tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני בית סעוד יצאו לגלות ומצאו מקלט במספר מדינות ערביות ב במשך כמעט עשור.
לאחר התבוסה בקרב סריף בשנת 1900 ויתר עבד א-רחמן בן פייסל, אביו של עבד אל-עזיז, על שאיפותיו להחזיר את השטח, אך עבד אל-עזיז אבן סעוד וקרוביו נותרו נחושים להחזיר את נג'ד.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-20 יצאו בני סעוד לפשיטות מרובות ולמלחמות כיבוש כדי לנסות להשיב את נג'ד מהרשידים.
מאמציהם היו מוצלחים, והם הקימו את המדינה הסעודית השלישית (אמירות ריאד).
לאחר שעבד אל-עזיז כבש מספיק שטח והוכר כאמיר, הוא מינה את בנו הבכור תורכי כיורשו.
לאחר שתורקי מת במגפת השפעת הספרדית ב-1919, מינה עבד אל-עזיז את בנו השני סעוד ליורשו.
הסעודים המשיכו להרחיב את גבולותיהם לכל נג'ד וב-1925 כבשו את החיג'אז.
ב-1932, לאחר שאבן סעוד ניהל את ממלכת נג'ד וחג'אז כשתי מדינות נפרדות, הוא איחד אותן לערב הסעודית.
אבן סעוד הכריז על עצמו כמלך, וקבע את סעוד לנסיך הכתר.
כשדן המלך אבן סעוד בירושה לפני מותו נראה היה שהוא מעדיף את הנסיך פייסל נסיך הכתר סעוד בשל ניסיונו הרב של פייסל.
שנים רבות לפני כן זיהה אבן סעוד את פייסל בתור המבריק מבין בניו ונתן לו אחריות רבה במלחמה ובדיפלומטיה.
עם זאת, אבן סעוד קיבל את ההחלטה להשאיר את הנסיך סעוד כנסיך הכתר.
מילותיו האחרונות לשני בניו, סעוד ופייסל, שכבר נאבקו זה בזה, היו "אחים אתם, התאחדו!"
לאחר מותו של אבן סעוד פרץ מאבק עז בין בניו הבכורים של עבד אל-עזיז, סעוד ופייסל.
פייסל הוכרז כראש ממשלת ערב הסעודית ב-1954, אך היו לו סמכויות מוגבלות.
זמן קצר לאחר מכן חוותה הממלכה בעיות כלכליות וחובות כתוצאה מהמדיניות ההרסנית של סעוד, שכללה גזלת הכנסות הנפט, ארמונות מפוארים ותככים בתוך ומחוץ לערב הסעודית, בעוד שפייסל היה מקושר לפיכחות, אדיקות, צניעות, חסכנות ומודרניות.
כשהמצב במדינה החמיר אילץ בית סעוד את המלך סעוד להאציל את רוב סמכויותיו הביצועיות לפייסל ב-1958. עם זאת, פייסל עדיין לא היה מסוגל להשתמש בסמכויותיו שכן סעוד המשיך למנוע את מהלכיו, מה שגרם לפייסל להתפטר.
לאחר שסעוד המשיך במדיניותו הכושלת הוא הביא את ערב הסעודית לסף קריסה.
ב-4 במרץ 1964 פתחו פייסל ואחיו בהפיכה לא אלימה.
פייסל הפך לעוצר, וסעוד נשאר המלך כתפקיד טקסי בלבד.
בנובמבר אילצו העולמא, הקבינט ובכירי משפחה המלוכה את סעוד להתפטר, ופייסל הפך למלך.
ב-6 בינואר 1965 הצהיר סעוד על נאמנותו למלך פייסל.
הבא בתור, הנסיך מוחמד, היה יורש העצר לזמן קצר אך ויתר על תוארו זה לטובת הנסיך ח'אלד ב-1965.
זמן קצר לאחר שהמלך פייסל נרצח על ידי אחיינו הפך ח'אלד למלך ערב הסעודית ופהד לנסיך הכתר.
בתקופת שלטונם אימצו ח'אלד ופהד מדיניות אסלאמית שמרנית לאחר הניצחון ב ב-1979, שפרץ לאחר שהמיליציה האסלאמיסטית הקיצונית אל-אח'ואן תפסה את השליטה ב שבמכה.
ב-1982 מת המלך ח'אלד ופהד עלה לשלטון.
לאחר שלקה בשבץ מוחי ב-1995 הפך נסיך הכתר עבדאללה לעוצר הרשמי למשך שארית שלטונו של פהד.
כשעבדאללה הפך למלך ב-2005 עם מותו של פהד, הוא החל בתהליך מודרניזציה, נתן זכות בחירה לנשים ואפשר להן לעבוד בתפקידים ממשלתיים.
עבדאללה גם הקים את מועצת הנאמנות, גוף המורכב מבניו ונכדיו של מייסד ערב הסעודית אבן סעוד, כדי לבחור בהצבעה חשאית מלכים ויורשי עצר עתידיים.
כשהמדינה הפכה לגרונטוקרטיה בשנות ה-2000 ובתחילת שנות ה-2010, מתו מזקנה שני יורשי עצר, סולטאן ונאיף, תוך פחות משנה.
בינואר 2015, עם המלכתו של סלמאן, הפך בנו האחרון של המלך עבד אל-עזיז, מוקרן, לנסיך הכתר.
הוא הודח לאחר שלושה חודשים בלבד לטובת אחיינו, מוחמד בן נאיף.
מוחמד, נכדו הראשון של אבן בעוד שהחזיק בתואר, הודח בעצמו ביוני 2017 על ידי מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, והוא ואביו סלמאן הפכו לאב ובן הראשונים, מאז ימיו של אבן סעוד, בתוארי המלך ויורש העצר.
נסיכי הכתר של ערב הסעודית
תואר הכבוד "הסגן השני לראש הממשלה" נוצר ב-1967 על ידי פייסל, מלך ערב הסעודית.
במרץ 1965, בלחץ המלך פייסל ובית סעוד, פרש יורש העצר מוחמד, שהיה ידוע כבעל בעיות שתייה ומצבי רוח, מתפקידו כיורש העצר.
כתוצאה מכך מינה המלך פייסל את ח'אלד לנסיך הכתר, אך הוא סירב להצעתו של המלך פייסל מספר פעמים עד מרץ 1965. בנוסף, בזמן כהונתו ביקש ח'אלד מפייסל כמה פעמים להסיר אותו מהתפקיד.
אחת ההשערות לגבי בחירתו של ח'אלד כיורש הייתה חוסר נטייתו לפוליטיקה והתקווה כי מינויו ייצור קונצנזוס פנים-משפחתי.
ב-1967 הביע נסיך הכתר ח'אלד את רצונו שלא לעמוד בראש מועצת השרים, בינגוד לבקשתו של המלך פייסל, מה שהוביל למינויו של הנסיך פהד לסגן השני של ראש הממשלה.
הנסיכים סעד ונאצר, שהיו מבוגרים מפהד, לא מונו בשל היותם פחות מנוסים.
לאחר שהמלך פייסל נרצח ב-1975 מינה המלך ח'אלד מינה את הנסיך פהד לנסיך הכתר ואת הנסיך עבדאללה לסגן ראש הממשלה השני.
ככל שהמלך ח'אלד נהיה יותר ויותר חולה וזקן הפכה השאלה מי ירש את עבדאללה כסגן ראש הממשלה השני דחופה יותר.
לבסוף מונה לתפקיד סולטאן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד, ואחריו נאיף בן עבד אל-עזיז אאל סעוד.
המשרה בוטלה בשנת 2011, כשנאיף מונה ליורש העצר ולא הוחלף בתפקיד הסגן השני של ראש הממשלה.
סגן ראש הממשלה השני של ערב הסעודית (1967–2011)
תואר הכבוד "סגן יורש העצר" נוצר ב-2014 על ידי עבדאללה, מלך ערב הסעודית.
מוקרן בן עבד אל-עזיז אאל סעוד היה הראשון שהחזיק בתפקיד זה.
מאז 21 ביוני 2017, עם מינויו של מוחמד בן סלמאן לנסיך הכתר, נותר התפקיד פנוי.
נכון ל-2023, אף אדם ששימש כסגן נסיך הכתר לא הפך למלך.
הנס המלכותי של יורש העצר מורכב מדגל ערב הסעודית, דגל ירוק עם כיתוב בערבית וחרב בלבן, עם סמל ערב הסעודית בכסף בקנטון הימני התחתון.
הכתב על הדגל, הכתוב בכתב ת'ולות', הוא הצהרת האמונה האסלאמית שהאדה:
אין אלוהים מלבדי אללה ומוחמד שליח אללה.
יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין המכונה בקצרה: יו"ר אש"ף, הוא מנהיג הוועד הפועל, הגוף המבצע של הארגון לשחרור פלסטין.
התפקיד נולד עם הקמת אש"ף והוועד הפועל שלו בשנת 1964. היושב ראש נבחר על ידי חברי המועצה של אש"ף.
הוא מייצג את אש"ף, ולכאורה את העם הפלסטיני, בפני הקהילה הבינלאומית ובאו"ם.
מאז 29 באוקטובר 2004 מכהן מחמוד עבאס כיו"ר הוועד הפועל של אש"ף.
יאסר ערפאת מונה למנהיג אש"ף ב-4 בפברואר 1969 בישיבת המועצה הלאומית הפלסטינית בקהיר.
הוא המשיך להנהיג אש"ף במשך 35 שנים, עד מותו ב-11 בנובמבר 2004. לעיתים כונה יושב ראש ולעיתים נשיא.
מחמוד עבאס כיהן כממלא מקום היושב ראש מ-29 באוקטובר 2004 עד 11 בנובמבר 2004, כשנבצר מערפאת למלא את התפקיד, ואז מונה כיושב ראש לאחר מותו.
ב-22 באוגוסט 2015 הודיע אבו מאזן על התפטרותו כחבר ויושב ראש הוועד הפועל של אש"ף.
עם זאת, התפטרותו הייתה מותנית באישור המועצה הלאומית הפלסטינית, אשר התכנסה ב-15 בספטמבר.
ההודעה ספגה ביקורת מצד פלגים פלסטיניים שונים, שכן המועצה הלאומית הפלסטינית לא התכנסה במשך כמעט 20 שנה, ונדחתה ללא הגבלת זמן.
חברי הוועד הפועל שהודיעו על התפטרותם היו אמורים להמשיך לכהן בתפקידיהם עד לכינוס הבא של המועצה.
פלסטינים רבים ראו בצעד רק ניסיון להחליף כמה חברים בוועד הפועל, או לכפות את התכנסות המועצה הלאומית הפלסטינית, ולהישאר בתפקידם עד שהמועצה תחליט אם לקבל או לדחות את התפטרותם.
בשנת 2018 נבחר אבו מאזן פה אחד לתפקיד.
מס'תמונהשםתקופת כהונהמפלגהתאריך מינויסוף כהונהמשך כהונה1אחמד שוקיירי10 ביוני 196424 בדצמבר 19673 שנים ו-197 ימים—2יחיא חמודה24 בדצמבר 19673 בפברואר 1969שנה ו-41 ימים— 3יאסר ערפאת4 בפברואר 196911 בנובמבר 200435 שנים ו-281 ימיםפת"ח 4מחמוד עבאס29 באוקטובר 2004מכהןפת"ח
"יושב מול הנייר" הוא פזמון ישראלי שכתב אריק איינשטיין והלחין מיקי גבריאלוב.
השיר יצא בשנת 1986 באלבום האולפן העשרים וארבעה של איינשטיין, "אוהב להיות בבית".
השיר נכתב ברקע אירועים מרכזיים שהתחוללו בישראל בראשית שנות השמונים: מלחמת לבנון הראשונה ומשבר כלכלי ופוליטי עמוק.
מילות השיר מבטאות תחושת ייאוש וחוסר אונים.
הפזמון נפתח בשורה שמזכירה את שירו של שאול טשרניחובסקי "הו ארצי, מולדתי", אך הפעם היא משקפת תחושת שבר ואכזבה.
הביטוי "הו ארצי מולדתי, את הולכת פייפן" נשמע לעיתים קרובות כדי לבטא תחושת אכזבה מהמצב הפוליטי במדינה.
מיקי גבריאלוב, המלחין, ציין כי השיר משקף את החשש ממצב שבו המדינה נמצאת בקשיים, וכי הוא רואה חשיבות בשימוש ביצירותיו להעברת מסרים.
לדבריו, תפקידם של שירים הוא לא רק להציע תקווה, אלא גם לשמש כלי להבעת מסרים מגוונים, כולל מסרים של אהבה או מחאה.
הוא הוסיף כי אמנים בינלאומיים כמו בוב דילן, לאונרד כהן, פינק פלויד והביטלס השתמשו במוזיקה שלהם ככלי למחאה, וכי שירים מהווים מרכיב חשוב בתנועות מחאה, ומסייעים לאנשים לבטא את עמדותיהם.
בשנת 1999, הציגה להקה בשם "המהפכה" בתוכנית "פרפר לילה" גרסה מחודשת לשיר, תחת השם "שברת לי את הלב".
השיר, שכתבו ניר פרידמן וגיל קופטש, ובוצע על ידי אורן שבו, ניר פרידמן, גיל קופטש, סמי הורי וניר לוי, מבוסס על הלחן והמילים המקוריות של "יושב מול הנייר".
בשנת 2023 הוציאה הזמרת והשחקנית דאנה איבגי גרסת כיסוי (קאבר) לשיר.
באותה שנה ביצע מוקי קאבר לשיר במסגרת תוכנית רדיו בתחנת רדיוס 100FM.
ראש האופוזיציה של הוד מלכותו הוא התפקיד הפוליטי הגבוה ביותר באופוזיציה הפרלמנטרית בבריטניה, ועומד בראש האופוזיציה הרשמיות (Official Opposition).
התפקיד נתפס כראש קבינט הצללים של הממלכה המאוחדת, כלומר כמועמד הבכיר החלופי לראשות הממשלה.
במקור, התפקיד נוצר כמוסכמה חוקתית בלתי כתובה, ולפיה ראש האופוזיציה יהיה מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים אשר אינה חלק מהממשלה.
כאשר מפלגה אחת זוכה בבחירות ברוב ברור, ראש האופוזיציה הוא לרוב מנהיג המפלגה השנייה בגודלה בבית.
מאז, הוסדר מעמדו של ראש האופוזיציה בחוק (בין היתר במסגרת חוקי השכר לשרים ולחברי פרלמנט), ונקבעה עבורו משכורת קבועה.
נכון ל־2019, שכרו העודף מעבר למשכורת חבר פרלמנט עמד על 65,181 ליש"ט בשנה.
ראש האופוזיציה מתמנה לחבר במועצה המלכותית (Privy Council) ומרכיב קבינט צללים – צוות של דוברים ותיקים שמטרתו לפקח על עבודת הממשלה, להציג ביקורת מוסדית ולהציע מדיניות חלופית בתחומי הממשל השונים.
למעשה, ראש האופוזיציה מהווה תחליף פוטנציאלי לראש הממשלה, והוא זה אשר יוזמן על ידי המלך להרכיב ממשלה חלופית במקרה שהממשלה הנוכחית מאבדת את אמון הפרלמנט.
עד לחוק הפרלמנט משנת 1911, היה נהוג כי מנהיגי האופוזיציה בשני בתי הפרלמנט (הנבחרים והלורדים) נהנים ממעמד שווה, אך מאז חל שינוי מהותי, ונקבע חד־משמעית כי ראש האופוזיציה יהיה תמיד חבר בבית הנבחרים בלבד.
למרות שראש האופוזיציה אינו נושא באחריות ביצועית ואין חובה חוקית לעדכנו בהחלטות ביטחוניות, מקובל בבריטניה, מטעמים של יציבות שלטונית וביטחון לאומי, שראש הממשלה או בכירים בשירות הציבורי מעבירים לו תדרוכים חסויים במקרים רגישים.
תדרוכים אלו נוגעים לעיתים למבצעים צבאיים, איומים ביטחוניים או משברים מדיניים.
הנוהג אינו מעוגן בחוק, אך הוא מושרש מזה עשורים ומהווה חלק מהאתיקה השלטונית הבריטית.
במקרים מסוימים, תדרוך ניתן גם לדוברים מקבינט הצללים בתחומי הביטחון או החוץ.
מטרת תהליך זה היא להבטיח תגובה אחראית מצד האופוזיציה ולאפשר לה להיערך לתרחישי חירום או להבעת תמיכה בפרלמנט.
"יושב לי על הלב" הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת הישראלית יסמין מועלם.
המיני-אלבום יצא לאור ב-11 ביולי 2025, על ידי חברת התקליטים תקליטי יהלום.
הרצועה "יושב לי על הלב" מתוך האלבום הגיעה למקום ה-98 במצעד ההיטליסט.
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "יושב לי על הלב"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםהערותכלל העולם11 ביולי 2025הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקהתקליטי יהלום
ב-1960 עבר לאשדוד עם משפחתו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פרסם שלושה רומאנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל לכתוב מילים לשירים בז'אנר הים-תיכוני.
בין שיריו המפורסמים: "אני קורא בשמך" (איציק קלה), "חאפלה" (איתן מסורי), "לחזור לחיים" (רוני אחיאל), "בום בום" (השאם מסאלחה), ו"מלכת העיר" (עופר לוי).
היה ממייסדי עמותת הזמר הים-תיכוני, עזי"ת.
היה נשוי לריקי ולהם חמישה ילדים.
הבא אחריו : רומאן ישראלי (תל אביב : הוצאת הדר, תשכ"ד)
פרגוד הבדולח (תל אביב : אותפז, תשכ"ט)
על חשבון הבית (תל אביב : הוצאת סער, תשמ"ח 1987)
יוֹרְקִיָה חַיְבִּי הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, שחקנית וזמרת ישראלית, חוקרת ומשמרת יסודות הריקוד התימני.
מחלוצות בנות העדה שהעלו ריקודים תימניים על הבמה במסגרת תוכניות יחיד, רסיטלים ונשפים ברחבי ישראל ובמדינות נוספות.
בעבודתה שילבה מוטיבים מזרחיים, במיוחד מהווי היומיום של העדה התימנית בכלל ושל האישה התימנית בפרט, אגדות המזרח, שרידי אומנות עתיקים, סיפורי התנ"ך ומחולות ישראליים.
יורקיה (תורק'יה) חייבי עלתה לארץ ישראל עם משפחתה מתימן בהיותה בת ארבע.
עם הגיעם ארצה, השתכנה המשפחה בכרם התימנים.
מגיל צעיר התבלטה יורקיה בנטיותיה האומנותיות ובגיל שתים עשרה החלה להשתלם ביסודות הריקוד והמחול אצל המורות
רינה ניקובה, יהודית אורנשטיין, עדה טריינין וגרטרוד קראוס.
בהמשך השתתפה כסולנית בסיור ההופעות של רינה ניקובה ולהקתה ברחבי אירופה.
במהלך הסיור שכללה את יכולותיה כרקדנית.
עם שובה ארצה, בשנת 1936, הקדישה יורקיה שש שנים בחקר יסודות הריקוד התימני על מנת להעלות תוכנית ריקודים מזרחיים ותנ"כיים.
בתוך כך ייסדה את "להקה למחול וזמר" בסטודיו שהקימה, אשר הכשיר תלמידות ללהקה בהובלתה.
הלהקה נוסדה מתוך רצון לבטא את החיים המתרקמים בארץ ישראל ולהעלות על הבמה את הריקוד והשירה מתוך אוצרותיו העשירים של הפולקלור התימני.
שאיפתה להיות שחקנית נגוזה כאשר לא צלחה את הבחינות בתיאטרונים "הבימה" ו"לי לה לו" משום מבטאה העברי שהדגיש את המילים במילרע ושהיה לה לרועץ.
בראשית שנות הארבעים החלה לפקוד את קפה "קנקן".
שם פגשה בחבורת "מחברות לספרות" אשר אימצה אותה לשורותיה ובעיתונאי שמעון גנס שנישא לה.
חייבי המשיכה להופיע כסולנית באירועים ומופעים שונים, ובהם בנשף אמנים לצד חברי תיאטרון "המטאטא", שנערך בקולנוע "אסתר" בתל אביב, "אחינו התימנים" - תרומתם של בני העדה ליישוב, לצד סעדיה דמארי, שושנה דמארי, רחל נדב ונעמי צורי.
מלחמת העולם השנייה קטעה את קריירת הריקוד שלה ובשל מחסור כספי בחרה להתגייס כמתנדבת בצבא הבריטי.
עם סיומה השתתפה באירוע "חג הניצחון", יחד עם אמני התקופה.
בשנת 1945 נערכה הופעת הבכורה של "להקה למחול וזמר" באולם תיאטרון "אוהל".
התוכנית כללה את יורקיה ובנות הסטודיו, להקה בוכרית ואת האחים אליעזרוב.
לצד ההופעות בתל אביב, בין היתר באולם "מוגרבי", "בית ציוני אמריקה", "תיבת נוח" ואולם ימק"א בירושלים, הושם הדגש להופעות ביישובי עולים.
במקביל למופעים הפומביים, התארחה הלהקה ב"גלי צה"ל" בסדרת הופעות שירה וזמר.
באותה תקופה הקימה חייבי להקת מחול מזרחית נוספת ויוצגה על ידי האמרגן משה ואלין.
להקתה של חייבי בהרכבה המלא זכתה להכרה ולשבחים, כולל ממרתה גראהם, שביקרה בישראל ב-1956. עוד באותה השנה נשלחה יורקיה לסיבוב הופעות בארצות הברית, מטעם המגבית המאוחדת, בהמלצתה של בת שבע דה רוטשילד.
לאחר שורת רסיטאלים למחול והופעות בשירי תימן שנערכו באולמות שונים, בניו יורק, פנסילבניה ומסצ'וסטס וזכו לסיקור תקשורתי ולביקורות טובות, הוזמנה יורקיה להופיע על במת הקרנגי הול, ובכך הייתה לרקדנית הישראלית הראשונה שקיימה רסיטל באולם זה.
בנוסף העבירה כיתות אמן במוסדות חינוך ואמנות, שבהן הדגימה את המחול התימני והתנ"כי, והשתתפה בסדרת שירי תימן ששודרה ברדיו ניו יורק.
סדרה זו הוקלטה על גבי תקליטים והופצה לשידור בעשרים תחנות רדיו ברחבי ארצות הברית.
סמוך לחזרתה ארצה, לאחר כשנה וחצי של הופעות, העלתה רסיטל באודיטוריום הגדול של אוניברסיטת ניו יורק (NYU), בו נכחו כאלף צופים, ביניהם ראשי מוסדות, פרופסורים, אמנים וסטודנטים.
במהלך הסיור נולדה בתם היחידה של יורקיה ושמעון גנס, נעמי.
עם שובה ב-1958, נערכה לכבודה מסיבת עיתונאים ב"בית סוקולוב", בה ציינה כי היא מתעתדת להקים בית ספר למחול מזרחי ומודרני,
אך לפני כן יצאה למסע הופעות נוסף בארצות הברית ובאירופה.
לבסוף נשארה חייבי בניו יורק, שם התגוררה בקווינס.
למעט ביקור קצר בישראל בשנת 1967, המשיכה את חייה בארצות הברית.
עם הזמן, כשהופעותיה פחתו, החליטה להשלים תואר דוקטור בספרות אנגלית והיסטוריה והפכה למחנכת, כדי לפרנס את עצמה ואת בתה.
בשנת 1995 הותקפה יורקיה חייבי בתחנת סאבווי בניו יורק על ידי שני נערים שניסו לחטוף את תיקה.
כעבור זמן קצר נפטרה והובאה למנוחת עולם בהר המנוחות.
כשלושים שנה לאחר מותה נחשפו סיפורה ופועלה בספר "הבית בקצה הים" מאת אחייניתה, נאוה גד, רומן בעל יסודות ביוגרפיים.
יושב ראש הכנסת הוא ראש הרשות המחוקקת בישראל, ותפקידו לנהל את ענייני הכנסת, לייצג אותה כלפי חוץ, לשמור על כבודה, על סדר ישיבותיה ועל קיום תקנונה.
יושב ראש הכנסת המכהן הוא אמיר אוחנה מסיעת 'הליכוד'.
יושב הראש, או אחד מסגניו, יושב בראש הישיבות בכנסת, מנהל אותן, מעמיד שאלות להצבעה וקובע את תוצאותיה וכן את תוצאות כל הבחירות המתקיימות בכנסת.
יושב ראש הכנסת וסגניו מהווים את נשיאות הכנסת, והיא המאשרת את הגשתן של הצעות חוק פרטיות ודחיפותן של הצעות לסדר היום.
בהיעדר נשיא המדינה מישראל או כאשר נבצר מנשיא המדינה למלא את תפקידו, ממלא יושב ראש הכנסת את תפקידו.
בתוקף תפקידו כיושב ראש הרשות המחוקקת וכממלא מקום נשיא המדינה, יושב ראש הכנסת הוא האדם השלישי בסדרי הקדימה הממלכתיים בישראל, לאחר נשיא המדינה, ראש הממשלה (במצב של ממשלת חילופים, ראש ממשלת ישראל החלופי הוא השלישי ויושב ראש הכנסת הוא הרביעי).
הוא אף זכאי להיקבר בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, כאחד מראשי המדינה.
יושב ראש הכנסת מקבל עדכונים מודיעיניים שוטפים בלשכתו ומחזיק טלפון אדום לשעות חירום בלשכה.
תפקיד יושב ראש הכנסת הוא תפקיד ממלכתי.
מרגע שנבחר על ידי הכנסת, הוא מחויב לכל חברי הכנסת מכל סיעות הבית במידה שווה אף על פי שהוא משתייך למפלגה מסוימת, לרוב המפלגה הגדולה בקואליציה.
על פי הנוהג הממלכתי בישראל, גם סמכויות טקסיות וממלכתיות יש לפזר בין ראשי המדינה, ולכן פותח יושב ראש הכנסת את חגיגות יום העצמאות בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל אשר בירושלים.
יושב ראש הכנסת, מתוקף תפקידו, מוזמן לכל האירועים והטקסים הממלכתיים ורשאי לנאום בהם אם רצונו בכך.
הוא מקבל משלחות וראשי מדינות בכנסת כאשר הם מגיעים ומברך אותם במליאת הכנסת בעת שהותם, נוסע לכנסים ברחבי העולם ומשמש כנציג הכנסת והמדינה הבכיר ביותר במשלחת.
יושב ראש הכנסת נחשב במעמדו מבחינת שכר לשר בממשלה.
הוא זכאי להעסיק שלושה עוזרים פרלמנטריים בנוסף לראש לשכה ומזכירות שהוא מקבל מהמשכן.
יושב ראש הכנסת מקבל רכב שרד ונהג צמוד, זכאי לשירותי אבטחה מטעם המדינה ורשאי לקבל דירה מטעם המדינה בירושלים אם הוא אינו תושב העיר או סביבתה הקרובה.
ליושב ראש הכנסת לשכה פרלמנטרית בכנסת בקומה השנייה בה הוא מקבל אורחים מהארץ וחו"ל.
תפקיד יושב ראש הכנסת מוסדר בחוק יסוד: הכנסת, חוק הכנסת ותקנון הכנסת.
לפי תקנון הכנסת, יושב ראש הכנסת נבחר על ידי מליאת הכנסת בהצבעה גלויה, בפרק הזמן שבין השבעת חברי הכנסת לבין הקמת הממשלה.
לפי חוק הכנסת, לשם הדחת יושב ראש כנסת מכהן (להבדיל ממינוי יושב ראש קבוע) בשל התנהגות שאינה הולמת את מעמדו נדרש רוב מיוחד של 90 חברי הכנסת.
ממועד כינוס הכנסת ועד לבחירת יושב ראש קבוע, מנוהלות ישיבות המליאה על ידי יושב ראש זמני.
עד הכנסת ה־15 – מילא את התפקיד זקן חברי הכנסת.
בכנסות ה־16–20 – מילא את התפקיד ותיק חברי הכנסת, שאינו חבר הממשלה.
החל מהכנסת ה־21 – ממלא את התפקיד יושב ראש הכנסת היוצאת, אם שב ונבחר לכנסת החדשה, ואם לא נבחר ממלא את התפקיד הוותיק בחברי הכנסת שאינו חבר הממשלה.
באופן מסורתי נבחר יושב ראש הכנסת מהסיעה הגדולה בכנסת ונתמך לרוב על ידי סיעות הקואליציה ולעיתים קרובות אף על ידי סיעות אחרות.
בחלק מן הכנסות יושב ראש הכנסת נבחר פה אחד עקב מועמדות יחידה וללא מתנגדים או נמנעים.
במספר מקרים יושב ראש הכנסת לא היה מועמד הקואליציה: נחום ניר-רפאלקס היה יושב ראש הכנסת הראשון מאז הקמת המדינה שלא היה ממפלגת השלטון ונבחר על ידי קואליציית ניר, אשר התאגדה כקואליציית אד הוק לצורך בחירתו, בניגוד לרצון מפלגת השלטון, מפא"י, ששאפה למנות לתפקיד את ברל לוקר.
שלמה הלל היה יושב הראש מטעם המערך בממשלת הרוטציה ונשאר בתפקידו גם לאחריה.
אברהם בורג, שנבחר כחבר מפלגת השלטון ב-1999, לא נמנה עם מפלגת השלטון אחרי חילופי השלטון ב-2001, במהלך כהונתה של הכנסת החמש עשרה, אם כי מפלגתו הייתה חברה באותה ממשלה.
בשנת 2006 נבחרה לראשונה אישה לתפקיד, דליה איציק מקדימה.
הבחירות לכנסת ה-21 היו הראשונות תחת הסעיף לפיו יושב ראש הכנסת היוצאת הוא שימלא את תפקיד יושב ראש הכנסת הזמני, ולא ותיק חברי הכנסת כבעבר.
לאחר השבעת הכנסת התקיימה הצבעה ויולי אדלשטיין זכה באמון הכנסת.
ראש הממשלה נתניהו לא השיג רוב של 61 ח"כים ולא הוקמה קואליציה, הכנסת פוזרה במקום להחזיר את המנדט לנשיא.
בבחירות לכנסת ה-22 המפלגות לא הגיעו לכדי הקמת קואליציה והכנסת פוזרה שנית, זאת כאשר בכנסת זו מילא אדלשטיין את התפקיד באופן זמני.
לאחר הבחירות לכנסת ה-23 התגבש רוב בכנסת לבחירת יושב ראש קבוע שיחליף את היושב ראש בפועל, יולי אדלשטיין.
מספר ימים לפני השבעת הכנסת הועברה פנייה רשמית בנושא מטעם מפלגת כחול לבן.
יום לפני השבעת הכנסת הודיע אדלשטיין כי לא יאפשר הצבעה על החלפתו ביום השבעת הכנסת, בטענה שהחלפת יושב הראש תסכל את המשא ומתן לממשלת אחדות.
בעקבות כך, הוגשו מספר עתירות לבג"ץ בדרישה לחייב את אדלשטיין לקיים את הדיון וההצבעה.
היועץ המשפטי לכנסת, עו"ד איל ינון, פרסם חוות דעת בה תיאר חשש מתקלה משטרית, אך גישה זו נדחתה בדיון הראשון ובפסק הדין שניתן בהמשך בבג"ץ.
השופט חנן מלצר אמר בעניין החשש מתקלה משטרית שניסיון העבר מלמד כי יושב ראש כנסת שאינו מהקואליציה יכול לעודד את עצמאות הכנסת ולאפשר לה למלא את תפקיד האיזון של הרשות המבצעת.
בפסק הדין מ-23 במרץ, בג"ץ חייב את אדלשטיין לכנס את המליאה לבחירת יושב ראש לא יאוחר מ-25 במרץ.
ב-25 במרץ הודיע אדלשטיין על התפטרותו מתפקידו כיושב ראש הכנסת ונעל את ישיבת המליאה מבלי להעלות על סדר היום מינוי יושב ראש כנסת חדש.
בכך הייתה אמורה ההצבעה להידחות לשבוע הבא.
מאחר שעל-פי תקנון הכנסת, התפטרות יושב ראש הכנסת נכנסת לתוקף רק בחלוף 48 שעות.
היועץ המשפטי לכנסת איל ינון דרש מאדלשטיין לקיים את צו בית המשפט, אך האחרון סירב ובכך הפר את צו בית המשפט.
בליל אותו היום, בתגובה לעתירה נוספת, העניק בג"ץ לזקן חברי הכנסת, עמיר פרץ, את הסמכות לכנס את מליאת הכנסת לצורך קיום ההצבעה על בחירת יושב ראש כנסת חדש ומילוי צו בית המשפט.
ב-26 במרץ כינס פרץ את מליאת הכנסת וח"כ בני גנץ, שבאותה עת היה חבר הכנסת שעליו הוטל להרכיב את הממשלה, נבחר לתפקיד היושב ראש.
ב-17 במאי נבחר יריב לוין ליושב ראש הכנסת במקומו של גנץ.
ליושב ראש הכנסת מספר סגנים שאף הם נבחרים על ידי מליאת הכנסת.
ביחד הם מהווים את נשיאות הכנסת.
כאשר יושב ראש הכנסת נעדר מן הארץ או כאשר נבצר ממנו זמנית למלא את תפקידו, משמש אחד מסגניו ממלא מקום יושב ראש הכנסת ().
אם מועבר יושב ראש הכנסת מתפקידו או שנבצר ממנו דרך קבע למלא את תפקידו, משמש אחד מסגניו כיושב ראש הכנסת בפועל ().
את הסגן המשמש בתפקיד מבין סגני יושב ראש הכנסת בוחרת ועדת הכנסת.
לממלא מקום יושב ראש הכנסת או ליושב ראש הכנסת בפועל כל הסמכויות המיוחדות בחוק ליושב ראש הכנסת, ובכלל זה לשמש כממלא מקום נשיא המדינה.
(תקופת חיים)סיעהתקופת כהונהכנסתתאריך עבריתאריך לועזי1יוסף שפרינצק
נפטר בכהונתומועצת המדינה הזמניתהראשונההשנייההשלישית2נחום ניר
(1895–1972)מפא"יכ"ט בחשוון ה'תש"ךז' בכסלו ה'תש"ל30 בנובמבר 195917 בנובמבר 1969הרביעיתהחמישיתהמערך הראשון
נפטר בכהונתו17 בנובמבר 19695 באפריל 1972
המפלגה הליברליתכ"ד באדר ה'תש"םי"ח בתמוז ה'תשמ"א12 במרץ 198020 ביולי 19818מנחם סבידור
העבודהכ"ג באלול ה'תשמ"גי"ב בכסלו ה'תשמ"ט12 בספטמבר 198421 בנובמבר 1988האחת עשרה10דב שילנסקי
הליכודז' בתמוז ה'תשנ"וכ"ג בסיוון ה'תשנ"ט24 ביוני 19967 ביוני 1999הארבע עשרה13אברהם בורג
העבודהכ"ב בתמוז ה'תשנ"טט"ו באדר א' ה'תשס"ג6 ביולי 199917 בפברואר 2003החמש עשרה14ראובן ריבלין
(1939–)הליכודי"ז באדר א' ה'תשס"גי"ט בניסן ה'תשס"ו19 בפברואר 200317 באפריל 2006השש עשרה15דליה איציק
(1939–)הליכודה' בניסן ה'תשס"טכ"ה בשבט ה'תשע"ג30 במרץ 20095 בפברואר 2013השמונה עשרה16יולי אדלשטיין
הליכודז' בניסן ה'תשע"גא' בניסן ה'תש"ף18 במרץ 201326 במרץ 2020התשע עשרההליכודהעשריםהעשרים ואחתהעשרים ושתיים17בני גנץ
(1959–)כחול לבןחוסן לישראלא' בניסן ה'תש"ףכ"ג באייר ה'תש"ף26 במרץ 202017 במאי 2020העשרים ושלוש18יריב לוין
(1969–)הליכודי"ט בכסלו ה'תשפ"גה' בטבת ה'תשפ"ג13 בדצמבר 202229 בדצמבר 2022העשרים וחמש20אמיר אוחנה
יושיהיטו (ביפנית: 嘉仁; 31 באוגוסט 1879 – 25 בדצמבר 1926), המכונה ביפן הקיסר טָאישוֹ (大正天皇), היה הקיסר ה-123 במספר של יפן.
יושיהיטו ירש את אביו, מוצוהיטו, עם מותו של זה בשנת 1912 ושלט עד מותו בשנת 1926, אם כי מאז שנת 1921 היה בנו ויורשו, הירוהיטו, עוצר (שליט) בתפקיד העוצר עקב בריאותו המעורערת של יושיהיטו.
תקופת טאישו כפי שנודעת תקופת שלטונו הייתה ביפן תקופה של מודרניזציה ודמוקרטיזציה לעבר העולם המערבי, דבר שהביא להתנגדות חריפה להמשך השלטון הדמוקרטי מצד פלגים קיצוניים בתוך הצבא היפני הקיסרי.
לאורך שלטונו יפן השתתפה במלחמת העולם הראשונה והנהיגה את המערכה בסיביר במסגרת התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
לקראת סוף שלטונו נחלה יפן את רעידת האדמה הגדולה בתולדותיה: רעידת האדמה והצונמי בקאנטו (1923).
יושיהיטו היה בנו הזכר היחיד של אביו, הקיסר מוצוהיטו (מייג'י).
הוא נולד לפילגשו של הקיסר, אולם באופן רשמי הוכר כבנה של הקיסרית שוקן (הארוקו).
יושיהיטו היה הקיסר האחרון בהיסטוריה של יפן שהיה בן הפילגש ולא הרעייה הקיסרית של הקיסר שקדם לו.
עם לידתו קיבל את השם הַארוּ נוֹ מיאַה ("הנסיך הארו") ומאוחר יותר קיבל את שמו יושיהיטו.
כנהוג במסורת היפנית, יושיהיטו לא גדל עם הוריו אלא עם סבא רבא שלו, נקאייאמה טדאיסו - אביה של רעייתו הקיסרית של קומיי, קיסר יפן, אביו של הקיסר מוצוהיטו המכהן.
הנסיך יורש העצר הירוהיטו, שירש את הקיסר יושיהיטו לאחר מותו.
זמן מועט לאחר לידתו לקה יושיהיטו בדלקת קרום המוח, מה שערער את בריאותו הגופנית, הנפשית והשכלית.
הוא הוסתר מהציבור היפני ככל שניתן, גם לאחר הכתרתו כקיסר בשנת 1912. בשונה מאביו ומבנו, יושיהיטו לא נהג להשתתף רבות בצפייה על מסדרים צבאיים של הצבא היפני הקיסרי והיה מעורב במידה מועטה יחסית בנושאי המדינה.
באחת ההופעות הפומביות הנדירות שלו, בעת פתיחת מושב הפרלמנט היפני של שנת 1913 הוא גלגל את הדף עליו נכתב נאומו למעין טלסקופ ובהה דרכו בקהל ההמום.
עקב קלות ההשפעה עליו הוא אישר מתוך התמיכה של יועציו את השתתפותה של האימפריה היפנית בתוך מלחמת העולם הראשונה, זמן קצר לאחר תחילת המלחמה.
עקב החשש מעליית הקומוניזם, האימפריה היפנית הפכה לכוח המרכזי במהלך המערכה בסיביר והמזרח הרחוק הרוסי לאורך מלחמת האזרחים ברוסיה.
התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה הסתיימה בשנת 1920 בכישלון אך יפן מצידה המשיכה להיאבק נגד רוסיה הסובייטית ומאוחר יותר ברית המועצות עד שנת 1925.
לאורך מלחמת העולם הראשונה עלתה השפעתה של האימפריה היפנית על הרפובליקה הסינית שבאותה העת הייתה במאבק פנימי ממושך שנודע בתור תקופת המצביאים.
הממשלה היפנית הציגה בשנת 1915 את עשרים ואחת התביעות בפני ממשלת בייאנג הסינית, לא כל התביעות של יפן נענו ויחסיה עם ארצות הברית והאימפריה הבריטית התקררו עקב התביעות מן הממשלה הסינית, שבבירור נועדו במטרה לחזק את ההשפעה היפנית בסין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל תהליך הדמוקרטיזציה היפנית להאיץ.
המערכת הדו-מפלגתית הגיעה לשיא השפעתה, לראשונה מונו ראשי ממשלה שלא היו ממוצא סמוראי וניתנו זכויות הצבעה ליותר ויותר האנשים בחברה הכללית היפנית.
הכלכלה היפנית פרחה גם היא.
לאחר הוועידה הימית בוושינגטון ואמנת וושינגטון יחסי ארצות הברית–יפן החלו להיכנס למתיחות.
בשנת 1923 התרחשה רעידת האדמה והצונמי בקאנטו, הגדולה ברעידות האדמה בהיסטוריה של יפן אשר הביאה להרס רוב הבירה טוקיו.
למרות הרס העיר, הארמון הקיסרי בו שהה הקיסר יושיהיטו נותר יציב על עומדו.
מאז שנת 1919 הפסיק באופן רשמי למלא כל תפקיד ציבורי ובשנת 1921 הכריז על בנו הירוהיטו כעוצר של יפן במקומו.
עם מותו של יושיהיטו ב-1926 ירש אותו בנו הירוהיטו כקיסר יפן.
יושיביה (יוֹשִׁבְיָה) הוא מושב במערב הנגב הצפוני, מצפון מזרח לנתיבות השייך למועצה אזורית שדות נגב.
המושב נוסד ביולי 1950 על ידי עולים מאלג'יריה וקיבל את שמו על שם יואל בן יושיביה, אישיות ממשפחות שבט שמעון שישבו במקום על פי ספר .
המושב נבנה על אדמות ממשלתיות ששימשו את הכפר הערבי אל-מוח'רקה שתושביו ברחו במהלך מלחמת העצמאות.
כחודש לאחר הקמת המושב התגוררו בו כ־25 משפחות במחנה אוהלים ולהם צריפים לבית כנסת, צרכנייה, בית ספר ומרפאה.
בשנים שלאחר הקמת המושב נוספו לו עוד משפחות ובשיאו הגיע ל־92 משפחות.
בסוף שנת 1954, עבר המושב מטיפול ישיר של הסוכנות היהודית לעבודה מול חברת "המכשיר" של הפועל המזרחי.
אחר שנתיים תחת אחריות חברת "המכשיר" הגיעו היחסים לידי משבר.
תושבי המקום טענו שהסוכנות וחברת המכשיר רימו אותם ושהמדריכים נתנו להם הוראות סותרות ומבלבלות, בעוד הסוכנות וחברת המכשיר טענו שהשקיעו במושב מעל ומעבר לכל מושב אחר, אך התושבים רימו אותם, לקחו הלוואות והשתמשו בהם לצריכה במקום השקעה במשק ומכרו את יבוליהם בשוק השחור.
כן נטען שסכסוכים פנימיים במושב גרמו לכך שלא ניתן היה לעבוד מול התושבים.
המושב שקע בחובות כבדים והופסק למושב אספקת מים לחקלאות, שירותי קופת חולים והדרכה.
רבים עזבו את המושב ובשנת 1962 נותרו במושב 35 משפחות שהיו שקועות בחובות, דבר שהביא שוב לניתוק אספקת המים, שירותי טלפון וקופת חולים.
בשנת 1958 שימש המושב כמקום הכשרה עבור חברי הגרעין של בני עקיבא שייסד את כפר מימון.
מצב המושב המשיך להיות קשה ובשנת 1968 הוגדר כנמצא בתהליך גסיסה.
בשנת 2008 נפתחה שכונת הרחבה לטובת צעירי המושב וכיום מתגוררים בו כ-150 משפחות.
יושי הנסיכה הקסומה (ביפנית: ぷちぷり＊ユーシィ) היא סדרת אנימה בת 26 פרקים מסטודיו Gainax.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ האנימה.
הסדרה מתמקדת ביושי, נערה בת 17 אשר לכודה בגוף של ילדה בת 10 בשל קללה מסתורית שגרמה לה להפסיק לצמוח בגיל זה.
יושי נבחרת כמתמודדת על התואר 'נסיכת פלטינה'.
נסיכת הפלטינה קיימת אחת לאלף שנים, ויושי מתחרה על התואר עם עוד ארבע בנות מארבעת העולמות המקבילים לעולם בני האדם (עולם הרשע, עולם הרוח, עולם הפיות ועולם השמיים).
בנות אלו הפסיקו לצמוח בגיל 10 גם הן.
אם תהפוך לנסיכת הפלטינה, תזכה יושי בנזר הנצחי, נזר קסום שיכול להגשים כל משאלה.
אם תזכה בכתר, היא תוכל לבטל את הקללה ולהגשים את החלום שלה.
שלוש המועמדות הנוספות להיות נסיכות הפלטינה הן:
גלנדה: יריבתה המושבעת של יושי, נסיכת עולם הרשע.
שואפת להיות גדולה כדי שתוכל לשלוט בעולם.
קוקולו: חברתה של יושי, מייצגת עולם הרוח בתחרות על הנזר וגם בתו של מלך עולם הרוח.
ביישנית ועדינה, המסתירה את עובדת היותה מועמדת לנסיכות.
אלמינה: נסיכת ממלכת השמיים ונציגה אותה ממלכה בתחרות.
אביה קפדן, והיא חולמת שילמד להעריך אותה ולסמוך עליה.
נערה בודדה וסגורה שכל חפצה לקבל חיבה מאביה המחמיר.
בת': בתו של מלך הפיות, מועמדת לנסיכות מטעם עולם הפיות.
יושיאקי קוואג'רי (ביפנית: 川尻 善昭; נולד ב-1950) הוא במאי אנימה מוערך ומצליח ביפן, שכמעט כל סרטיו (כולל אלה שהשתתף רק בכתיבתם, הפקתם וכו') זכו גם להפצה מחוץ לה.
הוא מביים סרטים בMadhouse, ונחשב לאחד הבמאים המובילים והמהפכנים בתחום האנימציה היפנית.
הפריצה הראשונה של קוואג'ירי לתחום האנימציה הייתה בעזרת "עיר זדונית"- פנטזיית אימה אפלה ששפעה אלימות ואירוטיקה, והפכה לאחד מסרטי האנימה המבוקשים בעולם המערבי.
עקב העובדה שגם שאר יצירותיו הכילו כמויות לא מבוטלות של אלימות ותוכן מיני (אם כי בכמות קטנה בהרבה מזו שב-"עיר זדונית", שאף הלכה ופחתה ככל שקוואג'ירי התקדם בסרטיו), ובמקביל זכו להצלחה גם במערב, הדבר גרם להגברת הפופולריות של הרעיון השגוי לפיו סרטי אנימה אכן עוסקים בעיקר באלימות ובמין.
מלבד זאת, נהוג להחשיב אותו כאחד מיוצרי סרטי-הפעולה המוערכים ביותר ביפן, בין השאר עקב העובדה שמאז סרטו הראשון- "העדשאי", הוא נוהג להשתמש כמה שפחות במחשבים ומיטיב להכין סרטים בטכניקה מסורתית.
סרטו הראשון שבויים על מנת שיפנה לקהל אמריקאי (ועל כן כלל פחות תוכן גרפי ואף נמנע מכול תוכן מיני מפורש שהוא)- "צייד הערפדים D: התאווה לדם", אף הוצע למועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית "סרט האנימציה הטוב ביותר", אך עקב מניעים של סטודיו מאדהאוס, הדבר לא קרה.
בישראל ידוע קוואג'ירי בעיקר בזכות "העדשאי", אשר הוקרן בערוץ החינוכית, וכן עבור הסרטון "תוכנה" ממכלול ה"אנימטריקס".
שאר סרטיו לא זכו להפצה בתרגום עברי בארץ.
יושיאקי קוואג'ירי נולד ב-1950 בעיר יוקוהמה שבאי הונשו, יפן.
בילדותו אהב מאוד לצפות במערבונים וסרטי מדע בדיוני מערביים, וכן גם בסרטיו של אקירה קורוסאווה (הסרטים הללו השפיעו על עבודותיו בשנים שלאחר מכן).
עם סיום לימודיו בתיכון, 1968, הוא רצה לעבוד כאומן מאנגה, אך מכיוון שחשש שכישרון הציור שלו מספיק לשם כך, החליט להשתלב בתעשיית האנימה בתקווה שכך יוכל לשפר את יכולותיו בתחום.
הוא טוען כי לאחר שהבין מה רב כוחה של האנימה - שהיא למעשה מאנגה בצבע בתוספת צלילים ותנועות חיות - החליט כי זהו התחום שבו הוא באמת רוצה להתרכז.
בשנות השבעים הצטרף לאולפני מאדהאוס, וב-1984 קיבל את עבודת הבימוי הראשונה שלו, שהתבססה על ספריו של סופר המדע הבדיוני אדוארד אלמר סמית' - SF Shinseiki Lensman (הסרט אף שודר בערוץ החינוכית בישראל תחת השם "העדשאי"), עליו עבד עם במאי נוסף.
בנוסף לעבודת הבימוי, הוא גם עסק בעיצוב הדמויות בסרט.
הסרט אמנם ספג ביקורת חריפה על התסריט שלו ועל אי נאמנותו לסדרת הספרים המקורית, אך מצד שני גם ניכרו בו יכולותיו של קוואג'ירי לביים סצנות אקשן מרשימות אשר עזרו לו להפוך לאחד מבמאי האקשן המוערכים ביותר ביפן.
אף כי הסרט היה אחד מהראשונים ביפן שהשתמשו באנימציית מחשב, קוואג'ירי העדיף בסרטיו הבאים לעשות שימוש מינימלי במחשבים, מתוך טענה כי הוא מרגיש שהם הופכים "יותר למטרה מאשר אמצעי".
"העדשאי" גרם לקוואג'ירי להרחיב את התעניינותו בסרטי אנימציה אפלים יותר.
ב-1987 ביים את האפיזודה "The Running Man" לסרט האנתולוגיה "Neo Tokyo", ולאחר מכן התבקש לעשות סרט בן 35 דקות שיהיה עיבוד לספרו של הידיוקי קיקוצ'י, סופר הפנטזיה האפלה המוביל של יפן.
הסרט הקצר אותו ביים- Yoju toshi, או בתרגום ישיר- "עיר זדונית", כה הרשים את המפיקים שלו עד כי ביקשו ממנו להרחיב אותו לסרט באורך מלא, אך רק אם ירצה בכך.
קוואג'ירי, שנהנה מאוד לביים סרט פנטזיה אפל, שמח כל כך על ההזדמנות עד כי הצליח להשלים את הפרויקט כולו תוך פחות משנה (בעוד שהפקת סרטי אנימה נמשכת לעיתים גם יותר משנתיים).
"עיר זדונית" היה סרט פנטזיה אפל, אירוטי ואלים, שעקב אחר גבר אנושי ואישה שֵדה הנסחפים יחדיו למאבק עקוב מדם לאחר שתוקף החוזה שמנע מלחמה בין עולמותיהם- פג.
הוא הפך לאחד מסרטי האנימה הפופולרים במערב, וסימן את עלייתו של קוואג'ירי כבמאי האקשן המוביל של יפן, תוך שימוש באנימציה מסורתית ריאליסטית, סצנות אקשן מפורטות ושימוש רב בצבעים כהים ואפלים.
היה זה גם הסרט הראשון באורך מלא בו היה מעורב קוואג'ירי מההתחלה ועד הסוף.
לאחרי "עיר זדונית" עבר קוואג'ירי לעבוד על שתי סדרות OAV (סדרות המופצות ישירות לווידאו).
האחת, "Goku Midnight Eye", שיצאה בשנת 1989 התבססה על מאנגה באותו השם וכללה שני פרקים.
קוואג'ירי אמנם הראה שוב את יכולותיו בבימוי סצנות אקשן, אך מצד שני ספגה הסדרה ביקורת ירודה על התסריט שלה.
השנייה, "Cyber City Oedo 808", שיצאה ב-1990, כללה שלושה פרקים וזכתה לביקורות טובות ולהצלחה נאה ביפן ומחוץ לה.
בשתי הסדרות עבד קוואג'ירי על הבימוי ועיצוב הדמויות בלבד.
ב-1993 יצא ביפן סרטו Jûbei ninpûchô, בתרגום ישיר- "ג'וביי- סיפורי נינג'ת הרוח", שהתרחש ביפן הפיאודלית והיווה הומאז' לדמות ההיסטורית האמיתית יאגיו ג'וביי מיצויושי.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז "The Running Man" שקוואג'ירי לקח על עצמו גם את כתיבת התסריט.
גם כשיצא במערב ב-1996 תחת השם "Ninja Scroll", זכה הסרט להצלחה גדולה ולביקורות טובות הן על התסריט, האנימציה והאקשן.
עד היום הוא נחשב ברבים לסרטו הטוב ביותר של קוואג'ירי, וזוכה למעמד של סרט פולחן בין סרטי האנימה שיצאו במערב.
ב-1995 החל לעבוד על פרויקט נוסף- "צייד הערפדים D: התאווה לדם", שהתבסס גם הוא על ספר מאת הידיוקי קיקוצ'י.
הפרויקט, שגם בו עסק בביומי ובכתיבת התסריט יחד, הושלם בשנת 2000, והיה סרט האנימה הראשון שהדיבוב המקורי שלו היה באנגלית ולא ביפנית (גם בהקרנותיו הראשונות ביפן, לפני שיצא בדיבוב יפני, הוקרן הסרט באנגלית עם כתוביות יפניות).
קוואג'ירי טען שעשה זאת משום שרצה לביים סרט שיפנה יותר אל הזרם המרכזי.
"צייד הערפדים D" זכה גם הוא להצלחה גדולה.
שנה לאחר "D" השתתף קוואג'ירי בבימוי סדרת הטלוויזיה "X".
הסדרה התבססה על מנגה באותו השם מאת צוות אמניות המנגה המפורסמות "CLAMP", שהחלה את דרכה בשנת 1992. המנגה הייתה באותו שלב רחוקה מאוד משלבי סיום והמשיכה להתפתח, ולכן 24 פרקי סדרת הטלוויזיה כללו שינויים מסוימים בעלילה, וכמו כן העניקו לה סוף שונה.
על אף שינויים אלה, הסדרה זכתה להצלחה והערכה גם בקרב מעריצי סדרת המנגה המקורית.
ב-2003 קיבל קוואג'ירי הצעה מהאחיות וצ'אוסקי, אשר ביימו יחדיו את המטריקס, לביים אפיזודה מתוך המכלול של ה"אנימטריקס" (גם היצירה הזו הופצה בארץ עם תרגום עברי).
ההצעה נחשבה לכבוד גדול בשביל במאי אנימה, וקוואג'ירי לקח על עצמו את הבימוי.
האפיזודה אותה ביים הייתה "תוכנה", שם עבד על הבימוי, התסריט, היסטורי-בורד ועיצוב הדמויות.
באותה שנה הצהיר קוואג'ירי כי הוא מתכוון לביים המשך ל"ג'וביי- סיפורי נינג'ת הרוח", שאמור היה לצאת בשנת 2005. ברם, הפרויקט נדחה לאחר שקוואג'ירי לקח על עצמו פרויקט אחר- "איש הנצח: החיפוש אחר נקמה", המשך אנימציה למותג הידוע, עקב היותו חובב של סרטי "איש הנצח".
הסרט הושלם ב- 2007, ובדומה ל-"D", דובב ישירות לאנגלית, אלא שהפעם יצא קודם כל בארצות הברית ישירות ל-DVD.
ההמשך ל-"ג'וביי" נדחה, ככל הנראה, לשנת 2007.
Highlander: Vengeance (איש הנצח: החיפוש אחר נקמה) (2007)
Animatrix: Program (אנימטריקס: תוכנה, מתוך קובץ סרטי ה"אנימטריקס" הקצרים) (2003)
X (סדרת טלוויזיה, בשיתוף עם מוקונה אפאפה) (2001)
Jubei ninpucho (ג'וביי- סיפורי נינג'ת הרוח) (1993)
Cyber City Oedo 808 (סדרת OAV של שלושה פרקים) (1990).
Yoju toshi (עיר זדונית) (1987)
The Running Man (אפיזודה מתוך "Neo Tokyo", סרט אנתולוגיה) (1987)
בנוסף לכך, עבד קוואג'ירי רבות על חלקים מסדרות טלוויזיה.
יושב ראש הפרלמנט הלבנוני מוגדר על פי חוקת לבנון כאחראי על ניהול ישיבות הפרלמנט (בפרק II סעיף 46).
כיום משמש בתפקיד זה ראש מפלגת אמל, נביה ברי.
על פי האמנה הלאומית של 1943 על המחזיק במשרת יושב ראש הפרלמנט הלבנוני להיות מוסלמי שיעי.
זהו התפקיד הבכיר ביותר אליו יכול להגיע שיעי בפוליטיקה של לבנון.
טרם ההסכם על האמנה, בתקופת המנדט הצרפתי, חלק מיושבי ראש של הפרלמנט היו נוצרים.
חברי הפרלמנט הם אלו הבוחרים את היושב ראש בהצבעה חשאית (על פי פרק II, סעיף 1) בעת הכינוס הראשון של הפרלמנט הנבחר.
ברוב של שני שלישים מהמחוקקים ניתן להדיח את יושב ראש הפרלמנט בהצבעת אי-אמון, אולם רק לאחר שהלה ריצה שנתיים מתוך ארבע שנות כהונתו, אם המהלך הראשון כשל, הפרלמנט לא יכול לנסות להדיח את יו"ר הפרלמנט שוב עד סוף כהונתו (חלק II, פרק 44, סעיף 3).
סעיף זה תוקן רק לאחר מלחמת האזרחים בלבנון כדי להקשות על הדחת היו"ר השיעי.
צעד זה בוצע מאחר שזהו התפקיד הזוטר ביותר בשלישייה המנהיגה בפוליטיקה הלבנונית (יחסית לנשיא לבנון שהוא מרוני וראש ממשלת לבנון הסוני), אולם השיעים בלבנון מהווים את העדה הגדולה באוכלוסיית לבנון.
סעיף 19 בחלק II של החוקה מגדיר כי ליו"ר הפרלמנט יחד עם עוד כל עשרה מחוקקים מהפרלמנט הלבנוני זכות לערער על התאמת חוקים קיימים לחוקת לבנון, בפני מועצת החוקה הלבנונית.
החל מכינון פרלמנט לבנון ב-1922 בתקופת המנדט הצרפתי על לבנון עמדו בראשו:
כאמל ביי אל-אסעד: 20 באוקטובר 1970 - 16 באוקטובר 1984 (בשנות מלחמת האזרחים לא נערכו בחירות לפרלמנט והוא לא התכנס באופן סדיר).
יושב ראש המטות המשולבים , מוגדר בחוק האמריקני כקצין הבכיר ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית, והוא היועץ הצבאי הראשי לנשיא ארצות הברית, למועצה לביטחון לאומי, למועצה לביטחון הפנים, ולמזכיר ההגנה.
המונח "ראשי המטה" מתייחס לקצינים העומדים בראשי המטות של הזרועות הנפרדות המרכיבות את הכוחות המזוינים: צבא היבשה, הצי, חיל האוויר, כח החלל, חיל הנחתים, המשמר הלאומי ומשמר החופים.
יושב הראש של ראשי המטות המשולבים עומד בראש ומתאם את הפעולות של פורום ראשי המטה, הכולל מלבדו את:
סגן יושב ראש המטות המשולבים
ראש מטה צבא ארצות הברית (האחראי על צבא היבשה של ארצות הברית)
ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית (האחראי על חיל האוויר של ארצות הברית)
ראש המבצעים הימיים (האחראי על הצי האמריקני)
מפקד חיל הנחתים של ארצות הברית (האחראי על חיל הנחתים האמריקני)
מפקדי מבצעי החלל (האחראי על כוח החלל של ארצות הברית)
ראש לשכת המשמר הלאומי (האחראי על המשמר הלאומי של ארצות הברית)
משרדי ראשי המטות המשולבים נמצאים בפנטגון.
ליושב ראש, לסגנו ולארבעת ראשי המטות אין סמכות פיקודית על הכוחות הלוחמים (ארבעת ראשי המטות אחראים על בניית הכוח הצבאי ולא על הפעלתו).
שרשרת הפיקוד מתחילה בנשיא (המוגדר בחוקה כמפקד העליון - Commander-in-chief) ועוברת דרך מזכיר ההגנה ישירות אל המפקדים של הפיקודים הקרביים המאוחדים.
אולם, יושב ראש המטות עשוי להעביר פקודות אל הכוחות הלוחמים מטעם הנשיא ומזכיר ההגנה.
אדמירל הצי ויליאם ד' ליהי, מהצי, שירת בתפקיד מפקד הסגל של הפיקוד העליון של הצבא והצי (20 ביולי 1942 – 21 במרץ 1949).
תפקידו של ליהי קדם לתפקיד יושב ראש המטות המשולבים.
יושב ראש המטות המשולבים ממונה על ידי הנשיא ומינויו חייב להיות מאושר על ידי הצבעת רוב בסנאט.
על פי תקנון יושב ראש המטות המשולבים הוא בדרגת אדמירל או כגנרל ארבעה כוכבים.
מפקד הסגל של הפיקוד העליון
שם תמונה הזרוע ממנה הגיע תחילת הכהונה סיום הכהונה1. ויליאם ד' ליהי הצי 20 ביולי 1942 21 במרץ 1949
יושיוקי צורוטה (ביפנית: 鶴田 義行; 1 באוקטובר 1903 - 24 ביולי 1986) היה שחיין יפני.
אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב משתי אולימפיאדות ושיאן עולם שהתמחה בסגנון חזה.
הוא היה בן שני מתוך 9 אחים.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה צורוטה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש (שלישי במספר) בתוצאה של 2:48.8 דקות, לפני שיאן העולם, שהחמיץ את האולימפיאדה הקודמת שבה היה המועמד המוביל, השחיין הגרמני אריך רדמכר (2:50.6 דקות) והשחיין הפיליפיני טאופילו אילדפונסו (2:56.4 דקות).
בשלב המוקדמות קבע צורוטה שיא אולימפי חדש (2:50.0 דקות) ובשלב חצי הגמר שיפר את השיא האולימפי פעם נוספת (2:49.2 דקות).
המתחרה מאוסטריה קארל שאפר שסיים במקום השביעי ולכן לא השתתף בגמר, זכה במקום הרביעי אותה שנה באולימפיאדת החורף בהחלקה על הקרח.
להכרה הוא זכה כשזכה בשתי מדליות זהב בהחלקה על הקרח במשחקי החורף של 1932 ו-1936.
ביולי 1929 קבע צורוטה שיא עולם חדש ב-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.0 דקות בקיוטו, יפן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הגן צורוטה על תוארו כשזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה, בתוצאה של 2:45.4 דקות, לפני בן ארצו ריזו קויק (2:46.6 דקות) וטאופילו אילדפונסו, שהגן על מדליית הארד שלו (2:47.1 דקות).
בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן, שני שחיינים מהפיליפינים ושחיין גרמני אחד.
בשלב המוקדמות צורוטה וקויק קבעו שיא אולימפי חדש בתוצאה זהה של 2:46.2 דקות.
בשלב חצי הגמר קויק היפני קבע שיא אולימפי חדש 2:44.9 דקות וניצח את צורוטה (2:45.4 דקות).
שיאן העולם ליאונרד ספנס מגיאנה, שייצג בתחרויות בינלאומיות את ברמודה, לא השתתף במשחקים האולימפיים.
לאחר המשחקים האולימפיים סיים צורוטה את לימודיו באוניברסיטת מייג'י.
הופעתו המוצלחת של צורוטה, במשחקים האולימפיים והיותו השחיין המבוגר בנבחרת היפנית, הראתה את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה החל צורוטה לאמן שחייה בהיים.
לאחר מכן ניהל צורוטה את הליגה היפנית בשחייה.
היה סגן נשיא של ליגת השחייה של היים ונשיא איגוד השחייה של מצויאמה.
בשנת 1968 זכה צורוטה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
יושי הוא דינוזאור בדיוני מסדרת משחקי הווידאו מריו של חברת נינטנדו, המשמש כסיידקיק של האחים מריו ולואיג'י.
כמו כן, יושי מככב בסדרת משחקים הנושאת את שמו, וגם כדמות משנה במשחקי ספין-אוף לסדרת מריו, כמו Mario Party וMario Kart.
שיגרו מיאמוטו, יוצר סדרת מריו, הסביר כי חברת נינטנדו רצתה בן לוויה למריו בצורת דינוזאור מאז "האחים סופר מריו" הראשון, אך הדבר לא התאפשר עקב מגבלות טכניות של קונסולת המשחקים Nintendo Entertainment System.
במהלך פיתוח המשחק "האחים סופר מריו 3" הכין מיאמוטו מספר סקיצות, ביניהם תמונה של מריו רכוב על סוס.
כאשר קונסולת סופר נינטנדו החזקה יותר יצאה לשוק, מיאמוטו הצליח להוציא לפועל את דמותו של יושי כאשר הוא נוסף לכותר ההמשך סופר מריו וורלד.
יושי הוא אחת הדמויות המוכרות ביותר בסדרת מריו.
הוא מככב גם בשלל מוצרים נלווים (מרצ'נדייז) ומשמש כנושא של מספר צעצועים, חולצות, בובות וכו'.
יושי הופיע גם בשני מבצעים של האפי מקדונלד'ס כצעצוע המתווסף לארוחה שבה כיכבו רק מריו, דונקי קונג ויושי עצמו.
כמו כן נוצרה על יושי סדרת משחקים נפרדת בהמשך.
מאז שנת 1991 יושי יצא לאור עם משחקים משלו:
האי של יושי (1995, SNES, נקרא גם "העולם של סופר מריו 2")
הכבידה האוניברסלית של יושי (2004, GBA)
העולם הצמרי של יושי (2015, Wii U)
העולם היצירתי של יושי (2019, Switch)
あיושיהיקו נודה (ביפנית: 野田 佳彦; נולד ב-20 במאי 1957) הוא ראש ממשלת יפן לשעבר.
נודה נולד בעיר פיואנבאשי במחוז צ'יבה, בנו של צנחן בכוחות ההגנה העצמית של יפן.
הוא בוגר לימודי תואר ראשון בבית הספר למדעי המדינה וכלכלה של אוניברסיטת ואסדה ובוגר המחזור הראשון של מכון מאטסושיטה לממשל וניהול.
במקביל עבד כקורא מוני גז, בין השאר על מנת להכיר טוב יותר את אוכלוסיית המחוז שלו לקראת כניסה לפוליטיקה.
את הקריירה הפוליטית שלו החל בבחירות למועצת הנבחרים של מחוז צ'יבה ב-1987, הוא התמודד כמועמד עצמאי ללא תמיכה של מפלגה פוליטית והחל בכהונתו הראשונה באפריל 1987, ב-1991 נבחר לכהונה נוספת.
לאחר הקמתה של מפלגת JNP הצטרף אליה, התמודד על מקום בדיאט של יפן, ונבחר ב-1993 לכהן כנציג המחוז הרביעי של צ'יבה בבית הנבחרים התחתון.
הוא הפסיד בבחירות ב-1996, אך שב וניצח בשנת 2000 ומאז נבחר לתפקיד עוד 3 פעמים.
בדיאט כיהן כיו"ר ועדת התקציבים.
נודה הצטרף למפלגה הדמוקרטית של יפן והתמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ב-2002. מטעם המפלגה כיהן כאחראי על הרפורמות הרגולוטריות ושר האוצר בממשלת הצללים, יו"ר ועדת יחסי הציבור של המפלגה ומזכ"ל המפלגה בפועל.
בספטמבר 2009 מונה לסגן שר האוצר בממשלתו של יוקיו הטויאמה וביוני 2010 מונה לשר האוצר בקבינט של נאוטו קאן.
כשר אוצר נקט במדיניות של ריסון פיסקלי, שכללה צמצום בהוצאות הציבוריות, הורדת החוב הציבורי של יפן והעלאת מיסים הוא התערב במדיניות המוניטרית ופעל להורדת שער הין על מנת לסייע בייצוא.
הוא תומך נלהב בתוכנית החלל של יפן.
לאחר התפטרותו של קאן באוגוסט 2011, בחרה המפלגה הדמוקרטית בנודה כיורשו של קאן כמנהיג המפלגה ובתפקיד ראש ממשלת יפן, נודה זכה לרוב בפרלמנט ומונה על ידי הקיסר לתפקיד ראש הממשלה ב-2 בספטמבר.
נודה ציין כי האתגרים הגדולים ביותר העומדים בפניו הם שיקום יפן בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011), סיום המשבר הגרעיני בעקבות הפגיעה בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 והתמודדות עם שער הין המתחזק.
נודה נשוי ואב לשני ילדים, הוא בעל חגורה שחורה בג'ודו.
יושי (יהושע) שדה (נולד ב-6 באפריל 1956) הוא פזמונאי, מלחין, מעבד, זמר וגיטריסט.
שדה החל את דרכו כטכנאי הקלטות באולפן "טריטון".
בתחילת שנות השמונים החל להקליט את שיריו, ויחד איתו באולפן עבדו יזהר אשדות ויאיר ניצני ששמעו אותו מבצע את שירו באנגלית "See You Around", והזמינו אותו להצטרף לפרויקט שהם מקימים.
השיר שהשמיע לאשדות וניצני נכלל באלבומה הראשון של תיסלם (שהיה באנגלית), ובאלבום בכורה בעברית הפך השיר ל"כלניות".
בשנת 1981 הקליטה תיסלם את "לילה לילה" (מילים של שדה ולחן של שדה, אשדות וניצני) ובהמשך זכתה להצלחה רבה כששדה היה שותף לכתיבה של להיט הלהקה "לראות אותה היום" שזכה במקום הראשון במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת 1981. ו"שנה שנייה" שהגיע למקום ה-15 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת 1983.
במקביל לפעילותו בתיסלם הקליט קולות רקע ב"שחרר אותי" של שלום חנוך, "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב, "שביר" של איינשטיין ויצחק קלפטר ובתקליט של דודה.
בשנת 1984 הוציא את תקליט הסולו "שמועות", היה הראשון לעשות כן לאחר פירוקה של הלהקה וכלל שני שירים מצליחים: "בוא איתי ו"שיר לעת", אך התקליט לא הצליח ובשנת 1985 נסע שדה לארצות הברית שם עסק בהקלטות.
בשנת 1991 חזר לישראל ועבד בג'ינגלים.
בשנת 1993 הצטרף אל קובי רכט והשניים הקימו את להקת "ההוא", והקליטו והוציאו אלבום חדש - "נגד הלב".
באותה השנה שר בתקליט האריה היונה ותרנגולת כחולה והופיע בקלטת ווידאו "כמו גדולים 2" של איינשטיין.
בשנת 2000 זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר העברי עם השיר "תפילת האור" למילים של נורית בת-שחר צפריר בביצוע של אקי אבני וחיה סמיר.
בשנת 2006 הלחין את המוזיקה עבור הסרט הישראלי אין לה אלוהים.
בשנת 2014 הוציא אלבום סולו בשם "י ו ש י", בו התארחו מזי כהן (בשיר "וירטואלי") וחבריו ללהקת תיסלם (בשיר "רק אותך רוצה לאהוב").
בשנת 2018 הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו, "יהושע".
האלבום כולל חומרים שהוקלטו בין השנים 2014–2017.
שדה הוא בן זוגה של הזמרת מזי כהן והשניים מתגוררים ביפו.
לשדה יש בן מזוגתו לשעבר עמנואלה סטרוטי.
יושיוקה יאיוי (ביפנית: 吉岡 彌生; 29 באפריל 1871 - 22 במאי 1959) הייתה רופאה ופעילה לזכויות נשים, והיא ידועה בעיקר כמייסדת של האוניברסיטה ללימודי רפואה לנשים בטוקיו בשנת 1900, שהיה בית הספר הראשון לרפואה המיועד לנשים ביפן.
אביה של יושיקה היה רופא, שתמך בפיתוח החינוך לילדי הכפר בגילאים צעירים.
יאיוי גדלה במאה ה-19, בתקופה בה לא היה מקובל ביפן, כמו בכל העולם כמעט, שנשים תרכושנה השכלה גבוהה.
היא סיימה בית ספר לרפואה, והייתה האישה ה-27 שקיבלה רישיון רפואי ביפן.
משהבינה את הקשיים הצפויים לה כאישה בקריירה הרפואית, החליטה לייסד בית ספר לרפואה משלה, וזאת לפני שהייתה בת 30.
עד שנת 1912 לא הורשו בוגרות האוניברסיטה ללימודי רפואה לנשים בטוקיו לעסוק ברפואה.
בשנה זו אישרה הממשלה היפנית לנשים לגשת לבחינות ההסמכה הרפואיות.
עד שנת 1930, קרוב לאלף נשים למדו בבית ספרה של יושיוקה.
יאיוי הייתה פעילה פוליטית, ובמסגרת פעילותה קידמה יחד עם עמיתיה את המודעות לחשיבות החינוך המיני בבתי הספר.
בשנות ה-30 יאיוי הייתה פעילה בתנועת הסופרג'יסטיות היפנית.
בשנת 1955 קבלה את פרס מסדר הכתר היקר.
הפרס על-שם יושיוקה מוענק מדי שנה לנשים שהלכו בדרכה.
אגודת הרופאות היפנית קראה לשניים מפרסיה על שמה, ועל שם אוגינו גינקו, האישה הראשונה שהוסמכה לעסוק ברפואה מערבית ביפן.
יושידה שואין (ביפנית: 吉田松陰, בשמו המלא – יושידה טוראג'ירו פוג'יווארה-נו-נוריקאטה, כששם העט שלו היה "טוראג'ירו" ; 20 בספטמבר 1830, מצומוטו, על יד האגי, צ'ושו – 21 בנובמבר 1859, אדו, בימינו טוקיו) היה מומחה בטקטיקה צבאית, הוגה דעות, מחנך, ופעיל פוליטי מתקופת שלהי השוגונות טוקוגאווה (תקופת בקומאצו).
הוא היה מורם של רבים מפעילי "אישין שישי" (שישי= "אנשי חזון") וממייסדי תנועת "סונו ג'וי" ("כבדו את הקיסר, גרשו את הברברים") שתרמו תרומה ניכרת ל"רסטורציית מייג'י".
יושידה שואין, שהוצא להורג על ידי עריפת ראשו, הפך בעיני היפנים לדמות אלילית תחת השם שואין נו מיקוטו, אליה הוקדשו שני מקדשים.
שואין נולד בשנת 1830 בכפר מצומוטו ליד האגי, בירת חבל (אז "האן") צ'ושו (או פרובינציה נאגאטו, בימינו מחוז יאמאגוצ'י) של יפן, כבנו השני של סוגי יורינוסוקה, סמוראי מדרגה נמוכה.
צ'ושו נמצא בקצה הדרום-מערבי של האי הראשי הונשו.
יושידה שואין נודע גם בשמות הפרטיים טוראנוסוקה (虎之助), טוראג'ירו (寅次郎), דאיג'ירו (大次郎) ומאצוג'ירו (松次郎), ושמו כסמוראי היה נוריקאטה (矩方).
ליורינוסוקה היו שני אחים יותר צעירים, יושידה דייסוקה וטאמאקי בונושין.
בגיל 4 אומץ יושידה שואין על ידי דודו, דייסוקה יושידה.
אימוץ הבנים הצעירים בקרב בני סוגי מילא תפקיד של פיקוח על שתי ה"שושלות" של משפחת טאמאקי ומשפחת יושידה.
הבן הבכור נועד להיות היורש של השם סוגי בעוד בני סוגי הצעירים היו מאומצים על ידי בני טאמאקי ובני יושידה.
בדרך כלל בני סוגי אלה היו מופנים לאימוץ לרוב לבית יושידה, בעוד בני טאמאקי נשארו תכופות רווקים.
הדוד יושידה דייסוקה היה צאצא של המלומד, האסטרטג וההוגה הקונפוציאניסטי יאמאגה סוקו (1685-1622) שנודע כסמכות בהתוויית כללי ההתנהגות של הסמוראים.
הדוד חלה ומת שנה אחרי אימוצו של שואין, בגיל 28, והשאיר את הילד בן 5 כיורשו הרשמי.
שואין, שתואר כבעל מבנה גוף שברירי, דיבור רך ושליטה עצמית יוצאת דופן, הצטייר כעילוי.
בגיל 5 למד חוכמה קלאסית סינית ולפי פקודת הדאימיו משושלת מורי, השליט המקומי של צ'ושו, הוכנס לסודות כללי הטקטיקה והאסטרטגיה הצבאית.
בגיל 8 שלט הילד בתורת קונפוציוס ובחוכמת מנציוס, והתקבל לימודים במכללת "מיירינקן" של צ'ושו.
ארבעה מדריכים לאמנויות המלחמה מונו כמוריו של הילד.
דודו השני, טאמאקי, דאג לזרז את חינוך הילד על מנת שיוכל למלא יותר מוקדם את חובותיו כמורה לתורת יאמאגה.
ואכן בגיל 9 כבר התחיל שואין ללמד תלמידים אחרים במכללה.
שיעורו הראשון של הנער על האסטרטגיה הצבאית שהתקיים בטירת האגי עורר את הערצתו של בעל הארמון, שליט ההאן צ'ושו, הדאימיו ממשפחת מורי.
תקופת לימודיו האינטנסיביים תרמה רבות לעיצוב אישיותו של שואין כמחנך (סאנסיי) וכפעיל פוליטי שהקדים בדעותיו את כינון תקופת מייג'י.
יושידה שואין הושפע בהשקפותיו על ידי הגותו של התאורטיקן הצבאי סקומה שוזאן ואחרים שדגלו בשילוב של "אתיקה יפנית ומדע מערבי".
עוד בשנת 1848 הזהיר את הדאימיו של צ'ושו מפני אפשרות של פלישה זרה ליפן וסבר שיש להתכונן לקראת איום מסוג זה.
בגיל 21, בשנת 1851 כשליווה את הדאימיו לבירת השוגון, אדו, היה שואין לתלמידו של סקומה שוזאן בעיר זו.
למד אז באדו ובנגסאקי ארטילריה ו"לימודי מערב" שהגיע ליפן דרך מלומדים הולנדים, ולכן נקראו "לימודים הולנדים".
בסוף שנת 1851 עזב שואין את הלימודים לצורך מסע בן 4 חדשים ברחבי צפון מזרח יפן.
קיבל למעשה רשות בעל-פה לכך אולם יצא לדרך מבלי להמתין להגעת ההיתר בכתב, זאת מתוך מחווה של התגרות.
מעשה התגרות זה נחשב כעלבון קשה הידוע כ"דאפאן" או "בריחה מן האן".
הוא חזר להאגי בשנת 1852. נענש על ידי איבוד מעמדו כסמוראי ושלילת מלגתו.
אביו, סוגי יורינוסוקה, התמנה לאפוטרופוס עליו.
עם זאת התאפשר לשואין בנסיבות אלה לבלות 10 שנים בלימודים בכל מקום ביפן שיבחר.
ב-16 בינואר 1853 הורשה יושידה שואין לשוב לאדו (טוקיו של ימינו) ולהמשיך בה את לימודיו.
בדיוק בימים שבהם הוא שב לאדו, הגיע ליפן הקומנדור מת'יו ק.
פרי עם אוניות של חיל הים האמריקאי.
שייטת אמריקאית בפיקודו של מת'יו פרי ביקרה ביפן ב-1853 וב-1854. כמה חודשים אחרי הגעתו לאוראגה, הגיש המלומד סקומה שוזאן בקשה לממשל השוגון ("בקופו") לאשר למועמדים מוכשרים לנסוע לארצות הברית על מנת ללמוד את דרכי תרבות ה"מערב" מתוך העיקרון "דע את אויביך".
אחרי שבקשתו נדחתה, החליטו סקומה ושואין להתגנב על סיפון אחת האוניות של פרי כדי לנסוע ללימודים ב"מערב".
מול מה שנראה כאיום מצד הזרים ה"ברברים", סבר יושידה שואין חיוני לדגול בהפצת החינוך, בתגמול המוכשרים בחברה ובביטול הפריבילגיות וללמוד את תרבות הזרים ולרכוש את הידע שהצטבר בידם.
בו זמנית ביקש לחזק לערכים היפניים המסורתיים – רגישות לטבע, כבוד לרוחניות וההנאה מהחיים הפשוטים.
במרץ 1854 הגיע פרי לחתימת הסכם ראשון בין ארצות הברית ליפן והשייטת שלו עגנה בנמל שימודה (במחוז שיזואוקה), אחד משני הנמלים שנפתחו בפני האמריקאים לפי החוזה שסוכם.
זמן קצר לפני עזיבתו של פרי נסעו יושידה שואין ועוד ידיד לנמל שימודה שבו עגנו "אוניותיו השחורות" )(ביפנית -"קורופונה") של פרי, כדי לנסות לעלות על אחת מהן.
הם מסרו קודם לכן מכתב ערוך בסינית מנדרינית שבו ביקשו רשות לנסוע על אחת האוניות.
באישון לילה הם הסתננו אל אוניית הדגל "מיסיסיפי" (לפי מקורות אחרים על אניית "פוהטן").
מלחיו של פרי הבחינו בהם והורידו אותם בכוח על החוף.
זמן קצר לאחר מכן נעצרו השניים על ידי חיילי השוגון.
גם מתוך המאסר ניסו העצורים להגניב החוצה מסר כתוב לפרי.
שואין נשלח לכלא באדו, וכעבור שנה להאגי, בתנאי מעצר בית.
יושידה לא הצליח מעולם להגיע לפרי, שלא למד את שמו, אך רשם על התקרית ביומנו.
בעת היותו בכלא ניהל שואין בית ספר.
אחרי שחרורו ממעצר בנובמבר 1857 לקח על עצמו את ניהול בית הספר הפרטי הקטן של דודו, בכפר הולדתו מצומוטו.
בית הספר נקרא שוקה סונג'וקו, כלומר "בית-הספר הכפרי מתחת לאורנים", והוא לימד בו בפועל למשך שנתיים ועשרה חדשים.
שיעוריו התמקדו באמנויות המלחמה ובפוליטיקה.
מכיוון שנאסר עליו לנסוע, שלח את תלמידיו לערוך מסעות מחקר ברחבי יפן.