tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשים עם סוכרת שאובחנה במהלך ההיריון הן בעלות סיכון מוגבר לחלות בסוכרת סוג 2 (במהלך 30 שנה הסיכון עלול להגיע לכ-70%).
עקב ההיריון כשלעצמו והדרישות המטבוליות של העובר המתפתח, האם מסתגלת למצב בו עליה לספק את כל צורכי הגדילה של העובר.
בתגובה לדרישות אלו, משתנה המטבוליזם האימהי, כך שבמצב של שובע, מופיעה תנגודת לאינסולין (ירידה של 50%-70% ביעילות פעילותו, בעיקר בטרימסטר השלישי).
כתוצאה מכך, העובר מייצר עודף של אינסולין על מנת להתמודד עם רמות הסוכר הגבוהות.
ייצור עודף זה עלול להביא לגדילת יתר ולשינויים מטבוליים נוספים.
סוכרת הריונית בעבר מעלה את הסיכוי להישנות המחלה בהיריון הבא ב-35.6%.
היסטוריה אישית או משפחתית של סוכרת
מקרוזומיה (עובר גדול יחסית) - עלול לגרום לטראומה במהלך הלידה, סיכון מוגדל לכליאת כתפיים.
מקרוזומיה מוגדרת כעובר מעל 4 ק"ג, מעל אחוזון 90. עובר מקרוזומי גדל בעיקר לרוחב (בטן וחגורת כתפיים) ופחות לאורך, ולכן קיים יותר קושי ללדת תינוק סוכרתי מאשר תינוק לא סוכרתי עקב בעיה במעבר בתעלת הלידה.
מסיבה זו, נקבע קו חיתוך נמוך יותר מבחינת משקל לתינוקות של אימהות סוכרתיות- כאשר משקל העובר הסוכרתי היא מעל 4 ק"ג פונים לניתוח קיסרי, לעומת כאשר העובר אינו סוכרתי (ששם האינדיקציה לניתוח קיסרי היא 4.5 ק"ג (תלוי במרכז הרפואי הספציפי)).
שכיחות יתר ללידה מוקדמת והפלות- בעיקר כאשר הייתה סוכרת קדם הריונית.
התפתחות מומים עובריים (קרדיאליים- פי 18 באוכלוסייה, אצל נשים עם סוכרת קודם להיריון, מומים של מערכת העצבים, מומי כליה, מערכת העיכול ומומי שלד- בעיקר כאשר היו ערכים גבוהים של סוכר מתחילת ההיריון).
בדיקת סקר: בין שבוע 24–28 מתבצעת בדיקת סקר הנקראת GCT-Glucose challenge test.
בבדיקה זו ניתן 50 גרם של גלוקוז בבליעה ורמות הגלוקוז בדם נמדדות שעה לאחר מכן.
ערך גלוקוז בדם של מעל 140 מ"ג% דורש בדיקת העמסת סוכר נוספת, הפעם של 100 גרם.
הנבדקת איננה חייבת להיות בצום טרם הבדיקה
בבדיקה זו יש לשתות 100 גרם סוכר לאחר 8 שעות צום.
הגלוקוז נבדק 4 פעמים- הערכים התקינים בדם הם: בצום (טרם הבדיקה)- עד 95, לאחר שעה עד 180, לאחר שעתיים עד 155, ולאחר שלוש שעות עד 140. לצורך אבחנה של סוכרת הריונית יש להציג לפחות שני ערכים לא תקינים מערכי ההעמסה, או ערך לא תקין בצום
השפעת הנקה על סוכרת בהיריון
אצל רוב הנשים עם סוכרת שהתגלתה או אובחנה לראשונה בהיריון רמות הסוכר חוזרות לרמות תקינות לאחר הלידה, אך נשים אלה נמצאות בקבוצת סיכון לפתח תסמונת מטאבולית או סוכרת סוג 2 במהלך החיים.
כמעט 50% מהנשים שאובחנו עם סוכרת בהיריון יאובחנו עם סוכרת סוג 2 בטווח של 5–8 שנים לאחר הלידה.
אחד הכיוונים שנבדקים הוא השפעת ההנקה ומשך ההנקה כמניעה או דחיית הופעת סוכרת באוכלוסייה זו.
נמצא כי להנקה יתרונות בריאותיים הן לאם והן לתינוק בעיקר בנשים שסובלות מהשמנה, או שבמהלך ההיריון התפתחה אצלן סוכרת היריון.
הקשר בין הנקה ורמות סוכר בנשים עם סוכרת היריון
בטווח הארוך, נראה שיש להנקה השפעה חיובית של ירידה בסיכון למחלות לב, ומחלות מטאבוליות, כולל סוכרת סוג 2, גם בנשים עם היסטוריה של סוכרת בהיריון, כנראה על ידי הקטנת העומס על תאי בטא בלבלב, ושיפור תפקודם.
למשך ההנקה יש משמעות לסיכון או דחיית התפתחות סוכרת – נמצא כי הנקה מעל 3 חודשים קשורה עם דחיית התפתחות סוכרת בנשים עם היסטוריה של סוכרת היריון.
שיעורי ההנקה בקרב נשים עם סוכרת היריון
נשים עם היסטוריה של סוכרת היריון, בעיקר אלה עם עודף משקל, או שבמהלך ההיריון טופלו באינסולין, מניקות בדרך כלל פחות, או מסיימות להניק מוקדם יותר בהשוואה לנשים בריאות.
סיבות משוערות לכך כוללות: תגובה נמוכה יותר להורמון הפרולקטין בהנקה, קשיים אנטומיים להניק (למשל שדיים גדולים), שיעור גבוה יותר של לידות בניתוחים קיסריים, ושיעור גבוה יותר של צורך בהשגחה רפואית על התינוקות לאחר הלידה, מה שמפריד לזמן ממושך יותר בין האם לתינוק, ויכול להשפיע על ההנקה בהמשך.
בנוסף קיים חשש (חסר בסיס מדעי) שהנקה תעביר את הסוכרת לתינוק.
הטיפול בסוכרת היריון דומה לטיפול רגיל בסוכרת, ומטרתו להביא את ערכי הגלוקוז בדם למקסימום של 95 לאחר צום, ו-120 כשעתיים לאחר האוכל.
נשים עם סוכרת הריונית על פי בדיקת העמסת סוכר, מסווגות לתתי קבוצות:
קבוצה A1 - סוכרת שאינה תלוית אינסולין, פחות מ-105מ"ג בצום.
קבוצה A2 - סוכרת שתטופל באינסולין, בין 105–129 מ"ג בצום.
על אישה שאובחנה עם סוכרת הריונית להיות במעקב צמוד של לפחות פעם בשבוע.
האישה תקבל גלוקומטר ותבחן את רמות הסוכר במהלך היום., וכן תערך בדיקת אולטראסאונד לצורך הערכת הגדילה העוברית (כאשר קיים איזון טוב של רמות הסוכר הסיכון למקרוזומיה הוא יחסית נדיר).
ניטור עוברי מתבצע בהתאם לסיווג הסוכרת, אצל נשים בקבוצה A1 המעקב הוא רגיל כמו אישה ללא סוכרת הריונית, ואצל נשים בקבוצה A2 ומעלה, הניטור העוברי מתבצע פעמיים בשבוע החל משבוע 32–34, לאור השכיחות המעט גבוהה יותר של מוות עוברי תוך רחמי שתואר בקבוצה זו.
הלידה אצל נשים עם סוכרת כרונית (טרם ההיריון) תתבצע בשבוע 38, ואצל נשים שהתגלתה להן סוכרת במהלך ההיריון, בשבוע 40, למעט אם הן אוזנו על ידי טיפול באינסולין שאז היילוד יתבצע בשבוע 38, בדומה לנשים עם סוכרת כרונית.
(בחלק מן המקרים מחכים עד לשבוע 40, אולם בכל מקרה רצוי לבצע השראת לידה עד השבוע ה-40 להיריון).
טיפול בדיאטה: כ-70% מאלו שאובחנו עם סוכרת במהלך ההיריון, יסתדרו באמצעות דיאטה בלבד ולא יזדקקו לטיפול באינסולין.
טיפול באינסולין: חלק מן הנשים יזקקו לטיפול באינסולין לצורך איזון רמות הסוכר.
אצל נשים אלו הטיפול המקובל הוא הזרקות אינסולין, כאשר בעבר חששו ממתן תרופות פומיות לסוכרת.
כעת מקובל יותר לתת טיפול בכדורים, כגון טיפול בגליבוריד (גליבטיק, גלובן) ולעיתים גם מטפורמין, אולם בעיקר בשליש השני והשלישי ובאופן מוגבל יחסית.
לאחר הלידה, על נשים עם סוכרת הריונית לעבור מבחן העמסת סוכר נוסף של 75 גרם.
אם התוצאה לא תקינה לאחר 6 שבועות ממועד הלידה יש לבדוק אותה באופן שנתי (נשים אלו מוגדרות כ-pre-diabetes).
סֻכָּרִיָּה היא ממתק, עשויה בדרך כלל מתערובת של סוכר, מים, חומרי טעם שונים וצבעי מאכל.
לפני שהסוכר היה נגיש וזמין, נהגו להכין סוכריות מדבש.
הסינים, אנשי המזרח התיכון, המצרים, היוונים והרומאים השתמשו בדבש, פירות ופרחים על מנת לייצר מיני ממתקים.
גם היום עדיין מגישים פירות ודבש כקינוח.
הסוכרייה כפי שמכירים אותה כיום החלה כסוג של תרופה, ששימשה להרגיע את מערכת העיכול או לקרר כאב גרון.
בימי הביניים רק העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם לאכול סוכריות.
באותה תקופה הסוכרייה הייתה שילוב של תבלינים וסוכר ושימשה להקל על מערכת העיכול.
בעיות העיכול היו נפוצות מאוד בשל צריכה קבועה של מזון לא טרי ולא מאוזן.
המארחים נהגו להגיש סוכריות לצד הארוחה.
אחת הסוכריות האלה המכונה 'chamber spice', הוכנה מציפורן, ג'נג'ר, אניס גרגירי ערער, שקדים, או צנוברים הטבולים בסוכר נמס.
סוכריות מיוצרות על ידי המסת סוכר במים או בחלב עד הפיכתם לסירופ.
הסירופ מורתח עד שמגיע למצב המבוקש או עד שנוצר קרמל.
התוצר נקרא סוכרייה, טופי וכדומה, על פי מסיסותו והתוספים השונים שמוסיפים לממתק.
המרקם של הממתק נקבעת על פי ריכוז הסוכר.
כסירופ הסוכר מחומם עד כדי רתיחה, כתוצאה מזה המים מתאדים, ריכוז הסוכר עולה ונקודת הרתיחה עולה גם כן.
על פי רמת הטמפרטורה נקבע ריכוז הסוכר, ככל שהטמפרטורה גבוהה יותר כך ריכוז הסוכר גבוה יותר והממתק קשה יותר.
אלו הם שלבי ריכוז הסוכר:
שיטה זו משמשת כיום במספר מטבחים.
מד-חום הרבה יותר נוח, אבל הוא לא מותאם אוטומטית לתנאים המקומיים, בניגוד לשיטה הישנה של המים הקרים.
כאשר הסירופ מגיע ל- ˚170 צלזיוס או יותר, מולקולות הסוכרוז מתפרקות לפחמימות פשוטות יותר ויוצרות חומר בצבע ענבר הנקרא קרמל.
סוכריות קופצות הן סוכריות אשר משחררות במגע עם רוק בועות גז קטנטנות שנכלאו בהן בעת ההכנה.
שחרור בועת אלה יוצר תחושה של קפיצה בחלל הפה בשעת האכילה, ומכאן שמן של הסוכריות.
בנוסף להיותן ממתק הנאכל בפני עצמו, סוכריות קופצות נמצאות במיני מתיקה כגון שוקולד.
כאשר מכניסים את הסוכריות לפה, הן באות במגע עם רוק ונמסות, תוך שחרור הפחמן הדו-חמצני שכלוא בתוכן.
השתחררות הבועות הזעירות כתסיסה מורגשת בפה כתחושת עקצוץ קל.
הסוכריות מיוצרות באמצעות ערבוב המרכיבים (לרוב סוכר, לקטוז, סירופ תירס וחומרי טעם וריח) וחימומם וערבובם עד שהם ניתכים ומאוחדים.
לתוך התערובת הנוזלית מבעבעים פחמן דו-חמצני בלחץ גבוה (כ-4,000,000 פסקל או ניוטון למטר רבוע) ומקררים אותה.
התהליך יוצר סוכריות קטנטנות או גדולות שכל אחת כולאת בתוכה בועה קטנה של פחמן דו-חמצני.
ניתן להבחין בבועות הפחמן הדו-חמצני הקטנות באמצעות זכוכית מגדלת.
סוכריות קופצות המונחות בתוך כלי עם מים מבעבעות ומשמיעות צלילים של עקצוצים קלים.
סוכרת נאונטלית היא סוג של סוכרת נדירה, תפוצתה היא 1:400,000.
מדובר בהיפרגליקמיה בחודש הראשון לחיים לפחות במשך שבועיים, כאשר אצל חלק מילודים אלו הסכרת חולפת ולא חוזרת, אצל חלקם היא חוזרת לאחר שנים, ואצל חלק הסוכרת נשארת באופן תמידי.
ישנן שתי קבוצות עיקריות של סוכרת נאונטלית:
סוכרת נאונטלית חולפת- אצל תינוקות בחודש הראשון לחיים- לרוב, מצב זה עובר בשנה הראשונה לחיים, ואולם חלק ניכר מתינוקות אלו יחזרו להיות סוכרתיים שנים לאחר מכן.
בחלק מהמקרים נמצא קשר לפגם בכרומוזום 6.
סוכרת נאונטלית פרמננטית- לרוב אצל תינוקות גדולים יותר- בני יותר מחודש אולם פחות מחצי שנה.
לעיתים תינוקות אלו מפתחים קטו-אצידוזיס.
המנגנון העיקרי של סוכרת נאונטלית קשור לתעלות לשחרור אינסולין הנקראות KIR ו- SUR.
מוטציות בחלבונים אלה נמצאו במקרים של סוכרת נאונטלית- תינוקות אלו מפרישים פחות אינסולין (אינסולינופניה)- בעיקר במקרים של סוכרת נאונטלית פרמננטית.
(קיימות תסמונות אחרות, בהן יש הפרשה עודפת של אינסולין, אשר גורמת להיפוגליקמיה- PHHI).
אצל 60% מהילדים עם סוכרת נאונטלית חולפת מוצאים דיזומיה של כרומוזום 6 באזורים מסוימים.
ניתן לטפל בתרופות ממשפחת הסולפניל-אוריאה.
סוכריות תירס הן סוכריות המורכבות מבלילה של סוכר, סירופ תירס ודבש עם קמצוץ מלח.
הן מעוצבות בגודל, בצבע ובצורה של גרגירי תירס שנשרו מהקלח, כולל פאת הגרגיר בצהוב בהיר, גוף הגרגיר בצהוב־כתום, אדום או סגול (בדומה לתירס האמריקאי) וקצה הגרגיר בלבן.
הסוכריות מחולקות באופן מסורתי בתקופת ליל כל הקדושים בארצות הברית וקנדה.
סוכריות תירס נוצרו לראשונה ב־1880 על ידי המגדנאי ג'ורג' רמינגר מחברת הממתקים ונדרלי (Wunderle).
ייצור הסוכריות המקורי כלל תערובת סוכר דביקה, לה הוסף בצק סוכר כדי ליצור מרקם נגיס, וקצוות של מרשמלו כדי לאפשר אחיזה נוחה.
החל מסוף המאה ה־20 הסוכריות עשויות בעיקר סוכר וסירופ תירס.
אגודת המגדנאות האמריקאית (National Confectioners Association) העריכה ב־2004 כי 20 מיליון ליטראות של סוכריות נמכרות כל שנה (יותר מתשעה מיליון ק"ג).
אף על פי שהסוכריות נמכרות בעיקר בליל כל הקדושים (ובתחילת המאה ה־21, גם בחג המולד ובפסחא, בגוונים מסורתיים) הן זמינות כל השנה בשוק הצפון אמריקאי.
סוכריות התירס הופיעו במספר סרטים אמריקאים כאלמנט תרבותי.
בין השאר הם היו החטיף שנאכל על ידי דמותו של נורמן בייטס במותחן פסיכו מ־1960. הן אינן נפוצות מחוץ לצפון אמריקה.
סוכריית דלעת היא סוכריית גומי קטנה בצורת דלעת המיוצרת מסירופ תירס, דבש וסוכר.
באופן מסורתי, הסוכריות צבועות בצבע כתום עם קצה ירוק בדומה לדלעת.
סוכריות אלו מזוהות בעיקר עם ליל כל הקדושים.
בסוכריות אלו אין שמנים או שומנים והם נחשבות לדלות שומן.
סוכריות אלו מיוצרות באופן דומה לסוכריות תירס.
סוכריות אלו מיוצרות מבלילה של סירופ סוכר, דבש, סוכר וצבעי מאכל המחוממים בסירים גדולים שבהם נוצר סירופ מתוק מאוד.
סירופ זה מעורבב עם שני צבעים (ירוק וכתום) ומוכנס לתבניות עשויות מעמילן תירס בצורה הרצויה.
תבניות אלו נשלחות לחדר ייבוש למשך 24–36 שעות.
לאחר שהסוכריות מתייבשות, הן עוברות תהליך של זיגוג המעניק להן מראה מבריק.
סוכריות הדלעת נוצרו לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי המגדנאי ג'ורג' רמינגר מחברת הממתקים ונדרלי.
בתחילת שנות ה-90 הוערך כי המשק האמריקאי צורך 15 אלף טון בשנה כאשר הרוב הוא בתקופה של ליל כל הקדושים.
בשנת 1997 הוערך שווי השוק בארצות הברית של סוכריות לליל כל הקדושים ב-950 מיליון דולר.
בעקבות גודל השוק, החליטה חברת מרס בע"מ להוציא גרסה של ממתק הסניקרס בטעם דלעת.
סוכריות אלו הפכו גם לסוגיה בנושא החזרה לשעון חורף בארצות הברית.
משנת 1960, יצרניות ממתקים השתמשו בנימוק כי המעבר לשעון חורף לאחר ליל כל הקדושים יתן לילדים עוד שעת אור יום לתעלול או ממתק וכך הם יאספו יותר ממתקים.
במהלך שנת 1985 בדיונים בקונגרס האמריקאי על המעבר לחזרה לשעון חורף, תעשיית הסוכריות הניחה סוכריות דלעת על מושב של כל סנאטור.
ב-8 ביולי 1986, חתם הנשיא רונלד רייגן על חוק שבו שעון הקיץ יהיה עד ליום ראשון האחרון של חודש אוקטובר (לא כולל את ליל כל הקדושים).
בשנת 2005 שונה החוק כך ששעון הקיץ מוחלף ביום ראשון הראשון של חודש נובמבר על מנת שליל כל הקדושים יהיה עדיין בשעון קיץ.
סול או נואבו סול (סול חדש) (בספרדית: Nuevo sol) הוא המטבע הרשמי של פרו.
שמו הוא חזרה אל המטבע ההיסטורי של פרו שהיה בשימוש מהמאה ה-19 ועד 1985 והוחזר בשנת 1991. מקור שמו של המטבע מהמילה הלטינית Solidus שמשמעותה מוצק, וכן מספרדית, בה פירוש המילה sol הוא שמש.
בשל מצב המשק וההיפר-אינפלציה שפקדה את פרו בראשית שנות ה-80, לקראת סוף העשור הממשלה נאלצה לנטוש את מטבע האינטי ולהציג את מטבע הסול החדש.
עד כה הסול החדש שומר על אינפלציה נמוכה של 1.5%.
מאז שהמטבע החדש הוכנס לתוקף, הוא הצליח לשמור על שער חליפין יציב של בין 2.3 לבין 3.65 סול חדש לדולר אמריקני.
מתוך כל המטבעות באזור אמריקה הלטינית, הסול הפרואני חדש הוא אחד המטבעות היציבים והאמינים ביותר.
הוא גם הושפע הכי פחות מהחלשות הדולר האמריקאי.
מטבעות 2 ו-5 נואבו סול נוספו בשנת 1994. למרות שמטבעות 1 - ו-5 - סנט נמצאים רשמית במחזור, הם בשימוש רק לעיתים נדירות.
מסיבה זו, מטבע 1 סנט הוסר מהמחזור ב-1 במאי 2011.
בעסקאות במזומן, קמעונאים חייבים לעגל את המחיר עד ל-5 סנט הקרובים.
בעסקאות אלקטרוניות משתמשים בסכום המדויק.
בכל המטבעות מופיע סמל פרו ומסביבו טקסט בספרדית: "Banco Central de Reserva del Perú" - הבנק המרכזי של פרו.
כל השטרות הם בגודל 140X65 מ"מ, ובכל אחד דיוקן של דמות פרואנית היסטורית ידועה.
אורליאנוס בנה בשדה מרס מקדש לכבודו של האל ויזם משחקים על שמו שנקראו ludi solis.
פולחן האל נמשך גם לאחר מותו של אורליאנוס וקיסרים רבים אחריו השתמשו בדמותו וטבעו את דמותו על מטבעותיהם, עד למותו של קונסטנטינוס, אז התקבלה הנצרות כדת הרשמית.
דווקא קונסטנטינוס עצמו הרבה להשתמש בדמות האל.
כמו כן, נבנה שער הניצחון בזווית כזאת לפסל הענקי של סול אינוויקטוס שמחוץ לקולוסיאום, כך שהפסל יוצר רקע דומיננטי לקשת.
קונסטנטינוס גם קבע את יום ראשון, שנחשב ליומו של אל השמש, כיום המנוחה הרשמי של האימפריה הרומית.
גם לאחר מותו של קונסטנטינוס המשיך פולחנו בצורה לא רשמית והתופעה הייתה רחבה עד כדי כך שאוגוסטינוס ראה צורך להטיף כנגדה.
קיימות דעות שחג המולד נחגג ב-25 בדצמבר בהשפעתו של חג סול אינוויקטוס שהיה ביום ההיפוך החורפי - שחל בסביבות ה-21 בדצמבר.
סול אינוויקטוס מתואר בדרך כלל כחובש כתר מוקף קרניים המייצגות את קרני השמש.
כתר דומה נראה לעיתים חבוש לראשי קיסרים וייתכן שמשמעות הדבר היא האלהתו של הקיסר.
בדומה להליוס, אל השמש במיתולוגיה היוונית, נראה לעיתים גם סול אינוויקטוס רוכב על קוודריגה (מרכבה הרתומה לארבעה סוסים).
סוכריות גומי, סוכריות ג'לי, נחשי גומי, ממתקי גומי או ממתקי ג'לי הוא שם כולל למגוון ממתקי לעיסה אשר אחד ממרכיביהם הוא ג'לטין.
הסוכריות מיוצרות בצורת דובונים, פירות, בקבוקים, נחשים, תולעים, צפרדעים, המבורגרים, ביצי עין, בננות, טבעות ועוד.
סוכריית הגומי לפעמים משולבת עם סוג אחר של ממתק דוגמת מרשמלו, שוקולד או סוכר חמצמץ.
דובוני גומי - מקורם בגרמניה.
הנס ריגל האב, יצרן ממתקים מבון, החל לייצר אותם משנת 1920 והקים את חברת האריבו.
נחשי גומי - נחשי גומי הם סוכריות גומי בצורת תולעים או נחשים.
סוג זה של ממתקי גומי יוצר לראשונה ב-15 ביולי 1981 על ידי חברת גרמנית בשם מדרר, במלאת 60 שנה לדובוני הגומי.
נחשי הגומי לרוב צבועות בשני צבעים או יותר והן מצופות בסוכר.
אורך הממתק משתנה בין יצרנים שונים מ-5 ס"מ עד ל-25 ס"מ.
דגים שוודיים - סוכריות דמויות דג.
פותחו בידי חברה שוודית במיוחד עבור השוק בצפון אמריקה.
בקבוקים - "בקבוקי קולה" הם סוכריות גומי בצורת בקבוק קוקה-קולה ובטעם קולה.
יצרנים שונים יוצרים מגוון של סוכריות בצורות בקבוקים, במגוון של צבעים וטעמים, לאו דווקא של קולה.
טבעות - סוכריות גומי בצורת טבעת שמצופה בסוכר או באבקה חמוצה.
קיימות במגוון של טעמים: תפוח עץ ירוק, תות שדה, אוכמניות ועוד.
צפרדעים - באוסטרליה מייצרים סוכריות גומי בצורת צפרדעים משנות השלושים.
את הממתקים צובעים בצבע ירוק או אדום.
אבטיח - סוכריות שצורתן דומה לצורתו של אבטיח חתוך, וטעמו מדמה את טעם האבטיח.
שיניים - סוג נוסף של סוכריות גומי שמיוצר באוסטרליה גם הוא משנות השלושים.
הממתק בצורה פה עם שיניים, צבע החניכיים באדום וצבע השיניים בלבן.
חמצוצים (שטיחים) - סוכריות גומי חמצמצות עם מלח לימון בצורת רצועות ארוכות ודקות עם פסים צבעוניים.
בישראל משווק גם שלגון "גומיגם" של חברת נסטלה הכולל סוכריות גומי.
שכונת סוכת שלום היא שכונה יהודית הממוקמת במזרח שכונת נחלאות שבירושלים, בין הרחובות סוכת שלום ומסילת ישרים.
השכונה נבנתה בשנת 1888 במתכונת שכונות החצר, אך עם הגידול בביקוש למגורים בתחילת המאה ה-20 נבנתה החצר דירות ואופייה של השכונה השתנה.
השכונה נבנתה כשכונת מסחר - כלומר על ידי משקיע ולמטרות רווח, על ידי השותפים יוהנס פרוטיגר, יוסף נבון ביי, ושלום קונסטרום.
שותפים אלו הם שהקימו גם את השכונות מחנה יהודה, נווה שלום, בית יוסף ועיר שלום.
שם השכונה בא לה משמו של יוזם הקמת השכונה, שלום קונסטרום והיא רומזת לברכת השכיבנו בנוסחה המיוחד לשבת ולקטע בברכת המזון בנוסח הספרדי: "הרחמן הוא יפרוס עלינו את סוכת שלומו".
סול דייוויד אלינסקי היה תאורטיקן פוליטי יהודי-אמריקאי.
התפרסם במיוחד בעקבות ספרו "Rules for Radicals" ("כללים לרדיקלים"), שיצא לאור ב-1971.
אלינסקי נולד ב-1909 בשיקגו, אילינוי, להורים יהודים יוצאי רוסיה, בנימין ושרה אלינסקי.
אלינסקי ציין בראיון כי הוריו היו יהודים אורתודוקסים, שחייהם סבבו סביב עבודה ובית הכנסת.
הוא למד בתחילת דרכו בבית ספר תיכון בשיקגו, אך עקב גירושי הוריו עבר עם אביו לקליפורניה, שם סיים את בית הספר התיכון בהוליווד.
ב-1930 סיים תואר ראשון בפילוסופיה (Ph.B) באוניברסיטת שיקגו, עם התמחות בארכאולוגיה, אך עקב המשבר הכלכלי השתנו תוכניותיו להיות ארכאולוג.
לאחר שסיים את לימודיו עסק במספר עיסוקים, שכללו גם מעורבות בהתאגדות של עובדים, אך סביב 1939 החל להיות פעיל קהילתי באזורים עניים של שיקגו, והפך למה שהוא כינה "מארגן קהילות".
בשנות הארבעים והחמישים יישם את מה שלמד בעבודתו כדי להשפיע על קהילות בשכונות העניות להתאגד, לשם השגת שירותים ממוסדות השלטון המוניציפלי.
הפעילות האקטיבית כללה בין היתר ארגון שביתות, הפגנות ופעולות מחאה כנגד הממסד.
אלינסקי טען כי בסופו של דבר השלטון יעדיף לממן את השירותים לקהילה מאשר להתעמת איתה.
ב-1971 פורסם ספרו "כללים לרדיקלים".
ב-12 ביוני 1972 מת מהתקף לב בביתו בכרמל, קליפורניה.
לטענת הימין האמריקאי, למשל מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בן קרסון, אלינסקי השפיע בין היתר על הילרי קלינטון, שכתבה בהיותה במכללת ולסלי עבודה שעסקה במשנתו.
אף שהעבודה הייתה ביקורתית כלפי העמדות של אלינסקי.
נטען כי ברק אובמה, שעבד כמארגן קהילות (פעיל חברתי שמסייע לתושבי השכונה להתארגן ולהשיג זכויות) בשכונות עוני של שיקגו, הושפע אף הוא על ידי אלינסקי, אך גם קביעה זו שנויה במחלוקת, שכן אובמה פעל בדרך שונה ממה שהציע אלינסקי.
גלן בק פרסם את "עץ המהפכה הפרוגרסיבית" שאחד משורשיו הוא אלינסקי.
הספר "כללים לרדיקלים" מונה 13 כללים עיקריים:
כוח הוא לא רק מה שיש לך, אלא מה שהאויב חושב שיש לך: כוח נגזר משני מקורות עיקריים – כסף ואנשים.
חסרי האמצעים נאלצים לבנות הכוח שלהם מבשר ודם.
אף פעם אל תחרוג מתחום המומחיות של האנשים שלך: זה יוצר בלבול ופחד ומוביל לנסיגה.
תחושת ביטחון מחזקת את עמוד השדרה; זה נכון לגבי כל אדם.
במידת האפשר, חרוג מגבולות המומחיות של האויב: חפש דרכים להעצים חוסר ביטחון, חרדה ואי-ודאות.
אלץ את האויב לעמוד בספר הכללים של עצמו: אם, לדוגמה, הכלל הוא שכל מכתב יקבל מענה, שלח 30,000 מכתבים.
אתה יכול להרוג אותם עם זה, כי אף אחד לא יכול לציית לכל החוקים של עצמו.
הלעג הוא הנשק האימתני ביותר של האדם: אין נגדו הגנה.
זה גם פועל כנקודת לחץ המאלצת את האויב להציע ויתורים.
טקטיקה טובה היא כזו שאנשיך נהנים ממנה: הם ימשיכו לעשות את זה בלי שתצטרך לדרבן אותם, והם אף יחזרו מיוזמתם כדי לעשות את זה שוב.
הם עושים את מה שבא להם בטבעיות; הם אפילו יציעו לך רעיונות יותר טובים.
טקטיקה שנמשכת זמן רב מדי הופכת לנטל: אל תהיה חדשות ישנות.
המשך להפעיל לחץ, אל תרפה: נסה כל העת דברים חדשים כדי שמתנגדיך לא יצליחו לשוב לנקודת שיווי המשקל שלהם.
בזמן שמתנגדיך עוד לומדים איך להתמודד עם הטקטיקה הראשונה, הכה אותם מהאגף עם משהו חדש.
האיום בדרך כלל יותר מבעית מהדבר עצמו: הדמיון והאגו יכולים לדַמות בחלומותיהם הרבה יותר תוצאות מכל מה שפעיל יכול ליזום.
התנאי העיקרי עבור טקטיקה הוא פיתוחם של מבצעים שישמרו את הלחץ על היריב: הלחץ הבלתי פוסק הזה הוא שיגרום לאותן תגובות של היריב שהן חיוניות להצלחת הקרב.
אם תדחף מסר שלילי מספיק חזק, הוא יבקיע ויהפוך לחיובי: אלימות מהצד השני יכולה לגרום לדעת הקהל לנטות לכיוונך, כי הציבור אוהד את מי שנמצא בעמדת נחיתות.
המחיר של תקיפה מוצלחת הוא חלופה בונה: לעולם אל תיתן לאויב להרוויח נקודות כי נתפסת ללא חלופה.
בחר את המטרה למתקפה שלך, הקפא אותה, הפוך אותה לאישית וקטב אותה: חתוך את רשת התמיכה ובודד את המטרה מכל אהדה.
אנשים חשים כאב מהר יותר ממוסדות.
סוֹלּ אוֹ קוֹקוֹשׁ מַּר (הַתַּרְנְגוֹל קוֹרֵא, בהונגרית: Szól a kakas már) הוא שיר חסידי בהונגרית.
האגדה החסידית מספרת על רבי יצחק אייזיק טויב, האדמו"ר הראשון והמייסד של חסידות קאליב (סבא רבא של רבי מנחם מנדל טויב שהיה האדמו"ר מקאליב בארץ ישראל), ששמע את הניגון מאיכר הונגרי ו'רכש' את הניגון ממנו.
האגדה מספרת, שכאשר סיים האדמו"ר ללמוד את השיר מהרועה, הרועה שכח את השיר.
היה זה ניגון אחד מתוך מספר ניגוני רועים הונגרים שהאדמו"ר "גייר" והפכם לשירי קודש.
הדעה המקובלת הייתה שהניגון הוא במקורו שיר איכרים.
מוזיקולוגים הונגריים מצאו שמקורו במורדים הקורוצים במאה ה-18 ומשם נתגלגל לעולם האיכרים.
המילים מספרות על תרנגול מיוחד וססגוני המטייל ביער, אך רוצה לשוב לביתו.
בגרסה החסידית, העוף הוא משל על עם ישראל הנמצא בגלות, וישוב לארצו רק בביאת המשיח ובבנין בית המקדש.
השיר כתוב בהונגרית עם שיבוץ משפט בעברית מן המקורות.
השיר מנוגן בעיקר על ידי החסידויות ההונגריות, אך ידוע מאוד בקרב יהדות הונגריה כולה.
בשנת 2006, במסגרת פרויקט 'סינמה ירושלים', צילם הקולנוען החרדי יהודה גרובייס סרט קצר על הניגון וסיפורו החסידי.
תרגום לעבריתהמקור בהונגריתתעתיק פונטי<div class="mw-content-rtl">
סוכרת מסוג 2 , או כפי שנקראה בעבר: "סוכרת של המבוגר" או סוכרת שאיננה תלויה באינסולין , היא הצורה השכיחה ביותר של המחלה ומהווה כ-90% ממקרי הסוכרת.
סוכרת מסוג 2 היא מחלה מטבולית המתאפיינת בריכוז גבוה של גלוקוז (סוכר) בדם, מחסור יחסי של אינסולין בגוף, ומצב בשם תנגודת לאינסולין, המתבטא ברגישות פחותה של התאים לאינסולין בצד ייצור עודף שלו.
התסמינים הנפוצים של המחלה כוללים צמא מוגבר, השתנה תכופה, רעב מוגבר, ירידה בלתי מוסברת במשקל וטשטוש בראייה.
סיבוכים אפשריים מרמת סוכר גבוהה בדם כוללים בתוכם מחלות לב, אירוע מוחי ורטינופתיה סוכרתית, שעלולים להוביל לעיוורון, אי-ספיקת כליות חמורה, וזרימת דם לא טובה לגפיים שעלולה להוביל לקטיעה.
הגורמים העיקריים להופעת סוכרת מסוג 2 הם השמנת יתר ומחסור בפעילות גופנית.
אנשים מסוימים נמצאים בסיכון גבוה לחלות מאחרים, בגלל נטייה גנטית שונה.
יש דרכים שונות לאבחן את מחלת הסוכרת, כגון בדיקת דם של העמסת סוכר, בדיקת רמת הסוכר בדם בצום ובדיקת המוגלובין מסוכרר (A1C).
ניתן למנוע או לעכב באופן חלקי את מחלת הסוכרת מסוג 2 על ידי שמירה על משקל תקין, תזונה מאוזנת וביצוע פעילות גופנית באופן קבוע.
הטיפול במחלה כולל בתוכו שינויים תזונתיים, ואם אלה לא עוזרים, גם טיפול תרופתי ישקל.
שיעור ההיארעות של סוכרת מסוג 2 הולך ועולה באופן קבוע בשני העשורים האחרונים.
לפי דיווחי ארגון הבריאות העולמי, אומדן חולי הסוכרת בשנת 2000 היה 170 מיליון, והוא הגיע ל-300 מיליון בשנת 2025. שיעור ההיארעות הגבוה ביותר צפוי בארצות המתפתחות באפריקה, באסיה ובדרום אמריקה.
שיעור ההיארעות של סוכרת מסוג 2 עלה באופן משמעותי משנת 1960, ביחס ישיר לעלייה בהשמנת היתר באוכלוסייה.
סוכרת מסוג 2 בדרך כלל פורצת לאחר גיל 40, אך אחוז החולים בגילאים צעירים יותר, עולה.
סוכרת היא אחת המחלות הראשונות שפורטו בכתב יד מצרי משנת 1500 לפני הספירה, שם תוארה כ"התרוקנות גדולה מדי של השתן".
מאמינים שהמקרים הראשונים שתוארו הם של סוכרת מסוג 1. רופאים הודים זיהו את המחלה בערך באותו הזמן, וקראו לה בשם "השתן הדבשי", וציינו כי השתן מושך נמלים.
בשנת 100 לפנה"ס ביוון העתיקה, אובחנה מחלה שכרוכה בהטלת שתן מוגברת וצמאון, מצב שבו המים זורמים בגוף ישר למוצא ומכאן שמה ביוונית Diabetes שפירושו "לעבור דרך" שניתן על ידי ארטאוס מקפדוקיה.
מאוחר יותר הוסף המונח mellitus שפירושו "מתוק כדבש" אולם הגורם לה התגלה רק בסביבות תחילת המאה העשרים.
גלנוס (Galen), רופא רומי שכתביו התקבלו בימי הביניים כאמת הרפואית שאין לערער על תקיפותה, התייחס לסוכרת כמחלה נדירה, וטען שנתקל רק בשני חולים בחייו.
ב-1910 העלה אדוארד אלברט שארפי-שפר את ההשערה שהסוכרת נגרמת ממחסור בגוף בחומר כימי יחיד.
בנטינג ובסט חזרו על הניסוי של פון מרינג ומינקובסקי, אך הפעם טיפלו בכלבים חסרי הלבלב בעזרת אינסולין שהפיקו מתאי איי לנגרהנס בלבלב של כלבים בריאים.
בנטינג ומקלאוד זכו על כך בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1923. החוקרים לא רשמו פטנט על הטיפול, ובכך הוא הפך לנחלת העולם תוך זמן קצר.
בשני העשורים האחרונים מדברים על מגפה של סוכרת מסוג 2. על פי הערכת המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC), כ-18.2 מיליון תושבים בארצות הברית סובלים ממחלת הסוכרת (כ-90% מתוכם חולים בסוכרת מסוג 2), ורק כ-13 מיליון מתוכם אובחנו.
אחד מכל שלושה אנשים שנולדו בארצות הברית בשנת 2000 יפתח סוכרת במהלך חייו.
מספר החולים המשוער בעולם הוא כ-194 מיליון.
מספר זה צפוי לגדול לכ-221 מיליון חולים עד סוף העשור, ול-333 מיליון בשנת 2025.
מספר החולים המאובחנים עם סוכרת בישראל נאמד בכ-400 אלף.
נתונים מתוך דו"ח רשם הסוכרת מראים כי הימצאות הסוכרת בישראל היא 6.2% בשנת 2012, ו-6.3% בשנת 2013. המצאות הסוכרת מסוג 2 עולה עם הגיל.
עד גיל 34 שיעורי סוכרת זו נמוכים מ-1%.
החל מגיל 35 השיעורים בגברים גבוהים מהשיעורים בנשים.
בשני המינים השיעורים עולים בהדרגה עד גיל 84 ואז יורדים.
היארעות המחלה נמצאת במגמת עלייה בכל חתכי האוכלוסייה, בשני המינים ובכל הגילאים.
מה שמדאיג במיוחד הוא העלייה בשיעור ההיארעות בקרב צעירים (מגילאי העשרה ועד העשור השלישי והרביעי) ובני מיעוטים.
עלייה זו מקבילה לעלייה המדאיגה בממדי ההשמנה במדינות העולם המפותחות, וגם במדינות המתפתחות.
אחד הגורמים לה הוא השינויים הרבים באורח החיים המודרני אשר הובילו לאי-התאמה אבולוציונית: עלייה בצריכת מזון עתיר בקלוריות בקרב ילדים, מיעוט בפעילות גופנית, וגורמים רבים נוספים שטרם אותרו.
קרוב לוודאי שבשלב מסוים, שיעור הסוכרת מסוג 2 ישתווה לזה של סוכרת מסוג 1 בגילאי הילדות.
ערבים, בעיקר מוסלמים, הם קבוצה אתנית בישראל, המהווה כ-20% מכלל אוכלוסיית ישראל.
הרוב הגדול של הערבים בישראל מתגוררים בכפרים ובערים, אשר קרובים ליישובים יהודיים ומושפעים מתרבות תזונה מערבית, ומיעוטם גרים ביישובים בהם מתגוררת אוכלוסייה יהודית וערבית יחדיו.
האוכלוסייה הערבית היא חברה חקלאית המשמרת אורח-חיים מסורתי, אם כי נמצאת בתהליכי עיור מואץ.
בהשוואה לאוכלוסייה היהודית, האוכלוסייה הערבית מצויה במצב סוציו-אקונומי נמוך יותר, והיא בעלת מודעות בריאותית נמוכה יותר.
תהליך העיור המואץ בחברה הערבית לווה בשינויים באורח החיים, ביניהם ירידה ברמת הפעילות הגופנית המבוצעת, וכן בהרגלי התזונה, אשר הובילו להמרה של מזון מסורתי עשיר בפחמימות מורכבות במזונות חדשים עשירים בפחמימות פשוטות.
שינויים אלו מסבירים את השיעורים הגבוהים של השמנה באוכלוסייה הערבית.
על פי סקר בריאות לאומי, שהוא סקר טלפוני אשר נערך על ידי המרכז הלאומי לבקרת מחלות בין השנים 2013–2015 "INHIS-3" במדגם של האוכלוסייה הבוגרת בישראל, שיעורי הימצאות הסוכרת בקרב היהודים נמוכים מאשר בקרב הערבים, הן בגברים והן בנשים.
בגברים יהודים שיעורי הסוכרת הם 8.5%, ובקרב הנשים היהודיות 6.8%.
בקרב הערבים שיעורי הסוכרת הם 14% ו-14.5% בקרב גברים ונשים בהתאמה.
שיעורי הסוכרת בישראל עולים עם הגיל בכל מוצא אתני ובכל מגדר.
בקרב היהודים שיעורי הסוכרת גבוהים בגברים מאשר בנשים בכל קבוצות הגיל, ואילו בקרב ערבים שיעורי הסוכרת גבוהים בגברים עד גיל 55, ומעל גיל 55 השיעורים גבוהים יותר בנשים.
אחוז הנענים לשאלון הטלפוני היה נמוך יחסית.
במחקר עוקבה, אשר נערך בקרב מבוטחי קופת חולים כללית במחוז שרון שומרון בין השנים 2007–2011 שכלל 17,044 ערבים ו-16,012 יהודים גברים ונשים, נמצא כי שיעור ההימצאות המתוקנן לגיל של סוכרת בקרב הערבים היה גבוה בהשוואה ליהודים, 18.4% ו-10.3% בהתאמה.
הבדלים אלו התמידו בכל קבוצת הגיל ובשני המגדרים.
בקרב היהודים לא נמצא הבדל בשיעורי ההימצאות בין הגברים והנשים, אולם בקרב הנשים הערביות נמצאו שיעורים גבוהים מאלו של הגברים הערביים (20% לעומת 16.7% בהתאמה).
ע"פ נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שיעור התמותה מסוכרת, בקרב ערביי ישראל, גדול פי 2.5 מהאוכלוסייה היהודית (נכון לשנת 2019).
עולים חדשים מאתיופיה וברית המועצות לשעבר
ישראל קלטה אוכלוסיות מהגרים רבות במהלך המאה ה-20, האחרונות מביניהן הן עליה מאתיופיה ומברית המועצות לשעבר.
מצטברות עדויות שבעולים שאינם ממדינות אירופה, ישנה עליה תלולה בשיעור הימצאות של סוכרת – משיעורים נמוכים לשיעורים גבוהים, כפי שנצפה באוכלוסיית עולי תימן.
בקרב היהודים האתיופים אשר שמרו על אורח חיים מסורתי באתיופיה, שיעור הסוכרת היה פחות מ־1% עד לעלייתם לישראל, אולם עליה בשכיחות ההשמנה בקרבם, הובילה לעליה בשיעורי הסוכרת.
במחקר חתך נמצא, כי העלייה בשיעורי הימצאות סוכרת ויתר לחץ דם בקרב העולים מאתיופיה מצויה בקורלציה למשך המגורים בישראל.
הימצאות הסוכרת בקרב יוצאי ברית המועצות גבוהה מזו של ילידי הארץ (10.1% לעומת 6.7%).
בקרב המהגרים, מצויות קבוצות אוכלוסייה המועדות לשיעורים גבוהים של סוכרת, אשר מתפתחת עם שינויים באורחות חייהם המסורתיים, הכוללים פעילות גופנית ודפוס תזונה מסורתית.
במחקר עוקבה, שנערך בקרב מבוטחי קופת חולים כללית במחוז שרון שומרון, אשר כלל 8398 עולים מאתיופיה, 1,541 עולים מברית המועצות לשעבר ו-15,977 ילידי ישראל, נמצאה הימצאות גבוהה ביותר של סוכרת בקרב עולים צעירים (עד גיל 50) מאתיופיה לעומת ילדי הארץ (17.1% לעומת 15% בהתאמה).
הבדל זה לא נמצא בהשוואה בין עולים מברית המועצות וילידי הארץ.
בעולם, נכון לשנת 2015, ההערכה היא כי יש 392 מיליון אנשים אשר חולים במחלת הסוכרת מסוג 2, והם מהווים כ-90% ממקרי הסוכרת.
זה משתווה לכ-6% מאוכלוסיית העולם.
סוכרת מסוג 2 נפוצה הן בעולם המפותח והן בעולם המתפתח.
עם זאת, היא אינה שכיחה במדינות הפחות מפותחות.
נראה כי נשים נמצאות בסיכון גבוה יותר, כמו גם קבוצות אתניות מסוימות, כגון אנשים מדרום אסיה, מהאיים באוקיינוס השקט, ממוצא לטיני וילידים אמריקאים.
ממצא זה יכול להיות קשור לרגישות מוגברת לאורח החיים המערבי אצל קבוצות אתניות מסוימות.
על אף שבאופן מסורתי נחשבת מחלת הסוכרת מסוג 2 כמחלה של מבוגרים, היא מאובחנת יותר ויותר בקרב ילדים, במקביל לעלייה בשיעורי השמנת היתר.
יתר על כן, סוכרת מסוג 2 מאובחנת בתדירות גבוהה כמו סוכרת מסוג 1, אצל בני נוער בארצות הברית.
שיעורי הסוכרת בשנת 1985 נאמדו בכ-30 מיליון, עלו ל-135 מיליון בשנת 1995 ואף ל-217 מיליון בשנת 2005. עלייה זו ככל הנראה נגרמה בעיקר בשל הזדקנות האוכלוסייה העולמית, ירידה בביצוע פעילות גופנית ועלייה בשיעורי השמנת היתר.
חמש המדינות עם המספר הגדול ביותר של אנשים עם סוכרת, נכון לשנת 2017, הן סין עם 114.4 מיליון, הודו עם 72.9 מיליון, ארצות הברית עם 30.2 מיליון, ברזיל עם 12.5 מיליון ומקסיקו עם 12 מיליון.
ארגון הבריאות העולמי הכריז על מחלת הסוכרת כמגפה עולמית.
סוכרת מסוג 2 נגרמת על ידי הפרעה בשני מנגנונים עיקריים - פגיעה בייצור ובהפרשת האינסולין מתאי בטא בלבלב מחד, והפרעה בפעילות האינסולין על איברי המטרה - כבד, שריר ושומן (תנגודת לאינסולין) מאידך.
במצב זה התאים אינם מצליחים להגיב בצורה מתאימה לכמויות הנורמליות של האינסולין, מה שקורה בעיקר בשרירים, בכבד וברקמות השומן.
השמנה וחוסר בפעילות גופנית גורמים לעלייה בתנגודת לאינסולין, שהיא ההפרעה העיקרית הגורמת להתפתחות של מצב טרום-סוכרת ולבסוף לסוכרת מסוג 2. סוכרת תופיע רק כאשר בנוסף לתנגודת לאינסולין תהיה גם הפרעה בהפרשת האינסולין.
בכבד, אינסולין בדרך כלל מדכא שחרור של גלוקוז.
עם זאת, במצב של תנגודת לאינסולין, הכבד משחרר גלוקוז לדם באופן לא סדיר.
היחסים בין תנגודת לאינסולין לפגיעה בתפקוד של תאי הבטא שונים מאדם לאדם, שמיעוטם סובלים בעיקר מתנגודת לאינסולין ורק מעט חוסר בהפרשת האינסולין, והשאר להפך.
התפתחות מחלת הסוכרת מסוג 2 נגרמת על ידי שילוב של אורח חיים וגורמים גנטיים.
בעוד שחלק מגורמים אלו ניתנים לשליטה, כגון תזונה והשמנת יתר, על גורמים אחרים, כגון מגדר, גנטיקה ועלייה בגיל, לא ניתן לשלוט.
מחסור בשינה הוא גורם נוסף שנקשר לסוכרת מסוג 2. הקשר הוא ככל הנראה על ידי השפעת מחסור בשינה על חילוף החומרים של האדם.
אורח החיים ממלא תפקיד חשוב בהתפתחות מחלת הסוכרת מסוג 2. הגורמים הנכללים באורח חיים הם השמנת יתר (מוגדר כ-BMI מעל 25), חוסר בפעילות גופנית, תזונה לא נכונה, לחץ נפשי ומגורים בעיר המודרנית.
השמנה קשורה ל-30% מהמקרים אצל אנשים ממוצא סיני ויפני, ל-60%-80% מהמקרים אצל אנשים ממוצא אירופאי ואפריקאי ו-100% מהמקרים באנשים ממוצא פימה ואיי האוקיינוס השקט.
בקרב אלה שאינם בהשמנת יתר, יחס גבוה בין המותן לירך הוא גורם נוסף.
יתר על כן, נראה כי עישון נמצא כגורם סיכון להתפתחות סוכרת מסוג 2.
התזונה היא גורם משמעותי המשפיע על הסיכון לחלות בסוכרת מסוג 2. צריכת משקאות ממותקים קשורה לעלייה בסיכון.
סוג השומנים הנצרכים בתזונה הוא חשוב, שומן רווי ושומן טרנס מגדילים את הסיכון לחלות, ומנגד שומן בלתי רווי ושומן חד-רווי מקטין את הסיכוי.
בנוסף, נראה כי אכילה מרובה של אורז לבן גם היא מגדילה את הסיכון לחלות במחלה.
חוסר בפעילות גופנית גורם ל-7% מהמקרים של התפתחות מחלת הסוכרת מסוג 2. יתר על כן, פסולת אורגנית שאינה מתכלה עלולה לשחק תפקיד בתחלואה זו.
רוב מקרי הסוכרת מערבים גנים רבים, כאשר כל אחד מהם הוא תורם קטן להסתברות הגדלה להפוך לסוכרתי מסוג 2. אם לאחד מתאומים זהים יש סוכרת, הסיכוי שהתאום השני יפתח סוכרת במהלך חייו גדול מ-90%, בזמן שאצל תאומים לא זהים הסיכוי הוא 25-50%.
נכון לשנת 2011, התגלו יותר מ-36 גנים שמגדילים את הסיכוי לחלות בסוכרת מסוג 2. כל הגנים האלו יחד מהווים עדיין רק 10% מהמרכיב התורשתי הכולל של המחלה.
האלל TCF7L2, לדוגמה, מגדיל את הסיכון לפתח סוכרת פי 1.5, והוא הסיכון הגדול ביותר לגרסאות הגנטיות הנפוצות.
רוב הגנים הקשורים לסוכרת מעורבים בפעילות תאי הבטא.
ישנם מקרים נדירים של סוכרת הנגרמים עקב חריגה בגן יחיד (ידוע בתור צורות מונוגניות של סוכרת או "סוגים ספציפיים אחרים של סוכרת").
מקרים אלה כוללים את סוכרת מבוגרים התוקפת צעירים , , וסינדרום רבסון-מנדנהל , בין היתר.
סוכרת מבוגרים התוקפת צעירים (MODY) מהווה 1-5% ממקרי הסוכרת באנשים צעירים.
ישנן מספר תרופות ובעיות בריאותיות העלולות לגרום לסוכרת.
חלק מהתרופות העלולות לגרום לתחלואה הן הורמונים גלוקוקורטיקואידים, תיאזידים, חוסמי בטא, תרופות אנטי-פסיכוטיות לא טיפוסית וסטטינים.
נשים שסבלו בעבר מסוכרת היריון נמצאות בסיכון גבוה לפתח סוכרת מסוג 2. חלק מהבעיות הבריאותיות הקשורות לסיכוי מוגבר לסוכרת הן אקרומגליה, תסמונת קושינג, יתר פעילות של בלוטת התריס, פאוכרומוציטומה, וסוגים מסוימים של סרטן, כגון גלוקגנומות.
יתר על כן, מחסור בטסטוסטרון קשור גם הוא לסיכוי לחלות בסוכרת מסוג 2.
התסמינים הקלאסיים של סוכרת מסוג 2 הם השתנה תכופה, צמא מוגבר, רעב מוגבר וירידה במשקל.
תסמינים נוספים אשר חולים במחלה מדווחים עליהם הם היסטוריה של ראייה מטושטשת, גירוד, נוירופתיה, עייפות, זיהומים חוזרים בנרתיק לנשים ופצעים קשי-ריפוי.
עם זאת, אנשים רבים לא חווים תסמינים בשנים הראשונות, ומאובחנים על ידי בדיקות שגרתיות.
לעיתים רחוקות חולים במחלה עלולים לפתח מצב היפרגליקמי היפראוסמולרי, מצב זה הוא סיבוך של המחלה שמתבטא ברמות גלוקוז חריגות בדם, ירידה במצב ההכרה ולחץ דם נמוך.
צמא מוגבר והשתנה תכופה - כאשר רמת הסוכר בדם עולה, הכליות אינן מצליחות לסנן את כל הסוכר וחלק ממנו מגיע לשתן.
הסוכר מושך אחריו נוזלים, מה שגורם להתייבשות ותחושת צמא.
שתיית מים תכופה יותר בשילוב עם עודף הנוזלים בשתן גורמים להטלת שתן תכופה יותר.
רעב מוגבר ועייפות - הסיבה לתחושות האלה היא הפגיעה ביכולתו של הגוף להעביר את הסוכר בדם אל התאים ולהשתמש בו ליצירת אנרגיה.
ירידה במשקל - לעיתים יש ירידה במשקל למרות צריכה מספקת של מזון.
הסיבה לירידה במשקל היא שהגוף מנצל את שכבות השומן שלו במקום את הסוכרים שאותם אין הוא יכול לנצל.
ראייה מטושטשת - אם רמת הסוכר בדם גבוהה מדי, נוזלים עלולים לצאת מעדשת העין לזרם הדם ולגרום לשינוי בצורת העדשה.
מצב זה עלול לפגוע ביכולת של העין להתמקד.
סוכרת מסוג 2 היא מחלה כרונית שלרוב מקטינה את תוחלת החיים ב-10 שנים.
זה קשור באופן חלקי למספר הסיבוכים האפשריים של מחלת הסוכרת, שרבים מהם נובעים מהרס של כלי הדם בגלל הצטברות של הגלוקוז בהם:
מחלות קרדיווסקולריות - בהשוואה לכלל האוכלוסייה, נמצאים חולי הסוכרת בסיכון גבוה פי 2–4 לחלות בטרשת עורקים שעלולה להוביל למחלת לב או ללקות באירוע מוחי.
רמת סוכר גבוהה בדם לאורך זמן מגבירה את הסיכון לטרשת עורקים, שגורמת להצרות של כלי הדם ולפגיעה באספקת הדם לאברי הגוף.
כאשר נפגעת אספקת הדם ללב, נגרמת מחלת לב איסכמית.
בנוסף, גובר הסיכון לחסימה מוחלטת של כלי דם בלב או במוח, וגרימת התקף לב או אירוע מוחי (שבץ).
כ-70% ממקרי המוות של חולי סוכרת קשורים למחלת לב.
חולי סוכרת נמצאים גם בסיכון לפתח יתר לחץ דם.
לפיכך חשוב שהם יקפידו על ניטור תקופתי סדיר של לחץ הדם.
חשוב להדגיש כי טיפול נכון עשוי להאריך משמעותית את תוחלת חייהם של חולי הסוכרת.
פגיעה בכפות הרגליים וכיבים ברגליים - נזק עצבי פוגע בהולכת התחושות בין הגפיים למוח.
דבר זה גורם לכך שתתכנה תחושות של עקצוץ ונמלול בקצות הגפיים ואף אובדן תחושה מלא, בעיקר ברגליים.
נזק לעצבי הרגליים מביא לכך ששריטות או חתכים אינם מורגשים, ועלולים להתפתח לכיבים ברגליים.
מאחר שחולי סוכרת סובלים לעיתים גם מבעיה בזרימת הדם, הפצעים הללו אינם נרפאים בקלות.
סימני האזהרה כוללים פצעים וחתכים שאינם נרפאים, נפיחות ועור חם למגע.
כ-10% מחולי הסוכרת סובלים מכיבים ברגליים שעלולים לגרום לזיהומים קשים.
ברגל של חולה סוכרת, כל זיהום או כיב שאינו מטופל כיאות, יכול להתפתח לנמק שעלול לחייב קטיעה של הגפה.
פגיעה בעיניים ועיוורון - סוכרת מסוג 2 היא הגורם מספר אחת לעיוורון בעולם המערבי.
כ-85% מחולי הסוכרת סובלים מסיבוכים בדרגות חומרה שונות אשר נוגעים לעיניים.
אלו עלולים להתבטא תחילה בשינויים קטנים ולא מסוכנים, אולם ללא טיפול, עלולים להתדרדר עד כדי עיוורון.
הפגיעה השכיחה ביותר היא ברשתית העין, שמכונה רטינופתיה סוכרתית.
זוהי הפרעה במבנה התקין של כלי הדם ברשתית העין, שעלולים להיחסם, לדלוף או לגדול באופן אקראי.
תהליך זה מונע מעבר אור דרך הרשתית, באופן שפוגע ביכולת הראייה התקינה של העין.
ככל שהאיזון של רמת הסוכר בדם נשמר טוב יותר, כך יורד הסיכון לפגיעה בעיניים.
מחלת כליות - הפגיעה הכלייתית אשר מתלווה לסוכרת נקראת נפרופתיה סוכרתית.
היא מאופיינת בהידרדרות איטית וממושכת של תפקודי הכליה.
כ-20% - 40% מחולי הסוכרת סובלים מדרגת חומרה זו או אחרת של נפרופתיה סוכרתית.
עודף סוכר בדם עלול לגרום לכלי הדם הקטנים בכליה להיחסם ולדלוף.
במצב זה חלה עליה בלחץ הדם התוך-כלייתי שגורמת לנזק מתמשך לכליה.
ללא טיפול, עלול נזק ממושך לגרום לאי ספיקת כליות, עד כדי צורך בדיאליזה והשתלת כליה.
הביטוי הראשון לנזק כלייתי הוא הופעה של החלבון אלבומין בשתן.
לפיכך מומלץ שכל חולה סוכרת יבצע בדיקת שתן לגילוי חלבון בשתן לפחות אחת לשנה.
אבחון וטיפול בנזק כלייתי כבר בשלביו המוקדמים, עשוי להאט ואף למנוע החמרה של המצב.
סוכרת מסוג 2 היא הגורם מספר אחת לאי-ספיקה סופנית של כליות בעולם המערבי.
נזק לעצבים (נוירופתיה) - פגיעה עצבית היא סיבוך שכיח של מחלת הסוכרת.
לאחר כעשר שנות סוכרת כ־50% מהחולים לוקים בפגיעה עצבית, בחומרה זו או אחרת.
רמה גבוהה של גלוקוז בדם גורמת לפגיעה בהולכה העצבית, ומתבטאת בחוסר יכולת להעביר תחושות מהגוף למוח ובחזרה.
נזק לעצבים יכול להתבטא בדרכים שונות, כגון: איבוד יכולת לחוש חום, קור, כאב ורטט, חולשת שרירי הגפיים, ופגיעה בעצבים בלתי רצוניים, כגון בכלי הדם, שמצב זה עלול לגרום להפרעות בקצב הלב, ושינויים בלתי רצויים בערכי לחץ הדם.
נזק לעצבים עלול לגרום למחלות קשות, ולפגיעה חמורה בשגרת ואיכות החיים.
עם זאת, איזון קפדני של מחלת הסוכרת מקטין את הנזק לעצבים בצורה משמעותית.
יתר על כן, סיבוכים נוספים אפשריים לסוכרת מסוג 2 הם פגיעה בבריאות הפה והשיניים, פגיעה בתפקוד המיני והפרעות במערכת העיכול.
חשוב לאבחן סוכרת מוקדם ככל האפשר, כדי להתחיל בטיפול.
אם המחלה מאובחנת בשלב מוקדם ומטופלת בהתאם, ניתן לקיים שגרת חיים תקינה ופעילה, ולהקטין את הסיכון לסיבוכים.
ישנם כמה מדדים שעל פיהם ניתן לקבוע שהנבדק חולה בסוכרת:
בדיקת גלוקוז בשתן = בדיקה זו נועדה לברר אם יש סוכר בשתן.
אצל אדם בריא השתן אינו מכיל סוכר, אולם כשרמת הסוכר בדם גבוהה, עובר הסוכר דרך הכליה ומגיע לשתן.
בדיקת רמת הסוכר בדם = בבדיקה זו נמדדת רמת הסוכר בדם, בשעות הבוקר, לאחר צום של 8 שעות, על ידי נטילת דם ורידי.
רמת הסוכר בדם לאחר 8 שעות צום מסווגת באופן הבא:
עד 100 מיליגרם לדציליטר אצל אדם בריא.
בטווח של 100–125 מיליגרם לדציליטר במקרים של סוכרת גבולית.
גבוהה מ-126 מיליגרם לדציליטר אצל חולה סוכרת.
בדרך כלל אם יצאה תוצאה גבוהה מ-126 מיליגרם לדציליטר, יש לבצע בדיקה נוספת לאישוש התוצאה.
בדיקת העמסת סוכר (GTT - Oral Glucose Tolerance Test) - מבחן זה נועד לבדוק את סבילות המטופל להעמסת סוכר בשתייה (75 גרם גלוקוז).
באופן תקין עולה רמת הסוכר בדם מיד לאחר שתייה או אכילת מוצרים המכילים סוכר וחוזרת לנורמה לאחר מספר שעות.
חולי סוכרת אינם מסוגלים להתמודד באופן תקין עם העמסת סוכר היות שפעילות האינסולין בגופם חסרה או לקויה.
מבחן זה נעשה כאשר קיים חשד למחלת הסוכרת וכאשר תוצאת בדיקת סוכר בצום תקינה או גבולית.
ערכי הסוכר בדם שעתיים לאחר העמסת סוכר מסווגים באופן הבא:
עד 140 מיליגרם לדציליטר אצל אדם בריא.
בטווח שבין 140–199 מיליגרם לדציליטר במקרים של סוכרת גבולית.
מעל 200 מיליגרם לדציליטר אצל חולה סוכרת.
בדיקת דם של המוגלובין מסוכרר (HEMOGLOBIN A1C) - בדיקה זו בודקת את רמת הגלוקוז הממוצעת בדם במשך שלושת החודשים שקדמו לבדיקה.
המוגלובין הוא חלבון שנמצא בתאי הדם האדומים.
לאחר שהסוכר שבדם נקשר להמוגלובין, הם הופכים להמוגלובין מסוכרר.
ככל שרמת הסוכר בדם גבוהה יותר, עולה גם כמות הסוכר שנקשרת להמוגלובין.
תאי הדם האדומים בגוף מתחדשים כל שלושה חודשים בערך, ולכן רמת המוגלובין המסוכרר בתאי הדם, משקפת את רמת הסוכר בדם ב־3 החודשים האחרונים.
ערכים גבוהים מהנורמה בבדיקה זו, עלולים להצביע על מצבים של טרום-סוכרת או סוכרת.
בדיקה זו נעשית גם לאבחון סוכרת מסוג 2, וגם לצורך מעקב אחר חולי סוכרת.
לאנשים שחיים עם מחלת הסוכרת מומלץ לעשות את הבדיקה לפחות פעם בשנה, מכיוון שבדיקה זו מסייעת לעקוב אחר המחלה והטיפול בה.
בדיקת דם שגרתית - רמת גלוקוז של 200 מיליגרם לדציליטר או יותר בבדיקה אקראית.
אך במקרה זה דרושה בדיקה חוזרת - במיוחד אם הבדיקה הראשונה נעשתה במצב של דחק (סטרס) - למשל באשפוז.
הבחנה בין סוכרת מסוג 1 לסוכרת מסוג 2
כאשר התקבלה אבחנה שמדובר בסוכרת, במרבית המקרים גיל החולה, התסמינים, מצבו הגופני וההיסטוריה הרפואית שלו מכוונים באופן די ברור להבחנה בין סוכרת מסוג 1 לבין סוכרת מסוג 2. עם זאת, לעיתים יהיה צורך בבדיקות נוספות על מנת לקבוע באיזה סוג סוכרת מדובר.
אבחנה של סוכרת סוג 1 מתקבלת אם בדם נמצאים נוגדנים שתוקפים את התאים המייצרים אינסולין, או כשקיימות חומצות בשתן.
לא קיימות בדיקות ספציפיות לצורך אבחנה של סוכרת סוג 2. אבחנה זו מתקבלת על דרך השלילה, היינו, נובעת מכך שתוצאות הבדיקות לסוכרת סוג 1 הן שליליות.
מילת המפתח בטיפול בסוכרת לאחר פריצתה היא איזון.
במחקר בריטי רחב היקף בשם "UKPDS" על סוכרת מסוג 2, הוכיחו שאיזון של רמות הסוכר מקטין באופן דרמטי את הסיכון לסיבוכים השונים של המחלה.
בייחוד נכון הדבר בנוגע לסיבוכים הנובעים מפגיעה בכלי דם קטנים כמו פגיעות ברשתית.
ניתן לשלוט במחלה באמצעות שינויים בתזונה, ירידה במשקל (במקרה של משקל עודף) וביצוע פעילות גופנית סדירה.
מרבית החולים בסוכרת מסוג 2 מטופלים באמצעים תרופתיים שכוללים טבליות או זריקות.
תזונה נכונה ופעילות גופנית סדירה הם היסודות לטיפול בסוכרת, וככל שעוסקים ביותר פעילות גופנית, כך התוצאות בטיפול יותר טובות.
אימון גופני משפר את איזון רמת הסוכר בדם, מוריד את אחוזי השומן ואת רמות השומנים בדם.
השפעות אלה באותו לידי ביטוי גם ללא הורדה במשקל הגוף.
אימון אירובי מוביל לירידה ברמות ההמוגלובין המסוכרר (HbA1c) בדם, ומשפר את הרגישות לאינסולין.
אימוני תנגודת גם נחשבים יעילים, ושילוב של שני סוגי האימונים משיג את התוצאות הטובות ביותר.
תזונה שמעודדת ירידה במשקל היא חשובה, מחקרים שונים חוזרים ומראים שאפילו הפחתה צנועה במשקל בשילוב עם פעילות גופנית מתונה, מביאה לתוצאות דרמטיות באיזון הסוכרת.
על אף שאין הסכמה ברורה לגבי סוג התזונה הטוב ביותר להשגת מטרה זו, תזונה דלת פחמימות נמצאה כמשפרת את איזון רמת הסוכר בדם.
תזונה דלת פחמימות היא תזונה בה מגבילים את צריכת הפחמימות (לדוגמה: סוכר, לחם לבן, פסטה מקמח חיטה.
פירות נצרכים במתינות עקב הסוכר בהם), ומחליפים במזונות עם ערכי שומן גבוהים וערכי פחמימה נמוכים, וצורכים חלבון במתינות (לדוגמה: בשר, דגים, ביצים, גבינות בעלות אחוז שומן גבוה, ירקות לא פחממתיים, אגוזים, שקדים וזרעי פשתן).
התחלת תזונת דלת קלוריות קיצונית זמן קצר לאחר פריצת המחלה, יכולה להביא לנסיגה של הסוכרת, אך אינה מומלצת לטווח הארוך.
תזונה צמחונית באופן כללי נחשבת קשורה להורדת הסיכון לחלות בסוכרת, אך לא נחשבת טובה יותר מתזונות שבהן מותר לצרוך באופן מתון מוצרים מן החי.
נטען כי קינמון עשוי לשפר את רמות הסוכר בדם בחולים בסוכרת מסוג 2, אך עד כה אין מספיק הוכחות על מנת לאשש את ההנחה.
חינוך לאורח חיים בריא אשר מותאם לתרבות בה חי חולה הסוכרת מסוג 2, עשוי לעזור לו לשלוט ברמת הסוכר בדם, עד ל-24 חודשים.
אם שינויים באורח החיים לא עזרו לשפר את רמות הסוכר בדם אצל חולי סוכרת מתונים תוך 6 חודשים, יש לשקול מתן תרופות.
יתר על כן, הפסקת עישון מקטינה את הסיכון לסיבוכים במערכת הלב וכלי הדם.
המחקרים בנושא הסוכרת התפתחו והתגלו מנגנונים שונים שקשורים לאיזון הסוכר בדם, להפרשת האינסולין ולניצול האינסולין בתאים.
ככל שהמחקרים מתקדמים, כך יוצאות לשוק עוד ועוד תרופות חדשות שפועלות על המנגנונים השונים של המחלה.
מטרת הטיפול היא לאזן את רמות הסוכר בדם ולמנוע את סיבוכי הסוכרת.
רוב סיבוכי המחלה נובעים מפגיעה מתמשכת של הסוכר בכלי הדם, ולכן מניעת הנזק לכל הדם באמצעות איזון הסוכר בדם, הפסקת עישון, איזון לחץ הדם, איזון הפרופיל של שומני הדם, הקפדה על תזונה מתאימה וביצוע פעילות גופנית, היא חלק בלתי נפרד מהטיפול הכולל בסוכרת מסוג 2.
מטפורמין - היא תרופה המשפרת את היכולת של התאים לקלוט סוכר לתוכם ואף עשויה לעיתים לסייע בהפחתת המשקל.
ממחקרים עולה שמטפורמין מסייעת להפחית את סיבוכי הסוכרת כמו התקפי לב, ולכן במקרים רבים היא תרופת הבחירה הראשונה לטיפול בסוכרת.
מטפורמין משפרת את הרגישות של תאי הגוף, ובהם הכבד והשרירים, לאינסולין, מפחיתה ייצור גלוקוז בכבד ומונעת ספיגת סוכר ממערכת העיכול ובכך מאזנת את רמות הסוכר בדם.
התרופה אומנם מסייעת למנוע את סיבוכי הסוכרת, אך אינה מומלצת במקרים של ירידה בתפקוד הכליות.
מטפורמין קיימת גם בתכשירים משולבים עם תרופות אחרות לטיפול בסוכרת.
אם תרופת המטפורמין לא שיפרה את המצב תוך 3 חודשים, תרופות אחרות יהיו הבחירה השנייה לטיפול:
משפחת התרופות של מעכבי DPP4 = כשמזון עובר במעיים, האינקרטינים (סוג של הורמונים), ובהם GLP1, פועלים על הלבלב וגורמים לו להגביר את הפרשת האינסולין.
GLP1 מתפרק מהר מאוד בגוף, ורמתו נמוכה אצל סוכרתיים.
התרופות מהמשפחה של מעכבי DPP4 מעכבות את הפירוק של GLP1 הטבעי, ובכך מאריכות את זמן פעילותו.
התוצאה היא כמות מוגדלת של אינסולין שמופרשת מהלבלב בתגובה להימצאות מזון במעיים.
התרופות מהמשפחה של מעכבי DPP4 גורמות ללבלב להפריש אינסולין רק בתגובה להימצאות מזון במעי ועקב כך אינן גורמות לנפילות סוכר.
הן גם אינן גורמות לעלייה במשקל, ולכן נחשבות לבטוחות ולנוחות לשימוש.
משפחת התרופות של מעכבי SGLT2 = זוהי משפחה חדשה של תרופות הגורמות להפרשת סוכר בשתן ופועלות ללא תלות באינסולין.
התרופות האלה מעכבות חלבון־נשא שאחראי לספיגה מחדש של סוכר מהשתן, וכתוצאה מכך ישנה הפרשה מוגברת של סוכר בשתן.
תרופות מהמשפחה הזאת עוזרות גם להפחית את משקל הגוף ולאזן את ערכי לחץ הדם.
קיימים גם תכשירים משולבים: תרופה מהמשפחה של מעכבי SGLT2 עם מטפורמין או עם תרופה מהמשפחה של מעכבי DPP4.
אקרבוז = מונעת את פירוק הסוכרים המורכבים במעי (כמו לחם, פסטה, תפוחי אדמה ואורז) ובכך מפחיתה ספיגה של סוכר מהמעיים למחזור הדם.
באופן הזה מפחיתה אקרבוז את רמות הסוכר בדם.
עם זאת, השפעתה של אקרבוז על איזון הסוכרת היא בדרך כלל מזערית, ולכן היא ניתנת כמעט תמיד בשילוב עם תרופות אחרות.
תופעות הלוואי השכיחות שלה כוללות שלשולים, כאבי בטן וגזים במערכת העיכול.
אינסולין = בעבר היה מקובל לתת אינסולין לטיפול בסוכרת מסוג 2 רק כאשר תרופות אחרות נכשלו, אולם היום נחשב אינסולין לטיפול מקובל ויעיל כבר עם אבחון המחלה.
כמו כן נותנים טיפול באינסולין בסוכרת ותיקה, שקיימת כבר כמה שנים, במקרים שבהם פעילות הלבלב נחלשת וכתוצאה מכך הפרשת האינסולין מהלבלב פוחתת.
סיבה נוספת למתן אינסולין בסוכרת מסוג 2 היא רמות גבוהות של סוכר בדם על אף ניסיון לאזן את רמות הסוכר באמצעות כמה תרופות אחרות לסוכרת.
גם אינסולין נותנים בהזרקה תת־עורית.
קיימים סוגים שונים של אינסולין שאותם נהוג לסווג בהתאם למשך פעילותם.
אינסולין בעל השפעה ארוכת טווח ניתן להזריק פעם ביום, ואילו אינסולין קצר טווח מזריקים בסמוך לארוחות או באמצעות משאבת אינסולין המזריקה את האינסולין לגוף באופן רציף.
יש גם סוג של אינסולין המכונה אינסולין מיקס המורכב מתערובת של אינסולין מהיר ושל אינסולין ארוך טווח.
תרופות אחרות שהוצעו לחולי סוכרת
תוספי תזונה של ויטמין D הוצעו כמתאימים לחולי סוכרת מסוג 2 לפי מחקרים תצפיתיים שמצאו קשר סטטיסטי בין נטילת תרופות למדדים משופרים של תנגודת לאינסולין ורמות ההמוגלובין המסוכרר (HbA1c) בדם.
אך הרעיון לא הוכח בניסוי מבוקר הקצאה אקראית.
בשנת 2004 פורסמו תוצאות "מחקר שיתוף-הפעולה של אטורבסטטין בסוכרת" (CARDS - Collaborative Atorvastatin Diabetes Study) שנערך בבריטניה ובאירלנד עם 2838 חולי סוכרת בני 40–75 שנים שעברו הקצאה אקראית לטיפול באטורבסטטין 10 מ"ג או פלסבו.
במעקב של 3.9 שנים, התמותה בקבוצת האטורבסטטין (61 איש) הייתה נמוכה ב-1.5% מהתמותה בקבוצת הפלסבו (82 איש), הבדל שלא נחשב משמעותי סטטיסטית.
בשנים 1999 עד 2012 נערך בצפון אמריקה מחקר בשם אקורד (ACCORD - Action to Control Cardiovascular Risk in Diabetes) שבחן השפעת 'איזון תרופתי הדוק' של שומני דם, לחץ-דם ורמות המוגלובין מסוכרר בעזרת 10,251 חולי סוכרת שהתנדבו לניסוי הקליני המבוקר בהקצאה אקראית.
תוצאות המחקר לא תמכו בגישת האיזון התרופתי ההדוק: בניגוד לגישה הלא תרופתית (כמו DiRECT), לא חל שיפור באיכות החיים בקבוצת הטיפול התרופתי ההדוק, ונמצאו אף נזקים לטיפול כזה מבחינת שיעור אירועי בריאות חמורים ותמותה.
הסיכון לנזק מטיפול 'הדוק' היה גבוה במיוחד אצל מי שרמת ההמוגלובין המסוכרר שלו גבוהה מהצפוי לפי רמת הסוכר בצום וכן אם היה עם יחס משקל\גובה2 (BMI) מעל 30 ק"ג\מ2 וגיל מעל 61 שנים.
ניתוח בריאטרי הוא אמצעי יעיל לטיפול בסוכרת מסוג 2 אצל חולים הסובלים מהשמנת יתר.
לאחר הניתוח, רבים מהחולים מצליחים לשמור על רמות סוכר תקינות בדם בעזרת שימוש נמוך בתרופות או אפילו ללא שימוש בתרופות כלל.
בנוסף, סיכויי התמותה בטווח הארוך יורדים.
אך עם זאת, במעט מהחולים, סיכויי התמותה בטווח הקצר מהניתוח הם פחות מ-1%.
עדיין לא ברור מהם ערכי ה-BMI המתאימים לביצוע הניתוח.
עם זאת, עבור חולי סוכרת אשר אינם מצליחים לאזן גם את רמות הסוכר בדם וגם את המשקל שלהם, מומלץ לשקול את האפשרות לעבור את הניתוח.
באמצעות הקפדה על אורח חיים בריא, הכולל תזונה נאותה ופעילות גופנית, ניתן להקטין את הסיכון ללקות בסוכרת מסוג 2. אנשים הנמנים עם אוכלוסיות אשר נמצאות בקבוצות סיכון, חייבים לנקוט משנה זהירות בכל הנוגע לאורח חייהם.
שינויים משמעותיים באורח החיים עשויים להוריד את הסיכוי לחלות ביותר מ-50%.
היתרון בביצוע פעילות גופנית הוא שהוא משפיע ללא קשר למשקל ההתחלתי של האדם או לירידה משמעותית במשקל.
אימון גופני בעצימות גבוהה מוריד את הסיכון לחלות בסוכרת בכ-28%.
עם זאת, אין כמעט הוכחות ליתרונות שבשינויים תזונתיים, ויש מעט הוכחות לגבי תזונה שמשלבת הרבה ירקות ועלים ירוקים, ומעט הוכחות לגבי הגבלת צריכת שתייה עתירה בסוכר.
עבור אנשים הסובלת מאי-סבילות לגלוקוז, תזונה ופעילות גופנית לבד או בשילוב עם תרופות המטפורמין או האקרבוז, עשויים להוריד את הסיכוי לפתח סוכרת מסוג 2. שינויים באורח החיים יותר אפקטיביים מתרופת המטפורמין.
בסקירה שנערכה ב-2017 נמצא כי שינויים באורח החיים בטווח ארוך, מורידים את הסיכון לחלות בסוכרת ב-28%, בזמן שתרופות לא מורידות את הסיכון לאחר הפסקתן.
על אף שרמות נמוכות של ויטמין D קשורות לסיכון מוגבר לחלות בסוכרת מסוג 2, העלאת רמות הוויטמין בעזרת תוספי תזונה של ויטמין D3 אינו מקטין את הסיכון.
סוכרת הריונית היא תופעה שכיחה אשר בה נשים אשר לא סבלו בעבר מסוכרת מפתחות היפרגליקמיה במשך ההיריון.
סוכרת הריונית מלווה בכמה תסמינים, ומגדילה את הסיכויים לחלות ברעלת היריון או בדיכאון, ולרוב דורשת ניתוח קיסרי.
טיפול לא מתאים בסוכרת הריונית עלול לגרום לעובר להיות תינוק גדול לגיל ההיריון, לחלות בהיפוגליקמיה או בצהבת, ולטווח הארוך העובר נמצא בסיכון מוגבר לפתח סוכרת מסוג 2. במקרים קיצוניים אי קבלת טיפול עלולה לגרום למות עובר תוך רחמי.
סוכרת הריונית נובעת לרוב מחוסר באינסולין ומכמה גורמי סיכון, למשל השמנה, גורמים גנטיים או תסמונת השחלות הפוליציסטיות.
האבחון מתבצע דרך בדיקות דם.
שמירה על משקל בריא וביצוע פעילות גופנית לפני ההיריון עשויים למנוע סוכרת הריונית.
האפשרויות הטיפוליות הן לצמצם את הנזקים ולהפחית את הסיבוכים באמצעות דיאטה סוכרתית, פעילות גופניות מתאימות והקפדה תקינה על זריקות האינסולין.
סוכרת הריונית מופיעה אצל כ-3%-9% מהנשים ההרות, 1% הן נשים מתחת לגיל 20 ו-17% מעל גיל 44. ברוב המקרים סוכרת הריונית מופיעה בחציו השני של ההיריון.
ב-90% מהמקרים סוכרת הריונית נעלמת לאחר הלידה, אך אותן נשים נמצאות בסיכון מוגבר לפתח סוכרת מסוג 2.
סוכרת הריונית מוגדרת רשמית כדרגה של אי-סבילות לגלוקוז עם הופעה או הכרה ראשונה במהלך ההיריון.
הגדרה זו מכירה באפשרות שאישה סבלה בעבר מחלת סוכרת, או שהיא פיתחה סוכרת במקרה עם הריון.
אם התסמינים שוככים לאחר הריון, הם לא רלוונטיים לאבחנה.
אישה מאובחנת עם סוכרת הריונית כאשר הסבילות לגלוקוז נמשכת מעבר ל-24 עד 28 שבועות של ההריון.
על מנת להעריך את הסיכון לאם ולעובר משתמשים בסיווג ווייט, הנקרא על שם פריסילה ווייט,.
הסיווג פותח במחקר חלוצי על השפעת סוגי הסוכרת על תוצאות פרינטאליות, ונמצא בשימוש נרחב .
ווייט מבדילה בין סוכרת הריונית (סוג A) לבין סוכרת טרום הריונית (סוכרת שהייתה קיימת לפני הריון).
שתי הקבוצות הללו מחולקות עוד יותר לפי הסיכונים והניהול שלהם.
שני תת-הסוגים של סוכרת הריונית תחת מערכת סיווג זו הם:
סוג A1: בדיקת סבילות גלוקלית חריגה, אך רמות גלוקוז בדם נורמליות במהלך הצום ושעתיים לאחר הארוחות; שינוי התזונה מספיק כדי לשלוט על רמות גלוקוז.