tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אב לשניים: רות לברון-ליברוביץ (נולדה 1921, עורכת דין) ורפאל (רפי) רייס (נולד 1927, פרופסור לרפואה).
התגורר משך שנים רבות בתל אביב.
בסוף ימיו חי בכפר סבא, וגם נקבר בבית הקברות בכפר סבא.
אנשל רייס, בסערות התקופה (אוטוביוגרפיה), תל אביב, עם עובד, 1982
אנשל רייס, בראשית תנועת הפועלים היהודים בגליציה, הפדרציה העולמית של יהודי פולין, 1973
אנשים חשובים ביותר הוא סרט דרמה רומנטית משנת 1963 בבימויו של אנתוני אסקווית', עם אליזבת טיילור, ריצ'רד ברטון ולואי ז'ורדן, מרגרט רתרפורד, רוד טיילור ומגי סמית' בתפקידים הראשיים.
מרגרט רתרפורד זכתה על תפקידה בסרט בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מגי סמית' הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה.
העלילה מתרחשת בנמל התעופה לונדון הית'רו שממנו מטוס חברת BOAC עומד להמריד לניו יורק וערפל כבד מעכב את הטיסה.
ארבעה סיפורים על הנוסעים בטיסה זאת.
פרנסס אנדרוס (אליזבת טיילור) היא אשתו היפה של המיליונר פול אנדרוס (ריצ'רד ברטון).
הם נשואים 13 שנה והיא מרגישה שאינה מתייחס אליה כראוי, מתאהבת בג'יגולו המבוגר מארק שונסל (לואי ז'ורדאן) ושניהם מחליטים לטוס אחר כך לג'מייקה.
פרנסס השאירה לפול מכתב פרידה בתקווה שימצא אותו לאחר ההמראה אבל בגלל העיכוב מוצא אותו פול, מגיע לנמל התעופה ומתעמת עם פרנסס ומארק.
לבסוף מחליטה פרנסס לחזור לבעלה.
מקס בודה (אורסון וולס), מפיק עשיר שממהר לטוס עם הכוכבנית שלו גלוריה גריטי (אלזה מרטינלי) כדי לחמוק מתשלום מיליון פאונדס לאוצר הבריטי.
רואה החשבון שלו מציל אותו בכך שיעץ לו להעביר את כל נכסיו הפיננסיים לגלוריה ילידת חוץ, ולאחר מכן להתחתן איתה.
"הדוכסית מברייטון" (מרגרט רתרפורד), אישה קשישה שעומדת לאבד את אחוזתה בברייטון בגלל חובות למס הכנסה וטסה לפלורידה כדי לעבוד שם ולשלם את חובותיה.
לבסוף רואה בודה תמונה של האחוזה שלה ומחליט לשכור אותה לצורך סרטו הבא.
הדוכסית נרגשת ומחליטה להישאר בבריטניה.
התעשיין לס מנגרום (רוד טיילור) בעל מפעל טרקטורים גדול שטס לניו יורק כדי להילחם בהשתלטות עוינת על מפעלו.
מסייעת לו מזכירתו מיס מיד (מגי סמית') שמאוהבת בו ומנסה לעזור לו.
הוא מיואש ומוצא נחמה אצל ידידתו מרים מרשל (לינדה כריסיטאן).
מיד מוצאת את פול אנדרוס השיכור והמיואש ומצליחה לשכנע אותו לתת להם הלוואה קצרת מועד ומנגרום שמח ומנשק אותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאליזבת טיילורפרנסס אנדורסריצ'רד ברטוןפול אנדורסלואי ז'ורדןמארק שונסלמרגרט רתרפורדהדוכסית מברייטוןמגי סמית'מיס מידאורסון ולסמקס בודהאלזה מרטינליגלוריה גריטישחקנית קולנוערוד טיילורלס מנגרוםלינדה כריסטיאןמרים מרשלידידה של מנגרוםמייקל הורדרןמנהל נמל התעופהפיטר סאליסרופאריצ'רד ואטיססנדרסמלווה vip'sג'ואן בנהםמיס פורטרדיילתמוירה פרייזרדיילת קרקע
אנשים שאנחנו פוגשים בחופשה הוא סרט רומנטי אמריקאי בבימויו של ברט היילי, המבוסס על רומן מ-2021 באותו שם מאת הסופרת האמריקאית אמילי הנרי.
מככבים בו אמילי באדר וטום בליית'.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-9 בינואר 2026.
פופי (אמילי באדר) ואלכס (טום בליית') הכירו לפני תשע שנים בבוסטון קולג' והתיידדו.
במהלך טיול לעיר הולדתם המשותפת, לינפילד, אוהיו הם נאלצים לחלוק חדר במלון.
לא קורה ביניהם כלום כי לאלכס יש חברה, שרה (שרה קתרין הוק).
בשנה שלאחר מכן, אלכס ופופי יוצאים לקמפינג בקנדה לאחר הפרידה שלו משרה, הם מתחייבים שכל קיץ יפגשו ויטיילו יחד.
בהמשך משלים אלכס עם שרה ומציע לה נישואים וגם לפופי יש חבר.
אלכס ופופי רבים ומנתקים את הקשר ביניהם לאחר הצעת הנישואין בגלל אי הבנה.
בהווה השניים נפגשים בחתונה של אחיו של אלכס בברצלונה ונזכרים בטיולים נוספים שטיילו יחד ושפופי שנה אחת הייתה חולה ואלכס בחר לטפל בה.
יחד הם מתלבטים לגבי עתידם.
אמילי באדר - פופי רייט.
סטודנטית בעבר וכתבת תיירות בהווה
טום בליית' - אלכס נילסן.
חברה הטוב של פופי אותה הכיר בנסיעה משותפת מבוסטון קולג'
שרה קתרין הוק - שרה טורבל.
ג'מילה ג'מיל - סוואפנה בקשי-הייסמית.
מיילס הייזר - דייוויד נילסן.
מולי שאנון - וונדה רייט.
אלן ראק - ג'ימי רייט.
לייטון וויליאמס - עורך טקס החתונה
מפיקי הסרט הם מרטי בואן, וויק גודפרי ואייזק קלאוזנר מחברת טמפל היל.
הסרט מופק במסגרת עסקה בין Sony Pictures ונטפליקס.
ברט היילי אמור לביים, כאשר יולין קואנג תעבד את הספר לתסריט.
ביולי 2024, אמילי באדר וטום בליית' הצטרפו לקאסט הראשי.
שרה קתרין הוק, ג'מילה ג'מיל, לוסיאן לוויסקאונט ולוקאס גייג' הצטרפו בספטמבר 2024. ליהוק נוסף כלל את צירופם של אלן רוק ומולי שאנון.
שלב הצילומים החל באותו חודש.
אנשים רגילים: גדוד מילואים 101 של משטרת הסדר ו'הפתרון הסופי' בפולין הוא ספר היסטוריה שעוסק בשואה ונכתב על ידי ההיסטוריון כריסטופר בראונינג בשנת 1992. הספר עוסק בשאלה איך נהפכו אנשים רגילים לרוצחי המונים.
לשאלה זו מתלווה השאלה האם בנסיבות מסוימות יכולים אנשים רגילים להגיע למצב אליו הגיעו הנאצים בשואה.
התשובה של בראונינג בספר היא חיובית.
בראונינג בוחן בספר את שאלת הסתגלותם של בני אדם למצבים ולמעשים קיצוניים דרך התמקדות בחקירת גדוד שאנשיו עונים להגדרה "אנשים רגילים" – יחידת מילואים ממוצעת של שוטרים שאנשיה בסביבות גיל ה-40, כמעט כולם בעלי משפחות, מהמעמד הבינוני והבינוני-נמוך.
רוב אנשי היחידה הגיעו מאזור המבורג בו הנאציזם לא שלט ולא חונכו על ברכי הנאציזם אלא על פי נורמות מוסריות אחרות.
בראונינג עוקב אחר התהליך הרגשי והמוסרי שהפך אותם לרוצחים בדם קר של עשרות אלפי יהודים.
הספר מהווה נקודת ציון חשובה במחקר השואה ומרבים להתייחס אליו ולצטט אותו.
בעקבות הספר, הביטוי "אנשים רגילים" נכנס לשפה המחקרית הקשורה בחקר השואה והפך לשגור ולמקובל בה.
הספר יצא לאור במהדורה מתורגמת לעברית בשנת 2004 על ידי הוצאת ידיעות אחרונות.
השאלות שבראונינג מעלה החלו להיחקר אחרי מלחמת העולם הראשונה על ידי חוקרים יהודיים ניצולי שואה.
בשנות ה-50 שלטה תפיסת "הבורג הקטן במכונה".
תפיסה על פיה על גרמניה השתלט משטר טוטליטרי ואזרחים ביצעו בו פקודות כמו רובוטים.
חנה ארנדט בספרה "יסודות הטוטליטאריות" משנת 1951 סברה שהמשטר הטוטליטארי איפשר למי שעומד בראשו לגרום לעם לפעול על פי רצונו.
ארנדט התוותה את המושג "הבנליות של הרוע" וטענה שלא אידאולוגיה גזענית ואנטישמית היא שהניעה את מרבית הרוצחים הגרמנים ושהספיקה לשם כך קבלה לא-ביקורתית וקונפורמיסטית של הנורמות החברתיות והפוליטיות שהשתרשו בגרמניה הנאצית.
גם חוקר השואה ראול הילברג הדגיש את הצדדים הבירוקרטיים בה- עבודת הבירוקרט המחולקת לקטעים נפרדים, בעלת שיגרה קבועה ובלתי אישית.
המבקרים של תפיסה זו כמו יעקב טלמון מציינים כי נדרשת הסכמה של העם עם מה שהמשטר עושה, וכי משטר טוטליטארי לא יכול להחזיק מעמד אם אין לו מכנה משותף עם העם.
תפיסה על פיה הגרמנים ביצעו את מעשי הזוועה מתוך רצון ואף הנאה מובאת על ידי דניאל גולדהגן בספרו "תליינים מרצון בשרות היטלר".
גולדהגן התבסס על אותם מקורות מידע עליהם התבסס בראונינג אך מסקנותיו היו שונות.
הוא היה סבור שלא מדובר באנשים רגילים אלא שהיה משהו ספציפי בגרמניה, אנטישמיות מושרשת, אשר הייתה קיימת לפחות מאמצע המאה ה-19, ואשר הובילה למוכנות של הגרמנים לרצוח את העם היהודי.
הוא סבור שהאנטישמיות הייתה טבועה בגרמנים, שהם רצו להשתתף באופן פעיל ברצח העם היהודי ושהנאציזם שעלה לשלטון איפשר להם לממש את רצונם.
בראונינג מציג תמונה מורכבת יותר משתי התפיסות האלה של רוצח קר, מנוכר וביורוקרטי, לעומת רוצח שמבצע רצח מתוך רצון והנאה הנובעים מאנטישמיות או גזענות שורשית.
כדי להבין לעומק את הגורמים להפיכת אנשים רגילים למבצעי רצח עם הוא משחזר את החוויות והרגשות של המילואימניקים בגדוד.
הוא גם לא מתייחס אל הנאצים בשואה כאל מקשה אחת אלא בוחן הבדלים הקיימים בתגובות של אנשים שונים בנסיבות אלה.
הוויכוח בין החוקרים בשאלת הגורמים שאיפשרו לאנשים להגיע למצב אליו הגיעו הנאצים בשואה, טומן בחובו שאלה נוספת- האם השואה יכולה הייתה להתרחש רק על ידי העם הגרמני כפי שסבור גולדהגן, או שכל אדם ועם עלול להגיע למצב זה בנסיבות מסוימות.
צטניק טבע את האמירה "אושוויץ הייתה פלנטה אחרת", במובן שאת מה שאירע בשואה לא ניתן לתפוס בסקלה של בני אנוש.
אך בשלב מאוחר בחייו לאחר תהליך של עבודה נפשית פנימית אמר שטעה וכי אושוויץ' אינה פלנטה אחרת אלא "באשר האדם- שם אושוויץ'.
הוא ציין כי כל אדם יכול למצוא עצמו בתפקיד הקורבן או הנאצי בהתאם לנסיבות.
בדומה לכך בראונינג מציין בספרו כי יהיה מרגיע יותר להאמין בסברה הראשונה אך לדעתו הסברה השנייה היא הנכונה בנוגע לרוב הגדול של בני האדם.
בראונינג סבור שאף כי ההיקף והטוטליות של ניסיון ההשמדה והאמצעים שהיו בשואה הם ייחודיים, כל מה שאירע לאנשים רגילים בגרמניה יכול לקרות לאנשים רגילים בכל מקום אחר.
בספר אנשים רגילים עוקב בראונינג אחר התנהגות קציני וחיילי גדוד המילואים של משטרת הסדר.
הוא מסתמך במחקרו על אלפי מסמכים שאיתר בארכיונים בגרמניה ובמדינות נוספות.
הוא מתבסס על עדויות שנגבו בזמן המשפטים שהתקיימו לחלק מאנשי המילואים של הגדוד בגרמניה בשנות השישים, ומציין שבניגוד לעדויות אחרות, הוא מצא בעדויות מפורטות אלה גילוי לב.
דרכן הוא חושף את ההתלבטויות המוסריות, הרגשות והתהליך הנפשי של מבצעי הרציחות.
בראונינג עוקב אחר ההשתנות בהתנהגות וברגשות במהלך הזמן.
הוא מתאר כיצד בפעם הראשונה בה פקדו על הגדוד לבצע טבח המוני מטווח קצר, אף כי 80% צייתו, התחושה של אנשי הגדוד הייתה זעזוע והלם, בחילה, זעם על הפקודה שניתנה, אשמה, אימה, אומללות ודיכאון.
רוב האנשים שנכללו ב־20% שנמנעו מלירות, התחמקו בשל סלידה פיזית ולא ממניעים אידאולוגים או מוסריים.
עם הזמן פחות ופחות אנשים התחמקו מביצוע הפקודה והזעזוע התחלף באדישות וקהות חושים.
מתוך ה-20% רק כ-10% אנשים המשיכו להתחמק מביצוע הטבח וההרג ההמוני הפך קל יותר עבור שוטרי הגדוד.
בסך הכל ירה הגדוד המונה 500 אנשים, במהלך שנה וחמישה חודשים, ב-38,000 יהודים וגירש לטרבלינקה 45,200 יהודים.
בראונינג מתייחס להטרוגניות בהתנהגות שוטרי המילואים.
הוא מתייחס לשלוש קבוצות ומציין דמיון לניסוי הכלא של זימברדו מבחינת גודל הקבוצות היחסי:
קבוצה ראשונה – גרעין של מילואימניקים בעלי התלהבות הולכת וגוברת לרצוח והנאה מכך.
מספרם הלך וגדל עם הזמן.
הקבוצה הגדולה ביותר – שוטרים שהרגו על פי הפקודות אך לא חיפשו הזדמנויות לכך.
עם הזמן השוטרים בקבוצה זו התקהו ונעשו ברוטליים.
הם ריחמו על עצמם בגלל העבודה ה"לא נעימה" יותר מכפי שריחמו על הקורבנות.
בחלקם הגדול הם לא חשבו שהם פועלים באופן לא מוסרי כיוון שזאת הייתה הפקודה שניתנה על ידי גורם סמכות.
במקרים מסוימים הם נמנעו מלהרוג כשלא הייתה עליהם השגחה.
הקבוצה קטנה ביותר – שוטרי מילואים שסירבו להרוג.
בראונינג הציג שילוב של גורמים שהפכו את אנשי גדוד המילואים לרוצחים המוניים:
חלוקה הדיכוטומית בעת מלחמה ל"מכוחותינו" לעומת "האויב" שעלייו לא חלות מחויבויות אנושיות.
תהליך הדה הומניזציה כלפי ה"אויב" מאפשר ניתוק פסיכולוגי.
סטריאוטיפים גזעניים שליליים שאף הם חיזקו את תהליך הדה הומניזציה ואת הניתוק שהוא מאפשר.
קונפורמיות לקבוצה וקושי ללכת נגד הזרם, המחשבה איך יראו בעיני חבריהם לגדוד.
גורם זה הודגש כגורם מרכזי.
קיום הזדהות ומחויבות לחברים ליחידה של גברים לובשי מדים עם חבריהם לנשק.
צורך בסיסי של הפרט לא להפריד את עצמו מהקבוצה.
אחוות יחידה וציפייה לשאת בנטל- מי שלא השתתף ברצח נחשב כמשתמט שמשאיר את "העבודה המלוכלכת" לחבריו וכ"חלשלוש", ומי שהשתתף נחשב "גבר" ו"קשוח".
מי שבחר לא לרצוח לא הוענש רשמית ושוחרר מהמשימה, אבל הסתכן בבידוד, נידוי ודחייה במסגרת יחידה מגובשת שממוקמת באזור בו אין לפרט קשר חברתי אחר.
כדי להימנע מדחייה והתייחסות אל הנמנעים ברצח כמי שחושבים את עצמם כ"טובים מדי", הלא יורים הציגו את עצמם כ"חלשים מדי" ובכך נתנו לגיטימציה ל"קשיחות" ותמכו בה כתכונה עליונה.
ציות לפקודות, יראה וכבוד לסמכות המאפיין ביתר שאת המשתייכים לארגונים כמו צבא או משטרה.
הפנמת הציפיות מהם כחיילים שחייבים להיות קשוחים וצייתניים.
במסגרת תפקידם מעשים שהחשיבו כלא מוסריים אם היו נעשים מבחירתם לא נחשבו ללא מוסריים אם הותרו על ידי המדינה והחלישו מאוד את תחושת האחריות האישית.
התרגלות לתפקיד ולמציאות לא נורמלית שהופכת לשגרה.
מעבר להקשר אחר של מלחמה שמתרחשת בסביבה רחוקה מהבית תומך באפשרות קיומה של מציאות לא נורמלית זו.
תהליך הברוטליזציה שמתרחש במלחמה לא השפיע במקרה זה באותו אופן, כיוון שבניגוד למצב מלחמה אנשי הגדוד לא נתקלו באויב קטלני מולו יש לשרוד, וגם לא רצו לנקום במות חבריהם לקרב.
כאן בניגוד למצב בשדה הקרב הברוטליזציה לא הייתה הסיבה להרג אלא התוצאות שלו.
"אנשים שנשארו קטנים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את השיר הוציאה בשנת 1980 לאור חברת התקליטים CBS ישראל, כסינגל מתוך אלבומה ה-23, "שיר במתנה".
"אנשים שנשארו קטנים" נכתב והולחן על ידי לאה נאור וקובי אשרת.
על הפקתו המוזיקלית היה אחראי נחום פרפרקוביץ'.
השיר מהלל את התמימות, הפשטות והצניעות של מי שלא התקשחו עם הזמן, אלא שמרו על רוח ילדותית, רגישה וחולמנית גם בבגרותם.
הדוברת מתארת את ה"קטנים" ככאלה שקרובים יותר למהות הטבעית של החיים – לדשא, לפרחים, לחול היחף ולמראות הפשוטים והיפים.
אלה אנשים שלא מתבלטים, לא מחפשים תשומת לב, אבל נושאים בתוכם חלומות גדולים, עדינים כמו כתר או זר פרחים.
הם רואים את הזולת, מביטים בחיוך, עם אהבה וזווית ראייה פתוחה.
המסר הסמוי הוא ביקורת כלפי עולם שמעריך גדלות, עוצמה והישגיות, ומציע במקומם ערכים של חמלה, ענווה ופשטות.
ב-12 ביוני 1980 הוצג השיר כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-25. ב-7 באוגוסט עלה לשיאו במקום השישי.
לבסוף, ב-25 בספטמבר, יצא מהדירוג השבועי לאחר 13 שבועות צעידה רצופה.
במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' דורג השיר בשיאו במקום העשירי.
קוּקי-זוֹ הם קבוצה אתנית המתגוררת בצפון-מזרח הודו, בעיקר במדינות מניפור, נאגאלנד, אסאם, מגהלאיה, טריפורה ומיזוראם, וכן במדינות השכנות בנגלדש ומיאנמר.
הקוּקי מהווים אחת מקבוצות השבטים ההרריים הגדולות באזור זה.
בצפון-מזרח הודו הם מצויים בכל המדינות למעט ארונאצ'ל פרדש.
שבטי הצ'ין במיאנמר ושבטי המיזו במיזורם נחשבים קרובי משפחה של הקוקי, וביחד הם מכונים עם הזוֹ.
כחמישים שבטים של הקוקי בהודו מוכרים כשבטים רשומים (Scheduled Tribes), בהתאם לדיאלקט המדובר ולמוצאם הגאוגרפי.
המונח "קוּקי" הוא אקסונום (שם חיצוני) שנעשה בו שימוש על ידי הבנגלים לתיאור שבטים שחיו ברכס פטקאי–ארקן, שלוחה מזרחית של הרי ההימלאיה בין הודו למיאנמר.
השם מופיע כבר בכרוניקות של טריפורה מתקופת שלטונו של דניה מניקיה (1490–1515) ואף קודם לכן, במענק קרקע מהמאה ה-12 הנזכר בסנסקריט כ"קוקיסתאנה" (ארץ הקוקי).
גם בכתבי טאראנאתה, סופר בודהיסטי טיבטי מהמאה ה-16, מופיעה תיאור של "ארץ הקוקי".
המונח נכנס לשימוש הבריטים בשנת 1777 בעקבות פנייה של ראש מחוז צ'יטאגונג למושל הכללי וורן הייסטינגס בבקשה לסיוע נגד פשיטות הקוקי.
הבורמזים כינו את אותם שבטים בשם "צ'ין", והבריטים השתמשו גם במונח "לושאי" לשבטים מדרום לעמק מניפור.
בהמשך הבחינו הבריטים בין שבטי הקוקי לשבטי הלושאי.
חלק מהשבטים דוחים את המונחים "קוּקי" ו"צ'ין" בשל מקורם הקולוניאלי ומעדיפים את השם העצמי "זו" או "זומי" (עם זו).
עם זאת, שבטים דוברי ת'אדו ממשיכים להשתמש בשם "קוּקי".
כיום מקובל השם המשולב "קוּקי-זו".
סופיט טען כי שבטי הקוקי התיישבו מערבית לנהר אירוואדי עוד לפני המאה ה-11, מאחר שלא ניכרו בהם השפעות בודהיסטיות.
הוא חילק את השבטים לשתי קבוצות עיקריות: חרנגחול וביאטה מצד אחד, וצ'אנגסן ות'אדו מצד שני.
לפי סופיט, במאה ה-16 חיו חרנגחול וביאטה באזור גבעות לושאי (כיום מיזורם וצ'ין), אך נדחקו צפונה על ידי צ'אנגסן ות'אדו.
הבריטים כינו את שתי הקבוצות "קוקי ישנים" ו"קוקי חדשים", אך חלוקה זו אינה מקובלת במחקר המודרני.
כרוניקות מניפור מזכירות שבטי קוקי כבר משנת 1404. השבט הגדול ביותר, ת'אדו, חי בגבעות הדרומיות של מניפור.
הבריטים החלו להשתמש במונח "קוּקי" בשנות ה-20 של המאה ה-19. בהמשך הגיעו מיסיונרים והפיצו את הנצרות בקרב הקוקי, מה שהוביל לשינויים חברתיים ותרבותיים משמעותיים.
המיסיונר הראשון, ויליאם פטיגרו, הגיע למניפור ב-1894.
ההתנגדות הראשונה לשלטון הבריטי הייתה במרד הקוקי (1917–1919), שלאחריו הוכנעו השבטים.
במלחמת העולם השנייה לחמו הקוקי לצד הצבא היפני והצבא הלאומי ההודי, אך ניסיונם להשיב את עצמאותם נכשל.
ב-31 בינואר 1860 פשטו שבטי קוקי על מישורי צ'אגאלנייאה, בזזו רכוש וחטפו נשים.
הבריטים דיכאו את המרד לאחר מספר ימים.
בצו חוקתי משנת 1951 נכללו שבטי הקוקי ברשימת השבטים המוכרים בהודו.
בהמשך התפתחו מחלוקות פנימיות סביב שפה וזהות, וחלק מהשבטים אימצו זהות "נאגה" או "זומי".
סאוּם היה מרכז קהילתי לבנים, ששימש כמוסד חינוכי בו למדו מנהגים, עבודות ושירות למנהיגים.
לוֹאם היה מועדון נוער מסורתי לבנים ולבנות, ששימש לפעילות חברתית וללמידת כישורים מעשיים כגון חקלאות, ציד ודיג.
לאחר עונת הקציר נערכה חגיגת לוֹאם-סל עם ריקודים ושתיית בירה אורז.
ביחס לממשל, סמנג (Semang) הוא האס הכפר הקוקי, המתקיימת בביתו של ראש הכפר ומשמשת כאינפי (Inpi – אספה כללית).
באספה זו מתכנסים ראש הכפר, חברי הסמנג והפאצ'ונג (עוזרי האינפי), וכן ראשי המשפחות בכפר, כדי לדון ולהכריע בעניינים הנוגעים לכפר ולקהילה.
לפני ההתנצרות בראשית המאה ה-20 על ידי מיסיונרים בפטיסטים וולשים, עמי הצ'ין, הקוקי והמיזו היו אנימיסטים, ובין מנהגיהם נכללו טקסי ציד ראשים.
מיסיונרים נוצרים הגיעו למניפור בסוף המאה ה-19 אך לא חדרו לשטחי השבטים.
ניצחון הבריטים במלחמת אנגלו-קוּקי (1917–1919) גרם לקוקי לראות באל הנוצרי את "אל המנצחים", מה שהוביל להתנצרות מהירה.
המעבר לנצרות שינה את תפיסותיהם, אורח חייהם ומנהגיהם המסורתיים.
כיום רוב הקוקי הם נוצרים, בעיקר בני זרמים פרוטסטנטיים, ובייחוד בפטיסטים.
מאמצע המאה ה-20 החלו חלק מהשבטים לאמץ את היהדות המשיחית.
בני מנשה הם קבוצה קטנה במדינות מניפור ומיזורם, הטוענת למוצא מאחת מעשרת השבטים האבודים של ישראל.
הם אימצו את מנהגי היהדות, וחלקם עלו לישראל.
בני מנשה מורכבים מבני עמי המיזו, הקוקי והצ'ין, הדוברים שפות טיבטו-בורמזיות.
כיום מספרם מוערך בכ-9,000 מתוך אוכלוסייה של כ-3.7 מיליון באזור.
בשל קרבת האזור לבנגל המוסלמית, התפתחה גם קהילה מוסלמית בקרב הקוקי.
מדובר בצאצאי נישואי תערובת בין גברים קוקי לנשים מוסלמיות בנגליות, כאשר הגבר נדרש להתאסלם.
הקהילה מרוכזת בעיקר בכפר צ'נדרפור שבאודאיפור, טריפורה.
בין הבולטים בקהילה: חירוד עלי סרדר מצ'נדרפור ועלי מיה מסונאמורה.
קהילה זו סובלת לעיתים מיחס עוין מצד קוקי אחרים.
"אנשים אוהבים יהודים מתים - דווח מהווה רדוף" הוא ספר מאת העיתונאית והמסאית האמריקאית דארה הורן, שראה אור בשנת 2021, המציע ביקורת נוקבת ומעמיקה על האופן שבו תרבויות מערביות עוסקות ביהודים וביהדות בעיקר דרך המוות, הרדיפה וההשמדה, תוך הזנחת הקיום היהודי החי, המורכב והמתמשך.
הורן בוחנת תופעות מגוונות, החל ממוזיאונים ואתרי זיכרון לשואה, דרך ייצוגים ספרותיים וקולנועיים, ועד ויכוחים עכשוויים על אנטישמיות, מדינת ישראל וזיכרון קולקטיבי, וטוענת כי החברה הכללית מפגינה עניין, חמלה ולעיתים אף הזדהות עם יהודים רק כאשר הם קורבנות מן העבר, ולא כסובייקטים חיים בעלי קול, תרבות וריבונות בהווה.
אחת הטענות המרכזיות של הספר היא שהנצחת יהודים מתים משמשת לעיתים כמנגנון נוח של ניקוי מצפון קולקטיבי, המאפשר לעסוק בעבר מבלי להתמודד עם אנטישמיות חיה, משתנה ומתחדשת.
הורן כותבת בסגנון מסאי חד וטעון, המשלב אנקדוטות אישיות, ניתוח היסטורי וקריאה ביקורתית של השיח הציבורי, ומדגישה כי אהבה ליהודים מתים היא הצד השני של חוסר נוחות, ולעיתים אף עוינות, כלפי יהודים חיים.
הספר זכה לתהודה רחבה ולדיון ציבורי ער, בין השאר משום שהוא מערער על מוסכמות של חינוך, זיכרון וליברליזם תרבותי, ומציב בפני הקורא את השאלה המטרידה כיצד ניתן לעבור מהנצחה סמלית של העבר אל הכרה אמיתית בהווה היהודי ובזכותו להתקיים לא רק כזיכרון טראגי אלא כתרבות חיה ובעלת עתיד.
לפי הורן, חלק גדול מן האופן שבו ההיסטוריה היהודית נזכרת ומסופרת הוא לכל היותר הונאה עצמית של הציבור.
רחב ולכל הפחות שטויות גמורות.
החברה מוקסמת ממותם של יהודים, אך מגלה עניין מועט בלבד ביהודים החיים.
בעיני הורן, חורבן יהדות העולם הוא נרטיב היסטורי מרתק, אך משבר האנטישמיות העכשווי ממוזער ומטושטש.
בכתיבתה על המחזה של שייקספיר הסוחר מוונציה, טוענת הורן כי קריאה של המחזה מנקודת מבט יהודית חושפת "עד כמה עמוק היה תהליך הגזלייטינג", כאשר הקוראים מתעלמים ממשפטים כגון "אין ספק שהיהודי הוא השטן בהתגלמותו" כדי לטעון ששייקספיר הציג את אנושיותו של שיילוק, הדמות היהודית במחזה.
כאשר הורן האזינה מחדש לגרסה קולית של המחזה, היא הבינה כי חונכה לקבל את המונולוג המפורסם של שיילוק, "האם אין ליהודי עיניים", כניסיון של שייקספיר להאניש את הדמות, ולא כהצדקה לכך שהוא זוכה ליחס מחפיר משום שיש בו משהו דוחה שהוא יהדותו.
הורן מראה כי ספרות יהודית נוטה לעיתים קרובות לעורר את אימי העבר היהודי, תוך התעלמות ממסרים מרוממים של חסד, האופייניים יותר למסורות הספרותיות הנוצריות במערב.
בדיון על הצלחתו האדירה של יומנה של אנה פרנק, בוחנת הורן את המשפט המפורסם ביותר ביומן: "למרות הכול, אני עדיין מאמינה שבני אדם טובים מיסודם".
לדעתה של הורן, דבריה של פרנק מעוררי השראה דווקא משום שאנשים מחפשים בהם לקחים אוניברסליים, במקום להתעמת עם הרדיפה הממשית של יהודים.
המהדורות הראשונות של היומן נערכו בקפידה כדי להסיר פרטים יהודיים מובהקים מדי מחייה של פרנק, שאותה מכנה הורן "היהודייה המתה האהובה השנייה על כולם", אחרי ישו.
לאחר מכן פונה הורן לעיר חרבין שבסין, אשר בסוף המאה ה־19 ביקשה למשוך יזמים יהודים כדי לבנות את מבניה ולהפעיל את בתי המלון שלה.
השלטון המקומי הבטיח ליהודים כי אם יבואו, לא יחולו עליהם חוקים אנטישמיים ולא יתרחשו פוגרומים, ובשיא התקופה חיו בעיר כ־20,000 יהודים.
בשנת 2021 נותר בעיר יהודי אחד בלבד.
חרבין מפרסמת את "המורשת היהודית" שלה, שלדברי הורן ראוי היה לקרוא לה "רכוש שהוחרם מיהודים מתים או מגורשים".
בשלושה פרקים שכותרתם "יהודים אמריקאים מתים", דנה הורן בצמיחתה של האנטישמיות בארצות הברית.
לשיטתה, כאשר רף האנטישמיות נקבע על פי השואה, "כל מה שפחות מהשואה הוא, ובכן, לא השואה".
כתוצאה מכך, אירועים אנטישמיים כגון הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג, פיגוע הירי בבית הכנסת בפאוויי והירי בג'רזי סיטי בשנת 2019 זוכים לאורך חיים ציבורי קצר.
הורן כותבת כי "גם הבושה הציבורית הכרוכה בהבעת אנטישמיות הלכה ונעלמה.
במילים אחרות, שנאת יהודים הפכה לנורמלית".
הורן דנה גם בתקיפות נגד יהודים חרדים לפני פרוץ מגפת הקורונה, וכותבת כי הזדעזעה לגלות שכמעט כל כתבה על התקיפות כללה גם אמירה מבזה כלפי הקהילה.
בעיניה, מדובר באיתות לציבור שאנשים אלה 'הזמינו לעצמם' את הפגיעה.
בהמשך מפנה הורן את מבטה פנימה, אל הקהילה היהודית עצמה.
היא שואלת מדוע יהודים נאחזים באגדה אורבנית שלפיה פקידי ההגירה שינו את שמותיהם של יהודים באליס איילנד שהופרכה על ידי ההיסטוריונית קירסטן פרמגליך.
לטענת הורן, אילו יהודים היו מספרים את האמת על האנטישמיות באמריקה, הם היו נראים כטיפשים: אנשים שהיגרו לארץ שחשבו כי היא מבטיחה את החלום האמריקאי, אך שבה לא יכלו להתקבל לעבודה עם שם משפחה כמו רוזנברג.
הדבר היה מוכיח כי אמריקה לא הייתה שונה מבחינת הדעות הקדומות, האפליה והאלימות שמהן סבלו יהודים.
יניב איצקוביץ', שכתב בניו יורק טיימס, כינה את הספר "מבריק" ו"יוצא דופן, בעל שליחות נועזת", אשר "מותח ביקורת על אנשים, יצירות אמנות ומוסדות ציבוריים שמעטים אחרים מעזים לאתגר".
ההיסטוריונית, חוקרת וסופרת אמריקאית המתמקדת בהיסטוריה היהודית פמלה נדל כתבה בוושינגטון פוסט כי מדובר בספר "מרתק וכתוב להפליא".
היא השוותה את טיעוניה של הורן לעבודתה האקדמית שלה עצמה, שלפיה ההתמקדות בשואה בחינוך האמריקאי "שחררה את האמריקאים מאחריות", בכך שאפשרה להם שלא להכיר בכך שאנטישמיות איננה רק תופעה של העולם הישן.
יאיר רוזנברג כתב בכתב העת האמריקאי האטלנטיק כי הספר "נקרא בנשימה עצורה, פרובוקטיבי באגרסיביות אך גם אנושי לעומק", וכי טיעוניו "חדים".
הוא מתאר את הספר כ"סיור עולמי סוער", שבו הקוראים "פוגשים שורה של דמויות ססגוניות" מן ההיסטוריה היהודית.
ההיסטוריונית שרה ליפטון במגזין ניו יורק רוויו אוף בוקס, כתב עת דו-שבועי המכיל מאמרי ביקורת ספרות, תרבות, ונושאים אקטואליים, מבקרת את "התערובת של תובנה, רהיטות וקוצר ראייה", היוצרת חזון מפתה אך פשטני מדי של ההיסטוריה היהודית בזמנים ובמקומות שונים.
היא כותבת כי "הורן מפגינה נטייה מצערת לבלבל בין ניתוח הסיבות לאנטישמיות לבין הצדקתה; נראה שהיא מוצאת הקלה בוויתור על החקירה והגעה למסקנה הפשוטה ש'שנאת יהודים היא נורמלית'".
ליפטון מוסיפה כי "הבעיה היא שאותה נציגת חיים ותרבות יהודיים רהוטה מציגה תמונה סלקטיבית של יהדות, גוזמת היסטוריה עשירה, מבולגנת, מגוונת ומורכבת כדי שתתאים למסגרת מצומצמת וממוקדת מדי".
רוב אשמן כתב במגזין המקוון הפורוורד, עיתון יהודי-אמריקני היוצא לאור בניו יורק באנגלית וביידיש.
כי ה"ספר מתוחקר לעומק, כתוב בעוצמה ופרובוקטיבי, הראוי להצלחתו הגדולה ולפרסים שזכה בהם", אך מבקר מספר אפיונים שבו.
הוא מסכם את טענת הספר ככזו שלפיה אנשים מנציחים יהודים מתים בדרכים שמונעות מאיתנו להבין את מציאות סבלם ומעוורות אותנו לבעיות האמיתיות של יהודים חיים בהווה, אך מאשים את הורן בכך שאינה מתחשבת בהקשר הרחב יותר ובמגבלות של "יצירת מיתוסים והענקת משמעות".
הוא מציע כי ניתן היה לכתוב יצירה רב־כרכית דומה על מצוקתם של ילידים אמריקאים, אך "הורן נדמית כמי שמניחה שמדובר בבעיה יהודית בלבד".
בנוסף, אשמן כותב כי הורן "מדלגת במהירות על ראיות שאינן תואמות את טיעונה", ומביא דוגמאות לעדויות שואה שהיו משתלבות בתיאורה של ייצוג נוצרי דידקטי ומסולף של השואה.
הוא גם מצטט נתוני סקרים המראים כי "תחושות שליליות כלפי יהודים היו למעשה גבוהות יותר בשנים שהורן מתארת כנורמליות", ומאשר, בניגוד לרמיזתה של הורן, כי "באמריקה של 2022, שנאת יהודים היא תופעה חריגה מאוד".
הספר אנשים אוהבים יהודים מתים זכה בשנת 2021 בפרס הפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית "חיים ופרקטיקה יהודיים בני־זמננו", והופיע ברשימת ספרי השנה של פבלישרס ויקלי לשנת 2021.
כתב העת טבלט הפיק פודקאסט נלווה בשם "הרפתקאות עם יהודים מתים" , בהנחיית הורן, שבו היא חוקרת נושאים בהיסטוריה יהודית שלא נכנסו לספר.
בעקבות השיח הציבורי שעורר הספר, נחשבה הורן למומחית בעלייה באנטישמיות, במיוחד לאחר טבח שבעה באוקטובר ומתקפות הטרור על ישראל.
הורן הקימה ארגון ללא מטרות רווח בשם Mosaic Persuasion, שמטרתו להשלים את החינוך המסורתי להיסטוריה יהודית בתכנים העוסקים בציוויליזציה היהודית ובגורמי האנטישמיות.
אנתוני בלאנט היה פרופסור לתולדות האמנות ומגדולי המומחים בעולם לאמנות צרפת בתקופת הבארוק.
בתקופת מלחמת העולם השניה היה בכיר במודיעין הבריטי.
לימים נחשף כמרגל שפעל בשירות הסובייטים.
אנתוני בלאנט, קרוב רחוק של המלכה אליזבת השנייה, נולד בשנת 1907, בנו של כומר אנגליקני.
חלק משנות ילדותו עברו עליו בפריז, חוויה שהפכה אותו לשוחר תרבות צרפת.
בסוף שנות ה-20 למד בלאנט באוניברסיטת קיימברידג'.
באוניברסיטה הכיר את קים פילבי, גאי ברג'ס ודונלד מקלין.
המשותף לארבעתם היה אהדה לקומוניזם ולברית המועצות.
ברג'ס ובלאנט היו ידועים גם כהומוסקסואלים.
לימים הגיעו כל הארבעה לשירות במסגרת המודיעין הבריטי, בעוד שהיו למעשה בוגדים שהעבירו את סודות בריטניה לברית המועצות.
קבוצה זו כונתה לאחר שנחשפה, ברבות השנים, בשם רשת קיימברידג'.
עם סיום לימודיו בשנת 1930 וקבלת התואר הראשון, המשיך בלאנט בהוראה אקדמית והפך למומחה בינלאומי לאמנות צרפת.
בשנת 1933 ביקר בלאנט בברית המועצות ובשנת 1934 גויס למודיעין הסובייטי.
בשנת 1939, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס בלאנט לצבא הבריטי ונשלח לצרפת כאיש חיל המודיעין (Intelligence Corps).
כאשר פלשו הגרמנים לצרפת במאי 1940 הוחזר בלאנט לבריטניה והוצב לשירות הריגול הנגדי ה-MI5. תפקידו היה לערוך מעקב וציתות אחר הנציגויות הדיפלומטיות בלונדון של המדינות הנייטרליות.
בתפקידו נחשף בלאנט לחומר סודי, בין היתר לפעילות שנתבצעה בבלצ'לי פארק לפיצוח סודות מכשיר האניגמה ששימש את הגרמנים להצפנה ולפענוח של השדרים הסודיים שלהם.
במרוצת הזמן נתמנה בלאנט לעוזרו האישי של סגן מנהל ה-MI5 ובתפקיד זה היה אחראי על הקישור בין ה-MI5 לבין המפקדה העליונה של בעלות הברית שכוננה לקראת הפלישה לאירופה.
עם סיום המלחמה השתחרר בלאנט מן השרות ונתמנה לפרופסור לתולדות האמנות באוניברסיטת לונדון ולמנהל מכון קורטולד (Courtauld) לאמנות.
לאחר מכן מונה לתפקיד אוצר אוסף האמנות של בית המלוכה.
תפקיד זה הפך אותו לבעל קשרים רבים עם כל המי ומי בצמרת הבריטית.
בלאנט הפך לאחד מגדולי המומחים בעולם לאמנות הבארוק ופרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא.
ספרו אודות האמן הצרפתי הדגול ניקולא פוסן שפורסם בשנת 1966 נחשב עד היום כספר קאנוני בנושא.
בשנת 1956 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO).
בכל שנות שירותו במודיעין הבריטי העביר בלאנט לסובייטים את המידע הסודי שנגלה לו.
פעילותו כמרגל הסתיימה עם שחרורו והתרכזותו בקריירה שלו בתחום האמנות, אך בשנת 1951 הוא סייע לברג'ס ומקלין להימלט למוסקבה.
דבר בגידתו נתגלה למודיעין הבריטי רק בשנת 1963, מפיו של אמריקאי שהכיר את בלאנט משנותיו באוניברסיטת קיימברידג', שמסר כי בלאנט ניסה לגייסו באותם ימים, ללא הצלחה, לשירות המודיעין הסובייטי.
בלאנט נחקר ובשנת 1964 הודה בפני אנשי המודיעין הבריטי במעשיו, אך הם שמרו את דבר ההודאה בסוד, ככל הנראה כדי למנוע מבוכה גדולה ופגיעה קשה במוניטין של ה-MI5.
לאחר 15 שנה הדליפו אנשי המודיעין הבריטי את הסוד לסופר בריטי בשם אנדרו בויל, ובשנת 1979 הוא פרסם ספר בשם "אקלים של בגידה", ובו תיאר את מעשיו של בלאנט, שכונה בספר בשם "מוריס".
הדבר עורר סערה בבריטניה, וראש הממשלה מרגרט תאצ'ר נדרשה בפרלמנט להשיב על שאילתה בדבר זהותו של מוריס.
ראש הממשלה השיבה וחשפה את העובדה כי מוריס הוא אנתוני בלאנט.
כתוצאה מן הגילוי נשלל מבלאנט תואר האבירות, והוא נפטר כאיש מנודה בשנת 1983.
אַנְתוֹלוֹגְיָה (או בעברית: ילקוט, אסופה, מִקְבָּץ או מִבחר), היא צורת כינוס של כתבים ספרותיים.
מקור המילה הוא יוונית עתיקה, ופירושה "זר פרחים", "כליל".
האנתולוגיה היא חיבור של יצירות שונות למכלול אחד.
האנתולוגיה הספרותית יכולה להתחבר על פי עקרונות רבים ושונים ומתוך מגמות רבות.
ישנן אנתולוגיות ספרותיות הנבחרות לפי סוגה ספרותית מסוימת, כגון אנתולוגיה לסיפור הקצר, או אנתולוגיה לשירה וכיוצא בזה.
ישנן כאלה הנבחרות על פי לשון כתיבה מסוימת, על פי נושאי כתיבה מסוימים וכיוצא באלה.
האנתולוגיה הספרותית מאופיינת על ידי המטרה והאופי של מחבריה.
ישנן כאלה המתחברות על ידי חבורות של עורכים, על ידי מוסדות ספרותיים שונים, וישנן אנתולוגיות אישיות לחלוטין, המבטאות אך ורק את טעמו של המלקט והמאסף.
האנתולוגיות הראשונות נתחברו כבר בתקופה הקלאסית, ביוון, ברומא ובמזרח הערבי.
האנתולוגיה המוכרת הראשונה שתועדה היא זו שליקט המשורר מלאגרוס מגדרה במאה הראשונה לספירה, הידועה כיום, אחרי גלגולים רבים, בשם האנתולוגיה היוונית; מלאגרוס קרא לה בשם "אנתולוגיה" (כלומר, "זר פרחים"), ובהקדמתו השווה בין כל אחד מהמחברים לפרח כלשהו.
בעקבותיו הפכה המילה "אנתולוגיה" לכינוי כללי לכל אסופה ספרותית.
במוזיקה, המונח אנתולוגיה מתייחס לאוסף של יצירות שנעשו על ידי אמן בעל קריירה ארוכה ומגוונת.
בעוד שברוב המקרים אנתולוגיה מוזיקלית מכילה את הלהיטים הגדולים של האמן, לעיתים מדובר דווקא בטכניקה שיווקית, מעין דיסק בו מופיעים לצד "הלהיטים הגדולים" גם שירים קצת פחות מוכרים, הקלטות של הופעות חיות וכו', בתקווה להפוך אותם לידועים יותר.
אנתולוגיות יוצאות לרוב כאלבום אוסף.
בסדרות טלוויזיה, סדרות אנתולוגיה הן סדרות שכל עונה שלהן או כל פרק שלהן הוא בעל עלילה שונה ושחקנים שונים.
דוגמאות: "מראה שחורה", "אימה אמריקאית", "בלש אמיתי" "אהבה מוות ורובוטים" "פארגו".
בקולנוע סרט אנתולוגיה הוא בדרך כלל מאגד בתוכו מספר סרטים קצרים, לדוגמה "הבלדה על באסטר סקראגס" או "עמי וארצי" הסיני שכולל שבעה פרקים שבויימו על ידי במאים שונים.
רוברט אנתוני אידן, הרוזן הראשון מאייבון היה מדינאי בריטי, כיהן כראש ממשלת בריטניה מ-1955 ועד 1957, בתקופת מלחמת סואץ, וכשר חוץ במשך שלוש תקופות (1935–1938, 1940–1945 במהלך מלחמת העולם השנייה ובין השנים 1951–1955).
רוברט אנתוני אידן נולד בווינדלסטון הול (Windlestone Hall) ב-12 ביוני 1897 כבן השלישי מתוך ארבעה בנים, והרביעי מתוך חמישה ילדים של סיר ויליאם אידן.
השאלה אם סיר ויליאם אידן היה אכן אביו של אנתוני נתונה בספק גדול.
הועלתה אף ההשערה כי אביו היה ג'ורג' וינדהאם.
בנוסף, נראה כי אמו הייתה בלתי אחראית בכל הנוגע לכספים, עד שבשל בזבזנותה תפחו חובות המשפחה, שנאלצה למכור נכסים רבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מצאו את מותם אביו ושניים משלושת אחיו.
אידן עצמו הצטרף לחיל הרובאים המלכותי, וקודם במהירות בשרשרת הפיקוד.
הוא הפגין אומץ, היה חייל מצטיין (שהציל את הסמל שלו תחת אש) וחש עצמו בר מזל בהיותו אחד מאלה שניצלו מקטסטרופה שבה מתו מיליון מבני דורו בבריטניה וברחבי האימפריה.
ניסיון איום זה לא הפך אותו לפציפיסט, אך הטביע עליו חותם עמוק.
ב-1917 זכה ב, ובמרץ 1918 הפך לראש מטה החטיבה הצעיר ביותר בצבא בריטניה.
בתום המלחמה הוא החליט להשלים את השכלתו באוקספורד ושאף לקריירה דיפלומטית.
אולם, בסופו של דבר, חש בחוסר סבלנות לצפות בקידומו האיטי בשירות הדיפלומטי ומצא עצמו במסלול מהיר יותר לצמרת הפוליטיקה.
ב-1923 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית.
באותה שנה נשא לאישה את ביאטריס בקט.
כאשר גילה אידן שרעייתו מנהלת פרשיות אהבים עם גברים אחרים, הם נפרדו והתגרשו.
ב-1926 הוא התמנה למזכירו הפרלמנטרי של שר החוץ, אוסטן צ'מברלין.
ב-1932 מונה לציר בריטניה בוועידת ז'נבה למען פירוק נשק.
עד 1935 הוא ביצע שליחויות דיפלומטיות ברחבי אירופה והאימפריה, כמו ועידת פירוק הנשק (1934).
ב-1935 הוא מונה לשר בלי תיק לענייני חבר הלאומים ומאוחר יותר באותה השנה, כששר החוץ סמואל הור התפטר, הוא תפס את תפקידו.
בגיל 38 היה לשר החוץ הצעיר ביותר שכיהן בבריטניה.
אידן כיהן כשר חוץ בשנים 1935–1938 והתפטר מהממשלה ב-20 בפברואר 1938, עקב התנגדותו למדיניות הפיוס שהנהיג ראש הממשלה נוויל צ'מברלין, ועבר להתגורר בדרום צרפת.
שר החוץ במלחמת העולם השנייה
משפרצה מלחמת העולם השנייה, הציע צ'מברלין לאידן את תפקיד שר המושבות, ללא חברות בקבינט המלחמה המצומצם.
הוא תמך במדיניות הספר הלבן (1939) וראה בו ציווי דיפלומטי.
בפברואר 1940 ערך ביקור בארץ ישראל לסקירת חיל המתנדבים האוסטרלי שהוצב בארץ.
כשצ'רצ'יל עלה לשלטון במאי 1940, ניתנה לאידן המשרה החשובה של שר המלחמה, אך שוב ללא חברות בקבינט המצומצם.
ב-23 בדצמבר באותה שנה מונה בפעם השנייה לשר החוץ (תפקיד שבו החזיק עד 1945) והפעם גם שולב בקבינט המלחמה.
אמנם צ'רצ'יל ניהל בעצמו את עיקר המגעים עם סטלין ורוזוולט, אך אידן סייע בידו והיה אחראי במידה רבה לתיאום עם שארל דה גול.
כמו כן היה חבר בוועדה ללוחמה פוליטית, שעסקה בהפצת תעמולה בארצות האויב ובמדינות הכבושות על ידי הנאצים.
ב-17 בדצמבר 1942 נאם אידן בפני בית הנבחרים הבריטי וקרא הצהרה רשמית של בעלות הברית על רצח המוני שיטתי של יהודים בשטח הכיבוש הנאצי.
כשסיים את דבריו, עמדו חברי בית הנבחרים בראש מורכן לזכר היהודים שנטבחו.
לקראת תום המלחמה, משנפטר נשיא ארצות הברית, רוזוולט, ייצג אידן את בריטניה בהלווייתו ונותר בארצות הברית לוועידת סן-פרנסיסקו שהציבה את היסודות לארגון האומות המאוחדות.
כאשר התקרב מועד הבחירות, חלה אידן באופן חמור בתריסריון, ולכן לא מילא תפקיד מכריע במירוץ.
חודש יוני 1945 הביא עמו בשורות קשות; בנו הבכור, סיימון, קצין טייס, נעדר בבורמה.
אף על פי כן, ליווה אידן את צ'רצ'יל לוועידת פוטסדאם.
חודש לאחר מכן אושר דבר מותו של בנו ודבר תבוסתם של השמרנים בבחירות.
אידן סייע להקמת הליגה הערבית.
סיום המלחמה הותיר את אידן מותש מבחינה פיזית ורגשית.
מחלתו והשכול שלו הסבירו את אי התבלטותו בתחילה על ספסלי האופוזיציה.
נישואיו התפרקו ב-1950. בבחירות 1951 נחלו השמרנים ניצחון ואידן מונה בפעם השלישית לשר החוץ, כשהוא בן 54. כהונתו זו, עומדת בסימן הובלת בריטניה על-ידו לנסיגה מתעלת סואץ.
ומילוי תפקידי מפתח בהקמת נאט"ו ובוועידת ז'נבה בשנת 1954. הוא גם עזר בכינונה של ברית בגדאד וקרא לקצץ בשטחה של מדינת ישראל.
ב-1952 נשא אנתוני אידן לאישה את אן קלריסה צ'רצ'יל, ילידת 1920, בתו של ג'ון סטריינג' ספנסר-צ'רצ'יל, אחיו הצעיר של וינסטון צ'רצ'יל.
בכך הפך אידן, נאמנו של וינסטון צ'רצ'יל, גם לקרוב משפחתו.
ב-1953 הידרדרה מחלתו וכתוצאה מטעות בניתוח כיס המרה היה עליו לעבור ניתוחים נוספים ולהיות תלוי בתרופות.
כך אירע שהוא נעדר ממשרד החוץ למשך חצי שנה.
ב-6 באפריל 1955 הוא מונה לראש הממשלה במקומו של וינסטון צ'רצ'יל.
כהונתו עמדה בסימן משברים כלכליים, בעיות אינפלציוניות, עיסוקיו בנושאי המזרח התיכון (אספקת נפט, ברית בגדאד) ומעל לכולם – משבר סואץ ובסופו – מבצע מוסקטר.
אידן התפטר ב-9 בינואר 1957, ואת מקומו תפס הרולד מקמילן.
אידן עבר לבית הלורדים כ"לורד אייבון".
למרות בריאותו הרופפת הוא חי עוד 20 שנה ונפטר בביתו שבווילטשייר ב-14 בינואר 1977.
ב-10 בנובמבר 1955 נשא אידן בגילדהול נאום שקרא להסכם שלום בין ישראל למדינות ערב המבוסס על פשרה בין גבולות תוכנית החלוקה לגבולות הקו הירוק.
הוא הבטיח ערבויות לשני הצדדים אם יושג הסכם ואיים שהצד שלא יסכים לפעול במתינות יאבד את אהדת בריטניה.
הנאום, שנודע כנאום גילדהול, זכה לאהדה בצד הערבי, אולם זכה לתגובות נמרצות מצד ישראל.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת שללו כל דרישה לנסיגה ישראלית ובעיתונות הישראלית ראו בנאום עמדה אנטי-ישראלית מובהקת.
בריטניה ניסתה להשיג הסכמה בינלאומית למתווה שהוצע בנאום והדבר העיב על יחסי הממלכה המאוחדת–ישראל עד השגת ההסכמות לקראת מלחמת סיני.
אנתומיתיים (שם מדעי: Anthomyiidae) היא משפחת זבובים הקרובה למשפחת הזבוביים.
זוהי משפחה מגוונת ורבת מינים.
בעולם ידועים כ-1,200 מינים בלמעלה מ-95 סוגים.
גופם של האנתומיתיים מוארך ולרוב צבעו אפור.
יש ומופיע עליו ציור שחור או שחלקים ממנו צהובים.
מינים רבים ניזונים מאכילת צוף ואבקת פרחים.
ישנם מינים הניזונים משתן, זיעה ודם.
בדומה לזבובים אחרים, האנתומיתיים נוהגים להפריש רוק על מזונם לפני שהם יונקים אותו.
הנקבות לרוב מטילות את ביציהן על הפונדקאי המיועד.
בני הסוג דליה מטילים את ביציהן בקרקע.
זחלי המינים השונים ניזונים ממקורות רבים, ביניהם שורשי צמחים, עלים (בהם הזחלים חופרים מנהרות), חומרים צמחיים נרקבים.
אצל חלק מהמינים הזחלים גדלים בקנים של חרקים אחרים, חלק גדלים בקומנסליזם עם מינים אחרים וחלקם טפיליים.
רוב המינים עוברים את החורף כגלמים.
הבוגרים חיים לרוב באזורי צומח עשבוני, בצל, על פרחים או על חומרים אורגניים רקובים.
בין מיני המשפחה יש כמה שנחשבים מזיקים משמעותיים לחקלאות, בעיקר מסוג דֶלְיָה.
אֶנְתֶּאוֹגֵּן הוא חומר פסיכואקטיבי שנעשה בו שימוש בהקשרים דתיים או שאמאניים.
אנתאוגן מגיע בדרך כלל ממקור צמחי אשר מכיל מולקולות הקשורות בנוירוכימיקלים אנדוגניים.
אנתאוגנים מופיעים במגוון טקסים מקודשים, בשלל דתות ותרבויות והוכחו כמעוררים את מה שהצורכים את החומר תופסים כחוויות מיסטיות-רוחניות.
אנתאוגנים שימשו בטקסים אלו במשך אלפי שנים.
המונח "אנתאוגן" נטבע לראשונה בסוף שנות ה-70 על ידי בוטנאים וחוקרים שרצו להבדיל בין חומרים אלו מסמי פנאי ולהדגיש את המשמעות הרוחנית והדתית שלהם.
המילה אנתאוגני היא חידוש לשוני הנגזר מהיוונית העתיקה: ἔνθεος (אֶנְתֶּאוֹס) ו-γενέσθα (גֶנֵסְתַּה).
הפירוש המילולי של אנתאוס הוא "האל (תאוס) שבפנים", הוא מתורגם כ"השראה" ומהווה שורש למילה enthusiasm (התלהבות) בשפה האנגלית.
היוונים השתמשו בביטוי זה כדי להלל משוררים ואומנים שונים.
לכן אנתאוגן הוא "זה המחולל את האל (או את ההשראה האלוהית) באדם".
אנתאוגנים הנוצרים באופן טבעי כמו הפסילוסיבין שנמצא בפטריות, והדימתילטריפטאמין הנקרא גם DMT (משמש כחלק ממרכיבי האיוואסקה), נתגלו לרוב על ידי תרבויות קדומות ונעשה בהם שימוש כחלק מחיים רוחניים ודתיים, בתור צמחים אשר קיבלו מקום של כבוד ובחלק מהמקרים אף זכו להערצה.
אנתאוגנים שימשו בדרכים שונות, ביניהם כחלק מביסוס דתות ומסורות, בשימוש פרטני לשם התפתחות רוחנית, ככלי להרחבת הדעת, לשימושי פנאי והנאה, ולשימוש תרופתי ורפואי.
תרבות צורכי האנתאוגנים המוכרת ביותר באפריקה היא הבוויטיס, אשר השתמשו במרקחת של קליפות משורש שיח האיבוגה (Tabernanthe iboga).
האנתאוגן המפורסם של המצרים הוא הלוטוס הכחול (Nymphaea caerulea).
קיימות עדויות לשימוש בפטריות אנתאוגניות בחוף השנהב.
מספר צמחים אחרים, אשר שימשו בטקסים שאמאנים באפריקה, כגון הצפרנית, אשר מקודשת לבני הקהוסה, עדיין לא נחקרו במדע המערבי.
אנתאוגנים היוו מרכיב עיקרי בפרקטיקה הרוחנית ברוב התרבויות האמריקניות למעלה מאלף שנים.
האנתאוגן הראשון אשר הוגדר באופן מדעי היה הפיוטה (Lophophora williamsii).
הדבר נעשה על ידי אחד ממייסדי האתנו-בוטניקה המודרנית, ריצ'רד אבנס שולץ מאוניברסיטת הרווארד, אשר תיעד את טקס השימוש בפיוטה בקרב אנשי הקיווה שחיו באזור שלימים יקרא אוקלהומה.
צמח הפיוטה היה בשימוש בתרבויות הרבות של אזור מקסיקו, השימוש בו התפשט בכל אזור צפון אמריקה במאה התשע-עשרה והחליף את האנתאוגן הרעיל – פולי המסקל (Sophora secundiflora).
אנתאוגנים ידועים אחרים שנעשה בהם שימוש בתרבויות המקסיקניות כוללים את פטריות הפסילוסיבין (שהייתה ידועה בפי הילידים המקסיקנים בשפת הנהוטל כטאונאנקטל), הזרעים של מספר זני הלפופית (Morning glories) ממשפחת החבלבליים (בשפת הנהוטל – טליטלילזין ואולולוויקי) והסלוויה דיווינורום (Ska Pastora).
ילידי אמריקה הדרומית עושים שימוש במגוון רחב של אנתאוגנים.
ידוע בעיקר השימוש באיוואסקה (Banisteriopsis caapi ותערובות נוספות) בקרב הילידים (כגון שבט אוררינה) של יערות האמאזונס בפרו.
אנתאוגנים ידועים אחרים כוללים את הבוררכרו (Brugmansia spp), סאן פדרו (Trichocereus spp) וסוגים שונים של טבק הרחה המכילים טריפטמין כגון אפנה (Virola spp), וילסה ויופו (Anadananthera spp).
גם צמח הטבק, כשנצרך לא מיובש בכמויות גדולות בטקסים שאמאנים, משמש כאנתאוגן בדרום אמריקה.
יתר על כן, טבק המכיל כמויות גדולות של ניקוטין ומצריך כמות נמוכה יותר של צמח בזמן השימוש, נקרא ניקוטינה רוסטיקה (Nicotiana rustica).
בנוסף לילידים אשר השתמשו באנתאוגנים באמריקה.
ניתן גם לקשר את השימוש באנתאוגנים לזרמים הדתיים המודרניים כגון זרם הראסטאפרי ו"כנסיית היקום".
ילידי סיביר (שמתרבותם נלקח המושג שאמאן) השתמשו בפטריית אמנית הזבובים (Amanita muscaria) כאנתאוגן.
המשקה המשכר "סומה" המוזכר לעיתים קרובות בכתבי הודות היה כנראה גם הוא אנתאוגן.
[בספרו (1967), טוען וואסון שהסומה הוא בעצם פטריית הזבובים.
המרכיבים הפעילים של הסומה, לדעת כמה חוקרים, הוא אפידרין, אלקלואיד עם ממריצים שסוברים, (אם כי אופן שנוי במחלוקת) כי הוא בעל תכונות אנתאוגניות שמקורן מצמח הסומה, המזוהה כאפדרה,(Ephedra pachyclada).
אף על פי כן, קיימים גם טיעונים המציעים שהסומה עשוי היה להיות שבר לבן, קנאביס, או שילוב כלשהו בין הצמחים הנ"ל.
אנתאוגן עתיק יותר בתרבות האגאית, אשר הקדים את כניסתו של היין, שהיה אנתאוגן מוכר יותר של דיוניסוס בלידתו המחודשת ושל מנדה, היה הדבש התוסס הנודע בצפון אירופה כמי דבש: השימוש הנפוץ שלו בעולם האגאי נקשר באופן ישיר למיתולוגיה הענפה של הדבורים באזור זה.
היקף השימוש בצמחים המעניקים חוויית חזיונות באירופה נחקר לעומק רק לאחרונה, לערך בסביבות 1960. השימוש באנתאוגנים באירופה, לדעת מרבית החוקרים, התמתן בזמן עלייתה של הנצרות הפוסט רומית ובמיוחד בתקופת רדיפת המכשפות המאוחרת.
מכשפות אירופאיות עשו שימוש במגוון אנתאוגנים כגון: הדטורה, הבלדונה (Atropa belladonna), הדודא (Mandragora officinarum) והשיכרון (Hyoscyamus niger).
בצמחים אלו נעשה שימוש, בנוסף למרכיבים אחרים, כדי ליצור "משחת תעופה".
בחברה הנוצרית, האמינו כי מכשפות מרחפות באוויר על מטאטא שנמשח במשחה זאת אשר נמרחה גם על עור המכשפות.
כל מגע עם צמחים אלו עלול היה להיות מוכח כמסוכן, ולהוביל, בין היתר, להוצאה להורג של אותו אדם בעוון "עיסוק בכישוף".
ההתלהבות של מקצת קבוצות נוצריות, שמדכאות את השימוש בצמחים מעוררי חזיונות שכאלו, מעלה, ללא קביעה חד משמעית, את השאלה באיזו מידה היה נפוץ השימוש בצמחים הזייתיים לכל אורך ההיסטוריה של העולם הנוצרי.
מצד אחד, נקיטת יד קשה כנגד שימוש בחומרים פסיכואקטיביים נראית כסימן להיעדר שימוש, בהנחה כי דיכוי זה הצליח.
בעוד שמצד שני, גישה זו מציינת כי היה קיים שימוש נרחב באלו.
התנגדותה של הנצרות הרומית הביאה לקץ אלפיים שנות פולחן של מסתרי אלאוסיס, טקס החניכה בכת של דמטר ופרספונה, בו היה מעורב כפי הנראה שימוש בחומר אנתאוגני הידוע כקיקאון (למרות הדמיון בשם, לא ידוע על קשר לקיקיון המוכר לנו היום).
בדומה לכך, קיימות עדויות על כך שתחמוצת החנקן או אתילן היוו חלק מן הגורם האחראי לחזיונותיו של האורקל מדלפי שהאריך ימים (Hale et al, 2003).
בתרבות הגרמנית הקדומה קנאביס היה מזוהה עם אלת האהבה הגרמנית פריה.
הקציר של צמח זה היה חלק מחגיגות ארוטיות דתיות שהתקיימו.
רווחה האמונה כי האלה פריה חייתה ככוח מפרה בפרחים הנקביים של הצמח, ועל ידי אכילתו הושפע האדם מכוח אלוהי זה.
בדומה לכך, אומנית הזבובים הייתה מקודשת לאודין, אל האקסטזה, בעוד שצמח השיכרון היה מקודש לאל הרעם – ת'ור מהמיתולוגיה הנורדית - וליופיטר אצל הרומאים (Rätsch 2003).
בנצרות של העידן המודרני, לכל הפחות, טקס הקידוש על לחם לזכרו של ישו משחק תפקיד סמלי במסורת הדתית, שמשכה אליה לעיתים את ההגדרה של "אנתאוגן" או "אנתאוגן פלצבו", למרות שאותו לחם בטקס הקידוש בעידן המודרני איננו תואם בהגדרתו לחומר האנתאוגני המעודד חזיונות.
השימוש בחומרים אנתאוגנים, במיוחד בחשיש.
השימוש בחשיש על ידי החשאשינים כדי לגייס חסידים חדשים על ידי ערפול מחשבתם היה נפוץ למדי בזמן מסעות הצלב.
למרות זאת, החומרים בהם עשו החשאשינים שימוש היו, כפי הנראה, יין, אופיום, וצמח השיכרון, או שילוב של חומרים אלו, השימוש בו התבצע יותר למטרת הקהיית החושים מאשר לצרכים אנתאוגנים.
קיימת סברה שטקס הקטרת צמח החרמל (שבר סורי) במדינות ערב הוא סימן לטקס עתיק יותר, בו צרכו מינון גבוה יותר מצמח כזה כאנתאוגן.
הפילולוג ג'ון מארקו אלגרו טוען בספרו, "הפטרייה המקודשת והצלב", כי הפולחן היהודי והנוצרי הקדום היה מבוסס על שימוש באמנית הזבובים שנשכחה ברבות הימים על ידי חסידיה.
הנחה זו לא זכתה להתייחסות רבה באקדמיה.
הנחתו של אלגרו על כך שאמנית הזבובים נשכחה לאחר הנצרות הקדומה סותרת את טענתו על כך שבכנסיית פליינקורוולט נמצאו ראיות על שימוש נוצרי באמנית הזבובים במאה השלוש-עשרה.
ההנחה היא כי ילידים אוסטרלים לא עשו שימוש באנתאוגנים, למרות שקיים קשר שתיקה אשר אופף את השאמניזם האבורג'יני, ואשר הגביל את הידע שנמסר לזרים.
ידוע שהמקומיים בפפואה גינאה החדשה עשו שימוש בכמה פטריות אנתאוגניות (Psilocybe spp, Boletus manicus).
הקווה קווה (Piper Methysticum) תורבת לפני למעלה מ-3000 שנים על ידי מספר תושבי איי האוקיינוס השקט.
מבחינה היסטורית, מרבית התרבויות בפולינזיה, מלנזיה וכמה מיקרונזיות צרכו את השורש הטחון של חומר פסיכואקטיבי זה, לרוב כשהוא מדולל במים.
שימושים מסורתיים רבים בקווה, על אף שדוכאו על ידי מיסיונרים נוצריים במאה התשע-עשרה ובמאה העשרים, נחשבים כמסייעים ביצירת קשר עם רוחות המתים, במיוחד עם קרובי משפחה ואבות קדמונים (Singh 2004).
לא ידוע על שימוש באנתאוגנים אצל המאורים מניו זילנד.
קיימות מספר עדויות לשימוש באנתאוגנים בתיעוד הארכאולוגי.
גורדון ואסון או ג'יאורג'יו סאמוריני, גיבשו לאחרונה מגוון ראיות, אשר לא קיבלו עדיין תמיכה מהאקדמיה.
העדות הישירה הראשונה על שימוש באנתאוגנים באה מטסילי, אלג'יריה, בציור מערות של איש-פטריה, מתאריך 8000 BP .זרעי קנאביס (Hemp) נתגלו על ידי ארכאולוגים בפזירייק, סיביר, אשר מרמזים על שימוש טקסי בהם על ידי הסקיתים מהמאה החמישית לסוף המאה השנייה לפנה"ס, דבר אשר מאשר דיווחים היסטוריים עתיקים של הרודוטוס.
למרות שאנתאוגנים נחשבים טאבו ובאופן רשמי אסורים בחברה הנוצרית והאיסלמית, השכיחות והחשיבות שלהם במסורות רוחניות של מגוון תרבויות אחרות הן ללא עוררין.
האנתאוגן, "הרוח, למשל, אסור לה שתהיה כימיקל, כדוגמת הקיסוס והזית: ולמרות זאת, בחר האל לשכון בתוכם; בנוסף אסור שאחזקתו תהיה למטרות מזיקות כגון סימום, הזיות או דלוזיות: במקום זאת, עליו להוות הזמנה להיכנס אל תוך הידע או לכל דבר מועיל שרוח האל יכולה להציע." (Ruck and Staples).
מרבית הדוגמאות המודרניות המוכרות לאנתאוגנים, כגון הפיוטה, פטריות הפסילוסיב ושאר הפטריות הפסיכואקטיביות, האולילוקאי, מקורן מתרבויות ילידי אמריקה.
אף על פי כן, הועלתה השערה כי האנתאוגנים היוו מרכיב מרכזי גם בתרבויות ההודו-אירופאיות, למשל על ידי הכללתם בהכנה הטקסית הסומה, "המיץ הכבוש" שהוא הנושא של ספר 9 בריג ודה.
טקס הכנת ושתיית המשקה נעשה על ידי כוהנים וחסידים ובספר זה מופיע גם מזמור הממחיש את טבע האנתאוגן:
הקיקאון ששימש לטקס החניכה בטקסי מסתרי אלאוסיס הוא אנתאוגן נוסף, שנחקר על ידי קרל קרניי בספרו "אלאוסיס: תמונה ארכיטיפית של אם ובת".
אנתאוגנים עתיקים אחרים במזרח הקרוב ובאזור האגאי כללו את הפרג, הדאטורה, הלוטוס הלא מזוהה שנאכל על ידי אוכלי-הלוטוס באודיסיאה והנרקיס.
לפי החוקרים ראק, איין וסטאפלס, האנתאוגן השאמני המוכר שהביאו ההודו-אירופאים איתם היה פטריית האמניטה.
לא היה ניתן לתרבת אותה ולכן היה צריך לחפש אחריה, דבר שהתאים לאורח חיי הנוודות.
כאשר הגיעו לאזור חבל הקווקז והאזור האגאי, פגשו ההודו-אירופאים ביין, האנתאוגן של האל דיוניסוס, אשר הביא משקה זה ממקום הולדתו בעיר המיתית ניסה, כאשר חזר לדרוש את זכות אבותיו האלים.
היוונים הראשונים האינדו-אירופאים "הכירו בו כאנתאוגן של זאוס, וראו באמניטה ובמיץ הכבוש של סומה מרכיבים שהשתתפו בטקסי השמאניזם שלהם עצמם.
אולם אלו היו משובחים יותר מכפי שהיו בעבר בקרב אנשי היפרבוריה משום שהללו קיימו כעת אורח חיים אגררי, אשר איפשר את עיבודו של האנתאוגן "(ראק וסטאפלס).
רוברט גרייבס, בהקדמתו לספר "המיתולוגיה היוונית" טוען שהאמברוסיה בשבטים הפרה-הלנים הייתה פטריית האמניטה וקרוב לוודאי פטריית פאניאלוס.
פטריית האמניטה, לפי ראק וסטאפלס, הייתה מזון מקודש, לא דבר שמותר להתענג עליו או לטעום אותו בקלות דעת, לא דבר שאפשר לחלל אותו.
הפטרייה הייתה מזון האלים, האמברוסיה שלהם, והיא תיווכה בין העולמות.
נאמר שחטאו של טנטלוס היה שהזמין אנשים פשוטים לטעום ממזון זה.
באגדות מסורתיות רבות רווחת האמונה כי האנתאוגן יכול להציע כוחות אלוהיים וחיי נצח.
הכישלון של גילגמש בהחזרת צמח האלמוות ממעמקי המים מלמד שלא ניתן לקחת בכוח או ברמאות את מקור האושר: בזמן ששכב גילגמש על הגדה, מותש ממאמציו ההרואיים, הגיח הנחש ואכל את הצמח.
ניסיון נוסף לחתור תחת הסדר הטבעי מופיע במיתוס המטאמורפוזי, בו תפקיד הטבע משרת את צורכי השקפת העולם ההלני.
פסאודו-אפולודורוס האלכסנדרוני מספר כיצד גאיה, אמא אדמה בכבודה ובעצמה, תמכה בטיטאנים במלחמתם בפולשים האולימפיים.
לפי מספר חוקרים, קנאביס הוא מרכיב בשמן המשחה הקדוש המוזכר במקורות דתיים עבריים.
עשב מדובר זה היה ידוע כקְנֵה-בֹּשֶׂם.
ביטוי זה מופיע מספר פעמים בתורה כמוצר נסחר, קטורת, וכמרכיב שמן המשחה בו השתמש הכהן הגדול בבית המקדש.
למרות שמחקרו של כריס בנט עוסק בעיקר בצמח הקנאביס, הוא מציג ראיה נוספת המרמזת על שימוש נוסף בצמח מעורר חזיונות כגון השיכרון.
בתרגום השבעים קנה הבושם מתורגם כ"קלמוס" (צמח האקורוס) ותרגום זה הופץ ללא שינוי במרבית התרגומים המאוחרים של התנ"ך.
למרות זאת, האנתרופולוגית הפולנייה סולה בנט פרסמה מחקר המעלה טיעון אטימולוגי לגבי המילה הארמית לצמח ההמפ, אותה ניתן לקרוא כקאנבוס וככל הנראה מקורה מקורב למילה המודרנית 'קנאביס', כאשר קאנ משמעותו קנה או המפ ובושם משמעותו ניחוח, ריח.
גם הקנאביס וגם הקלמוס הם בשמים, דמויי קנה, אשר מכילים מרכיבים פסיכואקטיביים.
בספר "דרך עץ החיים" נטען שקנאביס בפרט מהווה כלי חדש, ייחודי, רב עוצמה ובטוח יחסית שבאמצעותו ניתן לעורר חוויות מיסטיות ופנומנולוגיה נבואית.
החומר "מרקוח" (מלאנז') בספרו של פרנק הרברט, "חולית", מתפקד כאנתאוגן מאריך חיים.
שליטה על אספקת המרקוח הייתה קריטית לאימפריה, מכיוון שהיא הייתה נחוצה, בין היתר, לניווט "מהיר מן האור".
צריכה של הפטריות הדמיוניות "אנוכי" כאנתאוגן היא אבן היסוד להיווסדות הנצרות על פי ספרו האחרון של פיליפ ק.
דיק "ההתגלגלות של טימוטי ארצ'ר", אשר נראה כי שאב את ההשראה לרעיון מספרו של ג'ון אלגרו.
בספרו האחרון "האי" (1962), מתאר אלדוס האקסלי פטריה אנתאוגנית בדיונית הנקראת -"תרופת מוקשה" - אשר נצרכת על ידי אנשי פאלה בטקסי מעבר, כגון המעבר לבגרות וסוף החיים.
ספרו של ברוס סטרלינג, "אש קדושה", מתייחס לדת העתיד בהשפעת האנתאוגנים שנצרכים באופן שכיח על ידי האוכלוסייה.
בספרו של סטיבן קינג "האקדוחן", ספר מס' 1 בסדרת "המגדל האפל", מקבלת הדמות הראשית הדרכה לאחר שצרכה מסקאלין.
אנתוני לי ארווין הוא שחיין יהודי-אמריקאי.
הוא פעמיים אלוף אולימפי (סידני 2000, ריו דה ז'ניירו 2016) ושיאן עולם בבריכת 25 מטר (2000–2001) במשחה ל-50 מטר חופשי ואלוף עולם (פוקואוקה 2001) במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
בגיל 35, היה ארווין לשחיין המבוגר ביותר שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים בשחייה.
16 שנים לאחר זכייתו הראשונה במדליית זהב אולימפית, זכה ארווין בפעם השנייה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי, הישג שאף ספורטאי לא קבע לפניו.
ארווין נולד בוולנסיה, קליפורניה לאם ממשפחה יהודית-אשכנזית, ולאב נוצרי ממוצא אפרו-אמריקאי ואינדיאני.
הוא הגדיר את עצמו כ"בודהיסט זן".
למד בתיכון ויליאם הרט שבסנטה קלריטה, קליפורניה.
הוא שחה במועדון השחייה קניונים, ובהמשך למד ושחה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-23 במרץ 2000 קבע ארווין במשחה ל-50 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) שיא עולם חדש של 21.21 שניות, שיפור לשיא העולם בן השנה ו-3 חודשים של מארק פוסטר מבריטניה (21.31 שניות).
שיא זה החזיק מעמד כ-10 חודשים ונשבר על ידי מארק פוסטר (21.13 שניות) אותה שנה, בשנתו הראשונה ללימודים הוא זכה להיות פעמיים אלוף ה-NCAA במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
במשחקים עצמם, זכה ארווין בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, ביחד עם גארי הול ג'וניור במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.98 שניות, לפני פיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד שזכה בשתי מדליות זהב במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חופשי.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ניל ווקר, ג'ייסון ליזאק וגארי הול ג'וניור בתוצאה של 3:13.86 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:13.67 דקות ולפני ברזיל (3:17.40 דקות).
כשחיין ראשון הוא שחה שיא אישי חדש של 48.89 שניות כשמולו מייקל קלים מאוסטרליה קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 48.18 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 המשיך ארווין להוכיח את עליונותו במשחי החתירה הקצרים וזכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי, בתוצאה של 22.09 שניות, לפני פיטר ואן דן הוחנבאנד שקבע תוצאה של 22.16 שניות ורולנד סקומן מדרום אפריקה וטומוהירו יאמאנוי מיפן שקבעו תוצאה זהה (22.18 שניות).
גם בשלב חצי הגמר הוא הוכיח את מהירותו וסיים ראשון בתוצאה של 22.05 שניות.
המדליה השנייה הייתה במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.33 שניות, לפני ואן דן הוחנבאנד שקבע תוצאה של 48.43 שניות ולארס פרולאנדר משוודיה (48.79 שניות).
במשחה ל-4x100 מטר חופשי הרביעייה האמריקאית נפסלה.
בשנת 2002 קבע ארווין ב-100 יארד חופשי 41.62 שניות, שיא מכללות חדש, שיא אמריקאי חדש ושיא בינלאומי חדש (של ארצות הברית).
אותה שנה הוא השתתף באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה יפן וזכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי (22.28 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3.15.25 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים ארווין במקום ה-17 בלבד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.74 שניות.
בשנת 2004 פרש ארווין משחייה תחרותית.
מכירת המדליות האולימפיות לסיוע לנפגעי הצונמי
בשנת 2005 מכר ארווין את מדליית הזהב האולימפית שלו ב-eBay עבור 17,100 דולרים אותם תרם ל-UNICEF למען סיוע לנפגעי הצונמי באוקיינוס ההודי.
בשנת 2011 חזר ארווין להתאמן בשחייה וכעבור 12 שנים מאז זכייתו במדליית הזהב האולימפית הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת לונדון (2012), לאחר שסיים שני במבחנים האמריקאים שנערכו באומהה, נברסקה ביולי 2012 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.60 שניות, מאית השנייה איטי מקאלן ג'ונס (21.59 שניות).
במשחקים עצמם הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.78 שניות, בשלב חצי הגמר קבע תוצאה של 21.62 שניות ועלה מהמקום השלישי.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.