tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן שהיה מגויס לצבא לאחר מלחמת יום הכיפורים יזמה דבורה פנייה של מספר נשים לרה"מ גולדה מאיר לקידום הרעיון, אך הפגישה הלבבית שהתקיימה עם גולדה מאיר לא העלתה דבר.
גוש אמונים התארגן במקביל לגרעין וגיבה את גרעין אלון מורה בניסיונות להתיישב בשומרון.
ארציאל התמנה לחבר בוועדת ההסברה של גוש אמונים.
במסגרת תפקיד זה יזם, למשל, פגישה ב-1974 עם העיתונאי איתן הבר שבה השתתפו גם הרב משה לוינגר, בני קצובר, מנחם פליקס ועוד.
במסגרת גוש אמונים, עלה גרעין אלון מורה לשומרון, לסבסטיה ומקומות נוספים, שמונה פעמים תוך גיוס המונים ומאבק בממשלת ישראל ובצה"ל.
באחת העליות לנבי צלאח, למשל, יצאה קבוצה של 200 כלי רכב ממושב נחלים "ובראשה הלוחם האגדי מאיר הר-ציון, וכן יוסי ארציאל ואברהם מינץ ממזכירות גוש אמונים...".
סניף דואר בבאר-שבע הסכים לקבל מתושב נתיבות מברק הממוען אל יוסי ארציאל, סבסטיה, שומרון.
המאמץ הציבורי והפוליטי האדיר של גוש אמונים וגרעין אלון מורה הסתים בדצמבר 1975 בהסכמת יצחק רבין, ראש הממשלה, להקמת יישוב במחנה הצבאי של קדום, והביא בהמשך להקמת קדומים, יישוב בו מתגורר ארציאל מאז עם משפחתו.
ארציאל המשיך בפעילות בגוש אמונים וסייע להקמת יישובים חדשים.
למשל, הוא היה חבר ועדת הקבלה של מצפה יריחו בראשיתה, והיה מעורב בהקמת גרעין שילה.
בהיותו אחד ממנהיגי היישוב בקדומים, קרא ארציאל להקמת זרם חינוך תורני-לאומי נפרד בבית הספר היסודי, תוך עימות עם מתיישבים אחרים בקדומים.
ארציאל העלה על נס את קריאתו של הרב אברהם אלקנה שפירא לחיילי צה"ל לסרב לפקודות פינוי של התנחלויות בלתי-חוקיות.
ארציאל ארגן וניהל ארגוני רבנים של הציבור התורני-לאומי התומכים נמרצות בהתיישבות ביהודה ושומרון ובגישה התורנית-לאומית.
הוא היה המזכיר של איחוד רבנים למען ארץ ישראל והוציא הודעות לציבור ולעיתונות בשם האיחוד.
ב-2020 הקים ארציאל עם חבריו את איחוד רבני תורת הארץ הטובה, אשר נרשם כעמותה ב-18 ביולי 2021, ט' אב תשפ"א.
כפי שפעל באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל, פועל ארציאל אף באיחוד זה בעיקר מאחורי הקלעים, אך מתבטא במדיה בשמו ובשם איחוד הרבנים.
בכנס יסוד שקיים האיחוד סיפר ארציאל כי הוחלט ש"הארגון לא יעסוק בשאלות מפלגתיות פוליטיות בציונות הדתית.
וענינו של הארגון יהיה להוות שולחן דיונים לדעת תורה והתווית כיוון לציבור...
קידום נושאים כגון הכנה ציבורית ולאומית לקראת שנת השמיטה המתקרבת, וכן בתחומי המשפחה והזהות היהודית של מדינת ישראל." בפועל, עוסק האיחוד גם בשאלות של דת ומדינה הנתונות במחלוקת פוליטית.
(רבי) יוֹסֵה (יוסף, או יוסי) בֶן יוֹעֶזֶר אִישׁ צְרֵידָה היה כהן מהעיר צרדה שבשומרון, ונשיא הסנהדרין הראשון בתקופת הזוגות.
בן זוגו היה יוסי בן יוחנן איש ירושלים.
בהסתמך על הגרסה "מהם", כותב נחמן קרוכמל, שיוסי בן יועזר למד גם אצל שמעון הצדיק, אותו הוא מזהה כשמעון השני, וגם אצל אנטיגנוס איש סוכו.
לפי הרב יצחק אייזיק הלוי משרת הנשיא אוישה רק כשני עשורים לאחר מותו של אנטיגנוס איש סוכו, כאשר חוניו השני העביר את התפקידים השלטוניים לידי יוסף בן טוביה החוכר, ועלה צורך בדמות בסנהדרין שתטפל בתפקידים שבעבר היו באחריות הכהן הגדול ולא טופלו על ידי חוניו השני.
לדבריו, זאת הייתה הסיבה שהעדיפו את יוסי בן יועזר שהיה כהן לתפקיד נשיא הסנהדרין, אף על פי שיוסי בן יוחנן היה הרבה יותר מבוגר.
במחלוקת הגדולה בתקופת הזוגות אודות הסמיכה ביום טוב מוזכר שמו כמצדד בדעה שלא לסמוך.
בצירוף העובדה כי הוא הראשון לחלוק במחלוקת זו והמסורת כי זו המחלוקת הראשונה המתועדת בהלכה היהודית, נמצא שיוסי בן יועזר הוא הראשון לחלוק בתולדות ההלכה.
המימרא הידועה ביותר שלו היא המוזכרת במסכת אבות: .
הרב יצחק אייזיק הלוי מייחס את אמרתו של יוסי בן יועזר "יהי ביתך בית ועד לחכמים" לצרות התקופה בה התגברו המתייונים בהנהגת יוסף החוכר והיה צורך להגביר את לימוד התורה בכל מקום אפשרי.
יחד עם יוסי בן יוחנן איש ירושלים גזר טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
הקפדתו בדיני טומאה וטהרה זיכתה אותו בכינוי "חסיד שבכהונה".
במסכת עדיות מובא שהתיר שלושה דברים שכבר נהגו בהם איסור, ועל כן כונה "יוסי שריא" (יוסי המתיר).
בנו היה נוהג שלא כשורה, ולכן הקדיש יוסי בן יועזר את נכסיו לבית המקדש.
מסופר, שבנו מצא לאחר מכן מרגלית יקרה בתוך דג שקנה.
אחיינו של יוסי (בן אחותו) היה יקום איש צרורות - אלקימוס, הכהן הגדול המתייוון מתקופת מרד החשמונאים.
אחיינו זה לבסוף חזר בתשובה.
על פי המדרש יוסי בן יועזר הוצא לצליבה על ידי היוונים.
זכריה פרנקל מעריך שהוא היה "מן הנהרגים בעצת אלקימס" באירוע המתואר בספר חשמונאים א', פרק ז', בשנת קנ"א או קנ"ב לשטרות (160 לפני הספירה).
ההיסטוריון איל רגב השווה בין ההלכות המיוחסות ליוסי בן יועזר לבין מגילת המקדש וספר ברית דמשק מקומראן.
יוסף (יוסי) בן טוב (נולד ב-1 במרץ 1962 בתל אביב), הוא פרסומאי חברתי, מראשוני תחום הפרסום החברתי, רעיונאי, משורר, זמר, מלחין, מנהל קריאייטיב, פעיל חברתי ופובליציסט העוסק בכתיבת נושאים חברתיים.
בן טוב נולד בתל אביב, גדל בשכונת התקווה והוא הבכור מבין ארבעה ילדים.
הוא למד בתיכון עירוני ט' בתל אביב ושירת בחיל התותחנים.
בעקבות התאבדותו של אחיו הצעיר, הוא לקה בהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
על רקע התמודדותו האישית, ומתוך רצון להנגיש את עולם הפרסום לאנשים עם מוגבלויות, הוא הקים את משרד הפרסום החברתי הראשון בישראל.
באוקטובר 2000, על רקע פרוץ האינתיפאדה השנייה, עם התדרדרות מעמדה התדמיתי של ישראל בעולם, ומכיוון שמשרד החוץ היה חסר באנשי מקצוע מתחום הפרסום יזם בן טוב את "פורום הקריאטיב הישראלי", קבוצה המורכבת מאנשי מקצוע ממשרדי פרסום שונים, אשר התאחדו סביב היוזמה.
ואכן, משרד החוץ עשה שימוש בחלק נכבד מרעיונות הפורום, כשאומצו במערך ההסברה הישראלי וסייעו למדינת ישראל.
בשנת 2002, במסגרת התנדבותו למען מטרות חברתיות, כתב בן טוב לויצו העולמית את הסיסמה "עובדה שאפשר", כחלק מיצירת המיתוג המחודש לארגון.
בשנת 2004 הוא ייסד את "מקאן קהילות", המחלקה הראשונה לפרסום חברתי במשרד הפרסום הגדול בישראל מקאן תל אביב.
תוך כדי פעילותו הוא טבע את המונח "פרסום חברתי" להבדיל מה"פרו בונו" שהיה נהוג עד אז כתרומה לקהילה.
הוא יזם שיתופי פעולה בין פירמות מסחריות לעמותות שהפכו את הקהילה לאקטיבית, מנתרמת לשותפה מלאה והניבו מסעות פרסום חברתיים ראשונים מסוגם בישראל.
בסוף שנת 2004, לאחר שפרש ממקאן תל אביב, הקים את המשרד לפרסום חברתי הפרטי שלו.
ובנוסף הקים בן טוב יחד עם זכיינית ערוץ 2 טלעד, את פרויקט "בא מבפנים", תוכנית טלוויזיה תיעודית חברתית, הסוקרת את מאחורי הקלעים של יצירת קמפיינים של אנשים עם מוגבלויות ונותנת במה ציבורית לכישוריהם.
בשנת 2006 הובילו בן טוב ומשרדו את עמותת אדי לשיא חסר תקדים בתולדותיה.
הקמפיין החברתי שהופק בשותפות עם צ'ק פוינט ועמותת "קו הזינוק" התמודד מול חסמים רגשיים וסחר באיברים אשר רווחו בישראל.
ולמרות נתונים מאתגרים אלה, הצליח הקמפיין לשבור את שיא ההחתמות השנתי על תרומת איברים ב"אדי", בשבוע אחד.
בשנת 2008 יצא בן טוב במסע חברתי ציבורי כנגד הנוהג שרווח באותם ימים, לפרסם מודעות המשדלות לזנות.
מודעות אלה פורסמו בזמנו בעיתונות היומית ועודדו באופן עקיף סחר בנשים בישראל.
הקמפיין צבר תאוצה כשיו"ר מר"צ דאז זהבה גלאון הצטרפה למאבק והובילה הצעת חוק שהונחה על שולחן הכנסת.
במארס 2011 עבר תיקון לחוק שיזמו חברי הכנסת דב חנין ואורית זוארץ, האוסר באופן מוחלט פרסום מודעות המציעות שירותי זנות.
בכך בוטלו הסייגים שאפשרו בעבר פרסום שכזה בתנאים מסוימים, והעונש בצד העבירה הוחמר לשלוש שנות מאסר או קנס של עד 226 אלף שקלים.
חלק מפעילותו של בן טוב התמקדה בהנגשת המדיה עבור שיתופי הפעולה בין הפירמות המסחריות לעמותות, פעילות זו הניבה פריצת דרך בענף הפרסום, כאשר לראשונה בישראל הותר פרסום חברתי חתום בלוגו מסחרי בערוצי הכבלים, יוזמה שהוביל בן טוב יחד עם המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
יחד עם אנשים עם נכויות שונות, זכה בן טוב בפרס קקטוס הזהב כאשר הפיק איתם את הסרטון "מעבר למגבלות".
הסרטון התמודד בקטגוריית המדיה המודפסת כשהם התחרו מול משרדי הפרסום המובילים בשוק.
מסעות פרסום ייחודיים אלה אימנו את קהילות השוליים בארץ לרכוש את קולן הן, לנסח את אמירתן החברתית מתוך ההתמודדות עצמה כפתרון קריאטיבי לבעייתם.
בכך הן הפכו למובילות המסר החברתי, תוך תחושת שליחות ואחריות חברתית.
הוא הגה את מודל ה"פרסום החברתי" המתבסס על הרעיון בו למסר חברתי הנובע ישירות מתוך חוויות החיים בהן התנסו מנסחי המסר יש ערכים מוספים של אותנטיות ואמת, הבאים לידי ביטוי בקמפיין עצמו.
מודל זה איפשר למנף את המוגבלות האישית לעשיה חברתית.
למעשה עד לכניסת המודל של בן טוב לשוק, קמפיינים שנחשבו לחברתיים הופקו במשרדי הפרסום השונים כפרו בונו לקהילה, כאשר בתהליך המעשי של הפקת הקמפיין, הקהילה עצמה נותרה פסיבית.
בעקבות פעילותו החלו להופיע קמפיינים חברתיים שנבעו ישירות מאת הקהילה במקום להיכתב עליה, כאשר מושאי הבעיות החברתיות נעשו לשותפים מלאים ביצירת הפתרון הקריאטיבי עבור הבעיות החברתיות מהן סבלו.
בנוסף, מעבר לפעילות הכרוכה ביצירה ובעיצוב המסר החברתי, הצליחו חלק ממשתתפי הסדנאות שהקים, להשתלב בשוק העבודה בתחום.
בן טוב פובליציסט וכותב טורי דעה באתרים ובעיתונים השונים.
בנוסף לכתיבתו הפובליציסטית, בן טוב עוסק בשירה, הלחנה, פרוזה וזמרה.
הספר, כשתבין תגדל, בהוצאת עננים 2008.
מתגורר בתל אביב, גרוש, ולו שלושה ילדים.
יוסי בן ארי (נולד ב-2 ביוני 1949), הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אלוף ודוקטור בתחום מדע המדינה.
שירת כ-50 שנים בצה"ל ובמערכת הביטחון, וכיום מכהן כראש מערכת "מבט מל"מ", כתב-עת לענייני מודיעין וביטחון של המרכז למורשת המודיעין ופובליציסט.
יוסי בן ארי נולד ביפו לאריה ורבקה שפיגל.
בשנת 1967 סיים את לימודיו בתיכון קוגל.
באוגוסט 1967 התגייס בן ארי לצה"ל.
לאחר שסיים קורס מ"כים, הוצב בן ארי בחיל המודיעין ושירת כשנה בחטיבת הבקעה כמש"ק מודיעין וסייר אוויר ב"ארץ המרדפים".
בשנת 1969 סיים קורס קציני אג"מ וקורס קציני מודיעין.
לאחר מכן הוצב במחלקת המודיעין של פיקוד הדרום והיה אחראי על הטיפול בפעילות חבלנית עוינת בגזרת הערבה.
במהלך מלחמת ההתשה הועבר בן ארי למחלקת המודיעין של עוצבת סיני, שם שימש כקצין מערך ופעילות.
במהלך שירותו בתפקיד זה נפצע מפגז מרגמה במוצב צה"ל ששכן בדוורסואר על גדת תעלת סואץ.
לאחר סיום שירותו הסדיר ב-1970, הוצב במחלקת המודיעין של עוצבת געש והצטרף לשירות קבע.
בשנים 1974–1977 שירת בן ארי בענף המצרי באגף המודיעין (אמ"ן) ולקח חלק בשיקום הענף לאחר קריסתו בעקבות המלחמה.
לאחר תפקיד זה מונה לקצין מודיעין של חטיבת גולני (1977–1978).
שנה לאחר מכן שימש כראש לשכת ראש אמ"ן (1978–1979), ובשנים 1979–1981 חזר לענף המצרי באמ"ן, הפעם כעומד בראשו.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה שימש כקצין מודיעין של אוגדה 96 (כיום אוגדה 98) ולאחר מכן כקמ"ן קצין חיל רגלים וצנחנים ראשי, ולקח חלק במבצע אחים ובמבצע משה להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן .
בשנת 1986 מילא את תפקיד ראש מגמת מחקר בקורס קציני מודיעין, ובמהלך האינתיפאדה הראשונה שימש כקצין המודיעין של פיקוד הדרום.
בשנת 1990 הוצב כמדריך מודיעין במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
את תפקידו כמדריך מילא עד שנת 1991, שנת פרישתו לגמלאות.
עם פרישתו מצה"ל בשנת 1991, הצטרף בן ארי לגוף אזרחי במערכת הביטחון, ולקח חלק בשיחות השלום עם מדינות ערב בוושינגטון שהתקיימו לאחר ועידת מדריד.
בן ארי היה חניך במכללה לביטחון לאומי, ולאחר מכן המשיך להדריך בה במשך ארבע שנים נוספות, מתוכן כיהן כשנה כמדריך ראשי.
בשנת 2004 פרש ממערכת הביטחון.
לאחר כהונה משותפת כמנהל בצוות האסטרטגי של מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע, שב לפעילות במערכת הביטחון כגמלאי עד לפרישתו הסופית בשנת 2018.
במהלך שירותו הצבאי סיים בן ארי קורס מ"פים, קורס קציני מודיעין מתקדם בארצות הברית, קורס פיקוד ומטה ושנת לימודים במכללה לביטחון לאומי.
בן ארי הוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה וארכאולוגיה, בנוסף להיותו בעל תואר מוסמך במדע המדינה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בנוסף לאלו הוא בעל תואר שני בלימודי ביטחון מטעם אוניברסיטת חיפה, בה כתב את עבודת הדוקטורט אשר עסקה בהשפעת מומחי אקדמיה בעיצוב והפצת התפיסה הישראלית לסכסוך הערבי–ישראלי בשנים 1970–1973. בן ארי שימש כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במכללת בית ברל, במכללת הגליל ובאוניברסיטה הפתוחה, והיה עמית מחקר במכון ירושלים לחקר ישראל.
החל משנת 2021 הוא חבר בוועד המנהל של המרכז למורשת המודיעין, ומשנת 2022 משמש כראש מערכת כתב העת 'מבט מל"מ'.
בנוסף כותב טורי דעה בנושאי ביטחון, צבא ומודיעין בעיתונות הישראלית.
בן ארי בוגר קורס מורי דרך, קורס מדריכי פולין של יד ושם, ומדריך משלחות של בני נוער במסעות לפולין.
כמו כן ערך מספר תערוכות בנושא השואה.
יוסי (יוסף) גַמְּזוּ (14 בפברואר 1938 – 10 בפברואר 2020) היה משורר, מתרגם ופזמונאי ישראלי, פרופסור לספרות עברית.
יוסי גמזו נולד בפריז, צרפת למבקר האמנות חיים גמזו, בימי ההשתלמות של אביו בפריז.
התייתם מאמו בגיל חמש, עלה עם אביו לישראל והתחנך במספר קיבוצים: גבע, גן שמואל ומעברות.
סיים את לימודי התיכון בגימנסיה הרצליה.
עשה את שירותו הצבאי כעיתונאי ועורך ב"במחנה גדנ"ע", ולאחר השירות הצבאי החל בלימודי ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1968 נישא לנעמה ישעיהו, בתו של יו"ר הכנסת, ישראל ישעיהו.
מנישואים אלה נולדה בשנת 1969 בתם לילך עין הבר, אך הנישואים לא עלו יפה ובני הזוג התדיינו רבות בבתי המשפט.
הוא עזב את ישראל בשנת 1973, לאחר מכן נמכרו נכסיו בישראל ועוקלו תמלוגיו לצורך תשלום המזונות, אך אלו לא הספיקו לכסות את חובו שתפח.
בספטמבר 2013 הוכרז גמזו כפושט רגל הפטור מתשלום חוב המזונות.
לאחר הליך מורכב של מעל עשור שכלל דיונים רבים בהלכות פשיטת רגל, על מזונות וערעור על פסק הדין, נדחה פסק הדין על ידי בית המשפט העליון.
ב-1973 עזב יוסי גמזו את הארץ ונדד בין ארצות הברית, דרום אפריקה ואוסטרליה.
ב-1993 חזר לארץ, גר באילת ולימד במכללה האקדמית בעיר, בתחילת שנות 2000 עבר לקצרין ולימד במכללת "אוהלו" שבעיר.
בשנים האחרונות לחייו בלט במראהו עם שפם מפואר וכובע קסקט נצחי לראשו.
הוא השתתף במפגשים ספרותיים ותרבותיים שהתקיימו בחיפה.
גמזו נפטר ב-2020 בעקבות פציעה, לאחר שנפל ונחבל באופן אנוש.
עוד כילד בלט גמזו בכישרונו הספרותי ושירו הראשון נתפרסם שלא בידיעתו ב"משמר לילדים" כאשר היה בן תשע.
את שיריו הראשונים פרסמו אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן.
המשיך בכתיבה בעלון המוסד החינוכי בקיבוץ מעברות, ובשאר ביטאוני נוער וילדים.
כן פרסם שירים ליריים ב"דבר", "הארץ", "על המשמר", "מעריב" ועוד.
לאחר מכן באו טורים מחורזים בעניינים אקטואליים ב"על המשמר" - ב"מפייט ומחוץ", וב"דבר" - "על ספסל בשדרה".
בסוף 1958 יצא ספרו "אתם נוער אתם?", שהוא אסופת הומורסקות וסאטירות.
חיבר פזמונים רבים שכתב ללהקות ולתוכניות בידור ברדיו.
בין השירים שכתב: "הכותל", "איפה הן הבחורות ההן", "סימן שאתה צעיר", "אילו כל האוהבים", "זוהי יפו", "לילך רוצה לקטוף את הירח", "ירושלים האחרת", "סתם יום של חול", בשעריך ירושלים, "לי לך" ו"מה הוא עושה לה" (גרסה לשיר האיטלקי "מרוצלה").
ב-1965 כתב גמזו את המילים ללחן הראשון שפרסם יאיר רוזנבלום "חופשה רבע שנתית" עבור להקת הנח"ל.
בד בבד עם קריירה מצליחה של פזמונאי, כתב גם שירה לירית רצינית, ופרסמה תחת שמות עט שונים.
בשנים 1971–1972 היה גם עורכו ומוציאו לאור של השבועון פופאי/חבריה, שהיה מורכב משני חלקים: החלק החיצוני, "פופאי", כלל קומיקס מתורגמים, בדרך כלל מסיפורי פופאי המלח וחבורתו (סויפי, אוליב-שמן זית, בלוטו-ברוטוס, וימפי, סבתא זרש ועוד), פרופסור חרטומי הממציאן הלא-יוצלח, ועוד.
בחלק הפנימי, "חבריה", נכללו שירים וסיפורים לילדים.
כן ערך והוציא לאור כתב עת ספרותי בשם "אופק", שממנו יצאו שני גליונות.
בגליונות אלה נדפס מחזור שיריו, שכתב תחת שם בדוי, פעמוני עין כרם.
יש הטוענים שבשירים אלו תינה את צרותיו האישיות והמשפחתיות הקשות.
בשנת 1973 עבר לאוסטרליה בה קיבל משרת הוראה.
כעשרים שנה עשה בארצות הברית ובאוסטרליה, שם לימד ספרות עברית כפרופסור באוניברסיטאות שונות.
בשנת 1993 חזר לישראל ולימד במכללה האקדמית של אילת.
משם החל לפרסם שוב שירה אירונית סאטירית וביקורתית מאוד.
שיריו נתפרסמו מאז בכתבי עת שונים: "צפון", "מהות", ועוד.
כן נתפרסמו שיריו, תחת שם העט "פ.
קול", בכתב העת לשירה "הליקון", ובמוסף לספרות של עיתון "הארץ".
קול" המסתורי זכו להערכה רבה.
בשנת 2006 לימד ספרות עברית במכללת אוהלו שבקצרין, ויצירותיו זכו, על פי רוב בעילום שם, בפרסים רבים וחשובים.
בשנת 2007 כתב פזמון חדש, לאחר שנים רבות, לצמד הפרברים.
שם השיר: "תם ולא נשלם".
יוסי גמזו הוא זוכה פרס אקו"ם על מפעל חיים בזמר העברי לשנת 2013 וכן אות הוקרה מטעם עמותת "שירת רבים".
בשנת 1968 זכה בפרס יציב לספרות ילדים על ספרו "לא רוצים לישון, רוצים להשתגע!".
בשנת 2016 זכה בפרס אריק איינשטיין לאמנים ותיקים.
בשנות האלפיים, הוא כתב בקביעות שירים בכתב העת האינטרנטי "חדשות בן עזר" בעריכת הסופר אהוד בן עזר, בכתב העת בגלל, ובמדור "יוסי גמזו - לחכימא בגמיזא" באתר של נילי דגן, וקטע שירי שלו הוקרא בתחילת תוכנית הרדיו של משה טימור ברשת ב' מדי ליל שבת.
פעמוני עין כרם, שירים מתוך יומן-סתרים, מאת הנזיר אנדריאס אנג'לו דונאטי [=יוסף גמזו], תרגם והוסיף פתח-דבר וביאורים יוסף גמזו, איורים ותחריטים אמנותיים דוד משולם, תל אביב, לילך, תשל"ד, 1973.
אתם נוער אתם?!, הזדמנות בלתי-חוזרת להכיר (ולו כזרת) עד כמה בלתי איום הוא ה"סברה" של היום / מעטר ומשפץ בידיו של שמוליק כץ, תל אביב, מסדה, 1959.
אופק, אופק לספרות, כתב עת להגות ולביקורת, העורך - יוסי גמזו, תל אביב, צ'ריקובר, 1970.
אן דן די נו, שירים לנוער וילדים, מצויר בידי חיים ברקני, ספרית פועלים, מרחביה, 1971.
ארצות הצמאון, שירים, איורים מרסל ינקו, תל אביב, ספרית פועלים, תשל"א 1971.
בלוריות ברוח, סיפוריהם של 20 צעירים וצעירות בישראל שנולדו בירושלים, רמת-גן, תוניס, יוהנסבורג, קהיר, פריז, גרמניה, יוון, עיראק וקפריסין, ביום לידת מדינת ישראל ה' באייר תש"ח, תל אביב, משרד הביטחון, ההוצאה לאור, הוועדה לחגיגות שנת ה-20 למדינת ישראל, (תש"ל 1969).
כליל החורש, כליל סוניטות, הרישומים יחזקאל קמחי, תל אביב, רשפים, 1971.
לילך ואביב הזוג החביב, לילדים, ציורים אבי מרגלית, מסדה, 1980.
עמק בלילה, עמק בירושלים תשעה שערי עיר ושיר, סידני, הגשר, [תשל"ז].
הוצאה מחודשת עם ציורים של מוטי דריאל, הוצאת צבעונים 2020
קסטניטות בדם : רומנסרו מכסיקני, שירים, תל אביב, צ'ריקובר, 1976.
תלתלי עשן, סיפורים, בלווית ארבעה חיתוכי-עץ מעזבונו של האמן יעקב שטיינהרדט, תל אביב, צ'ריקובר, 1969.
לא רוצים לישון - רוצים להשתגע!, סיפור הרפתקאות מימי ה'סליקים' והמחתרת ועד פריצת הצנחנים לעיר העתיקה, או: תקראו בעצמכם, עיטורים ועטיפה מיכה אולמן, צ'ריקובר, תל אביב, 1968. (זיכה את גמזו בפרס יציב)
כל הכבוד!, ספורה הבלעדי של ישראלה ישראלי ..., מעוטר ומצויץ בידיו של שמואל כץ, צ'ריקובר, תל אביב, 1968.
ירושלים חלילי געגוע, שירים, הוצאת הפדרציה היהודית, קולומבוס, אוהיו, 1974.
בשש אחרי המלחמה, הוצאת "מערכות", 1968.
בין ויזתא לפסטריגתא, לבחינת ראייתו הדו-פוקאלית של איציק מאנגר את סיפור מגילת-אסתר, נדפס בהדאר, 70, י"ז, תשנ"א 1991.
ה"היפי" הראשון של הספרות העברית, על נ'ה אימבר, נדפס בהדאר, 71, ב', תשנ"ב 1992.
התנ"ך של איציק מאנגר, במלאת עשור לפטירתו של המשורר, נדפס בהדאר, נ"ט, ג', תש"ם 1980.
והמשכיל בעת ההיא לא יידום, נדפס במהות, ח-ט, תשנ"ב 1992.
וירטואוזיות לשונית בשירת רבי יהודה הלוי, פתיחה לעיון טקסטואלי, נדפס בגלי עיון ומחקר, 14, תשס"ה 2005.
להאזין לקול הדם, על נלי זק"ש, נדפס במשא, דצמבר 1976.
משכיל לדוד, עיון בנובלה "בא" לדוד מלץ ז"ל, נדפס בגלי עיון ומחקר, 12, תשס"ג 2003.
פאבולה מיקראית כדיאגנוזה וכפרוגנוזה: על שיטת הפרפרזה הסמויה על התנ"ך כנקודת-מוצא למסר אקטואלי, נדפס בהדאר, 70, א', 1990.
שירי החומש או חילול החומש: שירתו המקראית של מאנגער, נדפס בזהות, ה', תשמ"ח, 1988.
שתי דרכי-סיפר קלאסיות ומידת זמינותן ליישומה של פרפרזה מודרנית, נדפס בגלי עיון ומחקר, 13, תשס"ד 2004.
"כצפור על התיל" מבחר שירים של לאונרד כהן, רשפים, 1973
יוסי בנאי (13 באפריל 1932, ז' בניסן ה'תרצ"ב – 11 במאי 2006, י"ג באייר ה'תשס"ו) היה זמר, שחקן קולנוע ותיאטרון, פזמונאי, סופר, קומיקאי, קריין, תסריטאי ובמאי תיאטרון ישראלי.
חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשנ"ח (1998) ופרס התיאטרון הישראלי לשנת 2004. בנאי נחשב לאחד מגדולי אמני הבמה של ישראל.
בנאי נולד וגדל ברחוב האגס 13 בשכונת מחנה יהודה שבירושלים, בסביבות השוק, למשפחת בנאי, משפחה ענייה ומרובת ילדים, שלימים הצמיחה אנשי תרבות רבים.
בנאי לא למד באופן מסודר, לא סיים את בית הספר העממי ואת השכלתו רכש בכוחות עצמו.
בנאי העלה יחד עם חבריו ועם אחיו חיים בנאי מופעים במסגרות לא פורמליות.
את השפעת התיאטרון ספג בעקבות הסתננות להצגות תיאטרון שהגיעו לאזור מגוריו שצפה בהם, ובהשפעת אחיו הגדול, השחקן יעקב בנאי.
הוא הצטרף לתוכנית הראשונה של להקת הנח"ל ב-1951 בתור בדרן.
במהלך שירותו הצבאי למד בנאי בסטודיו למשחק של פאני לוביץ' ואף חתם שנתיים קבע בשביל להמשיך ללמוד אצלה.
לוביץ' אמרה לו בסוף לימודיו: "יוסף, חשבתי על כך, והגעתי למסקנה שאין לך מה לחפש בתיאטרון".
למרות זאת, בנאי גמר אומר בלבו להיות שחקן תיאטרון.
הוא התקבל ללימודים בבית הספר למשחק של "הבימה" והצטרף כשחקן לתיאטרון, בהתחלה כניצב ולאחר מכן בתפקידי אופי גדולים.
באמצע שנות העשרים לחייו התפטר מ"הבימה" בשאיפה להיות שחקן עצמאי שלא יהיה כפוף למסגרת תיאטרונית ונסע לפריז, שם התחיל להיות מושפע מתרבות צרפת ובמיוחד מהשאנסונים.
לאחר שובו ארצה החל לשחק על בימות התיאטרון והבידור.
הוא שיחק לאורך השנים בהצגות תיאטרון רבות ב"הבימה" ובמרבית התיאטראות הגדולים בארץ, במחזות: "תל אביב הקטנה", "רביזור", "מראה מעל הגשר", "אדי קינג", "נמר חברבורות", "מעגל הגיר הקווקזי", "מלאכת החיים", "קִין", "הצמא והרעב" ועוד.
הוא הרבה לשחק במחזותיו של נסים אלוני, מחזאי שהשפיע עליו מאוד, בהם: "בגדי המלך", "הצוענים של יפו" ו"הכלה וצייד הפרפרים".
ב-1963 הקימו אלוני, בנאי ואבנר חזקיהו את "תיאטרון העונות" והעלו את הצגתו של אלוני "הנסיכה האמריקאית", וכן את עיבודיו ליצירותיהם של צ'כוב, גוגול, פדו ואחרים, אך התיאטרון נסגר לאחר כשלוש שנים.
תפקידו האחרון בתיאטרון, בדמות דוד המלך, היה במחזה "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי, בתיאטרון "הבימה", עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2004.
בנאי, מראשוני להקת הנח"ל, ביים בשנות החמישים והשישים גם מספר תוכניות ללהקה.
ב-1961 הקליט ביחד עם יונה עטרי, אבנר חזקיהו וסשה ארגוב את תוכנית השירים "יוסי חזקיונה".
בנאי העלה מספר גדול של תוכניות בידור שאת חלקן כתב בעצמו, כגון "ילדות קשה" (1964) ו"נישואין נוסח גירושין" (1973) אותן העלה יחד עם רבקה מיכאלי, "אני וסימון ומואיז הקטן" (1981), "שובו של הסוראמלו" (1992), ו"מיומנו של ישראלי שפוי" (2001), שכתב יחד עם דורון רוזנבלום.
כמו כן כתב וביים חמש תוכניות בידור ללהקת הגשש החיוור בה חבר אחיו, גברי בנאי: "קסיוס קליי נגד חלפון" (1971), "אופסייד סטורי" (1974), "עובדים עלינו עבודה עברית" (1977), "קרקר נגד קרקר" (1980) ו"כוסות רוח" (1991).
בין מערכוניו הזכורים: מערכון עם רבקה מיכאלי "רבע עוף או בורקס" (המוכר יותר כ"מהנדס ואשת מהנדס") על השאיפה לכבוד ולסטטוס של הישראלים, והשירים ההומוריסטיים המשותפים "יוסף ג'ון רבקה ג'ון" על הפחד מידו של אבי חברתו ו"עברית קשה שפה" על קשיי השפה והקיום של העולים החדשים.
ממערכוניו מתוכניות יחיד: "חלום שוודי" על חלום המתאר חיים משועממים בטירה שוודית והחזרה לחיים הישראלים מלאי המאבקים לאחר היקיצה, ומערכון בו מוזמן בנאי לעלות השמיימה כדי להשתתף בהצגת ענק של "המלט".
בין המערכונים שכתב לגששים: "קרקר נגד קרקר" על מריבות גירושין, "שחקן כדורסל" על אב המתעקש להפוך את בנו לכדורסלן בעקבות ניצחונה של מכבי תל אביב ו"חתונת הדמים" על מפגש בין עדתי בעקבות חתונה מתוכננת.
ב-1982 הועלה המחזה המוזיקלי "כמו ציפורים" שכתב וביים.
עליזה מזרחי" (1967), "הגלולה" (1972) (על פי תסריט של נסים אלוני ובבימויו של דוד פרלוב), "חכם גמליאל" (1973) (יחד עם אחיו יעקב) ו"הכלה וצייד הפרפרים" (לצד גילה אלמגור) (1974).
יוסי בנאי נודע גם כזמר בעל סגנון הגשה ייחודי, ובייחוד מוכרת אהבתו לשאנסונים צרפתיים.
בנאי ביצע גם מספר שירים מקוריים של שמר, בהם "על כל אלה" ("על הדבש ועל העוקץ") שהפך ללהיט.
בנאי הסתייג מאוד מהכיוון הפוליטי שהשיר תפס בעת פינוי ימית, כשהושר על ידי מתנגדי הפינוי מהימין, ולכן לא שר אותו במשך שנים.
אף על פי שעזב את ירושלים לאחר הצבא, הייתה העיר מושא געגועיו, הוא הרבה לבקר בה והיה מזוהה עמה.
בנאי כתב את השיר "אני וסימון ומואיז הקטן" על חוויות ילדותו בירושלים ועל שני חבריו, האחים סימון ומואיז יאיר, שביחד העלו הצגות בפארק, רדפו על גגות אחרי יונים, ונשבעו אמונים לכל הילדות, כמאמר השיר.
על בסיס דמותו של אברהם סוראמלו, דמות ססגונית מירושלים, כתב וביצע את תוכנית הבידור "שובו של הסוראמלו" והוציא ספר מסיפוריו העממיים.
שירים נוספים המזוהים עמו הם "בחולות", "שיכור ולא מיין", "ספירת מלאי", "הגבירה בחום", "ערב עירוני", "אני שר להעביר את הזמן" ו"מרוב אהבה".
אלבום האולפן האחרון של בנאי כזמר היה "לאט" (2001).
לאלבום, אותו הפיק מוזיקלית ועיבד יונתן בר גיורא, תרמו לחנים שלום חנוך, אהוד בנאי, ארקדי דוכין, יהודה פוליקר ועוד.
האלבום זכה לביקורות נלהבות, ותהליך העבודה עליו תועד בסרט הדוקומנטרי "מכתבים ברוח" בבימויו של רם לוי, שהוא גם שמו של ספר שהוציא בנאי לאור ב-2001.
שתי הופעותיו האחרונות הוקלטו, ושנה לאחר מותו נערכו לאלבום בשם "מרוב אהבה: הפזמונים, המערכונים ומה שביניהם", בהפקת התו השמיני ובניהול מוזיקלי של אילן מוכיח.
לפני מותו החל בנאי בכתיבת טקסטים ובליקוט לחנים לאלבום חדש, אך נפטר לפני תחילת ההקלטות.
האלבום יצא לבסוף בשנת 2012 בשם "יוסי בנאי - שירים אחרונים".
את שיריו עיבד רע מוכיח וביצעו אמנים שונים, ובהם אהוד בנאי, ארקדי דוכין, ברי סחרוף ויובל בנאי.
העבודה על האלבום תועדה בסרט שנשא את שמו ושודר בערוץ 8 ב-2013 בבימויו של מיקי שטיינר.
בנאי היה ידוע גם כקריין.
הוא קרא טקסטים באירועים ותוכניות רבות.
את שני אלבומים אלו הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית יונתן בר גיורא.
בנאי הוא בן לדור הראשון של משפחת בנאי, אחיהם של השחקנים יעקב בנאי, חיים בנאי וגברי בנאי.
מנישואיו הראשונים לאילנה נולד בנו, הזמר יובל בנאי, סולן להקת משינה.
מנישואיו השניים לאביבה נולדו בניו דניאל ואריאל.
בנאי נפטר ב-11 במאי 2006 בגיל 74 ממחלת הסרטן, ונקבר למחרת בבית הקברות של גבעת השלושה.
קהל הצופים בכל אולמות התיאטרון עמד דקת דומיה ביום מותו כדי לכבד את זכרו.
באותה השנה יצא כסינגל שירו האחרון, "תרנגול כפרות", בהלחנת מיכה שטרית.
השפעתו של בנאי על התרבות הישראלית הייתה רבה ביותר.
מבחינה אמנותית הוא הצליח להטביע חותם עמוק על פני מספר תחומי יצירה בהם עסק במהלך השנים:
הוא נחשב, גם על ידי הקהל וגם על ידי המבקרים, לשחקן תיאטרון בעל נוכחות בימתית דומיננטית, שהפליא לשחק במחזות דרמטיים (במיוחד בתפקידי בני מלוכה ואצולה), כמו גם במחזות קומיים.
כתב מערכונים רבים, חלקם גם עבור אחרים, שייצרו שפה בידורית אשר השפיעה על דורות של בדרנים בארץ ותרמו גם לשפה העברית המדוברת.
הכניס לשפה ביטויים רבים ומטבעות לשון המזוהים עם "שלישיית הגשש החיוור", כמו: "עובדים עלינו", "זה רדיו?" ו"העולם מצחיק אז צוחקים", שנהפכו שגורים בפי רבים, ועם זאת, הקפיד ביצירותיו על שפה גבוהה ומכבדת.
היה זמר נשמה שבחר בקפידה טקסטים של מיטב היוצרים אותם ביצע בהגשה בימתית.
הוא "שיחק" את שיריו וקולו העמוק הדגיש במיוחד את מילות הטקסט.
כמו כן, בנאי ונעמי שמר הביאו לישראל את השאנסונים הצרפתיים, שלא היו מוכרים בארץ עד אז.
לאחר מותו הספידו אותו פוליטיקאים ואמנים רבים, בכינוי "גדול האמנים הישראליים של הדורות האחרונים".
אהוד אולמרט, ראש הממשלה באותה העת, הספיד אותו בהודעה מיוחדת שפרסמה הממשלה בעקבות מותו ואמר, בין השאר: "יוסי בנאי היווה מופת של כישרון רב תחומי בבימוי, במחזאות, בסאטירה, בקולנוע ובשירה.
קולו הייחודי של יוסי היה חלק מרכזי בסיפורה של מדינת היהודים המתחדשת בארץ ישראל ובירושלים."
בפרס ישראל לתיאטרון, בו זכה בנאי בשנת 1998, הוא זכה לתיאור:
בשנת 2019 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי להאיר את יוסי (במאים קובי פרג' ומוריס בן מיור), ממואר קולנועי שעשוי מאינספור קטעי ראיונות, הופעות ועוד של יוסי בנאי, מלווים אך ורק בקולו.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ומשם יצא להקרנות מסחריות ברחבי הארץ.
על שמו של בנאי נקראו רחובות במספר ערים בארץ: בבית שמש, בכפר סבא, בנתניה, בחיפה, ברמלה, בחולון, באשדוד, בראש העין, בנתיבות, ובקריית מוצקין.
בנובמבר 2022 נערך מופע מחווה לזכרו על ידי תזמורת המהפכה ובהשתתפות רבקה מיכאלי, אניה בוקשטיין ואבי גרייניק ומופע הצדעה של תיאטרון "הבימה" בהשתתפות אומנים רבים
ב-22 במאי 2009 הנפיק דאר ישראל סדרה של 12 בולי דאר על "מוזיקה ישראלית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של יוסי בנאי שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל, כיתוב של שורה מתוך הלהיט "אני וסימון ומואיז הקטן" של בנאי : "היינו ילדים וזה היה מזמן".
תל אביב הקטנה (עם יונה עטרי, אבנר חזקיהו ואמנים נוספים, 1958)
יוסי-חזקי-יונה (עם יונה עטרי ואבנר חזקיהו, 1961)
הנסיכה האמריקאית (תיאטרון העונות עם אבנר חזקיהו, 1963)
ילדות קשה (עם רבקה מיכאלי) (1964)
יוסי בנאי קורא את טור המלחמה של חיים חפר (1967)
יוסי בנאי מספר: תעלולי מקס ומוריץ (1967)
יוסי בנאי קורא: פיצפון תושב השמים (1967)
יוסי בנאי מספר ושר: חכמי חלם, הרשלה מאוסטרופול (1968)
חכמים בלילה (עם אילי גורליצקי) (1968) (2 תקליטים)
רומנסרו ספרדי (1969) - עם יהורם גאון ורמה סמסונוב.
יוסי בנאי שר ברסאנס - אין אהבות שמחות (1969)
הגורילה - יוסי בנאי שר ברסאנס בהופעה (1969)
נישואין נוסח גירושין (1973) (2 תקליטים) - עם רבקה מיכאלי.
ספירת מלאי - שירים ופזמונים מתוך פרצוף של צועני (1974)
יוסי בנאי קורא מן התנך (1980)
אני וסימון ומואיז הקטן - אברם אברם (1981)
אני וסימון ומואיז הקטן - על כל אלה (1981)
ציפור הנפש (עם נורית גלרון, 1988)
יוסי בנאי שר ומספר ברסאנס (1997)
יוסי בנאי קורא תהילים (2005)
מרוב אהבה: הפזמונים, המערכונים ומה שביניהם (הופעה) (2007)
שירים אחרונים (2012) (בביצוע אמנים אחרים) תוכניות בידור
"תל אביב הקטנה" (1958) מאת חיים חפר ודן בן אמוץ.
"יוסי חזקיונה" (1961) – יוסי בנאי, יונה עטרי ואבנר חזקיהו.
"נישואין נוסח גירושין" (1973) עם רבקה מיכאלי.
להאיר את יוסי (2019, ארכיון) ספריו
אנונימוס בלפי הגדול, לילדים, ציורים - מיכל לויט, מודן, 1980.
האיש עם הסיפור בראש, לילדים, איורים - איציק רנרט, כנרת, 1987.
מסיפורי אברהם סוראמלו, ציורים - אורי ליפשיץ, זמורה ביתן, 1994.
כשאמא שלי הייתה מלכה, סיפורים לא ארוכים בשורות קצרות, זמורה ביתן, 1996.
אני שר להעביר את הזמן, זמורה ביתן, 1998.
מכתבים ברוח, מכתבים דמיוניים שכתב לאישים שהשפיעו על חייו, זמורה ביתן, 2001.
ג'ונג'ון, סיפור ושנים עשר תחריטים, יוסי בנאי, אלי אברהמי, גוטסמן, 2004. עם עובד, 2006.
יוסף שי (יוסי) בניון (נולד ב-5 במאי 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בניון החל את דרכו בהפועל באר שבע.
לאחר מכן זכה בשתי אליפויות עם מכבי חיפה ובגיל 21 נבחר לכדורגלן העונה בישראל.
את דרכו באירופה החל בראסינג סנטאנדר הספרדית, ולאחר מכן עבר לאנגליה ושיחק בליברפול, צ'לסי, ארסנל, וסטהאם וק.פ.ר.
בגיל 34 חזר לליגה הישראלית וזכה בגביע המדינה עם מכבי חיפה, שיחק גם במכבי תל אביב ובמכבי פתח תקווה, ובגיל 39 פרש ממשחק פעיל במדי בית"ר ירושלים, לאחר כ-30 שנות קריירה מקצועית ככדורגלן.
בניון היה קפטן נבחרת ישראל במשך שנים רבות, והוא שיאן ההופעות של הנבחרת עם 102 הופעות, אשר במהלכן כבש 24 שערים.
בניון נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בישראל, וב-2019 אף נבחר על ידי עיתון "הארץ" כגדול כדורגלני ישראל בכל הזמנים.
בתקשורת הישראלית זכה בניון בין היתר לכינויים "הילד" ו"היהלום", והיה מזוהה עם המספר 15 איתו שיחק לאורך כל הקריירה.
בניון גדל והתחנך בעיר דימונה.
בצעירותו שיחק בקבוצת הילדים והנוער של הפועל באר שבע.
בגיל 15 הצטרף לאקדמיית הכדורגל של מועדון אייאקס אמסטרדם שבהולנד ושם שיחק עד גיל 16. הוא שב לישראל בעקבות הבדידות והגעגועים שחש למשפחתו.
בגיל 17 עלה לקבוצת הבוגרים של הפועל באר שבע, אך לא הצליח להציל אותה מירידה לליגה הלאומית.
משחקו האחרון במדי הפועל באר שבע היה נגד מכבי חיפה במחזור האחרון של עונת 1997/1998, בו ניצחה באר שבע 1–0 כאשר בניון בעט פנדל מכריע בדקה ה-90, שנהדף על ידי ניר דוידוביץ', אך השער הובקע בריבאונד (כדור חוזר).
למרות זאת, הניצחון לא מנע את ירידתה של באר שבע, ותמונתו של בניון ממרר בבכי בעקבות זאת הפכה למפורסמת.
בסיום אותה עונה עבר בניון למכבי חיפה, כאשר הייתה הבנה בין נשיא מכבי חיפה יעקב שחר לנשיא הפועל באר שבע אלי ז'ינו שבניון יושבח בחיפה ושתי הקבוצות יתחלקו ברווחים על מכירת כרטיסו לאירופה.
בעונת 1998/1999, תחת הדרכתם של דושאן אוהרין ודניאל בריילובסקי, סייע בניון למכבי חיפה להעפיל לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, כאשר כבש את שער השוויון נגד פריס סן ז'רמן וכן כבש נגד ריד האוסטרית.
בעונת 1999/2000 הציג עונה מוצלחת (19 שערים ו-16 בישולים) במדי הקבוצה, אך היא כללה גם עימות עם המאמן אלי כהן, שבו בניון לכאורה סירב להתחלף במהלך משחק.
אירוע זה, בנוסף לשורת הפסדים, גרם להתפטרותו של כהן ולאכזבה במכבי חיפה.
בעונת 2000/2001, תחת הדרכתו של אברהם גרנט, הוביל בניון את מכבי חיפה לאליפות ראשונה אחרי 7 שנים ונבחר לשחקן העונה, כאשר הוא מסיים את העונה הן כמלך השערים של הקבוצה והן כמבשל המצטיין שלה (13 שערים ו-13 בישולים).
בניון היה פצוע בתחילת עונת 2001/2002, אך כשהחלים תרם רבות למשחקה של מכבי חיפה, שכללה בתקופה זו גם את השחקנים ג'ובאני רוסו, יעקובו איגביני וריימונדאס ז'וטאוטאס, וזכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
בניון סיים את העונה עם 7 שערים ו-11 בישולים, ובסך הכל שיחק במכבי חיפה במשך ארבע עונות וכבש במדיה 55 שערים, כולל שני משחקים שבהם כבש שלושער.
בעונה שלאחר מכן עבר בניון לשחק בראסינג סנטנדר בליגה הספרדית ונחשב לאחד מכוכבי המועדון.
לאחר 3 עונות מוצלחות, שבהן היה ידוע בעיקר בשעריו מול ריאל מדריד, הוצע כרטיסו של בניון למכירה.
ראסינג קבעה מחיר גבוה מאוד והיחידה שעמדה במחיר היא הקבוצה הרוסית פ.כ.
מוסקבה, שבה סירב בניון לשחק.
לאחר הורדת המחיר עלתה ההתעניינות גם מקבוצות אירופאיות נוספות.
ביולי 2005 חתם בניון בקבוצת וסטהאם יונייטד האנגלית, אחרי מרוץ צמוד שניהלו עליו וסטהאם ובולטון וונדררס.
הופעת הבכורה שלו במדי וסטהאם בליגה האנגלית הייתה הצלחה.
בניון בישל שני שערים בניצחון 3–1 על בלקברן רוברס במחזור הראשון.
את שערו הראשון במדי הקבוצה כבש באפטון פארק בניצחון הביתי 4–0 מול אסטון וילה.
ב-13 במאי 2006 שיחק בגמר גביע ה-FA נגד ליברפול באצטדיון המילניום שבקארדיף, ובכך הפך לשחקן הישראלי הראשון במעמד.
ב-11 ביולי 2007 עבר בניון מווסטהאם לליברפול, ששילמה עבורו 5 מיליון ליש"ט.
הוא השתכר בליברפול כ-45 אלף פאונד לשבוע (כמיליון וחצי שקל בחודש).
בעקבות המעבר, בניון הפך לשחקן הישראלי השלישי בליברפול בעשורים האחרונים, אחרי אבי כהן ורוני רוזנטל.
בעונתו הראשונה בליברפול לבש בניון את חולצה מספר 11.
ב-25 בספטמבר 2007 הבקיע בניון את שער הבכורה שלו במדי ליברפול, במשחק מול רדינג במסגרת גביע הליגה.
ב-29 בספטמבר כבש את שערו הראשון בליגה במדי הקבוצה, במשחק מול ויגאן את'לטיק.
ב-6 בנובמבר 2007 הבקיע בניון את שעריו הראשונים בליגת האלופות כאשר כבש שלושער, שהראשון שבהם הוא השער ה-500 של ליברפול באירופה, והוסיף 2 בישולים בניצחון 8–0 על בשיקטש הטורקית.
זה היה גם הניצחון הגבוה ביותר של קבוצה כלשהי במסגרת ליגת האלופות.
בסוף המשחק נבחר בניון לשחקן המצטיין של המשחק, ובאופ"א קבעו כי הוא השחקן המצטיין של המחזור במפעל.
ב-22 באפריל 2008 רשם בניון הופעה בחצי גמר ליגת האלופות נגד צ'לסי, שמאמנה אז היה אברהם גרנט.
ב-30 באפריל 2008 פתח בגומלין חצי הגמר, ואף בישל שער לפרננדו טורס.
עם עזיבתו של פיטר קראוץ' בקיץ שקדם לעונת , שב בניון ללבוש את חולצה מספר 15, עמה שיחק בקבוצות קודמות.
שנת 2009 הייתה שנת הפריצה של בניון בליברפול ובעקבותיה נבחר לספורטאי השנה של מעריב.
ב-25 בפברואר כבש את שער הניצחון במשחק שמינית גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו.
הייתה זו הפעם השנייה בלבד בה קבוצה אנגלית מנצחת את ריאל באצטדיונה.
בהמשך העונה כבש בניון שערים חשובים נוספים ונבחר למצטיין בכמה משחקים.
את עונת סיים בניון עם 8 שערים בליגה (ו-9 שערים בכל המסגרות) ו-6 בישולים.
בעקבות ביצועיו במהלך שנת 2009, הוארך חוזהו של בניון בליברפול לשנתיים נוספות (עד 2013).
ב-12 בספטמבר 2009 כבש בניון שלושער במשחק ליגה נגד ברנלי.
כיוון שכבש שלושער במשחק גביע כנגד האוואנט אנד ווטרלוויל, בעונתו הראשונה בליברפול, הפך לשחקן היחידי אי פעם שכבש שלושער גם בליגה, גם בגביע האנגלי וגם בליגת האלופות.
עונת הייתה עונה לא טובה עבור ליברפול.
היחסים בין בניון למנג'ר רפא בניטז התקררו, ובניון שיחק פחות בהרכב הפותח.
בעקבות המשבר הכלכלי אליו נקלעה ליברפול, נמכר בניון למועדון הצמרת האנגלי צ'לסי תמורת 6 מיליון ליש"ט, וב-1 ביולי 2010 הוא חתם על חוזה לארבע שנים במועדון.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במשחק מגן הקהילה בו הפסידה הקבוצה למנצ'סטר יונייטד.
במחזור השני בעונת כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה וקבע את תוצאת הסיום – 6–0 לצ'לסי.
ב-22 בספטמבר סבל בניון מקריעה בגיד אכילס וב-18 באוקטובר עבר ניתוח בשוודיה, בעקבותיו נעדר לפרק זמן של כמעט חמישה חודשים, באפריל 2011 חזר ליטול חלק במשחקים רשמיים של הקבוצה.
ביולי 2011 השתתף בניון במשחק ידידות של הקבוצה במלזיה, והקהל המוסלמי הפנה לעברו קריאות גזעניות.
בעקבות תלונה רשמית של צ'לסי, התנצלה ההתאחדות המלזית בפני בניון והקבוצה.
לאחר עונה שבה מיעט לשחק, ובעיקר בשל החתמתו של חואן מאטה בצ'לסי, החליטו בניון והנהלת המועדון לשחררו כדי שיוכל לעבור לקבוצה אחרת.
ב-1 בספטמבר הושאל בניון לארסנל למשך עונה אחת, לאחר שיחה עם מאמנה, ארסן ונגר.
בניון שיחק במדי ארסנל בפעם הראשונה ב-10 בספטמבר, אז השלים 28 דקות, וסייע לארסנל לנצח 1–0 את סוונסי.
את שערו הראשון בניון כבש מול שרוסברי בגביע הליגה, וסייע לארסנל לנצח 3–1 בסיום.
ב-6 בדצמבר כבש בניון שער מצמק בהפסדה של ארסנל בליגת האלופות, 1–3 לאולימפיאקוס בפיראוס – היה זה שערו הראשון של השחקן במפעל זה במדי התותחנים.
ב-22 בדצמבר 2011 עלה בניון כמחליף בדקה ה-81 של משחק החוץ מול אסטון וילה, וכעבור 5 דקות הבקיע את שער הליגה הראשון שלו במדי ארסנל, שהיה גם שער הניצחון של ארסנל במשחק.
במחזור שאחריו פתח בניון בהרכב ובישל בתיקו 1–1 מול וולבס.
בחודשים ינואר ופברואר מיעט בניון לשחק במדי ארסנל וישב רבות על הספסל, כשלעיתים קרובות אף לא שולב כמחליף.
בסוף פברואר 2012 חזר להרכב של ארסנל, ועזר לה לסיים במקום השלישי תוך כדי הבקעת שלושה שערים.
ב-1 בספטמבר 2012 הושאל בניון לווסטהאם יונייטד, בה החל את הקריירה שלו בפרמייר ליג.
ב-1 בינואר 2013 סיים את תקופת ההשאלה שלו בווסטהאם לאחר ששותף ב-6 משחקי ליגה בלבד, וחזר לצ'לסי.
באותה עונה שותף בחמישה משחקים במסגרת הליגה האירופית, ובתום העונה זכה בתואר זה עם צ'לסי, על אף שלא שותף במשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון.
עם סיום חוזהו שוחרר מהמועדון.
ב-10 בדצמבר 2013 חתם בניון בקווינס פארק ריינג'רס מהצ'מפיונשיפ עד תום עונת וקיבל את המספר 35. ב-21 בדצמבר 2013, ערך בניון את הופעת הבכורה שלו בק.פ.ר כשעלה כמחליף בדקה ה-68 בהפסד קבוצתו 0–1 ללסטר סיטי.
ב-22 במרץ 2014, אחרי שנתיים של בצורת, כבש בניון שער בניצחון של ק.פ.ר 3–1 על מידלסברו.
בסך הכל הבקיע עד סוף העונה שלושה שערים ב-16 הופעות, וסייע להעפלתה של הקבוצה לפרמייר ליג.
ב-6 ביוני 2014 סיכם בניון את תנאיו לשנתיים במכבי חיפה, תמורת 500 אלף דולר לעונה, ובתום חוזהו יתמנה לתפקיד המנהל הספורטיבי במועדון.
בעקבות פרישתו של יניב קטן מונה בניון לקפטן הקבוצה.
ב-6 בספטמבר 2014 נפצע בניון במהלך משחק קדם עונה במסגרת גביע הטוטו מול בני סכנין וסבל מקרע חלקי ברצועה הפנימית שהשבית אותו במשך שלושה שבועות.
את הופעת הבכורה המחודשת שלו בליגת העל ערך בניון ב-28 בספטמבר 2014, בניצחון קבוצתו 3–1 על הפועל פתח תקווה במסגרת המחזור השלישי של עונת 2014/2015. ב-14 בדצמבר 2014, יותר מ-12 שנים לאחר שערו האחרון בליגה הישראלית, כבש בניון את שער הבכורה שלו לעונה זו, בניצחון 4–0 בדרבי מול הפועל חיפה.
בסך הכל כבש בעונה זו 5 שערים ובישל 4 ב-26 הופעות בליגת העל.
בעונתו השנייה בחיפה התגלעו חיכוכים בין בניון לקהל, אך בליגה הוא כבש 6 שערים ובישל 4 נוספים.
ב-24 במאי 2016 זכה עם מכבי חיפה בגביע המדינה לאחר 18 שנה שבה המועדון לא זכה בתואר.
היה זה גם גביע המדינה הראשון והיחיד שבניון זכה בו בישראל.
לאחר משחק הגמר, בו ניצחה חיפה עם בניון בהרכב 1-0 את מכבי תל אביב, הודיע כי יעזוב את מכבי חיפה לטובת קבוצה אחרת, עם רמיזה שמדובר במכבי תל אביב, איתה יש לחיפה יריבות ספורטיבית ממושכת, והדבר החריף עוד יותר את הקרע בין בניון לאוהדים.
ב-13 ביוני 2016 חתם בניון במכבי תל אביב לעונה אחת.
ב-7 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי תל אביב וכבש את שער הניצחון (1–0) על גוריצה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
בעונת 2016/2017 כבש בניון גם שער אחד בליגה, שער אחד בגביע ושער אחד בגביע הטוטו, העפיל עם הקבוצה לגמר הגביע וסיים עמה במקום השני בליגת העל.
ביוני 2017 חתם בניון לעונה אחת בבית"ר ירושלים.
ב-29 ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר עלה כמחליף מול ואשאש ההונגרית בסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית.
בניון כבש במשחק זה את שערו הראשון במדי בית"ר ירושלים, ובישל שער נוסף מה שהוביל למהפך מ-1–3 ל-4–3 בכ-4 דקות בלבד.
ב-15 בנובמבר 2017 קיימה בית"ר משחק אימון נגד מ.ס.
דימונה בפגרת הליגה, וכמחווה לעיר ולמועדון בו שיחק כילד, עלה לשחק במדי דימונה במחצית השנייה של המשחק, ואף ענד את סרט הקפטן במדי שתי הקבוצות.
ב-26 בינואר 2018 הודיע בניון על עזיבת בית"ר ירושלים, לאחר שכמעט ולא שותף במשחקי הקבוצה בחודש שקדם לכך והתאכזב מכמות הדקות שקיבל, וב-30 בינואר חתם לעונה וחצי בקבוצת מכבי פתח תקווה.
ב-5 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 3–0 על הפועל אשקלון, בו כבש את שער הבכורה שלו ובישל שער נוסף.
עד תום עונת 2017/2018 כבש בניון ארבעה שערי ליגה בעשר הופעות במדי מכבי פתח תקווה.
בתחילת עונת 2018/2019 כבש בניון שלושה שערים ב-12 הופעות ליגה, אך ב-12 בדצמבר 2018 שוחרר ממכבי פתח תקווה לאור יחסיו המעורערים עם המאמן אלישע לוי.
ב-1 בינואר 2019 חתם בניון לחצי עונה בבית"ר ירושלים.
ב-11 באפריל 2019 הודיע שבסיום העונה יפרוש ממשחק פעיל, והקבוצה הודיעה שיקבל את תפקיד המנהל המקצועי במועדון.
ב-4 במאי 2019 ערך בניון את משחקו האחרון בליגת העל, מול מ.ס.
לפני המשחק נערך לו טקס פרידה.
ב-21 במאי 2019 ערך את הופעתו האחרונה במדי בית"ר ירושלים, במשחק ידידות מול אתלטיקו מדריד, במה שלמעשה היה משחקו האחרון בקריירה, לאחריו הוא פרש - אחרי כ-30 שנות קריירה, בגיל 39 שנים ו-16 ימים.
בניון ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ישראל ב-18 בנובמבר 1998, במשחק ידידות מול נבחרת פורטוגל.
את שער הבכורה בנבחרת כבש ב-5 בספטמבר 1999 מול נבחרת קפריסין, במסגרת מוקדמות יורו 2000.
בניון כבש פעמיים שלושער במדי הנבחרת: ב-8 בספטמבר 1999 מול נבחרת סן מרינו, וב-2 בספטמבר 2010 מול נבחרת מלטה.
במוקדמות מונדיאל 2006 הפך בניון לשחקן בולט בנבחרת, והרבה לכבוש שערים.
בין השאר ראויים לציון הצמד אשר כבש בניון נגד נבחרת שווייץ, בתיקו 2–2 בינה לבין ישראל.
למרות זאת, הנבחרת לא הצליחה להעפיל למונדיאל.
ב-7 באוגוסט 2006 מונה בניון על ידי מאמן הנבחרת, דרור קשטן, לקפטן הנבחרת.
ב-11 בפברואר 2009 הבקיע בניון את שער הניצחון במשחק הידידות מול נבחרת הונגריה, שערו ה-19 בנבחרת, והעפיל למקום השישי בטבלת כובשי השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
ב-5 בספטמבר, במהלך המשחק המכריע נגד נבחרת לטביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, הוחלף בניון בדקה ה-67 על ידי המאמן דרור קשטן.
בניון מחה על החילוף וסינן קללה, בתגובה קילל אותו עוזר המאמן משה סיני, והשניים התעמתו עד ששחקני הספסל הפרידו ביניהם.
התקרית גרמה לרוב האוהדים לעזוב את המגרש 20 דקות לפני סיום המשחק ולקרוא לקשטן להתפטר.
מאוחר יותר, יישבו בניון, קשטן וסיני את ההדורים ביניהם ובניון פתח במשחק נגד נבחרת לוקסמבורג.
ב-2 בספטמבר 2010 הבקיע יוסי בניון שלושער בניצחון הנבחרת 3–1 על נבחרת מלטה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל 2012 ועלה למקום השלישי בטבלת כובשי השערים של נבחרת ישראל בכל הזמנים בצוותא עם רונן חרזי, כשבמאזנו 23 שערים.
ב-4 ביוני 2011 הבקיע שער נגד נבחרת לטביה, ועלה למקום השני בטבלת כובשי השערים של נבחרת ישראל בכל הזמנים, בצוותא עם שייע פייגנבוים, כשבמאזנו 24 שערים.
ב-29 במאי 2014 שבר את שיא ההופעות של אריק בנדו, כשערך את הופעתו ה-95 במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת מקסיקו.
ב-6 ביוני 2017 ערך את הופעתו ה-98 במשחק ידידות מול נבחרת מולדובה, ושבר את השיא לשחקן המבוגר ביותר ששיחק במדי הנבחרת.
ב-5 בספטמבר 2017 ערך את הופעתו ה-100 במדי הנבחרת כאשר נכנס בתור מחליף מול נבחרת איטליה, והיה לשחקן הראשון שצבר 100 הופעות במדי הנבחרת.
ב-9 באוקטובר 2017 ערך את הופעתו ה-102 במדי הנבחרת כאשר נכנס בתור מחליף מול נבחרת ספרד, והפך לשחקן המבוגר ביותר ששיחק במדי נבחרת ישראל - בן 37 שנים ו-166 ימים.
ב-11 באפריל 2019 הודיעה בית"ר על מינויו של בניון למנהל המקצועי של המועדון לתקופה של שנתיים.
ב-28 באוגוסט 2020 התפטר בניון מתפקידו כמנהל המקצועי של בית"ר ירושלים, אחרי פיטוריו של המאמן רוני לוי, בניגוד לדעתו.
כמנהל מקצועי של נבחרת ישראל
ב-9 במרץ 2022 המליצה ועדת האיתור של נבחרת ישראל על מינויו של בניון למנהל המקצועי של נבחרת ישראל.
ב-16 במרץ 2022 מונה בניון מיידית ורשמית למנהל המקצועי של נבחרת ישראל לאחר אישור הוועדה.
במהלך היותו מנהל מקצועי של נבחרת ישראל קיבל החלטות שנויות במחלוקת להשהות שחקנים בשל ענייני משמעת כאשר המקרה הבולט ביותר הוא של ערן זהבי.
במהלך היותו מנהל מקצועי הנבחרת כשלה במוקדמות יורו 2024 חרף בית קל יחסית שקיבלה.
בעקבות הכישלון בניון סיים את תפקידו כמנהל המקצועי של נבחרות ישראל הבוגרת והצעירות.
מאז ילדותו בניון נחשב לעילוי ושחקן וירטואוזי.
הוא שיחק בחלק ההתקפי של המגרש בעמדות שונות כגון קשר התקפי מרכזי, קשר התקפי ימני/שמאלי, חלוץ מקשר או "שחקן חופשי" בחלק ההתקפי.
בניון היה ידוע ביצירתיות שלו והצטיין הן בהבקעת שערים והן בבישול שערים.
בנוסף, בניון לא היה בעל יכולות פיזיות עילאיות אך הוא חיפה על כך בעזרת יכולות כדרור (דריבל) ואחד-על-אחד מצוינות, מיקום טוב, מסירות מדויקות וניהול משחק.
ב-12 ביולי 2011, במהלך משחק ידידות של צ'לסי, הקפיץ בניון את הכדור על העקב שלוש פעמים ואז עוד פעם אחת מעל השוער.
בניון נולד ליהודה "דודו" בניון, בלם עבר במדי הפועל דימונה, וזרי לבית בן חיים, שניהם עולים ממרוקו.
בגיל 22 התחתן בניון עם מירית, שהייתה חברתו מזה שבע שנים, אותה הכיר בתיכון בו למדו יחדיו בעיר דימונה.
לזוג שלושה בנים ושתי בנות והם מתגוררים ברמת השרון.
יוסי בניון הוא בן דודו מדרגה שנייה של הזמר עמיר בניון.
מלך הבישולים של ליגת העל (2): ,
יוסי גְרָבֶּר (2 בנובמבר 1933 – 19 בפברואר 2016) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, שדרן רדיו ומדבב ישראלי.
גרבר נולד לציפה ולבן-ציון, וגדל בשכונת מחלול בתל אביב.
כילד אהב לצפות בהצגות תיאטרון המטאטא.
למד בבית הספר העממי "נס ציונה" (כיום גרץ), ובתיכון חדש, לצד אילנה רובינא ואמנון מסקין.
בילדותו למד גם בסטודיו למחול של מיה ארבטובה, ועסק בריקוד עד גיל 40.
במהלך לימודיו בבית הספר שיחק תפקידים מרכזיים בתיאטרון הילדים "בָּמָתֵנוּ".
למשל: ב-1946 גילם את הנסיך רוע-פרוע בהצגה "הרפתקאות הנסיך עומר" שביים אליעזר אנסקי.
באותה תקופה השתתף בתסכיתים ובתוכניות הילדים של קול ירושלים ולאחר מכן בקול ישראל.
במהלך שירותו הצבאי למד תיאטרון אצל ניסן נתיב.
ב-1953, לאחר שחרורו מצה"ל, הצטרף לתיאטרון הקאמרי.
לאחר מכן עבר לשחק בתיאטראות "הבימה", "האהל" ו"המטאטא", אך פוטר מכולם.
בעקבות אי הצלחתו להשתלב בתיאטרון הישראלי נסע לאנגליה ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
במהלך לימודיו שם עבד כקריין במחלקה העברית של ה-BBC.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, חזר לארץ ושיחק במשך כשנה בקאמרי, עד שפוטר בעקבות מרד שחקנים נגד יוסף מילוא.
בעקבות פיטוריו עבד במשך כארבע שנים כדייל אוויר בחברת התעופה "אל על".
כשמנהל האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שמע זאת, הפגיש אותו עם במאי תיאטרון אנגלי בדרום אפריקה.
בעקבות כך, עזב גרבר את אל-על ושיחק בתיאטרון האנגלי של דרום אפריקה במשך שנתיים.
ההצלחה הייתה גדולה, כתבו על כך בעיתונים בישראל, ויוסף מילוא קרא לו לחזור ארצה.
במהלך שהותו בדרום אפריקה, הכיר את התפאורן והבובנאי אריק סמית, שהפך מאוחר יותר לבן זוגו והגיע איתו לישראל.
גרבר נעזר בגיסו יוסף הרמלין, ראש השב"כ אז, שהציע לסמית עבודה כמעצב תערוכת צה"ל.
בשנת 1964 חזר לישראל וקיבל תפקידים מרכזיים בתיאטרון חיפה.
ב-1965 שיחק שוב במשך שנה בתיאטרון הקאמרי.
משם עבר לתיאטרון גיורא גודיק, שם גילם את המלך בהצגה "המלך ואני" (התחיל לגלם תפקיד זה כמחליף של אריק לביא) וגילם את ד"ר קארסקו בהצגה "איש למנשה".
ב-1967 שיחק במשך שנה בתיאטרון חיפה, ובשנת 1968 חזר לתיאטרון הקאמרי.
ב-1973 לקח חופשה מהתיאטרון הקאמרי, והקים יחד עם אריק סמית את תיאטרון הבובות "בובות העץ של אריק"; הם נסעו עם התיאטרון לדרום אפריקה למשך שנה.
מאז חזר לקאמרי ושם שיחק עד לפטירתו.
בתיאטרון האהל שיחק ב-1948 בהצגה "בפרברי ניו יורק" מאת אלמר רייס שביים משה הלוי; וב-1961 גילם את התפקיד הראשי בהצגה "טופז" מאת מרסל פניול שביים ניסן נתיב.
בתיאטרון הבימה שיחק ב-1955 בהצגה "המלך ליר" מאת שייקספיר שביים יוליוס גלנר.
בתיאטרון חיפה גילם ב-1964 את אוברון בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים יוסף מילוא; כן שיחק בהצגה "פרנק החמישי" מאת פרידריך דירנמאט.
ב-1965 גילם את דונלד מקלרן בהצגה "ערב מאושר בפארק אווניו" מאת יגאל מוסינזון ופיטר דאנוויר שביים דוד לוין.
ב-1967 גילם את האל, התפקיד הראשי בהצגה "המצוד המלכותי של השמש" מאת פיטר שאפר שביים פירס האגארט; וגילם את התפקיד הראשי בהצגה "חכמים הזהרו בטפשותכם" מאת ניקולאי אוסטרובסקי שביים יוסי יזרעאלי.
בתיאטרון גיורא גודיק גילם ב-1966 את המלך בהצגה "המלך ואני" (התחיל לגלם תפקיד זה בתור מחליף של אריק לביא).
ב-1967 גילם את ד"ר קארסקו במחזמר "איש למנשה" - מחזמר על פי ספרו של מיגל דה סרוואנטס "דון קישוט" עם תמליל מאת דייל וסרמן, שירים מאת ג'ו דריון ומוזיקה מאת מיץ' לי.
ב-1997 שיחק במחזמר "פינוקיו" שכתב פיני עדן (על פי קרלו קולודי) וביימה דניאלה מיכאלי, בהפקה פרטית בבית החייל תל אביב.
ב-1998 גילם את ג'ק סמית במחזמר "חסמבה" שכתבו בן ואסף לוין (על פי סדרת ספרי חסמבה מאת יגאל מוסינזון) שגם ביים, שעלה בהיכל התרבות תל אביב בהפקת טבת סרטים, טורנר, וטדי הפקות.
ב-1953 שיחק בהצגה "תעלולי נאסר א-דין" מאת ליאוניד סולוביוב שביים יוסף מילוא.
ב-1957 שיחק בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר שביים יוסף מילוא.
ב-1965 גילם את פרופסור טלר בהצגה "פרשת אופנהיימר" מאת היינר קיפהרט שביים לאונרד שך, וגילם את גולדברג בהצגה "מסיבת יום הולדת" מאת הרולד פינטר שביים לאונרד שך.
ב-1970 שיחק ברביו הסאטירי "מלכת אמבטיה" מאת חנוך לוין שביים דוד לוין.
מחזה שעורר סערה ציבורית וירד מהבות לאחר חודש וחצי.
ב-1973 שיחק בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים פיטר ג'יימס.
ב-1980 שיחק בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים בארי קייל.
ב-1982 שיחק ב"טוב" מאת ססיל פיליפ טיילור שביים אילן רונן.
ב-1984 שיחק בהצגה "שקרים" מאת יו וויטמור שביים אילן רונן.
ב-1985 שיחק ב"קידוש" שכתב וביים שמואל הספרי.
ב-1986 שיחק בהצגה "יאקיש ופופצ'ה" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1988 שיחק בהצגה "נוצות" שכתב וביים שמואל הספרי (על פי ספרו של חיים באר).
ב-1989 שיחק ב"אחרי החגים" שכתב שמואל הספרי (על פי ספר בעל אותו שם מאת יהושע קנז) וביים אהרון אלמוג.
ב-1990 שיחק בהצגה "הכיסאות" מאת אז'ן יונסקו שביימה רנה ירושלמי, ובהצגה "ראש משוגע" שעיבד וביים דן רונן.
ב-1991 שיחק במחזמר עוץ לי גוץ לי מאת אברהם שלונסקי.
ב-1992 שיחק ב"מפעל חייו" שכתבה שולמית לפיד וביים אורי פסטר.
ב-1993 שיחק בהצגה "מלאכים באמריקה" שכתב טוני קושנר וביים שמואל הספרי.
ב-1993 שיחק ב"מבקר המדינה" שכתב אילן חצור (על פי רביזור מאת גוגול) שביים אילן רונן.
ב-1994 גילם את שיילוק בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
ב-1995 גילם את הרפגון בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים גאבור ז'אמבקי, ושיחק בהצגה "פולארד" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן.
ב-1996 שיחק ב"תיקון חצות" שכתבו אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים.
ב-1997 שיחק בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (על פי "וולפונה" מאת בן ג'ונסון וביים אילן רונן.
ב-1999 שיחק בהצגה "המפקח" מאת ג'ון בוינטון פריסטלי שעיבד וביים שמואל הספרי.
ב-2001 החל לגלם במשך 6 שנים את מר גרין בהצגה "מר גרין" מאת ג'ף ברון בבימויו של אלון אופיר, שנבחרה להצגת השנה לשנת 2001 בטקס פרס התיאטרון הישראלי.
על משחקו בהצגה זו זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן השנה, ובפרס איש השנה בתיאטרון בטקס אנשי השנה.
ב-2003 שיחק בהצגה "האישה בשחור" שכתבו סטיבן מאלאטראט וסוזן היל וביים ארתור קוגן.
ב-2004 שיחק בהצגה "הצמה של אבא" שכתבו אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים.
ב-2005 שיחק בהצגת היחיד "לנסקי" שכתבו ריצ'רד קרוולין וג'ון בולוניה וביים יואל זילברג.
ב-2006 שיחק בהצגה "הבן הטוב" על פרשת מרכוס קלינגברג שכתבו יוסי מלמן ורמי דנון שגם ביים, ובהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר בשיתוף עם תיאטרון הבימה.
ב-2007 שיחק בהצגה "היה או לא היה" מאת עדנה מזי"א שביים עמרי ניצן.
ב-2009 גילם את מורי בהצגה "ימי שלישי עם מורי" מאת ג'פרי הטשר ומיטש אלבום שביים משה נאור, וגילם את אליק בהצגה "משפחה חמה" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א.
ב-2010 גילם את דב בר בהצגה "מכולת" שכתב וביים הלל מיטלפונקט בשיתוף תיאטרון בית ליסין.
ב-2012 גילם שיחק ב"ריצ'רד השני" וב"ריצ'רד השלישי" - שתיהן מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן.
ב-2013 שיחק ב"איש קטן מה עכשיו?" מאת הנס פאלאדה שביים איתי טיראן.
ב-2014 שיחק בהצגה "כולם רוצים לחיות" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה.
ב-2015 שיחק בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים גלעד קמחי.
בשנת 1960 הופיע בתפקיד קטן בסרטו של אוטו פרמינגר "אקסודוס".
ב-1967 שיחק בסרט "הוא הלך בשדות" שכתב וביים יוסף מילוא (על-פי הספר "הוא הלך בשדות" של משה שמיר).
ב-1973 גילם את יאנוש הסנדלר בסרט "קזבלן" שכתבו חיים חפר ומנחם גולן (על-פי המחזה "קזבלן" מאת יגאל מוסינזון (1954) ומחזמר מאת יגאל מוסינזון ויואל זילברג (1966)) שגם ביים.
ב-1974 גילם את תמרי בסדרת הטלוויזיה "הצריף של תמרי" שכתב אריק סמית וביים חגי מאוטנר.
ב-1975 שיחק בסרטו של מנחם גולן, "יהלומים".
ב-1977 גילם את יעקב רביב בסרט "מבצע יונתן" שכתב וביים מנחם גולן, ואת מר קלוצמן בסרט "בדרנית בחצות" שכתב וביים ג'ורג' עובדיה.
ב-1980 גילם את אבא של סוזי (דליה שימקו) בסרט "פצעי בגרות 80" שכתב וביים זאב רווח.
ב-1987 גילם רופא בסרט "חימו מלך ירושלים" שכתבה עדנה מזי"א (על פי ספרו של יורם קניוק) וביים עמוס גוטמן.
באותה שנה גילם את ראש העבריינים (לצד אשר צרפתי ואלברט אילוז) בסרט "בובה" שכתב וביים זאב רווח.
בנוסף גילם את צדקיהו בסדרה "מאש"ה" שביים ניל וייסברוד, המספרת על משרד ממשלתי לשיפור תדמיתי (משרד איחוי שברי העם).
ב-1989 הופיע כנמתח בסרט המתיחות "על הפנים" שביימו הדסה דגני ודליה חוברס, וגילם את זינס בסרט "ברלין ירושלים" שכתב וביים עמוס גיתאי.
ב-1990 גילם מנהל תיאטרון בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מסיבת גן" שביים שוקי לרר.
ב-1991 גילם את רפפורט בסרט "מעבר לים" שכתב חיים מרין וביים ינקול גולדווסר.
ב-1998 גילם את ענוגה זעפני, המורה המרושעת בסדרת הנוער "זבנג!" שכתבו יואש בן אליעזר וקובי מחט (על פי סדרת ספרי "זבנג!") וביימו יואב גורפינקל ושי כרמלי פולק.
בין השנים 1996–1999 גילם עורך דין חלקלק בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני".
ב-1998 גילם את הסבא בסדרה "ארבעה בעקבות החג" שכתב פיני עדן וביימה שירלי שטרן.
ב-1999 גילם את שפילמן בסדרה "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ" שכתבו גיא מרוז ויוני להב וביים מיקי בהגן.
ב-2000 גילם את "ד"ר שוץ" בסדרת הטלוויזיה "שמש", וגילם את אלי בסדרה "ארבעה בעקבות החג" שביימה שירלי שטרן.
ב-2002 גילם את מנהל בית החולים בסדרה "טיפול נמרץ" שביימה רוני קיי.
בשנת 2003, גילם איש דת נוצרי בסרט הנבל הכחול סרט קולנוע חרדי שיצרו מוטי גל ושוקי בן פורת.
ב-2005 גילם את מר אלוני בסרט "איזה מקום נפלא" שכתב וביים אייל חלפון.