tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטלוויזיה גילמה אלמגור בין השנים 2011–2012 את רחל אגמון בסדרת הטלוויזיה "ילדי ראש הממשלה" שיצרו שחר מגן ונועה רוטמן וביים אלון בנארי.
ב-2012 גילמה את פרידה אייסברג בסדרת הטלוויזיה "תנוחי" שיצרו אורי גרוס וטמירה ירדני וביימה שירלי שטרן.
משנת 2018 משחקת את פִּיָה בסדרה "האחיות המוצלחות שלי".
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "נחמה" של רשף לוי ובכיכובו.
בשנת 2020 שיחקה בסדרות "התחנה" ו"חזרות".
בשנת 2021 שיחקה בסדרת המערכונים "שקופים" ובסרטו הקצר של ניר יוסף "הוא גדול".
באוקטובר 2022 לקחה אלמגור חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
בהתחלה, היא נאמה אודות הקריירה של אינטרנשיונל ובהמשך ביצעה קטע קומי במסגרתו חיקתה מם ויראלי שהיה ידוע בשם "מר במאי".
בשנת 2023 גילמה את שולה בסדרה "אבירם כץ" ששודרה בערוץ כאן 11. בשנת 2025 השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתור "הבובה" והייתה למודחת השלישית.
החל משנת 2021 מנהלת אלמגור את פסטיבל הצגות היחיד "תיאטרונטו".
זאת, על-פי בקשתו של בעלה, יעקב אגמון, טרם מותו.
אלמגור כתבה חמישה ספרי ילדים ונוער וכן אוטוביוגרפיה.
ספרה הראשון היה "הקיץ של אביה", אשר יצא לאור בשנת 1986 (בהוצאת עם עובד), ובו תיארה את ימי ילדותה וגדילתה לצד אם בעלת ליקוי נפשי.
בשנת 1992 פרסמה את ספר ההמשך, "עץ הדומים תפוס" (בהוצאת עם עובד), בו תיארה את ימי נעוריה בפנימיית הדסים לצד נערים ניצולי השואה.
בספר "אלכס לרנר דפי ואני" (בהוצאת עם עובד, 2002), מסופר על חברות בין שלושה ילדים, שני בנים ובת שנקראים אלכס לרנר, אבנר ודפי, שמתמודדים עם אהבה, התבגרות ועם מחלת הסרטן בה חולה אלכס שממנה הוא נפטר.
בספר "ערגה, ילדה מן החלומות" (בהוצאת עם עובד, 2003) מביאה אלמגור את סיפור חייה ואת התחושות של ערגה ילדה מאומצת מווייטנאם.
בשנת 2010 התפרסם ספרה האוטוביוגרפי, "כוכבים יש רק בשמיים" (בהוצאת ידיעות ספרים).
ב-1967 הוציאה תקליטון ובו ארבעה משירי אריס סאן.
ב-1973, לראשונה בקריירה שלה, העלתה מופע שירי קברט בשם "במועדון הזמר של לולה הקטנה" (תרגום: אהוד מנור; ניהול מוזיקלי, עיבודים, וליווי בפסנתר: ציפי פליישר) שביים צדי צרפתי.
השירים עסקו בעיקר בגלגוליה של "לולה", החל מ"לורליי", שנהגה לפתות בשיריה ובקסמיה את המלחים שהפליגו במי הנהר ריין ועד "לוליטה" משירו של קול פורטר "לבי שייך לאבא".
בין שירי התוכנית, שהוקלטו גם לאלבום, בלטו "לולות" נוספות, כמו "לולה" מ"המלאך הכחול" של מרלן דיטריך, "אם לולה רק רוצה – אין מוצא" מהמחזמר "יאנקים ארורים" ועוד.
ב–1975 הקליטה את שירו של אלכסנדר פן "וידוי" בלחן ובעיבוד של שמעון שגיא.
השיר הופיע בתקליטון, שכלל שתי גרסאות שלו, שהקצרה שבהן זכתה להצלחה במצעדי הפזמונים.
ב-1984 העלתה מופע שירה בשם "כמעט חזקה" שעיצבה והדריכה מוזיקלית סנדרה ג'ונסון.
במופע זה ביצעה אלמגור שירים מקוריים ומתורגמים הקשורים לעולמן של הנשים.
שירים נוספים שבלטו במופע ובאלבום שהוקלט בעקבותיו, היו "שמרי את נפשך" שכתבה דורי פרבין ותרגמה רבקה משולח, "שנה ועוד שנה" של חיים חפר ודובי זלצר ו"געגועים אינם דבר מוחשי", שכתבה למופע ידידתה הדה בושס והלחין סשה ארגוב.
ב-2011 הועלה לראשונה בפסטיבל ישראל ערב יחיד בכיכובה, "עומדת ברוח", ובו ביצעה שירים אישיים ומונולוגים מולחנים שכתבו לה יואב גינאי ואוהד חיטמן.
בנעוריה הייתה אלמגור בת זוגו של עודד קוטלר.
בשנת 1958, בגיל 18, נישאה אלמגור לשחקן אילי גורליצקי ועקב כך לא התגייסה לצה"ל.
כעבור כארבע שנים, השניים התגרשו.
בשנת 1963 נישאה בשנית, למפיק ואיש התרבות יעקב אגמון, אותו הכירה כאשר ניהל את התיאטרון הקאמרי, בו שיחקה אלמגור בהצגה "מריוס".
השניים היו נשואים עד מותו של אגמון ב-16 בדצמבר 2020. לזוג בת מאומצת משותפת והם גידלו יחד בן מנישואיו הראשונים של אגמון.
מסיבת פורים של אדם בן כלב (1981)
סיבת המוות אינה ידועה (2019)
1969 – פרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים בשיקגו, אטלנטה וסן פרנסיסקו
1985 – פרס מרגלית על משחקה בתיאטרון
1988 – פרס רובינא על הצגת היחיד "הקיץ של אביה"
1989 – פרס "מנורת הכסף" לשחקנית הקולנוע המצטיינת
1996 – "אות הנשיא למתנדב" על "קרן המשאלות של גילה אלמגור"
1997 – פרס אופיר על מפעל חיים על תרומה לקולנוע הישראלי
1999 – אות הוקרה על מפעל חיים, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
2000 – פרס אשת השנה בתיאטרון
2004 – פרס ישראל בתחום הקולנוע
2009 – תוארי דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת תל אביב, בן-גוריון ומכון ויצמן
2015 – יקירת העיר תל אביב-יפו
2015 – אות הוקרה על מפעל חיים, אוניברסיטת בר-אילן
2019 – תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה
2022 – תואר חברת כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע
2026 – אות אבירות מרכז פרס לשלום
ביום העצמאות תשס"ד (2004) קיבלה אלמגור את פרס ישראל בתחום הקולנוע.
בנאום שנשאה בשם מקבלי הפרס אמרה:
בנימוקי מתן פרס ישראל לגילה אלמגור כתבו השופטים:
ב-1997 קיים המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ערב מחווה יוצא דופן לגילה אלמגור, בו הוקרנו שבעה מתוך עשרות סרטים שבהם השתתפה.
אלמגור פעילה במיוחד בתחום הסיוע לילדים חולים.
ב-1993 הקימה את "קרן המשאלות של גילה אלמגור", מלכ"ר שנועד למלא משאלות של ילדים החולים במחלות קשות ומסכנות חיים.
בנוסף, חברה אלמגור בוועד המנהל של כפר נהר הירדן, כפר נופש לשירותם של ילדים חולי סרטן.
בשנים 1998–2004 שימשה חברת מועצת העיר תל אביב-יפו.
במסגרת זו כיהנה בתפקיד יושבת ראש ועדת התרבות של עיריית תל אביב.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 שובצה במקום ה-28, שלא נחשב ריאלי, ברשימתו של רון חולדאי למועצת העירייה "תל אביב 01".
בשנת 2015 עוררה סערה ציבורית כשהתפרצה לדברי שרת התרבות, מירי רגב ואמרה: "מה את יודעת עלינו?
את הרי לא באה לתיאטרון.
אין לך מושג על מה את מדברת.
אנחנו אלה שמכתתים את רגלינו ממקום למקום, לא את".
ב-1992 הוצבה במקום ה-101 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
ב-22 במרץ 2021, כיממה טרם יום הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הביעה אלמגור תמיכה במפלגת כחול לבן בראשות בני גנץ.
אלמגור הייתה חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם", שהמשיך לפרסם את שמה באתר גם אחרי שעזבה אותו.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל שבמהלכה "בצלם" האשים את ישראל בביצוע פשעי מלחמה ברצועת עזה פרסמה אלמגור הודעה בה היא מתנערת מהארגון ומגנה אותו ואמרה שהיא תומכת בצה"ל.
גִּילְדָּה היא אגודה של בעלי מקצוע העוסקים באותו תחום, שמטרתה להגן על האינטרסים המשותפים שלהם ולהבטיח כללי אתיקה בין חברי האגודה.
הגילדות התפתחו מאגודות עזרה הדדית או אגודות עסקים קטנים, שכל חבר בהן היה אוּמן או בעל מלאכה (ארטיזן) עצמאי או בעל סדנה או חנות.
הגילדות התקיימו מאז ימי הביניים וממשיכות להתקיים בתחומי מקצוע שונים גם בימינו.
מקובל כי המילה "גילדה" מקורה במילה כסף (כאמצעי תשלום) כנפוץ בשפות הגרמאניות הקדומות , על שם תשלום דמי חבר שנדרשו חברי הגילדות לשלם לאיגוד.
מימים עברו נחשבו בעלי מקצוע שונים לבעלי ידע ייחודי שאמון מיוחד ניטע בהם, וחוקות שונות קבעו כללי התנהגות ומגבלות חוקיות לעיסוק בתחומים מקצועיים שונים ולאופן ההתנהגות של בעלי המקצוע.
עדות לכך ניתן למצוא בחוקי חמורבי שקבעו כי יוטל עונש מוות על בנאי או סתת שבניין שבנה יתמוטט על יושביו.
שבועת היפוקרטס קובעת עד היום את בסיס הקוד האתי של רופאים.
הגבלות נפוצות אחרות היו על כוחם של פוליטיקאים, שופטים, ובעלי כוח או ידע מיוחד אחרים.
גילדה ערבית נוצרה בפעם הראשונה במאה התשיעית תחת האימפריה המוסלמית.
הוורקין, אלו שיצרו נייר וכתבו עליו ספרים שנקראו בפומבי במסגדים ובבתי הספר המוסלמיים, חששו מחדירת אחרים שיעתיקו את ספריהם ויעבירום הלאה כאילו נוצרו על ידם ולכן החלו לנסות להגן על קניינם ובמיוחד להגביל את הגישה לטכניקות, לחומרים ולשווקים למי שאינם וורקין כמותם.
באירופה, בראשית ימי הביניים, נעלמו רוב הארגונים של בעלי המקצוע, שהתארגנו כאחוות דתיות, לבד מאלו של חותכי האבנים ועושי הזכוכית.
מאוחר יותר, בסביבות המאה התשיעית, הופיעו קהילות שוויוניות שכונו "גילדות" על שם הזהב שהפקידו בקרנות משותפות.
קהילות אלו זכו לגינוי מהכמורה הקתולית משום ששבועות האמונים שבין בעלי המלאכה נחשבו ערעור על סמכותה העליונה, ובגלל הטקסים הפגניים והפרועים בהם נהגו לחגוג את שבועת האמונים לגילדה.
בראשית המאה האחת עשרה התפתחו הגילדות וחברות הליברי שהיו אגודות של חברות קטנות, לערך למקבילה של ארגונים עסקיים דמויי קונסורציום.
לגילדות הייתה שליטה בהון הדרכתי—הידע שנגע להכשרת בעלי מקצוע חדשים, והחלו להתפתח המושגים המודרניים יותר של התקדמות בשלבים במיומנות במקצוע משוליה לבעל מלאכה, אומן יום ולבסוף אוּמן ורב-אוּמן.
הופעתן של הגילדות בנוסח זה מקושרת על-ידי רבים להופעתה של כלכלה המבוססת על כסף ולעיור, שכן לפני כן לא ניתן היה להפעיל ארגון שיסודו בכסף, משום שרוב הסחר בוצע באמצעות סחר חליפין.
כמו עמותות הוורקין, גם הגילדות האירופיות כפו תקופות ארוכות של הכשרת שוליה והקשו או חסמו בפועל את הגישה לחומרים ולידע או את האפשרות למכור מוצרים בשווקים למי שאינם חברים בגילדה.
במקביל, קיימה הגילדה קרנות שתמכו בחברי הגילדה המבוגרים או אלו שבריאותם התערערה, אלמנות ויתומים של חברי הגילדה, קבורה והקצבות לאלו שביקשו לנסוע כדי לתור אחר עבודה.
עם חברי הגילדות נמנו בעלי המקצוע הוותיקים והמיומנים בתחום, האוּמנים המומחים.
כדי להגיע לדרגה זו ולהצטרף לגילדה היה על בעל המלאכה לעבור תקופה ארוכה של חניכות.
השלב הראשון של החניכות כלל עבודה כשוליה, בה למד האומן לעתיד רק את הטכניקות הבסיסיות של המקצוע.
אחרי מספר שנים, כאשר ניתן היה לבטוח בשוליה כי ישמור על סודות הגילדה ואחרי שביצע עבודת מבחן ראויה, הוא הוסמך לדרגת "אומן יום", אומן שהכשרתו הושלמה אך אין באפשרותו לכונן עדיין סדנה או חנות משלו.
אומני היום, כשמם, מצאו את פרנסתם בעבודה בשכר יומי אצל אוּמן אחר ובמעברם בין האומנים השונים סייעו להפיץ ידע וטכניקות חדשות באופן בלתי רשמי.
אחרי מספר שנות עבודה, מסע וניסיון ניתן היה להסמיך אומן יום לדרגת אוּמן.
הסמכה זו דרשה אישור מצד כל החברים בגילדה, תרומת כסף ומתנות אחרות ובתחומי האומנות בהם נדרשה מיומנות מעשית גם הפקת "מעשה אומנות" שידגים את יכולותיו של האומן.
הגילדות היו חלק מהמשטר הקורפורטיבי, לכל גילדה בימי הביניים היה מכתב זיכיון (לרוב מהמלך) שהעניק לה שליטה בלעדית בתחום מקצועה בעיר בה פעלה.
על בעלי המלאכה נאסר על פי חוק להפעיל עסק אלא אם כן הם חברים בגילדה, ורק לאומנים הותר להיות חברים בגילדה.
לפני קביעתם בחקיקה נקראו אגודות בעלי מלאכה אלו פשוט "אגודות בעלי מלאכה".
רשויות העיר יוצגו בפגישות הגילדה והייתה להם לפיכך שליטה מסוימת בפעילויותיה.
שליטה זו הייתה חשובה משום שערים רבות היו תלויות לעיתים קרובות במוניטין שלהן בייצוא מוצר או מגוון מוצרים שבו היה תלויים שמה של הגילדה ושל העיר עצמה.
כך, לדוגמה, נודעו מחוזות כמו שמפיין או בורדו בצרפת ביינותיהם, נודעה החרסינה המעוטרת של ערים כמו דלפט, לימוז' או דרזדן, תחרה משנטילי, גבינה מחאודה (גאודה), קממבר, רוקפור, לימבורגר (מלימבורג שבבלגיה), וכן הלאה.
במקרים רבים היה קישור זה הגרעין שממנו נבט הסימן הרשום המודרני.
בערים שונות בגרמניה ניסו הגילדות החזקות יותר להשפיע או אפילו לשלוט על ערים מסוימות ובמאה הארבע עשרה הייתה שורה של התקוממויות שלוו בשפיכות דמים בהן פיזרו גילדות מועצות עירוניות ואסרו אצילים בניסיון להגביר את השפעתן.
הגילדות היהודיות והלא-יהודיות באימפריה העות'מאנית
הגילדות חדרו לאימפריה במאות ה-15 וה-16, ולא ברור מאין הגיעו, אך הן היו בעלי השפעה מכרעת, בזכות שגשוגה של האימפריה מבחינה כלכלית, והן זכו אף לזכויות נרחבות מהסולטאנים בעצמם.
הגילדות צמחו כארגוני פועלים משותפים, ורובם התארגנו לפי מוצא ודת, למרות קיומן של גילדות רב-דתיות (כולל יהודים).
השלטון כלל לא יזם אותן, אלא נתן יד חופשית לתהליך ההתהוות שלהן, ואז מיסד את הקיים.
ליהודים היו מגוון גילדות: קצבים, צורפים, עובדי ניקיון במפעלי הצורפות, יצרני פנינים.
הקשר בין הגילדות היהודיות להלכה היה רופף עד המאה ה-18, וזו הסיבה שהן כמעט ולא מוזכרות כלל בספרות ההלכתית.
במאה ה-18, היה ניתוק דתי מלא, ולא היו יותר גילדות מעורבות.
נראה כי היו לכך שלוש סיבות עיקריות: 1. התחזקותן.
2. ירידת כוחה הכלכלי של האימפריה.
3. ניצני הלאומיות הארמנית והיוונית.
מרגע שהיו רק גילדות יהודיות – גדלה התלות שלהן בממסד הרבני.
הן נעשו יותר מעורבות בקהילות, בנו בתי כנסת, מוסדות קהילה וצדקה, לראשיהם היה מעמד מכובד, והן כונו "האיסנאפ'יס".
היו גם קהילות שנקראו על שם הגילדה הדומיננטית בהן כמו "קהילת הדייגים" בסיציליה.
המקצועות העיקריים של הגילדות היהודיות: צביעת אריגים, ניקור צמר, הכנת כפתורים ומכירת בדים שונים.
בצפת, לדוגמה, הייתה תעשיית צמר משגשגת, ויצוא רב לאירופה.
ברגע שהענף קרס, עקב כיבוש שוקי אירופה בצמר יותר זול מהתוצרת הצפתית – גם קהילת צפת כולה שקעה.
קהילת סלוניקי, שספקה מאות שנים צמר איכותי לחיל היניצ'רים, וכן לבגדי הסולטאן, ספגה מכה אנושה במאה ה-19, עת הסולטאן פירק את החיל וגם הפסיק את הזמנת בגדיו משם.
זה גרם לאבטלה קשה, הגירה לקהילות בטורקיה עצמה, ויצירת אבטלה ומשברים גם שם.
היחסים בין היהודים ללא-יהודים, הן בתקופת הגילדות המעורבות, והן בתקופות הגילדות הנפרדות, אבל בעיקר בתקופת המעורבות, התנהלו לרוב על מי מנוחות, וקשרים טובים נקשרו.
הקשרים, לעיתים קרובות גרמו גם לחילולי שבת, ישיבה בבתי קפה משותפים, פנייה לערכאות של גויים, ואף התבוללות.
רבני הדור (הרב חיים בנבנישתי, הרב יצחק מולכו, ועוד) התריעו מפני "הרעה החולה הזאת".
עצם פתיחת בתי המרזח היהודים, אף שהכניסה לנוצרים הייתה אסורה (עקב בעיות יין נסך), היה תוצאה של חיקוי התרבות הנוצרית.
כל זה הופסק במאות ה-18 ו-19, עם הפרדת הגילדות, התגברות התחרות והמתח הבין דתי.
היחסים הוחרפו עוד יותר במאה ה-19 עם התעוררות הלאומיות והחרפת המתח בין העדות באימפריה.
התחרות גם גרמה להפסדים קשים לחלק מהגילדות היהודיות, וגם זה מופיע בכתבים הלכתיים של התקופה.
באימפריה הרוסית, מתקופת הרפורמה של פיטר הגדול (תחילת המאה ה-17) ועד 1917, היו אלה איגודים של סוחרים עשירים, בעלי זכויות מוגדרות משלהם.
לכן הם היוו סוג של מסדר שנחלק, לפי ההון העצמי של הסוחר, לשלושה מעמדות: סוחר של הגילדה הראשונה, של הגילדה השנייה, של הגילדה השלישית.
והיה ניתן להעביר את שייכות לגילדה בירושה לילדים כסוג של תואר (כמו תואר אצולה רק בהקשר של סחר).
הגילדות הצליחו לשרוד את התמוטטות השלטון הפיאודלי ושקיעתן החלה רק במאה השמונה עשרה, בעקבות מספר התפתחויות חשובות שכרסמו במקורות הכוח שלהן.
החשובה שבהן הייתה הופעתו של ייצור ממוכּן, שאפשר ייצור מוצרים מוגמרים רבים על-ידי פועלים שאינם מומחים, בשבריר מן הזמן והעלות שנדרש לבעל המלאכה ליצרם.
התפתחות זו הפכה את ההכשרה המודרגת והממושכת של בעלי מלאכה רבים למיותרת, כיוון שגם מי שלא עבר הכשרה כזו יכול היה לייצר מוצרים סופיים באיכות דומה.
דבר זה גם הפחית במידה משמעותית את האטרקטיביות של חלק ניכר מבעלי המלאכה בעיני לקוחותיהם המסורתיים—האצולה ובעלי ההון.
התפתחות חשובה נוספת, אף היא תוצר של המהפכה התעשייתית הייתה התעצמות העיור והגברת תנועת האוכלוסייה מן הכפר אל העיר, שערערו את שליטתן המסורתית של הגילדות בעיסוק בתחום ההתמחות שלהן וגרמו לאובדן יכולתן לקיים שליטה אוליגופולית אפקטיבית באספקת המוצרים.
בשורה ארוכה של מקצועות אבדה בעקבות זאת המשמעות של שטר הזיכיון שהוענק לגילדות.
התפתחות שלישית האופיינית לתקופה זו היא התרחבות והתפשטות ניכרת של ידע מקצועי, שהביאה לכך שחלק ניכר מסודותיהם המקצועיים של הגילדות נחשפו בפני ציבור רחב יותר.
בתחומים כמו ציור, לדוגמה, נפתחה ההכשרה המקצועית בפני ציבור רחב יותר, ואופן הלימוד המסורתי הומר בבתי ספר, אסכולות וסטודיו פתוחים ללימוד סודות המקצוע.
תרומה חשובה יותר כאן הייתה יצירת האפשרות לרשום פטנטים, שראשיתה באנגליה בשנת 1624. מערכות הפטנט הללו אפשרו בהדרגה לבעלי עסקים בודדים להבטיח את הבלעדיות שלהם על רעיונות מסוימים, כנגד הכורח להעביר לחברי הגילדה האחרים—המתחרים בבעל העסק—את סודותיו המסחריים.
הגילדות נחשבות לעיתים לגלגול מוקדם של ארגוני העובדים המודרניים, שכן פן משותף לשני סוגי הארגונים הוא היותם אגודה שמטרתה ליצור מונופול באספקת שירות חיוני.
המתנגדים לטענה זו טוענים כי לגילדות דמיון רב בהרבה לאגודות של בעלי עסקים קטנים, שכל אחד מהם פועל באופן עצמאי ואינו נשלט על ידי "ראש ועד" כלשהו, ועל כן הדמיון בין שני סוגי הארגונים מצומצם מאוד.
השפעתם של רעיונות גילדאיים ניכרת גם בניסיונות שבוצעו מספר פעמים גם במאה העשרים ליצור מונופול גילדאי בחסות המדינה או אפילו על-ידי המדינה עצמה.
מנהל השיקום הלאומי שהוקם במסגרת הניו דיל בשנת 1933 בארצות הברית דמה ברוחו לניסיון לכונן משטר גילדות במדינה מודרנית.
מספר גילדות קיימות עד היום בחסות חוקי מדינה האוסרים על עיסוק במקצועות מסוימים על-ידי מי שאינו חבר בגילדה.
בישראל, ישנן למשל גילדות של רופאים, עורכי דין, אדריכלים ושמאים.
בגילדות המודרניות נעשה שימוש בחוק המעניק להן מונופול על תחום העיסוק כדי לכפות על מי שרוצים להשתתף בגילדה לשמש מספר שנים בעבודה כשוליות ("סטאז'ר") תמורת שכר נמוך.
הקבלה כחבר מן המניין לחברות אלו (גילדות) כרוכה במעבר מבחנים ממשלתיים (עורכי דין, רואי חשבון, רופאים, אדריכלים) ורישיון העיסוק ניתן אך ורק לעומדים בבחינות.
הרופאים יכולים לעסוק במקצועם גם ללא חברות בהסתדרות הרפואית וזו משמשת למעשה כארגון עובדים ולא במשמעות של "לשכה" כמו לשכת עורכי הדין.
בהשפעת הגילדות ההיסטוריות, במשחקי וידאו מרובי משתתפים שחקנים יכולים ליצור ולהצטרף לגילדות בכך להגדיל את כוחם כנגד שחקנים אחרים, כדוגמה, MapleStory או Guild Wars.
גילדהול אולם הגילדות של לונדון, הוא בניין בסיטי של לונדון באזור צ'יפסייד.
הבניין שימש כבניין העירייה של העיר.
הבניין הנוכחי הוא על שרידי בניין קדום (שמרתפיו נבנו בימי הביניים ונשמרו עד ימינו).
בתקופה הרומית היה במקום האמפיתיאטרון הגדול בבריטניה.
חלקים מהבניין הנוכחי נבנו עוד בשנת 1411 והשתמרו.
הבניין היה בניין האבן היחיד שלא היה כנסייה, ששרד את השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, על אף שגג הבניין נשרף, ושוקם בשנת 1670, אז נבנה גג ישר במקום גג רעפים חד יותר.
הבניין שופץ בשנת 1866 לפי תוכניות הארכיטקט סר הוראס ג'ונס ששחזר את גג הרעפים של הבניין לסגנון שבו היה בימי הביניים.
גג רעפים זה נהרס בשרפה הגדולה השנייה של לונדון במהלך הבליץ, ושוקם ב-1954 על פי תוכניות של סר גיילס גילברט סקוט.
כיום משמש הבניין רק לאירועים רשמיים, במבנה נמצאים גם גלריה לאמנות ומוזיאון איגוד השענים.
פולקלור מקומי משייך את הענקים גוג ומגוג למקום.
לפי פולקלור זה נקשרו הענקים לשערי ארמון שעמד במקום (מבחינה היסטורית לא היה ארמון כזה).
מדי שנה היו מוציאים מהגילדהול פסלים של הענקים שנשמרו בתוכו ומובילים אותם בתהלוכה של ראש העיר.
הפסלים המקוריים נשרפו בשריפה הגדולה, והוחלפו בשנת 1708 בפסלי עץ שפיסל רב החובל ריצ'רד סאונדרס.
פסלים אלה נהרסו במהלך הבליץ.
פסלים חדשים מעשי ידי הפסל דייוויד אוונס הוצבו במקום 1953, ביוזמתו ובמימונו של סר ג'ורג' וילקינסון שהיה הלורד ראש העיר של לונדון בשנת 1940, עת נפגע הבניין ונשמדו הפסלים.
ב-10 בנובמבר 1955 נשא ראש ממשלת בריטניה אנתוני אידן באולם גילדהול נאום שקרא להסכם שלום בין ישראל ומדינות ערב המבוסס על פשרה בין גבולות תוכנית החלוקה לגבולות הקו הירוק.
הנאום, שנודע כנאום גילדהול, זכה לאהדה בצד הערבי, אולם זכה לתגובות נמרצות מצד ישראל והעיב על יחסי הממלכה המאוחדת–ישראל עד סוף שנת 1958 עת הצהיר שר החוץ הבריטי שתוכנית גילדהול מתה.
באותן שנים, נחשב הגילדהול בישראל לסמל למדיניות אנטי-ישראלית של בריטניה.
גִּלֹה היא שכונה בדרום ירושלים, שנוסדה ב-1971 כאחת משכונות הטבעת לאחר מלחמת ששת הימים.
היא השכונה הגבוהה ביותר בירושלים מבחינה טופוגרפית – 857 מטרים מעל פני הים.
לפי החוק הישראלי גילה נכללת בתחומי מדינת ישראל, אך בקהילה הבינלאומית מקובל לראות בה התנחלות עקב מקומה מעבר לקו הירוק.
גילה קרויה על שם עיר מקראית בשם זה, שזוהתה בעבר עם העיירה בית ג'אלא הנמצאת מזרחית לשכונה, אך זיהוי זה הופרך ואינו מקובל כיום.
ייתכן ששמה של בית ג'אלא משמר את שמה של עיר מקראית אחרת, גלים, אך אין ודאות בדבר.
הוצע גם לזהות את האתר בשכונת גילה עם בעל פרצים – מקום ליד עמק רפאים וירושלים, עליו מסופר ששם הכה דוד את הפלשתים; גם זיהוי זה מוטל בספק.
באתר שבשכונת גילה נחשפו יישוב ו'מגדל'(?) מתקופת הברזל 1, ומגדל שמירה מתקופת הברזל 2ג-ד.
מבנהו של האתר, מיקומו ומבנה האבן (ה'מגדל') שנתקיים בו בתקופת הברזל 1 מעלים כמה תמיהות, וקיימת אפשרות כי למיקום האתר ולמבנהו היה גם היבט פולחני.
יש המזהים כאן קולומבריום לגידול יונים, אשר עשויות לשמש כקורבנות בפולחן.
האזור המשיך להיות מיושב לאחר תקופת המקרא בזכות מספר מעיינות המצויים כאן, ביניהם עין יעל ועין לבן.
בתקופה הרומית התיישבה בסביבה משפחה חשובה, שאת שרידי חורבות ביתה ניתן לראות באתר עין יעל השוכן למרגלות השכונה.
לאורך התקופה העות'מאנית המקום היה מיושב במשפחות ערביות מהסביבה, וכפרים ערביים כבית ג'אלא, אל-מאלחה ובית צפאפא הקיפו אותו.
במלחמת ששת הימים, ביוני 1967, נכבש האזור וסופח לירושלים.
במסגרת תוכנית שכונות הטבעת שנבנו סביב לעיר לאחר המלחמה, הוקמה במקום ב-1971 שכונת גילה.
אוכלוסיית גילה גדלה במהלך שנות ה-80 מאחר שעולים שהגיעו למרכז הקליטה בשכונה זו התיישבו בשכונה.
בתחילת שנות ה-90, עקב תנופת פיתוח ביישוב אפרת שבגוש עציון, קטנה קצת האוכלוסייה לכ-30,000 נפש.
לימים, האוכלוסייה המשיכה להתפתח עד שבסוף שנות ה-90 האוכלוסייה מנתה כ-39 אלף איש.
במהלך שנות ה-90 הוקם בשכונה הקיבוץ העירוני בית ישראל המפעיל את מכינה קדם-צבאית בית ישראל ומספר כפרי סטודנטים (בשיתוף עם תנועת הבוגרים של תנועת הבוגרים של בני עקיבא).
במהלך האינתיפאדה השנייה, הפכה שכונת גילה יעד לטרור פלסטיני – ירי ישיר של מקלעים מצד מחבלים מהעיירות הפלסטיניות הסמוכות, בית ג'אלא ואל-ח'דר, על השכונה.
לאורך שנת 2000 היו כ-100 אירועי ירי כאלה.
אף תושב לא נהרג בתקיפות אלו, אך כמה אנשים נפצעו, חלקם באורח קשה, וכן נגרם נזק לרכוש.
כדי להגן על השכונה נבנתה לאורך קטע של רחוב המרגלית חומת בטון להגנה מפני ירי מנשק קל.
בעקבות התקפות אלו, ולאחר השלמת הבנייה בשכונת הר חומה (חומת שמואל) שממזרח, הידלדלה אוכלוסיית השכונה לכדי 32 אלף איש.
חומת הבטון ברחוב המרגלית פורקה ב-2010 הודות לשקט הביטחוני שהשתרר מאז מבצע חומת מגן.
תוכנית שאושרה ב-2009 להרחבת השכונה עוררה התנגדות מצד ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ציין כי הבנייה בגילה "מסבכת את מאמצי הממשל להתניע מחדש את שיחות השלום".
בתגובת ישראל הדגישו נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר החוץ אביגדור ליברמן ויושבת ראש האופוזיציה ציפי לבני את העמדה הישראלית לפיה גילה היא חלק בלתי נפרד מירושלים.
גילה ממוקמת על הרכס הדרומי של ירושלים וחולשת על דרום העיר.
גובה הרכס הוא כ־850 מטר מעל פני הים, מה שהופך את גילה לשכונה הגבוהה ביותר בירושלים.
מדרום לגילה נמצאות בית ג'אלא ובית לחם.
ממזרח לגילה נמצאת שכונת חומת שמואל (הנקראת גם הר חומה), תלפיות וכן מתחיל אזור ספר המדבר.
ביום בו הראות טובה, ניתן לראות את קצה ים המלח.
השכונות הצמודות לגילה הן השכונות הנמצאות בנחל רפאים (נחל אכזב): מלחה, בית צפאפא, שרפאת וקטמון (גונן).
מדרום-מערב לגילה חולש הר גילה כשבעמק ביניהם נמצאים תוואי נחל גילה וכן מספר מעיינות.
השכונה משתרעת על שטח גדול למדי לעומת שכונות המגורים הוותיקות בירושלים, והמבנה שלה נראה מוזר בעיני תושבי ירושלים שמלפני הרחבתה אחרי מלחמת ששת הימים; הללו הורגלו לשכונות קטנות ואינטימיות.
המבנה הטופוגרפי של השכונה אילץ תכנון של "בניה פרוסה", ומכאן פיזור האוכלוסייה על פני כל השכונה.
השכונה תוכננה על בסיס חמישה מתחמי משנה, כשבכל אחד מהם כ־1,500 יחידות דיור, וכל אחד מהווה למעשה יחידה תפקודית שבמרכזה מוסדות ציבור כמו בתי ספר, גני ילדים, שטחי משחק, מוסדות דת וכו'.
תכנון השכונה שם דגש על מרחבים גדולים בין יחידות הבינוי השונות, כדי לתרום לשיפור איכות החיים של תושבי השכונה וליצור שטחי נוי וגן למכביר.
כמו כן בולט מספר רב של סגנונות בנייה המנסים להשתלב במבנה הטופוגרפי ולתת לשכונה צביון מיוחד.
שכונת גילה מחולקת לכמה תת־שכונות: גילה א', גילה ב', גילה ג', גילה ד' וגילה ה'.
בגילה א' וגילה ה' נמצאים אזורי "משהב" בהם מתגוררת אוכלוסייה דתית.
בשכונה גינות רבות ושני פארקים מרכזיים.
פארק גילה הממוקם בקצה המרוחק של השכונה באזור גילה ה', ופארק זיידנברג במרכז, במקביל לרחוב הגננת, הראשי.
בגילה ישנם מספר מרכזים מסחריים ואף קניון שכונתי בן שתי קומות (קניון "אפ־טאון" גילה).
גילה שכונה גדולה והטרוגנית מאוד לפי רמות ההכנסה של תושביה; מחירי הנדל"ן בשכונה נמוכים במקצת מהממוצע בשכונות מרכז העיר ירושלים.
שני הפארקים בשכונה: פארק גילה בקצה גילה ה', המשמש כאתר מחנאות בשכונה, ופארק זיידנברג בצמוד לרחוב הגננת.
אלה, לצד גינות רבות הפזורות בין המבנים השונים ומשמשות כריאות ירוקות בשכונה.
בגילה פועל מינהל קהילתי אחד.
המינהל מוציא גם עיתון בשם "גילון".
במרכז השכונה ממוקם מרכז טבע ח'רבת ארזה.
האדריכלים שתכננו את שכונות הטבעת ובכללן גילה, חששו שבשל בניית שכונות ענק באזורים המרוחקים ממרכז העיר, יאבדו השכונות את זהותן הירושלמית.
על כן דאגו לשוות לארכיטקטורה המקומית מאפיינים מסורתיים של בנייה ירושלמית.
כך למשל הוקמו בשכונה צברי בניינים המקושרים זה לזה, ואשר כוללים חצרות פנימיות, בדומה לבתים בעיר העתיקה.
כמו כן, הבתים שבחצר חוברו זה לזה בצורה דומה לחומת העיר העתיקה.
הבנייה בשכונה משתמשת במאפיינים נוספים של בנייה מקומית, כגון פתחי חלונות קמורים, קשתות, אבן ירושלמית, ועוד.
בגילה מצויים כ-44 בתי כנסת ושלושה מקוואות המספקים את צורכי האוכלוסייה הדתית של השכונה.
לגילה שני רבנים, הרב האשכנזי הרב אליהו שלזינגר והרב הספרדי הרב משה בן אבו.
כמו כן, בשכונה פועל בית חב"ד המופעל על ידי הרב הירש פרבר – שליח חב"ד לשכונה.
וכן קהילת חב"ד בהנהגת הרב שאול סילם.
בגילה יש כעשרה בתי ספר וגני ילדים רבים.
בתי הספר היסודיים הם תל"י, גילה א', גילה מאוחד ואריאל (גילה ג' לשעבר), ממ"ד 'בית-ישראל', בית הספר התורני מדעי ממ"ד ב', בית ספר יסודי לבנות 'בית חיה מושקא', בית הספר העל-יסודי המרכזי בגילה, אשר מרכז כמעט את כל התלמידים בגילה, הוא מקיף גילה.
בנוסף הוקם בית ספר על-יסודי דתי הקרוי "ארץ הצבי" במקום בית הספר הרא"ה שנסגר.
קיימים גם תלמודי תורה בית ספר תורני לבנות יד אשר, תלמוד תורה חב"ד גילה נער ישראל.
בנוסף, החל משנת 2008 החלה לפעול בשכונה עמותת "בקהילה", הפועל בבתי הספר: אריאל, גילה א', ממלכתי דתי, וכן בבית הספר "מקיף גילה".
העמותה מפעילה מרכזי למידה אחרי הצהריים, חונכויות אישיות לילדי השכונה, ופרויקטים המקדמים את השכונה.
בגילה א' פועלת המכינה הקדם-צבאית בית ישראל, מכינה קדם צבאית מעורבת לדתיים וחילוניים (כ-65 חניכים בשנה) שמגיעים לשנת לימודים ופעילות חברתית בשכונה.
המכינה קשורה באופן אירכוני לקיבוץ העירוני הנושא את אותו השם.
אחד הפרויקטים הבולטים של קהילת בית ישראל (ביחד עם מנח"י) הוא "חוות דעת" – מרכז לחדשנות חינוכית הממוקם בחירבת ארזה.
בחווה מופעלות תוכניות ללימודי חוץ, בדגש על תוכניות לבתי הספר היסודיים בגילה.
בשכונה מתקיימת משנת 2003 פעילות רצופה של עמותת "שכן טוב".
העמותה פועלת עם המנהל הקהילתי בגילה ופועלת בנושאי תרבות בשכונה בנוסף לחלוקת מזון למשפחות מעוטות יכולת בשכונה.
בנוסף לכך בשכונת גילה פועל ארגון החסד סח"י שהמתנדבים בו מחלקים מזון למשפחות נזקקות בכל חלקי השכונה, הארגון פועל כבר מעל ל-8 שנים בשכונה ומשתדל לעזור לכולם.
בשכונה פועלות תנועות נוער אחדות: הצופים, הנוער העובד והלומד, נוע"ם, אריאל ובני עקיבא.
בשכונה מופעלים גם מועדוני נוער באמצעות תנועת הנוער הארצית של חסידות חב"ד – צבאות השם באה"ק.
בשכונה ממוקמת אוניברסיטת ארץ הקודש – מוסד נוצרי שלא מוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
לצורך חיבור השכונה, שתוכננה ל-35,000 נפש, למרכז ירושלים, הוחל בתכנון כביש רחב של ארבעה נתיבים מרמות לגילה, שהיום נודע ככביש בגין.
תוואי הכביש בקרבת גילה תוכנן להמשיך ישירות דרומה לחצות את העמק דרומית לאזור בו נמצא היום קניון מלחה, לעלות לגילה ולהתחבר לבית לחם.
אולם אברהם יסקי, שתכנן את גילה מטעם משרד השיכון, לא רצה שהכביש יעבור דרך העמק ושכונת גילה ועל כן לחץ יחד עם משרד השיכון שהתוואי יעבור דרך בית צפאפא.
בהתאם לכך, הוחלט על סלילת כביש רחב משכונת פת לגילה.
בפברואר 1975 החליטה ועדת התכנון והבנייה שהתוואי יעבור בתוך בית צפאפא ולא קרוב יותר לשרפאת, כדי לא לפגוע בעץ אלון עתיק ליד ביתו של מוסא אל-עלמי.
תושבי בית צפאפא עתרו לבג"ץ, והעבודות על הכביש הוקפאו בעיצומן בסוף 1975. ביוני 1976 הורה בג"ץ, ברוב דעות, להחזיר את הדיון בכביש לוועדת התכנון, לאור החשש שמניעים זרים נכללו בשיקולים לבחירת התוואי.
באוגוסט 1976 שבה ועדת התכנון ואישרה את התוואי דרך בית צפאפא.
תושבי בית צפאפא שבו ועתרו לבג"ץ.
הדיונים החוזרים על תוואי הכביש עכבו מאוד את סלילת הכביש ועד תחילת שנות ה-80 תושבי גילה נאלצו לנסוע בדרך חברון או דרך בית צפאפא.
גילדה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1946 בסגנון הסרט האפל.
הסרט, בכיכובם של ריטה הייוורת', גלן פורד וג'ורג' מקרידי ובבימויו של צ'ארלס וידור היה אחד משיאי "הסרט האפל", אף שבניגוד למקובל בסוגה זה, התרחש מחוץ לארצות הברית.
הסרט מספר על ג'וני פארל (גלן פורד), מהמר אמריקאי שהגיע לארגנטינה והופך ליד ימינו של באלין מאנדסון, בעל קזינו מתוחכם ומרושע (אותו מגלם ג'ורג מקרידי).
העלילה מסתבכת כאשר מאנדסון מגיע יום אחד עם אישה חדשה, גילדה, אותה מגלמת ריטה הייוורת'.
מתברר כי ג'וני וגילדה ניהלו רומן זה מכבר, וגילדה התחתנה עם מאנדסון מתוך סערת רגשות עקב הפרידה שלה מג'וני.
כאשר ג'וני וגילדה מגלים שדרכיהם נפגשו שוב, הם מפתחים מערכת יחסי אהבה-שנאה.
גילדה מפלרטטת עם גברים רבים אותם היא פוגשת במסיבות ובקזינו של בעלה וג'וני מנסה לחפות עליה, בעיקר בשביל לשמור עליה מפני בעלה הקנאי.
ערב אחד מאנדסון ניצל מניסיון התנקשות והוא מחליט לתת לג'וני את הקוד לכספת שלו, בה יש את כל הניירת על נכסיו, ובנוסף הוא מספר לו שהוא בעצם עומד בראשו של קרטל עוצמתי.
לאחר זמן מה, מאנדסון עורך מספר פגישות עם שני גרמנים מפוקפקים וג'וני לא מצליח לחלץ ממנו מידע לגבי טיב הפגישות הללו.
ערב אחד, לקראת מסיבת תחפושות, מופיעים שני הגרמנים ומבקשים לראות את מאנדסון אך כאשר ג'וני מסביר להם שהוא לא נמצא הם שולפים אקדח ומכריחים אותו להתקשר אליו ולקרוא לו.
ג'וני מתקשר למאנדסון ומודיע לו על הדרישה של הגרמנים לראותו ומאנדסון מסכים להיפגש איתם ומבקש מג'וני שייקח את גילדה למסיבה.
במהלך המסיבה גילדה מתגרה בג'וני וזה עוזב אותה ולאחר זמן מה מקבל ממנה פתק שיבוא לאסוף אותה בלילה ממלון אקראי בעיר.
בשלב מאוחר יותר של המסיבה נמצא אחד מהגרמנים מת וג'וני מבין שככל הנראה מאנדסון הוא זה שרצח אותו.
ג'וני נוסע להביא את גילדה וכשהם מגיעים לביתה הם רואים שבעלה לא נמצא.
גילדה וג'וני לא מתגברים על תשוקתם ומתחילים להתנשק ולפתע הם שומעים רעש ומבינים שמאנדסון ראה אותם.
ג'וני נוסע אחרי מאנדסון עד שדה התעופה כאשר במקביל גם המשטרה רודפת אחריו כי הם חושדים שהוא זה שרצח את הגרמני מספר שעות קודם לכן.
ג'וני והשוטרים מגיעים לשדה התעופה בדיוק כאשר מאנדסון ממריא עם מטוס קל ורואים אותו מתרסק לים.
אמנם כולם חושבים שמאנדסון מת, אך הוא למעשה חולץ על ידי חבר שלו.
על הסירה מספר מאנדסון לחברו על כך שהתוכנית הצליחה ועליו להיעלם לזמן מה אך הוא עוד יחזור כדי לסגור חשבונות.
לאחר מותו לכאורה של מאנדסון, ג'וני פותח את הכספת ומגלה שהוא השאיר את כל הונו לגילדה ולג'וני הוא השאיר את ניהול עסקיו.
ג'וני מסביר לכל בעלי החברות בנות של עסקיו של מאנדסון על הסדר החדש ואלו לא מרוצים מג'וני ורוצים לראות את הבעלים האמתיים, גילדה.
ג'וני מודיע להם שגילדה אבלה על מות בעלה ובנוסף, גילדה והוא מתחתנים עוד באותו היום.
באותו ערב מגיע הגרמני השני אל ג'וני ומספר לו איך מאנדסון השיג את נכסיו.
מסתבר שהגרמני מכר לו את נכסיו בזול כי הוא חשב שתהיה מלחמה בין ארגנטינה לגרמניה והם הסכימו שכאשר יעבור זעם, יחזיר לו מאנדסון את נכסיו.
אך לאחר שנגמרה המלחמה לא הסכים מאנדסון להחזיר לגרמני את נכסיו.
ג'וני מאשים את גילדה בכך שאינה נאמנה לו ולכן הוא מתעלם ממנה באופן מופגן למרות שהיא מנסה להסביר לו שהיא תמיד אהבה אך ורק אותו.
גילדה מתחילה לצאת לבדה ולפלרטט עם גברים, עקב תסכולה מיחסו של בעלה אליה, אך עושי דברו של ג'וני אורבים לה ומסכלים את כל ניסיונותיה להתחיל עם גברים אחרים.
בסופו של דבר גילדה נשברת ובורחת למונטווידאו, שם היא מכירה גבר חדש ומבקשת מג'וני גט.
לאחר שיחה עם בן זוגה החדש, שהוא גם עורך דין מוצלח, גילדה מבינה שהדרך הכי טובה להשיג מג'וני גט, היא לחזור לבואנוס איירס ולקבל את אישורו.
גילדה חוזרת עם בן זוגה לארגנטינה, אך כאשר הם נכנסים לחדר המלון שלהם הם רואים את ג'וני מחכה להם בפנים ומסתבר שבן זוגה הוא בעצם עובד של ג'וני שנשלח על ידו להביא אותה מאורוגוואי.
במקביל, מפקח המשטרה מספר לג'וני שהגרמני נתן להם עדות ושהם רק צריכים את הקוד לכספת של מאנדסון.
אך ג'וני נראה מתוסכל עקב חוסר היכולת שלו לבנות מערכת יחסים תקינה עם גילדה ולא נעתר לדרישותיו של המפקח.
עקב חוסר שיתוף הפעולה של ג'וני, המפקח סוגר את הקזינו ומשאיר את ג'וני במעצר בית.
לאחר זמן מה ג'וני נותן למשטרה את הקוד לכספת.
ג'וני בא אל גילדה בזמן שהיא יושבת בקזינו הריק עם דוד פיו, הברמן הנאמן, ושניהם מתנצלים על מעשיהם.
לפתע מופיע מאנדסון, להפתעתם של ג'וני וגילדה, ואומר להם שהוא הולך להתנקם בהם על בגידתם בו.
אך לפני שמאנדסון מספיק להוציא לפועל את נקמתו, דוד פיו הורג אותו.
מפקח המשטרה מוצא את מאנדסון מת אבל אומר לג'וני גילדה ודוד פיו שהכל בסדר ומאנדסון מת כבר לפני שלושה חודשים ושהוא מאמין להם שהם הרגו אותו מתוך הגנה עצמית.
בסרט ישנם כל סממני הסרט האפל; צילום בשחור-לבן, צילומים בין כותלי האולפן ללא צילומי חוץ, סיפור אהבה בלתי אפשרית, סקס - במגבלות התקופה - ריטה הייוורת' בריקוד חושני, אם כי לא פשטה מעל גופה יותר מאשר כפפה שחורה ארוכה, עלילה מותחת וסוף מפתיע.
הסרט היה ללהיט בארץ ישראל בסוף שנות הארבעים.
השיר המפורסם ששרה בו ריטה הייוורת' - Put the Blame on Mame, אומץ במלחמת העצמאות על ידי להקת הצ'יזבטרון בגרסה עברית "דחילק מוטק'ה".
ב-2013 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
באקולוגיה, גילדה היא קבוצת מינים במערכת אקולוגית מסוימת המנצלים את אותם המשאבים, אך המפגינים הסתגלויות אבולוציוניות שונות המאפשרות להם לדור בכפיפה אחת, תוך הפחתת היריבות ביניהם ויצירת מערכת יציבה פחות או יותר.
כך לדוגמה, גילדת "אוכלי הזרעים" תכלול בתוכה מיני נמלים, מכרסמים וציפורים.
הגילדה היא מונח מופשט המתאר תפקוד ביולוגי החורג מגבולות הקרבה המשפחתית והשפעות הסביבה הייחודית.
המונח "גילדה" שימש לראשונה את ריצ'רד ב.
Root) ב-1967 לתיאור קבוצת מינים ביולוגיים אשר "מנצלת אותם משאבים סביבתיים בצורה דומה", וצמח מהצורך האקולוגי לטפל בהשפעות של אבולוציה מקבילה.
האקולוג אשר מנתח את היחסים בין האורגניזמים לסביבתם, נבדל בהשקפתו מחוקר האבולוציה אשר מתעניין במקורו של האורגניזם ובהשתלשלות ההתאמות שהופיעו או נעלמו במרוצת הזמן (או המרחק).
מאז עבר המונח "גילדה" טשטוש מסוים ובמקרים לא מעטים הפך למושג נרדף לחברה.
all בכתב העת The American Naturalist מספר כללים להגדרת מושגים באקולוגיה של חברות, והגדירו את הגילדה כקבוצת מינים "במנותק מקרבתם המשפחתית ומתפוצתם הגאוגרפית, המנצלת משאב משותף".
חשיבות הגילדה באה לידי ביטוי מיוחד כאשר עוסקים בחקר ההשפעות התחרותיות בין מינים.
התחרות בין מינים השייכים לאותה הגילדה גבוהה, בעוד התחרות בין מינים השייכים לאותה הסדרה (ולעיתים אף לאותה המשפחה) לעיתים קרובות אינה גבוהה.
חלק מהסיבה הוא מנגנון ההתמיינות האבולוציוני אשר כולל בתוכו מרכיב לירידה בתחרות בין האוכלוסיות העוברות התמיינות (חלוקה למינים).
גילגמש (במקור בילגמש בשומרית 𒄑𒉈𒂵𒈩) היה, על פי רשימת המלכים השומרית, מלכהּ החמישי של העיר ארך.
לפי "עלילות גילגמש", הוא היה שני שלישים אל ושליש בן תמותה.
תקופת שלטונו של גילגמש מתוארכת לסביבות אמצע האלף השלישי לפני הספירה.
הוא נחשב, על־פי רוב המקורות, כבנו של המלך השלישי של ארך, לוגלבנדה, אם כי ברשימת המלכים השומרית נאמר דווקא כי אביו היה "רוח", מה שמוביל חוקרים רבים לשער כי הוא היה זר שתפס את השלטון בכוח.
אמו, על־פי האגדה, הייתה האלה נינסון.
בתקופת מלכותו, הרחיב את גבולות שלטונו, וכבש בין השאר את העיר כיש לאחר שהביס את המלך אגא.
בשמו של גילגמש נקשרו אגדות רבות, והוא זכור בעיקר בזכות האפוס עלילות גילגמש, שהוא גיבורו.
אפוס זה, שהוא מהיצירות המוקדמות ביותר של התרבות האנושית, מספר על ידידותו עם אנכידו, איש הפרא שנברא על ידי האלים, במטרה להוות מתחרה שווה־כוח לגילגמש, בעקבות תפילותיהם של בני ארך, המתלוננים על שלטונו העריץ של גילגמש.
על אף שאנכידו מופיע לראשונה כיריבו של גילגמש, לאחר שהשניים נלחמים זה בזה, ההערכה שהשניים רוחשים האחד לשני מביאה אותם להתיידד זה עם זה.
הם מבצעים ביחד מעללי גבורה רבים ונלחמים ביצורים מופלאים שונים, עד אשר הם פוגעים בכבודה של האלה איננה, וכתוצאה מכך אנכידו נופל למשכב ומת.
גילגמש, המוכה צער על מות ידידו, נעשה מוטרד מהמחשבה על מותו שלו, ויוצא למסע במטרה לבקש לעצמו חיי אלמוות.
במסעו הוא פוגש בדרכו את אחד מאבות אבותיו, אותנפישתים (המקביל בסיפורו לנח התנ"כי) שאכן זכה בעצמו לחיי אלמוות.
אותנפישתים מספר לגילגמש את סיפור המבול, ומנחה אותו כיצד יוכל להשיג חיי אלמוות גם הוא.
בהתאם להנחיותיו, גילגמש מוצא את הצמח אשר אכילתו תאפשר לו לחיות לנצח, אבל הוא נגנב ממנו על ידי נחש בטרם הוא מספיק לאכול ממנו, והוא נאלץ להשלים עם גורלו כבן-תמותה, וחוזר לעירו ארך.
האפוס מסתיים בתיאור מותו של גילגמש.
בלוח הראשון ב"עלילות גילגמש" מפנה אותנו המספר אל תיבת הלוחות העשויה נחושת עם טבעת ארד, שבתוכה טמן גילגמש את הלוחות המספרים את עלילותיו, למען הדורות הבאים.
התיבה היא 'מגילת היסוד' שנטמנה באבן הפינה של חומת העיר ארך, החומה הגדולה שאותה בנה גילגמש.
לאחר שנגנב כ-30 שנה קודם לכן, הוחזר בספטמבר 2021 לוח חימר בן כ-3,500 שנה, שעליו נחרט קטע מעלילות גילגמש, מארצות הברית לעיראק.
שר התרבות של עיראק, חסן נאזים, קיבל את הלוח במהלך טקס שנערך בוושינגטון.
שפרה, שתרגמה את האפוס של גלגמש, מדובר בסיפור קומי-אירוני על גיבור שמחפש נעורים וחיי נצח אך מאבד אותם לטובת הנחש.
הסיפור תורגם לעברית על ידי שאול טשרניחובסקי ויצא לאור בהוצאת הצפירה בוורשה.
הגילדן ההולנדי היה ההילך החוקי של הולנד עד המעבר לאירו ב-2002. בתקן ISO 4217 סימנו הוא NLG.
הולנד היא אחת מבין מספר מדינות ואזורים שהמטבע שלהן קרוי או היה קרוי "גילדן".
בהולנדית מבוטא שם המטבע "חילדן".
מקור השם "גילדן" הוא במילה מרכז הולנדית שמשמעותה "מוזהב", שמקורו במתכות ממנו יוצרו המטבעות הראשונים-זהב וכסף.
הסמל המקובל למטבע הגילדן הוא ƒ.
הסמל נובע ממטבע ישן שנקרא פלורין.
המטבעות ההולנדים הראשונים יוצרו מזהב ומכסף.
ב-1581 הגילדן ההולנדי הכסוף הראשון הוטבע כמטבע של הרפובליקה ההולנדית.
הגילדן הישן חולק ל-20 מטבעות קטנים שנקראו "סטיופרים" (בפ' רפה, F).
כל סטיופר חולק לשמונה "דיוטים" ("דיוט" ביחיד), וכל דיוט חולק ל-2 "פנינג".
בזמן הכיבוש הצרפתי בהולנד לא הונהג בה הגילדן ובמקומו הונהג הפרנק הצרפתי.
בשנת 1814 אומץ הגילדן מחדש והפך למטבע הרשמי של הולנד.
ב-1817 החלה השיטה העשרונית להיכנס למחזור בהולנד ופחת שימושם של ה"דיוטים" וה"פנינגים" עד שב-1840 הופסק השימוש בהם לגמרי והם הוחלפו בסנט שהם מאית הגילדן.
ב-1940 עקב הכיבוש הגרמני שונתה צורתו של הגילדן למרובעת והוא הוצמד למארק הגרמני בשער של גילדן וחצי למארק אחד.
באוקטובר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, חתמו הממשלות הגולות של הולנד ובלגיה על הסכם לקביעת שער החליפין בין הגילדן ופרנק בלגי וקבעו מנגנוני תמיכה במטבעות במקרה הצורך.
כשבעלות הברית כבשו את הולנד חזרה הועמד הגילדן ביחס של דולר אחד ל-2.652 גילדן.
ב-1949 הוחלף היחס לדולר אחד לכל 3.8 גילדן.
האירו החליף את הגילדן בשנת 2002. ניתן היה להחליף מטבעות של הגילדן לאירו עד 2007, ואת השטרות ניתן יהיה להחליף לאירו עד ינואר 2032.
כל המרת מטבע, שטר או סכום כסף מתבצעת ביחס אירו אחד לכל 2.20371 גילדן.
גילה גולן (נולדה ב-30 בדצמבר 1940) היא דוגמנית עבר ישראלית ושחקנית קולנוע הוליוודית.
נולדה בקרקוב, פולין, במהלך השואה.
היא נמצאה נטושה בתוך חבילה בתחנת רכבת ומשפחה קתולית אימצה אותה והסתירה אותה מהנאצים.
הוריה המאמצים מסרו אותה בתום המלחמה לידי ארגון יהודי שאסף יתומים יהודים.
היא הגיעה למחנה מעבר בצ'כוסלובקיה ומשם נשלחה לאקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת.
במשך שנתיים למדה בפנימיה יהודית.
עלתה ארצה בשם זושה זבצקי בתחילת 1948 במסגרת עליית הנוער לארץ ישראל ואומצה על ידי משפחת גולדנברג מחיפה, שינתה את שמה למרים גולדנברג ונשלחה ללימודים בפנימייה דתית.
ב-1960, עת עבדה כפקידה במשרדי ארגון נכי צה"ל בתל אביב, החליטה להתמודד בתחרות למלכות היופי, שיפצה את אפה, הוכתרה למלכת היופי של תל אביב ומאוחר יותר באותה שנה גם לסגנית מלכת היופי של ישראל בתחרות של מגזין לאישה.
לאחר הזכייה שינתה את שמה רשמית לגילה גולן (שלפני כן שימש אותה כשם במה).
היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם שנערכה בלונדון בנובמבר 1960 ונבחרה לסגנית ראשונה.
כפרס זכתה גולן ברכב חדש וב-100 ליש"ט, ונשארה בבריטניה למשך ארבעה חודשים לגיוס תרומות עבור עליית הנוער.
לאחר התחרות, סיפורה התפרסם בעולם ושורדי שואה רבים ראו בה כבתם האבודה אך גולן לא זכרה דבר מעברה.
בשנת 1961 נשלחה עם דוגמניות אחרות לארצות הברית כדי לייצג את ישראל ביריד העולמי בסיאטל (שנערך ב-1962), וב-1963 החלה לעבוד כדוגמנית בניו יורק.
ביוני 1964 ליהק אותה הבמאי האמריקאי-יהודי סטנלי קריימר, על סמך הקלטה של קולה, לתפקיד אלזה לוץ בסרטו "ספינת השוטים".
הייתה זו הופעתה הראשונה בקולנוע.
בשנת 1965 זכתה בתואר "מיס גולדן גלוב" והנחתה את אירוע חלוקת הפרסים לאותה שנה.
בנוסף השתתפה בסדרה "Kraft Suspense Teatre" בתפקיד אורח.
בשנים 1965–1966 התארחה מספר פעמים בתוכניתו של ג'וני קרסון ה"טונייט שואו" ובתוכניות אירוח נוספות.
בשנת 1966 נישאה לאלכס אורבן והשתתפה בשני סרטים אמריקאים שעלו לאקרנים באותה שנה: "האיש שלנו פלינט" ששם הייתה בתפקיד הנושא את שמה הפרטי – גילה "ושלושה על ספה" ששם שיחקה את אנה ז'ק.
מאוחר יותר גם שיחקה בתפקיד אורח בסדרה המצליחה "אני חולם על ג'יני" את הנסיכה טארג'י שמגיעה מהמזרח התיכון.
בפברואר 1968 התגרשה מאורבן ושיחקה בסרט האיטלקי: "Lo scatenato".
במחצית אותה שנה לקחה שיעורי משחק בניו יורק.
בשנת 1969 שיחקה בסרטה האחרון "העמק של גואנגי" בתפקיד ט.ג.
השחקנית והפעילה הטרנסג'נדרית הישראלית גילה גולדשטיין, בחרה לעצמה את השם "גילה" כהוקרה לגילה גולן.
בספטמבר 1969 נישאה למת'יו ברנרד רוזנהאוס, תעשיין אמריקאי-יהודי בתחום התרופות, פילנתרופ פרו-ישראלי, ומבעלי השליטה באולפני קולומביה.
ושינתה את שמה לגילה רוזנהאוס להם שלוש בנות משותפות.
בעלה השני נפטר ב-1980 מהתקף לב.
כמה שנים לאחר פטירתו של בעלה השני, גולן חזרה בתשובה, התעסקה מאוד ביהדות עם עניין מיוחד בחזנות וניהלה בית השקעות עם בעלה השלישי, לו נישאה במהלך שנות ה-80 ועמו היא מתגוררת בפלורידה.
בית העירייה של באת' (הגילדהול של באת', באנגלית: Guildhall) משמש את מועצת העיר באת', השוכנת במחוז סאמרסט שבאנגליה.
הבניין הוכרז על ידי הרשויות הבריטיות כבניין רשום מדרגה I.
הבניין הנוכחי, שנבנה באבן באת', הוקם במקום בית העירייה מתקופת בית סטיוארט, שנבנה ב-1625 במקום מבנה מתקופת בית טיודור.
השינוי המשמעותי הראשון בבניין זה היה הכנסת חלון מעוגל בראשי בצד הצפוני, ככל הנראה ב-1658 לרגל ביקורו במקום של ריצ'רד קרומוול.
לפי העיתון באת' אדוורטייזר מיום 22 בנובמבר 1755 גרם החלון להתערערות המבנה, כך שהיה צורך לחזקו בתומכות במקום חלק מהעמודים.
בין 1724 ל-1725 הוסר גרם המדרגות הפנימי שחיבר את בית העירייה ובית השוק המקורה השוכן בצדו הדרומי, ובאופן זה הוגדל נפח הבית.
בשנים הללו נבנה מחדש האגף המערבי של בית העירייה, והוספו לו מדרגות וחדרים חדשים.
ב-1727 הסתיימה בניית התקרה הקמרונית בבית השוק.
בתקופה זו החל חדר המועצה לשמש גם כגלריה עירונית לאמנות.
במשך השנים התדרדר מצבו של בית העירייה, וב-1747 המצב היה כה חמור עד שהיה צורך לחזק את הבניין בתומכות ברזל.
בית העירייה היה על סף קריסה ב-1766, והיה צורך לבנות אותו מחדש.
כאשר סיים תומאס בולדווין את העבודות ב-1778, לפי עיצוב של תומאס וור אטווד, נטשה המועצה את אולמה הקודם ומכרה אותו.
בחזית הבניין ניצבים ארבעה עמודים איוניים, והוא מוקף כולו בדימויים של צדק.
הכיפה המרכזית נבנתה ב-1893. בתוך בית העירייה נמצא אולם הסעודות שבו עמודים בסגנון קורינתי, נברשות מהמאה ה-18 ודיוקנאות מלכותיים מקוריים.
חדר זה משמש לאירוח ביקורים של בית המלוכה הבריטי, ואף אירח את המלכה אליזבת השנייה בשנת 2002 בעת שביקרה בבאת'.
כיום משמש האולם כחדר המועצה וכמשרד הרשומות עבור באת' וצפון מזרח סאמרסט, ומדי פעם נערכות בו גם חתונות ומצולמות סצנות בסדרות טלוויזיה.
בית העירייה צמוד לגלריית ויקטוריה לאמנות והשוק המקורה., והוא אחד האתרים שבהם נערכים אירועי פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של באת'.
או גילדור ינגלוריון לבית פינרוד, הוא דמות בלגנדריום של ג'.ר.ר.
שבמשך העידן השלישי התגורר בריבנדל בארץ התיכונה.
מוזכר בחלק הראשון של שר הטבעות, כאשר הוא פוגש את פרודו בגינס נושא הטבעת, ומלוויו סמויז גמג'י ופרגרין טוק, במסעו אל מעבר לים, לממלכה הברוכה.
הוא מתואר כאחד מהחשובים שבעלפים.
לאחר שפרודו גולל בפניו חלק מתהיותיו וחששותיו, כהיעלמות גנדלף, והופעת תשעת הפרשים, מחליט גילדור ללוותם, על אף היות העלפים ממעטים באירוח בני גזעים אחרים בנסיבות כאלו.
לאחר היפרדם מהם, שולח גילדור הודעה בארץ על בוא הפרשים השחורים, ושאבדו עקבות גנדלף, ועל קשיי פרודו.
שליחיו הגיעו לריבנדל, ואפילו לתום בומבדיל נודע על יציאתו של פרודו.
גילדור מזהה את עצמו בספר כינגלוריון לבית פינרוד, וכוונתו היא שהוא מבני ביתו של פינרוד, כאחד ממקורביו, והוא ייחס את עצמו לפינרוד מלך נרגותרונד, אולם הוא לא היה מצאצאיו הישירים של פינרוד, שבסילמריליון מוזכר שלא היו לו ילדים.
גילה אוּריאל (אולגה שטָם) (כ"ה בטבת ה'תרע"ד, 23 בינואר 1914, קרקוב – כ"ב בטבת ה'תשס"ז, 12 בינואר 2007, תל אביב) הייתה מנהלנית, מתרגמת, עורכת, סופרת ומשוררת ישראלית.
מזכירת ראש עיריית תל אביב ומנהלת לשכתו (1932–1953) ומייסדת ומנהלת המחלקה לייעול והדרכה בעירייה (1954–1973).
מייסדת ומנהלת הקורסים של המכון למינהל ציבורי בתל אביב.
פרסמה ספרות עזר במינהל ציבורי, ערכה ותרגמה אנתולוגיות משירה וספרות העולם וכתבה יצירות מקוריות.
אוריאל נולדה בינואר 1914 במשפחה ציונית בעיר קרקוב שבגליציה (כעבור מספר שנים בפולין) בשם אולגה קרנגל, בתם של סופיה ואוסקר.
בשנת 1924 עלתה לארץ ישראל עם אמהּ.
אמה נישאה לאליעזר שטם, שאימץ אותה לבתו, והיא אימצה את שם משפחתו.
סיימה את לימודיה בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בהמשך למדה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
משנת 1932 ועד 1936 שימשה כמזכירתו האישית של ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, ומ-1936 עד 1953 שימשה כמנהלת לשכתו של ראש העיר ישראל רוקח.
משנת 1946 ארגנה וניהלה את הקורסים למינהל ציבורי בתל אביב מיסודו של המכון למִינהל ציבורי בירושלים שהקים אדווין סמואל ב-1945. הקורסים התנהלו במשרדי העירייה, ואוריאל שימשה המדריכה הראשית של המכון.
בראשית שנות ה-50 עִברתה את שמה ל"גילה אוריאל", לזכר אחיה הצעיר ובן-דודה , שנהרגו במלחמת העולם השנייה (בשורות הצבא הבריטי והפלמ"ח, בהתאמה).
בשנת 1953 זכתה במלגה מטעם האו"ם ונסעה להשתלמות במינהל ציבורי בבית הספר לכלכלה של לונדון ובוויילס.
בראשית שנת 1954 יזמה, ייסדה וניהלה את המחלקה לייעול והדרכה בעיריית תל אביב.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד מנהלת מחלקה בעיריית תל אביב, וכיהנה כמנהלת המחלקה במשך שני עשורים, עד פרישתה ב-1973.
במסגרת זו שימשה בתפקידים נוספים, בהם יו"ר הוועדה לבטיחות וגהות ומרכזת המועצה הציבורית לשיפור העיר תל אביב.
לאחר פרישתה מעבודתה בעירייה, בתום 40 שנה, כיהנה בשנים 1974–1975 כיועצת עיריית תל אביב לשיפור השירות לציבור.
לצד עבודתה בעיריית תל אביב, כיהנה בתפקידים שונים בארגון המנהל הציבורי בארץ.
הייתה חברת הוועדה המייעצת להדרכת הרשויות המקומיות שליד משרד הפנים.
הרצתה במסגרות שונות בנושא המנהל הציבורי והשלטון המקומי.
פרסמה ספרי עזר באדמיניסטרציה, בהם "מינהל משרדי" (1959) ו-"ניהול ערים: ספר-עזר לסגל הרשות המקומית" (תשמ"ד 1983).
כן ליקטה וערכה את הקובץ "זוטות מוניציפליות: לקט מהווי הרשות המקומית בארץ ובעולם" (תשמ"ז 1987).
לצד פועלה באדמיניסטרציה, מילדותה עסקה בכתיבה ספרותית, שלחה ידה בתרגום ספרות יפה, שירה וסיפורת.
עסקה בקריאה אמנותית במסגרות שונות, בראשית שנות ה-50 ערכה והגישה בקול ישראל (ובהמשך ב-BBC בלונדון) תוכניות על השירה העולמית.
את החומר ששודר ערכה לכדי האנתולוגיה "פנינים משירת העולם" (תל אביב תשי"ג) (כשם התוכנית), שזכתה לביקורות אוהדות.
לאחר מכן המשיכה לתרגם מגרמנית ומאנגלית:
מבחר מסיפורי אוסקר ויילד (תשי"ד), מבחר משירי היינריך היינה, שהיה אהוב עליה במיוחד (תשט"ו 1954), הרומנים "נאות דשא" ו"הזקן המופלא" לנוויל שוט, "לילה בליסבון" לאריך מריה רמרק ו"אהבה היא רק מילה" ליוהנס מריו זימל, ו"נכתב על הים" לוויקי באום.
ערכה ותרגמה אנתולוגיות נוספות מספרות העולם: מבחר שירי העמים "נופים דובבים" (1972), "זיוה" (תשל"ט 1979) – לקט סיפורים ושירים לבני הנעורים בתרגום מאנגלית, צרפתית, גרמנית ופולנית, ולקט משירת העולם בשם "עולמו של המשורר" (1992).
עם עדנה מיטווך-מלר ערכה את אנתולוגיית המשוררות "בת-קול: עולמה של משוררת" (1995) ואת קובץ שירי הילדים "טל ילדות" (2002), וביחד איתה ועם רינה לווינזון את "ימי פעמונים: שירי חגיגה וזיכרון" (תשס"ג 2002).
בנוסף ערכה קבצים על מאיר דיזנגוף, קובץ שירים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הלקט "תל אביב והגמנסיה" למלאת 80 לגימנסיה הרצליה, וכן קובץ על דודהּ, המלחין והמחנך יצחק אדל.
פרסמה שירים, מאמרים ותרגומים בעיתונים ובכתבי העת בארץ.
הייתה חברת אגודת הסופרים העברים ואקו"ם.
בשנת 1996 יזמה וייסדה את קרן האישה היוצרת בספרות שליד ויצו תל אביב, וכן ספרייה לספרות נשים.
בשנת 1998 ייסדה בתל אביב ביחד עם ידידתה המשוררת עדנה מיטווך-מלר את הוצאת "בת קול" לספרות יפה.
ב-1953 זכה שירה "Spring for Two" ('אביב לשניים') במקום ראשון בתחרות פיוט בלונדון.
ב-1999 הוענק לה מענק מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
זמן קצר לפני פטירתה זכתה בתואר "יקירת קסת הזהב" מטעם אגודת הסופרים העברים.
גילה אוריאל נפטרה בינואר 2007, סמוך ליום הולדתה ה-93.
נקברה בבית העלמין נחלת יצחק לצד אמה סופיה.
הפקיד והמשרד, תל אביב: המחלקה ליעול ולהדרכה, תשט"ו.
מינהל משרדי; בצירוף מבוא מאת אדווין סמואל, ירושלים: ר' מס ('ספרית דני למדע פופולרי'), 1959.
מיומנה של סבתא, תל אביב: חמו"ל, תשל"ב 1971.
העיריה והציבור, תל אביב: עירית תל אביב-יפו – המחלקה לייעול ולהדרכה, תשל"ג.
ערגה / Yearning, תל אביב: טרקלין, תשל"ו 1975. (שירים) (עברית ואנגלית)
ארבעים שנות שירות ציבורי, תל אביב-יפו: [חמו"ל], תשל"ז.
ניהול ערים: ספר-עזר לסגל הרשות המקומית, תל אביב: אחיאסף, תשמ"ד 1983.
עוללות החיים בתל אביב, תל אביב-יפו: אל"ף, תשמ"ט 1989. (שנת הגבורות של העיר העברית הראשונה: תרס"ט–תשמ"ט 1909–1989)
שלושה דורות: סיפור משפחתי, תל אביב: רשפים, תשנ"ה 1995.
חוט הלב, תל אביב: רשפים, תשנ"ז 1997. (לקט שירים)
ימים של זהב: תל אביב יפו, התרס"ט–התשנ"ט, תל אביב: י' גולן, תשנ"ט 1999.
צחוק הגורל, תל אביב: בת קול, תש"ס 1999. (סיפורים קצרים)
אדם בעולם הפוך: ספורים, שירים, מכתמים, תל אביב: בת קול, תשס"ז 2007.
אדווין סמואל, תורת האדמיניסטרציה: ספר עזר לתלמידי הקורס לדיפלומה באדמיניסטרציה צבורית; עברית: אולגה שטם, ירושלים: ר' מס; בית ספר גבוה לאדמיניסטרציה צבורית במזרח התיכון, תש"ח.
פנינים משירת העולם, תל אביב: יבנה, תשי"ג.
(מהדורה ב מתוקנת: תשכ"ג; מהדורה ג מתוקנת: תשכ"ו 1966)
אוסקר ויילד, מבחר הסיפורים; עברית: גילה אוריאל, תל אביב: עידית, תשי"ד.
מבחר שירי הינה; תרגמה: גילה אוריאל, תל אביב: יבנה, תשט"ו 1954.
נוויל שוט, נאות דשא: רומן; עברית: גילה אוריאל, תל אביב: מ.
אלן ברגס , פונדק האושר השמיני: עלילת הגבורה של האשה הקטנה; עברית: גילה אוריאל, תל אביב: מ.
מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), תשכ"ב.
אריך מריה רימארק, לילה בליסבון: רומן; עברית גילה אוריאל, תל אביב: מ.
ויקי באום, נכתב על הים; עברית: גילה אוריאל, תל אביב: מ.
הוארד ספרינג , מעגלות החיים; עברית: ג' אוריאל, תל אביב: מ' מזרחי, 1967. (רומן)
ה"י קייזר, צללי העבר: רומן; עברית: גילה אוריאל, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב : סדרת הרומנים'), 1971.
יוהנס מאריו סימל, אהבה היא רק מילה: רומן; עברית: גילה אוריאל, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב : סדרת הרומנים'), 1972.
גילה אוריאל (תרגמה וערכה), נופים דובבים: מבחר שירי עמים, תל אביב: טרקלין ליד עקד, 1972.
גילה אוריאל (ליקטה וערכה), מאיר דיזנגוף, אבי העיר, תל אביב: עירית תל אביב-יפו – המחלקה לייעול ולהדרכה, תשל"ב.
גילה אוריאל (עורכת), האם: לקט, תל אביב: עירית תל אביב-יפו – אגף החינוך – המרכזיה הפדגוגית לחינוך יסודי; המחלקה ליעול ולהדרכה, תשל"ג.
גילה אוריאל (ליקטה וערכה), שירי שואה וגבורה, תל אביב: עירית תל אביב-יפו – אגף החינוך – המרכזיה הפדגוגית לחינוך יסודי, תשל"ג 1973.
נוויל שוט, הזקן המופלא: הרפתקאה ממלחמת העולם השנייה: רומן; רוברט בראונינג, "מחלל הפלאים לעיר המלין"; תרגמה מאנגלית: גילה אוריאל, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב : סדרת הרומנים'), 1975.
גילה אוריאל (ערכה ותירגמה), זיוה: מבחר סיפורים ושירים לבני הנעורים, תל אביב: רשפים, תשל"ט 1979. ("לקט של סיפורים ושירים לבני הנעורים, שתורגמו לעברית מארבע שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית ופולנית")
גילה אוריאל (עורכת), יצחק אדל: משנתו בחינוך ובמוזיקה, תל אביב-יפו: מכון למוזיקה ישראלית, תש"ם 1980.
גילה אוריאל (ערכה והביאה לדפוס), "בני משפחת ביליג: שי-מזכרת לתלמידים מקבלי פרסים בבית הספר התיכון העירוני ה בתל אביב-יפו", תל אביב: ג.
גילה אוריאל (עורכת), תל אביב והגמנסיה: לקט לשנת הגבורות של הגמנסיה העברית "הרצליה", תל אביב: הקרן לספרות ע"ש גילה אוריאל בגמנסיה העברית "הרצליה", תשמ"ז 1987.
גילה אוריאל (ליקטה וערכה), זוטות מוניציפליות: לקט מהווי הרשות המקומית בארץ ובעולם, תל אביב: אל"ף, תשמ"ז 1987.
גילה אוריאל (עורכת), "בעקבות מגש הכסף: לקט לתלמידי בתיה"ס בתל אביב-יפו לקראת יום העצמאות", תל אביב: המרכז הפדגוגי, תשמ"ז 1987.
גילה אוריאל (ליקטה, ערכה ותירגמה), עולמו של המשורר: לקט משירת העולם, תל אביב: רשפים, תשנ"ב 1992.
גילה אוריאל ועדנה מיטווך-מלר (עורכות), בת-קול: עולמה של משוררת, תל אביב: י' גולן, 1995. (אנתולוגיה מיצירותיהן של משוררות בתקופות שונות)
גילה אוריאל ועדנה מיטווך (ליקטו וערכו), טל ילדות: שירים; אירה: נורית צרפתי, קריית גת: דני ספרים, 2002. (לילדים)
גילה אוריאל, עדנה מיטווך-מלר, רינה לוינזון (כתבו, תרגמו וערכו), ימי פעמונים: שירי חגיגה וזיכרון, תל אביב: בת קול, תשס"ג 2002.
גילה אֲדָרִי (1948 בערך - 22 ביולי 2013) הייתה זמרת ישראלית שנודעה בעיקר בלהיטה "הנשיקה הראשונה".
גילה אדרי נולדה ליוסף ואליס אדרי, במשפחה בת 10 ילדים מיוצאי מרוקו וגדלה בעכו .
דב זעירא, בעל חברת התקליטים "התקליט חיפה", חיפש זמרת צעירה במטרה ליצור כוכבת בסגנון הפופ, שזכה להצלחה באותן שנים בעולם המערבי.
הוא פנה לגילה אדרי בהמלצת אפי נצר, לאחר שזו בלטה בתחרות זמר לחובבים.
בשנת 1964, כשהייתה בת 17, הפיק זעירא תקליטונים ובהם שירים אחדים בביצועה של אדרי, "את אהבתי", "למה?" ו"עוד דקה אחת".
בהמשך הוא הפיק את אלבום הבכורה של אדרי, ששיר הנושא שלו, "הנשיקה הראשונה" (שהלחין אילן נובקוביץ' למילים של אברהם בן זאב) הפך ללהיט.
אחד הנגנים בתקליט זה היה קובי אושרת (שבאותה עת נקרא יעקב ונטורה).
אחיה, מישל אדרי, היה מתופף
שני להיטים נוספים בביצועה היו "בובה של קש" – גרסה עברית, מאת גלעד בן-ש"ך, לשירו של סרז' גינסבורג "Poupée de cire, poupée de son", ו"פאף דרקון הפלא", גרסה עברית, מאת אירה ארמון, לשיר "Puff, the Magic Dragon".
בשנת 1968 נישאה לאפרים לאופר, כדורגלן מצטיין בשנות ה-60 בהפועל חיפה.
את בעלה הכירה כשהייתה בגיל 14, כששירת בצה"ל ב"גולני".
בני הזוג השתקעו בקריית מוצקין וגילה הקדישה את זמנה למשפחה והפסיקה להופיע, למעט באירועים של עובדי נמל חיפה, בו עבד בעלה.
לאופר שימש בשנות ה-80 מזכיר ועד עובדי נמל חיפה.
גילה אדרי נפטרה בפתאומיות בגיל 65, ב-22 ביולי 2013, לאחר שאושפזה בבית החולים בשל חום.
נקברה בבית העלמין תל רגב בחיפה.