tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצירות אמנות חזותית מתקופת רומא העתיקה נוצרו בדרך כלל על ידי אנשים ממעמד חברתי נמוך ממגוון רחב יותר של מוצא אתני, אך הותאמה לטעמם ולנטיותיהם של בעלי ההון, כולל עבדים לשעבר.
ישנם מספר גישות והתנהגויות מיניות בתרבות רומא העתיקה אשר שונה באופן ניכר מאלו של התרבויות המערביות המאוחרות יותר.
הדת ברומא העתיקה קידמה את המיניות כהיבט של שגשוג לאימפריה.
כמו כן, אנשים עשויים היו לקיים תרגול דתי פרטי או "קסם" לשיפור חייהם הארוטיים או את בריאות רבייתם.
זנות ברומא העתיקה הייתה חוקית, ציבורית ונפוצה.
יצירות אמנות "פורנוגרפיות" נמצאו במספר אוספי אמנות שהיו שייכים למשקי בית מהמעמד הגבוה.
באותה תקופה, זה היה נחשב טבעי ורגיל שגברים נמשכים מינית לבני נוער, וכן כי פדרסטיה ברומא העתיקה הייתה מקובלת, כל עוד בן הזוג הצעיר לא היה רומאי חופשי.
"הומוסקסואל" ו"הטרוסקסואל" לא היו חלק מהדיכוטומיה העיקרית על מיניות ברומא העתיקה, וכן לא ידוע מילים לטיניות למושגים אלו.
לא נפגעה אף זכות ולא הופעלה אף צנזורה מוסרית כלפי גברים שנהנו מאקטיים מיניים עם גברים או נשים ממעמד נמוך יותר, כל עוד התנהגותיו של הגבר לא חשפו חולשה או עודף זכויות.
בעוד נשיות ברומא העתיקה הועקה, במיוחד ברטוריקה הפוליטית, מין במתינות עם עובדי מין לא נתפסו כפסולים, וכן לא נחשבו כדברים שפוגעים בגבריות, כל עוד הגברים העוסקים בזאת לקחו את התפקיד האקטיבי, ולא את התפקיד הפסיבי.
היפר-סקסואליות, לעומת זאת, נדונה מבחינה מוסרית ורפואית אצל גברים ונשים כאחד.
נשים הועמדו לקוד מוסרי מחמיר יותר מאשר גברים, וכן אין תיעוד טוב של יחסי מין לסביים, אם כי מיניותן של נשים ברומא העתיקה בדרך כלל הושמצה בספרות הלטינית.
באופן כללי, לרומאים היו גבולות מגדריים זורמים יותר מאשר מקביליהם היוונים.
בסוף המאה ה-20 פורסמה ניתוח פרדיגמה של המיניות ברומא העתיקה במונחים של מודל בינארי של "חודר-נחדר".
עם זאת, למודל זה יש מגבלות, במיוחד בכל הנוגע לביטויים מיניים בקרב רומאים בודדים.
אפילו הרלוונטיות של המילה "מיניות" בתרבות רומא העתיקה שנויה במחלוקת.
עם זאת, בהיעדר תווית אחרת ל-"פרשנות התרבותית של חוויה אירוטית" ברומא העתיקה, יש עדיין שימוש במונח זה.
מיניות בספרות הלטינית מתחלקת בעיקר ל-4 קטגוריות: טקסטים משפטיים, טקסטים רפואיים, טקסטי שירה וטקסטים פוליטיים.
מיניות הופיעה יותר בז'אנרים בעלי ערך תרבותי נמוך, כמו קומדיה, סאטירה, לשון הרע, שירת אהבה, גרפיטי, לחשי קסמים, אפיגרפיות ואיפורי פנים, מאשר בז'אנרים שיוחסו למעמד הגבוה, כמו אפוס וטרגדיה.
ניתן למצוא מידע לגבי חיי המין של הרומאים בשרידי היסטוריוגרפיה, כתבות פילוסופיים וכתבי רפואה, חקלאות ונושאים טכניים אחרים.
כתובות שמיוחסות לחוק הרומי מצביעות על ההתנהגויות שהרומאים רצו לאפשר או לאסור, מבלי לשקף בהכרח את מה שנעשה בפועל או את מה שנמנעו ברחוב הרומאי מלעשות.
בין הסופרים הלטיניים העיקריים שיצירותיהם תרמו באופן משמעותי להבנת הנושא נמצאים:
טיטוס מאקיוס פלאוטוס – עלילות סיפוריו קשורות לקומדיות מין ונאהבים צעירים שנפרדים בנסיבות מסוימות.
מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס – הציע סטנדרטים למיניות ברומא העתיקה.
לוקרטיוס – הציג טיפול מורחב במיניות האפיקורית ביצירותו "על טבע היקום".
גאיוס ולריוס קאטולוס – בשיריו מוזכרים מגוון רב של חוויות ארוטיות לקראת סופה של הרפובליקה הרומית, מרומנטיקה עדינה לרמאות מגונה באכזריות.
מרקוס טוליוס קיקרו – בניאומיו באולם בית המשפט, ניתן לראות שהוא תקף את הצד הנגדי בהתנהלותם המינית וכן במכתבים העוסקים ברכילות על האליטה הרומית.
פרופרטיוס וטיבולוס – כתבו סיפורים שבהם ניתן לדעת את עמדותיהם החברתיים של החברה הרומית לגבי אהבה בין אזרח לפילגש.
אובידיוס – כתב, באופן פילוסופי, במיוחד ב"האהבות" וב"אמנות האהבה" מגוון תוכן מיני, תוך הדגשה על אונס.
מרטיאליס – בשיריו מוזכרת החברה הרומית כחברה שנעזרת בהמרה מינית מפורשת.
יובנאליס – בשיריו הוא מתמרמר נגד המידות המיניות של החברה הרומית בזמנו.
אובידיוס כתב כי ישנם מספר סופרים הידועים בכתיבת תוכן מיני ביצירותיהם.
עם זאת, יצירותיהם של אותם סופרים מעולם לא נמצאו.
מדריכי מין יוונים ו-"פורנוגרפיה ישירה" פורסמו ברומא תחת שמם של הטאיראים מפורסמים.
סיפור מיליזיאני , שתורגם על ידי לוסיוס קורנליוס סיסנה , מתואר על ידי אובידיוס כספר אוסף של עוולות, וכי נרטיב הספר מלא בבדיחות מלוכלכות.
לאחר קרב חרן, על פי הדיווחים, הפרתים נדמהו למצוא את הסיפור המיליזיאני על גופם של קצינים ששמרו על מרקוס ליקיניוס קראסוס.
יצירות אמנות ארוטיות, במיוחד אלו שנמצאו בפומפיי ובהרקולנאום, מהוות מקור עשיר אך לא חד משמעי לנושא.
חלק מהיצירות סותרות העדפות מיניות שהודגשו במקורות ספרותיים ועשויות להיות מיועדות לעורר צחוק או לערער על עמדות קונבנציונליות.
חפצים יומיומיים, כגון מראות וכלי הגשה, עשויים להופיע ביצירות אמנות ארוטיות.
חפצים אלו נעים בין "התלהבות ואהבה אלגנטית" לתצוגות מפורשות של הפין החודר לנרתיק.
ציורים ארוטיים נמצאו בבתים של האצולה הרומית, כפי שמציין אובידיוס:
הטבלה (tabella) ודימוי ונוס באופן ארוטי היו בין היצירות האמנות שאנין הטעם עשוי ליהנות.
סדרה של ציורים שנמצאו במרחצאות הפרברים בפומפיי, שהתגלתה ב-1986, ופורסמה לציבור ב-1995, מציגה ציורים ארוטיים שמטרתם, ככל הנראה, "לשעשע את הצופה במחזה מיני שערורייתי".
עיצוב חדר ברומא העתיקה היה יכול לשקף את מיניותו של אדם: למשורר הרומי הורטיוס כביכול היה ברשותו חדר מין, כך שכאשר שכר עובד/ת מין, הוא היה יכול לצפות בו/בה מכל זוויות החדר.
קיסר רומא, טיבריוס עיטר את חדר השינה שלו בציורים ופסלים "החולניים ביותר", והצטייד במדריכי מין יוונים של אלפנטיס למקרה ועובדי המין יזדקקו לכיוון יצירתי.
במאה השנייה הייתה "פריחה בטקסטים מיניים ביוונית ולטינית", יחד עם נובלות רומנטיים.
עם זאת, מיניות גלויה בספרות הלטינית כמעט ונעלמה לאחר מכן.
בנוסף לכך, נושאים מיניים היו שמורים לכתיבה רפואית או תאולוגיה נוצרית.
במאה ה-3, צליבט נהיה אידיאל בקרב מספר הולך וגדל של נוצרים.
כמו כן, אבות הכנסייה, כגון טרטוליאנוס וקלמנס מאלכסנדריה התלבטו האם יש לאפשר אפילו יחסי מין בין בני זוג להולדה.
המרטירולוגיה התמקדה במבחנים נגד צניעותו של הנוצרי, וכן היו קיימים מספר עינויים מיניים.
נשים נוצריות היו נתונות, לעיתים קרובות, יותר מגברים לשינוי איבריהן המיני , במיוחד בשדיים.
ההומור המגונה של המשורר מרטיאליס הוקם לתחייה לזמן קצר בגאליה אקוויטניה על ידי המשורר אוסוניוס, אם כי הוא עצמו התנער ממרטיאליס, בעיקר בשל שהיה קרוב לפדרסטיה והיה לפחות נוצרי באופן נומינלי.
כמו היבטים אחרים ברומא העתיקה, הסדרת המיניות נתמכה על ידי מסורות דתיות, הן על ידי הפולחן הציבורי של רומא העתיקה והן על ידי שיטות דת פרטיות וקסמים.
מיניות הייתה קטגוריה חשובה לדת ברומא העתיקה.
קיום יחסי מין בין זכר לנקבה היה חיוני לתפיסה הרומית באמונה.
12 הקונסנטסים הייתה מועצה אלוהית של שישה זוגות של אלים (זכר ונקבה), ובמידה מסוימת הייתה המקבילה הרומית ל-12 האלים האולימפיים של יוון העתיקה.
ידוע על לפחות 2 פסטיבלי כהונה ממלכתיים שנערכו במשותף על ידי זוג נשוי.
בתולות וסטליות היו כוהנות ממלכתיות צנועות ועצמאיות יחסית מפני הגברים.
בין החפצים הדתיים שהיו לכוהנות אלו היה פאלוס קדוש: "האש של וסטה ...
עוררה את רעיון הטוהר המיני אצל האישה", וכן "ייצגה את כוח ההולדה של הגבר".
הגברים שעבדו עבור הכוהנים, היו צפויים להינשא ולהקים משפחות.
על פי מרקוס טוליוס קיקרו, הרצון להתרבות הוא "מזרע הרפובליקה", שכן הוא היה הגורם לקיום מוסד חברתי ונישואים, שמהם הולידו ילדים ובתורם "בית" לאחדות המשפחה שהיה אבן הבניין של החיים העירוניים.
בהרבה חגים דתיים ופסטיבליים רבים היה אלמנט של מיניות.
הלופרקאליה , שנחגגה כבר במאה ה-5, כללה טקס פוריות ארכאי.
בפסטיבליים דתיים מסוימים שהתקיימו במהלך חודש אפריל, עובדי מין השתתפו בהם.
הקשר בין רבייה אנושית, שגשוג כלכלי ורווחת המדינה גולמו בפולחן הרומי של ונוס, אשר היה שונה מהפולחן היווני של אפרודיטה.
במהלך מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית, לוקיוס קורנליוס סולה שעמד לפלוש לארצו עם הלגיון הפרטי שלו, הנפיק מטבע המתאר את ונוס כאלת הפטרון האישי שלו, וכן את קופידון שמחזיק בענף של עץ דקל.
כמו כן, בצידו השני של המטבע, מופיע גביעים צבאיים.
איקונוגרפיה על המטבע מצביע על קשר בין אהבה ותשוקה אלוהית לבין הצלחה צבאית ובעל סמכות דתית.
קמע המזל פאשינוס היה נפוץ בתרבות הרומית, והופיע בכל מקום, מתכשיטים ועד לפעמונים ומפעמוני רוח ועד למנורות.
קמע מזל זה אפילו היווה כקמע להגנה על ילדים ומצביאים טריומפאטורים.
קופידון היה מקום השראה לתשוקה מינית.
פריאפוס, שהובא מהמיתולוגיה היוונית, ייצג תאווה גסה או הומוריסטית.
מוטונוס טוטונוס קידם מין בין שני אנשים.
האל ליבר קידם על פיקוח על תגובות פיזולוגיות במהלך קיום יחסי מין.
כאשר זכר קיבל את ה-toga virilis (באופן מילולי: "טוגה גברית"), ליבר היה פטרון של האדם.
לפי מספר משוררי אהבה מהתקופה, הגבר השאיר מאחור את הילדות ואת הצניעות התמימה, ורכש את חופשו המיני לתחילת מסלול האהבה שלו.
שורה של אלים פיקחו על כל היבט מיני של האדם.
מיתוסים קלאסיים לעיתים קרובות עוסקים בנושאים מיניים, כגון זהות מגדרית, ניאוף, גילוי עריות ואונס.
התייחסות האמנות והספרות הרומית לדמויות מיתולוגיות המקיימות יחסי מין, בדומה למקבילתה ההלניסטית, הייתה התייחסות ארוטיות אנושיות ולעיתים אף הומוריסטית, וכן מנותקת, לעיתים קרובות, מהמימד הדתי.
המילה הלטינית castitas היא שם עצם מופשט שמשמעו "טוהר מוסרי ופיזי שלרוב בא בהקשר דתי ספציפי", וכן לפעמיים התייחס לנדר ביתולים .
שם התואר castus (באופן מילולי: "טהור") שימש לתיאור מקומות, אנשים וחצפים.
שם התואר pudicus (באופן מילולי: "צנוע") שימש לתיאור באופן ספציפי אדם שהוא בעל מוסר מינית.
פולחן האלה קרס, שהייתה אלת החקלאות, הפוריות, הדגנים, הקציר, האימהות, האדמה והגידולים התרבותיים, היה באמצעות פולחן דתי ומיני כאחד.
הלפיד שנישא לכבוד האלה כחלק מטקס החתונה הרומית נקשר לטוהר הכלה.
האלה וסטה, אלת הבית, המשפחה ואש האח, הייתה האלה הבתולה העיקרית של הפנתיאון הרומי שהייתה קשורה לטוהר המיני.
הכוהנות שלה, בתולות וסטליות, היו בתולות שנדרו נדר להישאר בתולות.
Incestum הוא מעשה הפוגע בטוהר הדת, אולי אף שם נרדף למילה nefas (באופן מילולי: "אסור מבחינה דתית").
הפרה של נדר הצניעות של בתולות וסטליות היה incestum, האשמה משפטית שהוגשה נגד הבתולה הווסטלית והגבר שהפך אותה לטמאה באמצעות קיום יחסי מין, בין אם בהסכמה ובין אם בכוח.
איבוד ה-castitas על ידי בתולות וסטליות היה שבירה של ההסכם האלוהי בין רומא העתיקה לבין האלים (pax deorum), ובדרך כלל לווה על ידי סממנים רעים (prodigia).
תביעות שבהן מוערבות בתולות וסטליות היו קשורות לעיתים קרובות לתסיסה פוליטית, לאחר שחלק מההאשמות על incestum היו ממניעים פוליטיים.
דוגמאות לכך ניתן למצוא על ידי משפט שבו זוכה מרקוס ליקיניוס קראסוס לאחר שחלק את שם משפחתו עם בתולה וסטלית, וכן במשפט שנערך בשנת 113 לפני הספירה שבו היו מוערבות 3 בתולות וסטליות ורשת של אליטה רומית.
על אף שהמילה האנגלית "incest" (באופן מילולי: גילוי עריות) נגזרת ממילה זו, גילוי עריות בתקופה הרומית הכלילה יותר מקרים, שלרוב תורגמה כ-"חילול הקודש".
כאשר פובליוס קלודיוס פולכר התלבש כאישה ופלש לטקסי נשים לפולחן האלה בונה דיאה , הוא הואשם ב-incestum.
בשיח המשפטי והמוסרי הלטיני, stuprum הוא מגע מיני אסור, שתורגם לעיתים כ-"הוללות פלילית" או "פשע מיני".
Stuprum כלל עבירות מין מגונות, כולל incestum, אונס ("מין בכוח לא חוקי") וכן ניאוף.
ברומא העתיקה, stuprum היה מעשה חריג באופן כללי, או כל חרפה פומבית, לרבות מין לא חוקי.
עד לתקופתו של טיטוס מאקיוס פלאוטוס, המונח היה בעל משמעות מינית מוגבלת.
Stuprum היה ניתן לאזרחים רומים בלבד.
הגנה מפני התנהגות מינית בלתי הולמת הייתה במרווח שבין הזכויות המשפטיות של אזרחי רומא לבין אלו שלא אזרחי רומא.
אף על פי שניתן לתרגם את השם Stuprum ליחסי מין מחוץ לנישואים, הוא מהווה תרגום לא הולם של לפועל היוצא הלטיני stuprare, אשר מהווה יחסים בין האדם, שהוא היעד להתנהגות זו, לבין סוכן ממין זכר.
במשפט הרומי, פירוש המונחים raptus ו-raptio היה בעיקר חטיפה.
חטיפת הנשים הסביניות המיתולוגי היה סוג של חטיפת נשים שבה הפרה מינית היה נושא משני (לפני שהמילה "אונס" קיבלי את משמועתה המודרנית המינית, המילה לרוב התייחסה לתפיסה או חטיפה של משהו או מישהו בכוח).
בנסיבות מסוימות, חטיפתה של נערה נשואה מבית משק אביה היה עניין של בריחה של בני הזוג ללא רשותו של אבי הנערה להינשא.
ההתייחסת לאונס היה לעיתים קרובות יותר כסטופרום שבוצע באמצעות אלימות או כפייה.
כאשר נחקקו חוקים שנגעו לאלימות לקראת סוף הרפובליקה הרומית, הופיע המונח raptus ad stuprum, שמשמעו "חטיפה לצורך ביצוע פשעי מין".
בטקסים דתיים פרטיים, ביחד עם טיפולים רפואיים, היה ניתן לבקש לשפר או לגרוע את הפרויות, או לרפא מחלות באיברי הריבייה.
ניתן למצוא מנחות דת בצורת שדיים ואיברי מין במקומות מרפא המתוארכים לתקופה הרומית.
טקס פרטי, בנסיבות מסוימות, עשו היה להיחשב כ-"קסם", קטגוריה מעורפלת מהעת העתיקה.
Amatorium היה קסם או שיקוי אהבה.
כישופי defixiones היו כשפים ש-"תיקנו" את חיבתו המינית של האדם.
פפירוסי הכישוף היווניים, אוסף של טקסטים קסמים סינקרטיים, הכילו לחשי אהבה רבים שהעידו על "שוק תוסס מאוד בקסם ארוטי בתקופה הרומית", שופסקו על ידי כמרים עצמאיים, שלעיתים טענו שיש להם את הסמכות הדתית של מצרים העתיקה.
המשורר הורטיוס טען כי קנידיה הייתה מכשפה שביצעה כישוף על דמויות נשיות כדי להשתלט על בובות זכריות קטנות יותר.
אפרודיזיאקים, אן-אפרודיזיאקים, אמצעי מניעה והפלה תרופתית הופיעו גם בספרי עזר רפואיים וגם בטקסטי קסמים.
עם זאת, קשה להבחין בין שיקויים לבין פרמקולוגיה.
בספרו של מרקלוס אמפיריקוס , De medicamentis, יש אוסף של יותר מ-70 טיפולים הקשורים מינית, בין היתר גידולים ונגעים באשכים ובפין, טמירות אשכים, הפרעה בזקפה, הידרוצלה, "יצירת סריס ללא ניתוח", הבטחת נאמונותה של אישה, וכפייה או הפחתה של רצונו של גבר.
חלק מהטיפולים כללו הליכים פולחניים:
בספרו של מרקלוס אמפיריקוס תועדו גם באילו צמחי מרפא (בין היתר לענה, אזובית דיקטה , אופופנקס , פלפל, זעפרן, כלך מצוי, מור ואבטיח הפקועה), ניתן להשמש כדי לגרום לווסת או לטיהור הרחם לאחר לידה או הפלה של תינוק.
לצמחי מרפא אלו היה פוטנציאל להפלה רפואית של התינוק, וייתכן שאפילו שכך עשו.
דברים רפואיים נוספים שבוצעו ברומא העתיקה היו ציפוי איבר המין בתערובת של דבש ופלפל כדי לקבל זקפה, או הרתחת התחת בשמן לשימוש כמשחה.
תיאוריות עתיקות של מיניות הופקו על ידי ולמען האליטה הרומית המשכילה.
מידת השפעתה של תיאוריות אלו על ההתנהגויות המיניות ברומא העתיקה היא שנויה במחלוקת, אפילו בקרב אלו שקראו את הכתבים הפילוסופיים והרפואיים של התקופה.
אף על פי ששיח זה מהווה, לעיתים קרובות, ביקורתי כלפי התנהגויות נפוצות או טיפוסיות, לא ניתן להניח בכלל שהוא שולל על הסף ערכים שחוזקו באופן נרחב על ידי החברה הרומית.
ספרו הרביעי של לוקרטיוס, על טבע היקום, מספק את אחד הקטעים המורחבים ביותר על המיניות האנשיות בספרות הלטינית.
ויליאם בטלר ייטס, בעזרת תרגום של ג'ון דריידן, כינה את הקטע הזה כ-"התיאור המשובח ביותר על יחסי מין שנכתבו אי פעם." ספר זה הוא הצגה של הפילוסופיה האפיקוראית במטריאליזם ובנהנתנות בתוך המסורת האנינית של השירה הלטינית.
הערך הגבוה ביותר היה הנאה, שהוגדר כהיעדר כאב פיזי ומצוקה רגשית.
האסכולה האפיקוראית ביקשה לספק את רצונותיה בהוצאה מינימלית של תשוקה ומאמץ.
הרצונות דורגו במספר קטגוריות: רצונות שהיו טבעיים והכרחיים (כגון רעב וצמא), רצונות טבעיים אך גם מיותרים (כגון יחסי מין) ורצונות שאינם טבעיים ואינם הכרחיים (כגון הרצון לשלוט באחרים ולהאדיר את עצמנו).
בהקשר זה, הציג לוקרטיוס את ניתוח האהבה והתשוקה המינית שלו, הנוגד את האתוס האירוטי של גאיוס ולריוס קאטולוס, שהשפיע רבות על משוררי אהבה אוגוסטנים .
לוקרטיוס התייחס לתשוקה גברית, הנאה מינית נשית, לתורשה ולעקרות כהיבטים של הפיזולוגיה המינית.
בתפיסה האפיקוראית, המיניות נבעה מסיבות פיזיות אשר לא נובעות מהשפעה אלוהית או על-טבעית.
בשילוב של ניתוק מדעי והומור אירוני, לוקרטיוס מתייחס לדחף המיני האונשי כ-muta cupido (באופן מילולי: "תשוקה מטומטמת"), בהשוואה בין התגובה הפיזולוגית של שפיכה לדם שפורץ מפצע.
לפי לוקרטיוס, אהבה (amor) היא רק פוזה תרבותית משוכללת שמסתירה מצב של בולטות.
כמו כן, לפי לוקרטיוס, האהבה פוגעת בהנאה המינית בדיוק כמו פחד ממוות.
לוקרטיוס כתב בעיקר עבור הקהל הגברי, והניח שאהבה היא תשוקה גברית, המכוונת הן לגברים והן לנשים.
עם זאת, תשוקה גברית נתפסה על ידו כתשוקה פתולוגית, מתסכלת ואלימה.
לוקרטיוס מבטא אפוא אמביוולנטיות אפיקוראית כלפי מיניות, המאיימת על שלמות הנפש של האדם בתסיסה אם התשוקה המינית נהית שעבוד וייסורים.
עם זאת, השקפתו של לוקרטיוס על המיניות הנשית הייתה פחות שלילית לעומת המיניות הגברית.
על פי לוקרטיוס, בעוד שגברים מונעים על ידי ציפיות על-טבעיות לעסוק במין חד-צדדי ונואש, נשים פועלות על פי האינסטקטים החייתיים החיבתיים שלהן, ולכן ישנו סיפוק הדדי בין גברים לנשים.
אף על פי שישנם מספר דברי מיזוגניה בספר, החיבור בין הנשים לחיות לא נועד להוות עלבון לנשים, אלא רק להדגיש את הטענה שהתשוקה היא דבר טבעי, ואסור לחוות אותה דרך עינויים.
בספר זה, לוקרטיוס התייחס לתהליך ההולדה של תינוקות, וכלל התייחסות למונח המודרני גנטיקה.
לפי לוקרטיוס, הגבר והאישה מייצרים נוזלים מאיברי המין שמתאחדים בפעולת הולדה.
לפי לוקרטיוס, התינוק יהיה דומה יותר לאמו מאשר לאביו אם זרע האם שלט יותר על זרע האב, ולהפך.
כמו כן, טען כי כאשר אין שליטה מוחלטת של אף אחד מהזרעים, הילד יקבל את תכונותיהם של הוריו באופן שווה.
כמו כן, לוקרטיוס התייחס למצב של אי-פוריות, כאשר שני בני הזוג לא מצליחים להביא לעולם ילדים לאחר מספר ניסיונות.
ההסבר, על פי לוקרטיוס הוא פיזולוגי ורציונלי, ואין לו שום קשר לאלים הרומיים.
העברה של ה-"זרע" המיני עולה בקנה אחד עם הפיזיקה האפיקוראית והטענה שקיים "זרעים של הדברים" (semina rerum).
אוצר המילים בספר זה מציגים בסיס לדוגמה לכיצור חומר נוצר מאטומים.
מטרתו של לוקרטיוס בספר זה היא לתת את הידע הנדרש לניהול חיי המין באופן רציונלי.
כמו כן, בספר יש הבחנה בין הנאה לבין הזדווגות.
לוקרטיוס הציע לקיים מין מזדמן כדרך לשחרור מתח מיני מבלי להיות אובססיבי לתשוקה מינית.
עובדת מין טיפוסית, על פי לוקרטיוס, צריכה להיות פונדקאית.
מין ללא קיום קשרים, על פי לוקרטיוס, מייצרת הנאה ללא אי-ודאות, טירוף והערות נפשיות.
על פי לוקרטיוס, מכנה צורה זו כעונג מיני (venus) ולא אהבה נלהבת (amor).
על פי לוקרטיוס, המין הטוב ביותר הוא בין חיות שמחות או אלים.
בספר זה, השילוב בין מיניות לאסכולה האפיקוראית, על פי לוקרטיוס, מהווה איום על הערך התרבותי הרומי של נישואים וחיי משפחה, שזוהה בדרך כלל כגבר אפיקוראי בנישואים שלווים וידידותיים עם אישה ביתית, יפה וטובה.
בספר זה, לוקרטיוס כתב נגד הנטייה הרומית להפגין מין בראוותנות ודחה את מודל פריאפוס למיניות שדורבן על ידי גירוי חזותי.
באסכולה הסטואית, מין נחשב כדבר טוב, אם שני האנשים שמקיימים אותו שומרים על עקרונות הכבוד ההדדי.
בחברה האידיאלית, לפי אסכולה זו, יש ליהנות ממין בחופשיות, ללא קשור לנישואים המקשר את בן/בת הזוג כרכוש.
בקרב האסכולה הסטואית, היה מקובל לקיים יחסים חד-מיניים בין גבר לזכר צעיר יותר.
עם זאת, סטואים בתקופת האימפריה הרומית עזבו את הטענה שבני אדם הם "חיות מיניות קהילתיות", לטענה שיש לקיים יחסי מין בזמן הנישואים, שנחשב, בקרב הרומאים, כמסדר עזר שעוזר לשמור על הסדר החברתי.
אף על פי שהאסכולה הסטואית לא חשבה שתשוקה עזה, כולל תשוקה מינית, היא חיונית, האסכולה הסטואית טענה כי חיוניות מינית היא הכרחית להולדה.
סטואים מהתקופה הרומית, כגון סנקה ומוסוניוס רופוס, הדגישו את "אחדות המין" על פני הקטוביות של שני המינים.
אף על פי שמוסוניוס רופוס נחשב מהאסכולה הסטואית, הפילוסופיה שלו קשורה גם לפלאטוניזם ולהאסכולה הפיתגוראית.
מוסוניוס רופוס דחה את רעיון האריסטוטליאניזם , שהציגה את הדו-צורתיות הזוויגית כיחסים ראויים בין השליטים הזכרים לבין הנשלטות, ואת ההבדל בין גברים לנשים כמאזן של חוסר ביולוגי.
דו-צורתיות זוויגית קיימת, לפי מוסוניוס רופוס, רק כדי ליצור הבדל, וכי השוני בין שני המינים יוצר את הרעיון לקשר משלים, כלומר זוג שייחה לכל חייו יחד זה למען זה ולמען ילדיהם.
אידיאל הנישואים ברומא העתיקה היה שיתוף פעולה בין בני לוויה כדי להוליד ולגדל ילדים, לנהל את עניינם היום יומיים, לנהל חיים למופת וליהנות מחיבה.
מוסוניוס רופוס התבסס על אידיאל זה כדי לקדם את התפיסה הסטואית לפיה היכולת לסגולה ולשליטה עצמית איננה קשורה למגדר.
גם מוסוניוס רופוס וגם סנקה מתחו ביקורת על המוסר הכפול התרבותי והחוקי, שהעניק לגברים רומיים חופש מיני גדול יותר מנשים רומיות.
גברים, על פי מוסוניוס רופוס, התרצו על ידי החברה הרומית על פנייה לעובדי מין ולעבדים כדי לספק את התיאבון המיני שלהם, בעוד שהתנהגות כזו מאישה לא הייתה נסבלת.
לכן, אם גברים התיימרו להפעיל סמכות על נשים כי הם האמינו שיש לעצמם שליטה רבה יותר מהן, הם היו צריכים להיות מסוגלים לנהל את החשק המיני שלהם.
הטענה, אם כן, היא לא על טובת האנושות שנובעת מהחופש המיני, אלא שגברים, כמו נשים, צריכים להפעיל איפוק מיני.
באופן דומה, גבר לא צריך להתפנק עד כדי כך שינצל באופן מיני שפחה.
עם זאת, האפשרות שלא להשתמש בה אינה דבר שיניע את הריסון המיני שלו.
מוסוניוס רופוס טען גם כי אפילו בתוך הנישואים, מין צריך להתבצע כביטוי של חיבה והולדה, ולא לשם "הנאה חשופה".
מוסוניוס רופוס התנגד ליחסים חד-מיניים מהטענה שאין להם מטרת הולדה.
סנקה ואפיקטטוס טענו כי הולדה מיוחסת בלבד לזיווג המיני בין הזכר לנקבה בנישואים.
כמו כן, סנקה התנגד בתוקף לניאוף, באומרו כי נשים מוצאות בניאוף דבר פוגעני ביותר.
אף על פי שסנקה ידוע בעיקר כפילוסוף סטואי, דעותיו על צנע מיני היו קשורות לניאופיתגוראניזם .
ניאופיתגוראניזם אפיין את המיניות מחוץ לנישואים כדבר מופרע ובלתי רצוי.
כמו כן, צליבט לא היה אידיאל בזרם זה, אם כי צניעות בתוך הנישואים הייתה אידיאל בזרם זה.
בעייני סנקה, התשוקה המינית היא "כוח הרסני המקובע בצורה ערמומית בתוכו של האדם", ובלי רגולציה היא הופכת רצון עז לתשוקה.
ההצדקה היחידה למין, בעיניו של סנקה, היא למטרות רבייה בתוך הנישואים בלבד.
אף על פי שסטואים אחרים ראו בפוטנציאל שיופי ייהפך לגירוי אתי, דרך למשוך ולפתח חיבה וידידות בתוך היחסים המיניים, סנקה התנגד לרעיון אהבת היופי הפיזי בטענה כי היא הורסת את התבונה עד כדי כך שגורמת למצב בלתי שפוי.
על פי סנקה, הבן הזוג המיני של הגבר הוא אשתו בלבד, וכן כי האיש החכם יקיים עם אשתו יחסי מין על ידי הפעלת שיקול דעת טוב ולא על ידי הפעלת הרגש.
דעה זו של סנקה הייתה חריפה יותר מאשר של דעתם של סטואים אחרים שדגלו במין כאמצעי לקידום חיבה הדדית בתוך הנישואים.
הסטואים האשימו את החומרה המינית בצביעות: המשורר יובנאליס כתב סאטירה על אלו שהשפיעו על החזיות הסטואית המחוספסת והגברים, אך מתמכרים למין באופן פרטי.
באופן שגרתי, בחברה הרומית התבדחו כי לא רק סטואים נטו להיות פדרסטים, אלא גם אהבו גברים צעירים שרכשו זקנים בניקוד למנהג המיני הרומי.
כמו כן, מרטיאליס העלה שוב ושוב רמיזות לגבי סטואים כלפי חוץ אבל נהנו להיות פסיביים בחייהם הפרטיים.
האתיקה המינית הסטואית מבוססת על הפיזיקה והקוסמולוגיה של האסכולה הסטואית.
הפילוסוף מקרוביוס פירש פרשנות סטואית למיתוס לידתה של ונוס כתוצאה של סירוסו של האל קיילוס.
על פי מקרוביוס, ניתן להבין את המיתוס כאלגוריה של תורת התבונה המכוונת.
כמו כן, היסודות נבנו מהזרעים שנוצרו על ידי השמיים.
יתר על כן, "אהבה" הפגישה את המרכיבים במעשה הבריאה, כמו באיחוד המיני של זכר ונקבה.
קיקרו הציע כי באלגוריה הסטואית ניתוק אברי הרבייה מסמל כי: "...
שהאתר השמימי הגבוה ביותר, אותה אש זרע המחוללת את כל הדברים, לא הצריכה את המקבילה לאיברי המין האנושיים להמשיך לעבוד בעבודתו היצירתית."
בתקופת הרפובליקה הרומית, החירות הפוליטית של אזרח רומי הוגדה בחלקה על ידי הזכות לשמור על גופו מפני כפייה פיזית, וכן מפני התעללות גופנית ומינית.
הערך הרומי, וירטוס (Virtus; "סגולה") היה אידיאל גברי פעיל על משמעת עצמי.
האידיאליים הרומיים על גברים היו אפוא מבוססים על לקיחת תפקיד אקטיבי, ולפי ויליאמס, הייתה "ההנחיה העיקרית של התנהגות מינית גברית של הרומאים".
הדחף לפעולה היה עשוי להופיע באידיאל הרומי לדוממינטיות, ששיקף את ההיררכיה של החברה הפטריארכלית הרומית.
"מנטליות הכיבוש" הייתה חלק מ-"כת הגבריות" שעוצבה במיוחד עבור יחסי מין הומוסקסואליים ברומא העתיקה.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, בעקבות דגש על השליטה ברומא העתיקה, החוקרים רואים את ביטויי המיניות הגברית הרומים במונחים של המודל הבינארי "חודר-נחדר".
כלומר, הדרך הנכונה של זכר רומאי לחפש סיפוק מיני הייתה הכנסת איבר מיני לבן/בת זוגו.
ברומא העתיקה, מתן אפשרות לגבר להיחדר מינית היה מאיים על חירותו של הגבר הנחדר כאזרח חופשי, ועל יושרתו המינית של הגבר הנחדר.
ברומא העתיקה, זה היה מקובל מבחינה חברתית לגבר שנולד חופשי לקיים ולרצות יחסי מין עם גברים ונשים כאחד, כל עוד הוא לקח את התפקיד האקטיבי.
נשים מכמל מעמד חברתי או חוקי, עובדי מין ועבדים נחשבו כאובייקטים מקובלים לתשוקה מינית.
עם זאת, מיניות מחוץ לנישואים הייתה צריכה להיות מוקבלת לעבדים ולעובדי מין, או לעיתים רחוקים יותר לפילגש או "אישה שמורה".
חוסר שליטה עצמית, לרבות בניהול חיי המין של האדם, הצביע על כך שגבר אינו מסוגל לשלוט באחרים.
ההנאה נ-"הנאה חושנית נמוכה" איימה לשחוק את זהותו של הגבר מהמעד העליון כאדם תרבותי.
הפוליטיקאי הרומי, גאיוס סמפרוניוס גרקכוס, טען כי במהלך כהונתו כמושל רומי, הוא לא החזיק בנערים עבדים שנבחרו בשל מראהם הטוב, לא קיים יחסי מין עם עובדי מין בביתו, והוא מעולם לא התנפל על נערי עבדים של גברים אחרים.
בתקופת האימפריה הרומית, החרדות מאובדן החירות הפוליטית וכפיפות האזרח לקיסר התבטא בעלייה של גברים חופשיים שמקיימים יחסי מין כפסביים.
כמו כן, בתקופה זו, הייתה עלייה בהוצאות להורג ובענישה גופנית של אזרחים רומיים.
פירוק האידיאליזם מהרפובליקה הרומית על יושרה גופנית ביחס לחופש נגרם מהרישיון המיני והשחיתות באימפרה הרומית.
המשורר קווינטוס אניוס הכריז כי "חשיפה של גופות עירומות בקרב אזרחים היא תחילתה של חרפה פומבית", סנטימנט שהודגש גם על ידי קיקרו, שקישר את ההכלה העצמית של הגוף עם אזרחות רומית.
היחס הרומי כלפי עירום היה שונה ממקביליהם היוונים, שהאידיאל היווני למצוינות הגברית באה על ידי ביטוי מיצירות אמנות ותחרויות אטלטיות.
הטוגה, לעומת זאת, ייחדה את גופו של הזכר הרומי המבוגר בעל הזכויות המיניות.
אפילו כשהורידו את הטוגה, גברים רומים שמרו על איברי מינם וישבנם מכוסים בבד חלציים , מנהג איטלי שהיה נפוץ גם בקרב האטרוסקים.
הרומאים שהשתתפו במשחקים האולימפיים נהגו ככל הנראה להתחרות בעירום.
עם זאת, עירום אתלטי הופיע מספר פעמים באופן לא קבוע ברומא העתיקה, ככל הנראה מהמאה השנייה לפני הספירה ועד לתקופת שלטונו של נירון קיסר, בסביבות שנת 60 לספירה.
ברחוב הרומאי, עירום ציבורי עשוי להיות פוגעני או לא מגעיל במספר מסגרות מסורתיות.
קיקרו לעג על מרקוס אנטוניוס וכינה אותו חסר כבוד לאחר שנראה כמעט עירום בלופרקאליה , על אף שזה נדרש טקסית.
עירום היה אחד הנושאים בפטסיבל דתי זה, שמוזכר אפילו בחיבור "פסטיבלים" של אובידיוס.
אוגוסטוס קיסר, במהלך תוכניתו לתחייה דתית ברומא העתיקה, ניסה לעשות רפורמה בפסטיבל זה, בין השאר על ידי דיכוי השימוש בעירום בפסטיבל זה, על אף היבט הפוריות שבו.
קונוטציות שליליות ברומא העתיקה לעירום כללו תבוסה במלחמה, שכן שבויים הופשטו ועבדים, כולל עבדים למכירה, הוצגו לעיתים קרובות עירומים.
אי ההסכמה לעירום הייתה אפוא פחות עניין של ניסיון לדכא את התשוקה המינית הבלתי הולמת אלא יותר עניין של כבוד וסימון גופו של האזרח הרומי כאדם חופשי.
השפעת האמנות היוונית, לעומת זאת, הוביל להצגת עירום "הרואי" של גברים ואלים רומיים החל מהמאה ה-2 לפנה"ס.
כאשר הוצגו לראשונה פסלים של גנרלים רומיים עירומים כדרכם של מלכים הלניסטים, הפסלים היו מזעזעים בחברה הרומיץ לא רק מפני שהם חשפו את הדמות הגברית, אלא מפני שהם עוררו מושגי מלכות ואלוהות שהיו מנוגדים לאידיאלים האזרחיים בתקופת הרפובליקה הרומית, שהוצגו על ידי הטוגה.
האל מרס, אשר נתפס כאביהם המכובד של העם הרומי, הוצג כאדם בוגר ומזוקן בלבוש של גנרל רומי, ואילו הצגתו של האל כאדם צעיר, חסר זקן ועירום הושפעו על ידי האל ארס.
באמנות שנוצרה במהלך תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, האימוץ הפרוגרמטי של הסגנון ההלניסטי והסגנון הנאו-אטיק יצרה משמעות מורכת יותר של גופו של הגבר הרומי, שהוצג כעירום, עירום באופן חלקי או לבוש בקיראס.
מיקומים חריגים לעירום ציבורי היה במרחצאות הציבוריות הרומיות, אם כי גם היחס לרחצה בעירום השתנה עם הזמן.
במאה השנייה לפני הספירה, מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס העדיף שלא להתרחץ בנוכחות בנו, ואילו פלוטרכוס רמז כי עבור בתקופות קדומות יותר, זה היה מביש עבור הגברים הבוגרים הרומאים להציג את גופם לגברים צעירים יותר.
עם זאת, גברים ונשים עשויים היו להתרחץ יחדיו.
על פי הספרות הלטינית, המיניות ברומא העתיקה היא פאלוצנטריזם .
הפאלוס הוא קמע נגד עין הרע וכוחות על-טבעיים זדוניים אחרים.
רוב הפאלוסים שנמצאו היו בצורת פעמוני רוח (tintinnabula).
מספר חוקרים טוענים כי פורום אוגוסטוס מושפעת מהאדריכלות הפאלית .
באמנות הרומית, הפאולס נקשר בין היתר לאל פריאפוס, בעיקר למטרות צחוק, גרוטסקיה או מאגיה.
פסלו של פריאפוס הוצב במספר גנים למטרות הדיפת גנבים.
קובץ השירה פריאפיאה, שעוסק במיניות פאלית, כולל שירים הנאמרים על ידי דמותו של פריאפוס.
באחד מהשירים, למשל, פריאפוס מאיים באונס נגד כל גנב פוטנציאלי.
קללה מהאל פריאפוס, על פי המסורת הרומית, עלול להביא את האדם למצב של הפרעה בזקפה או למצב של עוררות מינית תמידית ללא הפסקה.
ישנם כ-120 מונחים ומטאפורות בלטינית המתארות פין, כאשר רובם מתייחסים לאיבר הגברי ככלי נשק תוקפני.
נטייה מטפורית זו מודגמת על ידי כדורי קלע מעופרת, שלעיתים נכתב כי הם דומים לפאלוס או מסרים לכיבוש מיני.
המונח המגונה השכיח ביותר לפין היה mentula.
המשורר מרטיאליס טען כי המונח בא מתקופת שלטונו של נומה פומפיליוס.
לעומת זאת, טיטוס פומפוניוס אטיקוס לא השתמש במונח זה, אפילו במכתב מגונה שכתב לטיטוס פומפוניוס אטיקוס.
המשורר הרומי, גאיוס ולריוס קאטולוס, השתמש במונח זה באופן קבוע.
אף על פי שהמונח הופיע אפילו ביצירות גרפיטי ובפריאפיאה, המילה לא הייתה מטבעה פוגענית או מזיקה.
המילה Verpa, לעומת זאת, הייתה "מילה בעלת רגשות ופוגענית מאוד", שתיארה בדרך כלל איבר מין עם עורלה משוכה לאחור, כתוצאה מזקפה, פעילות מינית מוגזמת או ברית מילה.
המילים vomer ("מחרשה") ו-virga ("מוט"), וכן מילים אחרות לענף, מוט, יתד וקורה, היו מונחים מטפוריים לפין.
מונחים נוספים לפין היו vena (באופן מילולי: "וריד"), penis (באופן מילולי: "זנב"), cauda (באופן מילולי: "זנב") או nervus (באופן מילולי: "גיד").
אף על פי שהמילה פין באנגלית (penis) באה מהמונח penis, בלטינית הקלאסית המונח היה באופן קבוע מונח המתאר באופן גס את איבר המין הגברי.
מילה זו הופיעה ביצירותיהם של יובנאליס וארנוביוס.
עם זאת, לא הופץ בין השפות הרומאניות.
כמו כן, המונח לא הופיע בספרי רפואה, למעט אלו שנוצרו על ידי מרקלוס אמפיריקוס .
בלטינית של ימי הביניים, הדקטיל שומש כדימוי גס של הפין.
הקשר בין המילים הלטיניות testes, testis ו-testes למילה האנגלית "testicles" הופיע ככל הנראה בטקס ארכאי של מספר תרבויות עתיקות מאזור ים התיכון אשר נשבעו על איברי המין הזכריים, שסימלו "הבאת עדות שקר מביאה קללה לא רק על עצמו, אלא על ביתו ועל עתידו".
מספר סופרים לטיניים עשו משחקי מילים ובדיחות תכופות על כפל המשמעויות של testis.
המילה האנגלית "testicle" נבעה מצורת הקטנה של המילה הלטינית testiculum.
כמו כן, המילה הלטינית הגסה לאשך הייתה המילה coleus.
ברחוב הרומאי והיווני, סירוס וברית מילה נחשבו כהשחתות ברבריות של איברי המין הזכריים.
כאשר פולחן לאלה קיבלי, שבוצע במקור על ידי כמרים גאליים, הופיע ברומא העתיקה בסוף המאה ה-3 לפני הספירה, האזרחים הרומים ביצעו את הפולחן.
יש הטוענים כי הסיבה שבמכתבו של פאולוס, האיגרת אל הגלטים, פאולוס טען שלא לבצע בקרב הרומאים ברית מילה, לא רק בגלל הקשר היהודי לברית המילה, אלא גם לפולחן האלה קיבלי, שרובן בוצעו בגלטיה.
בקרב היהודים, ברית המילה הייתה סימן לברית אברהם.
יהודי התפוצות הכריחו את עבדיהם הגברים ותינוקות זכרים יהודים לעבור ברית מילה.
אף על פי שסופרים יוונים-רומיים ראו בברית המילה מאפיין יהודי, הם האמינו שמקורו של ברית המילה הוא ממצרים, והעידו כי המנהג אפילו קיים בקרב ערבים, סורים, פינקים, קולכים ואתיופים.
הסופר הנאופלאטוניסטי, סאלוטיאוס , שייך את הברית המילה למנהגים המשפחתיים-מיניים המוזרים של המסגתיים ש-"אוכלים את אבותיהם" ושל הפרסים ש-"שומרים על אצילותם על ידי הולדת ילדים על אמותיהם".
בתקופת הרפובליקה הרומית, היה איסור לקטיעת איברים, כולל סירוס.
למרות איסורים אלו, חלק מהרומאים שמרו על עבדיהם הגברים כ-deliciae או delicati (באופן מילולי: "צעצועים, תענוגות") שלפעמים סורסו במאמץ לשמר את המראה האנדרוגני של נעוריהם.
ניתן לקחת כדוגמה את נירון קיסר, שסירס את עבדו ספורוס, והתחתן איתו בטקס פומבי.
עד סוף המאה ה-1 לספירה, נחקקו, על ידי הקיסרים דומיטיאנוס ונרווה, איסורים על סירוס לנוכח הסחר המתפתח בעבדים סריסים.
מתישהו בין 128 ל-132 לספירה, הקיסר אדריאנוס אסר זמנית על ברית מילה.
אנטונינוס פיוס פטר את היהודים, וכן את הכוהנים המצריים מהאיסור.
עם זאת, על פי אוריגנס, רק יהודים הורשו מלבצע ברית מילה.
קיסר רומא קונסטנטינוס הוציא לחופשי כל עבד שעבר ברית מילה.
בשנת 339 לספירה, כל אדם המבצע על עבדו ברית מילה היה נענש למוות.
שחזור עורלה, הן בגרסה הניתוחית והן בגרסה הלא ניתוחית, היו קיימות ברומא העתיקה וביוון העתיקה "למטרות עיצוביות בלבד".
האנציקלופדיסט הרומאי, קורנליוס קלסוס, תיאר את התהליך בחיבורו "על הרפואה" .
השיטה הניתוחית של שחזור עורלה תוארה כך: ביתור עור הפין, ומשיכת העור קדימה מעל העטרה.
קורנליוס קלסוס פרסם גם טכניקה פשוטה יותר לאלו שנולדו ללא עור הפין.
השיטה הלא ניתוחית של שחזור עורלה תוארה כך: מכשיר שהורכב ממשקל מיוחד ועשוי מארד, נחושת או עור, הוצמד לפין.
המכשיר משך את עור הפין כלפי מטה.
עם הזמן, העורלה התארכה באמצעות שיטת הרחבת רקמות .
המכשיר הוזכר ביצירתו של מרטיאליס, Epigrammaton.
בכדי להשתלב טוב יותר בחברה היוונית-רומית, יהודים מתיוונים או רומאים ביצעו שחזור עורלה.
כמו כן, ידוע כי חלק מאותם יהודים מתיוונים או רומאים ששיחזרו עורלה, ביצעו ברית מילה בשנית בהמשך חייהם.
ברחוב הרומאי, שפיכה תכופה מדי נחשבה כחולשה של הגבר.
תיאוריות רפואיות יווניות שהתבססו על ארבעת היסודות וארבע הליחות המליצו להגביל את ייצור הזרע באמצעות טיפולי קירור, ייבוש ועפיצות, וכן בהתרחצות באמבטיות קרות ובהימנעות ממזונות הגורמים לגזים.
במאה ה-2 לספירה, קלאודיוס גלנוס הסביר את הזרע כמין "שיקוי" בין דם ל-pneuma ("האוויר החיוני" הנדרש לאיברים לתפקוד) שנוצר בתוך עורק האשך.
כמו כן, קלאודיוס גלנוס טען כי ה-"שיקוי" מקבל את צבעו הלבן דרך אנרגיית חום.
ביצירתו On Semen, קלאודיוס גלנוס מזהיר כי פעילות מינית בלתי מתונה גורמת לאובדן ב-pneuma, ומכאן היא חיונית:
באותה תקופה, פיזור בלתי מבוקר של pneuma בזרע נחשבה כעילה לאובדן מרץ גופני, חדות נפשית, גבריות וקול גברי חזק.
כמו כן, ברחוב הרומאי חשבו כי פעילות מינית עשויה להשפיע מאוד על הקול: בכדי לשמר את קולם של זמרים ושחקנים, הם היו עלולים ללבוש סרט קינודסמה על הפין שלהם.
הרטוריקן קווינטיליאנוס ייעץ לגברים שרוצים שיהיה להם קול גברי עמוק בבית המשפט, להימנע מקיום יחסי מין.
המשורר גאיוס ליקיניוס קאלבוס ישן עם צלחות עופרת על כליותיו בטענה כי זה מונע קרי לילה.
הסופר פליניוס הזקן טען כי:
צלחות עופרת, טיפול בכוסות רוח והסרת שיער היו טיפולים לשלוש הפרעות מיניות אשר נחשבו קשורות לקרי לילה: היפר-סקסואליות, פריאפיזם והפרשה בלתי רצונית של זרע (seminis lapsus או seminis effusio).
נשיות הייתה האשמה פוליטית שהוטלה בעיקר נגד הפופולארים.
בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הרומית, יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ופובליוס קלודיוס פולכר הואשמו בהיותם גברים נשיים, מטופחים מדי ויפים מדי, שייתכן ולוקחים את הצד הפסיבי כאשר הם מקיימים יחסי מין עם גברים.
התקרית הידועה ביותר לשמצה של קרוס-דרסינג התקיימה בשנת 62 לפני הספירה, פובליוס קלודיוס פולכר התלבש כאישה ופלש לטקסי נשים לפולחן האלה בונה דיאה .
פובליוס קלודיוס פולכר הואשם ב-incestum.
על מקרה זה, מרקוס טוליוס קיקרו כתב כי:
מעשיו של קלודיוס, שזה עתה נבחר להיות קוואיסטור, וככל הנראה עמד להגיע לגיל שלושים, נחשב, לעיתים קרובות, כמעשה קונדס אחרון של נער.
בשל האופי הנשי כולו של הטקסים הליליים האלו, גברים רומים פינטזו על הטקסים הליליים האלו כאורגיה של נשים לסביות שיכורות שאולי כיף לצפות בהן.
כמו כן, על פי השמועות, קלודיוס קיים קשרים רומנטיים עם פומפיאה סולה, אשתו של יוליוס קיסר.
כחלק מהשערורייה, יוליוס קיסר ביקש להתגרש מאשתו כדי שהאירוע לא יפגע במוניטין שלו.
בנוסף לאמירה פוליטית, קרוס-דרסינג הופיעה בספרות הלטינית ובאומנות הרומית כמליצה מיתולוגית (כמו בסיפורם של הרקולס ואומפלה שמחליפים את תפקידיהם ולבושם ביניהם), אינווסטיטורה דתית, ולעיתים רחוקות כפטישיזם טרנסווסטי.
ביצירתו של המשפטן הרומי, אולפיאנוס, Digest, אולפיאנוס סיווג את הבגדים הרומיים על בסיס מי רשאי וראוי ללבוש אותו.
קטע של המחזאי לוקיוס אקיוס התייחס לאב שלבש בחשאי "בגדי פאר של בתולה".
כמו כן, במשפט מדומה שהציג סנקה הזקן, צעיר נאנס אונס קבוצתי כשהוא לבוש בגדי נשים בפומבי, אך הלבוש שלו מוסבר כאומץ על ידי חבריו, ולא בתור בחירה המבוססת על זהות מגדרית או שאיפה להנאה אירוטית.
גברים רומאים היו חופשיים מלקיים יחסי מין עם גברים ממעמד נמוך יותר ללא אובדן מעמדם החברתי בחברה הרומית.
עם זאת, גברים שלקחו את התפקיד הפסיבי, זכו לזלזול ונחשבו ברחוב הרומאי כגברים חלשים ונשיים, בעוד שגברים שלקחו את התפקיד האקטיבי נחשבו ברחוב הרומאי כגברים.
השליטה בגופו של גבר הייתה אחת מההיבטים של חופשיותו וחירותו הפוליטית של הגבר, בעוד שנתינת גופו לאחרים למטרות הנאה, בין אם ביחסים הומוסקסואלים או הטרוסקסואלים, הגבר היה נחשב ברחוב הרומאי כעבד.
חוקים כמו Lex Scantinia וחלקים מהחוק Lex Julia נועדו להגביל פעילות חד-מינית בקרב גברים חופשיים, שנתפסו כפעולות המאיימות על מעמדו ועצמאותו של הגבר כאזרח.
בשפה הלטינית קיימים שפע של מילים המתארים גברים שלא מתאימים לנורמה החברתית הרומית.
יש חוקרים הטוענים כי הייתה קיימת תת-תרבות הומוסקסואליות ברומא העתיקה.
כלומר, אף על פי שלשם העצם "הומוסקסואל" לא היה מושג פשוט בלטינית, מספר מקורות ספרותיים חושפים כי קיימת דפוס התנהגות בקרב מיעוט גברים חופשיים שהעידו על העדפה או נטייה חד-מינית.
מונחים מסוימים, כגון exoletus, מתייחסים ספציפית לגברים מבוגרים.
בין יצירות הספרות הלטינית ההומוארוטית נמצאים שירי "Juventius" של גאיוס ולריוס קאטולוס, אלגיות של טיבולוס ופרופרטיוס, החיבור אקלוגות של ורגיליוס, וכן מספר שירים של הורטיוס.
לוקרטיוס התייחס לאהבה בין שני גברים בספרו הרביעי, על טבע היקום.
המשורר מרטיאליס, על אף היותו נשוי לאישה, לעג על נשים בהיותן בנות זוג מיניות, והכיר במשיכה המינית ל-pueri (גברים צעירים).
ה-"סטיריקון" של פטרוניוס נמצא כל כך בתרבות המינית ההומוסקסואלית עד שבחוגים הספרותיים האירופיים של המאה ה-18, הספר נהיה "מילת לשון להומוסקסואליות".
אף על פי שאובידיוס כלל טיפולים מיתולוגיים הומוארוטיים ביצירתו מטמורפוזות, הוא נחשב יוצא דופן בקרב משוררי אהבה לטיניים, וכן בקרב הרומאים בכלל, בשל עעמדתו ההטרוסקסואלית האגרסיבית, אם כי אפילו הוא לא טען שהוא רק הטרוסקסואל.
אף על פי שהחוק הרומי לא הכיר בנישואים חד-מיניים בין גברים, בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת, מספר זוגות של גברים ביצעו טקסי נישואים מסורתיים.
חתונות חד-מיניות דווחו על ידי מקורות שלעגו להן.
לא קיים תיעוד לגבי רגשות המשתתפים בטקסי נישואים אלו.
לבד צעדים להגנה על חירות האזרחים, העמדה לדין של מין בין גברים כפשע כללי החלה במאה ה-3 לאחר שהוטל איסור על זנות גברית על ידי הקיסר פיליפוס הערבי.
במאה ה-6, תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, כל מין בין גברים, פסיבי או אקטיבי, לא משנה מי בני הזוג, הוכרז כמנוגד לטבע, ומי שנתפס מקיים היה מקבל עונש מוות.
מין בין גברים הוזכר כגורם לזעם של אלוהים בעקבות סדרה של אסונות שקרו בסביבות 542 ו-559. יוסטיניאנוס הראשון גם דרש עונש מוות לכל מי שיהיה לו עבד רומאי מסורס, אם כי התיר קנייה ומכירה של עבדים סריסים שלא נולדו באימפריה הרומית כל עוד הם סורסו מחוץ לגבולות האימפריה הרומית.
לפי המשפטן סקטוס פומפוניוס , "כל אדם שנאנס בכוח של שודדים או אויב בזמן מלחמה" (vi praedonum vel hostium) לא צריך לשאת שום סטיגמה.
החוק ברומא התייחס לאונס של אזרח זכר כבר במאה ה-2 לפנה"ס בפסק דין שככל הנראה היה מוערב בו גבר הומוסקסואל.
אף על פי שלא ניתן לאנוס עובד מין על פי חוק, נפסק שגם לאדם שהיה "מעורר כבוד עם עבר מפוקפק", יש את אותה זכות כמו לגברים חופשיים אחרים, שלא יאנסו אותו.
על פי ספר על רטוריקה מראשית המאה ה-1 לפנה"ס, העונש על אונס על זכר שנולד חופשי היה דומה לעונש על פשע הון.
גזר דין מוות היה ניתן גם עבור גברים שחטפו נערים חופשיים למטרות מיניות או נתינת שוחד מיני לנערים.
ניתן להעמיד לדין על אפוטרופוסיהם על פי מספר חוקים שונים, ולהטיל את האשמה על אלו שנכשלו באחריותהם לשמור על הקורבן.
אף על פי שהחוק הכיר בחוסר האשמה של הקורבן, הרטוריקה שהיה בשימוש ההגנה מצביעה על כך שניתן לנצל עמדות אשמה בקרב חבר המושבעים.
סוג איום זה הוצג בספרו של גאיוס ולריוס קאטולוס, Catullus 16 , שנתפסה כסוג של התרברבות גברית.
החייל הרומי, כמו כל זכר רומי חופשי אחר, עשוי לגלות איפוק מיני.
כמו כן, נאסר על אנשים שנמצאו מקיימים יחסי מין בפומבי מלהתגייס לצבא, ואם היו חיילים, הם שוחחרו מהצבא.
מפקדים קפדניים עשויים לאסור על נוכחות עובדי מין באזור המחנה, אם כי ניתן למצוא עדויות לזנות במחנות הצבא הרומי.
נראה שנוכחותם של עובדי מין נלקחה כמובנת מאליה, והוזכרה בעיקר כאשר היא הייתה גורמת לבעיה.
לדומגה, כאשר המצביא הרומאי, פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס, יצא למצור נומנטיה בשנת 133 לפנה"ס, במטרה להשבת המשמעות בקרב חייליו, הוא אסר על נוכחות של עובדי מין ליד חייליו.
היה איסור על חיילים מכל הדרגות עד קנטוריון מלהינשא כשהם עדיין משרתים בצבא הרומי.
בתקופת המלוכה הרומית, בצבא הרומי היו אנשים שעזבו את ביתיהם ונטלו על ידיהם נשק.
במהלך התשפטות האימפריה הרומית, החלה רומא לכבוש שטחים עצומים להגנה על האימפריה.
ידוע כי במהלך תקופת שלטונו של גאיוס מריוס, הצבא הרומי נהפך לצבא מקצועי.
האיסור על נישואים החל בתקופתו של אוגוסטוס קיסר, ככל הנראה כדרך להרתעת משפחות החיילים מלעקוב אחר הצבא ולפגוע בניידותו.
גברים מהמעמד השליט היו פטורים מהאיסור.
עד המאה ה-2, כחלק מהשלום הרומאי, יציבותה של האימפריה הרומית נשמרה.
כמו כן, רוב היחידיות הצבאיות היו במבצרים קבועים, שבהם התפתחו לעיתים קרובות קשרים עם נשים מקומיות.
אף על פי שמבחינה חוקית איגודים אלו לא הוכרו כנישואים, ערכם של האיגודים הוכר כמענה הרגשי של החיילים.
לאחר שחייל שוחרר מהצבא הרומי, הזכות להינשא ניתן לחייל ששוחרר, ולכן איגודים אלו יכלו להיחשב כנישואים חוקיים.
כמו כן, כלל הילדים שנולדו לחייל נחשבו כאזרחים חופשיים.
האיסור על נישואים הסתיים ב-197 לספירה, בתקופת שלטנו של ספטימיוס סוורוס.
בין הצורות הנוספות של סיפוק מיני בקרב חיילי הצבא הרומי היו השימוש בעבדים זכרים, אלימות מינית בזמן מלחמה וכן יחסי מין הומוסקסואליים.
התנהגות הומוסקסואלית בקרב חיילי הצבא הרומי הייתה נתונה לעונשים קשים, כולל עונש מוות, בטענה כי הדבר מפר את המשמעת הצבאית.
ההיסטוריון פוליביוס דיווח כי העונש של אלו שנמצאו מקיימים יחסי מין הומוסקסואליים היה עונש מוות על ידי אלה.
יחסי מין בין חיילים נחשב כמפר את הדיכוטומיה ברומא העתיקה לגבי מיניות בין זכרים חופשיים.
בתקופה זו, חייל רומי שמר על גבריותו בכך שלא איפשר לאחרים להשתמש בגופו למטרות מיניות.
שלמות פיזית זו מנוגדת למגבלות המוטלות על מעשיו של האדם כאדם חופשי בתוך ההירכיה הצבאית.
כמו כן, החיילים הרומאים היו האזרחים היחידים שהיו נתונים בקביעות לעונשים גופניים, כאשר בעולם האזרחי עונשים גופניים ניתנו לעבדים.
יושרה מינית זו סייעה להבחין בין מעמדו של החייל, שהקריב חלק גדול מהאוטונומיה האזרחית שלו, לבין העבדים.
כמו כן, בתקופת רומא העתיקה, אונס היה נחשב כסימן לתבוסה במלחמה, ולכן זה היה מניע נוסף לחייל שלא להתפשר על מיניותו.
הפילוסוף פלוטרכוס כתב בביוגרפיה על גאיוס מריוס על תקרית שבה הייתה המחשה לזכותו של החייל הרומי לשמור על שלמותו המיני.
בסיפור זה, טירון צעיר ונאה בשם טרבוניוס הוטרד מינית למשך תקופה מסוימת על ידי הקצין הבכיר שלו, שהיה במקרה אחיינו של גאיוס מריוס, גאיוס לוקסיוס.
לילה אחד, לאחר שהטירון התנגד לפיתויו של גאיוס לוקסיוס, הטירון נקרא לאהולו של גאיוס לוקסיוס.
כשהוא לא הצליח להפר את הפקודה שנתן הממונה עליו, הוא הותקף מינית על ידי גאיוס לוקסיוס.
כתגובה לתקיפה המינית, הטירון שלף את חרבו והרג את גאיוס לוקסיוס.
במשפט הרומי, העונש על הריגת קצין היה עונש מוות.
כשהובא למשפט, הוא הצליח להביא עדים שיעידו כי נאלץ מספר פעמים להתנגד לפיתויו של גאיוס לוקסיוס, וכן כי "מעולם לא נתן את גופתו לאיש, למרות הצעות למתנות יקרות".
גאיוס מריוס לא רק זיכה את הטירון במשפטו, אלא גם נתן כתר על גבורתו.
ניתן למצוא בכתבי היסטוריונים רומאים סיפורים נוספים על קצינים שמנצילם לרעה את סמכותם, ומכפים מינית מחייליהם, ולאחר מכן סובלים באופן קשה ממעשיהם.
הומלץ לקצינים הצעירים ביותר בצבא הרומי, שעדיין עשויים להיות הגברים המועדפים לקיים יחסי מין על גברים שמקיימים יחסי מין הומוסקסואליים, לחזק את גבריותיהם, בין היתר על ידי אי-השפרצת בושם וכן אי-קיצוץ שיער בנחיריים ובבית השחי.
בתקופת מלחמה, השימוש המיני האלים על שבויי מלחמה לא נחשבו כאונס בעל אופן פלילי.
בין מעשי האלימות העונשית במהלך הבזזת עיר היה אונס המוני.
עם זאת, במקרה והמצור על העיר הסתיים במשא ומתן דיפלומטי ללא הסתערות על החומות, אנשי העיר לא היה נענשים באונס המוני.
אונס המוני התרחש בנסיבות מסוימות, וסביר להניח כי לא דווח במקורות ששרדו, אם כי ללא שום אסטרטגיה מכוונת או נרחבת לשליטה באוכלוסייה.
שמירה על האידיאל האתי של שליטה מינית עצמית בקרב גברים שהתגייסו לצבא היה חיוני לשמירת השלום ברגע שנפסקה העוינות.
בשטחים ובפרובינקיות שהיו שייכים לרומא העתיקה, חיילים שביצעו אונס נגד תושבים מקומיים, עשויים היו לקבל עונש חמור יותר מאשר האזרחים.
המצביא הרומי, קווינטוס סרטוריוס, שהיה מושל רומי על היספניה, שהייתה בה מדיניות של כבוד ושיתוף פעולה בין הפרובינקיות, הוציא להוריג קבוצה שלמה של חיילים לאחר שחייל בודד ניסה לאנוס אישה מקומית.
נראה כי אונס המוני היה נפוץ יותר כאמצעי ענישה במהלך מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית.
בשל הדגש ברומא העתיקה על עיקרון המשפחה, המיניות הנשית נחשבה לאחד מהדברים הבסיסיים לסדר חברתי ושגשוג ברומא העתיקה.
ברחוב הרומאי, ציפו מאזרחיות לממש את מינותן במסגרת הנישואים, וזכו לכבוד בשל היושרה המינית (pudicitia) ופוריותן: אוגוסטוס קיסר העניק כיבודים והרשאות מיוחדות לנשים שילדו שלושה ילדים (Jus trium liberorum).
כמו כן, ברחוב הרומאי חשבו כי השליטה במיניות הנשית, בין היתר בשימור ביתולהן של בתולות וסטליות, הייתה הכרחית ליציבותה של רומא העתיקה.
בתולה וסטלית שהפרה את נדרה נקברה בחיים בטקס דתי שדומה לטקס הלוויה רומית, ואילו הגבר, שביצע את יחסי המין עם אותה בתולה וסטלית, הוצא להורג.
בתקופת הרפובליקה הרומית, מיניות נשית השפיעה לעיתים קרובות על הדת ברחוב הרומאי בעיקר בזמני משבר.
החקיקה המוסרית של אוגוסטוס קיסר התמקדה ברתימת מיניותן של נשים לרחוב הרומאי.
נשים חופשיות, כמו גברים חופשים, שהציעו באופן מיני את עצמן, כגון עובדות מין, הודרו מהגנות משפטית ומכבוד חברתי.
מקורות ספרותיים רומים רבים מבציעים על כך שהיה מצופה מנשים רומאיות מכובדות להפעיל את תשוקתן המינית במסגרת נישואיהן.
בעוד שהספרות הלטינית נקטה ברובה המכריע בהשקפה הגברית על מיניות, המשורר הרומי אובידיוס הביע עניין באופן מפורש וייחודי למיניותן של נשים ברומא העתיקה.
היחס ברחוב הרומאי כלפי עירום נשי היה שונה מהיחס ברחוב היווני, אך במדיה מסוימת הושפע ממנו.
ברחוב היווני, האידיאל היווני לעירום גברי היה בהוספת נשים מכובדות לבושות.
באמנות הרומית על האלות הרומית, לעומת זאת, עירום חלקי של האלות היה עם דגש על שדיהן של האלות.
תמונות עירום אלו של אלות רומיות נחשבו ברחוב הרומאי כתמונות מכובדות שמעגנות את העיקרון של טיפוח, שפע ושלווה.
האמנות הארוטית מהתוקפת רומא העתיקה מצביעה על כך שלנשים בעלות חזה קטן וירכיים רחבות היה את מבנה הגוף האידיאלי.
עד המאה ה-1 לספירה, ברחוב הרומאי הייתה התעניינות באמנות אירוטית של נשים עירומות העוסקות בפעילויות שונות, כולל ביצוע יחסי מין.
ייתכן כי חלק מיצירות האמנות הארוטית מתקופת רומא העתיקה, שבהן יש תיאור של עובדות מין המבצעות יחסי מין, יכללו כיסוי של שדיהן של הנשים בסטרופיום (strophium), גם כאשר אם הן עירומות באופן מלא.
ברחוב הרומאי, כפי שמתואר בספרות הלטינית, היו הפגנות מדי פעם של עובדות מין בכניסה לתאי הבושת שלהן, כשהן לבושות בבגדי משי שקופים.
עבדים למכירה הוצגו לעיתים קרובות עירומים כדי לאפשר לקוניהם לבדוק אותם לאיתור פגמים, וכדי לסמל כי אין להם את הזכות לשלוט בגופם.
להלן תיאור של סנקה הזקן על שפחה למכירה:
תצוגת האישה כעירומה הפכה את האישה לפגיעה.
על פי המלומד והסופר הרומאי, מרקוס טרנטיוס וארו, הראייה היא החוש הכי חזק מבין כל החושים, שאפילו יכול לחדור לכוכבים, כאשר שאר החושים מוגבלים על ידי קרבה.
הוא טען כי המילה הלטינית visus (באופן מילולי: מראה, מבט) קשורה אטימולוגית למילה הלטינית vis (באופן מילולי: כוח, עוצמה).
עם זאת, הקשר בין שני המילים הלטינית, לדבריו, מרמז על הפוטנציאל להפרה, בדיוק כפי שאקטיון הביט בדיאנה העירומה.
הצגת הגוף הנשי בעירום לחלוטין נמצא בפסלי האלה ונוס, וכן בפסלי האלה היוונית המקבילה לוונוס, אפרודיטה.
המילה הלטינית הגסה הבסיסית לתיאור איברי המין הנשיים היא המילה cunnus.
ניתן למצוא למעלה מ-30 פעמים את המילה הזו בכתביו של המשורר מרטיאליס, כאשר מילה זו הופיעה פעם אחת אצל כתביו של המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, ו-3 פעמים אצל כתביו של המשורר הורטיוס.
מילה זו הופיעה אפילו על יצירות גרפיטי ובקובץ השירה פריאפיאה.
אחת ממילות הסלנג שהשתמשו נשים ברומא העתיקה, במיוחד נשים מבוגרות, בנוגע לאיברן המיני, היה המילה porcus.
המלומד מרקוס טרנטיוס וארו טוען כי ישנו קשר בין המילה הזו לטקסי פולחן לאלה קרס שנעשה בטקסי חתונה.
מטפורות על שדות, גנים וכרי דשא היו נפוצים ברומא העתיקה.
כמו כן, ישנן עדויות לשימוש במטפורות מיניות שכוללות מערות, תעלות, בורות, שקיות, כלים, דלתות, אחים, תנורים ומזבחים.
אף על פי שאיברי המין הנשיים הופיעו לעיתים קרובות בכתבי לשון הרע וסאטירה כמושא של גועל, הן הופיעו לעיתים נדירות באלגיות רומנטיים לטינים.
המשורר אובידיוס הוא המשורר היחיד שהתייחס להענקת הנאה לאישה באמצעות גירוי איברי המין הנשיים.
המשורר מרטיאליס כתב באופן מעליב על איברי המין הנשיים, ותיאר את הנרתיק של אישה אחת כ-"[משהו] רופף...
כמו קנה הרע של שקנאי".
הנרתיק לעיתים קרובות תואר, בדומה לפי הטבעת של נער, ככלי קיבול לפאלוס.
תפקידו של הדגדגן (landica) "הובן היטב מאוד" ברחוב הרומאי.
בלטינית הקלאסית, המילה landica הייתה מילה גסה מאוד שהופיעה על גבי יצירות גרפיטי וכן בקובץ השירה פריאפיאה.
בדרך כלל, השתמשו בדגדן כמילה מטאפורית ל-crista, ששומשה, בין היתר, על ידי המשורר יובנאליס.
מרקוס טוליוס קיקרו תיעד מקרה שקרה בסנאט, שבו דוברו של קונסול אמר את המשפט הבא: (באופן מילולי: אם אקרא לפגם הזה גדול יותר או לזה?; אם כי, הובן על ידי הנוכחים בסנאט כ-"התקלה הגדולה הזו או הדגדגן?").
בהמשך לכך, כותב קיקרו: "האם היה יכול להיות יותר מגונה?".
כמו כן, על כדור קלע מעופרת שנמצא בחפירות ארכאולוגיות כתוב: Fulviae landicam peto (באופן מילולי: "אני מכוון לדגדגן של פולביה").
לא קיימת מילה לטינית המתארת את שפתי הפות.
עם זאת, קיימים שני מונחים בכתבי הרפואה שנמצאו שמתארים את שפתי הפות והם orae (באופן מילולי: חוף או קצה) ו-pinnacula (באופן מילולי: כנפיים קטנות).
המקרה המתועד הראשון של המילה vulva (פות) מופיעה בכתביו של מרקוס טרנטיוס וארו על חקלאות (המאה הראשונה לפני הספירה), שבו יש התייחסות לקרום המקיף את העובר.
בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת, המילה vulva תיארה רחם, כאשר בתקופת הרפובליקה הרומית, המילה uterus תיארה רחם, כאשר המונחים venter ו-alvus תיארו בטן.
נראה כי במקור הייחוס של המילה vulva היה לבעלי חיים, אם כי יוחס גם לבני אדם, בין היתר ביצירה "תולדות הטבע" של פליניוס הזקן.
בתקופת האימפריה הרומית, המילה vulva יוחס באופן קולקטיבי או מעורפל כ-"איברי רבייה נשיים" או כנרתיק בלבד.
מתרגמי התנ"ך הלטיניים המוקדמים תיאר את רחם האישה במילה vulva.
בשלב מסוים במהלך האימפריה הרומית, המילה matrix תיארה את הרחם, במיוחד בכתבי הסופרים הגניקולוגיים של סוף העת העתיקה, שבהם הופיע אוצר מילים מיוחד עבור חלק מאיברי הרבייה.
גברים ונשים כאחד הסירו את שיער הערווה שלהם, אם כי טיפוחם של שיער הערווה השתנה לאורך זמן ובוצע לפי העדפה אישית.
בקטע של הסאטיריקן הרומי, גאיוס לוקיליוס, יש אזכור לאזור כ-"תיק שעיר", ואילו על יצירת גרפיטי מפומפיי כתוב: "עובדת מין שעירה עדיפה בהרבה מאשר אחרת חלקה; זה מכיל את אותם האדים ואת אותו רצון הנפש".
בכניסה לקלדריום במתחם המרחצאות של הבית של מנאנדרוס בפומפיי, מופיעה יצירת גרפטי שבו מתואר סטריגיל משומן בשמן פאלי, אשר נראה כמו איברי המין הנשיים, לצד נושא מים "אתיופי" שיש לו איבר מין "גדול במיוחד ומפורט באופן קומי".
בין המילים הלטיניות ל-"שדיים" כוללות המילים mammae, papillae (עם דגש לפטמות) ו-ubera.
המילה papillae הופיעה בהקשר ארוטי בספרות הלטינית שנוצרה על ידי משוררים אוגוסטנים והמשורר גאיוס ולריוס קאטולוס.
ברחוב הרומאי, שדיה של אישה יפה היו אמורים להיות "לא בולטים".
במסורת השירה ההלטניסטית, השדיים האידיאליים הושוו לתפוחים.
בכתביו של המשורר מרטיאליס נמצא כתבי לעג על שדיים גדולים.
לנשים זקנות, שנחשבו באופן סטריאוטיפי כמכוערות ולא רצויות, היו שדיים "מתנדנדות".
בתיאטרון הרומי , שדיים מוגזמים היו חלק מהתלבושות לדמויות נשיות לא מושכות מבחינה קומית, שכן בקומדיה הרומית הקלאסית, הגברים שיחקו את הדמויות הנשיות, כשהם בלבוש דראג.
בעוד שישנו תיאור של שדיים אידיאליים באפיגרפיות היווניות, בהשוואה לתקופה המודרנית, המשוררים הלטינים גילו עניין בשדיים באופן מוגבל מאוד.
ברחוב הרומאי, השדיים נצפו כהיבט של יופי או שלמות האישה, אם כי המשורר אובידיוס מצא בשדיים כדבר שמזמין לגעת.
בשיר חתונה אחד, שנכתב על ידי המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, יש הערה על "הפטמות הרכות" (teneris ...
papillis) של הכלה, בטענה שיתנו לבעלה שינה טובה.
כמו כן, נכתב כי משיכה ארוטית תורמת לנאמנות בתוך הנישואים, שיוביל לבסופו של דבר, לילדים ולחיים ארוכים יחד.
כמו כן, השד נתפס, ברומא העתיקה, כסמל לטיפוח ואמהות.
מאסטוס היו כוסות שתייה בצורת שד, שהשתמשו בהן, בין היתר, כמנחות, שנמצאו במקומות קדושים הקשורים לדיאנה והרקולס, לפעמים לאחר הקדשה של נשים מיניקות.
ייתכן כי קיימת משמעות דתית לכוסות שתייה אלו.
שתיית חלב אם על ידי מבוגר זקן או מבוגר שעומד למות סימלה פוטנציאל ללידה מחדש בחיים לאחר המוות.
במסורת האטרוסקית, האלה יונו מציעה את החזה שלה להרקולס כאות לכך שהוא עשוי לחיות חיי נצח.
המשמעות הדתית לכוסות שתייה אלו עשויה להיות מהסיפור חסד רומי, שבו פֵּרוֹ מניקה בחשאי את אביה, קימוֹן, לאחר שנאסר ונגזר דינו למות ברעב.
ציור קיר לסיפור זה, שמופיע בחדר שינה לילד בפומפיי, מופיע עם הכיתוב של "בעצב נמצא המפגש בין צניעות ואדיקות".
כתבי רפואה של פליניוס הזקן מצביעים על כך שהיו שימושים רפואיים בחלב אם, וכך על כך שנחשב כאחת מהתרופות השימושיות ביותר, במיוחד למחלות עיניים ואוזניים.
כמו כן, באותה תקופה חשבו כי עטיפת הראש בחזייה מרפא כאבי ראש.
חשיפת השדיים בפומבי ברחוב הרומאי הייתה אחת מהמחוות הנשיות, שנעשו בעיקר על ידי אמהות או אחיות, כדי להביע אבל או רחמים.
המדקדק סרוויוס טען כי חשיפת השדיים וחבטה בהם בטקסי צער נועדו להפקת חלב לכבוד המתים.
בספרות היווניות והלטינית, האמהות המיתולגיות חשפו מדי פעם את שדיהן ברגעי לחץ רגשי קיצוני בכדי שיכבדו את תפקידן.
כמו כן, ברחוב הרומאי האמינו כי חשיפת שדיים בעוצמה שכזו נתנה להן להחזיק בכוח אפווטרופי.