tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השנאה הקבוצתית משרתת אינטרסים של שחקני מפתח בחברה, כי היא מסמנת אובייקט שלילי ומלכדת סביב הלחימה בו.
השנאה הקבוצתית מאפשרת לגיטימציה, תחושה של היות חלק מהמון, ומאפשרת להתגבר על חסמים מוסריים.
כתוצאה מכך השנאה בקבוצה גוברת במהלך הזמן.
השנאה הבין-קבוצתית מפרקת חברות מבפנים ומחלישה אותן כך שיתקשו להתמודד עם סכנות פנימיות וחיצוניות.
בהשפעת השנאה נפגעת משמעותית יכולתן של קבוצות בחברה לפעול בשיתוף פעולה, ונפגעת יכולתה לחוש מוסרית.
השנאה אינה מאפשרת שיח, היכרות ושינוי, אלא היא מחזקת הסתגרות, שיתוק וקיבעון בחברה.
היא אינה מאפשרת קבלת החלטות בנושאים מרכזיים, ומפנה אנרגיה חברתית מרכזית מכיוונים בונים להרסניים.
השנאה היא מנוע מרכזי של חלק גדול מתהליכי ההקצנה והפירוק של החברה הישראלית.
בישראל של העשורים האחרונים, הקיצוניות והשנאה לאחר הפכו יותר נורמטיבית ויותר בולטות בהשוואה לתקופות מוקדמות יותר.
קיימת הימנעות והתעלמות ממגמה זו שכן הכרה בה עלולה לאיים על תפיסה עצמית חיובית.
בישראל אין ניסיון משמעותי להתמודד עם מגמות ההקצנה והתגברות השנאה בין קבוצות.
בחברות דמוקרטיות קיים מתח בין הנטייה המושרשת של אנשים להתכנס בתוך קבוצות הזהות שלהם, להאדיר אותן ולהפחית בערך קבוצות אחרות, ובין מנגנונים חברתיים, ערכיים ורגולטוריים שמווסתים נטייה זו.
מול כוחות של הקצנה ועוינות ניצבות נורמות של סובלנות, כבוד ושוויון המהוות מולן כוח נגדי.
בהיעדר מנגנונים נורמטיביים מווסתים, הדינמיקה הטבעית היא לכיוון הסתגרות, ההקצנה ושנאת האחר.
כיוון שזו ברירת המחדל, חברות צריכות לפעול באופן אקטיבי ועקבי כנגד נטייה זו.
ואולם בישראל, המנגנונים המווסתים נשחקו מאוד בעשורים האחרונים, וכמעט לא קיים כוח נגדי הפועל כנגד ברירת המחדל של העוינות והשנאה.
בהשוואה לחברות אחרות, בישראל מנגנונים המווסתים הנורמטיביים נשחקו במהירות גבוהה.
מכוון שברירת המחדל פועלת בישראל בוואקום וללא התנגדות, תהליך ההקצנה בישראל מהיר ביותר.
האופן בו אנשים תופסים את הנורמות המקובלות משפיע על התנהגותם.
השינוי בהתנהגות מוביל בתורו לחשיבה על הנושא באופן שיכול להוביל לשינוי בעמדות.
הלמידה בנוגע לנורמות המקובלות בחברה בהקשר למידת השנאה או הסובלנות כלפי האחר, נובעת מרמזים שמועברים על ידי מוסדות, על ידי משפיענים חברתיים, ומהאופן בו נתפסת דעת הקהל.
בישראל של העשורים האחרונים, המסרים שהציבור מקבל ממוסדות (למשל ממערכת החינוך, חקיקה, וערוצי התקשורת) ומעוגנים חברתיים (למשל תגובה רפה של מנהיגי המיינסטרים לביטויי שנאה וקיצוניות), היא שיש לגיטימציה ציבורית לקיצוניות ולשנאה בין קבוצתית.
מועבר מסר גלוי ומסר סמוי בנוגע לנורמות של סובלנות ושוויון, המשאיר את האזרחים בתחושה של דיסוננס.
זירת עיצוב הנורמות בתחום הבין-קבוצתי אינה מאוזנת, וכוח המרכיבים המקצינים גדול בה מכוחם של השואפים לסובלנות ומתינות.
קיימת שחיקה מתמשכת ביכולת וברצון של החברה בישראל להציג נורמות ברורות של סובלנות, שאמורות לאזן את ברירת המחדל של תהליכי הקצנה.
קיימים בחברות ארבעה מרכיבים שמזינים זה את זה ומהווים מנועי שנאה והקצנה:
תהליכים קבוצתיים של העדפת קבוצת הפנים.
במקרים רבים העדפה זו מלווה בעוינות כלפי קבוצת החוץ ובהנמכתה.
הדבר מאפשר לחברי הקבוצה תפיסה עצמית חיובית.
הטיות קוגניטיביות מקדמות שנאה: הטיות כמו שנאת ההפסד, ריאליזם נאיבי, הטיית ההומוגניות של קבוצת החוץ, טעות הייחוס הבסיסית, הטיית תת-הסיווג, הטיית האישוש, והפחתה תגובתית.
הטיות אלה מובילות לפירוש מצבים באופן מכליל, קשה וקיצוני.
איום, פחד ותחרות: שנאה ועוינות יופיעו כמעט תמיד על בסיס של תחרות, איום או פגיעות הדדיות בין קבוצות.
ככל שהתפיסה הסובייקטיבית של רמת האיום עולה, כך גדל הרצון לפגוע בחברי הקבוצה האחרת.
התשתית של תחושות האיום והפחד היא קיומן של תחרות ואיום במציאות; תפיסות מוגזמות שלהן; וצורך בסיסי בוודאות, הגנה ושייכות אשר מסופק על ידי קבוצת השייכות.
קונפליקט כפלטפורמה מגבירת שנאה: בחברות שחיות בסכסוך אלים ומתמשך מתפתחת חשיבה דיכוטומית ובינארית שיוצרת קרקע פורייה להקצנה ולשנאה בין קבוצתית.
כדי לפתח שגרת חיים נורמלית במציאות של סכסוך מתמשך, מתפתחת אמונה מוחלטת בצדקת הדרך, וחלוקה נוקשה לטובים מול רעים.
תפיסה נלמדת זו מופנית גם כלפי פנים, ובאה לידי ביטוי בעוינות ושנאה בין קבוצתית.
תפיסות והתנהגויות שנלמדות בהקשר לסכסוך, כמו דפוסים אלימים, דה לגיטימציה ודה הומניזציה של האחר, מפעפעות ומופיעות גם בין קבוצות בתוך חברה.
הספר מציע מספר דרכי תיקון למגמה המתוארת:
האמונה באפשרות של קבוצות חברתיות להשתנות ולהתפתח מהווה את בסיס האפשרות להפחתת השנאה.
מסרים המדגישים זיהוי אפשרות לשינוי חיובי נמצאו על פי מחקרים רבים כמפחיתים את רמות השנאה הבין קבוצתית.
התקווה שיסודה באמונה באפשרות לשינוי ממתנת שנאה והקצנה.
שינוי הרמזים על פיהם הציבור לומד מה הנורמות המקובלות יכול לשנות את ההתנהגות לסובלנית ומכילה יותר.
מחקרים שניתחו תהליכי התמתנות שהתרחשו חברות, הראו שהם התרחשו כשהתקיים שילוב של שינוי חברתי-פוליטי משמעותי, שינוי נורמטיבי רחב, והתערבויות ברמת היחיד והקבוצה.
הכרה ציבורית בתהליכי ההקצנה והשנאה המתרחשים בישראל, תוך שימור וחיזוק התפיסה העצמית החיובית.
זיהוי דמויות בעלות פוטנציאל השפעה, ויצירת תשתיות וכלים שיסייעו להם להרחיב את השפעתם.
דגש על פיתוח סובלנות בין קבוצות תוך קבלת השוני ביניהן ומבלי לטשטש את זהותן.
מתן לגיטימציה לשוני ולהזדהות הקבוצתית.
הצבת קו אדום במקרים בהם ההזדהות הקבוצתית משולבת באלימות, גזענות ואפליה כלפי קבוצות אחרות.
אמירה ברורה וחדה וסנקציות מיידיות לכל אקט של שנאה ושל חוסר סובלנות.
העיתונאי עמרי הרצוג מציין כי מטרתו השאפתנית של הספר היא כפולה - לנתח את השנאה האקטואלית ולהבין את המנגנונים הפסיכולוגיים שמפעילים אותה, וכן להציע לה פתרון.
הרצוג טוען כי העוצמה הרעיונית של הספר נובעת מכך שהמחבר "חוצה את קו הגבול שבין חוקר אקדמי לאינטלקטואל ציבורי; תפישת העולם שלו אינה נשענת רק על ממצאים ומודלים סטריליים, אלא גם על ניסיון מקצועי ועל קריאה סובייקטיבית של המציאות, שאותה הוא מביע באופן חי, נועז ומלא תשוקה".
"אפופים בכוונות טובות, הם מאפשרים את ההקצנה בחברה הישראלית ואפילו משרתים אותה.
במקום להשיב מלחמה שערה, ארגונים ליברליים, והפילנתרופיה שתומכת בהם, עסוקים בפיוס ובזיהוי הטוב המשותף.
במקום להילחם על ערכים של סובלנות ושוויון, הם מנסים ליצור הסכמות עם המחנה שתומך בהיררכיה בין קבוצות או בעליונות יהודית.
ניסיון החיבוק הפייסני הזה אינו משנה דבר.
הוא שומר על הסטטוס קוו.
הוא מספק לגיטימציה להשתקת קולות מיעוטים, שבמסגרת מחבקת ונעימה של צו פיוס אינם יכולים לאתגר את נורמות האפליה והשנאה".
הרצוג מוסיף ומציין כי העמדה הזאת מובעת באופן שוקק, בהיר וכריזמטי.
"הספר עשיר בממצאים ובהמשגות מתחומי הפסיכולוגיה החברתית, שאינה נוטה בדרך כלל להניב מחשבה אינטלקטואלית ביקורתית מסעירה.
מודלים שאובחנו במעבדה ומתעדים אופני תפישה ורגש אנושיים זקוקים כאמור להקשר תרבותי, היסטורי או גיאו־פוליטי כדי ליצור פרשנות אקטואלית שמניעה לפעולה.
הלפרין אינו נרתע מחציית הגבולות הזאת".
אזהרת הערפל היא אחת מכמה יצירות העוסקות בנושאים ימיים מאת הצייר האמריקאי וינסלו הומר, שפעל בסוף המאה ה-19 (1836–1910).
יחד עם ציורים נוספים שיצר באותה שנה, כגון "רשת דגי ההרינג" (The Herring Net) ו"רוח טובה" (Breezing Up), אשר גם הם מתארים את חיי הדייגים הקשים במדינת מיין, נחשבת היצירה לאחת המובחרות של האמן בתחום זה.
לאחר שביסס את מעמדו בתחילת דרכו כצייר בזכות יצירות שעסקו במלחמת האזרחים האמריקנית, עבר וינסלו הומר בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-19 ובמהלך שנות ה-70 להתמקד בנושאים קלילים יותר, ותיאר אנשים ברגעי מנוחה ובילוי – ילדים, נשים צעירות, וציורי ז'אנר של חיי הכפר והים.
בשנים 1881–1882 שהה הומר בכפר הדייגים קאלרקואטס (Cullercoats) בצפון-מזרח אנגליה, שם צייר את הדייגים והנשים המקומיים.
עם שובו לארצות הברית השתקע לצמיתות בפרואט'ס נק (Prout's Neck), מיין – אזור שבו רכשו אביו ואחיו שטח נרחב.
אחיו בילה במקום את ירח הדבש שלו כבר ב-1875, והומר ביקר אותו שם באותה תקופה.
בשני האתרים הללו שב הומר לעסוק בציור נושאים ימיתיים ברוח רצינית יותר, תוך שימת דגש על חייהם הקשים והמסוכנים של הדייגים ובני משפחותיהם, וכן על מאבקם הקיומי של בני האדם מול הים ועוצמות הטבע.
הומר בנה לעצמו סטודיו בפרואט'ס נק, מיין, אשר הושלם בשנת 1884. במקום זה צייר בשנת 1885 את "אזהרת הערפל", אחת מתוך שלוש יצירות שיצר באותה שנה המתמקדות בחיי הדייגים המקומיים.
ציורים אלו נחשבים לנציגים הבולטים ביותר של יצירתו בתחום זה; השתיים הנוספות הן "Lost on the Grand Banks" ו"רשת דגי ההרינג".
רבים מציוריו המאוחרים של הומר, ובהם "אזהרת הערפל", מציגים דמות בודדת בלב ים, לעיתים קרובות בשעת מאבק או התמודדות עם איתני הטבע.
מוטיב חוזר נוסף ביצירתו היה שפע הים, אשר ממנו שאבו הדייגים את פרנסתם.
שני הנושאים – הסכנה והקיום לצד השפע – משולבים ביצירה זו, שנשאה בתחילה את השם "דיג הליבוט" (Halibut Fishing) כאשר הוצגה לראשונה.
הציור מציג דייג בודד בסירה, שכבר הצליח לדוג כמה דגי הליבוט.
כעת הוא חותר חזרה לעבר ספינתו, אך מבחין בערפל כבד המתקרב ומאיים לעטוף אותו.
פניו נראות בפרופיל, והוא מביט מעבר לכתפו אל ענני הערפל המתאספים ברקע.
המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון מציג תיאור זה:"אזהרת הערפל" הוא ציור בעל ממד נרטיבי, אך הסיפור שהוא מעביר מטריד ואפל יותר מאשר פיוטי או שובה לב.
כפי שניתן לראות מדגי ההליבוט שבסירתו, הדייג שבציור הצליח במלאכתו.
עם זאת, המשימה הקשה ביותר של היום — השיבה לאוניית האם — עדיין לפניו.
הדייג מפנה את מבטו לעבר האופק, בוחן את המרחק שנותר לו עד לספינה – ועד למקום מבטחים.
הים סוער, הגלים נישאים, וסירת הדורי מתנדנדת בעוצמה, דבר הממחיש את המאמץ הפיזי הרב שיידרש ממנו בדרכו חזרה.
אך הסכנה האמיתית טמונה בגוש הערפל המתקרב, שרצועותיו ברקע מהדהדות – ואף לועגות – לפרופיל פניו של הדייג, ומעצימות את תחושת האיום והבדידות.הסצנה טעונה במתח פסיכולוגי; הסכנה להיאבד בים עקב ערפל פתאומי הייתה ממשית מאוד באותה תקופה, והצופה נותר באי-ודאות לגבי גורלו של הדייג – האם יצליח לשוב לספינתו.
משקל דגי ההליבוט בירכתי הסירה מכביד עליו ומאט את חותריו, אך אם יבחר לנטוש את שללו – לא יקבל תשלום על עבודתו.
הציור שימש גם ככלי חינוכי בבתי ספר יסודיים, במסגרת לימוד פרשנות של יצירות אמנות וחיי הדייגים.
כמה רישומים מוקדמים לציור שרדו, וביניהם גרסה אינטימית ופחות מונומנטלית בשם "דיג הליבוט".
עוזרו של הומר, הנרי לי, שימש כמודל לציור, בעת שישב בסירת דורי שהונחה על ערימת חול.
בשנת 1886 הוצגה היצירה לראשונה בגלריה Doll and Richards בבוסטון, תחת השם "דיג הליבוט".
הסקיצה המקורית לציור התגלתה בסטודיו של הומר לאחר מותו.
בגרסה זו, הדייג פונה אל הצופה ולא מביט לעבר הערפל המתקרב, והדגש מושם יותר על פעולת הדיג עצמה מאשר על תחושת האיום או המאבק עם איתני הטבע.
בגרסה הראשונית של הציור, טרם שהומר הוסיף את הצללים הכהים של הערפל ברקע, הודגש עיסוקו המרוכז של הדייג בלכידת דג נוסף להביאו אל סירתו.
פניו של הדייג מופנות לעבר חוט הדיג, אותו הוא משחיל דרך אחד מהתולפינים (tholepins) בסירת הדורי.
אוניית האם נראית באופק, אך הגוונים החמים שבים ובשמיים יוצרים אווירה שקטה ושלווה.
בהמשך, שינה הומר את שם היצירה כדי לשקף טוב יותר את הסיפור המורכב שבין הדייג לערפל המתקרב – לא רק את פעולת הדיג עצמה.
בגרסה הסופית, ענני הערפל הכהים ממלאים את קו הרקיע וכמעט בולעים את אוניית האם באופק.
הערפל מסתיר את שקיעת השמש ומדגיש את תחושת הסכנה הקרבה.
כעת מופיע הדייג בפרופיל, מביט לעבר הערפל והספינה שאליה הוא חייב לשוב.
חוט הדיג שהושחל בתולפין הוחלף בזוג משוטים, והומר הוסיף פרטים כמו עוגן בחרטום הסירה.
האווירה בציור משתנה מתחושת שלווה לתחושת איום, עם שילוב גוונים כהים יותר של כחול בים ובשמיים.
השינויים הללו ממקדים את משמעות היצירה בסכנות האורבות לדייג ממיין כאשר הטבע משתלט.
בנוסף ליצירות "רשת דגי ההרינג" ו"רוח טובה", אשר מתמקדות גם הן בדייגים ממיין, מציגות יצירות נוספות של הומר, כגון "" "Lost on the Grand Banks" ו"אחרי ההוריקן, איי הבהאמה", טרגדיות בים.
הראשונה מתארת דייג נוסף הנמצא בסכנת חיים בלב ים, בעוד השנייה מציגה גופה של אדם שנפלטה לחוף לאחר סערה.
מנגד, בציור "ליל קיץ" (1890), הים סוער ברקע ואנשים עומדים במרחק, מתבוננים בגלים, אך בקדמת הבמה שתי נערות רוקדות באדישות, מבלי להפגין חשש.
דימוי דומה מופיע גם ביצירה "זרם המפרץ", שבה גלים סוערים וכרישים מקיפים סירה נסחפת, אך האיש השוכב בירכתיים נותר שקט ורגוע, אדיש לכאורה לסכנה הממשמשת ובאה.
אָזוֹר היא מועצה מקומית במחוז תל אביב בישראל, ליד כביש 44. אזור היא המועצה המקומית הקרובה ביותר לתל אביב.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1951.
בסמוך לאזור נמצא "פארק אריאל שרון" ששטחו משתרע על יותר מ-8.5 קמ"ר.
בראשות המועצה המקומית עומד מ-2008 אריה פכטר, יליד היישוב.
ייתכן ששם העיירה במקור היה "אדאליה" (Adalia) לפני ששונה שמו לאזור.
שם העיירה השתנה לאחר שעל העיירה השתלט סנחריב, שכבש אותה בעת מסעו בלבנט, כמצוין במנסרת סנחריב בין ערי צדקא בשם "אזורו".
השם "יאזור" (يازور) תפס תאוצה כנראה בעת השתלטותה של האימפריה העות'מאנית והניב הערבי על האזור.
אחד המקומיים הערבים במאה ה-19 טען כי מקורו של השם הוא במשחק מילים שתפס עם הזמן.
לאחר מלחמת העצמאות ונפילת שבעת הנוטרים, ביקשה המועצה המקומית של אזור לשנות את שם היישוב ל"משמר השבעה", זאת להנצחת נפילת שבעת הנוטרים, אך הממשלה סירבה לבקשתם וטענה כי שימור של שמות עתיקים חשובה יותר.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, קם יישוב יהודי חדש סמוך לאזור בשם "משמר השבעה", שגם הוא היה בעברו תחת שליטה אדמיניסטריאלית של יאזור.
נראה כי ההתיישבות במקום החלה לפני כ-6,000 שנים, כאשר הביצה שכסתה את בקעת אונו נסוגה.
שרידים ארכאולוגיים המעידים על ההתפתחות ההיסטורית של אזור וסביבתה מוצגים כיום במוזיאון אזור.
השם אזור מופיע בכתובת אשורית במאה ה-8 לפנה"ס.
ביישוב נמצאו שרידים החל מהתקופה הרומית בארץ ישראל, מקווה מים עשוי אבן, שגילו מוערך בכ-1,800 שנה.
לידו שני עצי שקמה שגילם לכל היותר הוא אלפים שנה.
במקום נמצא גם סרקופג ביזנטי ששימש כשוקת.
מקאם אימאם עלי (מסגד תשע הכיפות) בנוי על שרידיו של מבנה מן התקופה הביזנטית בארץ ישראל.
המבנה, השוכן בסמוך לכביש 44 ונראה ממנו היטב, שימש ככנסייה בתקופת השלטון הצלבני, ולאחר מכן היה למסגד.
המסגד היה אחד המקומות אשר הוקדשו לאימאם עלי.
לפי האגדה, פעם ראה האימאם ילדה בוכיה בשל כך ששפכה את השמנת שבקשה ממנה אמה להביא.
האימאם סחט מהאדמה את השמנת ונתנה לילדה.
כשמת האימאם סירבה האדמה לקבל את גופתו אליה ודחתה אותה.
כל מקום שבו קרה הדבר, הוקדש לאימאם, וגם בשער הגיא מבנה המיוחס לאימאם עלי בשל אותה מסורת.
שמו הערבי של היישוב יאזור, מוזכר במקורות מהתקופה הפאטימית (המאה ה-12) בתקופה הצלבנית בארץ ישראל השליטה בכפר החליפה צדדים מספר פעמים בין הצלבנים למוסלמים.
הצלבנים הקימו מבצר צלבני על ראשה של הגבעה הניצבת כיום במרכזה של העיירה.
המבצר הוקם בשנת 1099 במהלך מסע הצלב הראשון, וזכה לשם מצודת המישור, שכן חלש על המישור המקיף את הגבעה.
בשנת 1187 החריב צלאח א-דין את המצודה, אך ב-1191 שב ריצ'רד לב הארי והקימה מחדש.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי הממלוכים, הרס ביברס את המצודה באופן סופי, וכיום נותרו ממנה רק שרידים, הניצבים במרכזו של גן.
התקופה העות'מאנית עד הקמת המדינה
הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי תיאר את יאזור כעיירה קטנה.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863 וכתב: "כפר היושב על גבעה קטנה משמאל לדרך ומספר תושביו 300. הבתים בנוים מחומר ותבן".
ב-1870 הוקם בית הספר מקוה ישראל בצמוד ליאזור ממערב.
הממשלה העות'מאנית נתנה למייסד בית הספר, קרל נטר, רישיון לייסוד בית ספר חקלאי, והעניקה לו שטח של 2,600 דונם אדמת מדינה בחכירה ל-99 שנה בתשלום שנתי קטן "מתוך הכרה בערך המוסד הזה בחיי היהודים".
קודם להחכרתה עובדה הקרקע על ידי הפלאחים של יאזור.
הפלאחים ראו במסירת הקרקע קיפוח ועול והפריעו לעבודה החקלאית במקום, רק לאחר שפוצו ב-1600 דונם אדמה חלופית נרגעו הרוחות.
במפקד האוכלוסין של 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 1,284 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-2,337 מוסלמים אשר שכנו ב-419 בתים.
על פי סקר הכפרים 1945 ב-1945 השתרעה העיירה על פני שטח של 11,800 דונם ואוכלוסיית המקום נאמדה בכ-4,030 תושבים.
התושבים היו מבוססים מבחינה כלכלית, חלקם התפרנסו בחקלאות בפרדסי הסביבה וחלקם במסחר ובבתי חרושת כבית החרושת לקרח, טחנת קמח ביישוב ובבית החרושת היהודי לעורות בשכונת מולדת שבחולון, שמחצית מעובדיו היו ערבים.
הכביש הראשי מיפו לרמלה (שהמשיך לירושלים) חצה את העיירה ובשוליו חנויות ובתי קפה על אם הדרך.
על תוואי הכביש זה סלול היום כביש 44.
ב-9 בדצמבר 1947 נזרקה פצצה לבית הקפה ביאזור ממכונית נוסעת נהוגה בידי אנשי אצ"ל.
בית הקפה נהרס ושבעה מיושביו נהרגו.
בתגובה לכך ב-11 בדצמבר 1947 הותקפה שיירה יהודית סמוך לכפר.
נהג משאית מכפר ורבורג נהרג וארבעה נפצעו יום אחר כך הופיעו שוב אנשי אצ"ל וזרקו רימונים לבית הקפה.
שישה ערבים נהרגו ורבים נפצעו.
בתגובה לכך, ב-21 בדצמבר 1947 פתחו ערביי יאזור באש על שיירה יהודית.
במשאית הראשונה נהג חבר קיבוץ כפר מנחם המשאית השנייה הייתה של קיבוץ גת והשלישית של קיבוץ דורות.
שתי המשאיות הראשונות הצליחו להיחלץ אבל התוקפים הצליחו להרוג את נהג משאית דורות ועוזרו.
את המשאית העמוסה חביות סולר העלו באש.
תימרות האש והעשן נראו עד מקוה ישראל.
ב-30 בדצמבר נכנסה קבוצת אנשי לח"י לכפר ופוצצה שני בתים.
בהתקפה זו נהרג תושב אחד ואחר נפצע.
ב-22 בינואר 1948 עלה באזור טנדר שבו שבעה נוטרים על מוקש, חלקם נהרגו מפיצוץ המוקש והשאר לאחר שהמון הסתער עליהם .
בתגובה לכך פגעו כוחות פלמ"ח בתחבורה הערבית ליפו והרגו 20 תושבים ערבים.
כמה ימים אחר כך פוצצה אנשי ההגנה שני בתים בכפר.
במערבה של העיירה ניצבים תותח מימי מלחמת העצמאות ואנדרטה לזכר שבעה נוטרים שנפלו במלחמת העצמאות, בינואר 1948, בעת שאבטחו שיירה שיצאה ממקוה ישראל לירושלים.
עם סיום "מבצע חמץ" נטשו התושבים את יאזור ורובם ברחו למחנה הפליטים ברפיח.
ב-30 באפריל 1948 נכנס ליאזור כוח של חטיבת גבעתי.
מיד עם קום המדינה החלו ליישב ביאזור עולים חדשים וביוני 1949 נערכו ביישוב לראשונה בחירות מקומיות לוועד הכפר.
כ-2000 עולים חדשים ישבו בבתי הכפר הנטושים אך הם סבלו ממחסור במים, ועל השדות החקלאיים של הכפר יאזור הוקם מושב משמר השבעה.
בשנת 1954 עדיין לא חובר היישוב לרשת החשמל, כמו כן החלט לשנות את שמו מיאזור לאזור, אך במשך שנים רבות עוד המשיכו רבים לקרוא ליישוב יאזור.
בשנת 1955, השלימה חברת רסקו את בנייתם של בתי דירות ביישוב, ו-ב-1957 החלה סלילת כביש גהה בין אזור לראשון לציון.
להלן גרף המציג את התפתחות באוכלוסייה בעיר:
אזור היא המועצה המקומית הקרובה ביותר לעיר תל אביב ומוגדרת במחוז תל אביב.
באזור קיימים שלושה בתי ספר יסודיים: שניים ממלכתיים - "יוספטל" על שם גיורא יוספטל, "השבעה" על שם שבעת הנוטרים שנפלו בהגנה על הדרך לירושלים בינואר 1948 נפילת שבעת הנוטרים, וכן בית ספר ממלכתי דתי אחד: "מימון" על שם הרב יהודה לייב פישמן מימון.
בנוסף, קיימת חטיבת הביניים הממלכתית "רבין" על שם יצחק רבין, ועקב היעדר בית ספר תיכון ביישוב, לומדים תלמידי היישוב בתיכונים מחוץ למועצה המקומית, בחולון ובתל אביב, ובישיבות אחרות, כגון ישיבת בני עקיבא גבעת שמואל.
ב-13 באוגוסט 1951 הוכרזה אזור כמועצה מקומית.
כיום מנוהלת על ידי אריה פכטר.
ביישוב מתנהלים עסקים רבים, בעיקר בשכונות גני אזור והשיכון החדש.
מטי החברות סבון, מנופי אבי ואיתוראן ממקומות באזור.
המסעדות המובילות ביישוב הן עזרא ובניו ואלברט, וליישוב יש גם משתלה שמתפרשת על פני כביש 44.
אבנר גדסי – זמר ישראלי.
אריה פכטר – ראש מועצה מקומית אזור.
בן ורד – סופר ישראלי.
בני אפרת – אמן ישראלי.
גדי רבינוביץ' – שחקן ישראלי.
מרגלית צנעני – זמרת ישראלית.
חי דוידוב – שחקן, מחזאי, תסריטאי, במאי תיאטרון ויוצר טלוויזיה ישראלי.
חנן גולדבלט – שחקן וזמר ישראלי.
הפועל אזור, קבוצת הכדורגל של היישוב, משחקת בליגה א'.
הסמל המקורי של אזור אושר רשמית ביולי 1970 ומכיל את המוטיבים הבאים:
אלכסון שחור החוצה את הסמל.
מסמל את הכביש הישן מתל אביב לירושלים שלצידו שוכנת אזור.
שבעה כוכבים לצדי הפס השחור.
מסמלים את שבעת הנוטרים שנפלו בפריצת הדרך לירושלים בשלביה הראשונים של מלחמת העצמאות.
מצודה בחלקו העליון של הסמל.
מסמלת מבנה מן התקופה הביזנטית, שימש כמקאם מאוחר יותר ומשמש כיום כבית כנסת.
מסמלים את הכפר הערבי יאזור ששכן במקום עד מלחמת העצמאות.
מבנים שונים בצד הימני של הסמל.
אלה הם מבני היישוב הנוכחי.
בשנת 2022 הוחלף הסמל בסמל חדש המורכב מארבעה משולשים ירוקים היוצרים את האות א'.
עדיין נעשה שימוש בסמל הישן לצד הסמל החדש.
אזור 51 הוא שטח צבאי סגור הנמצא בחלקה הדרומי של מדינת נבדה שבארצות הברית.
הבסיס משמש לפיתוח וניסוי כלי טיס צבאיים סודיים.
שמו של אזור 51 נקשר גם לתאוריות קשר רבות העוסקות בחייזרים, ומכאן פרסומו הנרחב.
הסודיות הרבה סביב אזור 51 הובילה רבים לכדי האמונה כי האזור קשור למספר פעילויות העוסקות בחייזרים ועב"מים.
פעילויות קונספירטיביות המיוחסות לבסיס כוללות:
אחסון, ניסוי וחקירה של כלי טיס וטכנולוגיות ממקור חוצני.
טענות אלו נוצרו עקב עדותו של בוב לזר - אדם שטען כי עבד במתקן סודי בשם S-4 השוכן לכאורה באזור 51 ועסק בחקר צלחת מעופפת שנלקחה על ידי ממשלת ארצות הברית בתקרית רוזוול.
פגישות ומגעים בין ממשלת ארצות הברית לבין חייזרים או חוצנים ועב"מים מהחלל, מחוץ לכדור הארץ.
פיתוח אמצעי לחימה אקזוטיים כגון שליטה במזג אוויר (בדומה לטענות המיוחסות למתקן High Frequency Active Auroral Research Program הממוקם באלסקה).
פעילויות הקשורות לקיומה של "ממשלת צללים" מסתורית בארצות הברית.
על פי תאוריית הקשר על זיוף הנחיתה על הירח, ייתכן וצילומי הנחיתה על הירח צולמו בבסיס, וציוד הנחיתה ואולפן הצילום שמורים שם.
יש הסבורים כי מתחת לאגם גרום שוכן בסיס תת-קרקעי סודי, בו נערכות, בין היתר, פעילויות אלו.
הבסיס שוכן בחלקו הדרום-מערבי של אגם יבש בשם גרום (Groom Lake) ומהווה חלק משורת מתקנים צבאיים הממוקמים באזור בסיס נליס, הנמצא מצפון ללאס וגאס.
שטחו של המתקן הצבאי הוא כ-155 קמ"ר.
רוב שטחו של המתקן נמצא באזור הקרוי "עמק המהגרים", והבסיס גובל במשטחי יוקה השייכים לאתר הניסויים נבדה.
לא רחוק מאזור 51 נמצא מתקן הר יוקה, המשמש לאחסון דלק ופסולת גרעינית.
ברדיוס גדול מסביב לבסיס ממוקמים שלטים האוסרים כל התקרבות לבסיס וצילום האזור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה האזור בו ממוקם הבסיס שימש לאימוני ארטילריה והפצצות.
האזור ננטש עם סיום המלחמה והפך ללא-פעיל עד תחילת פיתוח מטוס ה-U-2 בשנת 1955.
אנשי קבוצת סדנת הבואשים (Skunkworks) של חברת התעופה לוקהיד בחרו, לדרישת ה-CIA, באזור גרום לייק כמקום האידיאלי לפיתוח וניסוי ראשוני של מטוס הריגול U-2. תוכנית הפיתוח זכתה לשם הקוד "אקווטון" (Aquatone).
בבסיס נבנו מתקנים בסיסיים למימוש מטרות אלו, ובאוגוסט 1955 מטוסי ה-U-2 הראשונים החלו לטוס בשטח האווירי שמעל אזור 51. באמצע שנת 1956 מטוסי U-2 ביצעו את גיחותיהם המבצעיות הראשונות מעל ברית המועצות, כחלק מהמלחמה הקרה.
השטח מסביב לבסיס הוכרז כשטח ממשלתי סגור לכניסה, והותר שימוש ב"כוח קטלני" כנגד פולשים לאזור.
בשנת 1962 הוטסו באזור אבות הטיפוס הראשונים של הציפור השחורה.
SR-71 נחשב לאחד ממטוסיה המהפכניים ביותר של לוקהיד.
המטוס הוצא משימוש מבצעי בשנת 1990, אך הוא עדיין מחזיק בשיא המהירות הרשמי עבור מטוסים מסוגו - 3,529.56 קמ"ש.
תוכנית הייב בלו / סניור טרנד / F-117
המטוס השתתף בפעילות מבצעית בפנמה כחלק ממבצע השבת תקווה אשר התרחש בשנת 1989, בשתי מלחמות המפרץ ובמלחמת קוסובו בשנת 1999.
בתקופת המלחמה הקרה, שימש הבסיס גם לבחינת כלי טיס סובייטיים שהושגו בדרכים חשאיות, כמו המיג-21 שהשיגה ישראל במבצע יהלום, והשאילה לארצות הברית.
הפעילות באזור 51 נמשכה גם לאחר פיתוח F-117. הבסיס אף הורחב ומבנים נוספים נבנו סביבו.
בשנת 1995 הורחב מעט האזור האסור בכניסה סביב הבסיס, וכעת הוא כולל כמה גבעות מהן ניתן היה להשקיף על הבסיס.
בין המטוסים והטכנולוגיות אשר לכאורה פותחו באזור 51 נמנים, כמו כן, מטוס ההדגמה הטכנולוגית של בואינג - ציפור טרף והכטב"מ החמקן אורורה.
הפעילות בבסיס עדיין נמשכת בימינו ועובדים מגיעים לאזור 51 מדי יום.
עד שנת 2013, ממשלת ארצות הברית לא הודתה בקיום הבסיס, אך גם לא הכחישה זאת.
רק בשנת 2013 נאלצה הממשלה להודות בקיום הבסיס.
האזור, הכולל את האגם היבש בו שוכן הבסיס, מוכרז כשטח צבאי סגור הן עבור תנועה אזרחית והן עבור תנועה צבאית רגילה.
האזור מוגן על ידי מתקני מכ"ם וחיישני תנועה, ואלו החודרים לשטח הבסיס נתקלים במהרה בכוחות אבטחה חמושים ולרוב זוכים לקבלת קנס של כ-600 דולר, ואנשים אחדים גם טענו שלאחר שחדרו לשטח הבסיס ביקר אצלם סוכן FBI - אולם אין כל סימוכין לטענה זו.
האזור אינו מופיע במפות ממשלתיות ותמונות לוויין המראות את הבסיס לרוב מורדות משרתי אינטרנט בהם הן מאוחסנות.
צילומי הלוויין הטובים ביותר של האזור וברזולוציה גבוהה מאוד ניתנות בשירות Google Earth.
לנוכח תביעות עובדים בדבר חשיפה לחומרים מסוכנים מוציאה ממשלת ארצות הברית מדי שנה פקודה הפוטרת את "המתקן הצבאי באזור גרום-לייק" ממחויבות לחוקי פיקוח סביבתיים.
מסלול הטיסה המרכזי של אזור 51 משתרע לאורך האגם היבש ואורכו מספר קילומטרים (כיוון מגנטי: 14C/32C), הוא נחשב לאחד המסלולים הארוכים בעולם - אך בימינו הוא אסור לשימוש ברובו ולא מתוחזק.
בסך הכול יש באתר שלושה מסלולי נחיתה מרכזיים, שני מסלולי עפר רחבים, מסלולי הסעה וקושרות.
בנוסף, ישנו משטח נחיתה למסוקים, ושלוש עמדות קבועות (ליין) למסוקים.
בקצות המסלול המשני-מרכזי (כיוון מגנטי: 14L/32R) קיימות עמדות "קצה מסלול" לשישה מטוסים בכל צד, דבר המקובל בבסיסי לחימה, לצורך בדיקה אחידה ורציפה של כלל המטוסים לפני יציאה לגיחה (פיריט) רחבת היקף.
עובדי הבסיס מגיעים בשני אמצעי תחבורה עיקריים:
מטוסי בואינג 737 היוצאים מלאס וגאס ונוחתים בבסיס.
אוטובוס האוסף עובדים הגרים בקהילות מדבריות קטנות.
מהצילומים בתוכנת גוגל עולה שהבסיס מכיל מתקני מגורים נרחבים, כמו גם בריכת שחיה ואף מגרש בייסבול וטניס.
אזור 51 מאובטח כפי הנראה על ידי חברה פרטית, רבים סבורים שעל ידי חברת Wackenut המספקת שירותי אבטחה עבור גופים ומתקנים רבים השייכים לממשלת ארצות הברית (וביניהם גם כורים גרעיניים) ועל ידי חברת EG&G (חברת בת של תאגיד URS) המהווה ספק ביטחוני ידוע עבור ממשלת ארצות הברית.
אנשי האבטחה מצוידים ברכבי שטח ובמסוקי UH-60 בלק הוק, ופעמים רבות נראים מרחוק על ידי אלו המבקרים באזור.
האזור מוקף במכ"מי אדם וחיישנים לגילוי תנועה.
מקורו המדויק של השם אזור 51 אינו ברור, ונובע ככל הנראה מסימון במפות תעופה או במפות צבאיות מהתקופה שלפני הקמת הבסיס.
קיימת הערכה כי השם "אזור 51" הוא נקודת ציון (נ"צ) של הצבא האמריקני.
השם התפרסם מתמונה בה מצולם מתכנן המטוסים קלי ג'ונסון, ומאחוריו כיתוב בגיר על לוח, בו מצוין כי אבטיפוס של מטוס הביון פרי תכנונו, "הציפור השחורה", הועבר ל"אזור 51".
שמות נוספים המיוחסים לבסיס: "ארץ החלומות" - Dreamland (המהווה, ככל הנראה, שם קוד עבור מגדל הפיקוח של הבסיס), Watertown (זהו גם שם העיר בה נולד אלן דאלס - ראש ה-CIA בתקופת הקמת הבסיס), "חוות גן העדן" - Paradise Ranch, ו"ארץ לעולם לא".
אזור 51 הופיע במספר סרטים כגון:
על אזור 51 צולמו גם סרטים דוקומנטריים רבים.
ב-27 ביוני 2019 יצר גולש בשם מתי רוברטס אירוע פייסבוק בשם "מסתערים על אזור 51, הם לא יכולים לעצור את כולנו" .
האירוע תוכנן ל-20 בספטמבר 2019, ומטרתו הייתה לפשוט על האתר ולחפש יצורים חיים מחוץ לכדור הארץ.
רוברטס אישר שהאירוע הוא קומי וסירב לקחת אחריות על הנפגעים במקרה ואנשים אכן ינסו לפשוט על הבסיס הצבאי.
האירוע הפך למם אינטרנט מפורסמת, ולמעלה משני מיליון גולשים סימנו בעמוד האירוע כי הם "משתתפים".
כמיליון וחצי גולשים נוספים סימנו כי הם "מתעניינים".
בפועל, ביום האירוע הגיעו כ-3,000 אנשים לאירוע ופחות מ-200 איש הגיעו עד קצה אזור מעטפת האבטחה מסביב לבסיס (שנמצאת קילומטרים רבים מהבסיס עצמו), והתפזרו ללא תקריות מיוחדות.
אזוואק הוא גזע של כלב הבית מסוג כלב רוח שמקורו באפריקה.
מקור הגזע הוא בכלבי רוח שהובאו עם שבטי נודדים מהמזרח הקרוב לצפון אפריקה ומשם חצו את מדבר הסהרה.
מוצאו בעמק האזוואק, בדרום מדבר סהרה באפריקה, שם שימש ככלב ציד וכלב שמירה במחנות נוודים וגודל על ידי שבטי הטוארג.
האזוואק הוא השם המקומי לעמק הנהר ניג'ר והמקומיים קוראים לכלב אידי-אידי או אסקאס.
לאירופה הגיע בשנות השבעים על ידי דיפלומט יוגוסלבי שקיבל במתנה כלבת אזוואק ואחר כך לצרפת.
לארצות הברית בתחילת שנות ה-80, בשנת 1891 הוכר כגזע.
ארצות המוצא של הגזע עד היום הן ארצות הסהל - דרום הסהרה: מאלי, מאוריטניה, בורקינה פאסו וניז'ר.
הגזע קנה לו באירופה ובארצות הברית מעריצים רבים הן בקרב מגדלים והן בקרב אומנים וציירים בשל דמותו האלגנטית והמיוחדת ובשל אופיו האצילי.
באירופה וארצות הברית, פועל ארגון A.B.I.S.
ששם לו למטרה לשמור את המשך קיום הגזע בארצות המקור שלו ובקרב המגדלים המקוריים הסובלים מתוצאות של שנות בצורת קשות ומלחמות אזרחים.
מקיים משלחות לסהרה ופועל להקמת בתי ספר, מפעלי הזנה ומקורות תעסוקה לבני הטוארג גם כדי שיוכלו לשמר את גידול הכלבים המיוחדים האלה.
בארץ קיים לגזע בית גידול אחד בבעלות ד"ר צחי נבו.
ייעודו של גזע זה היה הן לציד והן לשמירה.
האזוואק הוא גזע בריא ועמיד שתהליכי הברירה האכזריים במדבר הכתיבו לו במהלך הדורות מבנה המאפשר לו לשרוד בתנאים הקיצוניים של מדבר הסהרה.
האזוואק מייצג היטב את כלבי הרוח האוריינטלים ומהווה מעין נקודת שיא בהתפתחותם.
כמו כלבי רוח אוריאנטלים נוספים: האפגני, הסלוקי והסלוגי, הוא בעל מבנה קצר יחסית ולמעשה זהו הכלב היחיד שאמור להיות יותר גבוה מארוך וצלליתו בהתאם כשל מלבן עומד.
המבנה הקצר והדק, מאפשר ריצה למרחקים ארוכים תוך שימור מקסימלי של אנרגיה ויכולת להתיש גם את חיות הציד המסוגלות לנוס למרחקים ארוכים.
החזה העמוק מאוד והזיוותים המיוחדים ברגליו מאפשרים ריצה מהירה לאורך זמן רב תוך חיסכון באנרגיה, וגם משווים להליכתו ולריצתו את המראה הקופצני הטיפוסי.
בשל נטיתו לשמור על הבית, נטייה שמנוצלת גם על ידי המגדלים המקוריים של הגזע- שבטי הטוארג, יש לחשוף את הגור ככל האפשר לאנשים זרים ולסיטואציות שונות ולהשקיע בחיברות של הכלב.
אזומנגה דאיו (ביפנית: あずまんが大王) היא סדרת מאנגה יפנית, שמאוחר יותר עובדה לסדרת אנימה מאת היוצר היפני קיוהיקו אזומה.
הסדרה יצאה בשנת 1999 ושודרה בטלוויזיה ביפן בשנת 2002.
אזומנגה דאיו יצאה לאור על גבי מגזין בשם "דנגקי דאיו", ויצאה במקור בסגנון מאנגה שנקרא יונקומה, בו יש שימוש בארבעה ריבועי כתיבה בכל עמוד.
זהו סגנון שמזכיר את הקומיקס האמריקאי.
סדרת האנימה, שהפרק הראשון שלה שודר ב-8 באפריל 2002 והסתיימה ב-30 בספטמבר 2002, הופקה על ידי הסטודיו J.C.STAFF, ושודרה במספר תחנות טלוויזיה ביפן ביניהן "Osaka TV" ו- "TV Tokyo" בסופי שבוע.
הסדרה למעשה מורכבת מ-130 פרקים קצרים שמתאגדים ל-26 פרקים באורך של 25 דקות (האורך הסטנדרטי של פרק בסדרת אנימה).
הפרקים גם הופצו לנגני DVD.
בנוסף לסדרה עצמה, שוחררו עוד שני פרקים מיוחדים: "אזומגה דאיו - הסרט הקצר מאוד" ('סרט' של חמש דקות בלבד שלא מכיל שום מידע או התרחשות חדשה) ו-"אזומנגה ווב דאיו", שניהם אינם מופיעים, ושניהם למעשה מהווים פרסומת לסדרה עצמה.
בארצות הברית, הסדרה הופצה גם לנגני DVD בחבילה שכללה שישה דיסקים.
המאנגה תורגמה לאנגלית והופצה על ידי החברה האמריקאית ADV.
ההצלחה הגדולה והמפתיעה של הסדרה במערב הובילו מאוחר יותר להוצאת הפסקולים של הסדרה על ידי החברה Geneon.
אחרי שהסדרה הסתיימה וזכתה לפופולרית רבה ביפן, הוכרז על סרט שמתוכנן לסדרה, שיקרא Azudrama Da Yo!
או Azumanga Daioh: The Drama, ואף פורסמו תמונות וטריילרים מקצועיים לכאורה, אם כי הדבר הסתבר כשקרי ומעולם לא תוכנן סרט ממין זה.
לשם הסדרה אין שום משמעות בנוגע לעלילה שלה.
המילה "אזומנגה" היא שילוב של המילה "אזומה" (שמו של יוצר הסדרה) עם המילה "מנגה", בעוד "Daioh" בא משם המגזין בו המאנגה הופצה.
בסיכומי הפרקים בסדרה, המילה Daioh מוזכרת בסוף כל פרק בכוונה למלך.
בנוסף, השם אזומנגה הוא כינוי כללי לכל יצירותיו של קיוהיקו אזומה, והוא אף פרסם שתיים מהיצירות שלו תחת השמות Azumanga ו- Azumanga 2 שלהם אין קשר לסדרה או למאנגה.
המאנגה של אזומנגה דאיו היא קצרה, ומסתכמת בארבעה כרכים בודדים.
גם המאנגה וגם העלילה עוקבים אחר החיים היום-יומיים בעיר טוקיו, בירת יפן, מנקודת המבט של נערות יפניות שלומדות בבית ספר.
הסדרה עוקבת אחר חבורת הילדות במשך 3 שנים, ומתמקדת על אירועים חשובים בחיי בית הספר וחייהן של החבורה בכלל, כולל מעקב אחרי מבחנים, פסטיבלים בית-ספריים, וימי ספורט.
גם הנעשה אחרי בית ספר מוצג בסדרה, בקניון בטוקיו ובביתה הגדול של צ'יו.
כמו כן, מוצג גם בית הקיץ של צ'יו, במרחק שעה נסיעה מהעיר טוקיו.
על אף ייחודה של אזומנגה שעוקבת אחרי חיי היום-יום בטוקיו, בכמה פרקים מוצג סוריאליזם מסוים שכולל דברים לא הגיוניים, דוגמת חתולים מעופפים.
ההבדלים בין המאנגה לאנימה הם מינוריים, ובאים לידי ביטוי בשינויים בפרטים בפרקים בודדים.
יש לכך שתי סיבות; אחת היא שהאנימה מיועדת לקהל יעד מעט צעיר יותר וישנה צנזורה קלה על כמה מהבדיחות, והשנייה היא שלא היה ניתן להמיר מספר בדיחות לאנימציה והיו חייבים להשאיר אותן כתובות ולהוריד אותם מהסדרה.
המאפיין הבולט ביותר של הסדרה היא העומק והאפיון המיוחד המשתנה מדמות לדמות בסדרה.
כל דמות מורכבת ממספר סטריאוטיפים התנהגותיים שונים, שמרכיבות ביחד דמות מיוחדת שמתרחקת מכל סטריאוטיפ.
ארבע מהדמויות בסדרה אף זכו במקומות ברשימת הדמויות הפופולריות ביותר לשנת 2002 במגזין האמריקאי הנחשב Newtype: אוסקה זכתה במקום השביעי, צ'יו במקום האחד עשר, סקאקי במקום העשרים ואחת ויומי במקום ה-78. בחירה זו הובילה את אזומנגה אל הסדרה השנייה בפופולריות שלה בשנת 2002 מבחינת דמויות נשיות.
צ'יו מיאהמה (מיפנית: 美浜 ちよ) (מדובבת בגרסה היפנית על ידי טומוקו קנדה ובגרסה האנגלית על ידי ג'סיקה בון) - צ'יו היא ילדה גאונה שקפצה מבית הספר היסודי ישר לתיכון.
סימן ההיכר שלה הוא השיער שלה, אותו היא אוספת דרך קבע בשתי קוקיות.
היא אופטימית, חייכנית, חרוצה ואכפתית מאוד.
צ'יו מצטיינת בתחומים רבים למרות גילה הצעיר.
הסדרה עוקבת באופן הומוריסטי אחר ההשתלבות שלה בתיכון עם ילדות מבוגרות יותר ממנה וההשלכות לכך.
גובהה הנמוך ביחס לשאר ילדות וכישוריה הספורטיביים המוגבלים (עקב גילה הצעיר) גורמים לה למרמור קל, אבל בתחומים רבים אחרים היא עוקפת את רוב תלמידי השכבה שלה.
יש לה בית גדול מאוד וגם בית קיץ.
היא נוהגת להזמין את חברותיה לבקר בביתה לעיתים קרובות וכולן תמיד שמחות להגיע.
חלק מהדמויות מקנאות בה על העושר והחוכמה שלה, בעיקר טומו ואפילו יוקרי, המורה המחנכת שלה.
כשהיא נמצאת בבית, את רוב זמנה היא תבלה עם כלבה גדול הממדים ששמו הוא מר טאדהקיצ'י.
טומו טאקינו (מיפנית: 滝野 智) (מדובבת על ידי בגרסה היפנית על ידי צ'ייקו היגוצ'י ובגרסה האנגלית על ידי מנדי קלארק).
טומו היא נערה אנרגטית ותחרותית במיוחד, וזאת על אף שאינה טובה בספורט וברוב סוגי התחרויות שהיא מציעה.
היא עושה המון רוח והיא מפוצצת בביטחון עצמי, אבל למעשה אין בה שום דבר ממש מרשים.
יש לה נטייה להציק לכל הסובבים אותה, במיוחד למי שלטענתה החברה הטובה ביותר שלה, יומי, שלמדה איתה בכיתה עוד מימי בית הספר היסודי.
טומו נוטה להיות אימפולסיבית ולא לחושב מראש על תוצאות מעשיה, חוץ מבמקרים בהם טומו מחליטה שהיא מתמקדת במשהו, ובמקרה כזה תשקיע בו מאמץ.
קויומי מיזוהארה (יומי) (מדובבת בגרסה היפנית על ידי רייה טנאקה ובגרסה האנגלית על ידי ננסי נובונטי) - חברת ילדות של טומו.
הכינוי שלו הוא "יומי",קיצור הנובע משמה.
היא הנערה הבוגרת ביותר בקבוצה, ומנסה להראות זאת (בניגוד לטומו, שהיא הילדותית ביותר ומציקה לה רבות).
על אף חוכמתה ויכולותיה, היא אינה מרוצה מעצמה, בעיקר בגלל עודף המשקל שלדעתה יש לה.
היא מנסה מגוון של דיאטות שונות לאורך הסדרה.
יומי היא נערה נבונה והגיונית מאוד.
לימודיה חשובים לה והיא שואפת למצוינות והצלחה בלימודים.
טומו נוהגת להציק לה על כך, לקרוא לה 'חרשנית' ובעיקר להפריע לה לקבל ציונים גבוהים.
יומי לא נשארת חייבת-היא בעלת חוש הומור ציני ונוהגת להקניט את טומו בכל הזדמנות.
סאקאקי (מדובבת בגרסה היפנית על ידי יו אסקוואה ובגרסה האנגלית על ידי כריסטין אווטן) - סקאקי היא נערה גבוהה, יפה, ומפותחת גופנית.
היא חסרת ביטחון וביישנית ולכן היא תמיד שקטה.
משום שתקנותה שאר תלמידי הכיתה (במיוחד קאורין) קיבלו ממנה רושם מוטעה של נערה מסתורית, מגניבה ומרשימה.
היא לא אוהבת ספורט, למרות יכולותיה הגופניות.
איומו קאסוגה (אוסאקה) (מדובבת בגרסה היפנית על ידי יוקי מצואוקה ובגרסה האנגלית על ידי קירה וינסנט דייוויס) - אוסאקה היא תלמידה חדשה בתיכון שעוברת אליו מהעיר אוסאקה ביפן.
מכאן נובע הכינוי שלה, אוסאקה, אותו היא מקבלת מטומו.
ההתנהגות של אוסאקה היא הפוכה מההתנהגות המקובלת באוסאקה, שכן איומו היא ילדה שקטה ומוזרה.
היא נראית אטית ומסורבלת בפעולותיה, אם כי הדבר נובע בעיקר משום שהמוח שלה עובד באופן שונה.
היא חולמנית, ולמרות זאת יש לה יכולות טובות בלפתור סוגים מסוימים של חידות.
דברים שאנשים אחרים מחשיבים למוזרים משעשעים אותה.
הדמיון שלה מפותח במיוחד-היא נוהגת לחלום בהקיץ ולהמציא סיפורים מטופשים וחסרי כל היגיון.
היא חולמת לעיתים קרובות שהקוקיות של צ'יו משמשות לה ככנפיים.
היא אוהבת להציק לצ'יו ולהפחיד אותה בסיפורים מפחידים ובשאלות טורדניות ("האם אי פעם חטפו אותך צ'יו?").
קימורה (מיפנית: 木村先生) (מדובבת בגרסה היפנית על ידי קוג'י אישיאי ובגרסה האנגלית על ידי אנדי מקאווין) - מורה ליפנית קלאסית והדמות הגברית הקבועה היחידה בסדרה.
קימורה הוא גבר רזה ולכאורה לא יציב נפשית.
הוא מרכיב משקפיים עגולים ולעיתים קרובות משאיר את פיו פתוח מסיבות לא ידועות.
עיניו היו מכוסות במשקפיו ולא נראו מעולם.
קימורה גם קצת מנוון ומתעניין בבנות תיכון, ומודה בגלוי שהוא הפך למורה רק כדי להיות ליד התלמידים.
לעיתים קרובות הוא ממציא תירוצים כדי "להשגיח" על הבנות, למשל במהלך שיעורי שחייה או כאשר הן נמדדות ונשקלות על ידי אחות בית הספר.
הוא מחבב במיוחד את קאורין, וזה ממש מרגיז אותה.
רוב התלמידים (ואפילו חלק מהמורים) שונאים אותו מאוד בגלל התנהגויותיו ועמדותיו המוזרות, אבל כמה תלמידים גברים מעריצים את "כנותו".
למרות זאת, נראה שהוא אדם אחראי וטוב לב בחיי היומיום שלו, שכן הוא תמיד תורם כסף רב למקדש בהתחשב בכך שהוא מתפלל לשלום עולמי וממחזר פחיות אשפה.
יש לו גם אישה ובת, שנראה שהיא אוהבת אותו למרות האובססיות המוזרות שלו.
אזור-הפרא הטסמני (אנגלית Tasmanian Wilderness) הוא אתר מורשת עולמית הכולל שלושה אזורים באי טסמניה שבאוסטרליה.
מערב האי, מרכזו וחלקו הדרום-מערבי.
ישנם עוד אזורים, מלבד המוזכרים, שיש להם אלמנטים פראיים, אך הם קטנים יותר.
אתר מורשת עולמית זה הוא אחת משמורות הטבע הגדולות ביותר באוסטרליה ומשתרע על כחמישית משטח האי, 13,800 קמ"ר.
שרידים שנמצאו במערות מאבן גיר מעידות על התיישבות בני אדם לפני יותר מ-20,000 שנים.
אתר המורשת העולמית כולל את הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע הבאות:
פארק לאומי הר העריסה ואגם סט.
אזור E1 (מכונה גם "שטח E-1", קיצור של שמו המלא: East-1, כלומר "מזרח-1") הוא השם שנתנה מדינת ישראל לשטח בן כ-12 קילומטר רבועים בין ירושלים למעלה אדומים, לצד דרך מעלה אדומים בין בקעת הירדן לירושלים, שסופח לגבולות המוניציפליים של מעלה אדומים.
בתוכניות הפיתוח שלו קיים הכינוי מבשרת אדומים לחלק מהשטח, בדומה לשם היישוב מבשרת ציון, היישוב הגדול ביותר הסמוך לירושלים מצד מערב.
בשטח מספר קהילות של בדואים ומטה מחוז ש"י של משטרת ישראל.
לפי דו"ח בצלם, 6.5% מהשטח הוא מובלעות בבעלות פלסטינית פרטית ואלו אינן חלק מתוכניות הפיתוח.
בשנות ה-90 ישראל ייעדה את השטח לבניית שכונת מגורים ופרויקטים נוספים שייצרו רצף התיישבות ישראלי בין מעלה אדומים לירושלים.
לאחר שבמשך שנים הפרויקטים הוקפאו בלחץ בין-לאומי, ב-20 באוגוסט 2025 אושרו התוכניות באופן סופי.
ב-5 בינואר 2026, פורסמו המכרזים לביצוע הבנייה.
רוב מדינות אירופה גינו את החלטת הממשלה, ואילו ארצות הברית הביעה תמיכה בהחלטה.
במרכז השטח נמצאת דרך עתיקה חצובה בסלע מתקופת בית שני.
לאורכה בורות מים מהתקופה הישראלית, שרידי מבנים ומערות מגורים.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 תוכננו מספר פרויקטים לבנייה באזור E1. בתב"ע 420/4/9, מינואר 2006, מכונה האזור "E1".
שטח East-1 הוא שטח הררי ביהודה ושומרון, המתפרש על פני 12,100 דונם, בגבעות המפרידות בין מעלה אדומים והתחום המוניציפלי של ירושלים.
גבולותיו הם: במזרח – מעלה אדומים; בדרום – נחל אוג וכביש 1, מתחמי שבט הג'האלין והשכונות אלעיזריה ואבו דיס; במערב – עיסאוויה, המורדות המזרחיים של הר הצופים והשכונות ענאתא וא-זעיים; בצפון – כביש 437.
האזור כולו כלול בשטח C, בתוואי עוטף ירושלים, ומנוהל מוניציפלית על ידי עיריית מעלה אדומים.
בעת הצגת תוכנית להקמת שכונה במקום, במאי 1991, הסביר שר הבינוי והשיכון אריאל שרון כי חשיבותו היא ביצירת "רצף דמוגרפי יהודי", ורצף עירוני בין ירושלים למעלה אדומים, שיבטיח את "שלמותה וביטחונה של ירושלים וסביבתה תחת שלטון ישראל".
אזור E1 מפריד בין ירושלים ממערב למעלה אדומים וגוש אדומים ממזרח, ומאידך בין אזורי התיישבות פלסטינית מצפון ומדרום, כך שהקמת שכונה יהודית במקום וסיפוחה לישראל תתקע טריז ישראלי בין השומרון מצד אחד ובין יהודה מהצד השני, ויקשו על הקמת מדינה פלסטינית בעלת רצף טריטוריאלי ללא מבלעות בשליטה ישראלית.
המהלך גם יבסס את השליטה הישראלית על נקודות מפתח בכל הכבישים המחברים את צפון הגדה המערבית לדרומה, ובכביש הרוחב שמקשר את ים המלח והבקעה לשאר האזור.
לאור חשיבותו האסטרטגית של השטח בעיניי ישראל, ובהתחשב בהיתכנות של הסדר קבע שיוביל להקמת מדינה פלסטינית, יש הרואים בתוכניות הישראליות לבנייה עליו קביעה חד-צדדית של עובדות בשטח, ומכאן התנגדות מקומית ובין-לאומית לבנייה, בנוסף לטענה כי בנייה בשטחי הכיבוש הישראלי אסורה על פי אמנת ז'נבה הרביעית.
תוכנית להקמת שכונה חדשה באזור E1 הוצגה לראשונה על ידי שר הבינוי והשיכון אריאל שרון בדצמבר 1990⁩, וכללה הקמת 2,500 יחידות דיור בשטח שבין מעלה אדומים לגבעה הצרפתית.
השטח לא נכלל אז בתחום השיפוט של ירושלים או של מעלה אדומים, ולכן נדרשה החלטה מיוחדת של הממשלה על הקמת יישוב חדש.
כדי להימנע מכך, הוצע שהתחום המוניציפלי של מעלה אדומים יורחב, והשטח המתוכנן ייכלל בה.
עד אותה עת נבנו במעלה אדומים רק 3,000 יחידות דיור.
בשנת 1991, בתקופת ממשלתו של יצחק שמיר, הוציא שר הביטחון משה ארנס צו המספח חלק מאזור E1 למועצה המקומית מעלה אדומים.
תוכנית נוספת שקודמה באותה עת הייתה להקמת בית קברות חדש עבור ירושלים רבתי, באזור E1, כתחליף להר המנוחות אשר המקום הפנוי בו החל לאזול (אך בהמשך נוסף מקום שהחלה בו קבורה בקומות), אך עתירה לבג"ץ הקפיאה תוכנית זו.
במסגרת דיונים על הסדר הקבע, הוצע שמעלה אדומים תישאר בריבונות ישראלית ותחובר במסדרון למדינת ישראל, ללא אזור E1 שיהיה חלק מהמדינה הפלסטינית העתידית.
כך בין השאר לפי מתווה קלינטון מדצמבר 2000, לפי תוכנית יוזמת ז'נבה, ואף בתוכנית השלום של הנשיא טראמפ הוצע שבשטח יעבור כביש אורך ראשי פלסטיני.
בשנת 2004, בזמן ממשלת אריאל שרון הוחל שוב בקידום תוכנית הבנייה בשטח.
עיריית מעלה אדומים הכינה תוכנית מתאר להקמת שכונה גדולה במקום בת כ-4,000 יחידות דיור, שקיבלה אז את השם "מבשרת אדומים".
באזור תוכננה גם בנייה של אזור תעסוקה משותף למעלה אדומים ולירושלים, פארק גדול, אתרי תיירות, שטחי מסחר, ובית קברות.
במקום החלו עבודות התשתית לשכונה, שכללו עבודות עפר וסלילת כביש גישה.
אך הליכי התכנון והבנייה הופסקו לאחר זמן קצר בגלל לחץ בין-לאומי.
עם זאת, אושרה תוכנית להקמת מטה מחוז ש"י של משטרת ישראל במקום, לפי פשרה שמצא ראש הממשלה שרון לפיה "תחנת משטרה, כמו מחנות צבא, אינה נתפשת כקביעת עובדות להסדר קבע, אלא כמתקן ביטחוני שאפשר להזיז".
בניין המטה נחנך במאי 2008.
על רקע המתיחות הפוליטית שגרמו תוכניות הבניין מחד ואי השלמתן מאידך, החל משנת 2007 הוקמו מעת לעת מאחזים בשטח E1 על ידי פעילי שמאל וימין ישראלים ופלסטינים, שפונו כולם על ידי כוחות הביטחון תוך זמן קצר.
בשנת 2009 הוציא מפקד פיקוד מרכז גדי שמני צווי תפיסה לקראת סלילת כביש חדש באזור התנחלות קידר, שנתפסה גם היא כניסיון להקל על פיתוח מגורים בשטח E1.
בספטמבר 2009 התקיים טקס סמלי של הנחת אבן פינה לשכונת "מבשרת אדומים" בנוכחות ראש עיריית מעלה אדומים בני כשריאל ובמעמד השרים עוזי לנדאו ודניאל הרשקוביץ.
בינואר 2011 נטען ברשת אל-ג'זירה כי גורמים אמריקניים בכירים דיווחו לרשות הפלסטינית כי בנימין נתניהו התחייב בפני ברק אובמה והילרי קלינטון, באופן חשאי, כי לא יבנה באזור זה.
לפי "שלום עכשיו", ב-2011 ממשלת ישראל קידמה את מימוש התוכנית לבניית שכונה ישראלית באזור, באמצעות פינוי הבדואים מהאזור והשלמת מערכת כבישים.
בנובמבר 2012 אישרה ממשלת ישראל את תוכנית הבנייה של השכונה, כתגובה להחלטת עצרת האומות המאוחדות על שדרוג הנציגות הפלסטינית למעמד של מדינה משקיפה.
ארצות הברית קראה לישראל לחזור בה מן ההחלטה.
בריטניה, צרפת, שוודיה, גרמניה ורוסיה גינו את ההחלטה וחלקן אף זימנו לשיחות נזיפה את שגרירי ישראל במדינה.
לאחר הבחירות לכנסת ה-19 התוכנית שוב הוקפאה.
בנובמבר 2013 פרסם משרד הבינוי והשיכון מכרז לשכירת אדריכל לקידום התכנון, אך הוא הוקפא בהוראת נתניהו.
בנובמבר 2014 העביר משרד הבינוי לעיריית מעלה אדומים 3.6 מיליון ש"ח לצורך תכנון עירוני באזור E1, בפטור ממכרז.
התכנון כולל תכנון מפורט של 3,200 יחידות דיור ובדיקת היתכנות לבנייה נוספת.
בפברואר 2020 הכריז ראש הממשלה נתניהו על פרסומה של תוכנית בנייה באזור, ל-3,500 יחידות דיור.
לקראת תום המועד להגשת התנגדויות לתוכניות הבנייה שפורסמו, השיק ארגון שלום עכשיו קמפיין ציבורי הקורא להתנגדות לבנייה ב-E1. האיחוד האירופי, משרד החוץ של גרמניה, וכן המשרד לענייני אירופה וחוץ של ממשלת צרפת, גינו את המהלך וקראו לממשלת ישראל לחזור בה מכך.
אישור תוכניות בנייה באזור E1 ()
בשנת 2025 אושרה סלילת כביש שיחבר את אזור E1 למעלה אדומים ולירושלים.
באוגוסט 2025 קידם השר במשרד הביטחון ושר האוצר בצלאל סמוטריץ בניה של 3,401 יחידות דיור באזור E1. ב-20 באוגוסט 2025 אישרה הממשלה את תוכניות הבנייה.
באותו יום גינה מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש את קידום תוכנית הבנייה באזור E1. ב-21 באוגוסט חתמו 21 מדינות על הצהרה משותפת נגד ההחלטה.
המדינות החותמות הן: אוסטרליה, איטליה, איסלנד, אירלנד, אסטוניה, בלגיה, בריטניה, דנמרק, הולנד, יפן, לוקסמבורג, לטביה, ליטא, נורווגיה, סלובניה, ספרד, פורטוגל, פינלנד, צרפת, קנדה ושוודיה.
בנוסף להן חתם גם נציג בכיר לענייני חוץ ומדיניות ביטחון וסגן נשיא הנציבות האירופית.
גרמניה לא חתמה על ההצהרה, אך הביעה בנפרד "התנגדות תקיפה" נגד המהלך.
ארצות הברית לא גינתה את ההחלטה.
דובר מטעם מחלקת המדינה אמר כי החלטת ישראל לבנות באזור E1 לא נמצאת בראש סדר העדיפויות של ממשל טראמפ, וציין כי "גדה מערבית יציבה שומרת על ישראל בטוחה.
זה עולה בקנה אחד עם מטרת הממשל - להשיג שלום באזור".
בתחילת שנות ה-80 הוכרזו מרבית שטחי E1 כאדמות מדינה.
להכרזה קדם תהליך של הגשת עררים על ידי תושבי הכפרים בסביבה שטענו לבעלות על הקרקע, וקרקעות שהוכח שעובדו בעבר, הוחרגו מההכרזה לפי חוק הקרקעות העות'מאני.
מספר קהילות בדואים השייכות ברובן לשבט הג'האלין מתגוררות בשטח שהוכרז עם העדרים שלהם, לטענתם משנות ה-50 ובהסכמת בעלי הקרקעות מאבו דיס ואלעיזריה.
לטענת הרשויות הישראליות, רק סמוך לשנת 1988 קבוצות של שבט הג'האלין החלו להתיישב בשטח E1 ועל אדמות סמוכות.
כך או כך, הבדואים לא התנגדו להכרזה.
בשנת 1989 חתמו נציגי השבט על הצהרה שהם שוהים על אדמות מדינה באופן זמני ובסמכות המנהל האזרחי לפנותם בכל עת.
בעקבות ייעוד הקרקע לבנייה בשנות ה-90, סוכם עם נציגי השבט על מעברם לאתר חלופי וסלילת דרך גישה אליו.
חלק מבני השבט עתרו נגד הסיכום, ועתירותיהם נדחו על ידי ועדת העררים ובג"ץ.
למרות זאת, על רקע לחצים דיפלומטיים והקפאת תהליכי התכנון של מבשרת אדומים, תוכניות הפינוי לא יצאו לפועל.
עם זאת, במספר מקרים המנהל האזרחי הרס מבנים בשטח.
הוא אף ביצע עבודת מטה ליישוב מחדש של הפזורה הבדואית בשטח C - לרבות ב-E1, ביישובי קבע.
בדצמבר 2011 שגריר האיחוד האירופי בישראל, אנדרו סטנדלי, הגיש למשרד החוץ מחאה רשמית על פינוי תושבים בדואים באזור E1, והביע דאגה מכך שמדובר בהכנות לבנייה בשטח זה.
בהרלדיקה, אַזוּר (מצרפתית: Azure, כחול או תכלת) היא טינקטורת כחול.
היא שייכת לקבוצת הטינקטורות הכהות, ה"צבעים", בגילוף ובחריטה האזורים הצבועים באזור מיוצגים בתבנית של קווים אופקיים או מסומנים בסימון .az או .b.
המונח "אזור" מגיע מן השפה הפרסית, لاژورد (לזווארד) היה שם המקום ממנו הגיעו האבנים הכחולות אשר נקראו לפיס לזולי (האבנים של לזווארד).
המילה השתרבבה לצרפתית העתיקה במאה ה-12 ומשם עברה לבלאסון שלטי האצולה.
בנוסף לטינקטורה הכחולה "אזור", ישנו גוון בהיר יותר בנמצא בשם כחול שמיימי.
הן לאזור והן לכחול השמיימי אין הגדרה מדויקת לגוון הכחול, אלא האזור פשוט נחשב כגוון כהה יותר.
באבני החן - את הספיר
בגופים השמימיים - את צדק
אזור H II הוא אזור של גז ופלזמה זוהרים, לפעמים באורך של כמה מאות שנות אור, בו מתבצעת פעולת ייצור כוכבים.
כוכבים צעירים, חמים וכחולים שנוצרו מהגז פולטים אור על-סגול בעוצמה חזקה ומייננים את הגז המקיף אותם.
כתוצאה מכך הגז פולט קרינה באור נראה ונוצרת ממנו ערפילית פליטה.
אזורי H II יכולים ליצור אלפי כוכבים בתקופה של מיליונים אחדים של שנים.
בסוף, פיצוצי סופרנובה ורוחות כוכבים מהכוכבים המאסיביים ביותר בצבירי הכוכבים שנוצרו יפזרו את הגז שנמצא באזור, וישאירו צביר כוכבים, כדוגמת הפליאדות.
השם אזורי H II נובע מהסימון המקובל באסטרונומיה ליוני המימן הרבים המצויים בהם.
ה-H הוא סימונו של המימן, ו-II הוא סימון של יינון ראשון (I מסמן אטום נייטרלי).
אזורי H II נראים למרחקים גדולים ביקום, וחקר אזורי ה-H II החוץ-גלקטיים חשוב לקביעת המרחק וההרכבה הכימית של גלקסיות אחרות.
ישנם גם אזורי H I, המורכבים ממימן נייטרלי, אך אלה פחות נפוצים ופחות זוהרים.
אזור H I הוא ענן בין-כוכבי, המורכב מאטומי מימן נייטרליים (H I).
אזורים אלה אינם זוהרים, למעט פליטת קו המימן (21 ס"מ = 1,420 מגה-הרץ).
כדי לראות אזורי H I יש צורך בכמות רבה של גז מימן.
בחזית היינון, כאשר אזורי H I מתנגשים בגז מיונן מתפשט (כדוגמת אזור H II), העצם בו התנגש אזור ה-H I נהיה זוהר יותר משהיה אם לא הייתה התנגשות.
רמת היינון באזורי H I קטנה מאוד - בערך חלקיק אחד מיונן לכל 10,000 חלקיקים.
מיפוי פליטות H I בעזרת טלסקופ רדיו היא טכניקה המשמשת לקביעת המבנה של גלקסיות ספירליות.
דבר זה משמש גם למיפוי הפרעות כבידה בין גלקסיות.
כאשר שתי גלקסיות מתנגשות, החומר נמשך החוצה ברצועות, דבר המאפשר לאסטרונומים לקבוע לאיזה כיוון הגלקסיות מתקדמות.
אָזוּל נתיבי אוויר ברזילאיים (Azul Linhas Aéreas Brasileiras S/A או Azul Brazilian Airlines) היא חברת תעופה ברזילאית לטיסות פנים מוזלות.
החברה הוקמה ב-5 במאי 2008 בידי איש העסקים האמריקאי יליד ברזיל דייוויד נילמן, שהקים בעבר גם את חברת ג'ט בלו איירווייז האמריקאית.
שם החברה "Azul" ("כחול" בפורטוגזית) נבחר בשנת 2008 במסגרת תחרות בה נתבקש הציבור לבחור שם לחברה.
החברה החלה את פעילותה ב-15 בדצמבר 2008. ביצועיה בשנת 2009 הפכו אותה לחברת התעופה הראשונה בעולם שהטיסה יותר משני מיליון לקוחות בשנה הראשונה לפעילות.
בשנת 2014 החלה החברה בביצוע טיסות בינלאומיות, יעד הטיסה הראשון היה פורט לודרדייל שבפלורידה, ארצות הברית.
צי המטוסים של החברה נכון למאי 2019:
אזוספרמיה הוא מצב בו קיימת אי פוריות של הגבר כתוצאה מאי הימצאותם של תאי הזרע.
מצב זה קורה בכאחוז מאוכלוסיית הגברים על כדור הארץ ונמצא בכ20 אחוז מהפרעות חוסר פוריות אצל גברים.
תא הזרע מיוצר בתהליך של ספרמטוגנזיס.
תהליך זה קורה בתאי סרטולי הנמצאים באשך.
בתחילה התא הוא ספרמטוגוניה, לאחר מכן הופך לספרמטוציט, בתהליך של מיוזה הספרמטוציט הופך לספרמטיד, וזהו התא הראשון בו ניתן להשתמש בו לצורך הפריה- תא עגול, ללא זנב או יכולת תנועה.
לאחר מכן תא הזרע הופך להיות בשל- (ספרמטוזואה): עם ראש המכיל אקרוזום ואנזימים פרוטאוליטיים שאחראיים על עיכול תאי הגרנולוזה העוטפים את הביצית, גרעין, וזנב.
לאחר ייצור תאי הזרע באשכים, הם עוברים לאפידידימיס, משם ל־Vas deferens (צינור הזרע), משם לחיבור עם ה־Seminal vesicles אשר תורמות את נוזל הזרע את מהווה את רוב נפח הזרימה, ומשם יציאה דרך ה־ejaculatory duct והאורתרה (דרך הפין).
במהלך הבקרה ההורמונלית על ייצור הזרע, ההיפותלמוס מפריש את ההורמון GnRH, אשר פועל על ההיפופיזה להפרשת LH ו־FSH.
ההורמון FSH אשר מופרש מההיפופיזה משפיע על תאי סרטולי, שמייצרים בתגובה גם את ההורמון אינהיבין אשר פועל בין היתר במשוב שלילי על ההיפופיזה (על כן, אם תהיה הפרעה לתהליך ייצור הזרע, רמות האינהיבין יהיו נמוכות או לא יהיו כלל, ורמת ה־FSH תהיה גבוהה מאחר שהיא לא תדוכא על ידי אינהיבין).
ההורמון LH משפיע על תאי ליידיג הנמצאים גם הם באשך להפרשת טסטוסטרון, המעודד תהליך של ייצור זרע.
עם זאת, ריכוזי טסטוסטרון גבוהים מדי עלולים לעכב הפרשה של LH ו־TSH מההיפופיזה (ועל כן זריקות טסטוסטרון עלולות להביא לעקרות גברית).
תסמונת קלמן היא תסמונת שבה אין הפרשה של LH ו־FSH מההיפופיזה, וכן אין חוש ריח.
בתסמונת זו מלבד העובדה שאין ייצור זרע, אין התפתחות של סימני מין משניים (שיעור, מסקולניזציה) ולכן הטיפול יכול לכלול מתן גונדוטרופינים לעידוד ייצור הזרע, ומתן טסטוסטרון כדי לעודד התפתחות סימני מין משניים.
כאשר נבדקת שאלה באשר לבעיות פריון, יש לבדוק ספירת זרע ולוודא כי היא תקינה.
ההכנות לספירת זרע כוללות הימנעות מהוצאת זרע במשך 3–5 ימים, והעברה למעבדה בטמפרטורת הגוף, תוך שעה.
לצורך קביעה של הפרעת פוריות, לא מספקת בדיקה אחת של ספירת זרע, ויש לערוך שתי בדיקות בהבדל של 3 שבועות זה מזה.
ריכוז- מעל 20 מיליון למ"ל.
תנועה- 50% מתאי הזרע הם בתנועה קדימה (או 25% בתנועה מהירה קדימה).
מורפולוגיה- בגבר פורה, רוב תאי הזרע הם בעלי מורפולוגיה אבנורמלית, כאשר 30% יהיו עם מורפולוגיה נורמלית.
לצורך עניין זה, קיימים שני קריטריונים- לפי ארגון הבריאות העולמי (WHO) המורפולוגיה התקינה היא לפחות 30%.
על פי קריטריון קרוגר, מספיק 14% תאים בעלי ראש זרע תקין, כאשר מתחת ל-4% מורפולוגיה היא הפרעה מורפולוגית קשה, ואם הזרע יונח ליד הביצית סביר להניח שיהיה כישלון בהפריה ולכן יש להשתמש בטכניקות של ICSI (החדרת הזרע לביצית בתנאי מעבדה).
א-ספרמיה- קיימת הפרעה בפליטת הזרע (למשל, פגיעה בעמוד השדרה).
אזוספרמיה- יש פליטה של נוזל זרע, אולם ללא תאי זרע כלל.
אוליגוספרמיה- ריכוז נמוך של תאי זרע (מתחת ל-20 מיליון למ"ל).
אסטנוזו-ספרמיה- פחות מ-50% מהזרעונים נמצאים בתנועה קדימה/פחות מ-25% מהזרעונים בתנועה מהירה קדימה.
כאשר יש הפרעה בתנועה, בריכוז הזרעונים ובמורפולוגיה שלהם, התסמונת היא OTA syndrome על פי ראשי התיבות של אוליגוספרמיה, טרטוזוספרמיה, אסטנוזוספרמיה.
אזוספרמיה היא מצב בו אין תאי זרע.
פרה-טסטיקולריות: אין גירוי הורמונלי נכון של האשך ליצור זרע.
לעיתים ייצור הזרע תקין לחלוטין אולם מערכת ההובלה חסומה, במצבים כגון ציסטיק פיברוזיס ומחלות נוספות.
לזיהוי מקור הבעיה, יש לקחת בדיקה הורמונלית (רמות FSH וטסטוסטרון) ונפח של הזירמה.
אזור אסור לטיסה (או גם סגר אווירי; אנגלית: No-fly zone או NFZ) הוא אמצעי למניעת כניסת מטוסים למרחב אווירי של אזור מסוים או מדינה.
הגדרת אזור אסור לטיסה עשויה להתבסס על החלטת מועצת הביטחון, אך עם זאת אזורים אסורים לטיסה נאכפו ללא החלטה ישירה של מועצת הביטחון, כשם שקרה באזור ללא טיסה בעיראק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
הטלת איסור טיסה מעל המרחב האווירי של מדינת היעד מחייבת סיורים סביב השעון, ולפעמים יירוט או הרס מקדים של צי המטוסים של מדינת היעד.
כמו כן, האמברגו האווירי מקפח למעשה את הריבונות האווירית של חיל האוויר בשטח מדינת היעד ומצריך לפנות מקום לכוחות זרים שיעברו באטמוספירה על חשבון הריבונות של מדינת היעד (נושא רגיש בעיקר במדינות ערביות במזרח התיכון), ובפועל פוגע גם פגיעה כלכלית בחופש התנועה האווירית המסחרית.
בישראל, על פי תקנות הטיס מוגדר אזור אסור לטיסה כמרחב אווירי בעל ממדים מוגדרים, כפי שפורסם בפרסום מידע תעופתי או בנוטאם, שבו טיסת כלי טיס אסורה.
ב-1991, ארצות הברית, בריטניה, צרפת, טורקיה ומדינות אחרות חצצו אזור כורדי-עיראקי בצפון עיראק, על ידי ביסוס "אזור אסור לטיסה", אשר בו מטוסים עיראקים היו אסורים בטיסה באזור זה.
מטרת האזור אסור בטיסה היה למנוע הפצצות אפשריות ומתקפות כימיות כנגד הכורדים בידי המשטר העיראקי של סדאם חוסיין.
המבצעים המקוריים כונו "מבצע אספקת נוחות" ו-"מבצע אספקת נוחות II" ונמשכו לתוך "מבצע מעקב צפוני".