tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פליישר היה חלק מהסגל של כל נבחרות ישראל הצעירות.
בקיץ 2014 שיחק בטורניר אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16 דרג ב' שנערך במקדוניה, בו הפסידה נבחרת הקדטים בגמר למונטנגרו אך הבטיחה את עליתה לדרג א'.
בטורניר קלע 8.4 נקודות וקלט 7.5 ריבואנדים בממוצע למשחק.
בשנת 2016, תחת המאמן דן שמיר, השתתף באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה בהלסינקי.
בהמשך אותה שנה לא השתתף באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 שנערכה בטורקיה משום שלא קיבל שחרור מהמכללה בה החל לשחק.
ביולי 2018 זכה עם נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל, תחת המאמן אריאל בית הלחמי, באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בגרמניה.
עידו סטולרו (נולד ב-11 באוגוסט 1988) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הגארד בקבוצת עירוני קריית אונו מהליגה הארצית.
סטולרו נולד וגדל בפרדס חנה.
הוא החל לשחק כדורסל בכיתה א' בבית הספר לכדורסל של מכבי חדרה.
בהמשך עבר לשחק במכבי פרדס חנה.
בגיל הנערים שיחק בהפועל גן שמואל איתה זכה בעונת 2003/4 בסגנות נערים א' לאחר הפסד לאליצור מכבי נתניה.
בעונת 2005/6 זכה עם אליצור מכבי נתניה באליפות המדינה לנוער לאחר ניצחון על מכבי תל אביב.
בעונה זו נבחר לחמישיית העונה בנוער.
בתיכון למד בבית הספר שרת נתניה שם שיחק בנבחרת הכדורסל.
בעונת 2005/6 זכתה באליפות הליגה לאחר ניצחון בגמר על תיכון היובל הרצליה.
סטולרו בלט במשחק עם 18 נקודות.
בתום השנה נבחר לשחקן העונה בליגת בתי הספר.
עונתו הראשונה בקבוצת בוגרים הייתה עונת 2006/7 שבמהלכה שיחק לראשונה בקבוצת הבוגרים של הפועל לב השרון מהליגה הלאומית בכדורסל.
בקבוצה השלים שנתיים רצופות כאשר בעונה השנייה הוא קולע בממוצע 9.1 נקודות למשחק.
בתום העונה השנייה בקבוצה עבר בעונת 2008/9 לשחק בהפועל יקנעם/מגידו.
בעונה זו הוא שומר על יציבות וקולע בממוצע 8.7 נקודות למשחק.
בעונת 2009/2010 פתח סטולרו באותה הקבוצה, אולם כעבור מספר חודשים עבר בחזרה לשחק עד לתום העונה בקבוצת הפועל לב השרון.
בעונת 2010/11 עבר לשחק בהפועל חולון בליגת העל בכדורסל.
את עונת 2011/12 פתח בהפועל טבעון וכעבור מספר משחקים עבר לשחק עד לתום העונה בשורות הפועל יקנעם/מגידו.
בעונת 2012/13 שיחק במכבי הוד השרון שם קלע בממוצע 8.1 נקודות למשחק.
בעונות 2013/2014 עבר לשחק בקבוצת עירוני נהריה איתה זכה בתום העונה באליפות הליגה הלאומית.
בעונת 2014/15 המשיך לשחק עם הקבוצה בליגת העל.
בתום השנתיים בנהריה חזר לשחק בליגה הלאומית בקבוצת א.ס.
רמת השרוןשם קלע 9.4 נקודות למשחק.
בעונת 2016/17 עבר לשחק בקבוצת עירוני נס ציונה אשר איתה זכה באליפות הליגה הלאומית כאשר בתום סדרת הגמר נגד הפועל באר שבע/בני שמעון עלתה לליגת העל.
בעונת 2017/18 שיחק כקפטן במכבי הוד השרון, בעונה זו קלע בממוצע 10.6 נקודות למשחק.
בעונת 2018/19 עבר לשחק בעירוני רעננה.
בתום העונה הסדירה הקבוצה דורגה במקום הראשון אולם הקבוצה נעצרה בשלב חצי הגמר על ידי מכבי חיפה.
סטולרו היה הבולט במשחק האחרון מול חיפה עם 18 נקודות.
בעונת 2019/20 עבר לשחק במכבי רחובות מהליגה הארצית במטרה להעלות את הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
עקב משבר הקורונה הופסקה הליגה כאשר רחובות ממוקמת במקום השני, מקום ממנו לא עלתה ליגה.
בעונת 2020/21 לאחר מספר מחזורים מפתיחת העונה חתם בקבוצת עירוני רעננה.
במרץ 2021 עזב את רעננה וחתם בהפועל חבל מודיעין, גם היא מן הליגה הלאומית
סטולרו שיחק בנבחרות הנוער והעתודה של ישראל.
בקיץ 2005 היה חלק מנבחרת הטרום-נוער אשר השתתפה במשחקי המכביה השבע-עשרה.
הנבחרת תחת המאמן הוד בן הרצל זכתה במדליית הזהב בתחרות.
בקיץ 2006 השתתף עם נבחרת הנוער תחת המאמן ארז ביטמן באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה ביוון.
בקיץ 2008 השתתף עם נבחרת העתודה תחת המאמן אריאל בית הלחמי באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בריגה.
עידו דיסנצ'יק (נולד ב-7 בדצמבר 1940) הוא עיתונאי ישראלי שהיה עורך העיתון "מעריב" בשנים 1985–1991, ולאחר מכן יו"ר "בזק" ודירקטור בחברות שונות.
עידו דיסנצ'יק נולד בשנת 1940 בתל אביב, בן לשולמית (לבית דראליץ) והעיתונאי אריה דיסנצ'יק, שלימים היה העורך השני של "מעריב".
למד בתיכון "אוהל שם" ברמת גן.
שירת בנח"ל ועבר קורס קצינים.
במלחמת ההתשה התנדב לשרת כ"נמר" ופיקד על אחד ממעוזי "טמפו".
הגיע לדרגת סגן אלוף במילואים.
קיבל תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בעיתונאות מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בתום לימודיו חזר לישראל ועבד בסניף ירושלים של "מעריב", ומשם עבר לעריכה בתל אביב.
במשך שלוש שנים וחצי היה שליח "מעריב" בוושינגטון.
בשנת 1985 מונה לעורך הראשי של "מעריב", שנמצא במשבר תפוצה מתמשך מאז שנות ה-70.
ב-1987 השיקו דיסנצ'יק והמעצב שמעון זנדהאוז מהפכה עיצובית ב"מעריב", ובכללה החלפת גופן פרנק-ריהל הנפוץ, בגופן חדש שעוצב במיוחד עבור העיתון, "כסלו", המבוסס על גופן "נרקיס".
ב-1988 רכש רוברט מקסוול רבע ממניות "מעריב", וניסה להפיח בו רוח חדשה.
מקסוול הגדיל את חלקו בבעלות על העיתון, ובספטמבר 1991, כאשר מקסוול השלים את השתלטותו על העיתון, פרש דיסנצ'יק מ"מעריב".
בשנת 1992 הוא ייסד חברה לייעוץ והשקעות, והיה דירקטור בחברות אחדות, בהן חברת הביטוח "הדר", בנק הפועלים וחברת ההזנק "מרקאדו".
ביולי 2000 נבחר ליו"ר דירקטוריון "בזק", ובשנת 2002 הוחלף על ידי מרים מזר.
בשנים 2009–2017 שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של מכון ויצמן למדע, ובשנת 2018 העניק לו המכון תואר דוקטור לשם כבוד.
עידו דיסנצ'יק נשוי לדוגמנית בתיה דיסנצ'יק.
אחיו רוני דיסנצ'יק שימש כמנהל מוזיאון תל אביב לאמנות ומנהל התזמורת הקאמרית הישראלית.
עידו סעד (נולד בשנת 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כקצין אג"ם של מפקדת העומק.
בין תפקידיו הקודמים שימש כמפקד חטיבת פארן, מפקד בא"ח הגנת הגבולות, מפקד גדוד קרקל וסגן מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
סעד נולד וגדל במושב יתד.
התגייס לצה"ל בשנת 2001, ושובץ בחטיבת הנח"ל.
בהמשך מונה לסגן מפקד גדוד 932 בין השאר במהלך מבצע שובו אחים ומבצע צוק איתן.
בשנת 2016 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לסגן מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, תפקיד בו שימש עד שנת 2017. בהמשך מונה למפקד גדוד קרקל בין השנים 2017–2019. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח הגנת הגבולות בין השנים 2019–2021. בשנת 2021 שירת כקצין אג"ם של עוצבת אדום.
ב-2 בינואר 2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת פארן.
בעקבות פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים שאירע בגזרת אחריותו ביוני 2023, החליט הרמטכ"ל רב-אלוף הרצי הלוי על הדחתו והעברתו לתפקיד אחר בצה"ל.
ההדחה נומקה בכך שהוא נושא ב"אחריות הכוללת על האירוע, על הנורמות הלקויות ועל הכשלים המערכתיים שנמצאו בתחקיר האירוע, מבלי שנתן להם מענה".
ב-3 באוגוסט 2023 מונה לקצין אג"ם מפקדת העומק.
בבוקר טבח שבעה באוקטובר נקלע לאירוע חדירת מחבלים בעודו רוכב על אופניו.
מאותה עת ועד ערבו של היום, עסק בחילוץ אזרחים ובלחימה במחבלים בהם נתקל.
סעד נשוי לשרית ואב לארבעה.
בעל תואר ראשון בממשל ופוליטיקה ותואר שני במנהל עסקים.
עידו כהן הוא נהג מרוצים ישראלי שהתחרה באליפות הפורמולה 3.
כהן החל להתחרות בתחרויות בינלאומיות בקארטינג בגיל 13. בשנת 2018 עבר להתחרות באליפויות הפורמולה 4 האיטלקית והגרמנית, במקביל.
באליפות האיטלקית דורג במקום התשיעי מבין הרוקיז ובמקום ה-30 בדירוג הכולל.
באליפות הגרמנית דורג במקום ה-19. שנה לאחר מכן התחרה שוב בשתי האליפויות ושיפר את הישגיו בצורה ניכרת: דורג שישי באליפות האיטלקית ו-13 במקבילה הגרמנית.
בשנת 2019 התחרה בשני הסבבים האחרונים של אליפות היורופורמולה, כנהג אורח של קבוצת Carlin.
בעונת 2020 התחרה באליפות באופן מלא ודורג במקום השביעי.
כהן ייצג את נבחרת ישראל במשחקי הספורט המוטורי, שהתקיימו בנובמבר 2019 באיטליה.
הוא התחרה בקטגוריית הפורמולה 4, ניצח את מרוץ הדירוג וסיים במקום ה-13 במרוץ עצמו.
בתחילת אוקטובר 2020 השתתף כהן, עם קבוצת Carlin, במבחני תום-עונה של אליפות הפורמולה 3 שנערכו בברצלונה.
בהמשך החודש השתתף בסבב המשבחנים השנים שהתקיים בחרס.
לקראת פתיחת עונת 2021 הוחתם בקבוצה.
את העונה סיים במקום ה-24, ללא נקודות.
לקראת עונת 2022 עזב את קבוצת Carlin וחתם בקבוצת Jenzer Motorsport.
עידו הוא בנו של עמיחי (עמי) כהן, מבעלי חברת התעופה היוונית "בלו בירד איירווייז".
עידו פורת (נולד ב-30 באוקטובר 1995) הוא עיתונאי, שדרן רדיו, עורך מוזיקה ומרצה ישראלי.
שידר בתחנת הרדיו גלגלצ ועבר לתפקיד סמנכ"ל ומגיש ברדיו אקו 99FM.
למד בבית הספר תיכון עירוני י"ד והוא בוגר תנועת הצופים בשבט צהלה.
בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני בממשל, שניהם מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
עם גיוסו לגלי צה"ל ב-2013, החל לשמש בתפקיד עורך מוזיקלי בגלגלצ.
מאז 2014 חבר בישיבת הפלייליסט של גלגלצ.
ב־2015 החל לשדר בתחנה את המגזין האלטרנטיבי "שעות נוספות" ששודר בכל יום בין 22:00-00:00. בשנים 2016–2020 שידר וערך תוכנית יומית בין השעות 19:00-21:00. מאז ינואר 2020 מגיש את מגזין הפופ של התחנה, המשודר בימי חמישי בין השעות 21:00-23:00, בו הוא מארח אמנים המתראיינים באולפן ומבצעים הופעות חיות.
פורת הגיש עשרות שידורים מיוחדים בתחנה, ובהם מצעד העשור והמצעד הבינלאומי השנתי לשנת 2019. הגיש עם יעל אבקסיס את מצעד "מוזיקה מהמסך – השירים הגדולים מהסדרות ומהסרטים".
אירח באולפן את הצמד פולו ופאן לרגל הופעתם בארץ.
סיקר מטעם התחנה הופעות ופסטיבלים, בין השאר את הופעתה של להקת מארון 5 באבו דאבי ב-2022.
לצד השידורים, פורת יוצר תוכן דיגיטלי לגלגלצ, ומגיש את הסדרה "איך עשו את" עליה זכה בפרס מפקד גלי צה"ל למצוינות בתחום הדיגיטל.
הסדרה מספרת באופן בלתי מתווך, באמצעות שיחות סקייפ, את סיפורם של הלהיטים הגדולים בישראל.
הסדרה זכתה למיליוני צפיות בפלטפורמות הדיגיטליות השונות.
הגיש את הפודקאסט של תוכנית הטלוויזיה "חתונה ממבט ראשון" יחד עם העיתונאית יובל פגי.
בדצמבר 2024 הודיע על עזיבת גלגלצ ומעבר לרדיו אקו 99FM בתפקיד סמנכ"ל תוכן ושיתופי פעולה.
בנוסף משמש כמגיש ועורך בתחנה.
בנוסף, משמש כמרצה לרדיו בחוג לתקשורת במכללת ספיר.
פורת רווק ומתגורר בתל אביב.
עידו טאקו (נולד ב-4 בנובמבר 2000) הוא שחקן ישראלי.
טאקו נולד בשנת 2000 וגדל בתל אביב למשפחה ישראלית-יהודית ממוצא פולני ועיראקי.
בני משפחתו מצד אמו הם ניצולי שואה.
כשהיה בן שבע נפטרה אמו ממחלת הסרטן.
בגיל 16, החליט לעסוק במשחק והחל ללמוד בסטודיו למשחק של השחקן גל אמיתי.
את שירותו בצה"ל עשה כעובד רס"ר, על תקן אמן פעיל.
ב-2016 שיחק בתפקיד אורח את עמיחי בסדרת הקומדיה "נבסו".
ב-2020 שיחק בסדרת הדרמה "קיבוצניקים", בתפקיד יהל קרפטיג.
ב-2021 שיחק בסדרת הנוער "סקיי", בתפקיד אריק גבאי.
הסדרה שודרה במשך שתי עונות עד לינואר 2023. בדצמבר של אותה השנה לוהק לסדרת הדוקו-דרמה "מינכן 72" על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בו גילם את דמותו של מרים המשקולות הישראלי זאב פרידמן.
ב-2021 שיחק בסרט גמר "שעשני כרצונו" מטעם אוניברסיטת אריאל בשומרון וזכה עליו בפרס השחקן הטוב ביותר מסינמטק תל אביב.
ב-2022 שיחק במיני-סדרה "כל עוד בלבב", בתפקיד קובי.
באותה שנה השתתף בסדרת הדרמה "ריקוד האש", בתפקיד שייע, ושיחק גם בסדרה "המתחם ה-25", בתפקיד יוני דותן.
הוא הצטרף לעונה השנייה של דרמת הפשע "השוטרים" בתפקיד אופק.
בנוסף כיכב בסרטו של דני רוזנברג, "החייל הנעלם".
ב-2024 שיחק בסדרה "מתוקים", בתפקיד אמיר תמרי, בעונה השנייה של הסדרה "בלקספייס", בתפקיד רפא, ובסרט "קרוב אלי".
באותה שנה השתתף גם בסרט האמריקאי-בריטי של נטפליקס "מרים", בבימויו של די.
באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי במחזה החולה ההודי מאת רשף לוי שביים אמיר וולף שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2025 הוא החל לשחק בסדרת הדרמה התקופתית של יס, "הגרמני", בתפקיד איתן זהבי.
שנהשםדמותהערותסרטים2023החייל הנעלםשלומי2024קרוב אלינתימריםיוסףטלוויזיה2020קיבוצניקיםיהל "חוליו" קרפטיגתפקיד משני2021נבסועמיחיתפקיד אורח2021–2023סקייאריק גבאיתפקיד ראשי2022כל עוד בלבבקוביריקוד האששייעתפקיד משנימינכן 72זאב פרידמן2022–הווההמתחם ה-25יוני דותןתפקיד ראשי2023השוטריםאופקמתוקיםאמיר תמריתפקיד ראשי2024בלקספייסרפאל "רפא" לבנהתפקיד משני; עונה 2האחיות המוצלחות שליעונה 42025הגרמניאיתן זהביתפקיד ראשי
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה2021פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקן ראשי בסדרת נוערסקיי2022כל עוד בלבב, המתחם ה-252023פרס אופירהשחקן הראשי הטוב ביותרהחייל הנעלם2025מכולתמועמדות
עידו וייר (נולד ב-10 באוקטובר 1996) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בעירוני קריית שמונה.
וייר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של עירוני נשר ובגיל 15 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל חיפה.
ב-2 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לעירוני קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו.
ב-21 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0-1 נגד הפועל רעננה.
בקיץ חתם בעירוני נשר מהליגה הלאומית במדיה שיחק שנה וחצי.
באוגוסט חתם בהפועל הרצליה במדיה שיחק עונה אחת.
ב-3 בינואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד עירוני טבריה.
ב-27 באוגוסט 2020 וייר חזר לליגת העל כאשר חתם במכבי נתניה.
בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו.
בסכנין מיעט לשחק, לדבריו בגלל שיצא נגד הקהל ששרק בוז בזמן נגינת התקווה.
ב-15 באוגוסט 2024 הוא חתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-13 במאי 2025 חתם וייר בקבוצת עירוני קריית שמונה לעונה אחת, עם אופציה לעונה נוספת.
עידו גפן (נולד ב-1 במרץ 1992) הוא סופר ישראלי.
בילדותו למד בתיכון מטרו ווסט ברעננה, ולאחר מכן עשה שנת שירות בדרום תל אביב.
את שירותו הצבאי עשה ככתב ועורך מגזין בעיתון במחנה.
גפן השלים תואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב ומרכז סגול למדעי המוח באיכילוב.
בשנת 2023 החל בלימודי דוקטורט לקוגניציה באוניברסיטת קולומביה ומכון צוקרמן בניו ניו-יורק, ועוסק במחקרו בקשר בין זיכרון, קבלת החלטות ונרטיבים.
גפן מאורס לעיתונאית ערוץ 13, נריה קראוס.
לאחר השחרור עבד בצומת ספרים והחל במקביל לכתוב את ספרו הראשון, "חוף הים של ירושלים", שיצא לאור בשנת 2017 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר, הבנוי מסיפורים קצרים, זכה בפרסי שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית ותורגם למספר שפות, בהן אנגלית, קוריאנית וסינית.
התרגום האנגלי, בתרגומה של דניאלה זמיר, היה הספר הראשון שנכתב בעברית וזכה בפרס סמי רוהר על סך 100 אלף דולרים לשנת 2023. הספר היה גם מועמד לפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2021. כמה סיפורים מהספר נמכרו כאופציות לחברות הפקה מובילות בהוליווד.
בשנת 2019 קיבל גפן את מלגת פרדס לשנת 2019 לסופרים צעירים מטעם הספרייה הלאומית.
ב-2023 הוציא לאור את ספרו השני, "מפעל העננים של גברת לילנבלום", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
ב-25 בפברואר 2025 פורסם כי סיפורו של גפן "בית החלומות של דבי" מתוך ספרו הראשון "חוף הים של ירושלים" יעובד לסרט הוליוודי על ידי התסריטאי צ'ארלי קאופמן ושלסרט ילוהקו, בין היתר, אדי רדמיין, טסה תומפסון ופטסי פראן.
חוף הים של ירושלים, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017
מפעל העננים של גברת לילנבלום, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2023
עידו פלדור הוא נוירוכירורג ישראלי, המתמחה בניתוחים לכריתה ואבחון של גידולי מוח, ובקרינה ממוקדת של מערכת העצבים.
משמש כממלא מקום מנהל המחלקה לנוירוכירורגיה במרכז הרפואי שערי צדק, כמנהל היחידה לגידולי מוח ורדיוכירורגיה וכמזכיר האיגוד הישראלי לנוירוכירורגיה.
בנוירוכירורגיה הבינלאומית הוא מכהן כסגן נשיאת האיגוד האסייתי והאוסטרלי לנוירוכירורגיה (AASNS), וכחבר בוועדת המינויים של האיגוד הבינלאומי לנוירוכירורגיה (WFNS).
עידו פלדור נולד ברחובות ב-25 בינואר 1977 (ו' בשבט ה'תשל"ז).
הוא גדל ברובע היהודי בירושלים ולמד בבית הספר ברובע, ולאחר מכן בתיכון הימלפרב במגמת ביולוגיה-כימיה.
התגייס לצה"ל בשנת 1995, ושירת בחיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים.
לאחר שחרורו מהצבא למד רפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.
בשנת 2006 סיים את לימודיו, וביצע שנת סטאז' בבית החולים שיבא בתל השומר.
לאחר מכן התקבל לתוכנית ההתמחות בנוירוכירורגיה במחלקה לנוירוכירורגיה בבית החולים הדסה עין כרם, וב-2013 הוסמך כרופא בכיר מומחה בנוירוכירורגיה.
לאחר שעבר את מבחני ההתמחות בהצטיינות, נסע לשתי תקופות של השתלמות עמיתים בחו"ל – הראשונה, בנוירוכירורגיה של גידולי מוח, במרכז הרפואי של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, ארצות הברית.
השנייה, בנוירוכירורגיה של גידולי מוח וברדיוכירורגיה, בוצעה במרכז הרפואי רויאל מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה.
לאחר שובו לארץ (2016) גויס פלדור לעבודה כרופא בכיר במחלקה לנוירוכירורגיה בהדסה עין כרם, שבה התמחה.
במחלקה זו ייסד את בנק גידולי המוח, והיה אחראי על הוראת הסטודנטים.
בתקופה זו ייסד גם את קבוצת העניין בנוירוכירורגיה (Neurosurgery interest group) לסטודנטים השוקלים התמחות בתחום כירורגי, והיה מנטור למתמחים בנוירוכירורגיה ולסטודנטים לרפואה.
בשנת 2019 עבר לעבוד במרכז הרפואי רמב"ם, כסגן מנהל המחלקה לנוירוכירורגיה וכאחראי על ההוראה ועל תוכנית ההתמחות.
גם ברמב"ם ייסד את קבוצת העניין בנוירוכירורגיה (Neurosurgery interest group), וגם שם היה מנטור למתמחים בנוירוכירורגיה מכל הארץ, ולסטודנטים לרפואה.
לאחר השלמת התקופה ברמב"ם, התמנה למ"מ מנהל המחלקה לנוירוכירורגיה במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
הוא מכהן גם כמנהל היחידה לגידולי מוח ולרדיוכירורגיה.
גם בשערי צדק הוא מתחזק את קבוצת העניין בנוירוכירורגיה, ואחראי על תוכנית ההתמחות.
פלדור זכה להכרה בינלאומית חסרת תקדים בנוירוכירורגיה העולמית.
בשנת 2019 הוא מונה למזכיר כללי של האיגוד האסייתי והאוסטרלי לנוירוכירורגיה – האיגוד היבשתי הגדול בעולם לנוירוכירורגיה.
בשנת 2022 נבחר לסגן נשיאת האיגוד האסייתי והאוסטרלי לנוירוכירורגיה, ובהמשך השנה נבחר למזכיר האיגוד הישראלי לנוירוכירורגיה.
בשנת 2023 נבחר לסגן נשיא האיגוד העולמי לנוירוכירורגיה (WFNS), תפקיד שאותו לא מילא מעולם רופא ישראלי.
פלדור השתתף בכתיבת עשרות מאמרים אקדמיים בספרות הבינלאומית.
תחומי המחקר שלו כוללים גידולי מוח, ניטור אלקטרופיזיולוגי וניטור שפה בניתוחים לכריתת גידולי מוח.
הוא מבצע מחקר קליני ומחקר מעבדתי.
פלדור משתף פעולה עם מעבדות שונות – בטכניון ובאוניברסיטה העברית, במכון למדעי החיים ובפקולטה לרפואה, על מנת לקדם את המחקר בגידולי מוח, במחקרים גנטיים ועוד.
הוא שותף במחקרים קליניים רבים, הן מחקרים רטרוספקטיביים והן מחקרים פרוספקטיביים בתחומים שונים בנוירוכירורגיה ובגידולי מוח.
בתחום ההוראה, התמנה ד"ר פלדור לאחראי על הוראת הסטודנטים בכל מחלקה שבה עבד כרופא בכיר.
הוא ייסד במספר בתי חולים את קבוצת העניין בנוירוכירורגיה, שבה שאף להגביר את החשיפה של סטודנטים וסטאז'רים המעוניינים בנוירוכירורגיה לתחום.
הוא שימש מנטור למתמחים רבים בנוירוכירורגיה בארץ ובחו"ל.
עידו פלדור מתגורר בירושלים, הוא נשוי ואב לארבעה ילדים.
עידו לוין (נולד ב-7 במרץ 1999) הוא ג'ודוקא ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 73 ק"ג, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טשקנט 2022) בקטגוריית הנבחרות המעורבות.
באליפות אירופה שנערכה באפריל בליסבון שבפורטוגל הפסיד בסיבוב השני לאקיל גיאקובה מקוסובו.
באליפות אירופה שנערכה באפריל-מאי בסופיה שבבולגריה הפסיד בסיבוב השני לבנז'מן אקסוס מצרפת.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בטשקנט שבאוזבקיסטן הפסיד בסיבוב השני לצנד-אוצ'ירין צוגבטאר ממונגוליה, לאחר שבסיבוב הראשון ניצח את סלימאן חמד מערב הסעודית, שסירב ללחוץ את ידו בתום הקרב.
עידו טאובר (נולד בא' בניסן ה'תשמ"ב, 25 במרץ 1982) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי.
מגיש את "יומן צהרים" ובימי שישי את "ישראל הבוקר" בערוץ עכשיו 14.
טאובר נולד, גדל והתחנך בירושלים.
בנם של אסתר ודב טאובר, דור שמיני בירושלים.
בילדותו למד בבית הספר ממ"ד רמות ב' (כיום ממ"ד הרא"ל) ובנעוריו למד בישיבת נתיב מאיר בעיר מגוריו.
לאחר סיום לימודי התיכון החל ללמוד בישיבת ההסדר ברכת משה במעלה אדומים שם למד אצל רבותיו הרב יצחק שילת והרב חיים סבתו.
בשנת 2002 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים ולאחר שהוכשר כמפקד כיתה שימש כמ"כ בגדוד נצח יהודה (הנח"ל החרדי).
בשנת 2007 יצא עם משפחתו לשליחות במונטריאול, קנדה למשך 4 שנים.
מאז חזרתו ארצה בשנת 2011 עוסק בחינוך והוראה ובמקביל מנחה אירועים וטקסים.
בשנת 2019 החל את דרכו בעולם התקשורת כקריין חדשות ברדיו.
בשנת 2020 החל להגיש חדשות ותוכניות בערוץ 20 ובמקביל שימש גם כעורך.
עם המעבר לערוץ 14 החל להגיש את יומן הצהריים, לאחר מכן הוביל את תוכנית הבוקר של הערוץ וכיום מגיש את התוכניות 'ישראל נלחמת' וחדשות הלילה.
בשבועות הראשונים של מלחמת חרבות ברזל סיקר את גבול הצפון המערבי בחזית ובעורף האזרחי.
בשנת 2024 מונה למנהל האקדמי של בית הספר לתקשורת של ערוץ 14.
לטאובר תואר ראשון בחינוך ותואר שני בניהול וארגון מערכות חינוך ממכללת הרצוג.
טאובר נשוי ואב לחמישה ילדים.
מתגורר ביישוב אפרת ומנהל אורח חיים דתי.
עידו ויסמן (נולד ב־1989) הוא במאי וצלם קולנוע ישראלי.
סרטיו התיעודיים והעלילתיים הוקרנו בפסטיבלי קולנוע בישראל ובעולם וזכו בפרסים ובהכרה בין-לאומית.
הוא בוגר בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
לצד עבודתו כבמאי, פועל גם כצלם קולנוע וטלוויזיה בהפקות שונות.
בשנת 2018 ביים וצילם את הסרט התיעודי הקצר "גדי מלך ישראל".
בשנת 2019 ביים את הסרט העלילתי הקצר "בריכה".
שני הסרטים הוקרנו בפסטיבלים שונים בישראל ובעולם וזכו בפרסים.
ב־2018 ביים וצילם את הסרט התיעודי "עוזי", אשר נבחר לרשימה המקוצרת (Shortlist) של פרסי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) והוקרן בפסטיבלים בין-לאומיים.
סרטו התיעודי הקצר "מותו של לוויתן" (2022) זכה בפרס הסרט הסטודנטים הטוב ביותר מטעם ארגון ה־International Documentary Association, והועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הקצר (2023).
הסרט זכה גם בפרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בטקס פרסי הפורום הדוקומנטרי ובמקום השני ובפרס הצילום בתחרות הסטודנטים של פסטיבל דוקאביב
בשנת 2023 נרכש הסרט להפצה על ידי פלטפורמת הסרטים התיעודיים של מגזין "The New Yorker".
בשנת 2025 ביים את תוכנית הטלוויזיה "אתה חייב לקרוא את זה!", שעלתה לשידור בכאן 11.
סרטו התיעודי הארוך הראשון, "מפרץ השמש" (2025), עוסק בשלושה דיירים באתר קרוואנים באילת ומתמקד בהתמודדותם עם בדידות וחיי שוליים.
הסרט זכה בפרס סרט הביכורים בפסטיבל דוקאביב ובפרס סרט הביכורים בטקס פרסי הפורום הדוקומנטרי, וכן בציון לשבח בפסטיבל קולנוע דרום.
הסרט שודר בבכורה טלוויזיונית בכאן 11 בינואר 2026.
שנה שם סוג תפקיד 2018 גדי מלך ישראל תיעודי קצר במאי וצלם 2018 עוזי תיעודי במאי וצלם 2019 בריכה עלילתי קצר במאי 2022 מותו של לוויתן תיעודי קצר במאי וצלם 2025 מפרץ השמש תיעודי ארוך במאי וצלם
שנה שם ערוץ תפקיד 2025 אתה חייב לקרוא את זה כאן 11 במאי
עידוש כבידתי הוא תופעה בה קרני אור מתעקמות סביב גוף בעל מסה ועקב כך יוצרות תופעות אופטיות של הסחה, הגברה ועיוות בדמות של העצם.
התופעה של עידוש כבידתי היא חיזוי של תורת היחסות הכללית שפיתח אלברט איינשטיין והייתה אחד המבחנים הראשונים לאישושה בשנת 1919 .
כיום, תופעה זו מוצאת שימוש רב באסטרונומיה ככלי לבצע תצפיות ולחקור את היקום.
עידוש כבידתי היא תופעה בה גרביטציה מעצם מאסיבי (עצם עם הרבה מסה) מעקמת את קרני האור, בצורה דומה לעדשה.
כתוצאה מכך, המסלול של האור מהמקור מתעקם, ומתקבלת דמות מעוותת.
יתרה מכך, מיקומה של הדמות בשמים שונה ממיקומו של המקור ולעיתים קרובות רואים מספר דמויות של אותו האובייקט ולא דמות אחת.
כאשר המקור, העדשה והצופה נמצאים על ציר אחד, הדמות של המקור מתעוותת לטבעת המקיפה את העדשה (הנקראת טבעת איינשטיין, Einstein ring).
תופעה זו הוזכרה לראשונה על ידי אורסט חבולסון ב-1924 ונוסחה באופן מתמטי על ידי אלברט איינשטיין ב-1936. בדרך כלל, המקרים בהם העצם נמצא בדיוק על ציר העדשה הם נדירים, ולכן ניתן לראות מספר דמויות מעוותות לצורת קשת.
באמצעות ניתוח הדמויות בשמים ניתן ללמוד על התפלגות המסה בעדשה (למשל: מהי מסת העדשה) ולהפך: כאשר ידועה מהי התפלגות המסה באזור העדשה, ניתן לחשב מהן הדמויות שיראו בשמים.
לפי תורת היחסות הכללית, נוכחות של מסה-אנרגיה-לחץ במרחב-זמן מעקמת את המרחב-זמן ואת ההתעקמות של המרחב-זמן אנו מזהים כשדה גרביטציה.
מאחר שגוף מסיבי (בעל מסה רבה) מעקם את המרחב שסביבו, כל העצמים שנעים בסביבתו נעים במסלולים עקומים, שהם גיאודזות במרחב עקום.
לפי תורת היחסות הכללית, גם האור לא יכול להתעלם מהעקמומיות של המרחב (וזאת בניגוד לכבידה הניוטונית), ולכן גם קרני אור ופוטונים ("חלקיקי" אור) ינועו בקווים עקומים.
כתוצאה מכך, קרני האור – הנעים בקו ישר – יתעקמו ליד גוף מסיבי, במידה התלויה במסת הגוף ובמרחקם ממנו.
בפיזיקה, ובייחוד באופטיקה, קוראים לכל תופעה בה קרני האור משנות את מסלולן (למשל, כגון בשבירה) בשם "עידוש".
לכן, לתופעה שבה קרני האור משנות את מסלולן בגלל השפעות כבידה קוראים "עידוש כבידתי".
שימוש מצומצם יותר במונח מתייחס לתופעה הפרטית שבה גוף מסיבי בעל סימטריה כדורית (להבא גוף כזה יקרא "ספרי" מהמילה sphere) מקורבת פועל באופן אנלוגי לעדשה אופטית רגילה המוכרת לנו מחיי היום יום.
גוף מסיבי ספרי פועל כמו עדשה קמורה וממקד את קרני האור העוברים לידו בנקודה מסוימת, בה הוא יוצר דמות.
כאשר העצם, העדשה והדמות (או ליתר דיוק: הצופה הרואה את הדמות) נמצאים על ציר אחד, בגלל הסימטריה הגלילית של הבעיה הדמות שמתקבלת מתעוותת לצורה טבעת המקיפה את העדשה (הגוף המסיבי ספרי שמבצע את העידוש הכבידתי).
טבעות אלה נקראות "טבעות איינשטיין" ואפשר לחשב את הזווית שהן יוצרת בשמים.
ישנים 3 מחלקות, או סוגים, של עידוש:
עידוש חזק (Strong lensing): כאשר את העידוש ניתן לראות באופן אופטי, כלומר: ניתן לצפות בטלסקופ בדמויות מעוותות או טבעות איינשטיין.
עידוש חלש (Weak lensing): כאשר ההפרעות שיוצר העידוש חלשות מאוד וניתן לגלותן רק באמצעות ניתח של העיוותים של עצמים ברקע.
מיקרו-עידוש (Microlensing): כאשר לא ניתן לראות שום עיוות אופטי בעצמי הרקע, אלא רק שינוי בבהירות (עוצמת ההארה) שלו.
בדרך כלל, באירועי מיקרו-עידוש, הבהירות משתנה עם הזמן כאשר "הר" בעקומת הבהירות מרמז שעבר בין העצם לצופה גוף מסיבי שביצע עידוש כבידתי לעצם.
תופעה זו יכולה לשמש לאיתור כוכבי לכת חיצוניים.
עדשות כבידה משפיעות על כל סוגי הקרינה האלקטרומגנטית, ולא רק על האור הנראה.
אסטרונומים חוקרים עידוש חלש באמצעות קרינת הרקע הקוסמית ואילו עידוש חזק נצפות ונחקרות גם באמצעות אור נראה, גלי רדיו וקרינת רנטגן.
במקרה שבו המרחק בין קרן האור לגוף המסיבי גדול מאוד מרדיוס שוורצשילד, שדה הכבידה הפועל על הקרן חלש יחסית.
קירוב זה נקרא "קירוב השדה החלש" (או באופן אנלוגי לאופטיקה: "קירוב העדשה הדקה").
בקירוב זה אפשר לעבוד עם קירוב זוויות קטנות ( ) ניתן לחשב את זווית ההסחה שיוצרת עדשה כבידתית בעלת סימטריה כדורית ומסה M.
זווית זו נתונה על ידי
G הוא קבוע הכבידה של ניוטון
b הוא המרחק של קרן העוברת לבין מרכז העדשה
rs הוא רדיוס שוורצשילד של ה"עדשה"
הזווית בין הדמות הנצפית לציר העדשה נקראת "זווית איינשטיין".
אם אנו יודעים את המרחק לעצם, אזי אפשר לחשב את הרדיוס של טבעת איינשטיין על ידי .
את זווית איינשטיין אפשר לחשב באמצעות הנוסחה לעיל והגאומטריה של הבעיה, אם מבצעים את החישוב מקבלים ש
זווית איינשטיין היא אחת הפרמטרים החשובים בעידוש כבידתי.
היא קובעת את מידת ההפרדה של הדמויות מהעדשה ואחת מהשנייה וכן את עוצמת ההגדלה (כאשר העצם לא על ציר העדשה).
במקרה שהמקור (S) נמצא בזווית מעל ציר העדשה נשברת הסימטריה הגלילית ויש לנו מישור מובחן: המישור שכולל את הצופה, הדמות, העדשה וציר העדשה.
במקרה זה יתקבלו שתי דמויות, שזוויות איינשטיין שלהן הן
עוצמת ההגברה נתונה על ידי היחס בין סכום השטחים הזוויתיים של הדמויות לשטח הזוויתי של המקור.
ניתן לחשב ולהראות שההגברה A על ידי
עבור מקורות שנמצאים כמעט על ציר העדשה (כלומר: ) מתקיים שההגדלה הולכת כ .
יש אומנם התבדרות כאשר אך מקרה זה קורה רק כאשר מקור נקודתי נמצא בדיוק על הציר העדשה ואז יוצר טבעת איינשטיין, ולכן ההגדלה של נקודה למעגל היא פי אינסוף.
בפועל, מאחר שאין מקורות נקודתיים, ההתבדרות לעולם אינה מתרחשת.
עדשה כבידתית לצפייה בעצמים (גלקסיות, קווזרים, כוכבים וכו) המוסתרים מאחורי עצם אחר
שימוש בהגברה שיוצרת עדשה כבידתית על מנת לראות עצמים רחוקים במיוחד
ניסויים לבדיקת קיומו של חומר אפל המפוזר בגושי MACHO
גילוי קיומם של חורים שחורים
כאשר דמות של עצם מתעוותת לצורה של קשת (שהיא חלק מטבעת איינשטיין) הגודל שלה על השמיים גדל, וכתוצאה מכך גם הבהירות נראית (Luminosity) שלו גדלה (בהירות היא עוצמת ההארה של הגוף, כלומר: שטף הקרינה שלו ליח' זמן או הספק הקרינה הנצפה).
כאשר הבהירות של עצם גדלה, קל יותר לראות אותו באמצעות מכשור אופטי (כגון טלסקופ).
מאחר שהבהירות הנצפית של עצם יורדת ככל שהוא נמצא יותר רחוק מאיתנו, השימוש בהגברה כבידתית מאפשר לראות עצמים שבאופן רגיל לא היינו רואים כי הם חיוורים מידי עבור ציוד התצפית שברשותינו.
בדיקת קיומו של חומר אפל
אחת התאוריות בנוגע למהותו של החומר האפל טוענת שסביב כל גלקסיה מרחפים גופים דחוסים וקומפקטים המכילים מסה רבה אך חוורים מאוד ולא מבצעים כמעט אינטראקציה הפולטת קרינה.
גופים אלה נקראים MACHO, ראשי תיבות של Massive Compact Halo's Objects (כלומר: גופים מסיביים וקומפקטים של הילת הגלקסיה).
באמצעות עידוש כבידתי אפשר לבדוק את התאוריה הזו.
אסטרופיזיקאי פולני בשם פצינסקי (Paczynzki) הציע ב-1986 ניסוי לבדיקת תאוריית ה־MACHO המתבסס על תצפיות של עידוש כבידתי בכוכבים של הענן המגלני הגדול.
מהערכה של מסת החומר האפל סביב הגלקסיה שלנו וההערכה למסה של כל MACHO (מהערכה זו אפשר לחשב את צפיפות ה־MACHO-ים סביב הגלקסיה).
כל MACHO כזה יכול לבצע עידוש כבידתי כאשר הוא חולף ביננו לבין כוכב אחר.
בעידוש זה ניתן להבחין בתצפית, על ידי זיהוי הגברה פתאומית בבהירות כוכב כלשהו ואז דעיכה מהירה וסימטרית (נוצרת מעין עקומת פעמון של הבהירות כתלות בזמן, שמייצגת גוף מסיבי עדש שחלף ביננו לבין העצם, ברגע השיא - העדשה נמצאת על קו הראייה ביננו לעצם).
כעת נסתכל בענן המגלני הגדול, גלקסיה קטנה הנמצאת יחסית קרוב אלינו (מרחק של 50 קילו-פרסק.
במרחק זה ניתן להפריד אופטית את הכוכבים בענן).
לפי התאוריה לגבי קיומם ופיזורם של MACHO אפשר להעריך את כמות העידושים שיתבצעו בפרק זמן נתון.
החישוב מראה שהתוצאה של מספר האירועים לא תלויה במסה של כל MACHO אלא רק במסה הכוללת, ומקבלים ש
כאשר הוא המרחק בין שביל החלב לענן המגלני הגדול, ואילו Mdm היא מסת החומר האפל שנמצאת בהילה של MACHO-ים סביב הגלקסיה.
לפי מדידות עקומות סיבוב של הגלקסיה והערכות קינמטיות, החומר האפל שסביב הגלקסיה מכיל מסה מסדר גודל של 1012 מסות שמש.
בהצבת כל הנתונים וההערכות מקבלים שבכל רגע נתון אחד מתוך מיליון כוכבים בענן המגלני הגדול עובר עידוש כבידתי בגלל MACHO.
בהתבסס על נתונים אלה אפשר להעריך מהי תדירות העידושים שנראה, וכמה זמן יימשך עידוש ממוצע, בהתאם להרכבם של ה MACHO-ים (האם הם בגודל ובמסת השמש, או האם הם בגודל ומסה של כוכב כמו צדק?).
לכן, יש לצפות בענן המגלני למשך תקופה ארוכה (לפחות 5 שנים) ולספור כמה עידושים רואים, ואז להשוות את זה לתחזיות התאורטיות השונות.
ניסוי כזה התבצע ב-1991 וכמות אירועי העידוש שנמדדה בו הייתה נמוכה בהרבה מהכמויות אותן חוזות התאוריות התומכות ב־MACHO-ים.
לפי התוצאות, העריכו האסטרופיזקאים שמספר הגופים דמויי ה־MACHO בהילת הגלקסיה מהווים לכל היותר רק 20% מהמסה האפילה שאותם מחפשים האסטרונומים.
כלומר, ניסוי זה שלל את תאוריית ה־MACHO כפתרון מלא לבעיית החומר האפל.
עידוא בִּן גָּרְיוֹן (ל' בשבט תרצ"ח, 1 בפברואר 1938 – כ"ד בכסלו תשל"ג, 30 בנובמבר 1972) היה סופר, מחזאי, מתרגם, במאי תיאטרון, משורר ופזמונאי ישראלי.
בן גריון נולד בתל אביב, בנם היחיד של הרקדנית דבורה ברטונוב ושל הסופר עמנואל בן גריון, ונכדם של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון), השחקן יהושע ברטונוב ומרים ברטונוב.
גדל והתחנך בתל אביב: למד בבית הספר היסודי גרֶץ ובגימנסיה שלווה.
לאחר שחרורו יצא בשנת 1959 לפריז ולמד שם פנטומימה ובימוי.
עם שובו לארץ בשנת 1962 כתב והוציא לאור את הרומן הראשון שלו, "המתוקה והמופלאת", שראה אור במקביל גם בתרגום לאנגלית.
ב-1964 ביים בן-גריון בתיאטרון העונות את המחזה "סמי ימות בשש" מאת קן יוז.
המבקר חיים גמזו, שהיה ידוע בסגנונו הבוטה, כתב על מחזה זה את הביקורת הקצרה ביותר בתולדות ביקורת התיאטרון הישראלי: "לדידי יכול היה למות בחמש".
המחזה זכה גם לביקורות חיוביות.
כמתרגם פרסם בן-גריון בשנת 1957 את תרגומו הראשון, "העורב" מאת אדגר אלן פו, בכתב העת הספרותי אורלוגין שבעריכת אברהם שלונסקי.
כן תרגם שלושה מחזות שהוצגו על הבמות בארץ.
בן גריון נודע בפרשיות-אהבים רבות שהיו לו; טרם מותו נישא לרוזנת ממוצא איטלקי.
בעיותיו הנפשיות הביאו לאשפוזים תכופים, עד ששם קץ לחייו בדירת הוריו בחולון, בגיל 34. נטמן בבית העלמין הדרום, בסמוך לסבו, יהושע ברטונוב.
לאחר התאבדותו של בן-גריון כתב עליו אביו, עמנואל, את הספר "בין שלשום למחרתיים".
המתוקה והמופלאת: רומאן, תל אביב: אלדר, 1962. (הופיע במקביל בהוצאת אלדר בתרגום לאנגלית מאת ג'וליאן שגרן תחת הכותרת "The Sweet and the Oblivious")
Mens Rea in corpore sano: שירים ותרגומים; ציורים: אדית קמחי, [תל אביב: חמו"ל], תשל"ג.
שירים ותרגומי שירים, תל אביב: רשפים, תשל"ד.
עידוד רדיקלי היא טקטיקה להבעת מחאה פוליטית המשתמשת בסגנון עידוד קבוצות הספורט, בדרך כלל באופן אירוני.
השימוש בטקטיקה זו החל במיאמי, פלורידה, והתפשט למדינות נוספות בארצות הברית, קנדה ואירופה.
הטקטיקה משמשת בעיקר כדי לקדם מחאה פמיניסטית ולמטרות שמאל.
התנועה משתמשת בפרקטיקה של ג'נדרבנדינג, וכוללת גברים ונשים, כולל טרנסג'נדריות ובעלי מגדר לא-בינרי, ורבים מהפועלים בעידוד הרדיקלי אינם נראים כמו מעודדות אופייניות.
עידוד רדיקלי משמש בהפגנות, וכן באירועים פמיניסטיים ורדיקליים.
באמצעות שיטה זו מועבר מסר רדיקלי בצורה ידידותית ולא אלימה כלפי אנשים וכלפי אמצעי התקשורת.
בעזרת חוש ההומור והאירוניה שבדרך העברת המסר, מופחת באופן משמעותי המתח שנוצר במהלך ההפגנות.
אחת ההצלחות הבולטות של עידוד רדיקלי היה במצעד "March for Women's Lives" שנערך בוושינגטון למען זכויות נשים ולמען הזכות להפלה מלאכותית באפריל 2004. במצעד השתתפו כאלפיים מעודדות, אשר ביקשו לעורר את המודעות לזכות להפלה מלאכותית בקרב נשים בעלות הכנסה נמוכה.
שירי המעודדים הרדיקליים מבוססים לעיתים על שירים פופולריים או היסטוריים, ולפעמים המפגינים כותבים ומלחינים את השירים בעצמם.
תלבושות המעודדות הן מגוונות, אך לרוב הן כוללות את הצבעים ורוד או אדום ושחור, המקושרים עם אנרכו-פמיניזם ואנרכיזם.
עידו תדמור (נולד ב-27 בינואר 1964) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי.
שימש כמנהלה האומנותי של להקת הבלט הישראלי.
תדמור נולד בירושלים, בנם של נטע ברדיצ'בסקי, רקדנית, וישעיהו תדמור, איש צבא ולימים מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
כשהיה בן 3 עברה המשפחה לרמת השרון.
כשהיה בן 14 עברה המשפחה לניו יורק, וכשהיה בן 17 שבה המשפחה לארץ והתיישבה בחיפה.
באותה תקופה החל תדמור לרקוד ויצא מהארון, ומאז לא הסתיר את נטיותיו המיניות כהומוסקסואל, ומספר פעמים אף התראיין בנושא.
ב-1982 התגייס תדמור לחיל הנדסה קרבית אך בפברואר 1983, כשהיה בן 19, שוחרר מהצבא והצטרף ללהקת בת דור.
לאחר 6 חודשים הפך לסולן הלהקה.
באותה שנה, יצר את יצירתו הראשונה ככוריאוגרף במסגרת 'Fast Food', ערב אשר הפיק ויזם למען המלחמה באיידס.
ב-1991 נסע לניו יורק לעבוד עם הכוריאוגרף לאר ליבוביץ.
את יצירת הסולו הראשונה שלו, "שבע מילים אחרונות", יצר ב-1992. ב-1995 יצר את יצירת המחול "הסיר של סימה".
בעקבות היצירה הוקמה להקתו "עידו תדמור – הלהקה".
בשנת 2001 סייעה עיריית תל אביב בהקמת מרכז מחול שניהל תדמור בבית מרכזים בדרום תל אביב בשם "עידו תדמור - הבית", שתוך זמן קצר הפך למרכז לאמני הריקוד של גוש דן.
ביוני 2003, בעקבות שריפת הענק ב"בניין מרכזים", עבר המרכז למבנה התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
ביולי 2005 התפטר מניהול המרכז, בטענה שעיריית תל אביב לא עמדה בהתחייבותה לתקציב, העירייה אמרה בתגובה שתדמור קיבל תקציב של 1.3 מיליון שקל אך ניהל את המרכז בגירעון.
ב-2002 שיתף פעולה עם גל אלסטר בסדרת ההופעות "off center".
באותה שנה יצר את "מכתוב", יצירה העוסקת בשאלה עד כמה משפיע הגורל על חיינו ואיזה משקל יש לבחירה החופשית בהחלטות חשובות שמקבל הפרט.
בשנים 2005–2006 השתתף תדמור כשופט בתוכנית "נולד לרקוד", אשר שודרה בשידורי קשת, ערוץ 2.
בשנת 2006 שיחק לראשונה בחייו בסרט "ידיים קשורות" של הבמאי דן וולמן לצידה של השחקנית גילה אלמגור.
בסרט, פנינה (אלמגור) יוצאת להשיג גראס עבור בנה, עוזי (תדמור) הגוסס מאיידס.
ב-2007 עיצב ליין בגדים לחברת האופנה "כאוס" והחל להופיע במופע הסולו אשר נקרא "רוקד".
בנוסף, הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות "הפיג'מות" בעונה הרביעית, ב"הנפילים" כאיש בעל כוחות על-טבעיים, וב"לאהוב את אנה" שמשודרת בערוץ 10.
בשנים 2008–2010 ניהל תדמור את מגמת המחול בבית הספר התיכון "עירוני ה'" בחיפה ושמש יועץ אמנותי לעיריית חיפה ולתיאטרון חיפה.
ב-2011 יצר את המחול "חדר ריק", והעלה אותו יחד עם שתי יצירות של כוריאוגרפים אחרים, "שלושה חדרים" שיצרה רייצ'ל ארדוס ו"עשתונות" שיצר אריאל כהן.
בפברואר 2014 הופיע עם יצירתו "חדר ריק" בתיאטרון בולשוי במוסקבה.
באפריל 2013 מונה תדמור לתפקיד המנהל האמנותי של להקת הבלט הישראלי.
בדצמבר 2014 הודיע תדמור להנהלת הלהקה על רצונו לסיים את התפקיד.
בספטמבר 2017 חזר לבלט הישראלי בתפקיד היועץ האמנותי.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה תדמור להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
ביוני 2017 השתתף במופע "אינ פאוסט" (INFAUST) מופע של הלהקה האיטלקית 'אימ-פרפקט', המבוסס על המחזה "פאוסט" של גתה.
המופע משלב בין מחול, תיאטרון, תאורה וצייר המצייר את עבודותיו על הבמה במהלך הריקוד.
מאז 2007, בן זוגו הוא איש האופנה והסטיילינג שָׁלֵו לבן.
ב-1997 זכה תדמור בשלושה פרסים: פרס ע"ש חנה ורוזנבלום גוטליב, פרס הצילינדר הנודד מ"אמנות לעם" ופרס משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול.
ב-1999 זכה לפרס על מפעל חיים מקרן התרבות אמריקה ישראל.
ב-2003 קיבל את פרס התיאטרון הישראלי על יצירתו "מכתוב".
ב-2011 קיבל את פרס לנדאו מטעם מפעל הפיס
ב-2012 כה שלשום בשני פרסים בתחרות הבינלאומית לכוריאוגרפיה על שם סרגיי דיאגילב בעיר לודז' שבפולין.
פרס העיתונות עבור היצירה "החדר הריק", ופרס חביב הקהל.
"אולי תיקחי את האמבטיה אתך" לפי הקונצ'רטו השני מאת ברהמס, עם תזמורת ראשון לציון (2003).
"and MR" בשיתוף רייצ'ל ארדוס (2012)
"הימים שלנו", לפי מוזיקה של שירי להקת היהודים.
"GAME ON" על פי מוזיקה של איגור סטרווינסקי, הבלט הישראלי ולהקת מיומנה (2014).
מופע מחול יחד עם להקת קומפלקשנס מניו יורק.
עידו ריקלין (נולד ב-1966) הוא במאי תיאטרון ואופרה, מחזאי ומתרגם ישראלי.
מאז 2019 הוא מכהן כדרמטורג של האופרה הישראלית.
ריקלין, יליד ישראל, הוא בוגר בית הספר "תלמה ילין" ובית הספר המלכותי המרכזי לדיבור ולדרמה (Royal Central School of Speech & Drama) בלונדון.
משנת 1991 משמש כמורה וכבמאי בבית-צבי.
הוא היה במאי הבית בתיאטרון הבימה בשנים 1994–1995, ובמאי הבית בתיאטרון באר שבע בשנים 1995–1997. ביים הצגות רבות בתיאטראות בישראל ובאירופה, רבים מהמחזות הללו גם תרגם לעברית.
בשנת 2010 זכה בשני פרסי התיאטרון הישראלי על כתיבת המחזה והבימוי של ההצגה "הרוזן ממונטה כריסטו" בתיאטרון באר שבע.
כמו כן זכה בפרס קרן רבינוביץ לתרגום מחזות על-שם עדה בן-נחום, על תרגומו למחזה המצליח "מר גרין".
ב-2010 החל את פעילותו ארוכת השנים בתחום האופרה, שזכתה לשבחים רבים.
הוא ביים את האופרה "שתיקתו של ברוך", מאת אלה מילך-שריף, בבית האופרה של בראונשווייג בגרמניה.
לאחר מכן הוצגה האופרה גם בישראל.
ב-2015 ביים באופרה הישראלית את האופרה "האדונית והרוכל" מאת חיים פרמונט, על פי הסיפור מאת ש"י עגנון וליברית מאת צרויה להב, ואת האופרה "שיץ" מאת יוני רכטר על-פי המחזה מאת חנוך לוין.
ב-2018 ביים את האופרה "חלום ליל קיץ" של בנג'מין בריטן על פי המחזה מאת ויליאם שייקספיר.
ב-2019 התמנה לדרמטורג של האופרה הישראלית.
ב-2021 ביים באופרה הישראלית את "העטלף" מאת יוהאן שטראוס, ואת "האיטלקייה באלג'יר" מאת רוסיני.
ב-2022 ביים את האופרה "אלצ'ינה" מאת הנדל.
בשנת 2023 כתב את הליברית לאופרה "תיאודור" על חייו של הרצל, מאת יונתן כנען.
ריקלין גם ביים את הפקת הבכורה של "תיאודור" באופרה הישראלית.
האופרה צולמה ונערכה לסרט שהוקרן באירועים שונים בעולם.
בשנת 2024 כתב את הליברית לאופרה "אלמה" על חייה של אלמה מאהלר, מאת אלה מילך-שריף, שהוצגה בבכורה עולמית ב-Volksoper של וינה, ומועמדת לתואר "הפרמיירה העולמית", בפרסי האופרה הבינלאומיים.
בשנת 2025 ערך וביים גרסה אופראית ליצירה "רקוויאם המלחמה" מאת בנג'מין בריטן וביים את האופרה "אריאדנה בנקסוס" מאת ריכרד שטראוס, שעלתה בהפקה משותפת של האופרה הישראלית ובית האופרה של קרקוב, והוצגה בתל אביב ובקרקוב.
משנת 2020 משמש כחבר סגל במסלול לבימוי באוניברסיטת תל אביב.
ריקלין חי בתל אביב עם בן-זוגו זה שנים רבות, שר הבריאות לשעבר ניצן הורוביץ.
עבודות בימוי - אופרה ותיאטרון
האופרות חלום ליל קיץ, האדונית והרוכל, שיץ, העטלף, האיטלקייה באלג'יר, אלצ'ינה, "תיאודור", "רקוויאם המלחמה","אריאדנה בנקסוס" (האופרה הישראלית)
האופרה שתיקתו של ברוך (תיאטרון בראונשוייג, גרמניה)
מחלת נעורים, השושנה המקועקעת, רוקדים בלונאסה (תיאטרון הבימה)
עולמה של איימי, ציפור שחורה, יום במותה של ג'ו (התיאטרון הקאמרי)
הרוזן ממונטה כריסטו, המון רעש על לא כלום, גלילאו, הגיבן מנוטרדם, רוחות, עפיפונים, גן הדובדבנים, פילדלפיה אני בא!, פרלוד לנשיקה, הפסנתר של ברטה, הפקר (תיאטרון באר שבע)
אוהבים ומובסים, שירת הלוויתן, אמא לא מרשה, הפלייבוי של עולם המערב, הגנרל של השטן, אבות ובנים, הברבור, מעגל הגיר הקווקזי, מלחמת טרויה לא תפרוץ, עקומים, הלילה הקצר ביותר בשנה, אובססיה, פנטזיה (תיאטרון הספרייה)
חלום ליל קיץ (התיאטרון הלאומי הגרמני, ויימאר)
קערת העץ, יתומים, מחלת נעורים, השושנה המקועקעת, חיזור גורלי, אין סוף (תיאטרון הבימה)
קיץ ועשן, לא כולל שינה, שידוך משמיים, ברוקלין בוי, דלתות נפתחות, הכל בגן, איזה יופי, פרק ב', הרולד ומוד (תיאטרון באר שבע)
המסיבה, כחול בוער, ביבר הזכוכית, הים הכחול העמוק, אנשים מקומות ודברים (תיאטרון בית ליסין)
בנות עובדות, הבוגר, של מי החיים האלה (תיאטרון חיפה)
כובע מלא גשם, הבחורים שלנו, טעות ברצח, מולי סוויני, ארץ אחרת, אורח לא צפוי, מחול המוות, מוריד הגשם (תיאטרון הספרייה)
ועוד מחזות רבים עבור בית צבי
"מאחורי הגדר" על-פי הסיפור מאת חיים נחמן ביאליק (תיאטרון הבימה)
"הלילה הקצר ביותר בשנה", על-פי "העלמה יוליה" מאת אוגוסט סטרינדברג (תיאטרון הספרייה)
"אובססיה", על פי הספר "מסביב לעולם בשמונים יום" מאת ז'ול ורן (בית צבי)
"פנטזיה" על פי "סיפורי אלף לילה ולילה" (בית צבי)
"הרוזן ממונטה כריסטו" על פי אלכסנדר דיומא האב (תיאטרון באר שבע)
הגיבן מנוטרדם על פי ויקטור הוגו (תיאטרון באר שבע)
עפיפונים על פי רומן גארי (תיאטרון באר שבע)
"מומו", על פי הספר מאת מיכאל אנדה (מדיטק)
"אמיל והבלשים", על פי הספר מאת אריך קסטנר (מדיטק)
"אורה הכפולה", על פי הספר מאת אריך קסטנר (מדיטק)
"הכיתה המעופפת", על פי הספר מאת אריך קסטנר (מדיטק)
"היידי בת ההרים", על פי הספר מאת יוהנה ספירי (מדיטק)
"מלכת השלג", על פי הסיפור מאת האנס כריסטיאן אנדרסן (תיאטרון באר שבע)
עידוד היא פעילות מאורגנת של אדם או קבוצה, הנלווית לאירועי ספורט, ומשתמשת בשירה, במוזיקה, באלמנטים ובתנועות התעמלות או ריקוד.
העידוד נעשה בדרך-כלל להעלאת המורל של קבוצות ונבחרות ספורט בזמן משחק או טורניר.
לרוב העידוד נעשה מצד הקהל, אך בארצות הברית ובעולם במשחקי כדורסל, ישנן קבוצות מעודדים (לרוב מעודדות) שתפקידן משולש: לעודד את הקבוצה, לעודד את הקהל ולהלהיבו לעודד את הקבוצה, לספק מופע אמנותי לקהל בזמן ההפסקות במשחק.
ישנן גם תחרויות עידוד מיוחדות הבוחנות את יכולות קבוצת העידוד.
העידוד החל בארצות הברית בשנות השמונים של המאה ה-19 כאשר הקהל במשחקי ספורט שר כדי לעודד את קבוצתו.
העידוד המאורגן המתועד הראשון היה באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1884, כאשר הקהל צעק יחדיו "Ray, Ray, Ray!
מספר שנים לאחר מכן הציע בוגר פרינסטון תומאס פיבלס את הרעיון של עידוד מאורגן על ידי הקהל לקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מינסוטה.
אולם רק בשנת 1898 אומץ הרעיון על ידי אוניברסיטה זו.
הסיפור הוא שנבחרת הפוטבול של אוניברסיטת מינסוטה נמצאה בתקופה כל כך קשה שאנשים הרגישו את הצורך להגיע עם רוח טובה למשחקים, עם שירים חיוביים - וכך נוצר העידוד.
מינסוטה ארגנה יחידת מעודדים גברים ב-1903 וארגנה את אחוות המעודדים הראשונה בהיסטוריה של העידוד "גאמה סיגמה" (Gamma Sigma).
האירוניה שבדבר היא שבהתחלה העידוד החל כספורט גברי, והקולות שנשמעו במגרשים היו הרבה יותר עמוקים ורועשים משל הנשים.
אולם רק בשנות ה-20 של המאה ה-20 נשים עורבו בפעם הראשונה בעידוד והתחילו להשתלב בהתעמלות, בפירמידות ובמגדלים.
נבחרות העידוד העכשוויות מורכבות בעיקר מנשים ולמרות זאת נבחרות העידוד במכללות עדיין מורכבות מ-50% גברים.
ובכן, הסטודנטים עודדו את מינסוטה ככל יכולתם אך עדיין הנבחרת הובסה.
הייתה זו השערה מדעית של הסטודנטים שהערצה, עידוד ותמיכה יוכלו להעביר את האנרגיות החיוביות למגרש, ולעזור לקבוצה לנצח.
ובכל זאת, העידוד לא הספיק כדי לקטוף ניצחון.
אך זה בהחלט יצר ספורט חדש.
אוניברסיטת מינסוטה דבקה ברעיון ולבסוף פתחה במסורת של קבוצת מעודדים בכל משחק בו שיחקה נבחרת הפוטבול של האוניברסיטה.
ההתפתחות של העידוד לספורט שוב קרתה באוניברסיטת מינסוטה כאשר הם הכירו ביכולותיהן האתלטיות של הנשים, בכך שהוסיפו גימנסטיקה בשירי העידוד.
ואז, בשנות ה-30 של המאה ה-20 הספורט התפתח להרבה יותר מתצוגה של כושר משחק, כשהמעודדים הפכו להרבה יותר מהנים לצפייה.
המגאפון הפך לתוספת הכי גדולה של היסטוריית העידוד בשנות ה-1900 המוקדמות, והפונפונים שהוצגו על ידי לורנס הרקימר (Lawrence Herkimer) בהחלט הפכו לסמל העידוד הרשמי.
הרקימר נחשב לאחד ממייסדי העידוד.
הוא עשה המון בשביל היסטוריית העידוד בהקמתו את "ארגון העידוד הלאומי" (National Cheerleading Association) ובניהולו את בתי הספר לעידוד ב-1946 ו-1947. המחנות של הרקימר גדלו היום ליותר מ-20,000 משתתפים.
כיום העידוד מכיל בתוכו אתלטיקה ברמה מאוד גבוהה ותחום תחרותי המציג גברים ונשים בעלי כישרון.
הרקימר ואוניברסיטת מינסוטה עיצבו היסטוריית עידוד יחידה במינה.
כיום יש נבחרות עידוד רבות בארצות הברית, אך גם באוסטרליה, יפן, צרפת, גרמניה וניו זילנד.
מזה שנים, תקנון מנהלת הליגה לכדורסל קבע הטלת קנסות לקבוצות שלא מחייבות הופעת מעודדות במשחקים.
ב-2011, פעלה שרת התרבות והספורט לימור לבנת, לשינוי התקנון.
בעקבות תנועת ה-Me too התקבלה לא מעט ביקורת בנושא.
בתקופת הקורונה, הופסקה פעילות המעודדות מכורח המציאות, וב-10 באוגוסט 2021, הודיעה המינהלת על ביטול חובת להקות המעודדות במשחקי ליגת העל, החל מעונת 2021/22. במקביל מעודדת המינהלת את הקבוצות, למצוא פעילויות אחרות לחיזוק חווית צפיית האוהדים.
במרבית בתי הספר והאוניברסיטאות בארצות הברית פועלת נבחרת עידוד.
בענפי ספורט שונים דוגמת כדורסל, כדורגל ופוטבול, נבחרת העידוד מהווה חלק אינטגרלי מהקבוצה והמוניטין שלה.
בשנת 2000 יצא לאקרנים הסרט "מעודדות צמודות" בכיכובה של קירסטן דנסט וזכה לגלי הערצה בכל העולם.
זהו לא הסרט הראשון שעלילתו נסבה סביב נבחרת מעודדות, אך הוא הראשון שזכה להצלחה כזו.
ארבעה סרטי המשך נעשו ברוחו הפרועה של הסרט.
סרט נוסף שהתמקד בנבחרת מעודדות הוא הסרט, "דבי עושה את דאלאס", שיצא בשנת 1978 וזכה למספר המשכים ורימייקים.
עידו רוזנבלום (נולד ב-16 בנובמבר 1976) הוא תסריטאי, שחקן, מנחה טלוויזיה, קומיקאי, בעל טור, מפיק ובמאי ישראלי.
בשנת 2008 הקים את חברת ההפקות 4dolfins, על שם הבית ברחוב הדולפין 4 ביפו, בו גדל.
רוזנבלום נולד וגדל ביפו, התחנך בתל אביב ובניו יורק, ארצות הברית.
אביו היה העיתונאי והסופר אדם ברוך (במקור: ברוך מאיר רוזנבלום).
אמו הייתה הצלמת אריאלה שביד.
אחותו היא העיתונאית והסופרת עמליה רוזנבלום.
גיסו (בעלה של עמליה) הוא הזמר והמוזיקאי יובל בנאי (סולן להקת משינה).
בצעירותו שיחק כדורסל בקבוצות הנוער של הפועל תל אביב.
למד לבגרות בבית ספר הבית של תמר ובעקבות הצעתו של המאמן שימי ריגר, עבר לניו יורק ארצות הברית, למשך כשנה וחצי, שם למד ושיחק כדורסל בתקופת התיכון.
לאחר התיכון שב לישראל ופרש ממשחק כדורסל.
את שירותו הצבאי עשה כש"ג בגלי צה"ל.
רוזנבלום בוגר מגמת הקולנוע בבית הספר "קמרה אובסקורה" שבתל אביב.
בין השנים 1997–1998 הגיש פינה בתוכנית "7 בול" בהנחיית יעל בר זוהר בערוץ הילדים.
בשנים 2005–2006 הנחה בשידורי קשת בערוץ 2 את תוכנית המציאות "48 שעות" לצד בת זוגו באותם הימים, דורית בר-אור, והייתה זו החשיפה הראשונה שלו בטלוויזיה כמנחה.
בשנת 2007 יצא לבתי הקולנוע הסרט "החוב", סרט עלילתי באורך מלא שכתב יחד עם אסף ברנשטיין.
בשנת 2011 הופקה לסרט גרסה אמריקאית בכיכובה של הלן מירן, שזכתה להצלחה קופתית.
רוזנבלום ביים וידאוקליפים ללהקת מוניקה סקס, לזמרת שרון רוטר ובנוסף את קמפיין הבחירות של שינוי בבחירות 2006. הוא גם היה כותב בתוכנית של אלי יצפאן.
משנת 2007 מגיש רוזנבלום את השעשועון "מונית הכסף", המשודר בערוץ 2, ואת השעשועון "בהפרעה", בערוץ ביפ של חברת הוט.
כמו כן הוא מביים וכותב מערכונים בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
בעונה השלישית של התוכנית "מועדון לילה" היה רוזנבלום חבר בצוות הפאנל, לצד ארז טל וקומיקאים נוספים.
ב-2011 החל להנחות את התוכנית "אליפות ישראל בדקה".
בשנים 2009–2011 פרסם רוזנבלום את הטור "ילדותי ואני" במוסף סוף השבוע של "ישראל היום", בו כתב על נושאים שונים.
לאחר שהתחלף עורך המוסף ורוזנבלום נתבקש להימנע מלכתוב על דעותיו הפוליטיות בטורו, החליט להפסיק לכתוב את הטור.
בשנת 2012 הנחה לצד יעל פוליאקוב את תוכנית השידוכים "סינגלס" בערוץ הוט קומדי סנטרל.
באותה שנה הנחה גם את התוכנית "איזה יום" בזכיינית "קשת" בערוץ 2, לצד אבי נוסבאום ושי גולדשטיין.
בשנת 2014 יצר את הפורמט לשעשועון הטריוויה אותו אף הנחה.
הפורמט נמכר למדינות רבות ברחבי העולם ובין היתר לרשת פוקס האמריקאית והערוץ הצרפתי, TF1.
בשנת 2015 יצר וכתב את הסדרה "החדש של עומרי גורדון" עבור שידורי קשת של ערוץ 2, ואף שיחק בה בתפקיד הראשי.
כמו כן שימש חבר פאנל בתוכנית "גב האומה".
בשנת 2016 יצר את הפורמט והשעשועון "טאץ'" ששודר בקשת.
הפורמט שילב את הצופים בבית במשחק בשידור חי והצריך מהם לגלות "מה לא בסדר בתמונה" בעזרת יישומון.
הפורמט נמכר על ידי קשת לערוץ הטלוויזיה המרכזי בקולומביה קאראקול (Caracol) ושודר מדי ערב בפריים טיים של הערוץ.
במאי 2017 החל להנחות את הגרסה הישראלית של השעשועון "המרדף" בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
בנובמבר אותה שנה עלתה לשידור הגרסה הישראלית לתוכנית השידוכים "חתונה ממבט ראשון", בערוץ קשת 12 החדש, וגם את עונותיה הראשונות הנחה רוזנבלום.
במאי 2018 שודר ב-HOT8 הסרט "סוכני הזיכרון", שהפיק וביים עם אחותו עמליה על אביהם, אדם ברוך.
זאת – בעקבות החלטה מערכתית של תאגיד השידור להפסיק את העסקתם של טאלנטים שמזוהים במיוחד עם ערוצי טלוויזיה מתחרים, ולנוכח העובדה שרוזנבלום הנחה מספר רב של תוכניות בולטות בקשת 12. רוזנבלום הוחלף בלוסי איוב, אך לאחר מכן חזר להנחות את התוכנית בעונה השביעית.
בשנת 2021 החל רוזנבלום לשמש כפרזנטור של חברת נביעות.
בדצמבר 2021 החליף רוזנבלום זמנית את איל קיציס בהנחיית "ארץ נהדרת" מכיוון שקיציס נדבק בקורונה.
בשנת 2022 הנחה את תוכנית הריאליטי "הקבוצה" בקשת 12.
בשנת 2023 הוא חבר פאנל בתוכנית המציאות "רואים את הקול" בקשת 12.
באוקטובר 2011 נישא רוזנבלום לעיתונאית ומגישת החדשות יונית לוי.
בנובמבר 2013 נולד לזוג בן, בדצמבר 2015 נולדה להם בת, ובמאי 2018 נולדה להם בת נוספת.
עידו רוזנטל (נולד ב-4 באוקטובר 1978) הוא איש תקשורת ישראלי.
שירת בגלי צה"ל בין השנים 1996–1999 ובין היתר היה מפיק של התוכניות "צעד וחצי", "עושים ספורט" ו"מה בוער" עם רזי ברקאי.
לאחר השחרור עבד בתור תחקירן בתוכנית "אברהם ויעקב" בערוץ 2, כתב בעיתון "רייטינג" והיה עורך באתרי האינטרנט "נטקינג", TheMarker ונענע 10 (שם ערך את מגזין המחשבים "חיים ברשת").
כתב בתוכניות הטלוויזיה: "כל לילה עם אסף הראל" (יחד עם ירון ניסקי ודורון צור) בערוץ 10 ו"קצרים" בערוץ 2 ושימש כעורך בערוץ הילדים.
בשנת 2005 הקים ביחד עם ליאת שביט וטוליק פיפלקס את המדור הסאטירי "מבקרי המדינה" שהתפרסם במוסף לשבת של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמשך שנתיים כתב וערך אותו.
בשנים 2007–2008 שימש כעורך משנה בתוכנית "עד כאן" ששודרה בערוץ "יס ישראלי".
העונה הראשונה של התוכנית הוגשה על ידי אורי גוטליב והעונה השנייה הוגשה על ידי יעקב כהן.
בשנת 2009 שימש כעורך בעונה השנייה של תוכנית הבידור שבוע סוף בזכיינית ערוץ 2 רשת.
בשנת 2010 היה חלק מצוות ההקמה של ערוץ קומדי סנטרל ישראל ובשנה הראשונה שימש כמנהל הפיתוח של הערוץ וערך בו מגוון תוכניות.
בשנת 2014 ערך את העונה הראשונה של התוכנית אומרים שהיה פה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בהגשת יהונתן גפן.
התוכנית הביאה את ההיסטוריה של מדינת ישראל בשילוב ההיסטוריה האישית של גפן מנקודת מבט ביקורתית ואישית.
בשנת 2016 חזר לשתף פעולה עם אסף הראל כשערך את התוכנית לילה טוב עם אסף הראל ששודרה בערוץ 10. התוכנית זכתה לביקורות חיוביות אולם גם עוררה עליה כעס רב, בעיקר בקרב חוגי הימין בשל התכנים הפרובוקטיביים שלה.
בשנת 2019 יצר יחד עם דורון צור את הסדרה הסאטירית שב"ס.
משנת 2022 משמש כעורך הראשי ומנהל הרכש של סלקום TV.
עידו רוזוליו (נולד ב-1951) הוא איש כלכלה ומנהל ישראלי, ששימש כמנכ"ל חברת מקורות בין השנים 2008–2011.
נולד וגדל בקיבוץ כברי לדני רוזוליו ולמרגלית.
סבו מצד אמו היה הד"ר נתן (וילהלם) וולף.
בצבא שירת כטייס קרב והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
הוא בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ו-North Western Chicago, ובעל תואר BSC בהנדסת מכונות מהטכניון.
בשנות ה-90 כיהן כמנכ"ל כבירן.
בשנת 1999 התמנה למנכ"ל בית הזיקוק באשדוד (בז"א).
בשנת 2008 נבחר למנכ"ל מקורות, וכיהן בתפקידו עד יולי 2011. בהמשך מונה למנכ"ל מגזר התעשייה ולמשנה למנכ"ל בז"ן, אך סיים את תפקידו לאחר פחות משנה.
ב, רוזוליו מכהן כמנכ"ל חברת טלמניע, המקימה ומפעילה תחנות כוח בארץ ובעולם.
רוזוליו הוא תושב גדרה, נשוי לנועה מלר, אף היא בת קיבוץ כברי, ואב לארבעה.
עידוד ילודה הוא פעילות מאורגנת, על ידי גוף ממשלתי או אחר, לשם הגברת הילודה, כלומר הגדלת מספר הלידות כחלק ממדיניות דמוגרפית.
עידוד ילודה נעשה בדרכים אחדות, ובהן:
מתן תמריצים כספיים למשפחות לשם עידודן להולדת ילדים.
תמריץ כספי זה ניתן באופן ישיר, בדמות מענק עם הלידה או קצבת ילדים המשולמת עד הגעת הילד לבגרות, ובאופן עקיף, בדמות זכויות יתר הניתנות לפי מספר הילדים ובפרט למשפחות מרובות ילדים.
מתן הוקרה למשפחות מרובות ילדים.
פיתוח תנאים נאותים לגידול ילדים, כגון הקמת מעונות יום ומתן חינוך חינם.
חקיקת חוקים המקשים או האוסרים על ביצוע הפלות מלאכותיות.
עידוד נשים הרות להימנע מהפלה מלאכותית.
במאה ה-20, ברית המועצות ומדינות קומוניסטיות נוספות ביקשו לעודד ילודה, לפעמים באמצעות התערבות כוחנית.
מדיניות זו נודעה לשמצה ברומניה הקומוניסטית בשנים 1967–1990, בתקופתו של המנהיג ניקולאה צ'אושסקו, שאימץ מדיניות עידוד ילודה אגרסיבית מאוד, שכללה איסור על הפלה מלאכותית ואמצעי מניעה, בדיקות היריון תקופתיות לנשים, מס על חוסר ילדים ואפליה חוקית נגד אנשים ללא ילדים.
מדיניות זו העלתה באופן זמני את שיעורי הילודה למשך מספר שנים, אך לאחריה חלה ירידה שנגרמה משימוש מוגבר בהפלות בלתי חוקיות.
המדיניות של צ'אושסקו הביאה ליותר מ-9,000 מקרי מוות של נשים עקב הפלות בלתי חוקיות, כחצי מיליון ילדים שנמסרו לבתי יתומים ברומניה על ידי הורים שלא היו כשירים לגדלם, תופעה רחבה של ילדי רחוב (לאחר שבתי היתומים נסגרו), וצפיפות בבתים ובבתי הספר.
נכון ל-2022 שיעור הפריון הכללי בישראל הוא 3 ילדים לאישה השיעור הגבוה במדינות ה-OECD.
בשנים הראשונות שלאחר הקמתה, העניקה מדינת ישראל את "פרס הילודה" - מענק של 100 לא"י לאימהות שילדו עשרה ילדים או יותר, שביטא את הוקרת המדינה לאימהות אלו.
הפרס המזוהה עם דוד בן-גוריון, שקשר קשר בל ינתק בין רוב יהודי בארץ ישראל ובין ריבונות יהודית בארץ ישראל, הוענק גם על ידי משה שרת בהיותו ראש ממשלה.
ד"ר יוסף מאיר, ממעצבי דמותה של הרפואה הציבורית בישראל, תקף את פרס הילודה במאמר תחת הכותרת: "הגברת הילודה או ריבוי הילדים", בכותבו שאין עניין לעודד משפחות עניות יוצאות המזרח להביא עשרה ילדים, אלא יש לעודד את כל בית ישראל, ובמיוחד האינטליגנציה, להביא שלושה, ארבעה ואף חמישה ילדים.
קצבת ילדים היא תשלום חודשי המשולם להורים על ידי המוסד לביטוח לאומי, החל מספטמבר 1959, במטרה לסייע להם בהוצאות השוטפות הנדרשות לגידול ילדיהם.
זכאותו של ילד נפסקת לאחר שהות של למעלה משלושה חדשים מחוץ לישראל, עם הגיעו לגיל 18 או לאחר נישואיו.