tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלוקה שעליה הוסכם הייתה כי פולין תקבל את פרוסיה המזרחית, אך כל חלקיה המזרחיים, ממזרח לקו קרזון, שנכבשו על ידי הרוסים ב-1939 ייוותרו בידי סטלין.
למעשה, "זזה" פולין מערבה, כאשר הגרמנים, תושבי האזורים שסופחו לפולין, גורשו לגרמניה.
בעקבות ועידת יאלטה בפברואר 1945 הוקמה ממשלת אחדות לאומית זמנית ביוני 1945. ארצות הברית הכירה בממשלה החדשה, אשר בסיסה הפרסונלי היה ב"ממשלת לובלין" הקומוניסטית, אך אלמנטים מן הממשלה הפולנית הגולה התפתו להצטרף אליה, כגון ראש הממשלה סטניסלב מיקולאיצ'יק.
בשנת 1947 נערכו בחירות, אשר תוצאותיהן נשלטו בידי המפלגה הקומוניסטית.
לאחר הבחירות נמלט מיקולאיצ'יק בחזרה ללונדון, והשלטון במדינה עבר לידי הקומוניסטים באופן מלא.
במאי 1955 נחתמה בוורשה "ברית ורשה" ברית צבאית של מדינות מזרח אירופה, אשר עמדה אל מול ברית נאט"ו, אליה הצטרפה בתקופה זו גרמניה המערבית.
באוקטובר 1956 לאחר הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במוסקבה שבה חשף ניקיטה חרושצ'וב בנאום הסודי את פשעי סטלין, החלו מהומות פועלים בעיר פוזנן.
הדבר הביא לעלייתו לשלטון של הרפורמיסט ולדיסלב גומולקה אשר על אף שהותיר את המבנה הקומוניסטי של המשק, ואת התלות הפוליטית בברית המועצות, השכיל להעניק לפולנים שורת רפורמות שהביאו אותה למצב מתקדם מבחינת חירויות הפרט יחסית למדינות אירופה המזרחית האחרות.
ב-1968 השתנתה המגמה הליברלית, כאשר השלטון דיכא הפגנות סטודנטים ופתח במסע "אנטי ציוני" על מנת לדכא את תומכי גומולקה במפלגה.
דבר זה הביא לעלייתם לארץ ישראל של שארית הפליטה של יהודי פולין.
בדצמבר 1970 חל אי שקט אזרחי, הפגנות ושביתות שהביאו לעליית מחירים ולאי שביעות רצון כללית מן המשטר ומתנאי החיים במדינה.
אדווארד גיירק החליף את גומולקה בתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית.
הכלכלה הפולנית, אשר נשענה על תמיכה רבה של מדינות המערב, הראתה צמיחה ממשית בתחילת שנות השבעים, אך הון רב מן האשראי שנלקח במערב בוזבז לשווא, והכלכלה הריכוזית הפולנית לא השכילה להשתמש באופן נכון במשאבים שעמדו לרשותה.
החוב הלאומי הפך לנטל על המדינה עד כדי כך שבשנת 1979 הראתה הכלכלה שיעור צמיחה שלילי.
בשנת 1978 נבחר הבישוף של קרקוב, הקרדינל קרול יוזף וויטילה, לאפיפיור, יוחנן פאולוס השני.
ביקורו של האפיפיור בפולין בשנת 1979 עורר רגשות דתיים ולאומיים.
ב-1 ביולי 1980 בעת שהחוב הכספי החיצוני של פולין הגיע לעשרים מיליארד דולר, ניסתה הממשלה להעלות את מחירי הבשר.
הדבר הביא לתגובת שרשרת של שביתות, אשר השביתו למעשה את כל החוף הבלטי של המדינה, ולסגירת מכרות הפחם בחבל שלזיה.
פולין נכנסה למשבר שעתיד להשפיע עליה באופן קריטי.
ב-31 באוגוסט 1980 העובדים במספנה על שם לנין בעיר גדנסק, המונהגים על ידי חשמלאי בשם לך ואלנסה חתמו על הסכם בן 21 נקודות עם הממשלה לסיום שביתתם.
הסכמים נוספים נחתמו בשצ'צ'ין ובשלזיה.
התניה העיקרית בהסכמים אלו הייתה מתן האפשרות לעובדים להתאגד באיגוד מקצועי עצמאי, ומתן זכות השביתה.
לאחר חתימת הסכמי גדנסק נוצרה תנועה לאומית חדשה בשם "סולידריות" אשר סחפה את פולין.
חוסר שביעות הרצון שבוטאה בשביתות אך גברה עם גילויים על שחיתות בשורות המפלגה, והנהלה כלכלית כושלת.
בספטמבר 1980 הוחלף גיירק בתפקיד המזכיר הראשון על ידי סטניסלב קניה.
ברית המועצות ראתה התפתחויות אלו בדאגה, וריכזה כוחות ניכרים בגבולה המערבי.
בפברואר 1981 קיבל שר ההגנה וויצ'ך ירוזלסקי את תפקיד ראש הממשלה, ובאוקטובר 1981 קיבל את תפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית.
במקביל, בחר הקונגרס הראשון של תנועת סולידריות בלך ואלנסה ליו"ר התנועה.
ב-12 בדצמבר הוכרז על משטר צבאי, והצבא ומשטרת המהומות נשלחו לדכא את התנגדות אנשי סולידריות.
כל מנהיגי סולידריות, וכן אינטלקטואלים רבים, נעצרו.
ארצות הברית ומדינות המערב הגיבו בסנקציות כלכליות נגד המשטר הפולני ונגד ברית המועצות.
במשך שנים מספר הייתה פולין במצב של אי שקט פוליטי ואזרחי.
בשורת צעדים איטיים, החל המשטר הפולני נסוג מן המשטר הצבאי.
בדצמבר 1982 הוכרז על השעיית המשטר הצבאי, ומספר אסירים פוליטיים שוחררו.
ביולי 1983 הסתיים המשטר הצבאי באופן רשמי, ניתנה חנינה, ושוחררו אסירים פוליטיים נוספים.
ביולי 1984 ניתנה חנינה כללית, ושנתיים לאחר מכן שוחררו אחרוני האסירים הפוליטיים.
עם זאת המשיך המשטר לרדוף את הפעילים בסולידריות.
קיום התנועה נאסר, ופרסומים מטעמה הוחרמו.
הפגנות הסטודנטים התחדשו בפברואר 1988. עקב המשך המיתון הכלכלי שהביא לשביתות ברחבי המדינה באפריל, מאי ואוגוסט.
באוגוסט 16,000 כורי פחם שבתו בדרום המדינה, וצבא פולין נשלח לשבור את השביתה.
ברית המועצות, שדם סבלה מחוסר יציבות, לא הייתה מוכנה להפעיל לחץ צבאי או אחר כדי לתמוך במשטרים של בעלת הברית.
ממשלת פולין הרגישה שהיא נאלצת לנהל משא ומתן עם האופוזיציה ובספטמבר 1988 החלו במגדלנקה שיחות ראשוניות עם מנהיגי סולידריות.
בפגישות רבות שהתקיימו היו בין היתר ואלנסה וגנרל קישצ'אק.
עלייתו לשלטון בברית המועצות של מיכאיל גורבצ'וב אשר הכריז על "פרסטרויקה" ו"גלאסנוסט", הביאה להזדמנות לשינוי ללא שפיכות דמים, שיהפוך את המדינה הקומוניסטית החד-מפלגתית בפולין לדמוקרטיה רב-מפלגתית.
הידרדרות המצב הכלכלי ושורת שביתות הביאו להכרת הממשל בתנועת "סולידריות" בשנת 1988, ולדמוקרטיזציה מהירה, במהלכה ביקש הנשיא ירוזלסקי ב-19 באוגוסט 1989 מפעיל סולידריות תדיאוש מזובייצקי להקים ממשלה.
בינואר 1990 בוטלה המפלגה הקומוניסטית, ובמקומה באה "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הרפובליקה הפולנית".
בדצמבר 1990 היה לך ואלנסה לנשיא הראשון של הרפובליקה הפולנית השלישית, לאחר שנבחר בבחירות דמוקרטיות וחופשיות.
הכלכלה הפולנית קיבלה מעמד של כלכלת שוק.
פולין הצטרפה לברית נאט"ו במרץ 1999, וב-16 באפריל 2003 התקבלה כחברה באיחוד האירופי, והפכה לחברה רשמית ב-1 במאי 2004.
ב-10 באפריל 2010 התרחשה תאונה אווירית בה התרסק מטוסו של נשיא פולין לך קצ'ינסקי בקרבת שדה התעופה סמולנסק שברוסיה; בטיסה נהרגו הנשיא ורבים מבכירי השלטון בפולין.
בדצמבר 2017, ממשלת פולין בראשותה של מפלגת "חוק וצדק" החליטה להעביר סדרת רפורמות שמטרתם להעניק לה שליטה מוחלטת על כל מוסדות השלטון, התקשורת ובעיקר בתי המשפט.
כולל חוק שהפך את בתי המשפט בפולין לכפופים לממשלה המקומית.
חוק שקובע כי פוליטיקאים יוכלו לבחור את חברי 'המועצה הארצית השופטת' הממנה את שופטי בית המשפט לחוקה בפולין.
בנוסף, מאפשר החוק לבית המשפט העליון בפולין "לבצע ביקורות חריגות על החלטות של ערכאות נמוכות יותר, לרבות כאלו שהתקבלו לאורך 20 השנים האחרונות".
סעיף נוסף קבע כי גיל הפרישה של שופטים ירד מגיל 70 לגיל 65 בלבד, כך שכמעט 40% מהשופטים המכהנים בבית המשפט העליון בפולין אולצו להיפרד מתפקידם.
מנהיגי האופוזיציה בתגובה אמרו ש "המפלגה בדרך להשלטת משטר דיקטטורי בפולין".
בנוסף השתלטה על כלי התקשורת הממשלתיים (תחנות רדיו וטלוויזיה), שהחלו לשדר תעמולה אגרסיבית בזכות הערכים השמרניים והאידאולוגיה הלאומנית של המפלגה והוגבלה נוכחות התקשורת בפרלמנט.
בשנת 2020 החלו מחאות שידועות גם בשם שביתת הנשים (בפולנית: Strajk Kobiet), היו סדרת הפגנות נגד ממשלת פולין, שהחלו ב-22 באוקטובר 2020 בעקבות פסיקת בית המשפט החוקתי של פולין, שרוב שופטיו מונו על ידי מפלגת חוק וצדק, המובילה את קואליציית הימין המאוחד (פולין).
הפסיקה החמירה את החוק בנושא הפלות, והפכה את מרבית המקרים של הפסקת היריון לבלתי חוקיים, לרבות מקרים שבהם העובר סובל ממוגבלות חמורה, מחלה חשוכת מרפא או מצב מסכן חיים.
היסטוריה של עם ישראל היא ההיסטוריה של העם והתרבות היהודית, השומרונית והקראית, והיא משתרעת על פני אלפי שנים מהעת העתיקה ועד ימינו.
היהודים, שמקורם על פי המסורת בחלק משבטי ישראל, ובממלכות העבריות ישראל ויהודה, התגוררו בחלקים נרחבים של כדור הארץ ויצרו תרבויות עשירות, השייכות למנעד התרבות היהודית.
התרבות, הלשון, ומכלול היצירה היהודית לדורותיה, נכללים בתולדות עם ישראל.
המקרא הוא המקור העיקרי, אך לא היחיד, לתולדות עם ישראל בעת העתיקה.
לאור ההיסטוריוגרפיות של מחבריו הוא מספר את ההיסטוריה של עם ישראל בתוך עמי האזור, ומקיף פרק זמן ארוך של כאלף שנים, החל בתקופת הברונזה המאוחרת (אולי רק מסוף התקופה), ועד לתקופה הפרסית, המאה ה-5 לפנה"ס – מראשית התגבשות העם ועד לשיבת ציון.
בשונה מהגישה הדתית – היהודית והנוצרית, הרואות במקרא מקור נאמן לתולדות עם ישראל – ההתייחסות אל המקרא בזרמים המרכזיים של ספרות המחקר היא כאל מקורות היסטוריוגרפיים אחרים.
רוב חוקרי המקרא רואים בו מסמך אנושי שחובר ונערך על ידי אנשים רבים ובמשך מאות שנים, מתוך גישות ומגמות שונות – דתיות, פוליטיות ואחרות, שמעיבות על יכולתו לתאר את האמת ההיסטורית.
החוקרים משתמשים בממצאים חוץ-מקראיים, למשל בממצאים ארכאולוגיים מן הלבנט או רשומות ממצרים או מבבל, כדי לנסות לשפוך אור על המציאות ההיסטורית שהייתה בפועל.
בעוד חלק מן הממצאים תומכים בפרטים המוזכרים במקרא, אחרים סותרים אותו באופן חלקי או מלא, ובדרך כלל תמונת המצב חלקית ומהווה כר פורה למחלוקות ודיונים.
על פי המסורת המקראית והיהודית, תקופה מוקדמת זו היא תקופה מכוננת בהיסטוריה של עם ישראל, במהלכה הפכו אבות האומה לעם.
במחקר מנסים לשפוך אור על התקופה, וישנן מחלוקות שונות כיצד הייתה המציאות ההיסטורית בפועל.
עקב מיעוט הממצאים החוץ-מקראיים על התקופה, בעשורים האחרונים, עם התפתחות המחקר הארכאולוגי במזרח התיכון, מתבססים בהשערות מחקריות במקרים רבים על השוואה לידוע לנו על תרבויות הסמוכות באותן התקופות, שהתגבשו גם הן בתקופה זו לעמים.
ראשית עם ישראל על פי המחקר
במחקר מקובל שהטקסטים המקראיים שמספרים על ראשית עם ישראל נכתבו מאות שנים אחרי התקופה אותה הם מתארים, שכן תרבות כתיבה בעברית התפתחה בארץ ישראל רק במהלך האלף הראשון לפנה"ס.
עקב המחסור באזכורים ישירים של עם ישראל בממצאים ארכאולוגיים לפני תקופת הברזל המאוחרת, לא ניתן לקבוע בוודאות כיצד התגבש העם.
האזכור הקדום ביותר של השם "ישראל" שנתגלה בממצא ארכאולוגי - אפיגרפי, הוא מצבה שהקים פרעה מרנפתח לזכר מסע כיבושים שערך בכנען בסוף המאה ה-13 לפנה"ס, ומזכירה את השמדתה של קבוצה הנקראת "ישראל".
אסכולות שונות במחקר נעות על הטווח שבין קבלת התיאור המקראי ככזה שנאמן באופן כללי להיסטוריה; דרך אסכולות שרואות במסורות היהודיות מיתוסים שהתגבשו סביב גרעין כלשהו של אמת; ועד לאסכולות ששוללות את אמיתות התיאור המקראי של תקופות אלו, ורואות בתיאור אגדות-למעשה.
בספרות המחקר הועלו תאוריות והשערות שונות בנוגע לראשית ישראל.
ישנם חוקרים המייחסים את עיקר התפתחותו של עם ישראל באוכלוסייה שצמחה בתוך כנען; אחרים מייחסים את מרבית המשקל לנוודים שהגיעו ממקומות חיצוניים; וישנם חוקרים שסוברים שהיה זה שילוב של הנסיבות, ושהעם נוצר ממספר קבוצות אתניות שונות, שמקורן במסופוטמיה, במצרים ובכנען, תוך שילוב המסורות השונות והתעצבות הדרגתית של האמונה באל אחד.
להלן פירוט של חלק מהגישות:
במהלך המאה ה-12 לפני הספירה, התערער המזרח התיכון בסדרה של אירועים, המכונים כיום משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
על רקע פלישת גויי הים נפסקה השליטה המצרית בכנען.
בהיעדרו של שלטון מרכזי, החלה התפתחותן של מספר קבוצות אתניות שישבו בארץ ישראל מקדמת דנא.
אחת ההשערות המייחסות משקל רב לצמיחה מתוך אוכלוסייה מקומית, מכונה "הגישה הסוציולוגית".
על פי גישה זו, מקורו של עם ישראל היה בשכבות מדוכאות של תושבי ערי חוף הכנעניות בארץ, אשר מרדו בשלטון, והתיישבו בהרי יהודה ושומרון מכיוון שהיו אזורים ריקים יחסית באותה עת.
התומכים בהשערה זו רואים את התיאור המקראי, ובכלל זה את סיפור יציאת מצרים, כמיתוס ולא כתיאור היסטורי.
ההשערות שמתייחסות לנוודים נתמכות בממצאים שונים – ישירים או עקיפים – להגעת אוכלוסיות שונות לכנען.
מחקריהם של הארכאולוגים אלברכט אלט ואדם זרטל תומכים בהשערה בשם "החדירה השקטה", לפיה הגיעו קבוצות גדולות של נוודים מעבר הירדן המזרחי בתקופת הברזל השנייה, נכנסו לאזור הרי יהודה ושומרון, והקימו שם את יישוביהם, בתהליך שארך כ-200 שנה.
החוקרים סוברים, כי בתחילה התיישבו הנוודים באזור הספר המזרחי, משם חדרו לשולי העמקים המזרחיים בשומרון, ולבסוף הגיעו גם לאזור גב ההר.
חוקרים נוספים צידדו בהערכה זו לאחר שהתגלו ממצאים ארכאולוגיים המצביעים על צמיחה בהתיישבות באותה תקופה.
קִרבה לשונית ועדויות מקראיות עשויות לרמוז על הגעתם של נוודים מקבוצות שבטים אמוריים ששכנו במדבר הסורי ונאלצו לרדת דרומה בלחץ הכיבוש החורי.
יש הסוברים שייתכן שהיה קשר כלשהו בין השבטים הישראלים וקבוצות אנשים ממוצאים אתניים מגוונים שנקראו "עַפּירוּ", והיו נפוצים בכל המזרח התיכון הקדום החל מהמאה ה־19 לפנה"ס.
אחרים מעריכים שראשית ההתיישבות של שבטי ישראל התחילה במאה ה-13 לפנה"ס, בימיו של פרעה מרנפתח.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות אותן ניתן לזהות בוודאות עם יציאת מצרים בהיקף גדול, כפי שמתואר במקרא, וכיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון.
קיימת מחלוקת בין החוקרים ששוללים את המאורעות לחלוטין ובין אלו הסבורים שהסיפורים המקראיים מבוססים על גלעין היסטורי כלשהו, כגון הגירה הדרגתית של קבוצות קטנות ממצרים או מסוריה לאורך תקופה ממושכת.
החוקרים שמעריכים שהיה אירוע מכונן או כמה כאלו, הציעו מספר תיארוכים אפשריים ליציאת מצרים סביב מועדים שונים באלף השני לפנה"ס, תקופה בה המצרים עדיין שלטו בארץ ישראל.
התקופה המתוארת במקרא כ"תקופת השופטים" נקראת במחקר הארכאולוגי "תקופת הברונזה המאוחרת ג'", מתוארכת לשנים 1150/1200-1300 לפנה"ס, ומתאפיינת בקריסה של התרבות הכנענית הקדומה.
הממצא הארכאולוגי מראה שבתקופה זו היישובים – סביבם תצמח בהדרגה התרבות הישראלית והיהודאית – היו יישובים קטנים, עם משאבים מוגבלים ועם אוכלוסייה קטנה.
המסורת מתייחסת לקיומה של ממלכה ישראלית אחת טרם היותן של יהודה וישראל ממלכות נפרדות, אולם המחקר הארכאולוגי לא מצא סימנים לכך.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על כך שממלכת ישראל והממלכות הצפוניות הסמוכות לה נוסדו כמה עשרות שנים לפני התגבשותן של ממלכת יהודה והממלכות השכנות, מואב ואדום.
ראשית העם על פי המקרא
על פי המסופר בספר בראשית, מוצאו של עם ישראל מצד אבותיו בשושלת של אברהם העברי, שנולד באור כשדים בארם-נהריים (מסופוטמיה) לאביו תרח ונדד לארץ כנען בה התיישב.
מצד אמהות האומה, מוצא העם בנחור, אביהם הקדמון של שבטי ארם.
צאצאי אברהם ואחיינו לוט היו לאבותיהם של כמה מהעמים שיישבו את האזור בתקופה מאוחרת יותר – הישראלים, האדומים, הישמעאלים, המואבים, העמונים, ואחרים.
ראשית צמיחת עם ישראל החלה במצרים, שאליה ירדו בני יעקב (שנקרא גם "ישראל"), נכדו של אברהם, עקב הרעב בארץ כנען.
במצרים הוקצה להם מקום למגורים ולמרעה, ובחסות יוסף, אחד האחים שהיה למשנה לפרעה מלך מצרים, זכו לשגשוג.
בדורות שלאחר מכן שועבדו בני ישראל על ידי המצרים והפכו ממשפחה לעם עבדים.
השעבוד המצרי נמשך מאות שנים, עד אשר נקרא משה על ידי האל להנהיג את עם ישראל, אל השחרור מעבדות מצרים.
על פי המסופר בספרי שמות, ויקרא, במדבר, ודברים נמשך מסע העם לכנען ארבעים שנה.
בראשית המסע, במעמד הר סיני, קיבל העם את לוחות הברית אשר נכתבה בהם חלק מהתורה – חוקה מקיפה שנועדה לעצב את אורחות חייו כעם ריבוני בארצו, והיא מושתתת על האמונה באלוהים.
במהלך המסע התגבש העם לשבטים שנערכו ככוחות צבאיים.
ערב כניסת העם לכנען, מת משה, ובראש העם התייצב יהושע בן נון.
על פי המסופר בספר יהושע, נכנסו שבטי ישראל לכנען מעבר הירדן, והחלו במסע לכיבוש הארץ.
בשלב הראשון נלחמו השבטים כגוף אחד, הביסו את בריתות מלכי כנען שיצאו נגדם, עלו על 31 מערי כנען והחריבו אותן.
בשלב השני, חולקה הארץ לשנים עשר אזורי התנחלות שבטית, שחולקו הלאה לאחוזות משפחתיות.
השלמת הכיבוש וההתנחלות נפלה באחריותו של כל שבט בתחומו.
על פי המסופר בספר שופטים, למרות תנופת הכיבוש הראשונית, לא הצליחו שבטי ישראל לסלק לגמרי את עמי כנען מאזורי ההתנחלות שלהם.
לאחר מות יהושע, עם המעבר לחיים ביישובי קבע, החלו כל שבט או קבוצת שבטים בנפרד, להסתגל לקיום לצד שכניהם, באו תחת השפעתם התרבותית והדתית ואף שכחו את גאולתם ממצרים.
עם זאת, יחסי השכנות התחלפו תכופות ביחסי איבה, ומלחמות מקומיות רבות פרצו בין הישראלים לשכניהם.
בהיעדר הנהגה מרכזית, עלו בתקופה זו השופטים – מנהיגים כריזמטיים מקומיים, שהופיעו בעיתות משבר, ניצחו את האויבים, ולעיתים המשיכו להנהיג את העם או חלק ממנו.
סמכותם של השופטים לא נמסרה הלאה לאחר מותם, והם לא הקימו מוסדות שלטוניים קבועים או שושלות מלוכה.
ספר שופטים מספר שבאותה תקופה פרצו גם מלחמות פנימיות בין שבטי ישראל ובין עצמם, כגון מלחמת יפתח בבני אפרים ומעשה פילגש בגבעה.
בספר שמואל מתואר כיצד פנו זקני העם אל שמואל הנביא בערוב ימיו, בדרישה להמליך על העם מלך "ככל הגויים".
הנביא נענה לדרישתם, מינה את שאול למלך הראשון של ישראל, ובכך הסתיימה תקופת השופטים.
מהממצאים הארכאולוגיים עולה שממלכת ישראל וממלכת יהודה נוסדו בתקופת הברזל הקדומה מהתרבות הכנענית של תקופת הברונזה המאוחרת, במקביל להיווסדן של הממלכות השכנות – תחילה הממלכות הצפוניות דוגמת ארם ופיניקיה, הסמוכות לישראל, ובהמשך הממלכות הדרומיות דוגמת אדום ומואב, הסמוכות ליהודה.
אסכולות שונות במחקר מעריכות שממלכת יהודה נוסדה – בדומה לשכנותיה הדרומיות – כמה עשרות שנים לאחר התפתחותה של ממלכת ישראל.
ממלכות יהודה וישראל מוזכרות במקורות חיצוניים מהמאה ה-9 לפנה"ס.
על-פי המסופר בספרים שמואל ומלכים, כינון המשטר המלוכני הביא לשינוי משמעותי במצבו של עם ישראל.
איחוד השבטים תחת הנהגה מרכזית יצר ממלכה מאוחדת של ישראל ויהודה והפך את ישראל למעצמה אזורית.
בתקופת מלכותו של דוד הכניע עם ישראל את עמי הסביבה, ושיעבד אותם.
תקופת שלמה בנו מוזכרת כתקופת של שגשוג כלכלי ושלום.
על פי המסופר בתנ"ך, עול המיסים שהטיל שלמה על העם הביא לאחר מותו לפיצול הממלכה המאוחדת לשתי ממלכות: ישראל בהנהגת שבט אפרים, ויהודה בהנהגת שבט יהודה, ובירתה ירושלים.
במחקר הארכאולוגי אין ממצאים מובהקים המעידים על קיומה של ממלכה מאוחדת, וסביב הממצאים החלקיים שנמצאו מועלות פרשנויות שונות.
חלק מהחוקרים נוטים לצדד בקיומה של ממלכה מאוחדת, ואחרים סבורים שהממלכות התקיימו בנפרד מראשיתן.
בתיאור המקראי, התאפיינה תקופת קיומן זו לצד זו ביחסי שלום ומלחמה ביניהן לסירוגין.
אולם, ממלכת יהודה שמרה בדרך כלל על יציבות שלטונית והונהגה עד סופה על ידי שושלת מלוכה אחת – בית דוד, ואילו ממלכת ישראל זועזעה תכופות על ידי חילופי שלטון ושושלות.
לאחר הגלייתם נעלמו גולי אשור מההיסטוריה, ובמסורת היהודית המאוחרת הם מכונים "עשרת השבטים האבודים".
בניגוד לרושם של הגליה כללית שנוצר מהתיאור המקראי, מן המחקר עולה כי מרבית האוכלוסייה של ממלכת ישראל לא הוגלתה.
האוכלוסייה שהביאו האשורים לארץ נטמעה בקרב שארית הפליטה של ממלכת ישראל וכך נוצרה קהילת השומרונים, המתייחסת לפי המסורת השומרונית לשבטי אפרים, מנשה ולוי.
במקביל, רבים משרידי ממלכת ישראל היגרו דרומה לממלכת יהודה ונטמעו בה.
לאחר נפילת ממלכת ישראל, משגשגת ממלכת יהודה בצל ההגמוניה האשורית במזרח התיכון.
הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו מתקופה זו מצביעים גם על קפיצת מדרגה בהתפתחותה של יהודה מבחינה מנהלתית וכלכלית, ומראים התפתחות חסרת תקדים של פקידות, מערכת מנהל, עושר, מותרות ומעמד אליטה, וכן מתחדדים ההבדלים בין הממצאים של ממלכת יהודה לעומת אלו של ממלכות שכנות כמו מואב או אדום.
הבדלים אלו באים לידי ביטוי בשינויי כתב למשל, ולפי חלק מהחוקרים גם בתחילת בנייתו של נראטיב היסטורי ייחודי שמטרתו להבדיל את יהודה מהממלכות האחרות באזור.
בסוף המאה ה-7 לפנה"ס החל תהליך התמוטטות של האימפריה האשורית, ולתקופת ביניים קצרה לא הייתה יהודה כפופה למרותה של אימפריה חיצונית.
תקופת ביניים זו היא הרקע לרפורמת יאשיהו, שמלך על יהודה באותה התקופה.
רפורמה זו סימנה שינוי אידאולוגי ותאולוגי, והתמקדה באופן מעשי בעקירת פולחן האלילים, וריכוז הפולחן לה' בירושלים, תוך הריסת מקומות הפולחן ברחבי הארץ.
ממלכת יהודה המשיכה להתקיים עד שנת 586 לפנה"ס.
היא נכבשה על ידי ממלכת בבל בהנהגת נבוכדנצר השני.
הבבלים החריבו את בית המקדש הראשון, והגלו את האליטה החברתית לבבל.
חלק מתושבי יהודה נמלטו למצרים ולמקומות נוספים, ומתקופה זו ואילך החלו לצמוח מרכזי הגולה של היהדות.
הכיבוש הבבלי היה כרוך לא רק בחורבן ירושלים ובית המקדש הראשון, אלא גם בזעזוע המערכת הפוליטית והאידאולוגית הקודמת, שהתבססה על התפיסה לפיה ה', אלוהי עם ישראל, בחר בירושלים כמקום משכנו והשושלת של בית דוד תמשיך להתקיים שם לנצח.
נפילת העיר וסיום מלכות בית דוד אילצו את מנהיגי הקהילה הגולה – מלכים, כוהנים, סופרים ונביאים – לנסח מחדש חלק ממושגי הקהילה, האמונה, הפוליטיקה ואת האתוס ההיסטורי של העם המתגבש.
הטראומה של הגלות הובילה לפיתוח תחושה חזקה של זהות כעם נבדל מיתר העמים, וכן שמה דגש מוגבר על מנהגים כגון ברית מילה וקיום שבת, שמסייעים למנוע היטמעות באוכלוסייה הלא יהודית.
תקופת בית שני היא תקופה היסטורית בתולדות עם ישראל, החופפת בקירוב את תקופת קיומו של בית המקדש השני.
היא נמשכה מ-538 לפנה"ס, שנת הכרזת כורש ותחילת שיבת ציון, ועד ל-135 לספירה, דיכויו הסופי של מרד בר כוכבא.
חלק מהתקופה מתואר במקרא בספרים עזרא, נחמיה, סוף דברי הימים ב', חגי וזכריה.
מרכז העם היהודי היה אז בארץ ישראל, אם כי היו מרכזים יהודיים גדולים בבבל, במצרים ובמדינות נוספות לחופי הים התיכון והים האגאי.
בשנת 539 לפנה"ס נכבשה ממלכת בבל בידי ממלכת פרס בראשות המלך כורש.
שנה מאוחר יותר הצהיר כורש, כי כחלק ממדיניות כללית שהתייחסה לכל האימפריה הפרסית, יוכל העם היהודי שהוגלה לבבל לשוב אל ארצו.
הצהרה זו ידועה בתור "הכרזת כורש".
במסגרת ההצהרה התיר כורש גם ליהודים לחזור לירושלים ולבנות את בית מקדשם.
גולי בבל קיבלו בשמחה את ההכרזה, אך בפועל רק חלק קטן מהם בחר לחזור לארץ ישראל.
העולים הקימו בירושלים את בית המקדש השני, אך הוא לא דמה בתפארתו לבית המקדש הראשון.
בראשית ימי הבית השני פעלו הנביאים חגי, זכריה ומלאכי, ומנבואותיהם ניתן ללמוד על המחלוקות הרבות שהתגלעו בין העולים.
מאוחר יותר עלו בראש העם עזרא הסופר ונחמיה, שבעזרת החסות הפרסית הצליחו לגבש את הקהילה היהודית סביב ירושלים כאוטונומיה שנהנתה מזכויות מסוימות.
עזרא חוקק חוקים חדשים, שתכליתם הייתה שמירה מפני נישואי תערובת עם יתר העמים, החדרת התורה וקיום מצוותיה לתודעת העם ביהודה.
על פי התיאור המקראי, ניתן לחלק את מפעל העלייה מבבל לארבעה גלים מרכזיים אשר נמשכו כמה עשרות שנים:
גל העלייה הראשון בראשות שֵׁשְׁבַּצַּר.
גל העלייה השני התקיים בראשותם של זרובבל וישוע.
באותה תקופה הושלמה בניית בית המקדש השני בירושלים, נערך טקס חנוכת הבית, וזמן קצר לאחר מכן נחוג במקדש חג הפסח.
גל העלייה השלישי התקיים בראשותו של עזרא הסופר, שעלה מבבל בשנת 458 לפנה"ס עם קבוצה גדולה.
עזרא קיבל ממלך פרס, ארתחשסתא הראשון, רישיון מיוחד להקמה של מועצות וצוותים של שופטים אשר ישפטו על-פי דיני התורה.
המשמעות היא הכרה של המעצמה של אותם ימים בספר התורה כספר החוקים הרשמי של היהודים.
עזרא הקפיד על איסורי חיתון עם נשים נוכריות במטרה למנוע התבוללות של עם ישראל בעמי האזור.
גל העלייה הרביעי בראשות נחמיה.
בשנת 445 לפנה"ס בא נחמיה לירושלים על מנת להמשיך את פועלו של עזרא, ועם הגיעו התחיל שלב חדש בתולדות ירושלים ויהודה.
נחמיה עסק בחיזוקה של חומת ירושלים ותיקונה, דבר שמנע התקפות אפשריות על העיר.
נחמיה פעל רבות על מנת להפוך את ירושלים למרכז דתי ותרבותי לעם כולו.
בשנת 332 לפנה"ס נכבשה הארץ בידי אלכסנדר מוקדון.
לאחר פירוק האימפריה שלו עברה לשלטון התלמיים – מלכי מצרים, ובשנים 201–198 לפנה"ס (מלחמה סורית חמישית) הצליחו הסלאוקים להשתלט על האזור.
בעקבות הכיבוש הסלאוקי, כיתר תושבי האזור וארץ ישראל, החלו היהודים ובעיקר השכבה השלטת – האצולה הכוהנית, להיות נתונים להשפעת התרבות ההלניסטית.
מגמה זו, שכונתה במקורות היהודיים התייוונות בעקבות ההשפעה היוונית הרבה על התרבות ההלניסטית, לא סתרה בתחילתה את דת ישראל וכללה קבלת מנהגים ורעיונות הלניסטיים.
בהדרגה חלה הקצנה בגישתם של המתייוונים.
הללו, אף שהיו אמונים על הנהגת העם ונשאו לעיתים קרובות בתפקידים הבכירים בבית המקדש – מוקד החיים הציבוריים, הדתיים והפוליטיים של העם – החלישו את היהדות ומסורת האבות והגבירו את היסודות ההלניסטיים הנוכריים בחיי הציבור; אף ניסו לייסד בירושלים פוליס עם המוסדות ההלניסטיים המקובלים.
הדבר עורר זעם ואיבה בקרב זרמים שונים בעם, והביא למאבק בתוך הציבור היהודי, שהתמקד סביב איוש משרת הכהן הגדול.
השלטון הסלאוקי בחר להתערב במאבק והתייצב באופן טבעי לצד המתייוונים ובאופן הקיצוני ביותר.
בשנת 167 לפנה"ס החליט השליט הסלאוקי אנטיוכוס אפיפנס לאסור על קיום מצוות הדת היהודית בארץ ישראל.
ביום כ"ה בכסלו, שנת 167 לפנה"ס, הוצב בבית המקדש פסל של זאוס והוקרבו לו קורבנות.
עונש מוות הוטל על כל יהודי שנתפס כשהוא מל את בנו או שומר את השבת.
השלטונות הכריחו את היהודים לעבוד לאלילים ולהקריב להם קורבנות ואף לאכול בשר חזיר.
איסורים אלו מכונים ביהדות "גזירות אנטיוכוס" ונמשכו כשלוש שנים וחצי.
רוב תושבי יהודה סירבו לקבלן והם העדיפו למות, ובלבד שלא לעבוד עבודה זרה ולעבור על חוקי התורה.
בעקבות זאת פרץ מרד החשמונאים.
המרד כוון תחילה כנגד המתייוונים והערים ההלניסטיות, שהיו עוינות ליהודים מאז ומתמיד, ובהמשך כנגד כוחות הצבא הסוריים של בית סלאוקוס.
יהודה המכבי, מנהיגם הצבאי הראשון של המורדים, הצליח לשחרר את ירושלים ולטהר את בית המקדש, זכה להצלחות צבאיות נוספות, אך נהרג לבסוף בקרב אלעשה מול כוחות סלאוקים עדיפים, שהשתלטו מחדש על האזורים העירוניים והחזיקו בהם מספר שנים.
בשנים שלאחר מכן המשיכו המאבקים בין החשמונאים לסלאוקים, והשליטה על חלק מהאזורים ביהודה החליפה ידיים.
את מקומו של יהודה בהנהגת המרד ירשו אחיו, יונתן ושמעון, שהצליחו באמצעים צבאיים ודיפלומטיים, לפני שנהרגו בעצמם, לבסס, להגדיל את האוטונומיה של החשמונאים.
בימיו של שמעון, שנת 141 לפנה"ס, חרבה מצודת החקרא, סמל השלטון הסלאוקי בירושלים, היהודים חדלו להעלות מס לאימפריה, והכריזו על הקמת ממלכת החשמונאים הריבונית.
עם זאת, על אף ניצחון המכבים, לא נעלמה ההתייוונות מארץ ישראל.
בדורות הבאים לאחר כינון העצמאות המדינית היהודית בארץ ישראל, בלטו מנהגים מתיווניים רבים בקרב האליטה השלטונית, ואף נכדיו וניניו של מתתיהו נשאו שמות יווניים.
ראשון עמד בראש המדינה שמעון החשמונאי.
הוא היה לכהן הגדול ונשא בתואר נשיא, שהוענק לו על ידי עצרת-עם, וכך תואר הכהן הגדול שהיה במשך מאות שנים שייך לבית צדוק עבר לבית חשמונאי.
יורשיו של שמעון החלו לשאת בתואר מלך, אולם תואר הכהן הגדול עדיין נותר בקרב אותה משפחה.
פעילותם המדינית העיקרית של המלכים החשמונאים, החל מתקופתו של יוחנן הורקנוס, הייתה כיבוש ו'ייהוד' עוד ועוד שטחים בארץ ישראל.
החשמונאים נלחמו וכבשו את הערים ההלניסטיות והשמידו רבות מהן.
הם גיירו, לעיתים בכפייה, את תושביה הנוכרים והלא יהודים של ארץ ישראל, בעיקר מקרב העמים הקרובים ליהודים, כגון האדומים.
במהלך שנת 83 לפנה"ס פלש לשטחם של החשמונאים המלך הארמני, טיגרנס, ובמהלך פלישה זו הוגלו יהודים רבים מן הממלכה לארמניה.
חדירתה של האימפריה הרומית לארץ ישראל החלה בתקופת החשמונאים.
בשנת 63 לפנה"ס שמו הרומאים קץ לשושלת החשמונאים, אם כי הורקנוס השני הורשה להחזיק בתואר נשיא.
בתקופה זו, בניגוד לתחילת המרד, התמיכה בו הייתה מועטה; בעיקר בגלל המנהג של החשמונאים להמליך עצמם למלכים ואף לענוד סמלים יווניים ולהחזיק משמר זר, וכן בשל תמיכתם בצדוקים.
בשנת 40 לפנה"ס מתתיהו אנטיגונוס השני, אחיינו של יוחנן הורקנוס השני, פלש ליהודה בראש צבא מפרתיה וכבש אותה לעצמו, אך החזיק בה רק שנתיים.
בשנת 37 לפנה"ס שוב נכבשה יהודה על ידי צבא רומאי, ורומא המליכה על יהודה את הורדוס.
בשנת 66 לספירה פרץ המרד הגדול נגד הרומאים שנסתיים בחורבן בית שני בשנת 70 לספירה.
בשנת 73, שלוש שנים לאחר חורבן בית המקדש השני, הגיעו הרומאים להר מצדה והתחילו להקים סוללה סביב, כדי שממנה יוכלו לפרוץ למבצר מצדה.
במבצר היו קרוב לאלף איש, לוחמים ומשפחותיהם.
אנשי מצדה נוכחו לדעת כי אפסה תקוותם והם בחרו להתאבד ובלבד שלא ליפול בשבי.
הם העלו באש את המבנים, ואז הרג כל אחד מהם את בני משפחתו.
עשרה אנשים שעלו בגורל הרגו את יתר הלוחמים, ואחר שלחו יד בנפשם.
כאשר הגיעו החיילים הרומיים למחרת, נתגלו לעיניהם מאות גופות.
דיכוי המרד הגדול בידי הרומאים הוביל לכך שיהודים רבים נהרגו בקרבות ובשל תנאי המצור, ואחרים נעקרו מעל אדמתם.
אלפי שבויים נמכרו לעבדות ברחבי האימפריה הרומית.
ירושלים נחרבה עד היסוד, ורוב תושבי העיר והישובים סביבה נהרגו אף הם.
בשנים שלאחר המרד נשללו זכויות ציבוריות ודתיות של יהודים באזורים שונים באימפריה הרומית.
המצב גרם להתפתחותה של היהדות, לנפילתן של כמה מקבוצות הכוח הוותיקות ולעליית חשיבותם של הפרושים והחכמים שמילאו בהדרגה את החלל, וגיבשו את היסודות של מה שעתיד להפוך בהמשך ליהדות הרבנית.
הפרושים והחכמים הציעו פרקטיקות חלופיות, למשל רבנים תפסו בהדרגה את מקומם של הכוהנים כהנהגה הרוחנית, ואת מקומם המרכזי של היסודות הקודמים תפסו יסודות חדשים דוגמת התפילה, בתי הכנסת ולימוד תורה, והתחזק מעמדה של התורה שבעל פה שהפכה לאחד מהיסודות המרכזיים בהגות היהודית החל מתקופה זו.
מרד בר כוכבא והתפלגות הנצרות
לאחר חורבן ירושלים במרד הגדול, חידש הקיסר אדריאנוס את הבנייה בעיר, אולם הפעם ביקש לבנות במקומה את העיר האלילית איליה קפיטולינה, ואף ככל הנראה אסר על היהודים למול את בניהם.
התסיסה שהייתה קיימת ממילא, פרצה כמרד נגד הקיסר.
בשנת 132 לספירה פרץ מרד בר כוכבא, שדוכא בברוטליות על-ידי הרומאים.
הממצא הארכאולוגי תואם את המקורות ההיסטוריים, על-פיהם רוב היישובים בחבל יהודה חרבו, והאזור רוקן מיושביו.
לאחר סיכול המרד, כאמצעי הרתעה, החליט אדריאנוס בשנת 135 לעקור מן היסוד כל זכר ושריד לדת ולתרבות היהודית.
לשם כך הטיל על היהודים גזירות מרובות שאסרו עליהם לקיים את דתם: כך למשל הוא אסר עליהם להתכנס בבתי הכנסת, לחגוג חגים ולשבות מכל מלאכה בשבת, ללמוד תורה ולקרוא את קריאת שמע ועוד.
במהלך תקופה זו, מתחילת המאה ה-2 לספירה, הואצה התפלגותם מן העם היהודי של הנוצרים, שמנהיגיהם החלו לתפוש עצמם כדת חדשה ונפרדת.
על פי עדויות שונות, תהליך זה נמשך עוד מאות שנים, וגם במאה ה-5 עדיין היו זרמי ביניים שלא ראו את שתי הדתות כנפרדות.
במאה ה-4, היהודים הפכו למיעוט בארץ ישראל.
לאורך השנים, יהודים נוספים עזבו את הארץ לטובת מרכזיים יהודיים אחרים ברחבי אגן הים התיכון ובבבל.
במקביל, התרחשה הגירה של נוצרים לארץ ישראל, וחלק מתושבי הארץ היהודים, השומרונים והפגאנים אף המירו דתם לנצרות.
עם זאת, יישוב יהודי משמעותי שמרכזו בגליל המשיכו להתקיים עד המאה ה־9 ואף מאוחר יותר.
קהילות יהודיות המשיכו להתקיים גם באזור דרום הר חברון ובמישור החוף.
התיאור המקראי מציג כיצד צאצאי בני שבט יהודה, שהוגלו על ידי נבוכדנאצר בגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס וכן לאחר חורבן-הבית בשנת 586 לפנה"ס, הגיעו לבבל ושם הכו שורשים.
ישנן עדויות מעטות בלבד לגורל הקהילה היהודית במאות השנים הראשונות שלאחר מכן.
בעקבות מחסור במידע בשנים אלו, שהטריד גם אנשי רוח בעת העתיקה, חלק מהמידע המקובל במסורת על ההיסטוריה של יהדות בבל נכתב בדיעבד וחלקו מאופיין באנכרוניזם.
עם זאת, ממה שידוע במחקר על התנהלותה של האימפריה הפרתית, שהחלה את התפשטותה באזור מסופוטמיה מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס, נראה שבתקופה זו נהנו היהודים המקומיים מהעדרה של מדיניות פולחן סדורה, שאפשרה להם לשגשג כקהילה דתית-תרבותית אוטונומית, ששיתפה פעולה עם השלטון כחלק מבריתות הכוח האזוריות שרווחו באימפריה הפרתית.
החל מסוף תקופת בית שני ישנה התגברות של העדויות הכתובות הנוגעות ליהודי בבל, ועד למאה ה-3 הולכת מתבהרת בהדרגה התמונה ההיסטורית אודות פרטים שונים בחיי הקהילה.
לאחר חורבן-הבית בידי טיטוס בשנת 70 ולאחר דיכויו של מרד בר כוכבא בשנת 135 באו פליטים נוספים מארץ-ישראל לבבל.
בשיאה הייתה זו הקהילה היהודית הגדולה ביותר מחוץ לאימפריה הרומית, ועל פי התיעודים בני התקופה נראה שמרבית היהודים התיישבו בעיקר במספר מצומצם של ריכוזי אוכלוסייה.
עדויות שונות מצביעות גם על מיזמי גיור נרחבים שסייעו להרחיב את גודל האוכלוסייה מעבר לגרעין המקורי שהגיע מישראל.
לקראת סוף התקופה הפרתית, שנמשכה עד תחילת המאה ה-3 לספירה, התחזק בהדרגה מעמדה הרוחני של יהדות בבל אל מול מעמדה של הקהילה הישראלית.
התַּנָּאים היו חכמים, מאז ימי הזוגות ועד לחתימת המשנה, במאה ה-1 וה־2. הכינוי תנא מורה על חכם הנזכר במשנה או חי בתקופת המשנה.
תקופת התנאים באה עם תקופת הזוגות, וקדמה לתקופת האמוראים.
נהוג לחלק את תקופת התנאים לחמישה דורות, ועל אלה מוסיפים עוד דור של "תנאים למחצה", שחיו מיד אחרי חתימת המשנה.
מספר התנאים הידוע הוא 120 בקירוב.
התנאים חיו ופעלו בארץ ישראל במרכזים שונים.
לאחר חורבן ירושלים עבר המרכז בראשות רבן יוחנן בן זכאי ליבנה.
תלמידיו הקימו מרכזי לימוד תורה בלוד ובבני ברק.
רבים מהתנאים התפרנסו מעבודת כפיים (למשל רבי יוחנן הסנדלר) בנוסף להיותם מורים ופוסקי הלכה.
חלק מהתנאים שימשו גם כמנהיגי ציבור, ואף ייצגו את העם היהודי בפני השלטונות הרומיים בארץ ישראל.
האמוראים היו חכמי התלמוד שפעלו בתקופה שמתום חתימת המשנה בידי רבי יהודה הנשיא ועד לחתימת התלמוד (המאות ה-3 עד ה-5 לספירה).
האמוראים פעלו בשני מרכזים: בארץ ישראל ובבבל.
לפניהם פעלו התנאים ואחריהם הסבוראים.
הכינוי "אמורא" שימש במקור לתיאור תפקיד שהיה קיים בבית המדרש – ה"אמורא" שהיה מבאר את דברי החכם בפני הציבור, אך כבר בתקופת התלמוד הפך לכינוי כללי לחכמים.