tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשטחים הפתוחים הראויים לנחיתת דאונים ננעצו קורות באורך שלושה מטרים בקרקע שכונו "האספרגוס של רומל".
החומה האטלנטית מעולם לא הושלמה למרות המאמצים הכבירים שהושקעו בבנייתה.
הסיבה לכך היא שלגרמנים לא היה מושג היכן בעלות הברית מתכננות לפלוש, ואי לכך היה צורך לבצר קו חוף באורך אלפי קילומטרים.
כמו כן, הגרמנים האמינו שהמקום הסביר ביותר בו תתרחש הפלישה הוא פה-דה-קאלה (הודות למבצע הונאה נרחב של בעלות הברית, מבצע פורטיטיוד) והשקיעו את מרב מאמציהם בביצור אזור זה.
סיבה נוספת טמונה בקשיים של הגרמנים להעביר חומרי בנייה (ברזל, מלט וחול) לחזית, כתוצאה מהרס שיטתי של התשתיות בגרמניה ובצרפת בהפצצות בעלות הברית ופעילות חבלנית מצד תנועת ההתנגדות הצרפתית.
בסופו של דבר, החומה האטלנטית לא מילאה את ייעודה, כאשר עיכבה באופן מינורי בלבד את נחיתת בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי.
הפולמוס בנוגע לטקטיקת ההגנה הרצויה של הכוחות הגרמניים
רומל האמין שהביצורים הקבועים יוכלו רק לעכב את ההסתערות של חיילי בעלות הברית, לא להדוף אותה.
הוא חשב שלכך תידרש התקפת נגד מהירה ביום הפלישה עצמו, על ידי דיוויזיות ניידות של רגלים ושריון שיהדפו את ההסתערות על קו המים.
לתפיסתו, עשרים וארבע השעות הראשונות של הפלישה תהיינה המכריעות, כי אם יינתן לאויב להקים ראש גשר איתן, יהיה כמעט בלתי אפשרי לסלקו מהיבשה.
על סמך ניסיונו במערכה בצפון אפריקה, רומל סבר כי עתה, לאחר שבעלות הברית השיגו עליונות אווירית מוחלטת בצפון-מערב אירופה, יש להציב את דיוויזיות הפאנצר קרוב ככל האפשר לחופים, בעמדות מחופרות, מאחר שאם תורחקנה מהחזית לצורך מתקפת-נגד הן לעולם לא יצליחו להגיע לקרב בזמן כדי להכריעו, בגלל שליטת בעלות הברית באוויר.
מפקד חזית המערב, פילדמרשל גרד פון רונדשטט, יחד עם גנרל ליאו גייר פון שוופנבורג, מפקד קבוצת פאנצר מערב, חלקו עליו בסוגיה זאת.
הם טענו, שיש להציב את יחידות הפאנצר הרחק מן החופים, להתיר לבעלות הברית לנוע פנימה לתוך היבשת, ואז לבצע מתקפות נגד הרחק מטווח התותחים הימיים הכבדים של ספינות בעלות הברית.
לדעתם, ולדעת גנרל היינץ גודריאן, מומחה ללוחמת שריון, הניסיון בסלרנו ובסיציליה, שבו ניסו כוחות שריון גרמניים לתקוף את ראשי החוף של בעלות הברית ונכתשו באש התותחים הימיים, הוכיח כי אי אפשר לקרב את השריון לחופים.
בנוסף, לראייתם, התחפרות הטנקים בקרבת החוף מנוגדת היגיון, שכן העוצמה של עוצבות הפאנצר גלומה בניידות ובכוח האש שלהן.
בפגישה שהתקיימה במרץ 1944, בין מפקדים בכירים במערב עם היטלר, ביקש רומל שליטה על כל דיוויזיות השריון במערב, שעד אותה עת היו תחת פיקודה של קבוצת פאנצר מערב.
הפתרון הבעייתי שבחר היטלר, לפצל את הפיקוד על יחידות השריון, משמעותו היה שבשעת חירום יקבלו מפקדי דיוויזיות הפאנצר פקודות משלוש סמכויות: מרומל, מפון רונדשטט ומהיטלר.
מאז המאה ה-5 לפנה"ס נבנו כמה חומות שכונו החומה הגדולה.
אחת המפורסמות שבהן הייתה חומה שנבנתה בין השנים 220 ל-206 לפנה"ס על ידי קיסר סין הראשון, צ'ין שה-חואנג משושלת צ'ין, שממנה נותרו שרידים מעטים בלבד.
החומה ששרדה עד ימינו נבנתה בתקופת שושלת מינג במאה ה-15 וה-16.
החומה הגדולה נמשכת משָׁאנְהָאיגְווָאן במזרח עד לופ נור במערב, לאורך קשת המתווה באורח גס את גבולה הדרומי של מונגוליה הפנימית.
המחקר הארכאולוגי המקיף ביותר בנושא נערך בשנת 2009, והשתמש בטכנולוגיות מתקדמות.
המחקר הגיע למסקנה שהחומה הגדולה כולה, הכוללת גם את חומות המשנה המסתעפות ממנה, היא באורך של 8,851 ק"מ.
באורך זה כלולים 6,259 קילומטרים של קטעי חומות של ממש, 359.7 קילומטרים של חפירים ו-2,232 קילומטרים של מחסומי הגנה טבעיים כדוגמת הרים ונהרות.
החומה הגדולה של סין הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1987.
הקמת חומות היא אחד המאפיינים של התרבות הסינית.
היסטוריון האמנות השוודי אוסוולד סירן (Osvald Sirén; 1966-1879) כתב בשנות ה-30 של המאה ה-20:
כיום מאפיין זה שוב אינו בולט, כיוון שהמלחמות והמהפכות של המאה ה-20 גרמו להריסתן של מרבית החומות.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך הייתה החלטתו של מאו דזה-דונג להרוס את החומות של העיר העתיקה של בייג'ינג בשנות ה-50 של המאה ה-20 ולסלול במקומן כביש טבעת.
אבל בכל מקום בו התפתחה חברה ותרבות סינית הוקמו חומות סביב כפרים, עיירות וערים.
השרידים העתיקים ביותר של חומות בסין נמצאו בחפירות בנפת לונגשאן שבמחוז שאנדונג, שם נחשפה תרבות מהתקופה הנאוליתית הקרויה תרבות לונְגְשָׁאן המתוארכת לאלף השלישי לפנה"ס.
ב-2007 נחשפו באתר הארכאולוגי של ליאנגג'ו שבמחוז ג'ג'יאנג, שהייתה מרכז תרבות ליאנגג'ו שהתקיימה במקביל לתרבות לונגשאן, חומות רחבות המתוארכות אף הן לאלף השלישי לפנה"ס.
החומה העתיקה ביותר ששרדה בסין מקיפה את בירת שושלת שאנג הזמנית אוֹ (כ-7 קילומטרים צפונית לעיר גֶ'נְגג'וֹאוּ שבמחוז חנאן), ונבנתה במאה ה-16 לפנה"ס.
חיבת הסינים לחומות השתרבבה גם לכתב הסיני.
אצל הסינים משמש אותו התו 城 (צֶ'נְג) לציון עיר או חומת עיר.
התו 京 (גִ'ינְג) שפירושו עיר בירה היה במקור ציור של מגדל שמירה מעל שער העיר.
כל החומות העתיקות, החל בחומות של תרבות לונגשאן מהאלף השלישי לפני הספירה, וכלה בקטעים רבים של החומה הגדולה של סין מהמאה ה-16 לספירה, נבנו באותה טכנולוגיה – "אדמה נגוחה".
בשיטה זה דחסו תערובת לחה של אדמה המכילה יחסים מתאימים של חול, חצץ וחרסית (לעיתים עם תוספת מייצב) לתוך מסגרת חיצונית תומכת, שמעצבת את צורת קטע החומה.
שכבות נוספות של החומר נוספו והתהליך חזר על עצמו עד שהחומה הגיעה לגובה הרצוי.
אז הסירו את המסגרת החיצונית, והתוצר בסיום התהליך דמה לבניית חומה מסלע מוצק.
לטכנולוגיה זו היו שני יתרונות חשובים לעם שבנה חומות כה רבות: היא הייתה מהירה והיא הייתה זולה כיוון שהשתמשה בחומר זמין באתר.
החומה הגדולה של סין המוכרת כיום היא האחרונה בשורה של חומות שנבנו במשך אלפיים שנים בצפון סין, החל במאה החמישית לפנה"ס.
החוקרים מעלים שלוש השערות לסיבת הקמת החומות המרובות במשך השנים:
הגנה מהתקפות השבטים הנוודים – הסיבה העיקרית להקמת החומות.
הערבות שמצפון לסין אינן מאפשרות חקלאות.
שכנו בהן שבטים שחיו על רעיית צאן, סוסים וגמלים, והם היו חייבים להשלים את מזונם ולדאוג למספוא לבהמות בתקופת החורף באמצעות מוצרים מהחקלאים שבדרום.
השלמה זו נעשתה באמצעות סחר או באמצעות מסעי שוד.
אנשי השבטים היו לוחמים ופרשים מעולים, והם הטילו את חיתתם על צפון סין, בייחוד כאשר קם בקרבם מנהיג חזק שאיחד את השבטים לכדי צבא חזק.
היחסים בין שבטי הנוודים לאימפריה הסינית היו מורכבים וכללו תקופות חוזרות ונשנות של עימות צבאי וקנוניות, וביניהן תקופות של סחר הדדי, חלוקת תשורות הדדית (בפועל תשלום כופר סיני למניעת התקפה) ובריתות באמצעות נישואים.
מספר פעמים בהיסטוריה של סין השתלטו השבטים על סין כולה, כפי שעשו המונגולים במאה ה-13 והמנצ'ורים במאה ה-17. החומות הוקמו בהוראת הקיסרים הסיניים כאמצעי הגנה אחרון, לאחר שכל האופציות האחרות להתמודד עם הנוודים – דיפלומטיה, סחר או מסעי עונשין צבאיים – נפסלו או שנוסו ונכשלו.
מניעת מגע בין האוכלוסייה המקומית עם העולם שמחוץ לקיסרות הסינית – יחד עם התפתחות התרבות הסינית שהגיעה להישגים טכנולוגיים (המצאת הנייר, הדפוס ואבק השרפה) ותרבותיים (ספרות, שירה ותיאטרון), התחזקה אצל הסינים האמונה בעליונותם על פני יתר העולם, שכונה בפיהם "ברברים" (夷).
משום כך, היו קיסרים שרצו למנוע כל קשר עם העולם החיצון, בין בדרך של בניית חומות בצפון סין ובין באמצעות סגירת נמלי הדרום לסחר עם החוץ.
תופעה זו הקצינה החל מאמצע תקופת שושלת מינג.
סיפוח שטחים – החומה הגדולה מוצגת בדרך כלל כאמצעי להגן על החקלאים הסיניים מפני התקפות השבטים הנוודים מצפון, אבל חומות שנבנו בפקודת קיסרי סין עוד באלף הראשון לספירה הוקמו מאות קילומטרים מאדמה חקלאית, ועמוק בתוך ערבות מונגוליה ומדבריות המלח של צפון-מערב סין.
מכך נראה כאילו מטרתן כיבוש שטחים ולא רק הגנה עליהם.
שושלת ג'ואו ותקופת המדינות הלוחמות (1045 לפנה"ס – 221 לפנה"ס)
שושלת ג'ואו, השושלת שהייתה בשלטון זמן רב יותר מכל שושלת אחרת בהיסטוריה של סין (מ-1045 לפנה"ס ועד 256 לפנה"ס), הייתה הראשונה לבנות חומה בצפון סין כנגד עם הנוודים שְׂייֵנְיוּן.
החומה, שנבנתה במאה ה-9 לפנה"ס, לא סייעה לשושלת כנגד התקפות העמים הנוודים- השְׂייֵנְיוּן, הז'ונְג (戎) והדִי (氐).
ב-771 לפנה"ס הועברה עיר הבירה ללוו-יאנג.
ממועד זה ואילך חלה התדרדרות בכוחה של השושלת, ועל אף שהתקיימה תחת שם זה עד 256 לפנה"ס, שלטה שושלת ג'ואו על חלק קטן מצפון-מזרח סין.
לכן נוהגים לחלק את תקופת שלטון השושלת לשניים: עד שנת 771 לפנה"ס – שושלת ג'ואו המערבית, ולאחריה שושלת ג'ואו המזרחית.
שאר חלקי האימפריה הסינית התפצלו למדינות קטנות יחסית: צִ'ין במערב, וֵיי ממזרח לה, גָ'או בצפון-מזרח, צפונית-מזרחית עוד יותר מדינת יֵן, ובדרום שלטה מדינת צ'ו.
מדינות אלו נלחמו ביניהן כמעט ללא הפסק על השליטה בסין, ולכן כונתה תקופה זו בתולדות סין תקופת המדינות הלוחמות (481 לפנה"ס – 221 לפנה"ס).
כאשר לא נלחמו המדינות האחת ברעותה, הן נאבקו בשבטי הצפון, הז'ונְג והדִי (כיום מניחים כי היו רועים או הרריים).
כאשר הובסו, ניצבו הסינים ישירות מול שבטי הנוודים בערבה המונגולית, אותם כינו "חוּ", ואלה היו מסוכנים בהרבה מהז'ונְג והדִי.
כפי שקרה בהיסטוריה הסינית שוב ושוב פעלו הסינים כנגד שבטי הנוודים באחת משתי דרכים – הם הקימו צבא שהיה מבוסס על שיטות הלחימה של הנוודים (פרשים וקשתים) ולחלופין בנו חומות.
החל מאמצע המאה ה-7 לפנה"ס הקימו המדינות: צִ'ין, וֵיי, גָ'אוֹ, יֵן, צ'וּ וצִ'י שתי וערב של חומות בכל רחבי סין כדי להתמודד עם איומים חיצוניים, מהמדינות השכנות או מהנוודים שבערבה מצפון.
החומות שקדמו לחומה הגדולה בצפון סין הוקמו בשלהי המאה ה-4 לספירה על ידי המדינות שבצפון סין: צִ'ין, גָ'או ויֵן.
באמצע המאה הרביעית התרחבה ממלכת צ'ין מערבה ומזרחה.
ההיסטוריון הסיני סה-מה צ'יאן מתקופת שושלת האן ציין שעל מנת להגן על השטחים שכבשה מדינת צ'ין היא "בנתה חומות ארוכות לשם הגנה בפני הברברים".
בדומה, ממלכת יֵן התפשטה צפונה ומזרחה לתוך מנצ'וריה, ובנתה חומות על-מנת להגן על נכסיה החדשים.
ממלכת גָ'או שביניהן בנתה שתי מערכות מקבילות של חומות, קצרה יותר צפונית-מערבית לבייג'ינג של ימינו, וחומה ארוכה מעט יותר צפונית לה בתוך מונגוליה של ימינו.
מכל החומות הרבות שנבנו בתקופה זו נותרו שרידים מועטים.
מבנים מאדמה נגוחה עמידים פחות לפגעי הזמן ממבנים מאבן או מלבנים.
כך למשל, שרידים מהחומה שבנתה ממלכת גָ'אוֹ שמצויים במונגוליה הפנימית אינם שונים במראם החיצוני מסוללות עפר טבעיות, ורק כשבוחנים את מרקם הסוללה שהייתה פעם חומה, ניתן להבחין בשכבות ההדוקות מעשי ידי אדם.
באופן דומה קשה מאוד להבדיל בין שרידי חומת יֵן הנמצאים במדינת חביי לבין האדמה המכוסה עשב משני צדדיה.
אולם, כפי שההיסטוריה הסינית הראתה שוב ושוב, החומות לא מנעו אף פעם מאויב נחוש לתקוף.
בשנת 247 לפנה"ס, בגיל 13, עלה לשלטון בממלכת צ'ין המלך צ'ין שה-חואנג.
בשנת 230 לפנה"ס הוא החל במהלך שהוכתר בהצלחה 9 שנים אחר כך – כיבוש כל המדינות השכנות ואיחודן לאימפריה אחת.
בשנת 221 לפנה"ס עמד צ'ין שה-חואנג בראש סין המאוחדת כקיסר סין הראשון.
צ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון, מוכר בעיקר הודות לצבא הטרקוטה, כ-8,000 פסלי לוחמים מטרקוטה שהוצבו בחפירים מסביב לקברו (שלא נחפר), שנתגלו ב-1974 ושמוכרזים כאתר מורשת עולמית.
אבל המאוזוליאום של צ'ין שה-חואנג, שנבנה במשך ארבעים שנה, היה רק אחד ממפעלי הבנייה המונומנטליים של קיסרה הראשון של סין.
הוא גייס לעבודת כפייה מאות אלפי סינים שהשתתפו בבניית חומות, מכלולים של ארמונות ורשת נרחבת של דרכים ותעלות.
אחד ממפעלי הבנייה הגדולים ביותר היה הקמת חומה ארוכה בצפון סין.
בשנת 215 לפנה"ס הורה הקיסר להרוס את כל החומות שהקימו המדינות שכבש קודם לאיחוד סין.
שנה אחר כך (214 לפנה"ס), שלח הקיסר את המפקד הראשי של צבאו, מֶנְג טְייֵן, צפונה על מנת לגרש את שבטי הז'ונְג והדִי, ולבנות חומה שתמנע את שובם.
על פי ההיסטוריון הסיני סה-מה צ'יאן, עמד מֶנְג טְייֵן בראש צבא בן שלוש מאות אלף איש, שדחק את שבטי הז'ונְג והדִי צפונית לנהר הצהוב.
אחר כך עמד מֶנְג טְייֵן בראש מפעל בנייה של חומה שנמתחה בין לִינְטָאו (כיום בגאנסו) שבמערב לבין לְיָאוֹדוֹנְג (כיום בליאונינג) שבמזרח.
חומה זו שאורכה 4,000 קילומטרים לערך, נבנתה הרחק מצפון לחומה הנוכחית.
אחד ההבדלים הגדולים במיקום שתי החומות, זו של תקופת צ'ין וזו הקיימת כיום, קשור לרמת אורדוס.
במרכז סין מתווה הנהר הצהוב לולאה גדולה כאשר הוא משנה את מסלולו, שכיוונו בדרך כלל מזרחה אל הים הצהוב, לסירוגין צפונה, מזרחה, דרומה ובחזרה מזרחה.
האזור אותו מקיפה הלולאה הגדולה של הנהר הצהוב קרוי "רמת אורדוס" (או מדבר אורדוס), והוא אזור ערבתי עד מדברי באופיו.
החומה של ימינו תוחמת את האורדוס מדרום, בעוד שחומת צ'ין נבנתה צפונית לנהר הצהוב, כלומר היא כללה את האורדוס בתחומי סין.
ההישג של הקמת חומת צ'ין באזורים שבהם השתרעה מרשים, כשלוקחים בחשבון את תנאי הקרקע והאקלים.
חלקים גדולים מהחומה נבנו באזורים הרריים שבהם רכסי הרים מתנשאים לגבהים שבין 2,000 ל-3,000 מטרים, והחורפים באזורים אלו ארוכים וקרים מאוד.
מן החומה נמתחה דרך ישרה בת 800 קילומטרים בין מונגוליה הפנימית לבירת השושלת שְׂייֵנְיָאנְג (סמוך לשיאן של ימינו).
אחת התמיהות שעולות למקרא תיאור הקמת החומה היא כיצד נבנתה חומה ארוכה כזו בתנאים גאוגרפיים ואקלימיים כה קשים בזמן יחסית קצר.
סה-מה צ'יאן מספק חלק מהתשובות בתיאוריו.
על פיהם, החומה לא הייתה רציפה ונשענה על מכשולים טבעיים כדוגמת נהרות, קניונים ורכסי הרים.
תשובות נוספות מספק המחקר הארכאולוגי.
חומה זו נבנתה בטכניקה המקובלת על הסינים של אדמה נגוחה.
בנייה באדמה משתמשת בחומר זמין באתר הבנייה ולכן היא מהירה.
מצד שני, בלייה של חומה כזו גם היא מהירה יותר ולכן נמצאו ממנה שרידים מעטים.
במונגוליה הפנימית נמצאה סוללה של אדמה נגוחה ואבנים שאורכה כמה מאות קילומטרים, רוחבה אינו עולה על 3 מטרים וגובהה לא יותר מ-3.5 מטרים, ואשר הארכאולוגים תארכו לתקופת צ'ין.
שרידים של קטע נוסף, דרומי יותר, בנינגשיה דומים יותר לקפל קרקע מכוסה עשב מאשר למבנה מעשה ידי אדם.
הסבר נוסף למהירות בניית החומה קשור לשימוש בחומות קודמות.
התברר, כי למרות התיאור של סה-מה צ'יאן על ההרס המוחלט בהוראתו של הקיסר של החומות שבנו המדינות שקדמו לאימפריית צ'ין, חלק מהחומה נשען או עשה שימוש בחומות קיימות.
בבניית חומת צ'ין נעשה שימוש בחלקים מהחומות של מדינת יֵן, ושל חומות קדומות של מדינת צ'ין מהתקופה שלפני שהפכה לקיסרות.
ההיסטוריונים מספקים כמה סיבות אפשריות להחלטה לבנות את חומת צ'ין.
הראשונה היא אמונה טפלה – הקיסר הראשון היה חסיד גדול של תורת הנסתר, ולכן היה מבועת בשל נבואת אורקל כי "מי שישמיד את צ'ין יהיה חוּ".
הסינים כינו את שבטי הצפון בשם הכללי "חוּ" ולכן שיגר הקיסר את מֶנְג טְייֵן להרחיקם תחילה ואחר למנוע את שובם באמצעות החומה.
סיבה נוספת היא הקמת מאחז מוגן שממנו אפשר יהיה לתקוף צפונה, וסיבה שלישית היא שבניית החומה יצרה מושבת עונשין שאליה הִגלה הקיסר כל אדם שהורשע בפלילים או שלא ביצע את תפקידיו כמצופה ממנו.
סיבה אחרונה זו היא גם אחד ההסברים מדוע במהלך ההיסטוריה הארוכה של סין הייתה החומה הגדולה קשורה בסיפורים ובאגדות על שלטון רודנים מדכאים, ועל היותה בית קברות שומם ומרוחק לסינים רבים.
זאת בניגוד לימינו, שבהם גאים הסינים בחומה הגדולה כהישג יוצא דופן של תרבותם.
אחת האגדות הידועות מספרת על מֶנְגגְ'יָאנְג, אישה נאמנה שבעלה נלקח ממנה לשרת בעבודות הבנייה בשָׁאנְהָאיגְווָאן שבקצה המזרחי של החומה, ועל כן אספה בגדים חמים על מנת להביאם לו.
אך כשהגיעה לאתר מצאה כי כבר מת מקור ומעייפות.
בכיה המר גרם לחומה להיבקע וחשף את עצמות בעלה יחד עם עצמותיהם של אלפי עובדים אחרים, שאותם קברה לפני שהשליכה עצמה לים, כמצופה מאלמנה חסודה.
כיום מצביעים על ארבעה סלעים בים מול שָׁאנְהָאיגְווָאן כמקום קברה.
החוּ שגרם בסופו של דבר לנפילת שושלת צ'ין היה דווקא בנו השני של הקיסר, חוּהָאי, שהיה יחד עם הקיסר במסעו בעת שמת.
בעצת מורו, הסריס גָ'או גָאוֹ, הוא זייף מכתבים מטעם הקיסר כביכול, המורים ליורש העצר ולמפקד הצבא, מֶנְג טְייֵן, ששירתו בחומה הגדולה, להתאבד.
לאחר שעלה לשלטון הוא המשיך בשיטות הדיכוי של אביו, גביית מיסים גבוהים וגיוס עובדי כפייה.
עם זאת, בלא כישוריו המדיניים של אביו גרמה מדיניות זו למרידות רבות והביאה תוך ארבע שנים לנפילת השושלת.
מאה שנים אחר כך טען איש ממשל בשושלת האן שהחליפה את שושלת צ'ין, כי בניית החומה הגדולה במרחק כה גדול ממרכזי האוכלוסייה, והשמירה עליה, היו הגורמים העיקריים למרידות הרבות, משום שהניסיון לשלוח אספקה למרחקים כה גדולים לא צלח, והחיילים על הגבול היו רעבים וחסרי ביגוד מתאים.
ואכן, מייד עם נפילת שושלת צ'ין עזבו כל המגויסים את עמדותיהם וחזרו לביתם.
בכך נפתחה הדרך לאויב מר חדש לסינים, שבטי השיונגנו, שהשתלטו על האורדוס.
חומת צ'ין נתקבעה בזיכרון הקולקטיבי הסיני באופן כה חזק עד שבמפגשים הראשונים עם אירופאים החל מהמאה ה-17 העלו הסינים את הטענה, שנקלטה, כי החומה אותה פגשו האירופאים (שהייתה בעצם חומה שנבנתה במאה ה-16 בתקופת שושלת מינג) היא בעצם חומת צ'ין המקורית.
ואכן, החל בשלהי המאה ה-18 ועד שלהי המאה ה-20 נשמעה טענה חוזרת ונשנית, אותה העלו היסטוריונים וחוקרים, כי החומה של ימינו היא החומה שנבנתה בימיו של קיסר צ'ין.
לפיכך היא לא רק החומה הארוכה בעולם אלא גם בין העתיקות ביותר.
אפילו ב-1985 דיווח עיתונה של המפלגה הקומוניסטית של סין, היומון הסיני בשפה האנגלית "יומון העם" כי "החומה הארוכה בת 6,000 קילומטרים נבנתה לפני יותר מ-2,500 שנים".
במקביל לעלייתה של שושלת האן לשלטון בסין עלה לשלטון מנהיג שבטי השיונגנו, השאניוּ ("מנהיג עליון" בהיררכיה של השיונגנו) מָאוֹדוּן (שלט בין 209–174 לפנה"ס).
הוא הגביר את האחדות הפנימית בקרב שבטי השיונגנו, ותוך תקופה קצרה הביס את שבטי הנוודים השכנים, השתלט על שטחים נרחבים במרכז אסיה, והחל לפשוט גם על ערי סין.
בחורף 200 לפנה"ס, לאחר פשיטה של השיונגנו על עיר הגבול מָאיִי (סמוך לטָאיְוֵּאן, בירת מחוז שאנשי כיום), הוביל הקיסר גָאוֹדְזוּ (מייסד שושלת האן) באופן אישי, מערכה צבאית נגד מָאוֹדוּן.
בקרב בָּאידֶנְג צפונית לפִּינְגצֶ'נְג (כיום דָאטונְג), הוא כותר בידי פרשי השיונגנו שמנו על פי ההיסטוריונים הסינים הקדומים בין 300,000 ל-400,000 איש.
הקיסר, שהושם במצור בן שבעה ימים, הצליח בקושי להימלט משביה.
לאחר התבוסה בפִּינְגצֶ'נְג, החליט קיסר האן לנטוש את הפתרון הצבאי לאיום שהיוו השיונגנו, ותחת זאת שלח את לְיוֹ גִ'ינְג (劉敬) אל השיונגנו כדי לנהל עמם משא ומתן.
הסכם השלום אותו השיג השליח כונה "חֶאצִ'ין" (和親 – מילולית "קרבה הרמונית", אבל מקובל לתרגם כ"שלום וידידות"), ועל פיו נקבע מעמד שווה בין שתי המדינות, כשהחומה הגדולה משמשת גבול משותף.
חלק מההסכם כלל גם ברית נישואים בין סין לשיונגנו, כשאל השאניו נשלחה נסיכה משושלת האן ככלה, וכמו כן קיבלו השיונגנו מדי שנה מתנות של משי, משקאות חריפים ואורז.
ברית זו קבעה את תבנית היחסים בין ההאן לשיונגנו למשך כ-60 שנים.
עד 135 לפנה"ס חודשה ברית זו לא פחות מתשע פעמים, כשערך ה"מתנות" גדל עם כל חידוש של ההסכם.
גִ'יג'וּ, בנו ויורשו של מָאוֹדוּן, המכונה לָאושָׁאנְג שאניו, המשיך במדיניות ההתפשטות של אביו.
לָאושָׁאנְג הצליח, במשא ומתן עם הקיסר וֶן משושלת האן, לקבוע את התנאים למערכת סחר רחבת היקף במימון ממשל קיסרות סין.
בעוד שהשיונגנו זכו להישגים ניכרים, מנקודת המבט הסינית היו הסכמי השלום יקרים, משפילים ובסופו של דבר חסרי ערך.
לָאושָׁאנְג המשיך ליזום פשיטות שוד נגד כפרי הקיסרות ועריה, ובמקרה אחד אף הגיעה אחת מפשיטות השוד קרוב לצ'אנג-אן, בירת שושלת האן.
בשנת 141 לפנה"ס עלה לשלטון הקיסר ווּ, שהחליט לשים קץ להשפלה.
הוא השקיע כסף רב בחיזוק הצבא הסיני ובאימונו בשיטות הלחימה של השיונגנו.
בסתיו של שנת 129 לפנה"ס פרצה מלחמה כוללת בין קיסרות סין לשיונגנו.
הסינים כבשו את האזורים בעלי החשיבות האסטרטגית, ממדבר אורדוס ומסדרון גאנסו ועד אגם לופ נור.
בין השאר הם הצליחו באמצעות כיבושים אלו להפריד בין השיונגנו לבין השבטים המכונים צְ'יָאנְג בדרום, והשיגו גישה ל"אזורים המערביים" (西域 בפיניין Xīyù – כיום שינג'יאנג).
עם סיום הכיבושים החלו הסינים לבנות מחדש חומות שמטרתן להגן על הטריטוריות שכבשו.
על פי ההיסטוריון סה-מה צ'יאן הם "שיפצו את מערכת ההגנה הקודמת שהוקמה על ידי מֶנְג טְייֵן בתקופת שושלת צ'ין וחיזקו את הגבול לאורך הנהר הצהוב".
ארכאולוגים סבורים כי קיסרי האן לא הסתפקו בשיפוץ חומות ישנות, אלא גם הקימו חומות חדשות באורך של כמה אלפי קילומטרים לאורך הגבול הצפוני.
בחפירות ארכאולוגיות בחביי נחשפה חומה שאורכה 15 קילומטרים שתוארכה בוודאות לתקופת האן.
רוחב החומה 8 מטרים, אם כי גובהה הצטמק במשך השנים למטר וחצי בלבד.
חומות, ביצורים, ומצודות מתקופת הקיסר ווּ התגלו במונגוליה הפנימית, ובין השאר התגלתה שם עיר מבוצרת, מאות קילומטרים צפונית לגבול אימפריית ההאן.
כל החומות והמבצרים היו בנויים מאדמה נגוחה המחופה באבן.
במקביל השתלטו הסינים, תוך כדי קרבות עם השיונגנו וכריתת בריתות עם שבטים מקומיים, על שטחים בצפון-מערב והגיעו עד יוּמֶנְגְווָאן ("מעבר שער הירקן"), כ-75 קילומטרים צפונית-מערבית לנווה המדבר של דוּנְחְוָאנְג (כיום בגאנסו), בקרבת הביצות המלוחות של הלופ נור.
שליטתם על טריטוריות אלו אפשרה את הפעלתה של דרך המשי, שעברה דרך שני אתרים אלה ודרכה עברו שיירות של סוחרים בין סין להודו (ובסופו של דבר גם לאירופה שבשליטת האימפריה הרומית).
על מנת להגן על הדרך, הקימו הסינים חומה ששרידיה התגלו לראשונה ב-1907, כשהארכאולוג וחוקר הארצות אורל שטיין (Aurel Stein; 1862–1943), בריטי יליד הונגריה ממוצא יהודי, הגיע לאזור מכיוון מערב, לאחר שיצא מהודו בחיפוש אחר נאות המדבר האבודים של דרך המשי.
החומה, שעובייה 2.5 מטרים וגובהה 2 מטרים, הבנויה מאדמה נגוחה, הייתה מכוסה בחול, והמבנים היחידים שבלטו בה היו מגדלי השמירה הריבועיים שאורך צלעם 11 מטרים וגובהם שבעה מטרים.
חומות אלו נבנו בעשור האחרון של המאה השנייה לפנה"ס ובעשור הראשון של המאה הראשונה לפנה"ס, והן הגיעו לנקודה המערבית ביותר אליה הגיעו החומות הסיניות אי פעם.
החומה הקיימת כיום, חומת שושלת מינג, מגיעה רק עד גְ'יָאיוְּ'גְווָאן, כ-220 קילומטרים מזרחית לדוּנְחְוָאנְג.
למרות ניסיונם של שליטי שושלת האן להציג עצמם כשליטים נאורים ומוסריים בהשוואה לדיכוי שייצגה שושלת צ'ין, הרי שבנוגע להקמת חומות מעריכים הארכאולוגים כי בתקופת האן נבנו ושוחזרו חומות באורך של 10,000 קילומטרים לעומת 5,000 קילומטרים של חומות צ'ין.
השמירה על חומות אלו הייתה יקרה מאוד בכוח אדם, והקרבות הבלתי פוסקים עם השיונגנו רוקנו את קופת האוצר.
מצב זה חייב את קיסרי האן לנקוט באותן פעולות שנקט קיסר צ'ין – גיוס כפוי של אנשים ומיסוי כבד.
בשנים שלאחר שלטון הקיסר ווּ חזרו הסינים להסכמי "השלום והידידות" עם השיונגנו, אלא שהפעם הם כונו "יחסי כפיפות" של מנהיג השיונגנו לקיסר סין.
שושלת האן שלטה לכאורה עד תחילת המאה ה-3 לספירה, אך בניית החומות פסקה כבר בסוף המאה הראשונה לפנה"ס.
בשלהי שלטונה התחוללו מרידות בלתי פוסקות, ושבטי הנוודים בצפון ניצלו את האנרכיה למסעות שוד או שהציעו את שירותיהם למרבה במחיר.
בשנת 196 השתלט בפועל על השלטון צָאו צָאו, מפקד בצבא האן, וב-215 הוא החליט לסגת ממדבר אורדוס.
צָאו צָאו מת ב-220 לספירה, ועם מותו בא למעשה הקץ לשושלת האן.
תקופה ארוכה לאחר התמוטטות שושלת האן הייתה סין מפולגת בין מדינות שונות, חלקן הוקמו על ידי שבטי נוודים מהצפון.
בשנת 280 לספירה הצליחה שושלת ג'ין לאחד לזמן קצר את סין תחת שלטונה, וכעבור שנה הקימה חומות בגבולה הצפוני על בסיס חומת צ'ין, "כשהיא משתרעת לאורך של יותר מ-3,000 לי של הרים וערוצי נחלים".
מחומה זו לא נותרו שרידים.
החומות לא עזרו לשושלת ג'ין כנגד מורדים שמוצאם מהשיונגנו שהתיישבו בהסכמת הסינים בצפון סין.
לאחר כיבוש ערי הבירה לוו-יאנג (בשנת 311) וצ'אנג-אן (בשנת 316) נמלטו בני משפחת סְה-מָה, מקימי השושלת, דרומית לנהר יאנגצה והקימו את שושלת ג'ין המזרחית.
השְׂייֵנְבֵּיי (鲜卑) היו אחת מקבוצות הנוודים הגדולות שתפסו את מקומם של השיונגנו.
השיינבי, במקור ממנצ'וריה, השתלטו תחילה על מונגוליה ואזורי הספר עם סין, ואחר כך כבשו חלקים מסין והקימו ממלכות בצפונה.
רובן לא שרדו יותר מעשור או שניים, אבל אחת הממלכות, שהוקמה על ידי שבט הטְווֹבָּה (拓拔) בשנת 386 וכונתה שושלת וי הצפונית, החזיקה מעמד במשך 150 שנים.
בירתה הראשונה של השושלת הייתה פִּינְגצֶ'נְג (כיום דָאטונְג) בצפון שאנסי סמוך לגבול הצפוני של השושלות הקודמות (צ'ין והאן) ולאיום החדש שהגיע מצפון, שבטי הז'וֹאוּזָ'אן (柔然).
בשנת 423, בעקבות פשיטות על מושבות חקלאיות מצפון לפינגצ'נג, הקים נסיך טְווֹבָּה "חומה ארוכה...
החל בצְ'אצֶ'נְג ועד ווּיְוֵּאן הרחק במערב, ואורכה יותר מ-2,000 לי", פחות או יותר בקו שהתוו החומות של שושלת ג'ואו.
כעבור שנה (424), הצליח כוח בן 60,000 איש משבטי הז'וֹאוּזָ'אן לפרוץ חומה זו ולכבוש את שֶׁנְגלֶה, שהייתה בירת השושלת לפני פינגצ'נג.
בתגובה החלה מלחמה שהסתיימה בשנת 429 בתבוסת הז'וֹאוּזָ'אן.
לאורך החומה הוקמה שרשרת של מחנות ובהם שוכנו חילות מצב ששמרו על הטריטוריה שנכבשה.
ב-446 החליט הקיסר שְאדְזוּ להוסיף חומה נוספת להגנת הבירה, דרומית לחומה הראשונה, וגייס לשם כך 100,000 עובדי כפייה.
החומה החלה בשָׁאנְגגוּ שבמזרח והשתרעה "לאורך של כמה אלפי לי" עד המפגש עם הנהר הצהוב.
שושלת מינג עתידה לחקות טכניקה זו של חומה כפולה שנועדה להגן על הבירה במקרה שהחומה החיצונית תיפול.
בשנים הראשונות לשלטון השושלת נבנו החומות במטרה לשמש קרש קפיצה שממנו ניתן יהיה לתקוף את השבטים הנוודים.
בשנים שלאחר מכן, כאשר כוחה הצבאי של השושלת הלך ונחלש, ושוב לא היה בכוחה ליזום מסעות צבאיים, השתנתה האידאולוגיה של בניית החומות, והן נועדו לשמש חיץ מפריד בין הצפון הברברי לסין התרבותית.
גָאוֹ לוּ, שהיה שר בכיר בחצר הקיסרית פֶנְג, הצליח לשכנע אותה להשקיע בחיזוק חומות קיימות, ובהארכת החומה מזרחה מהקצה המזרחי בצְ'אצֶ'נְג ועד מפגש ההרים במחוז ליאונינג עם הנהר ליאו.
מחומות אלו נמצאו שרידים בלבד בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. ההידרדרות התעצמה כאשר ב-494 נפלה ההחלטה להעתיק את הבירה מפינגצ'נג לבירה ההיסטורית לוו-יאנג.
חילות המצב שעל החומה היו עתה רחוקים מהבירה, וסבלו עקב כך מרעב בשל אספקה בלתי סדירה של מזון.
החל בשנת 523 החלה סדרה של מרידות במחנות הצבא שעל הגבול.
ב-528 הצליח אָרג'וּ ז'ונְג, אחד המורדים, להשתלט על הבירה, להוציא להורג את הקיסרית ואת יורש העצר ולהמליך יורש בובה.
עשר שנים אחר כך בא הקץ לשושלת וי הצפונית, כאשר גָאוֹ חְווָאן, אחד ממפקדי צבאות המורדים, הורה לפַנות את לוו-יאנג ולהרוס אותה.
שושלות צ'י הצפונית, ג'ואו הצפונית וסווי (550–618)
על חורבותיה של שושלת וי הצפונית קמו לזמן קצר שתי ממלכות, שושלת צ'י הצפונית (577-550) ושושלת ג'ואו הצפונית (581-550).
מולן ניצב מצפון אויב חדש, שבטי הגקטורקים (Göktürk – בטורקית "הטורקים של השמים"), המכונים בפי הסינים בשם טוּג'וֵּה (突厥 בפין-יין Tūjué).
שבטי נוודים אלו, שהיו אבותיהם הקדומים של העמים הטורקיים של ימינו, היו תחילה וסאלים של הז'וֹאוּזָ'אן, השליטים הקודמים של הערבה המונגולית.
במלחמה שפרצה ביניהם הביסו הגקטורק, תחת מנהיגותו של בומין (המכונה גם טאומן), את הז'וֹאוּזָ'אן, ואחר כך גם שבטי נוודים אחרים (552), והקימו אימפריה רחבת ידיים במרכז אסיה.
בומין הכריז על עצמו כגן (החאן של כל החאנים), והאימפריה שהקים היוותה איום ישיר על צפון סין.
בניסיון להתמודד עם האיום נקטו שתי הממלכות שורת צעדים.
בין השנים 553 ל-572 קיבל שליט הטורקים מדי שנה 100,000 גלילי משי מממלכת ג'ואו הצפונית בלבד.
שיטה נוספת להתמודד עם האיום הייתה בניית חומה.
בין 552 ל-564 בנתה שושלת צ'י הצפונית כמה קטעי חומות באורך כולל של כ-3,300 קילומטרים בשאנשי, בחביי ובחנאן.
חומות אלו הגיעו במערב עד הנהר הצהוב ובמזרח עד ים בוהאי.
כך למשל, בשנת 555 גייס קיסר צ'י קרוב לשני מיליון איש לבניית קטע בן 450 קילומטרים בין מעבר ג'וּיוּנְג (צפונית לבייג'ינג) לגדה המזרחית של הנהר הצהוב.
מחומות אלו נותרו שני קטעים בשאנשי, שרוחבם 3.3 מטרים וגובהם כיום 3.5 מטרים.
שיטות אלו נתנו מענה חלקי בלבד לאיום.
בשנת 563 פשטו הטורקים עמוק לתוך חביי "כשהם לא מותירים אחריהם אדם או בהמה".
בשנת 577 כבשה שושלת ג'ואו הצפונית את שושלת צ'י הצפונית, בעוברה חומה שנבנתה ב-564 ונועדה למניעת פלישה מסוג זה.
בשנת 581 השתלט על השלטון יָאנְג גְ'ייֵן, אציל מחצר שושלת ג'ואו, והכריז על עצמו קיסר וֶן בשושלת חדשה, שושלת סווי.
שמונה שנים לאחר מכן הוא כבש גם את השטחים שהיו בשליטת שושלת צ'ן ששלטה בדרום סין, ובכך הביא לאיחודה מחדש של סין, בפעם הראשונה זה ארבע מאות שנים.
אחת ההחלטות הראשונות של הקיסר ון הייתה להפסיק את תשלומי הכופר לטורקים.
על מנת לעמוד בפני הפלישה הצפויה מהחלטה זו פעל הקיסר בדרך המקובלת, והורה לבנות חומות.
כבר בשנה הראשונה לשלטונו (581) הורה הקיסר על בניית חומות בצפון-מערב שאנשי, אבל בסוף אותה שנה פרץ שאטו, מנהיג הטורקים המזרחיים, את החזית וכבש את העיר ליניו על חופה של חביי.
בתגובה, כתב אחד ההיסטוריונים, "שיפץ מנהיג סווי את ההגנות, הקים חומות ארוכות בחזית...
ושיכן כמה עשרות אלפי חיילים שם".
הטורקים הגיבו בדרך שחשפה את מגבלות החומה, וב-582 עקפו אותה ממערב כשהם עורכים פשיטה רחבת היקף על צפון-מערב סין במחוזות שאנשי וגאנסו.
בסופו של דבר לא החומות הצילו את סין אלא מלחמת אחים שפרצה בין הטורקים המזרחיים למערביים.
שאטו נאלץ לבקש את חסותו של קיסר סין, שהסכים לצייד את צבאו של שאטו במזון ובבגדים בתמורה להכרה במעמדו כוואסל של סין.
למרות הסכם הכפיפות ביניהם, הורה הקיסר על בניית חומות נוספות.
בשנת 585 נשלחו 30,000 איש לבנות חומה באורך 700 לי בין לינגוו בצדה המערבי של לולאת הנהר הצהוב וסווידה בסמוך לקצה המזרחי (קרוב לתוואי של החומה של שושלת מינג).
שנה אחר כך נשלחו 150,000 איש לבנות כמה עשרות מוצבים במדבר של מונגוליה הפנימית, וב-587 נשלחו יותר מ-100,000 איש במטרה לעבוד על קטעים שבנייתם החלה בעבר.
בשנת 604 ירש את הקיסר ון בנו השני גוָאנְג, ונקרא הקיסר יָאנְג.
בשנת 607 הוא חידש את הסכם הכפיפות עם הכגן של הטורקים, אבל באותה שנה במקביל נשלחו מעל מיליון איש לבנות חומות ארוכות מיוליון שממערב לנהר הארגמן שבמזרח, שנה אחר כך נשלחו 200,000 איש לבנות חומות באותו אזור.
תוואי החומה המתואר מקביל לקו הגבול הנוכחי בין שאנשי למונגוליה הפנימית ונועד להגן על הבירה בלוו-יאנג.
שרידים מחומה זאת מצויים במדבר גובי.
כיום קשה לזהות את הסוללה, שגובהה עד 2.5 מטרים, שנפערו בה חורים גדולים, כחומה מעשה ידי אדם.
כמו שושלת צ'ין 800 שנים לפניה, התמוטטה שושלת סווי אחרי שני קיסרים בלבד, כשהקיסר השני אחראי ישירות במעשיו להתמוטטות.
הקיסר יָאנְג הסתבך במלחמה עם ממלכת קוגוריו ששלטה בצפון חצי האי קוריאה.
כל חילות המשלוח ששלח כנגד ממלכת קוגוריו הובסו, ובינתיים החליט מנהיג הטורקים לנצל את ההזדמנות ולבטל את הסכם הכפיפות ופלש לצפון סין למרות החומות.
בשנת 615 הוא אפילו ערך מצור על קיסר סין במשך 36 ימים בעיר הקסרקטין יֵנמָאן.
בתגובה החליט הקיסר להעביר את הבירה דרומה מלוו-יאנג לנאנג'ינג בשנת 616. אלא שאויביו האמיתיים של הקיסר היו מבפנים.
יוּוֶן חוּאגִ'י, בנו של אחד ממפקדי הצבא הנאמנים, רצח את הקיסר שנתיים אחר כך, ובכך בא הקץ לשושלת סווי.
את שושלת סווי החליפה בשלטון שושלת טאנג.
בהיסטוריה הסינית מקובלת תקופת השלטון שלה כתחילת תור הזהב של סין.
האימפריה הסינית השתרעה על השטח הגדול ביותר עליו שלטה שושלת ממוצא סיני.
הכלכלה שגשגה, והתרבות הסינית, ובייחוד השירה, פרחה, וכל זאת אירע מבלי שאף אחד מקיסרי השושלת הורה לבנות חומה.
גם לשושלת טאנג לא חסרו אויבים מבחוץ.
שבטי הטורקים בצפון שוב החלו לפשוט על סין, אלא שקיסרי טאנג נקטו טקטיקה שונה לחלוטין כנגדם.
את שינוי הגישה הוביל טָאידְזונְג, קיסר טאנג השני.
בתחילת שלטונו, כשנראה כי אין פתרון אחר, ניסו יועציו להציע לו בניית חומות, אולם הוא זלזל בגלוי בהצעה.
הוא ניצח את הטורקים בכך שדאג לסכסך בין הפלגים השונים שלהם, והעביר את תמיכתו בכל פעם לפלג אחר.
המלחמות הפנימיות החלישו את הטורקים, וטאידזונג השכיל לנצל את נקודות החולשה שלהם, למשל אחרי חורף קשה (שבו מתו רבים מסוסיהם) או אחרי מלחמת אחים שהחלישה את שני הצדדים, על מנת לתקוף ולהביס את הטורקים.
לאחר ששושלת טאנג התמוטטה בשנת 907 תפסו את מקומה כמה שושלות ומדינות, ובצפון סין התבססה שושלת ליאו שהוקמה על ידי שבטי נוודים ממנצ'וריה – החיטאן.
שליטי השושלת אימצו גינונים ומנהגים של שושלות סיניות קודמות, ובהם בניית חומות.
שנה בלבד לאחר שעלה לשלטון (908) החל קיסר ליאו לבנות חומה בצפון-מזרח סין.
מערך חומות ומחנות צבאיים נבנו גם הרחק צפונה בערבה המונגולית.
חמישים שנה אחר כך התבססה בדרום סין שושלת שליטים סינים בני האן – שושלת סונג (960–1279).
ב-979 ניסה קיסר סונג לכבוש את צפון סין והובס בידי שושלת ליאו.
את המשך בניית החומות מימנה שושלת ליאו באמצעות מיסוי, גיוס כפוי של חיילים וסחיטה באיום צבאי על שושלת סונג, שהייתה עשירה כלכלית ותרבותית, אבל צבאה היה חלש.
ב-1112 הוביל אָגוּדָה, מנהיגם של היורצ'ן שהיו שבטים נוודים ממנצ'וריה ווסאל של שושלת ליאו, מרד כנגד השושלת.
הוא הביס את צבא שושלת ליאו, וב-1125 היה לשליטה של צפון סין כמייסד שושלת חדשה, שושלת ג'ין.
ב-1126 הוביל קיסר ג'ין מערכה צבאית כנגד שושלת סונג ששלטה בדרום סין, וכבש מידיה את הבירה קאיפנג.
בני משפחת שושלת סונג נמלטו דרומה והקימו את בירתם מחדש בהאנגג'ואו, כשרק תנאי השטח רווי הנהרות, התעלות והאגמים של הדרום הגנו עליהם מחיל הפרשים של היורצ'ן.
גם קיסרי שושלת ג'ין בנו חומות.
החומות הוקמו צפונית לממלכתם במנצ'וריה ובמונגוליה, הרחק מצפון לחומת שושלת מינג ששרדה עד ימינו.
בחומות אלו הוכנסו שיפורים טכנולוגיים לעומת החומות הקודמות והן היו בנויות מסדרה של מכשולים: תעלה חיצונית, חומה חיצונית, תעלה פנימית (שרוחבה נע בין עשרה ל-60 מטרים) והחומה הראשית.
חרכי ירי נקבעו בחלקה העליון של החומה.
לאורך החומה הוקמו משטחים בצורת חצי עיגול, שמהם אפשר היה לירות על הכוח התוקף את חלקי החומה האחרים.
מגדלי איתות, שמהם אותתו, באמצעות איתות עשן ביום ואש בלילה, על התקפה, הוצבו לאורך החומה.
הקיסרים לא הסתפקו בקו הגנה אחד ובנו מערכת מסועפת של חומות.
קו ההגנה החיצוני נמשך לאורך 700 קילומטרים מחיילונגג'יאנג שבמזרח ועד מונגוליה.
מערכת החומות הפנימית התפרשה לאורך של 1,000 קילומטרים צפונית וצפונית-מזרחית לבייג'ינג.
האזור שבו נבנה מערך החומות החיצוני הוא בגובה ממוצע של 1,800 מטרים מעל פני הים, וגם כיום זהו אחד האזורים השוממים ביותר בצפון סין.
רוב החומות התפוררו מזמן וכוסו בתלים הבולטים בעיקר בחורף, כאשר הרוח עורמת שלג בצד אחד ומבליטה בכך את הפרשי הגבהים.
במעט מקומות ניתן עדיין להבחין בשרידי חומות בגובה וברוחב שני מטרים.
במקביל לבניית חומות, נהגו שליטי שושלת ג'ין כלפי שבטי הנוודים בצפון באסטרטגיה של "הפרד ומשול", כשהם מעבירים את תמיכתם מקבוצת שבטים אחת לאחרת, כאשר היה חשש שהקבוצה הראשונה מתחזקת מדי.
במסגרת מדיניות זו תמכה שושלת ג'ין במנהיג מונגולי בשם טמוג'ין ועודדה אותו להילחם כנגד הטטרים, שהיו אז הכוח החזק בערבה.
עם ניצחונו על הטטרים ב-1196 גמל לו שליט השושלת וכינה אותו "שומר החזית", כינוי אירוני משהו בהתחשב במה שקרה מאוחר יותר.
לאחר שאיחד את כל השבטים המונגולים תחת שלטונו כינס טמוג'ין ב-1206 את הקורילטאי (האספה הלאומית של מנהיגי המונגולים) ובו הוכרז כשליט עליון בשם ג'ינגיס חאן.
בשנת 1211 הוא הוביל צבא בן 100,000 פרשים שעקף את חומת ג'ין החיצונית בקצה הצפון-מערבי.
חילות המצב במבצרים שבדרכם נכנעו בלא קרב, אם משום הפחד מהמונגולים, או משום שהיו בני שבט החיטאן שנכבש במקור על ידי היורצ'ן.
המקום היחיד שבו נתקל הצבא המונגולי בקשיים היה המבצר במעבר ג'וּיוּנְג, המעבר החשוב ביותר צפונית לג'ונְגדוּ (כיום בייג'ינג), בירת שושלת ג'ין.
באמצעות נסיגה מדומה הפיל המפקד המונגולי בפח את המגנים בכך שהם יצאו לתקוף את הכוח המונגולי "הנסוג" והשאירו את השערים, ולפיכך גם את הדרך לבירה, פתוחים.
נהוג ליחס לג'ינגיס חאן את האימרה "חומות חזקות כאומץ הלב של הכוח המגן עליהן".
ג'ונְגדו נפלה בסופו של דבר ב-1215, וסין נכבשה בהדרגה, עד שב-1279 הייתה כל סין תחת שליטת המונגולים.
השושלת שהוקמה על ידי צאצאיו של ג'ינגיס חאן ושלטה על כל סין, שושלת יואן (1271–1368), לא נזקקה לחומות שכן היא כללה גם את מונגוליה, האזור שחומות שליטי סין הקודמים נועדו להגן מפניו.
שושלת מינג, השושלת האחרונה של שליטים ממוצא סיני ששלטה על כל סין, קמה בעקבות אסונות הטבע והרעב שבאו בעקבות מרידות רבות שפרצו נגד השליטים הזרים משושלת יואן.
אחד ממנהיגי המורדים, ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג, התגבר תחילה על קבוצות המורדים האחרות, ואחר כך גם על צבא שושלת יואן.
ב-1368 הכתיר עצמו כקיסר הראשון בשושלת מינג (בסינית: "המזהירה") בשם חוֹנְגְווּ ("לחימה נרחבת").
הקיסר הקודם נמלט למונגוליה, ולכן אחת הפעולות הראשונות של חוֹנְגְווּ הייתה לבצר את מעבר ג'וּיוּנְג שמצפון לבייג'ינג של ימינו, שדרכו הגיעו המונגולים 150 שנים קודם לכן.
המצודה שנבנתה במקום השתרעה בין שתי פסגות הרים לאורך של 13 לי ושלטה על העמק שבו עברה הדרך.
מלבד מבצר זה לא בנו הקיסרים הראשונים משושלת מינג חומות, מהסיבה הפשוטה שלא נזקקו להן.
הן חוֹנְגְווּ והן בנו, הקיסר השלישי יוּנְגְלֶה, עמדו בראש צבא חזק, מאורגן ולמוד קרבות, ופשטו מדי פעם למונגוליה על מנת להבטיח רגיעה בצפון.
תרומת הקיסר הראשון לביצורים הייתה לארגן סדרה של מבצרים לאורך שני קווי הגנה.
בקו ההגנה החיצוני הוקמו שמונה מבצרים עמוק בערבה הצפונית, כ-200 קילומטרים צפונית לחומה של ימינו.
בקו ההגנה הפנימי הוקמו מצודות מגְ'יָאיוְּ'גְווָאן בגאנסו שבמערב ועד שָׁאנְהָאיגְווָאן בחביי שבמזרח.
המצודה המזרחית חסמה את המעבר ממנצ'וריה ומקוריאה לסין דרך החוף, והמצודה המערבית היא נווה מדבר השוכן בין שני רכסי הרים בקצה מסדרון גאנסו.
בסופו של דבר שמשו נקודות אסטרטגיות אלו כקצות החומה של ימינו, שנבנתה מאוחר יותר.
אך בתקופה של תחילת השושלת הייתה מטרת המבצרים שהוקמו לאורך שני הקווים התקפית ולא הגנתית.
מבצרים אלו שימשו כאתרים להתארגנות לפעולות התקפה על שבטי הנוודים.
מרבית המבצרים בקו ההגנה החיצוני ננטשו בתקופת הקיסר השלישי, והוא הותיר רק את מבצר קאיפנג צפונית לבירה חדשה שהקים, בייג'ינג.
שמונה שנים לאחר מותו ננטש גם מחנה זה.
החלטה זו על נטישת היכולת הצבאית הדינמית לפקח על הנעשה בערבה הפכה את הבירה החדשה למטרה נחשקת לפושטים ממונגוליה הקרובה, ואילצה את הקיסרים לפנות למפלט האחרון באמצעי ההגנה שלהם – בניית חומות.
האירוע שגרם לצורך להשתמש באמצעי הגנה זה התרחש ב-1 בספטמבר 1449. בניסיון ללמד לקח את המונגולים, שהחלו לפשוט על צפון סין תחת הנהגתו של אסן חאן, הוביל הקיסר גֶ'נְטוֹנְג בן ה-21 משלחת צבאית גדולה לצפון-מערב סין.
לאחר מסע בן שלושה שבועות בגשם סוחף, ולאחר שנכשלו בחיפושיהם אחרי הצבא המונגולי, החליט הקיסר לחזור לבייג'ינג בדרך הצפונית.
כשחנה הצבא בטוּמוּ (土木; Tŭmù) התקיפו המונגולים את המחנה.
הצבא הסיני נתקף בהלה וגילה התנגדות מעטה, חייליו נטבחו בהמוניהם, והקיסר נפל בשבי.
בתגובה מינו השרים שנותרו בבייג'ינג את אחיו של הקיסר השבוי לקיסר במקומו.
אסן חאן לא הצליח לכבוש את בייג'ינג, ואף לא לקבל את כופר הנפש שקיווה לקבל בתמורה לקיסר השבוי (שהפך חסר ערך ולכן שוחרר שנה אחר כך), אבל קרב מבצר טומו היווה נקודת ציון חשובה בתולדות שושלת מינג.
המונגולים הפסיקו לחשוש מפני תגובת הצבא הסיני, השתלטו על רמת אורדוס ופשטו ממנה מדי פעם על צפון סין.
המפלה הוכיחה לסינים את חולשת צבאם, ופרט למסע עונשין באמצעות חיל פרשים קטן כנגד המונגולים באורדוס באוקטובר 1473, הם לא ניסו יותר לערוך מסעות צבאיים צפונה.
מסע העונשין של 1473, שהסיר למשך זמן קצר את סכנת הפשיטות של המונגולים, איפשר למושל האזרחי של האזורים דרומית לאורדוס, יוּ דְזְה-ג'וּן, לממש את תוכניתו, אותה הגיש לקיסר ב-1471, לבנות חומה שתסגור את הלולאה של הנהר הצהוב.
בתוך שלושה חודשים, תוך שימוש ב-40,000 עובדי כפייה, בנה יוּ חומה מתפתלת ממזרח למערב, שגובהה 9 מטרים, לפניה תעלת מגן באורך 910 קילומטרים, ובה כ-800 עמדות שכללו מבצרים, מגדלים, מגדלי איתות ועמדות תצפית.
חומה זו נבנתה בשיטת האדמה הנגוחה, מאדמת הלס הנפוצה באזור.
בסופו של דבר לא עמדו חומות אלו בסופות החול התדירות והתפוררו לחלוטין.
באותם מקומות שבהם חופתה החומה בלבנים, קילפו האיכרים, שנים אחר כך, את הלבנים לשימוש משני, כשהם משאירים את הליבה העשויה מאדמה להתפורר.
עם זאת, בשנים הראשונות נראה היה כי החומות ממלאות את ייעודן, בייחוד כשבשנת 1482 הסתבכה קבוצת פשיטה מונגולית במבוך הביצורים ויצאה בעור שיניה מהתקרית.
ב-1484 מונה יוּ למושל חילות המצב במבצרים שנועדו להגן על בייג'ינג, דָאטוֹנְג מצפון ושׂוֵאנְפֿוּ ממערב.
מקומות אלו נמצאים מזרחית לחומה שבנה, ולכן פעל יוּ דְזְה-ג'וּן גם כאן לבניית חומה צפונית למבצרים.
אלא שמריבות שניהל עם הסריסים, ששלטו למעשה בחצר הקיסר, הביאו לסילוקו ממשרתו, ובניית החומה הופסקה.
באמצע המאה ה-16 פרץ משבר חדש בין המונגולים, שהתאחדו סביב מנהיגם, אלטן חאן, לבין האימפריה של שושלת מינג בראשות גְ'יָאגִ'ינְג, הקיסר ה-11 בשושלת (שלט 1521–1567).
המשבר החל כשגְ'יָאגִ'ינְג סירב לבקשות החוזרות ונשנות של המונגולים לקיום מסחר בין סין למונגוליה, או לקבלת מעמד של וסאל.
גְ'יָאגִ'ינְג, ששלט 45 שנה (התקופה השנייה באורכה בתקופת שושלת מינג אחרי ואן-לי), היה שליט קפדן שהאמין בלא סייג בעליונות התרבותית והרוחנית של הסינים על שאר העולם, כשהמונגולים היו בעיניו ברברים מתחת לסף האנושיות, והוא סירב לכל קשר איתם.
המונגולים לא היו מסוגלים לספק את צורכיהם במזון ובבגדים בעצמם, ובאורח מסורתי סחרו עם שכניהם מדרום בבקר, סוסים ופרוות בתמורה למצרכים החסרים.
כיוון שנמנע מהם נתיב מסחר זה, פנו המונגולים לדרך היחידה שנותרה להם: פשיטות ומסעי שוד.
החל ב-1542 החלו סדרת מסעי שוד על צפון סין, בייחוד על שאנשי.
ניסיונותיו של אלטן חאן להפסיק את מעגל האלימות באמצעות משלוח שליחים אל הסינים בהצעה לחדש את המסחר נענו בהוצאתם להורג של כל השליחים.
בינתיים החלו המפקדים של חילות המצב הסינים להקים חומות מדרום-מערב לבירה בייג'ינג.
הוא החל מהצד המזרחי של לולאת הנהר הצהוב, עקף את דאטונג מצפון, והסתיים סמוך למעבר ג'וּיוּנְג.
בסך הכול הוקמו חומות באורך של כ-850 קילומטרים.
מהחומות ומהמבצרים שנבנו לאורכן נותרו מספר קטעים בגובה של 4 מטרים וברוחב של 8 מטרים.
בספטמבר 1550 ערך אלטן חאן פלישה רחבת-היקף כשעקף את החומות בנקודה המזרחית ביותר אליה הגיעו, והוכיח בכך שוב את חוסר יעילותן.
צבאו הגיע עד פאתי בייג'ינג, כשהוא בוזז ושורף בדרכו כפרים ויישובים.
אלטן חאן לא היה ערוך להטלת מצור ממושך, ולאחר שהובטח לו כי המסחר בין הסינים למונגולים יחודש, נסוג בחזרה למונגוליה.
הסחר אכן חודש, אלא שלגְ'יָאגִ'ינְג לא הייתה כוונה לקיים את הבטחתו, שנסחטה תוך השפלה צבאית, ושנתיים אחר כך הורה לסגור שוב את השווקים שבהם התקיים המסחר עם המונגולים.
כל פקיד ממשל או מפקד צבאי שהציע לחדש את הסחר עם המונגולים נענש בחומרה.
בתגובה חידשו המונגולים את מסעי השוד, וב-1567 בלבד נטבחו עשרות אלפי סינים בפשיטות של המונגולים על שאנשי, חביי ובסמוך לבייג'ינג.
עד אותה שנה היו בחומה הגדולה פרצות רבות, ולמעשה כמעט ולא היו קיימים בה מגדלי שמירה.
על מנת להתמודד עם הסכנה הוחל בבניית חומה באורך של 1,200 קילומטרים החל מהנקודה המזרחית ביותר של החומה הקיימת (שממנה באה הפלישה של 1550).
יותר מאלף מגדלי שמירה, שכל אחד מהם נועד להכיל בין 30–50 לוחמים עם ציודם, נבנו מאבן ולבנים, בפיקודו של צ'י ג'י-גואנג.
במקביל, נערכו שיפוצים בחלקה המערבי של החומה סביב דאטונג ושׂוֵאנְפֿוּ.
ב-1576 נדרשו כבר שיפוצים לחלק החדש המזרחי של החומה.
מכאן ואילך, ועד נפילת שושלת מינג ב-1644, חופו החלקים הגדולים והחשובים ביותר בחומה בלבנים או באבן.
זו החומה ששרדה עד ימינו.
מכיוון שלשם "חומה ארוכה" (צָ'אנְג צֶ'נְג), שנקבע לחומה בתקופת שושלת צ'ין הידועה לשמצה, הייתה משמעות שלילית בהיסטוריה הסינית, נמנעו הבונים מלכנותה בשם זה וכינו אותה "חומת הגבול" או "שבעה מחנות הצבא שעל הגבול".
מקובל לתחום את חומת מינג בין שתי נקודות קצה.
במערב – מבצר גְ'יָאיוְּ'גְווָאן ("מעבר העמק הנעים") המכונה "המעבר המבוצר הראשון תחת השמים" בגאנסו; ובמזרח – מבצר שָׁאנְהָאיגְווָאן ("מעבר בין הר לים") המכונה "המעבר הראשון תחת השמים" בחביי.
זאת, אף על פי שהחומות נמשכות מערבה ממבצר גְ'יָאיוְּ'גְווָאן אל המדבר, ומזרחה ממבצר שָׁאנְהָאיגְווָאן אל עבר מנצ'וריה.
שני המקומות מהווים מכלול ביצורים משוכלל הכולל שערים, מגדלים, משרדי ממשל ואפילו, במקרה של שָׁאנְהָאיגְווָאן, מקדש.
המבצר המערבי בשטח של 2.5 קמ"ר והמזרחי בשטח של 1.5 קמ"ר.
למרות התיאור המקובל, החומה אינה משתרעת כגוש אחיד ממזרח למערב.
ההגנה על חלקים גדולים מהגבול התבססה על נקודות מפתח שסביבן הוקמה חומה, ולעיתים חומה כפולה או משולשת.
במרווחים שבין נקודות אלו או במקומות שבהם לא היו מכשולים טבעיים הוקמו מגדלים, מבצרים ומצודות, שחלקם הוקמו צפונית או דרומית לקו הכללי של החומה.
החומה נבנתה תמיד על קו הרכס והיא מתפתלת יחד איתו, כשפה ושם יוצאות ממנה שלוחות של סוללות משניות.
גם בתקופת שושלת מינג התבססה שיטת הבנייה על ליבה של אדמה נגוחה שנכבשה בין קירות עשויים עץ, אבן או לבנים (שאותן בדרך כלל קלו בתנורים שנבנו באתר).
חלקה המערבי של החומה, בייחוד בשטחים הפתוחים שמדרום ללולאת הנהר הצהוב, נבנה מאדמה נגוחה בלבד.
החלק שמצפון וממזרח לבייג'ינג חופה באבן ובלבנים, לעיתים עד גובה של ארבעה-עשר מטרים וברוחב של כמעט שישה מטרים.
היו לסינים כמה סוגים של טיט לחבר בין הלבנים, אך הנוסחה שבוני החומה הסינים העדיפו כללה שימוש באורז דביק.
השימוש בלבנים היה נפוץ בשלהי תקופת מינג.
כך למשל, מתוך 72 מבצרים גדולים שנבנו באזור דאטונג, 15 מבצרים נבנו לפני 1425, 52 נבנו בין 1450 ל-1570, כשרק שלושה מתוכם חופו בלבנים לפני 1571. השאר חופו בלבנים ב-70 השנים האחרונות לשושלת מינג.
החיפוי המקובל היה עשוי מלבנים בגדלים שונים, כשהגדולות שבהן היו במידות של 60 × 24 × 18 סנטימטרים.
בשטחים הפתוחים המישוריים ניתן היה להשתמש באדמה מקומית על מנת לקלות לבנים בתנורים קטנים, תהליך שארך בין 8 ל-15 שעות.
אם לא נמצאה אדמה מתאימה היה צריך לשנע את הלבנים מרחוק.
מכיוון שכל הלבנים נחתמו ניתן לדעת את מקורן.
כך למשל, התגלתה בקצה המערבי לבנה שנוצרה באתר המרוחק 80 קילומטרים מהמקום.
בשטחים מישוריים אפשר היה לשאת את הלבנים על הגב, או באמצעות מריצות ועגלות.
אם היו נהרות בין האתר שבו הוכנו הלבנים לאתר הקמת החומה, נעשה שימוש בסירות.
כאשר הלבנים נישאו בידי בני אדם, השיטה המקובלת לאיזון המשקל הייתה באמצעות אסל – סלים המחוברים בחבלים לשני צידי מוט.
במקומות תלולים, נהגו להעביר את הלבנים תוך שימוש בשרשרת אנושית.
כאשר פני השטח לא אפשרו בנייה, נהגו הבנאים לסתת את החומה ישירות מהסלעים שבפסגת ההר.
גובה החומות נקבע על פי תנאי השטח.
במישורים התנשאו החומות לגבהים של שבעה ושמונה מטרים.
ברכסי הרים, שבהם החומה הייתה המשך ישיר של המדרון, היו חומות נמוכות יותר (כשני מטרים), כשתחילה יישרו את השטח על ידי שכבות של אבנים ולבנים.
המשטח העליון של החומה נסלל על מנת לאפשר לסוסים לשעוט לאורכו.
בנקודה הרחבה ביותר של החומה, בחומות האבן צפונית לבייג'ינג, היו מסוגלים לפסוע חמישה סוסים במקביל.
שינות נבנו בדרך כלל לאורך הצד הצפוני של החומה, ובמקומות מסוימים גם בצידה הדרומי.
לאורך החומה נבנו מגדלים ומבצרים כשהם משולבים בחומה או מצויים צפונית או דרומית לה.
במבנים אלו השתמשו לתצפית, לתקשורת, למלחמה ולמקלט.
הפיזור של מבנים אלו היה תלוי בסיכונים שנשקפו לקטע בחומה.
באזורים שבהם היה סיכון גבוה הם הוקמו במרחקים של 30 עד 50 צעדים, אבל המקובל היה למקם אותם במרחקים שבין חצי קילומטר לארבעה קילומטרים.
מגדלים ששימשו לאיתות היו חייבים להימצא בטווח ראייה ושמיעה זה מזה.
האותות כללו אש בלילה, עשן ביום או ירי בתותח.
גובה המגדלים השתנה בין גובה החומה לכפול מגובהה.
רוב המגדלים נבנו ללא חללים פנימיים והיו בעצם משטח מוגבה שאליו טיפסו בסולם חבלים מבחוץ, והם שימשו לתצפיות או כעמדות ירי אל האויב שלמטה.
חלקם הכילו חללים פנימיים שבהם היו מחסני מזון, חומרי הסקה ומגורים.
את מגדלי האיתות איישו בין חמישה לעשרה איש, בעוד שהמגדלים האחרים תפקדו כמוצב, ושיכנו 50 איש ויותר.
בין הגדולים ביותר היה "המגדל לקבלת אומות רחוקות" בשִׂיפֶנְגְקוֹאוּ בחלק המזרחי של החומה, שיכול היה להכיל 10,000 איש.
תנאי החיים של החיילים ששמרו על החומה הלכו והתדרדרו עם השנים.
במקרים רבים לקחו המפקדים לעצמם את המשכורות שיועדו לחיילים הפשוטים.
לקראת סופה של השושלת כבר לא הייתה הכנסה מספקת, והמשכורות כלל לא שולמו לחיילים.
האוכל, בייחוד לאתרים המרוחקים, לא תמיד הגיע.
הטמפרטורות בחורף צנחו לעיתים הרבה מתחת לאפס, ולא תמיד היה לחיילים ביגוד מתאים לתנאים אלו.
בייחוד סבלו החיילים שהגיעו מדרום סין, שלא היו רגילים לאקלים החורפי הקשה.
גם תנאי המגורים היו קשים.
חיילים שהוצבו על המגדלים שלא היו בהם חללים סגורים היו חשופים לפגעי מזג האוויר, אך גם לחיילים שהתמזל מזלם להיות מוצבים בחדרים מוגנים לא תמיד היו אמצעי הסקה.
התנאים הקשים גרמו לחוסר לויאליות לשלטון.
חיילים השתמשו בכספי המשכורת שהגיעו אליהם על מנת לשחד את המונגולים שלא יתקפו, ולעיתים אף שיחדו את מפקדיהם שלא יציבו אותם למשימות שמירה.
חיילים שהיו על מגדלי האיתות העדיפו לפעמים שלא לאותת על התקפה, מתוך מחשבה שלא למשוך אליהם תשומת לב.
גם חלקם של המפקדים לא שפר עליהם.
בכל פעם שהייתה תבוסה או השפלה צבאית שילמו על כך המפקדים בחייהם, ולעיתים גם בחיי בני משפחתם.
החומות דרשו תחזוקה מתמדת, ולמעשה לא היה אף פעם בתקופת שושלת מינג מצב בו החומה תפקדה לכל אורכה.
החומות התפוררו בשל מזג האוויר או נחרבו בחלקן בידי המונגולים, ולא נבנו מחדש.
בסוף המאה ה-16 צץ אויב חדש לסינים, המאנצ'ו.
היו אלו בני שבטים נוודים ממנצ'וריה שאוחדו תחת שלטונו של נורהאצ'י.
הם כבשו בהדרגה חלקים מהאימפריה הסינית שמצפון לחומה.
במקרים רבים העדיפו מפקדיהם הסינים של המבצרים המבודדים להיכנע למאנצ'ו, מאשר לשלם את המחיר הצפוי להם אם יחליטו לסגת.
בשנים האחרונות לשלטון שושלת מינג פרצה סדרת מרידות של איכרים ושל חיילים.
אחד המורדים, לִי דְזְה-צֶ'נְג, רועה צאן שהחל את דרכו כמורד ב-1630, הביס בהדרגה את הצבא שנשלח נגדו, ובשלבים מסוימים החלו חיילים שנשלחו נגדו להצטרף אליו.
באפריל 1644 נפלו לידיו ללא קרב המבצרים בדאטונג ובשׂוֵאנְפֿוּ.
אפילו מפקדי חיל המצב ששמר על מעבר ג'וּיוּנְג, המעבר המרכזי צפונית לבייג'ינג ואחד המבצרים החזקים בחומה, פתחו את שערי החומה בפניו.
בבוקר 25 באפריל 1644 התאבד בתלייה הקיסר האחרון משושלת מינג, צ'וֹנְגְגֶ'ן, ולִי דְזְה-צֶ'נְג נכנס לעיר.
הוא הכתיר עצמו כקיסר בשושלת חדשה, שושלת שון.
מוקד ההתנגדות היחיד שנותר לשלטונו בתוך סין היה חיל המצב בפיקודו של ווּ סָאנְגְווֵי שעמד מול המאנצ'ו במצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן, נקודת הקצה המזרחית של החומה, 300 קילומטרים מזרחית לבייג'ינג.
לִי דְזְה-צֶ'נְג ניסה לשכנע את ווּ סָאנְגְווֵי להצטרף אליו, אך משלא נענה הוציא להורג את כל בני משפחתו של ווּ סָאנְגְווֵי שנותרו בבייג'ינג.
ב-18 במאי יצא בראש צבא על מנת לחסל את האיום שהיווה צבאו של ווּ סָאנְגְווֵי.
בתגובה כתב ווּ סָאנְגְווֵי למאנצ'ו וביקש עזרה בתמורה לפתיחת שערי המצודה.
דורגון, שליט המאנצ'ו בפועל, הסכים להעניק לו בתמורה תואר אצולה וקרקעות בסין.
ב-27 במאי 1644 הביס הצבא המשותף של ווּ סָאנְגְווֵי והמאנצ'ו את כוחותיו של לִי דְזְה-צֶ'נְג סמוך לשָׁאנְהָאיגְווָאן.
המאנצ'ו השתלטו על בייג'ינג, הכתירו את מנהיגם כקיסר בראש שושלת חדשה, שושלת צ'ינג, ואחר כך השתלטו על כל סין, כשהם מביסים את שרידי כוחותיו של לִי דְזְה-צֶ'נְג, ומדכאים ניסיונות של טוענים לכתר מטעם משפחת הקיסרות של שושלת מינג להשתלט מחדש על סין.
בתום מאה שנים של קרבות שלטה השושלת החדשה על סין, על מנצ'וריה, על כל מונגוליה, על טיבט, על מרכז אסיה עד ימת בלחש ועל טאיוואן, שטח גדול בהרבה משטחה של סין כיום.
מכיוון שכל השטחים שמצפון לחומה היו בשליטת השושלת, הפכה החומה חסרת משמעות.
הברברים החדשים שסיכנו את השושלת, המעצמות הקולוניאליות של אירופה ובייחוד בריטניה, כבר לא הגיעו מצפון אלא מדרום בדרך הים.
אבל גם כשלא שימשה יותר כאמצעי הגנה, החומה עדיין שימשה כקו המציין את הגבול בין התרבויות.
יחס המאנצ'ו ששלטו בסין כלפי התרבות הסינית היה אמביוולנטי.
מצד אחד הם העריכו את ההישגים התרבותיים וטיפחו אותם, ומצד שני היה חשוב להם לשמור על המורשת שלהם, והם התייחסו אל החברה הסינית כאל חברה דקדנטית שאסור ש"תטמא" את החברה הנוודית הטהורה של מנצ'וריה.
לפיכך, מ-1668 אסרה שושלת צ'ינג על סינים לחצות את החומה הגדולה צפונה.
חוק זה נשמר בקפדנות על ידי שומרי הגבול אפילו בסוף המאה ה-18.
פרט לכך היה היחס אל החומה, בייחוד אצל מעמד הפקידים המשכילים, דומה ליחס של הצרפתים לקו מאז'ינו אחרי המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה: סמל לחולשתה הצבאית של שושלת מינג, ולמאמץ כספי חסר תועלת, שנכשל כבר פעמים רבות בעבר, ונכשל שוב.
וָאן סְה-טוֹנְג (万斯同), היסטוריון ומשורר משלהי המאה ה-17, ואחד מהסופרים שנשכרו על ידי הקיסר קאנגשי לכתוב את "ההיסטוריה של המינג" כתב כך:
שמועות על חומות ארוכות בסין הגיעו למערב כבר בתקופת האימפריה הרומית.
ההיסטוריון אמיאנוס מארקלינוס כתב כי "ארץ המשי" (כינויה של סין) מוקפת על ידי "פסגות של חומות נישאות".
באלף הראשון לספירה היו אגדות על חומת ברזל שבנה אלכסנדר הגדול במרכז אסיה שנועדה לכלוא את שבטי הנוודים האיומים של גוג ומגוג, כמתואר בתנ"ך.
מכיוון שבמשך השנים אכן היו פלישות של שבטים נוודים מכיוון זה – הסקיתים, הטורקים והמונגולים – החלו התיאורים על החומה האגדית של אלכסנדר להתערבב בתיאורים הראשונים של חומת סין שהחלו להגיע למערב כאשר המיסיונרים והסוחרים הראשונים הגיעו לסין.
על פי תיאורים אלו נועדה החומה לסתום פער בין רכסי הרים, והם נקבו באורכים שנעו בין 320 ל-2,400 קילומטרים מבלי שאיש מהם ראה את החומה בעיניו.
המצב השתנה עם הגעת הישועים לסין במאה ה-17. ב-1557 הצליחו הפורטוגזים לקבל רשות להקים מושבה בחצי האי מקאו שבדרום סין.
הניסיונות הראשונים של מיסיונרים, שהשתמשו במקאו כבסיס להיכנס לסין על מנת לנצר את ה"פגנים", כשלו.
השקפת עולמם של הפרנציסקנים והדומיניקנים, שהיו בין הראשונים שנכנסו לסין, הייתה אירו-צנטרית, ובָזה לכל תרבות אחרת.
אלו מביניהם שהצליחו להיכנס לסין גורשו תוך זמן קצר, וחלקם אף הוצא להורג.
בניגוד לאמריקה הדרומית, שם נכפתה הנצרות בכוח החרב, הייתה האימפריה הסינית מסוגלת להגן על עצמה מפלישה צבאית.
על מנת להכניס את הנצרות לסין הייתה דרושה גישה אחרת לגמרי, גישה שאותה ייצגו הישועים.
גישה זו כללה שני אלמנטים: לימוד מפליג של השפה והתרבות הסינית על מנת לתקשר עם הסינים, והכרה מעמיקה של הידע הטכנולוגי האירופי כדי לשכנע את הסינים כי ל"ברברים" החדשים יש ידע שכדאי לרכוש.
נושא הדגל של גישה זו בסין היה המיסיונר הישועי האיטלקי מטאו ריצ'י.
על מנת להיכנס לחברה הסינית המלומדת נהג ריצ'י להתלבש ולהסתרק כמלומד סיני.
בהדרגה נכבש ריצ'י בקסמי התרבות הסינית.
הוא ויורשיו אומנם הביאו לניצורם של סינים רבים, אבל תוך כדי שילוב מסורות וטקסים סיניים.
הישועים טענו כי לאלו אין משמעות דתית אלא תרבותית בלבד.
כשהתחילו מסדרי הנזירות האחרים לחלוק על קביעה זו, והתריעו כי בטקסים אלו יש סממנים של סגידה לאלילים, הרגישו הישועים כי על מנת להגן על עמדתם הם חייבים לשבח ולהלל את התרבות הסינית.
לחומה הסינית היה חלק חשוב בתיאורים שחיברו על תרבות זו, כשמפעם לפעם הם מגדילים, במכתבים ובספרים שכתבו ונשלחו לאירופה, את השבחים שחלקו לה.
פרדיננד פרביסט (Ferdinand Verbiest; 1623–1688), מיסיונר ישועי פלמי, שעלה לגדולה בחצר הקיסר קאנגשי כששימש מנהל לשכת האסטרונומיה בחצר הקיסר, ראה לראשונה את החומה מצפון לבייג'ינג עת ליווה את הקיסר בדרכו למולדת אבותיו במנצ'וריה.
גם מרטינו מרטיני (Martino Martini; 1614–1661), הקרטוגרף הישועי האיטלקי שליווה את פרביסט במסעו הראשון לסין, ונודע בשל המפות המפורטות של סין שהכין (Atas Sinensis) היה שותף להתלהבות:
בניגוד למחקר המדעי המעמיק שאפיין אותם בדרך כלל, קיבלו הישועים את הטענה כי החומה הגדולה שראו זהה לחומת שושלת צ'ין, ובכך קיבעו את האגדה ששרדה עד ימינו.
מרטיני טען כי "האדם שהחל בעבודה זו היה הקיסר Xius...
הוא החל לבנות את החומה החל בשנה ה-22 למלכותו, שהייתה 215 שנים לפני הולדת ישוע".
לואי לה קומטה (Louis D.
Le Comte), ישועי נוסף, טען כי החומה "נבנתה כמעט כולה מלבנים...
לפני למעלה מ-1,800 שנים וכמעט שלא סבלה מפגעי הזמן".{{הערה|שם=LTR-ref4|Louis D.
ב-1735 פרסם ז'אן-בטיסט דו הלד (Jean-Baptiste Du Halde; 1674–1743), היסטוריון ישועי צרפתי, את ספרו האנציקלופדי "תיאור סין" (Description de la Chine), ובו אסף תיאורים של ישועים אחרים על סין.