tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפסיכולוג ז'אן פיאז'ה הצביע על הקבלה בין התפתחות האינטליגנציה של הילד ובין התפתחות החשיבה המדעית: התרחקות (decentration-oriented) מנקודת-מבט המעמידה את עצמה כמרכז נראתה לו כמאפיין מרכזי של ההתפתחות הקוגניטיבית של הילד ושל תפיסות העולם המדעיות.
התרחקות מנקודת מבט המעמידה את עצמה במרכז, משמעותה יצירת נקודות-מבט אחרות-נוספות, המאפשרות בחינה של התופעות מכמה זוויות.
תורת ההתפתחות של היינץ וורנר (1890-1964) (Heinz Werner) היא פסיכולוגית בעיקרה, אך בעלת השלכות על תחומים אחרים כמו הפילוסופיה.
הוא הבחין בין אופני החשיבה: ראשוניים-ילדיים-פרימיטיביים, המארגנים את ההתנסויות באופן שונה מאלה המאוחרים יותר.
לדעתו מדובר בשתי צורות חשיבה שונות הממשיכות לפעול ולהשפיע גם בחיים הבוגרים.
מכאן שבפועל תפיסת המציאות של האדם הבוגר היא שילוב של צורות חשיבה שונות וארגון שונה של התנסויותיו המוקדמות.
הבחנה זו מקבילה להבחנה של פרויד בין תהליכים ראשוניים לשניוניים.
עיקרון התפתחותי נוסף, שמודגש אצל ורנר, צ'ילד, פיאז'ה, הגל ואחרים, מתאר את התהליך ההתפתחותי כמורכב ממהלכים חוזרים ונשנים של דיפרנציאציה ואינטגראציה: התפצלות לתפקודים, כישורים ויכולות שונות, בעקבותיו מהלך של חיבור ביניהם, שיוצר דרגת סדר גבוהה יותר, ושוב התפצלות נוספת וכן הלאה.
כתהליך ההבניה הבסיסי והראשוני ביותר, ההתפתחות מורכבת מהרבה תנועות חלקיות, שניתן לחשוף אותם רק באמצעות מחקרים שיטתיים בתהליכי התפתחות חלקיים ושונים.
את הקושי להציע תורת התפתחות כוללת אפשר לחלק לשתי קבוצות:
1. התורות התפתחותיות מאפיינות ומבליטות אומנם היבטים חשובים של התהליך, אך הן אינן מצליחות להציע הסבר אחיד למכלול התחומים שמיוחס להם תהליך כזה.
את העקרונות והמאפיינים שהן משרטטות ניתן למצוא רק בחלק מהתחומים ומהתהליכים שמיוחסים להם שינויים בכיוון התפתחותי.
2. אף אחת מתורות אלה אינה מצליחה להצביע על גורם או כוח דומים, המניעים את התהליכים השונים בכיוון התפתחותי.
אין זה הגיוני לזהות תהליך שפועל באופן דומה בהרבה תחומים שונים, ועם זאת להניח, שהכוחות הדוחפים את השינוי ישתנו מתחום לתחום.
קווי מתאר לגורמים משותפים לתורת התפתחות כללית
הפיזיולוג הצרפתי קלוד ברנאר פיתח רעיון שיכול להצביע על 'הכוח' או המניע העומד ביסוד כל התהליכים ההתפתחותיים.
המונח עצמו - 'סביבה פנימית' - לא נקלט ואת התופעה שאותה הוא מתאר נהוג לכנות, בעקבות העבודה של וולטר קנון, 'הומאוסטזיס'.
ברנאר ייחס ל'סביבה הפנימית' תכונה נוספת, שאינה נכללת בדיונים הנוגעים להומיאוסטזיס: הוא טען ש'בכל יצור חי יש סוג של כוח פנימי המנהל את בטויי החיים באופן שהוא יותר ויותר בלתי-תלוי בהשפעות קוסמיות כלליות.
אי-תלות זאת היא פרופורציונית לגובה המיקום בסקאלה של האורגאניזמים' (59).
משמעות פסקה זו ברורה: הכוח הדוחף את הקו ההתפתחותי באבולוציה הוא חתירת לאוטונומיה מרבית ביחס לסביבה.
מנקודת-מוצא שונה לגמרי מזו של דרווין, מגיע ברנאר למסקנה דומה לזו של הראשון: התהליך האבולוציוני הוא פרוגרסיבי, אלא שהכוח הדוחף לפרוגרסיביות הוא שאיפה לאי-תלות או אוטונומיה (ולא הסתגלות, כמו אצל דרווין).
רעיון הסביבה הפנימית מציע מענה עקרוני למרבית הקשיים ביחס לאפשרות ליצור תורת התפתחות כללית.
הכוח המניע של תהליך התפתחותי הוא פנימי: הגדלת דרגות החופש של הישות לאזן את עצמה ולפעול בעולם.
הפרמטרים להערכת התהליך מובנים בתהליך עצמו: היבטים של הקיום שבהם הושגו יותר דרגות חופש, באילה מהם לא חל שינוי ובאילה מהם אפשר לזהות אפילו צמצום בדרגות החופש.
התכליתיות והמטרה של התהליך מובנית בתוכו - השגת יותר דרגות חופש.
עם זאת אין לומר, שהאפשרות להשיג יותר דרגות חופש והדרגה שאליה תגיע הישות בהתפתחותה מובנות בה מראש.
אין כיום מחקר שיטתי, הבוחן את רעיון ה'סביבה הפנימית' והדחף שלה להשיג לעצמה יותר דרגות חופש.
לכן קשה להעריך, עד כמה תובנה זו יכולה לעמוד בבסיס ההסבר לתהליכים התפתחותיים מתחומים שונים.
עם זאת נראה שהמאמץ להשיג יותר אוטונומיה, פחות תלות ויותר חופש פעולה ביחס לסביבה נראה נכון ותואם את האינטואיציות העמוקות ביותר שלנו.
הגדרת התהליך ההתפתחותי כ'מכלול המשתנה ביחס למצבים קודמים של עצמו ומונע על ידי שיקולים פנימיים משלו' מציבה כמה קשיים מתודולוגיים.
חקירת מכלול המורכב 'מאיברים' או חלקים רבים כשלמות משתנה.
מרבית מתודות המחקר המקובלות כיום אינן מסוגלות להתמודד חקירתו של מכלול בהשתנות.
יצירתן של מתודות מתאימות יותר מצריכה קודם כל מודעות לסוג החקירה הנדרשת, כדי לאסוף נתונים על תהליכים התפתחותיים.
שיקולים פנימיים של ישות כלשהי נתפסים כשייכים לקטגוריה של שיקולים סובייקטיביים, שאינם מאפשרים חקירה בלתי תלויה או אובייקטיבית.
מכאן, שכדי לאסוף נתונים על השיקולים של מערכת מתפתחת כלשהי, יש צורך ליצור מתודות המסוגלות להצטרף לשיקולים הפנימיים שלה.
הקשיים המתודיים אינם בהכרח בלתי עבירים, אך התמודדות איתם מצריכה רביזיה עמוקה בחשיבה המתודולוגית השולטת.
חקירת ההתפתחות כמושג וכתהליך רב-ממדי ורב-תחומי נמצאים רק בתחילת דרכם.
יש כמה קבוצות בעולם שפועלות לקדם את המחקר והתאוריה של תורת התפתחות כללית, אך בעיקרו של דבר נושא ההתפתחות, בהקשרו הרחב, אינו נתפס בעולם האקדמי והמדעי כמושא למחקר בפני עצמו.
המונח התפתחות מתקדמת בא לתאר ולהמשיג תופעה בולטת ועקבית בתהליך השתנות המינים: התקדמות הדרגתית וברורה במורכבות המינים במהלך האבולוציה.
טובע המונח הוא צ'ארלס דרווין במהדורה השנייה של 'מוצא המינים'.
נראה שדרווין בחר במונח 'התפתחות מתקדמת' (Progressive/Advanced Development) כדי להבחין את המגמה ההתפתחותית בהשתנות המינים בכלל (פילוגנטיקה) מהמונח 'התפתחות'.
האחרון מיוחס במדעי החיים לתהליך השתנות הצורה הבוגרת והמורכבת של האורגניזם מגרעינו (אונטוגנזה).
למרות שהקו ההתפתחותי באבולוציה נידון עוד לפני דרווין, על ידי למארק ואחרים, הדיון שלו בנושא הוא בעל ערך מיוחד: התופעה אותה הוא מתאר אינה מתבקשת מהתאוריה שלו עצמו ודרווין התלבט איך להתייחס אליה.
לנושא ה'התפתחות המתקדמת' ייחד דרווין תת-פרק בשם 'על הדרגה שאליה נוטה המבנה להגיע', והוא נפתח בשורות הבאות: "הבירור הטבעי פועל אך ורק על ידי שימורם והצטברותם של שינויים המועילים בתנאים האורגניים והאנאורגאניים, שבהם שרוי כל יצור במשך כל תקופת חייו.
וסוף התוצאה היא, שכל יצור נוטה להיות הולך ומשתפר ביחס לסביבתו.
שיפור זה גורם בהכרח להתקדמות איטית במבנה של רוב היצורים בעולם כולו" (עמ.
דרווין מביא שלושה פרמטרים, שעל-פיהם ניתן להעריך את דרגת ההתקדמות של המבנה:
בכל הקשור לבעלי-חוליות, פרמטר אפשרי הוא דרגת השכל של היצור וקרבתו לאדם.
הכוונה כאן היא כנראה בעיקר לאינטליגנציה האנושית ולכישורים אחרים המסתמכים עלייה: היכולת ללמוד מהניסיון ולהעביר ידע באמצעות חיקוי ולמידה ולא רק בדרך התורשה.
שיעור הפילוג שבחלקי יצור בוגר, וייחודם של אבריו לתפקודים שונים.
זהו קריטריון, היכול להבחין ולהעריך את דרגת ההתפתחות של צורות חיים שונות - תוך השוואה ביניהן.
ככל שיצור בוגר מתייחד ביותר איברים שונים ומובחנים בעלי תפקיד ספציפי יותר, כך ניתן לראות בו יצור בדרגת מבנה גבוהה יותר (מפותח יותר).
שיעור הנטייה להשתנות מעיד על דרגת נחיתות המבנה: ככל שיצור ירוד יותר כך הוא נוטה יותר להשתנות - דווקא משום העדרם של איברים ייחודיים ומובחנים, והיעדר חלוקה לתפקודים ספציפיים יותר שלהם.
ההכרה של דרווין בדרגות התפתחות, יצירת פרמטרים מבחינים בין יצורים ירודים לבין מפותחים יותר, והסברת כיוון השינוי (באמצעות מנגנון הברירה הטבעית) עוררה אצלו שאלות ביחס לאופי הזיקות שבין התקדמות במורכבות לבין הסתגלות.
הוא מעיר בהקשר זה ש"בתנאים מסוימים מבנה מפותח עלול להוות אפילו חסרון מחמת שטיבו עדין יותר ונוח יותר לקלקול ופגיעה" (עמ.
למרות שיקולים אלה בחר דרווין לראות בהתפתחות המתקדמת את אחת התולדות של אילוצי ההסתגלות: שינויים מקריים התורמים להתאמת החיים לאילוצי הסביבה.
עדויות מענפים רבים של הביולוגיה (גנטיקה, פלאונטולוגיה, אנטומיה משווה, סיסטמטיקה ועוד) מאשרות את התצפיות של דרווין ומלמדות, שהמינים המאוחרים והמורכבים יותר, מקורם במינים פשוטים יותר.
ההסבר הנפוץ ביותר הוא עדיין זה שהוצע על ידי דרווין.
הוא מניח, שהשתנות המינים בכלל היא תוצאת הצטברות הדרגתית של שינויים זעירים ברמה הגנטית, המאפשרים לאורגניזמים להתאים את עצמם לשינויים ואילוצים סביבתיים.
לפי הסבר זה ההתקדמות במורכבות היא אחת התולדות של אותם שינויים.
הניסיונות להציע הסברים חילופיים לזה של דרווין מקורם בהכרה מתרחבת שהתאוריה שלו אינה מכילה בתוכה הסבר לאופי השינויים, לקצב שלהם ולכיוונם.
המונח 'התפתחות מתקדמת' לא נקלט בספרות הביולוגית-האבולוציונית, אך התופעה אותה הוא מתאר וממשיג מופיעה בספרות המקצועית תחת שמות אחרים: 'מקרואבולוציה', 'אבולוציה דינמית', 'אבולוציה אורגנית' 'יצירתיות באבולוציה', 'השינויים הגדולים', 'הצעדים הגדולים', 'מטא-שינויים מערכתיים', 'חץ האבולוציה' 'נאו-למרקאניזם' 'סטרוקטורות דינמיות', אפיגנזה, פלסטיות, סינרגיה ועוד.
לתופעת ההתקדמות במורכבות הוצעו אומנם מגוון הסברים רחב, אך רובם משתייכים למסגרת המושגית שעיצב דרווין: את הפן ההתפתחותי באבולוציה יש להבין כתוצאת-משנה לשינויים המתאימים את עצמם לאילוצים הסתגלותיים.
תפיסת התהליך התפתחותי באבולוציה, כתוצר לוואי לצורכי הסתגלות, קודמת אפילו לדיון של דרווין בנושא.
למשל, בתאוריה של למרק (הנתפסת על ידי רבים כתאוריה התפתחותית), היווצרותם של שינויים מורפולוגיים וכישורים חדשים היא פעולה הסתגלותית מובהקת (התארכות צוואר הג'ירפה כדי להגיע לעלווה גבוהה יותר).
קבוצת הסברים גדולה מתבססת על שינויים גנטיים מקריים, סחיפה גנטית, שינויים פתאומיים וגדולים בארגון הגנטי ועוד.
לצד ההסברים הגנטיים הוצעו הסברים נוספים, המדגישים גורמים נוספים, מלבד הגנטיים, כאחראיים לקו ההתפתחותי באבולוציה: התמודדות עם שינויים סביבתיים קיצוניים
, שיתופי פעולה בין מינים שונים, שהובילו להתמזגותם לכדי מין מורכב יותר, כושר ללמוד מהניסיון, שמוביל ליתרונות הסתגלותיים יגדיל את הסיכוי לצאצאים עם תכונה דומה.
התאוריה של אלדרג' וגולד (המכונה Punctuated equilibrium) מניחה שיש תקופות ארוכות שבהן כמעט לא מתחוללים שינויים ולעומתן תקופות שבהם מתרחש פרץ עצום ומהיר של שינויים (הופעת מינים חדשים, תכונות חדשות וכדומה).
תאוריות אפיגנטיות (epigenetics), פלסטיות (plasticity), וסינרגיות (syneregy) מניחות שלבד מהשינויים הגנטיים יש גורמים רבים נוספים המעורבים בעיצוב השינויים בכיוון התפתחותי (אונטוגנטיים, סביבתיים, שינויים בהרכב האוכלוסייה ועוד).
כל אחת מתאוריות אלו מדגישה היבטים ומנגנוני שינוי שונים במקצת מהאחרות.
קבוצת הסברים אחרת נשענת על מושגים ממגוון רחב של מקורות כמו קיברנטיקה, תורת האינפורמציה, מערכות מורכבות, תרמודינמיקה, כאוס, בינה מלאכותית ועוד.
המשותף להם הוא ניסיון להציע פרספקטיבה שונה לשאלת המורכבות וההתפתחות.
איליה פריגוז'ין (Prigoging), חתן פרס נובל לכימיה משנת 1977, טען שבמערכות פתוחות, החשופות לחדירת אנרגיה ואינפורמציה לתוכן, וסובלות מחוסר יציבות או איזון, המערכת יכולה להתאזן ולהתייצב מחדש ברמת מורכבות גבוהה יותר.
בהקשר האבולוציוני וההתפתחותי זהו תהליך של שימור עצמי, על ידי התארגנות עצמית לרמת מורכבות גבוהה יותר.
במובן זה כל תהליך המבנה את עצמו (construction) מהווה תנועה הפוכה בכיוונה לחוק השני של התרמודינמיקה המכונה גם 'עיקרון האנטרופיה'.
עיקרון הקובע, שהמגמה במערכות תרמודינמיות סגורות היא לאחידות סטאטית תוך התפרקות למרכיביהן (שמשמעה הפחתה ברמת המורכבות).
מושג 'הארגון העצמי' מעביר את המשקל מהתאמה והסתגלות האורגניזם לשינויים בסביבה לפנים האורגניזם: שינויים פנימיים באורגניזם עצמו, בניסיון לייצב ולאזן את עצמו, יכולים להוביל גם ליצירת רמות איזון וייצוב חדשות.
המייחד הסברים אלה הוא, שהם נשענים על פרספקטיבה, שאינה תלויה רק בהתאמה לסביבה, והם דנים בשאלות התפתחותיות במנותק יחסית משאלות הנוגעות להסתגלות..
כתב עת המוקדש לבירור הזיקות בין נושאים התפתחותיים לאבולוציה - Evolution & Development - יוצא לאור מאז שנת 1999.
מושג ה'התפתחות המתקדמת' בפרספקטיבה של הידע הקיים
המחקר שלאחר דרווין הוסיף קבוצת נתונים נוספת ביחס לקו ההתפתחותי באבולוציה (שלא הייתה מוכרת דייה בתקופתו): קצב הופעת מינים מורכבים יותר מאיץ את עצמו ככל שאנו עולים בסולם האבולוציוני.
כל דרגת מורכבות מאיצה את הופעתה של דרגת המורכבות הבאה.
מכיוון שיש דרכים רבות לאפיון ותיעוד סדר היווצרות המינים.
יובאו לשם דוגמה רק כמה ציוני דרך בולטים: לפני 3.9 מיליארד שנה נוצרו תאים פרוקריוטים המסוגלים לקלוט ולעבד אנרגיה מהשמש (פוטוסינתזה).
2.5 מיליארד: אורגניזמים ראשונים שחיים בסביבת חמצן.
2.1 מיליארד: אורגניזמים מורכבים מקבוצות תאים (אאוקריוטים).
580 מיליון שנה: רכישת היכולת לתנועה עצמית.
530 מיליון: האבות הקדומים של המיתרנים ובעלי-החוליות.
375 מיליון: האבות הקדומים של הדו-חיים.
10-13 מיליון: האבות הקדומים של המין האנושי.
1.8 מיליון: האדם הזקוף (Homo Erectus), האב הקדמון של כמה מינים אנושיים.
400 אלף שנה: האב הקדמון הישיר של המין האנושי.
שתי מסקנות מתבקשות מנתונים אלה: 1. קפיצות המדרגה באבולוציה נעשות תכופות יותר ככל שמתקרבים לזמננו.
2. כפי שדרווין כבר ציין, הקו הבולט של ההתפתחות המתקדמת בא לידי ביטוי במידת הקרבה ליכולות המנטאליות האנושיות, שבמהותן הן שכלול היכולות ללמוד מהניסיון והעברתו לדורות הבאים.
האצת המורכבות אינה מתיישבת עם קבוצת נתונים אחרים, שגם הם משפיעים על קצב השינוי של האורגניזם:
שיעור ההתרבות (מספר הצאצאים) של מינים פשוטים גדול בדרך כלל יותר מאלה של מינים מורכבים יותר.
תקופת ההבשלה המינית, קצב העמדת הצאצאים מהיר בדרך כלל יותר אצל מינים פשוטים וכך גם מספרם.
משמעות שני נתונים אלה היא, שהסיכוי למוטציות רבות ובקצב מהיר יותר גדל ככל שהמינים פשוטים יותר.
על פי נתונים אלה דווקא המינים הפשוטים היו אמורים להשתנות בקצב מהיר יותר מהמורכבים.
כלומר, ללא תלות בשאלה מהם הגורמים המאלצים את האורגניזם להשתנות - קצב ההשתנות היה אמור להיות מהיר ואפקטיבי יותר ככל שהאורגניזם פשוט יותר.
בכל הקשור להתאמה לאילוצים סביבתיים זהו אכן המצב: מינים פשוטים שורדים, מתאימים את עצמם ומתאוששים מהר יותר ממינים גבוהים.
הנתונים מלמדים שאין חפיפה בין היכולת להשתנות כדי להתמודד אם אילוצים משתנים של הסביבה ובין היכולת להשתנות כדי לפתח יכולות חדשות.
בהתחשב בנתונים אלה, נראה כאילו הקו ההתפתחותי באבולוציה משתנה באופן עקבי ובקצב משלו, ללא תלות באילוצים סביבתיים (שינויים אקולוגים, קטסטרופות סביבתיות וכדומה) או במספרים המוחלטים של שכיחות וקצב המוטאציות הגנטיות.
קבוצת נתונים נוספת, שכבר הייתה ידועה לדרווין ויש לה תמיכה מתחומי מחקר שונים מלמדת שהמסלול ההתפתחותי הבולט ביותר שנוצר במהלך האבולוציה הוא מכלול הכישורים שהופיעו בעקבות התפתחות מערכת העצבים המרכזית, המוח והיכולת שלו לעבד מידע המגיע מהחושים.
מכאן שהקו ההתפתחותי באבולוציה גם מאיץ את קצב הופעתן של יכולות מורכבות יותר וגם בעל כיוון התפתחותי מועדף.
על בסיס הידע הקיים היום יש לראות ב'התפתחות מתקדמת' מושג המאגד בתוכו שלוש תופעות הקשורות ככל הנראה אחת בשנייה: התקדמות במורכבות, האצת קצב הופעתן של יכולות מורכבות יותר והעדפת שכלולן של יכולות המגדילות את היכולת להתמצא, ללמוד מהניסיון ולהעביר אותו לדורות הבאים.
בעקבות דרווין אימצה לעצמה הביולוגיה הגדרה מושג ה'הסתגלות' המדגישה את ההתאמה לסביבה.
לפי הפילוסוף הרברט ספנסר, אבי התפיסה האבולוציונית הכללית, הסתגלות משמעה 'התאמה מתמדת של היחסים הפנימיים ליחסים חיצוניים'.
כלומר, האורגניזם משתנה כדי להתאים את עצמו לשינויים בסביבה.
מול הגדרה זו של הציב ישעיהו ליבוביץ, העורך הראשי של האנציקלופדיה העברית וכתב בה את הערך 'הסתגלות', הגדרה אחרת/נוספת.
הוא מציג את רעיונותיו של קלוד ברנאר כהשקפה חילופית לזו המקובלת היום בביולוגיה.
הפיזיולוג הצרפתי קלוד ברנאר טבע את המושג 'סביבה פנימית' כמושג המגדיר את היחסים המתקיימים בין האיברים והמערכות השונות המרכיבים את האורגניזם.
לפי ברנאר מהותה של ההסתגלות הביולוגית היא יכולתם של מנגנונים פנימיים לבטל שינויים שמקורם בסביבה החיצונית ולהמשיך ולקיים את יציבות העולם הפנימי.
במובן זה 'הסתגלות' היא היכולת לשמור על 'אי-התאמה' עקבית ויציבה בין הסביבה הפנימית לבין הסביבה החיצונית.
משמעות ההגדרה היא, שהאורגניזם משתנה כדי ליצור עמידות גבוהה יותר בפני שינויים בסביבה.
גישה זו מאפשרת להסביר את תופעת ההתקדמות במורכבות גם כ'הסתגלות מתקדמת': את הקו ההתפתחותי באבולוציה אפשר לתאר גם כשכלול היכולות של האורגניזם (או 'הסביבה הפנימית') להשיג יותר דרגות חופש לייצב את עצמו ולפעול בעולם.
התפתחות המסוק נבדלת מפיתוח המטוס כיוון שאת פיתוח המסוק אי אפשר לזקוף לאיש בודד או קבוצה אחת, בשל מורכבותו הטכנולוגית הגדולה, אלא למספר גדול של חלוצים שכל אחד מהם תרם מניסיונו עד לטיסת המסוק הראשון.
בניית המסוק הייתה אתגר טכנולוגי גדול מאוד לעומת בניית מטוס, ורק ב-1938 המריא המסוק הראשון.
זאת למרות שמאמצע המאה ה-19 ועד לשנת 1903, שבה ביצעו האחים רייט את טיסתם הראשונה, היו יותר ניסיונות ליצור מסוק מאשר מטוס.
מאות דגמים של "כלי טיס כנף סובבת" נוסו ונכשלו בזה אחר זה.
בפני המהנדסים החלוצים בתחום עמדו שבעה אתגרים עיקריים:
הבנת האווירודינמיקה של הלהבים, הרוטורים והטיסה האנכית.
למעשה עד שנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20, לא היה מחקר מעמיק בנושא הזה.
מידת הדחף הדרושה, צורת הלהבים ותופעות אווירודינמיות בטיסה היו בגדר תעלומה, ורבים מהחלוצים המוקדמים הסתמכו על הבנה אינטואיטיבית בלבד כדי להמציא פתרונות, שרובם לא היו מוצלחים.
חוסר מנוע המתאים לכלי הטיס.
המנוע צריך להיות חזק בהרבה ממנוע של מטוס, אך גם קל.
לבעיה זו נמצא פתרון רק בשנות ה-20, בעת הופעתם של מנועי בעירה פנימית קלים וחזקים, בעלי יחס משקל-דחף המתאים לשימוש במסוק.
ייצור גוף מסוק ומנוע קלים מספיק כדי שניתן יהיה להרים את המסוק, הטייס והמטען לאוויר.
אלומיניום היה זמין מסחרית כבר לאחר 1890, אך היה יקר מאוד.
רק בשנת 1915 החלו להשתמש בו בייצור חלקי מטוסים.
פיצוי על כוח הפיתול שיוצר הרוטור.
רוב הדגמים הראשונים של המסוקים הסתמכו בעיקר על עיצובים של שני רוטורים ראשיים המסתובבים בכיוונים הפוכים קואקסיאליים (זה על גבי זה) או בתצורה של זה לצד זה.
רוטורים כאלה קשים לתפעול ושליטה יותר מרוטור ראשי אחד.
כיום במרבית המסוקים יש רוטור זנב קטן המפצה על הכוח המסובב.
פתרון בעיות של שליטה ויציבות, הכוללות בעיית עילוי לא סימטרי בין הלהבים תוך כדי תנועה קדימה.
בעיה קשה זו גרמה להרבה תקלות מכניות וכשלים מבניים, ואלה הגדילו את עלות וזמן תחזוקת כלי הטיס לכל שעת טיסה, והקשו על טיסה בטוחה במסוק.
המצאת מנגנון או שיטה להנחתת מסוק בעת כשל וכיבוי המנועים.
אתגר זה היה הכרחי לכל מסוק מעשי כדי שהמסוק יתקבל ככלי טיס סביר.
הרעיון העקרוני של המסוק היה קיים עוד לפני הספירה בצורת צעצוע סביבון סיני (chinese top).
הוא נראה כמו מדחף של מטוס מוקדם, המחובר במרכזו למקל ארוך ומסוּבב באמצעות האצבעות .
לאונרדו דה וינצ'י הגה את גרסתו למסוק, שהיה למעשה סוג של בורג אוויר בהשראת בורג ארכימדס.
התרשים עצמו צויר בשנת 1483 אך פורסם רק בסוף המאה ה-18.
בשנת 1754, פיתח מיכאיל לומונוסוב הרוסי מכשיר בעל רוטור קואקסיאלי (שני רוטורים המורכבים זה מעל זה) שהונע על ידי קפיץ.
בשנת 1783 פיתחו שני הצרפתים קריסטיאן דה לונואה (Christian de Launoy) וביינוונו (Bienvenu) גרסה משלהם לצעצוע הסיני.
היא הייתה שני רוטורים המורכבים על מוט זה לצד זה, ואת תפקיד הקפיץ מילאה קשת קטנה.
שחרור הקשר גרם לסיבוב הרוטורים, שהיו עשויים מארבע נוצות תרנגול הודו, ומעלים את המכשיר גבוה באוויר.
המהנדס הבריטי סר ג'ורג' קיילי (George Cayley), שהתפרסם בזכות עבודותיו על עקרונות התעופה, התעניין רבות בצעצוע הסיני ויצר כמה דגמים מוצלחים אשר פעלו בעזרת קפיצי שעון.
בשנת 1804 בנה קיילי את מנגנון הזרוע המסתחררת (whirling arm), ובו נעזר בחישובי עילוי וגרר.
ההנעה קדימה התאפשרה על ידי מדחף סטנדרטי שהורכב באחורי הרכב שכונה "הכרכרה האווירית".
בזמן טיסה קדימה תוכננו להבי הרוטור להתיישר למצב אופקי וליצור דיסקות סיבוב מושלמות המתפקדות כנפיים עגולות.
העדר מנועים חזקים וקלים עיכב את ההתקדמות בפיתוח כלי הטיס השונים, אך מנועי קיטור קטנים וקלים יחסית שימשו מספר דגמים מוקטנים של מסוקים.
Philips) האנגלי מסוק קטן שהונע על ידי מנוע קיטור עם דוד פשוט שפלט קיטור מקצות הלהבים.
זה היה המסוק הראשון שהונע על ידי מנוע ולא על ידי אנרגיה אגורה ברכיבים קפיציים.
בשנת 1861, ניסה גוסטאב פונטון ד'אמקור (Gustave Ponton d'Amécourt) הצרפתי כמה דגמים של מסוקים מונעי קיטור.
הוא קרא להם Hélicoptères מצירוף המילים היווניות ἕλιξ (פיתול או סליל) ו־πτερόν (נוצה או כנף).
הסופר הצרפתי ז'ול ורן כתב את הספר רובור הכובש בהשראת עבודתו של פונטון והכניס את המילה המודרנית Hélicoptère (הליקופטר) לשפה הרווחת.
דגמים נוספים שנוסו בתקופה זו (1860–1879) היו:
הדגם הקואקסיאלי של הנרי ברייט (Henry bright) (1861).
מסוק נוסף מוּנע קיטור של צ'ארלס פרסונס הבריטי (Charles Parsons) (1865).
בשנת 1869 פיתח אלכסנדר לודיגין (Александр Лодыгин) הרוסי קונספט של מסוק המשתמש ברוטור לעילוי ומדחף להשגת תנועה ושליטה אופקיים.
רוטור ראשי בודד ורוטור זנב של וילהלם פון אכנבאך (Gustav Wilhelm von Achenbach) הגרמני, אשר היה הראשון להשתמש ברוטור זנב כדי לפצות על אפקט הפיתול (1874).
דגם של עמנואל דיואד (Emmanuel Dieuaide) (1877).
לדגם היו שני רוטורים המורכבים זה לצד זה ומונעים בקיטור.
בשנת 1878, בנה אנריקו פורלניני (Enrico Forlanini) האיטלקי, מסוק מוּנע קיטור ולו שני רוטורים הסובבים בכיוונים מנוגדים.
הדגם טס כ-20 שניות והגיע לגובה של כ-12 מטר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ערך הממציא תומאס אדיסון ניסויים בכמה דגמי מסוקים.
גישתו המדעית לתעופה ולמסוקים בפרט, הביאה לכמה מסקנות שחמקו כנראה מעיניהם של ממציאים אחרים.
הוא העריך שמנוע ולו יחס כוח-משקל טוב אינו הבעיה הטכנולוגית היחיד שיש לפתור, אלא שנדרשים גם להבי רוטור שלהם שטח פנים קטן ושיש להם איכויות אווירודינמיות טובות מאלה שהיו מצויות.
בשנת 1910 רשם אדיסון פטנט על מסוק, אך הוא לא הגיע לשלב הייצור.
בשנים שלאחר טיסת המטוס הראשונה, בוצעו עשרות ניסיונות לא מוצלחים של ייצור מסוקים מאוישים והטסתם.
אחדים הצליחו להתרומם לאוויר, אך כולם נתקלו בבעיית שליטה.
למעשה, טיסות אלו היו לא יותר מדילוג בלתי נשלט, לעיתים תוך כדי עזרה של משתתפים בניסוי, שהחזיקו בכלי הטיס כדי לייצב אותו.
למרות חוסר ההצלחה בייצור מסוק אמיתי, נבדקו עשרות רעיונות בתהליך ארוך של ניסוי, טעייה ושיפור.
בשנת 1907 הצליח פול קורנו (Paul Cornu) הצרפתי להעלות לאוויר דגם ראשון של כלי טיס מאויש בעל כנף סובבת.
המסוק כלל שני רוטורים, קדמי ואחורי, אשר הונעו בידי רצועות המחוברות למנוע בנזין בעל הספק של 18 קילו-וואט (24 כוח-סוס).
השליטה במסוק הושגה בעזרת שני משטחי היגוי קטנים שהותקנו מתחת לרוטורים.
באותו זמן, ערך מהנדס צרפתי אחר, לואי ברגה (Louis Breguet), יחד עם אחיו ז'אק, ניסויים במסוק בעל ארבעה רוטורים.
למרות הצלחתם להעלותו לאוויר, המנועים וכן ממשק השליטה לא היו מיטביים ולא אפשרו טיסה מתמשכת ויציבה והשניים נאלצו להשתמש בעוזרים שהחזיקו את המסוק וריסנו אותו באוויר.
בשנות ה-1900 המוקדמות, החלו איגור סיקורסקי ובוריס יורייב (Борис Юрьев) מהאימפריה הרוסית להתנסות בנפרד בבניית במסוקים.
סיקורסקי עבר בשנת 1910 מעיסוק במסוקים לתכנון מטוסים וחזר למסוקים רק בשנות ה-30 בארצות הברית.
יורייב המשיך בעבודתו ויצר כמה דגמים.
הבולט שבהם משנת 1912 כלל רוטור בודד ורוטור עזר בזנב כדי להתמודד עם תופעת הפיתול האופיינית למסוקים.
יורייב היה אחד הראשונים אשר הציע הוספת שליטה מחזורית בלהבים של הרוטור כאמצעי שליטה במסוק.
בשנת 1914 ייצר הממציא הדני יאקוב אלהאמר (Jacob Ellehammer) מסוק בעל שני רוטורים קואקסיאליים.
להבי הרוטור היו הקצרים יחסית והותקנו בקצות טבעות אלומיניום רחבות.
הדיסקה התחתונה כוסתה בבד והייתה אמורה לשמש כמצנח בזמן כשל מנוע.
כיסא הטייס זז קדימה, אחורה ולצדדים ושימש כחיווי נוסף למצב המסוק וכן כמשקולת כנגד לכוחות הפועלים על המסוק.
ג'ייקוב השתמש בצורה מוקדמת של שליטה מחזורית, אך זו לא הצליחה להקנות למסוק את היציבות הנדרשת, ובשנת 1916 התרסק הדגם, ופיתוחו הופסק.
בשנים 1917–1920 ייצר והטיס הממציא האוסטרו-הונגרי סטפן פטרוצ'י (Stephan Petróczy) מסוק קואקסיאלי, בעזרתו של תיאודור פון קרמן (Theodore von Kármán).
המסוק שאופיין בשלושה מנועים כוכביים, לא ביצע טיסות של ממש.
פון קרמן פרסם בשנת 1921 מאמר על הניסויים.
במאמר זה הוא גם פרסם תוצאות ניסויי מעבדה של הרוטורים שהיו למעשה מדחפי מטוס מוגדלים.
ביחד עם עבודותיהם של ויליאם פ.
Durand) בשנת 1920 ומקס מונק (Max Munk) בשנת 1923, היה המאמר אחד ממחקרי המעבדה הראשונים להערכת הכוחות האווירודינמיים על רוטורים והדחף הדרוש לטיסה אנכית.
בשנות ה-20 המוקדמות, ניסו אמיל והנרי ברלינר (אב ובן אמריקאיים יהודיים, מחלוצי תחום המסוקים בארצות הברית) דגם של מסוק בעל שני רוטורים המורכבים זה לצד זה.
הם ניסו להשיג שליטה בדגם על ידי ייצור להבים המסוגלים להתפתל לאורכם ולשנות את זווית הפסיעה שלהם.
ניסיונם עזר מאוחר בייסוד חברת ברלינר (כיום חלק מבואינג) לייצור רוטורים ומדחפים.
בבריטניה במהלך השנים 1910–1920, ייצר לואיס ברנן (Louis Brennan) דגם מסוק עם להבים גדולים במיוחד שהונעו על ידי מדחפים קטנים בקצותיהם, אשר מנעו את הפיתול שהקשה על ייצור מסוק מעשי.
הניהוג התבצע על ידי מאזנות בשפת הזרימה של הלהבים.
מספר טיסות בלתי נשלטות שנמשכו עד שנת 1925, נפסקו עקב התרסקות הדגם והתגברות העניין במטוסי אוטוג'ירו.
באותו הזמן, עבד ראול פטרס פסקרה (Raúl Pateras Pescara) על דגם מסוק משלו בצרפת וספרד.
תרומתו העיקרית של ראול הייתה במציאת פתרונות לבעיות השליטה והניהוג.
הוא היה אחד הראשונים שהתקין מערכות לשליטה קולקטיבית מחזורית.
בדגם הניסוי שלו, הושגה השליטה באוויר על ידי שליטה בזווית הפסיעה של הלהבים בלבד, ללא מדחפי עזר או מדפים על הלהבים.
דגם המסוק היה קואקסיאלי, כל רוטור היה דו-כנפי (כלומר לכל להב היה בן זוג המחובר מתחתיו), ושליטה בזווית הפסיעה נעשתה באמצעות פיתול הלהבים.
ראול בנה 4 מסוקים כאלה וביצע מספר רב של טיסות בהן הדגים המסוק ביצועים צנועים, שנבעו ממורכבות מכנית ומערכת שליטה וניהוג לא מיטביים.
למרות מגבלותיו, קבע הדגם שיא בטיסה ישרה למרחק של 736 מטר, באפריל 1924 בצרפת.
בין השנים 1924–1930, תכנן וייצר אלברט פון באומהאוור (Albert Gilles von Baumhauer) ההולנדי, מסוק עם רוטור ראשי אחד ומדחף עזר אחד לטובת הנעה קדימה, וביטול מומנט הפיתול בעזרת זרוע פיתול גדולה שהונעה על ידי מנוע, שהותקן בחלקו האחורי של המסוק.
המסוק היה בעצם מבנה צינורי ארוך שבקצהו הקדמי הורכב מנוע כוכבי שהניע את הרוטור הראשי, שהיה מורכב משני להבים ארוכים, שהוחזקו על ידי כבלים והסתובבו על צירם בחופשיות.
השליטה ברוטור הראשי נעשתה על ידי מפעילים קולקטיביים מחזוריים, אך בגלל שהמדחף האחורי סבב במהירות קבועה, הייתה למסוק בעיה חמורה של יציבות בציר הסבסוב.
בשנת 1922, הטיס ג'ורג' דה בוטזט (George de Bothezat), מהנדס שהיגר מבסרביה לארצות הברית, מסוק בעל ארבעה רוטורים ראשיים בקצותיהן של ארבע זרועות בצורת צלב.
הרוטורים היו מורכבים משישה להבים בעלי מיתר ארוך שנשלטו בצורה קולקטיבית ומחזורית.
תכנון המסוק כלל גם ארבעה רוטורי עזר לייצוב ושליטה.
המכונה הגדולה טסה בהצלחה מספר רב של פעמים, אך ביצועיה הלא מספקים ומחירה המופקע גרמו לביטול המימון על ידי צבא ארצות הברית.
בשנת 1923, הטיס אטיין אומישן (Étienne Oehmichen), מהנדס בחברת פז'ו הצרפתית, מסוק דומה לזה של בוטזט, עם 8 רוטורי עזר.
טיסותיו הוכיחו כי ניתן לייצר מסוק יציב בעל יכולת טיסה נשלטת.
במאי 1924 זכה הדגם בפרס הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI) על ההצלחה בטיסה סביב מסלול של קילומטר, בשבע דקות וארבעים שניות ובמהירות של 7.5 קמ"ש.
בשנת 1930, ייצר האיטלקי קורדינו ד'אסקניו (Corradino D'Ascanio) דגם מסוק בעל שני רוטורים דו-להביים קואקסיאליים הסובבים בכיוונים שונים.
המסוק בלט בנתוני יציבות ושליטה טובים.
השליטה בלהבים הושגה על ידי מדפים שהיו מחוברים לקצות הלהבים, והשליטה עליהם התבצעה על ידי מערכת כבלים וגלגלות.
המסוק החזיק במספר שיאי FAI בזמנו: שיא גובה 17.4 מטר, משך טיסה 8 דקות ו-45 שניות ומרחק טיסה 1,078 מטר.
בשנת 1930, יצר האמריקאי מייטלנד בליקר (Maitland Bleecker) מסוק בשם Curtiss-Bleecker SX-5-1, שניסה להתגבר על השפעת הפיתול על ידי יצירת דחף ללהבים באמצעות מדחפים שהיו מורכבים על הלהבים עצמם.
השליטה על הלהבים, בדומה לדגם של ד'אסקניו, הושגה על ידי מדפי עזר שכונו "סטאבובאטור" (stabovator).
למרות שהמסוק הצליח לבצע מספר טיסות בקרבת הקרקע, ננטש הדגם בשל בעיות רעידות ויציבות.
בשנת 1933, ביצע המהגר מרוסיה ניקולאי פלורין (Николай Флорин) בבלגיה, מספר גיחות במסוק בעל שני מדחפים, קדמי ואחורי, שהסתובבו באותו הכיוון.
הרוטורים היו מוטים מעט נגד כיוון הפיתול כדי לאזן את התופעה.
בשל קשיים ננטש הדגם ונהרס במלחמת העולם השנייה.
המסוקים המוצלחים ודגמי הייצור הסדרתי הראשונים
בזמן זה של התקדמות משמעותית בתחום כלי הטיס בעלי הכנף הסובבת, הייתה הבטיחות עדיין אחד האתגרים המשמעותיים.
המסוק היה כלי טיס קשה להטסה ובעל מספר לא מבוטל של תופעות טיסה מסוכנות, אבל מעל לכול הייתה סכנת כשל מנוע.
עקרונית, מסוק יכול להתנהג כמטוס ג'ירודיין, המסובב את הלהבים ומייצר עילוי על ידי שטף אוויר עולה שנגרם על ידי הצניחה, ועל ידי כך "לדאות" לנחיתה בטוחה (מצב הנקרא אוטורוטציה), אך המנוע והתמסורת מתנגדים לאופן תפעול זה.
בשנת 1935, ייצרו חלוצי התעופה הצרפתיים לואי ברגה ורנה דורן (Bréguet-Dorand) דגם של מסוק בעל שני רוטורים קואקסיאליים.
הדגם החזיק במספר שיאים של ה-FAI, בהם שיא במשך טיסה של 62 דקות ומרחק טיסה של 44 ק"מ.
המסוק נשלט על ידי מכלול דיסקה ששלט בזווית הפסיעה של הלהבים.
בציר הסבסוב נשלט המסוק על ידי יצירת הפרש פיתול בין הרוטורים, ומשטחי מייצב גובה וכיוון הקנו ייצוב נוסף.
הפיתוח של המכונה פסק לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הנריך פוקה מחברת פוקה-וולף הגרמנית, החל לעבוד על "כלי טיס כנף סובבת" בשנת 1933. הוא ניהל את הייצור ברישיון של דגמי C-19 ו-C-30 של חברת סיירבה (Cierva Autogiro Company).
הניסיון שצבר עזר לו בפיתוח הדגם שעבד עליו עם גרד אכגליס (Gerd Achgelis).
כלי הטיס, שנקרא Focke Achgelis Fa-61 היה שונה מרוב המסוקים שיוצרו בזמנו.
שלדת המסוק הוסבה ממטוס אימון קל, שני הרוטורים שלו הורכבו זה לצד זה, השליטה בצירי הגלגול והעלרוד בוצעו על ידי הטיית הרוטור (ולא זווית פסיעה מחזורית כמקובל), והשליטה בסבסוב התבצעה על ידי הטיה הפרשית בין הרוטורים.
העילוי של הדיסקות נשלט על ידי מהירות סיבוב הרוטורים (ולא זווית פסיעה כוללת כמקובל), שיטה שהייתה מאוד מסורבלת ואיטית בתגובתה.
המדחף המקוצר בקדמת כלי הטיס, שימש רק לקירור המנוע הרדיאלי הגדול.
מסוק זה היווה פריצת דרך לא רק מבחינת השליטה והביצועים אלא גם בבטיחות טיסה, כאשר המסוק ביצע מספר אוטורוטציות.
לשם כך תוכננו הלהבים להיות מותקנים בזווית פסיעה מתונה כדי למנוע מהם להזדקר בעת נחיתה עם מנוע כבוי.
כלי הטיס שבר את מרבית השיאים של ה-FAI בתחום "כלי הטיס כנף סובבת", ביניהם: שיא גובה של 3,427 מטר, שיא מהירות של 122 קמ"ש ושיא טווח טיסה של 233 קילומטר.
המסוק התפרסם עקב טיסת מפגן בתוך אצטדיון הספורט בברלין בשנת 1936. הדגם היווה גם בסיס למסוק Fa-266F שמאוחר יותר סומן Fa-232E.
המסוק אמנם נכנס לשלב הייצור הסדרתי אך לא השתתף באופן משמעותי במלחמת העולם השנייה.
ביוני שנת 1938, הטיסה חברת וייר (כיום Weir Group) דגם של מסוק שפותח יחד עם חואן דה לה סיירבה.
המסוק תוכנן במקור להיות קואקסיאלי, אך הקשיים בניהוג ויציבות וכן הצלחתו של ה-Fa-61, גרמו לשינוי מיקום הרוטורים זה לצד זה.
השליטה בצירי הגלגול והעלרוד הושגה על ידי שליטה מחזורית, בעוד השליטה בדחף הרוטור הושגה בעזרת שינוי מהירות הסיבוב בדומה לדגם הגרמני.
לקראת מלחמת העולם השנייה הופסק הפיתוח.
בשנת 1939, מהנדס אנטון פלטנר מגרמניה, מסוק קטן ממדים בעל שני רוטורים צמודים זה ליד זה, סוג מסוק שכונה מאוחר יותר סינכרופטר.
המסוק טס בצורה מוצלחת מאוד ואף היה המסוק הראשון להדגים אוטורוטציה וחזרה לטיסה מונעת תוך כדי טיסה.
למרות שהמסוק (שסומן Fl-282) היה הראשון להיכנס לייצור סדרתי, הוא יוצר במספרים קטנים.
לאחר שהיגר לארצות הברית, עסק איגור סיקורסקי בתכנון וייצור של מטוסים אמפיביים גדולים, אך חזר לעבוד על מסוקים ביתר שאת לאחר שבשנת 1935 אושר הפטנט אותו הגיש בארצות הברית (פטנט מס' US1994488A).
הדגם הראשון שטס בשנת 1940 הונע על ידי מנוע בעל 75 כוחות סוס וכלל רוטור ראשי אחד וארבעה מדחפי עזר, שהגבירו את השליטה בצירי העלרוד והסבסוב, שבעיקר הושגה על ידי שליטה מחזורית בלהבי הרוטור הראשי.
המכונה הייתה מורכבת מאוד ולמרות שהצליחה לרחף ולטוס לצדדים, נטה המסוק בעת טיסה איטית קדימה, להפיל את זנבו בחריפות עקב איבוד עילוי במדחפי העזר שנכנסו למערבולות הרוטור הראשי.
סיקורסקי ניגש לפתור קשיים אלו באופן שיטתי והדגם השני שלו (90 כוח סוס) הונע על ידי רוטור ראשי בודד ורוטור עזר בודד אשר הורכב בצורה אנכית בקצה זנב המסוק ונָגַד את פיתול הרוטור הראשי.
תצורה זו הפכה לסטנדרטית ברוב המסוקים המודרניים.
סיקורסקי שיפר את הדגם שלו וב-1941 החל בייצור סדרתי של ה-R-4. בשנת 1943, החלה החלה חברת סיקורסקי בייצור דגם R-5 שהיה גרסה חזקה וגדולה יותר של הדגם הקודם, ונעשה בו שימוש נרחב לאימון והדרכה.
דגם זה יוצר במספרים משמעותיים ומספר מאות יחידות מדגם זה ראו שירות במלחמת העולם השנייה.
חברת וסטלנד הבריטית (Westland Aircraft) החלה בייצור ברישיון של דגמי סיקורסקי בשנת 1945. לאחר התאמת הדגמים לסטנדרטים הבריטים, קיבל הדגם את הסימן WS-51. דגמים יותר מאוחרים של מסוקים אלה היו הדרגון פליי (WS-51 Dragonfly) והווידג'און (Widgeon) שהיו גרסאות גדולות ובעלות תא נוסעים מוגדל.
בשנת 1949, ייצרה חברת חיירבה-וויר דגם של מסוק חסר רוטור אחורי, שבו השליטה בציר הסבסוב התבצעה על ידי דחף המנוע.
המסוק תוכנן ללא שליטה קולקטיבית על הלהבים ועל כן שלט על דחף הרוטור על ידי מהירות הסיבוב, בדומה למסוקי חברת וויר לפני מלחמת העולם השנייה.
הדגם (W-9) התרסק בטיסת ניסוי וננטש.
דגם אחר של החברה שננטש היה ה-W-11 Air-Horse שתוכנן עם שלושה רוטורים ראשיים ובעל יכולת נשיאה גבוהה שיוּעד להיות מסוק ריסוס.
הדגם האחרון של חברת וויר היה ה-W-14 Skeeter שהיה מסוק אימון ששירת בחיל האוויר הבריטי במספרים קטנים עד שנת 1960.
באותו הזמן עבדו מספר חלוצים צעירים על מסוקים משלהם בארצות הברית, בהם ארתור יאנג, פרנק פיאסקי וצ'ארלס קאמאן.
ארתור יאנג פיתח את מוט הייצוב האופייני לרוטורים דו להביים.
מוט הייצוב הורכב בניצב ללהבי הרוטור, חובר למוטות שינוי זווית הפסיעה וכלל שתי משקולות בקצוות המוט.
בעת תנועה לא יציבה של הרוטור עקב נדנוד, היו המשקולות מייצבות אותו בעזרת האנרציה הג'יירוסקופית.
יאנג תכנן בחסות חברת בל את דגם Bell-30, אשר טס לראשונה בשנת 1943 ואת Bell-47 אשר היה למסוק הראשון המוסמך מסחרית.
הדגם נמכר בכמויות גדולות, כ-5,000 יחידות נמכרו בארצות הברית לבדה ועוד כאלף יוצרו ברישיון בכעשרים מדינות אחרות, במהלך תקופה של יותר משלושים שנה.
בשנת 1943, הטיס פרנק פיאסקי דגם מסוק חד מושבי מדגם PV-2 שהיה למסוק השני שטס בהצלחה אחרי ה-S-300 של חברת סיקורסקי.
חברת פיאסקי (Piasecki Helicopter) התמקדה מאז במסוקים בתצורת שני רוטורים ראשיים העומדים אחד מאחורי השני.
צ'ארלס קאמאן אימץ את תצורת הסינכרופטר וייצר את הדגם הראשון שסומן K-125A בשנת 1947. אחד החידושים שקאמאן השתמש בהם היו להבים קבועים ששינו את זווית ההתקפה שלהם, לא על ידי סיבוב אלא על ידי פיתול שנגרם ממדפים שהורכבו בקצות הלהבים.
הדגם הבא היה ה-K-225 שהיה למסוק הראשון שהונע על ידי מנוע סילון.
מסוק גדול יותר מדגם H-43 Husky יוצר בשנת 1963. לאחר מכן עברה חברת קאמאן (Kaman Aircraft) לייצור מסוקים בתצורה סטנדרטית יותר כגון ה-H-2 Seasprite שיוצר בכמויות נכבדות אך הלהבים הייחודיים נשארו לסימן ההיכר של החברה.
בשנת 1991, הציגה חברת קאמאן מסוק סינכרופטר שסומן K-Max.
סטנלי הילר (Stanley Hiller), שתכנן את המסוק הראשון שלו בגיל 15 בלבד בשנת 1939, הטיס מספר מסוקים בשנות ה-1940 המאוחרות כולל מסוק קואקסיאלי שסומן XH-44. הוא ביצע ניסויים בדגמים שונים של מסוקים קואקסיאליים ומונעי Tip-Jet, שהיא הנעה של הלהבים דרך דחף בקצוותיהם, בדרך כלל על ידי מנועי סילון קטנים.
הדגמים המאוחרים והמסחריים שיוצרו על ידי החברה שלו היו קונוונציונליים יותר.
תרומתו העיקרית להתקדמות המסוקים היא תצורת רוטור המכונה רוטורמטית (מאנגלית: "Rotormatic").
בתצורה זו חוברו מוטות שינוי זווית הפסיעה למוטות קצרים בניצב ללהבים הראשיים וכללו כנפיים מקוצרות בקצוותיהם.
להבים משניים אלו עזרו בשיכוך רעידות ושיפרו את ביצועי הריחוף של המסוק.
תצורה רוטורמטית אופיינית לטיסני מסוקים שכן במסוקים גדולים יותר השיכוך מושג על ידי מערכות בקרת טיסה אוטומטיות.
חברת הילר ייצרה בהמשך עוד אלפי מסוקים, בהם בלטו הדגמים Model 360, UH-12A ו-H-23.
בשנות ה-1950 המוקדמות, נצפתה הבשלה מהירה של הטכנולוגיות שאפשרו ייצור מסוקים ככלי טיס בטוחים, מהימנים ונוחים הרבה יותר, גם לטייס וגם לנוסעים.
תקופה זו התאפיינה גם בייצור המוני של מסוקים על ידי חברות אמריקאיות ואירופאיות למגוון משימות.
חברת סיקורסקי ייצרה את ה-S-55 וה-S-58 שהיוו קפיצת מדרגה מבחינת הנדסת מסוקים.
תא הטייס הורכב ישירות מתחת לרוטור והמנוע הורכב באף.
מתחת לתא הטייס הורכב תא המטען.
תצורה זו אפשרה תנועה רחבה למרכז המסה ללא פגיעה בביצועים וביציבות המסוק.
חברת וסטלנד שמרה על יחסיה עם סיקורסקי וייצרה דגמים מותאמים שכונו S-55 Whirlwind ו-S-58 Wessex.
בשנות ה-1960, פיתחה סיקורסקי את ה-S-61 Sea King, ה-S-64 Sky Crane, ה-CH-53 וה-S-62 (HH-52) שהיה מוצלח מאוד במשימות חילוץ מוּסק.
מאוחר יותר הפך הדגם S-70 (שמוכר יותר כ-UH-60 בלק-הוק) להיות הדגם העיקרי של החברה שיוצר בכמויות גדולות.
ה-S-76 היה למסוק נוסעים וחילוץ מוצלח למדי באותה תקופה.
בשנות ה-1970, החלו החברות סיקורסקי ובואינג בפיתוח משותף של ה-RAH-66 קומנצ'י.
התוכנית ייצרה את מסוק התקיפה המתקדם בעולם אך בוטלה על ידי הפנטגון בשנת 2004. דגם המסוק האחרון שפותח בחברת סיקורסקי הוא ה-S-92 שטס לראשונה בשנת 1998 והוסמך בשנת 2002. בשנת 2005, הציעה חברת סיקורסקי מספר דגמים של מסוקים קואקסיאליים שנעו בין כלי טיס בלתי מאוישים למסוקי תובלה כבדים,
מסוק זה טס לראשונה בשנת 1966. דגם Bell-206 שטס לראשונה ב-1966, הפך להיות אחד המסוקים הנמכרים בהיסטוריה.
הדגם החדיש של החברה הוא ה-Bell-427 שהוא מסוק שש-מושבי בעל שני מנועים.
תאגיד פיאסקי שינה את שמו בשנת 1956 לוורטול (Vertol) ופיתח מספר דגמים מוצלחים של מסוקים בעלי שני רוטורים ראשיים העומדים אחד אחרי השני.
הדגמים הבולטים היו הבולטים היו Vertol-107, CH-46 ו-CH-47. החברה נרכשה על ידי בואינג שייצרה באמצע שנות השמונים מסוק הדגמה מתקדם מתצורה זו, שסומן Model-360 והיה מורכב כולו מחומרים מרוכבים.
פס הייצור של ה-CH-47 ממשיך לפעול גם היום עם דגמי CH-47F ו-CH-47SD.
חברת יוז ייצרה את דגמי TH-55 ו-Hughes-500 שראו שירות נרחב הן בצבא והן בשימוש מסחרי, אך ההצלחה הגדולה של החברה הייתה ה-AH-64 אפאצ'י שנבנה לראשונה בשנת 1974 ודגם מתקדם שלו ה-AH-64D Longbow מיוצר עד היום.
החברה נרכשה על ידי חברת מקדונל דאגלאס בשנות ה-1980 והיא בתורה נרכשה על ידי בואינג בשנות ה-1990 המאוחרות.
למרות שרוב המסוקים הבינוניים כבדים מיוצרים לשימוש הצבא, קיים גם נתח שוק גדול השייך למסוקים אזרחיים קלים לשימוש כללי.
חברת ברנטלי מייצרת סדרות מוצלחות של דגמי R-22 דו-מושביים ודגמי R-44 ארבעה מושביים, שני הדגמים מונעים במנועי בוכנה.
דגמים חדשים אלה עזרו ליצור שוק שאפשר למכור בו מסוקים לא סילוניים.
בשנת 2004, כ-80 אחוז מכלל המסוקים שיוצרו בארצות הברית, יוצרו על ידי חברת ברנטלי.
היצרנים האירופאיים Aerospatiale, Agusta, Messerschmitt-Bölkow-Blohm (MBB) ו-Westland ייצרו הרבה דגמים מוצלחים של מסוקים בשנות השישים.
המסוק Alouette III\II של חברת איירוספסיאל שהיה מסוק משא קל וטס לראשונה בשנת 1955, היה אחד המסוקים האירופאיים המוצלחים בשנות ה-1960 וכן אחד ממסוקי הייצור הסדרתי הראשונים שהונעו על ידי מנוע סילון.
בשנת 1962, הטיסה החברה לראשונה מסוק משא כבד בשם סופר פרלון.
בתחילת שנות ה-1970, הוליד שיתוף הפעולה בין חברת Westland ואיירוספסיאל את ה-SA330 Puma שהיה למסוק הנוסעים המוצלח באירופה.
הגאזל ירש בהצלחה את ה-Alouette וכלל תצורת רוטור זנב המובנית בתוך סנפיר הזנב והנקראת "פנסטרון".
תצורת זנב זו בדגם משופר הוטמעה גם בדגם הדולפין.
חברת MBB ייצרה בשנת 1967 את דגם ה-BO105 שכלל רוטור חסר מפרקים מהפכני, ובשנת 1979 הציגה גרסה מוגדלת וחזקה יותר שסומנה BK117.
בשנות ה-90, מוזגו חטיבות ייצור המסוקים של החברות MBB ואיירוספסיאל כדי ליצור את חברת יורוקופטר, שמאז ייצרה מספר לא מבוטל של מסוקים מתקדמים.
חברת אגוסטה (Agusta) ייצרה ברישיון את דגם Bell-47 עד שנת 1965 והחלה במקביל לעבוד על דגמים מקוריים משלה.
ב-1964 טס לראשונה דגם תלת מנועי שנקרא A-101 שלא נכנס לייצור סדרתי.
דגם A-109 שהיה מסוק תובלה ונוסעים קל ומהיר ושהיה מוצלח למדי, טס לראשונה בשנת 1971 וראה שרות צבאי ואזרחי נרחב.
בשנת 1983 הטיסה החברה לראשונה את ה-A-129 Mangusta שהיה מסוק קרב המבוסס על ה-A-109 והיה למסוק הקרב האירופאי הראשון.
חברת וסטלנד ייצרה סדרת מסוקים ברישיון של חברת סיקורסקי.
דגמים אלה היו מותאמים לדרישות הבריטיות.
החברה גם ייצרה סדרת מסוקים פרי תכנונה.
לדוגמה דגם ה-Lynx שהוא מסוק תובלה בינוני לשימוש צבאי ואזרחי שטס לראשונה בשנת 1971. גרסה מוגדלת של המסוק שסומנה WG-30 תוכננה מאוחר יותר וכללה רוטור חמש-להבי חסר מפרקים.
הדגם Super Lynx כולל להבים חדישים בעלי שפת התקפה מתקדמת שפותחו בתוכנית ניסוי מיוחדת.
נכון להיום, מחזיק מסוק זה בשיא המהירות למסוק טהור והעומד על 400 קמ"ש (216 קשר).
הלהב הייחודי כלול בדגם EH-101 שנכנס לייצור בשנת 1996.
מספר רב של מסוקים יוצרו בברית המועצות בחברות כמו מיל וקאמוב.
מיכאיל מיל אימץ את תצורת המסוק הטהור.
הוא החל עם דגם המיל-1 שטס לראשונה בשנת 1950. הדגם הבא, המי-2 הונע על ידי מנועי סילון, ואחריהם יוצרו דגמי מי-3 ומי-4. המי-4 דמה מאוד ל-S-55 של חברת סיקורסקי אך היה גדול יותר ובעל יכולת נשיאה וביצועים טובים יותר.
מסוק המי-6 היה בין המסוקים הגדולים ביותר שיוצרו, בעל קוטר דיסקת רוטור של 35 מטר ומשקל נקי של 42,500 קילוגרם.
אחריו יוצר המי-10 שהיה גרסת עגורן אווירי של המי-6 ושכלל ארבעה כני נסע ארוכים ודקים.
את התואר המסוק הגדול והכבד בהיסטוריה גרף המי-12 שהיה מסוק בעל שני רוטורים שהורכבו בצידי הגוף והונעו על ידי 4 מנועי סילון.
המסוק תוכנן לשאת טילים גרעיניים ובין קצה דיסקה ימנית לשמאלית היה יותר מרחק מאורך מוטות הכנפיים של הבואינג 747 ג'מבו.
מסוק המי-8 הפך למסוק סער מוצלח במיוחד ועל בסיסו יוצר המי-17. דגם המי-24 פותח כתגובה לפיתוח מסוקי היואי החמושים שהראו את יכולתם במלחמת וייטנאם.
המסוק טס לראשונה בשנת 1972 ויוצר במספרים גדולים.
מסוק המי-26 שטס לראשונה בשנת 1982 הוא המסוק הפעיל הגדול והכבד כיום, עם קוטר דיסקת רוטור של 32 מטר, יכולת נשיאה של 20,000 ק"ג ומשקל מרבי של 56,000 ק"ג.
דגם המי-28 הוא מסוק קרב הדומה בתצורתו ל-AH-64 אפאצ'י.
הדגם החדיש של חברת מיל הוא המי-38 שמיועד להחליף את דגמי מי-8\17.
חברת קאמוב אימצה את התצורה של המסוק הקואקסיאלי והיא הייתה היחידה שהכניסה מסוקים כאלה לייצור סדרתי במהלך המאה העשרים.
שני הדגמים הראשונים של החברה, ה-Ka-8 וה-Ka-10 היו מסוקים קלים שסבלו מהספק מנועים נמוך שמנע מהם להפוך לדגמים מוצלחים.
ההצלחה האמיתית הראשונה באה בצורת הדגמים Ka-15 ו-Ka-18 אשר טסו בשנות ה-1950 המאוחרות.
החברה המשיכה עם דגמי ה-Ka-27 והגרסה האזרחית שלו ה-Ka-32. דגם נוסף הוא ה-Ka-50 שהוא מסוק קרב קל בעל ביצועים מרשימים.
המסוק הזה ייחודי בהיותו בין דגמי המסוקים הבודדים המוטסים על ידי טייס בודד, והוא מסוק הקרב החד-מושבי היחיד בעולם על בסיסו יוצר המסוק Ka-52.
התפתחות הזהות המגדרית או היווצרות הזהות המגדרית היא תהליך התפתחותי באדם.
בתהליך הנפוץ סטטיסטית, ילד או ילדה יפגינו הלימה בין התחושה המגדרית שלהם לבין מראה גופם או זהות המגדר המיוחסת להם, אך בתהליך נדיר סטטיסטית, חלקם הקטן יחוו אי הלימה וירגישו בנפשם כבני הזוויג ההפוך לכדי נון קונפורמיות מגדרית בילדות ואף דיספוריה מגדרית בילדות.
ממצא זה הוליד מחקר שלם על תהליך התפתחות הזהות המגדרית באדם.
נפוץ להניח כי התהליך מסתיים בינקות (אין הסכמה חד משמעית מתי בינקות) אך לפי מחקרים שיתוארו בהמשך, לעיתים פיתוח או גיבוש הזהות המגדרית ימשיך לשלבים מאוחרים יותר מן הינקות.
גישות שונות הוצגו להתמודדות עם מצבי אי הלימה שונים מסוג זה.
תחומי המחקר העיקריים העוסקים בהתפתחות הזהות המגדרית הם: ביולוגיה התפתחותית החוקרת את התשתית הביולוגית לגיבוש זהות מגדרית ופסיכולוגיה התפתחותית החוקרת את תהליך ההשלמה הפסיכו-חברתי במסגרתו מתגבשת זהות זו.
הגישה הרווחת בקרב פסיכולוגים היא כי התפתחות הזהות המגדרית מושפעת באופן נרחב מגורמים ביו-התפתחותיים וכי מערכים מורכבים של גורמים ביולוגיים ופסיכולוגיים במידות שונות, מביאים לגיבושה הסופי.
גישה רווחת זו מבוססת על מידע שהצטבר בעיקר בתחומים גנטיקה ואנדוקרינולוגיה, לפיו במהלך ההיריון יש להורמונים (ובעיקר לאנדרוגנים) השפעות ממיינות על התפתחות המערכת האנדוקרינית והמוח.
השפעות אלה מתבטאות הן בשינוי הצירים האנדוקריניים של האדם במהלך חייו, אשר באופן כללי מתבטאים שונה בין זכרים לנקבות, והן בהעלאת או הקטנת הסיכוי לגיבוש זהות מגדרית תואמת.
עד השבוע השביעי לערך של ההריון האנושי, כל עובר הוא נקבי, אך באופן כללי, אם סט כרומוזומי המין של אותו אדם הוא זכרי (XY), הגנטיקה תוביל להתפתחות אשכים, ולייצור הורמונים זכריים (אנדרוגניים) כגון טסטוסטרון.
הורמונים אלה ישפיעו על התפתחות המוח (ובכלל זה הצירים האנדוקריניים) בעת תהליך הזיכור (ויריליזציה), ובסבירות גבוהה יובילו לגיבוש זהות מגדרית גברית בהמשך החיים.
רוב בני האדם עם תסמונת זו מזדהים כנשים הטרוסקסואליות אם כי זה לא הכרחי ממצבים אפשריים נדירים של טרנסג'נדריות גם בנשים אלה.
המוזיקאית עדן אטווד למשל היא אישה עם תסמונת זו.
חוקרים מסוימים כגון הנוירוביולוג דיק שוואב טענו כי לא ידועה כל השפעה פסיכולוגית בתר לידתית משמעותית על התפתחות הזהות המגדרית בעוד שאחרים סברו שקיימת השפעה מזערית כזו, אך גישה זו נזנחה וכיום מקובל כי יש מקום נרחב יותר במידת מה לגורמים פסיכולוגיים ואף סוציולוגיים שיתוארו בהמשך.
מחקרים על מודעות מגדרית בתינוקות מגלים כי למידה ראשונית על הבדלים הכלליים בין המינים או לחלופין הקבוצות המגדריות עשויה להתרחש כבר בגיל 5–7 חודשים וישנם גם ממצאים מעורבים לגבי גיל 4 חודשים.
יש שהציעו כי לעיתים גיבוש התחושה המגדרית (עם או בלי הלימה נפשית-גופנית) ימשיך לשלבים מאוחרים יותר:
בספרם השנוי במחלוקת בו דווח מקרהו הטראגי של דייוויד ריימר כהצלחה הציגו הפסיכולוג השנוי במחלוקת ג'ון מאני והפסיכולוגית אנקה ארהרדט גישה דומה על בלבול מגדרי בגיל ההתבגרות.
מכיוון שבתקופה בה פרסם אריקסון את ממצאיו (שנות ה-50) שונות מגדרית הייתה נדירה וכמעט ולא היו טרנסג'נדרים (אנשים שעברו שינוי גופני בעקבות דיספוריה מגדרית) בנמצא, הרי שפסיכולוגים מתייחסים לרעיון בלבול הזהויות כטריגר לשונות מגדרית ולטרנסג'נדריות – בזהירות.
לפי שארלוט טייט, ניתן לראות את התפתחות הזהות המגדרית כתהליך הנמשך לאורך החיים – כחלק מהתפתחות האישיות ואצל מיעוט מן האנשים היווצרות התחושה המגדרית עשויה להימשך עד הזקנה כמו במקרים של חרטה על שינוי גופני בעקבות דיספוריה מגדרית (אשר נבדלת מהפסקה זמנית של תהליך השינוי מסיבות פרקטיות).
כמו כן, במיעוט מן התרבויות והחברות יש יותר משני מגדרים מובחנים (שלושה, ארבעה או אף חמישה מגדרים) וייתכן שאדם ייאמץ זהות מגדר מיוחדת כזו בבגרותו (לאו דווקא עם כמיהה לטרנסג'נדריות).
כך למשל במדינת עומאן ("ח'נית'"), הודו ("היג'רה"), האי סמואה ("פֿאפֿאפֿיני"), תאילנד ("ליידי בוי" או "קתואי"), ותרבות הבוגי באינדונזיה, בה ישנן 5 זהויות מגדר (החמישית היא "ביסו").
יש אנשים הטוענים כי יש להם שניים, שלושה, או יותר מגדרים .
המונח ביג'נדר נפוץ אך אין לו הגדרה אחידה והוא יכול לתאר תופעות שונות במקצת (כולל ג'נדרקוויריות או התנהגות מגוונת מגדרית).
לא נפוץ לראות בכך צורה של דיסוציאציה שכן האדם מודע למצביות המגדרית המתחלפת שלו.
לפי מחקר חלוצי בתחום, ניתן להסביר תופעה זו כביטוי מיוחד של אינטרסקסואליות.
הגבלות אתיות על חקר התהליך
ישנם כמה אנשים אשר איבר מינם הושחת לחלוטין בתאונות שונות עוד כשהיו תינוקות וניסו לחנכם כבנות עוד מינקותם.
מקרה בולט כזה הוא מקרהו הטראגי של דייוויד ריימר.
כמו כן, אין זה סביר שתחושה מגדרית קבועה תשתנה באופן עיקרי על ידי סוציאליזציה, תהליך שבכל הנוגע לשינוי התפתחות טבעית סבירה של מגדר נחשב לניסיוני ומסוכן.
בעוד שמחקר התערבותי ישיר כפי שתואר בפסקה הקודמת אינו מותר מתקנות אתיקה מחמירות, מן המאה ה-20 הצטבר מעט ידע מדעי על תהליך זה, המתבסס למשל על ניתוח התנהגות בסביבה טבעית-למחצה (כמו תינוקיות וגני ילדים), מחקרי אורך ועוד.
כבר משחר הפסיכולוגיה עלו רעיונות ותאוריות שונות על התפתחות התחושה המגדרית ובפרט כאלה שניסו להסביר מדוע מתרחשים המצבים שאנו מכנים כיום "נון קונפורמיות מגדרית בילדות" אשר קשורים בשיעורים גבוהים יותר להומוסקסואליות בחיים הבוגרים.
הגישה הכוללת של התאוריות הראשוניות נטתה להתעלמות מגורמים ביולוגיים והדגישו את מושג ה"הזדהות הפסיכולוגית" אך כפי שהוסבר אין מדובר בגישה המקובלת בקרב חוקרים כיום.
בין התאוריות שהתעלמו מגורמים ביולוגיים ונזנחו על ידי רוב החוקרים:
1. השערת האם השתלטנית של פרויד: הפסיכואנליטיקן זיגמונד פרויד הציע כי אם דומיננטית או מגוננת מדי מעלה הסיכוי לגיבוש תחושה מגדרית נשית ולהומוסקסואליות בעתיד אצל צאצא זכרי.
השערה זו לא זכתה לכל תמך אמפירי ואף זכתה להפרכות רבות ומוסכם כיום בקרב כלל החוקרים כי אין בה ממש – הן במחקר על התפתחות תחושת המגדר והן במחקר על התפתחות הנטייה המינית.
2. השערת היעדר הדמות האבהית (פסיכולוגים שונים): לפי השערה זו, דמות אב דומיננטית דיה בשנה וחצי (או 3 השנים הראשונות) לחיים נדרשת להתפתחות מגדרית תקינה.
באחד המחקרים נמצא כי כלל הגברים שגודלו על ידי אם חד הורית או שתי אימהות במסגרת הורות להט"בית הם בעלי זהות מגדרית גברית ורובם (בהתפלגות דומה לשאר האוכלוסייה) הטרוסקסואליים.
החוקרים דיווחו שבקבוצת הילדים להורות-יחידות (בהשוואה לקבוצת הילידים של זוג הורות) הייתה שכיחות מעט גבוהה יותר של בעיות פסיכיאטריות (הקשורות לכאורה להיעדר הורה נוסף ולקשיים של גידול ילד לבד).
אם כי החוקרים Stacey ו Biblarz שאישרו את הממצא ספציפית לגבי הורות להט"בית, הציעו שאין הכרח להסיק התפלגות דומה לחלוטין.
סך ממצאים אלה תואמים במידת מה את השקפתה של הפסיכולוגית אלנור מקובי לפיה הסביבה הכוללת (ובמידה רבה קבוצת השווים) היא זו שמשפיעה על התפתחות המגדר באופן כללי (אך גם כאן, לאו דווקא על תחושה מגדרית כשלעצמה).
רוב החוקרים מסכימים כי התפתחות התחושה או הזהות המגדרית קשורה במידה רבה בהתפתחות הנטייה המינית.
כבר בשנות ה-70 מצא ריצ'רד גרין קשרים סטטיסטיים מובהקים בין נון קונפורמיות מגדרית בילדות (עם או ללא דעיכה טבעית של נון קונפורמיות מגדרית בילדות) לבין הומוסקסואליות בחיים הבוגרים.
חלק ניכר ממלכות הדראג למשל (אשר לפי דעה רווחת רובם גברים הומוסקסואלים או ביסקסואלים) מדווחים לעיתים כי ביצוע הדראג מהווה עבורם דרך לבטא את עצמם מגדרית, כלומר את דמות הדראג שלהם או לחלופין, להחצין נשיות מודחקת הקיימת עמוק בתוכם.
לפי אחד המחקרים, מדובר בשיטת סימון (signaling) המקנה מעין ייחודיות או הגנה בתוך הקהילה ההומוסקסואלית.
עם זאת, ייתכן גם מניע בידורי לתופעה זו וכן ישנן אף נשים שהן ככלל סטרייטיות או ביסקסואליות המופיעות כמעין מלכת דראג בעצמן, תופעה הנקראת בשמות "נאו דראג" או "פואו קווין" (neo drag/faux queen).
קיימים מקרים בהם אין כל קשר בין זהות מגדרית לבין נטייה מינית הומוסקסואלית או ביסקסואלית וייתכנו הסברים נוספים משוערים לשיעורים מעט שונים של נטיות מיניות באוכלוסיות השונות.
התפתחות יתר של השדיים, ידועה גם כהיפרטרופיה של השדיים או גדילת יתר של השדיים, , היא מצב רפואי נדיר של רקמות החיבור בשדיים בו השדיים גדלים יתר על המידה.
מצב זה מחולק על פי חומרתו לשני סוגים, מקרומסטיה (מקרו=גדול; מסטיה=שד) וגיגנטומסטיה (גיגנטיק=ענק; מסטיה=שד).
גדילת יתר של רקמות השדיים עלולה להיגרם על ידי רגישות היסטולוגית להורמונים מסוימים, ביניהם פרולקטין, הורמונים נשיים וגורמי גדילה.
גדילת יתר של השדיים היא למעשה גידול שפיר שיכול להתקיים בצד אחד או בשני הצדדים בבית החזה.
מצב רפואי זה תואר לראשונה בספרות המדעית בשנת 1648.
האינדיקציה להתפתחות יתר של השדיים היא מסת שדיים שעולה על בערך 3% ממסת הגוף הכוללת.
קיימות הגדרות שונות למה נחשבת כרקמת שד מוגדלת, כאשר טווח המסה של הרקמה הרגילה ושל הרקמה החריגה גם יחד שנחשב ללא תקין נע בין 0.6 קילוגרם עד 2.5 קילוגרם.
עם זאת, מרבית הרופאים מגדירים תהליך גדילה של השדיים כהתפתחות יתר של השדיים כשמסת הרקמה עולה על 1.5 קילוגרם.
מקורות מסוימים מבחינים בין מקרומסטיה, כאשר מסת רקמת השדיים נמוכה מ-2.5 קילוגרם, לגיגנטומסטיה, כאשר מסת רקמת השדיים עולה על 2.5 קילוגרם.
התפתחות היתר עלולה לגרום לאי נוחות בשרירים ומתיחת יתר של העור, שעלולה לגרום במקרים מסוימים לכיבים.
גדילת יתר של השדיים עשויה להשפיע על שני השדיים בצורה דומה, אך לרוב משפיעה על שד אחד יותר מעל השד השני, וגורמת לא-סימטריה, כאשר שד אחד גדול יותר מהשד השני.
הא-סימטריה יכולה לנוע בין הבדל מינורי בין השדיים ועד שד אחד הגדול בצורה משמעותית מהשד השני.
גדילת יתר עלולה להשפיע בנוסף על הפטמה ועטרת הפטמה, במקום או בנוסף להשפעתה על השד כולו.
גדילת יתר של השדיים מסווגת לחמישה סוגים: כזו המופיעה במהלך גיל ההתבגרות (virginal hypertrophy), כזו המופיעה במהלך ההיריון, כזו המופיעה בנשים בוגרות ללא סיבה מובהקת, כזו המקושרת בטיפול באמצעות פניצילינאמין, וכזו המקושרת עם השמנת יתר קיצונית.
גדילת יתר של השדיים בגיל ההתבגרות
כאשר התפתחות יתר של השדיים מתרחשת במהלך גיל ההתבגרות, היא ידועה כהתפתחות יתר של השדיים בנערות.
בנוסף למידת החזה הגדולה, ישנם תסמינים נוספים הכוללים נגעים אדומים ומגרדים וכאב בחזה.
האבחנה מתבצעת כאשר החזה של נערה מתבגרת גדל במהירות וצובר מסה גדולה, לרוב בצמוד לקבלת המחזור הווסתי הראשון.
רופאים מסוימים סבורים כי ההתפתחות המהירה של השדיים קורית עוד קודם למחזור הווסתי הראשון.
נשים מסוימות הסובלות מהתופעה חוות התפתחות יציבה של השדיים במשך תקופת זמן ארוכה של מספר שנים, ולאחריה האצה בקצב הצמיחה הנורמלי.
לעומתן, מתבגרות אחרות חוות התפתחות מינימלית או זניחה של השדיים עד לנקודה שבה השדיים מתפתחים מהר מאוד בתקופה קצרה של זמן.
זה עלול לגרום אי נוחות ניכרת.
נשים הסובלות מהתפתחות יתר של השדיים לעיתים קרובות חוות גדילה מואצת של הפטמות בנוסף.
במקרים חמורים של התפתחות יתר של השדיים, מופיעה בנוסף התפתחות יתר של הדגדגן.
במחזור הווסתי הראשון, נערות מסוימות שחוו התפתחות מועטה של השדיים או לחלופין לא חוו התפתחות של השדיים כלל, עשויות לחוות גדילה מואצת של שלוש מידות חזייה או יותר תוך ימים ספורים.
גדילת יתר של השדיים במהלך היריון
אפקט דומה עשוי להתרחש בתחילת ההיריון או במהלך השבועות ה-16 ועד השבוע ה-20. כאשר הנפיחות ברקמות החיבור מתרחשת לאחר הלידה, זה עלול להשפיע לרעה על אספקת החלב לטווח הרחוק.
הנפיחות גדלה עם כל היריון עוקב.
הגדילה המהירה של השדיים יכולה לגרום לגלי חום עזים.
כמו כן עלולים להגרם אי-נוחות קיצונית, חום מקומי, אודם, גירוד ואף לקילוף העור.
הנפיחות עלולה לדכא את אספקת החלב מכיוון שהיא לוחצת וחוסמת את בלוטות החלב, מה שגורם לדלקת בשד.
גדילת יתר של השדיים בינקות
בספרות הרפואית דווחו בנוסף מקרים של התפתחות יתר של השדיים בגיל ינקות.
הסיבה הבסיסית לגדילה המהירה ברקמות החיבור של השדיים, שתוצאותיה גדילה לממדים ענקיים וחסרי פרופורציה, עדיין לא הובהרה לחלוטין.
אף על פי כן, הגורמים האפשריים כוללים רגישות גבוהה להורמונים מסוימים (כמו אסטרוגן, פרוגסטרון ופרולקטין) או גורמי גדילה בשדיים.
שדיים מקרומסטיים מדווחים כמורכבים בעיקר מרקמות חיבור שומניות וסיביות, בעוד רקמות בלוטה נשארות יציבות.
מקרומסטיה מתרחשת אצל בערך כמחצית מהנשים אשר סובלות מסינדרום יתר ארומטאז (מצב של היפראסטרוגניה).
היפרפרולקטינימיה דווח כגורם במקרים מסוימים של מקרומסטיה.
מקרומסטיה קושרה גם עם היפרקלצמיה.
כמו כן ניתן לראות כי כשני שלישים מהנשים אשר סובלות ממקרומסטיה סובלות גם מהשמנת יתר.
מלבד ארומטאז, לפחות עוד שתי מוטציות גנטיות מקושרות לגרימת מקרומסטיה.