tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוצאת הרדיפות והגירושים הייתה שבסוף המאה ה-14 מערב אירופה התרוקנה מיהודיה (למעט ספרד ופורטוגל), ורובם הגרו למזרח אירופה ובעיקר לפולין.
האווירה הפסימית והדיכאונית ששררה באותה תקופה באה לידי ביטוי במוטיב אמנותי שנקרא "ריקוד המוות", בו מתוארים אנשים מתים כשלצידם שלדים מרקדים, תוך האנשה של המוות.
הסופר האיטלקי בן התקופה ג'ובאני בוקאצ'ו מתאר בספרו "דקאמרון" את מגפת המוות השחור: "וירבו המוני הגופות אשר בכל יום ויום וכמעט בכל שעה ושעה הובאו ערמות ערמות אל כל כנסייה וכנסייה, ואזל מקום לקבורה...".
הספר עוסק בעשרה חברים שבעת מגפת הדבר בפירנצה, התכנסו למשך עשרה ימים בווילה בקרבת פייזולה, ליד פירנצה, בניסיון לשכוח מעט את פגעי המגפה.
יצירות אחדות עוסקות במוות השחור, ובהן:
בנימין גלאי, המוות השחור, בהוצאת ספרית מעריב.
רומן סמי-היסטורי המתרחש על רקע מגפת "המוות השחור" (מהדורה ראשונה יצאה בשם "דברי ימי גמיני")
קוני ויליס, ספר יום הדין.
מסע בזמן של סטודנטית להיסטוריה המגיעה בטעות לתקופת המוות השחור
פרד ורגאס, עזוב מהר וחזור מאוחר, תעלומת רצח בפריז של ימנו שבה שזורה המגפה, ספרים ומנהגים הקשורים בה, וכן התפרצות המגפה בפריז בתחילת המאה ה-20.
קן פולט, עולם ללא קץ, בהוצאת מודן.
רומן המתרחש באירופה במאה ה-14 וכחלק מהעלילה, מסופר על המוות השחור המתרחש בפירנצה ועובר לצרפת ומשם לאנגליה.
סיפור קצר מאת אדגר אלן פו בשם "מסיכת המוות האדום", שהושפע מהמוות השחור וייתכן שספציפית מדקאמרון של בוקאצ'ו.
בסיפור מתכנסים אצילים בטירה מפחד מגפה.
"החותם השביעי", סרטו של הבמאי אינגמר ברגמן, מציג את המגפה ואת ההרס והחורבן שנגרם ממנה.
בשנת 2021 עלתה לשידור הסדרה "סיפורי אימה אמריקאים", במסגרתה צולם הפרק הרביעי שמגולל סיפור של עיירה בתקופת המגפה השחורה והניסיון למצוא תרופה לכך.
משחק הווידאו "A Plague Tale: Innocence" משנת 2019 והמשכו "A Plague Tale: Requiem" משנת 2022 עוסקים באח ואחות החיים בצרפת בזמן התפרצות המוות השחור, שמהווה מרכיב חשוב בעלילת המשחקים.
המוזיאון האמריקאי לאמנות עממית נוסד בשנת 1961.
כיום המוזיאון שוכן ברחוב 53 מערב באי מנהטן שבעיר ניו יורק, בארצות הברית.
המוזיאון עבר למושבו הנוכחי ב-11 בדצמבר 2001.
במקור המוזיאון נקרא "המוזיאון לאמנות עממית של האמריקאים הראשונים" (Museum of Early American Folk Arts).
בשל קשיים תקציביים נאלץ המוזיאון, ב[שנות ה-70, למכור חלק ממוצגיו.
המוזיאון לכל אורך פעילותו הציג הן אמנות עממית מקורית, והן אמנות עממית עכשווית.
המוזיאון האמריקאי לקולנוע או המוזיאון האמריקאי לתמונה הנעה הוא מוזיאון שנוסד בשנת 1988, וממוקם בקווינס בעיר ניו יורק, באתר בו היו אולפני אסטוריה.
מטרתו של המוזיאון היא להציג לציבור הרחב את ההיסטוריה, ההתפתחות והאמנות של התמונה הנעה - סרטים, וידאו וטלוויזיה ולבחון את השפעתם על החברה ועל התרבות.
המוזיאון הוא אחד מאתרי התיירות העיקריים של רובע קווינס.
המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע הוא אחד המוזיאונים החשובים בארצות הברית.
המוזיאון נמצא בשדרת סנטרל פארק וסט (השדרה ליד הגבול המערבי של סנטרל פארק) בין רחוב 77 מערב לבין רחוב 81 מערב בשכונת האפר וסט סייד (הצד המערבי העליון) ברובע מנהטן שבניו יורק.
המוזיאון מעסיק למעלה מ-1,200 עובדים והוא מנהל כ-100 מחקרי שדה מדי שנה.
המוזיאון נוסד בשנת 1869 ובתחילת דרכו שכן בבניין הארסנל (בניין מאגר התחמושת) שבסנטרל פארק.
בשנת 1874 נרכשה הקרקע למבנה הנוכחי של המוזיאון, והמבנה המקורי תוכנן בסגנון נאו-גותי על ידי קלוורט ווקס וג'ייקוב ריי מולד (אשר בנו יחד עם פרדריק לו אולמסטד את המבנים בסנטרל פארק הסמוך), והמבנה נבנה בין השנים 1874–1877.
בהמשך הורחב המוזיאון ונבנתה חזיתו הדרומית העטוייה לבנים אדומות.
חזית זו שתוכננה בסגנון נאו-רומנסקי על ידי ג' קליבלנד קאדי הפכה לסימן היכר ולסמל של המוזיאון.
חזית בסגנון רומי פרי תכנונו של ג'ון ראסל פופ נבנתה בשנת 1936 בצידו של המוזיאון הפונה לסנטרל פארק.
חזית זו מובילה לאולם הכניסה החדש של המוזיאון הבנוי בצורת בזיליקה רומית, ובמרכזה נמצא שלד של בארוזאורוס המנסה להגן על צאצאה מפני אלוזאורוס טורף.
אולם זה נבנה כאנדרטה לטדי רוזוולט.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע מפורסם בדיורמות שלו המציגות פוחלצים של בעלי חיים בסביבתם הטבעית - למוזיאון שלוש תצוגות דיורמות: בעלי חיים אסייתים, אפריקאים וצפון אמריקאים.
כמו כן באולם האוקיינוסים ישנו דגם בגודל טבעי של לוויתן כחול.
אחד המוצגים הייחודיים המוצגים במוזיאון הוא ההיידה - קנו מלחמה אינדיאני שנוצר עבור המוזיאון במיוחד והובא אליו דרך פנמה (התעלה טרם נבנתה באותה עת והיו צריכים להעביר אותו ביבשה).
כמו כן למוזיאון אוסף מינרלים ויהלומים הכולל את כוכב הודו הידוע - הספיר הגדול בעולם.
למוזיאון אוסף גדול של שלדי דינוזאורים הכולל בין השאר את המפורסמים שבהם: טירנוזאורוס, טריצרטופס, אפטוזאורוס/ברונטוזאורוס, סטגוזאורוס, אלוזאורוס, סטירקוזאורוס ועוד.
ב-2016 הוצב במוזיאון שלד ענק באורך 37 מטר של טיטנוזאור ענק (זאורופוד מענף הטיטאנוזאוריה) שנתגלה ב-2014 וב-2017 ניתן לו השם פטגוטיטאן במאמר מדעי.
פלנטריום היידן המהווה חלק מ"מרכז רוז לחקר הארץ והחלל" מהווה חלק מהמוזיאון.
מוזיאון הגלישה הלאומי של אוסטרליה הוא מוזיאון בעיירה טורקי, אוסטרליה, הנחשב למוזיאון הגלישה, תרבות החוף והיכל התהילה האוסטרלי של הגלישה.
המוזיאון נפתח בדצמבר 1993 ובשנת 1994 זכה להכרה מטעם איגוד הגלישה הבינלאומי (ISA) כאחד ממרכזי מורשת הגלישה החשובים בעולם.
המוות נאה לה הוא סרט קומדיה אמריקאי שיצא בשנת 1992 ובוים בידי רוברט זמקיס.
משתתפים בו מריל סטריפ, גולדי הון, ברוס ויליס ואיזבלה רוסליני.
הסרט הוא קומדיה שחורה על תופעת הניתוחים הקוסמטיים בקרב סלבריטאיות והפחד מהזדקנות.
מדלן אשטון (סטריפ), שחקנית הוליוודית מתבגרת, גוזלת את הארוס של חברת ילדותה, הלן שארפ (הון), מנתח פלסטי בשם ארנסט מנוויל (ויליס) לאחר שהשלושה נפגשו בערב הפתיחה של הצגה כושלת של מדלן.
כתוצאה מכך, הלן עוברת התמוטטות עצבים ובמשך שבע שנים מזניחה את עצמה, עולה במשקל ומוכנסת למוסד פסיכיאטרי, שם היא מחליטה להוציא לפועל את נקמתה במדלן.
לאחר שבע שנים נוספות מדלן וארנסט נשואים יחדיו.
מדלן מתמודדת עם הזדקנותה והקריירה הכושלת שלה בעוד ארנסט עובד כמאפר גופות ומתמודד עם אלכוהוליזם.
השניים מקבלים במפתיע הזמנה מהלן לכבוד הוצאת הספר החדש שלה, "צעירה לנצח".
לכבוד האירוע מתכננת מדלן לעבור טיפול קוסמטי מסיבי בספא הפרטי שלה ונדחית, אך מקבלת הפניה לאישה בשם ליסל וון- רומן (רוסליני).
בערב הפתיחה פוגשים מדלן וארנסט את הלן, שמסתברת להיות יפהפייה מאי פעם.
הדבר מדכא את מדלן עוד יותר, והיא פונה בצעד נואש אל ליסל.
על אף מראה הנערי, ליסל היא בת שבעים ואחת, וההצעה שלה למדלן היא שיקוי נעורים נצחיים, שעוצר את הזקנה ואף מביא למראה צעיר יותר.
מדלן מקבלת את ההצעה וקונה את השיקוי במחיר גבוה במיוחד.
לאחר שהיא שותה אותו נעוריה חוזרים אליה, וכן גם ביטחונה העצמי.
בינתיים הלן יוצרת קשר עם ארנסט בביתו ומשכנעת אותו לברוח איתה, לאחר שירצחו את מדלן והדבר ייראה כהתאבדות.
ארנסט מסכים והלן עוזבת את המקום.
בהגעתה הביתה מדלן מתריסה את ארנסט ומשפילה אותו, ובזעם רב, הוא דוחף אותה במדרגות והיא שוברת את המפרקת.
ארנסט הנרגש מדווח על כך להלן וקורא לה לבוא, אולם מדלן קמה במהרה ומתפקדת לחלוטין, וארנסט המופתע מסיע אותה לבית חולים, שם מסתבר שפיזית היא מתה.
בבית עושה ארנסט טיפול קוסמטי מקיף למדלן, בזכות יכולותיו כקברן, אך הלן במפתיע מגיעה, מתעמתת עם מדלן, שהורגת אותה ביריית רובה אחת.
מהר מאוד גם הלן קמה לתחייה (ועם חור עצום בבטן) ומסתבר כי גם היא שתתה את השיקוי של ליסל.
השתיים מתעמתות זו עם זו אך מגיעות לפשרה, וארנסט מטפל בשתיהן.
אולם, הטיפול של ארנסט הוא זמני, והן מחליטות להביא אותו לליסל במטרה שישתה את השיקוי ויטפל בהן לנצח.
הן מעלפות אותו ומביאות אותו אליה, אך זה מסרב להצעה של השיקוי ובורח.
37 שנים אחר כך, ארנסט מת ומדלן והלן נותרות לבדן, והן נאלצות לטפל ולשמר זו את זו לנצח.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי (באיטלקית: Museo Archeologico Nazionale di Cagliari) בעיר קליארי, בירת סרדיניה, הוא אחד המוזיאונים החשובים באי.
מאז שנת 1993 שוכן המוזיאון במצודת המוזיאונים (Cittadella dei musei) של העיר אשר שימשה בעבר כארסנל לאחסון ולתחזוקה של כלי נשק ותחמושת (Arsenale), ברובע המצודה (Castello).
בתחום הארכאולוגיה הוא המוזיאון העיקרי באי, ומצויים בו ממצאים חשובים שנחשפו באי והשייכים לתרבות הנוראגית, לתרבות העם הסרדי, לתקופת רומא העתיקה ולתקופת האימפריה הביזנטית.
במוזיאון מצויות קערות שמן להדלקה המיוחסות ליהודי סרדיניה.
בסיסן הוא על מנורה של שלוש או שבע רגלים.
התצוגה של המוזיאון משתרעת על פני ארבע קומות וכוללת ממצאים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו באי.
בקומה הראשונה - התצוגה עוברת ברפרוף על ממצאי התרבות של האי מתקופת האבן החדשה - התקופה הנאוליתית עד שלהי תקופת ימי הביניים.
הם מוצגים בסדר, אשר יישאר חרוט בזיכרון.
שאר שלוש הקומות, אשר שתים מהן נחנכו ביוני 2000 והשלישית עומדת להיפתח.
אלה נערכו לפי הקריטריון הטופוגרפי, דהיינו המוצגים הם לפי מיקומם, אשר הוא בעל משמעות יותר למבקר:
עידן הפרהיסטוריה מיוצג על ידי ממצאים מאתרי קבורה : pre-nuraghic הנקרופוליס של Anghelu Ruiu ו-Nuraghe Palmavera ו- Nuraghe Nieddu .
בין השאר נמצאו: מחרוזות, שרשרות וענקים מעצמות.
אופייני להם הבסיס המשולש, מעין חצובה, מרוכזת למרכז אחד.
טיפוסי לתרבות הקיקלדית (Cycladic civilization) המבטאים את אמא האדמה.
וכן ממצאי התרבות ה-Ozieri הקדומה.
התרבות הנוראגית - ממצאים מברונזה
הפיניקים - כתובות ביוונית ואיטליוטה (italiota)
האטרוסקים - חפצי אומנות המאה ה-6 לפנה"ס והמאה ה-7 לפנה"ס
מצרים - בבסנ'אנטיוכו נמצא פסל מצרי
רומא העתיקה - נמצא פסל משיש של אל אומאי ושל קיסר
הארכאולוג "פאני ארמיני לטיציה מארינונה" (Marinone) אשר בדק את העתיקות המצויות במוזיאון הגיע למסקנה כי הם עבריות וניתן לתארך אותן למאה ה-5 והמאה ה-6 - התקופה שבה הביזנטים והונדלים שלטו באי ומוצאם מהקהילה היהודית ב"טאורוס" (Tharros).
הפרטים הידועים על קערות השמן הם:
קערת שמן מחימר בצבע כתום עשויה מגרגירים עדינים, בגודל של 9X6.2X 2.2 ס"מ.
הבסיס שלה הוא משלוש זרועות על בסיס, אשר לדעת החוקר, ניתן לראות בהן בסיס למנורה ( ממצא מספר 82095).
קערת שמן דומה, גודלה 7.8X5.1X2.4 ס"מ, שתי מגרעות ובסיס בצורת מנורה.
הבסיס הוא מלבני והזרועות הן של מנורה.
עוד קערות נמצאו ופורסם אודותם בשנת 1991: האחת, עם בסיס לשבע זרועות המנורה, השני, עם יצור עדין יותר של שפת הקערה, השלישי, קערה עגולה יותר כאשר הבסיס הוא בצורת פעמון והאחרונה, עם בסיס לשבעת קני המנורה.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אומבריה (באיטלקית: Museo archeologico nazionale dell'Umbria) הוא מוזיאון לתצוגת ממצאים ארכאולוגיים ממחוז אומבריה.
המוזיאון שוכן מאז 1948 במבנה של מנזר לשעבר בפרוג'ה, אחד המבנים הגדולים והנאים בעיר, הכולל מגדל פעמונים מסיבי של הכנסייה.
המוזיאון נחשב לריכוז חשוב של עתיקות אטרוסקיות.
הוא כולל אוספי עתיקות משתי תקופות: הפרהיסטורית והאטרוסקית-רומא העתיקה.
רוב הממצאים התגלו באזור במאה ה-19. החשובים שבהם הם אלו: סרקופג של ספרנדיו (Sperandio), אבן מיל של פרוג'ה (cippo of Perugia) ושערי הברונזה של מצודת סנט קסטלו לשעבר.
במוזיאון שוחזר בית קברות עתיק של משפחה אטרוסקית, היא משפחת צ'אי-קוטי (Cai-Cutu) מהמאה ה-3 עד המאה ה-1 לפנה"ס, יחד עם אביזרי קבורה.
חלק מהאוספים הפרהיסטוריים נרכשו מפרטיים ומראשית המאה ה-20, הפריטים הם מחפירות יזומות באזור.
ממצאי התקופה הפרהיסטורית מוצגים לאורך פרוזדור ארוך של 26 מטר.
חלקם, היו במקור אוסף פרטי והשאר נחשפו בראשית המאה ה-20. הממצאים כוללים: כלים לשימוש יום-יומי, כלי-נשק וכן קישוטים.
התיארוך של התצוגה הוא מתקופת הברונזה ומאוחר יותר, מתקופת הברזל.
אלו ממצאים שנחשפו במאה ה-19. החשוב שבהם הוא "צ'יפו של פירוג'ה" - הכתובת הארוכה ביותר בשפה האטרוסקית.
אבן הצ'יפו, נמצא בשנת 1822, בגבעת סן-מרקו, בקרבת העיר פרוג'ה.
לאבן היה בסיס רחב וגס, אשר רק חלק ממנו נחשף, הוא חלק הכתובת המצויה במוזיאון.
הכתובת מבוססת על אלף-בית שהיה מקובל בצפון אטרוריה ובאופן מיוחד בפרוג'ה, במאות ה-2 וה-3 לפנה"ס.
הכתובת ניתנת לקריאה מימין לשמאל, כוללת 24 שורות בחלק הקדמי ועוד 22 שורות בחלק השמאלי.
השורה הראשונה כתובה באותיות גדולות, השורה ה-12 מייצגת הפסקה ברצף.
השורה הבאה מתחילה מעט בהזזה ובהמשך כתוב בקטע במלואו.
בשורה 9 אפשר להבחין בתיקון הכתיבה.
במקום אחר יש הדגשה על מילה כתובה.
הכתובת כוללת הסכם חוזי בין שתי משפחות וולטינה (Velthina), משפחה המוכרת בפרוג'ה ו"אפונה" (Afuna), משפחה מאזור קיוסי (Chiusi).
ההסכם הוא על רכוש השייך לאציל ממשפחת וולטינה.
השורה הראשונה והשנייה כוללת את שם השופט ושמות העדים הקשורים לעסקה.
השורה החמישית עוסקת בהרשאה לבצע את ההסכם, מוזכרות בשורה המושגים "ציבור" ו"אטרוסקים".
בשורה 12 מופיע המונח "נאפר" שהוא יחידת מדידה.
הסיום, הוא כמקובל בסוף מסמך
בקומת המרתף של המוזיאון שוחזר בית הקברות של בני משפחת צ'אי קוטו האטרוסקית בארבעה חדרים, כפי שנמצאו במקור.
הסדר שבו הם נמצאו חשוב להבנת השינויים שחלו מהשימוש בשפה האטרוסקית לשימוש בשפה הלטינית.
ככל שהכתובות חדשות יותר, מספר הביטויים בלטינית גדול יותר.
בית הקברות התגלה בשנת 1938 בגינתו של איכר.
חדרי הקבורה היו מכוסים גג וכאשר הוסר הגג נמצאו בו כחמישים ארונות קבורה מכל הגדלים.
הארונות עשויות ברובם מאבן מקומית, כאשר שניים כוסו בסטוקו.
כאשר הנורמה של שריפת מתים נפוצה, הארון קטן ורק כתובת עם השם מופיע עליו.
השמות על הארונות הם של גברים בלבד וכוללים שם פרטי, שם משפחה, שם האב ולעיתים גם שם משפחת האם.
בארונות של אנשים מבוגרים נרשם גם עיר המוצא של האדם.
עם התרחבות השימוש בלטינית, הופיעו שני שמות המשפחה.
כך למשל : שם המשפחה האטרוסקי "קוטו" שונה ללטינית "קוטיוס".
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (במלטית: Mużew Nazzjonali tal-Arkeoloġija, באנגלית: National Museum of Archaeology) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של ולטה, בירת מלטה.
המוזיאון שוכן בבניין ההיסטורי אשר שימש כ"אכסניית פרובאנס" (Auberge de Provence), והוא מופעל על ידי "מורשת מלטה".
המבנה נבנה על ידי האבירים ההוספיטלרים ב-1571, וסביר שתוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar).
הוא הוקם בסגנון הבארוק, וחזיתו משלבת יסודות מנייריסטים.
ההוספיטלרים הקימו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues).
כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים ממסדר יוחנן הקדוש שהשתייכו ל"לשון" (langue) מסוימת, שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד.
בעת השלטון הבריטי במלטה, שימש המבנה כקסרקטין וכבית מלון, וב-1955 הוא יועד לשמש כמשכן למוזיאון.
המוזיאון הארכאולוגי נחנך באופן רשמי ב-1958, ובשנותיו הראשונות כלל גם אוסף של אמנות יפה.
בשל מצוקת המקום, הופרד אוסף זה מהאוסף הארכאולוגי ב-1974, והוקם המוזיאון הלאומי לאמנות יפה.
ב-1996 נסגר המוזיאון למשך שנתיים לשם עריכת שיפוץ מקיף, ונפתח לקהל מחדש ב-1998.
המוזיאון מציג ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית, החל מהגעת האדם אל איי מלטה כ-7,200 שנה לפני זמננו, ועד סוף תקופת תרבות בוני המקדשים שפרחה באיים בין 3600 ל-2500 לפנה"ס, ואשר הקימה את המקדשים המגליתיים ברחבי הארכיפלג ואת ההיפוגאום של חל-ספליני.
המוצגים הידועים כוללים את פסל "האישה הנמה" מחל-ספליני, פסל "ונוס ממלטה" ממקדש חג'ר אים והמזבח הגדול ממקדש טרשין.
בקומה השנייה של המבנה מתבצעות עבודות שנועדו להכשיר אולמות תצוגה לתקופות מאוחרות יותר, החל בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הביזנטית.
עוד מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, ופועלים בו אודיטוריום, חנות וספרייה.
המוזיאון האולימפי (בצרפתית Le musée olympique) הוא מוזיאון מייסודו של הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC), המוקדש לספורט, לתנועה האולימפית והמשחקים האולימפיים ולתולדותיהם.
המוזיאון נוסד ביוזמתו של נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, חואן אנטוניו סמראנש, ונחנך ב-23 ביוני 1993. הוא שוכן סמוך לחופי ימת ז'נבה, בשכונת אושי, בעיר לוזאן שבשווייץ, בה ממוקמים גם משרדי הוועד האולימפי הבינלאומי.
מבנה המוזיאון הוקם בסגנון מודרני, והוא משתרע על פני שטח של 11,000 מ"ר.
מוצגת בו תערוכה קבועה המשתרעת על פני שטח של 2,500 מ"ר, ושטח של 900 מ"ר נוספים המוקדש לתערוכות מתחלפות.
ביתר שטחו של המבנה שוכנים אודיטוריום, חדרי ישיבות, אולם תלת-ממד המציג 6,000 סרטונים היסטוריים, מסכי צפייה אינטראקטיביים אודות אלופים אולימפיים, חנות, מסעדה ועוד.
תערוכת הקבע כוללת למעלה מאלף פריטים, והיא מוקדשת, בין היתר, לברון פייר דה קוברטן, מייסדם של המשחקים האולימפיים המודרניים, משחקי הקיץ האולימפיים (בעיקר בעת החדשה, אך גם ביוון העתיקה), משחקי החורף האולימפיים, בולאות ולנומיסמטיקה.
לצד מבנה המוזיאון משתרע גן בשטח של 30 דונם שבו מוצגות יצירות אמנות שונות, ובהן פסלים של אוגוסט רודן, ניקי דה סן פאל, ז'אן טינגלי ופרננדו בוטרו.
בשנת 2008 פקדו את המוזיאון למעלה מ-202,000 מבקרים, ונכון לתחילת שנת 2010 ביקרו בו בסך הכל כשלושה מיליון בני אדם מאז היווסדו.
בשנת 1995 זכה המוזיאון בתואר "מוזיאון השנה האירופי".
המוות הקטן הוא ביטוי המתייחס לאובדן הכרה קצר או היחלשות התודעה, ובשימוש מודרני מתייחס ספציפית לתחושה שלאחר אורגזמה כמשולה למוות.
השימוש הראשון המתועד בביטוי באנגלית היה בשנת 1572 במשמעות של "התקף התעלפות".
מאוחר יותר פירושו היה גם "עווית עצבית".
השימוש הראשון המאושר במשמעות "אורגזמה" היה בשנת 1882. בשימוש מודרני, מונח זה פורש בדרך כלל כדי לתאר את המצב הפוסט-אורגזמי של חוסר הכרה שאנשים מסוימים תופסים לאחר כמה חוויות מיניות.
המונח "La petite mort" לא תמיד חל על חוויות מיניות.
זה יכול לשמש גם כאשר משהו לא רצוי קרה לאדם והשפיע עליו כל כך ש"חלק ממנו מת בפנים".
דוגמה ספרותית לכך נמצאת בספרו של תומאס הרדי, טס לבית דרברוויל כאשר הוא משתמש בביטוי כדי לתאר כיצד טס מרגישה לאחר שנתקלה במבשר מזעזע במיוחד לאחר פגישה עם האנס שלה:
היא הרגישה את ה"מוות הקטנטן" לנוכח המידע הנורא הבלתי צפוי הזה, והשאירה את הגבר הבודד מאחוריה.
המונח "מוות קטן", תרגום ישיר של La petite mort, ניתן להשתמש גם בעברית לאותו אפקט בעצם.
באופן ספציפי, זה מוגדר כ"מצב או אירוע הדומים או מקדימים את המוות היחלשות או אובדן הכרה, במיוחד בשינה או במהלך אורגזמה", הגדרה כמעט זהה לזו של הצרפתית המקורית.
כמו עם La petite mort, השימושים המוקדמים יותר לא קשורים למין או לאורגזמה.
המוות הקטן הוא סרט קצר משנת 1995 בבימויו של פרנסואה אוזון.
פול (פרנסואה דלב (Delaive)) הוא אמן גאה, שהפרויקט הנוכחי שלו הוא צילום פניהם של גברים בעת שהם מגיעים לאורגזמה (אחד מכינויי האורגזמה בצרפתית הוא La petite mort - המוות הקטן).
הוא חי ביחד עם מרסיאל (מרסיאל ז'אק), בן-זוגו.
קאמי אחותו, המנהלת את העסק המשפחתי, לוקחת את פול לבית-החולים, על מנת שיבקר את אביהם, אשר עומד למות ממחלת הסרטן.
פול לא ראה את אביו מזה שש שנים, ואת כל חייו העביר עם האמונה כי אביו חושב שהוא מכוער, ואולי אף חושב שהילד לא שלו.
כאשר אביו חסר הכרה, חומק פול לחדרו, מפשיט אותו מכל בגדיו ומצלם אותו בעירום, עבור הפרויקט שלו.
קאמי תופסת על חם את פול באמצע הצילומים, ומגרשת אותו מהחדר, בטענה שאין לו כבוד כלפיו אביו.
פול טוען שהוא אינו צריך לבקש רשות לצלם את אביו כך, כשם שלא מבקשים רשות מתינוק.
כאשר פול מפתח את התמונות בחדר החושך שבביתו, הוא מתפלא לגלות צילום ובו עיניו של אביו פקוחות.
לאחר מות האב, משוחח פול עם אחותו, ומבין ממנה שאביו שיתף איתו פעולה בעת הצילום, כאשר העמיד פנים שהוא ישן.
קאמי מוסרת לידיו אוסף תמונות שהאב הוריש לו.
בתוך אוסף התמונות מוצא פול תמונה של עצמו כתינוק, בזרועות אביו שמנשק אותו.
המוזיאון האמנותי של דרבי הוקם בשנת 1879, יחד עם הספרייה המרכזית, בבניין חדש, מעוצב על ידי ריצ'רד ניל פרימן, וניתן לעיר דרבי על ידי מייקל תומאס בס, מבשל בירה שגר בדרבי.
האוסף כולל גלריה שמציגה את הציורים של יוסף רייט של דרבי.
תערוכות נוספות מכילות ארכאולוגיה, היסטוריה של הטבע, גאולוגיה ואוספים צבאיים.
הגלריה לאמנות פתוחה מאז 1882.
המוזיאון החל לפעול עם הקמתה של החבורה למוזיאון והיסטוריה טבעית בעיר דרבי והמחוז, ב-10 בפברואר 1836. היא הייתה חברה פרטית שמומנה על ידי חבריה.
המוזיאון הארכאולוגי של אולימפיה הוא מוזיאון באולימפיה שבמערב הפלופונסוס, אחד הגדולים במוזיאוני יוון.
במוזיאון מוצגים ממצאים ארכאולוגיים ממחוז אליס וממצאים שנמצאו באתר הארכאולוגי של אולימפיה.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל היווני פאטרוקלוס קרנדינוֹס (Πάτροκλος Καραντινός) ונבנה בעמק הנמצא מול האתר הארכאולוגי מצפון מערב לגבעת קרונוס.
אחד הממצאים החשובים במוזיאון הוא הפסל אלת הניצחון ניקה של הפסל היווני פיוניוס (Παιώνιος) שחי במאה החמישית לפנה"ס.
פסל זה הוטבע על המדליות שהוענקו ב אולימפיאדת אתונה שהתקיימה בשנת 2004.
בפברואר 2012 שני שודדים נכנסו למוזיאון ושדדו באיומי אקדח עשרות ממצאים ארכאולוגיים.
אוסף כלי חרס עשויים מטרקוטה מהתקופות הפרהיסטורית, הארכאית והקלאסית ביוון
אוסף פסלים החל בתקופה הארכאית ועד התקופה הרומית.
אוסף מהמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה
הרמס נושא את דיוניסוס התינוק של הפסל פרקסיטלס
ניקה של הפסל היווני פאוניוס
פסל ברונזה של סוס מיניאטורי
המוזיאון הארכאולוגי בעקבה הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר עקבה שבירדן.
המוזיאון שוכן במבנה אשר שימש כארמונו של חוסיין בן עלי, מנהיג המרד הערבי, ואשר נבנה בשנת 1917. מצודת עקבה שוכנת בצמוד למבנה המוזיאון ממזרח, ובצידו המערבי מתנשא תורן הדגל הגבוה שעליו מונף דגל המרד הערבי.
במוזיאון ארבעה חדרי תצוגה בהם מוצגים ממצאים נבטיים, רומיים, ביזנטיים ומוסלמים.
נוסף על אלה אוצר המוזיאון ממצאים מהכנסייה העתיקה בעקבה ואת אבן המיל הראשונה בוויה טראיאנה נובה (Via Traiana Nova), היא דרך המלך, שעליה חקוקים שמו של הקיסר טראיאנוס והעובדה שסלל את הדרך מסוריה אל ים סוף.
עוד מציג המוזיאון מטבעות זהב פאטימים, כיתובים של פסוקים מהקוראן אשר התנוססו במאה ה-9 מעל שער העיר המזרחי, ומוצגים נוספים ממצרים, אתיופיה, עיראק וסין.
נכון ל-2017 הוא סגור לשיפוצים.
המוזיאון הארכאולוגי של האטיי (בטורקית: Hatay Arkeoloji Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר אנטקיה, עיר הבירה של חבל האטיי שבטורקיה.
המוזיאון ידוע באוסף הפסיפס הגדול של ממצאים מהתקופות הרומית והביזנטית.
בניית המוזיאון החלה בשנת 1934 בהמלצתו של הארכאולוג הצרפתי קלוד פרוסט (Claude Prost), שהיה מפקח מחלקת העתיקות במחוז אלכסנדרטה מטעם שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה.
בניית המבנה הסתיימה בשנת 1938, והמוזיאון עבר לידי הטורקים בשנת 1939 עם סיפוח החבל האוטונומי (מדינת האטיי).
המוזיאון נפתח לציבור ב-1948 ובהמשך עבר שיפוצים והרחבה ונפתח מחדש ב-1975.
בשנת 1999 קיבלה הארכאולוגית הגרמניה יוטה מיישנר היתר לחקור ולפרסם את הפסלים היוונים הרומים מאוספי המוזיאון.
בשנת 2012 חלק מאוסף המוזיאון עבר דיגיטציה במסגרת המאמץ להגביר את הביקורים במוזיאון.
בשנת 2011 החלה בנייתו של בניין חדש למוזיאון שיוחד לאוסף פסיפסים.
הבניין נפתח לציבור בשנת 2014.
באפריל 2015 פורסם שהרשויות בטורקיה פתחו בחקירה כשהתגלה שלפחות 10 פסיפסים מהמאה ה-2, חלקם מהידועים, עברו תהליך של שיקום שפגע בהם ועיוות אותם.
הפסיפסים שניזוקו כללו סצנות כמו עקדת יצחק, נרקיסוס ועוד.
לטענת המשקמים חלק מהשחזורים נעשו עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי משקמים צרפתיים בשיטות שאינן נהוגות עוד.
הוא כולל אוסף גדול של פסיפסים מהתקופה הרומית מהמאות ה-1 ועד ה-5 לספירה.
מקור הפסיפסים באתרים של דפני בעמק האורונטס, סלאוקיה פייריה, אנטיוכיה וטרסוס.
שלוש הערים הראשונות הן ערים עתיקות בחבל האטיי.
הפסיפסים כוללים דמויות מהמיתולוגיה היוונית והרומית, המפורסמות שבהן הן: אל היין דיוניסוס, אורפאוס ואריאדנה.
רוב השילוט באגף הוא בטורקית וגם באנגלית.
חלק האגף שנפתח במבנה גודלו 400 מטר מרובע, כשכל תצוגת הפסיפסים תושלם, גודלו יהיה 3,400 מטר מרובע של תצוגה שתהיה הגדולה בעולם.
בנוסף כולל המוזיאון אוסף של כותרות עמודים, מזבחות, תמונות פולחן, תבליטים, פרסקאות ופסלים מהתקופה החתית ועד התקופה הרומית.
מקורם בחפירות ארכאולוגיות באתרים ארכאולוגים ותלים בעמק אמוק שבו שוכנת העיר.
התצוגה במוזיאון מסודרת לפי מקור הממצאים באתרים צ'טלהויוק, תל טאיינאט, אללח', דפני שבעמק האורונטס, אל-מינה שבשפך האורונטס ואתרים נוספים.
כמו כן כולל האוסף ממצאים מהאזור המקיף את העיר אנטקיה.
חלק מהממצאים מקורם בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שחפרו באזור בין השנים 1938-1933, וחלק אחר מקורו בחפירות של ליאונרד וולי שחפר באללח' ובאל-מינה.
אוסף המוזיאון כולל גם פריטים המשקפים את התרבות והאמנות של האזור, מהתקופה הפלאוליתית ועד היום.
האוסף הזה מוצג בגומחות בקיר.
בצידו השני של הקירתיבות בהם מוצגים מטבעות לפי סדר כרונולוגי.
בגן המוזיאון מוצגים סרקופגים מהתקופה הרומית, אבני בניין וקנקנים.
המוזיאון הארכאולוגי של אדנה (בטורקית: Adana Arkeoloji Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה בעיר אדנה בטורקיה.
הוא שוכן ממערב למסגד המרכזי על שם סבנג'י.
המוזיאון מוקדש בעיקר לממצאים ממישור צ'וקורובה בדרום אסיה הקטנה.
זהו אחד מעשרת המוזיאונים הוותיקים ביותר בטורקיה.
המוזיאון הוקם בשנת 1924, מיד לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה והקמת הרפובליקה הטורקית, בתוך מבנה משטרה.
אוסף המוזיאון הכיל בתחילתו עמודים, כותרות וסרקופגים שנמצאו בסביבת המבנה.
אליאנקזייד חליל כמאל ביי (Alyanakzade Halil Kamil Bey) מאדנה מונה כמנהל המוזיאון.
הוא הצליח להגדיל את האוסף ובעקבות זאת עבר המוזיאון ב-1928 למבנה המדרסה ששכן בבניין שהיה בעבר מסגד קאפר פאשה והוא נפתח לציבור.
ב-1950 עבר המוזיאון למבנה נוסף, שמשמש היום את המוזיאון לאנתרופולוגיה של אדנה (Adana Ethnography Museum).
בהמשך, גדל אוסף המוזיאון מתוך חפירות ארכאולוגיות שהתקיימו במישור צ'וקורובה.
בין האתרים: טרסוס (Gözlükule, נחפר ב-1934), מרסין (Yumuktepe, נחפר ב-1936), ג'ייהאן (Sirkeli, נחפר ב-1938) ויורוויר (Yüreğir, Misis , נחפר ב-1958).
לאחר גידול נוסף באוסף המוזיאון, שכיסה שטח גאוגרפי גדול מקהרמאנמרש ועד גזיאנטפ, עבר המוזיאון ב-7 בינואר 1972 למבנה בו הוא שוכן היום.
בפברואר 2015 פורסם כי בכוונת המוזיאון לעבור למתחם חדש וגדול יותר, המשתרע על שטח של 40 דונם ובכך יהפוך למתחם המוזיאונים הגדול ביותר בטורקיה.
מתחם זה יכלול גם את המוזיאונים לאתנוגרפיה, תעשייה וחקלאות.
מבנה המוזיאון הוא בעל שתי קומות.
ברחבת הכניסה למבנה המוזיאון פסלים שונים: פסל אריה גדול מהתקופה החתית, שני פסלים של אוגוסטוס קיסר מסיליפקה (Silifke) ואוזונג'אבורצ' (Uzuncaburç) ופסלים נוספים.
התצוגה כוללת סרקופגים עם עיטורים עשירים, פכים, קטפולטות, כתובות, מזבחות ופריטים אדריכליים שונים.
אוסף המוזיאון כולל יותר מ-18,100 מוצגים ארכאולוגיים ו-26,500 מטבעות.
התצוגה בקומת הקרקע מורכבת בעיקר מחפצים וממצאים עשויים מאבן.
הממצאים החשובים כוללים סרקופג עשוי משיש מטרסוס, המתאר בתבליט את מלחמת טרויה.
סרקופג זה ידוע בשם הסרקופג של אכילס גיבור מלחמת טרויה.
סרקופג נוסף מתאר את מדוזה, דמות נשית מפלצתית במיתולוגיה היוונית, שהמביט בה ישירות היה הופך לאבן.
סרקופג זה הוא מהעיר העתיקה אוגוסטה (Augusta), ששכנה מצפון לאדנה ועתה היא שקועה במימי אגם סייהאן, שנוצר בעקבות בניית סכר סייהאן (Seyhan Dam) על נהר סייהאן ב-1950. פסל ברונזה בגודל אדם מהעיר העתיקה מגארסוס (Magarsus), היום העיר הטורקית קאראטאש (Karataş) בנפת אדנה.
כתובת דו לשונית (Çineköy inscription) בשפות לווית ופיניקית מהמאה ה-8 לפנה"ס, שנמצאה ב-1997 בכפר צ'ינקוי (Çineköy), השוכן 30 ק"מ דרומית לאדנה.
הכתובת עוסקת במלכי אדנה בעת העתיקה.
הקומה השנייה במוזיאון שוכנת באולמות המאורגנים לפי נושאים שונים.
במוזיאון אולם מוקדש לממצאים המסודרים לפי סדר כרונולוגי.
באולם מגוון רחב של ממצאים מתקופות פרהיסטוריות, החתית, אשורית, פיניקית, פריגית, פיסול הלניסטי.
וממצאים מהתקופה הרומית והביזנטית ועד התקופה העות'מאנית.
הממצאים כוללים מנחות, כלי חרס, מנורות שמן, פסלי אלילים ואלילות, דמויות של בעלי חיים ועוד.
באולם מוצג פסל אל מתל חלף, ופסיפס אורפיאוס מנגן בכלי נגינה לירה.
פסיפס זה התגלה ב-Tepebağ, שכונה עתיקה באדנה.
אולם אחר במוזיאון מוקדש לממצאים מהאזור שהגיעו מהחפירות ארכאולוגיות באזור ובאמצעות רכישות.
הממצאים כוללים כלים מזכוכית, אריחים סלג'וקים וחתומות מתרבויות השונות.
באולם המטבעות מוצגים תכשיטים וחותמות.
מטבעות מלידיה, שלה מיוחסת המצאת המטבע.
בנוסף, מוצגות מנחות קבורה שנמצאו באזור אדנה.
המוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש (בטורקית: Kahramanmaraş Arkeoloji Muzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר קהרמאנמרש, השייכת למחוז הים התיכון במזרח טורקיה.
במוזיאון מוצגים ממצאים מחפירות ארכאולוגיות באזור, כמו האתר הפרהיסטורי דומוזטפה וכן אוסף עשיר של ממצאים מהתקופה הנאו חיתית.
המוזיאון הוקם ב-1947 ביוזמתו של הקולונל ה' נורי יורדקול (H.
בתחילתו שימש המוזיאון כמקום הנצחה למלחמת העצמאות של טורקיה.
התצוגה כללה בעיקר תמונות של מוסטפא כמאל אטאטורק וחבריו.
ב-1957 הורחב המוזיאון ונוספו לו פריטים ארכאולוגים ואתנוגרפיים.
בשנת 1962 עבר המוזיאון למבנה בתוך מצודה השוכנת במרכז העיר קהרמאנמרש.
ב-29 בנובמבר 1975, עבר המוזיאון למבנה בו הוא שוכן עד היום ברובע Yenişehir.
המוזיאון מחולק לארבעה אגפים: אגף ארכאולוגיה, אגף האבן, אגף אתנוגרפיה וגן המוזיאון.
אוסף המוזיאון כולל כ-25,000 פריטים.
כ-65% הם מטבעות, כ-25% פריטים ארכאולוגים שונים והשאר, פריטים אתנוגרפיים.
אגף הארכאולוגיה - באגף זה התצוגות מוקדשות לממצאים מאתרים ארכאולוגים במחוז וממצאים נוספים.
התצוגה כוללת שני שלדי ממותות.
ממצאים מהחפירות הארכאולוגיות באתר דומוזטפה, שבו נמצא יישוב גדול מתקופת חלף, מהאלף השישי לפנה"ס.
ממצאים פרהיסטוריים ממערת דונגל (Döngel Cave), ממצאים מברונזה ואבן השייכים לתקופה הנאו חיתית, כלי חרס וקרמיקה מתקופת הברזל, התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית.
קשת מברונזה השייכת לאוררטו, כלי זכוכית פיניקים.
בנוסף מוצגים תכשיטים ומטבעות זהב מהתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
אגף האבן - באגף זה מוצגות אסטלות שונות מהתקופה הנאו חיתית, ואסטלות ופסלים מהתקופה הרומית.
אגף האתנוגרפיה - באגף זה מוצגים פריטים מהמאה ה-18 והמאה ה-19. בגדים, סנדלי עור, כפכפים, אביזרי נשים וגברים, שטיחים, גילופי עץ ופריטים אישיים של גיבורי מלחמת העצמאות הטורקית.
באגף מוצגים גם מטבעות איסלאמיים, ומטבעות מהתקופה העות'מאנית.
גן המוזיאון - בגן המוזיאון מוצגים סרקופגים, מזבחות, אלמנטים אדריכליים שונים השייכים לתקופה הרומית, כמו עמודים וכותרות, פסלי אריות השייכים לתקופה החתית, ראש פסל של שור עם כתובת הירוגליפית השייכת לתקופה החיתית, וריחיים מתקופות שונות.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן באתונה, ובו מוצגים חפצים מאתרים ארכאולוגיים ברחבי יוון והמזרח התיכון, אשר מתוארכים מהפרהיסטוריה ועד שלהי העת העתיקה.
במוזיאון מעל 20,000 מוצגים, הוא המוזיאון הגדול ביוון והוא מכיל את אוסף העתיקות היווניות הגדול בעולם.
המוזיאון נמצא בשכונת אקסרכיה שבמרכז אתונה, והכניסה אליו נמצאת ברחוב פטיסיון, בסמוך לאוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה.
בשנת 1829, לאחר מלחמת העצמאות היוונית, הוקם באגינה המוזיאון הראשון של יוון המודרנית.
לאחר קביעת אתונה כבירת יוון, החלה חיוניותו של מוזיאון מרכזי לעתיקות בעיר להתבהר.
באוקטובר 1866 נוסד מבנה המוזיאון בחלקה שנתרמה על ידי אלני טוסיטסה, והבנייה החלה על פי תוכניות של האדריכלים לודוויג לאנגה ופנגי קלקוס.
צורתו הסופית נקבעה על ידי האדריכל ארנסט זילר, שגם פיקח על הבנייה עד שנת 1889, בה נסתיימה בניית הכנף המערבית של המבנה.
המוזיאון נחנך ב-9 באוגוסט 1893. למוזיאון הועברו ממצאים ארכאולוגיים שהיו בבעלות השירות הארכאולוגי היווני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוסתרו העתיקות מהמוזיאון במבנה עצמו, בכספות של בנק יוון ובמערות טבעיות ברחבי יוון.
בשנת 1948, על אף המלחמה שהתנהלה ביוון, נפתח מחדש המוזיאון ושיקומו החל.
מנהל המוזיאון דאז, כריסטוס קארוזוס, השתמש בפינוי המוזיאון כדי לבצע ארגון מחדש של המוצגים במוזיאון.
הארגון נמשך עד שנת 1964, אז חזר המוזיאון לתפקודו הרגיל.
התערוכה מכילה ממצאים מהתרבויות שהתפתחו סביב הים האגאי בין 9,000 ל-3,000 שנה לפני זמננו.
הממצאים משויכים ליוון הנאוליתית, לתרבות הקיקלאדית וליוון המיקנית.
התערוכה מציגה את התפתחות הפיסול היווני בין המאה ה-7 למאה ה-2 לפני הספירה.
מכילה בין השאר דוגמאות לקדרות יוונית החל מהמאה ה-11 לפנה"ס ועד לתקופת יוון תחת שלטון רומא.
בתערוכה שישה אוספים, ובהם אוסף כלי טרקוטה, אוסף תכשיטים ואוסף אגרטלי זכוכית.
תערוכה זו היא היחידה של ממצאים שאינם ממקור יווני, ומקורם בין האלף ה-5 לפנה"ס לתקופה הרומית.
התערוכה המקורית מורכבת משתי תרומות עיקריות של ממצאים: אוספו של יואניס דימטריו שנתרם ב-1890, ואוספו של אלכסנדרוס רוסטוביץ' שנתרם ב-1904.
התערוכה מכילה כ-180 ממצאים שמקורם בקפריסין, בין המאה ה-25 לפנה"ס עד למאה ה-4.
במוזיאון שוכנת ספרייה המתמקדת בנושא הארכאולוגיה, ובה כ-25,000 פריטים המתוארכים החל מהמאה ה-17. הספרים מכסים נושאים כמו ארכאולוגיה, היסטוריה של האמנות, דתות עתיקות, פילוסופיה עתיקה, וכן גם ספרות יוונית ולטינית.
הספרייה הוקמה יחד עם המוזיאון עצמו, ובשנת 1939 נחנך משכנה הנוכחי.
בשנת 2008 שופצה הספרייה הודות לתרומה חיצונית.
בספרייה שוכן גם ארכיון תצלומים, אשר נחשב לאחד מהארכיונים הגדולים והעשירים מסוגו.
הארכיון מכיל כ-250,000 שקופיות וסרטים וכ-1,300,000 תמונות מודפסות.
המוות המוזר של אירופה הוא ספר שנכתב בשנת 2017 על ידי הסופר והעיתונאי הבריטי דאגלס מארי, אודות תופעת ההגירה ליבשת אירופה בעשורים האחרונים.
בספרו טוען מארי כי תהליך ההגירה ההמוני אל אירופה בשני העשורים האחרונים, בעיקר ממדינות אפריקה, המזרח התיכון ומזרח אסיה, מוביל לשינוי פניה ולאובדן הצביון הלאומי של מדינותיה.
הספר פורסם תחילה בבריטניה, בשם The Strange Death of Europe.
מאוחר יותר פורסם גם בארצות הברית, ובהמשך תורגם לשפות נוספות.
הספר יצר הד ושיח ציבורי אודות היקף תופעת ההגירה והשפעתה על חיי האירופים.
בספרו מציג מארי את הגבלת ההגירה כנושא שהוא טאבו שרבים מפרשים את עצם העיסוק בו כגזענות, ומראה כיצד פוליטיקאים ואנשי ציבור שילמו מחיר אישי על נקיטת עמדה בנושא.
הטיעון המרכזי של מארי לאורך כל הספר הוא שתהליך ההגירה לאירופה, אשר צבר תאוצה בשני העשורים הקודמים לכתיבת הספר (החל מסוף שנות ה־90), עלול להביא לשינויים קיצוניים בפני החברה האירופאית ובכך להביא להרס ביבשת כולה.
במהלך הספר, מארי מנתח את הסיבות להתרחבות ההגירה ממדינות העולם השלישי למדינות אירופה השונות, ונותן דגש מיוחד לניתוח מעשיהם והצהרותיהם של מנהיגי מדינות אירופה הגדולות, בדגש על גרמניה, צרפת ובריטניה.
מארי מעלה פעמים רבות את הטיעונים של תומכי ההגירה, בין אם מסיבות אידאולוגיות או פרקטיות, ונותן להם טיעוני נגד משלו, המבוססים לרוב גם על נתונים סטטיסטיים.
זאת ועוד, הסופר מציג עדויות ששמע מפי מהגרים שהגיעו לנקודות ביניים במסע ההגירה שלהם, דוגמת איים דרומיים באיטליה וביוון.
לצידם, מוצגים גם האירועים המרכזיים בנושא ההגירה לאירופה משנות האלפיים, דוגמת ספינת המהגרים שטבעה בלב ים בדרכה מצפון אפריקה לאיטליה בשנת 2013, ובה נספו כ-400 מהגרים.
מארי דן בפן המוסרי של חילוץ המהגרים, לצד ההשלכות הפרקטיות של מדיניות התומכת בהגירה שננקטה ברחבי אירופה בתקופת הזמן המדוברת.
הסופר מעלה לדיון גם את שאלת צביונה של החברה האירופאית והרב־תרבותיות שמביאה עימה ההגירה, כולל קונפליקטים בין החברה הנוצרית המקומית לחברת המהגרים האסלאמית ברובה.
המוזיאון הארכאולוגי של רודוס , המוזיאון לארכאולגיה החשוב ברודוס, שוכן במבנה בית החולים של האבירים אשר מהווה חלק מעיר ימי הביניים ברודוס שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הפריט הידוע ביותר המוצג בו הוא פסל "אפרודיטה מרודוס" מהמאה ה־2 לפנה"ס.
במוזיאון פריטים רבים מתקופות שונות בהם מהתרבות המיקנית, התרבות הפיניקית, התקופה ההלניסטית, התקופה הביזנטית וימי הביניים – תקופת שלטון ההוספיטלרים באי.
בקומה הראשונה נמצאים פסלים וחלקי מצבות שנמצאו ברחבי האי.
בקומה השנייה יש פסיפסים רבים וחדרי המוזיאון המסודרים על פי תקופות, עם פסלים, כדים ואבני חן עתיקות, שנתגלו בחפירות בערי האי יאליסוס וקמיירוס.
בית החולים של האבירים הוקם על ידי האבירים ההוספיטלרים ב־1440 ובנייתו הושלמה ב־1489. בקומתו הראשונה של המבנה הבנוי סביב חצר פנימית שלאורכה ארקדה, שכנו חנויות, ואילו בית החולים עצמו שכן בקומה השנייה, שגם היא עוצבה בצורת ארקדה.
בקומה זו שני אולמות ששימשו לאשפוז וגומחות לחולים בבידוד.
בית החולים הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, כחלק מעיר ימי הביניים.
בנימוקים להכרזה נכתב, בין היתר, כדלקמן:
המוזיאון הארכאולוגי של מקדוניה הצפונית (במקדונית: Археолошки музеј на Северна Македонија) נמצא בסקופיה, בגדה השמאלית של הנהר וארדאר, ליד המוזיאון למאבק המקדוני, המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה וגשר האבן.
האוסף הארכאולוגי הראשון הוקם ב-1920 במסגרת הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת סקופיה.
ב-1924, הוקם מוסד מוזיאוני, או ליתר דיוק, מוזיאון היסטורי-ארכאולוגי עם לפידריום שנמצא בקורשומלי אן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המוזיאון היה מוכר כמוזיאון הלאומי - סקופיה.
אחרי המלחמה עד ל-1963, המטה של המוזיאון הארכאולוגי היה במבנה הישן בצריפי מבצר סקופיה.
ב-1955, נפתחה תערוכה קבועה של אנדרטאות אבן - לפידריום, שהוקמה ליד קורשומלי אן.
בתקופה שלאחר רעידת האדמה בסקופיה, בין 1963 ל-1977, שכן המוזיאון הארכאולוגי היה בצריפי קורשומלי אן.
ב-1976, נפתח מתחם המוזיאונים מחדש, בו שכן המוזיאון הארכאולוגי עד ל-2014.
המוזיאון הארכאולוגי מציג כ-7,000 חפצים ארכאולוגיים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות ברחבי מקדוניה הצפונית במהלך 93 השנים האחרונות, והוא המוסד המוזיאוני החשוב והוותיק ביותר במקדוניה הצפונית.
הממצאים מוצגים במספר תערוכות: ארכאולוגיה פרהיסטורית, ארכאולוגיה עתיקה, ארכאולוגיה מימי הביניים, נומיסמטיקה, אנתרופולוגיה ולפידריום.
בתוך המוזיאון יש חנות מוזיאון, וכמו כן ספרייה.
הספרייה מונה למעלה מ-6,000 ספרים, וכמו כן למעלה מ-20,000 מאמרים מקצועיים ומדעיים של סופרים מקומיים וזרים, מהדורות נדירות, שפורסמו מאז תחילת המאה ה-20. המהדורה העתיקה ביותר ביניהם היא מ-1881.
המוזיאון האולימפי בנורווגיה (בנורווגית: Olympiske Museum) הוא מוזיאון, הממוקם בעיר לילהאמר שבנורווגיה.
המוזיאון האולימפי בנורווגיה, מציג את ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים בתקופות קדומות ומודרניות, תוך התמקדות באולימפיאדת החורף 1952 באוסלו ובאולימפיאדת החורף 1994 בלילהאמר.
נקודות השיא האולימפיות מוצגות באמצעות מתקנים אינטראקטיביים, מצגות מולטימדיה וסיפורים הקשורים לאובייקטים אותנטיים.
בנוסף לתערוכת הקבע, המוזיאון מציג גם תערוכות ארעיות עם נושא הקשור לתולדות הספורט ולהישגים אתלטיים.
לאולימפיאדת הנכים ולאולימפיאדת הנוער יש חלקים משלהם במוזיאון.
המוזיאון נפתח רשמית על ידי המלך האראלד החמישי, מלך נורווגיה ואשתו, סוניה, מלכת נורווגיה ב-27 בנובמבר 1997, אך נסגר לאחר מכן ונפתח מחדש בשנת 2016.
זהו המוזיאון היחיד בצפון אירופה המציג את כל ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים.
במוזיאון אוסף של יותר מ-7,000 פריטים אולימפיים.
המוזיאון במבשלת התרבות הוא מוזיאון להיסטוריה גרמנית עכשווית.
התערוכה הקבועה מתמקדת בחיי היומיום בגרמניה המזרחית.
המוזיאון שוכן במתחם בניינים שנקרא "מבשלת התרבות" (Kulturbrauerei) ברובע פרנצלאואר ברג וברובע פנקו בברלין ומכאן שמו.
נושא התערוכה הקבועה שמציג המוזיאון הוא "חיי היומיום בגרמניה המזרחית".
הוא מראה את המתח בין הציפיות של המערכת הפוליטית לבין תנאי החיים האמיתיים של תושבי גרמניה המזרחית.
אוסף העיצוב התעשייתי מאגד מוצרים, פוסטרים, חומרי ארכיון ותצלומים המתעדים את ההיסטוריה של העיצוב והתרבות בחיי היומיום באזור הכבוש הסובייטי ולימים במזרח גרמניה.
התערוכה מורכבת מכ-800 חפצים מקוריים וכן למעלה מ-200 מסמכים, הקלטות סרטים וקול ודוחות ביוגרפיים.
המוזיאון פתח את שעריו ב-2013. הוא ממוקם במבשלת שולטהייס לשעבר, שהיא כיום אתר מוגן.
קרן בית ההיסטוריה (Haus der Geschichte der Bundesrepublik Deutschland) פיתחה את הבניין ההיסטורי הזה עבור מוזיאון מודרני.
המוזיאון מציע מדריך שמע בחינם לתערוכה הקבועה באנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית ואיטלקית.
המוות השחור הוא סרט מותחן היסטורי בריטי-גרמני שיצא לאקרנים בשנת 2010. הסרט מתרחש בתקופת המוות השחור באירופה של ימי הביניים.
הסרט מתרחש בשנת 1348, תקופה שבה המוות השחור מתפשט ברחבי אירופה, וגורם למוות ופחד נרחבים.
על נזיר צעיר בשם אוסמונד (בגילומו של אדי רדמיין) מוטלת המשימה להוביל קבוצת אבירים לכפר ביצות נידח שלא הושפע מן המגפה.
המשימה שלהם היא לחקור שמועות על מעלה באוב, מכשפה שלדעת הבישופ יש לה את הכוח להחזיר את המתים לחיים.
בהנהגת אולריק חסר הפחד והקנאי (בגילומו של שון בין), קבוצת האבירים והנזיר הצעיר יוצאים אל האזור הכפרי מוכה המוות.
בדרך הם נתקלים בזוועות המגפה, בקנאות דתית ובכפר המוגן לכאורה על ידי כוח מסתורי וחזק.
ככל שהם מתקרבים ליעדם, אמונתם, מוסריותם ונאמנותם נבחנים.
הסיפור עוקב אחר נזיר צעיר בשם אוסמונד (בגילומו של אדי רדמיין) שחי במנזר נידח.
אוסמונד מאוהב באישה בשם אבריל אך מחויב בנדריו.
כשהמגפה מגיעה למנזר, מתברר לנזירים שהם אינם חסינים מפני המחלה הקטלנית.
קבוצת אבירים, בראשות אולריק (בגילומו של שון בין) מגיע למנזר בהוראת הבישופ על מנת למצוא מדריך שיוביל אותם דרך הביצות לכפר נידח שעל פי השמועות לא נפגע במגפה ולהביא לדין מעלה באוב, מכשפה שלדעת הבישופ יש לה את הכוח להחזיר את המתים לחיים.
אוסמונד מתנדב להדריך את האבירים, בתקווה למצוא את אבריל ביער, לאחר שהפציר בה להימלט על מנת לא לחלות במגפה.
בעודם מטיילים באזור הכפרי מוכת המגפות, הם נתקלים בסצנות של מוות והרס.
הקבוצה כוללת גם אבירים נוספים, כמו וולפסטאן (בגילומו של ג'ון לינץ') ודאליוואג (בגילומו של אנדי ניימן), כל אחד עם המניעים והאמונות שלו.
במהלך המסע עם האבירים מוצא אוסמונד את הגלימה שנתן לאבריל בצאתה לדרך מגואלת בדם.
כשהם מתקרבים לכפר, הם נתקלים בצעירה מסתורית וחידתית בשם לנגיבה (בגילומה של קאריס ואן האוטן) ובעוקביה.
לנגיבה טוענת שהכפר שלה לא נפגע מהמגפה בשל כוחותיה ושהם חיים תחת חסותה של אלוהות פגאנית.
היא גם רומזת על טקסים ומנהגים אפלים יותר.
האבירים מחליטים להציג את עצמם כמבקשי מחסה ולא לתקוף את הכפר באופן ישיר, אלא לחקור את המתרחש בו.
הקבוצה מתחלקת, אולריק ואנשיו נחושים לשרש את מה שהוא מאמינים שהוא כפירה וכישוף, בעוד שאוסמונד נקרע בין נאמנותו לכנסייה לבין הספקות הגוברים שלו.
אמונתו של אוסמונד עומדת למבחן כשהוא עד לאכזריות ולפנאטיות של האבירים ולזוועות המגפה, ועליו להחליט היכן טמונה נאמנותו.
לאנגיבה טוענת בפניו שיש לה את הכוח לרפא ולהגן על אנשיה מהמגפה.
היא מדגימה את הכוחות הללו בכך שהיא לכאורה מחזירה לתחייה את אהובתו של אוסמונד, אבריל, שמתה.
מעשה זה מעמיק עוד יותר את המסתורין האופף אותה.
אוסמונד, שבתחילה היה מחויב למשימה של הכנסייה, נמשך יותר ויותר לרעיונותיה של לנגיבה ולאמונותיה בעקבות רגשותיו כלפי אבריל.
במהלך משתה בכפר, האבירים מסוממים, ונופלים שדודים לחסדיהם של לנגיבה ואנשיה, שכולאים אותם ומביאים אותם למרכז הקרב על מנת שיתכחשו פומבית לאמונתם.
הסרט בוחן נושאים של אמונה, ספק, מוסר, קיצוניות דתית והשפעת מגפת המוות השחור על החברה.
הסרט משלב דרמה היסטורית עם אלמנטים של אימה ומותחן פסיכולוגי, ובסופו של דבר מותיר את הצופים עם שאלות מעוררות מחשבה על מהות האמונה, בנוסף הוא עוסק בנושאים הבאים:
אמונה וספק: הסרט מתעמק באמונתן של הדמויות בדת ובספקות שלהן לגבי קיומו של הרוע והאלוהי.
אוסמונד, במיוחד, מתחבט באמונתו כשהוא עד לזוועות המגפה ולמעשי האבירים.
קנאות דתית: האבירים נמצאים במשימה הכרוכה בהתמודדות עם כפירה וכישוף נתפסים.
מעשיהם מעלים תהיות לגבי הקצוות אליהם יכולה קנאות דתית להניע אנשים.
מוסר והישרדות: מול מגפה קטלנית ועמימות מוסרית, על הדמויות לעשות בחירות קשות כדי לשרוד.
הסרט בוחן את הדילמות המוסריות בהן הם נתקלים במסעם.
פחד ואמונה תפלה: הסרט מתאר את הפחד והאמונה הטפלה שאחזה באירופה במהלך המוות השחור.
אנשים ייחסו את המגפה לגורמים על טבעיים, והפחד הזה משחק תפקיד משמעותי בסיפור.
המוזיאון האקטיבי שבדרום וסטפאליה הוא מוזיאון שהוקם ב-1992 על ידי קלאוס דיטרמן וחבריו לאגודה הנוצרית יהודית שבזיגן.
מטרתם הייתה לשמר את זיכרון היהודים שחיו בזיגן, ולקיים סדנאות, סיורים והרצאות כדי לקדם דיאלוג ושותפות בין נוצרים לבין יהודים.
המוזיאון ממוקם על השטח של בית כנסת היהודי בזיגן, שחרב יום לאחר ליל הבדולח.
בזמן מלחמת העולם השנייה הגרמנים הקימו מקלט על שטח זה, כמקום הגנה מפני ההפצצות.
המקלט שימש לבסוף כמתקן אחסון עירוני.
קלאוס דיטרמן, מייסד המוזיאון, נאבק במשך ארבע שנים כדי להפוך את המקלט למוזיאון, על אף שהרשויות המקומיות דחקו בו להקים את הפרויקט באחד מ-11 המקלטים האחרים בעיר.
המוזיאון נפתח בתערוכה קטנה לרגל יום הזיכרון לליל הבדולח, ב-9 בנובמבר 1992. במקום מבקרים כ-3,000 עד 4,000 איש בשנה, והוא כולל 60 עד 70 כיתות בית ספר וקבוצות רבות.
במרוצת השנים נוספה קומה נוספת למוזיאון, שמתפרש על שטח של 200 מ"ר.
המוזיאון האקטיבי של דרום-וסטפאליה, מספק תיעוד של ההיסטוריה האזורית של היהדות.
במקום ישנן תערוכות המזכירות קבוצות שהיו קורבנות של הנאצים: קורבנות המתת חסד, קומוניסטים, סוציאל-דמוקרטים ואחרים.
כמו כן, קיימים מסופי מחשב המאפשרים למבקרים לאחזר נתונים הנוגעים להיסטוריה המקומית, או לערוך מחקר משלהם באינטרנט.
דיטרמן יצר ספר זיכרון דיגיטלי לכאלף קורבנות הנאצים במחוז זיגן ויטגנשטיין, המוצג במוזיאון.
ספר הזיכרון הפעיל לקורבנות הנאצים מוקדש ליותר מאלף בני אדם במחוז זיגן ויטגנשטיין, שמתו בתקופת השלטון הנאצי: אזרחים יהודים, עובדי כפייה, נרדפים פוליטית ודתית, קורבנות "תוכנית T4" וקבוצות רבות אחרות.
ספר הזיכרון הפעיל מאגד את זיכרון הקורבנות ומאפשר למבקרים לעדכן את הספר ולהוסיף זכרונות.
על הקיר החיצוני של הבונקר ממוקם תצלום בגודל 12 מ"ר המתאר את בית הכנסת המקורי של זיגן, בצירוף לוח הנצחה המזכיר את המטרות השונות שהיו לאתר לפני שהפך למוזיאון.
לצידו נמצאת אנדרטה לזכר הרופא והאמן הישראלי דן ריכטר-לוין.
תערוכת הקבע של המוזיאון ממחישה את הכניסה הראשונה של יהודים לאזור זיגן בתחילת המאה ה-19. התערוכה מציגה סרטונים, ארונות תצוגה ומאפיינים מקוריים ממלחמת העולם השנייה ומתארת כיצד התמעטה האוכלוסייה באזור.
תצוגה קבועה מיוחדת מתעדת את ולטר קרמר, חסיד אומות העולם.
ב-2 ביוני 2024 נפתחה תערוכה קטנה בנושא ההיסטוריה של בית הכנסת זיגן לציון 120 שנה לפתיחת בית הכנסת.
דגם בית הכנסת שהוצג בתערוכה נבנה ביוזמתו של Rüdiger Fries.
לקראת סוף 2024 מתוכננים ליצור תערוכת קבע חדשה במוזיאון הפעיל של דרום וסטפאליה.
התערוכה תתמקד בהיסטוריה החברתית והחווייתית של הנציונל-סוציאליזם במחוז זיגן-ויטגנשטיין ובנושא "השתתפות והתנגדות בדיקטטורה".
התערוכה החדשה תספר על אנשים שהתנגדו, הופלו, נרדפו ונרצחו, אך גם על אזרחים שתמכו ברדיפה הזו, אפשרו ותמכו במשטר בדרכים שונות.
במוזיאון הדיגיטלי מתועדים סיפורים אישיים של כאלף אנשים, שאחת מהם היא אינגה פרנק.
אינגה פרנק נולדה בזיגן ב-23 בינואר 1922. היא קיבלה שולחן כתיבה מהוריה כשהחלה ללמוד ב-1928. לשולחן העץ היה משטח עבודה מתקפל שמתחתיו יכול התלמיד לאחסן מחברות וספרים.
מעליו היה מדף צר לקסת דיו וכלי כתיבה.
כאשר אינגה פרנק הייתה בת 20, ב-28 באפריל 1942, גורשו היא והוריה פולה וסמואל ועוד 44 יהודים מזיגן, דרך דורטמונד לזמושץ' בפולין, ולא שרדו את השואה.
כשלא הורשה לאינגה פרנק ללמוד בשולחן הכתיבה לאחר עליית הנציונל-סוציאליסטים לשלטון, היא נתנה אותו לשותפה לחדר קלאוס פרייז.
הוא וחמשת אחיו הכינו עליו את שיעורי בית הספר שלהם.
הם היו תמיד מודעים להיסטוריה של משפחת פרנק.
כיום מוצג השולחן במוזיאון בצירוף סיפורה של אינגה פרנק.
במוזיאון מוצגת תערוכה בשם "חטוף.
עבודת כפייה בזיגן", המתארת כיצד כלכלת המלחמה המשיכה להתקיים בגרמניה הנציונל-סוציאליסטית באמצעות שימוש בעובדים זרים.
בסתיו 1944 יותר מ-15,000 איש הועסקו בעבודת כפיה באזור זיגן.
התערוכה מספקת מידע על ההיסטוריה של עבודת כפייה באזור תוך שימוש במקורות היסטוריים נרחבים ובעדויות ביוגרפיות.
הנושאים המרכזיים של התערוכה כוללים גיוס בכפייה בשטחים הכבושים, תנאי החיים והעבודה בזיגן ומגעים עם האוכלוסייה האזרחית הגרמנית.
בעתיד מיועדות להיפתח תערוכות העוסקות בהתנגדות של נשים במחנה הריכוז לנשים רוונסבריק, וב"המתות החסד" שביצעו הנאצים.
ימים מחוץ לזמן - אמן פוגש עדות
בקיץ 2023 הוצגה במוזיאון תערוכה של פרויקט אמנות העוסק בזיכרון השואה.
הפרויקט שנקרא "ימים מחוץ לזמן - אמן פוגש עדות" מנוהל על ידי האומנים מאיה וגל רווה, ומפגיש אמנים ישראלים צעירים, בני הדור השלישי לשואה, עם עדויות של שורדי שואה, ומלווה את תהליך יצירת האמנות בהשראת העדויות.
במשך שנתיים נאספו עדויות של אנשים אשר שרדו את גטו טרזיינשטט.
העדויות הן אוסף מונולוגים של אנשים בערוב חייהם, ומטרת הפרויקט הייתה להפוך אותן ליצירת אמנות שתשמר את הזיכרון.
האוצר יוסי וסיד יצר תערוכה המשתרעת על פני שלושה חללים.
בחלל הראשון, האפל למחצה, יש הקרנה של קטע מסרט תעמולה נאצי שנעשה בגטו טרזיינשטט.
באותו חלל יש גם תשעה מסכים המציגים את עבודות הווידאו, כל עבודה באורך של 5 דקות.
בחלל השני ישנם שלושה מסכים נוספים, המציגים את העדויות שהיוו השראה ליצירות וידאו וליצירות מוזיקליות.
בחלל זה מוצגים גם 13 רישומים שיצרו אמנים מגטו טרזיינשטט עצמו, יצירות שהוברחו בדרכים שונות אל מחוץ לגטו בניסיון לספר לעולם על המתרחש בין כתליו.
חלל התצוגה האחרון, לבן ומואר, מוקדש ליצירותיהם של האמנים העכשוויים בהשראת עדויות הניצולים.
היצירות מגוונות - בפיסול, רישום בפחם, קולאז' ,הדפסים ועוד.
התערוכה, בשיתוף מוזיאון בית טרזין, מתחילה במכוון בסרט התעמולה הנאצי ומפרקת אותו בהדרגה עם עדויות הניצולים, אמני הגטו ופרשנויות עכשוויות לעדויות.
התערוכה הוצגה ביום השואה הבינלאומי 27 בינואר 2022, בבניין האומות המאוחדות בז'נבה.
בקיץ 2023 הוצגה התערוכה בקומה השנייה של המוזיאון האקטיבי והונחתה כסדנה לקבוצות על ידי מנהל המוזיאון, ד"ר אספלמאייר יינס.
המוזיאון מפעיל סיורים מודרכים בעקבות הקהילה היהודית של זיגן.
בנוסף לתולדות הקהילה, מוסברים טקסי קבורה יהודיים ופרטים על חלק מהביוגרפיות של אזרחי העיר היהודים.
בנוסף, נדונה ההיסטוריה של עובדי הכפייה הזרים באזור שנקברו במדינה.
הסיור מוביל לאורך אבני נגף נבחרות ומקרב את המשתתפים להיסטוריה של אזרחים יהודים וקבוצות אחרות שנרדפו על ידי הנציונל-סוציאליזם במחוז ובעיר.
תמונות היסטוריות מוצגות גם לאורך מונומנטים פוליטיים, חנויות של בעלים יהודים לשעבר.
מנהל המוזיאון, אספלמאייר יינס, יזם סיור העוקב אחר אתרי הנצחה מרכזיים מכל התקופות של ההיסטוריה המקומית בנוף העירוני של זיגן.
הסיור מתחיל בטירה העליונה ומוביל לתחנת הרכבת.
הסיור עובר גם דרך אנדרטאות הממוקמות בעיר.
בסדנאות המשתתפים הופכים פעילים בעצמם, דבר המאפשר להם ללמוד באופן עצמאי על תחומי נושא נבחרים, לנקוט עמדה ולהתדיין זה עם זה.
המשתתפים, בליווי מנחים, עובדים על הביוגרפיה של אינגה פרנק בקבוצות קטנות.
הם לומדים אלו השפעות היו לחקיקה אנטי-יהודית תחת הנציונל-סוציאליזם על חייהם של הנפגעים, וכיצד הם ניסו לשרוד.
הסדנאות מאפשרות דיון על חשיבותה של חברה דמוקרטית ומגוונת בהווה המאפשרת הכללה של מיעוטים וקבלת השונה.
במקום מתקיימים סיורים של תלמידי בתי ספר.
העבודה החינוכית וההסברתית שבמוזיאון, קשורה קשר הדוק למחקר.
חברי עמותת המוזיאון חקרו ופרסמו נושאים נוספים הנוגעים לנציונל-סוציאליזם, היסטוריה יהודית ותרבות זיכרון אזורית בפרויקטי מחקר ותערוכות.
המוזיאון הפעיל משלב מחקר זה עם חינוך היסטורי ולכן יש מגוון הצעות למבקריו, במיוחד לסטודנטים ולצעירים.
בכל שנה ב-10 בנובמבר, מתקיים טקס לציון ליל הבדולח מול המוזיאון ברחבה.
לטקס מוזמנים תושבי העיר, תלמידי בתי ספר, אנשי ציבור ואורחים מישראל, מעמק חפר.
הטקס מתנהל בשיתוף עם אנשי האגודה הנוצרית יהודית שבעיר.
השחזור הווירטואלי של בית הכנסת בזיגן
האגודה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בזיגן הציגה ב-9 בנובמבר 2021 במסגרת שנת היובל, את השחזור הווירטואלי של בית הכנסת בזיגן, מול חומת המקלט החיצונית של המוזיאון.
השחזור כלל מיצג הנפשה עם אלמנטים של וידאו ושל צליל, בהקרנה על הקיר החיצוני של מבנה המוזיאון האקטיבי.
ההנפשה כללה קטעי חזנות והקלטות שירה מבתי כנסת.
מטרת השחזור הווירטואלי הייתה לייצג יותר מ-1400 בתי כנסת ובתי תפילה שנהרסו במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938. האירוע שודר בשידור חי באינטרנט.
המוזיאון הארכאולוגי האזורי פאולו אורסי נמצא בסירקוזה שבסיציליה והוא אחד מהמוזיאונים הארכאולוגיים הגדולים באירופה.
המוזיאון נחנך בשנת 1780 על ידי הבישוף אלגונה ליד ביתו, תחת השם "מוזיאון הסמינר".
בשנת 1808 שונה שם המוזיאון למוזיאון סיביקו.
ב-17 ביוני 1878 יצא צו מלכותי להקמתו של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של סירקוזה.
המוזיאון נפתח ב-1886, במיקומו ההיסטורי בכיכר הקתדרלה.
בשנים 1895-1934 נוהל המוזיאון על ידי פאולו אורסי.
עם גידול האוסף של המוזיאון הוחלט להעביר את המוזיאון למיקומו הנוכחי בגן הווילה לנדולינה.
המבנה החדש של המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל ונחנך בינואר 1988, עם קומת תצוגה של 3,000 מ"ר ומרתף של 3,000 מ"ר שבו אודיטוריום.
בשנת 2006 נחנך אזור תצוגה נוסף בקומה השנייה שהוקדש לתקופה הקלאסית.
בשנת 2014 בוצעה הרחבה נוספת כדי להציג את הסרקופג של אדלפיה וממצאים נוספים מהקטקומבות של סירקוזה.
המוזיאון מכיל חפצי אמנות מהתקופה הפרהיסטורית, היוונית והרומית שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בעיר ובאתרים אחרים בסיציליה.
החלל מחולק לארבעה מגזרים (A – D) וחלל מרכזי (שטח 1) המוקדש לתולדות המוזיאון וסוקר בקצרה את החומר המוצג בכל אחד מהמגזרים.
מגזר A מוקדש לפרהיסטוריה מהתקופה הפלאוליתית העליונה עד תקופת הברזל, וכולל תצוגה של סלעים ומאובנים המעידים על בעלי החיים השונים שנמצאו בסיציליה ברביעון.
יש בו גם קטע מבוא המציג את המאפיינים הגאולוגיים של הים התיכון ואזור .
מגזר B מוקדש למושבות היווניות בסיציליה מהתקופה היונית והדורית.
מגזר C יש ממצאים ממושבות סירקוזה: אקראי (664 לפנה"ס), קסמנאי (644 לפנה"ס), קמרינה (598 לפנה"ס), אלארו וכן ממצאים ממרכזים אחרים של מזרח סיציליה, ג'לה ואגריג'נטו .
מגזר D, הממוקם בקומה העליונה ונחנך ב-2006, מכיל ממצאים מהתקופות ההלניסטית והרומית.
הוא מכיל שניים מהיצירות המפורסמות ביותר במוזיאון, הסרקופג הפליאו-נוצרי של אדלפיה ו"נוגה אנדיומנה", הנקרא גם "ונוס לנדולינה".
התצוגה כוללת גם מבחר מטבעות.
"המוות נאה לה" הוא מחזמר אמריקאי המבוסס על סרט הפולחן הקומי-אפל משנת 1992 בבימויו של רוברט זמקיס.
המחזמר הוצג לראשונה בשיקגו בשנת 2024, ובהמשך עבר לברודוויי, שם זכה לשבחים ולמועמדויות רבות לפרסים.
בספטמבר 2023 הוכרז כי המחזמר יעלה על במות שיקגו באביב 2024, עוד טרם להפקה שלו בברודוויי.
הבכורה העולמית התקיימה בתיאטרון קאדילק פאלאס בשיקגו בין 30 באפריל ל-2 ביוני 2024.
המחזמר כולל פסקול מקורי מאת נואל קארי וג'וליה מאטיסון.
ההפקה בוימה על ידי כריסטופר גטלי, זוכה פרס טוני, שגם אחראי על הכוריאוגרפיה.
העיצוב כלל תפאורה שיצר דרק מקליין, תלבושות שעיצב פול טאזוול, תאורה של ג'סטין טאונסנד, עיצוב סאונד שנעשה בידי פיטר הילנסקי ואשליות במה עליהן אחראי פול קייב.
הרכב השחקנים כלל את מייגן הילטי (כמדליין), ג'ניפר סימרד (בתפקיד הלן), כריסטופר סייבר (ארנסט) ומישל ויליאמס (ויולה).
ההצגות המקדימות החלו ב-23 באוקטובר 2024 בתיאטרון לאנט-פונטיין, והבכורה הרשמית התקיימה ב-21 בנובמבר 2024. ההפקה כללה את אותם שחקנים ראשיים מההפקה בשיקגו.
המחזמר זכה לשבחים על ההומור, הביצועים והעיצוב הוויזואלי המרשים.
המחזמר עוקב אחר מדליין אשטון, שחקנית מפורסמת ונרקיסיסטית, והלן שארפ, סופרת מופנמת שחיה בצל הצלחתה של מדליין.
היחסים המתוחים ביניהן מתדרדרים כאשר מדליין גונבת את ארוסה של הלן, מה שמוביל את הלן למסע נקמה.
העניינים מסתבכים כאשר שתיהן נתקלות בויולה ואן הורן, אישה מסתורית המציעה להן שיקוי קסמים המבטיח נעורים נצחיים, אך במחיר כבד.
For the Gaze — מדליין ואנסמבל
Tell Me, ארנסט — מדליין, הלן וארנסט
Siempre Viva — ויולה ובני אלמוות
Confrontation — מדליין, הלן, ארנסט וויולה מערכה ב'
Hit Me — הלן, מדליין
The Plan — ארנסט, אנסמבל
Live to Serve — שאגאל ובני אלמוות
The Chase — בני אלמוות
This Is Not the End — הלן, מדליין ואנסמבל