tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלארק, וולס ובלאמי נתפסים בתחילת הקרב, אבל קבוצה של ילידי כדור הארץ מביסים ותופסים את רודס לפני שהוא יכול להוציא את בלאמי להורג.
מאוחר יותר, עוד מתיישבים מחלליות נחיתה מגיעים, ואחד מהמגיעים מיידע את וולס שאביו היה עדיין בתרדמת, כשרק שעות חמצן אחדות נותרו כשספינת הנחיתה שלהם עזבה.
לפני ההלויה של סשה, קלארק פוגשת מחדש את הוריה בהר ווד'ר.
היא מתפייסת עם וולס אבל לא ממשיכה את מערכת היחסים הקודמת שלהם מפני שהיא כבר בקשר רומנטי עם בלאמי.
בלאמי מתחיל להראות סימנים של מה שקלארק חושבת שהיא פרנויה, כשהוא נהיה אובססיבי לגבי פרטים קטנים ביער.
אולם, קבוצה של אנשים שקוראים לעצמם ה"מגינים" פולשים למחנה שלהם וחוטפים כמה מהתושבים, כולל וולס, גלאס ואוקטביה.
כשקלארק ובלאמי מארגנים קבוצת חילוץ כדי להביס את האויב החדש שלהם, מערכת היחסים שלהם עומדת למבחן האולטימטיבי כשבלאמי לא חושב שקלארק סומכת עליו מספיק.
בסופו של דבר, צוות החילוץ והשבויים מצליחים להביס את המגינים בעבודת צוות, ולאחר מכן קלארק ובלאמי משלימים.
עם ברכת הוריה של קלארק, בלאמי מבקש ממנה להתחתן איתו.
"Publishers Weekly" הגיב כי "הכישרון של מורגן לדרמה שהיה ב-100 עלול להרגיש כפוי, אבל קל להימשך אליו".
בנוסף, "Booklist" הגיבו ש"ה-100 סדרה אפלה ומרתק", המשלבת מדע בדיוני, רומנטיקה, וצדדים אפלים של דמויות בקו עלילה סוחף ברובו."
"kirkus reviews" הגיבו שהספר "יום 21" הוא "בקצב מהיר יותר" מהספר הקודם.
ב-9 במאי 2013, רשת הטלוויזיה CW הודיעה כי הפרק הראשון (הפיילוט) הוזמן רשמית לעונת סדרת הטלוויזיה האמריקאית 2013–2014. הסדרה פותחה על ידי ג'ייסון רוטנברג, והוקרנה בבכורה ב-19 במרץ 2014. העונה השביעית והאחרונה כללה 16 פרקים, והוקרנה בבכורה ב-20 במאי 2020. התוכנית הסתיימה עם סך של 100 פרקים בכל שבע העונות.
באוקטובר 2019 אושר שרוטנברג פיתח לסדרת 100 סדרת המשך בשם פריקוול (prequel) של The CW.
נמסר כי הוזמן פרק ראשון, שישודר כפרק בעונה השביעית והאחרונה של ה-100. סדרת הפריקוול אמורה להציג את האירועים 97 שנים לפני הסדרה המקורית, החל באפוקליפסה הגרעינית שמחק כמעט את כל החיים על פני כדור הארץ.
ה-13 בגטו ורשה היה ארגון שיטור יהודי שפעל בגטו ורשה בשם "המשרד למלחמה בספסרות ובמפקיעי המחירים" (Urząd do Walki z Lichwą i Spekulacją), מקור השם ה-13 (ביידיש: "דאָס דרײַצענטל), הגיע משם הרחוב בו שכן המשרד של הארגון בוורשה – "לשנו (Leszno) 13".
נודע גם בשם: "המשטרה הירוקה" ומנה בסביבות 300–400 איש.
הארגון הוקם על ידי אברהם גנצוויך ופעל במלחמת העולם השנייה, החל מחודש דצמבר 1940 עד שפורק ביולי 1941. הוא נתמך על ידי סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית (האס דה) והגסטפו.
אברהם גנצווייך נולד בשנת 1904 צ'נסטוחובה (Czestochowa).
גנצווייך קיבל בילדותו חינוך כללי רחב מאוד וחינוך מסורתי וואף הוסמך לרבנות.
הוא לימד בבית הספר "תרבות" וכתב מאמרים בעיתונים יהודיים באזור צ'נסטוחובה וזגלמביה.
בין השנים 1923–1924 היה פעיל בקן תנועת "השומר הצעיר" בצנסטוחוב ולאחר מכן היה פעיל במפלגת "פועלי ציון" ימין.
בסוף שנות ה-20 לחייו עבר להתגורר בבלגיה וגם שם כתב בעיתונות הציונית.
מבלגיה עבר לגור בעיר וינה שבאוסטריה, ובה גר עד שנת 1938. בזמן שהותו של גנצווייך בווינה, הוא עבד בעיתון האנטי פאשיסטי "Gerechtigkeit" של אירנה הרנד.
בשנת 1938, בסמוך לסיפוחה של אוסטריה לגרמניה, גנצוויך, שפעל מהעיר לודז' שבפולין, החל להוציא לאור שבועון בשפה הפולנית בשם Wolność (חופש/ חירות) שהתנגד לאנטישמיות.
יש הטוענים, שפעילותו כעורך השבועון הייתה הסוואה וכבר אז שימש סוכן סמוי של הנאצים.
עם זאת, קיים רק מקור אחד שממנו ניתן להוכיח טענה זו, שכן עם הפלישה לפולין על ידי גרמניה הנאצית וכיבוש העיר לודז' בספטמבר 1939, אסר הגסטפו להפיץ את השבועון.
כל חברי המערכת נעצרו, פרט לגנצווייך שנשאר חופשי.
הוא ברח מלודז' והגיע כפליט לוורשה.
זו כנראה ההוכחה, שייתכן והיו לו קשרים קודמים עם הגרמנים ובזכותם הצליח לברוח.
בארכיון רינגלבלום נשמרה פסקה אודות גנצוויך וכך כותב רינגלבלום: "באחרונה מרבים לדבר על גנצוויך… המדור הפוליטי של הללו [הגרמנים] ניצב מאחוריו.
משרדו מכונה ג[סטפו] לודז'אי או ג[סטאפו] יהודי.
הוא מספר שיש לו אצלם כתפיים רחבות וכי יקבל לידיו את הקהילה.
הוא משתדל עתה לגייס חסידים ולרכוש אהדה בציבור (…) שמעתי עליו דעה כזו: נבל בשלושה רבעים ורומנטיקן ברבע הנותר.
הרחוב יודע יפה מיהו ומהו ואף על פי כן זורמים אל משרדו".
בנוסף, גם מרי ברג מזכירה ביומנה את חוסר האמון שהציבור חש לאנשי ה-"13" ולמעשיהם.
באפריל 1940, נערכה אֲסֵפָה מאורגנת של פליטים יוצאי לודז' בעיר ורשה.
באספה זו טען גנצווייך, שיש להשלים עם העובדה שהגרמנים ינצחו במלחמה ולפיכך, על היהודים להתאים את עצמם ואת אֹורַח החיים היהודי לעקרונות "הסדר החדש" באירופה.
גישתו הכתה בתדהמה את היהודים תושבי הגטו, מכיוון שכולם ייחלו להפסד הגרמנים ולכישלונו של אדולף היטלר, למרות שזה כלל לא נראה באופק.
גנצווייך סבר, כי שיתוף פעולה עם הגרמנים הוא לא רק מטרה בפני עצמה, אלא גם פעולה יוצאת דופן חשובה שביטאה את תפיסתו הרעיונית.
הציפייה לכישלונו של היטלר הייתה גדולה גם מצד משתפי הפעולה עם הגרמנים, שעשו זאת במגמה להגיע לסוף המלחמה ולצפות בנפילתו של היטלר.
פעילותו הציבורית התפתחה בכמה כיוונים במטרה להוכיח לגרמנים שהוא מנהיג, אדם בעל השפעה רבה הנהנה מתמיכת שכבות רבות של האוכלוסייה בגטו.
בשל כך, קיבל מספר זיכיונות מן הגרמנים וביניהם ניהול אחזקה של כ-100 בתים בגטו, ברחוב לשנו והסביבה.
ניהול זה הבטיח מקור הכנסה כספי חשוב ל-"13" ונוצל כבסיס לפעילותו הציבורית.
מצד שני, ניסה לשכנע את תושבי הגטו ולהסביר להם שבשל ההשפעה הרבה שיש לו על אנשי הממשל הגרמני, יצליח להשיג להם הטבות והקלות שונות.
גנצווייך יזם ופיתח פעילויות שונות ללא עזרת אנשי היודנראט: שחרר כלואים ממאסר, ארגן חוגים להפצת הלשון העברית וספרות בקרב הנוער, הקים וטיפח את "המשטרה הירוקה" – ה-13, עזר לאוכלוסייה הענייה ושיפר את מצבה של השכבה המשכילה, הצליח להכניס סחורות לשטח הגטו מבחוץ.
בנוסף, דאג להשיג רישיונות שונים כמו רישיונות להכנסת סחורות מיוחדות לגטו – דבר שלא עלה בידי היודנראט, קיבל 30 אישורי נסיעה מחוץ לוורשה מדי חודש בחודשו, רישיונות יציאה מן הגטו.
את עלייתו במעמד הציבורי מייחסים החוקרים לשני אנשים: (1) לעיתונאי הגרמני, ד"ר אולנבוש (Dr.
Ohlenbusch), שעבד איתו לפני המלחמה והמליץ למקבלי ההחלטות בשלטון הגרמני.
ד"ר אולנבוש היה אחראי על מחלקת התעמולה במחוז וורשה.
יש הטוענים כי היה סוכן נאצי בעצמו.
(2) למשה (מוניק) מרין, (גיסו של גנצווייך) שהיה יו"ר היודנראט המרכזי בזגלמביה.
באמצע שנת 1941 זימן גנצווייך את יושבי ראש ועדי הבתים באזור הגטו לאספה, על מנת להתוות קווים למדיניותו.
וכך תיאר אחד ממשתתפי האספה: "גנצווייך הזמין יושבי ראש ועדי בתים.
בין הנוכחים הורגש אי שקט.
גנצווייך פתח את הכנס בפולנית, עבר ליידיש והציג את הבעיות.
הוא היה מתבל את דבריו באמרות עממיות בעברית.
הוא מציע הקמת ארגון כללי של ועדי בתים ברחוב לשנו ובאזור הסמוך במטרה להעלות את רמתה הכללית של השכונה מבחינת חיצוניות תברואתית ולהקלת מצבם של חסרי קורת גג.
הארגון הכללי יושיט עזרה לוועדי בתים הזקוקים לכך".
בשל פעילותו הרבה, נוצרה סביבו הילה של גואל ומושיע ועסקן ציבורי, שקשריו עם הגרמנים משרתים מטרות חשובות כדי להטיב עם האוכלוסייה היהודית.
מעט מאוד אנשי ציבור הזדהו איתו ועם פעולותיו ביניהם: עורך העיתון "היינט" – לייזרוביץ, יהודה ווארשאוויאק – סופר יהודי-עברי, בני משפחת החזן המפורסם סירוטה וד"ר לייבונר.
בדצמבר 1940 ייסד גנצווייך את "המשרד למלחמה בנשך ובספסרות" שפעל בגטו ורשה למורת רוחו של היודנראט.
מטרת הקמתו באה להסדיר ולאכוף מסחר הוגן בגטו, אבל למעשה היו חבריו סוכנים סמויים של סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית (SD).
חברי הארגון זכו להטבות מפליגות מצד הגרמנים על שיתוף הפעולה, כל עוד נזקקו להם.
אחת ההטבות הייתה החזקת כרטיסי אספקה מיוחדים שבעזרתם השיגו לחם ומוצרים אחרים תוך כדי סחיטה.
בתקופה מסוימת הצטרפו לגנצווייך שני פליטים מלודז' – מוריק קון (Moryc Kohn) וזליג הלר (Zelig Heller), שהיו להם קשרים מפוקפקים עם הגרמנים, אולם לאחר זמן מה הם פרשו מהארגון וקיבלו אישור להפעיל בגטו קרונות רתומים לסוסים ככלי תחבורה רשמי נוסף.
השניים הללו נרצחו על ידי הגרמנים באוגוסט 1942. בנוסף הצטרפו לגנצווייך ד"ר הרברט סטהרר (Dr Herbert Stahrer) מגדנסק, המזכיר והמועצה המשפטית שלו וכן דוד שטרנפלד (Dawid Sternfeld), יליד לודז'.
לארגון היה כוח משטרה ומדי השוטרים חברי הארגון, היו דומים למדיהם של אנשי המשטרה היהודית, ושונים במספר הבדלים קטנים: הפס הכחול מסביב לכובע, הוחלף בפס ירוק (ומכאן השם "השוטרים הירוקים"), על הזרוע ענדו סרט שעליו שמו המלא של הארגון.
בנוסף, על כובעם של הקצינים הוצמדה דרגה בצורה של כוכבים בצבע זהב, ועל כובעם של השוטרים הפשוטים, הכוכבים היו בצבע כסף, בניגוד לסימון הדרגות של שוטרי ה-OD שלהם היו עיגולי מתכת.
כל השוטרים לבשו מעיל עור ארוך ונעלו מגפי קצינים.
זאת ועוד, היו לארגון תובע ובית דין משל עצמו.
תנאי הקבלה לארגון היו תשלום של כמה אלפי זלוטי, וכשגנצווייך היה זקוק לכסף, הוא דאג לגייס חברים נוספים לארגון מדי יום, והגיוס הזה שהביא להרחבת הארגון הביא להגדלת הסכום שהיה זקוק לו.
לפיכך, התקבלו לארגון גורמים שהגיעו מעולם הפשע הואיל ולא נערך כל סינון לקבלה.
הכסף נועד לשחד את הגרמנים מפני איום על פירוקו של הארגון.
בשל הצטרפותם של גורמים מעולם הפשע לארגון, רוב האוכלוסייה בגטו חשדה בחבריו ופחדה מהם.
היו שכינו את חבריו "הגסטפו היהודי".
ב-25 בינואר 1941 החלו לפטרל ברחובות הגטו אנשי "המשטרה הירוקה" (המשטרה מנתה כ-300 שוטרים), שפעלו מטעם "המשרד למלחמה בספסרות ובמפקיעי המחירים".
מטרתם הייתה לבדוק את מחירי הסחורות בחנויות שבהן התנהל מסחר חוקי, ולערוך חיפושים אצל אנשים שעסקו במסחר בלתי חוקי.
הסחורה הבלתי חוקית הוחרמה, בעליה נקנסו, נאסרו והובאו למשפט בבית הדין המיוחד של הארגון.
בפועל, שחררו שוטרי ה-13 עצורים תמורת שוחד, סחטו מהם כספים וסחורות בדרכים שונות אולם היו שהוסגרו לידי הגרמנים ואי אפשר היה לשחרר.
לדוגמה: אחד משוטרי ה-13 חשף, כי אצל יו"ר ועד הבית ברחוב מורנובקה מצוי מקלט רדיו.
האיש נעצר ושוחרר ממעצרו לאחר שנאלץ לתת לשוטרים שוחד; במקרה אחר, פנה אחד מאנשי ה-13 לסוחר מקומי וקנה ממנו כ-100 גרם קפה בתמורה ל-12 זלוטי (כ-9 שקלים לערך).
בשעה מאוחרת יותר ערכו הגרמנים חיפוש אצל הסוחר ומצאו כ-1/2 ק"ג קפה – הסוחר נקנס ונאסר.
אנשי הארגון הציעו לשחררו בתמורה לכך שיעביר אליהם 5 ק"ג קפה ו-1,000 זלוטי.
במקרה זה, התמורה הועברה אולם, האסיר לא שוחרר; חברי הארגון נהגו לדרוש מבעלי המאפיות באזור להפריש חלק מתוצרתם לטובת הארגון.
העימותים בין היודנראט והמשטרה היהודית לבין ה-13
התנאים הקשים בגטו ותפקיד המשטרה היהודית שאומנם הייתה כפופה ליודנראט אך בפועל כוונה על ידי הגרמנים גרמו למתיחות בינה לבין ה-13. מתיחות שהושפעה מהאינטרסים של כל אחד מן הצדדים.
1. בתחילת 1941, הורתה המשטרה הפולנית לשוטרים היהודים להילחם בהפקעת המחירים בגטו ובהתאם לכך נדרשו להחרים מוצרים כגון: קמח לבן, עוגות ושאר המותרות.
בנקודה זו התקיים עימות המשטרה היהודית והפולנית לבין ארגון ה-13 ותומכיו.
2. במארס 1941 הודיע צ'רניאקוב לגרמנים על מחסור חמור מאוד בחומרי גלם, סיבה שעשויה להשפיע מאוד על הפסקת הייצור בגטו.
כמות המזון שהייתה בשוק באותו זמן הייתה נמוכה מאוד והמחירים של המעט שהיה, היו גבוהים מאוד.
זאת בשל המדיניות הכלכלית הנוקשה שנהוגה הייתה באותה תקופה.
גם כאן התערבו "המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת מחירים" יחד עם "המשטרה הירוקה".
מאבק הכוחות בין אדם צרניאקוב לאברהם גנצווייך
העימות בין גנצווייך לצרניאקוב, יו"ר היודנראט, התבטא בכך וניתן למצוא עדות ביומנים שונים מהתקופה על מאבקי הכוחות ביניהם, שגנצווייך חתר בקרב האוכלוסייה היהודית תחת מעמדו של צֶ'רניַאקוב במטרה להחליפו כראש היודנראט.
עימות זה התגבר בארבעה החודשים הראשונים של שנת 1941 (ינואר–אפריל), אך החל מחודש אפריל 1941 הורגש שינוי משמעותי במעמדו של גנצווייך.
הוא הרגיש כי אינו בטוח יותר במעמדו.
מאבקי הכוחות ביניהם נטו לטובתו צ'רניאקוב וקרנו החלה לעלות בקרב הציבור.
גנצווייך ניסה למצוא פתרונות שונים להיטיב את מצבו והחל בחיפוש דרך ואפשרות להשתלב ביודנראט ולהכין מסגרת ארגונית אחרת במקום "המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת המחירים".
ב-19 באפריל 1941, הוקם משרד מיוחד בשם "קומיסריאט לגטו ורשה".
אלכסנדר פאלפיגר (Alexander Palfinger) הודח מתפקידו ובמקומו מונה לתפקיד מאקס בישוף (Max Bischof), ממעצבי הקו החדש.
אשר עודד את היהודים בגטו להשיג עבודה במקומות מאורגנים מחוץ לגטו.
במקביל, חל שינוי במעמדו הרשמי של צ'רניאקוב והוא קיבל סמכות של ראש עיריית הגטו.
ארגון ה-13 לא שרד וחוסל על ידי הגרמנים ב-20 ביוני 1941 ואנשי הארגון עברו לידיו של שרינסקי.
בתאריך 21 ביולי 1941 הוכרע המאבק כנגד ה-13 כמעט באופן סופי.
הוא אומנם חוסל באופן רשמי, אך גנצוויך לא נכנס אל היודנראט והמשיך לפעול במסגרת ארגונית אחרת.
לאחר ההכרזה על פירוק ה-13, שלח אוארסוואלד לגנצוויך מכתב שבו פירט מה עליו לעשות עם רכוש ה-13, ועם אנשי הארגון.
במכתב כתב: "תחנת הפיקוח למלחמה בספסרות ובמפקיעי מחירים אסורה כל המשכת פעולהם במה שהיה עד עכשיו שטח הפעולה של תחנת הפיקוח.
נכסי התחנה עוברים לראש היודנראט בוורשה – מינהל רובע המגורים היהודי.
ספרים עסקיים וכל התיקים יש להעביר לידי ראש היודנראט, את תעודות השירות של עובדי התחנה ואת הציוד הנמצא בידיהם (כובעי השירות וכו') יש ליטול מהם וגם אותם להעביר לידי ראש היודנראט.
המשתייכים ל"תחנת הפיקוח" יתקבלו אל שירות הסדר היהודי, אם הם כשרים לכך.
בעיית העסקתם של העובדים הבכירים נשארת שמורה להכרעה.
גם לאחר המכתב הרשמי, גנצוויך עדיין לא נכנע.
ב-22 ביולי 1941 הוא פנה אל ראש הס.ד בוורשה על מנת למנוע את פירוק ה-13. למרות ניסיונו לעכב את המאורע, ב-5 באוגוסט 1941 הופיעו נציגי היודנראט ברח' לשנו 13, חתמו על פרוטוקול המאשר את חיסול הארגון לתמיד, וקבעו באופן רשמי את פירוקה.
בסעיף מספר 4 במכתב הפירוק נכתב ש"קיבלתי אנשי 'תחנת הפיקוח' אל שירות הסדר היהודי תבוצע לפי הצווים והדינים המחייבים.
לשם קבלת האפשרת אל שירותי הסדר היהודי צריכים אנשי התחנה להגיש:
הצהרת התחייבות לקיים את השירות ללא תמורה כספית לפי המתכונת שהיא בתוקף בשירות הסדר היהודי
עם קבלתם האפשרית אל שירותי הסדר לא תחייב התחשבות בדרגות שניתנו בתחנת הפיקוח"
השלב האחרון לפני השמדתה הסופית של ה-13
כבר מחודש אפריל 1941 היה אפשר להבין שמתרחש שינוי במעמדה של ה-13, ועל מנת לבלום את השינוי, ייסד גנצווייך מוסד חדש וקרא לו "יידישע גיכע הילף" – עזרה מהירה יהודית.
מטרות המוסד היו: הושטת עזרה לנפגעים ברחובות הגטו וסיוע לאוכלוסייה הענייה.
בהבהרת הכוונות ניתן להבחין בשני כיוונים של דרכי פעולה: עזרה רפואית וסוציאלית, וראיית ההמשך של המגמות הציבוריות של גנצווייך.
מהר מאוד הרחיב גנצוויך את המסגרת הארגונית שלו והקים בתוכה שלושה מדורים חדשים:
בנוסף למדורים, הקים מסגרות חדשות, כגון:
המבנה הארגוני של "העזרה המהירה" ופעולתה
אמצה את צורת החלוקה בגטו ל-6 חלקים (בדומה לחלוקה המקובלת של ה-OD) ובכל אזור פעלו מספר תחנות לעזרה ובהן צוות רופאים וחובשים שמצויד בחומרי עזרה ראשונה.
בדומה למשטרה הירוקה, גם הצוותים סיירו ברחובות הגטו.
הייחוד שלהם היה שבנוסף לציוד הרפואי, היה עליהם לחם ושתייה למקרים קיצוניים.
ראשי המוסד תכננו רשת גדולה של תאים שהיו צריכים לכסות את הגטו לאורכו ולרוחבו, והמבנה המוצע הצטייר כך:
נציג השכונה – הכוללת 40 בתים.
ראש האזור – כולל 400 בתים.
תפקיד ראש האזור היה לקיים קשר הדוק עם הרופא האזורי.
כדי להבטיח את מימון הפעולות נקבע עיקרון חברתי שבו כל חבר מחויב לשלם כזלוטי וחצי לחודש (כמעט 2 שקלים).
משטרת ה"עזרה המהירה" (המשטרה האדומה)
לצדם של הרופאים ועוזריהם, ליוו אותם אנשי המשטרה החדשה.
בראש המשטרה החדשה עמד "קניגל".
מוצאו של קניגל היה לבוב, שם עסק בענייני סרטים.
קניגל נחשב לאיש בכיר בעולם התחתון באותה תקופה.
יחידתו מנתה כמה מאות שוטרים, שרובן הגיעו מן ה-13 שנכחדה.
לבוש השוטרים והווים הרפואיים היה דומה, ועל הכובעים שלהם במקום סרט ירוק של ה-13, היה סרט אדום, ומכאן השם "המשטרה האדומה".
בנוסף למטרותיה הברורות של המשטרה האדומה, הם גם סחטו כספים וסחורות בתואנות שונות והיו פעילים בעסקי הברחת סחורות, כך שבמקום מרכבות עמוסים בחולות ברחובות הגטו, עברו מרכבות עמוסות ציוד מוברח.
הפעילות של גנצוויך ושותפיו בארגון החדש
גנצוויך אומנם היה מי שייסד את הארגון החדש, אך לא נטל בו חלק מלבד היותו מנהל מרכז מסחרי גדול ברח' לשנו 14. הוא החליט להמשיך בארגון אירועים ספרותיים ולטפח את אישיותו הציבורית.
לגנצוויך היו שותפים והם נטלו חלק גדול בפעילות הכלכלית בגטו:
דוד שטרנפלד: מפקד לשעבר במשטרה הירוקה ועסק במחסר סיטונאי.
עו"ד לווין: שותף בתעשייה לעיבוד עצים.
וולף שימונוביץ: מעורב בתעשיית המתכת.
בינתיים החריפה המדיניות הגרמנית כנגד היהודים בגטו, והטרור גבר.
אחד השיאים היה ברצח של כ-51 יהודים בלילה שבן ה-17–18 באפריל 1942. בין הקורבנות באותו לילה, היו בעיקר חשודים בפעילות מחתרתית, נמצאו גם מראשי ה-13 והם: לווין, מנדל, שימונוביץ וגורקו.
ברשימת המועמדים לחיסול היו גם גנצוויך ושטרנפלד.
הגרמנים הכריזו על גנצוויך ושטרנפלד כנידונים למוות, ויצאו למסע חיפוש בעקבותם, בראשות ה-OD.
כל ועדי הבתים הוחרמו על מנת לא להעניק מחסה לשניים כדי לקצר את זמן החיפוש אחריהם, ויודיעו לשלטונות כל פיסת מידע שיש בידם לגבי גנצוויך ושטרנפלד.
פעולתה של ה"עזרה המהירה" מחודש אפריל 1942, עד לחיסולה
אחרי חודש אפריל 1942 עבר הארגון "העזרה המהירה" ראורגניזציה.
קניגל – מפקד המשטרה, הפך לדמות מרכזית בסיפור.
המשטרה האדומה שמרה על מסגרתה הנפרדת וקניגל קיים קשר ישיר עם ה-SD.
עם תחילתו של הגירוש הגדול ב-22 ביולי 1942 השתתפה המשטרה של "העזרה המהירה" באקציה לצד ה-OD.
הם מנצלים את הקשרים עם הגרמנים על מנת להשיג אישורים המקנים בשלב מוקדם של גירוש זכות להישאר בגטו ומוכרים את אותם אישורים בהרבה מאוד כסף.
בספטמבר 1942 לקראת סוף הגירוש, רוכזו כל שוטרי "העזרה המהירה" בבלוקים מיוחדים יחד עם אנשי ה-OD.
מפקדה האחרון של המשטרה האדומה, היה ד"ר הרבט דטארר, עו"ד מדאנציג והיה המזכיר הכללי של ה-13. במהלך הגירוש צומצם מספרם של השוטרים מכמה מאות, למאה אחת ועם סיום הגירוש, המשטרה האדומה חוסלה באופן סופי.
קניגל המשיך בפעילות מודיעינית בשירתם של הגרמנים על בסיס אישי.
וברגע זה תמה הפעילות המשטרתית המאורגנת של ה-13 בשני שלביה העיקריים:
"המשטרה הירוקה" – ינואר–אוגוסט 1941
פעילותו של גנצווייך מאפריל 1941 עד סוף 1943
לאחר שגנצוויך ושטרנפלד ברחו מהגרמנים בגלל עונש המוות שהוצא נגדם, הם עברו לצד "הארי" על מנת להסתתר ולהמלט מהעונש.
לאחר כמה זמן נודע להם שבוטל העונש על שניהם.
למרות זאת הוא עדיין לא חזר אל הגטו, אלא רק ביקר בו לעיתים קרובות.
באותה תקופה גנצוויך פעל בשני כיוונים:
ניסיון יצירת קשר עם אנשי הרוח ועסקני הציבור שנשארו בגטו על מנת לעזור להם לשרוד.
גרם לדמורליזציה בין תושבי הגטו על מנת להקשות על פעולות המחתרת הלוחמת.
גנצוויך השתמש בלזרוביץ (אחד מתומכיו הנלהבים) על מנת ליצור קשר עם עסקני הציבור בגטו, כדי לעזור להם בצורה החומרית לשרוד בגטו.
לֵיוִיק, (25 בדצמבר 1888 – 23 בדצמבר 1962, ניו יורק) הוא שם העט של לֵייוויק הַאלפֶּרן, שהיה משורר יידיש, מחזאי וסופר, שנודע בין היתר בשל יצירתו "הגולם" ("פואמה דרמטית בת שמונה מערכות").
לייוויק נולד ב-1888 בעיירה הומן ליד מינסק, בלארוס.
הוא הבכור מבין תשעה ילדים.
לייוויק התחנך כילד במסגרת תורנית אדוקה, אך בהגיעו לישיבה כבר קרא ספרים חילוניים ומשכיליים/ הוא גורש מהישיבה והצטרף לתנועת ה"בונד".
בשנת 1904 פרסם את שיריו הראשונים ביידיש בעיתוני התנועה.
בשנת 1906 נכלא על ידי המשטרה הצארית וישב במאסר כארבע שנים.
הוא הובל לסיביר, שם נידון למאסר עולם בשנת 1912, על פעילותו המהפכנית.
בשנת 1913 הצליח לייוויק להימלט ממחנה המעצר בסיביר וברח דרך המזרח הרחוק.
הוא נמלט מרוסיה והצליח להגיע לניו יורק.
בשנותיו הראשונות כמהגר עבד בכל מיני מלאכות, ובעיקר מצא פרנסתו במלאכת הצבעות.
בה בעת החלו שיריו להתפרסם בבמות היידיש הגדולות של אמריקה, ובעיקר ב"צוקונפט".
שיריו המרגשים מאותה תקופה הם שירי סיביר שלו, שירי המאסר והבריחה.
אחדים מהם תורגמו לעברית, וכוחם נשמר בהם גם היום.
בשנת 1919 נתפרסם קובץ השירים הראשון שלו, ומחזותיו המפורסמים: "הגולם" ו"סחבות".
כתיבתו באותה עת הייתה שזורה באמונה חזקה בגאולת העם היהודי המיסטית, ובגאולת האדם העובד בדרך הארגון החברתי והמהפכני.
לייוויק מסע הרצאות גדול בתפוצה היהודית, הוא הופיע בפני קהלים גדולים בקריאת שירים, וכתב רשמי מסע שנתפרסמו בעיתוני היידיש באמריקה.
בין השאר ביקר שוב ברוסיה, הפעם כמהפכן מכובד ולא כאסיר נמלט.
השלטון הקומוניסטי עשה הרבה כדי לקרבו אל המשטר, וכדי שיפרסם טובות על הנעשה אצל יהודי ברית המועצות.
אבל יחסם הקשוח של קברניטי מוסקבה לשאלת הציונות ויישוב ארץ ישראל גרמו לו שיפרוש מארגוני הקומוניסטים.
הוא חדל אז גם לכתוב בעיתונים המקורבים אליהם.
שלושת מחזותיו, "הגולם", "כבלים", ו"חלום הגולם", נחשבים עד היום כפסגת יצירתו הדראמטית.
צירוף חיוני וכובש לב של אמונה מיסטית בנצח קיומו של עם ישראל, ואמונה לוהטת בתיקון האדם והמשטר.
לייוויק פרסם למעלה משישים כרכים ביידיש: מחזות וסיפורים, שירים ופואמות, רשמי מסע ומסות.
יצירותיו תורגמו גם לעברית, ומחזותיו הוצגו בתיאטרון העברי.
לייויק קרוי היום "בית לייוויק", מרכז לתרבות יידיש בתל אביב, נוסד על ידי עיתונאים וסופרי יידיש.
ליד בית לייוויק פועלת הוצאת ספרי יידיש, הוצאת לייוויק.
ליוויק נפטר בניו יורק ב-1962.
אַבֶּלַר והֶלוּאיז, פואמה דרמטית בשלוש תמונות, תרגם מיידיש והוסיף אחרית דבר ק"א ברתיני, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
בלדה על בית החולים בדנבר, תרגם אברהם שלונסקי, מרחביה, 1942.
כספי, תל אביב, שנות השישים.
גזר, דראמה תנכי"ת מתקופת יוצאי מצרים, בשלוש מערכות, תרגם אהרן אשמן, תל אביב, 1940.
הירש לקרט, פואמה, תרגם משה בסוק, הקיבוץ המאוחד, 1944.
שישה שירים מן הכרמל, תרגם שמשון מלצר, חיפה, 1963.
יאבדו שמים וארץ, שירת האפוקליפסה היידית, אנתולוגיה ובתוכה גם משירי ליוויק, תרגם עידו בסוק, תל אביב, 2002.
מהר"ם מרוטנברג : פואמה דרמטית בשבע תמונות, תרגום - מ' סילון-זילברמן, תל אביב, 1968.
על תהומות הולך ושר, ילקוט שירים ליריים, תרגם מיידיש והוסיף אחרית דבר קלמן אהרון ברתיני, תל אביב, 1977.
שירים ופואמות, עברית - מאיר אבני, 2000.
חזיוני גאלה, הגלם, חלום הגלם, כבלי משיח : טרילוגיה, תרגמו מיידיש א"ז בן ישי ואברהם שלונסקי; בלוויית הקדמת המחבר ומבוא של דב סדן, מוסד ביאליק, ירושלים, 1957.
כבלים, "הבימה", תרגום: צבי וויסלאבסקי, בימוי: ברוך צ'מרינסקי, תפאורה: מנחם שמי, תלבושות: שנדר, מוזיקה: פורדהאוס בן ציסי, הבכורה התקיימה ב-16 בדצמבר 1931 בארץ.
הגולם, "הבימה", מוסקבה, בימוי: בוריס וורושילוב, תפאורה: ניבינסקי, מוזיקה: משה מילנר, הבכורה נתקיימה ב-15 במרץ 1925.
חלום הגולם, "הבימה", תל אביב, תרגם אברהם שלונסקי, בימוי לאופולד לינדטברג, תפאורה יעקב שטיינהארדט, מוזיקה שלמה רוזובסקי, הבכורה נתקיימה בשנת 1935.
מי האיש, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי, במאי ברוך צ'מרינסקי, הוצג בהבימה, אוגוסט 1939.
הצגת הבכורה ב-6 במאי 1939
הלסינקי (בפינית: Helsingin JalkapalloKlubia הידוע בכינויו HJK הלסינקי או פשוט HJK; בתרגום לעברית: "מועדון הכדורגל של הלסינקי") הוא מועדון כדורגל פיני מהעיר הלסינקי, בירת פינלנד, המשחקת בליגה הבכירה בפינלנד, הוייקאוסליגה.
הקבוצה נוסדה ב-1907 ונחשבת לקבוצה הוותיקה והבכירה ביותר אי פעם בפינלנד כאשר היא זכתה ב-32 אליפויות הליגה הבכירה, 14 גביעי פינלנד ו-5 גביעי ליגה פיניים.
רוב השחקנים הפינים שהגיעו לשחק בליגות האירופאיות הבכירות שיחקו במהלך הקריירה בקבוצה זו.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא ה"בולט ארנה" ובו 10,770 מושבים, בו הקבוצה משחקת משנת 2000. צבעי הקבוצה המסורתיים הם חולצות בדוגמת פסים של כחול ולבן.
הקבוצה היא הקבוצה הפינית הראשונה שהעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
היא עשתה זאת בעונת 1998/1999 בעוברה בשלבי המוקדמות את אפ קיי ירוואן מארמניה ומץ מצרפת.
בשלב הבתים, בו הוגרלה עם קבוצות פ.ס.וו.
קייזרסלאוטרן ובנפיקה ליסבון, זכתה הקבוצה ב-5 נקודות לאחר ניצחון ביתי על בנפיקה ליסבון, שתי תוצאות תיקו, האחת בחוץ נגד בנפיקה ליסבון והשנייה ביתית נגד פ.צ.
הלסינקי סיימה במקום הרביעי בבית ולא העפילה לשלב הבא.
מפגש ההקמה שתועד התקיים באולם באולינג בפארק קאיסנימי במאי 1907. המשחק התחרותי הראשון אי פעם של הקבוצה נערך נגד קבוצת אייקאנס, והלסינקי ניצחה 4-2.
בשנותיה הראשונות הפכה הלסינקי למועדון פופולרי בקרב סטודנטים דוברי פינית שהצטרפו למועדון, בעוד שסטודנטים דוברי שוודית העדיפו להצטרף ל-Unitas או HIFK.
בסוף 1908, לאחר דיון סוער, הועברה השפה לפינית בלבד, מה שגרם לכך שחברים רבים דוברי שוודית עברו ל-HIFK ומועדונים אחרים.
בשנת 1909, הצבעים כחול ולבן נבחרו כדי לתמוך בתנועת ה"פנומן" והבנדי הוצג כספורט הרשמי השני של המועדון.
המועדון עבר מהמגרש בקאיסנימי לאצטדיון אליינטאהרה החדיש.
בסוף השנה עזב פרדריק וואטן את תפקידו כיו"ר המועדון בגלל שחלה.
ב-1910 הפך לורי טאנר ליו"ר המועדון הוותיק ביותר עד כה.
באותה שנה, נערך המשחק הבינלאומי הראשון של המועדון, מול Eriksdals IF מסטוקהולם בקאיסנימי.
הקבוצה הראשונה זכתה באליפות הליגה (שהייתה אז בפורמט גביע), לראשונה בשנת 1911 ובשנה העוקבת 1912. ב-1915 המועדון עבר שוב, הפעם לאצטדיון טולון פאלוקנטה.
בשנת 1916 נוסף ענף הטניס למועדון והוא שוחק עד שנות ה-20 המוקדמות.
במהלך מלחמת האזרחים הפינית ב-1918 נהרגו שני חברים מהמועדון, שנלחמו למען ה"לבנים".
בינתיים המועדון זכה בתארים גביע אליפות נוספים בשנים 1917 ו-1918.
ב-1921 זכה המועדון בתואר גביע בנדי הראשון ובמהלך חמש העונות הבאות הגיעה HJK לחמישה גמרים, וזכתה בשלושה תארים נוספים.
כמו כן המשיכה לזכות בתוארי האליפות בשנים 1923 ו-1925. באולינג התווסף לענפי הספורט של המועדון ב-1925, אך הבאולינגרים הקימו מועדון משלהם, שנקרא Helsingin Keilaajat, בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1928, הוקי קרח הפך לספורט רשמי והאליפות הראשונה זכתה בשנת 1929. פורמט הליגה בכדורגל נכנס לכדורגל הפיני בשנת 1930 אך HJK לא הצליח להעפיל לליגה הבכירה בעונה הראשונה.
בשנת 1931 שיחקו HJK את עונתם הראשונה בליגה הבכירה, אולם בתום העונה הם ירדו ליגה.
אולם בהמשך עלתה הקבוצה לליגה הבכירה והצליחה לזכותה בה בשנים 1936 ו-1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה המועדון איבד 22 חברי מועדון ששירתו בצבא הפיני, מתוכם תשעה נפלו במהלך מלחמת החורף, 12 במלחמת ההמשך ועוד אחד במלחמת לפלנד.
ב-1943 כדוריד נהיה עוד אחד מהענפים שבו קיים קבוצה למועדון.
HJK זכתה במדליית כסף אחת ושתי מדליות ארד בכדוריד במהלך שלוש העונות הבאות, אך לא זכתה להצלחה נוספת.
הכדוריד היה הראשון בענפי הספורט של HJK שבו התחרו גם נשים.
קבוצת הנשים שיחקה בסך הכל 22 עונות ברמה הגבוהה ביותר; הסיום הגבוה ביותר שלהם היה רביעי.
ב-1963 שיחקה הקבוצה בפעם האחרונה בליגת המשנה הפינית, בסוף עונה זו עלתה לליגה הבכירה ומאז לא ירדה שוב.
ב-1964, המועדון שעלה זה עתה זכה בתואר האליפות העשירי שלו ובעונה שלאחר מכן, בשנים 1965–1966, הם שיחקו את משחקם הראשון בגביע אירופה, נגד מנצ'סטר יונייטד באצטדיון האולימפי של הלסינקי.
עם זאת, הפסד מצטבר של 2–9 הביא להדחה של HJK מהזירה האירופית.
בשנת 1966, המועדון הבטיח את תואר הגביע הפיני הראשון שלו אי פעם על ידי ניצחון על קבוצת KTP בתוצאה 6–1 בגמר לעיני 7,000 צופים.
קבוצת הבנדי פורק בסוף שנות ה-60. ענף הספורט הרשמי האחרון, החלקה אמנותית, התווסף לרפרטואר המועדון ב-1966, אך גם הוא בוטל ב-1972. גם אגף ההוקי קרח פורק ב-1972 והעונה האחרונה בכדוריד שיחקה ב-1978. להלן, מעתה HJK השתתפה כמועדון רק בכדורגל.
לאחר 69 שנים כמועדון מולטי-ספורט.
בשנת 1973 זכתה הקבוצה שוב באליפות פינלנד, וב-1978 הצליחה לשחזר את ההישג.
בעונת 1981 המועדון השיג לראשונה בתולדותיו דאבל כאשר זכה גם באליפות ה-13 שלו וגם בגביע המדינה הפיני השני שלו.
שנות ה-80 המאוחרות היו מוצלחות במיוחד עבור המועדון שהצליח לזכות באליפות המדינה עוד 4 פעמים ולזכות בגביע המדינה הפיני עוד פעם אחת.
בשנות ה-90 המועדון הוסיף עוד שלושה תוארי אליפות ו-3 תוארי גביע.
בעונת 1998/1999 הפך HJK למועדון הפיני הראשון ועד היום היחיד ששיחק בשלב הבתים של ליגת האלופות של אופ"א לאחר שניצח את מץ הצרפתית בסיבוב המוקדמות השני.
המועדון גם השיג חמש נקודות מכובדות בבית שלהם, שם היא ניצחה את בנפיקה בבית והשיגה תיקו מכובד נגד קייזרסלאוטרן וגם בחוץ מול בנפיקה.
הם הפסידו לפ.ס.וו פעמיים ולקייזרסלאוטרן בחוץ.
האצטדיון הביתי הנוכחי של המועדון, הבולט ארנה, נפתח בשנת 2000. כאשר הקבוצה זוכה בתואר האליפות ה-20 ב-2002 וב-2008 זכה המועדון בתואר הגביע הפיני העשירי שלו.
עונת 2009 הייתה תחילתה של ריצת אליפות שהביאה לשישה תארים ברציפות מ-2009 עד 2014.
בשנת 2014, HJK הפך למועדון הפיני הראשון ששיחק בשלב הבתים של הליגה האירופית של אופ"א לאחר שניצחה את ראפיד וינה בסיבוב הפלייאוף.
HJK, עם ניצחונות על טורינו וקופנהגן בבית, סיימה במקום השלישי בבית עם שש נקודות.
HJK ביצעה מספר רכישות במהלך חורף 2015, כולל החלוץ של קורדובה מייק האונאר, הקשר מליגת העל היפנית אטומו טאנאקה וקשר ברמינגהאם סיטי, גיא מוסי.
במהלך הקמפיין של 2017 המועדון הפסיד רק שלושה משחקים, מה שהביא לדאבל מקומי, השני בהיסטוריה שלו.
בשנת 2018 הקבוצה זכתה שוב באליפות המקומית, כך גם בעונת 2020. בעונת 2021 הקבוצה כמעט והשלימה דאבל, אך הפסידה בגמר הגביע בדו-קרב פנדלים לקופס.
הנס רודי גיגר היה צייר, פסל ומעצב שווייצרי.
עבודתו המפורסמת ביותר היא עיצוב החייזר (קסנומורף) בסרט "הנוסע השמיני" ("Alien"), שעליו זכה בפרס אוסקר.
גיגר נולד בעיר כור שבקנטון קגראובינדן בשווייץ.
הוא זכה לפרסום בזכות זכייתו באוסקר על עיצוב החייזר בסרט "הנוסע השמיני" וכן בעקבות ספר הציורים הרביעי שהוציא, Necronomicon (שאותו המשיך בספר Necronomicon II), ופרסום יצירותיו במגזין אומני.
גיגר עיצב מספר עטיפות לאלבומים פופולריים: Brain Salad Surgery של אמרסון, לייק ופאלמר, Frankenchrist של הדד קנדיז ו-Koo Koo של דבי הארי.
גיגר סבל מנדודי שינה, וציוריו מושפעים מחוויותיו במחלה.
הוא הוכשר במקור כארכיטקט וצייר את יצירותיו הראשונות במסגרת טיפול באמנות.
לאורך רוב הקריירה שלו גיגר השתמש בעיקר במברשת אוויר כדי ליצור נופים חדגוניים, סוריאליסטים ומפחידים.
הסגנון המובהק והייחודי לו בא לידי ביטוי ביצירותיו בהכלאת הגוף האנושי ומכונות בטכניקה המתוארת כ"ביומכניקה".
ציוריו לרוב מציגים דימויים מיניים מלאכותיים ולעיתים נחשבים כמטרידים.
חלק מציוריו גם הכילו דימויים שטניים.
לואיס בוניואל הפגיש את גיגר עם הצייר הספרדי סלבדור דאלי.
חבר נוסף שהשפיע על יצירתו היה טימותי לירי.
כשהבמאי אלחנדרו חודורובסקי ניסה לעבד את הספר "חולית" לקולנוע, הוא גייס את גיגר להפקה כמעצב אמנותי, שבין היתר עיצב את בית הרקונן.
על אף שחודורובסקי השלים את ההכנות לצילומים, הוא התקשה לגייס תקציב להסרטה, והפרויקט נגנז.
חלק מהמוטיבים האמנותיים בהפקה ההיא שימשו השראה לסרטי מדע בדיוני מאוחרים יותר.
גיגר עיצב את דמותו האייקונית של הזינומורף - החייזר בסרטי הנוסע השמיני.
גיגר עיצב את סטנד המיקרופון המפורסם של סולן להקת הנו מטאל קורן ג'ונתן דייוויס הנושא אותו לכל הופעה.
גיגר גם יישם את סגנונו הביומכני בעיצוב פנים.
בעיצובו הוקמו מספר "ברי גיגר" בטוקיו, ניו יורק ושווייץ, אך רובם נסגרו במהלך השנים.
אומנותו השפיעה רבות על ציירי קעקועים ופטישיסטים ברחבי העולם.
חברת הגיטרות איבנז הוציאה סדרת גיטרות המעוצבות בהשראת ציוריו.
חברת המשקפיים אוקלי גם הושפעה מאומנותו של גיגר והוציאה סדרת משקפיים מעוצבים.
גיגר נפטר ב-12 במאי 2014 בבית חולים בציריך, שווייץ, לאחר שסבל מפגיעות וחבלות בגופו לאחר שמעד במדרגות ביתו.
יצירותיו נתנו השראה לעיצוב משחק "Tormentum – Dark Sorrow".
הרברט ליונל אדולפוס הארט היה פילוסוף יהודי-בריטי, הנחשב לאחד מהפילוסופים של המשפט החשובים ביותר במאה העשרים.
חיבר את הספר "" והיה פרופסור לתורת המשפט באוניברסיטת אוקספורד.
הארט פיתח תאוריה מתוחכמת של משפט פוזיטיבי בתוך המסגרת של הפילוסופיה האנליטית.
הארט תרם גם תרומה חשובה לפילוסופיה הפוליטית.
הארט נולד ב-1907, בעיר הארוגייט באנגליה, בשם הרברט ליונל אדולפוס, בנו של חייט יהודי משגשג ממוצא גרמני ופולני.
התחנך בקולג' צ'לטנהאם, בבית הספר בראדפורד גראמר ובניו קולג' שבאוקספורד.
בשנת 1929 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוקספורד, ראשון בני כיתתו.
הוא נעשה עורך דין טוען בבית משפט (באריסטר), היה חבר בלשכת עורכי הדין בצ'נסרי מ-1932 עד 1940, והיה חברו הטוב של ריצ'רד (מאוחר יותר לורד) וילברפורס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד הארט עם MI5, מחלקה במודיעין הצבאי הבריטי, שם הוא חידש את קשריו עם ידידיו מאוקספורד.
הוא לא שב לפרקטיקה המשפטית לאחר המלחמה, והעדיף במקום זאת לקבל את ההצעה להיות מרצה עמית (בפילוסופיה, לא משפטים) בניו קולג' שבאוקספורד.
בשנת 1952 הוא התמנה לפרופסור לתורת המשפט באוקספורד.
הוא פרש מהקתדרה ב-1969 וירש אותו רונלד דבורקין.
הוא היה נשיאה של החברה האריסטוטלית מ-1959 עד 1960. הוא נישא לג'ניפר ויליאמס, עובדת מדינה בכירה, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הארט ניהל גם מערכות יחסים מיניות עם גברים.
רבים מתלמידיו הראשונים של הארט הפכו לפילוסופים משפטיים, מוסריים ופוליטיים חשובים.
בכללם בריאן בארי, ג'ון פיניס, קנט גרינוולט, נייל מקקורמיק, יוסף רז, צ'ין ליו טן, וו.ג'.
להארט הייתה גם השפעה חזקה על ג'ון רולס הצעיר בשנות החמישים, כשרולס היה מלומד אורח באוקספורד מעט אחרי שסיים את הדוקטורט שלו.
יותר מכל אדם אחר, חולל הארט מהפכה בשיטות של תורת המשפט ובפילוסופיה של החוק בעולם דובר האנגלית.
הוא הושפע מהפילוסופים של השפה ג'ון ל.
הארט הביא את כלי הניתוח, במיוחד לינגוויסטיקה ופילוסופיה, כדי להתדיין בעזרתם בבעיות המרכזיות של התאוריה המשפטית.
שיטתו של הארט שילבה ניתוח זהיר של אנליזה פילוסופית בת המאה העשרים עם מסורת תורת המשפט של ג'רמי בנת'ם, הפילוסוף האנגלי המשפטי, פוליטי ומוסרי הגדול.
הארט גם הושפע מן המשפטן האוסטרי הנס קלזן, על אף שהארט דחה שני מאפיינים בולטים של הפוזיטיביזם של קלזן: הרעיון שהחוק דורש בהכרח עונשים; והרעיון הנאו-קאנטיאני שהתופעה החברתית הנורמטיבית לא יכולה להיות מוסברת באופן טהור במונחים של עובדות חברתיות.
במקומם, קיבל הארט את מאפייני המשפט הפוזיטיבי כפי שהציע המשפטן (להבדיל מפילוסוף השפה) ג'ון אוסטין: המשפט הוא יציר האדם, ואין קשר הכרחי בין המשפט למוסר.
עבודתו החשובה ביותר היא ספרו "מושג החוק", שיצא לאור לראשונה ב-1961, ומהדורה שנייה (שכוללת הערות חדשות) יצאה לאחר מותו ב-1994. הספר הוא תוצאה של סדרת הרצאות שהארט החל להעביר ב-1952, והוא מבשר בהרצאות הולמס שלו: "פוזיטיביות והפרדת החוק והמוסר" שהוא העביר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
מושג החוק התפתח להשקפה מורכבת של הפוזיטיביזם המשפטי.
בין הרעיונות הרבים שהוא פיתח בספרו ניתן לראות את:
ביקורת על התאוריה של ג'ון אוסטין שהחוק הוא מצוות הריבון המגובה על ידי איום של עונש, בעיקר בטענה שהתאוריה של אוסטין אינה נותנת מענה לשאלת ההזדהות של החברה עם החוק.
בניגוד לתורת הפקודה של אוסטין שדנה בשלטון האדם (הריבון) במשפט, הארט מתמקד בשלטון המוסדות, להם כפוף גם הריבון.
הבחנה בין כללי משפט ראשוניים ומשניים: הכללים הראשוניים עוסקים בהתנהגות (לדוגמה, המשפט הפלילי), בעוד שהכללים המשניים עוסקים בשיטות ובנהלים לאכיפת הכללים הראשוניים, להעמדה לדין לפיהם, ליצירתם ולתיקונם וכו'.
הבחנה בין שתי נקודות מבט – פנימית וחיצונית – של המשפט והחוקים, שקרובה להבחנה של מקס ובר (ומושפעת ממנה) בין שתי פרספקטיבות – משפטית וסוציולוגית – של החוק.
פיתוח הרעיון של שיקול דעת שיפוטי.
הרעיון של כלל ההכרה (Rule of Recognition), כלל חברתי שמבדיל בין נורמות שיש להן סמכות של חוק ונורמות שאין להן.
הארט ראה את רעיון כלל ההכרה כהתפתחות של ה-Grundnorm של קלזן.
תשובה מאוחרת (במהדורת 1994) לרונלד דבורקין, שמתח ביקורת על הפוזיטיביזם המשפטי באופן כללי ובמיוחד על השקפתו של הארט בנידון בספריו: "לקחת את הזכויות ברצינות", "עניין של עיקרון", ו"אימפריית החוק".
הארט כתב ביחד עם טוני הונורה את ספרו "סיבתיות בחוק" (1959, מהדורה שנייה 1985).
כתוצאה מוויכוחו המפורסם עם לורד פטריק דבלין על תפקיד החוק הפלילי באכיפת נורמות מוסריות, כתב הארט את "חוק, חירות ומוסר" (1963) ואת "טוהר המידות של החוק הפלילי" (1965).
עמדתו הליברלית של הארט, שהובעה בספרים אלה, הייתה שאין לעשות שימוש במשפט הפלילי לשם אכיפת נורמות של מוסר פוזיטיבי.
לעבודתו של הארט על היחסים בין החוק והמוסר הייתה השפעה ניכרת על החוק בבריטניה והיא עזרה להפוך לחוקית את ההומוסקסואליות, בין היתר.
אמנון רובינשטיין בספרו "אכיפת המוסר בחברה מתירנית" משנת 1975 מושפע מן הוויכוח שבין הארט ללורד דבלין, האם לגיטימי לאכוף את המוסר באמצעות החוק.
רובינשטיין תקף את האיסור במשפט הישראלי על יחסי מין בין גברים.
חוק, חירות ומוסר, מאנגלית: אליה גילדין.
מבוא למהדורה העברית ואחרית דבר למהדורה החדשה: רות גביזון, תל אביב: ספרי עליית הגג, 2006.
הנרי לואיס מנקן היה עיתונאי, סופר ולשונאי אמריקאי.
הנרי לואיס מנקן נולד ב-12 בספטמבר 1880, בבולטימור, מרילנד, שבארצות הברית.
בן למשפחה אמידה, אביו היה בעל מפעל סיגרים ממוצא גרמני.
כאשר היה בן שלוש עבר לביתו שבבולטימור, שם חי עד סוף ימיו, פרט לחמש השנים בהן היה נשוי.
הוא החל את קריירת מחקר והכתיבה שלו כעיתונאי ב "Baltimore Morning Herald" בשנת 1899, ועבר ל "The Baltimore Sun" ב-1906. באותה תקופה גם החל לכתוב מאמרים שהעידו כבר על איכויותיו כסופר לעתיד.
הוא כתב סיפורים קצרים ורומן.
ב-1908 התמנה לעורך בעיתון "The Smart Set" יחד עם George Jean Nathan, איתו הוא ייסד ב-1924 את העיתון "The American Mercury", שהפך לבעל השפעה רבה בחוגים אוניברסיטאיים ברחבי ארצות הברית.
הוא המשיך בתפקיד זה עד שנת 1933. הוא זכור בעיקר מפרסום ספרו "The American Language", עבודת מחקר מקיפה על השפה האנגלית בארצות הברית.
מנקן שאב את השראתו מסופרים רבים, בהם רודיארד קיפלינג, ג'וזף קונרד ועוד, אך נראה שמארק טוויין ובמיוחד פרידריך ניטשה הטביעו חותם עיקרי על כתביו.
הנושא שעסק בו בעיקר בשנות ה-20, שבמהלכן הייתה כתיבתו בשיאה, היה הפונדמנטליזם הנוצרי או הפוריטנים ומעמד הביניים הבוּר, או כפי שאהב לכנותו, "Booboisie".
ב-1926 הוא נעצר בשל מכירה של עותק של "The American Mercury", שנאסר לפרסום בבוסטון.
ב-1930 נשא לאישה את שרה הארט (Sara Haardt), שהייתה פרופסור לאנגלית.
נישואים אלה נמשכו חמש שנים עד לפטירתה ממחלה.
מנקן ביקר בארץ ישראל בשנת 1934, ואת חוויותיו פרסם בספר בשם "ארץ ישראל".
בזמן מלחמת העולם השנייה תמך בנאצים ובגישת הדרוויניזם החברתי שלהם והביע דעות אנטישמיות.
ב-1948 לקה בשבץ מוחי, שממנו לא התאושש לגמרי עד סוף ימיו.
האוורד צ'נדלר רובינס לנדון היה מוזיקולוג, המזוהה בעיקר בזכות מחקריו על המלחין יוזף היידן.
רובינס לנדון נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ולמד מוזיקה בסוורת'מור קולג' ובאוניברסיטת בוסטון.
לאחר מכן עבר לאירופה שם עבד כמבקר מוזיקה.
החל מ-1947 ערך רובינס לנדון מחקר בווינה על יוזף היידן, מלחין שבנוגע אליו הפך לנדון להיות מומחה ידוע.
ספרו "הסימפוניות של יוזף היידן" פורסם בשנת 1955, ואליו התווספו חמישה כרכים משלימים "היידן: כרוניקה ויצירות" בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. בנוסף, ערך רובינס לנדון כמה מיצירותיו של המלחין.
רובינס לנדון פרסם עבודות נוספות של מלחינים מן המאה ה-18, ביניהם וולפגנג אמדאוס מוצרט, לודוויג ואן בטהובן ואנטוניו ויולדי.
הוא טבע גם את המושג "בארוקוקו" (הלחם של "בארוק" ו"רוקוקו")
בשנת 1994 היה מעורב רובינס לנדון בוויכוח אודות סונאטות לפסנתר אשר יוחסו להיידן.
הוא הכריז עליהן כעל סונטות חדשות שאך נתגלו, אולם מאוחר יותר התבררו כזיוף.
הסימפוניות של יוזף היידן (1955)
בטהובן; מחקר תיעודי, קובץ ונערך על ידי רובינס לנדון.
בלומינגטון: הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 1976-1980
מוצרט והבונים החופשיים: הארה מחודשת על לשכת "תקוות-כתר".
ניו יורק, ניו יורק: תאמס והאדסון, 1983.
לונדון וניו יורק ניו יורק, תאמס והאדסון 1988
במשותף עם דייוויד וין ג'ונס: היידן: חייו והמוזיקה שלו.
בלומינגטון: הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 1988
מוצרט וווינה, ניו יורק, ספרי שירמר, מקסוול מקמילן אינטרנשיונל, 1991
הרמן ובסטר מאדג'אט , הידוע יותר כד"ר הנרי הווארד הולמס (Dr.
Holmes), היה אחד הרוצחים הסדרתיים המתועדים הראשונים בארצות הברית בתקופה המודרנית.
בתקופת התערוכה העולמית של שיקגו, פתח לקהל הציבור בית מלון אשר אותו תכנן ועיצב בעצמו, תוך השקעת מחשבת-תחילה על הרציחות שעתידות להתרחש במקום.
על אף שהודה ב-27 רציחות, מתוכן ארבע אומתו, המספר האמיתי נוסק אל למעלה מ-200. מרבית הרציחות בוצעו למעשה במלון אותו הקים, "מלון התערוכה העולמית" אשר שכן כשלושה קילומטרים מהתערוכה.
מאדג'אט נולד בניו המפשייר ללוי ות'אודט, שניהם מחלוצי ההגירה האירופית לאזור.
על פי רשימת ה"אכזריים ביותר", מתוכנית טלוויזיה הנושאת שם זה, משנת 2007, המתעדת את חייהם של הרוצחים השפלים והאכזריים ביותר, אביו של מאדג'אט היה אלכוהוליסט ואלים ואילו אמו הייתה משויכת לזרם המתודי של הכנסייה הפרוטסטנטית, ונהגה לקרוא לבנה מהברית החדשה סיפורים כתחליף לסיפורי ילדים.
כילד, הוא טען שתלמידי כיתתו הכריחו אותו לגעת בשלד אדם לאחר שגילו את פחדו משלדים.
בתחילה הביאו אותו למקום בו נמצא שלד אדם והכריחו אותו לגעת בו.
הם עשו זאת על מנת להפחיד אותו, אך הוא, לטענתו, הוקסם מהדבר ועד מהרה פיתח אובססיה למוות.
מאדג'אט נישא ביום העצמאות האמריקאי, 4 ביולי 1878, לקלרה לוברין.
בנם רוברט, הפך לימים לרואה חשבון וחבר מועצת העיר של אורלנדו, פלורידה.
בתקופת לימודי הרפואה שלו, נהג לגנוב חלקי גופות מהמעבדות בהן למד, באוניברסיטת מישיגן ללימודי רפואה.
הוא נהג לערוך ניסויים בגופות ולהמס אותן בחומרים חומצתיים.
לאחר לימודיו פנה לעסוק בתחום הרפואה והרוקחות, וכן מצא עצמו מתעניין גם בתחומי נדל"ן שונים.
במשך הזמן נסע לבדו לשיקגו, שם נישא, בעודו נשוי לקלרה, לאישה בשם מירתה בלקנאפ.
לשניים נולדה בת, לוסי-ת'אודט, אשר לימים עסקה במשרות חינוך עירוניות.
בעודו נשוי לקלרה ומירתה, נישא בשלישית לאישה נוספת בשם ג'אורג'ינה יוק.
טרם נישואיו אלה, הגיש בקשה לגירושין מקלרה, גירושין שמעולם לא הוכרעו.
בעודו נשוי לשלוש נשים שונות, ניהל מערכת יחסים רומנטית עם אישה נוספת, העונה לשם ג'וליה סמית', אשר הייתה נשואה בעברה לאחד המעסיקים שלו.
לימים, מלבד היותה חלק מרשימת נשותיו, נוספה סמית' גם לרשימת קורבנותיו של מאדג'אט.
כאשר שהה בשיקגו, מצא עבודה בחנות רוקחות.
בעל החנות היה אדם חולה סרטן בערוב ימיו ולכן אשתו היא שניהלה את החנות.
משהייתה מבוגרת גם היא, החליטה לשכור את מאדג'אט כמוכר בחנות, עקב ידיעותיו ברפואה.
לאחר זמן קצר נפטר בעלה ומאדג'אט הציע לרכוש ממנה את החנות, תוך שהוא מסכים כי תישאר לגור בדירה שמעליה.
האישה הסכימה והוא רכש את החנות.
לאחר תקופה קצרה, מצא פוטנציאל כלכלי במבנה הרוס ששכן ממש מעבר לכביש, ולימים הפך אותו למבנה בן שלוש קומות אותו כינו דיירי השכונה "הטירה".
המקום נפתח כמלון לאנשי תערוכת קולומביה שנערכה באותם ימים.
בקומה הראשונה פעלה חנותו, שהועברה, וחנויות נוספות.
הקומה השנייה הכילה את משרדו והקומה מעל הכילה מעל מאה חדרים ללא חלונות, מסדרונות לשום מקום ודלתות שנפתחו רק מצידן החיצוני.
בזמן הבנייה שינה מאדג'אט את תכנון הבניין פעמים רבות באופן שהקשה על הקבלנים השונים, כך שהוא היה היחידי שידע את תוכנית הבניין במלואה.
בתקופה בה נבנה הבניין, הכיר מאדג'אט נגר בעל רקע פלילי, אותו ניצל לטובת כוונותיו הזדוניות.
לאחר בניית המלון, בחר מאדג'אט את מרבית קרבנותיו מקרב בחורות צעירות שעבדו עבורו (אשר כחלק מהסכם ההעסקה שלהן הכריח אותן לבטח את חייהן בביטוח חיים אותו שילם, אך גם היה המוטב), וכמו כן מאהבות שלו ואורחי המלון.
את חלקם הכניס לחדרים אטומי רעש בתוככי המלון, אשר בהם צינורות גז שאפשרו לו לחנוק את קרבנותיו בכל זמן שבחר, אחרים ננעלו בכספתו שבבנק עד שנחנקו למוות.
כאשר הצליח לרצוח אותם, הפשיט מאדג'אט את גופותיהם מעורם ובשרם ומכר את השלדים לבתי ספר לרפואה.
הקשרים שהשיג עם בכירי עולם הרפואה התירו את המחסומים שלו למכור את הגופות.
לאחר שעזב את שיקגו, החליט מאדג'אט להונות חברת ביטוח, בכך שיזייף את מותו ויקבל פרמיה של עשרת אלפים דולרים.
משכשל בניסיונו מאחר שחברת הביטוח סירבה לשלם, החליט למזער את הסיפור ולנסות שוב.
הוא שוחח על העניין עם אותו נגר שהכיר, העונה לשם בנג'מין פיצל, והשניים החליטו לזייף את מותו של פיצל.
במקום זאת, רצח מאדג'אט את פיצל ולקח את הפרמיה במקומו.
הוא פנה לאחר מכן לאלמנתו של פיצל, שלא ידעה דבר על מותו של בעלה, וסיפר לה שבעלה ברח לדרום אמריקה, ואף שכנע אותה לקחת לחסותו שלושה מחמשת ילדיהם, בטענה שאינה מסוגלת לפרנס אותם.
הוא סיפר לה שהילדים יגורו איתו במרחק רחובות בודדים, אך במקום זאת ברח איתם לקנדה.
האישה פנתה למשטרה וחוקריה החלו לעקוב אחריו.
בסופו של דבר, לאחר שרצח גם את שלושת הילדים, נעצר מאדג'אט.
הוא נקרא למשטרה בטענה שנשארו מספר שאלות על מעצר ישן שלו באשמת גנבת סוס, וכשהגיע, הבין שמצפה לו האשמה גם ברציחות סדרתיות.
ההערכה הראשונית הייתה כי מספר קורבנותיו נע בין 20 ל-100. למרות זאת, יש הטוענים כי המספר היה מעל 200. הביסוס לטענה זו, היה על סמך למעלה מ-200 תלונות למשטרות המקומיות על אנשים שנסעו לראות את התערוכה בשיקגו, אך מסיבה זו או אחרת, מעולם לא שבו הביתה.
המשטרה חיזקה טענה זו, כאשר בחיפוש במרתפי "הטירה" בשיקגו נמצאו גופות במצב גרוע מאוד, עד כי, לטענת השלטונות, "לא יכולנו לדעת אם מדובר בגופה אחת או עשרים".
מאדג'אט הואשם ברצח בנג'מין פיצל ושלושת ילדיו.
הוא הודה במשפטו, בגאווה יתירה, כי המספר גבוה ומגיע לכשלושים אנשים.
הוא הורשע לבסוף ברציחתם של 27 בשיקגו, אינדיאנפוליס וטורונטו (זאת מאחר ששלושה מהאנשים אשר הודה כי רצח נמצאו לאחר מכן חיים).
בתחילה עוד טען שהוא חף מפשע, לאחר מכן טען שרצח בגאווה שלושים אנשים ולאחר מכן טען לאי שפיות ושהוא נדרש לעשות כן על ידי השטן.
יכולתו יוצאת הדופן לשקר ולתמרן הקשתה על בית המשפט והתביעה לדעת מה מגרסאותיו היא האמיתית.
לבסוף נמצא אשם ברצח 27 אנשים ובשישה ניסיונות נוספים לרצח.
בכל העת שהמתין להוצאתו להורג לא הראה שום סימני פחד, יראה או דיכאון.
מאדג'אט נתלה ב-7 במאי 1896, בגיל 34. בניגוד לרוב המכריע במקרי התליות, בהם המפרקת נשברת מיידית, צווארו לא ניתק והוא מת לאיטו, במשך לא פחות מרבע שעה עד שהוכרז כמת.
ב-2010 דווח כי לאונרדו דיקפריו רכש את זכויות ההפקה על ספרו של לארסון.
הולמס שימש מקור ההשראה לדמותו של ג'יימס מארץ' בסדרה "אימה אמריקאית: המלון", רוח רפאים של רוצח סדרתי ובעל המלון "קורטז".
את מארץ' גילם השחקן אוון פיטרס.
בשנת 2017 הוצגה דמותו בפרק בסדרה "טיימלס", אשר עסק ביריד העולמי של שיקגו.
בפברואר–מרץ 2018 שודרה ב"ערוץ ההיסטוריה" סדרה על חייו של הולמס עד מותו בתלייה שנקראה "מרטש אמריקאי" בה השתתף גם הרמן מדג'ט, צאצא של הולמס אשר בסדרה חוקר את טענתו שהולמס היה גם "ג'ק המרטש".
הסדרה בעלת שמונה פרקים ואת הולמס ו"ג'ק המרטש" מגלם השחקן מארק גראנוויל.
עם בקבוק בידה ואובניים" הוא שמו של הדפס מאת האמנית הדוויג גרוסמן.
הדפסה של הדוויג גרוסמן - "ה.
עם בקבוק בידה ואובניים" היינו דיוקן עצמי של האמנית משנת 1953. העותק הנמצא בעזבון האמנית מודפס על גיליון בגובה 36 ס"מ, וברוחב 27.8 ס"מ.
גרוסמן בחרה להציג את עצמה כקדרת ודמותה ניצבת במישור קדמי של הקומפוזיציה.
היא אוחזת בידה בקבוק בעל צוואר ארוך וידית.
ברקע מופיע הסטודיו של האמנית שבמרכזו אובניים שעליהם צנצנת חרס או כד.
שלושה כדים גבוהים ניצבים אף הם ברקע, והם מונחים על מדף או שולחן.
הפער בין המישורים, כמו גם החיתוך החד של פני הדמות, מעניקים ליצירה אקספרסיביות המתבטאת גם בעיצוב הפנים והידיים.
סרי האריוואנש לאל פונג'ה (13 באוקטובר 1910, גוג'ראנוואלה, פנג'אב, הודו הבריטית – 6 בספטמבר 1997, לאקנאו, הודו), ידוע גם בכינויים "פונג'ג'י" ו-"פאפאג'י", היה מורה רוחני שדגל בשיטת החקירה העצמית אותה פיתח ראמנה מהארשי.
האריוואנש לאל פונג'ה נולד בגוג'ראנוואלה, מערב פנג'אב (כיום בתחומי פקיסטן), נצר למשפחת ברהמינים מקהילת הסרסוואט.
בגיל 8 חווה חוויה רוחנית יוצאות דופן, שגרמה לו לניתוק מהתפיסה החושית הרגילה.
בעקבות כך עודדה אותו אימו להתמסר לאל ההינדי קרישנה כדי שיוכל לחוות חוויה זו שוב.
מאוחר יותר התחתן, כמנהג המסורת המקומית, עם ברהמנית.
נולדו לו שני ילדים, והוא התגייס לצבא הבריטי, תוך שהוא ממשיך לחוות חזיונות הקשורים באל קרישנה.
לאחר זמן לא רב עזב את הצבא, השאיר את משפחתו תחת חסות אביו, ותוך שהוא המשיך בתרגול הרוחני, שכלל חזרה מתמדת על שמו של קרישנה (ג'אפה), החל לטייל ברחבי הודו תוך שהוא מנסה למצוא איש דת שביכולתו לעורר חיזיון של קרישנה, כפי שחווה פונג'ה בצעירותו.
לאחר שכל ניסיונותיו למצוא איש כנ"ל כשלו, חזר פונג'ה לבית משפחתו בליילפור (כיום פייסלאבאד).
זמן לא רב לאחר מכן, בהיותו בן 31, הופיע סאדו בפתח ביתו, ונשאל על ידי פונג'ה "האם תוכל להראות לי את האלוהים?".
הסאדו סיפר לו שקיים אדם המתגורר בעיר טירבובאנאמאלאי (טאמיל נאדו, הודו) בשם רמאנה מהרשי, שיוכל לעזור לו לראות את האל.
בפגישה זו התוודע פונג'ה לאני העליון שלו.
לאחר פגישתם פונג'ה המשיך בעבודה הרוחנית, וחווה חזיונות רבים של אלים הינדים שונים.
באחד מהחזיונות ראה פונג'ה את רמאנה אומר לו שעבודת האל קרישנה היא האמת היחידה.
פונג'ה פגש את רמאנה בשנית ושאל אותו האם הלה אכן הופיע מולו.
רמאנה מיאן לענות, אך כאשר קבוצת חניכים מסרה לרמאנה את תמונתו של קרישנה, הוא התחיל לבכות, וכך ידע פונג'ה שרמאנה עובד את קרישנה בעצמו.
פונג'ה חש שהוא לא יכול עוד לגרום לעצמו לחשוב על אלוהים, דרך ג'אפה או כל תרגולת אחרת.
הוא פנה לראמנה בבקשת עזרה, ונענה שמה שהוא חווה אינו מהווה בעיה; שכל התרגולות הללו סייעו לו להגיע לרגע הזה, וכעת סיימו את תפקידן.
פונג'ה זיהה את מצבו ההכרתי החדש, כאותו מצב שהוא חווה בגיל 8, אך הפעם היה זה מצב קבוע.
לאחר ההארה נשאר פונג'ה בדרום הודו עד 1947, אז במהלך חלוקת הודו, חזר בהנחייתו של רמאנה לביתו הישן בפנג'אב (אז בפקיסטן המתהווה) על מנת להביא את משפחתו למקום מבטחים בלאקנאו, הודו.
במהלך השנים לאחר מכן עבד פונג'ה על מנת לפרנס את משפחתו, וכן פגש מחפשים רוחניים וערך סאטסאנגס.
לאחר מותו של ראמנה בשנת 1950 החל לעבוד בתחום הכרייה בדרום הודו.
בשנת 1953 פגש בהנרי לה סאוקס (הידוע גם בכינוי סוואמי אבהישיקטאנאנדה) שכתב ספרים רבים אודות הנצרות והאדואיטה ודנטה (זרם מרכזי בפילוסופיה ההינדית) ונוצרה ידידות בין השניים.
בשנת 1960 נשא לאישה את תלמידתו הבלגית גנגה מירה והקים איתה משפחה.
בשנת 1966 פרש לגמלאות, והחל לבלות זמן רב באזור הרי ההימליה.
כן ערך מסעות לאירופה ולצפון אמריקה.
בשנותיו המאוחרות התיישב בלקנאו והחל לקבל מבקרים מכל רחבי העולם.
לאחר מותו של אושו בשנת 1990 הצטרפו אל פונג'ה רבים מחסידיו.
מתלמידיו המוכרים: מוג'י, גאנגאג'י, ארג'ונה ארדאג, קטרינה אינגרם, מאדאוקרג'י, ואנדרו כהן.
דויד גודמן עבר להתגורר בלוקנאו בשנת 1992, ונשאר שם עד 1997, תוך שהוא משמש כביוגרף של פונג'ה.
במהלך השנים פרסם מספר ספרים אודות חייו.
פונג'ה משרטט, באמצעות אירועים מחייו האישיים, את המתווה הכללי של ההארה הרוחנית:
חייבת להיות תשוקה לאלוהים, אהבת האל, או רצון לשחרור.
בלעדי אלה, התהליך אינו אפשרי.
התשוקה לאל או להארה היא כמו להבה פנימית.
האדם חייב קודם להצית אותה ואז לחזקה עד שהלהבה הופכת לכה חזקה, שהיא שורפת את כל מאוויו ורצונותיו האחרים של האדם.
אם הלהבה הפנימית הזו דולקת מספיק זמן, בעוצמה חזקה מספיק, היא תשרוף גם את התשוקה לאל או להבנה העצמית.
נוכחתו של המורה הרוחני היא המרכיב האחרון.
משנתו של פונג'ה, בדומה לזו של רמאנה, הייתה שהעצמי כבר מואר וחופשי.
מטרתה של החקירה העצמית היא לחקור את מיקום ומהות העצמי של האדם.
פונג'ה מדגיש שהבנת העצמי משחררת מהכבודה הקארמית ומלידה מחדש.
הטנדנציות של האדם (שנובעת מן הקארמה שצבר) נשארות גם לאחר ההארה, אבל האדם המואר לא מזדהה איתן יותר, ולכן אינו ממשיך לצבור עוד קארמה.
לטענת אנדרו כהן, פונג'ה טען שאין קשר בין הבנת העצמי (הארה) ומעשי האדם בעולם הגשמי, והוא לא האמין שאפשר להתעלות על האגו באופן מוחלט.
האידיאל האתי מבוסס על הבנה דואליסטית של העולם, שבה שקיים מושג של אינדיבידואל שמקבל החלטה ופועל, ולכן לא שייך לדון באתיקה לאחר ההארה הלא-דואלית.
לשיטתו של פונג'ה, המטרה היא הבנת העצמי; המציאות היחסית היא אשליה, ולכן אינה רלוונטית.
לטענת מבקריו, אחראי פונג'ה, עקב משנתו הרוחנית, ל-"תרבות ההארה ברגע" ול- "מגפת הגורואים במערב".
זאת בעקבות מספר רב של מערביים שחוו הארה בנוכחות פונג'ה, ובעקבות כך שימשו כנושאי מסריו במדינות המערב (לדוגמה אנדרו כהן).
פונג'ה עצמו העביר ביקורת על אחדים מתלמידיו, שהחלו על דעת עצמם להעביר שיעורים (סאטסאנג) במדינות המוצא שלהם.
זאת למרות שנתבקשו על ידו להפיץ במערב את המסר שקיים שחרור מסבל, ותו לא.
כמו כן, על אף שרבים מתלמידיו טוענים שחוו הארה בנוכחותו, דבר זה מוטל בספק, שכן פונג'ה עצמו טוען בביוגרפיה שלו כי בחייו פגש רק שלושה אנשים, שהיו מוארים לחלוטין.
קונג הונגיאנג-הסי , המכונה לעיתים קרובות ד"ר ה.ה.
קונג, היה בנקאי ופוליטיקאי סיני בתחילת המאה ה-20. הוא התחתן עם סונג איי-לינג, הבכורה מבין שלוש האחיות סונג; שתי האחרות נישאו לנשיא סון יאט-סן ולנשיא צ'יאנג קאי-שק מאוחר יותר.
יחד עם גיסו, סונג טסה-ון, הוא היה בעל השפעה רבה בקביעת המדיניות הכלכלית של הממשלה הלאומנית בראשות הקוומינטאנג ברפובליקה של סין בשנות השלושים והארבעים.
קונג נולד בתקופת שושלת צ'ינג המאוחרת, למשפחה נוצרית של בנקאים וסוחרים בטאיגו אשר במחוז שאנשי (צפון סין), שם למד בבית ספר של המיסיון.
לאחר מכן למד בקולג' ליד בייג'ינג, בו לקח קורסים במתמטיקה, פיזיקה וכימיה, נושאים אשר לא הוצעו בבתי הספר הסיניים המסורתיים.
לאחר ששמע על התקפות הבוקסרים על הנוצרים, הוא חזר לטאיגו, אבל משפחתו מנעה ממנו לצאת מהבית.
אחרי הטבח בטאי-יואן, שכלל רצח מסיונרים חברי קבוצת "אוברלין", מאוהיו בארצות הברית, הוא העביר מכתבים מכמה מהם אל בייג'ינג על ידי הסתרתם בנעליו.
בשובו לטאיגו, חילק סעד למשפחות ההרוגים, קבר את המתים והחרים את האחוזה של משפחה שתמכה בבוקסרים.
בקיץ 1901, לולה מינר, מיסיונרית ובוגרת אוברלין קולג', סידרה לקונג נסיעה לאוברלין ללימודים נוספים.
עם זאת, לאחר הנחיתה בסן פרנסיסקו נעצרו, קונג וחברו ולא הורשו לנסוע לאוברלין עוד כשנה.
הם המשיכו ברכבת לקנדה, ובהתערבות של חבר קונגרס מאוהיו ניתנה להם האפשרות להיכנס שנית לארצות הברית.
קונג סיים את הלימודים באוברלין בשנת 1906, ולאחר מכן המשיך לתואר שני בכלכלה מאוניברסיטת ייל.
לאחר שסיים את לימודיו בחו"ל, חזר קונג לביתו בסין.
במהלך מהפכת שינהאי של 1911, קונג גייס כוחות לתמיכה ביאן שיאן, ועזר ליאן להפיל את ממשלת צ'ינג האימפריאלית בשאנשי.
אחרי 1911, קונג הפך לאחד היועצים המהימנים ביותר של יאן, ויאן הוכר עד מהרה כמושל הצבאי של שאנשי על ידי יואן שה-קאי, ושלט ביעילות על שאנשי עד 1949, כאשר הקומוניסטים השתלטו על סין.
השפעתו של קונג על מחשבתו של יאן משנת 1911 ואילך הייתה משמעותית, והוא היה גורם מרכזי בדרישתו של יאן למודרניזציה של שאנשי.
הרפורמות שיאן ביצע לאחר מכן הביאו לתהילה ליאן, ושאנשי רכשה לעצמה מוניטין במהלך תקופת המצביאים כ"פרובינציית מופת".
אחרי 1911 סייע קונג להקים קומפלקס של בתי ספר נוצריים בטאיגו על האדמה שרכש.
קונג הפך למנהל בתי הספר והתחתן עם האן יו-מיי, בוגרת הקולג' שהוא למד בצפון סין, היא נפטרה לאחר מכן משחפת.
ב-1913 הוא פגש את סונג איי-לינג, אחת מאחיות סונג, ונישא לה.
באותה העת, באוברלין, אוהיו, הקימו את הארגון המקומי לזכר הנרצחים - קונג תרם תרומה משמעותית וקבועה לארגון זה.
בשנת 1922, כאשר היה רעב גדול בשאנשי.
קונג עבד בשיתוף פעולה הדוק עם הצלב האדום האמריקני ועם ארגונים מיסיונריים במטרה לספק סיוע ולשפר את התשתית של מחוז שאנשי כדי להקל על אספקת התרופות.
על פי ועדת הסיוע לרעב, המאמצים הקולקטיביים של כל המעורבים היו מוצלחים במניעת מה שאחרת היה "אסון גדול".
ב-1923 התנאים בשאנשי חזרו לנורמה.
קונג תמך בסאן יאט-סן ובקוומינטאנג (המפלגה הלאומנית), כולל במנהיגים קודמים כמו וואנג ג'ינגוויי.
הוא פיתח קשרי משפחה קרובים עם צמרת השלטון.
אשתו הייתה אחותו של סונג טסה-ון.
אחות אחרת, סונג צ'ינג-לינג, נישאה לסון יאט-סן ב-1915 וצ'יאנג קאי שק הפך לגיסו של קונג ב-1927 כאשר התחתן עם האחות השלישית סונג מיי לינג.
אחיות סונג ובעליהן היו ידועות כאחת מארבע המשפחות הגדולות באותה תקופה.