tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משערים גם שרמות גבוהות של מזהמים במאגר אג'אן בונד אחראים למספר הגדל והולך של עופות אוכלי דגים שנראו המומים ואינם מסוגלים לעוף.
בשנת 1984 נרשמו פחות עופות מאשר בשנים קודמות.
ארבעה עגורים אדומי-ראש ו-40 פרטים של תור הכף (Streptopelia capicola) נמצאו מתים מחוץ לפארק במהלך 1988 ובתחילת 1989, אולי בשל הרעלת חומרי הדברה, ומחקר על השפעת השימוש בחומרי הדברה באזורים שמסביב לפארק נפתח בנוסף למחקרים בנושא זיהום במתכות כבדות.
הפרעה ממבקרים יכולה לגרום לדאגה, במיוחד במהלך דצמבר וינואר כאשר מבקרים מגיעים לראות את העגורים.
"איכהורניה עבת רגל" (Eichhornia crassipes''), מין צמח מים שאינו מקומי, הובא לפארק בשנת 1961, והוא התפשט במידה כזו שהוא חוסם את נתיבי המים המלאכותיים וממלא את תעלות.
הצמח משנה משמעותית את בית הגידול של מיני עופות רבים, ומהווה בעיית ניהול רצינית.
ניסיונות השליטה על המין לא צלחו.
מטרת הניהול היא לאפשר לאזור להיות מוצף ולהתייבש מדי שנה, במקום לשמור עליו כמערכת של ביצות קבועות.
מים לאדמות הביצות מסופקים מהמאגר מחוץ לגבולות הפארק.
בדרך כלל, כ-14.17 מיליון מטרים מעוקבים מים הם הצריכה השנתית המשוערת של הפארק.
מפלס המים בתוך הפארק מוסדר באמצעות סכרים וסוללות מלאכותיות.
סידור חלופי של מים במקרה חירום כגון סכנת התייבשות מוחלטת של הביצות וגופי המים מובטח באמצעות ארבעה קידוחים, כך שההישרדות של החי והצומח במים לא תיפגע לפני הגעת המונסון.
גבולות הפארק מסומנים בבירור בגדר באורך שלושים ושניים קילומטרים המקיפה את הפארק ומגבילה את הפלישה של בני אדם ובקר בית לתוך הפארק.
הכביש מהעיר בהרטפור שחצה את הפארק נסגר גם הוא והוסט מחוץ לגבולות הפארק כדי להפחית את ההפרעה מצד מבקרים מהעיירה מה שגם סייע בהורדת רמות הזיהום בתוך הפארק במידה ניכרת.
בניגוד לרוב הפארקים הלאומיים בהודו ובמקומות אחרים, למקלט העופות בהרטפור אין אזור חיץ.
בשל צפיפות האוכלוסייה הגדולה ויותר מ-15 כפרים הצמודים לגבולות הפארק, לא התאפשר לרשויות ליצור אזור חיץ סביב מקלט העופות.
רעייה ואיסוף עצי הסקה ועשב נאסרו בתחומי הפארק עוד בשנת 1983.
מתוקף היותו אחד מאתרי הצפרות הטובים ביותר באסיה, יותר מ-100,000 מבקרים מגיעים לפארק מדי שנה.
סוגי המבקרים משתנה בין צפרים רציניים מאוד לילדי בית ספר.
מתוך המבקרים, 45,000 הם תיירים זרים.
בנוסף, מיקומו של הפארק הוא כזה שתיירים המבקרים באגרה, פטהפור סיקרי וג'איפור תמיד עוצרים בבהרטפור.
הפארק נפתח מהזריחה לאורך השנה.
מתקני אוכל ולינה זמינים בתחומי הפארק.
יחידות האירוח היחידות בתוך הפארק הלאומי קאולדאו הן Bharatpur Ashoka Forest Lodge ו-Shanti Kutir היקרה פחות.
Bharatpur Forest Lodge הוא מלון ייחודי וכולל 16 חדרים.
מבקרים המגיעים לבהרטפור יכולים גם ללון בארמונות, ונכסי מורשת אחרים שהוסבו למלונות.
תמיד מומלץ להזמין מקום לינה מראש, במיוחד בחורף.
מגוון של מלונות ואתרי נופש ברמת 3 כוכבים ממוקמים גם הם בסביבת הפארק בהם יכולים המבקרים לשהות בנוחות.
מלבד פעילויות התיירות הרגילות וסיורי צפרות מסודרים בפארק הלאומי קאולדאו, המבקרים יכולים גם לבחור בסיור ביעד צפרות זה על ידי בחירה מתוך מגוון שירותי רכבות תיירות יוקרתיים.
רכבות יוקרה כמו "ארמון על גלגלים" (Palace on Wheels) כוללות את מקלט העופות בהרטפור במסלול הטיולים שלהן.
האגודה להיסטוריה של הטבע בבומביי (Bombay Natural History Society) עשתה עבודה ניכרת באזור, כולל הטבעה של עופות במשך 40 השנים האחרונות.
האגודה העצימה לאחרונה את פעילותה והקימה תחנה הידרו-ביולוגית למעקב אחר האקולוגיה של הביצות.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לכל שינוי דרמטי בצמחייה בעקבות האיסור על המרעה בפארק.
מחקרים לימנולוגיים בוצעו על ידי המחלקה לזואולוגיה של אוניברסיטת רג'סטאן בג'איפור.
רשויות הפארק עוקבות אחר אוכלוסיות העופות.
סרט תיעודי "עופות הודיים של המונסון" הופק על ידי ש.
בריידן בשנים 1979–1980. לפארק פוטנציאל חינוך ניכר, יותר מאתרי ביצות אחרים בהודו, מכיוון שהוא קרוב יחסית לערים אגרה, דלהי וג'איפור.
בין דצמבר 1992 לינואר 1995 הוקם פרויקט של שיתוף פעולה בין ממשלות הודו ורוסיה, קרן העגור הבינלאומית וחברת עופות הבר ביפן כדי להציל את העגור הסיבירי.
הפרויקט התמקד בשחרור לטבע של עגורים שהתרבו בשבייה, במעקב אחר נתיבי נדידה של עגורים מצויים והקמת אוכלוסייה קבועה של עגורים בפארק.
אף על פי שהפרויקט לא הניב את התוצאות הרצויות (בסופו של דבר אוכלוסיית העגורים נכחדה), ההישרדות המוצלחת של עגורים שהוכנסו לפארק נתנה תקווה מספקת לפתח אוכלוסיית עגורים בת קיימא בעתיד.
הפארק הלאומי קנצ'נדזונגה (בהינדית: कंचनजंगा राष्ट्रीय उद्यान) הוא פארק לאומי, השוכן בצפון-מערב מדינת סיקים שבצפון-מזרח הודו.
הפארק נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ביולי 2016, והיה לאתר המורשת העולמית המעורב (כלומר גם טבעי וגם תרבותי) הראשון של הודו.
הוא נכלל ב של אונסק"ו.
הפארק קרוי על שם הר קנצ'נג'נגה (תעתיק חלופי לשם המקורי), שהוא, בגובה של 8,586 מטרים, הפסגה השלישית בגובהה בעולם.
הפארק הוקם לראשונה בשנת 1977 על שטח בן 849.5 קילומטרים רבועים, ב-1997 הוכפל שטח הפארק ל-1,784 קילומטרים רבועים (כ-25% משטח סיקים).
הפארק הלאומי קנצ'נדזונגה משתרע על שטח של 1,784 קילומטרים רבועים ברכס ההימלאיה בצפון-מערב מדינת סיקים שבצפון-מזרח הודו.
הפארק מתאפיין בהפרש גבהים יוצא דופן של כ-7 קילומטרים על פני מרחק אווירי של 40 קילומטרים, מהמקום הנמוך ביותר בפארק בגובה 1,220 מטרים מעל גובה פני הים ועד פסגת הר קנצ'נג'נגה בגובה 8,586 מטרים, הפסגה השלישית בגובהה בעולם.
הנוף מורכב ממגוון ייחודי של שפלות, עמקים המוקפים הרים תלולים והרים מכוסים בשלג, בהם 20 פסגות מעל גובה 6,000 מטרים.
יש בפארק שמונה עשר קרחונים כולל קרחון זמו (Zemu), אחד הגדולים באסיה, המשתרע על שטח של כ-107 קילומטרים רבועים.
כמו-כן יש בפארק 73 אגמים קרחוניים, כולל יותר משמונה עשר אגמים צלולים בגובה רב.
הפארק הוא מקור לשני נהרות ראשיים: ו.
השינוי המהיר בגובה משפיע על האקלים, על משטר המשקעים, ובהמשך על החי והצומח של האזור.
האקלים בפארק הוא אקלים מונסון עם עונה גשומה ממושכת בין מאי לאמצע אוקטובר; אולם האקלים משתנה גם ביחס לגובה והחשיפה.
לכן הטמפרטורה וגם כמות המשקעים הממוצעת עשויים להשתנות באופן משמעותי מקו פרשת מים אחת לאחרת.
בחורף יורד בפארק שלג רב.
הפארק הוא משכן לכמעט מחצית ממיני העצים, הסחלבים והרודודנדרון הקיימים בהודו ושליש ממיני צמחים בעלי פרחים.
הוא מכיל את האזור הרחב והנרחב ביותר של קרומהולץ באזור ההימלאיה.
המורדות מכוסים ביערות ראשוניים של עצי אלון, אשוח, שדר, אדר וערבה, כשקו העצים באזור זה גבוה במיוחד.
צמחיית הפארק כוללת גם עשבים ושיחים אלפיניים בגובה רב יותר יחד עם צמחי מרפא ועשבי תיבול רבים.
הפארק הוא משכן לכמעט מחצית (כ-550) ממיני העופות הקיימים בהודו.
כולל פסיון הדם, טרגופן פניני, שלך, נשר ההימלאיה, פרס, Tragopan melanocephalus, Columba curvirostra, חוגלה טיבטית, יונת השלג (Columba leuconota), מונאל ההימלאיה, Chrysococcyx maculatus, צופיתיים ועיט.
מין חדש של ציפור שקיבלה את הכינוי קיכלי יערות ההימאליה התגלה בפארק ב-2016. שמה המדעי: Zoothera salimalii.
הפארק כולל מינים רבים של יונקים: איילי מושק, נמר השלג, טאר ההימלאיה, דול מצוי, דוב שפתני, גחניים, דוב שחור ההימלאיה, פנדה אדומה, קיאנג, כבש כחול מצוי, סרו, גוראל, טאקין, נמר ערפילי מצוי, חתול ביצות, חתול זהוב אסייתי, חתול נמרי בנגלי ומין סנאי דואה Hylopetes alboniger.
התושבים המוקדמים ביותר באזור היו בני הקבוצה האתנית , שעבורם אין תיעוד של הגירה, ולכן ניתן היה לראות בהם את התושבים המקוריים של סיקים.
המיתולוגיה מספרת כי הזוג הראשון של בני הלפצ'ה נוצר מתוך השלגים הטריים של הר קנצ'נג'נגה.
על פי תיעוד דתי ביקר בסיקים במאה השמינית הגורו פדמאסמבהאבה, שגיבש את הבודהיזם בטיבט ונערץ כבודהה שני, וקידש את הארץ.
הוא הביא את הבודהיזם בפני תושבי סיקים ומספרים שהוא החביא ספרים בודהיסטים קדושים במקומות נסתרים בהרים.
הגעת הקבוצה האתנית של ה מטיבט במאה ה-13 מתעודת בהיסטוריה המיתולוגית, המתעדת את הסכם החברות שבין הלפצ'ה והבהוטיה.
בשנת 1642 הוקמה ממלכת סיקים על ידי שלושה לאמות שהכתירו את המלך הראשון של סיקים.
במאה ה-19 ביקרה המשלחת הראשונה בשטח הפארק של ימינו ומשלחות נוספות נמשכו במאות ה-19 וה-20. כאשר כבשו את פסגת הר קנצ'נג'נגה לראשונה בשנת 1955, כיבדה המשלחת את אמונות הקהילה המקומית ועצרה מעט מטרים מתחת לפסגה.
ליבת המשמעות התרבותית של הפארק סובבת סביב רעיון ה.
מושג זה קשור לנרטיב על הגורו פדמאסמבהאבה, שביקר את אזור סיקים במאה השמינית וקידש את האזור כולו, וקרא לו בייול או 'ארץ נסתרת קדושה', גן עדן עלי אדמות.
לא הוגדרו גבולותיו אך הבייול חולק לרמות גבוהות, רמות נמוכות ושפלות, כאשר הר קנצ'נג'נגה יושב כמו מלך על כס המלוכה, מכהן כמגן על האזור העליון של הבייול.
סביב הרעיון של בייול נכתבו כמה טקסטים ופותחו טקסים דתיים.
בהם הנאיי-סול (Nay-Sol), הכולל תיאור של טקס מנחה לכל אלי הבייול, והנאיי-ייג (Nay-Yig), טקסט עדכני יותר המבוסס על מקור נבואי מהמאה ה-14, המכיל מעין מדריך לכל האתרים והאוצרות הקדושים של הארץ הנסתרת.
טקס חשוב נוסף הקשור לפארק הלאומי קנצ'נדזונגה ושאר האלים השומרים על הבייול הוא הפאנג להבסול (Pang Lhabsol), יוזמה של מלך סיקים מהמאות ה-17–18 ועדיין מבוצע מדי שנה.
הטקס כולל מסלול דרך המנזרים הבודהיסטים העיקריים ומאפייני טבע בולטים המוזכרים בטקסטים מקודשים.
הטקס הבודהיסטי המסוים הזה שזור בטקסים של הקבוצה האתנית לפצ'ה, המבוצעים על ידי שני שמאנים במקביל לביצוע הפאנג להבסול - האחד בצפון והשני בדרום סיקים.
טקסים אלה בוצעו במשך יותר משלוש מאות שנים, ויחד עם הטקסטים בהם הם מתוארים מילאו תפקיד מכריע בעיצוב הזהות הסיקית והקשר שלה עם הסביבה.
הקשר הדתי אל הטבע כולל: אגמים, מערות, סלעים קדושים ופסגות קדושות.
מנגד, מרכיבים מעשה ידי אדם של הקשרים בין בני האדם והסביבה הטבעית הם המנזרים, הצ'ורטנים, ה והריסות ארמונות מלוכה.
מנזר בודהיסטי בולט במיוחד באזור החיץ של אתר המורשת העולמית הוא הגומפה , הנחשב למנזר הקדוש ביותר בסיקים.
יחד עם השקפת העולם הבודהיסטית קיימות גם האמונות המסורתיות של בני הלפצ'ה והבהוטיה.
הלפצ'ה מאמינים במאייל ליאנג (Mayel Lyang), המקבילה לבייול, אבל מתארת ארץ נסתרת הקיימת רק לאורך מדרונות הר קנצ'נג'נגה.
אל ההר קונגצ'ן (השם שבו מכנים הלפצ'ה את קנצ'נג'נגה) מגן על בני הלפצ'ה והוא מקור הפריון והמגוון הביולוגי.
הקלאנים של בני הלפצ'ה משייכים את אבותיהם לפסגות ולאגמים.
הם מאמינים שאחרי המוות הם יובלו בידי השמאנים אל ארץ אבותיהם.
בני הבהוטיה שהיגרו לסיקים מטיבט במאה ה-13 וחיו לצד בני הלפצ'ה אמצו חלק מההשקפות הדתיות של הלפצ'ה, אבל יש להם גם אמונות ייחודיות.
הם מאמינים שבכל האלמנטים בטבע, כולל בעלי חיים, שוכנים ישויות אלוהיות.
פגיעה בטבע או במרכיביו עלולה לגרום למחלות או למזל רע ויש צורך לבצע טקס ריפוי לכפר על הפגיעה.
מרבית שבילי ההליכה בפארק מתחילים בעיירה (כ-145 קילומטרים מגנגטוק, בירת סיקים).
ניתן לקבל את האישור הדרוש ממרכז החינוך לחיות בר ביוקסום או בכניסה לפארק.
מחלקת התיירות של המדינה יחד עם סוכני נסיעות אחרים מארגנים טרקים לדזונגרי (4,050 מטר) ולמקומות אחרים.
נקודת טיול פופולרית נוספת כוללת שביל לאגם הירוק עם לאצ'ן, כפר בצפון סיקים כנקודת ההתחלה.
אזרחים זרים נדרשים לקבל היתר שטח מוגבל ממשרד הפנים, ממשלת הודו, דלהי לביקור בפארק ובאזור הקשור אליו.
אזרחים הודים נדרשים לקבל אישור ממשרד הפנים של המדינה שלהם.
גם אישורו של המנהל הראשי של אגף חיות הבר של המדינה הוא חובה לכל מי שמבקר בפארק.
הפארק הלאומי קורקובדו (בספרדית: Parque Nacional Corcovado) הוא פארק לאומי הממוקם בחצי האי אוסה במחוז פונטרנס שבקוסטה ריקה.
הפארק נוסד ב-24 באוקטובר 1975, והוא משתרע על פני כ-424 קמ"ר.
זהו הפארק הגדול ביותר בקוסטה ריקה והוא משתרע על פני כשליש משטחי חצי האי אוסה.
הפארק נחשב לעיתים רבות ליהלום שבכתר במערכת הרחבה של הגנים הלאומיים והשמורות הביולוגיות הפרוסות ברחבי קוסטה ריקה.
נשיונל ג'יאוגרפיק כינה את הפארק "המיקום האינטנסיבי ביותר מבחינה ביולוגית על פני כדור הארץ מבחינת המגוון הביולוגי".
השמורה אוצרת בתוכה מגוון עצום של בעלי חיים ושל נופים בראשיתיים.
הפארק הלאומי פנג'ארי שוכן בצפון בנין, בין רכס לבין הגבול עם בורקינה פאסו.
הפארק הוקם בשנת 1954 כשמורת חיות בר (Reserve de Faune), הוגדר כפארק לאומי בשנת 1961 והוכרז כשמורה ביוספרית של אונסק"ו בשנת 1986. מאז 2017 הוא מהווה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו כחלק מקומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי.
שטחו 2,755 קמ"ר והוא חלק משמורת הביוספרה בגודל 8,800 קמ"ר.
הפארק הלאומי הוא אחד מהאזורים המוגנים האחרונים במערב אפריקה שיש בו אוכלוסיות של פילים, ברדלסים ואריה סנגלי המצוי בסכנת הכחדה.
פארק פנג'ארי שוכן בצפון בנין.
העיר הגדולה הקרובה ביותר היא נאטיטינגו.
הפארק הוא חלק מקומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי, בראשי תיבות WAP.
שמורות טבע מרכזיות אחרות בסמיכות כוללות את הפארק הלאומי ארלי ואת בבורקינה פאסו, ואת הפארק הלאומי W חוצה הגבולות, הכולל חלקים מבנין, בורקינה פאסו וניז'ר.
בנוסף, אזורי ציד גובלים בפארק הלאומי, המהווים אזור חיץ לאזורים החקלאיים המעובדים באינטנסיבית באזור.
הפארק הלאומי פנג'ארי כולל בתי גידול רבים משפלת פנג'ארי ועד להרים של רכס אטקורה, נהרות, מים עומדים והרי בדד.
הוא מכוסה בסוואנת יער, ביצות ואזורי עשב.
בגובה של 100 עד 500 מטרים מעל גובה פני הים, כמות המשקעים השנתית היא כ-1,000 מילימטרים.
הפארק הלאומי הוא ביתם של רוב מיני חיות הציד הגדול האופייניים לסוואנות במערב אפריקה.
סמל הפארק הלאומי הוא הברדלס.
עם זאת, הוא הפך לנדיר באזור.
שניים עד שלושה זוגות עדיין נצפו בסביבות שנת 2000 בפארק הלאומי W הסמוך.
בפארק הלאומי פנג'ארי ובשטח ששייך לבנין בפארק הלאומי W היו אוכלוסיות של לפחות 5–13 ברדלסים בשנת 2007, ומגמת ההצטמצמות הולכת ונמשכת.
אוכלוסיית האריות הסנגלים בפנג'ארי ובפארקים הלאומיים ארלי ו-W הסמוכים מונה כ-300 עד 400 פרטים, והיא הגדולה ביותר בכל מערב אפריקה.
מאפיין בולט הוא שלזכרים באזור כמעט ללא יוצא מן הכלל אין רעמה או שהיא קצרה מאוד.
האריות הסנגלים של פארק פנג'ארי נבדלים גנטית מאלה של דרום ומזרח אפריקה.
גם הזאב הטלוא, שכבר חשבו שהוא נכחד, נמצא בפארק במספרים קטנים.
בנוסף, הפארק הלאומי פנג'ארי הוא ביתם של מיני טורפים גדולים אחרים כמו נמרים, צבועים נקודים, תנים לבני-פס וזבדים אפריקאים.
הפארק הלאומי פנג'ארי הוא גם ביתם של כמה מאות פילים אפריקאים.
האוכלוסייה בפארק יציבה יחסית בעשורים האחרונים ומסתכמת בלמעלה מ-800 פרטים (נכון לשנים 2005–2010).
בסך הכל חיים למעלה מ-3,800 פילים בפנג'ארי ובאזורים המוגנים הסמוכים, כלומר קומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי.
האזור הוא ביתם של אוכלוסיית הפילים הגדולה ביותר במערב אפריקה.
אוכלי עשב גדולים אחרים מיוצגים גם על ידי תאו סודאני, היפופוטמים, חזירי יבלות ומינים רבים של אנטילופות.
בין האנטילופות ניתן למנות אנטילופת סוס קצרת-קרן, בובאל מערבי, דאמאליסק הסהר, קובוס שחור-רגל, אוריבי, וצביון סבכים.
קודו מסורטט, צבי סוף הסוואנה וצביון אדום נדירים למדי.
הפרימטים כוללים: בבון זית, מין קוף ירוק וקופי פרש אדום.
סקר שנערך באביב 2000 הגיע למסקנה שרוב המינים באוכלוסייה נמצאים בדעיכה.
נראה שזה נכון במיוחד עבור הנמר ודאמאליסק הסהר, ששניהם עדיין עשויים להיות קיימים בפארק, אך אין לכך אישור.
רק האוכלוסיות של הבובאלים המערביים (כ-1,500 פרטים), אנטילופות סוס קצרות-קרן (כ-2,000 פרטים) ותאו סודאני (כ-2,700 פרטים) גדלו בזמן המפקד בשנת 2000. בזמן המפקד היו המינים הגדולים הנפוצים ביותר בבון הזית, התאו והקובוס שחור-הרגל (כ-2,600 פרטים).
אוכלוסיית קובוס המים מתת המין Kobus ellipsiprymnus ssp.
הנהר , שהוא יובל של הנהר וולטה, זורם דרך הפארק הלאומי פנג'ארי.
ישנם גם כמה אגמי מים גדולים ורדודים הנקראים מארה (Mare), שחלקם מתייבשים בתקופות יבשות.
הפאונה של הדגים של הפארק הלאומי פנג'ארי נסקרה לראשונה בשנת 2004, והיא מורכבת מ-41 מיני דגים מ-34 סוגים ו-17 משפחות.
המשפחה העשירה ביותר במינים היא המורמיריים, עם 8 מינים (20%), ואחריהם האמנוניים עם 5 מינים (12%), האלסטיים והמוקוקיידים, כל אחד עם 4 מינים (10%) והבגרידיים, הקרפיוניים ו- עם 3 מינים כל אחד (7%).
הרב-סנפירים מיוצגים עם שני מינים (5%), המשפחות הנותרות עם מין אחד (2%).
הדגים הניצודים ביותר הם ארפאימה אפריקאית (19%), ואחריה מורמיריים (13%), Citharinidae ואמנוניים (בסביבות 13%), אלסטיים (11%), מוקוקיידים (10%) ושפמנוניים (8%).
רוב מיני הדגים נמצאים הן בנהר והן במים הרדודים.
אוכלוסיות ארפאימה אפריקאית, זאבן אפריקאי, לטסיים ואמנוניים מוגבלות למים השקטים.
גם רוב הרב-סנפירים, המורמיריים, הקרפיונים, ה-Citharinidae, המוקוקיידים מעדיפים מים עומדים.
לעומת זאת, הקנרידיים ושפמנוני חשמל נמצאים רק בנהר.
הנהר הוא גם בית הגידול העיקרי של אלסטיים ושפמנונים.
דג סכין אפריקני וה- נמצאים בשני בתי הגידול.
דוגמאות לזוחלים שנמצאו בפנג'ארי כוללות תנינים, פיתונים, כוח הנילוס וצבים רכים.
הפארק פתוח כל השנה, אם כי מיוני עד נובמבר, גשמים יכולים להיות כבדים, וחלקים מסוימים של הפארק עשויים להיות בלתי נגישים.
בשנת 2008 היו בפארק כ-6,500 מבקרים, ועוד כ-70 ציידים המספקים חלק גדול מהכנסות הפארק בשלושת אזורי הציד הסמוכים.
כשליש מזה היה עבור ספארי צילום ושני שלישים עבור תיירות של ציד.
התיירות כיסתה כשליש מסך הצרכים הכספיים של הפארק.
כל שאר ההכנסות, לעומת זאת, לא היו משמעותיות.
המבקרים בפארקים הלאומיים היו בעיקר צרפתים ותושבי בנין.
שיעור הלאומים האחרים היה קטן יחסית.
כתוצאה מהאלימות האסלאמית במדינות הגובלות בצפון בנין, הפארק הלאומי פנג'ארי סווג בתחילה חלקית כאזור לא בטוח, ומ-10 במאי 2019 הוא סווג במלואו כאזור לא בטוח על ידי משרד החוץ הצרפתי.
הביקורים הצטמצמו לאחר שמספר תיירים נחטפו ושוחררו בכוח על ידי חיילים צרפתים במסגרת מבצע ברקאן.
במאי 2019, ייעץ משרד החוץ הפדרלי של גרמניה בדחיפות שלא לנסוע לפארקים הלאומיים W ופנג'ארי עקב טרור במדינות השכנות.
הפארק הלאומי צ'ובה הוא הפארק הלאומי הראשון בבוטסואנה, עם המגוון הרחב ביותר מבחינה ביולוגית .
הוא ממוקם בצפון המדינה, סמוך לעיירה קסאנה שבמחוז צ'ובה ומצפון לדלתת נהר האוקבנגו.
הוא הפארק השלישי בגודלו בבוטסואנה, אחרי שמורת מרכז קלהארי והפארק הלאומי גמסבוק .
בפארק הלאומי צ'ובה יש את אחד מריכוזי בעלי החיים הגדולים ביותר בכל אפריקה.
פארק זה ידוע באוכלוסיית האריות הטורפים גורי פילים או פילים צעירים.
התושבים המקוריים של האזור היו הבושמנים משבט סן (הידועים גם כבני שבט בסארווה).
הם היו ציידים-לקטים נוודים שנעו ממקום למקום כדי למצוא מקורות מזון, כגון פירות, מים וחיות בר.
ניתן למצוא ציורים של בני שבט סן בגבעות הסלעיות שבפארק.
בתחילת המאה ה-20, האזור שהפך לפארק הלאומי צ'ובה היה חלק המשטחים שסווגו כקרקעות הכתר הבריטי .
בשנת 1931 נחקק חוק הפארקים הלאומיים מתוך כוונה שהפארקים הלאומיים יגנו על חיות הבר החיות בפארקים שהוכרזו ולקדם תיירות.
בשנה שלאחר מכן, 24,000 קילומטרים רבועים בצפון בוטסואנה ( שבשנת 2008 נכללו בשטח מחוז צ'ובה) הוכרזו רשמית כאזור ללא ציד, ואזור זה הורחב ל־31,000 קילומטרים רבועים כעבור שנתיים.
בשנת 1943, התרחשה התפשטות נרחבת וחריגה של זבוב הצה צה בכל האזור, שעיכבה את הקמת הפארק הלאומי.
בשנת 1953, הפרויקט קיבל שוב עדיפות ממשלתית: בשלב זה הוצע להקצות 11,700 קלומטרים רבועים לשמורת טבע האוסרת ציד.
שמורת צ'ובה הוקמה רשמית בשנת 1960, אם כי קטנה ממה שתוכנן בתחילה.
בשנת 1967 הוכרזה השמורה כגן לאומי.
באותה תקופה היו באזור כמה כפרים תעשייתיים, במיוחד בכפר סרונדלה, שהיה ידוע בתעשיית העץ שלו.
כפרים אלו הועברו בהדרגה אל מחוץ לפארק, ורק בשנת 1975 היה כל המרחב המוגן חופשי מפעילות אנושית.
הרחבות קלות בשטחי הפארק בוצעו בשנים 1980 ו-1987.
ניתן לחלק את הפארק ל־4 אזורים, כשבכל אזור הייתה מערכת אקולוגית אחת ברורה:
אזור סרונדלה (או גדת נהר צ'ובה), הממוקם בצפון מזרח הפארק, מאופיין במישורי שיטפונות שופעים מים וחורש צפוף של עציי מהגוני, טיק, ובאובב שהם עצים בעלי ענפים קשים ונוף מפותח שהנהנים עיקרים מהם אלה הפילים הגדולים והכבדים המסוגלים לשבור את הענפים תוך הפעלת לחץ עם מלוא משקלם.
הנהר צ'ובה , הזורם לאורך הגבול הצפון מזרחי של הפארק, משמש כנקודת מים מרכזית להשקיית בעלי החיים, במיוחד בעונה היבשה (מאי עד אוקטובר).
עדרים גדולים של פילים, כמו גם משפחות של ג'ירפות, טורפים ועדרים של תאו אפריקני נצפים לאורך גדות הנהר.
מישורי השיטפונות הם המקום היחיד בבוטסואנה בו ניתן לראות את אנטילופת פוקו.
גם עופות שונים מתרכזים לאורך הנהר.
מספר גדול של שרקרק ארגמני נצפים באזור.
בזמן שיטפון נוהרים לאזור עופות מסוגים שונים כגון, שקנאים, כפן אפריקאי, מגלנים, מינים שונים של חסידות, ברווזים ועופות מים אחרים.
זהו ככל הנראה החלק המתויר ביותר של פארק צ'ובה, בעיקר בגלל קרבתו למפלי ויקטוריה.
העיירה קסאנה, הממוקמת ממש במורד הזרם של נהר צ'ובה, היא העיירה החשובה ביותר במחוז צ'ובה ומשמשת ככניסה הצפונית לפארק.
אזור ביצת סבותי Savuti Marsh משתרע על שטח של 10,878 קילומטרים רבועים.
אזור זה מהווה את הקטע המערבי של הפארק והוא ממוקם כ-50 קילומרים צפונית לשער Mababe).
ביצת סבותי היא שריד של אגם גדול ויבש שאספקת המים שלו נקטעה כתוצאה מתנועות טקטוניות באזור.
הביצה ניזונה מערוץ ואדי סבותי המתייבש לתקופות ארוכות וחוזר לזרום שוב במפתיע כתוצאה מפעילות טקטונית באזור.
בינואר 2010 זרמו מים לביצת סבותי בפעם הראשונה מאז 1982. כתוצאה מזרימה המים המשתנה, מאות עצים מתים לאורך גדת הערוץ.
האזור מכוסה בסוואנות נרחבות ובשטחי עשב, דבר ההופך את חיות הבר לדינמיות במיוחד בחלק זה של הפארק, למציאת מקורות מזון.
בעונות יבשות, התיירים היוצאים לספארי באזור רואים לעיתים קרובות קרנפים ( שחור ולבן ), חזירי יבלות, עדרי קודו, אימפלה, זברה, גנו ועדרי פילים.
בעונות הגשם, ניתן לצפות בכ-450 מיני צפורים בכל הפארק.
בפארק ניתן לצפות באריות, צבועים, זברות ולעיתים רחוקות נראות גם צ'יטות.
בנדידה השנתית המתרחשת באזור נצפים עדרים של זברות וטורפים.
ביצת ליניאנטי, הנמצאת בפינה הצפון-מערבית של הפארק, מצפון לביצת סבותי וצמודה לנהר ליניאנטי שהוא יובל של נהר קוונדו .
ממערב לאזור זה שוכנת שמורת Selinda בגדה הצפונית של נהר קוונדו בנמיביה.
לאורך שני הנהרות ישנן עוד מספר פלגים קטנים וגם לגונות.
שאר האזור מורכב בעיקר ממישורי שיטפונות.
באזור ביצת ליניאנטי ישנם ריכוזים גדולים של אריות, נמרים אפריקאיים, כלבי בר אפריקאיים, אנטילופות סוס קצרת-קרן, אנטילופת סוס שחורה, היפופוטמים ועדרים של פילי סוואנה אפריקניים.
גם ניתן לצפות באזור לעיתים רחוקות בקובוס המשקפיים, קודו הביצות, ותניני הנילוס.
מגוון הציפורים באזור הביצה עשיר.
במרחב שבין אזורי הביצות ליניאנטי וסבותי נמצא אזור שחון חם ויבש, המאופיין בעיקר בחורש ומרבדי עשב האופייניים לאזורים יבשים.
אזור זה ידוע פחות וניתן למצוא בו את האילנד המצוי.
האקלים בפארק הלאומי צ'ובה הוא סוב-טרופי חם ולך.
העונה החמה והגשומה נמשכת מנובמבר עד מרץ והעונה היבשה נמשכת מאפריל עד אוקטובר, שבתוכה ישנה תקופה קרירה ממאי עד אוגוסט.
בחודשים ממאי עד אוגוסט, בלילות הטמפרטורה יכולה לרדת עד לנקודת הקיפאון.
במהלך היום חם מאוד כל השנה, אבל בעיקר מספטמבר עד נובמבר, כלומר לפני העונה הגשומה .
הפארק ידוע באוכלוסיית הפילים הגדולה שלו, המוערכת בכ-50,000 ואף יותר, המהווה את אוכלוסיית הפילים הגדולה ביותר בעולם .
הפילים שחיים כאן הם פילים מסוג פיל סוואנה אפריקאי או פילי קלהרי, שהם מסוג הפילים בעלי המידות הגדולות ביותר המוכרים.
הם מאופיינים בשנהב שביר למדי ובחטים קצרים, ייתכן, בגלל מחסור בסידן בקרקעות האזור.
נזק שנגרם ממספרם הגבוה של הפילים מוכר במיוחד בריכוזים מסוימים שלהם.
ריכוז הפילים כל כך גבוה ברחבי מחוז צ'ובה, עד כדי כך שנשקלת אפשרות של השמדה מדודה.
מחשבה מסוג זה נחשבת לשנויה מדי במחלוקת ונדחתה על ידי הנהלת הפארק בכל פעם שהוצעה.
בעונה היבשה, הפילים שוהים בצמוד לאזורי נהר צ'ובה ונהר ליניאנטי.
בעונת הגשמים הם נודדים למרחק של כ-200 קילומטרים לקטע הדרום-מזרחי של הפארק.
מאידך, ישנם עדרים המגיעים לאזור הצפון מערבים של הפארק הנמצא בזימבבואה .
העבירות בדרכי הפארק הלאומי צ'ובה תלויים מאוד בעונה ובכמות הגשמים; הנסיעה בדרכי הפארק אפשרית רק ברכבי 4X4. חול עמוק על גדות נהר צ'ובה מהווה בעיה במהלך החודשים היבשים, במיוחד כשהטמפרטורה עולה, בעוד שבעונה הרטובה הכבישים ליד הנהר הופכים לבוציים.
הדרכים באזור ביצת סבותי, בעיקר דרך Sandridge המערבית משער מבאבה Mababe והכבישים מצפון ומדרום לערוץ ואדי סבותי הם בדרך כלל דרכי חול עמוק וקשה לנהיגה.
כאשר יורד גשם, נסיעה לאורך כבישי הביצה טומנים בחובם סיכון להיתקע, שכן אדמת הביצה השחורה והרטובה הופכת לבלתי עבירה.
כבישי נוגטסה Nogatsaa שטופים במים בחודשי העונה הרטובה, בעונה זו בלתי ניתן לנהוג בדרכי האזור.
במהלך חודשי העונה היבשה, ניתן לצאת לטיולי צפייה בחיות הבר.
המעבר בין מישורי האזור כרוך במעבר בדרכים קצרות שהן חוליות עם חול עמוק.
ברגע שעוזבים את כביש האספלט מקאסנה, בהתחלה, הנסיעה נמשכת לאורך דרכי חול עמוק הנמשכים לאורך כ-20 הקילומטרים הראשונים, לפני שמגיעים לדרך עפר עבירה יותר.
הפארק הלאומי צימנמפצוצה הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 432 קילומטרים רבועים בחוף הדרום-מערבי של מדגסקר במחוז אצימו-אנדרפנה.
הפארק נמצא 90 קילומטרים דרומית לטוליארה ו-950 קילומטרים דרומית לבירה אנטננריבו.
כביש לאומי (RN) מספר 10 ל עובר בפארק ושדה התעופה הקרוב ביותר הוא בטוליארה.
מקור שמו של הפארק הלאומי מ השוכן בפארק.
הפארק הלאומי צימנמפצוצה מקיף את המתלול המערבי ביותר של רמת מאהאפאלי (Mahafaly).
הוא היה הוגדר כאזור מוגן לראשונה ב-1927 בשל החי והצומח האנדמיים שלו והפך לפארק לאומי ב-1966. הוא נמצא בתוך או "המדבר הקוצני" של דרום מדגסקר, אזור אקולוגי ייחודי עולמי.
זהו האזור עם הרמה הגבוהה ביותר של אנדמיות של צמחים במדגסקר, עם 48% מהסוגים ו-95% מהמינים אנדמיים והוא רשום כאחד מ-200 האזורים האקולוגיים החשובים בעולם.
הצמחייה מאופיינת במיני עצים רבים קסרופיטיים ועמידים לבצורת ממשפחת החלבלוביים ומתת-משפחת ה-, האנדמית לאזור צר בדרום-מערב מדגסקר.
בנוסף למגוון צמחי יוצא דופן, הפארק הלאומי צימנמפצוצה הוא ביתם של שישה מינים של פרימטים המייצגים ארבע מתוך חמש המשפחות האנדמיות למדגסקר.
כמה בעלי חיים אנדמיים, המוגבלים לדרום היבש של מדגסקר, חיים בפארק, כולל נמייה מפוספסת ענקית וצב קרינתי.
סקרים אחרונים מאשרים שהפארק הלאומי צימנמפצוצה עשיר במאובנים.
ביולי 2018 הוקמה "צימנמפצוצה – נוזי וה אנדרוקה" (Tsimanampesotse – Nosy Ve Androka) כשמורה הביוספרית החמישית של מדגסקר.
היא שייכת למערכת הביו-גאוגרפית הימית הבין-טרופית של דרום-מערב האוקיינוס ההודי וכוללת חמישה אזורים מלגשיים אקולוגיים גדולים: אזור אקולוגי יבשתי דרומי, אזור אקולוגי ימי של האגנים הדרומיים, אזור אקולוגי מימי של האגנים המערביים, אזור אקולוגי ימי של ערוץ מוזמביק והאזור אקולוגי ימי דרומי.
ליבת השמורה הביוספרית מורכבת מהפארק הלאומי צימנמפצוצה ו, המנוהלים על ידי הפארקים הלאומיים של מדגסקר; ואזור מוגן אמורוני אונילהי (Amoron'i Onilahy) קטגוריה IV, המנוהל על ידי קהילות מקומיות.
האקלים חם ויבש וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא פחות מ-300 מילימטרים, מה שהופך את האזור ליבש ביותר במדינה.
רוב המשקעים יורדים בין סוף דצמבר לפברואר והעונה היבשה ארוכה, עם משך ממוצע של תשעה עד אחד עשר חודשים.
טמפרטורת החורף המינימלית היא בממוצע 15 מעלות צלזיוס עד 20 מעלות צלזיוס עם טמפרטורות מקסימליות העולה על 40 מעלות צלזיוס בשאר ימות השנה.
ניתן לחלק את הפארק לארבעה נופים נפרדים, כדלקמן:
אגם צימנמפצוצה ואזור החוף הקשור אליו
הוא אגם רדוד יחסית של מים רוויי מינרליים, מים אלקליים ברמה בינונית עם ריכוזי מלח שמתקרבים לזה של מי ים.
אין דגים החיים באגם, אך תועדו חסרי חוליות השייכים לארבע קבוצות טקסונומיות (סרטנאים, חלזונות, תולעים טבעתיות ו-חרקים).
ריכוזי זרחה גבוהים, שמקורם בסחיפה, נחשבים כגורם העיקרי המגביל את מגוון החי הימי.
האגם נמצא באגן רדוד והאזור המכוסה במים מצטמצם באופן דרמטי בעונה היבשה, וכתוצאה מכך נחשפים מישורי מלח נרחבים.
צמחים עמידים למליחות דוגמת מין הסליקורניה Salicornia pachystachya, המין Arthrocnemum pachystachyum או מין השרך עוברים אל המישורים עם ירידת מפלס המים.
ניתן למצוא את המין הקזוארינה בחורשות קטנות לאורך החוף המזרחי וכן רצועה צרה של עצי Salvadora angustifolia ממשפחת הסלוודוריים.
מזרחה מאגן האגם, למרגלות רמת מהאפלי, נמצא האזור השני; יער יבש על קרקעות חוליות שמקורן במרבצי חול שמקורם בתקופתנו וברביעון.
הצמחייה מורכבת ברובה מעצים נמוכים, שיחים ושטחים פתוחים נטולי צמחייה.
חלק מהמים התת-קרקעיים מתנקזים מתחת לרמת מהפאלי, ומגיעים אל פני השטח למרגלות הרמה במערות או כמעיינות.
אזורים אלה של מקורות מים ארעיים או קבועים תומכים בעצי פרי גדולים יותר (למשל פיקוס פוליטה, תמרהינדי, Salvadoria angustifolia), מוסיפים מאוד למגוון הביולוגי של האזור ונמצאים בדרך כלל ליד הגבול של האזור השלישי, רמת מהאפלי.
רמת מהפאלי מורכבת מאבן גיר שלישונית, עם קרקעות דקיקות וגירניות.
הצמחייה בנויה מסבך שיחים פתוחים קסרופיטיים, בעיקר ממשפחות החלבלוביים, Didiereaceae, חלמיתיים וקטניות.
באזור זה בולטים העצים ו-.
אזור הרמה הוא תצורה צרה יחסית, שכיוונה צפון–דרום, ונמצאת בין שולי האגם ל"אזור המזרחי".
ניתן למצוא כאן "בולענים" רבים שקרסו, והם מספקים בית גידול לצמחים ובעלי חיים המסתמכים על מינימום מים ארעיים.
לצוקי אבן הגיר משויכים כמה מיני בעלי חיים אנדמיים, כולל נמייה מפוספסת ענקית, דג עיוור השוכן במערה () ומינים בעלי תפוצה מוגבלת כגון השממית הלילית () והחומט (Mabuya vezo).
האזור הרביעי והמזרחי ביותר שבו אבן הגיר של הרמה מפנה את מקומה לאזור של קרקעות חרסית אדומה.
הקרקעות הן מכילות ברזל ותורמות יותר לצמיחת צמחים.
כאן הצמחייה היא יער יבש או שיחים קוצניים עם משפחות הצמחים הדומיננטיות Didiereaceae, חלבלוביים ו-.
המין Didieria madagascariensis הוא חבר בולט ביערות המצויים בנוף זה ובאזור זה ניתן לצפות בכמה עצי באובב יוצא דופן מהמין ופרטים גדולים של המין .
פארק צימנמפצוצה נמצא במרחק של כשעתיים נסיעה מאנאקאו (Anakao), דרך מסלול חולי שעדיף לנסוע בו ברכב 4X4. האזור נוטה להיות חם ויבש, ולעיתים יכולים להיות יתושים או חרקים נושכים אחרים.
ישנם שני אתרי קמפינג ומוצעים מספר סיורים בעלי משך ותחומי עניין שונים.
ישנם מספר מסלולי הליכה המתחילים מאתר הקמפינג ומאזור החניה ליד הקצה הצפוני של האגם בצד המזרחי:
• מסלול מעגלי ציאמאסו (Tsiamaso), הכולל את מערת מיטוהו שבה חיים הדגים העיוורים האנדמיים שלה, (())
• מסלול מעגלי אנדקה (Andaka), העוקב אחר חופו של האגם כדי לצפות בציפורים
• מסלול מעגלי אמנדה (Emande), לביקור בקברים ובכמה נופים נפלאים
• מסלול מעגלי אנדלאמאיקה (Andalamaike), לטיול בוטני בין נופים צחיחים ויער קוצני.
יש גם חניון, בערך באמצע הדרך בצד המזרחי של האגם עם ביתן לצל.
מכאן, הליכה קצרה מערבה אל האגם לצפייה בציפורים.
ממזרח, הליכה קצרה אך תלולה של כ-200 מטר לשיא רמת מהפאלי.
נדרש קצת טיפוס על סלעים, אבל הפיצוי הוא נופים מרהיבים על פני האגם.
מערת מיטוהו שוכנת בקצה שביל הטבע מאחד משני אתרי הקמפינג.
זהו אתר קדוש בו חיים על פי האמונות המקומיות של האנטמבהוקה, אנשים בלתי נראים.
באגם איתן בתוך מערכת מערות הגיר חי מין של דגים עיוורים () הניזונים משרימפס.
ישנה גם מושבה של מין הסנוניות המקננות בפתח המערה.
בנוסף למינים הידועים יותר הללו, יש את רב-הרגליים הענק של מערת מיטוהו (Zoosphaerium mitoho) האנדמי ליערות הקוצניים היבשים של הפארק הלאומי צימנמפצוצה.
מערת מיטוהו היא גם מיקום מאובנים משמעותי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מצא אנרי פרייה דה לה באתי שרידים של תת-מאבנים של צב ענק ותנינים ושברי קליפת ביצה של עופות הפיל ושל למור ענק (Megaladapis edwardsi).
ניתן לקשר את מסלול ההליכה לביקור במערת מיטוהו שעובר על פני מספר עצי באובב ענק עתיקים מהמין .
עץ נמוך וגוץ (בגובה 4 עד 5 מטרים) עם גזע רחב, כמה כאן בני מאות שנים.
שניים מהם נחקרו באמצעות תיארוך פחמן-14. אחד שנקרא "סבתא" מורכב מ-3 גזעים מאוחדים בגילאים שונים, כאשר החלק העתיק ביותר של העץ מוערך ב-1,600 שנה.
השני, "באובב פוליגמי", בעל שישה גזעים מאוחדים, והוא מוערך כבן 1,000 שנה.
מסלול זה עובר גם דרך היער הקוצני, כאשר רבים ממיני הצמחים האנדמיים נמצאים רק בחלק זה של מדגסקר.
ממשיכים על פני הבאובבים, המסלול מוביל לאתר עץ הפיקוס הבנגלי.
זהו בולען אנכי קלאסי, בהיקף של כ-25 מטרים הנובע מקריסה של מערה.
כ-10 עד 12 מטרים מתחת לשפת הבולען נמצאת בריכה ובקצה הבולען צומח, כשהשורשים מגיעים למטה אל המים, עץ פיקוס בנגלי גדול.
כמו כן נמצאו כאן מאובנים, המציגים חתך של החי הנכחד הידוע שנמצא באזור.
הפארק הלאומי צימנמפצוצה הוא המקום המתועד היחיד עבור נמייה מפוספסת ענקית שנמצאת בסכנת הכחדה, שתוארה לראשונה למדע ב-1986. חמישה מינים של למורים נמצאים כאן – (Lepilemur leucopus) ו (Microcebus griseorufus) הם אנדמיים ביערות הקוצניים של חלק זה של מדגסקר.
יונקים כמעט אנדמיים כוללים את הטנרק גדול-אוזן, ואת הטנרק הקיפודי הקטן.
+ רשימה של מיני הלמורים שנמצאו בפארק הלאומי צימנמפצוצה הזמן בו ניתן לצפות מין ביום למור זנב-טבעת
ידועים לפחות 88 מיני עופות מהפארק, מתוכם שלושים וחמישה אנדמיים למדגסקר.
המינים המשויכים לאגם כוללים את מין החופמי הרשום על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) כמין פגיע ואת מין הטבלן (Tachybaptus pelzelnii) בסכנת הכחדה.
פלמינגו זוטר פוקד את האגם וזהו אזור רבייה חשוב לפלמינגו מצוי.
מספר מינים אנדמיים נמצאים באזורי היער הקוצני, כולל 4 מינים של הסוג [קואה ענקית (Coua gigas), קואה אדומת-כיפה (Coua ruficeps) קואה אצנית (Coua cursor) וקואה ורו (Coua verreauxi)].
אמנם האזור יבש, אבל יש כאן כמה דו-חיים וכמעט 40 מינים של זוחלים.
זוחלים אנדמיים לאזור האקולוגי כוללים את מיני זיקיות המזלג ( ו-).
ניתן למצוא את , ואת צב קרינתי באזור יחד עם חנק דומריל מלגשי וכמה איגואנות שוכני סלע כמו ו-, השממית הפעילה ביום , והשממיות הליליות ו- והנחש Liophidium chabaudi.
כאזור עם הרמה הגבוהה ביותר של אנדמיות של צמחים במדגסקר, עם 48% מהסוגים ו-95% מהמינים אנדמיים, הצמחים הווסקולריים כאן מגוונים וייחודיים.
ישנם מינים רבים של עצים קסרופיטיים (עמידים לבצורת) ממשפחת החלבלוביים, כגון .
נפוצים כאן כמה חברים אנדמיים באזור צר מתת-משפחת ה-, כולל (המכונה "עץ התמנון") ו- (מכונה "עץ המצפן").
התיעוד הבוטני של האזור שיהפוך לפארק הלאומי צימנמפצוצה התחיל עם אוספים של פרייה דה לה באתי (Perrier de la Bâthie) בשנת 1910. בוטנאים רבים ביקרו באתר ויותר מ-200 מינים של צמחים וסקולריים מ-70 משפחות מתועדים כאן.
11 מינים נדירים מוכרים רק מפארק צימנמפצוצה או מסביבתו, ועוד שבעה מינים נדירים שנמצאו כאן מוכרים מחמישה או פחות אתרים.[25]
הטבלה הבאה מפרטת את המינים המוכרים רק מהפארק הלאומי צימנמפצוצה ואזורים סמוכים:
הפארק הלאומי קנוזרו (רוסית Кенозерский национальный парк) הוא פארק לאומי בדרום-מערבו של מחוז (אובלסט) ארכנגלסק בצפון-מערב רוסיה, המשתרע על-פני שטח של 1,402.18 קמ"ר.
הפארק שנוסד ב-28 בדצמבר 1991, שלושה ימים לאחר התפרקות ברית המועצות, מוכרז כשמורה ביוספרית מטעם אונסק"ו מאז 2004, והנוף התרבותי שלו מוכר כאתר מורשת עולמית מאז 2024.
הפארק כולל את אגם קנוזרו ומספר אגמים קטנים יותר דוגמת אגם סווירנוייה ואגם ליוקשמוזרו, ונוף הטייגה שלו, הכולל מישורים מכוסים בעצים נשירים ובעצי אשוחית, אופייני לצפונה של רוסיה.
הפארק מתהדר בעושר יוצא דופן של פאונה ופלורה, המשתנה בהתאם לסביבה - אדמת ביצות, חורשים או אגמים ונהרות.
גדות האגמים מיושבים מאז סוף עידן הקרח האחרון.
ההשפעה הרוסית החלה בימי הביניים, תחילה עם השתלטות רפובליקת נובגורוד על האזור החל בסוף המאה ה-13, ולאחר מכן עם הגירה שהביאה להקמתם של כ-65 כפרים באזור.
הכפרים מתאפיינים במבני עץ מהמאה ה-18 והמאה ה-19 שאופייניים לאדריכלות העץ הרוסית.
בנוסף מצויים בפארק עשרות אתרים ארכאולוגיים ובתי קברות.
הפארק שוכן באזור טבעי המכונה קנוזריה.
הוא משתרע על-פני שטח של 1,402.18 קמ"ר והוא הפארק הלאומי ה-25 בגודלו ברוסיה.
אורכו מצפון לדרום הוא 72 ק"מ ורוחבו מגיע עד 27 ק"מ.
הפארק שוכן בגבול אגני הניקוז של הים הלבן והים הבלטי.
האקלים באזור הוא תת-ארקטי (Dfc בשיטת קפן), והוא מתאפיין בחורף מושלג עם קור מתון, אביב קצר וקיץ חמים יחסית.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא 12°C- וביולי 16.5°C, וכמות המשקעים השנתית נעה סביב 500 מ"מ.
האדמה מכוסה שלג באופן יציב במשך 160 ימים בשנה, וגובהה הממוצע של שכבת השלג הוא 40 ס"מ.
מבחינה גאולוגית האזור הוא מישור שחיקה שעוצב על ידי שכבת הקרח היבשתית בעידן הקרח האחרון, ואשר מתאפיין בתופעות נוף אופייניות דוגמת אסקר, קמה (גבעות עשויות מחול, חצץ וטיל) ורכסים מוארכים ותלולים.
לאורך הקו המפריד בין אגני הניקוז של הים הלבן והים הבלטי מצויים מאפיינים נוספים דוגמת מורנות, גבעות ושדות סלעים.
צורות גאולוגיות אלה מקיפות את האגמים הרבים ומאפשרות היווצרות איים.
מבחינה הידרולוגית, 90% מהפארק שוכן בגליל מימיו של הים הלבן והיתר באגן הניקוז של הים הבלטי.
ברחבי הפארק 67 נהרות ונחלים באורך כולל של 532 ק"מ, רובם באגן הניקוז של אגם קנוזרו שמנוקז בתורו על ידי נהר קנה, יובלו השמאלי של נהר אונגה.
בנוסף, ישנם 251 אגמים בפארק, ושטח כל גופי המים באזור מגיע ל-203 קמ"ר המהווים 14.4% משטחו (כשביעית).
שני האגמים הגדולים בפארק הם אגם קנוזרו בצפון הפארק ששטחו 68.6 ק"מ ואגם ליוקשמוזרו הקרחוני בדרומו שמשתרע על-פני שטח של 54.4 קמ"ר.
הפלורה העשירה של הפארק כוללת 639 מיני צמחים וסקולריים, 494 מיני פטריות, 216 מיני חזזית, 189 מיני טחבים וכן 8 מינים של אצות מים מתוקים.
החורשות הצפופות של הפארק שמכסות כ-77% משטחו צעירות למדי ונוצרו במאה השנים האחרונות, לאחר שפסק הנוהג של חקלאות שריפה .
בנוסף לכך, הפארק ידע שלוש שריפות קשות ב-200 השנים האחרונות שכמעט כילו את כל החורשות שבו.
יערות בראשית מכסים רק 5,000 הקטאר משטח הפארק ונמצאים בעיקר באיים באגמים או באזורים לא נגישים.
מיני העצים העיקריים הם אורן היערות (44%), אשוחית (25%), ועצי שדר (רובם נשתלו על-ידי האדם) וצפצפה מצויה (28%).
נוסף על מינים אלה, יש בפארק גם עצי ארזית סיבירית (Larix sibirica) ואלנוס.
ביצות ואדמת ביצה מכסות 33,000 הקטאר משטח הפארק והם נוצרו לאחר נסיגת הקרחונים לפני כ-9,000 שנה.
הביצות הן בעיקרן אגמים רדודים עתיקים או ביצות כבול, עשירות בקני שורש, עשבי ביצות וצמחי מים.
היונקים מונים 54 מינים שכוללים טורפים דוגמת הגרגרן, הזאב המצוי, השונר הצפוני, השועל המצוי והדוב החום, ואוכלי-צמחים דוגמת אייל הצפון ואייל קורא.
המכרסמים כוללים את הבונה האירופי, הסנאי האדום, הטמיאס הסיבירי, החפרפרת האירופית, חולדת החוף, ונברן מים.
בפארק מספר מיני עטלפים כגון נשפון משופם, רמשן לילי ואוזנן חום.
עוד מצויים בפארק גירית מצויה, דלק אירופי, חזיר בר, חמוס מבאיש וחדף המים.
באגמים ובנהרות מצויים 29 מיני דגים וביניהם זאב נהרות צפוני, פרקה וסטנודוס לאוכיכטיס.
עם העופות נמנים 263 מינים הכוללים, בין היתר, את השכווי האירופי, אוח השלג, ירגזי הרים, עלווית צפונית, נץ גדול, ברנטה קנדית, ברבור שר, לבנית גדולה, קורמורן גדול, גיבתון גמדי, תחמס אירופי, בז גמדי ואדום-החזה.
עם עופות המים נימנים אנפה מסורטטת גדולה, עבראש ירוק, טבלן גמדי, רלית המים, צוללן אדום-גרון ומיני שלדגיים.
עוד מצויים בפארק חמישה מיני דו-חיים (בהם הקרפדה המצויה והצפרדע המצויה), ארבעה מיני זוחלים כולל את הצפע האירופי ושני מיני צמדאים.
עם 455 מינים, חסרי החוליות מייצגים את החלק הגדול ביותר של הפאונה בפארק.
החרקים לבדם מונים 264 מינים מתשע סדרות הכוללות את הבריומאים, הפשפשאים, הדבוריים, החיפושיות, שעירי-הכנף, הפרפראים, הזבובאים, התיקנאים, ארוכי הכנף והמגלופטרה .
נוסף על אלה ישנם בפארק 78 מיני עכבישנים, 58 מיני סרטנאים, 37 מיני רכיכות, 13 מיני גלגיליות, שני מיני קפזנבאים, ומין בודד של תולעים טבעתיות, צורבים וספוגיים.
בני האדם הראשונים באזור קנוזרו הגיעו אליו ככל הנראה לאחר נסיגת הקרחונים בסוף עידן הקרח האחרון, בין האלף ה-10 לפנה"ס לאלף ה-7 לפנה"ס.
מספר אתרים שהתגלו מתוארכים לתקופת האבן המאוחרת (האלף ה-7 לפנה"ס-האלף ה-6 לפנה"ס), ואלה כוללים את ורשינינו, אוסט-פוצ'ה, קוסיצינו וצ'יולמה.
האוכלוסייה הפרה-היסטורית של האזור עסקה בצייד ובדייג.
בתקופה הנאוליתית, היגרה אוכלוסייה חדשה שהגיעה לקנוזרו מאזור הוולגה.
בסביבות האלף ה-3 לפנה"ס האוכלוסייה החלה להמיר את אורח החיים הנוודי ביישובי קבע, ומתקופת הברונזה המוקדמת בראשית האלף ה-2 לפנה"ס, התגלו מבני קבע קבורים באדמה שנבנו בקבוצות על טרסות גבוהות על הגדות.
באותה תקופה הגיעה אוכלוסיית רועים חדשה מאזור הדנייפר ודחקה את האוכלוסייה הקודמת צפונה.
באלף ה-1 לפנה"ס שוב הגיעה אוכלוסיית מהגרים לאזור, הפעם מהרי אוראל, ונוצרה קהילה פינו-אוגרית שהתקיימה באזור עד אמצע המאה ה-11 לערך.
החל במאה ה-11 ועד המאה ה-13 הגיעו הרוסים הראשונים לאזור מנובגורוד מטעמים מסחריים, בעיקר סחר בפרוות.
באזור החלה מורגשת השפעה סלבית, והאוכלוסייה הפינו-אוגרית החלה לאמץ את השפה הרוסית, התרבות ואורח החיים הרוסיים, כמו גם את האמונה האורתודוקסית.
במקביל הייתה גם הגירה מרוסטוב ומנסיכות ולדימיר.
האזור ידע תנופת פיתוח החל במאה ה-14, מגמה שנמשכה עד המאה ה-16, וכפרים וקהילות נזיריות הופיעו.
במקביל חקלאות החלה מתפתחת - החורשות בורו והאדמות החלו משמשות לחקלאות ולמרעה.
בד בבד החלה מתפתחת תעשייה זעירה של מתכת, עץ וחרס, ותקופה זו הייתה חשובה להופעת המסורות המשתמרות באזור עד היום.
ב-1478 נסיכות מוסקבה השתלטה סופית על הרפובליקה של נובגורוד וסיפחה את חלקה הצפוני.
החל במאה ה-16 החלה חשיבותן של דרכי המסחר באזור לרדת, דבר שתרם לשימור התרבות והמבנה הכלכלי של אזור קנוזרו שנותר מבודד הלכה למעשה.
בתקופה זו הושלמה הרוסיפיקציה של האזור.
בתקופת האימפריה הרוסית העיסוק הרווחי ביותר באזור היה יערנות וסחר בעץ, אך רוב האוכלוסייה המשיך ועסק בחקלאות ואופיו המסורתי של האזור נשמר בשל בידודו.
בסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19 בכל כפר הייתה כנסייה או קפלה, בעוד שקודם לכן רק כפרים מסוימים יכלו להתהדר בכך.
הכפרים הגדולים ביותר מנו כ-15 בתים לכל היותר.
מאז תחילת המאה ה-20 החלה אוכלוסיית קנוזרו לקטון, וכתוצאה מכך שטחים חקלאיים שבו והפכו לשטחי חורש.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו השלטונות הסובייטים לחבל באופן מכוון בסגנון החיים המסורתי ובעצמאות החקלאים ובבעלותם בקרקע.
למרות המאבק הממלכתי בדת וסגירת כנסיות ומנזרים, האמונה הדתית והמסורת הצליחו לשרוד.
לקראת סוף שנות ה-30 מספר תושבים נרדפו פוליטית על בסיס האשמות שוא, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 רוב הגברים גויסו ונשלחו לחזית במלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 כפרים רבים התרוקנו מתושביהם בשל תנאי המחיה הקשים שהביאו להגירה, ומגמה זו התגברה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כאשר הרשויות החלו לחלק את הכפרים לבני קיום ולכאלה שאינם בני קיום.
רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל דיון בחשיבות שימור המאפיינים המסורתיים של האזור, דבר שהביא לבסוף להכרזת הפארק הלאומי ב-28 בדצמבר 1991, שלושה ימים לאחר התפרקות ברית המועצות.
בתחילת המאה ה-21 קיימים בפארק כ-45 כפרים (במקום 102 כפרים שהיו בו מאה שנים קודם לכן), וכ-2,000 איש מתגוררים בתחומו.
הנוף התרבותי בפארק הלאומי קנוזרו הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2024 בשל כך שהוא משמש דוגמה יוצאת דופן של נוף תרבותי צפון אירופי, אשר התפתח החל במאה ה-12 והגיע לשיאו בסוף המאה ה-19, ואשר כולל מספר יישובים כפריים מסורתיים עם אדריכלות עץ.
האתר משקף את הניהול המשותף של החקלאות והטבע שהתפתח כתוצאה מהמפגש בין תרבות החורש הפינו-אוגרית ותרבות השדות הסלבית.
בפארק למעלה ממאה מונומנטים אדריכליים הכוללים, בין היתר, 65 קפלות, 22 טחנות מים, ו-18 כנסיות, וכן בתי מגורים, מבני רחצה, אסמים, גשרים, גדרות עץ של חצרות כנסייתיות וצלבים מונומנטליים.
אחד המאפיינים של המבנים הכנסייתיים הוא ה"רקיע" (Heaven) - תקרת עץ מצוירת, הבנויה בצורת פירמידה שבה 8, 12 או 16 פאות בצורת טרפזים ובשיאה מדליון מרכזי.
בארבע פינות הרקיע נמצאים לוחות בצורת משולשים המקבילים לרצפת המבנה.
התקרות הללו החלו מופיעות בכנסיות ובקפלות החל במאה ה-17 כאשר כנסיות עץ מסוג חדש וגדול יותר החלו מופיעות באזור, כמו גם מתוך רצון לחקות כיפות בכנסיות אבן.
בכיפות מתוארים ישו, מרים הבתולה, מלאכים, שליחים וקדושים אחרים, המסודרים לפי כללים קפדניים, בדומה למקובל באיקונוסטזיס.
באזור קנוזרו, התקרות האלה נבנות בגובה נמוך למדי, לעיתים במרחק יד מורמת, דבר היוצר רושם של קרבה לעולם הרוחני.
המסגרת של התקרה דומה לקרני שמש הקורנות מהמדליון המרכזי השמור לדמותו של ישו, ועל הקורות מצוירים כוכבים.
במרכז התקרה נעשה שימוש בצבעים בהירים יותר, בעיקר צהוב או ורוד, ורקע תכלת מדמה את השמיים.
בסך הכל השתמרו בקנוזריה 17 רקיעים שלמים ו-4 נוספים השתמרו באופן חלקי, והם מתוארכים לתקופה שבין השליש האחרון של המאה ה-18 וראשית המאה ה-20.
הפארק הלאומי קיירנגורמס הוא פארק לאומי בצפון מזרח סקוטלנד, שהוקם בשנת 2003. הפארק משתרע על רכס הרי קיירנגורמס והגבעות הסובבות אותו.
בשנת 2010 הורחב הפארק לאזור פרת' וקינרוס והוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בממלכה המאוחדת.
הפארק הלאומי קיירנגורמס משתרע על שטח של שהם כשישה אחוזים משטחה של סקוטלנד.
הפארק נמצא בכמה מחוזות של סקוטלנד: אברדנשייר, מוריי, היילנד, אנגוס ופרת' וקינרוס.
רכס הרי קיירנגורמס עובר בלב הפארק הלאומי, לצד רכסי גבעות אחרים כמו אנגוס גלנס ומונדליאת' וכן אזורים נמוכים יותר כמו סטראטספיי ודי.
רכס הרי הקיירנגורמס מורכב משלוש רמות עיקריות בסביבות 1000–1200 מטרים מעל פני הים, שמעליהן פסגות כיפות (שבעבר היו הרים גבוהים בהרבה) מתנשאות לגובה של כ-1300 מטרים.
ברבות מהפסגות ישנם מחשופי סלע הניצבים מעל הנוף הסלעי.
שולי הרמות הם במקומות מסוימים צוקים תלולים של גרניט המנוצלים למסלולי סקי, טיפוס צוקים וטיפוס על קרח.
הרי מונאדליאת' הם רמה רחבה המתנשאת לגובה שבין 700–950 מטרים מעל פני הים.
שני נתיבי תחבורה עיקריים עוברים דרך הפארק: כביש A9 וקו הרכבת היילנד הראשי.
בנוסף ישנם בפארק כבישים נוספים, כמו: כביש A86 וכביש A93.
יונקים כמו: איילים אדומים וארנבות הרים וכן עדר של איילי הצפון, שהובא בשנת 1952 על ידי רועה צאן שוודי.
מיני ציפורים מיוחדים ברמות כוללים את: שכווי הצפון, חופמי ערבה, גיבתון השלג, עיט זהוב, קיכלי סהרון.
ביער הקלדוני (Caledonian Forest) שוכנים מיני ציפורים כמו שכווי ענק, שכווי שחור, מקור צולב סקוטי, צלוב-מקור התוכי וירגזי מצויץ.
לביצות שבפארק מגיעים "מבקרי חורף", כמו: אווזים אפורים מאיסלנד ועד 200 ברבורים שרים.
ברמות הנמוכות ובעמקים של הפארק הלאומי גדל יער עצי אורן עתיקים, הנקרא יער קלדוני.
זהו האזור הגדול ביותר של עצים אלו שנותר בסקוטלנד, והפארק מכיל יותר ממחצית מהיער הקלדוני ששרד.
בנהרות והנחלים ברחבי הפארק חיים דגי סלמון, מיניטרוטה צלופחים וצדפות פנינה מתוקות (Freshwater pearl mussel).
לאורך המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים הועלה הרעיון שחלקים מסקוטלנד, בעלי אופי פראי או מרוחק צריכים להיות פארקים לאומיים ויש לעודד גישה ציבורית אליהם.
בשנת 1931 הציעה ועדה את הקמתו של פארק לאומי בקיירנגורמס, לצד הצעות להקמת פארקים באנגליה ובוויילס.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו עשרה פארקים לאומיים באנגליה ובוויילס, והוקמה ועדה שתדון בנושא הפארקים הלאומיים בסקוטלנד.
הדו"ח, שפורסם בשנת 1945, הציע פארקים לאומיים בחמישה אזורים, אחד מהם היה הרי הקיירנגורמס.
למרות ההיסטוריה הארוכה של המלצות לא ננקטה כל פעולה עד להקמת הפרלמנט הסקוטי (1999) וחקיקתחוק הפארקים הלאומיים (סקוטלנד) משנת 2000.
הפארק הוקם ב-2003 ומיד לאחר מכן, התנהל קמפיין לצירוף שטח ממחוז פרת' וקינרוס בהיילנדס צריך להיות חלק מהפארק והפארק אכן הורחב כדין ב-4 באוקטובר 2010.
בשנת 2015, פורקו מתוך קו החשמל של 132 קילו-וולט שעבר במרכז הפארק ומנגד קטע אחר שעובר לאורך קצה הפארק שודרג ל-400 קילו-וולט.
בשנת 2018 נרשמו 1.9 מיליון ביקורים בפארק.
רוב המבקרים הם מקומיים, 25 אחוזים מגיעים ממקומות אחרים בבריטניה ו-21 אחוזים ממדינות אחרות.
ההכנסות מתיירות הן כ-80% מתקציב הפארק הלאומי.
וכ-43% מהעובדים באזור מועסקים בפארק.
בתחילת 2017 הפארק זכה להכרה כאחד מיעדי התיירות האקולוגית המובילים באירופה.
הכפר קרברידג' (Carrbridge) ממוקם בתחומי הפארק והוא נבנה בראשית המאה ה-19, לאחר שבשנת 1717 נבנה "גשר קרברידג'" כדי לאפשר להולכי רגל וחיות המשא לחצות את נהר דולנאיין (River Dulnain).
הגשר וכנסיית דותיל (Duthil Church) הנמצאת מצדו השני של הנהר, הפכו לאתרי תיירות מרכזיים.
הפארק מציע מגוון פעילויות כמו: הליכה, רכיבה על אופניים, טיפוס הרים וחתירה.
שניים משבילי ההליכה הארוכים של סקוטלנד עוברים בפארק: דרך ספייסייד (Speyside Way) ושביל קטרן (Cateran Trail).
בקיירנגורמס מצויים שלושה מחמשת אתרי הסקי וספורט החורף של סקוטלנד: מרכזי הסקי של קיירן גורם (Cairn Gorm), גלנשי (Glenshee) ולכט (The Lecht).
העיירה אבימור היא יעד נופש סואן ופופולרי, הממוקם קרוב לפארק יער גלן-מור ולמרכז הסקי קיירן גורם.
מסילת הרכבת סטראטספיי היא מסילת רכבת משומרת הורכבות מופעלות באמצעות קיטור ודיזל מסורתיים.
בנוסף למבשלת קיירנגורם, ממוקמות באזור הפארק, עוד שש מזקקות: מזקקת דלוויני, מזקקת גלנליווט, מזקקת טומינטול, מזקקת רויאל לוכנאגאר, מזקקת בלמנאך ומזקקת ספייסייד.
ניתן לבקר ב ארבע מהן: רויאל לוכנאגאר, דלוויני, מבשלת קיירנגורם וגלנליווט.
ביתר אפשר לבקר רק בתיאות מראש.
כמה סצנות מסדרת הטלוויזיה "מלך הגלן" (Monarch of the Glen) ששודרה בין השנים 2000–2005) צולמו בפארק ובסמוך לו.
בשנת 2012, צולמו כמה סצנות מהסרט "עלייתו של האביר האפל", מהסדרה באטמן באתר מועדון הצניחה בפשיברידג' (Feshiebridge).
בנוסף, צולמו באזור הפארק סרטים ותוכניות טלוויזיה נוספות, כמו: מרי, מלכת הסקוטים (2018), מלחמתו של רוברט דה ברוס (נטפליקס, 2018), סדרת הטלוויזיה זרה, ויקטוריה (סדרת טלוויזיה, פרק 7), "גברת בראון" (1997), צנטוריון, דיג סלמון בתימן, הסרט המלכה (2006), הכתר (סדרת נטפליקס) והסרט להעיר את המלכה (2017).
במהלך קיץ 2019, צולם הסרט לא זמן למות בעיירה אבימור ובאזור הפארק בסביבתה.
הפארק הלאומי קוורנס דו פרואסו (פורטוגזית Parque Nacional Cavernas do Peruaçu) הוא פארק לאומי בצפונה של מדינת מינאס ז'ראיס בברזיל.
הפארק שמשתרע סביב עמק הנהר פרואסו מתאפיין בנוף קארסטי עשיר במערות, דולינות, מתלולים , בולענים ונהרות תת-קרקעיים; ובו מספר מערכות אקולוגיות במקום מפגשם של היער האטלנטי, הסראדו והקאטינגה , ומגוון ביולוגי עשיר שכולל יותר מ-2,000 מיני צומח וחי.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2025.
הפארק משתרע על-פני שטח של 568 קמ"ר ומוקף באזור חיץ בשטח של 1,433.55 קמ"ר.
הוא שוכן ברמה המשתרעת משני צדדיו של עמק הנהר פרואסו התחתון שהוא יובלו השמאלי של נהר סאו פרנסיסקו.
גובה הפארק נע בין 830 מטרים מעל פני הים ברמה ו-440 מטרים במקום שפכו של הפרואסו לסאו פרנסיסקו.
הפארק מתאפיין בנוף קארסטי שבו כ-140 מערות שחלקן בעלות ממדים מונומנטליים עם גובה ורוחב של יותר ממאה מטרים, וכן, דולינות, מתלולים, בולענים ונהרות תת-קרקעיים.
האקלים בפארק הוא אקלים סוואנה טרופי חמים שנע בין צחיח לחצי-לח ומתאפיין בכמות משקעים שנתית נמוכה.
משקעים יורדים בעיקר בקיץ, בין נובמבר למרץ.
טמפרטורת הקיץ נעה בין 19°C ו-26°C, ואילו ערכי החורף הם 15°C עד 23°C.
מחקר גאולוגי נרחב חשף ראיות ליישוב אנושי באזור הפארק כבר בסוף הפלייסטוקן ובהולוקן המוקדם (12,000 עד 11,000 שנים לפני זמננו) ובאמצע ההולוקן, לפני כ-8,000 שנה.
ממצא מתקופה זו הוא יחסית יוצא דופן בדרום אמריקה ובברזיל, ובשטח הפארק ידועים למעלה ממאה אתרים ארכאולוגיים אם כי לא כולם נחקרו.
לפי הממצאים שנמצאו במחסות סלע רבים, עמק נהר פרואסו היה מאוכלס בקבוצות של ציידים-לקטים בראשית ההולקן, 12,000 עד 6,000 שנים לפני זמננו.
באתרים אלה התגלו כלי אבן רבים ושאריות מזון מרכיכות, פירות ובעלי חוליות קטנים דוגמת ציפורים ומכרסמים, ומאוחר יותר גם ירקות וזרעים.
לאחר התקופה הראשונית התגלתה תקופת יישוב מאוחרת יותר, החל מ-7,000 ועד 2,000 שנים לפני זמננו, שבה נכרת נוכחות של ציידים-לקטים שעשו שימוש בפריטים מעובדים יותר דוגמת כלים עם מגרעת קעורה, ועולה שכיחותם כלים מלוטשים דוגמת להבי גרזנים.
בתקופה זו מופיעה לראשונה קבורה, מלווה בפריטים שונים וחפצים טקסיים ומתרבה שכיחותה של אמנות סלע.
בתקופת היישוב השלישית, החל ב-2,000 ועד 500 שנים לפני זמננו, ניכרת התפתחות של הורטיקולטורה (בוסתנאות) ותחילת השימוש בכלי חרס.
תקופה זו מתאפיינת בעלייה במגורים בשטחים פתוחים וכן מתגלה שימוש באש.
צריכת מזונות חדשים דוגמת תירס וקסאווה (מניהוט מצוי) ואגירת מזון בממגורות רומזות על הופעת חקלאות מוקדמת.
בשטח הפארק מגוון עצום של אמנות סלע בין בחריטה ובין בציור מפיגמנט שונים, שהופיעו כבר בתקופת היישוב המוקדמת, אך שכיחותם עלתה עם הזמן.
הנושאים המתוארים כוללים דמויות מונוכרומטיות של בני אדם ובעלי חיים, ומתוארות סצנות של ציד, ריקוד, מלחמה ועריכת טקסים.
החל באמצע המאה ה-16 הגיעו לאזור האירופים הראשונים והחלו לספק מידע על התושבים הילידיים ועל האזור.
נהר הסאו פרנסיסקו שימש כעורק מסחר ותחבורה והפך את האזור לנגיש.
משלחות רבות של בנדייראנטס שחיפשו מתכות יקרות והקימו התיישבויות וכנסיות פקדו את האזור, והמאה ה-17 התאפיינה במאבקים בין הבנדייראנטס והילידים ובירידה דרסטית של האוכלוסייה הילידית.
ילידים נלקחו לעבדות בחוות הבקר ובעבודות בניין.
עם הירידה בכריית זהב במינאס ז'ראיס במאה ה-19, האזור חווה שינויים כלכליים והתפתחות של חקלאות וגידול מקנה.
הנוף השתנה בשל בירוא יערות כדי לאפשר חקלאות ומרעה, והייתה לכך השפעה מכרעת על הסביבה ועל המגוון הביולוגי.
במאה ה-20 הלך האזור וצבר עניין תיירותי ותרבותי, בעיקר בשל המערות שבו.
גילויים ארכאולוגיים משכו חוקרים ותיירים והחלה התעניינות ביישוב האנושי הפרהיסטורי ובתרבות הילידית.
יוזמות להכרזת האזור כשטח שימור זכו לתנופה ב-1986 עם תחילתה של תמיכה מצד מוסדות השלטון.
ב-1997 ניתנה הגנה לשטח של 6,000 הקטאר אשר כיסה את ליבו של אזור המערות, והפארק הלאומי הוכרז ב-21 בספטמבר 1999. הוא משתרע על-פני שטח של 56,800 הקטאר, וסביבו אזור הגנה סביבתית (Environmental Protection Area) בשטח של 143,355 הקטאר.
המגוון הביולוגי בפארק עשיר באופן יוצא דופן וכולל כ-950 מיני בעלי חיים ו-1072 מיני צמחים.
הפארק מתאפיין במגוון של מערכות אקולוגיות במקום מפגשם של היער האטלנטי (כ-7.5% משטח הפארק), הסראדו (כ-22% משטחו) והקאטינגה (כ-44.5% משטח הפארק).
יתר השטח הוא אזורי מעבר או שטחים בשימוש האדם.
תצורות הצומח העיקריות באזור כוללות:
חורשים נשירים - משירים את עליהם בעונה היבשה ומתחדשים עם בוא הגשמים ("חורש יבש").
חורשים נשירים למחצה - חורשים אלה המצויים באזורי מעבר לחים פחות מחורש הגשם הצפוף.
חורשים ירוקי-עד סמוך לגופי מים - שוכנים לאורכו של נהר פרואסו.
בחורשים אלה צומחים בעיקר צמחים רב-שנתיים שנהנים מהלחות הקבועה של הנהר.
תצורות מסלע - צמחים אלה מתפתחים באופן ייחודי על מחשופי אבן גיר עם שילוב של שיחים ועשב, ועצים אקראיים.
תצורת סוואנה - מתאפיינת בעצים ושיחים פזורים בסביבה עשבונית.
תצורת סוואנה-ערבה - תצורה זו האופיינית לקאטינגה ידועה בשל צמחים נשירים בעונה היבשה שגזעיהם לבנים.
צומח בקרקעות סחף - סביבה המתאפיינת בהצפות תקופתיות.
מבין 950 מיני הפאונה, נבדק מצב השימור של 212 מינים וכ-10% מהם סווגו כפגיעים או בסכנת הכחדה.
היונקים כוללים 56 מינים שעימם נמנים פומת ההרים, יגואר, זאב הרעמה, זאב היער, יגוארונדי, נמרון מנוקד (אונקילה), נמרון דרומי, שאגן שחור, טפיר ברזילאי, טאיאסו לבן-שפתיים וחתול קולוקולו, כולם בדרגה כלשהי של סיכון.
העופות מונים 367 מינים ובהם מספר מינים בסיכון כגון עיט גואני מצויץ.
28 מיני דגים ו-25 מיני דו-חיים מאכלסים את נהרות הפארק.
הזוחלים כוללים 16 מיני נחשים, 9 מיני לטאות, צב אחד נטויי-צוואר ומין אחד של אליגטוריים.
במערות בפארק שפע של בעלי חיים, והם נחלקים לשלוש קבוצות - בעלי חיים שנדרשים להגיח מהסביבה התת-קרקעית באופן תקופתי; בעלי חיים שיכולים להשלים את חייהם בתוך סביבה תת-קרקעית או מחוצה לה; ובעלי חיים שמתקיימים רק בסביבה התת-קרקעית.
אחד המאפיינים של בעלי החיים התת-קרקעיים הוא יחס גבוה יותר של מינים אנדמיים.
פארק לאומי קאו יאי הוא פארק לאומי בתאילנד.
שהוקם בשנת 1962 כפארק הלאומי הראשון בתאילנד, והוא השלישי בגודלו במדינה.
הפארק הלאומי קאו יאי הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-14 ביולי 2005, במהלך המושב ה-29 של ועדת המורשת העולמית בדרבן, דרום אפריקה.