tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העלילה נפתחת בברלין, רפובליקת ויימאר, בשלהי שנת 1923. תושבי העיר שרויים תחת עוני קשה, והאינפלציה כה גבוהה עד שחפיסת סיגריות עולה כארבעה מיליארד מארקים.
אבל רוזנברג, אזרח אמריקאי ממוצא יהודי אשר הפך לאלכוהוליסט ומובטל בחודשים האחרונים לאחר שעזב את הקרקס בו עבד כאמן טרפז, מבלה כעת את ימיו בשתיית משקאות חריפים כדי להתמודד עם האווירה המנוכרת והקודרת של גרמניה לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
הסרט נפתח עם שובו לביתו באחד הלילות, כאשר הוא מגלה שאחיו, מקס, התאבד באמצעות ירייה בראשו.
למחרת בבוקר מגיע רוזנברג לתחנת המשטרה ונפגש עם המפקח באוור, המתשאל אותו בנוגע למותו הטרגי של אחיו.
בצאתו מהמקום הוא נתקל בהולינגר, בעל הקרקס בו עבד ומעסיקו לשעבר, המזמין אותו להתלוות אליו לארוחת צהריים.
השניים משוחחים על המצב בגרמניה ועל האשמה הרבה המופנית כלפי היהודים.
רוזנברג אינו מגלה כעס רב למשמע הדבר, והלכה למעשה חושף סימפתיה מעטה מאוד כלפי אנשים מכל סוג, יהודים או לא.
לטענתו, היהודים אינם צריכים לקבל יחס מיוחד ואם הם נכנסו לצרות הרי שזה קרה מפני שהתנהגו בטיפשות.
הוא ממשיך למועדון בו עובדת אלמנתו של אחיו, מנואלה, כדי לבשר לה על מותו.
כאשר היא שואלת אותו לפשר התאבדותו הוא אינו מצליח להשיב לה תשובה מנומקת, ופשוט אומר, .
בדרכו החוצה הוא נתקל באדם משונה העונה לשם האנס, המזהה אותו, וטוען כי הם חברי ילדות.
שתייתו הבלתי פוסקת נמשכת לתוך הלילה, ובאחת מסמטאות העיר הוא חוזה בכיתת פרייקור קטנה המענישה אזרחים באלימות בזמן שמספר שוטרים חולפים על פניהם מבלי לעשות דבר.
החיילים באים לרדוף אחריו אך הוא מצליח להימלט לפאב קרוב, ולבסוף שב לדירתה של מנואלה.
הוא מספר לה על המכר הוותיק שפגש, האנס, אשר לדבריו היה ילד תמוה, ובמקרה אחד אף תפס חתול וחתך אותו בעודו בחיים כדי לצפות בלבו הפועם.
עם אור השחר מתעוררים שניהם ומנואלה מתחילה להכין את עצמה לקראת עבודתה החדשה במשרד לייבוא וייצוא של סחורות.
לאחר שהיא עוזבת מחטט רוזנברג בין חפציה עד שהוא מוצא את מקום המחבוא של חסכונותיה, אותם הוא גונב לעיניה של גברת הולה, בעלת ביתם.
הלה מבקשת לשוחח עמו לפני שהוא יוצא לדרכו, וגובה ממנו שלושה דולרים עבור דמי השכירות.
בשובו לדירתו הוא פוגש את באוור, מפקח המשטרה, המבקש ממנו להתלוות עמו לחדר המתים בתואנה כי הוא נדרש לזהות את גופתו של אחיו, אולם עם הגעתם למקום חושף בפניו המפקח מספר גופות אחרות של אישים לא מוכרים, אשר הותקפו או הוחזקו תחת עינויים כלשהם.
במענה לשאלותיו המבולבלות, מסביר לו באוור כי שבעה מקרי רצח מסתוריים התרחשו בחודש האחרון בסביבתם הקרובה שלו ושל אחיו.
הוא מתעקש לקחת את רוזנברג עמו לתחנת המשטרה כדי לגבות ממנו עדות נוספת, אך עם הגעתם נתקף הלה בהתמוטטות עצבים ומנסה להימלט מהמקום.
השוטרים מצליחים לתפסו והוא מתעורר בתא המעצר כעבור מספר שעות, כאשר מנואלה מגיעה לשחררו.
חזרה בדירתה מתלוננת גברת הולה, בעלת ביתה, על אופיו היהיר והבלתי אמין של רוזנברג, ודורשת כי יעזוב את המקום לאלתר.
מנואלה מתפרצת עליה בכעס ומאיימת לעזוב בעצמה, אך לא לפני שהיא דורשת בתקיפות שתחזיר את דמי השכירות ששילמו לה.
גברת הולה מוסרת לידיה כמה מיליארדי רייכסמארקים, לאחר שלדבריה, המירה אליהם את הדולרים שקיבלה.
השניים מתחילים לאסוף את חפציהם, אז מתוודה מנואלה שעבודתה החדשה היא, הלכה למעשה, זונה בבית בושת יוקרתי.
רוזנברג גומר אומר בדעתו לראות את הדבר במו בעיניו, ולמחרת יוצא לדרך בעקבותיה ללא ידיעתה.
תחילה מגיעה מנואלה לכנסייה המקומית ומתחננת בפני הכומר שיעניק לה מחילה, בטרם היא ממשיכה לדירה חדשה ולא מוכרת.
רוזנברג מתגלה בפניה וחוקר אותה לפשר המקום, והיא מודה שהדירה עתידה להפוך למקום מגוריהם החדש, זאת לאחר ששכרה אותה מחבר ילדותו, האנס, עמו שכבה מספר פעמים.
מדוכדך, עוזב רוזנברג את המקום למועדון הלילה בו עובדת מנואלה ומשתכר לאיטו, כאשר לפתע פורצת פנימה כיתת פרייקור.
החיילים מכים למוות את סולומון, בעל המועדון וחברו הטוב, ומציתים את המקום.
בימים הבאים מתחיל רוזנברג לעבוד בעבודה משרדית חדשה במרפאה מקומית, אותה הוא מקבל בעזרתו של האנס, אולם מגלה במהרה שנפל למלכודת של שגרה קפקאית, ולא חולף זמן רב בטרם הוא מאבד את דעתו לחלוטין.
בלילותיו הוא נוהג להוציא את עצביו על מנואלה ולעזוב את ביתם העירה כדי להשתכר.
לילה אחד מגיע רוזנברג לבית בושת מקומי וצופה בלקוח כהה עור אשר אינו מצליח, לאחר שהשניים מתערבים על כך, להגיע לזקפה ולשכב עם אחת הזונות.
בצאתו מהמקום הוא צופה בתושבים חותכים נתחים מגווייתו של סוס מפאת הרעב הקשה השורר בעיר, ובשובו לביתו הוא מוצא את גופתה של מנואלה, אשר מתה בנסיבות לא ברורות.
כאשר הוא מתקרב לבחון את גופתה מקרוב מאיר לפתע הבזק של מצלמה את החדר.
רוזנברג מנפץ את כל המראות בביתם ומגלה חדרים נסתרים מלאים במצלמות מאחוריהן.
עם כניסתו פנימה הוא נתקל במסדרונות חשוכים המוליכים לארכיון המסמכים במקום עבודתו החדש, בטרם מתנפל עליו אדם זר שמנסה להורגו.
בתום מאבק קצר הוא מצליח להכניעו ודוחף את ראשו מתחת לפיר מעלית עד לעריפתו.
למחרת שב רוזנברג למקום עבודתו ומתעמת עם הממונה עליו, המסרב לחשוף בפניו את מטרותיו האמיתיות ואף מפגין את נכונותו למות עבורן.
הוא מצליח להכניע אותו ולקחת ממנו צרור מפתחות, המוביל אותו לאחד החדרים במקום, בו הוא נתקל בחבר ילדותו, האנס.
האנס חושף בפניו כי במהלך החודשים האחרונים התמקדה מרפאתו בעריכת ניסויים בבני אדם, אותם ביצעה על תושבי העיר העניים עבור תמורה כספית.
הוא מדליק את מקרן הקולנוע ומציג כמה סרטים קצרים המתעדים אותם.
בניסוי הראשון נראית אישה אלמונית אשר נכלאה בחדר עם תינוק שספג פגיעה מוחית ובכה ללא הפסקה במשך שעות, כנגד כל מאמציה להרגיעו, עד שלאחר כמה ימים חנקה אותו למוות בעזרת כרית.
אדם נוסף נראה מתעורר, לאחר שננעל במשך שבוע בתא כה צפוף עד שלא הצליח לזוז בשום צורה, ועם חילוצו איבד כל מודעות כלפי סביבתו.
בתגובה למבטו התוהה מציג האנס את הנסיין האחרון, אדם צעיר שקיבל זריקה של חומר בשם טנטוקסין אשר עורר בו צער בלתי נשלט והוביל אותו להתאבד.
אותו חומר, לדבריו, ניתן גם לאחיו של אבל, מקס, אשר עבד במרפאה והתעקש להשתתף בניסויים, דבר שגרם לו להתאבד ימים ספורים לאחר מכן.
גם הוא ומנואלה השתתפו באחד הניסויים ללא ידיעתם, מגלה לו האנס, ונחשפו לגז אשר גרם להם לאבד את דעתם במהלך שהותם בדירתו.
המונולוג מסתיים בחזיון נבואי על הפוטש של היטלר במרתף הבירה ועתידה הלא-רחוק של גרמניה, בטרם בולע האנס כמוסת ציאניד ומתאבד מספר שניות קודם להגעת המשטרה למקום.
רוזנברג מתעורר בבית החולים לצדו של מפקח המשטרה באוור, המייעץ לו לעזוב את ברלין במהרה ולנסוע לבזל, אליה הגיע הקרקס הנודד בו עבד.
הסרט נגמר כאשר הוא נראה חוצה את אחד מרחובות העיר על רקע קול קריינות המספר כי הלה נמלט מהמשמורת בה היה נתון ולא נראה שוב לעולם.
תהליך כתיבת התסריט של הסרט התרחש במהלך השנים 1976–1977, על רקע מאבק משפטי מתיש אליו נקלע הבמאי, אינגמר ברגמן, כנגד רשויות המס בארץ מוצאו, שוודיה.
לאחר שנעצר לאור יום בידי שוטרים סמויים אל מול עמיתיו לעבודה חווה התמוטטות עצבים קשה ושקע במשבר נפשי ארוך, אשר הובילו אותו לעזוב את ארצו לטובת גרמניה המערבית.
ביצת הנחש, אפוא, נחשב לסרט הגרמני הראשון שביים.
מקורו של הבסיס לסיפור המביא את אבל ומנואלה לברלין הוא רעיון ישן עליו חשב ברגמן שנים רבות קודם לכן: שני אמני טרפז אשר הופכים למחוסרי עבודה לאחר שהשותף השלישי בקבוצתם מוצא את מותו בטרם עת.
המקום והזמן בהם מתרחש הסרט, ברלין של רפובליקת ויימאר לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, אינם חדשים ליצירותיו של ברגמן, שכמה מעבודותיו הקודמות כגון מ-1963 ו מ-1969 מתרחשות לפני, במהלך או לאחר מלחמה כלשהי.
הרעיון לתקופה המסוימת הזו, עם זאת, והדגש שמציג הסרט כלפי העוני הרב והאינפלציה ששררו במהלכה, הגיעו לברגמן לאחר שקרא ביוגרפיה אודות אדולף היטלר פרי עטו של ההיסטוריון יואכים פסט: .
רעיון נוסף שהוביל ליצירת דמותו של הנס ורגרוס התהווה במחשבתו של ברגמן ב-1966, בעקבות קטע קצר שכתב ביומנו אשר עסק במציצנות: .
הטקסט ממשיך להרחיב אודות הדמות האלמונית ואף מתאר את התאבדותה, בצורה דומה לרגעיו האחרונים של הנס, אשר בלע גלולת ציאניד כאשר הוא מחזיק בידיו מראה ונורה כך שיוכל לצפות בעצמו מת.
שמו של הסרט נגזר משורה הנאמרת בידי דמותו של ברוטוס במחזה יוליוס קיסר של שייקספיר: ; המשמעות מועברת באחת הסצנות האחרונות של הסרט, כאשר הנס ורגרוס מתאר את חזונו כלפי עתידה של גרמניה מספר שניות לפני שהוא מתאבד, .
ברגמן טס לארצות הברית עם אשתו דאז כדי למצוא שחקן מתאים עבור דמותו של אבל רוזנברג.
תחילה נפגש עם דסטין הופמן, אך לאחר שהלה למד את התסריט לעומק סירב לקבל את התפקיד על עצמו מאחר שהרגיש כי אינו מתאים עבורו.
בהמשך נפגש ברגמן גם עם רוברט רדפורד, אשר לא ראה את עצמו מגלם , וכן עם פיטר פאלק, שגילה עניין בתפקיד אך סירב לקבל אותו מסיבות לא ידועות.
על אף כל הסירובים בהם נתקל המשיך ברגמן בחיפושיו.
השחקן האחרון עמו נפגש בארצות הברית היה ריצ'רד האריס אשר הסכים לקבל על עצמו את התפקיד, אולם כאשר הגיע למינכן שלח ברגמן את אחד מעוזריו, הרולד ניבנזאהל, לפגוש אותו במקומו, מאחר שנאלץ להשתתף בטקס הענקה של פרס גתה.
האריס נעלב מכך שלא הגיע לפגשו בשדה התעופה בעצמו ועזב ללונדון.
ברגמן טס אחריו והצליח לשכנעו לחזור, אולם למחרת היום התקשר אליו מפיק הסרט, דינו דה-לורנטיס, עם חדשות רעות בפיו: האריס לקה בדלקת ריאות חמורה בעקבות שהותו הארוכה במכל מים כחלק מצילומי סרטו האחרון, , ונזקק לתהליך החלמה ארוך.
לבסוף העלה לורנטיס את הרעיון כי ישתמשו בשחקן דייוויד קאראדין עבור דמותו של רוזנברג, וברגמן גמר אומר בדעתו לצפות בסרטו האחרון, , ממנו התרשם עמוקות.
כעבור יומיים נחת קאראדין במינכן, אולם החל להפגין התנהגות משונה ומרוחקת עם פגישתם הראשונה אשר הותירה על ברגמן רושם רע.
כמו כן היה מנומנם ועייף באופן תמידי, ונהג להירדם במקומות שונים בסט הצילומים.
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון שלילי של 20% מתוך סיכום של עשרים ביקורות, עם ניקוד ממוצע של כ-4.8, על אף שצוות המבקרים שלו נמנע ממסירת קונצנזוס כללי לגביו בדומה למנהגו עם סרטים אחרים.
מבקר הקולנוע רוג'ר אברט כינה את הסרט בתור , וסירב להכיר בו כהצהרה נוקבת או כיצירת אמנות שלמה.
ברגמן נכשל, לדבריו, לתפוש את רוח התקופה האותנטית של גרמניה ב-1923, והסרט מוכיח באופן ברור כי אינו מכיר את ההיסטוריה של אותה העת כראוי.
מעבר לכך, אין לסרט , וכאשר מנסה ברגמן ליצור כאלו, הוא רק מזכיר לצופים את סרטיו האחרים, בהם עשה זאת בצורה מוצלחת יותר.
עימראן ח'אן מכתב העת פופמטרס כינה את הסרט בדרכו של ברגמן כבמאי, והמליץ לקהל הצופים לראות את הסרט רק כדי .
כמו כן שיבח את יכולות המשחק של ליב אולמן, על אף שבעיניו נראתה לכודה מדי בתוך מגבלות הסרט.
בכל הנוגע לקאראדין, השחקן הראשי, הביע את אכזבתו הרבה, ותיאר אותו כחסר רגשות ובעל הבעה ריקה או .
לדבריו הסתיים הסרט בצורה אכזרית, אך בעת ובעונה אחת נותר נאמן לסגנונו של ברגמן, כך שהשאיר אחריו מעין רגיעה מוזרה ושלווה אשר העניקה מנוח לכל הרעש שהגיע לפניה.
ביצנית עדינה (שם מדעי: Tringa stagnatilis) היא מין של חופמאי ממשפחת החרטומניים.
זוהי ביצנית קטנה יחסית, המקננת בערבות דשא פתוחות וטייגה ממזרח אירופה ועד למזרח הרחוק הרוסי.
בישראל היא חולפת וחורפת מצויה במספרים קטנים, בעיקר בצפון הארץ ובמרכזה.
שם הסוג Tringa הוא השם הלטיני שניתן לביצנית שחורת-כנף על ידי אוליסה אלדרובנדי בשנת 1599, על בסיס trungas מיוונית עתיקה, שמקורה בחופמאי בגודל קיכלי בעל על-שת לבן המנענע את זנבו, שהוזכר על ידי אריסטו.
שם המין הספציפי stagnatilis הוא מלטינית stagnum, "ביצה".
הביצנית העדינה מזכירה ביצנית ירוקת-רגל, בעלת מקור עדין ארוך ורגליים צהבהבות וארוכות מאוד.
כמו הירוקת-רגל, היא חומה אפרפרה בלבוש קיץ, וחיוורת יותר בחורף.
בגבה יש טריז לבן הנראה במעוף.
עם זאת, היא קרובה יותר לביצנית אדומת-רגל ולביצנית מנומרת.
הביצנית העדינה נוהגת לעקוב אחר חופמאים אחרים בסביבתה ולזהות מתי אלה מצאו אזור עשיר במזון.
קולות, שפת גוף וקצב אכילה מוגבר - מושכים מיד את הביצנית העדינה, וכך גם היא נהנית משפע חרקים, סרטנים זעירים, רכיכות ומטעמים נוספים.
הביצנית העדינה מקננת באזור הפלארקטי.
זהו מין נודד, רוב הפרטים חורפים באפריקה ובהודו, וחלקם נודדים לדרום מזרח אסיה ואוסטרליה.
היא מעדיפה בחורף שטחי מים מתוקים כמו ביצות ואגמים ולרוב נצפית בבודדים או בקבוצות קטנות.
ביצניות עדינות הן מזדמנות נדירות בצפון אמריקה, כשרוב התצפיות באלסקה ובקליפורניה.
הביצנית העדינה הראשונה שתועדה בקנדה נמצאה ב-30 באפריל 2022 בת'דפורד, מחוז למטון, אונטריו על ידי ג'יימס הולדסוורת', ומשכה אליה למעלה מאלף צפרים מאונטריו וממישיגן, כמו גם צפרים מטקסס ומדינת וושינגטון.
ביצנית עדינה היא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
למין תחום תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה.
על-אף שהאוכלוסייה נמצאת במגמת ירידה מסוימת, היא לא חדה מספיק, ובשל כך מוגדרת הביצנית העדינה במצב שימור של ללא חשש ברשימה האדומה של ה-IUCN.
ביצנית שחורת-כנף (שם מדעי: Tringa ochropus) היא מין של חופמאי ממשפחת החרטומניים מהעולם הישן.
ביצנית זו היא מהמקדימות בנודדי הסתיו: היא נצפית כבר במהלך חודש יוני, כאשר שיא הנדידה מתרחש באוגוסט.
נדידת האביב נמשכת מסוף חודש פברואר ועד לאמצע מאי.
ביצנית שחורת-כנף מייצגת קו עתיק בסוג ביצנית; קרובת משפחתה החיה היחידה היא ביצנית בודדת (T.
לשתיהן כנפיים חומות עם נקודות קטנות בהירות ודוגמת צוואר וחזה עדינה אך מנוגדת.
בנוסף, שני המינים מקננים בעצים, בניגוד לרוב הביצניות האחרות.
בהתחשב במיקומה הבסיסי בעץ האבולוציוני של הסוג, לא מפתיע שדווחו מקרים חשודים של בני-כלאיים בינה לבין ביצנית לבנת-בטן (A.
ביצנית שחורת-כנף תוארה על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי הנוכחי Tringa ochropus.
שם הסוג Tringa הוא השם הלטיני שניתן לביצנית שחורת-כנף על ידי אלדרוונדוס בשנת 1599, על בסיס trungas מיוונית עתיקה, שמקורה בחופמאי בגודל קיכלי בעל על-שת לבן המנענע את זנבו, שהוזכר על ידי אריסטו.
שם המין הספציפי ochropus הוא מהמילים "אוכרה", ו-pous, "רגל".
המין הוא מונוטיפי, לא תוארו תת-מינים.
חופמאי זה הוא מין שמנמן במקצת עם גב וכנפיים בצבע חום-ירקרק כהה, ראש וחזה אפרפרים וחלקים תחתונים לבנים.
הגב מנוקד לבן במידות שונות: באופן מרבי אצל בוגר בלבוש קיץ, ופחות בחורף בפרטים צעירים.
הרגליים והמקור, הקצר יחסית, ירוקים כהים.
ביצנית זו בולטת ובעלת צורה אופיינית במעוף, עם כנפיים כהות מלמעלה ומלמטה ועל-שת לבן.
התכונה האחרונה מבדילה אותה באופן מהימן מהביצנית הבודדת (T.
solitaria), המעט קטנה יותר אך דומה מאוד, החיה בצפון אמריקה.
ביצנית שחורת-כנף מקננת ברחבי אירופה התת-ארקטית ומזרחה על פני האזור הפלארקטי.
היא מין נודד, החורף בדרום אירופה, בתת היבשת ההודית, בדרום מזרח אסיה ובאפריקה הטרופית.
מזונה מורכב מחסרי חוליות קטנים שנאספו מהבוץ, שכן מין זה מלקט במרץ סביב קצוות הבריכה שבחר.
זהו לא מין מתלהק, אם כי לפעמים מספרים קטנים מתקבצים באזורי האכלה מתאימים.
ביצנית שחורת-כנף היא שוכנת מים מתוקים, ולעיתים קרובות היא נמצאת באזורים שמוגבלים מדי עבור חופמאים אחרים, אשר נוטים לאהוב שדה ראייה פתוח מסביב.
היא מטילה 2–4 ביצים בקן נטוש של מין אחר, כמו של קיכלי אפור (Turdus pilaris).
לתטולה לוקח כשלושה שבועות לבקוע.
לביצנית שחורת-כנף תפוצה רחבה והיא לא נדירה, לכן אינה נחשבת למין מאוים על ידי IUCN בקנה מידה עולמי.
זהו אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירואסייתים (AEWA).
ביקה (בפורטוגזית: Bica) הוא משקה חם הנפוץ בפורטוגל ומשמש כביטוי מקביל למילה קפה.
המשקה דומה במרכיביו לאספרסו, ונוצר מחליטה באמצעות הזרמת כמות קטנה של מים על סף רתיחה ובלחץ גבוה דרך פולי קפה קלויים, טחונים ודחוסים.
ניתן לשתות את המשקה בכל שעות היממה ולהגישו בספל קפה בתוספת סוכר.
קפה הביקה הופיע לראשונה בפורטוגל בשנת 1905, בעיר ליסבון, בבית קפה בשם הברזיליירה (A Brasileira) שהוקם על ידי אדריאנו טלס (Adriano Telles) במטרה למכור קפה ברזילאי אמיתי.
על מנת לקדם את המותג, הציע טלס ללקוחותיו שקנו קפה טחון לקבל כוס קפה בחינם.
ישנה אמונה רווחת בקרב מקומיים המאמינים שהמילה ביקה (Bica) נגזרת מהמשפט שתה את זה עם סוכר (Beba Isso Com Açúcar).
ביצי דינוזאור הן הכלים האורגניים שבהם מתפתח עובר דינוזאור.
כאשר השרידים הראשונים של דינוזאורים שאינם עופות תועדו מדעית, ותוארו באנגליה במהלך שנות העשרים של המאה ה-19, ההנחה הייתה שהדינוזאורים הטילו ביצים מכיוון שהיו זוחלים.
בשנת 1859, המאובנים הראשונים של ביצי דינוזאורים, שתועדו מדעית, התגלו בצרפת על ידי ז'אן ז'אק פואך, אם כי אלו נחשבו בטעות כביצי ציפורים ענקיות, אשר עדיין לא הוכרו כדינוזאורים באותה תקופה).
בשנת 1859, המאובנים הראשונים של ביצי דינוזאורים מתועדים התגלו בדרום צרפת על ידי כומר קתולי וחוקר טבע חובב בשם האב ז'אן ז'אק פואך; אולם הוא חשב שהם הוטלו על ידי ציפורים ענקיות.
המאובנים הראשונים של ביצי הדינוזאורים, המוכרים מדעית, התגלו בשנת 1923 על ידי צוות של המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בזמן שחיפש עדויות לבני אדם מוקדמים במונגוליה.
ביצים אלו יוחסו בטעות לאוכלי העשב השופעים המקומיים פרוטוקרטופס, אך כיום ידוע כי הם ביצי אובירפטור.
תגליות ביצים המשיכו לעלות בכל רחבי העולם, מה שהוביל לפיתוח של מספר תוכניות סיווג מתחרות.
ניתן לזהות שברי קליפות ביצי דינוזאור מאובנים על סמך שלוש תכונות חשובות.
העובי שלהם צריך להיות בערך אחיד, הם בדרך כלל מעוקלים מעט, ופני השטח שלהם מכוסים בנקבוביות זעירות.
בתדירות נמוכה יותר, הצד התחתון הקעור של שבר קליפת הביצה ישמור על בליטות הידועות בשם ממילים.
לפעמים העובר ספג כל כך הרבה מהסידן עד שהממילאות זקוקות לזכוכית מגדלת או למיקרוסקופ כדי לראותן.
עם זאת, ישנם סוגים רבים של עצמים המתרחשים באופן טבעי שיכולים להידמות לביצי מאובנים.
אלה יכולים לרמות אפילו פליאונטולוגים מקצועיים.
אבנית : אבנית הם חפצים דמויי ביצים הנוצרים בבטן של מעלי גירה כמו בקר, צבאים, איילים ועיזים.
היווצרות אבנית היא מנגנון הגנה המגן על קיבת הגירה מפני נזק אם הוא בולע חפץ זר בזמן המרעה.
לאחר בליעה, החפץ מכוסה באותו חומר המורכב עצם, סידן פוספט, ובסופו של דבר מקיא מתוך מערכת החיה.
"אבני הבטן" הללו נוטות לנוע בגודל של 1 עד 6 סנטימטרים.
גדלים גדולים יותר ידועים אך נדירים מאוד.
לפעמים גומות קטנות מכסות את פני אבן הקיבה, מה שיכול להטעות את הצופה בהן לחשוב שהן הנקבוביות של הביצה.
מומחה לביצי מאובנים, קן קרפנטר, תיאר את אבני הקיבה כאובייקטים הטבעיים הדומים ביותר לביצה, וציין כי הם "האובייקטים הקשים ביותר לזיהוי נכון".
האבנים כל כך דמויי ביצה עד שבהזדמנות אחת פורסם בספרות המדעית תיאור מפורט של אבן קיבה שזוהתה בטעות כביצה מאובנת.
ניתן להבחין בין האבנים למאובני ביצים אמיתיות מכיוון שכאשר הם נשברים, הם מציגים את שכבות הסידן פוספט ואת העצם הזר בליבה.
ידועות שכבות מרובות של קליפת ביצה בביצים פתולוגיות, אך שכבות אלו אינן יורדות עד הליבה כמו של אבן בקיבה.
האבנים לרוב שלמים באופן מחשיד, בניגוד לביצי מאובנים, שבדרך כלל פגומות.
אבני קיבה חסרות גם קונכיות ברורות עם המרכיבים המבניים שלהן כמו שכבות רציפות או מנסרות, ממילות ונקבוביות.
קונקרטים: קונקרטים נוצרים כאשר אורגניזמים מתכלים משנים את הכימיה של הסביבה הקרובה שלהם בצורה שתורמת למשקעים של מינרלים מתוך תמיסה.
מינרלים אלה מצטברים במסה המעוצבת בצורה גסה כמו אזור הכימיה המשתנה.
לפעמים המסה נוצרת בצורת ביצה.
לרוב הקונקרטים בצורת ביצה יש פנים אחיד, אולם חלקם נוצרים באמצעות הצטברות של מינרלים בשכבות.
שכבות הקונקרטים הללו יכולות להיות אפילו קשות יותר לזיהוי מאלה עם פנים אחיד מכיוון שהשכבות יכולות להידמות לחלבון ביצה וחלמון.
הצהוב של החלמון הכוזב מגיע ממינרלים כמו לימוניט, סידריט וגופרית.
מאובני עקבות חרקים: לפעמים חדרי המגורים או הרבייה של מאורה של חרקים הם בצורת ביצה מושלמת עד כדי כך שאפילו פליאונטולוג יכול לטעות ביציקה טבעית של החדרים האלה כביצת מאובנים.
לעיתים ניתן להבחין בין מאובני מאורה של חרקים לבין מאובני ביצים אמיתיים על ידי הימצאותם של "סימני שריטה" על פניהם שהותיר החרק במהלך החפירה המקורית של המאורה.
גם גלמי חרקים מאובנים יכולים להידמות לביצים.
לאחר המוות והקבורה, פירוק של גולם שנפטר ישאיר חלל במשקעים שיכול להתמלא במינרלים הנישאים על ידי מי התהום, ויוצרים גבס דמוי ביצה.
ניתן לזהות את הפסאודו-ביצים הללו לפי גודלן הקטן (בדרך כלל לא יותר מסנטימטר או שניים) והיעדר קליפת ביצה עם האנטומיה האופיינית לה.
אבנים: ההשפעות השחיקות של מים יכולות לפעמים לעגל סלעים לצורות דמויות ביצה.
הידע של פליאונטולוגים על המבנה של ביצי דינוזאורים מוגבל לקליפה הקשה.
עם זאת, ניתן להסיק כי לביצי דינוזאורים היו אמניון, כוריון ואלנטואיס, שלוש הממברנות העיקריות בביצי עופות וזוחלים מודרניות.
ביצי הדינוזאורים משתנות מאוד בגודל ובצורה, אך אפילו ביצי הדינוזאורים הגדולות ביותר (Megaloolithus) קטנות יותר מביצי הציפורים הגדולות ביותר הידועות, שהוטלו על ידי ציפור הפיל שנכחדה.
ביצי דינוזאורים נעות בצורתן בין כדוריות למוארכות מאוד (חלק מהדגימות ארוכות פי שלושה מהרוחב שלהן).
חלק מהביצים המוארכות הן סימטריות, בעוד שלאחרות יש קצה אחד מעוגל וקצה אחד מחודד (בדומה לביצי ציפורים).
רוב הביצים המוארכות הוטלו על ידי תרופודים ויש להן קליפת ביצה דמוית עופות, בעוד שהביצים הכדוריות מייצגות בדרך כלל דינוזאורים שאינם תרופודים.
קליפות ביצים של דינוזאור מחולקות לשכבה אחת, שתיים או שלוש של מבנה אולטרה מובהק.
בכל הביצים, העובר חייב לנשום.
במי שפיר מטילי ביצים (כולל דינוזאורים), תעלות נקבוביות החותכות דרך קליפת הביצה מאפשרות חילופי גזים בין העובר לעולם החיצון.
קליפות ביצים של דינוזאורים מציגות מגוון רב בגודל הנקבוביות, בצפיפות ובצורה.
ניסיון מוקדם אחד לסיווג ביצי דינוזאורים, שהוצע על ידי הפליאונטולוג הסובייטי א.
סוכבה, התבסס על קיבוץ ביצים לפי מערכות הנקבוביות שלהן.
מערכת זו נזנחה כאשר התגלה כי לביצים שונות יכולות להיות נקבוביות דומות מאוד, אך למערכות הנקבוביות יש תפקיד חשוב בפרטקסונומיה מודרנית של קליפת הביצה.
ניתן להשתמש בצפיפות ורוחב הנקבוביות, בשילוב עם עובי קליפת הביצה, כדי לחזות את מוליכות הגז של ביצת דינוזאור.
זה יכול לספק מידע הן על התנהגות הקינון והן על האקלים: לביצים הקבורות במשקעים יש שיעורי מוליכות גז גבוהים יותר מאלה שהוטלו בשטח פתוח, ולביצים המוטלות בסביבות צחיחות יש מוליכות גז נמוכה יותר (כדי למנוע איבוד מים) מאלה המוטלות בתנאי שטח לחים יותר.
בניגוד לרוב הביצים המודרניות, לביצי דינוזאורים רבות היה מרקם מחוספס שנוצר על ידי צמתים ורכסים המקשטים את פני המעטפת שלהן.
זה דומיננטי בביצי דינוזאור קרטיקון, אך נדיר מאוד בביצים מיורה או טריאס.
בגלל היעדר אנלוגים מודרניים, מטרת עיטור קליפת הביצה אינה ידועה, אך פונקציות רבות הוצעו.
ייתכן שהם סיפקו חוזק נוסף לקליפת הביצה מבלי שתעלות נקבוביות ארוכות מדי לחילופי גזים נאותים.
הם גם יכלו לעזור להרחיק מצע מפתחי הנקבוביות של ביצים שנקברו, אבל לצבים ולתנינים מודרניים שקוברים את הביצים שלהם יש קליפות ביצים חלקות, כך שההתאמה הזו אינה הכרחית לבעלי חיים שקוברים את הביצים שלהם.
השערה נוספת, שהוצעה על ידי RM מלון בשנת 1982 בתזה הבכירה שלו באוניברסיטת פרינסטון, היא שהרכסים והצמתים היו יוצרים נתיבים לזרימת גז על פני קליפת הביצה, מונעים הצטברות של יותר מדי פחמן דו-חמצני, ומסייעים לזרימה של חמצן ואדי מים.
הסיווג של ביצי דינוזאורים מבוסס על מבנה קליפות הביצים הנראות בחתך דק באמצעות מיקרוסקופ, אם כי נעשה שימוש בטכניקות חדשות כגון פיזור לאחור של אלקטרונים.
ישנן שלוש קטגוריות עיקריות של ביצי דינוזאורים: ספרוליטיות (סאורופודים והדרוזאורים), פריזמטיות, ואורניתואידים (תרופודים, כולל ציפורים מודרניות).
אוגנרה הם שמות טקסונומיים לסוגי קליפת ביצה.
כמעט שלוש עשרות אוגנרה נקראו על שם ביצי דינוזאורים.
עוברי דינוזאורים, החיה בתוך הביצים, נדירים מאוד אך שימושיים להבנת אונטוגניה, הטרוכרוניות ושיטתיות של דינוזאורים.
היווצרות ביצי מאובנים מתחילה בביצה המקורית עצמה.
לא כל הביצים שבסופו של דבר מתאבנות חוות את מוות העובר שלהן מראש.
ביצים מאובנות עם ראש פתוח הן נפוצות ויכולות לנבוע משימור ביצים שבקעו בהצלחה.
ביצי דינוזאורים שהעוברים שלהן מתו היו ככל הנראה קורבנות של סיבות דומות לאלו שהורגות עוברים בביצי זוחלים וציפורים מודרניות.
סיבות מוות אופייניות כוללות בעיות מולדות, מחלות, חנק עקב קבורה עמוקה מדי, טמפרטורות עוינות או יותר מדי או מעט מדי מים.
ביצי דינוזאורים ידועות ממגוון של סביבות הפקדה.
בדרך כלל העדות הראשונה לביצי דינוזאורים מאובנים שהתגלו הן שברי קליפות שנשחקו מהביצים המקוריות והועברו במורד על ידי אלמנטים.
אם ניתן למצוא את ביצי המקור יש לבחון את האזור לאיתור עוד ביצים לא חשופות.
אם התמזל מזלם של הפליאונטולוגים שמצאו קן, יש להעריך את מספר הביצים וסידורן.
החפירה חייבת להתקדם לעומק משמעותי מאחר שקני דינוזאורים רבים כוללים שכבות מרובות של ביצים.
כאשר החלק התחתון של הקן נחפר, הוא יהיה מכוסה בחומר כמו עיתון, נייר כסף או רקמה.
לאחר מכן, כל הגוש מכוסה בשכבות מרובות של רצועות יוטה ספוגות בגבס.
כאשר הטיח מתייבש, חותכים את הבלוק בשארית הדרך והופכים אותו.
ניתן להשתמש בחומצות כדי ללמוד עוד על ביצים מאובנות.
ניתן להשתמש בחומצה אצטית מדוללת או EDTA כדי לחשוף את מבנה המיקרו של הקליפה שנפגעה מבליה.
חומצות משמשות גם לחילוץ שלדי עוברים מהביצה העוטפת אותם.
אפילו רקמות רכות מאובנות כמו שריר וסחוס כמו גם כדוריות שומן מהחלמון המקורי ניתנות לחשיפה בשיטה זו.
הפלאונטולוג החובב טרי מאנינג זכה לעבודה פורצת דרך בפיתוח טכניקה זו.
ראשית, על הפליאונטולוג לטבול את הביצה באמבט חומצה זרחתית מדוללת מאוד.
מכיוון שתמיסת החומצה יכולה לחדור לתוך הביצה, כל כמה ימים יש להשרות את הדגימה במים מזוקקים כדי למנוע מהחומצה לפגוע בעובר עוד לפני שהוא נחשף.
אם מתגלה עצם מאובן עוברית לאחר ייבוש מאמבט המים, יש לנקות בעדינות את המאובנים החשופים עם מכשירים עדינים כמו מחטים ומברשות צבע.
לאחר מכן, העצם החשופה מצופה בחומרים משמרים פלסטיים כמו Acryloid B67, Paraloid B72, או Vinac B15 כדי להגן עליה מהחומצה כשהיא שקועה לסיבוב נוסף.
התהליך המלא יכול לקחת חודשים עד שכל העובר מתגלה.
גם אז רק כ-20% מהביצים הנתונות לתהליך חושפות מאובנים של עוברים בכלל.
ניתן להשתמש בסריקות CAT כדי להסיק את המבנה התלת-ממדי של פנים ביצים מאובנות על ידי חיבור תמונות שצולמו של פרוסות דרך הביצה במרווחים קבועים קטנים.
מדענים ניסו להשתמש בסריקות CAT כדי לחפש מאובני עוברים הכלולים בתוך הביצית מבלי להזיק לביצה עצמה על ידי חילוץ פיזי שלהם.
עם זאת, נכון לספרו של קן קרפנטר משנת 1999 על ביצי דינוזאורים, ביצים, קנים ודינוזאורים תינוקות, כל העוברים לכאורה שהתגלו בשיטה זו היו למעשה התרעות שווא.
שינויים בסוג מינרל המילוי או המלט הקושרים את משקע המילוי לסלע דומות לפעמים לעצמות בתמונות סריקת CAT.
לפעמים שברי קליפת ביצה שנפלו בחזרה לתוך הביצה כשהיא בקעה, נחשבו בטעות כעצמות עובריות.
השימוש בסריקות CAT לחיפוש שאריות עובריות הוא למעשה פגום מבחינה רעיונית מכיוון שעצמות עובריות עדיין לא עברו מינרליזציה.
מכיוון שמשקע המילוי הוא מקור המינרלים היחיד שלהם הם יישמרו בעצם באותה צפיפות ולכן יהיו בעלי ראות לקויה בסריקה.
תקפותה של בעיה זו אושרה על ידי ביצוע סריקות של חתולים בביצי מאובנים שידוע כי יש עוברים בפנים וציון הנראות הירודה שלהם בתמונות הסריקה.
הדרך האמינה היחידה לגלות עובר דינוזאור היא לחתוך את הביצה או להמיס חלק מקליפת הביצה שלה.
Cathodoluminescence הוא הכלי החשוב ביותר שיש לפליאונטולוגים כדי לחשוף אם הסידן בקליפת הביצה המאובנים השתנה או לא.
קלציט בקליפת ביצה הוא טהור או עשיר בסידן פחמתי .
עם זאת, ניתן לשנות את הקלציט המרכיב את הביצה לאחר הקבורה כך שיכלול תכולת סידן משמעותית.
קתודוluminescence גורמת לקלציט שהשתנה בצורה זו להאיר כתום.
אלקטרופורזה של ג'ל שימשה בניסיונות לזהות את חומצות האמינו הקיימות ברכיבים האורגניים של קליפת הביצה של דינוזאור.
מגע עם עור האדם עלול לזהם את הביצים בחומצות אמינו זרות, ולכן ניתן לחקור רק ביצים לא נגעו בטכניקה זו.
ניתן להשתמש ב-EDTA כדי להמיס את הקלציט של קליפת הביצה תוך השארת התוכן האורגני של הקליפה ללא פגע.
השאריות האורגניות שהתקבלו היו מעורבות ולאחר מכן יושתלו בג'ל.
לאחר מכן יופעל חשמל דרך המדגם, מה שגורם לחומצות האמינו לנדוד דרך הג'ל עד שהן נעצרות ברמות שנקבעות על פי התכונות הפיזיקליות שלהן.
כתם כסף חלבון משמש לאחר מכן כדי לצבוע את חומצות האמינו ולהפיכתן לנראות.
לאחר מכן ניתן להשוות את הרצועות של חומצות אמינו מביצי הדינוזאורים עם רצועות של דגימות עם הרכב ידוע לזיהוי.
מד עדשת ז'נבה הוא מכשיר המשמש למדידת משטחים מעוקלים.
הוא משמש לרוב על ידי אופטיקאים למדידת עדשות אך יכול לשמש גם פליאונטולוגים כדי להעריך את גודל החיים של ביצי דינוזאורים משברי קליפות.
ניתן להשתמש במכשיר כדי לעזור להעריך את גודלן של קליפות ביצים מאובנות על ידי מדידת המשטחים המעוקלים שלהן.
מכיוון שרוב הביצים אינן עגולות לחלוטין, ייתכן שיהיה צורך במדידות ממספר חלקים של הביצה עם קימורי קליפה משתנים כדי לקבל מושג מלא על גודל הביצה.
באופן אידיאלי, שבר קליפת ביצה המשמש להערכת גודלה המלא של ביצה צריך להיות יותר מ-3 ס"מ אורך.
שברי קליפת ביצה קטנים יותר מתאימים יותר לשיטות מחקר אחרות, כמו מחוגת Obrig .
מדד עדשת ז'נבה נותן יחידות בדיאופטריות שיש להמיר לרדיוס במילימטרים.
השימוש במד עדשת ז'נבה כדי להעריך את גודלה של ביצת מאובנים נעשה לראשונה על ידי סאואר על ביצי יען מאובנות.
ניתן להשתמש במיקרוסקופ אור כדי להגדיל את המבנה של קליפת ביצת דינוזאור למחקר מדעי.
לשם כך יש להטביע שבר של קליפת ביצה בשרף אפוקסי ולחתוך לחלק דק בעזרת מסור סלע בעל להב דק.
השיטה הבסיסית הזו הומצאה על ידי הפלאונטולוג הצרפתי פול ג'רווה ומאז נותרה כמעט ללא שינוי.
קטעים דקים חתוכים אופקית נקראים קטעים דקים משיקים ואילו קטעים דקים חתוכים אנכית נקראים קטעים רדיאליים.
ללא קשר לכיוון, יש לשפשף את הדגימה על ידי חול עדין או נייר אמרי עד שתהיה שקופה.
לאחר מכן ניתן לבחון את המבנה של גבישי הקלציט או הנקבוביות של הקליפה במיקרוסקופ פטרוגרפי.
ניתן לסווג את מבנה גבישי הקלציט של קליפת הביצה של דינוזאור לפי השפעתם על אור מקוטב.
קלציט מסוגל לפעול כמסנן אור מקטב.
כאשר דגימת חתך דק מיקרוסקופי מסובבת ביחס לאור מקוטב, היא יכולה בסופו של דבר לחסום את כל האור ולהיראות אטומה.
לזנים שונים של ביצי דינוזאורים עם מבני גבישי הקלציט השונים שלהם תכונות הכחדת אור שונות שניתן להשתמש בהן כדי לזהות ולהבחין אפילו ביצים שנראות דומות מאוד על פני השטח.
כדי לשחזר את המבנים התלת־ממדיים של תעלות הנקבוביות של הקליפה דורשים מדענים סדרה של חתכים רדיאליים מרובים.
מיקרוסקופיה אלקטרונית סורקת משמשת כדי לראות את קליפת הביצה של דינוזאור בהגדלה גדולה עוד יותר ממה שניתן במיקרוסקופ אור.
עם זאת, אין זה אומר שמיקרוסקופיה אלקטרונית סורקת היא בהכרח שיטת המחקר המעולה.
מכיוון ששתי הטכניקות מספקות כמויות וסוגים שונים של מידע, ניתן להשתמש בהן יחד בצורה סינרגטית כדי לספק הבנה מלאה יותר של הדגימה הנבדקת.
דגימות קליפת ביצה המתאימות ביותר לסריקת מיקרוסקופ אלקטרונים הן אלו שנשברו לאחרונה מכיוון ששבירה כזו תתרחש בדרך כלל לאורך המישור של סריג הקריסטל של הקלציט של קליפת הביצה.
ראשית, דגימה קטנה תכוסה בשכבה דקה מאוד של זהב או פלטינה.
לאחר מכן הדגימה תופגז באלקטרונים.
האלקטרונים קופצים בחזרה מהמתכת ובשל גודלם הקטן, ניתן להשתמש בהם כדי ליצור תמונה מפורטת של הדגימה.
ספקטרומטריית מסה היא שיטה לקביעת הרכב קליפת הביצה המשתמשת במכשיר הנקרא ספקטרומטר מסה.
ראשית, יש לאבק את דגימת קליפת הביצה ולהניח אותה בתא הוואקום של ספקטרומטר המסה.
האבקה מתאדה בחום של קרן לייזר אינטנסיבית.
לאחר מכן זרם אלקטרונים מפציץ את מולקולות קליפת הביצה הגזים, אשר מפרק את המולקולות בקליפת הביצה ומחדיר להן מטען חיובי.
שדה מגנטי ממיין אותם לפי מסה לפני שהם מזוהים על ידי הספקטרומטר.
יישום אחד של ספקטרומטריית מסה היה לחקור את יחסי האיזוטופים של קליפת הביצה של דינוזאורים על מנת לברר את התזונה ותנאי החיים שלהם.
עם זאת, מחקר זה מסובך בשל העובדה שניתן לשנות את יחסי האיזוטופים לאחר המוות לפני או במהלך ההתאבנות.
פירוק חיידקים יכול לשנות את יחסי איזוטופי פחמן בביצים ומי תהום יכולים לשנות את יחסי איזוטופי החמצן של קליפת הביצה.
ציוד רנטגן, כמו סריקות CAT, משמש לחקר פנים ביצי מאובנים.
בניגוד לסריקות CAT, הדמיית רנטגן מעבה את כל פנים הביצית לתמונה דו־ממדית אחת ולא לסדרה של תמונות המתעדות את החלק הפנימי בתלת מימד.
הדמיית רנטגן בהקשר של חקר דינוזאורים שימשה בדרך כלל כדי לחפש עדויות למאובנים עובריים הכלולים בתוך הביצה.
עם זאת, נכון לספרו של קנת קרפנטר משנת 1999 Eggs, Nests and Baby Dinosaurs, כל העוברים המשוערים שהתגלו באמצעות צילומי רנטגן היו זיהוי מוטעה.
הסיבה לכך היא שהשימוש בקרני רנטגן לאיתור עוברים פגום מבחינה רעיונית.
עצמות העובר מפותחות בצורה לא מלאה ובדרך כלל תחסר להם תכולת מינרלים משלהן, שכן המקור היחיד למינרלים לעצמות אלו הוא המשקעים הממלאים את הביצית לאחר הקבורה.
העצמות המאובנות יהיו אפוא בעלות אותה צפיפות כמו המשקעים הממלאים את פנים הביצה ששימש כמקור לתכולת המינרלים שלהן וייראה בצורה גרועה בתמונת רנטגן.
השיטה האמינה היחידה לבחינת מאובנים עובריים שנשמרו בביצי דינוזאורים היא לחלץ אותם פיזית באמצעים כמו פירוק חומצה.
על מנת לבדוק כיצד אלוסטריות שיחקו חלק בגודל ביצי הדינוזאור, מדענים השתמשו בניסויים שלהם במיני בעלי חיים מודרניים כמו ציפורים, תנינים וצבים.
הם קבעו את קבוצת הציפורים כמייצגת את התרופודים כאשר הזוחלים מייצגים את קבוצת הסאורופודים.
הביצים שהטילו מכל מין הושוו זו לזו במהלך המחקר, כמו גם מול הביצים המאובנות.
התוצאות שהתקבלו מהניסוי היו שבעוד שסורופודים הטילו ביצים קטנות יותר בכמויות גדולות יותר מדי שנה, התגלה שהדינוזאורים מקבוצת התרופודים מטילים ביצים גדולות פחות במהלך השנים, בדומה לציפורים מודרניות כיום.
בִּצָּנִית צְהֻבַּת-רֶגֶל (שם מדעי: Tringa flavipes) היא עוף מים בינוני מהסוג ביצנית.
היא מתרבה באזור הטייגות של צפון אמריקה.
הביצנית צהובת-הרגל תוארה בשנת 1789 על-ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן פרידריך גמלין במהדורתו המתוקנת והמורחבת של Systema Naturae של קארל ליניאוס.
הוא הציב אותה בסוג חרטומן (Scolopax) וטבע את השם המדעי Scolopax flavipes.
גמלין ביסס את תיאורו על ביצניות שנצפו במחוז ניו יורק בסתיו, שתוארו ב-1785 הן על ידי חוקר הצפרות האנגלי ג'ון לאת'אם והן על ידי חוקר הטבע הוולשי תומאס פננט.
הביצנית צהובת-הרגל ממוקמות כעת בסוג ביצנית (Tringa) שהוצג בשנת 1758 על ידי חוקר הטבע השוודי קארל ליניאוס במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו.
שם המין הספציפי flavipes משלב את המילים הלטיניות flavus שמשמעותו "צהוב" ו-pes שמשמעותו "רגל".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הובחנו תת-מינים שונים.
הביצנית צהובת-הרגל היא ביצנית בגודל בינוני, באורך 23–25 ס"מ, מוטת כנפיים של 59–64 ס"מ, ומשקל 67–94 גרם.
הזוויגים דומים הן בניצוי והן בגודל הכללי.
בלבוש קיץ החלקים העליונים מנומרים באפור-חום, שחור ולבן.
החלקים התחתונים לבנים עם פספוס חום מפוזר על החזה והצוואר.
בלבוש החורף החלקים העליונים מקבלים צבע אפור-חום אחיד יותר.
בהשוואה לביצנית עקודה (Tringa melanoleuca ), מקורה קצר יותר (נראה בערך כאורך הראש), דק, ישר וכהה באופן אחיד.
החזה מפוספס והצדדים מפוספסים בעדינות יותר.
על-אף שהיא דומה במראה לביצנית עקודה, היא קשורה יותר לבבואן קרום-אצבעות (Tringa semipalmata ) הגדול ממנה בהרבה; התבנית העדינה, הברורה והצפופה על הצוואר הנראית בלבוש החיזור מעידה על הקשר בין מינים אלו.
מזכירה ביצנית עדינה, אבל נבדלת ממנה ברגליה הצהובות ובכתם רבוע בעל-שת הנראה במהלך התעופה, בשונה מהכתם המוארך והיתדי של הביצנית העדינה.
היא דומה בנוסף גם לביצנית מנומרת, בשל הצבע החום החם בחלקיהן העליונים ובשל כך שגם הביצנית המנומרת בעלת רגליים צהבהבות עד ירקרקות.
אך לביצנית צהובת-הרגל יש פס-גבה קצר יותר, שלא נמשך אל מאחורי העין כמו במקרה של המנומרת, וגם אין לה כיפה כהה.
סימן זהוי מועיל נוסף הוא חישוף אברות ארוך אצל הביצנית צהובת-הרגל (בעמידה - קצות הכנפיים בולטים מעבר לקו קצה הזנב) וקצר אצל הביצנית המנומרת.
קריאתה רכה יותר מזו של הביצנית העקודה.
היא נודדת אל חופי מפרץ מקסיקו בארצות הברית, האיים הקריביים ודרומה לדרום אמריקה.
היא מזדמנת קבועה במערב אירופה.
בבריטניה מגיעות כחמש ציפורים מדי שנה, בעיקר בין אוגוסט לאוקטובר, כאשר פרטים בודדים חורפים מדי פעם.
בתי הגידול שלה כוללים גדות בוציות של מקווי מים מתוקים ומלוחים, חופי ים, שפכי נהרות, גדות בריכות, מאגרים ואגמים, באזורי הטייגות מאלסקה ועד קוויבק.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם ארבע תצפיות עד היום:
התצפית הראשונה נערכה במעגן מיכאל ב-27 ביוני 1977.
הביצנית השנייה נמצאה בבריכות הדגים של קיבוץ נווה איתן ב-25 בספטמבר 2008 במהלך סקר עופות דואים, והיא נשארה שם עד תחילת אוקטובר.
התצפית השלישית התרחשה ב-19 בדצמבר 2020, כשהצפר דניאל מלמד מצא אותה בשדה מוצף ליד קיבוץ עין המפרץ.
היא נמצאה לאחר ששני מינים אמריקנים נוספים נצפו בארץ בדצמבר 2020 - חופזי אמריקני באילת ושחיינית תלת-גונית ליד שדה אליהו.
בפברואר 2021 מצא הצפר ירון בזר ביצנית צהובת-רגל נוספת במתקן לטיהור שפכים של כפר המכבי, אך מניחים כי מדובר באותו פרט מעין המפרץ.
הפעם האחרונה שנצפתה הייתה ב-24 בספטמבר 2024, בבריכות המלח של הק"מ ה-20 של כביש 90, לא רחוק מאילת.
הקן הוא שקע באדמת טחב יבשה, המרופד בעשב יבש ועלים רקובים ובדרך כלל מוסתר היטב.
לעיתם היא בונה מספר קנים בטרם מחליטים ההורים כי הצליחו לבנות קן באיכות מספקת.
התטולה מכילה בדרך כלל ארבע ביצים בצבע חום או אפור ומכוסות בכתמים בגוונים שונים של חום.
הדגירה נמשכת 22–23 ימים, ומבוצעת על ידי שני הזוויגים.
שני ההורים משתתפים בגידול הצאצאים, שפורחים מהקן כמה שעות לאחר הבקיעה.
האפרוחים מסוגלים להאכיל את עצמם כבר בעת היציאה מהקן.
הם מתחילים לעוף בגיל 23 עד 31 ימים.
ביצניות אלו משחרות אחר מזון במים רדודים, אולם לעיתים הן נראות במים המגיעים לבטנן.
לפעמים הן משתמשות במקורן כדי לערבב את המים.
הן מבצעות דקירות קצרות באמצעות המקור הארוך שלהן או מזיזות את המקור שלהן מצד לצד כדי ללקט את הטרף שלהן.
מכיוון שהן נודדות בלהקות, ייתכנו מקרים בהם הן מתחרות על משאבים.
הן נוטות להפגין תוקפנות כאשר הן מתחרות על מזון.
הן אוכלות בעיקר חרקים (כגון זבובים, חיפושיות, חותרניים ובריומאים), דגים קטנים, סרטנים, תולעים מימיות, רכיכות (כגון חלזונות), עכבישים וזרעים.
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה.
למרות שמגמת האוכלוסייה העולמיות מראה סימני ירידה, המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
בעקבות ירידות שדווחו באוכלוסייה החורפת של המין בסורינאם מאז שנות ה-70, בוצעו סקרים באתר מסוים בשנים 2008–2009 באותן שיטות של סקר קודם באותו מקום.
התוצאות הראו כי מספרי הביצנית ירדו בכ-80% לעומת אלו שנרשמו בשנים 2002–2003. שינוי זה הוערך כמייצג של כל החוף של סורינאם, בהתבסס על סקר אווירי של החוף בדצמבר 2008, תצפיות קרקע נוספות וארבעה סקרים במקום אחר.
החוקרים אוטמה וראמצ'אראן הציעו כי ייתכן שהאוכלוסייה העולמית ירדה בכ-75% בין השנים 2002 ל-2009, וכי המין עשוי לעמוד בפני הכחדה תוך 20–30 שנה, תוך ציון תצפיותיהם של מוריסון ורוס (1989) מאמצע שנות ה-80, על-פיהן יותר מ-70% מהביצניות צהובות-הרגל והעקודות החורפות בחופי דרום אמריקה עושות זאת בסורינאם.
עם זאת, על פי העדויות הנוכחיות לא ניתן להתעלם מכך שהאוכלוסייה משנה את העדפותיה הגאוגרפיות במהלך עונת הקינון, בין אם לאורך החוף של צפון-מזרח דרום אמריקה או באופן נרחב יותר.
ירידות נרשמו גם בסן מרטן מאז שנת 2000, כאשר 348 נספרו בינואר 2001 ופחות מ-5 פרטים נספרו בכל שנה בשנים 2006–2011, ובאזורי ביצות סביב בוגוטה, קולומביה, שם אבדו יותר מ-98% מבתי הגידול.
יתר על כן, מגמת ירידה משמעותית נצפתה מאז 1991 באוכלוסיית המין הזה החורפת בלגונות סלינס בדרום-מערב אקוודור.
לעומת זאת, אין סימנים לירידה משמעותית בחופי פרו.
ידוע כי המין ניצוד בחלקים מסוימים של הקריביים וחופי דרום אמריקה, והוא ממיני עופות החוף הניצודים ביותר בגוואדלופ ובמרטיניק, שם מדווח על כמה אלפים שנורים מדי שנה.
עדויות אלו מצביעות על כך שלחץ הציד אינו בר קיימא בשנים מסוימות, ומחקרים מתוכננים ומתבצעים כדי לכמת את השפעת הציד ואת קצב הירידה באוכלוסייה.
איומים נוספים על המין כוללים אובדן בתי גידול באמצעות כריתת עצים, הרחבה והתעצמות חקלאית, פיתוח עירוני וכרייה, שימוש בחומרים אגרוכימיים ושינויי אקלים.
ביקו (בפיליפינית: Biko) היא עוגת אורז מתוקה מהפיליפינים.
ביקו עשוי מחלב קוקוס, סוכר חום ואורז דביק.
הוא מצופה בדרך כלל בלאטיק (אחד או שני הסוגים מקצף קוקוס או גרסה דמוית סירופ קרמל).
זהו עוד סוג של תבשיל קלמאי (מעדן מתוק דביק הפופולרי באזורים רבים של הפיליפינים) ומוכן באופן דומה, אלא שגרגרי האורז אינם טחונים לעיסה.
לפעמים הם גם נארזים ונמכרים כסומאן (עוגת אורז שמקורה בפיליפינים).
המאכל ביקו ידוע גם בשם:
inkiwar אצל האילוקנים בצפון לוזון
באזורים המוסלמיים של הפיליפינים, המאכל ידוע בתור:
גרסה בולטת של ביקו היא ה-puto maya באזורים דוברי סבואנו של הפיליפינים.
הוא עשוי בדרך כלל מאורז דביק סגול (הנקרא טאפול) ספוג במים, מנוקז ואז מונח לתוך כלי אידוי (סטימר) למשך 30 דקות.
לאחר מכן משולבת תערובת האורז הזו עם חלב קוקוס, מלח, סוכר ומיץ ג'ינג'ר ומוחזרת לסיר האידוי למשך 25 עד 30 דקות נוספות.
המאכל מוגש באופן מסורתי כקציצות קטנות ונאכל מוקדם מאוד בבוקר עם סיקוואטה (שוקו חם).
המאכל נפוץ גם עם מנגו בשל.
פוטו מאיה (puto maya) הוא אופייני אל דנטה, בהשוואה למרקם המושי יותר של הביקו.
ניתן להכין ביקו גם עם מרכיבים פיליפיניים נפוצים אחרים.
דוגמאות כוללות ube-biko אשר עשוי עם ube (פירה יאם סגול), ופנדאן ביקו אשר עשוי עם תמציות עלי פנדאן; אלה הם בצבע סגול עמוק וירוק בהיר באופן אופייני, בהתאמה.
ביקור חולים היא מצווה הנכללת בגמילות חסדים ועניינה לבקר אצל החולה, להשתתף בצערו, לשפר את מצב רוחו, לבדוק אם נזקק לדבר מה ולעזור בכך.
מקורות למצווה זו בתנ"ך הם התגלותו של אלוהים לאברהם בעת שהיה בתקופת החלמה לאחר שמל את עצמו, וביקורו של הנביא ישעיהו אצל חזקיהו מלך יהודה כאשר חלה (מלכים ב', פרק כ' א').
חז"ל הפליגו בחשיבות מצווה זו, ואמרו ש.
בדיון בכלל זה שואלים: אם כך, יבואו שישים איש וירפאהו, ועונים שכל מבקר נוטל אחד משישים ממה שנשאר.
היא גם נקבעה כדברים שהאדם אוכל פירותיהם בעולם הזה, והקרן קיימת לו לעולם הבא.
בתלמוד ישנם כמה וכמה סיפורים על חכמי ישראל שביקרו חולים וגם עזרו לריפוים.
נקבע שמצווה זו היא מהדברים שאין להם שיעור מבחינת כמותה, ואפשר לקיימה פעמים רבות ביום, אפילו אצל אותו חולה (תלמוד בבלי, מסכת נדרים דף לט/ב).
ישנו דגש מיוחד בביקור "בן גילו" דווקא, שכנראה במקרה כזה יש לחולה ניחומים יתרים.
בספר "סדר היום" הושם דגש על חשיבות החיזוק הנפשי, השבת נפשו של החולה, ניחומו והקלת חוליו מעליו.
ואילו בספר חכמת אדם נכתב שעיקר המצווה הוא להתפלל על החולה ולבקש עליו רחמים.
עוד עולה מספר זה, כי בקהילת ברלין אף מינו אדם שהיה ממונה על ביקור חולים, הנקרא "גבאי ביקור חולים".
כמו כן נכתב כי יש לסייג חולים שאין לבקר אצלם, כמו אלו שמתביישים במחלתם, או כאלה שהביקור הוא לטורח להם.
במקרה כזה, הולכים לביתם אך לא נכנסים לחדרם, שואלים לשלומם ובודקים אם ניתן לסייע.
ביקוע גרעיני הוא תגובה פיזיקלית שבה גרעין אטום מתפצל לגרעינים קטנים יותר תוך פליטה של נייטרונים.
תופעה זו מתרחשת בגרעינים של יסודות כבדים ומלווה בשחרור של אנרגיה רבה, הנפלטת בצורת אנרגיה קינטית של תוצרי הביקוע וקרני גמא.
הביקוע הגרעיני, או, ליתר דיוק, תגובת שרשרת של ביקוע גרעיני, הוא הבסיס לפעולתם של כור גרעיני, שבו הביקוע הגרעיני נעשה בצורה איטית ומבוקרת, ושל פצצת אטום, שבה הביקוע הגרעיני נעשה בצורה מהירה ביותר.
פצצות מסוג זה הוטלו על הירושימה ועל נגסאקי בשלהי מלחמת העולם השנייה על ידי ארצות הברית.
גרעינים של יסודות כבדים אינם יציבים כמו אלה של יסודות קלים יותר.
הכוח שמחזיק ביחד את הנוקליאונים (הפרוטונים והנייטרונים) בגרעין הוא כוח קצר טווח, הכוח הגרעיני, שעוצמתו דועכת בחדות מעל מרחק של כ־2 פמטומטר.
זאת, לעומת הכוח האלקטרומגנטי שהטווח שלו אינסופי וגורם לדחיה בין הפרוטונים בגרעין.
בגרעינים כבדים, הדחיה החשמלית מתגברת על המשיכה של הכוח קצר הטווח, והם מתפרקים.
ההתפרקות הנפוצה היא התפרקות אלפא, בה נפלט מהגרעין המקורי גרעין של חלקיק אלפא, שהוא גרעין של האיזוטופ הליום־4. אולם לעיתים, ובמיוחד בגרעינים כבדים במיוחד, ההתפרקות היא יותר דרמטית, ובה הגרעין הכבד מתפרק לשני גרעינים קלים יותר (המכונים "תוצרי ביקוע") ולמספר נייטרונים.
תהליך כזה מכונה ביקוע גרעיני.
היציבות הגדולה יותר של התוצרים, משמעותה היא שהם נמצאים בסך הכל במצב אנרגטי נמוך יותר, שמתבטא (על פי עקרון שקילות האנרגיה והמסה – E=mc²) במסה קטנה יותר של התוצרים.
האנרגיה העודפת שונה במקצת בהתאם לגרעין המתבקע ולתוצרי הביקוע, אך עומדת על כ־200 MeV, כלומר כאלפית מהמסה של הגרעין (כשהיא מתורגמת לאנרגיה).
אנרגיה זו נפלטת הן כאנרגיה קינטית של התוצרים השונים, והן כקרני גמא.
ביקוע גרעיני יכול להתרחש באופן ספונטני.
אולם החשיבות של התופעה היא התרחשותה כתוצאה מפגיעה של נייטרון בגרעין.
הנייטרון נבלע בגרעין, והופך אותו לאיזוטופ אחר, בעל מספר מסה גבוה יותר, ובדרך כלל לא במצב היסוד אלא במצב מעורר.
עבור גרעינים מסוימים לגרעין מעורר זה יש סיכוי גבוה להתפרק בביקוע גרעיני.
החשיבות של הביקוע כתוצאה מפגיעת נייטרון היא מכיוון שבכל ביקוע נפלטים עוד נייטרונים, הם בעצמם יכולים לגרום לביקוע דומה בגרעינים אחרים, וכן הלאה.
תופעה זו נקראת תגובת שרשרת גרעינית.
ישנם איזוטופים כבדים רבים (כבדים מרדיום) שיכולים לעבור ביקוע כתוצאה מפגיעה של נייטרונים מהירים.
אולם עבור רובם, האנרגיה הקינטית של נייטרון הדרושה לשם כך שיהיה סיכוי גדול ומשמעותי שהוא יבקע את הגרעין גבוהה מהאנרגיה הממוצעת שיש לנייטרון שנפלט בביקוע.
לכן בחומרים כאלה לא יכולה להתפתח תגובת שרשרת גרעינית, והם אינם נחשבים לחומרים בקיעים.
יש מספר איזוטופים בהם יש סיכוי משמעותי שגם פגיעה של נייטרון שנפלט בביקוע יגרום בעצמו לביקוע נוסף.
איזוטופים אלה נקראים איזוטופים בקיעים, והם החומר החיוני בכל מתקן גרעיני.
תכונה חשובה של איזוטופים אלה היא שהסיכוי לביקוע שלהם גדל עוד יותר (בכשלושה סדרי גודל) עבור נייטרונים איטיים, שהאנרגיה שלהם נמוכה משמעותית מהאנרגיה שיש לנייטרונים שנפלטים בביקוע.
בגלל זה בכורים גרעיניים משתמשים בחומרים מאיטי נייטרונים, כמו מים כבדים או גרפיט על מנת להגביר את תגובת השרשרת.
איזוטופים בקיעים מאופיינים במספר אטומי זוגי, ומספר מסה אי זוגי.
החומר הבקיע היחידי שנמצא בטבע בכמויות משמעותיות הוא אורניום־235. חומר בקיע נפוץ נוסף הוא פלוטוניום־239 שמסונתז באופן מלאכותי מאורניום־238, ויש שימוש גם ב־אורניום 233, שמסונתז גם הוא באופן מלאכותי.
אין תוצרי ביקוע קבועים עבור גרעין מסוים, אלא הוא יכול להתפרק באחת מצורות רבות אפשריות.
תוצרי הביקוע גם אינם שווים או קרובים בגודלם.
כמו למשל, באורניום 235 בדרך כלל מספר המסה של התוצר הכבד יותר הוא לרוב בסביבות 135, ושל הקל יותר בסביבות 95. לעיתים נדירות יש שלושה תוצרי ביקוע ולא שניים, כאשר התוצר הקל יותר הוא גרעין בעל מספר נוקליאונים בודדים.
דוגמאות לאופנים אפשריים של ביקוע הן:
באופן כללי, היחס בין מספר הנייטרונים לפרוטונים בגרעין גדל עם גודל הגרעין, דבר הנובע מכך שהכוח הגרעיני שמחזיק את הגרעין פועל לטווח קצר יותר מאשר הכוח החשמלי הדוחה בין הפרוטונים, וכדי לשמור על היציבות יש צורך ביותר נייטרונים בשביל לאזן את הדחיה בין הפרוטונים.
משום כך, תוצרי הביקוע הם איזוטופים, בהם היחס בין מספר הנייטרונים למספר הפרוטונים גדול מאשר יש לגרעינים יציבים בגודל דומה, ולכן הם איזוטופים רדיואקטיביים שעוברים שרשרת של דעיכות, רובן התפרקויות בטא מינוס אשר בכל אחת מהן נייטרון אחד הופך לפרוטון תוך פליטת אלקטרון ואנטי נייטרינו.
לחלק מהתפרקויות אלו יש זמן מחצית חיים ארוך ביותר (של עד אלפי שנים), מה שגורם לכך שהחומר שנותר אחרי הביקוע נשאר רדיואקטיבי לתקופה ארוכה.
תכונה זו של תוצרי הביקוע אחראית לנשורת הרדיואקטיבית שמתפזרת בעת פיצוץ גרעיני, ולפסולת הרדיואקטיבית שמצטברת במוטות הדלק הגרעיני המשומש בכורים גרעיניים, מהווה את הסכנה העיקרית בהם (כפי שקרה באסון צ'רנוביל), ודורשת טיפול מיוחד באחסון הפסולת לאחר השימוש.
בשנות ה־30 של המאה ה־20 החלו מדענים שונים (בעיקר אנריקו פרמי, אירן ופרדריק ז'וליו־קירי) לבצע ניסויים של "הפצצת" אורניום בנייטרונים, מתוך תקווה לבנות באופן כזה את היסוד ה־93 (רעיון שהתממש בסוף, אך מאוחר יותר).
במהלך ניסויים אלה התגלה, שנוצרים באורניום כתוצאה מ"הפצצה" כגון זו כל מיני יסודות שונים, אך כולם אינם היסוד ה־93, אלא יסודות מוכרים מאמצע הטבלה המחזורית, כגון לנתן, ברום, קריפטון, טלור וכדומה.
תוצאות אלה נראו מוזרות, והנסיינים תירצו אותן בכך שאלה אינם היסודות האלה, אלא היסודות הרדיואקטיביים הדומים להם מבחינה כימית.
במהלך 1937 חזרו על ניסוי זה המדענים הגרמניים אוטו האן ופריץ שטרסמן.
הם גילו ופרסמו, שבעת הפגזה של אורניום על ידי נייטרונים נוצר בו איזוטופ רדיואקטיבי של היסוד בריום.
מכאן הסיקה מנחתם הגולה ליזה מייטנר, יחד עם אחיינה אוטו פריש, שחדירת הנייטרון הנוסף לגרעין איזוטופ האורניום מערערת את יציבותו, עד שהוא מתפלג למספר גרעינים קטנים יותר.
פריש טבע את המונח fission process ("תהליך ביקוע") בהשראת המונח Binary fission (בעברית פליגה) המתאר התחלקות תאים פרוקריוטיים.
עד מהרה החדשות הגיעו לארצות הברית – דרך הפיזיקאי הדני נילס בוהר, ותוך מספר ימים התכנסה בוושינגטון ועידה של פיזיקאים תאורטיקנים בנושא ביקוע האורניום.
בוועידה זו השתתף גם אנריקו פרמי, אשר בשיחה עם בוהר העלה את ההשערה כי במהלך הביקוע עשויים להיפלט נייטרונים נוספים, ועל ידי כך יכולה להיווצר תגובת שרשרת גרעינית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נערכו מחקרים רבי־היקף על הביקוע הגרעיני, הן לצורך יצירת תגובת שרשרת מבוקרת (שעליה פועל כור גרעיני) והן לצורך יצירת תגובת שרשרת לא מבוקרת (שעליה מבוססת פצצת אטום).
מחקרים אלה נודעו בשם הכולל פרויקט מנהטן, והם אכן השיגו את מטרותיהם: ב־1942 הופעל הכור הגרעיני הראשון בתולדות האנושות, וב־16 ביולי 1945 פוצצה פצצת האטום הראשונה בהיסטוריה, במסגרת "ניסוי טריניטי".
פחות מחודש לאחר מכן, ב־6 באוגוסט 1945, נעשה בפעם הראשונה שימוש בפצצת אטום לצרכים מלחמתיים, כשהפצצה שכונתה "ילד קטן" הוטלה על העיר הירושימה ביפן.
ביקוע גרעיני הוא תגובה אנרגטית מאוד – כל ביקוע משחרר כמה מאות מא"ו עבור כל אטום מבוקע, לעומת כמה עשרות א"ו עבור כל תגובה יחידאית של חמצון, כגון בשריפה או פיצוץ של TNT.
משום כך, מאז שהתגלה הביקוע הגרעיני והאפשרות לתגובת שרשרת של ביקועים, נעשה שימוש באנרגיית הביקוע, הן לצורכי מלחמה (פצצת אטום) והן לצורכי שלום (כור גרעיני).
נוסף על כך שהביקוע הגרעיני הוא אנרגטי יותר מחמצון ושריפה, יש לו יתרונות נוספים על פני שריפת דלק מאובן: בעת ביקוע גרעיני נוצרת אנרגיה ללא פליטת פחמן דו־חמצני, שהוא גז חממה, ולאורניום, בניגוד לפחם או לנפט, אין שימושים אחרים העשויים להביא לייקור מחירו.
ברם, למרות יתרונות מפתים אלה, לדלק הגרעיני חסרונות גדולים בתחום הבטיחות: תאונה בכור גרעיני כמו זו שקרתה בצ'רנוביל או כמו זו שכמעט קרתה באי שלושת המילין עלולה להביא לזיהום רדיואקטיבי ולגבות רבבות קורבנות בסביבה עצומה סביב המוקד.
בשל חסרונות אלה השימוש בדלק גרעיני עדיין אינו גורף, והוא מהווה מושא לדיון ציבורי נוקב.
בשנת 1993 הוצע סוג חדשני של תחנת כוח גרעינית, בה משולבים מאיץ חלקיקים וכור גרעיני תת־קריטי.
ביקור המלאכים באוהל אברהם הוא סיפור מקראי שמופיע בתחילת פרשת וירא, העוסק בביקור של שלושה מלאכים באוהלו של אברהם באלוני ממרא שבישרו לו על לידת יצחק.
הסיפור מופיע, כאמור, בפרשת וירא :
בחז"ל במדרשים ובתלמוד, ישנם תוספות שונות, שאינם מוזכרות במפורש בפסוקים.
המעשה כפי שמופיע במקרא מספר על התגלותו של אלוהים אל אברהם אבינו ביום חם במיוחד, כאשר האירוע התרחש ביום השלישי למילתו של אברהם - מצב בו היה חלוש במיוחד.
כאשר ראה אלוהים בחולשתו הוא "הוציא חמה מנרתיקה" כדי לגרום לבני אדם לצאת לרחוב ובכך לחסוך מאברהם את הטרחה שבאירוח.
אולם על אף החום הגדול, אברהם שנחשב למכניס אורחים, ישב על פתח ביתו בציפייה לאורחים מזדמנים.
אלוהים עצמו בא ל"ביקור חולים" אצל אברהם, ובעוד אלוהים משוחח עם אברהם הבחין אברהם מרחוק בשלוש דמויות, אברהם עזב את אלוהים ורץ לקבל את האורחים, פנה אליהם וביקשם לסור לביתו.
ממעשהו של אברהם דרשו חז"ל את האמרה:
עוד מבואר בתלמוד, שאברהם חשש שהם עובדי עבודה זרה הסוגדים לאבק רגליהם ולכך ביקשם טרם היכנסם לרחוץ רגליהם ורק אחר כך להיכנס לביתו.
לאחר מכן, פנה אברהם לשרה אשתו שתמהר להכין לחם משלושת סאה קמח והוא עצמו רץ להכין חמאה, חלב ובן בקר להגיש לאורחים.
אף שמלאכים אינם יכולים לאכול, מבואר בתלמוד שנראים היו כאוכלים:
בספרות חז"ל מובא כי שלוש המלאכים שבאו לאברהם הן מיכאל וגבריאל ורפאל, ומלבד עצם מטרת הביקור, היו להם שליחות נוספת: מיכאל בא לבשר את שרה שיוולד לה בן לשנה הבאה, רפאל בא לרפא את אברהם מצער הברית, גבריאל נשלח להפוך את סדום.
ואכן לאחר הסעודה בישר מלאך לאברהם כי בעוד שנה תוליד שרה אשתו בן, ולחיזוק ההבטחה חרץ המלאך חריץ בכותל האוהל ואמר כי בעוד שנה, כאשר תגיע השמש לחריץ זה, ייוולד להם בן, יצחק אבינו.
במסכת בבא מציעא האריכו חז"ל בדברי אגדה על סיפור מעשה זה של הכנסת אורחים של אברהם, ובין היתר ביארו:
מסרבין לאדם קטן (ולכך הוצרך לוט להפציר במלאכים שיסורו לביתו), אבל אין מסרבין לאדם גדול (ולכך מיד נענו המלאכים לבקשת אברהם).
אמור מעט ועשה הרבה: אברהם אמר שיכין מעט אך עשה הרבה, כמעשה הצדיקים (בניגוד למעשה עפרון).
אשה צרה עיניה באורחים יותר מן האיש: אברהם ביקש ליתן להם סולת, ושרה הציעה רק קמח.
הרמב"ם סבור שכל סיפור אברהם והמלאכים היה בחלום של אברהם.
בתורה ובחז"ל לא התפרש תאריך המאורע, ובספרות הראשונים כתבו תאריכים שונים:
בסדר עולם ביקור המלאכים מתוארך לט"ו בניסן.
בפרקי דרבי אליעזר אברהם נימול ביום הכיפורים והיום השלישי שבו באו המלאכים היה י"ב בתשרי.
בספר היובלים ביקור המלאכים מתוארך לראש החודש הרביעי (יום תקופה - מקביל לא' בתמוז) בעוד שברית המילה מתוארכת בפרק ט"ו ל-15 בחודש השלישי (ט"ו בסיוון) שהוא חג השבועות בלוח השנה במגילות קומראן.
ביקור חולים הוא סרט ישראלי עלילתי קצר משנת 2005.
במאית ותסריטאית הסרט היא מיה דרייפוס, בוגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
מיכל (טלי שרון) קוטעת טיול במזרח על מנת לחזור לישראל ולבקר את סבתה (חנה ריבר) המאושפזת במחלקה הפנימית.
במהלך ביקור טעון בבית החולים היא נאלצת להכיר בעובדות: סבתה מאבדת את צלילות דעתה ואילו אמה קלודט (פירה קנטור) מתעקשת שלא להשתנות.
הסרט הוא פורטרט טרגי-קומי של שלוש נשים שונות המנסות לתקשר זו עם זו.
שחקנים: טלי שרון, פירה קנטר, חנה ריבר, הדס קלדרון
מקום שני בתחרות Cinéfondation (תחרות המיועדת לסרטי סטודנטים קצרים ובינוניים מרחבי העולם) בפסטיבל הקולנוע בקאן 2005 (במשותף עם ודוויום (Vdvoyom) של ניקולאי חומריקי)
"פרס הסרט העלילתי" בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות 2005 (אתר הפסטיבל )
פרס סרט העלילה בפסטיבל הבינלאומי ה-11 לסרטי סטודנטים באוניברסיטת תל אביב, 2006.
"ביקור התזמורת" הוא סרט קולנוע ישראלי שזכה ב-8 פרסי אופיר ועלה לאקרנים בשנת 2007. זהו סרט הביכורים של הבמאי הישראלי ערן קולירין, שגם כתב את התסריט.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה בישראל ובעולם, ואף עובד למחזמר בעל אותו שם, ושניהם זכו בפרסים רבים בתחרויות בינלאומיות.
עלילת הסרט היא סיפור בדיוני על אודות ביקור תזמורת המשטרה של אלכסנדריה בישראל.
התזמורת מוזמנת לנגן בטקס הפתיחה של מרכז לתרבות ערבית בפתח תקווה.
אולם, עקב אי-הבנה, נוסעים שמונת חברי התזמורת לעיירת פיתוח מדברית בשם "בית התקווה" (הסרט צולם ברובו בעיירה ירוחם שבנגב).
חברי התזמורת, המגיעים מעיר גדולה ועתירת מוסדות תרבות, במדינה שמרנית, לעיירה חילונית שאין בה כל מוסד תרבות או מוסד אומנות שהוא, נתקפים בהלם תרבות.
אולם, בעיירה הם קושרים קשרים לרגע עם התושבים.
הם ניכנסים לבית קפה ומכירים את המקומיים.
הסצנה צולמה בבית הקפה משה בדימונה.
תאופיק (ששון גבאי) הוא מפקד התזמורת והמנצח עליה.
תאופיק הוא אב שכול, אלמן, מסוגר ומאופק.