tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלונות אלו היו לעיתים שקועים במעט לתוך מישור הקיר.
בניגוד לעיצוב החיצוני הפשוט יחסית של גורדי השחקים בשיקגו, הכניסה והלובי היו מפוארים.
מטרתם הייתה ליצור תחושת שגשוג ועושר המעידים על חוזים פיננסיים מוצקים, כדי למשוך שוכרים שיהיו מוכנים לשלם דמי שכירות גבוהים.
עבור השוכרים סביבה זו העידה על אמינותם המקצועית והעניקה להם מעמד חברתי כאנשי מקצוע.
בפני ניו יורק ניצבו אתגרים דומים, אבל, בהשוואה לשיקגו, אדריכלי ניו יורק עבדו בשיתוף פעולה פחות הדוק עם מהנדסים ומומחים אחרים.
במקום זאת הם דבקו בסגנון האמנויות היפות וראו את תפקידם בראש ובראשונה כאומנותי.
כלומר, יצירת גורד שחקים שיהיה גם כלכלי לבעליו היה בחשיבות משנית בלבד.
שיטות העבודה שלהם דמו מאוד לתכנון בניין קטן על אף שהיה מדובר בגורד שחקים בעל ממדים גדולים הרבה יותר.
למהנדסי הקונסטרוקציה בניו יורק לקח זמן להגדיר את חשיבות תפקידם ולבסס אותו בקרב אנשי המקצוע שפעלו בתחום.
ההשלכות לכך התבטאו באיכות הנדסית ירודה של גורדי שחקים רבים באותה תקופה.
הסגנון הניו יורקי הדגיש גם הוא את הקווים האנכיים של הבניין אך התאפיין באקלקטיות רבה של סגנונות אדריכליים שונים מהעבר במטרה ליצור מראה ראוותני ואנרגטי.
גורדי השחקים היו נפוצים ועשו שימוש מרבי במגרשים הקטנים עליהם נבנו.
בעוד מספר גורדי שחקים בניו יורק אימצו את החלוקה החיצונית לשלוש משיקגו, אחרים חילקו את החזיתות למספר רב של שכבות.
תומכי הגישה האקלקטית טענו כי היא מגדירה מחדש את חוש המידה האנושי לבניינים הגבוהים הללו בעוד מבקרי הגישה טענו שתוצאות התכנון יוצרות תחושות בלבול ומגושמות.
גורדי השחקים המוקדמים כללו בתוכם בעיקר משרדים בעלי ממדים קטנים, בדרך כלל רוחבם היה 3.7 מטרים, והם מוקמו זה לצד זה לאורך מסדרונות פנימיים ארוכים, לפי הצורה אותה טווה בשנת 1864 בניין ה-Oriel Chambers באנגליה.
מבנה תכנוני זה אפשר לחברות קטנות לשכור מספר קטן של משרדים, ונתן להן את האפשרות להתרחב בעתיד על ידי שכירת חדרי משרד נוספים במידת הצורך.
גורדי השחקים תוכננו כך שאור השמש מבחוץ ינוצל במלואו ויאיר את כלל החדרים, אך בפועל היה צורך בתאורה מלאכותית מועטה כהשלמה.
משרדים אלו נחשבו מאוד מודרניים גם על פי אמות המידה של סוף המאה ה-20. היו בהם רדיאטורים, פתחי אוורור ומערכות תקשורת מודרניות, שכללו טלפונים ושפופרות אוויר.
כתוצאה מכך בתי עסק רבים בשיקגו נטשו את משרדיהם, ששכנו בבניינים נמוכים ומיושנים, ושכרו משרדים בגורדי השחקים, שנחשבו לחדשניים, בריאים ונוחים יותר.
גורדי השחקים של תקופה זו אוכלסו בעיקר על ידי גברים, אולם השינוי החל משנות התשעים של המאה ה-19 כשיותר ויותר נשים החלו למלא משרות פקידותיות.
אחוז הנשים שהחלו למלא משרות אלו בשיקגו למשל, צמח מ-11 אחוזים בשנות השמונים של המאה ה-19 ל-21 אחוזים עשור לאחר מכן ובתחילת המאה ה-20 הן היוו כ-30 אחוזים מסך המשרות הללו.
עקב השינוי החלו להעלות מגוון חששות לגבי כוח עבודה מעורב השוהה זה לצד זה במשרדים, שנתפסו כחללים גבריים, גסים ומעלי עשן טבק ובעיקר לא תואמים לנשים.
נשים הועסקו בעיקר ככתבניות או קצרניות באמצעות מכונות כתיבה, שהיו המצאה חדשה באותה עת, ומספרן החל לעלות בכל ארצות הברית מ-146 בשנת 1879 ל-65,000 בשנת 1890.
גורדי השחקים החלו לספק מרחב למגוון גדול של שימושים עבור שוכריהם כולל חנויות, מסעדות, מספרות, חנויות ממכר טבק, דוכני עיתונים, חייטים, מומחים בתחומים שונים וספריות.
גורדי שחקים הגדילו את מספר המשרות במשק בכך שהעסיקו מספר ניכר של עובדי שירות, ששמרו ותמכו בהם.
לדוגמה, 20 אחוזים מהוצאות בניין מועצת הסחר של שיקגו שולמו עבור השכרת צוות שירות, שכלל והעסיק 41 עובדים, כולל שרתים, מפעילי מעלית, מהנדסים וחשמלאים.
עם מכלול של שירותים ומתקנים, גורדי שחקים של התקופה כונו לעיתים קרובות כערים קטנות המתקיימות בזכות עצמן.
קולות של התנגדות וביקורת על גורדי השחקים החלו להתגבר בשיקגו החל משנות השמונים של המאה ה-19 עד תחילת שנות התשעים של אותה מאה.
למעשה, ביקורת על בניינים גבוהים הייתה קיימת עוד לפני בניית גורדי השחקים והופנתה לעבר כנסיות חריגות בגודלן בנוף העירוני ששרר ואף בתים פרטיים שחלשו על שטחים נרחבים.
בניית גורדי השחקים רק עוררה את הקיים והעצימה אותו.
המתנגדים טענו שריכוז גורדי שחקים במרכז העיר גורם לזיהום רב וכל בניית גורד שחקים נוסף גורם לשריפת פחם מוגברת כדי לספק את צרכיו האנרגטיים, כך שגורדי השחקים יחדיו אחראים לשרפה של יותר ממיליון טון פחם בשנה, שמשאיר אחריו עשן ואוויר מזוהם דרך קבע בתחומי העיר.
רבים גם היו מודאגים מהעובדה שבעת שרפה האש תוכל לדלג בקלות מבניין לבניין ולהתפשט באופן כזה שיקשה על ההשתלטות עליה.
שיקגו לא הייתה העיר היחידה שהתפתחו בה חששות ומחאות בנוגע לצמיחה ובניית גורד השחקים.
בבוסטון, בניין פייסק (Fiske Building) ובניין איימס (Ames Building), שנבנו בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 והתנשאו לגובה של 56 מטרים ו-58 מטרים בהתאמה, הביאו להחלטה עירונית וחקיקה שהגבילה את גובה הבנייה ל-37 מטרים עקב מחאת פעילים אזרחיים מקומיים ומצב שוק הנדל"ן באותה עת.
בפילדלפיה, לוס אנג'לס ווושינגטון די.
חוקקו חוקים דומים להגבלת גובה הבנייה בשטחן.
לבסוף, הגורם שהביא לשינוי במצב הקיים בשיקגו היה ההאטה הכלכלית בתחילת שנות התשעים של המאה ה-19 שהפכה לשפל הכלכלי של 1893. המיתון, שהוביל לעזיבת שוכרים, בשילוב הבנייה המסיבית שהתקיימה שנים קודם לכן גרמו לעודף בשטחי מסחר בעיר ואף היוו איום לירידה במחירי השכירות.
פתרון לבעיה, שהוצג על ידי העירייה בשנת 1892 והתקיים בשיתוף עם בעלי נכסי הנדל"ן בעיר, כלל האטה מכוונת של בניית גורדי שחקים שהיו בתהליך בנייה ובניית גורדי שחקים חדשים הוגבלה לגובה של 46 מטרים ולגובה נמוך יותר ברחובות צרים.
פתרון זה צמצם באופן יעיל את בנייתם של גורדי שחקים גבוהים והצליח למנוע צניחה משמעותית במחירי השכירות בעיר.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 נבנו מגוון גורדי שחקים, שהיו מורכבים יותר הן מבחינת התכנון האדריכלי והן מבחינה הנדסית.
האדריכלים והמהנדסים של אותה תקופה לקחו בחשבון את כל הידע שנצבר עד אז בתחום בניית גורדי השחקים (תכנון אדריכלי והנדסי, טכניקות בנייה חדשות ותחזוקה נכונה) ויישמו אותו בצורה מאוזנת ושקולה יותר עוד בשלב התכנון.
קפיצת מדרגה זו הביאה את חוקרי ההיסטוריה של האדריכלות, שרה לנדאו וקרל קונדיט, להגדיר את תחילת המאה ה-20 כ"תור הזהב הראשון" בבניית גורדי שחקים.
חלקם תוכננו ועוצבו באופן שמרני בסגנון הקלאסי, כדוגמת בניין "שותפות לייף", בניין "שותפות אטלנטיק" ובניין ברוד אקסצ'יינג' של משרד האדריכלים קלינטון וראסל, אחרים פרצו דרך, כדוגמת בניין פלאטאיירון, שנפתח בשנת 1903 בסמוך לכיכר מדיסון.
הפלאטאיירון תוכנן על ידי משרד האדריכלים של דניאל הדסון ברנהם, שעיקר פעילותו הייתה דווקא בשיקגו, וצורתו הלא שגרתית בצורתה דרשה חיזוק במסבכי רוח.
חזיתותיו עוצבו בצורה עשירה מאוד לכל גובהו, דבר שהיה אופייני יותר בשיקגו מאשר בניו יורק.
הבניין זכה לביקורות אוהדות ותשבחות הן מאנשי המקצוע והן מהציבור הרחב ובזכות כך הפך לסמל בניו יורק כפי שהפרתנון היה לסמל ביוון העתיקה.
בשנת 1906 הכריזה חברת סינגר על תחילת הקמתו של בניין סינגר מתוך כוונה לבנות את גורד השחקים הגבוה ביותר בעולם.
בתקופה זו מטה המשרדים של החברה שכן במספר מבנים נמוכים בעיר, כך שהקמת מטה המשרדים החדש נועד לקבץ את משרדיו הפזורים ברחבי העיר כחלק מתהליך התייעלות.
חציו התחתון של בניין סינגר יועד להשכרה שתסבסד את הוצאות משרדי החברה בחציו העליון.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט פלאג, תומך סגנון האמנויות היפות ומבקר גורדי שחקים שנבנו באותה עת.
הוא לקח על עצמו את משימת תכנון הבניין כחלק מרצון ליצור גורד שחקים שישפיע לטובה על מתנגדי גורדי השחקים ויתמוך ברפורמת גורדי השחקים שהתהוותה באותה תקופה.
תכנון הבניין היה מאתגר מבחינה טכנית מאחר שבניינים גבוהים וצרים דורשים חיזוקים לעומסי רוח.
בנוסף, חקירת הקרקע הראתה ששכבת הסלע היציבה, עליה ניתן לבסס את הבניין, נמצאת בעומק רב.
עובדה זו דרשה לתכנן יסודות עמוקים במיוחד.
הבניין חופה מבחוץ בלבנים אדומות כהות וניכר בו סגנון האמנויות היפות בזכות השימוש בשיש איטלקי בלובי הכניסה.
הבניין נחנך בשנת 1908, התנשא לגובה של 187 מטרים והיה בעל 41 קומות.
אדם שרצה להעלות לקומת התצפית שלו נדרש לשלם 0.5 דולר אמריקאי (14 דולר אמריקאי במונחים כלכליים של שנת 2020).
בשנת 1909 נחנך מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף, ששימש כמטה המשרדים הראשי של החברה, שהעסיקה באותה שנה 2,800 עובדים.
הקמתו נמשכה כ-4 שנים והוא נחשב לפרויקט הדגל של משרד האדריכלים "נפוליאון לברון ובניו" (Napoleon LeBrun & Sons).
מגדל השעון התנשא לגובה של 210 מטרים והיה בעל 50 קומות.
בזכות כך הפך לגורד השחקים הגבוה ביותר בעולם.
חברת הביטוח מטרופוליטן לייף מימנה את הקמתו במטרה לקדם את תדמיתה ולמשוך את ענינו של הציבור הרחב.
המגדל התנוסס על שערם של מגזינים כדוגמת סיינטיפיק אמריקן וכמו כן, על גבי קופסאות קורנפלקס, אריזות קפה ומכוניות.
המגדל עוצב בהשראת הקמפנילה של סן מרקו בוונציה בשילוב עם סגנון אדריכלות הרנסאנס ותוספות מודרניות כגון ארבעה שעונים גדולים, תאורה חשמלית להארה בלילה וקומת תצפית למבקרים בראשו.
האדריכלים אוורט וויד (Everett Waid) והארווי קורבט (Harvey Corbett), שפעלו באותה תקופה, תיארו את המגדל כמי ש"מיישם את הרעיונות המודרניים ביותר בתחומי האוורור, מיזוג האוויר, אקוסטיקה, תאורה מלאכותית, שפופרת אוויר, טלפונים, מערכות הפעלת שעונים, מעליות ומדרגות נעות".
תכנון זה זכה לשבחים מצד אדריכלים ואנשי מקצוע אמריקאים.
בשנת 1910 הכריז פרנק וולוורת' על בנייתו של בניין וולוורת' מתוך כוונה להקים את הנכס הנדל"ני שמייצר את ההכנסות הגבוהות ביותר בארצות הברית.
תוכנית הבניין השתנתה מספר פעמים עד שהמבנה המתוכנן הגיע ל-55 קומות וגובה כולל של 241 מטרים בתכנון הסופי.
בעקבות כך הפך בשנת 1913 לגורד השחקים הגבוה ביותר בעולם בהשקעה של 13.5 מיליון דולר אמריקאי (5.1 מיליארד דולר אמריקאי במונחים כלכליים של שנת 2010).
הבניין תוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט וכלל יחס גבוה מאוד בין שטחים עיקריים, אותם ניתן להשכיר, לבין שטחי שירות, הכוללים פירי מעליות ומדרגות ואינם מייצרים הכנסה.
התכנון התחשב בכניסה מרבית של אור טבעי לבניין במשך שעות היום ואיפשר גמישות תכנונית מרבית בתוך הקומות כך שניתן יהיה לחלק אותן לפי רצון השוכר.
בבניין הושקע ממון רב בהתקנת הציוד החדשני ביותר שהיה קיים בשוק, כדוגמת המעליות המהירות בעולם, ציוד בטיחות ובריכת שחייה, במטרה לשווק אותו ולעודד שוכרים אמידים להיכנס אליו.
גילברט אימץ את הסגנון הנאו גותי ובחר להדגיש את הקווים האנכיים בחזיתותיו כדי להאדיר את גובהו.
הבניין הואר בלילות באורות אדומים ולבנים מהבהבים וזכה לכינוי "קתדרלת המסחר" למורת רוחו של גילברט, שניסה למנוע בתכנונו את העתקת האדריכלות הכנסייתית.
במקביל להתפתחות המואצת של גורדי השחקים בניו יורק, גם בשיקגו נבנו מספר לא מבוטל מהם בעשור שקדם למלחמת העולם הראשונה.
הרכבת העילית של שיקגו, שנחנכה בשנת 1910, איפשרה לעובדים רבים יותר להגיע למרכזה.
בשנת 1910 בלבד נפתחו כ-140,000 מטרים רבועים של שטחי מסחר ועד סוף העשור התייצבה העיר במקום השני במספר מבני משרדים בארצות הברית כולה.
האדריכלים שפעלו בעיר, כמו דניאל ברנהם ומשרד האדריכלים "גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט" (Graham, Anderson, Probst & White), המשיכו לתכנן בניינים בסגנון הפלאצו, שהיה נפוץ ומקובל בעשור שקדם לכך.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 הפך תהליך בניית גורד שחקים למורכב יותר ממה שהיה עד אז.
מורכבות זו החלה עוד ברכישת המקרקעין הדרוש להקמה.
ברוקרים, שנשלחו מטעם היזם, רכשו, תחת מעטה חשאיות, חלקי מגרשים בכל פעם ואף נאלצו לעבוד תחת מספר שמות כדי למנוע את עליית שווי הקרקע אם תתגלה תוכנית ההקמה לבעלי הקרקע.
בדרך כלל, נקנו תחילה הזכויות בחלק הקדמי של המגרשים כך שאם תחשף התוכנית בשלב זה, בעלי החלק האחורי ימכור גם את שאר המגרש ברוב המקרים בלי אפשרות להפקיע מחירים.
המימון להקמת גורד שחקים נלקח בדרך כלל כהלוואה מהבנקים, חברות הביטוח או גיוס בעזרת איגרות חוב קונצרניות (שיטה זו צברה תאוצה והפכה לפופולרית בייחוד לאחר מלחמת העולם הראשונה).
מסוף המאה ה-19 נעשו מאמצים גדולים במטרה לשפר ולייעל את תהליך הבנייה.
הליך הייעול החל מפרדריק וינסלאו טיילור, שנחשב לאבי הניהול המדעי, והמשיך דרך לואיס הורוביץ ופרנק בנקר גילברת, שהסתמך על עבודתו של טיילור.
לאחר בדיקה מדוקדקת ומעקב צמוד אחר פועלים הופקו דו"חות ללוחות זמנים ומחירים לכל סוג של עבודה בבניין.
השיטה הוכיחה את עצמה לאחר שבבניין וולוורת' הורכבו 1,153 טונות של קורות ועמודי פלדה בשישה ימים בלבד, שיא לתקופה זו.
בנוסף, שופרו טכניקות בהרכבת מסבכי רוח.
השימוש בפירים אטומים פנאומטיים ליסודות הבניין התפתח עד כדי כך שבשנת 1908 הצליחו לבסס בעזרת שיטה זו בעומק של 44 מטרים מתחת לפני השטח כחלק מבניית בניין מנהטן מוניציפל.
בניית יסודות אלו נעשתה על ידי פועלים מיומנים, שעבדו במשמרות קצרות וקבועות תחת בקרה רפואית קבועה באתר הבנייה.
בנוסף, טכנולוגיות חדשות חדרו ואומצו לגורדי השחקים, דוגמת המעליות המהירות של אוטיס, שפעלו על חשמל והועדפו על פני המעליות ההידראוליות מונעות הקיטור שהיו נפוצות עד אז.
שיפור בתאורה איפשר את הגדלת הרמות המומלצות בבניין, כך שבשנת 1916 הרמה המומלצת של תאורת חדר הייתה גבוהה פי 2 מהרמה המומלצת בשנות התשעים של המאה ה-19.
עם זאת, רוב התאורה בבניין הגיעה בצורה טבעית, דבר שדרש חדרים גבוהים והתקנת חלונות גדולים כדי לאפשר לאור השמש לחדור ולהגיע לכל חלל החדר.
חדר בעל רוחב גדול מ-8.5 מטרים נחשב לא מעשי.
אחת הסיבות לעלייה בבניית גורדי השחקים הייתה הגידול בביקוש לעובדי משרד.
חלק מהביקוש המוגבר נוצר מאחר שהעבודה הפכה למורכבת יותר.
חברות צווארון לבן אמריקאיות, דוגמת חברות ביטוח ובנקאות, החלו לגדול בקנה מידה רחב.
הביקוש לעובדי משרד נבע גם בזכות השינוי בטכנולוגיה.
לצד מכונת הכתיבה המסורתית הצטרפו המצאות חדשות כמו מכונת החישוב, הטלפון וארונות התיוק, כולן הגבירו את הצורך לשטחי משרד גדולים יותר ולעובדים מיומנים יותר.
שוכרים והכנסות שוטפות היו חיוניים להצלחה פיננסית בכל גורד שחקים.
חברות גדולות ובולטות בשוק התעסוקה האמריקאי בנו גורדי שחקים, מתוך מחשבת תחילה, כך שחלק לא מבוטל מהבניין או כולו יושכר לטובת חברות אחרות.
משרד בעל חלונות גדולים איפשר לגבות דמי שכירות גבוהים באופן משמעותי.
עובדה זו הניעה את היזמים לתכנן שטחי משרד כאלו, רבים ככל שניתן, אפילו אם הדבר דרש מהם השקעה ראשונית גבוהה.
כתוצאה מכך התפתחו שני דפוסים סטנדרטים חדשים לפיהם תוכננו רוב גורדי שחקים המוקדמים הן בניו יורק והן בשיקגו.
דפוס אחד כלל משרדים מלבניים, שקיר אחד שלהם הוא קיר חיצוני בעל חלון גדול, ודפוס שני כלל משרדים בצורת T בעלי אזור המתנה, המופרד בקיר זכוכית מהמשרד - בזכות כך התאפשר לתכנן שני חלונות בכל משרד.
בעלים של גורדי שחקים גדולים השכירו את שטחיהם לבתי עסק קטנים רבים בדרך כלל.
לדוגמה, בשנת 1913 סיפק בניין וולוורת' שטחי משרד ל-600 שוכרים שונים.
שוכר ממוצע לקח 4–5 חדרי משרד.
גורדי השחקים המוקדמים, במיוחד אלו שנבנו בניו יורק, קיבלו ביקורות רבות וחלקן הגדול היו שליליות.
עם שובו לניו יורק גינה הסופר, הנרי ג'יימס, בספרו, הסצנה האמריקאית (The American Scene), את הרדיפה הבלתי פוסקת אחר החומריות באמריקה, באומרו על העם האמריקאי: "ענקי השוק הכלכלי" ("giants of the mere market") ו-"מפלצות רודפות בצע" ("mercenary monsters"), שנידונו להתרסק בבוא העת זה אחר זה.
רגשות המועברים דרך אמצעים אמנותיים נתפסים לעיתים כבעלי משמעות רחבה ומגוונת יותר.
הצלם האמריקאי, אלפרד סטיגליץ, פיתח רגשות מעורבים באשר לגורדי השחקים בניו יורק והביע אותם בשנת 1910 בתמונתו, "ישן וחדש בניו יורק".
תמונה זו מתארת את הניגודיות בין שלד הפלדה הצומח של מלון ואנדרבילט לבין המבנים הנמוכים ברחוב שמתחתיו.
המשורר המודרני, סאדאקיצ'י הרטמן (Sadakichi Hartmann), כתב בנושא על "צורתו המפלצתית (של בניין הפלאטאיירון) הנוסקת לשמיים" "ממהומת העיר והמולתה המשגעת".
האמנים, אלווין לנגדון קובורן (Alvin Langdon Coburn) וג'ון מרין (John Marin), חקרו את ההיבטים השונים של הבניינים המודרניים הללו ותיארו אותם לעיתים באור חיובי ולעיתים באור שלילי.
בשנת 1908 הציג הארי פטי (Harry Pettit) פרשנות רומנטית של העיר בעתיד, בה היא מלאה בגורדי שחקים עצומים, המקושרים ביניהם בגשרים אוויריים ונקשרים אליהם ספינות אוויר מכל רחבי העולם.
בקרב קהילת האדריכלים האמריקאים, היווה היריד העולמי של שיקגו (1893) זריקת עידוד לתכנון ערים באופן אחיד, כך שלכל בניין מאפיינים ייחודיים משלו אך הוא משתלב באופן אלגנטי עם הבניינים בסביבתו - בדרך כלל, שילוב זה הושג על ידי בניית מבנים בגובה אחיד ("אחדות חזותית אופקית").
בשנים שלאחר התערוכה, רבים מהמצדדים הצטרפו ל"תנועת האמנויות היפות", בצעד שהוליד את תנועת סיטי ביוטיפול.
תנועת סיטי ביוטיפול דגלה בבניית ערים נמוכות בעלות שדרות רחבות הבנויות בסגנון קלאסי וגינתה את גורדי השחקים בניו יורק.
העיתונאי, מונטגומרי סולייר (Montgomery Schuyler), דימה את קו הרקיע של העיר ל"רכס הרים בעל פסגות משוננות להחריד" ("horribly jagged sierra") וטען כי אף גורד שחקים, שנבנה באותה תקופה, לא נחשב להצלחה ארכיטקטונית.
האדריכל והפסל האמריקאי, צ'ארלס רולינסון לאמב (Charles Rollinson Lamb), טען שגורדי השחקים פוגעים בשאר העיר מאחר שהם הורסים את החזות האורבנית הכוללת.
אדריכלים נוספים, כדוגמת צ'ארלס פולן מק'קים (Charles Follen McKim) וסטנפורד וויט (Stanford White), סירבו לתכנן פרויקטי גורדי שחקים באופן גורף.
בתקופה בה עלו קולות המחאה, החלו להתקיים דיונים רשמיים במטרה לחוקק הגבלות על בניית גורדי שחקים חדשים בעיר, בטענה כי הם אכן פוגעים בחזות העיר וקו הרקיע שלה.
ניסיונות תחיקה אלו נתקלו במכשולים משפטיים, מאחר שהחוקה האמריקאית לא נתנה לרשויות המקומיות את הסמכות למנוע בנייה מסיבות של אסתטיקה גרידא.
לכן, כל ניסיון לחוקק הגבלה כזו היה צפוי להיכשל בפני האתגר המשפטי.
אחרים דרשו שינוי תחיקתי מעמיק בנושא גורדי השחקים בטענה שהמשך בנייתם עלולה לפגוע בביטחון ובריאות הציבור.
טענות מסוג זה (בכל נושא שהוא) זכו בדרך כלל לתמיכה והתערבות ממשלתית רבה יותר.
בנוסף, נבחנו סוגיות בנושא שרפה.
בעוד שגורדי השחקים נבנו מחומרים מעכבי אש, גובהם הרב הקשה על פעולות חילוץ וכיבוי.
האדריכל צ'ארלס ברגדון (Charles Bragdon) טען שפריצת שרפה באחד מהבניינים הגבוהים בעיר היא בלתי נמנעת ויש להסדיר את העניין בחוקים ותקנות מתוך ראייה כוללת כדי לצמצם את הסיכוי לכך.
השרפה הגדולה בבולטימור (1904) הובאה כדוגמה לסכנות, חרף העובדה שבבולטימור לא היו כמעט גורדי שחקים באותה תקופה.
עורכי הדין הוסיפו לטעון שהבניינים הגבוהים בבולטימור הם הסיבה העיקרית שבגינה התפשטו הלהבות.
לאחר השרפה הועבר חוק בבולטימור המגביל את גובה הבניינים ל-21 מטרים.
טענה אחרת גרסה שגורדי השחקים מהווים מחסום לאור השמש והאוויר.
גורד שחקים הנבנה בצמוד לרחוב מותיר תחתיו צל ומטיל אותו על הבניינים הנמוכים שבסביבתו ברוב שעות היום.
ניסיונות מוקדמים משנת 1896, שנעשו על ידי ארנסט פלאג, כדי להגביל את גובהם של גורדי השחקים בעיר לא צלחו.
ניסיונות נוספים לקדם חקיקה בין השנים 1906–1908 כשלו גם הם והביאו לדחיית החלטות בנושא בשל לחץ מענף הנדל"ן.
בשנת 1913 שוק הנדל"ן של ניו יורק נכנס למיתון והגדיל את כמות שטחי המסחר הפנויים ובשנת 1915, עם פתיחתו של בניין אקוויטבל, חל שינוי תפיסתי, שנתן רוח גבית לקולות המחאה.
הבניין, שעלות הקמתו הוערכה בכ-29 מיליון דולר אמריקאי (10.9 מיליארד דולר אמריקאי במונחים כלכליים של שנת 2010), הפך במהרה ידוע לשמצה בשל גובהו ונפחו שהותירו תחתם צל גדול וקבוע על הבניינים סביבו ומנעו את חדירת אור השמש לרחוב שמתחתיו.
בעקבות כך, ירד שווי המבנים שהיו בסמיכות אליו.
גורמים בענף הנדל"ן הסירו את התנגדותם לחקיקה החדשה ומהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916 עברה.
הפרטים בהם דנה החקיקה נכתבו ברובם על ידי האדריכל ג'ורג' פורד.
פורד גילה יחס אוהד לתנועת סיטי ביוטיפול, סלד מצורתם "חסרת המעוף" של רבים מבין גורדי השחקים שנבנו בעיר וחשש לבריאות הציבור, אך גם מצא ריגוש בהם והאמין שאחידות בגובהם מייצרת אדריכלות משעממת.
כתוצאה מעבודתו המשפיעה של פורד נוצרה מערכת חוקים מורכבת יחסית שחילקה את העיר לאזורים.
עם יישום תוכנית בניין עיר זו, הוגבל גובה הבניינים לפי ייעודם של האזורים השונים המוגדרים בה.
תוכנית זו הגדירה שהקומות הראשונות בבניין יוכלו להיבנות בשטח המקסימלי שמאפשר המגרש, והחל מגובה של 30 מטרים ממפלס הרחוב, יש לצמצם את שטח הקומות לפי זווית נסיגה שהוגדרה אף היא בחוק.
כך מערכת נסיגות זו מאפשרת חדירת אור שמש עד המדרכות תחת בניינים אלו.
אולם, אם יזם החליט לבנות בניין ששטח הקומות בו זהה לכל גובהו, ושטח קומה בודדת לא עולה על רבע משטח המגרש עליו הבניין עומד, הוענק לו פטור ממערכת נסיגות זו והתאפשר לו לבנות לכל גובה בו הוא חפץ כל עוד גובה זה מותר בתב"ע.
התקופה שבין מלחמות העולם, שיא ושפל: 1920–1939
שטחים אלו נבנו רובם ככולם כגורדי שחקים.
בשיקגו עלה הביקוש לשטחי מסחר במשך שנות המלחמה הגדולה.
בשילוב עם בנייה מועטה מאוד בתקופה זו, נוצר מחסור גדול שיצר עליית מחירים.
בין השנים 1919–1924 עלו מחירי ההשכרה של שטחי המסחר בתחומי העיר ב-100 אחוזים.
מצב זה עודד את בנייתם של פרויקטים רבים לאחר המלחמה.
עקב כך נוצרו תנאי מימון ספקולטיביים בשוק הנדל"ן האמריקאי שהובילו למתן הלוואות משכנתא על סך 100 אחוזים מעלות הבנייה.
כלומר, יזמים אינם נדרשו להביא הון עצמי כדי לקבל הלוואה מהבנקים.
במהדורה מוקדמת של כתב העת Fortune נכתב באירוניה: "כל שאדם צריך כדי להיות בעלים של גורד שחקים הוא כסף וקרקע.
אך הוא יכול להצליח במטרתו גם מבלי שיהיה לו הכסף."
גורדי השחקים המשיכו לשבור שיאי גובה במהלך שנות ה-20. חלק מזה נבע כתוצאה ישירה משיפור בטכנולוגיות הבנייה.
שלד הפלדה הפך יעיל יותר מבחינה הנדסית ושיפורים בטכנולוגיית פעולת המעלית איפשרו להגיע לגבהים חדשים באופן פשוט, נוח ובטיחותי יותר.
שיקולים כלכליים לצד ביקושים גוברים לשטחי מסחר היוו גורם מכריע בעליית מחירי השכירות וכך נוצרה הכדאיות לבנות גבוה יותר מבעבר.
שטחי המסחר בקומות הגבוהות נתפסו כיוקרתיים יותר והיו למקור הכנסה גבוה יותר בהשוואה לשטחים בקומות הנמוכות.
לעיתים פורסם שם הבעלים של גורד שחקים.
היה לכך יתרון שיווקי, אם בעלים אלו נתפסו כאנשי עסקים אמינים ובכך משכו אליהם את השוכרים הטובים ביותר (בעלי מוסר התשלומים הגבוה ביותר).
נוסף לכך, הזכות לבנות בניין גבוה יותר מעלה את שווי המגרש עליו הוא צפוי להיבנות וגם מעלה את ההשקעה הראשונית על הנכס כולו.
מצד שני, הרווחים העתידיים עשויים לעלות בסדרי גודל.
למרות האמור, יש צורך לבחון את הכדאיות הכלכלית להקמת בניין ואת גובהו האופטימלי כך שיחזיר את ההשקעה בו בזמן הקצר ביותר (לא תמיד ניצול מלא זכויות הבנייה בקרקע יניב את הרווחים המקסימליים).
הבחינה הכלכלית והמסחרית הראתה שהגובה המינימלי הכדאי להקמת גורד שחקים נע בין 40 ל-45 קומות.
בעקבות כך החלו להיבנות גורדי שחקים רבים בגובה 70 קומות, זאת למרות מחקר שהתבצע בשנת 1930 וגרס שגורד שחקים בן 63 קומות יניב את שיעור התשואה הטוב ביותר, 10.25 אחוזים.
כלומר גורד שחקים זה יחזיר את ההשקעה תוך פחות מעשור.
בנייתם של גורדי השחקים החלה להתפשט ברחבי ארצות הברית ובעולם כולו.
ניו יורק ושיקגו המשיכו להוות את מרכז הפיתוח אך, רוב הערים המרכזיות בארצות הברית הגיעו לבניית שיא קצת לפני שנת 1929, כתוצאה של תחרות ביניהן ומתוך רצון להשפיע על מעמדן.
בסינסינטי נבנו מגדלי סינסינטי בשנת 1914, ו-Carew Tower בשנת 1930. בדטרויט, בניין ג'נרל מוטורס נפתח לציבור ב-1923 ובניין פישר ב-1928. בקליבלנד נבנה בניין יוניון טראסט ב-1923 ומגדל טרמינל ב-1930. האחרון שבהם נבנה במימון האחים ואן סוורנג'ן (Van Sweringen brothers) והיה לתקופה קצרה הבניין השני בגובהו בעולם.
בסיאטל נבנה מגדל סמית' ב-1914 ובשנת 1928 השלטון המקומי של לוס אנג'לס העניק לעצמו פטור מהמגבלות של תוכנית בניין עיר, על מנת לבנות את בניין העירייה.
בשנת 1928 נבנה מגדל אינדאסטריאל טראסט בפרובידנס.
בתקופה זו החלו גורדי שחקים להיבנות בארצות מפותחות נוספות, אף על פי שלא הגיעו ברמת הבנייה שלהם לסטנדרטים שהונהגו בארצות הברית.
הגורמים העיקריים לכך היו חוסר בגיוס ממון וחוסר ידע מקצועי של המקומיים.
ערים אירופאיות מרכזיות כמו לונדון ופריז אסרו בחקיקה על בניית גורדי שחקים בתחומן, מנגד נבנו בניין הבנק האימפריאלי למסחר בטורונטו, בורנטורן באנטוורפן, בניין קוואנה בבואנוס איירס ועוד רבים אחרים.
בשנות ה-30 המאוחרות החלו עבודות הבנייה על ארמון הסובייטים בברית המועצות.
הוא תוכנן בסגנון קלסיציזם סטליניסטי והחל להיבנות מתוך רצון להקים את הבניין הגבוה בעולם.
הארמון היה אמור להתנשא לגובה של 416 מטרים אך, הצטרפותה של ברית המועצות למלחמת העולם השנייה קטעה את עבודות הבנייה עליו והוא מעולם לא הושלם.
בשנים שלאחר המלחמה תוכננו בסגנון זה בנייני שבע האחיות במוסקבה.
טכנולוגיית בניית גורדי השחקים המשיכה להתפתח וקיצרה את משך הבנייה הכולל.
אדריכלים ומתמחים פיתחו שיטות מהירות לתכנון וביצוע על מנת להקטין את ההוצאות ותשלומי הריבית בזמן הבנייה ובו בזמן קירבו ככל שניתן את המועד בו גורד שחקים החל לייצר הכנסות משכירות.
בשנת 1930 הוקמו גורדי שחקים במשך 12 חודשים בלבד, בידי צוות שמנה כ-5,000 עובדים ובקצב בנייה של 4 קומות בשבוע.
סטנדרט המשרדים החדשים שנבנו עמד על רוחב של 2.7 מטרים ואורך של 6.1-9.1 מטרים (בהתאם לגובה התקרה).
משרדים אלו התאפיינו בדרך כלל במספר חלונות קטנים, שנחשבו לתכנון טוב יותר מחלון אחד גדול.
במקביל, גדלה עוצמת התאורה החשמלית למרות, החום הנפלט ממנה.
בשנת 1930 הותקנו לראשונה מערכות מיזוג אוויר בגורדי שחקים אחדים.
אר דקו והסגנון הנסוג בניו יורק
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 תוכננו גורדי שחקים רבים בסגנון האר דקו.
סגנון אדריכלי זה משלב באופן טיפוסי את מה שכינה ההיסטוריון, קארול ויליס, "האסתטיקה של מסה מפוסלת פשוטה" ("aesthetic of simple, sculptural mass") עם שימוש בצבעים עשירים ועיטורים בחזיתות.
סגנון זה שם דגש על חשיבות הצורניות התלת־ממדית של הבניין ושאף לשכלל אותה ולגרום לה להראות מורכבת יותר.
זאת בניגוד לסגנונות קודמים שהדגישו בעיקר את הממד האנכי בבניין וזכו לביקורות קשות לא פעם.
ההיסטוריון, לארי פורד, תיאר זאת כ"מבנים נמוכים שהפכו גבוהים על ידי הוספת קומות בלבד" ("short buildings made taller with additional stories") כלומר, האדריכלות של גורדי השחקים נלקחה מסגנונות קודמים, שהתפתחו בהתאם לבנייה הנמוכה שאופיינה עד אז, והותאמה אליהם בצורה שנראתה מלאכותית ואינה תאמה את טבעם.
האר דקו צמצם את הדגשת החלונות (שהייתה מקובלת בסגנונות קודמים) בחזיתות הבניינים במטרה ליצור מראה מסיבי וחזק.
גורדי שחקים שתוכננו בסגנון האר דקו "איבדו" את הקישוטיות האופקית, שחילקה את החזיתות ל-3 שכבות (בהשראת העמודים היווניים הקלאסיים).
למעשה, צורתם "נשברה" באופן פיזי על ידי מערכת נסיגות, כך שאדם המרים את ראשו השמיימה מצליח לראות את כל הבניין.
מהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916 שנחקקה בניו יורק יצרה מערכת נסיגות מבנית (בהשראת הזיקורת) ובכך איפשרה לאור השמש להגיע עד מפלס הרחוב.
אולם, אם שטחו של גורד השחקים לא עלה על רבע משטח המגרש עליו נבנה, הוענק פטור לבניין ממערכת נסיגות זו.
כך התאפשר לבנות גורד שחקים שבסיסו רחב (ועומד בכללי הנסיגה) ובראשו מגדל ששטח הקומות שלו לא עולה על רבע משטח המגרש.
בזכות כך מגדל זה אינו חייב בצמצום שטח הקומות לכל גובהו.
חוק זה איפשר גיוון תכנוני תוך שמירה על הרמוניה ועקביות של הסגנון הנסוג.
בניין פרמאונט ווול סטריט 120 הם דוגמאות לגורדי שחקים נסוגים ללא מגדל בראשם.
הם תוכננו בצורה זו מהסיבה העיקרית ששטח המגרש עליהם נבנו היה קטן יחסית ואילו היה נבנה מגדל בראשם הוא היה צר מאוד וחסר כדאיות מבחינה כלכלית.
גורדי שחקים שנבנו על מגרשים גדולים תוכננו עם מגדלים בראשם, גבוהים ככל שאיפשרו הזכויות בקרקע.
דוגמאות לכך הם בניין בנק מנהטן טראסט ובניין City Bank-Farmers Trust.
בתקופה זו המשיכה ניו יורק להוביל בבניית גורדי שחקים ובשנת 1920 היו בה פי עשרה גורדי שחקים ממתחרתה, שיקגו.
חלק מגורדי השחקים אימצו את התכנון הפנימי המסורתי של חדרים מסודרים זה לצד זה לאורך מסדרונות פנימיים ארוכים כשלצידם חדרים גדולים יותר שכונו "משרדים כלליים".
תצורה תכנונית זו איפשרה לנצל את שטחי הקומות באופן מרבי, להגדיל את כמות העובדים בכל קומה ומנגד איפשרה גמישות תכנונית באיחודם וחלוקתם מחדש של המשרדים.
בשנות ה-30 היה מקובל לבנות חדרים גדולים יותר בקומות הגבוהות של גורדי השחקים, במיוחד באלו שנבנו לאורך הוול סטריט.
משרדים אלו שימשו בדרך כלל את מנהלי החברות ועוצבו במלוא הפאר ובשלל סגנונות, מסורתיים או אקזוטיים.
לובי הכניסה נותרו גדולים, גבוהים ומשדרי יוקרה, ולעיתים שטחיהם לא הושכרו לאף שוכר (כדוגמת מסעדות או חנויות) במטרה להשרות אווירה יוקרתית יותר.
בגדולים שבגורדי השחקים הללו הועסקו כ-16,000 איש אולם, בניינים בהם הועסקו 5,000-10,000 איש היו נפוצים לרוב.
בנוסף, הכילו בתוכם מגוון רחב של שירותים תומכים כדוגמת מכוני יופי, מסעדות פרטיות שהגישו ארוחות צהריים, פודיאטריה, ואולמות ספורט.
גורד שחקים כמו Cities Service Building העסיק באופן ישיר מעל ל-200 איש בתפקידי ניהול משאבים ואחזקה.
הטכנולוגיה המשלימה בתוך המשרדים המשיכה אף היא להתפתח וכעת היו בהם דיקטפון ומכונת טבולוציה, ששימשו את עובדי המשרד ודרשו מהם להיות מיומנים יותר מאי פעם.
בשנות ה-20 שינתה שיקגו את חוקי הבנייה העירוניים בשטח השיפוט שלה.
עד תקופה זו הוגבל בה גובה בניית הקומות המאוכלסות ל-79 מטרים ואלמנטים קישוטיים שלא נועדו לשהיית בני אדם (כגון תרנים או אנטנות) על גג המבנה יכלו להגיע עד 120 מטרים ממפלס הרחוב.
בשנת 1923 הוסרה ההגבלה על הגובה ולראשונה התאפשר לבנות לגבהים חדשים תוך הקפדה על נפח הבניין כמו בניו יורק.
המבנה הראשי (החלק התחתון) של גורד השחקים היה יכול להיבנות עד גובה של 80 מטרים והמגדל בראשו יכול היה להיבנות בשטח שלא עולה על רבע משטח המגרש עליו ניצב הבניין.
הגבלה נוספת הייתה שנפח המגדל לא יעלה על שישית מנפח המבנה הראשי.
כלומר, התחיקה החדשה הגבילה את גובה המגדל סביב ה-20 קומות.
יש להדגיש כי למרות הדגש התכנוני על נפח המבנה, מערכת הנסיגות הניו יורקית לא התקבלה בשיקגו ולא התחייב לבנות לפיה את המבנה התחתון של גורד השחקים.
בתחילה העדיפה שיקגו להמשיך ולדבוק בתכנון בניינים בסגנון הפלאצו המוכר, שכלל בין היתר את האטריום המרכזי.
בניין ריגלי, שנבנה לאחר שינוי חוקי הבנייה של שנת 1920, הציג את יתרונות השינוי כך שנבנה בצורת שני מגדלים על גבי מבנה ראשי משותף.
בניין שטראוס ובניין פיטספילד, שתוכננו בסגנון הפלאצו הרחב, ניצלו את השינוי בחוק כדי לבנות בראשם מגדלים נמוכים יחסית, במטרה להגדיל את הכנסות השכירות בבניין.
אחד מגורדי השחקים המפורסמים ביותר של אותה תקופה, מגדל טריביון, נבנה במסגרת תחרות אדריכלית, שנערכה על ידי חברת טריביון בשנת 1922, כדי לציין את השנה ה-75 להקמתה.
חברת העיתונות הייתה באותה עת אחת הגדולות בעולם והיא פתחה בתחרות, אליה הוזמנו אדריכלים ואנשי ציבור רבים כדי להשפיע על התכנון של גורד השחקים, במטרה ליצור התעניינות בקרב קהל קוראיה והציבור הרחב.
צוות השופטים, שמנה בעיקר את בעלי השליטה בחברה, בחר את תכנונם של האדריכלים, ג'ון הוולס (John Mead Howells) וריימונד הוד (Raymond Hood), כזוכה בתחרות.
ההצעה הזוכה תוכננה בסגנון גותי שמרני, ובעקבות כך, התפתח באופן מיידי ויכוח באשר להחלטה.
לואיס סאליבן ואדריכלים רבים אחרים ביקרו את עיצוב המגדל כמי שמנסה לחקות את בניין וולוורת'.
למרות הביקורת, החל הבניין להיבנות בשנת 1923 והוא נפתח לציבור בשנת 1925. במהלך שנת הפתיחה צבאו את קומת התצפית שלו כ-20,000 מבקרים.
במקום השני נבחרה הצעתו של אליאל סארינן, ואף על פי שלא נבנתה מעולם, השפיעה רבות על מספר גורדי שחקים שנבנו באותו עשור.
בשלהי שנות ה-20 החלה לדעוך הפופולריות של הסגנון הישן לטובת עלייתו של הסגנון החדש, שהתאפשר בזכות חוקי הבנייה החדשים.
אחת הדרכים לענות על הגבלות החוק החדשות הייתה לבנות חלק תחתון גדול ורחב בעל נפח משמעותי כשבמרכזו שטחי שירות ופירי מדרגות ומעליות ומעליו למקם מגדל.
ככל שהחלק התחתון בעל נפח גדול יותר כך המגדל שבראשו היה יכול להיות גבוה יותר.
דרך נוספת הייתה ליצור מעין גומחה במבנה התחתון, כפי שנבנו בית האופרה העירוני בשיקגו ובניין לסייל-ואקר.
חלופה זו אמנם גורעת מנפח המבנה התחתון אך, יוצרת תחושה של שני אגפים גבוהים בצדדיו.
מערכת הנסיגות שהתפתחה בניו יורק לא אומצה על ידי שיקגו והדוגמה יחידה לסגנון זה בתחומי העיר היא בניין פלמוליב בשדרת מישיגן.
העלייה החדה בבניית גורדי שחקים נבלמה כתוצאה ישירה של נפילת הבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 1929. שנות השיא של הצמיחה הכלכלית הוחלפו בשנות דשדוש, שכונו השפל הגדול, בהן הואטה בניית כל סוגי המבנים וההשקעות בהם.
שוק הנדל"ן, שתמך בבניית גורדי שחקים גבוהים מאי פעם, קרס בין לילה וערכי הנכסים צנחו באופן דרמטי.
שוויו של מגדל American Insurance Union, שבנייתו עלתה 8 מיליון דולר אמריקאי בשנת 1927, צנח ל-3.5 מיליון דולר אמריקאי בשנת 1933. בניין Bank of Manhattan Trust הוצע למכירה בשנת 1935 תמורת 1.2 מיליון דולר אמריקאי (240 מיליון דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 2010), בהשמטת חובותיו.
Straus) נמכר תמורת 214 מיליון דולר אמריקאי והאחים ואן סוורנג'ן (Van Sweringen brothers) פשטו רגל.
שיעור המשרדים הפנויים בגורדי השחקים עלה ככל שהמיתון העמיק.
בתחילת שנות ה-20 היה 1% של משרדים פנויים במרכז ניו יורק, בשנת 1931 עלה שיעור זה ל-17% ובשנת 1934 כ-25% ממשרדי העיר עמדו ריקים.
לנוכח המיתון המתמשך צומצמו או בוטלו לחלוטין פרויקטי בנייה רבים.
בשנת 1929 יזמה חברת מטרופוליטן לייף תוכנית לבניית גורד שחקים בן 100 קומות לצד גורד השחקים הקיים שהיה בבעלותה אולם, תוכנית זו נגנזה לנוכח המיתון והביקורת הציבורית של הוצאה זו בזמנים כלכליים קשים אלו.
במקומו החל להיבנות בשנת 1932 בניין בן 32 קומות, שכונה הבניין הצפוני , ולמרות גובהו הנמוך היחסית, בנייתו הושלמה רק בשנת 1950. במקרים אחרים, פרויקטי בנייה שכבר הוזמנו ותוכננו, המשיכו לשלב הביצוע עד השלמתם.
צעד זה הביא להוספת 2.4 מיליון מטרים רבועים של שטחי מסחר בניו יורק בין השנים 1931–1934 והעמיק את בעיית המשרדים הריקים.
ברם, חלק מגורדי שחקים אלו הפכו לבניינים אייקונים בניו יורק ואף שברו את שיאי הגובה באותה תקופה.
בנייתו של בניין קרייזלר הושלמה בשנת 1930, מעט לאחר שהשפל הגדול החל לתת את אותותיו בשוק הנדל"ן.
האדריכל ויליאם ואן אלן התחרה עם מתכנני בניין Bank of Manhattan Trust על בניית גורד השחקים הגבוה בעולם.
ואן אלן השיג היתר לבניית הצריח רק ברגע האחרון והוא נבנה בהיחבא בתוך הבניין.
לאחר שהועלה למקומו הפך בניין קרייזלר בן 69 הקומות לגבוה בעולם והתנשא לגובה של 319 מטרים.
הוא חופה מבחוץ בלבנים לבנות ואפורות ועוטר בראשו במתכת, גרגויילים, ראשי נשרים העשויים מסגסוגת של ניקל-כרום וקסדה מכונפת של האל הרומי מרקוריוס.
כניסתו חופתה בגרניט שחורה כדי להוות ניגודיות לחלונות הניקל-כרום ומבואתו חופתה בלבנים אדומות וציורי קיר עטרו את תקרתה.
העיצוב בכל חלק של הבניין היה ייחודי ונבדל מהאחרים כולל כל אחת מהמעליות, שעוצבה באופן שונה מהאחרות.
אולם התצוגה של קרייזלר תוכנן בקומה הראשונה וקומת תצפית ומועדון הענן (Cloud Club) תוכננו בקומותיו העליונות.
תכנון בניין אמפייר סטייט החל בשנת 1928 כחלק מתוכנית עירונית לפיתוח האזור בו שכן מלון וולדורף-אסטוריה.
התוכנית קבעה כי במגרש זה יוכל להיבנות בניין בן 50 קומות לשימוש מעורב.
רכישת הקרקע תמורת 14 מיליון דולר אמריקאי הייתה עסקת שיא בניו יורק עד אותה שנה.
ג'ון רסקוב (John Jakob Raskob) ופייר דו פונט (Pierre Samuel du Pont) נכנסו לפרויקט כתומכים פיננסיים ולאחר בחינה כלכלית קבעו כי בניין בן 80 קומות על מגרש זה ייתן את הרווח המקסימלי.
כחלק מהשיקולים נכנס גם הרצון לבנות את גורד השחקים הגבוה בעולם ולשם השגת מטרה זו די היה בהקמת בניין בגובה 320 מטרים.
לבסוף, נוספו בשלב התכנון 5 קומות כדי להבטיח שיהיה גבוה יותר מבניין קריזלר והוא נבנה לגובה של 381 מטרים.
במטרה למשוך תיירים ולהגדיל את ההכנסות מהבניין, נבנתה בו קומת תצפית.
הוא חופה מבחוץ בלוחות אבן גיר, גרניט, ואלומיניום כדי לזרז את משך הבנייה.
הבניין נפתח לציבור בשנת 1931 לאחר 18 חודשי בנייה בלבד.
למרות האמור ובגלל המיתון העמוק רק כ-25% מהשטחים שבו הושכרו במהלך שנות ה-30 ובמחירי הפסד.
המבקרים כינו אותו "בניין המדינה הריק" ("Empty State Building").
מרכז רוקפלר, שנבנה ביוזמת ג'ון ד.
רוקפלר, הבן, היה אמור לקום ולהוות בית חדש לבית האופרה המטרופוליטנית אך, התרסקות שוק המניות גרם לגניזת הפרויקט.
במקום זאת החל רוקפלר לפתח מרכז משרדים גדול תוך ניצול עלויות הבנייה הנמוכות בתקופת השפל הגדול.
במרכז התוכנית עמד בניין RCA, שתוכנן בידי האדריכל ריימונד הוד.
הבניין התמיר, תוכנן בשני מישורים כך שיראה מחזית אחת כמגדל צר ומחזית שנייה כקיר רחב ותלול.
לא רק שהבניין היה ייחודי בצורתו הוא גם הניב רווחים גדולים בזכות התכנון האנרגטי היעיל שלו.
הוא מוקם על המגרש ותוכנן בצורה שתכניס אור שמש מקסימלי לתוכו בשעות היום.
בזכות כך גם החדרים הפנימיים שבו הוארו בצורה טבעית טובה ועלויות התאורה המלאכותית הצטמצמו באופן ניכר בהשוואה לגורדי שחקים אחרים.
למרות זאת רק בשנת 1940 הגיע לתפוסת שוכרים מלאה.
בשנת 1931, נהרס בניין ביטוח הבית בשיקגו לטובת הקמתו של בניין פילד, שהתאפיין בסגנון "המגדל והאגפים" שהתהווה באותה תקופה.
משנת 1934 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה לא נבנו בשיקגו גורדי שחקים כלל.
גורדי השחקים בתרבות ופרשנות חברתית
העניין הציבורי בגורדי השחקים עלה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ובמיוחד לאחר התחרות האדריכלית לתכנון מגדל טריביון בשיקגו.
שרטוטי ההצעות לבניית המגדל הוצגו בתערוכה וצבאו אותה 25,000 איש בחודש אחד.
בתקופה שלאחר התערוכה, התפרסמו תמונות רבות של גורדי שחקים ברחבי ארצות הברית והחלו להיטמע בתרבות האמריקאית.
ההיסטוריון מריל שילר (Merrill Schleier) כינה זאת "תאווה לגורדי השחקים" ("skyscraper mania").
בשנת 1925 התקיימה תערוכה בניו יורק בשם "טיטאן סיטי" (Titan City) והוצגו בה גורדי שחקים קיימים לצד סקיצות של גורדי שחקים עתידיים, שהכינו האדריכלים הרווי קורבט (Harvey Wiley Corbett) ויו פריס (Hugh Ferriss), המתארים את מרכז "עיר העתיד".
הסרט הקצר של הצייר צ'ארלס שילר (Charles Sheeler) והצלם פול סטרנד משנת 1921, מנהטה, חקר את הצורניות של גורדי השחקים והסתיים בצילום שקיעה מזווית גבוהה על גורד שחקים.
הסופרים ג'נט פלנר (Janet Flanner), ג'ון דוס פסוס ומרי בורדן (Mary Borden) כתבו רומנים שבהם גורדי השחקים מופיעים כמוטיבים חשובים.
המלחין, ג'ון אולדן קרפנטר, העלה מופע בלט בנושא.
מעצב הרהיטים, פול פרנקל (Paul T.
Frankl) עיצב מגוון רחב של ריהוט בעל השראה מגורדי השחקים.
הפרשנות לנושא הייתה ברובה חיובית וייצגה את האופטימיות שבהתקדמות הטכנולוגית וכיוון ההתפתחות של החיים העירוניים באופן כללי.
גורדי השחקים נתפסו כביטוי של הנדסה רציונלית.
נאמר עליהם שהם הבניינים הטובים ביותר שהאנושות יכולה לגור בהם ואף הוצעו למכירה ליטוגרפיות של האמן לואיס לוזוויק (Louis Lozowick).
תומכים אחרים השוו את גורדי השחקים כסמל לעידן המודרני כפי שהקתדרלות היו לסמל של ימי הביניים.
הם תוארו בשירים כאובייקטים נשגבים ועילאיים בעלי יופי תבוני.
יו פריס תיאר אותם כ"בניינים הדומים לקריסטלים, העטופים בקירות זכוכית שקופה כגלופה אנכית דקה ועוטים עליהם סריג פלדה".
בתערוכה העולמית של שיקגו של שנת 1933, הוצגו גורדי השחקים כפתרון לבעיותיה הנוכחיות ועתידיות של ארצות הברית.
האדריכל הצרפתי-שווייצרי, לה קורבוזיה, שיבח בשנת 1935 את גורדי השחקים בניו יורק באומרו "מדהים, נפלא, מרגש ובועט" ("overwhelming, amazing, exciting, violently alive") אך גם התלונן על כך שנבנו מעט מהם ואלו שנבנו לא גבוהים דיים.
הצלם לואיס היין הועסק במטרה לתעד את כל שלבי בנייתו של בניין האמפייר סטייט והציג את צוותי העבודה שבנו אותו כגיבורים.
ז'אנר צילום מסוג זה המשיך עד שנת 1941.
מנגד, מבקרי גורדי השחקים הביעו חששות מהשפעת הטכנולוגיה המודרנית ואורח החיים העירוני על מצבו של האדם בטענה, שהבניינים מייצרים זיהום, רעש ומצריכים מהאדם שעובד בהם לשנות את סגנון חייו בצורה מלאכותית.
הפרשן החברתי לואיס ממפורד (Lewis Mumford) שיקף את חששות המתנגדים במאמרי ביקורת.
התאורטיקן, סטפן הירש (Stefan Hirsch) גינה אותם באומרו "רטיות המכסות את השמיים וחונקות את נשימותינו".
הממציא תומאס אדיסון הביע חששות מהתפשטות בלתי מרוסנת בבניית גורדי שחקים שתגרום לצפיפות ואסון.
הגלופות של האמן, האוורד קוק (Howard Cook), ביקרו את אופיים המדכא של גורדי השחקים החדשים כמי שמתנשאים מעל העיר המסורתית.
הצילום המחקרי של ברניס אבוט בניו יורק של שנות ה-30 הציג את השינוי המורכב של העיר והשפעתם של גורדי השחקים על אורח החיים המסורתי בתחומה.
הוליווד השתמשה רבות בגורדי השחקים בסרטים פופולריים שצילמה.
הסרט "The Skyscrapers of New York" משנת 1898 היה לראשון מני רבים.
בשנות ה-20 יצר הרולד לויד את חמשת "סרטי גורדי השחקים" שלו.
הבולט מביניהם הוא Safety Last!, בו הגיבור תלוי ומתנדנד על שעון בצידו של גורד שחקים בלוס אנג'לס.
בסרטים האילמים המוקדמים הללו היו גורדי השחקים קשורים קשר הדוק עם הזהות הגברית.
הסרט קינג קונג משנת 1933 כולל בתוכו שימוש אייקוני בגורדי השחקים המוקדמים בסצנות האחרונות שלו, בהן קוף ענק מטפס על בניין האמפייר סטייט זמן קצר לפני מותו.
סצנה זו יכולה להתפרש כמנוגדת ליצר הטבעי עם ההיגיון חסר הרגישות של הבניינים המודרניים והעיר ניו יורק בכלל.
פיתוחם ובנייתם של גורדי השחקים נעצרו כליל בשנות מלחמת העולם השנייה.
עם חידוש בנייתם, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, החל פיתוח תכנוני ועיצובי חדש, הנקרא הסגנון הבינלאומי.
סגנון זה שאב השראה מהאדריכלות האירופית של שנות ה-30 המוקדמות של המאה ה-20 ונבנו לפיו מספר רב של גורדי שחקים בארצות הברית.
ניסיונות ראשונים בולטים בסגנון זה הם בניין PSFS ובניין מקגרו היל.
לאחר המלחמה היוו ניסיונות אלו והאלמנטים המודרניים שבהם, את הבסיס לפיתוח דור חדש של גורדי שחקים.
בניינים מודרניים אלו, כדוגמת מרכז רוקפלר, שמו דגש על פיתוח השטח שמסביב לבניין וקידמו את הגישה התכנונית הירוקה - ביצירת גינות ופארקים מסביב.
גישה זו שברה את התפיסה התכנונית שהייתה מקובלת, בכך שיצרה מראה אורבני בו כל בניין עומד לבדו על המגרש שלו והוא אינו חלק משורת בניינים רצופה הפונה כלפי הרחוב.
הגישה התכנונית החדשה התפתחה מתוך רצון של מתכנני הערים "לפתוח" את המרחב הציבורי ולתת לו מראה "זורם" בו להולכי הרגל יש גישה מכל מקום לכל מקום בתחומי העיר, זאת לעומת הגישה הישנה בה כל רחוב תחום וחסום על ידי שתי שורות בניינים הניצבים זה לצד זה.
לצד זאת, טכנולוגיות חדשות שחדרו לתחום הבנייה, כדוגמת תאורה פלואורסצנטית ומערכת מיזוג מרכזית, גרמו לאלמנטים אדריכליים אחדים, כדוגמת חצרות פנימיים (הכנסת אור רב) וחלונות נפתחים גדולים (אוורור), להראות מיותרים.
לשינוי בגישה התכנונית היו השלכות משמעותיות על גורדי השחקים המוקדמים.
חלקם שופץ באופן נרחב בניסיון להתאימם לגישה החדשה.
דוגמה אחת לכך היא הסרת הקישוטים שעיטרו את מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף בשנות ה-60, כדי להקנות לו מראה מודרני, חלק, פונקציונלי ופשוט.
בניגוד לכך, גורדי שחקים מוקדמים רבים לא יכלו להתאים עצמם לתכנון המודרני עקב מידותיהם הקטנות, שלא איפשרו לבנות בתוכם משרדים גדולים ורחבים יותר ואף לא היו בהם די שטחי שירות למתקנים חדשים (כגון מעליות מודרניות ומערכת מיזוג אוויר מרכזית).
בהתאם לכך, חלקם נהרסו ופינו את מקומם לגורדי שחקים גדולים יותר.
דוגמה בולטת היא בניין סינגר, שנהרס בשנת 1968 לטובת הקמת ליברטי פלאזה 1. במאה ה-21, בניינים כמו וסט סטריט 90 שופצו והוסבו לבנייני דירות יוקרתיים בזכות חלונותיהם הגדולים המאפשרים לאור שמש רב להיכנס אליהם.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו להישמע בקרב האדריכלים ביקורות על גורדי השחקים המוקדמים.
ביקורות אלו נפוצו באקדמיה ובציבור הרחב בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, מושגים כמו "אסכולת שיקגו" ו"תנועת שיקגו" החלו להישמע לראשונה והפכו לפופולריים עשור לאחר מכן בזכות חוקרים כמו זיגפריד גדעון (Sigfried Giedion) וקארל קונדיט (Carl W.
Condit), שהדביקו אותם כתווית לאדריכלי שיקגו של אותה תקופה.
ניתוח מחודש של גורדי השחקים המוקדמים, שנערך בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, העביר את משקל הפרשנות מהאדריכלים והייחודיות האדריכלית של כל בניין ובניין אל השיקולים והתפקידים של גורדי השחקים ובנייתם כחלק מההקשר העירוני הרחב.
תיאור היסטורי, המדגיש את הממד החברתי, הכלכלי והתרבותי של גורדי השחקים המוקדמים, החל עם מתן תשומת לב מוגברת לגורדי השחקים בניו יורק.
מוזיאון גורדי השחקים - הראשון שהוקם לטובת הנצחת הנושא - הוקם בניו יורק בשנת 1997 על ידי ההיסטוריון קרול ויליס (Carol Willis) במטרה לשמר את ההיסטוריה של גורדי השחקים.
גורדיון הייתה בירתה העתיקה של פריגיה.
מיקומה נמצא בשטחי נפת אנקרה במחוז מרכז אנטוליה בטורקיה המודרנית.
ב-2023 האתר הארכאולוגי של גורדיון הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
תל גורדיון נמצא כ-90 ק"מ דרומית מערבית לאנקרה.
תאריך יסודה המדויק אינו ידוע, אך נראה כי נוסדה בערך במקביל לנפילת האימפריה החתית סביב 1200 לפנה"ס בסמוך לפרוץ משבר תקופת הברונזה על חורבותיו של בית קברות חתי.
מקורם של הפריגים אינו ידוע בוודאות, אך נראה שמדובר בעלית אריסטוקרטית ממוצא בלקני שהיגרה לאזור, כבשה אותו ושלטה בתושבים מקומיים.
נראה כי השולטים החדשים לא השמידו את התרבות הקיימת, אלא הוסיפו לה נופך משלהם.
תארוכה של גורדיון לוט בערפל.
תחילה היה מקובל שתקופת הזוהר של העיר הייתה בין המאה ה-9 למאה ה-8 לפנה"ס והסתיימה עם גל הפלישה הקימרי בסוף המאה ה-8. אך ממצאים מאוחרים יותר העלו שתאריך החורבן מוקדם בהרבה והתרחש סביב שנת 800 לפנה"ס והוא לא קשור לפלישה הקימרית.
העיר השתקמה מהחורבן והייתה לחלק מהממלכה הלידית ומאוחר יותר לחלק מהאימפריה הפרסית.
בשנת 333 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי אלכסנדר הגדול במהלך כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול.
העיר איבדה מחשיבותה במהלך התקופה הרומית וננטשה.
מראשית המאה ה-20 הפך התל למוקד חשוב של מחקר ארכאולגי הנמשך עד היום.
גורדון קנדי הוא שחקן סקוטי.
קנדי גדל בעיר טרננט שבמזרח לותיאן בסקוטלנד.
הוא למד בקולג' ג'ורג' ווטסון באדינבורו.
אחר כך למד בקולג' ג'ורדנהיל באוניברסיטת סטרת'קלייד.
תפקידו הבולט הראשון של קנדי היה בתוכנית המערכונים "Absolutely" .
הוא הגיש את תוכנית הלוטו לצדה של מנחת הטלוויזיה אנתאה טרנר, והופיע בתפקיד עצמו בתוכנית הפרודית "Plugs".
הוא שיחק בסדרות דרמה כמו "כובע אדום" של ה-BBC בתפקיד סמל ברוס הורנסבי.
עוד הופיע באופרת סבון של ערוץ BBC Scotland בשם "River City".
מ-2006 ועד 2009 שיחק בתפקיד ג'ון הקטן בכל שלוש העונות של סדרת הטלוויזיה "רובין הוד" בהפקת ה-BBC.
מאז 2007 הוא הקריין בתוכנית הריאליטי הבריטית "Kitchen Nightmares"
בנוסף להיותו שחקן, קנדי הוא גם מאמן רגבי בקבוצת לונדון ואספס .
פעמים רבות השתתף בתוכנית הרדיו "Test Match Sofa" העוסקת בפרשנות של משחקי קריקט.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1992 Just Like a Woman C.J 1999 איתך או בלעדייך With or Without You אורמונד 2000 The Announcement פרנק 2009 Mad Sad & Bad הארי 2013 The Borderlands דיקון 2013 Tank 432 סמית' 2013 טריינספוטינג 2 T2 Trainspotting טולוך סרט המשך ל"טריינספוטינג"
The James Plays - התיאטרון הלאומי בלונדון (אוקטובר 2014) - בתפקיד מורדק סטיוארט / ליווינגסטון / ג'ון
רשימת גורדי השחקים הגבוהים בעולם.
גורדי שחקים בעלי רקע ירוק היו המגדלים הגבוהים בעולם בפרק זמן כלשהו.
הרשימה כוללת רק מגדלים שגובהם הוא 300 מטר ומעלה.
מרקוס אנטוניוס גורדיאנוס סמפרוניאנוס רומנוס אפריקנוס אוגוסטוס או גורדיאנוס השני (192 – 12 באפריל 238) היה קיסר רומא בשנת 238, שנה רוויית מהפכות הידועה בהיסטוריה כשנת ששת הקיסרים .
הוא היה קיסר רומא יחד עם אביו גורדיאנוס הראשון למשך חודש בלבד עד שנפל בקרב מול הצבא הנאמן למקסימינוס תראקס (שמשל לפניו).
מאוד מעט ידוע על קורות חייהם של שלושת הקיסרים לבית גורדיאנוס לפני שהפכו לקיסרים, מוצא משפחתם לוט בערפל.
ידוע כי משפחתו היא ממעמד הפרשים שהיה אחד משני המעמדות העליונים ברומא.
הפתיח של שמו "מרקוס אנטוניוס" מורה כי משפחתו קיבלה אזרחות רומית על ידי הקיסר מרקוס אנטוניוס או מי מהמקורבים לו ושמו מעיד כי מוצאו מאסיה הקטנה או קפדוקיה.
גורדיאנוס נולד בשנת 192 לספירה לאביו גורדיאנוס הראשון, ששמו זהה לשמו.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה אמו הייתה אזרחית רומא ונקראה פביה אורסטילה (fabia orestilla).
ההיסטוריונים הרומאים מתארים אותה כצאצאית של הקיסרים אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס, אולם היסטוריונים מאוחרים קבעו כי פרט זה אינו נכון.
היא מתה לפני שנת 238. חוץ מגורדיאנוס עצמו, היא ילדה, ככל הנראה בשנת 201, בת שנקראה אנטוניה גורדיאנה (אמו של הקיסר גורדיאנוס השלישי).
בתקופת שלטון הקיסר אלאגבאלוס (218–222) שימש גורדיאנוס השני בדרגה של קוואיסטור.
בתקופת שלטון הקיסר אלכסנדר סוורוס (222–235) כיהן במשרה של פראיטור אורבנוס.
כמו כן, החזיק במינוי של קונסול מוסף (consul suffectus).
בשנת 237 מונה ללגאט קונסולרי אצל אביו באפריקה.
מקסימינוס, שרצח את אלכסנדר סוורוס ועלה לשלטון, לא היה שליט פופולרי וכף רגלו לא דרכה ברומא.
בשנת 238 פרץ מרד בפרובינקיה אפריקה, שתחילה כוון נגד המושל מטעמו של מקסימינוס.
עם מותו של המושל פנו בני האצולה המקומית אל גורדיאנוס הראשון ודרשו ממנו כי יטול על עצמו את משרת הקיסר.
גורדיאנוס סירב תחילה בטענה שהוא זקן מדי, אך ביום 22 במרץ הוא נטל על עצמו את המשרה המסוכנת ביותר של אותם ימים, קיסר רומא, בתנאי שבנו גורדיאנוס יוכתר עמו גם כן.
ימים מספר לאחר מכן נכנס גורדיאנוס עם אביו לעיר קרתגו והם זכו מיידית לתמיכה גורפת של האוכלוסייה וההנהגה המקומית.
הם שלחו משלחת בראשות פובליוס ליקיניוס ולריאנוס (לימים הקיסר ולריאנוס) לסנאט שברומא וביום 2 באפריל הוא ואביו הוכרזו כקיסרים וזכו לתואר אוגוסטוס ("augustus" בלטינית: "הנשגב" או "הנעלה").
תוארו המלא של גורדיאנוס השני היה: Imperator Caesar M.
מקסימינוס, ששהה באותה עת עם הלגיונות הנאמנים לו בסירמיום, אסף את צבאו והחל לעלות על רומא במטרה להחזיר לעצמו את השלטון.
שני הגורדיאנוסים שהחזיקו תואר היו חסרי צבא שיעמוד לצידם והם נשענו על כוחם של מיליציות מקומיות.
הלגיון היחיד שהיה באפריקה, הלגיון השלישי אוגוסטה היה תחת פיקודו של מושל נומידיה, קפליאנוס, שתמך במקסימינוס בעיקר בגלל יריבות אישית ארוכת שנים עם גורדיאנוס הראשון ובחר לנצל את ההזדמנות להתעמת עם אויבו.
צבאות השניים נפגשו ליד קרתגו והלגיון הרומי הביס בקלות את צבא המיליציות הלא מאורגנות ודלות הציוד שעליהן פיקד גורדיאנוס השני.
בתום יום הקרבות נהרג גורדיאנוס השני, ואביו התאבד בתלייה לאחר שקיבל את החדשות המרות.
הסנאט הרומי, שנטה באופן חד צדדי עם הקיסרים לבית גורדיאנוס ונגד מקסימינוס, מינה את פופיאנוס ובלבינוס כקיסרים בתקווה שהם יצליחו להכריע את מקסימיאנוס.
בסופה של שנת 238 כבר נרצחו מקסימינוס, פופיאנוס ובלבינוס והקיסר הנבחר היה גורדיאנוס השלישי, בן אחותו של גורדיאנוס השני.
ממשל מקסימינוס הכריז דיראון על זכרו של גורדיאנוס השני, אולם במאי 238 הוא הועלה לדרגה של אל (divus).
אחוזת המשפחה שהייתה ידועה בעושרה שימשה כביתם של שלושת קיסרי המשפחה, על השטח הגדול נבנו מספר מבנים על ידי בעליו השונים.
שרידיו של בית המידות שח משפחת גורדיאנוס נמצא עד היום בפארק אך הוא ברובו מכוסה ולא נחפר.
האחוזה הידועה כ"וילה גורדיאני" (villa gordiani) שוכנת ברומא לצד הדרך הרומאית ויה פרנסטינה (via praenestina) באתר נמצאים שרידים מתקופות שונות ובהם פורטיקו, מבנה שער הנישא על ידי 200 עמודים, בזיליקות ומרחצאות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שוקם האתר והוא משמש כגן ארכאולוגי.
גוֹרְדָנָה קוּאִיץ' (בסרבית בכתב לטיני: Gordana Kuić; 29 באוגוסט 1942, בלגרד, המנהל הצבאי הנאצי בסרביה – 13 בינואר 2023, בלגרד, סרביה) הייתה סופרת סרבית ממוצא יהודי.
גורדנה קואיץ' נולדה ב-1942 בבלגרד לאב סרבי – מתודיה קואיץ', ולאם יהודייה – בלאנקה לוי, ילידת סרייבו, שהייתה אחותה של לאורה פאפו.
במהלך הכיבוש הנאצי המירה אמהּ את דתה לנצרות האורתודוקסית כדי להציל את חייה.
עם זאת, שימרה את צביון חייה היהודי ואת המסורת היהודית-ספרדית של משפחתה.
לאחר המלחמה נחשב אביה לדיסידנט של השלטון הקומוניסטי, נרדף ונכלא.
בהמשך, עלה בידה לרכוש השכלה אקדמית בספרות אנגלית באוניברסיטת בלגרד, והיא הועסקה כמתורגמנית ויועצת לשונית בשגרירות ארצות הברית בבלגרד.
ב-1986 החלה הקריירה הספרותית שלה.
קואיץ' פרסמה שמונה נובלות ורומנים ו-50 סיפורים קצרים.
ספרה הנודע "ריח הגשם בבלקנים" מתבסס על קורות משפחת לוי מסרייבו, ומתמקד בחמש האחיות ובכלל זה דודתה לאורה פאפו ואימה בלאנקה לוי.
הספר היה לרב-מכר, תורגם למספר שפות, ובעקבותיו הופקה סדרת טלוויזיה מצליחה שנשאה את אותו השם , וכן מופע בלט.
בעקבות הצלחת הרומן נכתבו שני ספרי המשך, שנשאו את השמות "פריחת התרזה בבלקנים" ו"רגיעת היום בבלקן".
בהמשך, כתבה את הרומן "בלדה לבּוֹכוֹרֵיטָה", שעסק בדודתה לאורה פאפו.
ב-2006 זכתה בפרס Žensko pero (בסרבית: "עט הנשים") הסרבי על כתיבת הרומן.
גורדי שחקים במוסקבה הם גורדי שחקים בבירת רוסיה, מוסקבה המהווים את אוסף המגדלים הגבוהים הגדול ביותר ברוסיה ובמזרח אירופה ורובם מרוכז ברובע העסקים מוסקבה סיטי.
עד העשור הראשון של המאה ה-21, מגדלי שבע האחיות שיזם סטלין היו מהמבנים הגבוהים בעיר.
נכון לשנת 2020, גורד השחקים הגבוה ביותר הוא מגדל הפדרציה בגובה של 374 מטרים.
אחד המבנים שצפוי לרשת אותו ולהיות המגדל הגבוה במוסקבה הוא One Tower שצפוי להגיע לגובה 404 מטרים וייבנה בשנים 2022–2024.
המגדל הגבוה בעיר לאורך ההיסטוריה
גורדי הוא דמות בדיונית של חייזר קטן ירוק, המשמשת כדמות הקמע המרכזית בסדרות משחקים רבות שפותחו על ידי חברת קומפדיה.
הוא כיכב במשחקים השונים החל משנות ה-80 המאוחרות ועד לשנת 2013, לעיתים הופיע לצד דמותו של איתמר שאף קיבלה סדרת משחקים משלה.
גורדי מופיע במשחקים רבים כדמות הראשית, אך לעיתים גם בהופעת אורח כמו במשחק "בעקבות המילים האבודות".
השם "גורדי" נבחר על ידי יוצרי הדמות, באמצעות סקר רחוב אותו ביצעו בקניון איילון ברמת גן.
לדבריו של מייסד קומפדיה, אישה אקראית ששורשיה כנראה בדרום אמריקה ראתה את תמונתו והכריזה "גורדי".
מדובר כנראה בעיוות המילה "גורדוס" שמשמעותה בספרדית "שמן".
במשחק גורדי ואיתמר במוזיאון המדע, השחקנים נחשפים לסיפור המקור של גורדי, וכן למשפחתו המורחבת שגרים בכוכב לכת מרוחק בשם "גורדילנד", שאליו גורדי צריך לחזור.
מעבר לסדרת משחקי המחשב, הוציאה קומפדיה גם מספר ספרים בכיכובו של גורדי, בהם "גורדי בגן הפלאים" מאת דנה דבורין (1997) ו"גורדי בא לעולם" מאת נירה הראל (2000), שניהם מבוססים על משחקים עם אותו השם.
בשנת 2003 החלו שידוריו של ערוץ הטלוויזיה "החברים של גורדי" ב-HOT שיועד לגילאי ארבע עד תשע וכלל משחקי העשרה חינוכיים, כמו לימוד חשבון ואנגלית.
בערוץ הופיעה גם דמותו של איתמר.
כיף ללמוד עם גורדי (גורדי קלאסיק)
סדרת משחקי חשיבה ללימוד השפות עברית ואנגלית, חשבון בסיסי, יצירתיות וידע כללי.
סדרת משחקי חשיבה הראשונים שפיתחה קומפדיה, והופצה לראשונה בסוף שנות ה-80.
סדרה זו נקראה בפשטות "גורדי" אך לאחר צאת סדרת המשחקים "סדרת גורדי החדשה" הם שווקו מחדש תחת השם "גורדי קלאסיק".
+רשימת המשחקים שיצאו בסדרה הקלאסיתשם המשחקשנת יציאההערותשם המשחקשנת יציאההערותאי המספרים1988
1991משחק זה יצא בסדרת "לומדעת" ששינתה אחר כך את שמה ל"גורדי" והוא היה הבסיס למשחק אי המספרים שיצא בשנת 1991 למשחק זה יצאה גרסת רימייק בשם אי המספרים פלוס מספר שנים מאוחר יותרהכרת המחשב1992במשחק המחשב הופיע הקטלוג הראשון של הלומדות של קומפדיה.גוף האדם1991המשחק הזה הופיע לראשונה תחת לומדעת.
באריזת המשחק הוא הופיע תחת השם "המכונה המופלאה".World Land1992מסלול מכשולים1991אתגרים1992 המשחק הזה התחיל בתור משחק שיועד לרשת בית הספר הפסיכומטרי "קידום".
בשנת 1997 יצא גרסה נוספת שנקראה "חושבים בגדול".קרב בחלל כפל וחילוק1991למשחק זה יצאה גרסת רימייק בשם
קרב בחלל פלוסבארץ הכיוונים1992הרפתקה בטירה1991למשחק זה יצאה גרסת רימייק בשנת 1995 שבגרסה הזו היו פסילות.הבנת הנקרא1992מסע ביקום1991הנדסת המרחב1992תעלומה בפארק-הנדסת המישור1991משחק ההרפתקה הממוחשב הראשון של קומפדיה.חשמלטרוניקה1992פיתוח חשיבה מתמטית1991משחקי זיכרון1992הנדסת המישור1991Home & Family1992קסמי ABC1991למשחק זה יצאה גרסת רימייק קסמי ABC
בסדרה זו דמותו של גורדי מקבלת עיצוב מחודש והוא מככב במשחקי הרפתקאות לצד משחקים חינוכיים הופעותיו בסדרה זו נחשבים לתור הזהב של דמותו של גורדי.
סדרת משחקים חדשה שפותחה גם תחת המותג גורדי, הייתה סדרת "בייבי גורדי" שיועדה בעיקר לגיל הרך.