tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב אוכלוסיית האיים המקורית היא ממוצא מלנזי, אך החל מתקופת השלטון ההולנדי ועד לימינו, ישנו שטף מהגרים מתמיד של תושבים מג'אווה והאיים הסמוכים לה אל קבוצת האיים.
בין השנים 1999 ו-2002, התרחשו באיים סכסוכים נרחבים בין הנוצרים למוסלמים, שהובילו לאלפי הרוגים ולמיליוני פליטים.
השם כבר הוזכר בנגרקרטגאמה שמתקופת המג'פהיט במאה ה-14. מקור השם בשפה מקומית ומשמעותו "ראש שור".
אנשי מאלוקו המקוריים היו ספנים וסוחרים במשך אלפי שנים.
באיים נמצאו חרוזי שוהם ודיסקיות כסף המתוארכים לסביבות 200 לפני הספירה ששמשו כנראה אמצעי תשלום.
סוחרים ערבים החלו להגיע לאיים ולסביבתם במאה ה-14, ואיתם הגיע האסלאם.
המרת דת שלווה התרחשה בחלק מן האיים, בייחוד במרכזי הסחר, אך האנימיזם הילידי נותר יותר נפוץ באיים המרוחקים ובעורף היישובים הגדולים.
איתור ריכוזי המוסלמים באיים השונים מתבצע באמצעות ממצאים ארכאולוגיים של הימצאות שיני חזירים, המעידים על אכילתו או הינזרות ממנה, שכן החזיר אסור למאכל באסלאם.
לאחר שהפורטוגזים כבשו את עיר המדינה מלאקה בתחילת המאה ה-16, השפעתם החלה להגיע לכל איי האזור.
ההשפעה המשמעותית ביותר על אינדונזיה הייתה הארגון מחדש וההתערבות בהסדרי הסחר באזור.
באזורים המרוחקים יותר של אינדונזיה, כולל איי מאלוקו, השינוי המשמעותי יותר הייתה הגעתה של הנצרות.
ביומן פורטוגזי שמתוארך לאוגוסט 1511, עם כיבוש העיר מלאקה, נכתב כי "מזה שלושים שנה התושבים באזור הם מוסלמים".
לאחר ששמע אפונסו דה אלבוקרקי על הדרך הימית לאיי בנדה ולאיי התבלינים האחרים, הוא שלח משלחת מחקר לאזור בראשות שלושה כלי שיט.
אחד מכלי השיט הגיע לאי אמבון ב-1512. הפורטוגזים פיתחו קשרים עם השליט המקומי, וכתוצאה מכך, גם השליטים היריבים מהאיים טידורה וטרנאטה ביקשו לבסס עימם קשרים.
הפורטוגזים הורשו לסחור בתבלינים ובסחורות באזור והפכו לסוחרים העיקריים בשל הרחקתם של תושבי ג'אווה וחצי האי המלאי מהאזור לאחר כיבוש מלאקה.
גם כשחזרו הסוחרים המקומיים, המשיכו הפורטוגזים להיות חלק משמעותי מהמסחר.
עד 1513, מרכז הסחר הפורטוגזי במאלוקו היה בטרנאטה, אך לאחר שסולקו משם, הם הקימו בשנת 1513 מבצר באמבון, ומיסיונרים החלו לפעול באזור על מנת לנצר את האוכלוסייה המקומית.
סולטן טרנאטה, באב אולא, היה אנטי-אירופאי ומוסלמי, ושלט באזור בין 1570 ל-1583, ובשל התעצמותו, הפורטוגזים לא הצליחו להגיע לשליטה מוחלטת בתחום שלטונו.
גם מאמצי המיסיון צלחו באופן חלקי בלבד, וקהילות נוצריות התפתחו רק על חלק מהאיים - רוב האוכלוסייה נותרה מוסלמית.
גם בתקופת הסולטן סעיד התקשו האירופאים ככלל לשלוט באזור.
עם תחילת המאה ה-17, החלו הפורטוגזים, הספרדים, ההולנדים והבריטים להיאבק על השליטה באזור.
בשנת 1599 הגיעו ההולנדים לאיי מאלוקו ונאבקו בפורטוגזים במטרה לייצר לעצמם מונופול במסחר התבלינים.
בסופו של הסכסוך יצאו ההולנדים כשידם עם העליונה והם החילו את שלטונם על איי מאלוקו ועל אינדונזיה כולה.
במהלך המאה ה-17 ביצעו ההולנדים טבח בתושבי איי בנדה אשר הוחלפו על ידם בעבדים, כיוון שניסו לסחור בתבלינים עם הבריטים.
עם דעיכתו של הסחר בתבלינים בשלהי המאה ה-18, הפכו האיים ללא רלוונטיים מבחינת ההולנדים, מאחר שהפסיקו לספק להם תנובה כלכלית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו האיים על ידי היפנים.
עם ההכרזה על עצמאותה של אינדונזיה ב-1950, הכריזה על עצמאותה גם הרפובליקה של איי מאלוקו הדרומיים (האיים אמבון, בורו וסראם).
הרפובליקה הונהגה על ידי כריס סומוקיל, שהיה שר המשפטים של מזרח אינדונזיה תחת השלטון ההולנדי, ונתמכה על ידי בני האיים ששירתו בכוחות המיוחדים ההולנדים.
תנועת העצמאות הזו הובסה על ידי צבא אינדונזיה ובהסכם שנחתם עם ממשלת הולנד, הכוחות שנותרו הועברו לקבלת מקלט בהולנד.
מחוז מאלוקו באינדונזיה התקיים בין השנים 1950–1999, כשהוחלט על פיצולו לשני מחוזות - מאלוקו ואיי מאלוקו הצפוניים.
בירת המחוז הצפוני מוקמה תחילה על האי טרנאטה, אך לאחר מכן הועברה לסופיפי שעל הלמהרה, האי הגדול ביותר בקבוצת האיים.
בירת המחוז הדרומי נותרה באמבון.
מאבקי דת פרצו ברחבי האיים בינואר 1999. תוצאות המאבקים היו לחימה עיקשת בין קבוצות גדולות של מוסלמים ונוצרים, הריסתם של אלפי בתים ומבנים, עקירתם של חצי מיליון תושבים בקירוב, מותם של אלפי אנשים בלחימה וההפרדה המובנית והשיטתית בין נוצרים למוסלמים.
שטחם הכולל של איי מאלוקו הוא 850 אלף קמ"ר, מתוכם 90% הם מי ים.
ישנם בקירוב 1027 איים - ובעוד השניים הגדולים שבהם, הלמהרה וסראם, מיושבים בצורה דלילה, שני האיים המיושבים ביותר, אמבון וטרנאטה, הם איים קטנים.
רובם של האיים הם מיוערים והרריים.
אולם, בעוד איי טנימבר, לדוגמה, הם יבשים והרריים, איי ארו הם ביצתיים ושטוחים.
הר בינאיה, המתנשא לגובה של 3,027 מטרים, שעל האי סראם הוא ההר הגובה ביותר באיי מאלוקו.
מספר איים בארכיפלג, ובהם טרנאטה, הם איים געשיים.
היו כ-70 התפרצויות געשיות באיי מאלוקו ב-500 השנים האחרונות, ורעידות אדמה הן דבר שבשגרה.
בעלי החיים המתקיימים על איי מאלוקו בעיקרם דומים יותר למינים הקיימים באוסטרליה מאשר לאלו הקיימים בדרום-מזרח אסיה.
המגוון הטבעי שעל האיים ותפוצתו מושפעים מהפעילות הטקטונית שמתרחשות בסביבתם - רוב האיים הם יחסית צעירים, בני בין מיליון ל-15 מיליון שנה, ומעולם לא היו מחוברים למסת אדמה גדולה אחרת.
האיים שונים מרוב האיים באינדונזיה - נכללים בהם כמה מהאיים הקטנים ביותר במדינה, יש בהם איים נמוכים שנמצאים בימים מהעמוקים בעולם, ואין ביניהם איים גדולים באמת דוגמת ג'אווה או סומטרה.
ולכן, נדידה של בעלי חיים או צמחים בין האיים הללו היא מוגבלת ביותר, מה שמוביל להתפתחותם של מינים אנדמיים רבים.
את האקולוגיה והביולוגיה באיים חקרו גדולי הביולוגים והחוקרים בעולם, וביניהם אלפרד ראסל וולאס וג'ורג' אברהארד רומפיוס.
יערות גשם מכסים את רוב האיים הצפוניים והמרכזיים, אך באיים הקטנים יותר, היערות מתחלפים בצמחייה הכוללת מינים אנדמיים לאיים כמו ציפורן ומוסקט.
איי טנימבר ואיים דרום-מזרחיים נוספים הם צחיחים ובעלי צמחייה דלילה יותר, בדומה לאי טימור הסמוך.
חיות כיס ליליות, כמו הבנדיקוטאים והקוסקוסיים, מהווים את מרביתם של היונקים החיים על האיים, ובנוסף להם הובאו לאיים על ידי האדם גם חזירי בר וזבדים מלאיים.
מיני הציפורים כוללים מעל ל-100 מינים אנדמיים לאיים, שנפוצות בעיקר על האיים הגדולים הלמהרה וסראם.
באיים הצפוניים ישנם שני מינים אנדמיים של עדניים.
בניגוד לשאר האיים בארכיפלג, על איי ארו ישנה פאונה שמקורה באי גינאה החדשה - קנגורו, קזואר ועדניים.
באיים המרכזיים והדרומיים ישנה עונת מונסונים יבשה בין אוקטובר למרץ ועונת מונסונים רטובה בין מאי לאוגוסט, בהיפוך גמור לשאר איי אינדונזיה.
הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בתקופה היבשה היא 30 מעלות צלזיוס, ובעונה היבשה 23 מעלות צלזיוס.
באיים הצפוניים עונת המונסונים הרטובה היא בין דצמבר למרץ בדומה לשאר אינדונזיה.
בכל קבוצת איים בארכיפלג אקלים מעט שונה, ובאיים הגדולים בדרך כלל השפלות הן יבשות יותר והעורף ההררי גשום יותר.
האוכלוסייה באיי מאלוקו מונה כ-2 מיליון תושבים, פחות מאחוז אחד מאוכלוסיית אינדונזיה כולה.
באיים מדוברות מעל ל-130 שפות שונות.
אולם, מאז עצמאות אינדונזיה, ישנה נטייה של האוכלוסייה לעבור לדבר בקראולים של השפה המלאית שנוצרו באמבון ובטרנאטה, שמהווים את הלינגואה פרנקה באיים הדרומיים והצפוניים בהתאמה.
היסטוריה ארוכה של מסחר וימאות של תושבי האיים ושל זרים אל האיים, הובילו לרמה גבוהה של עירוב במוצא של תושביהם.
אוסטרונזים התערבבו לתוך המלנזים בסביבות 2000 לפנה"ס.
לתוכם התערבבו גם הודים וערבים ובמאות האחרונות גם תושבים מקומיים מסולאווסי ומג'אווה.
משקי הציפורן והמוסקט עדיין מהווים חלק עיקרי בכלכלה של איי מאלוקו, ובנוסף אליהם יש גם את תעשיות הקקאו, הקפה והפירות.
דייג מהווה נתח גדול מהתעשייה באיים, אך בעיקר באזור הלמהרה ובאצ'אן.
באיי ארו מפיקים פנינים, ובסראם מייצאים לובסטרים.
חטיבת עצים היא תעשייה נפוצה באיים הגדולים - בסראם חוטבים בעיקר אקליפטוס ובבורו חוטבים בעיקר טיק והובנה.
איי טרקס וקייקוס הם טריטוריה של הממלכה המאוחדת הכוללת שתי קבוצות איים בקריביים.
שתי קבוצות האיים מצויות בצפון האוקיינוס האטלנטי, דרומית־מזרחית לאיי בהאמה, צפונית להאיטי ודרומית מזרחית למיאמי שבארצות הברית.
מבחינה גאוגרפית האיים הם חלק מאותו ארכיפלג כמו איי בהאמה.
הארכיפלג היה מיושב קודם לגילויו על ידי האירופים תחילה בבני ארוואק, ומאוחר יותר בבני קאריב.
האירופי הראשון שידוע בוודאות שצפה באי היה מגלה הארצות הספרדי חואן פונסה דה לאון ב-1512. סוחרי עבדים החלו לפשוט על האיים וזמן קצר לאחר גילויים, נכחדה האוכלוסייה המקומית כליל.
בין המאה ה-16 למאה ה-18 טענו האימפריות הקולוניאליות של בריטניה, צרפת וספרד לבעלות על האיים, אך לא הקימו בהם התיישבות קבע.
שודדי ים הפכו את האיים למקום מקלט ובסיס פעילות.
ב-1681 הוקמו באיים יישובי קבע ראשונים, כאשר מתיישבים אנגלים מברמודה הקימו תחנות לאיסוף מלח בחופים הרדודים של האי גרנד טרק.
תעשיית המלח הייתה ענף בעל חשיבות באיים עד המאה ה-20, ובתקופה מסוימת הייתה מקור עיקרי של מלח למושבות צפון אמריקה.
התיישבות חקלאית ראשונה הוקמה בשנות השמונים של המאה ה-18, על ידי מתיישבים אנגלים מצפון אמריקה שנותרו נאמנים לכתר הבריטי בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית.
מתיישבים אלה הביאו לאיים עבדים והחלו לגדל בהם כותנה.
מאמץ ההתיישבות כשל לאחר מספר עשורים, והמתיישבים האנגלים נטשו את האיים, אך הותירו בהם חלק מן העבדים.
במאה ה-18 היו האיים, שלא הוגדרו כמושבה בריטית נפרדת אך גם לא כחלק ממושבה אחרת, זירה למאבק בין ברמודה, שמתיישביה הוסיפו להפעיל את תעשיית המלח המשגשגת באיים, לבין המושבה הבריטית באיי בהאמה.
במקביל היו האיים יעד להתקפות מצד צרפת.
לבסוף קיבלו הברמודים את שלטונם של איי בהאמה בארכיפלג, בין היתר לאחר שתעשיית המלח ירדה מגדולתה כאשר ארצות הברית פיתחה מקורות משלה למלח.
ב-1848 זכו האיים למעמד של מושבה נפרדת, וב-1873 נכללו בג'מייקה.
האיים נהפכו למושבת כתר כאשר קיבלה ג'מייקה את עצמאותה ב-1962.
בשנות השישים של המאה העשרים ידעו איי טרקס וקייקוס תנופת פיתוח, ונהפכו ליעד תיירותי.
החל בשנות השישים מתחולל מאבק פוליטי לא-אלים בין התומכים בעצמאות מלאה ומיידית לבין התומכים בשימור מעמדם של האיים כמושבה בריטית, לפחות לעת-עתה.
לאורך השנים, כמה ממנהיגי הממשל המקומי באי נחשדו בשחיתות ובעבירות נוספות, מה שאילץ את מושל האיים לפזר זמנית את השלטון המקומי ב-1986, ולהורות על ועדת חקירה לבחינת האשמות בשחיתות ב-2008.
מתוך שלושים האיים, רק שמונה מאוכלסים.
באיים נולדים 3.25 ילדים לכל אישה בממוצע.
שתי חמישיות בפטיסטים, חמישית מתודיסטים, חמישית אנגליקנים ופחות מ-2% חברי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
כלכלת האיים מתבססת על התיירות, הדיג, ושירותי בנקים באי התורמים כשמינית מהתוצר המקומי הגולמי .
מרבית התיירים מגיעים לאיים מארצות הברית ומקנדה.
קצב גידול התוצר הלאומי הוא 4% וכן האינפלציה באיים היא כ-4%.
כוח העבודה של האיים הוא כ-5000 עובדים (1990) כשליש מהם עובדים בעבודה ממשלתית, חמישית בדיג וחקלאות והיתרה בענף התיירות.
הכנסות האיים עומדות על 47 מיליון דולרים אל מול 33.6 מיליון דולר הוצאות.
הגידולים החקלאיים העיקריים של המדינה הם שעועית, קסאווה, ופרי הדר.
מקור נוסף ליצוא הם פירות ים.
בשנת 1993 ייצאו האיים סרטנים וקונכיות בשווי 4.7 מיליון דולרים, מרביתם לארצות הברית ובריטניה.
האיים מייצרים כ־5 גיגוואט חשמל על ידי שריפת פחם ונפט.
קוקבורן טאון השוכנת באי גרנד טרק היא בירת האיים ומושב ממשלת האיים מאז 1776. האיים היו תחת שיפוט ג'מייקה עד שנת 1962 עת קיבלו מעמד של מושבת כתר של בריטניה.
בין השנים 1965–1973 מושל בהאמה היה בפועל מושל האיים, ובשנת 1973 מונה לאיים מושל משלהם.
אף שהוסכם כי תינתן לאיים עצמאות בשנת 1982 החלטה זו לא יושמה, והאיים הפכו בפועל לטריטוריה בריטית.
ב-30 באוגוסט 1976 אימצו האיים חוקה (ויום זה נחשב יום חג לאומי).
החוקה הושעתה בשנת 1986 ולאחר שינויים נכנסה שוב לתוקף ב-5 במרץ 1988.
המשפט החל באיים הוא המשפט המקובל האנגלי, אולם מספר חוקים אומצו מחוקי ג'מייקה ובהאמה.
השפה הרשמית היא אנגלית וגיל הבחירה הוא 18. הריבון במדינה הוא המלך צ'ארלס השלישי והוא מיוצג באי על ידי מושל.
בראש הרשות המבוצעת בפועל עומד השר הראשי.
מועצה מבצעת כוללת שלושה חברים רשמיים הנקבעים על ידי ממשלת אנגליה, וחמישה הנבחרים מבין חברי המועצה המחוקקת.
לא נערכים בחירות באי לרשות המבצעת.
המושל ממונה על ידי הכתר הבריטי, והשר הראשי ממונה על ידי המושל.
בית המחוקקים כולל בית תחתון בלבד בן 19 מושבים ונקרא "המועצה המחוקקת" (Legislative Council), מהם 13 נבחרים על ידי תושבי האי.
חברי המועצה המחוקקת נבחרים לארבע שנים.
כיום הקואליציה מורכבת מהמפלגה הפרוגרסיבית הלאומית (The Progressive National Party) ברשות ד"ר מייקל מיסיק (Hon.
Michael Misick) לה שמונה מושבים, ואילו האופוזיציה מורכבת מהתנועה העממית דמוקרטית (People's Democratic Movement) בהנהגת דרק ה.
האיים חברים בבנק לפיתוח הקריביים, השייך לקהילייה הקריבית.
ההגנה על האיים היא באחריות הממלכה המאוחדת.
האיים מחוברים לארצות הברית בשני קווי טלפון תת-מימיים ובאמצעות לוויין.
באיים שלוש תחנות רדיו AM, ושש FM, וכן תחנת טלוויזיה אחת.
איי קייקוס הם קבוצת האיים הגדולה יותר ושוכנים בצפון מערב ואיי טרקס הם קבוצת האיים הקטנה יותר ונמצאים בדרום מזרח.האי הגדול ביותר בקבוצת איי טרקס הוא האי גרנד טרק.
באיים 121 ק"מ של כבישים מהם 24 ק"מ סלולים ו-97 ק"מ דרכי עפר.
הנסיעה בכבישים היא בצדם השמאלי (בדומה לכבישי הממלכה המאוחדת).
הנמלים העיקריים שבאיים נמצאים בגרנד טרק ובפרווידנסיאלס.
באיים שבעה שדות תעופה, לארבעה מהם מסלולים סלולים (שלושה מהם באורך 2,000 מטרים, ואחד באורך 1,000 מטרים).
המובילה האווירית העיקרית היא החברה האמריקאית אמריקן איירליינס.
מאחר שלמעלה ממחצית המבקרים באי הם קנדיים, ובשל היות האיים מושבה בריטית, נוצרו קשרים רבים בין קנדה לאיים.
בשנת 1973 הציע חבר הפרלמנט הקנדי מטעם המפלגה הדמוקרטית החדשה של קנדה, מקס זלצמן, לאחד את האיים עם קנדה.
הרעיון הוצע שוב בשנת 1986 על ידי חבר המפלגה הפרוגרסיבית קונסרבטיבית של קנדה דן מקינזי אולם נדחה על ידי המפלגה שלו עצמה.
בשנת 2004 חבר המפלגה הקונסרבטיבית של קנדה פטר גולדרינג העלה שוב את ההצעה.
על מנת שהאיים יאוחדו עם קנדה כפרובינציה יידרש תיקון של חוקת קנדה - דבר שאינו סביר (הפרובינציה האחרונה שנוספה לקנדה - ניופאונדלנד ולברדור, נוספה מכוח חוק של הפרלמנט הבריטי בשנת 1949).
האיים יכולים להצטרף לקנדה כטריטוריה פדרלית (ולא כפרובינציה) באמצעות חקיקת חוק פדרלי, דבר הפשוט יותר, בדומה ליוקון, הטריטוריות הצפון מערביות ונונאווט.
בשנת 2004 הצביעה נובה סקוטיה על איחוד עם האיים, דבר שיאפשר איחוד עם קנדה (והפיכת האיים לחלק מפרובינציית נובה סקוטיה, ולא פרובינציה נפרדת).
איי ליווארד הם האיים הצפוניים מבין איי האנטילים הקטנים.
איי ליווארד נקראים בשם זה בשל משטר הרוחות באזור, הזורמות מדרום לצפון.
האיים הם "במורד הרוח" בניגוד לאיים המצויים בכיוון הנגדי - איי וינדווארד הנמצאים ב"מעלה הרוח" - הכיוון ההפוך ממנו מגיעות רוחות הסחר.
החלוקה בין איי וינדווארד ואיי ליווארד משתנה ממדינה למדינה, וזאת מאחר שחלוקת האיים הייתה תלויה בכיוון ההגעה של הספינות, ובשל העובדה שמעצמות שונות החזיקו באיים שונים בים הקריבי.
בהתאם גם שם האיים משתנה.
על פי המפות האנגליות, החלוקה בין איי ליווארד ואיי וינווארד נעשית בקו שבין דומיניקה ומרטיניק.
על פי המפות הספרדיות, איי וינדווארד כוללים את איי הבתולה וטרינידד וטובגו, ואילו איי ליווארד הם רק האיים הקרובים לחופי ונצואלה.
על פי המוסכמה המקובלת (המבוססת על המפות האנגליות) - איי ליווארד כוללים את:
סן מרטן (אי) (החלק הצפוני: סן מרטן, שייך לצרפת; החלק הדרומי: באנטילים ההולנדיים)
לעיתים נחשב גם איסלה אווס כחלק מאיי ליווארד.
איי ליווארד היה גם שמה של המושבה הבריטית שנמצאה באזור וכללה את האיים אנטיגואה, ברבודה איי הבתולה הבריטיים, מונטסראט, סנט קיטס, נוויס, אנגווילה (עד שנת 1940), וכן דומיניקה בין השנים 1671–1816 וכן בין השנים 1833–1960.
שמה הרשמי של המושבה היה המושבה הפדרלית של איי ליווארד (Federal Colony of the Leeward Islands ) בין השנים 1871–1956, והטריטוריה של איי ליווארד (Territory of the Leeward Islands ) בין השנים 1956–1960.
האיים אנטיגואה, דומיניקה, מונטסראט, נוויס, סנט כריסטופר (המהווה חלק מסנט קיטס) ואיי הבתולה הבריטיים השתמשו בין השנים 1890 - 1 ביולי 1956 בבולי דואר שעליהם השם: "איי ליווארד" (LEEWARD ISLANDS).
איי ליין היא קבוצת אטולים ואיי אלמוגים המצוייה באוקיינוס השקט, דרומית להוואי.
האיים מהווים חלק מקיריבטי ומארצות הברית (8 שייכים לקיריבטי; 3 – לארצות הברית), ומצויים באותו אזור זמן כמו הוואי: UTC + 14, אולם למעשה יום אחד לפני הוואי, ו-25 שעות לפני יתר איי אוקיאניה, בשל היותם מעבר לקו התאריך הבינלאומי.
שטחם הכולל של איי ליין 514.74 קמ"ר.
השטח הכולל של הלאגונות 538 קמ"ר.
איי ליין הצפוניים מצויים בין קו המשווה לבין קו רוחב 6° צפון, בקרבת קו אורך 160° מערב.
חלק מהאיים בשליטת קיריבטי וחלק בשליטת ארצות הברית.
קיריטימטי (האי כריסטמס) הוא הגדול באיי ליין מבחינת שטחו והאטול הגדול בעולם.
מרבית הלגונה של האטול יבשה.
האי התגלה על ידי מגלה הארצות האירופי ג'יימס קוק ביום חג המולד בשנת 1777.
כל איי ליין המרכזיים אינם מיושבים.
כל איי ליין הדרומיים אינם מיושבים.
"אַיי לייק מייק" הוא מחזה מאת אהרן מגד שהפך לסרט ולמחזמר מצליח.
המחזה בבימויו של ישראל בקר הוצג לראשונה בתיאטרון הבימה ב-20 בספטמבר 1956. בהפקה זו השתתפו: שמואל רודנסקי, ניורה שיין, טניה פרס, חנה'לה הנדלר, שלמה בר-שביט, רינה פז ועדה טל (טרייבמן).
הפקה זו זכתה לרוב לביקורות חיוביות אך ירדה לאחר 127 הצגות.
בשנת 1960 הופק סרט על בסיס המחזה, בבימויו של פיטר פריי ובהשתתפות גדעון זינגר, גאולה נוני, בתיה לנצט, זאב ברלינסקי, אילנה רובינא, אבנר חזקיהו וחיים טופול.
בשנת 1968 הוחלט להעלותו כמחזמר בתיאטרון גיורא גודיק בבימויו של יואל זילברג, ובו שיחקו בין היתר ליאור ייני, דליה פרידלנד, מוטי ברכאן, יגאל בשן, מוטי גלעדי, שלומית אהרון, טניה פרס ושולה חן.
גם הפזמונים מתוכו, למילותיו של חיים חפר וללחנים של דובי זלצר, הצליחו מאוד, בייחוד השירים "מה צריך בסך הכול בנאדם" ו"לחיי העם הזה".
שירי המחזמר הוצאו באותה שנה על גבי תקליט (וכעבור מספר שנים גם על גבי דיסק).
בסך עלתה הפקה זו כ-300 פעמים עד תחילת שנת 1970.
בשנת 2016 הועלה המחזמר שוב על ידי תלמידי בית צבי.
עלילת המחזה עוסקת באם שאפתנית ששומעת על בחור יהודי-אמריקאי צעיר, בן למשפחה עשירה בשם מייק, המבקר בישראל כתייר.
היא מנסה לשדך אותו לבתה תמרה, על מנת שהמשפחה תוכל לנסוע יחד איתם לארצות הברית.
בתמרה מאוהב גם קיבוצניק עני.
המשפחה נכנסת לסחרור לקראת הפגישה עם מייק, אך הוא מצדו נקשר לישראל ורוצה להיות חקלאי בנגב.
המחזה הוא סאטירה על "החלום האמריקאי" של ישראלים רבים, ועל הערצת הכסף והמעמד שבאים לפעמים על חשבון אהבת אמת.
שמו מזכיר את סיסמת הבחירות "איי לייק אייק" (I like Ike) של דווייט אייזנהאואר.
איי חוף דור ומעגן מיכאל הם קבוצה של חמישה איים שמהווים חלק מרכס הכורכר המערבי שנפרד מהחוף בשל תהליכי גידוד.
שמות האיים הם שחפית, דור, טפת וחופמי הממוקמים ממערב למושב דור ואי היונים הממוקם ממערב למעגן מיכאל.
האיים משמשים כאתר קינון לעופות מים ובהם שחפית ים ושחף צהוב רגל.
על האיים צומח אוכם חופי, צמח בר בסכנת הכחדה בישראל.
שמורת טבע איי חוף דור-מעגן מיכאל כוללת את חמשת האיים הללו.
השמורה הוכרזה ב-26 בנובמבר 1964 ושטחה 21 דונם.
העלייה על האיים אסורה בהחלט בכל ימות השנה לכל מטרה שהיא, לרבות דיג ושיזוף.
איסור זה נובע מחשש לפגיעה בערכי הטבע הנדירים בהם: קינון ציפורים וצמחים ייחודיים.
אנשים שנתפסים על האי ביום או בלילה מובאים לדין, ציודם מוחרם והם עשויים להקנס באלפי שקלים.
על האי שחפית שגודלו 120 על 60 מטר לערך, נמצאו שרידים ארכאולוגים הכוללים שרידי רצפת פסיפס, יסודות של מבנים, שמונה גומות שנחצבו בסלע וחרסים מהתקופה הביזנטית.
בנוסף למערכת האקולוגית השלמה שמתקיימת על האיים, סביבתם ידועה גם בממצאים הארכאולוגים שנמצאו מתחת לים.
התגלית המפורסמת ביותר הייתה הספינה העתיקה ממעגן מיכאל מלפני כ-2,400 שנים, שהתגלתה בשנת 1985 באקראי על ידי חבר משק מעגן מיכאל שצלל בקרבת אי היונים, במרחק של פחות משבעים מטרים מהחוף.
ארבע שנים אחרי שנחשפה, נשלתה הספינה מהים והובאה למכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי שבאוניברסיטת חיפה.
מול האיים על החוף נמצא תל דור, אתר ארכאולוגי שהיה מיושב מתקופת הברונזה התיכונה ועד התקופה הרומית.
מוזיאון המזגגה שבקיבוץ נחשולים מציג רבים מהממצאים של האזור: עוגנים, אילי ניגוח, תותחים וחלקי ספינות שנטרפו במימי המפרצים הרדודים שבקרבת האיים, בנוסף לממצאים מחפירות תל דור.
אי היונים, הגדול מבין חמשת האיים, משמש כאתר קינון ליוני בית ובשנים האחרונות גם לברווזי ברכייה.
שטחו של אי היונים הוא כשלושה דונמים והוא מרוחק כ-150 מטרים מהחוף.
על האי עצמו נצפו מספר ממצאים ארכאולוגיים, הכוללים בין היתר מחצבה ובסמוך לה מבנה מלבני בעל רצפת פסיפס וגרם מדרגות חצוב שייתכן ושימש ככנסייה.
בנוסף למבנים נמצאו במקום כלי חרס ביזנטיים המתוארכים למאות החמישית והשישית ושברי כלי זכוכית מטיפוסים המופיעים בתקופה הביזנטית ובתקופת בית אומיה.
איי חוף קיסריה הם קבוצת איים בקרבת חוף קיסריה.
האיים מהווים חלק מרכס הכורכר המערבי שנפרד מהחוף בשל תהליכי גידוד.
אחד מן האיים הללו הוא האי הצפוני, המרוחק כ-400 מטר מן החוף, צפונית לנמל קיסריה, והוא אחד האזורים היפים לצלילה באזור קיסריה.
אל האי ניתן להגיע עם סירה ממועדון קיסריה, או בשחייה ארוכה מחוף הקשתות שנמצא צפונית לגן הלאומי, ליד אמת המים העתיקה.
האי הצפוני עשיר בדגה ובבעלי חיים אחרים ביחס לשאר האתרים של קיסריה.
מאפיינת אותו טופוגרפיה תת-ימית מעניינת: מערות שחודרות אל מתחת לאי, נקיקים מפותלים וקניונים ארוכים, וכן מאפיינת אותו טבלת גידוד מרשימה המהווה את פני האי.
כתבה במעריב בשנת 1961 דווח ב"מעריב" על תחרות שיט מסורתית שנערכה בקיסריה מול איים אלו:
איי מִיָאקוֹ (ביפנית: 宮古列島) הם קבוצת איים אשר נמצאת במחוז אוקינאווה, יפן, ממזרח לאיי יאיאמה.
איים אלה מהווים יחד עם איי יאיאמה את איי סקישימה, אשר הם חלק מקבוצת איי ריוקיו.
האי הגדול ביותר והמאוכלס ביותר בקבוצת איים זו הוא מיאקוג'ימה.
המיושבים שבאיי מיאקו נחלקים מנהלית לשני יישובים: מיאקוג'ימה והכפר טרמה.
העיר מיאקוג'ימה כוללת בתחומה את האיים: איקמה, אירבו, קורימה, מיאקוג'ימה, אוגאמי ושימוג'י, ואילו הכפר טרמה כולל את האיים מינה וטרמה.
איי לייק מייק הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1960 בבימויו של פיטר פריי שגם כתב את התסריט המבוסס על מחזה בשם זה מאת אהרן מגד.
פריי גם מופיע הופעת קמע בסרט כמתרחץ בבריכת מלון אכדיה.
העלילה היא סאטירה רומנטית על החלום האמריקאי של ישראלים רבים, ועל תופעת הערצת הכסף והמעמד החברתי, שבאים לפעמים על חשבון אהבת אמת.
אם שאפתנית מנסה לשדך את בתה למיליונר אמריקאי צעיר, אך שני הצעירים מאוהבים באנשים אחרים.
זו הייתה הופעתו הראשונה של חיים טופול בקולנוע.
אבנר חזקיהו (בכתוביות מופיע שמו כ"אלברט חזקיהו") מגלם 12 דמויות מזוקנות.
לתפקיד מייק נבחר סימור (סיי) גיטין, ששהה במקרה כסטודנט אמריקאי בישראל, ועבר בהצלחה את מבחן הבד.
כן משתתף בסרט סלמאן אל הוזייל ובני שבטו.
הסרט צולם גם בקיבוץ שובל.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1961, וזמין לצפייה כיום באתר ארכיון הסרטים הישראלי.
יפה אריאלי (בתיה לנצט) נשואה לבנימין (גדעון זינגר) ואם לתמר (אילנה רובינא) העומדת לפני גיוס, ואחותה הקטנה ציפ (מאירה שור).
בתחילת הסרט תמר רבה עם בן זוגה, מיכה (חיים טופול), סרן בצה"ל וחבר קיבוץ "הבוקרים" בנגב.
הוא רוצה להתחתן עם תמר, אך היא אינה רוצה בכך.
יפה אינה מחבבת את מיכה, הקיבוצניק העני, ורוצה למצוא לה שידוך הולם יותר.
במטוס העומד לנחות בישראל נמצא מייק אברהמס (סיי גיטין), צעיר יהודי מטקסס, בנו של בעל חוות עשיר.
מייק מדבר עם אישה ישראלית על המטוס, ומעיין בגיליון של במחנה נח"ל שנתנה לו.
על המגזין מוצגת תמונתה של צעירה שחומה, נילי דמארי (גאולה נוני) מקיבוץ הבוקרים, ומייק מתאהב בה מיד.
הוא נחוש למצוא אותה בישראל, ובורח מהאישה שחיזרה אחריו במטוס.
מייק מסתתר מאחורי מכונית, וכך פוגש ביעקב (זאב ברלינסקי).
יעקב הוא רווק מבוגר, צייר אבסטרקטי, צמחוני וחובב יוגה המתגורר בדירתה של אחותו.
יעקב מציע לו טרמפ וכן מגורים למספר ימים בבית אחותו הבורגנית יפה.
כשיפה רואה את מייק היא מנסה לשדך בינו לבין תמר, בתה, כדי שיסעו לאמריקה יחדיו ותמר לא תתגייס לצבא.
היא שוכחת לתת לתמר את צו הגיוס שהגיע, ושולחת את מייק, יעקב והבנות לבילוי בבריכת מלון אכדיה, חרף רצונו של מייק לנסוע לנגב.
מייק ותמר נשארים ידידים, וצעירה צרפתייה מחזרת אחרי יעקב, ומבקשת שילמד אותה יוגה.
מייק שואל מיעקב את המכונית ונוסע דרומה.
המכונית נתקעת ומיכה במקרה עובר במקום וגורר אותה לקיבוץ הבוקרים.
כעבור זמן קצר מתברר למיכה שמייק הוא ידיד של תמר, מייק מראה לו את תמונת הבחורה שהוא מחפש ומיכה מזהה את נילי, חברת הקיבוץ.
מיכה מכיר בין מייק לנילי, שמבקשת ממייק "שיתנדף".
בתגובה לכך, מייק מתאהב בה עוד יותר.
בינתיים, יפה מארגנת מסיבת אירוסין למייק ותמר, במסווה של מסיבת הפתעה למייק.
על העוגה למסיבה ציפ מזלפת "איי לייק מייק".
מיכה וציפ משתפים פעולה, ואומרים למייק שהוא רשאי להישאר בקיבוץ למשך הלילה; אך הם לא אומרים דבר ליפה, שחושבת שמייק יבוא למסיבה.
במהלך קומזיץ שנערך באותו ערב בקיבוץ הבוקרים בהשתתפות שבט אל הוזייל, מבקש מייק מנילי להינשא לו, והיא מסרבת משום שהיא רוצה להישאר בקיבוץ ולטפל בפרות.
במסיבת ההפתעה האורחים מצפים לראות את המיליונר, וכשהוא לא מגיע הם מתכננים לעזוב, עד שמשתכנעים להישאר ולהנות יחד מהמסיבה.
במסיבה מתנגנים שירים וריקודים יידישאיים ומזרח אירופיים, בעוד שבקיבוץ, שרים שירים ישראליים, ונילי מבצעת את "ערב בא" לקול דרבוקות.
בסוף הלילה נילי ומייק מתנשקים, והתחבולה של ציפ מתגלה.
למחרת, תמר בורחת אל הקיבוץ כדי להתחתן עם מיכה; המשטרה הצבאית מגיעה לגייס את תמר, שלא ידעה כלל שהיא אמורה להתגייס; יפה נוסעת אל הקיבוץ במונית, פוגשת בתמר ומיכה, ונחרדת לגלות שמייק לא רוצה לחזור לארצות הברית עם תמר, אלא להישאר בקיבוץ ולהתחתן עם נילי.
מייק מבקש מנילי להתחתן איתו, והיא מסכימה.
מיכה מודיע שהוא נוסע מטעם הקיבוץ להשתלם בטיפול בפרות בטקסס.
שחקןתפקיד בתיה לנצט יפה גדעון זינגר בנימין אילנה רובינא תמר חיים טופול מיכה זאב ברלינסקי יעקב מאירה שור ציפ סיי גיטין מייק גאולה נוני נילי אבנר חזקיהו 12 תפקידים
איי כריסטיאניה הם קבוצת איים וסלעים בין האי לייז' והאי טריניטי, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
ההרים התגלו על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897 – 1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ז'רלאש קרא להרים על שמה של העיר כריסטיאניה (כיום אוסלו) שבנורווגיה, בה השיג סיוע וציוד למשלחתו.
איי כריסטיאניה או איי כריסטיאנה (מיוונית: Χριστιανά Θήρας) היא קבוצת איים בה שלושה איים וולקניים באיים קיקליאדים שביוון.
האיים ממוקמים 16 קילומטרים דרומית - מערבית לקבוצת איי סנטוריני והם נחשבים חלק מהארכיפלג של סנטוריני.
קבוצת האיים מורכבת מהאיים כריסטיאני (Χριστιανή, הגדול שבהם), אשטי (Εσχάτη) ואסקניה (Ασκανιά).
שטח האי כריסטיאני הוא כ- 2.35 קמ"ר.
באי כריסטיאני ישנם שרידים של התיישבות אנושית מהתקופה הנאוליתית.
איי כריסטינה אינם מיושבים מאז שנות התשעים של המאה התשע עשרה.
תושבי האיים עסקו בחקלאות לפני עזיבת האיים.
באיים נותרו שרידים של הכפרים, הדרכים ששימשו את התושבים, ואף כנסייה אחת.
כמו כן באיים שרידי יישובים מימי הביניים.
באמצע שנות השבעים, האי הגדול ביותר, כריסטיאני, נחשב על ידי נאט"ו כאתר מתאים לבסיס צבאי שנועד להכיל סילו לטילים, אך זה מעולם לא נבנה.
כיום האיים הם בבעלות פרטית והגישה הציבורית אליהם מוגבלת.
איי טטראד היא קבוצת איים קטנים השוכנים דרומית-מזרחית לנקודת בורג' שבנמל מיקלסן, באי טריניטי בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
האיים מופיעים לראשונה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1952.
שמם של האיים ניתן להם בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם מתאר את הקבוצה - יש בה ארבע איים.
איי טואמוטו (בטואמוטית: Tuamotus , בצרפתית: Îles Tuamotu) הם ארכיפלג איים, הגדול מבין שישה ארכיפלגים המרכיבים את פולינזיה הצרפתית, קולקטיב מעבר לים של צרפת במרכז האוקיינוס השקט הדרומי.
האיים היו מיושבים ככל הנראה לפחות משנת 700 לספירה.
המבקר האירופי הראשון באיים היה פרדיננד מגלן בשנת 1521 ובעקבותיו באו אחרים.
מיסיונרים הגיעו לאיים בתחילת המאה ה-19. סוחרים הביאו מהאיים לאירופה פנינים שנשלו מהים.
ב-1880 כפתה צרפת על שליט האיים המלך פומארה החמישי מטהיטי לוותר על כסאו ותבעה את האיים כטריטוריה שלה במסגרת כלל אי פולינזיה הצרפתית.
האיים זכו לפרסום ב-1947 כאשר הרפסודה קון-טיקי שבנה הנורווגי תור היירדאל והפליגה מפרו שבאמריקה הדרומית והגיעה אל האי רארויה שבארכיפלג.
בהמשך התפרסמו האיים בשל הניסויים הגרעיניים שערכה צרפת באיים המבודדים מורורואה ופנגטאופה שבדרומו של הארכיפלג, בין השנים 1966-1996.
איי טואמוטו ביחד עם איי גמבייה מהווים את מחוז טואמוטו-גמבייה, אחד מחמשת המחוזות המנהליים של פולינזיה הצרפתית.
מחוז זה מחולק ל-16 נפות.
איי טואמוטו השונים משתייכים לשני מחוזות בחירה במסגרת הבחירות לאספת פולינזיה הדרומית, הפרלמנט של הקולקטיב.
כ-700 תושבים מתגוררים ברדיוס של 400 קילומטר מהאיים מורורואה ופנגטאופה, שבהם נערכו ניסויים גרעיניים.
רוב התושבים דוברים את השפה הטואמוטית, ומקצתם דוברים את השפה המרקיזית.
גם צרפתית משמשת באיים כבכל איי פולינזיה הצרפתית.
איי טואמוטו ממוקמים במרכז שטחה של פולינזיה הצרפתית.
הם משתרעים בשרשרת מצפון-מערב לדרום-מזרח על פני שטח ים השקול לשטחה של מערב אירופה.
הארכיפלג כולל כ-3,100 איים, איונים ואטולים, מהם 78 איים ואטולים גדולים יחסית.
שטח האיים הוא 850 קילומטר רבוע.
האיים החשובים הם רנגירואה (האטול הגדול ביותר בקבוצה), אנאה, פאקארבה, האו ומאקמו.
באיי טואמוטו מצויות שמונה קבוצות איים:
איי טואמוטו הם "איים נמוכים", שנוצרו מחול שנערם על גבי שוניות אלמוגים.
האי מקטאה שבארכיפלג הוא אחד משלושת סלעי הזרחה הגדולים שבאוקיינוס השקט.
אטול טאיארו הוא דוגמה נדירה לשונית אלמוגים שבה לגונה הסגורה מכל צידיה.
ב-1977 הוכרז האטול כשמורה ביוספרית של אונסק"ו.
היציבות הגאולוגית של הארכיפלג היא גבוהה.
לא תועדו בו שום התפרצויות וולקניות.
אקלים האיים הוא טרופי וחם.
הטמפרטורה בהם במשך רוב ימי השנה היא 26 מעלות צלזיוס.
אין בהם מקורות מים כנחלים ואגמים, ועל כן המקור היחיד למי שתייה הוא אגירת מי גשם.
ממוצע המשקעים השנתי באיים הוא כ-1,400 מילימטר.
הגשם יורד בעצמה אחידה ברוב חודשי השנה, אך הוא מועט יותר בחודשים ספטמבר ונובמבר.
שוניות האלמוגים באיים הן בית למגוון של בעלי חיים מימיים.
באיים יש גם 57 מינים של ציפורים (שמהם עשרה הם אנדמיים לאיים), וכן חרקים ולטאות.
הקרקע החולית באיים איננה מאפשרת קיום של צמחייה מגוונת.
באיים נפוץ דקל אגוז הקוקוס, שהוא בסיס לתעשיית הקופרה באיים.
כמו כן גדלים באיים יאם, טארו (Taro), עץ הלחם ופירות טרופיים שונים.
עלי צמח הפדנאנוס (Pandanus) משמשים לקליעת גגות ומזרנים.
החקלאות באיי טואמוטו מיועדת לסיפוק צורכי יושביהם.
מקור ההכנסה הגדול ביותר לאיים הוא גידול פנינים שחורות וקופרה.
ההכנסות מתיירות הן מעטות בהשוואה להכנסות ממנה המתקבלות בארכיפלג איי החברה השכן.
תשתית תיירות קיימת באטולים רנגירואה ומאהיני לשימושם של צוללי נופש.
איי טרייס היא קבוצה של איים קטנים המכוסים בקרח, במצר פיקוק, מדרום לאי ת'רסטון בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
האיים מתנשאים מעל פני השטח של מדף הקרח אבוט, המכסה את מצר פיקוק.
האיים ממוקמים בסמוך ממערב לנקודת אוואנס שבחוף הדרומי של האי ת'רסטון.
האיים מופו לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1946–1947.
שמם של האיים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האיים נקראים על שמו של על שמו של ג'ק ל.
Trice), שהיה מטאורולוג בתחנת בירד בין השנים 1964 - 1965.
טונב הגדול וטונב הקטן (בפרסית: تنب بزرگ و تنب کوچک, Tonb-e Bozorg ו-Tonb-e Kuchak, בערבית: طنب الكبرى و طنب الصغرى) הם שני איים קטנים במזרח המפרץ הפרסי, קרוב למצר הורמוז.
הם נמצאים בנקודת הציון ו- בהתאמה, כ- אחד מהשני ו- דרומית לאי האיראני קשם.
האיים מנוהלים על ידי איראן כחלק מפרובינציית הורמוזגאן שלה, אך גם איחוד האמירויות הערביות טוענת לבעלות עליהם כטריטוריה של האמירות ראס אל-ח'ימה.
טונב הגדול משתרע על פני שטח של 10.3 קמ"ר וידוע באדמתו האדומה.
ישנם תיאורים סותרים ביחס לאוכלוסייתו: בעוד שמקורות מסוימים טוענים כי ישנם בין כמה עשרות לכמה מאות תושבים, אחרים מתארים את האי כריק מאוכלוסייה אזרחית ילידית.
על פי הדיווחים, מדובר בתחנה של חיל המצב והצי האיראני, מסלול מטוסים, מתקן לאחסון דגים ומכרה אדמה אדומה.
טונב הקטן משתרע על פני שטח של 2 קמ"ר והוא אינו מיושב, למעט שדה תעופה קטן, נמל ויחידה צבאית איראנית מחופרת.
מקור השם טונב הוא ככל הנראה פרסי.
בניב (ים) הפרסי המקומי של דרום פרס, שם העצם Tomb ו-Tonb פירושו "גבעה" או "גובה נמוך" (כמו למשל tumba בלטינית וטימבוס ביוונית עתיקה, עם אותה משמעות).
למונחים אותה משמעות במערכת השפה הפרסית האפגנית הגדולה יותר; זה מסביר בחלקו את עקבות הטונב והטונבו בצלילים הנמצאים באזורי בושהר ולנגה, כ-480 ק"מ משם.
מבחינה אטימולוגית המילה TNB היא גם מילה ערבית, שפירושה לעגון, לפי הבלשן הערבי מימי הביניים אבן פארס.
התייחסות לטונב הגדול כאי איראני נמצא בפרסנאם מהמאה ה-12 של אבן בלקהי, ובנוז'ט אל-קולוב מהמאה ה-14 של חמדאללה מוסטוופי קזוויני.
איי טונב היו בשליטת מלכי הורמוז משנת 1330 לערך עד כניעתם של הורמוז לפורטוגזים בשנת 1507. איי טונב נותרו חלק מהממשל ההורמוזי-פורטוגזי עד שנת 1622, אז גורשו הפורטוגזים מהחוף הפרסי על ידי השלטון הפרסי.
במהלך תקופה זו, הגאוגרפיה האנושית, המסחר, והמנהל הטריטוריאלי של איי טונב, יחד עם אבו מוסא ואיי סיררי, התחברו עם מחוז פארס, עם הנמלים הפרסיים באזור, ועם קשם הסמוכה.
בהקשר של גבולות האימפריה הפרסית במפרץ הפרסי באמצע המאה ה -18, צוין כי "כל האיים מול החוף הפרסי, מחרק בצפון ועד הורמוז ולרק בדרום היו פרסיים, אם כי רבים היו בידי שבטים ערבים".
בהתאמה לכך, הבריטים בשנת 1800 האמינו כי "למרות שהמלך אינו מפעיל סמכות על אף אחד מאיי המפרץ הפרסי, כל אלה שנמצאים על החוף הצפוני נחשבים כולם כחלק מהאימפריה".
מפה משנת 1804 ממקור גרמני הראתה את החוף הדרומי של איראן כבית הגידול של שבט "באני חולה" (Bani Hule), והאיים, בצבע כתום זהה, נקראו "Thunb unbenohul".
"באני חולה" היו קבוצה מוגדרת באופן רופף של עמים ממוצא ערבי מרוחק אך עם מגורים ארוכי שנים בחופי איראן.
בלי קשר לאיות המילה "טונב", בין אם בערבית טונב (משכן) או בפרסית (גבעה), הייחוס לאי הגדול יותר הדגיש את הקשר האינטימי של האיים עם החוף הפרסי ותושביו.
אחת החמולות השייכות ל"באני חולה" של החוף הפרסי הייתה זו של אל קאסימי.
מוצאם השבטי הערבי אינו מבוסס בצורה ברורה כפי שהוא, עם זאת, מקורם הגאוגרפי הוא במפרץ הפרסי התחתון.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-18, שבט הקסאמי היגר מהחוף הפרסי והקים את כוח בשארג'ה ובג'ולפר (ראס אל-ח'ימה, כיום חלק מאיחוד האמירויות).
בתקופה 1747–1759 התבסס סניף של הקסאמי משארג'ה על חוף הים הפרסי, אך הוא גורש בשנת 1767. עד שנת 1780 הוקם סניף קסאמי בחוף הפרסי והחל לריב עם שבטי חוף אחרים על מרעה באיים מול לנגה.
הטענה האיראנית לבעלות על האיים השנויים במחלוקת היא שהקסאמי שלט באיים בשעה שהם היו ממוקמים בחוף הפרסי, ולא כאשר היגרו אחר כך לחוף איחוד האמירויות.
באפריל 1873 דווח על האיים כתלות של מחוז פארס לתושב בריטי.
בתקופות 1786–1835, הדעה הבריטית, הסקרים והמפות הרשמיים זיהו את איי הטונב כחלק מלנגה, בכפוף לממשלת מחוז פארס.
בראשם היו עבודותיהם של סא"ל ג'ון מק'קליר (1786), היועץ הפוליטי ג'ון מקדונלד קינר (1813), והסגן ג'ורג 'בארנס ברוקס (1829).
בשנת 1835 תקפו באני יאס ספינה בריטית ליד טונב הגדול.
בשלום הימי שהתקיים לאחר מכן, הוקם קו גבול בין איי אבו מוסא לסירי, והושג הסכם עם שבטי המפרץ הפרסי התחתון שלא לשלוח את סירות המלחמה שלהם מצפון לקו.
לנוכח העובדה שסירי ואבו מוסא הם עצמם היו מלאים פיראטים, מייג'ור ג'יימס מוריסון, בינואר 1836, שינה את קו הגבול משאם בחוף טרוטיאל לנקודה עשרה מיילים דרומית לאבו מוסא לאי סאיר אבו נויאר.
בשתי התצורות שלו, קו הגבול הציב את איי טונב מחוץ להישג ידן של סירות המלחמה של קאסמי, באני יאס, ושבטים אחרים במפרץ הפרסי התחתון.
ההפוגה הימית בשנת 1835 נעשתה קבועה בשנת 1853 לאחר סדרה של הרחבות קודמות.
בתקופות 1836–1886 המשיכו הסקרים, המפות והדוחות המינהליים הבריטים הרשמיים לזהות את איי טונב כחלק מלנגה, בכפוף לממשלת מחוז פארס.
עד תאריך זה (1886), הבריטים הכירו בבעלות פרסית על האיים.
בפברואר 1887, השלטון הפרסי המרכזי ארגן מחדש את נמלי בושהר, לנגה ובנדר עבאס, יחד עם מחוזותיהם ואייהם התלויים, ליחידה מינהלית חדשה בשם "נמלי המפרץ הפרסי" והעמידה תחת פיקודו של חבר משפחת המלוכה של בקע'אר.
פעולות פרסיות אחרות הניעו את הבריטים לשנות את עמדתם ביחס לבעלות על האיים עקב חשד כי המדיניות הפרסית החדשה הושפעה מהאינטרסים הגרמנים והרוסים.
באוגוסט 1888 החליטה בריטניה להיכנע לפעולות הפרסיות על סירי, והשאירה רק את הדאגות לגבי איי טונב, אף כי דחיית הממשלה הפרסית מההפגנות הבריטיות קישרה את טענתם לסירי עם טונב).
ההתייחסות הבריטית לטענה הפרסית לסירי (ואולי טונב) הושפעה משמעותית מתיאורם של איי טונב וסירי באותו צבע זהה לפרס במפת פרס משנת 1886, אותה נסר אל-דין שאה קאג'אר מפרס ציטט בצורה מוחלטת נגד הבריטים כשהם מחו על המעשים הפרסיים בסירי.
ההסכמה של הבריטים בטענה הפרסית לסירי הובילה את עצם התיאוריה שעליה התבססה המחאה.
מלבד השאיפות הטריטוריאליות והפוליטיות הפרסיות במפרץ הפרסי, בשנים 1888–1903 דאגה ממשלת בריטניה באותה מידה לתככים הצרפתיים, ומהאינטרסים הימיים והכלכליים של רוסיה וגרמניה.
כבר נקבע על ידי הבריטים כי הפעולות הפרסיות על סירי ובמקומות אחרים במפרץ הפרסי קיבלו השראה מרוסיה.
בעקבות מדיניות קדימה על בסיס השקפותיו של ג'ורג' נתניאל קרזון, שכללה את סימון השטחים שבשליטתם הקולוניאלית הישירה והעקיפה, ממשלת בריטניה קיבלה על עצמה פרויקט להקמת דגלים במספר מוקדים במפרץ הפרסי.
במהלך המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות למשא ומתן.
ב־29 בנובמבר 1971, זמן קצר לפני סיום הפרוטקטורט הבריטי והקמת איחוד האמירויות הערביות, איראן השתלטה על חצי מהאי אבו מוסא תחת הסכם של ממשל משותף יחד עם שארג'ה, כששני הצדדים מקיימים את טענותיהם הנפרדות.
יום לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 1971, איראן השתלטה בכוח על איי טונב ואבו מוסא, נגד התנגדות כוח המשטרה הערבי הזעיר שהוצב במקום.
האיראנים הונחו לא לפתוח באש, והיריות הראשונות הגיעו מההתנגדות הערבית שהרגו ארבעה נחתים איראניים ופצעו אחד.
בספרו היסודות הטריטוריאליים של מדינות המפרץ קובע שופילד כי לפי מקורות מסוימים, האוכלוסייה הערבית האזרחית של איי טונב, בערך 120, גורשה אז לראס אל-ח'יימה, אך לפי מקורות אחרים האי כבר היה זמן מה לא מיושב.
בעשורים שלאחר מכן הנושא נותר מקור לחיכוך בין מדינות ערב לאירן.
מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ הכריזה שוב ושוב על תמיכה בטענות איחוד האמירויות.
השיחות הבילטרליות בין איחוד האמירויות לאיראן בשנת 1992 נכשלו.
איחוד האמירויות ניסו להביא את המחלוקת בפני בית הדין הבינלאומי, אך איראן מסרבת לעשות זאת.
בטהראן אומרים כי האיים תמיד היו שייכים לה מכיוון שמעולם לא ויתרו על החזקת האיים וכי הם חלק בלתי נפרד מהשטח האיראני.
אמירות ראס אל-ח'ימה טוענת כי האיים היו בשליטת שייח' קאסימי, שסניף שלו ניהל את נמל בנדר לנגה לממשלה הפרסית משנת 1789 עד 1887, ואיחוד האמירויות כיורשי השבט רשאים לרשת את זכויותיהם.
דוברי איראן אומרים כי שליטי קאסימי המקומיים במהלך חלק מכריע במאות הקודמות התבססו למעשה על החוף האיראני, לא הערבי, ולכן היו נתינים פרסיים.
איחוד האמירויות מתייחסים לאיים כ"כבושים".
זהו המחוז הקטן ביותר מבחינת שטחו ואוכלוסייתו שבשליטת טאיוואן, כמו גם אחד משני המחוזות שהיו חלק ממחוז פוג'יין הסיני עד שנת 1949.
מחוז לינצ'יאנג היה חלק ממחוז של פוג'יין השלם, לפני חלוקתו בפועל ב-1949 בעקבות מלחמת האזרחים הסינית, שהביאה לכך שהחלק היבשתי של המחוז יישאר בשליטת הרפובליקה העממית של סין (PRC), בעוד שאיי מאדזו נשארו בשליטת ה-ROC (הרפובליקנים הסינים).
איי מאדזו נקראים על שם האי הראשי, נאנגאן או (ננקאן).
האי נאנגאן נקרא גם האי מאדזו על שם המקדש הנמצא באי שאמור להיות אתר הקבורה של אלת הים הסינית בעלת השם הדומה בסינית (媽祖).
מאדזו הוא התעתוק (ה-WadeGiles-וייד-ג'יילס) של ההגייה ממנדרינית של שם האי.
באפריל 2003 שקל ממשל מחוז ליאנצ'יאנג לשנות את שם המחוז למחוז מאדזו על מנת למנוע בלבול עם שם מחוז ליאנג'יאנג הסמוך שביבשת, בסין העממית.
סינים מפוג'יין וג'ג'יאנג החלו להגר לאיים במהלך שושלת יואן.
רוב תושבי איי מאדזו הגיעו ממחוז הוגואן () (צ'אנגל , פוג'יין).
תעשיית הדיג ברשתות הפופולרית הקימה את הבסיס לפיתוח ההתיישבות באיי מאדזו ולפיתוח תעשייתי של האזור במשך מאות שנים.
בתקופת שושלת מינג כמה אנשי צוות של ג'נג חה שהו זמנית באיים.
במהלך שושלת צ'ינג המוקדמת, התאספו באיים פיראטים שגרמו לתושבים המקומיים לעזוב זמנית את האיים.
בניגוד לטאיוואן ואיי ארכיפלג פנגחו, איי מאדזו לא הועברו לידי האימפריה היפנית בהסכם שימונוסקי ב-1895. בשל מיקומו האסטרטגי של הארכיפלג לאורך נתיב השיט היחיד לתנועת התבלינים באזור, הבריטים הקימו את מגדלור דונג'יונג באי דונגין בשנת 1912 כדי להקל על ניווט האניות באזור.
בשנת 1911, שושלת צ'ינג הופלה לאחר מהפכת שינהאי והרפובליקה של סין (ROC) הוקמה ב-1 בינואר 1912. בעקבות המהפכה איי מאדזו נשלטו על ידי מחוז פוקיין של הרפובליקה הסינית.
ב-1 באוגוסט 1927, פרץ מרד נאנצ'אנג בין המפלגה הלאומית השלטת של סין (KMT) לבין המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס), שסימן את תחילת מלחמת האזרחים הסינית.
ב-10 בספטמבר 1937, יפן כבשה את מחוזות בייגן ונאנגאן הסינים בסיוע הצבא הסיני הריפובליקני .
האיים לא נכבשו על ידי חיילים יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה מכיוון שהם לא היו חשובים מבחינה צבאית.
ב-15 באוגוסט 1945 היפנים נכנעו לאמריקאים במסגרת כניעת האימפריה היפנית וכל שטחי האימפריה כולל איי מאדזו הועברו לשליטת האמריקאים.
כתוצאה ממלחמת האזרחים הסינית, בשנת 1949 המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) כבשה והשתלטה רק על סין היבשתית מידי המפלגה הלאומית הסינית (Kuomintang, KMT).
המק"ס הקימה את הרפובליקה העממית של סין (PRC) ב-1 באוקטובר 1949, שכללה את ניהול מחוז ליאנג'יאנג של פוג'יין שביבשת בלבד.
כוחות ה-KMT נסוגו מסין היבשתית לטאיוואן בסוף 1949, אך שמרו על חלק מהאיים של מחוז לינצ'יאנג (בהם נכללו, איי מאדזו), וגם את רוב האיים במחוז ג'ינמן (קוומוי).
ב-15 בדצמבר 1950, הוקמה הנפה האדמיניסטרטיבית מאדזו () של מחוז פוג'יין, ברפובליקה של סין הלאומית.
בתחילת יולי 1953 נסוגו לוחמי גרילה לאומניים סיניים מהאיים שבאזור האי שיאנג (Chihchutao) והאזור עבר לשליטת סין העממית.
ביוני 1955, סין העממית ביצעה בנייה מסיבית של כבישים ומתקני צבא סביב האי Pingtan , שכללו דרכים המובילות לעמדות ארטילריה אפשריות ביבשת.
העמדות שימשו כדי להגן על מצר האייטן, שנחשב לאזור היערכות נוח לפעולות אמפיביות נגד איי מאדזו.
ביולי 1958, סין החלה לרכז כוחות מול איי ג'ינמן (קוומוי) ומאדזו (לינצ'יאנג) והחלה להפציץ אותם ב-23 באוגוסט, דבר שגרר למשבר מצרי טאיוואן השני.
ב-4 בספטמבר 1958 הודיעה סין על הגדלת מרחב המים הטריטוריאליים שלה ב-20 קילומטרים כדי לכלול את שני הארכיפלגים בתחומה הטריטוריאלי.
מאוחר יותר באותו חודש, לאחר שיחות בין ארצות הברית לסין העממית בוורשה, פולין, סוכם על הפסקת אש והסטטוס קוו אושר מחדש.
הביטוי " קוומוי (ג'ינמן) ומאדזו" הפך לחלק מהשיח הפוליטי האמריקאית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960. במהלך הוויכוחים, שני המועמדים לנשיאות, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון והסנאטור ג'ון פ.
קנדי, התחייבו להשתמש בכוחות הצבא אמריקאי במידת הצורך כדי להגן על טאיוואן מפני פלישה של סין העממית.
עם זאת, בעימות השני בין שני המועמדים, ב-7 באוקטובר 1960, שני המועמדים השמיעו דעות שונות לגבי השאלה האם יש להשתמש בכוחות אמריקאים גם כדי להגן על העמדות הקדמיות של טאיוואן, קומוי ומאדזו.
הסנאטור קנדי הצהיר שהאיים האלה נמצאים במרחק של כ-9 ק"מ בלבד מול חופי סין ובמרחק של כ־170 קילומטרים מטאיוואן, הם בלתי ניתנים להגנה אסטרטגית וגם לא היו חיוניים להגנת טאיוואן.
סגן הנשיא ניקסון טען כי מכיוון שקמוי ומאדזו נמצאים ב"אזור החירות", אין למסור אותם, עקרונית, לקומוניסטים.
לאחר העימות השלישי ב-13 באוקטובר 1960, יועציו של קנדי שוחחו עם שר החוץ כריסטיאן הרטר ואמרו שקנדי שינה את עמדתו בסוגיית קווימוי ומאדזו.
כדי לא לתת לקומוניסטים את הרושם שארצות הברית לא תעמוד מאוחדת כנגד התוקפנות הסינית.
ניקסון הצביע על השינוי בעמדתו של קנדי אך החליט לא ללחוץ על הנקודה בשל חשיבות תפקידה של ארצות הברית במצב המתוח מול סין העממית.
סקרים של רפובליקנים ודמוקרטים הראו שקיימת תמיכה גורפת בעמדתו של ניקסון.
בשנת 1992 התחדש הממשל האזרחי העצמאי של מחוז ליאנצ'יאנג, זאת לאחר הפסקת הלוחמה הקרה עם סין העממית.
ב-7 בנובמבר 1992 פורקה מפקדת החפ"ק (חדר פקוד קדמי) שפעלה להגנה על האיים.
לאחר מכן, התגברה הבנייה המקומית.
בשנת 1999, האיים הוגדרו כחלק ממנהלת אזור הנוף הלאומי של מאדזו.
בינואר 2001, החל מעבר סחורות, מטענים ונוסעים ישירות בין מאדזו למחוז פוג'יין בסין העממית.
לאחר 1 בינואר 2015, תיירים מסין היבשתית (העממית) יכלו להגיש ישירות בקשות להיתר יציאה וכניסה עם הגעתם לאיי מאדזו.
הפריבילגיה הזו חלה גם על איי פנגחו וג'ינמן, כאמצעי להגביר את התיירות באיים המרוחקים של טאיוואן.
בדצמבר 2015, נפתח נתיב השיט Huangqi-Matsu.
בשנת 2020, החלה כריית חול בלתי חוקית על ידי ספינות סיניות במים שמסביב לאיי מאדזו, שגרמה לדאגה באיים על אפשרות שיגרמו נזקים לסביבה הימית סביב האיים, נזק אפשרי לכבלי תקשורת תת-מימיים ופוטנציאל לאפשרות שחיקת החוף.
איי מאדזו כוללים 19 איים ואיונים, הכוללים חמישה איים עיקריים, שהם נאנגאן, דונג'ו ו-ש'יג'ו (שניהם כלולים בעיר ג'וגאנג), בייגן ודונג'ין.
איים קטנים יותר כוללים את האי ליאנג, האי גאודנג והאיים האי דאקיו ושיאוקיו, שניהם מהווים חלק מהעיירה בייגן .
המרחק הקצר ביותר בין העיר חואנגצ'י, מחוז ליאנג'יאנג שבסין העממית ואיי מאדזו הוא גם המרחק הקצר ביותר בין הטריטוריה המנוהלת בסין (PRC) לבין הטריטוריה באיי מאדזו המנוהלים על ידי ROC (טייוואן) עומד על 9 קילומטרים בלבד.
מבין איי מאדזו האי דונג'ין הוא הצפוני ביותר והאי דונג'ו הוא הדרומי ביותר.
האי דונג'ין נמצא במרחק 190 קילומטרים (כ-100 מייל ימיים) מהעיר ג'ילונג, שבצפון האי טאיוואן, במרחק 180 מייל ימיים לארכיפלג פנגחו וקצת פחות מ-10 מיילים ימיים (19 ק"מ) מסין היבשתית.
אדמת האיים אינה אידיאלית לחקלאות.
הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת באי בייגן, בגובה 298 מטרים.
שטחי האיים מורכבים בעיקר מגרניט וסלע פלוטוני מתקופת היורה והקרטיקון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת באיים היא 18.6°C, כאשר הטמפרטורה הנמוכה הממוצעת עומדת על 13°C.
הטמפרטורה הממוצעת הגבוהה עומדת על 29°C.
הטמפרטורה היומית משתנה מאוד במהלך היום והלילה.
באזור מתקיים אקלים ימי סובטרופי, המושפע מזרמי המונסון והאוקיינוס וממיקומם הגאוגרפי של האיים.
למאדזו ארבע עונות שנה: בחורף קר ורטוב, בקיץ ובאביב ערפילי ובסתיו מזג האוויר יציב בדרך כלל.
איי מאדזו מנוהלים כמחוז לינצ'יאנג.
בעיירת נאנגאן נמצאים מנהלת מחוז לינצ'יאנג ומועצת מחוז לינצ'יאנג.
בראש המחוז עומד שופט, הנבחר כל ארבע שנים בבחירות מקומיות מטעם הרפובליקה הסינית של טאיוואן.
החל מ-25 בדצמבר 2014, השופט המכהן הוא ליו צ'נג-יינג מטעם המפלגה הלאומית הסינית, קוומינטאנג.
מחוז לינצ'יאנג מחולק לארבע עיירות כפריות 22 כפרים ו-137 שכונות (鄰).
מחוז לינצ'יאנג הוא המחוז היחיד בטאיוואן שאין בו ערים.
מושב המחוז הוא בעיירה נאנגאן (ננקאן).
איי מאדזו מוגנים על ידי פיקוד ההגנה הצבאי של איי מאדזו ROC.
מחוז לינצ'יאנג ההיסטורי כלל את שלוש העיירות הצפוניות של איי מאדזו ואת האזור של מחוז ליאנג'יאנג שברפובליקה העממית של סין (PRC).
איי ג'וגואנג (האיים הדרומיים ביותר, נקראו בעבר איי באיקוואן) היו חלק ממחוז צ'אנגל.
ספינות של מינהל משמר החופים של טאיוואן (CGA) התעמתו עם ספינות סיניות מסין העממית ליד איי מאדזו כנגד חפירת חול לאורך חופי האיים.
פעילות חפירה זו החלה בשנת 2018. מאז מרץ 2019, פורום לינצ'יאנג חוצה מצר התחיל כפורום רשמי בין מחוז לינצ'יאנג של הרפובליקה של סין (טאיוואן) למחוז ליאנג'יאנג של הרפובליקה העממית של סין כדי לדון בעניינים הנוגעים לשני הצדדים.
רוב התושבים המקומיים של איי מאדזו הגיעו מצפון פוג'יין.
חלק מאיי מאדזו אינם מיושבים באופן קבוע.
חלקם מיושבים על ידי חיילי חיל המצב מהכוחות המזוינים של הרפובליקה של סין (ROC) המוצבים במחוז מאז תום מלחמת האזרחים הסינית ב-1949 ובמהלך משבר מצרי טאיוואן הראשון והשני ב-1954 ו-1958 בהתאמה.
בשל הצורך המיוחד של שירות חיילים במקום, מספר אנשי הצבא שהוצבו באיים גדל עם השנים לכמות אוכלוסייה חסרת תקדים במחוז.
האוכלוסייה הגיעה לשיאה בשנת 1971 עם 17,088 נפשות.
לאחר אותה תקופה של צמיחה גבוהה, כמות האוכלוסייה ירדה משנה לשנה עקב הצמיחה הכלכלית הדלה שגרמה להגירת בני נוער המונית עקב מחסור בהזדמנויות תעסוקה.
החל משנת 2010 האוכלוסייה במחוז גדלה שוב בהדרגה כתוצאה מהגירה חיובית.
כמות האוכלוסייה התייצבה גם בשל התחבורה המשופרת בין האי טאיוואן לאיי מאדזו (באוויר ובים) וכן פרוקטי בנייה המוניים.
התפלגות האוכלוסייה לפי גברים ונשים היא: 42.3% נשים ו-57.7% גברים.
קצב השינוי בגודל האוכלוסייה בין השנים 2011–2020 עומד על 3.1%+ בשנה.
השפה המדוברת על ידי תושבי מאדזו היא ניב מאדזו, תת-דיאלקט של ניב פוז'ו, שהיא אחת מהשפות הסטטוטוריות באיי מאדזו.
סינית מנדרינית היא אחת השפות הרשמיות של מחוז לינצ'יאנג.
צ'ן (陳) הוא שם המשפחה הנפוץ ביותר, ולאחר מכן לין (林), וואנג (王), טסאו (曹) וליו (劉).
אף על פי שהם נקראים על שם האלה מאדזו , אלת הים הסינית, איי מאדזו לא היו מקום הולדתה של האלה.
על פי המסורת מקום הולדתה היה באי מייז'ו הנמצא דרומית מערבית מאיי מאדזו בתחום סין העממית.
מקדש Matsu Nangan Tianhou (), המוקדש לאלה, מכיל את הסרקופג של לין מווניאנג.
מקדש זה פחות פופולרי מהמקדש באי מייז'ו.
רוב עולי הרגל הטאיוואנים בדרכם למייז'ו מתחילים את מסעם באיי מאדזו מכיוון שהם נמצאים בטריטוריה של טאיוואן ודרכי ההגעה אליהם יותר נוחות (באוויר ובים) מאשר אפשרויות ההגעה לאי למייז'ו, שבשליטת סין העממית.
בשל מיקומם הרחוק של איי מאדזו מבחינה גאוגרפית, עסקי הייצור של איי מאדזו מעולם לא פותחו במלואם.
התעשייה הבולטת ביותר באיי מאדזו היא תעשיית ייצור היין במזקקת מאדזו .
בראשית המאה ה-21, התיירות הפכה לענף כלכלי חשוב בכלכלת האיים.
המסחר באיים מתמקד בעסקים קמעונאיים ובמסעדות לצריכת חיילי הצבא המוצבים בהם.
מוצרי החקלאות באיי מאדזו כוללים אורז, קני סוכר, צמח תה, תפוזים.
מוצרים מהים, כגון דגים, צדפות ומדוזות.
מוצרי הים מהווים גם ענף היצוא המסורתי והעיקרי של איי במאדזו.
עם זאת, שטחי הדיג מתדלדלים כתוצאה משימוש שרירותי בחומרי נפץ למטרות דייג על ידי סירות דיג מסין העממית, סמוך לחופי איי מאדזו.
בחודש יולי 2012 הצביעו תושבי איי מאדזו בעד הקמת בתי קזינו במחוז ובעד חוק משחקי המזל הסיניים במחוז, כדי לחזק את ענף התיירות באיים.
ב-1 ביולי 1975 נוסדה חברת הכוח Matsu Power Company כדי להפעיל את כל תחנות הכוח במחוז.
ב-1 ביולי 1986, החברה שולבה ב-Taiwan Power Company חברת האנרגיה הלאומית של טאיוואן.
החשמל במחוז מיוצר בתחנת הכוח ג'ושאן המופעלת בסולר.
התחנה ממוקמת בכפר צ'ינגשואי הסמוך לעיירה נאנגאן.
התחנה בעלת הספק של 15.4 מגוואט והיא הופעלה ב-22 במרץ 2010. במחוז הוקמו עוד כ-4 תחנות כוח קטנות יותר וגם תחנת כוח המבוססת על אנרגיה סולרית על בסיס מערכת תאים פוטו-וולטאים בהספק של 0.074 מגוואט.
באופן כללי, הסביבה של איי מאדזו עדיין שמורה היטב מזיהום.
מקור הזיהום העיקרי היא הפסולת ביתית והצבאית.
יש חשש שהמחסור המתמשך במתקני ביוב מודרניים יביא לחלחול נוזלי הפסולת הביתית למי התהום.
התיירות הפכה לענף קריטי בכלכלה המקומית.
מנהלת מחוז לינצ'יאנג עושה מאמצים למשוך כמה שיותר מבקרים לאיי מאדזו, במיוחד תיירים זרים.
מרכז המבקרים של דונגין הוא מרכז המבקרים העיקרי בעיירה.
נאנגאן היא בירת איי מאדזו והיא ידועה במנהרת הגרניט שלה ובמבצר הברזל.
יש במנהרה שני נתיבים ראשיים המחוברים זה לזה.
מנהרות הביהאי הן מנהרות גרניט מעשה ידי אדם.
שתי המנהרות היו יוצאות דופן לתקופתן, כדי לחפור ולבנות אותן נדרש מאמץ רב.
המנהרה בננגן נבנתה ב-1968. להשלמת מנהרת בייהאי נדרש מאמץ של אלפי גברים.
המנהרה באורך 700 מטר, ברוחב של 10 מטר ובגובה של 16 מטר.
בנייתה הושלמה תוך 820 ימים באתי חפירה, מעדרים וחומרי נפץ; המנהרה גם גבתה את חייהם של כיתת חיילים.
המנהרה נחשבה למקום צבאי ולא נפתחה לציבור הרחב.
רק בשנת 1990 היא נפתחה לתיירים.
מבצר הברזל ממוקם בצד הדרום מערבי של האי ננגן.
האזור מאויים על ידי התקפות חיצוניות (סיניות) והברחות בלתי חוקית של סחורות.
עם זאת, המבצר נבנה למטרות הגנה.
הוא מצויד במספר עמדות מקלעים ומתקני מגורים.
אף על פי שרוב הציוד הוסר מהאתר, האתר עצמו נותן תחושה חיה איך החיילים חיו בו.
באיי מאדזו ישנם 3 מוזיאונים הם כוללים את המוזיאון האקולוגי Matsu Blue Tears, מוזיאון התרבות העממית של ואת Ching-kuo היכל הזיכרון ומרכז הירידים של פארק הזיכרון של מאדזו למלחמה ושלום.
מאז 1990, מנהלת המחוז מנהלת את מרכז הצפרות של איי מאדזו, המתפרש על פני שמונה איים ואיונים בעיירות נאנגאן, בייגן וטונגין.
הוא מכיל 30 מינים ב-15 סדרים, בעיקר של שחפים וטרנים.
בשנת 2000, התגלו באיים ארבעה זוגות של שחפית סינית (Chinese crested tern) שנמצאת בסכנת הכחדה חמורה, שנחשבו בעבר כי הם נכחדו, מקננים באיי מאדזו, דבר שהעניק לאיים חשיבות בשימור טבע עולמי.
באיים ישנם גם טחבים ושרכים נדירים.
מיני לווייתנאים שהפכו לנדירים לאורך חופי סין עדיין נוכחים באיי מאדזו, כגון לווייתני עבשן קטלני, פוקניים במיוחד פוקנה הודית, נצפים לפעמים בסיורי צפייה בלווייתנים.
הפוקנות באזור זה הם בדרך כלל קטנות יותר מתת-מינים אחרים, אזור איי מאדזו הוא הגבול הצפוני עבור מני הפוקנות.
בנאנגאן וגם לביגאן יש שדות תעופה.
ב-Dongyin ו-Juguang (באי Xiju) ישנם רק מנחתי מסוקים הפועלים רק בחורף וניתנת עדיפות לתושבים המקומיים לטוס לנאנגאן.
בשל העובדה ששדה התעופה הראשי של המחוז נמצא בנאנגאן, התחבורה בסירות היא צורת התחבורה העיקרית בין האיים שבמחוז.
ישנן שני קווי הפלגות במעבורת ליבשת סין.
קו הפלגות אחד מגיע למחוז Mawei ,לעיר פוג'ואו בסין העממית.
המעבורות בקו זה יוצאות מנמל פואו בעיירה נאנגאן.
הקו השני מגיע להואנגצ'י () שבמחוז ליאנג'יאנג בסין העממית.
קו הפלגות זה יוצא מהעיירה בייגן משך ההפלגה כ־20 דקות בלבד.
בעיר דונגין נמצא נמל ז'ונגג'ו.
בשל גודלם של האיים, נסיעה בקטנוע היא הדרך האידיאלית להתנייד בין האיים המרכזיים כמו ננגאן וביגאן, למרות הגבעות התלולות.
בשני האיים יש גם אוטובוסים רגילים ומוניות.
באוקטובר 2019 הודיעה סין העממית על 'תוכניות ראשוניות' לבנות גשר המקשר בין פוג'ואו לאיי מאדזו.
המועצה לענייני היבשת של טאיוואן (MAC) הודיעה שהתוכניות לבניית הגשר נעשו באופן חד-צדדי על ידי פוג'יאו כחלק מהתוכניות של סין העממית לכבוש את טאיוואן ולחלק את החברה הטאיוואנית וכי הם לא רואים צורך בגשרים המקשרים בין מאדזו או ג'ינמן לסין.
איי חניש הוא ארכיפלג בים סוף, המורכב משלושה איים גדולים וסביבם מערך איונים וסלעים געשיים.
שלושת האיים העיקריים, לפי גודלם, הם האי זוקר, האי חניש הגדול, והאי חניש הקטן, שביניהם.
הארכיפלג נמצא ברובו בשליטת תימן, כאשר רק כמה סלעים קטנים ואיונים הוענקו לאריתריאה בעקבות ב-1995.
האימפריה העות'מאנית תבעה בעלות על איי חניש האניש עד להתפרקותה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן, הגדיר הסכם לוזאן את האיים כטרה נוליוס, כלומר כשטח שאינו שייך לאף מדינה.
איטליה שלטה באופן רופף על הדייגים שפקדו את הארכיפלג עקב קרבתה הגאוגרפית ל שהייתה בשליטתה, עד לכיבושם על ידי הבריטים בשנת 1915.
בשנת 1938 חתמו איטליה ובריטניה על הסכם בנוגע לחלוקת אזורים מסוימים במזרח התיכון, במסגרתו הסכימו שני הצדדים שלא לממש ריבונות מלאה על האיים, מלבד הצבת פקידים מוסכמים.
בשנת 1962 חתמה בריטניה על אמנה בינלאומית המאשרת את לה להמשיך להחזיק מגדלורים בארכיפלג, אם כי אמנה זו לא נחתמה על ידי אתיופיה וצפון תימן.
בשנת 1989 הועברו האיים והמגדלורים שעליהם לאחריות צפון תימן.