tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1961 חקרו פרנסואה ז'קוב וז'אק מונו את הרעיון כי ויסות רמות הביטוי האנזימי בתאים הוא תוצאה של משוב בהליך השעתוק של קטע ה-DNA.
ניסוייהם של הצמד הניבו רעיונות ותנופה לתחום הצעיר של ביולוגיה התפתחותית מולקולרית ובאופן מיוחד בתחום ויסות השעתוק.
במשך שנים ארוכות היה ידוע כי תאי חיידקים ותאים אחרים יכולים להגיב לתנאים חיצוניים משתנים על ידי ויסות רמות האנזימים המטבוליים העיקריים שלהם, וכן את רמת הפעילות של אותם אנזימים.
לדוגמה, אם חיידק מוצא עצמו בתמיסה המכילה לקטוז (דו-סוכר) ולא גלוקוז (חד-סוכר), הוא חייב להסתגל לצורך לייבא לקטוז, לפרק את הלקטוז למרכיבי הגלוקוז והגלקטוז ולבסוף להמיר את הגלקטוז לגלוקוז.
היה ידוע כי תאים מאיצים את ייצור האנזימים כאשר הם נחשפים ללקטוז ולא מייצרים אנזימים אלה בכמויות כל הזמן.
מחקרים על ויסות פעילות אנזימית התקדמו על יסוד תאוריות על השפעת מולקולות זעירות על מולקולת האנזים (כך הן "מכבות" ו"מדליקות" אותה לפי הצורך), אבל השיטה שבה נעשה הוויסות של ייצור האנזים לא הובנה היטב טרם מחקרם של ז'קוב ומונו.
על יסוד מחקרים קודמים אשר הדגימו את המבנה וחשיבותו המרכזית של ה-DNA, היה ברור כי כל החלבונים נוצרו בדרך כלשהי מן הקוד הגנטי וכי שלב זה עשוי להיות מכריע בשאלת הוויסות.
ז'קוב ומונו ביצעו מחקרים שהיוו אבן פינה בהוכחה כי במקרה של מערכת עיבוד הלקטוז בתא, כפי שהוסבר לעיל, (בחיידק Escherichia coli), ישנם חלבונים מסוימים שתפקידם לבלום את שעתוק ה-DNA לצורך עיבוד הלקטוז.
אותו בלם (lac repressor) מיוצר בכל התאים ומתקשר ישירות ל-DNA בגנים שעליהם הוא שולט, כך הוא מונע באופן פיזי מתהליך השעתוק לגשת ל-DNA.
כאשר התא בא במגע עם לקטוז, אותו בלם מתקשר ללקטוז, כך אינו יכול עוד להתקשר ל-DNA ואין עוד בלימה לתהליך השיעתוק.
בדרך זו, נוצרת לולאת משוב המאפשרת ייצור סדרה של חלבונים המפרקים לקטוז בתא, אך ורק כאשר הם נדרשים.
כאשר אין עוד לקטוז, עוצר התהליך.
בהתלהבות הראשונית מתגליתם, טענו ז'קוב ומונו כי הדגם התאורטי של לולאת המשוב, אותו הדגימו, קיים בכל הגנים ובכל האורגניזמים.
מאז מחקרם, התפתח הוויסות של פעילות גנטית לתחום מחקר גדול בביולוגיה מולקולרית ומאז תגליתם של ז'קוב ומונו הודגם כי קיימים מנגנונים רבים ושונים לוויסות ייצור האנזימים בתא.
בשנת 1962, הוענק לפרנסואה ז'קוב הפרס על שם צ'ארלס לאופולד מאייר, על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים.
בשנת 1964 נבחר לכהן בקולז' דה פראנס.
בשנת 1965 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם אנדרה לווף וז'אק מונו.
בשנת 1996 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית.
בין הרצוי והמצוי, בהוצאת כתר, 1989.
הלוגיקה של החי, בהוצאת כתר ומוסד שמואל נאמן, 1994.
על זבובים, עכברים ואנשים, בהוצאת ידיעות ספרים, 2004.
הפסל הפנימי, בהוצאת ידיעות ספרים, 2005.
פרנסואה דובליה היה נשיאה ורודנה של האיטי משנת 1957 ועד 1971. כונה לעיתים "פאפא דוק" משום שהיה רופא בהכשרתו.
דובליה נולד בפורט-או-פרנס באי האיטי.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטה של האיטי בשנת 1934 ושימש כרופא כללי עד שנת 1943. בשנת 1946 מינה אותו נשיא האיטי, דומרסיה אסטימה למנכ"ל שירות הבריאות הציבורית באי.
כאשר הודח אסטימה בהפיכה צבאית בשנת 1950, שב דובליה לעבודתו הקודמת במשלחת הסניטרית האמריקנית ובמקביל ניסה לקדם את מעמדו כנגד הנשיא החדש, פול א.
אחרי ההפיכה שהדיחה את מגלואר בשנת 1956 קמה שורה של ממשלות חלשות, ואחר כך נבחר דובליה לנשיא בשנת 1957. במהלך מסע הבחירות השתמש לעיתים תכופות בכנופיות צבאיות, בהתנקשויות ובעיקר ניסיון לערער על כוחה של האליטה המולאטית באי.
כדי להטיל אימה ביריביו לשלטון, ארגן דובליה משטרה חשאית בשם הטונטון מקוט (Tontons Macoutes), וכן החיה את מסורות הוודו, כשהוא מציג את עצמו לעיתים תכופות ככהן וודו בעצמו.
בשנת 1964, בעקבות "בחירות" שארגן ובהן זכה לרוב מוחלט (הוא היה המתמודד היחיד כי הוציא את שאר המפלגות מחוץ לחוק) הכריז על עצמו "נשיא לכל החיים".
שלטונו הדיקטטורי הביא לקרע ביחסים עם ארצות הברית, שאוחה רק באופן חלקי החל משנת 1962. לפני מותו הועיד דובליה את בנו בן העשרים, ז'אן קלוד דובליה, שכונה "בייבי דוק", למשרת יורשו כנשיא.
הרומן השחקנים, במקור - The Comedians (1965) של גרהם גרין (הוצאת עם עובד 1973, תרגם אמציה פורת), מתרחש על רקע שלטונו של פרנסואה דובליה ומתאר את אימי שלטונו.
פרנסואה-ז'וזף גוסק (צרפתית: François-Joseph Gossec; 17 בינואר 1734 – 16 בפברואר 1829) היה מלחין שחיבר אופרות, רביעיות מיתרים, סימפוניות ויצירות כוראליות, יליד ארצות השפלה שפעל בצרפת.
גוסק נולד בכפר וֶרְנְיֶה בארצות השפלה האוסטריות (כיום בבלגיה), בנו של איכר.
כבר בילדותו גילה נטייה למוזיקה והיה לנער מקהלה באנטוורפן.
בשנת 1751 נסע לפריז והתקבל כתלמיד אצל המלחין הדגול, ז'אן-פיליפ ראמו.
גוסק היה למנצחה של תזמורת פרטית קטנה, שהחזיק חובב מוזיקה עשיר בשם לה פופליניה, ובהדרגה גמר אומר לעודד את חקר המוזיקה האינסטרומנטלית בצרפת.
הסימפוניה הראשונה של גוסק בוצעה בשנת 1754. הוא ניצח על תזמורתו של הנסיך דה קונדה וחיבר כמה אופרות ויצירות אחרות.
השפעתו על המוזיקה הצרפתית הייתה ניכרת.
הרקויאם שלו בוצע לראשונה בשנת 1760 והביא בן לילה לפרסומו.
מוצרט, שנפגש עם גוסק במהלך מסע לא מוצלח ביותר לפריז בשנת 1778, התפעל מן הרקויאם ותיאר את מחברו במכתב לאביו במילים הבאות: "ידיד טוב מאוד ואדם יבש מאוד."
גוסק הקים את "Concert des Amateurs" בשנת 1770 וב-1773 ארגן מחדש את Concert Spirituel יחד עם סימון לדוק ופייר גאוויניה.
בסדרת הקונצרטים הציג וניצח על סימפוניות שלו ושל בני זמנו, בייחוד יצירות משל יוזף היידן, שהמוזיקה שלו צברה פופולריות בפריז ועם הזמן גברה אף על יצירותיו הסימפוניות של גוסק עצמו.
בשנות ה-80' של המאה ה-18 פחתה התפוקה הסימפונית של גוסק והוא התרכז באופרות.
הוא הקים את "בית הספר לשירה" בשנת 1784, יחד עם אטיין מאול, היה מנצח תזמורת המשמר הלאומי במהפכה הצרפתית והתמנה (שוב עם מאול ועם לואיג'י כרוביני) למפקח על הקונסרבטואר של פריז עם הקמתו בשנת 1795. גוסק היה חבר במכון מאז היווסדו ואביר לגיון הכבוד.
בשנת 1815, אחרי מפלת נפוליאון בקרב ווטרלו, נסגר הקונסרבטואר לזמן מה בפקודת לואי ה-18 וגוסק בן ה-81 נאלץ לפרוש.
עד 1817 עבד על חיבורו האחרון, ה"טה דאום" השלישי וחי על גמלה שהקציב לו הקונסרבטואר.
גוסק מת בפרבר הפריזאי פאסי.
בהלווייתו השתתפו עמיתיו משכבר הימים, ביניהם כרוביני.
הוא נקבר בבית העלמין הפריזאי פר לשז, סמוך לקבריהם של אטיין מאול ואנדרה מודסט גרטרי.
כמה מן הטכניקות שלו מבשרות לכאורה את חידושי התקופה הרומנטית: הוא כתב "טה דאום" ל-1200 זמרים ו-300 כלי נשיפה מעץ; כמה מן האורטוריות שלו כוללות הוראות להפרדה פיזית של מספר מקהלות, ביניהן כמה סמויות מן העין מאחורי הקלעים.
גוסק כתב יצירות אחדות לכבוד המהפכה הצרפתית, ביניהן "ניצחון הרפובליקה"
גוסק לא היה מוכר ביותר מחוץ לצרפת ויצירותיו הרבות, הן של קודש והן של חול, עמדו בצל יצירותיהם של מלחינים מפורסמים יותר; אבל הוא היווה השראה לרבים ונתן זריקת עידוד ממשית למוזיקה האינסטרומנטלית.
יצירתו המפורסמת ביותר היא קטע קצר בשם "טמבורין" המנוגן לרוב בחליל בליווי פסנתר או תזמורת וגם בכלי נשיפה אחרים כמו חלילית או קלרינט.
פרנסואה דה פראנס (28 בפברואר 1518 – 10 באוגוסט 1536) היה בנו הבכור של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ויורש העצר הצרפתי.
פרנסואה נולד בטירת אמבואז (על גדות הנהר לואר), ובשנה שלאחריה הוטבל בטקס שאורגן על ידי לאונרדו דה וינצ'י.
כבר עם לידתו נחתם הסכם נישואיו למרי טיודור, בתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, (לימים המלכה מרי הראשונה), שהייתה בת שנתיים בלבד, אך הסכם זה בוטל ב-1520. ב-1524, בהיותו בן 6, נפטרה אמו המלכה קלוד, ופרנסואה ירש ממנה את התואר דוכס ברטאן.
ב-24 בפברואר 1525 הובס אביו של פרנסואה בקרב פאביה בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונלקח בשבי למדריד.
ב-15 במרץ 1526, בהתאם להסכם מדריד, נלקחו פרנסואה בן השמונה ואחיו אנרי (אנרי השני, מלך צרפת לעתיד) למדריד כבני ערובה למילוי תנאי שחרורו של אביהם משביו.
יורש העצר פרנסואה נפטר בליון ב-1536, כנראה כתוצאה מדלקת ריאות, ואחיו אנרי תפס את מקומו.
פרנסואה דה מונמורנסי היה איש צבא ומדינאי צרפתי.
פרנסואה היה בנו בכורו של אן דה מונמורנסי, המפקד העליון של הצבא הצרפתי בתקופתם של פרנסואה הראשון, אנרי השני, פרנסואה השני ושארל התשיעי מלכי צרפת.
במשך 15 שנה לחם פרנסואה לצד אביו, החל במערכה בחבל לורן נגד צבאו של קרל החמישי (1552) ועד קרב סן דני במלחמת הדת השנייה בצרפת, שבו נהרג אביו (1567).
ב-1553, בקרב טרואן (באזור התעלה שבצפון צרפת) נפל בשבי הספרדים.
כאשר השתחרר משביו ב-1556, התמנה למושל פריז וחבל איל-דה-פראנס.
באותה שנה נשלח לעזרתו של האפיפיור פאולוס הרביעי במערכה נגד הספרדים באיטליה.
ב-1557 השתתף בקרב סן-קנטן (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת), שבו נפל אביו בשבי הספרדים, וב-1558 השתתף בכיבוש העיר קאלה שלחופי התעלה.
ב-1559 השתתף בשיחות שהביאו לשלום קאטו-קמברסיס בין פליפה השני מלך ספרד לבין אנרי השני מלך צרפת.
בהתאם להסכם זה נשארו בידי צרפת ערי המבצר לאורך הנהר סום (בצפון צרפת) והערים מץ, טול וורדן שבחבל לורן.
אחרי מות אנרי השני נאלץ פרנסואה דה מונמורנסי לוותר על התואר "גראנד מייטר" (ראש בית המלך) לטובת פרנסואה, דוכס גיז, אך השתתף באספת המעמדות הצרפתית שהתקיימה באורליאן ב-1560 - 1561.
פרנסואה דה מונמורנסי לחם לצד הקתולים בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) שהיה הקרב הראשון במלחמות הדת בצרפת.
אך היריבות בינו לבין בית גיז התגברה עד כדי דין ודברים וקרבות רחוב בפריז ב-1565 נגד שארל, קרדינל לורן, אחיו של פרנסואה, הדוכס מגיז.
ב-1570, כמושל פריז, ניסה ללא הצלחה לשכנע את ההמון הפריזאי לתמוך בשלום סן-ז'רמן-אן-לה, שכלל ויתורים להוגנוטים.
ב-1572 נשלח אל אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה כדי לחתום על ברית בין ממלכת צרפת לבין ממלכת אנגליה, וקיבל שם את אות מסדר הבירית (מסדר אבירים אנגלי).
כאשר שב לפריז היה מאוד לא פופולרי בעיני ההמון הפריזאי.
באי יכולתו להשתלט על ההמון שהתקומם נגד נישואי אנרי מלך נווארה ההוגנוטי למרגריט דה ולואה הקתולית, נאלץ פרנסואה דה מונמורנסי להתפטר מתפקידו כמושל פריז, מה שהותיר את שדה הפעולה בידי בית גיז.
מאורעות אלה הביאו לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש שהחל ב-24 באוגוסט 1572.
ב-1574, המלך שארל התשיעי אפשר לפרנסואה דה מונמורנסי לתפוס את מקומו בחצר המלכות, אך היריבות עם בית גיז גרמה לו לנטוש אותה שוב.
משום שלא נותר לו דבר להפסיד, הצטרף לקשר של פרנסואה, דוכס אנז'ו, נגד בית המלוכה.
הקשר נתגלה והוא נעצר ונכלא בבסטיליה.
הוא השתחרר מכלאו ב-1575, ומאז התגורר בארמונו שבו נפטר ב-1579. פרנסואה דה מונמורנסי נקבר בכנסיית סן מרטן דה מונמורנסי בחבל איל-דה-פראנס.
פרנסואה וייט ; 1540 – 23 בפברואר 1603 ולפי מקורות אחרים 13 בדצמבר 1603) היה מתמטיקאי צרפתי.
עסק בחקר האלגברה ונודע בשל נוסחאות ויאטה.
היה עורך דין במקצועו, חלק מהממשל של אנרי השלישי ואנרי הרביעי, מלכי צרפת.
וייט נולד בפונטנה-לה-קומט שבמחוז ונדה.
אביו, אטיין וייט, היה עורך דין ונוטריון הוגנוט; וייט הואשם בהמשך בפרוטסטנטיות על יד הקתולים, אך כנראה שלא אימץ דת מסוימת לאורך חייו.
בסיום לימודי המשפטים בפואטייה ב-1559, החל וייט לעבוד כעורך דין בעיר הולדתו, ועסק בכך במשך ארבע שנים.
הוא עבר לעבוד בשירותו של ז'אן דה פרתני, ובין השאר היה מורה לבתו קתרין דה פרתני.
עם מותו של ז'אן דה פרתני בשנת 1567 עברה אלמנתו לעיר לה רושל, ווייט עבר אתה.
ב-1571 קיבל משרה בפריז, ושהה בעיר גם במהלך טבח ליל ברתולומאוס הקדוש ב-24 באוגוסט 1572, שהיה אחד מהשיאים של מלחמת הדת בין הקתולים וההוגנוטים בצרפת.
בשנת 1573 הפך לחבר מועצה בפרלמנט של בריטאני בעיר רן.
בעיית אמונתו הוציאה אותו מחוץ לפרלמנט.
ב-1576 אנרי, דוכס רואן, מנהיגם של ההוגנוטים, פרש עליו את חסותו, וב-1580 מינה אותו ל"פרקליט מדווח" (צרפתית: "maître des requêtes").
בשנת 1585 נאלץ לפרוש ממשרתו הציבורית, ועבר לפונטנה ולבוואר-סיר-מר (צר'), שם התמסר למתמטיקה במשך ארבע שנים, וכתב את ספרו החשוב ביותר "In artem analyticem isagoge" , שנודע גם בשם "Algebra Nova", שיצא לאור בטור ב-1591, והקדיש אותו לתלמידתו קתרין דה פרתני.
ב-1589 חזר לשירות הציבורי ועסק, בשירותו של אנרי השלישי, בפענוח מכתבים מוצפנים של הליגה הקתולית, כחלק ממלחמות הדת בצרפת, שהחלו ב-1562 ונמשכו עד 1598. בתקופתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, מצא וייט את המפתח לצופן ספרדי בן 500 סימנים, שאפשר לצרפתים לפענח כל מכתב בצופן זה שנפל לידיהם.
הישג זה הביא לפענוח מכתב שבו נאמר ששארל מלורן, דוכס מיין חותר להפוך למלך במקום אנרי הרביעי.
וייט הפך לחבר מועצה בפרלמנט של טור.
לאחר מכן הפך לחבר מועצה ממלכתי, ונשאר בתפקיד עד למותו הפתאומי בפריז בשנת 1603.
בשנת 1582 פרסם האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר בולה המורה על המעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני.
המתכנן הראשי של הלוח ויועצו של האפיפיור היה כריסטופר קלאוויוס.
בשנת 1600 פרסם וייט טענות לפיהן קלאוויוס שגה בחישוביו, אך קלאוויוס דחה טענות אלה.
בכתביו היה וייט חלוץ בשימוש בכתיב האלגברי המודרני, של ציון נעלמים באותיות, כמעבר מפתרון אריתמטי של בעיות פרטיות לפתרון אלגברי של בעיות כלליות.
הוא בחר להשתמש בתנועות לציון נעלמים ובעיצורים לציון מקדמים וערכים נתונים.
שיטתו התקבלה, אך חלוקה זו של האלפבית לא הפכה למקובלת, ודקרט העדיף במקומה לסמן את המקדמים באותיות מתחילת האלפבית ואת הנעלמים באותיות מסופו.
וייט השתמש בסימנים + –, אך לא הכיר את סימן השוויון (=), אף שהמתמטיקאי הוולשי רוברט רקורד השתמש בו עוד ב-1557. בכתיבת המשוואות עבר וייט רק חלק מהדרך מכתיבה מילולית שהייתה מקובלת לפניו לכתיבה בסגנון המקובל בימינו, וכך כתב, למשל, "B3 in A cubo", שמקביל לכתיב בימינו .
בעבודה משנת 1579 תרם וייט למעבר לשימוש בשברים עשרוניים במקום שברים בבסיס 60.
הוא פיתח את נוסחאות ויאטה, המקשרות בין מקדמי פולינומים לבין שורשיהם.
גרסתו עסקה בשורשים חיוביים, ולאחר מותו הורחבו הנוסחאות לשורשים כלשהם.
וייט עסק גם בטריגונומטריה ופיתח זהויות טריגונומטריות אחדות.
בשנת 1596 התפאר שגריר ארצות השפלה בפריז באוזני המלך אנרי הרביעי שהמתמטיקאי הפלמי אדריאן ון רומן הציג פולינום ממעלה 45, שאיש באירופה לא הצליח לפתור.
המלך הציג את הבעיה לווייט, שזיהה את הקשר שלה לבעיה בטריגונומטריה (קשת בגודל רדיאנים) ונתן תוך זמן קצר פתרון שלה, ובהמשך הציג עוד 22 פתרונות חיוביים לפולינום.
כאתגר נגדי שלח וייט לוון רומן את בעיית אפולוניוס - בניית מעגל שמשיק לצירוף כלשהו של שלושה אובייקטים במישור: נקודה, קו ישר ומעגל.
ון רומן לא הצליח לפתור בעיה זו בכלים הקלאסיים של בנייה בסרגל ובמחוגה, ובשנת 1600 הראה וייט פתרון בסרגל ומחוגה לכל עשרת המקרים של בעיה זו.
בשנת 1593 פרסם בספרו Variorum de rebus mathematicis responsorum נוסחה לחישוב פאי - המכפלה האינסופית של ויאטה:
נוסחה זו היא ההופעה הראשונה של מכפלה אינסופית במתמטיקה, והדוגמה הראשונה של נוסחה מפורשת לחישוב הערך המדויק של פאי.
כנוסחה הראשונה המייצגת מספר כתוצאה של תהליך אינסופי מאשר כתוצאה של חישוב סופי, נוסחת ויאטה נתפסת במובן מסוים כתחילתה של האנליזה המתמטית, ובהקשר רחב יותר אף נחשבת "כשחר המתמטיקה המודרנית".
בעבודתו Recensio canonica effectionum geometricarum הציג שימוש באלגברה לשם פתרון בעיות גאומטריות, תחום שהתפתח לגאומטריה אלגברית.
הוא פיתח שיטות לפתרון משוואות ממעלה שנייה, ממעלה שלישית וממעלה רביעית.
שיטותיו היו שונות מאלה של קודמיו במאה ה-15, שיפיונה דל פרו ולודוביקו פרארי, שלא היו מוכרות לו.
בשנת 1646 יצא לאור אוסף של כל מאמריו (בלטינית), בשם "Francisci Vietæ Opera mathematica" בעריכתו של פרנס ון שוטן .
פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו היה אסטרונום, פיזיקאי, מתמטיקאי ופוליטיקאי צרפתי.
אראגו למד באקול פוליטקניק בפריז.
בסיום לימודיו נשלח לספרד לסייע בקביעת המרידיאן של פריז.
לאחר שנתפס בזמן מלחמת העצמאות הספרדית, הוחזק כאסיר, נמלט מספר פעמים, וחזר לפריז כגיבור שלוש שנים מאוחר יותר.
תהילה זו אפשרה לו להיבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים בגיל 23 בלבד, ולהתמנות כפרופסור לגאומטריה אנליטית ולגאודזיה באקול פוליטקניק (1809-1830).
הוא התגורר במצפה הכוכבים של פריז, שם שימש כמנהל, ומקום זה היה ביתו עד מותו.
פרנסואה אראגו היה האח המפורסם ביותר מבין ארבעה אחים:
מחקריו הראשונים של אראגו בפיזיקה התרכזו באופטיקה.
הוא ערך ניסוי חשוב בשנת 1810 (שפורסם בכתב רק כעשרים שנה מאוחר יותר): הוא ניסה למדוד את מהירות האור המגיעה מהכוכבים, על ידי השוואת הערכים בין השעה שש בבוקר ושש בערב.
בשעה שש בבוקר, כאשר ניתן לראות כוכב בזנית, הארץ מתקרבת אליו, וניתן לחשב את מהירות סיבוב כדור הארץ סביב השמש; בשש בערב, עם כוכב אחר בזנית, הארץ מתרחקת, וניתן למדוד את המהירות השלילית.
אראגו היה האדם הראשון שצפה בזרמי מערבולת.
בשנת 1824 הוא צפה במה שנקרא אז סיבובי מגנטיות והבחין שגופים מאוד מוליכים יכולים להיות ממוגנטים, תגליות אלו הוסברו על ידי מייקל פאראדיי (1791–1867).
בשנת 1825, טען יחד עם פייר לואי דולון כי הסיקו מהו לחץ האדים של המים בלחץ העולה על 30 atm.
בשנת 1830, נבחר אראגו, שנקט תמיד בעמדות ליברליות רפובליקניות, כחבר בבית התחתון של מחוז הפירנאים המזרחיים שבדרום צרפת, והוא נעזר בכישוריו המדעיים ובצחות לשונו בשאלות שנגעו בנושאי חינוך ציבורי, תגמולים עבור המצאות ועידוד המדעים המכניים והפרקטיים.
רבים מהמפעלים הלאומיים החשובים והמכובדים של אותה תקופה, חבים לתמיכתו – בהם הפרס שניתן ללואי ז'אק מנדה דאגר עבור המצאת הדאגרוטיפ, שיטת הצילום המסחרית הראשונה, הפרס עבור פרסום עבודתו של פייר-סימון לפלס, רכישת מוזיאון קלוני על ידי המדינה ופיתוח מסילות הרכבת והטלגרף החשמלי.
אראגו נותר רפובליקאי עקבי עד אחרית ימיו, ולאחר ההפיכה של שנת 1852, אף על פי שסבל מסוכרת ואחר כך גם ממחלת ברייט (מחלה נפרולוגית) שהוחמרה בשל בצקת, העדיף להתפטר מתפקידו כאסטרונום ולא להישבע אמונים למשטר החדש.
נפוליאון השלישי הורה לא להטריד את המדען הזקן ולאפשר לו לדבר ולהתנהל כרצונו.
בקיץ 1853 המליצו לו רופאיו לחזור למחוז ילדותו ולראות אם האוויר שם יקל עליו.
אראגו אכן יצא למזרח הפירנאים, אך לא היה בכך הועיל, והוא נפטר בפריז.
קברו נמצא בבית הקברות המפורסם פר לשז בפריז.
זוכה מדליית קופלי הבריטית לשנת 1825.
ב-1850 קיבל את מדליית רמפורד על פועלו המדעי.
מכתשים על מאדים ועל הירח וכן על הטבעות של נפטון נקראים על שמו.
שמו חקוק על מגדל אייפל, יחד עם שורה של 72 אנשי מדע ותעשייה בולטים שפעלו בין השנים 1789-1889.
פרנסואה דוויאן היה מלחין צרפתי, חלילן, בסוניסט, ומורה לחליל בקונסרבטואר של פריז.
הוא זכור בעיקר בזכות כתיבתו לכלי נשיפה, שעבורם הלחין את מרבית יצירותיו.
דוויאן נולד ביוֹנוויל (הוֹט-מַרְן), כצעיר מבין ארבעה-עשר בניו של בונה אוכפים.
את הכשרתו המוזיקלית הראשונה קיבל כזמר מקהלה בעיירת הולדתו.
לאחר מכן ניגן בהרכבים פריזאיים, הן כסולן והן כנגן תזמורת.
הוא למד חליל אצל פליקס רול, ובשנת 1780 הצטרף למשק הבית של הקרדינל מרואן.
הוא היה פעיל בפריז כחלילן, כנגן-בסון וכמלחין, וניגן על הבסון בתזמורת של האופרה של פריז.
הוא כתב אופרות מוצלחות בעשור האחרון של המאה ה-18, ביניהן Les visitandines (1792) אשר היו להצלחה.
דוויאן היה חבר בתזמורת הצבאית של המשמר הצרפתי, שם הגיע לדרגת סמל.
אחת מחובותיו הייתה ללמד את ילדי חבריו לעבודה בתזמורת, במסגרת "בית הספר החופשי למוזיקה" של התזמורת.
אחרי תקופת המהפכה הצרפתית, בית הספר החופשי למוזיקה היה למוסד הלאומי למוזיקה, ואחר כך, בשנת 1795, נודע בשם הקונסרבטואר של פריז.
באותה עת מונה דוויאן למנהל ולפרופסור לחליל.
הוא כתב ספר הדרכה לחליל בשם "מתודת החליל – תאוריה ופרקטיקה" (1793), שיצא לאור מספר פעמים, ותרם רבות לשיפור רמת הנגינה בכלי הנשיפה בצרפת בסוף המאה ה-18. כמו מוזיקאים אחרים בימיו, הצטרף גם דוויאן למסדר הבונים החופשיים.
הוא נפטר בבית הבראה ליד פריז ב-5 בספטמבר 1803.
בקריירת ההלחנה שלו הלחין דוויאן למעלה מ-300 יצירות כליות, אשר רובן המכריע כתוב לכלי נשיפה, או בהשתתפותם של כלי נשיפה, ובעיקר יצירות לחליל ולבסון.
מתוכן ניתן למנות תריסר קונצ'רטי לחליל, ארבעה קונצ'רטי לבסון, סינפוניות קונצ'רטנטיות לכלי נשיפה, למעלה ממאה דואטים לשני חלילים או לחליל עם כלי אחר, עשרות סונאטות לחליל, שש סונאטות לבסון, וגם שלישיות ורביעיות רבות.
כמו כן הספיק לכתוב ארבע אופרות.
יצירותיו של דוויאן לחליל זכו לעדנה מחודשת בשנות השישים של המאה שעברה בזכות החלילן ז'אן-פייר רמפל.
הן ידועות כיום לחלילנים ולנגני בסון, אך לרוב, עדיין לא לקהל הרחב.
סגנונו המבריק ועם זאת מלודי של דוויאן הוא דוגמה טובה לז'אנר הקונצ'רטנטי הקלאסי.
ניתן להשוותו עם זה של המלחין הווינאי פרנץ אנטון הופמייסטר, שכתב כ-25 קונצ'רטי לחליל.
עקב סגנונו של דוויאן, וכן בזכות העובדה שיצירותיו נוטות להיות מושתתות על מלודיות ולא על פיתוח החומר, יצירותיו של המלחין נשמעות מעט כמו יצירותיו של לא אחר מאשר מוצרט, גם אם רמתן אינה כשל יצירותיו של מוצרט.
האלגנטיות של יצירותיו, אשר אותן הוא ביצע בעצמו, משקפת את הטון האלגנטי בפריז באותה התקופה.
מאותן סיבות מכונה דוויאן לעיתים "מוצרט הצרפתי".
בשל חזותו הנאה של דוויאן בדיוקן מאת ז'אק-לואי דויד, אפשר למצוא את המלחין כשהוא מעטר לא מעט כריכות של יצירות לחליל ואף של מוזיקה מן התקופה הקלאסית בכלל.
פרנסואה טומבלבאי, החל משנת 1973 - נגארטה טומבלבאי היה נשיאה הראשון של צ'אד העצמאית ומנהיג המדינה משנת 1959 ועד לרציחתו.
טומבלבאי נולד בדרום המדינה, בסמוך לעיר קומארה, והשתייך לשבט סארה.
התחנך בבתי ספר של המיסיון הפרוטסטנטי, ושירת בצבא צרפת החופשית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1959 היה למנהיג המפלגה הפרוגרסיבית של צ'אד ומונה לראשות הממשלה, תחת השלטון הקולוניאליסטי של צרפת.
הוא שימש בתפקיד זה בתקופת סיום הקולוניאליזם וקבלת העצמאות, ב-11 באוגוסט 1960, והיה למנהיג הראשון במדינה העצמאית.
שלטונו התנהל כאוטוקרטיה ושלל קיומן של מפלגות פוליטיות מלבד מפלגתו שלו.
בשנת 1963 הורה טומבלבאי על פיזור האספה הלאומית של צ'אד, לאחר שפרצו מהומות במדינה, והחל להלאים את שירות המדינה על ידי החלפת הפקידים מתקופת השלטון הצרפתי בפקידים מקומיים וחסרי ניסיון.
בשנים הראשונות לכהונתו הורה על העלאה גדולה במיסים.
תוכניותיו של טומבלבאי עוררו התנגדות גדולה בקרב האזרחים המוסלמים במדינה וב-1 בנובמבר 1965 פרצו במחוז גארה מהומות אלימות שכללו נפגעים.
בעקבות מאורעות אלו פרצו מהומות גם בצפון ומרכז המדינה, בסיוע המדינות השכנות לוב וסודאן.
צרפת התערבה בנעשה במדינה לבקשתו של טומבלבאי, תוך התניית הסיוע בעריכת רפורמות מטעמו בצבא המדינה, בממשלה ובשירות המדינה, הפחתת נטל המיסים והחזרת האחריות על גבייתם לידי נציגים מקומיים.
טומבלבאי נענה בחיוב לדרישות אלו בשנת 1969, לאחר שבין היתר ביקר באוקטובר 1968 בארצות הברית כאורחו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
לקראת הבחירות שנערכו באותה שנה שוחררו מאות אסירים פוליטיים ממאסר, אך טומבלבאי נותר מועמד יחיד למשרת הנשיא.
בשנת 1971 יצאו כוחות צרפת מהמדינה.
באוגוסט 1971 נערך ניסיון הפיכה במדינה, בתמיכתו של שליט לוב מועמר קדאפי.
טומבלבאי הצהיר על החרפת היחסים בין המדינות והתיר לכוחות מתנגדים לקדאפי לפעול משטח צ'אד.
כוחות ההתנגדות לטומבלבאי שפעלו לאורך השנים משטח לוב (חזית השחרור הלאומית של צ'אד) קיבלו תמיכה מוגברת משלטון קדאפי.
בעקבות מהומות בדרום המדינה, שהיה מעוז תמיכתו העיקרי, ביטל את החנינה לאסירים הפוליטיים, לצד הצרת צעדיהם של שותפיו לממשלה וכליאתם של מנהיגים ממפלגתו באשמת שימוש בכישוף בניסיון להפילו מהשלטון.
בשנים אלו הוחלפה על ידו גם הנהגת צבא צ'אד.
באותה עת החלה בצורת במדינה ואזרחים אולצו לעבוד בחקלאות ללא תמורה.
בראשית שנות השבעים אימץ טומבלבאי אידאולוגיה אפריקניסטית, הדוגלת בחיזוק הזהות האפריקנית ובהתנגדות למורשת השלטון הקולוניאלי.
כחלק מגישה זו אסר על פעילות מסיונרית נוצרית, שינה את שם עיר הבירה מפור-לאמי לנג'מנה ואף את שמו הפרטי מפרנסואה לנגארטה (N'Garta).
ב-13 באפריל 1975 נרצח טומבלבאי על ידי קבוצת חיילים והוחלף בתפקידו על ידי חונטה צבאית.
הגנרל פליקס מעלום שוחרר ממאסר וכעבור יומיים מונה לנשיא המדינה.
פרנסואה-קסָאבייה דה מונמורנסי-לאוואל היה הבישוף הקתולי הראשון של צרפת החדשה (המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה ובעיקר קוויבק).
הוא מונה לתפקידו בגיל 36, ושירת בו באופן רשמי 25 שנים; 24 שנים נוספות שהה בצרפת החדשה ללא תואר רשמי, תוך שהוא מהווה דמות מוסרית חשובה ומשפיעה על ניהול המושבות.
דה לאוואל נולד בכפר ליד פריז, בן למשפחת האצולה החשובה והעתיקה בית מונמורנסי.
מגיל 8 החל לקבל הכשרה לכמורה והוכיח שקדנות והתלהבות.
בגיל 24 מונה ככומר, ותשוקתו סימנה אותו כמועמד לפעילות מיסיונרית.
בשנת 1659 מינה אותו האפיפיור אלכסנדר השביעי לבישוף צרפת החדשה, כדרך לכפות את מרות הכס הקדוש על פעילות הישועים שם.
תוקף מרותו וסמכותו של דה לאוואל נכפה גם על ידי מכתב ששלח המלך לואי ה-14 למושל צרפת החדשה, בו הדגיש את הצורך לציית לבישוף החדש בכל מקום ומקום.
מבחינה רשמית מונה דה לאוואל לבישוף סמלי (טיטולרי) של פטרה (בירדן) כיוון שקהילת צרפת החדשה לא הצדיקה דיוקסיה, כלומר לא הייתה גדולה מספיק לשם מינוי בישוף.
ב-13 באפריל 1659 הפליג דה לאוואל מנמל לה רושל לאמריקה.
לאחר שביסס את מעמדו ואת הכנסייה, החליט דה לאוואל לייסד מוסד שיכשיר כמרים עבור הקהילות ועבור העבודה המיסיונרית.
ב-1663 הקים את "סמינר קוויבק" (Séminaire de Québec; נקרא גם "הסמינר הגדול של קוויבק", Grand Séminaire de Québec).
בהמשך צמחה מן הסמינר אוניברסיטת לאוואל.
הוא פעל להקמת כנסיות מקומיות ובתי ספר, מינה כמרים, דאג להשתלמותם ולקידומם ועסק בבקרה אחר תפקודם.
ב-1659 עמד מספר הקהילות על חמש, וב-1688 עלה מספרן ל-35 ובהן שירתו 102 אנשי כמורה.
ב-1674 נקבע כינויו ל"בישוף קוויבק".
הוא יצר גם קשרים טובים עם הישועים, שנחשבו לעצמאיים מדי בעיני האפיפיור והיה למתווך נאמן על שני הצדדים.
דה לאוואל היה הגורם המוסרי העליון בצרפת החדשה ולא אחת התעמת עם המושלים המקומיים בנושאי מוסר ומשטר.
אחד מהמאבקים העיקשים ביותר של דה לאוואל היה כנגד יחס המתיישבים לאינדיאנים הילידים.
הוא עודד מיסיונריות בקרבם אך לא צידד ביחס משפיל ובעיקר התמודד כנגד מנהגם של המתיישבים למכור משקאות אלכוהוליים לילידים, אליהם התמכרו האחרונים עד מהרה.
ב-1684 הפליג לצרפת על מנת להגיש את התפטרותו וחזר עם מחליפו ז'אן-בטיסט דה לה קרואה דה שֶוְורייר דה סן-ואלְיֶיה (Jean-Baptiste de la Croix de Chevrières de Saint-Vallier).
אף על פי שסן-ואלְיֶיה עמד באופן רשמי בראש הכנסייה, דה לאוואל שמר על מעמד איש המוסר הבכיר, ואף ביצע את הטקסים הדתיים בהיעדרו של סן-ואלייה.
דה לאוואל נפטר מזיהום כיב ברגלו ונקבר בקתדרלת נוטרדאם דה קוויבק בקוויבק סיטי העתיקה, שהוקמה בתקופת כהונתו.
ב-22 ביוני 1980 הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כ"מבורך", השלב האחרון לפני ההכרזה על אדם כקדוש.
פרנסואה ז'נו היה בנקאי שווייצרי ידוע שנהג לממן נאצים ברחבי העולם באמצעות רשת הבריחה ODESSA ותמך בארגוני טרור במזרח התיכון לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1992, אמר ז'נו לעיתון לונדוני "הדעות שלי לא השתנו מאז שהייתי צעיר.
היטלר היה מנהיג גדול, ולו היה מנצח במלחמה, העולם היה היום מקום טוב יותר."
חבריו כללו את הלוחם קרלוס התן, סוכן הגסטפו חד-פעמי וראש האינטרפול פול דיקופף, גנרל ה-SS קרל וולף, שר הכלכלה הנאצי חאלמר שאכט, המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני והלוחם הפלסטיני ואדי חדד.
פרנסואה ז'נו נולד ב-1915 בלוזאן שבשווייץ ובנעוריו העריץ את אדולף היטלר, אותו פגש ב-1932 בזמן לימודיו בגרמניה.
הוא הצטרף לארגון השווצרי הפרו-נאצית החזית הלאומית ב-1934, וב-1936 נסע לארץ ישראל שם פגש את המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני.
ז'נו עבד עבור סוכנויות ביון שווייצריות וגרמניות כאחד, וטייל רבות במזרח התיכון.
ז'נו נסע לברלין לעיתים קרובות במהלך המלחמה "לראות את חברו המופתי הגדול", וביקר אותו לאחר מכן פעמים רבות בביירות.
המופתי הגדול לכאורה "הפקיד את ז'נו על ניהול ענייניו הכספיים העצומים".
ב-1940, יחד עם אזרח לבנוני, הוא הקים את מועדון הלילה "אואזיס" בלוזאן כדי לשמש כמבצע חשאי עבור ארגון האבווהר.
ב-1941 שלח סוכן האבווהר פול דיקוף את ז'נו לגרמניה, צ'כוסלובקיה, הונגריה ובלגיה.
ג'נוד התיידד עם כמה נאצים בכירים, כולל קרל וולף, המנהיג ה-SS והמשטרה העליון באיטליה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ז'נו סייע כספית לפושעי מלחמה נאצים להימלט מפני בעלות הברית לספרד, מרוקו ודרום אמריקה.
ז'נו בולט בשל היותו המוציא לפועל של הצוואה של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, והוא התעשר מפרסום יומניו של גבלס, שעליהם החזיק בזכויותם יחד עם יצירותיהם של אדולף היטלר ומרטין בורמן.
מפעל זה קרס בשנת 1960 כאשר פולה היטלר מתה מבלי שהבטיח את מלוא הזכויות על יצירותיו הספרותיות של אדולף היטלר.
ציידי נאצים כמו סרג' קלרספלד וסיימון ויזנטל, העיתונאי דייוויד לי פרסטון ואחרים טענו שתפקידו כנדיב שורדי האינטרסים הנציונל-סוציאליסטים עמוק הרבה יותר, ומציעים ראיות לכך שז'נו היה לא פחות מהמנהל הפיננסי העיקרי של הנכסים השווייצרים הנסתרים של הרייך השלישי לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה ייצג ז'נו את הצלב האדום השווייצרי בבריסל.
העובדה שפול דיקופף הפך לראש האינטרפול קשורה לידידותו עם פרנסואה ג'נוד, מכיוון שז'נו לחצה על ממשלות ערב שיעזרו לו להשיג את התפקיד.
ההשלכות כוללות שכאשר הטבח באולימפיאדת מינכן התרחש ב-1972, האינטרפול הגביל את חקירתו בעניין, כאשר דובר מהאינטרפול קבע כי "האינטרפול הייתה סוכנות שנועדה לטפל בעניינים פליליים, לא פוליטיים."
ז'נו הפך לתומך נלהב במטרות השחרור הערבי (הוא גם היה מעורב מאוד בשיחת השולחן של היטלר, וברשותו רוב ההערות המתוקנות של בורמן המדוברות.), ומימן ארגונים לאומנים וימנים רבים.
כאשר יצר את "היטלר פוליטיקה", הוא ככל הנראה ייחס להיטלר הצהרות פרו-ערביות על מנת להתאים לאג'נדה שלו לתמיכה בטרור ערבי.
הוא גם היה מעורב מאוד בשיחות השולחן של היטלר, הקלטה של שיחות עסקו במלחמת העולם השנייה וביחסי חוץ, וגם בעמדות של היטלר לגבי דת, תרבות, פילוסופיה ובשאיפותיו ורגשותיו כלפי אויביו וחבריו.
בהיותו במצרים בשנות ה-50, במסגרת מגעים עם ממשלתו של גמאל עבד אל-נאצר, הוא הוצג בפני מנהיגי החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה שאותה יממן עד 1954 לאחר אספקת נשק .
ב-1958 הוא הקים את הבנק הערבי למסחר בז'נבה, שיהיה פעיל בהלוואות לקבוצות לאומניות ערביות וכמאגר הראשי של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
ב-1958 הוא הקים את "הבנק הערבי למסחר", דרכו הוא מימן ארגוני טרור פלסטיניים, את חזית השחרור הלאומית האלג'יראית, ואת מחייתו של היילמאר שאכט ששהה במרוקו ובכירים נוספים לשעבר במפלגה הנאצית.
בשנות ה-60 החל ז'נו לספק נשק למטרות פלסטיניות.
ארגון ה"סדר האירופי החדש", המבוסס בלוזאן נפגש בברצלונה באפריל 1969, שם קיבלו קבוצות פלסטיניות תמיכה .
ז'נו גם יצר ביניהם קשר עם נאצים לשעבר שיסייעו לאימון הצבאי שלהם, כולל התחייבות לתמיכה המיועדת לארגון לשחרור פלסטין.
הוא היה מקורב לד"ר ג'ורג' חבש וז'אק ורג'ס, ובספטמבר 1969 תרם כספים להוצאות המשפטיות של שלושה פלסטינים מהחזית העממית לשחרור פלסטין שהיו מעורבים בחטיפת מטוס אל על לז'נבה ופיצוצו שנעצרו בשווייץ, שם ישב באופן אישי ליד שולחן ההגנה שלהם.
ז'נו היה חבר קרוב של אוטו סקורזני, קארל וולף וקלאוס ברבי במהלך שנות הרייך השלישי
לז'נו היו קשרים הדוקים עם אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין ובעיקר עם ודיע חדאד, שכינה אותו "השייח' פר נסואה".
הוא תרם כספים לארגון ומכר לו כלי נשק, ואף תיווך באירוע חטיפת מטוס לופטהנזה לסומליה ב-1977 - הוא העביר לחדאד את הכופר בסך 5 מיליון דולר ששולם בתמורה לשחרור הנוסעים בתימן.
ז'נו גם קישר בין ורז'ס לבין פושע המלחמה הנאצי קלאוס ברבי אותו ייצג במשפט בצרפת, ומימן את הגנתו.
מאוחר יותר מימן גם את הגנתו המשפטית של אדולף אייכמן במשפטו.
ב-1994 מימן את הגנתו המשפטית של המחבל איליץ' רמירז סאנצ'ז.
ז'נו מימן גם את מחייתו של רוחאללה ח'ומייני בגלותו בצרפת.
'ז'נו מימן כמה הגנות משפטיות, כולל אדולף אייכמן וקלאוס ברבי.
הוא היה קשור בקשר הדוק לעלי חסן סלאמה, סיפק לו טיפול רפואי, והוא גם רשם את גלותו של האייתוללה חומייני בצרפת כאשר איראן נשלטה על ידי השאה מוחמד רזא פהלווי.
הוא היה המנטור של אחמד הובר.
בין האנשים שאיתם בא במגע היה הקומוניסט האיטלקי-מצרי הספרדי אנרי קוריאל.
לא ברור אם היה ביניהם קשר כלכלי כלשהו, למרות שהם חלקו אינטרס בעניין האלג'ירי.
במשך כל שנות ה-70 מימן ז'נו קבוצות שמאל רבות במטרה לקדם את תנועות השחרר הערבי.
נטען כי הוא סיפק את הכופר לאחר חטיפת טיסה 649 של לופטהנזה ב-1972.
יחד עם נועם חומסקי, סימון דה בובואר, ז'אן פול סארטר ואינטלקטואלים אחרים, ז'נו היה חבר בוועדה שפתחה במערכה הומניטרית בשנות ה-70, שהביאה לחנינה ב-1977 של ברונו ברגה, מיליטנט שווייצרי שהיה האירופי הראשון שנשפט ונידון בישראל על פעילות פרו פלסטינית; ברגה ריצה שבע שנים ממאסרו של 15 שנים.
ז'נו מצא את עצמו בצרות משפטיות מעת לעת, כמו ב-1983, כאשר הוא היה מיוצג על ידי בודואן דאנט, עורך דין מוביל בז'נבה שהיה חבר בדירקטוריון של למעלה מ-20 חברות, כולל חברת ההשקעות הסעודית, הזרוע בחו"ל של קבוצת בינלאדין הסעודית.
בשנת 1993, מטען חבלה התפוצץ מחוץ לביתו ועד 1996 הרשויות בשווייץ עדיין חקרו אותו על פעילותו הפיננסית במהלך הרייך השלישי.
שבועות לפני מותו, התקשר ז'נו לסנאטור אמריקני וחשף בפניו את הסחר של ממשלת שווייץ בנכסי המפלגה הנאצית ובכספי קורבנות השואה בסוף מלחמת העולם השנייה.
מספר ימים לפני מותו, שווייץ הוציאה נגדו צו מעצר על הכחשת השואה.
פרנסואה דה נוויל, דוכס וילרואה השני היה אציל ואיש צבא צרפתי.
אביו של פרנסואה היה ניקולא דה נוויל, מרקיז וילרואה, שהיה מרשל של צרפת והאפוטרופוס של המלך הצעיר לואי ה-14, שמאוחר יותר העניק לו תואר דוכס.
פרנסואה נהנה ממערכת יחסים הדוקה עם לואי, והיה לאחד מאנשי המעגל הפנימי שלו.
וילרואה סומן כבעל פוטנציאל לקריירה צבאית מבטיחה, שהייתה מועדפת עליו, בין השאר בגלל קרבתו למלך, היותו אחד מהאנשים הבולטים בחצר המלוכה בכלל, כישוריו כמנהיג חברתי והתנהגותו בהתאם לכללי הנימוס.
ב-1693, ללא ניסיון ממשי בפיקוד בעל חשיבות, הוא מונה למרשל של צרפת.
ב-1695, לאחר מותו של דוכס לוקסמבורג, הוא קיבל את הפיקוד על צבא צרפת שבפלנדריה תוך כדי מלחמת תשע השנים; ויליאם השלישי ראה בו יריב נחות בהשוואה לדוכס לוקסמבורג.
וילרואה היה אחראי להפצצה הנרחבת של בריסל ב-1695, שבגללה שופצה העיר במאה ה-18 וקיבלה את המראה הנוכחי שלה מבחינה אדריכלית (אם כי היא נפגעה גם במלחמות העולם).
ב-1701 נשלח וילרואה לאיטליה כמחליפו של ניקולא קאטינא, וזמן קצר לאחר מכן הובס על ידי צבאו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב קיארי שהיה חלק ממלחמת הירושה הספרדית.
בפברואר 1702 הוא הובס ונשבה לאחר שהופתע בקרב קרמונה, והוחלף על ידי הדוכס מוונדום.
בשנה שלאחר מכן התמודד וילרואה מול הדוכס ממרלבורו בארצות השפלה.
בעיותיו של מרלבורו עם ההולנדים והנציגים האחרים של הברית הגדולה מנעו את האסון מבחינת וילרואה במשך זמן מה, אך ב-1706 תקף מרלבורו והביס את וילרואה ללא תנאי בקרב ראמיאי.
לואי ניחם את ידידו הוותיק, אך בכל זאת החליף אותו בפיקוד על הצבא, ומאותה עת וילרואה חי חיים של איש חצר ושמר על ידידותו עם לואי אף על פי שנחשד במספר מזימות פוליטיות.
בתקופת העוצרות היה וילרואה האפוטרופוס של לואי ה-15, ובין 1717 ל-1722 כיהן במספר תפקידים ציבוריים בכירים.
אולם, לאחר שניסה לפעול נגד העוצר פיליפ השני מאורליאן הוא נשלח לכהן כמושל ליון, ולמעשה לגלות.
משפחתו של וילרואה ספגה חרפה נוספת לאחר ששניים מחבריה הצעירים, דוכס רץ והמרקיז ד'אלינקור, הוגלו לאחר שנתפסו מקיימים יחסי מין בגני ורסאי.
לואי ה-15 החזיר את וילרואה לעמדת כוח כשהגיע לבגרות מבחינת החוק.
פרנסואה ואטל היה טבח, אופה, קונדיטור ו"מטר ד'אוטל" צרפתי ממוצא שווייצרי.
וטאל היה אחד מאמני המטבח החשובים של תקופתו.
עבד בשרותו של ניקולא פוקה, שר האוצר של לואי הארבעה-עשר ושל הנסיך לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה והיה אחראי על המסיבות וחגיגות הפאר בטירת וו-לה-ויקונט ואחר כך בטירת שנטילי בימי ה"מלך-שמש".
שמו נקשר לנצח להמצאת הקצפת -ה"קרם שנטילי" ( - אך גם למקרה הטרגי של התאבדותו בשעת מסיבה בגלל איחור בהגעת מנות "דג היום".
שמו בצורה הצרפתית - פרנסואה ואטל - התפרסם במידה רבה גם הודות למאדאם דה סבינייה, הבלוגרית הראשונה בהיסטוריה, שכתבה עליו דברי הספד מלוטשים.
נולד בפריז או בטורנה כ"פריץ קארל ואטל" במשפחה של בנאי ממוצא שווייצרי גרמני.
מקור המשפחה היה מאזור ציריך.
בגיל 15 החל בתקופת חניכות שנמשכה שבע שנים אצל הטבח-קונדיטור ז'אן אווראר, הסנדק של אחיו.
בשנת 1653, בגיל 22, התקבל כנער מטבח (écuyer de cuisine) בטירת וו-לה-ויקונט שהייתה בהליכי בנייה מתמשכים.
בעל הטירה, הוויקונט והמרקיז ניקולא פוקה התמנה זה עתה על ידי הקרדינל מאזארן לאחראי על אוצר הממלכה.
נמרץ ובעל כושר ניהול, התקדם ואטל מהר לתפקיד מנהל שרותי האירוח (maître d'hôtel) של פוקה.
ב-17 באוגוסט 1661 הזמין פוקה את המלך לואי הארבעה-עשר, שהיה אז כבר בן 23, את המלכה האם אנה מאוסטריה ואת כל חצר המלך - בסך הכל כ-3000 אורחים - לחנוכת טירתו בוו-לה ויקונט.
כאחראי על הפרוטוקול ועל האירוח, ארגן ואטל מסיבה מפוארת ומנקרת עיניים.
לארוחת ערב הובאו 80 שולחנות, 30 מזנונים, הוגשו חמש מנות מעדנים כמו פסיונים, גיבתוני גנים ("אורטולאן"), שלווים, חוגלות, והכל בכלים עשויים זהב לאורחים רמי-המעלה ובכלי כסף לשאר אנשי החצר.
84 כנרים ניגנו מוזיקה מאת לולי, הממונה על מוזיקת החצר של המלך.
מולייר ולולי הציגו בפני האורחים את קומדיית-הבלט Les Fâcheux ("המרגיזים") שחוברה במיוחד לרגל האירוע על ידי מולייר ובושאן.
כקינוח אומרים שהוגשה הקצפת שתהיה ידועה בעתיד כ"קרם שאנטיאִי".
האגדה מספרת שהמלך לואי, מוטרד מקשיים כספיים, שקודם הורה להמיס את הכלים ממתכת יקרה שברשותו כדי שיוכל לעמוד בהוצאות הגדולות של מלחמת שלושים השנים, נעלב קשות מרמת הפאר והבזבזנות שראה שעלו על זו הנהוגה בארמונו בפונטנבלו.
נחוש בדעתו להעניש במלוא החומרה את שר האוצר גבה-הלב, יש טוענים כי המלך אמר למקורביו כי "עלינו לאלץ את כל האנשים האלה להחזיר מיד את הכל" ( Il faudra faire rendre gorge à tous ces gens) אבל אמו מנעה ממנו לעבור למעשים.
אחרי מופע זיקוקי דינור מעל חומות הטירה, סירב המלך ללון בחדר שהוכן לו וחזר, זועם, לפונטנבלו, מרחק 21 ק"מ משם.
ב-5 בספטמבר שלח את ד'ארטניאן לעצור את פוקה בזמן ישיבה בנאנט.
החליט כי עונש ההגליה קל מדי לאדם שאפתן ושחצן מדי זה ושלחו למאסר עולם.
במקום פוקה התמנה ז'אן-בטיסט קולבר.
על אף טענות אלו, סביר כי ההחלטה על מעצרו של פוקה התקבלה על ידי המלך זה מכבר.
הרי כמה שבועות קודם לכן הוא זכה לעוד אירוח לא פחות בזבזני אצל הדוכס אפרנון בקאדיאק.
בנסיבות אלה, ואטל שחשש שייעצר אף הוא, ברח לאנגליה.
כשהחליט על כך לא ידע כי המלך התכוון להעסיק את הצוות מוו-לה-ויקונט בארמונו החדש בוורסאי.
באנגליה פגש ואטל את ז'אן אֶרוֹ דה גורוויל Hérault de Gourville, ידיד של פוקה.
ביחד נסעו לפלנדריה, בה שהה באותה עת "קונדה הגדול" ולפי המלצתו של גורוויל, התקבל לעבודה בטירה בשאנטיאי, 40 ק"מ מצפון לפריז, שהייתה שייכת לנסיך.
בשנת 1663 הועלה לדרגה של "מפקח כללי של ענייני הפה" (כלומר "האוכל")" contrôleur général de la Bouche) בטירה זו.
הופקד על ארגון הארוחות, כולל אספקתם וקנייתם של מוצרי המזון הדרושים ליושבי הטירה.
חינו של קונדה סר בעיני המלך 20 שנה מוקדם יותר, עת שהנהיג את מרד הפרונד (1648-1653), שאיים להדיח את הנער המונרך מכס המלכות.
כעת כשהמלך הכל יכול היה כבר בן 33, והנסיך נמצא על סף התמוטטות כלכלית, החליט קונדה שהגיע הזמן לערוך לשליט קבלת פנים מרשימה מתוך תקווה שיזכה סוף-סוף למחילה ולפיוס.
קונדה קיווה כי אם יסכים המלך לשכור ממנו את שרותי צבאו הפרטי המנוסה במלחמה המתוכננת נגד ההולנדים, יוכל לשקם לא רק את מעמדו אלא גם את קופתו.
סיום שיפוץ הטירה בשאנטיאי היוותה הזדמנות נאותה לכך ואכן ב-21 באפריל 1671 הוזמנו לואי הארבעה-עשר וכל חצרו לחגיגה שהייתה אמורה להימשך שלושה ימים ושלושה לילות ולכלול שלוש "ארוחות שחיתות".
האחריות על הצלחת המבצע נפלה על כתפיו של פרנסואה ואטל.
חמישה-עשר יום עמדו לרשותו על מנת להכין את התפריטים המתוחכמים ואת השעשועים מסמאי העיניים שהתבקשו במעמד כזה.
בערב יום חמישי 23 באפריל 1671 הגיעו האורחים לטירת שאנטיאי אחרי מסע ציד.
בעוד הטירה הוארה בתאורה גרנדיוזית, אורחי הכבוד הושבו מסביב ל-25 שולחנות.
אחרי הארוחה שכללה מרק צבים, עוף מוקרם, פורל מטוגן וצלי פסיון, צפו כולם במופע זיקוקים מרהיב.
קרתה תקלה ובשל הגעת כמה אורחים לא צפויים, לא סופקו לשני שולחנות מנות הצלי המיוחלות.
ואטל לקח את העניין מאוד ללב.
התלונן שיש לו סחרחורת וכי אינו ישן כבר מזה תריסר ימים וביקש עזרתו של גורוויל במתן הפקודות הדרושות.
למחרת בבוקרו של יום שישי הקדוש התרחשה תקלה נוספת: הדגים ופירות הים שנדוגו יום קודם לכן בוששו להגיע מבולון-סור-מר (229 ק"מ מרחק משם).
גורוויל גיחך נוכח אמירות אלה.
אבל ואטל עלה לחדרו, לקח את חרבו ודקר את עצמו בחזה שלוש פעמים, בעוד שבינתיים למטה הגיעו הדגים מספיק מוקדם כדי שיבטיחו את הצלחת הארוחה.
לעומת זאת כשמצאו את ואטל מבוסס בדמו, לא ניתן היה להצילו.
גורוויל, שלא רצה להפריע למהלך החגיגה, דאג לקבור אותו בשקט.
החגיגה המפוארת בשאנטיאי זכתה להערצת כולם, כולל המלך.
תפריט הארוחה לפי תוכניתו של ואטל כללה: אנשובי סבינייה, מלון עם פירושוטו, "קֶנֶל" של לובסטר עם רוטב שרימפס, שוק טלה, ברווז א לה ואטל ברוטב יין מדיירה, גלידת תותים עם קצפת.
מעמדו של קונדה הגדול שוקם ופרנסואה ואטל נותר בהיסטוריה כאחר מהטבחים ומארגני המסיבות הגדולים של כל הזמנים.
אולם שפים לדורותיהם ביקרו את אובדן עשתונותיו המצער ואת אי יכולתו לאלתר פתרון כלשהו במצב חירום, דבר הנחשב תכונה חיונית במקצוע המסעדנות .
דמותו של ואטל במדיה האמנותית
מקרה התאבדותו של ואטל מוזכר באגרות המפורסמות של מאדם דה סבינייה (בשניים ממכתביה לבתה ב-24 באפריל וב-26 באפריל 1671, כמו כן בזכרונות - המאוחרים בהרבה - של הדוכס סן סימון.
מבין בני זמנו - מותו של ואטל הוזכר גם בזכרונותיה של מדמואזל דה מונפסייה, של רוזה דה ראביטן, רוזן בוסי, של אלפונז מוריי Alphonse Moreuil, דודן של המרקיזה דה סבנייה, ובמכתבי הנסיך קונדה עצמו.
אלכסנדר דיומא האב ב"לקסיקון הגדול למטבח" שכתב (1873, Grand Dictionnaire de cuisine) לא חסך דברי בקורת מוואטל המנוח.
מצא כחסרת אחראיות אי יכולתו של השף הגדול לחזות מצב חירום ולהיות מוכן לקראתו, במיוחד כשהיה מדובר בדגים, מזון שניתן היה לשמר טוב באותה עונה, לפחות שלושה - ארבעה ימים.
לדבריו ואטל היה "יותר איש של כבוד מאשר איש מסור ליעודו".
לאלכסנדרה דויד נאֵאֵל הייתה גם כן אסוציאציה משועשעת לדגים של ואטל בעת המתנה למרק שלה, בספר "מסע של פריזאית ללהסה"
2000 הסרט "ואטל" בבימויו של רולאן יופה ועם ז'ראר דפרדייה בתפקיד פרנסואה ואטל - הוצג בפתיחת הפסטיבל בקאן ב-2000.
פרנסואה ז'ראר ז'ורז' ניקולא הולנד (נהגה אולונד, במלרע; בצרפתית: François Gérard Georges Nicolas Hollande; נולד ב-12 באוגוסט 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי שכיהן כנשיאהּ השביעי של הרפובליקה הצרפתית החמישית וה-24 במספרו בכלל, וכנסיך-שותף של אנדורה, בשנים 2012–2017.
ראשי הממשלה שכיהנו תחתיו הם ז'אן-מארק ארו, מנואל ואלס וברנאר קזנב.
ירש אותו עמנואל מקרון ממפלגת קדימה!
(!En Marche), שכיהן לפני כן כיועץ בכיר להולנד וכשר הכלכלה תחתיו.
הולנד נולד ברואן כבנם הצעיר של גאורג הולנד, רופא ויזם נדל"ן שהיה צאצא למורדים קלוויניסטים הולנדים שהתיישבו במאה ה-16 בפה-דה-קאלה, וניקול טריבר, אחות שעבדה כעובדת סוציאלית.
הוריו היו פעילים משני צדי המפה הפוליטית; אביו גילה עוינות עמוקה לקומוניזם והיה בעל השקפות פוליטיות לאומניות, ששמר נאמנות מסוימת לממשל פטן ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית, וכן גילה אהדה לארגון הטרור OAS שפעל במלחמת אלג'יריה.
בשנת 1959 נמנה אביו בין מועמדי הימין הקיצוני בבחירות לרשויות המקומיות ברואן.
אמו הייתה קתולית, שהתמודדה לבחירות המקומיות בקאן מטעם המפלגה הסוציאליסטית.
הוא בילה את ילדותו בבואה-גיום שברואן והתחנך בבית הספר הנוצרי "סן ז'אן בטיסט דה לה סאל".
בתחילת 1968 החליט אביו לסגור את המרפאה שלו ולעזוב את רואן, ועבר עם משפחתו לניי-סיר-סן, פרבר אמיד מאוד במערב פריז, שם למד הולנד בתיכון סן פסטר.
הולנד הוא בוגר בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז, המכון למדע המדינה פריז, ובית הספר הלאומי למינהל בשטרסבורג (ÉNA), שם הכיר את בת זוגו לעתיד סגולן רויאל.
עוד קודם שהכיר את רויאל התארס הולנד עם דומיניק רובר, בת פוליטיקאי סוציאליסטי וידיד של פרנסואה מיטראן שקירב אותו למיטראן.
במהלך לימודיו ב-ÉNA, היה הולנד בין מייסדי קרן שתרמו לה סטודנטים עשירים ושנועדה לסייע למעוטי היכולת.
בקיץ 1974 זכה במלגה שאפשרה לו לחיות בארצות הברית, שם חקר את כלכלת מסעדות המזון המהיר.
ב-1976 קיבל הולנד פטור משירות צבאי בשל קוצר ראייה, אך ערער על החלטה זו ובינואר 1977 הוא החל את שירותו בבית הספר לקצינים.
בתום לימודיו בשטרסבורג בשנת 1980 החל לעבוד כמבקר במוסד פיננסי-שיפוטי לביקורת המדינה ("בית המשפט לביקורת") וב-1984 הפך לשופט במוסד זה.
בשנות השמונים ועד 1991 הוא לימד כלכלה בסיאנס פו.
הולנד החל את פעילותו הפוליטית במהלך לימודיו בסיאנס פו, שם היה פעיל באגודת הסטודנטים שהייתה קרובה בהשקפתה למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בהמשך פעילותו הסטודנטיאלית תמך במסע הבחירות של פרנסואה מיטראן בבחירות לנשיאות צרפת שהתקיימו ב-1974. למפלגה הסוציאליסטית הצטרף הולנד בשנת 1979 בהזמנתו של ז'אק אטלי, ששימש כיועצו הכלכלי של מזכיר המפלגה דאז מיטראן.
בשנת 1981, בגיל 26, התמודד כנציג מחוז הבחירה קורז לבחירות לאספה הלאומית הצרפתית שהתקיימה ב-1981, אך הפסיד על חודו של קול לנשיא לעתיד ז'אק שיראק.
באותה שנה מונה ליועץ כלכלי של אטלי ובהמשך לראש המטה של שני דוברי הממשלה: מקס גאלו ורולנד דיומא.
כראש המטה של גאלו תרם הולנד את קולו באופן אנונימי לקלטת שבה הוא הוצג כמחברו של ספר שחיבר לכאורה איש ימין, אך הספר נכתב למעשה על ידי אנשי מיטראן במטרה להכפיש את הימין.
ב-14 במרץ 1983 נבחר הולנד לחבר המועצה של אוסל (Ussel), תפקיד בו כיהן עד מרץ 1989. בשנת 1988, בעקבות בחירתו מחדש של מיטראן לנשיא, התמודד הולנד מחדש לאספה הלאומית כנציג המחוז קורז ונבחר.
בוועידת המפלגה הסוציאליסטית שנערכה ב-1990 יצא הולנד, שהוגדר לעיתים קרובות כטכנוקרט חביב, בביקורת חריפה נגד בכירי המפלגה.
לאחר שהובס בבחירות 1993 ואיבד את המנדט כנציג קורז, עבד כעורך דין במשך מספר חודשים.
בשנת 1997 מונה לדובר ראש הממשלה ליונל ז'וספן, ונחשב לדובר טוב המסוגל ליצור מערכת יחסים טובה עם עיתונאים.
ביוני 1997 נבחר מחדש לאספה הלאומית מטעם קורז עם 54% מהקולות.
באותה שנה ירש מז'וספן את תפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הסוציאליסטית, כשהוא נתמך בעיקר מהאגף המתון במפלגה.
ביוני 1999 היה מועמד הרשימה הסוציאליסטית לפרלמנט האירופי, אך התפטר בדצמבר אותה שנה כדי להתרכז בעבודתו הפרלמנטרית בעיריית טיל, שם כיהן כסגן ראש העיר.
באותה שנה מונה גם לסגן נשיא הארגון הבינלאומי האינטרנציונל הסוציאליסטי.
בשנת 2001 נבחר לראש העיר טיל (Tulle), ובמרץ 2008 ויתר על התפקיד לאחר שנבחר לנשיא המועצה הכללית של קורז.
בתקופת כהונתו כמזכיר המפלגה נחלה המפלגה הסוציאליסטית תבוסה קשה בבחירות לנשיאות בשנת 2002, אך הוא הצליח לשמור על מקומו באספה הלאומית.
שנה לאחר מכן נבחר מחדש למזכיר המפלגה, וב-2004 זכתה המפלגה לניצחונות משמעותיים בבחירות האזוריות ואף בבחירות לפרלמנט האירופי.
בשנת 2004 תמך בעריכת משאל עם בצרפת בסוגיית החוקה האירופית, זאת בניגוד לעמדת בכירי המפלגה ובכללם לורן פביוס.
בהצבעה פנים-מפלגתית בנושא זכתה עמדתו ל-59% מקולות החברים, אך לבסוף לא זכתה ההצעה לרוב במשאל העם שנערך במאי 2005, וכוחו במפלגה נחלש.
עם זאת, בחודש נובמבר 2005 נבחר מחדש כמזכיר ברוב גדול.
בנובמבר 2008, לאחר 11 שנות כהונה כמזכיר הראשון של המפלגה, פרש הולנד מהתפקיד כדי להקדיש את עצמו לתפקידו כנשיא מועצת קורז.
בשנים 1998–2001 כיהן גם כסגן נשיא וחבר המועצה האזורית של חבל לימוזן.
ב-16 באוקטובר 2011 הפך למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות ב-2012, לאחר שניצח עם 57 אחוזים מהקולות.
הולנד התנגד להגבלת האשראי למגזר העסקי ולצעדי הצנע שהוביל סרקוזי יחד עם קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, ובמקום זאת תמך בהרחבת ההתקציב על ידי מיסוי עשירים ובקידום הצמיחה כדי להקטין את היקף החובות.
כמו כן תמך בהסגת כוחות הצבא מאפגניסטן עד סוף שנת 2012. בנוסף, תמך הולנד בנישואים חד-מיניים ובמתן הזכות לאימוץ לזוגות חד-מיניים.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות ניצח הולנד ברוב יחסי של קולות (28.6% מול 27% לסרקוזי), ובכך היה למתמודד הראשון בהיסטוריה של הרפובליקה הצרפתית החמישית המקבל יותר קולות בסיבוב ראשון מאשר הנשיא המכהן.
בסיבוב השני ב-6 במאי ניצח הולנד, כשקיבל כ-52% מקולות המצביעים מול 48% לסרקוזי.
הוא הנשיא הראשון מן המפלגה הסוציאליסטית מאז תום כהונתו של פרנסואה מיטראן ב-1995. הולנד הושבע ונכנס לתפקידו ב-15 במאי 2012.
עם כניסתו לתפקידו, ביטל הולנד את הכוונה להעלות את המע"מ והעלה במקום זאת את מס ההכנסה על עשירים ל-75%, צעד שהביא להגירה של עשירים מצרפת למדינות שכנות עם שיעורי מס נמוכים יותר.
אולם, בעקבות הידרדרות במצב הכלכלי של צרפת, בחודשים הראשונים לכהונתו, הכריז הולנד בנובמבר 2012 על שורה של רפורמות שכללו הורדת מיסים על מעסיקים והעלאת המע"מ.
לאורך כהונתו הוביל הולנד רפורמה שאישרה נישואים חד-מיניים בצרפת ב-2013, אירעו הפיגוע ב"שרלי הבדו", פיגועי נובמבר 2015 בפריז ופיגוע הדריסה בניס ביולי 2016, וכן נחתם הסכם פריז בדצמבר 2015 למאבק בשינוי האקלים.
הולנד איבד את הפופולריות שלו חודשים ספורים לאחר השבעתו לנשיאות, ובמשך כהונתו נחשב לאחד הנשיאים הלא-פופולריים בהיסטוריה של המדינה, בצל הכלכלה הצרפתית המדשדשת לאורך כהונתו.
על רקע חוסר אהדתו, הודיע ב-1 בדצמבר 2016 כי לא יתמודד בבחירות לנשיאות צרפת 2017, ובכך הפך לנשיא המכהן הראשון שלא מתמודד לכהונה שנייה.
ראש ממשלתו, מנואל ואלס, התפטר כדי להתמודד בפריימריז לראשות המפלגה הסוציאליסטית במקומו של הולנד, אך הפסיד לשר החינוך לשעבר בנואה אמון.
מאוחר יותר הודיע ואלס על תמיכתו במועמד העצמאי שכיהן כיועץ ושר הכלכלה תחת הנשיא הולנד, עמנואל מקרון, יחד עם מספר אנשים נוספים ממשלתו של הולנד שהביעו תמיכה במועמדותו של מקרון.
ב-14 במאי 2017 סיים הולנד את כהונתו כנשיא עם השבעתו של מחליפו בתפקיד, מקרון.
הולנד התבטא כמה פעמים כנגד האנטישמיות בצרפת והתנצל בפני היהודים על כך שצרפת שיתפה פעולה עם הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא מתנגד לתוכנית הגרעין של איראן שיכולה לסכן את ישראל והמזרח התיכון, ובעד פתרון שיקודם בין ישראל והפלסטינים להשגת הסכם שלום.
באפריל 2014 נפגש הולנד עם יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, והביע תמיכה בהכרה חד צדדית במדינה פלסטינית, למקרה שזו תכשל לקום בעתיד הקרוב.
ב-17 בנובמבר 2013 הגיע הולנד לביקור ממלכתי בישראל במהלכו אף נאם בכנסת.
בני הזוג, שמעולם לא נישאו או נרשמו כאזרחים שותפים, הודיעו על פרידתם ביוני 2007, כחודש לאחר שרויאל הפסידה בבחירות לנשיאות צרפת.
כמה חודשים לאחר מכן פרסם בלוג צרפתי פרטים על מערכת יחסים רומנטית שמנהל הולנד עם העיתונאית ולרי טריירוויילר מאז 2006, פרסום שעורר ביקורת על הפרת השמירה הנוקשה בצרפת על צנעת הפרט של פוליטיקאים.
בנובמבר 2010 אישרו השניים כי הם מנהלים חיי זוגיות משותפים, ולאחר תקופה פרשה טריירווילר מעיסוק בעיתונות פוליטית.
בינואר 2014 הודיע הולנד כי הם נפרדו.
הולנד כתב והשתתף בכתיבת ספרים פוליטיים אחדים:
פרנסואה דמולן דה רושפור ׁ היה כומר קתולי צרפתי, מורה, סופר והוגה.
היה היועץ והכומר המוודה של לואיז, נסיכת סבויה ושל בתה, מרגריט דה נוואר ומורה אישי של בנה של לואיזה, המלך פרנסואה הראשון.
דמולן היה בשנת 1519 ל"גבאי הצדקה הראשי" (grand aumônier) של צרפת.
הוא היה אחד הנציגים של ההומניזם הנוצרי ודמות משפיעה בתקופתו.
היה ידיד ושותף התכתבות של ארסמוס מרוטרדם, גיום בידה וז'אן טנו, שהיה גם תלמידו.
עשה רבות להפצת ההגות הפילוסופית של תקופתו, בעיקר של הגות ארסמוס.
פרנסואה דמולן רושפור נולד במשפחת אצילים מחבל פואטו.
הוריו היו ז'אן דמולן דה רושפור ולואיז ז'אמן, בת סנדקות של המלך לואי האחד עשר.
אחרי הסמכתו שימש כקנוניקוס בכנסייה סן פייר וסנט רדגונד בעיר פואטייה (1508-1501), אחר כך כאב המנזר הבנדיקטיני סן מסמן במיסי, על יד אורליאן.
בשנים 1514-1510 נבחר על ידי לואיזה דה סבואה, להיות מורו האישי (maistre d escolle) והכומר "גבאי צדקה" (1519-1514) של בנה, יורש העצר פרנסואה, לימים המלך פרנסואה הראשון של צרפת, שבאותה תקופה נשא את התואר הדוכס מאנגולם.
דמולן לימד את פרנסואה ואת אחותו, מרגריט, לטינית, "היסטוריה קדושה" ופילוסופיה, לרבות על ידי קריאת טקסטים מאת הוגים קדומים כמו אפלטון וגם סופרים והוגים בני התקופה כמו דנטה אליגיירי וג'ובאני בוקאצ'ו.
מאוחר יותר התמנה דמולן ליועץ המלך ובשנת 1519 ל"גבאי הצדקה הראשי" של צרפת.
ב-25 ביולי 1524 מינה אותו המלך לבישוף של קונדום (מחוז ז'ר) אך בסופו של דבר ויתר על המינוי לטובת אראר דה גרוסול.
החל משנת 1524 כיהן כ"פריור" אחראי על המנזר סן-מגלואר בלאון (Lehon) בחבל ברטאניה.
כתבי ידו נחקרו במאה ה-20 על ידי מרי אולבאן ואן-מרי לקוק שאפשרו את הזיהוי הוודאי של מחברם.
פרנסואה דמולן דה רושפור כתב כעשרים ספרים.
לאחרונה חוקרת מטור, שרלוט בונה החלה לפרסם מהדורה מדעית של כל כתביו.
ארסמוס הקדיש לו את ספרו "אקסומולוגזיס".
Commentaires de la guerre gallique עיבוד ב-3 כרכים -לספרו של יוליוס קיסר פירושים למלחמת גאליה, נועדו להכין את המלך לעתיד פרנסואה הראשון לשלטון, כשהדמות של יוליוס קיסר תשמש לו למופת
Journal de Louise de Savoie (יומנה של לואיזה, נסיכת סבויה) - במלואו או בחלקו
פרנסואה אנטואן האבנק היה כנר ומנצח צרפתי.
פרנסואה האבנק היה בנו של מוזיקאי בתזמורת צבאית, שלימד אותו כינור מגיל צעיר.
בגיל 10 כבר ניגן קונצ'רטו בציבור.
בשנת 1801 הוא התקבל לקונסרבטואר של פריז, ובשנת 1804 זכה שם בפרס ראשון בכינור והצטרף לתזמורת האופרה הלאומית של פריז.
האבנק החל לצבור ניסיון כמנצח לאחר שמשנת 1806 החל לנצח על קונצרטים של תלמידים.
בשנת 1817 הפך לעוזר מנצח בתזמורת האופרה של פריז, אך פוטר תוך זמן קצר.
בשנת 1821 מונה למנהל האדמיניסטרטיבי של התזמורת ובשנת 1824 מונה למנצח ראשי של התזמורת יחד עם שותף לתפקיד, אנרי ולנטינו.
בשנת 1831 פרש ולנטינו מתפקיד המנצח והאבנק נשאר כמנצח ראשי יחיד עד פרישתו בשנת 1846.
בשנת 1828 ייסד תזמורת קונצרטים בניהולו המוזיקלי, ובביצועה הציג את יצירותיו של בטהובן בצרפת.
הוא הלחין כמה יצירות אך פרסם רק מעטות מהן, והתפרסם בעיקר כמנצח.
הוא לימד מוזיקה ובין תלמידיו הבולטים ניתן למנות את אדואר לאלו.
הוא ניצח על בכורות של כמה אופרות וכן של הרקוויאם של ברליוז.
הקטור ברליוז כתב בזיכרונותיו, שבבכורה של רקוויאם זה התרשל האבנק, ובקטע מורכב הוא הניח את שרביטו כדי להריח טבק.
ברליוז עצמו נטל את מקומו והנחה את התזמורת.
האבנק נפטר בפריז בשנת 1849, בן 68 במותו.
פרנסואה הראשון, דוכס לורן , היה דוכס לורן בין השנים 1544–1545.
פרנסואה נולד ב-23 באוגוסט 1517 בננסי, לאנטואן, דוכס לורן ורנה מבורבון, בתם של ז'ילבר, רוזן מונטפנסייה וקיארה גונזאגה.
בצעירותו התארס פרנסואה עם אן מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג, אולם בשנת 1535 בוטל השידוך, ובשנת 1540 היא התחתנה עם הנרי השמיני, מלך אנגליה.
ב-10 ביולי 1541 התחתן פרנסואה עם כריסטינה מדנמרק, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה, ממנה היו לו 3 ילדים.
בשנת 1544 מת אביו אנטואן, דוכס לורן, ופרנסואה ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-12 ביוני 1545 מת פרנסואה ברמירמון, ובנו קרל השלישי, דוכס לורן ירש את נחלותיו ותאריו, תוך שאשתו כריסטינה שימשה כעוצרת עד לבגרותו.
ב-10 ביולי 1541 התחתן פרנסואה עם כריסטינה מדנמרק, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה, ממנה היו לו 3 ילדים:
פרנסואה ורוב היה רוצח סדרתי צרפתי שעבד כז'נדרם ושוטר.
ורוב נולד בגרוולין שבצפון צרפת, עבר לאזור פריז ולאחר מכן עבר לקומונה סמוכה למונפלייה.
במקביל לתפקידו כשוטר וכז'נדרם, ורוב גם כיהן כחבר מועצת הקומונה.
בשנים 1986–1994 רצח ורוב לפחות ארבעה קורבנות ואנס שש נוספות, אך לדעת חוקרי המשטרה המקומית המספרים היו גבוהים יותר.
ב-5 במאי 1986 נעלמה ססיל בלוך, בת 11, ונמצאה לאחר מכן תחת שטיח במרתף.
בלוך נאנסה, ולאחר מכן נחנקה ונדקרה.
חוקרי המשטרה הצליחו להרכיב קלסתרון של הרוצח וקראו לו "הרוצח המחוטט", משום שפניו היו מכוסות בחטטי אקנה.
באפריל 1987 רצח את האופר אירמגרד מולר (21) ואת המעסיק שלה ז'יל פוליטי (38).
פוליטי נמצא כשידיו ורגליו קשורות ועליו סימני כוויות מסיגריות, ומולר נמצאה קשורה למיטה בסגנון צליבה, לאחר שנאנסה ונחנקה.