tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם מלון "דה לאמיטי" ("de l'Amitié"), המסגד הגדול של במקו וקתדרלת במקו, מגדל BCEAO הוא אחד משלושת המבנים החשובים והגדולים בבמקו, הנשקפים מרוב חלקי העיר.
סיטה אדמיניסטרציה (Cité Administrative) (מנהלת העיר) הוא קומפלקס של מבנים הממוקם ממערב לקצה הצפוני של גשר המלך פאהד.
המתחם החל להיבנות בשנת 2003 על ידי הנשיא אלפא אומאר קונאר (Alpha Oumar Konaré) בסיוע מימון מממשלת לוב.
הקומפלקס הושלם בשנת 2010 והוא מכיל רבים ממבני משרדי הממשלה.
המוזיאון הלאומי של מאלי הוא מוזיאון ארכאולוגי ואנתרופולוגי, המציג תערוכות קבועות וזמניות על התקופה הפרהיסטורית של מאלי, וכן כלי נגינה, לבוש וחפצים פולחניים הקשורים לקבוצות האתניות השונות של מאלי.
המוזיאון הלאומי החל תחת השלטון הצרפתי בתור המוזיאון הסודאני, חלק מה-IFAN תחת תיאודור מונוד (Théodore Monod).
המוזיאון נפתח ב-14 בפברואר 1953, בהנהלתו של הארכאולוג האוקראיני י.
שומובסקי עבד במוזיאון במשך תשע שנים ואסף כמעט חצי מהמיצגים הקיימים היום.
עם עצמאותה של מאלי בשנת 1960, המוזיאון הסודאני הפך למוזיאון הלאומי של מאלי, עם המטרות החדשות של קידום אחדות לאומית וחגיגת התרבות המסורתית המאלית.
עם זאת, היעדר אמצעים כספיים והיעדר כוח אדם גרמו להידרדרות מסוימת באוספי המוזיאון.
ב-30 במרץ 1956, המוזיאון הלאומי עבר למבנה מלוטש חדש, שנוצר על ידי האדריכל ג'ין לופ פיווין (Jean-Loup Pivin).
מאז בחירתו של הארכאולוג לשעבר, קונאר, לנשיאות מאלי, ב-1996, גדל המימון של המוזיאון במידה ניכרת, ונעשה בין הטובים במערב אפריקה.
המוזיאון מארח לעיתים קרובות חלק ממפגשי הצילום האפריקאיים במסגרת פסטיבל צילום שנערך בבמקו מאז 1994.
בבמקו שוררת טמפרטורה שנתית ממוצעת של 28.2 מעלות צלזיוס ומשקעים שנתיים ממוצעים של 82.6 מ"מ.
טמפרטורות גבוהות נרשמות במרץ, אפריל ומאי, בעוד הטמפרטורות נוחות יותר בין נובמבר לפברואר ונעות מ-26.7 מעלות צלזיוס בנובמבר ל-25.2 מעלות צלזיוס בפברואר.
עונת הגשמים מתרחשת בקיץ, בעיקר בחודשים יולי, אוגוסט וספטמבר.
במחנה היה השבועון של צה"ל, שהופץ לחיילי וקציני צה"ל בשירות חובה, שירות קבע ועובדי צה"ל.
במחנה שימש כעיתון הרשמי של צה"ל ונחשב לשבועון הוותיק בישראל.
בדצמבר 2016 נסגרה מערכת העיתון המוכרת, והעיתון החל להיות מופץ לראשונה כירחון דיגיטלי תחת מדור "במחנה" בדוברות אכ"א.
בדצמבר 2019 הוחלט על סגירתו ואיחודו עם אתר צה"ל.
בינואר 2020, יצא גיליון פרידה מודפס.
באוקטובר 2023, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הוחלט על חידוש הפצת גליונות מודפסים של העיתון.
לאחר שיצאו 21 גיליונות שבועיים, גם מהדורה זו חדלה מלהתפרסם, פרט למספר גיליונות מיוחדים לציון מועדים וחגים.
העיתון יצא לאור לראשונה בדצמבר 1934 כשבועון מחתרתי של סניף "ההגנה" בתל אביב.
עורכו עד 1947 היה אפרים תלמי, וכתבו בו גם נתן אלתרמן, לאה גולדברג, שרגא רובינשטיין וגרשון חנוך.
בסוף 1947 הפך במחנה לביטאון הארצי של "ההגנה", ובפברואר 1948 החל להופיע מודפס (ולא משוכפל כפי שהיה עד אז) ומשה שמיר התמנה לעורכו.
בספטמבר של אותה שנה הפך ל"עיתון חיילי צה"ל".
היקף תפוצתו הגיע לעשרות אלפי עותקים, שנשלחו בחינם אל יחידות צה"ל השונות ואל מנויים מן המגזר הצבאי והפרטי אשר לרובם הייתה זיקה מסוימת לצה"ל (אנשי מילואים, גמלאים, נכי צה"ל וכדומה) תמורת דמי מנוי.
בין השנים 2000–2005 היה העיתון מורכב משני חלקים: חלק חדשותי ובו ידיעות אקטואליות הנוגעות למערכת הביטחון וליחידות צה"ל השונות, וכן מגזין, מוסף הכולל כתבות צבע ארוכות, ראיונות, תצלומים ומדורים קבועים.
את רעיון הפיצול יזם עורך העיתון, רמי קידר.
מינואר 2006 הופיע במחנה בחוברת אחת המונה 68 עמודים וכוללת עמודי חדשות, כתבות ומדורים.
בין כותבי המדורים הקבועים בעיתון נמנים גד שמרון, הכותב בנושא צבאות זרים, האלוף יאיר נוה, אשר כותב בנושא פרשת השבוע, וד"ר אבשלום קור, הכותב בנושא לשון עברית.
נושא עצמאות התכנים של העיתון עולה לדיון פעמים רבות.
במאי 2001 החליט קצין החינוך הראשי, אלעזר שטרן, על סגירת העיתון, עקב "כתבות לא הולמות", בדגש על עמוד שער שהוקדש לכתבה על אל"ם הומוסקסואל.
בסופו של דבר הוצאת העיתון הושבתה למשך שבוע בלבד.
בשנת 2004, לראשונה בתולדות העיתון, מונה למפקדו מי ששירת בעבר כחייל בעיתון, רני רביב.
בספטמבר 2005 הודחו שלושה מחיילי העיתון בשל "מוטיבציית יתר" לאחר שסיקרו פינוי בית עלמין במסגרת תוכנית ההתנתקות, ובינואר 2006 הודיע ראש אכ"א שתוכני העיתון יעברו ביקורת של דובר צה"ל.
בסוף 2007 הודיע דובר צה"ל, תא"ל אבי בניהו, כי הוא מפסיק את הפיקוח על תוכני העיתון.
בפברואר 2012, בעקבות כתבה בגיליון פורים שסיקרה תופעה של חיילים המתלבשים כמלכות דראג, הוחלט להגביר את הפיקוח על עיתון במחנה וכי קצין החינוך הראשי יסקור את העיתון לפני שהוא מודפס ומופץ.
מ-2008 עד 2013 היה מפקדו ועורכו הראשי של במחנה רס"ן יוני שנפלד.
בתפקידו הקודם, שימש שנפלד ככתב הצבאי של "גלי צה"ל".
החל מדצמבר 2013 מילא את תפקיד העורך רס"ן צחי בירן בתפקידו הקודם שימש בירן מפקד אתר צה"ל בחטיבת דובר צה"ל.
ב"במחנה" שירתו כ-50 חיילים, מתוכם כ-20 כתבים, אשר עברו בהצלחה את קורס הכתבים של העיתון, מספר עורכים שהתקדמו מתפקידי כתבות, מספר צלמים, גרפיקאים ואנשי מנהלה.
אחד המדורים הפופולריים של העיתון במחנה היה "תחרות כזבים", ועל המשתתפים הקבועים נמנו: ראובן מרגלית, אברהם בן-עזרא, ראובן גרינברג, יעקב אלמוס, אלי אייל, ראובן פייביש, אמיר אורן, פנינה שרפסקי, איתן צור, נילי ריבק ואחרים.
לימים, ראה אור הספר "תן חיוך" שבו אוסף בדיחות מהמדור תחרות כזבים, בעריכת זאב ענר ובהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
בשנת 2016, 82 שנה לאחר שיצא העיתון בפעם הראשונה, הוחלט באגף כוח האדם בצה"ל לסגור את היחידה שהפיקה את עיתון "במחנה" משיקולים פנימיים-דוברותיים ולא תקציביים או אחרים.
החיילים והחיילות ששירתו ביחידה פוזרו ליחידות שונות - בעיקר לגלי צה"ל ומיעוטם לדובר צה"ל.
האחריות לשימור המותג ופעילותו עברה לדוברות אגף כוח האדם.
גיליונו האחרון של השבועון במתכונתו ההיסטורית התפרסם ב-20 בדצמבר באותה שנה.
הירחון הראשון במתכונתו הנוכחית יצא לראשונה בחודש ינואר 2017, תחת דוברות אכ"א.
עם השלמת המעבר, השינוי המרכזי היה תחילת פרסום העיתון כמגזין "דיגיטלי" אשר מתפרסם באתר צה"ל ונגיש לציבור בפלטפורמות אינטרנטיות המאפשר צפייה בכל זמן ובכל מקום.
נושאי הירחון בשנה הראשונה נקבעו מבעוד מועד.
כך למשל, בחודש הראשון הירחון עסק בנושא לוחמה, ובהמשך בנושאים נוספים: אוכלוסיות ייחודיות, נשים, טכנולוגיה, משרתי קבע, מתגייסים ועוד.
מדור "במחנה" הורכב בתקופה זו מ-10 חיילים אשר מילאו תפקידי עריכה, הפקה, כתיבה וניו מדיה, עליהם פיקד קצין בדרגת סרן, שהיה כפוף לדוברת אכ"א.
שירותי הגרפיקה ניתנו על ידי מעצבת אזרחית.
בעת הקמת המדור באגף כוח האדם, הוחלט שאנשי התוכן אשר יפעילו את העיתון יהיו יוצאי קורס הדוברים של דובר צה"ל ויעברו הכשרה מיוחדת לעיתונאים צבאיים בתום קורס הדוברים.
מתוך כלל השינויים, הוחלט להפסיק את חוזה השכירות בבית מעיא בתל אביב, שם ישבה מערכת "במחנה" במשך עשרות שנים.
במתכונתו האינטרנטית פעל הביטאון בחדר המערכת בבניין המטכ"ל בבסיס הקריה בתל אביב.
בדצמבר 2019 הוחלט על סגירתו של "במחנה" כירחון וכגוף תקשורתי צה"לי והוא הוטמע למעשה עם אתר צה"ל שפועל תחת חטיבת דובר צה"ל.
מהדורה מיוחדת למלחמת חרבות ברזל
באוקטובר 2023, כשבוע אחרי פרוץ מלחמת מלחמת חרבות ברזל הוחלט בחיל החינוך והנוער להפעיל מחדש את "במחנה" במהדורת לחימה.
על בסיס צוות מצומצם של אנשי מילואים, תחת העורך האחרון, צחי בירן, הופקה בתוך שבוע מהדורה ראשונה מזה שבע שנים של העיתון והופצה בעשרות אלפי עותקים לשטחי הכינוס, האימונים ובהמשך גם לאזורי לחימה - זאת מתוך התפישה כי המכשירים הסלולריים נאספים על פי רוב מהחיילים ולכן יש צורך במוצר מודפס.
העיתון הופק והופץ ברמה השבועית לחיילי צה"ל.
בגרסה זו הופקו 21 גיליונות של השבועון, שהופצו בלמעלה מחצי מיליון עותקים והופצו גם כמדיה דיגיטלית באתר האינטרנט של צה"ל.
גם לאחר סיום הפקת גיליונות אלו, שיצאו באופן שבועי, המשיכו לצאת גיליונות של העיתון במועדים וחגים - בפסח הופק גיליון הגדה, וביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וביום השנה לתחילת המלחמה הופקו גיליונות מיוחדים.
במחנה היה יחידה צבאית לכל דבר, חלק מחיל החינוך והנוער.
מערכת "במחנה" שכנה בבית מעיא בתל אביב עד 2016.
מערכת עיתון במחנה הורכבה ברובה מחיילים בשירות חובה המשרתים בתפקידי עורכים, כתבים, ניו מדיה, מנהלה, צלמים וגרפיקאים.
את התפקידים הבכירים יותר מילאו אזרחים עובדי צה"ל, שעבדו קודם לכן במערכות התקשורת מחוץ לצה"ל, וקצין אחד בדרגת סרן, ששימש כסגן המפקד והעורך הראשי.
מפקדי ועורכי במחנה הראשיים לדורותיהם
כתבי העיתון הבולטים לאורך השנים
תושבי יצהר הגישו תביעת דיבה נגד עיתון במחנה, בשל כתבה בעיתון ב-28 בינואר 2005, שבה, לפי התביעה, היו "עיוותים, סילופים, שקרים, והכפשות מכלילות, שהיו ללא כל בסיס".
בכתבה התראיין מאור שושן, שהיה מפקד הפלוגה ביצהר.
לדברי בא כוח התושבים, עורך הדין יעקב מנקין, הכתבה הייתה מגמתית ותכליתה לפגוע בתובעים ובציבור המתנחלים.
הוא הוסיף כי לאחר פרסום ההשמצה בעיתון התנער צה"ל ממפקד הפלוגה, ואלוף פיקוד המרכז יאיר נוה נתן לכך פומבי במכתב תמיכה ועידוד לתושבי יצהר.
בפסק דין של בית משפט השלום נקבע כי לתביעה יש בסיס והצדדים הסכימו כי העיתון יפרסם התנצלות בפני תושבי היישוב.
עמותת 'במעגלי צדק' היא עמותה חברתית שקמה בירושלים בשנת 2004, במטרה להעלות לשיח בחברה הכללית, ובחברה הדתית לאומית בפרט, את הצורך בעיסוק בסוגיות חברתיות-כלכליות.
בשנת תשס"ד, חשו שמולי בינג, חילי טרופר, אפרת דגני ואסף בנר, מקימי עמותת שכן טוב, שכל העיסוק של העמותות הקיימות נוגע רק ל"כיבוי שרפות" ופתרון בעיות מקומיות, בשעה שצריך פתרון כולל לבעיות.
הם טענו כי "לתורת ישראל ולציבור הציוני דתי, יש נקודת מבט ומטען ייחודי בעלי חשיבות רבה לדיון סביב גיבוש המדיניות החברתית כלכלית...יש לעסוק גם בעקרונות היסוד החברתיים, המדיניות והצדק, ולא רק בטוב הלב, החסד והצדקה".
הארבעה פנו לרבנים שונים בציבור הציוני דתי ורבים נענו להם בשמחה.
בעקבות היענות זו הם החלו את פעילות העמותה בהוצאת הגיליון הראשון של כתב העת מעגלי צדק שהופץ תחת הכותרת "להעשיר את השיח הדתי" ובו כתבו, בין השאר, הרבנים יובל שרלו, רא"ם הכהן, אבי גיסר ויעקב אריאל ופרופ' אביעד הכהן.
"איה קולה המוסרי חברתי של המסורת היהודית?
האמנם ייתכן שלדת ישראל ולתורת חיים אין מה לומר בנושאים דוגמת הסדרי פנסיה, תנאים סוציאליים, זכויות העובד...
פירושה של "תורת חיים", שנותנת היא דעתה לא רק למצוות שבין אדם למקום...
אלא גם לחובות וזכויות שבין אדם לחברו ולחברתו: חובות האדם וזכויותיו, צדק סוציאלי..."
בהמשך, הם קיימו עצרת "קריאה וזעקה לתיקון החברה בישראל" בכיכר ספרא בירושלים, שנערכה בי"ז בתמוז תשס"ד.
בעקבות הצלחת הכנס מתקיימים מאז כנסים פעמיים בכל שנה - בי"ז בתמוז ובי' טבת.
הכנסים נערכו בהתחלה בירושלים, מאוחר יותר גם בתל אביב ובי"ז בתמוז תשס"ח התקיים כנס בשדרות.
בהמשך צירפו אנשי העמותה פעילים חברתיים ואנשי רוח חילוניים במטרה לקדם את הדיון על הנושאים החברתיים בציבור הדתי והכללי.
בעקבות הכנס הראשון בי"ז בתמוז, החלה העמותה בפרויקט "התו החברתי" שהופעל תחילה בירושלים ומוסדות הקיבוץ הדתי בלבד, אך עם הזמן התרחב גם למקומות נוספים בארץ.
בהמשך החלה העמותה בפעילויות חינוכיות, יזמה את "התו החינוכי" ומאבק למען עובדי קבלן.
בשנת 2015 עברה חלק מפעילות העמותה לעבוד תחת עמותת "2B-Friendly" ופיתחה תו חברתי-סביבתי חדש לעידוד צרכנות ערכית.
לאחר מספר שנים בהם העמותה חדלה מפעילותה, בשנת 2020 היא הוקמה מחדש על ידי קבוצת פעילים חברתיים מירושלים תחת השם "מעגלי צדק".
לטענת המקימים, פעילותה של העמותה חודשה מתוך "הבנה שסדר היום הציבורי בישראל הולך ומתרחק מערכים של צדק חברתי ומהעיסוק בהם" וכי לעולם התוכן היהודי יש חלק חשוב בעיצוב תפיסת עולם חלופית.
הוצאת כתב העת "במעגלי צדק"
החל מניסן ה'תשס"ד, עמותת "מעגלי צדק" מוציאה כתב עת שמטרתו לעסוק בנושאים החברתיים מנקודת המבט התורנית.
בכתב העת כתבו וכותבים רבים מהרבנים הידועים בציונות הדתית והוא מעורר דיון ער סביב הנושאים הללו.
כתב העת הקדיש גליונות מיוחדים לעיסוק בנושאי הסחר בנשים ועובדי קבלן.
בראשית הדרך, יצא כתב העת יצא לאור בתמיכת מרכז "מוזאיקה" לחקר דת, חברה ומדינה בראשות פרופ' אביעד הכהן שהיה שותף פעיל ב"מעגלי צדק" בפעילות "מעגלי צדק" בשנותיה הראשונות.
לעיקר פרסומה זכתה העמותה בזכות יוזמתה להקניית 'תו תקן חברתי', הניתן בדומה לתעודת הכשרות, לבעלי עסק אשר התחייבו לשמור על כללים של העסקה נאותה, אי פגיעה בזכויות העובדים, ונגישות לאנשים עם מוגבלויות.
כיום התו מוצע לבתי קפה ומסעדות, ולאולמות אירועים, אך בעתיד יוצע לבעלי עסקים בכל רחבי הארץ.
עד היום זכו מאות בתי עסק בתו התקן.
על התמיכה ברעיון התו החברתי חתמו עשרות רבנים כגון הרב אהרון ליכטנשטיין, הרב יעקב אריאל, הרב שלמה אבינר, הרב יובל שרלו, הרב שג"ר, הרב יואל בן נון, הרב אבי גיסר, הרב מרדכי אלון, הרב שי פירון ורבים נוספים.
כמו כן חתמו גם אנשי רוח נוספים מכל חלקי החברה הישראלית, ביניהם ד"ר גדי טאוב, תמי מולד חיו, פרופ' נסים קלדרון, מוקי צור ואחרים.
התו החברתי הוא תו איכות ערכי המבטיח כי בעסק המחזיק בו נשמרות זכויות העובדים וישנה גישה לאנשים עם מוגבלות.
התו ניתן ללא תשלום לבית קפה ולמסעדות המתחייבות לעמוד בקריטריונים חברתיים בסיסיים ולאפשר לפעילי התו החברתי לקיים בהן ביקורת תקופתית.
התו החברתי מאפשר לציבור להיות שותף בשינוי חברתי ובחיזוק השמירה על כבוד האדם.
חברי העמותה מאמינים ברעיון שלפיו על הציבור מוטלת האחריות לוודא כי בכל מקום בילוי או קניות יישמרו עקרונות היושר וצדק הבסיסיים.
כמו כן, מתחייב בעל המקום לאפשר נגישות לבעלי מוגבלויות כך שיוכלו לבוא בשעריו בבטחה, ללא שייפגע כבודם".
התו החברתי קיים בהצלחה גדולה כבר בירושלים, תל אביב ובאר שבע והתחיל בכפר סבא.
בפעם הראשונה הפצת תוכן התו בקרב תושבי העיר נעשית בעידוד, תמיכה ומימון של העירייה המקומית ובראשה יהודה בן חמו.
במהלך פגישה בין פעילי התו לבין ראשי העיר אמר ראש העיר כי הוא תומך ומעודד קניה במקומות אשר מחזיקים את התו.
בסך הכול יש מעל 300 בתי עסק אשר מחזיקים את התו החברתי
העמותה פועלת רבות לתיקון עוולות הנגרמות למועסקים בחברות קבלן.
"מעגלי צדק" שמה לה למטרה לקדם עשייה חברתית אקטיביסטית.
העמותה לא מסתפקת בהעלאת מודעות לזכויות ולחוק, כי אם היא שואפת ליצור תקדימים משפטיים ומעשיים לשינוי המציאות הקשה של שוק העבודה בישראל בכלל ועובדי קבלן בפרט.
"מעגלי צדק" הקימה בשנת 2012 קבוצות נוער ברחבי ירושלים.
ב-2013 גם הקימה באזור הצפון קבוצה של מתנדבים מטעם המכינות הקדם צבאיות.
העמותה עורכת כנסים וימי עיון בנושאים של יהדות וחברה.
בשנת תשס"ט העמותה הוציאה הגדה לפסח ברוח המסרים של העמותה.
הגברת המודעות והכוונה לפעילות כנגד סחר בנשים והעסקת עובדי קבלן.
הגברת המודעות ופעילות להגברת הנגישות לנכים בישראל.
פעילויות מחאה כנגד מוסדות ואירועים שאינם נגישים לבעלי מוגבלויות.
כלפי קמפיין "התו החברתי" של העמותה נטען שהיא מציבה דרישות סף נמוכות מדי שאינן כוללות את קיומו של כוח-עבודה מאוגד שהוא, לשיטת המבקרים, תנאי לשיפור המצב.
כנגד העמותה הושמעה בעבר ביקורת שהיא מערבבת בין "חסד" שהוא מצווה על היחיד אך איננו ניתן לחיוב, ובין "צדק" שהוא חיוב שניתן להוציא בדין.
המבקרים טענו שהגם שחלק מפעילויות העמותה חיוביות בחלקן הם באים לדרוש מהמדינה פעילויות סוציאליסטיות ללא עיגון בתורה ואף נגד התורה.
נדב שנרב טען שהפעילות של תנועת "במעגלי צדק" משתמשת ברטוריקה של "פערים" העוסקת בסיפוק "קנאת הקנאי", בניגוד לתורה העוסקת בדאגה לצורכי החלש.
בכך, טוען שנרב, העמותה דוחפת את היהדות אל מחוזות שוליים בחברה.
לטענת המקימים, הם חידשו את פעילות העמותה מתוך "הבנה שסדר היום הציבורי בישראל הולך ומתרחק מערכים של צדק חברתי ומהעיסוק בהם" וכי לעולם התוכן היהודי יש חלק חשוב בעיצוב תפיסת עולם חלופית.
העמותה עוסקת בתחום המנהיגות והקהילה והיא מפעילה את תוכנית המנהיגות לסטודנטים "ערבות", את תוכנית המנהיגות החברתית לנוער "נאמני צדק" ואת תוכנית הכתיבה וההגות "דורשי צדק".
בנוסף לכך העמותה מקיימת אירועים הפתוחים לקהל הרחב בנושאים הקשורים ליהדות ולצדק חברתי סביב מעגל השנה היהודי.
העמותה כיום מובילה מאבק בתאונות העבודה בישראל והיא מקיימת הפגנות, אירועי זיכרון ומחאה וקמפיינים קהילתיים לצד פרסום ניירות עמדה ומדיניות בנושא.
במסגרת מאבק זה, חברי העמותה יסדו את טקס הזיכרון השנתי להרוגים בתאונות עבודה, אשר מתקיים בסוף השנה האזרחית בשיתוף פעילים חברתים, אנשי ציבור ומשפחות ההרוגים.
פעילות ציבורית נוספת שהעמותה מובילה היא המיזם "נגישות למקום" שמטרתו להעלות את המודעות לצורך בהנגשה ובשילוב של בעלי מוגבלויות ומתמודדי נפש בבתי כנסת ובמוסדות תורניים נוספים.
בַּמְיָה (שם מדעי: Abelmoschus esculentus, אבלמוסקוס נאכל) היא צמח מאכל בסוג אבלמוסקוס (.Abelmoschus Medik), שמשויכים אליה 16 מינים ממשפחת החֶלמיתיים.
במיה היא צמח חד-שנתי, המגיע לגובה שני מטרים.
תרמילי הבמיה מאורכים ובשרניים, באורך של כ-15–20 ס"מ, בעלי חתך מחומש ומרקם מחוספס, ובתוכם מצוי ריר טבעי.
בין הזנים הנפוצים נמנים במיה ירוקה ובמיה אדומה.
הבמיה בעלת פרח צהוב הפורח רק יום אחד ולאחר מכן מתפתח פרי הבמיה מתחתיו.
קיימת מחלוקת בין בוטנאים לגבי מקור הצמח.
קבוצה אחת טוענת שמקורו מדרום אסיה בטענה כי שם נמצאים צמחים אחרים הנחשבים לאבות הפילוגנטיים של הצמח.
קבוצה אחרת טוענת שהמגוון הגנטי של צמח הבמיה גדול באופן משמעותי באזור צפון-מזרח אפריקה (בעיקר אתיופיה של ימינו) ומוצאו שם.
הבמיה נפוצה באזורים טרופיים וסובטרופיים ברחבי העולם, ומתאימה במיוחד לאקלים חם ולח.
במשך שנים רבות הבַּמְיָה (okra) שויכה לסוג היביסקוס, שמה המדעי היה Hibiscus esculentus, והייתה שם נרדף לשם המדעי: Abelmoschus esculentus.
השם הופיע כך הן במילון צמחי ארץ ישראל משנת 1930 והן במילון מטבח (כלכלת בית) משנת 1946.
יתר על כן, באנציקלופדיה העברית השם במיה ניתן לסוג היביסקוס במילים אלה: .
שיוכה של הבמיה לסוג היביסקוס ממשיך גם במגדיר לצמחי התרבות בישראל וגם בכרך 12 באנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל".
הבמיה ידועה בשמות שונים ברחבי העולם.
באנגלית היא מכונה Lady's fingers, בהודו ובדרום מזרח אסיה Bhindi, בדרום ארצות הברית Gumbo, ובמזרח התיכון Bamia או Bamya.
בפורטוגל ובאנגולה היא נקראת Quiabo, בצרפת Gombo, וביפן Okura.
שם הסוג המדעי של הבמיה Abelmoschus הוא מן הערבית أَبُو المِسْك (אבו אל-מִסְכּ, "אבי המושק").
השם נלקח משמו של הצמח Abelmoschus moschatus (אבלמוסקוס המושק), שזרעיו משמשים בתעשיית הבשמים משום ניחוח המושק שלהם.
שם המין esculentus הוא מלטינית ומשמעותו: טעים מאוד, ראוי למאכל, נאכל.
הבמיה נחשבת לאחד הגידולים העתיקים בעולם, והאזכור הכתוב הראשון שלה מופיע במצרים בשנת 1216 לספירה.
אולם יש עדויות מוקדמות יותר לקיומה באתיופיה, שם נמצאו תנאים מתאימים להתפתחותה, וכן דעות המייחסות את מקורה להודו.
בהמשך התפשט הגידול סביב אגן הים התיכון.
עדויות היסטוריות אחרות מתייחסות גם לגידול במצרים העתיקה ובאתיופיה-סודאן.
בנוסף, תועדה נוכחותה בברזיל כבר בשנת 1658 ובברבדוס בשנת 1750, ומשם עשתה דרכה לדרום ארצות הברית.
הבמיה הגיעה למושבות האמריקאיות בתחילת המאה ה־18, כאשר יש המייחסים את הבאתה לעבדים שהובאו מאפריקה, ואחרים למתיישבים צרפתים בלואיזיאנה.
יש הסבורים כי בעלי העבדים סיפקו אותה כמזון זול, ואחרים מציינים כי העבדים עצמם הביאו זרעים עמם בתקופת השעבוד.
תומאס ג'פרסון ציין את הבמיה ביומני הגן שלו כבר בשנת 1748, וב־1781 דווחה נוכחותה גם בפילדלפיה.
משנת 1800 ואילך נזכרת הבמיה לעיתים קרובות בכתבי גננים בארצות הברית.
במהלך המאה ה־19 הלכה והתרחבה הפופולריות שלה בארצות הברית, נרשמו אזכורים רבים שלה בספרות חקלאית.
במאה ה־20 הפכה לרכיב מרכזי במטבחי soul food ובתבשילים קריאוליים כגון גמבו.
בעיקר בדרום ארצות הברית היא התקבעה כסמל קולינרי־תרבותי של קהילות אפרו־אמריקאיות.
תרמילי הבמיה מכילים מגוון ויטמינים ומינרלים חיוניים, בהם ויטמין C, חומצה פולית, סידן, אשלגן, ברזל, מגנזיום, נחושת, זרחן ואבץ.
זרעי הבמיה עשירים בחומצות שומן בלתי רוויות, בעיקר חומצה לינולאית, וכן בוויטמין E (אלפא־טוקופרול).
הזרעים מהווים כ־17% מתרמילי הבמיה, ועשירים יותר בפנולים לעומת הקליפה.
הם מכילים בעיקר אוליגומריים של קטכינים ונגזרות פלבנולים, ואילו הקליפה מכילה בעיקר נגזרות של חומצה הידרוקסיצינאמית וקוורצטין.
הבמיה מהווה מקור עשיר לסיבים תזונתיים, עם תכולת שומן נמוכה ותכולת חלבון גבוהה יחסית לירקות אחרים.
תרמילי הבמיה נאכלים טריים או מבושלים, ומשולבים במרקים, סלטים ותבשילים, ולצדם גם הזרעים והעלים משמשים למאכל.
הריר הטבעי של הבמיה משמש במרקים ותבשילים כחומר מסמיך.
מעבר לשימושים אלה, שורשי הבמיה וגבעוליה משמשים בתהליך צלילת מיץ קני סוכר, שממנו מיוצר גור (סוכר חום מסורתי).
קמח זרעי הבמיה משמש במדינות כמו מצרים להשלמת קמח תירס, במטרה לשפר את איכות הבצק.
זרעי הבמיה עשירים בשומן ובחלבון, ונבחנים כמקור צמחי חלופי שיכול להשתלב בתעשיית המזון לבני אדם ובמזון לבעלי חיים.
בנוסף, אפשר לקלות את זרעי הבמיה, לטחון אותם, ולהשתמש בהם כתחליף טבעי לקפה נטול קפאין.
כמו כן, ריר הבמיה יכול לשמש כתחליף חלקי לשומן בגלידה מבלי לשנות את המאפיינים הפיזיקליים והחושיים של המוצר.
תכונה זו עשויה לשפר את האיכות התזונתית של מוצר מזון זה ולאפשר לכלול גלידות בתפריטים דלי שומן.
ברפואה המסורתית השתמשו בצמח לטיפול בתולעים, בדיזנטריה, בדלקות שונות ובגירויים במערכת העיכול והכליות.
הריר המופק מתרמילי הבמיה מנוצל בתעשיית המזון והפרמצבטיקה בזכות תכונותיו הריאולוגיות ויכולתו לשמש כחומר מייצב, מסמיך ומצפה, וכן כמרכיב בשחרור מבוקר של תרופות.
הוא משמש בייצור בתחליבים, מוצרי חלב, רטבים, ממתקים ותחליפי שומן, וכן כחומר גלם לפיתוח סרטים אכילים ואריזות מתכלות.
תכונותיו הביוקומפטיביליות, אי הרעילות, הזמינות הגבוהה והעלות הנמוכה הופכות אותו לאלטרנטיבה טבעית לחומרים סינתטיים.
בנוסף, הפקטין המצוי בבמיה, פוליסכריד טבעי המצוי בדפנות התאים, משמש לשיפור מרקם במוצרי מזון ותוספים באמצעות הגברת צמיגות וייצוב תערובות.
מעבר לתעשיית המזון, ריר הבמיה נבדק בהצלחה גם כקואגולנט טבעי וזול לטיפול בשפכי תעשיית הטקסטיל, ונחשב פתרון ידידותי לסביבה.
במחקרי מעבדה ובמודלים של בעלי חיים נמצאו לבמיה השפעות שונות, ובהן סיוע בהפחתת רמות הסוכר בדם, פעילות אנטי־מיקרוביאלית, הגנה מפני כיבי קיבה ופעילות שעשויה לעכב התפתחות תאים סרטניים.
השפעות אלו מקושרות לתכולת הסיבים ולתרכובות הפעילות שבצמח.
הסיבים והריר שבתוך התרמילים מאטים את ספיגת הפחמימות, מגבירים את תחושת השובע ומפחיתים הצטברות של רקמות שומן.
לריר יש גם יכולת לקשור כולסטרול וחומצות מרה, ובכך לתרום לשיפור פרופיל השומנים בדם.
פוליסכרידים שהופקו מתרמילי הבמיה הראו יכולת להפחית נזק חמצוני ותהליכים דלקתיים, ובכך עשויים לתרום לשמירה על תפקוד תקין של תאים וכלי דם.
נוסף על כך, הבמיה מכילה פוליפנולים ופלבנואידים, שנמצאו כרכיבים פעילים בעלי פעילות נוגדת חמצון ונוגדת עייפות..
הריר מסייע בשימור חיידקים פרוביוטיים בתהליכי עיבוד מזון, ובכך שומר על חיותם.
במחקרים פרה־קליניים בבעלי חיים נמצא כי פוליסכרידים מבמיה הפחיתו את רמות הזרחון של חלבון Tau, חלבון הקשור בהתפתחות מחלת אלצהיימר, ושיפרו מדדים קוגניטיביים כגון זיכרון ולמידה.
עם זאת, ממצאים אלה טרם אומתו במחקרים קליניים בבני אדם.
הבמיה משגשגת באזורים טרופיים ובאזורים בעלי אקלים חם.
התנאים האופטימליים לצמיחה הם 25–35 מעלות צלזיוס, והיא רגישה לקור, כאשר הטמפרטורה המינימלית לנביטה היא כ-17 מעלות צלזיוס.
הקרקע המועדפת היא לוימית־חולית או לוימית־חרסיתית, מנוקזת היטב ובעלת pH נייטרלי עד מעט חומצי (6.0–6.8).
הגידול דורש השקיה סדירה, במיוחד בתקופות יובש, אך יש להימנע מעודפי מים העלולים לגרום לפגיעה בשורשים.
בנוסף, צפיפות הצמחים משפיעה על התפתחותם, והמרחק המקובל בין שתילים הוא כ־50×40 ס"מ.
משך הזמן מהנביטה ועד הקטיף הראשון נע בין 40 ל־65 יום, בהתאם לזן ולעונת הגידול.
קטיף התרמילים הצעירים נעשה בתדירות גבוהה (כל יומיים־שלושה) כדי לשמור על רכות ואיכותם ולעודד פריחה רציפה.
הבמיה רגישה למחלות פטרייתיות כמו קימחון, וכן לנגיפים ובהם Okra Yellow Vein Mosaic Virus (נגיף פסיפס העורקים הצהובים בבמיה) ו־Okra Enation Leaf Curl Virus (נגיף עיוות וגלגול העלים בבמיה).
נגיפים אלה עלולים לגרום להצהבת עלים, לעיכוב בצימוח ולפגיעה ניכרת ביבול.
בין המזיקים הנפוצים ניתן למנות כנימות, זבוב לבן ותריפסאים, הניזונים ממוהל הצמח ועלולים להעביר מחלות נגיפיות.
שיטות ההתמודדות כוללות שימוש בזנים עמידים, הדברה ביולוגית, ויישום מדוד של חומרי הדברה כימיים בהתאם לצורך.
היקף הייצור העולמי של במיה מוערך בכ-6 מיליון טון בשנה.
הודו היא המובילה בייצור, עם כ-6,094.9 אלף טון המגודלים בשטח של כ-509 אלף הקטאר.
בפקיסטן, שטח הגידול מגיע ל־15,081 הקטאר עם תפוקה שנתית של כ־114,657 טון.
בברזיל, ייצור הבמיה מסתכם ב-111,967 טון, המתקבלים מ-43,341 משקים חקלאיים, בעיקר בצפון מזרח ובדרום מזרח המדינה.
מעבר לכך, הבמיה מגודלת בהיקפים נרחבים גם ביפן, טורקיה, איראן, מערב אפריקה, יוגוסלביה, בנגלדש, אפגניסטן, מיאנמר, מלזיה, תאילנד, אתיופיה, קפריסין ודרום ארצות הברית.
בִּמקוֹם – מתכננים למען זכויות תכנון היא עמותה שהוקמה ב-1999 על ידי מתכננים ואדריכלים, במטרה לחזק את הקשר בין מערכות התכנון לזכויות האדם.
העמותה פועלת בכלים מחקריים ומקצועיים כדי לקדם שוויון זכויות וצדק חברתי בתחומי התכנון, הפיתוח והקצאת משאבי קרקע, ומסייעת לקהילות המצויות בנחיתות מקצועית, כלכלית או אזרחית בכל הנוגע למימוש זכויותיהן בשדה התכנון.
'במקום' פעילה בכל רחבי הארץ ומייצגת בעמדתה אינטרס ציבורי למען שקיפות בהליכי התכנון והקצאת משאבים הוגנת ושוויונית בתחומי התכנון והפיתוח.
הפעילות של עמותת במקום מתבצעת בארבעה ערוצים עיקריים: פעילות תכנונית-קהילתית, מחקר, סינגור מול מקבלי החלטות ופעילות ציבורית.
הפעילות התכנונית-קהילתית כוללת ייעוץ מקצועי לקהילות בנושא מימוש שוויון זכויות ושוויון הזדמנויות בתהליכי התכנון, השתתפות ומעורבות בהליכי התכנון, הגשת חוות דעת תכנוניות או אנתרופולוגיות למוסדות התכנון ולבתי משפט, וסיוע בהגשת התנגדויות תכנוניות או עתירות לבג"ץ.
במקביל, עורכת העמותה מחקרים ומפרסמת דוחות וניירות עמדה בנושא זכויות תכנון וחברה בקואליציות של ארגוני חברה, סביבה וזכויות אדם במטרה לקדם מטרות משותפות.
חלק מהפרויקטים של הארגון מבוצעים בשיתוף עם ארגונים אחרים כדוגמת האגודה לזכויות האזרח.
בין השאר הוגשו עתירות נגד הארכת כביש 6 עד לצומת הנגב בדרום, בשל פגיעה בהתיישבות הבדואית, נגד תוכנית להקמת חוות בודדים בדרום בשל פגיעה בהתיישבות הבדואית ופגמים בהליך התכנון ונגד רפורמת הממשלה בהליכי תכנון ובנייה בשנת 2010. שלוש עתירות אלו נדחו על ידי בג"ץ.
עתירה של הארגון נגד עבודות שביצעה עיריית ירושלים בסילואן ללא היתר בנייה כדין נתקבלה בחלקה.
בתחום החקיקה, פעלה במקום לתיקון הרפורמה בתכנון ובנייה, בטענה שהחוק המוצע יפגע באוכלוסיות מוחלשות וכן פעלה בנושא תמ"א 38 - בטענה שהיא איננה מציעה מענה מספק ליישובי הפריפריה ולאזורים שאינם אזורי ביקוש.
כפרים בדואים לא מוכרים בנגב: נכון לשנת 2012, כ-180,000 אזרחים בדווים חיים בנגב, כמחציתם מתגוררים ב-46 כפרים, מהם כ־35 כפרים לא מוכרים.
בשנת 2011, פורסמה על ידי במקום והמועצה לכפרים הלא מוכרים תוכנית אב אלטרנטיבית, שהוכנה על ידם, המציעה עקרונות תכנוניים שיאפשרו הסדרה של הכפרים הבדואים, תוך הכרה ברובם המכריע.
התוכנית אומצה על ידי הקהילה הבדואית כמענה לתוכנית פראוור הממשלתית.
פעילות בנושא תכנון ביישובים ערביים בישראל: במקום פועלת לקידום תוכניות מתאר עבור יישובים ערביים במרכז הארץ ובצפונה, תוך התייחסות לצרכיהם ולמצבם התכנוני הייחודי.
דיור בר השגה: עמותת במקום חברה בקואליציה לקידום דיור בר השגה.
הקואליציה מונה גופים חברתיים ואקדמיים, העוסקים בקידום זכויות האדם בתחום המשפט והתכנון, בליווי אנשי מקצוע.
בשנת 2012, במסגרת הקואליציה, הגישה במקום התנגדויות לתוכניות וד"ל שאינן כוללות דיור בהישג יד בקריית גת, עפולה, וירושלים.
ירושלים המזרחית: על פי הערכות, בירושלים המזרחית קיימים כ-20,000 בתים שנבנו ללא היתר.
לטענת במקום, בנייה ללא היתר היא תולדה של כשלים מובנים במערכת התכנון בעיר.
בשנת 2004 סייעה במקום להכנת תוכנית מתאר לשכונת עיסאוויה בשיתוף עם תושבי השכונה ובתיאום עם גורמי התכנון בעיר.
במסגרת הליך התכנון הושגו הסכמות בין התושבים ובין נציגי רשות הטבע והגנים, אשר קידמה במקביל את הקמת הגן הלאומי 'מורדות הר הצופים', תוך חפיפה חלקית לשטח תוכנית המתאר לשכונה.
בנובמבר 2011 הפקידה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של ירושלים תוכנית עבור הגן הלאומי, תוכנית אשר סותרת את ההסכמות שהגיעו אליהן התושבים ורשות הטבע והגנים, בנוגע לשטח הפיתוח היחידי לשכונה.
נכון לדצמבר 2012, התוכנית נמצאת בהליכי תכנון והביאה להתנגדות של ארגוני זכויות אדם, ארגוני שמאל ותושבי הכפרים הסמוכים.
פעילות בשטח C: על פי הערכות, כ-150,000 תושבים פלסטינים חיים בשטח c, באזור המצוי תחת אחריות מלאה של רשויות התכנון הישראליות, באמצעות המנהל האזרחי.
עמותת במקום מסייעת לקהילות פלסטיניות במגע עם רשויות התכנון ובהגנה על זכויותיהם בכל הנוגע לדיור, תשתיות ושירותים, קרקע לפיתוח בהווה ובעתיד וגישה למקורות פרנסה.
מתקני הכליאה למבקשי מקלט בנגב: בשנים 2011 ו-2012, הגישה במקום שתי השגות נגד תוכניות להקמת מתקני הכליאה בנגב וכן עתירה לבג"ץ.
בהשגות הוגשו נגד פגמים בהליכי התכנון וההקמה של מתקני הכליאה למבקשי מקלט בנגב ונגד תנאי המחיה הבלתי סבירים הצפויים בהם.
פעילות במהלך מבצע עופרת יצוקה
'במקום' היה שותף לעתירה של שורת ארגונים ישראליים בדרישה לדאגה לפינוי פצועים פלסטיניים ולאספקת חשמל לרצועת עזה.
בנוסף, פרסמה העמותה עצומה "נגד הפגיעה הקשה בתשתיות בעזה", בטענה שמדובר בענישה קולקטיבית אשר תפגע "באפשרות לשיקום מערכת היחסים בינינו לבין שכנינו הפלסטינים".
העמותה הייתה שותפה למכתב שנשלח ליועץ המשפטי לממשלה, לראש הממשלה ולשר הביטחון ב-4 בינואר 2009, בו שורה של ארגונים קראו לפתיחת חקירה פלילית לנוכח פגיעה באזרחים במהלך המבצע באופן המפר לטענתם את כללי המשפט הבינלאומי.
עמותת במקום מפרסמת לאורך השנים דוחות, מחקרים וניירות עמדה העוסקים בהיבטים תכנוניים, משפטיים וחברתיים של מדיניות הקרקע והתכנון בישראל ובשטחים שבשליטתה.
בין פרסומיה הבולטים נמנה הדוח „בנייה במלכודת התכנון" (2014), העוסק במדיניות התכנון והבנייה בשכונות הפלסטיניות בירושלים המזרחית ומצביע על מחסור בתוכניות מאושרות, חסמים בהוצאת היתרי בנייה ופערים בפיתוח תשתיות ומוסדות ציבור, אשר מובילים לבנייה ללא היתר ולהעמקת אי־השוויון המרחבי בעיר.
דוח נוסף, „התחדשות עירונית – היבטים חברתיים בתכנון", עוסק בתהליכי התחדשות עירונית בישראל ובוחן את השלכותיהם החברתיות, תוך ביקורת על התמקדות בשיקולים כלכליים ועל הסיכון להדרה וג'נטריפיקציה של אוכלוסיות מוחלשות, ומציע כלים לשילוב שיקולים חברתיים ושיתוף ציבור בהליכי תכנון.
בדוח „תמ"א 38: מענה אמיתי או פתרון מדומה?" (2011) נבחנת תכנית המתאר הארצית לחיזוק מבנים מפני רעידות אדמה, תוך טענה כי יישומה בפועל מונע בעיקר משיקולים כלכליים, מתרכז באזורי ביקוש ואינו מספק מענה רחב לבעיות הבטיחות והצרכים החברתיים של כלל האוכלוסייה.
בנוסף פרסמה העמותה נייר עמדה בנושא חיבור לתשתיות והקמה של מבני ציבור במאחזים בתהליכי הסדרה, שבו נמתחת ביקורת על מדיניות המאפשרת חיבור מאחזים לתשתיות והקמת מבני ציבור בטרם הושלמו הליכי תכנון והסדרה, בטענה כי מדיניות זו חורגת מהדין הקיים ומעמיקה אפליה תכנונית.
יו"ר הוועד המנהל של עמותת 'במקום' הוא ד"ר חן משגב.
מאז מרץ 2022 מנהולת העמותה על ידי מנכ"ליות שותפות, אפרת כהן-בר וקוני הקברט.
הן החליפו את רדובניץ שכינה בתפקיד מאז שנת 2014. קודמתה בתפקיד הייתה ד"ר דליה דרומי, שהחליפה בשנת 2006 את עו"ד אסתר סיון, המנכ"לית הראשונה של "במקום".
בשנת 2016 הועסקו בעמותה 24 עובדים.
סך ההכנסות בשנת 2015 עמד על כ-4.8 מיליון ש"ח.
המימון לפעילות העמותה מגיע מתרומות של האיחוד האירופי, מדינות אירופאיות שונות וקרנות סיוע, בהם הקרן החדשה לישראל, קרן מוריה וקרן בלאושטיין.
במצולות הים עם דלפי/דלפי וחבריו (בספרדית: Delfy y Sus Amigos, "דלפי וחבריו") היא סדרת אנימציה ספרדית.
הסדרה בת 52 הפרקים (בגרסה הספרדית המקורית היו 91 פרקים) הופקה במקור לטלוויזיה ב-1992.
הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית ב-1994.
את שיר הפתיחה והסיום העברי של הסדרה ביצעה חני נחמיאס.
הסדרה מתמקדת בדלפי הדולפין וחבריו ובהרפתקאותיהם ברחבי הים כאשר בכל פרק הם נאלצים להגן על הסביבה המימית שלהם מפני מזימותיו של נשר חמדן בשם מירשוע והעוזר שלו בוינג הקנגורו וקבוצת כרישים.
דלפי (Delfy) – דולפין חכם ואמיץ.
דולפינה (Chees) – החברה של דלפי.
פני צפרדע (Froggy) – דג ירוק דמוי צפרדע ומכאן שמו.
חברו הטוב ביותר של דלפי.
רב חובל מירשוע (Captain Vinager) – נשר חמדן.
בוינג (Boing) – קנגורו טיפש.
כרישי (Sharky) – כריש-שודד ים ושכיר חרב של מירשוע.
כרישון (Sharko) – ידידו של כרישי שמבין שדלפי יגבר עליו ומנסה לשמור מרחק ממזימותיו של כרישי ולהזהיר אותו.
הוא מיואש מהאפשרות לטרוף דגים ואוכל פצפוצי תירס.
במחנה גדנע היה כתב עת לנוער של פיקוד הגדנ"ע.
יצא לאור מלפני קום המדינה ובהמשך בהוצאת משרד הביטחון ועד תחילת שנות ה-90, עת הוחלט על צמצום מספר הביטאונים הצבאיים.
בגלגוליו הראשונים נקרא: "עלומים", "ניב עלומים" ו"במחנה עלומים".
עיתון נוסף שהחל לצאת במקביל בשנות החמישים, "במחנה גדנ"ע למתערה", פנה במיוחד אל הנוער העולה וקישר בין תושבי מחנות העולים והמעברות ל"ישראל הוותיקה".
בהמשך שינה את שמו ל"באהלי גדנ"ע" וביולי 1959 אוחד עם ב"מחנה גדנ"ע".
בני נוער הוזמנו להשתתף בכתיבה והקבועים שבין הכותבים הצעירים זכו למעמד של כתבים צעירים (כ"צים).
אסתר ברזל ניהלה את הכתבים צעירים, וסייעו בידה גם יורם טרה לב ואביטל מוסנזון.
עם הכתבים הצעירים של כתב העת נמנו אברהם בן-עזרא, הגר שפר, פנחס גייסטמן, דן אלמגור, דן לאור, גפי אמיר, גולן יוכפז, גיא בכור, מנחם בן, עמנואל רוזן ואמיר גבע.
אחד המדורים הפופולריים של במחנה גדנ"ע היה "קלשון" - אסופת בדיחות בעריכת יהושע (יוש) הלוי, בהשתתפות קבועה של הכותבים אברהם בן-עזרא, עלי מוהר, פנחס גייסטמן, פנינה שרפסקי ואחרים.
עם עורכיו וכתביו של ב"מחנה גדנ"ע" נמנו: מרדכי נאור (עורך בשנים 1971-1962), זאב ענר, יורם טהרלב, יוסי גמזו ויהודה אטלס (סגן עורך בשנים 1961–1966), עלי מוהר, אמיר חצרוני, אהד זמורה (מזכיר המערכת בראשית שנות ה-50), דן אלמגור, רחל חלפי, ירמיהו יובל, זאב סגל, יורם דינשטיין, יוסי שריד.
"בַּמַּעֲלֶה" היה עיתון תנועת הנוער העובד.
ההחלטה על יסודו נתקבלה במועצת התנועה בירושלים בה' באב תרפ"ה והוא נוסד בשנת תרפ"ו-1925. בשנת 1959, עם איחוד התנועות, הפך לעיתון הנוער העובד והלומד.
בתחילה יצא כדו-שבועון אולם בשנות השבעים הפך לירחון.
עקב קשיים כספיים הוא פסק מלהופיע בין השנים 1975–1978, ולאחר מכן פעל עד שנת 1996.
העיתון היה אחד מעיתוני הנוער העבריים הראשונים, וייחודיותו בכך שהוא נכתב ברובו על ידי בני הנוער עצמם, נערך ונמכר על ידי בני הנוער.
העיתון שימש ככלי חינוכי חשוב של תנועת הנוער העובד, להפצת ערכיה בקרב בני הנוער, ואף כיצירה מקורית של הנוער עצמו.
העיתון שנכתב על ידי חניכים ממגוון החטיבות ואופני הפעילות של התנועה גם שימש ככלי מאחד בתנועה לבני נוער מרקעים שונים, מן העיר המושב והקיבוץ.
תפקיד נוסף שנטל על עצמו העיתון היה לחשוף את בני הנוער חברי התנועה שנשרו מלימודיהם לתרבות פועלית, לסוגיות אקטואליות ולנעשה בשדה הספרות העברית - כל זאת ערוך באופן המתאים לבני נוער.
בין המדורים הקבועים בעיתון בשנותיו הראשונות היו מדור ספרות, הבה נשירה (שיר עם תווים), מדור לידיעת הארץ, מדור "הידעת?", מדור ההכשרה של ההגנה "ללמד בני יהודה קשת", ומדורים המוקדשים ל"דברי החברים".
דוד כהן טיפח מאוד מפעל זה והיה חולק מניסיונו העיתונאי לעורכים, מסייע בעריכה ואף מצרף מכתבים אישיים לכותבים שנשלחו אליהם בלווית העיתונים הראשונים שיצאו מהדפוס - טרם הופץ הגיליון.
כהן אף היה כותב בעיתון, לרוב במגוון שמות בדויים ומפרסם טורי דעה וסיפורי אגדה.
בין השאר שימש העיתון בתחילתו כמענה אידאולוגי לתעמולת השמאל הרדיקלי - הלא-ציוני בארץ ישראל, שניסה לפגוע בפעילות התנועה ולגייס את חבריה.
כותרתו "במעלה" מתקשרת הן עם העלייה העברית והציונות, והן עם תפיסת ההגשמה כ"עליה שלב אחר שלב" ולא כ"מהפכה" חד פעמית נוסח המהפכה הקומוניסטית ברוסיה.
העיתון היה מודפס בקואופרטיב דפוס אחדות, שפועליו הסכימו לקבל את שכר העבודה באופן רטרואקטיבי לאחר מכירת העיתון - משום הדלות התקציבית בה עמדה התנועה.
עם איחוד הנוער העובד עם "התנועה המאוחדת" נכלל עיתון תנועה זו "ניבים" שנערך על ידי משה שלו בתוך במעלה.
בין עורכי העיתון בתקופות השונות נמנו: אברהם ברוידס (העורך הראשון), משה בן אלול, דב מיזל, משה מוסנזון, אורי סלע (1950), משה (מושקה) שלו, עמוס כרמל (1959–1960), מרדכי נאור (1961-1960).
התנועה הוציאה גם עיתון לגיל הצעיר בעריכת יוסי יזרעאלי.
בין הכותבים, שרבים מהם פרסמו בעיתון זה את שיריהם הראשונים: אברהם ברוידס - משורר הנוער העובד, זרובבל גלעד, שלמה אבן-שושן, אסתר קל, דבורה עומר, אורי ברנשטיין.
המלחין דוד זהבי פרסם את תווי הלחן שלו להמנון הפלמ"ח לראשונה בין דפי "במעלה".
כן כתב בו מרדכי גילת, לימים כתב תחקירים מוערך.
בשנת 2010 החלה יוזמה להשקתו מחדש של עיתון "במעלה" בפורמט של "עיתון מקוון" באתר הנוער העובד והלומד.
בנוסף יוצא בתנועת הנוער העובד עיתון המחדשים (האיגוד המקצועי לנוער) "חברים" - אף הוא פרי כתיבתם של בני הנוער עצמם.
במעלה מדרגות היכל המשפט היא ליתוגרפיה משנת 1848 של הצייר הצרפתי אונורה דומייה.
היצירה היא חלק מסדרת ציורים ביקורתיים של דומייה בשם "Les Gens de Justice" (מילולית: "אנשי המשפט") נגד מערכת המשפט הצרפתית בזמנו.
היצירה שמצוירת כקריקטורה עוסקת בבית המשפט.
ביצירה מתואר שופט מנופח ומלא חשיבות עצמית היורד במדרגות היכל המשפט.
הוא אוחז ערמת ניירות המעידה על עבודתו הרבה.
עורך דין או שופט נוסף עולה במדרגות ומפנה מבטו לאחור.
מטרת היצירה לשים ללעג את מערכת המשפט העמוסה בבירוקרטיה ועורכי דין ושופטים המנופחים מחשיבות עצמית.
הקומפוזיציה מרכזית, היא מתמקדת בדמות השופט היורד במדרגות וניצב במרכז היצירה.
מימינו השופט השני שנוכחותו ומשקלו דומים למשקל הקהל הרב שמצידו השמאלי ברחבה שבראש המדרגות, מה שיוצר קומפוזיציה די מאוזנת.
המרכיבים המרכזיים ביצירה הם אנכיים: הדמויות, הקירות והמסדרונות בחלק האחורי בתמונה.
המודגשים על ידי צורתה המלבנית של מסגרת היצירה.
לעומתם ישנם קווים אופקיים רבים: המדרגות.
אך אין להם משקל רב ביחס לקווים האנכיים.
נקודת המגוז נמצאת מימין לשופט ואליה מוביל מעקה המדרגות – הוא הקו האלכסוני היחיד ביצירה.
היצירה מוארת באור טבעי, המגיע מצד שמאל למעלה.
האור נופל על פני הדמות כך שצידן הימני מוצל וצידה השמאלי מואר.
האור והצל יוצרים קונטרסטיות על פניו המדגישה את פניו המעוגלות וסנטרו המורם.
האור והצל יוצרים נפחיות בתוך הדמות ומדגישים את עודף הבד בגלימות בית המשפט המרשימות.
פניה של הדמות השנייה מוארים לחלוטין וכמוהן גם הקיר מאחור, לא נראה כי יש מקור אור כלשהו בצידו האחר של המסדרון לכן הוא הולך ומחשיך.
"בְּמַחֲרַשְׁתִּי" או "שיר האיכר", הוא שירו של המשורר, המוזיקאי, הבדחן והמתרגם אליקום צונזר.
השיר חובר, מילים ולחן, בשנת 1886 ביידיש, בשם "די סאכע" ("המחרשה").
הכותב עצמו תרגם את השיר לעברית, אך התרגום שכבש את ציבור החלוצים ואחר כך את חובבי הזמר לדורותיהם, היה של המשורר נח שפירא ("בר נש") שתרגם אותו בשנת 1895. השיר פורסם בדפוס לראשונה בשנת תר"ס (1900) ב"לוח ארץ ישראל" שהוציא לאור אברהם משה לונץ.
השיר נעשה אהוד בין מתיישבי מושבות העלייה הראשונה, כאחד משירי התנועה הציונית.
כך למשל, הוא צורף אל "פנקסי" – הספרון שהוענק לכל חבר או חברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" בראשיתה, מאז 1918.
"במחרשתי" זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.
במות ומסך הוא כתב עת לאמנויות הבמה, רבעון אקדמי שיצא לאור על ידי עמותת הארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור, האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים.
במות ומסך היווה המשך לכתב העת במה שנוסד על ידי חוג הבימה ב-1933, פסק מלהופיע בשנת 1948 והושב לתחייה מ-1959 עד 2004 על ידי ישראל גור שגם ערך אותו בין השנים 1959–1982. לאחר שינוי הקריטריונים על ידי מנהל התרבות לא הורשה הארכיון והמוזיאון להיות אכסניה ומו"ל של כתב-עת.
לאחר שהחיפוש אחרי אכסניות אחרות לא צלח, פסק כתב העת מלהתקיים ב-2013.
ערכו את כתב העת פרופ' דבורה גילולה, עמוס יובל וליאורה הרציג, עורכת משנה ד"ר לאה גילולה, עיצוב גרפי והפקה: תחיה רוזנטל וליאת כהנא.
מועצת המערכת כללה את: דן אלמגור בן-עמי פיינגולד ודורון תבורי.
בכל חוברת פורסמו מאמרי מחקר לתולדות התיאטרון הישראלי והתיאטרון בעולם, קטעים ממחזות מקוריים או מתורגמים, ראיונות עם אמני במה, סקירה של הצגות חדשות בכל עונה, לוח של הצגות בכורה נבחרות בכל עונה, תוכן החוברת בלשון האנגלית.
כתב העת במות ומסך יצא לאור בסיוע מפעל הפיס, ומשרד התרבות והספורט מנהל התרבות.
בשנת 2016 החל לצאת לאור המשך לכתב העת, בהוצאת עמותת המכון הבינלאומי לקידום תרבות יהודית וישראלית.
חוברת 12 יצאה לאור בשם והסמליל המקורי: "במה".
במחנה נחל היה ירחון לחיילים, אנשי ההתיישבות העובדת וחברי תנועות הנוער, שהופיע בשנים 1949–1991 מטעם פיקוד הנח"ל ואגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.
הגיליון הראשון ראה אור ב-1949. מ-1951 הופיעו הגיליונות באופן סדיר עד 1991. הירחון חדל להופיע בהוראת הרמטכ"ל אהוד ברק, כחלק ממדיניותו לצמצום מספרם של הביטאונים הצבאיים.
ב־1989 הופסקה הוצאת במחנה נח"ל במשך כארבעה חודשים, לאחר שהתפרסמו בו כתבות ללא תיאום עם פיקוד הנח"ל, בהם כתבה על בנות אלופים המשרתות בצבא תחת הכותרת "ובאשר לפרוטקציה".
העיתון הִרבה לעסוק בנח"ל, בהתיישבות ובביטחון המדינה והקדיש מקום גם לתולדות ארץ ישראל ולראיונות עם אנשי צבא בכירים, מדינאים, סופרים ואמנים.
עורכי העיתון: אורי סלע, יצחק וייט, שמעון רכבי, רפאל ספורטה, יצחק לבני, מרדכי נאור, זאב ענר, יורם טהרלב, יוסף ארגמן, דני בירן, מיכאל (מייקל) שיר.
תפקיד מרכזי במערכת, במשך עשרות שנים, היה לצלם אלכס גל (גוטליב).
במחנה נח"ל אימץ את הרעיון של מדור הכזבים שהיה ב"במחנה" וזכה להצלחה ולפופולריות, ובעמוד האחרון שלו בתקופה ארוכה הופיעו כזבים [בדיחות] פרי עטם של קוראיו ובלטו בהם אותם כוכבים שבלטו ב"תחרות כזבים" ב"במחנה" - אברהם בן-עזרא, אלי אייל, ראובן גרינברג ואחרים.
תפוצת העיתון הגיעה בשיאה (בשנות ה-60 וה-70) ל-15 אלף עותקים.
במחנה נח"ל כלל במשך תקופה ארוכה תיאורים בלתי-שגרתיים של חיי הנח"ל וצה"ל, כתבות דיוקן, שיתוף אנשי רוח וגם מתיחות.
בשנת 2025 עלה ארכיון העיתון לאתר עיתונות יהודית היסטורית של הספרייה הלאומית.
במערב אין כל חדש הוא סרט קולנוע בשחור-לבן מ-1930 בבימויו של לואיס מיילסטון, אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר על הבימוי.
הסרט התבסס על הספר "במערב אין כל חדש" שנכתב ב-1929, על ידי הסופר הגרמני אריך מריה רמרק ומתאר את חוויותיו כחייל במלחמת העולם הראשונה.
הסרט הפציפיסטי מראה את הזוועה של המלחמה ואת חוסר ההיגיון שבה.
חוליות אס אה נאציות מנעו בכוח את הקרנת הסרט באולמות עוד עם יציאתו ב-1930, וב-1933 הספר היה אחד מהספרים שנאסרו לקריאה על ידי הנאצים ונשרפו בהפגנתיות.
ב-1990 צורף הסרט למאגר הסרטים לשימור של ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על רקע היותו נכס תרבותי והיסטורי.
ב-1998, נכלל הסרט במקום 54 ברשימת 100 הסרטים הטובים ביותר מטעם מכון הסרטים האמריקאי, אך בדירוג השני שנערך ב-2007 לא נכלל הסרט ברשימה זו.
ב-1979 הופק בממלכה המאוחדת סרט טלוויזיה באותו השם שהתבסס אף הוא על הספר של אריך מריה רמרק.
עיבוד נוסף של הספר יצא לאקרנים בשנת 2022.
הסרט מתחיל בכיתתו של הדמות הראשית, פול באומר, שבה המורה נואם בהתלהבות נאום פטריוטי לתלמידיו המסיימים את לימודיהם והולכים להתגייס לצבא.
ההזיות הרומנטיות על הצבא של חברי הכיתה נשברות במהירות במהלך האימון הקצר אבל קפדני שלהם תחת רב"ט פוגעני בשם הימלסטוס, אשר מודיע להם ישירות, "אתם הולכים להיות חיילים - וזה הכל."
לאחר מכן, הם מגיעים לקו החזית, שבו שוררת אנרכיה רבה וחוסר סדר.
מיד הם מתחילים להילחם ורבים מהחיילים נהרגים.
אחרי הקרב החיילים ששרדו הולכים לאכול וכל אדם מקבל מנה כפולה, בגלל מספר ההרוגים הרב.
יום אחד, רב"ט הימלסטוס מגיע לחזית ונהרג מיד.
בהתקפה על בית קברות, פול דוקר חייל צרפתי, אך מוצא את עצמו לכוד בתוך בור עם אדם גוסס במשך לילה שלם.
במשך כל הלילה, הוא מנסה נואשות לעזור לצרפתי, אבל נכשל והצרפתי מת מפצעיו.
הוא בוכה בכי מר ומתחנן לסליחה מהגופה.
אחרי שחזר לקרבות, פול נפצע ומפונה לבית חולים קתולי.
הוא חוזר לחופשה בביתו, ונדהם על חוסר ההבנה של האזרחים בנוגע למלחמה - הוא שומע מהם כי הם חושבים שפריז הולכת להיכבש בקרוב, מה שרחוק מהמציאות.
פול רואה את מורו מהתיכון נואם נאום פטריוטי בהתלהבות רבה בדומה לנאום בתחילת הסרט, דבר המכעיס ומעציב אותו.
בסצנה האחרונה, פול חוזר לקרבות בקו החזית.
הוא רואה פרפר ממש מעבר לחפירה שלו.
פול מחייך ומושיט יד כלפי הפרפר, אך הוא נחשף, והוא נורה ונהרג בידי צלף.
במערב אין כל חדש הוא סרט טלוויזיה מ-1979 בבימויו של דלברט מאן, אשר זכה בפרס גלובוס הזהב.
הסרט מבוסס על הספר "במערב אין כל חדש" שנכתב ב-1929, על ידי הסופר הגרמני אריך מריה רמרק ומתאר את חוויותיו של חייל גרמני במלחמת העולם הראשונה.
זהו הסרט השני בעקבות הספר, לאחר שב-1930 הופק סרט קולנוע באותו השם.
סרט נוסף באותו השם יצא בשנת 2022.
הסרט עוקב אחר פול באומר, שבזמן מלחמת העולם הראשונה מתגייס לצבא הגרמני הקיסרי עם רבים מחבריו בתיכון, לאחר נאום פטריוטי על ידי המורה שלהם (דונלד פלזנס) על תפארתה ועליונותה של התרבות הגרמנית.
לאחר ששרדו מחנה אימונים תחת רב"ט הימלסטוס האכזרי (איאן הולם), הצעירים עולים על רכבת צבאית בדרכם לחזית.
באותו הרגע, הם מבחינים ברכבת אחרת שהגיעה לעיר עמוסה בחיילים פצועים חוזרים, שנשאו על גבי אלונקות.
כשהגיעו לחזית, הם ממוקמים תחת פיקוחו של סטניסלב "קאט" קאטזינסקי (ארנסט בורגנין).
קאט מלמד אותם איך להסתוות הכי טוב, איך למצוא מזון נוסף, וכישורי הישרדות אחרים.
בתחילה, הצבאות הצרפתיים והגרמנים תוקפים אחד את השני על 100 מטרים על אדמת טרשים וזרועת גופות.
אחד מחבריו הטובים של פול, פרנץ, נפצע ומת בבית החולים הצבאי.
פול חוזר לתעלות עם חייליו, הנסערים לאחר מותו של פרנץ.
כאשר חייל צרפתי נופל לתוך מכתש, פול אורב לו ופוצע אותו בבטנו.
לאחר מכן, הוא נאלץ לבלות איתו לילה.
פול מנסה לחבוש את פצעיו של החייל הגוסס, אך הוא מת.
פול בורח מהמכתש עם רגשות אשם.
חבר נוסף של פול נפצע מגז רעיל, וקאט גואל אותו מייסוריו לאחר סבל רב מאוד.
כאשר פול והגדוד שלו חוזרים לעיירה צרפתית לשבוע מנוחה, הם רואים את המתגייסים החדשים הצעירים מהם.
לשמחתם, המנהיג של מגויסים החדשים אלה הוא הקצין שאימן אותם, הימלסטוס.
כאשר הימלסטוס מנסה לגרום להם לציית לו, הם לא נשמעים לו.
למרות שבשלב מסוים פול ושניים מחבריו חווים את הניסיון המיני הראשון שלהם עם כמה נערות צרפתיות מהעיירה, רוב החוויות של החיילים אינן חיוביות.
לאט לאט, כמעט כל חבריו של פול מספסל הלימודים מתים בדרך כזו או אחרת.
בשלב זה הקייזר הגרמני וילהלם השני, מגיע לחזית ומעניק למספר חיילים (ביניהם הימלסטוס) עיטורים וצל"שים.
לאחר מכן, האזור מופצץ ואחד מחבריו הטובים של פול נהרג ועוד רבים נפצעים.
גם פול נפצע ומקבל חופשה הביתה, שם הוא מזדעזע מהניתוק שבין המבוגרים שבעורף לבין סבל הצעירים שבחזית.
בנוסף, הוא מגלה כי אמו (פטרישה ניל) גוססת מסרטן.
כשהוא פוגש אותה, פול בוחר לשקר ואומר לה שאינו סובל.
רגע לפני סוף הסרט, פול חוזר לחזית ושומע כי קאט נפצע.
הוא סוחב אותו לבית החולים הצבאי ושם קאט נפטר.
בסוף הסרט, מספר שבועות לפני סוף המלחמה, פול כותב מכתב לחברו היחיד מהכיתה (אשר איבד את אחד מגפותיו במלחמה).
פול רואה ציפור ומתחיל לשרטט אותה.
הציפור עפה במעט, ופול קם בשביל לראות לאן היא עפה.
ברגע זה פול נורה על ידי צלף בודד ונהרג במקום.
במלכודת העולמות היא סדרת נעורים טלוויזיונית, מסוג פנטזיה/מדע בדיוני, שהופקה על ידי Film Australia ו-Telewizja Polska בשיתוף עם קרן הטלוויזיה לילדים האוסטרלית.
הסדרה שודרה במקור באוסטרליה ב-1995, ובישראל בחופש הגדול בשנת 1999, וכללה 26 פרקים, הפקה משותפת של אוסטרליה ופולין.
בהמשך היא גם חוברה לספר על ידי יוצריה, מארק שירפס וג'ון טומסון.
הצילומים התקיימו גם באוסטרליה, שייצגה את העולם "המודרני" (סידני, ההרים הכחולים), וגם בפולין, בה רוב הצילומים כללו את העולם המקביל (קרקוב-צ'נסטוחובה, טירת צ'וצ'ה).
לסדרה הייתה סדרת המשך, שנקראה "במלכודת העולמות: ארצו של לורד הדרקון", בה הת'ר מיטשל גילמה בשנית את תפקידה של אשקה.
במהלך מחנה קיץ פול נתקל בשדה כוח ועובר לעולם מקביל.
בעולם זה אין טכנולוגיה מלבד לישויות הנקראות קושרי הקסם (spellbinder).
פול מבין כי מה שהמקומיים חושבים לקסם, אינו אלא מדע.
הוא מתחבר עם נערה בת גילו הנקראת ריהנה ומסביר לה ולמשפחתה כי אותם "קוסמים" אינם קוסמים, אלא אנשים שיש להם טכנולוגיה בסיסית.
הוא מעודד אותם לשאול שאלות ולנסות להבין את עולמם, בניגוד לתפיסה המקובלת בה אסור לפקפק בכוחם של הקוסמים.
כיוון שהשתמש במדע, פול מושך את תשומת לבם של הקוסמים, ונתפס על ידי אחת מהם, הנקראת אשקה.
אשקה רוצה כוח, ורוצה שפול ילמד אותה עוד סודות מדעיים על מנת להשתלט על העולם.
בייחוד היא מתעניינת ביצירה של אבק שרפה.
פול מצליח לשכנע את שאר הקוסמים בסכנה שנשקפת להם, אך אשקה מצליחה להפילם בפח.
פול וריהנה מצליחים לברוח ממנה חזרה לעולם שלנו, בעזרתם של אלכס, וקטרינה, חבריו של פול.
אשקה מצליחה לעבור דרך השער לעולם שלנו ופול וריהנה צריכים למצוא דרך להביס את אשקה, ולהחזיר אותה ואת ריהנה לעולמן.
במנטל היא עיירה במחוז ריין-נקר שבמדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
העיירה שוכנת במרחק של 9 ק"מ מדרום-מזרח להיידלברג ו-13 ק"מ מצפון-מערב לסינסהיים שבעמק הנהר אלזנץ, בין הכפר מאוור לבין העיירה נקרגמונד.
בתחומיה של במנטל שוכן גם הרובע ריילסהיים.
האזור בו שוכנת במנטל היה מיושב כבר בתקופות הפרהיסטוריות.
במאוור השכנה נתגלו שרידים של מין האדם הומו היידלברגנסיס שחי באזור במנטל בתקופה של 500,000 עד 600,000 לפני זמננו.
שרידי הדרך והמבנים הרומיים מהווים עדות ליישוב רומי במקום.
היישוב ריילסהיים מוזכר לראשונה במסמך שקרוי "קודקס לורש" (Lorscher Codex) משנת 769 תחת השם Risolfesheim.
ריילסהיים הוא אחד היישובים העתיקים ביותר בעמק הנהר אלזנץ, שככל הנראה נוסדו במהלך השלטון הפרנקוני במאה ה-6 או ה-7. מריילסהיים התפצלו מספר יישובי לוויין, כולל במנטל שהוקמה במאה ה-8 או ה-9. בשטר הקניין הנושא את התאריך 29 ביוני 1016, מוזכרת לראשונה Benemaden.
מסמכים אמינים בהם מוזכרת במנטל קיימים רק החל מהמאה ה-12. שני היישובים שהיו נפרדים זה מזה הפכו להיות יחידה מנהלית מאוחדת במאה ה-13. ב-1325 הוזכר כבר שמו של ראש עיר משותף.
ריילסהיים ובמנטל צמחו יחדיו ובין החלקים העתיקים שלהן צמח שטח מיושב חדש, החל מטחנת הקמח באלזנץ ב-1628 וכלה בהקמת מפעל הטפטים ב-1862. השטח שבין שתי העיירות מהווה כיום את מרכזה של במנטל ובו שוכנים בניין העירייה והמרכז המסחרי.
במנטל-ריילסהיים השתייכו בימי הביניים לחבל אלזס ולאחר מכן הן נוהלו על ידי פוגט של האימפריה הרומית הקדושה שישב בווימפפן.
בין השנים 1330 – 1803 היה האזור חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ.
למספר מנזרים ולאצילים מהירשהורן היו נחלות בריילסהיים ובבמנטל, אך יותר משני שלישים מהאדמות החקלאיות היו בבעלות חופשית של החוואים.
במאה ה-18 התפתחה במנטל בעקבות ההגירה של האיכרים והייתה לגדולה מבין שתי העיירות.
ב-1803 עברה במנטל לשליטתה של מדינת באדן.
לאחר 1831 ניסתה ריילסהיים באופן זמני להיות עיירה עצמאית, אך בסופו של דבר, ב-1841 נדחתה בקשתה.
עד לעיצומה של המאה ה-19 הושפעה כלכלתה של במנטל מהחקלאות ומהייעור.
המפעל התעשייתי החשוב הראשון של העיירה היה המפעל לייצור טפטים ונייר של האחים שרר שנפתח ב-1863 וב-1888 הועסקו בו כבר 200 עובדים.
בנוסף תפס ענף ייצור הסיגרים חשיבות בכלכלת העיירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בבמנטל יותר מאלף תושבים חדשים, בעיקר משטחי גרמניה המזרחית לשעבר, מצ'כיה, מהונגריה ומיוגוסלביה.
מהלך זה הוביל לעליה חדה באוכלוסיית העיירה ובפיתוחם של אזורי מגורים חדשים.
ענפי הכלכלה המסורתיים, כמו ייצור הנייר והסיגרים, איבדו את חשיבותם, אך ענפים חדשים נפתחו במהלך שנות הנס הכלכלי.
עד ל-1973 השתייכה במנטל למחוז היידלברג.
עם פירוקו של מחוז זה עברה העיירה לשטח שיפוטו של מחוז ריין-נקר
במלכודת העולמות: ארצו של אדון הדרקון היא סדרת נעורים טלוויזיונית, מסוג פנטזיה/מדע בדיוני, שהופקה על ידי Film Australia ו-Telewizja Polska בשיתוף עם קרן הטלוויזיה לילדים האוסטרלית.
זוהי סדרת המשך לסדרה במלכודת העולמות.
הסדרה שודרה במקור באוסטרליה ב-1997, ובישראל בסוף שנות ה-90, וכללה 26 פרקים, ומהווה הפקה משותפת של אוסטרליה, סין ופולין.
הצילומים התקיימו במקביל באוסטרליה ("עולמה של קת'י"), בסין ("עולמו של סאן"), ובפולין ("עולמה של אשקה").
במהלך חופשה משפחתית של משפחתה, נתקלת קת'י מורגן בספינה יוצאת דופן שעוגנת ליד האגם.
אותה ספינה נוצרה על ידי מדען סיני בשם מאק והיא מאפשרת לנסוע בין יקומים מקבילים.
קת'י מפעילה את הספינה בטעות ומגיעה לסין - ארצו של הדרקון, המנוהלת בטכנולוגיה מתקדמת על ידי מחשב מדבר המכונה "אורקל" (Oracle).
משפחתה של קת'י: הוריה (קארל וויקי) ואחיה הגדול (ג'וש), מנסים לאתר את קת'י ומוצאים את עצמם נכנסים גם הם לתוך המסע בין היקומים המקבילים.
קת'י מבלה את רוב זמנה בניסיון להתחמק מאנשים מסוכנים, לחזור לעולם שלה, ולהתאחד עם משפחתה.
היא מתעמתת עם אשקה, אישה ערמומית ומניפולטיבית, בעלת חליפת קסם, שהייתה בעברה קוסמת (Spellbinder), שברחה מהכלא בעולמה שלה ומנסה להרוויח דברים רק בשביל עצמה.
שאראק, מנהיג הברברים, חובר אל אשקה ומנסה לכבוש בעצמו את האימפריה הסינית.
הסדרה מתארת גם את מסעו של סאן ("אדון הדרקון") אל עולמה של קת'י, שבו הוא כבר לא מוגן על ידי האימפריה שלו, ואנשים לא מכבדים את סמכותו.
במשך הסדרה הוא לומד להעריך את אחותו הגדולה, הנסיכה אייה, ולהיות יותר אדיב ונעים כלפי הסובבים אותו.
במנדה היא עיר שמשמשת כבירת האזור הצפון-מערבי של קמרון.
העיר ידועה גם בשם אבאקווה ובשם מנקון טאון .
העיר נמצאת כ-267 קילומטרים מיאונדה, בירת קמרון.
הטמפרטורה הממוצעת היא 18 מעלות צלזיוס.
העיר ממקומת ליד הכבישים הלאומיים N6 ו-N11.
במלכודת הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1949 בבימויו של מקס אופולס, עם ברברה בל גדס, רוברט ראיין וג'יימס מייסון (בסרטו ההוליוודי הראשון) בתפקידים הראשיים.
לאונורה איימס (ברברה בל גדס) עובדת כדוגמנית בחנות למכירת פרוות.
לחנות מגיע פרנצי קרטוס (קורט בואה) שליחו של הטייקון סמית אולריג (רוברט ראיין) ונותן לה פתק הזמנה למסיבה שתיערך על היאכטה של הטייקון.
לאונורה מסרבת כי היא יודעת שהמטרה היא לנצל אותה אבל הוא משאיר בידה את ההזמנה וחברתה לדירה משכנעת אותה כי אין לה מה להפסיד.
לבסוף היא משתכנעת ומחליטה להגיע למסיבה.
במרינה היא נפגשת במקרה עם אולריג ומתפתחת שיחה.
היא מוצאת חן בעיניו והוא מביא אותה לביתו אבל היא מבקשת שיחזיר אותה לביתה.
הוא מתחיל לחזר אחריה והיא נענית.
בכל העיתונים מתפרסמות ידיעות על ה"סינדרלה" שנישאה לטייקון.
אולריג הוא אדם קשה ומרבה להימצא מחוץ לביתו כשהוא משאירה ימים רבים בבית עם פרנצי שמעצבן אותה.
הוא מתייחס ללאונורה בקשיחות כאילו היא רכושו ומבייש אותה בפני מנהלי חברותיו.
לבסוף היא מבקשת להיפרד, שוכרת דירה קטנה ומתחילה לעבוד כמזכירה במרפאה של רופא הילדים לארי קווינדה (ג'יימס מייסון).
לארי מתאהב בה אך אולריג מגיע אליה, מתנצל על התנהגותו ומשכנע אותה לחזור אליו והיא מסכימה.
בתקופה זו היא נכנסת להיריון ממנו.
אולריג ממשיך להתייחס אליה כאל רכושו.
לארי מגיע אליו ומתוודה על אהבתו לליאונורה אך אולריג מגרש אותו.
לאונורה נשארת לכודה בביתו של אולריג לאחר שהוא מודיע לה שהוא מרשה לה לעזוב אבל הילד שיוולד יישאר ברשותו.
אולריג נרגז ושתוי, נופל ומבקש ממנה שתעזור לו אך היא מסרבת.
לאונורה חשה בבטנה, מובלת לבית חולים שם היא מפילה את עוברה וכעת היא חפשית להיפרד מאולריג ולהישאר עם לארי.
Madonna: Truth or Dare (בעברית: במיטה עם מדונה; ידוע מחוץ לצפון אמריקה כ-"In Bed with Madonna") הוא סרט תיעודי-בדיוני על חייה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, במהלך סיבוב ההופעות "Blond Ambition World Tour".
הסרט זכה להצלחה רבה כאשר גרף 29 מיליון דולר, מה שהופך אותו לסרט הדוקומנטרי המצליח ביותר אי פעם (עד הסרט "באולינג לקולומביין" שיצא בשנת 2002) ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן.