tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רצח אמיל גרינצווייג: במהלך הפגנה של תנועת "שלום עכשיו", ב-10 בפברואר 1983, נזרק רימון תוצרת צה"ל לכיוון המפגינים וגרם למותו של אחד המפגינים, אמיל גרינצווייג.
אחרי רציחתו האשים מחנה השמאל את הממשלה ואת מפלגות הימין בהסתה כנגד מחנה השמאל.
רוצחו, צעיר ירושלמי בשם יונה אברושמי נעצר מספר חודשים מאוחר יותר וטען כי הושפע מתעמולה.
עם השבעתה, היה ברור כי הממשלה תמשיך בתהליך השלום עם מצרים שהחל כבר ב-1977. פינוי סיני עוד לא הושלם, והתקפות המחבלים מדרום לבנון הובילו לפלישת ישראל לדרום לבנון.
מבצע של"ג הפך במהרה למלחמת לבנון הראשונה, שהובילה, אחרי לחץ ציבורי, להתפטרות שר הביטחון אריאל שרון.
ראש הממשלה בגין נטל את תיק הביטחון במקומו למשך זמן מה ואחריו מונה משה ארנס.
שר החוץ, שכיהן לאורך כל כהונת הממשלה היה יצחק שמיר (שאחר כך היה ראש הממשלה בעצמו).
נמשכה אותה מדיניות כלכלית שהנהיגה הממשלה הקודמת.
שר האוצר יורם ארידור ניסה לייצב את המשק בלא הצלחה.
האינפלציה, שעלתה בקצב איטי מאמצע שנות השבעים וזינקה החל מ-1977 (בעקבות המעבר החד לכלכלה ליברלית) הפכה לתלת ספרתית.
בשל העובדה שהממשלה הייתה ממשלה צרה מאוד, כמו גם בשל העובדה שהאופוזיציה מולה הייתה חזקה מאוד (הן מבחינת מספר מושביה בכנסת והן מבחינת התמיכה הציבורית) היא ספגה ביקורת והתנגדות רבה.
עם זאת, כאשר יצא צה"ל למבצע שלום הגליל היה זה בקונצנזוס ציבורי ופוליטי רחב.
רק אחרי התרחבות המבצע הפך הקונצנזוס להתנגדות עזה, שהובילה, שלוש שנים מאוחר יותר, לנסיגת צה"ל לרצועת הביטחון.
הממשלה התפטרה בעקבות התפטרותו של ראש הממשלה מנחם בגין, שאמר בישיבת ממשלה דרמטית, "איני יכול עוד להמשיך".
בגין לא הסביר עד יום מותו מדוע התפטר ופרש מן החיים הפוליטיים.
לסיבת התפטרותו הועלו מספר השערות: פטירתה של אשתו עליזה; ההסתבכות בלבנון ומספר הקורבנות הרב במלחמה; המצב הכלכלי, שהיה בכי רע ומה שהייתה הסיבה הרשמית - מצב בריאותי קשה.
בכל אופן, התפטרות בגין הובילה להרכבתה של ממשלת ישראל העשרים על ידי יצחק שמיר.
ממשלה זו התמודדה עם השלכות המדיניות שהונהגה והאירועים שאירעו בתקופת כהונתה של הממשלה ה-19.
66 ח"כים לפני התפרקות סיעת תל"ם; פלג שלה, סיעת התנועה להתחדשות ציונית חברתית, נשארה בקואליציה (5 ביולי 1982 – 6 ביוני 1983).
הממשלה מנתה בעת השבעתה 17 שרים, ושבוע לאחר מכן עלה מספר השרים ל-18. הרכב הממשלה היה דומה לזה של הממשלה השמונה עשרה בסוף כהונתה, ללא שני שרי ד"ש שנעלמה, וחיים לנדאו מתנועת החרות, בתוספת חמישה שרים נוספים של הליכוד: מרדכי ציפורי, חיים קורפו, יעקב מרידור, אברהם שריר ויצחק ברמן.
בעקבות הצטרפות התנועה להתחדשות ממלכתית והתחייה לממשלה ביולי 1982, עלה מספר השרים ל-20.
סך הכל כיהנו בממשלה 23 אנשים, מתוכם 14 כיהנו בעבר בממשלה (בגין, המר, בורג, ארליך, ארידור, אבוחצירא, אוזן, לוי, מודעי, נסים, שוסטק, שרון, שמיר ופת) ו-9 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (שריר, קורפו, נאמן, מרידור, ברמן, בן-פורת, ציפורי, ארנס ודורון)
הליכודמפד"לתמ"יהתחיהתל"םתנועה להתחדשות ציונית חברתיתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ה' באב ה'תשמ"א - ג' בחשוון ה'תשמ"ד | 5 באוגוסט 1981 - 10 באוקטובר 1983משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
דוד לויהליכוד5 באוגוסט 1981 - 10 באוקטובר 1983משרד הבריאותאליעזר שוסטקהליכוד5 באוגוסט 1981 - 10 באוקטובר 1983משרד החוץיצחק שמירהליכוד5 באוגוסט 1981 - 10 באוקטובר 1983משרד החינוך והתרבותזבולון המרמפד"ל5 באוגוסט 1981 - 10 באוקטובר 1983משרד החקלאותסגן ראש הממשלה
נפטר בכהונתוהליכוד11 באוגוסט 1981 - 18 באוקטובר 1982משרד ראש הממשלהדב שילנסקיהליכוד11 באוגוסט 1981 - 10 באוקטובר 1983
ממשלת כל פלסטין (ערבית: حكومة عموم فلسطين, תעתיק: חֻכּוּמַת עֻמוּם פלסטין) הייתה ממשלת בובות שהוקמה ברצועת עזה בספטמבר 1948, בידי חלק מערביי ארץ ישראל אשר שאפו להכרה במדינה לאומית משלהם שאינה תלויה בממלכת ירדן או כפופה לה.
זאת בתגובה לתוכניתו של עבדאללה מלך ירדן לספח את שטחי יהודה ושומרון לממלכתו ולהעניק אזרחות ירדנית לתושביהם, תוכנית זו נתפסה על ידם כמנוגדת לשאיפה למדינה פלסטינית ריבונית ועצמאית.
ישות זו התקיימה במשך כעשור כניסיון מצד מדינות ערב בראשות מצרים להביא לפתרון הבעיה הפלסטינית, ובוטלה ב-1959. בנשיאותה עמד חאג' אמין אל חוסייני.
ב-7 באוקטובר 1947 נפתח המושב החצי שנתי של הליגה הערבית בעאליה שבלבנון.
אמין אל-חוסייני הגיע לעאליה, אך לנוכח התנגדותן של משלחות עבר הירדן ועיראק, הוא לא הורשה להשתתף בדיוני מועצת הליגה, ונאלץ להעלות את תביעותיו בפגישות לא רשמיות עם המשלחות הערביות.
אחת מדרישותיו העיקריות הייתה תמיכה בהקמת ממשלה פלסטינית זמנית בהנהגתו, שתהיה אחראית לניהול המאבק הצבאי בפלסטין ותגשים את הריבונות הפלסטינית באזורים שיהיו בראשותה.
בקשה זו זכתה אמנם לתמיכתן העקרונית של מצרים ומדינות אחרות, אך נדחתה על ידי מועצת הליגה בעקבות התנגדותם התקיפה של ראשי ממשלות עיראק ועבר הירדן.
בעקבות התפרצות מעשי האיבה לאחר החלטת החלוקה, ב-8 בדצמבר 1947 התכנסה בקהיר הוועדה המדינית של הליגה, וגם הפעם נמנע שיתופו של אל-חוסייני בדיונים, עקב התנגדות ראשי ממשלות עיראק ועבר הירדן.
הוא נאלץ להסתפק בפגישות עם ראש ממשלת מצרים ועם מזכיר הליגה, ודרש להפקיד בידי הפלסטינים בראשותו את האחריות לניהול הפעולות הצבאיות והאזרחיות בפלסטין.
אולם חרף עמדתם החיובית של רוב נציגי המדינות, קיבלה הוועדה המדינית את התנגדותן הנחרצת של ממשלות עבר הירדן ועיראק.
אלא שהפעם אפשרות הקמתה של ממשלה פלסטינית כלל לא נידונה, מחשש שפעולה כזאת תתפרש כהשלמה עם החלטת החלוקה.
בתחילת ינואר 1948 נמסר כי הוועד הערבי העליון החליט על הקמת "המינהל הפלסטיני הכללי" בהנהגתו, שאמור להכריז על עצמאות פלסטין כמדינה עצמאית ודמוקרטית, למן ה-15 במאי 1948 ואילך – מועד הפינוי הבריטי.
במינהל זה יפעלו נשיא, מועצה לאומית וועד פועל.
המועצה הלאומית אמורה לכלול את חברי הוועד הערבי העליון, ראשי העיריות והמועצות המקומיות, וראשי "הוועדות הלאומיות".
הנשיא ייבחר על ידי המועצה הלאומית, ויטיל על מנהיג מפלגת הרוב להרכיב את הוועד הפועל, שיכהן כממשלה.
כמו כן, תוקם אספה מכוננת לאישור חוקה.
חברי הוועד הערבי העליון הודיעו כי הוועד הפועל אמור להתכנס לכל המאוחר בתחילת פברואר 1948, כלומר לפני כינוס הוועדה המדינית של הליגה.
תוכנית זו של אמין אל-חוסייני לא עוררה עניין רב בציבור הפלסטיני.
ההנהגה החוסיינית ייחסה חשיבות עליונה להשגת תמיכתן של מדינות ערב בכינון המוסדות הפלסטיניים וראתה בה תנאי הכרחי למימוש תוכניתה, אולם רוב מדינות ערב הסתייגו מרעיון הקמתה של ממשלה פלסטינית וגם נמצאו תחת לחץ בריטי שלא לאשר את תוכניתו של אל-חוסייני.
ב-7 בפברואר התכנסה הוועדה המדינית של הליגה בקהיר, ואל-חוסייני השתתף לראשונה בדיוניה, אך היא דחתה את כל הדרישות שהעלתה בפניה משלחת הוועד הערבי העליון, ובראשן הקמת ממשלה פלסטינית זמנית, מסירת השלטון באזורים שיפונו על ידי הבריטים לידי "הוועדות הלאומיות", ומתן מלווה כספי לוועד הערבי העליון להקמת מינהל ערבי בפלסטין.
בכינוס הוועדה המדינית של הליגה באמצע אפריל 1948, שוב נדחתה הצעת הוועד הערבי העליון להקים מינהל פלסטיני, וכך הסתיים המנדט מבלי שהוקם מינהל כזה.
בעקבות פלישת מדינות ערב לארץ ישראל ב-15 במאי 1948, הציע אמין אל-חוסייני להקים מדינה ערבית בכל שטח פלסטין, שתוכר על ידי מדינות ערב, אולם הצעה זו נדחתה בהתנגדות עיראק ועבר הירדן.
במקום זאת כוננו הצבאות הערביים ממשל צבאי לטיפול בענייני המינהל האזרחי בשטחי הכיבוש הצבאיים, שנועד להיות סידור זמני, עד לחיסול הכוח היהודי ולהגדרת עתידה הפוליטי של הארץ, אולם הוא הפך מהר מאד לחלק מהמאבק הבין-ערבי על שליטה בשטחים הללו.
ב-8 ביולי אישרה הוועדה המדינית של הליגה את הקמתו של מינהל אזרחי זמני בפלסטין, אולם ללא סמכויות מדיניות.
הליגה החליטה כי בראש המינהל תעמוד מועצה המורכבת מיושב ראש ותשעה חברים, וסמכות השיפוט שלה תוחל על כל השטחים שנמצאים תחת כיבוש צבאות ערב ועל השטחים שייכבשו בעתיד, עד שתוחל בסופו של דבר על כל שטחי פלסטין.
המינהל האזרחי הפלסטיני הוכפף למוסדות הליגה הערבית: מינוי חברי המועצה המינהלית וקביעת סמכויותיה; מתן הנחיות שוטפות לגוף המינהלי ועיבוד חוקה; ומימון פעולת המינהל עד שיהיה מסוגל לגבות מיסים.
בראשות הרכב מועצת המינהל האזרחי הועמד אחמד חילמי.
בין חברי המועצה שניים מבני משפחת חוסייני ועוד אחד מתומכיה, אולם היה בה משקל מכריע לאנשי מפלגת אל-איסתקלאל (חלמי ועבד אל-האדי) והאופוזיציה.
הוועד הערבי העליון לא היה שותף להתייעצות או להחלטה על הקמת המינהל האזרחי הפלסטיני, וראה בו הבעת אי-אמון במעמדו שלו כנציג החוקי של העם הפלסטיני.
לכן גם נמנע מנקיטת עמדה רשמית בעד או נגד המינהל הזה.
בתקופה זו גברה הנטייה בחצר המלוכה המצרית ובממשלת עבר הירדן לעבר פתרון של חלוקת השטחים הערביים של הארץ ביניהן.
המצרים רצו עתה לשמור בידם את השטח שכבשו בארץ, כהישג של המלחמה, המצדיק בדיעבד את הכניסה אליה, אך גם למנוע מעבר הירדן את האפשרות לספח את השטח שבשליטתה.
מאחר שלא היה ביכולתה של מצרים לספח את כל השטח הערבי של ארץ ישראל, היא העדיפה בסופו של דבר הקמת ממשלה פלסטינית מטעמה ובחסותה, שתפעל לערעור על מעמדו של עבדאללה באזור שהחזיק בו.
לקראת המאבק הדיפלומטי הצפוי בזירה הבינלאומית, ביקשו מדינות ערב להגיע להחלטות שיצביעו על דבקותן באחדות פלסטין ודחיית עובדת קיומה של ישראל.
התניה זו שיקפה את התנגדותן של ממשלות ערב ובראשן עבר הירדן ועיראק לאפשרות שאמין אל-חוסייני יבקש לעצמו את התפקיד.
מאז ההחלטה על הקמת המינהל האזרחי הפלסטיני, עשה אמין אל-חוסייני מאמץ לכונן ממשלה פלסטינית לאומית, שתתבסס על הוועד הערבי העליון.
הוא הצליח לקבל תמיכה לרעיון הזה מצד מלך מצרים פארוק, נשיא סוריה קוותלי, מזכיר הליגה עזאם, ראש ממשלת לבנון ריאד א-סולח והמדינאי העיראקי ג'מיל אל-מדפעי.
תמיכתם של שני האחרונים נבעה מההערכה כי ממשלה פלסטינית תשפר את עמדת הערבים בדיון הצפוי בעצרת הכללית של האו"ם נגד חלוקת הארץ והכרה בקיומה של המדינה היהודית.
אולם יריביו של עבדאללה ראו בממשלה הפלסטינית מכשיר שנועד לטרפד את תוכניותיו של המלך לספח חלקים מן הארץ.
בעקבות החלטת הוועדה המדינית, החל בעיתונות המצרית דיון אוהד כלפי הקמתה של ממשלה ערבית פלסטינית, ששיקף את תמיכת חוגי הממשלה, חצר המלוכה והאופוזיציה.
באמצע ספטמבר דנו אנשי הוועד הערבי העליון ואחמד חילמי בקהיר בפרטי הקמת הממשלה הפלסטינית, בהרכבת האספה הלאומית הפלסטינית ובחוקה.
הובהר כי הממשלה תוכרז על "כל פלסטין", כביטוי לדחיית חלוקת הארץ, וכי אמין אל-חוסייני אמנם ישתתף בדיונים המקודמים, אך לא יהיה חבר בממשלה, וזאת כדי לצמצם ככל הניתן את התנגדותן של עבר הירדן ועיראק.
הממשלה המצרית ביקשה להצניע ככל האפשר את חלקם של אמין אל-חוסייני והוועד הערבי העליון ב"ממשלת כל פלסטין", אולם עבדאללה התנגד באופן חד משמעי, והודיע לעזאם ולאחמד חילמי, כי לא ירשה לשום גורם להתערב בשטחים הנתונים תחת שליטת הלגיון.
לקראת הכינוס בעזה, הפעיל עבדאללה לחץ שגרם לכמה אישים בולטים שנועדו לכהן כשרים בממשלה המיועדת לסגת מהסכמתם להצטרף אליה.
ב-22 בספטמבר 1948 הודיע הוועד הערבי העליון על הקמתה בעזה של "ממשלת כל פלסטין".
עבדאללה בתגובה, האשים את הליגה בהקמת גוף חלש ומלאכותי שנועד לשחרר אותה מאחריות, וכפר בלגיטימיות של הממשלה הפלסטינית בטענה כי היא "הוקמה בניגוד לרצון ערביי פלסטין", היא מזיקה לעניין הערבי, ויש להקים אותה רק לאחר שחרור כל פלסטין.
טענת עבדאללה בדבר חוסר הלגיטימיות של הממשלה, הדגישה מבחינת אל-חוסייני וחילמי את הצורך בכינוסה של אספה מכוננת בהשתתפות אישי ציבור ונכבדים פלסטינים, שתעניק להקמת הממשלה אופי דמוקרטי ותבליט את מעמדה כנציגות לאומית נבחרת ובלעדית.
ב-23 בספטמבר כונסה בעזה אספה מכינה לקראת הכרזת "ממשלת כל פלסטין".
לאספה המכוננת הוזמנו 151 צירים, בהם חברי הוועד הערבי העליון; חברי הממשלה הפלסטינית; ראשי העיריות, המועצות המקומיות והכפריות; ראשי לשכות המסחר, המפלגות, "הוועדות הלאומיות" והאיגודים המקצועיים; ראשי העדות הדתיות; מנהיגי השבטים; ואישים שמילאו תפקיד במשלחות מדיניות.
עוד לפני הכינוס בעזה, עשה ראש הממשלה המצרי מחמוד פהמי נוקראשי מאמץ אישי לשכנע את אמין אל-חוסייני שלא יעמיד עצמו באופן גלוי בראש הגוף הלאומי הזה, בטענה שהדבר יפגע בעניין הפלסטיני, לאור יחסן של ארצות הברית ובריטניה אליו עקב שיתוף הפעולה שלו עם גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה.
אולם אל-חוסייני לא היה מוכן לוותר, שכן הסכמה לעריכת הכינוס הלאומי בלעדיו הייתה עלולה להתפרש כוויתור מצדו על מעמדו כמנהיג הבלתי מעורער של הפלסטינים.
לכן ב-27 בספטמבר הוא יצא בחשאי מביתו שבקהיר, ובסיוע תומכים מקרב "האחים המוסלמים" ו"הקצינים החופשיים", הצליח להגיע לעזה ב-28 בספטמבר.
זו הייתה הפעם הראשונה שביקר בארץ ישראל מאז 1937.
ב-30 בספטמבר 1948 נפתח בעזה כינוס "המועצה הלאומית הפלסטינית" בהשתתפות 85 צירים, שרק מעטים מהם הגיעו משטח הכיבוש של עיראק ועבר הירדן.
מתוך שיקולים בין-ערביים, נעדרו מן הטקס נציגי ממשלת מצרים והליגה הערבית.
אמין אל-חוסייני נאם את נאום הפתיחה ונבחר לנשיא המועצה.
הכינוס אישר ברוב של 64 נגד 11 את ממשלת כל פלסטין, את שריה ואת אמין אל-חוסייני כראש המדינה.
הוחלט בו על גיוס כללי "להצלת פלסטין", על עזרה למשפחות החללים, על איסוף תרומות לפעילות הממשלה ועוד.
ב-1 באוקטובר, יומו השני של הכינוס, הגיעו 97 צירים.
הכנס התקיים בבית הספר אל-פלאח בעזה, וב-1 באוקטובר נערכה בו ההכרזה על הקמת הממשלה, בה נאמר:
כל הצירים המשתתפים חתמו על הצהרת העצמאות של פלסטין, שהדגישה את עצמאותה וריבונותה של המדינה הפלסטינית ואת דחיית הניסיון להקים מדינה יהודית בפלסטין, וקראה לגיוס כללי של כוחות הערבים.
המועצה אימצה את דגל המרד הערבי השריפי כדגל פלסטין.
הרכב הממשלה שהוקמה באוקטובר 1948:
אחמד חילמי עבד אל-באקי - ראש הממשלה
ג'מאל אל-חוסייני - שר החוץ
מישאל אבכריוס - שר האוצר
עווני עבד אל-האדי - שר לעניינים סוציאליים
רג'א אל-חוסייני - שר ההגנה
חוסיין פ'חרי אל-ח'אלידי - שר הבריאות
סולימאן טוקאן - שר התחבורה (אך סירב לקבל את המינוי)
פותי פריג' - שר הכלכלה
יוסף צהיון - שר התעמולה
עלי חסנה - שר המשפטים
אמין עקל - שר החקלאות
אנוואר נוסייבה - מזכיר הממשלה
ממשלת כל פלסטין הורכבה ברובה מקרוביו ותומכיו של אמין אל-חוסייני, וכללה נציגים של סיעות אחרות של המעמד השליט בחברה הפלסטינית.
הכינוס אישר ברוב מכריע את הקמת הממשלה, את הרכבה ואת מצעה המדיני, שקבע: "פלסטין בגבולותיה המוכרים, כפי שהייתה ב-15 במאי 1948, היא מדינה דמוקרטית עצמאית בעלת ריבונות לאומית ובירתה ירושלים".
המועצה אישרה את המבנה החוקתי שלפי יוקמו המועצה הלאומית והממשלה, מועצה עליונה שתורכב מנשיא המועצה הלאומית (יושב ראש), ראש הממשלה ונשיא בית המשפט העליון.
בהיותו נשיא המועצה הלאומית, הפך אמין אל-חוסייני ליושב-ראש המועצה העליונה ובכך שמר לעצמו את הסמכות העליונה, מעל ראש הממשלה.
ב-2 וב-3 באוקטובר נערכו שתי הישיבות הבאות, שבהן התקבלה החוקה הזמנית של מדינת כל פלסטין.
כמו כן, נדפסו בולי דואר שעליהם ציור של כיפת הסלע, דגלי פלסטין, דיוקנו של אמין אל-חוסייני והכותרת באנגלית "PALESTINE FOR THE ARABS" ("פלסטין לערבים").
עם נעילת כינוס המועצה הלאומית, שיגר ראש הממשלה חילמי מברקים לכל הממשלות הערביות והפציר בהן להכיר ב"ממשלת כל פלסטין".
אלא שהן לא מיהרו להיענות לבקשתו, מחשש להחרפת המתיחות עם עבדאללה, שאף איים להוציא את כוחותיו מארץ ישראל אם יכירו ממשלות ערב בממשלת עזה.
הממשלה הוכרה בידי מצרים, עיראק וסוריה, ומעט מאוחר יותר לבנון וערב הסעודית.
בנובמבר הכירה בה גם אפגניסטן.
שמונה ימים לאחר שהגיע לעזה, הוחזר אמין אל-חוסייני לקהיר תחת משמר כבד, ועל פי דרישתו של המלך פארוק, הושם במעצר בית זמני.
האספה המכוננת לא כונסה למושב שני לאחר אוקטובר 1948.
אלא שבשל היעדר תמיכה מספקת מצד מדינות ערב ולנוכח התנגדותן של ממשלות בריטניה וארצות הברית לממשלת עזה, מאמצים אלה נכשלו והוועד הערבי העליון נותר הגורם המדיני הדומיננטי בזירה הפוליטית הפלסטינית.
ירדן (בתמיכת ארצות הברית ובריטניה) ושאר מדינות העולם לא הכירו בממשלה הפלסטינית או במדינה שהיא הכריזה עליה.
בתקופת פעילותה הקצרה בעזה, עסקה "ממשלת כל פלסטין" בעיקר בגיוס וארגון כוחות מזוינים ל"ג'יהאד הקדוש", שהיו תחת מרותה.
בתגובה להכרזה על הקמת ממשלת כל פלסטין, נערך ב-1 באוקטובר 1948 בעמאן "הקונגרס הפלסטיני הראשון", בו נתקבלו, בין היתר, החלטה הקובעת כי הקמת "ממשלת כל פלסטין" היא בניגוד לרצון הערבים ולאינטרסים שלהם, והחלטה הקובעת כי אין להקים ממשלה ערבית בפלסטין אלא לאחר שחרורה.
הכינוס נערך בראשות סולימאן טאג'י אל-פארוקי מרמאללה, בנוכחות המושל הצבאי של עבר הירדן, ראשי עיריות ונכבדים פלסטינים רבים.
כינוס נגדי זה, שנמשך גם למחרת ומילא בו תפקיד מרכזי איש האופוזיציה מהמפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית, העניק לעבדאללה הראשון, מלך ירדן, "סמכות בלתי-מוגבלת לדבר בשם ערביי פלסטין, לשאת ולתת הכל בשמם כדי להגיע לפתרון בעייתם בצורה שהוא ימצא לנכון".
בסיכום הכינוס נרשם שהקמת "ממשלת כל פלסטין" מנוגדת לשאיפות והאינטרסים של הפלסטינים, כי פלסטין ועבר הירדן הם שלמות טריטוריאלית אחת, וכי ממשלת פלסטין חוקית תקום באופן דמוקרטי לאחר שחרורה.
ב-18 בנובמבר 1948 יזם "ארגון התעמולה ההאשמית" כינוס נוסף, ברמאללה, שקרא לנוער הפלסטיני להתגייס ל, והודגש בו כי כל הנוכחים בו רואים במלך עבדאללה "מציל פלסטין", ולו ניתן המנדט לפתרון הבעיות בממלכתו "בדרכי מלחמה או בדרכי שלום" – הצהרה שהזכירה לראשונה את האפשרות לפתרון שלא בשדה הקרב.
בתגובה להכרה בממשלה בעזה, יזם המלך עבדאללה את קונגרס יריחו ב-1 בדצמבר 1948 (למחרת חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן), כינוס של נכבדים ואישי ציבור פלסטינים מאזורים שונים בארץ ישראל.
הייתה זו עליית מדרגה במאבק המתמשך בין המלך עבדאללה לבין המופתי אמין אל-חוסייני על ייצוג הערבים הפלסטינים בשטחי ארץ ישראל המערבית.
בקונגרס הוחלט על סיפוחה של הגדה המערבית לממלכת ירדן.
ב-15 באוקטובר 1948 נפתחה המתקפה הישראלית בנגב, שהביאה לנסיגת עיקר הכוח המצרי לעזה או אל מעבר לגבול הבינלאומי.
עקב התקדמות צה"ל במבצע חורב, התפנו חברי ממשלת כל פלסטין ואנשי הוועד הערבי העליון לקהיר בסוף 1948.
פגישות הממשלה נערכו בביתו של אל-חוסייני, בפרבר אל-זייתון, ובמלון "קונטיננטל", בו התגורר אחמד חלמי.
תוך מספר חודשים מאז שעברה לקהיר, חדלה הממשלה להתקיים למעשה.
חבריה פנו לעסקים פרטיים או לעסקנות פוליטית בחסות פטרונים ערבים שונים.
אחמד חילמי היה היחיד שנותר פעיל במסגרת זו.
ממשלת כל פלסטין מעולם לא הורשתה לשוב לרצועת עזה, למרות שזו נותרה תחת שליטה צבאית מצרית עד מלחמת ששת הימים, מה שהפך את ממשלת כל פלסטין לממשלה גולה בעלת סמכויות מוגבלות.
חרף עצמאותה להלכה של ממשלת כל פלסטין, המנהל האזרחי אשר פעל בשטח רצועת עזה היה נתון באופן מוחלט בידי הצבא המצרי.
סירובה המתמשך של מצרים להעביר לשליטת הממשלה שטח לשליטה ריבונית, חרף תמיכתה והכרתה הרשמית בממשלה, הציג את הממשלה כממשלת בובות, הפועלת בתמיכה מצרית, והמסמלת את תקוות הפלסטינים להשגת חירות מדינית בשטח ארץ ישראל ותו לא.
בכל שנות קיומה של ממשלת כל פלסטין, הניסיונות להשגת ריבונות ממשית בשטח רצועת עזה הובילו לתגובה חריפה מצד השלטונות המצריים, אשר חששו מערעור הסדר הציבורי ברצועה.
באופן כללי, ככל שהמצרים ביקשו לפעול כדי להשקיט את אזור הגבול עם ישראל, כך עמדה הממשלה למול הגבלות דרקוניות יותר.
בשנת 1952, עם מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, ניתנה סמכות מוחלטת לרפובליקה המצרית לנהוג בעזה כנאמן מטעם הליגה הערבית.
בספטמבר 1952 הצהירה מועצת הליגה הערבית באופן רשמי כי הממשלה "חדלה מלפעול".
במושב ה-12 של הליגה, החליטה הוועדה המדינית שלה לבטל את משרדי הממשלה ולצמצם את הרכבה לראש ממשלה (אחמד חלמי עבד אל-באקי), מזכיר ממשלה (ג'מיל אל-סראג') וארבעה פקידים זוטרים.
מועצת הליגה החליטה להמשיך לשלם רק לאחמד חלמי סך שנתי של 500 לירות מצריות.
אף על פי כן המשיכו אמין אל-חוסייני ואחמד חלמי להפגין מדי פעם באופן סמלי את קיומה.
אלא שהם לא הצליחו לעבוד בתיאום, ורבו על הזכות לייצג את פלסטין בדיוני הליגה וארגונים ערביים ואסלאמיים אחרים.
משנת 1952 ועד מותו ב-1963 מילא ראש ממשלת כל פלסטין אחמד חלמי את תפקיד "נציג פלסטין" במועצת הליגה הערבית.
מבצע סיני ב-1956 הביא לשליטה ישראלית של מספר חודשים ברצועת עזה, עובדה שערערה את מעט הכוח המעשי בשטח שעוד נשאר לממשלה הפלסטינית.
יחסיהם של אל-חוסייני ועבד אל-באקי הגיעו אל סף קרע בסוף שנות ה-50, על רקע תמיכתו של אל-חוסייני בנשיא עיראק עבד אל-כרים קאסם ביריבותו עם נשיא מצרים גמאל עבד אל-נאצר.
ב-1959 חדלה ממשלת כל פלסטין להתקיים, על-פי החלטתו של נאצר, שהחליט לפרקה כמכשיר מצרי אשר אין בו עוד תועלת, ולצרפה לרפובליקה ערבית מאוחדת (איחוד של סוריה ומצרים).
גם הדרכונים הפלסטיניים שהנפיקה איבדו את תוקפם במעט המדינות שהכירו בהם.
ביוני 1963, לאחר מותו של עבד אל-באקי, הציע השלטון המצרי את ראשות ממשלת כל פלסטין ונציגותה בליגה הערבית לאחמד שוקיירי.
כשקיבל את המינוי, הטיל עליו השלטון המצרי להתחיל להקים את "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף) ויחידות "צבא השחרור הפלסטיני" (צש"ף), ובינואר 1964 העביר נאצר בוועידת הפסגה הערבית החלטה על הקמת אש"ף.
ארגון זה תפס בהדרגה את מקומה של ממשלת כל פלסטין כגוף המייצג של ערביי פלסטין.
ממשלת ישראל הרביעית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-24 בדצמבר 1952 עד 26 בינואר 1954, בזמן כהונתה של הכנסת השנייה.
ממשלת ישראל השלישית בראשות דוד בן-גוריון שהחלה את כהונתה לאחר הבחירות לכנסת השנייה כללה את המפלגות הדתיות והחרדיות אך לא את מפלגות המרכז (הציונים הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית) ולא את מפלגת השמאל המרכזית אז מפ"ם.
ב-23 בספטמבר 1952 עזבו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הקואליציה בגלל התנגדותן לגיוס נשים לצה"ל והשאירו את הקואליציה עם 60 חברי כנסת בלבד..
בגלל ויכוח על החינוך הדתי התפטר בן-גוריון ב-19 בדצמבר 1952, מה שהוביל לדיונים על הקמת הממשלה הרביעית.
הרכב הכנסת השנייה ערב הקמת הממשלה
אחרי התפטרותו מממשלת ישראל השלישית, בן-גוריון החליט להרכיב ממשלה חדשה.
לאחר שקיבל את תמיכת מפא"י, מפלגות הלוויין שלה והמפלגות הדתיות-ציוניות, החליט להרחיב את הבסיס הקואליציוני.
לאחר ריכוך מדיניות הקיצוב, הסכימו הציונים הכלליים להצטרף לממשלה, וגם המפלגה הפרוגרסיבית הסכימה.
הממשלה נהנתה מרוב של 87 חברי כנסת.
במקביל למדיניות הכלכלית החדשה, ממשלת גרמניה העבירה לישראל כספי פיצוי על נזקי השואה לעם היהודי.
הסכם זה עורר מחאה ציבורית גדולה, אך הצליח להוריד את האינפלציה לרמה נמוכה מאוד.
בתקופת כהונתה של ממשלה זו נחקק חוק חינוך ממלכתי, שנועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך שהייתה נהוגה עד אז.
בטרם קבלת החוק התנהל מאבק על תוכנו: בקרב ההסתדרות הכללית היה רצון לשמר את מאפייני זרם העובדים, שהיה קשור אליה, גם לאחר המעבר לחינוך הממלכתי ולכן הוחלט במפא"י לאפשר את הנפת הדגל האדום ושירת האינטרנציונל לצד שירת התקוה בבתי הספר שבהם רוב ההורים ירצו בכך.
הדבר הוביל למשבר ממשלתי (שכונה "משבר הדגל") ולפרישת הציונים הכלליים מהממשלה ב-26 במאי 1953. ב-2 ביוני שבו שרי הציונים הכלליים לממשלה, לאחר שנחתם עמם הסכם פשרה.
כאמור, חוק חינוך ממלכתי נחקק באוגוסט 1953.
בן-גוריון התפטר מהממשלה ב-7 בדצמבר 1953, והחליט להתיישב בקיבוץ שדה בוקר שבנגב.
26 בינואר 1954 פרשה עקב המשבר על חוק חינוך ממלכתי.
לאחר שהושגה פשרה חזרה לקואליציה.
64 ח"כים לאחר פרישת סיעת הציונים הכלליים מהקואליציה (26 במאי 1953 - 2 ביוני 1953).
87 ח"כים לאחר חזרת סיעת הציונים הכלליים לקואליציה (2 ביוני 1953 - 26 בינואר 1954).
הממשלה מנתה לכל אורך כהונתה 16 שרים, ללא חילופין בזהות השרים.
חמישה מהשרים היו חדשים ו-11 שרים כיהנו גם בממשלה השלישית.
השרים הממשיכים היו: בן-גוריון, אשכול, בורג, שפירא, שרת, דינור, נפתלי, שטרית, מאיר, יוסף ולבון.
השרים החדשים היו: יוסף ספיר, יוסף סרלין, ישראל רוקח, פנחס רוזן ופרץ ברנשטיין
מפא"יהציונים הכללייםהפועל המזרחיהמפלגה הפרוגרסיביתהמזרחיפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ו' בטבת ה'תשי"ג - כ"ב בשבט ה'תשי"ד | 24 בדצמבר 1952 - 26 בינואר 1954משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
השרים סרלין וספיר התחלפו בתיקים
ממשלת ישראל החמישית הייתה ממשלת ישראל, בראשותו של משה שרת, שפעלה מ-26 בינואר 1954 עד 29 ביוני 1955, בזמן כהונתה של הכנסת השנייה.
הרכב הכנסת השנייה ערב הקמת הממשלה החמישית
סיעה ראש הסיעה מנדטים מושב הערות מפא"י משה שרת 47קואליציההצטרפו שני חברי הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה (לאחר שפרשו תחילה ממפ"ם) הציונים הכללייםפרץ ברנשטיין 23קואליציההתווספו 3 חברי כנסת מספרדים ועדות מזרח והתאחדות התימנים בישראל מפ"ם מאיר יערי, יעקב חזן 10אופוזיציהשלושה חברי כנסת פרשו והקימו את סיעת השמאל
לאחר שהוסכם על הקפאת התוכנית הצטרף שוב רוזן ב-1 בפברואר 1954.
תקופתו הקצרה של שרת בראשות הממשלה (דומה באורכה רק לזו של אהוד ברק) אופיינה בחולשתו.
הוא לא הצליח להשתלט על מנגנוני הביטחון.
לא היה דבר הרחוק ממשנתו המדינית המתונה והזהירה מאשר "העסק הביש", פעולת חבלה במצרים שנרקחה בתקופתו ומאחורי גבו.
הוא לא תמך בלב שלם עם פעולות התגמול של אותה עת, שבהן הרג צה"ל כמעט 200 חיילים מצרים, בתגובה לרציחות הפדאיון בתוך הארץ.
עוד הקשתה עליו השפעתו של בן-גוריון על המערכת הפוליטית שלא פחתה גם לאחר שהתפטר מתפקידיו כראש הממשלה ושר הביטחון.
שר הביטחון החדש פנחס לבון והרמטכ"ל משה דיין לא שעו לדבריו.
לאחר התפטרותו של לבון מינה שרת את בן-גוריון לשר הביטחון, דבר שהחליש את מעמדו של שרת עוד יותר.
בראשית כהונתו של שרת כראש ממשלה אירע טבח מעלה עקרבים, שבו נרצחו 11 מנוסעי אוטובוס שעשה דרכו מאילת לתל אביב.
פעולת טרור זו עוררה בציבור הישראלי זעזוע עמוק וזעם רב.
שרת התנגד בתחילה לפעולת תגמול על הטבח, אבל מעשי רצח נוספים הביאו לפעולת תגמול נגד ירדן.
ניסיונותיו של שרת לכרות ברית צבאית עם ארצות הברית ולפתח קשרים עם סין נכשלו.
הממשלה הגיעה לסוף דרכה ב-29 ביוני 1955, כאשר לאחר הצבעת אי אמון בממשלה (שנדחתה) בעקבות משפט קסטנר, שבה נמנעו שרי הציונים הכלליים בהצבעה, התפטר שרת מתפקידו (היות שבאותה עת החוק לא אפשר פיטורי שרים) והקים באותו יום ממשלה חדשה, שכיהנה תקופה קצרה עד לבחירות לכנסת השלישית.
הממשלה מנתה 16 שרים לכל אורך כהונתה.
בעת הרכבתה היא הייתה זהה בהרכבה לממשלת ישראל הרביעית, למעט החלפתו של דוד בן-גוריון בזלמן ארן.
מפא"יהציונים הכללייםהפועל המזרחיהמפלגה הפרוגרסיביתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
כ"ב בשבט ה'תשי"ד - ט' בתמוז ה'תשט"ו | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
השר היוצא סיעה משרד עילת סיום התפקיד תאריך סיום התפקיד השר המחליף סיעה תאריך כניסה לתפקיד פנחס לבון מפא"י משרד הביטחון התפטרות 21 בפברואר 1955 דוד בן-גוריון מפא"י 21 בפברואר 1955
ממשלת ישראל השישית הייתה ממשלת ישראל, בראשותו של משה שרת, שפעלה מ-29 ביוני 1955 עד 3 בנובמבר 1955, בזמן כהונתה של הכנסת השנייה.
שני חברי כנסת פרשו והקימו את הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה
הממשלה הוקמה לאחר פרישתו של משה שרת ב-29 ביוני 1955 מראשות הממשלה.
שרת החליט להתפטר בעקבות סירובם של ארבעת שרי הציונים הכלליים (פרץ ברנשטיין, יוסף ספיר, יוסף סרלין, וישראל רוקח) להתפטר מהממשלה, לאחר שהחליטו להימנע בהצעת אי אמון שעסקה במשפט קסטנר.
הממשלה כיהנה, למעשה, כממשלת מעבר לקראת הבחירות לכנסת השלישית..
הממשלה התפטרה לאחר הבחירות ב-15 באוגוסט 1955.
בממשלה כיהנו 12 שרים והיא הייתה זהה בהרכבה לממשלה החמישית בעת סיום כהונתה, למעט ארבעת שרי הציונים הכלליים, שלא היו שותפים לקואליציה שהרכיבה את הממשלה השישית.
מפא"יהפועל המזרחיהמפלגה הפרוגרסיביתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
+ממשלת ישראל השישיתט' בתמוז ה'תשט"ו - י"ח בחשוון ה'תשט"ז | 29 ביוני 1955 - 3 בנובמבר 1955משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
ממשלת ישראל השביעית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-3 בנובמבר 1955 עד 7 בינואר 1958, והושבעה עם היבחרה של הכנסת השלישית.
רשימה ראש הרשימה מנדטים מספר קולות אחוז מהקולות מושב הערות מפא"י דוד בן-גוריון 40 274,735 32.2%קואליציה חרות מנחם בגין 15 107,190 12.6%אופוזיציה הציונים הכלליים 13 87,099 10.2%אופוזיציה חזית דתית לאומית משה שפירא 11 77,936 9.1%קואליציהרשימה משותפת למפלגות המזרחי והפועל המזרחי
שינתה לאחר הבחירות את שמה ל"הפועל המזרחי-המזרחי" אחדות העבודה-פועלי ציון יצחק טבנקין 10 69,475 8.2%קואליציה מפ"ם מאיר יערי, יעקב חזן 9 62,401 7.3%קואליציה חזית דתית תורתית 6 39,836 4.7%אופוזיציהרשימה משותפת למפלגות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל
שינתה לאחר הבחירות את שמה ל"אגודת ישראל-פועלי אגודת ישראל" מק"י שמואל מיקוניס 6 38,492 4.5%אופוזיציה המפלגה הפרוגרסיבית פנחס רוזן 5 37,661 4.4%קואליציה רשימה דמוקרטית לערביי ישראל סיף-אלדין אל-זועבי 2 15,475 1.8%קואליציה קידמה ועבודה סאלח-חסן ח'ניפס 2 12,511 1.5%קואליציה חקלאות ופיתוח פארס חמדאן 1 9,791 1.1%קואליציה
לאחר הבחירות לכנסת השלישית הקים בן-גוריון ממשלה שנתמכה על ידי קואליציה של שכללה את המפלגות מפא"י, החזית הדתית הלאומית, מפ"ם, אחדות העבודה, והמפלגות הערביות.
סך הכל תמכו בממשלה 80 חברי כנסת.
הממשלה כללה 10 שרים ממשיכים ו-7 שרים חדשים, מתוכם שר אחד נוסף במהלך כהונת הממשלה.
הממשיכים היו: בן-גוריון, אשכול, בורד, שפירא, שרת (כהונה חלקית), מאיר, ארן, שטרית, רוזן, נפתלי.
החדשים היו: מרדכי בן טוב, ישראל ברזילי, ישראל בר יהודה, משה כרמל, פנחס ספיר, קדיש לוז,
במהלך כהונת הממשלה אילץ בן-גוריון את שרת להתפטר מתפקידו, העביר את תיק החוץ לגולדה מאיר ומינה את מרדכי נמיר כשר העבודה.
חילוקי הדעות המדיניים והאישיים בין דוד בן-גוריון למשה שרת גרמו להדחת שרת מהממשלה ב-19 ביוני 1956, ומינוי גולדה מאיר לשרת החוץ במקומו.
באוקטובר 1956 הגיע בן-גוריון להסכם עם צרפת ובריטניה על שיתוף פעולה במבצע צבאי נגד מצרים (מבצע קדש), לאחר שזו סגרה את מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים.
במהלך המבצע כבש צה"ל את חצי האי סיני.
זמן לא רב לאחר מכן נאלצה הממשלה בראשותו להחזיר את סיני בלחץ ממשלת ארצות הברית.
ב-31 בדצמבר 1957 הגיש ראש הממשלה בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי, לאחר ששרי אחדות העבודה סירבו לדרישתו שיתפטרו מתפקידם בממשלה.
הגורם למשבר היה חשיפת כוונת הממשלה לשלוח את הרמטכ"ל משה דיין למה שהוגדר כ"שליחות ביטחונית סודית" בגרמניה המערבית, דבר שהוביל לביטול השליחות.
בהמשך נחשף, שמטרת השליחות הייתה שיחות על רכישת נשק מגרמניה המערבית.
פנים חדשות בממשלה, בעת השבעתה, היו ארבעת שרי השמאל מטעם מפ"ם ואחדות העבודה-פועלי ציון, וכן פנחס ספיר וקדיש לוז מטעם מפא"י שהחליפו את דב יוסף ובן-ציון דינור.
בהמשך הצטרף גם מרדכי נמיר במקום משה שרת.
מפא"יהפועל המזרחי-המזרחיאחדות העבודה - פועלי ציוןמפ"םהמפלגה הפרוגרסיביתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
י"ח בחשוון ה'תשט"ז - ט"ו בטבת התשי"ח | 3 בנובמבר 1955 - 7 בינואר 1958משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
השר היוצא סיעה משרד עילת סיום התפקיד תאריך סיום התפקיד השר המחליף סיעה תאריך כניסה לתפקיד משה שרת מפא"י משרד החוץ התפטרות 19 ביוני 1956 גולדה מאיר מפא"י 19 ביוני 1956 גולדה מאיר מפא"י משרד העבודה מונתה לשרת החוץ 19 ביוני 1956 מרדכי נמיר מפא"י 19 ביוני 1956
ממשלת ישראל השמינית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-7 בינואר 1958 עד 17 בדצמבר 1959, בזמן כהונתה של הכנסת השלישית.
ב-5 ביולי 1959 הגיש ראש הממשלה בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי והממשלה המשיכה לכהן כממשלת מעבר כ-5 חודשים.
הרכב הכנסת השלישית ערב הקמת הממשלה
לאחר התפטרותו מממשלת ישראל השביעית החליט בן-גוריון להרכיב ממשלה חדשה.
זו נתמכה על ידי קואליציה של המפלגות מפא"י, המפד"ל, מפ"ם, אחדות העבודה, המפלגה הפרוגרסיבית והמפלגות הערביות.
שר הפנים ישראל בר-יהודה הוציא הנחיה לרשום כיהודי בתעודת הזהות את כל מי שיצהיר על יהדותו, ללא התייחסות הלכתית, ובתגובה פרשה המפד"ל מהממשלה ב-1 ביולי 1958.
מפ"ם ואחדות העבודה תמכו באי-הזדהות עם אחד מהגושים במלחמה הקרה, ולכן התנגדו לתהליכי ההתקרבות שהוביל בן-גוריון אל מדינות אירופה, בעיקר אל גרמניה.
לפיכך, כשנודע בציבור, ביוני 1959, על עסקה למכירת נשק לגרמניה המערבית, התנגדו לה שרי המפלגות וטענו שלא ידעו על העסקה.
בדיון שהתקיים, בתגובה לכך, בכנסת, בראשית יולי על "הצעת החלטה של הממשלה" בעניין, הצביעו שריהן נגדה.
בתגובה דרש בן-גוריון ששריהן יתפטרו, ומכיוון שלא עשו זאת, התפטר הוא מתפקידו.
בהמשך חודש יולי הטיל הנשיא על בן-גוריון להקים ממשלה חדשה.
בן-גוריון, שלא היה מעוניין בהקמת ממשלה חדשה, הודיע לנשיא כעבור פחות משבוע שלא עלה בידו להקים ממשלה, וכיוון שמועד הבחירות החוקי היה קרוב החליט הנשיא לא להטיל את הקמת הממשלה על מועמד אחר.
ניסיון של מפא"י להקדים את הבחירות לספטמבר נכשל והממשלה המשיכה בתפקידה כממשלת מעבר עד מועד הבחירות.
עם כינונה כיהנו בממשלה 16 שרים שכולם המשיכו בתפקידם בממשלה הקודמת.
במהלך הכהונה פרשו שני שרי המפד"ל ונוסף שר אחד - יעקב משה טולידאנו.
מפא"ימפד"לאחדות העבודה - פועלי ציוןמפ"םהמפלגה הפרוגרסיביתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ט"ו בטבת התשי"ח - ט"ז בכסלו ה'תש"ך | 7 בינואר 1958 - 17 בדצמבר 1959משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
ממשלת ישראל התשיעית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-17 בדצמבר 1959 עד 2 בנובמבר 1961, והושבעה עם היבחרה של הכנסת הרביעית.
ב-31 בינואר 1961 הגיש ראש הממשלה דוד בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי, והממשלה הוסיפה לכהן כממשלת מעבר במשך כ-10 חודשים.
גולדה מאיר סירבה להצטרף לממשלה, שכן חששה כי אבא אבן, משה דיין, ושמעון פרס, ידחקו את רגליה ויטלו ממנה כל השפעה.
משה דיין היה לשר החקלאות ושמעון פרס לסגן שר הביטחון.
משה שרת, שנדחק מכל עמדות ההשפעה, נותר גם הפעם מחוץ לממשלה.
במהלך השנים הבאות יהיה המאבק הבין דורי בתוך מפא"י הגורם המניע העיקרי בפוליטיקה הישראלית, כאשר הדלק המצית את הבערה הוא "הפרשה".
ב-19 ביולי 1960 הצטרפה פא"י לממשלה, לאחר שהתפצלה מסיעת החזית דתית תורתית, ונציגה בנימין מינץ מונה לשר הדואר.
הממשלה קרסה אחרי התפטרותו של בן-גוריון ב-31 בינואר 1961 בעקבות רצונו לאלץ את מרכז מפא"י להדיח את פנחס לבון מן המפלגה.
הממשלה מנתה עם כינונה 16 שרים, בהרכב דומה לממשלה השמינית עם פיזורה, אך הנציגות של אחדות העבודה-פועלי ציון ירדה לשר אחד: יצחק בן אהרון שהיה פנים חדשות בממשלה, ושני שרי המפד"ל שבו אליה לאחר חזרת מפלגתם לקואליציה.
בנוסף, חילופי משמרות בתוך מפא"י הביאו לכניסתם של אבא אבן, משה דיין וגיורא יוספטל במקום קדיש לוז, פרץ נפתלי ומרדכי נמיר.
במהלך כהונת הממשלה ירד מספר חבריה ל-14, בעקבות התפטרות זלמן ארן ופטירתו של יעקב משה טולדאנו.
בנימין מינץ, שנכנס באמצע כהונת הממשלה כנציג פא"י, נפטר במהלך כהונת הממשלה.
מפא"ימפד"למפ"םאחדות העבודה - פועלי ציוןפועלי אגודת ישראלהמפלגה הליברליתפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ט"ז בכסלו ה'תש"ך - כ"ג בחשוון ה'תשכ"ב | 17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
דוד בן-גוריוןמפא"י17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961משרד הביטחוןמשרד האוצרלוי אשכולמפא"י17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961משרד הבריאותישראל ברזילימפ"ם17 בדצמבר 1959 - 2 בנובמבר 1961משרד הדוארראש הממשלה
נפטר בכהונתופועלי אגודת ישראל18 ביולי 1960 - 30 במאי 1961משרד הדתותיעקב משה טולידאנועצמאי24 בנובמבר 1958 - 15 באוקטובר 1960ראש הממשלה
ממשלת ישראל העשירית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-2 בנובמבר 1961 עד 26 ביוני 1963, והושבעה עם היבחרה של הכנסת החמישית.
ב-16 ביוני 1963 הגיש ראש הממשלה דוד בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה זלמן שזר.
הממשלה הוקמה ב-2 בנובמבר 1961 אחרי הבחירות לכנסת החמישית.
למרות שבן-גוריון היה ראש הממשלה, הממשלה הורכבה, למעשה, על ידי שר האוצר לוי אשכול.
ב-7 בספטמבר 1961 הודיע בן-גוריון שלא הצליח להרכיב ממשלה.
הנשיא יצחק בן-צבי הטיל את הרכבת הממשלה על אשכול, שהסכים לכך בתנאי שבן-גוריון יהיה ראש הממשלה.
זו הייתה הממשלה האחרונה שהייתה בהנהגת בן-גוריון.
כנגד מפא"י התייצבו ארבע מפלגות, שכונו "מועדון הארבע": הליברלית, המפד"ל, מפ"ם, ואחדות העבודה-פועלי ציון, שהסכימו ביניהן שלא להיכנס לממשלה ללא קבלת שוויון במספר התיקים ובמשקלם.
אשכול התעקש שלמפא"י יהיו רוב התיקים בממשלה, וניהל משא ומתן ארוך של קרוב לשישה שבועות.
הוא הצליח לצרף לממשלה את מפלגת פועלי אגודת ישראל עם שני המנדטים שלה, ולאחר מכן פירק את התנגדות הגוש החוסם, וצירף לממשלה את המפד"ל ואת אחדות העבודה-פועלי ציון.
אשכול סיכם את הרכבת הממשלה במילים: "הבאנו את 'מועדון הארבע' על ארבע...
בעקבות מחלוקת על חלוקת הסמכויות בין שר המשפטים דב יוסף ליועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר, החליטה הממשלה להקים את ועדת אגרנט (הראשונה).
הוועדה הגדירה את סמכויות היועץ המשפטי לממשלה, היחסים בינו לבין שר המשפטים, והממשלה וכן את תוקפה של חוות דעתו המשפטית ביחס לממשלה וביחס לרשויות המנהליות שלה.
מסקנות הוועדה אומצו בהחלטת ממשלה.
הממשלה סיימה את דרכה ב-16 ביוני 1963, כשבן-גוריון התפטר "בגלל צרכים אישיים".
לוי אשכול הקים ממשלה על פי אותו הרכב קואליציוני, ללא הליכה לבחירות.
הממשלה מנתה עם כינונה 16 שרים, ובה כיהנו 11 מתוך 14 חברי הממשלה הקודמת, לאחר שמפ"ם לא הצטרפה לקואליציה, ועל כן שני שריה מהממשלה הקודמת לא נכללו בה, ופנחס רוזן, שעתה היה חבר במפלגה הליברלית, נותר באופוזיציה.
שרים חדשים בממשלה היו: זרח ורהפטיג כנציג נוסף של המפד"ל, יגאל אלון כנציג נוסף של אחדות העבודה-פועלי ציון, ושלושה שרים חדשים של מפא"י: אליהו ששון, יוסף אלמוגי ודב יוסף כנציג חדש-ישן.
במהלך כהונת הממשלה, נפטר גיורא יוספטל ומספר השרים ירד ל-15.
כ"ג בחשוון ה'תשכ"ב - ד' בתמוז ה'תשכ"ג | 2 בנובמבר 1961 - 26 ביוני 1963משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
נפטר בכהונתומפא"י2 בנובמבר 1961 - 23 באוגוסט 1962יוסף אלמוגימפא"י29 באוקטובר 1962 - 26 ביוני 1963משרד התחבורהיצחק בן-אהרן
ממשלת ישראל השתים עשרה, בראשותו של לוי אשכול, פעלה מ-22 בדצמבר 1964 עד 12 בינואר 1966, בתקופת כהונתה של הכנסת החמישית.
סיעה ראש הסיעה מנדטים מושב הערות מפא"י לוי אשכול 41קואליציהפרש חבר כנסת אחד
הממשלה מנתה עם כינונה 16 שרים, בהרכב זהה לממשלת ישראל האחת עשרה בעת סיום תפקידה.
מספר השרים נשמר לאורך כהונתה, כאשר במהלכה היו שני חילופים: משה כרמל החליף את ישראל בר יהודה שנפטר, וחיים יוסף צדוק החליף את יוסף אלמוגי, שהתפטר ועבר לרפ"י.
י"ז בטבת ה'תשכ"ה - כ' בטבת ה'תשכ"ו | 22 בדצמבר 1964 - 12 בינואר 1966משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
לוי אשכולמפא"י22 בדצמבר 1964 - 12 בינואר 1966משרד הביטחוןסגן ראש הממשלהסגן ראש הממשלה
ממשלת ישראל השלוש עשרה, בראשותו של לוי אשכול, פעלה מ-12 בינואר 1966 עד 17 במרץ 1969, והושבעה לאחר כינונה של הכנסת השישית.
מספר חברי הכנסת החברים בקואליציה שהרכיבה את הממשלה הוא הגדול ביותר בהיסטוריה של ישראל - בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים (מאי 67) הצטרפו מפלגות לקואליציה והיא מנתה מאז ועד סיום כהונתה 111 חברי כנסת.
רק מק"י, העולם הזה - כוח חדש, רק"ח ואגודת ישראל לא היו חלק ממנה.
בבחירות לכנסת השישית שנערכו ב-2 בנובמבר 1965, זכתה רפ"י ב-10 מנדטים, כאשר המערך (הראשון) בראשות לוי אשכול זכה ב-45 מנדטים.
כישלונה של רפ"י היה חרוץ.
נראה היה, כי דרכו של אשכול, ואנשי דור הביניים במפא"י, היא שניצחה, וכי דוד בן-גוריון "והצעירים" הוסטו הצידה לשנים רבות, ולא תהיה להם עוד תקומה.
בעיות עם השותפות מבחוץ, ובעיות במינוי השרים בתוך מפא"י העיבו על התהליך.
לכאורה, היה אשכול בשיא עוצמתו לאחר הבחירות.
למעשה סימנו בחירות אלה תחילתו של תהליך שחיקה בכוחו ובשליטתו בדעת הקהל.
בממשלה החדשה תמכו 75 חברי כנסת, ובנוסף למערך תמכו בה מפ"ם, מפד"ל, פועלי אגודת ישראל והליברלים העצמאים.
שלושה שרים חדשים מאחדות העבודה מילאו את תפקיד "הצעיר הביטחוניסט" שבו חשקה רפ"י - יגאל אלון, ישראל גלילי ומשה כרמל.
הממשלה הוצגה בפני הכנסת רק ב-12 בינואר 1966.
ב-15 במאי 1967 צעד בירושלים מצעד יום העצמאות.
על בימת הכבוד עמדו אשכול והרמטכ"ל, יצחק רבין.
עוד במהלך המצעד הגיעו אל הנוכחים ידיעות כי גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, החל להזרים לסיני כוחות צבא גדולים.
למשבר קדמו חודשים של חיכוכים עם סוריה, שהביאו לפגיעות ביישובי הצפון, ולקרב אווירי, באפריל 1967, שבו הופלו שישה מטוסי מיג 21 סוריים.
נראה כי החלטתו של נאצר להזרים את הכוחות הייתה צעד שנועד להניא את ישראל מהתערבות וניסיון להפיל את המשטר הסורי, צעד שעליו רמז הרמטכ"ל רבין.
רבים מעריכים כי המשבר החל מבלי שתהייה כוונה אצל איש מן הצדדים להביא למלחמה כוללת, אך שורה של צעדים שלא ניתן היה לחזותם מראש, הביאו את האזור אל המלחמה.
עם כניסת הכוחות המצריים לסיני הורה מזכ"ל האו"ם, או תאנט, על פינוי כוחות האו"ם שהיו בסיני, וזאת לאחר דרישתו של נאצר כי יפנה את הכוחות באופן חלקי.
פעולה זו הביאה לכך שנאצר ישלוט במצרי טיראן, דבר שהביא למצור ימי על מדינת ישראל.
החלה תקופת המתנה, במהלכה שותק המשק הישראלי עקב שהיית כל הגברים הכשירים בשירות מילואים, וחרדה קיומית ירדה על המדינה.
הציבור הישראלי לא חש ביטחון באשכול.
ככל שהתמשכה תקופת ההמתנה, ואשכול לא הורה על יציאה למלחמה, גבר החשש כי מדינות ערב יקדימו את מדינת ישראל ויפתחו ראשונות במתקפה.
ב-1 ביוני מסר אשכול את תיק הביטחון לידיו של משה דיין.
כן צורפו לממשלה החדשה שהוקמה נציגי גח"ל מנחם בגין ויוסף ספיר, כשרים בלי תיק.
עם מינויו של דיין לשר הביטחון, איבד אשכול את ההנהגה, ולמעשה מסר בידיו של דיין את ההכרעה על היציאה למלחמה ועל מהלכה.
המלחמה, לכשפרצה, הייתה הניצחון הצבאי הגדול ביותר שלו זכתה מדינת ישראל מאז ומעולם.
תוך שישה ימים הביס צה"ל את צבאות ערב, כבש את חצי האי סיני, את יהודה ושומרון, את רצועת עזה ואת רמת הגולן.
ירושלים אוחדה, ונכבש הכותל המערבי.
לאחר המלחמה נחלש אשכול הן מהבחינה האישית והן מהבחינה הבריאותית.
מחלת הסרטן הכתה בו, והוא הלך ואיבד את כושרו להמשיך בחיים הפוליטיים.
בסוף שנת 1968 היה ברור כי אשכול לא יאריך ימים.
עוד בימי חייו סוכם בין ראשי מפלגת העבודה כי יורשתו תהיה גולדה מאיר.
ב-3 בפברואר 1969 לקה אשכול בהתקף לב, אך לאחר שנמסר כי החלים ממנו ושב לעבודה, לקה בהתקף נוסף, וב-26 בפברואר 1969 נפטר והממשלה סיימה את כהונתה.
יגאל אלון מילא את מקומו במשך 19 יום כראש ממשלה בפועל, עד אשר מאיר הקימה ממשלה ב-17 במרץ.
שר בלי תיק מונה בהמשך לשר ההסברה
בין 5 ביולי 1966 ל-1 בינואר 1967 הייתה חלק מסיעת שיתוף ופיתוח שיתוף ואחווה 2 12 בינואר 1966 1 בינואר 1967 5 ביולי 1966 17 במרץ 1967הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג בממשלה
בין 5 ביולי 1966 ל-1 בינואר 1967 הייתה חלק מסיעת שיתוף ופיתוח שיתוף ופיתוח 4 5 ביולי 1966 1 בינואר 1967הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג בממשלה
הסיעה סיימה את חברותה בממשלה עקב התפרקותה
הקואליציה הרחבה ביותר שקמה במדינת ישראל.
הממשלה מנתה עם כינונה 18 שרים, לעומת 16 שרים בממשלה השתים עשרה, בעקבות הצטרפות שני שרים של מפ"ם ושר של הליברלים העצמאיים, וירידת הנציגות של המערך (שהורכבה ממפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון) מ-13 ל-12, שהתבטאה בעזיבת עקיבא גוברין, גולדה מאיר ודב יוסף וכניסת ישראל גלילי ויעקב שמשון שפירא.
לפני מלחמת ששת הימים עלה מספר השרים ל-21 עם יצירת "ממשלת הליכוד הלאומי" כאשר צורפו לממשלה משה דיין, מנחם בגין ויוסף ספיר.
ביולי 1968 עלה מספר השרים ל-22, עם הצטרפות של יוסף אלמוגי, שהיה ברפ"י והצטרף למערך, אל הממשלה.
בסך הכל כיהנו בממשלה 24 שרים.
המערךגח"לרפ"ימפד"למפ"םליברלים עצמאייםפועלי אגודת ישראלפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
כ' בטבת ה'תשכ"ו - כ"ז באדר ה'תשכ"ט | 12 בינואר 1966 - 17 במרץ 1969משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
נפטר בכהונתוהמערך12 בינואר 1966 - 26 בפברואר 1969ראש הממשלה בפועל
יגאל אלוןהמערך26 בפברואר 1969 - 17 במרץ 1969משרד האוצרפנחס ספירהמערך12 בינואר 1966 - 5 באוגוסט 1968זאב שרףהמערך5 באוגוסט 1968 - 17 במרץ 1969משרד הביטחוןראש הממשלה
לא ח"כ12 בינואר 1966 - 17 במרץ 1969משרד התיירותמשרד הפניםחיים משה שפיראמפד"ל12 בינואר 1966 - 17 במרץ 1969המשרד לקליטת עלייהסגן ראש הממשלה
ממשלת ישראל הארבע עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, פעלה מ-17 במרץ 1969 ועד 15 בדצמבר 1969, בתקופת כהונתה של הכנסת השישית, לאחר פטירתו של לוי אשכול ועד לבחירות לכנסת השביעית.
הרכב הכנסת השישית ערב הקמת הממשלה
עם מותו של לוי אשכול ב-1969 הועדפה מאיר על פני מועמדים כיגאל אלון, ראש הממשלה בפועל בימים שאחרי פטירת אשכול, וכמשה דיין, שעימות בינו לבין אלון נחשב למסוכן למפלגה, וכפנחס ספיר, שלו היה סיכוי טוב יותר לזכות בתפקיד, אך הוא העדיף לוותר עליו.
מאיר, שלא זכתה לתמיכה רבה טרם כניסתה לתפקיד, נחשבה למועמדת של פשרה כשמונתה על ידי מרכז מפלגת העבודה ברוב של 287 חברים ו-45 נמנעים לראש ממשלה מטעמה.
מאיר החלה לכהן כראש ממשלת ישראל ב-17 במרץ 1969, וכיהנה במשך 5 שנים.
עד היום היא האישה היחידה בישראל שמילאה תפקיד זה.
רק החרדים הביעו במפורש התנגדותם למינויה על רקע מינה.
הממשלה מנתה 22 שרים, כאשר כולם המשיכו מהממשלה הקודמת, למעט גולדה מאיר שהחליפה את לוי אשכול שנפטר.
המערךגח"למפד"לליברלים עצמאייםפועלי אגודת ישראלפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
כ"ז באדר ה'תשכ"ט - ו' בטבת ה'תש"ל | 17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
גולדה מאירהמערך17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969משרד האוצרזאב שרףהמערך17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969משרד המסחר והתעשייהמשרד הביטחוןמשה דייןהמערך17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969משרד הבריאותישראל ברזיליהמערך
התפטר מהכנסת17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969משרד התיירותמשרד הפניםחיים משה שפיראמפד"ל17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969המשרד לקליטת עלייהסגן ראש הממשלה
יגאל אלוןהמערך17 במרץ 1969 - 15 בדצמבר 1969משרד השיכוןמרדכי בנטובהמערך
ממשלת ישראל החמש עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, הושבעה עם כינונה של הכנסת השביעית, ופעלה מ-15 בדצמבר 1969 עד ל-10 במרץ 1974.
מ-1974 ועד 2019 הייתה לממשלה שכיהנה הכי הרבה זמן בישראל, אבל אז עקפה אותה הממשלה ה-34, וזאת עקב פיזורן של הכנסת ה-21 והכנסת ה-22 והמשך כהונתה של הממשלה כממשלת מעבר.
המרכז החופשי שמואל תמיר 2 16,393 1.2%אופוזיציה מק"י משה סנה 1 15,712 1.1%אופוזיציה בהמשך שינתה הסיעה את שמה ל"מוקד"
בבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969, זכה המערך (השני) ב-56 מנדטים, הישג שנראה כבלתי נתפס בימינו, אולם למעשה היווה ירידה בכוח הסיעה, משום שהמפלגות שהרכיבו אותה מנו 63 מנדטים בעת איחודן בסוף הכנסת השישית.
גולדה מאיר בחרה להמשיך בקיומה של ממשלת אחדות לאומית, כפי שהיה מאז יוני 1967, וצירפה לממשלתה את מנחם בגין בראש מפלגתו, גח"ל.
ממשלה זו כיהנה זמן רב יחסית, וכהונתה שנייה רק לממשלת ישראל השלושים וארבע.
בתקופת כהונת הממשלה נעשו ניסיונות להגיע לפתרון מדיני של הסכסוך בין ישראל למצרים.
מזכיר המדינה האמריקני, ויליאם רוג'רס, ערך מסעות דילוגים בניסיון לגבש פשרה בקוורטט בינלאומי שכלל את ארצות הברית, בריטניה, צרפת ורוסיה.
בזירה הפנימית הייתה התחושה שכהונתה של גולדה מאיר התאפיינה בשמרנות ובחוסר תשומת לב לשכבות המצוקה.
זכורה אמירתה, בעקבות פגישה שקיימה עם אנשי תנועת הפנתרים השחורים: "הם לא נחמדים" (13 באפריל 1971).
הממשלה נקטה במדיניות רווחה מובהקת: בפברואר 1971 הקימה מאיר את "ועדת ראש הממשלה לטיפול בילדים ובני נוער במצוקה", ונעשו צעדים רבים לצורך צמצום הפערים, כולל קצבאות אוניברסליות.
ההוצאה על שירותי רווחה גדלה.
בהקשר הפלסטיני זכורה אמירתה "אין עם פלסטיני".
מאיר התירה הקמת התנחלויות באזור חברון אחרי התלבטות ממושכת.
ההתנחלות הראשונה שהוקמה הייתה קריית ארבע.
בעקבות אימוץ הממשלה את יוזמת רוג'רס השנייה, אשר הכילה בחובה את עקרונותיה של החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 242, התפטרו שרי גח"ל ב-6 באוגוסט 1970.
בתחילת שנות השבעים החלו ארגוני הטרור הפלסטינים, בראשות אש"ף, בהפעלת גל טרור כנגד ישראל וכנגד מטרות יהודיות בחו"ל.
ב-30 במאי 1972 ביצעו שלושה מחבלים יפניים ובראשם קוזו אוקמוטו טבח בנמל התעופה לוד.
24 בני אדם נרצחו ו-71 נפצעו, בטבח שערכו באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון).
שיאו של גל הטרור היה טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-5 בספטמבר 1972, כאשר טרוריסטים מארגון "ספטמבר השחור" רצחו אחד-עשר ספורטאים, מאמנים ושופטים, חברי משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן.
התגובה המיידית לרצח הייתה מהלומה אווירית על בסיסי המחבלים בסוריה ובלבנון.
בנוסף, בעקבות הטבח, החליטה ממשלת ישראל, בראשות גולדה מאיר, להרוג את חברי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים ברצח הספורטאים.
המשימה הוטלה על "המוסד", שבמבצע זעם האל הצליח להרוג, במשך שנים אחדות, לפחות שמונה מהאחראים לרצח, ובהם מפקד הארגון, עלי חסן סלאמה, שנהרג בינואר 1979.
כשלושה ימים לפני יום הכיפורים ביקר שר הביטחון, משה דיין, ברמת הגולן ואיים כי צה"ל יגיב בחריפות על כל ניסיון לתקוף את ישראל.
באמ"ן הסבירו את הפעילות הסורית בגבול עם ישראל כתגובה להפלת 13 מטוסי מיג חודש קודם לכן.
למרות זאת, כיום לפני המלחמה העריך אמ"ן כי הסבירות למלחמה נמוכה.
את טעותה הגדולה ביותר, שעליה "לא הייתה לה נחמה", ראתה גולדה מאיר בהחלטתה שלא לקרוא לגיוס מילואים כללי בערב יום כיפור, זאת, בהסתמך על חוות דעתם של אנשי ביטחון מובהקים כמשה דיין וכחיים בר-לב.
המילואים גויסו לבסוף ביום כיפור עצמו, שעות לפני המלחמה, בהחלטה שלה שהתקבלה כנגד דעתו של דיין, שחשש שהעולם יראה זאת כהתגרות וכתוקפנות, ובתמיכת הרמטכ"ל דוד אלעזר.
הכורח להכריע בין שתי דעות מנוגדות של אנשי ביטחון בשעה הגורלית הבעית אותה, אולם, בדיעבד, הייתה החלטת זו אחת ההחלטות הנכונות והחשובות ביותר שהתקבלו במהלך המלחמה.
מנגד סירבה להצעתו של הרמטכ"ל להנחית מכה מקדימה מחשש שזו תמנע הגעת עזרה בינלאומית במהלך המלחמה.
אולם, מבחינה פוליטית, היוותה המלחמה הישג למדיניותה של מצרים, שרצתה לשבור את התעקשותה של ממשלת ישראל שלא לדון בגורל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים וכן חפצה לפגוע ככל האפשר בחיילי צה"ל.
המלחמה הכשירה את הקרקע להסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו שנים אחדות לאחריה, ובמסגרתם נסוגה ישראל מחצי האי סיני שנכבש מידי מצרים במלחמת ששת הימים, וזאת בתמורה להסכם שלום בין ישראל למצרים.
זו הייתה מטרתה של מצרים מלכתחילה, טען נשיאה אנואר סאדאת, שהושגה חרף הכישלון הצבאי - רוב מטרותיה הצבאיות של מצרים, מעבר לימי הלחימה הראשונים, לא הושגו, ומפלתו של צבא סוריה, אחרי המפנה בלחימה ברמה, הייתה קשה עוד יותר.
יש האומרים כי מלחמת יום הכיפורים הייתה יכולה להימנע.
טיעון זה מתבסס על העובדה שבשנים שלפני המלחמה, דחתה ממשלת ישראל כמה ניסיונות תיווך שהתבססו על נסיגה מסיני תמורת הסדר מדיני, כולל יוזמות מדיניות של נשיא מצרים עצמו, אנואר סאדאת.
בעקבות המלחמה, נדחה מועד הבחירות לכנסת השמינית, ובתום תקופת כהונת הכנסת המשיכה הממשלה לכהן כממשלת מעבר עד לבחירות.
שר בלי תיק מונה בהמשך לשר הבריאות
הממשלה מנתה עם כינונה 24 שרים, שניים יותר מהממשלה הארבע עשרה, בעקבות הגדלת הייצוג של גח"ל משניים לשישה שרים והקטנת הייצוג של המערך מ-16 ל-14 שרים.
בעקבות פרישת שרי גח"ל ירד מספר השרים ל-18. התפטרותו של יעקב שמשון שפירא, בסוף אוקטובר 1973, הביאה את מספר השרים ל-17.
בסך הכול כיהנו בממשלה 27 שרים, מתוכם 17 היו שרים בממשלה הקודמת (מאיר, אלון, בגין, פנחס ספיר, דיין, גבתי, גלילי, יוסף ספיר, ורהפטיג, אבן, יעקב שפירא, בורג, אלמוגי, חיים שפירא, שרף, ברזילי וקול) ו-10 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (ויצמן, שם טוב, רימלט, דולצ'ין, בר-לב, לנדאו, חזני, פלד, הלל ופרס)
המערךגח"למפד"לליברלים עצמאייםקידמה ופיתוחפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ו' בטבת ה'תש"ל - ט"ז באדר ה'תשל"ד | 15 בדצמבר 1969 - 10 במרץ 1974משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
נפטר בכהונתומפד"ל15 בדצמבר 1969 - 16 ביולי 1970יוסף בורגמפד"ל1 בספטמבר 1970 - 10 במרץ 1974המשרד לקליטת עלייהשמעון פרסהמערך22 בדצמבר 1969 - 27 ביולי 1970נתן פלדהמערך27 ביולי 1970 - 10 במרץ 1974משרד השיכוןזאב שרףהמערך15 בדצמבר 1969 - 10 במרץ 1974משרד התחבורהעזר ויצמןגח"ל
לא כיהן בכנסת15 בדצמבר 1969 - 6 באוגוסט 1970שמעון פרסהמערך1 בספטמבר 1970 - 10 במרץ 1974משרד התיירותמשה קולליברלים עצמאיים
התפטר מהכנסת15 בדצמבר 1969 - 10 במרץ 1974ללא תיקאריה דולצ'יןגח"ל
ממשלת ישראל השש עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, פעלה מ-10 במרץ 1974 עד 3 ביוני 1974, והושבעה עם כינונה של הכנסת השמינית.
ממשלה זו כיהנה את תקופת הזמן הקצרה ביותר מכל ממשלות ישראל.
התחושות הקשות של הציבור לאחר מלחמת יום הכיפורים לא מצאו את ביטוין בבחירות ואחריהן, כך סברו לפחות ראשי המערך, ונראה היה כי ניתן להמשיך כבעבר.
הממשלה החדשה שהוקמה כללה את גולדה מאיר כראש הממשלה ואת משה דיין כשר הביטחון, כאילו לא אירע דבר.
אשכנזי תבע, בפשטות, נטילת אחריות ודרש את התפטרותו של דיין.
שר הביטחון אמנם איבד הרבה מהפופולריות שלו, אך עדיין הייתה הדרישה, כי על שרים או ראשי ממשלה לשאת באחריות לביצועיהם או תפקודם בבחינת רעיון מהפכני, שלא עלה כלל על דעת ראשי המערך.
המחאה מול משרדי הממשלה בירושלים הלכה והתעצמה, כאשר אל אשכנזי מצטרפים אנשים נוספים, ביניהם רבים שהשתחררו משרות המילואים בחזית.
"המחדל", שהוא הכינוי של הכישלון המודיעיני והמנהיגותי שאפשר את פרוץ המלחמה בהפתעה, הביא, בסופו של דבר, להקמת ועדת אגרנט.
פרסומו של דוח הביניים של ועדת אגרנט, ב-1 באפריל 1974, היה אמור להשתיק את קולות המחאה.
המנדט שהוענק לוועדה מנע עיסוק באחריות הדרג המדיני.
בדו"ח הביניים הטילה הוועדה אחריות כבדה על כתפי הרמטכ"ל דוד אלעזר, על ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא ועל אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן ("גורודיש").
נקבע כי הם אחראים למחדלים שבהכנת הצבא למלחמה, ולכשלים המבצעיים והמודיעיניים שאירעו עד לפריצת המלחמה, ואשר גרמו לתוצאותיה הקשות.
הוועדה לא קבעה כל קביעות אישיות לגבי הדרג המדיני, דהיינו, ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון, משה דיין.
כאשר הופיע דוח הביניים נתפשו המסקנות, שהטילו את מלוא האחריות על הדרג הצבאי, כהתחמקות מאחריות של הדרג המדיני.
האמירה המקובלת הייתה: "זרקו את דדו לכלבים", כלומר, הטילו את האשמה ברמטכ"ל דוד אלעזר (דדו), והאשמים האמיתיים יצאו פטורים בלא כלום.
חרף מסקנות הוועדה שלא מצאו כי היא אחראית למחדל, המחאה התעצמה ומכיוון שדיין הבהיר כי אינו מוכן לשלם את המחיר לבדו, התפטרה הממשלה כולה.
ב-11 באפריל 1974 הגישה ראש הממשלה, גולדה מאיר, את התפטרותה לנשיא המדינה, אפרים קציר.
הממשלה מנתה 22 שרים, 5 שרים יותר מממשלת ישראל החמש עשרה בתום כהונתה.
במהרה התפטר גם מיכאל חזני ובסיום כהונת הממשלה היו בה רק שני נציגים של המפד"ל.
מתוך 22 השרים, 15 שרים המשיכו מממשלות קודמות (מאיר, אלון, ספיר, דיין, שם טוב, פרס, אבן, גבתי, בר-לב, הלל, חזני, בורג, קול, גלילי וצדוק שלא כיהן בממשלה ה-15) ו-7 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (אוזן, יריב, האוזנר, רבינוביץ, רבין, רוזן ורפאל)
המערךמפד"לליברלים עצמאייםפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ט"ז באדר ה'תשל"ד - י"ג בסיוון ה'תשל"ד | 10 במרץ 1974 - 3 ביוני 1974משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
התפטר מהכנסת10 במרץ 1974 - 3 ביוני 1974משרד התקשורתאהרן אוזןהמערך10 במרץ 1974 - 3 ביוני 1974ללא תיקגדעון האוזנרליברלים עצמאיים10 במרץ 1974 - 3 ביוני 1974שמעון פרסהמערך10 במרץ 1974 - 1 באפריל 1974ישראל גליליהמערך10 במרץ 1974 - 3 ביוני 1974סגני השריםמשרד התקשורתג'בר מועדיהמערך6 במאי 1974 - 3 ביוני 1974
השר היוצא סיעה משרד עילת סיום התפקיד תאריך סיום התפקיד השר המחליף מיכאל חזני מפד"ל משרד הסעד התפטרות 4 באפריל 1974 לא מונה מחליף
ממשלת ישראל השבע עשרה, בראשותו של יצחק רבין, מכונה גם ממשלת רבין הראשונה, פעלה מ-3 ביוני 1974 עד 20 ביוני 1977, בתקופת כהונתה של הכנסת השמינית.
כהונתה של ממשלת ישראל השבע עשרה, בראשותו של יצחק רבין, התאפיינה במאמץ רב-מערכתי להתמודדות עם אתגרי התקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים, תוך קידום הסדרים מדיניים ורפורמות כלכליות ופנים-מדיניות.
במישור המדיני-ביטחוני, ההישג המרכזי היה חתימת הסכם הביניים עם מצרים בספטמבר 1975, שהניח את היסודות לחתימת הסכם שלום מלא.