tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המומיה של רעמסס השישי הועברה לאחר מכן ל של אמנחותפ השני בתקופת שלטונו של הכוהן הגדול של תחילת השושלת העשרים ואחת, שם היא התגלתה בשנת 1898 על ידי האגיפטולוג הצרפתי .
בדיקה רפואית של המומיה העלתה כי רעמסס השישי מת בגיל ארבעים, והראתה נזק חמור לגופו, ראש ופלג גוף עליון נשברו למספר חתיכות על ידי גרזן ששימש את שודדי הקברים.
יד נשית מבודדת נמצאה בתוך עטיפות המומיה.
בשנת 2020 פרסמה רשות התיירות המצרית דגם תלת-ממדי מלא של הקבר עם צילומים מפורטים, הזמינים באינטרנט.
באפריל 2021 הועברה המומיה מהמוזיאון לעתיקות מצרים למוזיאון הלאומי לתרבות מצרית יחד עם מומיות של 17 מלכים נוספים וארבע מלכות באירוע שנקרא .
נראה שרעמסס השישי גזל את הגדול ב מרעמסס החמישי, שכנראה לקח אותו מאביו רעמסס הרביעי.
המקדש תוכנן להיות כמעט מחצית מגודלו של מקדש הקבורה של מדינת האבו והיה רק בשלבי היסוד שלו במותו של רעמסס הרביעי.
לא ברור אם הוא הושלם אי פעם, אך המקדש מוזכר כמוסד בעל קרקע ב המתוארך לתקופת שלטונו של רעמסס החמישי.
חפירות ארכאולוגיות מראות שחלק ניכר מעיטורים ששרדו נעשו תחת רעמסס השישי.
רַעְמְסֵס השביעי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה הפרעה השישי של השושלת העשרים של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה.
הוא שלט בערך משנת 1136 עד 1129 לפני הספירה והיה בנו של רעמסס השישי.
תאריכים נוספים לתקופת שלטונו הם 1138–1131 לפני הספירה.
הפפירוס החשבונאי של טורינו 1907+1908 מתוארך לשנה 7 3 יום 26 לשלטונו ושוחזר כדי להראות שחלפו 11 שנים שלמות משנת 5 של רעמסס השישי לשנה 7 של שלטונו.
על השנה השביעית לשלטונו של רעמסס השביעי מעיד גם האוסטרקון O.
Strasbourg h 84, המתוארך לשמו 2, יום 16 של שנת מלכותו ה-7. בשנת 1980 הוכיח כריסטופר אייר (Christopher Eyre) שפפירוס שנה 8 שייך לשלטון רעמסס השביעי.
1883 + 2095), מתוארך לשנה 8 שמו 4 יום 25 (ככל הנראה רעמסס השביעי), מפרט את התיעוד של הזמנת כמה עבודות נחושת ומזכיר שני מנהלי עבודה בדיר אל-מדינה: נחמוט והור[מוסה].
מנהל העבודה הורמוסה הוזכר בעבר בתפקיד רק בתקופת שלטונו של רעמסס התשיעי בעוד אביו וקודמו בתפקיד זה – אחד בשם אנחרחאו - כיהן בתפקיד מהעשור השני לשלטון רעמסס השלישי ועד לשנה הרביעית לשלטונו של רעמסס השביעי.
הוא מוצג פועל עם נחמוט והסופר הורישרי.
הפפירוס החדש של שנה 8 מוכיח שהורמוסה קיבל את תפקידו של אביו כמנהל עבודה בשנת 8 של רעמסס השביעי.
דומיניק ואלבל רואה את הייחוס של כריסטופר אייר למסמך זה לרעמסס השביעי כלא ודאי מאחר שמנהל העבודה הורמוסה היה בוודאות בתפקיד זה רק בשנים 6 ו-7 של רעמסס התשיעי במקום זאת.
מכיוון שידוע שעלייתו של רעמסס השביעי לכס המלוכה התרחשה בסביבות סוף 3, המלך שלט במצרים לתקופה מינימלית של 7 שנים ו-5 חודשים כאשר מסמך זה נערך בתנאי שהיה שייך לשלטונו כפי שנראה סביר מהשם המלכותי שניתן בפפירוס.
האגיפטולוג הגרמני מקבל גם את הראיות של כריסטופר אייר ששנה 8, שמו 4, יום 25 היה התאריך הגבוה ביותר הידוע של רעמסס השביעי.
נכון לעכשיו, אורך מלכותו הוודאי הוא 7 שנים ו-5 חודשים.
מעט מאוד ידוע על שלטונו, אם כי ככל הנראה הייתה זו תקופה של מהומה מסוימת, כאשר מחירי התבואה זינקו פי שלושה.
עם זאת, לפי מסמכים מתקופתו, השיט בנילוס בין מצרים העליונה למצרים התחתונה פעל ללא הפרעה.
קברו וציוד הקבורה של רעמסס השביעי
במותו נקבר רעמסס השביעי ב.
המומיה שלו מעולם לא נמצאה, אם כי ארבע כוסות שעליהן כתוב שמו נמצאו ב"" יחד עם שרידי פרעונים אחרים.
רַעְמְסֵס הָשְמִינִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע"; שלט 1130–1129 לפנה"ס, או רק 1130 לפנה"ס) או רעמסס סטהרחפשף מריאמון ('סט הוא כוחו, אהוב על אמון'), היה הפרעה השביעי של השושלת העשרים של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה, והיה ה-9 מבין 10 בניו של רעמסס השלישי.
רעמסס השמיני הוא השליט המעורפל ביותר של שושלת זו, והמידע העדכני ממלכותו הקצרה מצביע על כך שהוא החזיק מעמד על כס המלכות שנה אחת לכל היותר.
העובדה שהוא עלה לשלטון לאחר מותו של רעמסס השביעי - אחיינו למחצה ובנו של רעמסס השישי - עשויה להצביע על בעיה מתמשכת בירושה המלכותית.
רעמסס השמיני היה בנו של רעמסס השלישי.
הכינוי המלכותי של רעמסס השמיני, אוסרמאטרה אחנאמון, פירושו "עוצמתית היא המאעת של רע, אפקטיבית עבור אמון".
מונומנטים מתקופת שלטונו נדירים, והם כוללים בעיקר כתובת במדינת האבו, אזכור של שליט זה במסמך אחד – אסטלה ברלין 2081 של הורי באבידוס – וחרפושית אחת.
התאריך הידוע היחיד שלו הוא כתובת של שנה 1, 1, יום 2 בקברו של קיינבו (קבר תבאי 113) בתבאי.
הכתובת בקבר מציינת שלקח 3 וחצי חודשים, משנה 1, 1 יום 13 של רעמסס השמיני, להתחיל לעבוד ולצייר סצנות על קפלת הקבר בקברו של קיינבו, ועד לשנה 1, פרט 1, יום 2 כדי להשלים את העבודה.
מאחר שלא חל שינוי שנה במרווח זמן זה, תאריך עלייתו לשלטון של רעמסס השמיני חייב להיות מחוץ לתקופה זו של טקסט זה, "כלומר, בתוך פרט 1, יום 3 עד אחט 1, יום 12".
הוא הפרעה היחיד של השושלת העשרים שקברו לא זוהה בוודאות בעמק המלכים, אם כי כמה חוקרים הציעו כי , קברו של הנסיך , בנו של רעמסס התשיעי, הוכן במקור עבור רעמסס השמיני, אבל התברר כבלתי מתאים כאשר הפך למלך בזכות עצמו.
צוות חוקרים כלל מצרי בראשות עפיפי רוחיים בפיקוחו של ד"ר זאהי חוואס חיפש את קבר פרעה.
ייתכן שהעבודה על קברו של רעמסס השמיני החלה לפני שעלה לכס המלכות, כאשר הוא נודע בתור הנסיך סתהרחפשף, כפי שהציע אוסטרקון שהתגלה בעמק המלכות.
לפני שהפך לפרעה, נבנה עבורו הקבר QV43 בעמק המלכות, אולם הקבר מעולם לא היה בשימוש.
רַעְמְסֵס הָעֲשִירִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע"; שלט 1107–1111 לפנה"ס) היה הפרעה התשיעי של השושלת העשרים של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה.
פירוש שמו המלכותי, חפרמאטרה, הוא "הצדק של רע שומר".
יום עלייתו לכס השלטון חל ב 1 יום 27 (החודש הראשון של עונת החורף, יום 27).
שנת שלטונו האחרונה המתועדת היא שנה 3. התאריך המתועד האחרון לשלטונו הוא או "שנה 3, החודש השני של , יום 2", או ייתכן "שנה 3, חודש 4 (לא צוין יום)".
עם זאת, קטע פפירוס מאוחר יותר מהשושלת העשרים מדיר אל-מדינה שפורסם בשנת 2023 על ידי האגיפטולוג רוברט דמארי מתייחס לתאריך חלקי של שנה 4, החודש השלישי של עונת ההצפה יחד עם השינוי בשלטון לשנה 1, חודש 4 של תקופת ההצפה.
אף על פי ששני המלכים אינם מוזכרים בפפירוס בשמותיהם, דמארי ממליץ מאוד להתייחס לתקופת שלטונם של רעמסס העשירי ויורשו רעמסס ה-11. אם מסקנה זו תאושר, זה אומר שרעמסס העשירי שלט במשך 3 שנים ו-10 חודשים או כמעט 4 שנים לפני מותו.
המלך הנוסף היחיד מהשושלת העשרים שמת בשנת מלכותו 4 היה רעמסס החמישי, אך שליט זה מת בסביבות מרווח הזמן שבין החודש הראשון והשני של לכן, מסמך הפפירוס לעיל אינו יכול להתייחס לרעמסס החמישי.
התיאוריה הישנה יותר שהועלתה על בסיס אסטרונומי על ידי האגיפטולוג האמריקאי , לפיה רעמסס העשירי אולי שלט במשך 9 שנים, ננטשה מאז.
באופן דומה, ההתייחסות המוצעת של כתובת מתבאי מספר 1860a לשנה היפותטית של רעמסס העשירי אינה נתמכת עוד.
האגיפטולוגים האנגלים איידן דודסון ודילן הילטון כתבו בספר משנת 2004:
עם זאת, השערה זו של דודסון והילטון לגבי מעמדה של טייטי נדחתה, מאחר שהוכח ב-2010 שטייטי הייתה במקום זאת מלכה של פרעה קודם מהשושלת העשרים.
היא מוזכרת בפפירוס האריס המפוצל בחלקו כאשתו של רעמסס השלישי כפי שדודסון עצמו הודה.
רעמסס העשירי הוא מלך שכמעט ואינו מתועד.
על שנתו 2 מעיד פפירוס טורינו 1932+1939 ואילו שנתו השלישית מתועדת ביומן הפועלים של הנקרופוליס של דיר אל-מדינה.
יומן זה מזכיר את הבטלנות הכללית של פועלי הנקרופוליס, לפחות בחלקה בשל האיום הנשקף מהפושטים הלובים בעמק המלכים.
הוא מתעד שפועלי דיר אל-מדינה נעדרו מהעבודה בשנה ה-3, פרט (כלומר, חורף) חודש 3, בימים 6, 9, 11, 12, 18, 21 ו-24 מחשש מ"תושבי המדבר" (כלומר, הלובים או שבטי המשווש) שכנראה פשטו על מצרים העליונה ותבאי כרצונם.
זה משקף בחלקו את הנהירה הלובית המסיבית לאזור הדלתה המערבי של מצרים התחתונה במהלך תקופה זו.
רעמסס העשירי הוא גם מלך הממלכה החדשה האחרון ששלטונו על נוביה מתועד מכתובת ב.
, קברו בעמק המלכים נותר לא גמור.
לא ברור אם הוא נקבר שם אי פעם, שכן לא נתגלו בתוכו שרידים או שברים של חפצי קבורה.
רַעְמְסֵס האחד עשר (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע"; שלט 1107–1078 (או 1077) לפנה"ס) היה הפרעה העשירי והאחרון של השושלת העשרים של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה.
הוא שלט במצרים לפחות 29 שנים, אם כי כמה אגיפטולוגים חושבים שהוא שלט במשך 30 שנים.
הנתון האחרון יהיה עד שנתיים מעבר לתאריך הגבוה ביותר הידוע של המלך הזה, שנה 10 של עידן או שנה ה-28 של שלטונו.
חוקר אחד, אד ת'ייס, העלה השערה שרעמסס האחד עשר מלך אפילו עד 33 שנים.
משערים כי רעמסס עדיין שלט בשנתו ה-29 מאחר שהתגלתה כתובת שבה היה כתוב כי המצביא ו חזר לתבאי מנוביה ב חודש 3, יום 23 - או רק 3 ימים לתוך מה שהיה תחילת מלכותו ה-29 של רעמסס האחד עשר.
ידוע שפיאנח' פעל בנוביה במהלך השנה ה-28 לתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר (או שנה 10 של הווהם מסוט) וחזר הביתה למצרים בשנה שלאחר מכן.
רעמסס האחד עשר נחשב פעם לבנם של רעמסס העשירי ושל המלכה שתאריה היו: "אם המלך", "אשת המלך" ו"בתו של המלך".
עם זאת, מחקר אקדמי אחר על עותקים מסוימים של חלקים מפפירוס האריס א - שנרכש על ידי אנתוני צ'ארלס האריס - הדן בקשר בהרמון נגד רעמסס השלישי גילה שטייטי הייתה אשתו של פרעה רעמסס השלישי.
מכאן שאימו של רעמסס האחד עשר לא הייתה טייטי, ואף על פי שהוא יכול היה להיות בן של הפרעה שקדם לו, גם זה אינו מבוסס.
מאמינים כי רעמסס האחד עשר נישא ל, בתו של נבסני, שאיתה הוא הוליד את - אשתו לעתיד של הכהן הגדול .
ייתכן שלרעמסס האחד עשר הייתה בת נוספת בשם שהפכה לאשתו של , המלך לעתיד ומייסד השושלת הבאה.
מתישהו בתקופת שלטונו, הכהן הגדול של אמון, , הודח מתפקידו על ידי , , שלמשך זמן מה השתלט על תבאי.
אף על פי שבעבר הייתה "הדחת הכהן הגדול מאמון" מתוארכת מוקדם בתקופת השלטון (לפני שנת 9 למלכותו של רעמסס האחד עשר), כיום הדעה שהאירוע התרחש רק זמן קצר לפני תחילת הווהם מסוט, עידן שנחנך בשנת המלוכה ה-19, כנראה כדי להדגיש את חזרתם של התנאים הנורמליים לאחר ההפיכה של פיינהסי.
בדרך כלל מתוארכת עלייתו של רעמסס האחד עשר לכס השלטון ל, חודש שלישי יום 20. עם זאת, קטע פפירוס מאוחר יותר של השושלת העשרים מדיר אל-מדינה שפורסם בשנת 2023 על ידי האגיפטולוג רוברט ג'.
דמארי מתייחס לתאריך חלקי של שנה 4, חודש 3 של יחד עם שינוי (של תיארוך שנת השליט) לשנה 1, חודש הרביעי של אח'ט.
אף על פי ששני המלכים אינם מוזכרים בפפירוס בשמותיהם, דמארי ממליץ מאוד להתייחס לתקופת שלטונם של רעמסס העשירי ויורשו, רעמסס האחד עשר.
אם השערה זו תאושש, זה אומר שתאריך עלייתו לכס השלטון של רעמסס האחד עשר היה בין החודש השלישי והרביעי של אח'ט ולא החודש השלישי של שמו יום 20 כפי שמקובל להניח.
תקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר בולטת במספר רב של פפירוסים חשובים שהתגלו, לרבות "פפירוס האימוץ", המזכיר את השנים 1 ו-18 לשלטונו; פפירוס B.M.
10068, הכולל בצדו שתי רשימות, שנקראות רשימת הבית (משנה 12 לא מוגדרת) ורשימת ה-Srmt (ללא תאריך, אך מעט מאוחרת מהרשימה הביתית); פפירוס B.M.
9997, של שנה לא מוגדרת 14 ו-15; וסדרה שלמה של מכתבים מאוחרים של שושלת רעמסס שנכתבו על ידי - בין היתר - הסופרים של הנקרופוליס דהוטמוסה, בוטהאמון והכוהן הגדול פיאנח'.
מכתב מספר 9 קובע שתקופת הווהם מסוט נמשכה לשנה העשירית (מה שמשתווה בעצם פחות או יותר לשנה ה-28 של רעמסס האחד עשר).
פיינהסי הוגדר לאחר מכן כאויב במספר פפירוסים מהשנה 1 ו-2 של הווהם מסוט (שווה לשנה 19 ו-20 בעצם של רעמסס האחד עשר) שם שמו היה קשור באופן עקבי לסימן "ציפור רעה" בפפירוסים אלה.
כיצד בדיוק הסתיימה תקופה האנרכיה של הדחת הכהן הגדול ומי בסופו של דבר אילץ את פיינהסי להימלט מתבאי איננו יודעים, בשל היעדר מקורות מפורשים.
עם זאת, נראה כי פיינהסי נסוג לנוביה והצליח לשמור על איזשהו בסיס כוח שם במשך למעלה מעשור.
בשנה 10 של הווהם מסוט המצביא והכוהן הגדול פיאנח' יצא למסע לנוביה כדי "לפגוש את פיינהסי".
אף על פי שלעיתים קרובות מניחים שמטרת מסע זה הייתה להילחם במשנה למלך לשעבר, זה אינו ודאי.
המקורות למעשה מעורפלים בנקודה זו וייתכן שהאקלים הפוליטי השתנה במהלך השנים.
ישנן עדויות לכך שבזמן זה פיאנח' לא היה עוד משרתו הנאמן של רעמסס האחד עשר, מה שמעלה את האפשרות שהוא ניהל משא ומתן בסתר עם פיינהסי, אולי אפילו זמם נגד המלך השולט.
אדוארד ונטה כתב: "יש הרושם שהמשנה למלך וחייליו הנוביים היו נאמנים, שכן ההערות שהשמיע יריבו פיאנח' במכתב מס' 301 די מזלזלות בפרעה רעמסס האחד עשר".
במכתב זה ובמכתבים נוספים הורה פיאנח' להוציא להורג שני שוטרים בחשד לגבי דברים שאמרו, אבל הורה לשמור על כך בסוד.
אף על פי שלפיאנח' הייתה כנראה הסמכות להוציא אנשים להורג, מכתביו קוראים במפורש לשמור את העניין בסוד.
נטען כי בהתחשב במעמדו העליון של פיאנח' באותה תקופה, הסודיות יכולה הייתה להשפיע רק על המלך.
אם זה נכון, יוצא שהמצב הפוליטי של אותה תקופה בוודאי היה מורכב מאוד, כשפיאנח' פעל אולי לפי אג'נדה נסתרת כלשהי.
לרוע המזל, בשל האופי המצומצם של המקורות, היחסים המדויקים בין שלושת הגיבורים הראשיים, פיאנח', פיינהסי ורעמסס האחד עשר נותרו רחוקים מלהיות ברורים.
כמה חוקרים מאמינים שהמערכה הנובית הייתה חלק ממאבק כוחות מתמשך בין הכהן הגדול מאמון למשנה למלך של כוש.
אולם, באותה מידה ייתכן שפיאנח' נחלץ להציל את פיינהסי נגד אויב משותף כלשהו.
הפועל המתורגם לעיתים קרובות כ"לתקוף את (פיינהסי)" פירושו רק "לפגוש/ ללכת אליו".
למעשה, לא מטרת המשלחת או תוצאתה עומדים בספק.
הנושא מסתבך עוד יותר בגלל המחלקות המתמשכת על סדר הכוהנים הגדולים (או לפני פיאנח' או פיאנח' לפני הריהור) ועל הייחוס הנכון (או לתקופת טרום הרנסאנס או לווהם מסוט עצמו) של מספר מסמכים מתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר.
נכון לעכשיו, הצעתו של ת'ייס לפיה שמו של פיינהסי טוהר כנראה על ידי רעמסס האחד עשר בשנה 11 או 12 של הווהם מסוט התקבלה במפורש רק על ידי האגיפטולוג איידן דודסון.
אין הסכמה מוחלטת לגבי אורך תקופת הרנסאנס או על ייחוסם של מסמכים מסוימים לתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר.
נכון לעכשיו, הצעתו של ת'ייס לפיה פפירוס BM 10054 מתוארך לווהם מסוט אושרה על ידי חוקרים אחרים כגון ואנני גאס - האחרונה במאמר בכתב העת JEA 87 (2001) שחקר כמה קטעים שהתגלו לאחרונה השייכים למסמך זה.
כתוצאה מכך, נראה שהתאריך הבלתי מעורער ביותר של רעמסס האחד עשר הוא כיום שנה 11 של ווהם מסוט (או בפועל שנה 29) של שלטונו, כאשר המערכה הנובית של פיאנח' הסתיימה, מה שאומר שלפרעה היה שלטון מינימלי של 29 שנים כאשר הוא מת.
- מה שאולי ניתן להאריך ל-30 שנה בשל "הפער בין תחילת שושלת 21 לבין שלטונו של רעמסס האחד עשר.", כאשר 33 שנים הן היפותטיות.
קראוס וורברטון כותבים במפורש כי בשל קיומו של פער זמן זה, .
איידן דודסון, לעומת זאת, מעלה אפשרות ל"שנה 15" של הווהם מסוט על בסיס פפירוס BM 9997.
בתקופת שלטונו של רעמסס האחד עשר, או זמן קצר לאחר מכן, היישוב דיר אל-מדינה ננטש, כנראה משום שהנקרופוליס המלכותי הועבר צפונה לטאניס ולא היה צורך נוסף בו בתבאי.
כרונולוגיה של הממלכה החדשה המאוחרת של רעמסס האחד עשר
תפיסת הכרונולוגיה המצרית המקובלת היא שרעמסס האחד עשר שלט בין 29 ל-30 או 33 שנים שלמות בין רעמסס העשירי ל לפני מותו.
זמן קצר לפני מותו, הוא העביר את בירתה הפוליטית של מצרים לטאניס שם מת ונקבר על ידי סמנדס שירש אותו, אך רק שלט במצרים התחתונה בעוד ש שלט במצרים העליונה ככוהן הגדול של מצרים בתבאי.
הצעתו הנפרדת של ת'ייס לפיה 17 השנים הראשונות של שלטונו של רעמסס האחד עשר היו מקבילות לחלוטין לתקופת שלטונם של רעמסס התשיעי (שנים 5–19) ורעמסס העשירי (שנים 1–3) אינה מקובלת כיום על ידי רוב האגיפטולוגים מלבד איידן דודסון בספרו מ-2012 Afterglow of Empire.
מתישהו במהלך תקופה בעייתית זו, רעמסס האחד עשר מת בנסיבות לא ידועות.
בעוד שהכין לעצמו קבר בעמק המלכים (), הוא נותר בלתי גמור ומקושט רק בחלקו, שכן רעמסס האחד עשר קבע במקום זאת לקבור את עצמו הרחק מתבאי, אולי ליד ממפיס.
אולם קבר פרעה זה כולל כמה מאפיינים יוצאי דופן, לרבות ארבעה עמודים מלבניים ולא מרובעים בחדר הקבורה שלו ופיר קבורה מרכזי עמוק במיוחד - באורך של יותר מ-10 מטרים - אשר תוכנן אולי כאמצעי אבטחה נוסף כדי למנוע שוד קברים.
במהלך השושלת ה-21, תחת שלטונו של הכהן הגדול מתבאי, , שימש קברו המיועד של רעמסס האחד עשר כבית מלאכה לעיבוד חומרי קבורה מקבורות חתשפסות, תחותמס השלישי ואולי תחותמס הראשון.
קברו של רעמסס האחד עשר נשאר פתוח מאז העת העתיקה ושימש כבית מגורים של קופטים.
מאחר שרעמסס האחד עשר נקבר במצרים התחתונה, סמנדס עלה למלכות מצרים, בהתבסס על המנהג הידוע שמי שקבר את המלך ירש את כס המלכות.
מאחר שסמנדס קבר את רעמסס האחד עשר, הוא יכול היה לקבל את כתר מצרים באופן חוקי ולחנוך את השושלת ה-21 מעיר הולדתו בטאניס, גם אם הוא לא שלט במצרים התיכונה והעליונה, שהיו כעת למעשה בידי הכוהנים הגדולים של אמון בתבאי.
רעלני שיגה הם משפחה של רעלנים המשתייכים לשתי קבוצות עיקריות, Stx1 ו-Stx2, המתבטאות על ידי גנים הנחשבים לחלק מהגנום של פרואג'ים מסוג למדא.
הרעלנים נקראים על שם קיושי שיגה, שתיאר לראשונה את המקור החיידקי של דיזנטריה הנגרמת על ידי Shigella dysenteriae.
רעלן דמוי-שיגה (SLT) הוא כינוי היסטורי לרעלנים דומים או זהים המיוצרים על ידי חיידקי Escherichia coli.
המקורות הנפוצים ביותר לרעלן שיגה הם חיידקי שיגלה מזן S.
dysenteriae ומספר סרוטיפים של Escherichia coli (שיגה-טוקסגני או STEC), הכוללים את הסרוטיפים O157:H7 ו־O104:H4.
רעלן שיגה, בדומה לורוטוקסין המיוצר על-ידי E.
coli, מיוחס לגרימת תסמונת המוליטית-אורמית שעלולה להיות קטלנית.
רַעֲנַנָּה היא עיר באזור השרון בישראל, השייכת מבחינה מנהלית למחוז המרכז.
היא הוכרזה כעיר בשנת 1982. רעננה גובלת במזרח עם העיר כפר סבא ובדרום-מערב עם הרצליה.
מדרום־מזרח לעיר נמצא המושב גבעת ח"ן ומצפון לעיר נמצאים המושבים בצרה ובני ציון.
הרחוב הראשי של רעננה הוא רחוב אחוזה.
תחום השיפוט של רעננה הוא על שטח של 14,878 דונם.
היא הוקמה ב-1922 כמושבה חקלאית, הוכרה כמועצה מקומית ב-1936, והוכרזה כעיר בשנת 1982. העיר חברה בארגון פורום ה-15.
ביולי 1912 הוקמה בניו יורק חברת "אחוזה א' ניו-יורק", חברה יהודית אמריקנית להתיישבות בארץ ישראל, אשר על שמה נקרא הרחוב הראשי בעיר.
בשנת 1920 הגיעו לארץ שני באי-כוח של החברה, יהודה לייב קזן (קסין) והמהנדס ישעיהו ירחע.
השניים תרו בארץ ישראל במשך כשמונה חודשים אחר שטח האדמה המתאים ביותר להקמת מושבה חקלאית.
בתיווכו של חנקין, האגודה רכשה אדמות מהכפר ח'רבת עזון ובשנת 1921 הוחלט על הקמת היישוב, בבוקר 2 באפריל 1922 עזבו שתי עגלות עמוסות בציוד רב מתל אביב הקטנה (רחוב לילינבלום פינת רחוב הרצל) לשטח המושבה.
תשעת המתיישבים הראשונים הלכו ברגל מאחורי העגלות.
ירחע מונה כמנהל המושבה מטעם "אחוזה", וחילק לאנשים את תפקידיהם הראשונים.
שני פועלים הלכו לגזום ענפי אקליפטוס מחורשה בכפר סבא לבניית סוכה שתשמש כמטבח וחדר אוכל.
בימים הראשונים עסקו המתיישבים בחפירת באר מים, לאחר כשבועיים של חפירה נמצאו מים בעומק של 38 מטר.
ירחע הסתייע במכונת מדידה שהביא עמו מארצות הברית לצורך מדידת הקרקע וחלוקתה לחלקות בנות כ-50 דונם כל אחת.
בראשיתה הוקמה רעננה כמושבה חקלאית.
גידולי טבק ומשק החלב היו הענפים החקלאיים העיקריים שעליהם התבססו המתיישבים הראשונים.
הכניסה לענף ההדרים, בסוף שנות העשרים של המאה ה-20, הייתה נקודת ציון בהתפתחותה של רעננה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ענף ההדרים התאושש ממשבר קשה והמשיך להיות הענף המוביל ברעננה במשך שנים רבות.
מייסדיה בארצות הברית הציעו לקרוא לה רענניה וכך נקראה בראשית ימיה.
שכניה הערבים של המושבה קראו לה "אמריקייה" (אמריקה הקטנה), שכן רוב תושביה באותם ימים דיברו אנגלית ובאו מניו יורק.
לבסוף החליטו מתיישביה הראשונים לבחור בגרסה עברית, ושמה נקרא "רעננה".
השם שאב השראה משיר השירים:
בשנת 1925 הונחו יסודותיו של בית העם, המשמש כיום כבית העירייה וב-2008 אף עבר שיפוץ ושימור מקיף.
המימון לבנייתו בא מתרומות ששלחו חברי אגודת "אחוזה א' ניו-יורק".
בנייתו הושלמה בשנת 1927, ועד מהרה הפך למוקד החיים הציבוריים והחברתיים של המושבה הצעירה.
רוכזו בו מזכירות המושבה, בית הכנסת, בית הספר, גן הילדים וסניף הדואר הראשונים.
הרחוב הראשי היה כבר אז רחוב אחוזה.
הוא חצה את המושבה והיה ציר תנועה לכוון הרצליה ממערב וכפר סבא ממזרח.
מרחוב אחוזה יצאו שלושה רחובות לכיוון צפון: "אחד העם", "עקיבא" ו"בורוכוב", ושלושה רחובות לכיוון דרום: "רמב"ם", "יהודה הלוי" ו"הרצל".
לאורך רחובות אלו חולקו המגרשים למגורים ולחקלאות בין חברי המושבה, רחובות אלו קיימים עד היום.
בשנים הראשונות של המושבה לא נבנה בה בית כנסת, והמניינים הראשונים התקיימו בה החל משנת 1925 בחדרי תפילה, תחילה בצריף פרטי ולאחר מכן בבית העם.
החל מתחילת שנות השלושים הוקמו בה מבנים ייעודיים לבתי כנסת, ובשנת 2017 נמנו ברעננה 80 בתי כנסת.
נושא הביטחון ליווה את המושבה רעננה מראשיתה.
בעיקר חששו מהשבט הבדואי אבו קישק שאוהליו שכנו מדרום לרעננה.
עם הכפר הערבי ח'רבת עזון, ששכן מצפון למושבה, הייתה בדרך כלל שכנות טובה.
בשנת 1928 הוקם ברעננה סניף ההגנה ובפרוץ מאורעות 36–39 כבר היו כ-300 חברים בשורותיו.
בעקבות הבחירות שנערכו ב־26 ביולי 1931 נבחר ברוך אוסטרובסקי כראש המועצה הראשון של רעננה, והמשיך לכהן בתפקידו גם כשרעננה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1936 על ידי השלטון הבריטי.
בשנת 1937 הוקמה ברעננה יחידת גפירים שהייתה כפופה למשטרה הבריטית.
באמצע שנות ה-30 הניח אוסטרובסקי את היסודות והתשתית להכנסת בתי חרושת למושבה רעננה.
בסוף שנות ה-40 יזם את הקמת אזור התעשייה ופעל רבות לבניית מפעלי התעשייה הראשונים כחלק ממגמה של יצירת מקומות תעסוקה לעולים החדשים ולתושבי המושבה.
ב-12 בנובמבר 1947 תקפו חיילים בריטים בית בפרדס על יד רעננה בו נערך קורס לימוד נשק לצעירים, מטעם לח"י ורצחו ארבעה חניכים בני 16–18 ומדריכם בן ה-19.
במהלך מלחמת העצמאות החלו תושבי הכפר הערבי ח'רבת עזון ששכן צפונית למושבה להתפנות מיזמתם כבר בדצמבר 1947. לאחר קום המדינה, במאי 1948, עזבו שאר הערבים שנותרו בכפר, בתיו נהרסו, ואדמותיו סופחו מאוחר יותר לשטח העיר.
בשלהי שנות ה-80 הוקם על חורבותיו הקאנטרי קלאב העירוני וחלק מאזור התעשייה.
בשנת 1951 הוקמה מצפון למושבה מעברת כפר נחמן, בה שוכנו כ-3,000 עולים.
בשנת 1957 התמזגה המעברה עם המועצה המקומית של המושבה, ועד 1964 עברו בהדרגה תושבי המעברה לדיור קבע ברעננה עצמה, בהרצליה וברמת גן.
בשנת 1982 הוכרזה רעננה כעיר.
בין הפרסים שבהם זכתה רעננה נמנים "העיר הירוקה בישראל".
בשנת 2000 זכתה עיריית רעננה בראשות זאב בילסקי באות "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
ב-29 בספטמבר 2005 הוכרזה העיר רעננה בתואר "קהילה בטוחה" בידי ארגון הבריאות העולמי, ובכך הפכה העיר הראשונה בארץ ובמזרח התיכון שזכתה בתואר זה.
באותו היום הוכרז בית הספר היסודי "שקד" בעיר כ"בית הספר הבטוח" הראשון בישראל, בגין הקניית ערכי בטיחות ובריאות לתלמידי בית הספר.
ב-18 ביוני 2019 נערך מצעד הגאווה הראשון ברעננה, בהשתתפותם של כ-2,000 צועדים, בהם ראש העירייה המכהן חיים ברוידא.
רבים מתושבי העיר הם עולים חדשים ממדינות דוברות אנגלית, מאמריקה הלטינית, מארגנטינה, מברית המועצות לשעבר ומצרפת.
ברעננה קיימת אוכלוסייה דתית-לאומית גדולה יחסית, ובה גם יוצאי צרפת ומדינות אנגלו-סקסיות.
כמו כן פועלות קהילות לא אורתודוקסיות ובהן קהילת רענן-בית שמואלי של התנועה ליהדות מתקדמת וקהילת עמיתי של התנועה המסורתית.
רבה הראשון של רעננה היה הרב אפרים סוקולובר.
לאחר מכן כיהן חתנו הרב שלמה מלץ כרב הראשי האשכנזי, לצד הרב יצחק חיים פרץ אשר מכהן כיום כרב העיר.
שני כבישים מהירים עוברים צמוד לעיר, כביש 4 ממזרח וכביש 531 מדרום.
רחובה הראשי של העיר, רחוב אחוזה, הוא כיום חלק מכביש 541, אחד מצירי הרוחב החשובים בשרון הדרומי המקשר בין צירי האורך הארציים – כביש 2, נתיבי איילון וכביש 4.
בעיר שתי תחנות רכבת: תחנת הרכבת רעננה – דרום ליד מחלף רעננה ותחנת הרכבת רעננה – מערב ליד מחלף הרצליה מזרח.
את שירות האוטובוסים העירוני וכן קווים לרחבי גוש דן והשרון מפעילה חברת מטרופולין.
בעיר קיימים שני מסופי תחבורה ציבורית גדולים האחד הוא מסוף צומת רעננה על הגבול שבין רעננה לכפר סבא, ובו עוברת תנועה בינעירונית רבה, והשני הוא מסוף לב הפארק בקצה המערבי של העיר, המשמש בעיקר קווים עירוניים של הרצליה.
בעבר, כחלק מהמערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב, תוכנן להעביר ברחוב אחוזה קו רכבת קלה – "הקו הצהוב".
בשנת 2006, הושלם התכנון הראשוני של הקו, כקו מזין לקו האדום, היוצא מבני ברק לצפון תל אביב, רמת השרון, הרצליה ושתי שלוחות לרעננה וכפר סבא, אורכו המתוכנן אז היה כ-26 ק"מ, עם 48 תחנות.
התכנון המפורט של הקו אושר ב-2010. בתוכנית זו, משיקולי תקציב, פוצל הקו לשנים, בצפון – ברעננה וכפר סבא, כקו מערכת אוטובוסים מהירה (BRT – Bus Rapid Transit) שקיבל את השם "הקו הוורוד" ואילו שאר התוואי כרכבת קלה "הקו הצהוב".
בשנת 2014, נאלצה חברת נת"ע להכריז על הקפאת הפרויקט עקב סירובו של ראש עיריית רעננה, זאב בילסקי, להנפיק אישורי בנייה לפרויקט.
בילסקי שנבחר לתפקידו באוקטובר 2013 התנגד לתוואי הקו שעובר ברחוב אחוזה ברעננה.
בשנת 1991 נוסדה תזמורת סימפונט רעננה המשלבת נגנים עולים ונגנים ישראלים.
מקום משכנה הוא המשכן למוזיקה ואמנויות שבעיר.
כמו כן פועל מרכז המוזיקה העירוני רעננה, אשר בו נמצאת התזמורת הסימפונית הצעירה רעננה.
במרכז המוזיקה התחנכו מוזיקאים קלאסיים רבים כגון דניאל אקטע, עלמה קירשנברג, יובל חן האחים הנגנים הפסנתרן רואי רנן והחלילן שוני רנן, והכנרים תמיר טבור ויניב צירולניק.
בכדורגל – לעיר רעננה נציגה בליגה הלאומית בכדורגל, והיא הפועל רעננה, ששיחקה בשנים 2013–2020 בליגת העל.
ונציגה בליגה ג', בני רעננה.
כדורגל נשים – ברעננה פועלות קבוצות כדורגל בנות בגילאים שונים.
קבוצת הבוגרות הפועל רעננה זכתה באליפות הליגה הלאומית בעונת 2017.
בכדורסל – מכבי עירוני רעננה שהתאחדה עם בני הרצליה.
בתחילת עונת 2011/12, פורק האיחוד והקבוצה בליגת העל נקראת בני השרון/הרצליה.
בשנת 2015, זכתה קבוצת הכדורסל של תיכון מטרו-ווסט ברעננה במקום השלישי, באליפות העולם בכדורסל לתיכונים
כדורסל נשים – מכבי רעננה קבוצת כדורסל נשים מהעיר, המתמודדת בליגת העל בכדורסל נשים.
כדוריד – מכבי רעננה, לאחר האיחוד של בני הרצליה עם מכבי רעננה בכדורסל החליטו גם קבוצות הכדוריד להתאחד בשנת 2007.
טניס – ברעננה ישנו מרכז טניס בו נערכות תחרויות רשמיות ובו 14 מגרשים עם אצטדיון המכיל 800 צופים והוא נמצא בשכונת לב הפארק בעיר.
בייסבול – לעיר יש קבוצת בייסבול, רעננה אקספרס, המייצגת את העיר בליגת הבייסבול הישראלית
רוגבי – קבוצת הרוגבי, רוסטרס רעננה (הידועה גם בתור התרנגולים), הוקמה בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים על ידי העולים האנגלו-סקסים, ומייצגת את מועדון הרוגבי של השרון בליגה הישראלית ושחקניה שותפים בנבחרת ישראל ברוגבי.
ברעננה שני מגרשי כדורגל – אצטדיון קרני (מגרש הפועל), ברחוב קרן היסוד אשר לא עומד בתקנים של ליגות מקצועניות.
ומגרש הפארק אשר נמצא במערב העיר.
היכל הספורט מטרו ווסט רעננה – הוא אולם ספורט השייך לבית הספר התיכון מטרו ווסט שצמוד לו.
האולם מכיל 1,650 מקומות ישיבה.
בעיר קיימים גם בריכת השחייה עירונית, מרכז סקווש, מועדון כדורת דשא עירוני, מטווח עירוני, קאנטרי קלאב, סקייטפארק, וספורטק נווה זמר וספורטק שלונסקי.
יסודיים: זיו, פעמונים, דקל, היובל, שקד, מגד, ברטוב, איזי שפירא (חינוך מיוחד), יחדיו, הדר, בית הספר הדמוקרטי – מרחב, תל"י, לי-אור (חינוך מיוחד), נווה זמר, אגם (חינוך מיוחד).
יסודי-דתי: יבנה, אריאל, ביל"ו, נועם, מרכז-תורני 'חורב', יסודי התורה.
חטיבות ביניים: אלון, מיתרים, השרון, יונתן, רימון, בית הספר הדמוקרטי – מרחב, בית חינוך אמי"ת רננים – בית ספר וחטיבה לבנות.
תיכונים: אוסטרובסקי, מיתרים, מור מטרו-ווסט, אביב, תיכון אנקורי רעננה, ישיבת בני עקיבא, אמי"ת כפר בתיה, תיכון אמי"ת רננים בנות, תיכון חורב.
האוניברסיטה הפתוחה – בשנת 2004 עבר הקמפוס מת"א לרעננה והתמקם ברחוב רבוצקי שנמצא בחלקה המזרחי של העיר בסמוך לצומת רעננה צפון.
מכללת רעננה – פעלה בשנים 1994–2010, והייתה ממוקמת בדרום-מערב העיר, ברחוב הפרחים בסמוך לפארק רעננה.
ישיבת ההסדר "בינות" בראשות הרב חיים רטיג
הישיבה הגבוהה "ערשנו רעננה" בראשות הרב יובל רגב
בית המדרש "היכל הברכה" וכולל אברכים של חסידות קליבלנד בראשות כ"ק האדמו"ר שליט"א
בית המדרש וכולל אברכים "אוהבי תורתך" בראשות הרב ישראל חביב שליט"א
בית המדרש וכולל אברכים 'קול חיים' בראשות האדמו"ר רבי דוד חנניה פינטו שליט"א
בית המדרש וכולל אברכים 'יד מרדכי'-(איטלקים) בראשות הרב אברהם פרטוש שליט"א
בית המדרש וכולל אברכים 'יוצאי ברזיל' בראשות הרב זילברמן שליט"א
במשך מספר שנים שכנה בעיר ישיבת ההסדר אורות שאול בראשות הרב יובל שרלו והרב תמיר גרנות
רמת החינוך ברעננה נחשבת לאחת הגבוהות מבין הערים בארץ ובעיר ישנה מסגרת לילדים מחוננים וילדים בעלי בעיות שונות כגון אוטיזם.
נכון לשנת 2008 רעננה היא העיר השנייה בישראל באחוז הזכאים לתעודת בגרות וממוקמת במקום השביעי באחוז ההשקעה בחינוך לתלמיד מסך התקציב העירוני השנתי.
בשנת 2018 זכתה עיריית רעננה בפרס החינוך היישובי בשנת ה-70 למדינה.
פארק רעננה ממוקם בקצה המערבי של העיר.
בפארק יש אמפיתיאטרון, אגם, בית קפה, גלריה לאמנות, שבילי הליכה ורכיבה על אופניים, מגרשי ספורט, פינת חי גן ריחות וצלילים ופסלים.
האמפיפארק בצידו הצפון-מערבי של הפארק מארח הופעות חיות רבות.
בין האמנים הבינלאומיים שהופיעו באמפי נמנים בקסטריט בויז, אוונסנס, אליס קופר, לורן היל, טורי איימוס, צ'יק קוריאה, זיגי מארלי, הקרנבריז והפט שופ בויז.
במסגרת הפארק מופעל פרויקט "פארק חברים" אשר נבנה על ידי בית איזי שפירא מתרומות.
במקום מתקנים המיועדים לילדים עם קשיי נגישות.
בסמוך לפארק ניתן למצוא גם את אחוזת בית - דיור מוגן – דיור מוגן לגיל השלישי ואת קניון פארק מול.
בחלקה הצפוני של העיר פועל אזור תעשייה ומסחר המכונה "קריית אתגרים", המשתרע על פני 900 דונם, בו פועלים עסקים וחברות היי-טק בהן HP, NICE, אמבלייז, NCR (לשעבר ריטליקס), SAP, קומברס וטקסס אינסטרומנטס, וכן שוכן "קניון רננים", וחנויות רבות, בתי מלאכה, מסעדות, ומקומות בילוי.
בסמוך לצומת רעננה, על שטח של 120 דונם, שוכנים משרדיהן של חברות היי-טק ותקשורת מובילות בישראל ובעולם, בהן אמדוקס, המשרדים הראשיים של מיקרוסופט ישראל.
הסמל מכיל את האלמנטים הבאים, בנוסף לשם העיר:
עץ ההדר – מסמל את חשיבות החקלאות לכלכלת המושבה, בזמנים בהם הייתה מוקפת פרדסים.
מגדל מים המתנשא מעל לבריכה – מסמל את שלוש בארות המים והמגדלים מעליהם, שעומדים עד היום על תילם: אחד במרכז העיר, בקרבת משרדי העירייה, השני ברחוב בית השואבה, במערב העיר והשלישי ברחוב הרב אפרים, במזרח העיר.
מעל שם העיר נראים גגות וארובות של מפעלים המסמלים את חשיבות התעשייה לעיר.
רעש הוא צליל בלתי רצוי הגורם להפרעה או קול חזק.
באקוסטיקה הגדרה של צלילים כרעש עשויה להיות סובייקטיבית: ישנם צלילים אשר אנשים מסוימים מגדירים כרעש ואנשים אחרים לא, למשל סוגות מוזיקה מסוימות, פעמוני כנסייה, צפירת שבת, קריאת המואזין, קולות ילדים משחקים.
רעש יכול להיות כל צליל חסר משמעות או כוונה.
לעומת זאת, ישנם צלילים שלרוב אין ויכוח לגבי הפרעתם לכלל הציבור הנמצא בטווח קליטתם.
דוגמאות לרעשים אלה הם רעשי מנועים חזקים כמו של מטוסים או פטישי אוויר.
ישנם גם צלילים שנקבע בחוק או בתקנות כלשהן שבמקום או בשעה מסוימים הם אסורים.
לדוגמה, בישראל, אסור להשמיע רעשי מסיבת ריקודים בשכונת מגורים לאחר שעה 23:00 בלילה.
כמו כן הוטלו הגבלות על שימוש בצופרי רכב.
דוגמה אחרת לרעש לא חוקי היא ויכוח קולני במסדרונות בית משפט.
רעשים קבועים שאין ויכוח על היותם רעש ולא צליל נעים מכונים "זיהום רעש".
החדרתם של צלילים לתחום הפרטיות של אדם או של קבוצת אנשים בניגוד לרצונם מהווה גרימת רעש.
היא עלולה להיחשב כמעשה פוגעני בתלות במימד העוצמה של הרעש, במימד הטיב, המהות והאופי של הרעש, במימד ההתנהגות של הרעש על-פני ציר הזמן וכן בתלות בנסיבות החדרת הרעש.
המושג רעש עולה בהקשר של עוולת מטרד ליחיד וכן בהקשר של עוולת מטרד לציבור.
ממפגעי רעש אקוסטי קבועים ניתן להתגונן בעזרת בידוד אקוסטי, או אטמי אוזניים או משינוי המערכת המפיקה את הרעש כגון הפיכת מחשב אישי רגיל למחשב שקט.
נזק לשמיעה: גלי קול חודרים לאוזן ועוברים דרך מערכת עדינה ומורכבת אל המוח.
תאי שערה זעירים הנמצאים בתעלת האוזן הפנימית "מסמנים" לעצב השמיעה לשלוח תדר חשמלי למוח.
המוח מפענח את התדר הנ"ל כקול.
רעש יכול להשפיע ולפגוע בכל שלב במעלה מסלול השמע, החל מקרע בעור התוף בשל טראומה, דרך נתק בין עצמות השמע באוזן התיכונה, פגיעה בתאי השיער החיצוניים באוזן הפנימית ועד לפגיעה עצבית.
הפגיעה העצבית יכולה להתרחש באמצעות שני מסלולים.
מסלול אחד מכונה Auditory Deprivation והוא מתרחש כאשר תאי השערה נהרסו מהרעש.
עקב חוסר התפקוד שלהם סיבי העצב אינם מקבלים גירוי והם מתנוונים.
המסלול השני מכונה Synaptopathy והוא מתרחש עקב חשיפה חד פעמית לרעש שגרם לנזק עצבי קבוע.
חשיפה חד פעמית לרעש מזיק גורמת להפרשת יתר של Glutamate.
עקב הכמות העודפת שלו הוא אינו מספיק להיספג ולהתפנות ובמקום הופך לרעלן הפוגע בסינפסה.
רעש שעוצמתו מעל 70 דציבלים נחשב רעש מזיק, רעש מעל 65 דציבלים נחשב רעש הפוגע באופן משמעותי באיכות החיים, ורעש מעל 60 דציבלים נחשב רעש מפריע.
רעש מזיק יכול להיות רעש מתמשך או רעש התקפי חזק.
עוגמת נפש: רעש חזק ופתאומי עלול לגרום לבהלה, למתיחת שרירים, להזרמה של אדרנלין רב לדם, להאצת קצב הלב, להעלאת לחץ הדם ולהזעת יתר.
תופעות אלה מזכירות התקפי לב.
בנוסף לכך, מגורים או עבודה במקום רועש עשויים להוות מטרד שתוצאותיו הן עצבנות כרונית, מגרנות וקושי לנהל אורח חיים תקין.
הפרעה לנגישות: חדרי כיתה, חדרי הרצאה או מקומות אחרים בהם מתאסף קהל כדי להקשיב לדבר מה עשויים להיות לא נגישים לאנשים עם לקות שמיעה או לקות ריכוז, במידה וכמות הרעש החיצוני שחודר אליהם או כמות ההד בהם גבוהים.
גם אנשים חסרי לקות יתקשו להקשיב לנאמר במקומות כאלה ועשויים לחוש עייפות לא סבירה אחרי מאמץ הקשבתי בהם.
רעשים אקוסטיים פוגעים גם בבריאותם ואורח חייהם של בעלי חיים.
רעשים אקוסטיים בים (רעשים ממנועי ספינות, סונאר ועוד) פוגעים ביונקים ימיים ועלולים לשבש את חוש הניווט שלהם באופן זמני או קבוע.
במוזיקה ישנם יוצרי אוונגרד, כדוגמת ג'ון קייג' וממשיכי דרכו, אשר היללו את הרעש.
בשנת 1976 אמר קייג': "נראה לי שלכל רעש יש פוטנציאל להפוך למוזיקלי, בעצם היותו חלק מיצירה מוזיקלית." לדעתם צלילים מקריים קיימים בסביבה כל הזמן וזהו תפקידו של המלחין לשלב אותם ביצירה מכוונת.
אף ההפסקות ביצירות נועדו, לשיטתם, להתמלא ברעש.
וגם להפך, היצירה המוזיקלית הכי מקובלת עלולה להפוך לרעש אם משמיעים אותה בעוצמה חזקה באופן חריג.
למעשה כל מוזיקה המושמעת יוצאת מתוך רעש או שקט יחסי מאחר שאין מקום בו השקט הוא מוחלט.
בהשאלה, המונח רעש מציין בפיזיקה ובאלקטרוניקה אות בעל תכונות אקראיות מסוימות.
רעש יכול להיות תוספת בלתי רצויה של אותות אקראיים לאותות העוברים במערכת האלקטרונית, לדוגמה רחשים או זמזום במערכת סטריאו או תוספת של "שלג" בתמונת טלוויזיה כאשר האות חלש.
ישנם מספר סוגים של רעש שניתן למדוד, כגון "רעש לבן" שבו מופיע טווח שלם של תדירויות צליל, "רעש ורוד" שבו הגלים הארוכים חזקים יותר ו"רעש כחול" שבו הגלים הקצרים חזקים יותר.
קיימים מכשירים אלקטרוניים אשר מבטלים את הרעש על ידי יצירת צליל אשר מאזן ומשתיק את התדירויות אשר בני-אדם מגדירים כרעש.
תהודה אקראית יכולה להעצים את התפקוד הקוגניטיבי משום שהיעדר מוחלט של רעש הוא לא המצב המיטבי עבור יכולת האיתור של אותו חלשים במערכות לא ליניאריות, כמו מערכת התפיסה של יצורים חיים.
רעש לבן הוא אות (או תהליך) אקראי בעל צפיפות הספק ספקטרלי (PSD) אחידה וקבועה בכל התדרים.
רעש לבן בעל רוחב סרט אינסופי הוא תאורטי בלבד, שכן אם צפיפות ההספק שונה מאפס עבור כל התדרים, התהליך יהיה בעל אנרגיה אינסופית.
הלכה למעשה, רעש (או תהליך) מוגדרים כלבנים אם הם בעלי צפיפות הספק קבועה על פני תחום תדרים מסוים (גדול).
המונח "רעש לבן" או "תהליך לבן" מיוחס גם לאותות שערכיהם בזמנים (או מיקומים) שונים בלתי תלויים סטטיסטית (בת"ס).
המונח "לבן" נובע מהדמיון הספקטרלי לאור הנראה הלבן: כשם שאור לבן מורכב מצירוף של כל תדרי האור הנראה (בעוצמה שווה), כך גם פונקציית המתאם העצמי (האוטו-קורלציה) של הרעש הלבן היא בעלת רכיבי תדר שווים בעוצמתם לכל רוחב הסרט של הרעש.
מלבד הרעש הלבן, ישנם סוגי רעש נוספים ששמם כשם צבע, שבהם מופיע טווח שלם של תדירויות: רעש ורוד הוא רעש שבו הגלים הארוכים חזקים יותר, ורעש כחול הוא רעש שבו הגלים הקצרים חזקים יותר.
על פי רוב רעש נחשב לגורם שעלול לפגוע בתפקוד הקוגניטיבי, אך בעקבות התופעה של תהודה אקראית ישנם גם מקרים שבהם רעש לבן יכול להוביל דווקא לשיפור בתפקוד.
רעש ג'ונסון, הידוע גם כרעש תרמי או "רעש נייקוויסט" (Nyquist noise), הוא רעש חשמלי הנוצר מתנועה אקראית של נושאי מטען חשמלי (בדרך כלל אלקטרונים) במוליך במצב שיווי משקל תרמודינמי.
עוצמת הרעש תלויה בטמפרטורת המוליך, אך לא תלויה במתח המופעל עליו.
רעש זה הוא בקירוב רעש לבן, כלומר הוא אחיד בתחום רחב של תדירויות.
בכל תדירות, המשרעת שלו מתפלגת התפלגות נורמלית בקירוב טוב מאוד, כלומר צפיפות ההסתברות למאורע של רעש במתח מסוים היא פונקציית גאוס, עם ממוצע של אפס וולט וסטיית תקן התלויה בטמפרטורה ובמאפייני המוליך (כמו ההתנגדות).
בקריפטוגרפיה, רעש פסאודו-אקראי (PRN) הוא אות הדומה לרעש, העונה לאחד או יותר מהסטנדרטים של בדיקות סטטיסטיות לאקראיות.
הגם שאין לכאורה תבנית מגדירה, רעש פסאודו-אקראי מכיל רצף דטרמיניסטי של פולסים שיחזרו על עצמם אחרי זמן המחזור.
רעש כזה נקבע על ידי מפתח וזמן המחזור, שיכול להיות ארוך מאוד, אפילו מיליוני ספרות.
הוא משמש בכמה מכשירי מוזיקה אלקטרונית, וכן במכשירים המייצרים רעש לבן.
רעש היא להקת רוק ישראלית שפעלה בין השנים 1991 – 2000 והוציאה שלושה אלבומים.
הלהקה נודעה בין היתר בהופעותיה הרועשות, בהתאם לשמה, בהימנעות מראיונות ומקידום מכירות ובהתנהגות "מוזרה" וילדותית כאשר עיתונאים בכל זאת ניסו לראיין אותה.
הלהקה, בכוונה או לא, שמרה מרחק מהזרם המרכזי – גם כשהצליחה להחדיר לרדיו כמה להיטים, היא נהגה להתייחס לכך בביטול, המשיכה "לעשות את הדבר שלה" ולא ניסתה לשחזר את ההצלחה.
למרות שקיבלה בעקביות ביקורות טובות, רעש מעולם לא זכתה להצלחה מסחרית גדולה ולבסוף התפרקה.
הלהקה הוקמה על ידי אמיר קרטס (שירה, גיטרה, פסנתר, קלידים), רע מוכיח (גיטרה, קלידים, קולות), ג'וני שועלי (שירה, בס, גיטרה אקוסטית, קלידים), ועודד פרח (תופים, שירה).
לדברי שועלי, הלהקה קיבלה את שמה מהבעלים של מועדון הרוקסן:
אלבומם הראשון "רעש רק רעש.
ק." יצא ב־1994. את מרבית השירים באלבום כתב ושר קרטס, אך דווקא השירים של שועלי, שהיו רכים, ליריים וקליטים יותר – "חנן", "נוסע לבד" ובמיוחד "לעיתים", המוכר בפזמונו "מָה אַתְּ מְבִינָה?" – הם שהתפרסמו.
השירים של קרטס, לעומתם, נשמעו מנותקים, דיכאוניים ורועשים יותר.
אסף אמדורסקי התארח בשירה בשיר "חנן".
הביקורות היללו את האלבום הזה והוא צוין כאחד האלבומים העבריים הטובים בסיכומי שנת תשנ"ה על ידי מוזיקאים רבים, בהם רמי פורטיס וענבל פרלמוטר.
למרות ההצלחה האמנותית ולמרות ש"לעיתים" ו"נוסע לבד" זכו להשמעות רבות מאוד ברדיו במשך שנים ארוכות אחרי יציאתו, כאלבום "רעש רק רעש.
ק." לא היה הצלחה מסחרית וזכה למכירות של אלפים בודדים.
ב־1995 כל חברי הלהקה, בצירוף חיים לרוז, אסף אמדורסקי, אורן לוטנברג ומוזיקאים אחרים, חברו להקלטת אלבום הסולו הראשון של ג'וני שועלי.
הוא אף הניב את הלהיט הגדול "עכשיו", אך בסופו של דבר מכר רק מעט יותר מאלבום הבכורה של "רעש".
באותה שנה התארחו שועלי, פרח וקרטס בנגינה בכמה שירים באלבום הראשון של "צמד ביקיני" של חיים לרוז וקרני פוסטל.
את הגיטריסט רע מוכיח החליף ברוב השירים חיים לרוז ומוכיח ניגן רק בשיר אחד, שדווקא נקרא "חיים אמר".
האלבום היה כמעט כולו יצירה של אמיר קרטס: ג'וני שועלי הסתפק בשירת קולות רקע ובכתיבת מילים לשיר "אל תוותרי", וקרטס שר וכתב את כל שאר השירים.
האלבום התאפיין ברובו בצליל רוקיסטי רועש וחסר־פשרות ולא הצליח להניב להיטים.
שוב, למרות הביקורות הטובות, האלבום היה אכזבה מסחרית.
באותה שנה השתתפו שועלי וקרטס גם בהפקת אלבומה של יעל לוי "שוך הסערה".
רעש מיעטה להופיע מאז, אך חבריה השתתפו ביחד ולחוד בפרויקטים רבים – עודד פרח וחיים לרוז ניגנו באלבומו של ברי סחרוף "חם על הירח" וגם באלבומו "נגיעות", שבו השתתפו אף קרטס ושועלי בכתיבה והפקה של שני שירים.
ב־1998 כל חברי רעש היו להקת הליווי של עדי רן באלבום הבכורה שלו, "האחרון שבעם".
כאן הופיע לראשונה הכינוי "רעש מהדרין", מעין לייבל וכינוי לאולפן שבו עבדו.
בשנת 2000 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "אני זה לא אתה".
באופן "רשמי", חברי הלהקה היו הפעם רק קרטס, שועלי ופרח, אך גם חיים לרוז ורע מוכיח ניגנו בחלק מהשירים.
הצליל של האלבום היה שונה מאוד מהאלבומים הקודמים – היו בו הרבה פחות דיסטורשן, והרבה יותר קלידים ומקצבים אלקטרוניים.
בנוסף, נראה כי שועלי וקרטס חילקו ביניהם באופן שוויוני את תפקידי הכתיבה והשירה.
נראה שהכול פועל הפעם לטובת רעש – הלהקה נשמעה מגובשת מאי־פעם, הצליל היה קליל ונשא בחובו פוטנציאל להניב להיטים והביקורות שוב היללו.
למרות זאת זכה האלבום לאדישות מצד תחנות הרדיו, מכירותיו נעצרו אחרי כמה אלפי עותקים והלהקה התפרקה.
בשנת 2001 ארבעת חברי ההרכב הראשון של רעש חברו לשם הופעה חגיגית לציון 13 שנה ("בר מצווה") לחברת התקליטים שלהם נענע דיסק.
חברי רעש המשיכו בפעילות מוזיקלית: שועלי וקרטס הוציאו אלבומי סולו וכל חברי הלהקה עסקו בהפקה מוזיקלית ובנגינה עם אמנים ישראליים שונים.
בשנת 2018 נפטר קרטס ממחלת הסרטן.
בשנת 2019 יצא "בתוך הראש", אלבום כפול של הקלטות ישנות: "רעש 1" הקלטות מהופעה ב־1991, ו"רעש 5", הקלטות אולפן גנוזות מ־1995.
אמיר קרטס (שירה, גיטרה, פסנתר, קלידים)
ג'וני שועלי (שירה, בס, גיטרה אקוסטית, קלידים)
רע מוכיח (גיטרה, קלידים, קולות)
רעף הוא לוח המיוצר מחומרים עמידים נגד חדירת מים וחום, כגון חרס, אבן, לווחה, חרסינה, עץ וזכוכית, ומשמש לקירוי גגות.
רעפי הגג מונחים בחפיפה, ומטרתם להגן על המבנה מפני משקעים כמו גשם או שלג.
הרעפים המסורתיים עשויים מחומרים זמינים מקומיים כמו חימר או צפחה.
מאוחר יותר יוצרו אריחים מחומרים כמו בטון ופלסטיק.
אפשר לחבר רעפים בדבק או באמצעות ברגים או מסמרים, ובמקרים מסוימים הרעפים שמשתלבים בחלק החופף שלהם מאפשר מערכות משתלבות התומכות בעצמן.
רעפים מכסים בדרך כלל מערכת תחתית, האוטמת את הגג מפני חדירת מים.
עקרונות הבנייה ברעפים בימינו דומים לגגות הרעפים שבנו היוונים והרומאים במאה השישית לפני הספירה.
עיצובו של הרעף נשאר כמעט ללא שינוי מאז החל ייצורו המודרני התעשייתי, אשר אפשר נעילה מדויקת בין מרכיביו.
רעפים המונחים על קורות עץ ואגדים מתועדים כבר לפני 4,000 שנה ועדיין משמשים ונחשבים ברחבי העולם כשיטת הקירוי המועדפת בבניית בתי מגורים.
השיטה התפתחה בשני מוקדים במקביל: בסין וביוון העתיקה.
במזרח הקרוב ובאגן הים התיכון נפוץ הגג הרומי/יווני הבנוי משני חלקים: הטיגולה (התחתון) והאימבריקס (העליון).
השיטה נמצאת עד היום בשימוש נרחב ללא כל שינוי בארצות הלטיניות (יוון, צרפת, פורטוגל ואיטליה).
גגות רעפים כאלו נבנו בהרחבה בארץ ישראל עד המאה השביעית והכיבוש הערבי.
גג הרעפים הלטיני הוא בעל שיפוע מתון בניגוד לגג הצפון אירופאי שהתפתח ממסורת של קירוי בלוחות עץ.
רעפי חרס לא עברו צפונה מהאלפים עד למאה ה-8 לספירה.
הם נקלטו בצפון אירופה בתחילת המאה ה-11 בצורת לוחות שטוחים בעלי חפיפה כפולה ומשולשת, בשונה מהגג הלטיני עם החפיפה הבודדת.
השם לרעף המסורתי בשפות הצפון אירופאיות הוא אריח Zigel Tile.
גג האריחים הצפון אירופאי המסורתי שונה מהלטיני:
מבנה קורות עץ מסיבי הנושא משקל כפול ומשולש.
אריחים שטוחים וצפופים עם חפיפה כפולה אשר אינם דורשים כל שכבת איטום תחתונה.
שיפוע חזק מעל 45% למניעת חדירת מים קפילרית.
ב-1920 הופיעו לראשונה רעפי בטון ננעלים מתועשים באנגליה.
רעפי הבטון מיוצרים בתהליך שונה מרעפי החרס ונפוצים מאוד ברחבי העולם.
בשוק העולמי המתועש מקורים מדי שנה כ-1.5 מיליארד מ"ר של גגות רעפים, כ-50% רעפי חרס וכ-50% רעפי בטון.
באמצע המאה ה-19 הופיעו רעפי חרס מתועשים מדויקים וננעלים, אשר יוצרו בבלגיה ובצרפת.
רעפים אלו אשר הגיעו גם לארץ ישראל וכונו כאן רעפי "מרסיי" החליפו בכל רחבי העולם את שיטות הקירוי המסורתיות.
עם הזמן נבנו בארץ ישראל מספר מפעלים לייצור מקומי של רעפי מרסיי, בעיקר על ידי הקהיליה הטמפלרית בירושלים.
בפיזיקה, רעש הוא תהליך אקראי הבא לידי ביטוי בפונקציה אקראית של הזמן שיכולה להיות, למשל, קצב מעבר אלקטרונים בשפופרת קתודית, קצב מעבר פוטונים דרך סיב אופטי, או המתח הנמדד על גבי נגד בטמפרטורה סופית.
רעש חסר קורלציות נקרא רעש לבן וכאשר קיימות קורלציות נהוג לכנותו רעש צבעוני.
הנפוצים שבהם, פלקטואציות תרמיות ("רעש ג'ונסון" הידוע גם בשם "רעש נייקוויסט"), בדידות נושאי מטען (רעש שוט), ופלקטואציות של מערכות בעלות שני מצבים (רעש טלגרפי או רעש ).
השפעה של רעש על קליטת אותות
נהוג לחשוב על רעש רקע כגורם הפוגע ביכולת איתור האותות, בכך שהוא יוצר אפקט ממסך המפריע ליכולת העיבוד של מידע רלוונטי אודות האות.
כתוצאה מכך הוא עלול ליצור הפרעות בתקשורת.
היעדר מוחלט של רעש הוא לא המצב המיטבי עבור יכולת האיתור של אותות חלשים במערכות לא ליניאריות, כמו מערכת התפיסה של יצורים חיים.
זאת משום שקיימת רמת רעש אידיאלית שבה יכולת הקליטה של אותות חלשים מוגברת.
בהתאם לכך לאפנון העצבי של יחס אות לרעש בתהליך עיבוד המידע של מערכת העצבים יש השלכות על הקיבולת והתנודתיות של המערכת הנוירו-קוגניטיבית.
רענן לוריא היה קריקטוריסט, צייר ועיתונאי ישראלי, שהתגורר בארצות הברית.
רענן לוריא נולד ב-1932 בפורט סעיד שבמצרים, לשם נסעו הוריו מארץ ישראל לצורך הלידה בבית סבו ישעיה, ראש הקהילה היהודית-אשכנזית במצרים, שזימן לקראת הלידה רופא ואחות פרטיים.
בהיותו בן עשרה ימים חזרו עמו הוריו לתל אביב.
אביו, יוסף לוריא, דור שישי בירושלים, נולד בשנת 1906. אמו, שושנה, הייתה דור שביעי בארץ ישראל, שאביה, חוואי מגדל בקר, השתתף בייסוד מטולה.
בשנת 1946 הצטרף ליחידה לוחמת באצ"ל, יחד עם קרוב משפחתו ישעיהו יריב, לימים מייסד והבעלים של גלריה גורדון בתל אביב, וידידו לספסל הלימודים אשר דר, לימים מפקד הנח"ל.
בשנת 1947 צורף לוריא לנבחרת הכדוריד הצעירה של ישראל.
בערב חג הפסח 1948 נשלח לסיור מודיעיני, ונפצע מרימון יד בריטי בפעילות מבצעית ביפו, כנראה הפצוע הראשון של התקפת האצ"ל על יפו.
במהלך אשפוזו שלח קריקטורה שפורסמה בידיעות אחרונות רק לאחר שהבריטים עזבו את הארץ.
עם הקמת צה"ל, זייף את גילו מ-16 ל-18 והתנדב לקורס הטיס הראשון שכולו נערך בישראל ("קורס 2").
במסגרת הקורס השתתף כמטילן ממטוסי תובלה שהוסבו למפציצים, במבצע יואב ובמבצע עובדה.
במהלך הקורס עבר קורס פיקוד קרבי, שבסיומו הוסמך כמפקד מחלקה.
הודח מהקורס עקב טיסה נמוכה מדי.
בשירות המילואים היה לוחם ביחידת קומנדו קטנה של צניחה חופשית, מורכבת מקצינים בלבד, שאורגנה על ידי אברהם ארליך (לימים אלוף אברהם אורלי) ואפרים מרקוס, מפקדי בית הספר לצניחה של צה"ל.
היחידה נשלחה לאימונים עם לגיון הזרים הצרפתי בהרי הפירנאים, עם הצנחנים הבריטים במחנה אלדרשוט באנגליה, ועם צנחני ארצות הברית בפורט קמפבל שבקנטקי.
היחידה נועדה בעיקר לנחות בעומק שטחי אויב.
במקביל שירת במילואים גם בגדוד 171 של חטיבה 5 כמ"פ בדרגת רב-סרן.
בשנות ה-50 קריקטורות שלו הופיעו בבטאון חיל האוויר שבעריכת משה הדר (פומי).
הוא שלח קריקטורות למערכת העיתון עוד כשהיה חניך בקורס טיס.
סימן ההיכר שאימץ לקריקטורות שלו היה ציור זעיר של שמש בכל ציור.
אם הציור היה על רקע שאין בו שמש, כגון חדר סגור, או ציור לילי, הוסיף לוריא את השמש בפינה כלשהי בציור: על גבי בגד, בתמונה התלויה על הקיר וכיוצא באלו.
הוא שמר על סימן היכר זה לאורך הקריירה שלו.
עבד כעורך גרפי וקריקטוריסט בשבועון "העולם הזה", וככתב צבאי וקריקטוריסט ב"במחנה" וב"מעריב".
שימש ככתב של "מעריב" בגליל ולאחר מכן בתל אביב, מונה כעורך משנה של "הדור".
ביולי 1954 ביקר באוניית הצי המצרי, "דומיאט", שעגנה בוונציה כשהוא מציג עצמו כעיתונאי אוסטרלי (אמו שהתה באוסטרליה מספר שנים).
הוא ראיין את מפקדיה וטען שצילם את מתקני המכ"ם שלה.
את ביקורו תיאר בכתבת שער שהתפרסמה ב"במחנה" וב"מעריב", שתוארה כ"פעולה הנועזת ביותר בעיתונות הישראלית" ועליה קיבל את "פרס הרפורטז'ה" הראשון.
בשנת 1955 פרסם את ספר הקריקטורות שלו "בין השמשות".
הספר, שיצא לאור בהוצאת חיל האוויר, כלל קריקטורות על נושאים הקשורים לצה"ל ולחיל האוויר, ולא היו בו קריקטורות פוליטיות.
אפרים קישון כתב הקדמה לספר, שיצא לאור בכמה מהדורות.
בהמשך פרסם לוריא עוד עשרה ספרים באנגלית, ביפנית, בגרמנית ובעברית.
משנת 1956 החל לפרסם את הקריקטורות שלו ב"ידיעות אחרונות".
הקריקטורות שפרסם בעיתון היו פוליטיות, לרוב מנקודת מבט פטריוטית המפנה חצי ביקורת כלפי מדינות ערב והמעצמות.
הקריקטורות של לוריא בתקופה זו כמעט ולא עסקו בביקורת פוליטית פנימית ובפלוגתות פוליטיות וחברתיות בישראל, משום שכבר אז התעוררה דרישה לציוריו בעיתונות בחו"ל, והוא ריכז את נושאיו באירועים בינלאומיים.
לוריא סיקר מטעם עיתונות בינלאומית, בסוף שנה זו, את הכנות הבריטים והצרפתים למבצע סואץ, ובילה הרבה בקפריסין, ששימשה בסיס עיקרי לצנחנים הבריטים והצרפתים, ידידיו הוותיקים לאימונים משותפים.
בשנת 1964 נערכה תערוכת יחיד של ציורי השמן שלו בבית סוקולוב בתל אביב, שפתחו אותה ראש הממשלה, לוי אשכול, והאמנים יוסף זריצקי, ראובן רובין ומירון סימה, מוריו.
ב-23 במאי 1967 פתח נשיא המדינה, זלמן שזר, תערוכת יחיד של לוריא בתערוכה העולמית אקספו 67' בקנדה.
באוקטובר 1973 נערכה תערוכת יחיד שלו באולמות הסנאט של ארצות הברית, בחסות שתי המפלגות הגדולות: מטעם הדמוקרטים פתח אותה הסנטור אברהם ריביקוף ומטעם הרפובליקנים נאם הסנטור לואל וייקר.
יושב ראש ועדת הסרת הלוט היה סגן הנשיא ג'רלד פורד, שאף כתב הקדמה לאחר מכן לאחד מספרי הקריקטורות של לוריא שיצאו בהוצאת הספרים של "הניו יורק טיימס".
בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 החל לפרסם את הקריקטורות שלו בעיתונות האמריקאית וזכה להצלחה רבה.
בשנת 1967 מונה לקריקטוריסט וצייר השערים הקבוע של המגזין "לייף" והעתיק סופית את מגוריו לארצות הברית (ב-1974 הוענקה לו ולמשפחתו, בעזרתו הפעילה של "לייף", אזרחות אמריקאית).
כשבוע לפני מלחמת ששת הימים, בעת ששהה במונטריאול שבקנדה, נקרא לוריא למילואים בישראל.
הוא חויל ושירת כמפקד פלוגה בדרגת רב-סרן בחטיבה 5 שבפיקודו של זאב שחם.
תחילה הוטל עליו להגן על "המותניים הצרים" של ישראל (בין נתניה לטולכרם), כאשר יחידתו המקורית מתעבה לכ-500 לוחמים (כולל טנקים, תול"רים מורכבים על ג'יפים, תותחי הוביצר, פלוגת מילואים של הטכניון, ופלוגת הנדסה קרבית).
לאחר יום וחצי של הפגזות ירדניות קשות עבר עם חייליו להתקפה וכבש את טולכרם מצפון.
בהמשך קיבל פקודה ישירה מאלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, לפרוץ "כמה שיותר לכיוון שכם ולהגיע לצומת ראמין תוך תשעים דקות, ולנסות לגלות בדרך יחידות קומנדו מצריות או עיראקיות המנסות להעביר גזים לחזית." במשימה זו נתקל בחיילי קומנדו מצרי וחיילי הלגיון הערבי.
הכוח בפיקודו של לוריא איתר את לוחמי הקומנדו המצרים, ולאחר שחיסל אותם מצא ג'ריקנים ועליהם סמל של גולגולות, שאישר את איתור היעד המבוקש.
לאחר שהעיירה ענבתא נכנעה לצה"ל, קיבל לוריא הוראה לגרש את תושביה אל מעבר לנהר הירדן.
הוא סירב פקודה ויצר קשר עם ידידו, ראש הממשלה לוי אשכול.
הלה השתכנע והינחה את שר הביטחון משה דיין להחזיר את התושבים שכבר גורשו.
את חוויותיו מהמלחמה תיאר במגזין LIFE.
בחורף 1971, לאחר שהושגה הסכמה ישראלית לנסיגה של שלוש מאות מטר מזרחה לתעלת סואץ, כדי לאפשר את פתיחת התעלה לשיט בינלאומי, פנה אל לוריא מזכיר המדינה, ויליאם רוג'רס, בבקשה שיעביר לראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, בקשה של מצרים להתיר לחיילים המצרים שיחזיקו בשטח שיתפנה להיות חמושים בתת-מקלעים.
רוג'רס הוסיף לדבריו את אזהרתו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, שהימנעות מצעד זה תוביל למלחמה.
רוג'רס ביקש מלוריא להימנע מלערב את שגריר ישראל יצחק רבין ואת שר החוץ אבא אבן ("כיוון ששניהם חושבים על מישורים שונים ולפעמים נוגדים") ולהיפגש עם גולדה אישית בשמו, בשם הנשיא ניקסון ובשם הנשיא סאדאת.
לוריא טס למחרת לישראל, נפגש עם גולדה מאיר בלשכתה ומסר לה את דברי רוג'רס, אך נענה בשלילה.
בארצות הברית זכה לוריא להצלחה רבתי, ובמשך כארבעה עשורים נמנה עם הקריקטוריסטים המובילים בעולם.
בין השאר פרסם בקביעות עמוד קריקטורות פוליטיות שבועי בשבועוני החדשות "ניוזוויק" (1973–1977), U.S.
היה קריקטוריסט פוליטי ראשי בעיתונים The Times (לונדון), "די ולט" (גרמניה), "אסאהי שימבון" (יפן) ו"נויה ציריכר צייטונג" (ציריך).
ספר השיאים של גינס ציין אותו כעשרים שנה ברציפות כ"קריקטוריסט הנפוץ בעולם" וכתב שהוא מודפס באופן קבוע ב-1,105 עיתונים ב-103 ארצות.
לוריא לא רק צייר את האישים נשוא ציוריו, אלא גם יצא למסעות בעולם על מנת לראיין אישים מפורסמים וראשי מדינות.
הוא צייר וראיין יותר מ-250 מנהיגים (מלכים, נשיאים, ראשי ממשלה, שרי חוץ, רמטכ"לים ודיקטטורים).
בשנת 1983, כאשר היה הקריקטוריסט הפוליטי והפרשן המדיני של החשוב בעיתוני יפן, "אסאהי שימבון", יצא לפיליפינים לראיין את נשיא המדינה, פרדיננד מרקוס, שהיה חשוד ברחבי תבל כיוזם הרצח של יריבו הפוליטי, בניגנו אקינו הבן.
במהלך הראיון הציע לוריא למרקוס להפריך את החשדות נגדו באמצעות בדיקת פוליגרף.
מרקוס נענה להצעה, והבדיקה נקבעה למחרת בבוקר.
כאשר חזר לוריא למלונו הגיע לשם שר האינפורמציה, והודיע לו שעליו להסתלק מיד מהפיליפינים, אחרת יאונה רע לו ולמשפחתו.
לוריא התיישב מיד על כיסא במלונו, כתב את מה שעבר זה עתה והצמיד קריקטורה שתיארה את מצבו.
הוא שלח את הכתבה בפקס והמריא לטוקיו, שם קיבל עם נחיתתו את העיתון "אסאהי שימבון", ובו הראיון ותוצאותיו, בלוויית קריקטורה המראה את מרקוס מחובר לפוליגרף המנותק מהחשמל.
ב-1984 יצר לוריא, בתיאום והמלצת הנסיך מיקאסה, אחיו של קיסר יפן הירוהיטו, וראש ממשלתה דאז, יסוהירו נקסונה, את הסמל הקריקטוריסטי הלאומי של יפן, "טארו סאן".
ב-1985 יצר, בתיאום והמלצת ממשלת טאיוואן, את הסמל הקריקטוריסטי הלאומי של טאיוואן, "קזין לי".
ב-1985 המציא שיטת אנימציה לטלוויזיה שהביאה את יצירותיו היומיות ל-266 תחנות הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית.
ביוזמתו של ג'ון ברואר מהניו יורק טיימס, החל לוריא בשנת 1993 ביצירת טור משותף עם מיכאיל גורבצ'וב, נשיא ברית המועצות לשעבר.
בטור המשותף כתב גורבצ'וב את עמדתו בנושאים שעל סדר היום (כגון עתיד הקומוניזם, מלחמת המפרץ ויחסי ברית המועצות והוותיקן), ולוריא הוסיף קריקטורה המציגה עמדה נגדית לזו של גורבצ'וב.
הטור פורסם במשך שנים אחדות ביותר ממאה עיתונים בעולם, ובהם "הניו יורק טיימס".
בתחילת 1996 יצר לוריא כתב עת חינוכי מזן חדש, "Cartoon News", שלימד במסגרת של רמת בית ספר תיכון ותחילת אוניברסיטה מאורעות שוטפים בעזרת קריקטורות פוליטיות שנתמכו על ידי טקסט מינימליסטי.
כשישים ממיטב הקריקטוריסטים העולמיים עבדו עבור המגזין בעריכתו של לוריא שהגיע עד מהרה ליותר מ-600,000 קוראים באנגלית ובערבית.
בערך כשנה לאחר מכן, בהמלצתו של שגריר ארצות הברית במצרים, נד ווקר, הנשיא חוסני מובארכ והמו"לים של "אל-אהרם" הציעו ללוריא לפרסם בעיתונם את הקריקטורות שלו ולהתחיל להדפיס במצרים את כתב העת בערבית - וכך היה - עד שהקריקטוריסטים המצריים גילו התנגדות ל"קריקטוריסט הצנחן הישראלי שיום אחד יצנח על הפירמידות שלנו".
בנובמבר 2005 החלה הצגת המיזם "Uniting Painting" - יצירת אמנות מודרנית גדולת ממדים (אורכה כ-280 מטר וגובהה כ-25 מטר) שתחילתה במטה האומות המאוחדות והמשכה עד האי רוזוולט.
היצירה הוצגה במשך ארבע שנים, והרחבות שלה הוצגו על ידי ממשלת קוריאה הדרומית בגבול שבינה ובין קוריאה הצפונית.
הרחבה נוספת מקיפה את כדור הארץ בלוויין, והרחבה נוספת הועלתה למרומי האוורסט .
לוריא מופיע פעמיים בספר השיאים של גינס משנת 1999, כקריקטוריסט הפוליטי הנפוץ ביותר בעולם, וכבן לשושלת בעלת עץ המשפחה הארוך ביותר הידוע, המגיעה עד דוד המלך.
בשנת 2002 פרסם רומן פרי עטו בשם "The Political Cartoonist's Double Mask", שהופיע בתרגום עברי בשם "מסכת הקריקטוריסט" בהוצאת ידיעות אחרונות.
בספר מתואר נער ישראלי בשם "אריק לוריא" המגויס על ידי "המוסד" ולומד במסגרתו את אמנות הקריקטורה בעזרת גדולי המומחים העולמיים במקצוע.
כל זאת בכוונת מכוון למקם אותו בעתיד כקריקטוריסט בטובי העיתונים בעולם ולנצל זאת לשם ריגול פוליטי.
כשיצא "אריק" לעולם הרחב, ה-CIA חיבר אותו עם גדולי התקשורת בעיתונים המובילים בעולם ובמעמדו זה הגיע בקלות למנהיגי העולם ודיווח לשולחיו על המידע ששאב מהם.