tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לורד ריקארד הגיע אחריו לבירה ודרש את שחרור בנו באמצעות משפט בקרב, אך אאיריז דרש שהאש תייצג אותו בקרב ושרף את ריקארד בעודו חי.
לאחר מכן נחנק ברנאנדון למוות במכשיר עינויים.
אאיריז דרש מג'ון ארין להסגיר את שני חניכיו, רוברט באראתיאון ואדארד סטארק, שהפך ליורשו של ריקארד, אך ארין סירב והניף את נס המרד.
אדארד נישא לארוסת אחיו המת, קייטלין טאלי, ובכך צירף את בית טאלי מארצות הנהר לברית בין בתי ארין, סטארק ובאראתיאון, שמרדו בבית טארגאריין.
המרד של רוברט הוביל לנפילת שושלת טארגאריין ולהמלכתו של רוברט באראתיאון כמלך על שבע הממלכות, אך גם למותה של ליאנה סטארק.
במהלך מלחמה זו נולדו רוב סטארק, בנו הבכור של אדארד, וג'ון שלג, שנחשב לממזרו של נד מאמא לא ידועה.
בתקופת מלכותו של רוברט באראתיאון
כחמש שנים לאחר שרוברט באראתיאון תפס את השלטון מרד בית גרייג'וי מאיי הברזל במלוכה, ולורד באלון המליך את עצמו למלך הברזל.
רוברט גייס את בתי האצולה ודיכא את המרד בקלות, ונד לקח אליו את תיאון גרייג'וי, יורשו של באלון והיחיד מבניו ששרד את המרד, כבן חסות וערובה לשמירה על השלום.
דמות שמהווה נקודת תצפית בסיפור.
לורד וינטרפל וריבון הצפון, בן לשושלת סטארק העתיקה.
הוא וחברו הטוב רוברט באראתיאון, המלך בעת תחילת הסיפור, היו חניכים של ג'ון ארין, לורד קן הנשרים, שגידל אותם והיה להם כאב.
יחד מרדו השלושה במלך אאיריז לבית טארגאריין, ואדארד היה הראשון שהגיע לתפוס פיקוד לאחר שג'יימי לאניסטר, אביר משמר המלך, רצח את אאיריז.
אירוע זה, עליו מסופר רבות, קרה 15 שנים לפני העלילה המתוארת ב"משחקי הכס", ולאחריו ויתר נד על המלוכה לטובת רוברט.
לנד ולאשתו, קייטלין לבית טאלי, שלושה בנים (רוב, בראן וריקון) ושתי בנות (סאנסה ואריה).
בנוסף הוא מתעקש לגדל את בנו הממזר ג'ון שלג בטירתו, יחד עם ילדיו האחרים ובתנאים שווים, למורת רוחה של קייטלין.
בספר הראשון בסדרה, משחקי הכס, הוא נענה בעל כורחו לבקשתו של רוברט למנות אותו כימין המלך, וביחד עם אריה וסאנסה עובר להתגורר במעלה מלך, שם הוא עסוק בפיענוח תעלומת מותו של ג'ון ארין, קודמו בתפקיד.
פתרון התעלומה, שהיה כרוך בגילוי שכל ילדיה של המלכה סרסיי לאניסטר הם פרי גילוי עריות בינה לבין אחיה, מביא עליו לבסוף את מותו.
כאשר נד טוען בפומבי שג'ופרי ושאר ילדיה של סרסיי הם ממזרים מג'יימי, ג'ופרי מאשים אותו בבגידה ואוסר אותו.
סאנסה, בתו של נד, והמלכה סרסיי מפצירים בפניו לחוס על חייו, והוא נענה לבקשתן של בתנאי שנד יתוודה ויחזור בו, אך למרות הבטחתו הוא מצווה לערוף את ראשו.
קייטלין סטארק (לבית טאלי) היא דמות נוספת שמהווה נקודת תצפית בסיפור.
קייטלין היא בתו הבכורה של לורד הוסטר טאלי מנהרן שבדרום, ורעייתו של אדארד סטארק.
כשאדארד עזב את וינטרפל על מנת להפוך לימין המלך נשארה קייטלין בווינטרפל עם בניה רוב, ריקון ובראן, שהפך נכה, אך לאחר ניסיון התנקשות בבראן היא מגיעה למעלה מלך כדי להזהיר את בעלה ולגלות את זהותו של בעל הפגיון שכוון אל בנה.
"אצבעון" (פיטר בייליש), חבר ילדות מעברה בנהרן, מספר לה שהפגיון היה שלו אך הוא הפסיד אותו לטיריון לאניסטר בהתערבות בטורניר, והיא אוסרת את טיריון.
ביודעה שאנשי בית לאניסטר ירדפו אחריה לכיוון צפון, היא לוקחת את טיריון מזרחה לקן הנשרים, שם הוא דורש משפט בדו-קרב ומנצח בסיוע שכיר חרב בשם ברון הנלחם עבורו, וכך משתחרר.
בדרכה צפונה אל ווינטרפל, פוגשת קייטלין את בנה רוב, היוצא למלחמה נגד בני לאניסטר לאחר מאסרו של אדארד בידי סרסיי, ומחליטה להישאר עמו.
בדרכם דרומה, היא כורתת ברית עם בית פריי באמצעות הבטחה כי רוב ינשא לבתו של לורד פריי.
קייטלין מנסה לכרות ברית דומה עם רנלי באראתיאון, אך הוא נרצח מול עיניה על ידי צל שזומן על ידי מליסנדרה, יועצת דתית לאחיו של רנלי ואויבו, סטאניס.
קייטלין נמלטת מהאזור עם בריאן מטארת', שומרת ראשו של רנלי שהייתה עדה אף היא למותו, אשר לאחר מכן הופכת לשומרת האישית של קייטלין.
מאוחר יותר קייטלין משחררת את ג'יימי לאניסטר, תמורת הבטחה להחזיר לה את בנותיה, סאנסה ואריה.
היא נרצחת על ידי בני פריי ב"חתונה האדומה".
בסדרת הספרים (אך לא בסדרת הטלוויזיה), גופתה של קייטלין מוקמת לתחייה על ידי לורד הברק (בריק דונדריון).
היא הולכת בגרון חתוך, גלימה אפורה וברדס אפור, ומנהיגה כנופיה גדולה של פורקי עול, שנשבעים לקדש מלחמה על בני פריי, בולטון ולאניסטר, ותולים את נבלותיהם על עצים.
לאחר שקמה לתחיה, היא נקראת "ליידי לב-אבן".
על פי הטענה הרווחת, דמותה של קייטלין מבוססת על דמותה ההיסטורית של ססילי נוויל, רעייתו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק (אדארד) ואימו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה (רוב).
בנם הבכור של אדארד וקייטלין סטארק ויורש וינטרפל אינו משמש בתור נקודת מבט בסיפור, וניתן לשמוע עליו רק דרך דמויות אחרות.
כאשר אביו נשלח למעלה מלך, נשאר רוב בצפון כלורד וינטרפל.
כשאביו מת, אנשיו של רוב מכתירים אותו ל"מלך בצפון" בעודו רק בן 16. רוב נלחם לצד זאב הבלהות שלו, סער, ומנצח בכל קרבותיו.
בזמן שרוב נמצא במלחמה, אביו מת, אימו נמצאת בנהרן ואחיותיו - במעלה מלך.
תיאון גרייג'וי, בן חסותו של אביו וחבר ילדותו הקרוב של רוב, נשלח על ידו לגייס את תמיכת בית גרייג'וי וצי הברזל אך תיאון בוגד בו וכובש את וינטרפל.
רוב מתחייב לשאת את אחת מנכדותיו או בנותיו הרבות של וולדר פריי בתמורה לזכות המעבר ב"תאומים" ולתמיכת בית פריי, אך לא עומד בהבטחתו ונושא את אהובתו טאליסה, ומכאן ואילך מצבו הולך ומתערער.
נוצר שיתוף פעולה בין בית בולטון, בית לאניסטר ובית פריי שהוביל ל"חתונה האדומה" בה נרצחים רוב ואשתו טאליסה שהייתה בהריון עם בנם ואימו קייטלין.
בשונה מסדרת הטלוויזיה, בסדרת הספרים רוב מתחתן עם , והיא לא מגיעה לחתונה האדומה ונשארת בחיים בנהרן.
סאנסה סטארק, בתם הבכורה של קייטלין ואדארד, אהבה תמיד את חיי האצולה ומנעמי החצר.
היא חלמה שתהיה נסיכה ותינשא לאביר מפואר, ואהבה שירה, נימוסים ולורדים חשובים.
כאשר אביה נסע למעלה מלך היא התלוותה אליו כשכולה מלאה בחלומות מתוקים.
בדרך למעלה מלך אדארד נאלץ להרוג את זאבת הבלהות שלה, ליידי, לאחר שניימריה, הזאבה של אריה, תקפה את הנסיף ג'ופרי וברחה.
היא נועדה להינשא לנסיך ג'ופרי באראתיאון, יורש העצר, כאשר תגיע לפרקה, אך כאשר ג'ופרי מחליט להוציא להורג את אביה, הופכת סאנסה מילדה תמימה וקטנה לעצובה, בוגרת וחסרת חיים.
סרסיי, המלכה האם, מחליטה להשאיר אותה במעלה מלך בתור בת ערובה.
במשך כל הזמן שבו בית סטארק עובר תהפוכות קשות, נשארת סאנסה שבויה בתוך חייה האומללים במעלה מלך.
האירוסין בינה לבין המלך ג'ופרי מתבטלים ובמקומם מחתנים את סאנסה עם טיריון לאניסטר, דודו של ג'ופרי, שהיה גמד הקרוי בלעג "השימדון" (imp).
טיריון מחליט לרחם על סאנסה ולא לממש את נישואיהם.
כשג'ופרי מת מהרעלה במהלך חתונתו, סאנסה וטיריון מואשמים ברצח המלך.
פיטר בייליש, שהיה חבר ילדות של קייטלין, מבריח את סאנסה לקן הנשרים, ביתה של דודתה ליסה.
ליסה נישאת לפיטר בייליש, אשר רוצח אותה בדחיפה מדלת הירח לאחר שהיא מאיימת על סאנסה שתהרוג אותה.
סאנסה קרויה בפי כולם "אלאין", ומוצגת כבתו הטבעית (ממזרה) של לורד בייליש, שמייעד אותה להינשא להארולד (הארי היורש) הרדינג, קרוב משפחתו של רוברט (רובין בסדרה) ארין, לורד קן הנשרים.
בייליש מתכנן לגלות את זהותה לאחר החתונה, ולגייס את כל אנשי הבקעה לכבוש מחדש את וינטרפל עבורה.
בסדרת הטלוויזיה, פיטר בייליש מחתן אותה לבסוף עם רמזי בולטון, היורש הסדיסטי של בית בולטון.
רמזי אונס אותה ביום חתונתם ומכריח את תיאון "סרחן" גרייג'וי לצפות באונס.
לאחר שג'ון שלג פורש ממשמר הלילה, סאנסה נמלטת מרמזי ומצטרפת אליו, ויחד הם שולטים בבית סטארק ומאחדים תחתיהם את כל בתי הצפון.
בפקודתה, אחותה אריה מוציאה להורג את פיטר בייליש באשמת רצח ליסה ארין ובגידה באדארד סטארק.
אחרי שג'ון שלג כובש את צור מגור, מבצרם של בית בולטון, סאנסה משסה ברמזי את כלביו הרצחניים אשר הורגים אותו.
אחרי שג'ון נפגש עם דאינריז טארגריין ומתאהב בה, סאנסה חושדת בתחילה בדאינריז, אך בסוף הן משלימות בשל אהבתן לג'ון שלג.
אחרי הקרב הגדול מול ההלכים הלבנים והקרב על מעלה מלך, סאנסה מחליטה להקים ממלכה נפרדת בצפון לאחר שהמועצה העליונה בווסטרוז בוחרת באחיה בראן כמלך ווסטרוז.
בראן אינו מתנגד וכך מתסתיים סיפורה.
בתם הצעירה של אדארד וקייטלין סטארק, בת 9 בתחילת סדרת הספרים.
אריה היא ילדה שובבה, בעלת מראה נערי וכלל לא מתנהגת כמו ליידי.
היא אוהבת קרבות וחולמת להיות לוחמת חזקה.
אריה נסעה יחד עם אביה ואחותה למעלה מלך.
בדרך למעלה מלך אריה נאלצת להבריח את זאבת הבלהות שלה, ניימריה, כדי שלא יהרגו אותה, לאחר שניימריה תקפה את הנסיך ג'ופרי.
כאשר אביה נרצח היא בורחת מהארמון אל רחובות מעלה מלך.
אח שחור בשם יורן נשבע שייקח אותה יחד עם עוד חבורה של אנשים לחומה כדי שיגנו עליה.
אך הדרך לא פשוטה והחבורה נלקחת לעבוד בטירת הארנהל הידועה לשמצה, בה שולטים תחילה סר גרגור קלגאן ואנשיו האכזריים, ומאוחר יותר בידי רוז בולטון שאריה הופכת למשרתתו האישית.
אריה מצליחה לברוח משם יחד עם שניים מחבריה במטרה להגיע לנהרן, אל אמה.
בדרך הם פוגשים את "האחווה ללא דגלים" שנשבעת שתיקח את אריה חזרה לאמה.
התוכנית משתבשת כשלוחמו ומגינו של המלך ג'ופרי, סנדור קלגאן שמכונה "כלב השמירה", חוטף אותה במטרה להביא אותה בעצמו לאמה ולקבל עליה את הכופר.
אריה נשארת איתו בלית ברירה זמן רב ולומדת ממנו הלכות לחימה, עד שהוא נפצע קשה והיא משאירה אותו למות מפצעיו.
אז מפליגה אריה לעיר החופשית בראאבוס, שם היא נהיית מתלמדת כמתנקשת בבית השחור והלבן, מקדשו של האל חסר הפנים.
בסדרת הטלוויזיה, חוזרת אריה לאחר מכן אל וסטרוז, ומביאה למותם של בני פריי באמצעות הרעלה, כנקמה על רצח אחיה רוב.
לאחר מכן, היא הורגת את פיטר בייליש שניסה לסכסך בינה לבין סאנסה, ומשתתפת בקרב נגד ההלכים הלבנים, אותו היא מכריעה על ידי הריגת מנהיגם.
בנם של קייטלין ואדארד סטארק הוא ילד בן 7 בתחילת סדרת הספרים.
שמו המלא הוא בראנדון וזאב הבלהות שלו נקרא "קיץ".
מגיל קטן מאוד בראן אהב לטפס על חומות ווינטרפל.
כשהמלך רוברט בא לבקר בווינטרפל, בראן רואה בטעות את סרסיי המלכה בוגדת בבעלה רוברט יחד עם אחיה ג'יימי לאניסטר דרך החלון, כאשר הוא מטפס על חומות ווינטרפל.
ג'יימי פוחד שבראן ילשין על מעשיהם ולכן דוחף אותו מהחלון.
בראן לא מת אולם הופך משותק ברגליו.
כשרוב יוצא למלחמה, נשאר בראן כלורד של ווינטרפל.
כאשר תיאון גרייג'וי כובש את ווינטרפל בורח בראן מהטירה יחד עם אחיו ריקון, עם אשת הפרא אושה, נער החווה גדול הממדים ורפה השכל הודור, ושני חבריו מירה וג'וג'ון ריד.
השישה מתחבאים זמן רב במערות הקבורה של ווינטרפל עד שהסכנה חולפת.
כאשר הם יוצאים החוצה, אושה וריקון מתפצלים משאר החבורה.
בראן חולם חלומות זאבים, חלומות שבהם הוא פושט את עורו שלו ולובש את עורו של זאב הבלהות שלו, קיץ.
עם הזמן בראן הופך להיות מומחה בעניין, ומגלה שהוא מסוגל ללבוש עורו של כל אדם ולאו דווקא של זאב בלהות.
בראן, מירה, ג'וג'ון והודור יוצאים למסע אל מצפון לחומה, בחיפוש אחר העורב בעל שלוש העיניים, הם מוצאים אותו, והוא מלמד את בראן את יכולות הראייה הירוקה והחלפת העור.
בעזרת יכולות אלה, מגלה בראן את מוצאו האמיתי של ג'ון שלג.
בסדרת הטלוויזיה בראן חוזר אל וסטרוז ומסייע בהתמודדות מול ההלכים הלבנים, ובסיום הסדרה מוכתר לשליט שבע הממלכות.
בנם הצעיר של אדארד וקייטלין סטארק.
ריקון הוא ילד קטן שאינו משמש בתור נקודת תצפית בסיפור ולכן המידע עליו אינו רב.
לזאב הבלהות שלו קוראים שאגידוג (או שעירון) וכמו ריקון הוא פרוע ושובב.
כאשר אדארד נוסע למעלה מלך לשמש כימין המלך, ריקון נישאר בווינטרפל יחד עם אימו קייטלין עקב גילו הצעיר.
אחרי שרוב יוצא דרומה בראש צבא הצפון נשאר ריקון יחד עם אחיו בראן.
אחרי כיבוש וינטרפל בידי בני גרייג'וי, ריקון ואושה אשת הפרא מתפצלים מחבורתם של בראן, בני ריד והודור, ולא ידוע מה עלה בגורלם אחר כך, פרט לכך שהם הלכו לסקאגוס, אי המיושב בידי קניבלים.
בסדרת הטלוויזיה נהרג ריקון בידי רמזי בולטון בקרב על ווינטרפל.
ג'ון שלג הוא בנו הממזר של אדארד סטארק, ומשמש נקודת תצפית בסיפור.
ג'ון הוא לוחם מיומן, איש של כבוד, ישר ובעל לב רחום.
הוא חונך ואומן בידי אדארד סטארק.
כאשר אדארד נשלח למעלה מלך, ג'ון אינו יכול להתלוות אליו בשל היותו ממזר, אולם קייטלין אינה מסכימה שיישאר בווינטרפל תחת חסותה.
לכן ברירתו המכובדת ביותר של ג'ון היא להצטרף יחד עם זאב הבלהות שלו אוב אל משמר הלילה.
במשמר הלילה ג'ון מפגין יכולות טובות והוא נבחר להיות משמשו ונושא כליו של מפקד המשמר, לורד ג'אור מורמונט.
בהמשך מצטרף ג'ון לחדירה עמוקה לארץ שמעבר לחומה יחד עם מספר סיירים מובחרים, אותם מוביל הסייר הראשי של המשמר, קהורין חצי-יד.
במהלך הסיור מבצע ג'ון פשיטה עם סייר נוסף על עמדת תצפית של אנשי הפרא, הורג אחד מהם וחס על אחרת, אשת פרא אדומת שיער בשם ייגריט, איתה הוא בהמשך מנהל רומן ומתנה אהבים.
כאשר הסיור מתגלה ואנשיו נרדפים בידי אנשי הפרא, פוקד חצי-יד על ג'ון לרגל אחרי אנשי הפרא ולעשות כל דבר שיבקשו ממנו.
כשג'ון מבקש מאנשי הפרא להצטרף אליהם הם פוקדים עליו להרוג את קהורין חצי יד כדי להוכיח את נאמנותו.
קהורין דורש מג'ון בחשאי לעשות כפקודתם כדי להוכיח את נאמנותו.
לאחר מכן ג'ון נלווה אליהם בתור לוחם.
אנשי הפרא פוקדים עליו לעזור לכבוש את החומה, וכשג'ון מוצא את ההזדמנות לכך הוא בורח מאנשי הפרא ומצטרף אל אנשי משמר הלילה שעל החומה.
הוא מגלה שדברים רבים השתנו, ושמפקד משמר הלילה נהרג וכמוהו רבים אחרים.
כך מוצא עצמו ג'ון מופקד על הגנת החומה מפני מתקפת אנשי הפרא, ומתגלה כמנהיג וכמפקד צבאי מוכשר.
על אף הישגיו בהגנת החומה, אנשי הפרא מארגנים מתקפה שהחומה לא תוכל להדוף.
למזלם של אנשי משמר הלילה המלך סטאניס באראתיאון בא לעצור את אנשי הפרא עם צבאו.
סטאניס, שסבור כמו רבים אחרים שכל בני סטארק מתו, זקוק לעזרתו של ג'ון בהיותו בנו של אדארד סטארק.
הוא מבקש להכיר בג'ון כיורשו החוקי של בית סטארק, ולמנות אותו למושל ווינטרפל בתמורה לכך שיעזור למלך סטאניס ויאמץ את דתו של אל האור, במקום דת הצפון העתיקה.
בעוד שג'ון מתלבט האם לקבל את ההצעה, מתקיימות הבחירות לתפקיד הלורד המפקד החדש.
חברו של ג'ון, סאמוול טארלי, משקיע את כל מאמציו בכך שג'ון יבחר והדבר אכן מצליח.
ג'ון הופך להיות הלורד המפקד ה-998 של משמר הלילה.
ג'ון מקבל החלטות מהפכניות בהיותו הלורד המפקד: בגלל הפחד מ"האחרים" - האנשים המתים המהלכים בחורף - מחליט ג'ון להכניס את כל שאריות צבא הפראים לחומה ולשכן אותם במוצבים הריקים שלאורך ה"חומה" ולהילחם יחד ב"אחרים".
חלק מאנשי "משמר הלילה", שהמלחמה בפראים הייתה טבועה בהם, מתקשים לקבל את החלטותיו.
בסופו של דבר ג'ון נבגד ונדקר בידי כמה מאנשיו.
בעונה השישית של הגרסה הטלוויזיונית ג'ון מוחזר לחיים על ידי מליסנדרה, פוגש את סאנסה, וביחד הם משתלטים בחזרה על ווינטרפל.
לאחר מכן, הם כורתים ברית עם דאינריז טארגאריין, שבה ג'ון מתאהב, ומשתפים איתה פעולה בכיבוש מעלה מלך.
לאחר שדאינריז פוגעת באוכלוסייה האזרחית של מעלה מלך באופן שמזכיר את מעשי אביה, המלך המטורף, מבין ג'ון שעליו להרוג אותה, וכך הוא עושה.
כעונש על כך נגזר דינו למוות, אך המלך החדש בראן ממתיק את עונשו ושולח אותו חזרה אל משמר הלילה, שם הוא יוצא למסע אל מעבר לחומה - אזור חופשי ובטוח לאחר תבוסת ה"אחרים".
(נכון לנובמבר 2021, לא ידוע עדיין מה עלה בגורלו בסדרת הספרים).
בין מעריציה של סדרת הספרים רווחו ספקולציות בנוגע לזהות אמו ואביו האמתיים של ג'ון שלג.
הספרים הראשונים עוררו אצל הקוראים את השאלה האם נד באמת ניהל רומן בעיצומה של המלחמה?
הדבר מנוגד לאופיו הנאמן של נד סטארק ולאהבתו לקייטלין, והוא מעולם לא עשה זאת לפני כן או אחרי כן.
בנוסף, ליאנה סטארק מתה במגדל כאשר נד היה האחרון שראה אותה, והוא סירב לדבר על מה שהתרחש שם עם איש, גם לא עם המלך רוברט שהיה מאוהב בה.
התאוריה המרכזית שזכתה לפרסום היא שג'ון הוא בנם של ליאנה ורייגר טארגאריין, ונד גידלו כבנו כדי לשמור עליו מפני נקמתו של רוברט באראתיאון, שרדף אחר כל זכר לבית טארגאריין; התאוריה התפרסמה בסימון R+L=J (רייגר + ליאנה = ג'ון).
תאוריה זו מתכתבת עם שמה של הסדרה "שיר של אש ושל קרח": שלג, בשל מוצאם המעורב של הוריו, הוא חצי אש וחצי קרח, לפי הניסוחים הספרותיים בהם השתמש הסופר.
בסדרת הטלוויזיה, בחיזיון שבו צופה בראן סטארק ברגעיה האחרונים של ליאנה, התאמתה התאוריה באופן חלקי, עם היוודע זהות אימו של ג'ון שלג.
בניוף ווייס, תסריטאי סדרת הטלוויזיה, אמרו במספר ראיונות, כי ג'ורג' מרטין סמך עליהם ונתן את אישורו שהם יערכו את הסדרה רק לאחר שניחשו נכונה את זהות אמו של ג'ון.
בפרק סיום העונה השביעית נחשף כי אביו ואמו אכן היו ראיגאר טארגאריין וליאנה סטארק, אשר התחתנו בסתר, ועל כן הוא איננו ממזר, שמו האמיתי הוא אאיגון טארגאריין (ה-VII) והוא למעשה יורש העצר החוקי של כס המלוכה.
בפרק הראשון של הספר משחקי הכס (וכן בסצנה הראשונה של סדרת הטלוויזיה) מוצגת משפחת סטארק, ואדארד סטארק חוזר לווינטרפל מהוצאה להורג של עריק ממשמר הלילה.
בדרך מגלים בני סטארק משפחה של שישה גורי זאב בלהות, סמל הבית, כמספר ילדיו של נד, ומחליטים לגדל את הזאבים כחיות מחמד.
בין כל זאב לבעליו מתפתח קשר מיוחד, וגורלם של הזאבים ובעליהם מופיע רבות במהלך הסדרה.
חלק מילדי סטארק הם "פושטי עורות" (או "זאבנים"), כלומר יכולים לראות דרך עיני חיה הקשורה אליהם.
זאבי הבלהות הם מיוחדים וקטלניים, גדולים ונבונים בהרבה מזאב רגיל.
במרוצת השנים, הם נכחדו כמעט כליל מווסטרוז, ומצויים בארץ שמעבר לחומה.
זאב הבלהות נבדל מזאב רגיל בגודל, בצורת הראש וברגליו שהן ארוכות יותר.
תחת בית סטארק יש כ-40 בתים.
בין בתים אלה: בית הורנווד, בית מנדרלי, בית גלובר, בית סרווין, בית ריד, בית לוק, בית פלינט, בית וולס, בית מורמונט, בית מוס, בית בולטון, בית אומבר ועוד.
סדרת שיר של אש ושל קרח מבוססת בין היתר על מלחמות השושנים, מלחמת אזרחים שניטשה ב בממלכת אנגליה בין בית יורק לבית לנקסטר על השליטה בממלכה.
על פי ניתוחים רבים בית סטארק מייצג בסדרה את בית יורק, כשאדארד סטארק הוא בן דמותו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, קייטלין מבוססת על רעייתו ססילי נוויל, רוב הוא בן דמותם של בנם אדוארד הרביעי, מלך אנגליה וסאנסה מייצגת את אליזבת מיורק.
בית הספר האזורי חקלאי עֵין כֶּרֶם (שם קודם: בית הספר החקלאי עין כרם) הוא בית ספר תיכון חקלאי קהילתי אזורי מקיף של המועצה האזורית מטה יהודה הממוקם מערבית לשכונת עין כרם וסמוך לבית זית.
בסמוך לבית הספר ממוקם בית הספר היסודי "עין הרים", בו לומדים תלמידים בכיתות א'-ו'.
בית הספר החקלאי נחנך באוקטובר 1952 במשכנו הזמני במבנים ששימשו את חוות הלימוד, שהוקמה על ידי רחל ינאית בן-צבי, שהועברה לעין כרם מהשטח המפורז ממזרח לתלפיות, לאחר מלחמת העצמאות.
בין מקימי המקום היה גם ד"ר נסים משיח.
כפנימיות שימשו בתים שננטשו על ידי בעליהם הערבים במלחמת העצמאות.
בסוף 1955, בעקבות נטישת חברי נווה אילן את קיבוצם, ביקש משרד החקלאות להעביר את בית הספר לנווה אילן, אולם העובדים סירבו ומשרד החקלאות הקים לבית הספר קמפוס בקרבת בעין כרם.
בשנת 1957 סבל בית הספר ממיעוט תלמידים.
בסביבות שנת 1960 הועבר בית הספר מאחריות משרד החקלאות למשרד החינוך.
בשנת 2002 הועברה פנימיית כרמית לכפר ושמה הועבר לעין כרמית.
במהלך סערה בינואר 2026, סכר בית זית שבהרי ירושלים עלה על גדותיו, ובעקבות זאת החל פינוי בית הספר החקלאי - כצעד מנע בשל חסימת צירים.
בית הספר האזורי-חקלאי עין כרם הוא בית ספר על-יסודי באזור ההר של המועצה האזורית מטה יהודה, ונמצא בבעלות של משרד החינוך, תחת המינהל לחינוך התיישבותי.
בית הספר הוקם בשנת 1952 במבנים אשר שימשו את חוות הלימוד שייסדה רחל ינאית בן-צבי, בשכונת עין כרם שבירושלים, ובתקופה זו קיבל את שמו.
בשנת 1960 עבר בית הספר אל משכנו הנוכחי מחוץ לעיר, והפך לכפר נוער חקלאי.
בית הספר הוא חלק ממארג חינוכי המכונה "כפר נוער" אשר מורכב משלושה גופים חינוכיים: בית ספר אזורי, פנימייה ומשק חקלאי.
מרבית התלמידים משלבים לימודי חקלאות בין שלל מקצועות הלימוד, ואף ניגשים לבגרות של 5 יח"ל במקצוע מדעי זה.
תלמידיו מגיעים ממגוון יישובים: מושבים, קיבוצים שיתופיים ומתחדשים והרחבות יישוביות, והוא מוזן על ידי שני בתי ספר יסודיים: "אלון" ו"עין הרים".
בנוסף ליסודיים מזינה את בית הספר גם פנימיית עין כרמית אשר סמוכה לבית הספר, שאליה מגיעים חניכים מכל רחבי הארץ.
בית ספר הוא מוסד לימודי המספק את האמצעים ללימוד תחום דעת אחד או רבים.
לעיתים, בית ספר כולל מבנה עם סביבה ואמצעים מותאמים ליעודו, בו משתתפים תלמידים וסגל הוראה בשיעורים ופעילויות יומיים.
מנהל בית ספר אחראי בדרך כלל גם על ניהול פיזי וכלכלי של בית הספר וגם על הנהגתו החינוכית.
עם זאת, ניתן למצוא לעיתים לצידו של המנהל החינוכי יועצים חינוכיים, המסייעים לתלמידים לפתור בעיות שונות העלולות לפגוע בתפקוד האקדמי שלהם.
ילדים מתחילים את לימודיהם בבית ספר יסודי בגיל 5–7, בהתאם לנהוג בכל מדינה.
ברוב המדינות הילדים הצעירים הולכים לגן ילדים לפני בואם לבית הספר.
בית הספר הוא אבן הבניין של החינוך הפורמלי.
הוא נועד לאפשר לתלמידים להשתלב בחברה על ידי רכישת השכלה ומקצוע.
התוצר של תפקוד התלמיד בתחומי הדעת השונים, הנלמדים בבית הספר הוא הישגים אקדמיים.
מוסדות שונים שהיו מעין מקבילות לבתי הספר המודרניים התקיימו כבר בעולם העתיק.
עם זאת, על פי טל הגלעד שהתמחה בפילוסופיה חינוכית, ההבדלים בין בתי הספר המודרניים לאלו בתקופה הטרום־מודרנית גדולים כל כך, עד כי ייתכן שקשה לומר כי בתי הספר המודרניים הם אכן ממשיכם של מוסדות ההשכלה העתיקים.
ראשיתם של מוסדות החינוך הקדומים ככל הנראה כבר באלף הרביעי לפני הספירה, על רקע המצאת הכתב וראשיתן של הממלכות, ואלו החלו להתבסס במרכזים התרבותיים של המזרח הקרוב: מצרים העתיקה, שומר ובבל.
התלמידים שהיו הולכים למוסדות החינוך היו מהאליטה החברתית, וכללו בין היתר את בניהם של אנשי אצולה ובעלי תפקידים בארמון, וכן בניהם של מנהיגים דתיים וסוחרים עשירים.
עם זאת, גם בתקופה זו, כמו במרבית ההיסטוריה, מרבית הילדים לא הלכו ל"בתי ספר" אלו, אלא למדו את המקצוע העתידי שלהם ישירות מהוריהם או ממבוגר אחר בקהילה, לרוב תוך כדי התנסות במקצוע בפועל.
ילדי האליטה שלמדו במוסדות החינוך, קיבלו שם את ההכשרה שנתפסה כהכרחית לתפקידים שלהם, וכלא הכרחית לילדי איכרים.
המקצועות הנלמדו במוסדות החינוך הראשונים, כללו בסיס של קריאה וכתיבה, לצד לימוד תכנים דתיים, ומקצועות נוספים שהשתנו מאזור לאזור, וכללו במקרים רבים ידע הקשור לרפואה המסורתית, מתמטיקה, חוק ועוד.
ה"מורים" במוסדות קדומים אלו היו בדרך כלל אנשי דת, שדגלו במשמעת קפדנית ומחמירה, תוך שימוש רב בתרגילי שינון ולמידה בעל פה.
מרבית הידע שנחקר על מוסדות החינוך שבעולם העתיק הגיע מעשרות לוחות חרס שהשתמרו ממוסדות חינוך בבליים, שנקראו "אדובה".
על פי הממצאים על לוחות אלו, נראה שעסקו בתלמידים בחשבון, שינון מילים, ומקצועות נוספים דוגמת נגינה וחוק.
ככל הנראה במוסדות בסגנון "אדובה" לימדו בנים בלבד.
באלף השני לפני הספירה החלו גם באזור סין להתקיים "בתי ספר" לילדי אצולה, אולם בהדרגה החלו ללמד בהם גם את בני המעמדות הנמוכים יותר.
קונפוציוס בן המאה ה־6 לפנה"ס מזוהה עם תפיסת "חינוך לכל", ולאחר ימיו, עם התבססות הקונפוציאניזם, גישה זו השפיעה יותר ויותר על החינוך המקובל בקיסרות הסינית.
בהדרגה התבדל החינוך בסין מזה של המזרח התיכון, בכך שתלמידים יכלו להתקבל למשרות הפקידות על בסיס יכולותיהם, ולא על בסיס מעמדם של ההורים, וכן בכך שהחינוך נגיש גם לנשים, אם כי נושאי החינוך היו נפרדים והנשים קיבלו חינוך העוסק בעיקר במטלות הבית ו"סגולות נשיות".
עם השנים השתכללה בהדרגה בסין "הבחינה הקיסרית", שמטרתה הייתה לאתר את התלמידים הטובים ביותר, גם למשרות החשובות והבכירות ביותר.
היא נוסדה בגרסה ראשונית במאה ה־2 לפנה"ס והפכה לרשמית במאה ה־7 לספירה.
לצד זאת, בתקופות אלו היו מקרים גם מחוץ לסין, כמו ביוון העתיקה, בהם כן ניתנה גישה לחינוך גם לבני מעמדות הנמוכים יותר.
הסיבות להגדלת הגישה לחינוך השתנתה ממקום למקום, כך למשל בעיר מסוימת מטרתם של מוסדות החינוך הייתה לתת מסגרת להכשרה צבאית, ובאחרת לתת כלים לניהול משותף של מנגנוני העיר.
בערי יוון גם התרחבו המקצועות הנלמדים וכללו מקצועות מתקדמים ומורכבים יותר דוגמת רטוריקה, גאומטריה, אסטרונומיה, ביולוגיה.
החינוך בסין התפתח לצד התפתחויות טכנולוגיות, דוגמת שכלולים בתחום יצירת הנייר, שהגבירו את היכולת להעביר ידע.
בין המאות ה־4 ל־8 בצפון הודו הייתה תקופה של פריחה, שהובילה לקיומם של מודלים חדשניים יחסים של מוסדות חינוך, גם להשכלה גבוהה, וגם מוסדות חינוך לילדים, שיועדו לבנים בלבד.
המוסדות מומנו מכספים שנאספו מהיישובים השונים.
כך למשל, בכפרים רבים היה "בית ספר" של הכפר שמומן מכספים שנאספו בכפר עצמו.
מודלי חינוך אלו התפשטו בהמשך לאזורים נוספים של דרום אסיה.
בתחילת ימי הביניים של אירופה והמזרח התיכון, התבססה בהדרגה שליטתה של הכנסייה הנוצרית על אירופה והמזרח התיכון.
בימים אלו הפכו "בתי הספר" למוסד דתי בעיקרו, והיו שייכים לכנסיות.
החינוך במוסדות אלו היה זמין רק לילדיהם של האליטה החברתית, וכן היה זמין בעיקר לבנים, כאשר בנות האליטה למדו כמעט תמיד רק את החינוך הבסיסי ביותר.
נושאי הלימוד וכן תוכני הלימוד נשענו במידה רבה על אלו שהיו מקובלים ביוון העתיקה.
במאה ה־11 החליטה הכנסייה שעל מסגרות הלימוד של הכנסיות ללמד בחינם גם את ילדי המעמדות הנמוכים, אולם בפועל בתקופה זו רק כ־5% מהאוכלוסייה ידעה קרוא וכתוב.
לצד זאת, עם התפתחות ימי הביניים התגבשו בקהילות היהודיות ובארצות האסלאם מוסדות לימוד שהקנו לחלקים גדולים יותר של האוכלוסייה היהודית מיומנויות לימוד בסיסיות.
החל מהמאה ה־10 הוקמו בארצות האסלאם מוסדות "מדרסה" שהנגישו חינוך למתמטיקה, פילוסופיה ומדעים, ומזוהים עם תור הזהב של האסלאם.
במקביל, התפתחו באופן עצמאי מוסדות חינוך ראשוניים גם באמריקה, אצל האצטקים והאינקה.
איש החינוך צבי לם ראה בבתי הספר, עוד טרם התגבשותם למוסדות המודרניים המוכרים לנו, כלי חשוב לחיברות חברתי, ולשיטתו השלימו אותו בתקופות שונות מוסדות אחרים, לדוגמה, ההכשרה של השוליות בגילדות, שהפכו לנפוצות בימי הביניים.
בעת החדשה החלו להשתנות בהדרגה הצרכים החברתיים ואלו השפיעו על תחום הלימוד.
עם הפיכתן של חברות מסוימות לחברות מתועשות, עלה הערך בהקניית מיומנויות לימוד בסיסיות לציבור הרחב, והתחזקה התפיסה בקרב מקבלי ההחלטות כי חינוך לילדי המדינה מועיל לה.
פילוסופים ואנשי רוח מעידן הנאורות ואחריו החלו לטפח רעיונות חדשניים המצדיקים הפצת ידע, סביב ערכים כמו זכויות אדם וטיפוח החברה.
מהפכת הלאומיות שצברה תאוצה במאה ה־19 הובילה להפקעה של תחום החינוך ממוסדות לדת לידי מוסדות לאומיים של המדינה.
בחסות מימונן של קופות האוצר של המדינות, החלו יותר ויותר ילדים מן הציבור הרחב לקבל חינוך בסיסי על חשבון המדינה, ובהדרגה עלה שיעור הילדות המשתלבות גם הן במערכות החינוך.
אלו ראשית ימיהם של בתי הספר המודרניים, במתכונתם המוכרת לנו.
בתחילת התקופה המודרנית לא הייתה שיטת לימוד אחידה, ובכל מקום למדו באופן שונה.
רעיונות של פילוסופים שונים, שהושפעו רבות מרעיונותיו של ז'אן ז'אק רוסו, הפכו לקרקע ממנה התפתחו גישות לימודיות חדשניות.
בהדרגה נוצר בחברות המודרניות מודל לימוד סטנדרטי המבוסס על הגותו של הוראס מאן , שנוצר בהשראת שיטת לימוד שראה מאן בפרוסיה.
מאן ראה בבתי ספר אמצעי ליצירת חברה שתתמוך בחברות דמוקרטיות, בהן הציבור הרחב משתתף במידה מסוימת בקבלת ההחלטות.
בנוסף, הוא ראה בבתי הספר אמצעי ליצירת חברה חופשית ושוויונית יותר, מכיוון שמאפשרת לתלמידים נקודת פתיחה אחידה יותר להתחיל את חייהם עם מיומנויות שימושיות לשוק העבודה.
גם הפילוסוף החינוכי טל גלעד טען כי מטרתם המרכזית של בתי הספר המודרניים, לצד המענה על הצרכים הכלכליים והחברתיים המוזכרים למעלה, היא "שליטה חברתית".
על פי הגותו של צבי לם, ניתן לראות בבתי הספר המודרניים חלק מההשפעות של סגנון הלימוד בימי קדם.
מכיוון שבתי הספר הקדומים מוסד ששמור רק לילדי האליטה, ושהכשיר את דור האליטה העתידי, מועמדים מחלק משכבות האוכלוסייה נאלצו להתחרות על מקומם כדי להגיע לבתי הספר, ובהמשך גם לתפקידים הנחשקים ביותר בחברה.
לם רואה ברקע הזה את הבסיס למדידה והערכה בחינוך פורמלי וללמידה הרבה כל כך של אינדוקטרינציה, לחצים אמוציונאליים, הטפה ושיכנוע בלתי פוסק בבתי הספר המודרניים.
בתי הספר בגרסתם המודרנית, שהושפעה משיטתו של מאן, החלו לאמץ כמה מרעיונותיו, דוגמת חלוקת הכיתות לפי שכבות גיל, מסלול הכשרה מסודר למורים, וחינוך אחיד לכלל התלמידים.
על אף התפתחות החינוך במאות האחרונות, מאחר שהמודל של בתי הספר המודרניים התפתח בימי המהפכה התעשייתית תוך התאמה לצורכי התקופה, אנשי רוח שונים במאה ה־21 מעלים טענות שמכיוון שצרכי התקופה השתנו, יש לשנות את אופן הפעולה של בתי הספר.
על רקע זה בעשורים האחרונים נוסדו זרמי חינוך אלטרנטיביים הבוחנים גישות חינוך שונות.
זרמים שונים של חינוך מוצאים השראה ברעיונות של חינוך פרוגרסיבי, המקדם גישות חדשניות דוגמת מתן הערכה עצמית של התלמידים, למידה מתוך גילוי, שינוי המרחב הכיתתי באופן גמיש יותר ועוד.
רעיונות אלו החלו לצבור תאוצה החל מהמאה ה־20. מנגד, ישנם אנשי רוח שמרנים, שקוראים לחזור לנקודות מוצא מסוימות שהיו מקובלות בימי קדם ועדיין הכרחיות לדעתם.
בתי הספר נחלקים לסוגים שונים, על פי המטרות החינוכיות שהם שואפים להשיג.
בהתאם לכך, קיימים מספר מוסדות בחינוך הפורמלי שניתן לכנותם בית ספר, וביניהם:
בית ספר אינטרני הוא בית ספר תיכון לתלמידי כיתות י' עד י"ב, המכין את תלמידיו לבחינות הבגרות.
בית הספר עומד בקשר ישיר עם משרד החינוך ואחראי לרישום תלמידיו לבחינות הבגרות.
רוב בתי הספר האינטרנים בישראל (פרט לחלק מבתי הספר הדמוקרטיים ובתי הספר של רשת החינוך אנקורי) מגישים את תלמידיהם לבחינות הבגרות עם "ציוני מגן" המשתקללים עם ציוני בחינות הבגרות, לכדי "ציון סופי".
בית ספר זה הוא מבנה אליו מגיעים התלמידים מדי יום למספר שעות לימוד, ולאחר מכן חוזרים לביתם.
מטרתו היא להקנות השכלה כללית בהתאם לדרישות התקופה והחברה.
בית ספר מסוג זה יכלול כיתות לימוד וחדר מורים, ולרוב יכלול חלק מן הבאים: אולם ספורט, מגרש משחקים, חדר אחות, משרדי הנהלה, ספרייה.
מבנה בית ספר זה יכול להכיל מספר קומות בנויות (אם מדובר במבנה לא ארעי) או חדרים ארעיים (כגון קראוונים או פחונים), או שניהם יחדיו.
על פי רוב, תלמידיו יהיו תושבי האזור בו הוא מצוי, על מנת להקל על ההגעה הלוך וחזור.
בתי ספר אינטרניים לעיתים מפעילים שירות הסעות על מנת לבצע איסוף ופיזור של התלמידים, כמו גם שירות הסעדה, אם התלמידים שוהים במהלך הצהריים במוסד.
סוג זה של בית ספר הוא הנפוץ ביותר בישראל.
בית ספר אקסטרני הוא בית ספר המכין את תלמידיו לבחינות הבגרות, אך אינו אחראי לרישומם לבחינה ואינו מעניק להם "ציון מגן".
בית ספר תיכון אקסטרני עשוי להתנהל במתכונת דומה לזו של התיכון האינטרני, אך תלמידיו יתבקשו לפתוח תיק נבחן חיצוני במשרד החינוך, וביום בחינת הבגרות יבחנו במרכזי בחינה אליהם ישויכו על ידי השלוחה האקסטרנית של משרד החינוך.
זהו בית ספר שעשוי להיות נטול מבנה מרכזי, או לכלול בניין מרכזי הכולל כיתות, אך לרוב הוא לא כולל את מלוא השירותים שמוצעים בבית ספר אינטרני.
פנימייה היא בית ספר אינטרני הכולל מגורים במקום.
פנימיות לרוב יהיו במבנים לא ארעיים, ויכללו את מלוא השירותים המוצעים בבית ספר אינטרני.
בית ספר מקצועי נועד להכשיר את תלמידיו למקצוע מסוים.
לדוגמה: בית ספר טכנולוגי, בית ספר למשחק, בית ספר לאמנויות הבמה, בית ספר לאומנויות התקשורת, הטלוויזיה והמולטימדיה, בית ספר לרפואה ועוד.
בתי ספר לחינוך מיוחד המיועד לילדים החורגים מהמסגרת החינוכית הרגילה.
הוא מיועד לתלמידים בעלי לקויות קשות, הפוגעות ביכולת התפקוד שלהם באופן משמעותי.
מסגרות החינוך המיוחד מיועדות לסייע, למשל, לילדים בעלי לקויות למידה קשות.
אנשי הצוות במסגרות אלו מקבלים הכשרה מתאימה להוראה המותאמת במיוחד לילדים עם לקויות אלו, בעוד במסגרות החינוך הרגיל עבודת הצוות החינוכי עימם מורכבת ומאתגרת, והתלמידים עלולים לחוות במהלך הלמידה תסכול רב.
בית ספר ניסויי הוא בית ספר חדשני – מוסד העוסק ברציפות ובהתמדה בחדשנות חינוכית פדגוגית וארגונית.
הוא עושה זאת על ידי מיקוד וחידוד של כיווני עשייה לא שגרתיים לשיפור היעילות הארגונית, כלומר, למיצוי מיטבי של הייעוד ושל החזון הארגוני והפדגוגי.
מתלוות לכך תצפיות לבדיקה שיטתית, העומדת בקריטריונים של מחקר מדעי.
תחומי האחריות של בית ספר
בית הספר נועד למנוע בערות בקרב הדור הצעיר.
בהתאם לכך הוא אמון על חינוכם ולימודם של כלל התלמידים המשתתפים בו, על פי תוכנית לימוד שנקבעה מראש.
משום שיכולת החשיבה חיוניות לתפקודו של האדם בחברה המשתנה של עידן המידע, יש לטפח את ההיכרות של התלמידים עם מיומנויות חשיבה מסדר גבוה ואת היכולת שלהם להפעילן באופן יעיל בהקשרים מגוונים.
בנוסף, בעקבות התמורות שהתחוללו בחברה המודרנית התרחבו התפקידים המצופים מבית הספר ונתווספו לו חלק מן התפקידים שנתמלאו בעבר על ידי סוכנויות חברתיות אחרות, כמו המשפחה, הקהילה, הדת וכו'.
למשל, בתקופות בהן העבודה עמדה במרכז חיי האדם, בית הספר נדרש להכשיר תלמידים שבבגרותם יהיו לכוח עבודה יעיל ותורם.
לעומת זאת ככל שהפנאי תופס מקום מרכזי יותר בחיי האדם המודרני, בית הספר נדרש להכשיר את תלמידיו גם למיצוי מרבי של שעות הפנאי.
בהתאם לכך תחומי האחריות של בית הספר כוללים גם היבטים לא אקדמי, כמו:
ביטחון פיזי: בית הספר עשוי להיחשב אחראי לשלומם של התלמידים בו כל זמן שהם שוהים בתחומיו.
לצורך כך, בתי ספר עשויים להעסיק אנשי אבטחה שונים, לבנות גדרות סביב המוסד, לארגן בדיקות אקראיות לכלי נשק ועוד.
בריאות: בית הספר עשוי להיחשב אחראי לבריאותם של התלמידים, כל זמן שהם שוהים בתחומיו.
לצורך העניין ניתן להחזיק תיק רפואי מלא של כל תלמיד, כמו גם אחות או צוות רפואי מצומצם לטיפול במקרים של מחלות או פציעות.
תזונה: בית הספר עשוי להידרש לספק ארוחה לתלמידיו במהלך שהותם במקום.
בבתי ספר אינטרניים לעיתים מוקמת קפיטריה לצורך הדבר, ובפנימיות כולל המבנה חדר אוכל.
בהיותו של בית הספר מוסד שרבים נזקקים לו ולעיתים החוק מחייב נוכחות, מנוצלים בתי הספר לצורך הגשמתם של אינטרסים שונים.
אופן ההתנהלות של בתי הספר נקבע, מושפע ונגרם על ידי לחצים של כוחות חברתיים, שמתייחסים אליו כאל מכשיר להשגת מטרותיהם.
ממשלות משתמשות בו להבטחת תמיכה במישטרים ובאינטרסים המועדפים על ידן.
אנשי הדת משתמשים בו כדי להדק באמצעותו את הזיקה בין התלמידים למוסדות הדת.
גורמים כלכליים משתמשים בו כדי לייצר לעצמם כוח עבודה מאומן, ולעודד את השימוש במוצרי הכלכלה.
התלמידים, המורים והוריהם חלשים מכדי להדוף את הלחצים של המוסדות החברתיים הללו על בית הספר.
בשום תקופה לא קם גורם אשר יהיה חזק דיו להעמיד במרכז פעילות בית הספר את צורכי האישיות המתפתחת.
ההיגיון של ההוראה שונה באופן בסיסי מההיגיון המנחה את בית הספר בראש ובראשונה בכך שאין הוא משועבד למבנה מוסדי כלשהו.
עם זאת, המבנה המוסדי של בית הספר הוא זה שקובע את אופן ההוראה המתבצעת בפועל ואת האפשרויות העומדות בפני המורים המלמדים בו.
כך נוצר פער בין הנעשה בפועל לבין תאוריות חינוכיות המבוססות על ניסיון המורים ומחקרים בנוגע להתנהגותיהם של התלמידים.
שיטת ההוראה הנפוצה בבתי הספר היא שיעור פרונטאלי, בו המורה מרצה את החומר בפני התלמידים בכיתה.
מזה דורות נתונה שיטת המלל השולטת בבית הספר לביקורת חמורה על ידי פסיכולוגים, מורים ומפקחים.
לצד זאת, אלה שאינם מבקרים אותה אינם ששים עוד להגן עליה.
למידה פעילה מדגישה את החשיבות של מעורבות התלמיד בשיעור.
לטענת חוקר החינוך צבי לם, ברוב בתי הספר מוענקת ללמידה מעמד של עבודה לפי מושגי המבוגרים.
כתוצאה מכך המשחק מבודד לתחומי הרשאה מוגדרים כמו הפסקות או שיעורי חינוך גופני.
התוצאה של ההפרדה הזאת לטענתו היא שהילד מאבד בהדרגה את כושר הלמידה ונטען רגשי אשמה כשהוא נגרף עם יצרי ליבו אחר המשחק.
לכן, ההאחדה של המשחק והעבודה בחיי בית הספר מכוונת לשמירה על פוטנציאל הלמידה של התלמידים.
בבית הספר נהוגות על פי רוב הפסקות קבועות בין השיעורים המוקדשים ללמידה.
ההפסקה מיועדת לפעילויות לא אקדמאיות כמו מנוחה, אכילה, יציאה לשירותים, לרענון וכדומה.
בבתי ספר יסודיים בעיקר, ההפסקות מנוצלות בעיקר למשחק.
בפרט למשחקי כדור ומשחקי ילדים.
ההפסקה מאפשרת גם מפגש חברתי עם קבוצת השווים, כך שהתלמידים יכולים לממש את מאווייהם החברתיים ללא קשר עם הנלמד בבית הספר.
לא רק זאת, אלא שלעיתים קרובות מאזנת ההתגודדות החברתית בבית הספר את הרגשת התסכול של התלמידים מן הלימודים והיא מתחוללת תוך התנגדות לתכניו ולערכיו.
המושג העברי "בית ספר" נזכר לראשונה בתלמוד.
בתלמוד הירושלמי נזקפת יוזמת הקמתו לשמעון בן שטח, בן הזוג השלישי שעמד בראש הסנהדרין במחצית הראשונה של המאה הראשונה לפנה"ס (בזמן ממלכת החשמונאים):
בתלמוד הבבלי מתואר תהליך בן שלושה שלבים בהתפתחותו של החינוך הציבורי היהודי בתקופת הבית השני, השלב השלישי והסופי בתהליך נזקף לזכותו של יהושע בן גמלא:
שלוש התקנות מהוות נקודות ציון במעבר מהחינוך המשפחתי המסורתי אל החינוך במסגרת הציבורית: התקנה הראשונה, קבעה את העסקתם של מורים לילדים בירושלים ובכך יסדה את החינוך הציבורי.
קיומו של מוסד חינוך ציבורי לא פתר את תלות חינוכו של הילד באביו, שכן היה זקוק לו, אם התגורר מחוץ לירושלים, כדי לעלות לעיר וללמוד.
קיומם של בתי הספר בעיר הבירה בלבד ותלותו של הילד באביו, הצריכו את התקנה השנייה, שקבעה שיש להקים בתי ספר בערים הגדולות של כל אחד מחבלי הארץ (או כל אחד ממחוזותיה הרשמיים של המדינה) והגדירה את גיל החינוך בהם לנוער (16–17), שכן הייתה הדרך אליהם מסוכנת מדי לילדים קטנים.
תקנה זו אמנם פתחה את החינוך הציבורי בפני כלל האוכלוסייה היהודית בארץ, אלא שהכנסת תלמידים למסגרת לימודית בגיל כה מבוגר, יצרה מצב של בעיטה במסגרת מצד חלק מהתלמידים כשהמלמד היה כועס עליהם.
עיקרון זה בא לידי ביטוי בתקנה השלישית – "תקנת יהושע בן גמלא" (המאה ה-1 לספירה, אם אכן מדובר בכהן הגדול הידוע בשם זה) – שקבעה שיש להקים בתי ספר בכל עיר בארץ, שהלימודים בהם יתחילו כבר מגיל הילדות (6–7).
תקנות אלו הביאו להרחבה ניכרת של החינוך הציבורי היהודי והתלמוד אף מציין את מספרם של בתי הספר שפעלו בבירה בסוף ימי הבית השני:
בתי ספר בארץ ישראל לפני קום המדינה
בית הספר החקלאי הראשון בארץ, "מקוה ישראל" נוסד ב-1870 על ידי קרל נטר.
בית הספר העברי הראשון הוא בית ספר "חביב" שנפתח ב-1886, מהמוסדות הראשונים בראשון לציון (יחד עם גן הילדים העברי הראשון שנפתח ב-1898).
בית הספר התיכון העברי הראשון שהוקם בארץ ישראל היה הגימנסיה העברית "הרצליה", שהוקם ביפו ב-1905.
מערכת החינוך הממלכתית בישראל נמצאת תחת אחריותו של משרד החינוך.
היא מבוססת על תוכנית לימוד בת 12 שנים, שסופה בחינות בגרות הנערכות בבית ספר תיכון.
בישראל הייתה נהוגה (עד שהתקבל חוק חינוך ממלכתי ב-1953) חלוקת בתי הספר לשתי חטיבות גיל:
בית ספר עממי: כיתות א'–ח'
בית ספר תיכון: כיתות ט'–י"ב
בעקבות רפורמה בחינוך בישראל (שנועדה להשגת אינטגרציה בין שכבות אוכלוסייה שונות) המיושמת החל מסוף שנות ה-60, נכנסה לשימוש חלוקה לשלוש חטיבות גיל ברוב היישובים בישראל:
בית ספר יסודי: כיתות א'–ו'.
בכמה בתי ספר כולל גם גן חובה, במסגרת המכונה "חטיבה צעירה"
חטיבת ביניים: כיתות ז'–ט' בחלק מבתי הספר חטיבת הביניים והחטיבה העליונה נמצאים תחת אותו מבנה ואותה הנהלה.
ובחלק חטיבת הביניים והתיכון הם בתי ספר שונים לחלוטין.
חטיבה עליונה (תיכון): כיתות י'–י"ב
בערים בודדות, כמו לוד, רמת גן, וגבעתיים, שלא עברו את תהליך הרפורמה, חלוקת החטיבות היא כמנהג הישן.
בחינוך הדתי מקובל שחטיבות הביניים הן לכיתות ז'–ח', ובית הספר התיכון או הישיבה התיכונית או האולפנה הן לכיתות ט'–י"ב.
בחלק מהמקומות מופעלים המוסדות החינוכיים באמצעות רשתות חינוך, שהן מלכ"ר, כגון אורט, עמל, אמי"ת וכדומה.
בחינוך החרדי בישראל מקובל שהבנים לומדים בבית הספר או בתלמודי תורה עד כיתה ח' ולאחר מכן ממשיכים לישיבות תיכוניות או לישיבות קטנות.
בית סטורמונט שימש כבית המגורים הרשמי של יושב ראש בית הנבחרים של צפון אירלנד בין השנים 1921–1972.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ראלף נוט הידוע בתכנון מבנה בניין המחוז שבלונדון.
במרבית השנים שבין 1921 - 1972 התגוררו במבנה בפועל ראשי הממשלה של צפון אירלנד שהעדיפו להתגורר בבניין זה על פני המגורים הרשמיים - טירת סטורמונט (ששימשה בעיקר את בני בית המלוכה בבקרם בצפון אירלנד).
יושבי הראש של בית הנבחרים העדיפו להתגורר במעונותיהם הפרטיים על פני בית המגורים הרשמי.
בית סירא הוא כפר פלסטיני ביהודה ושומרון, בגבול הרי בנימין ושפלת יהודה צמוד לגדר ההפרדה, שמצידה השני שוכנת מודיעין-מכבים-רעות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית משתייך לנפת רמאללה ואל-בירה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 3,518 תושבים בשנת 2016.
הכפר שוכן בראש גבעה מתונה בגובה 330 מעל פני הים.
בצמוד לדרך המרכזית שהובילה מהשפלה לירושלים בימי קדם.
מבחינה מנהלית היה ממוקם היישוב בתחום מחוז (היפרכיה) אמאוס, שהיישוב אמאוס ניקופוליס כשני קילומטר מדרום שימש כעיר המחוז (טופרכיה).
סמוך לכניסה לכפר, צמוד לכביש 443, ממוקמת "ח'רבת נג'מת אל-הדלי" ובה שרידי כפר גדול מתקופת בית שני, ובהם מקוואות, בית יוצר לכלי חרס כולל כבשן, גתות ומתקנים חקלאיים.
ממערב לכפר ממוקמת "ח'רבת א-דורייש", בהם נתגלו ממצאים החל מן התקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית ועד התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות בתחילת שנות ה-2000, בידי קמ"ט ארכאולוגיה במנהל האזרחי לאזור יהודה ושומרון.
במהלך החפירות נחשפו שרידי יישוב מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
יש המזהים את בית סירא עם היישוב הקדום "אוזן שארה".
היישוב הוקם על ידי שֶׁאֱרָה, דמות מקראית, בתו של אפרים בנו של יוסף.
שמה מופיע פעם אחת בתנ"ך, בספר דברי הימים.
מסופר עליה כי בנתה שלוש ערים, בית חורון תחתון, בית חורון עליון ואת אוזן שארה.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 17 בתים בסנג'ק עזה בנפת רמלה, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים., 29 משפחות התגוררו בכפר.
בשנת 1863, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב: "...במקום קבר שייח של קדוש בשם "נבי סירא ".
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמנו 381 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 113 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו-460 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1934 סללה מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי את כביש 3 מלטרון לרמאללה דרך בית סירא.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה האוכלוסייה כ-540 תושבים, והכפר השתרע על פני 4,687 דונמים.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית.
כחלק מהסכמי שביתת-הנשק נקבע כי חלק מהשטחים החקלאיים של הכפר יהיו ברצועת שטח מפורז באזור לטרון ברוחב של כקילומטר עד 3 קילומטרים, בין ישראל לבין הגדה המערבית אך למעשה היה זה שטח הפקר שלא היה בריבונות ישראלית ואף לא ירדנית.
עם זאת, בעוד הצבא הירדני לא נכנס אל השטח, חקלאים פלסטינים מצידו הירדני של הגבול נכנסו אליו ועיבדו בו את האדמות (בשטח זה הוקם, לאחר כיבושו בידי ישראל במלחמת ששת הימים, היישוב מכבים בשנת 1985).
לא ברור מבחינה משפטית אם השטח הוא חלק ממדינת ישראל או לא.
בספטמבר 1954 ערכה מדינת ישראל בכפר פעולת תגמול, שספגה גינוי מממשלת ארצות הברית.
ב-1976 הציע שר השיכון אברהם עופר להקים כביש חדש, מעטרות ללוד שיעבור סמוך לכפר.
התוכנית יצאה לפועל ב-1983 כאשר נסלל כביש 443 בקטע שבין הכפר לאזור בן שמן.
לצורך כך הופקעה רצועה ברוחב של 150 מטר ובאורך של 3 קילומטרים מאדמות הכפר.
לאחר הסכמי אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 90% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
בזמן האינתיפאדה השנייה בשנת 2004 החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה באזור הכפר.
בשנת 2005 נחסם כביש 3 לתנועה בקטע בין הכפר לצומת מבוא חורון ולכביש 443. כמו כן, תושבי היישובים רעות ומכבים הגישו עתירה לבג"ץ, בדרישה להעתיק את תוואי הגדר העובר במרחק של כמה עשרות מטרים מבתיהם, מזרחה.
העתירה נדחתה ב-2006. בעת הקמת הגדר נערכו הפגנות נגד תוואי הגדר בה השתתפו פעילי ארגון אנרכיסטים נגד גדרות.
מאות דונמים משטחיו החקלאיים של הכפר נותרו מצדה הישראלי של גדר ההפרדה, בתחום מרחב התפר.
בתקופת האינתיפאדה השנייה סבל הכפר קשות מן המיתון הכללי בשל סגרים ומחסומים, חסימת כביש 443 לתנועת פלסטינים ובניית גדר ההפרדה.
בשיאו הגיע שיעור האבטלה בבית סירא לכ-70%.
בין השנים 2000 ל-2009 אסר צה"ל על תנועת התושבים בכביש 443, אף על פי שנסלל על קרקע שהופקעה מהם.
בעקבות העתירה הותר לתושבים לנסוע בכביש במגבלות מחמירות.
הוקם מחסום בכניסה לבית סירא ממנו ניתן לעלות על הכביש לאחר בדיקה, הותר לנסוע מזרחה רק עד בית חורון, משם יש להיכנס ולהמשיך רק בכבישים מקומיים לרמאללה.
נסיעה דרך מחסום עופר מותרת רק לאזרחים ישראלים.
ב-2010 נבנה בית ספר חדש בכפר, לאחר שלטענת ראשי הכפר לא נבנה בו בית ספר חדש מאז שנת 1960.
בשנת 2016 אושרה בוועדת המשנה להתיישבות במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי, תוכנית להקמת אזור תעשייה בשטח 310 דונם בסמוך לכפר על יד מחסום מכבים על כביש 443.
בית ספנסר הוא בית אחוזה באזור סנט ג'יימס ברובע וסטמינסטר של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המבנה הוקם ביוזמת ג'ון ספנסר, הארל הראשון מספנסר בשנת 1756. ספנסר החליט להקים בית אחוזה גדול בקרבת ארמון בית המלוכה על מנת להפגין את עושרו ומעמדו.
ספנסר בחר את האדריכל ג'ון וארדי על מנת לתכנן את המבנה.
וארדי תכנן מספר תוכניות אולם הוחלף בשנת 1758 על ידי ג'יימס סטיוארט ששינה את התוכניות והקים מבנה בסגנון נאו קלאסי בהשפעה יוונית.
המבנה שימש את משפחת ספנסר עד שנת 1895, שהמבנה הושכר לדוכס ממלבורו.
בראשית המאה ה-20, בשנת 1910 שבו בני המשפחה להתגורר במבנה לזמן קצר, ואף שיפצו אותו בשנת 1926, אולם בשנת 1927 הושכר שוב המבנה ושימש כמועדון חברתי של נשות הצבא והצי (Ladies' Army and Navy Club) אשר פעל במקום עד שנת 1943.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה הוסרו מהמבנה אלמנטים עיטוריים רבים במטרה להגן עליהם.
בשנת 1948 הושכר המבנה לכריסטיז אשר מבניה בסיטי נפגעו במהלך הבליץ.
בשנת 1956 הושכר המבנה לחברת החמצן הבריטית (British Oxygen Company), ובשנת 1958 עברה למבנה יחידת המודיעין הכלכלי (Economist Intelligence Unit) אשר פעלה במקום עד שנת 1985, עת חכר את המבנה הלורד ג'ייקוב רוטשילד, אשר שיפץ את המבנה.
כיום המבנה פתוח לציבור, ונערכים בו אירועים חברתיים.
בית סטוקלט (בהולנדית: Stocletpaleis, בצרפתית: Palais Stoclet) היא אחוזה פרטית, אשר נבנתה בידי האדריכל האוסטרי יוזף הופמן בין השנים 1905 ל-1911 בבריסל שבבלגיה, עבר הבנקאי וחובב האמנות אדולף סטוקלט, ונחשבת ליצירת המופת של הופמן.
בית סטוקלט נחשבת לאחת האחוזות הפרטיות המפוארות והמעודנות ביותר במאה ה-20.
בשנת 1904 מינו אדולף סטוקלט ואשתו סוזאן את האדריכל האוסטרי יוזף הופמן ואת חברת "ויינר", כדי לתכנן, לבנות ולרהט את הבית והגן, הנחשבים כיחידה אחת.
בית סטוקלט הוקם בשדרות דה-טרוורן בבריסל.
המבנה א-סימטרי ומדגים בתוכניתו את סגנון הבניה המודרנית, דבר הבא לידי ביטוי בקירות החיצוניים הצבועים לבן ופינות הבית הצבועות בגוון ארד.
המגדל שמעל גרם המדרגות הראשי נושא פנס ארד מעוטר, שפוסל על ידי פרנץ מצנר.
פנים הבית עוצב בלוחות שיש ועבודות אמנות, הכוללות עיטורי פסיפס שנעשו בידי גוסטב קלימט.
שילוב האדריכלות והאומנות הוא דוגמה לגזאמטקונסטוורק ולאר נובו.
הסקיצה של המבנה שהוכנה על ידי קלימט, שמורה במוזאון האומנות בווינה.
במשך מספר שנים היה הנכס מושא למחלוקת משפטית בין יורשי הבית לבין הרשויות בבריסל, ושוויו של הבית על תכולתו ההיסטורית, הוערך ביותר משלושים מיליון אירו.
למרות התנגדות היורשים, קטלגו הרשויות בבריסל את כל הרהיטים בבית כדי לאפשר את הכנת תיק המועמדות במטרה להופכו לאתר מורשת עולמית.
הקטלוג, שהיה הראשון מסוגו בבלגיה, הושלם בנובמבר 2006, וכלל מידע אודות 277 פריטים שונים.
ב-27 ביוני 2009 הוכרז הבית כאתר מורשת עולמית.
בית ספורצה (באיטלקית: Sforza, מילולית: כוח) הוא בית אצולה איטלקי.
בין 1450 ל-1535 שלטו בני המשפחה בדוכסות מילאנו ובלומברדיה.
אחת המשפחות החשובות של הרנסאנס; לודוביקו ספורצה, למשל, היה פטרונו של לאונרדו דה וינצ'י בעת שהותו של האחרון במילאנו.
אבי המשפחה היה מוציו אטנדולו (Muzio Attendolo ;1369–1424), מצביא רומאניה ששירת את מלכי ממלכת נאפולי מבית ולואה-אנז'ו, והיה הראשון שנטל לעצמו את הכינוי "ספורצה".
בנו (הבלתי חוקי) פרנצ'סקו ספורצה היה לאחד המצביאים המקצועיים הנודעים של תקופתו והוביל לסירוגין את צבאותיהן של הרפובליקה של ונציה, מדינת האפיפיור ודוכסות מילאנו.
ב-1450 הוזמן לשמש כדוכס מילאנו על ידי הסנאט של הרפובליקה האמברוזית שהתארגנה במילאנו לאחר מות דוכס העיר, פיליפו מריה ויסקונטי ללא יורשים.
זכותו של ספורצה לדוכסות נבעה מכך שנשא לאישה את בתו של ויסקונטי, ביאנקה מריה.
פרנצ'סקו היה לאחד הפוליטיקאים החשובים של זמנו והראשון שביקש לאחד את ממלכות חצי האי האיטלקי.
הוא הוכר כדיפלומט ומדינאי מהמדרגה הראשונה גם על ידי הפילוסוף המדיני ניקולו מקיאוולי, שמזכיר את שיקול דעתו לטובה מספר פעמים בחיבורו, "הנסיך".
חצרו הייתה מרכז לתרבות ומדע.
במקביל, בפירנצה, שלט קוזימו דה מדיצ'י והשניים היו לידידים.
המורשת הרנסאנסית של אימוץ אנשי מדע ואמנות המשיכה לאפיין את בית ספורצה במילאנו כמו את בני בית מדיצ'י בפירנצה.
בין צאצאיו של פרנצ'סקו על כס דוכסות מילאנו בלטו לודוביקו ספורצה ובנו, פרנצ'סקו ספורצה השני.
בן אחר של מוציו אטנדולו, אלסנדרו, ייסד שושלת של בית ספורצה ששלטה בפזארו, פלג זה של המשפחה שלט בעיר בין השנים 1445-1512. אחד מצאצאי שושלת זו, ג'ובאני ספורצה, נישא ללוקרציה בורג'ה ב-1492.
שלט האצולה של בית ספורצה, הזהה לדגל דוכסות מילאנו, מורכב מסמל בית ויסקונטי, ה-biscione, נחש בולע נער ו-capo dell'impero: נשר אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב המסמל זיקה לאימפריה הרומית הקדושה ולמפלגה הגיבלינית.
משפחת ספנסר היא משפחת אצולה בריטית הקשורה בשושלת אבות ישירות מהנרי ספנסר (נפטר בשנת 1478), המקשר את השושלת ל"בית דספנסר" העתיק משנת 1295 אשר נוסד על ידי "יו לה דספנסר הלורד (ארל) הראשון של ווינצ'סטר שבאנגליה" אשר נחשב לברון הראשון ל"בית דספנסר".
בני משפחה בולטים ל"בית ספנסר" הם וינסטון צ'רצ'יל (נכדו של הדוכס ה-7 של מרלבורו), ודיאנה, הנסיכה מוויילס (בתו של הרוזן ה-8 לבית ספנסר).
בני ספנסר קיבלו את שלט האצולה בשנת 1504 אשר לא היה דומה לזה המשמש את המשפחה לאחר שנת 1595, דבר אשר העלה חשדות לגבי מוצאם הישיר ל"בית דספנסר".
סר ג'ון ספנסר של סניטרפילד ווורמלייטון (1447–1552)
סר ויליאם ספנסר של וורמלייטון ואלתורפ (1483–1532)
סר ג'ון ספנסר של וורמלייטון ואלתורפ (1517–1586)
רוברט ספנסר, הברון הראשון לבית ספנסר של וורמלייטון (1570–1627)
ויליאם ספנסר, הברון השני לבית ספנסר של וורמלייטון (1591–1636)
רוזני (ארל) סנדרלנד לבית ספנסר
הנרי ספנסר, הרוזן הראשון מסנדרלנד (1620–1643), מלוכני במלחמת האזרחים האנגלית
רוברט ספנסר, הרוזן השני מסנדרלנד (1641–1702), פוליטיקאי
צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד (1675–1722), פוליטיקאי
רוברט ספנסר, הרוזן הרביעי מסנדרלנד (1701–1729)
צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו (1706–1758), גנרל ופוליטיקאי
ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו (1739–1817), פוליטיקאי
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו (1766–1840)
רוזני (ארל) ספנסר לבית ספנסר
ג'ורג' ג'ון ספנסר, הרוזן (ארל) השני לספנסר (1758–1834), פוליטיקאי
ג'ון צ'ארלס ספנסר, הרוזן (ארל) השלישי לספנסר (1782–1845), פוליטיקאי
פרדריק ספנסר, הרוזן (ארל) הרביעי לספנסר (1798–1857)
ג'ון פוינץ ספנסר, הרוזן (ארל) החמישי לספנסר (1835–1910), פוליטיקאי
צ'ארלס רוברט ספנסר, הרוזן (ארל) השישי לספנסר (1857–1922)
אלברט אדוארד ג'ון ספנסר, הרוזן (ארל) השביעי לספנסר (1892–1975), סבה של דיאנה הנסיכה מוויילס
ג'ון (אדוארד) ספנסר, הרוזן (ארל) השמיני לספנסר (1924–1992), אביה של דיאנה הנסיכה מוויילס
צ'ארלס אדוארד מיוריק ספנסר, הרוזן (ארל) התשיעי לספנסר (נולד ב־1964), אחיה של דיאנה הנסיכה מוויילס
בית הספר בורוכוב (שמו הרשמי: בית הלומד בורוכוב) הוא בית ספר יסודי שמונה שנתי בעיר גבעתיים.
בית הספר נוסד ב-1923 (שנת הלימודים תרפ"ד) כבית הספר של שכונת בורוכוב והוא בית הספר הראשון בעיר גבעתיים, והראשון ברשת החינוך "זרם העובדים" של ההסתדרות.
בבית הספר לומדים כ-870 תלמידים מכיתה א' עד כיתה ח'.
מנהלת בית הספר הנוכחית (2024) היא אורית כוכבי, סגניות המנהלת הנוכחיות הן סופי עציוני, טלי בן שאול והילה אברהם.
בחצר בית הספר ישנה אנדרטה לזכר הנרצחים בפוגרום בעיירה גרוסולובה באוקראינה ב-1919, מעשה ידיה של הפסלת בתיה לישנסקי.
בשנת 2018 שופצה החצר בה מצויה האנדרטה, בסיוע המועצה לשימור אתרים והוכרזה כ"חצר מורשת".
שכונת בורוכוב הוקמה כשכונת פועלים ותושביה רצו שילדי השכונה ילמדו בבית ספר שיעניק להם חינוך ב"רוח העבודה".
לכן החליטו להקים בית ספר לילדי השכונה ולא לשלוח אותם ללימוד בערים השכנות.
בראשית דרכו היה בית הספר בצריף ב"גן העיגול" - בהצטלבות הרחובות קק"ל ובורוכוב בגבעתיים, "כיכר אלדמע".
עם הגידול במספר התלמידים התפזרו כיתות הלימוד ברחבי השכונה.
מבנה הקבע הראשון של בית הספר נבנה בשנת 1932 (שנת העשור לשכונת בורוכוב).
בית הספר ממוקם במעלה הגבעה החולשת על שכונת בורוכוב בצמוד לחורשה שניטעה לזכר נרצחי הפוגרום בגורסולובה.
הבניין נבנה בסגנון בינלאומי, ומיקומו מאפשר תצפית נרחבת על כל מרחב שכונת בורוכוב.
המבנה הראשון אשר נבנה במתחם בית הספר שימש בעבר את הפלמ"ח.
בשל מיקומו שימש מרכז קשר של ההגנה ועל גגו הוקמה תחנת איתות מרכזית של האזור וכן עמדת תצפית.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, בשיתוף עיריית גבעתיים, פועלות למען שימור של מבנה בית הספר והשמשתו מחדש.
המבנה ההיסטורי של בית הספר אינו מאכלס יותר כיתות לימוד, וחדריו משמשים למעבדות, ולפעילויות נוספות של בית הספר.
במשך השנים, עם צמיחת בית הספר נבנו בשטח בית הספר מבנים נוספים המשמשים לכיתות לימוד, אולם ספורט וספריה.
האחרון שבהם נחנך בראשית שנת הלימודים ה'תש"פ.
בנוסף לאנדרטה לזכר נרצחי גרוסולובה הוקמה בחצר בית הספר אנדרטה לבוגרי בית הספר שנפלו במערכות ישראל.
בית ספר ביאליק בחולון (נקרא בעבר בית חינוך לילדים עובדים ע"ש ח.נ.
ביאליק בקריית עבודה) הוא בית ספר יסודי ממלכתי שהוקם באוקטובר 1936, והוא בית הספר הראשון שהוקם בחולון.
בית הספר קרוי על שם חיים נחמן ביאליק.
מבנה בית הספר, הנמצא ברחוב ביאליק 21 בחולון, נחשב כאתר מורשת בישראל.
בית הספר "בית חינוך לילדים עובדים ע"ש ח.נ.
ביאליק בקריית עבודה" הוקם באוקטובר 1936 בבית פרטי ברחוב ארלוזורוב 46 בשכונת קריית העבודה בחולון, עוד כשחולון הייתה אוסף של שכונות מבודדות מדרום תל אביב.
כמות התלמידים בתקופות הראשונות של בית הספר הייתה נמוכה, ובשנתו הראשונה למדו בו כ-73 תלמידים.
בשנת 1937 בית הספר עבר לבניינו הנוכחי, ובשנת 1945 נבנה בו אולם ספורט ונוספה בו קומה מעל המבנה המערבי.
בעקבות עליית מספר התלמידים בבית הספר בשנות ה-50 וה-60, הורחב מבנה בית הספר, כמו כן, כנהוג באותה תקופה הוחלט לפצל את שעות הלימודים לשתי משמרות מחוסר מקום: אחת בין 08:00 בבוקר ל-12:00 בצהריים, והשנייה בין 12:00 עד 16:00.
בשנת הלימודים תשע"ז, בית הספר מנה כ-514 תלמידים שלמדו ב-19 כיתות שונות.
בית הכנסת בית סימה הוא מרכז החיים הדתיים של הקהילה היהודית בוולדיווסטוק.
זהו בית הכנסת היחיד בפרימוריה והעתיק מבין הקיימים במזרח הרחוק של רוסיה.
המבנה ממוקם במרכז ההיסטורי של ולדיווסטוק, ברחוב החייל קומארוב.
במשך יותר מ-70 שנה היה בניין בית הכנסת בבעלות המדינה.
עם החזרת הבניין לקהילה היהודית בשנת 2005, שוב התחדש השירות בבית הכנסת, לאחר התיקון והשיפוץ נקרא בית הכנסת "בית סימה".
לפני מהפכת פברואר של 1917 יהודים ברוסיה שמחוץ לתחום המושב הייתה הזכות לקיים חדר תפילה פרטי יחיד מושכר, ללא זכות בעלות.
הקהילה היהודית בוולדיווסטוק, שמנתה כ-160 גברים בשנת 1911, שכרה חדר תפילה בבית מספר 19 ברחוב קומרובסקאיה (כיום רחוב החייל קומוארוב 5).
לאונטי (לייבה) סמיונוביץ' (שימנוביץ') סקידלסקי (1845–1916), סוחר הגילדה הראשונה, אזרח כבוד של ולדיווסטוק, השתתף במימון החברה לחקר מחוז אמור והמוזיאון שלה.
הוא היה אחד התעשיינים הגדולים.
הוא הציע, בנה ותרם לקהילה היהודית בית כנסת.
ב-5 באוקטובר 1916, שלושה ימים לפני מותו של סקידלסקי, התקיימה הנחת אבן הפינה ל"בתי הכנסת של הקהילה היהודית בוולדיווסטוק" ליד חדר התפילה הקודם.
הבנייה בוצעה בתרומות פרטיות, התרומה הגדולה ביותר הועברה על ידי סקידלסקי.
במקרים כאלה, יהודים ברוסיה הסכימו לעיתים קרובות לראשונה על הקמת "אחוזה אישית" ואז היו מבקשים אישור להתאים לכאורה את האחוזה המוגמרת לבית תפילה.
בשנת 1917 הדת היהודית אושרה בחוק ובית הכנסת שנבנה הפך רשמית לרכוש הקהילה.
בסוף 1932 נסגר בית הכנסת על ידי הרשויות הסובייטיות, הקהילה היהודית בוטלה ונאסר על קיומה.
מאז שנת 1933, מועדון מפעל הקונדיטוריה של ולדיווסטוק היה ממוקם בבניין בית הכנסת (כיום מפעל זה ממוקם בבית מספר 5 ברחוב שבצ'נקו) ופעל כאן עד ראשית שנות התשעים.