tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההגנות שיש למדינה בתחום זה נקבעו בסעיף 3 לחוק המדובר, הקובע שאין המדינה אחראית בנזיקין על מעשה שנעשה בתחום הרשאה חוקית, או בתום לב תוך שימוש מדומה בהרשאה חוקית.
בסעיפים 4 ו-5 נקבע כי גם אין למדינה אחריות בהוצאת שם רע ופעולה מלחמתית שנעשתה על ידי צה"ל.
לפיכך באופן עקרוני המדינה אחראית בנזיקין אך רק כאשר היא התרשלה.
המגמה של הכרה באחריות המדינה לנזקים, באה לידי ביטוי גם בפסיקתו של בית המשפט העליון, החושפת נכונות לדון בחיובן של רשויות בגין נזקים שגרמו מכוח עילה מיוחדת של המשפט הציבורי.
קיימת חקיקה חדשה- כללי אחריות חדשים שאופיים הוא יתרון בולט על פני כל הסדר אחר:
חוק איסור אפליה והחוק למניעת הטרדה מינית.
בחוקים מוגדרת ההפרה כעוולה ומצוין כי הוראות פקודת הנזיקין חלות.
החוק למניעת הטרדה מינית הוא איסור פלילי- שקובע את ההטרדה המינית כתופעה חברתית קשה שיש להגן מפניה וקובע טיפוסי התנהגות אופייניים שמסווגים את המקרים.
מטרתו: הגנה על הכבוד והפרטיות של נשים וגברים כאחד ומקדם שוויון בין המינים- כשהשוויון לא נתפס כמטרה עיקרית.
החוק מגדיר 2 עוולות: הטרדה מינית והתנכלות.
ההתנכלות היא פגיעה שמקורה בהטרדה מינית או תלונה או תביעה שהוגשה על הטרדה מינית, כשמדובר בתביעה על הטרדה מינית שאין לה בסיס ולכן גורמת לפגיעה.
החוק נתפס כחדשני (באיסורו הפלילי) ברמות בינלאומיות ולו מספר יתרונות על פני חקיקה במדינות אחרות:
ראשית, בית המשפט רואה את זכותה של המתלוננת שלא להיות מוטרדת מינית כזכות יסוד הנגזרת מזכותו של כל אדם לכבוד (בלי קשר לעקרון השוויון).
בנוסף, החוק חל במסגרות שונות, כגון יחסי עבודה, יחסי מרות ותלות ומסגרות חיים אחרות, החוק לא מגביל את עצמו ליחסים.
מגמת הפסיקה היא הרחבת התחולה, אולם רוב התביעות נעשות במישור היחסים בין עובד ומעביד וזאת ניתן להבין על רקע העובדה שמקור ההסדר הוא בחוק שוויון הזדמנויות בעבודה.
חוק איסור אפליה במוצרים ושירותים ציבוריים
חוק איסור אפליה במוצרים ושירותים ציבוריים שם לו למטרה להחיל את עקרון היסוד השוויון על מקומות ציבוריים/ אלו שמעניקים שירותים ציבוריים.
החוק יוצר ביטוי מעשי לזכות העמומה של השוויון.
חוק זה נחקק בעקבות הפרה של זכויות פרט על ידי בעלי מקומות ציבוריים כשהניזוקים נותרו ללא מענה וחסרי כלים להתמודד עם הפוגעים בהם.
ייחודם של החוקים הוא בהגדרתם של הניזוקים הפוטנציאלים והעדפה של קבוצה חברתית אחת על אחרת.
מדובר במהלך לקידום השוויון בישראל ומתן כלי עזר לתביעות של קבוצות מיעוט/ קבוצות הנחשבות מקופחות.
החוק מקל על התובעים (אלה שניזוקו) בכך שמעביר את נטל ההוכחה לנתבע- להוכיח שלא היפלה.
בנוסף, החוק מחיל הן את פקודת הנזיקין, והן הוראות מחוק העונשין (דין פלילי) ומאפשר נקיטת אמצעים כמו סגירת מקום שהפלה מספר פעמים.
מטרת החוק היא הגנה מפני פגיעה בשלוות חייו של אדם, בפרטיותו, בחירותו או בגופו, בידי אדם אחר שנקט נגדו הטרדה מאיימת או שפגע בגופו.
החוק אינו מפנה לפקודת הנזיקין, אך ניתן להחילו באמצעות עוולת המסגרת של הפרת חובה חקוקה, ולכן קיימת אפשרות לקבל פיצוי נזיקי בגין הפרת חוק זה.
משמעותם החברתית של דיני הנזיקין דרך החוקים
דיני הנזיקין, לפחות בבסיסם, נחשבו חלק מהמשפט הפרטי המבקש להסדיר יחסים בין אדם לחברו.
עם זאת, למרות שלא יועדו לשמש דינים ציבוריים ומרכזיים, בפועל הם הפכו לכלי מרכזי להבניה חברתית באמצעות המשפט.
החוקים מעלים על נס את ערך כבוד האדם, וערכים אחרים הנגזרים ממנו כגון: שוויון, חירות, פרטיות, ונותנים הגנה כפולה- הן נזיקית והן פלילית כשערך חברתי שכזה נפגע.
משמעות החקיקה היא שדיני הנזיקין מהווים, למעשה, כלי לשינוי חברתי.
חקיקה מתאימה לריסון הכוח הלא שוויוני השולט בחברה, יכולה להוות ניסיון לתקן חולשה של קבוצות מקופחות וחלשות וכמובן שקיומה של חקיקה מסוג כזה- מעיד על הכרה בצורך להגנה על הנפגעים.
בנוסף, באופן כללי מטרת דיני הנזיקין היא הגנה על אינטרסים מוגנים- כלומר על זכויות.
אין סיבה לא להרחיבם גם על זכויות אדם (והדבר בשלבי התפתחות).
לסיכום, ההיקף המצומם יחסית של החוקים הנוגעים להגנה על זכויות יסוד נובע ככל הנראה מהתפיסה הקלאסית של דיני הנזיקין בנוגע לתפקידם העיקרי.
עם זאת הפכו עוולות המסגרת, בשל אופיים הייחודי, לכלים מרכזיים להרחבת השתרעות דיני הנזיקין והתאמתן לעמדות שבחברה.
עוולות חוקתיות בתחום המנהלי (במערכת היחסים בין הפרט למדינה)- אחריות המדינה:
הצעד הראשון להכרה בעוולות חוקתיות היה ככל הנראה בהכרה בסעד הפיצויים בבג"ץ.
הדבר נעשה בבג"ץ בעניין בינוי ופיתוח בנגב, כאשר היה על השופט ברנזון להתמודד עם השאלה האם בסמכותו של בג"ץ לפסוק פיצויים לעותרת אשר נפגעה מהחלטה מנהלית מוצדקת כאשר אין בסיס ממשי במסגרות המשפטיות המוכרות.
השופט מצא מקור סמכות (ס' 7 לחוק בתי המשפט, שהיה לסעיף 15 אחר כך בחוק יסוד: השפיטה) - שלפיו הסיק כי אין הגבלה על הסעדים שבית המשפט יכול להושיט לאזרח שנפגע על ידי מעשה או מחדל של רשות שלטונית (ממלכתית/ציבורית).
על בית המשפט לבחור בסעד הדרוש לעשיית צדק.
עם זאת גבולות ההלכה אינם ברורים והשופט מציין כי יש לפתחם בהדרגה ובזהירות.
לדרך חישוב הפיצויים- השופט קובע שיש לנהוג באמות מידה שונות מאלה נוהגות לגב פיצויים במשפט הפרטי (כגון הוכחת נזק) ומשום האופי השונה פיצויים אלה ייפסקו על פי אומדן כללי- כמתחייב מהיותם סעד של צדק.
השלכה של פסיקה זו היא שנוצר בסיס אחריות חדש, המצדד בפסיקת פיצויים מעבר לדיני החוזים ודיני הנזיקין.
יש כאן נכונות לשבור את "מחסום הכסף" בהגנה על זכויות מנהליות.
ככלל, מאז הלכת בינוי ופיתוח לא נרשמו התפתחויות של ממש בתחום פסיקת פיצויים על ידי בג"ץ.
עם זאת ההלכה לא בוטלה.
לא כל השופטים הסכימו להלכה, יש שהביעו ספקות.
מבחינה מעשית- פיצויים אלה, שאינם מחושבים בדרך המקובלת- דרך אומדן, היו פיצויים סמליים בלבד.
הבהרה (והפיתוח היחיד) של ההלכה על ידי השופט ברנזון נעשתה בבג"ץ בעניין ספולנסקי, שם הבהיר כי לא יינתנו פיצויים גבוהים יותר בבג"ץ במקרה של הפקעה.
התייחסות השופטים האחרים להלכה נעשתה בבג"ץ בעניין דדון, כאשר נאמר שסעד הפיצויים בבג"ץ מצומצם בהיקפו, צריך להיות סעד יוצא דופן, שיתבסס אך ורק על הרגשת בצדק שבלב השופט, שדורשת זהירות ואיפוק בשימוש בה.
לאור זאת, ההלכה צומצמה בהיקפה והפכה את הפיצוי הכללי לפיצוי סמלי מובהק וכך גם עד היום.
מנגד, היו שהתנגדו לפסיקת הפיצויים (לדוגמה: בבג"ץ בעניין י.ש.י.-פ.א.ב חברה קבלנית עבודות בניין), והיו שהשיגו על ההלכה (לדוגמה: בבג"ץ בעניין רינגל).
פסק דין שביסס את ההלכה התאורטית של הלכת שיכון ובינוי הוא פסק הדין בעניין מיגדה.
השופט ברק בפסק דין זה, מחלק את הסוגיה הנדונת לשלוש שאלות: סמכות, עילה, ושיקול דעת לפסיקת פיצויים בבג"ץ.
את שאלת הסמכות ושאלת שיקול הדעת פטר השופט ברק מספקות, כאשר קבע כי יש סמכות ושיקול דעת מובהק לבג"ץ לפסוק פיצויים, אך אין הוא מציב עמדה ברורה בקשר לעילה.
השופט ברק נוקט גישה זהירה מאוד ונייטרלית בשאלת העילה, שבאה לידי ביטוי גם בפסק הדין בעניין ועקנין.
לסיכום, למרות ההסתייגויות, הלכת הפיצויים מעידה על צורך בפיצויים המנהליים ועל קיום נכונות שיפוטית לאמץ תורה זו, ולהוות פתרון צודק ומעשי בהם נותר העותר ללא סעד.
קיימת הכרה של בית המשפט בצורך להשלים את ההגנה על זכויות מתחום המשפט הציבורי גם באמצעות סעד כספי.
פסיקה חדשה- בית המשפט העליון
בשנים האחרונות ניתנו מספר פסקי דין שעסקו במישרין או בעקיפין באחריות נזיקית של רשויות בגין פגיעה בזכויות אך הנושא עדיין לא זכה דיון מקיף.
פסק הדין בעניין אבנעל יכול לשמש בסיס איתן להכרה באחריות הנזיקית שכזו.
מקור התביעה הייתה הנמקה מטעה של החלטה של הרשות המנהלית ואי מתן זכות טיעון נגדה, החורגים מסטנדרט ההתנהגות המחייב רשויות מנהליות ולכן מהווים התרשלות שניתן לפצות בגין נזקיה.
מחד, בפסק הדין לא נעשה שימוש בשיח הזכויות.
מאידך, אם בית המשפט נכון להטיל אחריות בעילה זו, נסללת הדרך להכרה באחריות בגין פגיעה מנהלית בזכויות אדם.
בית המשפט משאיר את הדיון בצריך עיון (כלומר, מחליט לא לקבוע מסמרות בעניין).
סעיף 7 לחוק הנזיקים אזרחיים כאמור, מאפשר תביעה בגין התרשלות.
בפסק הדין בעניין מלכיה, דובר על נזק שנגרם למטע תפוחים בקיבוץ מלכיה שניזוק בשל קרבתו לשביל טשטוש של צה"ל בסמוך לגבול עם לבנון.
הקיבוץ טען שהמדינה לא נקטה את כל האמצעים הדרושים למנוע את הפגיעה במטע אך בית המשפט קבע כי ננקטו האמצעים הסבירים.
עם זאת הנשיא ברק שדחה את התביעה דווקא מעלה אפשרות של הכרה בעילה מנהלית למטרת פיצויים מטעמי צדק של פיזור נזק- אין זה הוגן וראוי שהקיבוץ יהיה הגורם ביחיד שישא בעלות הנזק שנגרם על ידי המדינה למרות שמדובר בפעולה ביטחונית המיטיבה עם הכלל.
התייחסות אחרת – בבג"ץ חוף עזה- שעניינו חוקיותה של תוכנית ההתנתקות.
בפסק דין זה ביהמ"ש הכיר באופן עקרוני בזכותם של המתיישבים לפיצוי גם מחוץ לעילות הסטטוטוריות (המעוגנות בחוק) המיוחדות שנקבעו להם- בין מכוח דיני הנזיקין ובין מכוח הרעיון של גזירת הסעד מן הזכות- עמדתו העקרונית של הנשיא ברק לעיל.
אך גם פסק דין זה לא מיצה את הדיון בנושא שהועלה רק לצורך הערכת חוקיותם של הסדרי הפיצוי.
מקרה מיוחד יותר הוא מקרה בו פרט אחד פוגע בזכויותיו של פרט אחר, כשהזרועות המנהל לא מספקות הגנה זו- לא מגנות על פרט מפני פרט אחר.
פסק דין חשוב בנושא הוא פס"ד וייס, בו היה מדובר בבחורי ישיבה בבני ברק התנכלו למשפחת וייס המתגוררת בסמוך אליהם.
המשטרה לא סיפקה הגנה לאותה משפחה, חרף תלונות רבות שהופנו אליה בעניין.
פסק הדין קובע שהתווית היקפה של עוולת הרשלנות יעשה לאור ההכרה שתפקיד הרשויות הוא להבטיח את ההגנה על זכויות אדם.
בית המשפט חייב שם את המשטרה בשל רשלנותה בגין הימנעות ממתן הגנה לפרט.
בפסק הדין בעניין אבנעל, רק הוזכרה ולא נידונה אפשרות של מתן פיצויים מכוח עילה מנהלית.
בפסק הדין רשויות המכס (שהן רשויות מנהליות) הגבילו את הייבוא של חברת נעליים בשל חקירה שהתנהלה עקב חשדות, כאשר לא נאמרה לחברה הסיבה האמיתית שבגללה הרשות נהגה בה בחשדנות.
הפיצוי ניתן לבסוף בגין ראשי נזק אחרים.
בניגוד להתייחסות החלקית של בית המשפט העליון לגבי האפשרות של הכרה בתביעות פיצויים חוקתיות- בערכאה הראשונה יש פסיקה ענפה יחסית של תביעות כנגד הרשויות.
הבסיס הנורמיטביבי לפסיקה איננו תמיד אחיד או ברור- מתבסס לעיתים על עוולת הרשלנות ולעיתים על עוולת הפרת חובה חקוקה.
עם זאת, לכל פסקי הדין משותפת ההכרה שהפגיעה בזכויות חייבת להיות מלווה בסעד.
בבית המשפט המחוזי בת"א ניתן פסק הדין בעניין איינשטיין שעניינו- שקילת שיקול דתי זר כדי למנוע מכת דתית שימוש בנכס.
נקבע כי שיקול זה היה שימוש לא סביר בשיקול דעת השלטוני, ולכן עלה כדי רשלנות.
כיוון אחר נידונו בפסקי דין בעניינם של אלמסרי וסיאם- שם נפסקו פיצויים לבני מיעוטים שהוכו על ידי שוטרי מג"ב בגין הסבל הנפשי הכרוך בהשפלה.
בנוסף קיימות פסיקות של בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט השלום בעניין פגיעה בחירויות הפרט על ידי גורמים מנהליים.
הפסיקות הכירו בפגיעה מסוג זה כברות פיצוי.
מגמה דומה של הכרה בתביעות כספיות במקרה של הפרת זכויות יסוד באה לידי ביטוי בפסיקתם של בתי הדין לעבודה.
למשל: בפסק הדין בעניין כהן פסק בית הדין הארצי לעבודה פיצויים בגין עוגמת נפש ותסכול שנגרמו לעובד שפוטר תוך עבירה על כללי המנהל התקין ופגיעה בחובת ההגינות.
פסק דין נוסף בו פסק בית הדין הארצי לעבודה פיצויים לעובד שעבודתו הופסקה בשל חשד למעורבות בפרשת שוחד הוא פסק דין חורב.
הפיצויים נפסקו בשל העובדה כי ההחלטה בעניינו של העובד נתקבלה בלא הליך של שימוע.
דוגמה של פסיקת בית משפט למקרים המיוחדים של אי מתן הגנה לפרט מפרט אחר (כהמשך לפסק דין וייס) הייתה בבית המשפט השלום בפסק דין בעניין רביב מרגלית על כך ששוטר התעסק בכתיבת דו"ח ובכך נמנע מטיפול בנער רפה שכל שהייתה בידו סכין - מה שהוביל לרצח נער אחר.
מהות ההבדל בין גישת בית המשפט העליון לגישת בתי המשפט המחוזיים
כיצד ניתן להסביר את הפער בין הערנות הרוחשת בנוגע לתביעות פיצויים חוקתיות או תביעות בעלות היבטים חוקתיים בבתי המשפט השונים ובין היעדרה של פסיקה מנחה בתחום מטעם בית המשפט העליון ?
1. תביעות פיצויים חוקתיות מתחילות מבית המשפט השלום (בניגוד לתביעות מנהליות שנידונת בבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ)– עובדה זו מטילה הגבלה פורמלית על סיכויה של תביעה חוקתית להתדיין בעליון.
2. בשיטת המשפט הישראלית נוהגת שיטה של זכות ערעור אחת בלבד.
על כן, הליך שהתחיל בשלום ידון בעליון רק לאחר שניתנה רשות ערעור.
כמו כן, כדאיותו הכלכלית של ערעור אחד מוטלת בספק.
3. סכומי התביעה בתביעות פיצויים חוקתיות אינם גבוהים, ועל כן סביר להניח ששני הצדדים יסתפקו בפסק דין של הערכאה הראשונה.
4. כאשר מדובר בהתנהגות שלטונית שהתביעה נסבה עליה היא מחפירה במיוחד, גדולים הסיכויים שהפרקליטות, שגישתה ציבורית, תמליץ לרשות הנוגעת בדבר להתפשר.
5. בחלק מן המקרים התובעים כלל אינם מיוצגים.
תביעות הפיצויים החוקתיות שייכות אפוא לתחומי המשפט הצפויים לייצוג נמוך יחסית בפסיקתו של העליון.
בכך הן חוברות לתחומי התדיינות נוספים שסובלים מתת ייצוג בעליון אף שהם מייצרים מס' הליכים רב.
לסיכום נראה שקיימת נכונות של בתי המשפט לפסוק פיצויים בגין עוולות חוקתיות, אך העניין טרם פותח בצורה מלאה בפסיקה.
עוולות חוקתיות בתחום שבין הפרטים:
עוולות חוקתיות ביחסים שבין פרטים הוא תחום יחסית חדשני שאינו טרם מפותח דיו במשפט הישראלי.
עם זאת ישנו בסיס לדעה שהעיקרון של פיצוי כספי בגין הפרת זכויות חוקתיות, נקלט במשפט הישראלי.
השופט ברק הביע את תמיכתו העקרונית בפסיקת פיצויים חוקתיים בספרו על "פרשנות חוקתית".
מגמות אלה גם עולות בפסקי דין של העליון שמבטאים אהדה ברורה לרעיון זה, אף שלא דנו בו במישרין:
דוגמה בולטת היא פסק הדין בעניין דעקה בו אישה שהגיעה לניתוח מסוג אחד, נותחה בניתוח חיוני אחר וטענה לאי הסכמה מדעת.
למרות אי התקיימותה עילת חוסר הסכמה מדעת (היתוח היה חיוני וקרוב לוודאי שהייתה מסכימה), שופטי הרוב, בפסק דינו של השופט השופט אור, פסקו פיצויים לתובעת בשל הפגיעה בזכותה לאוטונומיה.
אמנם, השופט אור נמנע מהלכריע בשאלת הרחבת ההכרה בעוולות חוקתיות במובן של הטלת אחריות נזיקית בגין הפרתן של זכויות אדם על ידי הרשויות, פסק דינו מבוסס על הנחות רעיוניות התומכות בהתפתחות בכיוון זה, בעיקר מבחינת התפיסה שיש לפצות גם את מי שהפגיעה בזכויותיו אינה מוחשית.
פסק דין אחר באותו כיוון הוא פסק הדין בעניין תנובה - תובענה ייצוגית נגד תנובה בגין הוספת סיליקון לחלב, בלא ידיעת הצרכנים.
שם הוכרה ההגנה על הצרכנים ביחס לידיעת מרכיבי המזון שהם צורכים וגרימת תחושת גועל.
בכך יש פיתוח של הלכת דעקה, הרלוונטית למקרים חמורים פחות מאלה שבעטיים מוגשות תביעות בגין הפרה של זכויות יסוד.
בתחום אחר שעניינו יחסי הורים- ילדים, קיים פסק דין אמין שעסק בהפרת אב את חובותיו ההוריות.
מדובר בתביעה של ילדים את אביהם בגין ניכור ואי דאגה לצורכיהם שגרו להם לנזקים נפשיים.
בית המשפט פסק לטובת הילדים על בסיס הפרת חובה חקוקה של חוק האפוטרופסות שם פירשו את "צורכיהם" של ילדי כלא חומריים גרידא.
בית המשפט הדגיש שהתביעה איננה התחום הרגיל של דיני הנזיקין וזו דוגמה לכך שהפסיקה הנזיקית מקבלת אופי חוקתי.
כאמור, נכון לזמן כתיבת הערך, אין פסיקה רחבה של בית המשפט העליון הנוגעת לנושא.
בערכאות הראשונות יש מעט פסקי דין העוסקים בתביעות בגין עוולות חוקתיות בין פרטים.
בפס"ד נעאמנה נ' קיבוץ קליה הוגשה תביעה כנגד פארק מים שסירב לאפשר כניסתם של משפחה ערבית לתחומיו בשל לאומיותה- כאשר הנימוק היה נימוק ביטחוני.
השופטת מזרחי התייחסה לשתי עילות שהועלו: עילה חוזית ונזיקית.
השופטת טוענת בפסק הדין, שההפליה גיבשה עוולה, על יסוד ההנחה שהזכות לשוויון, הנגזרת מהזכות החוקתית לכבוד, חלה גם במערכות יחסים בין פרטים.
פסק הדין כאמור הסתמך על שני מקורות: מחד גיסא, עוולת הפרת חובה חקוקה (כשהחיקוק המופר הוא חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו), ומאידך גיסא, ניתוח חוזי הכולל שימוש במונח השסתום "תום לב".
דוגמה נוספת היא פסק הדין שמסיאן נ' גני רוזמרי.
סיפור המעשה נסב סביב מועדון שמנע את כניסתה של התובעת בתיה שמסיאן, נכה על כיסא-גלגלים, לערב פנויים פנויות שנערך בין כתליו.
בפסק-דין זה נעשתה אקרובטיקה משפטית כדי לחייב את הנתבעת בגין עילות שונות מן המשפט האזרחי.
בית-המשפט פסק כי הנתבעת הפרה חוזה, התרשלה, הפרה חובה חקוקה ואף חטאה בלשון הרע – והכול, למעשה, נבע מהפגיעה בזכות הנתבעת לשוויון.
יש לציין כי פסק הדין ניתן טרם נחקק החוק לאיסור הפליה במוצרים.
נראה שבבית המשפט למשפחה יש יותר מקום לתביעות אלו: לדוגמה, נפסקו פיצויים כנגד בעל שהתעלל באשתו לא רק בעוולה התקיפה אלא גם בפגיעה בגופה בכבודה, באוטונומיה שלה, ברגשותיה, אובדן רווחתה ועוד.
כך גם בפסקי דין נוספים של סירובים לתת גט במשך זמן רב- כשהפגיעה היא בגזירת בדידות וחוסר אינטימיות עם בן זוג אחר, בזכותה לממש את עצמה ופגיעה בכבודה.
הצעת חוק דיני ממונות שכינוייה במונחים משפטיים היא קודיפיקציה, היא הצעת חוק המאחדת את כל המשפט האזרחי בשיטת המשפט הישראלית.
למרות ההכרה הפסיקתית החלקית, אין בהצעת הקודיפיקציה התייחסות מפורשת לסוגיית העוולות החוקתיות.
נראה שהצעת החוק איננה מתמודדת באופן מלא עם השימוש בדיני הנזיקין, בעיקר בעוולת הרשלנות, בתחום של המשפט הציבורי ובאשר למעמדן של עוולות חוקתיות.
עם זאת, ניתן לזהות כי המגמה של ההכרה בעוולות ובסעד הנגזר מהן, עולה בקנה אחד עם הוראות ההצעה.
להלן מספר אינדיקציות על פיהן ניתן לזהות את הרחבת ההגנה על זכויות יסוד והרחבת הבסיס החוקי והמהותי של העוולות החוקתיות.
ראשית, ההצעה פותחת בהצגת עקרונות היסוד ותכליות ההצעה.
בין התכליות נמנים ערך הצדק, הגינות, ושמירה על זכויות מוקנות.
פרשנות רחבה של הערכים האלו יכולה להעיד על הכרה בחשיבות זכויות מכל סוג ובפרט זכויות יסוד, מה שיכול לשמש הבסיס לחיזוק חשיבותן של העוולות החוקתיות.
שנית, מאפיין מובהק של הקודיפיקציה הוא הרחבת מגוון הסעדים להגנה על זכויות, ובין היתר מתן אפשרות לבתי המשפט לתת פיצויים עונשיים ו"צו מרתיע" - שהוא סעד חדש.
אין ספק שהרחבת הסעדים מחזקת אף היא את ההגנה על הזכויות החוקתיות.
בנוסף, הוראותיהם של חוק הגנת הפרטיות, איסור לשון הרע וחוק עוולות מסחריות- שלמרות הפן החוקתי בהם והאופי הנזיקי, הוצאו במכוון מהקודיפיקציה משום שעניינם לא אזרחי טהור- שהרי הן כוללות הוראות פליליות, מנהליות וראייתיות.
הדבר חל גם לגבי הוראות החוקים: איסור אפליה בשירותים ומוצרים, החוק למניעת הטרדה מינית והחוק למניעת הטרדה מינית מאיימת.
הוצאת החוקים מתוך הקודקס האזרחי מעיד על כך שהם בעלי משנה חשיבות משום שהם מקבלים מעמד של עבירות פליליות שדרגת חומרתם גבוהה יותר.
מאידך, מהלך זה יכול להמעיט בחשיבות הסעד האזרחי שניתן ועלול להרתיע פרטים מלהשתמש בהגנה הזו.
כמו כן, סעיף 439 לקודיפיקציה- שעיקרו אחריות בנזיקין- בחר להחליף את המילה "אשם" במונח "התנהגות עוולתית".
בדברי ההסבר להצעה נאמר שעניין זה מטרתו הבחנה בין עוולות שגרימת נזק היא אחת מיסודותיהן לעוולות שהנזק לא נמנה עם יסודותיהן.
פגיעה בזכויות יכולה להחשב לפגיעה ללא נזק- והדבר בוודאי מצמצם אפשרות להתכחש להכרה בהגנה חוקתית על זכויות.
העניין מתחזק לאור סעיף 563 להצעה שקובע כי במקרה ונגרם לנפגע נזק שאיננו נזק של ממון אשר איננו תוצאה של נזק לגוף, רשאי בית המשפט לפסוק לו פיצויים בשל נזק זה.
סעיף זה, המתיר סעד של פיצויים בשיקול דעת במקרה של נזק שאיננו ממוני, יכול להוות תשובה לטענה הנשמעת כנגד פסיקת פיצויים בתביעות פיצויים חוקתיות.
טענה שעולה כנגד פסיקת פיצויים זו, נעוצה בקושי הכרוך בפסיקת פיצויים בגין נזקים לא-ממוניים.
למרות הקושי, ניתן לראות כי בית המשפט התמודד עם השאלה במספר פסקי דין ואיננו נרתע משימוש בגין נזק לא-ממוני.
כידוע, קיימת זיקה בין עוולות חוקתיות לנזק בלתי ממוני, בעיקר לאור חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ולכן ניתן לזהות התפתחות בהכרה של המשפט הישראלי בעניין ההגנה והסעד בגין עוולות החוקתיות.
עניין נוסף שראוי לציינו הוא שמצטיירת מגמה שבה העוולות הפרטיקולריות - תקיפה, כליאת שווא ואף הסגת גבול, עוולות שלהן פן חוקתי ובעיקר העוולות שעיקר הגנתם הוא על הגוף, הורחבו.
השינויים הגדולים בעוולת התקיפה הם הפיכת דרישת הכוונה לידיעה, וצמצום ההגנות.
בעוולת כליאת השווא - שלילת חירותו של האדם כבר לא תצטרך להיות מוחלטת והשמטת דרישת הכוונה אלא- הפיכתה לדרישת ידיעה, כשבדברי ההצעה- מדובר על שינוי ההוראה לאור יסודות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
עוולת הסגת גבול- שעניינה בקניין, הורחבה גם למקרים שמדובר בהתערבות בזכות להחזקה של אדם אחר.
הרחבת השתרעותן של העוולות מעיד בהחלט על הגנה חוקתית גדולה יותר מפני פגיעה בגוף וברכוש- שמהוות זכויות יסוד.
לסיום, לעניין אחריות עובדי ציבור, בקודיפיקציה מוצע להרחיב את חסינותם של עובדי הציבור.
הצעה זו נובעת מהסיבה כי עובדי הציבור חשופים במיוחד לסיכוני אחריות עקב אפשרות תביעת הרשות ועובדיה בגין עוולת הרשלנות.
חשיפתם לסיכונים אלו עלולה לשבש את פעילותה של הרשות הציבורית.
ההסדר המוצע איננו גורע מאחריותה של המדינה או הרשות השלטונית, והיא תפצה את הניזוק במקרה בו ביצע עובד הציבור עוולה.
העניין מחד, עומד בניגוד למגמה של הרחבת בהכרה בפגיעה בזכויות חוקתיות ומתן סעד בגינן, מאידך הקביעה כי המדינה תפצה את הניזוק מעידה על כך שאין כוונה לשלול לחלוטין את הפיצוי.
כאמור, תחום העוולות החוקתיות הוא תחום חדש שקיבל רק הכרה חלקית בחקיקה ובפסיקה הישראלית.
עם זאת הוא נמצא בהתפתחות מתמדת בעיקר בפסיקה.
כפי שניסינו להראות, אין אחידות בביסוס העילה.
אנו מצפים שבעתיד, העוולות החוקתיות ימצאו בסיס איתן להישען עליו.
מבחינה חקיקתית, אנו מאמינים שיהיו יותר הסדרים ספציפיים לגבי עוולות חוקתיות.
תחום הפגיעה באוטונומיה הוא תחום שלדעתנו בעל בסיס פסיקתי איתן, ואנו מאמינים שהוא יגיע להסדר.
תחום "בוער" נוסף הוא הכרה פסיקתית בחובתם של זרועות השלטון להגן על הפרטים בחברה, כאשר קיים חשש של "חוכמה בדיעבד", כשאיננו מודעים לעומס התלונות והמקרים המגיעים למשטרה וזרועותיה.
עם זאת אנו חשים בצורך למניעה או לפחות הרתעה של עובדי רשויות אלו, ממצבים של פגיעה של פרט בפרט אחר בשל רשלנות זרועות החוק.
בליבנו תקווה כי בעתיד ימצא הסדר ראוי והשלמת חקיקתם של כל חוקי היסוד- כאז יהיה ניתן גם להגיע להסדר מיוחד להגנה על זכויות יסוד אולי אף מוץ לדיני הנזיקין.
המשפט האמריקאי יכול להוות לנו השראה בתחום זה שם מדובר בענף משפטי משל עצמו- מחוץ לדיני הנזיקין, שנידון בבתי משפט פדרליים.
כאמור בהצעת ה"קודיפיקציה" נמצא גרעין כלשהו לנכונות לפתח את התחום, אך פיתוח הסקטור של עוולות חוקתיות קשור קשר אמיץ לכינון החוקה בישראל, ובעיקר להכרה בערכים מהותיים ומרכזיים בשיטת המשפט שלנו כערכי יסוד המעוגנים בחוק.
כל עוד לא נשלם תהליך כינון החוקה בישראל (ונראה כי ארוך וממושך הוא) וכל עוד אין עיגון ישיר בחקיקה וקיים חשש בפסיקת בתי המשפט להשתמש באופן מפורש במינוח "עוולות חוקתיות" הרי שאין אנו יכולים לנוח על זרי הדפנה, והמלאכה על ידי המחוקק והן על ידי בתי המשפט עוד רבה.
דפנה ברק-ארז, עוולות חוקתיות (בורסי, 1994)
אורית קמיר, "איזו מין הטרדה: האם הטרדה מינית היא פגיעה בשוויון או בכבוד האדם?" משפטים (כט) 317, 361.
אהרן ברק, פרשנות במשפט כרך שלישי, שער תשיעי (ירושלים, 1993) 785-792
ה' סומר, "מילדות לבגרות: סוגיות פתוחות ביישומה של המהפכה החוקתית", משפט ועסקים (א) התשס"ד, 59.
י' גלעד, א' זמיר, מ' סאבין, י' נילי, הערכה ביקורתית של הצעת חוק דיני ממונות – הקדמה, משפטים (לו(2)) (טרם פורסם);
ד' מור, "מבט ביקורתי על עקרונותיה של הרפורמה המוצעת בדיני הנזיקין" משפטים לו(3) (טרם פורסם)
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, התשס"א-2000, ס' 5(א).
חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, התשמ"ח 1988, ס' 7.
החוק מניעת הטרדה מאיימת, התשס"ב-2001, סעיף 1
חוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) תשי"ב-1952, סעיף 3.
הצעת חוק דיני ממונות, נוסח לעיון הציבור, 19, סעיף 1 (א), (ד).
הצעת חוק דיני ממונות, דברי הסבר לעיון הציבור, 160-159.
ע"א 2081/00 אבנעל חברה להפצה בע"מ נ' מדינת ישראל (טרם פורסם)
עמ"ש (ת"א-יפו) 15/97 שמסיאן ואח' נ' מסעדת גני רוזמרי ואח' [לא פורסם]
ע"ע 117/03 חורב- נציבות שירות המדינה (טרם פורסם).
עודה סלימאן תראבין הוא אזרח ישראלי, רועה גמלים בן הפזורה הבדואית בנגב, שנעצר בשנת 2000 על ידי השלטונות המצריים באשמת ריגול לטובת ישראל, ושוחרר ב-10 בדצמבר 2015 לאחר 15 שנות מאסר, בתמורה לשחרור 6 אסירים מצרים פליליים שהוחזקו בישראל.
תראבין נולד בחצי האי סיני למשפחה בדואית, המשתייכת לשבט תראבין.
זמן קצר לאחר מכן, בעת שחצי האי עבר לידי מצרים בחרה משפחתו של עודה להישאר בישראל, לעבור לנגב ולהתפרנס מרעיית גמלים ומאיסוף מתכות (כיום המשפחה מתגוררת בכפר בדואי לא חוקי ליד אתר הפסולת "דודאים").
בשנת 2000 חצה תראבין את הגבול המצרי באופן לא חוקי על מנת לבקר את אחותו הנשואה, שמתגוררת עם משפחתה באל עריש.
על אף שחציית הגבול המצרי שלא כחוק היא דבר מקובל בקרב האוכלוסייה הבדואית, עצרו אותו השלטונות המצריים.
לתראבין נודע כי עוד טרם כניסתו למצרים, נשפטו אביו והוא שלא בנוכחותם בבית דין צבאי באשמת ריגול לטובת ישראל, ונידונו למאסר.
תראבין נידון ל-15 שנות מאסר ואילו אביו נידון ל-25 שנות מאסר.
הבסיס להרשעתם היה עדות בן דודו של תראבין המתגורר במצרים, עיד סלימאן, אשר הורשע בעצמו בריגול בשנת 1999. רק בדצמבר 2004 אישרה מצרים לישראל כי תראבין מוחזק על ידה.
תראבין היה כלוא בכלא טורה אשר בדרום קהיר, באותו תא בו היה כלוא גם עזאם עזאם.
כאשר חתם אריאל שרון על העסקה לשחרור עזאם עזאם נמתחה עליו ביקורת על כך שלא דרש גם את שחרורו של עודה תראבין.
יש הטוענים כי פסקי הדין נגד תראבין ונגד אביו הם חלק ממדיניות עוינת כלפי בדואים שבחרו לעזוב את מצרים עם הנסיגה הישראלית מחצי האי סיני.
למרות בקשות חוזרות ונשנות מצד דרגים שונים בישראל, מצרים מסרבת להעביר את תיק המשפט של תראבין ובו ראיות לכאורה לאשמתו, גם לאחר ששוחרר לישראל בדצמבר 2015 (נכון ל-2024).
עורכי דין מישראל שניסו לערער בעבורו נדחו בטענה שהדבר אינו אפשרי.
עו"ד יצחק מלצר מבאר שבע מייצג בהתנדבות את תראבין, וסגן השר איוב קרא הקים עבורו שדולה בכנסת.
נעשו מספר ניסיונות מצד בכירים בישראל להעלות את עניינו של תראבין בפגישותיהם עם אישים רמי דרג במצרים.
באוגוסט 2009 העלה נשיא המדינה, שמעון פרס, את עניינו של תראבין בפני נשיא מצרים, חוסני מובארכ, בעת ביקור שערך במצרים.
לגרסת משרד החוץ הישראלי, מאסרו של תראבין עלה בשיחות שמקיימים גורמים ישראליים עם מצרים בכל הדרגים במשך מספר שנים, והוא נדון גם בוועדת הקישור הצבאית של שתי המדינות.
פנייה אף נעשתה למועצת זכויות האדם המצרית בראשותו של בוטרוס בוטרוס ראלי, אך ללא תגובה.
באוקטובר 2011 ניסתה ישראל לכלול את תראבין בעסקת האסירים שנרקמה בין ישראל למצרים לשחרורו של אזרח ישראלי נוסף, שהוחזק בכלא המצרי, אילן גרפל.
ח"כ ישראל חסון, שהיה אחראי לביצוע עסקת השחרור של גרפל, ניסה לפעול גם בעניינו, אולם בסופו של דבר שוחרר רק גרפל.
בחודש אפריל 2012 נפוצו בכלי התקשורת פרסומים לפיהם תראבין עומד להשתחרר בעסקת חילופי אסירים עם מצרים עד 25 באפריל של אותה שנה.
כפי הנראה, מקור גל השמועות הוא פרסומים בעיתונות המצרית לפיהם תוכננה עסקת חילופי אסירים, שבמסגרתה יוחלף עודה כנגד 83 עצירים מצריים, המוחזקים בבתי הכלא בישראל.
בתגובה מסר עורך הדין של עודה ושל משפחתו, עו"ד מלצר, כי בישראל הדברים אינם מפורסמים, אולם משפחות העצירים המצריים, שרובן משפחות בדואיות מסיני, מפעילות לחץ על ממשלת מצרים להסכים לעסקת החילופים.
בתחילת חודש אפריל 2012 נחטף אוטובוס שהסיע קבוצה מחיילי כוח המשקיפים הרב-לאומי, אשר שוחרר על ידי הפעילים הבדואים, רק בעקבות הבטחתו של מושל אל-עריש שעד ה-25 בחודש העסקה תושלם.
בסופו של דבר בחרו הרשויות המצריות לא לקיים את הבטחתן.
לבסוף, תראבין שוחרר בדצמבר 2015, כ-15 שנים מאז שנכלא על ידי שלטונות מצרים בדצמבר 2000 .
עווני עבד אל-האדי היה מדינאי פלסטיני וירדני,
הבולט ביותר מבני משפחת עבד אל-האדי במחצית הראשונה של המאה ה-20.
עמד בראשות מפלגת אל-איסתקלאל והיה מנהיגה בכל שנות קיומה.
במסגרת זו היה בין האחראים המרכזיים למרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939. לאחר 1948 היה שר בממשלות ירדן ושגרירה לקהיר.
עווני עבד אל-האדי נולד בכפר עראבה ליד ג'נין, והתחנך בביירות, באיסטנבול ולמד משפטים בסורבון בפריז.
בשנת 1911 הקים יחד עם רפיק אל-תמימי, ג'מיל מרדם ואחרים את תנועת אל-פתאת, התנועה הלאומית הפאן-ערבית הראשונה והיה מבין מארגני הקונגרס הערבי הלאומי הראשון בשנת 1913 בפריז.
היה יועץ מדיני בחצרו של פייסל בן חוסיין, בעת שהקים את ממלכתו בסוריה, וכנציגו השתתף בשנת 1919 בוועידת השלום בפריז.
לאחר מכן עבר לאמירות עבר הירדן והיה מזכירו האישי של האמיר עבדאללה.
בהיותו עורך דין, סייע עבד אל-האדי ליהושע חנקין ברכישת אדמות ואדי חווארת (עמק חפר), שהייתה כרוכה בפינוי אריסים, אולם במקביל להתנהלות הפרשה, דרש מהנציב העליון לאסור על מכירת קרקעות ליהודים.
ב-1922 נבחר לראשונה ל, בוועידה הפלסטינית החמישית, כנציג ג'נין.
ב-1923 נבחר שוב בוועידה השישית, וב-1928 נבחר שוב בוועידה השביעית (ייצג את בית שאן), בה נבחר גם כמזכיר הוועידה.
ב-22 באוגוסט 1929, עם תחילתם של מאורעות תרפ"ט, השתתף יחד עם ג'מאל אל-חוסייני בפגישה בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, עם שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי למחרת.
ב-4 באוגוסט 1932 ייסד את מפלגת אל-איסתקלאל, כמפלגה לאומית חילונית של צעירים שמאסו בהתנהלות האיטית של החוסיינים.
אל-האדי היה מנהיגה הבלתי מעורער של המפלגה לכל אורך שנותיה.
באוגוסט 1933, כשביקרה המפלגה את אמין אל-חוסייני על שיתוף הפעולה שלו עם הממשלה, תקפו אותה החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה פיטרה את עבד אל-האדי מתפקידו כיועצה המשפטי.
החוסיינים החלו לגנות אותו על חלקו בטיפול המשפטי בעסקת מכירת אדמות ואדי אל-חוארת' ליהודים בשנים 1928–1929.
אולם מעמדו לא נפגע לגמרי ועם הווצרו של הוועד הערבי העליון בשנת 1936, כיהן בו עבד אל-האדי כנציג מפלגת אל-איסתקלאל כמזכיר הוועד.
כשנידונה שאלת שביתת פקידי הממשלה, הלשין עליו אמין אל-חוסייני, שמונה לתפקידיו על יד הממשלה ולכן רצה בכל מחיר למנוע החלטה על שביתה כזו, כי הוא מסית את עובדי הממשלה לשבות.
ב-7 ביוני עצרה הממשלה את עבד אל-האדי וכעבור שבועיים גם את יורשו בתפקיד, עיזאת דראוזה.
עמדתו כלפי היישוב הייתה מורכבת.
הוא לא ראה בתנועה הציונית כאויב בפני עצמו, אלא כזרוע של אימפריאליזם בריטי.
לדידו, ובניגוד בולט לחוסיינים, היה צורך ערבי להילחם באימפריאליזם הבריטי המפלג את העולם הערבי ולא להשחית משאבים על התמודדות עם הציונים.
הוא קיים מפגשים עם אישים ביישוב, בהם חיים מרגליות קלווריסקי.
בשנת 1934 נפגש בביתו של יהודה לייב מאגנס עם דוד בן-גוריון.
בשנים 1936–1937 נפגש עם ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, משה שרתוק.
בנאומו לפני חברי ועדת פיל, טען כי פלסטין אינה ישות מדינית נפרדת, וכי זו המצאה ציונית.
פלסטין היא חלק בלתי נפרד מסוריה הגדולה ומהעולם הערבי שצריך להשתחרר כולו מעול הבריטים ולהיות תחת שלטון ערבי.
עקב מעורבותו הפעילה בארגון המרד הערבי הושם בשנת 1937 במעצר על ידי שלטונות המנדט בעוג'ה אל-חפיר ולאחר מכן הוגלה למצרים.
רק בשנת 1941, לאחר שהתחייב לא לעסוק בפוליטיקה פעילה, הותר לו לשוב.
אולם, על אף התחייבותו חזר במרץ אל לב הפעילות בראשות מפלגת אל-איסתקלאל ובוועד הערבי העליון המחודש.
במסגרת זו פתח משרד אינטרסים בלונדון.
נתן אלתרמן הלעיג על יוזמה זו בשיר שכתב ב-24 באוגוסט 1945 במסגרת הטור השביעי, השיר נכתב כביכול כמכתב מהארון א-רשיד על עבד אל-האדי: "אגדות אלף לילה טיפחתי, אך בלונדון משרד לא פתחתי, כי חשקתי בזאת בבגדאד המשרד הוא בסדר, עווני, אך השקר מופרז בו קצת, עווני, ומופרזת מעט חוצפתו".
לאחר קום מדינת ישראל גלה למצרים והיה לשר לענייני רווחה בממשלת כל פלסטין.
לאחר מכן היה שר בממשלת ירדן ושגרירה לקהיר בין השנים 1951–1955. בין השנים 1955–1958 כיהן כחבר בסנאט של ירדן.
בשנת 1958 התמנה לראש הוועדה המשפטית של הליגה הערבית בקהיר.
עבד אל-האדי היה נשוי לדודניתו, הפעילה הפוליטית טרב עבד אלהאדי.
עָוִית (ברבים עָוִיתוֹת; מוכר גם כהתכווצויות שרירים, כסְפַּאזֶם - Spasm, גם כ-Cramps; וגם כ-קונוולוסיה - Convulsion), הוא מונח המתאר מצב חריג שבו מתרחשת בשרירים תגובת כיווץ לא רצונית, קיצונית ומהירה, אשר מלווה לעיתים גם בתופעות כאב או במוגבלות בתנועה ברמות משתנות.
התחושות האופייניות הן ירידה בכוח השריר, נוקשות והבלטה של השריר, רגישות וכאבים.
העָוִית מתארת בדרך כלל את כיווץ השרירים (פלקסציה).
כמו כן, העווית עלולה להתרחש בשריר החלק (של כלי הדם) אך גם בשריר המשורטט (המפעיל את השלד).
לפי ההסבר הפתופיזיולוגי המקובל, העוויתות החיצוניות נגרמות מעייפותם של השרירים, או ממחלות והפרעות כגון חוסר במלחים.
עייפות שרירים: התופעה מתרחשת לעיתים קרובות לאחר פעילות שבמהלכה הופעל עומס רב על שריר או על קבוצת שרירים.
בדרך כלל, היא חלה כשלא נעשו מספיק תרגילי מתיחה וחימום מותאמים לפני פעילות מאמצת שהתבצעה, או לחלופין כשאחרי פעילות כזו לא בוצעו תרגילי מתיחה ולא ניתן לקבוצת השרירים שהתאמצה די זמן למנוחה והתאוששות.
גם הישארות באותה תנוחה זמן ממושך עלולות לגרום להתכווצות שריר.
מחלות או הפרעות: התכווצויות שרירים יכולות להופיע גם כתוצאה ממחלות או הפרעות.
חלק מהמחלות וההפרעות הללו הן נוירולוגיות וקשורות לפגיעה בעצבים האחראים על פעולת השרירים (ובעיקר עצבים מוטוריים עליונים, כמו במקרה של מחלת PLS ואצל חולי ALS).
מחלות ותסמונות אחרות העלולות לגרום להתכווצויות שרירים הן חוסר איזון של בלוטת המגן, בעיות בכליות, סוכרת ואנמיה.
חוסר באספקת דם עלול אף הוא להוביל להתכווצויות שרירים הצרת כלי הדם המספקים דם לגפיים עלולה לגרום לכך, שבזמן מאמץ הגפה לא מקבלת את כמות הדם הזקוקה לה.
בעקבות כך, החולה עלול להיתקף בכאבים עזים, שיחלפו לאחר מנוחה מספקת.
לאחר המנוחה, הדרישה האנרגטית של השריר יורדת, כך שאספקת הדם לשריר אינה לוקה בחסר.
הפרעה זו נקראת צליעה לסירוגין, והיא מהווה סימן לכך שישנה הצרה בכלי הדם בגוף.
התכווצויות שרירים עלולות להיגרם גם כתוצאה מלחץ המופעל על עצב.
הלחץ מתרחש בדרך כלל בנקודת היציאה של העצב מחוט השדרה המותני, וגורם לכאבים דמויי עיוות ברגליים.
הכאב מאופיין בכך שהוא מופיע כל הזמן, מחמיר בהליכה או בפעילות, ועשוי להיות מושפע משינויים בתנוחה של הגב.
הפרעות באיזון אלקטרוליטים, כגון מחסור באשלגן (מצב הקרוי היפוקלמיה), בסידן (מצב הקרוי היפוקלצמיה), בנתרן (מצב הקרוי היפונתרמיה) ובמגנזיום (מצב הקרוי מחסור במגנזיום), עלולות להגביר את הסיכון להתפתחות התכווצויות שרירים.
הפרעות כאלה עלולות להיגרם, בין השאר, כתוצאה מנטילת תרופות מסוימות להורדת לחץ דם - תרופות, אשר גורמות לעיתים לירידה גדולה בריכוז האשלגן.
ישנם מקרי עוויתות שלכאורה אין להם הסבר, כמו עווית בשוק בשעת השינה ועוד.
הסיכון להתפתחות התכווצות שרירים מתחזק בעקבות מזג אוויר חם, המוביל להתייבשות.
התכווצויות שרירים היא תופעה נפוצה מאוד.
מחקר שבדק את שכיחות התופעה בקרב אנשים צעירים שנרשמו לשיעורי התעמלות העלה כי 95% מהמשתתפים דיווחו על התכווצויות שרירים.
מחקרים שבדקו את התופעה בקרב אנשים מבוגרים מצאו שתופעת התכווצויות השרירים שכיחה בקרב 35% עד 60% מהם, כש-40% מהסובלים מהתופעה דיווחו על הופעתה שלוש פעמים בשבוע ויותר.
בקרב מבוגרים, נפוצה תופעה של התכווצויות שרירים המתרחשות בשעות הלילה.
במקרים שבהם התכווצויות שרירים מופיעות לעיתים קרובות אצל אדם שלא סבל מכך בעבר וללא סיבה ברורה, יש לפסול קיום של בעיה נוירולוגית או סיבה ברורה אחרת לתופעה.
אם מתברר כי התכווצויות השרירים הן סממנים של בעיה אחרת, יש לטפל ככל האפשר בבעיה, שהיא הגורם הראשוני להתכווצויות.
עם זאת, לרוב מדובר בתופעה שסיבתה אינה ברורה, והטיפול מתמקד בהתכווצויות השרירים עצמן.
במקרים שבהם התכווצויות שרירים אינן קורות לעיתים קרובות, ואינן גורמות להפרעה בתפקוד, לפעמים אין צורך בטיפול תרופתי: כך למשל, עיסוי השריר או מתיחתו עשויים להקל על ההתכווצות, ובקרב ספורטאים, שתייה מרובה יכולה להקל על הבעיה.
אם התכווצויות השרירים מופיעות לעיתים קרובות ומפריעות לתפקוד היומיומי, ניתן בהן לטפל תרופתית, בין השאר באמצעות נטילת ויטמין E ומגנזיום.
המונח "עוית" הוטבע כבר בימי הביניים, וניתן למצוא לו עדויות בתלמוד: "המשמש מיטתו מעומד, אוחזתו עוית"; "עוים, שכל הרואה אותם אוחזתו עוית".
המקור למילה זו כנראה מגיע מהפועל הערבי עוי, שפירושו לעקם או לטעות ומכאן הפועל לעוות.
עודה בשאראת הוא עיתונאי וסופר ערבי-ישראלי תושב יפיע.
בשאראת הוא בן למשפחה עקורה מכפר מעלול.
הוא נשוי ולו שני בנים ובת.
כיהן כראש הוועד הארצי לתלמידי התיכון הערבים וכראש ועד הסטודנטים הערבים באוניברסיטת חיפה, שימש כמזכיר תנועת חד"ש בתחילת המאה ה-21 ומפרסם טורי פובליציסטיקה בעיתונים "הארץ" ו"אל-איתיחאד".
בשאראת חבר הנהלה בארגון עדאלה ובוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
"חוצות זתוניא", יצא לאור בשנת 2009 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד, בתרגום המחבר ובשיתוף משה רון.
"אל תגנבו לי את התור", ספר ילדים, יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת כתר.
"דוניא" - רומן, יצא לאור בשנת 2019 בהוצאת עם עובד.
"תמאם מַכְּחוּל המנוחה", יצא לאור בשנת 2022 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
עווית קריקופרינגיאלית היא עווית בלוע, בשריר של הסחוס הטבעתי (Cricopharyngeus muscle).
מדובר במצב שגורם אי נוחות ללוקה בו, אולם במרבית המקרים אינו מזיק וחולף עם הזמן.
הוושט מורכב משני סוגרים – השריר הסוגר העליון (Oropharyngeal Dysphagia) והשריר הסוגר התחתון.
במצב הטבעי, שני שרירים אלו מתכווצים באופן תדיר, למעט בעת בליעת מזון, אז הם נרפים על מנת לאפשר את מעבר המזון אל עבר הקיבה.
מיד לאחר מעבר המזון, השרירים מתהדקים בחזרה על מנת למנוע מעבר חומרים מן הקיבה לכיוון הלוע.
כאשר ישנה לקות בתפקוד שרירים אלו, עלול האדם ללקות בעווית.
תחושת "גוש" בגרון, לרוב בסמוך לסחוס הטבעתי, הגורמת לאי-נוחות.
ניתן לדמות את התחושה כאשר לוחצים על סחוס הצוואר מתחת לפיקת הגרגרת.
קשיים בבליעת רוק, בניגוד לבליעה של מזון (שעשויה אף להיטיב עם אי-הנוחות).
התסמינים מחריפים בדרך כלל בשעות הלילה, ועשויים להיות מושפעים גם מלחץ נפשי.
תסמינים אלו אינם בהכרח קבועים, ועשויים להמשך זמן ממושך.
עוואלי היא עיירה קטנה במרכז ממלכת בחריין שבמפרץ הפרסי.
העיירה נוסדה ב-1932 על ידי חברת הנפט של בחריין, והיא מאוכלסת בעיקר על ידי מהגרים מרחבי העולם שכישוריהם נדרשו בהקמה והפעלה של בית הזיקוק בסיתרה.
מצפון לעיר נמצאים בתי הזיקוק של בחריין, ומדרום לה נמצאים בארות הנפט והאזור המדברי של סאח'יר.
בעיירה שוכן בית חולים קטן שנקרא בית החולים עוואלי, בבית החולים 25 מיטות, שני חדרי לידה, שני פיזיותרפיסטים, דיאטנית ובית מרקחת.
בית החולים נמצא בבעלות חברת השמן והנפט הבחריינית "בפקו".
בעיירה שוכן פארק גדול ממדים "פארק הנסיכה סאביקה", אליו נוהרים המונים ביום הלאומי של בחריין.
בעוואלי קיים גם מועדון הגולף הוותיק ביותר בבחריין שפועל מה-1 בינואר 1937.
בעיירה קהילה גדולה של מאמינים נוצרים, אך ישנם גם מאמינים מוסלמים, לכן קיימות בעוואלי שתי כנסיות בשם "קתדרלת סנט כריסטופר" ו"כנסיית עוואלי האנגליקנית" וקיים גם מסגד בשם "מסגד עוואלי" שפועל משנת 1963.
עוואמה הוא קינוח מתוק ומטוגן שמקורו באזור המזרח התיכון ונפוץ במטבח הלבנוני והסורי.
הקינוח מורכב מכדורי בצק שמרים (בערך בקוטר של כ-5 ס"מ) מטוגנים בשמן עמוק הנטבלים בדבש או סירופ סוכר ומי ורדים.
נהוג להגיש את הקינוח בעיקר בחתונות, פסטיבלים ובסעודת האפטאר המסיימת את יום צום הרמדאן.
מלבד הגרסה הבסיסית, קיימת גם גרסה בה הרוטב מבוסס על לימון.
הקינוח מוכר גם בשמות נוספים: לוקמת אל קאדי (لُقْمَةُ ٱلْقَاضِيِ) וזלאביה (زلابية).
הר עֻווינאת (; תעתיק מערבית: ג'בל אל-עֻוֵינאת) הוא גוש הררי במפגש הגבולות מצרים–לוב–סודאן (רובו בשטחה של לוב).
סביבת ההר עשירה באתרים של אמנות סלע.
הר עווינאת מתנשא מעל רמות אבן החול של גילף כביר שלצפונו, ופסגתו, שהיא הגבוהה ביותר בסהרה המזרחית, מגיעה לרום 1,934 מ'.
הפסגה מצויה כיום בגבולות לוב.
מבחינה גאולוגית מהווה הר עווינאת במערבו מחדר של סלעי גרניט, שנחשף בתהליכי סחיפה ונותר בנוף כהר בדד (הר מִשְאָר) בצורת טבעות של רכסים קונצנטריים בקוטר כ-25 ק"מ.
חלקו המזרחי של הר עווינאת בנוי אבני חול ונופו רמתי.
הר עווינאת נהנה ממקורות מים ומכאן שמו – "הר של מעיינות קטנים".
בצפון-צפון-מערבו של הר עווינאת, בגבולות לוב, מתנשא גוש הררי דומה במבנהו – הר אַרקַנוּ .
הר עווינאת התגלה ב-1923 במסעו של אחמד חסנין מאל-כופרה לדארפור.
חסנין דיווח בין היתר על מציאוּת ציורי סלע ואף הביא עמו תצלומים שעשה, אך לא סקר את הר עווינאת במלואו.
ב-1926 הגיע לאזור הנסיך המצרי כמאל אל-דין חוסיין ובשובו פרסם דוח מדעי ראשון על ציורי הסלע שמצא.
בשנות ה-30 פקדו את עווינאת כמה וכמה משלחות חוקרים, בהן אלה של הבריטי רלף בגנולד (שזכרו כוּבד בקריאת אחד הרכסים על שמו) ושל אלמאשי וקלייטון .
ב-1933 הגיעה לעווינאת משלחת מיפוי איטלקית בראשות מארקֶזי (Marchesi), שסימן את פסגת ההר בגל אבנים (לצד גל האבנים שהעמיד שם בגנולד כשנה לפני כן) ורשם אותה במפות כ-"Cima Italia".
במרוצת מלחמת העולם השנייה הושהה המחקר באזור והתחדש רק עשרות שנים אחרי כן.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 פועלת במקום ברציפות משלחת של מכון היינריך בארת (Heinrich Barth Institut) מאוניברסיטת קלן.
ההר וסביבתו מהווים כיום מוקד לתיירות מדברית, והם נתונים בסכנת השחתה של אתרי אמנות הסלע.
בסלעי הגרניט של עווינאת נמצאו ציורים (פטרוגליפים), ואילו על אבני החול שבוואדיות וברמות שבמזרח ההר – חרותות (פטרוגרפים).
באלפי הציורים והחרותות מתוארים אריות, ג'יראפות, יענים, אנטילופות ואפילו בקר.
בעלי החיים האופייניים לסוואנה האפריקאית, כגון הג'ירפה וחלק ממיני האנטילופות, מצביעים על תנאים אקולוגיים שונים מתנאי המדבר השוררים בהווה.
חלק מהציורים מתוארכים לאלף העשירי עד לאלף השביעי לפני זמננו, אך יש בהם ציורי סלע מאוחרים לכך: מחזות של מרעה מתוארכים לא לפני האלף השישי לפני זמננו שאז, כמקובל על החוקרים, החל השימוש בבקר מבוית באזור.
כמו כן, ציורי הסלע המראים גמלים אינם יכולים להיות מוקדמים לתקופה שבה הופיע הגמל בצפון אפריקה, היינו – לסביבות האלף השלישי לפני זמננו.
הר עווינאת, שכונה "מוזיאון של אמנות סלע", נכלל מאז 2007 ב"פארק לאומי גילף כביר" של מצרים ונמצא בתהליך אכרזתו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, גם בשל קיום מיני חי וצומח שסביבת המדבר הצחיח מעבר להר זרה להם.
ההר מוגדר כ"נוף תרבות חוצה גבולות" (Transboundary Cultural Landscape) והאכרזה תלויה בשיתוף הפעולה של המדינות שההר משתרע בשטחן ובוויתור על ריבונות בלעדית שלהן בחלקיו.
בדיני נזיקין, עוולת מניעת תמיכה היא עוולת מטרד המגינה על זכותו של בעל מקרקעין לתמיכה בקרקעו מבעל מקרקעין שכנים, תמיכה הנדרשת לשם ייצוב הקרקע.
בניגוד להפרעות אחרות להנאת אדם מזכויותיו במקרקעין אשר חוסות תחת הסעיף הכללי של מטרד ליחיד, בפקודת הנזיקין הוגדרה מניעת תמיכה כעוולה עצמאית בפרק המטרדים שבפקודה.
עוולת מניעת תמיכה מופיעה בסעיף 48א לפקודת הנזיקין הקובע:
"היה במקרקעין משום תמיכה למקרקעין שכנים, תהא עשיית דבר המונע או שולל תמיכה זו – עוולה."
בפרשת שאה התקבלה גישת קרצ'מר לפיה יש לחלק את העוולה לשלושה יסודות ולבחון כל אחד מהם בנפרד:
1. היסוד העובדתי: במקרקעין היה משום תמיכה למקרקעין שכנים.
מהגדרת המושג מקרקעין בפקודת הנזיקין יוצא שהזכות לתמיכה אינה חלה רק על הקרקע אלא גם על מה שבנוי עליה וכי התמיכה יכול שתינתן לא מהקרקע השכנה עצמה אלא מהבנוי על קרקע זו.
לפי הדין האנגלי הזכות היא לתמיכה בקרקע במצבה הטבעי בלבד אלא אם כן יוכח שגם הקרקע עצמה הייתה ניזוקה מהפגיעה ולא רק הבניין שעליה .
2. יסוד ההתנהגות: עשיית דבר
במניעת תמיכה דרושה פעולה אקטיבית של הנתבע או של מישהו מטעמו כתנאי לאחריותו.
פעולה של הזולת תחייב את הנתבע לאור האחריות האישית שלו בכפוף להתקיימותו של מבחן צפיות אובייקטיבי הנגזר ממשטר האחריות המוגברת.
גישה זו שבה יש צורך ביסוד של צפיות שפעילות הנתבע תביא להפרעה לתובע, דומה לגישת המשפט האנגלי, הרואה אף היא בעוולת מניעת תמיכה ענף של מטרד ליחיד.
במשפט העברי האחריות האישית של הנתבע חלה רק על פעולות ההיזק שביצע בעצמו והוא אינו מחויב לנזקים שנגרמו בידי אחרים אף מתוקף אחריות שילוחית.
אף כי הנושא טרם נדון בפסיקה, נראה כי לא תיתכן אחריות על מניעת תמיכה במחדל שאיננו קשור לפעולות הנתבע.
כך למשל אם קיים בחלקתו של פלוני קיר הנותן תמיכה למקרקעין שכנים אין זו מחובתו לדאוג לכך שהקיר יישמר במצב טוב.
כזו היא גם גישת המשפט העברי.
יחד עם זאת, ייתכן שתוטל אחריות בשל מחדל על בעלי המקרקעין השכנים במסגרת עוולה אחרת כגון עוולת הרשלנות.
3. יסוד תוצאתי: הדבר מונע או שולל תמיכה
על התובע להוכיח קשר סיבתי בין הדבר שנעשה לבין התוצאה של מניעת התמיכה במקרקעין או שלילתה.
מלשון הסעיף עולה כי עצם מניעת התמיכה מקימה אחריות לביצוע העוולה, ללא תלות בשאלת קיום הנזק.
אמנם, זכאות לתרופת הפיצויים מחייבת הוכחת נזק, אולם אפשר שיהיה מדובר בנזק ממוני בשל ירידת ערך הקרקע כתוצאה מהיחלשותה ולא בהכרח בנזק למחוברים שעליה.
במשפט העברי נחלקו הראשונים בשאלה זו: יש טוענים שעצם מעשה שראוי שיהיה ממנו נזק לאלתר, גם אם אין כרגע ברשות שכנו דבר שיינזק ממנו, הוא היזק; ויש שחלקו על כך.
השאלה האם הזכות לתמיכה חלה גם על מה שמתחת לקרקע, ובפרט על זרמי מים התומכים בה, טרם נדונה בפסיקה.
במשפט האנגלי אין זכות תמיכה במים שכאלה (פס"ד Popplewell v.
נראה כי הגישות לשאלה זו תלויות במידת הזיקה בין הזכות לתמיכה לבין זכות הבעלות – אם הזכות הראשונה נתפסת כנגזרת של השנייה הרי שהיא תחול גם על מה שמתחת לקרקע.
לעומת זאת, אם מדובר בזכות עצמאית הרי שלפי הגדרת המקרקעין בפקודת הנזיקין הזכות היא לתמיכה בקרקע ובמחוברים בלבד.
הזכות לתמיכה נובעת ישירות מהבעלות על המקרקעין.
בפסק דין למפרט שהוא התקדים היחידי בנושא קודם לתיקון, נקבע כי הזכאות לפיצוי קמה אמנם רק אם נגרם נזק בפועל, אך ניתן לזכות בצו מניעה כבר כשקיים חשש סביר לכך שנזק אכן ייגרם.
להוציא את פרשת שאה, לא התווספו עד כה הלכות פסוקות בעניין מניעת תמיכה.
בערכאות הנמוכות נשמר הניתוח של העוולה לשלושת יסודותיה והן עוקבות בדרך כלל אחרי הלכת שאה.
מבחינה ראייתית נראה כי עיקר ההתרשמות של בית המשפט היא מחוו"ד של מומחים – אם מטעם הצדדים ואם במינוי מטעם בית המשפט (פס"ד פרג' חאיק נ' ראיק סלימאן).
הצורך בהכנסתו של עוולת מניעת תמיכה לפקודת הנזיקין באופן עצמאי נדונה בין המלומדים לאור היותו כלול כבר בעוולת המטרד ליחיד והעובדה שהדין לא השתנה בעקבות הכנסתו המפורשת לקודת הנזיקין.
נראה כי ההצדקה האפשרית המשמעותית ביותר להגדרת עוולות מטרד כעוולה עצמאית היא רצונו של המחוקק להעניק לאינטרסים או לזכויות המגולמות בהן הגנה מיוחדת וליצור וודאות ויציבות משפטית.
לאור זאת, שינוי של ערכים בחברה שיימצאו את ביטויים במגמות חדשות בפסיקה (למשל, עליית הערכים שקשורים לאיכות סביבה ביחס לאינטרס של קידום התעשייה והכלכלה) יכול להוביל לשינוי בסוגי המטרדים שיקבלו הכרה במסגרת הסעיף הכללי של מטרד ליחיד.
תביעה על עוולת מניעת תמיכה אינה סוגרת את הדלת בפני הנפגע לתבוע במקביל בעילות נזיקיות אחרות.
אולם, מהיות עוולת מניעת התמיכה בפרק של המטרדים, נראה שלא ניתן לתבוע במקביל על עוולת מניעת תמיכה ועל עוולת מטרד ליחיד.
מדין התלמוד נלמד שחייבים בסוג נזקים שכאלו.
עם זאת, ההיזק במשפט העברי הוא דווקא כשפעולת המזיק היא שגרמה לנזק.
לכן, אם נתקלקלה הקרקע מאליה וגרמה לנזק, על אף שהקרקע שלו הוא לא חייב לשלם.
וכן אם אדם אחר חפר בשטח שלו, אפילו מטעמו, הוא אינו חייב בנזק על אף שהשטח שלו.
על אף ההיבט הקנייני של הזכות המוגנת על ידי עוולת מניעת תמיכה, נראה כי לאור מיקומן בפקודת הנזיקין, תקופת ההתיישנות שתחול על תובענות לגבי הפרתן תהיה התקופה החלה על תובענות בגין עוולות שאינן במקרקעין, כלומר: תקופה של שבע שנים.
בהתאם לדיני ההתיישנות בנזיקין, עילת התביעה נולדת רק ביום בו נגרם הנזק הלכה למעשה, היינו שעה שאדמתו של הניזוק והמבנים שעליה החלו לשקוע או שנוצרו בהם בקיעים (במקרה של מניעת תמיכה) (למשל, פס"ד פרג' חאיק נ' ראיק סלימאן).
בדומה לסעדים הניתנים במקרה של מטרד ליחיד, הסעדים הניתנים על ידי בית המשפט במקרה של מניעת תמיכה הם פיצויים בגין הנזק שנגרם ו/או צו מניעה.
צו המניעה השכיח במקרה של מניעת תמיכה הוא צו לבניית קיר תמך המיועד למנוע נזקים עתידיים או החמרה של נזקים קיימים (למשל, פס"ד ארפה אנואר אבוספר נ' אחמד עלי קרעין).
עוולת מניעת תמיכה התווספה כעוולה עצמאית בסעיף 48א לפקודת הנזיקין במסגרת חקיקת חוק המקרקעין, תשכ"ט- 1969. קודם להוספת הסעיף, הזכות לתמיכת מקרקעין על ידי מקרקעין שכנים זכתה להגנה מכוחם של דיני המטרד כסוג של מטרד ליחיד.
סעיף 48א הופיע במקורו כסעיף 60 להצעת חוק המקרקעין, בפרק "יחסי שכנים".
בדיוני ועדת החוקה הוסכם כי מקומו של סעיף זה הוא בפקודת הנזיקין, ועל כן הוא הועבר אליו.
הוועדה לא נמקה את הצורך בסעיף, לאור קיומו של עוולת מטרד ליחיד.
על פי פסק דין שאה, הוספת הסעיף לא הובילה לשינויים בהיקף או בתוקף שניתנו לזכות לתמיכת מקרקעין והסעיף החדש הוא ניסוח מפורש בחקיקה לדין שהיה כבר קיים.
בתזכיר חוק דיני ממונות מופיעה עוולת מניעת תמיכה כעוולה עצמאית בסעיף 398 שבהצעת החוק.
מהצעת החוק עולה הקלה בנוגע למשטר האחריות (ביחס לנתבע) החל על עוולות המטרד ובכלל זה על מניעת תמיכה - הדרישה המפורשת להתרשלות מצד הנתבע עשויה להקנות לו הגנה במידה ונקט בכל אמצעי הזהירות הסבירים אף אם צפה את האפשרות לגרימת הנזק.
בדיני נזיקין, עוולות מטרד היא קבוצה של עוולות המגינות על זכותם של בני אדם ליהנות מרכושם או מהרכוש הציבורי.
בפקודת הנזיקין, כולל פרק עוולות המטרד את מטרד ליחיד, מטרד לציבור, הפרעה לאור שמש ועוולת מניעת תמיכה.
בסיס האחריות של עוולות המטרד הוא מעורב קנייני-נזיקי.
הרעיון הבסיסי שעומד ביסוד עוולות המטרד הוא שיש לפצות את הניזוק על הפגיעה בזכויותיו הקנייניות במקרקעין וההנאה מהם.
פועל יוצא מבסיס אחריות קנייני-נזיקי זה הוא משטר אחריות המחמיר יחסית עם הנתבע.
משטר אחריות זה, זכה בפסיקה לכינוי "אחריות מוגברת" והוא מבוסס על הדרישה כי הנזק לנתבע היה צפוי על ידי הנתבע כתוצאה ממעשהו של האחרון.
מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי.
גם אם הנתבע לא צפה את הנזק בפועל, אך לפי מבחן האדם הסביר היה עליו לצפותו - הוא ייחשב כאחראי לנזק.
בגדריה של אחריות זו אין כל צורך בקביעה כי הנתבע לא נקט בכל האמצעים הסבירים, בין מצידו ובין מצד הזולת, למניעת הנזק כפי שנדרש כדי לבסס התרשלות בנזיקין.
בהתאם לכך, בפרשת שאה נפסק כי בגדרה של האחריות שחלה בפרק המטרדים די בכך שהנתבע היה מודע או צריך היה להיות מודע לעובדה שהמעשה אשר בוצע עשוי לגרום לנזק וכי בהתקיים תנאי זה תחול האחריות על הנתבע גם אם נקט בכל הצעדים הסבירים כדי למנוע את הנזק.
עודלאג'אן (בפרסית:عودلاجان) היא שכונה היסטורית בעיר בטהראן, שבאיראן.
לפני התפשטות השפה הפרסית, רוב אנשי עודלאג'אן דיברו את שפת הטאטי.
את השכונה מקיפים רחובות נאצר ח'וסרו (מערב), ה-15 בח'ורדאד (דרום), ריי (מזרח), אמיר כביר (צפון).
עודלאג'אן, בנוסף לארג, דוולת, סאנגלג', באזאר וצ'אלה-מידאן, נחשבים חלק מ'טהראן העתיקה' בתקופת נאסר א-דין שאה.
בעודלאג'אן העתיקה היו 2619 בתים ו-1146 חנויות והיא הייתה אחת השכונות הגדולות והעשירות בטהראן.
פירוש השם עודלאג'אן בשפת הטאטי ההיסטורית הוא 'מקום חלוקת המים'.
יש הסבורים שעודלאג'אן פירושו 'עבדאללה ג'אן' (עבדאללה היקר) בניב יהודי.
בעבר רוב האוכלוסייה שחיה בעודלאג'אן הייתה יהודית.
בנוסף להם התגוררו בשכונה גם זורואסטרים.
הבתים הנפוצים בשכונה היו עם חדרים מסביב לחצר, לעיתים במרכז החצר הייתה בריכה קטנה.
בשכונה גרו פוליטיקאים איראנים מפורסמים רבים, ביניהם משפחת קוואם א-דוולה, משפחת מוסתופי, נסיר א-דוולה, ועוד.
עודלאג'אן הייתה השכונה העשירה ביותר בתקופת איראן הקאג'ארית ושמרה על מעמדה עד לתקופת פהלווי.
אולם עם השינויים הגדולים בחברה האיראנית בשנת 1340 לספירה, היא איבדה בהדרגה את מעמדה.
הבעיה הגדולה ביותר שגרמה לכך היא התרחבות שכונת הבאזאר.
מגמה זו שינתה את עודלאג'אן משכונה עשירה לאזור אחסון לבאזאר, וכך בתים ישנים רבים הפכו למקומות מסתור למכורים.
בשנות 1950 - 1940, בתקופת שלטונו של מוחמד רזא פהלווי, כתוצאה מהידרדרות השכונה וצמיחתה של טהראן והרחבתה צפונה, עברו בהדרגה התושבים היהודים של עודלאג'אן לחלקים הצפוניים של טהראן, בעיקר לבאע'-צבא.
בעודלאג'אן נמצאים כמה מבתי הכנסת העתיקים ביותר של טהראן, ביניהם בית הכנסת עזרא יעקוב, אחד מבתי הכנסת הוותיקים בטהראן הממוקם בשכונה.
בית הכנסת נוצר במאה ה-19 לספירה בתקופת שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר והוא תוקן ושוחזר פעמים רבות מאז.
שייח' עודה מנצור אבו מועמר (נפטר ב־15 בפברואר 2009) היה שייח' שבט מסעודין אל עזאזמה שבנגב, מראשוני הגששים בצה"ל, ואבי שיתוף הפעולה בין שבטי הבדואים בנגב לצה"ל, וממקימי יחידת הגששים של פיקוד הדרום.
ראשית שיתוף הפעולה שלו עם המדינה שבדרך הייתה כששימש כשומר של מצפה רביבים לאחר עלייתו על הקרקע, והצטרף בשנת 1944 כגשש ומורה דרך למסע ה-14 לאום רשרש, מסע שבראשו עמד שמעון פרס, והיה הסיור המודיעיני הראשון לאיסוף מידע על הנגב הרחוק והיווה בסיס מודיעיני למבצע עובדה.
במהלך מלחמת העצמאות, היה בין אלה שפירקו מוקשים שהוטמנו למתיישבי משמר הנגב ורביבים, לצד פעילות הספקת מזון להם בתשלום.
קודם לכן דיווח בדואי מהשבט ליחידות הפלמ"ח על התרוקנותה של משטרת עמארה (אורים), מידע שנוצל להשתלטות הפלמ"ח עליה.
במהלך המלחמה נפל אבו מועמר בשבי המצרים, והוחזק בידיהם 3 חודשים.
טרם הסמכתו לשֵייח', רכש נשק רב מהמצרים ומהבריטים והעבירם לכוחות "ההגנה".
בסוף 1947 העביר ידיעות מודיעיניות לשירות הידיעות על כנופיות בדואיות עוינות, ובסוף 1948 כשנותר השבט ללא מנהיג, מונה אבו מועמר לשֵייח' והיה תמיד בראש כאשר קיבל קריאה משירות הביטחון, ואף נלחם באופן אישי שכם אל שכם עם לוחמיו.
בשל מעשיו היה מבוקש בידי הבדואים בסיני ובירדן, שאף פרסמו פרס כספי גבוה למי שיתפוס אותו חי או מת.
ב-1963 הוענק לו אות מלחמת הקוממיות על חלקו במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה, דרשו הבדואים בנגב, בתמורה לשיתוף פעולה עם המדינה וצה"ל, הקצאת שדות מרעה, מתן אישורי תנועה לשבטים כנגד החומרה בה נהג בהם הממשל הצבאי, והקמת תשתיות במרכזי השבטים, הקמת מרפאות ובתי ספר.
בדצמבר 1948 פנה שייח' עודה למפקד מחוז באר-שבע במכתב (המצוי בארכיון המדינה) בו פירט את הבקשות מהמדינה: אלה כללו סיוע כספי, במיוחד בשנות בצורת, הגנה מפני המודיעין המצרי וקבלת נשק מצה"ל לצורכי הגנה עצמית.
את הקשר בין השבטים שנותרו בנגב לאחר המלחמה, לבין מוסדות המדינה הצעירה, תִּחזקו המוכתרים העבריים בישובי הנגב אשר המדינה, באמצעותם, העבירה לשייח'ים את מסריה וכן תשלומים עבור השייח' המכהן כמוכתר וכבעל בית בשבטו (על-פי תזכיר שכתבו המוכתרים העבריים באוקטובר/נובמבר 1948 בארכיון המדינה).
מאז ועד יום מותו, ב־15 בפברואר 2009, פעל לגיוס גששים משבטי הבדואים בנגב לצה"ל, תרם גמלים לצבא לצורך הקמת יחידת רוכבי הגמלים, וכן להקמת יחידת גששים פיקודית בפיקוד הדרום.
הוא היה מקורב מאוד לאלוף פיקוד הדרום בזמנו אריאל שרון, וגם לקצינים בכירים אחרים בצה"ל.
בשנת 2012 התקיים ברמת נגב אירוע לזכרו, בו השתתפו ונאמו אלופי פיקוד הדרום בעבר, השר לביטחון פנים ונכבדים נוספים.
בנו עאמר, כיהן כראש מועצת שגב שלום, ובנו קאיד מכהן כראש המועצה כיום.
"עוֹדֶנִּי יֶלֶד" הוא שיר שכתבה עדנה פלג והלחין נמרוד טנא.
השיר, בביצוע להקת "הכל עובר חביבי" והילד ליאור אלבו (כיום מוזיקאי), זכה במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים ה-11 בשנת 1980.
בריאיון ל"מעריב" אמרה סולנית להקת "הכל עובר חביבי", שלומית אהרון, כי "הייתה התרגשות גדולה מההשתתפות בפסטיבל, כי היה לו אז מעמד מאוד חשוב", והוסיפה, "כששמענו את 'עודני ילד', הרגשנו שיש לו פוטנציאל.
לימים סגרתי מעגל עם ליאור אלבו, כשכתב שירים לאלבום שהוצאתי.
השיר צעד במצעד הפזמונים של רשת ג'.
הוא צעד 14 שבועות, עד אפריל 1981, ובשיאו הגיע למקום הראשון.
במצעד השנתי הגיע השיר למקום ה-30.
השיר זכה לעדנה מחודשת בתוכנית המציאות "כוכב נולד" בביצוע הראל סקעת.
עודה בורהאן שחאדה אל-פאח'ורי הוא כדורגלן ירדני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל-חוסיין מליגת העל הירדנית ובנבחרת ירדן.
אל-פאח'ורי גדל במחלקות הנוער של פורסאן אל-אורדון, אל-פייסלי ועמאן.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של עמאן במסגרת ליגת המשנה הירדנית.
ב-15 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים באל-חוסיין מליגת העל הירדנית.
אל-פאח'ורי שיחק בנבחרות הצעירות של ירדן.
ב-14 בנובמבר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ירדן הבוגרת, בהפסד 2–3 לנבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
עוזי אסנֶר (נולד ב-21 ביוני 1956) הוא מוזיקאי ומעבד, וכן מנצח על מקהלות ותזמורות.
את דרכו המוזיקלית החל בלהקות צבאיות.
היה בלהקת חיל הים ובלהקת פיקוד הדרום, כמו כן שימש כמעבד של הלהקות בין השנים 1978-1974. הופיע בסרט "הלהקה" בתפקיד מוני הקלידן.