tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-AKC משמש כשותף שאינו חבר בפדרציה הבינלאומית לכלבנות (Fédération Cynologique Internationale) נכון לשנת 2022, ה-AKC מכיר ב-200 גזעי כלבים.
בתחילת המאה ה-19 החלו האנגלים להתעניין לא רק בתפקודם של הכלבים אלא גם במראם החיצוני.
אופנה זו הגיעה גם לצפון אמריקה, ובשנת 1877 החלה תערוכת הכלבים של מועדון קנל וסטמינסטר.
זמן קצר לאחר מכן, הפכה הצורך בגוף מפקח לברור.
מועדון הקנל הלאומי האמריקאי, שנוסד בשנת 1876, החל לפרסם את ספר הגזע הרשמי שלו ולהפכו לזמין לציבור בשנת 1879. עם זאת, לארגון זה הייתה זיקה גדולה יותר לניסויי שטח מאשר לתערוכות יופי, והוא שינה את שמו ל-"האיגוד הלאומי לניסויי שטח" והפסיק לקיים תערוכות יופי לחלוטין.
בשנת 1884, קבוצת מועדוני גזע, שכללה 13 מועדונים – 10 מועדונים אמריקאיים ושלושה מועדונים קנדיים – ייסדה את ה-American Kennel Club (AKC).
מועדונים אלו התחייבו "לעשות הכל כדי לקדם את לימוד, הרבייה, התצוגה, הריצה ושמירת טוהר הגזע של כלבים גזעיים".
ה-AKC היה שונה ממועדון פנסיוני הכלבים בכך יחידים לא יכלו להצטרף ישירות לארגון; הם הפכו לחברים במועדוני גזע קטנים יותר, אשר בעצמם היו חברים ב-AKC.
כאשר ויכוחים החלו להתפתח בין מועדוני הגזע האמריקאיים והקנדיים בשנת 1886, המועדונים הקנדיים פרשו מהארגון והקימו מועדון משלהם שנתיים מאוחר יותר, מועדון פנסיוני הכלבים.
בשנת 1894, מועדון הכלבים האמריקאי (AKC) החל לסרב לאפשר לכלבים קנדיים ללא ייחוס אמריקאי להשתתף בתערוכותיו, בעקבות המגמות שהיו קיימות אז בארגוני בקר גזעיים בארצות הברית.
בשנת 1906, משרד החקלאות האמריקאי קבע כי כל כלב שיובא לארצות הברית ושאינו רשום ב-AKC יצטרך לשלם מס יבוא; החלטה זו שונתה בשנת 1911, והתירה לכל כלב הרשום במועדון כלבים במדינת מוצאו להיכנס לארצות הברית ללא תשלום מס.
זמן קצר לאחר מכן, ה-CKC (מועדון הכלבים הקנדי), AKC, ו-KC יצרו הסכמים שאפשרו לכל כלב הרשום במועדון כלבים במדינתו להיות זכאי לרישום גם בשני המועדונים האחרים.
בשנת 1909, הקבוצה עברה לניו יורק והפכה לתאגיד.
מועדון הכלבים האמריקאי (AKC) הוא גוף הרישום הגדול ביותר לכלבים גזעיים בארצות הברית, והוא הגוף היחיד ללא מטרות רווח, כמו גם הגוף המוכר והמשפיע ביותר.
כדי שכלב גזעי יירשם ב-AKC, על הוריו להיות רשומים ב-AKC כאותו גזע, ועל השגר שבו נולד הכלב להיות רשום גם כן ב-AKC.
במקרים שבהם ההורים אינם רשומים ב-AKC או שהשגר אינו רשום, ייתכן שתינתן חריגה אם ה-AKC יקבע, דרך מחקר מיוחד, כי הכלב זכאי לרישום ב-AKC.
לאחר קביעה זו, אם באמצעות רישום השגר או באמצעות מחקר הרישום, הכלב יכול להירשם כגזעי ב-AKC.
הרישום מעיד אך ורק על כך שהורי הכלב נרשמו כגזע מוכר אחד; הוא אינו מעיד בהכרח על כך שהכלב מגיע מקווי דם בריאים או באיכות לתצוגה, ואין הרישום משקף בהכרח את איכות המגדל או את אופן גידול הגור.
שירות ה-Foundation Stock של מועדון ה-AKC הוא שירות רישום גזעים אופציונלי שמספק המועדון עבור גזעי כלבים גזעיים חדשים שהובאו לארצות הברית ועדיין לא הוכרו על ידי ה-AKC.
ההתאחדות לכדורגל בישראל היא עמותה רשומה, המאגדת למעלה מ-1,000 קבוצות כדורגל ישראליות וכ-40,000 שחקניות ושחקנים.
ההתאחדות מארגנת את משחקי הליגות הבלתי מקצועניות בכדורגל לגברים ולנשים ומשחקי הגביע השונים, בעוד את משחקי הליגות המקצועניות מארגנת מנהלת הליגות לכדורגל.
ענף הכדורגל הוא מענפי הספורט הפופולריים ביותר במדינה, ולפיכך פעילותה של ההתאחדות ממקדת אליה התעניינות ותשומת לב ציבורית רבה.
ההתאחדות מפעילה את נבחרות הכדורגל הלאומיות השונות, החל מהנבחרות הלאומיות לגברים ונשים, המשך בנבחרות האולימפיות (עד גיל 21) ועד נבחרות הנערים והנוער.
ההתאחדות אף מפעילה את בתי הדין המשמעתיים אשר סמכותם חלה על כלל הליגות ופעילויות הכדורגל בישראל (כולל אלו המקצועניות), ובמסגרתה פועל כגוף עצמאי, איגוד שופטי הכדורגל בישראל.
מעצם מהותה, תכליתה, תפקידיה והעניין שיש לציבור בפעילותה – ההתאחדות היא "גוף דו מהותי" שממלא תפקידים ציבוריים מובהקים.
תכלית פעילותה של ההתאחדות היא למטרה ציבורית מובהקת – שכן עיסוקה הוא בקידומו, ריכוזו וניהולו של ענף הכדורגל בישראל.
בנוסף, חלק לא מבוטל מתקציבה של ההתאחדות מקורו בכספי ציבור – כדוגמת הקצבות משרדי הממשלה והמועצה להסדר ההימורים בספורט – ומשכך היא אף מהווה "גוף מבוקר" כמשמעותו בסעיף 9 לחוק מבקר המדינה, התשי"ח–1958.
באוגוסט 2014 הועברה האחריות על ניהול הליגות המקצועניות (ליגת העל בכדורגל והליגה הלאומית בכדורגל) למנהלת הליגות לכדורגל, והיא פועלת בשיתוף עם ההתאחדות.
מקום מושבה של ההתאחדות לכדורגל הוא אצטדיון רמת גן.
יושב ראש ההתאחדות לכדורגל החל מדצמבר 2022 הוא משה (שינו) זוארץ.
מנכ"ל ההתאחדות החל מ-8 באוגוסט 2025 הוא יריב טפר.
בהתאם לסעיף 10 לחוק הספורט, התשמ"ח–1988, התקינה ההתאחדות תקנונים שונים.
ראש וראשון להם הוא תקנון היסוד של ההתאחדות המהווה את חוקת ההתאחדות ומגדיר את מטרותיה, מוסדותיה, תנאי ההצטרפות להתאחדות וההיבטים הכספיים של התנהלותה והתנהלות חבריה.
תקנון זה קובע כי ההוראות שבחוקת ובתקנוני פיפ"א ואופ"א חלות ומחייבות את ההתאחדות, המועדונים החברים בה, קבוצותיהם וכל הפועלים במסגרתם.
בהתאם לסעיף 10 לחוק הספורט התקינה ההתאחדות גם את התקנון לבקרת תקציבים ומכוחו הקימה גם את הרשות לבקרת תקציבים.
תפקידה של הרשות לבקרה הוא לפקח על האיזון התקציבי של קבוצות הכדורגל הרשומות בהתאחדות.
בתוך כך, על פי תקנון הבקרה, בכל שנה קבוצות הכדורגל מחויבות להעביר לרשות לבקרה דיווחים כספיים על אודות מצבן הפיננסי, ובכלל זאת את הצעות התקציב שלהן, אשר כוללות את כל מקורות ההכנסה וסעיפי ההוצאה הצפויים של הקבוצות בשנה העוקבת.
כן מחויבות הקבוצות להמציא לרשות לבקרה בטוחות לעמידה בהתחייבויותיהן הכספיות, ככל שהדבר נדרש על ידה.
משחקי הכדורגל של ההתאחדות מתקיימים בהתאם לכללי חוקת משחק הכדורגל כפי שאומצו על ידי פיפ"א.
תחת ההתאחדות לכדורגל מתקיים מוסד משפטי האחראי לפיקוח ואכיפת משמעת, כולל מתן פסקי דין משמעתיים על עבירות חמורות, בעיות משמעת או עבירות קהל, כמו גם מתן עונשים לקבוצות כדוגמת קנסות, משחקים ללא קהל, הורדת נקודות ואף הורדת ליגה.
בית הדין לכדורגל מקיים שתי ערכאות, הגבוהה היא של בית הדין לערעורים בכדורגל.
ההתאחדות לכדורגל אף מפעילה שני מוסדות שיפוטיים – המוסד לבוררות וגישור שליד ההתאחדות לכדורגל והמוסד למעמד השחקן.
ההתאחדות לכדורגל נוסדה ב-14 באוגוסט 1928, בתקופת המנדט הבריטי, תחת השם התאחדות ארץ ישראלית למשחק כדור רגל, והיא איגדה לראשונה את קבוצות מכבי וקבוצות הפועל.
ב-6 ביולי 1929 התקבלה ההתאחדות כחברת קבע בארגון פיפ"א העולמי.
ההתאחדות הייתה חברה בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) מ-1956 ועד שסולקה ממנה בלחץ מדינות ערב ב-1974. באותה תקופה השתתפו נבחרות ישראל בגביע אסיה, משחקי אסיה וגביע אסיה לנוער, וקבוצות ישראליות השתתפו בגביע אסיה לאלופות.
מ-1974 עד 1994 לא השתייכה ישראל לאף קונפדרציה יבשתית.
בשנת 1994 התקבלה ההתאחדות כחברה מלאה באיגוד האירופי אופ"א.
מאז 1992 משתתפת נבחרת ישראל במשחקי המוקדמות של אליפות אירופה והאזור האירופי של מוקדמות המונדיאל, וקבוצות ישראליות משתתפות בליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג.
ההתיישבות העובדת הוא שם כולל, שהיה מקובל בתקופת היישוב (וגם שנים רבות לאחר קום המדינה ועד עתה) לציון תנועות התיישבות ויישובים שהיו קשורים עם מפלגות פועלים ותנועות עובדים בארץ, בעיקר עם תנועת העבודה ובכלל זה עם ההסתדרות וגופים הקשורים לה.
היישובים שנכללו במושג זה היו, רובם ככולם, אגודות שיתופיות חקלאיות כגון: קיבוצים, קבוצות, מושבים ומושבים שיתופיים.
מושבות, ערים ויישובים עירוניים, גם אם הזדהו עם ההסתדרות ועם מפלגות הפועלים והיו "מעוזים סוציאליסטיים" (כמו קריית חיים), לא נחשבו חלק מן ההתיישבות העובדת.
התקיימות על עבודה עצמית ואי-ניצול הזולת.
עזרה הדדית בין חברי היישוב.
סולידריות של כלל ציבור העובדים.
ציונות (אם כי מספר קטן של יישובים חרדיים לא השתייכו למסגרת ציונית).
אמנם עקרונות ההתיישבות העובדת חייבו עבודה עצמית והימנעות מהעסקת עובדים שכירים, אולם העסקת עובדים שכירים הייתה נהוגה בהתיישבות העובדת במשך שנים רבות, בתחילה בעבודות חקלאיות עונתיות ולאחר מכן גם בעבודות קבועות.
דיונים רבים והתלבטויות התקיימו בהתיישבות העובדת בנושא "חיסול העבודה השכירה".
הקיבוצים דגלו בהשקפת עולם של שיתוף מלא, הן בייצור והן בצריכה (הקיצוניים ביותר היו יישובי הקיבוץ הארצי).
המושבים השיתופים באו אחריהם וגרסו שיתוף מלא בייצור ויתר חופש לחברים בצריכה.
המושבים היו בקצה השני של הקשת והחזיקו בהשקפה לפיה כל משפחה היא יחידה כלכלית נפרדת הקשורה ליתר חברי המושב בכללים של עזרה הדדית.
רוב יישובי ההתיישבות העובדת החזיקו בהשקפת עולם סוציאליסטית וחלק גדול מהם אף הזדהה תקופה ארוכה עם המשטר הסובייטי.
עם זאת היו גם יישובים דתיים (ברובם בעלי השקפה סוציאליסטית מתונה) וכן יישובים לא-סוציאליסטים בעלי השקפה ליברלית (יישובי העובד הציוני).
יישובי ההתיישבות העובדת השתייכו בעיקר לארגונים הבאים:
ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל
יישובי העובד הציוני (קיבוצים ומושבים)
ההתיישבות העובדת היוותה בסיס חשוב של ארגון ההגנה.
הפלמ"ח הוקם ביישובי ההתיישבות העובדת ונתמך על ידי היישובים ועל ידי תנועותיהם ההתיישבותיות העיקריות.
הצ'רקסים, עם צפון-קווקזי מוסלמי, החלו להתיישב ברחבי המזרח התיכון בסוף המאה ה-19 עקב כיבוש מולדתם בקווקז בידי הרוסים.
האימפריה העות'מאנית קלטה את מאות אלפי הצ'רקסים שגורשו ממולדתם ויישבה אותם באזורי ספר בהם שליטתה הייתה רופפת, במטרה לחזק את שליטתה באזור והדיפת גורמים העוינים את השלטון העות'מאני, לרוב שבטים בדואים.
אחד האזורים בהם יושבו הצ'רקסים היה רמת הגולן.
הצ'רקסים ברמת הגולן יושבו ב-13 כפרים, כולם בנפת קוניטרה, לרוב על גבי חורבות של יישובים נטושים.
היישוב הצ'רקסי ברמת הגולן מנה בין 20 ל-30 אלף מתיישבים ערב מלחמת ששת הימים כשהיישוב הגדול והפורח היה העיירה קוניטרה ששימשה כבירת רמת הגולן.
היישובים הצ'רקסים תוארו על ידי החוקר הגרמני גוטליב שומאכר אשר תיאר אותם כיישובים השונים במראהם משאר היישובים הערביים ברמת הגולן ונבדלים בזכות הניקיון והסדר שבתוכם.
מערכת היחסים שבין הצ'רקסים לערביי הגולן הייתה טעונה ואף עוינת וזאת משום שערביי הגולן ראו בצ'רקסים פולשים לשטחם וכן בשל נאמנותם לממשל העות'מאני.
לאחר מלחמת ששת הימים ננטשו היישובים הצ'רקסים בשטחים שנכבשו על ידי ישראל, ואילו בצד הסורי נותרו מספר יישובים, בהם ביר אל-עג'ם שיושב מחדש לאחר שהיה נטוש במשך כעשור.
העיתון דבר מצטט את מזכיר כפר כמא כאומר:
יעקב ארז כתב במעריב שתושבי עין זיוון נותרו בכפר לאחר תום המלחמה אולם ברחו לסוריה מפחד של נקמה מצד הסורים אם צה"ל יפנה את רמת הגולן.
בסוף שנות ה-70 נהרסו מרבית הכפרים בידי ישראל וכיום נותרו רק שרידים בודדים.
מבין השרידים שנותרו ניתן לציין את המסגדים והמבנים הבודדים בחושניה, ובצרמניה.
רשימת היישובים הצ'רקסים ברמת הגולן
קוניטרה (قنيطره) - היישוב הגדול ביותר והמרכזי ברמת הגולן
חושניה (خشنيه) - היישוב השני בגודלו מבין יישובי הצ'רקסים בגולן, בסביבתו התנהל הקרב על חושניה
ישנן עדויות שמשפחות צ'רקסיות גרו גם ברמת'ניה (الرمثانيّة) שאוכלסה בעיקרה בידי טורקמנים.
ההתאחדות העולמית לטאקוונדו היא פדרציית ספורט בינלאומית חברה בוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) בתור מפקחת על תחרויות אמנות הלחימה טאקוונדו.
ההתאחדות יוסדה בקוריאה הדרומית ב-28 במאי 1973. בפגישה הראשונה של הפדרציה שנערכה במטה הראשי, הקוקיוון, שנמצא בסיאול, קוריאה הדרומית, עם נציגות מ-35 מדינות מרחבי העולם.
ההתיישבות הוולשית בארגנטינה החלה ב-1865, בעיקר לאורך החוף האטלנטי של פרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה.
בראשית המאה ה-21 מונים צאצאי הוולשים כ-20 אלף נפש, ומספר דוברי הוולשית בארגנטינה נאמד ב-1,500 עד 5,000.
במהלך המאה ה-19 קרא מייקל ד.
ג'ונס, מטיף ולשי מבאלה, להקמת מושבה ולשית מחוץ לוויילס, שהייתה נתונה לדעתו להשפעה אנגלית גדולה מדי.
לאחר ששהה מספר שנים בארצות הברית, הגיע למסקנה כי במדינה זו נטמעים הוולשים במהירות גבוהה יחסית, ולא שומרים על מורשתם.
הוא בדק מספר חלופות, בהן אוסטרליה, ניו זילנד ואף ארץ ישראל.
בסופו של דבר בחר בפטגוניה, לה היו שני יתרונות עיקריים.
ראשית, האזור היה מבודד, מה שאפשר לג'ונס להגשים את רעיון שימור המסורת הוולשית.
שנית, באותה העת עודדו שלטונות ארגנטינה הגירה של תושבים זרים לאזורים לא מיושבים בתחומה, במטרה לחזק את שליטתה בהם.
ממשלת ארגנטינה הייתה מוכנה להעניק לוולשים שטח של כ-260 קמ"ר לאורך נהר צ'ובוט.
ב-1862 הגיעו לפטגוניה סר לאב ג'ונס-פרי ולואיס ג'ונס, כדי לבדוק האם האזור מתאים להתיישבות.
הם הפליגו מבואנוס איירס לכיוון אזור צ'ובוט, וסופה סחפה אותם למפרץ אותו כינו פורט מדרין (Porth Madryn), על שם אחוזתו של ג'ונס-פרי בוויילס.
לאחר סיור באזור, הגיעו למסקנה שהמקום מתאים להתיישבות, ושבו לוויילס.
ב-27 ביולי 1865 הגיעה לפטגוניה קבוצה ראשונה של 153 ולשים, בהם 52 ילדים.
הם צעדו לאורך נהר צ'ובוט, בחיפוש מקום שבו מים ראויים לשתייה.
במהלך המסע מתו כמה מהם, ואחת הנשים ילדה תינוקת.
בסופו של דבר התמקמו במקום בו שוכנת כיום העיר ראוסון.
גם לאחר הקמת היישוב הראשון לא תמו תלאותיהם, לאחר שכבר באותה שנה הוצפו הבתים והשדות בשיטפון.
כמו כן, ניסיונותיהם הראשונים בחקלאות נכשלו, מאחר שכמויות הגשמים במקום היו נמוכות מאלה שהיו מורגלים אליהן בוויילס.
במקום אותו כינו ג'ונס-פרי וג'ונס פורט מדרין הוקמה העיר פוארטו מדרין.
קשרים החלו להירקם עם בני הטוולצ'ה, ומערכת של תעלות השקיה נבנתה לאורך נהר צ'ובוט.
המערכת, שהייתה הראשונה בארגנטינה, השתרעה לאורך קטע נהר של 50 ק"מ, והשקתה שדות חיטה המרוחקים 5 עד 6 ק"מ משני צדי הנהר.
עד 1885, היה עמק צ'ובוט לפורה ביותר בארגנטינה, והתוצרת החקלאית של הוולשים הגיעה ל-6,000 טונות בשנה.
ב-1886 הוקם הקואופרטיב קומפנייה מרקנטיל דל צ'ובוט (Compañía Mercantil del Chubut), שארגן את המסחר של הוולשים עם יתר חלקי ארגנטינה, ותפקד גם כבנק.
מאחר ששפך נהר צ'ובוט היה רדוד מכדי שספינות יוכלו להפליג בו, התעורר צורך במציאת פתרון תעבורתי אחר להעברת התוצרת החקלאית לשאר חלקי ארגנטינה.
ב-1884 אישר הקונגרס הארגנטינאי הקמת מסילת ברזל שתקשר את העמק עם פוארטו מדרין.
לואיס ג'ונס נסע לחפש מקורות מימון בבריטניה, ושב חזרה עם המהנדס אסאל בל, ועם 465 ולשים נוספים שהגיעו כדי לעבוד בבניית המסילה.
בנקודת המוצא של המסילה קמה עיר חדשה - טרלאו (Trelew; בוולשית: העיר של לואיס, על שמו של לואיס ג'ונס).
ב-11 בנובמבר 1888 נחנכה מסילת הברזל, באורך 70 ק"מ.
ב-1908 נחנך קטע נוסף בן כ-50 ק"מ לגאימן, וב-1915 נחנך קטע נוסף, בין גאימן לדולאבון.
ב-1885 רוב הקרקעות בעמק צ'ובוט כבר היו מעובדות, וקבוצות ולשים יצאו מערבה, לאזור הרי האנדים בחיפוש אחר מקומות חדשים להתיישב בהם.
כך הוקמו הערים טרוולין ואסקל.
באותה העת התעוררה מחלוקת בין ארגנטינה לצ'ילה על תוואי הגבול ביניהן, והוא נקבע בבוררות בריטית.
כחלק מהליך הבוררות, פנו הבריטים למתיישבים הוולשים כדי לשמוע את עמדתם.
אף שצ'ילה הציעה להקצות להם קרקעות נוספות, בחרו הוולשים להישאר בארגנטינה.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 פקדו את עמק צ'ובוט שיטפונות שהסבו נזקים כבדים לראוסון ולגאימן.
אירועים אלה, מחלוקות עם שלטונות ארגנטינה, שדרשו כי הגברים הוולשים יתגייסו לצבא ארגנטינה ויתאמנו בימי ראשון בניגוד לאמונתם, וכן מחסור הולך וגדל בקרקעות ראויות לחקלאות, הביאו לתהליך של הגירה שלילית.
כמאתיים מתוך 4,000 הוולשים בצ'ובוט עזבו אותה ב-1902, מרביתם לססקצ'ואן שבקנדה, ומקצתם לריו נגרו.
מאז מלחמת העולם הראשונה מרבית המהגרים לאזור היו איטלקים ובני עמים אירופאים אחרים, והוולשים היו למיעוט.
גם כמיעוט, נותרו הוולשים קהילה מגובשת, והקואופרטיב שהקימו הקנה להם יציבות כלכלית.
עם זאת, גם הקואופרטיב קרס בתקופת השפל הגדול, ורבים מהתושבים איבדו את חסכונותיהם.
ב-19 באפריל 1963 נחנך סכר על נהר צ'ובוט, כ-120 ק"מ מערבית לטרלאו, וסכנת ההצפות הוסרה מהעמק.
ברבות השנים דעכה הזיקה בין הוולשים למולדתם, ומספר דוברי השפה הוולשית הצטמצם בהדרגה.
הקשרים התחדשו ב-1965, כשוולשים רבים הגיעו לפטגוניה לחגיגות לציון מאה שנים להתיישבות.
בהמשך הגיעו מורים לוולשית, בניסיון להחיות את השפה, ופעילויות ומוסדות ולשים מסורתיים, כגון בתי תה הוקמו ברחבי הפרובינציה.
ב-2006, כשנבחרת הרוגבי של ארגנטינה אירחה את מקבילתה הוולשית, נערך המשחק בפוארטו מדרין.
מבין 20 אלף צאצאי המתיישבים הוולשים החיים כיום בצ'ובוט, בין 1,500 ל-5,000 דוברים ולשית.
ההשפעה הוולשית ניכרת גם בסגנון הבנייה של החלקים הישנים יותר בערי צ'ובוט.
אחד המבנים הבולטים בטרלאו, סלון סן דוד, הוא העתק של קתדרלת סנט דייוויד בסנט דייווידס.
חלק משמותיהם של יישובים שונים בצ'ובוט מקורם בוולשית, ולאחרים שם ולשי בנוסף לשמם הספרדי.
שם המקום שם בוולשית משמעות דולאוון Dol Afon האחו של הנהר טרוולין Tre Felin עיר הטחנה טרלאו Tre Lew העיר של לואיס לאס פלומאס Dôl y Plu אחו הנוצות פאסו דה אינדיוס Rhyd yr Indiaid מעבר האינדיאני פוארטו מדרין Porth Madryn נהר צ'ובוט Afon Camwy הנהר המתערבל
ההתאחדות הישראלית להוקי קרח או איגוד ההוקי קרח הוא הגוף המנהל את נבחרת ישראל בהוקי קרח (על שלל מבניה) וליגת ההוקי קרח הישראלית, שהוקם לראשונה ב-1 במאי 1991 והוא חבר בפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF).
בקיץ 2023, ההתאחדות פורקה בעקבות התנהלות כספים בעייתית והוקמה מחדש בשם איגוד ההוקי קרח עם הנהלה חדשה.
עד 2023 שימש מרכז קנדה במטולה כמטה ההתאחדות.
מאז הארגון מחדש, משמש מרכז OneIce Arena במושב תנובות למטה החדש.
ההוקי קרח בישראל נולד עם פתיחת מגרש הקרח הראשון בישראל בשנת 1986 בקריית מוצקין.
התאחדות ההוקי וההחלקה על הקרח בישראל הוקמה ב-1988 והצטרפה לפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) ב-1991.
בתחילה שיחקה ישראל בדרג השלישי של אליפות העולם בהוקי קרח ב-1992.
התאחדויות ההוקי וההחלקה על הקרח פוצלו לבסוף כשהספורט נהיה לחזק ועצמאי יותר, אז נקראה בשם פדרציית ההוקי קרח של ישראל.
ב-2023 ההתאחדות פורקה בעקבות התנהלות כספים בעייתית ובמקומה הוקם "איגוד ההוקי קרח הישראלי", עם הנהלה חדשה.
"ההתחלפות" הוא סרט קולנוע ישראלי שכתב וביים ערן קולירין, והוקרן בבתי הקולנוע בישראל בשנת 2012.
הסרט מספר על זוג רגיל: עודד - דוקטורנט לפיזיקה; ותמי - סיימה לימודי ארכיטקטורה ומחפשת עבודה.
יום אחד בעלה שב הביתה, מכיוון ששכח את הקלסר בבית.
הוא מגיע הביתה מהאוניברסיטה ופתאום רואה איך הבית, בשעה הזו של היום, נראה מאוד שונה מאיך שהוא רגיל לראות אותו בדרך-כלל.
הוא אף פעם לא נמצא בשעה כזו בבית.
הוא רואה איך האור נופל בצורה אחרת בסלון, את תמי, אשתו, נחה בחדר השינה שלהם.
הוא מתיידד עם יואב, השכן שגר בקומה מעליו, וחובר אליו במעלליו שנדמה כאילו נועדו להפריח את השממה הקיומית של החיים.
התנהגותם הולכת ונעשית חריגה יותר ויותר.
תמי מתחילה לשים לב לכך שהיא ובעלה שטים אט אט לכיוונים שונים כמו שני קרחונים נפרדים האחד מן השני.
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית וצולם בחלקו במשך שבועיים בגרמניה.
האודישנים לסרט נערכו כ-3–4 חודשים.
צולמו בין סצנה אחת לשתיים ביום.
ההפקה צילמה דירה ישראלית ושחזרה דוגמה מדויקת שלה בתוך אולפני ענק בעיירה גרמנית לצורך צילומי הפנים של הדירה של תמי ועודד סיון.
בסרט שילב הצלם שי גולדמן דימויים מחנות התיקים של הוריו בחיפה .
פרס השחקן הטוב לרותם קינן במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, אוקטובר 2012.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים של ונציה.
פרס "פיפרסקי" של ארגון המבקרים בפסטיבל סן פרנסיסקו.
אחד משני סרטים ישראלים ב-2012 (ביחד עם "השוטר") שנבחרו לייצג את ישראל בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע במספר קטגוריות מרכזיות, כולל פרס הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל זגרב.
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל בלגרד.
שרון טל הייתה מועמדת על תפקידה בסרט "ההתחלפות" לפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה 2011, בפסטיבל חיפה 2011 ובטקס פרסי אופיר 2012.
ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים היא כינוי להתיישבות יהודית-ישראלית באזורים שסופחו למדינת ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז–1967, במונח הרחב, ובמונח המצומצם התיישבות כוללת את המתחמים היהודים שבתוך אוכלוסייה ערבית צפופה, שחלקם היו בבעלות יהודית לפני 1948 (מלחמת העצמאות) והוחזרו לידי בעליהם וחלקם נקנו מאז.
מאז אמצע המאה ה-19, מרבית תושבי ירושלים היו יהודים.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו בירושלים כ-70,000 תושבים, מתוכם כ-45,000 יהודים.
ערב מלחמת העצמאות גרו בירושלים כ-100,000 תושבים יהודים לעומת כ-65,000 תושבים ערבים.
בראשית המאה ה-20 התרכזו מרבית תושביה היהודיים של ירושלים בעיר העתיקה.
רובם התגוררו ברובע היהודי, אך חלקם גרו באזורים אחרים בהם חצר ראנד, וחצר גליציה שברובע המוסלמי וכפר השילוח שבמורדות הר הזיתים.
בעקבות מאורעות תרפ"ט ועוד יותר בעקבות מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, ברחו מרבית היהודים מבתיהם במזרח ירושלים, והמעטים שנשארו כ-1,700 איש, התרכזו אך ורק ברובע היהודי.
בתיהם של הבורחים נשדדו ונבזזו על ידי התושבים הערבים.
הטיהור האתני של מזרח ירושלים מיהודים, הושלם במהלך מלחמת השחרור.
הצבא הירדני כבש את כל הרובע היהודי ואסר את התושבים.
את חלקם הוא לקח בשבי ואת חלקם גירש לשטח שבשליטה ישראלית במערב העיר, כך שאף יהודי לא נותר במזרח ירושלים.
במהלך המלחמה, הרסו כוחות הלגיון הירדני את בתי הכנסת העתיקים בעיר העתיקה, בהם בית הכנסת החורבה ובית הכנסת תפארת ישראל, בניסיון למחוק כל זכר להיסטוריה היהודית במקום.
בסך הכל, הרסו הירדנים 58 בתי כנסת בשטחים שכבשו מידי ישראל וכן הרסו את היישובים היהודיים שבצפון מזרח ירושלים – עטרות ונווה יעקב.
חרף סעיף בהסכמי רודוס (1949) שהבטיח גישה חופשית למקומות הקדושים, מנע השלטון הירדני כניסת ישראלים למקומות הקדושים ליהודים.
עם איחודה של ירושלים תמכה הממשלה בהתיישבות במזרח ירושלים והקימה את השכונות היהודיות הגדולות באזור זה של ירושלים.
תומך מרכזי למדיניות זו היה ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
שני השרים שהתנגדו לה בממשלת האחדות היו מנחם בגין וד"ר זרח ורהפטיג, שהעדיפו ליישב יהודים בשכונות הערביות הקיימות.
שר הביטחון משה דיין מינה את יהודה תמיר על הקמת שכונות יהודיות במזרח ירושלים.
המאמץ בשלב הראשון הופנה ליצירת רצף יהודי אל הר הצופים, על מנת להבטיח שהר הצופים לא ינותק שוב ממרכז ירושלים, כפי שאירע במלחמת העצמאות.
הרצון בבנייה מהירה – חלק מבעלי הקרקעות דרשו מחירים גבוהים, חלקם סירבו למכור וחלקם לא אותרו – גרם לממשלה להוציא צו הפקעה גדול (3,345 דונם) ב-11 בינואר 1968. חלק מהקרקעות הופקעו מבעלים יהודים, כגון האוניברסיטה העברית.
השכונות מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית ("שכונות הבריח") נבנו בשנת 1970, ובכך נוצרה דרך חלופית להר הצופים, שאינה עוברת בשכונת שייח' ג'ראח.
במקביל שוקמו שתי שכונות יהודיות שחרבו במהלך מלחמת העצמאות:
הרובע היהודי, באפריל 1968 הפקיעה מדינת ישראל את שטח הרובע היהודי, לרבות רחבת הכותל והמבנים שהיו בה.
בינואר 1969 נוסדה "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי" כחברה ממשלתית לשקם ולפתח את הרובע כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי.
בשנות ה-80 השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי.
נווה יעקב שחודשה בשנת 1970. בנוסף לרצון בשיקום החרב, היה צורך ליצור אזור יהודי ליד פיקוד המרכז, שהשתכן במחנה הירדני הסמוך.
היא הייתה הראשונה בשכונות הטבעת.
שכונות הטבעת אחר אזורים אלו הוקמו גילה (ב-1971), תלפיות מזרח (ב-1972), רמות אלון (ב-1974) ופסגת זאב – האחרונה בשכונות הטבעת (ב-1982).
הממשלה תמכה בהתיישבות בשכונות הערביות לאחר "המהפך" ועליית הליכוד לשלטון בשנת 1977. אריאל שרון, כשר הבינוי והשיכון, עודד התיישבות יהודים במזרח ירושלים ואף שכר בעצמו בית ברובע המוסלמי.
תחת הנהגת שרון העביר משרד הבינוי והשיכון נכסים בעיר העתיקה בפרט, ובמזרח ירושלים בכלל, לידיים יהודיות.
במהלך שנות התשעים הוקמו שתי שכונות במזרח ירושלים, רמת שלמה והר חומה, על ידי הרשויות, כשבמקביל החלה הקמת מעלה הזיתים על ידי עמותות להתיישבות, בהתנגדות הממשלה.
במהלך המאה ה-21 החל פיתוח שכונת גבעת המטוס בשנת 2007, כשהמכרז לא יצא לדרך עד שנת 2020, בעיקר בגלל לחצים חיצוניים.
הרובע היהודי המתחדש (כינוי מקומי להתיישבות ברובע המוסלמי).
מתגוררים בו כאלף יהודים (בהם כ-70 משפחות ב-43 מתחמים של עטרת כהנים), ביניהם נמנים חצר רייסין, חצר גליציה, בית המערבים, מתחם שער הפרחים, בית ויטנברג, בית הצלם, חצר ראנד, בית דנון, חצר דיסקין, בית דולגין, חצר החבצלת.
ברובע פועלות גם ארבע ישיבות: ישיבת אדרת אליהו, ישיבת שובו בנים (בבניין ישיבת חיי עולם), ישיבת עטרת ירושלים (בבניין ישיבת תורת חיים) וישיבת אהל משה.
עיר דוד וכפר השילוח (השם היהודי של סילואן) – בשנת 2004 שבו לאזור שבו היה ממוקם כפר התימנים בשילוח.
משפחות יהודיות מטעם ההקדש של כפר התימנים בספטמבר 2014 נכנסו תושבים יהודים ל-25 דירות בשכונה, ב-19 באוקטובר 2014 נכנסו 9 משפחות יהודיות להתגורר ב"בית עובדיה" ו"בית פרומקין" בכפר השילוח.
ב-6 במאי 2015 נכנסו כ-20 יהודים להתגורר במבנה סמוך לבית יהונתן, שבעבר שימש כבית כנסת בכפר התימנים.
נכון לתחילת 2016, מתגוררות בסילוואן למעלה מ-62 משפחות יהודיות.
בנובמבר 2018 דחה בג"ץ עתירה של 104 מתושבי בטן אל-הווא הערבים (שטח במרכז סילוואן שבמאה ה-19 גרה בו קהילה של יהודים תימנים, במסגרת "הקדש בנבנישתי"), נגד העברת הבעלות על הקרקע לעמותת "עטרת כהנים", והכשיר את פינוי של כ-800 התושבים המתגוררים באזור בכ-80 בתים.
בית אורות – שכונה בהר הזיתים אשר הוקמה ב-1990, בתחילה נבנתה השכונה הקטנה סביב ישיבה הנושאת את השם "בית אורות" ותושבי השכונה היו קשורים לישיבה.
בית השבעה – בניין שנמצא בשכונת בית חנינא בצפון ירושלים, בו התיישבו שבע משפחות ב-1968. הבניין נחשב לאחת ההתנחלויות הראשונות שהוקמו ביהודה ושומרון.
שכונת שמעון הצדיק – סמוכה למערת שמעון הצדיק ולשכונת נחלת שמעון, בתוך שכונת שייח' ג'ראח.
השכונה הוקמה בשנת 1890, ונעזבה במהלך מלחמת העצמאות.
בראשית שנות האלפיים, לאחר מאבק משפטי ממושך, הוחזר המקום לידי בעליו היהודים.
נחלת שמעון – שכונה יהודית בין השכונות שייח ג'ראח ובית ישראל.
הוקמה בשנת 1891 כחלק מתהליך היציאה מהחומות על ידי ועד הקהילה הספרדית בירושלים, אך חרבה במלחמת העצמאות ונכבשה על ידי הלגיון הירדני.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו יהודים להתיישב בבתים הסמוכים למערת שמעון הצדיק.
המתיישבים רכשו את הזכות לגור בבתים מועד הקהילה הספרדית בירושלים.
מעלה הזיתים – קרקעות השכונה נרכשו בשנת 1997 על ידי ארווין מוסקוביץ'.
בשנת 2006 הסתיים אכלוס שלב א' של השכונה בכ-40 משפחות, והחלה בנייה של שלב ב'.
בשנת 2011 התגוררו בשכונה כ-100 משפחות.
מעלות דוד – שכונה יהודית בדרום רכס הר הזיתים הצופה על הר הבית והעיר העתיקה.
קדמת ציון – קרקעות "קדמת ציון" נרכשו בידי יהודים חרדים וחילונים ב-16 בספטמבר 1925. בתחילת המאה ה-21, רכש ארווין מוסקוביץ' שני בתים סמוכים לשטח, ושיכן בהם, בסיוע עטרת כהנים, 6 משפחות יהודיות.
כיום מתוכננת בנייה רבה באתר של מאות יחידות דיור.
נוף ציון – שכונה הבנויה על המורדות הצפון-מזרחיים של הר אצל, בסמוך לשכונת ג'בל מוכאבר ולטיילת ארמון הנציב.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, נקנתה הקרקע על ידי הקבלן רחמים לוי.
בשנת 2005 הושלמה בניית השלב הראשון וכיום מתגוררות שם 75 משפחות.
בית החושן – מתחם בהר זיתים (ליד מלון שבע קשתות).
נקנה על ידי עמותת אלע"ד ואוכלס בשנת 2006. מתגוררות במתחם 9 משפחות.
משרד השיכון מממן את אבטחת התושבים הגרים בתוך אוכלוסייה ערבית צפופה, כפי החלטת ממשלת ישראל.
במזרח ירושלים יש אתרים רבים בעלי משמעות סמלית לאומית ודתית עבור היהודים, שיוצרים מוקד משיכה להתיישבות היהודית במקום.
הר הבית – המקום המקודש ביותר ליהדות, שעל פי המסורת שכן בו בית המקדש, וכיום נמצאים בו מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע ומוטלות בו מגבלות כניסה.
הכותל המערבי – אחד מארבעת קירות התמך המקיפים את הר הבית.
במסורת היהודית מיוחסת לו קדושה יתרה.
הר הזיתים המקודש בגלל הנבואה על הבקעות ההר בעת ביאת המשיח (בזכריה יד), ובית הקברות הגדול שעליו, שהוחרב במהלך השלטון הירדני.
עיר דוד בשולי העיר העתיקה.
בראשית שנות השבעים הוקמה עמותה בשם 'עטרה ליושנה' שהתמקדה באיתור נכסים יהודיים ברובע המוסלמי והעברתם לידיים יהודיות בדרכים משפטיות.
מאוחר יותר נסגרה עמותה זו והוקמה מחדש תחת השם עטרת כהנים.
פעילות העמותה כוללת רכישת בתים ברובע המוסלמי מידי ערבים או שכירתם מחברות ממשלתיות ואכלוסם ביהודים.
העמותה מחזיקה מבנים רבים בעיר העתיקה.
פעילה בעיקר באזור סילואן ועיר דוד.
פעלה לאיתור נכסים שהיו בבעלות הברון רוטשילד שקנה אותם בראשית המאה ה-20 או יהודים אחרים והצליחה להחזירם לבעלות יהודית.
בנוסף פועלת העמותה לקנות או לשכור נכסים שהוכרזו כנכסי נפקדים מידי האפוטרופוס הממונה עליהם.
בתחום הקוסמולוגיה הפיזיקלית, ההתכווצות הגדולה או הקריסה הגדולה הוא אחד מהתרחישים האפשריים לגורל היקום.
בתרחיש זה, תהליך התפשטות היקום יעצר ובסופו של דבר ינוע בכיוון ההפוך, יקרוס ולבסוף יסתיים כסינגולריות חור שחור או כנקודת התחלה חדשה ליקום עם התרחשות מפץ גדול נוסף.
תאוריה זו נזנחה לאחר שהוכח שקצב התפשטות היקום רק מאיץ ולא מאט.
אם גודל היקום סופי ומהירות התפשטות היקום לא עולה על מהירות המילוט, המשיכה הכבידתית ההדדית של כל החומר בסופו של דבר יגרמו ליקום להתכווץ.
אם האנטרופיה תמשיך לגדול בשלב ההתכווצות, ההתכווצות ה מהיפוך הזמן של ההתרחבות.
בעוד שבתחילתו, היקום היה אחיד מאוד, יקום מתכווץ עשוי להפוך ליותר ויותר כבד.
בסופו של דבר כל החומר יקרוס לחורים שחורים, ומאוחר יותר יתגבש ליצור חור שחור אחיד או נקודת סינגולריות של ההתכווצות הגדולה.
חוק האבל מודד את המצב הנוכחי של התרחבות היקום ואת חוזק כוח הכבידה התלוי בצפיפות ובלחץ של החומר ביקום, במילים אחרות מה שנקרא הצפיפות הקריטית של היקום.
אם צפיפות היקום גדולה יותר מהצפיפות הקריטית, החוזק של כוח הכבידה יעצור את היקום מלהתרחב והיקום יקרוס בחזרה לתוך עצמו-בהנחה שאין חומר הדוחה אותו כמו הקבוע הקוסמולוגי.
לחלופין, אם צפיפות היקום פחותה מהצפיפות הקריטית, היקום ימשיך להתרחב וכוח משיכה לא יספיק כדי לעצור את היקום מלהתרחב.
תרחיש זה נקרא 'הקפיאה הגדולה', במצב זה היקום מתקרר ככל שהוא מתרחב ומגיע למצב של אנטרופיה.
תאוריה נוספת מציעה שהיקום יקרוס למצב שבו התחיל ומשם לעוד מפץ גדול, כך שבתרחיש זה היקום ימשיך להתקיים לנצח, אך יעבור דרך שלבי ההתפשטות (המפץ הגדול) וההתכווצות (ההתכווצות הגדולה).
תצפיות בסופרנובות רחוקות ומיפוי עדכני של קרינת הרקע הקוסמית הביאו את הקוסמולוגים להבנה שהתפשטות היקום לא מואטת על ידי כוח המשיכה אלא מואצת על ידי מה שמכונה אנרגיה אפלה.
משכך, הגיעו למסקנה שההתכווצות הגדולה לא תקרה.
תרחישים אפשריים נוספים לגורל היקום הם מות החום של היקום והקריעה הגדולה.
תיעוד ראשוני על העלאת נושא ההתכווצות נמצא לראשונה בשיריו של המשורר והמדען האנגלי ארסמוס דרווין בשנת 1791.
בספרו של דאגלס אדמס, המסעדה שבסוף היקום מוזכרת התאוריה.
ברומן טאו אפס מאת סופר המדע בדיוני האמריקאי פול אנדרסון, קיימת ספינת חלל ששורדת את ההתכווצות הגדולה בסוף הרומן.
במשחק הפלטפורמה Super Mario Galaxy, הדמות Bowser בונה שמש שקורסת לתוך עצמה ויוצרת חור שחור על-מסיבי.
היקום נשאב לתוכו ובסופו של דבר מושמד כאשר הוא מתכווץ לסינגולריות ומשתקם זמן קצר לאחר מכן עם מפץ גדול.
משחק המחשב Anachronox מציג את ההרס ולאחר מכן את יצירת היקומים הבאים.
התאוריה מוצגת בפרק בעונה השלישית של הסדרה ננס אדום ומתרחשת בכדור הארץ במהלך ההתכווצות הגדולה ובמהלכה הזמן נע אחורה.
בסדרה דוקטור הו בשנים 1980–1989 בפתיחת הפרקים מופיעים קרדיטים וברקע המפץ הגדול והתפשטות היקום, בסיום הפרקים הקרדיטים מופיעים בתנועת הזמן ביקום אחורנית.
בסדרת הקומיקסים וולברין מהמארוול קומיקס, הדמות מוג'ו מנסה לעצור את ההתכווצות הגדולה.
בסרט קיי-פקס משנת 2001, הדמות הראשית, חייזר לכאורה בשם פרוט, אומר שהגזע שלו הבין מזמן שיום אחד היקום יתכווץ לתוך סינגולריות, ואז יתפשט שוב ויחזור על התהליך לנצח.
הוא גם מציין שכל מחזור יהיה בדיוק אותו הדבר, כולל אותם הפעולות של כולם.
ההתגלות השנייה (The Second Coming), הוא שיר שחובר על ידי המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס ב-1919. השיר הודפס לראשונה ב-"Dial" בנובמבר 1920, ולאחר מכן נכלל על ידי ייטס ב-1921, באוסף השירים "מייקל רובארטס והרקדנית" (Michael Robartes and the Dancer).
השיר משתמש בדימויים נוצריים לגבי אחרית הימים ולגבי הביאה השנייה.
ההתייחסות כאן היא באופן אלגורי כדי לתאר את האווירה שלאחר המלחמה באירופה.
השיר נחשב כאחת היצירות העיקריות של השירה המודרניסטית וכבר נדפס במספר אוספים, כולל ב"אנתולוגיית נורטון לשירה מודרנית".
השיר נכתב בשנת 1919 בעקבות המשבר של מלחמת העולם הראשונה ופרוץ מלחמת העצמאות האירית ובעקבות מרידת חג הפסחא, בנקודת זמן שבה הממשלה הבריטית התכוננה לשלוח את הבלאק אנד טאנס לאירלנד.
אולם השם הראשון של השיר נקרא על ידי ייטס "הלידה השנייה" (Second Birth) לפני שהוחלף בשם הנוכחי.
"ההתגלות השנייה" מכיל דימויים הקשורים באופן ישיר למורשתו של ייטס.
ייטס החל להשתמש בשירתו, עם חלוף השנים, בדימויים יותר חסכוניים ויותר נוקשים.
דבר זה בא לידי ביטוי באוספי השירים הבאים: "המגדל" (1928), "המדרגות המתפתלות" (1929), ו"שירים חדשים" (1938) אשר הכילו כמה מן הדימויים העוצמתיים ביותר בשירת המאה ה-20.
כאן, ייטס משלב את רעיונותיו על הג'ייר הספירלי - פרדיגמה גאומטרית דרכה הוא מתאר מחזור היסטורי בן כ-2,000 שנה.
הוא פרסם לראשונה את הרעיון שלו בספרו "חזון" במסגרתו הוא ניסה לחזות את הצפוי להתרחש בעולם ואת האנרכיה המתהווה 2,000 שנים לאחר לידת ישו.
הג'ייר הספירלי משמש את ייטס לתיאור העולם כמסתובב כלפי חוץ, אולם לא ניתן לשחזר את המקור הראשוני של סיבוב זה.
חרדות אלה קשורים קשר הדוק לטראומות של יבשת במלחמה ולעלייתם של העידן התעשייתי ושל המיליטריזם בקנה מידה עולמי.
על פי פרשנות אחת, "החיה" מתייחס באופן מסורתי למעמדות השולטים של אירופה, אשר לא היו מסוגלים להגן על התרבות המסורתית של אירופה מן הפן החומרני של התנועות ההמוניות.
שורות הסיום של השיר מתייחסות לאמונתו של ייטס כי ההיסטוריה היא מחזורית ובנוסף לכך העידן שבו אנו חיים מייצג את סופו של העידן ההיסטורי שהחל עם עלייתה של הנצרות:
השיר הזה מסמן את המעבר לשלב האחרון בשירתו של ייטס, שלב בו הוא מהרהר על עצם תפקידו של המשורר בסופו של עידן.
ייטס חוזר לעסוק בנושאים הקשורים לשלבים המוקדמים של שירתו כגון עיסוק במיסטיקה, הוא פונה להתבוננות פנימה לנפש האדם, שואל שאלות על העצמי ועל תמותה ומורשת, כפי שהודגם באוסף השירים שלו "המגדל".
אלי אשד - Eli Eshed - על ייטס | בערב על ויליאם בטלר ייטס - William Butler Yeats
אסיף רחמים - Asif Rahamim- | בערב על ויליאם בטלר ייטס - William Butler Yeats
ההתאחדות הישראלית לצלילה The Israeli Diving Federation (TIDF) היא עמותה רשומה, המוגדרת כמלכ"ר ומאגדת אלפי צוללים החברים בה.
ההתאחדות עוסקת בתחומים שונים ומגוונים – פיתוח מערכי הדרכה לכל רמות הצלילה, הסמכת צוללים ומדריכי צלילה, פעילות לניקיון ושימור הסביבה הימית, פעילות קהילתית, הקמה ותחזוקה של אתרי צלילה ועוד.
ההתאחדות לפעילות תת-ימית (שמה הקודם של ההתאחדות הישראלית לצלילה) נוסדה בשנת 1966 על ידי מדריכי צלילה, יוצאי חיל הים ואנשי האגודה לארכאולוגיה תת-מימית.
בשנות ה-70 דאגה ההתאחדות למיסוד הצלילה בארץ והחלה לקיים קורסי מדריכים מסודרים.
מס' הצוללים בארץ היה אז קטן וכולם הכירו את כולם.
התקופה התאפיינה בגישה קלילה וחופשית, שתרמה לריבוי תאונות הצלילה, בעיקר בחופי סיני.
בראשית שנות ה-70 יצא צו הצלילה במרש"ל (מרחב שלמה), שהיה אז שטח צבאי בשליטה ישראלית.
לקראת סוף העשור הושלם חוק הצלילה הספורטיבית, וההתאחדות מונתה לרשות המוסמכת לאכיפתו, תפקיד בו שימשה - לסירוגין - עד סוף 1997.
שנות ה-80 התאפיינו במיסוד קורסי הצלילה, הדרגות השונות וכללי הבטיחות.
מניין חברי ההתאחדות גדל ממאות לאלפים, ויצא לאור לראשונה אוגדן צלילה, שהגדיר את הסטנדרטים ומערכי הקורסים השונים.
שנות ה-90 היו שנות השיא של הצלילה בארץ.
בכל שנה הוסמכו למעלה מעשרת אלפים צוללים, ישראלים וזרים, לדרגות השונות.
מועדוני צלילה רבים נפתחו והצלילה הפכה להיות עסק מסחרי משגשג.
לקראת סוף העשור החלו ארגוני צלילה זרים לפתוח נציגויות בארץ וההתאחדות איבדה את הבלעדיות על הסמכת צוללים, אם כי צוללים רבים המשיכו להעדיף את הקורס הישראלי, שהוא בעל סטנדרטים גבוהים ובטיחות ללא פשרות.
בשנות ה-2000 נאלצה ההתאחדות להסתגל לפעילות בשוק מרובה ארגונים, שחלקם פעלו בארץ שנים בודדות בלבד.
ההתאחדות החליטה להבליט את ייחודה כארגון ישראלי והשקיעה רבות בהכנת ספרות ועזרי הדרכה מתקדמים בעברית.
באמצע העשור השיקה ההתאחדות מערך הדרכה לכל דרגות הצלילה הטכנית, שנכתב על ידי טובי אנשי המקצוע בתחום.
במקביל דאגה ההתאחדות לקיים אירועים וכנסים עיוניים לצוללים ולמדריכי צלילה.
בעשור הנוכחי חזרה ההתאחדות למקומה הטבעי, כמובילת תחום הצלילה הספורטיבית בישראל.
חלק מארגוני הצלילה הזרים שהיו מיוצגים בארץ עזבו, חלקם לא הצליחו לשחזר בישראל את ההצלחה לה הם זוכים במדינות אחרות.
למחלקת ההדרכה של ההתאחדות עוסקת בפיתוח אמצעי הדרכה ומערכי הדרכה לרמות הצלילה השונות.
קורסי הצלילה של ההתאחדות נחשבים על ידי בעלי מקצוע מובילים בעולם כמוקפדים ואיכותיים במיוחד והתעודות הישראליות מוכרות ומכובדות בכל רחבי העולם.
מחלקת ההדרכה של ההתאחדות עוסקת בפיתוח אמצעי הדרכה ומערכי הדרכה לרמות הצלילה השונות.
קורסי הצלילה של ההתאחדות מחולקים לקטגוריות הבאות:
בתחילת שנת 2012 החליטה הנהלת ההתאחדות הישראלית לצלילה כי מן הראוי לבצע מבדק איכות לארגון על ידי סוקרים חיצוניים ובלתי תלויים.
ההתאחדות הזמינה בודקי איכות ממכון התקנים האוסטרי לבצע להתאחדות ביקורת ארגון בהתאם לדרישות של ארגון התקינה הבינלאומי - ISO
ארגון התקינה הבינלאומי ISO קבע בשנים האחרונות סטנדרטים בינלאומיים המגדירים:
שני תקנים לדרגות הדרכת צלילה.
צולל שעבר בהצלחה קורס של ההתאחדות הישראלית לצלילה יכול להיות גאה בכך שעמד בסטנדרטים הגבוהים ביותר שנקבעו בעולם.
עד היום הטביעה ההתאחדות 10 כלי שיט כדי שישמשו כאתרי צלילה ותרמה להקמת אתרים נוספים, כגון פארקים ארכאולוגיים תת-ימיים, גן הפסלים באילת ועוד.
כלי השיט שהוטבעו על ידי ההתאחדות:
1993 זאב הים מול חופי יפו
1994 הסטי"ל אח"י סופה באילת
1998 הסטי"ל אח"י מזנק מול ראש הכרמל
1999 הסטי"ל אח"י כידון מול נהריה, כאנדרטה לנופלים במבצע "שירת הצפצפה" באנצריה בלבנון
2010 ה"סאן בואט" בחוף הצפוני באילת
2012 סד"ג ניצן מול חופי אכזיב
2017 הסד"ג "גלעוז" מול חופי הרצליה
ההתאחדות פעילה במסגרת גופים ירוקים לשימור הסביבה הימית, שימור השונית ואתרי צלילה טבעיים מלאכותיים לחופי הארץ.
מדי שנה עורכת ההתאחדות מבצעי ניקיון תת-מימיים באמצעות צוללים מתנדבים חברי ההתאחדות ובשיתוף עם גופים כמו המשרד להגנת הסביבה, רשות הטבע והגנים, החברה להגנת הטבע, מועדוני הצלילה ועוד.
בשנת 2015, בשיתוף עם החברה להגנת הטבע, הקימה את "משמר הים", קבוצת צוללים מתנדבים העוברים הכשרה לצלילה נכונה בסביבה הימית, ביצוע פרויקטים של ניטור תת-מימי וסקרים לשימור הסביבה הימית.
ההתאחדות משקיעה רבות בפעילות צלילה לבני נוער, ובכלל זה לנוער הנמצא בסיכון.
מדי שנה נוהגת ההתאחדות לסבסד קורסי צלילה וחומרי לימוד לפנימיות, מוסדות וכפרי נוער, כדי להכיר את העולם התת-מימי גם לאלה שידם אינה משגת.
ההתאחדות הישראלית לצלילה פעלה רבות על-מנת להנגיש את ענף הצלילה לאנשים עם מוגבלויות.
בהמשך לפעילות בתחום שהחלה עוד בשנות ה-90 של המאה הקודמת, ולאחר שפעילותה של עמותת "אתגרים" הביאה להתעניינות רבה בתחום, הופק בשנת 2016 אוגדן צלילה חדש לצוללים עם מוגבלויות, נערך קורס מדריכים ייעודי ופעילות הצלילה בקרב אנשים עם מוגבלויות זכתה לדחיפה משמעותית ומוסיפה לגדול.
בנוסף מקיימת ההתאחדות הישראלית לצלילה פעילות חברתית תחרותית לכלל קהילת הצוללים בארץ:
אירוע הצלילה הכי מושקע בארץ, מתקיים בעיר אילת בחודש מאי זה כבר 9 שנים ברציפות!
גביע המצולות מבוסס על תחרויות יכולת צלילה אישיות וקבוצתיות בשלוש קטגוריות:
קטגורית החובבים (עד וכולל דרגת שני כוכבים).
קטגורית מקצוענים (עד וכולל דרגת שלושה כוכבים).
במסגרת התחרויות הצוללים נדרשים להפגין יכולות איזון מושלם, ניווט מדויק, כישורי צלילה חופשית ועוד..
והפרסים, מטורפים, עשרות פרסים אישיים וקבוצתיים בעשרות אלפי שקלים.
האירוע נמשך 3 ימים (חמישי- שישי- שבת) וכולל ארוחת ערב משותפת ופעילויות מיוחדות כמו הפלגה משותפות בים האדום ברביקיו במדבר ועוד, כל שנה הפתעה אחרת.
בשנת 2017 זכה ידידיה אזולאי מקבוצת זרבובי המצולות במקום הראשון בתחרות, וזאת לאחר ניסיון של 10 חודשי צלילה בלבד, וכך הפך לצולל בעל הניסיון הדל ביותר שזוכה בתואר.
אוצר המצולות היא פעילות משפחתית, קרוב לבית שמחברת לים ולמורשת הימית העתיקה של מדינת ישראל.
כמו גביע המצולות, גם אוצר המצולות היא תחרות נושאת פרסים אך הפעם, בסגנון חפש את המטמון תת-ימי, האירוע מתקיים אחת לשנה בקיסריה ואת התחרות מארח מועדון הצלילה קיסריה ששוכן על חורבות הנמל העתיק של הורדוס.
מטמונים שמוסתרים על קרקעית הים בין חורבות הנמל העתיק מזכים את מוצאם בפרסים יקרי ערך אך...לא רק.
גם לבני המשפחה והחברים שלא זוכים לצלול הזדמנות לזכות בפרסים (אפילו בקורסי צלילה) על ידי מציאת מטמונים שהוטמנו מעל פני הים והרמזים למיקומם נמצאים בכתבי חידה.
ההתאחדות הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים היא ארגון רב-תחומי ללא מטרת רווח הפועל להעלאת המודעות וההבנה של חומרים פסיכדליים.
היא נוסדה ב-1986 על ידי ריק דבלין ומבוססת כעת בסנטה קרוז, קליפורניה.
הארגון מממן מדי שנה, באמצעות תרומות, מחקרים על חומרים משני תודעה שונים: LSD, מריחואנה, האיבוגה האפריקאית וגם האייוואסקה, מרקחת צמחים שמקורה באמזונס.
אחד הניסויים הקליניים נערך במרכז לבריאות הנפש בבאר יעקב ובדק את השפעות ה-MDMA על הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD).
הניסוי נערך במקביל בארצות הברית ונמצא כיום בשלב השלישי, לאחר שטיפול בשלב השני הגיע לתוצאות בהן 68% מתוך 107 נבדקים בקבוצת המינון לא עמדו בקריטריונים האבחוניים ל-PTSD בתקופה של 12 חודשים לאחר הטיפול השני באמצעות MDMA.
כל המשתתפים בטיפול סבלו מ-PTSD כרוני ועמיד בטיפול במשך 17.8 שנים בממוצע.
באוגוסט 2017 העניק מנהל המזון והתרופות האמריקאי מעמד "פורץ דרך" לטיפול.
המחקר הראשון שעשו ששילב טיפול בקנאביס עבור נפגעי נפש MJP1:Medical Marijuana for symptoms of) (PTSD, נערך בין השנים 2014-2019, המחקר כלל בתוכו כ-76 יוצאי צבא ותיקים אשר חולקו לארבע קבוצות בהתאם לסוג הקנאביס שניתן להם.
קבוצת קנאביס עם רמת THC גבוהה, קבוצה אשר קיבלה קנאביס עם רמות CBD גבוהות, קבוצה שקיבלה שילוב של רמות גבוהות של THC וCBD ולבסוף קבוצת הפלאסיבו.
מטרת המחקר הייתה להעריך את ההשפעה של קנאביס עם רמות THC שונות על הסימפטומים של ה-PTSD, וכמו כן לבחון את הבטיחות ואת השפעות הלוואי של השימוש בקנאביס התנאים אלה.
המחקר השני (MJP2) הוא מחקר המשך למחקר הראשון (MJP1), ומטרתו להרחיב את הממצאים.
הוא כולל 360 יוצאי צבא ותיקים ונערך ברחבי ארצות הברית.
גם כאן המשתתפים מחולקים למספר קבוצות שונות אשר כל קבוצה מקבלת רמה שונה של THC, לצד קבוצת הפלאסיבו, מחקר זה מתמקד בהשוואת השפעת הקנאביס עם THC גבוה לפלסיבו על אנשים הסובלים מ-PTSD.
נכון לאוגוסט 2024, המחקר עדיין בשלבי התכנון שלו ולכן עדיין אין תוצאות ממשיות.
במחקר הראשון שנערך בין השנים 2018 ל-2020 השתתפו כ-90 מטופלים הסובלים מ-PTSD, הם חולקו לשתי קבוצות.
הראשונה הייתה הקבוצה שקיבלה MDMA והשנייה קיבלה פלאסיבו.
67% מהמשתתפים שקיבלו MDMA הראו משמעותית פחות סימנים של PTSD לעומת 32% שהיו בקבוצת הפלאסיבו, מה שמצביע על פוטנציאל טיפולי משמעותי.
בין השנים 2008 ל-2012 ערכה ההתאחדות מחקר שמטרתו הייתה לבחון האם שילוב של LSD עם טיפול פסיכותרפי יכול להפחית את רמות החרדה של המשתתפים בצורה משמעותית.
במחקר השתתפו 12 משתתפים אשר סבלו ממחלות מסכנות חיים.
תוצאות המחקר הראו כי טיפול בעזרת LSD הפחית משמעותית את רמות החרדה של המשתתפים, ההפחתה ברמת החרדה נצפתה כבר אחרי שני מפגשי טיפול ונמשכה לאורך 12 חודשים לאחר הטיפול.
לא נצפו תופעות לוואי חמורות או אירועים חריגים הקשורים בטיפול.
טיפול מסוג זה מאושר כיום רק במסגרת ניסויים קליניים והוא מוגדר כניסוי חקירת סם (Investigational New Drug) על ידי משרד הבריאות האמריקאי (FDA).
בשנת 2018 נערך מחקר שמטרתו הייתה לבחון האם איבוגאין יכול לסייע בהפחתת תסמיני הגמילה בקרב אנשים הסובלים משימוש מתמשך באופייטים, במיוחד בקרב אלו שלא צלחו טיפולים קודמים.
במחקר השתתפו 30 משתתפים שאובחנו עם תלות באופייטים (בעיקר בהרואין ואוקסיקודון).
תוצאות המחקר הראו כי איבוגאין קשור לשיפור משמעותי בתסמיני הגמילה מאופייטים ובשימוש בסמים, במיוחד בטווח הקצר, אך גם הצליח לשמור על שיפורים אצל חלק מהמשתתפים לטווח הארוך.
בשנת 2011 ערכה ההתאחדות מחקר בו המטרה הייתה להעריך את ההשפעה של טיפול בעזרת איוואסקה על אנשים על בעיות שימוש בחומרים ממכרים.
הם שמו דגש על שיפור בתחומים כמו מיינדפולנס, ויסות רגשי, העצמה, תקווה, איכות חיים והפחתה בחומרים ממכרים.
במחקר השתתפו 18 אנשים ותוצאותיו הראו כי טיפול באיוואסקה שיפר באופן משמעותי תחומים כמו תקווה, העצמה אישית, מיינדפולנס ואיכות חיים.
בנוסף, נרשמה ירידה בשימוש באלכוהול, טבק וקוקאין בקרב המשתתפים.
ההתיישבות הבין-לאומית בשאנגחאי , שמקורה במיזוג ב-1863 בין המובלעות הבריטית והאמריקאית בשאנגחאי, שהיו אקס-טריטוריה זרה, שהתקיימה בזכות הסכמים עם אימפריית צ'ינג הגדולה עד 1941.
המובלעות הזרות הוקמו בעקבות התבוסה של צבא הקיסר לצבא הבריטי במלחמת האופיום הראשונה (1839-1842).
על פי תנאי ההסכם של "חוזה נאנקינג", חמישה נמלים סיניים, כולל שאנגחאי, נפתחו לסוחרים זרים מאירופה.
מטרתם הייתה לשבור את המונופול שהחזיק אז הנמל הדרומי של קנטון (Guangzhou).
הבריטים הקימו גם בסיס בהונג קונג בחוזה נרחב.
המעורבות האמריקנית והצרפתית עקבה אחר הבריטים, ומובלעותיהם הוקמו מצפון ומדרום, בהתאמה, לאזור הבריטי.
בניגוד למושבות של הונג קונג ומקאו, שבהן בריטניה ופורטוגל נהנו מריבונות מלאה לצמיתות, האזורים הזרים בסין נשארו בריבונות הסינית.
בשנת 1854, יצרו שלוש מדינות את "המועצה העירונית של שאנגחאי" ששירתה את כל האינטרסים שלהם, אבל ב-1862, הצרפתים יצאו מהסדר ניהולי זה.
בשנה שלאחר מכן התאחדו הבריטים והאמריקאים באופן רשמי ויצרו את "המובלעת הבין-לאומית בשאנגחאי".
מעצמות זרות נוספות התקשרו באמנות עם סין, ואזרחיהן הפכו לחלק מניהול האזור הבין-לאומי.
עם זאת תמיד נשאר האזור בפיקוח בריטי בעיקר עד המעורבות של יפן בשנות השלושים המאוחרות.
ההתיישבות הבין-לאומית הגיע לקיצה בדצמבר 1941, כאשר כוחות יפנים פרצו למובלעת בעקבות ההתקפה בפרל הארבור.
בתחילת 1943, אמנה חדשה שנחתמה על ידי הממשלה הרפובליקנית של ציאנג קאי-שק שמה קץ רשמי להרשאות האקסטריטוריאלי של האמריקאים והבריטים.
מאוחר יותר ויתרו הצרפתים על זכויותיהם בהסכם נפרד משנת 1946.
אף על פי שהאירופים גילו עניין רב יותר בעיר קנטון מאשר בעיר שאנגחאי בגלל יתרונותיה המסחריים, המיקום האסטרטגי של שאנגחאי היה המפתח לאינטרסים הבריטיים, בעיקר לאחר 1839, שהתרחשה בה מלחמת האופיום האנגלו-סינית הראשונה.
המתיישבים הזרים הראשונים בשאנגחאי היו הבריטים.
זאת לאחר שהעיר נפתחה לזרים בשנת 1843 על פי תנאי חוזה ננקינג - אחד ההסכמים הרבים שסין חתמה עליהם מול הגורמים באירופה.
על פי פקודותיו של המושל הבריטי בהונג קונג, הגיע לשאנגחאי קפטן ג'ורג' בלפור מחברת הודו המזרחית, להיות קונסול הראשון של בריטניה בשאנגחאי ב־8 בנובמבר 1843. למחרת בבוקר שלח בלפור מכתב למושל של שאנגחאי, קונג-מו-יון, וביקש פגישה איתו, בה הוא ציין את רצונו למצוא בית מגורים.
בתחילה נמסר לבלפור שלא היו נכסים כאלה אבל עם יציאתו מן הפגישה קיבל הצעה מקנטונזית פרו-בריטית בשם יאו לשכור בית גדול בתוך חומות העיר במחיר של ארבע מאות דולר בשנה.
בלפור, המתורגמן שלו וולטר הנרי מדהרסט, המנתח ד"ר הייל והפקיד א.
סטראכן נכנסו מיד לבית המרוהט והמפואר, בן 52 החדרים.
הבניין ההוא שימש כקונסוליה במהלך בניית מבנה בסגנון מערבי בתוך גבולות האזור הבין-לאומי הרשמי מדרום לערוץ סוז'ו.
הקונסוליה החדשה הושלמה בתוך שנה.
המבנה הפך במהרה למוקד ההתיישבות הבריטית.
לאחר מכן חתמו הצרפתים והאמריקאים על הסכמים דומים עם סין, שהעניקו לאזרחיהם זכויות חוץ-טריטוריות הדומות לאלו שהוענקו לבריטים.
בתחילה קיבלו אזרחיהן את הסמכות והריבונות של הקונסוליה הבריטית.
עם זאת, יש להבין כי ההתיישבות הזרה בשאנגחאי כבר מראשיתה, לא הייתה בריבונות בריטית.
ממשלת בריטניה סיפחה את הונג קונג, שהפכה לשטח בריטי, וכפופה לחוק הבריטי.
לעומת זאת, הקרקעות שבהן הוקמה ההתיישבות הזרה בשאנגחאי, רק הוחכרו לממשלת בריטניה.
הדבר מוכח בעובדה כי כל בעלי הנכסים היו חייבים לשלם שכר דירה לממשלה הסינית.
הסכם וונגיה, בין ארצות הברית לסין, נחתם ביולי 1844 על ידי פקיד ממשל אשר היה אחראי על המחוזות של גואנגדונג וגואנגשי, ועל ידי הפוליטיקאי ממסצ'וסטס קיילב קושינג (1800–1879), שנשלח עם פקודות "להציל את הסינים ממצב שבו יש מונופול בלעדי בידי ברטניה כתוצאה מאמנת ננקינג 1842".
על פי ההסכם של וונגיה, האמריקאים זכו לאותן זכויות כמו הבריטים בנמלי האמנה בסין.
הוא גם הכיל סעיף שהגדיר למעשה את שאנגחאי כאזור חוץ-טריטוריאלי בתוך סין הקיסרית, אם כי למעשה לא נתן לממשל האמריקאי ויתור משפטי אמיתי.
רק ב־1845 הלכה בריטניה בדרכה של אמריקה וחתמה על הסכם נוסף עם הסינים, כדי לאפשר לבריטים לשכור אדמות בשאנגחאי לשנים רבות.
הנוכחות הקונסולרית האמריקנית לא יצרה בעיה עבור הבריטים, משום שמעולם היא לא הייתה אמורה להיות מאוישת.
מאחר שנאסר על סוחרים אמריקאים בסין לסחור באופיום, עסקיהם נערכו בחסות חברות בריטיות.
האירוע החמור היחיד של תלונה פוליטית נגד האמריקאים היה בשנת 1845, כאשר הדגל האמריקאי הונף על תורן, על ידי הקונסול האמריקני בפועל, הנרי ג'וולקוט, כשהגיע לעיר.
גם הבריטים וגם המושל הסיני לא אישרו את הנפת הדגל האמריקאי.
ב־1848 חתמה צרפת על הזיכיון הצרפתי, תחת סמכות הקונסולריה צרפתית, כשהיא נדחקה בין ההתנחלות הבריטית בצפון לבין העיר והחומה הסינית מדרום.
במהלך מרד טאיפינג (1854-1860) סירבו התושבים המערביים של המובלעת הבין-לאומי בשאנגחאי, לשלם מיסים לממשלת סין, למעט מחירי קרקע ומיסים ימיים.
הם גם דרשו להוציא את הכוחות הסינים מאזורי הזיכיון.
בעוד שתושבי האזור הבין-לאומי, אסרו תחילה על מגורי סינים שאינם חיים בגבולותיה, הרי בהמשך מספר רב של סינים הורשו לעבור להתגורר באזור הבין-לאומית כדי להימלט לצורכי הגנה או לחפש הזדמנויות כלכליות טובות יותר.
מאוחר יותר, מגורי הסינים ברובע הפך לחוקי.
ב־11 ביולי 1854 נפגשה ועדה של אנשי עסקים מערביים, והחליטה לקיים את הישיבה השנתית הראשונה של ה"מועצה המוניציפלית של שאנגחאי", תוך התעלמות ממחאות פקידים קונסולריים, וקבעו תקנות שקבעו את עקרונות הממשל העצמי.
המטרות של המועצה הראשונה היו פשוט לסייע בעניינים העירוניים - סלילת כבישים, איסוף אשפה, ומיסוי.
ב-1863 אוחדו השטח האמריקאי והשטח ההתיישבות הבריטי והפכו ל"התיישבות הבין-לאומית בשאנגחאי".
הזיכיון הצרפתי נשאר עצמאי, והסינים שמרו על העיר המקורית והאזור שמסביב למובלעות הזרות.
התנהלות זו גרמה מאוחר יותר לתוצאות ניהוליות אבסורדיות, כגון הצורך בשלושה רישיונות נהיגה כדי לנסוע דרך העיר כולה.
בשלהי שנות השישים של המאה התשע-עשרה הועבר למעשה השלטון הרשמי של שאנגחאי מן הזיכיונות האינדיבידואליים ל"מועצה העירונית של שאנגחאי.
הקונסול הבריטי היה הסמכות דה-יורה במובלעת, אך לא היה לו כוח ממשי, אלא אם כן הסכימו לכך משלמי המיסים (שהצביעו למועצה).
המועצה הפכה למונופול מעשי על העסקים העיר עד אמצע שנות השמונים.
היא קנתה את כל ספקי הגז המקומיים, יצרני החשמל וחברות המים, ובמהלך ראשית המאה ה-20 - השתלטה על כל הריקשות הלא-פרטיות והתחבורה הציבורית.
היא גם הסדירה את מכירת האופיום ואת הזנות עד לאסורם ב־1918 וב־1920 בהתאמה.
עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, שלטו הבריטים במועצה העירונית, ובחברות הבת שלה, כולל המשטרה, תחנת הכוח, אם כי לבריטניה עצמה לא הייתה סמכות על המועצה.
חלק מהאירועים שהיו בתקופה זו, כמו "תנועת ה-30 במאי" שבה נורתה אש על מפגינים על ידי אנשי המשטרה העירונית בשאנגחאי, יצרו מבוכה פוליטית, ואיימו על מעמדה של האימפריה הבריטית בסין אף על פי שלא בוצעו על ידי "בריטניה" עצמה.
הסינים שהתגוררו במושבה הבין-לאומית לא הורשו להצטרף למועצה עד 1928. מבין החברים הרבים ששירתו במועצה, יושב הראש שלה בשנות העשרים, סטירלינג פסנדן, הוא אולי הבולט ביותר.
כאמריקני, הוא שימש כמנהל הראשי של המובלעת בתקופה הסוערת ביותר בשאנגחאי, ונחשב ל"בריטי "יותר מחברי המועצה.
הוא פיקח על רבים מהאירועים העיקריים של העשור, כולל "תנועת ה -30 במאי" ופעולות הטרור שהגיע עם הטבח בשאנגחאי ב-1927.
בהסכם לא רשמי, משנות ה-30, היו לבריטים חמישה מושבים במועצה, ליפנים שניים, לאמריקאים ולאחרים גם שני מושבים.
בבחירות של 1936, בשל האינטרסים ההולכים וגדלים במובלעת, העמידו היפנים שלושה מועמדים.
אבל נבחרו רק שניים, מה שהוביל למחאה יפנית לאחר שהתגלו כי 323 קולות לא נספרו.
כתוצאה מכך, הבחירות הוכרזו כבלתי חוקיות ובחירות חדשות שנערכו ב-20–21 באפריל 1936, בהן היפנים מינו רק שני מועמדים, והותירו את מבנה המועצה ללא שינוי.
ההתיישבות הבין-לאומית הייתה בשליטה זרה לחלוטין, עם צוות של כל הלאומים, כולל בריטים, אמריקאים, דנים, איטלקים וגרמנים.
למעשה, הבריטים החזיקו את מספר המושבים הגדול ביותר במועצה ועמדו בראש כל המחלקות המוניציפליות (בריטים כללו גם את האוסטרלים, ניו זילנדים, קנדים, ודרום אפריקאים שזכויותיהם האקסטר-טריטוריאליות שויכו לאמנת בריטניה).
המחלקה היחידה שבראשותה לא עמד בריטי הייתה התזמורת העירונית, שנוהלה על ידי איטלקי.
המושבה הבין-לאומית שמרה על שירות הכבאות שלה, המשטרה (המשטרה העירונית של שאנגחאי), ואף החזיקה במילואים צבאיים משלה בחיל המתנדבים של שאנגחאי, בעקבות פרעות במובלעת בינלאומית בעיר אחרת.
ב-1927, הוגדל הכוח הבריטי בשאנגחאי, על ידי גדוד קבוע של הצבא הבריטי, שכונה "כוח ההגנה של שאנגחאי" וכן קבוצת נחתים מארצות הברית.
כוחות מזוינים זרים אחרים הגיעו לשאנגחאי: לאזורים הצרפתי והאטלקי היו כוחות הגנה שלהם וכך גם ליפנים (שכוחותיהם חרגו בסופו של דבר ממספרם בהשוואה לשאר המדינות).
סעיף 28 לתקנות הקרקעות של ההתיישבות הבין-לאומית קבע באופן חד משמעי כי "השטח של המובלעות נותר שטח סיני, בכפוף לזכות הריבונית של סין".
כפי שבאה לידי ביטוי על ידי מומחים משפטיים," אין להתיישבות הבינלאומית עצמאות ויותר כוח מאשר מילוי התפקידים המקומיים והעירוניים בלבד.
סמכויות הפיקוח על המשטרה, התברואה, הכבישים, ובעיות אחרות של השלטון המקומי מוענקים למועצת העירייה, היות כי זהו הגוף המצויד בצורה הטובה ביותר להתמודד עם נושאים אלה באזור שבו הרוב הגדול של התושבים הם זרים.
אבל המועצה העירונית אינה בשום פנים גוף פוליטי.
הריבונות היא סינית ובלתי מוגבלת.
היא זו שמאצילה סמכויות לגופי הניהול העירוני של המושבה".
במאה ה-19, לאירופאים היו אמנות התיישבות ביפן דומות לאלה שהם החזיקו בסין.
עם זאת, יפן התפתחה במהירות לאומה מודרנית, ובראשית המאה ה-20 ניהלו היפנים משא ומתן מוצלח עם כל הכוחות הזרים, לביטול האמנות הלא שוויוניות.
יפן עמדה לצד המעצמות האירופאיות האחרות כחלק מברית שמונה המדינות במהלך המצור של חמישים וחמישה ימים על מתחם השגרירות הזרות בפקין (קיץ 1900).
יפן נכנסה למאה ה-20 כמעצמה עולמית מתעוררת, ועם ביטול ההסכמים שלה עם המעצמות האירופיות, היא הצטרפה למעשה, וקיבלה הסכם התנחלות בסין המעניק לה זכויות חוץ-טריטוריאליות על פי אמנה שנחתמה בסיום מלחמת סין–יפן הראשונה ב־1895.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, יפן עקפה את בריטניה כמדינה עם המספר הגדול ביותר של תושבי חוץ בשאנגחאי.
בשנת 1914 היפנים מתאחדים עם אזרחי בריטניה וצרפת ומשתלטים על הרכוש הגרמני בסין.
בתחילת שנות ה-30 הפכה יפן במהירות לקבוצה הלאומית החזקה ביותר בשאנגחאי והיוותה כ -80% מכלל הזרים בעיר.
רוב אזור חונגקואו בשאנגחאי, שהפך להתיישבות יפנית לא רשמית, נקראה טוקיו הקטנה.
ב־1931 שימשה " הגנה על המתיישבים היפנים מפני התוקפנות הסינית" באזור הונגקו בשאנגחאי, עילה לפלישת הכוחות היפנים לעיר.
מאז ועד למלחמת סין–יפן השנייה (1937-1945) היה הונגקו כמעט לגמרי מחוץ לידיה של המועצה העירונית, כאשר החוק וההגנה נאכפו בדרגות שונות על ידי המינהל הקונסולרית היפני והמשטרה היפנית בשאנגחאי.
ב-1932 היו 1,040,780 סינים בתוך המושבה הבין-לאומית בשאנגחאי, ועוד 400,000 נמלטו לאזור לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב -1937. במשך חמש השנים הבאות המושבה הבין-לאומית והזיכיון הצרפתי היו מוקפים על ידי הכובשים היפנים והמהפכנים סינים.
הקונפליקט בין הסינים ליפנים, גלש לעיתים קרובות לתוך גבולות המושבה הבין-לאומית.