tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1928 החל את לימודיו בבית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
מאז סוף שנות ה-20 ועד סוף ימיו, במשך שישים שנה, עסק בכתיבה ספרותית ענפה, רובה לילדים ולנוער.
כתיבתו עסקה בעיקר בנושאים תנ"כיים, אגדות ארץ ישראל, תולדות עם ישראל ואישיו.
רבים מסיפוריו פורסמו בבמות שונות ובעיתוני ילדים, בעיקר "הצופה לילדים".
צורף פרסם ביוגרפיות על אישים בולטים בתולדות עם ישראל בעת החדשה וחיבר ספרי פירושים על כמה מספרי התנ"ך, עם מבואות היסטוריים, ספרותיים וארכאולוגיים.
כמו כן עסק בחקר הספרות העברית ופרסם סקירות ומחקרים על יצירתם של ביאליק, עגנון, ש.
פרסם כמה ספרי שירה (לאחד מהם צורפה הקדמה מאת דוד בן-גוריון).
ערך את ספר היזכור לקהילת עירו רצ'יונז'.
בשנת 1950 נסע לארצות הברית לצורך הכשרה ולימוד על שיטות אורקוליות ללימוד בבתי הספר.
מאז עסק לפרנסתו בתחום זה.
היה מנהל ומרצה במכון לסרטוני לימוד "בינאור" בגבעתיים והפיק תקליטים פדגוגיים לבתי ספר.
מאז אמצע שנות ה-30 התגורר בגבעתיים, עוד בטרם הוכרזה כעיר.
בשנת 1959 זכה בפרס גבעתיים לספרות.
נפטר בשנת 1990 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
צורף היה נשוי ליפה-שיינדל, בת צבי צמח (נפטרה בשנת 1973).
בנו , שהיה מפקד מחלקה בפלמ"ח, נפל במלחמת העצמאות בעין זיתים.
בשנת 1954 ערך צורף, תחת שם העט אפרים אבי-עמוס, את הספר "סולם של זוהר: גלעד לעמוס צורף ז"ל גיבור עין זיתים", ובו קורות חייו ומכתביו של בנו בשילוב דברי ספרות ושירה.
בתו, עדנה, נישאה ליהודה קרוננברג, איש עסקים בתחום הדלק.
אחיו של צורף, משה דוד, נספה עם בני משפחתו בשואה.
נכדו עמוס קורן (קרוננברג) נולד ב-1956 ונקרא על שם בנו עמוס צורף ז"ל שנפל במלחמת העצמאות.
אפרים אבי-עמוס (עורך), סולם של זוהר: גלעד לעמוס צורף, גבור עין זיתים: (קורות חייו, אגרותיו, דברי שיר והגה), תל אביב: ארגמן, תשי"ד.
גביעי זהב: אגדות לילדים, תל אביב: ניב, תשי"ד.
סוס ורוכבו; ציורים: זיוה שישא, תל אביב: י' שמעוני, תשכ"א 1960. (סיפורים לילדים)
מפתח הפלא: סִפורים לקטנים, תל אביב: י' שמעוני, תש"ך.
אפרים צורף (עורך), גלעד לקהילת רציונז', תל אביב: האירגון של עולי רציונז', תשכ"ה.
גן עדן: ועוד ספורים תנכיים לקטני-קטנים, גבעתיים: בינאור בשתוף עם בית הספר להורים, תשכ"ח.
בין הר לנחל: מסע הרפתקאות בישראל תש"י, גבעתיים: בינאור, תשל"ג.
אשלים ברוח, גבעתיים: בינאור, תשל"ד.
לא מזה: דיאלוגים, גבעתיים: בינאור, תשל"ו 1975.
באהליך: פרקי אהבה; ציורים: גד אולמן, גבעתיים: בינאור, תשל"ז.
("המחבר פותח בדברי עיון על מחשבת ישראל וחותם במקאמות וסיפורים חסידיים ובמסות ביאוגרפיות על הבעש"ט והר"ן המשורר")
מכוכב אל כוכב: סיפורים בדיוניים, ערד: בינאור, תשמ"ד 1983.
גביעי זהב: שלש מאות סיפורי חסידים; שיכתב, ההדיר והקדים מבוא: אפרים צורף, ירושלים: צור-אות, תשמ"ו 1985.
מנורת ישראל במקורות ובעתיקות; דברי פתיחה: אברהם נגב; אחרית דבר: משה חלמיש, ירושלים: צור-אות, תשמ"ח.
נביאים אחרונים: בצירוף מבואות, מוספים, שעורי עיון ועבודה; מפורשים בידי ד[ב] פלאטו וא' צורף, 3 כרכים:
תרי עשר, עמוס, תל אביב: אחיעבר, תרצ"ו.
ירמיהו, תל אביב: יבנה, תרצ"ז.
יחזקאל, תל אביב: יבנה, תרצ"ח.
(הספר זכה בפרס מחלקת החינוך של הוועד הלאומי, תרצ"ט)
יהושע: בצירוף מבוא, מוספים, מפות ותמונות ארכיולוגיות; מפורש בידי אפרים צורף; שמות המקומות נתפרשו לפי הוראותיו של ש' קליין, תל אביב: יזרעאל, תש"א.
התִּשבי: סִפור על אליהו הנביא, תל אביב: ניב, תשי"ח 1957.
שיח במקרא, גבעתיים: בינאור, תשכ"ה.
(2 כרכים; הסדרה יצאה לאור בהשתתפות החוג לפרשת השבוע בגבעתיים)
שיח במקרא ובאמנות העתיקה, גבעתיים: בינאור; בשתוף עם החוגים הדתיים במפא"י והעובד הדתי, תשכ"ז.
נר דולק בענן: סיפור על מרד בר כוכבא, גבעתיים: בינאור, תשכ"ט.
רות המואביה: מסות; ציורים: פיני; מבוא: שמואל ספראי, גבעתיים: בינאור, תשל"ה.
בת אביחיל: מסות מאוירות, גבעתיים: בינאור, תשל"ו 1975.
יוסף משנה למלך מצרים; עדכון ארכאולוגי: אליעזר אורן, 3 כרכים, ירושלים: בינאור; צור-אות, תש"ם–תשמ"ב:
כרך א: מבואות לסיפורי האבות ויוסף, תש"מ.
כרך ב: II: יוסף בכנען ובמצרים, תש"מ.
כרך ג: III: פרקי אגיפטולוגיה, תשמ"ב.
חיי ביאליק; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, תש"ב.
חיי שאול טשרניחובסקי; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, 1945.
חיי הרב קוק, ירושלים: הוצאת הספרים הארץ ישראלית בסיוע מוסד הרב קוק שעל יד המזרחי העולמי, תש"ח.
(מהדורה ב: תש"ח 1947; מהדורה ג מתוקנת, הותקנה מחדש והובאה לדפוס בידי צבי הרכבי, ירושלים: הוצאת-הספרים הארץ-ישראלית על ידי הוצאת ספרים מ' ניומן, תשכ"א)
רועי ישראל: פרשת חייהם של גִבורי ישראל, תל אביב: ניב, תשט"ז.
אנשי מופת, תל אביב: ניב, תשט"ז.
אגדת הכִּנור: שירת חייו של ח"נ ביאליק בסִפור, בצירוף תמונות, גבעתיים: בינאור, 1956.
ש"י עגנון: האיש ויצירתו, תל אביב: ניב, תשי"ח 1957. (זכה בפרס גבעתיים לספרות, 1959)
חוזה מדינת ישראל, תל אביב: יסוד, תשי"ח.
הבעל שם טוב: הבעש"ט; ציורים: אלכסנדר בוגן, תל אביב: יסוד, 1960.
אגדות הגליל; בצירוף חמשים עִטורים מאת א[ביגדור] לואיזאדה, תל אביב: בינאור, תשי"ד.
(הדפסה נוספת: תל אביב: א' זלקוביץ, תשכ"ב 1962)
אגדות ירושלים; בצירוף עִטורים מאת א' לואיזאדה, גבעתיים: בינאור, תשט"ו.
אגדת מצדה: ועוד אגדות וספורים, תל אביב: יסוד, 1960.
אגדת אילת: ועוד אגדות וספורים, תל אביב: יסוד, 1960.
אגדות הכרמל והירדן; ציורים: א[ריה] מוסקוביץ, תל אביב: א' זלקוביץ, תשכ"ד.
בצל כנפיך: שירים ומקאמות; ציורים: גד אולמן, גבעתיים: בינאור, תשל"ב.
שלושה נפלאו: מיניאטורות הגותיות ושירים; בצירוף 44 העתקי חיתוכי עץ משל סם הרציגר, ערד: בינאור, תשמ"ג 1982.
שירי ערב ובֹקר, ערד: בינאור, תשמ"ה 1985.
בשולי סיפורת ושירה: מסות על ש"י עגנון, ח"נ ביאליק וש' שלום, גבעתיים: בינאור, תשל"א 1970. (מהדורה חדשה עממית: תשל"ה)
נוף האדם בסיפורי עמוס עוז, ירושלים: צור-אות, תשמ"ט.
אפרים סגולי (נולד ב-28 בדצמבר 1951) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס פלמחים.
סגולי נולד בירושלים ולמד בגימנסיה רחביה.
התגייס לקורס טיס אותו סיים ב-1971 במגמת מסוקים.
שירת כטייס בל 205 בטייסת המסוקים הראשונה, טייסת החרב המתהפכת.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקברניט בטייסת והשתתף בגיחות פינוי, אספקה והובלה.
ב-1976 הצטרף ליחידת הניסוי של AH-1 קוברה, שהייתה הבסיס להקמת טייסת המסק"ר הראשונה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד טייסת אנפה ובהמשך לסגן מפקד טייסת המסק"ר.
באחת הגיחות השמיד ספינת מחבלים בלבנון.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כטייס מסוקי MD 500 דיפנדר ("להטוט") והשתתף בגיחות תקיפה של כוחות צבא סוריה.
בתום המלחמה מונה למפקד טייסת ה"להטוט", טייסת 190 ושירת בתפקיד עד 1984, בתקופתו פיתחה הטייסת יכולות ביצוע משימות משותפות עם ספינות הטילים של חיל הים, שכללו המראה ונחיתה מסטי"ל דגם סער 4.5 ("חוחית").
ב-1985 מונה למפקדה הראשון של טייסת 161, הטייסת השנייה בחיל האוויר של מסוקי קוברה.
בהמשך הקריירה הצבאית שלו כיהן כסגן מפקד היחידה לשיתוף פעולה וכמפקד בסיס פלמחים בשנים 1992 עד 1995 בדרגת תת-אלוף.
במילואים שירת כטייס בטייסת 161 וכמדריך בבית הספר לטיסה.
לאחר שחרורו הצטרף כחוקר למכון לחקר תורת המערכה, הוא ממשיך לשמש כחוקר במכון במתכונתו החדשה כמכון דדו.
ב-2006 הצטרף למכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל ומכהן כראש המרכז לחקר הכוח האווירי והעימות האסימטרי, מרכז שמטרתו לבחון את מקומו ותרומתו של הכוח האווירי להתמודדות מול ארגוני טרור.
אפרים קוּפּפֶר (בפולנית: Franciszek Kupfer; 5 במרץ 1905 – 13 במרץ 1993) היה חוקר יהדות ומהדיר ספרי ראשונים פולני-ישראלי.
אפרים בן אברהם קופפר נולד ב-1905 בעיירה פרושוביצה שבפולין.
הוריו נמנו עם חסידי חנצ'ין.
בילדותו קיבל חינוך חסידי ותורני ונודע לבקי במרחבי הספרות התלמודית.
קופפר היה מקורב לרבים מגדולי פולין באותו זמן, ואף שימש כמזכירו של ר' מאיר אריק.
כרבים מצעירי הדור ההוא, נטה גם הוא בשלב מסוים בחייו אחר הקומוניזם ואף ישב זמן מה בכלא הפולני בגלל פעילות זו.
קופפר נישא בפולין למרים וינטרויב ולזוג נולדו חמישה ילדים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט קופפר לברית המועצות.
מכיוון שסירב לקבל על עצמו אזרחות סובייטית, נשלח למחנה עבודה בסיביר.
חייו ניצלו בעזרת אזרח רוסי שהכיר לו טובה עוד מפולין, ולאחר המלחמה הוא חזר לפולין, שם גילה שאמו, אשתו וכל חמשת ילדיו נספו בשואה.
קופפר חזר לבירה ורשה, שם היה לחוקר במכון ההיסטורי היהודי ובאקדמיה הלאומית למדעים.
הוא לימד יהדות באוניברסיטת ורשה ופרסם מספר פרסומים בשפה הפולנית וביידיש על תולדות היהודים.
בפולין נישא בשנית להלנה סוכצקי, ולאחר שאיבד את כל משפחתו הענפה בשואת יהודי פולין, זכה לגדל משפחה ולראות ילדים ונכדים.
בשנת 1957 נפטר בנו מנישואיו השניים, והוא עלה לישראל עם אשתו הלנה.
עם עלייתו התקבל לעבודה במכון לתצלומי כתבי יד עבריים (לימים חלק מהספרייה הלאומית), שם עבד 30 שנה וזכה להערכה מרובה בזכות ידענותו המופלגת בספרות היהודית לדורותיה וידיעותיו ההיסטוריות הרבות.
קופפר פרסם מספר רב של מאמרים בפולנית, ביידיש ובעברית.
פירוש רש"י למסכת מועד קטן, יוצא לאור על פי כתב יד ספרדי בצירוף מבוא והערות, ירושלים, מקיצי נרדמים, תשכ"א.
בספר זה חשף קופפר לטענתו את פירושו האמיתי של רש"י למסכת, מתוך טענה שהפירוש המצוי בידינו אינו פירושו של רש"י.
מספר חוקרים חלקו על ייחוסו של רש"י לפירוש זה.
פירושי מסכת פסחים, וסוכה מבית מדרשו של רש"י.
מסכת פסחים – רבינו יהודה בר נתן (ריב"ן), פירוש מסכת סוכה מבית מדרשו של רש"י, ירושלים, מקיצי נרדמים, תשמ"ד
פירוש מסכת יבמות לריב"ן, יוצא לאור על פי כתב יד שבספרית אנג'ליקה שברומא בצירוף מבוא והערות, ירושלים, מזרח ומערב, תשל"ז
פירוש מסכת קידושין (מחבר משוער- רבנו מאיר בן רבנו שמואל מרמרו), יוצא לאור על פי כתב יד של האקדמיה להיסטוריה במדריד בצירוף מבוא והערות, ירושלים, מזרח ומערב, תשל"ז
תשובות ופסקים מאת חכמי אשכנז וצרפת, יו"ל על פי כתב יד בודליאנה 692 בצירוף מבוא והערות, ירושלים, מקיצי נרדמים, תשל"ג.
הרב אפרים סמוּנוֹב (ביידיש: סאמונאָוו; ה' בסיוון תר"ך, 26 במאי 1860, פילטן, לטביה - כ"ג בסיוון תרצ"ב, 27 ביוני 1932, ריגה) היה רב ליטאי בלטביה, רבן של יאקובשטאדט ווינדוי.
נולד בה' בסיוון תר"ך בפילטן , בנם של הרב גרשון מנחם (מנדל) סמונוב (בנו של הרב מרדכי אורי סמונוב, שהיה רבן של כמה ערים בקורלנד) וחנה בת הגביר אוריה כהן מפילטן.
בגיל חמש עשרה נשלח ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו המקורבים של הרב חיים סולובייצ'יק, שעדיין לא התמנה כר"מ בישיבה.
רבו זה שיבח את "הפילטנר", על שם עיר מוצאו, כבעל שכל ישר והבנה עמוקה.
בהמשך נעשה למקורבו ואיש סודו של רבי חיים.
אחרי שלוש שנים בוולוז'ין חזר לבית אביו בפילטן, והשלים במקביל להמשך לימודי הקודש, ידיעות נחוצות בלימודי חול ובידיעת שפות.
הצעת שידוך לטעמא בתו של רבי חיים ברלין, בן הנצי"ב מוולוז'ין, קיבלה את הסכמת "בית הרב" (כינוי למשפחת האצולה הוולוז'ינאית, צאצאי רבי חיים מוולוז'ין) מוולוז'ין, שהכירו את המיועד מימי לימודיו בישיבה.
טקס חתימת ה"תנאים" נערך ב"תחנת מסילת הברזל" מולודיצ'נה ליד וולוז'ין, והוא נישא לה בשנת תרמ"ג, 1883.
לאחר חתונתו ישב במוסקבה, עיר רבנותו של חמיו, ושם המשיך בלימודיו ועסק במסחר.
לבקשת חמיו, דחה הצעת רבנות במקום אביו בווינדוי, והמשיך בעסקיו.
דודו, הרב אליהו אהרן מילייקובסקי שחי בתקופה זו בוולוז'ין, סיפר כי בשנים אלו דיווח לו הנצי"ב מוולוז'ין מספר פעמים בשמחה גלויה על הידרדרות עסקיו של סמונוב, בעל נכדתו, לדבריו כשרונותיו וידיעותיו מועידות אותו להיות רב גדול, אבל כספו לא מאפשר לו להיפנות לזה.
ואכן, בשלב מסוים איבד סמונוב את כל כספו וחזר לוולוז'ין להמשך לימודיו למשך ארבע שנים.
בשבתו בוולוז'ין בתקופה זו ניהל את תכתובות הנהלת הישיבה מול משרד ההשכלה בפטרבורג שדרש להכניס לימודי חול לתוכנית הלימודים בישיבה.
סמונוב שהתבטא היטב ברוסית, ניסח יחד עם רבי חיים סולובייצ'יק את עמדת הישיבה ואת מכתבי השתדלנות שניסתה הנהלת הישיבה להפעיל.
בשנת תר"ן (1890) נבחר לכהן כרבה של העיר יאקובשטאדט, קורלנד.
בשנת תרנ"ז התפנה שוב כיסא רבנותם של אביו וסבו בעיר וינדוי, והוא עבר לכהן ברבנות עיר זו.
בשנת 1915 גורש עם משפחתו בתוך שאר יהודי קורלנד ועבר לריגה.
במהלך שנה זו נפטרה אשתו טעמא.
ב-1917 עדיין לא הותרה ישיבת יהודים בווינדוי, ובמקביל קיבל הרב סמונוב כתב מינוי לרבנות העיר רבל, שבאסטוניה.
הוא חזר מרבל כדי לקחת את משפחתו מריגה, אבל בהיותו בריגה נכבשה העיר בידי הגרמנים, ורבל נשארה בשטח הרוסי.
ריגה עברה מיד ליד, ורק בשנת 1919 הצליח הרב סמונוב לשוב לעירו וינדוי.
שמו התפרסם בעולם הישיבות הליטאי של טרום מלחמת העולם השנייה, בזכות קונטרס מחידושי תורתו שהוציא לאור בנו נפתלי צבי יהודה בשם "הכהן הגדול והסגן" (ריגה: א' לעווין, תר"צ 1929).
ניסיונותיו לעלות לארץ ישראל לא צלחו, מסיבות שונות.
לאחר שחלה במחלתו האחרונה, עשה ניסיון אחרון ואף הצליח לקבל אשרה לעלייה, אולם היא הגיעה אליו כחודש לפני פטירתו, כאשר מצבו האנוש כבר לא אפשר נסיעה קשה כזו.
בכ"ג בסיוון תרצ"ב, 27 ביוני 1932, נפטר הרב אפרים סמונוב בריגה.
הרב אפרים סמונוב הותיר אחריו שלושה בנים ובת.
בניו יצחק ויעקב היו אנשי עסקים ועלו לארץ ישראל; יצחק שימש כעוזר לפרקליט המדינה (נפטר בו' באלול תש"י, 19 באוגוסט 1950, בגיל 62)., יעקב נפטר בישראל ב-17 בינואר 1954.
בנו הצעיר נפתלי צבי יהודה התגורר בריגה והיה דירקטור בבנק מקומי, יושב ראש צעירי אגודת ישראל בעיר, ופעיל ברשת בתי הספר "יבנה", הוא לא הצליח לעלות ארצה ונספה בשואה.
בתו רבקה נישאה לאלעזר הלוי, עסקן ציבורי מראשי המזרחי בלונדון; בנם, אפרים הלוי, קרוי על שם סבו, ראש 'המוסד' לשעבר, דיפלומט ואיש מערכת הביטחון הישראלית.
הרב אפרים פרדיננד איינהורן (בסינית: 艾恩宏; 12 בספטמבר 1918 – 15 בספטמבר 2021) היה איש עסקים ורב אורתודוקסי אוסטרי-בריטי, ואחד משני הרבנים היחידים שגרו בטאיוואן.
הוא עבר לממלכה המאוחדת בגיל 14, והוסמך לרבנות ב-1940. הוריו נרצחו בשואה מחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בשנות ה-40 עבד כמנהל מידע של הקונגרס היהודי העולמי, ולאחר מכן עסק בסיוע לקהילות יהודיות במדינות ערב.
בשנות ה-50 עבר לארצות הברית וקנדה, ושימש רבי בקהילות בטורונטו, פנסילבניה, דטרויט ולוס אנג'לס, עד שהקים עסק למסחר, במסגרתו הגיע לטאיוון.
איינהורן הגיע לטאיוואן בינואר 1975 מכווית.
בתקופה זו לקהילה היהודית בטאיוואן לא היה מבנה בית כנסת קבוע.
חלק מן הקהילה היו שוכרים מבנים לצורכי תפילה עד שהיו נדרשים לפנותם, בעוד חלק אחר היו משתתפים במניין אורתודוקסי שהתקיים במלון פרזידנט בעיר.
איינהורן החל לנהל מניין נוסף בחדר שהוסב לבית כנסת במלון ריץ בעיר התחתית כ-5 שנים לאחר הגעתו.
בשנות ה-90, עם הידלדלות הקהילה עקב עזיבת אנשי עסקים רבים, ואובדן היכולת לשכור מבנה, השתלבו שני המניינים למניין של איינהורן, לקהילה שנחשבת יותר מסורתית מאשר אורתודוקסית או רפורמית.
ב-2008 עבר בית הכנסת למלון שרתון, ובאפריל 2014 עבר לבסוף לבניין משרדים במזרח טאיפיי, במשרד ששימש לפני כן סוכנות נסיעות, בחסותו של איש העסקים הטאיווני ג'פרי ד.
איינהורן ניהל את בית הכנסת עד שבעיות בריאות מנעו זאת ממנו, ובשנת 2019 העביר את ניהול הטקסים לחזן לאון פנסטר שהגיע מלונדון, והמשיך להשתתף באירועים וטקסים עד למותו.
לצד תפקידיו בתחום הדתי, איינהורן היה מקורב לאישים במערכת הפוליטית והכלכלית, כמו גם לאישים בקהילות יהודיות בטאיוואן ומחוצה לה; הוא סייע לקידום היחסים הדיפלומטיים בין הממשלה הטייוואנית לבין מדינות מזרח אירופה כגון צ'כיה, הונגריה, לטביה, ליטא, פולין, רומניה, מקדוניה ואוקראינה.
הוא גם היה יו"ר ארגון "רפובליקנים בחו"ל" (Republicans Abroad) של טייוואן.
ב-2009 הממשלה האוסטרית העניקה לו עיטור כבוד על שירותיו למען אוסטריה.
איינהורן נישא ב-1953 לרות ויינברג, והיו לו שתי בנות: דפנה ושרונה.
אפרים צבי (נולד ב-9 באוקטובר 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעיקר בהפועל באר שבע בעמדת החלוץ.
אפרים צבי נולד ב-9 באוקטובר 1951 בבאר שבע בשם אפרים דבי, השני מתוך שבעה ילדים לעזרא וחביבה (חבו) דבי, שעלו מעיראק כמה חודשים לפני לידתו.
הוא גדל בשכונה ב' בבארשבע..
עזרא דבי היה איש מפלגת העבודה והמערך, חבר במועצת פועלי באר שבע וסגן ראש העיר.
אחיו הגדול של אפרים, מאיר, ואחיו הצעירים ששון, עובדיה ויצחק, שיחקו גם כן במדי הפועל באר שבע.
בעונת 1968/1969 החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל באר שבע תחת המאמן היוגוסלבי סלבוליו סטפנוביץ, עת שיחקה הקבוצה בליגה הבכירה, כשאחיו הגדול מאיר נמנה עם סגל הקבוצה.
משחקו הראשון היה במחזור השמיני, בו ניצחה באר שבע 3–5 את הפועל פתח תקווה.
צבי כבש במשחק את שער הבכורה שלו.
את העונה סיים עם שני שערים.
הקבוצה הפגינה יכולת רעה בתחילת אותה עונה ונקלעה לתחתית.
משום כך פוטר במחזור ה-16 המאמן סטפנוביץ', ומונה במקומו כמאמן משה ליטבק.
תחת הדרכתו של ליטבק הצליחה הקבוצה לסיים במקום ה-14 ולהישאר בליגה.
בנוסף, הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע המדינה לאחר ניצחון 1–2 על מחזיקת הגביע של העונה הקודמת בני יהודה תל אביב בשמינית הגמר.
ברבע הגמר היא הפסידה למכבי שעריים בתוצאה 3-2.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1969/1970, בחר המאמן החדש אברהם מנצ'ל לתפקד את צבי כמגן.
בעונה זו הקבוצה מיעטה להבקיע שערים, והרבתה לספוג.
היא סיימה את העונה במקום ה-16 והאחרון, וירדה לליגת המשנה אחרי חמש שנים בליגה הבכירה.
בעונת 1970/1971 התמנה שוב משה ליטבק כמאמן, צבי החזר לעמדת החלוץ, והיה לשחקן קבע בהרכב.
בסיום העונה שבה הקבוצה לליגה הבכירה מהמקום הראשון בליגה א' מחוז דרום, בפער של 14 נקודות מהשנייה הפועל יהוד, כשצבי מסיים את העונה עם 14 שערים.
בסוף העונה נפגשה באר שבע, אלופת ליגה א' דרום, עם מכבי יפו, אלופת ליגה א' צפון, למשחק גמר במסגרת אלוף האלופים לליגה שנייה.
המשחק וההארכה הסתיימו בתיקו ובאר שבע ניצחה בפנדלים.
במהלך העונה עזב אחיו מאיר, שמיעט לשחק, את הקבוצה.
בשבעת המחזורים הראשונים של עונת 1971/1972 נעדר צבי מהמשחקים עקב ניתוח שעבר, ומששב לא הבקיע שערים.
באר שבע סיימה במקום ה-12 בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1972/1973, מונה אלי פוקס לאימון הפועל באר שבע.
הקבוצה פתחה בתחתית, אך השתפרה עם התקדמות העונה, הצליחה לשמור על מקומה בצמרת, וסיימה את העונה כשהיא במקום החמישי בטבלה, המיקום הטוב בתולדותיה עד אותה עת.
צבי סיים את העונה עם עשרה שערים.
את עונת 1973/1974 פתחה באר שבע בצורה לא טובה, ובתום 18 מחזורים התמקמה במקום ה-14, אולם בהמשך העונה הצליחה להשתפר, ולסיים את העונה במקום השביעי בטבלה.
בתחילת העונה הוסט צבי לעמדת המגן, אך משהוחזר להתקפה החל להבקיע שערים, וסיים עונה שנייה ברציפות עם עשרה שערים.
בנוסף, הגיעה הקבוצה שוב למעמד רבע גמר גביע המדינה, לאחר ניצחון על מכבי הרצליה מליגת המשנה בשני משחקי שמינית הגמר בתוצאה 2–9 בחישוב הכללי (4-1 בבית ו-1–5 בחוץ).
ברבע הגמר הפסידה להפועל פתח תקווה בתוצאה 1–3 בחישוב הכללי (הפסד 0–2 בחוץ, ותיקו 1-1 בבית).
בעונת 1974/1975 צורף לקבוצה הבוגרת אחיו הצעיר של אפרים, עובדיה, שזכה עונה קודם לכן באליפות עם קבוצת הנוער.
הקבוצה, תחת מאמנה החדש אמציה לבקוביץ', התחילה את העונה עם שלושה ניצחונות, על בית"ר תל אביב, מכבי פתח תקווה, ועל האלופה היוצאת מכבי נתניה, וכל זאת מבלי לספוג ולו שער אחד.
השער הראשון לחובתה, והפסדה הראשון של הקבוצה, הגיעו במחזור הרביעי, כשנוצחה על ידי בית"ר ירושלים בתוצאה 0–1. במחזור השישי הפסידה בפעם השנייה, בתוצאה 0–1 למכבי תל אביב וירדה למקום השישי.
במחזור ה-11 עלתה למקום השני לאחר ניצחון חוץ על הפועל חיפה, בתוצאה 0–1 משער של צבי.
במחזור ה-21 הגיעה באר שבע למקום הראשון, לאחר ניצחון 0–1 על הפועל כפר סבא, ובמחזור ה-26 הגדילה את הפער מהשנייה מכבי נתניה עד כדי 4 נקודות, לאחר ניצחון 0–1 על בית"ר ירושלים.
בשלב זה השיגה נתניה שני ניצחונות, בעוד באר שבע השיגה תיקו עם שמשון תל אביב והפסד למכבי תל אביב.
האליפות הוכרעה במחזור ה-29, מחזור לפני סיום העונה.
באר שבע שיחקה מול מכבי יפו, כאשר נקודה אחת מפרידה בינה לבין מכבי נתניה מהמקום השני.
במשחק ניצחה באר שבע את מכבי יפו בתוצאה 0–1, משער שנכבש בדקה ה-36 מנגיחה של אפרים צבי להרמת קרן משמאל של אליהו עופר, בעוד מכבי נתניה הפסידה במשחקה המכריע באצטדיון קריית חיים 3-1 להפועל חיפה.
לפיכך הוכרזה הפועל באר שבע כאלופת המדינה בכדורגל לראשונה בתולדותיה, כשאפרים צבי משמש כמלך השערים של הקבוצה עם 10 שערים.
בטרום עונת 1975/1976 השתתפה הקבוצה באלוף האלופים של הליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה, במשחק פגשה את מחזיקת הגביע הפועל כפר סבא, ובתום 90 דקות ניצחה באר שבע בתוצאה 1–2, משערים של ברד ואביטן, וזכתה בתואר.
מהמחזור ה-20 של עונת 1975/1976 היתה באר שבע במקום הראשון לאחר שניצחה בו 0–1 את מכבי תל אביב, ובמחזור שאחריו ניצחה 0–2 את השנייה בטבלה, בית"ר ירושלים, משערים של מאיר ברד ואחיו הצעיר של אפרים, עובדיה צבי.
במחזור ה-22 הגדילה את הפער בפסגה לחמש נקודות מהשנייה בית"ר ירושלים לאחר ניצחון 1–3 על מכבי רמת עמידר משערים של רפי אליהו, שלום אביטן, ושערו הראשון והיחיד בעונה זו של אפרים צבי.
במהלך העונה תפקד צבי לעיתים גם כמגן וכבלם קדמי.
מחזור לאחר מכן, קטן הפער ל-3 נקודות בעקבות הפסד 0–1 להפועל חיפה, אך כבר לאחר המחזור ה-26 הגדילה באר שבע שנית את הפער בפסגה לחמש נקודות, לאחר ניצחון 0–1 על מכבי פתח תקווה.
עם זאת, לא ההצליחה באר שבע לשמור על פער זה, הפסידה 0–1 להכח רמת גן, והפער צומצם לארבע נקודות.
לאחר תיקו מאופס עם הפועל פתח תקווה וניצחון על בית"ר ירושלים במחזור ה-30 הצטמצם הפער בפסגה לשלוש נקודות.
לאחר תיקו מאופס נוסף של באר שבע, הפעם עם מכבי נתניה, וניצחון של השנייה בטבלה בית"ר ירושלים במחזור ה-31, צומצם הפער עד כדי שתי נקודות, ומצב זה נשמר עד למחזור האחרון.
במחזור הנעילה פגשה באר שבע שוב את מכבי יפו למשחק מכריע, כמו בעונה הקודמת, כשהפעם נלחמה יפו נגד הירידה.
מכבי יפו הייתה חייבת לנצח על מנת להישאר בליגה, בעוד באר שבע הייתה חייבת שלא להפסיד על מנת לזכות בוודאות באליפות.
מנגד, פגשה בית"ר ירושלים את מכבי תל אביב, שנלחמה גם היא נגד הירידה, והייתה חייבת לנצח כדי לזכות באליפות.
במשחק המכריע הפסידה באר שבע 0–1, אך ביתר ירושלים הפסידה 2–3 לתל אביב, ובאר שבע הפכה לאלופה בפעם השנייה ברציפות.
לפני עונת 1976/1977 שיחקה הפועל באר שבע בגביע האינטרטוטו.
היא הוגרלה לבית ב' ושיחקה בשישה משחקים בשיטת "בית-חוץ" נגד הקבוצות קוגה מדנמרק, הרטה ברלין מגרמניה וסטנדרד לייז' מבלגיה.
מאזן הקבוצה במפעל היה ניצחון אחד, בתוצאה 1–2 על קוגה הדנית באצטדיון וסרמיל, שלוש תוצאות תיקו, 0-0 בבית מול ליאז', 3-3 בבית מול הרטה ברלין ו-1-1 בחוץ מול קוגה, ושני הפסדים, 5-1 בחוץ מול הרטה ברלין ו-1–3 בחוץ מול ליאז'.
בהמשך, השתתפה באר שבע עונה שנייה ברציפות באלוף האלופים, ופגשה את מחזיקת הגביע בית"ר ירושלים, אפרים צבי לא שותף והקבוצה הפסידה 2–3 בתום הארכה, ולא זכתה בתואר.
בעונה זו כמעט הפכה הפועל באר שבע לאלופה ראשונה שיורדת ליגה.
תחת הדרכתו של אלי פוקס, ששב לאימון הקבוצה, פתחה באר שבע רע את העונה ונקלעה לתחתית.
עקב כך, לאחר 16 מחזורים פוקס התפטר, ושחקן העבר אליהו עופר, שפרש במהלך העונה ושימש כעוזרו של פוקס, נקרא לאמן.
הקבוצה דשדשה מחזורים רבים, מיעטה לכבוש, ושלושה מחזורים לפני סיום העונה נפגשה בבית, כשהיא מתחת לקו האדום, עם מכבי פתח תקווה מהמקום האחרון.
במשחק ניצחה באר שבע בתוצאה 0–2 ועלתה לראשונה מזה שבועות רבים מעל לקו האדום.
שני מחזורים לסיום העונה נפגשה בחוץ עם מכבי חיפה מהמקום ה-13 למשחק הישרדות כשרק הפרש שערים עדיף מציב את באר שבע במקום ה-12. המשחק הוכרע בתוצאה 0–1 לטובת באר שבע.
ובזכות זה הצליחה באר שבע לסיים במקום ה-13 ולהישאר בליגה, בעוד יריבתה מכבי חיפה ירדה לליגה השנייה.
במהלך העונה תופקד צבי מספר פעמים כמגן וכבלם, אולם שיחק גם כחלוץ, ואף כבש שער אחד.
בנוסף, הגיעה באר שבע שוב למעמד רבע גמר גביע המדינה, לאחר שניצחה בשמינית את מכבי חיפה בתוצאה 0–2. ברבע פגשה את בית"ר תל אביב והפסידה לה בתוצאה 3-0.
בעונת 1977/1978, עם עזיבתו של מאיר ברד להפועל חיפה, מונה צבי לקפטן הקבוצה.
בעונה זו תופקד צבי באופן בלעדי כחלוץ.
תחילת העונה שלו הייתה מצוינת, והוא כבש חמישה שערים בששת המשחקים הראשונים, כשבהמשך העונה הוסיף עוד שני שערים.
באר שבע הציגה יכולת התקפית טובה לאורך כל העונה, וסיימה אותה עם 43 שערי זכות, מספר שערי הזכות הגבוה ביותר שלה בעונה אחת בתולדותיה עד אז, למעט העונה הכפולה של 1966/1968. הקבוצה שבה לצמרת, וסיימה את העונה כשהיא במקום החמישי בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1978/1979, הפך צבי בעיקר לשחקן ספסל שנכנס מדי פעם להרכב כדי להחליף שחקנים פצועים.
כששותף, תופקד בעיקר כמגן, אך גם כחלוץ, קשר ובלם, ולא הבקיע.
את העונה סיימה הקבוצה במקום התשיעי.
בנוסף, הגיעה שוב למעמד רבע גמר גביע המדינה, לאחר ניצחון 1–2 על הפועל כפר סבא בשמינית הגמר.
ברבע הגמר, בו צבי לא שותף, הפסידה לבית"ר תל אביב בתוצאה 0–3 בתום בעיטות הכרעה מ-11 מטר.
בעונת 1979/1980, תחת אמציה לבקוביץ' ששב לאמן את הקבוצה, פתח צבי כשחקן הרכב בעמדת החלוץ, אך בהמשך איבד את מקומו, הפך לשחקן ספסל ומיעט לשחק.
הקבוצה סיימה במקום העשירי בטבלה.
בתום העונה שוחרר ועבר למכבי קריית גת מליגה א' דרום, הליגה השלישית דאז.
במכבי קריית גת, שיחק יחד עם אחיו הצעיר יצחק צבי, ותופקד כחלוץ וכמגן.
בסוף העונה עלה איתה ליגה מהמקום הראשון בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1981/1982 שיחק בליגת המשנה, הליגה הארצית, אך סיים עם הקבוצה במקום ה-14 וירד איתה בחזרה לליגה א' מחוז דרום.
בסוף העונה, עבר לשחק בבית"ר באר שבע ששיחקה גם כן בליגה א' מחוז דרום.
עונה לאחר מכן, שיחק בשורותיה של הפועל דימונה מליגה ב' דרום ב', ועלה איתה לליגה א' מהמקום הראשון.
בתחילת שנות ה-90 גילה את אליניב ברדה, ושכנע אותו לשחק בקבוצת בית הספר לכדורגל של שכונה ג' בעיר, אותה אימן.
גם אביתר אילוז היה חניך שלו שם.
ב-2010 נבחר להיכל התהילה של הפועל באר שבע.
צבי נשוי לרחל לבית סימון, ולהם שלושה ילדים.
אפרים צור נולד במאי 1900 בעיר פינסק שברוסיה הלבנה.
אביו, אברהם-אשר פיינשטין, היה מורה וציוני פעיל, ציר בקונגרסים של "חובבי ציון" והתנועה הציונית.
הילדים זכו לחינוך עברי- ציוני.
צור היה פעיל ציוני והקים אגודת דוברי עברית בפינסק.
הוא התנדב לצבא האדום בימי המהפכה, וחזר לעירו, שהפכה לחלק מפולין.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל עם קבוצת חלוצים, שייסדה את קבוצת גבת בעמק יזרעאל.
הוא היה חבר ב"גדוד העבודה" על שם יוסף טרומפלדור, והתגורר ביישובים רבים עד 1936, אז התיישב בבאר טוביה (באותם ימים - יישוב מבודד בדרום הרחוק).
לצד עיסוקו בחקלאות, צור היה פעיל גם בענייני ציבור, בעיקר בנושאי תרבות.
העיירה מגדל נכבשה במסגרת מבצע יואב (1948) על ידי חטיבת גבעתי ב-5 בנובמבר 1948. הוטל משטר צבאי על העיירה, וביולי 1950 כונסה בהנחיית הממשלה מועצה ממונה לניהול העיירה החדשה, שנקראה מגדל-גד (על שם העיר המקראית מגדל-גד).
צור התבקש על ידי מפלגתו, מפא"י, לכהן כראש המועצה, ונענה לבקשה זו.
ב-16 ביולי 1950 התכנסה המועצה החדשה, מועצה ממונה (שלא נבחרה בידי התושבים), לישיבתה הראשונה בהרכב הבא:
אפרים צור כיושב הראש; אליעזר רומנובסקי, אליעזר מילרוד, דוד פלדמן, יחיא משה קפח, אברהם יקר ויהודה אבניאלי (גולדשטיין) כנציגי מפא"י.
זלמן דידנר ויצחק פולסטר נציגי הפועל המזרחי.
מאיר ארזי נציג מפ"ם, אליעזר רובין נציג חירות, עזריאל זמוש נציג משרד הפנים, וטהא רשיד אל-כטיב נציג המגזר הערבי.
בישיבות השתתף כמעט תמיד גם קצין המחוז יעקוב ברדיצ'בסקי.
לפי פרסום ברשומות מספר 98, מיום ה-2 ביולי 1950, נקראה המליאה "ועדת העירייה מג'דל", ובשם זה פעלו המועצה ומשרדי העירייה.
בישיבה זו נבחרה הנהלה מצומצמת בה היו חברים אפרים צור, עזריאל זמוש ואליעזר רומנובסקי.
הישיבה הראשונה הזאת נוהלה על ידי המושל הצבאי, יהושע ורבין, שסיכם את פעילות הוועדה המייעצת שהוא עמד בראשה עד אותה עת.
המעשה הראשון של צור כראש העיר, היה לאסוף את העגלונים, שהיו מחוסרי עבודה, ויחד עם כמה פועלים מלשכת העבודה, הם יצאו לפנות את הריסות המבנים, שנפגעו במלחמה.
ההריסות שימשו תשתית לסלילת רחוב שלימים נקרא רחוב הרצל.
אפרים צור, שדבק בעקרונות הציונות הסוציאליסטית, ניצב מהיום הראשון מול בעיות מורכבות וקשות: הוא עמד בראש ישוב חדש, שלא היו לו מקורות הכנסה, ומוסדות מסודרים; ישוב, שכמעט כל תושביו היו עולים חדשים מחוסרי כל, שבאו מתרבויות שונות בלא שפה משותפת ביניהם.
התושבים סבלו מבעיות בעיות תעסוקה, דיור, בריאות, חינוך ותחבורה.
כראש מועצה התמודד גם עם תקציב מועט והגדרה לא ברורה של סמכויות - כשגורמים נוספים כמו מנגנון הממשל הצבאי, הסוכנות היהודית, ואף פעילי מפלגתו של צור, מפא"י, פועלים במקביל לפעילות העירייה ולא תמיד בתיאום אתה.
המאבק המפלגתי על נפשם של העולים החדשים הטביע את חותמו על החיים הציבוריים.
צור מצא עצמו כמעט בודד במפלגתו, לא זכה לאמון מפלגתו ולא הוצב בראש הרשימה לבחירות הראשונות, שהתקיימו ב-12 ביוני 1951. בהן נבחר אליעזר מילרוד כראש העיר.
צור החליט לפרוש ולשוב למשקו בבאר טוביה.
אפרים סולץ (י"א באלול ה'תרס"ד, אוגוסט 1904 – י"ד בחשוון ה'תשנ"ד, אוקטובר 1993) היה מפעילי הסתדרות בני בנימין.
ממקימי המושבה הרצליה ומחברי ועד המושבה הרצליה.
אפרים סולץ נולד בפתח תקווה, ביום י"א באלול תרס"ד (1904), למאיר (מראשוני מתיישבי פתח תקווה), ולאיידלה בת אפרים גיסין (ראש משפחת גיסין בישראל).
למד בבית הספר העממי בפתח תקווה ובבית הספר התיכוני למסחר בתל אביב וגמר במחזורו הראשון.
נשא לאשה את רחל בת שלמה שדרוביצקי מפתח תקווה, ולזוג נולדו בת ובן.
היה חבר במשמרת הצעירה של הסתדרות "בני בנימין".
היה חבר המועצה המקומית, חבר ועד החקלאי, הלוואה וחסכון ומפעל המים.
פעיל בארגון השמירה והביטחון במקום.
הרב אפרים פיש (וויש) אשכנזי (?
– 1596 לערך), היה חתנו של המהרש"ל, אב בית הדין בבריסק והרב הראשון לעדת האשכנזים בירושלים.
הרב אפרים פיש אשכנזי נולד לר' משה יהודה בבריסק, שם היה האב"ד וראש ישיבה שלדברי המהריט"ץ מנתה כ–200 תלמידים, הוא נשא לאישה את ולנטינה, בתו של המהרש"ל.
עלה לירושלים בשנת ה'שמ"ט ושימש כרב של עדת האשכנזים שם.
רבי שמעון אנשבורג מפרנקפורט דמיין מחבר ספר "דבק טוב" על רש"י על התורה הוא תלמידו.
בתו נישאה לרבי יעקב הכהן (כ"ץ), אביו של רבי אפרים הכהן.
אפרים פודוקסיק (נולד ב-1973) הוא פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים והוא מתמחה במחשבה מדינית ותולדות הרעיונות.
פודוקסיק נולד בלנינגרד שבברית המועצות ועלה לארץ בשנת 1991. את התואר הראשון והשני שלו קיבל במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית (למד גם לתואר ראשון בתקשורת), ובשנת 2002 הוענק לו תואר דוקטור על ידי אוניברסיטת קיימברידג'.
בנוסף למד גרמנית במכון גתה בברלין.
בין השנים 2002–2004 לימד מחשבה מדינית באוניברסיטת בילקנט שבטורקיה, ומאז 2004 הוא מלמד מחשבה מדינית במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
הוא מתמחה בתולדות המחשבה המדינית ובתולדות הרעיונות באופן כללי – במיוחד של אנגליה וגרמניה בעת החדשה – וכן בתיאוריה פוליטית, במיוחד במושגים של חופש ולאומיות.
בכתבה שפורסמה בהארץ באפריל 2023 אמר פודוקסיק כי הצביע לליכוד בכל מערכת בחירת מאז הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ב-1996. אולם לאחר הרפורמה המשפטית בישראל מביע פודוקסיק הסתייגות מדרכה של ממשלת ישראל השלושים ושבע בכלל ומתומכי הרפורמה בליכוד בפרט.
אך לאחר מכן חזר בו והמשיך להביע תמיכה בליכוד ובנתניהו.
בפוסט שהעלה בסוף מאי 2025 קרא פודוקסיק לאופוזיציה לתרום ללכידות הציבור הישראלי כדי לעמוד בלחצים של ארצות הברית לסיים את המלחמה בעזה בניגוד גמור לאינטרס הישראלי.
אפרים ניימרק (כ"ג בתשרי ה'תרכ"א, 9 באוקטובר 1860 – אחרי ה'תרצ"ח, 1938) היה נוסע, עיתונאי, סופר, פעיל ציוני, וחבר בהנהגת הקהילה היהודית בגרודנה.
אפרים ניימרק נולד לרב מנחם מנדל ולאמו, בשמחת תורה תרכ"א, בעיר לאכווע, בט' תשרי תרמ"א הגיע עם משפחתו לנמל יפו - ארץ ישראל, וגר בירושלים עד חודש תמוז של שנה זו, לאחר מכן התגורר בטבריה.
בשנת תרמ"ד בהיותו בן עשרים ושלוש החל לנדוד בארצות המזרח, במסעו ביקר בקהילות יהודיות באיראן, כורדיסטן, סוריה, בוכרה ואפגניסטן, את רשמי מסעו פרסם לבקשת נחום סוקולוב בעיתון האסיף תרמ"ט, תחת הכותרת מסע בארץ קדם, אברהם יערי הדפיס את מאמריו אלו בספר.
משנת תרמ"ז פרסם כתבות ומאמרי מדע, מטבריה, ירושלים, קונסטנטינופול, וגרודנה, בעיתוני התקופה - הצבי, הצפירה, והמליץ, על הרוב חתם בשמו ולעיתים חתם בפסבדונימים: "פלוני וסופר" "טברני" "האמנם".
בשנת תרנ"א הפסיק את עבודתו הספרותית למעט תרגום של מגילת רות לאספרנטו.
החל משנת תרמ"ט התעסק בפעילות ציונית בגרודנה, ואף הקים ארגון בשם "שפה ברורה" ללימוד השפה העברית, בין השנים תרע"ו-תרע"ט נבחר להנהגת הקהילה היהודית בגרודנה.
במלחמת העולם הראשונה בנו מנחם גויס לצבא ונהרג בגבול פרוסיה בכ' אלול ה'תרע"ד בהיותו בן עשרים וארבע.
בשנת תר"פ נשרף ביתו על ידי הבולשביקים.
ניימארק הוסיף ונבחר שוב ושוב למועצת הקהילה בגרודנה, במועצה האחרונה שנבחרה ב-6 בספטמבר 1938 נבחר להנהלה בתפקיד פקיד, מטעם מפלגת "שומרי תורה בפרבר" אשר היוותה לשון מאזניים בין מפלגת החרדים למפלגת הבונד, היה גם חבר בוועד החינוך של גימנסיית "יבנה" בגרודנה.
אפרים פישל בלוך (ברומנית: Efraim Fischel Bloch; 1853–1930) היה פעיל ציוני, מאנשי "חובבי ציון" ברומניה, מחנך, מורה לעברית ומתרגם.
אפרים פישל בלוך (בלאך) נולד בשנת 1853 בעיר הורודנקה, במחוז איוונו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה (בעבר נקרא מחוז זה סטניסלב, גליציה).
בלוך עסק בחינוך והוראה ושימש כמורה לעברית, גרמנית ורומנית.
לימד שפות בפשקאן ורומאן ולבסוף התיישב בעיר בקאו שבחבל מולדובה ברומניה, שם לימד עברית.
תרגם ליידיש את פרשת בראשית בשנת 1895. כמו כן היה מתרגמה הראשון ליידיש של היצירה שמונה פרקים לרמב"ם אשר ראתה אור בשנת 1926. פעילותו הספרותית-תרגומית זכתה אותו באזכור בלקסיקון החדש לספרות יידית אשר ראה אור בשנת 1956.
לצד פעילותו הספרותית, עסק בלוך גם בפעילות ציונית מטעם "חובבי ציון" ברומניה.
במסגרת פעילותו זו השתתף כציר בקונגרס פוקשאן שנערך ב-11 בינואר 1882 כנציג עירו, פשקאן (Pascani).
היה זה הקונגרס הראשון של תנועת "חובבי ציון" באירופה.
הקונגרס הורכב מ-51 צירים שייצגו 32 אגודות.
בקונגרס נבחר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, הגוף הראשון שעסק בעלייה מאורגנת וממנו יצאו המשלחות הראשונות אשר הקימו את המושבות החקלאיות ראש פינה וזיכרון יעקב.
בלוך היה נשוי לפערעלה (פנינה) בלוך ולזוג נולדו שמונה ילדים.
אחד מהם הוא שמשון בלוך, חייל בגדודים העברים, מראשוני חברי ההגנה ומפקדה הראשון של קבוצת קדם.
בלוך נפטר בשנת 1930 בעיר בקאו, רומניה.
אפרים פיטל (21 בדצמבר 1944 הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית, ברית המועצות – 24 בדצמבר 2004, יהוד, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק בעמדות הקיצוני, המגן והבלם בקבוצות מכבי יפו, הכח מכבי רמת גן ובני יהודה תל אביב.
ב-1964 זכה עם נבחרת הנוער בכדורגל בגביע אסיה לנוער בכדורגל.
אפרים פיטל נולד בקזחסטן ב-1944 למשפחה בת יהדות פולין אשר נמלטה לעומק ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר תחילת מבצע ברברוסה.
לאחר המלחמה שבה המשפחה לפולין לאחר מסע ארוך בשטחי ברית המועצות, בדומה למסעם של מאות אלפי רפטריאנטים אשר עשו דרכם בחזרה לפולין.
אפרים גדל ביפו וב-1954 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו, ביחד עם בלפור גולדברג, מוצי ליאון, אברהם מעודד ודיקו הרה.
בראשית עונת 1961/1962 בליגה הלאומית העלה אותו המאמן ואסיל ספאסוב לקבוצה הבוגרת.
הוא הוצב כקיצוני כנף בשני האגפים, השמאלי והימני.
משחקו הראשון היה ב-19 בנובמבר 1961 מול מכבי תל אביב.
בתולדות עונה זו מוכר המשחק כ-"המשחק שהופסק".
באותה עת אסור היה לבצע חילופי שחקנים במהלך המשחק.
במשחק שהיה אגרסיבי הובילה יפו 1–2, בדקה ה-65 נותרה מכבי תל אביב עם 6 שחקנים פעילים והשופט זהר שרק לסיומו של המשחק.
בסך הכל הופיע פיטל בארבעה משחקי ליגה בעונה זו, ובסיומה סיימה יפו במקום השני כסגנית האלופה הפועל פתח תקווה.
בעונת 1963/1964 בליגה הלאומית תחת המאמן נוטקו ולב סיימה יפו כסגניתה של האלופה הפועל רמת גן.
בפברואר 1964 במהלך משחק מול הפועל תל אביב נפגע פיטל ב"התנגשות ראשים" עם גדעון טיש, איבד את הכרתו ו"בלע את לשונו".
מאמן מכבי יפו נוטקו ולב חילץ את לשונו באמצעות דגל הקרן והציל את חייו.
פיטל הובהל לבית החולים ושם התאושש.
משחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-25 בפברואר 1968, בשלהי עונת 1966/1968 בליגה הלאומית, "העונה הארוכה".
פיטל ביקש לסיים את דרכו במכבי יפו ונכנס להסגר.
בסך הכל הופיע ב-92 משחקי ליגה בשורות יפו, ובהם כבש 9 שערים.
פיטל שיחק בשורות הקבוצה משלהי עונת 1968/1969 בליגה הלאומית ועד סיום עונת 1972/1973 בליגה הלאומית.
היו אלה שנות הזוהר של הכח מכבי רמת גן ובמהלכן זכה עם הקבוצה בגביע מדינה (71), פעמיים הייתה הכח סגנית מחזיקת הגביע (69, 73), ובעונת 1972/1973, תחת המאמן אליעזר שפיגל, זכה עם הקבוצה באליפות ישראל בכדורגל.
פיטל הופיע בשורות הכח ב-108 משחקי ליגה ובהם כבש 2 שערים.
בסיום העונה עבר לעולה החדשה בני יהודה תל אביב.
פיטל שיחק בשורות בני יהודה מעונת 1973/1974 בליגה הלאומית ועד עונת 1975/1976. הוא הופיע ב-77 משחקי ליגה ו-3 משחקי גביע.
בספטמבר 1976, ראשיתה של עונת 1976/1977 בליגה הלאומית, שוחרר מקבוצת בני יהודה, עבר להפועל תל אביב, אך לא שיחק בפועל בשורותיה.
פיטל שיחק מ-1962 בשורות נבחרת הנוער בכדורגל וב-1964 זכה עם הנבחרת בגביע אסיה לנוער במשותף עם נבחרת בורמה בכדורגל.
לאחר פרישתו מעולם הכדורגל היה אפרים פיטל סוכן ביטוח.
הוא התגורר ביהוד, היה נשוי לחיה והם היו הורים לארבעה ילדים.
אפרים פיטל הלך לעולמו ב-2004 לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן והוא בן 60. הובא למנוחות בבית הקברות ביהוד.
גביע אסיה לנוער בכדורגל: 1964
עמירה החל להתאמן בקבוצת הנוער של מכבי נתניה בתחילת שנות ה-60. לאחר מכן עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1966. בהמשך השתלב בקבוצה הפותחת בעונת "נתניה ועוד 15".
עמירה שיתף בזמנו פעולה בין היתר עם השחקנים מרדכי שפיגלר, בני לם, עודד מכנס, דוד לביא וחיים ושרגא בר, ועם השוערים יצחק ויסוקר ומיקי שינפלד.
ב-1976 היה לתקופה קצרה בקבוצת הפועל נתניה ההיסטורית, וחזר לשנתיים במכבי נתניה בהם זכה בדאבל ההיסטורי, ובגביע אלוף האלופים.
הקבוצה אף זכתה בגביע האינטרטוטו של אופ"א לעונה זו בבית 4. לאחר עונה זו פרש מכדורגל.
עמירה רשם 268 הופעות במדי מכבי נתניה, בהן כבש 17 שערים.
הרב אפרים צמל (כ"ג בתמוז ה'תרצ"ה, 24 ביולי 1935 – ז' בטבת ה'תשפ"ג, 31 בדצמבר 2022) היה ראש ישיבת אור שמח, מזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה ויושב ראש סניף דגל התורה בירושלים.
נולד בירושלים למשה וחיה שעלו מלטביה ומליטא, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברו לרמת גן.
בשנת 1963 התגייס לצה"ל ושירת כרב צבאי של גוש דן, במקביל לתפקידו כרב בית הכנסת רעות בבני ברק.
בהמשך שירת במשך כשמונה שנים כרב צבאי של חיל השריון, תפקיד בו שימש במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים עמד בראש מרכז הקשר למשפחות הנעדרים למשך שנה, ולאחר מכן מונה לרב הצבאי של חיל האוויר.
בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף־משנה ושימש כעוזר הרב הראשי לצה"ל בנושאי הווי דת והלכה.
עם שחרורו משירות בצה"ל היה לרב המרכז הקהילתי איחוד שיבת ציון בתל אביב.
החל משנת 1986 שימש כמשגיח וראש ישיבה בישיבת אור שמח בירושלים.
בשנת 1988, עם הקמת סיעת דגל התורה, התבקש על ידי הרב בן ציון ברודיאנסקי והרב שמעון משה דיסקין בשם הרב שך לשמש כמזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
היה מקורב לרב שך והתייעץ עמו בתדירות.
בהמשך מונה לכהן כיושב ראש סניף דגל התורה בירושלים.
שימש כראש בית המדרש נר של שבת, כראש ישיבת דרכי שלום בגבעת יערים וכמנהל חינוכי של סמינר אפיקי דעת בירושלים.
כשעבר לגור ברמת שלמה היה מרבני בית הכנסת המרכזי "זיכרון שלמה" בשכונה.
בשנת 2006 נבחר לקבל את אות יקיר ירושלים.
בשנת 1978 קיבל את פרס הרב בר שאול על ספרו "שיח ביהדות".
נפטר בז' בטבת ה'תשפ"ג ונטמן בהר המנוחות.
חתנו הוא הרב ישראל זיכרמן, רבה של אחוזת ברכפלד במודיעין עילית וחבר בד"ץ שארית ישראל.
פישל (אפרים) אהרונסון היה ממייסדי המושבה זכרון יעקב בשנת 1882. הוא אביהם של בני משפחת אהרונסון, והיה הגזבר של מחתרת ניל"י שניהלו בני משפחתו.
אהרונסון, בנם של אהרן וחוה רחל, נולד ברומניה בכ"ה אייר תר"ט (1849).
עד הגיעו לגיל מצוות למד בחדר ומאז עבד בעבודות שונות.
הוא נשא לאישה את מלכה בת שמואל גלאצאנו, (ראש הקהילה בבקאו) ואסתר גיטל אפרתי.
מאז עסק אפרים פישל בסחר תבואות עד שהצטרף לתנועת חולמי שיבת ציון ברומניה.
בשנת תרמ"ב, 1882, עלה ארצה עם אשתו ובניו אהרן וצבי.
הם היו חלק מעליית יהודים רומנים לארץ ישראל בראשיתה של העלייה הראשונה.
משפחת אהרנסון הגיעה ב"אורחה השלישית" באונייה דניה (האונייה הראשונה והמפורסמת נקראה טטיס, השנייה איריס והשלישית דניה).
בקבוצה היו גם אחיו קלמן אהרנסון ואחותם שרה, עם ארוסה חיים בר שוורץ, כולם מהעיר בקאו.
העולים התאספו בחיפה ושהו בה מספר חודשים.
ההתיישבות על אדמת זמארין החלה בחנוכה תרמ"ג (1883) אך ארכה כמה חודשים עד שעלו אליה כל המשפחות.
בגלל קושי להשיג רישיונות בנייה לבתים, נבנו בזכרון יעקב צריפים שנשלחו מרומניה.
משפחת אהרנסון התיישבה באזור הבאר "ביר אל חנזיר", ורק עם חלוקת המגרשים ברחוב הראשי עברה לבית קבע.
כתובתו של הבית, נכון ל-2024 - רחוב המייסדים 40. תלאות השנה הראשונה הובילו את המתיישבים לפנות לעזרת נדיבים, ובמכתב שנשלח לברון רוטשילד בתאריך 14 באוקטובר 1883 הם הודיעו לו על הסכמה מוחלטת לניהול של היישוב על ידי שליחיו.
בשנת 1885 קיבל פישל מפקידות הברון אדמת הר לנטיעת כרם מסופר כי כשהגיע נפתלי הרץ אימבר לסיור במושבה עם ידידו לורנס אוליפנט הם פגשו את האיכר אהרנסון ובנו הצעיר אהרן חורשים בשדה.
בעקבות המפגש כתב אימבר את שירו "דגל המרד של בר כוכבא", ובו תיאור דמיוני של הגיבור ההיסטורי יוצא מהמערה ומעביר את נס המרד לנער יהודי צעיר.
בשנת 1896 כיהן אהרנסון כגזבר של אגודת "הכנסת אורחים" בזכרון יעקב, שהוא היה בין מייסדיה.
מיקומה של זכרון יעקב היווה תחנה חיונית בדרך ממושבות יהודה למושבות הגליל.
האגודה דאגה לאירוח של "כל עני העובר ושב בלי הבדל דת ועם" ואף לצרכים חברתיים כגון מעות לעניים והכנסת כלה.
פישל היה ידוע כאיכר חרוץ, ובשנת 1897 היה הראשון בזכרון יעקב שוויתר על תמיכה קבועה מהברון וביקש מהפקידות תשלום עבור יבול הענבים של כרמיו.
כשהגיע הברון לביקורו הרביעי בארץ, בשנת 1914 הוא התקבל בזכרון יעקב בכבוד רב, ובעת סיור במושבה, כשעבר ליד ביתו של אהרנסון אמר הברון: "חצר זו ראויה להיות לדוגמה ליתר החצרות"
מלחמת העולם הראשונה ומחתרת ניל"י
מלחמת העולם הראשונה הייתה תקופה קשה ומסוכנת ליישוב היהודי הצעיר בארץ ישראל.
השלטון העות'מאני הכביד את ידו על המתיישבים, עשק וגזל את יבוליהם הדלים, שנפגעו קשות במכת הארבה של 1915. במכתב של אבשלום פינברג להנרייטה סאלד מתואר יגונו העמוק של האיכר אהרנסון בראותו את מפעל חייו נאכל על ידי הארבה.
החזון לגירוש העות'מאנים דרך עזרה לצבא הבריטי במצרים נרקם בבית משפחת אהרנסון על ידי בניו וחבריהם הקרובים.
בביתו של פישל קמה מחתרת ניל"י.
לפי האתר של בית אהרנסון - מוזיאון ניל"י, שימש פישל כגזבר של המחתרת.
במוצאי חג הסוכות תרע"ז, 1917, סגרו הטורקים על המושבה ועצרו את פישל, שרה וצבי.
פישל נלקח לאחוזת לנגה ועבר שם עינויים קשים.
רופא המושבה ד"ר הלל יפה נקרא לטפל במעונים, והוא דיווח כי פישל הוכה ברגליו והוא סובל מקוצר נשימה.
המפקד הטורקי איים שיחזור להכות את האב הזקן עד שבתו שרה תגלה את מקום מחבואו של יוסף לישנסקי.
לאחר מותה בעינויים של הבת שרה, העבירו את אפרים פישל, יחד עם הנאסרים האחרים מזכרון יעקב, למנזר קאזנובה בנצרת, שהפך לבית כלא ארעי ושימש למרכז העינויים של הטורקים בראשותו של הקצין חסן בק.
שם המשיכו לענות את הזקן ביתר שאת.
איש חדרה מנדל שניאורסון שהיה עד ראייה לעינויים אלה, רשם ביומנו כי בזמן העינויים הקשים המשיך אהרנסון בתפילות שמע ישראל.
עינוייו נמשכו משעה אחת עד ארבע לפנות בוקר, ואז הובא לקומה העליונה מעולף והושלך על רצפת האבן של תאו.
למרות העינויים הקשים, החלים פישל, שכבר התקרב לגיל שבעים, והמשיך לעבד את אדמותיו.
האסונות המשיכו לפקוד את המשפחה.
אחרי מותה של שרה, נהרג אהרן הבכור בתאונה אווירית מעל תעלת למאנש בשנת 1919.
בשנותיו האחרונות חי פישל בביתו עם בתו רבקה, וזכה לחגוג את יום הולדתו התשעים במושבה שאהב.
ליום חגו התפרסמו בעיתונים כתבות, ברכות ואיחולים משכנים וחברים ברחבי הארץ.
באותה שנה נפטר ונקבר בבית העלמין של זכרון יעקב.
למלכה ופישל אהרנסון נולדו ארבעה בנים וארבע בנות.
בשנת 1890 נפטרו שתיים מהבנות (ויטיה וליבה) בזו אחר זו, קבריהן בחלקת הילדים של בית העלמין בזכרון יעקב.
מלכה נפטרה בגיל 59 בי"ב שבט תרע"ב, 31 בינואר 1912. היא הייתה הרוח החיה בבית, ונאמר שהעניקה לילדיה חופש פעולה אינטלקטואלי ללמוד ולחקור וללכת בדרך עצמאית.
אהרן אהרנסון, נולד בבקאו ועלה ארצה כילד עם הוריו.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר בזכרון יעקב נשלח ללמוד אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון שבצרפת.
בשנת 1896 סיים את לימודיו, חזר ארצה ושימש כאגרונום ומדריך חקלאי במטולה.
לימים נודע כמי שגילה את "אם החיטה", ובשנת 1910 הקים את חוות הניסיונות בעתלית אשר שימשה בין היתר כבסיס פעילות למחתרת ניל"י, אותה הקים יחד עם חבריו.
אהרון ניספה בהתרסקות מטוס מעל תעלת למאנש בשנת 1919 בעת חזרתו מלונדון.
צבי אהרנסון, נולד אף הוא בבקאו.
הוא נשא לאישה את שרה לבית גלברג.
צבי היה איכר ועסק בחקלאות.
היה ממקימי מנחמיה בשנת 1901 והיה גם בין מקימי המושבות כנרת ויבנאל, בהן פעל מטעם אחיו האגרונום אהרן.
צבי נפטר בשנת 1929 ממחלה, וייתכן שנגרמה עקב העינויים שעבר מידי הטורקים בעת מעצרם של אנשי ניל"י.
שמואל אהרנסון, נולד בזכרון יעקב.
שמואל (סם) היה איכר, חניך בית הספר מקוה ישראל.
הוא נשא לאשה את מרים לבית שטרנברג בת זכרון יעקב.
בביתו (בית רבניקר לשעבר) הוחזקה שרה אחותו אחרי תפיסתה בידי הטורקים.
שמואל לא היה מעורב בפעילות מחתרת ניל"י ובתקופת מלחמת העולם הראשונה נשלח עם אחיו אלכסנדר ואחותו רבקה לארצות הברית וחזר לארץ עם תום המלחמה.
נכדו הוא פרופ' רן אהרנסון, חוקר העלייה הראשונה.
אלכסנדר אהרנסון, נולד בזכרון יעקב.
בתקופת פעילות מחתרת ניל"י שהה בארצות הברית יחד עם אחותו רבקה ואחיו שמואל.
הוא חזר ארצה לאחר המלחמה.
הוא היה בין מייסדי תנועת "בני בנימין", ועסק בפעילויות רבות ושונות בתנועה הציונית.
שרה אהרנסון נולדה בזכרון יעקב.
בילדותה הייתה תלמידה מצטיינת בבית הספר, למדה שפות שונות, ובנעוריה עסקה בפעילויות הנוער במושבה.
היא נישאה לחיים אברהם, יליד בולגריה, ועקב עסקיו עברה להתגורר עימו באיסטנבול.
הנישואין לא צלחו, ולאחר כשנה וחצי חזרה שרה לזכרון יעקב, אף על פי שנותרה נשואה לבעלה.
בחזרתה הצטרפה למחתרת ניל"י יחד עם אחיה אהרן, והייתה אחת מעמודי התווך של המחתרת.
בשנת 1917 נתפסה על ידי הטורקים ולאחר עינויים קשים התאבדה בבית המשפחה.
רבקה אהרנסון, הייתה הצעירה בין האחים.
בתקופת הפעילות של מחתרת ניל"י נשלחה לארצות הברית יחד עם אחיה אלכסנדר וחזרה לאחר תום המלחמה.
היא נודעה כארוסתו של אבשלום פיינברג, ולאחר מותו לא נישאה מעולם.
יחד עם אחיה אלכסנדר הקימה ב-1948 את מוזיאון ניל"י בביתם שבזכרון יעקב.
אפרים קינג וילסון השני בנו של אפרים ק.
וילסון, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מרילנד.
אפרים קינג וילסון השני נולד ב-22 בדצמבר 1821 בסנואו היל שבמרילנד, ולמד באקדמיית יוניון בסנואו היל ובאקדמיית וושינגטון בפרינסס אן, מרילנד.
הוא סיים את לימודיו במכללת ג'פרסון ב-1840 ולימד בבית הספר במשך שש שנים.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1848 והחל לעסוק בכך בסנואו היל.
ב-1847 כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה וב-1852 היה אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בגלל בריאות לקויה נטש את עסקי עריכת הדין שלו ב-1867 ופרש לחווה שלו.
ב-1868 היה הבוחן והגזבר של מועצת בתי הספר של מחוז ווסטר, מרילנד, וב-1873 נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-43 מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מרילנד.
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1874. בין השנים 1878 ל-1884 כיהן כשופט של המחוז השיפוטי הראשון של מרילנד וב-1884 נבחר כדמוקרטי לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן מ-4 במרץ 1885 ועד מותו בוושינגטון ב-24 בפברואר 1891.
הוא היה נכדו של גיבור מלחמת העצמאות האמריקאית ג'ון גונבי וגם אביו המאמץ של מושל מרילנד לעתיד, ג'ון וולטר סמית'.
הוא נקבר בחצר הכנסייה של הכנסייה הפרסביטריאנית של Makemie Memorial בסנואו היל.
אפרים קינג וילסון היה נציג הקונגרס של מרילנד.
וילסון נולד ליד סנואו היל שבפרובינציית מרילנד, ב-15 בספטמבר 1771. ב-1790 השלים את לימודיו בפרינסטון קולג', למד משפטים וב-1792 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא היה גם אביהם של אפרים ק.
וילסון השני וויליאם סידני וילסון.
בתו הייתה אשתו השנייה של שופט בית המשפט לערעורים במרילנד, ארה ספנס.
אפרים סטן (במקור שטרנשוס; 1928 – 2004) היה שחקן, במאי, וסופר ישראלי.
סטן נולד בגליציה שבמזרח פולין (לימים אוקראינה).
סטן נולד למשפחה חילונית בעלת נטייה לתרבות הגרמנית.
אביו, שהיה עורך דין, למד משפטים בווינה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה השתלטה ברית המועצות על מזרח-פולין, כולל זלוצ'וב.
הגרמנים כבשו את האזור בפלישתם לברית המועצות בקיץ 1941, ואביו, שנאלץ לעבוד בפרך עם שאר היהודים המקומיים, נפטר אחרי זמן קצר.
הוא ואמו שרדו את השואה בזכות מקום מסתור שהעניקה להם פולנייה סמוך לעיירת הולדתו, זלוצ'וב.
מקום המחבוא היה בביתו של איכר אוקראיני, שלימים החביא שם גם קרובי משפחה אחרים שלהם.
במחבוא הזה כתב סטן יומן במחברת בית ספר, שבו תיאר את חוויותיו בזמן ההוא.
לאחר שנים רבות תרגם את היומן מפולנית לעברית עבור בנו ובתו, והוסיף תגובות והארות.
בקיץ 1944 שחרר הצבא הסובייטי את זלוצ'וב, שסופחה עם שאר חבלי מזרח-פולין לאוקראינה הסובייטית.
סטן ואמו עברו לפולין, שם השלים את לימודיו לבגרות ולמד שנתיים הנדסה בטכניון בטרם פנה ללימודי תיאטרון.
במקביל ביים והפיק הצגות ומופעי סטודנטים, כתב תסכיתים לרדיו הפולני, וב-1954 לאחר המלחמה למד תיאטרון באוניברסיטה של ורשה ובגיל 26 התמנה למנהל אמנותי של התיאטרון העירוני בגדנסק.
כעבור שלוש שנים ב-1957 כש היה בן 29 עלה ארצה ועבד בתחילת דרכו כשרטט בעיריית תל אביב, ושיחק זמן קצר בתיאטרון הקאמרי והחל לפרסם טור שבועי ב"על המשמר", שבו ביטא את חוויותיו כעולה חדש.
במרוצת הזמן עבר לכתיבת סיפורים קצרים על חיי העולים, ופרסם אותם בעיתונים ובכתבי עת.
חלק נכבד מהם כונס בספרו "זכרונות לברכה" (תג, 1995).
כעבור שש שנים יצא לאור ספר נוסף שלו, רומן מתח בשם "פומפיי נחרבת שוב".
סטן גם כתב את הספר "1111 ימים בחיי ועוד ארבעה".
שנתיים אחרי עלייתו ארצה ב-1959 התקבל סטן ל"קול ישראל" ועבד כבמאי של תסכיתים דרמטיים ובתוך שנים אחדות מונה למנהל מחלקת הדרמה, הספרות והאמנות והיה אחראי לכל תוכניות התרבות ששודרו אז ברדיו.
תחת הנהלתו שודרו מחזות קלאסיים וספרים שתורגמו לעברית וכן מחזות סאטיריים עדכניים לאותה תקופה, בעיקר כאלה שתורגמו מפולנית.
לאחר מכן עבד גם בטלוויזיה הישראלית, כתב, עיבד, הפיק וביים מאות תסכיתים, היה במאי ראשי ומנהל מדור הדרמה בטלוויזיה, כמו כן עסק בהוראה בבתי ספר לתיאטרון.
ב-1967 זכה בפרס לעידוד אמנות הרדיו על תוכניתו "סיפורי ירושלים", המתארת סיור רגלי ברחובות ירושלים החדשה והמזרחית לאחר שחרורה, בליווי הפרופסור י"י ריבלין.
הפרס הוענק לו בטקס פרסי "קול ישראל" שנערך במוזיאון ישראל בירושלים.
ב-1971 עבר לעבוד בטלוויזיה, מונה לעמוד בראש מחלקת הדרמה, ויזם את מגזין התרבות הראשון בטלוויזיה הישראלית - "שמונה וחצי".
בסוף שנות ה-80 שב לעבוד ברדיו, משום שלא היה יכול להסכים ליחס של הנהלת הטלוויזיה לתרבות ואמנות.
בדצמבר 1993 פרש סטן לגמלאות.
בשנת 1961 ביים את ההצגה "חולון ליל קיץ" ההצגה היא פרפרזה על "חלום ליל קיץ" של שייקספיר.
בשנת 1962 ביים את תוכנית הטלוויזיה "לחם ושעשועים" בכיכובו של שמעון ישראלי.
בשנת 1966 ביים ב"קול ישראל" עיבוד רדיו לסיפור "החייל האמיץ שווייק".
בשנים 1967־1997 תרגם לעברית את המחזה "הנסיכה איבון".
בשנת 1968 ביים את תקליט "סיפורי תנ"ך לילדים".
בשנת 1969 ביים יחד עם שמואל אימברמן את ההצגה "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" שנכתבה על ידי אנטול גורביץ' והועלתה בתיאטרון הבובות הישראלי.
בשנת 1971 שיחק בסרט "השוטר אזולאי" בתפקיד הורוביץ.
בשנת 1973 ביים את סדרת הטלוויזיה "דרמות לפי ספרים" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 1974 הפיק את התוכנית "תחום שלטונה של ספרות", ששודרה בטלוויזיה וכללה מפגשים עם סופרים ישראלים וסופרים אורחים שהגיעו לכנס פא"ן.
בשנת 1977 השתתף בסרט "חמש מאות אלף שחור" גילם את אשר זילברג.
באותה השנה ביים את המחזמר "אופרה בגרוש" שכתב ברטולט ברכט.
בשנת 1986 ביים את סרט הטלוויזיה "שניים בדרך" שבו כיכב אילן דר והוא מבוסס על ספרו של יגאל לב.
בשנת 1999 השתתף בסרט התיעודי "יום הולדת שמח, מר מוגרבי".
באותה השנה גם תרגם לעברית את הספר "ואולי השמים ריקים" שכתב ברוך מילך.
בשנת 2003 גילם את דמותו של ד"ר שמעון אגרנט בסרט "שתיקת הצופרים".
סטן כתב את הספרים "זיכרונות לברכה", "פומפיי נחרבת שוב", ו"1111 ימים בחיי ועוד ארבעה".
סטן היה נשוי עד פטירתו לתמר קפלן, שאותה הכיר במהלך עבודתו בשירות השידור של "קול ישראל".
הוא הותיר אחריו בן, בת וארבעה נכדים.
אפרים האברד פוסטר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בשתי תקופות כהונה.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, הוא היה חבר במפלגה הוויגית.
פוסטר נולד ב-17 בספטמבר 1794 ליד בארדסטון, קנטקי, במחוז נלסון, והיה בנם של רוברט קולמן פוסטר ואן האברד.
ב-1797 עבר עם הוריו לטנסי, שם התיישבו באזור נאשוויל.
מאוחר יותר הוא סיים את לימודיו בקומברלנד קולג' (1813) ולאחר מכן למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1820. בנוסף, היו בבעלותו עבדים.
הוא גם שירת במלחמת קריק והיה לזמן מה מזכירו הפרטי של הגנרל אנדרו ג'קסון.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של טנסי מ-1829 עד 1831 ושוב מ-1835 עד 1837, וכיהן בכל פעם כיושב ראש בית הנבחרים.
עם התפטרותו מהסנאט האמריקני של פליקס גראנדי כדי להתמנות כתובע הכללי של ארצות הברית, האספה הכללית של טנסי בחרה בפוסטר כמחליפו.
הוא כיהן בסנאט בפעם הראשונה מ-17 בספטמבר 1838 ועד 3 במרץ 1839. בית המחוקקים בחר בו להמשיך בקדנציה החדשה, אך הוא סירב, וסירב לקבל את הוראתם כיצד להצביע בעודו סנאטור; בית המחוקקים פנה בעקבות כך לגראנדי, שהיה עדיין תובע הכללי, כדי להחליף אותו.
עם זאת, גראנדי מת בתפקיד כשנה לאחר מכן.
ניקולסון הסכים לכהן על בסיס זמני; לאחר מכן למשך תקופה התפנה המושב לחלוטין, אך בסופו של דבר הסכים בית המחוקקים לבחור שוב בפוסטר למלא את המושב והוא הסכים לכהן.
תקופת כהונתו השנייה בסנאט הייתה מ-17 באוקטובר 1843 ועד 3 במרץ 1845. במהלך תקופה זו הוא עמד בראש ועדת הסנאט לתביעות.
מאוחר יותר בשנת 1845 קיבל פוסטר את מועמדות המפלגה הוויגית לתפקיד מושל טנסי, אך הובס בבחירות על ידי ארון ו.
בעקבות זאת, חזר פוסטר לעסקי עריכת הדין שלו בנאשוויל עד זמן קצר לפני מותו ב-6 בספטמבר 1854. הוא קבור בבית הקברות הישן בעיר נאשוויל.
אפרים צדקה (נולד ב-10 ביולי 1946) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לכלכלה ע"ש איתן ברגלס באוניברסיטת תל אביב.
צדקה נולד בעיר בצרה בעיראק ב-1946 ועלה לישראל ב-1951.
למד לתואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ב.
ב-1970 סיים את התואר בהצטיינות יתירה.
את הדוקטורט בכלכלה עשה ב (1974).
ב-1975 הצטרף לחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב בדרגת מרצה.
הוא קודם לדרגת מרצה בכיר ב-1977, לפרופסור חבר ב-1980, וב-1984 לפרופסור מן המנין.
צדקה פרש לגמלאות ב-2014 כפרופסור אמריטוס.
במהלך השנים כיהן בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב.
היה מופקד על הקתדרה לשוקי הון בין-לאומיים ע"ש הנרי קאופמן, בית הספר לכלכלה ע"ש איתן ברגלס (1992–2016).
צדקה פרסם למעלה מ-130 מאמרים בכתבי עת אקדמיים ו-11 ספרים.
כמו כן שימש כעורך בכתבי עת.
כיהן כנשיא האגודה הישראלית לכלכלה (2008).
היה עורך ראשי של הרבעון הישראלי לכלכלה (2005–2014).
ביניהן ועדת טריינין לרפורמה במערכת הבריאות (1987–1988), ועדת רבינוביץ לרפורמה במערכת המס (2002), ועדת גושן, לרפורמה בממשל התאגידי (2004–2006).
פרט לעבודתו האקדמית כיהן צדקה בתפקידים רבים מחוץ לאקדמיה ובפרט כדירקטור.
בין תפקידיו דירקטור בקופת חולים כללית, דירקטור בסולל בונה בע"מ, יו"ר דירקטוריון שיכון ובינוי אחזקות, וחבר המועצה המינהלית של בנק ישראל.
אפרים קהת (20 בספטמבר 1927 – 19 באוקטובר 2025) היה לוחם בפלמ"ח, פרופסור בטכניון ומהנדס כימי ישראלי.
קהת נולד בחיפה בשם אפרים קרייזבוים, בנם של שושנה (לבית ינובסקי) ונפתלי קרייזבוים.
בשנת 1945 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת תל יוסף, ובשנת 1946 עבר קורס אלחוט ושרת כאלחוטן במפקדות הפלמ"ח.
במלחמת העצמאות שימש כאלחוטן ראשי בחטיבת גולני ולאחר מכן בפיקוד הצפון ובפיקוד המרכז.
לאחר מכן שירת במילואים 17 שנה, בתפקיד קצין אב"כ של מפקדת מחוז חיפה.
למד הנדסה כימית בטכניון, והמשיך לדוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.