tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מסוף שנת 2008 החל דיון על החזרתם של מטוסי הסילון, ולו לצורך שמירת כושרם של טייסי החיל.
אחת האפשרויות שעלתה על הפרק היא אימונם של הטייסים באמצעות מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
485 Wing RNZAF) הוקמה בבסיס אוקלנד (RNZAF Base Auckland) ב-1 ביולי 2002. ואליה כפופות הטייסות המבצעיות.
קדמה לה כנף הקרב (Strike Wing) שאליה היו כפופות הטייסות מס 14 ו-75 במשך שנים רבות.
כנף הקרב אימצה את תג היחידה של טייסת 485 של חיל האוויר המלכותי הבריטי (No.
485 Squadron RAF) ממלחמת העולם השנייה.
כאשר פורקה כנף הקרב עם פרישתם של מטוסי הסקייהוק, היה צורך למצוא שם חדש לכנף שעוסקת בפיקוח על הטייסות המבצעיות והוחלט לאמץ את המספר 485 לשם החדש של הכנף.
40 Squadron RNZAF) – מטוסי C-130J סופר הרקולס.
יחידת אימוני טיסה (Flying Training)
42 Squadron RNZAF) – מטוסי קינג אייר.
טייסת מס' 209 (תמיכה במשלחות) (RNZAF No.
דגלו של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד אושר ב-1939 ומבוסס על זה של חיל האוויר המלכותי הבריטי, עם האותיות NZ בתוך הרונדל.
עד שנות החמישים, הן מטוסי "חיל האוויר הקבוע של ניו זילנד" (NZPAF) והן מטוסי חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, טסו כשהרונדל של חיל האוויר המלכותי הבריטי מוטבע על גביהם.
לעיתים שימשו האותיות NZ כקידומת למספר הסידורי של המטוס כאמצעי זיהוי לאומי.
לעיתים קרובות הוטבעו דמות של קיווי או של שרך כסוף (silver fern) בצבע לבן על רקע שחור או דגל ניו זילנד על גבי מטוסי החיל ואף על מטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי שצוותם היה ניו זילנדי.
צורת המפה של ניו זילנד עם דמות קיווי על גביה הופיעו על גבי זנבות מטוסי הקנברה שטסו מסינגפור בתקופת מצב החירום במלאיה למטוסי הוונום שהשתתפו בעימות זה היה מוטבע קיווי לבן על גבי זנב המטוס שהיה צבוע בשחור.
החל מאמצע שנות החמישים הובחן הרונדל של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד על ידי ענף של השרך הכסוף שהוטבע על גבי העיגול האדום הפנימי.
נעשו ניסיונות עם כמה צבעים, כולל ירוק, זהב ולבסוף לבן.
שני הצבעים הראשונים היו קשים מדי להבחנה וענף השרך בצבע הלבן היה דומה מדי לנוצה לבנה שהייתה סמל יותר מדי רב משמעי, כך שהרעיון של סמל השרך נזנח והוחלט להשתמש בדמות הקיווי שאומץ בסוף שנות השישים.
בשנות השמונים, מסיבות של שיפור ההסוואה, נמחק לפעמים הצבע הלבן ונותרה דמות הקיווי האדום על רקע עיגול כחול (על גבי מטוסי ההרקולס, האארמקי והסקייהוק).
כיום גרסת רונדל הקיווי היא של קיווי שחור בתוך מעגל שחור (על גבי מטוסי ההרקולס ומסוקי הבל UH-1), או גרסה דומה בגווני אפור (על גבי מטוסי האוריון והסי ספרייט).
המקור של הקיווי תמיד מופנה לקדמת המטוס וכאשר הוא מוטבע על גבי הכנפיים, רגליו של הקיווי מופנות פנימה כלפי גוף המטוס.
סימני הדרגות והמדים של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד נותרו עד היום זהים לאלה של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
ההבדל היחידי הוא שעל גבי כל סימני הדרגות הוטבעו המילים "ניו זילנד" (NEW ZEALAND).
החל משנת 2010 שונה הכיתוב ל"חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד" (ROYAL NEW ZEALAND AIR FORCE).
שינוי זה בוצע כדי למנוע בלבול שהיה בין מדי החיל לבין מדי משטרת ניו זילנד, אף על פי שקיימים הבדלים משמעותיים נוספים ביניהם.
חיל האוויר המלכותי הקנדי , לשעבר "פיקוד האוויר" (Air Command – AIRCOM), הוא הזרוע האווירית הצבאית של קנדה.
חיל האוויר הוא אחת משלוש הזרועות של הכוחות הקנדיים.
נכון ל-2020 מפעיל החיל 258 כלי טיס מאוישים ו-9 כלי טיס בלתי מאוישים וכוח האדם שלו עומד על 12,074 איש בשירות סדיר, 1,969 איש בשירות מילואים ו-1,518 אזרחים.
מפקד חיל האוויר הוא לוטננט גנרל .
חיל האוויר המלכותי הקנדי אחראי על הפעולות האוויריות של הכוחות הקנדיים, שמירה על ביטחון המרחב האווירי של קנדה ומתן סיוע אווירי לצבא קנדה ולצי המלכותי הקנדי.
החיל שותף לחיל האוויר האמריקני במשימת ההגנה על המרחב האווירי של צפון אמריקה במסגרת פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD).
החיל גם אחראי על פעולות החילוץ וההצלה ברמה הלאומית.
שורשיו של החיל מתחילים בהקמתו של "חיל האוויר הקנדי" (Canadian Air Force) ב-1920. החיל הוכפף למשרד ההגנה הקנדי ב-1923 וב-1924 הוענקה לו הקידומת "מלכותי" (Royal) על ידי ג'ורג' החמישי, מלך בריטניה.
ב-1968 אוחד חיל האוויר המלכותי הקנדי יחד עם צבא קנדה ועם הצי המלכותי הקנדי לגוף מאוחד, הכוחות הקנדיים.
במסגרת שינוי זה פוצלו יחידות החיל לכמה פיקודים על פי תחום העיסוק שלהם (הגנה אווירית, תובלה, קרב, לוחמה ימית, הדרכה).
ב-1975 בוטלו רוב הפיקודים הללו והוקם פיקוד אוויר אחד במסגרת כוחות ההגנה – "פיקוד האוויר" (Air Command).
שמו של פיקוד האוויר שונה בחזרה בשנת 2011 לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
החיל השתתף במלחמת העולם השנייה, במלחמת קוריאה, במלחמת המפרץ הראשונה ובכמה משימות שמירות שלום של האו"ם ובמבצעים של נאט"ו.
במסגרת חברותה של קנדה בנאט"ו הייתה נוכחות מתמדת של חיל האוויר המלכותי הקנדי באירופה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.
"חיל האוויר הקנדי" הוקם ב-1920 כממשיכם של שתי טייסות קצרות ימים שפעלו באירופה בזמן מלחמת העולם הראשונה ונקראו גם "חיל האוויר הקנדי".
תפקידיו של החיל החדש, שנוהל על ידי מועצת האווירייה (Air Board), היו בעיקר תפקידים אזרחיים: יעור, סקרים וסיורים נגד הברחות.
ב-1923 התמזגה מועצת האווירייה לתוך משרד ההגנה ושנה לאחר מכן הוענקה לחיל הקידומת המלכותית, והוא הפך להיות חיל האוויר המלכותי הקנדי.
בשנות העשרים המאוחרות קיבלה פעילותה של החיל אופי צבאי יותר.
החיל סבל מקיצוצים בתקציב בראשית שנות השלושים, אך המשיך להתפתח בהמשך העשור.
בסוף שנות השלושים נחשב החיל כוח צבאי חשוב.
עם יישומה של תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי במלחמת העולם השנייה התרחב החיל והתפתח והיה לחיל האוויר הרביעי בגודלו מבין חילות האוויר של בעלות הברית.
במהלך המלחמה היה החיל מעורב במבצעים בבריטניה, בצפון-מערב אירופה, בצפון האוקיינוס האטלנטי, במצרים, באיטליה, בסיציליה, במלטה, בציילון, בהודו, בבורמה ובפעולות בהגנת העורף הקנדי.
לאחר המלחמה צמצם החיל את כוחו.
עקב האיום הסובייטי על ביטחונה של אירופה, הצטרפה קנדה לנאט"ו ב-1949 והחיל הקים את "דיוויזיית האוויר מס' 1" (No.
1 Air Division RCAF) שכללה 4 כנפות שלכל אחת מהן היו כפופות 3 טייסות קרב.
כוחות אלה התמקמו בצרפת ובגרמניה המערבית.
ב-1950 חיל האוויר המלכותי הקנדי מילא תפקידי הובלת כוחות וציוד למלחמת קוריאה.
עם זאת, לא השתתפו במלחמה זו יחידות לוחמות של החיל, אך טייסים קנדים סופחו ליחידות של חיל האוויר האמריקני וחלקם השתתפו בקרבות.
באותה תקופה הוקמו מערכות התראה אוויריות כמענה לאיום הגרעיני הסובייטי, כמו "מערכת קו עץ האורן" (Pinetree Line), "המערכת המרכז-קנדית" (Mid-Canada Line) והמערכת להתראה מוקדמת (DEW Line), שהופעלו על ידי חיל האוויר המלכותי הקנדי.
ב-1957 הקימו קנדה וארצות הברית את פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD).
הגנת החופים ומשימות שמירת שלום קיבלו עדיפות במהלך שנות החמישים והשישים.
ב-1968, בתקופת כהונתו של שר ההגנה פול הלייר (Paul Hellyer), אוחדו צבא קנדה, הצי המלכותי הקנדי וחיל האוויר המלכותי הקנדי למבנה פיקודי משותף של הכוחות הקנדיים תחת אחריותו של משרד ההגנה.
האיחוד השנוי במחלוקת הזה השאיר גופים אחדים פעילים ויצר כמה חדשים.
היחידות האוויריות של הצי המלכותי הקנדי הועברו תחת פיקודו של חיל האוויר.
בראשית שנות התשעים, השתתפו מטוסי CF-18 הורנט במלחמת המפרץ הראשונה.
החייל ביצע סיורים אוויריים קרביים בשמי כווית ועיראק, ביצע כמה משימות הפצצה ובהזדמנות אחת תקף ספינת סיור עיראקית במימי המפרץ הפרסי.
בסוף שנות התשעים השתתפו מטוסי ההורנט של החיל במלחמה ביוגוסלביה ובעשור הראשון של המאה ה-21 היה החיל מעורב באופן משמעותי במלחמה באפגניסטן, שם הוביל כוחות וציוד לקנדהאר.
בהמשך המלחמה הוקמה כבר כנף ייעודית למלחמה באפגניסטן, שצוידה במסוקי בל CH-146 Griffon, במסוקי CH-47 צ'ינוק, במטוסי תובלה C-130 הרקולס ובכטב"מי הרון 1, כסיוע לכוחות הקנדים ולכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
הכנף יצאה מאפגניסטן ב-18 באוגוסט 2011.
בין ה-18 במרץ עד ה-1 בנובמבר 2011 חיל האוויר המלכותי הקנדי היה מועסק בפעולות ההתערבות של המעצמות במלחמת האזרחים הראשונה בלוב.
שבעה מטוסי הורנט וכלי טיס נוספים השתתפו במבצע.
ב-16 באוגוסט 2011 הודיע ממשלת קנדה כי שמו של "פיקוד האוויר" (Air Command), שונה בחזרה לשם ההיסטורי "חיל האוויר המלכותי הקנדי" (לצד שינוי דומה בשמותיהם של הצבא והצי).
השינוי שיקף את המסורת הצבאית של קנדה בצורה טובה יותר והוא גרם ליישור קו עם הצבאות האחרים של חבר העמים הבריטי שגם זרועות כוחות ההגנה שלהם נושאים את הקידומת המלכותית.
חיל האוויר המלכותי הקנדי החדש אימץ סמל חדש ב-2013, הדומה לזה שהיה נהוג לפני האיחוד.
מפקדת חיל האוויר המלכותי הקנדי ממוקמת במפקדת הכוחות הקנדיים באוטווה.
מפקדת "דיוויזיית האוויר הראשונה" (1 Canadian Air Division) והאזור הקנדי של NORAD ממוקמת בויניפג והיא אחראית על הפיקוד המבצעי ועל פעילויות השליטה האווירית בכל רחבי קנדה ובעולם.
"דיוויזיית האוויר השנייה" (2 Canadian Air Division) הוקמה ביוני 2008 והיא אחראית על מערך ההדרכה של החיל.
ברחבי קנדה מוצבות 13 כנפות, 11 כנפות מבצעיות ו-2 כנפות הדרכה.
במסגרת כל הכנפות קיימות טייסות, הן טייסות מבצעיות והן טייסות תמיכה.
דרגתו של מפקד החיל היא לוטננט-גנרל.
מפקדי הדיוויזיות הם בדרגת מייג'ור-גנרל.
דגלו של חיל האוויר המלכותי הקנדי מבוסס על נס חיל האוויר המלכותי הבריטי, דגל בצבע תכלת עם הרונדל הקנדי והוא היה בשימוש עד מלחמת העולם השנייה.
השימוש בדגל עם הרונדל הקנדי (עלה האדר) החל ב-1941. בשנת 1968 הוחלף דגל בריטניה שבפינה השמאלית העליונה של דגל חיל האוויר בדגל קנדה.
רונדל של חיל האוויר המלכותי הבריטי שימש את חיל האוויר המלכותי הקנדי עד 1946, כאשר קנדה החלה ליצור לעצמה את מערכת הסמלים שלה.
לרונדל הבריטי היו כמה גרסאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקטן העיגול האדום ברונדלים של המטוסים שפעלו בגזרת האוקיינוס השקט כדי שלא יגרמו לבלבול עם הרונדל היפני בצורת דגל יפן.
קנדה הייתה הראשונה מבין מדינות חבר העמים הבריטי שיצרה לעצמה מערכת סימונים משל עצמה.
עלה עץ האדר החליף את העיגול האדום הבריטי ברונדל כדי לתת לו זהות קנדית.
אף על פי שסמל האדר אושר לחיל כבר ב-1924, לא נעשה בו שימוש עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם זאת הוכנס השימוש בסמל האדר על גבי דגל החיל כבר ב-1941. בין השנים 1946–1948 רונדל שעליו עליו עלה אדר אדום בתוך מעגל היקפי כחול היה בשימוש על גבי מטוסים ללא צבעי הסוואה.
כמה גרסאות של עלה האדר היו בשימוש מסיום המלחמה ועד 1965. המראה הריאליסטי של עלה האדר ("silver maple") הוחלף במראה של עץ האדר כפי שמופיע על גבי דגל קנדה.
חיל האוויר המלכותי התאילנדי (בתאית: กองทัพอากาศไทย, באנגלית: Royal Thai Air Force- RTAF), הוא חיל האוויר של ממלכת תאילנד ואחת מהזרועות של הכוחות המזוינים של תאילנד.
מאז הקמתו ב-1913, כאחד מחילות האוויר הראשונים באסיה, לקח החיל חלק במספר רב של פעולות קרביות גדולות וקטנות.
במהלך מלחמת וייטנאם השתמש החיל בציוד שנמסר לו על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
בפברואר 1911 הנחית טייס בלגי בשם שארל ואן דר בורן (Charles Van Den Born) את המטוס הראשון שהגיע לסיאם על גבי מסלול מרוצי סוסים.
השלטונות התרשמו מההמצאה החדשה וב-28 בפברואר 1912 נשלחו שלושה קצינים לצרפת, שהייתה אז מרכז התעופה העולמי, לצורך לימודי טיסה.
בנובמבר 1913, לאחר שסיימו את הכשרתם, שבו הקצינים למולדתם עם שמונה מטוסים (ארבעה מטוסי Breguet וארבעה מטוסי Nieuport IV).
בחודש מרץ 1914 הועברו המטוסים לשדה התעופה דון מואנג, 40 ק"מ מבנגקוק, שמשמש כיום כבסיס הראשי של חיל האוויר.
משרד ההגנה התאילנדי הכפיף את "גיס התעופה הסיאמי" (Siamese Flying Corps) תחת פיקודו של המהנדס הראשי של הצבא המלכותי של תאילנד.
במהלך מלחמת צרפת-תאילנד השיג החיל כמה ניצחונות במהלך קרבות האוויר כנגד חיל האוויר של צרפת של וישי.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביצע החיל משימות תמיכה בצבא המלכותי של תאילנד במסגרת כיבושן של המדינות השאניות בבורמה כבעל ברית של יפן ב-1942 והגן על בנגקוק בזמן שהופצצה על ידי בעלות הברית בשלביה האחרונים של המלחמה.
חלק מהטייסים של החיל סייעו לתנועת ההתנגדות כנגד היפנים.
לאחר המלחמה שלח החיל שלושה מטוסי C-47 Skytrain לסיוע לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה.
כוחות אלה השתתפו גם במלחמת וייטנאם.
בהמשך השתתף החיל בפשיטות כנגד הכוחות הקומוניסטים באזורי הגבול, כמו הפשיטות האוויריות ללאוס ובלחימה כנגד הכוחות הווייטנאמים לאורך הגבול עם קמבודיה.
לאחר המלחמה הקרה השתתף החיל בפעולות לאורך גבול תאילנד-בורמה ב-1999 ושיגר משלחת לפינוי אזרחים זרים מקמבודיה במהלך המהומות בפנום פן ב-2003.
חיל האוויר המלכותי התאילנדי מחזיק כמה בסיסים טיסה מודרניים שנבנו בין השנים 1954–1968. כולם פרט לאחד נבנו והיו בשימושם של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עד אשר התפנו מתאילנד ב-1976 והם הועברו לשימושו של חיל האוויר המלכותי התאילנדי.
בסיסים אלה, בתקהלי (Takhli Royal Thai Air Force Base, ממוקם 240 ק"מ מצפון לבנגקוק) ובקורט (Korat Royal Thai Air Force Base, שממוקם 250 ק"מ מצפון-מזרח לבנגקוק), יחד עם הבסיס הראשי בדון מואנג, שאותו חולק החיל עם גופי התעופה האזרחית, הם בסיסיו הראשיים של החיל.
תחזוקת הבסיסים לאחר עזיבת הכוחות האמריקנים התבררה כיקרה ומעבר לצרכים של החיל.
עם זאת, המסלולים בבסיסים פעילים לצורכי מבצעיים והדרכתיים.
בראש החיל עומד מפקד חיל האוויר, כשהחל משנת 2012 התפקיד מאויש על ידי מרשל אוויר ראשי פראג'ין ג'אנטונג (Prajin Jantong).
מפקדת החיל ממוקמת בבסיס דון מואנג שבפרברי בנגקוק.
המבנה הפיקודי של החיל מורכב מחמש קבוצות:
מפקדת החיל בבנגקוק – אחראית על תכנון ופיקוד על הגופים המבצעיים.
ריגמנט 11 של משמר המלך.
קבוצת התמיכה – מספקת שירותי הנדסה, תקשורת, חימוש, תחבורה, אפסנאות, ורפואה.
קבוצת השירותים המיוחדים – אחראית על רווחתו של כוח האדם של החיל ועל תיאום הפעולות עם רשויות התעופה האזרחיות.
הקבוצה המבצעית – כוללת 11 כנפות שאחראיות על 18 טייסות, בית הספר לטיסה וכמה גופים עצמאיים:
פלוגת הקומנדו של חיל האוויר המלכותי התאילנדי
פלוגת הקומנדו היא היחידה המיוחדת של החיל והוקמה בסוף שנות השבעים.
היחידה ממוקמת ליד בסיס דון מואנג והיא בעלת יכולות ללוחמה בחטיפות מטוסים.
הפלוגה כולל שלוש מחלקות תקיפה כשכל אחת מהן מחולקת לשני צוותים.
חיל האוויר המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Regia Aeronautica Italiana) היה שמו של חיל האוויר של איטליה.
החיל הוקם כזרוע עצמאית נפרדת מהצבא המלכותי בשנת 1923 והתקיים עד שנת 1946. ב-1946 בוטלה המלוכה באיטליה וממלכת איטליה הפכה להיות הרפובליקה האיטלקית.
כפועל יוצא מכך איבד החיל את הקידומת ה"מלכותית" שלו.
בראשית המאה ה-20, איטליה הייתה בחזית הקדמית של הלוחמה האווירית.
במהלך תהליך הקולוניזציה של לוב התקיימו טיסות הסיור הראשונות בהיסטוריה, כשהראשונה בהן נערכה ב-23 באוקטובר 1911 וב-1 בנובמבר התקיימה ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפעיל "גיס התעופה הצבאי" (Corpo Aeronautico Militare), אז עדיין חלק מהצבא המלכותי מגוון של מטוסי קרב צרפתים ומפציצים מתוצרת מקומית, שהבולט ביניהם הוא מטוס הקפרוני (Caproni) הענק.
הצי המלכותי האיטלקי (Regia Marina) הפעיל גם הוא זרוע אווירית משלו, והפעיל כמה מטוסים ימיים מתוצרת מקומית כגון: SIAI S.8.
הקמת חיל האוויר המלכותי האיטלקי
חיל האוויר המלכותי האיטלקי נעשה זרוע נפרדת ועצמאית ב-28 במרץ 1923. משטרו הפאשיסטי של בניטו מוסוליני הפך אותו למכונת תעמולה מרשימה, כאשר מטוסי החיל שכל המשטח התחתון של הכנפיים שלהם היו צבועים בצבעי הדגל האיטלקי, ביצעו מספר רב של טיסות ששברו שיאים.
החיל הגיע לפסגת הישגיו כאשר שתי טייסות של מטוסים ימיים, בפיקודו של גנרל איטלו באלבו, חצו את האוקיינוס האטלנטי ב-1931 וב-1933 בהתאמה (סבויה-מרקטי S.55).
במחצית השנייה של שנות השלושים, השתתף חיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת האזרחים בספרד וכן במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, למרות שלא היה מצויד כראוי, החיל הצליח להשמיד חלק גדול מהכוחות האתיופיים.
מבצעי החיל היו חיוניים מאוד להצלחת הפלישה של הצבא המלכותי והם הצליחו גם בשל הסיבה שכוחות חיל האוויר האתיופי כמעט ולא היו קיימים בשטח.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד הטייסים האיטלקים נלחמו לצידם של הלאומנים ולצידם של טייסי הלופטוואפה כחלק מ"הלגיון האווירי" (Aviazione Legionaria).
משימה זו התמשכה מיולי 1936 עד מרץ 1939 והשלימה את מצבת חיל המשלוח האיטלקי שנקרא "צבא גייסות המתנדבים" (Corpo Truppe Volontarie).
בספרד היו הטייסים האיטלקים תחת פיקודם הישיר של הלאומנים הספרדים ולקחו חלק באימון ובביצוע מבצעים משותפים יחד עם הטייסים הגרמנים של לגיון הקונדור.
חיל האוויר המלכותי האיטלקי לקח חלק מצומצם בפלישה האיטלקית לאלבניה באפריל 1939.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, היה חיל האוויר המלכותי האיטלקי הקטן מבין חילות האוויר של שלוש המדינות הראשיות של ברית מדינות הציר.
על הנייר היו רשומים 3,296 כלי טיס, כשרק 2,000 מהם היו כשירים לפעילות מבצעית ורק 166 מתוכם היו מטוסי קרב חדישים.
מטוסי ה-מאקי C.200 וה-פיאט G.50 היו מטוסי הקרב הטובים ביותר שבנמצא, אך עדיין היו איטיים ביחס לאלו של חילות האוויר של בעלות הברית.
בנוסף לקשיים שהיו לחייל מבחינה מספרית, תעשיית המטוסים המקומית עבדה עדיין בשיטות מיושנות.
סיוע טכני שניתן להם על ידי בעלי בריתם הגרמנים, שיפר מעט את המצב.
ביוני 1940, במהלך הימים האחרונים של הקרב על צרפת, הכריזה איטליה מלחמה על צרפת ועל בריטניה.
חיל האוויר המלכותי האיטלקי ביצע 716 גיחות הפצצה כגיבוי לפלישת הצבא המלכותי לצרפת.
מטוסים איטלקים הטילו סך של 276 טון פצצות.
המזרח התיכון כולל ארץ ישראל
כבר מראשית מעורבותה של איטליה במלחמה היה החיל מעורב בפעילות במזרח התיכון.
במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית, מטוסים איטלקים וגרמנים עצרו לתדלוק בסוריה שהייתה בשליטת צרפת של וישי וטסו לעיראק כדי לסייע לכוחותיו של רשיד עאלי אל-כילאני במרד נגד הבריטים ונגד ממשלת עיראק.
מטוסים אלה הוסוו בתור מטוסים עיראקים וסומנו ככאלה.
הדאגה מפני המשך ההשפעה הגרמנית והאיטלקית באזור הביאה להחלטה לפתוח במערכה בסוריה ובלבנון.
החל מיולי 1940 החלו המטוסים של חיל האוויר המלכותי האיטלקי להפציץ ערים בשטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ב-15 ביולי, ב-24 ביולי וב-6 באוגוסט 1940 הפציצו מטוסים איטלקים את חיפה ופגעו בבתי הזיקוק בחיפה ובמאגרי הדלק של חברת של במפרץ חיפה.
ב-10 בספטמבר נהרגו 137 איש בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב.
באמצע חודש אוקטובר הפציצו האיטלקים את בתי הזיקוק שהפעילו האמריקנים בפרוטקטורט הבריטי בבחריין.
ביוני 1940 היו לחיל האוויר המלכותי האיטלקי במזרח אפריקה 200–300 מטוסים בכשירות מבצעית.
חלק מהמטוסים הללו היו כבר מיושנים, אך הם כללו גם מפציצי סבויה מרקטי SM.79 וסבויה מרקטי SM.81 ומטוסי קרב פיאט CR 42. במונחים יחסיים היו אלה המטוסים הטובים ביותר שהיו ברשות שני הצדדים הלוחמים בראשית המערכה במזרח אפריקה.
בנוסף, היו המטוסים האיטלקים מוצבים בשדות תעופה טובים יותר בהשוואה לאלה של חיל האוויר המלכותי הבריטי ושל חילות האוויר של חבר העמים הבריטי.
בתחילת המלחמה היו הטייסים האיטלקים מאומנים היטב ובטוחים ביכולותיהם.
בהמשך, הניתוק מהמולדת, מחסור בדלק, בתחמושת ובחלקי חילוף ומחסור בכוח אדם חליפי, היוו קושי משמעותי לטייסים במזרח אפריקה והם נשחקו במלחמת התשה קשה.
ב-31 בינואר 1941 דיווח הנסיך אמדאו, המושל האיטלקי באתיופיה כי מצב המטוסים של החיל בגזרה עמד כבר על 67 מטוסים מבצעיים בלבד, שלרשותם עמד מאגר דלק מוגבל וב-24 באוקטובר, כחודש לפני כניעת הכוחות האיטלקים במזרח אפריקה, הופל המטוס האיטלקי האחרון במערכה.
החל מה-25 באוקטובר 1940, נשלחו 170 מטוסים איטלקים, כולל 73 מפציצי פיאט BR 20, לבלגיה הכבושה, כדי ליצור את "קורפוס האוויר האיטלקי") שישתתף בקרב על בריטניה.
הקורפוס השיג הצלחות מועטות בדצמבר 1940 ונסוג ברובו ליוון המטוס האיטלקי האחרון עזב את בלגיה באמצע חודש אפריל 1941.
בראשית המערכה במדבר המערבי היה מאזן הכוחות בין חיל האוויר המלכותי האיטלקי לבין חיל האוויר המלכותי הבריטי, שקול.
בשלבים הראשונים היו מטוסי הקרב שעמדו לרשות שני הצדדים, מטוסי קרב דו-כנפיים מיושנים כמו הפיאט CR 32 והפיאט CR 42 של האיטלקים מול הגלוסטר גלדיאטור של הבריטים.
בהמשך הצטיידו שני הצדדים במטוסים חדישים יותר.
לאחר המפלות של האיטלקים במבצע מצפן והגעתו של הגנרל ארווין רומל בראשות קורפוס אפריקה, הוכפפו כוחות חיל האוויר המלכותי האיטלקי במדבר המערבי לפיקודו של הלופטוואפה.
למרות שהמערכה באוויר בלוב הייתה מוגבלת עקב התנאים המדבריים, הצליח חיל האוויר המלכותי האיטלקי להפעיל כוח של כמעט 400 מטוסים.
במהלך מתקפת הנגד הבריטית הראשונה, סבל החיל אבדות כבדות (מעל 400 מטוסים), עד לתחילת פלישת כוחות הציר ליוון, כאשר חלק גדול מכוחות היבשה והאוויר של הבריטים הועברו ליוון, מה שנתן לאיטלקים שהות להתארגן מחדש.
מטוסים איטלקים חדשים תוגברו עם הגעתו של קורפוס אפריקה ב-200 מטוסי לופטוואפה בלוב בנוסף ל-600 מטוסים שהוצבו בסיציליה.
בעבודה משותפת עם הלופטוואפה, תפקד החיל בצורה טובה יותר הודות לשינויים בתורת הלחימה והגעתם של מטוסים חדישים יותר.
במהלך המתקפה הראשונה של קורפוס אפריקה, הצליחו האיטלקים למנוע התקפות של חיל האוויר הבריטי על כוחות הקרקע של רומל והעניקו חיפוי לנסיגתם במהלך מבצע צלבן תוך כדי שהם גורמים לאבדות כבדות בקרב המפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
במהלך המתקפה השנייה של רומל, סבלו חיל האוויר המלכותי האיטלקי וחיל האוויר הגרמני, אבדות כבדות הודות ללוחמה עיקשת יותר של טייסות בעלות הברית במהלך קרבות האוויר באל-עלמיין ובגיחות ההפצצה על אלכסנדריה וקהיר.
החיל שסבל מאבדות כבדות במצרים, נסוג בהדרגה לטוברוק, בנגזי, טריפולי ובסופו של דבר לתוניסיה.
חיל האוויר המלכותי האיטלקי השתתף במצור על מלטה, שהייתה מושבה בריטית, יחד עם כוחות חיל האוויר הגרמני בניסיון לכבוש את האי ובכך להשיג שליטה על נתיבי הים מסיציליה, סרדיניה ואיטליה לכוון צפון אפריקה.
למרות שהיו כבר על סף רעב וסבלו אבדות כבדות, עמדו תושבי מלטה בהתקפות של חילות האוויר של איטליה וגרמניה, שאיבדו במצור כמעט 1,500 מטוסים.
מנגד איבד חיל האוויר המלכותי הבריטי במצור על מלטה 800 מטוסים וכמות ניכרת של ספינות תובלה, אך המחיר ששילמו כוחות הציר היה גבוה יותר, כש-60% מהאספקה של כוחות הציר שנשלחה לצפון אפריקה אבדה הודות למטוסים, הצוללות והמשחתות שבסיסם היה במלטה.
מפציצי פיאג'ו P.108 שהמריאו מסרדיניה תקפו את גיברלטר פעמים אחדות במהלך שנת 1942. הפלישות המרהיבות ביותר שבוצעו התקיימו באוקטובר במשך כמה לילות רצופים.
גיחות ההפצצה האחרונות בוצעו במהלך 1943 במקביל לנחיתת בעלות הברית באלג'יריה.
בנוסף הצליחו המפציצים האלו לבצע הפצצות מוצלחות על נמל אוראן.
הפיאג'ו P.108 היו המפציצים לטווח ארוך היחידים של החיל והוקמה קבוצת ההפצצה ה-274 שהייתה היחידה שהפעילה אותם.
במהלך מלחמת איטליה–יוון, בסוף שנת 1940 הייתה לחיל האוויר המלכותי האיטלקי עליונות אווירית.
יחד עם זאת, עליונות זו לא עצרה את חיל האוויר היווני מלבלום את כוחות הצבא המלכותי האיטלקי שביצע נסיגה חזרה לשטח אלבניה.
בראשית 1941 התהפך הגלגל כאשר הורמאכט החל בפלישה ליוגוסלביה.
מנקודת זמן זו, תפקידו של חיל האוויר המלכותי האיטלקי במערכה בבלקנים היה בעיקר לתת סיוע לחיל האוויר הגרמני.
סיוע זה המשיך במהלך שנות הכיבוש הגרמני ביוון וביוגוסלביה.
באוגוסט 1941 שלח חיל האוויר המלכותי האיטלקי כוח של 1,900 איש לחזית המזרחית ככוח מסופח לחיל המשלוח האיטלקי ברוסיה (Corpo di Spedizione Italiano in Russia) שמאוחר הפך לארמייה השמינית של הצבא האיטלקי.
היה זה "חיל המשלוח של חיל האוויר ברוסיה" (Corpo Aereo Spedizione in Russia), שהטייסות שלו, שצוידו בתחילה ב-51 מטוסי קרב מסוג מאקי C.200 ובמפציצים מסוג קאפרוני Ca.311, העניקו כיסוי אווירי לכוחות האיטלקים מ-1941 עד 1943. בראשית המערכה הם מוקמו באוקראינה ובסופה תמכו בקרבות באזור סטלינגרד.
באמצע שנת 1942 הצטרפו אליהם מטוסי ה-מאקי C.202 החדישים יותר.
הארמייה השמינית פורקה בראשית 1943 לאחר המפלה בקרב סטלינגרד והכוח האווירי הועבר לאודסה בינואר 1943.
בשנים 1944–1945 פעלו כוחות החיל באזור הים הבלטי ובגזרה הצפונית של החזית המזרחית תחת פיקוד ישיר של חיל האוויר הגרמני.
כוח זה היה כבר חלק מחיל האוויר של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
בזמן המערכה בתוניסיה נהנו חילות האוויר האיטלקי והגרמני לעיתים רחוקות משוויון מול חילות האוויר של בעלות הברית, ועוד פחות מזה מעליונות אווירית בצפון אפריקה.
במהלך הפלישה לסיציליה היה חיל האוויר המלכותי האיטלקי בעמדת מגננה.
הטייסים האיטלקים נלחמו בטייסי בעלות הברית במאמציהם להטביע את ספינות הצי המלכותי האיטלקי.
זמן קצר לפני הפלישה, בוצעה הפצצה כבדה ונרחבת על שדות התעופה של סיציליה כדי להשיג עליונות אווירית.
במצב זה היה החיל כבר חלש מאוד, אך עדיין הצליח לפעול הודות למטוסים שהגיעו מסרדיניה, מדרום איטליה ומדרום צרפת.
משימתו האחרונה של חיל האוויר המלכותי האיטלקי הייתה פעילות הגנתית בזמן ההפצצה של חיל האוויר האמריקני על פרסקטי שליד רומא ב-8 בספטמבר 1943.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה חיל האוויר המלכותי האיטלקי פוצל לשני חילות אוויר.
בדרום איטליה נלחם חיל האוויר המלכותי (Aviazione Cobelligerante Italiana) לצדם של בעלות הברית.
בצפון נלחם חיל האוויר הלאומי הרפובליקני (Aeronautica Nazionale Repubblicana) של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית לצדן של מדינות הציר.
הטייסים של שני החילות לא נלחמו מעולם אלה כנגד אלה.
החיל הדרומי הועסק במשימות בבלקנים והחיל הצפוני פעל באזור הים הבלטי.
במהלך כל מלחמת העולם השנייה ספג חיל האוויר המלכותי האיטלקי 3,007 הרוגים ונעדרים, 2,731 פצועים ו-9873 שבויים.
5,201 מטוסים אבדו כנגד 4,293 מטוסים שהושמדו על ידי הטייסים האיטלקים, מתוכם 1,771 הושמדו על הקרקע.
ב-2 ביוני 1946 הגיע חיל האוויר המלכותי האיטלקי לסוף דרכו כאשר הוקם חיל האוויר האיטלקי.
חיל האוויר המלכותי הדני (בדנית: Flyvevåbnet) הוא הזרוע האווירית של כוחות ההגנה של דנמרק, ותפקידו לבצע את ההגנה האווירית על שטחה של דנמרק ולהשתתף במשימות ביטחוניות בינלאומיות.
גיס התעופה של הצבא הדני
ב-1 באפריל 1912 סיים קצין מהצבא המלכותי הדני את הכשרתו כטייס בבית ספר פרטי לטיסה.
בעליו של בית הספר תרם מטוס לצבא וב-12 ביולי הוקם רשמית בית הספר לטיסה של הצבא בקלוברמרקן (Kløvermarken) שליד קופנהגן.
הפעילות האווירית בצבא הייתה מצומצמת יחסית בשל מחסור בתקציב ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה היו ברשותו שני מטוסים כשירים.
בשלב זה החלו לזרום יותר תקציבים אך קשה היה להשיג מטוסים ומנועים מתאימים.
עם זאת, ב-1915 עבר השדה בקלוברמרקן במלואו לידי הצבא והוקמו בו כמה האנגרים.
האנגרים נוספים הוקמו בשטחי האימונים של הצבא ברחבי הארץ ושדה תעופה ראשי הוקם בלונדטופטה (Lundtofte) שמצפון לקופנהגן ב-1917.
לאחר המלחמה, ב-1919, עם התרחשותן של תאונות רבות עקב התיישנות המטוסים, הוצאו מהשירות המטוסים הפחות מתאימים ובאפריל היו ברשות הצבא שישה מטוסים כשירים.
עם הפסקת המימון בתקופה שלאחר המלחמה, לא ניתן היה לרכוש מטוסים נוספים ובשלב זה טיסות האימון התבצעו באמצעות מטוסים אזרחיים שכורים.
בשנת 1922 נחקק חוק להקמת גיס התעופה שהוקם ב-1 בפברואר 1923, שהיה מורכב למעשה מטייסת אחת של מטוסי סיור.
ב-1925 התחדשו הכשרות הטייסים במסגרת הצבאית וב-1926 הן הועברו לשדה התעופה בלונדטופטה.
ב-1928 הועברה כל הפעילות המבצעית לשדה התעופה האזרחי בקופנהגן, נמל התעופה קופנהגן קסטרופ, שם קיבל לרשותו הצבא את אחד ההאנגרים.
ב-1 בנובמבר 1932 הוקמו "כוחות התעופה של הצבא" (Hærens Flyvertropper) שכללו את הכנפות של זילנד ושל יוטלנד.
התכנון הראשוני כלל שתי טייסות קרב ושלוש טייסות סיור, בנוסף לבית הספר לטיסה, שירותים טכניים, בתי מלאכה לייצור מטוסים ויחידת כדורים פורחים.
יחד עם זאת, כמות כלי הטיס שהיו בשירות אפשרה להקים בשלבים הראשונים רק שלוש טייסות (מס' 1, 2 ו-3).
טייסת 5 הוקמה רק בשנת 1935. בשנת 1934 הוקם בסיס חיל האוויר החדיש בוורלוסה (Værløse) שמצפון לקופנהגן, בית הספר לטיסה עבר אליו ושנה לאחר מכן הועברו אליו כל היחידות המבצעיות להוציא את יחידת הכדורים הפורחים.
חוק הגנה חדש שחוקק בשנת 1937 גרם להאטה בתהליך ההתחדשות של הצבא.
מבחינתם של כוחות התעופה היה הדבר כרוך בצמצום סדר הכוחות שלהם לארבע טייסות קטנות וטייסת מס' 4 מעולם לא הוקמה.
הכנף של יוטלנד הוקמה ב-1 בנובמבר 1937 וכללה את טייסות 2 ו-5 שנשארו ב-וורלוסה יחד עם טייסות 1 ו-3. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כללו כוחות התעופה של הצבא בעיקר מטוסים שכבר היו מיושנים ובמקביל הואץ תהליך בנייתם של מטוסים ומתקנים חדשים, אך היה זה כבר מאוחר מדי.
בבוקרו של ה-9 באפריל 1940 תקפו מטוסי מסרשמיט Bf 110 של הלופטוואפה את שדה התעופה בוורלוסה והפילו מטוס פוקר CV שהמריא לטיסת סיור, השמידו על הקרקע 8 מטוסים וגרמו לנזק ל-16 מטוסים נוספים.
הצבא הגרמני השתלט על השדה ועל כל המטוסים שאוחסנו בו ובהמשך, לאחר שממשלת דנמרק הפסיקה את מדיניות שיתוף הפעולה שלה עם גרמניה ב-29 באוגוסט 1943, הועברו כמה מהמטוסים לידי הגרמנים שהפעילו אותם בחזית המזרחית.
כמו עמיתיהם משירות האוויר של הצי התאמנו הטייסים של כוחות האוויר של הצבא על דאונים בין השנים 1941 עד 1943, אך רבים מהם עזבו את דנמרק והצטרפו לחיל האוויר המלכותי הבריטי (26 מהם נפלו בקרבות) ואחרים היו בין אלה שהקימו את הבריגדה הדנית בשוודיה.
יחידה זו קיבלה לקראת סיום המלחמה 15 מטוסי סאאב B.17C, אך באותו זמן כבר נכנע הצבא הגרמני בדנמרק ב-4 במאי 1945 והמטוסים הוחזרו לחיל האוויר השוודי.
ב-14 בדצמבר 1911 החלה הכשרתם של כמה קציני צי כטייסים.
ב-25 במרץ 1912 קיבל הצי המלכותי הדני את המטוס הראשון שלו.
תאריך זה נחשב למועד הקמתו של "שירות האוויר של הצי" (Marinens Flyvevæsen).
הפעולות האוויריות הראשונות של הצי התקיימו בקלוברמרקן (Kløvermarken) שליד קופנהגן, שם הוקם האנגר לאחסון שני מטוסים ימיים שנרכשו בצרפת.
החל מסתיו 1913 כל אימוני הטיסה בוצעו על פני המים וב-20 באפריל 1915 עבר מרכז הפעילות של שירות האוויר של הצי לתחנה למטוסים ימיים שהוקמה מדרום לרפשאלאון (Refshaleøen) בסמיכות לבסיס הצי בקופנהגן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו ברשות שירות האוויר רק שני מטוסים ימיים, אך באותה תקופה החלו המספנות של הצי לייצר מטוסים ימיים משל עצמם.
עד 1919 היו המספנות הספקיות היחידות של מטוסים לשירות האוויר של הצי ואז החלו להתקבל מטוסים ממקורות נוספים.
תחנה נוספת למטוסים ימיים הוקמה בסליפסהאבן (Slipshavn) שבאי פין ב-1916, אך פעולתה הופסקה ב-1918.
ב-1921 חודשו אימוני הטיסה משדות תעופה יבשתיים ובשנתיים הבאות שימש לכך שדה התעופה באבדור (Avedøre).
לאחר מכן שימש לכך נמל התעופה קסטרופ בקופנהגן עד להעברתו של בית הספר לטיסה של הצי לרינגסטד (Ringsted) ב-1926.
מבחינה פיקודית הפך שירות האוויר של הצי לכוח עצמאי ב-15 בספטמבר 1923. לפני כן היה הפיקוד על פעולות התעופה של הצי בידי שייטת הצוללות ולפני כן בידי מפקדת הצי.
ב-1926 הוקמו שתי שייטות תעופה: שייטת האוויר הראשונה שהפעילה מטוסים ימיים במשימות סיור והפצצה שפעלה מהתחנה בקופנהגן ושייטת האוויר השנייה שהפעילה מטוסי קרב מהבסיס ברינגסטד.
בשנת 1930 הוקם בסיס שלישי באבנו (Avnø) לצורך שימושו של בית הספר לטיסה.
ב-1937 עברה השייטת השנייה לבסיס זה.בסוף שנות השלושים, במסגרת מדיניות חדשה, השימוש במטוסים ימיים צומצם ולמעט מקרים מיוחדים השתמש שירות האוויר רק במטוסים יבשתיים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה תוכנית לרכוש מטוסי קרב איטלקיים מדגם מאצ'י C.200 ומפציצי פיירי פולמאר 4/34, אך ב-9 באפריל 1940 פלשו הגרמנים לדנמרק ובמועד זה לא היו ברשות שירות האוויר של הצי מטוסים חדישים.
הגרמנים אסרו על כל פעילות אווירית צבאית וכל המטוסים נכנסו לאחסון.
כוח האדם של השירות שוחרר ואילו בין השנים 1941 עד 1943 הורשו הקצינים להתאמן בטיסה על דאונים.
ב-29 באוגוסט 1943, במהלך מבצע ספארי, הוטבעו רוב הספינות של הצי המלכותי הדני כדי שלא יפלו בידי הגרמנים וב-22 בנובמבר בוצעו חבלות במטוסים המאוחסנים והם נשרפו.
בשנים 1947–1948 קיבלו כוחות ההגנה של דנמרק 41 מטוסי ספיטפייר ושלדות מטוסים נוספות לצורכי הדרכה על הקרקע, שפעלו על ידי יחידות של גיס התעופה ושל שירות האוויר הימי עד למיזוגם ועל ידי חיל האוויר המלכותי הדני עד 1956, כאשר המטוסים האחרונים האלה הוצאו מהשירות וכולם פרט לשניים נגרטו.
בשנות השישים והשבעים הפעיל חיל האוויר המלכותי הדני כמה מטוסים שנרכשו במימון אמריקאי כמו הF-104 סטארפייטר, הF-100 סופר סייבר ומטוסים אחרים.
ב-1971 הקים הצבא המלכותי הדני את שירות האוויר שלו כיחידה האווירית הראשונה מחוץ לחיל האוויר מאז הקמתו בשנת 1950. ברשות היחידה היו מסוקי תצפית ומטוסי בוכנה שביצעו משימות איכון לטובת חיל התותחנים.
ב-1977 הועברה טייסת המסוקים הימיים של חיל האוויר אל הצי המלכותי הדני והיא הפעילה מסוקים שהופעלו מסיפוני הספינות.
בינואר 1980 רכשו ארבע מדינות חברות בנאט"ו: דנמרק, נורווגיה, הולנד ובלגיה, ברכישה משותפת, את מטוס הקרב F-16 פייטינג פלקון.
ב-1999, בעקבות סיום המלחמה הקרה עבר חיל האוויר תהליך ארגון מחדש כדי שיוכל להיות חיל שמסוגל לבצע משימות ברחבי העולם, אך בה בעת להמשיך להגן על שמי המדינה ועל מימיה.
ב-2002 הצטרפה דנמרק לצוות הפיתוח של מטוס הקרב F-35 לייטנינג II ו-48 מטוסים אמורים להיכנס לשירות בחיל ולהחליף את מטוסי ה-F-16.
באוקטובר 2002 טס כוח משימה של 18 מטוסי F-16 מדנמרק, הולנד ונורווגיה, יחד עם מטוס תדלוק אווירי לבסיס חיל האוויר בקירגיזסטן, כדי לתת סיוע קרקעי לכוחות נאט"ו באפגניסטן במסגרת מבצע "חירות מתמשכת"
ב-2004 הוחלפו שלושת מטוסי התובלה מסוג C-130H הרקולס, שנרכשו בשנת 1973, בשלושה מטוסים חדישים מסוג C-130J סופר הרקולס.
ב-2005 הסתיימה תוכנית השבחה של מטוסי ה-F-16. במסגרת התוכנית, שהחלה ב-1995, צוידו המטוסים במחשבי משימה חדשים, בתצוגות צבעוניות רב-תכליתיות ובוצעו בהם שיפורים בתחום האוויוניקה.
למרות השבחה זו, שוקל החיל את החלפתם של 30 מטוסי F-16 במטוסי קרב מתקדמים יותר.
המטוסים שרכישתם נשקלת הם הF/A-18 סופר הורנט, המטוסים שמיוצרים במסגרת תוכנית Joint Strike Fighter, ה-JAS-39 גריפן והיורופייטר טייפון.
ההחלטה על המטוס הנבחר תפורסם עד סוף יוני 2015.
ב-2003 הוחלט להעביר 16 מסוקי OH-6 Cayuse ו-13 מסוקי Eurocopter Fennec של שירות האוויר של הצבא המלכותי הדני וחלק ממסוקי ה-Westland Lynx של הצי המלכותי הדני לרשות חיל האוויר.
ההעברה בוצעה ב-2011. בשנת 2010 הוחלט על רכישתם של 9 מסוקי סיקורסקי SH-60 Seahawk.
ב-2005 הוצאו משירות מסוקי ה-Cayuse ומסוקי ה-Eurocopter Fennec ממשיכים לבצע משימות רבות, כולל פעולות סיוע למשטרת דנמרק.
ב-2006 פרסם חיל האוויר מסמך כוונות לפיו הוא מתכוון כמה מטוסי C-17 גלובמאסטר.
הזמנה זו עדיין טעונה אישור, אך הכוונה שמטוסים אלה יהיו חלק מכוח משותף של נאט"ו לביצוע משימות בינלאומיות.
כנף התובלה האווירית – אולבורג
כנף המסוקים – קארופ (Karup)
14 מסוקי אגוסטה וסטלנד AW101 (פזורים ברחבי דנמרק למשימות חיפוש והצלה)
7 מסוקי וסטלנד לינקס Mk90B
8 מסוקי יורוקופטר AS-550 פנק
כנף הקרב – סקרידסטרופ (Skrydstrup)
בית הספר לטיסה - קארופ (Karup)
מרכז השליטה והדיווח - קארופ (Karup)
מרכז שליטה אווירי נייד - קארופ (Karup)
טייסת 680 (שירות תמיכת לחימה)
בית הספר לקצינים של חיל האוויר
בין השנים 1960–1964 השתתפו מסוקי סיקורסקי S-55 של החיל במשלחות של האו"ם במלחמת האזרחים במלחמת האזרחים בקונגו.
ב-1999 9 מטוסי F16 ביצעו גיחות קרב בקוסובו.
ב-2002 וב-2003 ביצעו 6 מטוסי F-16 של החיל 743 גיחות קרב כנגד כוחות של הטליבאן ואל-קאעידה במסגרת המלחמה באפגניסטן.
ב-2005 הגישו 3 מסוקי Fennec סיוע לכוחות הקרקע של צבא דנמרק במהלך אבטחת הבחירות החופשיות הראשונות בעיראק.
ב-2007 4 מסוקים נשלחו שוב לעיראק כדי לאבטח שיירות באזור בצרה.
מסוקים אלה ביצעו 354 משימות לפני שחזרו הבייתה.
ב-2008 הוצבו 4 מסוקי Fennec במחוז חלמנד שבאפגניסטן כדי לבצע משימות תצפית עבור כוחות הצבא הדני המוצבים במקום וכן ביצעו משימות תובלה קלות.
במרץ 2011 השתתפו 6 מטוסי F-16 באבטחת אזורים אסורים לטיסה במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב.
ב-2016 פורסם כי 4 מטוסי חיל האוויר הדני מסוג F-16 תקפו מטרות בסוריה, זאת במסגרת השותפות של דנמרק בקואליציה הבינלאומית נגד המדינה האסלאמית (דאעש).
חיל האוויר הלבנוני , הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של לבנון.
חיל האוויר הלבנוני הוקם בשנת 1949 תחת פיקודו של לוטננט קולונל אמיל בוסתאני אשר בהמשך היה מפקד הצבא.
מעט אחרי שהוקם, בריטניה, צרפת ואיטליה, תרמו מספר מטוסים.
בריטניה תרמה 4 מטוסי אימון מסוג פרסיבל פרנטיס ו-2 מטוסי אימון מסוג פרסיבל פרוקטור, איטליה תרמה 4 מפציצים מסוג סבויה מרקטי SM.79 אשר שימשו בעיקר להובלה.
ב-1953 התקבלו לראשונה 16 מטוסי קרב מסוג דה הבילנד ומפייר.
מטוסי הוקר הַנטֶר התקבלו ב-1959 וב-1977. ב-1968 סופקו 12 מטוסי מיראז' 3, אך הושבתו בשנות ה-70 המאוחרות כתוצאה ממחסור בתקציב.
בשנת 2000 מטוסי המיראז' שהושבתו נמכרו לפקיסטן.
כיום, בהיעדר מטוסים קבועי-כנף מתקדמים סילוניים, החיל מסתמך בעיקר על מסוקים ומטוסי הוקר הנטר שהוחזרו לפעילות לקראת סוף שנת 2008. כשישה מטוסי אמבראר EMB 314 סופר טוקנו משמשים מטוסי קו ראשון.
חיל האוויר הלבנוני מורכב משש טייסות המחולקות בין שלושה בסיסי חיל האוויר.
לחיל האוויר הלבנוני היסטוריה ארוכה של שימוש עיקרי במטוסי הוקר הנטר.
מטוס הוקר הנטר אחד הופל על ידי טייסת 117 הישראלית בתחילת מלחמת ששת הימים בכך נמנעה השתתפות חיל האוויר הלבנוני בלחימה.
ב-17 בספטמבר 1983 נערכה הגיחה הקרבית האחרונה של חיל האוויר הלבנוני, שלושה מטוסי הוקר הנטר מדגם F.Mk.70 נשלחו לתקוף עמדות דרוזיות.
אחד המטוסים נפגע והתרסק, וטייסו הצליח לנטוש בקושי מעל הים.
ההנטר השני נפגע קשות ונחת נחיתת אונס.
ההנטר השלישי לא שב לבסיסו אלא טס לאקרוטירי שבקפריסין, שם ביקש הטייס מקלט מדיני.
מטוסי ההוקר הנטר הושבתו סופית ב-1994 בעקבות אירוע במהלך נחיתה של טיסת אימון.
שמונת מטוסי ההנטר הנותרים אוחסנו בשדה התעופה ריאק.
האובדן האחרון של מטוס הנטר התרחש ב-1989, בעקבות תקלה במהלך טיסת אימון הטייס נאלץ לנטוש מעל הים והמטוס התרסק.
הטייס חולץ על ידי צבא סוריה והועבר לסולימאן פרנג'יה, אשר העביר אותו לכוחות צבא לבנון.
במאי 2007 התפתח עימות בין צבא לבנון לבין ארגון מוסלמי קיצוני בשם פתח אל-אסלאם, שהתבסס במחנה הפליטים הפלסטיני נהר אל-בארד בצפון המדינה.
עקב מחסור במטוסים קבועי-כנף, הסב החיל מספר מסוקי בל UH-1 כך שיוכלו לשאת פצצות סימן 82 ופצצות סימן 83. ההתאמות נעשו על ידי מהנדסים בשיתוף חיל האוויר הלבנוני.
לרוב מסוקים אינם יכולים לבצע הפצצות באופן כזה, בהשוואה למטוס תקיפה.
הדבר הפך לאחד האירועים הנדירים בהיסטוריה שבו מסוקים פעלו בצורה כזאת.
בנוסף נעשה שימוש נרחב במסוקי איירוספסיאל גאזל אשר חומשו בטילי נ"ט.
ב-17 במרץ 2025 התפתח עימות צבאי בין סוריה בהנהגת אחמד א-שרע (אל ג'ולאני) לבין פעילי חזבאללה, ומאוחר יותר הצטרף ללחימה גם צבאה הרשמי של לבנון.
בערב של היום הראשון ללחימה דווח על תקיפה אווירית ממטוס קרב לבנוני כלפי עמדת שיגור רקטות סורית.
סמל החיל – סמל החיל מכיל בתוכו את עץ ארז הלבנון וכנפיים המוקפים בשני עלי ער אציל על רקע כחול.
רונדל – מכיל בתוכו עיגול ירוק המייצג את ארז הלבנון, העיגול נמצא בתוך משולש לבן ומוקף בעיגול אדום המייצגים את צבעי דגל לבנון.
לחיל האוויר הלבנוני שלושה בסיסים:
נמל התעופה הבין-לאומי רפיק אל-חרירי
שדה התעופה ראנא מועווד ( Rene Mouawad Air Base)
תמונהמטוסארץ מוצאייעודכמות בשימושהערותססנה 208 (AC-208)ארצות הבריתסיוע אווירי, סיור אווירי בגבול, אימונים3חמוש בטילי הלפיירבל UH-1ארצות הבריתהפצצה, תובלה, תקיפה22בוצעו התאמות על ידי חיל האוויר הלבנוני.
ב-20 בנובמבר 2010, במהלך תצוגה לכבוד יום העצמאות הלבנוני, מסוק רובינסון R44 ביצע נחיתת חירום בכביש מהיר בעקבות תקלה במנוע שהפסיק לעבוד.
לא נגרם נזק למסוק או לטייס.
ב-3 בדצמבר 2010, בוצע נחיתת חירום של מסוק אירוספסיאל גאזל.
שני הטייסים לא נפגעו, המסוק נפגע קלות.
ב-12 במאי 2006, התרסק מסוק בל UH-1, כל ארבעת אנשי הצוות נהרגו.
חיל האוויר המלכותי הטקטי השני (2TAF) היה חיל אוויר טקטי שפעל במסגרת חיל האוויר המלכותי (RAF) במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה.
הוא הורכב מטייסות ואנשי חיל האוויר המלכותי, חילות אוויר אחרים של חבר העמים הבריטי, וגולים מאירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית.
לצדו הוקמו שני גופים גדולים נוספים: חיל האוויר המדברי (1TAF) וחיל האוויר הטקטי השלישי שפעל במזרח הרחוק (3TAF).
החיל הוקם ב-1 ביוני 1943 כמפקדה הטקטית של חיל האוויר המלכותי לצורך השגת עליונות אווירית ולמתן סיוע אווירי קרוב מעל שדות הקרב, שמיקומם משתנה בהתמדה.
בהמשך התכונן החיל לפלישה לחלקי אירופה הכבושה על ידי הנאצים ואף השתתף בה.
החיל הורכב ממטוסי קרב ומפציצים אשר מסוגלים לספק סיוע אווירי קרוב לזרוע היבשתית בשטח הקרב ולבצע הפצצות טקטיות.
לצורך הקמת החיל, נדרשו יחידות הן מפיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי והן מפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי על מנת ליצור כוח המסוגל לתמוך בצבא בשטח.
פיקוד המפציצים סיפק ללהק 2 מפציצים קלים; פיקוד מטוסי הקרב פוצל להגנה האווירית של בריטניה הגדולה (ADGB), תוך שמירה על יחידות קרב להגנה ביתית, וללהק המשלוח האווירי 83 ולהק המשלוח האווירי 84 להפעלת מטוסים מבצעיים, ולהק המשלוח האווירי 85 לשליטה על יחידות קרקעיות, עבור חיל האוויר הטקטי השני.
בנוסף, להק המשלוח האווירי 38 שימש לגרירת דאונים צבאיים וטייסת מס' 140, סיפקה סיורי צילום אסטרטגיים.
המפקד הראשון של החיל היה מרשל אוויר סר ג'ון דאלבייק וב-21 בינואר 1944 ירש אותו מי שמזוהה יותר מכל עם החיל, מרשל אוויר סר ארתור קונינגהם.
קונינגהם היה בעל ניסיון רב בסוג הפעילות הנדרש בתמיכה בהתקדמות קרקעית מהירה, בשל פיקודו במערכה בצפון אפריקה ובאיטליה.
לאחר המלחמה שמו שונה לחילות האוויר הבריטיים של הכיבוש ב-1 בינואר 1945. 2TAF נוצר מחדש ב-1951 והפך לחיל האוויר המלכותי גרמניה ב-1959. RAF גרמניה הפכה למפקדת נאט"ו חיל האוויר הטקטי השני של בעלות הברית (ATAF 2).
1 ביוני 1943 - מרשל האוויר סר ג'ון דאלבייק.
21 בינואר 1944 - מרשל האוויר סר ארתור קונינגהם.
חילות האוויר הבריטיים של הכיבוש
15 ביולי 1945 - מרשל אוויר ראשי סר שולטו דאגלס.
1 בפברואר 1946 - מרשל האוויר סר פיליפ וויגלסוורת'.
30 באוקטובר 1948 - מרשל האוויר סר תומאס וויליאמס.
1 באוקטובר 1951 - מרשל אוויר ראשי סר רוברט פוסטר.
3 בדצמבר 1953 - מרשל האוויר סר הארי ברודהרסט.
22 בינואר 1956 - מרשל האוויר פרסי ברנרד.
1 ביוני 1957 - מרשל האוויר סר האמפרי אדוארדס-ג'ונס.
1 בינואר 1959 - מרשל האוויר סר האמפרי אדוארדס-ג'ונס.
7 בינואר 1961 - מרשל האוויר סר ג'ון גרנדי.
25 ביוני 1963 - מרשל האוויר סר רונלד ליס.
6 בדצמבר 1965 - מרשל האוויר סר דניס ספוטסווד.
16 ביולי 1968 - מרשל האוויר כריסטופר פוקסלי-נוריס.
10 בנובמבר 1970 - מרשל האוויר הרולד מרטין.
4 באפריל 1973 - מרשל האוויר נייג'ל מיינרד.
19 בינואר 1976 - מרשל האוויר סר מייקל ביתם.
25 ביולי 1977 - מרשל האוויר סר ג'ון סטייסי.
30 באפריל 1979 - מרשל האוויר סר פיטר טרי.
2 בפברואר 1981 - מרשל האוויר סר תומאס קנדי.
9 באפריל 1983 - מרשל האוויר סר פטריק הין.
1 ביולי 1985 - מרשל האוויר סר דייוויד פארי-אוונס.
13 באפריל 1987 - מרשל האוויר סר אנתוני סקינגסלי.
14 באפריל 1989 - מרשל האוויר סר רוג'ר פיילין.
22 באפריל 1991 - מרשל האוויר סר אנדרו וילסון.
חיל האוויר המלכותי של בחריין הוא הזרוע האווירית של צבא בחריין.
הזרוע האווירית של צבא בחריין נוסדה בשנת 1977 ובתחילת דרכה הפעילה רק מסוקים.
בשנת 1986 הוזמנו מטוסי קרב סילוניים מדגם F-5 מארצות הברית.
בשנת 1987 אורגן צבא בחריין מחדש ופוצל לשלוש חיילות עיקריים: חיל רגלים, חיל ים וחיל אוויר כאשר שמה של הזרוע האווירית לשעבר שונה ל"חיל האוויר של אמירות בחריין".
בשנת 1990 חיל זה החל להצטייד במטוסי F-16 שתרמו רבות לכוחו וליכולתו המבצעית.
ב-2 באוגוסט 1990 מספר מטוסי קרב של חיל האוויר הכוויתי נחתו בבסיסי חיל האוויר של בחריין, לאחר שעיראק פלשה לכווית.
במלחמת המפרץ שבאה לאחר הפלישה, חיל האוויר של בחריין הטיס לראשונה את מטוסי ה-F-16 וה-F-5 שברשותו לצורך משימות הגנה והתקפה ב-25 בינואר 1991. מלחמת המפרץ הסתיימה כחודש לאחר מכן, ב-28 בפברואר 1991.
משלוח נוסף של מטוסי F-16 עבור החיל הגיע בשנת 2000. המטוסים החדשים צוידו בטילי AIM-120 אמראם, השימוש המבצעי הראשון בטילים אלה נעשה על ידי חיל האוויר האמריקאי בשנת 1992. לאחר הבחירות במדינה ב-14 בפברואר 2002, בחריין הפכה מאמירות לממלכה ועל כן שינתה את שמות הכוחות המזוינים שברשותה.
שם הזרוע האווירית שונה מ"חיל האוויר של אמירות בחריין" ל"חיל האוויר המלכותי של בחריין".
ביוני 2007, החיל רכש מספר מסוקי UH-60 בלק הוק לצורך משימות תקיפה וכן חילוץ והצלה.
ממשלת בריטניה ניהלה מגעים עם בחריין כדי שזו האחרונה תרכוש ממנה מספר מטוסי יורופייטר טייפון.
בפועל, בחריין שוקלת לרכוש עבור חיל האוויר את אחד ממטוסי הקרב הבאים: יורופייטר טייפון, JAS-39 גריפן (תוצרת שוודיה), דאסו ראפאל (מתוצרת צרפת) או את ה-F-35 לייטנינג II האמריקאי.
בינואר 2014, חיל האוויר של בחריין החל לחפש תחליפים למסוקי ה-AH-1 קוברה שברשותה.
בין המועמדים הפוטנציאליים נמנים: AH-64 אפאצ'י, מיל מי-28 ו-קמוב Ka-50.
מטוס F-16 אחד של החיל התרסק במפרץ הפרסי ב-27 בספטמבר 2003, 75 קילומטרים צפונית לבחריין.
חיל האוויר העשרים של ארצות הברית הוא כוח הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים של פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית.
חיל האוויר העשרים הוקם ב-4 באפריל 1944. מטוסי בואינג B-29 סופרפורטרס של היחידה הפציצו את יפן במהלך מלחמת העולם השנייה והשתתפו בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
החיל היה פעיל גם במלחמת קוריאה.
ב-1 בספטמבר 1991 הוקם מחדש כחלק מפיקוד האוויר האסטרטגי והוטלה עליו האחריות לכל התפעול של הטילים הבליסטים הבין יבשתיים.
בעקבות סיום המלחמה הקרה צומצם כוח הטילים, פורקו שלוש כנפות מתוך השש שהיו פעילות, ומספר הטילים בכוננות צומצם במחצית.
לאחר פירוק פיקוד האוויר האסטרטגי ביוני 1992, עבר חיל האוויר העשרים לפיקוד הקרב של חיל האוויר.
בדצמבר 2009 עבר החיל לאחריות פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית.
באוקטובר 2015 צורפה לחיל כנף בסיס האוויר 377.
חיל האוויר ה-20 וכוח המשימה 214 אחראים ל-450 טילים מדגם מיניטמן III.
בחיל משרתים כ-10,600 חיילים, פקידי ממשלה וקבלנים חיצוניים.
כנף הטילים 90 בבסיס פרנסיס אי.
כנף הטילים 91 בבסיס מינוט שבדקוטה הצפונית
כנף הטילים 341 שבבסיס מלמסטרום במונטנה
כנף בסיס חיל האוויר 377 שבסיס קירטלנד בניו מקסיקו
להק המסוקים 582 בבסיס פרנסיס אי.
טייסת אימוני הקרקע 620 בבסיס קמפ גיורנסי בוויומינג
טייסת המבצעים האסטרטגיים 625 בבסיס אופיוט בנברסקה
חיל האוויר הלבן (Белая авиация) היו כוחות האוויר של הצבא הרוסי של התנועה הלבנה בשנים 1918—1922.
החיל הגן על המרחב האווירי של המדינה הרוסית במלחמת האזרחים בשנים 1918-1922 וכללו טייסות, אוגדות, יחידות אוויריות וצוידו במטוסים שהוטסו על ידי קציני חיל האוויר הרוסי הקיסרי, עד להבסתם בידי חיל האוויר האדום ופירוק החיל בשנת 1922, עם הקמת ברית המועצות.
חיל האוויר הפולני (בפולנית: Siły Powietrzne) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של פולין.
ראשיתו של החיל מקורה בסוף מלחמת העולם הראשונה, כאשר ב-1918 החלו יחידות צבאיות פולניות ששירתו בצרפת וכונו הצבא הכחול, להתאחד למה שעתיד להיות צבא פולין.
בסוף 1918 ועד מאי 1919 עברו יחידות אלה שכללו בעיקר רגלים, אך גם 7 כנפות מטוסים, לפולין, שקיבלה עצמאות זה עתה.
נוסף על יחידות אלה, הצטרפו לצבא הפולני יחידות פולניות ששירתו ברוסיה.
המטוסים הראשונים היו כאלה שנותרו על ידי הצבא הגרמני בשטח פולין.
מטוסי החיל השתתפו במלחמת פולין–אוקראינה וכן ב.
בשנים שלאחר מכן רכש חיל האוויר עוד מטוסים ממגוון מדינות וכן כאלה שיוצרו בפולין עצמה, דוגמת PZL P.7 ו-PZL P.11 .
בפלישת גרמניה הנאצית לפולין לחם חיל האוויר בלופטוואפה ובכוחות הקרקע הגרמניים, אך איבד את רוב מטוסיו מול הצבא הגרמני המנוסה.
חלק מהמטוסים ששרדו הועברו לרשות חיל האוויר הרומני או נפלו בשבי הגרמני.
חלק מהטייסים (כמו גם חיילים רבים אחרים) נמלטו משטח פולין הכבושה והצטרפו בתחילה לחיל האוויר הצרפתי ולאחר נפילת צרפת, לחיל האוויר המלכותי ואף השתתפו ב.
הטייסים הפולנים אף שובצו בטייסות ייחודיות להם, דוגמת טייסת 303 במסגרת חיל האוויר המלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה הרפובליקה העממית הפולנית שהייתה נתונה תחת השפעה סובייטית, ובהתאם לכך צויד חיל האוויר בעיקר במטוסים מתוצרת רוסיה: דגמים שונים של יאקובלב, של טופולב, פטליאקוב Pe-2 ועוד.
כמו כן, חזרה חברת PZL הפולנית לייצר מטוסים עבור חיל האוויר, כולל גרסאות פולניות של מטוסי מיג.
לאחר התפרקות ברית ורשה ב-1991, המשיך חיל האוויר להצטייד במטוסים מתוצרת רוסיה, אך החל מהעשור הראשון של המאה ה-21, גם במטוסים מתוצרת ארצות הברית, דוגמת F-16. ב-2020 התפרסם שחיל האוויר הזמין מטוסי F-35 שאמורים להגיע החל מ-2025.
מבנה החיל מורכב ממפקדת חיל האוויר הפולני שנמצאת בוורשה, במפקדה הכללית של צבא פולין.
תחת פיקודה נמצאות 2 כנפות טקטיות (מטוסי קרב), כנף תובלה, כנף אימון, בריגדת מכ"ם, בריגדת הגנה מפני טילים, מפקדת מבצעים ומספר יחידות משנה נוספות.
לרשות החיל 11 בסיסים עם כלי טיס פעילים ומספר בסיסים נוספים בנוסף בבניה עוד מספר בסיסים נוספים שמטרתם חיזוק חיל האוויר של פולין על מנת להתמודד עם האיום של צבא רוסיה.
כלי הטיס של חיל האוויר הפולני נכון לדצמבר 2019 הם:
חיל האוויר המלכותי גרמניה היה פיקוד מרחבי של חיל האוויר הבריטי אשר איגד את כל כוחות האוויר הבריטיים אשר הוצבו בגרמניה, בתחילה כחלק מכוחות הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן כחלק מכוחות ההגנה של נאט"ו שהוצבו באזור במלחמה הקרה.
החל מסיום מלחמת העולם השנייה, הוצבו בגרמניה כוחות של חיל האוויר הבריטי.
בתחילה ככוח כיבוש, ובהמשך, עם התעצמות האיום הסובייטי, ככוח הגנה במסגרת נאט"ו.
כוחות אלו נשלטו בתחילה בצורה ישירה בידי פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, אולם בהדרגה הועברו יותר ויותר טייסות בריטיות לבסיסי חיל האוויר בגרמניה, וב-1959 הוחלט לאחד אותן תחת פיקוד מרחבי אחד שייקרא "חיל האוויר המלכותי גרמניה".
מפקד החיל שימש במקביל גם כמפקד חיל האוויר הטקטי השני של בעלות הברית.
שתי היחידות הוכפפו לקבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו.
תחת פיקודו של חיל האוויר המלכותי גרמניה נמצאו שישה שדות תעופה בגרמניה עצמה, ובנוסף על כך שתי טייסות נוספות שחנו בבריטניה והיו מצוידות בנשק גרעיני טקטי.
לאחר נפילת ברית המועצות והפסקת האיום הסובייטי על המערב, צומצמו בהדרגה כוחות חיל האוויר הבריטי בבריטניה.
ב-1993 הוחלט לפרק את חיל האוויר גרמניה, והכוחות הנותרים של חיל האוויר הבריטי בגרמניה אוחדו תחת להק 2. ב-1996 פורק להק 2, והכוחות בגרמניה הועברו תחת פיקוד להק 1.
חיל האוויר הטקטי השני של בעלות הברית (Second Allied Tactical Air Force (2 ATAF)) היה פיקוד מרחבי אווירי של נאט"ו, אשר לאורך המלחמה הקרה שימש כזרוע האווירית של קבוצת הארמיות הצפונית, והגן על הולנד, בלגיה וצפון גרמניה.
החיל הוקם ב-1958 ונועד לשמש כזרוע האווירית של קבוצת הארמיות הצפונית.
בתחומי אחריותו של החיל נמצאה הגנה על כל הולנד ובלגיה, וכן על גרמניה מדרום לנהר האלבה ועד לעיר קאסל.
בהתאם לכך, בימות שלום כלל החיל את כל חיל האוויר ההולנדי וחיל האוויר הבלגי לצד שתי דיוויזיות אוויר של הלופטוואפה ויחידות תמיכה של חיל האוויר האמריקני.
כמו כן, החיל כלל גם את חיל האוויר המלכותי גרמניה.
באופן מסורתי המפקד על חיל האוויר המלכותי גרמניה פיקד גם על חיל האוויר הטקטי השני.
במקרה של מלחמה, מטה החיל היה אמור לעבור מגרמניה למאסטריכט.
במקרה כזה, החיל היה אמור לקבל תחת פיקודו את חילות האוויר ה-3, ה-8, ה-9 וה-12 של ארצות הברית, לצד כוחות סיוע גדולים מחיל האוויר הבריטי וחיל האוויר הצרפתי.
כמו כן תחת אחריותו של החיל נמצאה מערכת הנ"מ של גרמניה, בלגיה והולנד.
ב-1993 חדל החיל להתקיים כגוף עצמאי והוכפף לכוחות האוויר של בעלות הברית במרכז אירופה.
כעבור זמן קצר גם גוף זה פורק, וכיום ההגנה האווירית של נאט"ו באזור מרוכזת תחת פיקוד האוויר של בעלות הברית.
חיל האוויר המלכותי לנשים היה כוח מיוחד בחיל האוויר המלכותי הבריטי אשר פעל על בסיס התנדבותי היה מיועד לנשים בלבד.
ב-1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, הקים חיל האוויר המלכותי את חיל האוויר המלכותי לנשים אשר בו שרתו כ-15,433 מתנדבות, מתוכן 10,000 הועברו מארגונים צבאיים קודמים, ועוד 5,000 התגייסו מלכתחילה לחיל האוויר.
ב-1939 הוחלט להקים ארגון בעל מודל שונה בשם חיל העזר האווירי לנשים (WAAF).
עם סיום המלחמה ב-1945 שוחררו אלפי הנשים ששרתו בחיל העזר האווירי.
ב-1949 קובצו מאות הנשים הנותרות תחת חיל האוויר המלכותי לנשים.
נשות הארגון שרתו במגוון תפקידים בחיל האוויר המלכותי.
ב-1994 פורק חיל האוויר המלכותי לנשים יחד עם חיל הנשים של הצבא המלכותי (WRAC).
חיל האוויר העממי והנ"מ של קוריאה הצפונית (KPAAF) הוא כוח האווירי המאוחד של קוריאה הצפונית.
זהו הכוח השני בגודלו של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית הכולל כ-110,000 אנשים.
לחיל כ-950 מטוסים מסוגים שונים, רובם מתוצרת סובייטית וסינית בני עשרות שנים.
המשימה העיקרית של החיל היא להגן על המרחב האווירי של קוריאה הצפונית.
החיל החל ב-1945 בתור "אגודת התעופה הקוריאנית".
ב-1946 הפכה האגודה לארגון צבאי והפכה לחטיבת תעופה בתוך צבא העם הקוריאני (KPA).
בנובמבר 1948 הפך לחיל עצמאי כחלק מהכוחות המזוינים.
הכשרת כוח אדם היוותה מכשול גדול, כאשר הסובייטים דיווחו במאי 1950 שמתוך 120 הטייסים המאומנים, רק 32 היו מוכשרים לקרב.
הטייסים המנוסים היחידים במדינה היו כאלה שטסו לפני כן עבור שירות האוויר של הצבא היפני הקיסרי, אך הם נדחו על ידי החברה והמשטר.
ב-25 ביוני 1950 החיל החל לטוס במשימת תמיכה לפלישה לדרום קוריאה.
מלחמת קוריאה: פלישה לקוריאה הדרומית ומתקפה של האו"ם (יוני–נובמבר 1950)
האיליושין Il-10 היו המפציצים העיקריים ששימוש בתקיפות נגד שדות תעופה, בעוד שהיאק-9 ומטוסי קרב אחרים שימשו בהתקפות אחרות.
חיל האוויר של קוריאה הצפונית היו באותה תקופה מטוסים יפניים רבים כולל מטוסי תובלה מסוג Ki-54. במהלך המלחמה התרחש מפגש עם מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית כאשר שני מטוסים צפון קוריאנים לא ידועים תקפו שני מטוסי F-82. מטוסי קוריאה הצפונית היו מחוץ לטווח ולכן לא הצליחו להשיג פגיעה.
ב-27 ביוני, מטוס F-82 של חיל האוויר של ארצות הברית הפילו מטוס יאק-11 שלווה על ידי ארבעה מטוסי יאק-9. ב-29 ביוני, לאחר נפילת סיאול, בוצעה תקיפה בשדה התעופה של סוואן על ידי 3 מטוסי איליושין Il-10 ו-6 מטוסי יאק-9, כתוצאה מהתקיפה הושמד מטוס C-54 Skymaster אמריקאי שהיה על הקרקע.
אולם תקיפה שנייה על סוון סוכלה על ידי מטוסי F-80 אמריקאיים.
בחודשים יולי ואוגוסט, המשיך החיל לתמוך בכוחות הקרקעיים בקרב על פוסאן.
במהלך אותה תקופה, הם באו במגע הולך וגובר עם מטוסי סילון של חיל האוויר האמריקאי ובעלות בריתם, דבר שהביא לפגיעות רבות במטוסי קוריאה הצפונית.
ב-3 ביולי 1950 במהלך התקפת מטוסי הסילון מנושאת מטוסים הראשונה בהיסטוריה, הפיל מטוס סילון מסוג פאנת'ר F9F-3 של חיל הים של ארצות הברית מטוס מסוג יאק-9 של קוריאה הצפונית.
בסופו של דבר, שדות התעופה פיונגיאנג, פיונגיאנג מזרח ו-Onjong-Ni (אשר סומנו כיעדים לתקיפה), נפגעו בהצלחה בזמן שחיל האוויר של קוריאה הצפונית איבד רבים ממטוסיו.
במקביל חיל האוויר האמריקאי החל לתקוף מטרות קרקעיות בתוך קוריאה הצפונית, ונתקל בהתנגדות קטנה מאוד מצד החיל האוויר של קוריאה הצפונית.
מקורות סובייטים דיווחו כי חיל האוויר של קוריאה הצפונית לא פעל עוד לאחר ה-10 באוגוסט.
הצפון קוריאנים הפילו רק 3 מטוסים אמריקאים בקרבות אוויר (B-29, L-4 ו-L-5).
לאחר האבדות הכבדות שנתקלו בהם ביולי ואוגוסט 1950, החלו הסובייטים לאמן את הצפון קוריאנים להטיס את המיג-15, על אף שהסובייטים היו הראשונים שהטיסו את המיג נגד כוחות האו"ם.
חיל האוויר הצפון קוריאני הוצב מדי פעם מחוץ לגבולות המדינה.
החיל פרס טייסת קרב לטובת לצפון וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם.
על פי הדיווחים קים איל-סונג אמר לטייסים הצפון קוריאנים "להילחם במלחמה כאילו השמים הווייטנאמיים הם שלהם".
ב-15 באפריל 1969, מטוסי מיג-21 של החיל הפילו מטוס מודיעין אמריקאי בים יפן.
בשנים 1990–1991 הפעילה קוריאה הצפונית ארבעה בסיסי אוויר קדמיים ליד האזור המפורז הקוריאני (DMZ).
בשנת 1973 נפרסה טייסת צפון קוריאנית של מטוסי מיג-21 בבסיס חיל האוויר המצרי Bir Arida (הידוע גם כ-Wadi Abu Rish) כדי לסייע בהגנה על דרום מצרים במהלך מלחמת יום הכיפורים.