tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החצר והגבעה: סיפורה של קבוצת כנרת, תל אביב : עם עובד, תשכ"ט 1968. (התוכן: ברכה חבס: כל הדרך; ברכה חבס: ימי החוה וראשית הקבוצה; שלמה כנרתי: הרעיון והמעשה; שמואל סטולר: הנפתולים עם האדמה; ברכה חבס: פגישות יובל)
ברכה ברטה סקולמן הייתה אשת חינוך ומנהיגה ציונית.
היא מילאה שורת תפקידים בהסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית ובארגון עליית הנוער של הסוכנות היהודית.
שימשה בין היתר כמזכירה ארצית, סגנית נשיאה ויו"ר ועדת ארץ ישראל של הסתדרות "הדסה" בארצות הברית.
היא עמדה בראש הוועד המנהל של עליית הנוער מטעם הסוכנות היהודית יחד עם משה קול בין השנים 1947–1953 והייתה מעורבת רבות בתחומי הבריאות והחינוך במדינת ישראל הצעירה.
ברכה ברטה סינגר נולדה בניו-יורק בשנת 1897 לוולף ופרימט סינגר.
היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי, כמו עמיתתה וחברתה בארגון "הדסה" הנרייטה סאלד, שם סיימה ב-1921 את לימודי ההוראה.
בשנה זו, בהיותה רק בת 24, החלה לכהן כיו"ר ועדת ארץ-ישראל של "הדסה", שפיקחה על כל פעילות החינוך והרפואה של הארגון בארץ- תפקיד בו נשאה עד 1927. בשנת 1922 נישאה ברכה לאלברט אבא סקולמן, מנהל ה-Central Jewish Institute ומייסד מחנות הקיץ לילדים ונוער CEJWIN במדינת ניו-יורק.
בשני מוסדות אלה היא מילאה תפקידים חינוכיים ומנהליים.
במהלך שנות השלושים שהתה תקופות ממושכות יחד עם שתי בנותיה הצעירות בארץ ישראל המנדטורית ובין 1940 ל-1943 שימשה בתפקיד המזכירה הארצית של נשות הדסה בארצות הברית, וכסגנית הנשיאה.
ב-1947 קיבלה על עצמה את תפקיד יו"ר הוועד המנהל של עליית הנוער יחד עם משה קול, בעקבות פניה דחופה של הסוכנות היהודית.
על מנת למלא תפקיד זה היא עזבה את משפחתה באמריקה ויום לפני הכרזת החלוקה באו"ם, הגיעה לארץ ישראל.
בזמן שהותה בארץ נסעה סקולמן יחד עם גולדה מאיר בשיירה שהותקפה על ידי ערבים בדרכה לירושלים, בה נהרג הנס בייט, יו"ר עליית הנוער בפועל.
בזמן מלחמת העצמאות לאחר שבית החולים "הדסה" בהר הצופים ננטש ומערכת הבריאות בירושלים חוותה משבר, חברה ברכה סקולמן אל מספר פעילות "הדסה" אמריקאיות נוספות על מנת לסייע לארגון הרפואי בארץ.
בין 1947 ל-1953 היא בילתה בכל שנה כשישה חודשים בארץ, הרחק ממשפחתה ומביתה, כשהיא מובילה את עליית הנוער בחינוך ודאגה לצרכיהם של בני הנוער הפליטים הרבים שהגיעו ארצה מאירופה.
דאגתה לחינוך הנוער בארץ ישראל, ובמיוחד לפליטי השואה הצעירים, הביאה למעורבותה בהקמת כפר הנוער "נווה הדסה" שבשרון, כפר הנוער הדתי בכפר חסידים, וכן כפר הנוער ניצנים.
כאות הערכה לפועלה בתחום החינוך, נקראו על שמה מספר אתרים בהם "חורשת סקולמן" בכפר הנוער ניצנים, ו"בית סקולמן" בכפר הנוער נווה הדסה.
בשנת 1947 העניק לה מכון המורים של הסמינר התאולוגי היהודי את פרס Outstanding Alumni Award ובשנת 1969 העניק לה משרד הביטחון בצעד יוצא דופן את עיטור לוחמי המדינה כאות הערכה על פועלה למען מדינת ישראל.
ברכה סקולמן הייתה חברה ב"חברה לקידום היהדות" (Society for the Advancement of Judaism) ואחת ממנהלות "קרן היהדות הרקונסטרוקטיבית" (Jewish Reconstructionist Foundation).
היא למדה בסמינר התאולוגי היהודי בעל התפיסה הקונסרבטיבית, אך הייתה רקונסטרוקטיבית בהשקפתה.
ב-6 בינואר 1974 נפטרה ברכה סקולמן לאחר מחלה ממושכת.
היא קבורה לצד בן זוגה אלברט סקולמן בהר הזיתים.
על מצבתה נרשם: "חייה היו קודש לעליית הנוער והדסה".
ברכה קופשטיין - כץ הייתה משוררת יידיש.
נולדה בפרילוקה שבמחוז קייב שבאוקראינה.
בשנת 1924 היגרה קופשטיין לאמריקה.
נישאה למשורר יידיש בנימין כץ, בעניאמין קאַץ (1906 - 3 ביולי 2002, כ"ג בתמוז תשס"ב).
עלתה ארצה בשנת 1949 עם בעלה בנימין כץ.
יום טוב און וואך אין ישראל, 1965
פון א גרויס גערעטעניש, 1993
שירי ערש ליענקלה: אנתולוגיה / בעריכת בנימין כץ וברכה קופשטיין ; תרגם: אוריאל אופק.
ברכה בר און (נולדה ב-1956) היא מעצבת אופנה ישראלית.
בר און נולדה וגדלה בשכונת ואדי סאליב שבחיפה, בה הקימו הוריה את ביתם בשנת 1948. בר און, שאהבה מאוד לצייר, לא למדה אופנה באופן פורמלי ואת דרכה בתחום החלה בגיל 15 בהציעה לבעלת חנות חיפאית סריגים ואפודות מעשי ידיה, אותם המירה בבגדים מהחנות.
היא החלה לעצב בגדים לפני כ-25 שנה, וב-1989 פתחה את החנות הראשונה עם המותג "ברכה בר און" בכיכר מסריק בתל אביב.
סיפרה של רינה פרנק מיטרני, "כל בית צריך מרפסת" (2005), העלה בבר און זיכרונות מימי ילדותה בשכונת ואדי סאליב, והניע אותה לפתוח בשנת 2005 חנות על שמה גם בחיפה, עיר ילדותה.
עיצוביה מזוהים עם קו עדכני ונקי, המתכתב עם מגמות אופנה בינלאומיות ומתבסס על מראה השכבות שמיועד לנשים בטווח גילאים רחב, ומתאים לכל שעות היום.
זהו מראה המשדר אווירה אורבאנית ומתוחכמת, ומפזר רוח צעירה ורעננה המתבטאת בבדים, תיפורים ושילובים שנראים לכאורה בלתי אפשריים.
הבגדים שמעצבת בר און משקפים את המוטו שלה: "הסטייל של כל אישה טמון בצעירות רוחה".
ברכה בר און חיה כיום עם בתה רוני בתל אביב, ומנהלת רשת של 5 חנויות הנושאות את שמה ברחבי ישראל.
1971 – בת 15, סורגת אפודות וקרדיגנים ומשווקת אותם לחנות חיפאית תמורת בגדים.
1978 – בגיל 22 מוכרת את סריגיה לחנות יוקרתית בצפון תל אביב.
1984 – מעצבת עבור בוטיק בדיזנגוף.
1987 – מתחילה את דרכה העצמאית ומעצבת קולקציות בדירה שכורה בת 2 חדרים בקומה חמישית בתל אביב.
1989 – פותחת את החנות הראשונה עם שם המותג "ברכה בר און" בכיכר מסריק בתל אביב.
1990 – קולקציה ראשונה בכיכובה של שירלי בוגנים יוצאת לאור וכובשת את שערי העיתונים.
1993 – השחקנית עידית טפרסון לובשת את בגדיה של ברכה בר און בסרט "עונת הדובדבנים".
באותה שנה ולאחריה ממשיכה ברכה להלביש אמנים בעלי שם נוספים.
2000 – מקימה סטודיו בנווה צדק ברחוב אחווה 10 וחנות עודפים בתל גיבורים.
2004 – פותחת את החנות בדיזנגוף.
2005 – פותחת חנות בחיפה, עיר הולדתה.
2006 – המעבר מהסטודיו בנווה צדק לטובת סטודיו חדש ורחב ידיים בבית טפר.
2009 – חוזרת לכיכר מסריק עם המותג החדש SQ1, מותג המייצג את החזרה למקור.
2013 – בשיתוף פעולה עם ריבה סמירה (אושידה) נולד המותג Bar.On – מותג של שמלות כלה ובגדי ערב.
על המותג "ברכה בר און" – לשלב עבודה וחלומות
בגיל 15 התחילה בר און לסרוג אפודות וקרדיגנים אותם שיווקה בחנות יבוא חיפאית תמורת בגדים.
"בסך הכל רציתי בגדים יפים" היא מסבירה.
כנראה שתמיד האמנתי בבגדים שלי, ובחוש טבעי סרגתי דברים שאנשים יאהבו ללבוש".
לאחר השירות הצבאי המשיכה בר און לסרוג, ואף העסיקה צוות קטן של פנסיונריות.
היא עבדה כקניינית עבור בוטיקים, כיבואנית, וכסטייליסטית אישית לנשות חיפה.
"אם לא הייתי מעצבת אופנה, בוודאי הייתי סטייליסטית", היא אומרת.
"מקצוע הסטיילינג הוא בעצם אהבתי הגדולה.
אין הרגשה טובה יותר מלהתאים לאישה את הבגד הנכון, לפתוח לה את הראש, לגרום לה להעז".
בעידוד חברה, מעצבת אופנה במקצועה, החלה בר און למכור את סריגיה בחנות יוקרתית בצפון תל אביב, וב-1986 החלה לעצב בגדים.
שנה מאוחר יותר, ב-1987, החליטה לפתוח עסק משלה.
בדירת 2 חדרים, בקומה חמישית ללא מעלית, עם שולחן גזירה בסלון, 2 תופרות ותדמיתנית אחת, יצאה לדרך.
ב-1989 פתחה בר און את החנות הראשונה שלה במקום קטן בכיכר מסריק בתל אביב.
מחנות זאת יצאה הקולקציה הראשונה ב-1990, בכיכובה של שירלי בוגנים ובניצוחה של מירי דוידוביץ, והתמונות של אותה קולקציה כבשו שערים רבים בעיתונות.
בהמשך הדרך צולמו דוגמניות נוספות לקולקציות של ברכה בר און, ביניהן יעל רייך, אלונה פרידמן, שלי גפני ועוד.
בשנים הבאות המשיכה ברכה בר און להרחיב את העסק.
היא פתחה חנות עודפים בתל גיבורים, עזבה את חנות האם בכיכר מסריק לטובת סטודיו ברחוב אחווה 10 בנווה צדק, ובהמשך פתחה שתי חנויות נוספות - בדיזנגוף 240, ובחיפה, עיר הולדתה.
בשנת 2006 החליטה בר און לעזוב את הסטודיו שבנווה צדק ולחפש מקום גדול יותר שיתאים לצרכיה.
כך הגיעה למשכנה הנוכחי בבית טפר, בו פתחה סטודיו ענק עם מתפרה עצמאית בה נתפרים כל בגדי המותג.
סיפור הקולקציות, שהציר שלהן הוא קו הקז'ואל הקלאסי המלווה את בר און מאז שנות ה-80, ניכר גם בפלטת הצבעים של הבגדים, המאגדת ארבע חטיבות צבע מרכזיות שכוללות את השחור, הכחול, הלבן והאפור; צבעים שיכולים להתאים זה לזה ולהרכיב מערכות לבוש ההולמות כמעט כל אחת ברוב שעות היום.
הגזרות משוחררות מעט, פשוטות, ובעיקר לבישות ומשולבים בהן אלמנטים גבריים כמו חולצות כפתורים ומכנסי "Boyfriend".
שיטוט בין הקולבים העמוסים מאפשר להבין את הסיפור שמאחורי הלבוש: לקוחותיה יכולות להרגיש נינוחות בין עשרות הפריטים המוצגים, ולחבר ולהתאים פריטים לסיפור הפרטי של כל אחת ואחת מהן.
הקו העיצובי המזוהה עם ברכה בר-און הוא קו נקי, אורבני, מוקפד ומתוחכם ופונה לטווח רחב של גילאים.
זהו קו מינימליסטי המתכתב עם מגמות אופנה בינלאומיות, תוך הקפדה על נוחות לצד איכות.
ההשפעות האירופאיות והישראליות כאחד תורמות למראה המתוחכם של עיצוביה ובאות לידי ביטוי בגזרות על-זמניות עם "טוויסטים" עדכניים, ובקולקציות מוקפדות המשלבות פריטים ייחודיים ובולטים, כמו גימורים מיוחדים, צבעים או טקסטורות, כיסים ועוד.
רוב הבדים המיוצרים מחומרים טבעיים מיובאים מאירופה ומיפן, והתפירה כולה נעשית במפעל קטן בארץ.
בר און מקפידה על כך שהבגדים יעברו כביסה במפעל מיד בתום תפירתם, על מנת לוודא שהבד אינו מתכווץ או דוהה.
מקורות ההשראה שלה הם הרחוב, האנשים הפוסעים בו, הניחוחות והצבעים, ולצידם המחשבה על הלקוחות ועל הצרכים שלהן, על נשים ישראליות השואפות להיראות במיטבן ולהרגיש בנוח לאורך כל שעות היום.
גם הלוגו של המותג משקף את הקשר בין המעצבת ללקוחה.
הוא מבוסס על כתב יד בעברית כשהמטרה היא לחשוף אותו לקהל חדש וצעיר, תוך שמירה על נאמנות לקהל הוותיק.
המותג SQ1 – קונספט חדש בסגנון אורבני
בשנת 2009 חזרה בר און לכיכר מסריק והפעם עם מותג חדש וקונספט חדש בשם SQ1. הרעיון לשם עלה אצל מעצבת צעירה שעבדה אצל בר און ושמה מירב אוחיון, והוא מיצג את החזרה למקור – "Back to square one".
הקונספט החדש נותן ביטוי ישיר להמשך החזון האופנתי של בר און ולפריטי בייסיק משודרגים שהיא מתחברת אליהם.
מה שהנחה אותה הוא הרצון לשתף פעולה עם מעצבים צעירים, ואכן זהו קו צעיר המאופיין בפרשנות מתוחכמת ומחוספסת יותר מהמותג הוותיק הנושא את שמה.
קו זה כולל בגדי "בייסיק" מינימליסטיים, סריגי "אוברסייז" ומכנסיים שהם על התפר שבין הגברי והמחויט לנשי והרפוי.
בר און משלבת כפתורים בגב ביחד עם צווארונים, שילובי טקסטורות והדפסים, וגימורים מוקפדים, כשהמטרה הסופית היא מראה השכבות.
עיצובה של החנות מתחבר לקו החדש ומשלב חומרים שונים באופיים, חלקם במראה ביתי וחמים וחלקם בעלי אופי תעשייתי וקר, על פי המודל של דירת לופט ניו-יורקית שהמעצבות ראו לנגד עיניהן.
רצפת הפרקט הלבנה מכוסה בחלקה בלוחות ברזל שחורים במראה גולמי; אחד הקירות מכוסה כליל בנורות פלורוצנט דקות, ומן העבר השני קיר לבנים חשופות.
המותג - Bar.On שמלות כלה וערב בשיתוף עם המעצבת ריבה סמירה (אושידה)
בסטודיו החדש בנווה צדק, שנחנך תחת השם Bar.On, עוסקות ברכה בר און וריבה אושידה סמירה בעיצוב דגמים שבעזרתם הן מנסות למצוא את נקודת האיזון שבין הנטייה לפישוט ולנוחות של האחת לכתב היד העשיר והמתפרץ של האחרת.
הבוטיק, שנפתח בנווה צדק ב-2013, יושב בקומפלקס מיוחד שמשלב ישן מול חדש, ובו חנות וקומה נוספת של אטליה.
מעצב שותף בפרויקט הוא רועי רגב.
העיצוב הגרפי של הלוגו Bar.On נשען על האלמנטים הקיימים בבית האופנה ומפתח אותם למקום חדש ומתוחכם יותר.
הקו מוקדש כולו לשמלות כלה ובגדי ערב בעיצובים רכים ופחות נועזים.
בר און מספרת כי הדגמים עשויים מבדים איכותיים וייחודיים המיובאים מאיטליה, כמו משי טהור, שיפון, טול ותחרה.
הפריטים ברובם נקיים אך ניתן למצוא גם בהם הדפסים פרחוניים וגאומטריים, כשהצבעים הדומיננטיים הם שחור, אדום, כחול, פודרה, שמנת ולבן.
ההשראות לקולקציה מגיעות מהסגנון הקלאסי והרומנטי לצד הבוהמייניות המאפיינת את שנות ה-70'.
עיצוב הקולקציה המשותפת של Bar.on מאגד בתוכו את ניסיונן רב השנים של בר און וריבה, והבגדים מתואמים לאקלים הישראלי ולמתאר הגוף הנשי ומחמיאים לו.
הגזרות רכות, מלטפות, והגימורים ברמת ביצוע הגבוהה ביותר.
השתתפות בתערוכה בחו"ל בארגון מכון היצוא הישראלי בשנת 2006
בפברואר 2006 יצאה בר און לחו"ל, ביחד עם כ-70 יצואנים ישראלים, כדי להשתתף בתערוכות מובילות בסינגפור, ברצלונה, ניו יורק, מוסקבה ונירנברג, במסגרת ביתנים בינלאומיים המוקמים על ידי מכון היצוא הישראלי.
המטרה הייתה לחשוף ולקדם את התעשיות הישראליות בפני קהל יעד מקצועי כדי להגדיל את היצוא.
במסגרת התערוכות הציגו חמישה מעצבים ישראליים, ביניהם ברכה בר און, את מיטב האופנה הישראלית בתערוכת האופנה היוקרתית ובין המובילות בעולם, "קוטרי".
התערוכה התקיימה בניו יורק בין התאריכים 14–16 בפברואר 2006, בביתן לאומי בארגון מכון היצוא הישראלי.
שיתוף פעולה עם עמותת פתחון - לב למען נשים נזקקות
עמותת פתחון-לב פועלת מזה 10 שנים להוצאת משפחות ובני נוער ממעגל העוני בישראל.
במסגרת שיתוף פעולה של המעצבת עם העמותה, מזמינה בר און מדי שנה נשים מכל רחבי הארץ להגיע לכל אחת מהחנויות שבבעלותה עם חמישה פריטי לבוש ישנים שאינם בשימוש, תמורת שובר קניה של 75 ש"ח והללו מועברים לנשים נזקקות דרך עמותת פתחון - לב.
ברכה אלפרט (נולדה ב-18 בנובמבר 1950) היא פרופסור חבר והייתה דקאנית הפקולטה לחינוך במכללה האקדמית בית ברל.
ברכה אלפרט נולדה וגדלה ברמת גן, שם למדה בתיכון בליך.
בת לניצולי שואה, טובה לבית וייסברוד ויצחק רובינק.
בוגרת תואר ראשון בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב (1975).
בעלת תעודת הוראה בספרות מבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב (1976).
בוגרת תואר שני בחינוך (בהצטיינות), מבית הספר לחינוך, אוניברסיטת תל אביב (1978).
בשנים 1979–1984 עשתה דוקטורט בחינוך באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית, תחום התמחותה היה: תכנון לימודים והכשרת מורים.
עבודת הדוקטור נעשתה בהנחיית הפרופסורים נל נודינגס (מנחה ראשית), אליוט אייזנר וארתור אפלבי.
נושא הדיסרטציה היה: "השימוש בכתיבה בהוראה: הקשר ותוצאות" והיא אושרה בשנת 1985. בתקופת לימודי הדוקטורט שימשה כעוזרת מחקר באוניברסיטה ולימדה עברית בבתי ספר יהודיים, ועם סיומם הייתה חברת צוות מחקר במכון למחקר ופיתוח בחינוך, סן פרנסיסקו, ושותפה למחקר אתנוגרפי בנושא השפעת מנהלי בתי ספר על ההוראה.
מאז שובה לישראל ב-1985 ועד היום (2014) אלפרט מלמדת במכללה האקדמית בית ברל.
בשנת 2003 הוענקה לה דרגת מרצה בכיר ובשנת 2010 דרגת פרופסור חבר.
בשנים 2007–2013 לימדה גם במכללת לוינסקי לחינוך.
בין תפקידיה בבית ברל: ראש המסלול העל-יסודי להכשרת מורים, יו"ר ועדת הוראה, חברת המועצה האקדמית וראש היחידה למחקר ולהערכה.
בשנת 2013 התמנתה לדקאנית הפקולטה לחינוך.
ברכה אלפרט מתגוררת בראש העין עם בן זוגה תת-אלוף (מיל') יוסי שניר ולה שני בנים.
ברכה אלפרט מתמקדת במחקריה בשני תחומים עיקריים: האחד, תכנון לימודים והוראה (Curriculum and Instruction) והשני מחקר איכותני (Qualitative research).
במחקרים שהיא עורכת נעשה שימוש במתודת המחקר האיכותני (או איכותי) לצורך הבנת סוגיות בהוראה ובתכנון לימודים.
כמו כן היא חוקרת סוגיות מתודולוגיות בתחום המחקר האיכותני מתוך ניסיונה המחקרי ובוחנת את האפשרויות הטמונות בו לשיפור עבודת ההוראה ולשיפור הכשרת המורים.
אלפרט עוסקת בהיבטים השונים של תחום תכנון הלימודים וההוראה.
היבט אחד, בחינה של תוכניות לימודים בתחומי הדעת השונים כטקסטים והשתמעויות התפיסות והאידאולוגיות העולות מהן למחקר ברמה ארצית ובינלאומית.
היבט שני, ביטוייה התאורטיים והמעשיים של הפדגוגיה הפמיניסטית ובעיקר האתיקה של דאגה ואכפתיות (caring) כגישה בתכנון לימודים ובהוראה בכיתות ובבתי ספר וכן בהכשרת המורים.
מזה שנים רבות מעורבת במחקר בכיתות ובבתי ספר, החל ממחקרי הערכה על גישות הוראה יחידניות לעומת מסורתיות, בהם בחנה היבטים לימודיים וחברתיים.
והמשך במחקרים בגישה איכותית אתנוגרפית על אופי ההוראה והקשריה השונים.
במחקרים אלה היא בוחנת כיצד מורים מלמדים, מהם הביטויים של תפיסות ההוראה השונות שלהם במעשה ההוראה ובפעילות הגומלין המתרחשת בתוך כיתותיהם, מה מסביר תופעות שונות בהתרחשויות בכיתות וכיצד אלה מושפעות מהבניות הניהול והארגון הבית ספרי.
במיוחד היא מתעניינת באופן שבו מורים מתמודדים עם הטרוגניות אוכלוסיית התלמידים בתוך המסגרת הארגונית של בית הספר.
אלפרט פועלת זה שנים רבות לקידום המחקר האיכותני בארץ, במיוחד בתוכניות ההכשרה להוראה.
זאת, באמצעות בחינת היבטים מתודולוגיים שונים של פרדיגמה מחקרית זאת וכתיבה עליהם:
הציגה את האפשרויות הטמונות במחקר האיכותני להעמקה ולהעשרה של הכשרת המורים והתנסותם בשדה.
הציעה ליישם בהכשרה הפדגוגית את האתנוגרפיה והכלים שהיא מציעה להתבוננות ולחקירה, וכן הציגה מודל לתפקוד תלמידי הוראה כחוקרים של השדה בו הם מתנסים ואת התרומה של התנסותם בעריכת מחקר איכותני לפיתוח חשיבה רפלקטיבית.
התמחתה בדרכי כתיבה של עבודות מחקר איכותני ותומכת בקידום הכתיבה של חוקרים איכותניים באמצעות פרסומים וסדנאות בנושא.
בשנת 2001 פרסמה מאמר בנושא כתיבה במחקר בספר: "מסורות וזרמים במחקר איכותי" בעריכת נעמה צבר בן-יהושע.
הספר עומד לצאת לאור במהדורה מתוקנת בהוצאת מכון מופ"ת.
בשנת 2007 פרסמה ספר שכתבה יחד עם שמחה שלסקי שכותרתו: "דרכים בכתיבת מחקר איכותני, מפירוק המציאות להבנייתה כטקסט".
הספר משמש חוקרים וסטודנטים העורכים מחקרים בגישה איכותנית.
מאז שנת 2002 מנחה קבוצה בנושא "כתיבה של מאמרים איכותניים" ונותנת סדנאות בנושא.
הקבוצה פועלת במסגרת קבוצות עניין במחקר איכותני שבחסות מכון מופ"ת בתל אביב.
משתתפיה הם מרצים, חוקרים וסטודנטים לתארים מתקדמים ממכללות להכשרת מורים וממוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
אלפרט עוסקת בשיתוף בין מוסדות להכשרת מורים לבין בתי ספר באמצעות מחקרי פעולה שיתופיים בין חוקרים מן המכללה לבין מורים מן השדה.
הציגה את האפשרויות הטמונות במערך מחקרי זה.
כמו כן השתתפה בעריכת מחקרי פעולה שיתופיים עם מורים ובעלי תפקידים בבתי ספר שונים.
ביחד עם חוקרות עמיתות הרחיבה את העיסוק בנושא השיתופיות בהערכה במסגרות חינוכיות ופרסמה מאמרים, מבוססים על חקר מקרים, בנושא.
אלפרט מתעניינת בגישה של שילוב שיטות (mixed methods) בהקשר המחקר האיכותני וכתבה על הגישה מאמרים הכוללים רקע עיוני על הנושא עם דוגמאות ממחקרים משלבי גישות שנערכו בארץ ובעולם.
אלפרט ערכה יחד עם שותפה ש.
שלסקי את הספר "הכתה ובית הספר במבט מקרוב".
הספר כולל מאמרים אתנוגרפיים על חינוך והוראה, המבוססים בעיקר על תצפיות ממושכות במוסדות חינוך ועל ראיונות פתוחים עם המשתתפים בהם: מורים, מנהלים, תלמידים, יועצים חינוכיים ועוד.
המאמרים עוסקים במגוון נושאים וביניהם: קבלת שבת בגני ילדים, חינוך לאזרחות משתתפת, ניתוב לחינוך מיוחד בבית הספר היסודי, שיח המורה בכיתה, שיח מגדרי בבית ספר תיכון ערבי, התנגדות מורים לשינוי ועוד.
מאמרים אלה נועדו לשמש מורים, סטודנטים להוראה וחוקרי חינוך לצורך הבנה של תופעות חינוכיות בגנים ובבתי ספר ולפיתוח כיווני פעולה בהקשר להן.
כרקע למחקרים המוצגים במאמרי הספר מופיע בו מאמר הסוקר את ההיסטוריה של המחקר האתנוגרפי בחינוך בישראל:
הכיתה ובית הספר במבט מקרוב: מחקרים אתנוגרפיים על חינוך.
תל אביב: הוצאת מכון מופ"ת.
דרכים בכתיבת מחקר איכותני: מפירוק המציאות להבנייתה כטקסט.
תל אביב: הוצאת כליל, מכון מופ"ת.
בית-ספר הטרוגני: אחדות בתוך שונות.
הוצאת רמות, אוניברסיטת תל אביב.
ברכה רגר (נולדה ב-17 ביולי 1938), היא פרופ' לאימונולוגיה ומיקרוביולוגיה, נשיאת אורט ישראל ויו"ר המועצה האקדמית של אורט ישראל, חברה בדירקטוריון חברת טבע, שימשה בתפקיד המדען הראשי במשרד הבריאות וחברה במועצה להשכלה גבוהה.
רגר היא בעלת תואר שני מאוניברסיטת תל אביב ודוקטורט מאוניברסיטת לונדון.
מחקריה של רגר עסקו ביחסי נגיף החצבת והתא המאכסן, פיתוח חיסונים למחלות זיהומיות כגון קדחת מערב הנילוס ונגיף ה-CMV (ציטומגלוירוס).
בשנת 2005 זכתה רגר באות יקירת באר שבע.
רגר הייתה נשואה ליצחק רגר ראש עיריית באר שבע, וכיום היא מתגוררת בכפר סבא.
פרופ' ברכה רגר, באתר המכון הלאומי לחקר שירותי הבריאות ומדיניות הבריאות
שני חתנים ופרידה אחת, באתר אוניברסיטת בן-גוריון
ברכה רגר ומילכה דונחין, הרהורים – טיפוחן של ערים בריאות, באתר הידען, באתר eyoya – חדשות ספורט בנגב, 18 בפברואר 2015
שי מוגילבסקי, הדמעות של ברכה רגר: הגביע נתן לאיז'ו כוח 19 במאי 2015
ברכה פולד הוא שמו של שיר שחיבר נתן אלתרמן.
ברכה פולד הוא שמה של לוחמת הפלמ"ח שנהרגה בליל וינגייט מאש הצבא הבריטי, ושמה של אוניית המעפילים האיטלקית "ברכה פולד" שקיבלה את השם לציון זכרה של הלוחמת.
השיר פורסם על ידי נתן אלתרמן בטורו "הטור השביעי", ב"עיתון דבר" מיום 25 באוקטובר 1946.
ממשלת המנדט הבריטי, שהחלה שלטונה בארץ ישראל בשנת 1922 (צבא בריטי כבר נכנס לארץ, בשנת 1917), סייעה בתחילה לעלייתם של יהודים ארצה, בהתאם למנדט שקיבלה להקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל ברוח הצהרת בלפור.
בהמשך, עקב התנגדותם של הערבים, ומתוך רצון לשמור על השקט האזורי, החלו הבריטים להטיל הגבלות על העלייה, אשר החמירו בהדרגה בשנות שלטון המנדט וזאת בהתאם לכללי הספרים הלבנים.
בשנת 1945 הוקמה תנועת המרי העברי שהיוותה ארגון גג של המחתרות העבריות בארץ ישראל, ותיאמה את פעולות ההתנגדות לשלטון הבריטי, כולל פעולות ההעפלה.
בלילה שבין 24 ו-25 במרץ 1946, קיימה התנועה את אחת הפעולות הגדולות של הורדת מעפילים בחוף תל ברוך.
ברכה פולד השתתפה במבצע כמפקדת חוליה.
בהיתקלות בין החוליה לבין נגמ"ש בריטי שהגיע למקום, נורתה ברכה, ונפצעה פצעים אנושים, שהביאו למותה תוך כדי חקירתה במטה המשטרה הבריטית ביפו.
הלילה והפעולה קיבלו את השם ליל וינגייט.
ב-9 באוקטובר 1946, הפליגה מאיטליה, אוניית המעפילים אליהו גולומב, ששמה הוסב לברכה פולד, על שמה של ברכה שנהרגה בליל וינגייט.
האנייה שמנועה התקלקל, נגררה על ידי הבריטים לנמל חיפה, שם פרצה תגרה כשנעשו ניסיונות להוריד את המעפילים מהאנייה.
בסופו של דבר, גורשו המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
"הטור השביעי", טורו של המשורר נתן אלתרמן החל להופיע ב"דבר" בינואר 1943, ובתקופת המנדט הבריטי עסק בעיקר בחידודים כנגד הבריטים ובזכות הפלמ"ח ו"ההגנה" שנלחמו כנגדם.
בעקבות גירוש מעפילי הספינה ברכה פולד, כתב אלתרמן את השיר ברכה פולד, בו הוא קושר בין האישה הלוחמת, לבין הספינה.
בשיר מתייחס אלתרמן לספינה כאילו היא האישה ברכה, שלא מתה, אלא חזרה כאונייה.
ברכה פולד נפלה תוך שהיא מחפה על הורדת מעפילים, ולפי אלתרמן, חזרה כאונייה, כמו .
אלתרמן מעביר בשיר ביקורת על שלושה גורמים.
על המגרשים הבריטים שהרימו אגרוף, ושוב הוא רומז כי הבריטים שהרגו את ברכה, חוזרים ומגרשים אותה אל הים.
הוא אומר, כי בעצם ברכה חזרה כאונייה, לראות אם גם הפעם עומדת איזו ברכה על החוף שמחכה לחפות על המעפילים.
ונוזף בהם, כי לא עשו אפילו אלפית, ממה שעשתה ברכה, כאשר מסרה את חייה, בעוד שהם אלה שקראו לה, בפלקטים על הקיר, להמשיך במאבק.
הגורם השלישי עליו מעביר אלתרמן ביקורת, כמו בשירים נוספים שלו, הוא יהדות ארצות הברית, אשר במקום לעמוד לצד המעפילים, הם ישנים.
וכשם שיש לו ביקורת על יהודי ברונכס, הוא אינו חושך שבטו מיהודי ברוקלין.
ברכה הסמוכה לחברתה היא הגדרה הכוללת סוג של ברכות שלפי ההלכה אינה פותחת ב"ברוך אתה ה'", וכן אין צורך להזכיר בהן "מלכות" כלומר לומר בהן את הנוסח "מלך העולם".
באופן זה בנויים רצפים של ברכות כמו למשל בתפילת העמידה, בברכת המזון ובברכות קריאת שמע, כך שרק הברכה הראשונה מביניהן כוללת אזכרת "מלכות".
הדין שאין פותחים בברוך בברכה הסמוכה לחברתה מובא בברייתא בתלמוד.
הדין שאין צורך להזכיר מלכות בברכה הסמוכה לחברתה (גם לשיטת רבי יוחנן שסבור שיש להזכיר מלכות בכל ברכה) מובא בדברי התלמוד, ונפסק בדברי הרמב"ם.
המונח "סמוכה" בהקשר זה מבטא הישענות, לכן נחשבת הברכה השנייה תלויה ונשענת על הברכה הראשונה, הן לגבי הפתיחה בברוך והן לגבי הזכרת ה"מלכות", בשני הדברים מה שיש בברכה הראשונה משמש גם לצורך הברכה השנייה.
ברכת ישתבח אינה פותחת בברוך.
לפי שיטה אחת, זה משום שהיא נחשבת כסמוכה לברוך שאמר, למרות שאומרים את כל פסוקי דזמרא בינתיים.
רק הברכה הראשונה (יוצר אור או המעריב ערבים) פותחת בברוך, פותחת בברוך.
קריאת שמע עצמה לא נחשבת כהפסק, כך ש"אמת ויציב" או "אמת ואמונה" נחשבות כסמוכות לברכות שלפני שמע, וגם הן לא פותחות בברוך.
ברכת אבות היא הברכה היחידה בתפילת העמידה אשר פותחת במילים "ברוך אתה ה'", המילים המציינות פתיחה של ברכה.
שאר הברכות רק נחתמות במילים אלו, אך לא נפתחות בהן.
הדבר נובע מהגדרה זו של ברכה הסמוכה לחברתה, שלפיה רק הברכה הראשונה ברצף נפתחת ב"ברוך".
לגבי הזכרת "מלכות" בתפילת העמידה אמרו הראשונים כמה הסברים.
ברכת אלוהי נשמה אינה פותחת בברוך.
בטעם הדבר נאמרו כמה הסברים.
לפי אחד ההסברים, הסיבה נובעת מכך שהיא ברכה הסמוכה לחברתה.
רק הברכה הראשונה פותחת בברוך ואילו שאר הברכות אינן פותחות בברוך מפני שהן סמוכות לברכה הראשונה.
לאחר קריאת ההפטרה מברכים ארבע ברכות.
הברכה הראשונה פותחת בברוך ואילו שאר ברכות ההפטרה אינן פותחות בברוך.
טעם הדבר הוא מפני שהם סמוכות לברכה הראשונה.
תפילת הדרך אינה פותחת בברוך.
בטעם הדבר מובאות כמה שיטות.
לדעת מהר"ם מרוטנבורג יש להסמיך אותה לברכה אחרת כגון לאחת מברכות השחר.
לדעת ר"י היא אינה ברכה אלא תפילה, ולדעת רבינו יונה (תלמידי רבינו יונה ברכות א.) כיוון שברכת שומע תפילה שבתפילת העמידה סמוכה לברכת אבות, לכן גם תפילת הדרך אינה צריכה לפתוח בברוך.
לדעת רשב"א (חידושי הרשב"א ברכות כט:) היא אחת מכמה ברכות שאינן סמוכות ואפילו הכי אינן פותחות בברוך.
הברכה שלפני ההלל פותחת בברוך, ואילו הברכה שלאחר ההלל (ברכת השיר) אינה פותחת בברוך, משום שהיא נחשבת כסמוכה לראשונה.
ברכה זק (נולדה בשנת 1933) היא פרופסור אמריטה במחלקה למחשבת ישראל על שם גולדשטיין-גורן של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מרבית מחקריה הוקדשו לחקר קבלתם של ר' שלמה הלוי אלקבץ ור' משה קורדובירו.
לאחר לימודי הוראה בבית המדרש למורים על שם דוד ילין למדה זק באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות עברית, היסטוריה של עם ישראל וחינוך.
ברכה זק השלימה את עבודת הדוקטור שלה: 'תורת הסוד של ר' שלמה הלוי אלקבץ' באוניברסיטת ברנדייס בהנחייתו של פרופ' אלכסנדר אלטמן.
ברכה זק הייתה ממקימי המחלקה למחשבת ישראל על שם גולדשטיין-גורן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולימדה בה במשך כשלושים שנה.
ברכה זק ממשיכה לעסוק בלימוד ומחקר גם לאחר פרישתה לגמלאות.
את מרבית מחקריה הקדישה ברכה זק לקבלת ר' משה קורדובירו שהיה מחשובי מקובלי צפת שחיו ופעלו במאה ה-16.
מחקריה מאופיינים בעיון טקסטואלי במכלול הקורפוס הרחב של קורדובירו ובכללו פירושו רחב היריעה לספרות הזוהר.
היא גם ההדירה מכתבי יד חלקים מחיבוריו של קורדובירו, כגון שני השערים הראשונים של ספר שיעור קומה וחלקים מספר אלימה.
בניגוד למחקרים כגון של יוסף בן-שלמה שבחנו תפיסות של קורדובירו רק על פי חלק מחיבוריו והדגישו את הצדדים התאולוגיים והפילוסופיים שלו, ברכה זק שכללה את תמונת המחקר.
היא הציגה סוגיות רבות ומגוונות שעמדו במרכז חייו ויצירתו, כגון, יחסו לאדם, לתורה, ולתפילה.
ברכה זק הצביעה על מרכזיותה ועל חשיבותה הרבה של הספרות הזוהרית בקבלתם של קורדובירו וחבורתו.
כמו כן הצביעה על הקרבה של רעיונות לוריאניים לאלה של קורדובירו, ודנה גם בהשפעת קבלת קורדובירו על מקובלים כגון ר' שבתי שעפטל הורוויץ מפראג ועל הוגי החסידות.
בשנת 2018 פרסמה ברכה זק את המונוגרפיה הראשונה על ר' שלמה הלוי אלקבץ- בעל הפיוט הנודע 'לכה דודי'.
בשערי הקבלה של ר' משה קורדובירו, [באר-שבע] 1995
שומר הפרדס: המקובל ר' שבתי שעפטל הורוויץ מפראג, באר-שבע 2002
מעיין עין יעקב: המעיין הרביעי מספר אלימה עם מבואות מאת שפרה אסולין, אסתר ליבס, מלילה הלנר-אשד ולאה מוריס, באר-שבע 2009
ממעיינות ספר אלימה ומחקרים בקבלתו, באר-שבע 2013
כרם היה לשלמה: האל, התורה וישראל בכתבי ר' שלמה הלוי אלקבץ, באר-שבע 2018
ברכה ביינ' ונידה גיא (נולדה בפברואר 1948 בתל אביב) היא אמנית רב תחומית, מנחה ואוצרת ישראלית.
בתם של שמואל (סמי) ורבקה בכר, נשואה לחרות גיא (גיג) ולהם שלושה ילדים.
אמה, רבקה, היא ילידת ירושלים העתיקה.
גיא נולדה וגדלה בפתח תקווה, שירתה בצבא בחיל הקשר, למדה בשלוחה של אוניברסיטת חיפה, ניהול משאבי אנוש ובמקביל למדה אומנות במכון אבני ובמדרשה לאומנות ברמת השרון ובבית ברל.
עבדה כסגנית מנהל כח אדם בבית חולים בילינסון משנת 1968 ועד 1979 ולאחר מכן כמנהלת כוח אדם, במוסדות השתלמות ומחקר עד שנת 1989.
משנת 1989 עד 2006, הייתה אמנית הבית של גלריה רוזנפלד.
עבודותיה נמצאות באוספים רבים, פרטיים וציבוריים באירופה, בארצות הברית ובישראל.
1976-1980 - למדה, תולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, החוג לתולדות האמנות.
1988-1992 - בוגרת המדרשה לאומנות, רמת השרון (כיום בית ברל)
1999-2001 - מדרשה לאמנות, בית ברל, תחריט, הדפס וקורס אוצרות.
חברה באגודת הציירים והפסלים תל אביב
משנת 1995 ועד היום מלמדת בבית הלוחם תל אביב סדנאות אמנות ואוצרת הבית.
עבודותיה של ברכה גיא עומדות על הקשר שבין מה שנראה לבין מה שקיים בפועל.
היא יוצרת בטריטוריה וברווח הסבוך שבין האניגמטי לגלוי, בין החשוך והמואר, בין גוף חי לשיירים של זיכרון דהה.
היא מפזרת בעבודותיה סימנים וסמלים של תמימות ושל יופי וחותרת תחתם תוך בעבוע של יצר, זעקה וגעגוע.
הדימויים בגוף עבודותיה מביאים אטריבוטים של ילדות ושזורים בזרי פרחים, בבובות שנדמה שפג תוקפן ומטעינה את העבודות בסמנים של חיים ויופי ובמחוות של מוות ופרידה בו זמנית.
היא כמו מבקשת לסמן את הנטייה הקולקטיבית שלנו להתאבל על הזמן החולף באמצעות חפצים שגורים, "יפים" או "מתוקים".
בעבודותיה של גיא המטפורה נוגעת בכליה, במה שגרעין סופו טמון בו.
היא מעבירה את הדימוי הישיר והמזוהה, אל רובד תודעתי, מורכב ומסתורי ומבקשת ללכוד ולתאר חוויה.
הקומפוזיציות והנושאים שלה הם פשוטים ובו בזמן מורכבים, עקיפים, רבי פנים ומשמעויות.
היא מזמינה התייחסות אינטימית, דו משמעית, המעלה על הדעת משהו לא מוגדר.
היא כמו מבקשת לברוא סדר רגשי בעולם כאוטי כשדה פעיל המהדהד תחושות ורגש, פוערת באופן מטאפורי תהום של צער ושל חמלה.
גיא מפגישה את צופיה, באופן מעודן, עם רוחות הרפאים שהן המוזות והדמונים של כולנו.
עבודותיה מופקעות מזיכרון פרטי והופכות לשדה מנטלי קולקטיבי ורחב בו הדימויים נראים כשייכים לטריטוריה של זיכרון משותף.
2004 - פרופיל תל אביב, דיוקן אמיל זולה, אוצרת: קטי בר.
2001 - תחרות פומבית רעיונית, בין אדריכלים ומעצבים תכנון ועיצוב מתקני חברת החשמל בתחנות.
2001 - טרנספורמציה, זכייה במקום שני, בשיתוף עם האדריכל קובי מקמילאן.
1997 - עבודה ציור, באורך 4 מטר, מלון ויסטה, אילת.
עבודותיה נמצאות באוספים רבים, מוזיאונים וגלריות פרטיים וציבוריים בישראל ומחוצה לה.
אוסף פרפ' אופנהיים, אוסף פרופ' יהודה דנון.
ברכה אביגד (1919 - 25 בספטמבר 2016) הייתה ציירת ישראלית, הידועה בציורי הפרחים שלה.
ברכה אביגד נולדה בשנת 1919 בלייפאיה שבלטביה בשם ביאטריקס גוטמן, לאביה ארתור תיאודור גוטמן, שהיה טייס במלחמת העולם הראשונה ולאמה גוסטה לבית פלדהון.
בשנת 1919–1920 היגרה משפחתה לדרמשטט, גרמניה.
כבר בנעוריה החלה לעסוק בציור.
באותה עת הייתה פעילה במסגרת תנועת נוער ציונית.
בשנת 1935 עלתה לארץ-ישראל במסגרת "עליית הנוער" והתיישבה בתל-חי.
הנרייטה סאלד פגשה אותה בביקור בתל חי, התרשמה מעבודותיה והעניקה לה מלגה לבצלאל החדש, שם למדה בין השנים 1937–1940. כמו כן למדה ציור אצל יעקב שטיינהרדט, בירושלים.
בשנת 1941 נישאה למאיר (קורט) לוי.
את השם "אביגד" אימצה לאחר מותו של בנה - גד.
בשנותיה האחרונות התגוררה בקריית טבעון.
עיקר יצירתה של אביגד הייתה בתחום הציור הבוטני.
היא הרבתה לצייר את פרחי הבר של ישראל.
בשנת 1949 יצרה תיאורי כדים עבור "מילון למונחי קרמיקה" (ה'תש"י).
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 התפרסמה יצירתה כחלק מפרויקט שימור פרחי הבר המוגנים של החברה להגנת הטבע.
במהלך השנים פרסמה מספר ספרים המציגים את רישומיה.
בשנת 2001 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי "סיפור על מרחקים קרובים".
עיזבונה האמנותי נתרם לגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
ברכה ליכטנברג אטינגר (נולדה ב-23 במרץ 1948) היא אמנית, ציירת ישראלית, פסיכואנליטיקאית, פילוסופית וסופרת ישראלית-צרפתית.
השתתפה בתערוכות רבות ברחבי העולם.
היא פרופסורית לאמנות ופסיכואנליזה ב-EGS, בית הספר האירופי לתארים מתקדמים בשווייץ, וב-GCAS, המרכז ללימודים מתקדמים.
זוכת פרס לאמנית מצטיינת בישראל על שם בקי דקל לשנת 2024.
אטינגר גדלה בקריית שלום בדרום תל אביב.
אביה, עוזיאל ליכטנברג, הוא ניצול השואה, ממייסדי מכון משואה וממייסדי קיבוץ ניצנים.
שירות צבאי ומבצע החילוץ של אח"י אילת
התגייסה לצה"ל ובמלחמת ששת הימים שירתה כפקידת מבצעים בטייסת 124 - טייסת של מסוקי תובלה.
בתחילת אוקטובר 1967 עברה לבסיס אל עריש של חיל האוויר, ששימש בעיקר מסוקים ומטוסים קלים.
ב-21 באוקטובר 1967 טובעה המשחתת אילת על ידי חיל הים המצרי בקרבת פורט סעיד.
ליכטנברג, שהייתה תורנית בחדר המבצעים בבסיס אל עריש, קלטה את שידורי המצוקה של האוניה ויזמה מבצע הצלה, חילוץ ופינוי הפצועים.
היא פיקדה על המבצע למרות היעדרות מפקד הבסיס שנסע לבלות בתל אביב ועל אף התעלמות ה"בור" בקריה מהודעותיה.
ליכטנברג, שהייתה עד זמן קודם לכן פקידת מבצעים בטייסת 124 בבסיס תל-נוף, דאגה להזנקת מטוסים ומסוקים, תיאמה את פעולות ההצלה והקימה בית חולים שדה מאולתר בבסיס.
במהלך המבצע התמוטט לעברה מסוק בוער והיא נפצעה ולאחר מכן לקתה בהלם קרב.
רק 51 שנה לאחר האירוע פרסם חיל האוויר את מעשה הגבורה שלה, ובאוגוסט 2020 קיבלה צל"ש אלוף ומדליית הוקרה "מעל ומעבר" ממפקד חיל האוויר עמיקם נורקין.
בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבדה כעוזרת מחקר של עמוס טברסקי ודניאל כהנמן.
בשנים 1979-1975 למדה במרכז לונדון לפסיכותרפיה, חזרה לישראל בשנת 1979 ועבדה במרכז לבריאות הנפש שלוותה.
בשנת 1981 עברה לפריז שם עסקה בציור, רישום וצילום.
התמחתה בפסיכואנליזה באוניברסיטת פריז VII: דני דידרו והשלימה דוקטורט באסתטיקה לאמנות מאוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן-דני בשנת 1996.
אטינגר היא אחת ההוגות הפמיניסטיות הצרפתיות הבולטות של ימינו, לצידן של הלן סיקסו, לוס איריגארי וז'וליה קריסטבה.
טבעה הגתה ופיתחה את המושג הפילוסופי והפסיכואנליטי חלל מטריקסיאלי (חלל/מרחב רחמי) ב-1985 ומושגים נוספים והציגה ופיתחה את המימד המטריקסיאלי בסוביקט האנושי בסדרת מאמרים וספרים לאורך קרוב ל-4 עשורים.
פרסמה מספר ספרים וכן עשרות מאמרים אקדמיים באנגלית, צרפתית, ספרדית, פינית, רוסית, גרמנית, פורטוגזית, עברית ועוד, החל מ-1991. כתביה עוסקים בפילוסופיה, פסיכואנליזה, ואמנות ומכוננים את הפסיכואנליזה והאתיקה וכן את הפילוסופיה של האסתטיקה על המקור הרחמי-נשי-אימהי.
כתביה המהפכניים חוללו שינוי בחקר הקולנוע, התרבות והאמנות ובפמיניזם.
ההגות שלה עוסקת בנשיות, הלא-מודע של ההריון, תהליכי אירוע-מפגש לא-מודע בין הסובייקט לבין הנשי-אימהי רחמי, טראומה ועדות, מבט, סוביקט ואובייקט מטריקסיאליים, והעברה טרנס-סובייקטית בפסיכואנליזה ובאמנות, טראומה אישית והיסטורית, העברה בין-דורית של טראומת השואה, אלימות נגד נשים וילדים במלחמה, זיכרון ושכחה.
קיימה סדרת שיחות עם עמנואל לוינס, אדמון ז'אבס כריסטיאן בולטנסקי, פליקס גואטרי ונוספים, ותרגמה לעברית מכתביו של ז'אק לאקאן.
ברכה חייתה בלונדון בין השנים 1975–1979 ולה בת מנישואיה הראשונים ללני אטינגר, בנו של פרופ' שמואל אטינגר, השחקנית והמתרגמת לנה אטינגר.
היא חייתה בפריז בין השנים 1981–2003 עם איש התקשורת יואב טוקר ולהם בן, איתי אנטואן טוקר.
בעלה הראשון, לני, התאבד ב-1988, לדבריה, בעקבות פרסום פסיכונאליזה שעבר אצל כריסטופר בולאס ופורסמה כתיאור מקרה בצורה גלויה בספרו של האחרון "צילו של האובייקט".
טענותיה של ליכטנברג אטינגר נגד בולאס הושמעו על ידה בפומבי ביום עיון שערכה הוצאת תולעת ספרים בפברואר 2015 על ממשיכי ויניקוט - מסוד חאן ובולאס, אך נטען כי דבריה הושתקו ולא התאפשר דיון בהם.
לדברי אבשלום אליצור מסרה לו ליכטנברג-אטינגר כי אביו של לוני, שמואל אטינגר, שנפטר בפתאומיות בנסיעה ללונדון ב-1988 זמן מה לאחר התאבדות בנו, נפגש עם בולאס ערב לפני מותו הפתאומי, במטרה לקבל הסברים לפרסום האנליזה.
אטינגר, שהיא אחת האמניות המצליחות ביותר בשדה האמנות הבינלאומי העכשווי, מעולם לא למדה אומנות באופן מסודר.
תהליך העבודה שלה כולל שימוש באמצעי שכפול של דימויים על גבי קנבס או נייר, שלאחר מכן עוברים טרנספורמציה על ידי רישום וצבע, בתהליך ארוך הנמשך לאורך כמה שנים, שכבה שקופה על שכבה שקופה.
אטינגר עוסקת כבר שנים בקשרים בין אימה וטראומה בהקשר של עיבוד עקבות הזיכרון של אחר ושל העצמי, על ידי יצירה של חלל עומק בציור דרך עבודת קו-צבע-אור, והאופן שבו המבט וההתפוגגות של המבט מאפשרים מרחב של עדות.
את ההשראה שלה וחומריה ליצירה היא שואבת מחומרים ארכיונים כמו מפות אוויר ישנות, צילומי אוויר ומפות טופוגרפיות של ישראל, אלבומי משפחה (משפחת הוריה באירופה של תקופת השואה ולפניה כמו גם תצלומיה ותצלומי ילדיה) וצילומים של אימהות ותינוקיהן ונשים ונערות המובלות עירומות להוצאה להורג באוקראינה בשנת 1942.
נושא מרכזי בעבודותיה של אטינגר הוא המחקר הייחודי במימד האבסטרקטי של יחסי קו וצבע היוצרים חלל עומק לא פרספקטיבי, חלל-נושא ואור-נושא, כדבריה של אטינגר, "החלל הרחמי של הציור".
החומרים הארכיונים הוויזואליים מעובדים תחילה במכונות זירוקס המשעתקות אותם ומשבשות אותם, כמו גם במחשב, כחלק מתהליך המטמורפוזה לרישום וציור.
פרגמנטים של חשיבה פואטית או יומיומית, פילוסופית או פסיכואנליטית, נאגרים במחברות ויומנים לצד רישומי דיו ומעובדים בהמשך לאופני תצוגה נוספים ולכתיבה כחלק מתהליך היצירה.
מספר תאורטיקנים, היסטוריונים ואוצרים של אמנות, ביניהם גריזלדה פולוק וקתרין דה זגר , הקדישו ספרים ליצירתה.
ב-2009 נפתחה במרכז פומפידו תערוכה שנמשכה כשנה וחצי ובה הוצגו 350 יצירות של 150 אומניות מראשית המאה ה-20 ועד לשנת התערוכה.
בתערוכה ביקרו יותר משני מיליון מבקרים והיא התבססה על האוסף האירופי הראשון של אומנות מודרנית ועכשווית.
ב-2011 הציגה אטינגר בתערוכה זו סדרה בת 7 ציורים שבהם היא עוסקת בשאלות של זיכרון ותודעה.
"כבר יותר מ-20 שנה שהאומנות היא הלב של העשייה שלי והעשייה היא מאוד איטית, מדיטטיבית.
לאט לאט עולים ההרהורים ובעקבותיהם עולה גם כתיבה", אמרה לגבי התערוכה.
בשנת 1996 השתתפה אטינגר בתערוכה מקיפה של אמנות מודרנית במרכז פומפידו: 'מול פני ההיסטוריה'.
תערוכת יחיד במוזיאון זיגמונד פרויד בבריטניה
בשנת 2009 הציגה אטינגר תערוכת יחיד במוזיאון פרויד, שהייתה התערוכה הגדולה הראשונה שלה בבריטניה מאז 1993. בתערוכה הוצגו ציורים ומחברות של אטינגר שלא נחשפו לציבור הרחב לפני כן.
כל העבודות בתערוכה התכתבו עם השואה, ובעצם כך עם הסיבות שהביאו את זיגמונד פרויד לבריטניה.
נושאי התערוכה העיקריים היו אסתטיקה, פוליטיקה, זיכרון תרבותי ומרחב פסיכואנליטי.
בשנת 2015 הוזמנה אטינגר להשתתף בביאנלה של איסטנבול עם תערוכת יחיד מקיפה של עבודותיה בין השנים 1984 עד 2015. התערוכה, שאצרה קרולין קריסטוב-בקרגייב , נקראה "מי מלח – תיאוריה של צורות מחשבה".
התערוכה מתייחסת דרך מטאפורות של גלי מחשבה, גלי זיכרון, גלי מוח וגלים מגנטים, לקשר בין האומנות לעולם, למדע, לפילוסופיה ולאקולוגיה.
העבודות של אטינגר בביאנלה עסקו בטראומה האישית וההיסטורית, בזיכרון, שכחה ועדות.
כהתנגדות לעולם מוצף דימויים, כאן מוצעת האופציה של עולם שעושרו נשען על העמקה רוחנית של מעט מוטיבים.
התערוכה של אטינגר הוצגה בגלריה Arter ומתוארת על ידי אייל שגיא ביזאוי כ"אחד המבנים היפים ביותר ברחוב, בסגנון האר נובו, המיוחד לאחד הארכיטקטים הטורקים המזוהים ביותר עם רובע זה של העיר, פטריק מיימרידיס אפנדי."
במסגרת הביאנלה קיימו ההיסטוריונית של האומנות גריזלדה פולוק ואטינגר סדנת קריאה.
כמו כן הושק בתערוכה ספר אמנית של אטינגר, הנקרא "א.
וליבי חלל", וכולל דימויים רבים של עבודותיה: ציורים וצילומים מעבודות וידאו, וכן מחברות.
תואר ראשון (BA) בפסיכולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
תואר שני (MA) בפסיכולוגיה קלינית, האוניברסיטה העברית בירושלים.
תואר שלישי (DEA) בפסיכואנליזה, אוניברסיטת פריז VII.
דוקטורט (PHD) באסתטיקה של אומנות, אוניברסיטת פריז VIII.
ברכה והצלחה הוא אלבום סולו מספר 12 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1995 בחברת גל פז והוא מורכב מלחנים של יוצרים חרדיים מוכרים, בהם יוסי גרין, משה לאופר ואברהם פריד עצמו.
האלבום מכיל שירים בעברית ואנגלית.
האלבום יצא בשנת 1995 ובו 10 רצועות עם לחנים חסידיים, של המלחינים הגדולים במוזיקה החסידית, מהאלבום יצאו הלהיטים כמו "רצה השם", "ירושלים" ,"כשם שאני" ועוד.
ב-2020 פרסם אברהם פריד ביצוע מחודש מהופעה לשיר "רצה ה'" יחד עם החזן יצחק מאיר הלפגוט.
השיר רצה ה' בוצע כקאבר על ידי יעקב יהודה דסקל באלבום שומע תפילה.
יוסי גרין - לחנים וקולות רקע בחלק מהשירים
ברכה קליין-תאיר (נולדה ב-1950) היא מחברת, יועצת ארגונית ומורה רוחנית.
קליין-תאיר נולדה ב-1950 במעברת מונטיפיורי בתל אביב למשפחה דתית לאומית.
בשנות ה-70 למדה קבלה אצל הרב שרגא ברג.
ב-1978 השלימה לימודי תואר ראשון בתקשורת המונים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
באמצע שנות ה-80 החלה את לימודי הדוקטורט שלה בחינוך (תואר EdD), מנהיגות וניהול ארגוני באוניברסיטת קליופרניה בסן פרנסיסקו SFSU .
התזה שלה עסקה בארגונים אוטופואטיים בישראל ובארצות הברית.
בין שתי התוכניות נסעה למזרח הרחוק לשנה ונפתחה ללימודי זן ובודהיזם ביפן.
לקראת סוף שנות ה-80 הצטרפה ללימודי פוסט-דוקטורט בחשיבה יצירתית באוניברסיטת באפלו.
בסוף שנות ה-80 חזרה לישראל ומונתה לראש מנהל הסגל בקונצרן כור.
היא גם הייתה ראש היחידה לפיתוח ארגוני ופיתוח מנהלים ברפא"ל.
בהמשך דרכה ייסדה וניהלה ארבעה מכוני ייעוץ והדרכה.
מ-2002 היא תלמידה של התוכנית החדשה "ספר הידע".
מלבד שמונת ספריה הקימה, בשנת 2019, את "הבית לחוכמה מתהווה" והפרויקט הארגוני "ארגון המחר – ארגון חכם".
היא גרושה ללא ילדים ומתגוררת ביהוד.
"המוח: הוראות שימוש", הוצאת צ'ריקובר, 1999
"המנהיג שמאפשר לאלף פרחים לפרוח", הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
"באתי ואמרתי אני אהבה", הוצאת אסטרולוג, 2006
"ארגוני המחר החדשים", הוצאת אור עם, 2010
"מרעיון מוצלח לעסק מצליח" – פרק בחסות המרכז למצוינות עסקית, 2011
האם דגים בים צמאים?" הוצאת קונטנטו, 2015
"מסלול המראה לקומה המאה – להשיג את הלא ייאמן", הוצאת ספרי צמרת, 2018
"לזרוע דעת – למצוא את יצור האנוש האמיתי" הוצאת ארגמן-מיטב, 2020
היא למדה בלט בצעירותה, ולאחר מכן למדה משחק בבית צבי.
ב-1964 הופיע בסרטו של הבמאי יורם גרוס "רק בלירה", שנה לאחר מכן שיחקה נערת ליווי בסרט "הבו בנות לאילת".
היא הופיעה בסרט "סבינה והגברים" ובסרט "ארבינקא".
ב-1968 גילמה את אשתו של גדעון שמר בסרט "איריס".
היא גילמה אשתו של מרצה באוניברסיטה בסרט "מרגו שלי".
בסרט "תל אביב לוס אנג'לס" גילמה את ברכה, ישראלית עשירה הגרה בלוס אנג'לס, המארחת בביתה את הכוכב מודי גזית שהגיע מישראל בגילומו של דודו טופז (באותה עת גרה נאמן בסן פרנסיסקו).
בנוסף להופעותיה בקולנוע הישראלי, היא עבדה בתיאטרון הורוד שפעל בתל אביב.
היא נישאה למהנדס דוד לוי, ונולדו להם שני ילדים דרור ויסמין, עקב עבודתו של בעלה התגוררה תקופה מסוימת בסן פרנסיסקו.
לאחר גירושיה הותירה את ילדיה בחזקת גרושה.
ברכה יָפֶה היא זמרת יהודיה-חרדית אמריקאית.
יפה נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק במשפחת חזנים.
היא החלה לנגן בפסנתר בגיל שש, כאשר אמה מלווה אותה באקורדיאון ואביה בחצוצרה.
בגיל 11 החלה ללמוד שיעורי פיתוח קול, מה שהיה חריג עבור ילדה בחברה בה גדלה.
מאוחר יותר היא עברה אודישן למקהלת קולות הנוער של מלכי גינגר.
בתיכון, היא לימדה פסנתר והעבירה שיעורים בפיתוח קול.
לעזר מציון התוודאה במהלך התיכון במחנה קיץ בו ניגנה בפסנתר לחניכים חולים במחנה, בהמשך התנדבה בעזר מציון כאחות גדולה במהלך השנה.
חוויה זו דחפה אותה להיות אחות אונקולוגית.
היא החלה ללמוד בבית הספר לאחיות ברגע שסיימה לימודי הסמינר ועבדה בבית החולים לנוקס היל ביחידה האונקולוגית.
ב-2012 הופיעה בקונצרט לנשים בלבד בניו יורק עבור "עזר מציון".
בהתאם לפסיקת ההלכה האורתודוקסית, יפה שרה רק עם להקה שכולה נשים ומנגנת רק לקהל של נשים בלבד.
גם חשבונות המדיה החברתית שלה זמינים לנשים בלבד.
יפה החלה להופיע באירועים בעיר ניו יורק לנשים בלבד.
היא הופיעה בקונצרטים ברחבי ארצות הברית ואירופה וכן שפטה בתחרות שירה חרדית.
ב-2022 הופיעה בבנייני האומה בירושלים בקונצרט של "עזר מציון".בנוסף היא מופיעה עבור ארגונים שונים כגון בוני עולם, זיכרון שלמה, דרור ועוד.
היא שרה בשיתופי פעולה עם זמרות חרדיות אחרות, אמריקאיות וישראליות, ביניהן דבורה שוורץ,חיה כוגן וריקה רזאל.
בסוף 2022 החלו להימכר כרטיסים לקונצרט של יפה יחד עם חיה כוגן, בלונדון עבור נשים ונערות חרדיות שעתיד היה להתקיים בינואר 2023. עקב רשויות דתיות שונות שאסרו על ילדות ונערות ללכת לקונצרט, נערות רבות מכרו את כרטיסיהן וביטלו את השתתפותן באירוע.
בבית הספר בית יעקב פורסמה הודעה כי הקונצרט "עלול לגרום נזק רוחני ונזק בהשקפה ולכן אין להשתתף באירוע כזה".
הקונצרט לבסוף התקיים ב-15 בינואר 2023 מול 700 נשים לאחר שלא מעט נשים התעלמו מהאיסור.
יפה גדלה בבורו פארק, ברוקלין, ניו יורק ומתגוררת שם עם בעלה וחמשת ילדיהם.
בנוסף לקריירת השירה שלה היא גם אחות אונקולוגית.
ברכה בדיל היא מלחינה, מעבדת, מנצחת ומרצה ישראלית-בריטית, כותבת שירה וסיפורת ועוסקת במחקר הספרות.
זוכת פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים לשנת 2022.
ברכה בדיל נולדה בירושלים להורים יוצאי בריטניה שעלו לישראל בשנת 1972 והיא הצעירה מבין שנים-עשר ילדים.
אביה הוא ממשפחת חזנים אורתודוקסית, בן לאב שגדל בלונדון ולאם שהיגרה מברלין (לבית רוזנברג).
סבו, הרב דוד בדיל, היה ממייסדי קהילת גייטסהד שבאנגליה.
אימה (בת לאב סקוטי, ספקיולנד, ולאם אנגליה, לבית סמואל) היא משושלת האריסטוקרטיה הבריטית; לורד הרברט סמואל – הנציב הראשון בישראל בזמן המנדט הבריטי – היה דוד אימה.
עד גיל שש גדלה בקריית יערים (טֶלְז-סְטוֹן) ולאחר מכן עברה משפחתה להתגורר בירושלים.
בגיל 10 החלה ללמוד נגינה באורגן פדלים אלקטרוני.
בגיל 14 הוסיפה את לימודי האקורדיון, ובגיל 17 עברה ללימודי הפסנתר.
בהמשך השתלמה בפסנתר קלאסי אצל דינה אורלוב ואירנה ברקוביץ', בפסנתר ג'אז אצל מרינה לוינסקי, בזמרה קלאסית בהנחיית הדסה בן חיים ובניצוח אצל אלי יפה ויבגני צירלין.
למדה לתואר ראשון בחינוך מוזיקלי במכללת לוינסקי לחינוך (שלוחת ירושלים) והשלימה לתואר שני באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
היא המשיכה את לימודיה באותה אקדמיה וסיימה תואר שני בקומפוזיציה בהנחיית פרופ' אנדרה היידו ופרופ' חיים פרמונט.
מאוחר יותר המשיכה ללימודי תואר מוסמך בספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים, כשעבודת התזה שלה "להלחין פרוזה" עסקה בהקשרים שבין פרוזה ומוזיקה בזיקה לכתיבתו של תומאס ברנהרד.
בשנים אלו בדיל משלימה את לימודי הדוקטורט שלה באותה אוניברסיטה וחוקרת את הזיקה שבין ספרות, מוזיקה ואירוניה בהקשרים טרגיים.
רשימת יצירותיה של בדיל כוללת מוזיקה תזמורתית, קאמרית, סולנית, ווקאלית ואלקטרונית.
כתיבתה רב-סגנונית ומושפעת בין היתר מהמסורת הקלאסית, היהודית, העממית והפופולרית.
חלק מיצירותיה שואפות למזג בין מסורת לחדשנות וכתובות בשפה פוסט-טונאלית, מודאלית, נאו-בארוקית/קלאסית, ולעיתים מערבות מספר סגנונות שונים במסגרת יצירה אחת.
יצירותיה זכו בפרסים בישראל וברחבי העולם.
בשנת 2019 זכתה בדיל בפרס אקו"ם על שם חיים אלכסנדר, ובשנת 2022 זכתה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
יצירת השואה פרי עטה "יִזְכְּרֵם", למקהלת א-קפלה, ייצגה את ישראל בפסטיבל איגוד הקומפוזיטורים האסייתי שהתקיים בטאיוואן בשנת 2018.
בדיל חברה באיגוד הקומפוזיטורים בישראל, ויצירותיה יוצאות לאור במסגרת מכון למוסיקה ישראלית והמרכז למוזיקה ישראלית.
בשנת 2024 הזמינה התזמורת הפילהרמונית הישראלית מבדיל יצירה חדשה; "תרועה של תקווה" שעניינה מלחמת "חרבות ברזל" משלבת ציטוטים משירי מלחמות ישראל לצד שירי מולדת.
היצירה בוצעה בבכורה בהיכל התרבות בתל אביב בניצוחו של להב שני וזכתה לתגובות נרגשות.
באותה שנה הזמין התיאטרון הממלכתי בדארמשטאדט מבדיל יצירה ליום השואה הבינלאומי ה-80; "מכתבים לפרד" – מחזור שירים לסופרן ופסנתר – מתארת את קורותיו של נער יהודי-גרמני שניצל בקינדר-טרנספורט אולם משפחתו נספתה בשואה.
המחזור נכתב עבור זמרת הסופרן-ספינטו ובוצע על ידה בבכורה בדארמשטאדט עם הפסנתרן ג'אקומו מריניאני.
שימשה כמורה לנגינה וכמרצה למקצועות עיוניים ומעשיים: תיאוריה, פיתוח שמיעה, הרמוניה ואלתור.
לימדה בקונסרבטוריון רון שולמית, במכללת לוינסקי לחינוך ובמכללה ירושלים.
החל מעונה 2018-9 היא המנצחת והמנהלת האמנותית של תזמורת הנשים "זמורה" מבית קונסרבטוריון רון שולמית בירושלים.
מנימוקי חבר השופטים לזכייה בפרס ראש הממשלה:
תחרות הקומפוזיציה על שם אלפרד שניטקה, רוסיה (2024)
תחרות הקומפוזיציה על שם ג'ורג' סטפנסקו, רומניה (2024)
תחרות "סימפוניית קיוטו" מטעם County Hall Arts, אנגליה (2023)
תחרות לכתיבת מוזיקה סימפונית על שם מיכאיל קלפס אוגינסקי, בלרוס (2021)
תחרות Electo Silva לכתיבת מוזיקה מקהלתית, קובה (2021)
תחרות הקומפוזיציה Donne in Musica XVIII, סרביה (2021)
התחרות הבינלאומית לפסנתר וקומפוזיציה ULJUS, סרביה (2021)
תחרות הקומפוזיציה על שם וולף דורמשקין, גרמניה (2018)
תחרות הקומפוזיציה על שם ירדנה אלוטין, אוניברסיטת בר-אילן, ישראל (2016)
בראשית – פואמה סימפונית לטנור (חזן), מקהלת גברים, שופר ותזמורת סימפונית
סימפוניית אשת חיל – לסופרן, אלט, קריינות, מקהלת נשים ותזמורת סימפונית
תרועה של תקווה – לתזמורת סימפונית
סוויטה ים-תיכונית – לתזמורת סימפונית
הומאז' – קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת מיתרים
הומאז' לקוסביצקי – לצ'לו ותזמורת מיתרים
נאום ההיפופוטם – לקונטרבס ותזמורת מיתרים
כאן צומחים קברים – לקונטרבס ותזמורת מיתרים
נשף צפרים – למקהלת א-קפלה
קינה עם תפילה - לסופרן, מקהלת נשים, פסנתר וכלי הקשה
יום הדין – לטנור וקרן יער
תפילת הרופא – לבאס-בריטון, טרומבון ופסקול
הטרופוניה – לסופרן, חליל, כינור וצ'לו
תוך הנפש – מחזור שירים לסופרן ופסנתר
מכתבים לפרד – מחזור שירי שואה לסופרן ופסנתר
גמדי ליל – לסופרן ופסנתר
סוויטה מודאלית – לפסנתר בארבע ידיים
כאוס מתוכנן – לרביעיית מיתרים / לרביעיית סקסופונים
תמונות מקיוטו – לרביעיית חליל
לזיכרון הקולות – לקלרינט, כינור, צ'לו ופסנתר
שנת 2022: פתיחה חגיגית – לחליל ואנסמבל קאמרי רחב
מעבר לאופק – להרכב חליליות, גיטרה וקונטרבס
מטמורפוזות על "הבה נגילה" – לקלרינט ופסנתר
נאות מדבר – לקלרינט ופסנתר
יחדיו בדד – לחליל/ית ופסנתר
טוקטת פונאר – למרימבה וויברפון (נגן יחיד)
ברכה זיסמן כהן היא יוצרת קולנוע ישראלית.
בוגרת תואר ראשון בלימודי קולנוע ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
זיסמן כהן היא עורכת סרטים במאית, מפיקה ותסריטאית, שביימה עשרות סרטים.
בין סרטי התעודה שערכה: הקשר הרוסי- על הכנסיות הרוסיות במגרש הרוסים, הבימה - על המסע הראשון של תיאטרון הבימה למוסקבה, ישראל השנייה - פרק בסדרה תקומה על הפנתרים השחורים.
בשנת 2003 הוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה הסרט הצ'פלינים - סרט תעודה על זוג הבמאים לינה צ'פלין וסלבה צ'פלין אותו ביימה, ערכה, והפיקה.
זיסמן כהן עוסקת בעריכת סרטים תיעודיים ועלילתיים ובכתיבת תסריטים לסרטים תיעודיים.
היא מרצה לעריכה הקונספטואלית במכללה האקדמית ספיר ובמנשר לאמנות.
הייתה לקטורית בקרן גשר לקולנוע רב תרבותי ובקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
זוכת פרס העריכה בפורום היוצרים התיעודי על הסרט "קולות מהבודקה".
היה או לא היה, על פי תסריט של עדנה מזי"א ואלונה קמחי, זוכה פרס האקדמיה לדרמת טלוויזיה הטובה ביותר 2003.
חצוצרה בוואדי, על פי תסריט מאת סמי מיכאל, זוכה פרס חץ הזהב לסרט הטוב בפסטיבל Faces of Love Festival, מוסקבה 2003, וזוכה פסטיבל הסרטים בחיפה ופרס האקדמיה לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר 2001.
ערכה את סרטי התעודה יואל ישראל והפשקווילים – זוכה פרס פסטיבל ורשה 2006 ופרסים נוספים בפסטיבלים בינלאומיים.
ד"ר ברכה גאוני (1931–2016) הייתה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית ישראלית, מומחית בתחום הפסיכיאטריה של ילדים ונוער, וחברה פעילה בחברה הפסיכואנליטית בישראל.
גאוני עסקה רבות בתחומים של הפרעות אכילה, סכיזופרניה בגיל ההתבגרות, ופסיכותרפיה קבוצתית.
במהלך הקריירה שלה, ניהלה את מחלקת הנוער במרכז לבריאות הנפש שלוותה, טיפלה באופן פרטי ושימשה כמורה ומדריכה בתחום הפסיכואנליזה והפסיכותרפיה.
ברכה גאוני נולדה בשנת 1931 בעיר לוצק שבפולין (כיום באוקראינה) ועלתה עם הוריה ואחותה לישראל בשנת 1934. התחנכה בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
בשנת 1947, לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, היא וחבריה למחזור ל"ו בתיכון הפסיקו את לימודיהם כדי להתגייס למערכות הביטחון ולתרום למאבק הלאומי.
במסגרת שירותה הצבאי שרתה בגדוד השביעי של הפלמ"ח, ושימשה כקשרית וכמורה-חיילת במסגרת "גיוס חוץ לארץ" (גח"ל), בו שולבו חיילים יהודים יוצאי אירופה ואפריקה שעלו ארצה והצטרפו לכוחות הלוחמים.
לאחר שחרורה מצה"ל, נסעה ללמוד רפואה באוניברסיטת סורבון בפריז.
לאחר חזרתה לישראל החלה התמחות בגינקולוגיה בבית החולים קפלן אך כעבור שנתיים החליטה לעבור לפסיכיאטריה, ועשתה התמחות במרכז לבריאות הנפש גהה (1960-1961), ב-llinois State Psychiatric Institute בשיקגו (1961–1962) וב"שלוותה" (1962-1965).
ב-1965 סיימה את הכשרתה כפסיכיאטרית.
ב-1972 הוסמכה כפסיכואנליטיקאית וב-1975 סיימה התמחות בפסיכיאטריה של הילד והמתבגר.
שימשה כפסיכיאטרית מומחית מטעם בית המשפט בתיקים רבים בהם כתבה חוות דעת מקצועיות.
גאוני הייתה מעורבת בפעילות החברה הפסיכואנליטית בישראל, שימשה כמורה ומנחה של מועמדים, וכיהנה בתפקידים בכירים כמו מזכירת החברה בשנים 1983–1984 ויושבת ראש ועדת ההוראה בין 1988 ל-1991. ב-2012 קיבלה פרס מפעל חיים מאיגוד הפסיכיאטריה של ההסתדרות הרפואית בישראל, כהוקרה על תרומתה הייחודית ורבת השנים לקידום הפסיכיאטריה בארץ.
ד"ר גאוני פרסמה מספר רב של מאמרים מדעיים בתחומי הפסיכיאטריה והפסיכואנליזה, תוך שיתוף פעולה עם עמיתים כמו פרופ' מיכה נוימן.
בין הפרסומים הבולטים שלה ניתן למצוא מחקרים על טיפול בהפרעות אכילה, הדרכה בפסיכותרפיה, סכיזופרניה בילדים וטיפול קבוצתי.
ב-1973 פרסמה יחד עם נוימן מאמר על טיפול התנהגותי באנורקסיה נרבוזה, שבו תיארה טיפול באישה עם היסטוריה של מחלה קשה.
טיפול זה התבסס על למידה באמצעות שכר ועונש והראה שיפור משמעותי במצבה של המטופלת לאחר אשפוז ממושך.
מאמר זה היה אבן דרך בטיפול בהפרעות אכילה בישראל ובעולם.
בשנת 1974, גאוני ונוימן פרסמו מאמר נוסף ב-American Journal of Psychotherapy, שבו הם דנו בתהליך ההדרכה בפסיכותרפיה מנקודת מבטו של המודרך.
גאוני הדגישה את החשיבות של הדרכה בפיתוח יכולות המטפל, כאשר המדריך מספק מסגרת תמיכה אך גם מאתגר את המודרך להעמיק את ההבנה שלו בתהליכים הפסיכותרפיים.
המאמר הזה נחשב לתרומה משמעותית לתחום ההדרכה הפסיכואנליטית
בשנת 1978 פרסמה גאוני מחקר חשוב יחד עם הפסיכולוגית דבורה שרייבוים, שבו ניתחו את הקשר הסימביוטי בין אם לילד.
המחקר בחן מקרים קליניים שבהם הקשר הסימביוטי היה דומיננטי ואף פתולוגי, והראה כיצד קשר זה משפיע על התפתחות הילד ועל בעיות פסיכולוגיות שהתפתחו מאוחר יותר.
מחקר זה שימש בסיס להבנה מעמיקה יותר של יחסי אם-ילד במצבים פסיכופתולוגיים.
בשנות ה-90 עסקה גאוני בסכיזופרניה בקרב ילדים, כולל מחקר על השימוש בתרופת קלוזאפין בטיפול במתבגרים.
היא גם חקרה את מאפייני ילדים עם אבחנה כפולה של סכיזופרניה והפרעת קשב וריכוז, והראתה שפרוגנוזת ילדים אלה קשה יותר.
ברכה חיוטין (נולדה ב-1947) היא אדריכלית ישראלית, ממייסדות משרד האדריכלים "חיוטין אדריכלים".
לאורך למעלה מארבעה עשורים של יצירה, חיוטין הובילה פיתוח שפה אדריכלית ייחודית המשלבת פואטיקה חומרית, דיוק צורני, הבנה מוסדית עמוקה, ואחריות תרבותית.
עבודותיה ניכרות במוסדות מחקר, מבני תרבות, מוסדות ממשלתיים, מבני מגורים ומרחבים ציבוריים.
חיוטין נולדה ברעננה, ישראל ולמדה אדריכלות בטכניון, שם השלימה את לימודיה בשנת 1971. לאחר סיום לימודיה עבדה במשרד יער אדריכלים ומתכנני ערים כשנתיים, בהמשך עבדה במשרדו של רם כרמי.
בשנת 1978 הקימה את משרד האדריכלים יחד עם בעלה ד"ר מיכאל חיוטין.
המשרד פועל בעיר גבעתיים ומתמקד בפרויקטים ציבוריים, חינוכיים ותרבותיים, וזכה בפרסים רבים בארץ ובעולם.
הפרויקטים שתכננה חיוטין לאורך השנים מאופיינים בזיקה עמוקה למקום, תכנון קפדני של מערכות התנועה והאור, שימוש מוקפד בחומרים מקומיים, והתייחסות תרבותית והיסטוריה מקומית.
בין הפרויקטים המרכזיים שלה ניתן לציין את:
הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר באוניברסיטת תל אביב (1988) – חלל גלריה בלב הקמפוס.
המבנה משלב בין בטון חשוף לקירות מסך זכוכית, תוך הדגשת קווים אופקיים וניקיון צורני.
עיצובו יוצר דיאלוג בין אדריכלות עכשווית לסביבה האקדמית, ומאפשר חדירה מבוקרת של אור טבעי לחללים הפנימיים.
תיאטרון גבעתיים (1996) – מבנה תרבות עירוני גדול, בעל שפה פיסולית המשלבת בטון, אבן וזכוכית.
המבנה תוכנן סביב מערכת תנועה ברורה והפרדה בין קהל לאמנים.