tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קרוב משפחתו של לווייתן מקור ענק ביירד, הדומה לו מאוד אך גדול ממנו מעט.
לווייתן זה התגלה על ידי החוקר ג'ורג' דוברנוי (1855 - 1777) בשעת 1851, כשהובא מספינה צרפתית עם גולגולת של הלווייתן מניו זילנד.
את הגולגולת גילה הרופא של הספינה, ד"ר "מוריס ארנוקס" וממנו שם הלווייתן.
לווייתני ענק אלה מגיעים לאורך 12 מ' בממוצע ושוקלים קרוב ל-14 טון - גדולים יותר מאשר אורקה.
לא ידוע מה מצב השימור שלהם וכמה פרטים יש בטבע אם כי מוערך שהם לא בסכנה.
הם חיים בסביבות יבשת אנטארקטיקה והימים סביבה, אך יכולים להצפין עד דרום אפריקה וג'ורג'יה הדרומית.
בחורף הם נודדים לאזורים חמימים יותר.
התנהגותם של לווייתנים אלה לא נחקרה מספיק, אך ידוע שהם נעים בחבורות קטנות של 3–10 פרטים, כשבמקרים חריגים נתקלו בלהקות של 30 פרטים, רובם הגדול זכרים.
לא ידוע מה מצב שימורם אך באוקיינוס הדרומי שוחים הרבה לווייתנים והם לא בסכנה.
בעבר הם ניצודו עקב השומן הרב שלהם אך כיום הם מינים מוגנים.
לווייתן מקור טרופי (שם מדעי: Indopacetus pacificus) הוא מין של לווייתן שיניים גדול ממשפחת לווייתני מקור והמין היחיד בסוגו.
במשך הרבה זמן שייכו אותו לסוגים אחרים כמו לבקבוקף או למינים שונים מהסוג מזופלודון, אך ב-1955 נקבע שהוא מין עצמאי ואף יחיד בסוגו.
ללווייתני מקור טרופי גוף מוארך ומראה צורת ביניים בין המזופלודונים לבקבוקפים.
אורכם הממוצע יכול להגיע ל-6-6.5 מטר, אך הם תוארו כמגיעים לאורך של 7-9 מטר, ארוך יותר מכל הסוג מזופודון.
אין הערכת משקל ידועה שלהם.
הם בעלי לסת ארוכה וישרה על שיניים תחתונות גדולות הבולטות החוצה מהפה והצמח גדול יחסית לבני המשפחה.
צבעם כהה מאוד למעט בבטן ובאזור הלסת והלחיים הבהירים יותר.
הצעירים צבעוניים בהרבה הבוגרים, כנראה כדי להקל על זיהויים.
כמו רוב הזיפיוסיים גם ללווייתן זה יש צלקות בהרות על הגוף, כתוצאה מקרבות פנימיים ונשיכות כרישים.
כמשתמע מהשם, הלווייתן חי בימים הטרופיים ובעיקר באוקיינוס ההודי והשקט המזרחי ולחופי אפריקה הדרומית והמזרחית, האיים המלדיביים, סרי לנקה ומזרחה למינמאר וכן באוקיינוס השקט עד אוסטרליה ויפן.
על פי כמה תצפיות הם נמצאים גם באוקיינוס השקט המערבי עד לחופי קליפורניה ומקסיקו.
הם חיים בעומק הים בחבורות קטנות וצוללים לחפש דיונונים ודגים.
מעט ידוע עליהם ולא נקבע מצב שימורם.
לווייתן מקור טסמני (שם מדעי: Tasmacetus shepherdi) הוא מין יחיד בסוגו של לווייתן שיניים גדול ממשפחת לווייתני מקור.
מצוי בעיקר ליד חופי טסמניה, ומכאן שמו.
אורכם של לווייתנים אלה 6-7.1 מטר ומשקלם 2.32-3.48 טון בממוצע.
הם בעלי גוף מוצק וחזק בעל סנפיר גב גדול, סנפירי גפיים קטנים וראש גדול.
הלסת בינונית ומזכירה צורת מקור והוא המין היחיד במשפחה שיש לו רצועות שיניים דומות בלסת העליונה ובתחתונה.
השיניים קטנות ומשמשות לתפיסת מזון.
לזכרים בוגרים יש גם זוג שיניים בולטות בקצה הלסת התחתונה ומצח רחב.
צבעם חום כהה עם בטן בהירה ולעיתים מנומרת בנקודות בצבע קרם, ולסת לבנה.
בגלל העומק הרב שבו הם חיים והריחוק של אזורי התפוצה שלהם מהחוף, לווייתני מקור טסמני נצפים לעיתים רחוקות מאוד.
נכון לשנת 2006, נרשמו רק 42 צפיות בפריטים ממין זה.
על כן, לא ברור מהם אזורי תפוצתם אך הם ככל הנראה נמצאים בדרום האוקיינוס השקט והאטלנטי.
הם נצפו בניו זילנד (כולל איי צ'טהאם), ארגנטינה, טריסטן דה קונה, אוסטרליה ואיי חואן פרננדס.
הם נצפו גם בג'ורג'יה הדרומית, טסמניה והאי גוף.
ייתכן אף שהם נצפו בימי הקוטב הדרומי, אך לא ברור אם אכן מדובר במין זה.
מינים אלה צוללים לעומק עד 3,000 מטר מתחת למים בחיפוש אחרי דיונונים ודגים והם חיים ביחידות או בקבוצות קטנות.
מדי פעם הם גם קופצים על פני המים, אך לא מתקרבים לספינות ואנשים.
הם מזוהים ע"פ הקולות הרועשים שהם משמיעים במים בעונת הרבייה באוקיינוס הפתוח.
לווייתן מקור ענק (שם מדעי: Berardius) הוא סוג של לווייתני מקור בעל 2 סוגים גדולים ביותר ולמעשה הגדולים בכל המשפחה והשניים בגודל בתת-סדרת לווייתני שיניים.
לווייתנים אלה חיים בימים קוטביים והם בעלי גוף מוארך וזנב גדול המסייעים להם לנוע במהירות בים.
לעיתים הם קופצים מהמים אך בדרך כלל הם שוחים במצולות וצדים דיונונים ודגים.
בעבר צדו ציידי לווייתנים את המינים הללו אך כיום הציד ירד והמינים מוגנים, אך לא נפוצים כל כך.
בסוג ישנם 2 מינים שדומים מאוד זה לזה:
לווייתן מקור ענק ארנוקס (Berardius arnuxii) - החי בסביבות הקוטב הדרומי
לווייתן מקור ענק ביירד (Berardius bairdii) - החי בצפון האוקיינוס השקט.
לווייתן אומורה (שם מדעי: Balaenoptera omurai) הוא מין של לווייתן מזיפות מהסוג לווייתן ואחד מהקטנים ביותר בסוג זה.
לווייתן זה התגלה על ידי מדענים יפנים והוא קרוי ע"ש החוקר היפני הידאו אומורה.
קודם לכן שוויך למין לווייתן בריד הגדול ממנו.
הלווייתן מזכיר במראהו את הלווייתן גדול-הסנפיר והוא בעל גוף כחול עם בטן ולסת תחתונה לבנים, פס כהה מעל העין וסנפירי חזה גדולים וארוכים.
כמו רוב בני המשפחה הוא בעל מזיפות בתוך הלסת, העוזרים לו לסנן את הפלנקטון.
מתחת ללסת ישנם קפלי עור עד לזנב.
זהו הלווייתן הקטן ביותר בסוג לאחר שני מיני לווייתן המינקי.
הוא נפוץ באזור הטרופי של האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט המזרחי.
הם נצפו באיי קוקוס, תאילנד, מלזיה, אינדונזיה, הפיליפינים, סין, טאיוואן, ים יפן, הים הפנימי סטו, ים טימור, קלדוניה החדשה, דרום ומערב אוסטרליה, ים שלמה ומאורטניה.
הם כנראה נפוצים גם בחופים הצפוניים של מדגסקר.
הם חיים בבדידות או בזוגות ועוצרים את נשימתם עד 20 דקות.
הם ניזונים בעיקר מפלנקטון או מלהקות דגים קטנים.
לווייתן בריד (שם מדעי: Balaenoptera brydei) הוא מין של לווייתן מזיפות מהסוג לווייתן החי במרבית האוקיינוסים הטרופיים.
לווייתן זה נחקר פחות מקרובי משפחתו הענקיים (כמו לווייתן כחול ולווייתן מצוי).
לווייתניי בריד בינוניים בגודלם ביחס לסוג, קטנים מהלווייתן הצפוני אך גדולים יותר מלווייתן אומורה ומלווייתן מינקי.
אורכם המקסימלי יכול להגיע ל-14.5 מטרים ונמצאה אפילו נקבה שאורכה 15.51 מטרים.
משקלם יכול להגיע ל-12–25 טון בממוצע.
ישנם תת-מינים קטנים בהרבה מהממוצע, כמו אלו שליד חופי דרום אפריקה או יפן שאורכם רק 11–12 מטרים.
כמו רוב בני המשפחה, ללווייתן זה אין שיניים כלל, ובמקום יש לו מזיפות מחוספסות העוזרות לסנן חלקיקי פלנקטון מהמים.
צבעם בדרך כלל כחול או אפור בהיר עם בטן לבנה ולעיתים מנומר מעט מלמטה.
הזנב ארוך ושריר ועוזר ללווייתן לשעוט קדימה במהירות.
לאורך הלסת האפורה ישנם קפלים לאורך כל פלג הגוף התחתון.
ישנו סנפיר גב קטן בקצה הזנב שגובהו כ-30–37 ס"מ.
הלווייתנים חיים בכל האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים מוושינגטון ודרום קליפורניה עד פרו ואקוודור וכן צפון צ'ילה במערב ומהונשו עד ניו זילנד במזרח.
הם נפוצים גם ברחבי האוקיינוס ההודי עד לדרום אפריקה וממשיכים עד לקצה המערבי אך לא נכנסים לים סוף.
גם באוקיינוס האטלנטי הם לא נכנסים לים התיכון.
לווייתנים אלה חיים לבד או בזוגות ויכולים לצלול עד 20 דקות לעומק 1,000 מטר מתחת למים.
הם ניזונים מיצורי פלנקטון קטנים אותם הם מסננים אך גם יזללו להקות של דגי סרדין ואנשובי וכן דיונונים קטנים.
לווייתנים נדירים ומצב שימורם אינו ידוע.
לווייתן מלווילי (שם מדעי: Livyatan melvillei) הוא מין של לווייתן גדול נכחד מקבוצת דמויי ראשתן.
לווייתן זה חי בימים הקדומים במיוקן שבעידן הקנוזואיקון, לפני 8.9–9.9 מיליון שנה, וממאובן מאוסטרליה עולה שייתכן כי חי גם לפני 5 מיליון שנה.
הוא נקרא על שם הלווייתן המקראי מהתנ"ך (שעל שמו קרויים גם הלווייתנים המודרניים בעברית) והרמן מלוויל, מחבר הספר "מובי דיק".
לווייתן זה דמה בגודלו לראשתן המודרני והגיע לאורך 13.5–17.5 מטרים.
אורך הגולגולת היה שלושה מטרים, ובניגוד לראשתן המודרני היו לו שיניים גדולות וחדות בשתי הלסתות.
הוא חי בימים של תקופת המיוקן והיה טורף-העל של הימים, ביחד עם הכריש הענק מגלודון – ניזון מיצורי ים גדולים שיכלו להגיע עד לאורך של 10 מטרים, בהם לווייתני מזיפות, לווייתנאים אחרים כמו דולפינים ופוקנות, טורפים ימיים, כרישים, צבי ים ודגים גדולים.
התפתחותו של הלווייתן חלה יחד עם התפתחותם של לווייתני המזיפות בסוף תקופת המיוקן.
לווייתן מלווילי בשם "אוצרי" מופיע בסרט "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה", כחיית המחמד של סבתי העצלנית.
לווייתן כחול , הידוע גם בשם "אתגר הלווייתן הכחול", היא תופעת רשת חברתית שהופיעה בשנת 2016 במספר מדינות, ונודעה בעיקר ברוסיה.
תופעת הרשת הגיעה לתודעה ציבורית במאי 2016 דרך מאמר בעיתון הרוסי, "נובאיה גזטה", שקישר בין מספר התאבדויות של בני נוער, שכביכול היו לא קשורות עד כה, לחברות בקבוצת "F57" ברשת החברתית VK.
גל של פאניקה מוסרית סחף את רוסיה.
עם זאת, עם הזמן ספג המאמר ביקורות על ניסיונותיו לקשר בין מקרי התאבדות שלא קיים ביניהם קשר, ועל כך שאף אחת מההתאבדויות לא הוכחה כקשורה לפעילותה של קבוצה ברשת החברתית.
ברחבי העולם נפוצו הדיווחים על התאבדויות הקשורות לקבוצות אלו ברשת החברתית, אבל מעולם לא אומת הקשר בין ההתאבדויות לקבוצות אלה.
בעוד מומחים רבים טוענים שהלווייתן הכחול היה במקור לא יותר ממתיחה, הם מאמינים כי סביר להניח שהתופעה הובילה למקרים של פגיעה עצמית והובילה לפתיחתן של קבוצות שחיקו את הקבוצה המקורית והשאירה ילדים פגיעים לבריונות ברשת ולביוש אינטרנטי.
הלווייתן הכחול תואר כמבוסס על יחסים בין המשתתפים (או מתחרים) למנהלים.
המנהלים מציבים בפני המשתתפים סדרה של 50 חובות שהשחקנים חייבים להשלים, אחד בכל יום במשך 50 ימים, החובות כוללים פגיעה עצמית, דוגמת חריטת מילים וצורות על הגוף בעזרת סכין, מניעת שינה, האזנה למוזיקת אימה פסיכדלית וצפייה בסרטי אימה.
האתגר האחרון, ביום החמישים של המשחק כולל קפיצה מגג הבניין הגבוה ביותר שהשחקן יכול למצוא ולמעשה התאבדות, תוך איום מצד המנהלים לחשוף מידע אישי פוגעני של השחקנים.
נכון לסוף 2017, מדווח על פחות משתתפים בקבוצות הלווייתן הכחול ופופולריות התופעה צונחת; עם זאת, ארגוני בטיחות ברשת ברחבי העולם הגיבו לתופעה על ידי מתן ייעוץ כללי להורים ומחנכים על מניעת התאבדויות ומיגור התופעה, העלאת מודעות בנושא בריאות הנפש ובטיחות כללית ברשת אשר תסייע גם בפרוץ תופעת האינטרנט המסוכנת הבאה.
ב-2016, פיליפ בודייקין, סטודנט לפסיכולוגיה לשעבר, בן 21, אשר הורחק מהאוניברסיטה שלו, טען כי הוא זה שהמציא את המשחק ב-2013. הוא אמר כי הכוונה שלו הייתה "לטהר" את החברה על ידי דחיפת אנשים, שלדעתו אין להם כל חשיבות, להתאבד.
על אף שטען בתחילה שהוא חף מפשע, והוסיף שהוא רק "עשה כיף", בודייקין נעצר והוחזק בבית הכלא קרסטי, בסנט פטרסבורג ובחודש מאי 2016 הודה ב-"הסתת 16 נערות, לפחות, להתאבדות." לאחר מכן, הורשע בשתי עבירות הסתה להתאבדות של קטינים.
ביוני 2017, דוור בשם איליה סידורוב נעצר במוסקבה, והואשם גם הוא בניהול קבוצת "לווייתן כחול" שעודדה ילדים לבצע בעצמם פגיעה עצמית ובסופו של דבר להתאבד.
הוא טען שהוא שכנע 32 ילדים להצטרף לקבוצתו ולבצע פקודות.
במחוז סן חואן, ארגנטינה, נער בן 14 הובל לטיפול נמרץ לאחר שפרסם ברשת חברתית שהוא משתתף בלווייתן הכחול.
ב-8 ביולי 2017, בעיר סן אנטוניו, שבמדינת טקסס, נמצאה גופתו של נער בן 15. טלפון נייד שידר בזמן אמת את התאבדות הנער.
נטען שקיים קשר ישיר בין ההתאבדות למשחק.
כמו כן, נטען כי משחק זה היה קשור למותה של נערה בעיר אטלנטה, ג'ורג'יה.
באוגוסט 2017, שריף של עיירה באוקלהומה אמר שראיות מראות שילד בן 11 שם קץ לחייו בגלל השתתפות במשחק.
דיווחי חדשות רבים התפרסמו בתקשורת הבנגלדשית על ניסיונות התאבדות הקשורים למשחק.
באוקטובר 2017 התאבדה נערה, לכאורה בגלל השתתפותה במשחק.
מספר דיווחי חדשות הופיעו בתקשורת הברזילאית שקישרו מקרים רבים של פגיעה עצמית והתאבדויות של ילדים עם הלווייתן הכחול.
המשטרה פתחה במספר חקירות מתמשכות, אם כי אף אחד מהמקרים לא אושר באופן רשמי כקשור למשחק.
בסך הכל, בשמונה מדינות ברזילאיות דווח על מקרים של התאבדויות ופגיעה עצמית החשודים כקשורים למשחק.
קבוצת התאבדות נוסדה על ידי ילדה בת 10 בניגבו, ג'ג'יאנג; שפרסמה מספר תמונות של פגיעה עצמית שביצעה בעצמה בגלל המשחק.
מאז החלו הרשויות לפקח על אזכור המשחק בפורומים ובשידורים חיים.
התקשורת בצ'ילה דיווחה על שלושה מקרים של ילדים החשודים במעורבות ב-'לווייתן הכחול'.
באנטופגסטה, אמא לילדה בת 12 דיווחה למשטרה כי על בתה 15 חתכים על ידה היוצרים צורה של לווייתן.
אחרי שנחקרה על ידי שוטרים, הילדה הודתה כי היא עקבה אחרי משימות המשחק שניתנו לה על ידי מנהל המשחק.
נערה בת 13 בפאדרה לאס קסס טענה ששיחקה במשחק יחד עם עוד שלושה חברים.
הנערה הגיעה לשלב העשירי במשחק, וגם ביצעה חתכים בידיה.
ילד בן 11 בטומקו קיבל הזמנה מאישה לא מזוהה להצטרף למשחק בפייסבוק ב-2017, אך סירב להשתתף.
בישראל עדיין לא דווח על מקרי מוות שנגרמו ישירות מהשתתפות במשחק, אולם היו מספר דיווחים על ילדים ונערים שהשתתפו בו.
ביולי 2017, הפיץ משרד החינוך מכתב להורים המזהיר אותם לגבי המשחק.
באותו החודש דווח גם על נער בן 16 שלקח חלק במשחק ובעקבותיו פגע בעצמו.
ברוסיה דווח על מספר מקרים.
הידוע ביותר הוא התאבדותה של רנטה קמבולינה.
לווייתן מקור רמארי (שם מדעי: Mesoplodon eueu) הוא מין של לווייתן שיניים ממשפחת לווייתני המקור אשר הוגדר בשנת 2021 והוא מצוי במימי האוקיינוס הדרומי ובקרבת היבשות הדרומיות.
משמעות שמו המדעי: "דג גדול" בשפת Khwedam, מנמיביה ודרום אפריקה.
הלווייתן קיבל את השם לכבוד החוקר המאורי רמארי סטיוארט (Ramari Stewart).
לווייתן זה נחשב במקור ללווייתן מקור ישר-מקור, אך לאחר שניתוחים גנטיים (של הגנום המיטוכונדרי) ללווייתנים מהאוקיינוס ההודי הכילו מאפיינים שונים התברר שמדובר במין אחר, שכנראה התפצל במהלך הפליסטוקן, וכיום נפוץ לאורך חצי הכדור הדרומי.
מספר דגימות מהלווייתן הגיעו למוזיאונים כמו לטה פאפא טונגוורה, מנקבת לווייתן באורך 5.3 מטרים שנסחפה ליבשה בחוף המערבי ומתה.
דגימות נוספות נמצאות באוקלנד ובקייפ טאון שבדרום אפריקה.
לִוְויְיתָנָאִים (שם מדעי: Cetacea) היא תת-סדרה של יונקים ימיים, שכמה מהמינים המשתייכים אליה הם מבעלי-החיים הגדולים בעולם.
במשך מיליוני שנים הסתגלו הלווייתנאים יותר מכל יונק אחר לחיים במים.
על-סמך ממצאים רבים, מקובל שהלווייתנאים התפתחו מיונקים יבשתיים ועברו בהדרגה לחיים באוקיינוסים.
תת-סדרת הלווייתנאים כוללת כ-90 מינים, שכולם חיים באוקיינוסים מלבד חמישה מיני דולפינים החיים במים מתוקים.
הלווייתנאים החיים מחולקים לשתי תת-סדרות: לווייתני מזיפות (Mysticeti) ולווייתני שיניים (Odontoceti; ובהם גם דולפינים); בעבר התקיימה תת-סדרה נוספת: לווייתנים קדומים (Archaeoceti), שנכחדה.
במרבית המקרים לווייתני המזיפות גדולים באופן משמעותי מלווייתני השיניים, הקטנים והמהירים יותר, וכמה מלווייתני המזיפות הם מבעלי החיים הגדולים ביותר בכדור הארץ.
לווייתני השיניים מתאפיינים בשיניים חדות, והם ציידים מהירים שניזונים מדגים ומיצורים ימיים אחרים.
לעומתם לווייתני המזיפות הם חסרי שיניים ובמקום זאת יש להם מזיפות ארוכות דמויות מסננת, שבעזרתן הם מסננים פלנקטון מהמים.
באופן מסורתי, מחולקים הלווייתנאים לשתי קבוצות: דולפינים ולווייתנים, אף על פי שאינן קבוצות טקסונומיות נפרדות.
הן הלווייתנים והן הדולפינים ידועים באינטליגנציה הגבוהה שלהם (שמנוצלת לעיתים על ידי האדם למופעי ראווה).
בערך זה, כאשר מדובר על לווייתנאים הכוונה היא לסדרה Cetacea כולה, לרבות הדולפינים והפוקנות; וכאשר מדובר על לווייתנים, הכוונה היא לכל הלווייתנאים שאינם דולפינים או פוקנות, כלומר למיני הלווייתנאים הגדולים.
הלווייתנאים, לצד התחשאים, הם היונקים היחידים המותאמים לחיים בסביבה ימית לחלוטין למשך כל חייהם.
הלווייתנאים מבלים את כל חייהם בגופי מים, ואינם מסוגלים לשרוד לאורך זמן ביבשה (על אף שהם נושמים אוויר).
לווייתנאים העולים ליבשה מתים תוך זמן-מה כתוצאה מחנק, עקב תמט הריאות, שאינן יכולות לעמוד במשקל הגוף כשאינו נתמך במים, מהתייבשות ומסיבות אחרות.
כל המבנה האנטומי והפיזיולוגי של הלווייתנאים מותאם לחיים במים, אף על פי שיש להם את כל המאפיינים הבסיסיים של שלייניים:
נשימת אוויר - הלווייתנאים נושמים אוויר כשאר היונקים והם בעלי ריאות.
אף על פי שהלווייתנאים מסוגלים לצלול בעצירת נשימה לפרקי זמן שבין דקות ספורות למספר שעות – בהתאם למין הספציפי, כל הלווייתנאים חייבים לעלות לפני המים על-מנת לנשום אוויר אחת לזמן מסוים.
לב - לבם של הלווייתנאים בעל ארבעה מדורים, והוא מסייע לחלוקת הדם בצורה יעילה לאזורי הגוף השונים.
הומיאותרמיות - הלווייתנאים הם הומיאותרמיים (בעלי "דם חם"), כלומר טמפרטורת הגוף שלהם קבועה פחות או יותר ואיננה מושפעת באופן ניכר מטמפרטורת הסביבה.
ללווייתנאים שכבת שומן עבה, המפחיתה במידה ניכרת את איבוד חום גופם במים.
יניקת חלב - נקבות הלווייתנאים ממליטות גורים מפותחים, הניזונים למשך תקופה ארוכה יחסית מחלב אם עשיר בשומן ובחומרים מזינים שאותו הם יונקים מבלוטות החלב של אימם.
העובר מתפתח בבטן אמו, ובמהלך ההיריון הוא ניזון באמצעות חבל הטבור.
נציגי הלווייתנאים הם הגדולים שבבעלי החיים בכדור הארץ.
הלווייתן הכחול, העשוי להגיע לאורך של כ-27–33 מטר ולמשקל של למעלה מ-170 טונות, איננו רק בעל החיים הגדול ביותר החי כיום, אלא הגדול בבעלי החיים שחיו אי פעם בכדור הארץ.
גם אבי העורקים גדול מאוד, וקוטרו מגיע לכ-35 סנטימטרים - גדול מספיק כדי להכיל תינוק קטן.
לשם השוואה, משקלו של הדינוזאור הגדול ביותר, ארגנטינוזאורוס, זאורופוד באורך של כ-36 מטר שחי בעידן המזוזואיקון, הוערך בכ-70–100 טונות.
מין אחר של לווייתן, הראשתן גדול-הראש, הוא הגדול שבטורפים, אם לא מונים בטורפים את הניזונים מטרף מתלהק כפלנקטון.
הפרט הגדול ביותר שתועד היה באורך מוערך של כ-28 מטר ומשקל מוערך של 120–150 טון, אך כיום, עקב ציד המוני, נדיר לראות ראשתן גדול-ראש שאורכו עולה על 18 מטר.
בקרב הדולפיניים המין הגדול ביותר הוא הקטלן (Orcinus orca), שיכול להגיע לאורך של 10 מטר ומשקל של 10 טון.
בשל גודלו, שיניו החדות, מוחו המפותח ושיתוף הפעולה בין פרטים שונים ובין להקות, הקטלן הוא טורף-על ואחד הטורפים הקטלניים ביותר באוקיינוס.
אורך גופם של הלווייתנאים הקטנים ביותר, הדולפין לבן-הראש, הדולפין לה פלטה, פוקנת ואקיטה, הדולפין הדרום אפריקני (Cephalorhynchus heavisidii) ומינים נוספים, מגיע עד ל-1.7 מטר לערך.
להלן טבלה ובה ששת הלווייתנאים הגדולים ביותר וממדיהם:
גופם דמוי הפלך של הלווייתנאים מזכיר בצורתו החיצונית את גופם של הדגים, וזאת על אף שאין קרבה ישירה בין הלווייתנאים – יונקים הומיאותרמיים - לבין הדגים, שהם בעלי חיים הטרותרמיים.
דמיון זה בצורת הגוף מקורו באבולוציה מתכנסת: כיוון שגם הדגים וגם הלווייתנאים חיים בסביבת-מחיה זהה, לחצים אבולוציוניים הקשורים בשחייה יעילה וחסכונית הביאו לכך שגופם התפתח בצורה דומה פחות או יותר.
למרבית מיני הלווייתנאים ישנו גם סנפיר גבי, שצורתו שונה בין המינים השונים.
צורת הגוף והסנפירים של הלווייתנאים מסייעת להם לנוע במים בצורה קלה.
אצל כל מיני הלווייתנאים, הרגליים האחוריות והאגן מנוונים מאוד.
רגליים אחוריות, בדומה לשיער או אפרכסות אוזניים, היו מפריעות ללווייתנאים לנוע בצורה חלקה במים עקב הגדלת חיכוך וערבול.
גם איברי המין של הזכר והפטמות של הנקבה חבויים בתוך כיסי עור.
במרבית המקרים, הצד העליון של גופם של הלווייתנאים אפור, כחלחל או שחור ואילו הגחון בהיר יותר.
ישנם גם יוצאי דופן, דוגמת הלבנתן, שזכה לשמו מפני שכל גופו לבן.
ראשם של כל הלווייתנאים גדול יחסית לגופם; הראש גדול במיוחד אצל לווייתני מזיפות, שהלסת שלהם גדולה במיוחד, אולם הלווייתן בעל הראש הגדול ביותר ביחס לגופו הוא דווקא ראשתן גדול-ראש המשתייך ללווייתני השיניים, שראשו מגיע לכשליש מאורך גופו.
במקום נחיריים בקדמת החרטום יש ללווייתנאים פתח נשימה בחלק העליון של ראשם.
אצל לווייתני השיניים יש פתח נשימה יחיד, ואצל לווייתני המזיפות פתח כפול.
פתחי הנשימה נדדו במהלך האבולוציה לחלק העליון של הראש, וכך הלווייתנאים יכולים לעלות ולנשום אוויר תוך כדי שחייה, כאשר גופם וראשם נשארים בתוך המים.
כאשר הם שבים מצלילה, הלווייתנאים מזרימים דרך פתח הנשיפה סילון אוויר דל בחמצן ועשיר בפחמן דו-חמצני (תוצר של תהליך הנשימה), אשר במינים גדולים נראה למרחוק.
סילון זה מכיל גם אדי מים המתעבים במעבר מטמפרטורת הגוף החמה לאוויר הקר.
מיני הלווייתנים השונים נושפים סילונים אלו בצורות שונות מעט, ולכן ניתן לעיתים להסתמך על מאפייני הסילון כדי לזהות מרחוק את מין הלווייתן.
בחלק הקדמי של ראשם של לווייתני השיניים מצוי איבר אליפטי בשם מלון המכיל חומר שמנוני המסייע ללווייתנאים בריכוז אלומות גלי הקול שהם פולטים.
אצל ראשתן גדול-הראש איבר זה גדול במיוחד, ומכיל חומר יקר-ערך הקרוי סְפֶּרְמָצֶטִי (מילולית "זרע הלווייתן").
מספר השיניים של לווייתני השיניים משתנה בין מין למין, החל מבני משפחת לווייתני המקור, שלזכרים שבהם שתי שיניים בלבד (לנקבות אין שיניים כלל), ועד הדולפיניים שלהם עשרות שיניים בכל חצי לסת, הדומות מאוד זו לזו.
לחדשן חט מוארך העשוי להגיע לאורך של שלושה מטרים, ולעיתים מסווג אף הוא כשן.
לווייתני מזיפות הם חסרי שיניים, ובמקום זאת פיהם הגדול מכיל שורה של מזיפות קרניות דמויות שיער המסננות את הפלנקטון מהמים.
מתחת לעורם של הלווייתנאים רקמה עבה הספוגה בשומן; במינים מסוימים, עובייה של שכבה זו יכול להגיע לחצי מטר.
לשכבה זו שלושה תפקידים: בידוד גוף הלווייתן מהמים הקרים, הענקת צורה הידרודינמית שמקלה על התנועה במים, ושימוש כמאגר אנרגטי בפרקי זמן שבהם אספקת המזון דלה.
באופן טבעי, עורם של רוב הלווייתנאים חלק (כדי לאפשר תנועה חלקה במים), אולם על גופם של לווייתנאים רבים – ובייחוד לווייתני מזיפות גדולים – חיים טפילים, כגון בלוטי ים וכיני לווייתנים, הגורמים לעור להיראות מחוספס או גבשושי.
יוצא דופן בעניין זה הוא ראשתן גדול-הראש, שעורו גבשושי באופן טבעי.
האנטומיה של הלווייתנאים תואמת את זו של מרבית היונקים.
ההבדלים באנטומיה בינם לבין יונקים יבשתיים נובעים בעיקר מהסביבה הימית בה חיים הלווייתנאים, אולם הם מושפעים גם מגורמים אחרים, כמו הקרבה האבולוציונית של הלווייתנאים למעלי הגירה.
מערכת העיכול – אצל לווייתני השיניים, השיניים משמשות רק לתפיסת המזון, שעל-פי רוב נבלע בשלמותו.
רק כאשר מדובר בטרף גדול (טרף גדול הוא מנת חלקם הכמעט בלעדית של הקטלנים) עשויות השיניים לשמש לקריעת המזון לחתיכות קטנות יותר.
אצל לווייתני המזיפות חסרי השיניים, קיימות מזיפות, שצורתן דמוית שערות, ושתפקידן לסנן מהמים יצורים קטנים מהם הם ניזונים.
הלשון של הלווייתנאים ספוגית, וניידותה מעטה יחסית.
הוושט צר יחסית, במיוחד אצל לווייתני המזיפות.
קיבתם בנויה משניים עד ארבעה מדורים: הראשון משמש לאחסון ולכתישה מכנית; השני דומה יותר לקיבתם של מרבית היונקים, ובו מופרשים חומצת מימן כלורי ואנזימי עיכול נפוצים נוספים כמו ליפאז ופפסין; והשלישי מכיל לרוב בלוטות המפרישות ריר.
המעיים אינם מתחלקים למעי דק וגס, אולם הם יוצאי דופן באורכם הרב, שנובע, כנראה, מהצורך בספיגה חוזרת של מים ומזון.
הכבד גדול מאוד, והוא חסר כיס מרה.
מערכת העצבים – המוח הקטן של הלווייתנאים מפותח למדי, אולם לא מפותח בהרבה מזה של יונק יבשתי ממוצע.
אין להם פקעיות הרחה, אולם החלק במוח שאחראי על חוש הריח מפותח למדי; מקובל לחשוב שהלווייתנאים הם בעלי חוש ריח גרוע, אם בכלל.
קליפת השמיעה מפותחת מאוד, בהתאמה לנחיצותה של קליטת קולות המשמשים לאיכון הד ולתקשורת.
בניגוד לאדם, חוש הראייה של הלווייתנאים הוא משני לחוש השמיעה, אולם האזורים במוח האחראים על הראייה אינם מנוונים.
יתר על כן, נראה שלדולפיננים יש יכולת הבחנה ויזואלית (Visual discrimination).
מערכת התנועה או מערכת השריר-שלד – הגולגולות של לווייתני השיניים והמזיפות שונות מאוד אלו מאלו: לווייתני המזיפות ניחנים בגולגולת מעוגלת יותר, בעוד שזו של לווייתני השיניים מוארכת יותר והחרטום בולט בה; היא סימטרית אצל לווייתני המזיפות, וא-סימטרית אצל לווייתני השיניים (בהקשר זה בולט מיקום הנחיריים); וכן הבדלים נוספים פעוטים יותר.
יתר השלד מפגין דמיון רב יותר בין שתי הקבוצות.
המאפיין הבולט ביותר בשלד של הלווייתנאים הוא היוותרותם של איברים שרידיים מנוונים בלבד מהגפיים האחוריות ומהאגן.
שבע חוליות הצוואר (מאפיין של כלל היונקים) קרובות מאוד אחת לשנייה, וברוב המינים מאוחות לכדי יחידה אחת.
העור והשכבות התת-עוריות של הלווייתנאים מסייעות להם לקבל צורה הידרודינמית בזמן השחייה, ומעכבות את היווצרותן של מערבולות סביבם.
סנפיר הזנב מונע בכוחם של שרירים אורכיים, שמספקים את כוח ההנעה העיקרי.
אונות סנפיר הזנב חסרות אלמנטים גרמיים, והן בנויות מרקמת חיבור קשה.
מערכת הפרשה – הכליות שטוחות ומוארכות, והן מחולקות ל"כליוניות" (ביחיד - reniculus; ברבים - reniculi) רבות, מבנה שמגביר את יעילותן (כל "כליונית" היא בעלת אספקת דם וצינורית שתן משלה).
ללווייתנים אין רגליים אחוריות אבל יש להם שרידים שרידים אבולוציוניים של אגן הירכיים ושל הרגליים האחוריות בצורת עצמות זעירות הטמונות עמוק במעמקי גופם, כך הדבר גם בתחשאים שהם שונים מאד מהלוויתנים והדולפינים (אוכלי עשב איטיים לעומת טורפים מהירים).
בשני המקרים יש שפע של שרידים בגלל שהם חיים בסביבה שונה מאד מזו שחיו בה אבותיהם היבשתיים.
מיני הלווייתנאים השונים נפוצים בכל האוקיינוסים שבכדור הארץ.
חלק מהמינים שוחים לעיתים גם לדלתות של נהרות, ומינים מסוימים אף חיים בנהרות עצמם.
רק שלושה מינים, המשתייכים לעל-משפחת דולפיני הנהרות, חיים באופן בלעדי במים מתוקים.
למינים מסוימים, דוגמת הלווייתן הכחול, הלווייתן גדול-הסנפיר והקטלן תפוצה כלל-עולמית כמעט החופפת גם עם תפוצתם של מיני לווייתנאים אחרים, בעוד שלמינים אחרים תפוצה מוגבלת יותר, דוגמת הלבנתן שנפוץ באזור הקוטב בלבד, או דולפין הנהרות הסיני שחי עד לא מזמן ביאנגצה בלבד, וכנראה נכחד.
תפוצתם של חלק מהלווייתנאים מוגבלת לחצי הכדור הצפוני או הדרומי, או לאוקיינוס מסוים.
גם בין הלווייתנאים החיים באוקיינוסים, ישנם כאלה המטיבים לצלול לעומקים ומתרחקים מהחופים, וישנם כאלה המעדיפים מים רדודים ואזורים חופיים או מדפי יבשת.
בחופי ישראל נצפו כ-16 מינים שונים של לווייתנאים, רובם לווייתני שיניים ממשפחת הדולפיניים ומיעוטם לווייתני שיניים אחרים כגון ראשתן גדול-ראש וזיפיוס חלול-חרטום ו-3 לווייתני מזיפות: לווייתן אפור, לווייתן גוץ ולווייתן מצוי.
שלושה מינים מצויים בחופי ישראל רק במפרץ אילת: סטנלה ברודה, דולפינן אנקולי וסטנלה ארוכת-חרטום.
מיני לווייתנאים רבים נוהגים לנדוד בדפוסים קבועים פחות או יותר.
לווייתני המזיפות עוברים מרחקים עצומים מדי שנה בעודם נודדים מאזור קו המשווה, שם הם מתרבים, כדי לבלות את האביב ואת הקיץ באזורים קרים יותר, בסביבות קוטב הצפוני או הדרומי.
במהלך הנדידה נוטים חלק מהלווייתנאים לשחות לצד החוף, והדבר מאפשר לבני האדם לצפות בהם בקלות.
באזורי הקטבים נמצאות באביב ובקיץ כמויות גדולות של פלנקטון (פיטופלנקטון וזואופלנקטון כאחד), ובייחוד סרטנאים זעירים הנקראים קריל, מקור תזונתם העיקרי של לווייתני המזיפות.
רבים מלווייתני המזיפות אוכלים רק בעונות אלו, בהיותם באזורי הקטבים, ואילו בחורף הם מתקיימים על מאגרי השומן שצברו.
נראה שהלווייתנים מסתמכים, בין השאר, על השדה המגנטי של כדור הארץ כדי למצוא את דרכם במהלך הנדידה.
כאמור, במהלך הנדידה יכולים הלווייתנאים לעבור מרחקים עצומים; לדוגמה, הלווייתן גדול-הסנפיר עובר עד 25,000 קילומטרים מדי שנה , והלווייתן האפור - עד 22,000 קילומטרים.
לא כל האוכלוסיות של מיני לווייתני המזיפות השונים נודדות למרחקים ארוכים, וחלקן נשארות פחות או יותר באותו אזור למשך השנה כולה.
הגם שהאכילה מתבצעת באזורי הקטבים השופעים פלנקטון, הרי שלעת הסתיו נודדים לווייתני המזיפות לאזורים חמים יותר ומתרבים שם, משום שאקלים זה נוח יותר עבור הגורים הצעירים.
לווייתני השיניים אינם מציגים דפוסי נדידה כלשהם, להוציא את הראשתן גדול-הראש, הנודד למרחקים גדולים מקו המשווה.
אף על פי כן, חלק ממיני לווייתני השיניים נודדים בצורה לא קבועה בהתאם לעונה, לזמינות המזון, למצבם החברתי וכיוצא בזה.
חלק מהלווייתנאים נודדים לבדם או נפגשים מעת לעת עם פרטים אחרים ממינם, ואילו חלקם נודדים בקבוצות או בזוגות.
רוב הלווייתנאים אינם נתונים לאיום משמעותי מצד טורפים, בשל ממדיהם, מהירות שחייתם או אופיים החברתי (השחייה בלהקות גדולות).
הטורפים הטבעיים העיקריים של הלווייתנאים הם מיני כרישים שונים הנוטים לתקוף לווייתנאים קטנים, והלווייתן הקטלן (אורקה), שאינו מהסס לצוד מיני לווייתנאים אחרים.
עם זאת, גם הקטלן לא יכול לצוד לווייתני מזיפות זכרים בוגרים, והוא בדרך כלל מתמקד בנקבות קטנות, בגורים או בפרטים זקנים.
דובי קוטב צדים לעיתים לווייתנאים החיים באזורי מחייתם, דוגמת לבנתנים, וגם ניבתנים עשויים לתקוף לווייתנאים צעירים.
החפת לווייתנים (מלשון חוף) היא תופעה במסגרתה לווייתנאים עולים אל חוף הים ומתים אם אינם מצליחים לחזור למים – כתוצאה מהתייבשות, מחנק הנגרם מכיוון שמשקל הגוף איננו נתמך במים, או מדימום.
לעיתים בני אדם מסייעים ללווייתנאים העולים אל החוף בכך שהם מרטיבים את גופם ומנסים להחזירם לים בשעת הגאות.
הסיבה לתופעה איננה ידועה, והועלו השערות שונות כהסבר אפשרי – ההסברים העיקריים תולים את העלייה לחוף בפגמים בכושר הניווט של הלווייתנים הנובעים משינויים בשדה המגנטי או מסונאר מעשה ידי אדם.
החפות לווייתנאים התרחשו לאורך כל ההיסטוריה האנושית המתועדת, גם כאשר סונאר ומתקנים דומים לא היו בשימוש, אולם בעת העתיקה לא תועדו כלל החפות המוניות אלא רק החפות של פרטים בודדים.
לכן נראה שחלק מהחפות הלווייתנאים נובעות מסיבות טבעיות, כגון טעויות ניווט, ציד קרוב מדי לחוף, מזג אוויר קשה, דלקות או חולשה כתוצאה מגיל מבוגר.
בשל הלכידות החברתית, לעיתים פרט אחד או יותר הנמצאים במצוקה ועולים לחוף גוררים אחריהם גם את שאר חברי הלהקה, ומסיבה זו ההחפה ההמונית נפוצה פחות אצל לווייתנאים לא חברותיים.
ביולי 2023 נסחפו לווייתני נתב גדול-סנפיר לחוף מערב אוסטרליה, ולמרות ניסיונות ההצלה, נאלצו להרדים את חלקם ונקבע מותם של 97 לווייתנים.
הלווייתנאים מניעים עצמם בעזרת זנבם העשוי רקמת חיבור.
אונות הזנב נטולות עצמות, קשיחות למדי ומונעות על ידי ארבע רצועות של שרירים חזקים הנמצאים בבסיס הזנב ובחלקו האחורי של הגוף.
צורתו של הזנב (בחתך רוחב, אונות הזנב נראות ככנפי מטוס) מקטינה את החיכוך עם המים ומספקת כוח עילוי חזק עם רכיב בכיוון התנועה, בעת הנעתו לשני הכיוונים.
בסיס הזנב משוטח מצד לצד, מה שמקטין גם כן את החיכוך.
הזנב מוזז מעלה ומטה (ולא לצדדים, כפי שקורה אצל דגים).
הנעת הזנב מערבת את כל החלק האחורי של גוף הלווייתנאי.
הסנפיר הגבי, שקיים אצל חלק מהמינים, מכיל גם הוא סיבי רקמת חיבור ומספק יציבות, בדומה לסנפירים הצדיים, שמכילים עצמות.
הזרימה הלמינרית (זרימה סדירה בה קווי הזרימה כמעט מקבילים אלו לאלו ובה אין כמעט מערבולות) משופרת על ידי מבנה העור והרקמות שנמצאות מתחתיו.
בתגובה ללחצי המים סביבו, עורם הגמיש של הלווייתנאים יכול לפתח באופן זמני אזורים בולטים ושקועים, שימנעו במידה מסוימת את יצירתן של מערבולות בטרם תתפתחנה.
בנוסף, העור מכוסה בחומרי סיכה המקטינים את החיכוך.
התאים החיצוניים של העור מפרישים טיפות זעירות של שמן, ושכבת התאים החיצונית של העור מוחלפת עד ל-12 פעמים ביום.
ללווייתנאים אוסף התנהגויות מיוחדות המאפיין אותם, בסמוך לפני המים (הערה: התנהגויות אלו עשויות להופיע גם אצל בעלי חיים אחרים, ואין הכוונה שמערכת התנהגויות זו מאפיינת רק את הלווייתנאים).
חלק מהמינים אינם מבצעים אף אחת מההתנהגויות הללו, בעוד שהחלק האחר מבצע את חלקן או את כולן בתדירות המשתנה ממין למין.
שוני זה עשוי לסייע רבות בזיהוי המין של קבוצת לווייתנאים.
"Aerial activity" - תרגילים אקרובטיים מחוץ למים - כמה מיני דולפינים הם מהמינים הפעילים ביותר על פני המים: הם מבצעים מגוון תרגילים אקרובטיים מסובכים, כמו היפוכים, סיבובי "בורג" באוויר וסלטות.
"Breaching" - הוצאת חלק גדול של הגוף מהמים, ולאחר מכן נחיתה עוצמתית ורועשת על פני המים.
פעולה זו דורשת כוח רב, והיא מרשימה במיוחד כאשר מבצע אותה אחד ממיני הלווייתנאים הגדולים.
הסיבות להוצאת הגוף בצורה כזו אינן ידועות לאשורן, אולם הועלו מספר הסברים אפשריים לכך: משמעות חברתית, כמו פעולת ראווה להדגשת דומיננטיות; אמצעי לתקשורת, או הסרת טפילים מהעור.
"Spyhopping" - הוצאת פלג הגוף העליון מהמים בצורה אנכית כמעט לחלוטין.
הסברה הרווחת היא שלווייתן שמוציא באופן כזה את גופו מהמים, צופה על פני המים ותר את סביבתו.
"Lobtailing" - פעולה זו כוללת את הוצאת הזנב מהמים והצלפתו בעוצמה על פני המים.
פשרן של הצלפות זנב אלו אינו ברור.
בעבר הוצע כי זוהי דרך לתקשורת לא-קולית.
לפי תאוריה אחרת, מטרת הצלפות אלה היא להפחיד טרף מתלהק (להקות דגים, למשל) ולקבץ אותו במרחב, על מנת שיהיה קל יותר לאכול אותם.
"Bowriding" - מספר מיני לווייתנאים קטנים נצפים לעיתים שוחים על גל החרטום שנוצר על ידי ספינות שנעות במים.
בזמן השחייה, הפרטים מחפשים את הנקודה המסוימת שבה כמעט ולא יצטרכו לשחות באופן פעיל.
מהירות השחייה של הלווייתנאים שונה ממין למין ומסוג פעילות למשנהו.
הלווייתנאים הגדולים שוחים על-פי רוב במהירות נמוכה: כארבעה עד תשעה קילומטרים בשעה.
ביכולתם לשחות במהירות גבוהה יותר, אולם רק למשך זמן קצר: כך לדוגמה, הלווייתן הכחול מסוגל לשחות במהירות של כ-40 קמ"ש במשך דקות ספורות.
הדולפינים, לעומת זאת, משייטים במהירות ממוצעת של 15 - 22 קמ"ש.
גם הם מסוגלים לשחות במהירות של 40 קמ"ש, אולם למשך זמן ארוך יותר מהלווייתנים הגדולים.
לפני שהם צוללים, הלווייתנאים עולים לפני המים, נושמים וממלאים את ריאותיהם באוויר.
בתוך פתח הנשימה של לווייתני שיניים מצויים "שסתומי אף" (Nasal plugs) אטומים למים, הנפתחים ונסגרים בעזרת כיווץ שריריים רצוניים (תהליך הנשימה של הלווייתנאים אינו רפלקסיבי).
הריאות יעילות מאוד בהעברת חמצן מהאוויר לדם, ובצלילות שעומקן עולה על 100 מטרים הריאות קורסות כמעט לחלוטין.
רוב החמצן המיועד לצלילה מאוחסן בדם ובשרירים, שם נחיצותו גבוהה.
דמם של הלווייתנאים עשיר בהמוגלובין, שנושא את החמצן לגופו ולמוחו של הלווייתן.
שריריו, לעומת זאת, עשירים במיוגלובין, שהוא חלבון שנקשר לחמצן ומאחסן אותו בשרירים לצורכי חילוף חומרים מקומי במהלך הצלילה.
המיוגלובין הוא שמעניק לבשר הלווייתנאים את צבעו הכהה; הראשתן גדול-הראש מסוגל לצלול לעומק רב ולמשך זמן ארוך, בין היתר בעקבות ריכוז גבוה במיוחד של מיוגלובין בשריריו, ולכן צבע שריריו כמעט שחור.
בנוסף, ללווייתנאים רשתות מיוחדות של כלי דם שנקראות "רשתות מופלאות" (Retia mirabilia).
רשתות מורכבות אלו מכילות כלי דם מעוקמים ומפותלים.
כלי הדם הללו יוצרים גושים צפופים של רקמות הובלה (רקמות ווסקולריות; Vascular tissue) בדופן הפנימי של חלל החזה בסמוך לעמוד השדרה, וכן באזורים אחרים.
מספר תאוריות הועלו באשר לתפקידה של הרשת המופלאה: מלכודת עבור החנקן שמבעבע מחוץ לדם בזמן עלייה לפני המים מצלילות עמוקות; וסת-נפח הממתן שינויי לחץ בבית החזה כאשר לחץ המים משתנה (בזמן צלילה או חזרה לפני המים); עתודות זמניות של דם רווי בחמצן שנועדו למוח, ואף וסת של טמפרטורת הדם.
בזמן מנוחה, הלווייתנאים שואפים ונושפים אוויר כארבע פעמים בדקה לערך.
לשם השוואה, בני האדם נושמים כ-15 פעמים בדקה בזמן מנוחה.
ריאותיהם של הלווייתנאים קורסות בזמן צלילה, וכך האוויר נדחס לתוך קנה הנשימה הלא-חדיר לגזים, ובכך כמות החנקן שעוברת לדם קטנה משמעותית.
התאמה זו חיונית, שכן רמות גבוהות של חנקן בדם עלולות לגרום למחלת האמודאים (מחלה הנגרמת כתוצאה מבועות חנקן הנוצרות בעקבות מעבר מהיר מלחץ אטמוספירי גבוה לנמוך; Decompression sickness) בזמן עלייה לפני המים.
בזמן הנשיפה, אחוז החמצן באוויר הננשף יכול להגיע ל-1.5%, שהוא שיעור נמוך לעומת אחוז החמצן באוויר (כ-20%).
בנשימה אחת, הלווייתן מחליף אחוז גבוה מאוד מנפח הריאות שלו באוויר חדש (אוורור), פי שלושה עד ארבעה מ-15 האחוזים אצל האדם.
בכל נשיפת אוויר, כאמור, נפלט סילון של אדים.
כיוון שהלווייתנאים חיים בסביבת מחיה חשופה שבה הסכנה עשויה לבוא מכל כיוון, גם מלמעלה או מלמטה, וכיוון שהם חייבים לנשום גם בזמן השינה, הם פיתחו אדפטציה מיוחדת לצורך כך: בזמן השינה, חצי ממוחם ישן, בעוד שחציו השני ער.
החצאים "מתחלפים" תוך כדי השינה על מנת שכל חלקי המוח יזכו למנוחה.
אדפטציה זו נותנת מענה לצורך נוסף: אם הלווייתנאים לא היו זזים במהלך השינה, איבוד החום שלהם היה רב מדי - שכן ייצור החום יורד כשהגוף לא בתנועה.
לכן, שנתם של הלווייתנאים נעשית בתנועה המנווטת על ידי אונה אחת בלבד של המוח.
אספקת הדם של הלווייתנאים מותאמת לחיסכון בצריכת חמצן בעת הצלילה, וכן לטמפרטורות הנמוכות שבימים הקרים ובמעמקים: במהלך צלילות ממושכות, קצב לבם של הלווייתנאים יורד משמעותית (ברדיקרדיה), וזרימת הדם מוגבלת לכל האיברים, למעט הלב, המוח והשלייה.
בשילוב עם העובדה שאספקת הדם לשכבת השומן העבה של הלווייתנאים נמוכה מאוד, איבוד חום הגוף שלהם יורד משמעותית.
כלי הדם בעור מתכווצים גם הם, וכך איבוד החום לסביבה פוחת עוד יותר.
הלווייתנאים כולם הם טורפים הניזונים מיצורים חיים, אך רובם - למעט הקטלן והראשתן גדול-הראש - מתקיימים על בעלי-חיים קטנים יחסית.
קיימים הבדלים משמעותיים בין מאפייני התזונה של לווייתני השיניים ושל לווייתני המזיפות – הבדלים הנובעים מההסתגלויות (אדפטציות) ההתנהגותיות והגופניות של בעלי חיים אלה.
לווייתני השיניים, שהם בעלי שיניים חדות, צדים את טרפם הכולל בדרך כלל דגים בממדים שונים וכן רכיכות דוגמת דיונונים.
לווייתני המזיפות, לעומת זאת, הם חסרי שיניים, ובמקום זאת יש להם מזיפות ארוכות ומנוצות, דרכן הם מסננים יצורים קטנים.
חרף ממדיהם הגדולים, לווייתנאי המזיפות ניזונים בעיקר מסרטנאים זעירים המכונים פלנקטון, אך למרות זאת הם לא יהססו לאכול גם דגים קטנים או דיונונים המתלהקים בלהקות.
מרבית לווייתני השיניים משתמשים באיכון הד למציאת טרפם.
התגלה כי בפיהם של סוגים מסוימים של לווייתני מזיפות ישנו איבר מיוחד - פקק לוע - הסוגר על הקנה והוושט בשעת הסתערות אכילה והצפת הפה במים.
כשהלווייתן מוכן לבלוע, הפקק נע כלפי מעלה ומגן על דרכי הנשימה העליונות.
באותה עת נסגר הלוע ואוטם את הקנה.
כך מתאפשר מעבר המזון רק אל הוושט.
לווייתני המזיפות שוחים אל אזורים העשירים בפלנקטון או בדגים קטנים, פוערים את פיהם ושוחים או גחים דרך מצבורי הפלנקטון.
כתוצאה מכך הם גומעים לחלל הפה כמויות גדולות של מי-ים, יחד עם כמות לא קטנה של פלנקטון.
לאחר מכן, הם סוגרים את פיהם ובעזרת שרירי הלוע והלשון דוחפים את המים, והמזיפות משמשות להן כמסננת שמי-הים יוצאים דרכה החוצה, ואילו הפלנקטון נשאר בפה ונבלע.
ציד הפלנקטון עשוי להתבצע קרוב לפני המים, בעומק הים, ואצל מינים מסוימים – דוגמת הלווייתן האפור – אף על קרקעית הים.
הודות לאינטליגנציה שלהם, פיתחו חלק ממיני הלווייתנאים שיטות ייחודיות לתפיסת טרפם, המסתמכות על כישוריהם הגופניים ועל שיתוף-פעולה בין חברי הלהקה.
כך, לדוגמה, הלווייתן גדול-הסנפיר ומינים נוספים של לווייתנאים מסוגלים ללכוד כמויות גדולות של דגים בעזרת "רשת בועות" שהם יוצרים במים.
קבוצת לווייתנים יורדת אל מתחת למים ונושפת אוויר שגורם להיווצרות מסך בועות, מה שיוצר מעין מחסום חזותי עבור הדגים.
לאחר מכן היא שוחה לעבר הטרף, ובו-בזמן לווייתן או קבוצת לווייתנים אחרת מפיקים צלילים גבוהים שמאיצים בדגים לשחות לעבר המחסום.
קולות רמים אלה מושמעים לרגעים ספורים בתדירות כמעט קבועה.
כאשר מסך הבועות הגלילי נסגר סביב להקת הדגים, הלווייתנים השוחים מתחת ללהקה מזנקים יחד במאונך דרך הדגים ומחוץ למים, ובולעים כמויות גדולות של דגים או סרטנאים בפעם אחת.
מיני דולפינים מסוימים, דוגמת הסוסא הגיבן (Sousa chinensis) או הדולפינן, מסתמכים אף הם על שיתוף פעולה בעת הציד: קבוצת דולפינים מאתרת קבוצת דגים באזורי מים רדודים, ואז הודפת אותם יחד עד לחוף ואוכלת אותם.
בשיטת תקיפה זו יש סיכון, משום שהלווייתנאים עלולים להיתקע על גדת הנהר.
גם הקטלן משתמש בשיטה דומה, והוא עולה כמעט בכל גופו על חוף הים על מנת לתפוס טורפים ימיים שונים – בייחוד כלבי ים.
לווייתני השיניים, שרובם (מלבד יוצאי דופן דוגמת הראשתן גדול-הראש או הקטלן) אינם גדולים כמו לווייתני המזיפות, ניזונים במשך כל השנה כולה.
תזונתם של לווייתני המזיפות, לעומת זאת, מתבססת בעיקר על ריכוזי פלנקטון המצוי באביב ובקיץ בכמויות גדולות באזורים הקרים יותר של כדור הארץ – בעיקר סמוך לקטבים.
כיוון שכך, מרבית לווייתני המזיפות מבצעים נדידה שנתית בין שדות-טרף סמוך לקוטב הצפוני או הדרומי ובין אזורי הרבייה הסמוכים יותר לקו המשווה.
בעת שהותם בשדות הטרף הם בונים מאגרי שומן גדולים מתחת לעורם, ובחורף הם מסתמכים בעיקר על מאגרי-שומן אלו וכמעט שאינם אוכלים.
מובן שלגורים הצעירים הנולדים באזורים החמים יותר (ולא צברו שומן באזורי הקטבים) אין הדבר מהווה בעיה, משום שכשאר היונקים הם ניזונים מחלב אמם.
כיוון שלווייתני המזיפות הם בעלי-חיים גדולים מאוד, עליהם לצרוך כמויות נכבדות של פלנקטון על-מנת לשרוד.
כך, לדוגמה, הלווייתן המצוי יכול לצרוך כ-1,800 קילוגרמים של מזון ביום; הלווייתן הצפוני – כ-900 קילוגרמים; והלווייתן הכחול – הגדול שבמיני הלווייתנים – כ-3,600 קילוגרמים.
בהתחשב בממדיהם הזעירים של הפלנקטון, פירוש הדבר שלווייתני המזיפות אוכלים מספר פרטים עצום של פלנקטון מדי יום.
באופן עקרוני, צורת התקשורת העיקרית של הלווייתנאים היא באמצעות השמעת קולות - נקישות, שריקות או פעימות.
קולות אלו משמשים הן לתקשורת בין הפרטים, הן להתמצאות בסביבה, והן לאיתור וללכידת מזון.
לווייתני השיניים מסוגלים להשתמש באיכון הד (ביסודו של דבר, פליטה של אלומת גלי קול בעלת עוצמה גדולה, טווח תדרים רחב ומשך קצר, המכונה נקישה-Click) על מנת לאתר את הגודל והמרקם של העצמים שלפניהם בצורה מדויקת מאוד.
בניגוד לדגים מסוימים כדוגמת הכרישים, חוש הריח של הלווייתנים אינו מפותח.
יש לשער, בהתחשב בראות הגרועה של הסביבה הימית ובעובדה שגלי קול עוברים היטב במים, כי חלק מהצלילים שהאוזן האנושית יכולה לשמעם המופקים על ידי הלווייתנאים ממלאים תפקיד בניווט שלהם.
כך למשל, ייתכן שגם לווייתני המזיפות מעריכים באמצעות הקולות הרמים שהם מפיקים את עומק המים או מאתרים מכשול גדול הנמצא לפניהם, אם כי אין עדות ישירה לכך שהם משתמשים באיכון הד כפי שעושים זאת לווייתני השיניים.
אצל האחרונים מידת המורכבות של הצלילים ושל איכון ההד גבוהה במיוחד, וכך התפתח אצלם אבר המֶלון, המשמש לריכוז ולהכוונת אלומת גלי הקול.
איכון ההד מסייע ללווייתנאים בפעילויות נוספות כמו ציד וחיזור.
כך למשל, הראשתן גדול-הראש צולל לעומק רב, ושם הוא מאתר את מזונו באמצעות איכון ההד.
שיטת הפעולה פשוטה ומזכירה את שיטת חיפוש הטרף של העטלף: הראשתן גדול-הראש משמיע נקישות בקצב קבוע; כשהוא מאתר פריט מזון מסוים, הוא שוחה לעברו ובמקביל מגביר את קצב הנקישות עד לאכילתו.
תאוריה אחרת גורסת שנקבות הראשתן גדול-הראש מסוגלות, באמצעות ניתוח הנקישות וההדים שמשמיע זכר, להעריך מרחוק את גודל ראשו, ולהחליט אם ברצונן לפוגשו.
מבחינה אנטומית, הקולות מופקים בנחיר הפנימי, עוברים ברקמת המלון (שם אלומת גלי הקול מתרכזת), ובחזרתם הם נקלטים בגופי שומן בלסתות התחתונות (בשחור באיור), המעבירים אותם לאוזן הפנימית.
בשל כך, תפקידן של תעלות השמע של האוזן התיכונה פחוּת ממקבילותיהן ביונקים היבשתיים, ואצל מיני לווייתנאים מסוימים תעלות השמע אף סתומות בחלקן.
התקשורת הקולית בין פרטי הלווייתנאים התפתחה לרמה גבוהה במיוחד בדמות שירת הלווייתן.
שירה זו היא אוסף של קולות דמויי שריקה שמפיקים לווייתנאים לשם תקשורת ביניהם.
המונח "שירה" נמצא בשימוש במיוחד כשהוא נועד לתאר תבנית צפויה וחוזרת על עצמה של צלילים ארוכים בתדר נמוך, שמשמיעים מינים מסוימים של לווייתנאים (במיוחד לווייתן גדול-סנפיר) בצורה המזכירה לחוקרי הלווייתנאים שירת ציפורים או אף שירה אנושית.
כל הלווייתנאים תלויים בצלילים לצורך תקשורת והתמצאות במידה רבה יותר מקרוביהם היבשתיים, משום שמתחת לפני המים הראייה קשה בשל בליעת האור על ידי המים.
חסרונו של חוש הראייה בולט בעיקר בנהרות, בית גידולם של דולפיני הנהרות כדוגמת הבאיג'י - העכירות הגבוהה-יחסית הביאה לכך שחוש הראייה יצא משימוש באופן כמעט מוחלט והעיניים התנוונו.
רוב לווייתני המזיפות מפיקים קולות בתחום התדרים של 10 עד 15 הרץ.
עם זאת, ביולוגים ימיים מהמכון האוקיינוגרפי "וודס הול" דווחו בכתב העת "ניו סיינטיסט" בדצמבר 2004 כי עקבו במשך 12 שנה אחר לווייתן בצפון האוקיינוס השקט ש"שר" בתדר של 52 Hz.
המדענים אינם מסוגלים להסביר כיום את החריגה הדרמטית מהנורמה, עם זאת הם אומרים כי הם בטוחים שהלווייתן היה לווייתן מזיפות.
כיוון שהסיכויים שמדובר במין חדש הם קלושים ביותר, מתברר שלמין ידוע של לווייתנים יש תחום תדרים נרחב יותר ממה ששיערו קודם.
רוב הלווייתנים האחרים והדולפינים מפיקים צלילים בדרגות משתנות של מורכבות.
מקרה מיוחד הוא הלבנתן המפיק מגוון נרחב של שריקות, נקישות ופעימות ולכן יש המכנים אותו "כנרית ים".
בעוד שחלק מהלווייתנאים, כמו דולפין האמזונאס, חיים בגפם, מינים אחרים פיתחו מבנים חברתיים, פשוטים ומורכבים כאחד.
לווייתני המזיפות, למשל, נוטים לחיות בקבוצות קטנות וזמניות, שבהן הקשרים בין הפרטים רופפים: הפרטים עשויים להתקבץ לקבוצה מסוימת ברגע מסוים, וברגע אחר הם יתפזרו או שיתקבצו לקבוצות אחרות.
לווייתני השיניים, לעומת זאת, נוטים להציג ארגונים חברתיים מורכבים להפליא, המתקיימים למשך פרקי זמן שונים, גם לאורך שנים.
המבנים החברתיים של שלושה מינים: דולפינן מצוי, קטלן וראשתן גדול-ראש נחקרו היטב.
שלושת המינים הציגו דגמים חברתיים שונים, כך שלא ניתן למצוא מבנה חברתי המשותף לכל לווייתני השיניים.
למשל, בלהקות של כמה מהם עשויים להיות עשרות, מאות ואף אלפי פרטים.
הקשרים החברתיים בין לווייתני השיניים הם חזקים ונמשכים זמן רב.
חלק מלווייתני השיניים, כמו הקטלנים (אורקות), יוצרים מבנים בהם קיימת היררכיה ברורה.
אצל הראשתנים גדולי-הראש ניתן לצפות בסוגים רבים של קבוצות: להקות של אמהות וגוריהן, להקות של זכרים "רווקים", להקות של זכרים בוגרים.
הגם שקשרים אלו הם ארוכי טווח, בחיי היום-יום קשרים אלו נזילים ומראים דגם של "פיזור - ליכוד" (Fission - Fusion).
לעיתים ניתן לראות לווייתנאים הנעים בקבוצות המכילות פרטים ממינים שונים.
דוגמה בולטת לכך היא הקבוצות המעורבבות של המינים לווייתן דלוע-ראש ודולפין פראסר.
המבנה החברתי נוצר בין היתר בעקבות לחצי ברירה אבולוציוניים והוא מספק הגנה לפרטיו.
כשאחד הראשתנים גדולי-הראש נפצע, לדוגמה, יקיפו אותו יתר חברי הלהקה במבנה מגונן הקרוי "חרצית" (Marguerite), ויהלמו בזנבותיהם החזקים לבלימת אויביהם .
דוגמה נוספת לכך היא הצלילה המתוזמנת שמבצעות נקבות הראשתנים גדולי-הראש כאשר בלהקה נמצא גור: כשאין גורים, הנקבות כולן תצלולנה באותו זמן על מנת למצוא מזון; כאשר נמצא גור אחד או יותר בלהקה, ואמו חייבת לצלול על מנת לאכול, חלק מהנקבות יישאר בסמוך לגורים ולפני המים על מנת לשמור עליהם.
הקשרים החברתיים עשויים להניב שיתוף פעולה מוצלח בהשגת מזון.
למשל, הקטלנים (אורקות) לעיתים משתפים פעולה בצורה יוצאת דופן.
הם מוציאים את פלג גופם העליון מהמים ומאתרים כלבי-ים הנחים על גושי קרח צפים.
ברגע שהם מוצאים אחד, קטלן אחד הולם בזנבו וגורם להפלת כלב-הים מגוש הקרח.
באותו זמן, קטלן אחר אורב לכלב-הים על מנת לתפוס אותו כשייפול.
בנוסף, גם הזכרים עשויים ליצור קשרים או בריתות בינם ובין עצמם, שמטרתם שיפור סיכויי ההזדווגות והאבהות.
חלק גדול מטיבם ומטבעם של הלווייתנאים עודנו שרוי במסתורין, בעיקר מהסיבה שאלו בעלי חיים שקשה לחקור וללמוד.
מרבית המינים שנחקרו הציגו יחסים פוליאנדריים, פוליגיניים או פוליגיננדריים .
גודלם הרב של אשכיהם של כמה לווייתנאים (למשל הלווייתן קשות הראש) מלמד על תחרות זרע בין הזכרים (נפח השופכה הגדול שופך החוצה את תכולת הזרע מהזדווגות קודמת) ועל פעולתו של לחץ ברירה.
לעיתים, כפי שקורה אצל האובלנה הצפון-אטלנטית, נוהגי החיזור ניתנים לצפייה מפני המים.
אצל מין זה, מספר זכרים מתקהלים סביב נקבה אחת ונאבקים על מיקום טוב בפעילות המינית שסביבה.
הנקבה עשויה להזדווג עם מספר זכרים ברציפות, ואף עם שניים בו-זמנית.
איברי המין של הזכרים ופטמות הנקבות מוצנעים על מנת לשמור על צורתו ההידרו-דינמית של הגוף.
כך, הפין של הזכרים מונח על החלק התחתון של חלל הבטן, לרוב בצורה מפותלת.
הוא מוחזק שם על ידי שריר מיוחד, והוא נזקף אל מחוץ לגוף על ידי גדישתו בדם.
הפין נייד למדי, והוא משמש לעיתים קרובות כאיבר חישה במגוון של אינטראקציות חברתיות.
באופן דומה, גם הפטמות של הנקבות מצויות בתוך שני כיסי עור.
מינים מסוימים של לווייתני שיניים, דוגמת הדולפינן, מפגינים התנהגות מינית ביסקסואלית בטבע ובשבייה כאחד.
מצגי החיזור של הלווייתנאים מורכבים ומרשימים, וכוללים לרוב השמעת קולות והצגת מפגנים אקרובטיים.
בחלק מהמינים, לאחר החיזור הזכר והנקבה שוחים יחדיו במשך שעות רבות ואף ימים, במהלכם הם יגעו זה בזה וילטפו זה את זה.
ההזדווגות נעשית בטן אל בטן, אופקית או אנכית, והיא קצרה מאוד - לא יותר מ-20 שניות.
הנקבה ממליטה גור אחד מדי שנה אחת עד שש שנים, לאחר 8 עד 17 חודשי היריון.
המלטת הגורים נעשית לרוב בעונה החמה.
הגורים נולדים ב"לידת עכוז" או "לידת זנב" (הזנב יוצא ראשון), כאשר חור הנשימה (Blowhole) יוצא אחרון, כנראה על מנת למנוע שאיפת מים עם היציאה למים.
על הגורים לעלות אל פני המים על מנת לנשום את נשימתם הראשונה (לעיתים בסיוע האם או נקבות אחרות) ולשחות מהרגע הראשון לאחר לידתם.
על פי רוב, גורי הלווייתנים גדולים יותר יחסית לאמם בהשוואה ליונקי היבשה.
לעובדה זו תפקיד חשוב בשמירה על חום גופו של הגור, שכן ככל שנפח גופו של הפרט גדל, היחס בין שטח הפנים לנפח קטֵן, וכך איבוד החום לסביבה קטן.
נקבות הלווייתנאים מיניקות את גוריהן במשך שישה חודשים (לווייתני מזיפות רבים) ועד למעלה משנתיים (לווייתני שיניים רבים: מקרה שיא הוא שנמצא חלב בבטנם של מספר ראשתנים גדולי-ראש שגילם 13 שנים).
יצוין כי במינים החברותיים יותר, כמו הראשתן גדול-הראש, הגור עשוי לינוק גם מנקבות אחרות חוץ מאמו, שלרוב קשורות אליו בקשר משפחתי ("סבתא" למשל).
הדאגה האימהית כה חזקה במינים מסוימים, עד כי ציידי לווייתנים כינו את הראשתנים גדולי-ראש ואת הלווייתנים האפורים בשם "Devilfish" (בתרגום חופשי: "דגי שטן"), משום שהאמהות גילו תוקפנות רבה בעת שהציידים תקפו את גוריהן.
הגורים, בעיקר של לווייתני המזיפות, גדלים במהירות (גור לווייתן כחול יונק מאמו כ-90 ק"ג חלב ביום), בין היתר בשל אחוז השומן הגבוה בחלב האם - בין 15 ל-50 אחוזים (בהשוואה לשלושה עד חמישה אחוזים בחלב פרה).
הם מגיעים לבגרות מינית תוך מספר שנים – לווייתני המזיפות מגיעים לבגרות מינית רק לאחר גיל 10 לכל הפחות.
עם זאת, גם אחרי שהגיעו לבגרות מינית, לעיתים עליהם לחכות עד שיגיעו ל"בגרות חברתית", מה שייקח מספר שנים נוסף, לפני שיחלו להתרבות.
הנקבות של מרבית המינים נשארות פעילות מבחינה מינית עד למותן, אולם תדירות ההמלטה יורדת עם הגיל.
יוצאי הדופן לכלל זה הם הקטלנים (האורקות), וייתכן שגם הנתבים קצרי הסנפיר, שאצלם הנקבות נכנסות לשלב פוסט-רבייתי בו הביוץ נפסק.
נקבות הלווייתנאים הן אמהות דואגות: הן עוזרות לגורים להגיע לפני המים בנשימותיו הראשונות, והן תשמורנה עליהם מפני טורפים כל עת שיהיו לצדן.
אצל חלק מהמינים, כמו הלבנתן הלבן, האמהות והגורים יוצרים קשרים שנמשכים זמן רב אף לאחר שייגמלו מיניקה.
דאגה הורית מצד האבות היא נדירה, אולם קיימים מספר דיווחים נקודתיים לפיהם הזכרים הראו עניין כלשהו בצאצאיהם והביאו להם מזון.
תוחלת חייהם של חלק ממיני הלווייתנאים גבוהה ביחס לרוב מיני היונקים ולחלק ממיני הזוחלים.
קיימים הבדלים בולטים בין תוחלת החיים של המינים השונים: המינים הקטנים הם בעלי תוחלת חיים של 12–50 שנים, בעוד שתוחלת חייהם של המינים הגדולים נעה בין 50 ל-100 שנים ואף יותר מכך.
באופן כללי, לווייתני המזיפות מאריכים חיים יותר מלווייתני השיניים, ובדרך כלל לווייתנאים גדולים מאריכים חיים יותר מלווייתנאים קטנים.
כך, לדוגמה, הדולפינן, שהוא לווייתן שיניים קטן, חי בין 20 ל-35 שנים; הקטלן (אורקה), שהוא לווייתן שיניים גדול, יכול להגיע עד גיל 50 בערך, והראשתן גדול-הראש, שהוא לווייתן שיניים גדול מאוד, יכול לחיות עד 70 שנה לערך; ואילו לווייתני מזיפות רבים, ובייחוד הבלניים, יכולים להגיע לגיל מופלג.
כך, לדוגמה, הלווייתנים קשותי הראש יכולים להגיע לגילאים עד ל-200 שנים, ויכולים להתרבות עד גיל מבוגר.
התפיסה הרווחת היא שהלווייתנאים בכללותם הם בעלי חיים בעלי יכולות למידה מהגבוהות בטבע.
בני האדם נוטים לעיתים לקרוא ליכולות אלו בתכונה אנושית אינטליגנציה.
למיני הלווייתנאים מבנה חברתי מורכב מעצם היותם חיות עדר עם הרבה זמן פנוי ויכולות למידה גבוהות.
מינים מסוימים מציגים שיטות ציד מתוחכמות.
מנגנון התמצאות במרחב משוכלל מאוד קרי, הסונר הביולגי המבוסס על מנגנון איכון ההד שהמקבילה שלו אצל יונקים יבשתיים הוא אצל העטלף.
מערכת תקשורת בן אישית מורכבת.
שפה שלא פוענחה עד היום למעט מספר קולות.
יכולת לקיים יחסי גומלין עם בני-אדם גם ללא מקדם חיזוק ראשוני מזון.
יכולות לימוד וחיקוי טובות – תכונות הדורשות יכולות למידה גבוהה.
המחקרים על יכולות הלמידה של הלווייתנאים מתמקדים בעיקר בלווייתני השיניים המוחזקים בדולפינריומים בתנאי שבי ופחות בלווייתני המזיפות, משום שלווייתני השיניים נגישים הרבה יותר לחוקרים.
באופן כללי, ככל שאורגניזם מפותח יותר, היחס בין גודל מוחו לגודל גופו גבוה יותר – תופעה שנקראת אנצפליזציה.
לכל היונקים דרגת אנצפליזציה גבוהה ולכן אין תמה שלגדולים שבהם יהיו מוחות גדולים.
ואכן, למרבית הלווייתנאים מוח גדול: מוחם של לווייתנים גדולים שוקל בין שלושה לשמונה קילוגרמים לערך, ומוחם של הדולפיננים שוקל כ-1.7 קילוגרמים (יותר מאשר מוחו של אדם ממוצע).
מוחו של הראשתן גדול-הראש הוא הגדול ביותר בעולם החי, ומשקלו עומד על כשמונה קילוגרמים (אצל הזכרים).
עם זאת, גודלו המוחלט של המוח אינו נחשב למדד להערכת האינטליגנציה של יצור מסוים.
מדד מקובל יותר הוא היחס בין משקל המוח למשקל הגוף.
יחס גבוה יותר, מקובל לחשוב, מלמד על מוח מפותח יותר: כך למשל, משקלם היחסי של מוחם של הלווייתנים הגדולים נמוך יותר ממשקלם היחסי של מוחם של הדולפינים, ובמיוחד הדולפיננים.
בנוסף, משקלם היחסי של מוחותיהם של הלווייתנאים המודרניים גבוה בבירור מהנתון המקביל של הלווייתנאים הקדומים (Archaeoceti), ועוד יותר מזה של מפריסי הפרסה הקרובים אליהם (הקדומים והמודרניים גם יחד).
עם זאת, גם מדד ה"מוח/גוף" עצמו הוא תלוי מסה, שכן הוא נוטה לקטון ככל שהמסה גדלה - המוח לא גדל באותה מידה שהגוף גדל, ולכן הוא אינפורמטיבי פחות ממדד המכונה "יחס האנצפליזציה", שהוא היום המדד המקובל לקיום פוטנציאל לאינטליגנציה.
יחס האנצפליזציה (Encephalization Quotient; EQ) הוא היחס בין משקל המוח הנמדד לבין משקל המוח הצפוי לאותו יצור, בהתאם לקבוצה בו היצור נמצא ולמשקל גופו.
ככל שיחס זה גבוה יותר, מקובל לחשוב כי מוחו של היצור מפותח יותר.
כך, רמת ה-EQ של האדם היא הגבוהה ביותר (מעל 8).
מרבית הפרימטים האחרים מחזיקים ברמת EQ שנעה בין 1.5 ל-4.5. לעומתם, רמת ה-EQ של הלווייתנאים משתנה באופן חד יותר: היא נמוכה מאוד אצל הראשתן גדול-הראש (0.44) וגבוהה מאוד אצל הדולפין Lagenorhynchus albirostris (6.32).
יתר המינים נעים בין רמות אלו.
מכאן זה עלה בהדרגה: בתקופת המיוקן ה-EQ של מרבית המינים נע בין 2 ל-5, וכיום - ה-EQ של מרבית המינים נע בין 1.5 ל-5.5. מדובר כאן רק בלווייתני השיניים.
מוחם של לווייתני המזיפות מציג רמות נמוכות באופן משמעותי, כנראה בשל גודלם הרב, ורמת ה-EQ שלהם נמוכה אף מ-0.5.
פתרון בעיות, יכולת למידה ויצירתיות
למונח "אינטליגנציה" אין הגדרה מוסכמת.
עם זאת, מקובל לטעון כי האינטליגנציה כוללת את היכולות לפתור בעיות, לתכנן, לחשוב בצורה מופשטת, להבין מערכת של רעיונות, ללמוד מהר וללמוד מן הניסיון.
הגדרה זו איננה כוללת תכונות חברתיות או יכולת לבצע טריקים ותעלולים (שעשויה לבוא כתוצאה מהתניה), שרבים מבלבלים בינה לבין מידת האינטליגנציה של בעל החיים.
חלק מהחוקרים טוענים שלפי הקריטריונים שהוצגו לעיל מינים מסוימים של לווייתני שיניים אינטליגנטים יותר אף מהשימפנזים, שלרוב מוצגים כבעלי החיים האינטליגנטים ביותר לאחר האדם.
דולפינים בשבייה אף מפגינים יכולת מתמטית, שמעידה על חשיבה מופשטת.
מדענים אחרים, לעומת זאת, גורסים שמידת האינטליגנציה של הדולפינים זהה פחות או יותר לזו של הפילים, וכי אין הם מפגינים כישרון מיוחד לפתירת בעיות, יחסית לבעלי-חיים אינטליגנטים אחרים.
נטען שהתרגילים שמבצעים הדולפינים בשבייה כולם תוצאה של תרגול, ושבעלי חיים מורכבים פחות, כגון חולדות, עולים על הדולפינים במבחנים מסוימים.
חקר התנהגות הדולפינים בטבע הוא משימה קשה.
חוקרים מסוימים למדו את ההתנהגות החברתית של דולפינים וניסו להגיע להבנה לגבי רמת התקשורת בין הפרטים בלהקה, שמפורשת כמדד לרמת האינטליגנציה.
ככלל, חלק גדול מלווייתני השיניים הם בעלי חיים חברתיים, החיים בלהקות בממדים שונים: דולפיני הנהרות חיים בקבוצות קטנות של 6 - 12 פרטים, והחוקרים מאמינים שהדולפינים בקבוצות הללו מזהים זה את זה.
מינים אחרים, דוגמת סטנלה ברודה (Stenella attenuata), הדולפין הדרום אפריקני (Cephalorhynchus heavisidii) והסטנלה ארוכת-החרטום (Stenella longirostris) חיים בקבוצות שיכולות להגיע למאות פרטים.