tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, שימש קליין כקוון במשחק בין ברזיל וצ'כוסלובקיה, באותו בית מוקדם, בו ניצחה ברזיל 1:4.
במונדיאל 1978 שוב שפט קליין באחד המשחקים המרכזיים בטורניר, בין המארחת, ארגנטינה ובין איטליה.
בסופו של דבר, שפט קליין את המשחק על המקום השלישי בו גברה ברזיל על איטליה 1:2.
אולי כפיצוי, נבחר קליין לנהל ביוני 1979 את המשחק בין נבחרת ארגנטינה לנבחרת שאר העולם שנערך בבואנוס איירס לעיני 82,000 צופים.
במשחק, בו נוצחה ארגנטינה 2:1, כבש לזכותה את השער דייגו מראדונה אשר החל באותם ימים את הקריירה הבינלאומית שלו.
ב-1980 שפט קליין בטוקיו, במשחק גמר הגביע הביניבשתי לקבוצות (גביע טויוטה) אשר נסתיים בניצחון נסיונל האורוגוואיית על נוטינגהאם פורסט האנגלית 0:1.
במונדיאל 1982 בספרד שימש קליין תחילה כקוון בשני משחקים בבתים המוקדמים (איטליה - פרו 1:1 וברזיל - ניו זילנד 0:4 לברזיל).
בסיבוב המשחקים השני הוא שפט במשחק שהיה אולי המכריע בטורניר, בין ברזיל, שהייתה המועמדת הברורה לזכייה בגביע, ובין איטליה.
בסיום המשחק ניצחה איטליה 2:3 והדיחה את ברזיל מהמשך המשחקים.
קליין שימש כקוון במשחק הגמר, בין נבחרות איטליה ומערב גרמניה.
המשחק הסתיים בתוצאה 3 : 1 לאיטלקים אשר זכו בגביע העולם.
משחק הפרידה של קליין היה בינואר 1986 בחיפה, כאשר מכבי חיפה אירחה את פ.צ.
קלן הגרמנית וניצחה 2 : 1 לאחר פיגור 0 : 1, משערים של עופר מזרחי (29) ורוני רוזנטל (46).
למרות הצלחתו הרבה בשדה הבינלאומי, לא זכה קליין לאותה הערכה בעת היותו שופט בליגה הבכירה בישראל, וכמה החלטות שלו, במשחקים בהם שפט, עוררו מחלוקת וביקורת.
אחד ממשחקים אלו היה כאשר שפט בחצי גמר הגביע ב-1966 בין הכח מכבי רמת גן ובין שמשון תל אביב במשחק שנערך באצטדיון בלומפילד ואישר את שער הניצחון לזכות שמשון, לאחר שהכדור עבר בבירור את קו החוץ לפני כיבוש השער.
אירוע אחר היה באצטדיון ימק"א בעונת 1981/1982 במשחק בין מכבי תל אביב לבין בית"ר ירושלים, בו פסל קליין שער לזכות בית"ר ירושלים והורה על ביצוע בעיטת עונשין אותה הפכו בזריזות שחקני מכבי תל אביב להתקפה מתפרצת שהסתיימה בשער, בעוד כדורגלני בית"ר ירושלים חוגגים את כיבוש השער שנפסל.
באירוע זה חולץ קליין על ידי המשטרה רק לאחר ארבע שעות בהן הסתגר בחדרי ההלבשה.
במשך כל חייו בישראל וגם כיום (נכון ל-2018) התגורר קליין בחיפה.
ברוב חייו עסק בהוראת חינוך גופני במקביל לקריירת השיפוט שלו.
הבן, עמית קליין, היה גם הוא שופט כדורגל בכיר בליגה הישראלית הבכירה, ולאחר מכן יו"ר הוועדה המקצועית וחבר באיגוד השופטים הישראלי עד שפוטר בדצמבר 2012.
לקליין היו יחסים חמים מאוד עם אחד מגדולי שחקני העולם, פלה.
כאשר הוציא קליין ספר באנגליה בשם: "The Referee's Referee", המתייחס לשיפוט, כתב בו פלה הקדשה מיוחדת בתחילת הספר:
2017 - באוקטובר 2017 זכה קליין לכבוד יוצא דופן כאשר מוזיאון פיפ"א, הממוקם בעיר ציריך שבשוויץ, בחר להציג פריטים מהאוסף האישי של שופט הכדורגל.
בין הפריטים שנבחרו לתצוגת קבע במוזיאון נכללים: כדור מאחד המשחקים הכי גדולים בהיסטוריה של המשחק (איטליה-ברזיל, גביע העולם 1982), 2 המשרוקיות עימן שפט בגביע העולם 1970 במקסיקו וב-1978 בארגנטינה וכן שעון היד מגביע העולם 1982.
2022 - אברהם הפך לשגריר כבוד של מוזיאון פיפ"א
אמן המשרוקית, הוצאת גלורי, 2010.
אברהם קליר (8 ביולי 1903 – 8 בדצמבר 1985) היה תעשיין ואיש ציבור ישראלי.
ייסד וניהל את תשלובת מפעלי ארגמן.
חתן פרס ישראל לשנת תשל"ז.
אברהם קליר נולד ברדאוץ שבבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1903 (מקור המשפחה מהעיר קליארי, בסרדיניה, איטליה).
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה המקומית ולמד הנדסה כימית בטולוז שבצרפת.
לאחר מכן שב לעיר צ'רנוביץ בה ניהל מפעלי צביעה.
משחר נעוריו היה פעיל בתנועה הציונית והיה חבר "השומר הצעיר" בעיר מולדתו, חברות שעיצבה רבות מגישותיו לענייני עבודה וכלכלה לאורך כל חייו.
קליר עלה לארץ ישראל בשנת 1934 ומיד פנה לעסקי תעשייה וייצור.
את מפעלו הראשון הקים ברמת גן בשותפות עם שמואל זקס - "ארגמן מפעלים לצביעת טקסטיל בע"מ" - שהיה מפעל חייו, בו השקיע את מרב מרצו ובו יישם את רעיונותיו.
"ארגמן" נמנה עם המפעלים הפרטיים הראשונים בארץ, שהנהיגו מועצות ייצור משותפות להנהלה ולעובדים, בהתבסס על שיטת הנורמות והפרמיות.
הוא השקיע מאמץ רב ברווחת עובדיו והעניק מלגות לימודים לילדיהם.
קליר נחשב לאחד הראשונים בקרב התעשיינים שמצא שפה משותפת עם ההסתדרות, למרות הביקורת שלו על ההסתדרות המחבלת בפריון העבודה ופוגעת במשק.
בשנת 1962 השבית קליר מפעל של ארגמן בבני ברק בגלל ניסיון של ועד העובדים להתערב בהסדרי העבודה במפעל.
בשנת 1966 נענה לקריאת הממשלה ליישם את מדיניות פיזור האוכלוסין ולהקים מפעלים בעיירות פיתוח.
קליר העתיק ליבנה את "ארגמן", שהייתה, בינתיים, לתשלובת גדולה שהעסיקה מעל ל-1,000 עובדים..
בשנת 1972 העביר את ניהול "ארגמן" לבנו שמעון קליר.
קודם לכן, ב-1953, התנדב אברהם קליר לשמש מנהל מחלקת העור והטקסטיל במשרד האספקה והקיצוב.
כאיש "הדולר לשנה", מילאו בשנים הראשונות למדינה מספר תעשיינים תפקידים בכירים בממשלה, חלקם ביוזמתם וחלקם ביוזמתה של ההתאחדות.
באפריל 1962 נבחר לנשיאות הוועד הארצי של קק"ל וקרן היסוד כנציג התאחדות התעשיינים.
בפברואר 1962, קיבל על עצמו להיות יו"ר הנשיאות של התאחדות בעלי התעשייה, במקומו של יהודה בר נתן, לאחר שבתחילה סירב לקבל את התפקיד.
במשך שנים רבות, לפני שנתמנה לתפקיד זה וגם לאחר שסיימו, מילא קליר תפקידים מרכזיים בהתאחדות ובמשך 20 שנה כיהן ברציפות כחבר הנשיאות.
קליר היה ראש הרשימה הפרוגרסיבית בבחירות למועצת עירית רמת גן.
בשנים 1947-1953 היה חבר מועצת עיריית רמת גן מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
בשנת 1949 ביקש לקדם בנייה לעולים חדשים בעיר, דרישה שתאמה את עמדת מפלגות הפועלים ונגדה את עמדת הסיעות האזרחיות בעיר.
בשנים הבאות שימש חבר במועצת המנהלים של בנק לאומי לישראל ויו"ר הדירקטוריון של מפעלי ים המלח.
כמו כן, היה חבר הדירקטוריון של הטכניון, חבר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית בירושלים, חבר הנהלת "אורט" וחבר דירקטוריונים של חברות שונות.
בשנת 1972 היה חבר ועדת החקירה בראשות השופט אלפרד ויתקון בעניין "נתיבי נפט".
ביוני 1976 העניקה ההתאחדות לאברהם קליר את "פרס התעשייה".
שנה לאחר מכן, ביום העצמאות 1977, הוענק לו פרס ישראל "על שירות חיים למופת בעבודה ובתעשייה".
הוא היה התעשיין הראשון שזכה בתואר הזה.
במרץ 1978, הגשים קליר רעיון נוסף - הקמת קרן למימון פרויקטים חברתיים למען הקשישים ונוער טעון טיפוח.
הקרן הוקמה על ידי בנק לאומי לישראל לציון שנתו ה-75. אברהם קליר הועמד בראש הקרן.
ביום העצמאות 1985 נמנה קליר עם 12 מדליקי המשואות בהר הרצל, כמייצג דור המייסדים של התעשייה בארץ.
מפעל חיים אחר של קליר היה הקמתו של "בית צבי" ברמת גן, להנצחת זכרו של בנו , שנפל במלחמת העצמאות.
הדרך העולה מבית צבי להר הבנים נקראת משעול נעימה ואברהם קליר.
אברהם קופצ'יק היה שחמטאי יהודי-אמריקאי.
קופצ'יק נולד למשפחה יהודית בברסט (אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום בבלארוס).
בשנת 1903 היגרה משפחתו לארצות הברית.
קופצ'יק זכה באליפות מועדון השחמט במנהטן עשר פעמים, ופעם נוספת חלק מקום ראשון משותף.
בשנת 1915 חלק מקום 3–4 משותף עם אוסקר חאייס, אחרי חוסה ראול קפבלנקה ופרנק מרשל בתחרות ניו יורק.
בשנת 1916 חלק מקום 2–4 ביחד עם דוד ינובסקי ובוריסלב קוסטיץ' אחרי קפבלנקה.
בשנת 1923 חלק מקום ראשון עם מרשל בתחרות אגם הופטקונג.
בשנת 1924 הפסיד בדו-קרב ליפים בוגוליובוב +1 -3 =2 (ניצחון אחד, שלושה הפסדים, שתי תוצאות תיקו).
בשנת 1925 סיים בתיקו דו-קרב עם קרלוס טורה רפטו +1 -1 =4 בניו יורק.
בשנת 1926 סיים שני, אחרי קפבלנקה בתחרות אגם הופטקונג.
קופצ'יק שיחק בנבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית זהב קבוצתית באולימפיאדת השחמט בוורשה בשנת 1935. על הלוח השלישי קיבל את מדליית הארד האישית על ביצועיו +6 -0 =8 (71.4%)(שישה ניצחונות, שמונה תוצאות תיקו).
בשנת 1945 הוא שיחק בלוח התשיעי בדו-קרב מעל גלי האתר מול נבחרת ברית המועצות והפסיד 1.5-0.5 לולדימיר מקוגונוב.
אברהם קורמן (22 בספטמבר 1917 - 23 במרץ 2001) היה חוקר אוטודידקט, מחבר כעשרים ספרים תורניים, חלקם בנושאי תורה ומדע.
נולד בנארול שבפולין בשנת תרע"ח, ליקותיאל זאב ופייגה, והיה השני מבין ששת ילדיהם.
התחנך בישיבות גליציה, בעיקר בישיבת "עץ חיים" בטארנוב, פולין.
העריץ את מורו ורבו, הרב משה יוסף זאלץ, ראש ישיבת "עץ חיים" ו"כתר תורה" בטארנוב ולאחר מכן אבד"ק יזלוביץ.
למד בחברותא עם בנו של הרבי, שלימים היה בעצמו הרבי מבאבוב, ר' שלמה הלברשטאם.
בשנות מלחמת העולם השנייה גלה עם הוריו ואחיו לערבות סיביר, שם המשיך בקיום מצוות חרף כל קשיי המלחמה.
בשנת 1949 עלה לישראל עם אמו ואחיו הקטן, התגורר בתל אביב ברחוב דובנוב, ושימש כמנהל המחלקה הסוציאלית של מועצה אזורית מודיעים.
ביתו שימש מוקד "עלייה לרגל" לבני נוער דתיים באזור תל אביב (רבים מהם תלמידי ישיבת היישוב החדש), שקורמן שימש להם מורה ומקור-סמכות בתחום המדעי-פילוסופי.
בהמשך, לבקשת הרב יהושע יגל, לימד מחשבת ישראל במדרשיית נועם ב-פרדס חנה.
קורמן לא הקים משפחה ונפטר בגיל 84.
למרות שלא הייתה לו השכלה פורמלית, קורמן כתב ספרים בהם עסק בהרחבה בנושאים מדעיים ופילוסופיים.
מלבד ספריו, פרסם מעל 70 מאמרים בבמות שונות כגון, "שמעתין", "המעיין", "אור המזרח", "ניב המדרשיה".
מאמרים המשלבים יהדות, מחשבת ישראל, תנ"ך ומחקר מדעי מודרני.
כל ימיו המשיך ללמוד ולהוסיף דעת.
מעבר ללימודי התורה, למד בכוחות עצמו נושאים מדעיים מורכבים.
חתר לגילוי נקודת האמת בכל עניין מתוך אמונה עמוקה שלא תיתכן התנגשות בין האמת, כולל האמת המדעית לבין התורה.
בארגוני החזרה בתשובה כמו ערכים (ארגון) והרב אמנון יצחק נעזרים בסימוכין מספריו (בעיקר "אבולוציה ויהדות").
היו שיצאו נגד ספריו בטענה שיש בהם אפיקורסות וכפירה בדברי חז"ל ובקבלה.
בד"צ העדה החרדית אסר את הקריאה בספריו והרב יוסף שבתאי הקדיש פרק בחיבורו "שער יוסף" לביקורת על הספרים.
לעומתם הרב מאיר מאזוז כתב שמותר לקרוא בספריו, "ושהוא צדיק גמור"
מבוא לתורה שבכתב ושבעל פה (1965)
יציאת מצרים ומתן תורה (1978)
תכלת אברהם (פירוש על מגילת אסתר)
אברהם קלדור (נולד ב-20 במאי 1947, ישראל) הוא שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי וזוכה במדליית כסף באולימפיאדת השחמט.
נולד לשמואל ורחל קלדור (קלטר), שעלו לישראל מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20. למד בתיכון חדש בתל אביב.
שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1964, בעת ביקורו של אלוף העולם בשחמט, טיגראן פטרוסיאן, השתתף קלדור במשחק שחמט סימולטני עמו והיה היחיד מבין המשתתפים שזכה בניצחון.
בשנת 1971 חלק את המקום השני באליפות ישראל בשחמט.
והיה חבר נבחרת ישראל באליפות העולם לסטודנטים.
בשנת 1972 ייצג את ישראל באולימפיאדת סקופיה ביוגוסלביה, שבה זכה במדליית כסף אישית עם 12.5 נקודות מתוך 16 נקודות אפשריות.
בשנת 1975 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1986, כשנמנע מישראל להשתתף באולימפיאדת השחמט ה-27 בדובאי, ארגן קלדור, ביחד עם פעילים נוספים מעולם השחמט, תחרות שחמט בינלאומית בירושלים, בה השתתף גם ויקטור קורצ'נוי, אלוף רוסיה לשעבר.
היה מנהל מערכות המידע בחברת סנו ובחברות נוספות.
ניהל את אתר האיגוד הישראלי לשחמט.
קלדור נשוי לעדנה ואב לארבעה, מתגורר בבת ים.
ד"ר אברהם אדולף קורקיס (Abraham Adolf Korkis; (1865–1922) היה מראשוני התנועה הציונית, ממנהיגי ציוני גליציה.
קורקיס נולד בגליציה, בעיר המחוז קמיונקה סטרומולבה, ובגיל צעיר עבר ללבוב והתחנך בה.
למד משפטים באוניברסיטת לבוב והצטיין בלימודי כלכלה.
בשנים אלו החל לעסוק בציונות, ובשנת 1894 ערך את הפרק הכלכלי במחקר שיצא לאור בגליציה תחת הכותרת "מה צריכה להיות הפרוגרמה של הנוער היהודי?".
בין השנים 1894–1898 עמד קורקיס בראש ההסתדרות הציונית בגליציה.
בשנת 1897 השתתף בקונגרס הציוני הראשון ונבחר במשותף עם אברהם זאלץ כנציג גליציה לוועד הפועל הציוני.
בעקבות חילוקי דעות עם הוועד הפועל הציוני בווינה התפטר מתפקידו, אך בשנת 1901 חזר לעמוד בראש ההסתדרות הציונית בגליציה המזרחית, עד לשנת 1903. בשנים אלו ייסד את השבועון הפולני הציוני "Przyszłość" (פולנית: "עתיד"), והשתתף בכתיבת מאמרים גם בעיתוני "Wschod" ("מזרח") ו-"Moriah" ("מוריה").
לפרנסתו שימש כמזכיר הראשי של לשכת המסחר בלבוב.
משנת 1903 התרכז בפרסום פובליציסטי שעסק בבעיות כלכליות הנוגעות ללאום היהודי.
בשנת 1918 ייסד עם ד"ר גרשון ציפר את היומון הציוני "Chwila" ("כווילא"; פולנית: "רגע"), אשר יצא לאור בשפה הפולנית באזור גליציה המזרחית.
לאורך השנים עסק גם בהקמת קורסים ללימוד השפה העברית והשכלה עממית ברוח ציונית, במשותף עם שלמה שילר.
אברהם קארפּ היה היסטוריון, ביבליוגרף ורב קונסרבטיבי אמריקאי.
נודל באמדור ולמד בבית ספר "תרבות" בשפה העברית.
בשנת 1930 עברה המשפחה לארצות הברית.
הוא סיים לימודיו במכון למורים בישיבת רבינו יצחק אלחנן ואחר כך סיים תואר ראשון מישיבה יוניברסיטי בשנת 1942. בשנת 1945 הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה, הוא קיבל תואר M.H.L.
בין השנים 1951 ל-1956 היה ראש קהילה בקנזס סיטי ובין השנים 1956 ל-1971 היה ראש קהילת בית-אל ברוצ'סטר ניו יורק.
בין השנים 1972 ל-1991 שימש כפרופסור להיסטוריה ודתות באוניברסיטת רוצ'סטר.
בישראל לימד כפרופסור אורח במכון הרמן ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
הוא נבחר לעמוד בראש האגודה היהודית האמריקאית ההיסטורית בין השנים 1972 ל-1975.
אברהם קלמנוביץ (Abraham Kalmanowitz; 8 במרץ 1891 – 15 בפברואר 1964) היה רב במספר עיירות בפולין, כיהן כנשיא ישיבת מיר, מראשי ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית, וראש ישיבת מיר בארצות הברית.
נולד בשנת תרנ"א בעיירה דליאטיץ בלארוס לרב אהרן אריה לייב קלמנוביץ.
למד באיישישוק, שם היה מקורב לרב העיירה רבי יוסף זונדל הוטנר.
כעבור זמן נסע ללמוד בישיבת סלבודקה ולאחר מכן בישיבת טלז.
בשנת תרע"ג, בהיותו בן 22, התמנה לרבנות העיירה ראקוב.
בשנת תרפ"ב התמנה לנשיא ישיבת מיר.
בשנת תרפ"ט התמנה לרבנות העיר טיקטין.
היה פעיל בעסקנות הציבור החרדי בפולין והיה מקורב לחפץ חיים ולרבי חיים עוזר גרודזינסקי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט הרב קלמנוביץ לווילנה, וממנה המשיך בתחילת 1940 לארצות הברית.
בארצות הברית הוא הצטרף לוועד ההצלה, ופעל לסייע להצלת יהודים שנותרו באירופה.
בין השאר הוא עסק בגיוס תרומות תוך שהוא עובר לשם כך בין ערי ארצות הברית.
במיוחד עזר הרב קלמנוביץ בסיוע לתלמידי ישיבת מיר ורבניה בשאנגחאי.
הוא שלח להם חבילות סיוע וכן גמרות, בתחילה ישירות מארצות הברית, ולאחר הצטרפותה למלחמה דרך אורוגוואי וארגנטינה.
כמה פעמים הוא נסע בשבת במסגרת מאמציו שהוגדרו פיקוח נפש בגלל מצבם של יהודי אירופה שתחת שלטון הנאצים.
הרב קלמנוביץ ניסה להפעיל את השפעתו גם לכך שבעלות הברית יפציצו את מחנה אושוויץ, אך ללא הועיל.
אחרי המלחמה הקים הרב קלמנוביץ מחדש את ישיבת מיר בארצות הברית, עבור מאות הבחורים שהגיעו משאנגחאי, ועמד בראשה.
במקביל להקמת הישיבה מחדש בארץ ישראל על ידי ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל.
הרב פינקל התנגד להקמת הישיבה בארצות הברית, ואף דרש מחתנו רבי חיים שמואלביץ והמשגיח רבי יחזקאל לוינשטיין לעזוב את הישיבה שם ולבוא לישיבה בארץ.
לאחר המלחמה הקים הרב קלמנוביץ על ידי הרב יוסף עבו רשת תלמודי תורה אוצר התורה בצפון אפריקה כחלק ממאבק בארגון אליאנס.
את בוגרי הרשת שלח לישיבות באירופה וכן לישיבתו ישיבת מיר בארצות הברית.
חותנו בזיווג שני (ממנה נולדו ילדיו) היה רבי חיים שלמה סקולניק, חתנו של רבי בצלאל הכהן מווילנה.
בנו הרב שרגא משה קלמנוביץ, כיהן אחריו כראש ישיבת מיר בארצות הברית
חתנו רבי שמואל בירנבוים, כיהן אחריו כראש ישיבת מיר בארצות הברית
חתנו רבי אליהו שווי, היה ראש ישיבת פילדלפיה
בנו הרב ישראל יצחק קלמנוביץ, חתנו של יצחק מאיר קרלנשטיין מוותיקי בני ברק, מחבר ספרי רשימות שיעורים - אהלי ישועה, העומד בראש הכולל על שם אביו 'כנסת בית אברהם' בירושלים ובבני ברק
נכדו הרב אברהם קלמנוביץ, ר"מ בישיבת זיכרון מיכאל בזכרון יעקב, ונחשב לאחד הרבנים הבולטים בשכבה הצעירה של חוג חזון איש
הרב קלמנוביץ נפטר בשנת תשכ"ד (1964) ונקבר בישראל, בבית הקברות סנהדריה.
הרב אברהם אריה קוּרצוַייל (נולד ב-7 בפברואר 1946) הוא מראשי ישיבת ההסדר קרני שומרון.
נולד בשנת 1946 באנגליה, בנם של המחנך פרופ' צבי קורצווייל ופועה (פאולה) קורצוייל.
הוא נינו של הרב ברוך אקפלד, רבה של (טשוס) ומחבר שו"ת "פאת השדה".
בשנת 1950 עלתה משפחתו לישראל.
למד במדרשית נעם בפרדס חנה ואחר כך בישיבת חברון בירושלים.
כמו כן שימש כראש הכולל בישיבת שעלבים.
שירת בצה"ל בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח בפלוגת מ"כים ובחטיבת החרמון.
(במהלך שירותו לחם, במרדפים בבקעה, במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל).
בשנת ה'תש"ם (1980) הקים עם חבר ילדותו, הרב שמואל הבר, את ישיבת ההסדר קרני שומרון.
לרב קורצוייל משפחה ענפה, ובניו מלמדים בישיבות הסדר וישיבות תיכוניות ברחבי הארץ.
הרב קורצוייל מחנך ל"אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא" – הסקת השמועה לפי ההלכה, כשלימוד התלמוד מכוון להכרעת ההלכה ובירורה מתוך עיון מעמיק.
הגישה ההלכתית מעשית באה לידי ביטוי גם בהדרכתו המוסרית, הרואה בהתנהגות שבין אדם לחברו תוצאה הכרחית של עבודת השם.
אברהם קלונימוס (קלמן) קליקשטיין (תרפ"ט, 1929 - ז' באייר תשמ"ז, מאי 1987) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי.
נולד לאיטקא ולרב יחזקאל קליקשטיין, שהיה חסיד טריסק, בפולין.
בילדותו עבר במחנות ההשמדה בפולין.
בגיל 10 היה במחנה ההשמדה לחמה.
הוא הציג את עצמו כנפח וקיבל עבודה בציפוי זכוכית לצינורות, וכך ניצל.
לאחר מכן עבר לבית ילדים יהודי בצרפת, שם היה חבר של הסופר אלי ויזל, ומשם היגר לארצות הברית.
למד בישיבת תורה ודעת של הרב יעקב קמנצקי, נישא לרחל בתו של רבי יונה שטנצל והוליד ארבעה ילדים.
הוא נפטר בגיל 58 לאחר מחלה קשה.
לימד במכללת האנטר בניו יורק.
קליקשטיין חיבר קונטרס בשם "הערות מתמטיות על הלכות קידוש החודש" במטרה ליישב את הסתירות שמעלה החזון איש בדברי הרמב"ם.
הוא קיבל הסכמה מרבי יעקב קמנצקי.
קדרון נולד בשם אברהם קרֶמֶר ב-1919 בפולין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
למד לתואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובמדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הצטרף לארגון "ההגנה", שירת בש"י והפעיל סוכנים בקרב אנשי המנדט הבריטי והיה ראש הש"י בחיפה.
קדרון היה מחוטפי אנשי האצ"ל יחיאל שרון, דניאל אטיאס וידידיה סגל.
בצה"ל שירת כמפקד ש"מ/3 – היחידה לביטחון שדה ולריגול נגדי במודיעין הצבאי, בדרגת סרן, והיה מהחוקרים והשופטים שהוציאו להורג במשפט שדה את מאיר טוביאנסקי, על לא עוול בכפו.
עם הקמת שירות החוץ ב-1949 הצטרף קדרון למשרד החוץ כעובד המחלקה המדינית.
משנה זו ועד 1951 כיהן כראש שלוחת רומא במחלקה המדינית של משרד החוץ, וב-1952 מונה לראש רשות הביון, הגופים שקדמו למוסד.
ב-1953 מונה לעוזר ראשי ליועץ לענייני המזרח התיכון, ב-1954 מונה לקונסול בקפריסין, ב-1956 היה סגן היועץ לענייני ערבים, ב-1957 מונה לנספח לעיתונות בשגרירות ישראל בלונדון, ומ-1959 עד 1963 שימש ראש מחלקת המחקר במשרד החוץ וחבר ועדת ראשי השירותים.
בתפקידו הבא כיהן כציר ישראל ביוגוסלביה, וב-1965 מונה לשגריר ישראל ב וכיהן בתפקיד עד סוף 1967.
ב-1968 שב קדרון לישראל ומונה לסמנכ"ל משרד החוץ לענייני מינהל, וב-1972 מונה למשנה למנכ"ל המשרד.
בעקבות מעברו של מנכ"ל המשרד מרדכי גזית לכהונה כמנכ"ל משרד ראש הממשלה מונה קדרון במרץ 1973 למנכ"ל המשרד בפועל, ובמאי אותה שנה קיבל מינוי קבע.
הוא כיהן בתפקיד במהלך מלחמת יום הכיפורים והיה מהחותמים על הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975. בשנים 1976–1977 כיהן כשגריר ישראל בהולנד, ב-1977–1979 כשגריר בבריטניה.
ב-1979 מונה לשגריר ישראל באוסטרליה (כמו גם לשגריר לא-תושב בפיג'י, טונגה, סמואה ובפפואה גינאה החדשה), ונפטר ב-1982, במהלך כהונתו, באופן פתאומי.
הותיר את אשתו שושנה קדרון ואת שתי בנותיו.
הרב אברהם הכהן קופשיץ (ז' בניסן תרפ"ח, מרץ 1928 - כ"ח בחשוון תשע"ד, 1 בנובמבר 2013) היה רב שכונת נווה צבי בירושלים במשך חמישים שנה, מראשי ישיבת טשיבין וראש הכולל בה.
נולד בבתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים, בן בכור לרב צבי קופשיץ ולחיה רוחמה, בת הרב שמואל הלל שינקר.
בשנותיו הראשונות גדל על ברכי אבי סבתו, הרב יוסף חיים זוננפלד.
למד בתלמוד תורה עץ חיים, בישיבת תפארת צבי ולאחר מכן בישיבת תפארת ציון בבני ברק, שם למד אצל הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
בתחילת שנות ה-40 עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
אביו הקפיד לבוא לישיבה מדי ערב וללמוד עם בנו בשעות הלילה, כדי להשגיח עליו לבל יושפע מהאווירה ששררה באותן שנים שסחפה צעירים חרדים להתגייס לשורות ארגוני המחתרות.
במשך כמה שנים היה נבחן מדי שבוע על ידי הרב זליג ראובן בנגיס, ראב"ד העדה החרדית.
בשנת 1950 נישא למינה, בתו של הרב חיים שרגא פייבל פרנק, רבה של שכונת ימין משה בירושלים.
לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת חברון ולאחר מכן בכולל של ארגון תל"ת בבית שמש, שם שהה במשך כל ימות השבוע ושב לביתו לשבת.
במשך שנה היה מתלמידיו הקבועים של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנת 1964, עם הקמת שכונת נוה צבי, התמנה כרב השכונה וכיהן כרב בית המדרש "אור הצפון" בשכונה.
בשנת 1966, זמן קצר לפני פטירת הרב דב בריש וידנפלד, הצטרף לצוות הר"מים של ישיבתו - כוכב מיעקב.
לאחר תקופה התמנה לעמוד בראשות כולל האברכים של הישיבה.
ישב בהרכבים של בית הדין בירושלים יחד עם רבני העיר הרב בצלאל ז'ולטי ולאחר מכן הרב יצחק קוליץ.
היה אב"ד בבית הדין לממונות בירושלים ושימש רבות כבורר בסכסוכים ממוניים.
נפטר בכ"ח בחשוון תשע"ד, שעות ספורות לפני כניסת שבת.
הלווייתו יצאה מישיבת כוכב מיעקב ועברה דרך בית הכנסת "אור הצפון" שבשכונת נוה צבי.
נקבר סמוך לכניסת השבת בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב אליהו שוב - מראשי ישיבת אהבת תורה במודיעין עילית
הרב משה כהן - מראשי ישיבת מאה שערים
הרב נחום יברוב - רב השחיטה בבד"ץ שארית ישראל ומחבר סדרת "דברי סופרים"
הרב יצחק כהנא - ראש ישיבת כנסת מרדכי במודיעין עילית
הרב יצחק זילברמן - רב קהילת חניכי הישיבות בשכונת נווה יעקב בירושלים.
אברהם קושניר (נולד ב-1945) הוא עיתונאי, במאי, מפיק ויוצר ישראלי.
נולד בירושלים, בן־הזקונים להוריו, ברכה וניסן קושניר.
הוא בוגר החוגים לכלכלה ולמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה הכתב לענייני כלכלה בעיתונים "למרחב" ו"דבר" ובקול ישראל, וכן היה הכתב הראשון לענייני כלכלה של הטלוויזיה הישראלית.
בשנים 1978–1983 כיהן כיועץ הכלכלי בשגרירות ישראל בבריטניה.
ב-1974 הוציא את ספרו הראשון כשהיה ראש הדסק הכלכלי בטלוויזיה הישראלית הערוץ הראשון.
הספר 'גילוי' הוא רומן מתח כלכלי פוליטי, כביכול פרי דמיונו של המחבר, אך למעשה מתאר את הסיפור האמיתי של גילוי שדה הנפט באבו רודס על ידי קבוצת משקיעים מארצות הברית והחברה הבורסאית 'ירדן'.
מ-1992 עד 2019 שימש כמנכ"ל חברת טורא תקשורת בע"מ, שהפיקה סדרות נוער לטלוויזיה כמו "חלום עליכם" בהנחיית עוזי חיטמן, סרטים דוקומנטריים, תוכניות בתחומי היהדות ומחשבת ישראל, סדרות על נושאים חברתיים ועל ערביי ישראל.
בין עשייתו כבמאי: הסדרה על חכמי ספרד ואנשי השם ששודרה בערוץ 2 ובערוץ ההיסטוריה וסרט הקולנוע "ברוריה".
כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של תיאטרון החאן בירושלים.
היה חבר בהנהלת תיאטרון ירושלים, בהנהלת בית הספר לקולנוע וטלוויזיה סם שפיגל, ודירקטור בעמותת 'יד רחל'.
ב-2009 הפיק וביים את סרט הקולנוע "ברוריה" שבכיכובם של הדר גלרון, ברוך ברנר ואלון אבוטבול.
ב-2014 החלה הקרנת סרטו "מבצע חמניה".
הסרט – בכיכובם של יהורם גאון, יוסי מרשק, דניאלה קרטס וצופית גרנט – מספר את הסיפור מאחורי הקלעים של פיתוח האופציה הגרעינית של ישראל.
ב-2018 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספרו "הפיתוי של ברוריה", עליו כתב רקטור אוניברסיטת בר-אילן לשעבר הפרופסור יהודה פרידלנדר: "זהו רומן היסטורי ואקטואלי בעת ובעונה אחת, שיש בו ייחודיות שמן הראוי להביאה לקהל שוחרי הספרות העברית." קדם לו הספר "גילוי", רומן כלכלי פוליטי המתרחש סביב גילוי הנפט באבו רודס.
בספטמבר 2020 יצא לאור ספרו השלישי, "בנק הדמים", רומן בלשי המתרחש במערכות הקובעות את חיינו.
בספטמבר 2022 יצא בהוצאת סטימצקי ספרו הרביעי "נראה לאחרונה בעמק רפאים" רומן בלשי, המכניס את הקורא אל העולם החשאי שבו מתקבלות ההחלטות שעניינן דיני נפשות.
רב פקד שושנה זבולוני, שפיענחה את תעלומות 'הפיתוי של ברוריה" ובנק הדמים", חוקרת את היעלמותו של צעיר לונדוני מהוספיס במושבה הגרמנית ברחוב עמק רפאים בירושלים.
חתן פרס ישראל לעיתונות רון בן ישי כתב על הספר: "העלילה אומנם בדיונית, אבל רבות מהסיטואציות המתוארת בה אכן קרו במציאות.
אני יודע, כי דיווחתי עליהן".
ב-2023 יצא לאור ספרו החמישי, "פרפר לימון".
זהו ספר ילדים המספר על משחק מחבואים, בו פרפר לימון עוזר לילד המחפש את המסתתרים לגלות את מקום מחבואם.
האיורים בספר הם של יהושוע "ג'קי" ג'קסון, שבמשך 60 שנים פרסם את ציורי "איפה הילד" בעיתון ידיעות אחרונות.
בספר כלולים איורים שעל הקוראים לגלות את הילדים המתחבאים.
ביוני 2024 יצא לאור בהוצאת סטימצקי ספרו השישי "מלחמת השחרור של זהבה".
בספר מבחר מכתבים של זהבה קושניר חקלאי, שכתבה לחברתה צילה לונדון מנוסי משנת 1946 ועד 1952. המכתבים, שהיו גנוזים במשך 75 שנה, שופכים אור על סיפור התבגרותה של נערה ירושלמית בתקופת המנדט הבריטי ומלחמת השחרור.
אברהם קאופמן (22 בנובמבר 1885 - 25 במרץ 1971) היה רופא יהודי יליד אוקראינה שחי ופעל בסין בכלל ובחרבין בפרט והתיישב בסוף חייו בישראל.
הוא היה פעיל ציוני, שתרם להתיישבות היהודית באימפריה היפנית, ועזר להגן על עשרות אלפי היהודים שחיפשו מקלט מהנאצים במזרח אסיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כתוצאה מקשריו עם הרשויות היפניות במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת סין–יפן השנייה, הוא נחטף, נעצר ונאסר על ידי הרשויות הסובייטיות מיד לאחר המלחמה.
הוא נכלא במחנה גולאג משנת 1945 עד 1956. רשויות ישראליות פעלו לזרוז עלייתו לישראל.
לאחר שחרורו של קאופמן מהגולאג בשנת 1956, הוא עבר לקרגנדה, קזחסטן, וב-25 במרץ 1961 עלה לישראל יחד עם בנו תיאודור (טדי).
ד"ר קאופמן בילה את שארית חייו כרופא המתמחה ברפואת ילדים תחת ההסתדרות, ונפטר בתל אביב בשנת 1971.
אברהם קאופמן נולד ליוסף סלמנוביץ קאופמן (Yosef Zalmonovich Kaufman) בשנת 1885 במגלין, כפר יהודי זעיר ליד צ'רניהיב שבאוקראינה (כיום אזור זה חלק של רוסיה).
הוא היה נין של שניאור זלמן מלאדי, אשר ייסד את חסידות חב"ד.
קאופמן סיים את לימודיו בגימנסיה מסורתית בפרם, רוסיה בשנת 1903, שם החל להתעניין בציונות.
לאחר מכן הוא הכל ללמוד רפואה משנת 1904 באוניברסיטת ברן, שבשווייץ, סיים את לימודיו וחזר לרוסיה בשנת 1908 או 1909.
קאופמן הפך לציוני נלהב, ובמהלך עבודתו בפרם לאחר סיום לימודיו הרפואיים, הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי לתמיכה בתנועה.
הוא נסע לערים שונות כדי להרצות על ציונות, ופיקח על אגודת חובבי ציון שבראשה עמד אביו, יוסף.
אשתו של קאופמן נרשמה גם היא ללימודי רפואה באוניברסיטת ברן.
בנו של קאופמן, תאודור (Theodore) הפך לנשיא האיגוד של תושבים יהודי סין (Former Jewish Residents of China), ולאגודת הידידות של ישראל סין.
אשתו של תאודור, Rasha Segerman, למדה בנעוריה בבית הספר היהודי בשאנגחאי.
אברהם קורנפלד (נולד ב-10 בדצמבר 1982) הוא טיפוגרף ישראלי, מעצב גופנים ומעצב גרפי, יוצר, מרצה לעיצוב ומייסד קבוצת הפונטים "אאא".
נולד וגדל ברובע היהודי בירושלים למשפחה חרדית, יש לו שבעה אחים ואחיות ובהם יוצרים נוספים, ביניהם שפרה קורנפלד.
כשהיה בן 15 יצא בשאלה יחד עם רוב משפחתו.
הוא בוגר לימודי תואר ראשון בחוג לצילום במכללת הדסה ירושלים (2004–2006), ובמחלקה לתקשורת חזותית בשנקר (2006–2010).
בשנת 2011 ייסד את אאא בית לטיפוגרפיה עברית, שפועל בתחומי עיצוב טיפוגרפי ועיצוב גופנים עבריים.
בשנת 2009 ייסד את מגזין אנטייטלד, יחד עם טליה זליגמן.
בשנים 2013–2014 עיצב את כתב העת אלכסון, ואת המגזין אופוס.
החל משנת 2012 מרצה במחלקות לעיצוב תעשייתי ולתקשורת חזותית בשנקר.
בשנת 2010 התחיל קורנפלד פרויקט מתמשך בשם "שלט כניסה".
זהו ארכיון מצולם של שלטי כניסה להתיישבויות מאזורים שונים בישראל.
בתוך ההגדרה של 'התיישבויות' נכללים – ערים, מושבים, קיבוצים, עיירות, כפרים, מועצות מקומיות, ויישובים.
בשנת 2015 הצטרפו לפרויקט יעל שגב, אורי זקהם, אלה סברדלוב קרן ורן שנברגר.
קורנפלד הקים יחד עם טליה זליגמן את מגזין אנטייטלד, מגזין קבוצתי המפרסם רשומות ועבודות של יוצרים מעולמות תוכן של עיצוב ואמנות..
אברהם נתן (אבי) קלוגר (נולד ב-17 באוגוסט 1958) הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, מתמחה בהתנהגות ארגונית.
קלוגר נולד ב-1958. הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1983 ותואר שני בפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1985. סיים דוקטורט בשנת 1989 במכון הטכנולוגי ע"ש סטיבנס, בהובוקון ניו ג'רזי.
כיהן כראש החוג למנהל עסקים, וכמנהל האקדמי של תוכנית המ.ב.ע.
למנהלים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בבית הספר למנהל עסקים מרצה פרופסור קלוגר בקורסים: ניהול בישראל: פרויקט וסמינריון, שיטות מחקר לדוקטורנטים: מודל ליניארי היררכי HLM, שיקולים תאורטיים בניהול משאבי אנוש וסמינריון בהתנהגות ארגונית.
בעבודה המחקרית המרכזית שלו בשנות ה-90 תיעד את הנזק שמשוב גורם לביצועים, עבודה שזיכתה אותו, יחד עם פרופ' אנג'לו דה-ניסי, בפרס המאמר המצטיין בתחום ההתנהגות ארגונית לשנת 1996 מאת האקדמיה לניהול (Academy of Management) ולפרס הראשון ע"ש ויליאם או-וונס על מחקר בתחום הפסיכולוגיה הארגונית-תעשייתית מהחברה לפסיכולוגיה ארגונית-תעשייתית.
חיפושיו אחר מענה לנזקי המשוב הובילו אותו, יחד עם ד"ר דינה ואן-דייק ולצד תלמידים נוספים, למחקר בדבר השפעת "הרוצה" לעומת "המוכרח" בתגובה למשוב.
כמו כן, להצעת כלי הערכה חלופי המכונה "ריאיון מקדם" (feedforward interview), יחד עם ד"ר דינה ניר.
כלי זה נועד לייצר משוב של העובד לעצמו על בסיס הצלחותיו בעבר.
כיום, הוא חוקר את הכוח הסמוי של ההקשבה.
ב-2015 הציג את גישתו להקשבה בהרצאת TEDx.
אברהם לאון קורנצווייג (באנגלית, מגרמנית: Abraham Leon Kornzweig, 18 בספטמבר 1900 – 20 ביוני 1982) היה רופא עיניים יהודי-אמריקאי.
נודע כחוקר וכמייסד החברה לאופתלמולוגיה גריאטרית.
יחד עם פרנק באסן תיאר לראשונה את התסמונת הגנטית אבטאליפופרוטאינמיה הקרויה על שמם תסמונת באסן-קורנצווייג.
אברהם קורנצווייג נולד בניו יורק.
בשנת 1922 סיים תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה וב-1925 תואר "דוקטור לרפואה" בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 1928-1925 השתלם בבית החולים מאונט סיני בניו יורק, בין השאר גם בפתולוגיה אצל ברנרד סמואלס.
אחר כך עבר כרופא פרטי עד שנת 1934. אחר כך חזר לבית החולים "מאונט סיני" והתמחה בו באופתלמולוגיה עד שנת 1936 כשהוסמך כמומחה.
למשך 17 שנה לימד כמרצה בבית הספר לרפואה בלוויו של אוניברסיטת ניו יורק ואחר כך בבית הספר לרפואה מאונט סיני, שבו התמנה לפרופסור "קליני" לרפואת העיניים.
בהגיעו לגיל הפנסיה התמנה לפרופסור אמריטוס.
קורנצווייג כיהן גם כמנהל מחקר וראש מחלקת רפואת עיניים בבית האבות ובית החולים הגריאטרי של הקהילה היהודית.
בשנת 1972 פרש מהעבודה מסיבות בריאות.
עם זאת, המשיך בעבודות מחקר עד מותו בשנת 1982.
קורנצווייג היה נשוי לשיפרה לבית גולדברג, ילידת יאש, רומניה ולזוג נולדה בת.
בשנת 1950 פרסמו פרנק באסן ואברהם קורנצווייג מאמר שבו תיארו לראשונה מחלה מולדת נדירה הידועה כאבטאליפופרוטאינמיה שבה הגוף אינו מייצר כילומיקרונים - הכוללים, בין השאר, ליפופרוטאינים בעלי צפיפות נמוכה LDL ובעלי ציפיות נמוכה מאוד VLDL, על רקע חסר בבטאליפופרוטאין.
החולים במחלה זו אינם יכולים לעכל בצורה תקינה את השומנים וסובלים מתסמינים נוירולוגיים - כמו אטקסיה דומה לאטקסיית פרידריך, נוירופתיה פריפרית וליקויים עצביים אחרים, כדוריות אדומות מעוותות, בעלות "חוחים" והקרויות "אקנתוציטים", מחלת רשתית - רטיניטיס פיגמנטוזה, שלשולים שומניים (סטיאטוראה), גדילה מעוכבת, לפעמים פיגור שכלי קל.
קורנצווייג פרסם מעל 50 מחקרים וספרים, והחל משנת 1948 סדרת מאמרים על העין בגיל זקנה.
אברהם קאולי היה משורר, סופר ומסאי בריטי יליד לונדון.
בזמנו קאולי נחשב לגדול משוררי דורו, והאפוס שלו "תלאות דוד" כעולה על "ירושלים המשוחררת" של טורקוואטו טאסו.
ג'ון מילטון אף החשיבו לאחד מגדולי המשוררים האנגלים בכלל.
מימי אלכסנדר פופ, כל שכן ויליאם הזליט ואילך, הביקורת האנגלית הלכה והמעיטה בערך שירתו.
למרות זאת, לשירת קאולי היה תמיד חוג מצומצם של קוראים ולמדנים.
קאולי התחיל לחבר שירה בגיל עשר, בחברו אפוס רומנטי, לאחר שקרא את "מלכת הפיות" של ספנסר.
הכרך המוקדם ביותר של קאולי, "פרחי שיר" (1633), יצא לאור כשהיה בן חמש-עשרה בלבד, ומכיל חיקויים של אסכולת ספנסר ואליזבתנים אחרים.
בשנים 1632–1636 חיבר את המחזה הפסטורלי "חידת האהבה".
ב־1641 חיבר באוניברסיטת קיימברידג', בסגנון "בניו" של בן ג'ונסון, את הקומדיה "האפוטרופוס", שהוצגה בהצלחה מלפני הנסיך צ'ארלס כשביקר באוניברסיטה.
בחודשיו האחרונים בקיימברידג' החל לחבר את האפוס "תלאות דוד", ממנו השלים רק ארבעה ספרים.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, קאולי תמך במלוכה וגלה עם המלכה ואמה לפריז, גלות שנמשכה שתים-עשרה שנה.
אזי שירת כמזכיר נאמן של המלך בשליחויות מסוכנות ברחבי אירופה.
קאולי חיבר אפוס על מלחמת האזרחים, שנאבד ונתגלה מחדש ב-1973.
בשנת 1647 יצא לאור קובץ שירי האהבה המצליח "האהובה"; ובשנת 1656 "שירים".
בכללם "אודות פינדאריות", חלקם תרגומים של פינדארוס, ורובם שירים מקוריים בצורת שירו.
בחיקוי מקורי של צורת האודות של פינדארוס, קאולי התרחק מהצורה המקורית.
בכל זאת, לאודות הפנדאריות של קאולי הייתה השפעה גדולה על השירה האנגלית, ובמיוחד על האודות של ג'ון דריידן, תומאס גריי, ויליאם וורדסוורת' ופרסי ביש שלי.
המסות של קאולי, אותן חיבר בשנותיו האחרונות לאחר שפרש ל, מביעות מחשבות טבעיות טהורות בסגנון פשוט וחינני, המצרף פרוזה בהירה עם תרגומי שירה לטינית קלאסית, ונחשבות כשייכות למיטב הפרוזה האנגלית.
כתב : "לשוחח עם הפרוזה של קאולי זה כמו להתהלך בחורש ירוק לאורך גדת נחל מוצלת.
יש טבעיות, רעננות תמימה, ישירות, וברכה המצמיחה כמו שממריצה, המנעימה כמו שמעוררת השראה".
קאולי נקבר ב-"פינת המשוררים" לצד צ'וסר וספנסר.
האפוס "תלאות דוד" חובר בהשראת התנ"ך, ובמתכונת האפוסים של הומרוס, ורגיליוס, וטאסו.
להבדיל מהאפוס "מלכת הפיות" של ספנסר, "תלאות דוד" מיוסד על דברים אמיתיים ולא על שגיונות, עוסק במחשבות וברגשות ולא בציורים, וכתוב בסגנון נכבד ונעים.
"תלאות דוד" פרץ את הדרך לאפוס "גן העדן האבוד" של מילטון, שבעקבותיו חוברו בשווייץ ובגרמניה האפוסים של גסנר ושל קלופשטוק, שבעקבותיהם חוברו בישראל האפוסים התנכיים של נפתלי הרץ וייזל, שלום הכהן, משה מנדלסון מהמבורג, יל"ג, בנימין קאוול, צבי הירש וסטרלינג, ואחרים.
כתב תומאס ריימר: "קאולי הבין את הטהרה, הנהירות וההוד של סגנון, ואת המעלה של משקל.
הוא היה מסוגל להבחין במה שיפה ונעים בטבע, ולהביע את מחשבותיו בלי שום קושי או מגבלה...
בקיצור, הוא הבין את הומרוס ואת ורגיליוס, ובזהירות השתמש בהם כראוי...
ב-'תלאות דוד' (חלקי ולא מושלם כהיותו) נוצץ משהו מנופך נעלה יותר, חופשי יותר, חדש יותר, אצילי יותר, ממה שמופיע ב-'ירושלים המשוחררת' של טאסו".
המשוררים המטאפיזיים, מונח שטבע סמואל ג'ונסון, הייתה קבוצה של משוררים אנגלים, מג'ון דאן ועד אברהם קאולי, שמאפייניה העמסת מחשבות מחודדות על שירה או כתיבה למדנית בצורה של שיר; תוך צירוף רעיונות הרחוקים זה מזה, ודימויים לא טבעיים, בהתבסס על למדנות וניתוח אנליטי דק.
זו שירה שלעיתים רחוקות נשגבת ולרוב נעדרת רגש אמיתי; המביעה רעיונות שהם בדרך-כלל חדשים ומפתיעים, אך רק לעיתים רחוקות טבעיים וכלליים.
קאולי הביא את צורת השיר המטאפיזית לשיא שכלולה, מוסיף לה יותר רגש ומוזיקה ביחס לקודמיו.
כתב צ'ארלס לם: "דאן וקאולי, שהייתה להם יותר שנינות, ויכולת המחשה, מאשר לאנשים אחרים, כביכול לא היו מסוגלים לטבע או לרגש...
בעוד שבמטאפורות הכבדות ביותר שלהם - במבוכים המבלבלים של השאלות ואמצעים ספרותיים - חום נשמה ורגש נדיבות נוצץ ב'מכלול', אשר 'ארבעים אלף', מאלו הנקראים משוררים טבעיים, לא יוכלו להמציא".
כתב קולרידג': "במשוררים הבכירים, מדאן ועד קאולי, אנו מוצאים את המחשבות הכי פנטסטיות ויוצאות-דופן, אך בלשון הכי טהורה ואמיתית; במשוררים המודרניים - את המחשבות הכי מובנות מאליהן, אך בלשון הכי פנטסטית וסתמית".
אברהם קאולי היה פופולרי מאוד עד לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-18. בחייו קובץ השירים "האהובה" היה ספר השירה הנקרא ביותר באנגליה.
משנת 1688 ועד שנת 1721 יצאו לאור ארבע-עשרה מהדורות של כתביו.
בדורו רבים היו משוכנעים שקאולי הבטיח את מקומו כאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
אלא שבמהלך המאה ה-18 טעם האנשים השתנה.
ברוב שיריו קאולי לא הסתמך על טעמו הטבעי המעולה, אלא נגרר אחר הטעם הבינוני המלאכותי של בני זמנו; מה שהלך וצרם לדורות הקאלסיציסטים של דריידן ופופ, כל שכן למבקרים הרומנטיים כעבור מאה שנה.
כתב אדמונד גוס על היחס לקאולי: "הדור של דריידן העריץ בהתלהבות את גאונותו, אך לא בלי ביקורת.
הדור של פופ שיבחו בקרירות, מבלי לקוראו, ותוך חמשים שנה לאחר מותו, האדם שאין כמותו מהרטסטורציה, נהיה שולי ונשכח".
כתב ריצ'רד הרד על קאולי: "הכישרונות המייחדים אותו ככותב מנומס אינם אלא מקצת שבחו.
יש בו משהו נעים מעל ולמרות כושר הביטוי.
זה נועם מוסרי, ורגישות עדינה של השכל, שכולם קולטים ואוהבים בשירה של מר קאולי".
כתב תומאס ספראט על קאולי: "מעט חברים וספרים, לב שמח, ומצפון נקי, היו מלוויו הקבועים.
אמנם הוא לקח עמו את שירתו, אולם הפרישה כמו גם את עצמו: הוא הקדישה לשרת את יוצרו; לתאר את התמונות הגדולות, של דת ושל מידות הטובות, שגדשו את שכלו.
והוא השתמש במוזיקה שלו, כפי שדוד ניגן לפני שאול, לשיר ולשבח את א-להים והטבע, ולהסיר רוח רעה מלבבות האנשים...
בחייו הוא צירף את התמימות והכנות של המלומד לאנושיות והנימוס הטוב של איש החצר.
בשיריו הוא איחד את האיתנות והאמנות של הראשון עם העדינות והחינניות של השני...
הוא הצטיין הן בפרוזה והן בשירה, ולשתיהן יחדו שלמות, מצוינת לשבח יותר מכל אצל כמה קדמונים, מובנת מאליה, אך כל כך קשה לחיקוי".
רבי אברהם קלויזנר (סביבות ה'ק' - ה'קס"ט/ה'ק"ע; מכונה גם מהרא"ק) שימש כרב, וככל הנראה גם כראש ישיבה בווינה במאה ה-14. על פי עדות תלמידו רבי אייזיק מטירנא המהרא"ק חיבר הגהות לספר מנהגים קדום יותר המסודר לפי לוח השנה החל מראש חודש אלול.
בנוסף חיבר המהרא"ק ספר העוסק בהלכות שחיטה ובדיקה.
תלמידיו המהר"י טירנא והמהרי"ל חיברו את ספרי המנהגים המפורסמים והמשפיעים ביותר במאות השנים שלאחר מכן, בשניהם מובא רבות מתורתו של רבם המובהק, המהרא"ק.
פסיקותיו מובאות גם בכתבי חכמי אשכנז אחרים, ובהם המהר"י וייל.
בארכיון העיר וינה המהרא"ק מכונה בתואר כבוד "מייסטער" ומופיע כנשוי לרבקה, שמופיעה כאלמנה ברישומים מחורף ה'ק"ע, דבר המעיד על מותו מאז השנה שלפני בה עוד הופיעו כנשואים.
על פי דברים שהובאו בלקט יושר משמו של רבי ישראל איסרלן, וכן מדברי המהרי"ל בשו"ת שלו, משתמע שהמהרא"ק כיהן כראש ישיבה בווינה לצד מהר"ם ס"ל, והמשיך לכהן גם לאחר מותו של המהר"ם.
ספר מנהגים - מחבר הגהות רבות מתוך ספר המנהגים המכונה לעיתים "מנהגי מהרא"ק" בשל זאת, הוהדר על ידי הרב חיים יהודה ארנרייך, ושנית על ידי מכון ירושלים.
ספר שחיטות ובדיקות - הגהות על ספר ל"ו שערים לרוקח נדפס מכתב יד על ידי מכון משנת אפרים ירושלים ה'תשפ"א, בתוך 'רבינו מנחם ממירזבורק' חלק ב.
כמו כן, נראה שחלק מההגהות חוברו אף לאחר המהרא"ק.
ההגהות בספר מביאות מסידור רש"י ומחזור ויטרי, מנהגי מהר"ם מרוטנבורג, התשב"ץ, המרדכי, הרא"ש, הגהות אשרי, הגהות מיימוניות, טור אורח חיים ועוד.
סגנונו של המהרא"ק הוא בעיקר לצטט את לשון המקורות אותם הוא מביא לעדות על המנהג, כך שפעמים רבות לא ברורה דעתו האישית בנדון, פרט שחשוב במקרים בהם מביא שני מקורות סותרים.
מאידך, סגנון זה מהווה לעיתים עדות קדומה על נוסח שונה בספרי הפסיקה האשכנזיים הקדומים.
ספר המנהגים היווה ככל הנראה את ההשראה לתלמידיו המהר"י טירנא והמהרי"ל, לחבר ספרי מנהגים נוספים ולהפיץ את תורתם.
דבריו ומנהגיו של המהרא"ק מובאים רבות בספרי תלמידיו.
אברהם קונן (בהולנדית: Abraham Kuenen; 16 בספטמבר 1828 – 10 בדצמבר 1891) היה תאולוג הולנדי.
אברהם קונן נולד בהארלם למשפחת בעל בית מרקחת.
לאחר שאביו נפטר הוא עזב את הלימודים במטרה לעזור למשפחה בניהול העסק.
בעזרת חברים הוא המשיך בלימודים וסיים את לימודי באוניברסיטת ליידן עם התמחות בתאולוגיה.
נושא הדוקטורט שלו היה תרגום מערבית של פרקים מבראשית על בסיס נוסח שומרון.
בשנת 1855 הוא התמנה לפרופסור.
אברהם קונן היה בין התומכים בזרם "התאולוגיה החדשה" בהולנד.
העבודה הבולטת שלו הייתה בנושא מחקר היסטורי-ביקורתי בנושא מקור ואוסף ספרי הברית הישנה.
היא פורסמה ב-3 כרכים, ותאמה את הדעות של היינריך אוולד.
בהמשך הוא פרסם ספרים נוספים שהוקדשו לתנ"ך.
מספר עבודות שלו תורגמו לאנגלית, ובשנת 1892 הוא נסע לאנגליה, כדי להעביר קורס בנושא "דתות לאומיות ודת אוניברסלית".
בשנת 1883 אברהם קונן היה נשיא כנס מזרחנים שנערך בעיר ליידן שבהולנד.
שלוש שנים לאחר מותו, סיים קארל בודה לתרגם לגרמנית כתבים נבחרים מיצירותיו, ופרסם אותם.
הרב אברהם אלתר (אלטר) קוטנר (1900 בערך – 22 בפברואר 1975) היה רב ברומניה, בגרמניה ובישראל.
כיהן כרבה האשכנזי הראשי של העיר לוד מקום המדינה ועד לפטירתו.
נולד בוורשה בסביבות שנת 1900 לאביו אשר יהודה.
למד בישיבת תורת חיים בעיר ובישיבת ראדזימין אצל הרב פינחס מנחם זינגר, ונסמך לרבנות.
כיהן כרב בעיירה צימישליה שבבסרביה (אז ברומניה, היום ברפובליקת מולדובה).
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן כרב מחנה העקורים בפוקינג (ולדשטאדט) , המחנה השני בגודלו בגרמניה.
עלה לישראל בשנת 1948 והיה מראשוני המתיישבים היהודים בלוד, והתמנה לרבה האשכנזי הראשי של העיר וליו"ר המועצה הדתית, לצד הרב הספרדי יצחק אביחצירא.
הוא ייסד בעיר מערכת כשרות ופעל להפסקת מכירת הבשר הטרף ולמניעת חילולי שבת.
היה חבר הוועדה המרכזית של חבר הרבנים של המפד"ל.
נפטר ב-22 בפברואר 1975, י"א באדר ה'תשל"ה, לאחר מחלה ונקבר בהר המנוחות.
על שמו רחוב בשכונת אזבסטונים דרום בלוד, וכן בית הכנסת המרכזי ברחוב הרצל.
ראשית דעת – דרשות והגות.
ספר זה הוא ראשון בסדרה בת עשרה כרכים שכתב בשבתו ברומניה, אך את שאר הכרכים טרם הספיק להדפיס לפני השואה והם אבדו במלחמה.
קלאוזנר נולד בממפיס, טנסי, אחד מחמשת ילדיו של יוסף קלאוזנר, מהגר הונגרי, שהיה בעל חנות כלבו, וטילי בינסטאלק קלאוזנר, מהגרת מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת דנבר בשנת 1938, והוסמך בהיברו יוניון קולג' בשנת 1941.
לאחר ההסמכה לרבנות הצטרף קלאוזנר לצבא ארצות הברית, ושירת כרב צבאי בבית החולים הכללי לוסון באטלנטה, ג'ורג'יה.
הוא יצא לגרמניה והוטל עליו להצטרף לבית חולים צבאי מס' 116, שנכנס לדכאו במאי 1945, שלושה שבועות לאחר שחרור המחנה.
הרב אלי בוהנן (Eli Bohnen) היה הרב הראשון בצבא ארצות הברית שהגיע לדכאו לאחר שחרורו, אך היחידה של בוהנן נותרה זמן קצר בלבד.
הרב קלאוזנר הגיע זמן קצר לאחר מכן.
בימיו הראשונים של קלאוזנר בדכאו, ניצולים שאלו אותו שוב ושוב אם הוא מכיר את בני משפחתם ויכול לסייע במציאתם.
חוויות אלה שכנעו את קלאוזנר בחשיבות העבודה לאיחוד משפחות שהופרדו במלחמה.
בשבועות קיומו של בית החולים 116 בדכאו, פעל קלאוזנר למציאת מצעים ואוכל, כולל מוצרי כשרות, ל-32,000 הניצולים.
הוא פעל להרכיב רשימות ניצולים ודאג שרשימות אלה, אותן כינה "שארית הפליטה", יפורסמו במחנות אחרים.
קלאוזנר פרסם שישה כרכים מרשימות "שארית הפליטה" והפיץ אותם.
הוא עבר ברחבי בוואריה וחיפש ניצולים, עזר לאיחוד משפחות והקים מרכז לניצולים במוזיאון הגרמני במינכן.
מי שלא מצא את שמות קרובי משפחתו ברשימות "שארית הפליטה", כתב הערות והדביק אותן על הקירות במקום, בתקווה שקרובי משפחתו יבקרו במקום וימצאו אותן.
כאשר הצטווה בית החולים 116 לעבור למחנה אחר, הצטרף קלאוזנר לבית החולים אך שב באופן חשאי לדכאו בניגוד לפקודות הצבא ואמר למפקד יחידת בית החולים 127 בדכאו שהוא הוקצה מחדש לשם.
יחידה 127 יצאה מדכאו, ביום בו קלאוזנר נסע ברחבי בוואריה, ובכך אפשרה לקלאוזנר להישאר בדכאו.
התנאים בדכאו, כמו בכל מחנות הריכוז לשעבר ובמחנות העקורים, היו לרוב גרועים למדי עם צפיפות ואוכל לא מספק, מחסה דל, וביגוד וציוד רפואי חסרים.
ב-1 ביולי 1945, במחנה העקורים פלדאפינג ליד דכאו, הקימו קלאוזנר וזלמן גרינברג, ניצול דכאו, את הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה כגוף המייצג הרשמי של העקורים היהודים.
מטרת הוועד הייתה לייצג את האינטרסים של העקורים היהודים ולהפנות את תשומת הלב למצוקתם.
קלאוזנר נחרד מהעובדה שהניצולים עדיין גרו במחנות באותם תנאים כפי שהיו תחת הנאצים.
הוא כתב מכתבי מחאה הכוללים דיווחים מפורטים על תנאים אלה ושלח אותם לשרשרת הפיקוד של הצבא.
קלאוזנר כתב גם לארגונים יהודיים שונים בארצות הברית, שלדעתו לא עשו כל שביכולתם כדי לעזור לניצולים.
קלאוזנר סייע בהקמת בתי חולים ליהודים וברכישת בגדים, מזון וציוד רפואי.
מעשיו העמידוהו לעיתים קרובות בסכסוך עם הצבא, הצלב האדום, סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות וארגונים יהודיים שונים.
יחסיו עם הג'וינט היו רעועים.
הג'וינט הוציא אותו מגרמניה, אך קלאוזנר חזר, הפעם לקאסל שבגרמניה.
ארל הריסון, דיקן בית הספר למשפטים מאוניברסיטת פנסילבניה ונציג ארצות הברית בוועדה הבין ממשלתית לפליטים, הגיע לגרמניה ביולי 1945 כדי לחקור את התנאים במחנות העקורים בתפקידו מטעם ממלא מקום מזכיר המדינה ג'וזף גרו, עם מכתב תמיכה של הנשיא טרומן.
קלאוזנר נפגש עמו בדכאו, הדריך ביקורים במחנות בלנדסברג, פלדאפינג, מנזר סנט אוטיליין ומקומות אחרים, ודאג כי הריסון יתוודע לנציגי העקורים היהודים ויתבונן ממקור ראשון במצב.
הקבוצה הקטנה עמה עבד האריסון, כולל ג'וזף ג'יי שוורץ, מנהל אזור אירופה של הג'וינט, סיירה בכשלושים מחנות עקורים.
דו"ח הריסון לנשיא טרומן טען כי תנאי החיים של העקורים בפיקוח צבא ארצות הברית אינם טובים בהרבה מכפי שהיו תחת הנאצים.
הריסון המליץ על שליחת ניצולי השואה לארץ ישראל במקום לשלוח אותם לארצות מוצאם.
בהוראת הגנרל אייזנהאואר, התנאים שופרו במהרה במחנות.
זיכרונותיו של קלאוזנר כוללים תיאור חוויות ייחודיות מתקופתו בגרמניה.
לאחר הקמת מדינת ישראל, קלאוזנר עזב את הצבא והחל לגייס טייסים ואחיות לצה"ל בארצות הברית.
הוא הפך לפרובוסט של היברו יוניון קולג' בשנת 1948, והיה הרב הבכיר בטמפל ישראל בבוסטון בין השנים 1949–1953. במהלך תקופה זו, קיבל תואר דוקטור בלימודי דת (Divinity) באוניברסיטת הרווארד.
הוא היה הרב בבית המקדש עמנו-אל ביונקרס משנת 1954 ועד פרישתו בשנת 1989, כשעבר לסנטה פה, ניו מקסיקו.
הרב קלאוזנר כתב 5 ספרים, כולל חתונות: מדריך מלא לכל שירותי הנישואין הדתיים והדתיים (1986), המספק טקסטים של שירותי חתונה פרוטסטנטים, קתולים, יהודים, רוסים אורתודוקסים ומוסלמים, והצעות לשילוב טקסטים בעלי אמונות שונות; ספר תפילה של ילד; וזיכרונותיו, מכתב לילדי: מקצה השואה.
הוא הופיע גם בסרט התיעודי שזכה בפרס האוסקר לשנת 1997 "הדרך הארוכה הביתה" (The Long Way Home), על ניצולי שואה לאחר שחרור מחנות הריכוז.
בשנת 1966 התחתן קלאוזנר עם יהודית שטיינברג ואימץ שני ילדים מנישואיה הקודמים של שטיינברג (רובין ומיכאל).
לו ולשטיינברג נולדו שני ילדים, ג'רמי ועמוס.
אברהם קלאוזנר נפטר ב-28 ביוני 2007 מסיבוכים ממחלת פרקינסון בגיל 92.
מארי אברהם בן מארי יוסף קארה (ה'תקכ"ט – י"ז באלול ה'תר"ט, 1815 – 5 באוקטובר 1889) היה חכם מחכמי יהדות צנעא בן המאה ה-19.
נולד למארי יוסף קארה ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
היה חולה במרה שחורה, ומחלתו מנעה ממנו לעבוד וללמד את תלמידיו ברציפות.
בשעת לימוד התלמוד והמדרש תלמידיו היו קוראים מתוך הספר, והוא היה מתקנם בעל פה.
היה מלמד בבית המדרש שבבית הכנסת בית מסורי.
אחיו הוא הראב"ד מארי סלימאן קארה.
מתלמידיו הגדולים היה מארי יחיא אביץ', שהעריצו מאוד.
הרב עמרם קורח כתב עליו:
הרב אברהם קורקוס (סביב ה'ת"ע 1710 - ניסן ה'תקמ"ד 1784) היה פוסק הלכה, דרשן, אב בית הדין ורבה של מרקש במאה ה-18.
נולד במרקש לאביו רבי משה קורקוס.
החל משנת ה'תק"ח נמנה עם חכמי העיר מרקש.
סביב שנת ה'תק"י נתמנה לדיין בבית הדין בראשות רבי דוד בן מאמאן ורבי יעקב פינטו (הרי"ף) ורבי שמואל הלוי.
בשנת ה'תקי"ד, ביקר באספי, והתכבד לדרוש בשבת כלה.
בשנת ה'תקכ"ו, אחר פטירת רבי יעקב פינטו, התמנה לאב בית הדין ולרבה של מרקש.
חברי בית דינו היו: רבי יצחק חרוש, רבי יצחק פינטו, רבי אברהם פינטו, רבי יהודה בן דוד אוחיון, ורבי שלמה אסבאג.
בית דינו עמד בקשר הלכתי הדוק עם רבי מכלוף אוחיון רבה של אספי.
רבי מכלוף ערך את פסקי בית הדין בספר 'חפץ נחמד וגנת ורדים'.
כמו כן עמד בית הדין בקשרי הלכה עם יתר דייני ערי מרוקו, כדוגמת רבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט, רבי מרדכי בירדוגו רבה של מקנס, רבי אליהו הצרפתי רבה של פאס, ועם חכמי טיטואן.
כמו כן במסגרת תפקידו כאב בית הדין, תיקן מספר תקנות לעירו.
נפטר בחודש ניסן שנת ה'תקמ"ד.
לרבי אברהם ידועים שני בנים: רבי משה שהיה רבה של מוגאדור, ורבי אהרן שהיה רב ומקובל במרקש.
פסקי דינים - מקבץ מפסקי הדין יצאו לאור בספר תשובות חכמי מראכש.
וכן בספר 'חפץ נחמד וגנת ורדים' לרבי מכלוף אוחיון.
חידושים על חושן משפט - נכתב בשנת ה'תקי"ח.
אברהם שלמה קמונדו (1781 - 30 במרץ 1873) היה פילנתרופ יהודי איטלקי והמייסד של משפחת קמונדו.
קמונדו נולד בקונסטנטינופול, באימפריה העות'מאנית.
בשנת 1832 ירש עסק בנקאי והון מאחיו יצחק (שנפטר ללא ילדים), והרחיב אותו באופן משמעותי במהלך חייו, בין השאר באמצעות השקעות בנדל"ן.
קמונדו התגורר ברובע גאלאטה עם אשתו קלרה, עימה התחתן ב-25 במאי 1804, ובנם רפאל.
כאשר ונציה הייתה תחת שלטון אוסטרי, הוא קיבל כנתין אוסטרי את התואר אביר מסדר פרנץ יוזף, ובשנת 1854, כנציג הקהילה האוסטרית של קונסטנטינופול, הוא ומשפחתו נסעו לווינה כדי להשתתף בחתונה של הקיסר פרנץ יוזף.
בשל הזיקה התרבותית וההיסטורית לאיטליה וב-18 בנובמבר 1865, הוא וכל בני משפחתו קיבלו אזרחות איטלקית.
כאשר ונציה הפכה שוב לטריטוריה איטלקית, קמונדו, כאזרח ונציאני, העניק מתנות גדולות למספר מוסדות פילנתרופיים איטלקיים, אשר כהוקרה העניק לו המלך ויקטור עמנואל את התואר רוזן ב-28 באפריל 1867, עם הזכות להעביר את התואר לבן הבכור במשפחה.
הרוזן קמונדו היה בנקאי של הממשל העות'מאני לפני ייסוד הבנק העות'מאני.
הוא קיבל פירמאן להיות בעל נדל"ן באימפריה, שעד אז הייתה זכות זו מוגבלת נתיני האימפריה העות'מאנית.
קמונדו היה פעיל למען זכויות היהודים.
הוא הקים בקונסטנטינופול קונסיסטוריה מרכזית ליהודי האימפריה, שבה היה הנשיא כמעט ברציפות; הוא הכניס רפורמות במינהל הקהילתי; וייסד בשנת 1858 מוסד חינוכי, מוסד קמונדו, בפרי פאשה, הפרבר העני והצפוף ביותר של הבירה.
מוסד חינוכי זה פעל במשך שלושים ושתיים שנה והכשיר את רוב הפקידים היהודים בשירות הממשל העות'מאני.
בעזרתו הוקם בית הכנסת היכל קדוש שפועל גם כיום.
אברהם קמונדו נפטר בפריז בגיל 88, לשם עבר בשנת 1869.
קמונדו נקבר על פי בקשתו בחלקת הקבר המשפחתית בבית הקברות היהודי.
הלווייתו התקיימה ב-14 באפריל 1873, בנוכחות נציגי הממשל העות'מאני.
הרב אברהם קורקידי (1813 - 29 ביולי 1885) היה רב, ש"ץ, דרשן ושוחט ובודק באזמיר, אדאסי ובירגאמה.
נולד בשנת תקע"ג (1813) לג'ויא (מרגלית) ורבי דוד, עליו מעיד בנו כי .
הוריו היו עניים, אך עם כל זה "יגעו עמנו בעשר אצבעותיהן ללמדנו תורה ומצות מתוך הדחק".
הוריו נפטרו במהלך מגפת הכולירא בשנת התקצ"א (1831), עת היה בן 18.
למד בישיבת בית יעקב רבי יחד עם הרב אברהם פלאג'י, שמעיד עליו שהיה מתמיד ואהוב לשמיים ולבריות וחדשן.
בשריפה הגדולה שאירעה באזמיר בליל י"א אדר תר"א, נשרפו רוב בתי היהודים בעיר, וביניהם ישיבת בית יעקב רבי, על ספרייתה העצומה.
רבי אברהם עזב, יחד עם אחיו, את העיר, אך בעוד הרב משה נקלט כמלמד בקהילת קודש תירייא הסמוכה לאזמיר, רבי אברהם התקבל לשוחט ושליח ציבור בק"ק אדאסי, שם דרש כבר בשנת תקצ"ד, וככל הנראה מצא חן בעיני הקהילה שהזמינה אותו להיקלט בה.
לאחר 15 שנה, בשנת תרט"ו (1853), עבר לעיר בירגאמה, קהילה אמידה, שם כיהן כרב, דרשן ושוחט במשך כ30 שנה.
בשנת התרמ"ב (בקירוב) עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו ובן הזקונים.
אחיו הגדול של הרב אברהם היה הרב משה קורקידי, מחבר ספר משה עבד.
נישא למרת שולטאנה, בת לראב"ד הרב חיים משה מורינו הכהן, מחבר ספר פני חמה, שנפטר בו' בשבט הת"ר.לרב אברהם נולדו ארבעה בנים:
חיים משה, שנולד בשנת תר"ג הקים בתי חרושת בבירגאמה והיה מראשי הקהילה.
בשנת 1878 הקים באר ציבורית בעיר, שם נכתבו כתובות בעברית וטורקית לכבודו.
בשנת תרמ"ה (1885) ניסה להקים בית ספר יהודי גדול בעיר, אך הדבר לא צלח.
בסוף שנת תרל"ה (1875) תרם ספר תורה מפואר ביותר, ולחגיגה שנערכה לרגל המאורע הזמין לעיר גם את דודו, רבי משה, שהגיע מתירייא.
הדרשות שנשאו רבי אברהם ורבי משה לכבודו של חיים נדפסו בחיבוריהם.
כמו כן חיים הדפיס על חשבונו את החיבורים הנזכרים של אביו ושל דודו
נסים גרשון, נולד בבירגאמה בשנת תרל"ב ועלה עם הוריו לארץ ישראל.
למד בירושלים אצל הרב חזקיה שבתי, הוסמך לרבנות וגר ביפו.
עסק במסחר וכיהן כשליח ציבור של בית כנסת בית יעקב בעיר.
בנו היה ד"ר נחום קורקידי (בר-נס), מהרופאים הנודעים בירושלים בתקופת המנדט.
וייקח אברהם (אזמיר תרמ"ב), מהדורה שנייה (ירושלים תשמ"ד) - שלושה חלקים בספר:
דרשות - הנושאים העיקריים בספר הם דרשות לשבת הגדול, לשבת תשובה, הספדים, דרשות לנישואין וכן דרשות לשבת הלבשה.
ליקוטים על דרך האגדה על סדר התורה.
ליקוטי חידושים על הרמב"ם, מתוך חיבור גדול שתכנן לכתוב, מעין מפתח לכל ספרות פרשנות הרמב"ם.
מאחר שעזב את אזמיר ואת ספרייתה הגדולה של ישיבת בית יעקב רבי, שבלאו הכי נשרפה, לא היו לו הכלים המתאימים להשלים מלאכה זו, ועל כן הדפיס בסוף וייקח אברהם את המעט שהספיק ללקט.
לספר הסכמה מהרב אברהם פאלאג'י, שמברכו שיזכה לעלות לארץ ישראל, ונתקיימה ברכתו.
עט סופר (בכת"י) - נוסחי שטרות מסוגים שונים: מסחר, נישואים, גיטין וחליצה.
אברהם (בובי) קלמי (6 בדצמבר 1939, סופיה, ממלכת בולגריה – 29 ביוני 2014, בת ים, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקשר ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
בובי קלמי נולד ב-1939 בסופיה בירת בולגריה לשרה לבית מאנדיל וליצחק.
בפברואר 1950, במהלך העלייה ההמונית עלה עם הוריו ואחותו הצעירה אריקה לישראל.
המשפחה התיישבה בשכונת הצריפונים בבת ים הגובלת בחולון.
בראשית יוני 1953 בשעות הלילה, פרצה שריפה במגורי המשפחה שניצתה בשל מנורת נפט שנפלה בביתם.
אברהם קלמי הצליח להציל את אחותו הקטנה אשר האש כבר החלה לאחוז בבגדיה, קפץ עמה מחלון הצריף ונמלט מהמקום.
בשריפה מצא את מותו ילד בן 9 שהתגורר בדירה סמוכה.
האירוע הותיר את חותמו על קלמי וככל הנראה השליך על מאפייני התנהגותו בשנים הבאות.
לאחר האירוע עברה משפחת קלמי ליפו ובובי קלמי הצטרף לקבוצת הנערים של מכבי יפו.
בובי קלמי היה בן מחזורם של צ'וצ'קו לוי ואיינשטיין קליש ובעונת 1956/1957 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת.
משחק הליגה הראשון שלו בשורות מכבי יפו היה ב-8 בדצמבר 1956.
קלמי שיחק בתפקיד הקשר, הפגין יכולת גבוהה והרשים בביצועיו.
בקרב אוהדי מכבי יפו זכה לכינוי "הנסיך".
ב-1958 זימן אותו המאמן ג'קי גיבונס לסגל נבחרת ישראל, ובהמשך עשה זאת גם גיולה מאנדי.
קלמי נכלל בסגל הנבחרת לגביע אסיה בכדורגל 1960, במסגרתו סיימה הנבחרת כסגנית מחזיקת הגביע.
בספטמבר 1962 נפצע ברגלו ונעדר מהמגרשים למספר שבועות.
קלמי נכלל גם בסגל הנבחרת שזכתה בגביע אסיה בכדורגל 1964 תחת המאמן יוסף מרימוביץ'.
לאורך הקריירה נודע בובי קלמי בבעיות התנהגות במגרש ומחוצה לו, ובהתנהלות שאינה ספורטיבית שהובילו לעימותים עם מאמניו ומנהלי הקבוצה, אך יכולתו הגבוהה במגרש הובילה לסלחנות כלפיו.
ב-18 ביוני 1964 בשלהי עונת 1963/1964 בליגה הלאומית עזב קלמי במפתיע את הארץ לגרמניה המערבית.
היו אלו מחזורי הסיום בהם נאבקו מכבי יפו והפועל רמת גן על אליפות המדינה, ועזיבתו של קלמי עוררה זעם רב בקרב הנהלת הקבוצה ואוהדיה.
ב-11 ביולי 1964 הסתיימה העונה והפועל רמת גן זכתה באליפות, תוך שהיא מקדימה בנקודה אחת את מכבי יפו.
ב-26 ביולי שב לישראל והנהלת מכבי יפו דנה אותו משמעתית להרחקה של ארבעה חדשים ממשחקי הקבוצה.
ב-1 באוקטובר, מספר ימים לפני פתיחת עונת 1964/1965 בליגה הלאומית חננה אותו הנהלת מכבי יפו והוא הורשה לפתוח את העונה בשורות הקבוצה.
לאחר שובו, נמשכו בעיות המשמעת של קלמי והוא הורחק לא אחת מן המגרשים.
ב-13 בנובמבר 1966, ראשיתה של עונת 1966/1968 בליגה הלאומית קיבל קלמי לבקשתו שחרור מקבוצת מכבי יפו ונסע לארצות הברית בכדי לשחק בשורות קבוצת אטלנטה צ'יפס, ממנה קיבל הצעה ובה תנאי שכר משופרים.
קלמי אשר לא שלט היטב באנגלית התקשה להתאקלם מבחינה חברתית בקבוצתו החדשה.
בנוסף נקלע לסכסוך כספי על רקע גובה השכר שלו, וב-17 באפריל 1967 עזב ללא הודעה מוקדמת את קבוצתו ושב לישראל.
בראשית דצמבר שב קלמי לאימוני קבוצת מכבי יפו, ובהמשך שולב בארבעה משחקי ליגה.
משחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-3 בפברואר 1968 ולאחריו עזב את הקבוצה, פרש ממשחק פעיל ומהעיסוק בכדורגל.