tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפטנים שניתחו את פסק הדין הצביעו על כך, שבעוד שרטורית בחר בית המשפט להתמודד עם הסוגיה באמצעות טיעוני הפגיעה בזכויות יסוד, ולא באמצעות הטיעון העיקרי של העותרים, הטיעון המוסדי-משטרי, ניתוח מעמיק של הדברים מעיד על כך שהטיעון המוסדי הוא שעמד בבסיס החלטתם של השופטים.
ארבעה חודשים לאחר מתן פסק הדין נחתם הסכם פשרה בין המדינה לבין הזכיין, ולפיו המדינה תרכוש את בית הסוהר תמורת סכום של 279 מיליון ש"ח, הכולל גם פיצוי בגין אובדן הכנסות.
ב-18 באפריל 2010 החל שירות בתי הסוהר בהפעלתו של בית הסוהר, בית סוהר אלה, הנמצא במתחם כלא באר שבע.
יש הטוענים כי ההחלטה בבג"ץ הפרטת בתי הכלא, אשר לכאורה התמקדה אך ורק בעקרונות חוקתיים, תרמה באופן משמעותי לשינוי מגמת הכליאה בישראל בשני מישורים חשובים.
הראשון הוא יצירת תמריץ שלילי להקמה של מתקני כליאה חדשים.
על אף תוכניות שונות שנפרסו במהלך השנים, כלא אלה היה בית הסוהר האחרון שנבנה בישראל עד כה, מחדל שהוביל בסופו של דבר להחלטה הדרמטית בבג"ץ שטח המחיה.
המישור השני נלמד מכתיבה אקדמית בעשור האחרון בארצות הברית, המצביעה על קשרים פוליטיים, כלכליים וארגוניים בין העוצמה הכלכלית של התאגידים השולטים על הכליאה הפרטית ומפיקים ממנה רווחים נאים, לבין חקיקה המבקשת להחמיר בענישה.
בין אם בית המשפט העליון בארץ היה מודע לביקורת זו ובין אם לא, ניתן להעריך שההחלטה תרמה למניעת מעורבות של אינטרסים כלכליים פרטיים ורבי עוצמה בהרחבת מדיניות הכליאה.
בג"ץ 1834/09 יהודה דורון נגד משרד הפנים רשות האוכלוסין וההגירה ואחרים, הוא פסק דין שניתן בשנת 2012, הדן בנושא נוהל הודעה מוקדמת (לעובדי סיעוד).
נוהל זה קובע כי עובד זר העוזב את מעסיקו ללא התראה מוקדמת, יעמוד בפני הליך של שלילת היתר העבודה שלו, גירוש והרחקה מן הארץ.
מטרת הנוהל היא למנוע מצב בו העובדים הסיעודיים יעזבו את מעסיקיהם לטובת מעסיק אחר ללא הודעה מוקדמת לפני כן.
בית המשפט העליון דן בשאלה האם הלכת בג"ץ קו לעובד מתנגש עם נוהל הודעה מוקדמת (לעובדי סיעוד).
בפסק דין זה נקבע כי הנוהל לא סוטה מהאיזון שנקבע בבג"ץ קו לעובד באופן מהותי, כלומר אינו כובל את העובדים הסיעודיים ופוגע בזכיותיהם לאורך תקופה ארוכה.
החל משנת 2000 עלה נושא נטישת העובדים הזרים בתחום הסיעוד את מעסיקיהם לדיון בשיח הציבורי.
בפסקי הדין בג"ץ שרמילה ליאנגי, בג"ץ עמותת קו לעובד, בג"ץ יולנדה גלוטן נאמר כי בניגוד לעובדים זרים בענפי עבודה אחרים נדרש איזון אחר בזכויותיהם של העובדים זרים העובדים בענף הסיעוד בגלל הקשר האישי והקרוב שבין העובד למעסיק בענף זה.
בשנת 2006 פסק בבג"ץ קו לעובד (הסדרי כבילה) כי אין לכבול את העובדים הזרים הבאים ארצה למעסיק אחד שיעבדו רק אצלו.
בג"ץ הסביר כי הגבלתו של העובד הזר למעסיק אינו חוקתי, זאת לאור הפגיעה בחופש החירות וחופש העיסוק של העובדים הזרים.
בג"ץ הוסיף ואמר כי על שר הפנים להתקין נוהל חדש שיעמוד בדרישות אלו, שהנוהל החדש לא יפגע בחוקי היסוד ובזכויותיהם של העובדים הזרים, ואף הוסיף כי בניגוד להלכת קו לעובד (הסדרי כבילה) ייתכן שיש צורך באיזון שונה בין זכויותיהם של העובדים לבין זכויותיהם של המעסיקים בענף הסיעוד.
הנוהל שהתגבש ופועל כיום הוא נוהל ההודעה המוקדמת שנקבע מכוח הסמכות לפי סעיף 6 לחוק הכניסה לישראל, שקובע כי לשר הפנים יש הסמכות להתנות את נתינת הרישיונות הישיבה של עובדים זרים.
הנוהל קובע את זמן מתן ההודעה לפני העזיבה באופן הבא: "א.
החל מהיום השביעי לאחר תחילת העבודה אצל המטופל, ועד לתום שלושת החודשים הראשונים לעבודתו אצל המטופל – (תקופת הניסיון) – הודעה של שבוע ימים לפחות; ב.
במהלך התקופה החל בחודש הרביעי לעבודתו אצל אותו מטופל ועד תום החודש השישי לעבודתו אצל המטופל – של 14 ימים לפחות; ג.
במהלך התקופה החל בחודש השביעי לעבודתו אצל אותו מטופל ועוד תום שנת עבודתו הראשונה – של 21 ימים לפחות.
החל לאחר שנת עבודתו הראשונה – של חודש ימים לפחות".
ארגוני נכים ובראשם יהודה דורון עתרו לבג"ץ נגד התגבשות הנוהל החדש.
העתירה הוגשה ישירות לבית המשפט העליון שיושב כבית משפט גבוה לצדק.
העותרים טענו כי הנוהל החדש שמתגבש יביא למצב בו העובדים הזרים בתחום הסיעוד יעזבו את המעסיקים ללא כל התראה.
נטישת המעסיקים תגרום לפגיעה בכבוד האדם של המעסיקים – אנשים מוגבלים הנזקקים לעזרת המטפלים.
המטפלים במקרה זה הם עובדים זרים בענף הסיעוד העוזרים להם בפעולות הבסיסיות והיום-יומיות.
הפגיעה באה מהנטישה של המטפלים ללא התראה לפני משאירים את המעסיקים חסרי ישע ללא יכולות לתפקד כמו שאר האנשים.
עוד טענו כי תקופת ההודעה המוקדמת צריכה להיות ארוכה יותר, על מנת לאפשר למעסיקים די זמן למצוא מחליף ראוי במקומו של העובד שיעזוב.
מאידך גיסא טען משרד הפנים כי החלטת בג"ץ קו לעובד הבאה לבטל את הסדרי הכבילה של העובדים הזרים, העלתה את הבעיה של התפטרות פתאומית של העובדים הזרים את מעסיקיהם בענף הסיעוד.
בעקבות כך התגבש נוהל הודעה מוקדמת במיוחד לענף הסיעוד, לשם מתן תקופת היערכות ארוכה יותר למעסיקים למצוא מחליף.
כמו כן טענו כי תקופת ההודעה המוקדמת בנוהל המוצע היא סבירה ואינה סותרת מהותית את קביעת בג"ץ קו לעובד בעניין הסדרי כבילה.
השופט רובינשטיין קבע כי יש להסדיר את נוהל הודעה מוקדמת שגיבשו משרד הפנים ומשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה כנוהל ארעי, והדגיש כי אין בנוהל זה הפרה מהותית להלכה שנקבעה בבג"ץ קו לעובד (הסדר כבילה).
בפסק הדין הודגש כי הנוהל מתייחס אך ורק לעובדי ענף הסיעוד, משום שהמעסיקים בענף זה תלויים בעובדים הסיעודיים שיעזרו להם בפעולות הבסיסיות שבחיי היומיום.
כלומר ניתן בפסק הדין חשיבות למצבם הגופני של המעסיקים ועל אף שהוחלט בבג"ץ קו לעובד שאין לכבול את העובד למעסיק אחד, בענף הסיעוד העובדים הזרים לא יכולים לעזוב את מקום עבודתם מידית אלא נדרש לתת התראה למעסיקיהם לשם מציאת עובד אחר במקומם.
טענה נוספת של קו לעובד היא שמספר התלונות על עזיבה ללא הודעה מוקדמת על פי הנוהל שהותקן הוא מזערי.
נתון זה אינו עולה בקנה אחד עם הטענה של העותרים בבג"ץ דורון יהודה שיש מספר רב של נטישות ללא מתן הודעה מוקדמת למעסיקים.
מכן נראה כי מצבים אלו הם שוליים, ואינם מצריכים את נוהל הודעה מוקדמת (סיעוד) שמהווה לכבילת העובדים הזרים בענף הסיעוד.
יומיים לאחר שליחת המכתב לוועדת הפנים ואיכות הסביבה ב-19 בפברואר 2014, אישרה הוועדה תקנות המונעות מעובדי סיעוד זרים לעזוב בקלות את מעסיקיהם באזורי הפריפריה לטובת מעסיקים באזור המרכז בגלל רצונם להתקרב לאזור המרכז.
בנוסף תקנות אלו מונעות מעובדי הסיעוד מלעזוב את מעסיקיהם לטובת מעסיקים שאינם מצריכים עבודה מפרכת בטיפולם.
כלומר עובדי הסיעוד מנועים מלעבור מעבודתם באזורי הפריפרייה לשם עבודה באזור המרכז, אך עובדי הסיעוד שמההתחלה עובדים באזור המרכז אינם מנועים מלעבוד בכל אזורי הארץ.
בעקבות תקנות אלה הועלו ביקורות מקרב ארגוני זכויות עובדים זרים, שטענו כי על ידי התקנת תקנות אלה, שוב יוצרים את הסדרי הכבילה לעובדים הזרים בענף הסיעוד, וכי הכבילה החדשה נוקשה יותר מהכבילה בה דנו בבג"ץ קו לעובד (הסדרי כבילה).
בג"ץ 5755/08 יעל ארן ושדולת הנשים בישראל נגד ממשלת ישראל ואחרים הוא פסק דין שניתן בישראל בשנת 2009 על ידי בית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק.
השופטים לוי, נאור ודנציגר ביטלו את מינוי יאיר גלר למנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול, והורו לראש הממשלה לשוב ולבחון את המועמדים אותם איתרה ועדת האיתור.
עוד קבעו השופטים כי יש להעדיף נשים על גברים בעלי כישורים דומים כאשר באים לאייש תפקידים ציבוריים.
פסק הדין נחשב לאחת העתירות החשובות העוסקות בקידום נשים והעדפה מתקנת של נשים במגזר הציבורי, ובהעלאת המודעות לחובת הייצוג ההולם לנשים במשרות בכירות בשרות המדינה.
בג"ץ קיים שני דיונים בעתירה והוציא צו על תנאי עד מועד פסק הדין.
במציאות היומיומית בישראל עדיין לא הושג שוויון מספק לנשים ויש צורך בהעדפה מתקנת על ידי חקיקה.
הכנסת יצרה מנגנון מנהלי שיביא עם הזמן לשוויון הרצוי בין המינים ויתקן את חוסר השוויון הקיים שהתקבע עם השנים.
ההנחה היא שאפליה לרוב לא נעשית מתוך כוונת זדון אלא מתוך הרגלים שמושרשים עמוק בחברה הישראלית ולכן צריך ליצור את המנגנון שיפעל למימוש עקרון הייצוג ההולם.
הגורם הממנה מחויב לפעול באופן אקטיבי כדי לאתר נשים מועמדות לתפקיד, בעלות כישורים מתאימים למשרה המוצעת, בד בבד עם השקעת מחשבה מודעת לקדם את רעיון הייצוג השוויוני.
עליו להראות בפועל שמועמדת אישה נופלת בכישוריה ממועמד גבר המתמודד מולה בעת קבלת החלטה שהיא אינה מתאימה לתפקיד.
כמו כן, עליו לבדוק אם פער בין מועמדת אישה למועמד גבר בקורות חיים או בכישוריהם מקורו מגדרי (כמו למשל ניסיון פיקודי בצבא).
הגורם הממנה צריך לפעול לפי שלושה קווים מנחים: לשקול את כל השיקולים הרלוונטיים, להימנע משיקולים לא ענייניים ולבסס את החלטתו על תשתית עובדתית מקיפה.
הצורך בהעדפה מתקנת ובעקרון הייצוג ההולם נובע מכך שבאופן היסטורי נשים הופלו ולא הגיעו למשרות בכירות וניהוליות וכך אין להן את הניסיון הדרוש פעמים רבות.
ההעדפה ניתנת לאישה רק אם היא בעלת כישורים זהים או דומים למועמד הגבר שמתמודד על אותו תפקיד.
העתירה מתבססת על סעיף 6ג בחוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951, שבו מצוין כי במינוי לתפקידים ציבוריים צריך להעדיף נשים על פני גברים בעלי כישורים דומים.
הסעיף בחוק מתייחס הן לסוגי המשרות והן לדירוגים המקצועיים השונים ולכן יש לבדוק מהי קבוצת ההתייחסות הרלוונטית כדי להפעיל את עקרון הייצוג השוויוני.
על אף שברשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול מועסקות הרבה נשים באופן יחסי לגופים אחרים, יש לערוך בדיקה רוחבית של אותו תפקיד בגופים מקבילים, כמה מנכ"ליות נשים יש בגופים ציבוריים או חברות ממשלתיות ולראות את מיעוט הנשים בתפקידים אלו.
נתונים שהעבירו העותרות הראו שמתוך 66 חברות ממשלתיות רק 4 נשים כיהנו כמנהלות, ומתוך 102 גופים ציבוריים כיהנו רק 2 כמנכ"ליות.
מלבד חקיקה מקיפה המורה על עקרון הייצוג ההולם שנבנתה והתרחבה במרוצת הזמן, היו תקדימים של פסיקות בג"ץ בנושא זה.
לבולטות שבהן, בג"ץ 453/94 שדולת הנשים בישראל נ' ממשלת ישראל (בג"ץ הדירקטוריונים) ובג"ץ 2671/98 שדולת הנשים בישראל נ' שר העבודה והרווחה, התייחסו השופטים בפסק דינם בעתירה זו.
בבג"ץ הדירקטוריונים התייחס השופט אליהו מצא לחשיבות ההעדפה המתקנת לנשים וזכותן לשוויון חברתי, ולצורך למגר את הנורמות המקובלות של אפליית נשים בשירות הציבורי הבכיר (וספציפית במיעוט הנשים הממונות לחברות דירקטוריונים).
השופט מישאל חשין התייחס בפסיקתו בבג"ץ 2671/98 שדולת הנשים בישראל נ' שר העבודה והרווחה להכרח לפעול באופן אקטיבי לייצוג נשים בשירות הציבורי.
הגורם הממנה לתפקיד זה הוא ראש הממשלה (כך היה בזמן הגשת העתירה, אך בשנת 2009 הסמכות הועברה לשר לביטחון פנים) והוא מחויב על פי הוראת היועץ המשפטי לממשלה למנות ועדת איתור לחיפוש וסינון מועמדים מתאימים לתפקיד.
בוועדה כיהנו היועץ המשפטי לשעבר לרשות המלחמה בסמים ואלכוהול, יו"ר הנוכחי של מועצת הרשות, סגן נציב שירות המדינה, האחראית לשעבר על תחום הטיפול בסמים במשרד החינוך שכיהנה גם במועצת הרשות וחבר נוסף לשעבר במועצה.
אנשי המקצוע היושבים בוועדה הם מומחים בתחום המשרה המוצעת והמתאימים ביותר לקבוע את מידת התאמת המועמד/ת לתפקיד הנדון ולכן להמלצתה צריך להיות משקל רב בעת קבלת ההחלטה על המינוי.
ועדת האיתור אמורה להיות נקייה מאינטרסים ומחויבת פחות לשיקולים שאינם מקצועיים כפי שעשוי אולי הגורם הממנה להיות.
היא מורכבת ממגוון של דעות וידע, מה שיכול לשקף בצורה הטובה ביותר את בחירת המועמד/ת המתאים/ה לתפקיד.
לרה"מ כגורם הממנה צריכה להיות סיבה מנומקת מדוע לא בחר במועמד מסוים שהוועדה המליצה עליו כמו גם למה העדיף מועמד גבר על פני מועמדת אישה שכישוריה דומים.
העותרות, יעל ארן ושדולת הנשים בישראל, טענו כי החוק קובע שיש להעדיף נשים על פני גברים בעלי כישורים דומים במינוי לתפקיד ציבורי.
החובה החקוקה שהופרה שעליה הן ביססו את עיקר עתירתן נמצאת בסעיף 6ג בחוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951, בעניין ייצוג הולם:
יתרה מזאת, העותרות טענו כי ועדת האיתור המליצה על יעל ארן כמועמדת המתאימה ביותר ולכן על רה"מ היה למנותה לתפקיד.
מדברי הוועדה: מכיוון שלוועדה שיקול מקצועי ומומחיות גדולה בתחומה, להמלצתה צריך להיות משקל מכריע בעת המינוי.
בבואנו לבדוק את עקרון הייצוג ההולם בקבוצת ההתייחסות הרלוונטית, השדולה טענה שההשוואה שצריך לעשות אינה בתוך הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול אלא עד כמה יש ייצוג מועט של נשים בתפקידי מנכ"ל יש בכל הגופים הציבוריים.
על המדינה היה לפעול מתוך העדפה מתקנת גם במקרה זה כדי לתקן את חוסר השוויון הקיים בתפקידי הניהול בין גברים לנשים.
המשיבים לעתירה הם: ממשלת ישראל, ראש הממשלה, הוועדה לבדיקת מינויים בשירות הציבורי, מועצת הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול, יאיר גלר וחיים מהל.
לטענתם, קבוצת ההתייחסות הרלוונטית לבדיקת יישומו של עקרון הייצוג ההולם היא הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול על מגוון משרותיה, ובה כבר יש לנשים ייצוג נרחב ולכן אין צורך ליישם את ההעדפה המתקנת.
רענן דינור, מנכ"ל משרד רה"מ, סבר כי יאיר גלר עולה בכישוריו ובניסיונו על יעל ארן ולכן המליץ על מינויו בפני ראש הממשלה, כך מתוך תצהיר תשובתו לעתירה:
פסק הדין של בית המשפט העליון נכתב על ידי השופט אדמונד לוי ובהסכמת השופטים מרים נאור ויורם דנציגר, העתירה התקבלה והמינוי של גלר בוטל.
ההפליה אינה בהכרח מתוך כוונת זדון אלא מחוסר מחשבה על העניין ומוסכמות חברתיות שמושרשות עמוק בחברה הישראלית שיש למגרן דרך החוק ששם דגש על העדפה מתקנת.
בסעיף 6ג לחוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951 יש התייחסות לסוגי המשרות ולדירוגים השונים.
השופטים התייחסו לקושי בהגדרת קבוצת ההתייחסות הרלוונטית לבדיקת קיום הייצוג השוויוני.
הבדיקה צריכה להיעשות בקבוצה שבה אין ייצוג שוויוני לנשים כמו למשל בתפקידים בכירים כדוגמת מנכ"לים בחברות ציבוריות.
בתשובה לטענת המדינה כי ברשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול יש ייצוג רב לנשים, וזו צריכה להיות קבוצת ההתייחסות הרלוונטית, אומר השופט אדמונד לוי:
החוק מדבר על העדפת אישה על פני גבר אם הם בעלי כישורים דומים.
יש קושי בהערכת והשוואת הכישורים הייחודיים לכל מועמד או מועמדת שמגיעים לעיתים מרקע שונה (שאותו יש לבדוק שאינו נובע משוני מגדרי, כדוגמת תפקידי פיקוד בכירים בצה"ל).
למסקנות ועדת האיתור יש משקל רב מכיוון שאנשיה הם בעלי המומחיות והמקצועיות הנדרשת להערכת הכישורים של המועמדים ולכן בחירה במועמד שונה מהמלצת הוועדה צריכה להיות מסיבה מהותית.
השופטים מציינים לחיוב את תפקוד הוועדה בכך שלא הזניחה את רעיון הייצוג השוויוני ואת החובה האקטיבית לאתר נשים המתאימות לתפקיד, ולראיה מתוך ארבעת המועמדים הסופיים היו שתי נשים.
לעומת זאת, השופטים טענו כי מקבלי ההחלטה לא התייחסו בצורה מספקת לעקרון הייצוג ההולם ולא נתנו משקל גדול יותר להחלטת ועדת האיתור.
לטענתם, הממשלה לא דנה במינוי ואישרה אותו בלי לקיים הליך מעמיק מספיק בסוגיית הייצוג ההולם.
השופטים פסקו כי לא הוקדשה חשיבה מספקת לקידום רעיון הייצוג השוויוני בהליך המינוי, לא אצל מנכ"ל משרד רה"מ ולא אצל ראש הממשלה עצמו.
בתאריך 20.4.09 בית המשפט הורה על צו מוחלט המבטל את המינוי והורה לראש הממשלה לשוב ולבחון בתוך שלושה חודשים את המועמדים שוועדת האיתור הציעה.
זאת בלי לזקוף לזכותו של גלר את התקופה שכיהן כמנכ"ל הרשות, והוא יוכל להישאר בתפקידו עד שתתקבל החלטה.
החלטת בג"ץ היוותה אבן דרך בשינוי החשיבה בנוגע להעדפה מתקנת לנשים.
ההחלטה באה לעודד נשים לצאת ולהתמודד על משרות בכירות במשק מכיוון שהחוק פועל לטובתן ולקידומן.
יש כאן אמירה ברורה למקבלי ההחלטות על חשיבות יישום החוק ועקרון הייצוג ההולם וקריאה לא להתעלם ממנו.
אך תקוות לחוד ומציאות לחוד.
לאחר החלטת בג"ץ, המינוי עבר לדיון מחודש במשרד לביטחון פנים, מכיוון שהממשלה העבירה את הסמכויות שהיו נתונות לראש הממשלה על פי חוק הרשות לשר לביטחון פנים, כולל הסמכות למנות מנכ"ל לרשות.
מנכ"ל המשרד לביטחון פנים דאז, חגי פלג, המליץ לשר יצחק אהרונוביץ' למנות שוב את יאיר גלר לתפקיד, כי סבר לאחר הבחינה המחודשת ושקילת רעיון הייצוג השוויוני שגלר עולה על ארן בכישוריו באופן מובהק.
השר קיבל את המלצתו ואף קיבל תמיכה מהיועץ המשפטי לממשלה דאז, מני מזוז, שאישר את המינוי לאור פסיקת בג"ץ.
מינוי יאיר גלר לתפקיד אושר במליאת הממשלה בתאריך 21.6.09. מספר ימים קודם לכך עתרו יעל ארן ושדולת הנשים לבג"ץ בבקשה שייתן צו ביניים המונע את מינויו של גלר בשנית.
בג"ץ סירב ונתן צו על תנאי, כך שגלר המשיך לכהן בתפקידו, לאחר כחצי שנה נערך דיון בעתירה ובתאריך 7.1.10 ניתנה הפסיקה כי הליך המינוי החוזר היה תקין ורעיון הייצוג ההולם נלקח בו בחשבון והעתירה נדחתה.
ביום 24.12.14, התפרסם כי יאיר גלר נעצר בחשד כי מינויו לרשות המיסים נעשה באופן אסור, כחלק ממערכת של העברות תקציבים ומינויים בניגוד לחוק.
ב-25.2.2018 הודיעה המשטרה ליאיר גלר כי החקירה בחשדות שהועלו הסתיימה בהחלטה שלא להעמידו לדין.
העתירה, בג"ץ 5158/09 יעל ארן ושדולת הנשים בישראל נגד ממשלת ישראל ואחרים, עסקה בהתנגדותן של העותרות למינוי המחודש של יאיר גלר למנכ"ל הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול והן טענו כי הליך המינוי היה פגום ולכן יש לפסול אותו.
לאחר שנודע להן על המינוי הצפוי של גלר למנכ"ל הרשות, עתרו יעל ארן ושדולת הנשים לבג"ץ בתאריך 18.6.09 במטרה למנוע את אישור הממשלה למינוי.
בעתירתן, טענו העותרות כי לא הושם דגש מספיק על עקרון הייצוג ההולם וההעדפה המתקנת שהיה לתת ליעל ארן בהיותה אישה בעלת כישורים דומים לגלר, כפי שדורשים החוק ופסיקת בג"ץ הקודמת.
כך גם ברשות למלחמה בסמים - מאז הקמתה ב-1988, היו תמיד מנהליה הכללים אנשי צבא בדימוס, בעלי דרגות בכירות בצבא או במשטרה.
מעולם לא כיהנה אישה בתפקיד מנכ"ל הרשות.
בפסק הדין מפי הנשיאה דורית ביניש ובהסכמת השופטות אילה פרוקצ'יה ועדנה ארבל, לא נמצא פגם בהליך המינוי ובהפעלת שיקול הדעת של השר הממנה, הן לא ראו סיבה להתערב בהחלטה של השר ודחו את העתירה.
פסיקתן הסתמכה על טענות המדינה שלעומת ארן, גלר היה בעל כישורים התואמים הרבה יותר את דרישות המשרה (בתחום החינוך בצה"ל וכמנכ"ל החברה למתנ"סים) ולכן סביר היה לתת משקל גדול יותר ליתרון כישוריו מאשר לעקרון הייצוג השוויוני ולמיעוט הנשים בתפקידי מנכ"ל בגופים הציבוריים משהגיעו למסקנה שכישורי שני המועמדים אינם דומים.
הטענה היא כי הפער המקצועי בין המועמדים אינו נובע משוני מגדרי, על אף שהוא נובע מניסיון צבאי, מכיוון שמדובר בתפקידים בתחומי החינוך שם אין יתרון לגברים על נשים.
בג"ץ 5100/94 הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל נגד ממשלת ישראל ושירות הביטחון הכללי, המוכר בשם בג"ץ העינויים, הוא פסק דין של בג"ץ שבו אוחד הדיון בשבע עתירות שהוגשו נגד שירות הביטחון הכללי (השב"כ), על שימוש בכוח פיזי בזמן חקירות חשודים מארגונים חבלניים.
בית משפט בחן את סמכות אנשי שב"כ בביצוע חקירות באמצעים פיזיים, וכמו כן נבחנו היטב סבירות האמצעים שננקטו בזמן חקירות.
בעתירות נבחן האיזון בין חובתם של אנשי שב"כ לשלום הציבור ומניעת פיגועים נגד אזרחים וחיילים, לבין זכותם של הנחקרים לכבוד, לחירות, וליחס אנושי ולא אכזרי או משפיל.
בית המשפט מצא שהשב"כ חורג מסמכותו ופוגע בזכויות יסוד של הנחקר.
ואסר על כמה משיטות העינויים והתעללות שננקטו.
פסיקה זו היוותה התקדמות משמעותית, ואולם הותירה פתח לכנסת לחוקק חוק שיסדיר סוגיית החקירות של אנשי שב"כ ושיטות חקירה הוגנת וסבירה.
עד לפרשת העינויים התירה הממשלה לשב"כ להשתמש בשיטות של עינויים והתעללות.
בית משפט פסל כל אמצעים פיזיים שהשתמשו נגד העותרים ופסק שבמדינת חוק ומשטר דמוקרטי אין יכולים אנו להתיר הפרת זכויות אדם וחירותו, ואין להתיר יחס לא אנושי ואכזרי ומשפיל כלפי הנחקר.
עם זאת, לעיתים תהיה לשב"כ סמכות חוקית להשתמש באמצעי חקירה חריגים, למניעת "פצצה מתקתקת" או כאשר יש ודאות לסכנת ביצוע פיגועים.
על מנת למנוע מצב בו המדינה עומדת חסרת אונים מבחינה משפטית, המליצו השופטים להסדיר סוגיה זאת בחקיקה.
לאור המצב הביטחוני שקיים במדינת ישראל, כאשר ארגונים חבלניים מבצעים פיגועי טרור, ורצח אזרחים ללא הבחנה (פיגועי התאבדות, ניסיונות לחדירת אמצעי לחימה, מכוניות תופת, חטיפת חיילים ואזרחים), כמטרה להרוס את קיום מדינת ישראל, הרשות העיקרית בלחימה נגד ארגונים אלו, היא השב"כ.
השב"כ פעל לפי מסקנות ועדת לנדוי (ועדת חקירה ממלכתית) שקבעה כי ניתן להפעיל לחץ פיזי מתון במקרים מסוימים בהם יש צורך דחוף בהשגת מידע מפי הנחקרים, כדי להציל חיי אדם "פצצה מתקתקת".
כדי ליישם את עבודתם, נקלעים לערוך חקירות נגד חשודים, במטרה לאסוף מידע על מחבלים ומפעילים, מידע שיכול לסכל ולמנוע כל פגיעה אפשרית באזרחים וחיילים.
לשום כך, בין היתר בחקירות נעשה שימוש באמצעים פיזיים כדי להפעיל לחץ על החשודים לחשוף כל מידע.
כנגד חוקיות שימוש באמצעים פיזיים בחקירות החשודים, הוגשו העתירות אלו, שפוגעות בכבוד אדם וחירותו של הנחקר.
שירות הביטחון הכללי עורך חקירות נגד חשודים עוינים, תוך שימוש באמצעים פיזיים נגד הנחקרים, כגון ("טלטולים" ותנוחות "שבאח", שלילת השינה ועוד).
החקירות והאמצעים הפיזיים נעשים במסגרת הנחיות שניתנו לשב"כ העתירות נגד חוקיות השימוש באמצעים ובכדי שמירה על חיי אדם, כבודו וחירותו.
הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל טען, שחוקרי השב"כ פועלים ללא סמכות בהפעלת אמצעי לחץ בזמן חקירת חשודים.
האגודה לזכויות האזרח בישראל טענה, שעל השב"כ להימנע מטלטול נחקרים בזמן החקירות.
הטענות מתבססות בזה שלשב"כ אין סמכות לערוך חקירות, וכי האמצעים שנוקטים בהם אנשי השב"כ פוגעים בכבוד אדם וחירותו, ומהווים עבירות פליליות.
בנוסף האמצעים הפיזיים נוגדים את המשפט הבין-לאומי, לפי הגדרת המשפט הבין-לאומי עינויים אסורים.
בנוסף הוגשו 5 עתירות כדלהלן:
עותרים בבג"ץ 5188/96 – עצורים שנחקרו על ידי השב"כ בשימוש אמצעי פיזי בחקירה.
העותר בבג"ץ 6536/95 – עצור שנחקר על ידי השב"כ בשימוש אמצעי פיזיים כגון: מניעת שינה, טלטולים, מכות ותנוחות "שבאח".
התשובה לטענה זאת, שהעצור הורשע בפעילות בזרוע הצבאי של ארגון החמאס, וכוונתו לחטוף חיילים ישראלים לבצע פיגועים נגד חיילים.
המידע שהתקבל ממנו בחקירות הוביל למנוע פיגועים חמורים וחטיפת חיילים.
בזמן החקירות עונה קשות באמצעות תנוחת "שבאח", הידוק יתר של אזיקים ומניעת שינה.
הורשע בפעולות טרור שבהן נרצחו ישראלים.
השתתף בחטיפת חייל צה"ל, מעורב בפיגוע המוני בקפה "אפרופו" בתל אביב.
בעקבות החקירות נחשפה חולית מחבלים עם מטען חבלה רב עוצמה.
חשיפת החוליה מנעה פגיעות רבות בחיי אדם.
העותר בבג"ץ 7628/97 – העצור נחקר על ידי השב"כ וטען שמנעו ממנו שינה, והשתמשו בתנוחת "שבאח".
העותר בבג"ץ 1043/99– נעצר ונחקר על ידי השב"כ.
וטען שהופעל נגדו כוח פיזי בזמן החקירות.
מספר רב של עתירות שונות.
כשעיקר הטענות הן שלשב"כ אין סמכות לערוך חקירות.
האמצעים הפיזיים שמשתמשים החוקרים, פוגעים בכבודו של הנחקר ואלו עבירות פליליות.
היעדר הסמכות מחייבת הסכמה מפורשת על ידי המחוקק.
הסמכה שעומדת בתנאי חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
לחוקרי השב"כ סמכות לחקור חשודים בביצוע עבירות נגד ביטחון המדינה, על פי הסמכות הכללית והשיורית של הממשלה, פקודת הפרוצדורה הכללית, וסמכויות העזר שבו.
כן הם משתמשים באמצעים פיזיים בסמכות.
בנוסף, חוקרי השב"כ פעלו לפי מסקנות ועדת לנדוי, שקבעה כי ניתן להפעיל לחץ פיזי מתון במקרים מסוימים בהם יש צורך דחוף בהשגת מידע מפי הנחקרים, כדי להציל חיי אדם – "פצצה מתקתקת".
החוקרים אינם מפרים את דיני המשפט הבין-לאומי, מפני שהאמצעים הפיזיים אינם בבחינת עינויים או יחס אכזרי, לא אנושי או משפיל, הם אינם גורמים לסבל וכאב חמור, והשימוש בהם נעשה כדין.
המדינה טענה כי חוקרי השב"כ מוגנים מפני הליך פלילי כיוון שמתקיים בעניינם סייג ה"צורך" שב: .
כיוון שתנאי הסעיף התקיימו, ואין על החוקרים אחריות פלילית – הם רשאים להשתמש בלחץ פיזי מתון, במקרה שאין ברירה אחרת.
השימוש באמצעי פיזיים נעשה במקרים החריגים שבחריגים, כדי לשמור על ביטחון המדינה ולהציל חיי אדם.
לטענת המדינה, מותר להשתמש באמצעים פיזיים כהגנה על שלום הציבור וביטחון המדינה.
אהרן ברק – הנשיא, שלמה לוין – המשנה לנשיא, תיאודור אור, אליהו מצא, מישאל חשין, יצחק זמיר, טובה שטרסברג-כהן, דליה דורנר, יעקב קדמי (שופט).
חוות דעת הרוב מפי השופט ברק
השופט ברק, שכתב את חוות דעת הרוב, קבע: חקירת אדם בעצמה פוגעת בחירותו, ולפעמים בפרטיותו של הנחקר.
לכן במשטר דמוקרטי חובה שהסמכות לבצע חקירה תעשה דרך חקיקה ראשית או חקיקת משנה, מכוח הסמכה מפורשת בחקיקה ראשית.
החקיקה חייבת לקיים תנאים הדרושים בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
השב"כ הסתמך על הוראות ועדת החקירה, והסמכות השיורית של הממשלה.
אין להסיק מהוראות אילו שקיימת סמכות לחקירה, כשזו פוגעת בחירותו של הפרט.
סמכות שיורית של הממשלה תתקיים כאשר נוצר "חלל מנהלי", שזה לא מתקיים במקרה זה, כי עיקרון חירות הפרט ממלא את החלל.
אין לפגוע בחירותו של אדם אלא בהוראות חקיקה שמקיימת את הדרישות החוקתיות.
סמכות החקירה או כל סמכות מנהלית, מובנת ביסודה על פי עקרונות היסוד של שיטת המשפט הישראלי.
בכל חקירה עומד להתנגש שני צדי של ערכים או אינטרסים.
האחד: לחשוף את האמת וזה אינטרס ציבורי.
דרך גילוי ומניעת עבירות או פיגועים.
והשני: להגן על כבוד אדם וחירותו של הנחקר.
במדינת חוק, ומשטר דמוקרטי, אין להשתמש בכל האמצעים כדי לחשוף את האמת.
האפשרות להילחם בפושעים ומחבלים, ורוצים לפגוע בכבוד אדם וחירותו, ייעשו שהפגיעה הנה לתכלית ראויה, והפגיעה אינה מעבר לנדרש.
ואמצעי שאיננו נדרש לצורך החקירה עצמה אינו חוקי.
יש לעשות איזון בין הערכים הללו, כדי להגיע לכללי החקירה הסבירה.
חקירה סבירה מתבצעת ללא עינויים, ללא יחס אכזרי או בלתי אנושי או יחס משפיל.
וזה עולה גם במסקנתו של המשפט הבין-לאומי ההסכמי שישראל חלק ממנו.
איסורים אלו, הם מוחלטים ואין בהם חריגים.
אלימות בזמן חקירה מעמידה את החוקר לאחריות פלילית ומשמעתית.
אפשר לקיים חקירה יעילה גם בלי אלימות.
יש שיטות מתוחכמות במסגרת הדין שעומדות לצד החוקרים.
כבילת הנחקר באזיקים מקובל הוא, כדי לשמור על ביטחון החוקרים, כך טענה המדינה, אך כבילת הנחקר בתנוחת "שבאח" היא מיותרת לטענת העותרים.
אין רואים הצדקה לכבול את ידיו של הנחקר בצורה אגרסיבית וזה אמצעי פסול.
כנגד מניעת בריחת אסיר, או שמירה על ביטחון החוקרים עומדת לצידם שיטות יעילות יותר ופחות מכאיבות.
כמו כן תנוחת "שבאח" פסולה ולא עומדת בסמכויות כלליות של חקירה הוגנת ואינה סבירה.
פגיעה בכבודו של הנחקר, בשלמות גופו ובזכויותיו מעל הנדרש, אין לראות בכללים אילו כסמכות כללית של החקירה.
כיסוי ראש של הנחקר למניעת קשר עין בין חוקרים ונחקר, מקובל עלינו מטעמים אילו, אך שיטת כיסוי ראש על ידי שק שעלול לגרום לחנק לעציר, לא מקובלת ויש לנקוט באמצעים שפגיעתם פחותה.
למשל, המתנה של העצור בתא מעצר, או כיסוי עיניו של הנחקר באופן שלא יסבול.
השימוש בשק כיסוי ראש למניעת קשר עין אינו עומד בתנאי חקירה הוגנת וסבירה.
לפיכך אמצעי זה אינו בסמכות והוא פסול.
השתמשות בתנוחת "שבאח" כוללת השמעת מוזיקה בעצמה חזקה גורמת סבל רב לנחקר, השימוש באמצעי זה היינו פסול.
הטכניקות האלו ננקטו גם במדינות זרות כמו אנגליה, שם נקבע שאינן בהגדרת עינויים, אך הן הוגדרו כיחס לא אנושי ומשפיל, ולכן אסורות.
מניעת שינה מהנחקר לזמן רב כאשר המטרה לשבור את רוחו ולגרום לו לדבר, אינה עומדת בגדר חקירה הוגנת וסבירה.
סמכותם של אנשי שב"כ לבצע חקירות
לפי פקודת הפרוצדורה הפלילית הסמכות קיימת כמו החקירה של שוטר.
והיא לא כוללת אמצעים פיזיים.
כזכור, המדינה טענה שסייג ה"צורך" מסמיך את חוקרי השב"כ לחקור עצורים באמצעים פיזיים במקרה של פצצה מתקתקת.
בית המשפט דחה טענה זו.
סייג הצורך נועד למקרים נקודתיים, אך אינו יכול להיות נוהג קבוע הכולל מדיניות והנחיות.
בנוסף, פטור מאחריות פלילית לא מהווה כשלעצמו מקור סמכות: .
המסקנה היא כי אין לממשלה או לשב"כ סמכות לקבוע הנחיות כלליות והיתרים לשימוש באמצעים פיזיים במהלך חקירת חשודים בפעילות עוינת.
שימוש כזה הוא פגיעה בכבודו וחירותו של הנחקר.
האחריות הפלילית של החוקרים בגין שימוש באמצעים פיזיים אסורים תיבחן לפי הנסיבות במסגרת סייג הצורך, הן במסגרת שיקול דעתו של היועץ המשפטי לממשלה בהחלטה אם להעמיד לדין, והן בבית המשפט, אם תהיה העמדה לדין.
אך סייג הצורך אינו מקור המסמיך שימוש באמצעים פיזיים.
הוחלט להפוך את הצו על תנאי לצו החלטי.
דעת יחיד של השופט י' קדמי
השופט קדמי סבר שהנחיות ועדת השרים בשימוש באמצעים פיזיים בחקירות, אינן בסמכות ואינן כדין, וכי יש להסדיר את הסוגיה בחקיקה ראשית ומפורשת.
נוכח חובתה של המדינה להגן על קיומה, ועל שלום הציבור מפני ארגונים חבלנים, זכותה של המדינה להגנה עצמית מפצצה מתקתקת.
נוכח זאת, השופט י' קדמי סבר שיש להשעות כניסת פסק הדין לתוקף למשך שנה אחת, שבמהלכה תוכל הכנסת לחוקק חוק מפורש וברור.
עד אז יוכלו חוקרי השב"כ להשתמש באמצעים פיזיים בנסיבות נדירות ובתנאי שיקבלו הסמכה מפורשת מהיועץ המשפטי לממשלה.
בשנת 2000 פרסם מבקר המדינה דוח בו נדרש שכל החקירות בשנים 1988–2000 שבהן נעשה שימוש באמצעים שהותרו על ידי ועדת לנדוי, תיבדקנה על ידי ועדת שרים.
בשנת 2002 נחקק חוק שירות הביטחון הכללי, שקבע מסגרת חוקית לביצוע פעילות השב"כ.
בחוק לא נכללה התייחסות לשימוש באמצעים פיזיים במסגרת חקירות.
בדצמבר 2017 הבדיל בית המשפט העליון בפסק הדין בג"ץ אבו גוש בין "עינויים" לבין "אמצעים מיוחדים" שהם מעשים אסורים שאינם עולים כדי "עינויים".
בפסק הדין נקבע ש"עינויים" אסורים בכל מקרה, אך שלגבי אמצעים מיוחדים יכולה לעמוד "הגנת הצורך" במקרים המתאימים.
בית המשפט העליון לא הבהיר אלו אמצעים עולים כדי עינויים.
בג"ץ 7426/08 טבקה משפט וצדק לעולי אתיופיה נ' שרת החינוך ועיריית פתח-תקווה.
ביהמ"ש העליון בשיבתו כבית דין גבוה לצדק.
על רקע קשיים שהתעוררו בקליטתם של ילדים עולים מאתיופיה, כאשר מוסדות חינוך מוכרים שאינם רשמיים, לא קיבלו תלמידים בני העדה האתיופית ללמוד במסגרות חינוך דתיות בעיר פתח-תקווה.
זו לא הפעם הראשונה שמתעוררת בעיה זו.
ביהמ"ש קבע שהזכות לחינוך והזכות לשוויון בחינוך מהוות זכויות חוקתיות, אשר משתלבות בזכות לכבוד האדם וכבוד הילד.
בית המשפט קבע איסור על הפליה בקבלת תלמידים למוסדות החינוך על רקע מוצא אתני או עדתי.
זכות ההורים להקנות לילדיהם חינוך ייחודי ומוסדות חינוך ייחודיים, תוך כדי כיבוד עקרונות היסוד של השיטה, ובכלל זה, חובת השוויון ואיסור אפליה בחינוך.
כאשר במצבים קיצוניים החלת השוויון עשויה לפגוע אנושות בחינוך הייחודי, עשויים לדרוש איזון ופישור.
משרד החינוך מוסמך לבטל רישיונו של מוסד שנוקט במדיניות מפלה, וכן מוסמך להוציא צו סגירה, כנגד מוסד מפלה.
כמו כן הרשות המקומית ומשרד החינוך מוסמכים להפחית עד לשלילה מוחלטת, את התקציבים המועברים למוסדות הנוקטים הפליה.
במקרה שלפנינו משרד החינוך פעל ואף ממש את סמכויותיו, אבל בינתיים תוך כדי כך באה הבעיה על פתרונה, והילדים שובצו במערכת החינוך.
כך שלפסק הדין היה אפקט מידי על החברה בכך שהנוגעים דבר, קרי משרד החינוך והעירייה פעלו ברוח פסק הדין עוד לפני הוצאתו.
בעיר פתח תקווה, ובמקומות אחרים בישראל, התעוררה בעיה של סירוב קבלה לתלמידים בני העדה האתיופית, למוסדות חינוך מוכרים שאינם רשמיים בעיר על רקע מוצאם.
בישראל מתקיימות שלוש מערכות חינוך, חינוך ממלכתי, מוסדות מוכרים שאינם רשמיים, מוסדות פטור.
המוסדות הממלכתיים ממומנים על ידי המדינה באופן מלא, המוסדות המוכרים הלא רשמיים, תקבע תנאי ההכרה ואת שיעור ההשתתפות תקנות אשר נקבעו מכוח חוק, אשר קובעות שיעור של 65% עד 75% מהתמיכה במוסדות הממלכתיים.
מוסדות הפטור מקבלות 60% מהתמיכה שמקבל מוסד ממלכתי.
רשות מקומית משתתפת בתקציבי מוסדות חינוך, הפועלים בתחומה בשיעור דומה לשיעור השתתפותה בתקצוב מוסדות ממלכתיים.
משרד החינוך הקים ועדה שנקראה ועדת הס אשר תבדוק את הסוגיה ותיתן המלצות.
על פי חוק, שר החינוך יכול להתקין תקנות, אשר אוסרות על העברת כספים למוסדות חינוך מוכרים שאינם רשמיים, שלא מקיימים אינטגרציה.
כמו כן המדינה יכולה לשלול הזרמת הכספים למוסד פטור, המפלה בין תלמידים.
מסגרות חינוכיות לא רשמיים או פטורים, אשר מתוקצבים הן ממשרד החינוך והן מהרשות המקומית, שנוקטים בהפליה אסורה כלפי תלמידים, ופוגעים פגיעה קשה בזכותם לחינוך, וזכותם לשוויון בחינוך כזכות בפני עצמה.
עמותת טבקה, עמותה הפועלת למען יהודי אתיופיה.
בסמוך לפתיחת שנת הלימודים 2009/10, נמצאו כ-24 תלמידים יוצאי אתיופיה, אשר לא נקלטו במסגרת חינוכית כלשהי בפתח-תקווה.
כאשר מוסדות חינוך פטורים, ומוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים, סירבו לקלוט תלמידים אלה, בשל הפליה על רקע מוצאם העדתי.
בשנת 2005 הגישה עמותת טבקה פנייה בשל הפליה של ילדים עולי אתיופיה בפתח-תקווה.
תלמידים ממוצא אתיופי שובצו במערכת החינוך הממלכתי דתי, ומוסדות הפטור בגלל תלותם בתהליך הגיור שיעברו.
ב-10 בספטמבר 2008 מתוך 24 תלמידים נותרו 11 תלמידים מעולי אתיופיה שלא שובצו עדיין למסגרת חינוכית כלשהי חרף העובדה ששנת הלימודית החלה.
ב-28 בספטמבר 2008 כל התלמידים שלמענם הוגשה הפניה לבית המשפט שובצו במסגרות חינוך, והעניין בא על פתרונו.
הילדים שלמענם הוגשה הפניה שובצו והפניה לבית המשפט נדחתה, כך שהתופעה הזאת חוזרת על עצמה, על כן הוסכם בשל חשיבות העקרונית ראוי לתן הכרעה בסוגיה זו, על מנת שתהיי לה השפעה מציאותית על השטח ערב פתיחת שנת הלימודים כל שנה.
גם בשנת הלימודים 2009/2010 חזרה התופעה על עצמה, ישנם ילדים לא משובצים במוסד כלשהו, אף על פי ששנת הלימודים כבר נפתחה.
מנכ"ל משרד החינוך זימן אליו את מנהלי שלושת המוסדות המוכרים לשימוע, וכיוון שלא התחייבו לקלוט את התלמידים, הורה המנכ"ל ושר החינוך להפסיק את הזרמת כספים למוסדות אלה, ב-8 בספטמבר 2009 הודיעו עיריית פתח-תקווה והמדינה, שכל התלמידים נקלטו במוסדות החינוך, ובכללם 41 תלמידים בשלושת המוסדות שהוזמנו לשימוע.
עמותת טבקה טענה שהתלמידים לא התקבלו למערכת החינוך במוסדות העיר פתח-תקווה בשל מוצאם האתיופי.
חובת השוויון בחינוך חלה, לא רק על מוסדות החינוך הממלכתי אלא גם על כל מוסדות החינוך ובכללם מוסדות חינוך הפטורים והלא רשמיים.
מוסדות חינוך לא רשמיים ופטורים, אשר נהנים מאוטונומיה אינם פטורים מכיבוד זכויות היסוד של האדם, או בכללם הזכות לחינוך, הזכות לשוויון והזכות לשוויון בחינוך.
כמו כן יש לתת עדיפות לערכי היסוד, כאשר מאזנים בינם לבין האוטונומיה הנתונה למוסדות.
מוסדות חינוך אשר נהנים מתקצוב מדינה מלא, או חלקי, ונוקטים בהפליה אסורה כלפי תלמידים עולי אתיופיה, וזה לא רק בעיר פתח-תקווה אלא בקנה מידה ארצי.
עמותת טבקה טוענת שההפליה האסורה על רקע השתייכות אתנית, גורמת לשיעורי נשירה גבוהים, הישגי בגרות נמוכים ושיעור נמוך של בוגרי אוניברסיטה, כך נפגעת יכולתם לממש את זכותם לשוויון, לחינוך ולשוויון בחינוך.
דבר הפוגע בכבוד האדם ומנתק אותם מהחברה.
המצב החקיקתי כיום, באשר למוסדות שנוקטים במדיניות של ההפליה, מאפשר רק הפחתה של שיעור הכספים המועברים וזאת בכפוף לשיקול דעתו של שר החינוך, דבר שאינו מספיק וצריך למנוע לחלוטין את העברת התקצוב.
טענות עיריית פתח תקווה ומשרד החינוך
עיריית פתח-תקווה טוענת, שרוב רובם של ילדים יוצאי אתיופיה, שובצו בחינוך הממלכתי-דתי והיתר שובצו במוסדות ציוניים וחרדים.
מוסדות פטורים סירבו לקלוט ילדים עולי אתיופיה במוסדות הממלכתיים החילוניים, ישנה בעיה של הלכי הגיור אשר עוברים הילדים עולי אתיופיה.
העירייה טוענת שעיכוב בקליטה נובע מקשיים של אי-התאמה, של הילדים למסגרות הלא רשמיים בגלל העדר רקע דתי מתאים, ולא ממניעים גזעיים.
עקב כך שחלק מעולי אתיופיה התגורר בעיר רק מחודש אוגוסט, לא היה זמן מספיק לעירייה לערך.
העירייה טוענת שכל התלמידים כבר שובצו, במערכת והיא משתתפת בעלות שכר הלימוד, וממנת עבורם שעות תגבור.
משרד החינוך שולל באופן מוחלט כל תופעת ההפליה בקבלת תלמידים, ויפעל באופן נמרץ בהפסקתה בכל דרך הדרגתית ושלילה מלאה, ואף ישקול הוצאת צו-סגירה למוסד מפלה.
כל מוסדות החינוך בישראל כפופים לעקרון השוויון ואיסור ההפליה, גוף דו-מהותי שמספק שירות חינוך חיוני לציבור ומקבל מימון ממשלתי כפוף לעקרון השוויון.
הזכות לחינוך היא זכות יסוד בשיטת המשפט הישראלית, כבר במגילת העצמאות הובטחה זכות זו, והיא מעוגנת באמנות שונות במשפט הבין-לאומי, מול זכות זו יש חובה על המדינה לספק חובת חינוך, זכותו של כל ילד לחינוך עוגנה בחקיקה, חוק לימוד חובה, תש"ט–1949, ס' 2 א' 6א',ובחוק זכויות התלמיד.
ובכך המדינה חייבת לספק חינוך רשמי חינם לכל התלמידים בגילאים 3–17.
הזכות לחינוך הוכרה לא רק בחקיקה גם בפסיקה, ההלכה הפסוקה עמדה על חשיבות זכות זו במשור הפרט והחברה (פרשת יתד, עמוד 84. 1,843).
אומנם הזכות לחינוך היא זכות עצמאית "שעומדת על רגליה" (השופטת דורנר בפרשת יתד), אך גם משתלבת בגרעין זכויות חוקתיות לכבוד האדם.
לא ניתן לנתק בין הזכות לחינוך לבין זכויות בסיסיות של האדם, בלי ממוש מלא של הזכות לחינוך נפגע כבוד האדם ומתנגש גם זכותו לכבוד אנושי.
הפגיעה בזכות לחינוך הופכת לפגיעה בשוויון בחינוך, ותוביל לפגיעה בכבוד האדם.
הזכות לשוויון זכות יסוד היא, עליונותה וחשיבותה כבר במגלת העצמאות התחייבה המדינה, לקיים שוויון זכויות לכל אזרחיה ללא הבדל דת, גזע ומין.
הן בחקיקה והן בפסיקה, עקרון השוויון קבל ביטויים והוטמע כעקרון חשוב המאפיינים החשובים של הזכות לשוויון, וממוש זכות זו עומד האיסור על ההפליה על רקע דת, גזע ומין.
הפליה בין שווים ויחס בלתי שווה לשווים, מהווה פגיעה עמוקה בזכות לשוויון, על כל רשות לספק חינוך שוויוני לכל ילד בישראל, כדי שיוכל לממש את זכותו לחינוך חייבת לספק חינוך שוויוני.
הזכות לשוויון בחינוך מעוגנת בחוק, שקובע שלימוד חובה "יקיף כל ילד ונער".
בחקיקה ישנו איסור מוחלט בהפליה בין ילדים ברישום קבלה והרחקה ממוסד (חוק זכויות התלמיד סעיף 5 (א).
כבוד הילד מקודש פי כמה מכבוד האדם וזאת בשל היותו עדיין צעיר וקשה לו להתמודד עם קשיי החיים, והוא זקוק להגנת החברה הרבה יותר מאדם מבוגר.
המשפט הבין-לאומי אוסר הפליה בחינוך באמצעות אמנות העוסקות באיסור הפליה אשר קובעות ששזכותו של כל אדם לקבל הזדמנות לחינוך.
זכותם של ההורים לגדל ולחנך את ילדיהם בהתאם להשקפתם זכות זו מוכרת במסגרת האוטונומיה האישית בשיטה הדמוקרטית, אך איננה מוחלטת והיא כפופה לחובה של מוסדות המדינה שהחינוך הייחודי לא יפגע במכנה המשותף של ערכי חינוך בסיסיים, לכל רובדי האוכלוסייה על כן, החינוך הייחודי כפוף לעקרונות היסוד ואיננו משוחרר מהם.
המדינה חייבת להעמיד לרשות הציבור את הזכות לחינוך במוסדות ממלכתיים, ואינה חייבת לממן מוסדות שאינם רשמיים, כאשר ישנה אפשרות לקבל חינוך מממלכתי חינם.
אין להורים זכות לדרוש ממון מממשלתי לחינוך במוסדות לא רשמיים.
למרות זאת חוק קובע קריטריונים להכרה ותמיכה במוסדות לא רשמיים.
הזכות לחינוך ייחודי שמדברת על זכותם של ההורים לחנך את ילדיהם, על פי אמונתם אם זה במוסדות פטור או במוסדות לא רשמיים אחרים, כפופים לעקרון היסוד של השיטה והמשטר בישראל, והם מחויבים לזכויות אדם וקיומן, ובכלל זה שוויון בחינוך ואיסור הפליה.
וכך עקרון השוויון ואיסור הפליה, חל על כל מוסד חינוכי בישראל.
בשיטתנו המשפטית ישנה הכרה בזכות שימור ייחודיות וסגנון תרבותי מעצם היותה חברה מגוונת ורב תרבותית.
מאידך ישנה חובה לכל מרכיבי החברה לכיבוד עקרונות היסוד של מבנה המשטר הדמוקרטי אשר בעצם קיומה של המדינה.
עקרונות אלה מחייבים את כל מגזרי המדינה ומרכיבי החברה.
ואלה כוללים ערכים חוקתיים, ערכים שמגלמים בתוכם זכויות הפרט.
עקרונות שמגלמים את זכויות הפרט כגון זכות לחינוך והזכות לשוויון בחינוך, כבוד האדם אלה הם עקרונות אשר גורמים לגיבוש וכור היתוך והופך את המגזרים והקהילות לעם אחד.
גם באנגליה נקבע שהזכות לחינוך ייחודי כפופה לעקרון השוויון, ואסור להפלות אדם על רקע מוצאו האתני או הלאומי.
בארצות הברית נקבע בבית המשפט העליון, כי הפרדה בין תלמידים שחורים ואמריקאים ממוצא ספרדי.
לבין תלמידים לבנים סותר את עקרון השוויון, שמעוגן בתיקון 14 לחוקה.
למרות שיש זכות להורים לחנך את ילדיהם בבתי ספר פרטיים ייחודים, וחרף העובדה שיש זכות לבתי ספר אלה לעשות אבחונה על רקע השייכות הדתית, אסור להם לנקוט מדיניות מפלה בקבלה על בסיס גזע.
כאשר הזכות לשוויון מופרת על ידי מוסד חינוכי, מחייבת הפרה זו נקיטת אמצעים על ידי משרד החינוך ו/או הרשות המקומית, שבתחומה מצוי בית הספר.
האמצעים הללו יכולים להיות ביטול רישיון וצו סגירה.
השוויון לתלמידים מהווה תנאי והפרת חובה זו מהווה הפרה של תנאי הרישיון.
מנכ"ל משרד החינוך יכול לבטל רישיון, אם יוכח שהופר בו האיסור על הפליה, דבר שיביא לסגירת המוסד החינוכי.
סמכותו של המנכ"ל, להורות על סגירה במקרה של הפרה של תנאי הרישיון, וזאת מכוח חוק הפיקוח.
וגם מוסדות הפטור שפועלים על פי רישיון, שניתן להם כולל בתוכו חובה מפורשת לקיים שוויון בחינוך.
הסמכות הזו לסגירת בתי ספר היא סמכות של רשות מנהל היינו סמכות בשיקול דעת, אך כאשר ישנה אפליה פסולה ניתן לחייב את בעל הסמכות לפעול.
השתתפות המדינה במימון מוסדות חינוך שאינם רשמיים, מוסדרים על פי תקנות ההסדרה כפופה לשיקול דעת, שיקול הדעת המנהלי במתן סיוע כספי כפוף לקיומן של עקרונות השיטה, ובכללם איסור ההפליה.
דין זה חל גם על מוסדות פטור.
למשרד החינוך ולרשות המקומית סמכויות לפעול נגד מוסדות חינוך שפוגעים בעיקרון השוויון, ומפליל בין תלמידים באמצעים שונים.
על משרד החינוך והרשות המקומית להפעיל את הסמכויות שלהם בהתאם לעקרון החוקיות בסבירות ומדתיות אמצעים אלה ניתנים לרשויות מכוח חוק.
בגלל שכבר כל התלמידים שובצו במוסדות החינוך, אין צורך בסעד קונקרטי ובכך הפניה נדחית.
מצטרף בהסכמה לכבוד השופטת פריקצ'יה.
מכיר בזכות לחינוך קהילתי נפרד אבל כאשר ישנה התנגשות, בין הזכות לחינוך קהילתי לבין הזכות החוקתית להגנה על כבודו של הדם הזכות לכבוד גוברת על הזכות לחינוך קהילתי.
אין משמעות לצורת ההיררכיה, אופקית או אנכית, התוצאה היא אחת, לאלמנט כבוד האדם יש מקום מרכזי.
יש להבחין בין הפליה אסורה לבין הבחנה מותרת בין בני אדם וערך השוויון כשלעצמו אינו יכול לשמש אמת מידה בלעדית.
הנימוקים הדתיים על מנת להצדיק הפליה עדתית פסולים השימוש במונחים מוסווים, רק מעידים על כך שמדובר באפליה אסורה.
על הרשויות המוסמכות לטיפול במצבים של הפרת ערך השוויון בחינוך קרי משרד החינוך, והרשות המקומית עליהם להגביר את הפיקוח על מנת למנוע הפליה גלוי וסמויה ולגלות אותה מתחילתה.
כמובן מצטרף רובינשטיין לחוות דעתם של השופטת פרוקציה והשופט מלצר.
ומוסיף שמי שמבקש לפגוע בערך חשוב, כערך השוויון האישי לא ראוי שיקבל תקציב ממשרד ממלכתי או רשות שלטונית, בנוסף בידי הרשויות כלים נוספים חוץ ממניעת כספים למוסדות אלה כמו רישוי ופיקוח.
תפקידה של הרשות למנוע הפליה, בכל דרך שהיא אם זה הפליה גלויה או תחת מוסווה של מעמד ייחודי, או שימוש בשיטות בתרגילים מרופדים.
התירוצים לגבי יהדותם של יהודי אתיופיה כפי שטענו חלק ממוסדות החינוך אינה נכונה, בעמדת הרבנות הראשית הוכיחה שזה טיעון לא נכון.
ההפליה בין בני אדם פסולה, גם במקורות היהודיים דבר ששנוי על האדם אסור לעשות לחברו.
התורה אוסרת על הפליה, הפגיעה בכבוד האדם אשר נברא בצלם אלוקים פסולה ואסורה.
כמעט כל עדות ישראל שעלו לארץ בשנות החמישים עברו מסלול דומה ליהודי אתיופיה עד שהוכרזו ליהודים לכל דבר ועניין.
איסור הפגיעה בכבוד באדם עוגנה והוגנה בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
צריך להבחין בקפידה בין ייחודיות תרבותית לבין ניסיונות להסתיר מציאות שיש בה מסתור להפליה.
יש להבחין בין הפלייה לשמה לבין עניין ייחודי לאמיתו, יש במדינה הטרוגניות ורב תרבותיות ייחודיות, אך בשום אופן ופנים לא תיתכן הפליה בשל מוצא אתני או גזעי.
על רשויות הממשל להפעיל יד חזקה ועוצמתית, הן על מנת לשמור שכספי המדינה שלא יגיעו למקומות שנוקטים מדיניות הפליה והן למלחמה אקטיבית יזומה בכל סממני ההפליה.
בית המשפט הגבוה לצדק אומנם לא עוסק בעניינים אקאדמיים או תאורטיים, וחרף העובדה שהסוגיה באה על פתרונה ראה ביה"מש לנכון לדון בסוגיה ולומר את דברו.
ביה"מש דחה את הפנייה של עמותת טבקה כי אין צורך בסעד קונקריטי.
וזה על דעת כל הרכב ביה"מש.
מאז פסק הדין התופעה הזאת של סירוב רישום וקבלת תלמידים אתיופים נעלמה, ואין יותר בעיה זו בפתח-תקוה בפרט ובמדינה בכלל.
מעתה ואילך תופעל סנקציות מידיות, כלפי מוסדות המסרבים לקבל תלמידים יוצאי אתיופיה, הן בצורת שלילה מלאה של התקציבים, והן בצורת צו-סגירה למוסד שמסרב לקלוט ילדים אלה, הצעדים האלה ינקטו על המוסדות הרלוונטיים בצורה מידית לאור הסמיכות של התפתחות אירועים כאלה בסמוך לפתיחת שנת הלימודים על מנת שיהיה להם אפקט מידי.
קליטת ילדי אתיופיה היא משימה לאומית וכל מוסדות החינוך הרלוונטיים חייבים להשתתף בצורה שווה.
אין לייחודיות של המוסד החינוכי או לאורח חייו חשיבות בהקשר של הבחנה בין בני-אדם וכל צורה או תירוץ מסווה לא יתקבל בשום אופן או פנים.
הזכות לשוויון היא זכות עילאית ומעמדה גובר על זכות לחינוך ייחודי.
בג"ץ 5373/08 אסמעיל אברהים אבו לבדה נ' שרת החינוך
בג"ץ 8425/13 איתן מדיניות הגירה ישראלית ואח' נ' ממשלת ישראל
בג"ץ 282/14 עמותת חיואר לחינוך אלטרנטיבי נ' שר החינוך
בג"ץ 10662/04 סלאח חסן ואחרים נגד המוסד לביטוח לאומי ואחרים ניתן ביום 28 בפברואר 2012 והכריע בסוגיית סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה, אשר שלל קיצבת הבטחת הכנסה באופן קטגורי ממי שהשתמש או שהחזיק בבעלותו רכב פרטי.
הֶרכּב מורחב של שבעה שופטים הכריע בעתירה זו וקבע כי סעיף החוק כפי שקיים פוגע בזכות לקיום האנושי המינימלי בכבוד, שהיא זכות יסוד חוקתית.
בפסיקה זו ביטל בית המשפט למעשה חקיקה ראשית של הכנסת.
היה זה הביטול הראשון של חוק בעילת פגיעה בזכות חברתית.
החלטה זו הייתה החלטתה האחרונה של השופטת דורית ביניש כנשיאת בית המשפט העליון.
חוק הבטחת הכנסה התשמ"א–1980 קובע כי לכל אדם בישראל שמלאו לו 25 שנה, ואין ביכולתו להבטיח לעצמו או למשפחתו הכנסה לצורכי מחייה, יש לשלם קצבה בשיעור הקבוע בחוק.
תכליתו העיקרית של החוק היא לתמוך בתושבי מדינת ישראל שאינם יכולים לספק לעצמם את צורכיהם ולהעניק להם רשת ביטחון סוציאלית בסיסית.
יישום החלטה זו נעשה באמצעות גמלה דיפרנציאלית בהתאם לגילו ולמצבו המשפחתי של הזכאי.
קבלת הגמלה מותנית בשלושה מבחנים, וכדי להיות זכאי לה יש לעמוד בשלושתם גם יחד:
מבחן התושבות: על המבקש להיות תושב ישראל ב-12 החודשים אשר קדמו לבקשתו (כאשר חוקק החוק התקופה עמדה על 24 חודשים וקוצרה לאחר מכן).
מבחן ההכנסה: למבקש אין הכנסה מכל מקור שהוא (שכר, הון, רכוש, וחלק מקצבאות הביטוח הלאומי).
מבחן תעסוקה: המבקש ממצה את יכולתו להשתכר בשוק התעסוקה.
המדיניות הכללית בישראל בתחילת שנות ה-2000
מקורות הגידול העיקריים היו תחילת זכאותם של עולים חדשים לתשלומי הבטחת הכנסה החל משנת 1992 וחוק משפחות חד הוריות מאותה שנה.
גם שיעור הנשים המקבלות הבטחת הכנסה מכלל הנשים בגילאי עבודה זינק מ-2.4% ל-6.2%.
בשנת 2002 החל משרד האוצר בראשות השר בנימין נתניהו, במהלך לצמצום מספר מקבלי הבטחת הכנסה, כמו גם תשלומים אחרים באמצעות החמרת הקריטריונים לקבלת הבטחת הכנסה ודמי אבטלה.
צעדים אלו עוררו מחאות רבות שהבולטות שבהן הייתה הצעדה ממצפה רמון לירושלים, בראשותה של הפעילה החברתית ויקי קנפו.
במקביל חלה ירידה בשיעור האבטלה משיעור שקרוב ל-11% לפחות מ-10% בתחילת שנת 2005.
טרם פסיקת בג"ץ קבע סעיף 5(ב) לחוק הבטחת הכנסה כי:
ואילו סעיפים 9א (א) ו-9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה קבעו כי:
שילוב סעיפים אלה הביא למסקנה על פיה מי שבבעלותו רכב או שעושה בו שימוש קבוע, אינו זכאי לגמלת הבטחת הכנסה באופן קטגורי, שכן רואים את "הכנסתו" מן הרכב כאילו הייתה בגובה הגמלה שהייתה משתלמת לו אילולא היה הרכב בבעלותו או בשימושו.
למעשה, החוק ראה את מבקש הגמלה כאילו הוא נהנה משיעור הכנסות המצוי, מעל רף ההכנסות המזכה בגמלת הבטחת הכנסה, ולפיכך כמי שאינו נזקק לסיוע המדינה.
העותרים בבג"ץ 10662/04, העותרות בבג"ץ 3282/05 והעותרת בבג"ץ 7804/05 הגישו אומנם את העתירות בנפרד זה מזה, אך טיעוניהם נשמעו במאוחד במסגרת הדיון בבג"ץ 10662/04, הגם שלא כל העתירות טוענות כנגד אותם היבטים בחוק, וזאת משום שורה של טענות מרכזיות המשותפות לשלושתן.
סלאח חסן, העותר בבג"ץ 10662/04, נשוי ואב לחמישה ילדים, החל לקבל מחודש אוקטובר 2001 גמלת הבטחת הכנסה.
חסן הגיש בקשה למוסד ביטוח לאומי לאשר לו שימוש ברכב לצורך הסעת ביתו העיוורת מבלי שהדבר יביא לשלילת גמלת הבטחת ההכנסה לה היה זכאי באותה עת.
בקשתו נדחתה מאחר שחסן לא הוכיח צורך רפואי מהסוג המאפשר לפי החוק להחזיק רכב ובד בבד לקבל גמלת הבטחת הכנסה.
אל חסן הצטרפו ארגון להגנת זכויות עובדים ומובטלים "סאות אלעמל" והמרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי ארגון "עדאלה", שגם ייצג את העותרים בעתירה זו.
בנוסף לחסן היו בין העותרות עוד חמש נשים אמהות חד הוריות, שעקב הוראות סעיף 9(א) לחוק הבטחת הכנסה לעניין בעלות או השימוש ברכב, ולפניו הוראה המקבילה בתקנות הביטוח הלאומי, נשללה מהן גמלת הבטחת הכנסה.
עקב כך, נדרשו חלק מהעותרות להשיב את הסכומים שקיבלו כגמלה מהביטוח הלאומי.
נדחתה תביעת עותרת אחת לגמלה, וקוזזו כספים מגמלתה של עותרת נוספת.
לעותרות הצטרפו עמותת "מחויבות לשלום ולצדק חברתי" ועמותת "איתך", משפטניות למען צדק חברתי.
בית הדין האזורי לעבודה קבע אף שאין מספיק ראיות לקיום משק בית משותף, ועל כן יש לשלול מהעותרת את הגמלה מחמת השימוש ברכב.
העותרים טענו כי השלילה הקטגורית, מונעת בדיקה פרטנית לגופו של עיניין, האם אכן השימוש ברכב או הבעלות עליו, מעידים על רמת חיים חריגה, והיא חלה גם אם השימוש או הבעלות כרוכים בהוצאות סמליות בלבד ואף אם הם נחוצים על מנת לקיים חיים בכבוד מינימלי.
עיקר הטענה הייתה על כך שצורך כזה עלול להתעורר בשל מחלה, מקום מגורים מרוחק המנותק מתחבורה ציבורית או בשל הרצון להשתלב בשוק העבודה.
בנוסף נטען כי הפגיעה בזכות לתנאי קיום מינימליים מתעצמת במקרה של שלילת הגמלה, משום שגמלת הבטחת הכנסה עומדת בליבת ההגנה על כבוד האדם.
העותרים בשלוש העתירות לא טענו שבעלות או שימוש ברכב מהווים מרכיב חיוני של קיום מינמאלי בכבוד, אך הם טענו כי יש בשימוש ברכב כדי לסייע לניהול חיים תקינים כגון: התייצבות בלשכת התעסוקה, חיפוש אחר מקומות עבודה חדשים, נגישות לקבלת טיפול רפואי ולשמירה על חיים חברתיים.
ארגון עדאלה (שייצג את העותרים) הוסיף וטען כי למקבלי הקצבה הערבים, המהווים כ-26% מכלל מקבלי הגמלה, שימוש התחבורה ציבורית אינו יכול לשמש תחליף לשימוש ברכב, שכן במרבית היישובים הערבים אין כלל תחבורה ציבורית סדירה ותדירה.
טענה נוספת שהועלתה היא כי המחוקק לא נדרש כלל לשאלת מהו "שימוש" ברכב, אשר בגינו תשלל הגמלה.
המבחנים שגובשו בפסיקת בית הדין לעבודה הרחיבו מאוד את הגדרת השימוש, כך שבפועל, כל שימוש ברכב מוביל לשלילת הגמלה גם אם אינו מקביל לשימוש בעלים.
נוסף על כך נטען כי מבקשי גמלה רבים נעזרים ברכב השייך לבני משפחה או למכרים ואין להם זכות להשפיע על שוויו, וכי ישנן קבוצות רבות אשר אינן עובדות כלל ובכל זאת השימוש ברכב חיוני לניהול חייהן ולמילוי אחר חובותיהן ההוריות.
מאחר שקבלת הגמלה מבוססת על מבחני זכאות שונים, הכוללים בין היתר בחינה של המצב המשפחתי, דרישה למיצוי כושר השתכרות ועריכת מבחן הכנסות מפורט, יש גם היגיון מעשי בבחינת העמידה במבחני פסקת ההגבלה ולא בשלב קביעת הפגיעה בזכות.
העותרים מיקדו טענותיהם בתנאי המידתיות וטענו כי אין קשר רציונלי בין שימוש או בעלות על הרכב ובין התכלית של החוק, הואיל ומהשימוש ברכב אשר נעשה על ידן לא ניתן להפיק הכנסה, אף לא רעיונית.
עוד נטען כי על פי החוק הקיים עמידת המדינה על כימות הסיוע המשפחתי שניתן למבקשי הגמלה מהווה תמריץ שלילי לבני משפחה לעזור זה לזה, ומעידה על התנערות המדינה מחובותיה כלפי תושביה ואזרחיה.
בנוסף עמדו העותרים על הפליה בין מקבלי גמלת הבטחת הכנסה לבין מקבלי גמלת השלמת הכנסה.
זאת מאחר שסעיפים מסוימים מאפשרים למקבלי השלמת הכנסה בתנאים הקבועים בהם, להחזיק ברכב מבלי שתישלל גמלתם, ואינם מאפשרים הסדר דומה למקבלי הבטחת הכנסה.
העותרים טענו כי הסדר זה מפלה באופן שרירותי וכוללני בין מקבלי גמלת הבטחת הכנסה, לבין מקבלי גמלת השלמת הכנסה ופוגע בזכות החוקתית לקיום מינימלי בכבוד ובזכות של מקבלי גמלת הבטחת הכנסה.
המדינה טענה כי סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה מגלם מדיניות חברתית-כלכלית של המחוקק.
מדיניות זו אינה נתונה לביקורת שיפוטית הואיל והיא מעגנת שורה של זכויות סוציאליות, אשר לא הגיעו למעמד של זכויות יסוד.
רק חלק מצומצם ממדיניות זו, מהווה זכות חוקתית לכבוד במובן של הזכות שלא לחיות במחסור קיומי מכורח, ואילו המקרה הנוכחי אינו עומד בתנאי זכות זו כלל ועיקר.
המדינה הוסיפה וטענה כי יש להבחין בין הניתוח החוקתי במקרה של טענה לפגיעה בזכות אזרחית, לבין הניתוח החוקתי במקרה של טענה לפגיעה בזכות חברתית-כלכלית וזאת בשני אופניים מרכזיים.
האחד: יש לצמצם את היקפה של הזכות החוקתית, ולהגדיר באופן צר את האינטרס המוגן בחוק כאינטרס של מניעת חיים במחסור קיומי מכורח.
השני: יש למקד את הבדיקה החוקתית בשלב הראשון, ולבחון האם בכלל ישנה פגיעה בזכות המוגנת.
בהתאם לכך, תפקידו של ביהמ"ש לבחון רק את קיומו של קשר רציונלי בין תנאי הזכאות (קרי: הבעלות או השימוש ברכב) לבין האינטרס המוגן על ידי החוק.
לגופן של טענות העותרים השיבה המדינה כי הרציונל ביסוד שלילת הגמלה ממי שבבעלותו או בשימושו רכב, הוא העלות הגבוהה וההוצאות הכספיות המשמעותיות הכרוכות באחזקת הרכב.
תחשיבי עלות אחזקת רכב חודשית, המבוססים על מודלים סטטיסטיים, מצביעים על כך שההוצאה הכספית החודשית קרובה מאוד לגובה גמלה ממוצע, ועל כן מצדיקה את שלילת הזכאות לגמלה.
המדינה ביססה את טענתה זו על ההנחה לפיה קיימת הסתברות גבוהה לכך שמימון הוצאות אחזקת הרכב נעשה מהכנסותיו העצמיות של מבקש הגמלה, הכנסות עליהן לא דיווח למוסד ביטוח לאומי, ומאחר שמבחן ההכנסה הוא המבחן המרכזי לבדיקת הזכאות לגמלה, קיימת הצדקה לשלילתה במקרה זה.
בעיניין הזכות לכבוד שהיא הנקודה שעמדה במרכז הדיון, טענת המדינה כי המודל הפרשני לפרישת היקף הזכות לכבוד, הוא מודל המחסור הקיומי הנובע מכורח.
על פי מודל זה, מוטלת על המדינה חובה חוקתית לדאוג לאזרחיה רק במקרה בו נוצר סיכון לכך שאדם יאלץ בעל כורחו לחיות במחסור קיומי.
בכל מקרה בו ניתן לתבוע מהפרט לבצע שינוי ראוי מבחינה נורמטיבית, נוצר בפניו מרחב בחירה אשר שולל את ההנחה לפיה הוא נמצא במצב זה מכפייה או מכורח ועל כן פטורה המדינה מחובתה החוקתית.
נשיאת בית המשפט העליון השופטת דורית ביניש, פסקה כי הוראת סעיף 9א (ב), המביאה לשלילת גמלת הבטחת הכנסה מאדם המחזיק או משתמש ברכב ואינו עומד בחריגים הקבועים בסעיף 9א (ג) אינה מידתית, ומשום כך אינה עומדת במבחני החוקיות.
לטענתנה, הוראת הסעיף לפיה יש לראות בבעלות על רכב או שימוש בו כהכנסה שסכומה אינו נמוך מגובה הגמלה, "פוגעת בזכות לקיום מינימלי בכבוד, פגיעה שאינה מידתית.
שלילתה של רשת המגן האחרונה הדרושה להבטחת קיום אנושי בכבוד מאלה הזקוקים לה ביותר, ובאופן גורף וכוללני, סותרת את חוק היסוד: כבוד האדם וחירותו.
התוצאה המתבקשת היא כי יש להכריז על בטלותו של סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה".
כל השופטים הסכימו פה אחד עם דעתה של נשיאת בית המשפט דורית ביניש.
השופטת עדנה ארבל אף הוסיפה כי על אף שבעיניין החלטות המחייבות הקצאת משאבים בהיקפים גדולים, היא מודעת לצורך באיפוק וריסון מצד בית המשפט, אלא שבמקרה זה בית המשפט אינו יכול לעמוד מנגד נוכח פגיעה בזכויות יסוד, וזאת מתוך הגנה על אלו הזקוקים לכך.
לדבריה בית המשפט רואה עצמו מחויב להגן על זכויותיהם של אלו הבאים בשעריו, כאשר הן נפגעות על ידי החקיקה הקיימת, קל וחומר כאשר העותרים הם אנשים קשיי יום, שנטל הפרנסה רובץ על כתפיהם, הנמצאים בתחתית הסולם החברתי-כלכלי ונזקקים לגמלה כרשת מגן אחרונה מפני רעב
השופט סלים ג'בראן הוסיף כי: .
לאור כך החליט בית המשפט על ביטולו של סעיף 9א (ב) לחוק הבטחת הכנסה.
השופטים קבעו כי הסעיף אינו חוקתי משום שיש בו פגיעה בזכות לקיום אנושי מינימלי בכבוד.
בית המשפט קבע כי זכות זו אינה נגזרת מהזכות לכבוד אלא כזכות יסוד, כזו הנטויה עמוק בבסיסה של הזכות החוקתית לכבוד האדם.
טענת המדינה כי יש לקבוע מודל שונה לביקורת חוקתית כאשר מדובר בפגיעה בזכות חברתית נדחתה, והשופטים קבעו כי יש לקיים ביקורת שיפוטית באותה המתכונת הנהוגה כשחוק של הכנסת פוגע בזכות בסיסית של האדם, וזאת ללא קשר לשאלה האם מדובר בזכות חברתית או בזכות אזרחית-פוליטית.
בהחלטות השופטים נכתב כי "לא ניתן לכבד את הזכות לכבוד בלא לכבד את זכותו של האדם לתנאים מינימליים של קיום אנושי.
צלמו של האדם נפגע בראש ובראשונה אם הוא מגיע לעוני מרוד ומשפיל".
ההחלטה נכנסה לתוקף שישה חודשים מיום מתן פסק הדין, בתאריך 1 בספטמבר 2012, משום הצורך במתן פרק זמן מסוים למדינה לגבש הסדר חלופי ולתקן את התקנות הנדרשות.
פסק דין זה ביטל חקיקה ראשית של הכנסת, והביא לשינוי החוק הקיים ולמודל חדש לחישוב גמלת הבטחת ההכנסה.
התיקון לחוק פורסם ביום 2 באוגוסט 2012, ופורטו בו התנאים בהם אדם יכול לקבל קיצבה על פי החוק גם אם הוא משתמש ברכב או משמש לו כבעלים.
בהמשך לכך גובשו גם תקנות מיוחדות לנושא הבטחת הכנסה והן פורסמו ביום 24 בספטמבר 2012.
מתן פסק דין זה בבג"ץ היווה התפתחות חשובה בהיקשר החוקתי של דיני הביטחון הסוציאלי.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נקט בית המשפט באמצעי החוקתי של פסילת חקיקה ראשית של הכנסת על בסיס פגיעה בזכות חברתית.