tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סקוט משכנע את לורה וניל שהוא סנטה, ומבקש מצ'ארלי לבלות איתם את חג המולד מכיוון שהם גם בני משפחתו.
לורה שורפת את מסמכי בית המשפט המשעים את זכויות הביקור של סקוט, ואומרת לו שיוכל לבקר בכל עת.
ברנרד מופיע ואומר לצ'ארלי שבכל פעם שינער את כדור השלג, יופיע אביו.
לפני עזיבתו, סקוט נותן ללורה וניל את שתי מתנות חג המולד שמעולם לא קיבלו בילדותם, מה שהוביל לאי-אמונם בסנטה.
סקוט מוכיח את זהותו למשטרה לפני שהוא יוצא לדרך, וניל מתנצל בפני צ'ארלי, שסולח לו.
הסרט מסתיים כשצ'ארלי מזמן את סקוט בחזרה עם כדור השלג, ולורה מסכימה לאפשר לו ללכת עם סקוט במזחלת על מנת לסיים את חלוקת המתנות.
טים אלן – סקוט קלווין / סנטה קלאוס
אריק לויד – צ'רלי קלווין
ונדי קרוסון – לורה מילר
ג'אדג' ריינהולד – ד"ר ניל מילר
דייוויד קרומהולץ – ברנרד, האלף הראשי ויד ימינו של סנטה.
פייג' טמאדה – ג'ודי, אלפית בקוטב הצפוני.
פיטר בויל – מר ויטל
לארי ברנדנבורג – הבלש נונציו
ג'יין איסטווד – ג'ודי המלצרית
כריס בנסון – הכבאי אוהרה
מרי גרוס – גברת דניאלס
ג'ויס גאי – המנהלת קומפטון
ג'ודית סקוט – סוזן פרי
סטיב וינוביץ' – ד"ר פיט נובוס
ג'ון פסקווין – סנטה מס' 6
התסריט נכתב על ידי התסריטאים סטיב רודניק וליאו בנוונוטי.
בנובמבר 1992, נמסר כי חברת "הוליווד פיקצ'רס" רכשה את התסריט תמורת תנאי להשתתפותו הפוטנציאלית של טים אלן בתפקיד הראשי.
לפני ליהוקו של אלן לתפקיד, גילום דמותו של סקוט קלווין הוצע לביל מארי וצ'בי צ'ייס, אך שניהם דחו זאת; צ'ייס בעקבות התנגשויות בלוח הזמנים שלו, ומארי בעקבות אי-רצונו להשתתף בסרט חג מולד נוסף לאחר שכיכב כבר ב"מארח השדים".
בין השחקנים הנוספים שנבחנו לתפקיד נמנים טום סלק, טום הנקס ומל גיבסון.
בין השחקנים שלהם הוצע לגלם את דמותו של ניל נמנים ג'ף דניאלס, סטנלי טוצ'י ובראדלי ויטפורד; ואילו לדמותה של לורה, התפקיד הוצע לפטרישיה ריצ'רדסון, פטרישיה קלארקסון, פטרישיה היטון וקייט ברטון.
צילומי הסרט התקיימו באולפני ראלי שבהוליווד, קליפורניה, ובמיקומים שונים באזור טורונטו רבתי; העיירה אוקוויל שימשה כבת-דותה של לייקסייד, אילינוי.
האיילים המופיעים בסרט נלקחו כולם מגן החיות של טורונטו.
בנוסף, על בניית הרכבות שהופיעו בסצנת הקוטב הצפוני ובתחילת הסרט הייתה אמונה חברת "LGB".
הסרט הכניס 145.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-45 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, בסך כולל של 190.3 מיליון דולר ברחבי העולם.
בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים, הסרט הכניס 19.3 מיליון דולר, והגיע למקום השני בקופות האמריקאיות, לאחר "ראיון עם הערפד" שפתח עם 36 מיליון דולר.
בסוף השבוע השני שלו, הסרט הרוויח 17.1 מיליון דולר, והגיע למקום השלישי.
במהלך שלושת ימי חג ההודיה, הסרט הרוויח 20.4 מיליון דולר.
בנובמבר 2020, בעקבות פרוץ מגפת הקורונה, הסרט הופץ מחדש ב-1,581 בתי קולנוע והכניס 711,000 דולר.
הסרט אף זכה לרייטינג שיא לאחר ששודר ברשתות "Freeform" ו-"AMC" במהלך עונת החגים.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 73% על סמך 59 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.9/10. בקונצנזוס המבקרים של האתר נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכה הסרט לציון 57/100, על סמך 13 ביקורות, דבר המציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
צופים שהשתתפו בסקר מטעם "CinemaScore" העניקו לסרט את הציון הממוצע "A−".
סנדי דייוויס מ-"The Oklahoman" דירגה את הסרט במקום השישי ברשימת "הסרטים הטובים ביותר של 1994".
סנטה ברברה (בספרדית: Santa Bárbara) היא עיר הבירה של מחוז סנטה ברברה שבהונדורס והמושבה המוניציפלית של עיריית סנטה ברברה.
במפקד האוכלוסין של הונדורס לשנת 2013 מנתה אוכלוסיית עיריית סנטה ברברה 41,736 תושבים.
בית החולים סנטה ברברה ממוקם ברובע הצפוני של העיר.
מאז 1957 הוא משרת תושבים גם ממחוז סנטה ברברה וגם ממחוז למפירה.
עיר זו ידועה במלאכת יד ובגידול הקפה.
הכלכלה המקומית תלויה בעיקר בעבודות המסורתיות הללו.
בתחומי עיריית סנטה ברברה מצויים הכפרים הבאים:
סנטה מריה (באנגלית Santa Maria) היא עיר בצפון מחוז סנטה ברברה, ברצועת החוף המרכזית של קליפורניה שבארצות הברית.
העיר ממוקמת כ- בערך צפונית-מערבית לסנטה ברברה וכ- מצפון-מערב למרכז העיר לוס אנג'לס.
נכון לשנת 2020, מתגוררים בעיר כ-109,707 תושבים, מה שהופך אותה לעיר המאוכלסת ביותר במחוז.
העיר בולטת בתעשיית היין שלה ובברביקיו בסגנון מיוחד.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של .
בתחילה האזור יושב על ידי אינדיאנים.
החוקרים המערביים הראשונים הגיעו לאזור בשנת 1769. בשנת 1772 הוקם באזור נקודת מיסיון.
אזור סנטה מריה נכבש על ידי מקסיקו בשנת 1821 במסגרת מלחמת העצמאות המקסיקנית.
בשנת 1848 ובתום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שטח קליפורניה נמסרה לארצות הברית במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו.
קליפורניה קיבלה מעמד של מדינה עם פשרת 1850.
בסוף המאה ה-19, האדמה העשירה של האזור משכה אליה חקלאים ומתיישבים.
עד סוף המאה, עמק נהר סנטה מריה הפך לאחד האזורים החקלאיים היצרניים ביותר במדינה.
החקלאות נותרה מרכיב משמעותי בכלכלה העירונית והאזורית.
בשנת 1888 החלו חיפושי נפט בסביבת העיירה.
בשנת 1902 החיפושים הניבו פרי כשנמצא שדה הנפט הראשון שבעקבותיו נמצאו ופתחו רבים נוספים.
ייצור הנפט התגבר בשנות ה-30. ייצור הנפט תרם רבות לפיתוח ולשגשוג העיר.
עד 1957 היו כ-1,775 בארות נפט בפעילות בעמק סנטה מריה, שהפיקו נפט בשווי של יותר מ-640 מיליון דולר.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מ-2010 התגוררו בסנטה מריה כ-99,553 תושבים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 42,55 נפש לקילומטר רבוע .על כל 100 נשים, היו 102.2 גברים.
ההרכב הגזעי של סנטה מריה הוא:
לפי מפקד האוכלוסין, בעיר יש כ-26,908 משקי בית, וגודל משק הבית הממוצע היה 3.66 נפשות.
בעיר התקיימו כ-20,479 משפחות (76.1% מכלל משקי הבית) וגודל המשפחה הממוצע היה 4.06.
הגיל החציוני היה 28.6 שנים.
לחקלאות תפקיד חשוב בכלכלת העיר.
אזור סנטה מריה הוא ביתם של מספר הולך וגדל של כרמים, יקבים ויצרני יין.
הגידולים המשמעותיים הנוספים בחקלאות האזור הם תותים, ענבי יין, סלרי, חסה, אפונה, דלעת, כרובית, תרד, ברוקולי ושעועית.
מלבד החקלאות, המעסיקים המשמעותיים בעיר הם מערכות הבריאות, החינוך והממשל.
מעסיקים משמעותיים נוספים הם מכללת אלן הנקוק, חברת וולמארט ובסיס חיל החלל ונדנברג.
בכל מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנים 2000–2020 רוב תושבי העיר הצביעו למועמד המפלגה הדמוקרטית.
סנטה מריה די לאוקה (באיטלקית: Santa Maria di Leuca, מאוית לעיתים קרובות לאוקה, מיוונית, Λευκά, שפירושו "לבן") היא עיירה בפראציונה (frazione, תת-חלוקה של קומונה) בקסטריניאנו דל קאפו, בחצי האי סלנטו (פוליה) בדרום איטליה.
חלק מהעיירה היה שייך פעם למחוז גליאנו דל קאפו.
השטח בין אוטרנטו לסנטה מריה די לאוקה הפך לפארק חוף טבעי אזורי של קוסטה אוטרנטו - סנטה מריה די לאוקה ובוסקו די טריקאסה.
סנטה מריה די לאוקה מפורסמת במגדלור האייקוני שלה שגובהו 47 מטרים, 102 מטרים מעל פני הים.
הוא המגדלור השני בחשיבותו באיטליה, אחרי גנואה.
ליד המגדלור נמצאת בזיליקת "קצה הארץ" (De Finibus Terrae) שנבנתה בין השנים 1720–1755 כדי להנציח את מעברו של פטרוס במקום, במסעו באיטליה.
הוא מוקדש למריה ומכאן שם העיירה - סנטה מריה די לאוקה.
הוא שוכן באתר בו שכן בעבר מקדש יווני המוקדש לאתנה.
במהלך קיומו ספג המבנה המבוצר תקיפות של פיראטים אלג'יריים.
באתר הוקם בשנת 1939 עמוד קורינתי כדי לחגוג את בניית אמת המים האפוליאנית (Acquedotto Pugliese).
הבזיליקה מחוברת לנמל ב-284 מדרגות.
צוק פונטה מליסו (ובימי קדם - Promontorium lapygium, Sallentinum) הוא הקצה הדרום-מזרחי של איטליה.
נקודה זו נחשבת הנקודה הדרומית ביותר של ה"עקב" הגאוגרפי של חצי האי האיטלקי, כמו גם נקודת המפגש של הים האדריאטי והים היוני.
לאוקה יושבת במפרץ כך שיש צוק בשם פונטה ריסטולה שמאתגר את הייחודיות הגאוגרפית הזו.
לאחר מלחמת העולם השנייה אירחה העיר ניצולי שואה במשך שנתיים (1946–1948), והעניקה להם אירוח חם.
מאז אוקטובר 2006 שטחה הוא חלק מהפארק האזורי קוסטה אוטרנטו - סנטה מריה די לאוקה ובוסקו די טריקאסה.
בחוף של סנטה מריה די לאוקה מערות רבות עם כתובות בלטיניות ויווניות, וכן וילות פטריקיות מהמאה ה-19 (כ-43 במספר).
לא רחוק מפונטה ריסטולה, בעומק כ-85 מ', נמצאת הצוללת האיטלקית הטרופה פייטרו מיקה, שהוטבעה במלחמת העולם השנייה, עם צוות של 58 איש.
שרידים פרהיסטוריים נמצאו בחלק מכ-66 המערות של חוף לאוקה, כמו גרוטה פורצ'ינרה וגרוטה דל דיאבולו.
לפי לואיג'י טאסלי (המאה ה-17) העיירה שאלה שמה מ"לוקאסיה", בת ים לבנה ויפה (מיוונית עתיקה - λευκός = לבנה, בהירה) שכבשה מלחים וחקלאים בקולה המקסים.
בשנת 1992 יצר הסופר והמשורר בן סלנטו, קרלו סטזי, אגדה על הסירנה לאוקסיה.
היא התאהבה בבן שבט המספי (Messapian), הרועה מליסו, שדחה אותה בגלל שאהב את אריסטולה היפה.
הסירנה נקמה בכך שהכריעה את שני האוהבים בגלים שהשתחררו משני זנבותיה וגופם אובן על ידי האלה מינרווה בשתי הנקודות שכיום נקראות פונטה ריסטולה, על שם אריסטולה, ופונטה מליסו, על שם מליסו.
לאוקסיה איבדה את קולה, התאבדה ועצמותיה המאובנות הם הצוקים הלבנים של לאוקה.
סנטה מריה די לאוקה נוסדה בתחילת המאה ה-1 לספירה על ידי נזירים, לאחר שעבר בה פטרוס.
לפי אגדה מאוחרת יותר, מריה הצילה סירות מסופה, ושמה נוסף לזה של לאוקה.
סנטה בשקל הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2003 אשר הופק על ידי האחים כהן, בבימויו של טרי צווייגוף ובכיכובם של בילי בוב תורנטון, טוני קוקס ולורן גרהאם.
הסרט עוסק בשני נוכלים שמתחפשים לסנטה קלאוס ולעוזרו כדי לשדוד קניונים במהלך עונת החגים, אך העניינים מסתבכים כשהם נתקלים בילד קטן שמתחבר לסנטה "האמיתי" ומתחיל לשנות את חייו.
העלילה עוקבת אחרי ווילי ט.
סטוקס (בילי בוב תורנטון), גנב אלכוהוליסט ורפה ידיים, שמתחפש לסנטה קלאוס ועובד יחד עם שותפו מרקוס (טוני קוקס), גמד שמתחפש לעוזרו של סנטה, כדי לשדוד קניונים במהלך עונת החגים.
השניים מצליחים לגנוב ללא בעיות עד שווילי פוגש את ת'ורמן מרמן (ברט קלי), ילד קטן שמאמין שסנטה הוא אמיתי ומתחבר לווילי.
הילד מתחיל לשנות את השקפת עולמו של ווילי, שמגלה את עצמו מחדש, ובמקביל מנסה להתמודד עם תוכניותיהם הפליליות של מרקוס וחברתו לויס (לורן טום).
בילי בוב תורנטון בתפקיד ווילי ט.
סטוקס - גנב אלכוהוליסט שמתחפש לסנטה קלאוס.
ברני מאק בתפקיד ג'ין סלמן - בלש פרטיים שמנסה לחשוף את התוכנית של ווילי ומרקוס.
טוני קוקס בתפקיד מרקוס סקידמור - שותפו של ווילי, שמתחפש לעוזרו של סנטה.
לורן גרהאם בתפקיד סו - מלצרית בעלת חיבה לווילי, שמתחילה לנהל עמו מערכת יחסים.
ברט קלי בתפקיד ת'ורמן מרמן - ילד קטן שמאמין שסנטה הוא אמיתי ומתחבר לווילי.
ג'ון ריטר בתפקיד בוב צ'יפס - מנהל קניון שמתחיל לחשוד בווילי ומרקוס.
בינואר 2002, הודיע מגזין וראייטי כי טרי זוויגוף יביים את הסרט סנטה בשקל (סרטו הרביעי ואחרי עולם הרוחות) תחת חברת Dimension Films, כאשר גלן פיקארה וג'ון רקווה כתבו את התסריט והאחים האחים כהן ישמשו כמפיקים בפועל.
האחים כהן פיתחו את הרעיון לסרט סנטה בשקל, לפני שבסופו של דבר שכרו את צוות הכותבים פיקארה ורקווה כדי להביא את הסיפור לחיים.
האחים כהן סיפרו לפיקארה ורקווה שהסיפור יתמקד ב"סנטה קלאוס רע" אלכוהוליסט שמוצא גאולה מאוחר מאוד; בנוסף, הם רצו שהסרט יהיה מצחיק כמו The Bad News Bears.
לאחר מכן, פיקארה ורקווה השלימו תסריט שתיארו כ"גס מאוד", כאשר האחים כהן הוסיפו "שפע של בדיחות גסות".
כאשר הטיוטה הסופית של התסריט נשלחה לאולפני סרטי יוניברסל, האולפן דחה אותו משום ש"זה היה הדבר הכי מגעיל, מיזוגני, אנטי-חג המולד ואנטי-ילדים שיכולנו לדמיין", מה שהשפיע על בוב ויינשטיין מ־Miramax (חברת האם של Dimension) לתת לו את האור הירוק.
האחים כהן תחילה התאימו תפקידים לשחקנים ספציפיים, כמו ג'יימס גנדולפיני לתפקיד ווילי (מאחר ששיתפו איתו פעולה בהאיש שלא היה שם), דני וודבורן לתפקיד מרקוס, ואנגוס טי.
גם ביל מארי, ג'ק ניקולסון ורוברט דה נירו נשקלו לתפקיד ווילי, אך בסופו של דבר התפקיד ניתן לבילי בוב תורנטון.
מיקי רוני נבחן לתפקיד מרקוס.
זוויגוף ליהק את טוני קוקס לתפקיד מרקוס ואת ברט קלי לתפקיד ת'ורמן, מה שהוביל לחילוקי דעות בינו לבין המפיקים.
עם היוודע דבר ליהוקו של קוקס, האחים כהן אמרו לוויינשטיין שהם "שונאים" אותו, ולדברי זוויגוף, Dimension חיפשה "ילד חמוד גנרי בסגנון דיסני" לתפקיד ת'ורמן.
"אולי יש שחקנים אחרים שיכולים לעשות עבודה נהדרת עם התפקידים האלה.
אבל טוני וברט פשוט מצחיקים.
הם הדמויות האלה," הסביר זוויגוף.
הסרט צולם בחלקים שונים של קליפורניה.
הצילומים החלו ב-8 ביולי 2002 והסתיימו בספטמבר 2002. רצף "חוף מיאמי" בתחילת הסרט צולם בלונג ביץ', בעוד שכל הסצנות בביתו של ת'ורמן צולמו בווסט הילס.
כל סצנות קניון סגוארו סקוור צולמו כולן באגף הצפון-מזרחי של מרכז האופנה דל אמו בטורנס, במיוחד בבניין לשעבר של מונטגומרי וורד, ששימש כחנות העוגן הבדיונית של הקניון, "צ'מברלין".
החנות והאגף כולו היו ריקים בזמן צילום הסרט.
האגף והבניין שבו צולם הסרט נהרסו מאז והוחלפו במרכז לייף סטייל חדש ופתוח של הקניון.
הסרט "סנטה בשקל" קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים, ששיבחו את הופעתו של בילי בוב תורנטון כווילי ט.
סטוקס ואת ההומור השחור והציני של הסרט.
הסרט זכה לשבחים על האופן שבו הוא מטפל בנושא החגים בצורה בלתי שגרתית ומעוררת מחשבה, כשהוא משלב בין קומדיה גסה לרגעים נוגעים ללב.
עם זאת, הסרט עורר גם ביקורת על השימוש בהומור גס ומבוגרים בלבד.
הסרט זכה להצלחה קופתית והפך לפולחן בקרב מעריצים של קומדיות שחורות.
הסרט קיבל ציון של 78% באתר Rotten Tomatoes וציון של 70 מתוך 100 באתר Metacritic.
נהר סנטה לוסיה (בספרדית: Río Santa Lucía) הוא נתיב המים העיקרי של אגן נהר סנטה לוסיה, בדרום אורוגוואי.
נהר זה הוא המקור העיקרי לאספקת מי שתייה באורוגוואי, וממנו שואבים מי שתייה לכ-60% מאוכלוסיית המדינה.
זהו מקור האספקה לעיר מונטווידאו ולחלק גדול מדרום המדינה.
השם שבו מוכר הנהר כיום ניתן לו ככל הנראה על ידי הרננדריאס , שכן הוא הגיע לשפכו ביום סנטה לוסיה (13 בדצמבר 1607), בעת שחקר את החוף המזרחי של ריו דה לה פלטה בשנת 1608. השמות שניתנו לנהר זה על ידי העמים האבוריג'ינים של האזור אינם ידועים.
לפעמים נקרא סנטה לוסיה גרנדה כדי להבדיל אותו מנהר סנטה לוסיה צ'יקו.
מוצא הנהר סנטה לוסיה הוא מהמדרון מערבי של הרי מחוז לבז'חה, ליד העיר מינס.
המסלול העליון שלו הוא בעל שיפוע ממוצע של 4.3 מטר לקילומטר, והיובל החשוב ביותר בשטח זה הוא נחל קמפנרו.
המסלול האמצעי של הנהר מתחיל בפאסו רולדאן ומגיע לעיר .
בקטע זה השיפוע הממוצע של הנהר הוא 0.6 מטר לקילומטר.
המסלול התחתון נמשך דרומה, עד לשפך ריו דה לה פלטה, עם שיפוע ממוצע של 0.09 מטר לקילומטר.
כאשר הוא מגיע לדלתה בשפך לריו דה לה פלטה, עוצמת הזרימה היא 28,000 ליטר לשנייה.
יובליו העיקריים הם הנהרות סנטה לוסיה צ'יקו (Río Santa Lucía Chico) וסן חוסה (Río San José), אך זורמים אליו נחלים נוספים רבים.
חלק גדול ממסלולו משמש כגבול בין המחוזות פלורידה וקנלונס, ובהמשך בין מחוז קנלונס לסן חוסה, ולקראת סופו מפריד בין מחוז סן חוסה למחוז מונטווידאו.
בעיירה אגואס קוריינטס ממוקם מפעל טיהור המים הגדול ביותר של החברה הממשלתית O.S.E.
, אשר מספק מי שתייה לעיר מונטווידאו ולחלק גדול מדרום המדינה (60% מאוכלוסיית אורוגוואי).
ניתן לשוט בנהר באמצעות סירות קטנות ובינוניות.
מסוף המלחמה הגדולה בשנת 1851 ועד אמצע המאה העשרים התקיים שייט מסחרי חשוב בקטע שבין ריו דה לה פלטה לאגואס קוריינטס.
ובעקבות כך, כאשר נבנה הגשר הראשון בקרבת השפך, מעל כביש מספר 1, נבנה חלקו עם אפשרות פתיחה למעבר סירות.
כיום, שייט מסחרי כבר לא רלוונטי, אך הנהר עדיין משמש לשיט פנאי ודיג.
גשר אלפרדו סיטרוסה (החדש, מעל כביש 1) (2005)
גשר פאסו פאצ'ה (גשר כביש 5 הישן)
גשר כביש 108 בפאסו רולדאן
בנהר סנטה לוסיה, כמו שאר הנהרות באגן ההיקוות שלו, יש רמה גבוהה באופן חריג של זיהום במים (איטרופיקציה), כתוצאה משימוש חקלאי אינטנסיבי באזור ושפיכת אגרוכימיקלים לנהר.
לאור חשיבותו של אגן זה כספק מי שתייה לאזור מונטווידאו, הוקמה בשנת 2015 רצועת חיץ על שתי גדות הנהרות, בה חל איסור על שינוי שטח הצמחייה, עיבוד הקרקע ושפיכת תשטיפי פסולת.
האזור שבין העיירה סנטה לוסיה לשפך ריו דה לה פלטה הוא שטח לאומי מוגן, הנקרא "האזור המוגן של ביצות סנטה לוסיה".
סנטה ברברה היא אופרת סבון אמריקאית ששודרה במקור ברשת NBC מ-30 ביולי 1984 עד 15 בינואר 1993. הסדרה נוצרה על ידי ברידג'ט וג'רום דובסון.
לאורך השנים הסדרה שודרה במעל ל-40 מדינות ברחבי העולם.
הסדרה זכתה לאורך השנים ב-24 פרסי אמי לבידור בשעות היום.
בישראל הסדרה שודרה במשך תקופה קצרה בערוץ 2 בשנים 1995 ו-1996.
עלילת הסדרה, אשר מתרחשת בסנטה ברברה שבקליפורניה, התמקדה בעיקר בחייהם הדרמטיים של משפחת קאפוול האמידה ורבת ההשפעה.
משפחות בולטות נוספות בסדרה כללות את משפחת לוקרידג' אשר היו יריביהם של משפחת קאפוול, והמשפחות אנדרדה ופרקינס.
סנטה קלאוס הוא דמות בדיונית המקושרת לחג המולד בתרבויות שונות.
תפקידו של סנטה קלאוס לפקוד את בתי הילדים הטובים, להביא להם מתנות ולהגשים משאלות.
הדמות במשמעותה הנוכחית קיימת מסוף המאה ה-19. סנטה קלאוס התגלגל לאמריקה דרך דמותו האגדית של סינטרקלאס (Sinterklaas), שהובאה על ידי המתיישבים הראשונים מהולנד לניו אמסטרדם, שהיא ניו יורק של היום.
בהמשך היא הופצה ברחבי ארצות הברית של אמריקה, ובהמשך בעולם כולו.
הדימוי המודרני של סנטה קלאוס הוא של אדם גדול ועליז בחליפה אדומה-לבנה.
קיימת אגדה אורבנית שחברת קוקה-קולה המציאה את העיצוב הזה, אך הוא היה הסטנדרט הרבה לפני שהחברה השתמשה בו בפרסומות שלה.
לפי המסורת, מדובר בזקן חביב וטוב לב, המגיע מחבל לפלנד שבצפון פנוסקנדיה, ומסתובב ברחבי העולם על גבי מזחלת רתומה לאיילים מעופפים.
קיימת מסורת בה מבוגרים מתחפשים לסנטה קלאוס לקראת החג לצורך שעשוע ילדים.
בובות של סנטה קלאוס מקשטות את הבית בחג.
בתרבות הפופולרית קיימים ייצוגים שונים לסנטה קלאוס.
נעשו סרטים, לרוב לילדים ונוער, על מאורעות מיוחדים שהתרחשו בחג המולד ובהם הוצגה דמותו של סנטה קלאוס.
סרטים לדוגמה הם רכבת לקוטב, הסיוט שלפני חג המולד, עידן הקרח: חוגגים בגדול ועוד.
כמו כן נכתב ספר אודותיו מאת ליימן פרנק באום.
בארצות שונות מכונה סנטה קלאוס בשמות שונים, כגון "אבא חג המולד" (קוויבק ואירלנד), איש חג המולד (גרמניה) בארצות הלטיניות ואצל הערבים הנוצרים מכונה "פפה נואל".
במדינות סקנדינביה נהוג לתאר את סנטה קלאוס בלבוש כחול.
סינטרקלאס: משמעות השם "סינטרקלאס" בהולנדית היא "ניקולאס הקדוש" (סיינט ניקולאס), שהיה בישוף באסיה הקטנה, הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הנוצרית וכפטרונם של הילדים, וב-1087 הועברו שרידיו לעיר בארי.
דד מורוז: במדינות ברית המועצות לשעבר קיימת דמות בעלת מאפיינים דומים, המכונה "סבא כפור" המלווה ב"סנגורוצ'קה", דמות זו היא חדשה, והיא מקושרת עם חג הנובי גוד יותר מאשר עם חג המולד.
סנטה פֶה (בספרדית: Santa Fe) היא בירת מדינת ניו מקסיקו.
העיר, שנוסדה בשנת 1607, היא אחת הערים העתיקות בארצות הברית.
היא נחשבת לאחת הערים הגבוהות ביותר בארצות הברית, בגובה של 2,194 מטר.
סנטה פה נחשבת לאחת מערי האומנות הגדולות בעולם בשל הגלריות והמיצבים הרבים שבה.
אזור סנטה פה היה מיושב במשך שנים רבות על ידי שבטים אינדיאנים (כגון הפואבלו) שגרו לאורך ריו גראנדה.
ניסיונות ראשונים להתיישבות אירופאית באזור החלו בשנת 1598 על ידי מלכות המשנה של ספרד החדשה.
העיר המודרנית הוקמה בשנת 1607, ובשנת 1610 הוכרזה כבירת המחוז.
לפיכך היא בירת המדינה הוותיקה ביותר בארצות הברית.
בשנת 1680 מרדו שבטים אינדיאנים בשלטון הספרדי וגירשו אותו מסביבת העיר, אך ספרד כבשה את העיר בשנית בשנת 1692 והחזיקה בה עד 1810.
בשנת 1810 כבשה מקסיקו את העיר במלחמת העצמאות של מקסיקו.
בתקופה זו הייתה העיר מרכז סחר בפרוות.
בשנת 1841 היה אזור סנטה פה מקור לסכסוך טריטוריאלי בין מקסיקו לרפובליקת טקסס.
בשנת 1846 פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וב-1848 עברה סביבת העיר לשליטה אמריקאית באמצעות הסכם גואדלופה אידלגו.
במרץ 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, נכבשה העיר על ידי קונפדרציית המדינות של אמריקה, אשר נסוגה כעבור זמן קצר בשל הקושי הלוגיסטי בניהול העיר הרחוקה.
קו רכבת נסלל בסביבתה בשנת 1880, אך לא הגיע אליה ישירות, דבר שפגע בפיתוח העיר.
בשנת 1912 הצטרפה ניו מקסיקו לארצות הברית כמדינה ה-47, עם סנטה פה כבירתה.
בשנים שלאחר מכן אמנים וסופרים רבים נמשכו אל העיר בשל יופייה והאקלים היבש.
בשנת 1942 היוותה העיר מרכז לכליאת יפנים-אמריקאים.
בשנת 1984 הוקם במקום מכון סנטה פה, אחד המוסדות המובילים בעולם למחקר ולימוד של מערכות מורכבות.
בשנות ה-90 קראה יצרנית כלי הרכב יונדאי מוטור לדגם SUV על שם העיר.
העיר מנוהלת על ידי מועצה עירונית המורכבת משמונה חברים הנבחרים בארבעה מחוזות בחירה, שני נציגים מכל מחוז.
אורך כהונה הוא ארבע שנים ואחת לשנתיים נציג אחד מכל מחוז עומד לבחירה.
סנטה קטרינה היא מדינה בדרום ברזיל שרמת החיים בה היא מהגבוהות בברזיל.
עיר הבירה היא פלוריאנופוליס, ששוכנת באי ששמו אף הוא סנטה קטרינה.
בסמוך לה נמצאות המדינות, ריו גראנדה דו סול מדרום ופרנה מצפון.
התיישבות אירופית החלה בהתיישבות הספרדית באי סנטה קטרינה ב-1542. הפורטוגזים לקחו פיקוד ב-1675. הפיקוד על סנטה קטרינה התבסס ב-1738. מהגרים אירופים רבים, בעיקר מגרמניה, התחילו להגיע בתחילת המאה ה-19. מהגרים מאיטליה, מפולין, מרוסיה, מאוקראינה, מיפן ומחלקים אחרים של אירופה הגיעו מאוחר יותר.
במרץ 2004 נפגעה המדינה מההוריקן הראשון שנרשם אי פעם באזור הדרום אטלנטי.
לאורך קו החוף האטלנטי שבמדינה יש חופים, איים, מפרצים ומפרצונים רבים.
מרכז המדינה מכוסה ביער של ארוקאריה צרת עלים, בדרום מערב - ערבה, ובמזרח ובמערב, רצועות של יער.
סנטה קטרינה נחשבת למדינה הקרה בברזיל.
היא גם אחת מהמדינות הספורות בברזיל שיורד בהן לפעמים שלג במהלך החורף, בגלל שהיא באזור הררי.
באמצע שנת 1990, במשך חורף קשה, ירד שלג בגובה שני מטר באזורי הכפר במדינה, שווה ערך לכמות השלג שיורדת בחורף ברוסיה ובקנדה.
בקרבת עיירה איטפואה נמצא שמורת טבע גדולה המהווה אטרקציה תיירותית משמעותית.
המגזר התעשייתי הוא המרכזי במדינה, ואחריו ישנם מגזר השירותים והחקלאות.
לפי IBGE, מתגוררים במדינה 6,091,000 תושבים.
סנטה מריה דלה ויטוריה (Santa Maria della Vittoria, בעברית: "מריה הקדושה של הניצחון") היא כנסייה קתולית שנמצאת בצפון העיר העתיקה של רומא.
בניית הכנסייה החלה ב-1605 בסגנון הבארוק תחת חסותו של הקרדינל בורגזה (Borghese).
האדריכל של הכנסייה היה קרלו מדרנו אך את החזית עיצב ג'ובאני בטיסטה סוריו.
הכנסייה הוקדשה בהתחלה לפאולוס והייתה אמורה לשמש את הכרמליטים.
אחר ניצחון הקתולים על הפרוטסטנטים בקרב ההר הלבן (1620) הוקדשה הכנסייה למרים, אם ישו.
הכנסייה הקטנה ברחוב 20 בספטמבר (Via XX Settembre) מפורסמת בזכות פסל האקסטזה של תרזה הקדושה.
הפסל, אותו יצר ברניני, משחזר ציטוט מספרה של תרסה מאווילה, בו היא מתארת בין השאר התגלותו של מלאך הנועץ חץ זהב בלבה, חוויה מלאת כאב ועונג.
בעבודתו זאת מצליח ברניני להסיר את הדימוי המקובל היום של הכנסייה, שמרנות נטולת עונג גופני, והוא מראה איך שלא ניתן להפריד בין החוויה הרוחנית והחוויה הגופנית, עיקרון תאולוגי קתולי.
ליד המבנה נמצאת מזרקת אקווה פליצ'ה.
הכנסייה הפכה למוקד תיירות עקב אזכורה ברב המכר "מלאכים ושדים" של הסופר האמריקני דן בראון (למרות שבספר, הזיז הסופר את מיקומה של הכנסייה לפיאצה ברבריני, כדי להתאים זאת לעלילה).
סנטה מריה דל אנימה (באיטלקית: Santa Maria dell'Anima; בתרגום לעברית: מרים הקדושה של הנפשות) היא הכנסייה הלאומית של דוברי הגרמנית הקתולים ברומא (הסמל עם הנשרים התלוי על התקרה מעל למזבח מראה שהכנסייה גרמנית).
כנסיית הרנסאנס נמצאת במרכז העיר רומא בסמוך לכיכר נבונה.
האפיפיור "הגרמני" אדריאנוס השישי קבור בכנסייה.
הפסל על מצבתו מראה את האפיפיור שוכב ופניו מלאות יאוש.
האפיפיור הגרמני היחיד עד לבחירת בנדיקטוס השישה עשר לא צלח בתוכניותיו הרבות להעביר רפורמות בכנסייה הקתולית.
אויביו ברומא היו רבים ויש הסבורים שהוא הורעל.
השם של הכנסייה בא מהציור על החזית, בו רואים את מרים עם שתי נפשות.
בשורש שימשה הכנסייה מעון לעולי הרגל הגרמנים שבאו לרומא במאה ה-14. למעון נוספה כנסייה בין השנים 1431 ו-1433.
בשנת 1523 הושלם שיפוץ המעון והכנסייה שנוהל על ידי יוהנס בורקרד.
הכנסייה שימשה מקום קבורה לאישים גרמנים שגרו ברומא או שעלו לרגל לעיר.
מצבת קברו של הקרדינל שינר נבזזה ב-1527.
סנטה מרתה (Santa Marta) היא עיר בחופה הצפון מזרחי של קולומביה.
זוהי העיר הראשונה שנוסדה בקולומביה והשנייה שנוסדה בדרום אמריקה, לאחר קומנה שבוונצואלה.
סנטה מרתה נוסדה ב-29 ביולי 1525, על ידי הכובש הספרדי רודריגו דה בסטידס.
העיר ממוקמת לחופו של הים הקריבי והותקפה על ידי פיראטים פעמים רבות במהלך ההיסטוריה.
ב-1830 נפטר סימון בוליבר בחווה שבשולי העיר.
נכון ל-2007 מונה העיר למעלה מ-500,000 אנשים והיא מהווה מוקד משיכה לתיירים רבים.
עדיין ניתן למצוא בעיר מבנים קולוניאליים, לצדם של בניינים מודרניים מרובי קומות.
העיר מוכרת בעיקר כמקום הולדתו של הכדורגלן הקולומביאני הנחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים הקולומביאנים בכל הזמנים, קרלוס ולדרמה.
בסמוך לעיירה שוכן כפר הדייגים הפופולרי טגנגה.
הבזיליקה של סנטה סבינה (באיטלקית: Santa Sabina all'Aventino) היא כנסייה ברומא המשמשת כמרכז מסדר הדומיניקנים.
הכנסייה נבנתה במאה ה-5, בסביבות שנת 430 לספירה, בארכיטקטורה של בזיליקה טיפוסית.
בכך משמשת הכנסייה עדות להתפתחות אדריכלות ביזנטית מתוך מסורת האדריכלות הרומית.
חשיבות מיוחדת נודעה לדלתות עץ ועליהן תבליטים המתארים סיפורים מהברית הישנה והחדשה ומהווים עדות לאמנות הפיסול של התקופה הביזנטית המוקדמת.
הכנסייה נבנתה על ידי פרסביטר (איש דת) בשם פטר מאיליריאה (Priest Petrus, Peter of Illyria) החל משנת 425 לספירה.
הכנסייה נבנתה במקום בו עמדה בזיליקה פגנית קדומה.
בניית הכנסייה הושלמה תחת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס ה-3, אשר כיהן בין השנים 432–440. הכנסייה נקראת על שם סבינה הקדושה (Sabina), אשר הוצאה להורג כמרטירית בשנת 123 לספירה, ביחד עם המשרתת שלה סרפיה (Serapia), אשר אף היא הוכרזה כקדושה.
בתחילה, הוקדשה הכנסייה לשתי הנשים, אולם בשלב מאוחר יותר, הושמט שמה של המשרתת משם הכנסייה.
הכנסייה שופצה במאות ה-8 וה-9. בשנת 1197 ניתנה הכנסייה על ידי האפיפיור הונוריוס ה-3 לחזקת דומיניקוס הקדוש, אשר הקים את מסדר הדומיניקנים.
מבחינה ארכיטקטונית, הכנסייה בנויה כמבנה בזיליקה טיפוסית.
את החלל המרכזי חוצות שתי שורות עמודים הנושאים קשתות.
העמודים מעוטרים לאורכם בחריצים, והכותרת היא בסגנון קורינתי.
שורות העמודים נושאות את קומת האור של הכנסייה, ובה שורת חלונות צפופה מכל צד של הכנסייה.
בקצה הספינה (החלל המרכזי) של הכנסייה, מצוי אפסיס ובו מקובעים שלושה חלונות גדולים.
מעל שורת הקשתות נמצאים פסיפסים שנותרו ככל הנראה מהעיטור המקורי של הכנסייה.
אחד מן הפריטים הייחודיים בכנסייה הן דלתות עץ המתוארכות, על פי הערכת חוקרים, לזמן בניית הכנסייה במאה ה-5. הדלתות, עשויות עץ ברוש, מוצבות בדלת הכניסה הראשית של הכנסייה ועיטוריהן פונה אל המרפסת המקורה שלפני הכנסייה (פורטיקו).
הן מעוטרות בפנלים מגולפים ובהם סצנות מן הברית החדשה ומן הברית הישנה אשר שולבו מתוך גישה פרה פיגורטיבית.
מתוך 28 הפנלים המקוריים שבדלת שרדו רק 18. כל פנל מעוטר במסגרת דקורטיבית של שריגים של עלי גפן ואשכולות ענבים.
התבליטים המגולפים מוצבים ב-4 טורים המשלבים שני גדלים של ספינים - מלבניים ומוארכים לבין מרובעים.
בין הפנלים ניכרים הבדלים בסגנון פיסול התבליטים.
חלקם מציגים קומפוזיציה מורכבת ויחס לתיאור מרחבי, בעוד תבליטים אחרים סכמטיים ו"גולמים" יותר.
עובדה זו עשויה להעיד כי ביצירת הדלתות היו שותפים כמה אמנים.
אחד הפנלים הידועים במחקר האמנות הנוצרית מציג את עלייתו לשמים (Ascension) של אליהו.
הפנל המלבני ממוקם באחד משני הטורים הקיצוניים של הדלת.
בחלקה העליון של הקומפוזיציה מופיע מלאך מכונף אשר מושיט את ידו לעבר אליהו, העולה במרכבה רתומה לשני סוסים בצורה אלכסונית לשמים.
בתחתית הקומפוזיציה מופיעים שלושה נערים המוצגים כמגיבים על האירוע הדרמאטי.
הנער הניצב בשמאל הקומפוזיציה מתכופף ומרכין את ראשו, האמצעי מושיט את ידו לעברו של אליהו ואוחז בבדל בגדו ואילו נער נוסף נע, כאילו בהפתעה, אל הימין.
רקע התיאור מספר פרטים ריאליסטים נוספים המציבים את התיאור בסביבה טבעית.
ברקע מופיע עץ ואילו את רוב החלק הימיני של הקומפוזיציה נשלט על ידי תיאור של סלעים.
אלמנט מעניין המופיע על הסלעים הוא תיאור של לטאה ושבלול המדגישים את יכולתו ואת התעניינותו של האמן בתיאור פיגורטיבי.
פנלים אחרים מן הדלת מציגים, כאמור, התעניינת פחותה הרבה יותר בתיאור סיפורי-עלילתי.
בתבליט המציג את צליבת ישו, לדוגמה, מופיע ישו כאיש בעל זקן ושיער ארוך הניצב בין שני הגנבים אשר נצלבו עמו.
דמויות שני הגנבים מתוארים בכמחצית מגובהו של ישו.
שלוש הדמויות מתוארות כאשר ידיהן פרושות לצדדים בתנוחה הקרובה יותר לתנוחת "אורנס" (Orans) מאשר לאדם צלוב.
רקע התבליט מציג, אומנם, מעין מבנה ארכיטקטוני, עשוי לבנים, התופס את כל הרקע של הקומפוזיציה, אולם תיאור הדמויות בקנה מידה שונה, הסכמטיות של הגוף ובעיקר חוסר ההתייחסות הברורה לצלבים עליהם נצלבו הדמויות מעידים כי תיאור ריאליסטי לא היה אחד ממטרות יצירת תיאור זה.
מרגרט רובין ג'נסין (Jensen), בפרשנותה על דימויי צליבת ישו המוקדמים, טוענת כי בתקופה מוקדמת זו מעידים התיאורים על חוסר מרכזיותו של דימויי הצליבה בתרבות הנוצרית המתפתחת.
בהצגת ישו כסובל, מציינת ג'נסין, יש משום הפחתה בערכו של האל או שדימוי זה היה טעון רגשות עזים מדי בעבור הנוצרים בני התקופה ולכן הושם דגש על ייצוג חלקי בלבד של הסיפור.
מועדון הכדורגל של סנטה קולומה (בקטלאנית: Fútbol Club Santa Coloma) היא קבוצת כדורגל מהעיירה סנטה קולומה שבאנדורה, המשחקת בליגת העל האנדורית.
הקבוצה הוקמה ב-1986 כקבוצה חובבנית, והיא אחת ממייסדות הכדורגל האנדורי ב-1995. כיום נחשבת סנטה קולומה לקבוצה הבכירה ביותר בליגה כאשר היא זכתה ב-13 אליפויות הליגה הבכירה, 10 גביעי אנדורה, ו-7 גביעי סופרקאפ אנדוריים כאשר בשלושת המפעלים היא שיאנית הזכיות.
התאחדות הכדורגל האנדורית הצטרפה כחברה הן בפדרציה הבינלאומית לכדורגל (FIFA) והן באיגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות (UEFA) בשנת 1996.
המועדון החל את דרכו בתואר ליגת החובבים בעונת 1994/1995 אשר התאחדות הכדורגל של אנדורה מחשיבה עד היום כתואר ליגה רשמי.
מתחילת שנות ה-2000 הקבוצה להטביע את חותמה בליגה, להתמודד ולזכות ברוב האליפויות של מדינת אנדורה בעשור זה.
בעונת 2009/2010 זכתה הקבוצה באליפות השישית שלה, כאשר היא לא מפסידה אפילו משחק אחד לאורך העונה.
בהמשך העשור הוסיפה הקבוצה עוד 6 אליפויות נוספות, כשהאחרון שלהם בעשור זה היה בעונת 2018/2019.
בנוסף לתחרות הליגה מתחרה המועדון גם ב-Copa Constitució (גביע אנדורה), תחרות גביע הכדורגל הלאומי באנדורה.
בעונת 2003/2004 נוסד הסופרקאפ האנדורי, משחק בודד בתחילת העונה בין המנצחים של הפרימרה דיוויזיו והקופה הקונסטיציו.
בשל ההצלחה המקומית הקבועה שלהם, סנטה קולומה העפילה לסופרקאפ כמעט בכל עונה למעט בעונת 2013. שבעת הזכיות שלהם בסופרקאפ הן הכי הרבה של מועדון בודד, כלומר סנטה קולומה היא הקבוצה המצליחה ביותר בכל שלוש תחרויות הכדורגל המקומיות של אנדורה, כאשר בנוסף המועדון גם מעולם לא ירד מהליגה הבכירה.
החל משנת 2020, חלה ירידה במעמד הקבוצה, לטובת יריבות אחרות בליגה שהתחזקו.
התאחדות הכדורגל האנדורית הצטרפה כחברה הן בפדרציה הבינלאומית לכדורגל (FIFA) והן באיגוד התאחדויות הכדורגל האירופיות (UEFA) בשנת 1996, מה שאפשר למועדוני כדורגל באנדורה להיכנס גם לתחרויות של אופ"א.
קבוצות הכדורגל האנדוריות נחשבות לחובבניות ומדורגות נמוך מאוד יחסית באופ"א.
על כן, ניצחונה של סנטה קולומה על מכבי תל אביב הישראלית במסגרת הסיבוב הראשון של גביע אופ"א ב-2007 נחשב להישג מרשים ביותר מבחינה מקומית.
במשחק הראשון בין הקבוצות באצטדיונה הביתי של סנטה קולומה, הצליחו האנדורים לנצח 0–1 את הקבוצה הישראלית.
עם זאת, במשחק הגומלין בתל אביב הפסידו האנדורים 0–4, ולא עלו לשלב הבא בגביע.
ניצחון זה היה לניצחון הראשון של קבוצה אנדורית בגביעי אירופה והשער שנכבש היה בסך הכל השער הרביעי של קבוצות אנדוריות בגביעי אירופה.
הקבוצה התחרתה שלוש פעמים נוספות במסגרת הסיבוב הראשון של גביע אופ"א, שלוש פעמים במוקדמות ליגת האלופות ושלוש פעמים במוקדמות הליגה האירופית, אך בכל המקרים נחלה הפסד כפול - באנדורה ובגומלין כנגד המארחת.
נקודת השפל הייתה במשחק ההפסד נגד הקבוצה אסביירג מדנמרק, שם הפסידה הקבוצה בסיכום שני המשחקים 1–9.
סנטה קלרה (בספרדית: Santa Clara) היא עיר במרכז קובה, המשמשת כבירתו של מחוז ויה קלרה.
היא שוכנת כמעט בדיוק במרכז קובה, באמצע הדרך בין הוואנה לקמגואיי, צפונית לטרינידד וצפונית מזרחית לסיינפואגוס, בגובה של 112 מ' מעל פני הים.
העיר שינתה את שמה מספר פעמים.
בתחילה נקראה קאיוֹ נוּאֶבוֹ, אחר כך דוֹס קאיוֹס, וִיָה נוּאֶבָה דה סנטה קלרה, פּוּאֶבְּלוֹ נוּאֶבוֹ דה אנטון דיאָס, וִיָה קלרה, ולבסוף סנטה קלרה.
ב-15 ביולי 1689 הקימו את סנטה קלרה קבוצה של 175 מתיישבים, 138 מהם בני שתי משפחות שבבעלותן קרקעות באזור.
יתר המתיישבים הגיעו מסן חואן דה לוס רמדיוס, אותה נטשו בשל התקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים.
גל נוסף של מתיישבים הגיע מעיר זו ב-1692, בעקבות דליקה שפקדה אותה.
זמן קצר לאחר שנוסדה, החלו לבנות בה מבני ציבור - כנסייה, תיאטרון, ספריות ציבוריות, ועוד.
מיקומה המרכזי סייע בהתפתחותה, ועד המאה ה-19 הייתה לעיר הגדולה באזור, אף יותר מסן חואן דה לוס רמדיוס, ממנה התפתחה.
ב-1867 הפכה העיר לבירת מחוז ויה קלרה, וזכתה לתנופה נוספת עם הנחת מסילת הברזל מהוואנה ב-1873.
בשלהי מאה ה-19 החלה ילידת העיר מרתה אָבְּרֶאוּ לתרום לפיתוח העיר.
היא הקימה את תיאטרון "לה קארידאד" ("הצדקה"), את תחנת הרכבת, בתי ספר, תחנת כיבוי אש, ואפילו בית חולים פסיכיאטרי.
גם את ביתה הגדול תרמה אבראו לעיר.
בתחילה שימש הבית את ממשלת המחוז, וכיום שוכנת בו ספרייה ציבורית.
בסוף 1958 נערך בסנטה קלרה הקרב שהכריע את המערכה במהפכה הקובנית.
ב-29 בדצמבר, הצליחו שתי קבוצות גרילה קטנות בהנהגתם של צ'ה גווארה וקמילו סיינפואגוס להכניע את חייליו של פולחנסיו בטיסטה ולהשתלט, בתוך שעה וחצי, על רכבת עמוסה ב-408 חיילים, בתחמושת ובאספקה.
ב-31 בדצמבר, תקפו הכוחות המהפכנים את העיר.
חייליו של בטיסטה, שהמוראל שלהם היה ירוד בעקבות תוצאות הקרבות הקודמים, נכנעו בקלות, במספר מקומות אף בלא שנורתה ולו ירייה אחת, ועד אחר הצהריים הייתה העיר בידי המורדים.
בתוך 12 שעות עזב בטיסטה את קובה, מה שסלל את הדרך להשתלטותו של פידל קסטרו על המדינה.
פארק וידאל (Parque Vidal) הוא למעשה הכיכר המרכזית של סנטה קלרה, וניצב בו פסל של מרתה אבראו.
בשביל המקיף את הכיכר הונהגה בזמן השלטון הספרדי הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים.
מאז 1902, מופיעה התזמורת העירונית של סנטה קלרה בכיכר מדי שבוע.
מסביב לכיכר שוכנים כמה מבני ציבור חשובים:
פלאסיו פרוביניסיאל, שנבנה בין 1902 ל-1912, הוא מבנה נאו-קלאסי בצידה המזרחי של הכיכר, המשמש את הממשל המחוזי ואת הספרייה המחוזית.
תיאטרון לה קארידד, שהוקם על ידי מרתה אבראו ב-1885 בפינתה הצפון-מערבית של הכיכר.
המוזיאון לאמנות (Museo de Artes Decorativas), השוכן בבניין מהמאה ה-18 בפינתה הצפון-מזרחית של הכיכר.
"בית העיר" (La Casa de la Ciudad) הוא מוזיאון להיסטוריה של העיר, השוכן בבניין שנבנה בשנות ה-60 של המאה ה-19, צפונית-מערבית לכיכר.
קתדרלת האחיות הקדושות של קלרה מאסיזי (Catedral de las Santas Hermanas de Santa Clara de Asís) היא המבנה הדתי החשוב בעיר.
הקתדרלה נבנתה בשנת 1923, בסגנון נאו גותי.
הקתדרלה הוקמה במקום Iglesia Mayor, כנסייה קטנה יותר שהוקמה בראשית ימיה של סנטה קלרה בכיכר וידאל, ונהרסה על מנת להרחיב את הכיכר.
ההחלטה להרוס את הכנסייה הישנה ולהקים את הקתדרלה החדשה הייתה שנויה במחלוקת.
אנדרטת ארנסטו צ'ה גווארה (Monumento Ernesto Che Guevara) שכונת בחלקה המערבי של העיר.
היא הוקמה ב-1987, לציון 20 שנים למותו של גווארה.
פסל גדול ממדים בדמותו של גווארה ניצב בראש בניין המשקיף על רחבה גדולה.
בבניין עצמו מוזיאון המוקדש לגווארה ולקרב סנטה קלרה.
ב-1997 הוצאו עצמותיהם של גווארה ו-17 מלוחמיו מקבר האחים בו נטמנו בבוליביה, ונקברו מחדש בתחום האנדרטה.
בטקס הקבורה, שנערך ב-17 באוקטובר אותה שנה, הדליק פידל קסטרו לפיד הבוער מאז דרך קבע.
אנדרטת ההשתלטות על הרכבת החמושה (Monumento a la Toma del Tren Blindado) שוכנת במקום שבו השתלטו גווארה ואנשיו על הרכבת של צבא בטיסטה ב-1958. האנדרטה בנויה על בסיס 5 קרונות מאותה הרכבת ממש, והבולדוזר ששימש את המורדים.
בקרונות תערוכה המתארת את מהלך הקרב.
המוזיאון המחוזי אבל סנטמריה (Museo Provincial Abel Santamaria),בצפון העיר, מוקדש להיסטוריה של הטבע והאדם במחוז ויה קלרה.
המוזיאון הוקם במקום שבו נכנעו כוחותיו של בטיסטה לצ'ה גווארה.
כנסיית נואסטרה סניורה דל כרמן, אף היא בצפון העיר, הוקמה ב-1748, ובשנת 1846 נוסף לה צריח.
בחצר הכנסייה אנדרטה לציון היווסדה של סנטה קלרה.
קווי אוטובוס סדירים מקשרים את סנטה קלרה עם הערים המרכזיות בקובה.
מסילת הברזל מקשרת אותה עם הערים שממזרח לה, כגון קמגואיי, במאיו וסנטיאגו דה קובה ועם הערים שממערב לה, כגון הוואנה ומטאנסאס.
אוניברסיטת מרתה אבראו דה לאס ויאס (Universidad Central Marta Abreu de Las Villas) הוקמה ב-1952. ב-12 הפקולטות שלה לומדים כ-4,000 סטודנטים.
בזיליקה די סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה (באיטלקית: Santa Cecilia in Trastevere) היא בזיליקה מהמאה ה-5 הנמצאת ברובע טרסטוורה של העיר רומא בירת איטליה.
הכנסייה קרויה על שם צ'צ'יליה הקדושה.
הכנסייה הראשונה באתר הוקמה במאה החמישית על ידי האפיפיור אורבנוס הראשון, והוקדשה לצ'צ'יליה הקדושה.
על פי המסורת, נבנתה הכנסייה במקום בו עמד ביתה של הקדושה.
שרידים של כנסייה זו, ושל בית רומאי קדום יותר, התגלו באתר בו ממוקם כיום הבפטיסטריום של הכנסייה.
ב-22 בנובמבר 545 ערך האפיפיור ויגיליוס בכנסייה תפילה מיוחדת לכבוד צ'צ'יליה הקדושה, ובאמצע התפילה נלקח על ידי אנטמי סקריבונה, שליח הקיסרית תאודורה והועלה על ספינה לקונסטנטינופול בירת האימפריה הביזנטית.
בשנת 822 הורה האפיפיור פסקליס הראשון על שיפוץ הכנסייה, והעביר אל הכנסייה את שרידי הקדושה (שהיו קודם לכן מוצגות בקטקומבות קליקסטוס הקדוש).
שיפוץ נוסף בכנסייה בוצע במהלך המאה ה-18.
חזית הכנסייה נבנתה בשנת 1725 על ידי פרדיננדו פוגה.
החזית נבנתה במימון הקרדינל הטיטולרי של הכנסייה פרנצ'סקו קרדינל אקוהויוה ד'ארגונה.
בין יצירות האמנות שבכנסייה ניתן לראות פרסקו שנוצר על ידי פייטרו קווליני בין השנים 1289–1293 והמתאר את "יום הדין".
כמו כן הכנסייה מעוטרת בפסלי מלאכים, קדושים ונביאים.
באפסיס של הכנסייה נמצא פסיפס מהמאה התשיעית המתאר את צ'צ'יליה הקדושה.
על תקרת קפלת דיי פונציאני ישנו פרסקו מעשה ידי אנטוני דל מאסארו משנת 1470 המתאר את "אלוהים עם השליחים".
מזבח הכנסייה מעוטר בפרסקאות מעשה ידי לואיג'י ואנויטלי, ומרכז הכנסייה בפרסקאות המתארים את צ'צ'יליה הקדושה מעשה ידי סבסטיאנו קונצ'ה משנת 1727.
בין יצירות האמנות הידועות ביותר בכנסייה הוא פסלו של הפסל סטפאנו מאדרנו משנת 1600 המתאר את צ'צ'יליה הקדושה.
הפסל מתאר את גופת הקדושה כרותת הראש, כפי (כך נטען) שנראתה הגופה עת שנפתח הקבר בשנת 1595. הפסל מתאר גופה שלא עברה ריקבון (על פי האמונה הנוצרית, גופות קדושים אינן נרקבות).
הפסל עשוי בסגנון הבארוק המוקדם, מאחר שאינו יוצר אידיליה של הדמות, אלא מתאר אותה כמו שהיא בסגנון ריאליסטי.
סנטה פה (בספרדית: Santa Fe) היא עיר בארגנטינה ובירת פרובינציית סנטה פה הממוקמת בצפון-מזרח המדינה, ממש ליד מפגש הנהרות פרנה וסלאדו.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 מספר התושבים בעיר היה כ-391,164 תושבים, על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022 מספר התושבים הוא 573,448 תושבים .
במטרופולין של העיר ישנם כ-653,073 תושבים, מה שהופך אותו לשמיני בגודלו בארגנטינה.
מ-10 בדצמבר 2019 ראש העיר הוא אמיליו יטון (ספ').
סנטה פה נוסדה בשנת 1573 באזור סמוך, והועברה למיקומה הנוכחי בשנת 1653 בשל הצפות נהר.
העיר הפכה לבירת המחוז כשמחוז סנטה פה הופרד ממחוז בואנוס איירס בשנת 1814. בהצפה של נהר הסלאדו בשנת 2003, פונו כמאה אלף מתושבי העיר, ורבים מבתיה נותרו שקועים במים למשך כשבוע.
יהודי סנטה פה הם בדרך כלל בעלי אחוזי התבוללות נמוכים.
בעיר שלושה בתי כנסת: שניים קונסרבטיבים ואחד אורתודוקסי.
סנטה מריה לה מז'ור (בספרדית: Santa María la Mayor) היה רדוקסיון ישועי שפעל במאות ה-17 וה-18 במיסיונס של ימינו, בצפון-מזרח ארגנטינה.
מיסיונרים ישועים הקימו את הרדוקסיון ב-1626, והוא הועתק למקומו הנוכחי, בסמוך לנהר האורוגוואי, ב-1633. לשיאו הגיע ב-1690, אז התגוררו בו כ-5,500 תושבים, שעסקו בגידול בקר, כבשים וסוסים.
בשנות ה-20 של המאה ה-18 פעל בסנטה מריה בית הדפוס הראשון בארגנטינה, והודפסו בו בין היתר מילון גוארני וקטכיזם.
הכנסייה שהוקמה בכיכר המרכזית עלתה באש ב-1735, ובמקומה הוקמה כנסייה קטנה יותר, במיקום צדדי יותר.
כן הוקם במקום בית כלא קטן ובו שבעה תאים.
ב-1767 גורשו הישועים מתחומי האימפריה הספרדית, והמקום ננטש.
בדומה למיסיונים דומים באזור, הוא נהרס במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, ב-1817. בהדרגה, השתלטה צמחייה על המבנים, והם נהרסו ברובם.
ב-1984 הוכרז סנטה מריה לה מז'ור כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו, יחד עם שלושה אתרים דומים במיסיונס: סן איגנסיו מיני (השמור שבהם), נואסטרה סניורה דה לורטו ונואסטרה סניורה דה סנטה אנה.
רוב המבנים נהרסו, אך ניתן לזהות בהם את שרידי הכנסייה ובית המגורים של הכמרים.
סנטה פה (בספרדית: Santa Fe, מילולית: "אמונה קדושה") היא פרובינציה בצפון-מרכז ארגנטינה.
היא גובלת בצ'אקו בצפון, בקוריינטס ובאנטרה ריוס במזרח, בפרובינציית בואנוס איירס בדרום ובקורדובה וסנטיאגו דל אסטרו במערב.
שטחה של הפרובינציה כ-133 אלף קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-3 מיליון בני אדם, מה שהופך אותה לפרובינציה המאוכלסת ביותר בארגנטינה אחרי פרובינציות בואנוס איירס וקורדובה.
בירתה היא העיר סנטה פה, אך העיר הגדולה בה היא רוסאריו.
סנטה פה שוכנת בתפר שבין אזור הפמפס לגראן צ'אקו.
האזור הצפוני, שהוא חלק מהגראן צ'אקו, חם ולח יותר מדרום הפרובינציה, וכמות המשקעים השנתית בו היא כ-1,200 מ"מ.
הפרובינציה מישורית ונמוכה, ומצויה כולה באזור הנמוך מ-200 מ' מעל פני הים.
נהר פרנה, אחד הנהרות הגדולים בדרום אמריקה מהווה את גבולה המזרחי, ומרבית הנהרות הזורמים בה מתנקזים אליו.
הן נהר הפרנה והן נהר סלאדו, החוצה את הפרובינציה בדרכו אליו, נוטים לעלות על גדותיהם לאחר גשמים עזים.
בשנת 2003 פונו מבתיהם כ-100 אלף בני אדם עקב עלייתו של נהר סלאדו על גדותיו, וב-2007 פונו עשרות אלפים עקב הצפות בנהר פרנה.
האזור בו שוכנת כיום הפרובינציה היה מקום משכנם של שבטים נוודים, ציידים-לקטים, ובהם טובה, טימבו, מוקובי, פילגה, גואיקורו וגוארני.
סבסטיאן קבוט היה האירופאי הראשון שהתיישב באזור, כשהקים ב-1527 את מבצר סנקטי ספיריטוס במפגש הנהרות פרנה וקרקרניה, צפונית לרוסאריו של ימינו.
המבצר, שהיה ההתיישבות האירופאית הראשונה בארגנטינה כולה, נהרס שנתיים מאוחר יותר בידי הילידים.
ב-1573 ייסד חואן דה גאראי את העיר סנטה פה, במקום בו שוכנת כיום העיירה קז'אסטה.
העיר הועתקה ממקומה בשל הצפות ב-1651 ופעם נוספת ב-1660, למקומה הנוכחי, כ-80 ק"מ דרומית למיקומה המקורי.
ב-1617 חילקה האימפריה הספרדית את תחומי שליטתה באזור לשניים: אזור פרגוואי, שמרכזו באסונסיון ואזור ריו דה לה פלטה, שמרכזו בבואנוס איירס, אליו הוכפפה סנטה פה.
ב-1776 כוננו הספרדים את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, וסנטה פה הייתה לחלק ממנה.
ב-1812, במהלך המאבק הארגנטינאי לעצמאות, הניף מנואל בלגראנו את דגל ארגנטינה לראשונה בהיסטוריה בכפר קטן לגדות נהר הפרנה (לימים העיר רוסאריו).
ב-26 באפריל 1815 השתלט על סנטה פה פרנסיסקו קנדיוטי, והנהיג בה לראשונה ממשל עצמאי.
ממשל זה לא שרד זמן רב, שכן קנדיוטי הלך לעולמו באותה שנה, והממשל המרכזי כונן בה ממשלה חדשה.
ב-1816 השתלטו עליה בדלנים מתומכיו של חוסה חרוואסיו ארטיגס, שהתנגדו לשלטון הריכוזי של בואנוס איירס ושאפו להשיג אוטונומיה רבה יותר לפרובינציות.
ב-1818 הייתה סנטה פה לראשונה מבין הפרובינציות שאישרה לעצמה חוקה.
ב-1851 השתלט עליה חוסטו חוסה דה אורקיסה, ולאחר איחוד הפרובינציות תחת חוקתה החדשה של ארגנטינה ב-1853 החל עידן שלו יותר בתולדות הפרובינציה.
ב-1979 קבע הקונגרס הלאומי את גבולה המזרחי של הפרובינציה על נתיב השייט שבנהר הפרנה, וכתוצאה מכך סופחו לסנטה פה כמה מהאיים שבנהר.
בשנת 2001 התגוררו בפרובינציה כ-3 מיליון בני אדם, וצפיפות האוכלוסין בה נאמדה בכ-23 בני אדם לקמ"ר, השיעור החמישי בגובהו בין פרובינציות ארגנטינה.
מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל-19 דפרטמנטוס.
הערים הגדולות בפרובינציה (נכון לשנת 2001) הן:
ויז'ה גוברנדור גאלבס (כ-74 אלף נפש)
ונדו טוארטו (כ-69 אלף נפש)
כלכלתה של סנטה פה היא הרביעית בגודלה בארגנטינה.
בשנת 2006 נאמד התמ"ג שלה בכ-27 מיליארד דולרים (כ-8% מהתוצר בארגנטינה כולה), שהם כ-9,000 דולרים לתושב, שיעור דומה לממוצע הארצי.
החקלאות מהווה מרכיב דומיננטי בכלכלתה של סנטה פה, וכ-21% מהאדמות המעובדות בארגנטינה מצויות בשטחה.
הגידולים העיקריים הם סויה, חמניות, תירס, חיטה ואורז.
ענפים חקלאיים בהיקף קטן יותר כוללים תותים, דבש, עץ וכותנה.
שטחי המרעה הנרחבים משמשים 6.5 מיליון ראשי בקר (כ-20% מהבקר בארגנטינה כולה), ו-5,000 המחלבות הפזורות בפרובינציה מייצרות כ-2.6 מיליארד ליטרים של חלב מדי שנה (כ-40% מכמות החלב המיוצרת בארגנטינה).
תעשייה מהווה 18% מהתוצר בפרובינציה.
הענפים העיקריים הם קמח, שמן, בירה, מוצרי מזון, מוצרי עור, טקסטיל, פלדה, מכונות ותעשיית רכב.
הנמלים שלאורך נהר הפרנה הם נקודת המוצא של 55% מהייצוא הארגנטינאי.
בשנת 2004 נאמד שווי הייצוא מסנטה פה בכ-7.17 מיליארד דולרים (כ-21% מכלל הייצוא).
ענפי הייצוא העיקריים הם סויה, קמח ושמן.
סנטה פה אינה נחשבת ליעד תיירותי.
האתרים המרכזיים הם אנדרטת הדגל הלאומי ברוסאריו, שחזור מבצר סנקטי ספיריטוס והבירה סנטה פה.
סנטה קלריטה היא העיר השלישית בגודלה במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
העיר שוכנת על רוב 'עמק סנטה קלריט' כ56 ק"מ ממרכז לוס אנג'לס.
סנטה קלריטה הוקמה בשנת 1987 כתוצאה מחיבור של מספר עיירות פרבריות (קניון קאונטי, ניוהול, סאוגס וולנסיה) של לוס אנג'לס לעיר אחת.
העיר מדורגת במקום השישי כ"עיר הבטוחה ביותר בארצות הברית עם מעל 100,000 תושבים" על ידי האף.בי.איי, מופיעה גם ברשימת "100 הערים המומלצות למגורים בארצות הברית" על ידי BBC ואחת מ25 הערים המומלצות למגורים על ידי מגזין 'איכות חיים'.
העיר היא ביתה של מכללת קליפורניה לאמנות, 'מאסטרס קולג', שהיא מכללה נוצרית למדעים חופשים, ו'קניונס קולג', שהיא מכללה ציבורית.
סנטה קלריטה שוכנת על שטח של 123.9 ק"מ רבועים צפונית ללוס אנג'לס.
היא נחשבת כחלק מהמטרופולין של לוס אנג'לס, אך אין רצף טריטוריאלי בינה ללוס אנג'לס ולא לפרבריה.
מיקומה של העיר בסמוך לשבר סן פרננדו גרם לרעידות אדמה תכופות, והעיקריות שבהן: בשנת 1971 ו-1994, אשר הסבו נזק רב לאזור.
סנטה קלריטה מונה כ-178,000 תושבים ויחד עם אזורים מיושבים לא מוכרזים בפאתיה האוכלוסייה מגיעה ל-275,000 תושבים.
צפיפות האוכלוסין בה הוא 423.4 תושבים לקילומטר מרובע.
למעשה 29.5% מכלל האוכלוסייה בעיר הם היספנים או ממוצא לטיני.
לפי הערכות של שנת 2007 ההכנסה הממוצעת בשנה של תושבי סנטה קלריטה היא בין 80 ל-90 אלף דולרים.
סנטה קלריטה מחזיקה בתואר כעיר עם אחוז המובטלים הנמוך ביותר.
קו רכבת של מטרולינק מספק שירות רכבות מהיר מסנטה קלריטה לתחנת יוניון במרכז לוס אנג'לס.
ישנן 3 תחנות רכבת בעיר.
שירות הרכבות פועל 7 ימים בשבוע.
אסונות רבים פקדו את סנטה קלריטה ביניהם שתי רעידות אדמה חזקות בשנים 1971 וב-1994 אשר הסבו נזקים כבדים ושריפות טבע רבות.
למעשה, סנטה קלריטה היא העיר שסבלה בהכי הרבה שריפות כתוצאה משרפות מאשר כל עיר אחרת בארצות הברית וזאת בגלל יערות רבים סביבה.
בשנים 2001–2008 התרחשו 10 שריפות גדולות שגבו מספר קורבנות רב ואילצו את כוחות הביטחון לפנות חלק מסוים מתושבי העיר עד שיצליחו להשתלט על האש.
מאז שהומצא הקולנוע, עמק סנטה קלריטה נחשב כיעד פופולרי לתעשיית הסרטים, בעיקר לצילומים.
תעשיית הסרטים של הוליווד החלה להקים סניפים ואולפני צילומים שלה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 כמו 'אולפני צילום סנטה קלריטה', 'גולדן אוק רנץ' של דיסני, 'אולפני מלודי' ועוד.
בין הסרטים והסדרות שצולמו באזור ניתן למנות את: המלאכיות של צ'ארלי, הדיוקס קורעים את האזרד, ג'יי ובוב השקט מכים שנית הסדרה והסרט אביר על גלגלים, מלרוז פלייס, מלקולם באמצע, פאוור ריינג'רס ואחי איפה האוטו.
חלק מהסרטים והסדרות הללו צולמו כולם בעיר וחלק רק בסצנות מסוימות.
בזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה (באיטלקית: Basilica di Santa Maria della Salute - בזיליקת מריה הקדושה של הישועה) המכונה "סאלוטה" (Salute) היא אחת הכנסיות הידועות והמפוארות בוונציה שבאיטליה.
הכנסייה ממוקמת במצר יבשה צר בין התעלה הגדולה לתעלת ג'ודקה למול כיכר סן מרקו.
בקיץ 1629 פשטה מגפה בעיר ונציה.
המגפה נמשכה במשך כשנתיים, ונפטרו בעטייה כשליש מאוכלוסיית העיר.
תהלוכות דתיות ותפילות המוניות שנערכו בכנסיית סן רוקו וכנסיית סן לורנצו גוסטיניאני לא עצרו את המגפה.
בניסיון לעצור את המגפה, על פי אמונת הוונציאניאנים, הוחלט להקים כנסייה.
דבר זה בוצע בעבר, כאשר בניסיון לעצור מגפה תכנן אנדראה פאלאדיו את כנסיית איל רדנטורה המוקדשת לישו הנוצרי.
ב-22 באוקטובר 1630 הכריז הסנט של ונציה על הקמת כנסייה המוקדשת למרים הבתולה, שנחשבה למגינה של הרפובליקה של ונציה.
מיקום הכנסייה נבחר מבין שמונה מקומות אפשריים.
השטח שנבחר ניצב למול כיכר סן מרקו (דבר המקל על בניית גשר הסירות).
השטח, שהיה בבעלות הפטריארך הקתולי - נציג הוותיקן ברפובליקת ונציה הועבר לבעלות העיר, והריסת הבתים במקום החלה בשנת 1631.
אחד עשר הצעות הוגשו לתחרות האדריכלות לצורך הקמת הכנסייה, מתוכן נבחרו שתי הצעות לשלב הגמר: תוכניתו של האדריכל באלדאסארה לונגנה ותוכניתם של האדריכלים אנטוניו סמראלדי (המכונה "איל פרנקו") וסאמבטיסטי רוברטיני.
תוכניתו של לונגנה נבחרה בשלב הגמר.
תוכניתו של לונגנה הייתה ייחודית מבין התוכניות שהוגשו.
יתר התוכניות תיארו כנסיות בסגנון פאלאדיאני, אולם באלדאסרה לונגנה כתב בתוכניתו:
תוכניתו של לונגנה הצעיר (שהיה בן 26 בעת הגשת התוכנית), הוגשה לסנאט הוונציאני בו הצביעו 66 סנטורים בעד התוכנית, 29 נגדה (בשל העדפת הסגנון הפאלאדיאני) ו-2 נמנעים.
בניית הכנסייה הושלמה בשנת 1681 (זמן קצר לפני פטירתו של לונגנה).
הכנסייה רחבת ההיקף ניצבת על 100,000 יתדות עץ השקועים באדמת האי.
מבנה הכנסייה בנוי מאבן בחזיתו, וממארמורינו (לבנים המכוסות באבק שיש).
פנים הכנסייה המתומנת בנויה בסגנון ביזנטיני.
כיפת הכנסייה הרחבה, הניצבת מעל האולם המתומן, נועדה לסמל את כתרה של מרים; האולם עצמו מסמל את רחמה של מרים, ושמונה עמודי האכסדרה את הכוכב בן שמונה הקצוות - סמלה של מרים.
כיפת הכנסייה המפוארת הפכה לאחד מסמליה הידועים ביותר של העיר ונציה.
המזבח הראשי של הכנסייה, הבנוי בסגנון בארוק, תוכנן על ידי לונגנה.
במרכזו איקונין בסגנון ביזנטיני המתארת את מרים ואת ישו.
איקונין זה צויר במאה ה-12 או ראשית המאה ה-13 ושולב במזבח.
קבוצת הפסלים שליד המזבח מתארת את "מלכת השמים מגרשת את המגפה" - פסל זה, שנוצר בשנת 1670 בסגנון הבארוק, הוא מעשה ידי הפסל הפלמי ז'וזה דה קורטה (Josse de Corte).
בעת חנוכת הכנסייה הוצב במקום קבוצת פסלים זו ציורו של אלסאנדרו וארוטיירי בו תוארה מרים כמחזיקת תמונה של הכנסייה.
בין היצירות הידועות המוצגות בכנסייה ניתן למנות את היצירה "חתונה בקנה" מעשה ידי טינטורטו (בה מתואר הצייר עצמו כאחד מאורחי החתונה) וכן את היצירה "מרקוס הקדוש, עם הקדושים קוסמאמס, דאמיאן, סבסטיאן ורוש" מעשה ידי טיציאן.
בחדר האוצר של הכנסייה מזבח מפואר נוסף, וכן ציורי תקרה המתארים את "דוד וגוליית", "עקדת יצחק", "קין והבל" ונושאי הבשורה הנוצריים.
כנסיית סנטה מריה פורמוזה (באיטלקית: Santa Maria Formosa) היא כנסייה בוונציה שבאיטליה.
הכנסייה הוקמה בשנת 1492 על יסודות של כנסייה שניצבה במקום במאה השביעית.
הכנסייה תוכננה על ידי האדריכל מאורו קודוסי בסגנון הרנסאנס.
מקור שמה של הכנסייה בהתגלות מריה במקום, כאישה יפה (formosa).
הכנסייה בנויה בצורת צלב לטיני.
לכנסייה יוצאת דופן בכך שיש לה שתי חזיתות - חזית בסגנון הרנסאנס, הפונה אל התעלה, שנבנתה בשנת 1542, וחזית הפונה אל היבשה שנבנתה בשנת 1604 בסגנון הבארוק.
בכנסייה מוצגת היצירה "ברברה הקדושה" מעשה ידי פאלמה האב, הטריפטיכון "מדונה של מיזרקורדיה" מעשה ידי ברתולומאו ויואריני משנת 1473, "המדונה עם הילד ודומיניק הקדוש" מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טיפולו ו"הסעודה האחרונה" מעשה ידי לינדרו באסאנו.
סנטה מריה דיי מיראקולי (באיטלקית: Santa Maria dei Miracoli) וסנטה מריה אין מונטאסנטו או סנטה מריה די מונטסאנטו (באיטלקית: Santa Maria di Montesanto) הן שתי כנסיות סמוכות בפיאצה דל פופולו שברומא.
חזית הכנסיות הסמוכות פונה צפונה, לעבר השער בחומת אורליאנוס ובין הכנסיות עוברת ויה דל קורסו.
הכנסיות דומות בצורתן ומכונות "תאומות" בשל דמיון זה.
כנסיית סנטה מריה אין מונטסאנו נמצאת בין ויה דל באבואינו לבין ויה דל קורסו, וכנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי ממוקמת בין ויה דל קורסו לבין ויה די ריפטה.
הכנסיות נבנו במהלך המאה ה-17 בהוראת האפיפיור אלכסנדר השביעי אשר החליט לשקם את הכנסייה הראשית לעיר (כיכר פופולו הייתה הכניסה הראשית לרומא החל מימי הביניים ובמהלך תקופת הרנסאנס).
האפיפיור הורה לאדריכל קרלו ריינלדי לתכנן את הכניסה לכיכר אשר כללה שתי כנסיות זהות סמוכות.
בניית שתי הכנסיות מומנה על ידי הקרדינל גירולמו גאסטאלדי.
הכנסייה הנוכחית הוקמה באתר בו עמדה כנסייה קדומה יותר של נזירים מהמסדר הכרמליתי - ומכאן שם הכנסייה "מונטסאנטו" (באיטלקית: "ההר המקודש"), המתייחס להר הכרמל שבישראל.
עבודות הקמת הכנסייה החלו ב-15 ביולי 1662 והסתיימו בשנת 1675. מספר שיפוצים ותוספות נערכו בכנסייה בשנת 1679. הכנסייה תוכננה על ידי קרלו ריינלדי אולם התוכניות שונו על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני והושלמו על ידי קרלו פונטנה.
מגדל הפעמונים של הכנסייה נבנה במאה ה-18.
כנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי
בניית כנסייה זו החלה בשנת 1675 והושלמה בשנת 1681. מגדל הפעמונים של הכנסייה נבנה במאה ה-18 בתכנונו של ג'ירולאמו תאודולי, ולו צורת מתומן.
פנים הכנסייה מעוטר בעיטורי גבס מעשה ידי אנטוניו ראג'י, תלמידו של ברניני.
בכנסייה אנדרטאות לקרדינלים בנדטו וגאסטאלדי מעשה ידי קארלו פונטאנה.
סנטה מריה נובלה היא כנסייה בפירנצה אשר באיטליה, הממוקמת בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית בעיר הנושאת את שמה.
הכנסייה נבנתה לאורך תקופות שונות על ידי מספר אדריכלים, אך המבנה בצורתו הנוכחית מיוחס ללאונה בטיסטה אלברטי.
האזור עליו נבנתה הכנסייה נשלט על ידי הדומיניקנים החל מ-1221. הם החליטו לבנות את הכנסייה בשטח בו הייתה ממוקמת כנסיית סנטה מריה דלה וין (Santa Maria delle Vigne) ולכן הוסיפו לשם הכנסייה את המילה "נובלה" ("חדשה").
הכנסייה נבנתה בסגנון רומנסק טוסקני על ידי שני נזירים דומיניקנים אשר החלו במלאכה באמצע המאה ה-13. הכנסייה הושלמה כמאה שנה לאחר מכן, אך בשלב זה, רק החלק התחתון של הכנסייה היה בנוי.
באמצע המאה ה-15 נבנה החלק העליון של הכנסייה על ידי לאונה בטיסטה אלברטי, בחסות ג'ובאני די פאולו רוצ'לאי, סוחר טקסטיל בן העיר פירנצה.
אלברטי שאף להקנות למבנה את עקרונות הרנסאנס ובהם ההומאניזם, ההרמוניה והחזרה לקלאסיקה.
כיוון שהחזית נבנתה מבעוד מועד בסגנון רומנסק טוסקני, המשיך אלברטי באותו סגנון על מנת לשמור על מראה אחיד.
ואולם, המבנה כולל מאפיינים רנסאנסיים שונים שבבסיסו שאיבת ההשראה מהתרבות הקלאסית של יוון ורומא הבאה לידי ביטוי בפתח הכניסה המזכיר שער ניצחון רומי והחלק העליון שלו צורת מקדש יווני.
מאפיין רנסאנסי אחר הוא השימוש ביחידת מודולוס, שהיא אמת המידה לפיה נבנה כל חלק במבנה ביחס קבוע.
עיצוב החזית מבוסס על יחידת מודולוס משוכפלת ברוח הרנסאנס.
אלברטי מוסיף אלמנט נוסף המכונה "וולוטה" (בעברית יש המתרגמים: "לוליין" או "מגילה"), המחבר בין שני חלקי המבנה ומעניק לו עניין קישוטי, ללא תפקיד מעשי.
פנים הכנסייה מעוצב כצלב קטום דמוי האות T, מחולק לשלושה אולמות תווך.
בתקופה זו התגלה עקרון הפרספקטיבה, דהיינו שעצם נראה קטן יותר, ככל שהוא רחוק יותר, ולהפך.
על ידי יצירת מרווחים קטנים בין העמודים ככל שמתרחקים מהכניסה, נוצרת אשליה שהמבנה ארוך בהרבה מאורכו האמיתי.
ישנם שני אזכורים של הפטרון, נותן החסות על המבנה– ג'ובאני רוצ'לאי, בשני האפריזים שבחזית הכנסייה.
האחד מרומז, באפריז התחתון - לכל אורך האפריז משוכפל סמל המשפחה – המפרש.