tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית הספר הארצי לשיקום, שילוב והחלמה בבריאות הנפש
בית הספר הארצי לשיקום, שילוב והחלמה בבריאות הנפש נוסד בשנת 2011, כמיזם משותף של האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות והפקולטה למנהל עסקים של הקריה האקדמית אונו.
הקמתו מתבססת על חוק שיקום נכי הנפש בקהילה (2000) שמטרתו לשקוד על שיקומם ושילובם של נכי הנפש בקהילה, להשגת עצמאות תפקודית ואיכות חיים.
בית הספר מכשיר אנשי מקצוע בתחום השיקום, מטמיע התערבויות מקדמות החלמה ומקדם למידה ומחקר בתחום.
הפעילות מתקיימת בקמפוס המרכזי, וכן בשלוחות בחיפה ובבאר שבע.
מייסדת בית הספר היא פרופ' נעמי הדס לידור, וכיום עומדת בראשו ד"ר שרה דאעס עיראקי.
בפקולטה פועל מרכז מחקר למערכות בריאות, המתמקד בקבלת החלטות רפואיות חוקרי המרכז מגיעים מדיסציפלינות מגוונות כגון ייעוץ גנטי, ניהול מערכות מידע ופסיכולוגיה קוגניטיבית, ובוחנים את הממשק שבין המטופל למערכת הרפואית..בראש המרכז לחקר קבלת החלטות רפואיות עומדת דר' טליה מירון-שץ.
בפקולטה פועלת קליניקה אקדמית לטיפולים בתחומי הבריאות והחברה.
הקליניקה פועלת בפיקוח מקצועי של הפקולטה למקצועות הבריאות ובית הספר לחברה ואמנויות של הקריה האקדמית אונו, ומציעה שירותים טיפוליים.
בקליניקה נוקטים בגישה רב-תחומית המשלבת בין תחומי בריאות, חברה ואמנות ומוצעים טיפולים לכל הגילים ולאוכלוסיות שונות.
בפקולטה פועל מרכז סימולציה רפואית המאפשר לסטודנטים לתרגל סיטואציות קליניות ותקשורתיות מורכבות בסביבה מבוקרת, באמצעות שחקנים ובובות חכמות, טרם היציאה לשדה הקליני.
מכון המחקר ברק (בריאות, רפואה, קהילה)
מכון המחקר "ברק" (בריאות, רווחה, קהילה) הוא זרוע המחקר המרכזית של הפקולטה.
המכון החל את פעולתו בשנת הלימודים תשפ"ו (2025) ומהווה גשר בין האקדמיה לבין תעשיית הבריאות, חברות ביו-טק ומוסדות רפואיים.
המבנה הארגוני של המכון כולל נציגות מחקר מכל אחד מחוגי הפקולטה, בראשות יו"ר המכון פרופ' אלה בין והמנהל האקדמי ד"ר אסף לב.
דיקאן הפקולטה היא פרופ' שירה ילון-חיימוביץ, שהחליפה בתפקיד את המייסד, פרופ' שלמה נוי.
מנהלת הפקולטה היא השחיינית האולימפית לשעבר עדי ביכמן, המכהנת גם כמנכ"לית הוועד האולימפי בישראל.
בראש תוכניות התואר השני עומד פרופ' גבריאל זייליג, בראש החוג אֲחָיוּת (סיעוד) פרופ' אורלי תורן, בראש החוג לריפוי בעיסוק ד"ר אפרת סלוניקי, בראש החוג להפרעות בתקשורת: ד"ר לימור בן סעיד, שהחליפה בתפקיד את ד"ר חנה פוטר וראש תוכנית ספורטתרפיה, פרופ' אלה בין.
המנהלת האקדמית של התכנית הבינ"ל היא ד"ר נעמי פרזינגר.
הפרברים הוא צמד זמרים המתמקד בשירי ארץ ישראל ומוזיקה לטינית שהחל לפעול ב-1960. הצמד המקורי היו ניסים מנחם ויוסי חורי.
בשנת 1977 החליף אורי הרפז את ניסים מנחם שחזר בתשובה.
בשנת 2015 פרש אורי הרפז מהצמד אחרי 37 שנים, ובמקומו בחר יוסי חורי לשתף פעולה עם הגיטריסט חגי רחביה.
עם פרוץ מגפת הקורונה לא הצליחו השניים להופיע זמן רב לפני שחורי הפסיק להופיע בכלל.
לאחר שוך המגפה שב הצמד להופיע ברחבי ישראל.
"הפרברים" ניחנו בהרמוניות קוליות ובמיומנות בנגינה בגיטרות.
הם בעלי רפרטואר מגוון של שירים עבריים ושירים לועזיים מתורגמים (מוזיקה ברזילאית ודרום אמריקאית), וביצעו גם יצירות שנכתבו במיוחד עבורם.
הצמד עבר שלושה גלגולים עיקריים.
הראשון בשנת 1960, עת נפגשו יוסי חורי וניסים מנחם במסיבה.
ניכר שהייתה ביניהם כימיה וששילוב הקולות ביניהם הוא בסיס טוב להמשכיות, וכך הם הפכו להרכב שזכה לפופולריות.
בתחילה נקרא הצמד "זמרי הפרברים", ובשם זה הופיעו חורי ומנחם במועדונים קטנים.
השם ניתן לצמד על ידי אדם בשם יהודה הדייג ששמע את הצמד מנגן ושר בשכונת כרם התימנים, "פרבר" של תל אביב, וגם בהשראת המחזה והסרט "סיפור הפרברים" שהתפרסמו בארץ באותה העת.
בתחילת דרכם הופיעו "הפרברים" בשירים מאמריקה הלטינית אליהם נחשפו באמצעות תקליטים שהביאו איתם ספנים.
לטענת יוסי חורי הם הושפעו מהאחים אברלי, ומסימון וגרפונקל.
בשנת 1964 יצא תקליטם הראשון בעיבודו של חורי, ובו נכלל השיר "את ואני והרוח", שכלל שריקה בין בית לבית (זה היה השיר הראשון שפרסם יורם טהרלב למנגינה של נחום היימן).
בתקליט נכלל גם שירה של רחל המשוררת "זמר נוגה" (המוכר יותר בשם "התשמע קולי"), בלחנו של יוסף מוסטקי.
בתקופה זו עבר ההרכב גלגול נוסף.
כיוון שבעת ההיא רווחו הרכבי שלישיות, ומאחר ש"הפרברים" הרבו לבצע שירים דרום-אמריקניים, צורף ב-1965 חבר נוסף לצמד, ג'ימי סימן טוב, וכך נוצרה שלישייה.
סימן טוב היה חבר בהרכב במשך כחצי שנה.
בתקופה זו שהו חברי ההרכב במשך מספר חודשים בדרום אפריקה, והופיעו במועדון לילה.
סימן טוב פגש במועדון אישה, החליט להישאר איתה, ו"הפרברים" חזרו לישראל כצמד.
בשנת 1964 השתתף הצמד לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון עם שני שירים: "ליבבתיני", שהלחין מוני אמריליו למילים מתוך שיר השירים, ו"קציר", שהלחין יעקב קנין למילים של ע.
בשנת 1966 זכה ההרכב במקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "ריח תפוח אודם שני", שכתב יורם טהרלב והלחין נחום היימן.
בנוסף, באותו הפסטיבל הם שרו את השיר "דבש" ("דבש ניגר"), שכתב והלחין ינון נאמן.
ב-1967 הוציא הצמד את האלבום "בשירי עם ישראלים", ובו שירים כ"ערב של שושנים", "אל גינת אגוז" ו"ביתי אל מול גולן".
באותה שנה התחרו הפרברים פעם נוספת בפסטיבל הזמר והפזמון, וביצעו את שירו של חיים נחמן ביאליק "תרזה יפה", שהלחין ניסן כהן הב-רון.
אלבום נוסף שהוציא הצמד באותה שנה הוא "בשירת לאדינו", ובו שירים בשפת הלאדינו לצד שירי עם ספרדיים שתורגמו לעברית, כ"שחרחורת" בתרגומו של משה אלימלך.
אלבומם המצליח "יש לי אהבה" מ-1968 הכיל את הנעימה "פוגה קטנה" ואת השירים "אילו כל האוהבים" (מילים: יוסי גמזו), "רק הד קולך" (מילים: איתן פרץ) ו"שדות ירוקים" (מילים: יורם טהרלב) ללחניו של נחום היימן, שליווה את הצמד בראשיתו.
שירים נוספים מהאלבום שזכו להצלחה הם "יש לי אהבה פשוטה", שכתב יעקב שרת והלחין יעקב הולנדר, ו"ציפורים נודדות", שהלחין אפי נצר למילים של טהרלב.
ב-1969 הוציאו הפרברים שני אלבומים.
מהאלבום "אדום עתיק" התפרסמו שירים כ"ליבבתיני" בלחנו של מוני אמריליו על פי ספר שיר השירים ו"התרגעות" שכתב יהודה קרני על פי לחן עממי ספרדי.
אלבומם השני שיצא באותה שנה הוא "במצב הח"ן".
על עטיפת האלבום מופיעה תמונה פרובוקטיבית, שבה שניהם לכאורה עירומים, ורק הגיטרות מסתירות את גופם.
מתוך אלבום זה התפרסם השיר "נבל מזהב", שכתב יוסי בכר והלחין נחום היימן.
ב-1971 יצא אלבומם "(אני אוהב אותך) בשקט, כמעט בסוד", שמתוכו הצליח שיר הנושא, שכתבה והלחינה תלמה אליגון.
בשנות השבעים הושפעו הפרברים מאד מהצמד סיימון וגרפונקל.
אלבומם "שתי גיטרות והפרברים" (1974) כלל בין היתר את שירו של נתן אלתרמן "תיבת הזמרה נפרדת" ("על העיר עפות יונים"), גם הוא ללחנו של היימן.
"הפרברים" זכו לפופולריות שהתבטאה בהשמעה מרובה וקבועה בשידורי הרדיו וכן בטלוויזיה החד ערוצית של אותם ימים, והם הרבו בהופעות ברחבי הארץ ובעולם.
ניסים מנחם הלך לעולמו ב-5 ביולי 2016.
בשנת 1977 עברו "הפרברים" שינוי משמעותי, כאשר ניסים מנחם החליט לחזור בתשובה לאחר תקופת המתנה שבה עוד הופיע כשכיפה על ראשו.
מנחם לא חש בנוח לשיר שירי אהבה, ובעקבות חזרתו בתשובה נאלץ הצמד לבטל הופעות בימי שישי ושבת.
חורי החליט להמשיך את פעילות הצמד עם שותף חדש.
נגן הגיטרה אורי הרפז, יוצא צוות ההווי של הצנחנים, הצטרף במקומו של מנחם.
הרפז ליווה אז כגיטריסט את אמן הקלרינט הבינלאומי גיורא פיידמן, והסכים להיכנס לנעליו של ניסים מנחם.
הרפז שילב קטעי נגינה סולו בגיטרה 3/4 (גיטרת הרקינטו) וערך פתיחים לשירים שהפכו להיות חלק בלתי נפרד מהשיר עצמו, כמו ב"שיר אהבה ישן" ו"ערב של שושנים".
בשנת 1978 הוציא הצמד החדש את האלבום "החולמים אחר השמש", שבו, מלבד שיר הנושא שהלחין סשה ארגוב למילים של יורם טהרלב, מוכר גם השיר "פעם היו שם פרחים" (תלמה אליגון/ראלף לויטן).
באלבום נכללה גם גרסתם של הפרברים לשירו של יוסף שריג "אור וירושלים", וכן השיר "טיול לילי" (עמוס אטינגר/מאיר נוי).
באותה שנה, במסגרת סדרת תוכניות רדיו ב"קול ישראל" בשם "דו רה ומי עוד", הוקדשה תוכנית לשירים ברזילאיים בגרסאות עבריות של אהוד מנור ובעיבודיו של מתי כספי.
לצורך כתיבתן פנה מנור להרפז, ששהה בברזיל פעמיים כילד ונער במסגרת שליחויות של הוריו בברזיל, כדי שיתרגם לו מילולית מפורטוגזית.
בתמורה לתרגום השירים, הציע הרפז ש"הפרברים" ישתתפו גם הם בתוכנית, וכך היה.
שירי התוכנית הוקלטו למופע ולאלבום מצליחים בשם "ארץ טרופית יפה".
בעקבות תוכנית זו נוצר קשר מוזיקלי בין "הפרברים" למתי כספי, והוא הפיק ועיבד את שירי אלבומם "פרברים טרופיקל", שירים ברזילאיים בגרסאות עבריות של יעקב שבתאי, מהם בלט במיוחד השיר "מתוק התפוח".
השלושה המשיכו לשתף פעולה בשנת 1983 במופע שירים מדרום אמריקה בשם "שיר אהבה רחוק", ובו תרגומים של אהוד מנור לשירים דרום אמריקאיים.
המופע הוקלט לאלבום, שמתוכו מוכרים במיוחד השירים "סילבריו", "אני אשתגע" (בשיתוף פעולה עם חוה אלברשטיין) ו"אלפונסינה והים".
כמו כן נודע הפתיח האינסטרומנטלי לשיר "בלב כבד".
בשנת 1985 החלו מופעים משותפים של "הפרברים" עם צמד מוכר נוסף שפעל במקביל, "הדודאים".
המופע של שני הצמדים זכה להצלחה רבה.
לשיתוף פעולה זה תרמו יוצרים ידועים, בהם יורם טהרלב ונעמי שמר.
השירים "שי" (רחל המשוררת/לוי שער), "תלבשי לבן" (שמר) ו"צל ומי באר" (טהרלב/שער) שביצעו הצליחו מאוד, זכו להשמעות רבות ברדיו ועם השנים הפכו לקלאסיקה של הזמר העברי.
שיר נוסף בביצועם שהתפרסם הוא "הנה שנה עוברת", שתרגם אהוד מנור על פי יצירתו של אריאל רמירס "La Peregrinación" מתוך "Navidad Nuestra".
שיתוף הפעולה תועד באלבום משותף בהפקת קובי אשרת, שיצא בשנת 1985 ונקרא "הדודאים והפרברים".
בתוכנית ההוקרה שנערכה בטלוויזיה לבני אמדורסקי לפני מותו, הוא סיפר בהומור שמאחר שצמד "הדודאים" לא יכלו לנצח את יריביהם, הם החליטו להצטרף אליהם.
עם זאת, לדבריו של חורי שרר בין שני הצמדים פרגון הדדי, ולא תחרות.
ב-1989 יצא אלבומם של "הפרברים" "מוזיקה".
נעמי שמר תרגמה שני שירים עבור האלבום, ובהם "אישה על החוף" על פי לחן של מאנוס חג'ידאקיס.
בשנת 1991 יצא הדיסק 'הפרברים - 30 השנים הראשונות' בהוצאת NMC Music אשר כלל בתוכו 22 שירים אהובים של הלהקה מאז ראשית דרכה.
בשנות התשעים והאלפיים המשיכו הפרברים להופיע ברחבי הארץ, אך מיעטו בהקלטות.
בתקופה זו, לצד הפעילות בצמד הפרברים, פעל הרפז גם עם אמנים אחרים.
לאחר פטירתו של בני אמדורסקי ב-1994, הם הצטרפו לחבריו ישראל גוריון וחנן יובל לרביעייה בשם "החברים של בני", למופע שזכה להצלחה ענקית ועלה על במות בכל הארץ במשך יותר מ-2000 הופעות.
במופע המשותף שרה הרביעייה שירים מהרכבים בהם פעל אמדורסקי.
אלבום המופע בשם "החברים של בני" יצא ב-1997.
בשנת 2007 החליט הצמד, לכבוד אוסף "המיטב" משיריהם, להקליט שני שירים חדשים: "תם ולא נשלם" למילותיו של יוסי גמזו וללחן של יוסי חורי ו"ונאהב לתמיד" למילותיה של עידית חכמוביץ' וללחן של אורי הרפז.
ב-2010 הקליטו הפרברים את השיר "קול ממדרונות", שכתב והלחין עילי בוטנר ונכלל באלבומו "עילי בוטנר".
זה היה השיר האחרון שהוקלט על ידי הצמד.
בספטמבר 2015 החליט אורי הרפז שהוא עוזב את ההרכב כדי להתפתח לכיוונים נוספים כזמר וגיטריסט.
יוסי חורי הודיע בערוץ 2 שהוא עובד עם שותף חדש, ובסוף אותו חודש חשף בתוכנית הרדיו של גבי גזית 103FM ששמו של שותפו החדש הוא חגי רחביה.
ב-2023 החליט אורי הרפז, שותפו במשך התקופה הארוכה ביותר של חורי בצמד (37 שנים), להעלות מופע במשותף עם אלעד שטמר, זמר, גיטריסט וגם מרקיד צעיר ומוכר את המופע "שרים הפרברים", שבמסגרתו הופיעו עם שירי הצמד בעיבודים הנאמנים למקור.
אחרי כשנתיים, עקב נסיעתו של שטמר לטורונטו עם משפחתו, הוחלף על ידי אורי הרפז בקובי פז, זמר וגיטריסט צעיר שכילד היה תלמידו של הרפז בלימודי גיטרה.
הצמד מופיע בהצלחה עד היום כשמטרת המופע היא בעיקר לשמר את מורשת "הפרברים" ואת השירים שהפכו לנכסי צאן ברזל במוזיקה הישראלית.
בשירי עם ישראלים - 1967
(אני אוהב אותך) בשקט, כמעט בסוד - 1971
בשירי סיימון וגרפונקל - 1972
שתי גיטרות והפרברים - 1974
החולמים אחר השמש - 1978
הדודאים והפרברים (עם הדודאים) - 1985
הפרברים - 30 השנים הראשונות 1991
הפקת אנרגיה מפסולת (Waste to Energy, WTE) היא שיטה שנועדה להפיק אנרגיה מפסולת, בצורת חום או חשמל.
בעת פירוק הפסולת נפלטים גזים רבים, כגון מתאן, אשר ניתן להפיק מהם אנרגיה.
הפקת אנרגיה מפסולת היא העדיפות החמישית בסדר העדיפויות של מדרג הפסולת.
פלזמה (שרפה בחום גבוה במיוחד)
ביקוע גרעיני מאולץ - שיטה לניטרול פסולת רדיואקטיבית באמצעות מגברי אנרגיה
המתקנים הראשונים לצורך התמודדות עם בעיות תברואתיות הנובעות מהצטברות פסולת עירונית בריכוזי אוכלוסייה הוקמו באירופה לפני כמאה שנה.
שריפת פסולת להפקת אנרגיה מטפלת בפסולת שאיננה ניתנת למחזור או לפסולת שיורית (Residual Waste) לאחר שעברה תהליך מיון.
החומרים שניתנים למחזור, כגון פלסטיק, נייר וקרטון, זכוכית, מתכות, וחומר פריק ביולוגי, מחולצים קודם לכן בהסדר הפרדה במקור או במתקני מיון.
איכות הפרדת החומרים תלויה בין השאר באיכות מיון הפסולת עוד בטרם הגיעה למתקני השרפה, במקרים בהם הפרדת המקור נעשתה באיכות נמוכה אז יוזנו למתקני השרפה כמויות גדולות יותר של פסולת לא ממוינת ופליטת חומרים מסוכנים תגבר.
הפסולת העירונית מגיעה למתקן סגור ומוזנת לתא הבעירה ללא כל עיבוד נוסף.
תהליך הבעירה מתבצע בטמפרטורה גבוהה של 800-1000 מעלות צלזיוס ובעודף חמצן באמצעות הזנת אוויר ולעיתים תוספת של דלק עזר.
הפסולת השיורית שאיננה ניתנת למיחזור מועברת לשרפה במתקן ההשבה.
האנרגיה המופקת בתהליך משמשת לייצור חשמל או חום/קיטור.
מקובל להניח כי עם סיום התהליך, הפסולת מצטמצמת לכ-10% מנפחה המקורי ולכ-20% ממשקלה.
ברם, אם לוקחים בחשבון רק את האפר הנותר, מספר זה קרוב יותר ל-45%, גם נתון זה מתייחס רק לאפר ומתעלם מפליטות המשרפה האחרות בצורת גזים, המעלות את משקלו של התוצר הכולל של המשרפה.
שאריות השרפה כוללות שלושה סוגי תוצרים: אפר, מתכות וגזים.
אפר תחתי: חומר הטרוגני היוצא מתנור השרפה הנאסף מתחת לתנור בנוסף, יש אפר הנאסף במערכות יצור האנרגיה ומפונה לאתר פסולת או ממוחזר כחומר גלם לתשתיות.
אפר זה מהווה בין 15% ל-45% מהתוצרים.
חומר זה נדרש אף הוא להטמנה ולעיתים נעשה בו שימוש בתעשיות השונות.
אפר מרחף: אלה החלקיקים המסולקים מזרם הגז לפני הוספת חומרים סופחים אחרים.
וכן, שאריות מערכת טיהור האוויר הכולל את כל החומרים הנאספים מהמסננים ומהמשטפים.
תוצר זה מהווה כ-5% מהתוצרים ומסולק בדרך כלל לאתר פסולת מסוכנת, כלומר דורש הטמנה.
מתכות: לאחר השרפה, המתכות הכבדות שנמצאו בפסולת המוצקה המקורית נפלטות מארובת המשרפה בצורת גזי פליטה המכילים חלקיקים זעירים, ולמעשה ממשיכות להתקיים גם באפר הנותר מהשרפה ובתוצרי לוואי אחרים.
גזי שרפה: הכימיקלים הקיימים בגזי הפליטה נמצאים לעיתים קרובות גם באפר ובתוצרי הלוואי האחרים.
אופן פעולת המתקן על פי שלבים
תהליך פעולת המתקן כולל מספר שלבים:
תחילה מתבצעת פריקת הפסולת מהמשאיות אל תא הקליטה בנפח המאפשר אחסון למספר ימים.
נפח האגירה גדול מספיק כדי לעמוד בתנודות הגעת פסולת או תקלות המחייבות אגירה של הפסולת.
ערבוב הפסולת על ידי מנוף לצורך הגברת יעילות הבעירה והומגניות החומר.
הפסולת מועברת אל תא השרפה באמצעות מזין פסולת ומונחת על השבכה שעליה מתבצעת השרפה.
האפר התחתי יורד במגלש אל תא קליטה ומשם הוא מוזן אל מכלי איסוף נפרדים.
תוך כדי, מתבצעת שרפה משלימה של הגז החם הנוצר משריפת הפסולת במטרה להשלים את השרפה ולמנוע יצירת פחמן חד-חמצני בתהליך.
הגז החם מוזן אל דוד מים ויוצר קיטור.
חלק מהחום נמכר בצורת קיטור.
על מנת להפיק חשמל, הקיטור מועבר לטורבינה המתרגמת אנרגיית חום לאנרגיה קינטית, ומניעה גנרטור המתרגם אנרגיה קינטית לאנרגיה חשמלית.
החשמל מוזן ישירות לרשת החשמל האזורית, ולצורכי המתקן עצמו.
בצפון אירופה מרבית האנרגיה הנוצרת מועברת לחימום הבתים.
גזי הפליטה מקוררים דרך משטח מחליף חום, ומועברים אל מערכת ניקוי גזי הפליטה.
משקע אלקטרוסטטי מוציא את החלקיקים המוצקים, אבק מגזי הפליטה ואת המתכות הכבדות באמצעות הפעלת מטען חשמלי, המוצאות מהמערכת באמצעות מנגנון פינוי מכני.
גזי הפליטה עוברים צינון ודחיסה קלה כדי להכינם לשלב השני בניקוי גזי הפליטה
"סקרבר" משטף רטוב בעל מספר שלבים, מסלק את שאריות המתכות הכבדות שבגזי הפליטה ואת תחמוצות הגופרית SO2 באמצעות תרכובות כלור.
שלב שלישי בניקוי גזי הפליטה: תא קטליטי המפרק את תחמוצות החנקן NO2 ו– NO לחנקן גזי ולמים בעזרת אמוניה אל-מימית, וכן פירוק דיוקסינים ופוראנים על ידי חמצון.
פילטר בד עם פחם פעיל וחומר קושר את הדיוקסינים והפוראנים הנותרים.
משם עוברים הגזים אל הארובה ויוצאים אל האוויר.
מערכת ניטור הפליטות ממוקמת ביציאת הגזים אל הארובה ומנותרת לאורך התהליך.
פליטות ומפגעים סביבתיים כתוצאה של שריפת הפסולת
מתקני שרפה להשבת אנרגיה נדרשים לעמוד בתקני איכות אוויר מחמירים במטרה לטפל בפליטות ולמנוע מפגעים סביבתיים.
קיימים מחקרים המצביעים הקשיים ביכולת האכיפה של כמות המזהמים, על ההשפעות המזיקות של הפליטות בדגש על הגזים הרעילים והנזקים הבריאותיים העלולים להיגרם למי שנחשפים אליהם.
במתקנים המתקדמים להשבת אנרגיה, קיימות טכנולוגיות הנדסיות שמטרתן למזער את הפליטות לאוויר ולייעל את תהליכי יצירת האנרגיה תחת תנאים מבוקרים (כדוגמת מערכת הפליטות Flue Gas System).
מערכות אלו מורכבות מאמצעים שונים, כגון מערכות שיקוע מכניות, מערכות שיקוע אלקטרוסטטיות ומערכות שיקוע רטובות למשקעים.
אולם גם מערכות אלו אינן מאפשרות סינון מלא של חומרי הפליטה הנפלטים לאטמוספירה ואשר עשויים להיספג ברקמות של יצורים חיים.
מבקרים של הפקת אנרגיה באמצעות שריפה מצביעים על השלכות בריאותיות הנגזרות מחשיפה לתוצרי השרפה.
מתוצרי השרפה הנפוצים והרעילים ביותר הן התרכובות הכימיות דיאוקסין הידועות כמסרטנות.
משרפות הפסולת יוצרות גזי חממה רעילים התורמים להתחממות הגלובלית.
במספר מדינות החלו לקום מחאות נגד מתקני שריפת פסולת וניהול מאבקים לסגירתם ולאחרונה גם בישראל בעקבות החלטת הממשלה על הקמת מתקן שריפת פסולת ראשון במעלה אדומים, זאת כחלק מתוכנית ארצית רחבה לטיפול בפסולת מוצקה המקדמת בנייתם של מתקני שריפת פסולת ברחבי ישראל.
החלפת חום: כלכליות מתקני שריפת פסולת מבוססת רבות על הערך האנרגטי החיובי והחשמל\חום המיוצרים בהם.
מחליפי החום המותקנים לקליטת חום מגזי הפליטה יכולים להעביר את האנרגיה לחימום אוויר, תהליך אחר או מים במעגל זרימה פנימי במתקן.
הקירור המתקבל בגז הפליטה הוא שלב תהליכי ראשון בטיפול (Cuff, M.
מצנן גז: יחידת התהליך הראשונה אותה יפגוש גז הפליטה לאחר יציאה ממערכות השבת האנרגיה במתקן הטיפול התרמי.
צינון הגז מכין את הזורם להמשך הטיפול במערכות הבאות על ידי קירור הגז לכ 100 מעלות צלזיוס, הגברת הלחות לרוויה, הקטנת נפח הגז, שטיפה חלקית של גזים וחלקיקים.
SDA: תהליך הפרדה פיסי/כימי המתרחש בריאקטור בעל תחתית קונית כאשר בחלק העליון מוכנס הגז ומוזרק חומר אלקלי.
באמצעות מנגנון ערבול מהיר ותנאים תרמודינמיים מתאימים מתקבלות טיפות בגודל 100 מיקרון בערבול גבוה על גזי הפליטה.
ליטר אחד של נוזל מפורק לכמיליארד טיפות כאלו בשטח פנים כללי כ-60 מ"ר אשר סופגות את גזי הפליטה ומגיבות בריאקציה על החומצה שנמצאת בהם.
המלח הנוצר שוקע בתחתית הריאקטור ביחד עם חלק גדול מהמים בגז הנכנס וכך כתוצר לוואי של הניקוי מגזים חומציים מתקבל גם ייבוש.
משטף וונטורי: אבזר הטיפול והבקרה הנפוץ ביותר במתקני שריפת פסולת בארצות הברית, זהו מתקן פשוט מכנית ונשען על עקרונות הנדסיים פשוטים.
הזורם עובר דרך נחיר היצרות אשר בו מוזרקים מים או סודה המתפרקים במהירות גבוהה בנחיר.
כתוצאה מכך מתקבלת ביציאה מהנחיר זרימת רסס טיפות נוזל מזעריות הסופגות חלקיקים וגזים.
יעילות משט ונטורי גבוהה לחלקיקים מעל ל-90 אחוזים.
משקע אלקטרוסטטי: מתקן הפרדה לחלקיקים המבוסס על טעינת חלקיקים בכניסה במטען חשמלי ולכידתם על לוחות טעונים במטען חשמלי חיובי ושלילי לסירוגין.
מבנה היחידה מחייב טיפול בחומרים קורוזיביים כגון גזים חומציים במעלה הזרם לצורך הגנתו.
כמו כן יש להגן על היחידה מפני כמות וסוג מוצקים אשר עלולים לסתום אותה.
ציוד שיקוע אלקטרוסטטי מקובל ביותר בתחנות כוח פחמיות.
קיימים שני סוגים עיקריים של ציוד על בסיס יבש ועל בסיס רטוב.
המתקן הרטוב הוא פיתוח חדיש שמתגבר על חלק ממגבלות המתקן היבש.
החלקיקים מורטבים בכניסה למתקן בתרסיס.
כתוצאה מכך מתקבלים קירור, ספיגה מסוימת וסילוק חלקיקים גדולים.
ציקלון: מתקן הפרדה אשר נמצא בשימוש כמעט בכל מתקני שריפת הפסולת.
הציקלון משמש להפרדת חלקיקים מגזי הפליטה של שריפת הפסולת באמצעות כח צנטריפוגלי.
יעילות ההפרדה תלויה באופי החלקיקים, ניתן להגיע ל-85 אחוזי הרחקה לחלקיקים מעל 10 מיקרון.
עקרון הפעולה והמבנה: הגזים זורמים לתא הכניסה הגלילי של הציקלון בחלקו העליון דרך פתח בכיוון משיקי ומתקבלת תנועה מעגלית.
החלקיקים המושפעים מהכח הצנטריפוגלי מוטחים לדפנות ומחליקים בתחתית הקונית למוצא התחתי לאיסוף וסילוק.
הגז ממשיך דרך פתח יציאה מהציקלון.
על פי נתוני האיחוד האירופי, באירופה בלבד קיימים למעלה מ-400 מתקנים, חלק ניכר ממתקנים אלו ממוקמות במרכזי הערים כגון וינה, פריז, לונדון, ברלין, אמסטרדם, ודבלין.
במקרים רבים, בשל ההתנגדות שם תושבים להקמת המתקנים מנסים היזמים לעדן את עיצוב המתקנים הזוכים לעיתים לעיצוב אדריכלי ייחודי כדוגמת המשרפה בעיר וינה המשמשת גם כמרכז מבקרים.
בערים אחרות, המתקנים ממוקמים באזורי תעשייה או נמל או בשולי העיר.
לאור פעולות מחאה ומודעות הולכת וגוברת להשפעה השלילית של גזי חממה על ההתחממות הגלובלית החלה מגמה של סגירת חלק מן המשריפות וניסיון למצות את תהליכי המחזור בצורה יעילה יותר.
הרציונל המרכזי העומד מאחורי הקמת מתקנים במרכזי הערים הוא חיסכון בתקציבי שינוע הפסולת.
טיפול בפסולת בקרבת מקום היווצרותה מונע שינוע הפסולת על פני מרחקים גדולים היוצר עומסי תחבורה בכבישים, מפגעי רעש, זיהום אוויר גבוהה, סכנת דליפות של תשטיפים מן המשאיות וכדומה (Thiering J.
מאידך, השקעות במתקני מיון פסולת וחינוך לצריכה נבונה בדגש על השבה ומיחזור פסולת עשויים לסייע בהפחתת כמויות הפסולת ולייתר את הצורך בשריפתה.
יתרונות אל מול חסרונות בהשבת אנרגיה מפסולת
+יתרונותחסרונותצמצום ההטמנה של פסולת שיורית שאיננה ניתנת למיחזור הקטנת נפח הפסולת.נתוני צמצום ההטמנה מתעלמים משחרור פליטת השרפה לאטמוספירה הצוברת את תוצרי השרפה השבים בחלקם לקרקעות ומקווי המים ומזהמים אותם.
תהליך זה מזהם את הקרקע ומקורות השתייה.
מפגעי הריח ומזיקים מתלווה באופן ישיר לתחנות כתוצאה משינוע כמויות הזבל האדירות.הפעל המשרפות דורשת הכשרות מקצועיות לתחזוק המערכות של המתקנים.בהיעדר ידע מקצועי נדרש עשויים להיווצר כשלים בתפעול המערכות ודגש על סינון לקוי של חומרי הפליטה המזהמים.
חקיקה בתחום הפסולת העירונית בעולם
ברוב מדינות האיחוד האירופי, קיימת חקיקה המחזקת את מדיניות המחזור ומונעת את האפשרות שההטמנה תהיה חלופה זולה יותר מהשבת האנרגיה.
באמצעות העלאת היטל ההטמנה ובאמצעות איסור הטמנה של פסולת אורגנית או פסולת שאינה מטופלת מנסות הממשלות להפחית כמויות של הטמנת פסולת.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כיום בישראל כמות הפסולת העירונית עומדת על כ-5.3 מיליון טון בשנת 2016. 21% מן הפסולת העירונית הועברה למיחזור, והשאר הועברה להטמנה.
קצב גידול האוכלוסין בישראל עומד על כ-1.8% בשנה, ויש להביא בחשבון את צפי העלייה בכמות הפסולת העירונית בהתאמה.
על פי הערכת המשרד להגנת הסביבה, כמות הפסולת העירונית תעלה לכ- 6.7 מיליון טון בשנת 2030, דבר המצריך חשיבה ומתן פתרונות נוספים אשר יצמצמו את כמות הפסולת המועברת להטמנה (המשרד להגנת הסביבה 2018).
ניתוח של המשרד להגנת הסביבה לגבי כמויות הפסולת בישראל וצפי גידול אוכלוסין לפי הלמ"ס, ובהתאם לפריסת יחידות הדיור כפי שנקבעה בתוכנית האסטרטגית לדיור 2017-2040, כמות הפסולת העירונית תגיע בשנת 2030 לכ- 6.7 מיליון טון.
ההערכה מבוססת על מכפלת מספר הנפשות ליחידת דיור 3.2 בכמות הפסולת המיוצרת 1.7 ק"ג לאדם ליום.
היטל ההטמנה בישראל, עבור כל טון אשפה, עלה באופן הדרגתי בין השנים 2007-2017, אך הוא עדיין נמוך משמעותית מהמקובל במדינות המפותחות ולכן, ההטמנה נשארה חלופה משתלמת, באופן יחסי למיחזור.
כמו כן, בישראל עדיין לא קיים חוק מיוחד האוסר על הטמנה של פסולת לא מטופלת – כפי שקיים בדירקטיבה האירופית לטיפול בפסולת.
בשנים האחרונות מדיניות הטיפול בפסולת של המשרד להגנת הסביבה הייתה עם דגש להפרדת פסולת עירונית במקור לפי זרמים שונים כגון נייר וקרטון, פלסטיק, זכוכית וחומר אורגני.
לשם כך נדרשו תשתיות הפרדה ברשויות המקומיות וכן הקמת מתקני מיון אזוריים לפסולת.
המשרד להגנת הסביבה תמך בפרויקטים של מיחזור והפרדת פסולת במקור ובהקמת מתקנים לטיפול בפסולת, וזאת על ידי מתן תמריצים באמצעות קולות קוראים לרשויות המקומיות להעלאת שיעורי המיחזור.
חשוב להדגיש שפרויקט ההפרדה במקור, התקיים ברשויות אשר פנו למשרד להגנת הסביבה באמצעות קולות קוראים וקיבלו תמיכה כספית לכך.
בחלק מן הרשויות פרויקט ההפרדה מתקיים זוכה להצלחה, והרשויות מגיעות לאחוזי הפרדה גבוהים באופן יחסי לשאר הארץ, של 30-40 אחוזים.
אף על פי כן חלק ניכר מן הרשויות לא לוקחות חלק בפרויקט ההפרדה במקור, מסיבות כלכליות, בירוקרטיות, חוסר מודעות וסיבות נוספות.
במקביל לפרויקט ההפרדה במקור ולפניו, נחקקו חוקים אשר מטרתם הייתה להביא לצמצום כמות הפסולת המועברת להטמנה.
בשנת 2011 נחקק החוק להסדרת הטיפול באריזות שנועד לצמצם את ההשפעה השלילית על הסביבה שמקורה בפסולת אריזות.
מטרת החוק להביא לצמצום כמות הפסולת הנוצרת מאריזות, למנוע את הטמנתה ולעודד שימוש חוזר באריזות המועברות כיום להטמנה.
במסגרת יישום החוק, ניתנה בדצמבר 2011 הכרה לחברת ת.מ.י.ר- תאגיד מחזור יצרנים בישראל בע"מ לפעול כגוף מוכר האחראי לקיום חובות יצרנים ויבואנים.
חוק איסוף ופינוי פסולת למחזור התשנ"ג – 1993:
צורך קידום נושא הטיפול בפסולת מוצקה פורסם בשנת 1993 חוק איסוף ופינוי פסולת למחזור התשנ"ג – 1993 .מכוח זה הוטל על המשרד להגנת הסביבה להתקין תקנות וצווים, לרבות תקנות הקובעות יעדי מחזור.
תחת תקנות אלה רשויות מקומיות תפעלנה להפחתה הדרגתית של כמות הפסולת שלהן לסילוק על ידי פינוי למחזור של חלק ממנה.
בישראל ישנם כיום 13 מטמנות מאושרות לקליטת פסולת עירונית, בעיקר בדרום הארץ ובצפון הארץ עתידות להיסגר רוב המטמנות בשנים הקרובות.
רוב הפסולת משונעת ממרכז הארץ לאתר ההטמנה אפעה שבמישור רותם בדרום ממוצע של – 150 ק"מ ממקום היווצרות הפסולת.
על כן עלויות השינוע ורמת הפליטות גבוהות לעומת שינוע של פסולת לאתר טיפול סמוך אחר.
השטח להטמנה הנדרש בישראל ל-20 שנה הקרובות מוערך בכ- 2,500 – 4,000 דונם.
בראייה לטווח רחוק, לא מדובר בשטח קטן, והנזקים הסביבתיים הנלווים להטמנה משמעותיים כפי שהוזכר בעבודה זו.
התוכנית האסטרטגית לטיפול בפסולת עירונית בישראל לשנת – 2030
במסגרת התוכנית החדשה לטיפול בפסולת, שפורסמה ב-1/2018 קבע המשרד להגנת הסביבה יעדים חדשים במטרה לצמצם את ההטמנה ולעודד את המיחזור וההשבה.
היעד הראשון של תוכנית 2030 הוא הפחתת שיעור ההטמנה ל-26%.
יעד המיחזור הוא 51% ואילו יעד השבת אנרגיה הוא 23%.
המשרד להגנת הסביבה מעריך, כי במידה ולא יקומו בעשור הקרוב מתקני השבת אנרגיה מפסולת, יהיה קשה לעמוד ביעדים שהוזכרו וכן ביעד הטמנה הנמוך מ-30% .
במצב זה, כ-50% מהפסולת תועבר להטמנה והיתר למיחזור.
אחת הסיבות שיש לשלב את מתקני הפסולת להשבת אנרגיה, היא התנודתיות של שוק המיחזור המושפע מהכלכלה העולמית ורגיש לעליות וירידות במחירי חומרי הגלם הבתוליים.
במצב כזה, שוק המיחזור עלול להישאר במצב סטטי, וחלופת ההטמנה תמשיך להיות החלופה העיקרית והמשתלמת כלכלית, וזאת למרות ההשפעות הסביבתיות השליליות של חלופה זו.
חלופות לקביעת תמהיל הטיפול בפסולת עירונית
התוכנית החדשה בוחנת מספר חלופות לתמהילים לטיפול בפסולת עירונית עד לשנת 2030 .
בנוסף, נבחנו ההשלכות הכלכליות של ביצוע החלופות בהתבסס על מחיר קצה לטיפול בטון פסולת לרשות המקומית.
לאחר בחינת החלופות ביחס לעלות/תועלת המשרד להגנת הסביבה ממליץ בתוכניתו על "חלופה 2030 " מכיוון שהיא מאפשרת לעמוד ביעדי התוכנית ובראשם צמצום ההטמנה לפחות ל-30%, וכן הוזלת הטיפול בפסולת לרשויות המקומיות.
בחלופה זו, מוקמת רשת מתקני מיון בפריסה ארצית, מתבצעים שינויים רגולטוריים של פח
מתמחזרים (הפח הכתום) ובהפרדה במקור של המגזר העסקי ומוקמים 3 מתקנים להשבת אנרגיה בפריסה ארצית.
במצב זה, 100% מהפסולת עוברת מיון, 62% מהפסולת עוברת מיון טכנולוגי, 38% מהפסולת מופרדת במקור על ידי התושבים.
הערכת עלות הטיפול לרשות המקומית: 460 ₪ לטון פסולת.
לעומת תוכנית 2030, קיימת חלופת ה"עסקים כרגיל" או חלופת האפס., בחלופה זו, המשרד אינו משנה את המדיניות הקיימת ואינו מבצע השקעות בהקמת תשתיות או שינויים רגולטוריים חדשים.
במצב זה, 55% מהפסולת איננה עוברת מיון,18% מהפסולת עוברת מיון בטכנולוגיה בסיסית ו-27% מהפסולת מופרדת במקור על ידי התושבים.
הערכת עלות הטיפול לרשות המקומית: 514 ₪ לטון פסולת.
תוכנית 2030 כוללת הקמה של מתקני מיון להפרדת זרמי הפסולת למיחזור, מתקני עיכול אנאירובי ומתקנים להשבת אנרגיה מפסולת.
מתקני המיון לפסולת מאפשרים הוצאת חומרי גלם בעלי ערך והעברתם למיחזור, ולהפרדת הרכיב -האורגני, הגורם למרבית הנזק הסביבתי בעת הטמנתו, והעברתו לטיפול המתאים.
על פי לוחות הזמנים של המשרד להגנת הסביבה, שישה מתקני מיון חדשים יוקמו ברחבי הארץ עד לשנת 2024 .
כמו כן, יוקמו ארבעה מתקני עיכול אנאירובי וקומפוסטציה לצורך טיפול בפסולת פריקה -ביולוגיה, על פי התוכנית ימוקמו המתקנים בסמוך למתקני המיון.
מתקנים אלו יטפלו בפסולת פריקה ביולוגית, המהווה כ-35% מהפסולת העירונית.
המתקן הראשון יוקם בשפד"ן ויטפל בכ- 1000 טון ביום של פסולת פריקה ביולוגית.
מתקני השבת אנרגיה- על פי התוכנית יוקמו תחילה 3 מתקנים להשבת אנרגיה., ההערכה היא שכל מתקן השבה יוכל לקלוט עד10% מהפסולת, והקמת 3 מתקני השבה, יחד עם שיטות אחרות ישיגו את היעד לשנת 2030 .
במקביל להקמת המתקנים, הגברת ההפרדה במקור של חומרים מתמחזרים בקרב התושבים במשקי הבית, באמצעות הפח הכתום, ומיון של עד 100% מהפסולת העירונית שלא מופרדת במקור במתקני מיון.
המשרד להגנת הסביבה, מסמך מדיניות לקידום הקמת מתקנים להשבת אנרגיה מפסולת עירונית בישראל Waste to Energy מוגש לאישור המועצה הארצית לתכנון ובניה 2.1.2018.
המשרד להגנת הסביבה, הפקת אנרגיה מפסולת ביומסה, תקצירי מחקרים ותובנות, אוגוסט 2014.
המשרד להגנת הסביבה, מסמך מדיניות הפקת אנרגיה מפסולת, על פי החלטת הממשלה מס.
כתבה: נעמה אשור בן ארי, רא"ג פסולת מוצקה.
הפקעה של מקרקעין בישראל היא העברה כפויה בתמורה או ללא תמורה של מקרקעין.
ההפקעה מתבצעת בהתאם לחוק הישראלי על ידי רשויות המדינה לצורכי ציבור בלבד.
ההפקעה יכולה להתבצע על ידי הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, החברה הלאומית לדרכים (מע"צ), חברת החשמל ורשויות ציבוריות אחרות למטרות שהוגדרו בחוק כמו דרכים, גנים, שטחי נופש, שמורות טבע, ספורט, נמלים וכו'.
בפסיקה הישראלית נאמר, שחובה לפצות את האזרח בהפקעת הקרקע, ישנו מקור במשפט העברי, כבר בדברי הרמב"ם על סמכויות המלך: "ולוקח השדות והזיתים והכרמים לעבדיו כשילכו למלחמה ויפשטו על מקומות אלו אם אין להם מה יאכלו אלא משם, ונותן דמיהן, שנאמר ואת שדותיכם ואת כרמיכם וזיתיכם הטובים ייקח ונתן לעבדיו."
כל הרשויות המפקיעות חייבות בתשלום מלא עבור "מחוברים" (שהם מבנים, גידולים, מתקנים וכל דבר אחר המחובר חיבור של קבע לקרקע).
בנוסף חייבות הרשויות המפקיעות בפיצוי עבור הקרקע בניכוי חלק ממנה שבה הכיר החוק.
החלק שאינו חייב בפיצוי בהפקעות לפי חוק התכנון והבניה הוא עד 40% משטח החלקה.
החלק שאינו חייב בפיצוי בהפקעות לפי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) הוא עד 25% משטח החלקה.
הרשות המפקיעה עלולה לייעד המקרקעין להפקעה ולא לממש את ההפקעה בפועל (המימוש מתבצע על ידי תפיסת החזקה במקרקעין בפועל וניצולם למטרת ההפקעה).
במקרה שכזה בעליו של המקרקעין אינו יכול לנצל את הנכס לבניה ואינו יכול למכור אותה עקב רמת סחירותה הנמוכה ומאידך אינו מקבל פיצוי כלל שכן המקרקעין טרם הופקעו.
במקרים אלו, עשוי בית המשפט ליתן סעד לבעלי המקרקעין באמצעות ביטול ההפקעה או חיוב הרשות להפקיע בפועל.
מצב בו לא בוצעה הפקעה בדרך המקובלת להפקעה, אולם חקיקה או חקיקת משנה רוקנה למעשה את זכויות הקניין מתוכנן.
במילים אחרות, מדובר במצב בו הרכוש אמנם נשאר בידי בעליו, אולם השימוש בו הוגבל בצורה מהותית המצמצמת מאוד את יכולת הבעלים לעשות בו שימוש.
הפקעה רגולטורית יכול שתהיה בעוצמות שונות.
כך למשל, תיתכן הפקעה רגולטורית בשל קביעת דרך כדרך ללא מוצא (הפקעה חלקית מאוד של זכויות הבעלים בסביבה).
דוגמה קיצונית אחרת היא הכרזה על שטח מסוים כשמורת טבע מבלי להפקיעו.
התוצאה תהיה כי הקניין בקרקע יישאר בידי בעליו, אולם השימוש אשר יוכל לעשות בקרקע יהיה זניח.
הפסיקה הישראלית טרם הבהירה האם הפקעה רגולטורית תחשב כהפקעה לכל דבר ועניין לרבות לעניין פיצויים.
רשימת החוקים והפקודות המאפשרים הפקעה של מקרקעין
פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) 1943.
חוק רכישת מקרקעין (אישור פעולות ופיצויים) 1953.
חוק הניקוז והגנה מפני שיטפונות 1957.
חוק רישום שיכונים ציבוריים (הוראת שעה) 1964.
חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום תשכ"ה 1965.
חוק רשויות נמלים ומעיינות 1965.
חוק הרשויות המקומיות (שימוש ארעי במגרשים ריקים) 1987.
חוק כביש ארצי לישראל 1994.
הפרא האציל הוא מושג בתרבות הפרימיטיביזם של המאה ה-18, המציין דמות אשר לא הושחתה על ידי הציוויליזציה המערבית, והיא אותנטית ונעלה על אנשי התרבות.
הכינוי "פרא אציל" הופיע לראשונה במחזה "כיבוש גרנדה" (1672) מאת ג'ון דריידן, אך האידיאליזציה של "הג'נטלמן הטבעי" היא תוצר הסנטימנטליזם של המאה ה-18.
המונח "פרא אציל" מביע השקפה רומנטית על האנושות הנעדרת מטען תרבותי; המהות הטבעית של אדם שלא חונך.
הוא מניח שטבע האדם טוב בבסיסו, בניגוד לתורת החטא הקדמון אשר נוצרה בתקופת ההומניזם של הרנסאנס.
המונח מזוהה עם ז'אן-ז'אק רוסו.
פרסום יומני מסעותיו של קפטן ג'יימס קוק פתח צוהר נוסף לתרבות גן-העדן של הים הדרומי, שלא התקלקלה בטרם נחשפה לנצרות.
בנג'מין פרנקלין לעג לחוסר העקביות של תפישה זו בחיבורו "הערות על הפראים של צפון אמריקה" (1784), אך חיבורים שאמצו את התפישה המשיכו להתפרסם גם לאחריו, כמו "אטלה" (1807) של שאטובריאן.
הפרא האציל מופיע גם בספרות המוקדמת של המאה ה-19. דוגמה בולטת לכך הוא "פרנקנשטיין" של מרי שלי.
קרל מאי משלב מוטיב זה באופן תדיר בספריו על המערב הפרוע; ואף אלדוס האקסלי מספק דוגמה מאוחרת לפרא אציל בספרו "עולם חדש מופלא" (1932).
במאה ה-15 החלו מדינות אירופיות לשלוח מסעות מעבר לים ולהרחיב את שטחן.
תחילה באפריקה, ואחר כך באסיה ואמריקה (ולבסוף גם באוקיאניה).
הם תרו אחר מחצבים, שטחי אדמה וכוח עבודה.
בחלק מהמקרים הרגו הכובשים את התושבים המקומיים, ובמקרים אחרים השתלבו המקומיים במדינות הכובשות, בעיקר ככוח עבודה זול.
האירופים הכירו במקומיים כבני אדם, אך לא נטו להעניק להם זכויות פוליטיות וכלכליות שוות, והתייחסו אליהם כנחותים מבחינה חברתית ופסיכולוגית כ"פרימיטיבים" ו"פראים", מה שנתן לגיטימציה לרצח עם ולעליונות אירופית.
יכול להיות שמושג "הפרא האציל" שימש כריאקציה לכך, בניסיון לשקם את מעמדם של המקומיים ואורח חייהם ולדה-לגיטימציה של האימפריאליזם האירופי, על ידי העמדת המקומיים כנעלים מוסרית על הכובשים.
מאפייני תפישת "הפרא האציל" כללו בדרך כלל:
ככל שהתקדמו הכובשים האירופים והרחיבו את שליטתם ברחבי יבשת אמריקה, הגיעו בעקבותיהם גם המיסיונרים הנוצרים במטרה "להציל" את נפשות ה"פראים" ולגלות להם את האלוהים ואת תורתו הנצחית.
גם השליטים וגם המיסיונרים היו חייבים ללמוד לתקשר עם המקומיים וזאת עשו הן ע"י לימוד לשונותיהם ותרבותם, והן ע"י הנחלת השפות האירופיות ותרבותן אצל העמים המקומיים.
בניגוד לתפיסה המקובלת, בחלק מהמקומות האירופים לא ניתקלו בעמים שניתן לתאר כפרימיטיבים אלא בחברות עם מידה לא מעטה של מורכבות ומודעות פוליטית ובאנשים בעלי יכולות הפשטה ויכולות רטוריות שהפתיעו אותם ויצרו דו-שיח מתמשך ומעמיק.
חלק מאותם נציגי השלטון והמיסיונרים פרסמו לא מעט ספרים בנושא ברחבי אירופה במהלך אותן מאות.
ספרים אלה הפכו לרבי מכר ביחס לאותן שנים והיו מוכרים ושגורים בקרב השכבות המשכילות באירופה.
אחד המאפיינים של כמה מהחברות המרכזיות בשיח הזה היה שעיקר עבודות הפרנסה היו מוטלות בהן על נשים ובכללן משימות שניתן לראות כחקלאות.
הגברים לעומתן עסקו בעיקר בציד במלחמות ובפוליטיקה.
אופי זה של החיים הגבריים מקביל בצורה משמעותית לחייהם של הגברים בני מעמד האצילים באירופה.
חשוב להדגיש שאותן חברות היו במידה רבה שוויוניות וחופשיות, ללא מעמדות ברורים, וההתייחסות היא באופן כללי לכל הגברים.
מכאן נבע כמעט כמתבקש המיתוג של אותם גברים כ"פרא אציל".
אמנם כפי שנאמר, המונח כבר עלה קודם לכן באופן בלתי תלוי אך האירופים ראו התאמה חזקה של הביטוי לאותם ילידים אמריקאים.
במאה ה-20 ירדה קרנו של מושג הפרא האציל, שנחשב למומצא וסטראוטיפי, צורה מתנשאת של גזענות, למרות שבא להחליף תפישה קודמת של פרא צמא-דם.
המושג עורר ביקורת אקדמית באנתרופולוגיה, סוציולוגיה ותאולוגיה.
כך למשל, גם בקרב הנוצרים המאמינים בחטא הקדמון התפתחה תפישה שלפיה כל בני האדם מושחתים ביסודם, בלי קשר לשאלה אם התחנכו על ברכי הציוויליזציה או לאו.
הפרא האציל מופיע לעיתים בספרות כגיבור, אך לרוב כבן לווייתו של הגיבור.
הדוגמה המוקדמת הבולטת ביותר היא דמותו של ששת מרובינזון קרוזו (1719) של דניאל דפו (ששת הוא אוכל אדם בעוד שרובינזון הוא סוחר עבדים).
דוגמאות נוספות הן דירק פיטרס ב"הרפתקאותיו של ארתור גורדון פים" של אדגאר אלן פו (1838); צ'ינגאצג'וק מספרו של ג'יימס פנימור קופר "פוזמק העור" (1823); קוויקוואג מספרו של הרמן מלוויל מובי דיק (1851); אומסלפואגאס מהספר "מכרות המלך שלמה" (1885) ווינטו, גיבור ספריו של קרל מאי.
הפרא האציל הוא אחד המוטיבים הנלעגים ב"קנדיד" לוולטר.
בסרט אווטאר מתואר הכוכב הדמיוני "פנדורה" כמיושב על ידי שבטים פראיים ואציליים - הנאבי.
בהלכה, הפקר הוא מעמד קנייני של חפץ, או הליך קנייני שתוצאתו מעמד ההפקר.
חפץ המוגדר כהפקר הוא חפץ שכל המעוניין רשאי ליטלו לעצמו.
חפצים שמעולם לא היו להם בעלים, כגון עצים ואבנים או חיות בר.
חפצים שהופקרו על ידי בעליהם.
חפצים שהתורה הגדירה שהם הפקר, כגון פירות שביעית לפי דעות מסוימות.
(רמב"ם הלכות שמיטה ויובל ד'/כ"ד).
נכסי גר או עבד כנעני משוחרר שנפטר בלי יורשים.
נכסים שבית דין או המלכות קבעו שהם הפקר.
חפצים שמעולם לא היו להם בעלים
חפצים שמעולם לא היו להם בעלים, הם חפצים הנמצאים במקום שאינו רשותו של אדם ויש להניח שאף אדם לא החזיק בהם בקניין המועיל.
אבנים, עשבים, פירות יער וחיות בר כולם נכנסים בגדר זה.
חפצים הנמצאים בארץ ישראל, שייכים דווקא לשבט שהם נמצאים בנחלתו.
זאת למעט דגים שבכנרת, שמותר לכל אחד לדוג אותם באמצעות חכה, אך לא לפרוס רשת.
חיות שנכנסו לרשותו של אדם, אך האדם לא יודע שהן ברשותו ולא אמר שברצונו לזכות בהן, עדיין הן בגדר הפקר.
אולם אסור להיכנס לרשותו של אותו אדם כדי לצודן בלי רשות, ואם צד זכה בהן, אף על פי שעבר על איסור.
אסור לקחת בעלי חיים שכבר ניצודו במלכודת של מישהו אחר.
(רמב"ם הלכות זכייה ומתנה פרק א', והשגות הראב"ד שם)
חפצים שהופקרו על ידי בעליהם
אם בעליו של החפץ אמר "חפץ זה הפקר" הרי החפץ מופקר, וכל הרוצה יכול לזכות בו.
גם המפקיר רשאי לזכות בחזרה בחפץ שהפקיר.
בדיני קניין הרגילים, חפץ לא עובר בעלות בדיבור בלבד.
אבל הפקר הוא דין מיוחד שנלמד מהפסוק "והשביעית תשמטנה ונטשתה".
המילה "ונטשתה" היא ייתור שבא ללמד דין הפקר- כשם שהשביעית מפקירה את נכסיו של האדם, כך האדם יכול להפקיר את נכסיו בדיבור בלבד.
(תלמוד ירושלמי פיאה פרק ו')
ישנן שתי דרכים להבין את פעולת ההפקר:
בעל החפץ מסלק את רשותו מן החפץ, ומעתה ואילך החפץ לא שייך לאף אחד.
החפץ המופקר עדיין שייך לבעל החפץ, אבל הוא נותן רשות למי שרוצה לקחת את החפץ לעצמו.
במצבים מסוימים, ישנה משמעות להבנה של פעולת ההפקר.
ישנה מחלוקת תנאים, מה יעשה אדם שהדיר את חבירו הנאה, ואין לחבירו מה לאכול.
תנא קמא סובר, שיכול המדיר להפקיר אוכל, והמודר לזכות באוכל.
רבי יוסי אוסר על המודר לזכות באוכל שהופקר.
לפי אחת ההבנות במחלוקתם, ניתן לומר שתנא קמא סובר כי ההפקר הוא סילוק הבעלות מן החפץ.
כיוון שהמדיר אינו בעלים על החפץ, הרי המודר יכול לזכות בחפץ שאין לו בעלים.
ואילו רבי יוסי סובר כי ההפקר הוא רשות לכל אדם ליטול לעצמו, וכאשר המודר נוטל את החפץ זה נחשב שהמדיר נתן לו אותו במתנה, ואסור למדיר לתת מתנה למודר.
יש הסוברים, שאסור לאדם לחזור בו מההפקר (אם כי הוא יכול לזכות שוב בחפץ).
לדעת הסוברים כן, הפקר יש לו דין כמו נדר.
לא ניתן למנות שליח כדי להפקיר.
מחלוקת תנאים האם ניתן להפקיר חפץ רק לאנשים מסוימים, כגון רק לעניים ולא לעשירים.
בית שמאי סוברים שניתן להפקיר כך, ואילו בית הלל סוברים שלא ניתן, ואם הפקיר לעניים בלבד אינו הפקר.
מחלוקת תנאים בפני כמה אנשים צריך להפקיר.
רבי יוסי סובר שיש להפקיר בפני שלושה.
לפי רבי יהושע בן לוי, כולם מסכימים שמדין תורה הפקר אפילו באחד אלא שגזרו שיש להפקיר בפני שניים או שלושה.
הלכה כרבי יהושע בן לוי.
בשיטת רבי יהושע בן לוי נחלקו ראשונים מספר מחלוקות:
האם הדרישה להפקר בפני שלושה היא רק בקרקעות או גם במטלטלין.
האם מדין תורה צריך דווקא בפני אחד או אפשר אפילו בינו לבין עצמו.
האם במצב שבו אדם מפקיר חפץ כדי להימנע מאיסור יש גם דרישה להפקיר בפני שלושה.
חפצים שהתורה הגדירה שהם הפקר
פירות שביעית, יש בהם מחלוקת אחרונים: יש הסוברים, שהם נעשים הפקר מאליהם, ויש הסוברים, שאין הם נעשים הפקר מאליהם אבל התורה צוותה על בעליהם שיפקירו אותם.
זוטו של ים ושלוליתו של נהר: חפץ שאבד מאדם בנסיבות שבהן לא סביר שיהיה ניתן למוצאו, כגון שנפל לים, יש שסוברים שיש לו דין הפקר, ויש הסוברים שאין זה דין הפקר אלא דין אבידה שבעליה נתייאשו מלמוצאה.
גר שנפטר ולא השאיר אחריו יורש וכן עבד כנעני משוחרר שנפטר בלי יורש, נכסיו הם הפקר, מכיוון שאין לו אף קרוב משפחה שיירשנו.
יוצא מכלל זה, אדם שגזל מנכסי גר בחייו, ולאחר מכן נפטר הגר ולא השאיר יורש, הנכסים הגזולים אינם הפקר אלא הם ניתנים לכהן (ע"ע מתנות כהונה).
נכסים שבית דין או המלכות קבעו שהם הפקר
הכלל הפקר בית דין הפקר מעניק לבית דין סמכות להפקיע רכוש של אדם פרטי כתקנת חכמים ולפי צורך השעה, גם ללא הצדקה משפטית על פי שורת הדין הפורמלית.
התנאים נחלקו האם מקור הכלל הוא הפסוק או מהפסוק .
הראשונים נחלקו האם בי"ד יכולים רק להפקיר או גם להקנות לאדם אחר.
הכלל דינא דמלכותא דינא נותן למלכות סמכות דומה, ולפיו יש למלכות סמכות להפקיע רכוש.
גם כאן ישנם ראשונים שסוברים שאין למלכות סמכות להקנות אלא רק להפקיע.
לדעת חלק מהראשונים יש למדינה סמכות רק בתחומי ההמשפט הציבורי, ולא בעניינים אזרחיים שאינם נוגעים לתיקון המדינה.
מתנות עניים - בעלות על המתנות קודם שזכה בהן העני - האם הן הפקר או רכושו של העני.
תרומות ומעשרות - חיוב תרומות ומעשרות אינו מתקיים בשנת שמיטה, מכיוון שבשנה זו יבול השדה הפקר.
בכורה (בהמה) - יש אומרים שהפקר פטור מן הבכורה.
נזקי ממון- שור של הפקר שהזיק - פטור.
ביטול חמץ - ישנה מחלוקת האם מדובר בביטול במחשבה, או באקט ממוני של הפקרתו של החמץ.
כל קניין המועיל במכירה ובמתנה מועיל בהפקר (חוץ מאכילת פירות קרקע שמועיל במכירה ולא בקניין מההפקר).
קניין המועיל הוא פעולה שנועדה להעביר בעלות על חפץ.
קניין כזה יכול להיות קניין משיכה (הגבהת או משיכת החפץ), קניין חזקה בקרקע (ביצוע פעולות חקלאיות שונות או פעולה שמייצגת בעלות כגון גידור השטח), ועוד סוגים שונים של פעולות קניין אפשריות.
יש דעות שהפקר ניתן לקנות גם באמצעות הבטה (הסתכלות) בחפץ המופקר.
כמו כן יש דעות שקניין ארבע אמות מועיל דווקא בהפקר ולא במכירה ומתנה.
כלומר, אדם יכול לזכות בחפץ מופקר על ידי התקרבות למרחק פחות מארבע אמות.
הפקר ורכוש הציבור אינם זהים.
בעוד רכוש הציבור הוא רכוש שיש לו בעלים- כל הציבור, הפקר הוא רכוש שאין לו בעלים.
אדם לא יכול לנכס לעצמו רכוש של הציבור.
לדוגמה, רישיונות קניין רוחני מסוימים המתירים שימוש לכל מי שרוצה אינם הפקר, כיוון שלא כל אחד יכול לטעון לבעלות על זכויות היוצר.
אם הם היו הפקר, היה אדם יכול להציג אותם כשלו, ולתבוע מאחרים להפסיק לעשות בהם שימוש.
בנושא ההפקר בחוקי מדינת ישראל דנים שלושה חיקוקים עיקריים.
חוק המיטלטלין, התשל"א-1971; חוק השבת אבידה, התשל"ג-1973; וחוק האפוטרופוס הכללי, התשל"ח-1978.
את המסגרת הכללית קובע סעיף 3 לחוק המיטלטלין לפיו:
"מיטלטלין שאין להם בעל יכול כל אדם, בכפוף לכל דין, לרכוש את הבעלות בהם בתפישתם תוך כוונה לזכות בהם".
ולפי סעיף 7 לאותו החוק:
"הבעלות במיטלטלין פוקעת כשבעלם מוציאם משליטתו תוך כוונה להפקירם".
סעיף 8 לחוק השבת אבידה, מתייחס למיטלטלין שיש להם בעלים, אך בעלים אלו נעלמו, או שנפטרו ללא יורשים ידועים.
במקרה זה מחיל החוק על מיטלטלין אלו את ההסדר הנוגע לאבידה, דהיינו חיוב למסירתם למשטרה, החייבת למסרם למוצא אם כעבור זמן קצוב לא נמצאו בעליהם ודרשו אותם.
סעיף 1 לחוק האפוטרופוס הכללי מגדיר "נכס עזוב" במילים אלו:
"'נכס עזוב' - נכס שנתקיימו בו אלה:
(1) לא נמצא מי שרשאי ומסוגל לנהוג בו מנהג בעלים או לנהלו, או שבעליו אינו ידוע;
(2) הנכס נמצא בארץ, ובנכס של אזרח ישראלי, של תושב ישראל, או של תאגיד הרשום בישראל או שהוקם בה - גם נכס שנמצא בחוץ-לארץ;"
סעיף 6 לחוק האפוטרופוס הכללי מסמיך את האפוטרופוס הכללי לבקש מבית המשפט את הזכות לנהל את הנכס העזוב.
הניהול נמשך עד שיתייצב אדם ויוכיח בעלות בנכס.
אם הדבר לא אירע במשך חמש עשרה שנים, יעביר האפוטרופוס הכללי את הנכס לקניין המדינה, וזאת בתנאים מסוימים.
המילה הפקר משמשת בהשאלה ביטויים שמשמעותם דבר שאין מי שאחראי עליו, או שאין מי שידאג לו.
"דמינו לא הפקר"- לא ייתכן שדמנו יהיה מותר, שניתן יהיה לשפוך את דמנו בלי לצפות לתגובה.
"מופקר"- אדם חסר אחריות חברתית.
"הפקר פטרושקה"- ביטוי יידישאי שעניינו ביצוע הפקרה בציבור של דברים שונים.
"פטרושקה"- פטרוזיליה, ייתכן כי בגלל מחירו הנמוך של הירק, זכה להקשר בפעולת ההפקרה.
הפקידו (בקוריאנית: 합기도, באנגלית: Hapkido) היא אמנות לחימה קוריאנית שהתפתחה מתוך אמנויות הלחימה היפניות אייקידו וג'ו ג'יטסו.
מקור הפקידו הוא בקבוצת קוריאנים לאומנים בתקופה שלאחר הכיבוש היפני של קוריאה (תקופה זו נקראת גם התקופה הפוסט-קולוניאלית של קוריאה).
אמנות זו הומצאה על ידי צ'וֹי יוֹנג סוּל ותלמידיו, סוּה בוֹק סוּב, התלמיד הראשון, צ'י הוֹן טסוּי (נכתב גם ג'י האן ג'אה) הנחשב לדמות שקידמה ופרסמה את האמנות יותר מכל, קים מוּ הוֹנג שחידש והוסיף מגוון טכניקות לאמנות, ומיוּנג ג'אה נאם שיצר חיבור חזק יותר לאמנות האייקידו היפנית.
צוי יונג סול טען שביסס את אמנות לחימה זו על זרם של ג'ו ג'יטסו הנקרא "דאיטוֹ-ריוּ אייקי-ג'וּג'יטסוּ" (כיום נקראת אייקידו) שלמד מטאקֶדָה סוֹסאקוּ, מייסד שיטת ה"דאיטו ריו", במנזר בודהיסטי ביפן, אם כי טענות אלו מעולם לא הוכחו.
בשנת 1951 הקימו צ'וֹי יוֹנג סוּל וסוּה בוֹק סוּב את בית הספר הראשון ללימוד הפקידו, אשר אז נקרא "יוּ קוואן סוּל האפקי דוֹג'אנג".
בשנת 1958 פתח צ'וי לבדו בית ספר חדש בשם המקוצר הפקידו.
על סולם ה"קשה-רך" הפקידו נמצאת במרכז.
היא משלבת טכניקות "קשות" כגון בעיטות הדומות לטאקוונדו וטכניקות "רכות" המנצלות את מומנטום היריב כגון הפלות ובריחים הדומים לאייקידו וג'ו ג'יטסו.
הפקידו היא אמנות לחימה אקלקטית, מכאן שכל בית ספר ומורה מדגישים ומלמדים טכניקות שונות אך ישנן מספר שיטות הנמצאות בכל בית ספר ושיטה וכל הטכניקות מצייתות לשלושה חוקים:
עקרון חוסר ההתנגדות (תעתיק:"וואָ", "HWA", בקוריאנית: "화" או "和")
עקרון המים וההרמוניה (תעתיק: "יוּ", "YU", בקוריאנית: "유" או "柳")
ווא, או עקרון חוסר ההתנגדות, הוא העיקרון הראשון של הפקידו ופירושו הוא שאין להתנגד למתקפה ישירות.
לדוגמה, אם אדם ידחוף אמן הפקידו האמן, במקום להתנגד ולדחוף חזרה יזוז מכיוון הדחיפה וינצל את התנע של האויב מהדחיפה על מנת להטיל אותו.
וון, עקרון המעגל, הוא העיקרון השני של הפקידו.
עיקרו הוא שבהפקידו משתמשים בתנועה מעגלית כדרך של צבירת תנע בשביל לבצע טכניקה בצורה טבעית וזורמת.
כשהעיקרון הראשון והשני משולבים יחד, האמן יכול להוסיף את תנע האויב לתנע שלו עצמו בעזרת תנועה סיבובית.
יו, עקרון המים וההרמוניה, משמעותו שאמן ההפקידו אינו צריך להסתמך על כוחו.
עליו "לזרום" עם כוח האויב.
כוונתו שאמן ההפקידו צריך להסיט את מתקפות האויב באופן דומה לאופן בו המים הפוגשים בסלע מקיפים אותו, ולא מנסים לעבור דרכו.
השם הפקידו נהפך לנפוץ באמצע שנות השישים וממשלת קוריאה הכירה בו רשמית.
שיטה זו נפוצה מאוד בקליפורניה, בארצות הברית.
הפרגה היא תהליך חקלאי של יצירת עמוד תפרחת טרם הגעתו של צמח שנשתל לבגרות מלאה ולמלוא גודלו.
הפרגה מתרחשת במקרים מסוימים של עקה א-ביוטית (בדרך כלל עקת טמפרטורה), הגורמת ליצירה מוקדמת מהרגיל של עמוד תפרחת, וכתוצאה מכך יצירת פרחים וזרעים.
הפניית האנרגיה מתהליך הגידול הנורמלי לכיוון פריחה מוקדמת היא ניסיון של הצמח להגיע לפוריות, ולהתרבות בהקדם האפשרי, לפני שהעקה תהרוג את הצמח כולו.
התופעה מוכרת בחקלאות ביתית בצמחים כגון תרד, חסה, כרוב הגינה וכדומה, אולם מוכרת גם בסוגים אחרים של גידולים.
בגידולים חקלאיים המיועדים לאכילה תופעה זו גורמת במקרים רבים ליצירת טעם מר בגידול.
בהלכה, הפקר בית דין - הפקר הוא כלל המופיע בתלמוד בהתבסס על המשנה והמקרא, ולפיו בית דין יכול להפקיר רכוש מבעליו ללא הצדקה משפטית-פורמלית, לפי ראות עיניו, בשיטה מקובצת בכתובות ג.
הביא בשם התרא"ש שדין זה שייך רק שהיה פשיעה של האדם שממנו מפקיעים.
הר"ן הסביר על פי כלל זה את האפשרות של דיינים שאינם סמוכים לדון חלק מדיני ממונות.
לכלל זה תוצאות מרחיקות לכת, שכן על פיו ניתן פורמלית לעקור דברים להם תוקף מהתורה, באמצעות שינוי המצב הממוני שעליו חל דין התורה.
לדוגמה: לפי אחת השיטות, הפקעת קידושי כסף על ידי בית דין נעשית באמצעות הפקרת הכסף עמו קידש הבעל את האישה, וכך מתברר שהקידושין כלל לא חלו, כיוון שהאישה התקדשה בכסף שלא היה שייך לאיש המקדש.
כמו כן חז"ל יכולים מתוקף דין זה לשנות את דיני הירושה הרגילים של התורה.
במהות הכלל ישנם מחלוקות באחרונים בנוגע לכמה מהם:
ישנו דיון הלכתי בראשונים בשאלה האם בית דין יכול להעביר חפץ מאדם אחד לאחר, או שבכוחו רק להוציא חפץ להפקר.
השיטה מקובצת מסביר, כי כוח בית הדין להפקיר דבר מסוים, עדיין אינו מקנה אותה להם, אלא בית הדין רק מפקיר את החפץ מבעליו הראשונים, ונותן רשות לשני לקנות את החפץ.
דיון נוסף עוסק בשאלה האם מעשה קנין שתוקן על ידי חכמים ותקפו רק מדרבנן, יהווה קנין גם לגבי דינים מדאורייתא מכח הפקר בית דין, כך שאפשר יהיה למשל לקדש בו אישה.
כלל זה אף אפשר להצדיק את התקנת תקנות הקהל בקהילות היהודיות מבחינה הלכתית.
הצדקה זו נעשתה באמצעות מספר היקשים.
ראשית, ל"בית דין" יכולת להחליט דברים שלא מתוקף דין קבוע - הפקרת רכוש מהווה רק דוגמה לכך.
שנית, בית דין הוא דוגמה למוסד המוסכם על הקהילה ומכאן ניתן לומר שנבחרי הקהילה אף הם עונים על קריטריון זה ועל כן יכולים להוסיף דין על הכתוב בתורה.
זאת, כל עוד אינם עוברים על איסורים מפורשים שכתובים בתורה (מלבד התנאות על דיני ממון, אשר מותרות).
כך גם בפסיקה הישראלית כלל זה הוזכר בין השאר כהצדקה לפעול לפנים משורת הדין.
הפקעת קידושין היא הסמכות ההלכתית של חכמים להפקיע (לבטל) קידושין, ובכך לבטל את תוקפם של נישואים בין בני זוג.
בתלמוד הבבלי סמכות זו מתבררת בסוגיה החוזרת בכמה מקומות בתלמוד, ומוכרת בשם "אפקעינהו רבנן לקידושין מיניה" (הפקיעו חכמים את הקידושין ממנו).
המקור הראשוני לדין הפקעת קידושין הוא בסיפור המובא בתלמוד במסכת יבמות שהתרחש בעיר נרש שבבבל.
אדם קידש אישה בעודה ילדה קטנה, באופן כזה שהקידושין תקפים רק מדרבנן ולא מדאורייתא.
כשגדלה הילדה, ערך הבעל טקס נישואין מחודש כדי לאשרר את נישואיהם, אך בלי פעולת קידושין פורמלית.
תוך כדי הטקס בעודה יושבת באפריון, בא אדם אחר בחטף וקידש אותה לעצמו לאישה.
האמוראים רב ברונא ורב חננאל פסקו שהקידושין של השני אינם תקפים, והאישה ממשיכה להיות נשואה לבעלה הראשון.
אמוראים מאוחרים יותר שדנו במקרה הזה התקשו להבין את פסקם של רב ברונא ורב חננאל, שעל פניו היה מצופה שהיא תחשב מקודשת לשני.
לפיכך הסביר רב אשי שבאופן עקרוני אכן קידושי השני תקפים, אך חכמים הפקיעו את קידושיו מכיוון שהוא התנהג בצורה לא הוגנת בכך שחטף אותה מהראשון: "הוא עשה שלא כהוגן, לפיכך עשו בו שלא כהוגן, ואפקעינהו רבנן לקידושי מיניה".
בעקבות קביעות אלו, משתמש התלמוד בעיקרון זה של האפשרות להפקעת קידושין כהסבר לשלושה דינים נוספים, שאינם נוגעים ישירות לקידושין, אלא לגיטין.
בכל שלושת הדינים מדובר על בעל שנתן לאשתו גט שמסיבות שונות הוא לא תקף מדאורייתא, אך חכמים קבעו שבמקרים אלו הגט יהיה תקף מדרבנן והאישה לא תחשב יותר לנשואה.
התלמוד מבאר שלמרות שעל פניו נראה שבזאת חכמים התירו לאשת איש להתחתן, באמת חכמים הפעילו במקרים אלו את העיקרון של "אפקעינהו רבנן לקידושין מיניה" ובכך הפקיעו את קידושי האישה לבעלה:
המבטל גט שנשלח בידי שליח - בעל שנתן גט בידי שליח על מנת שילך ויגרש את אשתו, מדאורייתא יכול הבעל להתחרט בעוד השליח בדרך ולהכריז שהוא מבטל את הגט.
אך רבן גמליאל הזקן התקין שאסור לבעל לבטל גט מרחוק מבלי להודיע לשליח או לאישה.
לדעת רבן שמעון בן גמליאל, תוקף התקנה הוא כזה שאם הבעל ביטל כך את הגט - הביטול לא מועיל והגט תקף מדרבנן.
אונס בגיטין - בעל שהפקיד גט בידי אשתו, והתנה שהגט ייכנס לתוקף אם יתקיים תנאי כלשהו, ולבסוף התרחש אונס בלתי צפוי והבעל לא הצליח למלא אחרי התנאי למרות שהתכוון למלא אותו.
לדוגמה, בעל שהתנה שהגט ייכנס לתוקף אם לא יחזור הביתה עד תאריך מסוים, ובאותו תאריך תקפה אותו מחלה והוא לא הצליח להגיע.
בתלמוד מובאת דעת רבא ש"אין אונס בגיטין", כלומר הגט נכנס לתוקף למרות האונס.
התלמוד מבאר שמדאורייתא הגט לא תקף, ורבא מכשיר את הגט מדרבנן.
שכיב מרע שנתן גט לאשתו ולבסוף התרפא מחוליו - מדאורייתא הגט בטל, משום שאומדים שכוונתו הייתה לגרש רק בתנאי שהוא ימות מחוליו, שרק רצה לפטור את אשתו מצורך בייבום.
התלמוד מביא את דעת רבה ורבא שבכל זאת מדרבנן הגט תקף.
בשלושת המקרים הללו התלמוד משתמש בעקרון של "אפקעינהו רבנן לקידושין מיניה" כדי להצדיק את האפשרות לתת תוקף לגט שמדאורייתא הוא בטל.
ישנן כמה דרכים שונות להבין כיצד מופקעים הקידושין, רוב הראשונים סוברים שהקידושין מופקעים "למפרע", ומבחינה הלכתית מעולם לא היו.
לדעתם של הריטב"א והרא"ה מדובר בתנאי של ממש, כלומר כל קידושין קיימים על תנאי שחכמים לא יפקיעו אותם.
לדעתו של הרשב"א חכמים מבצעים הפקעת קידושין מתוך סדק בקידושין, כמו גט שבוטל, עדות פגומה על מות הבעל או קידושין שנעשו שלא כדעת משה וישראל.
לדעתו של רש"י "כל המקדש אדעתא דרבנן מקדש" - כאשר אדם מקדש אישה, האפקעינהו מובנה כחלק מקידושיו מכיוון שהקידושין קיימים ומוחזקים על ידי חכמים אשר קבעו מה הם הפרמטרים של קידושין, והרי שהקידושין מופקעים למפרע ברגע שחרגו מפרמטרים אלו.
בכמה מקומות מביא רש"י את דעת "רבותיו", לדעת רבותיו של רש"י, לחכמים יש כוח להפקיע קידושין, וקידושי כסף שהם מדרבנן פשוטים להפקעה שכן מפקיעים את הקידושין, וכסף הקידושין מופקר מכוח הפקר בית דין הפקר, וכן לגבי קידושין בשטר, מפקיעין את הקידושין, והשטר בטל.
אך אין ביד חכמים כוח לבטל מעשים שהיו בעבר, כך שאם הקידושין נעשו בבעילה, הרי שאין בידם כוח להפקיע מעשה בעילה וממילא אין להם כוח להפקיע את הקידושין, על כן הם פסקו שאסור לקדש בביאה.
התוספות מחלקים בין קידושין שנעשו "כהוגן", ובין קידושין שנעשו "שלא כהוגן".
על מנת שיוכלו חכמים להפקיע קידושין שנעשו כהוגן הם צריכים שהקידושין יעשו על דעת חכמים, ורק אז יש להם את הכוח להפקיע את הקידושין.
קידושין שלא נעשו על דעת חכמים, אמנם קידושי דאורייתא, אך הם אינם קידושין שלא ניתנים להפקעה, שכן כוח לחכמים לעקור דבר מן התורה במקרים מסוימים, והרי שקידושין שאינם על דעת חכמים נמנה בין המקרים שביד חכמים לעקור דבר מן התורה.
גישה ייחודית בראשונים היא גישתו של ר"י הלבן הסובר שהקידושין אינם מופקעים למפרע, אלא מהנקודה שבה הפקיעו את הקידושין ולהבא, והקידושין חלו עד זמן ההפקעה.
האם ניתן להשתמש בכלל של הפקעת הקידושין מלכתחילה, כפתרון לעגינות?
גם באקדמיה וגם בממסד הרבני היו שביקשו להציע כי במקרים שבהם יש קושי לסדר גט, יכריז בית הדין כי הקידושין בטלים מלכתחילה, ובכך תיפתר הבעיה.
פרופ' ברכיהו ליפשיץ הכין הצעת חוק בעניין שהוגשה על ידי חברת הכנסת אורית נוקד.
הצעתו נסמכה על תקנות הקהל, המוכרות על ידי ההלכה, בתנאי שאינן סותרות את ההלכה.
על פי הצעתו, הכנסת היא הגוף המייצג את הקהל, ובתור שכזאת, תחוקק חוק שלפיו כסף הקידושין (אמצעי הקידושין), יופקע מבעל, שבית הדין קבע שעליו לגרש את אשתו, והוא לא עשה כן בתוך שנה.
בצורה כזאת מבוטלים הקידושין מלכתחילה.
גם הרב שלמה ריסקין, רבהּ של אפרת, הציע הצעה דומה: על פי הצעתו, הפקעת הקידושין תהיה באמצעות תקנה שתתקן הרבנות הראשית לישראל.
בסוף המאה התשע-עשרה במצרים, פשטה תופעה של בחורים יהודים צרפתים מודרניים שהיו מתחתנים עם נערות יהודיות ממשפחות מסורתיות עשירות בנות מצרים, ונעלמים או דורשים כופר כספי גבוה על מנת לשחררן בגט.