tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, בעיר ישנם מועדונים כגון OFK בלגרד, אוביליץ' בלגרד, זמון בלגרד, ראד בלגרד.
בעיר משחקות גם קבוצות הכדורסל פרטיזן בלגרד, רדניצ'קי בלגרד, הכוכב האדום בלגרד, FMP בלגרד ואוקק בלגרד.
בָּלְד א-שייח' היה כפר ערבי במפרץ חיפה, בגבול עמק זבולון והכרמל, כ-6 קילומטרים דרומית-מזרחית לחיפה.
בימי המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חיפה שבמחוז חיפה.
בלד א-שייח' קרויה על שמו של השייח' הסופי עבדאללה א-סהלי, שהיה חוכר מיסים של השלטון העות'מאני באזור במהלך המאה ה-16. קברו של השייח' שוכן בשכונת תל חנן.
מושבו של הכפר לצד הכביש מחיפה לג'נין ולנצרת, שהוביל גם לטבריה ולגליל, ולצד מסילת רכבת העמק מיצבו את הכפר כנקודת חיכוך עם היישוב ושלטונות המנדט הבריטי.
עם תחילת מלחמת העצמאות, דצמבר 1947, החלה עזיבה של תושבי הכפר והוא התרוקן מתושביו לאחר המתקפה של ארגון "ההגנה".
את בתי הכפר שנותרו שלמים אכלסו עולים חדשים ובשנת 1948 הוכרז היישוב העירוני תל חנן על שם חנן זלינגר שנפל בפעולת "ההגנה" בכפר.
משנת 1952 תל חנן היא שכונה בתחום שיפוטה של המועצה המקומית נשר, ומשנת 1995 שכונה בעיר נשר.
בלד א-שייח' קרויה על שמו של השייח' הסופי עבדאללה א-סהלי, שהיה חוכר מיסים של השלטון העות'מאני באזור במהלך המאה ה-16. באזור נמצאו שרידים שניתן לשייכם לתקופות הביזנטית והממלוכית.
הנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם עבר בכפר בשנת 1816. התייר האנגלי ויליאם ג'ון וודקוק ביקר בכפר בשנת 1848. הוא מספר בספרו שתושבי הכפר לא שילמו מיסים בזכות שייח' שהיה חביב על הסולטאן, אך נדרשו לארח בכפרם עוברי אורח, משימה שלדבריו הם לא מלאו באדיקות.
הוא גם מתאר כוורות בוץ רבות בצורת פירמידה שראה בכפר.
בשנת 1904 נבנתה בכפר תחנה של רכבת העמק, וב-14 באוקטובר 1913 נחנכה שלוחה חדשה, עוקפת חיפה, מהכפר לעכו.
בין השנים 1907–1908, סייר בכפר אברהרד פון מילינן.
בספרו שיצא בשנת 1908 הוא מציין שהכפר מנה 350 תושבים.
מסגד הכפר, שלהערכתו נבנה במאה ה-18, היה במעלה הכפר.
נזכרת גם אכסניה לאירוח עוברי אורח מוסלמים ובית ספר ללימוד קוראן.
בנוסף ציין שתושבי הכפר קיצוניים באמונתם ולא קיבלו בסבר פנים יפות אורחים אירופאים.
בלד א-שייח' נזכרת פעמיים בתיאור כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה על ידי חיל המשלוח המצרי (1916).
בפעם הראשונה, כוח עות'מאני בלם בבלד א-שייח' את התנועה של משלחת בריטית אשר נעה אל חיפה, על סמך מידע שגוי שהעיר פונתה.
בפעם השנייה, למחרת, כוח קטן נע במעלה הכרמל בנחל קטיע (היום בפארק נשר), הגיע אל כרמלהיים והשתלט על סוללות התותחים אשר הוצבו שם, במקביל להסתערות הפרשים המרכזית, לא הרחק מצומת הצ'ק פוסט.
אנשי גדוד שומריה נטו אוהלם בפאתי הכפר במחצית השנייה של 1920, תוך הסתייעות בערביי המקום.
ב-1923 פעלה בכפר מסעדה שהאכילה את הפועלים שבנו את מפעל המלט 'נשר'.
תושבי הכפר עסקו שנים רבות בחקלאות, ובעקבות הקמת מפעלי תעשייה רבים באזור חיפה הפכו רבים מתושביו לפועלים, הכפר התבסס וגדל והפך במחצית הראשונה של המאה ה-20 לכפר הערבי הגדול באזור.
רבים מפועלי המחצבה בנשר, שהיו ערבים, התיישבו עם משפחותיהם בצריפים בכפר, בסמיכות למקום עבודתם.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 מספר תושבי הכפר היה 747 נפשות כולל שבטים בדואים קטנים בסביבת הכפר, ו-144 בתים.
ערב מלחמת העצמאות בשנת 1948, התגוררו בכפר כ-5,000 תושבים.
בשטח הכפר נמצא מבנה קברו של השייח' עבדאללה א-סהלי.
לצד השייח' קבורים גם שני בניו.
במאורעות תרפ"ט תקפו תושבי הכפר את בית החרושת נשר ונהדפו.
תוקפנות נוספת התרחשה ליד הכפר, במקום שזכה לכינוי הק"מ ה-4.5, בו שכן משק חקלאי זעיר של פועלות.
בעקבות התרעות וחשש לחיי הפועלות יצא אוטובוס מנשר על מנת לחלצן.
בדרכו למשק נתקל האוטובוס במחסום ובהמון משולהב שרגם את האוטובוס וחבט בו במקלות.
האוטובוס פרץ את המחסום, הגיע למשק והפועלות עלו עליו.
בדרכו חזרה לנשר נתקל האוטובוס במחסום שהוקם מחדש.
רק יריות באוויר של נוסעי האוטובוס הבריחו את ההמון.
משק הפועלות נשרף על ידי ההמון ולא שוקם.
בשנת 1934 הוקם בסמוך לכפר בית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר, היה זה בית קברות חדש עבור תושביה המוסלמים של חיפה.
בשנת 1935 נקבר במקום מנהיג ארגון הטרור כנופיית "היד השחורה", עז א-דין אל-קסאם, ומאז הפכו הכפר ובית הקברות למוקד לאומני, בסיס יציאה לפעולות טרור, מקור למתיחות תמידית, התפרעויות, התנכלות לתחבורה וחסימת הכביש הראשי ומסילת הברזל – חנויות ובתי הקפה של הכפר ישבו לצד הכביש.
שביתת פועלי מחצבת בית החרושת למלט נשר במאי 1936 הגבירה את המתיחות.
בתחילת המאורעות המשיכו העובדים הערביים במחצבת נשר לעבוד, אך לאחר לחץ של המופתי של חיפה נפסקה העבודה ופועלי המחצבה שחלקם היו מהכפר זרקו אבנים על כל מכונית של יהודים שנסעה בכביש חיפה–נצרת שעבר בכפר.
בחודש מאי 1936, בעקבות הפגיעות באוטובוסים שעברו בכפר לכיוון עמק יזרעאל שכללו זריקת אבנים ופצצות, ושריפת רכוש יהודי, נפתחה במקום במימון תושבי הכפר תחנת משטרה.
ב-26 ביולי 1936 הותקף אוטובוס שהגיע מחיפה מתוך בית הקברות המוסלמי של חיפה ליד נשר.
יריות נורו למרכז שכונת נשר גם מהר הכרמל ומתוך הכפר בלד א-שייח'.
באוקטובר 1936 התנהל ליד הכפר קרב בין כנופיה של טרוריסטים וכוחות צבא שזכו לסיוע אווירי.
ב-22 בפברואר 1937 שני שוטרים ממשטרת יגור שפסעו בכביש חיפה–נצרת ליד הכפר, הותקפו על ידי שני תושבי הכפר שהיו מצוידים ברובים.
השוטרים ברחו לתוך בית קפה והסתתרו מתחת לשולחן, התוקפים עקבו אחריהם וירו באחד השוטרים שהיה תושב הכפר.
הוצהר שהוא נרצח בגלל חלקו הגדול בחקירת רצח יהודים ביגור בשנת 1931.
ב-12 ביולי 1938 הותקפו ביריות שני כלי רכב שעברו בבלד א-שייח'.
הרכב הראשון שהסיע פועלים מקריית חיים לבית החרושת בנשר נמלט.
רכב שני שהגיע מנהלל נתקל במחסום והותקף ביריות ובפצצה.
3 הנוסעים ברכב השיבו אש ונמלטו.
המכונית הוצתה על ידי התוקפים.
ב-15 באוגוסט 1938 נזרקה פצצה אל מכונית עובדי הדואר.
ב-3 באוקטובר 1938, שלושה אוטובוסים הותקפו ביריות ופצצה נזרקה לעברם.
ב-4, ב-7 וב-8 במרץ 1939 נורו יריות מתוך הכפר על אוטובוסים שנסעו מחיפה לנשר וליגור.
מחסומים הוצבו בפני האוטובוסים ומספר נשים נפצעו.
ב-18 באפריל 1939 נעשה חיפוש נרחב בכפר על ידי הצבא והמשטרה אחר חשודים במעשי רצח שאירעו בחיפה, מספר גדול של חשודים נעצרו לחקירה, עשרה מתוכם נאסרו.
ב-26 במאי 1939 נרצח נהג הקטר על המסילה כשעצר את הקטר בין הכפר לנשר כדי להעבירו למסילה אחרת.
יחד איתו היה עוזרו הערבי.
שני ערבים ניגשו לקטר וירו בראשו של שכטמן.
בליל 13 ביוני 1939, כתגובה לרציחתו, חטפה חוליה של הפו"ם 5 תושבים מאחד הבתים ורצחה אותם מחוץ לכפר.
לאחר החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר על תוכנית החלוקה של ארץ ישראל, החלו מתקפות של ערבים שהתנגדו לתוכנית החלוקה על תחבורה יהודית ותושבים יהודים ברחבי הארץ.
ב-2 בדצמבר 1947 נורו יריות על אוטובוס שהביא עובדים ממפעל המלט בנשר לביתם ועבר בכביש ליד הכפר.
ב-8 בדצמבר 1947 הותקפה מכונית מקיבוץ גבת על ידי אנשי הכפר שהציבו מחסומים בכביש.
בהתקפה זו נהרגו שני יהודים משה רובין מחיפה ובצלאל שורצטוך מקיבוץ גבת.
ב-10 בדצמבר ירה כוח של משטרת היישובים העבריים על מספר ערבים שהקימו מחסום על הדרך ליד הכפר, באותו יום אותו כוח שליווה אוטובוסים של חברת "חבר" ירה ופגע במספר ערבים שברחו.
העיתון פלסטיין פוסט דיווח שמשפחות ערביות עזבו את הכפר.
בעקבות ההתקפות פסקה לזמן מה התחבורה היהודית בכביש שעבר בכפר.
התחבורה מחיפה לנשר, יגור ועמק יזרעאל עברה במסלול דרך הצ'ק פוסט, אזור הקריות, כפר חסידים ויגור.
ב-30 בדצמבר 1947 הטילו לוחמי אצ"ל פצצות לעבר ריכוז של פועלים ערבים בשער בתי הזיקוק בחיפה, הרגו שישה מהם ופצעו עשרות אחרים.
בעקבות זאת הרגו עובדי בתי הזיקוק הערבים 39 פועלים יהודים, באירוע שנודע כ"טבח בתי הזיקוק".
פיקוד "ההגנה" שלח כתגובה ארבע מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ושתי מחלקות מחי"ש חיפה לתקוף את הכפרים בלד א-שייח' וחוואסה, בהם התגוררו פועלים רבים מבתי הזיקוק.
פקודת המבצע הורתה לכוחות "להרוג מקסימום של גברים בוגרים, להרוס ריהוט וכו'", אבל ביקשה להימנע מהריגת נשים וילדים.
בלילה שבין 31 בדצמבר ו-1 בינואר 1948 תקף כוח בן 120 לוחמים (שש מחלקות) בפיקודו של חיים אבינועם, שיצא מקיבוץ יגור, את בלד א-שייח' וחוואסה.
לפי בני מוריס נהרגו בכפר יותר מ-60 אנשים, יואב גלבר נוקב במספר הרוגים של בין 15 ל-20 מתושבי שני הכפרים יחד, וכותב כי הידיעות שנקבו במספרים גבוהים יותר היו ככל הנראה "מופרזות מאוד".
שניהם מסכימים כי בהרוגים ובפצועים היו גם כמה נשים וילדים.
בפעולה נהרגו גם 3 מאנשי "ההגנה" חנן זלינגר, חיים בן דור ועמוס גלילי.
בעקבות המתקפה עזבו ב-7 בינואר 1948 חלק מתושבי שני הכפרים, ואת מקומם תפסו מתנדבים ערבים שהגיעו מחוץ לחיפה כדי להגן על הכפר.
ב-16 בינואר 1948 עברה במקום שפרה ליפשיץ יגודין אמה של תושבת נשר שהתארחה אצל בתה הצעירה מרים אהרן בשכונת נשר.
בניגוד לעצת מארחיה היא בחרה לקחת אוטובוס בבלד א-שייח' כדי לחזור לביתה, כשהגיעה לכפר נדקרה למוות בידי רוצחים ערבים בכפר.
ב-22 באפריל, לאחר נפילת חיפה הערבית והתפנות רובם המכריע של תושביה, יצאו נשים וילדים נוספים את הכפר.
לדברי משקיפים בריטים חששו תושבי הכפר ש"ההגנה" עומדת לתקוף את הכפר.
ב-24 באפריל, ערב ליל הסדר, כיתרה ההגנה את הכפר ודרשה מתושביו שימסרו לידיה את כלי הנשק שברשותם.
להגנה הועברו 22 רובים ישנים לא תקינים, ובקשה להפסקת אש, ו"ההגנה" השיבה שתתקוף את הכפר אם לא יועברו לה אמצעי לחימה נוספים.
תושבי הכפר פנו לבריטים וביקשו את עזרתם.
ב-5 בבוקר פתחה ההגנה בירי מרגמות 3 אינץ' ומקלעים, ובעקבות כך נמלטו רבים מהתושבים הגברים בהשאירם מאחור את הנשים והילדים.
יחידה בריטית שהגיעה למקום ב-6 בבוקר דיווחה כי מהכפר "כמעט לא השיבו אש".
לאחר זמן קצר נפסקו היריות.
תגבורת בריטית שהגיעה לכפר יעצה לתושבי הכפר לעזוב את המקום, והם עשו זאת מיידית בליווי בריטי.
בני מוריס, בספרו "לידתה של בעיית הפליטים" משנת 1988, כותב כי לא ברור בוודאות האם ההגנה התכוונה לגרום ליציאת התושבים, אולם נראה כי שיטת ההתקפה והמשא המתן שהתנהל בין היהודים, הערבים והבריטים, תוכננה על מנת להשיג מטרה זו, כך לפחות, שיערו המשקיפים הבריטים שנכחו במקום.
מוריס העריך כי נפילת חיפה הערבית והידיעות על יציאת תושביה הן שגרמו לתושבי הכפר להתפנות.
בספרו "1948", שיצא בשנת 2008, ההשערה לגבי כוונות ההגנה כבר לא מופיעה, הוא רק מציין שהבריטים יעצו לתושבים לעזוב את הכפר, וכי "נפילת העיר [חיפה] דכדכה אותם והכשירה אותם נפשית לנטישה".
מייד לאחר כיבוש הכפרים נכנסו לתוכם אנשי חטיבת כרמלי והתבצרו בהם אל מול אנשי הלגיון הערבי ששכנו במחנה הצבא הבריטי ששכן על גבול נשר ובלד א-שייח'.
לאחר מספר ימים נטשו אנשי הלגיון את המחנה.
בְּלֵד (בסלובנית: Bled) היא עיירת נופש בצפון-מערב סלובניה, השוכנת לחופו של אגם בלד.
קיימות עדויות להתיישבות באזור כבר בתקופת הברזל, אך רק במאה השביעית, עם הגיעם של ראשוני הסלאבים, החלה התיישבות משמעותית.
ב-1004 מסר הקיסר היינריך השני את המבצר ואת אדמותיה של בלד לבישוף של בריקסן, שבדרום טירול.
היא נותרה בשליטת הבישופים עד לראשית המאה ה-19, אז עברה לידי בית הבסבורג.
יופיו של המקום נודע כבר בימי הביניים, אך במאה ה-18 היו ששקלו לייבש את האגם כדי להשתמש בחרסית שבקרקעיתו לייצור לבנים.
ב-1855 פתח יזם שווייצרי מרחצאות, והפוטנציאל התיירותי של העיירה החל להתממש.
התיירות קיבלה תנופה משמעותית ב-1870, עם חנוכת קו הרכבת בין ליובליאנה לפילאך, שעבר ליד בלד.
בבלד שכן מעון הקיץ של משפחת המלוכה ששלטה בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים בין מלחמות העולם, וכן אחד מארמונות הקיץ של טיטו, מנהיג יוגוסלביה, שנהג לנפוש בעיירה החל משנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1973 הפך המבנה למלון הפאר "וילה בלד".
אגם בלד הוא מקור המשיכה העיקרי של בלד.
על מנת להגן עליו, השיט היחיד המותר בו הוא של סירות משוטים.
בלב האגם אי קטן (Blejski Otok), ובו כנסייה מהמאה התשיעית.
הכנסייה היא מקום פופולרי לחתונות בסלובניה.
בגובה של 130 מ' מעל בלד מתנשא מבצר בלד (Blejski Grad), שהוקם במאה ה-11, ושימש כמקום מושבם של הבישופים מבריקסן במשך כ-800 שנים.
בתוך המבצר יש מוזאון להיסטוריה של האזור.
בלד מהווה גם נקודת מוצא נוחה לטיולים באלפים היוליאניים.
בקרבת בלד, נמצא קניון וינטגר, שלאורכו (1.6 ק"מ) ניתן לטייל על שבילי עץ וליהנות מזרימת נהר הרדובנה, בריכות, מפלים ומטבע פראי.
בלדאסארה גאלופי (איטלקית: Baldassarre Galuppi; 18 באוקטובר 1706 - 3 בינואר 1785) היה מלחין איטלקי מוונציה, נודע באופרות שלו, בעיקר אופרה בופה.
גאלופי נולד באי בוראנו בלאגונה של ונציה, ומשום כך הוצמד לו הכינוי איל בוראנלו.
ניסיונו הראשון בכתיבת אופרה, La fede nell'incostanza ossia gli amici rivali (1722) נחל כישלון חרוץ והורד מן הבמה בשריקות בוז.
לאחר זאת למד מוזיקה אצל אנטוניו לוטי ואחרי תקופה קצרה בפירנצה, שם עבד כצ'מבליסט, חזר לוונציה לנסות שוב את כוחו באופרה.
הפעם זכתה האופרה סריה שלו, "דורינדה" (1729) להצלחה וחנכה את קריירת התיאטרון שלו.
לאחר מותו, בשנת 1785, תפס את מקומו ג'ובאני בטיסטה גראציולי כנגן העוגב בסן מרקו.
האופרה בופה הראשונה של גאלופי הייתה "ל'ארקדיה אין ברנטה" (1749).
היה זה גם מפעלו המשותף, הראשון עם הליבריתן קרלו גולדוני, שעמו יצר מספר ניכר של אופרות.
היצירות הללו היו פופולריות מאוד, בייחוד "חכם הכפר" מ-1754, שזכתה להצלחה רבה.
הליברית של גולדוני "עולם הירח", שגאלופי היה הראשון לכתוב לה מוזיקה, שימשה אחר כך כמה מלחינים אחרים, ביניהם יוזף היידן וג'ובאני פאיזיילו.
בין האופרות הבאות שלו L'amante di tutte מ-1760 ו-I tre amanti ridicoli מ-1761 לליברית שכתב בנו של המלחין, אנטוניו גאלופי, בשם העט "א.
בשנים הבאות פחתה משהו תפוקת האופרות של גאלופי.
בין יצירותיו הלא-אופראיות מספר רב של יצירות לצ'מבלו ואורטוריות אחדות.
בעת מותו בוונציה, היה גאלופי בין הדמויות הנודעות והמכובדות ביותר בממסד המוזיקלי הוונציאני.
מיסת רקויאם נוהלה לזכרו בכנסיית סן מארקו.
לפחות שתי יצירות קודש למקהלה של אנטוניו ויולדי יוחסו לגאלופי, Beatus Vir אחד ו- Nisi Dominus
הפואמה של רוברט בראונינג, "טוקטה של גאלופי" מתייחסת למלחין וליצירתו.
בָּלָגָן (או בלאגן) הוא שם עצם בסלנג בעברית ישראלית ופירושו אי-סדר, מהומה וגם אנדרלמוסיה, הן במובן פיזי והן במובן מנטלי.
משם העצם נגזר שורש מרובע: בלג"ן, ממנו נוצרו פעלים בבניינים שונים, כגון: מְבֻלְגָּן, בִּלְגֵּן, הִתְבַּלְגֵּן.
מקורה של המילה בפרסית (, נהגתה: "בָּאלָא-חָ'אנֶה") במשמעות מרפסת או עליית גג.
המילה נקלטה בטורקית (ונהגתה: "בלה האן") וממנה גם ברוסית, במשמעות מחסן, ובהגייה "בלגן".
החל מהמאה ה-18 שימשו מחסנים כאלו להצגות תיאטרון מבדחות, שכונו אף הן "בלגן", ומהן הורחב השימוש במילה לתיאור מצבי אי סדר.
בשפות סלאביות המילה או השתלשלויותיה קיימות במשמעות המקורית (מרפסת, עליית גג) או במשמעות המאוחרת (אי סדר).
המילה בלגן במשמעות אי סדר הגיעה לעברית עם העליות הראשונות.
מילה נרדפת בסלנג הישראלי היא ברדק, שגם מקורה ברוסית.
אי סדר הוא מושג יסודי בתפיסה האנושית, החל מנוכחותו במיתוסי בריאת העולם כדוגמת ה"תוהו ובוהו" התנ"כי והכאוס במיתולוגיה היוונית וכלה במושגי האנטרופיה והכאוס בתאוריות פיזיקליות מודרניות.
בחיי היומיום הבלגן הוא פעמים רבות גם מקור ללכלוך, שכן קשה לנקות אזור מבולגן, ולכן בלגן שנותר על כנו זמן רב גורר הצטברות לכלוך.
סידור הבלגן הביתי הוא מטלה שיש שמתמודדים עמה באופן שגרתי, ויש שמתייחסים אליה בדחיינות.
ביצוע מטלה זו נתפס פעמים רבות כמתאים לילדים מגיל צעיר כחלק מהמאמץ המשפחתי לתחזוקת משק הבית, ואי ביצועה מוביל לעיתים לעימות של הורים עם ילדיהם.
בתרבויות רבות תחילת עונת האביב נתפסת כמבשרת התחדשות, וככזו היא מעוררת מוטיבציה לשינוי וטיהור פיזי ורוחני, המיושמת לעיתים בניקיון יסודי - .
ביהדות, ההכנות לפסח, חג האביב, מוּנעות מסורתית על ידי הצורך להכשיר את הבית מחמץ ומספקות גם הן עילה לניקיון וסדר יסודי.
יש המאמינים כי משרד או שולחן עבודה מבולגן מעיד על בלגן מנטלי או חוסר מקצועיות של בעליו.
סברה מנוגדת היא כי הבלגן מעיד על יצירתיות ודינמיות.
עשוי להתקיים גם "בלגן מאורגן" שבעליו מתמצא בו היטב, וסידורו עלול להשפיע לרעה על תפקוד יוצרו.
תורת הפנג שווי הניו אייג'ית רואה בבלגן מכשול שיש לטפל בו.
שיאני הבלגן הם אספני גרוטאות כפייתיים (תסמין של טורדנות כפייתית) הממלאים את בתיהם עד אפס מקום בחפצים ובאשפה.
לתיאור בלגן קיצוני משמשים הביטויים "בלגן אטומי" ו"בלגן אימים".
בלגרביה היא שכונה במרכז לונדון הנמצאת ברובה ברובע הסיטי של וסטמינסטר, כאשר חלקה המערבי נמצא ברובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי.
השכונה גובלת בשכונת נייטסברידג' בצפונה, ממזרח לשכונה שוכן ארמון בקינגהאם, בדרומה נמצאת פימליקו ובמערבה גובלת השכונה ברחוב סלואון, ובשכונות נייטסברידג' וצ'לסי.
מרבית השטח בו ממוקמת השכונה כיום היה בבעלותו של ריצ'רד גרוונר, המרקיז השני מווסטמינסטר .
גרוונר פיתח את השטח בשנות ה-20 של המאה ה-19 בעזרת הקבלן תומאס קיוביט .
במרכז השכונה, סביב כיכר בלגרייב וכיכר איטון , נבנו בתי טרסה רחבים.
כבר מראשיתה הייתה זו אחת השכונות האופנתיות ביותר בלונדון, בשל מיקומה - בין ארמון קנזינגטון לארמון בקינגהאם, ובשל העובדה שהשכונה נבנתה כשכונת מגורים יוקרתית ושקטה ללא מבני עסקים חנויות.
כיום ממוקמות בשכונה שגרירויות רבות.
בין היתר התגוררו בשכונה ראשי ממשלת בריטניה: סטנלי בולדווין, ארתור נוויל צ'מברלין ומרגרט תאצ'ר, וכן לורד ראנדולף צ'רצ'יל (אביו של וינסטון צ'רצ'יל), ג'ורג' פיבודי, פרדריק שופן, ויוויאן לי, בריאן אפשטיין, איאן פלמינג, שון קונרי, רוג'ר מור, מרי שלי, אלפרד טניסון, רומן אברמוביץ', ג'ואן קולינס ושרה ברייטמן.
כיום נחשבת השכונה לאחת השכונות היקרות ביותר בלונדון.
בלגים (הולנדית: Belgen; צרפתית: Belges; גרמנית: Belgier) הם אנשים המזוהים עם ממלכת בלגיה, מונרכיה פדרלית במערב אירופה.
מכיוון שבלגיה היא מדינה רב-לאומית, הקשר הזה עשוי להיות קשור למגורים, חוק, היסטוריה או תרבות, ולא אתניות.
רוב הבלגים, לעומת זאת, שייכים לשתי קבוצות לשוניות או קהילות (הולנדית: gemeenschap; צרפתית: communauté) באזורים ההיסטוריים שלה: ולונים ב, דוברי צרפתית או ולונית, ופלמים בפלנדריה, דוברי הולנדית.
יש גם פזורה בלגית משמעותית, שהתיישבה בעיקר בארצות הברית, קנדה, צרפת והולנד.
המהפכה הבלגית ב-1830 הובילה להקמת מדינה עצמאית תחת ממשלה זמנית וקונגרס לאומי.
השם "בלגיה" אומץ למדינה, ונגזר משמה של פרובינקיה גאליה בלגיקה, פרובינקיה רומית בצפון גאליה שלפני פלישת האימפריה הרומית בשנת 100 לפנה"ס היה מיושב על ידי הבלגים, תערובת של שבטים גרמאניים וקלטים.
השם הלטיני קם לתחייה בשנת 1790 על ידי המדינות הבלגיות המאוחדות, המדינה קצרת המועד שנוצרה לאחר מהפכה נגד השלטון האוסטרי ב-1789. מאחר שלא הייתה קיימת אז מקבילה של שם תואר ל"בלגי", שם העצם הצרפתי "Belgique" אומץ כשם עצם וגם כשם תואר, תופעה שנשאלה מלטינית.
מהמאה ה-16 כונו ארצות השפלה והרפובליקה ההולנדית בלטינית "Belgica".
יחסים בין קהילות לשוניות בלגיות
הבלגים הם בעיקר לאום אזרחי לפי דין הקרקע, הידועה גם זכות כאזרחות מלידה, ואינם קבוצה אתנית הומוגנית.
הבלגים מורכבים משתי קבוצות לשוניות ואתניות עיקריות: דוברי ההולנדית (הנקראים הפלמים) ודוברי הצרפתית (בעיקר ה), וכן קבוצה שלישית זעירה אך מוכרת חוקתית משני אזורים קטנים דוברי גרמנית.
העדיפויות האתניות והלשוניות המתחרות הללו נשלטות על ידי "אזורים או קהילות" המוגדרים חוקתית, בהתאם לתחום החוקתי של הנושא, מבנה פוליטי בלגי מורכב וייחודי.
מכיוון שבלגים רבים הם לפחות דו-לשוניים, או אפילו תלת-לשוניים, מקובל שרשתות עסקיות, חברתיות ומשפחתיות כוללות חברים מהקבוצות האתניות השונות המרכיבות את בלגיה.
אזור הבירה בריסל תופס עמדה פוליטית ותרבותית ייחודית, שכן מבחינה גאוגרפית ולשונית הוא מהווה מובלעת דו-לשונית בתוך האזור הפלמי החד-לשוני.
עם הקמתה של ממלכת בלגיה ב-1830 החלה עליית השפה הצרפתית בבריסל, והיא הפכה מעיר דוברת הולנדית כמעט כולה לעיר רב לשונית עם צרפתית כשפת הרוב ולינגואה פרנקה.
מאז עצמאותה של בלגיה ב-1830 התואר החוקתי של ראש המדינה הבלגי הוא "מלך הבלגים" ולא "מלך בלגיה".
בתוך בלגיה מהווים הפלמים, כ-60% מהאוכלוסייה, קבוצה מובחנת המופרדת על ידי שפתם ומנהגיהם.
עם זאת, בהשוואה להולנד מתפוררים רוב הגבולות התרבותיים והלשוניים הללו, מפני שהפלמים חולקים את אותה שפה, מנהגים דומים (אם כי רק עם דרום הולנד) ודת מסורתית עם ההולנדים.
ולונים הם עם דובר צרפתית שחי בבלגיה, בעיקר ב.
הוולונים הם קהילה ייחודית בבלגיה, וקריטריונים היסטוריים ואנתרופולוגיים חשובים (דת, שפה, מסורות, פולקלור) קושרים את הוולונים לצרפתים.
הם עשויים לדבר שפות אזוריות כמו ולונית או פיקארדית, וגם צרפתית.
אף על פי שכשלושה רבעים מדוברי הצרפתית בבלגיה חיים בוולוניה, תושבי בריסל דוברי הצרפתית נוטים שלא להזדהות כוולונים.
הקהילה דוברת הגרמנית בבלגיה היא אחת משלוש הקהילות הפדרליות המוכרות חוקתית במדינה.
שטח הקהילה, המכסה פחות מ-1,000 קילומטר רבוע במחוז לייז' בוולוניה, הוא כולל תשע מתוך אחת עשרה הרשויות של מה שנקרא הקנטונים המזרחיים.
האוכלוסייה המקומית מונה למעלה מ-73,000 איש – פחות מ-1% מהאוכלוסייה הכללית.
לאזור, הגובל בהולנד, גרמניה ולוקסמבורג, יש פרלמנט וממשלה משלו באויפן.
הקהילה דוברת הגרמנית מורכבת מהחלקים דוברי הגרמנית של האדמות שסופחו ב-1920 מרפובליקת ויימאר בעקבות חוזה ורסאי.
בנוסף, בבלגיה של ימינו יש גם כמה אזורים דוברי גרמנית נוספים שהיו שייכים לבלגיה עוד לפני 1920, אך הם אינם נחשבים כיום רשמית לחלק מהקהילה דוברת הגרמנית בבלגיה: בלייברג-ולקרנאט-באאלן בצפון-מזרח מחוז לייז' וארלרלנד (העיר ארלון וכמה מהכפרים הסמוכים לה בדרום-מזרח מחוז לוקסמבורג הבלגית).
עם זאת, ביישובים אלה השפה הגרמנית נמצאת בסכנת הכחדה רבה עקב אימוץ הצרפתית.
הכנסייה הרומית-קתולית הייתה באופן מסורתי דת הרוב בבלגיה, כאשר כ-65% מהבלגים מצהירים על עצמם כקתולים.
עם זאת, עד 2004, הנוכחות בכנסייה של יום ראשון הייתה רק כ-4 עד 8% (9% בפלנדריה בלבד).
מחקר משנת 2006 בפלנדריה, שנחשבה זה מכבר יותר דתית מאזור בריסל או ולוניה, הראתה ש-55% מתושביה מכנים את עצמם דתיים, ו-36% אמרו שהם מאמינים שאלוהים ברא את העולם.
קלוב אתלטיקו בלגראנו (בספרדית: Club Atlético Belgrano) היא קבוצת כדורגל מהעיר קורדובה שבארגנטינה.
מאז טורניר האפרטורה של שנת 2011 משחקת הקבוצה בליגת המשנה הארגנטינאית.
הפיראטים נחשבים למועדון הכדורגל הבכיר של העיר קורדובה.
היריבות הגדולה של העיר היא בין בלגראנו לקבוצת הכדורגל טאז'רס דה קורדובה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1905 בידי קבוצה של נערים, נשיאה הראשון של הקבוצה היה ארטורו אורגז, בגיל 14.
הקבוצה קרויה על שם גנרל מנואל בלגראנו, דמות היסטורית בתולדות ארגנטינה, צבעי המועדון נלקחו מדגל ארגנטינה, שנוצר על ידי בלגראנו.
ב-17 במרץ 1929, נוסד האצטדיון חיגנטה דה אלברטי, שהיה אחד מהאצטדיונים הראשונים בארגנטינה.
ב-1992 הקבוצה הגיע לראשונה לליגת העל הארגנטינאית ושיחקה שם עד 2002 למעט עונות 1996 ו-1997.
הקבוצה שבה לליגת העל גם בעונת 2006/07, אך בסופה ירדה לליגה השנייה.
בסוף טורניר הקלאוסורה של שנת 2011 שיחקה הקבוצה מול קבוצת ריבר פלייט צמד משחקים על הזכות לשחק בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום הרביעי בליגת המשנה בארגנטינה.
במשחק הראשון בקורדובה ניצחה בלגראנו 2:0 ובמשחק השני באצטדיון המונומנטל של ריבר סיימו הקבוצות בתוצאה 1:1, מה שהיווה תפנית היסטורית: לראשונה ב-110 שנותיה שיחקה ריבר פלייט עונה אחת בליגת המשנה בארגנטינה.
בלגראנו העפילה לאחר צמד משחקי המבחן לליגת העל הארגנטינאית.
שלושת השחקנים המפורסמים ששיחקו בקבוצה הם אוסבלדו ארדילס, שיחק ב-1974 והיה שותף לזכיית נבחרתו בגביע העולמי, לואיס פביאן ארטימה, ששיחק בין 1992-2001, וחוסה ריינלדי, ששיחק בין 1967-1974.
בלגיה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900).
היא נעדרה מאולימפיאדת סנט לואיס (1904), ומאז אולימפיאדת לונדון (1908) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
לאורך השנים צברו הספורטאים הבלגים 148 מדליות, בהן 39 מדליות זהב.
באולימפיאדות החורף משתתפת בלגיה מאז כינונם באולימפיאדת שאמוני (1924), אך היא נעדרה מהם פעמיים.
במשחקים אלה צברו הספורטאים הבלגים 6 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
בלגיה אירחה את המשחקים פעם אחת, בעיר אנטוורפן, ב-1920. המשחקים באותה שנה היו אמורים להיערך בבודפשט, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלט להעבירם לאנטוורפן, לאות הזדהות עם סבלם של תושבי העיר במהלך המלחמה.
בריסל התמודדה על אירוח המשחקים פעמיים, אך לא הצליחה בכך.
במכרז לאירוח המשחקים של 1960 דורגה במקום החמישי, אחרי רומא, לוזאן, דטרויט ובודפשט, ובמכרז לאירוח המשחקים של 1964 דורגה במקום הרביעי, אחרי טוקיו, דטרויט ווינה.
הופעת הבכורה של בלגיה במשחקים באולימפיאדת פריז (1900), הייתה מוצלחת מאוד.
78 הספורטאים הבלגים זכו ב-15 מדליות, 5 מכל סוג, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות, אחרי המארחת צרפת, ארצות הברית, בריטניה, הקבוצות המעורבות ושווייץ.
הקשתים זכו ב-6 מהמדליות, ובלט מהם במיוחד הוברט ואן איניס, שזכה בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף אחת.
עמיתו עמנואל פולון זכה אף הוא במדליית זהב, אמיל דרואר זכה במדליית כסף ולואי גלינור זכה במדליית ארד.
גם הרוכבים הבלגים הגיעו להישגים נאים.
קונסטנט ואן לאנגנדונק זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצה לרוחק, ואמה הגמן הגיע להישג דומה בתחרות הקפיצות.
סגנו של הגמן היה ז'ורז' ואן דר פואל, שגם זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצה לגובה.
שמיניית החותרים ממועדון החתירה המלכותי של גנט זכתה במדליית כסף, והקלעים שארל פומייה ופאול ואן אסברוק זכו במדליות ארד.
מועדון השחייה והכדורמים של בריסל ייצג את בלגיה בטורניר הכדורמים.
הוא גבר על שתי קבוצות צרפתיות, אך הפסיד במשחק הגמר לקבוצה בריטית וסיים במקום השני.
נבחרת הכדורגל של האוניברסיטה החופשית של בריסל הייתה אחת משלוש קבוצות שהתחרו בטורניר הכדורגל, לצד קבוצות מבריטניה ומצרפת.
הקבוצה שיחקה משחק אחד מול הקבוצה הצרפתית, והובסה בתוצאה 2–6. בטורניר זה לא הוענקו פרסים, אך הוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בתוצאות בדיעבד, ומאחר שהקבוצה הבלגית הגיעה לתוצאה השלישית בטיבה מבין שלוש הקבוצות, הוענקה לה בדיעבד מדליית ארד.
באולימפיאדת לונדון (1908) ייצגו את בלגיה 88 ספורטאים.
הם זכו ב-8 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ובלגיה דורגה במקום העשירי בטבלת המדליות.
הקלע פאול ואן אסברוק זכה במדליית זהב, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית הכסף.
סגנו של ואן אסברוק היה אף הוא בלגי, ולטר אליקוט.
צוות השייטים בדגם 6 מטר זכה במדליית כסף, וכמוהו גם שמיניית החותרים.
רוכב האופניים יוזף ורברוק זכה במדליית ארד במרוץ ל-20 ק"מ, וכך גם נבחרת הסיף במקצה הדקר.
נבחרת הכדורמים דורגה במקום השני בבית בן ארבע נבחרות, לאחר שגברה על הולנד ועל שוודיה והפסידה לבריטניה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ירד מספר המדליות בהן זכו הבלגים ל-6. הענף המצליח ביותר היה הסיף.
פאול אנספך זכה במדליית הזהב במקצה היחידים בדקר, והיה שותף לזכייה במדליית הזהב במקצה הדקר הקבוצתי.
פיליפ דה בוליו זכה במדליית הארד במקצה היחידים.
החותר פולידור וירמן זכה במדליית כסף, הרוכב עמנואל דה בלומארט זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות ונבחרת הכדורמים זכתה במדליית ארד.
האולימפיאדה היחידה אותה אירחה בלגיה הייתה גם המוצלחת בתולדותיה.
הספורטאים הבלגים צברו 36 מדליות, בהן 14 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, שוודיה, בריטניה ופינלנד.
הענף בו בלטה בלגיה במיוחד היה הקשתות.
הקשתים הבלגים זכו ב-14 מדליות מתוך ה-21 שחולקו, וב-8 מתוך 10 מדליות הזהב שחולקו.
עם זאת, במרבית התחרויות היה מספר המתחרים היה נמוך במיוחד, וזכייה במדליה לא דרשה מאמץ רב.
הוברט ואן איניס בן ה-54, שעשרים שנה קודם לכן זכה במדליות באולימפיאדת פריז, זכה במדליות זהב בירי במטרה נעה מ-28 מ' ומ-33 מ' ובמדליית כסף בירי במטרה נעה מ-50 מ'.
בכל אחד משלושת המקצים היו רק שני מתחרים.
ואן איניס היה שותף גם לזכיות הקבוצתיות של הנבחרת הבלגית במדליות זהב בירי במטרה נעה מ-50 ומ-33 מ', ובמדליית הכסף בירי מ-28 מ'.
בשני המקצים בהם זכתה הנבחרת בזהב התחרתה מולה רק נבחרת צרפת, ובמקצה השלישי השתתפה גם נבחרת הולנד.
בתחרויות הירי במטרות נייחות השתתפו רק בלגים, והם חלקו במדליות.
אדמונד קלוטנס ניצח במקצה המטרה הגדולה ואדמונד ואן מור ניצח במקצה המטרה הקטנה.
לתחרויות הקבוצתיות התייצבה רק הנבחרת הבלגית, שזכתה, מן הסתם, במדליות הזהב.
ענף נוסף בו בלטו הבלגים הוא הרכיבה, ובו גם התחרות הייתה רבה יותר.
דניאל בוקארט ניצח בתחרויות ההתעמלות על גבי סוס, מקצה בו לואי פינה זכה במדליית הארד.
שניהם היו שותפים לזכייה במדליית הזהב במקצה הקבוצתי.
בתחרות הקפיצות זכתה הנבחרת הבלגית במדליית הכסף, ובתחרות הכללית במדליית הארד.
השייטים הבלגים זכו בשלוש מדליות.
בדגם 6 מטר נערכו שני מקצים, לפי חוקים שונים.
באחד מהם זכה הצוות הבלגי, שהיה אחד מארבעה צוותים, במדליית הזהב, ובשני, בו היה אחד משני צוותים, זכה במדליית הכסף.
בדגם 8 מטר התחרו 3 צוותים.
הצוות הבלגי הגיע למקום השלישי, וזכה במדליית הארד.
תחרויות השיט היו היחידות שלא נערכו בתחומי בלגיה, אלא מול חופי הולנד.
גם בהרמת משקולות זכו הבלגים ב-3 מדליות: פראנס דה האס זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, ובקטגוריית המשקל של עד 67.5 ק"ג זכה לואי ויליקה במדליית הכסף וז'ורז' רומס במדליית הארד.
רוכב האופניים אנרי ז'ורז' זכה במדליית הזהב במרוץ ל-50 ק"מ.
הנבחרת הבלגית זכתה במדליית ארד במרוץ נגד השעון.
בהתעמלות, זכתה נבחרת בלגיה במדליית כסף בקרב-רב (בתחרות השתתפו חמש נבחרות), ובמדליית ארד בתחרות בשיטה השוודית (בה השתתפו שלוש נבחרות).
נבחרת הסיף זכתה במדליית כסף בדקר, כמו גם נבחרת הקליעה.
השחיין היהודי ז'ראר בליץ, שהיה חבר גם בנבחרת הכדורמים, זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב, וגם נבחרת משיכת החבל זכתה במדליית ארד, בתחרות בה השתתפו חמש נבחרות.
בענפי הכדור זכו הנבחרות הבלגיות לכמה הצלחות.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הזהב, אך משחק הגמר מול נבחרת צ'כוסלובקיה היה שנוי במחלוקת.
הצ'כוסלובקים נטשו את המגרש בדקה ה-40, בפיגור 0–2, לאחר שאחד משחקניהם הורחק, לטענתם שלא בצדק.
בהמשך טענו הצ'כוסלובקים כי השיפוט לא היה הוגן, כי השערים שהבקיעו הבלגים היו צריכים להיפסל, כי נוכחותם של חיילים בלגים באצטדיון הפריעה למשחק, וכי אותם חיילים ביזו את דגל צ'כוסלובקיה.
טענותיהם של הצ'כוסלובקים נדחו, ותוצאת המשחק נקבעה 0–2. טורניר הכדורמים היה נינוח יותר.
הנבחרת הבלגית זכתה במדליית הכסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לנבחרת בריטניה, וגברה על ארצות הברית במשחק על מדליית הכסף.
נבחרת ההוקי דורגה במקום השלישי בבית בן ארבע נבחרות, לאחר שגברה על נבחרת צרפת והפסידה לבריטניה ולדנמרק, וזכתה במדליית הארד.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו 168 ספורטאים בלגים.
הם זכו ב-13 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות.
שארל דלפורט זכה במדליית זהב בדקר, מוריס ואן דאם זכה במדליית ארד ברומח, ונבחרות הדקר והרומח זכו שתיהן במדליות כסף.
המתאגרף ז'אן דלארז' זכה במדליית זהב, ועמיתו יוסף בקן זכה במדליית ארד.
במדליית הזהב השלישית זכה צוות שייטי הדינגי.
רוכב האופניים הנרי הובנארס זכה בשלוש מדליות - מדליית כסף במרוץ האישי נגד השעון, ועם נבחרת הרוכבים זכה במדליית כסף במרוץ הקבוצתי נגד השעון ובמדליית ארד במרוץ המרדף.
השחיין ז'וזף דה קומב, שהיה חבר גם בנבחרת הכדורמים, זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה, וכך גם המתאבק פייר אוליביה.
נבחרת הכדורמים שוב זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה לנבחרת צרפת במשחק הגמר, וגברה על נבחרת ארצות הברית במשחק על מדליית הכסף.
נבחרת הכדורגל הייתה רחוקה מלשחזר את הצלחתה באנטוורפן.
היא הודחה כבר במשחקה הראשון, לאחר שהובסה 1–8 בידי נבחרת שוודיה.
במשחקים הבאים לא הצליחה בלגיה לשחזר את הצלחותיה, והישגיה היו נמוכים יותר.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכו הבלגים בשלוש מדליות בלבד.
המתאבק אדמונד ספאפן זכה במדליית כסף, המתאגרף לאונרד סטייארט זכה במדליית ארד, וכך גם החותרים במקצה הזוגות עם הגאי.
נבחרת הכדורמים סיימה במקום החמישי, ונבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה לנבחרת ארגנטינה.
בדומה למדינות רבות, צמצמה בלגיה באופן משמעותי את משלחתה לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בשל השפל הכלכלי הגדול, והיא שלחה אליהם רק סייפים.
איש מהם לא זכה במדליה, בפעם הראשונה (והאחרונה) בתולדות בלגיה.
הישגי המשלחת לא השתפרו בהרבה באולימפיאדת ברלין (1936).
במשחקים אלה צברו הבלגים שתי מדליות ארד, בהן זכו נבחרת הכדורמים ונבחרת רוכבי האופניים במרוץ אופני הכביש.
באולימפיאדת לונדון (1948) השתתפו 152 ספורטאים בלגים.
הם זכו ב-7 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
הנבחרת הבלגית זכתה במדליית הזהב במרוץ אופני הכביש, ואחד מחבריה, לודה ווטרס, זכה גם במדליית ארד במרוץ אופני הכביש ליחידים.
רוכב אופניים נוסף, פייר ניהנט, זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון.
גסטון ריף ניצח בריצת 5000 מטר, תוך שהוא קובע שיא אולימפי חדש (14:17.6 דקות) ומקדים בשתי עשיריות את אמיל זטופק.
אתלט אחר, אטיין גלי שהתחרה במרתון, נכנס ראשון לאצטדיון, אך כבר היה מותש ונפל.
שני רצים אחרים, הארגנטינאי דלפו קבררה והבריטי טום ריצ'רדס עקפו אותו.
בשארית כוחותיו ובעידוד הקהל השלים גלי את המרוץ וסיים במקום השלישי, אך הובהל לבית חולים ולא נשאר לטקס חלוקת המדליות.
בשתי המדליות הנותרות זכו המתאגרף יוסף ויסרס שזכה במדליית כסף, ונבחרת הסיף, שזכתה במדליית ארד במקצה הרומח הקבוצתי.
נבחרת הכדורמים העפילה לבית הגמר, בו סיימה בתיקו עם נבחרת הולנד, הפסידה לנבחרות איטליה והונגריה, ודורגה במקום הרביעי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) ירדו הישגי הספורטאים הבלגים לכדי ארבע מדליות.
שלוש מהמדליות הושגו בידי רוכבי אופניים.
במירות אופני הכביש זכה אנדרה נוייל במדליית הזהב ורוברט גרונדלארס במדליית הכסף.
שניהם, יחד עם לוסיאן ויקטור, זכו במדליית זהב במרוץ אופני הכביש הקבוצתי.
במדליה הרביעית, מדליית כסף, זכו החותרים רוברט באטנס ומישל קנויסן.
נבחרת הכדורמים סיימה במקום השישי, ונבחרת ההוקי הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת בריטניה.
לאולימפיאדת מלבורן (1956) שלחב בלגיה משלחת קטנה מבעבר, בת 55 ספורטאים.
שניים מהם זכו במדליות כסף - המתאבק יוסף מוויס והשייט אנדרה נליס, בדגם פין.
באולימפיאדת רומא (1960) עלו הישגי הבלגים לארבע מדליות.
רוכב האופניים לאו סטרקס זכה במדליית הכסף במרוץ הספרינט ועמיתו וילי ואן דר ברגן זכה במדליית ארד במרוץ אופני הכביש.
האתלט רוג'ר מונס שיאן העולם זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר, והשייט אנדרה נליס זכה במדליה אולימפית שנייה ברציפות, מדליית ארד.
לאחר שתי אולימפיאדות בהן לא נוגן ההמנון הבלגי, זכו באולימפיאדת טוקיו (1964) שני בלגים במדליות זהב.
גסטון רולנטס קבע שיא אולימפי חדש בריצת 3000 מטר מכשולים (8:30.8 דקות) ורוכב האופניים פטריק סרקו ניצח במרוץ נגד השעון.
רוכב אופניים נוסף, ולטר גודפרוט, זכה במדליית ארד במרוץ אופני הכביש.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכו הבלגים בשתי מדליות בלבד.
מרים המשקולות סרג רדינג זכה במדליית כסף, ורוכבי האופניים דניאל גונס ורוברט ואן לאנקר זכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם.
גם באולימפיאדת מינכן (1972) זכו הבלגים בשתי מדליות, שתיהן מדליות כסף באתלטיקה: קארל ליסמונט במרתון ואמיאל פוטמנס בריצת 10000 מטר.
ספורטאים בלגים נוספים שבלטו במינכן כללו את רוכבי האופניים מאנו סנלינקס ונואל סטוארט שסיימו במקום החמישי במרוץ אופני טנדם ואת האתלט הרמן מיניון, שסיים במקום השישי בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) עלה מספר המדליות בהן זכו הבלגים לשש.
הספורטאי הבולט במשלחת היה איבו ואן דאם, שזכה בשתי מדליות כסף, בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
רוכב האופניים מישל ורטן זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון, וכן סיים במקום העשירי במרוץ הספרינט.
רץ המרתון קארל ליסמונט זכה במדליה אולימפית שנייה, מדליית ארד, וגם סיים במקום ה-11 בריצת 10000 מטר.
ברכיבה זכה פרנסואה מאתי במדליית ארד בתחרות הקפיצות, והיה שותף גם לזכייתה של הנבחרת הבלגית במדליית הארד בתחרות הקפיצות הקבוצתית.
ספורטאים בלגים נוספים שבלטו במונטריאול כללו את רוכב האופניים פונס דה וולף שסיים במקום הרביעי במרוץ אופני הכביש, האתלטים וילי פולוניס שסיים במקום השישי בריצת 5000 מטר ומארק סמט שסיים במקום השביעי בריצת 10000 מטר, ורץ המרתון הנרי סחופס שסיים במקום העשירי.
בדומה למדינות מערביות רבות, החליטה בלגיה שלא להצטרף לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), אך הביעה את מחאתה נגד הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בכך שהספורטאים הבלגים התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגלה שלה.
הג'ודוקא רוברט ואן דה ואלה היה לבלגי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית מזה 16 שנים.
הוא גם היה הבלגי היחיד שזכה במדליה במשחקים אלה.
מספר שחייניות רשמו הישגים נאים: במשחה ל-200 מטר גב סיימה יולנדה ואן דן סטראטן במקום החמישי וקארין ורבאוון הגיעה שישית.
ורבאוון גם סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר גב.
אחותה של ורבאוון, פסקל, סיימה במקום השישי במשחה ל-800 מטר חופשי.
רץ המרתון קארל ליסמונט לא הצליח לזכות במדליה אולימפית שלישית, וסיים במקום התשיעי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו הבלגים בארבע מדליות.
רוכב האופניים רוחר אילחמס זכה במדליית הזהב במרוץ הנקודות.
החותרים דירק קרויס ופייר-מארי דלוף זכו במדליית כסף, ועמיתתם אנה האסברוק זכתה במדליית ארד.
גם השחיינית אינגריד למפרור זכתה במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה.
הקשת מרניקס ורווינק סיים במקום השביעי.
באולימפיאדת סיאול (1988) ירדו הישגי הבלגים, ורק שניים מהם זכו במדליות ארד: הג'ודוקא רוברט ואן דר ואלה (8 שנים לאחר שזכה במדליית הזהב) והקלע פרנס פטרס.
השחיינית איזבל ארנו העפילה לשני משחי גמר - במשחה ל-400 מטר חופשי סיימה במקום השישי, ובמשחה ל-800 מטר חופשי סיימה במקום השביעי.
אינגריד למפרור לא הצליחה לשחזר את הישגה מלוס אנג'לס, אך סיימה במקום השישי במשחה ל-200 מטר חזה.
שלושה בלגים זכו במדליות באולימפיאדת ברצלונה (1992).
החותרת אנליס ברדאל זכתה במדליית כסף, הג'ודוקא היידי רקלס זכתה במדליית ארד, וכך גם רוכב האופניים סדריק מאתי, במרוץ הנקודות.
איזבל ארנו שוב העפילה לשני משחי גמר - במשחה ל-400 מטר חופשי שבה וסיימה במקום השישי, ובמשחה ל-800 מטר חופשי סיימה במקום השמיני.
עמיתה סטפן מאנה סיים במקום השמיני במשחה ל-200 מטר גב, ובמקום העשירי במשחה ל-100 מטר גב.
הטניסאית סבין אפלמנס הודחה בשלב רבע הגמר בידי שטפי גראף.
הישגי הבלגים השתפרו באופן ניכר באולימפיאדת אטלנטה (1996), בה זכו בשש מדליות, שתיים מכל סוג, ההישג הגבוה ביותר מזה 48 שנים.
ענף הג'ודו היה הפורה ביותר עבור הבלגים, וארבע מהמדליות הושגו בענף זה.
אולה ורברוק זכתה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 72 ק"ג, חלה ואנדקאוויה זכתה במדליית כסף בקטגוריית המשקל של עד 61 ק"ג, מאריסבל לומבה זכתה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 56 ק"ג, ולהישג דומה הגיע הארי בארנוולד, בקטגוריית המשקל של 95 ק"ג ומעלה.
השחיין פרד דבורגרייב קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חזה (1:00.65 דק'), בו זכה במדליית הזהב.
במדליה השישית זכה השייט סבסטיאן גודפרויד, שזכה במדליית הכסף בדגם פין.
ספורטאים בלגים נוספים אמנם לא זכו במדליות באטלנטה, אך הגיעו להישגים נאים, ובהם הקשת פאול ורמירן שסיים במקום הרביעי, האתלט פטריק סטיבנס שסיים במקום השביעי בריצת 200 מטר, והשחיינית בריגיטה בקואה שסיימה במקום השביעי במשחה ל-200 מטר חזה ובמקום השמיני במשחה ל-100 מטר חזה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הבלגים בחמש מדליות.
רוכבי האופניים זכו בשתי מדליות כסף: פיליפ מאירהאגה במרוץ אופני הרים, ואטיין דה וילדה ומתיו גילמור במרוץ אופני מדיסון.
שתי ג'ודוקות זכו במדליות ארד: אן סימונס וחלה ואנדקאוויה.
במדליית ארד נוספת זכו הטניסאיות אלס קאלנס ודומיניק מונאמי, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לאחיות האמריקאיות ונוס וסרינה ויליאמס, וגברו במשחק על המקום השלישי על הבלארוסיות נטשה זברבה ואולגה ברבנסחיקובה.
הרוכב לודו פיליפארטס סיים במקום הרביעי בתחרות הקפיצות, הקלעית אנה פוקאן סיימה במקום הרביעי, הג'ודוקות אולה ורברוק והיידי רקלס סיימו במקום החמישי, השייטת מין דזילי סיימה במקום השישי בדגם יורופ והשייט סבסטיאן גודפרויד סיים במקום השביעי בדגם פין.
שלושה בלגים זכו במדליות באולימפיאדת אתונה (2004).
הטניסאית ז'וסטין הנין זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר על אמלי מורסמו.
במדליות ארד זכו הג'ודוקא אילסה היילן ורוכב האופניים אקסל מרקס (במרוץ אופני כביש).
לא מעט בלגים הגיעו לשלבים גבוהים בתחרויות בהם השתתפו, הגם שלא זכו במדליות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הגיעו האתלטיות הבלגיות להישגים הגבוהים בין חברי המשלחת.
טיה הלבאוט זכתה במדליית הזהב בקפיצה לגובה, וקטעה רצף של 34 תחרויות בהן ניצחה הקרואטית בלנקה ולאשיץ'.
נבחרת השליחות, בה היו חברות גם קים חווארט ואוליביה בורלה זכתה במדליית הזהב במרוץ ל-100X4 מטרים (לאחר פסילת הנבחרת הרוסית בשל אימרוץ).
נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו גם תומאס ורמאלן, וינסנט קומפני ואנטוני ואן דן בורה, סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ניגריה בחצי הגמר ולנבחרת ברזיל במשחק על המקום השלישי.
מוסא דמבלה הבקיע שלושה שערים לזכות הנבחרת.
באולימפיאדת לונדון (2012) לא הצליח איש מחברי המשלחת לזכות במדליית זהב אולימפית.
להישג הגבוה ביותר הגיע הקלע ליונל קוקס, שזכה במדליית הכסף בירי מ-50 מטר בשכיבה.
שתי ספורטאיות נוספות זכו במדליות ארד, הג'ודוקא שרלין ואן סניק והשייטת אבי ואן אקר, בדגם לייזר רדיאל.
האתלטים הבלגים רשמו מספר הישגים נאים, אף שלא זכו במדליות.
האנס ואן אלפן סיים במקום הרביעי בקרב עשר, וטיה הלבאוט איבדה את תוארה בקפיצה לגובה, וסיימה במקום החמישי.
התאומים קווין וז'ונתן בורלה העפילו לגמר בריצת 400 מטר, וסיימו במקום החמישי והשישי, בהתאמה.
השניים השתתפו גם במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים, בו זכתה הנבחרת במקום השישי.
ספורטאים בלגים נוספים שבלטו בלונדון כללו את הג'ודוקא אילזה היילן (מקום חמישי), רוכבת האופניים יוליאן ד'הורה (מקום חמישי במרוץ אופני מסלול) יורגן רולנדס (מקום שביעי במרוץ אופני כביש), נבחרת השחיינים ל-100X4 בסגנון חופשי (מקום שמיני).
הטניסאית קים קלייסטרס הודחה ברבע הגמר בידי מריה שרפובה, ונבחרת הגברים בהוקי שדה סיימה במקום החמישי.
ז'אן-מישל סב, שחקן טניס שולחן השתתף במשחקים בפעם השביעית ברציפות.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה האולימפיאדה המוצלחת ביותר עבור בלגיה מזה 20 שנה, עם 6 מדליות, שתיים מכל סוג.
רוכב האופניים גרג ואן אוורמאט זכה במדליית הזהב במרוץ אופני כביש וז'וליאן ד'אור זכה במדליית ארד באומניום.
במדליית הזהב השנייה זכתה האתלטית נפיסטו ת'יאם, בקרב שבע.
השחיין פיטר טימרס זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי והיה שותף למקום השישי בו סיימו נבחרות השליחים ל-100X4 מטר חופשי ולמקום השמיני בו סיימה במשחה ל-200X4 מטר חופשי, והג'ודוקא דירק ואן טיכלט זכה במדליית ארד.
נבחרת ההוקי שדה זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר 1–3 על נבחרת הולנד, והפסידה במשחק הגמר 2–4 לארגנטינה.
לתאומים בורלה הצטרף אחיהם הצעיר דילן בורלה, ויחד עם ז'וליאן וטרן סיימו במקום הרביעי במרוץ השליחים ל-400X4 מטרים.
במרוצי היחידים לא הצליח איש מהם לעבור את שלב המוקדמות.
בלגיה השתתפה בכל אולימפיאדות החורף למעט שתיים, אולימפיאדת סקוו ואלי (1960) ואולימפיאדת גרנובל (1968).
הישגיהם של הספורטאים הבלגים במשחקי החורף היו צנועים יותר מאשר במשחקי הקיץ.
לאורך השנים הם צברו 5 מדליות, בהן מדליית זהב אחת.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה, אולימפיאדת שאמוני (1924), זכתה נבחרת המזחלות במדליית ארד.
ארבע שנים אחר כך, באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) זכה רוברט ואן זברוק במדליית ארד בהחלקה אומנותית.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) זכו המחליקים האומנותיים מישלין לאנוי ופייר בוגנייה במדליית זהב, הראשונה בתולדות בלגיה, והיחידה עד כה.
באותם משחקים זכתה נבחרת הבובסליי במדליית כסף.
הספורטאי הבלגי הבא שזכה במדליה אולימפית במשחקי החורף עשה זאת 50 שנה מאוחר יותר, באולימפיאדת נאגנו (1998).
היה זה בארט ולדקאמפ, שזכה במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-5000 מטר.
ולדקאמפ גם סיים במקום הרביעי במרוץ ל-10000 מטר.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה בארט סווינגס במדליית כסף בהחלקה מהירה.
בלגרד ארנה (בסרבית: Београдска арена; מטעמי חסות מסחרית ידועה בשם שטארק ארנה, בסרבית: Штарк арена, ומקודם – קומבנק ארנה, Комбанк арена) הוא אולם מקורה רב תכליתי בפאתי העיר בלגרד, סרביה.
האולם הוקם במשך שנים רבות והקמתו כללה הפסקות בנייה רבות עד שהושלם בסופו של דבר בשנת 2004. מאז פתיחתו הוא הפך לאחד מהאולמות המקורים הגדולים והמפוארים באירופה והוא חבר ארגון ה-"European Arenas Association".
מבנה האולם, הנמצא בבעלות העיר בלגרד, מתפרס על פני שטח של 48,000 מ"ר.
תכולתו הרשמית של האולם היא 20,000 צופים, אם כי האולם מסוגל להכיל עד כ-25,000 צופים, בהתאם לסוג האירוע המקיים בו.
הרעיון לבנות אולם ספורט גדול בבלגרד נולד בשנת 1989 והבנייה תוכננה להסתיים בשנת 1994, בה בבלגרד הייתה אמורה להתקיים אליפות העולם בכדורסל.
הבנייה החלה בשנת 1992 באזור הנקרא "בלוק 25" ברובע "נובי בלגרד" שבעיר.
עקב האירועים האלימים שפרצו ביוגוסלביה בראשית שנות ה-90, פיב"א שללה מיוגוסלביה את זכות האירוח והפרויקט הוקפא.
פרויקט הבנייה הופשר בשנת 1998 כאשר בלגרד הייתה אמורה לארח את אליפות העולם בטניס שולחן והבלגרד ארנה היה צפוי להיות האולם המרכזי בתחרות זו.
אך גם במקרה זה הבנייה הוקפאה שנית עקב הפצצות נאט"ו על העיר בלגרד כחלק ממלחמת קוסובו.
עם שוך הקרבות בשנת 2000 ותנופת הבנייה מחדש בעיר, חודשה גם הבנייה של האולם עד אשר הוא הושלם סופית בשנת 2004.
לאחר בנייתו, הפך הבלגרד ארנה לאולם המקורה הראשי של בלגרד וסרביה כולה.
אירוע הפתיחה של אולם זה היה הדיאמונד בול של פיב"א בשנת 2004 ומיד אחריו הוא אירח את שלבי הגמר של יורובאסקט 2005. קבוצות הכדורסל הראשיות של העיר, הכוכב האדום בלגרד ופרטיזן בלגרד, המשחקות את משחקי הבית שלהן בהיכל פיוניר, נוהגות להעביר לבלגרד ארנה משחקים מרכזיים שאותם הן מארחות.
במספר מקרים נשברו שיאי נוכחות באירועים שנערכו בבלגרד ארנה.
שיא הצופים במשחק יורוליג נשבר בשנת 2009 כאשר 22,567 איש צפו במשחקה של פרטיזן נגד פנאתינייקוס בשלב הטופ-16. כשנה לאחר מכן נשבר השיא בשנית במשחקי הפלייאוף נגד מכבי תל אביב אשר נכחו בהם כ-24,000 צופים בממוצע.
בגמר הליגה העולמית לשנת 2009 בין נבחרות הכדורעף של סרביה וברזיל נקבע שיא הצופים למשחק במפעל עם 22,680 צופים.
הארנה מארח גם אירועי תרבות, קונצרטים והופעות של אומנים בינלאומיים.
תחרות אירוויזיון 2008 נערכה בבלגרד ארנה אף היא.
בלגיה הייתה המדינה הראשונה שנכבשה על ידי הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והפכה לשדה קרב עקוב מדם בחזית המערבית.
ערב המלחמה הייתה בלגיה מדינה נייטרלית, אך היא עמדה בדרכה של גרמניה למתקפה בצרפת, ועל כן נכבשה בסערה, דבר שגרם לכניסתה של בריטניה, אשר ערבה לריבונות בלגיה, למלחמה.
עמידתה העיקשת של בלגיה הצליחה לבלום את תנופת ההתקפה הגרמנית והעניקה לצרפת ובריטניה את הזמן שנדרש להתארגנות לשם מניעת כיבוש צרפת.
הכיבוש הגרמני היה אכזרי וזכה לכינוי "אונס בלגיה", כמיליון פליטים בלגים נמלטו להולנד.
בית המלוכה הבלגי ובפרט אלברט הראשון, מלך הבלגים, שפיקד על צבא בלגיה, התגלה בתקופת המלחמה כסמל לאומי מאחד, נוסך תקווה וגאווה לאומית.
בנוסף לכיבוש בלגיה, התקיימו קרבות בין כוחות בלגיים לגרמניים במזרח קונגו הבלגית ורואנדה שבאפריקה.
ערב מלחמת העולם הראשונה הייתה בלגיה ממלכה קטנה (אוכלוסייתה מנתה 7.5 מיליון נפש ב-1914) בעלת כלכלה מפותחת המבוססת על תעשייה ומסחר.
באופן מסורתי נטתה הסימפתיה העממית של הפלמים לגרמניה והסימפתיה העממית של הוולונים, דוברי הצרפתית – לצרפת.
בית המלוכה הבלגי היה נצר לבית סקסה-קובורג-גותה, המקורב לוילהלם השני, קיסר גרמניה.
אולם הנייטרליות הפכה לקו מרכזי באופייה של הממלכה ולמקור עוצמה כלכלית ומדינית.
בלגיה לא הייתה שותפה למערך הבריתות של מאזן הכוחות שקדם למלחמה, אולם במסגרת הסכם לונדון (1839) ערבה בריטניה לריבונותה של בלגיה, לשלמותה ולנייטרליות שלה.
עקב תפיסה זו היה צבאה של בלגיה קטן וסמלי.
הוא הורכב מ-43,000 חיילים סדירים, רובם בשש חטיבות חי"ר וכמה מאות פרשים ואנשי ארטילריה והנדסה ו-115,000 אנשי מילואים.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) ביצרה צרפת את גבולה עם גרמניה.
עקב כך גובשה בגרמניה בסודיות תוכנית שליפן, שעיקרה איגוף קו הביצורים בגבול צרפת באמצעות מעבר דרך שטחן של הולנד ובלגיה.
מאוחר יותר, הוסרה הולנד מהתוכנית על ידי רמטכ"ל הצבא הגרמני, הלמוט פון מולטקה הצעיר.
לאחר ההתנקשות בפרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בקיץ 1914, התחייבה גרמניה לסייע לאימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמתה נגד הברית הרוסית-צרפתית, וזאת על ידי הנחתת מכת-בזק על צרפת וסיום הלוחמה בחזית המערבית לפני שתפנה לטפל בחזיתה המזרחית מול רוסיה.
ב-2 באוגוסט הגיש השגריר הגרמני בבריסל מסמך לשר החוץ שלה, לפיו "נודע" לממשלת גרמניה שצרפת מתכננת מתקפה על גרמניה, שתתבצע על ידי מעבר דרך שטחה של בלגיה.
גרמניה חוששת, כך כתב, שבלגיה, למרות רצונה הטוב, לא תוכל להתנגד להפרה זו של ריבונותה.
לפיכך פנה השגריר בבקשה מ"אחיינו" (המלך הבלגי), לאפשר לכוחות גרמניה מעבר חופשי דרך שטח בלגיה על מנת לגונן עליה מפני התוקפנות הצרפתית.
תגובתה של ממשלת בלגיה הייתה סירוב מוחלט, תוך ציון העובדה שהיא סמוכה ובטוחה שבריטניה תקיים את הבטחתה מ-1839 להגן על ריבונות בלגיה.
"בלגיה," אמר המלך אלברט, "היא אומה, לא דרך".
במקביל גויס כוח של 117,000 חיילים ו-67,000 מתנדבים שהוצבו בקו הבלימה וההתבצרות בלייז', נאמור ואנטוורפן.
ב-4 באוגוסט חצו שבע ארמיות גרמניות בפיקודו של אלכסנדר פון קלוק את גבול בלגיה והתקדמו במהירות לכיוון הנהר מז במגמה להגיע לפריז.
במקביל הכניסה גם צרפת כוחות לבלגיה דרך גבולה עם הממלכה, אך משום שתוכניתה הצבאית של צרפת, תוכנית 17, הניחה שהגרמנים יכבדו את הנייטרליות של בלגיה, הם ריכזו את כוחותיהם המובחרים בחזית אלזס-לורן, ולא בגבול הבלגי.
בין התאריכים 14 באוגוסט – 24 באוגוסט התקיימה בגבול צרפת-בלגיה סדרת קרבות בלימה שנודעה כמערכה על הגבולות.
הפלישה הגרמנית הביאה באופן אוטומטי להכרזת מלחמה בריטית על גרמניה.
הזעזוע מההפרה הגרמנית הברוטלית של הנייטרליות הבלגית השלווה סייעה בידי בריטניה לגייס כוח מוסרי ונלהב למלחמה בגרמניה באימפריה הבריטית ומאוחר יותר בארצות הברית.
העיר לייז' הוקפה בשנות ה-80 של המאה ה-19 בשרשרת של 12 מבצרים סביב העיר.
כאשר הגיעו הכוחות הגרמניים לשערי לייז' ב-5 באוגוסט הם מצאו עיר מבוצרת ומוגנת על ידי 30,000 חיילים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ראר למאן.
מולם שלחו הגרמנים כוח התקפה בן 100,000 איש, אשר חיסל את ההגנה לאחר קרב בן חמישה ימים והפצצות בלתי פוסקות בתותחי הוביצר.
כניעתם הסופית של הכוחות הבלגיים באה לאחר פגיעה ישירה בתעלות המגן מתחת למבצר המרכזי, שהביאה, בשל תכנון לקוי של מערכת האוורור, לפיצוץ אדיר.
במהלך הקרב בוצעה אחת מהפצצות האוויר הראשונות בהיסטוריה, תוך שימוש גרמני בצפלין.
אף כי קרב המגן נמשך זמן קצר מן המתוכנן, הוא הצליח לעכב את המשך הפלישה הגרמנית ב-12 יום, ובכך נתן שהות למדינות ההסכמה להתארגן מחדש בחזית המערבית, וייתכן כי מנע את כיבוש צרפת.
ב-7 באוגוסט העניקה ממשלת צרפת לעיר את הצלב הגדול של אות לגיון הכבוד הצרפתי ובכך, כדברי ברברה טוכמן, "הביעה משהו מהערצתו הנדהמת של העולם למראה הלוחמה הבלגית".
לאחר נפילת לייז' הצבא הגרמני החל להתקדם בשטחי בלגיה אל מול אזרחים בלגים שעשו מאמצים רבים לעכב ולשבש את תנועת הצבא.
הם חיבלו בקווי טלפון וטלגרף, חסמו דרכים ואף ירו בחיילים ובקצינים גרמניים.
התגובה הגרמנית הייתה אכזרית ומיידית.
חוות וכפרים הועלו באש ואזרחים הוצאו להורג באופן מיידי, בהם אנשי כמורה רבים ונכבדים אחרים.
ב-20 באוגוסט בצהריים נכנס הצבא הגרמני לבריסל במצעד ניצחון בראשות אלכסנדר פון קלוק.
לאחר גדודי אולאנים (פרשים נושאי רומחים וחרבות) שעל רומחיהם מתנוססים דגלונים בצבאי שחור-לבן, צעדו מאות-אלפי חיילים במדי שדה אפורים, נעו תותחי המצור הענקיים שפיצחו את מבצרי לייז' ולצידם קצינים במדי שרד רכובים על סוסים, מעשנים בזלזול ובעיני חלקם נעוץ מונוקל.
בקרב הציבור הבלגי שאולץ לצפות במצעד הילכו מרגלים ואנשי שיטור נעו באמצעות אופנועים ודיכאו ניסיונות מחאה.
המצעד צעד דרך הבירה הבלגית במשך 24 שעות רצופות.
במקביל, בברלין צלצלו פעמוני הכנסיות והציבור יצא לחגוג ברחובות.
לאחר הנסיגה מלייז' התבצרו הבלגים בנאמור, שנפלה לידי הגרמנים ב-24 באוגוסט.
ב-20 באוגוסט הנחה המלך אלברט הראשון לצבא לסגת ל"מעוז של אנטוורפן", להחזיק מעמד ולהמתין לכוחות באירופה האמונים על שמירת הנייטרליות שלה.
אוסף הביצורים ועמדות ההגנה סביב אנטוורפן נחשב ל"מעוז לאומי" ולבלתי חדיר למתקפת קרקע קונבנציונלית.
ה"מעוז של אנטוורפן" הורכב מטבעת חיצונית ופנימית סביב מבצרי העיר של המאה ה-19 ועמדות הגנה מבוצרות במרחק של מספר קילומטרים זה מזה, שנבנו להגנת הנמל החיוני של אנטוורפן.
רוב המבצרים של אנטוורפן היו מיושנים וחסרים בעוצמת אש.
הצבא הגרמני החל לתקוף את אנטוורפן בארטילריה ב-28 באוגוסט.
נתיבי ההימלטות מהעיר נחסמו, כך שאנטוורפן כותרה.
בסדרת מתקפות גרמנית בין 1 באוקטובר לבין 4 באוקטובר נפלו המבצרים מהטבעת החיצונית בזה אחר זה.
החיילים הבלגים סבלו מעייפות ומחוסר מורל בעקבות איבוד שטחים רבים.
ב-5 באוקטובר הצליח הצבא הגרמני לפרוץ את ההגנות הבלגיות בליר, 20 ק"מ דרומית-מזרחית לאנטוורפן ולהתקדם הלאה לדנדרמונדה, שם ניסה לצלוח את נהר הסכלדה.
"תנועת המלקחיים" של הצבא הגרמני איימה לחסום את נתיב הנסיגה המערבי של הצבא הבלגי מאנטוורפן כשנתיבי המילוט ממזרח ומדרום נחסמו על ידי הכוחות הגרמניים, ומצפון היה נתיב המילוט חסום על ידי הגבול הבלגי-הולנדי הסגור.
ההולנדים לא הציעו כל עזרה צבאית כיוון שהעדיפו לשמור על נייטרליות ולא להיגרר לסכסוך.
הצבא הבלגי נסוג ב-6 באוקטובר ואנטוורפן נותרה להגנת חיל משמר מקומי בלבד.
רבים מכוחות אלה ננטשו על ידי קציניהם, וחיילים רבים ערקו והרסו את כלי הנשק והתחמושת שלהם.
ב-9 באוקטובר נפלה העיר ונכנעה.
אנטוורפן נשארה כבושה בידי הגרמנים עד 1918. כוחות צבא בלגיה נעו לכיוון נהר האיזר, במטרה לחבור לכוחות חיל המשלוח הבריטי.
בשולי המתקפה המרכזית, ב-12 באוגוסט השיגו הבלגים ניצחון מורלי מוגבל ליד הכפר הפלמי האלן.
שם נבלמה התקדמות חיל הפרשים הגרמני על ידי חיל פרשים בלגי.
היה זה אחד המקרים היחידים בהם פלישת הגרמנים לבלגיה נבלמה בקרב שדה.
הקרב, שהחל כקרב פרשים מימים עברו, תוך שימוש בחרבות ורומחי פרשים, הוכרע כאשר המצביא הבלגי לאון דה ויטה הורה לחייליו לרדת מסוסיהם ולהילחם על הקרקע בעזרת המקלעים שלהם.
לאחר הקרב נותרו בשטח קסדות גרמנים רבות ועל כן הוא מכונה בבלגיה "קרב הקסדות הכסופות".
העמידה הבלגית העיקשת הצליחה לבלום את הפלישה הגרמנית, שאיבדה מעוצמתה וממהירותה.
בעוד הגרמנים תכננו להגיע לפריז תוך ימים ספורים, הם מצאו עצמם בסתיו עדיין בבלגיה.
העמידה הבלגית העניקה לצרפתים ולבריטים זמן לארגן חיל משלוח ומתקפת נגד.
בין ה-5 ל-12 בספטמבר התחולל הקרב הראשון על המארן, שנודע גם בשם "הנס על המארן", ובו נבלמה התקדמות המהירה של הצבא הגרמני אל צרפת.
לאחר הקרב החל "המרוץ אל הים" בו נעו צבאות גרמניה ומדינות ההסכמה במהירות לכיוון צפון-מערב בעודם מנסים לשפר עמדות לכיוון גבול צרפת.
במהלך "המרוץ", ב-16 באוקטובר חברו כוחות צבא בלגיה לכוחות הצרפתיים והבריטיים בקרב איזר.
קו הגבול שנקבע שבוע לאחר מכן בקרב איפר הראשון (הוא קו מלחמת החפירות הסטטית ששררה בארבע השנים שלאחר מכן), היווה את גבול פינתה של בלגיה שנותרה בלתי-כבושה.
המלך הורה לראש הממשלה לסגת עם ממשלתו לנמל לה הבר הצרפתי, בעוד הוא וצבאו נושאים בנטל שחרור ארצם יחד עם כוחות מדינות ההסכמה באותה פינה חופשית של בלגיה.
בשנת 1915 הוקם חיל המשלוח הבלגי ברוסיה.
הכיבוש, אף כי לא היה אכזרי כמו כיבוש גרמניה הנאצית, היה כוחני ואכזרי במיוחד.
הגרמנים, שנבלמו על המארן, החלו ליצור קו ביצורים עמוק (קו הינדנבורג), שכלל מבצרים שנוצרו מביצור חוות הרוסות וכפרים נטושים והקמת מתרסים ועמדות פלדה ובטון בשטחי בלגיה.
האזור פונה מתושביו, וחלק מהם גויסו לעבודת כפייה בהקמת קו הביצורים.
כוחות הכיבוש החרימו תוצרת חקלאית לשימוש הצבא והנהיגו מדיניות של קיצוב מזון לאוכלוסייה הבלגית הכבושה.
בלגיה הייתה תלויה ביבוא סחורות, אך המצור הימי שהטילו הבריטים על הים הצפוני, שנועד למנוע אספקה מגרמניה, פגע גם ביבוא הבלגי ויצר מחסור כבד.
כלפי כפרים וערים שאוכלוסייתם גילתה התנגדות ננקטו צעדי ענישה, בהם שריפת מבנים ומאסר אזרחים.
ידועה במיוחד שריפת הספרייה של אוניברסיטת לוון שעוררה קול זעקה ברחבי העולם כנגד פשעי המלחמה של הצבא הגרמני.
אקדמאים אנגלים וצרפתים קראו לעמיתיהם הגרמנים להרחיק את עצמם מהמיליטריזם הפרוסי ומהאימפריאליזם הגרמני ונענו במנשר התשעים ושלושה שהצדיק את צעדי הצבא הגרמני.
הגרמנים ניסו לתקוע טריז בלאומיות הבלגית על ידי עידוד המפלגה הפלמית הלאומית, לה הבטיחו כינון פלנדריה עצמאית בחסות גרמנית.