינג סטנדרד, פרס פיטר סלרס לקומדיה
2016 - דוקטורט כבוד לספרות, אוניברסיטת יורק
+ספריה של פילדינג שראו אור בעבריתשם הספרהוצאהשנהיומנה של בריג'ט ג'ונסכנרת זמורה ביתן דביר1999בריג'ט ג'ונס - עובדות החייםכנרת זמורה ביתן דביר2002אוליביה ג'אולז והדמיון הפרועכנרת זמורה ביתן דביר2005בריג'ט גונס משוגעת על הבחורכנרת זמורה ביתן דביר2008בריג'ט ג'ונס - הדור הבאמודן הוצאה לאור2017
Ox-tales - 2009 - אוסף של סיפורים קצרים בסיוע Oxfam
"יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001) בכיכובם של רנה זלווגר, יו גרנט, קולין פירת'.
נכתב על ידי ריצ'רד קרטיס, אנדרו דייוויס, הלן פילדינג.
"ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" (2004) בכיכובם של רנה זלווגר, יו גרנט, קולין פירת'.
נכתב על ידי אדם ברוקס, ריצ'רד קרטיס, אנדרו דייוויס, הלן פילדינג.
בוים על ידי ביבי קידרון.
"ברידג'ט ג'ונס בייבי" (2016) בכיכובם של רנה זלווגר, קולין פירת', פטריק דמפסי.
נכתב על ידי הלן פילדינג, אמה תומפסון, דן מזר.
הלנה קריסטינה ברגסטרום (בשוודית: Helena Kristina Bergström; נולדה ב-5 בפברואר 1964) היא שחקנית ובמאית קולנוע שוודית.
ברגסטרום נולדה בגטנבורג שבשוודיה לשחקנית קרסטין וויגדרן ולבמאי הקולנוע הנס ברגסטרום, סבה מצד אמה אף הוא היה שחקן.
בנעוריה למדה שנה במיסיסיפי שבארצות הברית במסגרת תוכנית לחילופי תלמידים שוודית-אמריקאית.
ב-2012 הייתה אחת המנחות של המלודיפסטיבלן.
1982 - שיחקה בסדרה "Time Out" של ערוץ SVT1.
1989 - שיחקה בסרט "1939" העוסק במלחמת העולם השנייה מנקודת מבטה של מלצרית בסטוקהולם.
1992 - שיחקה בסרט "Änglagård" שהוקרן בפסטיבל קאן, היא הופיעה גם בשני סרטי ההמשך שלו.
1993 - שיחקה בסרט "הריקוד האחרון" שנשלח להתמודד עבור שוודיה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בנוסף זכתה עבור תפקיד זה בפרס הקולנוע השוודי בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
2000 - שיחקה בסרטה של סוסנה ביר "פעם בחיים"; בדמותה של מונה, אמא לארבעה ילדים.
2001 - גילמה עיתונאית החוקרת אירוע טרור בסטוקהולם בסרט המתח "Sprängaren".
2004 - שיחקה בדרמה שוודית-בריטית "הפנינים של מלכת שבא" לצד לינדזי דאנקן.
2008 - גילמה את סלמה לגרלף בסדרה הביוגרפית "סלמה".
ברגסטרום נשואה לבמאי האנגלי קולין נוטלי ולהם שני ילדים.
הלן מקסין רדי הייתה זמרת פופ אוסטרלית-אמריקאית ילידת אוסטרליה, שהייתה ידועה בזכות להיטה הבינלאומי "I Am Woman", אשר היה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר בשנת 1972 ובשנות השבעים.
השיר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
15 משיריה הגיעו לרשימת 40 הראשונים במצעד הבילבורד הוט 100 כאשר 6 מהם הגיעו לעשירייה הראשונה ושלושה מתוכם למקום ראשון: "Delta Dawn" ו-"Angie Baby" בנוסף ל-"I Am Woman".
האלבום בעל אותו השם בו הוא נכלל, הצליח גם כן כאשר הגיע אל המקום ה-14 במצעד הבילבורד 200. בנוסף לכך, מצעד המוזיקה האוסטרלי דירג את השיר במקום ה-13 במצעד סוף שנת 1972. בשנת 1973, הוציאה את להיטה "Peaceful", שהצליח לשחזר את הצלחת קודמו.
הלן מקסין רדי ג'וניור, נולדה למשפחת אנשי עסקים אוסטרלית ידועה במלבורן ב-25 באוקטובר 1941. רדי נולדה לשחקנית סטלה קמפבל (לאמונד) ומקסוול דייוויד "מקס" רדי (נולד בשנת 1914 במלבורן, ויקטוריה), סופר, מפיק ושחקן.
רדי הגיעה והחלה את הקריירה שלה בארצות הברית ב-1966, פרשה בשנת 2002 וחזרה להופיע בשנת 2011 ועד 2017.
ב 1971 הפך שירה I Don't Know How to Love Him שכיכב גם במחזמר ישו כוכב עליון ללהיט, בהמשך אותה שנה הוציאה את אלבום הבכורה שלה באותו שם שכלל חידושים לשירים מצליחים כמו "Our House" ו-"Crazy Love".
בנוסף, נכלל באלבום גם שיר שכתבה "I Am Woman" והפך בהמשך ללהיט.
במרוצת השנים, קיבל האלבום על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
כבר באותה השנה, הוציאה אלבום נוסף Helen Reddy, שזכה להצלחה מתונה.
ב-1972 היה השיר "I Am Woman" חלק מפסקול הסרט "Stand Up and Be counted", יצא כסינגל והחל להיות מושמע ולהתקדם במצעדים והפך לשירה המצליח ביותר.
בנובמבר 1972, הוציאה את אלבומה המצליח ביותר על שם השיר.
השיר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, קנדה הוט 100 והגיע למקום השני במצעד המוזיקה האוסטרלי.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לאלבום את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה.
בשנה שלאחר מכן, יצא אלבומה Long Hard Climb, שקיבל את תואר הזהב במדינה.
שירה "Delta Dawn" הגיע למקום ראשון במצעד.
בשנת 1974, יצא האלבום Love Song for Jeffrey, מתוכו יצאו שירים מצליחים.
האלבום עצמו זכה להצלחה גם כן, תוך שקיבל את תואר הזהב במדינה.
באותה השנה, הוציאה אלבום נוסף: Free and Easy.
גם הוא קיבל את תואר הזהב.
שירה "Angie Baby" הגיע למקום ראשון במצעד בסוף השנה.
בשנת 1975, הוציאה אלבום בולט במיוחד בקריירה שלה: No Way to Treat a Lady.
האלבום שהה במצעד הבילבורד 200 במשך 34 שבועות, תוך שקיבל את תואר הזהב במדינה.
אלבומה Music, Music, שיצא בשנת 1976, היה האחרון שקיבל את תואר הזהב במדינה.
בהמשך הקריירה שלה, הוציאה אלבומים כמו Ear Candy ו-We'll Sing in the Sunshine, שזכו להצלחה נאה בארצות הברית וקנדה.
בשנת 1979, הוציאה את Reddy, שנכנס למצעד האלבומים שבקנדה.
כל השלושה זכו להצלחה מתונה, שלא כמו אלבומיה הקודמים של רדי.
בשנות התשעים, הוציאה שני אלבומים בלבד, Feel So Young ו-Center Stage.
בשנת 2000, הוציאה את אלבומה האחרון, The Best Christmas Ever.
ב-2017 שרה רדי את השיר I Am Woman במהלך מצעד נשים בלוס אנג'לס.
רדי נפטרה בלוס אנג'לס ב-29 בספטמבר 2020.
סרט ביוגרפי על חייה של רדי, ששמו כשם שירה המצליח ביותר (I Am Woman (film)) יצא לבתי הקולנוע ב-2020 בסמוך לפטירתה.
השתתפות בסרטים, הופעות בטלוויזיה ובתיאטרון
ב-1974 שיחקה בסרט נמל תעופה בתפקיד נזירה ושרה את השיר "Best Friend" (חברי הטוב ביותר)
ב-1977 שיחקה בסרט חברי הדרקון אליוט בתפקיד נורה ובו שרה שיר שזכה באוסקר "Candle on the Water" (נר על המים)
שיחקה בעוד מספר סרטים ביניהם השתתפה כחלק ממקהלה ב-1978 בסרט מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר
בטלוויזיה הופיעה במספר הופעות אורח בסדרות שונות וב-1979 קיבלה תוכנית בהגשתה The Helen Reddy Special
החל מאמצע שנות השמונים ובשנות התשעים הופיעה בתיאטרון בברודוויי ובווסט אנד בשלל הצגות.
הלן תומאס דרנגה הייתה ציירת אמריקאית ילידת בריטניה שהתגוררה וציירה בהוואי.
נולדה כקרוליין הלן תומאס באוקספורד, אנגליה ב-28 בדצמבר 1866. בתם של מרי אן ווב ורוברט תומאס, אינסטלטור, צייר ומעצב.
היא למדה אמנות באקדמיה לאמנות של קנזינגטון, לונדון (הקולג' המלכותי לאמנות).
היא הגיעה לארצות הברית בשנת 1892 וב-16 בדצמבר 1895 התחתנה עם תיאודור דרנגה, סוחר שנולד בוויסקונסין בשנת 1867 להורים שהיגרו מנורווגיה.
היא חיה באוקלנד, קליפורניה משנת 1894 עד שנת 1900, אז עברה להוואי ובשנת 1901 התיישבה בהילו בהוואי.
למשפחת דרנגה נולדו שני ילדים, תאודור תומאס, יליד 1901, ובת מאומצת, מרי, ילידת 1902.
בתחילת שנות העשרים, היא עברה לגור בהונולולו ועבדה שם כאמנית, עד שנפטרה ב-3 בינואר 1927.
היא ציירה את הנוף בהוואי ב"נגיעה רגישה להפליא".
היא גם ציירה דיוקנאות וגורדי שחקים.
ציוריה הופיעו בקביעות על שער המגזין "גן העדן של האוקיינוס השקט" בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
מוזיאון האמנות של מדינת הוואי, מוזיאון האמנות של הונולולו ומוזיאון הזיכרון לבית לימן (הילו, הוואי) הם בין האוספים הציבוריים המחזיקים עבודות של הלן תומאס דרנגה.
עבודותיה נכללו בתערוכה "נופים של גן עדן - הוואי ואנשים, 1778-1941" בשנת 1992.
בתערוכה במוזיאון האמנות של מדינת הוואי בשנת 2014, שהציגה ציורי הוואי בתחילת המאה ה-20, נאמר כי ציוריה "משקפים את הנוף הרומנטי של הוואי".
הלן ת'ורינקרופט הייתה ציירת צבעי מים אנגלייה בתקופה הוויקטוריאנית.
היא נולדה בלונדון והייתה חברה במשפחת הפסלים ת'ורניקרופט, שכללה את סבה מצד האם ג'ון פרנסיס, אביה תומאס ת'ורינקרופט, אמה מרי ת'ורינקרופט ואחיה הצעיר חמו ת'ורינקרופט.
אדמונד גוס היה קרוב משפחה מנישואיו.
(למשפחה היו קשרים מרובים וחזקים עם עולם האמנות האנגלי של המאה התשע עשרה.
תרזה ת'וריקרופט ואלן תורניקרופט גוס למדו ציור אצל פורד מדוקס בראון.).
אחיה של הלן, ג'ון אייזיק ת'ורניקרופט, החל את קריירת בניית הספינות שלו בבניית מנוע קיטור בבית בשנות העשרה המאוחרות שלו.
הלן, שכונתה "נלו", הייתה לפי הדיווחים "העוזרת היחידה שלו" במאמץ זה.
בזמן שעזרה לג'ון אייזק, היא "כמעט התקרקפת" כששערה הסתבך במכונות.
היא סיפרה את שערה לקצר מכאן ואילך, בניגוד למנהג השולט.
הלן, חמו, אליס ותרזה הוכשרו כולם בבתי הספר של האקדמיה המלכותית החל משנות ה-60 של המאה ה-19, כשהמוסד החל לקבל סטודנטיות.
על מועד ונסיבות כניסתה של הלן קיימת מחלוקת: לפי דיווח אחד, היא הגישה בקשה בשנת 1862, אך נדחתה על ידי סר אדווין לנדסייר בגלל גילה (היא הייתה אז בת 14).
הלן התחילה כפסלת כמו הדורות הקודמים במשפחתה.
היא הציגה פסל של אופליה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1864. עם זאת, תוך שנה-שנתיים היא נטשה את הפיסול כדי להתרכז בציור.
הלן נסעה לאירופה עם חמו ואליס בשנת 1871. האחים למדו אומנות ודגמו זה לזה בשנות ה-1870. כתבי היד של חמו, שנשמרו בתקופה זו, מספקים עדויות רבות בענייני המשפחה.
לפי דפיו של חמו, הלן הצעירה נהנתה מאספקת אנרגיה טבעית רבה.
כתבי היד שלו מתעדים ערב כשהשניים צעדו הביתה בשעה 2:00 לפנות בוקר; הלן הייתה מוכנה כבר ב־6:30 לצאת לשחייה, ואז עבדה בבית הספר המלכותיים של האקדמיה עד השעה 14:00.
"הלן הייתה אמנית פורה ומחויבת יותר מאחיותיה" - בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 היה לה סטודיו משלה ודירה משלה, מה שהיה שוב יוצא דופן באותה תקופה.
היא התפרסמה בעיקר כציירת פרחים, ז'אנר שהיה קשור לנשים; ובכל זאת היא עבדה גם בז'אנרים אחרים, כולל נוף ודיוקנאות.
ת'ורניקרופט הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא בילתה עשור (1899–1909) כסגנית נשיא אגודת האמניות.
הלן קרמר הייתה ציירת פרחים, נוף ודיוקנאות גרמנית.
הלן קרמר הגיעה ממשפחת סוחרים עשירה בהמבורג-אולנהורסט.
כמו אחותה, הציירת מולי קרמר, היא החלה את הכשרתה כציירת בשנת 1882 לאחר מות אביהם סזאר קרמר.
בתחילת לימודיהן הלן הייתה בת 38. המורים הראשונים של האחיות היו המאייר של המבורג תיאובלד ריפסל וכן הציירים קרל רודק וקרל אוסטרלי.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הלן קרמר נסעה להאג להתאמן אצל מרגרטה רוזנבאום ויחד עם אחותה אצל צייר הטבע הדומם הבלגי יוג'ין ג'ורס באנטוורפן.
ג'ורס לימד אותן באמנות ציור טבע דומם.
בשובה להמבורג, הלן קרמר ציירה בעיקר פרחי טבע טבעיים.
עבודותיה הוצגו בקביעות בתערוכות גרמניות גדולות, כמו בארמון הזכוכית במינכן ובתערוכות האמנות הגדולות בברלין.
בברלין הציגה מספר פעמים בין 1893 ל-1908, תמיד עם אחותה מולי.
היא גם הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי, ובשנת 1900 בתערוכת האישה, בארל קורט, לונדון.
בשנת 1896 רכש מנהל המוזיאון בהמבורג אלפרד ליכטוורק כמה מתמונותיהן של האחיות קרמר לאוסף התמונות מהמבורג.
ליכטוורק, שלעיתים קרובות ביקר בבית האחיות, יצר גם קשר עם חברי מועדון האמנים של המבורג משנת 1897, שכלל בין היתר את ארנסט איטנר, ארתור איליס ופול קייזר.
הביקורים של האמנים בביתן, הפך להישג חברתי-אמנותי בתחילת המאה ה-20. מבלי להצטרף למועדון האמנים, האחיות הציגו אחר כך יחד את ציוריהן.
הלן קרמר הייתה חברה באיגוד האמנים הצפון-מערב גרמנים, באגודת ברלין לנשים אמניות ובאגודת (נשים) סופרות ואמניות בווינה.
הלן קרמר נפטרה בשנת 1916 בשנתה ה-72.
הלנה אונייז'יסקה (בפולנית: Helena Unierzyska; 6 באפריל 1867 – 11 באוקטובר 1932) הייתה ציירת ופסלת פולנייה, בתם של הצייר הלאומי בפולין יאן מטייקו ואשתו תאודורה גיבולטובסקה, שהופיעה לעיתים קרובות בציוריו.
בילדותה התגוררה עם הוריה בקז'סלביצה, פרבר של קרקוב.
היא הייתה חולנית מאוד בילדותה.
לעיתים קרובות סייעה לאביה בטיולי הציור שלו ובמפגשי הסטודיו היומיים שעשה.
ב־24 ביוני 1891 נישאה לאחד מתלמידי אביה מהאקדמיה לאמנויות, הצייר יוזף אונייז'יסקי.
אמה לא הסכימה לנישואים ולא השתתפה בטקס החתונה.
לאחר החתונה הם התגוררו בבולן, כפר ליד קרקוב.
לא היו להם ילדים משלהם, אך היא אימצה ילדים מהכפר.
היא עזרה לקורבנות פולנים במלחמת העולם הראשונה וזכתה בצלב העצמאות מידי הנשיא בתקופה שבין המלחמות.
הלן שפיצר טיכאואר (בהונגרית: Helen Spitzer Tichauer; 10 בנובמבר 1918 – 6 ביולי 2018) הייתה מעצבת גרפית, ניצולת השואה, שהייתה חברה בתזמורת הנשים באושוויץ ועובדת זכויות האדם.
טיכאואר נולדה בפוזוני, הממלכה האוסטרו-הונגרית (כיום ברטיסלאבה, סלובקיה).
טיכאואר ניגנה בתזמורת הנשים באושוויץ על מנדולינה, בזמן שאסירי אושוויץ הוצעדו לתאי הגזים.
התזמורת הייתה מנגנת מוזיקה מרגיעה, כדי שאסירי המחנה לא ידעו שהם עומדים למות.
שלטונות המחנה ניסו לפנות את המחנה ולהשמיד ראיות לפשעיהם.
כאשר הצבא האדום התקרב למחנה, טיכאואר וחברה הצליחו להימלט מהשומרים שלהם במהלך צעדת מוות למחנה אחר.
היא נישאה לארווין טיכאואר, ראש האבטחה של פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה במחנה העקורים פלדאפינג.
פרויקטים של האומות המאוחדות, וחיים עם ארווין טיכאואר
בני הזוג הועסקו על ידי האו"ם בפרויקטים הומניטריים מרובים.
הטיכאוארים השתתפו בפרויקטים של האומות המאוחדות בפרו, בוליביה ואינדונזיה.
בכתבה שהתפרסמה בעיתון הניו יורק טיימס נכתב כי לאורך כל הנסיעות שלהם, המשיכה הלן טיכאואר ללמוד שפות חדשות, ולהשתמש בכישורי העיצוב שלה, כדי לעזור לאוכלוסיות במצוקה, במיוחד לנשים בהריון ואמהות טריות.
לטיכאוארים מעולם לא היו ילדים.
ארווין טיכאואר שימש גם כפרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה, באוניברסיטת ניו סאות' ויילס ואוניברסיטת ניו יורק.
טיכאואר חיה עמו עד מותו ב-1996.
מערכת יחסים עם דייוויד וישנייה
בדצמבר 2019 פרסם הניו יורק טיימס כתבה על היבט שלא תועד בעבר בחייה של טיכאואר באושוויץ.
לטיכאואר בת ה-25 היה מאהב בן 17 באושוויץ, דייוויד וישנייה.
הזוג הצליח לנהל קשרים חודשיים, ותכנן להיפגש ולהינשא אם הם ישרדו את המלחמה.
עם זאת, הם איבדו זה את זה, במשך כמה שנים, וכשנודע להם אחד על השני, שניהם כבר היו נשואים.
וישנייה, אולץ להוריד גופות אסירים שהתאבדו בריצה על גדרות התיל במחנה.
לאחר זמן מה נודע לנאצים שהוא יודע לשיר.
הוא התחיל להופיע בפני שומרים הנאצים, וקיבל עבודה בבניין שכונה במחנה "הסאונה".
וישנייה נדרש לחטא את בגדי האסירים.
במשך חודשיים הם עזרו זה לזה.
בגלל הסיכון הרב שכרוך בפגישותיהם, הם ידעו שזה לא יימשך לאורך זמן.
הם נדרו כי אם ישרדו את המלחמה הם יינשאו.
הקשר בין השניים נמשך חודשיים.
אס הוציאו את האסירים האחרונים לצעדות מוות, והחל להשמיד ראיות לפשעיהם.
וישנייה וטיכאואר סיכמו להפגש בוורשה בסוף המלחמה.
וישנייה הוצא מאושוויץ לפני הלן בצעדת מוות למחנה הריכוז דכאו בדצמבר 1944. וישנייה הבחין באת חפירה בזמן הצעדה.
הוא הכה את איש האס־אס ונמלט.
למחרת, בעודו מסתתר באסם אליו הגיע עייף, הוא שמע טנקים מתקרבים.
הוא רץ לכיוון הטנקים של הצבא האמריקאי.
הוא ידע מעט אנגלית אך דיבר גרמנית, פולנית ויידיש.
הוא לא נפגש עם הלן ועשה דרכו לארצות הברית.
הלן הייתה בין האחרונים שיצאו מאושוויץ בחיים.
טיכאואר הועברה לראוונסבריק ולאחר זמן מה נשלחה לצעדת מוות.
היא וחברתה, נמלטו מצעדת המוות.
היא נישאה לארווין טיכאואר, עובד האו"ם.
בני הזוג עברו לארצות הברית ובשנת 1967 והתיישבו בניו יורק.
וישנייה פגש ב-1947 בחורה אמריקאית ונישא לה.
מפעם לפעם שמע על הלן.
הם קבעו להיפגש בניו יורק.
עיתון הניו יורק טיימס הפגיש ביניהם 72 שנים לאחר שחרורם מהמחנה.
וישנייה לא סיפר לילדיו ולנכדיו שהייתה לו מאהבת, בעודם באושוויץ, וטיכאואר לא סיפרה לאף אחד על קורותיה.
במפגש שר לה שיר שלימדה אותו באושוויץ.
היא הוסיפה כי חיכתה לו כל השנים הללו.
וישנייה שאל את טיכאואר אם השתמשה בעמדת האמון שלה, כדי לעזור לו לשרוד את ההשמדה, והיא אישרה כי הצליחה למנוע את משלוחו לתאי הגזים בחמש הזדמנויות נפרדות.
הלן קרופורד הייתה סופרג'יסטית ופעילה חברתית סקוטית.
נולדה בשנת 1877 בגלאזגו, אחת מבין ארבע אחיות ושלושה אחים.
אביה ויליאם היה אופה וחבר בכנסייה הפרסבטריאנית, וכן פעיל באיגודי עובדים.
בנעוריה שבה לגלאזגו, לשכונה שרוב תושביה היו בני מעמד הפועלים.
הזעזוע שחשה קרופורד למראה התנאים הקשים שבהם חיו בני מעמד הפועלים בשכונה היה בין הגורמים שהביאו אותה לפעילות פוליטית בהמשך דרכה.
בית המשפחה התאפיין בשיח פוליטי ער ומודעות חברתית, שני הוריה של קרופורד היו פעילים פוליטית במפלגה השמרנית.
בדומה לאביה, הייתה בצעירותה נוצרייה אדוקה והוכשרה כמורה בבית ספר של יום ראשון.
בשנת 1898 נישאה לכומר אלכסנדר קרופורד, שהוביל קהילה באזור מוכה עוני בגלאזגו.
תנאי חייהם של בני הקהילה תרמו לתחושותיה כי עליה לפעול למען הנזקקים.
חוסר השוויון והעוני בעיר היו גם בין הגורמים שהביאו את קרופורד לאמץ דעות פוליטיות וחברתיות שונות משל הוריה, והיא הגדירה עצמה כסוציאליסטית.
בשנת 1914 נפטרו בעלה ואימה של קרופורד.
בשנת 1944 נישאה קרופורד בשנית לג'ורג' אנדרסון, נפח במקצועו, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
בצעירותה גילתה קרופורד עניין רב בכתביה של ג'וזפין באטלר, ואלה סייעו לחשוף אותה לפעילות תנועות הנשים ולמאבק הפמיניסטי.
הידע שצברה יחד עם היכרותה עם התנאים הקשים שבהן חיו הנשים בנות מעמד הפועלים, הגבירו את העניין שגילתה בפמיניזם והיא הצטרפה לתנועה הסופרג'יסטית בסביבות שנת 1900.
בשנת 1910 הצטרפה לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי.
קרופורד אירחה מפגשים של פעילות התנועה בביתה ולקחה חלק פעיל בהפגנות רבות.
היא אף נעצרה מספר פעמים ונשלחה למאסר בשל פעילות המחאה שבה השתתפה.
בזמן מאסרה פתחה שלוש פעמים בשביתת רעב.
בשנת 1914 עזבה את איגוד הנשים החברתי והפוליטי בעקבות השקפות האיגוד לגבי מלחמת העולם הראשונה והחלטת הארגון להפסיק זמנית את פעילותו כדי לתרום למאמץ המלחמתי הלאומי.
כפעילת שלום, חשה שהפסקת הפעילות הפמיניסטית שלה תורמת להתנהלות המלחמה והדבר היה בין הגורמים שהביאו לפרישתה מן האיגוד.
העמדות השונות של הפעילות הפמיניסטיות כלפי המלחמה תרמו לפילוג בתנועה והביאו גם לסכסוך בין קרופורד לבין אמלין פנקהרסט, קרופורד נזפה בפנקהרסט על כך שאינה יוצאת נגד המלחמה בגלוי ואינה פועלת למנוע את הפגיעות שהמלחמה גורמת בחברה.
באותה שנה הצטרפה למפלגת הלייבור העצמאית.
בשנת 1915 הצטרפה לליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות ולקחה חלק בקונגרס הנשים הבינלאומי בהאג באותה שנה.
קרופורד מונתה למזכירת ארגון הדיור לנשים של גלאזגו, יחד עם נשים נוספות ובהן מרי בארבור ואגנס דולן הייתה בין יוזמות שביתת חרם השכירות של שנת 1915 בעיר.
בפעילות זו מחו הנשים על גובה שכר הדירה ותנאי הדיור וקראו לממשלה לעגן את גובה השכירות בבריטניה בתקופת מלחמת העולם.
הפעילות הצביעו על קשר בין התעצמות תעשיית הנשק בתקופת המלחמה והיותה של גלאזגו מוקד מרכזי בתעשייה הכבדה, לבין פגיעה בשוק הדיור ומחסור במגורים ראויים.
באזורים רבים בסקוטלנד באותה עת תנאי המחיה היו קשים ובתים רבים היו רעועים ובלתי ראויים למגורים.
למרות המצב הכלכלי הקשה בתקופת המלחמה, בעלי הדירות ניצלו חקיקה שאפשרה להם לפנות דיירים שהתקשו בתשלום השכירות.
בעלי הדירות גם ניצלו את היעדרם של הגברים שלחמו בחזית כדי לפנות נשים וילדים מדירותיהם.
הנשים בארגון הדיור פעלו להגן על השוכרים וארגנו הפגנות גדולות שבהן התנגדו להעלאת השכירות וקראו לשיפור תנאי הדיור.
במסגרת השביתה, מעל 20,000 דיירים סירבו לשלם את דמי השכירות.
בתגובה למחאה זו, הממשל הסכים להעביר חוק להגבלת גובה השכירות ולהקפאת שכר הדירה לאורך תקופת המלחמה.
המחאה תרמה גם להנהגת דיור ציבורי בבריטניה בהמשך הדרך.
בשנת 1916 החלה את פעילותה קבוצת נשים, שקרופורד הייתה בין מובילותיהן, שנודעה בשם מסע הנשים לשלום (The Women's Peace Crusade), ארגון שקרא לפעול באופן מידי לקידום משא ומתן לסיום מלחמת העולם.
פעילות הארגון התעצמה בשנת 1917, הארגון צמח ופעילותו התפשטה ברחבי בריטניה, דרך קיום צעדות והפגנות בערים ובמרכזי המסחר.
עיקרון חשוב בפעילות התנועה היה פעילות מקומית שיזמו הנשים בעצמן באזורי מגוריהן, וכך נערכו מפגשים רבים בשכונות שבהן שוחחו על דרכי פעולה לסיום המלחמה.
שיא הפעילות היה בהפגנת ענק ב-8 ביוני שבה לקחו חלק כ-12,000 נשים, גברים וילדים צעדו ברחובות גלאזגו מצוידים בכרזות ודגלים.
דגש נוסף במחאה היה על השפעת המלחמה על התא המשפחתי, כאשר נשים רבות ממובילות התנועה שכלו בעלים או בנים.
הנשים נתקלו בהתנגדות מצד גורמים שונים, לרבות אלימות מצד מפגינים בעל המלחמה, התנגדויות בכלי התקשורת והתנגדויות בחסות הכנסייה.
פעילות הארגון התפשטה לאזורים נוספים בבריטניה לרבות בצפון אנגליה, ויילס, בלפסט ועוד.
יוזמות דומות צמחו גם במדינות נוספות כגון קנדה, ניו זילנד ואוסטרליה.
הלנה מתייחס לשימוש בדירת מגורים לטווח קצר, בדרך כלל על ידי השכרת שטח המגורים או לפעמים באמצעות הסדר אחר.
הלנה היא סוג של צריכה שיתופית.
האיכות של אפשרויות ההלנה יכולים להשתנות במידה רבה בהתאם לסוג אפשרות ההלנה, והמיקום שלה.
הלנה יכולה להתקיים בבתי מלון, מוטלים, אכסניות, פונדקים, בתים פרטיים (לדוגמה בצימרים, בתי הארחה, דירת נופש, או באפשרויות מסוג הום סטיי), באוהל, בקרוואן (לעיתים קרובות באתר קמפינג).
הלן פקסטון בראון , הידועה גם בשם "נל", הייתה אמנית הקשורה ל"בנות גלאזגו".
נולדה בהילהד, גלאזגו לאב סקוטי ולאם אנגלית.
היא בילתה את רוב חייה בגלאזגו.
התפרסמה בעיקר בזכות הציור והרקמה שלה היא גם עבדה במגוון מדיומים כמו עור, כריכת ספרים וגם חרסינה צבועה.
בראון למדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו (GSA) מ-1894 עד 1901 בניהולו של פרנסיס ניוברי.
שתי הנשים דגמנו לעיתים קרובות זו לזו והיו חברות בלתי נפרדות במהלך השנים.
לאחר בית הספר לאמנות, בראון נסעה לפריז כדי להשתתף בשיעורי רישום והייתה מעריצה של הסגנון החופשי של האימפרסיוניסטים הצרפתיים והמשיכה לבקר בפריז לאורך הקריירה שלה.
בעבודתה היא מציירת בעיקר אנשים שנהנים מהחיים, לוכדת אווירה וסצנות בתי קפה, אבל היא גם ציירה נופים ופרחים.
היא מצוטטת כאומרת שבחרה ברקמה כי נהנתה "לשחק בצבע", אך גם כי היא תימכר כ"אמנות למען האמנות".
היא הייתה מלאת חיים ונודעת בחכמתה השנונה.
בשנות ה-1900 פטריק גדס ופרנסיס ניוברי הובילו מספר תחרויות סקוטיות הקשורות לאירועים פאן-קלטיים בהשתתפות מגוון מעצבי אומנויות ואומנות מאדינבורו וגלאזגו.
הלן פקסטון בראון הייתה מעורבת בהפקת התחרות ה"היסטורית" באוניברסיטת גלאזגו.
בראון הצטרפה ל"אגודת האמנים של גלאזגו" (שנוסדה על ידי הרופא אלכסנדר פרו, בעלה של הציירת בסי מקניקול) שאליה יכלו נשים להצטרף בניגוד למועדון האמנות של גלאזגו שכלל רק גברים.
האגודה סיפקה אלטרנטיבה לאותם ציירים שלא היו מרוצים מממסד האמנותי בגלאזגו.
היא גם הייתה חברה באגודת גלאזגו של אמניות משנת 1905 והפכה לחברת כבוד ב-1948, שם ניתן היה למצוא את עבודתה מוצגת לעיתים קרובות, כמו גם במכון לאמנות של גלאזגו.
משנות ה-20 החלה בראון להשתמש בצבעים בהירים ובעיצובים נועזים יותר הן בציור והן ברקמה שלה.
התפתחות זו הוצגה בתערוכה משותפת עם ג'סי מריון קינג בתערוכה של אגודת האמניות בגלאזגו, באפריל 1931 בשם "אביב בשלושה חדרים".
התערוכה לא רק הציגה את ציוריהן אלא הראתה אותן משתלטות על שלושה חדרים שהיו מעוטרים בצבעים צהובים וקרמים בהירים.
צבעים אלה הציגו עיצוב שונה לבית, בניגוד מוחלט לסגנון של רהיטים כהים.
הלנה אליאס טות (בהונגרית: Elias Ilona Tóth; 1913 – 27 בדצמבר 1987) הייתה הונגריה חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
הלנה טות', בת למשפחת אצולה הונגרית.
סמוך למלחמת העולם השנייה, בעת ביקור ביוגוסלביה, פגשה בבנימין אליאס, יהודי ממוצא יווני (כנראה מהעיר קסטוריה בצפון יוון) שהיה בעל טחנת קמח, ונישאה לו.
נישואיה של הלנה ליהודי היו למורת רוחה של משפחתה.