tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האנימטור הראשי בדרך כלל יהיה זה שיצייר לראשונה את הפריימים השונים לאורך הסצנה, כאשר הוא נעזר ב-layouts ובסטוריבורד שהוכנו מבעוד מועד.
הסנכרון בין הפריימים שמציירים האנימטורים הראשיים לפסקול חשובים במיוחד - כל פריים חייב להתאים בדיוק למה שמתרחש בפסקול ברגע שהפריים אמור להיות מוצג, אחרת ייווצר פער בין הצליל לתמונה שיסיח את דעת הקהל.
לדוגמה, בהפקות של סרטי אנימציה בתקציב גבוה, מושקעים מאמצים רבים במיוחד לוודא שהפה של הדמויות תואם לצליל שהשחקן מפיק.
האנימטור הראשי בדרך כלל מכין בתחילה סקיצה מופשטת בעיפרון של הסצנה.
רישומי העיפרון מצולמים או נסרקים ומסונכרנים עם הפסקול.
הדבר מאפשר לבדוק אם יש לבצע שיפורים לאנימציה לפני שהעבודה עוברת לאסיסטנטים של האנימטור הראשי, אשר יעבדו על הוספת פריטים קטנים לפריימים ויציירו פריימים חסרים בין הפרימים אותם יצר האנימטור הראשי.
העבודה של האסיסטנטים נבדק, ומשופרת על ידי האנימטור הראשי עד שיהיה מספיק חומר להראות לבמאי או עד שאנימציה תיבדק על ידי הבמאי, המפיק, ושאר חברי הצוות היצירתי.
בדומה לשלב של יצירת הסטוריבורד, האנימטור עשוי להידרש להכין את אותה הסצנה פעמים רבות לפני שהבמאי יאשר אותה.
בהפקות אנימציה בתקציב גבוה לעיתים רבות לכל הדמויות הראשיות יהיה אנימטור או קבוצה של אנימטורים המקדישה את כל זמנה אך ורק לציור רצף הפריימים של אותה הדמות.
עבור סצנות אשר בהן שתי דמויות מקיימות אינטראקציה ביניהן, האנימטורים הראשיים של שתי הדמויות יחליטו איזה דמות "תוביל" את הסצנה, והאנימציה של אותה הדמות תופק קודם.
הדמות השנייה תגיב לפעולות של הדמות שמובילה את הסצנה.
לאחר שהפריימים שיצר האנימטור הראשי אושרו, האנימטור הראשי מביא את כל הפריימים שנוצרו למחלקת ה"ניקוי" (clean-up department) אשר לוקחת את הפריימים שנוצרו על ידי האנימטור הראשי והאסיסטנטים שלו ומציירים מחדש את הקווים התוחמים של הציור בכל פריים על ניירות חדשים, ומקפידים שתהיה עקביות לכל הפריטים הקטנים.
במקביל צוות אנימטורים המכונה "inbetweeners" מצייר את כל הפריימים אשר בין הפרימים שיצר האנימטור הראשי - תהליך המכונה "tweening".
הציורים שיצרה מחלקת ה"ניקוי" נבדקים שוב ושוב עד שהם מקבלים אישור.
בכל שלב במהלך אנימציה עיפרון, הקטעים שאושרו מועברים לסליל לייקה (Leica reel).
תהליך זה זהה הן עבור הפקת האנימציה של הדמויות והן עבור הפקת האפקטים המיוחדים, כאשר לרוב בהפקות של סרטי אנימציה בתקציב גבוהה הפקת האנימציה של הדמויות והפקת האפקטים המיוחדים נעשים במחלקות נפרדות.
האנימטורים שאחראים על ה"אפקטים" (מכונים "Effects animators") אחראים על הנפשת כל דבר שזז באנימציה אשר איננו דמות, כולל אביזרים, כלי רכב, מכונות, ותופעות שונות כגון אש, גשם, פיצוצים, וכו'.
לאחר שמחלקת ה"ניקוי" סיימה את עבודתה, כל הפריימים אותם הם יצרו מצולמים אחד-אחד באמצעות מצלמה (באופן מסורתי הצילום בוצע על פני סרט שחור-לבן .
כיום, לרוב גם כאשר מופקת אנימציה באופן מסורתי היא מצולמת באמצעות מצלמת וידאו דיגיטלית כך שהפריימים שצולמו יעובדו באמצעות תוכנות מחשב.
במקביל לתהליכים שתוארו לעיל מועסקים גם אמני רקע אשר מציירים את הרקעים לכל הסצנות לאורך סרט האנימציה כולו.
הרקעים נוצרים לרוב באמצעות צבעי גואש או צבעים אקריליים, אם כי בהפקות מסוימות הרקעים נוצרים באמצעות צבעי מים או צבע שמן.
אמני הרקע מסתייעים במידה רבה ב-Layout של האנימציה על מנת שהרקעים אותם הם יפיקו ישתלבו באופן מושלם עם הדמויות מבחינת הצבעים והגוונים של הצבעים.
לאחר שהסתיימה עבודת צוות ה"ניקיוי" הפריימים יהיו מוכנים לצילום - תהליך המכונה "ink-and-paint".
כל ציור מועבר לגיליון פלסטיק המכונה "cel".
קווי המתאר של הציורים מצוירים או מצולמים על גבי ה-cel, ולאחר מכן כל פריים נצבע בצבעי גואש, צבעים אקריליים או סוג אחר של צבע - מהצד האחורי של ה-cel, תוך הקפדה שהצבע לא יהיה מחוץ לתחומי הקווים התחומים.
במקרים רבים, נעשה שימוש בצבעים רבים יותר מלוח הצבעים המוגבל שהוקצה לצביעה של דמויות מסוימות.
השקיפות של ה-cel מאפשר לאנימטורים לעבוד על האנימציה של כל דמות או אובייקט בנפרד, משום שהם יכולים לאחר מכן להציב את ה-cel של ההנפשה אותה הם יצרו לדמות אחת מתחת ל-cel של האנימציה אותה הם יצרו לדמות אחרת, כאשר הרקע יוצב מתחת לכל ה-cel-ים.
לאחר שכל רצף הפריימים הועבר לדפי ה-cel, עוברים לתהליך הצילום של כל הפריימים.
כל cel שמשולב בפריים מונח זה על גבי זה, כאשר הרקע מונח בתחתית הערימה.
מעל לערימת דפי ה-Cel מונחת חתיכת זכוכית אשר "משטיחה" את כל הערימה, והתמונה שנוצרת מהשילוב של כל האלמנטים הללו מצולמת באמצעות מצלמה מיוחדת המוכנה "מצלמת רוסטרום" .
לאחר צילום של פריים יחיד מחליפים את כל דפי ה-Cel בדפי ה-Cel הבאים בתור וכל התהליך חוזר על עצמו עד שצולמו כל הפריימים באנימציה.
בכל אחד מדפי ה-Cel יש חורים חורים קטנים בקצה העליון או התחתון של ה-cel המאפשרים להציב את דפי ה-cel במדויק זה מעל זה.
במקרים רבים מתגלה בהמשך שיש צורך לצלם פריימים מסוימים שוב.
לאחר שכל האנימציה צולמה הסרט הסופי נשלח למחלקת פיתוח ועיבוד כאשר משלב זה הקטעים המוזיקליים והאפקטים הקוליים מוספים לפסקול.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 פותח ציוד אנימציה משוכלל יותר שאפשר לאנימטורים להסתייע במחשבים בעת צילום הפריימים ובכך לחסוך שעות עבודה רבות.
המעבר ליצירת אנימציות באמצעים דיגיטליים הפכה את חלק גדול מהטכניקות שמתוארים לעיל ואת הציוד שמתואר לעיל למיושנים.
במאה ה-21 תהליך צילום ההנפשה המסורתי הפך למיושן.
הנצחיים הם גזע בדיוני שמופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הגזע הופיע לראשונה בחוברת Eternals #1 מיולי 1976, ונוצר על ידי הכותב והמאייר ג'ק קירבי.
בדומה לגזעים בדיוניים דומים ביקום מארוול, הנצחיים מתוארים כתוצר של תהליך אבולוציוני שנוצר בידי גזע רב-עצמה בשם השמימיים, היוביל בסופו של דבר להיווצרות האנושות.
הנצחיים מחשיבים את עצמם למגני האנושות, וכתוצאה מכך עוסקים במאבק ארוך-שנים נגד גזע אויב בשם הסטיות - אנטיתזה לדמותם של הנצחיים, שנוצרו כיפי תואר ובעלי כוחות-על.
מלבד אריכות ימים דמוית אלמוות, לנצחיים יכולת לתמרן ולשלוט באנרגיה קוסמית בדרכים שונות, כאשר כל נצחי בוחר למקד את כוחו בתחום אחד.
במרוצת השנים נסגדו הנצחיים בידי בני האדם כאלים, חיו לצדם, ובעידן המודרני חלקם נעשו לגיבורי-על, ואף היו חלק מקבוצות כמו האוונג'רס, דפנדרס, גיבורים להשכרה ועוד.
באפריל 2018 הכריז נשיא היקום הקולנועי של מארוול, קווין פייגי, על תחילת הפקת סרט לייב אקשן אודות "הנצחיים".
ביולי 2019 הוכרז כי הסרט, בבימויה של קלואי ז'או, עתיד לעלות לאקרנים ב-6 בנובמבר 2020, וכי יככבו בו בין היתר ריצ'רד מאדן, ג'מה צ'אן, סלמה הייק, קומאיל נאנג'יאני, בריאן טיירי הנרי, קיט הרינגטון, אנג'לינה ג'ולי ואחרים.
בשנת 1976 עזב הכותב והמאייר ג'ק קירבי את חברת DC Comics לאחר שמדיניות החברה באותה התקופה התנגשה עם יצירתיותו, ואילצה אותו לעבוד על פרויקטים בניגוד לרצונו.
קירבי עזב בעיצומה של סאגה עלילתית העוסקת ב, המשלבת בין מושגים מעולמות המדע הבדיוני, מיתולוגיה ופילוסופיה, ובשובו לחברת מארוול קומיקס החל קירבי בעבודה על כותר דומה בשם "הנצחיים".
הכותר בוטל בטרם עת בתום 19 חוברות, והכותבים רוי תומאס ומארק גרונוולד עשו שימוש בדמויות הנצחיים בקו עלילה בחוברות "תור" שסגר את קווי העלילה הפתוחים שהותיר קירבי.
לאחר מכן הופיעו הנצחיים בכותרים שונים ברחבי יקום מארוול, וגזעים דומים שנוצרו בידי כותבים שונים שוכתבו ונעשו לחלק מעולם הנצחיים.
בשנת 1985 כיכבו הנצחיים במיני-סדרה בת 12 חוברות, בכתיבתו של פיטר בי.
גיליס ובאיורו של סאל בוסימה.
לפי חוקר הקומיקס פיטר סנדרסון, העורך הראשי ג'ים שוטר לא אהב את כתיבתו של גיליס, שהוחלף על ידי וולטר סימונסון בארבע החוברות האחרונות.
במשך שנים נעדרו מרבית הנצחיים מכותרי מארוול, עד להופעת מיני-סדרה בת שבע חוברות בכתיבת ניל גיימן ובאיורו של ג'ון רומיטה הבן.
הסדרה תוכננה להיות בת חמש חוברות, אך לפי העורך ניק לואו הורחבה לבקשתו של גיימן עבור השלמת קו העלילה הארוך.
הרצה בת 9 חוברות בכתיבתם של צ'ארלס ודניאל נאוף רצה בין אוגוסט 2008-מאי 2009, ובה לקחו הנצחיים חלק מאירועי "הייעוד הגלוי".
בין אוגוסט 2003-ינואר 2004 פורסמה תחת חותם MAX הרצה בשם Eternal תחת כתיבתו של צ'אק אוסטן, שתוכננה כסדרה מתמשכת אך בוטלה כעבור שש חוברות.
הסדרה עסקה באיקאדן, מנהיג הנצחיים, שמגיע לכדור הארץ בשחר האנושות במטרה להאיץ את תהליך האבולוציה כדי שיוכל להשתמש בבני האדם כעבדים כורי מינרלים עבור השמימיים.
לפי החוקר הקומיקס פיטר סנדרסון, הסדרה עשתה שימוש בשמות "הנצחיים" ו"השמימיים", אך מלבד זאת לא הייתה קשורה אליהם.
בעוד חלק מהביקורות היללו את הסדרה כראויה היחידה לחותם MAX, ביקורות נוספות טענו כי היא פוגמת במורשת הדמויות עבור סיקור עיתונאי.
מקורם של הנצחיים בזוג הומו ארקטוס שנבחרו בידי הישות הקוסמית סייס-נג והובאו לעמק דמוי גן עדן, בו התרבו והתחברו לקבוצות אחרות עד שגדלו לשבט.
כשנה לאחר מכן נתקלו שני מנהיגי השבט בקבוצת אנשי-נחש, שהציעו להם תנאי חיים טובים יותר בתמורה לציות, רצח השבט ועזרה בהבאת מתנות ל"אלי החלל" הקרבים; מנהיגי השבט סירבו, ולאחר שהביאו לעזרתם את חבריהם וגירשו את אנשי-הנחש, חזו בבואם של השמימיים מלווים באלה העתיקה גאיה.
בעידודה של גאיה נכנסו חברי השבט לחללית השמימיים, שם חולקו לשלוש קבוצות.
קבוצה אחת עברה ניסויים בידי זיראן הבוחן, ושולב בה גנום בלתי-יציב שגרם להם לעבור מוטציות בלתי צפויות - ולפיכך נקראו בשם "הסטיות".
קבוצה נוספת עברה ניסויים בידי נצאר הבוחן, שיצר את הנצחיים: גזע זקוף ומתקדם בעל פוטנציאל לגישה לכוח הקוסמי.
בקבוצה הנוספת הוחדר גן מוטאנטי, שנועד להרחיב את הפוטנציאל האנושי.
כעבור כמה שבועות עזבו השמימיים את כדור הארץ, והותירו את שלושת הגזעים החדשים מאחור.
הנצחיים התאגדו בעיר טיטאנוס בצפון אסיה תחת הנהגתו של קרונוס, וכעבור כ-250,000 שנים פרצה בקרבם מלחמת אזרחים, כאשר אחיו של קרונוס - אורנוס - מרד בהנהגתו של אחיו וקרא להשתלטות הנצחיים על כדור הארץ.
אורנוס וחסידיו הובסו והוגלו, והתיישבו בכוכב אורנוס לאחר שכבשו אותו מיד מוצב גזע הקרי.
זמן מה לאחר מכן החליטו אורנוס וכמה מתומכיו לשוב לכדור הארץ, אך הם יורטו בידי צי הקרי שהגיע לחקור את היעלמות המוצב.
השורדים מקבוצתו של אורנוס החליטו לנטוש את תוכניתם לנקמה באחיהם בכדור הארץ, וייסדו מושבה באחד מירחי שבתאי, אותו כינו טיטאן לזכר טיטאנוס.
הנצחיים שנותרו בכוכב אורנוס פגשו בבני הכוכב, שאפשרו להם לחיות כגולים בתנאי שלא יצאו ממתחם מוצב הקרי.
בני מושבת טיטאן הידרדרו בהדרגה למלחמת אזרחים נוספת, ככל הנראה תחת השפעתו של שד בשם דרקון הירח.
הנצחית סוי-סאן נותרה הניצולה היחידה מהמושבה המקורית בטיטאן.
מאות שנים לאחר המרד, ניסוי שהשתבש גרם להרס גופו הפיזי של קרונוס ואיחודו עם הכוח הקוסמי, חורבן טיטאנוס והפעלת גנים חבויים בתוך הנצחיים, שאפשרו להם לגשת אל הכוח הקוסמי ולתמרן אותו לכוחות אלוהיים.
הנצחיים התאחדו לכדי ישות קולקטיבית בשם יוני-מיינד כדי להחליט מי ישמש כמנהיגם, הנצחי העליון.
בנו של קרונוס, זוראס, נבחר לתפקיד, ואחיו א'לארס הגלה את עצמו מרצון לטיטאן כדי למנוע מלחמה נוספת.
בהנהגתו של זוראס יצאו הנצחיים בחיפוש אחר מקומות התיישבות חדשים, וייסדו בין היתר את אולימפיה בהרי יוון, אוקיאניה ב ופולריה בסיביר.
בינתיים אכלסו מחדש סוי-סאן וא'לארס את טיטאן בצאצאים ובתוצרי שיבוט והנדסה גנטית.
כ-18,000 שנים לפני הספירה חזרו הנצחיים לכדור הארץ במטרה לחזות בהתפתחות ניסוייהם, והותקפו בידי הסטיות, שתומרנו בידי האל הרשע סת.
בראותם שהעולם שיצרו הידרדר למצב של כאוס, פסקו השמימיים על חורבן הציוויליזציה של אותה התקופה.
הם טבחו ברוב בני הסטיות ובני האדם, וגרמו בתהליך ל שהוביל לשקיעתן של אטלנטיס, למוריה ומו.
הנצחיים איקריס ואותנפישתים בנו תיבה במטרה להציל כמה שיותר בני אדם ובעלי חיים מהמבול, וכנראה שהצילו את הנצחיים האחרים.
סגידה כאלים, עד המאה ה-20
לקראת שנת 2,000 לפני הספירה נגלו האלים האולימפיים בכדור הארץ, מיקמו את הר האולימפוס סמוך לבירת הנצחיים באולימפיה, והכריזו כי הם יהיו מושא הסגידה של בני יוון.
בפגישתם עם הנצחיים נכחו שתי הקבוצות לגלות כי קיים ביניהן דמיון פיזי רב, בין היתר בין השוואת זוראס לזאוס ואזורה לאתנה.
בהסכם בין שתי הקבוצות נקבע כי הנצחיים ישמשו כנציגי האולימפיים עלי אדמות, מה שהוביל במשך הזמן לבלבול ולסגידת הנצחיים, ובסופו של דבר לעימות בין הנצחיים לאולימפיים.
זמן רב לאחר מכן, מושבת נצחיים מפולריה בהנהגת ויראקו הגיעה לדרום אמריקה במטרה להביא את הקדמה לילידים המקומיים, והציגו את עצמם כאלים לאבות שבטי המאיה, אינקה והאצטקים.
ויראקו מילא את תפקיד קצלקואטל וקוקולקן, בעוד שאר הנצחיים התפזרו ברחבי היבשת.
כעבור זמן מה הם נקלעו לעימות מול הסטיות, וזכו לסיועו של האל הנורדי תור.
הקרב תם במותו של ויראקו, שייזכר כאל השמש ויראקוקה, והנצחיים מחקו את זכרונו של תור כדי למנוע ממנו להתערב במטרותיהם שלהם ושל השמימיים.
בנקודה כלשהי באו הנצחיים במגע ומאבק עם גזע הבלתי אנושיים, הנוגע ליצירת והשמדת פריט בשם חרב הזמן.
בשובם של השמימיים לכדור הארץ נסוגו הנצחיים מדרום אמריקה, אך הותירו מאחור את אייג'ק, שמונה לשאת ולתן עם השמימיים.
במהלך ביקורם עבדו הנצחיים בשיתוף פעולה עם השמימיים, והחלו בהכנות לקראת ביקורם הבא.
אייג'ק נבחר להיות איש הקשר בין הנצחיים לשמימיים והוכנס לתרדמת ב"מקדש אלי החלל" שנבנה בידי האינקה, ואיקריס נשלח לחדד את חושיו וכוחותיו כדי לחוש בשמימיים בביקורם הבא.
ביקורם השלישי של השמימיים הוביל להפסקת אש בין הנצחיים לסטייה, ושתי הקבוצות הסכימו לא להתערב בחיי האנושות עד לביקור הרביעי.
במשך מאות שנים חיו הנצחיים לצד בני האדם, ורוב ההיסטוריה שלהם עד ל לא ידועה.
הנצחיים (מאנגלית: The Endless) היא קבוצת ישויות המופיעה ביקום DC שנוצרה על ידי ניל גיימן עבור סדרת הרומנים הגרפים סנדמן (1989–1996) העוקבת אחר חלום, המכונה גם איש החול.
הם נבדלים מאלים ביקום DC בכך שהם לא שואבים את כוחם מאמונה ואינם ניתנים להשמדה כל עוד הרעיון אותו הם מייצגים ממשיך להתקיים.
הנצחיים מתוארים לרוב כמשפחה לא תפקודית של שבעה אחים הקרויים בשמות גורל, מוות, חלום, חורבן, תשוקה, יאוש, והזיה.
הם עשויים להופיע בצורות שונות, אך בדרך כלל בעלי עור לבן חרסינה ושיער שחור, למעט חורבן והזיה ששניהם בעלי שיער ג'ינג'י.
המראה שלהם משתנה בהתאם לציפיות הצופה, ולפעמים הם אף מופיעים במופע לא אנושי.
כשחלום נשאל על ידי מרקו פולו האם הוא תמיד כה חיוור, זה השיב "זה תלוי בצופה".
סדר גילם הוא גורל, מוות, חלום, חורבן, תשוקה ויאוש (תאומות) והזיה.
הדמויות חלום ומוות נחשבות מבין דמויות הקומיקס האהובות ביותר, ואף דורגו במקום השישי והחמש-עשרה בהתאמה בדירוג דמויות הקומיקס הגדולות בכל הזמנים של מגזין אמפייר.
אין לנצחיים שמות של ממש, שמותיהם נובעים מהתפקיד שהם ממלאים בקיום, ולכן אם הם מתחלפים, דבר שקורה לעיתים נדירות, הישות החדשה נושאת את שם התפקיד גם היא.
חלום מחזיק במספר כינויים נוספים, המרכזי ביניהם הוא "מורפיאוס" על שם אל החלומות מהמיתולוגיה היוונית, אך הוא מוכר גם כאונרוס וכסנדמן.
בני המשפחה קוראים לעצמם "הנצחיים", אך הם לפעמים נקראים על ידי דמויות אחרות "שבע ה-D" מפני ששמות שבעתם מתחילים באות D באנגלית.
כל אחד מהאחים מחזיק בממלכה ובחותם המתפקד הן כסמל מיסטי המייצג אותם והן כדרך לתקשר בין האחים.
גורל (Destiny): האח המבוגר ביותר, גורל מוצג לרוב כגבר גבוה ועיוור הלבוש בגלימה חומה או סגולה, ונושא ספר עבה שנקרא "היומן הקוסמי".
הספר קשור אליו בשרשרת ברזל עבה.
הספר מכיל את כל קורות הקיום, עבר הווה ועתיד.
גורל מוצג כמסור באופן מוחלט לתפקידו, ונדמה כחסר כל רצונות אישיים.
הדיבור שלו מוצג בבועת דיבור רגילה אך בכתב נטוי.
ממלכתו נקראת גן הגורל, והיא נראית כגן גדול עם המון שבילים המייצגים את אינסוף האפשרויות בהם אדם יכול לצעוד.
גורל הוא האח היחיד שלא נוצר על ידי גיימן עבור הקומיקס סנדמן, הוא נוצר עבור הקומיקס "עלילות מסתורין מוזרות" שנכתב על ידי מֶרב וולפמן וברני רייטסון בשנת 1972.
מוות (Death): מוות מוצגת בתור נערה פיקחת ושנונה בלבוש גותי.
היא עונדת תליון עם סמל ענח' עליו, המסמל את העולם הבא במיתולוגיה המצרית.
היא מאופרת בסגנון המזכיר את עין הורוס.
היא מעדיפה להתלבש ולדבר באופן לא רשמי והיא ידידתו הקרובה של חלום.
הדיבור שלה מוצג בבועת דיבור רגילה ובכתב רגיל.
היא מבלה יום אחד כל מאה שנה כבת תמותה, חיה ומתה על פני כדור הארץ.
היא מוצגת בתור הדמות שאוספת את המתים לממלכתה, והמפגש איתה על סף המוות מתואר כתחושה של מפגש עם חבר וותיק.
היא מאופיינת בכבוד רב למת ולמנהגיו ועושה את עבודתה נאמנה, אך ללא חדווה.
היא מככבת בספינאוף של סדרת סנדמן בשם "מוות: העלות הגבוהה של החיים".
חלום הראשון: חלום הראשון, המכונה גם מורפאוס על שם אל החלומות היווני, מוצג הן כאדון החלומות והן כהאנשת רעיון החלום והסיפורת.
הוא מופיע במגוון צורות, בהתאם לצופה בו, אך הוא לרוב מוצג בקומיקס כגבר גבוה ורזה, בעל עור חיוור שיער כחול כהה עד שחור.
עיצוב זה נוצר בהשראה ממראה יוצרו, ניל גיימן, כשהיה בגילאי העשרים, סולן להקת הקיור רוברט סמית', רקדן הבלט פארוק רוזימטוב, וסולן להקת באוהאוס פיטר מרפי.
הוא נחשב אחת מדמויות הקומיקס הטובות ביותר בכל הזמנים ומופיע במקום החמש עשרה ברשימת 100 דמויות הקומיקס הטובות בהיסטוריה של מגזין IGN ובמקום השישי בדירוג דומה של מגזין אמפייר.
הוא לבוש בגלימה שחורה חסרת צורה הנקראת לילה ומתוארת כגלימה ש"להבות רוקדות בין קפליה".
עיניו הן בריכות אינסופיות של חשכה עם ניצוץ כוכבים במרכזן.
הוא מאופיין בריכוז עצמי וחוסר רגישות כלפי אחרים, ביניהם אחיו ובנות זוגו האנושיות, והוא נוטה לדיכאונות ארוכים המשפיעים על עולם החלומות כאשר האחרונות עוזבות אותו באופן בלתי נמנע.
עלילות הספרים נוגעות לעיתים להתמודדותו עם דפוסי התנהגות אלו ותחושת האשמה אליה הם מובילים.
חותמו הוא קסדת החלומות דמוית מסכת גז העשויה מגולגולת ועמוד שדרה של אל מת.
דיבורו מוצג באותיות לבנות בתוך בועת דיבור שחורה וגלית.
ממלכתו מוצגת כעולם משתנה, בעל גאוגרפיה לא עקבית, מלא בדמויות מוזרות שחלקן הם יציריו של חלום וחלקם שאריות של מיתוסים שונים (למשל קין והבל והספינקס).
במרכזה של ממלכתו הוא שוכן בארמון מפואר הנקרא "לב החלום" שהארכיטקטורה שלו אינה מצייתת לכללי הפיזיקה ומשתנה באופן תדיר.
חלום הראשון הוא גיבורה של סדרת הרומנים הגרפים סנדמן.
חלום השני: את מורפאוס יורש דניאל הול, בנו של הקטור הול אשר היה זמן קצר גיבור על בשם סנדמן, וליטיה טרבור-הול, גם היא גיבורת על החברה ב"פוריות", קבוצת גיבורות על המזוהה עם האריניות המיתולוגיות.
הוא מצויר לרוב כאיש צעיר, גבוה וחיוור בעל שיער לבן וגלימה לבנה מעוטרת זהב.
כמו קודמו, גם לו עיני צל המנצנצות ככוכבים.
אימו, ליטיה טרבור-הול, נלכדה בחלום במשך שנתיים בזמן שחלום המקורי נלכד על ידי מכשף גאוותן.
בתקופה זו בה הייתה בתרדמה נולד דניאל הול.
בועת הדיבור שלו, כמו מראו הכללי, מזכירים את חלום הראשון אך באופן נגטיבי - הם בועות דיבור גליות לבנות עם אותיות שחורות בהן.
חורבן (Destruction): איש גדול ועבה עם שיער אדום שלפעמים מופיע מזוקן ולפעמים מגולח.
חורבן נטש את תפקידו כ-300 שנה לפני עלילת סדרת הרומנים בה הוצגו הדמויות לראשונה.
מאז עוזבו את תפקידו שאר הנצחיים פרט להזיה הפסיקו לקרוא לו חורבן והחלו לקרוא לו "אח" או "בן אובד".
יש לו חיבה ליצירה ובניה, בעיקר ציור ושירה, אך יש לו מעט כשרון לכך.
חותמו הוא חרב ודיבורו מוצג בבועת דיבור בעלת גבול מודגש.
תשוקה (Desire): תשוקה היא/הוא תאומה או תאומתה של יאוש והיא/הוא מוצג/ת לרוב כאנדרוגינוס, אך לפעמים כגבר, כאישה או כישות חסרת מגדר בכלל.
תאומתה, יאוש, פונה אליו/ה לרוב בכינוי המעורב "אח-אחות", וחלום פונה אליו/ה בכינוי הלא מגדרי "Sibling".
תשוקה מוצג/ת כדמות אכזרית שנהנה/ת מסבלם של בני האדם ולעיתים ביריבות עם חלום.
חותמם הוא סמל לב עשוי זכוכית וממלכתו/ה היא פסל ענק בדמותו\ה העשוי בשר ודם הנקרא המפתן (מאנגלית: The Threshold).
דיבורו/ה מוצג בגופן גותי על רקע לבן בבועת דיבור רגילה.
אף על פי שהישות שנקראת יאוש התחלפה, עדיין השתיים נקראות תאומות.
יאוש הראשונה: מעט מסופר על יאוש הראשונה בגלל שהיא נעלמה לפני העלילת הרומנים.
כשהיא מופיעה היא אישה גבוהה ומקועקעת בקווים אדומים מסובכים ובמצב תמידי של השמנת יתר חולנית ועירום.
בניגוד לגלגולה השני היא הייתה דברנית למדי ובטוחה בעצמה.
היא מוזכרת מספר פעמים כבדרך אגב בסדרה סנדמן ומוצגת לראשונה ברומן "הסנדמן: לילות נצחיים" שיצא לאחר סיום הסדרה "סנדמן".
נרמז שאולי הייתה פעילה בהשמדת הכוכב קריפטון ממנו הגיע סופרמן, על מנת ליצור יאוש מוחלט.
נרמז גם שהיא נרצחה, ושרוצחה יסבול עד שכל הקיים יגיע לסופו.
יאוש השנייה: יאוש השנייה היא הדמות המוכרת יותר מבין השתיים מכיוון שהיא מילאה את תפקיד יאוש בזמן עלילת רומני הסדרה סנדמן ורומנים אחרים מבית ורטיגו.
היא מוצגת כאישה נמוכה, שמנה עם עור אפרפר ושיניים לא אחידות, וכמו גלגולה הראשון היא עירומה תמיד.
היא מוצגת כבעלת אופי קר ואינטליגנציה גבוהה.
היא נוהגת לפצוע את עצמה עם טבעת בעלת קרס שהיא עונדת, שמתפקדת גם כחותמה.
דיבורה מוצג בכתב רגיל בבועה עם קצוות חדים.
היא לרוב מוצגת כשותפתה של תשוקה, אך בניגוד אליה היא מחבבת את חלום ואת חורבן.
הזיה (Delirium): הצעירה מבין האחים, הזיה מופיעה כנערה צעירה שמראה משתנה לעיתים תכופות, לרוב בשל שינויים אקראיים במצב רוחה ולא בגלל אישיות הצופה, בניגוד לאחיה.
היא בעלת שיער פרוע וצבעוני ולובשת בגדים צעקניים ומוזנחים.
המאפיין הפיזי העקבי היחיד שלה הוא הטרוכרומיה, כשעינה הימנית בצבע ירוק אזמרגד ועינה השמאלית בצבע כחול עם זקיקי כסף, אך גם אלו לעיתים מתחלפים בצדדים.
חותמה הוא גוש אבסטרקטי של צבעים.
דיבורה מופיע בבועה גלית בהיסב לא צפוי ומחליף צבעים.
בעבר היא נקראה תענוג (Delight), אבל אירוע טראומטי כלשהו (שמעט ידוע עליו, אפילו לגורל) גרם לה לשנות את תפקידה לתפקידה הנוכחי.
היא מוצגת כבעלת כושר בוחן מציאות פגום ביותר ונטיה למלנכוליה עם רגעי צלילות מפתיעים, לרוב מסיבות רגשיות או דרמטיות.
הַנְפָּשָׁה (או אנימציה) ישראלית היא תיאור כולל ליצירה המונפשת במדינת ישראל, החל מימי טרום הקמתה.
תחילת ההנפשה הישראלית היא בעיקר בפרסומות ובשימוש באנימציה כגימיק פרסומי שנעשה בידי יוצרים-עולים חדשים לארץ ישראל בשנות ה-20 וה-30, והמשכה ביצירת סרטים באורכים שונים, סדרות, פרסומות ועוד שנוצרו לאחר הקמת המדינה וממשיכות להיווצר עד היום.
במהלך הזמן, ההנפשה הישראלית עברה תמורות ותהפוכות בתכנים, בסוגות ובאיכות ההפקה.
לאורך השנים סבל הענף מהזנחה וקיפוח מסוים ביחס לקולנוע הישראלי (שאינו אנימטיבי), הן מבחינת תקציבים והן מבחינת תשומת לב ציבורית ומחקר, אף על פי שהקולנוע והאנימציה התפתחו בישראל פחות או יותר במקביל.
בדומה לקולנוע הישראלי, ההנפשה הישראלית היא לרוב לא ריווחית ועל כן מקורות המימון של ההפקות המקומיות מבוססים ברובם על תמיכה של קרנות ומענקים מגופים שונים.
בשל עלות ההפקה הכרוכה בייצור אנימציה, הגבוהה לרוב מזו של קולנוע, הפקות רבות הן למעשה קו-פרודוקציות עם מדינות שונות.
לאורך שנות קיומה של יצירה אנימטיבית בישראל, זכו סרטים רבים להוקרה והערכה ברחבי העולם ואף היו מועמדים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנות ה-20 וה-30 רווח השימוש בהנפשה בפרסומות של מוצרים שונים.
לעיתים מדובר היה בפרסומות שנעשו כולן באנימציה ולעיתים בשימוש באלמנטים אנימטיבים בפרסומות מצולמות.
הטכניקות הנפוצות בשנים אלה היו בעיקר סטופ-מושן של בובות וחפצים ושימוש בציורי קו גזורים (קאט אאוט, שהוא תת-סוג של סטופ מושן), אך נעשה גם שימוש בהנפשה מצוירת קלאסית.
יוצרי האנימציה בתקופה זו היו ברובם עולים חדשים והיצירה שלהם אופיינה בהשפעות מסרטי האנימציה הראשונים והחלוציים שנוצרו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, וככאלה הן כללו מעט מטמורפוזות ותנועות מצלמה.
הפרסומות לא אופיינו בגישה אמנותית מיוחדת ועשו שימוש ספק פרימיטיבי ספק פונקציונלי בהנפשה שלא נתפשה כסוגה עם פוטנציאל אמנותי, וזאת ככל הנראה בשל החשיפה הדלה של היוצרים לאנימציה.
את ההשפעות של ההנפשה האמנותית האירופאית והקְַרטוּן המסחרי האמריקאי, שהיו מתקדמים בהרבה מבחינה אמנותית וטכנית ונוצרו במקביל בשנות ה-20 וה-30, ניתן לגלות בהנפשה הישראלית רק כ-20 שנים מאוחר יותר.
צביקה אורן, מחלוצי חקר האנימציה הישראלית, טען על כן כי "יש עניין, ארכאולוגי אולי, במעט האנימציה שנעשתה בארץ לפני מלחמת העולם השנייה" אך למעשה כמו בארצות רבות שאינן במערב אירופה או ארצות הברית, "ההיסטוריה של האנימציה בישראל מתחילה רק אחרי המלחמה.
בדרך כלל עם אנשים אשר, מתוך תמימות וחוסר ידע, ממציאים הכל מחדש".
ככל הידוע, סרט האנימציה העצמאי הראשון שנעשה בישראל היה "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931) – סרט אנימציה אילם בן כ-8 דקות שהופק על ידי האחים ברוך ויצחק אגדתי ואוייר על ידי הצייר והקריקטוריסט אריה נבון שככל הנראה גם הנפיש את איוריו.
יוצרי הסרט נמנים גם בין יוצרי פרסומות האנימציה שקדמו ליצירת הסרט ולכן, באופן יחסי, היו בעלי ניסיון ביצירה מונפשת.
בניגוד ליצירות המסחריות – הפרסומות הקודמות שיצרו – בסרט זה ניסו המפיקים והמאייר-אנימטור, ליצור סרט של ממש, שאינו מפרסם מוצרים אלא מהווה יצירה נרטיבית שמספרת על הרפתקאותיו של בחור ישראלי ממוצא תימני המשוטט ברחבי תל אביב ומחפש פרנסה ואהבה.
הסרט מושפע רבות מהקַרְטוּן האמריקאי המוקדם של ווינזור מקיי (למשל "גרטי הדינוזאור" מ-1914 ו"טביעת הלוסיטניה" מ-1918) ושל אוטו מסמר ("פליקס החתול" מ-1919), הן בסגנון האיורי והן בסגנון העלילתי.
מבחינה זו הסרט מפגר ב-20 שנים לפחות אחרי סרטי אנימציה שנוצרו בארצות הברית באותה התקופה, ביניהם: קינג קונג, שלושת החזירונים (1933) , ופופאי המלח ושלגיה בסדרת בטי בופ מאותה שנה.
בשנות ה-50 וה-60 ההקרנה של סרטי הנפשה בבתי הקולנוע בישראל הייתה מוגבלת מאוד.
אלה היו בעיקר סרטי דיסני מסוימים וסרטי הנפשה אומנותיים יותר, בודדים, ששגרירויות מסוימות השאילו לבתי הקולנוע.
גם בפסטיבלי הקולנוע שהתקיימו בישראל משנות ה-50 ואילך לא הוקרנה אנימציה.
בהיעדר השפעות רבות, רוב היוצרים למעשה נאלצו להמציא מחדש את האנימציה, כמעט ללא קשר עם ההתפתחויות בעולם – לא עם "תור הזהב" של הקרטוּן ההוליוודי ולא עם הפריחה של האנימציה כאמנות אישית.
גם בתקופה זו האנימציה הישראלית התבססה בעיקר על כישרון וידע של עולים חדשים ומהגרים, ביניהם יורם גרוס, יוסף באו וברק שקין, שהביאו את הידע והניסיון שלהם מלימודים או עבודה באירופה, וחלקם גם נחשפו להשפעות רבות ומתקדמות יותר.
יורם גרוס, יליד פולין, שרד את השואה, השתלב בתעשיית הקולנוע הפולנית, ועבד בין היתר לצדו של הדוקומנטריסט ההולנדי הנודע יוריס איוואנס .
ב-1950 עלה לישראל עם אחיו נתן, מחלוצי הקולנוע הישראלי.
בשל ניסיונו הקולנועי, גויס עם ליחידת הסרטה בצה"ל ולאחר שחרורו החל לעבוד כצלם חדשות בשירות "יומני כרמל".
במקביל רכש מצלמה ישנה שאפשרה לו להתחיל ליצור סרטי אנימציה קצרים וניסיוניים.
בשנות החמישים סיפק הסטודיו של יורם גרוס כמעט את כל האנימציה המסחרית בישראל, כאשר לצידו אשתו אלינה, שהייתה מעצבת תפאורות תיאטרון בולטת.
לצד פרסומות, סרטי תדמית, שירות והדרכה, יצר יורם גרוס גם מספר סרטים אישיים אמנותיים.
על סרטים אלה כתב דוד גרינברג בהתלהבות בכתב העת שערך, "אמנות הקולנוע" (1957–1963) והוא אף סייע במימון לפחות אחד מהם: "שיר ללא מילים".
הסרט זכה באחד הפרסים החשובים בפסטיבל לסרטים ניסיוניים בבלגיה בשנת 1958. גם סרטים נוספים של גרוס זכו בפרסים שונים בפסטיבלי הקולנוע שהתקיימו באותן שנים וזאת על אף שיצר את סרטיו כמעט ללא תקציב, באמצעים מאולתרים ובתנאים קשים.
למשל, את הפילם בעצמו הוא היה מפתח בעצמו, באמבטיה ביתית.
בשנת 1962 התקיימה בתל אביב הקרנת הבכורה החגיגית לסרט בעל החלומות, אותו יצר גרוס עם אחיו שכתב את התסריט, ואשתו שביימה יחד איתו.
הסרט הוא בעל חשיבות היסטורית מיוחדת משום שמדובר לא רק בסרט האנימציה הראשון באורך מלא שנוצר בישראל, אלא במזרח התיכון כולו.
הסרט שנוצר בטכניקת סטופ-מושן, מתבסס על הסיפור התנ"כי של יוסף ואחיו.
הסרט השתתף באותה שנה בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן והוקרן בפסטיבל סרטים תנ"כיים בווינה.
על אף ההישג ההיסטורי בעצם קיומו של הסרט והצלחתו בפסטיבלים, בישראל הוא לא נהנה מהצלחה מסחרית והקרנותיו בבתי הקולנוע נמשכו זמן קצר בלבד.
כישלון קופתי זה הביא את גרוס לחובות גדולים ובסופו של דבר גם לעזיבתו את הארץ בשנת 1968 לטובת אוסטרליה, שם המשיך ליצור סדרות וסרטי אנימציה (16 מהם באורך מלא) אשר זכו להצלחה רבה.
יוסף באו היה צייר, סופר ומאייר שעלה לישראל מפולין אחרי מלחמת העולם השנייה.
בישראל עשה באו כותרות, קטעי אנימציה, פתיחים, וכמה תשדירי פרסומת שהופיעו בטלוויזיה דוגמת "מזון לשעת חירום", "הכן רכבך לחורף", "שיטת הניקוד פועלת" ועוד.
באו יצר גם סרט אנימציה קצר ואישי אחד – "מתנה" (1972).
ברק שקין עלה לישראל בגיל 15 מצרפת, התגייס ולחם במלחמת העצמאות.
בשנת 1954 חזר לצרפת, קנה מסרטה ולמד קולנוע באופן מעשי, תוך עבודה מסחרית באולפני אנימציה מרכזיים בפריז.
כאשר חזר לישראל ב-1959 נתקל לדבריו ביחס עוין מצד אולפני האנימציה הקיימים.
הבדל משמעותי בין שקין לבין יוצרים אחרים באותה תקופה, מלבד היותו צעיר יותר, הוא ההשפעות השונות מאלה שאיתן הגיעו היוצרים ממזרח אירופה.
שקין נחשף ליצירה מונפשת בצרפת, בסביבה בה ניתן היה לצפות באנימציה מסוגים רבים ומגוונים.
בסרטיו ניתן לראות למשל השפעות של האולפן המהפכני UPA שפעל בניו יורק והתמקד בעיצוב גרפי מודרני ובתנועה קצבית על חשבון הריאליזם הקישוטי של דיסני למשל.
בסך הכל יצר שקין בישראל כ-350 סרטים קצרים (חלקם קולנוע מצולם וחלקם סרטי אנימציה).
בתקופה זו בפתחה ישראל כולה והיצירה המונפשת הישראלית בפרט, לעולם ואיתו להשפעות בינלאומיות.
שידורי הטלוויזיה שהחלו בתקופה זו, לצד המוני המתנדבים שהגיעו לישראל והירידה במחירי טיסות תרמו לעניין זה.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החלה התעניינות גוברת באנימציה, הן כבידור והן כאמנות ועל פי חוקר האנימציה, צביקה אורן ניתן לזקוף זאת לטובת מספר גורמים:
הקרנת הסרט "צוללת צהובה" שהפכה, לפחות בתל אביב, לאירוע בהשתתפות קהל.
שידורי הטלוויזיה שהיו מוגבלים מאוד ולכן נהנו מאחוזי צפייה גדולים מאוד וכללו בין היתר הקרנה של סרטי הנפשה דוגמת "פופאי".
הקרנות לא מסחריות רבות, וביניהן מועדוני קולנוע והקרנות בקיבוצים שנהנו מאוסף הסרטים של ההסתדרות שכלל סרטי אנימציה.
שכלול ציוד ההסרטה הנגיש את היצירה המונפשת (לצד זו הקולנועית) לאמנים רבים, ביניהם למשל איצ'ה ממבוש ורפי לביא, והביא ליצירה של סרטים ניסיוניים רבים.
משנת 1968 העניק משרד המסחר והתעשייה תקציבי הפקה לכ-12 קצרים בשנה וביניהם נכלל לרוב גם סרט אנימציה אחד לפחות.
בנוסף פעלו בישראל באותה תקופה מספר אנימטורים זרים שהגיעו כמתנדבים וביניהם ניתן למצוא אנימטורים ואנימטוריות מארצות הברית וקנדה שעבדו על הסרט "אורות" (סרט אנימציה בן 25 דקות שנוצר ב-1983) והאנימטור הדרום קוריאני שהגיע מארצות הברית - סו איל לי המכונה "בוטש" שביים פרסומות אנימציה רבות.
סרט האנימציה הישראלי השני באורך מלא נוצר גם הוא באותה תקופה: יער אמלש הקסום (1974).
בדומה ל"בעל החלומות", הסרט נוצר בטכניקת סטופ-מושן על ידי שלמה סוריאנו וסם דובינר.
הסרט לא הוקרן בישראל בשנת יצירתו, אבל ייצג את ישראל בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הוא זכה להקרנת בכורה ישראלית במדיטק חולון, רק בשנת 2011.
במהלך שנות ה-70 וה-80 החלה לראשונה בישראל התמקצעות ולימודי הנפשה.
ישראלים רבים יצאו להשתלמויות ולימודים מחוץ לישראל דבר שהשפיע ופיתח מאוד את יצירתם, אך תרם גם להתפתחות האנימציה הישראלית בכלל.
טוביה קורץ, מאייר שנסע לניו יורק ללימודי אנימציה, מילא עם שובו תפקיד מרכזי ביצירת אנימציה לטלוויזיה החינוכית, לפרסומות, לסרטי הדרכה ובסיוע ליוצרים צעירים.
בדומה לו, גם דודו שליטא, חבר קיבוץ עין גדי, למד אנימציה בארצות הברית ועם שובו לישראל ב-1977 פתח אולפן הפקות בקיבוצו.
באולפן זה נוצרו תשדירי שירות, וסרטים חינוכיים עצמאיים.
ב-1987 עבר שליטא לגוש דן והקים את "אולפני אנימה".
המוסד היחיד שהציע קורסי אנימציה בישראל היה "המכללה לאמנויות הטלוויזיה", שהוקמה בתל אביב עם תחילת שידורי הטלוויזיה.
צבי נדב, מנהל המחלקה לגרפיקה בטלוויזיה החינוכית, ניהל את קורסי הגרפיקה והאנימציה לטלוויזיה.
בשנת 1971 הוקמה היחידה לאנימציה בבצלאל, שבמשך 26 שנים נוהלה על ידי יצחק יורש שהוזמן לתפקיד אחרי שנה כראש המחלקה לשירותי אמנות בטלוויזיה הכללית.
החל מסוף שנות ה-70 ולתוך שנות ה-80 הלכו והתרבו אפשריות לימודי האנימציה בישראל ומסגרות לימוד רבות נפתחו, לצד הקמת מסלולי לימוד במוסדות קיימים.
בין אלה ניתן למנות למשל את לימודי האנימציה במחלקת הקולנוע בבית-צבי, במוזיאון תל אביב, בוויצו חיפה ובמקומות רבים נוספים.
עם זאת, בודדים בלבד מבין המאות שלמדו במסגרות אלה המשיכו לעסוק באנימציה.
חלקם השתלבו באולפנים של הטלוויזיה בישראל, אחרים עברו לחו"ל או עבדו לבד על סרטיהם.
אחד הבולטים מהם הוא גיל אלקבץ שסרט הגמר של לימודיו בבצלאל זיכה אותו בפרס ראשון, משותף, על סרט ביכורים בפסטיבל האנימציה החשוב אנסי ב-1984.
בשנת 1977 הוקם לראשונה איגוד ישראלי לאנימציה שבשיאו מנה מעל ל-100 חברים.
ב-1985 נוסד גם הסניף הישראלי של אסיפ"א - האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה.
בתקופה זו המשיכה ההנפשה הישראלית לגדול בכמותה ולהתפתח באיכותה ולצד אלו גם החל תיעוד טוב יותר של האנימציה הישראלית.
תיעוד זה נעשה בעיקרו ב-42 ידיעונים שהוציא הסניף הישראלי של אסיפ"א בין השנים 1991–1997.
במהלך שנות ה-90 יוצא לאור גם סרט אנימציה באורך מלא "הרפתקאות שלומיאל" (1995) של הבמאי הישראלי, בוגר בצלאל, חנן קמינסקי.
עם השנים מסלולי לימודים רבים נסגרו ונפתחו אחרים במקומם, לצד מסלולים שדווקא הרחיבו את פעילותם.
לצד אלה קיימים מסלולים מעשיים שאינם אקדמיים וקורסים רבים ברחבי הארץ.
גם אולפנים וסטודיואים רבים נסגרו במהלך השנים ואחרים קמו במקומם.
ישנם עשרות רבות של סטודיואים בגדלים וסגנונות שונים, כאשר הקטנים שבהם מורכבים מעובדים בודדים והגדולים מעשרות ואף למעלה מ-100 עובדים (למשל סטודיו סנובול העוסק בעיקר באנימציית תלת מימד ממוחשבת).
בנוסף לאלו ניתן גם למצוא עשרות רבות של עובדים "פרילנסרים" שאינם עובדים בסטודיו קבוע או על פרויקטי אנימציה קבועים, אלא בהפקות מזדמנות או בפיתוח ויצירה של סרטים עצמאיים.
בשנות האלפיים הופקו בישראל מאות רבות של סרטים קצרים שרבים מהם אף זכו להצלחה בפסטיבלים ברחבי העולם, וכן מספר סרטים באורך מלא:
עושים רוח (2006) - נחשב לסרט ההנפשה הישראלי העצמאי הראשון באורך מלא שנוצר על ידי אורן פלד באנימציה תלת-ממדית.
לאחר הופעות במספר פסטיבלים, הסרט הופץ ב-DVD על ידי גלובוס יונייטד ולאחר מכן הועלה לשירות ה-VOD של הוט.
ואלס עם באשיר (2008) - סרט דוקו-דרמטי של הבמאי ארי פולמן הוא קופרודוקציה ישראלית-אירופאית שהאנימציה בו נוצרה בתוכנה פלאש.
המאייר דוד פולונסקי ובמאי האנימציה יוני גודמן שיתפו פעולה ליצירת האנימציה בסרט.
הסרט זכה בפרסים רבים, ובהם גלובוס הזהב, פרס סזאר ופרס אופיר, ואף היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
$9.99 (2008) - גם סרט זה נעשה בטכניקת סטופ-מושן, כקופרודקציה ישראלית-אוסטרלית-צרפתית, על ידי הבמאית תתיה רוזנטל לפי תסריט של אתגר קרת.
ויפו – הרפתקאות הכלב המעופף (2012) - ויפו החל את דרכו בתור סדרת אנימציה שנעשתה בטכניקת תלת-מימד ונוצרה באולפני סנובול הישראלים.
בשנת 2012 הסדרה נערכה מחדש ויצאה לאור כארבעה סרטים באורך מלא.
כנס העתידנים (2013) - סרט שנעשה בשילוב בין טכניקת האנימציה הקלאסית ולייב-אקשן (צילום קולנועי), כקופרודוקציה ישראלית-אמריקאית.
צוות הסרט היה דומה מאוד (אך גדול יותר) לזה שעבד על הסרט "ואלס עם בשיר": בימוי ותסריט של ארי פולמן והאנימציה והעיצוב של דוד פולונסקי ויוני גודמן.
המסע לכוכב המינימיקים (2013) - סרט ישראלי, מסחרי, שנוצר כהפקה ישראלית בלבד (כלומר לא בקופרודוקציה) באולפני שורטקאט-פלייגראונד על ידי הבמאי שי כרמלי פולק, במאי האנימציה דורון מאיר ומעצב האנימציה יניב שמעוני.
הסרט נוצר בטכניקת אנימציה קלאסית בתוכנה פלאש, עם רקעים בתלת-מימד.
אבוללה (2015) - סרט מצולם בלייב-אקשן, אך מספר דמויות בתוכו, ביניהן הדמות הראשית, הן באנימציה.
הסרט נוצר על ידי הבמאי יוני גבע בשיתוף איתמר ברק שביים את האנימציה.
אגדת המלך שלמה (2018) - סרט שנוצר כקופרודוקציה ישראלית-הונגרית ובוים על ידי חנן קמינסקי, עוסק ברדיפתו של המלך שלמה אחר אהבתה של מלכת שבא, ועל ההרפתקאות שהוא עובר בדרך אל ליבה.
הסרט נעשה בטכניקת האנימציה הקלאסית.
איפה אנה פרנק (2021) - הסרט בוים על ידי ארי פולמן והוצג מחוץ לתחרות בפסטיבל קאן.
סרט זה נוצר ביוזמת קרן אנה פרנק (Anne Frank Fonds), ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי אביה של אנה, אוטו פרנק והוא פותח בשיתוף עם אונסק"ו, ועידת התביעות, קרן זיכרון השואה וארגונים שונים אחרים.
לעבודה על הסרט קדמה יצירת הספר אנה פרנק: היומן הגרפי המהווה עיבוד ויזואלי ליומן המקורי על ידי פולמן ודוד פולונסקי.
הסרט הוקרן בפסטיבלים חשובים בעולם, ביניהם פסטיבל כאן, ומועמד לאוסקר האירופאי והאמריקאי.
אגדת חורבן (2021) - סרט דרמה היסטורית שנוצר על ידי הבמאי גידי דר, שכתב את התסריט בשיתוף פעולה עם שולי רנד על פי סיפורי אגדות החורבן התלמודיות.
הסרט, בניגוד למקובל, אינו מאוייר בטכניקת אנימציה מסורתית, אלא באמצעות הצגת 1,500 ציורים דוממים, על איורים היו אמונים המאיירים דוד פולונסקי ומיכאל פאוסט.
בנוסף ליצירה של סרטים התרחשו תהליכים נוספים שתרמו לפיתוחה של ההנפשה הישראלית, למשל הקמת "אסיף" – אירוע הקרנת סיכום שנה של אנימציה ישראלית, שהחל בינואר 2001 ביוזמת אסיפ"א ישראל ומתקיים מדי שנה במסגרת פסטיבל "אנימיקס" בסינמטק תל אביב, והקמת פסטיבל האנימציה "אניניישן" שמתקיים מדי שנה בסינמטק ירושלים.
בנוסף, בשנת 2011 הוקם איגוד מקצועות האנימציה ונרשם כעמותה המאגדת ומייצגת את העוסקים בתחומי האנימציה בישראל.
אנדרטאות להנצחת חיילים יהודיים שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הגרמני הוקמו בבתי הקברות היהודיים בבאדן-וירטמברג החל משנת 1916.
מספרם הכללי של היהודים ששירתו בצבאות גרמניה בין השנים 1914 – 1918 היה כ-100,000, מתוכם 10% היו מתנדבים.
מתוך 100,000 החיילים היהודים, כ-80% שירתו בחזיתות.
בשורות החיילים היהודים היו 30 רבנים צבאיים, ששירתו בכל החזיתות ובמיוחד בחזית המזרחית, 200 טייסים ו-2,500 רופאים צבאיים.
30,000 יהודים זכו באותות ובעיטורי מלחמה.
12,000 חיילים יהודים נפלו במערכה או הוכרזו נעדרים, מתוכם 50 טייסים.
מספר החיילים היהודים תושבי באדן שלחמו בשורות הצבא הגרמני היה 4,758 ומתוכם נפלו 589 חיילים.
רק חיילים פצועים בודדים, שנשלחו לבתי החולים בגרמניה ונפטרו שם נקברו בבתי הקברות היהודיים בעיר מולדתם.
מרבית החללים נקברו בבתי קברות במקום נפילתם, ללא הפרדה בין יהודים לנוצרים.
ההפרדה לא הייתה אפשרית מבחינה מעשית וגם לא רצויה, שכן היהודים שאפו להיחשב חלק בלתי נפרד מהצבא הגרמני.
ברית חיילי החזית היהודים פרסמה בשנת 1920 כרזה הקוראת לאימהות הגרמניות להביע סולידריות עם האימהות היהודיות השכולות:
הקמת אנדרטאות ולוחות זיכרון להנצחת החיילים היהודים שנפלו בשורות הצבא הגרמני התחילה כבר בשנת 1916. ברית חיילי החזית היהודים אשר הוקמה בשנת 1919, פעלה רבות, באמצעות האגודות המקומיות שלה, לקידום פרויקט ההנצחה.
בבית הקברות פראג (בגרמנית Pragfriedhof.
לשם אין קשר לפראג בירת צ'כיה) בית הקברות הגדול ביותר בשטוטגרט, קיימת מאז שנת 1874 חלקה יהודית.
ב-3 ביולי 1925 נחנכה בה, ביוזמת ברית חיילי החזית היהודים, אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה, שתוכננה על ידי האדריכל היהודי-גרמני ארנסט גוגנהיימר, הוקמה בחלקה הצבאית, שם הובאו למנוחות שמונה עשר חיילים יהודים שנפלו במלחמה בשורות הצבא הגרמני.
על האנדרטה נחקקו שמותיהם של כל החיילים היהודים בני שטוטגרט שנפלו במלחמה, כולל אלה שלא הובאו לקבורה במקום.
סביב הקברים והאנדרטה ניטעה חורשה המשמשת מקום שקט להתייחדות עם זכר הנופלים.
עלות האנדרטה, בסך 12,000 מארק מומנה מתרומות הקהילה היהודית.
בבית הקברות היהודי בקרלסרוהה קבורים חיילים יהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
לוח זיכרון מנציח את שמם של 56 חיילים שנפלו במלחמה.
האנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הגרמני הוקמה בשנת 1926 בבית הקברות היהודי החדש בלודוויגסבורג.
על האנדרטה רשומים שמותיהם של שישה חיילים והכתובת:
בבית הקברות שמיהיים (Schmieheim) בקיפנהיים הוקמה אנדרטה לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
ולאחר מכן בעברית ובגרמנית קטע מישעיהו נ"ז פסוק י"ט:
בשנת 1922, למרות המצב הכלכלי הקשה, הקהילה היהודית בלאופהיים הקימה אנדרטה לבני הקהילה שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה תוכננה על ידי האמן פרידריך אדלר.
על האנדרטה לוח ברונזה עליו חקוקים שמות הנופלים וכתובת מובלטת:
בחנוכת האנדרטה השתתפו אנשים רבים ביניהם הרב הצבאי ד"ר אהרון טנצר.
לוח הברונזה הנושא את שמות הנופלים נשאר שלם בתקופת מלחמת העולם השנייה, למרות שרוב חפצי המתכת ואף אותיות ברונזה נבזזו מבית הקברות בשנת 1942 ונשלחו למפעלי הנשק.
בשנת 1998 נוסף לרשימת שמונת הנופלים שמו של החייל בן השמונה עשרה יוליוס רגנשטיינר שנפל בצרפת.
טקסי ימי זיכרון התקיימו ליד אנדרטה זאת עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
במרכז בית הקברות היהודי הוקמה אנדרטה לזכרם של 23 חיילים יהודים בני עשר הקהילות המשתמשות בבית קברות אזורי זה שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
על האנדרטה ציטוט מספר משמואל ב' פרק א' פסוק כ"ה:
סביב האנדרטה ניטעו עצים המצלים על הקברים ויוצרים מקום שקט להתייחדות עם זכר הנופלים.
אנדרטה לזכר החיילים היהודים בני האזור שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הגרמני הוקמה מול הכניסה לבית הקברות היהודי באפינגן.
על האנדרטה חקוקים פרטיהם של שמונה חיילים שהובאו למנוחות בניכר: שם, תאריך לידה, תאריך ומקום הפטירה ושם היישוב בו התגוררו.
בתחתית האנדרטה ציטוט בגרמנית מספר דברים כ"ה, פסוקים י"ב – י"ג:
האנדרטה ובית הקברות הוכרזו אתרים בעלי חשיבות היסטורית.
הנצחת החיילים היהודים היא חלק בלתי נפרד ממפעל ההנצחה של כלל החיילים שנפלו במלחמת העולם הראשונה בשורות הצבא הרומני.
ממשלת רומניה קבעה בהחלטתה מספר 1913 מ-4 במאי 1920 את "יום הגיבורים" (ברומנית Ziua Eroilor) כחג לאומי להנצחת זכרם של הגברים והנשים שנפלו במהלך שירותם הצבאי.
ההחלטה אושרה בכל הממשלות שהוקמו לאחר מכן, עם שינויים בתאריך.
כמוכן הוקם גוף שתפקידו לתחזק ולשמר את האנדרטאות שהוקמו לזכר הנופלים ולארגן את טקסי יום הזיכרון ברומניה.
אנדרטאות ולוחות זיכרון הוקמו בעיקר בבתי קברות, כולל בתי קברות של המיעוטים, וליד כנסיות.
הקהילות היהודיות הקימו לוחות זיכרון ומצבות צנועות בבתי הקברות היהודיים ובבתי הכנסת החל משנת 1926. עם התמעטות האוכלוסייה היהודית, חלק מבתי הקברות הוזנחו וננטשו.
מספרם של החיילים היהודים ששירתו בצבא הרומני במלחמת העולם הראשונה הוא 23,000. מתוכם, במהלך שלש שנות המלחמה (1916–1919) נפלו 882 חיילים, 772 חיילים נפצעו, 449 חיילים נפלו בשבי ו-3,043 הוכרזו נעדרים.
825 חיילים יהודים ששירתו כרופאים וחובשים צבאיים קיבלו עיטורי מלחמה על הצלת חיים.
טקסי אזכרה והתייחדות עם זכר הנופלים היהודים מתקיימים בבתי הקברות היהודיים ליד האנדרטאות או בחלקות הצבאיות, בנוכחות נציגי הקהילה היהודית המקומית, נציגי ציבור אחרים וקהל.
ב"יום הגיבורים" מתארגנות גם פעולות תרבות שונות בנושא.
בבית קברות היהודי בקראיובה הוקמה "אנדרטה לזכר הגיבורים" עליה חקוקים שמותיהם של 62 חיילים יהודים שנפלו במלחמה.
שמותיהם רשומים גם על לוח זיכרון שנקבע על קיר בית הכנסת.
ליד העיירה מָרָשֶשְטִי הוקם בשנת 2017 "פארק הזיכרון הלאומי" להנצחת החיילים שנפלו בקרבות שהתנהלו באזור במלחמת העולם הראשונה.
גם הקהילה היהודית בקראיובה נטעה בו עצים לזכר החיילים היהודים שנפלו בקרב.
ב-23 בפברואר 2019 נפתחה במוזיאון המקומי על שם שטפן הגדול תערוכת צילומים בשם "חיילים ורופאים יהודים במלחמת העולם הראשונה".
התערוכה אורגנה על ידי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, המרכז לחקר ההיסטוריה של יהודי רומניה וגופים נוספים במטרה להנציח את זכרם של החיילים היהודים שהתגייסו ולחמו ליד החיילים הרומנים בגבורה ובאומץ ונפלו יחד איתם.
בבית הקברות היהודי החדש בפלוישטי קיימת חלקה המוקדשת לחיילים היהודים שנפלו בגבורה במלחמת העולם הראשונה.
בבית הקברות היהודי בבראילה הוקמה אנדרטה משותפת לזכר הנופלים במלחמת העולם הראשונה ולזכר היהודים שמתו בפלוגות העבודה ובמחנות הריכוז בין השנים 1941 - 1944 .
על לוח הזיכרון לחיילים שנפלו במלחמת העולם הראשונה רשומים שמותיהם של 80 אנשים ודרגתם הצבאית.
ביניהם שישה רופאים וארבעה קצינים.
החלק המנציח את החיילים שנפלו במלחמת העולם הראשונה הוקם בשנת 1926. לא ידוע מתי נוסף החלק המנציח את הנספים במחנות הריכוז ובפלוגות העבודה.
הכתובת "הכרת טובה עמוקה לגיבורים היהודים שמתו במלחמה לאיחוד רומניה (1916 – 1919) ניצבת על האנדרטה.
בית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט הוקם בשנת 1865 עבור הקהילה האשכנזית של בוקרשט.
בשנת 2018 הפרלמנט הרומני אישר הקמת אנדרטה לזכר החיילים היהודים שלחמו בגבורה בשורות הצבא הרומני ונפלו בקרב במלחמת העולם הראשונה.
פרטי החוק נקבעו בתיאום עם פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה.
משרד ההגנה מונה אחראי להקמת האנדרטה ולאחזקתה.
האנדרטה נמצאת במרכז בית הקברות בשדרה המרכזית, בתוך החלקה הצבאית.
בית העלמין הספרדי בבוקרשט הוקם בשנת 1929. בבית הקברות הוקם אובליסק לזכר החיילים היהודים בני העדה הספרדית שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
בית העלמין היהודי ביאשי הוקם בשנת 1883 והוא בית הקברות היהודי הגדול ביותר ברומניה ובמזרח אירופה.
בבית הקברות הוקמה חלקה המוקדשת לחיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
חדר התפילה והחלקה בה קבורים החיילים היהודים הוכרזו מונומנטים היסטוריים.
בבית הקברות היהודי בקונסטנצה הוקמה אנדרטה לזכר שמונה חיילים יהודים שהפלו במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה, שהוקמה על ידי אסתר ואברהם קומפנייץ, בנויה מאבן, שיש וברונזה ועליה נקבעה הכתובת "נפלו להגנת המולדת".
הנץ והזמיר הוא אחד המשלים המוקדמים ביותר ביוונית.
מספר המשל הוא 4 בסיווג פרי, וגרסה מאוחרת יותר של המשל הנכללת אף היא בקובץ משלי איזופוס הנקראת לעיתים "הזמיר והנץ" או "הזמיר, הנץ ולוכד הציפורים" מספרה 567 בסיווג פרי.
סיפורים התחילו כהרהור על השימוש השרירותי בכוח ובסופו של דבר הפכו לשיעור בשימוש נבון במשאבים.
המשל המקורי הופיע בשירו של הסיודוס "מעשים וימים", פסוקים 202-12, יצירה המתוארכת לשבע מאות שנה לפני העידן המשותף ולכן הרבה לפני התאריכים המסורתיים של איזופוס.
הוא משמש כדי להמחיש את תיאורו של הסיודוס על נפילתו של האדם מתור הזהב של התמימות לעידן הברזל המושחת.
כדוגמה לאופיו האלים והשרירותי, מסופר הסיפור על נץ שתופס זמיר; כשציפור השיר בוכה מכאב, הנץ פונה אליה: "אומללה, למה את צווחת?
אחד חזק ממך בהרבה מחזיק אותך עכשיו, ואת חייבת ללכת לאן שאני לוקח אותך.
ואם ארצה אכין ממך את ארוחתי, או שאשחרר אותך.
את טיפשה שמנסה לעמוד בפני החזק יותר, כי את לא מקבלת את השליטה וסובלת כאב מלבד הבושה שלך."
המשל המיוחס מאוחר יותר לאיזופוס אינו מתועד בשום מסמך קלאסי ששרד, אך החל להופיע בימי הביניים המוקדמים.
גרסאות מסוימות מרחיבות את תמונת האלימות בכך שציפור הטרף תוקפת את קינון הזמיר.
היא מסכימה לחוס על האם וגוזליה אם הזמיר ישיר לה, אבל מכיוון שהציפור אכולת צער, השירה שלה נשמעת מאולצת וצווחנית.
הנץ המאוכזב הורג את אחד הגוזלים, אך בתורו נלכד על ידי לוכד עופות.
בתקופת הרנסאנס מספר סופרים נאו-לטיניים מתעדים גרסאות חלופיות של המשל עם פרשנויות שונות למדי.
הם כוללים את "Accipiter et Luscinia cantum pollicens" של לורנטיוס אבסטמיוס בסוף המאה ה-15, שירו של הירונימוס אוסיוס "" (1574) ושלושה שירים של פנטליאון קנדידוס ב-"150 Fabulae" שלו (1604).
באגדות הללו, ציפור הזמיר מציעה לתגמל את הנץ על חנינתו על ידי שירה לו.
אבל הנץ עונה בפרגמטיות: "אני מעדיף שתרגיע את הבטן שלי, כי אני יכול לחיות בלי השירים שלך, אבל אני לא יכול לחיות בלי אוכל".
זוהי הגרסה שהפך לה פונטיין ל-"Le milan et le rossignol" (הנץ והזמיר, ) המסתיים בפתגם הנפוץ "לבטן ריקה אין אוזן".
הציפור הציעה שיר המבוסס על מיתוס קלאסי על כך שהיא ניצלה, מחיר שהנץ דוחה כבלתי אכיל.
העיבוד הופך את המשל להצהרה נגד חוסר המוחשיות של האמנות לא פחות מאשר שיעור במעשיות.
הפתגם מתוארך לתקופה הקלאסית, וצוין על ידי ארסמוס ב"אדגיה" שלו כמקורו ב"חיי קאטו" של פלוטרכוס.
אותה נקודת מבט עומדת בבסיס אגדות אחרות של איזופוס העוסקות בשימוש רודני בכוח, כמו הזאב והכבש, שבו ההתחכמויות נדחות לנוכח הרעב.
אגדה נוספת של איזופוס, הדייג והדג הקטן, מגיעה לאותה מסקנה כמו גרסאות אירופאיות מאוחרות יותר של "הנץ והזמיר".
הדג הקטן מתחנן בפני הדייג שתפס אותו להמתין עד שיגדל במלואו, אך הוא מעדיף לא להרפות ממה שיש לו בתקווה לרווח עתידי לא ברור.
בימי הביניים הרגש הזה היה מגולם בפתגם "טובה ציפור אחת ביד משתיים על העץ", שתורגם ביצירה לטינית מהמאה ה-13 העוסקת בפתגמים עכשוויים (לתקופה).
הנפת מטאטא היא מנהג ימי של הנפת מטאטא על התורן של ספינה בצי לאחר קרב או בחזרה ממשימה, לאות ניצחון על האויב והצלחה מלאה של המשימה.
שורש המנהג הוא באדמירל מרטן טרומפ, אשר הניף מטאטא על תורן ספינתו לאחר ניצחונו המלא על הצי האנגלי ב-1653, לאות כי ניקה את הים הבלטי מנוכחות אנגלית.
ב-1891 ראה אור שיר בשם The admiral's broom מאת פרדריק אדוארד ותרלי ופרדריק בראון.
השיר זכה להצלחה בעת מלחמת העולם הראשונה על ידי
בלילה שבין ה-6 ל- 7 באוקטובר 1973, בעת מלחמת יום כיפור, התקיים קרב טילים מול חופי סוריה.
ספינות שייטת ספינות הטילים הצליחו לסכל התקפה סורית.
עם כניסתן של הספניות למים הטריטוריאליים של ישראל, ביקשו מפקדי הספינות להניף מטאטא לאות ניצחון, אך מפקד השייטת, שראה בכך התרברבות מיותרת, מנע זאת.
באפריל 2003 הניפה הצוללת האמריקאית (SSN-773) Cheyenne מטאטא לאחר הצלחה מלאה של פעולת ירי טילי טומהוק על מטרות ממשל וצבא עיראק במסגרת מלחמת עיראק, כאשר כל הטילים פגעו במטרותיהם באופן מושלם.
הנְציב העליון לפלשׂתינה (א"י) הוא תואר שניתן, בין היתר, לממונה שמינה שר המושבות מטעם ממשלת בריטניה כדי להיות האחראי בפועל על ממשלת המנדט הבריטי (1920–1948) על ארץ ישראל.
ביולי 1920 קיבל הממשל האזרחי הבריטי את סמכויות השלטון הצבאי בארץ ישראל.
ראש ממשל המנדט נקרא הנְציב העליון.
סגנו וממלא מקומו של הנְציב העליון כונה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט ובתפעול השוטף היה אחראי על כל הפעילות האדמיניסטרטיבית השלטונית.
מעשית היה כפוף למשרד המושבות הבריטי (Secretary of State for the Colonies) ולשר המושבות כנציגו של המלך ולפרלמנט הבריטי.
הנציב העליון מונה בידי שר המושבות.
על אף הסמכויות הביצועיות התפקיד היה בעיקר ייצוגי, ונועד לשמש חותמת גומי ומנחה לכוחות הצבא והמשטרה שישבו בארץ.
כלומר תפקידו העיקרי של הנציב היה בעיקר להיות איש הקשר מול הממשל בלונדון.
רוב ענייני הניהול השוטף של הממשל הבריטי היו מופקדים בידי סגניו ומושלי המחוזות.
בשנת 1927 שונה תוארו ל"הנציב העליון על ארץ ישראל ועבר הירדן".
תחילה, הנְציבים שמונו שוכנו בבניין אוגוסטה ויקטוריה שעל הר הצופים.
לאחר רעידת האדמה שהתחוללה בארץ ישראל בשנת 1927 עברו הנציבים העליונים להתגורר בבית מחניים שברחוב הנביאים.
בסופו של דבר, בראשית שנות השלושים, התמקמו הנציבים העליונים בארמון הנציב בירושלים.
בתקופה זו משלו בארץ שבעה נציבים (וממלא מקום אחד), ואלו הם:
(לידה–מוות)כניסה לתפקידסיום התפקידזמן בתפקיד1סר הרברט סמואל
(1870–1963)1 ביולי 192020 ביוני 19254 שנים, 354 ימיםהיהודי הראשון (שאיננו מומר כבנג'מין דיזראלי) ששימש כשר בממשלת בריטניה.
מינויו כנציב העליון הראשון בארץ ישראל התקבל ביישוב בהתלהבות וניתן לו הכינוי "הראשון ביהודה".
הרברט סמואל הכריז על ירושלים כבירת ארץ ישראל המנדטורית וקבע את מושבו במתחם אוגוסטה ויקטוריה בירושלים, אך דווקא בשל היותו יהודי השתדל להיות נייטרלי בסכסוך הישראלי-ערבי בארץ ישראל וגרם לאכזבה ביישוב.
הוא מינה כמופתי את חאג' אמין אל-חוסייני.
במאורעות תרפ"א הורה על הפסקה זמנית של העלייה.
העובדה כי בימיו כנְציב הופרד עבר הירדן מתחום ארץ ישראל המנדטורית חיזקה תחושת אכזבה זו ביישוב.2לורד הרברט פלומר
שירת כנציב עליון בתקופה של שקט יחסי ששרר בארץ לאחר מאורעות תרפ"א ולפני מאורעות תרפ"ט.
תרומתו לשמירת שקט זה הייתה ניכרת.
בתקופתו הכיר השלטון המנדטורי בכנסת ישראל.
בימי המשבר הכלכלי של שנת 1927 העניק תמיכה כלכלית ליישוב.
הקפיד לשמור על נייטרליות ביחסו ליהודים ולערבים.מ"מסר הארי לוק
(1884–1969)31 ביולי 19286 בדצמבר 1928128 ימיםהיה המזכיר הראשי של ממשלת המנדט ולאחר מכן ממלא מקום הנציב העליון בימי מאורעות תרפ"ט.
תמך בפעולות הערבים ואף האשים את היהודים שהתקיפו ראשונים.
הורה על סגירת העיתונות העברית והפסקת קשרי הטלפון לחו"ל.
היה ממוצא יהודי אך הסתיר זאת.3סר ג'ון צ'נסלור
(1870–1952)6 בדצמבר 19286 בספטמבר 1931שנתיים, 274 ימיםאריסטוקרט וקצין שעבר לשירות הקולוניאלי הבריטי ולאחר 17 שנות שירות, התמנה לנציב העליון על ארץ ישראל.
בימי כהונתו התחוללו מאורעות תרפ"ט העקובים מדם.4סר ארתור ווקופ
בתקופת כהונתו התרחשה העלייה החמישית שהביאה להתפתחות כלכלית וחברתית רבה ביישוב.
ווקופ עודד את העלייה והיה מקובל על הנהגת היישוב, עמה קשר קשרים.
במהלך כהונתו בשנת 1936 החלו מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, שהיו התקפות על היישוב ומרד כנגד השלטון הבריטי והוא נקט נגדו בצעדים נמרצים.5סר הרולד מקמייקל
איש השירות הקולוניאלי הבריטי ששירת שנים רבות באפריקה, מהן עשר שנים בסודאן והפך לפרו-ערבי.
את העניין היהודי לא הכיר כלל וראה ביהודים נטע זר במזרח התיכון.
לא נעתר לבקשת חנינה על חייו של ראשון עולי הגרדום שלמה בן-יוסף ותחת שלטונו הרגו אנשי המשטרה הבריטית את מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר).
סירב להתיר את כניסתה של אוניית המעפילים סטרומה לארץ והיא נאלצה לחזור לים השחור, שם טבעה על 769 המעפילים שעל סיפונה, שהיו פליטי חרב משואת יהודי רומניה.
סמוך לסוף תקופת כהונתו ניסו אנשי הלח"י להתנקש בחייו, אך הוא ניצל.
לימים התגלה בארכיונים, להפתעת ההיסטוריונים, שבתקופתו המאוחרת כנציב, הוא תמך בהקמת מדינה יהודית במישור החוף והעמקים הצפוניים של הארץ.6ויקונט ג'ון ורקר
(1886–1946)31 באוקטובר 19445 בנובמבר 1945שנה, 5 ימיםלורד גורט היה גנרל בריטי שפיקד על חיל המשלוח הבריטי בצרפת בראשית מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943 הוענקה לו דרגת פילדמרשל.
בשנת 1944 התמנה לנציב העליון על ארץ ישראל.
לא הותיר רושם של ממש בתפקידו, אותו עזב בשל מצב בריאותו הלקוי.7סר אלן קנינגהם
גנרל בריטי שזכה לתהילה על שחרור אתיופיה מידי האיטלקים, אך מאידך היה ביחסים מורכבים עם מפקד הצבא מונטגומרי, בשל צעדים שנויים במחלוקת שנקט במהלך הקרבות בצפון אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה.
יש שיאמרו שהדברים השפיעו על התנהלותו בארץ.
עלה בגורלו להיות הנציב העליון האחרון בקץ שלטון המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
החלטתו שלא להענות לדרישת הצבא הבריטי לפנות את ירושלים בחודשי המנדט האחרונים הייתה מכרעת לגבי גורל העיר ומנעה השתלטות ערבית על העיר לפני הכרזת מדינת ישראל.
הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה הוא ארגון תקינה בתחום החשמל והאלקטרוניקה.
רבים מהתקנים מפותחים יחד עם ארגון התקינה הבין-לאומי (ISO).
הארגון מורכב מנציגים של מכוני תקנים בין-לאומיים.
הוא הוקם ב-1906 וכיום חברות בו מעל 60 מדינות המאמצות את תקניו.
במקור היה ממוקם בלונדון, וב-1948 עבר למטה הנוכחי שלו בז'נבה.
הארגון פעל רבות בפיתוח והפצה של תקני מדידה והעיקרים שבהם הם גאוס, הרץ וובר.
הארגון היה גם הראשון להציע את מערכת הג'יאורג'י, אשר הפך להיות בסופו של דבר למערכת היחידות הבין-לאומית (SI).
ב-1938 הארגון פרסם אוצר מילים בין-לאומי המיועד לתרגום, על מנת לאחד את המינוחים החשמליים.
כיום הפך אוצר המילים הבין-לאומי למטרות תעשיית החשמל (IEV) לתקן מחייב עבור תעשיות החשמל והאלקטרוניקה.
ב-1 בינואר 1999 ביסס הארגון את תקני הקידומות הבינאריות עבור יחידות אחסון בתחום מדעי המחשב.
ניתן לחלק את המבנה הארגוני של IEC למרכיבים הבאים בהתאם לאופי הפעילות:
ניהול מערכות הערכת תואמות (Conformity Assessment)
בתחום ההנהלה ואדמיניסטרציה, ניתן לזהות שלושה סוגי פעילות:
המועצה (Council) - מורכבת מנשיא IEC, המשנה לנשיא, סגני הנשיא, הנשיאים של כל הוועדות הלאומיות של המדינות החברות המלאות, גזבר, חברי הדירקטוריון ומזכ"ל.
המועצה היא הגוף החוקתי של הארגון והיא המנהלת את פעילות הארגון, באמצעות גופי ההנהלה.
המועצה נפגשת לפחות פעם בשנה במסגרת המפגש השנתי של IEC (IEC General Meeting).
הדירקטוריון (Council Board - CB) - מורכב מנשיא IEC, המשנה לנשיא, סגני הנשיא, הגזבר, המזכ"ל ונציגות של 15 ועדות לאומיות.
הדירקטוריון מיישם את המדיניות ואחראי לתהליך קבלת ההחלטות.
הוועדה לניהול פעילויות התקינה (Standardization Management Board - SMB) - מורכבת מיו"ר, 15 נציגים מתוך הוועדות הלאומיות ומזכ"ל IEC.