tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנשיונל ג'יאוגרפיק הוציאו סרט על האיינזצגרופן - יחידות הרצח הצבאיות הגרמניות במלחמת העולם השנייה.
בסרט זה יש עדות בתמונות של צלם גרמני, וכן עדות בסיפור של ניצול, על הטבח באיישישוק.
בבית העלמין הדרום (בת ים) יש אנדרטת זיכרון ליהודי איישישוק שנרצחו בשואה.
איך להיות ג'נטלמן (How to Be a Gentleman) היא קומדיית מצבים אמריקאית של רשת CBS.
לאחר שידור הבכורה של הסדרה ב-29 בספטמבר 2011, רשת CBS הזמינה 13 פרקים לעונה הראשונה.
בתאריך 18 באוקטובר 2011 בוטלה הסדרה על ידי הרשת המפיקה "CBS", עקב אחוזי צפייה נמוכים.
הסדרה מציגה את החברות בין אנדרו קרלסון (דייוויד הורנסבי), עורך עיתון עם חיים לחוצים, לבין ברט לנסינג, לשעבר חייל אשר שירת במלחמה בעיראק וכעת הוא מאמן כושר.
כאשר אנדרו מקבל למסיבת יום ההולדת שלו הזמנה למכון כושר, הוא הולך ופוגש שם את ברט (אשר התעלל באנדרו בתיכון), מאמן הכושר שהיה אמור לאמן אותו.
בין השניים נוצרת חברות הדוקה וברט מלמד את אנדרו איך להתנהג עם נשים וכך להתקדם בחיים.
אנדרו קרלסון (דייוויד הורנסבי) - עורך עיתון עם חיים לחוצים אשר פוגש את אחד הנערים שהתעללו בו בתיכון (ברט לנסינג).
ברט לנסינג (קווין דילון) - לשעבר חייל אשר שירת במלחמה בעיראק וכעת הוא מאמן כושר, בעל מכון כושר.
ברט פוגש את אנדרו במכון הכושר שלו ומשם מתפתחת חברות ביניהם.
איית את שמי באות ס' הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בשנת 1958. הסיפור נכתב בהשראת התסכול של אסימוב משגיאות כתיב בשמו כ"אזימוב" (Azimov).
הסיפור תורגם לעברית ב-1972 בקובץ מחר כפול תשע, ושוב ב-1980 בקובץ "שקיעה", ופעם נוספת ב-2014 בקובץ כתבי אייזק אסימוב כרך 3. אסימוב העיר שאת החלק האחרון בסיפור הוא הוסיף בדרך אגב.
למרות הסוף הטוב המקורי, אסימוב לא היה מרוצה, כי הנומרולוג לא הוסבר.
לכן הוא הכניס את החלק האחרון כדי להסביר את הנומרולוג.
הסיפור מתרחש בתקופת המלחמה הקרה ומספר את סיפורו של מרשל זבטינסקי, פיזיקאי גרעיני פולני-אמריקאי, המודאג מהמשך הקריירה שלו ופונה לנומרולוג כדי להכניס אותה לנתיב טוב יותר.
הנומרולוג מייעץ לו לשנות את האות הראשונה בשם משפחתו ל"ס": סבטינסקי.
סדרה מורכבת של אירועים מתחוללים כאשר שירות הביטחון האמריקאי שם לב לשינוי וחושד בו.
מוצאו הפולני של מרשל גורמים להם לחשוד שהוא מנסה להסיח את דעתם מקרוב משפחה שלו בגוש המזרחי.
הם מגלים אדם שעשוי להיות קרוב-רחוק שלו - מיכאל אנדרייביץ' זבטינסקי, שהוא גם כן פיזיקאי גרעין, מה שמוביל לגילוי שברית המועצות עובדת על שדות כוח כהגנה מהתקפה גרעינית.
האמריקאים מתחילים מיד לפתח שדות הגנה משלהם.
עדיין אין להם סיבה רצינית לחשוד במרשל, אבל הם מחפשים דרך דיסקרטית לשים עליו עין ולהוציא אותו מעבודתו.
לכן הם ממנים אותו לפרופסור בכיר, הדבר אותו קיווה להשיג כשהלך לנומרולוג.
בסופו של הסיפור, מתגלה כי הנומרולוג הוא למעשה חוצן, וכי הוא התערב עם ידידו החוצן האם הוא יצליח למנוע מלחמה גרעינית על פני כדור הארץ על ידי גירוי קטן.
הסיפור מסתיים כאשר שני היצורים עושים התערבות נוספת: האם בשינוי קטן נוסף, היצור יצליח להחזיר את המצב לקדמותו, כך שהתוצאה הסופית של שואה גרעינית תהיה בלתי נמנעת.
רעיון דומה הובע על ידי סיפורים של סופרים אחרים, לפני ואחרי אסימוב, ביניהם שיר העם הכל בגלל מסמר.
איך אתם יודעים הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2010 בבימויו של ג'יימס ברוקס ובכיכובם של ריס וית'רספון, פול ראד ואוון וילסון.
הסרט מתאר את לבטיה של שחקנית בייסבול המודחת מנבחרת ארצות הברית ובעודה בסערת רגשות נאלצת גם להתלבט בין מערכת יחסים עם שחקן בייסבול נרקיסיסט או עם איש עסקים בצרות.
ליסה יורגנסון (ריס וית'רספון) היא כוכבת בייסבול בת 31. ליסה מקבלת את הבשורה על ניפויה מהנבחרת כאשר היא נמצאת בראשיתה של מערכת יחסים עם מאטי ריינולדס (אוון וילסון).
ג'ורג' מדיסון (פול ראד) הוא המנהל של חברה בבעלות אביו צ'ארלס (ג'ק ניקולסון), אדם דורסני ובלתי נעים בעליל.
הזמנה לחקירה פדרלית שמגיעה אליו פותחת מחול שדים המוביל לניתוקו מהחברה ולפרידתו מבת זוגו.
כאשר הוא מובטל ועם איום של תביעה ואף כלא מעל ראשו, מתפתחת מערכת יחסים בין ג'ורג' לליסה, שמושפעת מאוד מהמשברים אליהם נקלעו שניהם.
ליסה מגלה שבניגוד למאטי השטחי והממוקד בעצמו, ג'ורג' קשוב ורגיש.
העלילה מסתבכת כאשר מאטי מגיע למסקנה שהוא מאוהב בליסה, מה שמוביל אותו לעשות מאמצים ניכרים להשתפר ביחסו אליה, מאמצים שאינם נעלמים מעיניה.
ליסה נאלצת לעמוד בהחלטה קשה: האם לבחור במאטי המרוויח מיליוני דולרים בשנה ועושה סקס נהדר אך ששוגה פעם אחר פעם ומשקיע מאמצים כנים לתקן את שגיאותיו, או לעבור לג'ורג' המובטל ושעתידו לא ברור, אך עם זאת רגיש ומקבל אותה כמו שהיא.
ג'ורג' מגלה בשלב זה כי מקור התסבוכת אליה נקלע הוא פעילות לא חוקית אשר בוצעה על ידי אביו.
היות שאביו הורשע כבר בעבר, ג'ורג' צריך להחליט האם לקחת את האחריות על עצמו ולהסתכן בשנתיים-שלוש בכלא, או להימנע מכך, מה שיוביל כנראה לשליחת אביו ל-25 שנות מאסר, דבר שבגילו המתקדם פירושו כנראה ישיבה בכלא עד לסוף חייו.
ג'ורג' מחליט כי במצב העניינים הנוכחי, בו אין מטרה אמיתית לחייו, הוא יעדיף לשבת תקופה קצרה בכלא מאשר לראות את אביו נמק שנים על גבי שנים.
לכן אם ליסה לא תיענה לחיזוריו הוא ייקח על עצמו את האחריות לפעילות הפלילית של אביו.
במהלך מסיבת יום ההולדת של ליסה אותה ארגן מאטי בדירתו מציע לה מאטי אירוסין, הצעה אותה ליסה מקבלת לאחר התלבטות רבה.
בהמשך המסיבה מגיע ג'ורג', לא מספר לליסה על ההחלטה שקיבל, אך מבהיר לה שהוא מעוניין בה כבת זוגו וימתין להחלטתה ברחוב.
ליסה מחליטה לדחות את הצעת האירוסין של מאטי ועוזבת אותו לטובת ג'ורג'.
אֵיךְ הָאָדָם הַקַּדְמוֹן הִמְצִיא לְגַמְרֵי בְּמִקְרֶה אֶת הַקַּבָּאב הָרוֹמָנִי הוא ספר ילדים ישראלי שחיבר הסופר מאיר שלו, ושיצא לאור בשנת 1993 בהוצאת עם עובד.
את הספר אייר יוסי אבולעפיה.
בשיחה שנערכה עמו בשנת 2020, בחר מאיר שלו בספר זה כספרו האהוב עליו ביותר מבין הספרים שכתב לילדים, ובכלל כספרו האהוב עליו ביותר.
בספר מספר סבא יקיר לנכדו מיכאל על האדם הקדמון, שמאס באכילת שורשים, לטאות ודרדרים, והחליט שהוא רוצה קבאב רומני.
מאחר שבימים ההם עוד לא היו רומנים וגם לא היו מסעדות, יצא האדם הקדמון לחפש אחר הקבאב הרומני.
הסיפור מתאר את החיפושים הארוכים וגם את הדרך המופלאה שבה נוצר, בסופו של דבר, הקבאב הרומני.
בלא להזכיר זאת באופן מפורש, הספר מלמד כי בחיים לעיתים מומצאים דברים חשובים לאו דווקא כתוצאה של תכנון ומחשבה מראש, אלא תוך צירופי מקרים ונסיבות.
אייתני קויל (באירית: Eithne Ni Cumhaill; באנגלית: Eithne Coyle; 1897 – 1985) הייתה פעילה אירית רפובליקנית.
היא הייתה דמות מובילה בארגון קומן נה מאן וחברה בליגה הגאלית.
תפקידה בתקופה הידועה בשם "אירלנד המהפכנית" (1912-1924 לערך) הייתה מקיפה יותר מאשר חברותה בקבוצות אלה.
היא פעלה דה פקטו כקצינה ב-IRA, והייתה למטרה אותה תקפו כוחות מדינת אירלנד החופשית.
היא גם נודעה בשל מעורבותה בשתי בריחות מהכלא בשנות ה-1920.
קויל נולדה בקילולט, כפר במחוז דניגול, לצ'ארלס קויל ומיי מקיו (הצעירה מבין שבעת ילדיהם).
משפחתה הייתה רפובליקנית בגישתה – אחיה דונאל קויל שירת כמפקד בגדוד הצפוני הראשון של המתנדבים האירים, ואחותה הייתה פעילה בתנועה הרפובליקנית בדבלין.
כשאביה נפטר בגיל 36, קויל ייחסה את מותו ללחצים שנבעו מהתמודדות עם בעלי הקרקעות חסרי המצפון אשר פינו את משפחתה מאדמתה במהלך מלחמות האדמה.
היא הצטרפה לקומן נה מאן בשנת 1917, אחרי מרידת הפסחא, והייתה פעילה בגיוס כספים וקמפיינים נגד גיוס חובה לצבא הבריטי.
בתקופה זו פגשה קויל את מוד גון, פעילה אנגלייה למען עצמאות אירית, אשר הצטרפה למאבק הלאומי לאחר שראתה את הסבל של האיכרים האירים שעוקרו במהלך מלחמות האדמה.
לאחר מכן היא הייתה שוב למארגנת קהילתית בליגה הגאלית במחוז רוסקומון.
במהלך מלחמת העצמאות האירית עבדה קויל בשיתוף פעולה עם הצבא הרפובליקני האירי, ואף סיפקה להם סקיצות של תחנת משטרה מקומית.
באופן קבוע היו חיילי בלאק אנד טאנס מטרידים אותה, ופעמיים פירקו את ביתה.
היא נעצרה ב-1 בינואר 1921, ונידונה לשלוש שנות עבודת פרך.
בהתאם למדיניות קומן נה מאן, סירבה קויל להכיר בבית המשפט שדן אותה.
היא כתבה במסמכיה הפרטיים: "קראתי את העיתון במהלך כל הקומדיה, והרמתי עיניי רק פעם אחת כדי להגיד לשופט שהוא מבזבז את זמנו היקר, משום שאין אני מכירה בבית המשפט המזויף שלו, ומכיוון שדיברתי אירית אחד השוטרים היה צריך לתרגם את שבע מילות החוכמה שלי".
בזמן שריצתה את עונשה בכלא מאונטג'וי, פגשה את קונסטנס מרקייביץ', שגם נכלאה שם.
תחילה, השתיים לא היו קרובות, מכיוון שלא הורשו נשות קומן נה מאן להתקרב אליה, וכדברי קויל, "יכולנו רק לנופף לשלום בימי ראשון בזמן המיסה".
מאוחר יותר קויל, שדברה אירית כשפת אם, לימדה את מרקייביץ' את השפה.
קויל וחברתה בכלא לינדה קירנס יזמו תוכנית הימלטות מן הכלא.
ב-31 באוקטובר 1921 קויל וקירנס, יחד עם עוד שתי אסירות, מרי בורק ואיילין קיאו, טיפסו על חומת הכלא וברח במכוניות בה הגיעו פעילים רפובליקנים שהמתינו להן בחוץ.
עם חתימת האמנה האנגלו-אירית קויל נמנתה עם הפלג המתנגד לו.
בעקבות החתימה על האמנה היא מונתה כמארגנת עבור קומן נה מאן לצפון-מערב אירלנד.
קומן נה מאן היה הארגון המז'ורי הראשון שקם נגד האמנה.
היא סיירה במחוז דניגול, מחוז לונדונדרי וחלק ממחוז טיירון, וגילתה שסניפים רבים קטנו ואיבדו חברות, והיא נאלצה לארגן מחדש את תנועת אלסטר על פי מודל יעיל יותר.
קויל גם פעלה לאכיפת חרם ה-IRA נגד סחורות מבלפסט.
החרם עבר בהצבעה אך לא סחף תמיכה רחבה.
בעיתון "בלפסט טלגרף" דווח שקויל, חמושה, עצרה רכבת והסירה ממנו את כל העותקים של עיתונים מבלפסט ושרפה אותם בפרהסיה.
פעילות זו של קויל לא אושרה על ידי מנהיגות קומן נה מאן, אך הפכה לדבר קבוע שהייתה עושה באותו קו רכבת.
היא גם הייתה השליחה הרשמית בין שתי דיוויזיות של ה-IRA בצפון ובמערב אירלנד, תפקיד שדרש שתחתור בסירה בין דניגול לסלייגו כדי להבטיח שהמסרים שנשאה לא ייורטו.
במסגרת עבודתה עם הגברים הרפובליקנים, קויל התעקשה שנשים לא ייחשבו לנחותות מהם, על אף הגישות הרווחות של התקופה.
היא כתבה: "הגברים לא פקדו עלינו.
כלומר, אם היו עושים זאת, היו חוטפים לפרצוף.
לא קיבלנו פקודות, אלא בקשות – התואילו להעביר רובים אלו למקום כך וכך?
או, אולי תוכלו למצוא לנו בית מחסה?
ועשינו זאת ברצון, כי זה היה חלק מהתוכנית שלנו."
במהלך שנת 1922, במסגרת מלחמת האזרחים האירית, הפעילויות של קויל הובילו למעצרים תכופים בידי הכוחות התומכים באמנה, אך היא שוחררה כל פעם ללא האשמות.
אך בספטמבר 1922 הממשלה הזמנית החליטה לדכא את פעילות ההתנגדות של קומן נה מאן, וקויל היה החברה הראשונה להיעצר במסגרת מהלך זה.
בתחילה היא הוחזקה בכלא בבלישאנון, שם הייתה לפעילת קומן נה מאן הראשונה לפתוח בשביתת רעב, וסירבה לאכול במשך שבעה ימים, בדרישה שימנו לכלא סוהרות.
כעבור שמונה שבועות הועברה בסירה לכלא מאונטג'וי.
כשקויל הגיעה למאונטג'וי, כבר היו בכלא מספר חברות קומן נה מאן, וצפיפות יתר הפכה לבעיה.
קויל הובילה מחאות נגד התנאים האלה, בהן הנשים זרקו את מיטותיהן החוצה מהתאים, וישנו על הרצפה.
זה נמשך שישה שבועות לפני שפתחו הפעילות בשביתת רעב.
מאוחר יותר היא הועברה יחד עם מספר גדול של נשים מבית הכלא במהלך מה שכונה "ליל הטרור" למחנה מעצר בצפון דבלין.
התנאים שם היו עוד יותר קשים, כפי שכתבה קויל: "בלי הגזמה, אפשר היה לחפור בלכלוך ברצפה עם את חפירה ולהשאיר מספיק מאחור עבור התולעים".
קויל הייתה אחת מעשרים אסירות שנמלטו ב-7 במאי 1923. היא נלכדה מחדש למחרת.
בזכרונותיה, כתבה קויל על תקופה זו: "כפי שהתפתחו הדברים ב-1922, ראינו שהמדינה החופשית (הממשלה שנוצרה על פי האמנה) היא כפופה לבריטניה.
כמעט כל הנשים נשארו רפובליקניות, אך הגברים מתנדנדים...
אנו מסרבות להתנצל בפני השליטים בצפון או בדרום של מדינה מחולקת זו על כך שאנו דורשות את זכויותינו כילידות איריות חופשיות להוקיע את האמנה ואת הפרלמנט האימפריאלי של אלסטר החצויה.
אנו נלחמות עבור אירלנד שבה הניצול של הפועלים האירים על ידי קפיטליסטים מהבית או אלה המיובאים ימוגר כליל וללא רחמים.
נשים קץ אחת ולתמיד למצב כאוטי זה ולאי-סדר החברתי אשר מחזיק בעמנו בכבלים בלתי טבעיים."
קויל שוחררה מהכלא לקראת סוף 1923.
קויל מונתה לוועד המנהל של קומן נה מאן בשנת 1924 ונבחרה כנשיאת הארגון ב-1926, אחרי שקונסטנס מרקייביץ' התפטרה כדי להצטרף לפיאנה פול.
היא החזיקה במשרה עד התפטרותה ב-1941.
היא נישאה לברנרד אודונל, פעיל IRA וחבר בארגון השמאל סר אייר, ב-1935. היום להם שני ילדים: כריסטופר, שהיה לכומר, ומרי, שהייתה לנזירה.
במשך כהונתה כנשיאת קומן נה מאן, קויל פעלה למען הכרה בתרומה של נשים למהפכה, ובנאומים ציינה כיצד עמדו לצד הגברים בחזית, וסיכנו חייהן.
בנאום ב-1933, אמרה: "פטריק פירס הודה להן על תרומתן הגדולה בשבוע ההתקוממות...
ואמר להן שבנוכחותן הן נתנו השראה לכוחות המתנדבים האירים, יחד עם תקווה ואומץ, שבלעדיה לא היו יכולים לעמוד כל כך הרבה זמן אל מול כוחות כה גדולים מהם."
קויל, אשר החזיקה בדעות סוציאליסטיות, הייתה חברה מייסדת של הקונגרס הרפובליקני ב-1934, אם כי ב-18 ביולי באותה שנה היא ועמיתתה בקומן נה מאן שילה האמפריז התפטרו אחרי שהתברר כי מהלך זה יעורר סכסוך בין סיעות ה-IRA, משהו ששתי הנשים קיוו למנוע.
אחרי שסיימה את תפקידה כנשיאת קומן נה מאן היא פתחה בפרויקט מחקר כדי לתעד את ההיסטוריה של הארגון, משנת 1914 עד 1923. היה לה עניין מיוחד בנשים שהיו מעורבות בארגון מצפון אירלנד וסקוטלנד.
מסמכיה הפרטיים חשפו שהיא אספה סקרים ושאלונים ממגוון נשים, אך היא מעולם לא פרסמה ספר בנושא.
ברנרד אודונל נפטר בפברואר 1968, ואייתני קויל אודונל נפטרה ב-5 בינואר 1985.
"איך זה את" הוא סינגל בביצוע הזמר הישראלי שלום חנוך והזמרת שרית חדד.
השיר יצא לאור באלבום "מוסקט" עם אריק איינשטיין בשנת 1999, והגרסה המחודשת עם חדד ב-10 ביולי 2016, כסינגל מתוך האלבום זום של חנוך.
השיר הגיע למקום ה-13 ברשת ג', ה-28 ברדיו אמצע הדרך, והחמישי במדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי שלום חנוך, הולחן על ידי חנוך והופק על ידי חנוך, משה לוי ולואי להב.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר, ואף העניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה כוכבי זהב בסך הכל.
על השיר אמר שלום חנוך כי: "החיבור עם שרית הרגיש לי טבעי עוד לפני שנפגשנו.
היא בדיוק מה שרציתי עבור השיר הזה.
היא משלימה את מה שהיה חסר בו מבחינתי".
בתגובה לכך, אמרה שרית חדד כי: "המפגש הראשון עם שלום היה כשנכנסו להקליט את השיר באולפן.
הרגשתי שאני מכירה את שלום כבר שנים ובזכות השיר המעולה הזה התחברנו.
מבחינתי יש כאן חיבור של המוזיקה הישראלית העכשווית.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, פורסם לראשונה ב-10 ביולי 2016. בקליפ ניתן לראות את שרת חדד ואת שלום חנוך, בתוך אולפן הקלטות, כשהם שרים ביחד את השיר.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-123 אלף צפיות.
איישה הארט היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אריאדנה בסדרת הדרמה של ה-BBC "אטלנטיס", ובדמותה של הבלשית סם ריילסטון בסדרה "שחיתות".
הארט נולדה בלונדון להורים ממוצא בריטי וסעודי.
היא גדלה בערב הסעודית, בברקשייר ובסארי.
היא סיימה בהצטיינות תואר בספרות אנגלית בקינגס קולג' לונדון, ואחר כך למדה בבית ספר למשחק.
בספטמבר 2017 פורסם שהארט לוהקה לתפקיד מרים בסדרה של Sky One "ליל המכשפות".
+שנהסרטתפקידהערות2013Djinn שרה2014Honour מונה2018קולט פולר2019תקווה בהופ גאפג'ס2020Mogul Mowgliבינה2026Desert Warriorהנסיכה הינד2027השוד המושלם (אנ')TBAThe Last Disturbance of Madeline Hynde
"איך אפשר שלא" (מוכר גם כ"איך אפשר") הוא פזמון שבוצע על ידי להקת ג'יין בורדו.
השיר נכתב והולחן על ידי סולנית הלהקה דורון טלמון ויצא לאור בשנת 2014 כסינגל מתוך אלבום הבכורה של להקת ג'יין בורדו הנושא את שמם.
במהלך לימודיה בבית הספר למוזיקה רימון, השתתפה דורון טלמון בקורס לכתיבת שירים, בהנחייתה של הפזמונאית שמרית אור.
אור הטילה על הסטודנטים בקורס מטלת כתיבת שיר אהבה שלא יכלול ציניות כלשהי.
כחלק מהמטלה כתבה טלמון את השיר "איך אפשר שלא".
טלמון ספגה השראה לכתיבת השיר מהשיר "Head Over Feet" של אלאניס מוריסט.
לאחר שהוגש לה השיר ביקשה שמרית אור מטלמון לעבות את הפזמון החוזר וכן להוסיף בית נוסף לשיר.
לדברי טלמון היא חשבה בתחילה שכתבה את השיר על אדם מסוים שהכירה, ואולם "בדיעבד הבנתי שכתבתי אותו על פנטזיה, על הרצון להתאהב ככה".
לאחר שג'יין בורדו הוקמה, יצא השיר בנובמבר 2014 כסינגל השני של הלהקה.
"איך אפשר שלא" היה לשיר מושמע ביותר בגלגלצ על פי בדיקת מדיה פורסט.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ דורג השיר במקום העשירי.
איך זה להיות עץ הוא שיר ילדים מאת דתיה בן-דור.
השיר מתאר דו-שיח בין ילד סקרן לעץ.
הילד שואל את העץ שאלות, והעץ משיב לו ומתאר את חייו באופן חיובי.
השיר התפרסם בספר השירים "שירים שובבים" בהוצאת "הקיבוץ המאוחד" בשנת 1980. את הספר אייר אבנר כץ.
שיר זה יצא לאור גם כספר עצמאי בהוצאת "מודן" בשנת תש"ף במסגרת ספריית פיג'מה.
את הספר בהוצאה זו אייר איתי בקין.
הספר תורגם לאנגלית, ספרדית ופורטוגזית בשנת 2021, ורוסית וגרמנית בשנת 2022.
השיר נלמד במערכת החינוך היסודית ובגיל הרך, והוא מקרב את השומעים לנושא העצים ויחסי הגומלין בטבע.
מרבים לעסוק בו בחג ט"ו בשבט.
הוא מזמן עיסוק בנושא "איזהו עשיר – השמח בחלקו" – התייחסות למעלות האדם ולהערכה עצמית חיובית.
השיר הוא דיאלוג בין ילד סקרן לעץ.
השיר מתייחס לנטייתם של ילדים להשליך רגשי אנוש על אובייקטים ולתת משמעות לתופעות הטבע.
תבנית השיר – דו-שיח של שאלות ותשובות, כגון "זֶה טוֹב אוֹ רַע?" – מאפשרת לתאר את מאפייני העץ באופן רגשי ודרמטי, ולא באופן מפורש ודידקטי.
השיר מאופיין בחריזה ובשובבות חיובית.
החריזה מקילה על הקוראים הצעירים לעבדו ועם זאת הוא נחשב למתוחכם, ומעניק התייחסות רצינית לקורא.
איך להיות רוסי היא סדרת טלוויזיה קומית רוסית (סיטקום) שהופקה על ידי YBW וחברת MyWay Production.
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-2 בנובמבר 2015 בערוץ STS.
הפרק האחרון שודר ב-2 בדצמבר 2015. סדרת הטלוויזיה זכתה להצלחה גדולה בסין.
במרץ 2017 התברר כי על בסיס הסדרה יצולם סרט באורך מלא בהפקה משותפת של רוסיה וסין.
הסרט יצא להפצה נרחבת בבתי הקולנוע ברוסיה ב-7 בפברואר 2019.
אלכס וילסון, עיתונאי בהוצאת אמריקן פוסט בניו יורק, כתב מאמר פרובוקטיבי על חבר קונגרס אמריקני, שלאחריו הוא נאלץ לעזוב לזמן מה.
הוא נשלח לנסיעת עסקים ארוכת טווח לרוסיה, אלא שעל רוסיה הוא לא יודע כלום ומכיר רק דעות קדומות שאיתן גדל וסיפרה לו סבתו, שהיגרה לארצות הברית מרוסיה לפני שנים רבות.
בהגיעו למוסקבה, בנוסף למשימות עריכה, אלכס גם פותח בלוג אישי בו הוא מנסה ללמוד את המציאות הרוסית ולהבין את רוסיה.
כל פרק מסתיים בתובנה של אלכס על רוסיה ובמאמרים בו הוא מספר לבני ארצו על חיי הרוסים בעוד לרוסים הוא יראה את חוזקותיהם וחולשותיהם בעיני התייר האמריקאי.
לאלכס מחכה גם סיפור אהבה ברוסיה: כבר ביום הראשון הוא פוגש את אניה, בה הוא מתאהב ממבט ראשון.
מתאוש דאמנצקי - אלכס וילסון
המבקרים ציינו לטובה את בחירת הבדיחות וההלצות על הרפתקאותיו של אמריקאי ברוסיה.
אף על פי שהדמות הראשית היא זר שמגיע לרוסיה, הוא לא הראשון שדמותו מוגחכת; היוצרים בחרו דרך פורמט הסדרה כסיטקום להציג גם את הרוסים בפני עצמם לא רק על יתרונותיהם אלא גם על מגרעותיהם וחסרונותיהם.
בסין זכתה הסדרה לפופולריות עצומה, הדירוג שלה שם הגיע כמעט לדירוג של "משחקי הכס": באחד מאתרי הקולנוע הסיניים הדירוג של הסדרה היה 9.2 ("משחקי הכס" קיבלה 9.3) לדברי משתמשי האינטרנט הסינים, "הדמויות והעלילה כפריות וגסות רוח, אבל הבדיחות ממש קולעות ומאפשרות לחוות את רוסיה האמיתית".
איך להיות רוסי (במנדרינית: 战斗民族养成记; ברוסית: Как я стал русским) הוא סרט קומדיה רומנטית סיני-רוסי משנת 2019 בבימויו של צ'יה האו ואקאקי סחלאשווילי, שנכתב על ידי אנדריי זולוטארב וליי גואנגלין ובכיכובם של דונג צ'אנג, ויטאלי חאייב, יליזבטה קונונובה וסרגיי צ'ירקוב.
הסרט הוא עיבוד לסדרת הטלוויזיה הקומית הרוסית משנת 2015 באותו שם.
הסרט הוקרן בבכורה ברוסיה ב-17 בינואר 2019, והוקרן בסין ב-24 בינואר 2019. הסרט עוקב אחר סיפורו של צעיר סיני ששמו פנג פנג המתחתן עם אשתו ועובר מבחן אצל חותנו הרוסי.
פנג הוא בחור סיני המאוהב באירה הרוסייה, אלא שלהתחבב על אבי כלתו זו משימה לא קלה ופנג נוסע למוסקבה ומוצא שזו משימה קשה במיוחד.
סרט זה צולם גם ברוסיה וגם בסין.
הצילומים נערכו במוסקבה, בייג'ינג ושנחאי בשנת 2018.
בנובמבר 2018 הודיעו המפיקים כי הסרט ייצא לאקרנים ב-24 בינואר 2019. אתר דובאן הסיני העניק דירוג 4.7 מתוך 10.
איך לאהוב הוא ספר קומיקס של סיפורים קצרים מאת קבוצת אקטוס טרגיקוס, איגוד הקומיקסאים בישראל.
בספר מופיעים סיפורים מאוירים מאת רותו מודן, איציק רנרט, מירה פרידמן, בתיה קולטון, ירמי פינקוס (חברי קבוצת אקטוס) והמאייר האורח דוד פולונסקי.
הספר יצא בהוצאת מודן בשנת 2009, ועוצב על ידי סטודיו קובי פרנקו.
על אף שהספר הוא סיפורת ומכיל סיפורים שלא קשורים אחד לשני עלילתית, כל הסיפורים עוסקים בנושא אהבה.
כל אחד מהסיפורים לקח את האהבה למקום אחר - למשל הסיפור "סיפור קיץ" מאת רותו מודן בתחילת הספר מדבר על אהבת נעורים, ועל כך שהאהבה היא חלק חשוב בהתבגרות של בן אדם.
שם הספר "איך לאהוב" מרמז על האפשרויות הרבות שיש למשמעות האהבה.
כל סיפור (מלבד סיפורו של דוד פולנסקי, שמספר על סוגים שונים של אהבה) מספר על סוג של אהבה - אהבה רומנטית, אהבה לבן משפחה, אהבה למקום ועוד.
עלילת הספר מתחלקת ל-6 סיפורי קומיקס קצרים, בין 10 ל-20 עמודים.
כל סיפור נכתב ואויר על ידי חבר אחר בקבוצה, מלבד הסיפורים "סיפור קיץ" ו-"מעריצה מספר אחת" שנכתבו שניהם על ידי רותו מודן.
בסיפור זה, הפותח את הספר, מדובר על ילדה בשם דורית שההתבגרות המינית שלה עדיין לא הסתיימה ואיבריה עדיין לא הגיעו לצורתם הבוגרת.
בתחילת הסיפור היא נראית בביתה עם חברתה ושתיהן צופות בשכנתה היפהפייה של דורית, מתנשקת בלהט עם בן זוגה.
הבנות נגעלות מהמחזה הרומנטי ומתנהגות באופן ילדותי.
למחרת דורית ומשפחתה נוסעים לים ושכנתה שומעת את דבריהם מחלונה.
היא יורדת ומבקשת לנסוע איתם לים.
כשהם מגיעים לים דורית ושכנתה מציעות לצאת לטיול קצר לאורך החוף, לכיוון המקום בו ניתן "לקבל שיזוף".
אמה של דורית, לאה, מסכימה והשתיים יוצאות יחד לצעדה הקצרה.
בזמן ההליכה על החוף גברים מבוגרים נאספים סביב השכנה וזורקים לעברה מחמאות על תווי גופה, בעוד שהם יורדים וצוחקים על גופה הלא מבוגר של דורית, תוך קריאות גנאי לעברה כדוגמת "שטוחית".
הן מתיישבות ובבירור נראה כי דורית נפגעה, אך השכנה ככל הנראה אינה שמה לב.
לידם מתיישב בחור נוסף, שמנסה 'להתחיל' עם השכנה.
השכנה נראית מעוניינת על אף שיש לה חבר, וכשדורית מעלה את הנושא בתום לב השכנה מגרשת אותה חזרה למשפחתה.
דורית מתרוממת אך אז היא נפגעת מכדור מטקה בראשה ומתעלפת.
הבחור ממהר לקחת אותה בידיו, הוא דואג לה ותומך בה ורק לאחר שהיא מתאוששת בחיק משפחתה הוא עוזב יחד עם השכנה.
דורית נראית המומה מהמפגש, וככל הנראה היא התאהבה בו.
בשבוע שלאחר מכן דורית נמצאת בביתה שוב עם חברתה מתחילת הסיפור, ושוב הן צופות בשכנה מתנשקת עם בן זוגה.
הפעם הזאת החברה נגעלת מהנשיקה, ואילו דורית נראית מוקסמת ואומרת שבעיניה זה "חמוד".
הפרשנות לסיפור היא שההתאהבות של דורית, למעשה 'פקחה את עיניה' וגרמה לה להתבגר.
סיפור זה, שאויר על ידי המאייר האורח דוד פולונסקי, הוא למעשה לא לחלוטין קומיקס, מכיוון שיש רק ציור אחד בכל עמוד.
העלילה מספרת על ברון זקן ששוכב עם פילגשו.
הפילגש מבקשת ממנו לספר לה סיפורים על אהבה, והוא נענה בשמחה.
הוא מספר לה על כך שבמסעו לפורטוגל הוא פגש את המלך, ששלט מתוך בטנה של אמו.
היא כל כך אהבה אותו, שלא הייתה מוכנה להוליד אותו בשום אופן.
המלך כבש ארצות רבות בזכות תחכומו יוצא הדופן, אך הוא מעולם לא ראה את הארצות הללו - המלכה האם לא הסכימה לנסוע רחוק, מחשש שמרוב טלטול דרכים היא תפיל.
לאחר מכן הוא מספר על כך ששכב לישון באחו באפגניסטן וראה מחזה מדהים - במקום שהדבורים ימשכו אל הפרחים, הפרחים נמשכים אל הדבורים, שיושבות על הקרקע.
אחרי כן הוא מספר על כך שבדרכו חזרה מהירח עצר לנוח אצל זוג זקנים באי פורמוזה.
הזקנים חיו כל כך הרבה זמן, שכבר נמאס להם לחיות, כי כל האושר כבר לא מספק אותם.
בכל לילה הם מסכימים ביניהם שהלילה הזה הם יתאבדו, אך הם מעולם לא עשו את זה, מכיוון שמלבד שמחת החיים, נלקח מהם גם הזיכרון.
מדי לילה הם מחליטים להתאבד, ומדי בוקר הם שוכחים זאת.
וככה הם ממשיכים וממשיכים לחיות, עד שכיום הם בני בערך 300. אחר כך הוא מספר על ביקורו בארמונו של הסולטאן התגלה לו מקרה של נרקיסיזם - הסולטאן היה מאוהב בעצמו.
הוא מספר גם על כך שבזמן שהותו באפריקה גילה כי בשבט מסוים הנשים מריחות נפלא בדרך פלא, והגברים מריחים זוועה מכיוון שמעל מותניהם הם היו מתים, וביחד הריחות משלימים זה את זה.
הוא מספר על שליט אסיאתי שפגש, אשר רצה לעצב את גבולות מדינתו לפי תווי גופה של אהובתו, אך התושבים שהתגוררו בחבל הארץ שנמצא ב"זרת שמאל" נאבקו חזק ולא נתנו לצבאו לכבוש אותם.
בלית ברירה נאלץ השליט לכרות את זרת שמאל של אשתו, כדי שגבולות המדינה יתאימו לגופה.
אחרי כן הוא מספר על כך שידידתו, יורשת העצר השוודית, התחתנה עם דובון הצעצוע שלה.
לאחר שזה הפך ל'מלך' של שוודיה, אי-יכולתו לדבר אפשרה את המשא ומתן עם רוסיה, שהוביל לשלום המיוחל אשר סיים מלחמה רבת שנים.
לבסוף הוא מספר לה על כך שכבר סיפר את כל הסיפורים הללו על אהבה, פעם באוזניו של מלאך המוות.
המוות מתחיל לבכות אל תוך מטפחת בעודו מייבב "מעולם לא נאהבתי".
לימים שמח הברון על כך ששמר את המטפחת שספגה את דמעותיו, מכיוון שהיא סם האהבה החזק ביותר בעולם - המוות הוא למעשה הגורם לאהבה.
הסיפור הזה מתרחש בישראל של שנת 1966, שנה לפני כיבוש ירושלים.
ילדה אחת בשם נילי, שבערב יום העצמאות יצאה עם חברותיה ללילה לבן בשדה, שם הן הדליקו מדורה ושרו שירים.
אחת מחברותיה, נעמי, שרה שיר שהיה אסור להשמיע ברדיו הישראלי בעקבות צנזורה.
השיר דיבר על העיר פטרה, החצובה בסלע האדום, שמעבר לגבול עם ירדן.
השיר לא נותן לנילי מנוח, והיא נחושה בדעתה להגיע לפטרה.
בבוקר יום העצמאות היא אומרת לכולם שהיא הולכת הביתה.
היא באמת נמצאת באמצע הדרך, כשלפתע היא רואה פרצה בגדר שנמצאת בין הרחוב הישראלי לרחוב הירדני.
היא מודעת לסכנות שבכך, אך היא מחליטה לעבור את הגבול ולנסות להגיע לפטרה.
היא חוצה את הגבול ומשוטטת זמן מה בירושלים הירדנית, כשלפתע חייל ירדני מבוגר רואה אותה מרחוק וחושב שהיא מרגלת.
הוא רץ לעברה, אך מקרוב הוא שם לב שהיא ילדה - ולא רוצה לפגוע בה.
היא מצידה מאמינה שהולכים לסחוט ולענות אותה כדי להוציא ממנה מידע.
החייל הנחמד לוקח אותה לתחנת משטרה קרובה.
אך היא נשארת עצובה, כי היא מעולם לא הגיעה לפטרה.
אהבה אהבה אהבה (איציק רנרט)
סיפר זה הוא למעשה תת-סיפורת בתוך ספר סיפורת, שכן הוא מורכב מכמה סיפורים קצרים המדברים על אהבה כוזבת בילדות.
הראשון נקרא "בת הספן" ומתאר ילדה ושמה ריקי וילד ששמו לא מוזכר.
הילדים היו משחקים יחד ומחליפים מסטיקים מפה לפה כאות לרומנטיות.
יום אחד הוא עולה אליה הביתה כשלפתע הוא רואה את אביה, המלח, מקלח אותה.
הילד והילדה, שניהם ערומים, התביישו זה מזה.
הילד ציין לעצמו כי זאת הפעם הראשונה שבה הוא התבייש בעירום - סימן למשיכה.
אך יום אחד לקח המלח את המשפחה והם עברו לארץ רחוקה, והילד לא ראה אותה שוב.
הסיפור השני נקרא "אם הגיבור", והוא מספר על ילד שבכל בוקר, בסתר, כשאביו קם מוקדם והולך לעבוד, מגיע למיטתה של אמו הישנה ומריח אותה, ממשש אותה ושלל דימויים רומנטיים אחרים.
הילד שונא את אבא שלו, שמפריע לו לאהוב את האמא, אך בעצם הוא שונא גם אותה.
הסיפור השלישי נקרא "מלכת הכיתה", ומתאר ילדה מקובלת, יפה, אשר משמשת כ'מלכת הכיתה'.
אחד הילדים הלא מקובלים הולך אחריה בעיוורון ומנסה להתחבר איתה, אך היא דוחה אותו שוב ושוב בעקבות המראה שלו.
הסיפור הרביעי מספר על שני ילדים, מישל וג'ואל, אשר היו מאוהבים מגיל צעיר.
אבל אז מישל התחיל לחשוד שמשהו לא טוב ביחסים רומנטיים עם בן אחר, ומרוב כעס ובלבול צעק על ג'ואל שהוא שונא אותו וניתק את הקשר.
כך הפרק הזה בספר ממשיך לאורך 20 עמודים עם עשרות סיפורים קצרים, שכל אחד מהם אורך עמוד (בסך הכל 20 עמודים).
מעריצה מספר אחת (רותו מודן)
הסיפור השני של רותו מודן בספר, המספר על נגן רוק ישראלי בשנות ה-30 לחייו בשם שבתאי אשר לא מצליח בקריירה המוזיקלית שלו בישראל.
הוא הוציא דיסק בהוצאה עצמית של המוזיקה המקורית שלו, אך הוא לא מושמע בכלל ברדיו, ונמכרו פחות ממאה עותקים שלו בארץ.
שבתאי מאשים את שדרני הרדיו בכך שהאלבום שלו לא התפרסם בטענה שהם מפחדים שהוא ישבור את הבינוניות של השוק.
יום אחד מגיעה הצעה מחו"ל - אישה בשם ג'קי זליגמן התקשרה אליו והזמינה אותו להופיע בעיר שפילד שבאנגליה.
שבתאי מאמין כי זוהי ההזדמנות שלו לפרוץ אל הקהל הרחב וקופץ על ההזדמנות.
ג'קי הציגה את עצמה כמנהלת של מרכז תרבות גדול מאוד בשפילד, ונשמעה נרגשת לגבי הגעתו של שבתאי העירה.
שבתאי מתחיל לפתח ציפיות - אולי היא מכירה מפיק מוזיקלי טוב?
אולי אפילו של האארקטיק מאנקיז, אשר התחילו בשפילד?
כשהוא מגיע לביתה הוא מגילה כי ג'קי היא אישה מבוגרת בגיל העמידה.
מסתבר לו כי ג'קי הייתה נשואה לבחור ישראלי בשם גידי, והוא השמיע לה את הדיסק שלו.
היא מיד התאהבה במוזיקה של שבתאי, וגם לאחר שהתגרשה מבעלה המשיכה לשמוע את הדיסק שלו.
למחרת השניים יוצאים אל ההופעה המיוחלת, אך מתברר לשבתאי כי ה"מרכז התרבותי" הגדול (שקיווה שיהיה מועדון לילה או בר) הוא למעשה מרכז יהדות שפילד.
הוא נכנס ולמרבה אכזבתו במקום לראות אנשים צעירים חובבי רוק ששותים אלכוהול וצוחקים הוא גילה אולם רחב ידיים ובו כמה עשרות אנשים מבוגרים בני 70–90 ועוד כמה משפחות מרובות ילדים.
ככל הנראה הקהל ציפה לאמן פחות 'רוקיסט' - שבתאי פותח את המופע בצעקה "גוד איבנינג שפילד!" (ערב טוב שפילד!).
הוא מחליט להמשיך בהופעה המתוכננת למרות המרמורים בקהל ("למה הוא לא שר הבא נגילה?"), ומנגן דברים שממש לא התאימו לאווירה, בכיוון שההופעה תוכננה בראשו להתקיים במועדון, כמו שיר שכתב בלבנון על מחדלים.
בסוף ההופעה הוא כועס על ג'קי ועל כך שהביאה אותו להופיע במקום המביך הזה, והיא מנחמת אותו שזה לא היה נורא כל כך, ואז הוא מבין - שג'קי היא היחידה אי פעם שתאהב את המוזיקה שלו.
הסיפור הזה הוא חסר מלל, עד לעמוד האחרון, בו יש רק בועת דיבור יחידה.
בסיפור רואים גבר שקם בבוקר, הולך בביתו, משקה את העציצים, אוכל ארוחת בוקר, מסתכל בחלון, עובד מהמחשב, מדבר בטלפון, שומע מוזיקה.
מגיעה השעה 10:00 בבוקר, והוא הולך אל חדר השינה שלו.
הקורא בבית מיד חושב שהוא עומד להעיר את בת זוגו, אך אז מתברר כי הוא נשוי לגבר.
הוא מעיר אותו בנשיקה, והסיפור נגמר.
הקומיקס הזה למעשה מעביר ביקורת על החברה שלנו - על כך שאנחנו, הקוראים, מדמיינים בעיני רוחנו את הגבר מעיר את האישה, אך כשמתגלה גבר שוכב במיטה, הקוראים מתמלאים פליאה.
הקומיקס נותן לגיטימציה לנישואים חד מיניים, ומראה כיצד אנשים הומוסקסואלים הם זהים להטרוסקסואלים.
הקומיקס הוא האחרון בספר, ובכך נותן את הדרך האחרונה שמופיעה בספר שבה אפשר לבטא אהבה - הומוסקסואליות.
את הסיפורים הקצרים שמופיעים בספר כתבו כל אחד מחברי אקטוס בנפרד, ואז קיבצו אותם יחד לכדי ספר.
הוא יצא לראשונה בהוצאת ACTUS, שהייתה שייכת לחברי הקבוצה, בשפה האנגלית, על אף שחברי הקבוצה ישראלים.
כמעט כל הספרים של קבוצת אקטוס יוצאים קודם באנגלית ורק אז בעברית מהסיבה הפשוטה שהקומיקס מצליח יותר בארצות הברית ואירופה, ובישראל פחות משתלם להשקיע בעשיית קומיקס.
בשנת 2007 הוציאה הקבוצה את הספר בשפה האנגלית תחת השם "How To Love" וזכתה להצלחה בחו"ל.
רק אחר כך היא פנתה להוצאת הספרים הישראלית "מודן הוצאה לאור", כדי שיוציאו את הספר בישראל.
חברת מודן פנו לסטודיו קובי פרנקו על מנת שיעצבו את הספר, וכך היה.
את הקליגרפיה של הסיפורים "סיפור קיץ", "יום העצמאות" ו-"מעריצה מספר אחת" עיצב ישי מישורי.
בשנת 2009 יצא בישראל הספר, בעל 141 עמודים, והיה להצלחה יחסית גם בארץ.
הספר זכה לביקורות טובות גם בישראל וגם בחו"ל.
מגזין Publisher's weekly האמריקאי כתב בביקורת הספרים השבועית שלו על הספר כי "האיורים היפהפיים וסיפורי העלילה יוצרים את התרכובת המטרידה של הומור ובדידות שבזכותה נודעו אמני אקטוס".
התערוכה התקיימה במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס ב-15 בספטמבר 2009. עם ההכרזה על התערוכה הממשמשת ובאה 'צצו' ברחבי האינטרנט הישראלי ביקורות על הספר.
למשל, מרב יודילוביץ' מאתר ynet הישראלי כתבה כי "כמו הספר, כך גם התערוכה מציגה היבטים שונים של אהבה, בוחנת את הצדדים הפחות מקובלים שלה ועוברת דרך נקודות מפתח שיוצרות מקבילות בין הסיפורים ונעצרים בנגיעה-נשיקה, שנאה, קנאה, חיזור, אכזבה, מגדר וסביבה".
אנדרו ווילר מאתר האינטרנט המבקר ספרי קומיקס מרחבי העולם "ComicMix" כתב כי "'איך לאהוב' הוא ספר קצת יוקרתי מדי בשביל מה שהוא באמת, אבל זה מראה עד כמה רחוק הם [אקטוס] היו צריכים לנסוע כדי להגיע אלינו.
זו אנתולוגיה איתנה - אף אחד מהסיפורים לא טובים להפליא, אבל אף אחד מהם לא רע".
+שם הפרקמספר עמודיםכותב ומאיירמספרסיפור קיץ17רותו מודן1L'Elixir D'Amour21דוד פולונסקי2יום העצמאות21מירה פרידמן3אהבה אהבה אהבה21איציק רנרט4מעריצה מספר אחת21רותו מודן508:00 עד 10:0019ירמי פינקוס6
אייתה הוא ז'אנר במוזיקה המרוקאית, שמקורו באזורים הכפריים של מרוקו.
זהו סגנון מוזיקה בדואי, שפירושו המילולי הוא "קריאה", "בכי" או "קינה".
הוא מושר בערבית מרוקאית מדוברת על ידי להקות המורכבות מנגנים וזמרים, וגם מזמרים ורקדניות.
מוזיקאית שעוסקת בשירה הזו מכונה שייח'את.
מי שמחזיקות בתואר הזה היו בדרך כלל נשים בעלות כוח והשפעה, שביצעו שירים ארוכים בז'אנר האייתה.
כז'אנר המבוצע בעיקר במישור האטלנטי שבמרוקו, ומזוהה מאוד עם האזור, בעיר הנמל אספי נערך מדי שנה פסטיבל המוקדש כולו לז'אנר.
הזמרת היהודיה זוהרה אלפסיה ביצעה שירים מהז'אנר.
להקת Kabareh Cheikhats שפועלת במרוקו החל מ-2016, מורכבת מ-12 גברים המתלבשים כנשים ומבצעת שירי אייתה במטרה לשמר את מסורת השירה של השייח'אתיות המסורתיות.
הוא מאמר מאת הפילוסוף האמריקאי תומאס נייגל.
המאמר פורסם לראשונה בכתב העת The Philosophical Review בשנת 1974 ולאחר מכן הודפס באסופה "שאלות עלמוות" (Mortal Questions) משנת 1979. הוא עוסק בקשיים שמציבה התודעה בפני ניסיונות לפתור את בעיית הגוף-נפש ובפני כל פילוסופיה רדוקציוניסטית שמנסה להסביר את החוויה הסובייקטיבית במונחים אובייקטיביים.
המאמר תואר כ"ניסוי המחשבתי המצוטט והמשפיע ביותר בנוגע לתודעה" וכתרומה המפורסמת ביותר של נייגל לפילוסופיה של הדעת.
במאמר מדגיש נייגל את "האופי הסובייקטיבי של החוויה".
הוא מציג קריטריון לפיו ניתן לומר שלאורגניזם יש מצבים תודעתיים "אם ורק אם יש משהו שהוא כמו להיות אותו אורגניזם עבור האורגניזם עצמו".
לפי גישה זו קיים קשר בלתי ניתן לפירוק בין קיומה של נקודת מבט סובייקטיבית ייחודית לבין המשמעות של להיות בעל תודעה.
התאוריות הרדוקציוניסטיות שהוצעו עד כה בניסיון להסביר את התודעה נועדו לכישלון, משום שהן אינן יכולות להתעלם מהמאפיינים הפנומונלוגיים של התודעה, שקשורים בנקודת המבט הייחודית של היצור המודע, אך נראה שהרדוקציה של התודעה למאפיינים אובייקטיביים מחייבת התעלמות מהעובדות הסובייקטיביות שקשורות בחוויה.
נייגל משתמש בשאלה "איך זה להיות עטלף?" – אורגניזם שעל פי הנחתו הוא בעל חוויה מודעת, אך בשל הסתמכותו על איכון הד קל לשער שהחוויה הסובייקטיבית שלו שונה מאוד מזו של בני אנוש – כדוגמה הממחישה את הקשיים שמעורבים בניסיון להבין את התודעה.
הוא מסכם את המאמר בהצעה לגישה פילוסופית עתידית ל"פנומנולוגיה אובייקטיבית שאינה תלויה באמפתיה או בדמיון".
בהערת שוליים ל"איך זה להיות עטלף?" מציין נייגל שהוא מגיב למספר תאוריות שמנסות לפתור את בעיית הגוף-נפש על ידי רדוקציה של מצבים נפשיים למצבים גופניים, ביניהן התאוריות של הילרי פטנאם, דייוויד לואיס, דניאל דנט, ג'יי.
סמארט ודייוויד מאלט ארמסטרונג .
הוא מציין את "שמות והכרח" של סול קריפקי כהשפעה.
נייגל עסק בשאלות הנוגעות לפיזיקליזם ולרדוקציוניזם במספר מאמרים שכתב לפני "איך זה להיות עטלף?".
במאמר "פיזיקליזם" משנת 1965 הוא הביע תמיכה בגרסה "חלשה" של פיזיקליזם ונתן ביטוי לאמביוולנטיות שהוא חש כלפי גישה זו.
פיזיקליזם, לפי מאמר זה, היא "התזה שהאדם, על כל מאפייניו הפסיכולוגיים, הוא לא יותר או מעבר לגופו, על כל מאפייניו הפיזיים".
נייגל מבחין במאמר זה בין גרסה "חזקה באופן בלתי-סביר" של פיזיקליזם, לפיה קיימת זהות כללית של כל אחד מהמצבים הפסיכולוגיים ומקבילו הפיזי, לבין גרסה חלשה יותר של פיזיקליזם, שאינה דורשת כלליות ואשר עליה הוא מגן מפני ביקורות.
על יחסו האישי לגישה זו כתב נייגל: "תמיד מצאתי שפיזיקליזם היא גישה דוחה באופן קיצוני, ולמרות האמונה הנוכחית שלי שהתזה היא נכונה, תגובה זו מתמידה".
המקור לתחושת הסלידה מפיזיקליזם היא התובנה שגישה זו אינה מותירה מקום לסובייקטיביות של מצבים פסיכולוגיים ואינה מאפשרת להתייחס לעצמי , ולא לגוף, בתור הסובייקט של מצבים אלה.
עם זאת, ב"פיזיקליזם" נייגל פוסל את הביקורת הזו בטענה שהיא תקפה לכל גישה באשר היא, ובכלל זאת כל גישה דואליסטית, ולכן אינה ביקורת מהימנה כנגד פיזיקליזם.
"איך זה להיות עטלף?" הוא חלק מביקורת רחבה יותר של נייגל נגד ניסיונות להסביר את המיינד באמצעות ידע מתחום הנוירופיזיולוגיה.
נייגל כתב כנגד גישה זו במאמר "Armstrong on the Mind" (ארמסטרונג על המיינד) משנת 1970, בו הוא ביקר את גישתו של דייוויד ארמסטרונג.
דרך העיסוק בשאלה זו מערער נייגל על ההנחה שקיימת תודעה יחידה ואחידה ובאופן כללי יותר על ההנחה שניתן לומר שלבני אדם יש מספר שלם מסוים של תודעות.
לפי נייגל, ממצאים אלה מעוררים ספק לגבי תקפותה של הגישה הנוירופיזיולוגית להבנת התודעה.
בהערת שוליים ב-The View from Nowhere (1986), הכיר נייגל בקיומם של שני מחקרים קודמים שהשתמשו במושגים דומים לאלה שבהם הוא השתמש במאמר.
הראשון הוא מאמר של B.A.
Farrell משנת 1950, שבו נותח המשפט "אני תוהה איך זה להיות, ולשמוע, כמו עטלף".
השני הוא מאמר משנת 1971, של הפילוסופים הבריטיים טימותי ספריג' ואלן מונטפיורי , שבו נכתב ש"תודעה היא מה שאנחנו מתארים כשאנחנו מנסים לענות על השאלה איך זה, או איך זה עשוי היה, להיות אובייקט מסוים בסיטואציה מסוימת".
נייגל כתב שכשהוא כתב את המאמר הוא עדיין לא קרא את המאמר של ספריג' ומונטפיורי ושכח את המאמר של פארל.
נייגל פותח את הטיעון בהצהרה שקיום התודעה הוא הגורם לקשיים בפתרון בעיית הגוף-נפש.
לפי נייגל "ללא תודעה בעיית הגוף-נפש הייתה הרבה פחות מעניינת.
עם תודעה נראה שהיא חסרת תקווה".
התודעה, כפי שנייגל מבין אותה, היא תופעה רחבת היקף שמשותפת לבני אדם וליצורים אחרים, אם כי ייתכן שלאורגניזמים פשוטים אין תודעה כלל.
כדי להבחין בין צורות חיים בעלות תודעה לאלה שאינן בעלות תודעה, נייגל מציע קריטריון, שבעקבות המאמר כונה "קריטריון האיך-זה-להיות".
לפי קריטריון זה, משמעותה הבסיסית של "העובדה שלאורגניזם יש תודעה בכלל...
היא שיש משהו שהוא כמו להיות האורגניזם הזה".
קריטריון זה יוצר זהות בין קיום התודעה לבין קיומה של נקודת מבט סובייקטיבית: להיות בעל תודעה זה להיות בעל נקודת מבט סובייקטיבית וכל יצור בעל נקודת מבט סובייקטיבית הוא יצור בעל תודעה.
נייגל מכנה את המאפיין הבסיסי הזה של התודעה "האופי הסובייקטיבי של החוויה" (the subjective character of experience).
נייגל משתמש בשאלה "איך זה להיות עטלף?" כדוגמה שמבהירה את האלמנטים הקשורים באופי הסובייקטיבי של החוויה ואת חשיבותו.
הוא מסביר שהבחירה בעטלפים נובעת משני מאפיינים: ראשית, ההנחה שכולם מאמינים שעטלפים הם יצורים בעלי תודעה, בניגוד ליצורים פשוטים יותר, כמו צרעות, שיש ספק לגבי היותן יצורים מודעים.
שנית, על אף שאנחנו מניחים שלעטלפים יש תודעה, הפעילות של העטלפים והמערך החושי שלהם הם כה שונים מאלה שלנו, שכאשר אנחנו פוגשים אותם הם נדמים לנו כצורת חיים זרה לחלוטין.
אנחנו מניחים שלעטלפים יש תודעה, אך מתקשים מאוד להבין את החוויה הסובייקטית של העטלפים.
נייגל מדגיש במיוחד את ההסתמכות של העטלפים על איכון הד כאלמנט שיוצר את הקושי.
נייגל מבהיר מספר אלמנטים הקשורים בקריטריון ה'איך-זה-להיות'.
ראשית, הביטוי "איך זה להיות X" (What is it like to be X), או "משהו שהוא כמו להיות X" ( something that it is like to be X), לא מתייחס ליכולת שלנו להבין דברים באמצעות אנלוגיות או דמיון, אלא לחוויה הסובייקטיבית של האורגניזם עצמו.
לדוגמה, למשפט "אדום הוא כמו צליל של חצוצרה" יכולה להיות משמעות עבור אדם עיוור, אך האנלוגיה אינה תופסת את החוויה הסובייקטיבית של אדם בעל חוש ראייה עבור עצמו.
באופן דומה, אנחנו יכולים לדמיין איך זה ירגיש להיות בעלי כנפיים כמו אלה של עטלף וליצור אנלוגיה בין הסתמכות על סונאר לבין הסתמכות על חוש הראייה; אבל שימוש כזה בדמיון הוא שימוש בחוויה הסובייקטיבית שלנו כבני אדם כבסיס שבעזרתו אנחנו מתארים לעצמנו חוויה של יצור אחר.
באופן זה, אנחנו לא מסבירים איך זה להיות עטלף עבור העטלף עצמו, אלא רק איך זה היה יכול להיות עבורינו להתנהג כמו עטלף.
שנית, הטענה ש"יש משהו שהוא כמו להיות X" היא טענה לגבי משהו שקיים באופן ממשי בעולם.
אם יש תודעה בעולם, והתודעה כרוכה באופי הסובייקטיבי של החוויה, הרי שאנו מתייחסים לאופי הסובייקטיבי של החוויה כישות ממשית.
נייגל מבהיר שהטיעון אינו מתמקד בטענה האפיסטמולוגית שאנחנו לא יכולים לדעת איך זה להיות עטלף, אלא בטענה מושגית יסודית יותר.
היא לא שאנחנו לא יכולים לדעת איך זה להיות עטלף.
אני לא מעלה את הבעיה האפיסטמולוגית הזו.
הנקודה שלי, תחת זאת, היא שאפילו על מנת ליצור מושג של איך זה להיות עטלף (וא-פורטיורי לדעת איך זה להיות עטלף) עלינו לאמץ את נקודת המבט של העטלף".
לפי ג'ון סרל, ישנה נטייה רווחת להבין את הטיעון של נייגל כטיעון אפיסטמולוגי, על אף שזהו טיעון אונטולוגי לגבי השאלה אלו מאפיינים ממשיים קיימים בעולם.
ההתייחסות לנקודת המבט של העטלף ולאופי הסובייקטיבי של החוויה שלו כמשהו שקיים ממש נמצאת במתח עם המודל הפיזי של אובייקטיביות – לפיו אנחנו מבינים מה קיים באופן ממשי כשאנחנו מתנתקים, ככל האפשר, מכל נקודת מבט סובייקטיבית – שמכונה גם המודל הקרטזיאני, ומתח זה נמצא במרכז הטיעון של נייגל.
שלישית, נייגל מבהיר שההכרה באופי הסובייקטיבי של החוויה אינה שקולה לטיעון שהחוויה הסובייקטיבית היא תמיד חוויה פרטית, במובן שהיא ניתנת להבנה אובייקטיבית רק על ידי הפרט שחווה אותה.
הטיעון של נייגל לא עוסק בפרטים, אלא בסוגים (types).
למשל, אדם אחד יכול בהרבה מקרים לאמץ את נקודת המבט של אדם אחר ולתאר את העובדות הפנומנולוגיות הקשורות בחוויה שלו באופן אובייקטיבי.
החוויה של האדם היא סובייקטיבית במובן שתיאור אובייקטיבי של העובדות הקשורות בה אפשרי רק עבור מישהו שדומה לו מספיק בכדי לאמץ את נקודת המבט שלו.
טענה זו חשובה, בין השאר, משום שהיא מרחיקה את הגישה של נייגל מסובייקטיביזם רדיקלי.
רביעית, אין לבלבל בין האופי הסובייקטיבי של החוויה לבין קיומה של תחושת עצמי.
תחושת העצמי נוצרת בעקבות התבוננות עצמית ועיבוד של החוויה הסובייקטיבית, אך תיתכן חוויה סובייקטיבית גם ללא תחושת עצמי.
נייגל מבהיר שהביקורת שלו במאמר אינה כנגד אובייקטיביות או רדוקציה כשלעצמם.
תחת זאת, טענתו היא שבבואנו לפתור את בעיית הגוף-נפש באמצעים של רדוקציה, ובפרט על ידי רדוקציה של המיינד לגורמים פיזיים, קיומה של התודעה מציבה קשיים שאיננו יודעים כיצד לפתור, וזאת משום שהאופי הסובייקטיבי של החוויה הוא מהותי לתודעה עצמה כתופעה ממשית.
דוגמה למצב בו רדוקציה, ובפרט פיזיקליזם, היא אמצעי כשר היא הניסיון להבין דברים שקיימים בטבע, כגון קשת בענן או ברק.
לפי נייגל, ייתכן שחייזר ממאדים יכול להבין תופעות אלה באופן אובייקטיבי באמצעות רדוקציה, גם אם לאותו חייזר אין חוש ראייה כלל.
כאשר אנו (או החייזר) מנסים להבין דברים בעולם הטבע באופן אובייקטיבי, אנחנו מנסים להתרחק ככל האפשר מהמופע הסובייקטיבי של הדבר עצמו, אשר תלוי בנקודת המבט הספציפית שלנו (או שלו).
אולם, אותו החייזר לעולם לא יוכל להבין את המושגים "קשת בענן" או "ברק" כתופעות, כפי שהם עבור בני האדם.
באופן כללי יותר, הניסיון להבין חוויה באופן אובייקטיבי נתקל בקשיים משום שהחוויה עצמה קשורה בנקודת מבט ספציפית.
בניסיון להתרחק מנקודת המבט הסובייקטיבית הקשורה בחוויה (למשל, של עטלף), אנחנו לא מתקרבים להבנה אובייקטיבית שלה, אלא מתרחקים ממנה.
במילים של נייגל, "אם האופי הסובייקטיבי של החוויה ניתן להבנה מלאה רק מנקודת מבט אחת, אז כל תנועה לכיוון של אובייקטיביות רבה יותר - כלומר, פחות היקשרות לנקודת מבט ספציפית - לא מביאה אותנו קרוב יותר לטבע הממשי של התופעה; היא לוקחת אותנו הרחק יותר ממנו".
לפי טיעון זה קיים בין האובייקטיבי לסובייקטיבי פער שעליו אנחנו לא יודעים עדיין כיצד לגשר.
נייגל כותב במאמר שקיום התודעה מציב בעיות, שאיננו יודעים עדיין כיצד ניתן אפילו להתחיל לענות עליהן, בפני הטענה הפיזיקליסטית.
לפי טענה זו מצבים נפשיים הם באופן ממשי מצבים פיזיים, כלומר קיימת זהות ביניהם; אך לפי נייגל המהות של הזהות הזו אינה ברורה ולא קיימת תאוריה שמסבירה אותה.
הטענה הפיזיקליסטית היא שמצבים נפשיים הם באופן ממשי מצבים פיזיים, כלומר שקיימת זהות ביניהם.
נייגל מבהיר שהמשמעות של הביקורת שלו על פיזיקליזם אינה שגישה זו היא בהכרח מוטעה, אלא רק שאיננו יודעים כיצד להסביר את הזהות הזו או אפילו להתחיל להמשיג אותה.
עם זאת, הבעיה שניצבת בפני פיזיקליזם חמורה יותר מזו שניצבת בפנינו במקרים אחרים שבהם איננו יודעים כיצד להסביר זהות של תופעות.
בכך הוא עונה לטענה של דונלד דייווידסון, לפיה יש לנו סיבה להאמין שמצבים נפשיים ניתנים לתיאור פיזי, גם אם אין לנו תאוריה פסיכופיזית שיכולה להסביר זאת, וגם אם למעשה איננו יכולים לנסח תאוריה כזו.
במקרים רבים אנחנו יכולים להאמין שדבר מסוים הוא זהה באופן ממשי לדבר אחר, גם אם אנחנו לא יכולים להסביר זאת.
אולם, לפי נייגל, בדרך כלל כשאנחנו אומרים ש-"X הוא באופן ממשי Y" (X is Y), מאחורי הביטוי "הוא באופן ממשי" (is) מסתתרת הבנה תאורטית של איך שני הדברים אמורים להיות זהים.
בלי הבנה זו האמירה נותרת מיסטית לחלוטין.
כך למשל, האמירה "כל חומר הוא אנרגיה" היא נכונה, אבל על אף שהמילה "הוא" ברורה לכל, אנשים בלי רקע תאורטי לא יכולים להבין איך היא נכונה, והזהות נותרת מיסטית עבורם.
הטענה "מצבים נפשיים הם מצבים פיזיים" היא מיסטית לחלוטין עבורנו, משום שאין בידינו עדיין אף תאוריה שיכולה להסביר את הזהות הזו או אפילו רעיון לגבי איזה סוג של תאוריה עשויה הייתה להסביר אותה.
נייגל מסיים את המאמר במה שהוא מגדיר כ"הצעה ספקולטיבית" לגישור הפער בין הסובייקטיבי לאובייקטיבי.
לפי נייגל, מה שנדרש לצורך גישור, לפחות חלקי, על פער זה היא "פנומנולוגיה אובייקטיבית" שאינה תלויה בשימוש באמפתיה או בדמיון.
המטרה של הפנמנולוגיה הזו היא לתאר את האופי הסובייקטיבי של החוויה, באופן שניתן להבנה על ידי יצורים שלא מסוגלים בעצמם להיות שותפים לחוויה זו.
פנומנולוגיה אובייקטיבית עשויה לנסות להסביר את החוויה של עטלפים שמשתמשים בסונאר, אך נייגל צופה לגישה זו הצלחה מרובה יותר בהקשר של תופעות הקשורות באדם עצמו, כגון תיאור אובייקטיבי של החוויה של אנשים רואים עבור אנשים עיוורים מלידה.
נייגל מציע שהפנומנולוגיה האובייקטיבית תתמקד ב"מאפיינים המבניים של התפיסה".
גישה זו מוצגת ב"איך זה להיות עטלף?" בקיצור נמרץ.
נייגל ניסה לפתח את הגישה מאוחר יותר בספר The View from Nowhere ובמאמרים כגון "The Psychophysical Nexus".
"איך זה להיות עטלף?" הוא אחד המאמרים המשפיעים ביותר בתחום הפילוסופיה של המיינד והוא זכה לאזכורים רבים גם בטקסטים המיועדים לקהל הרחב.
לפי דייוויד וודרוף סמית', מאז יציאת המאמר "הרעיון של 'איך-זה-להיות' מישהו שחווה מצב נפשי או פעילות מסוימת הציב קושי בפני גישות מטריאליסטיות ופונקציונליסטיות".
טד הונדריך כתב שהשאלה שבכותרת המאמר של נייגל "ערערה, יותר מכל שאלה אחרת, את הביטחון של פיזיקליסטים בלתי-מתפשרים לגבי טבעה של התודעה".
לפי סוזן בלקמור, "לא הרבה אנשים שותפים לפסימיזם של נייגל [לגבי היכולת להבין את התודעה], אך השאלה שלו הוכיחה עצמה כתזכורת מועילה לגבי מה מונח על כף המאזניים כשאנו מדברים על התודעה".
המבקר הבולט ביותר של המאמר הוא דניאל דנט.
דנט ביקר את התפיסה שנייגל מציג במאמר בכנס שנערך עוד לפני שהמאמר יצא לאור והמשיך לפרסם מספר ביקורות עליו.
בספרו Consciousness Explained, דנט הקדיש תת-פרק לביקורת על הטיעון של נייגל.
לטענתו, כל תכונה "מעניינת או חשובה מבחינה תאורטית" של תודעת העטלף ניתנת לתצפית מגוף שלישי.
לדוגמה, כפי שברור שעטלפים לא יכולים לזהות עצמים שרחוקים מהם יותר ממטרים ספורים, בגלל הטווח הקצר של אקולוקציה, ניתן יהיה להבין אספקטים נוספים של חוויית העטלף באמצעות ניסויים מדעיים עתידיים.
דנט מבקר מושגים כגון "קווליה" או "האופי הסובייקטיבי של החוויה".
בנוסף, הוא מבקר הסתמכות של מדע על עדויות הניתנות בגוף ראשון ומציע מתודה, "הטרופנומנולוגיה", להבנת התודעה האנושית בגוף שלישי.
לפי דנט, "על מנת להבין את התודעה של עטלף, עלינו פשוט ליישם את אותם העקרונות שאנו מיישמים לגבי עצמנו בהתייחס לעטלף".
נייגל, מצדו, השיב שדנט מבלבל בין תודעה לתודעה-עצמית.
ב-1995 הוא כתב שהוא ממשיך לחשוב שדנט מפספס את הבעיה הממשית ושאי-ההסכמה ביניהם כנראה תסתיים "רק בקבר".
דנט פרסם יחד עם דאגלס הופשטטר אסופה של מאמרים שכוללת פרק ביקורת של הופשטטר על הטיעון של נייגל.
בפרק ישנה ביקורת על השימוש של נייגל במילה "להיות" (be) ועל ההיגיון שבשאלה שנייגל מציב בכותרת.
מספר פילוסופים ומדענים ניסו להראות שניתן לענות על השאלה שהציב נייגל, לפחות באופן חלקי, באמצעות ידע מדעי.
ריצ'רד דוקינס טען בספרו השען העיוור שהתפיסה של בעלי חיים, ובכלל זאת חווייתם הסובייקטיבית, תלויה בקוד המחשב הפנימי שקיים במוח ומתעצב בתהליך אבולוציוני, ולא בסוג הגירוי החיצוני שמפעיל אותו.
ההשערה של דוקינס היא שעטלפים רואים פחות או יותר כמו שבני אדם רואים, אף על פי שהמדיום שדרכו הם תופסים את העולם (גלי קול) הוא שונה.
קתלין אקינס הגיעה במאמרה "איך זה להיות משעמם וקצר-רואי?" למסקנות הפוכות.
לפי אקינס, האסטרטגיה המבטיחה ביותר להבנה של איך המוח החומרי יכול לייצר חוויה מודעת היא לבחון, ראשית, מה יכול להציע הידע הנוירופיזיולוגי הקיים, ועל פי ידע זה לבחון מה אנחנו יכולים לומר לגבי החוויה הסובייקטיבית.
אסטרטגיה זו מתגברת על בעיות שקיימות בטיעונים א-פריוריים, כמו זה של נייגל.
אקינס מבחינה גם בין השאלה מהי נקודת המבט של העטלף לגבי עצמים בעולם והשאלה איך זה מרגיש להיות עטלף או מהי החוויה הסובייקטיבית שלו.
לגבי השאלה הראשונה, לפי אקינס, בחינה של הפעילות הנוירופיזיולוגית של השפתן המשופם מגלה כי החוויה הקולית של עטלף זה "משעממת" למדי ולא כוללת הבחנה בעצמים נפרדים ובתכונותיהם.
היא מסיקה שסביר כי לעטלף "אין נקודת מבט כלל".
בנוגע לשאלה השנייה היא טוענת שהמחקר הקיים לא מאפשר לגביה מענה מספק, אך לטענתה הוא מאפשר הבנה ראשונית של "איך זה להיות עטלף".
הפילוסוף שון אלן-הרמנסון בחן בשנת 2015 את הממצאים האמפיריים של אקינס והגיע למסקנה ההפוכה, שעטלפים אינם "אוטומטונים משעממים" ושבחינה מעמיקה של הפעילות החושית שלהם מעידה על קיומה של חוויה סובייקטיבית ונקודת מבט.
הוא טוען שבחינת ממצאים אמפיריים בגוף שלישי היא חלק אינטגרלי מ"הפנומנולוגיה האובייקטיבית" שמציע נייגל, ולכן ממצאים אלה לא מהווים ביקורת עליו, ומסכם שללא הכרה בחשיבותה של החוויה הסובייקטיבית בגוף ראשון הבעיה בה עסק נייגל היא חסרת-תקווה.
הפילוסוף פיטר האקר טען שהגדרתו של נייגל את התודעה אינה בנויה כהלכה ואף "נתפסת באופן שגוי" מבחינה פילוסופית והאשים את המאמר בכך שהוא "הניח את היסודות לעוד ארבעים שנים של בלבול טרי לגבי התודעה".
"איך אתה הולך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, מועבט (2021).
הוא יצא לאור ב-5 במאי 2021, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות וארומה מיוזיק, ביחד עם שני השירים "ברחובות של תל אביב" ו"דבר אליי עם העיניים".
לאחר שהוחלט להוציא את השני מתוכם ("ברחובות של תל אביב") כסינגל, השיר הזה כמו גם "דבר אליי עם העיניים" לא פורסמו כסינגלים.
את "איך אתה הולך" כתבו והלחינו רותם חן ודביר גיל קהלני להפקה מוזיקלית של משה בן אברהם ואופק יקותיאל.
אף על פי שלא הופץ כסינגל, זכה "איך אתה הולך" להצלחה רבה.
הוא הוקלט בידי מספר מוזיקאים כדוגמת ששון איפרם שאולוב, עטר מיינר, רותם חן, ואוריה ביטון.
בשל הצלחתו, בוצע השיר במספר מהופעותיה של בן זקן כדוגמת זו שאירעה באצטדיון בלומפילד, ואף נכלל באלבום ההופעה הראשון שלה, Live קיסריה 2022 (2023).
השיר נכתב והולחן על ידי רותם חן ודביר גיל קהלני והופק על ידי משה בן אברהם ואופק יקותיאל.
לקראת יציאתו, הוחלט להוציא ב-5 במאי 2021 שלושה שירים במקביל: "איך אתה הולך", "ברחובות של תל אביב" ו"דבר אליי עם העיניים".
השני מביניהם נבחר להישלח לרדיו וזכה להצלחה ארצית כיוון שהופץ כסינגל.
למחרת, יצא באופן רשמי אלבום האולפן החמישי של בן זקן, מועבט שכלל את שלושתם, כמו גם שירים נוספים.
במרוצת השנים, זכה "איך אתה הולך" להצלחה מבלי שהופץ כסינגל והוקלט בידי אמנים שונים.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-1.1 מיליון השמעות.
קליפ המילים הרשמי של "איך אתה הולך" פורסם ב-5 במאי 2021. הוא כולל סצנות מונפשות בין בני זוג, כמו גם את המילים של השיר.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-8.8 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם5 במאי 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתשרית • ארומה
"איך הוא שר" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע דני רובס, ואשר התפרסם ב-1989 באלבומו המצליח "בדרך אל האושר".
השיר מציג את סיפור חייהם הטרגי של זמרי עבר מוכרים שדני רובס שמע בילדותו, שבעקבות הצלחתם הידרדרו לסמים, וסופם היה טרגי.
אף שלפי עדותו של רובס הוא כתב את השיר כאזהרה לעצמו, בשיר דבק מיתוס שלפיו הוא נכתב על חייו ומותו של הזמר זוהר ארגוב.
רובס כתב את השיר בהשראת סיפורי החיים של כוכבי רוק שהידרדרו אל מותם בשיא הצלחתם, כגון אלביס פרסלי, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס וג'ים מוריסון.
רובס סיפר שכתב את השיר לפני פריצתו לתודעה הציבורית, כאזהרה לעצמו.
חלקים בשיר נכתבו על רובס עצמו.
בית הכנסת המתואר בשיר הוא בית הכנסת הגדול ברחובות.
שנמצא בשכונת ילדותו של רובס.
בשיר דבק סיפור שלפיו הוא נכתב על חייו ומותו של הזמר זוהר ארגוב.
רובס פרסם את השיר כשנתיים לאחר מותו של ארגוב; סמיכות זו ומילות השיר, המגוללות את סיפורו של זמר הנישא על כנפי אהבת הקהל עד לנפילתו לסמים ומותו, חיזקו את ההשערות שאכן השיר נכתב על ארגוב.
השורה מתוך השיר "מה נשאר מהזוהר, מכל השירים שהוא שר" לא הותירה כביכול מקום לספק.
המיתוס נולד עם יציאת השיר כאשר בתוכנית הרדיו "ציפורי לילה" אמר המוזיקאי אביהו מדינה: , ואף השמיע את השיר כמה פעמים במהלך התוכנית.
רובס השיב בתגובה שהמשפט של מדינה מכיל שלוש טעויות: .
רובס סיפר בהזדמנויות רבות כי בעת כתיבת השיר כלל לא חשב על ארגוב אלא על מוזיקאים שאהב בנעוריו, כגון אלביס פרסלי, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס וג'ים מוריסון, שלא הצליחו להתמודד עם ההצלחה, נפלו לסמים ומצאו את מותם בגיל צעיר.
עוד הוא מציין כי כתב את השיר בשלב שהיה יוצר צעיר (עוד לפני ההצלחה הגדולה) כמעין תמרור אזהרה אישי, כדי שזה לא יקרה לו.
לאחר שפורסמה הפרשנות על ארגוב הוא שב למילות השיר ונוכח לראות שאומנם הן מתאימות להפליא, ומבחינתו מי שרוצה לראות בכך שיר על ארגוב מוזמן לעשות כן, מאחר שהשיר שייך למאזינים וכל אחד יכול לקחת אותו למקום האישי שלו.
איך ידידות נפש היא קינה הנאמרת לרוב בשחרית של יום תשעה באב בקהילות הספרדים.
יש האומרים אותה גם בשבעה עשר בתמוז.
המקונן מבכה על מצבה של כנסת ישראל, ידידתו של הקב"ה, שבעקבות החרבן והגלות, ובמיוחד לאחר הצרות הרבות שאירעו לה בגלות ספרד, מפוזרת בכל קצוי הארץ .
הידידה נמצאת בין אויביה ומתייפחת ואבלה על כי אין לה מנהל - כלומר רועה שינחה אותה בדרך - ה'.
צערה הגדול של כנסת ישראל מושווה בסיום הקינה , כלומר לאישה היולדת בפעם הראשונה.
סיומו של כל בית מתחרז עם הפזמון: המושר לאחריו על בסיס הפסוק .
הקינה פורשה, בין היתר, על ידי רבי יעקב רקח בסדר "בית אב".
איישה נילאג'ה טיילר היא שחקנית, קומיקאית, במאית ומנחת תוכניות אירוח אפרו-אמריקאית.
היא ידועה בדמותה של אנדריאה מרינו בעונה הראשונה של "הלוחשת לרוחות", ד"ר טארה לואיס ב"מחשבות פליליות", אמא אדמה בסרטי סנטה קלאוס, והקול של לאנה קיין בסדרה "ארצ'ר", כמו גם תפקידים חוזרים ב-"CSI", וכבת זוגו של רוס בעונה האחרונה של "חברים".
היא הנחתה את העונות השנייה עד השביעית של "The Talk" של רשת CBS, עליהן זכתה בפרס אמי למנחה מצטיינת בתוכנית אירוח קומית.
מאז 2013 היא מארחת את "של מי השורה הזאת בכלל?".
היא גם אירחה את מסיבות העיתונאים של יוביסופט ב-E3 ודיבבה במשחקי הווידאו Halo: Reach, Gears of War 3 ו-Watch Dogs.
טיילר נולדה ב-18 בספטמבר 1970 בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בתם של רובין גרגורי, מורה, וג'יימס טיילר, צלם.
המשפחה בילתה שנה אחת באתיופיה ולאחר מכן בילתה תקופה באשראם באוקלנד, קליפורניה.