tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תעלת סואץ היא תעלת מים מלאכותית המשמשת למעבר אוניות ממזרח אסיה, האוקיינוס ההודי וים סוף, לים התיכון ולאירופה.
אורכה של התעלה 162.5 ק"מ והיא נמתחת בין הערים סואץ בדרום לפורט סעיד ופורט פואד בצפון.
חשיבותה הגדולה של התעלה היא מתן האפשרות לספינות הנעות בין אסיה לאירופה להימנע מהצורך להקיף את אפריקה דרך כף התקווה הטובה והאוקיינוס האטלנטי הסוער, ובכך לקצר ולהוזיל משמעותית את הדרך.
בניית התעלה שחיברה בין הים התיכון לים האדום דרך רצועת היבשה שחיברה בין אסיה לאפריקה ועברה בעיר, הייתה תוכנית עתיקה שהשתנתה פעמים רבות במהלך ההיסטוריה.
הרומאים עשו שימוש באזור למעבר של סירות קטנות וקראו לו תעלת הפרעונים.
מחוז סואץ (ערבית: محافظة السويس) הוא אחד מהמחוזות של מצרים.
המחוז נמצא בצפון מזרח המדינה ועיר הבירה שלו היא סואץ.
המחוז נמצא בכיוון מזרח מהדלתא של הנילוס, צפונית למפרץ סואץ, והוא מקושר למחוזות מצריים אחרים באמצעות כבישים ומסילות רכבת.
במחוז ישנם חמישה נמלי ים: א-סוח'נה, נמל תאופיק, נמל אַדַבייה, נמל למשלוחי דלק ונמל הדַיִג אל-אתכּה .
המשאבים הטבעיים של המחוז הם אבני גיר, חימר, פחם, נפט ושיש.
ב-1975 הוקם אזור הסחר החופשי הציבורי סואץ.
האזור הוא בשני מקומות: פורט תאופיק (שטח של 75,660 מ"ר) הסמוך לגדר של נמל סואץ, ואַדַבייה (שטח של 247,208 מ"ר) המשקיף על החוף של מפרץ סואץ ונמצא במרחק של 5 קילומטרים מנמל אַדַבייה.
מוצרי היצוא העיקריים של המחוז הם פרי הפפאיה וחפצי אומנות מצריים.
האטרקציות התיירותיות כוללות את אזור העיירה אל-עין א-סוח'נה (שיש בה מרכז רפואי חשוב) ומגוון אתרים היסטוריים כגון עיון מוסה, ארמונו של מוחמד עלי, כנסייה רומית קתולית והגבעה היהודית באל-חור.
סובאלק (בפולנית: Suwałki; ביידיש: סואוואַלק; בליטאית: Suvalkai; בגרמנית: Suwalken) היא עיר במחוז פודלסיה (Podlasie) שבצפון־מזרח פולין.
העיר משמשת כבירת נפת סובאלק, ואחד מן המרכזים המסחריים החשובים בחבל פודלכיה (Podlachia, לעיתים Podlachian).
העיר שימשה בעבר בירת חבל סובאלק, עד לביטול יחידה מנהלית זו בשנת 1999.
העיר מרוחקת כ־30 ק"מ מגבולה הדרום־מערבי של ליטא.
סודוביה (Sudovia), המחוז האתנוגרפי הליטאי הסמוך לעיר, הקטן מבין חמשת מחוזותיה האתנוגרפיים של ליטא, מכונה על שמה "סובאלקיה".
העיר השאילה את שמהּ גם ל"אזור מוגן" (דומה לשמורת טבע, בעל פחות מגבלות) הסמוך אליה.
אזור סובאלק היה מיושב החל מימי הביניים בשבטים פרוסיים ובשבטים באלטיים המכונים יוטבינגים (Yotvingians) או סודוביים (Sūduviai), ואולם, למן הגעתו של המסדר הטבטוני לסוּדוֹביה, נכבשו שטחיהם ובמאות הבאות היו מיושבים בדלילות.
היישוב נוסד בידי נזירים קמלדוניים (Camaldolese), אשר קיבלו לידיהם את השטח שעליו עתידה הייתה העיר לקום מידיו של הדוכס הגדול של ליטא יאן השני קז'ימייז', מלך פולין.
תחילה השתייך היישוב לליטא, ועם האיחוד בין פולין וליטא עבר לשליטת פולין, כאשר בשנת 1422 נקבע סופית שהשטח הוא בבעלות פולין.
במאות ה-16 וה- 17 התפתח היישוב מבחינה כלכלית, והפך למרכז מסחרי, שבו התקיים שוק שבועי וסחר בסוסים.
בשנת 1701 זכתה סובאלק למעמד של עיר.
בחלוקה הראשונה של פולין (1772) נותרה העיר בשטח פולין, ובחלוקה השנייה (1795) נמצאה בשטח הסיפוח של פרוסיה.
בשנת 1807 סופחה לנסיכות ורשה, ובשנת 1815 סופחה לפולין הקונגרסאית.
במהלך המאה ה-19 גדלה העיר כתוצאה מהמהפכה התעשייתית, והוקמו בה מפעלים קטנים לאריגת בדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, נכבשה העיר על ידי גרמניה, ובשנים 1921-1920 נכבשה על ידי רוסיה.
עם חתימת "הסכם ריגה" ב-18 במרץ 1921 שסיימה את המלחמה הפולנית-סובייטית, עברה סובאלק לשליטת פולין, עד למלחמת העולם השנייה.
כיום נמצאת העיר בתחומי פולין, וקרובה לגבולות הנוכחיים של בלארוס וליטא.
מבחינה מנהלית העיר מהווה מרכז של נפה שכוללת 9 מעוצות אזוריות: סובאלק, ראצ'קי, פיליפוב, שיפליסקי, פשרוסל, בקלז'בו, ילנבו, ויז'אני ורוטקה-טרלאק.
תחילת התיישבות היהודים בעיר הייתה כפי הנראה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1808 נמנו בה עשר משפחות יהודיות, ובשנת 1823 היהודים כבר היוו רוב בעיר, וסייעו רבות להתפתחותה הכלכלית.
בשנת 1821 נבנה בעיר בית כנסת, ולידו בית מדרש, והעיר העמידה רבנים חשובים.
בעיר גם פעל הסופר יצחק זיבנברגר.
בשנת 1851 נפתח בעיר תלמוד תורה ביוזמת הרב יצחק אייזיק חבר, אשר נקרא על שמו, בשם "אוהל יצחק".
בשנת 1859 הוקם בעיר בית חולים יהודי, ובשנת 1862 נפתחו בעיר בית דפוס עברי ובית ספר עברי בשם "בית ספר לילדי ישורון".
יהודי העיר נטלו חלק במרד הפולני של שנת 1863, ובשנות ה-80' של המאה ה-19 הצטרפו רבים מהם לתנועה הציונית, כאשר לקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל נשלח ציר מקבוצת חובבי ציון בעיר.
הדמות הבולטת בתנועה הציונית בעיר היה הפובליציסט יוסף שיינהאק.
בשנת 1912 נוסד בעיר "ארגון חובבי השפה העברית", ובשנים שטרם מלחמת העולם הראשונה החלו לפעול בעיר תנועות נוער ציוניות.
במלחמת העולם הראשונה ניזוקה מאוד העיר, והאוכלוסייה היהודית בה התדלדלה ונפגעה כלכלית.
כמו כן, נפגעו יהודים מהתנכלויות אלימות של חיילי צבא האלר.
בסיוע ארגוני צדקה יהודים, הצליחה הקהילה להשתקם, ומוסדות החינוך והתרבות היהודיים והציוניים בעיר הורחבו.
בשנות השלושים התרבו האירועים האנטישמיים בעיר, ונערכו פעולות חרם נגד היהודים בה, לרבות ניפוץ שמשות חנויות ובתי יהודים, הכאת יהודים, והפצת כרזות אנטישמיות.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר ובכפרי המחוז שלה כ- 8,000 יהודים, מתוכם כ- 6,000 בסובאלק עצמה.
על פי הסכם ריבנטרופ מולוטוב עברה העיר לשליטה סובייטית, אך בראשית אוקטובר 1939 נסוגו ממנה הכוחות הסובייטיים, וביום 6 באוקטובר 1939 נכנסו לעיר כוחות גרמנים, והחלו במעשי התעללות פומביים ביהודיה, בשוד חנויות היהודים, ובשליחת זקני היהודים לעבודות פרך.
כמו כן, הופקעו המוסדות הדתיים והתרבותיים היהודיים, הוצא צו איסור על השחיטה הכשרה, ונאסר על יהודים להתאסף בקבוצות.
ביום 23 באוקטובר נמסר לרב דוד ליפשיץ כי על היהודים בעיר להתפנות מבתיהם בתוך שלושה ימים.
בתום מספר ימים, נמלטו רוב יהודי העיר לאזורי ברית המועצות וליטא, ולא מעטים מתו בדרכם.
כ- 2,000 היהודים שנותרו בעיר גורשו על ידי הגרמנים למחוז לובלין, וגורל רובם המכריע היה שנספו בשואה.
כמו כן, נספו חלק גדול מהנמלטים לליטא.
לאחר סיום המלחמה חזרו כמה עשרות יהודים לעיר, ומצאו כי בית המדרש של העיר נשרף, ובית העלמין הוחרב.
את בית הכנסת הגדול של העיר פירקו רשויות פולין בשנות החמישים.
בשנת 1957 עוד היו בעיר 11 יהודים.
בעיר נולדו מארק זמנהוף, אביו של הרופא והבלשן היהודי אליעזר לודוויג זמנהוף יוצר שפת האספרנטו, אברהם שטרן, מפקד הלח"י, ופנחס ספיר, שר האוצר השלישי של מדינת ישראל.
רבי אברהם אבא'לה ב"ר מרדכי - הוא הרב הראשון המוכר שכיהן בסובאלק.
רבי אברהם אבא'לה ב"ר ברוך, היה רבה השני של הקהילה היהודית בעיר.
רבי יצחק אייזיק חבר (תר"ט-תרי"ג, 1849-1853), נפטר בעת כהונתו בסובאלק.
רבי יחיאל הלר (1853-1858), מחבר "כבוד מלך" ושו"ת "עמודי אור" (קניגסברג תרי"ז), כיהן בסובאלק עד עזיבתו לטובת רבנות פלונגיאן.
רבי עזריאל אריה לייב רקובסקי - כיהן בסובאלק עד עזיבתו לטובת רבנות העיר פלוצק בפולין.
רבי שמואל מוהליבר (1860-1868), כיהן בסובאלק עד עזיבתו לטובת רבנות ראדום.
רבי אליעזר שמחה רבינוביץ (1868-1874), לאחר עזיבתו את העיר פרצה מחלוקת על הרבנות, והעיר נותרה ללא רב במשך שנתיים.
רבי הלל ליבשיץ (1876-1893), כיהן בסובאלק עד עזיבתו לטובת רבנות לובלין, לאחר עזיבתו התחדשה המחלוקת ושוב נותרה העיר ללא רב למשך שנה וחצי.
רבי דוד טבל קצנלנבוגן (1894-1907), כיהן בסובאלק עד עזיבתו לטובת רבנות סנקט פטרבורג.
רבי משה בצלאל לוריא (1907-1914), נפטר בעת כהונתו בסובאלק.
רבי חיים הלר, התמנה לרבנות סובאלק לאחר הרב לוריא, אך בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא הגיע לכהן בה בפועל.
במשך שנות המלחמה התנהלו ענייני הרבנות בעיר על ידי מורי ההוראה המקומיים, רבי בנימין מגנצא ורבי משה אלטמן.
רבי אהרן בקשט (1921-1925), כיהן בסובאלק עד עזיבתו לטובת רבנות לומז'ה.
רבי יוסף יוסלביץ' (1926-1935), נפטר בפתאומיות בגיל 56 בעת כהונתו בסובאלק.
רבי דוד ליפשיץ (1935-1939), חתנו של הרב יוסלביץ', הצליח להימלט עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והגיע לארצות הברית, בה עמד בראש "ועד העזרה לפליטי סובאלק והסביבה", וכיהן כראש ישיבה וכחבר הנשיאות של "אגודת הרבנים באמריקה ובקנדה".
סואצמקס (Suezmax), הלחם של המילים סואץ ומקסימום, הוא מונח בתחום האדריכלות הימית המתייחס לגודלן המקסימלי של ספינות היכולות לחצות את תעלת סואץ, כאשר הן עמוסות מטען.
המונח נמצא בשימוש בדרך כלל ביחס למכליות, שהן האוניות הגדולות ביותר המפליגות בימים.
כיוון שבתעלת סואץ אין תאי שיט (עובדה שיש בה כדי להגביל את אורכן ורוחבן של הספינות), הרי שהמגבלה העיקרית המוטלת על ספינות המבקשות לחצות את התעלה היא מגבלת שוקע (עומקה המקסימלי של הנקודה הנמוכה ביותר בגוף הספינה מתחת לפני המים).
עם השלמת עבודות להעמקת תעלת סואץ, מגבלת השוקע המקסימלי בעשור הראשון של המאה ה-21 היא 18.9 מטר, לספינות שרוחבן הוא מעל 50 מטר קיימת מגבלת שוקע קטנה יותר.
מגבלת השוקע מונעת מרבות ממכליות-על עמוסות לחצות בתעלה, דבר המאלץ מכליות אלה להעביר חלק ממטענן לספינה אחרת, או לצינור נפט הנמשך מקצה אחד של התעלה עד לקצה השני, בטרם חציית התעלה.
לחלופין, ספינות יכולות להימנע מלבחור בנתיב שיט זה ולהקיף את יבשת אפריקה דרך כף התקווה הטובה.
מעמס מרבי אופייני לספינת סואצמקס הוא כ-150,000 טון ורוחבה כ-46 מטר.
מגבלת הגובה לספינה החוצה את תעלת סואץ הוא 68 מטר מעל פני המים, גובה המפתח של גשר תעלת סואץ.
מגבלת הרוחב היא 70.1 מטר, אולם רק מספר קטן ביותר של מכליות אינו עומד במגבלה זו וספינות אלה אינן יכולות לעבור בתעלה אף בגלל מגבלת השוקע.
מונח דומה לסואצמקס הוא פנמקס, המגדיר את גודלן המרבי של אוניות העוברות בתעלת פנמה.
סואמו טויודה (יפנית: 豊田 副武; 22 במאי 1885 - 22 בספטמבר 1957) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במלחמת העולם השנייה.
טויודה נולד באזור שהוא כיום העיר קיטסוקי, מחוז אויטה, יפן.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1905 באקדמיה הימית הקיסרית במקום ה-26 מתוך 176 צוערים, במחזור ה-33. הוא שירת כימאי על סיפון הסיירות "האשידטה" ו"נישין", ולאחר שקיבל דרגת קצונה שירת כאנסיין על סיפון המשחתת "אסטסויה".
טויודה שב לאקדמיה הימית והפך למומחה לטורפדו ולתותחנות ימית.
כלוטננט משנת 1911 שירת טויודה על סיפון סיירת המערכה "קורמה".
הוא סיים את לימודיו במכללת הלוחמה הימית בשנת 1915 וקודם לדרגת לוטננט-קומנדר בשנת 1917. בין השנים 1917-1919 שימש טויודה שלישו הצבאי של אדמירל יושימאסה מוטומארו.
בין השנים 1919-1922 הוא נשלח כנספח צבאי לבריטניה, במהלכן קודם לדרגת קומנדר.
עם שובו ליפן קיבל טויודה מספר תפקידים ניהוליים, ובשנת 1925 קודם לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד הראשון בקריירה הצבאית שלו - הסיירת "יורה".
בדצמבר 1930 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "היוגה".
במהלך הוועידה הימית בלונדון בשנת 1931 ליווה טויודה את אדמירל איסורוקו יממוטו.
ב-1 בדצמבר 1931 קודם לדרגת אדמירל משנה.
בין דצמבר 1931 לפברואר 1933 שימש טויודה מפקד המחלקה השנייה המטה הכללי של הצי הקיסרי היפני, וקודם לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1935. בין 1935-1937 היה טויודה מנהל המשרד לענייני הצי, ב-20 באוקטובר 1937 קיבל את הפיקוד על הצי הרביעי, ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצי השני.
שני הציים פעלו במלחמת סין–יפן השנייה וסיועו לפלישה לסין.
מ-1939 עד 1941 היה טויודה מפקד מחלקת המספנות בצי.
ב-18 בספטמבר 1941 קודם טויודה לדרגת אדמירל, ובעת ההתקפה על פרל הארבור היה מפקד הבסיס הימי בקורה.
ב-10 בנובמבר 1942 הפך טויודה לחבר במועצת המלחמה העליונה, בה השקיע מאמצים בהסטת משאבים בתעשייה הצבאית לעבר תעופה ימית, אך לרוב נתקל בהתנגדות באנשי הצבא היפני הקיסרי.
ב-21 באפריל 1943 עזב טויודה את המועצה וקיבל את הפיקוד על בסיס הצי ביוקוסוקה.
לאחר מותו של אדמירל מינאיצ'י קוגה קיבל טויודה את הפיקוד על הצי היפני המשולב ב-3 במאי 1944. בחודש יוני של אותה שנה הגה תוכנית מבצעית בשם "מבצע א-גו" שהתממשה בתבוסה מכרעת של הצי הקיסרי תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה בקרב ים הפיליפינים.
לאחריה הגה את תוכנית "שו-גו", שהתממשה גם היא בתבוסה יפנית בקרב מצר סוריגאו.
טויודה היה מודע לעובדה ששתי התוכניות היוו הימור, אך מכיוון שהדלק והאספקה של הצי הקיסרי אזלו והלכו, הוא חש שסיכויי ההצלחה עולים על הסיכון באובדן צי, שעמד בלאו הכי להפוך לחסר תועלת תוך זמן קצר.
על אף התבוסות המשיך טויודה באותה אסטרטגיה, כשאישר את מבצע טן-גו בה שלח את אוניית המערכה יאמטו למשימת התאבדות לאוקינאווה.
לאחר התפטרותו של קושירו אויקאווה ממשרת ראש המטה הכללי של הצי החליף אותו טויודה, והיה למפקד האחרון של הצי הקיסרי היפני מ-29 במאי 1945 ועד לתום המלחמה.
טויודה לקח חלק במספר ועידות קיסריות בנוגע לכניעת יפן.
ראשית קיווה שר הצי מיטסומאסה יונאי שטויודה יוכל לסייע במיתון ראש המטה הכללי של הצבא, יושיג'ירו אומזו (מאחר ששניהם נולדו באותו מחוז).
בסופו של דבר הצטרף טויודה לאומזו במחאתו כנגד הצהרת פוטסדאם.
טויודה תמך בסיום המלחמה אך התעקש שממשלת יפן תדרוש תנאים טובים יותר.
לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי התקשחה עוד יותר עמדתו וטען שעל היפנים להגן על איי הבית עד האדם האחרון.
לאחר המלחמה נעצר טויודה על ידי הפיקוד העליון של בעלות הברית בטוקיו ונשלח לכלא סוגאמו, אך לבסוף שוחרר מבלי שעמד למשפט בגין פשעי מלחמה.
ב-1957 נפטר טויודה מהתקף לב כשהוא בגיל 72.
סובאק (אינדונזית Subak) הוא מוסד דתי-חברתי-דמוקרטי, של כ-1,200 אגודות חקלאים עצמאיות, הקיים באי באלי מזה מאות שנים, ואשר מטרתו היא לחלק באופן צודק את עתודות מי ההשקיה לשדות האורז של האי.
בשנת 2012 הוכרזו שני אזורים באי בהם מתקיים מוסד הסובאק - פאקריסאן (Pakerisan) ואנגה באטוקארו (Angga Batukaru) - כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
לצידם הוכרזו אגם באטור השוכן בלועו של הר הגעש הנושא את אותו שם, ושני "מקדשי מים" הינדים.
באלי נחצה ממזרח למערב על ידי רכס הרי געש, המשמשים כמקור לאדמת האי הפורייה.
נהרות האי הנובעים באגמים שניקוו בלועות הרי הגעש, נוקזו במשך השנים לתעלות המובילות את מימהם אל שדות האורז, המשתרעים הן במישור והן בטרסות.
מוסד הסובאק הופיע בבאלי במאה ה-9, והתפתח משך כ-300 שנים בהנהגתה של מערכת פוליטית מרכזית, אשר הקימה מקדשי אבן מלכותיים הקשורים בתרבות החקלאית ובניצול מקורות המים.
מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, במאה ה-11 התפצל הכוח הפוליטי המרכזי באי למספר ישויות, שהמשיכו וטיפחו את מוסד הסובאק, והקימו מקדשים משלהן ליד מקורות מים.
רוב אגודות הסובאק ניסחו מסמכים משפטיים המגדירים את זכויותיהם וחובותיהם של החקלאים החברים בהן.
האורז בבאלי נחשב למתת האל, ומוסד הסובאק הוא חלק מהתרבות הדתית של "מקדשי המים" באי, השוכנים לאורך נתיבי המים ובסמוך למעיינות.
ניהול משק המים בידי הסובאק מתבצע במקדשים, ובמשך אלף השנים האחרונות דאגו אגודות הסובאק להקמתן ולתחזוקתן של טרסות האורז.
לנזירים במקדשים נודע תפקיד מרכזי בחלוקה המיטבית של המים אל השדות, והפולחן במקדשים מקדם את ההרמוניה ביחסי האדם עם הסביבה, במסגרת התפיסה הפילוסופית ההינדית של "טרי היטה קראנה" ("Tri Hita Karana"); היינו, אחדות הנפש, העולם האנושי והטבע.
בכל אחת מכ-1,200 אגודות הסובאק חברים בין 50 ל-400 חקלאים, המופקדים על ניהול משאבי המים ממקור המים הבודד הנמצא בתחום אחריותם.
גבול אחריותו של כל סובאק מוכתב על ידי אגן ההיקוות של שדות האורז שברשות חבריו, וגודלו נע בין הקטארים בודדים במעלה ההר לכמה מאות או אלפי הקטארים במישור.
התיאום בין אגודות הסובאק הפועלות במדרונות לבין אלה הפועלות במישור הוא הכרחי לשם חלוקה הוגנת של מי ההשקיה.
מרכיבי תרבות הסובאק הם שדות וטרסות האורז, מערכת תעלות ומנהרות ההשקיה, הכפרים החקלאיים ו"מקדשי המים" המשתנים בגודלם ובחשיבותם:
נוף הסובאק של פאקריסאן - באזור זה שוכנת מערכת ההשקיה העתיקה ביותר המוכרת בבאלי, והוא נמצא בניהולן של שלוש אגודות סובאק שונות.
בשטח שוכנים ארבעה מקדשי מים, קבוצה של מקדשים מלכותיים ומנזרים, ושלושה כפרים.
מקדש המים "טירטהא אמפול" (Tirtha Empul) מהמאה ה-10 שוכן סביב אחד המעיינות הקדושים באי, המשמש כמקור המים העיקרי של האזור כולו.
במקום הוקמה אחת מתעלות ההשקיה הראשונות בבאלי, וכתובת מלכותית משנת 962 מאזכרת את קיומו של סכר באתר.
למקדש שלוש חצרות - במרכזית שוכן מזבח גדול לאחת האלות ההינדיות, בשנייה בריכת טהרה לנפש, ובחיצונית גן ובריכת רחצה.
"פורה מנגנינג" (Pura Mengening) הוא מקדש מים נוסף השוכן סביב מעיין קדוש, ואשר מוקדש לבודהה ולטרימורטי, השילוש ההינדי של שלושת האלים - שיווה (המשמיד ומשנה הצורה), וישנו (המגן והמשמר) וברהמה (הבורא).
מקדש פגולינגאן" (Pura Pegulingan) משמש הן כמקדש מים והן כמקדש קהילתי.
הוא נוסד במאה ה-9 כמקדש בודהיסטי, ובהמשך רכש מעמד גם בקרב ההינדים.
במקדש ניצבת סטופה מתומנת כנגד שמונה רוחות השמים, ושלושת חלקיה מייצגים את יסודות ה"טרי היטה קראנה".
מקדש "גונונג קאווי" (Gunung Kawi) חצוב בסלע בתוך ערוץ נחל והוא מתוארך למאה ה-11. לצידו קבוצה של חמישה מקדשים נוספים, וכל אלה קשורים לתעלות מים שנחפרו בגדות הערוץ.
נוף הסובאק של אנגה באטוקארו - אזור זה מקיף את החורש המשתרע על מדרונותיו של הר בטוקארו, הר הגעש השני בגובהו בבאלי, המתנשא לגובה של 2,276 מטרים; וכן את אגם טמבלינגאן (Tamblingan) המשמש כמקור המים של שטחים נרחבים.
בראש מערכת המקדשים באזור הקדוש, שוכן מקדש פורה לוהור בטוקארו (Pura Luhur Batukaru) אשר הוקם במאה ה-11. האזור כולל טרסות ומקדשים שנזכרו במקור כתוב כבר במאה ה-10, והם נמנים עם העתיקים באי.
מקדש המים העליון פורה אולון דאנו באטור ("מקדש ראש אגם באטור") - המקדש שוכן על שפת הר געש וחולש על אגם באטור שבלועו.
מאחר שהאגם נחשב למקור המים של כל נהר ומעיין באי, כל אגודות הסובאק מקבלות את סמכותו הדתית, והוא השני בחשיבותו באי.
המקדש מנוהל על ידי תושבי כפר באטור, הנתמכים כספית על ידי יותר מ-250 אגודות סובאק.
הכפר והמקדש שכנו בעבר במורד הקלדרה, אך הוקמו במקומם הנוכחי לאחר שחרבו בהתפרצות הר הגעש בשנת 1926. מתחם המקדש מורכב מחמש חצרות המקיפות ביתנים המוקדשים לכ-45 אלים, ובראשם אלת האגם "דווי דאנו" (Dewi Danu) המניעה את זרימת הנהרות ומביאה שגשוג לארץ.
אגם באטור (Danau Batur) - האגם ששטחו כ-18 קמ"ר שוכן בלועו של הר באטור (Gunung Batur), המתנשא לגובה של 1,717 מטרים.
הוא נחשב למשכנה של אלת האגם ולמקור המים הראשוני בבאלי כולה.
מי האגם מחלחלים אל מי התהום ומזינים את נהרות האי.
מקדש המים המלכותי פורה טאמאן איון - המקדש השוכן במישור, מייצג את התפשטות גידול האורז אל המישורים ואת היחסים שנרקמו בין תרבות הסובאק למלכי באלי, בעיקר במאה ה-19. למקדש תפקיד מרכזי בחלוקת מי ההשקיה לשדות שבמישורים.
האתר הוקם כמקדש מים מלכותי בראשית המאה ה-18, והוא נחשב לגדול ולייחודי מבחינת סגנונו האדריכלי מבין כל מקדשי המים באי.
המקדש מוקף בחפיר מים, ובחצרו הפנימית ניצבים 29 מזבחות וביתנים.
סואסון , היא קומונה במחוז אן שבחבל או-דה-פראנס שבצפון צרפת.
הקומונה ממוקמת על גדתו של נהר האן, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית מפריז, ובירתה העתיקה של ממלכת סואסון (ממלכה פרנקית-רומית שהתפרסה בגאליה במאה החמישית לספירה) ושבט הסואסון.
אוכלוסיית הקומונה עומדת (נכון ל-2010) על 28,646 תושבים, והיא בירידה מתמדת מאז שנת 1975. שטח הקומונה עומד 12.32 קמ"ר.
בשנת 744 נפגש בעיירה פפין הגוץ עם שליח האפיפיור, בונפיציוס הקדוש, וקיבל עליו את עול הנצרות, מה שהבטיח את תמיכת האפיפיור בפפין כנגד אויביו.
בתמיכת האפיפיור, הוא קבע את העיר כבירת ממלכתו.
ב-15 ביוני 923, בקרב ליד העיר נהרג רובר הראשון, מלך צרפת, שארל התם נאסר וראול הפך למלך צרפת.
במהלך המאה ה-11 בעיר פעל ארנולד מסואסון שבהמשך הוכרז כקדוש.
במהלך מלחמת מאה השנים, תקפו חיילים צרפתים מחנה קשתים אנגלי שחנה בסמוך לעיר.
הם תלו את כל 300 החיילים שהיו מוצבים בו ולאחר מכן נכנסו לעיר, וביצעו מעשי אונס רצח ושוד.
המאורע המזעזע, כשחיילים צרפתים תקפו תושבים צרפתים, הכה גלים ברחבי אירופה.
הנרי החמישי, מלך אנגליה ראה בניצחונו בקרב אז'נקור, שהתרחש ב-25 באוקטובר, יומם של הקדושים המגינים של העיר סואסון, קריספין וקריספיניאן, נקמה על כבודם של הקדושים שנפגע במתקפה האכזרית על העיר.
במחזה "הנרי החמישי" שם שייקספיר בפיו של המלך הנרי נאום ממריץ הקורא לחיילים האנגליים להתעודד, משום שאמנם הם מעטים, אך ביום מן-הימים יהיו גאים לספר שהם היו שם, ביום קריספין, בעת הניצחון הגדול (מערכה רביעית, סצנה III).
בעיר עומדת קתדרלה גותית מהעתיקות ומהשמורות בעולם, ומהווה מוקד תיירותי.
בשנת 1765 תקף זאב אוכל-אדם שמונה עשר אנשים בעיר, וארבעה מתוכם מתו.
אחד מתושבי העיירה הרג לבסוף את הזאב, וזכה על כך לפרס מלואי החמישה עשר, מלך צרפת.
סוּבָּא היה כפר ערבי בראש הר צובה ממערב לירושלים.
סובא יושב לראשונה בתקופה הפרסית וההלניסטית.
הצלבנים בנו בכפר מצודה, אשר נקראה בלמונט.
המצודה נבנתה לפני שנת 1169. בתי הכפר הראשונים נמצאו בתוך חומות המבצר.
תושבי הכפר התפרנסו בעיקר מגידול דגנים ופירות.
בשנת 1834 במהלך מרד הפלחים שימשו הכפר והמצודה כמעוז של תושבי אבו גוש נגד המצרים, כתוצאה מכך נהרסו הכפר והמצודה על ידי אבראהים פאשא.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בסובא (יחד עם דיר-עמאר, כיום שוכן במקומו בית חולים איתנים) 434 תושבים ו-100 בתים נושבים.
בסקר הכפרים שנערך בשנת 1945 בארץ ישראל, הוערך שטח הכפר ב-4,102 דונם עות'מאני, מתוכם 15 דונם בבעלות יהודית ו-5 דונם שטחים ציבוריים.
מצודה קטנה בתחומי הכפר שימשה לשמירת הדרך לירושלים.
במלחמת העצמאות שימש הכפר כבסיס לוחמים כנגד היישובים היהודים.
הכפר שימש (בדומה לכפר אל-קסטל הסמוך) בסיס לכוחות הערבים שחסמו את הדרך שהובילה לירושלים.
ההגנה תקפה את הכפר שלוש פעמים אך לא הצליחה לכבשו.
לבסוף נכבש הכפר בלילה שבין 12 ל-13 ביולי 1948, על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע דני ותושביו ברחו או גורשו ממנו.
על אדמות הכפר נבנה קיבוץ צובה.
רבים מבתי הכפר עומדים כיום ללא גגות.
בית הקברות של הכפר נמצא למרגלות ההר וביצורים שנחפרו על ידי ההגנה נראים בצדו הצפון-מזרחי של ההר.
נהר הסואר הוא נהר שאורכו 70 ק"מ ומוצאו בריינלנד-פפאלץ, גרמניה וזורם ברובו בבא-רן שבצרפת עד שהוא נשפך אל נהר הריין.
מקור הנהר בפלאצרוואלד ליד העיר אפנבורן (Eppenbrunn) שבקרבת הגבול הצרפתי-גרמני, ברום של כ-400 מטר מעל לגובה פני הים.
הנהר זורם מזרחה בשטח גרמניה עד שהוא חוצה את הגבול לצרפת כ-12 ק"מ לאחר מוצאו.
בצרפת הנהר זורם בצפון חבל בא-רן וממשיך לכיוון מזרח.
במהלכו הוא ניזון ממספר נהרות שהעקריים שבהם הוא האברבאך והסלצבאך.
כ-5 ק"מ לאחר המפגש עם נהר הסלצבאך, הנהר נשפך אל נהר הריין ליד העיר מינשוזן.
סובאלקיה או סודוביה (בליטאית: Suvalkija או: Sūduva או: Užnemunė; בפולנית: Suwalszczyzna) היא אחד מחמישה חבלי ארץ אתנוגרפיים מובחנים בליטא, הממוקמת בדרום-מרכז המדינה.
סובאלקיה היא האזור האתנוגרפי הקטן ביותר בליטא, היא ממוקמת מדרום לנהר הניימן, בשטחה ההיסטורי של דוכסות וילקובישק, ובירתה הלא-רשמית היא מריאמפולה.
סובאלקיה היא האזור האתנוגרפי המאוחר ביותר להגדרה עצמית מבין חמשת אזוריה האתנוגרפיים של ליטא, הוא מעולם לא היה ישות מדינית נפרדת וגם כיום אין לו מעמד רשמי בחלוקה המנהלית של ליטא, והגדרתו האתנוגרפית העצמית נוצרה במהלך המאה ה-19 כאשר היה האזור חלק מפולין הקונגרסאית.
סובארו BRZ היא מכונית ספורט בתצורת קופה, המיוצרת על ידי יצרנית הרכב היפנית סובארו משנת 2012. בעקבות ההצלחה במכירות הכריזה החברה כי תוציא מהדורה מיוחדת בשם סובארו BRZ Blue Special Edition של 500 יחידות בשנת 2016.
המכונית כוללת מנוע בנזין I4 צילנדרים בנפח 1,998 סמ"ק שמספק כ-200 כוחות סוס ב-7,000 סיבובים לדקה.
עם תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים.
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 8.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 210 קילומטרים לשעה.
הדור הראשון הוצג בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס בשנת 2011, ויצא למכירה בשנת 2012. הדור הראשון כלל מנוע בנזין F4 צילנדרים בנפח 1,998 סמ"ק המספק 200 כוחות סוס ב-7,000 סיבובים לדקה.
בשנת 2016 עברה הסובארו BRZ מתיחת פנים, שכללה עיצוב ספורטיבי והוספת חמישה כוחות סוס למנוע.
הדור השני הוצג בשנת 2021. בדור השני שודרג המנוע לנפח 2.4 ליטרים המספק כ-228 כוחות סוס ב-7,000 סיבובים לדקה, זאת לעומת 200 כוחות סוס בדור הראשון המצויד במנוע 2.0 ליטרים.
סובארו 360 (Subaru 360) היא מכונית מיני תוצרת סובארו היפנית, הושקה ב-3 במרץ 1958 ויוצרה עד מאי 1970. הייתה המכונית היפנית השלישית שיובאה לישראל (לאחר הקונטסה 900 והקונטסה 1300, שיובאו כקיטים והורכבו בארץ).
גרסת 2 דלתות (4 נוסעים)
גרסת קופה עם גג בד מתקפל
תיבת הילוכים ידנית – 3 מהירויות
באמצע שנות הששים של המאה ה-20 היו משה ברנוביץ ודניאל ברקוביץ סוכנים של קטנוע "רביט" שייצרה חברת "פוג'י אינדוסטריז" מיפן.
כאשר נפסק ייצור הקטנוע, קיבלו ברנוביץ וברקוביץ את הזיכיון לייבא לארץ מכונית חדשה שהחברה התחילה לייצר.
חברת "יפנאוטו", החלה לשווק את הסובארו בארץ.
משרדיה היו ברחוב המסגר בתל אביב.
הרכב הראשון שיובא לארץ בסוף שנות הששים היה ה"סובארו 360", בגרסת 2 דלתות.
סובארו FF-1 היא מכונית יפנית המוגדרת כמכונית משפחתית קטנה, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב סובארו היפנית משנת 1969–1973.
דגם "סובארו FF-1" קרוי גם "Subaru FF-1 Star".
יצרנית הרכב סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע"מ"" .
ב-21 באוקטובר 1965 הציגה סובארו את ה-"סובארו 1000", ובשנת 1969 את דגם סובארו FF-1, שהיה כמעט זהה לדגם ה-"סובארו 1000", מלבד לנפח המנוע ששופר, ועוד מספר שינויים קוסמטיים קלים.
חברת "יפנאוטו", החלה לשווק את סובארו בארץ, בסוף שנות השישים.
הרכב היפני השני לאחר ה-סובארו 360 שיובא לארץ בסוף שנות השישים היה ה-"סובארו FF-1 ", בגרסת 4 דלתות.
למעשה היה זה הרכב המשפחתי הראשון שיובא מיפן ושנחל הצלחה גדולה בארץ.
סובארו R-2 היא מכונית מיני, שהוגדרה בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car" .
2 דלתות, תוצרת יצרן הרכב היפני סובארו (ביפנית: 株式会社SUBARU, באנגלית: Subaru Corporation), בין השנים 1969–1972.
יצרנית הרכב סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע"מ""
סובראו B9 Scrambler היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט, קבריולה, בעלת הנעה היברידית אשר הוצגה על ידי יצרנית הרכב היפני סובארו בשנת 2003.
יצרנית הרכב סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני ""פוג'י תעשיות כבדות בע"מ"" .
דגם ה"סובארו B9 Scrambler" כונה גם "סובארו B9SC".
מנוע 134 כ"ס (מנוע חשמלי) הביא את דגם ה"סובארו B9 Scrambler" למהירות 80 קמ"ש.
בנקודה זו נכנס לפעולה מנוע הבנזין, 138 כ"ס.
במהירות פחותה מ-80 קמ"ש מנוע הבנזין מטעין את הסוללה, ותורם להאצה כבדה של הדגם.
סובארו 1500 היא מכונית משפחתית, 4 דלתות, תוצרת יצרן הרכב היפני סובארו משנת 1954.
דגם "סובארו 1500" היה הדגם הראשון שיוצר על ידי סובארו.
דגם ה"סובארו 1500" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבין-לאומיות בטוקיו בשנת 1953.
סובארו G היא מכונית משפחתית קטנה מתוצרת יצרנית הרכב היפנית סובארו אשר יוצרה בין השנים 1971–1972.
יצרנית הרכב סובארו הייתה חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני ""פוג'י תעשיות כבדות בע"מ"" .
ממאי 2016 חטיבת "סובארו" שייכת לקונצרן היפני "חברת סובארו" (שנודע בעבר בשם "פוג'י תעשיות כבדות בע"מ" - Fuji Heavy Industries Ltd.
דגמי "סובארו G" יוצאו לארצות הברית.
מחיר הדגם בארצות הברית עמד על כ-2,000 דולר.
סובארו 1000 (ביפנית: 速霸陸1000; באנגלית: Subaru 1000) היא מכונית משפחתית קטנה מתוצרת יצרנית הרכב היפנית סובארו אשר יוצרה בין השנים 1966–1969 ביפן.
ב-21 באוקטובר 1965 הציגה סובארו את ה"סובארו 1000", ובשנת 1969 את דגם סובארו FF-1, שהיה כמעט זהה לדגם ה-"סובארו 1000", מלבד לנפח המנוע ששופר, ועוד מספר שינויים קוסמטיים קלים.
דגם "סובארו 1000" היה הדגם הראשון בתצורת הנעה קדמית אשר יוצר בסובארו.
סובארו R1 (ביפנית: スバル・R1, באנגלית: Subaru R1) היא מכונית סופרמיני, שהוגדרה בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car" מתוצרת יצרן הרכב היפני סובארו אשר יוצרה בין השנים 2005–2010.
"DBA-RJ1" - מנוע הנעה קדמית
"DBA-RJ2" - מנוע הנעה כפולה 4x4
"ABA-RJ1" - מנוע הנעה קדמית
"ABA-RJ2" - מנוע הנעה כפולה 4x4
סוארגליה (שם מדעי: Soergelia) הוא סוג נכחד של יונקים בני תת-משפחת היעלים שבמשפחת הפריים, שהתקיימו במשך תקופת הפליסטוקן של אירופה ואסיה והמין Soergelia mayfieldi התקיים גם באמריקה הצפונית.
הם משתייכים לקבוצה כבשי שור, בה נכללים כבש המושק והטאקין.
הסוג תואר ב-1951 בידי שחאוב (Schaub).
המאובנים התגלו בין השאר בצ'כיה, גרמניה, רומניה, יוון, הולנד, גאורגיה, רוסיה, ספרד וכן ביוקון שבקנדה ובארצות הברית בקנזס וטקסס.
סוג זה נחשב לקרוב לאאוצרתריום ולבותריום הנכחדים מצפון אמריקה.
הוא דמה בגודלו לכבש מושק מודרני עם משקל של שור מודרני של מעל חצי טון.
היו לו קרניים רחבות שבניגוד לכבש המושק דמו לקרני פרה אך התקמרו מעלה בתחילתם, מבנה המתאים לבני משפחת היעלים.
הכבש הענקי השתמש בקרניו כדי להילחם על נקבות.
הוא חי בעדרים גדולים לאורך עידן הקרח האחרון, באזור בו חיו ממותות ענקיות, קרנפים צמריים ועדרי סוסים וביזונים קדמונים.
לסוארגליה היו מספר טורפים באזור כפי שנראה משרידים של מאובניו עם נשיכה של מגנתריאון.
ככל הנראה גם ראשוני האנשים צדו אותו.
בסוג זה נכללים 5 מינים:
סואסאט (בגרינלנדית: Suaasat) הוא מרק גרינלנדי מסורתי.
הוא עשוי באופן מסורתי מבשר כלבי ים, אך יכול להיות עשוי גם מלוויתן, מאייל הצפון או מעופות ימיים.
המרק כולל לעיתים קרובות בצל ותפוחי אדמה והוא מתובל במלח, פלפל שחור ועלי דפנה.
את המרק לעיתים קרובות מעבים באורז או בהשריה של שעורה במים למשך הלילה, כך שהעמילן מופרש למים.
סו-אלן קסיאנה "סואלה" ברוורמן היא עורכת דין ופוליטיקאית בריטית ששימשה כמזכירת הפנים הבריטית מ-6 בספטמבר 2022 ועד 19 באוקטובר 2022, ואז שוב מ-25 באוקטובר 2022 ועד 13 בנובמבר 2023. חברת פרלמנט של פיירהאם במחוז המפשייר (מ-2024 פיירהאם ו-ווטרלוויל) מאז 2015.
נולדה בשם סו-אלן קסיאנה פרננדס (Sue-Ellen Cassiana Fernandes) ברובע הארו שבלונדון רבתי, לכריסטי פרננדס ולאומה (לבית מוטיאן-פילאי), שניהם ממוצא הודי.
הוריה היגרו לבריטניה בשנות ה-60 מקניה וממאוריציוס, בהתאמה.
ברוורמן גדלה בפרוורי ומבלי, אנגליה.
היא למדה בבית ספר יסודי בברנט ובבית ספר תיכון פרטי בפינר, לאחר שזכתה במלגה חלקית.
לאחר מכן למדה משפטים בקווינס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', ובמהלך הלימודים כיהנה כנשיאת האגודה השמרנית של האוניברסיטה.
ברוורמן התגוררה שנתיים בצרפת כסטודנטית בתוכנית ארסמוס, ולאחר מכן כמלגאית של קרן "ההסכמה הלבבית", והשלימה תואר שני במשפט אירופאי וצרפתי באוניברסיטת פנתיאון-סורבון.
ברוורמן הוסמכה לעריכת דין בשנת 2005, לאחר התמחות בלונדון.
אמה נולדה למשפחה הינדית-טמילית, והייתה אחות.
מוצאה של משפחתו של אביה, שעבד באגודת דיור, הוא מגואה.
ברוורמן היא אחייניתו של מאהן קונדאסאמי, שהיה הנציב העליון של מאוריציוס.
ברוורמן היא בודהיסטית ומשתתפת קבועה באירועים של המרכז הבודהיסטי של לונדון.
כשנשבעה אמונים בפרלמנט בחרה להישבע על הדהמפדה, אחד הטקסטים הבודהיסטיים העתיקים והמרכזיים אשר נכתב במאה הראשונה לפנה"ס.
ברוורמן החלה את דרכה הפוליטית בקמפיין של אמה, אומה פרננדס, כמועמדת המפלגה השמרנית לבחירות הביניים במחוז ברנט מזרח ב-2003. כבר במהלך הקמפיין פרסם הגרדיאן סקירה עליה בכותרת "הדרך למספר 10".
בבחירות הכלליות של 2005 התמודדה ברוורמן במחוז הבחירה לסטר מזרח, אך סיימה שנייה אחרי מועמד הלייבור.
בשנת 2012 ניסתה להיבחר לאספת לונדון, הוצבה במקום הרביעי ברשימת המפלגה השמרנית, אך המפלגה זכתה רק בשלושה מושבים.
ברוורמן נבחרה לבית הנבחרים כנציגת מחוז פארהאם ב-2015 עם 56.1% מהקולות, ונשאה את נאום הבכורה שלה ב-1 ביוני 2015.
בקדנציה הראשונה שלה הייתה ברוורמן חברה בוועדת החינוך, ובוועדה לניסוח חוק סמכויות החקירה.
היא עמדה בראש קבוצה פרלמנטרית על-מפלגתית (APPG) בנושא חינוך פיננסי לצעירים, והובילה את העבודה על דו"ח שקרא לחינוך פיננסי טוב יותר בבתי הספר.
ב-2016 הצטרפה לתוכנית של הצבא הבריטי המאפשרת לחברי פרלמנט התנסות בשירות צבאי, וסיימה את התוכנית ב-2017.
כתומכת בברקסיט הייתה ברוורמן חברה בפאנל שנועד לבחון את האפשרויות העומדות בפני ממשלת בריטניה להגנה על זכויות אזרחי האיחוד האירופי בממלכה.
בקדנציה השנייה שלה, לאחר הבחירות הכלליות ב-2017, מונתה ברוורמן כעוזרת לשר האוצר.
במהלך סבב המינויים של ינואר 2018 עברה ברוורמן לתפקיד תת-שרה במשרד לענייני היציאה מהאיחוד האירופי.
היא התפטרה מהתפקיד ב-15 בנובמבר 2018 יחד עם דומיניק ראב שתחתיו עבדה, במחאה על טיוטת עסקת הברקסיט של תרזה מיי שפורסמה יום קודם לכן.
בסבב המינויים של פברואר 2020, קיבלה ברוורמן את תפקידי התובעת הכללית של אנגליה ווילס והפרקליטה הכללית של צפון אירלנד, במקומו של ג'פרי קוקס שהודח מהממשלה.
במהלך הריונה ב-2021 הייתה ברוורמן הראשונה שנהנתה מחופשת לידה במסגרת "חוק קצבאות הלידה לשרות" שנחקק חודשים ספורים קודם לכן.
מייקל אליס החליף אותה כתובע הכללי עד שחזרה לתפקידה ב-11 בספטמבר 2021.
בתחילת יולי 2022 התפטרו 62 מבין 179 בעלי התפקידים בממשלתו של בוריס ג'ונסון והובילו למשבר ממשלתי שבסופו נאלץ ג'ונסון להתפטר מראשות הממשלה.
ברוורמן אומנם לא התפטרה מתפקידה, אך הצטרפה לקריאת חבריה למפלגה לבוריס ג'ונסון להתפטר.
היא הציגה את עצמה כמועמדת לראשות המפלגה השמרנית, אך הודחה מהמירוץ בסיבוב השני של ההצבעות לאחר שזכתה רק בתמיכתם של 27 מבין חברי הפרלמנט השמרנים המכהנים.
לאחר מכן העבירה את תמיכתה לליז טראס.
לאחר שטראס זכתה בראשות המפלגה ונכנסה לתפקיד ראש הממשלה, מונתה ברוורמן לשרת הפנים בממשלה החדשה.
היא התפטרה באוקטובר 2022, אך כמה ימים אחר כך, לאחר התפטרותה של טראס וכניסתו לתפקיד של ראש הממשלה רישי סונאק מונתה שוב לתפקיד.
ב-13 בנובמבר 2023, פוטרה על ידי ראש הממשלה לאחר שהתבטאה כנגד המחאות הפרו-פלסטיניות על רקע מלחמת חרבות ברזל.
בציוץ שהעלתה לאחר פיטוריה, צירפה ברוורמן מכתב לראש הממשלה, רישי סונאק, שבו הביעה את אכזבתה מכישלונו להתמודד עם האנטישמיות הגואה ברחובות בריטניה, לאחר אירועי הטבח של ה-7 באוקטובר.
בבחירות 2024 שמרה על מקומה (במחוז הבחירה החדש פיירהאם ו-ווטרלוויל) מטעם המפלגה השמרנית על אף תבוסת המפלגה בבחירות, אך בינואר 2026 הודיעה על הצטרפותה למפלגת Reform UK.
עמדותיה של ברוורמן נחשבות לניציות והיא תומכת בברקזיט, בפרישה של בריטניה מהאמנה האירופית לזכויות אדם ובגירוש מהגרים לא חוקיים לרואנדה.
היא אמרה בראיון כי "אם מטרילים אותי ואני מעוררת תגובות שליליות בטוויטר, אני יודעת שאני עושה את הדבר הנכון".
בראיון לטיימס יצאה ברוורמן נגד המאבק לזכויות טרנסג'נדרים ואמרה כי בתי ספר אינם חייבים להיענות לבקשות של תלמידים המעוניינים לשנות את המגדר שבו הם מזדהים, לרבות שימוש בכינויי גוף, תלבושת אחידה ושימוש בשירותים ובמלתחות שאינם תואמים את המין הביולוגי.
לטענתה, מבחינה חוקית יש להתייחס לילדים מתחת לגיל 18 רק על פי מינם הביולוגי.
עוד ציינה כי היא רואה בסופרת ג'יי קיי רולינג (שכתבה את ספרי "הארי פוטר") כ"גיבורה".
היא נישאה לראל ברוורמן, מנכ"ל בריטי-יהודי בתאגיד מרצדס-בנץ AG, בפברואר 2018 בבית הנבחרים הבריטי.
ב-2019 נולד בנם הבכור, וב-2021 נולדה להם גם בת, והם מתגוררים בפרוור לוקס הית' שבחוצות מחוז המפשייר.
היא סיפרה בראיון במרץ 2023 על אודות בעלה, ישראלי לשעבר, יהודי ציוני גאה, שדרכו יש להם גם קרובי משפחה ששירתו בצה"ל.
ברוורמן היא חברה במועצה המלכותית הבריטית מאז 2020, ולכן זכאית לתואר הכבוד "The Right Honourable" למשך כל חייה.
סואצ'ה (בספרדית: Soacha) היא העיר הגדולה במחוז קונדינמרקה שבקולומביה, וחלק מהמטרופולין של הבירה בוגוטה.
נכון לשנת 2022, בסואצ'ה מתגוררים כ־808,288 תושבים, והיא אחת הערים הגדולות ביותר בקונדינמרקה.
סואצ'ה הייתה מאוכלסת תחילה על ידי קבוצות ילידים, לפני הגעתם של הכובשים הספרדים.
סאוצ'ה המודרנית נוסדה ב-15 באוגוסט 1600. העיר התפרסמה לאחר שהמועמד לנשיאות לואיס קרלוס גלאן נרצח בעיר ב-18 באוגוסט 1989 במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות.
באותה השנה התפוצצה מעל שמי העיר טיסה 203 של אוויאנקה.
באסון זה נהרגו גם שלושה מתושבי סואצ'ה.
פיצוץ זה תוכנן על ידי מנהיג קרטל מדיין, פבלו אסקובר.
אסקובר התכוון לרצוח את המועמד לנשיאות ססאר גוויריה, שהיה אמור להיות על הטיסה.
בסופו של דבר, גוויריה החליט שלא לטוס ובסופו של דבר נבחר לנשיאות.
סואייבו מארו הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קוטון ספורט מליגת העל הקמרונית ובנבחרת קמרון.
מארו משחק בקבוצה הבוגרת של קוטון ספורט מליגת העל הקמרונית החל משנת 2018.
ב-28 באוגוסט 2022 ערך מארו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בהפסד 1-0 לנבחרת גינאה המשוונית במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות .
ב-4 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת גינאה המשוונית במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות .
הסואלטרי היו שבט גאלי ששכן בסמוך לחוף הים התיכון, בין יֶר המודרנית לבין מפרץ סן טרופה, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
שבט הסואלטרי מתועד כ-Suelteri על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה) וכ-Selteri על מפת פויטינגר (המאה ה-5 לספירה).
השם הגאלי Suelteri עשוי לנבוע מהשורש הקלטי suel - ('סיבוב; פרק זמן', chwel 'סיבוב; מהלך; מהומה').
פליניוס מתאר את הטריטוריה של הסואלטרי כממוקמת ליד הקמקטוליקי (טולון) והוורוקיני.
מפת פויטינגר מאתר את הסואלטרי בין הים התיכון לבין הנהר דוראן.
נראה שהם חיו ב"מאסיף דה מור" ובאזור זה המשתרע מאולביה (Hyères) עד מפרץ סן טרופה, המקביל לקו החוף של מחוז Diocèse de Fréjus המאוחר יותר.
סובאד קטאנה (בבוסנית: Suvad Katana; 6 באפריל 1969 – 8 בינואר 2005) היה כדורגלן בוסני ששיחק בעמדת הבלם.
קטאנה גדל במחלקת הנוער של ז'לייזניצ'אר סרייבו, ובשנת 1987 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל היוגוסלבית.
הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות, בהן ערך 96 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בשנת 1992 החלה מלחמת בוסניה, וקטאנה ברח יחד עם גורדאן וידוביץ' ומריו סטאניץ' לשווייץ, ולאחר מכן עבר לבלגיה, בה שיחק במועדונים ראסינג גנק, גנט ואנדרלכט מליגת העל הבלגית.
בעונת שיחק באדנאספור מליגת העל הטורקית, ולאחר מכן חזר בבלגיה וחתם בלוקרן, בה שיחק במשך חמש עונות.
בתום עונת פרש קטאנה מכדורגל לאחר פציעות חוזרות בברכו.
ב-24 באפריל 1996 ערך קטאנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אלבניה במשחק ידידות.
בסך הכל ערך עשר הופעות במדי הנבחרת, חלקן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998 ומוקדמות יורו 2000.
קטאנה היה נשוי ואב לשני ילדים.
לאחר פרישתו מכדורגל, עבד בחברת הנדל"ן של חברו לשעבר לקבוצה גורדאן וידוביץ'.
ב-8 בינואר 2005, בגיל 35, מת קטאנה בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה כתוצאה מדום לב.
סובה היא בירת פיג'י, הממוקמת על חופו הדרום מזרחי של האי ויטי לבו.
נכון לשנת 2017, בעיר מתגוררים כ־94,000 תושבים ובאזור העיר רבתי כ־186,000 תושבים.
עם סיפוח פיג'י בידי האימפריה הבריטית בשנת 1874, הפכה סובה לבירתה של פיג'י במקומה של לבוקה.
ההעברה הרשמית נעשתה בשנת 1882. סובה היא המרכז הכלכלי והאדמיניסטרטיבי של פיג'י, בירת מחוז המרכז של פיג'י וכן העיר הגדולה ביותר בדרום מזרח האוקיינוס השקט ("ניו-יורק של הפסיפיק" בפי המקומיים), למעט ערים באוסטרליה וניו זילנד.
בעיר נמצאים המוסדות החברתיים והכלכליים המרכזיים של פיג'י.
בית הממשלה הממוקם בעיר, ואשר נבנה בשנת 1922 עבור המושל הבריטי, משמש כיום כמגורי נשיא פיג'י.
העיר היא מרבד ססגוני של תרבויות, וניתן לפגוש בה הינדים, פיג'יאנים, אירופאים, מלנזים, פולינזים ואחרים.
השפה המדוברת ביותר היא אנגלית, אך גם בשפת ההינדי נעשה שימוש נרחב.
בעיר שוכנים אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט, בית הספר לרפואה של פיג'י, המכון לטכנולוגיה של פיג'י ועוד.
העיר היא עיר נמל, והנמל תופס חלק מרכזי בקו החוף של העיר.
הנמל בעיר הוא המרכזי ביותר במדינה.
בשנים האחרונות התרחבו פרווריה כך שנוצר רצף יישובי הגולש מעבר לנפה בה ממוקמת העיר לנפות סמוכות.
בניגוד לערים רבות בעולם, סובה לא התפתחה סביב ענף כלכלי אחיד, אלא התפתחה בהדרגה ובאחידות במשך השנים.
העיר היא יחידה מוניציפלית מיוחדת הנשלטת על ידי מועצה בת 20 נציגים המהווה את הרשות המחוקקת של העיר.
מועצת העיר נבחרת אחת לשלוש שנים מארבעה מחוזות בחירה.
האקלים של סובה הוא אקלים משווני טרופי (Af לפי שיטת קפן).
היא עלולה להיות מושפעת מציקלונים.
טמפרטורת המקסימום היומית היא לרוב בין 27 ל־31 מעלות צלזיוס.
טמפרטורת המינימום היומית היא לרוב בין 21 ל־24 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עולה מעל 3,000 מ"מ, כמות אשר גבוהה מהכמות הממוצעת במערב האי ויטי לבו.
בהרמוניה, הסוּבְּדוֹמִינַנְטָה היא הדרגה הרביעית והשנייה בסולם.
כך למשל בסולם דו מז'ור, הסובדומיננטה היא המשולש פה מז'ור.
סובדומיננטה משמשת גם לציון המדרגה הרביעית בסולם, כך שבאותו סולם דו מז'ור, יהיה זה הצליל פה.
את הסובדומיננטה מסמנים באותיות SD.
שם זה בא מהמילים "סוב" ו"דומיננטה".
משמעות המילה "סוב" בלטינית היא מתחת, ומשמעות המילה "דומיננטה" – הדרגה החמישית בסולם.
כמו כן, נהוג לכנות אקורד או דרגה כ"סובדומיננט" (דרגה סובדומיננטית/אקורד סובדומיננטי) אם הפונקציה שלהם אינה טוניקאית (כמו הדרגה הראשונה בסולם), או שאינה דומיננטית, כלומר אינה מיועדת להיפתר לדרגה טוניקאית.
לדוגמה, בסולם דו מז'ור הדרגה השנייה, על היפוכיה, תיחשב לסובדומיננטית, וכך גם הדרגה השישית, כשאינה "סיום מדומה".
גם דרגות שאינן דיאטוניות יכולות להיחשב לסובדומיננטיות, אם הפונקציה שלהן אינה טוניקאית ואינה דומיננטית, כמו משולש "נפוליטני" ואקורד "גרמני".
סוּבּוֹטניקים הם בני קהילה רוסית-נוצרית שהתייהדה, אשר חבריה החלו לקיים מנהגים ומצוות יהודיים שונים, וחלקם אף התגיירו באופן רשמי.
מקור השם "סובוטניק" הוא ככל הנראה במילה הרוסית "סוּבּוֹטָה" (Суббо́та), שמשמעותה "שבת", עקב היותם במקור חלק משומרי השבת הנוצרים.
נכון לשנת 2008, קהילתם מונה כ־10,000 איש בכל רחבי ברית המועצות לשעבר.
חלק מהסובוטניקים עלו לארץ ישראל.
נראה שיש שלוש קבוצות נפרדות של סובוטניקים:
נוצרים שהחליטו על קידוש השבת כיום המנוחה, ועם הזמן קיבלו על עצמם עוד מצוות יחידות מן היהדות, לצד אמונה בברית החדשה.
מי שעזבו את הנצרות, ואמונתם מתבססת רק על התורה שבכתב.
הם מכונים "הסובוטניקים הקראים", בשל התפיסה הדומה לזו של הקראים, למרות שאינם משתייכים ליהדות הקראית.
"הסובוטניקים התלמודיים" (נקראים גם "גרים"): סובוטניקים שמקיימים חלק מהמצוות.
מבחינה הלכתית הם לא נחשבים כיהודים.
הרב יהודה לייב צירלסון שהיה רבה של קישינב וחבל בסרביה בתשובתו חילק אותם לשלוש קבוצות: "הנה הכיתה הזאת פאורותיה שלוש: "סובאטניקים" "מאלאניקים" ו"גרים".
חלקי הכיתה האלה לא נתגיירו כדין, וגם מחזיקים רק באיזה עיקרי דתנו, אבל לא בכל שלמותה.
ואפילו אותם המכונים בפי הרוסים וספרותם בשם "גרים" אינם ברובם גרים גמורים".
לפי הערכות, בתחילת המאה ה-20 היו בתחומי האימפריה הרוסית כמה עשרות אלפי סובוטניקים.
הסובוטניקים החיים בישראל משתייכים לקבוצה השלישית שעברו גיור ומקיימים אורח חיים יהודי.
מרביתם הגיעו מהכפר אילינקה (Ильинка) שכל תושביו הסובוטניקים עלו לארץ ישראל במהלך מחציתה השנייה של המאה ה-20. בארץ ישנם גם סובוטניקים שהגיעו מהכפר ויסוקי (Высокий), שכשליש מתושביו חיים היום בארץ.
שני הכפרים הללו נמצאים במחוז וורונז' שברוסיה.
בארץ חיים גם סובוטניקים שהגיעו מכפרים אחרים ברוסיה.
כאשר הסובוטניקים התגיירו, רובם קיבלו על עצמם את היהדות הרבנית, ומיעוטם את היהדות הקראית.
באילניה גרה היום משפחת שמואלי - מצאצאי משפחת פרוטופופוב שהגיעו בשיירת קורקין מהכפר הרוסי סולודניקי.
הישראלים הידועים מביניהם: השומר אלכסנדר זייד (שאימו הייתה סובוטניקית), ניצב בדימוס אליק רון (שסבתו הייתה סובוטניקית), יואב דוברובין מיסוד המעלה, משפחת ראובן קורקין, ועוד.
בשנת תרע"ד כתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק תשובה על הסובוטניקים, בה סיכם שאינם בכלל ישראל ולא צריך לחשוש לקידושין שלהם, כל זמן שלא נתגיירו.
גם הרב יהודה לייב צירלסון כתב שהם גויים, ולכן אין לקבור אותם עם יהודים, אבל לארגן להם חלקה נפרדת בבית הקברות היהודי, כי יש לקרב נוכרי שבא בתום רוח לשם ה'.
בין הסקויים (הסקלרים) ברומניה הייתה קבוצה גדולה של סובוטניקים מהסוג הראשון, שהתרחקה בהדרגה מהנצרות והתקרבה ליהדות.
מרכזם היה בקומונה (מין מועצה אזורית) הרומנית בוזודויפאלו (Bicsadul Nou), שכללה בית כנסת באורך 16 מטר, רוחב של 3–4 מטרים וגובה של 4 מטרים, עם ריהוט מעץ מגולף בסגנון סקויי אופייני.
כמו כן, היו בבוזודויפאלו גם מקווה, בית עלמין ובית ספר יהודי.
בשנת 1868, הם ביקשו הכרה בקהילתם משלטונות הונגריה, אותה הם קיבלו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, האזור היה לשטח רומני, אך לאחר תכתיב וינה הועבר לשלטון הונגרי.
בשנת 1941 ביקר במקום הסופר ההונגרי ז'יגמונד מוריץ, שציין כי בקהילה 105 חברים.
לאחר כניסתם לתוקף של החוקים המפלים את היהודים, נשלח מטעם השלטון ההונגרי המרכזי משפטן בשם Alojos Degre כדי לברר את מעמדם.
המשפטן אסף את הקהילה וגם סובוטניקים נוספים מהכפרים שמסביב, הסביר להם שהם עומדים להפסיד את זכויותיהם, את קרקעותיהם, את בתיהם וכו', אם לא ימצאו להם דת אחרת.
מרביתם השתכנעו, אך היו כאלה שדבקו באמונתם.
אלו, נלקחו למחנה הריכוז של אודורחי, יחד עם היהודים האתניים, ולאחר מכן נשלחו לאושוויץ, שם נספו מרביתם.
ניצולים בודדים הגיעו לישראל ולארצות הברית.
האזור בו חיו הסקויים הסובוטניקים כוסה במימיו של אגם מלאכותי בתקופת ניקולאה צ'אושסקו ולא נשאר ממנו זכר.
סובב חומות ירושלים הוא גן לאומי המתבסס על חומת ירושלים העתיקה, שבנה הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר בשנת 1536. הגן נועד להקיף את העיר העתיקה מכל עבריה, להפריד בינה לבין הבנייה החדשה המקיפה אותה ובה בשעה לחבר ביניהן, תוך מניעת בנייה בקרבת החומה.
הגן הלאומי מתחבר אל אתר עיר דוד מדרום ואל הגן הלאומי עמק צורים מצפון-מזרח על מנת ליצור רצועת גנים סביב חומות העיר העתיקה.
השער אל הרובע הנוצרי, שנקרא השער החדש, נפרץ במועד מאוחר יותר.
הרעיון להקים אזור חיץ ירוק (Green belt) סביב חומות העיר העתיקה העולה כבר בתוכניות המתאר של העיר בתקופת המנדט הבריטי: תוכנית מקלין משנת 1918, תוכנית גדס משנת 1919, ותוכנית גדס-אשבי משנת 1922.
לאחר איחוד העיר פעל ראש העיר דאז, טדי קולק, לממש את התוכנית.
כמה ימים לאחר תום המלחמה נהרסו קירות הבטון שחצו את העיר מאז מלחמת העצמאות במתחם ממילא, בכיכר צה"ל ובאזור מוסררה, וכן כל הבתים ההרוסים למחצה מקרבות 1948 שלאורך החומה, בין שער יפו לשער שכם.
ביולי 1967 הוחלט בישיבה, שבה השתתפו ראש הממשלה לוי אשכול, טדי קולק וחברי הנהלת רשות הגנים הלאומיים ביניהם אדריכלה הראשי של הרשות אריה דביר שיזם את התוכנית, להקיף את חומת העיר העתיקה בגן לאומי.
במשך 15 שנים הוכשר הגן הלאומי סביב החומות עד השלמתו, במימון תרומות שגייסה הקרן לירושלים.
תוכנית המתאר המקומית שאישרה עיריית ירושלים בשנת 1970 (עמ/6) ייעדה את הקרקע לגן הלאומי, ההכרזה הרשמית על גן לאומי סובב חומות ירושלים נעשתה בשנת 1974. בשל מיקומו המיוחד של הגן האצילה רשות הטבע והגנים לעיריית ירושלים סמכויות לתפעולו ולפיתוחו.
עיר דוד - ירושלים הקדומה.
גרעינה הקדום של ירושלים ובה מעיין הגיחון ונקבת חזקיהו.
נחל קדרון - לאורך הנחל עובר מסלול "עמק המלך" חלק מ"שביל ירושלים".
הר ציון, אתר ובו קבר דוד, מרתף השואה וכמה אתרים קדושים לנוצרים, ביניהם כנסיית דורמיציון, קתדרלת יעקב הקדוש ועוד.
בתי קברות - יהודי, מוסלמי, נוצרי אורתודוקסי ופרוטסטנטי.
גן בוני החומה - בקטע המערבי של הגן הלאומי מדרום לשער יפו.
חוצות היוצר - מתחם סדנאות אמנים הממוקם בחלקו הצפוני של גיא בן הינום
בריכת הסולטן - בריכת אגירה בירושלים שתוקנה בידי הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון
בשטח הגן יש אתרים ארכאולוגיים חשובים:
גן העופל - הכולל ממצאים ארכאולוגיים מתקופת בית ראשון ועד התקופה העות'מאנית.
לאחרונה בחפירות ד"ר אילת מזר נחשפו ממצאים מתקופת מלכות שלמה כולל חומות מרשימות ומבנים מהתקופה.
בחודש ספטמבר פורסם גילויו של מטמון זה ובו מדליון זהב עם סמל מנורת שבעת הקנים
בנחל קדרון שבשטח הגן הלאומי נמצאים מספר מבני קבורה, וביניהם יד אבשלום וקבר זכריה.
בעיר דוד מגוון רחב של ממצאים ארכאולוגיים: מתחם מבוצר סביב מעיין הגיחון מהתקופה הכנענית התיכונה.
עיר מלוכה מתקופת ימי הבית הראשון.
פרבר מרכזי בימי הבית השני הכולל מערך רחובות אבן מרשימים מתקופת הורדוס ומתחתן מערכות ניקוז משוכללות.
ובריכת השילוח מימי בית שני.
סוּבארוּ ליאונה הוא דגם של מכונית משפחתית של חברת סובארו היפנית אשר יוצר בין השנים 1971–1989 (דגם ההמשך שלו, סובארו לויאל היה בייצור עד שנת 1994).
דגם זה היה אחד מכלי הרכב הנפוצים בישראל.
ליאונה היה דגם ההמשך הישיר לסובארו FF-1 שהושק בשנת 1970 וסובארו 1000 שהושק בשנת 1966. דגם הליאונה כלל את רוב האלמנטים המוצלחים והחדשניים מהדגמים המוקדמים, והציע שיפורים וחידושים תוך יישור קו עם מכוניות אירופיות ואמריקאיות.
בדומה לקודמו, גם ליאונה תוכננה כמכונית עממית זולה, אמינה ובעלת צריכת דלק נמוכה.
עם זאת הדגם כלל אבזור עשיר יחסית, כגון רדיו מובנה ברכב, מתלים מתקדמים, מנועי בוקסר ועוד.
כלי הרכב יוצא למספר גדול של מדינות, בהן ישראל וארצות הברית שבהם זכה לתפוצה רחבה.
הנדסתו של דגם זה פשוטה יחסית אך מתאפיינת במספר רב של חידושים ופריצות דרך.
המתלים האחוריים היו מסוג זרוע אחורית נגררת, שהיא גרסה של מתלי מקפרסון.
השימוש בשלדה אחודה ובמתלי מקפרסון היה חדשני וייחודי בזמנו, מה שהעניק יכולת עבירות גבוהה התנהגות כביש טובה.
ליאונה צוידה בבלמי דיסק מקדימה ותוף מאחור.
חישוקי הגלגלים היו בקוטר 13 אינץ'.
מערכת ההיגוי היא ישירה, באמצעות סבסבת וגל זיזים, בדגמים מסוימים, ובדגמים מאוחרים הותקן הגה כוח הידראולי, מופעל על ידי משאבה הידראולית שהופעלה ברצועה מהמנוע.
ליאונה הוצעה במספר רמות אבזור, הנפוצה בהם היא גרסת ה-DL, שהייתה בעלת מחיר אטרקטיבי.
דגם ה-GL התאפיין בתוספות נוחות רבות וכלל לוח מחוונים עם מד סיבובי מנוע ומספר מדדי מנוע נוספים בלוח השעונים.
דגם ה-GL הוחלף בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 ל-GL-10 שכלל כמה תוספות וחידושים והיה הבסיס לדגם ההמשך של הלאונה, הלויאל.
במהלך השנים היו ללאונה גם דגמי נישה נוספים כגון RX.
עם תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה סובארו לחדש את ההיצע שלה, ולתכנן מחליף לליאונה, אך הוחלט להמשיך את ייצור ה-GL-10, תחת שם חדש, לויאל.
הדגם שהחליף את הליאונה היה דגם האימפרזה.
כאשר הליאונה הושקה, חברת סובארו כבר שיווקה בארץ את דגמי ה-FF-1 שהיו פופולריים מאוד, אך פריצת הדרך האמיתית של החברה הייתה עם הליאונה, הדגם ששווק בעיקר בגרסת ה-DL, אך שאר הגרסאות היו זמינות גם כן, היה זול, וזכה לתדמית החיובית של ה-FF שהיה אמין ומאובזר.
הדגם זכה להצלחה רבה והתחרה בדגמים האירופיים בעלי המחיר הנמוך, ועלה על מתחריו בעיקר בסעיף האמינות.
הליאונה (שכונתה בישראל בפשטות "סובארו") הפכה לימים לרכב הנמכר ביותר בישראל וזכתה אף לכינוי "סובארו פשע".
בציבור החרדי נפוץ הכינוי "סובארו אברכים".
דגם האימפרזה, שהחליף את הליאונה, שווק בישראל בין השנים 1993–1996 תחת השם "גרנד ליאונה" כדי ליצור המשכיות לשם הדגם היוצא, אך ב-1997 חזר הדגם לשמו הבינלאומי.
סובארו ג'אסטי (Subaru Justy) היא מכונית סופרמיני מתוצרת סובארו היפנית.
יצרנית הרכב "סובארו" היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני Subaru Corporation (שם רשמי: "פוג'י תעשיות כבדות בע"מ"" .
דור ראשון של המכונית הוצג בסלון טוקיו 1983. ייצור המכונית החל ב-1984 ובסוף 1987 עבר הדגם מתיחת פנים משמעותית.
ג'אסטי דור ראשון יוצרה עד 1995, ובהמשך שיווקה סובארו דגמים של יצרנים אחרים (סוזוקי ודייהטסו) תחת המותג ג'אסטי במקומות שונים בעולם.
דגמי ג'אסטי יוצרו בגרסת שלוש או חמש דלתות, וצוידו במנועי בנזין בנפח 1.0 (55 כוח סוס) או 1.2 ליטר (68 כ"ס), ובתיבת הילוכים ידנית או אוטומטית (גיר רציף, CVT).
ברחבי העולם ובמיוחד בארצות הברית, שווקה המכונית בעיקר בגרסת הנעה כפולה 4X4.
מרחב הפנים של הג'אסטי היה קטן יחסית ובידוד רעשי הדרך והמנוע בתא הנוסעים היה באיכות נמוכה.
גרסת הרכב הידנית נודעה כרכב אמין מבחינה מכנית וחסכנית בדלק.
לרכבי ג'אסטי ידניים נרשמה בזמנו צריכת דלק של ליטר בנזין לכל 21.3 קילומטר.
בישראל נמכר הדגם מאז 1985. שיווקו של הדגם המעודכן החל במהלך 1988 (כמודל 1989).
דגמי ה-4X4 לא נמכרו בישראל.
גרסת הגיר האוטומטי הרציף סבלה מבעיות אמינות, ומרבית הגירים האוטומטיים הוחלפו במהלך השנים בתיבות הילוכים ידניות.
בישראל נמכר הדגם בדור הראשון בשנים 1985–1988 ולאחר מכן בדור השני בשנים 1989–1994. בדור הראשון הג'אסטי הגיעה לישראל עם מנוע 1.0 עם מאייד (קרבורטור) ובדור השני הוצע גם מנוע 1.2 עם מאייד.
בשנים 1993–1994 המאייד הוחלף בהזרקה חד נקודתית ששיפרה את הביצועים ואמינות מערכת הדלק.
סובארו אימפרזה (Subaru Impreza) היא מכונית משפחתית מתוצרת סובארו היפנית.
סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני ""פוג'י תעשיות כבדות בע"מ"" .
המכונית מיוצרת משנת 1993 ועד היום.
האימפרזה היא מחליפתה של סובארו ליאונה, שזכתה להצלחה רבה בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20. בראשית שיווקה בישראל אף כונתה האימפרזה "גרנד ליאונה" במטרה להיבנות על המוניטין של קודמתה, אך היא סבלה מהיקף מכירות נמוך בגלל מחירה הגבוה והמנוע החלש יחסית שלה.
את מרב פרסומה בעולם קנתה המכונית בשל הגרסאות החזקות והספורטיביות שלה, GT, STi ו-WRX, אשר מצטיינות במבנה דומה למכוניות הראלי של סובארו שזכו במרוצי ראלי רבים והן בעלות הנעה כפולה (בדגמים מאוחרים כולל מערכת DCCD - דיפרנציאל מרכזי הנשלט על ידי נהג), מנוע מוגדש טורבו ומבנה מחוזק.
בשנת 2005 החלה שיווקה של גרסת עם מנוע 2 ליטר.
בסוף 2003 השיקה חברת סאאב השוודית את ה-9-2X, רכב שהיה מבוסס על סובארו אימפרזה ושווק בארצות הברית בלבד עד שנת 2006.
עד שנת 2007 מבנה האימפרזה הבסיסי לא השתנה כמעט במהלך ייצורה פרט למתיחות פנים קוסמטיות והצעתה עם מנועי 2000 ו-1500 סמ"ק חדישים יותר.
באותה שנה הוצג דגם חדש לחלוטין של האימפרזה שכלל לראשונה גרסת האצ'בק.
בשנתו הראשונה הוצע הדגם באירופה בגרסת ההצ'בק בלבד.
גם גרסת ה-STi הוצעה בתצורת האצ'בק בלבד בכל בעולם.
בשנת 2010 הוצגה שוב גרסת סדאן של ה-STi.
בישראל כונו הגרסאות הבסיסיות של האימפרזה מ-2007 עד 2013 בשם B3. בשנת 2010 החל גם שיווקה של גרסת סטיישן של ה-B3 בישראל.
בשנת 2012 הוצג דור רביעי לאימפרזה, ובשנת 2013 החלו שיווקו בישראל.
בשנת 2017 הוצג הדור החמישי של האימפרזה, עם עיצוב חדש לחלוטין, שהוכתרה כ"מכונית השנה" ביפן.
ביוני 2021 הוצגה גרסה חדשה של דגם הספורט WRX.
סוֹבָּה (בקאנג'י: 蕎麦, בקאנה: そば) הוא סוג אטריות יפניות דקות ואפרפרות המיוצרות מקמח כוסמת.
המנות המופקות מסוג אטריות זה מוגשות חמות או קרות עם רוטב, או במרק אטריות.
מכיוון שבכוסמת אין כלל גלוטן, בצקים המיוצרים ממנו חסרים גמישות ועלולים להתפרק בזמן ההכנה.
לכן אטריות סובה המיוצרות במפעל לרוב מכילות גם קמח חיטה, אך במסעדות המתמחות במאכל זה נהוג להכין את האטריות אך ורק מקמח כוסמת.
ביפן, התקנים החקלאיים מחייבים שהאטריות יכילו לפחות 30% קמח כוסמת על מנת שיזכו בשם סובה וככל שכמות קמח הכוסמת גדולה יותר, כך האטריות נחשקות יותר ואיכותיות יותר.
בצק האטריות נפרס על משטח, לשים ומרדדים אותו ולבסוף חותכים בעזרת סכין גדולה להכנת אטריות המכונה "סוֹבה קירי" (היראגאנה: そば切) או "אוּדוֹן קירי" (היראגאנה: うどん切).
איכות האטריות נקבעת על פי כישוריו של היוצר, בייחוד בכל הנוגע לאטריות עם אחוז גבוה של קמח כוסמת.
ביפן, אטריות הסובה מוגשות במגוון אירועים.
הן אטריות זולות שניתן לקנות בדוכן בתחנת הרכבת אך בו בזמן הן מוגשות במסעדות יוקרה.
בשווקים ניתן לקנות אטריות מיובשות שניתן לבשל בבית, יחד עם רוטב קל להכנה.
בליל השנה החדשה חוגגים ביפן פסטיבל הנקרא אוֹמיסוֹקַה (קאנג'י: 大晦日) ובו מוגשת לרוב מנת אטריות סובה המכונה "טוֹשיקוֹשי סובה" (קאנג'י: 年越し蕎麦, מילולית: אטריות מעבר שנה).
נהוג שאטריות הסובה מסמלות את השלכת הקושי של השנה השעברה, מכיוון שאטריות הסובה קלות לחתיכה (ביחס לאטריות חיטה).
סובה נאכלת בעזרת מקלות אכילה וביפן, אכילה רועשת של האטריות נחשבת למנומסת.
זאת בעיקר בנוגע לאטריות חמות, כאשר פעולת השאיבה המהירה אל תוך הפה מתבצעת על מנת לקררן.
כמו רוב האטריות היפניות, הסובה מוגשת קרה ויבשה בקיץ ובחורף חמה, עם רוטב על בסיס סויה או דאשי.
תוספות נוספות ניתן להוסיף על שתי המנות והן משקפות את העונתיות שבאה לידי ביטוי באוכל היפני, כמו גם כדי ליצור איזון בין שאר מרכיבי המנה.
רוב התוספות כמעט אינן מבושלות למרות הימצאותן של מספר שכן מטוגנות בשמן עמוק.
את רוב המנות האלה ניתן להכין גם עם אטריות אודון העבות יותר מאטריות סובה שקוטרן הוא בסך הכול 5 מילימטרים.