tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת כל המפלגות הקומוניסטיות בכל המדינות, לדעת מרקס ואנגלס, היא לעצב את הפרולטריון עד שיהפוך למעמד, למגר את שלטון הבורגנות ולכבוש את השלטון הפוליטי למען הפרולטריון.
היינו, תפקידן לשמש לסיוע ולזירוז בתהליך ההיסטורי ההכרחי שיתרחש ממילא.
האמצעי העיקרי להשגת המהפכה הקומוניסטית הוא "ביטול הקניין הפרטי".
ביחס לבורגנות הזעירה ולאיכרים, אין כלל צורך לטרוח לעשות זאת, כי התפתחותה של התעשייה גורמת להפיכתם לנטולי קניין ממילא, היא "ביטלה ומבטלת אותו יום-יום".
אשר ל"קניין הפרטי המודרני" שלא יתבטל באופן כזה - הוא ממילא אינו שייך לבעליו, שכן הוא נוצר באמצעות "פעולתם המשותפת של כל חלקי החברה" ועל כן שייך לחברה כולה.
הבעלות עליו היא רק שיקוף של יחסי הכוח בחברה.
כנגד הטענה העולה, כך הכותבים, כי עם ביטול הקניין "תחדל כל פעולה, והעצלות תשתלט בכל", התשובה היא על דרך ההיקש.
אם אכן ביטול הקניין היה מוביל למצב כזה "צריכה הייתה החברה הבורגנית לעבור מן העולם מכבר מחמת העצלות; שהרי העובדים בחברה הבורגנית אינם רוכשים, והרוכשים אינם עובדים."
שגיאת הבורגנים, טוענים הכותבים, היא שהם מודדים מונחים כמו קניין, חירות, השכלה, משפט, וכו' באמת המידה של ההשקפה הבורגנית.
הדמוקרטיה המערבית, על חוקי הקניין והחירות שביסודה, אינה בעיני מרקס ואנגלס אלא שיקוף האינטרס המעמדי של הבורגנות "שנתעלה לדרגת חוק".
למעשה, הדמוקרטיה או החירות אינן אלא אשליה שנוצרה על ידי הבורגנות כדי לסייע בשלטונה, ואין להם חשיבות ממשית.
גם על "המשפחה הבורגנית" צריך לעלות הכורת, גורסים הכותבים.
הקשר בין הורים לילדים מעורר בהם שאט-נפש וצריך להתבטל.
במקום חינוך ביתי צריך להיות "חינוך חברתי".
הנישואים הבורגניים בעיניהם אינם אלא זנות בלתי רשמית "שיתוף בנשים הנשואות.
לכל היותר אפשר היה להאשים את הקומוניסטים בכך שהם מתכוונים להנהיג...
באותו אופן עתידות גם האומות והדתות להתבטל או לכל הפחות להפוך חסרות משמעות, שכן אלו הן "אידאות" שאין להן משמעות ממשית אלא כביטוי ליחסי היצור בין המעמדות.
ברגע שיתבטל ניגוד המעמדות, תתבטל מאליה גם הסיבה לקיומן של אומות או דתות.
השלב הראשון במהפכת הפועלים, טוענים הכותבים, הוא כיבוש השלטון במדינה הקפיטלסטית.
שלטון זה יפעל בדרכים שונות ממדינה למדינה, אך בכל המקרים יחולל את השינויים הבאים:
הפקעת הקרקעות לטובת המדינה ושימוש בהכנסות הרנטה שלהן לכיסוי הוצאות המדינה.
החרמת נכסיהם של כל המהגרים והמורדים (היינו, הלאמת רכוש בהתאם לשיקוליה של המדינה).
הלאמת הבנקים הפרטיים וכינון בנק לאומי שיהיה לו מונופול מוחלט.
ריכוז עסקי התחבורה בידי המדינה.
העצמת בתי חרושת וייצור ממשלתי, תוכנית כפויה לעיבוד אדמה.
חובת עבודה שווה לכל, הקמת גדודי עבודה.
איחוד החקלאות והתעשייה בשאיפה לבטל את ההבדל בין עיר לכפר.
חינוך חינם לכל הילדים, ביטול עבודת ילדים בצורתה הקיימת, איחוד חינוך עם הייצור החומרי.
מטרת אמצעים אלו היא להפוך את כל האזרחים לבעלי מעמד אחד, מה שיביא לביטול ההבדלים והניגוד המעמדי ומתוך כך יחדל השלטון להפוך כלי פוליטי בידי מעמד אחד לדיכוי מעמד אחר.
המהפכה תוביל לשנוי ביחסים בין תושבי המדינה.
בפרק זה של המניפסט מגנים הכותבים ומצביעים על הפגמים הטמונים בכל סוגי הסוציאליזם השונים מזה שהם דוגלים בו:
הסוציאליזם הפיאודלי נדחה, בטענה שאינו אלא כמיהה נואלת לעידן שחלף מן העולם ועיקרו אשליה אוטופית.
הסוציאליזם הזעיר-בורגני, שדוברו העיקרי הוא סיסמונדי, נדחה בגלל בקשתו לבטל את הייצור המודרני, אך במקביל הוא מנסה לכונן את יחסי הקניין הישנים ועל כן הוא "ריאקציוני...
הסוציאליזם הגרמני, או הסוציאליזם האמיתי, מתואר כלא יותר מהוספת הערות שוליים בנוסח מעורפל לספרות הצרפתית הסוציאליסטית-קומוניסטית, והפיכת סוציאליזם זה לכלי בידי הממשלות הגרמניות האבסולוטיות כנגד הבורגנות העולה, ומתן כלי זה בידי "אינטרסים ריאקציוניים".
הסוציאליזם השמרני, או הסוציאליזם הבורגני, שדוברו העיקרי הוא פייר-ז'וזף פרודון, גורס כי ניתן לקדם את ענייני הפרולטריון לא באמצעות מהפכה אלא באמצעות שינוי מדורג מתוך המשטר.
שינוי כזה אינו אלא המשך שלטון הבורגנות באדרת אחרת, ועל כן דינו להידחות.
הסוציאליזם והקומוניזם הביקורתי-אוטופיסטי: סוג סוציאליזם זה, שבראשו אנשים כבאבף, קלוד-אנרי דה סן-סימון, שארל פורייה, ורוברט אוון נפסל משום שאין לו "מדע סוציאלי וחוקים סוציאליים" כדי לחולל את השינוי הרדיקלי בחברה.
הם מקימים מגדלים פורחים באוויר, שאין להם סיכוי, אך בעיקר הם פסולים משום שהם מבקשים לנקוט בדרך של שכנוע ולא מהפכה אלימה.
בחלק אחרון וקצר זה של המניפסט מבהירים הכותבים מה צריך להיות יחסם של הקומוניסטים למפלגות האופוזיציה במדינות השונות, ותמציתו של דבר: "בכל מקום תומכים הקומוניסטים בכל תנועה מהפכנית נגד הנסיבות החברתיות והפוליטיות הקיימות".
עם זאת, הקומוניסטים מכריזים על כך שבכוונתם להשיג הפיכה בכח בכל מדינה קיימת.
לפרולטרים הרי אין מה להפסיד, זולת כבליהם, ו"עולם ומלואו לפניהם לזכות בו".
המניפסט הקומוניסטי הוא החיבור הקומוניסטי החשוב והמשפיע ביותר אי-פעם.
מרקס ואנגלס, ובמהדורות המאוחרות יותר אנגלס לבדו, עשו הרבה כדי להפוך את המניפסט לכזה, בניסוחים פשוטים ובהירים, בהקניית עמדה לוחמנית ובשימוש בסיסמאות מלהיבות.
במובנים רבים, הטענות המובעות בו בקיצור נמרץ, זכו להד רחב הרבה יותר מהדיונים הנרחבים והמעמיקים, בסוגיות חברתיות וכלכליות, אשר להם ייחד מרקס את עבודותיו בשנים הבאות.
חלקו הראשון של המניפסט מתמקד בעיקר בהתוויית הסיפור ההיסטורי על-פי התפישה המרקסיסטית.
על פי המניפסט, ההיסטוריה היא סיפור של מאבקים בין מעמד המדכאים והמדוכאים, המונע בתנועה דיאלקטית, ממשטר אחד (התזה), דרך ההתנגדות לו (האנטיתזה) וכלה בהתמזגות ביניהם (הסינתזה), וכן הלאה.
המציאות היא המצב הכלכלי - ויחסי הייצור - שבין המדכאים למדוכאים.
הדת, האידאולוגיה, המשפט והתרבות אינם אלא אשליה, "מבנה על" שהמעמד המדכא, השליט, עוטה על המציאות כדי להסוות את הדיכוי בו הוא נוקט ביחס לצד המדוכא.
הפתרון המתבקש, לפיכך, הוא ביטול ההיררכיה המעמדית - ומאליו יתפוגג לו המניע ליצור את מבנה-העל האשלייתי.
רעיון בסיסי זה של מרקס, כפי שמציינים קרל פופר ואחרים, אינו אלא ניסוח מחדש של תפישות נאו-אפלטוניות בלשון אחרת.
כאן כמו שם, העולם הנגלה לעין הוא "מסך אשליה רגשני" או "צעיף" העוטה על המציאות האמיתית.
לפי אפלטון, המציאות האמיתית, זו שאינה שרויה בערפל ואינה רק צללים על קיר המערה, ניתנת להתגלות באופן חלקי באמצעות הרהורים והעמקה טרנסנדנטלית.
בניצול הגלוי, המחוצף, הישיר, היבש".
טיעונים אלו של מרקס ואנגלס, ובמיוחד טיעון הליבה שהיחסים האמיתיים בחברה מוסווים באמצעות "מבני על" אשלייתיים שנועדו לשרת את הכוחות ההגמוניים, אומצו על-ידי שורה ארוכה של הוגים ואסכולות מחשבה.
תפישת העולם וההתרחשות החברתית וההיסטורית כאירועים שבהם אין לפרט חשיבות או השפעה, הפכו לאבני יסוד באסכולות הגות מרכזיות, במיוחד בתחומי חקר כמו כלכלה וסוציולוגיה, ובזרמים מחשבתיים קולקטיביסטיים רבים.
השפעה דרמטית אף יותר הייתה למצע הבסיסי לכינון הקומוניזם שפרשו מרקס ואנגלס.
מבין עשרת הצעדים הבסיסיים שמנו, אימצו רוב המשטרים הפשיסטיים את רובם, בפועל גם אם לא בשם, ואילו מדינות שנמנו עם מדינות הרווחה המודרניות אימצו בעיקר את הסעיפים של שליטה באשראי, תחבורה וחרושת וכינון מס פרוגרסיבי גבוה.
סעיף הפקעת הקרקעות מומש בחלק מהמדינות באמצעות הלאמת הקרקע על-ידי המדינה והעברתה לאזרחים בחכירה.
סעיף ריכוז האשראי מומש באמצעות הקמת בנק מרכזי בעל מונופול והכתבת אופני ההשקעה לבנקים.
אמצעי התחבורה הולאמו ברוב מדינות הרווחה, ושיטת העידוד והסובסידיות הייתה מקבילה ל"ריבוי בתי החרושת הלאומיים" במדינות רבות נוספות.
סעיפים אחרים, כמו "הקמת גדודי עבודה", מומשו באופן ספורדי ואופורטוניסטי יותר, אם באמצעות "עבודה יזומה" ואם באמצעות גדודי עבודה צבאיים-למחצה ממש, כפי שיושם בארצות הברית בתקופת הניו דיל ובגרמניה הנאצית.
היסוד המיסטי והנאו-אפלטוני המובהק במניפסט חשף את המרקסיזם לביקורת חריפה, במיוחד בגלל הניגוד בין הקביעות המיסטיות בנוגע להתפתחות ההיסטוריה האנושית, ודחייתן של תאוריות סוציאליסטיות מתחרות מהטעם שאינן "מדעיות" כמו המרקסיזם.
הדברים בולטים במיוחד משום שהמניפסט פורסם 17 שנה לפני שהציע מרקס סימוכין מדעיים, כביכול, לטענות המובעות בו בנחרצות כאילו היו עובדות שאין לפקפק בהן.
ביקורת אחרת כלפי המניפסט קשורה בשורה של טיעונים "אופורטוניסטיים" או "דיאלקטיים" במניפסט, שבהם מועלית טענה וגם היפוכה בו-זמנית.
במקרים אחרים, מכיל המניפסט שגיאות לוגיות גסות, שהכותבים מנסים להסוותן באמצעות רטוריקה חריפה.
דוגמה אחת לכך היא הסתירה במניפסט בין הטענה כי הבורגנות מנצלת את הפרולטריון באופן גלוי, לבין הטענה כי הבורגנות מסווה את הניצול שלה.
מחד גיסא, מרקס ואנגלס מגנים את כל מה שנתפש בעיני הציבור כראוי לגינוי, כדוגמה לניצול "הגלוי, המחוצף, הישיר" של הבורגנות.
מאידך, ביחס למה שנתפש בעיני הציבור כרצוי, כמו דמוקרטיה, חירות, לאום, רווחה כלכלית או קשרי משפחה, נטען כי כל אלו אינם אלא אשליה והטעייה שמחוללת הבורגנות.
במקום אחר, נטען כי הבורגנות מחריבה בקלות את כל המעמדות המתחרים ומשנה את העולם; מאידך, כדי להסביר מדוע שופרו תנאי העבודה של פועלים תחת שלטון הבורגנות, נטען כי הבורגנות חלשה וזקוקה לתמיכת הפרולטריון.
ברוח דומה, נטען במקום אחר כי מצבו של הפרולטריון הולך ומחמיר, שעות העבודה שלו מתארכות ושכרו מתמעט; אך מאידך נטען כי הפרולטריון מצליח להשיג הישגים כמו "חוק עשר השעות באנגליה", שבמהותם נוגדים את הטענה הקודמת.
דוגמה בולטת לטענות שיש בהן כשל היא תשובת הכותבים לטענה הבורגנית, כביכול, שעם ביטול הקניין "תחדל כל פעולה, והעצלות תשתלט בכל".
לטענת מרקס ואנגלס, אם אכן היה כך, "צריכה הייתה החברה הבורגנית לעבור מן העולם מכבר מחמת העצלות; שהרי העובדים בחברה הבורגנית אינם רוכשים, והרוכשים אינם עובדים." אלא שישנה גם אפשרות שלישית, שהעצלות אינה מושלת בכל משום שלפרולטריון דווקא יש קניין.
טיעון יסודי יותר מופנה כלפי ליבת הטענה המובעת במניפסט.
לפי מרקס ואנגלס, היה לבורגנות "תפקיד מהפכני ביותר" ביצירת שורה של מהפכות, מהחרבת השיטה הפיאודלית, דרך הייצור הזעיר (המנופקטורה) וכלה בייצור ההמוני המודרני.
בכל התהליך הזה, טוענים השניים, הולך מעמד הבורגנים ומצטמצם ואילו הפרולטריון הולך ומתרחב, לא רק בגלל הדרישה לפועלי ייצור, אלא גם משום שהעוני ההולך ומתגבר סוחף אליו את הבורגנות הזעירה, את "שכבות הביניים הזעירות...
בעלי התעשייה הזעירים, הסוחרים החוכרים, האומנים והאיכרים".
הכול הולכים והופכים עניים יותר ויותר, ורק בורגני התעשייה ההמונית הגדולה הולכים ומתעשרים.
מטיעון זה עולה השאלה כיצד הולכים הבורגנים ומתעשרים.
ברור מאליו כי כיצרני מוצרים שנועדו להמונים, על הבורגנים למכור את מוצריהם להמונים, אלא שפעולה כזו סותרת את הטענה שההמונים הופכים עניים יותר ויותר ואפשרותם לרכוש מצטמצמת.
לא ניתן לטעון, גם, כי מוצרים אלו נמכרים למדינות אחרות, עניות יותר, שכן בעיה זו קיימת שם מלכתחילה.
במטבע דומה, אך הפוך, לא ניתן לטעון כי מוצרי הבורגנות מיועדים למיעוט האצולה העשיר, כיוון שייצור עבורו אינו דורש כלל הקמת מפעלים לייצור המוני.
פתרון אחד לבעיה, שאותו מעלים מרקס ואנגלס, הוא הטענה כי רוכשי המוצרים לצריכה המונית הם בפועל הבורגנים עצמם, שכן הם טוענים כי "העובדים בחברה הבורגנית אינם רוכשים, והרוכשים אינם עובדים".
היינו, שהפרולטריון אינו רוכש את המוצרים שמייצרים מפעלי הבורגנים, אלא הבורגנים עצמם.
טענה זו עומדת בסתירה ברורה לטיעון שהבורגנות הולכת ומתכווצת לקבוצה זעירה.
פתרון אחר לבעיה, לטענת מרקס ואנגלס, הוא שאכן לבורגנות אין למי לייצר והמוצרים היוצאים את מפעליה נותרים ללא דורש ולפיכך נוצרים מצבים מחזוריים של משבר בעקבות "הפורענות של עודף הייצור".
כלומר, הבורגני יצר את אמצעי הייצור והתחבורה העצומים, אך אינו שולט בהם.
הוא ממשיך לייצר מכוח דחף עלום מוצרים שאין להם דורש, כאותו "אשף ששוב אינו יודע לשלוט בכוחות השאול שהעלה באוב".
במילים אחרות, לפי מרקס ואנגלס הפתרון לקושיה מדוע ממשיכה הבורגנות לייצר מוצרי צריכה המונית, אף שניטל מהם הטעם הכלכלי והם אינם מסוגלים להניב לו רווח אלא רק משבר והפסד, הוא שהיא פשוט מוכרחה לעשות זאת.
כוח היסטורי עלום דוחף אותה לייצר חולצות, מכנסיים, נעליים או מזון המושלכים מיד לפח האשפה משום שאיש אינו מסוגל לקנות אותם.
המניפסט נועד להציג את ההשקפות, המטרות והמגמות של המפלגה הקומוניסטית.
בפסקת המבוא למניפסט, כותבים מרקס ואנגלס כי "הגיעה השעה שהקומוניסטים יגוללו קבל העולם כולו את אורח-השקפותיהם, מטרותיהם, מגמותיהם, וכנגד סיפורי המעשיות על רוח הבלהות של הקומוניזם יעמידו מניפסט של המפלגה עצמה".
בין 1848 ל-1868 לא היו עוד תרגומים למניפסט, להוציא גרסה שוודית מ-1848 וגרסה אנגלית ב-1850, שנעלמו שתיהן בלי להותיר זכר.
רק עם התגבשותו של האינטרנציונל הראשון, בשנות ה-60 של המאה ה-19, החלה התעניינות מחודשת בכתבים נוספים של מרקס, ושתי מפלגות הפועלים הגרמניות החדשות, שרבים מפעיליהן היו חברי ברית הקומוניסטים לשעבר, שמרו את זכר המניפסט.
פרסומו המחודש הגיע מכיוון בלתי צפוי.
במסגרת משפט בגידה שהתנהל נגד המנהיגים הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים ליבקנכט, בבל והפנר במרץ 1872, השתמשה התביעה בטקסט של המניפסט בבית המשפט, ובכך ניתנה לסוציאל-דמוקרטים הזדמנות ראשונה לפרסם את הטקסט באופן חוקי ובתפוצה נרחבת, כחלק מפרסום פומבי של חומרים מן המשפט.
מרקס ואנגלס כתבו הקדמות מחודשות למהדורות שיצאו בשנים שלאחר מכן, ועד 1883 כבר הופיעו לפחות תשע מהדורות בשש שפות שונות.
מאז ועד היום נפוץ המניפסט יחד עם התרחבות התנועות והמפלגות הסוציאליסטיות בעשורים האחרונים של המאה ה-19, תורגם לשפות רבות ברחבי העולם, והופץ בקנה מידה עולמי.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: אחדות-העבודה, תרפ"ב.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: הוצאת ספרים על שם זאב ברזלי, תרפ"ז.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"י 1950, תשי"ב.
המניפסט הקומוניסטי, מ' דורמן (עורך), עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ב 1942.
מאניפסט המפלגה הקומוניסטית, תרגום: מ' דורמן, תל אביב: ספרית הפועלים, 1945?
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: מ' דורמן, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשי"ד, תשכ"ד 1964, תש"ל, 1975.
מניפסט המפלגה הקומוניסטית, תרגום: משה בן-חורין, תל אביב: הוצאת עיון, ה'תשלט 1979.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: מנחם דורמן; עריכת תרגום: דני גוטוויין, אברם קנטור, נגה אלבלך; הקיבוץ המאוחד, 2024
המנסרים מטקסס הוא זיכיון סרטי אימה-סלאשר אמריקנים פופולרי, שהחל כסרט קולנוע משנת 1974. הסרט הוביל ליצירת שמונה סרטי המשך.
כל סדרת הסרטים עוסקת במשפחת קניבלים שניזונה מבשר הקרבנות שלה.
פני עור (Leatherface), אחת הדמויות הראשיות, הוא אחד מהרשעים המפורסמים ביותר מדמויות סרטי הסלאשרים.
סימני ההיכר שלו הם המסכה שהוא לובש, העשויה מעור אדם, ומסור השרשרת שלו.
בניגוד לשמועות שצצו סביב סדרת הסרטים, הסרט אינו מבוסס על אירועים אמיתיים, אך כמו הסרטים "פסיכו" ו"שתיקת הכבשים" שאב את ההשראה מדמותו של אד גין, אשר אכן לבש עור אדם, אך פעל לבדו ולא השתמש במסור.
הסרט הראשון זכה למעמד של סרט פולחן והשפיע רבות על סרטי הסלאשרים שיצאו אחריו, לרבות ליל המסכות של ג'ון קרפנטר.
סאלי הארדסטי ואחיה הנכה פרנקלין נוסעים בכבישי טקסס לבקר את קברו של סבם, יחד עם חברה של סאלי - ג'רי, חברו הטוב - קירק וחברתו - פאם.
החבורה אוספת טרמפיסט שמתגלה כמשוגע, לאחר שהוא פוצע את זרועו של פרנקלין.
הם מסלקים אותו מרכבם וממשיכים בנסיעתם.
כאשר נגמר לרכבם הדלק, הם מגיעים לבית מבודד, בתקווה שאלו שגרים שם יתנו להם קצת בנזין.
אך שם הם מגלים שבתוך הבית גרה משפחה קניבלית מטורפת, בעלת תיאבון רב לבשר אדם, ובראשם "פני עור" אשר רוצח את החבורה.
קירק, פאם, ג'רי ופרנקלין נרצחים ואילו סאלי היא הניצולה היחידה.
סאלי נחטפת לאחוזה של משפחת הקניבלים.
היא בורחת שניות אחדות לפני שהם מצליחים לרצוח אותה והיא תופסת טרמפ על החלק האחורי של משאית להובלת בשר.
הסרט יצא לאקרנים ב-1974 בבימויו של טובי הופר.
בתפקידים הראשיים מככבים מרילין בורנס כסאלי הארדסטי, אלן דנזיגר כג'רי, פול א.
פארטיין כפרנקלין הארדסטי, ויליאם וייל כקירק, טרי מק'מין כפאם, אדווין ניל בתפקיד הטרמפיסט, ג'ים סידוב בתפקיד מנהל תחנת הדלק, ג'ון דוגן בתפקיד הסבא וגאנר הנסן כ"פני עור".
השוטר לפטי, דודם של סאלי ופרנקלין, רוצה להתנקם ב"פני עור" ומשפחתו על רציחתו של פרנקלין.
לשם כך הוא נעזר בשדרנית רדיו צעירה הידועה כ"סטרץ'" אשר משדרת ברדיו קטע המשמיע את "פני עור" רוצח שני נערים צעירים בנסיעתם.
כאשר המשפחה הקניבלית שומעת את הקטע היא ממהרת לתחנה כדי לרצוח את סטרץ'.
למזלה של סטרץ', "פני עור" מתאהב בה וחס על חייה, ומשקר לאחיו שאכן רצח אותה.
כאשר מנהל המקום מגיע, שני האחים חוטפים אותו, כשבעקבותיהם סטרץ'.
היא מגיעה ללונה פארק ישן, שם נמצאת המשפחה, אך נופלת אל תוך מכרה ישן ונלכדת יחד עם המשפחה המטורפת.
כעת חייב לפטי להציל אותה, לפני שיהיה מאוחר מדי.
הסרט יצא לאקרנים ב-1986 בבימויו של טובי הופר ובהפקתם של יורם גלובוס ומנחם גולן.
בתפקידים הראשיים מככבים דניס הופר כלפטי אנרייט, קרוליין ויליאמס כוניטה "סטרץ'" ברוק, ג'ים סידוב בתפקיד הטבח, ביל מוסלי בתפקיד צ'ופ-טופ סוייר, קן אברט בתפקיד הסבא וביל ג'ונסון כ"פני עור".
פני עור: המנסרים מטקסס 3
מישל וחברהּ ריאן יוצאים מקליפורניה לפלורידה במכונית של אביה כדי למסור לו אותה.
הם עוברים ליד אירוע משטרתי, בו המשטרה מוצאת גופה קבורה המכוסה בפסולת רעילה ליד תחנת דלק.
בעוד הם ממשיכים בנסיעתם, הם נעצרים בתחנת דלק מקומית, שם הם פוגשים טרמפיסט בשם טקס ואת בעל התחנה, אלפרדו.
כעבור זמן מה מתחיל ויכוח בין טקס לאלפרדו, שבסופו אלפרדו יורה בטקס למוות.
כאשר מישל וריאן ממהרים לעזוב את מקום האירוע, הם נרדפים על ידי אלפרדו ועל ידי "פני עור" ומשפחתו הפסיכופתית.
מישל וראין נפגשים עם בני, נהג משאית שרכבו התקלקל בתחנת הדלק ובחורה ששמה שרה שמשפחתה נרצחה על ידי "פני עור".
הארבעה מתחילים במסע הישרדות נגד המנסרים מטקסס.
הסרט יצא לאקרנים ב-1990 בבימויו של ג'ף בר.
בתפקידים הראשיים מככבים ויגו מורטנסן כטקס סוייר, קן פורי כבני, קרוליין ויליאמס כוניטה "סטרץ'" ברוק, ויליאם באטלר כריאן, קייט הודג' כמישל, מרים בירד-נטרי בתפקיד מאמה סוייר, ג'ו אונגר בתפקיד טינקר סוייר, טום אברט בתפקיד אלפרדו סוייר ור.א מיהלוף כ"פני עור".
ארבעה בני נוער - ג'ני, שון, הת'ר ובארי, אשר חוגגים את נשף הסיום שלהם, מחליטים לעזוב מוקדם ומעורבים בתאונת דרכים בין יערות טקסס.
תקועים ולא יודעים לאן ללכת, ג'ני, הת'ר ובארי מחליטים להתפצל ולחפש עזרה, בעוד שון שומר על הרכב והנהג שהם פגעו ברכבו.
הם נתקלים באישה בשם דרלה, אשר מתקשרת לבן זוגה וילמר, שיעזור להם לצאת מהיער.
מה שהם לא יודעים זה שהיא ובן זוגה וילמר שייכים למשפחת סוייר המטורפת, אשר צדה אותם אחד אחרי השני.
הסרט יצא לאקרנים ב-1994 בבימויו של קים הנקל.
בתפקידים הראשיים מככבים רנה זלווגר כג'ני, ליסה מארי ניומר כהת'ר, טיילר שיאה קון כבארי, ג'ון הריסון כשון, טוני פרנסקי כדרלה, מתיו מקונוהיי בתפקיד וילמר סוייר, ג'ו סטיבנס בתפקיד W.E סוייר ורוברט ג'אקס כ"פני עור".
הסרט היווה את יסוד המתח למספר סרטי אימה, כגון המדרון.
הבמאי ניל מרשל ציין כי עצם השהיית המתח עד למערכה השלישית של הסרט, מהווה מבחינתו נקודת פריצה בעולם האימה, "שלא כמו בסרטי מתח ואימה אחרים, בהם כבר לאחר כרבע שעה, המתח מתגלה ואי אפשר לשמור עליו בסוד".
השנה היא 1973. ארין, קמפר, מורגן, אנדי ופפר נוסעים להנאתם בכבישי טקסס בדרך למופע רוקנרול, אך בדרך הם נתקלים בבחורה מוזרה ומחליטים להעלות אותה לרכבם.
זו ממלמלת שהם ימותו אם ימשיכו לנסוע בכיוון שאליו הם נוסעים ומתאבדת במכוניתם.
לאחר האירוע הטראגי, החבורה נעצרת בעיירה קטנה ושקטה כדי להתקשר לשריף ולספר לו את שאירע, אך מה שהם לא יודעים זה שהשריף אינו באמת שריף, אלא מתחזה השייך למשפחת קניבלים המוביל אותם לבית מגוריו, שם הם מתחילים להיהרג בזה אחר זה על ידי "פני עור".
הסרט יצא לאקרנים ב-2003 בבימויו של מרכוס ניספל ובהפקתו של מייקל ביי.
בתפקידים הראשיים מככבים ג'סיקה בייל כארין, ג'ונתן טאקר כמורגן, אריקה לירשן כפפר, מייק ווגל כאנדי, אריק בלפור כקמפר, ר.לי ארמי בתפקיד שריף היואיט, טרנס אוונס בתפקיד מונטי היואיט, מרייטה מריק בתפקיד לודה מיי היואיט ואנדרו בריניארסקי כתומאס היואיט/"פני עור".
הסרט לא זכה לשבחים אבל נחשב בשביל הרוב לסרט חידוש לסרט הישן המצליח ביותר.
סרט זה מהווה מעין הקדמה לסדרת הסרטים, ומשלים לצופים פרטים על עברו של "פני עור" ומדוע הוא הפך לרוצח כל-כך פסיכופתי וסדיסטי.
השנה היא 1969, שיא מלחמת וייטנאם.
העסק היחידי במדינת טקסס שעדיין פועל באופן רציני בתקופת השפל הכלכלי הנוכחית הוא מפעל לעיבוד ואריזת בשר, שבסופו של דבר פושט אף הוא את הרגל, בסמכות אגף הבריאות של טקסס, שקובע כי הבשר שבו עוסק המפעל רעיל ומסוכן לאכילה.
אחד האנשים שעובדים במפעל הוא תומאס היואיט ("פני עור"), פסיכופת מטורף, שמאוחר יותר יהפוך לאחד הרוצחים האכזריים בהיסטוריה.
מיד לאחר פשיטת הרגל של המפעל, מנהל המקום מודיע בצורה גסה ומזלזלת לתומאס על פיטורו.
תומאס הורג את המנהל שלו באכזריות ולוקח את כלי הנשק השונים ממשרדו.
באותו זמן, שני מגויסים טריים לצבא, אריק ודין, מבלים את סוף-השבוע האחרון שלהם לפני היציאה למלחמה עם בנות הזוג שלהם, כריסי וביילי.
בדרכם לשדה התעופה הם עוברים תאונת דרכים לא צפויה ונתקלים בשריף, דודו של הרוצח הפסיכופתי "פני עור".
שממלא את מקומו של השריף לאחר שזה נרצח על ידו באכזריות, מגלה שאחד הבחורים שרף את צו הגיוס שלו מתוך מטרה להתחמק מהגיוס ועושה עצמו כועס על פחדנותו ועל חוסר נאמנותו למדינתו.
הוא לוקח את החבורה אל ביתו, הבית של משפחת הקניבלים, שם נרצחים דין, ביילי ואריק בזה אחר זה בדרכים סדיסטיות ביותר על ידי "פני עור" ומשפחתו המטורפת.
כריסי מצליחה לברוח וכאשר היא מנסה לקרוא לעזרה, "פני עור" מופיע במושב האחורי של הרכב בו היא נוהגת ורוצח אותה.
הסרט יצא לאקרנים ב-2006 בבימויו של ג'ונתן לייבסמן ובהפקתם של מייקל ביי וטובי הופר.
בתפקידים הראשיים מככבים ג'ורדנה ברוסטר ככריסי, טיילור הנדלי כדין, דיורה ביירד כביילי, מאט בומר כאריק, ר.לי ארמי בתפקיד שריף היואיט, טרנס אוונס בתפקיד מונטי היואיט, מרייטה מריק בתפקיד לודה מיי היואיט ואנדרו בריניארסקי כתומאס היואיט/"פני עור".
הסרט "המנסרים מטקסס 3D" יצא לאקרנים ב-2013 ומתאר מחדש את אירועי מהסרט מ-1974, כשבעיירה קטנה בטקסס, התרחשה טרגדיה רצחנית בה איבדו את חייהם ארבעה נערים ונערות.
הניצולה היחידה מהאירוע לספר את אשר התרחש באותו לילה, גרמה לכך שהאמת תצא לאור ואירוע שכזה לא יתרחש בשנית, אלא שמתברר שהיא לא הייתה השורדת היחידה מאותו לילה.
הת'ר מילר, שהייתה תינוקת בזמן הטרגדיה, חוזרת כנערה בוגרת שנים רבות לאחר האירוע לאחוזה בטקסס, לרשת את סבתה.
היא וקרובי משפחתה עומדים להכיר את האחיין האבוד שלהם ג'דדיה סויר, והוא, מצידו, אינו מבדיל בין אנשים זרים לקרובי משפחה - כל שהוא רוצה הוא את דמם של העומדים לפניו.
הסרט יצא לאקרנים ב-2013 בארצות הברית, בבימויו של ג'ון לוסנהופ.
משחקים בתפקידים ראשיים: אלכסנדרה דדריו, טניה ריימונד, סקוט איסטווד, טריי סונגז, ביל מוזלי, פול ריי, דן ייגר, טום ברי, פול ריי, וביל מוסלי.
המס היהודי (לטינית: Fiscus Iudaicus) היה מס שגבתה האימפריה הרומית מנתיניה היהודים בכל רחבי האימפריה אחרי חורבן בית המקדש השני, כעונש קולקטיבי לאחר המרד הגדול (66–70 לספירה).
המס נקבע כתחליף למחצית השקל שנהגו להעלות עד אז לבית המקדש.
הטלת המס היהודי היא המקרה הראשון בהיסטוריה המתועדת, שבו חלה הוראה מטעם השלטון על כלל היהודים, בתור יהודים, באשר הם.
המס היהודי הוטל על ידי הקיסר אספסיאנוס אחרי דיכוי המרד הגדול.
שיעורו היה שתי דרכמות בשנה, בשיעור שווה למחצית השקל שהיהודים היו מעלים כתרומה לבית המקדש.
כדי להשפיל את היהודים ולהדגים את ניצחון אלוהי הרומאים על אלוהי ישראל המס הועלה למקדש יופיטר שברומא.
שמו של המס היה בתחילה "מחיר שני הדינרים של היהודים" שם זה השתמר לפחות עד שנת שלטונו השמינית של הקיסר דומיטיאנוס שנת 89 לספירה.
לאחר מכן נקרא במסמכים השונים פשוט "מס היהודים".
בניגוד לתרומה שניתנה לבית המקדש, אשר נגבתה רק מגברים מגיל 20 ועד גיל 50, תשלום המס היהודי היה חובה על כל היהודים באימפריה כולל נשים, ילדים מגיל 3 וזקנים עד גיל 65.
על גביית המס היהודי מונה פקיד מיוחד, "המפקח על מס הגולגולת של היהודים" (לטינית: procurator ad capitularia Iudaeorum).
בפפירוסים שנמצאו במצרים, מצויות עדויות על גביית המס היהודי בפועל.
אוסטרקונים ששימשו קבלות על תשלום המס, המלמדים על תשלומים רטרואקטיביים, ומעידים כי המס חויב בדיעבד, מחורבן המקדש, למרות שבפועל החלה גבייתו, לפחות במצרים, רק בשנת 72.
בימיו של הקיסר דומיטיאנוס המס נגבה באכזריות וגבייתו הורחבה לא רק ליהודים אלא גם לאנשים שהיו קרובים אל היהדות, וגם הגבלת הגיל על גבייתו בוטלה.
סווטוניוס מספר שבהיותו ילד קטן היה עד לבדיקת נימולותו של זקן כבן 90. יש הטוענים שהגברת הנוקשות בגביית המס באה כתוצאה מתנועת גיור.
הירצחו של דומיטיאנוס ועליית נרווה לשלטון הביאה הקלה בגביית המס.
על דבר זה מעידים המטבעות שנרווה טבע שנושאים את הכיתוב "בוטלה אכזריות גביית המס היהודי" (לטינית: fisci Iudaici calumnia sublata).
על אף ההקלה במס בתקופת שלטונו של נרווה, המשיכו לגבות את המס לפחות עד ימי הקיסר יוליאנוס, במחצית השנייה של המאה ה-4.
עם זאת, לדעת כמה חוקרים, המס בוטל בשנת 95 לערך, בשנותיו האחרונות של הקיסר דומיטיאנוס בהשפעתה של משלחת חכמים בראשות רבן גמליאל דיבנה שנסעה לרומא.
בתקופת המרד הגדול, מרבית הנוצרים החשיבו את אמונתם כפלג משיחי של היהדות ולמעשה רבים מהם היו מהעם היהודי והיו נימולים.
עם זאת לא עבר זמן רב מהטלת המס ונוצרים-יהודים דרשו להכיר באמונתם כדת נפרדת מהיהדות למטרות גביית המס.
שהרי המס לא נגבה מיהודים לאחר שהמירו את דתם לאחת אחרת, והנוצרים ככלל לא השתתפו במרידות כנגד הרומאים.
לבסוף בתקופת הקיסר נרווה בקשתם התקבלה.
ניתן לסמן אירוע זה כאחד המרכזיים בתהליך ההתפצלות של שתי הדתות.
המנטליסט היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה פרוצדורלית ששודרה ב-CBS בין ה-23 בספטמבר 2008 ל-18 בפברואר 2015 וכללה 151 פרקים במשך שבע עונות.
הסדרה נוצרה על ידי ברונו הלר, שהיה גם המפיק בפועל שלה.
הסדרה עוקבת אחר ה"מדיום" לשעבר פטריק ג'יין (סיימון בייקר), שהוא יועץ ל (CBI), והבוסית שלו, הסוכנת הבכירה תרזה ליסבון (רובין טאני).
ג'יין משתמש ביכולתו החדה לקרוא אנשים כדי לסייע ל-CBI בפתרון תיקים פליליים מורכבים.
כיועץ, ג'יין מספק תובנות חשובות לגבי המחשבות והרגשות של חשודים וחושף ראיות מכריעות, לעיתים קרובות תוך שימוש בשיטות לא שגרתיות.
כישרונותיו הייחודיים הופכים אותו לנכס יקר ערך לצוות CBI הכולל את הסוכן קימבל צ'ו (טים קנג), הסוכן וויין ריגסבי (אווין יומן), והסוכנת גרייס ואן פלט (אמנדה ריגטי)
העלילה המרכזית של "המנטליסט" מונעת על ידי החיפוש של פטריק ג'יין אחר צדק.
חייו משתנים כאשר רוצח סדרתי ידוע לשמצה המכונה "רד ג'ון" רוצח את אשתו ובתו.
בחיפושו אחר רד ג'ון וניסיונותיו להעמידו לדין, ג'יין משלב כוחות עם ה-CBI במטרה לסגור מעגל ולאתר את רד ג'ון.
בפיילוט של הסדרה צפו למעלה מ-15 מיליון צופים בסדרה.
בשנת 2009 צפו בממוצע כ-18 מיליון צופים בכל פרק של הסדרה, ובכך היא נחשבה לאחת הנצפות ביותר בארצות הברית ב-2009. למרות זאת הביקורות על הסדרה היו בינוניות.
חלק מהמבקרים התחברו לגיבור הראשי, וחלק לא.
פטריק ג'יין (סיימון בייקר): התחזה ל"קורא מחשבות" (מדיום) אך פרש והודה בשקרו לאחר שרד ג'ון רצח את משפחתו בניסיון ללמד אותו לקח על שצחק עליו בשידור חי.
הוא הצטרף למשטרת קליפורניה במטרה למצוא את ג'ון.
במהלך החקירות מתנהג לעיתים בבוטות.
הורג את רד ג'ון באמצע העונה השישית, מתחיל לצאת עם ליסבון בסוף העונה השישית, ובסוף העונה השביעית מתחתן איתה.
תרזה ליסבון (רובין טאני): מנהלת הצוות.
אף על פי שג'יין בדרך כלל לא מקשיב לדבריה, היא סומכת עליו.
אימה נהרגה בתאונת דרכים, והיא נשארה לבד עם אביה האלכוהוליסט.
מתחילה לצאת עם ג'יין בסוף העונה השישית, מתחתנת איתו בסוף העונה השביעית ואף נכנסת להריון ממנו.
קימבל צ'ו (טים קנג): אדם שקט בצוות.
ידוע שבילדותו הוא היה במוסד לעבריינים צעירים, חברו הטוב והנאמן של ויין.
ויין ריגסבי (אווין יומן): סוכן צעיר.
בן זוגה של גרייס בעונה השנייה, הם חוזרים להיות ביחד בעונה החמישית ומתחתנים בעונה השישית.
גרייס ון פלט (אמנדה ריגטי): החברה החדשה ביותר בצוות.
ון פלט היא חברת הצוות היסודית ביותר, בעונה השלישית מתארסת לשוטר שמתברר לבסוף ככלי של רד ג'ון.
בעונה החמישית חוזרת להיות עם ויין, ובעונה השישית מתחתנת איתו.
רד ג'ון- האנטגוניסט הראשי בסדרה.
רוצח סדרתי שהרג לפחות 28 אנשים.
במשך 6 עונות נמשך המרדף אחריו, עד שמתגלת זהותו האמיתית.
עוֹנָהפרקיםשודר במקורשודר לראשונהשודר לאחרונה12323 בספטמבר 200819 במאי 200922324 בספטמבר 2009
עונהמספר פרקיםשעת שידור שידור מקורידירוגצופים(במיליונים) בכורה טלוויזיונית שידור פרק סיום העונה תקופת שידור 1
2009: פרסי TCA ה-25 עבור "תוכנית חדשה יוצאת דופן"
2009: פרס בחירת הקהל ל"דרמת הטלוויזיה החדשה האהובה"
2009: סיימון בייקר היה מועמד לפרס אמי בפריים טיים לשחקן הראשי המצטיין – סדרת דרמה
2009: מועמדות לפרס "הפגיון הבינלאומי לטלוויזיה" בטקס פרסי מותחן הפשע, טקס פרסים שהוענק על ידי איגוד מחברי ספרי הפשע הבריטי
2010: סיימון בייקר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר – סדרת דרמה
2010: סיימון בייקר היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך להופעה יוצאת דופן של שחקן גבר בסדרת דרמה
2013: פרסי נימפת הזהב בפסטיבל הטלוויזיה ה-53 במונטה קרלו לפרס הקהל הבינלאומי - סדרת הדרמה הטובה ביותר
2014: מועמדות לפרס בחירת הקהל לדרמת הפשע הטלוויזיונית האהובה ביותר
2015: מועמדות לפרס בחירת הקהל לסדרת הפשע הטלוויזיונית האהובה ביותר
2015: סיימון בייקר היה מועמד לפרס בחירת הקהל לשחקן דרמת הפשע האהוב ביותר בטלוויזיה
2015: רובין טאני הייתה מועמדת לפרס בחירת הקהל לשחקנית דרמת הפשע האהובה ביותר בטלוויזיה
המסגד האומיי , או המסגד הגדול של דמשק, הוא מסגד בדמשק שבסוריה שנבנה תקופת הח'ליפות האומיית ונחשב לאחד המסגדים הגדולים והעתיקים בעולם.
המסגד בנוי בתוך הטמנוס העתיק של העיר.
ליד חצר המסגד מצוי מאוזוליאום צלאח א-דין.
לאחר שנכבשה העיר דמשק על ידי המוסלמים בשנת 634, החלו עבודות הבנייה של המסגד במקום בו עמדה כנסיית יוחנן המטביל, הנחשב נביא קדוש בידי הנוצרים והמוסלמים כאחד.
בניית המסגד הושלמה בשנת 715 ומאז היווסדו נחשב לאחד המסגדים החשובים בעולם המוסלמי (נחשב על ידי רבים למסגד הרביעי בחשיבותו).
בחודש אפריל בשנת 2013, נפגע המסגד לאחר שנהפך לאתר קרבות במלחמת האזרחים בסוריה.
המסגד נבנה במקום ששימש במקור כמקדש ארמי לאל הדד-רמן.
שריד אחד למקדש נתגלה בעקבות עבודות שיקום במסגד - אורטוסטט מאבן עם תבליט של ספינקס מכונף.
בתקופה הרומית ניצב במקום מקדש לאל יופיטר, אשר הוקף בחומות ושערים העומדים על מכונם עד היום ומשמשים כקירותיו החיצוניים של המסגד האומיי.
בתקופה הביזנטית, נהרס המקדש והוקמה במקומו בזיליקה נוצרית שהוקדשה ליוחנן המטביל.
בשנים הראשונות לכיבוש המוסלמי של העיר, המשיכה הכנסייה לשמש כמקום פולחן לנוצרים, אך עם עליית השושלת האומיית ובירתה בדמשק נלקח האתר מחזקתם.
המקום שימש לתקופה קצרה לתפילת שתי הקבוצות, אך ב-705 הוחרם המקום והחל הרס הכנסייה כשהח'ליף אל-וליד תקע בסמליות את הטריז הראשון בקירותיה.
הבניה הושלמה רק כעבור עשר שנים ב-715.
המסגד נבנה לפי דגם מסגד החצר המבוסס על תבנית ביתו של הנביא מוחמד במדינה.
המסגד נועד לשמש מקום לתפילת היחיד והציבור, כמקום לחינוך דתי ולפגישות פוליטיות, מושב משפט וסעד לחולים ולנזקקים.
אל-וליד ביקש וקיבל מהקיסר הביזנטי מאתיים אמנים מיומנים על מנת לבנות את המסגד.
המסגד היה אחד המבנים הגדולים בעולם בשעתו ושטחו הוא מלבן שמידותיו 157 על 100 מטרים.
המסגד עוטר לאורך קירותיו הפנימיים והחיצוניים בפסיפסי זכוכית על רקע מוזהב המכונים בספרות "כרמא".
הפסיפסים הוצבו בהשפעת האומנות הביזנטית.
בפסיפסים אלו מוצגות תמונות של ביתנים או בתים, עצים וצמחים, נהרות וגשרים.
ככל הנראה משקפים הללו את התפישה הקוראנית של גן העדן או את הע'וטה, נווה המדבר הפורה והמלבלב שעוטף את דמשק מכל צדדיה ואשר לפי מסורת אחת, נמנע מוחמד מלבקרו כדי לזכות בחיי העולם הבא.
אולם התפילה כולל שלושה אולמות תפילה רוחביים שתקרתם נתמכת בידי עמודים בעלי כותרות קורינתיות.
המבנה הפנימי והפשוט של אולם התפילה נועד להקל על המתפללים לראות את המיחראב והקיבלה - מוקדי התפילה - ואחד את השני ובכך לחזק את תחושת אחדות הקהילה האסלאמית בתפילות יום השישי.
קירותיו של המסגד מבית ומחוץ היו מעוטרים בפסיפס הזהב הגדול בעולם שכיסה כ-4,000 מטרים רבועים.
שרפה שפרצה בשנת 1893 כילתה את רובם הגדול של פסיפסים אלו.
בשלבים מאוחרים יותר הוספו למסגד כיפות עופרת מעל לכניסה הראשית ומעל למיחראב.
במאה ה-12, לאחר שחרורה של העיר מידיים צלבניות, בחר בה צלאח א-דין כמקום קבורה וקברו,מאוזוליאום צלאח א-דין, ממוקם בסמיכות לחצר המסגד.
במסגד יש מקומות רבים המקודשים על השיעה המוסלמית ובני דתות אחרות.
באולם התפילה המרכזי מצוי ביתן המכיל לפי האמונה הנוצרית והמוסלמית את ראשו של יוחנן המטביל.
בינואר 2020 ביקר במסגד נשיא רוסיה ולדימיר פוטין במסגרת ביקור חשאי.
בפינה אחרת של הבניין מצביעים השיעים על מקום הצגתו של ראש האמאם חוסיין לאחר רציחתו בכרבלא בשנת 680. השיעים מאמינים שזה היה המקום שבו הושפלו ונכלאו בני משפחתו השורדים של חוסיין והמקום שבו נאם בנו, האמאם אל-סג'אד עלי זין אל-עבידין נאום מפורסם בגנות יזיד והאומיים.
המסגד הגדול בסטוקהולם ע"ש זאיד בן סולטאן אל נהיאן (בשוודית: Zaid Ben Sultan Al Nahayans moské או Stockholms stora moské או Södermalm moské; בערבית: جامع زايد بن سلطان آل نهيان) הוא המסגד הגדול ביותר בעיר סטוקהולם, בירת שוודיה.
הוא נפתח ב-7 ביוני 2000 ברחוב קאפלגרנד 10, בסמוך לגינת ביירן (Björns trädgård) וקרוב לכיכר מדבורגר (Medborgarplatsen) ברובע סדרמאלם (Södermalm).
הוא מנוהל על ידי האגודה האסלאמית של סטוקהולם (Islamiska förbundet i Stockholm).
המסגד נבנה, בסופו של דבר, על ידי שיפוץ בניין קיים של תחנת הכוח "קתרינה", שהוקם בשנת 1903 בסגנון "אר-נובו" על ידי האדריכל פרדיננד בוברג.
מתכנן הבניין קיבל השראה מטיול שערך באותן שנים במרוקו.
משום כך כבר במקור עוצב הבניין עם מוטיבים "מורים" מסוימים - כולל כיוון אל מכה, תקרות גבוהות מקומרות וקישוטי רעפים גאומטריים בירוק ובלבן.
לפני בניית המסגד למוסלמים בסטוקהולם היו רק מסגדים בממדים קטנים.
אחרי התייעצות, בחרו מנהיגי הקהילה האסלאמית להקים את המסגד בבניין תחנת הכוח "קתרינה".
עבודות השיפוץ והפיכת הבניין למסגד התחילו בשנות ה-1990. הפרויקט עוכב בגלל מחאות ופניות ציבוריות שונות.
בשנת 1996 מכרה עיריית סטוקהולם את הבניין ל"אגודה האסלאמית" תמורת 8 מיליון קרונות שוודיות.
הבנייה עצמה התחילה בהתחלת שנת 1999, לפי תוכנית האדריכלית אווה אלוון, במימון ממשלת איחוד האמירויות הערביות ובעזרת תרומות ממוסלמים רבים משוודיה ומחו"ל.
המסגד נקרא לכבוד השייח זאיד בן סולטאן אל נהיאן (2004-1918), היושב ראש הראשון של איחוד האמירויות הערביות.
נדבן איטלקי הציע לתרום שיש לבן בוהק כדי לכסות את הבניין מבחוץ, אך הצעתו נדחתה על ידי הרשויות המקומיות.
קישוטים מרהיבים הורשו רק בפנים המסגד, כמו נברשות ענקיות מגבישים ועיטורים גאומטריים מסורתיים אסלאמיים שנחרטו בחלונות המקומרים.
למסגד צריח עם כיסוי ברונזה ובקצהו סהר ומעל הכיפה, הנמוכה יחסית, ניצב גם כן סמל הסהר.
המסגד יכול להכיל עד 2000 מתפללים בו זמנית.
הבניין משמש גם מרכז קהילתי עם כיתות ללימוד ערבית, משרדי המועצה המוסלמית השוודית, שהוא ארגון גג של כמה קבוצות אסלאמיות, ספרייה, חנות ספרים, חדר אוכל רחב ידיים ומסעדה, אולם ספורט וחמאם-סאונה עם הקפדה על ההפרדה בין שני המינים.
ביולי 2003 ביקר ונאם במסגד המלומד האסלאמיסטי המצרי, השייח יוסוף אל קרדאווי במסגרת ועידה שאורגנה על ידי "המועצה האירופית לפתווה ומחקר" שהוא הקים.
נכח בוועידה גם המנהיג, הגולה באותן השנים, של האופוזיציה האסלאמית בתוניסיה, ראשיד אל ר'אנושי.
חבר פרלמנט ליברלי שוודי בשם פרדריק מאלם התלונן במשטרה נגד תוכן הטפתו של קרדאווי בזכות פיגועי ההתאבדות נגד ישראלים ובזכות הג'יהאד נגד ישראל.
ראשי האגודה האסלאמית דחו בקורות אלה בנימוק שהן מבוססות על שגיאות תרגום והוצאות מההקשר.
בנובמבר 2005 דווח ברדיו על מכירת קלטות הנושאות את תמונת מנהיג החמאס אחמד יאסין והמסיתות לרצח של יהודים.
המשטרה השוודית הפקיעה קלטות מסוג זה ופתחה חקירה מקדימה בחשד של דיבורי שנאה.
בינואר 2006 היועץ המשפטי של הממשלה, גורן למברץ, שפתח את החקירה, הורה על עצירת הליכיה בנימוק שלמרות תכנם הבקורתי מאוד על היהודים, הקלטות אינן מפרות את החוק השוודי והן מתייחסות לסכסוך ההיסטורי והנוכחי במזרח התיכון.
הארגונים היהודים העיקריים בשוודיה ו"הוועד השוודי נגד האנטישמיות" מחו נגד החלטתו של למבקר.
לעומת זאת אחרי פיגוע ההתאבדות של טרוריסט איסלמיסטי במרכז סטוקהולם ב-11 בדצמבר 2010, שגרמה למותו של אדם אחד ולפציעתם של שניים, גינה האימאם חסן מוסא, שהוא גם יושב-ראש "הוועד להכרת תורתו של הנביא מוחמד", את הפיגוע והצהיר כי "השמירה על הביטחון והיציבות של שוודיה היא חובה דתית וחברתית".
המסגד הגדול בבאר שבע (ערבית: مسجد بئر السبع الكبير, "מסג'ד באר אלסבע אלכביר") הוא המסגד הראשון שנבנה בבאר שבע ובנגב בכלל, ובמשך שנים נחשב למסגד הגדול ביותר בדרום הארץ.
המסגד ממוקם בסמוך ל"בית המושל", בעיר העתיקה של באר שבע, מהווה חלק ממתחם מוזיאון הנגב לאמנות והוא אתר מורשת
כשהחלה בניית המסגד הטיל הקאימיקם (מושל המחוז העות'מאני) את הביצוע על קבלן ערבי מקומי, שהיה מנכבדי העיר, אולם המסגד לא נבנה לשביעות רצונו, והקאימיקם הורה על פירוק המסגד והביא אדריכל נוצרי מירושלים, שייעצב מחדש את המסגד וייפקח על בנייתו.
המסגד הגדול בבאר שבע אופייני למסגדים טורקיים שנבנו ברחבי האימפריה העות'מאנית באותה תקופה.
סוג זה של מסגד כולל את כל המבנה תחת גג כיפתי אחד, בהשראת הכנסייה הביזנטית הגיה סופיה באיסטנבול, שהפכה על ידי הטורקים למסגד.
בין מאפייני המסגד הטורקי, כיפה גדולת ממדים עם מרחב גדול מתחתיה, והמבנה מוצף אור מחלונות גדולים הקבועים בקיר ונותן תחושה של מרחב.
מאפיין נוסף של המסגדים הטורקיים הוא הצריח הדק, המסתיים בכיפה דמוית קונוס.
המסגד הגדול בבאר שבע דווקא אינו דוגמה מובהקת לסגנון בנייה מסוג זה, מאחר שהכיפה קטנה יחסית, שמונת החלונות בבסיס הכיפה אינם גדולים ואינם מוסיפים לכיפה מראה קליל.
אך בהיותו המסגד הראשון, והיחיד בתקופתו, שנבנה בנגב, נחווה הבניין כמפואר ומרשים ביותר, והצריח נחשב כגולת הכותרת שלו.
את אבני הצריח הביאו על גבי גמלים מחורבות חלוצה, שאבניה נחשבו משובחות.
בשנת 1934 מתאר עארף אל-עארף, בסיפרו, את צריח המסגד: "מבחינה הנדסית נחשב בניין זה למשוכלל בתכלית השכלול".
במהלך מלחמת העצמאות נכבש הנגב על ידי הצבא הישראלי במבצע יואב, אוכלוסיית העיר הפכה לישראלית יהודית, ומשנת 1948 לא נעשה שימוש במסגד לצורכי תפילה.
בשנים 1948–1953 שימש המסגד כבית מעצר וכבית משפט השלום.
ב-1953 החל מבנה המסגד לשמש כמוזיאון, אך עקב מצבו הרעוע פונה בשנת 1992 בשל היותו מבנה מסוכן.
עם שיפוץ מוזיאון הנגב לאומנות בראשית שנות האלפיים ביקשה עיריית באר שבע לשפץ את הבניין ולהמשיך להשתמש בו כמוזיאון.
כמה גורמים וביניהם האגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדואים ביקשו לשוב ולהופכו לבית תפילה.
הם פנו בעניין לבית המשפט, ומשנדחתה פנייתם פנו לבג"ץ.
העותרים דרשו כי המקום יחזור לשמש כמסגד.
העירייה, מנגד, עמדה על כך שהמקום ישמש כמוזיאון "לתרבות בני אברהם" ולאו דווקא למוסלמים.
עמדת המדינה, שהשופטים ראו בה פשרה נכונה, הייתה כי יש להקים במקום מוזיאון לתרבות האסלאם.
לביוני 2009, לאחר 9 שנים, קבעו שופטי בג"ץ, בדעת רוב, כי העירייה צריכה להקים במקום מוזיאון ש"יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם".
לאפשר את הרחבת מוזיאון הנגב לאומנות גם למבנה המסגד.
בהחלטה נמתחה ביקורת מרומזת על עיריית באר שבע ונקבע כי "ייעוד המוזיאון יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם" ובכך ישמור על צביונו.
ב-2011 נפתחה במקום תצוגה אותה אצר גואל דרורי שמתארת את תולדות באר שבע מאז הקמתה מחדש על ידי העות'מאנים.
בספטמבר 2012 התעוררה מחאה נגד עריכת "פסטיבל היין" ברחבה המשותפת למסגד ולמוזיאון הנגב לאומנות.
המנלינה (בפינית: Hämeenlinna, בשוודית: Tavastehus) היא בירת אזור קאנטה-המה שבדרום פינלנד.
בשנת 2013 התגוררו בעיר 67,577 תושבים, נתון הממקם את המנלינה במקום ה-14 ברשימת הערים הגדולות במדינה.
העיר שוכנת לחופו הדרומי של אגם ואניאווסי, וממוקמת כ-98 קילומטרים צפונית להלסינקי, 73 ק"מ דרומית לטמפרה, ו-72 ק"מ מערבית ללאהטי.
להמנלינה אחת עשרה ערים תאומות:
המניפסט השחור הוא ספר מתח מאת פרדריק פורסיית'.
בשנת 2005 עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של צ'ארלס מרטין סמית ובכיכובם של פטריק סווייזי, מייקל יורק ופטריק ברגין.
נייג'ל אירוויין, ראש ה-SIS לשעבר מגייס את ג'ייסון מונק, סוכן חשאי ב-CIA במהלך המלחמה הקרה וקודם לכן סמל בחיל המודיעין של צבא ארצות הברית שלחם במלחמת וייטנאם, במטרה לסכל את השתלטותו של רודן על רוסיה.
מונק עובר השתלמויות שנות בטירת פורבס בלב בריטניה במטרה לרענן את כישוריו.
בין היתר הוא ובכלל זה בשימוש במחשבים ואימוני ירי באקדח מאת סמל בכיר ביחידת ה-SAS.
בתום ההכשרה יוצא מונק לרוסיה, אולם לרודן מסייע אנאטולי גרישין, קולונל בדימוס ב־KGB שהוא יריבו המושבע של מונק.
המסגד הגדול באשקלון הוא מבנה גדול באשקלון אשר נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי אל-נאצר מחמד בן קלאוון.
חלק מן המסגד משמש כיום כמוזיאון לתולדות העיר אשקלון.
המסגד נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי מוחמד בן קלאוון, ששלט לסירוגין בין השנים 1293–1340. תקופת שלטונו הארוכה הייתה פורייה מבחינת בנייה בארץ ישראל.
בשנת 1314 בנה את מינרט המסגד הגדול ברמלה וב-1318 בנה את מינרט המסגד הלבן שם.
תחת חסותו בנה האמיר הסורי תנכיז בירושלים מבנים רבים ושופצה כיפתה של כיפת הסלע.
המסגד באשקלון הוא מהראשונים שבנו הממלוכים במג'דל.
המבנה שסביב המסגד נבנה בתקופה העות'מאנית מאבני בנייה ומפרטי שיש רבים, כגון עמודים שנלקחו מתל אשקלון.
הוא מצטיין בעיטורים האופייניים לאמנות העות'מאנית.
היה זה המבנה המפואר בעיר במשך מאות שנים.
המסגד עמד בליבה של העיירה הערבית אל-מג'דל.
כך נכתב בכתובת שעל גבי לוח שיש:
הרופא הצבאי הבריטי ויליאם וויטמן (Wittman) שעבר במקום ב-1801 מזכיר "מסגד עם מינרט גבוה", וזהו האתר היחיד שהוא מציין בעיירה מג'דל.
ג'ון קנינגהם גייקי ציין בספרו מ-1887, בהתייחסו למג'דל: ויקטור גרן, בעוברו באשקלון באמצע המאה ה-19, כתב כי המסגד:יחיאל בריל, המתאר מסע מיפו לעזה בשנת 1882, כתב:המסגד מכונה "החאן", אולם על-פי תיאורים אלה נראה כי לא שימש ללינה.
אמנם מתבקש למצוא בית מלון או בית הארחה במג'דל לאור חשיבותה ומעמדה במרחב, אולם מבנה כזה לא נזכר במקורות.
ייתכן שבתי קפה שונים, כגון זה שסיפר עליו בריל, שימשו גם ללינה.
שימוש כיום: החאן - מוזיאון אשקלון
חלק ממכלול המסגד, המכונה "החאן", שופץ בשנות ה-90 של המאה ה-20. כיום שוכנים בו מוזיאון קטן לתולדות העיר אשקלון, גלריות לאמנות ומסעדה.
בחאן מיצג קולי המספר בעברית ובאנגלית את סיפורה של העיר אשקלון.
המנטליסט היא סדרת דרמה משטרתית רוסית, משנת 2018 בהפקת חברת ההפקות האוקראינית Star Media עבור ערוץ ICTV האוקראיני והערוץ הראשון ברוסיה.
הסדרה עוקבת אחרי דנייל רומאנוב (יחזקאל לזרוב), מדיום לשעבר, המשמש כיועץ למחלקה הפלילית של משטרת רוסיה, תוך שימוש ביכולות תצפית מיוחדות בהם השתמש בעבר כדי "לקרוא" מחשבות כביכול.
צילומי הסדרה נמשכו חמישה וחצי חודשים, מספטמבר 2016 ועד ינואר 2017 במוסקבה ובפרבריה ובאודסה.
צולמו 16 פרקים, אורך כל אחד מהם 45 דקות.
המנצח היא סדרת דרמה ישראלית שיצר אורי אלון ומשודרת ב-yes וב-STINGTV, החל מ-13 באוקטובר 2018 ונגמרה ב-15 בדצמבר 2018. הסדרה הופקה במסגרת המיזם המשותף של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי ומיימונידיס.
"המנצח" עוסקת בנח גמליאל, פסנתרן בינלאומי בעל שם.
נח חי עם ליב, אבל אחרי עשרים שנה, כאשר הוא אמור לעלות לקונצרט בניצוחו, ממאן להופיע ברגע האחרון.
נח עולה על טיסה הביתה, לפתח תקווה, מבלי להגיד דבר לאיש, מה שגורם לבהלה בעולם, שכן ייתכן ונעלם.
נח צץ בבית הילדות שלו, בדיוק כאשר המנצח של חבורת הזמר של אביו חולה האלצהיימר, נפטר.
לאחר הלווייתו, נח מציע את עצמו לתפקיד ומקבל אותו.
הסיבה לחזרתו לארץ מתגלה בסוף הפרק הראשון.
לנוח יש בעיה רפואית מסתורית שגורמת לו להבזקים של ניתוק במהלכם הוא מתחרש לזמן קצר, ושמונעים ממנו לנגן מול קהל.
<center>מס' פרק בסדרה<center> <center>מס' פרק בעונה<center> <center>תאריך שידור מקורי <center> 1 1 13 באוקטובר 2018לאף אחד אין שמץ של מושג מדוע נוח, פסנתרן בינלאומי, בורח משיקגו רגע לפני קונצרט, ושב במפתיע לדירת הוריו בפתח תקווה.
הוא מצטרף כמנצח חבורת זמר מקומית, וממיר את הבמות המפוארות בחבל מתנ"ס השכונתי העלוב.
2 2 20 באוקטובר 2018 נוח מנצח על חבורת הזמר במתנ"ס השכונתי.
הוא שומר בסוד את הבעיה שמונעת ממנו לחזור לשיקגו ומנסה לאחד בין אביו הדמנטי לאמו הנוקשה.
גיל מתאהב באודי, הבחורה החדשה בחברות זמר, בזמן שהוריו פגועים עמוקות מכוונתו לעזוב את הבית.
3 3 27 באוקטובר 2018 נוח מתנסה בטיפול אלטרנטיבי לבעיית השמיעה שלו ומתכנן לשוב חזרה לליב אהובתו ולעבודתו בשיקגו.
גיל ורודים פוגעים זה בזו, ומנסים להתגבר על אהבתם.
4 4 3 בנובמבר 2018 ליב, מוזיקאית ואהובתו של נוח, מגיעה לארץ לברר מדוע הוא נעלם מבלי לספר דבר, אך גם לה יש סוד משל עצמה.
היא מזדעזעת לגלות שנוח מנצח על חבורת זמר עלובה.
גיל מתקשה למחוק את אודי מהלב, ומקבל שיעור לעבודה חדשה מגבריאל.
5 5 10 בנובמבר 2018 שבתאי נפגע מנוח שלא שם לב לקיומו עד עכשיו.
נוח חווה על בשרו התעלמות מצד אביו.
כתבה בעיתון חושפת את רונה לפגיעה ישנה מעברה ומערערת את הביטחון ביכולת השירה שלה ובכישרונו של גיל.
6 6 17 בנובמבר 2018 נוח פוגש בבית אבות של אביו מורה מילדותו ומגלה סיפור כואב מעברו.
אשר מתמודד עם תיק חקירה סבוך ומשונה ומרגיש תחושת כישלון חריפה אל מול נוח, חבר הילדות הגאון.
7 7 24 בנובמבר 2018 ליב שולחת לנוח את חפציו ומציבה לו אולטימטום.
נוח מתלבט האם לעבור את הניתוח המסוכן בשביל האהבה.
בן ציון בורח מבית האבות ומחפש את אהובתו הישנה בטי, מה שמעורר את קנאתה של גרטה.
8 8 1 בדצמבר 2018 גרטה נשברת וחווה התקף חרדה לאחר מותו של בן ציון ומצטרפת לחזרה במתנ"ס.
נוח מתייעץ עם דולי וליב על הניתוח המסוכן, ומקבל משתיהן תשובות מנוגדות.
רונה וגיל מנסים לחגוג לאשר יום הולדת אך נתקלים בהתנגדות נחרצת.
9 98 בדצמבר 2018נוח מחליט לעבור את הניתוח ואומר לאימו שהוא נוסע לכמה ימים יחד עם מזוודה מלאה במסמכים.
בבית החולים מתבקש נוח להראות את המסמכים שהוא מאשר לבצע בו את הניתוח ואת הסיכונים שיכולים להיות, כולל איבוד השמיעה.
נוח מחפש את המסמכים אך לא מוצא וחותם מחדש על המסמכים שהצוות הרפואי נותן לו.
במהלך הניתוח נוח חווה חיזיון בו הוא עומד להפליג על אונייה יחד עם אביו וביאליק, ועליו להראות את המסמכים לעלייה לסיפון.
נוח לא מוצא את המסמכים.
אביו בן ציון מסביר לו שזה עניין של חיים ומוות, אך נוח לא מוצא, ובינתיים אביו עולה על הסיפון.
ביאליק מתנדב לעזור לנוח ורושם אותו כבנו במסמכים שלו אך נוח לא זוכר את שמו.
לבסוף נוח מתעורר מהניתוח לצד אימו כאשר הוא שומע וזוכר את שמו.
נח גמליאל (ליאור אשכנזי) (בפלאשבקים - פטר קנולר) - פסנתרן בינלאומי בעל שם עולמי.
נעלם מהקונצרט הראשון בניצוחו ברגע האחרון וטס לישראל.
יש לו בעיה רפואית מסתורית שגורמת לו להבזקים של ניתוק במהלכם הוא שומע חוף ים.
מנצח על חברת זמר בה אביו משתתף.
גרטה גמליאל (לאורה ריבלין) (בפלאשבקים - נינה קוטלר) - אימו של נוח ואשתו של בן ציון.
הכניסה את נוח בילדותו למשטר אימונים קפדני של ניגון על פסנתר.
בן ציון גמליאל (דובל'ה גליקמן) (בפלאשבקים - אורי יניב) - אביו של נוח ובן זוגה של גרטה.
משתתף בחבורת זמר עליה מנצח נוח.
גיל צוף (דולב מסיקה) - בנם של אשר ורונה.
מאוהב באודי אך לאחר שמגלה שהיא עיתונאית שעוקבת אחרי נוח הוא מנסה להדחיק את רגשותיו אליה.
מתקבל ללימודי קולנוע בניו יורק וטס בעקבות כך בפרק 9.
אשר צוף (שי אביבי) - אביו של גיל ובעלה של רונה.
נכה שאיבד את רגלו במלחמה.
מתנגד שגיל יטוס ללימודי הקולנוע בניו יורק, אך לבסוף מממן לו את הלימודים.
רונה צוף (אפרת בן צור) - אימו של גיל ואשתו של אשר.
מתנגדת שגיל יטוס ללימודי הקולנוע בניו יורק.
אודליה "אודי" בלובשטיין (שירה האס) - עיתונאית שעוקבת אחרי נוח כדי לגלות למה נעלם מהקונצרט.
הוריה גרושים ואמה חוזרת בתשובה.
רמי לוי (דליק ווליניץ) - חבר בחבורת הזמר.
גבריאל (דודו באוכנר) - חבר בחבורת הזמר.
בעל מבטא צרפתי אך טוען שהוא נולד בישראל.
מעלה סרטוני טיפים לגברים ביוטיוב.
שבתאי (שלמה שטרית)- חבר בחבורת הזמר.
גבריאל מייעץ לו על כך.
דולי (נועה קולר) - מנהלת המתנ"ס בה מתקיימת חברת הזמר.
יש לה ילדה מבחור בשם איתמר.
אריאל (יעל לב שומר) - בתה של דולי.
ליב לגרלף (ריקה שמיד ) - אשתו של נוח.
מגיעה לישראל שם נוח מגלה לה את האמת.
נמצאת בהריון בחודש שני מנוח.
נעמי (גליה ישי) - חברה של גרטה.
באומבך (ישראל גוריון) - המנצח הקודם על חבורת הזמר.
אמא של אודי (רונה ליפז-מיכאל) - אמא של אודי.
בילדותה של אודי היא ואביה של אודי נפרדו.
חיים נחמן ביאליק (אוהד קנולר) - מופיע בדמיונו של נוח.
עדינה אבן (חוה אורטמן) - מכשפה.
דולי היא מטופלת קבועה אצלה.
טיפלה בנוח ופתרה לו את בעיית השמיעה רק ליומיים.
שלושה מניפסטים סוריאליסטיים הונפקו בעת קיומה של התנועה הסוריאליסטית, בשנים 1924 ו-1929. שניים נכתבו על ידי אנדרה ברטון (שניסח גם מניפסט שלישי שלא הונפק) ואחד נכתב על ידי איוון גול בשנת 1924.
עד לשנת 1924, נוצרו שתי קבוצות סוריאליסטיות יריבות.
כל קבוצה טענה שהיא ממשיכת המהפכה של גיום אפולינר.
קבוצה אחת, בראשות איוואן גול, כללה את פייר אלברט-ביורט, פול דרמה, סלין אנאולד, פרנסיס פיקבייה, טריסטן צארה, ג'וזפה אונגרטי, פייר רוורדי, מרסל ארנלד, ג'וזף דלטי, ז'ן פנלבה ורובר דלונה, בין היתר.
הקבוצה השנייה, בראשות אנדרה ברטון, כללה בין היתר את לואי אראגון, רובר דסנוס, פול אלואר, ז'אק ברון, ז'אק-אנדרה בופארד, ז'אן קריב, רנה קרביל וז'ורז' מלקין.
איוון גול פרסם את "מניפסט הסוריאליזם" (Manifeste du surréalisme) ב-1 באוקטובר 1924, בגיליון הראשון והיחיד של Surréalisme, שבועיים לפני יציאתו לאור של מניפסט הסוריאלזם שפרסם ברטון ב-15 באוקטובר 1924 ב-Éditions du Sagittaire.
גול וברטון התעמתו בגלוי, בנקודה אחת ממש נלחמו, בקומדי דה שאנז אליזה, על זכויות המונח סוריאליזם.
בסופו של דבר, ברטון ניצח בקרב באמצעות עליונות טקטית ומספרית.
אף על פי שהמריבה על קדמת הסוריאליזם הסתיימה בניצחון ברטון, ההיסטוריה של הסוריאליזם מאותו רגע תישאר מסומנת על ידי שברים, התפטרות והוצאה להורג מהדהדת, כאשר לכל סוריאליסט יש השקפה משלהם על הנושא ואת המטרות, ומקבל פחות או יותר את ההגדרות שנקבעו על ידי אנדרה ברטון.
המניפסט הסוריאליסטי נכתב על ידי ברטון ופורסם בשנת 1924 כחוברת (מהדורות du Sagittaire).
המסמך מגדיר את הסוריאליזם כך:
הטקסט כולל דוגמאות רבות ליישומי הסוריאליזם בשירה ובספרות, אך מבהיר שניתן ליישם את עיקריו הבסיסיים בכל נסיבות חיים; והוא איננו מוגבל רק לתחום האמנותי.
הודגשה גם חשיבותו של החלום כמאגר ההשראה הסוריאליסטי.
ברטון דן גם במפגש הראשוני שלו עם הסוריאליזם בתיאור מפורסם של מצב היפנאגוגי שחווה בה ביטוי שהופיע באופן בלתי מוסבר בראשו: "ישנו אדם חתוך לשניים ליד החלון".
ביטוי זה מהדהד את הבנתו של ברטון את הסוריאליזם כחיבור בין "שתי מציאויות רחוקות" המאוחדות ליצירת אחת חדשה.
המניפסט מתייחס גם למבשרים הרבים של הסוריאליזם שגילמו את הרוח הסוריאליסטית, בהם: דנטה אליגיירי, המרקיז דה סאד, שארל בודלר, ארתור רמבו, קומטה דה לאוטרימונט וריימונד רוסל.
יצירותיהם של כמה מבני זמנו הקשורים בפיתוח הסוריאליזם בתחום השירה מצוטטים גם הם, בהם: פיליפ סופו, פול אלואר, רובר דסנוס ולואי אראגון.
המניפסט נכתב במידה רבה בהומור אבסורדי, והדגים את השפעת תנועת הדאדא שקדמה לסוריאליזם.
הטקסט מסתיים בטענה שהפעילות הסוריאליסטית אינה מקבעת שום תוכנית קבועה או דפוס קונבנציונלי, וכי הסוריאליסטים הם בסופו של דבר נונ-קונפורמיסטים.
המניפסט כינה את המשתתפים הבאים, בין היתר, כמשתתפים בתנועה הסוריאליסטית: לואיס אראגון, אנדרה ברטון, רובר דסנוס, פול אלואר, ז'אק ברון, ז'אק-אנדרה בופארד, ז'אן קריב, רנה קריבל וג'ורג 'מלקין.
ב-1929 ביקש ברטון מהסוריאליסטים להעריך את "מידת הכשירות המוסרית" שלהם, ויחד עם חידודים תאורטיים אחרים הנפיקו את המניפסט השני של הסוריאליזם.
המניפסט הוחרם על ידי סוריאליסטים שלא רצו להתחייב לפעולה קולקטיבית בהם: בארון, דסנוס, בופארד, מישל ליריס, רמון קנו, ז'אק פרוור ואנדרה מסון.
בהדפסה נוספת שהודפסה עם שחרורו של המניפסט, חתמו סוריאליסטים שנותרו נאמנים לברטון והחליטו להשתתף בפרסום חדש שכותרתו " סוריאליזם בשירות המהפכה".
המשתתפים, כללו את מקסים אלכסנדר, לואי אראגון, ג'ו בוסקה, לואיס בוניואל, רנה צ'אר, רנה קריבל, סלבדור דאלי, פול אלואר, מקס ארנסט, מרסל פוריה, קמיל גומאנס, פול נוגה, בנג'מין פר, פרנסיס פונג, מרקו ריסטיץ', ז'ורז' סאדול, איב טאנגי, אנדרה תירון, טריסטן צארה ואלברט ולנטין.
ההשלכתם של דסנוס ואחרים הושלכו על ידי ברטון הובילה להיווצרת כתבי העת, בעריכת ז'ורז' בטאיי, שהמטריאליזם האנטי-אידיאליסטי שלהם יצר סוריאליזם ההיברידי שחשף את האינסטינקטים הבסיסיים של בני האדם.
"מבט לאחור על הסוריאליזם", מאת תיאודור וו.
אדורנו, מגרמנית - טוביה ריבנר, ספרית פועלים, תל אביב, 1986.
המניע לרצח הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת סרט פשע אפל משנת 1966, בבימויו של פיטר פריישטדט לפי תסריט מקורי של יוסף גרוס.
עלילה הסרט היא חקירת רצח המתבצעת בזירת פשע בערב יום העצמאות.
כמו בסרט בלשי חוקר קצין המשטרה את החשודים לחוד וביחד ולבסוף מכנס את כולם ואחד מתוודה.
הסרט נאסר בתחילה להקרנה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות מסיבות שונות כמו - רצח בתוך אווירת חגיגות יום העצמאות, טיפוסים שליליים של החברה הישראלית, סצנות אירוטית בסרט והזכרת השואה באופן לא כל כך חיובי.
לאחר מחאות אושר הסרט והוויכוח עליו סייע להפצתו.
חגיגות ערב יום העצמאות, אנשים רוקדים וזיקוקין די-נור נורים.
מונה זילבר (בקי סוזין-פריישטדט) מגיעה לבית ידידתה נעמי (גילה אלמגור).
היא נכנסת לחדר ואדם שנמצא בו תוקף אותה ובורח.
היא מתקרבת למיטה, מוצאת עליה את נעמי מתה ונתקפת בהלם.
למקום מגיע קצין משטרה חוקר (גדעון זינגר) ועוזרו סמל שמוליק (אברהם מור) ומתחילים בחקירה.
הנחקר הראשון הוא משה פומרנץ (אבנר חזקיהו), דייר משנה בדירה, רווק שיש לו הרשעה על מציצנות.
הוא מכחיש כל קשר לרצח אבל משתף פעולה ומבהיר לחוקרים כי נעמי הייתה "קלת דעת" בקשר לגברים ומוסר שמות של כמה מאהבים שלה שמובאים לחקירה.
לחקירה מצטרף אביה של נעמי ד"ר (לסוציולוגיה) האוסדורף (אהרן מסקין) שגר בדירה ונעמי התייחסה אליו בזלזול מופגן.
שלמה שחורי - (אורי לוי), נשוי עם ילדים שניהל פרשת אהבים עם נעמי.
הוא מכחיש כל קשר לרצח ומבקש מהחוקרים לא לגלות זאת לאשתו.
ירח (ירחמיאל הלפרין) - (אורי זוהר), ימאי עם היסטוריה עבריינית שניהל יחסי מין עם נעמי לשם הנאה.
זאב אשכנזי "זאביק" (עודד תאומי), חבר של מונה וידיד של נעמי שלימדה אותו בשיעורי ערב לקראת בחינת בגרות בתנ"ך.
מונה נמצאת כל הזמן בהלם ולא מדברת.
רופא (יצחק שילה) מוזעק ומזריק לה זריקה כדי שתצא מההלם.
כולם מספרים על יחסה המשפיל והמעליב של נעמי לאביה.
לבסוף, כמו בכל עלילה בלשית, מכנס החוקר את כל החשודים בחדר ואז נשבר ד"ר האוסדורף ומודה כי הוא חנק את בתו לאחר שלא יכול היה לעמוד בהתנהגותה עם גברים וביחסה המשפיל כלפיו.
הוא הספיק לעלות ארצה לפני השואה והשאיר את נעמי ואמה באירופה ונעמי ששרדה את השואה לא יכלה לסלוח לו והתנקמה בו.
שחקןתפקיד גדעון זינגר קצין חוקר אברהם מור סמל שמוליק יצחק שילה רופא גילה אלמגור נעמי האוסדורף אהרן מסקין ד"ר האוסדורף אבנר חזקיהו משה פומרנץ אורי לוי שלמה שחורי עודד תאומי זאביק אורי זוהר ירח בקי סוזין (פריישטדט) מונה זילבר
המנסרה (נקרא בטעות גם: הנגרייה) היא גבעה במכתש רמון המכוסה עמודי קוורציט בצורת מנסרות, ולהן צורה בעלת ארבע, חמש או שש פאות.
גבעת המנסרה נמצאת כ-3 קילומטרים ממזרח למצפה רמון.
המנסרות נוצרו כתוצאה מסדקים שנוצרו בסלע הקוורציט בתהליך התקררותו.
חלק מהמנסרות נשברו לאורך השנים והן מכסות כיום את הגבעה.
גבעת המנסרה נמצאת כ-600 מטרים ממערב לכביש 40 ומוביל אליה שביל עפר נגיש לכל רכב היוצא מכביש 40. שביל צף נבנה כדי למנוע פגיעה במנסרות והוא מוביל אל ראש הגבעה.
השביל מוקדש לזכרו של סרן , גאולוג שנפל במלחמת שלום הגליל.
בעבר היה אזור גבעת המנסרה מורכב מאבן חול.