tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוצאה הישירה של התיקון הייתה עלייה חדה בתזרים המזומנים של הפשע המאורגן האמריקני; זאת, מכיוון ששוק שחור של משקאות חריפים ומסבאות לא חוקיות החל לשגשג במהירות, ומרווחי שוק שחור זה בנו ראשי המאפיה לעתיד את הונם.
משום כך, התיקון בוטל לבסוף ב-5 בדצמבר 1933 על ידי התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, לאחר שהרשויות הבינו שלא ניתן לפקח על ההברחה.
התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית ביטל את קיומה של העבדות בכל המדינות וכיום אוסר על קיומה.
הוא אושר בסנאט ב-8 באפריל 1864 ובבית הנבחרים ב-31 בינואר 1865. לנשיא אברהם לינקולן היה חלק מכריע בהעברתו.
לא תתקיים עבדות או העסקה בכפייה, למעט כענישה על פשע שאדם הורשע בו על פי דין, בתחומי ארצות הברית או בכל מקום הנתון לשיפוטה.
בסמכותו של הקונגרס לאכוף סעיף זה בחקיקה מתאימה.
העבדות בארצות הברית הייתה חלק מההיסטוריה של מדינות הדרום החל מהמאה ה-17. הרצון לבטל את העבדות התעורר במדינות הצפון שלא נזקקו לעבדים והדגישו את ההיבט המוסרי השלילי בקיום העבדות.
ההתנגדות המוסרית לעבדות הייתה הגורם העיקרי להגעתו של אברהם לינקולן לפוליטיקה.
היחסים בין הצפון לדרום הידרדרו בהדרגה בגלל חילוקי דעות ואינטרסים, עד שפרצה מלחמת האזרחים האמריקנית מיד לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות ב-1861. מדינות הדרום הודיעו על פרישתן ולינקולן יזם את המלחמה כדי להחזירן לאיחוד.
במהלך מלחמת האזרחים הנהיג לינקולן את האיחוד.
המלחמה הייתה קשה וארוכה והיה צורך במטרה נעלה יותר משמירה על האיחוד, כדי להעלות את המורל של הלוחמים.
לכן לינקולן הוסיף את שחרור העבדים למטרות המלחמה.
ב-1863 הוא פרסם הצהרה על שחרור העבדים, אבל הייתה לה רק משמעות סמלית ולא מעשית, שכן היא חלה רק על מדינות הדרום שלא ראו עצמן חלק מהאיחוד ולכן לא הקשיבו ללינקולן.
לאחר ההצהרה היה צורך בתיקון חוקת ארצות הברית בנושא, שכן ההצהרה לא הייתה תקפה מבחינה חוקית.
לכן לינקולן יזם את התיקון ה-13 לחוקה, שקבע את ביטול העבדות בארצות הברית.
מהלך העברת התיקון בבית הנבחרים
בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית באפריל 1864 לקביעת המועמד לנשיאות, הציע לינקולן שמצע המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות יאמץ את התיקון ה-13 לחוקה על מנת להבטיח את שחרור השחורים מעבדות.
ההצעה הפתיעה רבים מחברי המפלגה הרפובליקנית, שמיהרו להתנער מהתחייבות לשינוי גדול שכזה במיוחד לקראת הבחירות הקרבות.
לינקולן, כראש המפלגה והמועמד לנשיאות לקדנציה השנייה, התעקש ושכנע את חברי המפלגה בחשיבות של אותה הצעה דווקא בזמן הזה, תוך כדי המלחמה, כי למדינות הדרום שפרשו לא הייתה נציגות בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית ולכן לא הייתה להן השפעה על ההצבעה.
לבסוף, התיקון אכן הוצע בסנאט של ארצות הברית והתקבל, אבל לא אושר בהצבעה בבית הנבחרים שדרשה רוב מיוחס של שלושה רבעים.
זאת משום שחברי שתי המפלגות (הרפובליקנית והדמוקרטית) חששו מהשינוי הצפוי עקב שחרור העבדים, שכן אם מעניקים להם שוויון זכויות יש להעניק להם גם זכות הצבעה, כמו לשאר האזרחים.
ב-8 בנובמבר לינקולן נבחר לנשיא ארצות הברית בפעם השנייה וראה בכך אישור לתמיכת העם בדעותיו ובהצעתו לתיקון.
זמן קצר לאחר הבחירות הביע באחד מנאומיו את נחישותו לא לוותר על שחרור העבדים תמורת השגת הסכם שלום.
הוא המשיך להביע נחישות בנאומים, בכנסים ובישיבות לממש את החזון השוויוני, הדמוקרטי והחופשי שרצה להנחיל בארצו.
בעקבות המלחמה וניצחונו בבחירות, לינקולן לא הסתפק בניהול מאבק על מניעת התפשטות העבדות, אלא ראה בחיסול מוחלט של העבדות את הפתרון היחיד.
לכן, הוא העלה שוב את רעיון התיקון ה-13 לסדר היום והפעם לא היה מוכן להפסיד בהצבעה והיה נחוש להשתמש בכל האמצעים ובכל הסמכויות שלו על מנת להעביר אותו.
בראייתו, שחרור העבדים הפך למטרה הנעלה ביותר שלשמה יש אף להמשיך במלחמה.
לינקולן פועל לשכנע את המתנגדים
מתחילת הניסיון להעביר את התיקון בחוקה, נתקל לינקולן בהתנגדות מצד חברי מפלגתו שפקפקו בתועלת של התיקון וטענו כי שחרור העבדים יגרום נזק לכלכלה ואף עלול ליצור קשיים בתרבות, בחברה ובתחום הפוליטי.
כאן החל המאבק האמיתי של לינקולן, לאחר שהבין שזו ההזדמנות האחרונה לממש את השחרור בגלל שהמלחמה כבר נמשכה 4 שנים ארוכות וקשות ותבעה קורבנות רבים, הדרום לא היה מוכן לוותר על עקרונותיו וההצעה כבר נכשלה פעם אחת.
המאבק המרכזי של לינקולן היה עם חברי מפלגתו, הרפובליקניים.
היו חברי מפלגה שהסכימו שביטול העבדות הוא צעד חשוב, אבל הם גם טענו שצריך לחשוב גם על פתרון מספק, מעשי וארוך טווח.
מבחינתם כל עוד לשחורים לא יינתן שוויון זכויות מלא, ימשכו הגזענות ותפיסת העליונות של הלבנים על השחורים.
על מנת לרצות אותם ניסה לינקולן לספק פתרונות לא מעשיים, כמו יישוב השחורים מחוץ למדינה, כדי שלא יאלצו להתמודד עם זכות הבחירה שלהם וזכויות נוספות שיפרו את האיזון בין שחורים ללבנים בארצות הברית ויגררו התנגדות חריפה.
מאבק נוסף של לינקולן היה עם חברי מפלגתו השמרניים, שדרשו באותה העת לסיים את מלחמת האזרחים.
הם טענו שהצפון נלחם על שמירת הברית ושחרור העבדים, אבל הדרום לא הסכים לוותר על עקרונותיו, וכך המלחמה תבעה קורבנות רבים והיקשתה על חיי היום יום במדינה.
החיילים נמצאו בקווי האש, משפחות השכול היו כואבות ועצובות וכולם היו מותשים מן המלחמה ודרשו את סיומה.
בנוסף, טענו שהמלחמה גורמת נזק כבד למדינה ולכן צריך להגיע להסדר עם הדרום על סיומה, הדרום כבר מותש מהלחימה ועומד להיכנע ולכן יסכים לחזור לברית - המטרה הראשונה של המלחמה.
לדבריהם, ביטול העבדות הוא נושא חשוב, אבל סיום המלחמה בהקדם חשוב יותר.
לינקולן הבין שהסדר שלום עם מדינות הדרום יפגע בהעברת התיקון, כי לאחר שמדינות הדרום יחזרו לברית, יצטרפו נציגי הדרום לקונגרס וימנעו את העברתו.
לינקולן נפגש עם נציגי הקונפדרציה של מדינות הדרום הפורשות, על מנת לרצות אותם חברי מפלגה, אבל הוא לא היה מוכן להתפשר ולכן המשא ומתן עם מדינות הדרום נכשל לאחר סירובן לבטל את העבדות.
לינקולן הסתיר את פרטיו המדויקים של המשא ומתן עם הקונפדרציה משאר חברי המפלגה.
כדי להשיג רוב בקונגרס לינקולן היה צריך לשכנע גם את חברי הקונגרס מהמפלגה הדמוקרטית שהתלבטו אם לתמוך בחוק.
לצורך כך הוא נפגש עם חברי קונגרס במשרדו והסביר להם את חשיבות התיקון.
כך רתם אליו עוד חברי קונגרס שעזרו לו להמשיך ולשכנע אנשים נוספים.
עד הרגע האחרון לינקולן ושותפיו לא היו בטוחים האם אכן הם ישיגו רוב, כל קול היה חשוב.
לאחר ויכוח סוער בקונגרס ההצבעה החלה.
בזכות המאבק של לינקולן התיקון ה-13 קיבל את הרוב הדרוש ועבר, העבדים שוחררו.
מפקד ההצבעה המקורי של בית הנבחרים האמריקני על התיקון ה-13 שמור בספריית העיר ניו יורק.
אשרור התיקון במדינות ארצות הברית
התיקון הוצע לקונגרס על ידי נציגי כמה מן המדינות חודשים מספר לפני סיום מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא עבר בסנאט ב-8 באפריל 1864, ובבית הנבחרים ב-31 בינואר 1865. כעבור כמעט שנה, ב-18 בדצמבר, לאחר אשרורו על ידי יותר משלושה רבעים מן המדינות כנדרש על פי החוקה, נכנס התיקון לתוקף.
אשרור החוקה הושלם ב-6 בדצמבר 1865, וב-18 בו נכנס התיקון לתוקף.
בהמשך אשררו את התיקון עוד מספר מדינות:
התיקון אפשר את סיומה של העבדות בארצות הברית.
הליך זה החל בהצהרת האמנציפציה של אברהם לינקולן בשנת 1863, אולם ההצהרה התייחסה רק לעבדים במדינות הקונפדרציה, ואילו עבדים במדינות שנשארו באיחוד נותרו עבדים עד שהתיקון לחוקה נכנס לתוקפו.
בשנת 1916 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתיקון אינו אוסר על גיוס חובה או על הטלת עבודות אזרחיות שונות על התושבים כמו יציאה לעבודות תחזוקה של כבישים מספר ימים כל שנה.
המשפט האחרון בגין הפרה של התיקון ה-13 התרחש בשנת 1947.
אומנם בעקבות התיקון שוחררו 4 מיליון עבדים לחופשי, אך השחורים לא היו אזרחים שווי זכויות והם המשיכו לסבול מאפליה, גזענות, חוסר שוויון, אלימות והפרדה.
הם נאלצו לבנות את חייהם כעצמאיים ללא כל בסיס כלכלי, ללא מקצוע וללא השכלה.
בחסות צבא האיחוד שנשאר במדינות הדרום כ-12 שנים הם זכו לשוויון ואף יכלו להצביע, אך כאשר הצבא נסוג, מדינות הדרום קבעו את היחס לשחורים וכך החלה מדיניות "נפרד אבל שווה".
כך שנים רבות לאחר שחרור העבדים חיו השחורים בתנאים מחפירים והושמעו רק מחאות בודדות.
רק במחצית השנייה של המאה ה-20 (כ-100 שנים לאחר העברת התיקון), בעקבות התעוררות הדרישה לצדק ופעילות תנועות המחאה של השחורים, נחקקו חוקים לשיפור הזכויות שלהם והענקת שוויון הזדמנויות שבסופו הצליחו שחורים להשתלב במעמד הבינוני.
התיקון השלישי (1791) לחוקת ארצות הברית הוא חלק ממגילת הזכויות שבחוקת ארצות הברית.
נקבע בו כי לא ניתן יהיה לכפות אכסון חיילים בבתי אזרחים בעת שלום.
תיקון זה בא כתשובה ישירה לחוק שהנהיגו הבריטים לפיו, במקרה של מחסור במקום, יוכלו חייליהם להשתכן בבתי אזרחים לא מאוכלסים או כל מבנה אחר, והאזרחים יחויבו לספק להם מזון ושתייה.
אם זמן מלחמת האזרחים האמריקנית ייחשב ל"זמן שלום" (הקונגרס לא הכריז על הקונפדרציה כמדינת אויב), יימצא שהשימוש שעשה צבא הצפון בנכסי אזרחים הפר את התיקון, אך הדבר לא עמד לבחינת בתי המשפט.
זהו אחד הסעיפים האנכרוניסטיים ביותר בחוקה.
נעשה בו שימוש משפטי רק פעם אחת.
בעת שביתת סוהרים ב-1979, החליפו אותם אנשי המשמר הלאומי.
הללו קיבלו גם את אזורי המגורים שלהם.
בית משפט פדרלי פירש את התיקון השלישי בהרחבה וקבע כי לא ניתן להוציא את הסוהרים ממגוריהם לשם שיכון מחליפיהם.
בית המשפט העליון של ארצות הברית מעולם לא ביסס פסיקה על סמך התיקון השלישי.
פרקליטים ניסו לעשות בה שימוש החורג בהרבה ממשמעות המקורית, למשל איסור להטמנת האזנות, אך ללא הועיל.
"אף חייל לא ישוכן במבנה כלשהו, בעת שלום, בלא הסכמת בעל המבנה, וכן לא ייעשה הדבר בעת מלחמה, אלא באופן שייקבע בחוק."
התיקון העשירי לחוקת ארצות הברית הוא התיקון האחרון במגילת הזכויות בחוקת ארצות הברית.
התיקון מציין כי לממשל הפדרלי ניתנות רק הסמכויות אשר ניתנו לו במסגרת החוקה.
קיימת מחלוקת לגבי המשמעות של תיקון זה לחוקה.
חוגים ליברטריאנים טוענים שתיקון זה אוסר על הממשלה הפדרלית פעולות רבות שהיא עושה, כמו מעורבות בחינוך, בריאות, תעסוקה, איכות הסביבה ורווחה.
לעומת זאת, בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין ארצות הברית נגד ספראג משנת 1931, קבע שהתיקון העשירי הוא אמיתה (אקסיומה), וכדבריו: "אין בו כדי להוסיף דבר לחוקת ארצות הברית".
"סמכויות אשר לא ניתנו לארצות הברית מכוח חוקה זו, או לא נאסרו מכוח חוקה זו על המדינות, הן סמכויות הנתונות למדינות השונות או לעם"
מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 ותוכנית הניו דיל של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, טענו רבים כי תוכניות אלה סותרות את התיקון לחוקה וכי המדינה פועלת מכוח סמכויות אשר מעולם לא ניתנו לה.
בניגוד לטענות אלה, הסתמך הקונגרס על פסקת המסחר ופסקת הסעד הכללי בחוקה כפסקאות המקנות לקונגרס סמכויות רבות להעביר חוקי מיסוי ולדאוג לתושבים - עמדה שבית המשפט העליון קיבל.
ממשלת ארצות הברית משתמשת בסמכויות שונות כדי לכפות על המדינות לחוקק חוקים אשר אין בסמכות הקונגרס לחוקק.
לדוגמה איסור נסיעה במדינות השונות מעל 89 קמ"ש (55 מילים לשעה) - על ידי חקיקת חוק המונע מימון פדרלי של בניית כבישים (פעולה שבסמכות הקונגרס מכוח פסקת המסחר) - ממדינות אשר מסרבות לחוקק את חוק המהירות המקסימלית.
בשנת 1995 ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית חוק פדרלי האוסר על נשיאת נשק בקרבת בתי ספר, במסגרת פסק דין ארצות הברית נגד לופז (514 U.S.
בית המשפט קבע כי אין מכוח החוקה סמכות לממשל הפדרלי לחוקק חוק זה, וכן אין הוא נופל בגדר פסקת המסחר.
פסק הדין לא איזכר תיקון זה לחוקה.
התיקון השני לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית, המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית להחזיק ולשאת נשק.
התיקון נכלל במגילת הזכויות, התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית שנוסחו בעצה אחת עם מנסחי החוקה המקורית ואושרו ב-15 בדצמבר 1791.
הפרשנות שהתקבלה בפסיקות בית המשפט העליון של ארצות הברית לתיקון השני היא כי הוא מגן על זכותו של כל אזרח לשאת נשק.
פרשנות חלופית ומצמצמת לתיקון טוענת שהוא מכוון לזכותן של מדינות ארצות הברית לדאוג לנשק זמין לתושביהן לצורך המיליציות שלהן.
את הביטוי "A well regulated militia", אשר תורגם לעיל "מיליציה ערוכה היטב", ניתן לתרגם גם "מיליציה מפוקחת היטב", והמשמעויות השונות למונח "אסדרה" מאפשרות לפרש את הביטוי הן כ"מיליציה סדירה" (המתקיימת כדבר שבשגרה) והן כ"מיליציה מפוקחת היטב".
מִלת הסיבה "מאחר ש" אינה מופיעה במקור האנגלי ומעלימה מחלוקת בפירוש התיקון.
תרגום התיקון בלעדיה הוא "מיליציה מאוסדרת היטב, בהיותה נחוצה לביטחונה של מדינה חופשית, זכות האנשים להחזיק ולשאת נשק, לא תהא מופרת".
המלה people באנגלית היא דו-משמעית, ובהקשר הזה אפשר לפרש את הביטוי the right of the people הן כ"זכותם של האנשים" והן כ"זכותו של העם".
בתקופת הקמתה של ארצות הברית, החשש מהפיכה צבאית הביא להתנגדות לקיומו של צבא מקצועי, ובמקום זאת להתבססות על מיליציה אזרחית בה שותפים כלל האזרחים אשר יתגייסו עם נשקם במידת הצורך.
מגילת הזכויות של וירג'יניה, למשל, קבעה ש: "מיליציה מפוקחת היטב, או מורכבת מתושבי המדינה, מאומנת בנשק, היא ההגנה הראויה, הטבעית והבטוחה למדינה חופשית; יש להימנע מקיום צבא סדיר בעת שלום, עקב היותו סכנה לחירות; ובכל מקרה על הכוח הצבאי להיות כפוף בנוקשות לשלטון האזרחי ומנוהל על ידו".
מנגד עלו דרישות לקיומו של צבא סדיר כדי להגן על המדינה.
אולם גם התומכים בצבא סדיר הכירו בסכנתו והציעו מנגנונים למנוע הפיכה צבאית.
חוקת ארצות הברית קובעת שהממשלה הפדרלית תורשה להחזיק צבא וכי המדינות תוכלנה לקיים מיליציות אזרחיות בלבד.
חובת הדאגה לחימוש המיליציות הוטלה על ממשלת ארצות הברית ולא על המדינות, ובכך עלה חשש שממשלת ארצות הברית לא תקיים את חובתה לחמש את המיליציות ותשאיר את המדינות ללא יכולת התגוננות כנגד הצבא הסדיר של ארצות הברית.
במטרה למנוע אפשרות כזאת הוכלל במגילת הזכויות שחוקקה בצמוד לחוקה עצמה, התיקון השני שקבע שלא תוגבל זכותם של האזרחים לשאת נשק.
ריבוי מקרי רצח בארצות הברית וקלות הרכישה של כלי נשק, הביאו למחלוקת ציבורית קשה על פירוש התיקון: אלה המפרשים את התיקון בהרחבה (="המרחיבים"), מתנגדים לפגיעה בזכותם החוקתית לשאת נשק, ומנמקים אותה בזכות להגנה עצמית ולהגנה מעריצות השלטון.
מנגד, אלה המפרשים את התיקון בצמצום (="המצמצמים"), דורשים להקטין את כמות כלי הנשק המצויים בידי האזרחים ולהחמיר את הקריטריונים לרוכשי נשק חדשים, תוך שימוש בסמכויות מדינות ארצות הברית.
המחלוקת המשפטית מתמקדת בנושאים הבאים:
תחולת האסדרה - האם היא חלה רק על המיליציה או גם על האזרחים?
התיקון המקורי מחולק לארבעה חלקים (המופרדים ביניהם בפסיקים): "מיליציה מאוסדרת היטב, הִנה נחוצה לביטחונה של מדינה חופשית, זכות האנשים להחזיק ולשאת בנשק, לא תהא מופרת".
על פי המצמצמים: התיקון מנוסח באופן המבחין בין המיליציה לאנשים (ההפרדה היא באמצעות הפסיק האמצעי, בין שני החלקים הראשונים לשני החלקים האחרונים), ובעוד שהמדינה רשאית לאסדר את המיליציה, אין היא רשאית לאסדר נשיאת נשק על ידי הציבור ("האנשים").
על פי המרחיבים: ההפרדה בין שני חצאי התיקון (הפסיק האמצעי) היא לצורך נוחות הקריאה בלבד, האנשים הם המיליציה, ולכן האסדרה שהמדינה רשאית להחיל תקפה גם לגביהם.
"the right of the people" - זכות פרטנית או זכות קבוצתית?
על פי המרחיבים, פירוש הביטוי הוא "זכות האנשים", ולכן מדובר בזכותו הפרטנית של כל אדם ואדם לשאת נשק.
להצדקת פירוש זה של התיקון יש המציינים את מיקומו הגבוה במגילת הזכויות - שני רק לחירויות הפרט שהוצגו בתיקון הראשון ותומך בהן.
על פי המצמצמים, פירוש הביטוי הוא "זכותו של העם", דהיינו זכות קבוצתית בלבד, ומכאן שאין הכרח להעניק לכל האזרחים את הזכות לשאת נשק, וניתן לקבוע קריטריונים שונים לשם רכישתו ונשיאתו.
דרך הסתכלות אחרת - רק האזרחים המשתייכים רשמית למיליציה של המדינה רשאים לשאת נשק, ואילו יתר האזרחים אינם.
על פי פירוש זה ניתן לאסור על נשיאת כל נשק שאינו נשק-מיליציה, למשל אקדחים (להבדיל מרובים) או כלי נשק המאוחסנים בבתים פרטיים (להבדיל ממתקני אחסון של המיליציה).
הפסיקה בבית המשפט העליון, לאורך השנים קיבלה את הגישה המרחיבה, לפיה הזכות היא של כל אזרח בפני עצמו.
"A well regulated militia" - מיליציה סדירה או מיליציה תחת פיקוח מגביל?
על פי הפרשנות המרחיבה, פירוש המונח "regulated" הוא "להפוך לרגיל, להסדיר, לקיים בשגרה", כלומר - על המדינות לאפשר את כל הנחוץ לקיומה של מיליציה (נשיאת נשק על ידי אזרחים, שטחי אימונים וכדומה), וזאת כתחליף חיוני והכרחי לצבא סדיר ברמת המדינה.
על פי הפרשנות המצמצמת, פירוש המונח "regulated" הוא "מפוקח", והמדינות רשאיות להטיל הגבלות על קיומה של מיליציה בכל אופן שתמצאנה לנכון, לרבות איסור על נשיאת נשק.
זכות פדרלית חוקתית או לשיקול המדינות?
על פי המרחיבים, כשם שמדינות ארצות הברית אינן רשאיות לפגוע בזכויות האחרות הקבועות במגילת הזכויות, כך גם אינן רשאיות לפגוע בזכות לשאת נשק.
על פי המצמצמים, האיסור למנוע נשיאת נשק מופנה לממשל הפדרלי, ובעוד שעליו נאסר להגביל את זכות העם לשאת נשק, הרי שהמדינות עצמן רשאיות להטיל פיקוח ומגבלות על נשיאת נשק, עד כדי איסור מוחלט.
הפרשנות המשפטית כיום משלבת בין שתי הגישות, ומבחינה בין הגבלה (במקור - infringement, הפרה) לפיקוח.
כל התקדימים הרלוונטיים היום קובעים שאסדרה סבירה של כלי נשק הִנה מותרת, אך איסור מוחלט על נשיאת כלי נשק אינו חוקתי, ונפסל על ידי בית המשפט העליון בפסק דין מחוז קולומביה נגד הלר ב-2008, ברוב של 5–4.
התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית הוא חלק ממגילת הזכויות הנספחת לחוקת ארצות הברית.
התיקון התקבל על ידי הקונגרס בשנת 1791 והוא אוסר על חקיקת חוקים אשר עוברים על אחת מהמגבלות הבאות:
הופכים דת כלשהי לדת המדינה או מעדיפים דת אחת על פני אחרת.
מגבילים את הזכות לבקר את השלטון.
התיקון הראשון קבע שעל הקונגרס אסור להפר את שש הזכויות הללו, אולם עם הזמן טענו בתי המשפט כי התיקון חל גם על הרשות המבצעת והרשות השופטת.
לאחר שחוקק התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי חלקים מ"מגילת הזכויות" תקפים לא רק במישור הפדרלי אלא גם במדינות עצמן.
עם זאת, רק החל מאמצע המאה ה-20 החל בית המשפט העליון של ארצות הברית לפרש את כל "מגילת הזכויות" כחלה על כל המדינות באופן מנדטורי.
בשנת 1919 הרכב של בית המשפט העליון של ארצות הברית בראשות השופט אוליבר ונדל הולמס קיבל החלטה המגבילה את תחום החלות של התיקון הראשון במקרה שמימוש התיקון הראשון (וכן מימושן של זכויות אחרות, בסיסיות ככל שתהיינה) יוצר "סכנה ברורה ומיידית שתיגרמנה הרעות שהקונגרס מוסמך למונען".
"הקונגרס לא יחוקק שום חוק בעניין ממסדה של דת, ולא כזה האוסר את הקיום החופשי של אף דת; ולא יגביל את חירות הביטוי ואת חופש העיתונות; ולא את זכותם של בני אדם להתכנס בדרכי שלום, ולעתור לממשלה לשם תיקון עוולות."
חירות דתית, הידועה גם בשם חופש הדת, היא "זכותו של כל אדם להאמין, לדבר ולפעול - באופן אינדיבידואלי ובקהילה עם אחרים, בפרטיות ובפומבי – בהתאם להבנתם את האמת הסופית".
ההכרה בחופש הדת כזכות הראשונה המוגנת במגילת הזכויות מצביעה על הבנתם של המייסדים האמריקאים לגבי חשיבות הדת לפריחה אנושית, חברתית ופוליטית.
חופש הדת מוגן על ידי התיקון הראשון באמצעות סעיף ההקמה וסעיף המימוש החופשי שלו, שיחד מהווים את סעיפי חופש הדת של התיקון הראשון.
הסעיף הראשון אוסר על כל "הקמת דת" ממשלתית והשני אוסר כל התערבות שלטונית ב"מימושה החופשי".
הסעיפים הללו של התיקון הראשון עוסקים ומקיפים את "שתי הזירות הגדולות של הדת במשפט החוקתי".
התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית הוא חלק ממגילת הזכויות שבחוקת ארצות הברית.
התיקון מגן מפני חיפוש, פריצה או תפיסה שרירותיים על ידי השלטון.
לפי התיקון, לכל אדם יש זכות לפרטיות בגופו וברכושו ועל כן חיפוש בהם חייב להיעשות רק על סמך מידע מבוסס.
"זכותם של כל בני האדם להיות מוגנים, בין בגופם, בין בביתם, בין במסמכיהם ובין בחפציהם, מפני חיפושים ותפיסות בלתי סבירים, לא תיפגע, ואף צו לא יינתן, מבלי סיבה סבירה, הנתמכת בשבועה או בהצהרה, והמתארת במדויק את המקום בו יתבצע החיפוש, והאנשים או החפצים אשר ייתפסו."
הטקסט המקורי של החוקה יצר התנגדות כיוון שלא נתן ערבונות מספקים לחירות אזרחית.
ולכן התיקון הרביעי לחוקה יחד עם שאר התיקונים במגילת הזכויות הוצעו לקונגרס ב-1789. תהליך אימוץ השינויים הסתיים ב-15 בדצמבר 1791.
בשנת 2009 חשף ממשל אובמה כי לאחר פיגועי 11 בספטמבר, שבמהלכם הותקפו מרכז הסחר העולמי ובניין הפנטגון על ידי מחבלים מארגון אל-קאעידה, נתן הנשיא ג'ורג' ווקר בוש יד חופשית לכוחות הביטחון האמריקנים להיכנס לבתיהם של אזרחי המדינה וזאת ללא צו חיפוש רשמי.
על פי מזכר פנימי שנחשף, מטרתו של בוש בפעולות אלו הייתה לבדוק האם וכיצד אפשר לעקוף את זכויות התושבים כדי שכוחות הביטחון יוכלו לפעול במהירות וביעילות.
ביוני 2014 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, פה אחד, כי התיקון הרביעי חל גם על מידע דיגיטלי, וכי אסור לבצע במכשיר כזה חיפוש ללא צו של בית משפט, אלא במקרים חריגים בהתאם לסייגים לתיקון הרביעי.
התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, אשר התקבל ב-8 באפריל 1913, קבע מחדש את אופן בחירת הסנאטורים של ארצות הברית.
לפי החוקה המקורית, הסנאטורים מונו על ידי בתי המחוקקים של המדינות השונות; ואילו על פי התיקון הנ"ל הסנאטורים נבחרו בבחירות אישיות וכלליות במדינתם, על ידי כלל אזרחי המדינה.
התיקון הוא אחד מה"תיקונים הפרוגרסיביים" (יחד עם התיקון ה-16 אשר קבע את מס ההכנסה והתיקון ה-19, אשר נתן זכויות פוליטיות לנשים) אשר חוקקו באותו זמן בהשפעת "התנועה הפרוגרסיבית".
החלק המרכזי בתיקון היה שינוי אופן בחירת הסנאטורים: אם קודם התיקון הסנאטורים נבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות השונות, הרי שלאחר התיקון הם נבחרו על ידי כל תושבי המדינה שלהם שהייתה להם הזכות לבחור למוסד המחוקק הגדול ביותר של המדינה.
כמו כן, התיקון הציע פתרון לבעיה של מקומות פנויים בסנאט: הרשות המחוקקת של כל מדינה הייתה רשאית להסמיך את הרשות המבצעת של המדינה למנות סנאטור זמני עד לבחירות משנה שתפקידן "למלא" את המקום הפנוי.
החוקה המקורית קבעה כי הסנאטורים ימונו על ידי בתי המחוקקים של המדינות.
קביעה זו נעשתה משתי סיבות: האחת, פרגמטית, הייתה שהסיכוי שהמדינות תאשרנה את החוקה החדשה יהיה גבוה יותר אם יינתן להן נתח מן ההשפעה על השלטון.
הסיבה השנייה הייתה עקרון תאורטי, שלפיו הסנאטורים, כמייצגים של המדינות ולא של העם, יוכלו להתרכז יותר בטובת ארצות הברית כולה אם לא יופעל עליהם לחץ מהציבור.
אולם, החל מאמצע המאה ה-19 החלו להתגלע בעיות עם השיטה הזו.
בתקופה זו מחלוקות עזות בתוך בתי המחוקקים של המדינות החלו לגרום לעיכובים במינוי הסנאטורים, אשר לעיתים התמשכו חודשים על גבי חודשים.
כך, למשל, למדינת אינדיאנה היה חסר סנאטור במשך שנתיים תמימות, עד שהסיעות היריבות בבית המחוקקים שלה הגיעו להסכמה.
אחרי מלחמת האזרחים המצב רק החריף.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית עתירה כנגד בחירתו של סנאטור, שבה נטען כי בחירתו אינה חוקית, שכן הוא נבחר על ידי רוב פשוט ולא על ידי רוב מוחלט מבין חברי בית המחוקקים.
החוק לא פתר את הבעיה, אלא רק החמירה, ומצבי תיקו ארוכים בבתי המחוקקים של מדינות שונות המשיכו למנוע מהן לשלוח נציגים לסנאט.
כך, בין השנים 1891 ו-1905, 45 מקרי תיקו התרחשו ב-20 מדינות שונות, ומדינת דלאוור קבעה שיא כאשר לא הצליחה להגיע לידי הסכמה על סנאטור במשך ארבע שנים שלמות.
בנוסף לכך, השיטה גרמה לכך שמספר סנאטורים הגיעו למעמדם על ידי שוחד ואיומים.
בין השנים 1866 ו-1906 הובאו בפני הסנאט תשעה אישומים כאלה.
הצורך בשינוי אופן בחירת הסנאטורים נראה הכרחי.
לאור המצב הקטסטרופלי שנוצר בסנאט, בית הנבחרים קיבל מדי שנה בין השנים 1893 ו-1902 הצעות לתיקון החוקה אשר חייבו בחירה ישירה של הסנאטורים בידי תושבי המדינות עצמן, אבל הסנאט סירב בתוקף לאשר אותם.
מה ששבר את הקרח היו המדינות עצמן, אשר החליטו לעשות מעשה.
הסנונית הראשונה הייתה אורגון, אשר ניסתה שיטות שונות של בחירת סנאטורים ואשר בשנת 1907 קבעה שהסנאטורים שלה ייבחרו בבחירות ישירות.
תוך זמן קצר הצטרפה ליוזמה גם מדינת נברסקה, ואחר-כך הצטרפו עוד מספר מדינות.
הסנאטורים שהתנגדו לרפורמה נאלצו להתמודד עם אי-הפופולריות של עמדתם, במיוחד לאור מאמריהם הנוקבים של ויליאם רנדולף הרסט, הבעלים של כתב-העת "קוסמופוליטן", וכתבו דייוויד פיליפס, אשר תמכו ללא עוררין בבחירה ישירה של הסנאטורים ואשר הציגו את הסנאטורים השמרנים כחיילים בידי תעשיינים ובעלי הון.
דעת הקהל השפיעה על המדינות השונות, ועד לשנת 1912, 29 מדינות כבר הנהיגו בחירה ישירה של סנאטורים.
בשנת 1911 הסנאטור הרפובליקני ג'וזף בריסטו מקנזס, שהשתייך לפלג הפרוגרסיבי במפלגה, הציע את מה שעתיד להפוך לתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
ההצעה אושרה בסנאט ברוב הדרוש של שני-שלישים, לא מעט בזכות הסנאטורים שבעצמם נבחרו בבחירה ישירה ואשר רצו לחזק את השינוי.
הצעת התיקון עברה לבית הנבחרים, אשר לאחר דיונים ארוכים אישר את ההצעה גם כן בקיץ של שנת 1912.
אישורה של מדינת קונטיקט את ההצעה נתן לה את הרוב הנדרש של שלושה רבעים מן המדינות, וכך ההצעה הפכה לתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
כבר בשנה שלאחר-מכן הסנאטורים החדשים נבחרו על-פי התיקון.
כיום ישנם מספר מבקרים לתיקון ה-17. הסנאטור זל מילר, למשל, טוען כי התיקון נותן יותר מדי כוח ל"אינטרסים המיוחדים של וושינגטון", ובשנת 2004 הוא אף הציע תיקון נגדי לתיקון ה-17, אך הלה לא התקבל.
מבקר נוסף של התיקון הוא אלן קייס, אשר התמודד מספר פעמים על תפקיד נשיא ארצות הברית ועל מקום בסנאט.
כמו כן ישנם מספר ליברטריאנים אשר מתנגדים לתיקון ה-17 בטענה שהוא מפר את איזון הכוחות בין השלטון הפדרלי לבין המדינות.
לבסוף, ישנה קבוצה קטנה מיוטה, הנקראת "ידידים למען אמריקה" (Friends For America), אשר מנסה לגבש דעת קהל כנגד התיקון.
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית העניק זכות בחירה לנשים בארצות הברית.
התיקון אושר ב-18 באוגוסט 1920.
זכותם של אזרחי ארצות הברית להצביע לא תבוטל או תוגבל על ידי ארצות הברית או על ידי שום מדינה בגלל מין.
לקונגרס תהיה הסמכות לאכוף תיקון זה על ידי חקיקה מתאימה.
מהות התיקון היא האיסור להפלות את אזרחי ארצות הברית לפי מינם בכל הנוגע לזכות להצביע.
מטרתו המקורית של התיקון הייתה הענקת שוויון זכויות לנשים, אך הוא תקף לשני המינים כאחד.
בעת היווסדה של ארצות הברית, לאזרחיות לא היו את כל הזכויות כמו לאזרחים הגברים.
ההתנגדות למתן זכות בחירה לנשים בארצות הברית קדמה לוועידת החוקה ב-1787, שבה נוסחה ואושרה החוקה.
ההשקפה הרווחת בחברה הייתה, כי יש למנוע מנשים לכהן בתפקידים ציבורים ולבחור.
ורוב הגברים החזיקו בתפיסה שיש להגן על הנשים מפני הרעות שבפוליטיקה.
רק בשנת 1848 החלה פעילות לקידום זכות הבחירה לנשים ברמה המדינתית והארצית.
ועידת סנקה פולס הייתה הכינוס הראשון שממנו יצאה קריאה למתן זכויות לנשים ובהן זכות בחירה.
מבין מארגנות הכנס היו פעילות התנועה לביטול העבדות, לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון.
בעקבות הוועידה הייתה הדרישה לזכות הבחירה לאחת מדרישות היסוד של תנועת הנשים.
סטנטון יחד עם סוזן ב.
אנתוני ופעילות אחרות, הקימו ארגונים שפעלו לקידום זכות הבחירה לנשים הן במדינות והן ברמה הארצית.
מלחמת האזרחים, שלאחריה בוטלה העבודות הממוסדת, יצרה פילוג בתנועת הנשים.
חלק מהפעילות האמינו כי הן צריכות לדחות את הפעילות למען זכות בחירה לנשים ולתת לאפרו-אמריקאים להשתתף בהליך הדמוקרטי, וכך להתחיל וליצור שוויון.
אחרות התנגדו לניסיון לקדם את מתן הזכויות לגברים אפרו-אמריקאים תוך פגיעה בזכויותיהן של נשים.
ברמה המדינתית אישרו מספר מדינות את זכות הבחירה לנשים.
כבר בשנת 1869 העניקה ויומינג זכות הצבעה לנשים, בין השאר על מנת להגדיל את מספר המצביעים ולזכות במעמד של מדינה, וכך בשנת 1890, בהופכה למדינה, הייתה ויומינג המדינה הראשונה שבה הייתה זכות בחירה לנשים.
עד 1914 הצטרפו לוויומינג עוד 10 מדינות.
האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים (NAWSA) השקיעה משאבים רבים לקדם את זכות הבחירה ברמה המדינתית.
אליס פול, סופרגיסטית אמריקאית שחיה באנגליה כמה שנים והייתה חברה בארגון הרדיקלי, איגוד הנשים החברתי-פוליטי, טענה שהדרך המהירה ביותר לקדם את זכות הבחירה לנשים תהייה דרך שינוי בחוקה.
כש-NAWSA התנגדה לאסטרטגיה זו, היא הקימה את מפלגת הנשים הלאומית.
בין ינואר 1917 ליוני 1919, עמדו פעילות המפלגה במשמרת מחאה ליד הבית הלבן במטרה ליצור לחץ על הנשיא וודרו וילסון להעביר את התיקון בשני הבתים.
התיקון עבר לראשונה בבית הנבחרים ברוב קטן ב-10 בינואר 1918, בין השאר בתמיכת וילסון, שהצהיר על תמיכתו בתיקון יום קודם לכן.
נציגים ממדינות הדרום בסנאט דחו את התיקון ולא הסכימו לדון בו במשך תשעה חודשים.
משעלה הנושא להצבעה בסנאט, חסרו שני קולות לרוב הדרוש, והצעת התיקון נפלה.
אחרי הבחירות שהתקיימו באותה שנה, היה בקונגרס רוב לתיקון בשני הבתים, והוא עבר ברוב גדול בבית הנבחרים ב-21 במאי 1919, ובסנאט מיד אחר כך ב-4 ביוני.
לאחר שמדינת טנסי אישרה את התיקון ב-18 באוגוסט 1920 והשלימה בכך את מספר האישורים הנחוץ לאישור התיקון, התקבל התיקון.
סמוך לקבלתו, הוא אושרר גם על ידי קונטיקט וורמונט.
פלורידה, לעומת זאת, אשררה את התיקון רק ב-22 במאי 1969, אף שכבר בשנת 1921 העבירה חוק המסדיר הצבעה שוויונית לכל תושבי המדינה.
מאוחר יותר, בשנת 1922, הוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית עתירה נגד התיקון, בה נטען שהאשרור בטנסי ובמערב וירג'יניה לא היה תקין פרוצדורלית, שהחוקה אינה מאפשרת תיקון מעין זה, ושחלק מהמדינות שאשררו את התיקון עשו זאת נגד החוקות שלהן.
העתירה נדחתה על ידי השופטים פה אחד, תוך התייחסות לכל טענה בנפרד.
הטענה לגבי אי חוקיות האשרור בטנסי ובמערב וירג'יניה נקבעה כחסרת משמעות לאור האשרור הנוסף בקונטיקט וורמונט.
בנוסף, קבע בית המשפט שהליך האשרור של החוקה הוא פוליטי ואינו נתון לביקורת שיפוטית.
לאחר התיקון ה-19 לחוקה החלו נשים להשתתף בבחירות, בעיקר במדינות הצפון.
התיקון איפשר לשלול את זכות הבחירה מנשים אפרו-אמריקאיות, וכך אכן נעשה במדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה לשעבר.
במדינות אלה ננקטו שיטות שונות להרתעת מצביעים, בהן דמי רישום גבוהים, מבחני אוריינות, מכשולים ביורוקרטיים, איומים באלימות ואיומים במקומות העבודה.
נשים שחורות בארצות הברית, בהן פאני לו היימר ואלה בייקר, המשיכו להיאבק והיו מחויבות לזכות הבחירה לנשים במדינות הדרום.
מטרה זו הושגה רק בשנת 1965, עם חקיקת חוק זכות ההצבעה שאסר על אפליה גזעית אצל מצביעים.
התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית הוא התיקון אשר מאפשר למחוז קולומביה לשלוח נציגים לחבר האלקטורים הבוחר את הנשיא ואת סגן הנשיא.
המחוז המהווה את מקום מושבה של ממשלת ארצות הברית ימנה, באופן שיורה הקונגרס:
לקונגרס תהיה סמכות לאכוף תיקון זה על ידי חקיקה מתאימה.
התיקון מתיר למחוז קולומביה לשלוח צירים שווי-זכויות למועצת האלקטורים כאילו היה מדינה מן המדינות; ברם, הוא אינו הופך את המחוז למדינה ואינו מעניק לו נציגות בבית הנבחרים או בסנאט.
כמו כן, התיקון מגביל את נציגותו של המחוז: הוא אינו יכול לשלוח יותר נציגים למועצת האלקטורים מאשר המדינה הכי פחות מאוכלסת.
דבר זה גרם לכך, שבין השנים 1964 ל-1980, אף על פי שהמחוז היה זכאי לשלוח למועצת האלקטורים 4 נציגים אילו היה מדינה מן המניין, הוא יכול היה לשלוח רק שלושה, כי זה היה המינימום.
אולם, החל משנת 1980 המחוז היה זכאי לשלוח שלושה נציגים בלבד למועצה בין כך ובין כך.
במקור, מחוז קולומביה תוכנן להיות כמקום מושבה של ממשלת ארצות הברית ותו לא, ולכן לא ניתן לו מעמד של מדינה.
אך במרוצת הזמנים אוכלוסייתו גדלה עד כדי כך שבשנת 1960 הוא היה מאוכלס יותר מאשר 13 ממדינות ארצות הברית.
התיקון נועד לפתור את הבעיה, שלמחוז מאוכלס לפחות כמו מדינה מן המדינות, או אף יותר, אין ייצוג הולם בבחירת ראשי המדינה.
התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית הוא התיקון אשר מבטל את התיקון ה-18, הידוע בשם "חוק היובש".
עם כניסת התיקון לתוקף ב־5 בדצמבר 1933 תמה תקופת היובש, שהחלה ב־1920.
התיקון ה-21 ביטל את חוק היובש ברמה הפדרלית, אך שמר על זכותן של המדינות השונות לחוקק חוקי יובש משלהן.
מדינות רבות שמרו בהתחלה על זכות זו, אך בהדרגה חדלו מכך (מיסיסיפי הייתה האחרונה לבטל את חוק היובש שלה, בשנת 1966).
כיום, רוב המדינות מעבירות את הסמכות לחוקק חוקי יובש לערים ולמחוזות בשטחן.
התיקון ה-21 התקבל על ידי הסנאט של ארצות הברית ב־16 בפברואר 1933 ועל ידי בית הנבחרים של ארצות הברית ב-20 בפברואר 1933.
תיקון זה הוא התיקון היחיד בחוקת ארצות הברית אשר אושר על ידי ועידות במדינות השונות, ולא על ידי בתי המחוקקים שלהן.
במהלך 1933 אישרו 43 מדינות (כלל מדינות האיחוד פרט לג'ורג'יה, דקוטה הצפונית, לואיזיאנה, מיסיסיפי וקנזס) לקביעת ועדות לשם אישור התיקון.
ב־4 בצמבר 1933 דחתה אספה בקרוליינה הדרומית את התיקון, ובוחרי קרוליינה הצפונית הצביעו נגד קיום ועדה לבחינת התיקון במהלך בחירות ב־7 בנובמבר 1933. במונטנה, נברסקה, אוקלהומה דקוטה הדרומית נקבעו בחירות לוועדות לבחינת התיקון ב־1934.
ב־5 בדצמבר 1933 אישרו שלושה רבעים ממדינות הברית (36 מתוך 48 מדינות האיחוד) אישרו אותו.
באותו יום הכריז ממלא מקום מזכיר המדינה של ארצות הברית על כניסת התיקון לתוקף.
התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית אסר על התניית הזכות להצביע בבחירות הפדרליות בתשלום מס גולגולת או כל מס אחר.
התיקון התקבל במסגרת המאבק לשוויון זכויות לאפרו-אמריקאים בשנות ה-60 של המאה ה-20.
זכותם של אזרחי ארצות-הברית להצביע בכל בחירות לתפקידי נשיא וסגן-הנשיא, בוחרי-נשיא וסגן-נשיא, סנאטור וציר בית-הנבחרים, לא תיפגע או תקוצץ על ידי ארצות הברית בשל אי-תשלום של מס גולגולת או כל מס אחר.
לאחר קבלת התיקון ה-15 לחוקה ב-1870, שאסר על אפליה בבחירות על רקע גזעי, חיפשו מדינות הדרום של ארצות הברית דרכים עוקפות למנוע את הצבעתם של השחורים.
בין הדרכים שנמצאו היו הפעלת איומים ואלימות כלפי מצביעים שחורים וקביעת תנאי הצבעה אשר הלבנים עומדים בהם אך השחורים אינם עומדים בהם.
בין התנאים שקבעו היו ידיעת קרוא וכתוב ותשלום מס גולגולת.
במהלך השנים היו אחת עשרה מדינות אשר הגבילו את ההצבעה רק לאלו ששילמו מס גולגולת.
בחלק מהמדינות, קבע החוק שכל אדם שאביו או סבו הצביע בבחירות בשנה מסוימת שחלה לפני ביטול העבדות יוכל להצביע ללא תשלום המס.
פטור זה מהתנאים להצבעה נקבע כבלתי חוקתי בפסק דין של בית המשפט העליון בשנת 1915, אך התנאים עצמם המשיכו להתקיים תוך אפליה באכיפתם: כלפי שחורים עמידה בתנאים נבחנה בקפדנות, בעוד כלפי לבנים לא נעשה מאמץ לבדוק האם אכן שלמו את המס או אם הם יודעים קרוא וכתוב.
דרך נוספת למנוע ייצוג של השחורים בבחירות הייתה בארגון המחוזות בצורה המפלה את השחורים.
עם התגברות הפעילות של התנועה לזכויות האזרח נעשו פעולות רבות על ידי הקונגרס על מנת להעניק לשחורים שוויון אמיתי.
אף על פי שעם השנים דרישת תשלום מס כתנאי להצבעה הצטמצם לחמש מדינות בלבד, בחר הקונגרס להעלות תיקון לחוקה שיבטיח את האפשרות להצביע ללא קשר לתשלום מס.
התיקון אושר על ידי הקונגרס ב-25 באוגוסט 1962 ועל ידי מספר מספיק של מדינות ב-23 בינואר 1964.
בשנת 1965 החליט בית המשפט העליון שגם חוק בווירג'יניה אשר מעניק זכות הצבעה למי שמשלם מס או למי שנרשם שישה חודשים לפני הבחירות אינו חוקתי, על סמך התיקון ה-24 לחוקה.
בשנת 1966, פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית על סמך התיקון ה-14 לחוקה שגם הגבלת הצבעה בתוך המדינות רק לאלו המשלמים מס אינה חוקתית.
התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקה האמריקאית, אשר בא לפתור את הסוגיה של מינוי סגן נשיא במקרה שמשרה זו התפנתה באמצע הקדנציה, וכן את הסוגיה של העברת סמכויות הנשיא לסגנו במקרה שנבצר ממנו, דרך עראי, למלא את תפקידו.
התיקון נכנס לתוקף בשנת 1967.
הסעיף קובע מפורשות, שבעת היפסקות כהונת הנשיא טרם זמנה יירש אותו סגן הנשיא, ויהיה לנשיא הן בפועל והן בתואר.
הסעיף קובע את סדרי מינויו של סגן הנשיא במקרה שכהונת סגן הנשיא פסקה טרם זמנה.
הסעיפים השלישי והרביעי עוסקים במילוי מקום הנשיא בעת שנבצר מהנשיא, דרך ארעי או דרך קבע, למלא את תפקידו.
הסעיף השלישי עוסק במקרה שבו הנשיא עצמו מודיע כי אין הוא מסוגל לעשות כן, והסעיף הרביעי עוסק במקרה שחברי הממשלה סבורים שאין הוא מסוגל לעשות כן.
בשני המקרים סגן הנשיא מקבל את כל סמכויות ותפקידי הנשיא, ומשמש כנשיא בפועל; ברם, במקרה שבו הנשיא אינו היוזם של ההצהרה כי נבצר ממנו למלא את תפקידו, הוא רשאי לשגר הצהרה סותרת, והקונגרס נקרא להכריע.
התיקון בא לענות על מספר סוגיות, שהחוקה המקורית לא עסקה בהן ושעלו במרוצת השנים.
כך, למשל, החוקה לא פירטה את מעמדו של סגן-נשיא המקבל את סמכויות ותפקידי הנשיא לאחר מותו של הנשיא, התפטרותו או הדחתו.
בשנת 1841 נפתרה לראשונה בעיה זו באמצעות תקדים שנקבע בידי ג'ון טיילר, שירש את ויליאם הנרי הריסון: טיילר הושבע לתפקיד כנשיא לכל דבר ועניין, ולא כנשיא בפועל, אך היו פרשנים שסברו כי אין זה נכון.
בעיות נוספות הן מינוי סגן הנשיא בעת שפקעה כהונתו של סגן הנשיא טרם זמנה, ומילוי תפקיד הנשיא בעת שנבצר ממנו למלא את תפקידו.
בעיה זו לא הייתה אקוטית במיוחד במאה ה-19, שבה הנשיא לא היה בעל ההשפעה שיש לו כיום, אך בימינו, שבהם נשיא ארצות הברית הוא מהתפקידים החשובים בעולם, לא נראה סביר לאפשר מצב של אי-ודאות במקרה שנבצר ממנו למלא את תפקידו.
כדי לפתור את כל הבעיות הנ"ל, הוצע ב-6 בינואר 1965 בסנאט של ארצות הברית מה שהיה עתיד להיות התיקון ה-25 לחוקה.
ב-19 בפברואר הסנאט אישר את ההצעה, והעבירה לבית הנבחרים, אשר הכניס בהצעה מספר שינויים ואישר את הנוסח המתוקן ב-13 באפריל.
ועדה משותפת של שני בתי הקונגרס התכנסה על-מנת לדון בשינויים שהוצעו, וב-6 ביולי ההצעה, על תיקוני בית הנבחרים, אושרה פעם נוספת בסנאט והוצעה למדינות השונות.
ב-10 בפברואר 1967 אישרו מינסוטה ונבדה את ההצעה, והיו בכך למדינות ה-37 וה-38 לאשרה.
בכך הפכה ההצעה לתיקון מהתיקונים לחוקת ארצות הברית.
התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית, שאושר בשנת 1868, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, ומאגד מספר עניינים שעלו לדיון בעקבות המלחמה.
המפורסם בענייני התיקון ה-14 לחוקה הוא האיסור על מדינות ארצות הברית למנוע זכות הצבעה מאזרחי ארצות הברית (הגברים) או לפגוע בזכויות של בני אדם כלשהם, במטרה למנוע אפליה של השחורים.
במהלך השנים התפתחו במדינות הדרום דרכים שונות לעקוף את התיקון ה-14 לחוקה, ורק כ-100 שנה לאחר מלחמת האזרחים שימש התיקון הארבעה עשר בחיסול האפליה של השחורים, בין השאר בקביעת בית המשפט העליון של ארצות הברית שההפרדה הגזעית אינה חוקית, בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
חלק 1. כל אדם שנולד או התאזרח בארצות הברית, ונתון תחת תחום שיפוטה, הוא אזרח ארצות הברית והמדינה שבה הוא גר.
לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית; ואף מדינה לא תשלול מאדם את חייו, חירותו או קניינו, בלי הליך משפטי נאות; ולא תשלול מאף אדם שבתחום שיפוטה הגנה שווה על ידי החוקים.
חלק 2. מספרם של הנבחרים יוקצה למדינות השונות, ביחס לגודל אוכלוסייתן, שיחושב לפי מניין כל האנשים בכל מדינה, להוציא אינדיאנים שלא נגבה מהם מס.
אולם הקונגרס רשאי להסיר מכשול זה, בהצבעה של שני שלישים בכל אחד משני הבתים.
חלק 4. לא יוטל בספק תוקפו של החוב הציבורי של ארצות הברית, שאושר בחוק, לרבות חובות שנבעו מתשלום גמלאות או מענקים תמורת שירותים שניתנו בדיכוי התקוממות ומרד.
אבל ארצות הברית, וכל מדינה ממדינותיה, לא יטלו על עצמן ולא יפרעו כל חוב או התחייבות שמקורם בסיוע להתקוממות או למרד נגד ארצות הברית, או כל תביעה בשל אובדן עבד או שחרורו; וכל החובות, ההתחייבויות והתביעות הללו ייחשבו מנוגדים לחוק, בטלים ומבוטלים.
חלק 5. בסמכותו של הקונגרס לאכוף את האמור בסעיף זה בחקיקה מתאימה.
התיקון ה-14 קובע שכל מי שנולד בתחומי ארצות הברית הוא אזרח.
נוסח התיקון קובע אזרחות לפי לידה (birthright citizenship) כך:
תרגום: "כל אדם שנולד או התאזרח בארצות הברית, ונמצא תחת תחום שיפוטה, הוא אזרח של ארצות הברית ושל המדינה שבה הוא מתגורר." כלומר, מי שנולד בארצות הברית – ובהנחה שהוא "נתון לסמכות שיפוטה של ארצות הברית" – נחשב לאזרח אוטומטית.
ב-2025 התגלע ויכוח משפטי-פוליטי בנוגע למילים "subject to the jurisdiction thereof" – כלומר, "נתון לסמכות השיפוטית של ארצות הברית".
הפרשנות הרחבה (המקובלת כיום): כל מי שנולד בארצות הברית, למעט בני דיפלומטים זרים, נחשב נתון לסמכות השיפוט, ולכן הוא אזרח – גם אם הוריו שוהים בלתי חוקיים, עובדים זמניים, תיירים וכו'.
זו הייתה פרשנות בית המשפט העליון בפסק דין ארק (United States v.
Wong Kim Ark, 1898), שקבע שילד שנולד בארצות הברית להורים זרים הוא אזרח מתוקף התיקון ה-14.
הפרשנות המצמצמת (הטענה השמרנית): יש שטוענים ש"subject to the jurisdiction" לא כולל שוהים בלתי חוקיים או מהגרי עבודה זמניים, ולכן ילדיהם אינם אזרחים.
לדוגמה: בתקופות מסוימות, נשיאים או מחוקקים שמרנים הציעו לבטל את אזרחות הלידה למהגרי עבודה לא חוקיים דרך חקיקה או אפילו צו נשיאותי – בטענה שהוריהם אינם כפופים באופן מלא לחוק האמריקאי.
רוב המשפטנים רואים את הפסיקה מ־1898 כקובעת חד-משמעית את הכלל של אזרחות לפי לידה, וגם בתי המשפט הפדרליים לא קיבלו עד כה את הניסיונות לצמצם זאת.
כדי לשנות זאת באופן חוקתי, יש צורך בתיקון לחוקה – לא רק בפרשנות חדשה.
הגם שהנוסח נראה ברור, המשפט "subject to the jurisdiction thereof" מאפשר למתנגדים לטעון לפרשנות מצמצמת למרות שזו לא מקובלת כיום ברוב הפסיקה המשפטית.
פסק דין וונג קים ארק (Wong Kim Ark, 1898) ועמדת ממשל טראמפ בנוגע לאזרחות לפי לידה
וונג קים ארק נולד ב־1873 בסן פרנסיסקו להורים סינים שחיו כחוק בארצות הברית אך לא היו אזרחים.
כאשר נסע לבקר בסין וניסה לחזור, רשויות ההגירה מנעו את כניסתו בטענה שאינו אזרח.
הוא תבע את הממשל בטענה שהוא אזרח מתוקף התיקון ה-14. בית המשפט העליון פסק ברוב של 6 נגד 2 כי ארק הוא אזרח אמריקאי.
הפסיקה קבעה שהילד נחשב לאזרח אם נולד בתחומי ארצות הברית גם אם הוריו אינם אזרחים, כל עוד הם אינם דיפלומטים זרים או אויבים לוחמים.
בית המשפט הסתמך על עקרון ה־Jus Soli ("זכות אדמה") – אזרחות לפי מקום לידה – כפי שהיה מקובל במשפט האנגלי.
כך נקבע תקדים שמאשר שאזרחות לפי לידה חלה כמעט על כל אדם שנולד בתחומי ארצות הברית.
גם ילד להורים לא אזרחים, כולל מהגרים בלתי חוקיים – לפי הפרשנות המקובלת כיום, יהיה אזרח.
הנשיא דונלד טראמפ הצהיר ב-2018 שישקול להוציא צו נשיאותי שיבטל את האזרחות מתוקף לידה של ילדים של שוהים בלתי חוקיים.
הוא ביקר את העובדה שארצות הברית היא בין היחידות בעולם שנותנות אזרחות לפי לידה.
יועציו המשפטיים טענו כי "subject to the jurisdiction thereof" אינו חל על שוהים בלתי חוקיים, ולכן ילדיהם אינם אמורים לקבל אזרחות.
הם קיוו להשתמש בפרשנות חלופית של התיקון ה-14 ולנסות להביא את הנושא מחדש לבית המשפט העליון של ארצות הברית כדי להפוך את תקדים ארק.
מומחים למשפט חוקתי ולמשפט מהגרים שללו את עמדתו של הנשיא טראמפ.
צוין שצו כזה יופל מיד בבית המשפט ויוכר כבלתי חוקתי, משום שהוא סותר תקדים עליון מחייב מ־1898.
ב-2025 פרסם טראמפ צו נשיאותי לביטול אזרחות מתוקף לידה של ילדים של שוהים בלתי חוקיים.
שופט פדרלי הוציא צו מניעה זמני נגד הצו, בטענה שהצו לא חוקי.
טראמפ הודיע שיגיש ערעור (ינואר 2025).
עם זאת, יש חריגים שמונעים אזרחות לפי לידה, למשל בן של דיפלומט זר, וכן יש מדינות בעולם שביטלו את החוק של מתן אזרחות לפי מקום לידה.
התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית שהוצע בשנת 1788 ונתקבל בשנת 1992, שמגביל את יכולתם של חברי הקונגרס לשנות את המשכורות שלהם.
נכון להיום, התיקון ה-27 הוא התיקון האחרון שנתקבל בחוקת ארצות הברית.
"שום חוק המשנה את משכורותיהם של סנאטורים וחברי בית הנבחרים לא יכנס לתוקף לפני קיום בחירות לחברי בית הנבחרים."
ההצעה לדחות את תחולתן של העלאות במשכורות של חברי הקונגרס עד לאחר קיום בחירות הועלתה עוד בימי הדיונים על קבלת חוקת ארצות הברית בשנת 1788. בעת אשרור החוקה, נציגי צפון קרוליינה, וירג'יניה וניו יורק ביקשו כי תיקון ברוח זו יוכנס לחוקה.
בשנת 1789 העלה ג'יימס מדיסון את ההצעה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית, וב-25 בספטמבר 1789 אושרה ההצעה על ידי הקונגרס, ביחד עם מגילת הזכויות ועוד הצעת החלטה שעד היום טרם אושררה.
בשנים 1816 – 1818 ביקשו נציגי המדינות מסצ'וסטס, קנטקי וטנסי מהקונגרס להעלות תיקון דומה לתהליך אשרור, למרות שההחלטה כבר הועברה לאשרור לפני למעלה מ-27 שנים.
בשנת 1873 הייתה אוהיו המדינה ה-7 שאשררה את הצעת התיקון.
הצעת התיקון שוב נשכחה עד 1982, כאשר סטודנט למשפטים מטקסס בשם גרגורי ווטסון גילה את הצעת ההחלטה ויצא למסע ציבורי לעידוד קבלת הצעת התיקון.
הוא ארגן משלוח מכתבים לנציגי מדינות שונות בארצות הברית, והצליח להביא לאשרור התיקון.
באפריל 1983 התיקון אושרר על ידי מיין, ובאפריל 1984 על ידי קולורדו.
בהמשך אושרר התיקון על ידי מדינות רבות נוספות, ובמאי 1992 אושרר על ידי אלבמה שהייתה המדינה השלושים ושבע שאשררה אותו ובכך התקבל התיקון סופית.
הארכיונאי הראשי של ארצות הברית אישר את כניסת התיקון לתוקף ב-18 במאי 1992, וב-19 במאי 1992 פורסם התיקון ברשומות.
למרות ביקורת על הארכיונאי הראשי שלא המתין לאישור הקונגרס שהתיקון אכן אושרר כדין, בייחוד לאור העובדה שמעל מאתיים שנים עברו בין הצגת התיקון לאשרור עד אשרורו, הצהירו שני בתי הקונגרס ב-20 במאי 1992 שהתיקון נכנס לתוקפו כתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1995 הוגשה תביעה משפטית נגד הקונגרס על כך שהוא מעדכן את משכורות חבריו בהתאם לעליית המדד, בניגוד לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
מגישי התביעה הפסידו בערכאות הנמוכות, שקבעו כי הצמדה למדד איננה שינוי במשכורת שאליו מתייחסת התיקון לחוקה.
בקשה לשמיעת התיק על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית נדחתה בטענה של העדר זכות עמידה.
התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון אשר מעניק לכל אדם בן 18 ומעלה זכות בחירה בבחירות הפדרליות וגם בבחירות של המדינות עצמן.
לפני קבלת התיקון בשנת 1971 היה גיל המינימום להשתתפות בבחירות 21, ברוב מדינות ארצות הברית.
זכותם של אזרחי ארצות הברית בני 18 ומעלה להצביע, לא תישלל או תוגבל על ידי ארצות הברית או על ידי אחת המדינות בגלל גיל.
גיל המינימום לקבלת זכות בחירה במדינות ארצות הברית היה 21. בשנת 1941 הציע חבר בית הנבחרים ג'נינגס רנדולף ממערב וירג'יניה את התיקון לחוקה.
לטענתו, אנשים אשר מבוגרים מספיק כדי להילחם ולמות למען המדינה זכאים לזכות הצבעה.
רנדולף עזב את בית הנבחרים בשנת 1947, אך בשנת 1959 נבחר לסנאט והמשיך במאמציו להביא לתיקון החוקה בעניין גיל ההצבעה.
תמיכה בזכות הצבעה מגיל 18 נהייתה עם השנים יותר פופולרית וזכתה לתמיכה של הנשיאים דווייט אייזנהאואר ולינדון ג'ונסון.
חוק בנוסח דומה לתיקון לחוקה עבר בקונגרס בשנת 1970, אולם עתירה של מדינת אורגון נגד החוק בהתייחס לבחירות הפנימיות שלה, נתקבלה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפסיקתו קבע בית המשפט שהקונגרס יכול לכפות גיל לגבי בחירות פדרליות, אולם הוא אינו יכול להתערב בענייני הבחירות של המדינות.
התוצאה הייתה שהמדינות שהיו מעוניינות בכך נדרשו לנהל ספרי בוחרים שונים עבור בחירות מדינתיות ועבור בחירות פדרליות.
במקביל, לפעילות במישור הפדרלי החלו חלק מהמדינות להוריד את גיל המינימום להצבעה אצלן.
ג'ורג'יה וקנטקי קבעו את 18 כגיל המינימום, אלסקה קבעה את גיל 19 והוואי וניו המפשייר קבעו את גיל 20.
מלחמת וייטנאם בה צעירים רבים מתחת לגיל ההצבעה לחמו ואף נהרגו, הביאה ללחץ ציבורי להוריד את גיל ההצבעה.
בשנת 1968 ביקש הנשיא ג'ונסון מהקונגרס להעלות את הצעת התיקון לאשרור המדינות, אולם הדבר לא צלח ובמקום זאת עבר החוק של 1970. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון על התחולה החלקית של החוק, רנדולף חזר והעלה את התיקון לחוקה בפני הקונגרס והפעם ההצעה זכתה לרוב.
תהליך האשרור של התיקון היה המהיר ביותר אי פעם בארצות הברית.
כבר ביולי 1971 נכנס התיקון לחוקה לתוקף לאחר שאושר בשלושה רבעים ממדינות ארצות הברית.
בעקבות הורדת גיל המינימום של זכות הבחירה, הורידו רוב המדינות את גיל המינימום לפעילויות אחרות של מבוגרים, כנישואין וחתימה על חוזים ל-18. עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הורד גיל המינימום לקבלת מחויבויות חוקיות ל-18 בכל מדינות ארצות הברית.
אולם בעניינים אחרים, נשארו בתוקף בחלק מהמדינות גילים אחרים.
ביוטה, גיל המינימום לשימוש בטבק הוא 19, בנבדה ובמדינות אחרות גיל המינימום להימורים הוא 21 וחוק פדרלי של ארצות הברית קונס מדינות אשר אינן אוסרות מכירת אלכוהול לצעירים מתחת לגיל 21.
התיקון ה־22 לחוקת ארצות הברית, שהושלם ב-1951, מגביל את כהונתו של אדם כנשיא ארצות הברית לשתי קדנציות.
אף אדם לא ייבחר לכהונת נשיא יותר מפעמיים ואף אדם אשר החזיק במשרת הנשיא או כיהן בפועל כנשיא למשך יותר משנתיים בתקופת כהונה אליה נבחר אדם אחר לנשיא לא ייבחר למשרת הנשיא יותר מפעם אחת.
אבל תיקון זה לא יחול על אדם אשר החזיק במשרת הנשיא כאשר תיקון זה הוצע על ידי הקונגרס ולא ימנע מאדם אשר מחזיק במשרת הנשיא או מכהן בפועל כנשיא במהלך הזמן בו נכנס התיקון לתוקף לכהן כנשיא עד סוף תקופת כהונתו.
תיקון זה לא ייכנס לתוקף אלא אם יאושר על ידי שלושה רבעים ממדינות ארצות הברית תוך שבע שנים מהעברתו למדינות על ידי הקונגרס.
ישנה מחלוקת בשאלה האם נשיא שכיהן במשך שתי קדנציות יכול להיבחר שוב כסגן נשיא.
מצד אחד טוענים שהתיקון ה-12 לחוקה, הקובע שמי שלא כשיר לכהן כנשיא לא כשיר לכהן כסגן נשיא, מונע אפשרות כזאת.
מאידך, נטען שהתיקון ה-12 מתייחס רק למי שפסול לכהונה - והתיקון ה-22 הרי חל רק על היבחרות, ולא על הכהונה בתפקיד.
אין כל ספק, שנשיא לשעבר יכול להפוך לנשיא ממשרה אחרת בהיררכיית המשרות מהן נבחר נשיא (כשהנשיא נפטר ואין סגן נשיא), אלא שהסבירות לכך נמוכה.
מכאן, כך הטענה, שהוא אינו פסול לכהונה, אלא להיבחרות גרידא.
מקובל לטעון שג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית, קבע את הנוהג שנשיא לא יכהן יותר משתי קדנציות, אולם בנאום הפרישה שלו הוא אמר שהוא פורש בגלל גילו המבוגר (הוא היה בן 65 בעת פרישתו), ועל כן ייתכן שהיה ממשיך לתקופת כהונה שלישית אילולא הרגיש מבוגר מדי.
תומאס ג'פרסון, הנשיא השלישי של ארצות הברית, סירב להתמודד לכהונה שלישית וצוטט כאומר שאם משך כהונת נשיא ארצות הברית לא תקבע לתקופה מוגבלת על ידי החוקה או נוהג, משרת הנשיא אשר נקבעה להלכה לארבע שנים תהפוך למעשה לכהונה לכל החיים.
יורשיו של ג'פרסון: ג'יימס מדיסון, ג'יימס מונרו ואנדרו ג'קסון נמנעו גם הם מלהתמודד על תקופת כהונה שלישית.
באותה תקופה היו קולות שאל לנשיא לכהן יותר מתקופת כהונה אחת וייתכן שהיה לדבר השפעה על כך שנשיאים רבים כיהנו רק תקופת כהונה אחת.
בהמשך, היו שלושה נשיאים אשר כיהנו שתי קדנציות וניסו להיבחר לתקופת כהונה שלישית, אולם הדבר לא עלה בידם.
גרנט שמפלגתו לא בחרה בו בפריימריס, גרובר קליבלנד שניסה להיבחר לכהונה נוספת אחרי שתי קדנציות לא רצופות, ותאודור רוזוולט שלאחר הפסקה של ארבע שנים מיוזמתו, בעקבות הנוהג שלא לרוץ לכהונה שלישית, ניסה להיבחר שוב.
שאר נשיאי ארצות הברית עד שנת 1932 לא סיימו שתי קדנציות, או שלא יכלו להתמודד על כהונה שלישית עקב מחלה (וודרו וילסון).
בשנת 1940 התמודד פרנקלין דלאנו רוזוולט על תקופת כהונה שלישית, לטענת תומכיו בגלל מלחמת העולם השנייה שהייתה בעיצומה.
הוא המשיך והתמודד שוב בשנת 1944 וזכה בתקופת כהונה רביעית אשר נקטעה עקב מותו ב-1945.
בעקבות כהונתו הארוכה של רוזוולט כנשיא, עבר בקונגרס בשנת 1947 הצעת התיקון להגביל את משך הכהונה של הנשיא בחוקה, וההצעה אושררה על ידי המספר הנדרש של מדינות ארצות הברית (36), ב-1 במרץ 1951.
תומכי ההצעה טוענים שמצב בו אדם מכהן בתפקיד הנשיא יותר מדי שנים עלול להביא למצב קרוב לדיקטטורה, גם אם נאורה, שמשרת הנשיא עלולה לרכז יותר מדי כוח ושיש בכהונה ארוכה של הנשיא סכנה להפרדת הרשויות.
ההצעה להגביל את משך כהונת הנשיא עלתה פעמים רבות לפני כהונת רוזוולט כנשיא, והיו גם דמוקרטים שתמכו בהצעת התיקון.
עם זאת, טענו מתנגדי ההצעה שיש בה פגיעה בחופש הבחירה ובדמוקרטיה, ושההצעה הועלתה על ידי קונגרס שנשלט על ידי הרפובליקנים, מעין נקמה בפרנקלין רוזוולט שהיה מהמפלגה הדמוקרטית.
הצעות רבות הוגשו לבטל את התיקון ה-22 לחוקה, אולם אף אחת מהן לא עברה את ההליכים הנדרשים בתוך הקונגרס.
בשנת 2000, במהלך ראיון למגזין "רולינג סטון" הציע הנשיא ביל קלינטון לתקן את החוקה כך שנשיא שכיהן שתי קדנציות יוכל להיבחר שוב לאחר תקופת צינון.
התיקון לא חל על הארי טרומן שהיה הנשיא המכהן בעת העלאת התיקון לאשרור.
טרומן החל במסע בחירות לקראת תקופת כהונה שלישית אולם פרש מהמירוץ מוקדם לאחר תוצאות גרועות בבחירות המקדימות בניו המפשייר.
התיקון השישי לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית במסגרת מגילת הזכויות, המגן על זכות הנאשם למשפט הוגן בהליכים פליליים ובמיוחד מעניק את הזכות למשפט בפני חבר מושבעים של עמיתים ולא בפני שופט ממונה, איש השלטון.
"בכל תביעה פלילית, לנאשם תהיה הזכות למשפט מהיר ופומבי על ידי חבר מושבעים חסר פניות מהמדינה והמחוז בו נטען שנעברה העבירה, לאחר בירור על פי חוק, וכן את הזכות לקבל מידע על מהות וגורמי ההאשמה, להתעמת עם העדים נגדו, לחייב עדים להופיע בעדו ולהיעזר בעורך דין להגנתו."
התיקון השישי מעניק לנאשם זכות למשפט מהיר.
זכות זאת מחייבת להתחיל את המשפט במהירות ולנהלו ברציפות.
ההלכה המשפטית לא קבעה פרק זמן אשר נחשב סביר, ושאלת הסבירות נידונה בהתאם לסיבות להמשכות ההליכים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע מבחן של ארבע נקודות לבדיקת הסבירות של התמשכות ההליכים.
המבחן כולל את משך העיכוב, הגורם לעיכוב, יחס הנאשם כלפי זכותו למשפט מהיר וקיומו של נזק מהתמשכות ההליכים.
בין גורמי העיכוב הנחשבים לגיטימיים נכלל דחיית משפט לצורך הבאת עד שנעדר.
יש מדינות בארצות הברית, אשר קבעו בחוק פרק זמן מוגדר.
ניו יורק, למשל, קבעה בחוק שעל כל עבירה למעט רצח על התביעה להיות מוכנה למשפט תוך שישה חודשים לכל היותר.
במקרה של התמשכות ההליכים מעבר לסביר במסגרת הזכות למשפט מהיר, הנאשם זכאי למחיקת האישום נגדו.
אולם, ברוב המקרים בתי המשפט לערעורים דוחים טענות על הפרת התיקון השישי לחוקה, בהיעדר ראיות לנזק לנאשם.
בשנת 1974 חוקק חוק המסדיר את הזכות למשפט מהיר (פרק 208 של החוק הפלילי, כותר 18).
בתיקון נוסף בשנת 1979 נקבע שמשפט לא יחל תוך פחות משלושים יום מהגשת האישום, כדי לאפשר לנאשם להתגונן.
למרות קביעת התיקון השישי לחוקה, החוק מסדיר מקרים יוצאי דופן בהם לבקשת המדינה או הנאשם, המשפט לא יהיה פומבי.
התנאי למניעת הפומביות היא שהפומביות תזיק לאחד הצדדים ואין דרך יותר טובה למנוע את הנזק.
למרות התיקון השישי, במקרים של עבירות קלות שעונשם עד שישה חודשי מאסר, הנאשם אינו זכאי למשפט בפני חבר מושבעים.
התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית הוא חלק ממגילת הזכויות שבחוקת ארצות הברית.
תיקון זה מקבל את התנאים הקיימים בחוק האנגלי, המבוסס על הסכמי המגנה כרטה משנת 1215 ומקנה לאזרח את הזכות להליך משפטי הוגן.
התיקון החמישי אוסר מעצר ללא הגשת כתב אישום, אוסר כפל ענישה, מגן על זכות השתיקה, מונע הפללה עצמית ודורש הליך נאות של משפט בפני חבר מושבעים גדול לפני כל ענישה.
בנוסף אוסר התיקון הפקעת רכוש על ידי הממשל ללא פיצוי.
התיקון החמישי מתייחס לזכויות ההליך ההוגן מצד הממשל הפדרלי.
התיקון ה-14 מעניק את הזכות להליך הוגן גם בהתייחס למדינות.
מקורו של חבר המושבעים הגדול (Grand Jury) הוא בשיטת המשפט הבריטית (Common Law - המשפט המקובל).
תפקידו של חבר המושבעים הגדול הוא לחקור האשמות בפשעים, לבחון עדויות ואם השתכנע שיש יסוד סביר להניח שבוצע פשע, להגיש כתב אישום.
חבר המושבעים הגדול הוא מרכיב במערכת האיזונים והבלמים ("Checks and Balances") של השיטה המשפטית האמריקאית: קבוצת אזרחים מן השורה, חסרי פניות, מוודאים שאין העמדה לדין שרירותית על בסיס סתמי של דברי התביעה.
תפקידו של חבר מושבעים גדול שונה מחבר מושבעים (Petit Jury) המשמש כגוף השופט במשפט רגיל.
מספר חבריו של חבר מושבעים גדול, כאמור בשמו, גדול יותר מתריסר החברים בחבר מושבעים רגיל, ועומד בדרך כלל על 23 חברים.
ההליך בפני חבר מושבעים גדול שונה ממשפט רגיל ולרוב אין הנאשם או בא כוחו נוכחים בעת שמיעת העדים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית פירש את הנוסח "לא יובא אדם לדין על פשע שדינו מיתה, או על פשע נתעב אחר, אלא על פי חוות דעת או כתב אישום של חבר מושבעים גדול..." באופן שאינו מחייב חבר מושבעים גדול בפשעים שאינם חמורים.
יתר על כן, בית המשפט העליון פסק שפסקה זו אינה תופסת לגבי המשפט המדינתי, אלא הפדרלי בלבד.
ואכן, לאור השגות וביקורות רבות על שיטה זו וחוסר הצדק שבה, בוטל מוסד זה בלמעלה ממחצית מדינות ארצות הברית והוחלף בשימוע מוקדם בפני שופט.
בפסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית (1957) זיכה בית המשפט העליון אדם בשם ג'ון ווטקינס מעבירה של ביזוי הקונגרס בשל סירובו להשיב על שאלות ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית בדבר אנשים המוכרים לו כקומוניסטים, בהתבסס בעיקר על הזכות להליך הוגן בהתאם לתיקון החמישי.