tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב שמואל דיקמן (ז' באייר תרצ"ב, 13 במאי 1932 – ח' בחשוון תשנ"א, 27 באוקטובר 1990) היה אב בית הדין בחיפה ורב שכונת הרצליה בעיר.
נולד בווינה, בנם של נחמיה ורבקה דיקמן.
בשנת 1935 עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחיפה.
בהכוונת הרב אברהם ריין שהיה מראשי צא"י, למד בישיבת חפץ חיים בכפר סבא.
לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בבני ברק ובישיבת חברון בירושלים.
באמצע שנות ה-50 נישא ליוכבד אזרחי, בתו של ישראל אזרחי.
בשנת 1963 עבר להתגורר בחיפה והחל לשמש כר"מ בישיבת פרחי אהרון בקריית שמואל.
בשנות ה-60 השתייך לצוות שהוציא לאור במסגרת יד הרב הרצוג את בית הבחירה לרב מנחם המאירי.
בשנת 1977 התמנה לדיין בבית הדין הרבני בחיפה.
בהמשך שימש כאב"ד והתמנה לרב שכונת הרצליה בחיפה.
נודע כמומחה לענייני גיטין במיוחד בתחום איות השמות הנחשב לתחום הלכתי ייחודי.
כדיין, כרב שכונה ומחנך נודע כבעל הליכות ודעות מתונות, ומקובל על דתיים וחילוניים כאחד.
עמד בראש ישיבת ההסדר מעלות בשנותיה הראשונות, כמו כן כיהן כרב בית הכנסת ע"ש הרב מנחם מענדל קופרשטוק בשכונת הרצליה, בחיפה.
בין השאר הוציא מהדורה מוערת של חידושי המאירי על מסכת ברכות ויבמות, חידושי הרשב"א על מסכת יבמות, וחידושי הרמ"ה על מסכת קידושין.
לאחר פטירתו הוציאו בניו את שיחותיו ומאמרי המוסר שלו בספר "תורת שמואל".
בשלהי שנת 1990 נפטר מהתקף לב בליל שבת, והובא למנוחות בבית הקברות בחיפה בחלקת הרבנים.
היה נשוי ליוכבד (לבית אזרחי) ואב לאחד עשר.
בניו משמשים כרבנים ור"מים בישיבות.
ביניהם: הרב יעקב, המתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, מחבר הספרים "אוצר יסודי שביעית" ו"ארץ נפתלי" בנושא השמיטה.
והרב אליהו אליעזר, המתגורר בבני ברק ומשמש כראש בקיאות בישיבת ארחות תורה.
חתנו הוא הרב ישראל סקלר ששימש כר"מ לבני שיעור א' בישיבת חברון לצעירים עד לפטירתו באוגוסט 2019.
נכדיו הם האחים היוצרים יואלי ורולי דיקמן.
גיסיו הם: הרב ברוך מרדכי אזרחי ראש ישיבת עטרת ישראל, והרב יצחק אזרחי מראשי ישיבת מיר.
הרב שמואל דוד וולקין (בין 1890 ל-1910 – ב' אלול תשל"ט, 1979) היה רבה של לוקאטש, ולאחר מלחמת העולם השנייה רב קהילת "בית אהרן" בקווינס שבניו יורק.
נולד בבלארוס, לרב אהרן וולקין שהיה לאחר מכן רבה של פינסק.
למד בישיבות מיר, סלבודקה וראדין והיה מתלמידי החפץ חיים.
נישא לצביה, בתם של הרב אברהם סחרוב, אב"ד טרובי שליד וילנה, ודאבא, בתו של הרב משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין.
לאחר נישואיו כיהן כרבה של לוקאטש.
במלחמת העולם השנייה הצטרף עם אשתו לתלמידי ישיבת מיר בווילנה, משם נסעו ליפן ולאחר מכן לשאנגחאי שבסין.
הוא ואשתו היו היחידים ששרדו את השואה מכל משפחתם.
בשלהי המלחמה נולד בנו, חיים.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית והתיישב בשכונת קראון הייטס שבברוקלין.
סיפורו של בנו, הנער הפליט שנולד בדרכי הנדודים ושרד, התפרסם בתקשורת האמריקנית.
במשך שנות מלחמת העולם השנייה ולאחריה היה הרב וולקין פעיל בוועד ההצלה.
לאחר הגירתו לארצות הברית הקים בה בית כנסת לניצולי השואה.
בשנות ה-50 היה חבר נשיאות פועלי אגודת ישראל בארצות הברית וקרא לרבנים "להתמסר בעוד לתעמולה לבנין הארץ".
באוגוסט 1960, הוא הביע תמיכה בכניסת פועלי אגודת ישראל לממשלה.
בשנות ה-60 הוא היה אחראי להשגחה על הכשרות באוניות שונות שהפליגו בין ישראל וארצות הברית.
בסוף שנות ה-60 היה סגן נשיא אגודת הרבנים.
כיהן כרב קהילת "בית אהרן" בקווינס, שהקים על שם אביו.
כמו כן ההדיר את ספרי אביו.
חיבר את הספר "רמת שמואל" על התורה שבו מביא עדויות ופירושים מרבו החפץ חיים.
בנובמבר 1978 בכינוס רבנים נגד לחצים של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר על ישראל צוטט כאומר: "ווי גיוואלד, קורעים חתיכות מארצינו, ארץ ישראל, ואנחנו מחשים".
בנו, הרב חיים וואלקין, כיהן כמשגיח בישיבת עטרת ישראל, ובישיבת אור ישראל, וכמו כן כיהן כנשיא רשת החינוך "שובו".
בתו נישאה לרב יחיאל מיכל הלוי שמול משיקגו.
רמת שמואל – על התורה
שביבי אור – דברי תורה מהחפץ חיים ומהרב אלחנן וסרמן
שמואל דיבון (15 במרץ 1917 – 9 במרץ 2003) היה ראש המחלקה הערבית של הש"י, שירות המודיעין של ארגון ההגנה, שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל.
לאחר קום המדינה היה מבכירי משרד החוץ.
שמואל דיבון (שכינויו זיאמה) נולד ברוסיה בשנת 1917 בשם שמואל זלמן זליקסון.
בשנת 1935, בהיותו בן שמונה עשרה, עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו הצטרף לארגון ההגנה והיה למפקד חיל השדה (החי"ש), הזרוע הלוחמת של הארגון, באזור ירושלים.
בשנת 1941 הצטרף לש"י ובשנת 1946 נתמנה לראש המחלקה הערבית של הש"י, שעסקה באיסוף מידע על הנעשה בקרב ערביי ארץ ישראל.
לצידה של המחלקה הערבית פעלו במסגרת הש"י המחלקה המדינית שתפקידה איסוף מידע על שלטונות המנדט הבריטי והמחלקה היהודית שתפקידה היה ביטחון פנים והיא עסקה באיסוף מידע על ארגוני המחתרת האחרים, האצ"ל והלח"י, וכן פיקחה על פעילותם של הקומוניסטים.
למחלקה היו שישים מודיעים ערבים בכל אזורי הארץ.
כמו כן ביצעה המחלקה סקירה מתמדת של העיתונות הערבית בארץ.
בפעילותה נעזרה המחלקה במסתערבים מאנשי המחלקה הערבית של הפלמ"ח.
תוך כדי מלוי תפקידו כראש המחלקה רכש שמואל דיבון שליטה טובה בשפה הערבית.
בשנת 1942, הגה שמואל דיבון רעיון להכין תיקי מידע על הכפרים הערביים שבהם הייתה צפויה התנגשות צבאית עם כוחות היישוב.
בביצוע התוכנית עסקו סיירים של ההגנה שאספו מידע מודיעיני מפורט על מאות כפרים ערביים.
הסיורים נעשו לרוב במסווה של טיולים או שיעורי טבע להכרת הארץ.
הסיירים בנו מאגר של צילומים ומידע גאוגרפי, טופוגרפי ותכנוני על הכפרים, שכלל תיאור מפורט של דרכים, שכונות, בתים, מבני ציבור, בורות מים, מערות, וואדיות.
אנשי הש"י הפעילו מודיעים מקרב הערבים שסיפקו להם מידע מפורט על היישובים מבחינה היסטורית, חברתית, כלכלית, דמוגרפית, חינוכית וחקלאית.
בשנת 1945 הורחבה הפעילות והחל צילום מהאוויר של הכפרים הערביים ומקומות בעלי חשיבות מבצעית.
הטייסים הוסוו כחברי מועדון תעופה של חברת אווירון.
המידע שנצבר במה שכונה "תיקי הכפרים" נתגלה ברבות הימים כבעל חשיבות עצומה במלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה היה שמואל דיבון החל משנת 1949 מראשוני אנשי משרד החוץ ושימש כמנהל בפועל של מחלקת המזרח התיכון.
בתפקידו זה נפגש שמואל דיבון בשנת 1951 מספר פעמים עם מוחמד עזמי חבר משלחת מצרים לאו"ם, דבר שנעשה בידיעת משרד החוץ המצרי.
גישושים אלה לא נשאו פרי.
בשנת 1952 נתמנה שמואל דיבון לתפקידו הדיפלומטי הראשון כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפריז.
כמזכיר ראשון בשגרירות השתתף דיבון במגעים מדיניים עם מצרים שהחלו לאחר הפיכת הקצינים במצרים בשנת 1952, כאשר מצרים הוכרזה ביוני 1953 לרפובליקה וגנרל מוחמד נגיב מונה לנשיאה הראשון.
בחודשים שלאחר מכן התקיימו מגעים רשמיים למחצה בין דיפלומטים ישראלים לאנשי קשר מצריים ממקורבי מקורביו של נגיב.
רוב השיחות התקיימו בפריס ובניו יורק.
אחד מאנשי הקשר של ישראל היה שמואל דיבון.
הוא ניהל שיחות עם עבד אל רחמן צאדק, נספח העיתונות בשגרירות מצרים בפריס ועם איש קשר מצרי בשם אחמד עבוד, בעל הון ומנהל חברת תעלת סואץ.
דיבון דיווח להנהגה הישראלית על תוכן השיחות.
אחת הידיעות החשובות שנמסרה בדיווח של דיבון הייתה שמתוך שבעת הקצינים שהרכיבו את כת הקצינים ששלטה במצרים, ארבעה היו בעד שלום עם ישראל ושלושה נגדו, אלא שההנהגה המצרית החליטה שבעניין זה לא הרוב הוא שיכריע.
כן דיווח דיבון כי לדברי עבוד, הסכים נגיב שיש להשתדל ולחסל הסכסוך והוא מעוניין ברצינות בבעיה.
עבוד ציין לדוגמה שספינה עם מזון לישראל עברה לפני זמן מה את התעלה והמצרים התעלמו מכך.
דיבון מצידו אמר לעבוד שאם מצרים תנקוט כלפי ישראל מדיניות נבונה, ישראל עשויה לרכוש מתוצרתה.
השיחות לא הביאו לתוצאות מאחר שמעמדו של נגיב החל להתערער ובשנת 1954 הוא הודח מן הנשיאות ואת מקומו תפס גמאל עבד אל נאצר.
בהמשך דרכו, במהלך למעלה משלושה עשורים, מילא שמואל דיבון, במועדים שונים, שלל תפקידים במשרד החוץ, מנהל חטיבת המזרח התיכון, עוזר שר החוץ לענייני המזרח התיכון, יועץ מדיני לשר החוץ ומנהל אגף המזרח התיכון.
בין לבין הושאל דיבון למשרד ראש הממשלה וכיהן בו בשנים 1954 ל-1956 כיועץ לענייני ערבים.
הוא הביע דעתו בפני ראש הממשלה משה שרת כי אין אפשרות שהמיעוט הערבי יהיה נאמן למדינה וגם אין אפשרות לעודדו להתבוללות או להגירה, ועל כן יש להפחית את האיבה שלו למדינה על ידי עקירת כמה משורשי המרירות באמצעות הענקת תנאי חיים נאותים.
שמואל דיבון עודד הקלות בתנאי הממשל הצבאי.
הקלות אלה תואמו בפגישה שנערכה בשנת 1959 בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון לבין שמואל דיבון ואיסר הראל הממונה על שירותי הביטחון.
התפקידים הדיפלומטיים שמילא כללו משרת שגריר ישראל באתיופיה בשנים 1962 ל-1966, שגריר ישראל בברזיל בשנים 1966 ל-1968, ושגריר ישראל בטורקיה בשנים 1975 ל-1977.
בתור יועץ מדיני לשר החוץ העיד שמואל דיבון בפני ועדת אגרנט שהייתה ועדת חקירה ממלכתית, אשר הוקמה בסוף שנת 1973. לאחר מלחמת יום הכיפורים, כדי לחקור נסיבות פריצתה של המלחמה ואת כשליה.
בעדותו תיאר את המצב הקשה של מחלקת החקר במשרד, שסבלה ממחסור בכוח-אדם וכתוצאה מכך בחודשים שקדמו לפרוץ המלחמה לא סברו במשרד החוץ, שעומדת לפרוץ מלחמה.
דיבון קבל על כך שלא היה למשרד החוץ כל מקור עצמאי למידע, פרט לדיווחי שגרירויותיו ונציגויותיו, ובמידע, שהעבירו לו המוסד ואמ"ן.
בעקבות דו"ח הוועדה הוקם במסגרת משרד החוץ מרכז למחקר ולתכנון מדיני על מנת לתגבר ולשדרג את מחלקת החקר.
דיבון נודע בכישרונו לשפות זרות.
הוא שלט בערבית ולמד הינדי, אורדו, אמהרית ופרסית.
בשנת 1959 הוא יצא בסיוע האו"ם לסיור לימודים ממושך בהודו ובה נפגש בין היתר עם וינובה בהאוה מייסד תנועת בהודאן שדגלה בשכנוע בעלי אדמות לחלק מרצון מאדמותיהם לעניים.
הוא נלווה אליו במסעו לכפרים ושוחח עמו על ענייני אמונות ודתות.
בשנת 1983 פרש שמואל דיבון לגמלאות.
שמואל דיבון נפטר בשנת 2003.
שמואל דונרשטיין (נולד ב-11 בדצמבר 1952) הוא תעשיין, יזם ואיש עסקים ישראלי, יו"ר קבוצת רב-בריח (08) תעשיות בע"מ ויושב ראש ועדת החינוך בהתאחדות התעשיינים בישראל.
שמואל נולד בשנת 1952 ברמת גן למרדכי ומניה דונרשטיין.
הוא למד בבית הספר העממי 'אורה' ולאחר מכן בגימנסיה 'דביר' ברמת גן.
את שירותו הצבאי הסדיר עשה בחיל השריון כמפקד טנק בחטיבות 7 ו-500. במהלך מלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת חטיבת אגרוף הברזל (חטיבה 205) בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן, בפיקודו של יוסי פלד.
בתום המלחמה ירדה החטיבה לחצי האי סיני ונפרסה כנגד הארמייה ה-2. שמואל המשיך לשרת עד לחודש מאי 1974, עת שוחררה יחידתו משירות מילואים.
בתום המלחמה החל שמואל ללמוד כלכלה באוניברסיטת תל אביב, אולם פרש לפני שהספיק לסיים את התואר, בעקבות רצונו להשתלב בשוק העבודה.
הוא אב ל-3 ילדים וסבא לשישה נכדים.
בשנת 1975 מונה שמואל דונרשטיין לבעלים ומנכ"ל של מפעל לממתקים בשם ממתקי מוטי, חברה שהחלה את דרכה כחברה משפחתית קטנה בשנת 1975, ועד לשנת 1983, עת נמכרה לקונצרן עלית, הפכה לאחת מחברות הממתקים הגדולות בישראל, אשר העסיקה כ-300 איש.
בין השנים 1986-1994 עסק דונרשטיין ברכישת חברות תעשייה באמריקה הצפונית והמרכזית וכן באירופה והעתקתן למדינות דרום-מזרח אסיה, ביניהן: מלזיה, אינדונזיה, סינגפור ותאילנד.
במסגרת תוכנית רכישה זו הצליח להקים, לאורך תקופה של 8 שנים, כ-14 מפעלים חדשים במדינות אלה.
בשנת 1994 יזם וניהל את פרויקט הקמת בנייני משרדים במבואות הדרומיים של חיפה, בניינים אשר יועדו לתעשיית ההיי-טק.
בשנת 1995 הקים את חברת אופן גלרי - חברת דלתות פנים אשר התפרסמה במכירת דלתות וחלונות מעוצבים היישר מאולמות התצוגה.
3 שנים מאוחר יותר, בשנת 1998, רכש שמואל דונרשטיין את מפעלי עץ כרמיאל ואיחד בין שתי החברות.
דונרשטיין ניהל את החברה עד לשנת 2006.
בשנת 2008, בתום הקפאת הליכים שנמשכה כ-5 חודשים, רכש שמואל דונרשטיין את מפעל הדלתות של המותג רב-בריח.
בשנת 2014 קיבל את פרס התעשייה במעמד שר האוצר יאיר לפיד ושר הכלכלה נפתלי בנט.
באותה השנה רכש מחדש את "מפעלי עץ כרמיאל", לאחר שזו נכנסה להקפאת הליכים בשל חובות שצברה.
דונרשטיין הוא חבר ותיק בהתאחדות התעשיינים בישראל, וחבר פעיל בוועד הנאמנים במרכזי הטניס בישראל כשעיקר עיסוקו במסגרת הוועד הוא טיפול בנוער בסיכון באזורי הפריפריה.
הוא חבר ועד המנהל של מכון התקנים הישראלי במהלך השנתיים האחרונות, וכן יו"ר ועדת החינוך של התאחדות התעשיינים במהלך השנתיים האחרונות.
הרב שמואל גרמיזאן (בקירוב 1605, ה'שס"ה – בקירוב 1675, ה'תל"ה) היה פוסק ספרדי, דרשן ומקובל, מגדולי חכמי ירושלים במאה ה-17, ומחברם של חיבורים רבים בכל מקצועות התורה.
נולד בסלוניקי, יוון בערך בשנת ה'שס"ה (1605).
מוצא משפחתו הוא ככל הנראה מהעיר וורמס (גרמייזא היא שמה של העיר במקורות העבריים מימי הביניים).
לא ידועים פרטים רבים אודותיו בתקופה זו.
בגיל צעיר עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בירושלים, שם רכש כנראה את רוב תלמודו.
בשנת ה'ת"ו (1646) כבר נחשב בין חכמי ירושלים, וחתם יחד עימם על ההסכמה שנקבעה מימי הנגיד יצחק הכהן שולאל שלא להטיל מיסים על תלמידי חכמים.
בשנת ה'ת"ז (1647) נשלח כשד"ר מטעם חכמי ירושלים, לאסוף כסף עבור יהודי ארץ ישראל.
בדרכו נקלע לאי מלטה, וכשראה את המצב הרוחני הירוד שם הקדיש את עצמו לגדור את הפרצות.
במלטה שהה כעשר שנים תוך שהוא מכהן כרב הקהילה היהודית במקום.
בדרכו חזרה לארץ ישראל נשבה על ידי שודדים, והוא הריץ איגרת בה הוא מפרט את מצבו הקשה לפרנסי חברת פדיון שבויים בעיר ונציה.
רבי שמואל אבוהב, שהיה רב הקהילה היהודית בעיר, עמל רבות למען שחרורו והוא הורה לחברה לפדותו, אך שחרורו התעכב עקב סכסוך שפרץ בין שוביו לגבי חלוקת הכסף ביניהם.
בסופו של דבר שוחרר רבי שמואל בשנת תי"א או תי"ב (1651-1652) והוא חזר לאי מלטה, שם המשיך לכהן כרב הקהילה למספר שנים נוספות, והשיב לשאלות הלכתיות שהופנו אליו.
בערך בשנת ת"כ (1660) חזר לירושלים, ולפי עדותו של רבי משה גאלנטי כיהן כמורה בישיבת בית יעקב בראשותו של רבי ישראל יעקב חגיז, שם התיידד עם רבי אברהם הלוי אמיגו שהיה אף הוא מרבני הישיבה.
מלבד תפקידו בישיבה היה דורש לרבים בשבתות ובמועדים.
בתקופה זו למד גם קבלה בחברתו של המקובל רבי יעקב צמח, והחיד"א מספר שהוא ראה את כל ספריו בקבלה, כולל חיבור על מסכת ברכות לפי דרך הסוד.
בתקופה זו התפרסם כאחד מחשובי הפוסקים בירושלים, והוא השיב לשאלות הלכתיות רבות שהופנו אליו מארץ ישראל ומחוצה לה.
לעיתים רבות ניתן למצוא את רבי שמואל חתום תחת תשובות ותקנות שונות יחד עם חכמי ירושלים המובהקים כמו רבי ישראל יעקב חגיז, רבי משה גאלנטי (המכונה הרב המג"ן), רבי יצחק ביטון, רבי שלמה אלגאזי ונוספים, וכפי הנראה אף שימש ברבנות בירושלים משך תקופה מסוימת.
כן נשא ונתן עם רבי שמואל ויטאל, רבי מרדכי הלוי (אביו של רבי אברהם הלוי בעל גינת ורדים), רבי דוד קונפורטי ועוד.
בין רבי שמואל גרמיזאן לרבי שמואל אבוהב נרקמו קשרי ידידות, ובתקופת שהותו בירושלים היה רבי שמואל אבוהב מסייע בידו מבחינה כלכלית.
על מקומו החשוב ופעילותו הציבורית בירושלים באותה תקופה ניתן ללמוד מדברים שכתב בתוך תשובה הלכתית שהשיב לידידו רבי אברהם אמיגו:
הלך לעולמו סמוך לשנת ה'תל"ה (1675) (בערך בגיל 70) ונקבר בירושלים.
את מקומו מילא באופן זמני המקובל הרב יעקב צמח.
עבודתו הספרותית הייתה ענפה ביותר והוא כתב ספרים בכל מקצועות התורה, נגלה ונסתר.
במבוא על ספרו "אמרי בינה" על מסכת סנהדרין, מונה מאיר בניהו חמישים ושניים ספרים שחיבר.
רוב חיבוריו מצויים עדיין בכתבי יד וחלקם אבדו, ובמקומות רבים מזכיר החיד"א בספריו דברי תורה שראה בכתבי ידו של רבי שמואל.
בספרו "שם הגדולים" מתפעל החיד"א מן ההיקף הרחב של יצירותיו הספרותיות:
משפטי צדק – שאלות ותשובות.
נדפס לראשונה מכתב ידו על ידי יוסף שמעא, ירושלים, תש"ה, .
אמרי בינה, פת לחם – שיטות ופירושים על מסכתות רבות בתלמוד.
לחלקם חיבר אף מהדורה בתרא.
חלק מחיבור זה נדפס על ידי הוצאת יד הרב נסים במספר כרכים, אך רוב החיבור נותר בכתב יד, ושלושה כרכים גדולים על מסכתות קידושין, כתובות, בבא קמא ובבא מציעא מצויים בספרייה הבודליינית שבאוניברסיטת אוקספורד.
כרכים נוספים נמצאו בספרייתו של הרב רחמים נאהורי, רב העיר בון שבאלג'יריה
אמרי קדוש – פירוש על ארבעה טורים.
בספר השתמשו רבים מחכמי ירושלים וביניהם: רבי חזקיה די סילוה בספרו פרי חדש, רבי מיוחס בכר שמואל בספרו פרי האדמה, רבי יונה נבון בספרו נחפה בכסף.
כבוד חכמים, דברי חכמים, לשון חכמים – ביאורים על מאמרי חז"ל.
שלושה ספרים אלו היו בספרייתו של החכם באשי הראשון לציון רבי יעקב שאול אלישר
אמרי נועם, מדי שבת – דרשות לפי סדר התורה ולאירועים, מכיל עשרות דרשות לכל פרשה.
חלק ניכר מהדרושים עוסקים ב"מעלת ארץ ישראל".
אמרי מישרים, אמרי אמת, אמרי יושר, אמרות נעימות – ספרי פירושים ודרושים לתנ"ך
דרכי נועם – דרשות על דרך הקבלה
תורת אמת – פירוש לתנ"ך על דרך הסוד
הרב שמואל דוד לוין (ה'תר"ן ~1890 - כ"ה בכסלו ה'תש"ג, 4 בדצמבר 1942) היה מחבר ספרים וחלוץ המחקר ההלכתי בעת החדשה על חידוש הפרה האדומה.
נולד בבוברויסק בשנת תר"ן לרב אברהם אליעזר ואמו בתיה.
נישא למניה, בתו של אברהם משה בונימוביץ, שהיה מעשירי העיירה זברזה המרוחקת כ-10 ק"מ מוולוז'ין, ושם התגורר ושקד על התורה.
היה הדמות התורנית הבולטת בעיירה, אך לא שימש בתפקיד רבני רשמי.
נספה בשואה עם אשתו מניה ובניו חיים מוטה ושלמה.
על פי רישומים באתר יד ושם אשתו עסקה בחקלאות והבנים בהוראה ומלאכה.
חתם על קריאות ציבוריות שונות יחד עם רבנים רבים אחרים.
תמך בפעולות מעשיות לגאולת ישראל, כפי שמשתקף מספריו שלהלן, וממכתב לרב זלמן סורוצקין, בו הביע תמיכה בחידוש הסנהדרין.
לשד השמן (וילנא תרפ"ט ושוב בדפוס-צילום בברוקלין תשנ"ב) - חידושים בענייני הלכה בכל חלקי השולחן ערוך, ובסופו קונטרס לקדושת המקדש שדן בשאלה האם מותר להיכנס למקום המקדש בטומאה בזמן הזה.
המחבר מגדיר את השאלה: "שאלה בוערת בפרט בזמננו זה, אתחלתא דגאולה וקיבוץ גלויות".
הספר נכתב בתגובה לספר "דלתי לבנון" שיצא לאור באותה שנה, אשר התיר את הכניסה למקום המקדש, ואילו הרב לוין הסיק שלדעת הרמב"ם הדבר אסור.
טהרת הקדש (פיטרקוב תר"ץ, ושוב בדפוס צילום בברוקלין) - לבירור האפשרות לעשיית פרה אדומה בימינו.
זהו הספר הראשון שנכתב במגמה מעשית לברר האם וכיצד ניתן לעשות פרה אדומה בימינו.
המחבר מפרט שורה של שאלות הלכתיות שדורשות פתרון, כגון יחוס הכהנים, בגדי הכהונה, עשיית פרה אדומה ללא היכל, ועוד.
מסקנתו היא שניתן לעשות פרה אדומה, אך מחמת ספקות שונים ניתן יהיה לאחר עשייתה להיכנס למקום המקדש אך לא להקריב קרבנות.
לדעת המחבר, הכניסה למקום המקדש היא בעלת חשיבות רוחנית ופוליטית: "דאיכא בזה תקנת ישראל שיוכלו להתפלל במקום המסוגל ביותר שתישמע תפילתם.
וגם יוכל להיות בזה משום ישוב ארץ ישראל, אם על ידי זה יגדל זכותנו הפוליטי בארץ ישראל".
המחבר הפיץ גרסה מוקדמת של ספר זה בין רבנים שונים, כגון הרב אברהם צבי קמאי.
הללו כתבו לספרו הסכמות עם הערות הסתייגות מחלק מחידושיו.
לאחר כמה חודשים יצא הספר לאור במתכונת מורחבת ובה תשובות מפורטות של המחבר להשגות המבקרים.
הרב שמואל דוד הלוי יונגרייז (ה'תקצ"ח, 1838 – כ"ב בטבת ה'תרנ"ב, 22 בינואר 1892) היה רב הונגרי רבה של פעהערדיארמאט וסביבותיה במשך שלושים וחמש שנים.
תשובותיו בהלכה כונסו בספר "שו"ת מהרשד"ה".
נולד לרב שרגא פייש הלוי יונגרייז אב"ד סעטשע , אמו הייתה בתו של הרב יהושע פאליק סודיץ, אב"ד סעטשען.
בילדותו למד מפי אביו ובהמשך בישיבתו של הרב אהרן דוד דייטש בבאלאש-יארמוט, מחבר "גורן דוד".
בבחרותו למד בישיבת פרשבורג אצל רבי אברהם שמואל בנימין סופר, ה"כתב סופר", ובתום לימודיו נסמך לרבנות.
בשנת ה'תרכ"א, 1861, נישא למלכה בת דודו, אחי אביו, הרב אשר אנשל יונגרייז מצ'נגר.
שבע שנים לאחר נישואיו, ה'תרכ"ח, 1868, התמנה כרבה של יארמאט וראש הישיבה בה.
נמסר כי היה צם בשעות היום, ולומד עם תלמידיו כשהוא מעוטר בטלית ותפילין.
היה נוסע פעמיים בשנה לסיגט אל האדמו"ר רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים.
הרב יונגרייז נפטר באופן פתאומי לאחר שלושים וחמש שנות רבנות בכ"ב בטבת ה'תרנ"ב, 22 בינואר 1892, כשהיה בדרכו אל האדמו"ר ממונקאטש ר' שלמה שפירא.
את מקומו ברבנות מילא בנו הרב אברהם בנימין הלוי יונגרייז.
ספר השו"ת שלו, נדפס שנים לאחר פטירתו בניו יורק (ה'תשי"ח, 1958) בשם "שו"ת מהרשד"ה".
שמואל (ריקרדו) די-סיני (באיטלקית: Riccardo Di Segni.
נולד ברומא ב-13 בנובמבר 1949) הוא רב ורופא איטלקי, משמש כרבה הראשי של יהדות רומא וכסמכות הרוחנית הבכירה ביותר ביהדות איטליה.
יליד איטליה, דור שלישי למשפחת רבנים.
אביו ד"ר משה די-סיני, היה רופא ופרטיזן.
למד בבית המדרש לרבנים ברומא והוסמך לרבנות בשנת 1973, וכן למד רפואה והתמחה ברדיולוגיה.
עד 2014 שימש מנהל מחלקת רדיולוגיה בבית החולים סן ג'ובאני ברומא.
כמו כן, משמש סגן מנהל החברה הלאומית האיטלקית לביואתיקה.
במסגרת זו מפרסם מאמרים בכתבי עת ומשתתף בכינוסים וועדות בתחומי הביואתיקה היהודית.
בין השנים 1999–2007 היה חבר במועצת המנהלים של רבני איטליה וסגן נשיא כנס רבני אירופה.
בשנת 2001 התמנה לרבה של רומא, עוד בחייו של הרב הקודם אליהו טואף, שפרש מן התפקיד.
כקודמו, גם הרב די-סיני תומך ומקדם דיאלוג יהודי-נוצרי.
הוא נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והשתתף בהלווייתו ב-2005. לאחר בחירתו של האפיפיור בנדיקטוס ה-16, הביע דאגה להמשך קיומו של השיח הבין-דתי, בעקבות החלטת אספת הרבנים האיטלקית להשעות זמנית את השיחות עם הכס הקדוש.
כמו כן, ביקר במסגד של רומא .
החל משנת 2010 משמש כמנהל בית המדרש לרבנים ברומא.
בשנת 2014 השתתף בסרט הדוקומנטרי "המסתורין של דנטה" מאת לואיס נירון , העוסק בהגותו של דנטה אליגיירי.
כמו כן, מרבה להופיע בתקשורת האיטלקית בענייני יהדות ואתיקה.
נותן טעם לשבח – טעמי הכשרות בפרשנות היהודית (רומא, ה'תשנ"ח, 1998).
סדר התיקון לליל הושענא רבא שנוהגים לקרא בארץ ישראל ובכמה מקומות בגולה וכנהוג בק"ק רומא בתוספת הקדמות והערות באיטלקית (רומא, תש"ס).
היה שותף בתרגום האיטלקי של התלמוד הבבלי.
Le unghie di Adamo' (ציפורניו של אדם), נאפולי, 1981 - אנתרופולוגיה יהודית.
Il Vangelo del Ghetto (הבשורה של הגטו), רומא 1985 - על ישו ומקורות הנצרות באגדה היהודית.
Guida alle regole alimentari ebraiche (מדריך לכשרות) - הורחב ממהדורה למהדורה, מהדורה ראשונה 1976, מהדורה שנייה 1986, מהדורה שלישית 1996.
2001. בשיתוף רבנים וחוקרים מאיטליה ומישראל.
פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מקצועיים בנושאי ספרות התלמוד, פלאוגרפיה, כתבי יד עבריים, יחסי יהדות ונצרות, האגדה היהודית, אנתרופולגיה יהודית, היסטוריה יהודית ועוד.
"רשימת כתבי היד שבספרית בית המדרש לרבנים האיטלקי" פורסמה ב"עלי ספר", ה'תש"ן (1990).
שמואל גרינגאוז (גם גרינהויז) (1900 בטילזיט (פרוסיה המזרחית) – 1972 בארצות הברית) היה כלכלן יהודי גרמני-ליטאי-אמריקאי, ניצול השואה, ונציג בכיר של העקורים היהודים במחנות העקורים, מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
שמואל גרינגאוז למד פילוסופיה, משפטים וכלכלה בגרמניה, צרפת, איטליה ורוסיה, וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1928 מאוניברסיטת ברן על עבודת גמר על הכלכלן מיכאיל טוגן-ברנובסקי.
עד 1939 עבד כעורך דין בקלייפדה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941, נכלא גרינגאוז בגטו קובנה, שבו שימש כסגן מנהל משרד העבודה במועצת הזקנים.
עם חיסול הגטו ביולי 1944 גורש למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944 והיה עובד כפייה באחד ממחנות המשנה קאופרינג.
לאחר השחרור פנה גרינגאוז להשתתפות בהקמת עזרה עצמית יהודית, למען דאגה לאינטרסים החיוניים של העקורים היהודים.
במחנה העקורים לנדסברג באוקטובר 1945, הכוח האמריקני הכובש קבע בחירות לנציגות המחנה.
הקבוצה "האיחוד הציוני" בראשות גרינגאוז הפכה לכוח החזק ביותר, והוא נבחר ליושב ראש נציגות המחנה בת שבעה החברים.
במחנה התגוררו לעיתים 5,000 תושבים, בגלל זרימת הפליטים ממזרח אירופה.
כעורך דין הגן גרינגאוז על מנהיגי "מרד מחנה לנדסברג" שאירע באביב 1946, במסגרתו אירעו הפרות סדר על ידי ניצולי השואה לאחר ששני יהודים נהרגו בירי של חיילים גרמנים שפעלו תחת שלטון הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
במחנה העקורים לנדסברג פורסם ביידיש החל מ-8 באוקטובר 1945 העיתון "לנדסברגר לאגר-צייטונג", ששמו שונה לאחר מכן ל"יודישע צייטונג" – עיתון ביידיש באותיות לטיניות.
העיתון הגיע לתפוצה מרבית של 15,000 עותקים.
העורך הראשון היה רודולף וולסונוק, שנפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-1946, כתוצאה מהשלכות מאסרו במחנות הריכוז.
ברוך הרמנוביץ' וגרינגאוז לקחו על עצמם את עריכת העיתון.
נציגי היהודים במחנות העקורים באזור האמריקני נפגשו ב-1 ביולי 1945 במחנה העקורים פלדאפינג.
הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים בבוואריה הוקם כדי לייצג את האינטרסים של היהודים תחת ממשל הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
ההכרה על ידי צבא ארצות הברית התעכבה, אך הוועד הועבר למבנה זמני במינכן ב-11 ביולי 1945. בינואר 1946 נבחר הרופא זלמן גרינברג לנשיא הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקני.
כיורשו דוד טרגר, הפך גרינגאוז ליו"ר מועצת הוועד המרכזי.
גרינגאוז השתתף בקונגרס הראשון של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ב-27 בינואר 1946 בבניין העירייה במינכן.
גרינגאוז הצליח להביא את רשויות הכיבוש האמריקאיות להכיר רשמית בוועד המרכזי כשותף למשא ומתן בספטמבר 1946. הוועד המרכזי היה קבוצת הייצוג היחידה המוכרת רשמית מבין קבוצות הפליטים השונות באזור הכיבוש האמריקאי.
בשנת 1948 היגר גרינגאוז לארצות הברית ועבד בניו יורק עבור ארגון ההשבה לרכוש יהודי ועבור ועידת התביעות.
הוא פרסם מאמרים בכתב העת Jewish Studies על המבנה הסוציולוגי של הגטאות בתקופת הכיבוש הגרמני.
גרינגאוז היה ביקורתי כלפי ספרות הזיכרון העכשווית, אותה ראה כ"יודוצנטרית ואגוצנטרית." מחקריו הסוציולוגיים משנת 1950 צוטטו כמקורות היסטוריים על ידי כריסטוף דיקמן (בספרו מדיניות הכיבוש הגרמנית בליטא 1941–1944), שישים שנה לאחר מכן.
טוגן ברנובסקי ותפקידו בכלכלה תאורטית.
ניצחון בעלות הברית ועם ישראל (נאום שנשא בפגישת הניצחון החגיגית של האסירים הפוליטיים היהודים לשעבר בלנדסברג ב-24 באוגוסט 1945).
על נטישת השרידים היהודים באירופה.
הגורל היהודי כפי שרואים זאת העקורים, Commentary, 4 בדצמבר 1947
הזדמנויות האנטישמיות הגרמנית החדשה: הצהרתו של קורט שומאכר ועמדת היהודים המשוחררים בגרמניה.
המדיניות הגרמנית החדשה שלנו והעקורים.
מדוע יישוב מיידי הוא הכרחי.
שמואל דב חיים קריס (1892–1974, תרנ"ב – י"ז באדר תשל"ד) היה מהנדס ואדריכל, חבר אספת הנבחרים וציר בקונגרס הציוני, מראשוני הגדוד העברי וממייסדי אביחיל.
נולד בשנת תרנ"ב (1892) ביפו לרב ישראל קריס ולרחל בת מוניש הורביץ.
הוריו, שהיו תושבי העיר משביש ברוסיה, רכשו נחלה באדמת אל-חְ'דֵירַה שגאל יהושע חנקין ליסוד מושבה, שנקראה אחר כך בשם חדרה, ובשנת תרנ"א (1891) עלו לארץ והתנחלו בחדרה בין המייסדים הראשונים, אך לא יכלו לעמוד בפני הקדחת הצהובה ועברו ליפו, ואז נולד בנם שמואל דב.
בשנת 1893 חזרו לרוסיה וגרו באודיסה, שם קיבל את ראשית חינוכו בתלמוד תורה ובבית ספר, ובשנת 1902 חזרו לארץ והאב נתמנה לדיין בבית דינו של הרב קוק ביפו.
בשנת 1908 נהרג האב ישראל בשעה שהגן על צעירה שהותקפה על ידי ערבים.
הנער שמואל דב (שלרגל מחלה קשה הוסיפו לו את השם חיים, לסגולה) המשיך את לימודיו בתלמוד-תורה "שערי-תורה" עד שגמר בהצטיינות.
עלה ללמוד בישיבת מאה שערים בירושלים, ואגב לימודי ההלכות, למד והתאמן בשחיטת עופות וקיבל תעודת-הסמכה ("קבלה").
שמואל דב ירד ליפו, ותוך עבודה אצל הבנאים והקבלנים למד את המקצוע והשתתף בבניית בתיהם של מייסדי "אחוזת בית" ו"חברה חדשה" (רחוב נחלת בנימין) והגימנסיה הרצליה.
למד גם את מלאכת השרטוט בקורס של "מרכז בעלי מלאכה", ובשנת 1914 כבר אישר ועד תל אביב תוכניות בנין ששרטוטיהן היו מעשי ידיו.
במלחמת העולם הראשונה, בראשית 1915, גורש למצרים בין יתר נתיני רוסיה.
שכר דירה באלכסנדריה, מצא לו עבודה בבניין והוסיף להשתלם ב"אקול דה פראנס" בהנדסה ובשרטוט.
התנדב לגדוד העברי הראשון ("גדוד נהגי הפרדות") ויצא לחזית גאליפולי, ואחרי הנסיגה משם ופיזור הגדוד יצא ב-1916 אל קרוביו בניו-יורק.
שם נסחף בזרם ההתנדבות לגדוד העברי הלוחם ואחרי שהשתתף בתעמולה יצא בעצמו עם הגדוד והגיע עמו עד לכיבוש א-סאלט שבעבר הירדן.
בשובו ממסעו לחופשה בקהיר העלה אתו לארץ בחורים חלוצים, שלא יכלו לקבל אז רישיונות כניסה לארץ.
בהמשך שירותו בצבא עד שחרורו ב-1920 עבר קורסים להשתלמות במדידה והנדסה ובלימודים כלליים וקיבל תעודת-בגרות בריטית, ואחרי שחרורו חזר לעבודתו כמתכנן ובונה אחראי, וכשנערכו מטעם מרכז בעלי מלאכה וההנהלה הציונית שיעורי ערב לשרטוט ולעבודת-בניה, נתמנה הוא למנהלם.
ב-1923 עבר בחינות מקצועיות מטעם מושל יפו וקיבל תעודת "אומן למלאכת הבניין", ועל סמך התעודה נמסרו לו עבודות ביצוע וניהול בבנייה של הצבא.
בשנים 1921–1927 אושרו כ-200 תוכניות-בנין שלו בתל אביב וסביבתה ובירושלים.
בשנים 1927–1931 השתלם בלימודי אדריכלות והנדסה באוניברסיטת ניו-יורק ובמוסדות-לימוד גבוהים אחרים בארצות-הברית והתמחה בעבודה מעשית.
ומאז שובו לארץ המשיך בתכנון וביצוע עבודות בנין מכל הסוגים בכל רחבי הארץ, ועד אילת הגיע.
זכה בפרסים בעד תוכניותיו לבניין בית הכנסת הגדול ברמת-גן, למצבת זיכרון ולבית-כנסת באביחיל, לבית המרחץ הגדול בנתניה.
המשיך וממשיך להשתלם בקורסים שונים ובלימוד בכתב במקצועות הקשורים בבנייה ובייעול העבודה.
היה פעיל ב"אגודת עיר גנים", אחד משבעת החברים שעל שמם נרשמה האדמה שנרכשה מתושבי כפר סלמה, והפכה לחלק מרמת-גן.
שימש בתור מומחה בוועדות שומה ומטעם בתי המשפט למיסי רכוש עירוני ובורר מכריע בענייני שומה ובעשרות סכסוכי בנין וקרקע.
ב-1921 נבחר לאספת הנבחרים הראשונה וב-1931 היה ציר בקונגרס הציוני ה-17. היה ממייסדי ארגון החיילים המשוחררים מהגדודים העברים וממייסדי מושבם אביחיל ומראשוני מתנחליו.
פעיל בוועד הפועל של מרכז בעלי מלאכה, וארגן בשביל חבריו שלש שכונות ותכנן אותן.
היה פעיל בשעתו ביישוב בעלי מלאכה בעזה (יחד עם ד"ר אברהם אמירה).
היה יו"ר ועד שכונת גבעת-נער ועסקן בוועד השכונות ופעיל בהן גם בענייני תרבות מסורתית (הרצאות בתנ"ך).
אח במסדר בני ברית, ובשנת 1966 היה הנשיא ה-19 של לשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים.
היה סגן יו"ר הלגיון הבריטי בארץ ובנה את שכונתו הראשונה ליד רמת השרון.
יו"ר ועד הצמחונים והטבעונים בארץ.
חבר איגוד חבר העמים הבריטי בארץ.
כחבר ההגנה השתתף בהגנת תל אביב ב-1921 וביתר הפעולות בכל השנים, היה קצין במשמר האזרחי והיה קצין בהג"א.
כתב את "קונטרס הלכות אפוטרופסות", הוצאת בני ברית, (1962).
נשא לאישה את טובה-מיכל בת אביגדור לבית מולר.
נולדו להם בן ושלוש בנות.
שמואל (מולי) דגני פישלר (20 במאי 1951 – 9 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו בקרב ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
דגני נולד ב-20 במאי 1951 בחיפה לאסתר ונתן דגני.
את לימודיו היסודיים החל בבית-הספר "הבונים" בחיפה, המשיך בבית-הספר "בארי", בבית-הספר התיכון-עירוני ג' בנווה-שאנן וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה.
בנוסף, היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים", אשר בה היה חניך ולאחר מכן מדריך.
בסוף ספטמבר 1969 התגייס דגני לצה"ל והוצב לנח"ל.
הוא שירת במסלול נח"ל, במסגרתו יצא לשנת הדרכה (חל"ת) ברעננה, ולאחר מכן התנדב לשרת בחיל השריון, בו השתלם בקורסים למפקדי טנקים, לקצינים ולקציני שריון, והיה לקצין הנח"ל הראשון שצמח בשריון.
הוא הצטרף לצבא הקבע בסוף ספטמבר 1972, והוצב כמפקד מחלקת טנקים בגדוד 74.
דגני היה מפקד מחלקה בפלוגה ו' בגדוד 74. דגני לחם בקרבות הבלימה הקשים בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים בצפון רמת הגולן.
עם פרוץ הקרבות היה ממוקם עם מחלקתו במוצב 105, באזור הר ורדה.
במהלך הקרב נפגע אולם המשיך להילחם, והצליח לבלום את התקדמות השריון הסורי.
ב-9 באוקטובר 1973 בשעות הבוקר נשלח יחד עם טנק נוסף להילחם בחיילי חי"ר סורים שחדרו במהלך הלילה באזור רכס הבוסטר.
שני הטנקים נפגעו מטילי נ"ט.
דגני נהרג יחד עם שישה חיילים נוספים מפלוגתו.
הוא הובא למנוחת-עולמים בבית העלמין הצבאי בחיפה.
לאחר נפילתו הועלה לדרגת סגן והוענק לו עיטור העוז.
קיבוץ בית קשת הוציא חוברת זיכרון לזכרו של מולי דגני ובה דברי חברים על דמותו, על אמונותיו וערכיו.
שמואל (שַמּו) הַבֶּר, השתמש גם בשם עט הבדוי שאנדור קומארומי (בהונגרית: Haber Sámuel; קומארום, 18 באוגוסט 1866 – בודפשט, 30 בדצמבר 1920) היה עיתונאי יהודי-הונגרי.
שמואל הבר נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק הבר, קצב ושל קטלין ספינר.
הוא השלים את ארבע הכיתות הנמוכות של הגימנסיה בקומרום.
משם עבר לבודפשט ללמוד בגימנסיה שבה השלים את כיתות 5–6 במלואן, אך בשנה השביעית קיבל consilium abeundi ("עיצה לעזוב" שהיא למעשה צורת גירוש מסורתית מארגון או מבית ספר בארצות בעלות תרבות גרמנית) בשל חיסורים לא מוצדקים.
מסיבה זו עבר לעיר פאפה, חזר על הכיתה השביעית והשלים שם את לימודיו בתיכון.
לאחר מכן היה סטודנט למשפטים באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובמשך התקופה עבד במשרד עורכי דין, כיוון לא היה יכול לקבל עזרה כספית מהבית.
הוא עבד במשרד עד ה-1 בינואר 1894. עם הזמן הפך לכתב של מספר כתבי עת ועיתונים.
אולם יותר מכל כתב ב"שוויון" (Egyenlőség) שם היה סגן עורך עד מותו.
רעייתו הייתה גיזלה אפולוניה טומקוליאק, איתה התחתן ב-19 במאי 1902 בבודפשט.
הבר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הבר התחיל לכתוב כשעוד למד בגימנסיה בקומרום.
כתביו פורסמו בעיתונים "קומרום והסביבה" ו"אסטרגום והסביבה".
בבודפשט הוא החל לכתוב מאמרים לכתב העת ההיתולי "אישטוק השוטה" בשם הבדוי "ארי ...".
הוא פרסם שם במשך חמש שנים.
בסתיו 1886 חתם חוזה ב"שוויון" בשכר חודשי של 10 פורינט הונגרי.
בכתב עת זה עבד ככתב בכיר בהפסקות קלות.
מספטמבר 1893 ערך למעשה את העיתון; ממאי 1894, כעורך עיתון, כתב למעשה בעצמו את כתב העת "שוחטים וקצבים" תחת השם הבדוי שאנדור קומארומי.
הוא גם כתב מאמרים להמון עיתונים וכתבי עת; עם זאת, מרבית מאמריו הופיעו ב"שוויון", כגון: 1887. ליפוט קומפרט, ברנאט לוי מייסד אויפשט, וילמוש קרצג, הנריק גרץ, הצאצא האחרון של דוד המלך, הרוטשילדים, מוריץ ורמן, שדים, הלב שהתגלה, אורבך אחרי ברנהרד, 1883.
הוא כתב גם כמה מאמרים חינוכיים וביקורות ספרים עבור כתב העת, כמו: המשיח - הרומן של בנג'מין דיזראלי.
פוג'לה וגולדה, תפקידם של היהודים בגילוי אמריקה, אחרי מאיר קייזרלינג ועוד.
ציורים מהחיים היהודיים בעיירה קטנה.
1893 (פורסם בכתבי עת שונים)
סיגריה, טיבורץ, ארי, הליוטרוף, שאנדור קומרומי ועוד.
הרב שמואל דב שפירא (נולד ב-28 באפריל 1950) הוא רב המועצה המקומית כוכב יאיר, חבר מועצת צהר ומנהל את בית ההוראה של הארגון.
למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל.
שירת בנח"ל במסגרת גרעין "גלבוע מושבי".
היה קומונר בתנועת הנוער בני עקיבא במירון ובכפר הרא"ה שם גם פגש את אשתו, נאוה בת כפר הרא"ה (חיבת ציון).
בהמשך שירת כנחלאי בניר עציון וברמת מגשימים ברמת הגולן.
לאחר השירות, למד שמונה שנים בישיבת "מרכז הרב" שם ינק את תורתו מפי רבני הישיבה, ובעיקר הרב צבי יהודה קוק, והרב צבי טאו.
במסגרת הלימודים גם השתתף במכון הלכה ברורה שליד הישיבה, והיה שותף בכתיבת מסכתות סנהדרין ופסחים.
במקביל למד מספר שנים בכולל "מרץ" במבשרת ירושלים שם גם קיבל תעודת הוראה.
לאחר הלימודים בירושלים עלה לגולן למושב "קשת" ללמוד בכולל המקומי בראשות הרב שלמה גורן והרב שלמה אבינר במשך ארבע שנים תשל"ט עד תשמ"ב, ולהיות חלק מהפעילות הרוחנית של המושב.
הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל בראשות הרב שלמה גורן, ובגיל 32 נבחר לכהן כרב המושב "הזורעים" בגליל התחתון.
היה פעיל בכל תחומי החיים במושב, הן במישור הרוחני והן במישור החברתי.
בשנים אלו, פיתח את "משניגון" – שיטת לימוד משניות בניגון לזיכרון ושינון – והפיק קלטות לשתי מסכתות בשיטה זו –
במשך השנים הקלטות הפכו לדיסקים, וכיום ניתן לשמוע את מסכת אבות ביוטיוב לפרק ראשון וכן לשאר הפרקים.
בשנת תשנ"ח 1998 עבר לכוכב יאיר ונבחר כרב המקומי, ומשמש מאז כרב היישוב שאחר כך התאחד עם צור יגאל.
במשך השנים מעביר הרב שיעורים רבים, בתחומי התלמוד, ההלכה ומחשבת ישראל לציבורים שונים ביישוב.
בשנים אלו הוציא שני ספרים "אור כוכב" המהווים סיכום של עלוני המועצה הדתית היוצאים בכל שתי שבתות בתפוצה פנימית בכוכב יאיר.
כל ספר כולל שני חלקים:
דברי תורה לשבתות וחגים ושו"תים בנושאים מגוונים בהם נשאל במשך שנות רבנותו.
המלצות לטיולים בארץ ישראל, נכתבו על ידי ישראל פניגשטיין.
בשנת תשע"א ניסח והוציא לאור בכוכב יאיר צור יגאל - "סליחות ארץ ישראל" – סליחות עם דגש על פיוטים מובנים, התייחסות לתקופת הגאולה, ושילוב עם פיוטים בנוסח יהודי המזרח.
כעבור מספר שנים, בשנת תשע"ה הוציא מהדורה חדשה יחד עם הרב אבי גיסר רב היישוב עפרה, ובייעוץ של הרב יהודה זולדן.
מהדורה זו התקבלה על ידי מועצת רבני צהר, ואומצה על ידי הארגון.
כיום יש מספר הולך וגדל של בתי כנסת המתפללים בנוסח זה.
במסגרת רבני צהר מונה הרב שפירא לראש "בית ההוראה" של הארגון.
בתפקידו זה הוא מפעיל קו טלפוני יומי לשאלות, ותשובות לאתר ynet במדור יהדות.
במשך השנים פורסמו במדור זה מאות תשובות בנושאים שונים, המהוות בסיס לשאלות נוספות של קוראים רבים.
הרב שמואל דביר (י"ד בכסלו ה'תרפ"ה, 11 בדצמבר 1924 – י"א באלול ה'תשמ"ט, 10 בספטמבר 1989) היה דיין ישראלי, אב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב.
נולד בברטיסלבה לחיים מתתיהו ופרידא טמפלר, מצאצאי רבי יחזקאל לנדא.
עלה ארצה עם עליית הנוער בתקופת מלחמת העולם השנייה, והועבר למקווה ישראל.
למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה, משם עבר לישיבת חברון והיה לתלמידו של הרב יחזקאל סרנא, ולמד גם בכולל "בית זבול".
נסמך לרבנות על ידי ראשי ישיבת חברון והרב אליהו ראם.
בשנת 1958 (ה'תשי"ט) התמנה לדיין בבית הדין ברחובות ובהמשך בתל אביב.
החל מאמצע שנות ה-70 כיהן כאב בית דין בתל אביב.
נחשב למומחה לשמות בגיטין, והתיר עגונות.
שמו עלה כמועמד למינוי לבית הדין הרבני הגדול.
עסק בקבלה וסייע בהוצאה לאור של ספרי רמח"ל, יחד עם הרב חיים פרידלנדר, הרב שלום אולמן והרב יצחק שלמה זילברמן.
הרב משה צוריאל למד מפיו ומצטט אותו רבות בספריו.
נפטר בפתאומיות מהתקף לב בי"א באלול ה'תשמ"ט (10 בספטמבר 1989) ונקבר בחלקת הנביאים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בשנת 1950 נישא ליהודית, בתו של הרב אפרים זאב גרבוז.
הרב חיים דביר - חבר "ועד רבני זק"א" ומנהל מערכת "שולחן ערוך מורשה להנחיל", הרב אריה דביר - דיין ממונות ובורר בבני ברק והרב משה דביר - מפתח תוכנת אוצר החכמה, ולשעבר מנהל פורום אוצר החכמה.
הרב שמואל דניאל היה פוסק הלכה, מדייני שאלוניקי ואזמיר במאה ה-17 ומחבר ספר זקן שמואל.
פעל בשאלוניקי בתחילה ולאחר מכן נדד לאזמיר, משם ענה לשאלות גם מיוזיל חיסאר.
עמד בקשרי הלכה עם רבני דורו, תשובות ממנו מופיעות בספרו של רבי חיים בנבנישתי "בעי חיי", אתו התכתב בשנת ה'תי"ב, עת היה רבי שמואל כבר באזמיר.
דבריו מוזכרים בספרי האחרונים, וביניהם מרן החיד"א, הרב עובדיה יוסף, רבי יוסף חיים מבבל ורבי רחמים חי חויתה הכהן.
ספרו זקן שמואל (אזמיר תקט"ז) על ארבעה טורים ובית יוסף.
את הספר הביא לדפוס צאצאו של המחבר, רבי מצליח מאיר שעלה מאזמיר לירושלים, והוגה (הובא לדפוס) על ידי חתנו של רבי מצליח, רבי משה סוסי, שבמקומות רבים כתב הערות וחידושים שמופיעים בחיבור אחרי המילים "אמר המגיה".
החיבור הוא שאריות של ספר גדול שחיבר ונשרף.
בספר ישנם מקומות בהם אכלו עכברים את כתב היד ובחלקו פשה ריקבון עד שהגיע לדפוס.
כתב גם קונטרס גדול המחולק לסימנים אליו הוא מפנה בספרו, שלא הגיע לידינו.
שמואל הירשֶׁנְברג (בכתיב יידי: הירשענבערג; בכתיב פולני: Hirszenberg; 22 בפברואר 1865, לודז' – 15 בספטמבר 1908, ירושלים) היה צייר ארץ-ישראלי יליד פולין.
שמואל הירשנברג נולד בלודז', שבאימפריה הרוסית (בתחומי פולין של ימינו) בשנת 1865. אביו היה אורג עני.
ראשית חינוכו האמנותי הייתה באקדמיה בקרקוב, שם, בזכות מלגה שקיבל ואפשרה את לימודיו, למד אצל הצייר הפולני יאן מטייקו והושפע ממנו.
מאוחר יותר נסע ללמוד בוורשה ובמינכן.
יצירותיו הראשונות החשובות היו: "הישיבה" (1889), שזכתה לפרס בינלאומי במסגרת התערוכה הבינלאומית בפריז, ו"אוריאל אקוסטה ושפינוזה".
בזכות הפרס שקיבל חי הירשנברג בסוף שנות העשרים לחייו בפריז, שבה הכיר את אשתו.
אחר כך שב ללודז' וצייר את "היהודי הנצחי" ויצירות נוספות שסבבו סביב נושא הגלות.
ציור נודע שלו משנת 1904 הוא "גלות", ציור שמן גדול ממדים שבו מצוירים פליטים יהודים, מבוססים בשלג בפנים מדוכדכות.
הציור הוצג במוזיאון היהודי בברלין עד 1938, ולאחר מכן נעלם.
למרות פרסומו חי הירשנברג בעוני ובמחסור.
ב-1907 עלה לארץ ישראל, כדי להיות מורה ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
הוא הגיע ביוזמת המנהל, בוריס שץ.
בארץ ישראל צייר דיוקנאות ונוף בסביבות ירושלים, ביניהם את צורת הר הבית.
במכתב למערכת עיתון יהודי בגרמניה כתב: "אני עובד הרבה ומוצא השראה בטבע, בחיים ולאט לאט ובזהירות אני מכניס ב'בצלאל' תיקונים חדשים וסדר".
אף על פי שנראה שבארץ נכנסה לציור שלו רוח חיים חדשה וסרה מהם העגמומיות, סבל הירשנברג מבעיות בריאות ונפטר מקץ שנה לעלייתו.
הירשנברג נטמן בהר הזיתים, ואף על פי שמידי כמה שנים התפרסמו בעיתונים השונים מאמרם ומכתבים למערכת המבכים את העובדה שלא הוקמה מצבה מעל קברו וקוראים לערוך מגבית לצורך העניין - הדבר לא נעשה מעולם.
יצירותיו של הירשנברג זכו לתפוצה רבה והיו מוכרות גם עשרות שנים לאחר שנפטר.
בימי השואה הם אוזכרו במסגרת ניסיונות לבטא את צרת היהודים.
בהספידו את הירשנברג, אמר יהושע ברזילי:
חש היטב את כל המועקה הנוראה של עם עשיר בכחות אמנות נפשיים הסגור באזובי הגיטו ובציורי "הישיבה" בהצעיר הנרדם על השלחן.
בכל התווים של בעלי הפנים הלבנים מסר לנו הצער הנורא המתבטא בנפש פיוטית הכלואה אלפי שנה באזובי הגטו".
על יצירתו "הגלות", תמונה של פליטים יהודים נודדים ובראשם מנהיגם, כתב המבקר שמעון מילנר:
הציור "היהודי הנצחי" (1899) מתאר מחזה זוועה: צלבים והמוני גופות עירומות ויהודי זקן, על פניו הבעת בהלה גדולה, מרים ידיו כנמלט.
היד על המצח רומזת גם לאות קין מאחוריה, ובכך מרמזת לדימוי הנוצרי של היהודי הנודד.
התמונה הגדולה מאוחסנת כיום במוזיאון ישראל, והיא מעוררת קישור אסוציאטיבי לשואה, אף שצוירה יותר מארבעים שנה לפניה.
רבי שמואל הנגיד , היה איש אשכולות, רב, חכם כולל, פוסק, משורר, מדקדק, מנהיג, מצביא ומדינאי שפעל בתחילת ימי הראשונים כראש רבני ספרד, וכמשנה למלך הטאיפה של גרנדה.
נחשב לאחד מגדולי הרבנים בדורו, למשורר העברי הגדול הראשון בתקופת תור הזהב של יהודי ספרד, ולמדינאי יהודי משפיע.
נולד ליוסף הלוי אבן נגרילה (בן העיר מלידה ), במרידה) שבח'ליפות קורדובה בשנת 993. בנערותו למד תורה מפי אביו ומפי רבי חנוך בן משה, ראש ישיבת קורדובה ומנהיג יהדות ספרד.
את חכמת הלשון העברית למד מפי המדקדק רבי יהודה חיוג'.
שמואל שלט מצעירותו בעברית, ערבית וספרות ערבית, לטינית, ושפות נוספות.
הוא הצטיין בתלמוד תורה ובלימודי חכמות, ביפי כתב ידו בערבית, בצחות לשונו, והיה מיומן בחיבור שירים בכמה לשונות.
שמואל הצעיר היה מתרועע בחברת מלומדים ומשוררים, שכן עירו הייתה בירת החכמה ומרכז המדע שבח'ליפות.
בין השנים 1013–1014 השתתף בפולמוס דתי עם אבן חזם, על אף עוינותו הגלויה של אבן חזם לנגיד הוא כותב ששמואל היה היהודי המלומד והזריז ביותר בוויכוח שהכיר מעולם".
לפי פרשנותו של מרדכי מרגליות, בזמן לימודיו בישיבת רבי חנוך בן משה, ועל רקע מחלוקת בין רבי חנוך לרב האי גאון כתב חיבור קצר בערבית ובו השגות על רב האי גאון, להם השיב מקרובו רב דוסא בן סעדיה גאון.
בשיר שבח שכתב שלמה אבן גבירול נאמר על כך "ורב האי כלא היה לפניו וקטן מענות אותו במילות", ובכך ביטא את ערכו התורני של שמואל הנגיד בעיני חכמי דורו בספרד.
הדבר גרר ביקורת על רבי שמואל הנגיד שהגיב לה מצידו בשיר משלו.
עם הזמן למד הנגיד להעריך את רב האי ובהקדמתו לחיבור "הלכאתא גבירתא" הוא משבח אותו במיוחד, לאחר פטירתו הספידו.
לפי שרגא אברמסון החיבור הקצר בערבית התחבר בסוף חיי הנגיד והגאון המדובר אינו רב דוסא בן סעדיה אלא גאון אחר בשם דוסא.
לדבריו שירו של רשב"ג אינו מתייחס למאורע כלשהו.
בשנת 1013, בהיותו בן עשרים, נחרבה קורדובה, והוא עבר למאלגה והמשיך את עסקי המסחר של משפחתו, בפותחו חנות לממכר בשמים ותבלינים.
על פי "ספר הקבלה" לרבי אברהם אבן דאוד, רבי שמואל עלה לגדולה ב-1020 בכוח כתיבתו.
חנותו הייתה סמוכה לביתו של אבו אל-עבאס אבן אל-עריף, הווזיר הגדול של גרנדה.
סוכנת ביתו של הווזיר נהגה לשלוח לחצרו של שמואל מכתבים, והוא ניסחם בסגנון מלוטש עבורה.
הדבר עורר את סקרנותו של הווזיר, שמינה את שמואל ליועצו.
על ערש דווי התוודה אבן אל-עדיף לפי המלך חבוס אל-מוצפר, שהעצות הטובות שנתן לו היו מפי שמואל היהודי, וכך מינה אותו המלך להיות סופרו ויועצו.
לדבריו רבי שמואל מונה לתפקיד ב-1020 מכיוון שלא ברור האם חבוס שלט כבר או שהיה זה השנה הראשונה למלכותו, חיים שירמן פקפק בתאריך ושיער שאופיו של הסיפור אגדי.
ב-1020 נהרגו חמיו ואחיינו בתאונת דרכים.
בשנת 1020 רבי שמואל מונה לתפקיד האחראי לגביית מיסים מיהודי הממלכה.
למשך תקופה הודח ממשרתו, רבי יצחק אבן כלפון כתב לו על כך אגרת ושני שירי נחמה, הנגיד ענה לו בתשובה מאופקת.
לאחר תקופה קצרה הוא שב למשרתו והחל לטפס בסולם הדרגות.
בשנת 1027 נשא אשה והקים משפחה.
בתחילת שנות השלושים התמנה לתפקיד שר האוצר בחצר מלכות המלך חבוס.
כאשר חבוס מת בשנת 1038, שמואל הנגיד פעל למינוי בנו השני של המלך חבוס, באדיס בן חבוס, הפחות פופולרי, כמחליפו, על פני אחיו הבכור בולוקין.
בתמורה לתמיכתו, באדיס הפך את שמואל ל"ווזיר הגדול" ולגנרל העליון שלו.
בולוקין בתחילה ויתר לאחיו אך חזר בו במהרה, שמואל סיכל את ניסיון המרד במהירות מה שהעלה את קרנו בעיני באדיס.
החל מ-1038 יש תיעוד לתפקידו כשר צבא בצבא גראנדה של באדיס, עד 1056 קיים תיעוד על מלחמה בכל שנה (למעט 1040 ו-1051).
תיעודי הקרבות נלמדים משירי הניצחון שכתב, מוטיב בולט בהם הוא הכינוי עמלק לשונאיו והכינוי "פלשתים" לשבטים הברברים.
תקופה קצרה לאחר עליית באדיס לשלטון (א' באלול ד'תשצ"ח) זֻהַיְר שליט אלמריה הגיע לגרנדה לביקור, בהסתת הוזיר שלו בן עבאס הוא הביא איתו חיילים רבים, ערבים סלאביים, ונוצרים ספרדיים.
בתגובה לעלבון, צבא גרנדה בראשות שמואל חיסל את זהיר וצבאו בדרך חזור לאלמריה בכפר "אלפואנטי", ולאחר מכן כבשו את אלמריה.
הנגיד כתב על כך פיוט בין 149 בתים בו מתייחס לבן עבאס כ"עמלק".
באגרות ליהודי העולם הוא ביקש לקבוע את היום הזה ל"פורים".
ב-1039 השתתף שמואל הנגיד בקרב בין מספר טאיפות.
צבא סביליה תקף את קרמונה, מלך קרמונה ביקש את עזרת גרנדה ומלגה.
כשהגיעו הבינו שלא יצליחו לנצח את צבא סביליה, צבא מלגה נסוג ראשון ולאחריו הצבא הגרנדי, צבא סיבליה החל לרדוף אחר הגרנדים, הגרנדים הזעיקו את צבא מלגה ובכוח משותף ניצחו את צבא סביליה, שמואל הקדיש לקרב שיר בן 149 בתים.
ב-1041 בן דודו של המלך באדיס "ידיר" מרד במלכות באדיס והשתלט על מספר פלכים שמואל וצבאו הדפו אותו, עד שהתבצר במבצר על פסגת הר, לאחר קרב כל צבאו הושמד.
ידיר ברח לקורדובה אך הוסגר במהירות לגרנדה שם הושם בכלא.
בקיץ 1042 נערך קרב קשה תחת הנהגת שמואל הנגיד בספרד המזרחית.
אבן אבי-עומאר מושל ולנסיה השתלט על העיר לורקה שבאלמריה ויחד עם מושל דניה הדיחו את נציג גרנדה, בערב הקרב שמואל חשש לחייו וכתב שיר-צוואה לבנו יהוסף: "כְּתַבְתִּיהוּ וְהַמָּוֶת מְצַחֵק / לְנֶגְדֵּנוּ בְּפֶה רָחָב וְאָרָךְ.
חששותיו התבדו ולמחרת צבא ולנסיה ברח עוד לפני שהתחיל הקרב.
רבים מהחיילים נהרגו מדחיפות במעברים צרים.
שמואל תיעד את הניצחון בשיר ששלח לבנו באמצעות יונת דואר.
ב-1044 ידיר הצליח להגיע לקרמונה ושכנע את המושל לבגוד בידידו באדיס, צבא גרנדה בראשות שמואל חיסל את מושל קרמונה וכבש את העיר.
הוא כתב מספר שירים ושלחם ליהוסף בנו.
לאחר מספר ימים נודע לו שבנו חלה באבעבועות בתגובה הוא כתב לבנו מכתב המכיל עצות והבעת דאגה למצבו.
בהמשך נודע לו שבתו נפטרה מאותה מחלה, מכיוון שלא יכל להגיע להלוויה הוא כתב קינה על בתו ושלחה לבנו.
ב-1047 יצא למלחמה בהרי רונדה המלחמה התחילה נגד השבט הברברי יפרן, כשהאחרון כשל הוא קרא לעזרת צבא סיביליה ומלגה, מקום הקרב היה הררי וקשה ללחימה והאויב לחם מתוך מבצר קשה לכבישה.
בכל זאת הצבא הגרנדי הצליח להכניעם.
המלחמה נמשכה עד לקיץ 1048 (סיוון ד'תת"ח).
בכ"ט אייר תת"ט נשלח שמואל לכבוש מבצר באזור מורסיה.
עקב בגידה מצד חיילי מלגה נשבה שמואל וכמעט הוצא להורג, לא ברורה דרך ההצלה, אך הוא הצליח להימלט.
כאות תודה לה' הוא החליט לכתוב ספר הלכתי בשם "הלכאתא גבראתא".
באביב 1050 יצא להילחם במורון, בשובו מהקרב נתקל בשוביו מאנשי מלגה, וב-4 ביוני ניצחם בקרב.
באוגוסט 1052 הוזעק צבא גרנדה למבצר אוסונה שבקרמונה אשר נכבש כולו למעט צריח אחד על ידי בני סיביליה, כשהכובשים ראו את בני גרנדה ביצרו עצמם במבצר.
אך בתום קרב קצר נכנעו.
בתום הקרב הגיע לשמואל ידיעה שבנו יהוסף חולה במחלת עור אנושה, בשל כך הזדרז לשוב לגרנדה.
ושמואל כתב שיר הלל לה' על כך.
מעט לפני יוני 1053 (סיוון תתי"ג) הניס צבא שמואל הנגיד מורדים ששכנו בהרי מלגה, מיד לאחר מכן בנו אליסף חלה באבעבועות והבריא.
בהמשך השנה יצא שמואל הנגיד למלחמה באלמריה, השליט המקומי היה מיודד עם גרנדה, אך מושל העיר לורקה אבן כ'ביב מרד בו, לעזרתו הגיע גם עבד אלעזיז אבן־אבי עאמר מושל ולנסיה בצבאם היו שכירי חרב וחיילים ערבים, סלביים, ברברים, וספרדים נוצרים.
יחד הם צרו על העיר.
צבא גרנדה הסתתר במארב ולאחר חמישה ימים הפתיעו את הצבאות, רובם נמלטו למעט צבא ולנסיה והחיילים הספרדים, שהוכרעו בקרב מהיר.
ב-1055 לחם את קרבו האחרון בסביבות סביליה אשר המשיך על מלגה.
העובדה שיהודי שימש גנרל עליון בצבא גרנדה ופיקד במשך שבע-עשרה שנה על הצבא המוסלמי, היה הישג חריג, שעורר את קנאת צריו, ושימש, על פי תיאורו של הנגיד, עילה לפריצת מרד, עם מותו של חבוס וסירובו של באדיס לפטר את הנגיד.
ב-1027 מונה לנגיד יהודי ספרד.
והוא הראשון שכונה בתואר זה.
הוא קידם את רווחת העם היהודי באמצעות מעשים שונים.
הוא קידם את הלמידה היהודית על ידי רכישת עותקים רבים של התלמוד ואסף קבצים של תשובות הגאונים אשר רובם נשלחו לו לספרד על ידי רבי ניסים גאון.
שרידים מאוסף ספריו התגלגלו לר"י מיגאש ולרבי יצחק אלבאליה.
לאחר שרבו הרב חנוך הלך לעולמו, נתמנה לראש רבני ספרד, והיה משיב תשובות לרבים שפנו אליו בשאלות של דת ודין.
ביתו היה בית ועד לחכמים, מקום של שירה וחכמה, וחכמים מכל רחבי ספרד, ואף מחוץ לספרד, היו מגיעים לבקרו, ביניהם רב ניסים גאון, רבי שלמה אבן גבירול, ואחרים.
עמד בקשר עם רבים מגדולי דורו, ביניהם: רבנו חננאל, אביו רבי חושיאל, רבי דניאל בן עזריה, רבי חזקיה בן דוד ורבים אחרים בפזורה היהודית בעולם.
הנגיד שאף להפוך את ספרד למרכז הרוחני של הגולה כתחליף לבבל.
בהספדו לרב האי גאון הוא כותב: "כבר נשוו בני בבל ואפריקי ואספמיה", בשיר לרבי שמואל בן יוסף הבגדאדי הוא מזמין את הציבור לשלוח לו שאלות: "פְּנוּ אֵלַי בְּכָל עָקֹד וְקָשׁוּר, וְרָז אָסוּר וְאַתִּיר מַאֲסָרָיו.
הוא מבקש מהעם להתעלם מכך שהוא גר בספרד ולפנות לאדם לא למדינה, בהמשך השיר הוא מצר על כך וכותב שאנשים התרגלו שהכתובת לשאלות היא בבל ומתקשים לשנות מהרגלם.
חזונו התגשם לאחר פטירתו ב"דור היצחקים" (הרי"ף, ר"י אבן גיאת, ר"י אלבליה, ר"י ברצלוני ורבי יצחק הסכני).
עמד בראש ישיבה גדולה, ישיבתו מוזכרת בכתבי רבי יהודה אבן בלעם, רבי יוסף בן חסדאי מכנה את הנגיד "ראש הישיבה הנעימה".
הוא גם קידם את תלמוד התורה בתמיכה בכל מי שרצה שתהא תורתו אומנותו, והיה מהנה מנכסיו בני תורה בכל בספרד, ובארצות צפון אפריקה, ועד ישיבת בבל ועד ירושלים.
והיו לו סופרים שהיו כותבים ספרי משנה ותלמוד, והיה נותן אותם במתנה לתלמידים שלא יכלו לקנות משלהם.
בין הנתמכים ובני חסותו היו רבי יצחק אבן גיאת ורבי יצחק אלבאליה.
תמך בבתי כנסיות בירושלים ועמד בקשר עם ישיבתה, בשיריו נשקפת אהבתו לציון וירושלים.
רבי שלמה אבן גבירול נתמך על ידו וב-1039 כתב לכבודו את השיר "שמואל מת בנו לברט".
בשלב מסוים רשב"ג ביקר את הנגיד על ששיריו קרירים, אך לאחר מכן כתב שיר התנצלות בשם "קום הזמן" בהמשך כתב עליו את השירים "תהלת אל" ו-"תחלת חכמה."
ב-1044 חלה שמואל הנגיד במחלה קשה שרופאי המקום לא הצליחו לרפא, אך הוא הבריא כעבור שלושה חודשים.
שמואל כתב שיר על מחלתו והבראתו.
בניסן תת"ה (1045) לקח את בנו יהוסף איתו לשדה הקרב.
יהוסף התגעגע לעירו ולאימו ומתוך כך כתב את פיוטו הראשון.
שנה לאחר מכן ניצל שמואל הנגיד מניסיון התנקשות של מושל רונדה אַבּוּ נוּר הִלַאל אִבְּן־קְרָה אִבְּן־דוּנַאס.
גם על שני מאורעות אלו הוא כתב שירים.
משירו על הסיפור לא ניתן להבין מה הייתה, אלא רק שהייתה קשורה לעור ולעצמות.
במשך זמן מה לקה בדליריום, ולאחר שהבריא כתב גם על כך שיר.
שנת פטירתו היא ככל הנראה 1056:
התאריך האחרון בדיוואן שלו הוא חורף תתי"ו – 1055-6. בן תקופתו אבן-צאעד כותב שמת בשנת 448 להג'רה – 1056-7 לספירה.
רבי משה אבן-עזרא כותב שנפטר בגיל 63 – 1056. כך שהתאריך הפשוט הוא 1056.
בספר הקבלה תאריך מותו הוא ד' תתט"ו.
לפי חיים שירמן יש לתקנו לתתט"ז.
מספר סופרים ערביים (אבן־חיאן, אבן־אלכ'טיב) קובעים את זמן מותו של הנגיד ל-1066, אך צבי גרץ הוכיח שהם התבלבלו עם תאריך פטירת בנו יהוסף.
בשירו "שמואל קדמה" הוא כותב לנפשו "הִפְקִידָךְ בְּיַד אָבוֹת מְטִיבִים".
היה לו אח בכור בשם יצחק שנפטר בחייו.
על מות אחיו כתב לפחות 19 שירי קינה, המפורסם מביניהם הוא "הים ביני ובינך".
לשמואל הנגיד היה שלשה בנים: רבי יהוסף הנגיד (י"א בתשרי, ד'תשצ"ו-ט' בטבת ד'תתכ"ז), אליסף (כ"ג חשוון ד'תת"י -?) ויהודה, ובת שנפטרה בחייו בילדותה.
בשנת 1049, רבי שמואל השיא את בנו יהוסף לבתו היחידה של רב ניסים גאון, ראש ישיבת קירואן.
יוסף ירש את אביו כווזיר של גרנדה לפני שמלאו לו 21. ליוסף היו שני בנים: אברהם ועזריה.
לימים חלה הרעה ביחסיו עם המלך ועם האוכלוסייה.
רבי יהוסף נרצח בהתקוממות אספסוף ב-30 בדצמבר 1066 (ט' בטבת ד'תתכ"ז).
הוא אמנם ניסה להשחיר את פניו לבל יכירוהו, אולם המוסלמים מצאו אותו, הוציאו אותו ממחבואו והרגוהו.
למחרת בבוקר החל טבח הדמים ביהודי גרנדה, הידוע בשם "פרעות גרנדה" בהן נרצחו אלפי יהודים.
אשתו ובנו השני, עזריה, הצליחו להימלט אך עזריה נפטר מספר שנים לאחר מכן.
הקהילה היהודית הוקמה מחדש מאוחר יותר אך נהרסה שוב בשנת 1090 על ידי האלמורווידים.
לעיתים קרובות הועלתה השערה לפיה רבי שמואל היה אביה (או אחד מאבות המשפחה) של קסמונה בת אסמאעיל, המשוררת היהודית היחידה בשפה הערבית מימי הביניים, אבל היסודות לכך מוטלים בספק.
שני מקורות מספרים כי אביה היה יהודי, וכי הוא לימד אותה את אמנות הפואטיקה והפיסוק.
אחמד אל-מקארי מכנה את האב "אסמאעיל אל-יהודי", אולם ג'לאל א-דין א-סויוטי מכנה אותו "אסמאעיל בן בגדאלה אל-יהודי", ואומר שקסמונה חיה במאה ה-12.
חוכמתו, יכולותיו הצבאיות ומנהיגותו של הנגיד שובחו במקורות יהודים ומוסלמים מתקופתו.
המשורר אל מנפתל כתב אגרת שבחים אודות הנגיד, בין השאר הוא כותב: כאשר ידבר ידבר בקיצור ויקלע אל המטרה, כשייתווכח ישתיק את מתנגדיו, כאשר יתן יתן ממיטב רכושו וכאשר יבטיח יקיים...
ההיסטוריון הערבי אבן חיאן כותב ש"היהודי הארור הזה היה, כשהוא לעצמו, מן המושלמים שבבני האדם...
הוא הצטיין בידיעותיו, במידת סבלנותו, בשכלו, בחריפותו, באופיו הנוח, ובו בזמן ביציבותו, בפיקחותו, בעורמתו, בשליטתו ברוחו ובאדיבותו הטבעית.
עוצמתו הצבאית של הנגיד הביאה למקור בן התקופה הכותב על באדיס: "אדוניהם (של שליטי הסביבה) בימי הזהר, מקלטם בעת צרה, אשר לעצתו היו מסורים ושלעומת משענתו החזקה היו רכים".
רבי יצחק אבן כלפון נתמך על ידי הנגיד וכתב לכבודו מספר שירים, הוא כותב בין השאר: והננו כטיט יוצר בידך / ושד מלא בכף צמא חלבו.
רבי יוסף אבן חסדאי כתב קצידה בשבח שמואל.
רבי יצחק אבן גיאת ספד לו לאחר פטירתו.
רבנו חננאל במכתב עליו מתארו בתארים מפליגים, "שר הגמרא, אוצר הסברא, ארון המשפט" ועוד.
גם רבי שלמה אבן גבירול ורבי יהודה הלוי כתבו מספר שירים לשבחו.
רבי שמואל הנגיד היה המשורר העברי הגדול הראשון בתור הזהב של יהדות ספרד, ובעקבותיו הלכו שלושת המשוררים הגדולים רבי שלמה אבן גבירול, רבי משה אבן עזרא, ורבי יהודה הלוי.
על שירתו כתב רבי אברהם בן דאוד "בימי ר' חסדאי הנשיא התחילו לצפצף ובימי ר' שמואל הנגיד נתנו קול.
בדורות האחרונים שירתו אף השפיעה על שירתם של משוררים עבריים מודרניים, כגון אריה לודוויג שטראוס, נתן יונתן, יהודה עמיחי, דן פגיס, ואחרים.
על שמו נקרא היישוב כפר הנגיד.
ורחובות בתל אביב, פתח תקווה, ירושלים, הרצליה, ירוחם, פרדס חנה-כרכור, רמת השרון, חולון, רעננה ואשדוד.
על קורות חייו נכתבו ספרי קומיקס, ספרי ילדים וביוגרפיות עממיות למבוגרים:
אוסקר להמן, Samuel ha Nagid, פרנקפורט על המיין: דער איזראעליט, 1909
שמואלי (מתרגם), רבי שמואל הנגיד: גאון ומשורר, שר ומצביא, : נצח, תשי"ז
פרידמן (מעבדת), שר ונגיד לעמו: רבי שמואל הנגיד, ירושלים: נתיבות, תשנ"ה
ד"ר אריה מור, שמואל הנגיד המדינאי והמשורר, משה אבן עזרא האיש והמשורר, הוצאת מסדה, 1958.
אריה מאר (כותב) ואסטוון פאולס (מאייר), רבינו שמואל הנגיד: סיפורו של תור הזהב, ספר קומיקס, 2 חלקים במספר שפות, הוצאה עצמית, (2005)