tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברק הותקף על אמירה זו על ידי יריביו הפוליטיים, במיוחד במהלך מסע הבחירות לראשות הממשלה.
במאי 2017 פרסם ברק במוסף "ספרים" של "הארץ" מאמר ביקורת ארוך ומקיף על ספרו של מיכה גודמן "מלכוד 67".
במאמר זה פרש ברק כמה מעמדות היסוד של השמאל הישראלי, כפי שהוא תופס אותו.
בפרט טען ברק כי כל מומחי הביטחון תמימי דעים שלהחזקת השטחים אין כל יתרון ביטחוני.
ביקורתו על בנימין נתניהו וממשלותיו
ברק הוא מהמבקרים הבולטים של בנימין נתניהו וממשלתו, ובפרט השרים איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ', והוא נמנה עם מובילי המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
הוא קרא למרי אזרחי נגד התוכניות לקידום הרפורמה המשפטית, שאותה הוא מציג כפגיעה בדמוקרטיה.
במאי 2025 חזר וקרא למרי אזרחי בהשתתפות ראשי המשק, ההייטק וראשי רשויות מקומיות בכדי להפיל את הממשלה.
אֵהוּד בֶּן גֵּרָא, לפי המקרא, היה השופט השני ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
לפי המסופר ב, בני ישראל עשו הרע בעיני אלוהים, ובשל כך סייע ה' לעגלון מלך מואב להשתלט על שטחים בהם ישבו אחדים משבטי ישראל ולשעבד את יושביהם על מנת שיחזרו בתשובה ויעבדו את אלוהים.
במקרא עצמו מוזכרת "עיר התמרים", היא יריחו, כעיר שנכבשה על ידי המואבים, וכנראה השתלטו הם גם על שטחים קטנים מאוד בירדן, ועל אזור ההר בעבר הירדן המערבי.
עגלון נעזר בעמלקים ובעמונים לשם כיבוש ישראל.
על פי המסופר, היו בני ישראל תחת שלטונו של עגלון במשך שמונה עשרה שנה.
בני ישראל זעקו לה' בבקשת עזרה, () להצילם מיד המואבים.
על פי המסופר בספר שופטים, אהוד נקט בפעולה נועזת כדי להציל את ישראל.
הוא החליט להתנקש במלך מואב בארמונו, ולפתוח במלחמה מיד לאחר מכן.
אהוד הכין חרב פיפיות (חרב שלהבה חד משני צידיו), שהייתה קצרה מאוד, כדי שיוכל להחביא אותה מתחת לבגדיו.
בגלל שאהוד היה שמאלי, הוא נשא את החרב בצד ימין וכך השומרים, שהיו בודקים אם יש חרב בצד שמאל, לא מצאו את חרבו.
כתוצאה מכך יכול היה לגשת למלך חמוש מבלי שיעצרו בעדו.
אהוד נשלח בראש משלחת של בני ישראל להביא מנחה לעגלון.
לאחר הגשת המנחה, אמר אהוד למלך שיש לו אליו דבר סתר כדי שעגלון ירחיק מעליו את השומרים.
לאחר שהשומרים יצאו, אהוד אומר למלך שיש לו דבר אלוהים, והמלך קם מתוך כבוד לדבר ה' (מקימה זו זכה עגלון ורות צאצאיתו הייתה אם למלכות).
אהוד התקרב אל המלך, שהיה שמן מאוד, ודקר אותו בביטנו באמצעות החרב, על שני להביה, והותירה בתוך בטנו.
כדי שהמלך לא יזעיק עזרה, דחף אהוד את החרב עמוק עד ליציאת ה (חלק מהמפרשים טוענים שהכוונה היא לצואתו של המלך, בעוד שאחרים מפרשים שפירוש המילה הוא קצה המעי הגס), אשר הדיפה ריח עז של צואה.
אהוד יצא אל המסדרון, נעל את הדלת ונמלט אל (אזור בהר אפרים) לאחר שעבר את הגלגל.
עבדי המלך ראו את אהוד נועל את הדלת, הריחו את ריח הצואה, והסיקו כי נעל אותה כיוון שהמלך עושה את צרכיו.
משראו כי חלף זמן רב והמלך אינו פותח את הדלת, הם פתחו אותה וראו שהמלך מת.
בינתיים הגיע אהוד אל הר אפרים, שם תקע בשופרו ופלש לשטח מואב יחד עם צבא גדול.
אהוד בן-גרא וצבאו נלחמו במואבים, והכו בהם כעשרת אלפים איש.
בעקבות הניצחון והמורא הגדול שהטיל אהוד על המואבים, שרר שלום באזור במשך שמונים שנה.
אהוד בן עזר (נולד ב-2 באפריל 1936, בפתח תקווה) הוא סופר, מחזאי, משורר, עורך, פובליציסט וביוגרף ישראלי.
אהוד בן עזר (ראב) נולד בפתח תקווה, בנו של בנימין בן עזר – אשר ניהל את חוות קלמניה בשנים 1944–1947 – ונכד ליהודה ראב, ממייסדי פתח תקווה.
את שלוש שנותיו כילד בקלמניה תיאר בן עזר בשניים מספריו: "ספר הגעגועים" ו"הלילה בו תלו את סרג'נט מורטון".
בן עזר כינס את כתביה של דודתו, אסתר ראב – סופרת ומשוררת – לאחר מותה, והוציאם לאור בשני כרכים שכללו פרוזה ושירה.
שירת בנח"ל, והיה בין ראשוני קיבוץ עין גדי.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים והתגורר בעיר כשבע שנים.
מסוף שנות החמישים השתתף באופן קבוע בעיתונות העברית בטוריו, מאמריו, שיריו ובמכתביו למערכת.
הרומן הראשון שלו, "המחצבה", יצא ב"ספריה לעם" של עם עובד בשנת 1963 וזכה להצלחה מסחרית.
לימים המחיז בן עזר את הרומן, והוא הוצג בתיאטרון.
בשנת 1990 הופק על פי הספר סרט קולנוע בבימויו של רוני ניניו, אך הסרט כשל – הן בעיני המבקרים והן בקופות.
בן עזר כותב שירה, פרוזה, סיפורי מסע, ספרי הדרכה לכתיבה יוצרת, כתב מאות מאמרי ביקורת, רשימות, ראיונות, מחקרים בתחומי הספרות וערך למעלה מ-70 ספרים, בחלק מהם שימש סופר צללים.
כביוגרף, כתב בן עזר ספרים על נחום גוטמן כמו "בין חולות וכחול שמים", וכן על דודתו, אסתר ראב המשוררת, "ימים של לענה ודבש", ועל פנחס שדה, עמו הייתה לו היכרות ממושכת, "לספר לדגים".
בן עזר היה במשך שנים חבר מפלגת שינוי, חבר מועצת מפלגת מרצ ואף חבר נשיאות המועצה.
לאחר מהומות אוקטובר 2000 פרש מהמועצה (ולאחר מכן מהמפלגה) עקב אכזבתו מתהליך השלום.
בן עזר הוא אחד הסופרים הראשונים שהבינו את הכוח העצום הגלום באינטרנט.
הוא ייסד ניוזלטר המופץ למנויים, וזוכה להתעניינות רבה ולתפוצה נרחבת.
הכותר של מפעלו האינטרנטי הוא: "חדשות בן עזר – מכתב עיתי חינם מאת סופר נידח".
סביב המכתב העתי שלו נקבצו סופרים ומשוררים רבים, אנשי רוח ובעלי מקצועות חופשיים מתחומים שונים.
למרות היות "מכתב עיתי" זה במה פתוחה המפרסמת יצירות ומאמרים מסוגים שונים ומתוך עמדות פוליטיות מנוגדות, בן-עזר נוהג להוסיף לדברים המופצים הערות מצידו, בתוך הטקסט, לא פעם בלשון חריפה ואף מזלזלת.
בן עזר נשוי ואב לבן.
מתגורר בתל אביב משנת 1966.
המחצבה, תל אביב: עם עובד, 1963 (רומן ומחזה).
(מהדורה חדשה, 1982) עובד לסרט המחצבה ב-1990. ב-2002 פורסמה מהדורה חדשה בהוצאת אסטרולוג, בה הוסיף בן עזר פרק שנגנז במהדורה הראשונה מפני שנחשב אז נועז מדי.
(מהדורה חדשה ומורחבת: אנשי סדום: הסיפור האמיתי, הוד השרון: אסטרולוג, 2001.)
לא לגיבורים המלחמה, תל אביב: הוצאת א.
לילה בגנת הירקות הנרדמים, רמת גן: מסדה, 1972 (ספר ילדים).
הפרי האסור, תל אביב: אחיאסף, 1977 (סיפורים).
עופרית בלופרית, תל אביב: יבנה, 1977 (ספר ילדים).
אפרת, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור: ספריית תרמיל, 1978 (מחזור סיפורים).
סיפורה של נערה מתבגרת על רקע מאורעות הביזה בצפת בשנת 1934, שבמהלכם נרצחו ונשדדו יהודים בידי המון ערבי, ועל רקע הנזקים שגרמה רעידת האדמה שפגעה בעיר בשנת 1937.
סיפורה של נערה מתבגרת על רקע הביזה הגדולה בצפת בשנת 1934 בה יהודי העיר נרצחו ונשדדו על ידי המון ערביועל רקע ההרס מחמת רעידת אדמה בשנת 1937.
השקט הנפשי, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1979 (רומן).
בין חולות וכחול שמיים, תל אביב: יבנה, 1980.
בעקבות יהודי המידבר, ירושלים: שוקן, 1983.
הנאהבים והנעימים, תל אביב: ביתן, 1985 (רשימות מהחיים החדשים המתרקמים בארץ-ישראל).
אין שאננים בציון, תל אביב: עם עובד, 1986 (שיחות עם אינטלקטואלים ישראלים בולטים על ענייני השעה).
לשוט בקליפת אבטיח, רכגולד, 1987
50 שירי מתבגרים תל אביב, רכגולד, 1987.
בצאת ישראל ממצרים, תל אביב: יבנה, 1987.
ג'דע - סיפורו של אברהם שפירא, הוצאת יד יצחק בן צבי, 1993. זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הלילה בו תלו את סרג'נט מורטון.
תל אביב, הוצאת ידיעות אחרונות, 1994
דודו פאפ מטר, 1996 (ספר ילדים)
אומץ - סיפורו של משה דיין, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997.
נחום גוטמן, עריכה ומבוא: אהוד בן עזר, צילומים: ישראל צפריר, עיצוב גרפי: דורית שרפשטיין, הוצאת מודן, 1997.
ימים של לענה ודבש, תל אביב: עם עובד, 1998 (סיפור חייה של המשוררת אסתר ראב).
המושבה שלי, הוד השרון: אסטרולוג, 2000 (רומן).
שלוש אהבות, הוד השרון: אסטרולוג, 2000 (רומן).
חנות הבשר שלי, הוד השרון: אסטרולוג, 2001 (רומן).
ברנר והערבים, אוסף של רשימות ומאמרים על יוסף חיים ברנר ועל יחסו לערבים, הוצאת אסטרולוג, 2001
ספר הגעגועים, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009.
(שמאי גולן ואהוד בן עזר: עורכים), סיפורים אישיים על תל אביב: מבחר סיפורי חיים של גמלאים, הוצאת עמותת כוח לגמלאים תל אביב־יפו, 2012.
מסעותיי עם נשים, רומן, ספרי קור, 2013.
אהוד בנאי (נולד ב-31 במרץ 1953, ט"ו בניסן ה'תשי"ג) הוא זמר-יוצר, גיטריסט, מוזיקאי, פזמונאי וסופר ישראלי.
בנאי נולד בירושלים למרים ויעקב בנאי, שחקן ממשפחת בנאי, שרבים מהם זכו לפרסום בתחומי התרבות והבידור.
משפחתו עברה לשכונת רמת יצחק ברמת גן, והוא למד בבית הספר כצנלסון ולאחר מכן בתיכון קלעי בגבעתיים.
בשנת 1962, כשהוא בן 8, שיחק ילד בדואי בסרט "סיניה", לצידם של דינה דורון (בתפקיד אימו) ושמעון ישראלי (בתפקיד איש צבא).
כנער צעיר למד לנגן בצ'לו.
היה חניך בקן בורוכוב של הנוער העובד והלומד.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, במסגרתו שהה בשל"ת בקיבוץ ניר אליהו, תקופה שהשפיעה עליו רבות.
במהלכה איבד את חברו הטוב מגרעין הנח"ל, .
בתקופת שירותו הצבאי החל לנגן בגיטרה.
תקופה זו מאוזכרת בספריו ובשיריו של בנאי.
ב-1974, לאחר שחרורו, נסע בנאי לטיול של שנה וחצי באירופה.
כשהגיע ללונדון נגמר לו הכסף, וזה הביא אותו לנגן בתחנות הרכבת התחתית של לונדון.
באותה התקופה בלונדון צפה בהופעותיהם של הזמרים סנדי דני ומייקל צ'פמן.
כשחזר לארץ התגורר בראש פינה ועבד כפועל בניין.
בעקבות לחץ של משפחתו, חזר להתגורר בסמוך להוריו בגבעתיים ועבד בעבודות מזדמנות.
הופעתו הראשונה על הבמה הייתה בתור גיטריסט אילם במחזה "כמו ציפורים" אותו הפיק דודו יוסי.
במהלך החזרות אמו נפטרה, והוא הכיר את מי שתהפוך להיות אשתו - אודליה, ששימשה אז רקדנית במחזה.
בנאי התחתן איתה כחמישה חודשים אחרי שאמו נפטרה.
במשך שנים רבות ניסה להיכנס למודעות המוזיקלית בישראל, אך ללא הצלחה.
הוא ניסה לעניין מפיקים שונים בשיריו, וקיבל מכולם תשובות שליליות.
ב-1979 גם ניסה להתקבל ללהקת "הברירה הטבעית", ונדחה.
הוא עבד כגיטריסט בהופעות של חוה אלברשטיין, כתב והלחין את השיר "אמסטרדם" לאבנר שטראוס ב-1981 ובשנת 1982 גם הוציא על חשבונו סינגל ראשון בשם "א יידישע ראסטה מאן" (שני עשורים לאחר מכן נכלל השיר באלבומו "טיפ טיפה").
השיר כמעט ולא שודר ברדיו, אך משך את תשומת לבו של זוהר ארגוב, שרצה לשתף עם בנאי פעולה.
התמכרותו של ארגוב לסמים מנעה את שיתוף הפעולה ביניהם.
הסרט התיעודי "חייב לזוז", בבימויו של אבידע ליבני, מתאר תקופה זו בחייו של בנאי ואת פריצת הדרך.
בשנת 1985 כתב ללהקת משינה את הלהיט "רכבת לילה".
בנאי כתב את השיר על פי לחן של גיטריסט הלהקה שלומי ברכה - שכתב לו במקור מילים אחרות, אך לא היה מרוצה מהמילים, ולכן פנה סולן הלהקה יובל בנאי לבן דודו אהוד, שיכתוב לשיר מילים חדשות.
בנאי שכתב את השיר לגרסתו המוכרת, והשאיר את שתי השורות הראשונות שכתב ברכה.
השיר נכלל באלבומה הראשון של הלהקה שנשא את שמה.
באותה שנה, בגיל 32, ובעידודה של אשתו אודליה ואביו יעקב, עשה בנאי ניסיון אחד נוסף כדי לזכות בהכרה כזמר והקליט את השיר "עיר מקלט" באולפני DB.
השיר הזה, יחד עם השיר "עגל הזהב", שיצא שנה אחר כך, בשנת 1986, הביא לבנאי את ההכרה לה קיווה ואת הפריצה המיוחלת לתודעת הקהל.
שני השירים זכו להצלחה, גם במצעדי הפזמונים, והושמעו רבות בתחנות הרדיו.
עוד סימן להצלחת השירים היה הריאיון שנתן בטלוויזיה בתוכנית "עד פופ", שם גם הוקרן לראשונה הקליפ ל"עגל הזהב".
נקודת ציון חשובה בשנת 1986 הייתה השתתפותו של בנאי יחד עם להקתו "הפליטים" באופרת הרוק "מאמי", שזכתה להצלחה גדולה.
בשנת 1987, כשהיה כבר בן 34, הוציא בנאי את אלבומו הראשון "אהוד בנאי והפליטים", שנחשב לאחד האלבומים החשובים ברוק הישראלי של שנות ה-80, וכלל שירי זעם ומחאה חברתית.
למשל, בשירו "עבודה שחורה" הוא מוחה על אפליית היהודים בני העדה האתיופית וקורא לשוויון בישראל ("ומי ידע אם אברהם לא היה שחור"; "הם שָנִים חלמו על בית ועכשיו זו המציאות, גם בבית זה קורה, נמשכת הגלות").
בשיר "ערבב את הטיח", שר בנאי על הפועלים הערבים מעזה, על דרכם בין המחסומים, על עבודתם הקשה ומשכורתם הדלה.
בשיר "דם" מקונן בנאי על הרעות החולות של העיר אמסטרדם.
בשיר "ממשיך לנסוע" בנאי מבטא את סלידתו מהעיר הגדולה ואת הרגשת החופש כשהוא יוצא ממנה ("הלב שקפא הפשיר / לא חוזר לעיר / ממשיך לנסוע...").
בשנת 1988 כתב בנאי את המילים לשיר "עטוף ברחמים" (לחן: רמי קלינשטיין), שנכלל באלבומה השני של ריטה, "ימי התום".
בשנת 1989 הוציא בנאי את אלבומו השני, "קרוב", בעל צליל יותר מזרחי ופחות רוקיסטי, וכלל שירים רבים שהפכו ללהיטים, כגון "רחוב האגס 1", "כולם יודעים" ו"רוחות הצפון".
מתוך האלבום התפרסם גם השיר "החזיון לפרנצ'סקו גויא", אותו ביצע בנאי בדואט עם יהודית תמיר.
השיר נכתב בידי פנחס שדה, ומתכתב עם הציור Fantastic vision של הצייר הספרדי פרנצ'סקו גויא (התפרסם בספר "שירים, 1947-1970" שיצא ב-1970).
מפגש זה עם שדה הוביל את בנאי גם לערב משותף איתו בתחילת שנות ה-90.
באותה שנה הוציא בנאי גם תקליט עם אביו יעקב בנאי, הנקרא "תחת שיח היסמין" והוקדש לאגדות-עם פרסיות שעיבד וסיפר אביו של בנאי.
בתקליט סיפר יעקב סיפורים ששמע מבית סבו, אליהו בנאי, ואהוד ליווה אותו בנגינה על עוד.
ב-1992 יצא אלבומו השלישי של בנאי, בהפקת אוסי שילוח, המנהלת האישית של בנאי מאז עד היום, ובהפקתה המוזיקלית של יהודית רביץ.
אלבום זה, הנושא את השם הסמלי "השלישי", כלל להיטים כגון "דוד ושאול", "פלורנטין", ו"אל תפחד".
הוצאת האלבום לוותה בסיבוב הופעות מוצלח.
ב-1996 יצא אלבומו הרביעי של בנאי, "עוד מעט", אשר כלל בין היתר את השירים: "סרט רץ", "יוצא לאור", "אביא לך", "בוא הביתה", והלהיט הגדול ביותר של בנאי עד אז, "מהרי נא" ("הילד בן שלושים").
השיר הפך לסמל החוויה של אדם שאינו מצליח לגבש זהות של מבוגר ולמצוא כיוון בחיים, גם כשמלאו לו כבר שלושה עשורים, והוא שאוב מהחוויות האוטוביוגרפיות של בנאי עצמו, שנכשל כליל מבחינה מקצועית עד סוף שנות העשרים לחייו ועסק בעיקר בעבודות כפיים, בשיר מביע בנאי געגוע לאמו שנפטרה.
לחן השיר מבוסס על שיר של דימיטריס מיטרופּאנוס.
שיר נוסף ידוע מהאלבום הוא "כשחיכיתי לך על הספסל".
בשנת 1998 יצא אלבומו החמישי של בנאי "טיפ טיפה", שהיווה אסופה של שירים וקטעים כליים מסרטים ומהקלטות שונות.
בין היתר כלולים באלבום השירים: "טיפ טיפה", "ניצוץ האהבה", "הכוכב של מחוז גוש דן", "ל"ג בעומר" ו"אנחת האדמה", אותו ביצעה במקור יהודית תמיר ב-1988 ולא יצא עד אז על גבי אלבום שלם.
בשנת 2001 הוציא בנאי את ספרו "זוכר כמעט הכל", בעריכתו של שמעון אדף, הכולל רשמים ממסעות, אירועים ואנקדוטות שונות.
ב-2004 הוציא בנאי את אלבומו השישי, "ענה לי".
את השירים באלבום כתב והלחין בנאי לבדו, פרט לשיר "סטארטר" שנכתב על ידי יוסי אלפנט.
בחלק מהשירים השתתף בלחן מפיק האלבום גיל סמטנה.
בין היתר מצויים בו הלהיטים: "בלוז כנעני", "היום", "גבולות", "ברוקלין" ו"היברומאן".
האלבום זכה להצלחה רבה, ובעקבותיו יצא בנאי למסע הופעות רחב.
בעקבות האלבום זכה בנאי בתואר זמר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג', ובתארים "זמר השנה", "תמלילן השנה" ו"אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24. באותה שנה, התארח בהופעותיהם של להקת אלג'יר ואיתם ביצע לרוב את הקאבר שלהם ל"מודה אני" של מאיר אריאל.
ב-2005 העלה שני מופעים, "פרפרי הבטון" ו"רפרפי הנבוט", בהם הופיע תחת השם "עזרא טיסונה".
במופעים אלה ניגן בנאי עם להקתו בעיקר גרסאות כיסוי לשירים של יוצרים שהשפיעו עליו.
באותה שנה זכה בפרס משרד החינוך והתרבות.
ב-2006 יצא לאור האוסף המשולש "ממשיך לנסוע", המאגד 39 משיריו כפי שבוצעו בהופעות.
מתוכו יצא כסינגל הביצוע ל"רוחות הצפון".
בספטמבר 2008 הוציא בנאי אלבום זמירות בשם "שיר חדש".
באלבום זה מילות השירים מבוססות על טקסטים מסורתיים - זמירות, פיוטים, תפילות המושרים בהזדמנויות שונות.
את הלחנים שאב בנאי ממספר מקורות - משפחתו, בתי הכנסת התימני והאשכנזי שבשכונתו והרב שלמה קרליבך.
במספר שירים באלבום משתתפים אשתו של בנאי, אודליה, ואביו יעקב.
מתוך אלבום זה יצאו הסינגלים "שלשה דברים", "אל אדון על כל המעשים", "השמיעיני את קולך" ו"הנשמה לך".
האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך שבוע מיום צאתו לחנויות.
בסוף שנת 2008 יצא הסרט "חייב לזוז" לאקרנים בסינמטקים.
הסרט בבימוי של אבידע ליבני, מציג את תחילת דרכו של בנאי, עת היה חבר בלהקת "הפליטים".
באפריל 2011 הוציא את האלבום "רסיסי לילה", הכולל 14 רצועות, לרבות שלושה קטעים אינסטרומנטליים הנקראים כל אחד מהם "רסיס לילה".
באופן מובהק, השירים המילוליים באלבום זה מכילים כמות רבה מאוד של טקסט יחסית לאלבומים קודמים.
גם באלבום זה שיתף בנאי פעולה עם גיל סמטנה, שהפיק את האלבום, והלחין יחד עם בנאי שלושה משיריו.
את השיר "כמו ציפור ושרה" מהאלבום כתב בנאי יחד עם בתו מרים ושר בדואט עם אשתו אודליה.
כמו כן נכלל באלבום שיר בשם "עד הפעם הבאה", ששימש כשיר הנושא של הסרט "שרון עמרני: זכרו את השם".
הסינגל הראשון מהאלבום, "אני הולך", זכה להצלחה והגיע לראש מצעדי הפזמונים.
שירים נוספים שהתפרסמו מהאלבום הם "אבן ספיר" ו"פרפרי הקצב".
כשלושה שבועות לאחר יציאתו הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב.
באוגוסט 2012 הוציא ספר בשם "זה המקום".
בספר שישה סיפורים קצרים, הנעים בין חייו בהווה לבין זכרונות מעברו.
באותה שנה יצא גם אלבומו "באופק אחר", ובו הקלטות מחודשות לשיריו בעיבודים חדשים של המוזיקאי עמי רייס.
האלבום כלל גם שני שירים חדשים, שלא נכללו קודם לכן על גבי אלבום: "הסביבה הזמן והמצב" ו"על דרך שיר".
בשנת 2016 הוציא ביחד עם להקת "הדג נחש" את הסינגל "רעדה האדמה".
השיר, אשר זכה להצלחה רבה ביוטיוב וברדיו, נכלל באלבום השביעי של "הדג נחש": "שותפים בעם".
באפריל באותה שנה, יצא האלבום "ילד תוף - אופרת רוק" מאת ישראל כסיף, בו התארח בנאי בשיר "תן וקח".
בשנת 2017 הוציא יחד עם ברי סחרוף את האלבום "היא הופיעה כמו הרוח", שכולל 12 שירים שתורגמו מלאדינו, ברובם בידי סחרוף ובנאי.
באותה שנה הוציא גם אלבום אולפן בשם "EB=MC²", יחד עם המוזיקאי האנגלי מייקל צ'פמן .
בינואר 2020 הוציא את האלבום "הולך ומתקרב" ובו 12 שירים חדשים.
בשנת 2021 שיתף פעולה יחד עם המשורר יונתן ברג והוציא איתו אלבום EP שבו שישה שירים מהספר 'אור וזמן' של ברג.
בשנת 2022 יצא לסיבוב הופעות משותף עם תום כהן ותזמורת ירושלים מזרח ומערב.
כחלק משיתוף הפעולה הם הוציאו גרסה משותפת מהופעה חיה לשיר "עבודה שחורה".
בשנת 2023 הוציא את הסינגל "איש הצל", וב-2024 את הסינגל "מתחיל להתעורר".
בספטמבר 2024 הוציא את ספרו השלישי, "ספר הבצלים הירוקים".
בשנת 2025, התארח באלבומו של שלמה ארצי "אותיות נחמה", בשיר "משמעות לחלומותיי".
באוגוסט 2025 בנאי הוציא מחדש את אלבום הבכורה "אהוד בנאי והפליטים" בגרסת דאב, בשיתוף המוזיקאי בנו הנדלר.
הגרסה מבוססת על רעיון שחלם בנאי בתחילת שנות ה-80. בנאי הוסיף טקסטים חדשים לשירים "עיר מקלט" ו"ממשיך לנסוע", עם מסר של שינוי, ריפוי ותיקון.
בנוסף, האלבום כולל הקלטות ועיבודים חדשים לשמונה שירים מהאלבום המקורי, וכן קטע בונוס בשם "מתחיל להתעורר".
זה המקום – תוכנית רדיו של אהוד בנאי
בספטמבר 2012 החל בנאי להגיש תוכנית שבועית בתחנת הרדיו גלי צה"ל בשם "זה המקום", בעלת שם זהה לשם ספרו אשר יצא לאור קודם לכן באותה שנה.
בנאי הוא גם העורך של התוכנית ובוחר את המוזיקה אשר תשודר, בחלקה מהתקליטייה האישית שלו.
בכל תוכנית עוסק בנאי בנושא אחד, ומשלב בתוכנית שירים וסיפורים בנושא זה.
בשנת 1987, בעת ביקור בראש פינה אצל דרורה חבקין, פגש בנאי לראשונה את המוזיקאים ג'ורג' סמעאן וסאלם דארוויש, אשר ניגנו יחד עמה, והם העבירו לילות בסשנים מוזיקליים.
בהמשך, הזמינם בנאי להשתתף במופע הבכורה של "אהוד בנאי והפליטים" בבית דני בשכונת התקווה.
החיבור ביניהם הוביל לסיבוב הופעות משותף בארצות הברית.
בשנת 2003 הפיק בנאי יחד עם עובד אפרת את האלבום "הלה" של ג'ורג' וסאלם.
בשנת 2009 הוקם ההרכב ג'יש, אשר כולל את ג'ורג' סמעאן (עוד, כינור ושירה), סאלם דרוויש (כלי הקשה ושירה), גיל סמטנה (גיטרה בס והפקה מוזיקלית) ואהוד בנאי (גיטרות, מפוחית ושירה).
המוזיקה שבנאי מנגן עם ההרכב מאופיינת בצלילים ערביים והותירה חותמה במגוון משיריו כדוגמת "ניצוץ האהבה", "האביב בפתח", "גבולות", "טיפ טיפה" ועוד.
פרס אקו"ם על מפעל חיים
בשנת 2018, קיבל "פרס מפעל חיים ליוצר" על שמו של אהוד מנור.
מדברי השופטים בוועדת הפרס: "היכולת המופלאה לספר סיפור בשיר, ולמלא אותו בצבעים וגוונים מכל קשת המוזיקה בישראל הופכת את אהוד בנאי לאחד החשובים והמרתקים מבין היוצרים הישראלים".
במוזיקה של בנאי ניכרות השפעות של רוק ובלוז משנות השישים, וגם השפעות ממקורות עתיקים יותר, כמו מוזיקה הודית וערבית.
לדבריו זו גם המוזיקה שהוא עצמו שומע.
במילות שיריו ובספרים שכתב ניכרת התבוננות בזולת, הוא פחות מכונס בעצמו ופחות שר על האהבה והפרידות שלו, ויותר על תופעות שנתקל בהן, על תהליכים חברתיים, על המדינה ועברה, על עצב וגעגוע.
ברבים משיריו נוהג בנאי להדגיש את הקשר שלו לנושאים יהודיים.
מהשפעותיו ניתן למנות את בוב דילן, לאונרד כהן, קט סטיבנס, פנחס שדה, מארק נופלר, ניל יאנג, ג'טרו טאל, אלן גינסברג, ג'ק קרואק, פיירפורט קונבנשן, ניק דרייק, מייקל צ'פמן (איתו הוציא אלבום משותף בשנת 2017), מאיר אריאל וכן גם מוזיקה מן המזרח.
בהופעות מופיע כמעט תמיד על גיטרה חשמלית, הוא מנגן גם על מפוחית לעיתים ועל גיטרה אקוסטית.
הוא מוקיר את קטעי הסולו-גיטרה בהופעות, ואף התבטא בבדיחות בריאיון שאצלו כל השירה וההפקה הם רק תירוץ כדי לעשות את הסולו-גיטרה.
בנאי שיתף פעולה במופעים ובהופעות עם אמנים רבים, ביניהם משינה, ברי סחרוף, רמי פורטיס, דודי לוי, ארקדי דוכין, יהודית רביץ, כנסיית השכל, מאיר בנאי, יוסי אלפנט, מיכה שטרית, גידי גוב, יזהר אשדות, שלום חנוך, שולי רנד, משה לוי, עמיר לב, רונה קינן וקלקסיקו.
בנאי היה במהלך רוב הקריירה המוזיקלית שלו שומר מסורת, ובתחילת שנות האלפיים חזר בתשובה בעקבות אחיו הבכור אליהו.
בנאי נשוי לאודליה, ולהם שלוש בנות.
הוא משמש כגבאי בבית הכנסת האשכנזי "אוהל יוסף" בשכונת קריית בורוכוב ברמת גן.
אהוד בנאי והפליטים (1987) (אלבום פלטינה)
תחת שיח היסמין (במשותף עם יעקב בנאי) (1989) - שירים בהשראת סיפורי עם פרסיים
שיר חדש (2008) (אלבום זהב) - שירים מהמקורות
באופק אחר (2012) - עיבודים חדשים (אלבום זהב)
אש קטנה (2015) - אינסטרומנטלי
היא הופיעה כמו הרוח (2017) - אלבום אולפן משותף עם ברי סחרוף המכיל שירים מלאדינו
EB=MC² (2017) - אלבום אולפן משותף עם המוזיקאי האנגלי מייקל צ'פמן
אור וזמן (2021) - יחד עם המשורר יונתן ברג
"חולה אהבה משיכון גימל" - פרס אופיר לשנת 1995, המוזיקה המקורית הטובה ביותר
"מסעות ג'יימס בארץ הקודש" (בשיתוף גיל סמטנה ונועם הלוי) - פרס אופיר לשנת 2003, המוזיקה המקורית הטובה ביותר
"ל"ג בעומר" של שרון עמרני (סרט קצר)
"שרון עמרני, זכרו את השם", סרטו של יאיר רווה (סרט תיעודי)
"השומרוני הבודד", סרטו של תומר הימן (סרט תיעודי)
"אח שלי גיבור", סרטו של יונתן ניר (סרט תיעודי)
"אהוד בנאי והפליטים" הוא אלבום הבכורה של אהוד בנאי, שיצא בשנת 1987.
יחד עם בנאי השתתפו בהקלטת האלבום להקת "הפליטים", אשר כללה את יוסי אלפנט (שגם הפיק מוזיקלית את האלבום), גיל סמטנה, ז'אן ז'אק גולדברג ונועם זייד הלוי.
הקו המוזיקלי של האלבום, שכלל רוק קצבי וצלילים מזרחיים, נחשב לחדשני באותה תקופה.
את עטיפת התקליט עיצב וצייר איתן פימנטל, שעיצב עבור בנאי עוד קודם גם את שתי העטיפות לתקליטי השדרים "עגל הזהב" ו"עבודה שחורה".
מופע הבכורה החגיגי להשקת האלבום התקיים מספר חודשים לאחר צאתו בבית דני שבשכונת התקווה בתל אביב.
באוגוסט 2025, בנאי הוציא מחדש את האלבום בגרסת דאב, בשיתוף המוזיקאי בנו הנדלר.
הגרסה מבוססת על רעיון שחלם בנאי בתחילת שנות ה-80. בין היתר השתתפו בנגינה: ספי ציזלינג בחצוצרה, אייל תלמודי בסקסופון, ירון אוזנה בטרומבון, מיכאל אבגיל בתופים, וכן בנאי והנדלר.
בקולות השתתפו אשתו ובנותיו של בנאי: אודליה, מרים-חווה, איילה וזוהר.
בנאי הוסיף טקסטים חדשים לשירים "עיר מקלט" ו"ממשיך לנסוע", עם מסר של שינוי, ריפוי ותיקון בהתאם לתקופה במקביל למלחמת חרבות ברזל.
בנוסף, ההוצאה המחודשת כללה הקלטות ועיבודים חדשים לשמונה שירים מהאלבום המקורי, וכן קטע בונוס בשם "מתחיל להתעורר".
השיר "עגל הזהב" מתאר את פרשת עגל הזהב מנקודת מבטו של העם המחכה למנהיג הנעלם.
שירים אחרים באלבום עוסקים במסע ("דם", "עיר מקלט", "ממשיך לנסוע") ובגעגוע ("זמנך עבר", המתאר חלום בו בנאי חוזר לימי נעוריו בבית הספר התיכון, "מלנכולי").
הביטוי "זמנך עבר" שואב השראה מהמערכון חידון התנ"ך של אריק איינשטיין ואורי זהר.
האלבום הגיע מספר פעמים למקומות גבוהים במצעדים לבחירת האלבום הטוב בכל הזמנים.
בסקר כזה אשר ערך אתר האינטרנט ynet בקרב אנשי מוזיקה שונים בראש השנה תשס"ו, הגיע האלבום למקום הרביעי.
בפברואר 2008, בחר המוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות את האלבום בתור אלבום הבכורה הישראלי הטוב ביותר אי פעם.
גם אתר "Time Out תל אביב" בחר באלבום לטוב בכל הזמנים בשנת 2017.
הסרט התיעודי "חייב לזוז", שיצרו אבידע ליבני, דרור נחום וגידי אביבי, מתאר תקופה זו בחייו של אהוד בנאי ואת פריצת הדרך הראשונה שלו במוזיקה הישראלית.
בשנת 2012 הוציאו תלמידי בית הספר למוזיקה Muzik אלבום מחווה בשם "עבודה שחורה" עם גרסאות כיסוי לשירי האלבום.
בשנת 2021 יצא אלבום מחווה אלקטרוני בשם "אז עכשיו", עם גרסאות-כיסוי לשירי האלבום בביצועיהם של ברי סחרוף, אסף אמדורסקי, ערן צור, אפרת בן-צור, כפיר בן-ליש ורע מוכיח (שגם הפיק מוזיקלית).
נולד בירושלים, בן לחיה, שעבדה בסוכנות היהודית, ודניאל, איש משרד המסחר והתעשייה.
אח לשתי אחיות צעירות ממנו.
בוגר הגימנסיה העברית רחביה, עשה את שירותו הצבאי בגולני.
במהלך מסיבת השחרור מצה"ל נפגע בעינו השמאלית מפגיעת פקק של בקבוק יין נתזים, וכתוצאה מכך איבד את הראייה בעין זו.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בסוציולוגיה וביחסים בינלאומיים, מוסמך האוניברסיטה העברית בתקשורת המונים, מוסמך אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בסוציולוגיה.
החל את עבודתו העיתונאית בעריכת עיתון הסטודנטים "פי האתון" (1975), שימש כעורך חדשות בקול ישראל, כתב ספורט בטלוויזיה הישראלית, כתב בשבועון "כותרת ראשית", עורך השבועון הירושלמי "כל העיר", עורך מוסף "חדשות", עורך משנה בשבועון "העיר" ופרשן תקשורת של "הארץ".
משנת 1997 ועד שנת 2000 ערך את מוסף "הארץ" יחד עם אבנר אברהמי ולאחר מכן לבדו עד שנת 2004. בד בבד, נהג לכתוב את ביקורת הטלוויזיה בעיתון היומי, וללמד במכללת ספיר שעל יד שדרות.
בשנת 2006 אובחן כלוקה במחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-3 במרץ 2008.
היה אב לשתי בנות – גיל ומיה, ולבן – אורי, משלוש נשים שונות.
בילי בלום אוהבת ככה (כתר, 1998)
אהוד אבריאל (19 באוקטובר 1917 – 27 באוגוסט 1980) היה פעיל מרכזי בהגנה ופעל רבות באירופה, בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, בארגון ההעפלה וברכישת נשק עבור ההגנה ועבור צה"ל בעת מלחמת העצמאות.
היה חבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת השלישית ושגריר ישראל במספר מדינות.
בין השנים 1968–1972 כיהן כיושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית.
נולד כגאורג אובראל (Georg Überall) ב-1917 בווינה, אוסטריה ולמד בגימנסיה בווינה.
מגיל תשע היה פעיל בתנועת השומר הצעיר, בנצ"ח ובלאו וייס באוסטריה, בגיל 21 החל לשמש כמנהל מוסד עליית הנוער ולאחר השתלטות הנאצים על אוסטריה, עסק בהברחת יהודים מאוסטריה ובמסגרת מאמציו אף ניהל משא ומתן עם אדולף אייכמן.
בדצמבר 1939 עלה לארץ ישראל והצטרף לגרעין שייסד את קיבוץ נאות מרדכי ב-1946.
ב-1943 יצא לאירופה בשליחות ועד ההצלה וסייע בפעולות של תנועת הבריחה.
את רוב זמנו עשה בטורקיה ומשם סייע לתנועת המעפילים שהגיעו ממדינות הבלקן בדרכם לארץ ישראל.
ביוני 1944 היה מעורב בפרשת שליחותו של יואל ברנד שנדונה במשפט קסטנר ונועדה לקדם עסקה להצלת יהדות הונגריה.
בתוקף תפקידו כאיש הסוכנות היהודית, ליווה אבריאל את ברנד ברכבת מאיסטנבול לחלב, שם אמור היה לפגוש את משה שרת ונציגים של הממסד הבריטי ולבקש מהם לקדם את העסקה שזכתה לכינוי "סחורה תמורת דם".
ברנד, שחשש כי ייעצר על ידי הבריטים, שוכנע על ידי אבריאל להמשיך בשליחותו.
חששו של ברנד אף גבר, לאחר שברכבת ניגשו אליו נציגים של אגודת ישראל ושל התנועה הרוויזיוניסטית והזהירו אותו כי ייעצר וכי הבריטים והנהגת היישוב אינם בני בריתו במקרה זה.
אבריאל שכנע שנית את ברנד להמשיך בנסיעה והבטיח לו כי לא ייעצר.
עם הגיעם לחלב, אמר אבריאל לברנד כי במקרה וייעצר, אל לו לענות על שאלות, אלא בליווי של איש הסוכנות.
במעמד זה, ירד אבריאל מהרכבת ואנשי משטרה בריטיים עלו עליה, עצרו את ברנד והובילוהו לקהיר.
בכך תמה שליחותו של ברנד ונסתם הגולל על הצעתם של הנאצים ל"סחורה תמורת דם".
לאחר תום המלחמה, השתלב ב כסגנו של שאול אביגור ועסק ממקום שהותו באירופה בסיוע לתנועת ההעפלה וברכש נשק עבור "ההגנה".
ביוני 1947, לאחר סיום שליחותו באירופה וחזרתו לקיבוצו, נאות מרדכי, גויס אבריאל שנית, ערב ההצבעה על תוכנית החלוקה בנובמבר 1947, על ידי בן-גוריון.
בן-גוריון הציב לו כמשימה רכישת נשק ותחמושת בכמויות שלא היו מוכרות ביישוב עד אז: 10,000 רובים, 500 תת מקלעים, 100 מקלעים ו-25 מיליון כדורים.
מערכת הרכש שפעלה באירופה, בפיקודו של מוניה מרדור, עסקה בהברחות נשק בקנה מידה קטן, בין היתר, כיוון שמדינות אירופה הסכימו למכור נשק רק למדינות ריבוניות ולא לארגונים.
לאחר החלטת החלוקה, הנחה בן-גוריון את השליחים באירופה להציג את עצמם כנציגי "מדינת היהודים" בתקווה שהחלטת האו"ם תסייע לניסיונות הרכש.
בתיווכו של סוחר נשק יהודי ממוצא רומני רוברט אברמוביץ-אדם ובסיועו הגלוי של שר החוץ הצ'כוסלובקי יאן מסריק, סוכמה עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית שנעשתה בניירות רשמיים של אתיופיה.
בשם אתיופיה חתמו על ההסכם אבריאל ואוטו פליקס (בשמו העברי: אוריאל דורון) ובשם צ'כוסלובקיה חתם יאן מסריק.
ההסכם, שנחתם סופית ב-14 בינואר 1948, כלל 4,400 רובי מאוזר וכחמישה מיליון כדורים תמורת 750 אלף דולר.
הובלת הנשק לארץ ישראל נתקלה בקשיים מרובים, אך בסופו של דבר, הגיע הנשק במרץ 1948.
כניסתו של אבריאל למערך הרכש באירופה עוררה גלים במערך הקיים.
מוניה מרדור, שפיקד על המערך, חש שמנסים לנשל אותו מתפקידו ואבריאל מצידו, טען כי השליחים באירופה שבויים עדיין בתפיסות מחתרתיות ובזהירות מוגזמת וכי יש לתגבר את מערך הרכש באנשים בעלי קשרים, תכונות ייצוגיות ויכולת הדברות.
בבירור שנעשה בתל אביב בעת שהשניים שהו בארץ, פסק ישראל גלילי כי אבריאל יהיה אחראי על הפעילות בצ'כוסלובקיה ומרדור בשאר מדינות אירופה.
בסוף פברואר 1948, ביקש בן-גוריון מאבריאל לבדוק אפשרות לרכישת מטוסי קרב בצ'כוסלובקיה.
בעזרת שליח הרכש, אוטו פליקס, אותרו מטוסי מסרשמיט שיוצרו על ידי מפעלי נשק צ'כוסלובקיים, אולם רכישתם התעכבה בשל נחיתותם הטכנית ומחירם המופקע לעומת מטוסים אמריקאים שהיו בנמצא.
בסוף מרץ, לאחר שהתברר סופית כי אין אפשרות לעקוף את האמברגו האמריקאי על משלוחי נשק, הוחלט לרכוש 10 מטוסי מסרשמיט ולהטיסם לישראל.
הממשל המקומי העמיד לרשות המשלחת הישראלית את שדה התעופה בזאטץ שקיבל את שם הקוד "עציון" והכשיר שם צוותי אוויר וקרקע ישראלים.
הטיסה הראשונה משדה תעופה זה הייתה ב-1 באפריל במבצע חסידה והובלו בה נשק ותחמושת ששימשו במבצע נחשון.
ב-20 במאי החל מבצע בלק (שנמשך עד אוגוסט 1948) ובו, מלבד נשק ותחמושת, הוטסו גם מטוסי המסרשמיט, שפורקו והועמסו על מטוסי התובלה הישראלים, מצ'כוסלובקיה אל שדה התעופה של עקרון, שם הורכבו מחדש על ידי טכנאים צ'כוסלובקים.
בסוף 1948 אבריאל היה מעורב ברכש מטוסי הספיטפייר מממשלת צ'כוסלובקיה, מטוסים אשר הגיעו לישראל, לאחר תלאות רבות, במבצע ולוטה.
במהלך מלחמת העצמאות, נרכשו בצ'כוסלובקיה בסך הכל: עשרות מטוסים, כ-50,000 רובים, כ-6,000 מקלעים וכ-90 מיליון כדורים.
חודשים לאחר הכרזת העצמאות, התמנה באופן רשמי כציר ישראל בצ'כוסלובקיה, והגיש את כתב האמנתו לנשיא צ'כוסלובקיה.
צירות ישראל בפראג הייתה הנציגות הרשמית הראשונה של מדינת ישראל, ואבריאל היה אחראי על מציאת מבנה קבע, הקמת המחלקות השונות, כולל מחלקת עליה, ואיוש התפקידים בנציגות.
במרץ 1950 עבר לשמש כציר ישראל ברומניה.
היה מנכ"ל משרד ראש הממשלה ממאי 1951 עד יוני 1952, ומנכ"ל משרד האוצר מיוני 1952 עד יולי 1953. נבחר לכנסת בשנת 1955 מטעם מפא"י וב-1957 התפטר מהכנסת ומונה לשגריר בקונגו, גאנה וליבריה.
בנובמבר 1960 חזר לארץ, ושנה לאחר מכן מונה לסמנכ"ל משרד החוץ ולאחר ארבע שנים מונה לשגריר ישראל באיטליה, תפקיד אותו מילא כשלוש שנים.
ב-1968 בקונגרס הציוני ה-27 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1972. במקביל כיהן גם אריה לואיס פינקוס כיו"ר הוועד הפועל הציוני וכיו"ק הוועד הפועל של הסוכנות היהודית.
אחרי אהוד אבריאל לא נבחרו יותר יושבי ראש של ההסתדרות הציונית אלא ראשי הוועד הפועל בלבד.במקביל לבחירתו כיו"ר ההסתדרות הציונית, נבחר אבריאל על ידי ועד יישובי הגולן כנציג הוועד בפני ממשלת ישראל.
ב-1974 חזר לפעילות הדיפלומטית לשמה ונתמנה לתפקיד הקונסול הכללי בשיקגו ובשנים 1977–1979 לשגריר לתפקידים מיוחדים.
בעת כהונתו כקונסול הכללי בשיקגו דווח כי פרש ממפלגת העבודה והצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי, אולם מפלגת העבודה הכחישה זאת.
נחשב כחבר בצעירי מפא"י והיה ממקימי רפ"י.
בשנת 1976 חיבר ספר אוטוביוגרפי בשם פתחו שערים.
נפטר ב-27 באוגוסט 1980 ונקבר בקיבוץ נאות מרדכי, שהוא היה בין מייסדיו.
על שמו כיכר "אהוד אבריאל" בשכונת נווה שרת בתל אביב ואולם במשרד החוץ בירושלים.
במאמר עתידני בכותרת "זה קרה ב-1975", אשר פורסם בשבועון העולם הזה, (שעורכו היה אורי אבנרי), באפריל 1955, נחזה כי אהוד אבריאל יהיה ראש ממשלת ישראל בשנת 1975.
אהוד (אודי) גולדווסר (18 ביולי 1975, נהריה – 12 ביולי 2006, זרעית) היה חייל ישראלי שנחטף ביחד עם אלדד רגב על ידי חזבאללה כחלק מאירוע חטיפת חיילי צה"ל בגבול ישראל–לבנון.
באירוע נהרגו עוד 3 חיילים.
בעקבות האירוע יצאה ישראל למלחמת לבנון השנייה.
בוגר תיכון "מקיף עמל" נהריה במגמה ריאלית.
את שירותו הצבאי העביר כחייל קרבי בגדוד "צבר" בחטיבת גבעתי.
התחיל תואר ראשון בהנדסת הסביבה בטכניון.
עסק גם בצילום, בהתחלה כתחביב ולאחר מכן כמקצוע, כאשר השתתף בפרויקטים שונים כצלם.
התחתן עם קרנית ועבר להתגורר בנשר.
במהלך שירותו במילואים ב-12 ביולי 2006 (ט"ז בתמוז תשס"ו) נחטף גולדווסר באירוע זרעית ללבנון יחד עם אלדד רגב, לאחר שהסיור בו נסע הותקף על ידי חזבאללה.
בדצמבר 2006 הוצגו צילומיו של גולדווסר במסגרת תערוכת הצילום הבינלאומית "במבט חטוף", שכללה עבודות של כ-80 צלמים ונועדה להזדהות ולתמיכה בחיילים החטופים, פרי יוזמתם של משפחת גולדווסר ושל האמנים יצחק דה-לנגה ולי רימון.
בישראל פורסם סרט חלקי בו החזבאללה עצר את התמונות עם החטיפה, אך באתר יוטיוב בשנת 2021 מקורות ערביים פרסמו את הסרט המלא כולל החזרה לתוך לבנון והכנסת החטופים למכוניות מחכות, תוך טשטוש מראה החטופים בזמן החטיפה, אך מהתמונות ברור שלא נישאו באלונקה.
סרטון נוסף מראה את אחד החטופים שוכב על בטנו בתוך שטח לבנון ומועמד על רגליו בידי שני מחבלי החזבאללה.
בבוקר 12 ביולי 2006 בשעה 09:05, פתח ארגון חזבאללה בהפגזת יישובי צפון ישראל בירי מרגמות וקטיושות כפעולת הסחה.
באותו זמן באזור מושב זרעית סמוך למוצב ליבנה (שלא היה מאויש), בקו דיווח 105, במקום שבו כביש זרעית-שתולה נושק לגדר המערכת, עברה חוליית חזבאללה בסולם את גדר המערכת ולא התגלתה.
החוליה תקפה בטילי נ"ט שני כלי רכב של צה"ל מסוג האמר שנקראו לסיור על קו הגבול.
מהרכב הראשון בו נסעו רגב וגולדווסר, הצליחו שני חיילים להיחלץ כשאחד מהם פצוע קשה.
אנשי החזבאללה לא גילו אותם.
הרכב השני ספג פגיעת נ"ט ישירה ובו נהרגו שלושה לוחמים – אייל בנין, שני תורג'מן, וואסים סלאח נזאל.
מיד לאחר מכן פרצה חוליית חזבאללה נוספת את גדר המערכת, חדרה לשטח ישראל וחטפה שני חיילי מילואים מחטיבה 5 של צה"ל, את רגב ואת רס"ל שככל הנראה מצאו את מותם כבר בפיגוע או נפצעו קשה בו ומתו מפציעהם זמן קצר לאחר מכן.
החוליה נסוגה עם החיילים לשטח לבנון, שם עמד רכב סמוך לגדר שהעביר אותן במהירות למקום מסתור בכפר עייתא א-שעב.
חוליה נוספת חמושה ברובים ובמקלעים גיבתה את החוטפים.
העיתון הלבנוני "אל-אחבאר" תיאר את ההכנות הרבות ופירוט של החטיפה.
האירוע התרחש בוואדי נמוך ולא נראה על ידי תצפית מעמדות צה"ל, ולכן לקח שלושת רבעי שעה לגלות את דבר החטיפה ולהכריז על נוהל חניבעל בתגובה טנק צה"לי מגדוד 82 ונגמחון נשלחו לאחר כשעה ללבנון בעקבות החטופים במטרה לאתרם.
הטנק עלה על מטען גחון שנאמד בחצי טון של חומר נפץ וארבעת אנשי צוותו נהרגו.
בהמשך נהרג חייל נוסף מגדוד 50 מירי מרגמה.
ב-29 ביוני 2008 אישרה ממשלת ישראל ברוב של 22 מול 3 עסקת חילופי שבויים.
העסקה, שהושגה בעזרת מאמציו של עופר דקל.
על פי ההסכם, שוחררו הרוצח סמיר קונטאר, 4 אסירים נוספים וכ-199 גופות של מחבלי חזבאללה שנקברו ארעית בישראל.
בתמורה תקבל ישראל מחזבאללה את שני החיילים החטופים (רגב ואהוד גולדווסר), ועד לרגע ביצוע ההסכם עצמו, לא תקבל ישראל מידע מפורש האם הם חיים או מתים.
השלב השלישי והאחרון של ההסכם כלל שחרור של כ-5 אסירים פלסטינים.
זהותם של אסירים נקבעה על ידי מדינת ישראל.
ב-17 ביולי 2008, יום לאחר ביצוע העסקה, הובאו לקבורה החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב, בעוד בלבנון התקיימו חגיגות ראווה והוכרז על יום חג.
אהוד גולדווסר נקבר בבית הקברות הצבאי בנהריה ואלדד רגב נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
לאחר השבת ארונותיהם הועלו השניים בדרגה.
ב-6 באוגוסט שוחררו מספר אסירים נוספים.
אהוד בן טובים (נולד ב-12 באוגוסט 1952) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ ומזוהה בעיקר עם בני יהודה תל אביב, שם שיחק רוב הקריירה שלו.
בן טובים נחשב בעיני רבים לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בהיסטוריה ונבחר לחבר בהיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
בן טובים הוא מלך שערי בני יהודה בכל הזמנים, וזכה עימה בגביע המדינה בעונת 1980/1981, לאחר שהבקיע את הפנדל המכריע בדו-קרב פנדלים.
במשך הקריירה שלו הוא הבקיע 91 שערים ב-350 משחקים בליגה הבכירה, ובסך הכל כבש במדי הקבוצה 166 שערי ליגה ו-12 שערים בגביע המדינה.
לבן טובים שתי הופעות בינלאומיות במדי נבחרת ישראל.
בשנת 1978 הושאל לקבוצת אוקלנד סטומפרס (Stompers) מליגת ה-NASL האמריקאית, במדיה שיחק משחק אחד.
בשנת 1979 היה בן טובים על סף מעבר לבית"ר ירושלים, אך לאחר מחאות רבות מצד אוהדי בני יהודה חזר לבסוף לשחק בבני יהודה.
בן טובים אף הפך למאמן הקבוצה לזמן קצר, אך כשנתעורר החשש שהקבוצה תרד ליגה החליטו פרנסיה להחזירו למגרש, בו הצטיין, ולהביא את גיורא שפיגל להחליפו בעמדת המאמן.
הקריירה של בן טובים דעכה לבסוף וההתקשרות בינו לבין בני יהודה נסתיימה בצליל צורם על רקע סכסוכי שכר בינו לבין הנהלת הקבוצה.
בעונתו האחרונה בקריירה שיחק בהפועל ראשון לציון.
לאחר פרישתו מהכדורגל היה במשך 16 שנים בעל קו חלוקה של העיתון ידיעות אחרונות והרוויח בכך לדבריו יותר כסף מאשר בכדורגל.
בשנת 2009 נבחר כחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
אהוד גרא (נולד ב-6 בדצמבר 1945) הוא עורך דין ומומחה למכרזים.
כיהן כמנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון (1985–1988), סמנכ"ל משרד התחבורה (1970–1977) ומנכ"ל מבצע עצמאות (Indpendance Operation) בתל אביב ובניו יורק.
גרא נולד בישראל, בנם של יגאל גרא (בנו של גרו גרא) ועליזה (בתו של יצחק כץ).
למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובתיכון חדש בתל אביב.
בשנת 1969 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחריהם הוסמך לתואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בתקופת לימודיו בירושלים שימש עוזר הוראה לפרופסורים יצחק אנגלרד ואהרן ברק.
גרא עבד כמשפטן ברשות החברות הממשלתיות בנושאי הפרטה ובקידום חקיקת חוק החברות הממשלתיות.
תקופה קצרה הורה בפקולטה למשפטים בנושאי דיני חברות ממשלתיות וחיבר את הספר "החברה הממשלתית: כללי ושיקולי פעולתה".
בין השנים 1970–1977 עבד במשרד התחבורה, מהן גם בתפקיד סמנכ"ל המשרד, ועבד תחת השרים שמעון פרס וגד יעקבי, שעל ידו מונה מאוחר יותר למנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון (1985–1988).
שימש בשירות המדינה בתפקידים נוספים במסגרת עבודתו והיה יועץ משפטי לעיריית נצרת עילית, מפעל הפיס, מוזיאון תל אביב לאמנות, ש.ל.ה.
שירותי רפואה בע"מ, חב' פארק אריאל שרון בע"מ, וכן לרשויות מקומיות ולחברות עירוניות.
נכון ל-2008 משמש גרא כיועץ ליפעת מכרזים ולקוחותיה ומפרסם רשימות בתחום המכרזים, מכהן כסגן יו"ר הוועדה לענייני מכרזים של לשכת עורכי הדין, ומייצג עורכי מכרזים ותאגידים במכרזים ציבוריים, עתירות ומשפט מנהלי.
פעילותו הציבורית נמשכת כדירקטור בחברה לפיתוח יפו העתיקה בע"מ, חברת אנליסט לניהול הנפקות בע"מ, בנק הספנות, ובעדי קרן פנסיה בע"מ.
גרא שימש יושב ראש ועדת החוקה של מפלגת מרצ-יחד ומונה לחבר הוועדה למינוי דירקטורים של עיריית תל אביב-יפו.
בתקופת כהונתו של גד יעקבי כיו"ר רשות הנמלים והרכבות המשיך לייעץ לו.
בשנת 2008 פרסם גרא את הספר "החברה העירונית: ייסוד, התנהלות ומכרזים".
במשותף עם גד יעקבי הוציא לאור את "החופש לבחור" בנושא שינוי שיטת הבחירות בישראל.
גרא נשוי לאילת, עובדת סוציאלית קלינית, ואב לשניים.
בנו יוני הוא יוצר ובמאי טלוויזיה.
אהוד גזית (נולד ב-1966) הוא ביופיזיקאי, ביוכימאי וננוטכנולוג ישראלי, פרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה לביוטכנולוגיה של מחלות נוירודגנרטיביות באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כחבר הוועד המנהל של האוניברסיטה בין השנים 2017-2025. בשנים 2014–2019 כיהן כחבר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח.
בשנים 2014–2012 כיהן כמדען הראשי במשרד המדע והטכנולוגיה ומרכז פורום המדענים הראשיים במשרדי הממשלה.
בשנים 2012–2008 כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת "רמות" בע"מ וסגן הנשיא למחקר ופיתוח באוניברסיטת תל אביב.
טרם מינויו לסגן הנשיא למחקר ופיתוח, כיהן במגוון תפקידים באוניברסיטה, לרבות ראש המסלול לכימיה-ביולוגיה, חבר בוועדת המינויים האוניברסיטאית העליונה, וחבר הנהלת המרכז לננו-מדע וננוטכנולוגיה.
בשנת 2015 עוטר בתואר אבירות של הרפובליקה האיטלקית על תרומתו למדע ולחברה.
בשנת 2023 התמנה כמופקד על קתדרת Solvay הבינלאומית לכימיה, הישראלי הראשון במינוי יוקרתי זה בו כהנו בעבר 4 חתני פרס נובל.
אהוד גזית נולד ברחובות והתחנך בראשון לציון.
הוא בוגר הגימנסיה הריאלית בראשון לציון במגמה המתמטית-פיזיקלית.
גזית שירת בצה"ל כלוחם נח"ל וחטיבת הצנחנים במסגרת גרעין של השומר הצעיר, תנועת הנוער בה היה חבר ופעיל במשך כל שנות נעוריו.
גזית הוא בוגר קורס רכזי משק מושבי ותוכנית דירקטורים ונושאי משרה בכירים בתאגידים, היה מראשוני חברי קיבוץ חריש ושימש כמרכז המשק של הקיבוץ.
בשנת 1991 סיים גזית את לימודיו לתואר ראשון (בהצטיינות יתרה) במסגרת התוכנית החד-תחומית לתלמידים מצטיינים (כיום ע"ש עדי לאוטמן) של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 השלים את עבודת המחקר במסלול ישיר לדוקטורט כמלגאי קרן קלור במחלקה לחקר ממברנות וביופיזיקה של מכון ויצמן למדע וזכה בפרס ג'ון פ.
בלימודי הדוקטורט, בהנחיית פרופ' יחיאל שי, התמקד במחקר ביוכימי וביופיזיקלי וסינתיזה כימית-אורגנית להבנת מנגנונים מרכזיים בביולוגיה.
הוא בחן את המנגנון המשמש מולקולות כדי לזהות זו את זו לצורך יצירת מבנים סדורים בממברנה הביולוגית.
עבודה זו עסקה בשאלות תרמודינמיות בנושא מבנה ויציבות של חלבונים, ובמסגרתה הוא הצביע לראשונה על הקורלציה שבין מידת היציבות התרמודינמית של חלבונים חיידקיים לבין מידת יציבותם הביולוגית.
עם שובו לישראל, התמנה כחבר סגל אקדמי בכיר במחלקה לביוטכנולוגיה וביולוגיה מולקולרית שבאוניברסיטת תל אביב, זכה בקביעות במוסד לאחר כשנתיים וקודם לדרגת פרופסור מן המניין לאחר כשש שנים מהצטרפותו לאוניברסיטה.
כשנה לאחר הקידום לדרגת פרופסור מן המניין מונה כמופקד הקתדרה לננו-ביולוגיה (עד לשנת 2012, בה הופקד על הקתדרה לביוטכנולוגיה של מחלות נוירודגנרטיביות).
במשך השנים הנחה גזית למעלה ממאה תלמידי מחקר (מסטרנטים ודוקטורנטים) ומשתלמים בתר-דוקטורנטים.
נכון ל-2025, 18 מהם מכהנים כחברי סגל אקדמי בכיר באוניברסיטה העברית, בטכניון, באוניברסיטת בר-אילן, במכון ויצמן למדע, באוניברסיטת תל אביב, במכללת אפקה ובאוניברסיטאות רבות בהודו וסין, ואחרים בתפקידים שונים בתעשייה הישראלית ובמגזר הציבורי.
גזית מרבה לשתף פעולה עם קבוצות מחקר מובילות ברחבי העולם, והוא מוזמן להרצות בכנסים מרכזיים בתחומי הביולוגיה, הכימיה והננוטכנולוגיה, פעמים רבות כמרצה מרכזי.
הוא מכהן או כיהן כחבר מערכת במספר רב של כתבי עת מדעיים מובילים ופעיל בארגונים מדעיים בינלאומיים.
פרופ' גזית נחשב למומחה בעל שם עולמי בתחום הננוטכנולוגיה והכימיה הביולוגית ומאמריו (למעלה מ-400) פורסמו בכתבי עת מדעיים בולטים כולל Nature ,Science, Cell, Nature Physics, Nature Catalysis, Nature Chemical Biology, Nature Materials, Nature Nanotechnology.
מחקריו זכו לתהודה ולהכרה בינלאומית נרחבת ועבודותיו צוטטו למעלה מ-40,000 פעמים.
הישגיו העיקריים הם הבנתו החלוצית את מנגנוניהם הייחודיים של תהליכי הרכבה עצמית של ננו-מבנים עמילואידיים, פיתוח חומרים תרופתיים מקוריים לטיפול במגוון מחלות ניווניות ופיתוח ענף חדשני של ננוטכנולוגיה אורגנית.
הישגו האחרון הזה הוביל ליצירת ארגון סדור של חומרים ננומטריים סופרא-מולקולריים חדשים, חומרים שהם בעלי תכונות מכניות, אופטיות, ופייזואלקטריות ייחודיות.
המבנים הכדוריים שפיתח גזית הם המבנים הביולוגיים (ולמעשה האורגניים) הקשיחים ביותר הידועים בטבע – הם בעלי מבנה פפטידי ביולוגי ובעלי מודול אלסטי כשל פלדה.
הוא גם ממציא פורה של למעלה ממאה פטנטים כולל 54 פטנטים מאושרים בארצות הברית ועבודתו הובילה לפיתוח קליני ופרה-קליני של תרופות לטיפול במחלות ניווניות שונות ולתגליות חשובות בחקר מחלות עמילואידיות וקיפול חלבונים.
כמו כן עבודתו בתחום החומרים הננו-מטריים הובילה לפיתוחים בתחום האנרגיה בשימוש בננו-טכנולוגיה, יצירת משטחים בציפוי מבנים ננו-מטריים בעלי כושר ניקוי עצמי, ופיתוחים של חומרים ננו-מטריים חדשנים בעלי תכונות יוצאות דופן לתעשייה ולרפואה.
1997 - אות הצטיינות של המועצה להשכלה גבוהה,
2005 - פרס הצטיינות במחקר של המועצה המדעית של אוניברסיטת תל אביב.
2009 - פרס ע"ש שלמה הסטרין של האגודה הישראלית לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית למדען מצטיין מתחת לגיל 44
2015 - פרס כדר למצוינות מחקרית
2015 - תואר אביר מסדר כוכב של הסולידריות האיטלקי מטעם נשיא איטליה.
2015 - נבחר כחבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO)
2018 - עמית זר של האקדמיה הלאומית למדעים ההודית
2019 - פרס רפפורט לחוקר בכיר למצוינות בתחום המחקר הביו רפואי
2020 - פרס מפעל הפיס לאמנויות ומדעים ע"ש לנדאו
2022 - עמית באקדמיה הלאומית לממציאים האמריקאית (National Academy of Inventors)
2023 - המופקד על קתדרת Solvay הבינלאומית לכימיה, הישראלי הראשון במנוי יוקרתי זה בו 4 מאלו שקדמו לו זכו בפרס נובל בכימיה (מתוך 15 שקדמו לו במינוי - ובכך משמש כאחד המנבאים לפרס נובל לכימיה)
כחוקר צעיר הוא צוין ברשימת הצעירים המבטיחים - 40/40 - של מגזין דה-מרקר.
ב-2008 נבחרה עבודתו לאחת ממאה ההמצאות הבולטות במעבר מהאקדמיה לעולם האמיתי על ידי איגוד המנהלים של טכנולוגיות אקדמיות (AUTM).
כמו כן עבודתו במסגרת מאגד של הקהילה האירופית נבחרה בשנת 2006 לרשימה של 100 הצעות טכנולוגיות בתחום הביוטכנולוגיה שמקורן בשלוש תוכניות מסגרת למחקר של האיחוד האירופאי החל משנת 1994 (המסגרות השלישית, הרביעית והחמישית של הקהילה האירופאית).
אהוד גזית משלב גם פעילות ציבורית ענפה בתחומי המדע, החברה והביטחון.
כמו כן שימש בעבר כחבר ההנהלה המצומצמת (בין השנים 2008–2012 ויושב ראשה בין 2011–2008) של המרכז הבינתחומי לניתוח ותחזית טכנולוגית, חבר הוועדה האקדמית של המרכז הישראלי להעצמת האזרח ושופט בתחרות "פיים לאב" (FameLab) הישראלית של המועצה הבריטית.
כמו כן כיהן כחבר בוועדות ופורומים של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), הוועדה לתכנון ותקצוב (ות"ת) והמועצה הלאומית למחקר ופיתוח (מולמו"פ) של משרד המדע והטכנולוגיה.
גזית הוא תושב רמת השרון, נשוי ואב לשלושה.
אֵהוּד אוֹלמֶרט (נולד בכ"ג בתשרי ה'תש"ו, 30 בספטמבר 1945) הוא פוליטיקאי ישראלי, אשר כיהן כראש ממשלת ישראל ה-12 מטעם מפלגת קדימה בין השנים 2006–2009. קודם לכן היה חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, שר בממשלות ישראל וראש עיריית ירושלים (1993–2003).
במהלך כהונתו של אולמרט בראשות הממשלה השלושים ואחת אירעו מספר אירועים ביטחוניים, בהם מלחמת לבנון השנייה, תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, מבצע גשמי קיץ, מבצע חורף חם ומבצע עופרת יצוקה.
על תפקודו במלחמה ספג ביקורת ממבקר המדינה ומ"ועדת וינוגרד".
בעקבות עדות מוקדמת שנגבתה בפרשת מעטפות הכסף, דרשה מפלגת העבודה, השותפה העיקרית בקואליציה, את התפטרותו והוא התפטר מתפקיד ראש הממשלה.
במרץ 2015 הורשע בגין פרשה זו במרמה והפרת אמונים ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ובהמשך נגזרו עליו שמונה חודשי מאסר וקנס.
במשפט נוסף הורשע אולמרט בקבלת שוחד ב"פרשת חברת הזרע" ונגזר עליו עונש מאסר בפועל של 18 חודשים.
כמו כן, נגזר עליו גם חודש מאסר בפועל נוסף בגין שיבוש מהלכי משפט.
ב-2 ביולי 2017 סיים לרצות את עונשי המאסר שנגזרו עליו לאחר שנוכה מהם שליש.
אולמרט הוא ראש ממשלת ישראל היחיד שהורשע בעבירה פלילית ושריצה עונש מאסר.
אולמרט נולד למשפחה רוויזיוניסטית במבצר שוני הסמוך לרמת הנדיב, מקום בו פעל באותה עת משק חקלאי בית"רי.
הוריו, בלה (לבית ווגמן) ומרדכי אולמרט, נמנו עם מייסדי המשק.
כשאולמרט היה בן 3, עברה המשפחה להתיישבות בית"רית סמוכה – נחלת ז'בוטינסקי, שלימים התמזגה לתוך בנימינה.
האב מרדכי נולד ברוסיה וגדל בעיר חרבין שבמנצ'וריה ובגיל 22 עלה לארץ ישראל.
לימים היה האב איש תנועת החרות וחבר הכנסת מטעמה בכנסת השלישית ובכנסת הרביעית.
בשל כך, נהגו לשייך את אהוד אולמרט לקבוצה בליכוד שכונתה "הנסיכים" וכללה דור שני של פעילים רוויזיוניסטים.
את דרכו בצה"ל התחיל בנובמבר 1963 בגדוד 13 של חטיבת גולני, אולם בשל פציעה ישנה שממנה לא החלים כראוי, נאלץ לפרוש לפני תום הטירונות ולקבל דחיית שירות, שבמהלכה השלים, בשנים 1965–1968, לימודים לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1971 השלים את שירותו הצבאי בשבועון "במחנה", שם שימש ככתב צבאי.
בשנים 1970–1973 למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1975 החל לעבוד כעורך דין, ובשנת 1978 הקים משרד עורכי דין עצמאי, "אהוד אולמרט ושות'".
ב-1980, בעודו חבר הכנסת, עבר לבקשתו קורס קצינים במסגרת שירות מילואים.
במהלך הקורס קיבל היתר מיוחד לנסוע לכנסת כדי להשתתף בהצבעות חשובות.
בשנת 1966, בוועידה השמינית של תנועת החרות, בגיל 21 בלבד, עלה לדוכן הנואמים, וקרא למנהיג התנועה מנחם בגין להתפטר מתפקידו, לאחר שכשל בשש מערכות בחירות רצופות.
אולמרט אמר בין היתר: "נכשלת שש פעמים בבחירות, עליך להסיק את המסקנות!".
תומכיו של בגין ניסו להפסיק את נאומו ולהורידו מהבמה, אבל בגין התעקש שיתנו לו לסיים, ואף מחא לו כפיים.
בשנת 1973 כשהיה בן 28, נבחר לכנסת השמינית מטעם הליכוד כנציג המרכז החופשי של שמואל תמיר, שהיה אחד ממרכיבי הליכוד.
בעת הפיצול במרכז החופשי, חבר יחד עם אליעזר שוסטק להקמת המרכז העצמאי שבשנת 1976 היה לאחד ממרכיבי חטיבת "לעם".
בשנים הראשונות של הקריירה הפרלמנטרית שלו התפרסם אולמרט בתקשורת כלוחם בשחיתות ובפשע המאורגן.
הוא שיתף בעניין זה פעולה עם יוסי שריד, למרות הפערים האידאולוגיים ביניהם.
הם חשפו בין היתר שחיתות בכדורגל הישראלי ומעורבות גורמים עברייניים בניהול קבוצות.
אולמרט המשיך בחשיפת כנופיות פשע ופעילות עבריינית.
בשנת 1976 שיתף פעולה עם עיתון "הארץ" בחקירת מה שהוגדר כ"פשע המאורגן בישראל" והצבעה על שמות ראשיו, בהם קבלנים ואנשי עסקים מוכרים.
בהמשך אותה חקירה התחרה והסתכסך עם העיתון על הקרדיט לחשיפה.
בנוסף רמז אולמרט רמז עבה באשר לזהותו של קצין צבא בכיר המעורב בעסקי הפשע המאורגן וחותר להגיע לעמדת שליטה בו, שהובן כמתייחס לאלוף (מיל.) רחבעם זאבי, לימים חבר הכנסת ושר.
זאבי, שאכן היה ביחסי ידידות עם כמה מאלה ששמם צוין כראשי הפשע המאורגן אך הכחיש קשר לעסקיהם, הגיש תביעת דיבה כנגד אולמרט וטען כי "אולמרט ביצע ניסיון זדוני ושפל לרצוח את אופיי לצורך צבירת הון פוליטי ולמטרות פרסומת אישית סנסציונית".
תביעת הדיבה הוסרה לאחר "סולחה" בתיווכו של מנחם בגין, שבה הבטיח אולמרט להפסיק להאשים את זאבי אך לא חזר בו מדבריו.
בראיון משנת 1985 אמר אולמרט שבמבט לאחור הוא מתחרט על שלא התעקש על הבאת העניין לדיון משפטי.
בשנים 1977–1978 פרסם השבועון "העולם הזה" סדרת כתבות שבהן הואשם אולמרט בשורה של עבירות אתיות.
בתגובה פרסם אולמרט מודעות בהן האשים את עורכי השבועון בשחיתות.
מאבקו של אולמרט בפשע המאורגן הקנה לו תהילה.
אהדת התקשורת אליו פחתה עם התפוצצות פרשת קו 300. אז התייצב לצד ראש הממשלה יצחק שמיר ותקף את היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר.
בשנת 1988 מונה לשר בלי תיק האמון על ענייני מיעוטים בממשלת האחדות הלאומית לאחר שזכה במקום ה-22 ברשימת הליכוד, ועם פרישת מפלגת העבודה בשנת 1990 כיהן בתפקיד שר הבריאות.
כשר הבריאות היה מזוהה עם קידום חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
באותה תקופה היה מאנשי "מחנה שמיר-ארנס" בליכוד, אל מול מחנותיהם של דוד לוי ואריאל שרון.
בשנת 1993, אחרי הפסדו של שמיר בבחירות לכנסת השלוש עשרה שבהן הוצב במקום השלוש עשרה ברשימה, החליט אולמרט להתמודד על ראשות עיריית ירושלים מול ראש העירייה הוותיק, טדי קולק.
בעזרת תמיכת החרדים ניצח אולמרט בבחירות (אך כיהן במקביל כחבר כנסת עד 1998).
אולמרט זכה ב-55% מהקולות לעומת 41% לטדי קולק.
במועצת העיר, רשימת לב-ירושלים מלוכדת בראשות אהוד אולמרט מנתה 5 חברי מועצה, לעומת 6 חברי מועצה של ירושלים אחת, רשימתו של קולק.
הקואליציה של אולמרט במועצה הייתה מורכבת מיהדות התורה עם 7 חברי מועצה, המפד"ל - 4, ש"ס - 2 וצומת - 2. הברית עם החרדים גרמה לאולמרט להצטייר כעושה דברם, אך להגנתו טען שבתקופתו ירושלים נותרה פתוחה בשבתות.
לימים נפגמה ידידותו עם החרדים כאשר פעל להצטרפות מפלגת שינוי לממשלת שרון.
ב-1997 הקים את הקרן החדשה לירושלים, קרן תרומות עירונית חדשה, שהתחרתה בקרן הוותיקה קרן ירושלים, שהקים טדי קולק ב-1966. אף על פי שהוצע לאולמרט, מיד עם היבחרו, להיות יושב ראש הוועד המנהל של קרן ירושלים, הוא ביקש לקבל שליטה מלאה בהחלטות לגבי כספי הקרן וסורב.
בשנים הראשונות, לאחר שהפסיק אולמרט לשתף פעולה עם הקרן לירושלים, החל לעסוק בהתרמה באופן עצמאי.
ואחר כך החליט להקים קרן עירונית משלו.
אולמרט דיווח שהקרן החלה לפעול בשנת 1997, ועד לשנת 2000 גייסה הקרן 62 מיליון שקלים שהושקעו ב-250 מיזמים.
לצורך הקמת הקרן נעזר אולמרט בידידו משה טלנסקי.
ב-1998 נבחר לכהונה שנייה כראש עיריית ירושלים ברוב של 61% לעומת 22% של יריבו העיקרי שמעון שטרית.
במועצה רשימתו נחלשה וזכתה ב-3 מנדטים.
עקב החוק שאסר על תפקיד ציבורי נוסף לחבר הכנסת, התפטר מחברותו בכנסת.
כראש עיר פעל להגברת השליטה הישראלית במזרח ירושלים, דחף להקמת שכונת הר חומה ופתיחת מנהרת הכותל.
אולמרט היה נואם בולט בהפגנות הימין בזמן ממשלות יצחק רבין ואהוד ברק, כנגד הסכמי אוסלו, כנגד נסיגה מרמת הגולן וכנגד ויתורים טריטוריאליים בירושלים.
בתקופתו החלה תנופת פיתוח חסרת תקדים של תשתית תחבורתית בירושלים: הוקמו כבישים ומחלפים, בהם כביש בגין והמנהרה המחברת בין מעלה אדומים לירושלים וכן החל מיזם הרכבת הקלה.
הסכום שהושקע בכך עמד על כ-6.1 מיליארד שקלים, וכתוצאה ממנו הגיע גרעון העירייה בסוף כהונתו לסכום של כ-534 מיליוני שקלים, כמעט פי שמונה מהגירעון שהיה בכניסתו ללשכת ראש העירייה.
באותה תקופה פעל לאישור פרויקט מתחם המגורים הולילנד, פרשה שבגינה הורשע בעבירת שוחד.
בעת מערכת הבחירות ב-1999, שבה הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימת "הליכוד", התייצב במפתיע להגנתו של מועמד "ישראל אחת", אהוד ברק, כאשר בנימין נתניהו האשימו שהוא "יחלק את ירושלים" (בסופו של דבר ברק אכן הציע פשרה טריטוריאלית בירושלים, ואולמרט הודה שטעה).
אחרי תבוסת נתניהו והתפטרותו מראשות "הליכוד", התמודד אולמרט על הנהגת המפלגה מול אריאל שרון ומאיר שטרית, אך הבחירות המקדימות הסתיימו בניצחונו של שרון.
באותה תקופה הוזכר שמו של אולמרט בפרשת האי היווני כמי שקיבל (במקביל לשרון) עזרה מדודי אפל בעת הבחירות לראשות הליכוד ב-1999, תמורת עזרה בקידום המיזם, ואירוח ראש עיריית אתונה בעת ביקור שאותו יזם אפל, אולם ב-2004 הוחלט לא להגיש נגדו כתב אישום.
נסיעותיו הרבות מחוץ לישראל בעת כהונתו כראש עיריית ירושלים הובאו כראיה לאופיו הנהנתני והבזבזני.
המקומון הירושלמי "כל העיר" פרסם טור קבוע בשם "אולמרט בשחקים".
בשנת 2003, לקראת הבחירות לכנסת ה-16, התמודד בבחירות המקדימות במרכז הליכוד והגיע למקום ה-32 ברשימת הליכוד.
לאחר שאריאל שרון, אליו היה אולמרט מקורב, הבטיח לו תפקיד של ממלא מקום ראש הממשלה, התפטר אולמרט מתפקידו כראש עיריית ירושלים ב-16 בפברואר 2003, כדי להיכנס לכנסת ולממשלה.
בתחילה דובר עליו כשר האוצר, אולם לאחר ששרון החליט למנות את בנימין נתניהו לתפקיד זה, מונה אולמרט לשר התעשייה והמסחר, שאליו צורף תיק התעסוקה שהופרד ממשרד העבודה והרווחה.
שרון הוסיף על תפקידיו גם את האחריות על משרד התקשורת.
כשר התעשייה והמסחר, קיבל גם את האחריות על מינהל מקרקעי ישראל ומינהל התכנון.
בממשלת שרון השנייה התגלה אולמרט עד מהרה כסמן שמאלי יחסית בציר המדיני.
הדבר התגלה בפומבי כאשר נאם באזכרה לדוד בן-גוריון ב-1 בדצמבר 2003, ודיבר על הצורך בוויתור על חזון ארץ ישראל השלמה.
עם הכרזתו של שרון על תוכנית ההתנתקות, חודשים מספר לאחר מכן, היה אולמרט מראשי תומכיה בממשלה.