tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מריאנו רומור נולד בויצ'נצה, מחוז ונטו שבאיטליה ב-16 ביוני 1915. הוא קיבל תואר בספרות מאוניברסיטת פדובה בשנת 1939. רומור היה מורה בתיכון מכין לאוניברסיטה (לגילאי 14 עד 19 הנקרא Lyceum ) עד להתגייסותו כלוטננט לצבא האיטלקי במלחמת העולם השנייה.
לאחר הסכם שביתת הנשק בקאסיבילה בשנת 1943 בין איטליה לבעלות הברית, הצטרף רומור לתנועת ההתנגדות האיטלקית.
בתום המלחמה הצטרף למפלגה הדמוקרטית-נוצרית, בה הפך לאחד המנהיגים המרכזיים של מחוז ונטו, מקורב מאוד לראש הממשלה אלצ'ידה דה גספרי.
בבחירות של 1946 נבחר רומור לחבר האספה המכוננת, שפרסמה את החוקה האיטלקית בשנת 1948.
בבחירות זכתה בסופו של דבר בהפרש גדול המפלגה הדמוקרטית-נוצרית של דה גספרי שהביסה את הקואליציה השמאלית של החזית הדמוקרטית הפופולרית, שהורכבה מהמפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI) של פלמירו טוליאטי והמפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (PSI) של פייטרו נני.
בשנת 1950, גווידו גונלה ירש את פאולו אמיליו טביאני כמזכיר הלאומי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
בעקבות מהלך זה רומור מונה לראשונה לסגן המזכיר הלאומי של המפלגה, ביחד עם ג'וזפה דוסטי.
מריאנו רומור מילא תפקיד מכריע בהולדת סיעה חדשה, שנקראה "היוזמה הדמוקרטית", שחיברה לא רק את חסידיו של דוסטי, כמו ג'ורג'יו לה-פירה, אמינטורה פנפאני ואלדו מורו, אלא גם חברי האגף המרכזי של דה גאספרי, כמו פאולו אמיליו טביאני ואוסקר לואיג'י סקאלפרו.
מההתחלה רומור מילא תפקיד מוביל בסיעה.
תפקיד זה הוביל אותו לכהן בתפקידיו הראשונים בממשלה.
בין היתר כיהן כסגן שר החקלאות בממשלתו השביעית של דה גספרי, תפקיד אותו מילא גם בממשלת דה גספרי השמינית, ואחרי פרישתו של דה גספרי בשנת 1954, בממשלה קצרת החיים בהנהגת ג'וזפה פלה.
בממשלת פאנפאני הראשונה, מינואר עד פברואר 1954, מונה רומור למזכיר של מועצת השרים.
בשנת 1954, לאחר שהקונגרס הלאומי של נאפולי, ביסס את מעמדה של סיעת "היוזמה הדמוקרטית" כגוף החזק במפלגה הדמוקרטית-נוצרית נבחר פאנפאני למזכיר המפלגה, ורומור נבחר שוב לסגן המזכיר.
הוא כיהן במשרה זו בחמש השנים הבאות, עד שהתפצלה סיעת "היוזמה הדמוקרטית".
למעשה, רבים מחברי הסיעה החלו לבקר את הקו הפוליטי במזכירות של פאנפאני, שהחל בזהירות להיפתח לשיתוף פעולה עם המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
חברי סיעה בולטים, כולל רומור עצמו, העמידו את המזכיר בעמדת מיעוט במהלך הקונגרס הלאומי במרץ 1959. בעקבות כך התפצלה "היוזמה הדמוקרטית" לתומכיו של פאנפאני ולקבוצת מתנגדיו, ששמה עתה שונה לדורותי ("דורותיאה"), בשל שמו של המקום בו התכנסו לפני הקונגרס, מנזר האחיות של סנטה דורוטה ברומא.
הסיעה החדשה נבנתה סביב אנטוניו סניי, מריאנו רומור ואלדו מורו שנבחר למזכיר חדש.
באותה שנה, כאחד ממנהיגי הסיעה, מונה רומור לשר החקלאות, בממשלת סניי השנייה, תפקיד אותו המשיך למלא בממשלותיהם של פרננדו טמברוני ופאנפאני.
בתפקיד זה היה רומור תורם חשוב להגיית אחת התוכניות הראשונות לפיתוח וחדשנות המגזר החקלאי הלאומי של איטליה, מה שכונה "התוכנית הירוקה".
בבחירות 1963, המפלגה הדמוקרטית-נוצרית סבלה מירידה חדה בקונצנזוס בו הייתה שרויה בציבור.
רומור מונה לשר הפנים בממשלה קצרת-החיים של ג'ובאני לאונה ואז נבחר לתפקיד מזכיר המפלגה הדמוקרטית-נוצרית החדש.
הוא שימש כמזכיר עד 1969, והוביל את המפלגה בשלב מורכב של שיתוף פעולה פוליטי עם הסוציאליסטים.
בחמש השנים שבהן הוביל את המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, רומור ניסה לפייס את הבוחרים המתונים, בניסיון להשיב את הקונצנזוס של המפלגה שאבד בבחירות הקודמות.
בבחירות הכלליות ב-1968 הצליחה המפלגה הדמוקרטית-נוצרית להגדיל את מספר הקולות שקיבלה בהשוואה לבחירות של 1963, גם אם במעט, וצברה 39% מקולות הבוחרים.
תוצאה זו נחשבה להצלחה של המזכיר רומור, שהפך בעקבותיה למועמד הטבעי להנהגת המדינה ולראשות הממשלה.
ב-12 בדצמבר 1968 הושבע מריאנו רומור לראש ממשלת איטליה, והוביל ממשלה שהורכבה מהדמוקרטים נוצרים, הסוציאליסטים והרפובליקנים.
במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה בוצעו מספר רפורמות חשובות.
חוק מיום ה-11 בדצמבר 1969 הרחיב את הגישה להשכלה גבוהה לכל התלמידים בעלי תעודת בגרות.
גישה שהייתה מוגבלת בעבר לתלמידים שהגיעו מתוכניות לימודים קלאסיות או מדעיות במקרים מסוימים.
חוק מיום 30 באפריל 1969 הכיל תמורות נרחבות הנוגעות לפנסיה במסגרת התוכנית הכלכלית של רומור.
במסגרת התוכנית הונהגה פנסיה חברתית לאנשים מעל גיל 65 עם הכנסות נמוכות שלא היו זכאים עד אז לשום סוג של פנסיה.
במסגרת מדיניות החוץ של רומור, ב-28 בינואר 1969 הוא חתם והכניס את איטליה לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
אולם, כהונתו הראשונה כראש ממשלה הייתה זכורה בעיקר בשל הפיצוץ בפיאצה פונטנה.
מה שכונה "טבח פיאצה פונטנה" היה למעשה פיגוע טרור שאירע ב-12 בדצמבר 1969 כאשר פצצה התפוצצה במטה בנק החקלאות הלאומי בפיאצה פונטנה, מילאנו, וגרמה למותם של 17 בני אדם ולפציעתם של 88. באותו היום, אחר הצהריים הופעלו שלוש פצצות נוספות ברומא ובמילאנו, ואחרות נוספות התגלו מאוחר יותר ולא התפוצצו.
את הפיגוע תכננה קבוצה נאו-פשיסטית בשם "אורדין נואבו" (בתרגום מאיטלקית: "הסדר החדש"), שמטרתה הייתה למנוע את נפילת המדינה בידי השמאל על ידי שכנוע הציבור שהפיגוע הגדול היה חלק מההתקוממות קומוניסטית.
במהלך כהונתו הראשונה הוביל רומור שלוש ממשלות שונות.
מדצמבר 1968 עד יולי 1969 הוא הוביל ממשלה שהורכבה ממפלגתו הדמוקרטית-נוצרית מהמפלגה הסוציאליסטית האיטלקית ומהמפלגה הרפובליקנית האיטלקית.
ואז, מאוגוסט 1969 לפברואר 1970 הוא הנהיג ממשלה המורכבת רק ממפלגתו; התמוטטות הממשלה הזו הובילה לתקופה ארוכה של 45 יום ללא שלטון, כאשר סוגיות כמו חוק הגירושין האיטלקי ומעמדה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית גרמו לחוסר יציבות.
לאחר תקופה זו, שכללה ניסיון של ראש הממשלה לשעבר אמינטורה פאנפאני להקים ממשלה, רומור הקים קואליציה חדשה עם המפלגה הסוציאליסטית, הרפובליקנית והדמוקרטית-סוציאליסטית, קואליציה ששרדה ממרץ עד יולי 1970.
בשנת 1972 מונה רומור לשר הפנים, בממשלתו של ג'וליו אנדראוטי.
בשנת 1973 רומור היה יעד לניסיון התנקשות, שתוכנן על ידי ג'יאנפרנקו ברטולי, אנרכיסט על פי הגדרתו.
ארבעה נהרגו מהפיצוץ ו-45 נפצעו, בעוד רומור הצליח לצאת ממנו בחיים.
על ברטולי נגזר מאסר עולם בשנת 1975.
לאחר שלוש שנים בממשלותיהם של אמיליו קולומבו וג'וליו אנדראוטי, רומור שב לתפקיד ראש הממשלה, והוביל לראשונה קואליציה שהורכבה מהדמוקרטים-נוצרים, הסוציאליסטים, הרפובליקנים והסוציאליסטים הדמוקרטים מיולי 1973 עד למרץ 1974. לאחר שממשלה זו נפלה, הקים רומור קואליציה חדשה תוך שבועיים תוך שהוא קורא לסוציאליסטים והסוציאליסטים-דמוקרטים להצטרף לממשלתו.
הממשלה הזו שרדה ממרץ עד אוקטובר 1974.
לאחר שהגיש את התפטרותו מהממשלה ביוני 1974, ממשלתו האחרונה נפלה מספר חודשים לאחר מכן באוקטובר 1974.
בשתי ממשלותיו של ראש הממשלה אלדו מורו, כיהן רומור כשר החוץ.
תבוסה בבחירות האזוריות בשנת 1975 הובילה לסילוקו של אמינטורה פאנפאני ממזכירות המפלגה.
רומור הוצע כמועמד להחליפו כמזכיר המפלגה החדש על ידי אלדו מורו, אך וטו שהוטל על ידי כמה מחברי סיעתו מנע זאת.
בגלל וטו זה, רומור עזב את הדורותיים (חברי סיעת דורותיאה).
לאחר הפילוג של הדורותיים הודר רומור אט אט מתפקידים מרכזיים במפלגה ובממשלה.
לאחר שהיה שר החוץ בשתי הממשלות האחרונות תחת ראש הממשלה מורו, רומור כבר לא קיבל שום משרת שר.
בשנת 1979 נבחר מריאנו רומור לפרלמנט האירופי, שם נבחר בשנת 1980 ליו"ר הוועדה לענייני חוץ, תפקיד בו כיהן בו עד שעזב את הפרלמנט בשנת 1984.
רומור מת מהתקף לב בוויצ'נצה ב-22 בינואר 1990.
בשנים שחלפו מאז מותו נערך דיון נרחב על מורשתו.
פרשיות השוחד של לוקהיד, מהן רומור נוקה על ידי הפרלמנט האיטלקי, התרחשו תחת ממשלתו והגיעו לשיאם במשפטים של שני שרי ביטחון לשעבר, לואיג'י גואי ומריו טאנאסי.
אחרים מתחו ביקורת על הצו הנשיאותי שלו מס' 1092, צו שאיפשר לעובדי הממשלה האיטלקית לפרוש לאחר תשע-עשרה וחצי שנות עבודה או ארבע עשרה וחצי שנים אם היו אישה; פורשים כאלה נקראו לימים "גמלאי תינוקות" על ידי המלעיזים.
התוכנית, שהוקמה בשנת 1973, הופסקה בשנת 1992. נכון לשנת 2014 הוערך כי כחצי מיליון גמלאים שנהנו מהצו עדיין מקבלים בממוצע 1,500 אירו לחודש בשל התוכנית.
לוקאס מריאנו באריירו (בספרדית: Lucas Mariano Bareiro; נולד ב־8 במרץ 1995) הוא כדורגלן ארגנטינאי-יהודי.
באריירו נולד וגדל בואנוס איירס, ארגנטינה.
החל את הקריירה שלו בראסינג קלוב הארגנטינאית.
ב־8 בפברואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–2 לאתלטיקו טוקומאן.
בקיץ הושאל לדפנסה וחוסטיסיה הארגנטינאית, בה שיחק שלוש עונות.
ב־5 בספטמבר 2020 חתם בהפועל באר שבע בליגת העל הישראלית, בהשאלה לעונה עם אופציית רכישה.
ב-12 בינואר 2021 קיבל באריירו אזרחות ישראלית, מתוקף חוק השבות ובזכות הוכחת יהדותה של סבתו מצד אמו.
ב-26 בנובמבר 2024 הודיעה הפועל באר-שבע על שחרורו של באריירו, והוא סיים את דרכו בקבוצה אחרי ארבע שנים.
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20:
באולימפיאדת פריז (1924) זכתה וזלאו בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אופרזיה דונלי, גרטרוד אדרלה ואתל לאקי בשיא עולם חדש של 4:58.8 דקות, לפני בריטניה (5:17.0 דקות) ושוודיה (5:35.6 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:12.8 דקות, אחרי אתל לאקי 1:12.4 דקות, ולפני גרטרוד אדרלה (1:14.2 דקות) שתיהן מארצות הברית.
בשלב המוקדמות קבעה וזלאו שיא עולם חדש של 1:12.2 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של גרטרוד אדרלה (1:12.8 דקות).
שיא זה החזיק מעמד שנה וחצי ונשבר על ידי אתל לאקי (1:10.0 דקות).
בשנים 1928–1937 אימנה וזלאו שחיינים בהונולולו עיר מגוריה ביחד עם המאמן שלה, דד סנטר.
בשנת 1989 זכתה וזלאו להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מריאנט מילר-מיקס היא רופאה ופוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של איווה מאז ינואר 2021. בשנים 2019–2021 הייתה חברת הסנאט של מדינת איווה.
היא החליפה את דייב לובסאק בייצוג המחוז.
בבחירות 2020 הובילה מילר-מיקס בפער זעום בן שישה קולות בלבד, לאחר שהושלמה ספירה חוזרת בכלל מחוז הקונגרס ותוצאות הבחירות אושררו בידי מזכיר המדינה של איווה.
זאת כשברקע על התוצאות האפילו ערעורים משפטיים בנוגע לגריסתה של יריבתה ריטה הארט מהמפלגה הדמוקרטית כי מספר מקולות הבוחרים נדחו שלא כראוי.
מילר-מיקס נולדה בהרלונג שבצפון-מזרח קליפורניה בשנת 1955. היא התגייסה לצבא ארצות הברית בגיל 18 ושירתה במשך 24 שנים, בין היתר כאחות, רופאה וחברה בכוחות המילואים של הצבא.
היא פרשה משירות פעיל בדרגת לוטננט קולונל.
מילר-מיקס, הראשונה בדור ממשפחתה ללמוד לימודים גבוהים, השלימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הנוצרית של טקסס בפורט וורת'.
כמו כן, היא בעלת תואר שני בחינוך מאוניברסיטת דרום קליפורניה ותואר דוקטור לרפואה מהמרכז לרפואה ובריאות ביוסוטון של אוניברסיטת טקסס.
מילר-מיקס הפעילה קליניקה פרטית לרפואת עיניים באטמווה (Ottumwa), שבאיווה עד 2008. היא שימשה גם כנשיאה הראשונה של "החברה הרפואית באיווה".
היא הייתה האישה הראשונה בפקולטה לאופתלמולוגיה ומדעי הראייה באוניברסיטת איווה, והייתה נציגת מדינת איווה באקדמיה האמריקאית לרפואת עיניים.
מילר-מיקס התמודדה כמועמדת הרפובליקנית למחוז הקונגרס השני של איווה נגד דייב לובסאק בשלוש מערכות בחירות: 2008, 2010 ו-2014. בשלוש בחירות אלה הפסידה לו.
כשמארק צ'לגרן הודיע שלא יתמודד פעם נוספת לסנאט של איווה מטעם מחוז הבחירה ה-41 ב-2018, גברה מילר-מיקס על מועמדת המפלגה הדמוקרטית מרי סטיוארט.
כהונתה בסנאט איווה החלה ב-14 בינואר 2019.
לקראת בחירות 2020 הכריזה מילר-מיקס שתתמודד אל מחוז הקונגרס השני של איווה, בפעם הרביעית, רק שהפעם לובסאק פרש מן החיים הפוליטיים.
מילר-מיקס ניצחה בבחירות המקדימות הרפובליקניות ב-2 ביוני 2020 וניצחה את בובי שילינג, לשעבר נציג מחוז הקונגרס ה-17 של אילינוי בבית הנבחרים האמריקאי.
היא ניצבה בפני ריטה הארט, המועמדת הדמוקרטית ועמיתתה לסנאט המדינתי, במהלך חודש נובמבר.
מאז שהודיע לובסאק על פרישתו, מחוז הקונגרס השני הוגדר על ידי פרשנים ועיתונאים כ"מחוז מתנדנד".
מילר-מקס גברה בפער קטן במיוחד, 6 קולות בלבד, על הארט בבחירות הכלליות.
אף על פי שלאחר ספירה חוזרת אישר מזכיר המדינה של איווה את ניצחונה של מילר-מיקס, הארט החליטה לערער על תוצאות הבחירות בוועדת המנהל של בית הנבחרים כמו גם בבתי המשפט של המדינה.
חרף ערעוריה של הארט, יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ננסי פלוסי הצהירה כי תשביע כהלכה את מילר-מיקס ב-3 בינואר 2021.
מריאנה פון ורפקין הייתה ציירת אקספרסיוניסטית רוסית-גרמנית-שווייצרית.
נולדה בשם מריאנה ולדימירובנה ורבקינה בעיירה הרוסית טולה כבתו של מפקד גדוד יקטרינבורג.
היו לה שיעורי רישום אקדמיים פרטיים ראשונים בגיל ארבע עשרה.
בשנת 1880 היא הפכה לתלמידה של איליה רפין, הצייר החשוב ביותר של הריאליזם הרוסי.
התקדמותה נסוגה בעקבות תאונת צייד בשנת 1888 בה ירתה בטעות בידה הימנית שנותרה נכה לאחר תקופת התאוששות ממושכת.
על ידי תרגול מתמיד היא הצליחה להשתמש בכלי ציור וציור ביד ימין.
בשנת 1892 הכירה את אלכסיי פון יבלנסקי, שרצה להיות בן חסותה, ובשנת 1896 היא, יבלנסקי, ומשרתם עברו למינכן.
ורפקין למד עם רוסים אחרים במינכן בבית ספר לאמנות בהנחיית אנטון אז'בה הסלובני.
לצורך לימוד הציור של אלכסיי יבלנסקי, ורפקין עיכבה את קריירת הציורים שלה במשך כמעט עשר שנים.
היא החלה לצייר שוב בשנת 1906. בשנת 1907 יצרה את יצירותיה האקספרסיוניסטיות הראשונות; באלה היא עקבה אחר סגנון "ציור השטח" של פול גוגן, תוך שהיא מראה את השפעתו של אדוורד מונק.
היא ויבלנסקי בילו בשנת 1908 מספר תקופות עבודה עם קנדינסקי וגבריאלה מינטר לאחר גילוים את העיירה הכפרית הציורית מורנאו ליד מינכן, שם היה לגבריאלה מינטר בית.
ארבעת האמנים ציירו לעיתים קרובות יחד באוויר הפתוח במורנאו ובסביבתה.
בדירתה במינכן יזמה ורפקין סלון שהפך במהרה למרכז חילופים אמנותיים תוססים בין חברי האוונגרד הגרמני והרוסי שלימים ייסדו את Neue Künstlervereinigung München (התאחדות האמנים החדשה במינכן).
ה-NKVM, שנוסד בשנת 1909, הפך לפורום של תערוכות, בין האמנים שהיו שייכים לקבוצה היו גם גאורג שולץ, גאורג שרימפף, ואלכסנדר קנולדט.
בתערוכה הראשונה של NKVM הציגה ורפקין "נשים שוטפות" (1909) ואת "הסערה" (1907).
הצורה הפשוטה והתוכן הפסיכולוגי של עבודותיה מתייחסות למקורות שורפקין העריצה בתקופה זו, כולל האמן פול גוגן, חיתוכי עץ יפניים ויצירות אקספרסיביות.
שני האמנים קנדינסקי ופרנץ מארק, נפגשו זה עם זה בבית ורפקין ויבלנסקי בערב ראש השנה בשנת 1911. אחרי כמה שנים וסילי קנדינסקי ופרנץ מארק התרחקו מ- NKVM והקימו את "דר בלוי רייטר" (הפרש הכחול).
הקבוצה הוקמה על ידי מספר מהגרים רוסים, ביניהם ווסילי קנדינסקי, אלכסיי פון יבלנסקי ומספר אמנים גרמנים מקומיים, כמו פרנץ מארק, אוגוסט מאקה וגבריאלה מינטר.
ורפקין החלה להציג יחד איתם בשנת 1913.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברו ורפקין ויבלנסקי לשווייץ, ליד ז'נבה.
מאוחר יותר הם עברו לציריך.
בשנת 1918 הם נפרדו, ורפקין עברה לבדה לאסקונה, על לאגו מאג'ורה, שם היא ציירה נופים צבעוניים רבים בסגנון אקספרסיוניסטי.
בשנת 1924 היא הקימה את קבוצת האמנים "Großer Bär" ("הדב הגדול").
בשנותיה המאוחרות היא ציירה כרזות, וחבריה הגנו עליה מפני עוני.
מריאנה פון ורפקין נפטרה באסקונה ב-6 בפברואר 1938. היא נקברה בבית הקברות הרוסי באסקונה.
פרופ' מריאנה רוח-מדבר שפירא (נולדה בשנת 1973) היא חוקרת תרבות וחוקרת דתות, העוסקת בתרבות הרוחנית האלטרנטיבית העכשווית, וכן באתגרים ובמפגשים של רוחניות הניו-אייג' עם הזרם המרכזי במערב ובישראל.
היא ייסדה את החוג למיסטיקה ורוחניות במכללה האקדמית צפת, שהעניק תואר ראשון ייחודי זה באישור המל"ג, ועמדה בראש החוג רוב שנותיו (2013–2023).
רוח-מדבר שפירא נולדה במולדובה בזמן שהייתה בשליטת ברית המועצות ומשפחתה עלתה לארץ בשנת 1974.
בשנת 1994 סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון במזרחנות, באוניברסיטת תל אביב, במסלול עתודה אקדמית.
לאחר שירותה הצבאי כקצינת מודיעין (בדרגת סגן), בין השנים 1998–1999 למדה לתואר שני במסלול למנהיגות חינוכית יהודית במכון שכטר למדעי היהדות וסיימה בהצטיינות יתרה, ולאחר מכן למדה תלמוד בבית המדרש של מכון הרטמן.
בשנת 2003 סיימה תואר שני בהצטיינות בתוכנית הבין-תחומית לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2006 הגישה את עבודת הדוקטורט באותה מחלקה בהנחיית פרופ' משה אידל ופרופ' עדיאל שרמר, תחת הכותרת "תרבות העידן החדש (New Age) בישראל – מבוא מתודולוגי ו'הרשת הרעיונית'".
בשנים 2007–2009 השלימה לימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' עפרה מייזלס מהפקולטה לחינוך.
רוח-מדבר שפירא לימדה במוסדות אקדמיים שונים (אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה ועוד) ואף הוזמנה להקים מסלולי לימוד בתחומי התמחותה (כגון מסלול ב"רוחניות" במסגרת מ.א.
ביהדות במכון שכטר למדעי היהדות, בשנים 2016–2017).
מקום עבודה מרכזי שלה במשך שנים היה החוג למיסטיקה ורוחניות במכללה האקדמית צפת.
החל מ-2024 היא חברת סגל בתוכנית לתואר שני בחינוך, מיינדפולנס וחינוך חברתי-רגשי במכללת בית ברל.
רוח-מדבר שפירא יזמה והשתתפה במיזמים אקדמיים בתחומי חקר דתות או רוחניות עכשווית, כגון הקמתו וארגונו של הכנס הישראלי השנתי לחקר רוחניות עכשווית (ICSCS, שהתקיים בין 2009-2019), והאגודה הישראלית לחקר דתות.
היא הייתה ועודה עמיתה במכוני מחקר שונים, כגון המרכז לחקר וטיפוח רוח האדם באוניברסיטת חיפה, המעבדה לחקר תודעה ולוגיקה רכה באוניברסיטת תל אביב (ובעבר - במכון ללימודים מתקדמים של מכון שלום הרטמן).
ב-2023 הקימה את "הבמה לחקר רוחניות עכשווית ואלטרנטיבית", המקיימת מפגשים מקוונים הפתוחים לקהל הרחב.
ב-2024 ייסדה את ערוץ הווטסאפ "רוחניות ואקדמיה".
במסגרת עשייתה בתחום הציבורי, הגישה רוח-מדבר תוכניות רדיו בנושא "האקדמיה של הרוח", וערכה עשרות רבות של "טקסי חיים".
בנוסף, היא עסקה בתחומי החינוך, בעיקר חינוך יהודי, חינוך ערכי והטמעת המחשוב בחינוך.
מחקריה עוסקים ברוחניות אלטרנטיבית וברוחניות יהודית עכשווית, תוך התמקדות בשאלת עיצוב השיח הרוחני והמגעים שבין הרוחניות לבין מוסדות וערכים של הזרם המרכזי.
רוח-מדבר היא בוגרת תיכון הנדסאים שליד אוניברסיטת תל אביב.
תרבות העידן החדש בישראל: מבוא מתודולוגי ו"הרשת הרעיונית" (עבודת דוקטור), הוצאת בר-אילן, 2006
הודו לה' כי טוב - מבט על ישראלים (י)הודים לאור תזת מזרוח המערב".
"מתקשרת, הילרית ושמאן נפגשים אצל הרב: מפת הדרכים של היהדו (יו)ת הישראלי (ו)ת בעידן החדש", בתוך יעקב ידגר, גדעון כ"ץ, שלום רצבי (עורכים), מעבר להלכה: מסורתיות, חילוניות ותרבות העידן החדש בישראל, מסדרת נושא (7) של עיונים בתקומת ישראל
(עם ליה נאור ומשה זיידנר), "חוויות שיא חיוביות כאירועים מכוננים בחיי האדם", עיונים בחינוך 7–8, עמ' 61–73
(עם אדם קלין אורון) "'מדינת ישראל נגד הכתות': דוחות ממשלתיים בין השיח האנטי-כיתתי לשיח הציבורי הישראלי", עיונים בשפה וחברה 12.2 (2019; גיליון מיוחד בנושא "קבוצות סמכותניות (כיתות) בחברה הישראלית"): 126–144
(עם הילי רצון ורחל ורצברגר) "תנועות דתיות חדשות בישראל: נאו-שמאניזם", מרכז מיד"ע, אוגוסט 2018
(עם אדם קלין אורון) "חילוני להלכה, רליגיוזי למעשה: יחס הניו-אייג' הישראלי להלכה", סוציולוגיה ישראלית יב (1), 2010, עמ' 57–81
(עם עמרי רוח מדבר) "דלתי יצירתיות לא ננעלו: תהליך האייקוניזציה של השיר 'אם ננעלו' לרבי שלום שבזי במוזיקה הפופולרית העכשווית מפיוט תימני־מיסטי לסמל מזרחי־רוחני", בתוך תימא – כתב עת לחקר יהדות תימן ותרבותה טז (2019 – תש"ף): 298-263.
"'הספסלים המכושפים' בגן הלאומי כורסי – מקרה בוחן ליצירת גאוגרפיה מקודשת אלטרנטיבית", אופקים בגאוגרפיה 97 (2019): 136—163
(עם אלי אשד) "כנענים וניאופגנים בכנען: השוואה בין שתי תנועות ישראליות במאה האחרונה", ראשית – עיונים ביהדות 6, 2022, 25–56
"ציד המכשפות מאשקלון מסופר-מחדש ברוחניות העכשווית – בין מבוכה למציאת שלל-רב", בתוך חזן, חיים, שרעבי, רחל וענבל אסתר סיקורל (עורכים).
בין הזמנים – טקסט וטקס בחברה משתנה.
"אגדת דוד והתהום", בתוך נפש - רבעון לפסיכולוגיה, לטיפול, לטיפוח רגשי ולחינוך יצירתי 7, 2001, עמ' 11–18
(עם טל אלוהב) "המושבה ההיפית בראש פינה – ניכוס ועיצוב מבנים ואלמנטים נופיים ליצירת הווי רוחני-אלטרנטיבי", אופקים בגאוגרפיה 97, תש"פ, 2019, 107–135
מריאנו אונדו מונסוי אנגונג (בספרדית: Mariano Ondo Monsuy Angong; 29 ביוני 1999 – 14 בספטמבר 2022) היה כדורגלן מגינאה המשוונית ששיחק בעמדת המגן הימני.
אונדו גדל במחלקת הנוער של קאנו ספורט.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל של גינאה המשוונית.
שקופי מליגת העל הצפון מקדונית, במדיה ערך שלוש הופעות ליגה.
ב-17 באוגוסט 2018 חזר לקאנו ספורט, ושיחק במועדון עד למותו.
ב-9 באוקטובר 2017 ערך אונדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה המשוונית, בניצחון 3-1 על נבחרת מאוריציוס במשחק ידידות.
ב-14 בספטמבר 2022, בגיל 23, מת אונדו במהלך אימון של נבחרת גינאה המשוונית.
מריגו היא העיירה הראשית ובירת סן מרטן, קולקטיב מעבר לים של צרפת באי הקריבי סן מרטן.
מקור השם מריגו בצרפתית הוא ביצה, שכן מריגו הייתה בתחילה כפר דייגים ששכן על ביצה.
היא הפכה לבירה בתקופת שלטונו של לואי השישה עשר, מלך צרפת, שבנה את מבצר סן לואי על גבעה ליד מפרץ מריגו.
כיום, הבניין הזה נחשב לחשוב ביותר במריגו.
כנסייה על שם מרטין מטור נבנתה בעיר בשנת 1941.
מריגו ממוקמת בחוף המערבי של האי סן מרטן.
היא משתרעת מהחוף למערב, לאורך מפרץ מריגו והגבעות הפנימיות של האי ממזרח.
בדרום מערב היא גובלת במפרץ סימפסון.
למריגו אקלים סוואנה טרופי (סימון שיטת קפן: Aw), עם מזג אוויר חמים עד חם ולח לאורך כל השנה.
כמות המשקעים - המופחתת על ידי צל הגשם של ההרים ממזרח - אינה קיצונית כמו ברוב המקומות בעלי אקלים מסוג זה, כאשר השיא מתרחש מאוגוסט עד נובמבר עקב סופות הוריקן.
את העיר משרת נמל התעופה הנסיכה יוליאנה שעל יד פיליפסבורג, בירת החלק ההולנדי של האי, סנט מארטן, וכן נמל התעופה ל'אספרנס שבחלק הצרפתי.
מהאי ישנה מעבורת לבלווינג פוינט, אנגווילה.
מריאנו גרסיה גרסיה (בספרדית: Mariano García García; נולד ב-25 בספטמבר 1997) הוא אתלט ספרדי, אלוף עולם באולם (בלגרד 2022) ואלוף אירופה (מינכן 2022) בריצת 800 מטר.
גרסיה נולד בפואנטה אלאמו דה מורסיה שבספרד.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיים במקום רביעי בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:47.58 דקות.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בדוחה שבקטר סיים במקום 38 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.08 דקות.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בטורון שבפולין סיים במקום שישי בשלב חצי הגמר בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.63 דקות, ולא העפיל לגמר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.20 דקות, לפני נואה קיבט מקניה (1:46.35 דקות) וברייס הופל מארצות הברית (1:46.51 דקות).
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיים במקום 19 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.70 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:44.85 דקות, לפני ג'ייק וייטמן מהממלכה המאוחדת (1:44.91 דקות) ומארק אינגליש מאירלנד (1:45.19 דקות).
מריבל הוא אתר סקי בעמק טרנטז באלפים הצרפתיים.
מריבל משמש גם כשם כולל לשלושת הכפרים השכנים לאתר בקומונה לה אלו במחוז סבואה בצרפת, ליד העיירה מוטייה.
הכפרים נמצאים בתחום שמורת הטבע ונואז ומהווים חלק ממערך מתחמי הסקי לה טרואה ואלה.
מריבל לה אלו הוקם בסמוך לכפר המסורתי מורל, שמרכזו ממוקם בגובה של כ-1400 מטר מעל פני הים.
האתר הוקם על ידי מייג'ור פיטר לינדזי, יזם סקוטי שחיפש אתר חדש לספורט חורף הרחק מאתרי הסקי של אוסטריה וגרמניה, בשל עלייתו של המשטר הנאצי.
בשנת 1936, ביקר לראשונה בעיירה לה אלו.
ביקור זה העלה בדמיונו חזון להפוך את העיירה לאתר סקי.
לשם כך, הקים ראשית חברת נדל"ן על מנת לגייס מימון נרחב דיו להקמת אתר אתר הנופש.
בשנת 1938, הוצבה המעלית הראשונה מעל לה אלו.
שנה לאחר מכן, הוא החל בבניית הבקתות והמלונות הראשונים בכפר מריבל.
שלוש שנים לאחר מכן, נבלם תהליך פיתוח אתר הנופש בשל המלחמה.
עם תום המלחמה, אמנם, המשך תהליך הפיתוח.
פיטר לינדזי, שבינתיים קודם לדרגת קולונל, גייס לצידו אדריכלים מובילים בתחומם, פול גרילו (גרנד פרי דה רומא 1937) ושותפו כריסטיאן דורופט.
בסיועם, תוכננו כלל המבנים בהתאם לסגנון השאלט שאפיין את אזור דוכסות סבויה, תוך שימוש בעץ ואבן לקירות, עם גגות צפחה משופעים.
בשנת 1950, נבנה רכבל בורגין-סוליר כדי לחבר את אתר הנופש לקורשבל.
משפחתו של לינדזי ממשיכה להחזיק בבבעלותה נתח מאתר הנופש.
אפרו של לינדזי ואפרו של אשתו מפוזרים על הר בורגין.
מריבל שימשה כאתר משנה ואירחה כמה מאירועי אולימפיאדת החורף 1992 שאורגנה על ידי אלברוויל הסמוכה.
אתר הנופש אירח את אירועי ההוקי קרח ואת אירועי הסקי האלפיני לנשים.
עד 2011, אירחה מריבל את פסטיבל אלטיטיוד, עם אמנים כמו KT טנסטול, מרקוס בריגסטוק ואומיד דיג'לילי שהופיעו בברים ובמועדוני הלילה סביב אתר הנופש.
בשנת 2011, הוכרז כי הפסטיבל יועבר לאוסטריה, עקב ירידה בתמיכת לשכת התיירות של מריבל.
אתר הסקי מהווה חלק מאזור הסקי טרואה ואלה.
אזור שלושת העמקים כולל 180 מעליות, 335 מסלולים מסומנים (מעל 600 קילומטרים) ומעל 130 ק"מ של מסלולי קרוס קאנטרי.
מסלול שלושת העמקים הורחב בשנת 1996 כדי לכלול עמק רביעי, אם כי האזור שמר על השם טרואה ואלה.
האזור כולל את אתרי הנופש קורשבל, לה טניה, מריבל, לה מנוויר-סן מרטן, ואל טורנס ואורל.
אתר הנופש כולל את תת-הכפרים הבאים: מריבל-מוטארה, בגובה 1,750 מטר לכיוון ראש עמק אלו - המונגש על ידי רכבל פלאטייה המספק גישה לאתרי הנופש הסמוכים לה מנוויר ו-ואל טורנס.
כמו כן מורכב האתר מהכפרים ראפורט ולה גיטאז, המונגשים על ידי רכבל מריבל האולימפי, שנדון, המציעה גישה חופשית באוטובוס לאתר הנופש וכפר מריבל, הממוקם בגובה 1,400 מטר על הכביש לקורשבל 1850.
בעמק טרנטז נמצא הריכוז הגבוה ביותר של אתרי סקי ברמה עולמית בעולם.
המערכות השכנות הידועות ביותר הן פרדיסקי (לה ארק, לה פלאן) ואספאס קילי (ואל-ד'איזר וטינייה ).
כרטיס שבועי לרכבל הסקי במריבל/ לה טרואה ואלה מציע אפשרות לגלוש יום אחד בכל אחת משתי המערכות האחרות שהוזכרו.
בעבר הועלו תוכניות לחבר את כל המערכות ואתרי הנופש כדי ליצור את אזור הסקי הגדול בעולם.
אולם חזון לא מומש בשל הקמת שמורת הטבע ונואז.
מרידת חג הפסחא (באירית: Éirí Amach na Cásca) הייתה התקוממות כושלת של לאומנים אירים כנגד השלטון הבריטי בחג הפסחא באפריל 1916. האירוע נחשב לאירוע מכונן בהיסטוריה האירית.
בשנת 1800 אוחדו הפרלמנטים של אירלנד ובריטניה.
מאז איחוד זה הייתה אירלנד לחלק מהממלכה המאוחדת כפי שסקוטלנד וויילס הן חלק ממנה.
אירלנד הייתה מדינה ענייה, ומפולגת בין רוב קתולי מדוכא, אשר חלק מן הזמן נאסר עליו אף לקיים את פולחנו הדתי על פי דרכו, ובין מיעוט פרוטסטנטי אשר ראה באיחוד עם בריטניה את הדרך היחידה בה יוכל להתקיים.
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד הביא להגירה של מיליוני אירים ממולדתם, ומצבו של האי הלך והידרדר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 התברר למנהיגי בריטניה כי אין כל מזור לבעיה המצויה בחצרם האחורית.
אנשים כוויליאם יוארט גלאדסטון, ראש הממשלה הבריטי הליברלי, בשיתוף עם צ'ארלס סטיוארט פרנל, החלו קוראים ל"שלטון בית": פיצולו מחדש של הפרלמנט, כך שהאירים ידאגו לענייני עצמם, תוך שמירה על מסגרת המונרכיה.
בשנת 1914 התקבל חוק "שלטון הבית", אך הוא הוקפא במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
הם ראו את המאבק העולמי בו מצויה בריטניה בחזית הראשונה, כהזדמנות לקבל לידם את עצמאותם בכוח, והטיפו לרפובליקה אירית, במקום "שלטון הבית" אשר שמר על מסגרת המונרכיה הבריטית.
קבלת חוק שלטון הבית, חרף התנגדותם הגובלת באלימות של הפרוטסטנטים בצפון והקפאתו מיד לאחר מכן, הסעירו את רוחם של הלאומנים האירים, אשר החליטו לנקוט באמצעים קיצוניים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התכנסו מנהיגי ארגון "האחווה הרפובליקנית האירית" (IRB) והגיעו למסקנה כי "קשייה של אנגליה הם הזדמנותה של אירלנד", וכי יש לפעול בטרם תסתיים המלחמה.
האחווה הקימה ועדה צבאית, שהורכבה מפטריק פירס, ג'וזף פלנקט ואחרים, חברי ה-IRB וארגון בשם "המתנדבים האירים".
ארגון המתנדבים האירים הוקם זמן מה לפני כן, על מנת לשמש מענה ל"כוח המתנדבים מאלסטר" הפרוטסטנטים, בתקופת המתיחות סביב קבלת חוק "שלטון הבית".
אנשי ה-IRB היוו עתה את לשדה של הקצונה הבכירה בארגון "המתנדבים האירים", והובילו ארגון זה לתמיכה במאבק מזוין נגד הבריטים.
מפקד "המתנדבים" ומקימם, אוון מקניל, לא תמך במטרות אלו וראה בארגונו קלף מיקוח להשגת תנאים טובים במשא ומתן עם בריטניה לאחר המלחמה.
בד בבד עמדו הלאומנים בקשר עם סר רוג'ר קייסמנט, אשר תכנן עם גרמניה להבריח רובים שישמשו את המורדים נגד הבריטים.
שני אילוצים עמדו בפני מתכנני ההתקוממות.
האחד היה ארגון סוציאליסטי קטן בשם "צבא האזרחים האירי" אשר איים לפעול אם קבוצות אחרות לא יפעלו.
פעולה עצמאית של ארגון זה, שמנה 200 איש, עשויה הייתה להכשיל את הפעולה הגדולה ביותר של "המתנדבים".
בשיחות בין הקושרים ובין מנהיג "צבא האזרחים", ג'יימס קונולי, סוכם על פעולה במהלך חג הפסחא של שנת 1916. האילוץ השני היה הצורך להעלים את הקשר ממנהיג "המתנדבים" מקניל.
לצורך כך הוציא פירס פקודות ל"מתנדבים" לצאת לתמרונים ביום ראשון של חג הפסחא.
פקודות אלו לא חמקו מעיניו של מקניל, אשר קיבל גם ידיעות על הגעתו של קייסמנט מגרמניה ועמו משלוח הנשק.
הוא הוציא פקודה לבטל את הפעולה, דבר שגרם בדיעבד רק לעיכוב בן יום אחד במרידה אך גם להפחתה משמעותית של מספר המשתתפים בה, דבר שהוביל לכישלונה.
ב-23 באפריל 1916, כאשר המועצה הצבאית של האחווה הרפובליקנית האירית סיימה את התכנונים האחרונים לקראת המרידה, היא שילבה את המתנדבים האירים, את צבא האזרחים האירי, וכן את ארגון הנשים המיליטנטי קומן נה מאן לארגון מטרייה בשם "צבא הרפובליקה האירית".
פטריק פירס מונה למפקד העליון וג'יימס קונולי למפקד מחלקת דבלין.
התוכנית, שהוכנה בעיקרה על ידי פלנקט, הייתה לתפוס בניינים אסטרטגיים בדבלין ולנהל מהם מגננה בפני הצבא הבריטי.
החטיבה הדבלינאית של "המתנדבים" חולקה לארבעה גדודים, שכל אחד מהם היה תחת פיקודו של אדם שהיה בסוד הקשר.
גדוד נוסף נוצר מאנשי "צבא האזרחים האירי", שאליהם הצטרפו "מתנדבים" מארבעת הגדודים האחרים.
גדוד זה תפס, ביום שני של חג הפסחא, 24 באפריל 1916, את בית הדואר המרכזי.
הגדוד היה תחת פיקודו של פירס, ובו שירת גם מייקל קולינס.
מפקדו של הגדוד השלישי היה איימון דה ואלירה.
הגדודים האחרים תפסו את עמדותיהם בנקודות אסטרטגיות בבירה, אך פקודתו של מקניל שביטלה את ה"מצעד" מנעה כל השתתפות במרידה של גורמים מחוץ לדבלין.
הפיקוד בשטח ניתן לג'יימס קונולי, אשר היה בעל ידע טקטי, אך סבר כי "ממשלה קפיטליסטית" לא תעז להשתמש בארטילריה כנגד רכוש.
פעולות הבריטים הוכיחו עד מהרה כי טעות בידו.
הבריטים עבדו לאיטם, שכן לא ידעו מהו סדר הגודל של הגדודים המורדים.
הם התרכזו בבידודה של המפקדה בבניין הדואר המרכזי ובמקביל הפגיזו את העיר דבלין תוך שהם שורפים חלקים ניכרים ממנה.
הכוח הבריטי מנה כ-4,500 חיילים, כ-1,000 שוטרים וכלל ארטילריה וסיוע ארטילרי מספינת התותחים "הלגה" שהפליגה במעלה נהר הליפי.
מולם עמדו ה"מתנדבים", שמנו כ-1,000 אנשים ועמם עוד כמאתיים חברי "צבא האזרחים".
הבריטים בודדו את גדודי המורדים בגזרותיהם ומנעו העברת אספקה ופקודות, כך שהפקודה היחידה שיכלו הגדודים לקבל הייתה פקודת הכניעה.
בבניין הדואר המרכזי קרא פירס את הכרזת עצמאותה של הרפובליקה האירית בפני המון אדיש למדי.
לאחר מכן הסתגרו המורדים בבניין.
לזאת הגיבו הבריטים בהפגזתו של הבניין מרחוק, דבר שלא אפשר למורדים להגיב באש יעילה.
המורדים לא יכלו להחזיק בבניין, וביום שבת 29 באפריל נאלצו המורדים להעביר את מפקדתם לבניין אחר.
עד מהרה הבינו המורדים כי כל שיוכלו להשיג הוא מותם של אזרחים נוספים, ופירס הורה לכל כוחותיו להיכנע.
המורדים פעלו ללא תמיכה עממית של ממש ומאות אירים נהרגו ונפצעו במרידה (חלקם הגדול אזרחים שנלכדו באש הצולבת).
כשלושת אלפים איש נעצרו, וחמישה עשר מנהיגים, כולל כל שבעת החותמים על "הצהרת העצמאות" שקרא פירס בבניין הדואר המרכזי, הוצאו להורג בתחילת חודש מאי, בהם קונולי, אשר היה פצוע קשה והוצא להורג בישיבה שכן לא יכול היה לעמוד.
איימון דה ואלירה ניצל מהוצאה להורג, כפי הנראה בשל היותו אזרח ארצות הברית.
המרידה נראית כמועדת לכישלון מראש וכמעשה התאבדות של ממש מצד מנהיגיה.
בימינו אין האירים רואים בה את תחילת עצמאותם, על אף שאין ספק כי מדובר בשלב חשוב בהיסטוריה האירית.
עד שנות ה-70 של המאה העשרים ציינה הרפובליקה האירית את מרידת חג הפסחא במצעד צבאי ברחובות דבלין.
בימינו רואים ברפובליקה האירית את תחילת עצמאותם בשנת 1922, בעקבות חתימת הסכם בין האירים ובין ממשלת אנגליה על כינונה של "המדינה האירית החופשית".
יש הרואים במרידת חג הפסחא את "המהפכה הסוציאליסטית הראשונה באירופה".
מבין המורדים היה רק קונולי סוציאליסט, והיתר שילמו לסוציאליזם מס שפתיים על מנת לשכנע את קונולי להצטרף למרידה.
המטרות שעמדו בפני המורדים היו דתיות, תרבותיות ופוליטיות.
הכלכלה לא הייתה בראש מעייניהם.
קונולי עצמו התבטא כי יש להמשיך את מלחמת המעמדות גם לאחר כינונה של רפובליקה אירית.
כשמונים שנה לאחר המרידה, קרה אירוע היסטורי נוסף בחיי אירלנד בחג הפסחא.
"הסכם יום שישי הטוב" נחתם בשנת 1998, על מנת לשים קץ לאירועים שנודעו כ"הצרות" המלוות את האי האירי.
מרידה (בספרדית: Mérida) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה שבספרד.
העיר שוכנת על גדות נהר הגוודיאנה.
אוכלוסיית העיר מונה 59,461 תושבים (אומדן 2023), גידול לעומת 37,000 באומדן 1966. מרידה משמשת צומת מסילת רכבת חשובה, אך עיקר חשיבותה היא היסטורית.
מרידה שומרה יותר מכל עיר אחרת בספרד, ולכן האתר הארכאולוגי של מרידה הפך לאתר מורשת עולמית.
מרידה נוסדה בשנת 25 לפנה"ס על ידי הקיסר אוגוסטוס כמושבת חיילים משוחררים תחת השם אמריטה אוגוסטה (Emerita Augusta).
המושבה נבנתה במטרה להגן על העוברים בגשר פונטה רומנו (Puente Romano) החוצה את נהר הגוודיאנה.
העיר יושבה על ידי חיילים משוחררים של שני לגיונות, הלגיון החמישי אלאודה והלגיון העשירי גמינה.
במהירות רבה הפכה מרידה לאחת מעשר הערים הגדולות באימפריה, ונקראה "רומי של ספרד".
מלבד זאת, היא נהפכה להיות גם עיר הבירה של הפרובינקיה לוסיטניה, ואחת הערים החשובות ביותר של האימפריה הרומית.
בתקופת הויזיגותים הייתה מרידה למושב הארכיהגמון.
עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים ב-713 החלה ירידה במעמדה של מרידה.
מרידה נפגעה במלחמות הרקונקיסטה, ונכבשה על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון בשנת 1230, אך הוא לא המשיך בשליטתו עליה ומסר אותה למסדר סנטיאגו.
מרידה לא רק ירדה מגדולתה, אלא גם ניכרה בה ירידה משמעותית במספר התושבים שחיו שם, ולכן, כאמור, חשיבותה כיום היא בעיקר היסטורית.
היהודים החלו להתגורר במרידה רק בתקופה הרומית המאוחרת, ובהמשך גם בתקופת הוויזיגותים.
לפי מסורת שתיעד אברהם בן דאוד במאה ה־12, הגיעו יהודים לעיר לבקשת שלישו של טיטוס לאחר חורבן ירושלים.
היישוב היהודי במרידה התקיים גם בתקופה המוסלמית, ואף לאחר מכן, כאשר הנוצרים כבשו את המקום.
באותו הזמן הקהילה היהודית חיה בקרבת הכנסייה המקומית, ששימשה להם כבית כנסת לפני שגורשו מספרד (ואז בעצם הפך בית הכנסת לכנסייה).
למרות הכול, גם לאחר הגירוש ישבו שם יהודים, אמנם אנוסים, שהיוו קהילה, והעיר שימשה גם כתחנת מעבר לאנוסים מהארצות השכנות.
הגשר פונטה רומנו, החוצה את נהר הגוודיאנה, עדיין קיים, והוא מנוצל עכשיו בעיקר להולכי רגל שבאים לראות את האתר ההיסטורי הזה.
למעשה, קיים גשר נוסף בקרבת מקום - גשר פונטה לוסיטניה (Puente Lusitania).
ניתן לראות שם מבצר, ששימש את הרומאים ומאוחר יותר גם את המורים.
מקדשים, כמו בכל עיר קדומה אחרת, אינם חסרים במרידה; ניתן לראות שם גם מקדש לאלת הציד (במיתולוגיה היוונית) דיאנה.
שרידים רומיים במקום הם: פורום (כולל גם קשת), אמת מים (המכונה: Acueducto de los Milagros), בריכת מים, ותיאטרון רומי להצגות קיץ שגרתיות, בעיקר לפי המחזות החדשים של אותם הזמנים.
בשנת 1993 הכריז ארגון אונסק"ו על השרידים הארכאולוגיים במרידה כעל אתר מורשת עולמית.
מרידה (בספרדית: Mérida, רשמית: סנטיאגו דה לוס קביירוס דה מרידה, בספרדית: Santiago de los Caballeros de Mérida) היא בירת מדינת מרידה שבוונצואלה.
העיר שמכונה "עיר הג'נטלמנים" נחשבת לאחד מיעדי התיירות המבוקשים בוונצואלה.
העיר שוכנת בין שתי שרשראות הרי האנדים של ונצואלה.
היא נוסדה פעמיים, תחילה באופן לא חוקי בשנת 1558, ואחר כך במקום אחר כסנטיאגו דה לוס קביירוס דה מרידה בשנת 1560. מרידה היא ביתה של האוניברסיטה השנייה הוותיקה בוונצואלה, אוניברסיטת האנדים, שנוסדה בשנת 1785. יש בעיר, שנבנתה בין נהרות החוצים אותה, 35 פארקים.
מִצְהָר או "קו אורך" או מרידיאן הוא קו דמיוני הנמתח על פני כדור הארץ מהקוטב הצפוני לקוטב הדרומי, ומקשר את כל הנקודות שיש להן אותו אורך גאוגרפי.
מיקום נקודה על המרידיאן נקבע לפי הרוחב הגאוגרפי שלה.
כל מרידיאן ניצב לקווי הרוחב בנקודת המפגש שלהם.
כל המרידיאנים שווים באורכם, שהוא חצי מהיקף כדור הארץ (בין הקטבים).
המרידיאן העובר דרך מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', בסמוך לעיר לונדון, הוגדר כקו האורך אפס, או המרידיאן הראשי.
המרידיאן בצידו השני של כדור הארץ הוא אפוא 180 מעלות.
קו התאריך הבינלאומי עובר פחות או יותר לאורך המרידיאן של 180 המעלות.
האזור ממערב לגריניץ' מכונה חצי הכדור המערבי וממזרח לגריניץ' – חצי הכדור המזרחי.
מקור המונח "מרידיאן" במילה הלטינית meridies, שפירושה "אמצע היום".
השמש חוצה במסלולה כל מרידיאן נתון באמצעו בחצות היום בין הזריחה לשקיעה.
מקובל לפעמים לתרגם את המונח לעברית כמִצְהָר או קו-צהריים.
מריה הראשונה מאנז'ו (הונגרית : Anjou-házi Mária; קרואטית: Marija Anžuvinska, נולדה בשנת 1371 לערך - מתה בבודה ב-17 במאי 1395) הייתה מלכת הונגריה בין השנים 1385-1382 ו-1395-1387. כמו כן היא מלכה בשותפות עם בעלה זיגיסמונד מלוקסמבורג בין השנים 1395-1387.
מריה נולדה ב-14 באפריל 1371 למלך הונגריה ופולין לאיוש הגדול ולאשתו אליזבתה מבוסניה.
ב-1373 מריה התארסה לזיגיסמונד מלוקסמבורג, בנו הצעיר של קיסר האימפריה הרומית הקדושה "קרל הרביעי" אך חתונתם התקיימה רק ב-1385. מכיוון שללאיוש לא היו יורשים זכרים, אלא רק שלוש בנות, הוא החליט ב-1374 שבתו הבכורה קתרין תקבל את הונגריה, ושמריה תקבל את פולין.
מותה של קתרין ב-1378 גרם לכך שהוכרז שעם מותו של לאיוש, מריה תירש את שתי הממלכות.
לאיוש מת ב-10 במרץ 1382, וב-17 במרץ בסקשפהרוואר הוכתרה מריה כ"מלך הונגריה" .
אולם כאשר המלכה אליזבתה פנתה בשמה של מריה לאצולה הפולנית, הם התנגדו לשלטון של מלך מבודה ובמיוחד התנגדו לשלטונו של זיגיסמונד, בעלה של מריה, אשר זה זמן מה בזז את דרום פולין.
כך שבסופו של דבר, אחותה הקטנה של מריה "ידוויגה" נסעה לפולין והוכתרה כמלכתה ב-1384.
בשנתיים הראשונות למלכותה שלטה מריה ביחד עם אמה אליזבת כאשר כפלטין הונגריה כיהן מיקלוש הראשון גאראי.
אך לשלטון של הנערה בהונגריה מהר מאוד קמו מתנגדים וב-1384 בן למשפחת אנז'ו קארלו השלישי מלך נאפולי טען לכתר ההונגרי וב-1384 אילץ את מריה לוותר על הכתר.
במשך שנה מריה חיה תחת שלטונו של קארלו אשר הסתיים ב-1386 עם הירצחו על ידי אחד מתומכיה של אליזבתה.
לאחר החזרתה של מריה לשלטון, חתמה אליזבתה ביחד עם זיגיסמונד על הסכם גיור בו זיגיסמונד הוכרז רשמית כמלך לצידה של מריה.
זמן קצר לאחר שמריה הוחזרה לשלטון, היא ואמא נלכדו במארב על ידי תומכי אלמנתו של קרלו "מרגרטה מדוראצו" ולאחר מאבק קשוח בין אנשי מרגרטה לבין הפמלייה של מריה, היא ואמה הועברו לטירת גומנץ ומשם לאחר זמן מה לטירת נוביגראד.
בינואר 1387, זיגיסמונד פלש עם צבאו להונגריה ועשה את דרכו אל עבר נוביגראד אך לפני שהספיק להגיע לטירה אליזבתה הוצאה להורג בנוביגראד בפניה של בתה, מריה.
לאחר שלא ראתה את אחותה במשך כ-9 שנים, נפגשה מריה עם יאדוויגה ב-1392 והן הנהיגו שלום בין ארצותיהן אשר שנגררו למריבה לאחר שזיגיסמונד יצר ברית עם המסדר הטווטוני נגד בעלה הפגאני לשעבר של יאדוויגה "יוגאילה".
מריה מתה ב-17 במאי 1395 ביערות בודה.
מריה אשר באותו זמן הייתה בהריון החליטה לצאת לרכב ביערות הבירה.
היא נפלה מסוסה אשר התהפך עליה.
מריה נכנסה לצירי לידה מוקדמת כאשר נולד לה בן אשר מת זמן קצר לאחר מכן.
הפציעה והלידה הקשה הרגו את מריה והיא מתה בגיל 24. היא נקברה בנאג'וואראד (כיום ברומניה).
מריה הייתה היורשת הלגיטימית של ממלכת הונגריה, ולאור העובדה שגם היא וגם בנה מתו, כעת השלטון של זיגיסמונד החל להתערער כאשר בסופו של דבר מלחמתו באצילים, הכספים והאדמות שהעניק להם ותחילת המלחמה נגד העות'מאנים הובילו לשקיעתה האיטית של הממלכה אשר לימים תיפול בידי הטורקים ב-1526.
מריה, נסיכת הסן (8 באוגוסט 1824 – 8 ביוני 1880), מאוחר יותר מריה אלכסנדרובנה, קיסרית רוסיה, הייתה בתו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ורעייתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
הנסיכה מקסימיליאנה וילהלמינה מריה נולדה בדרמשטאדט, בירת הדוכסות הגדולה של הסן, ב-8 באוגוסט 1824. היא הייתה הצעירה מבין שבעת הילדים של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ורעייתו וילהלמינה, נסיכת באדן, שהייתה אחותה הצעירה של קיסרית רוסיה דאז, לואיזה מבאדן (יליזבטה אלכסייבנה).
לפי כל הראיות ארבעת הילדים הצעירים של בני הזוג, כולל מארי, לא היו ילדיו של הדוכס הדגול לודוויג, אלא של מאהבה של אמם, הברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי, אולם כדי להימנע מסקנדל לודוויג הכיר בכל ילדיו כשלו.
בשנת 1838 יצא הצארביץ' הרוסי אלכסנדר ניקולאייביץ' למסע ברחבי אירופה על מנת למצוא לעצמו כלה, והתאהב בנסיכה מריה, שהייתה אז בת 14 בלבד.
למרות אי הוודאות לגבי מוצאה, והתנגדותה הנחרצת של אמו, הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה, לקח יורש העצר את הנסיכה מריה לאישה ב-16 באפריל 1841. הנסיכה הוטבלה לדת הרוסית אורתודוקסית וקיבלה את שמה החדש, מריה אלכסנדרובנה.
בשל ביישנותה הרבה נחשבה מריה לקרה, מחמירה וחסרת קסם או כישורי שיחה.
האקלים הקשה של סנקט פטרבורג לא התאים לנסיכה, שגופה היה רגיש במיוחד, כמו זה של אמה, ולכן היא סבלה לעיתים קרובות ממחלות.
למרות זאת היא הצליחה ללדת שמונה ילדים.
ההריונות הרבים, בנוסף למחלות הרבות מהן סבלה, הרחיקו אותה לעיתים תכופות מחיי החצר, עובדה שסייעה לבעלה להיכנע לפיתויים רבים.
למרות שאלכסנדר תמיד התייחס לרעייתו בצורה יפה, ידעה מריה כי בעלה לא היה נאמן לה וכי היו לו מאהבות רבות.
היא ידעה על יחסיו עם פילגשו, הנסיכה יקטרינה דולגורוקובה, ועל שלושת הילדים שנולדו מרומן זה, עוד לפני שאלכסנדר העביר אותם להתגורר בארמון החורף.
אלכסנדר נישא לפילגשו יקתרינה פחות מחודש לאחר מותה של מריה בשנת 1880.
למריה ואלכסנדר נולדו שמונה ילדים:
אלכסנדרה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1842–1849) - נפטרה מדלקת קרום המוח לפני שהגיעה לגיל שבע.
ניקולאי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1843–1865) - התארס לדאגמאר, נסיכת דנמרק, בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אולם מת ממחלת הברונכיטיס לפני חתונתם.
אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה (1845–1894) - ירש את אביו כצאר הרוסי, ונישא לארוסתו של אחיו הבכור, דאגמאר, נסיכת דנמרק.
ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1847–1909) - נישא למריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1850–1908) - נישא בחשאי לאלכסנדרה ז'וקבסקאיה.
מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1853–1920) - נישאה לאלפרד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1857–1905) - קצין בכיר בצבא הרוסי ומושל מוסקבה.
פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1860–1919) - גנרל בצבא הרוסי.
נישא לבת דודתו אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, בתו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, ולאחר מותה נישא ללא הסכמת הצאר לאולגה ואלריאנובנה קרנוביץ' וגורש מרוסיה.
בשנת 1855, לאחר מותו של הצאר ניקולאי הראשון, עלה הצארביץ' אלכסנדר לשלטון ומריה הוכתרה כקיסרית.
מעמדה החדש הכריח אותה להשתתף ביותר אירועים פומביים גם כאשר הייתה חולה.
בשנת 1865 מת בנה הבכור, הצארביץ' ניקולאי, והקיסרית לקחה את מותו בצורה קשה ביותר.
מדי פעם הייתה הקיסרית מריה נוסעת לגרמניה כדי לבקר את אחיה, אלכסנדר, שנישא בנישואים מורגנטיים לבת לווייתה יוליה פון האוק.
באחד מביקוריה היא פגשה את אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה ורעייתו של אחיינה, לודוויג, והשתיים הפכו לחברות טובות.
לאחר מותה של אליס בשנת 1878 הזמינה מריה לעיתים קרובות את ילדיה היתומים לבקר.
במהלך ביקורים אלו סרגיי, בנה של הקיסרית, הכיר את אשתו לעתיד, אליזבת, בתה של אליס.
באותם הביקורים הכירה מריה גם לראשונה את אחותה הצעירה של אליזבת, אלכסנדרה, שנישאה שנים מאוחר יותר לנכדה, הצאר ניקולאי השני.
הקיסרית מריה אלכסנדרובנה נפטרה ב-8 ביוני 1880 בגיל 55. היא נקברה בקבר הקיסרי בקתדרלת פיוטר ופאבל בסנקט פטרבורג.
על שמה קרוי תיאטרון מארינסקי שבסנקט פטרבורג וכן העיר מרייהאמן שבאיי אולנד.
מרידת ניקה או מהומות ניקה הייתה אירוע שהתרחש במשך שבוע בקונסטנטינופול בינואר 532, במהלך תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
מהומות ניקה היו המהומות האלימות ביותר שהתרחשו בקונסטנטינופול עד שנה זו: מחצית העיר נשרפה ונהרסה ו-30,000–35,000 אנשים נהרגו.
הן נחשבות עד היום למהומות הקשות ביותר בתקופת שלהי העת העתיקה.
ברקע לפרוץ המהומות, המיסים הכבדים וצמצום המשק באימפריה הביזנטית לאחר החובות הכבדים שהותירה מלחמת איבריה נגד האימפריה הפרסית.
במיוחד היה שנוא הממונה על הצמצומים, הפרפקט פראטורי, יואנס מקפדוקיה.
המורדים הורכבו בתחילה מאוהדי הקבוצות של מרוצי המרכבות בבירה, ובהמשך הצטרפו אליהם סנאטורים רבים ובכירי ממשל העיר.
פירוש השם "ניקה" הוא "ניצחון", או "לכבוש" ביוונית, וזו הייתה ססמתם של המורדים.
ארגונים אשר במקור היו אחראים על ארגון משחקי קרקס.
במקור חולקו ל-4 קבוצות לפי צבעים – כחולים, ירוקים, לבנים ואדומים.
הסיעות הכחולות והירוקות היו היריבות העיקריות.
עם השנים, היריבות בין הקבוצות ותומכיהן גדלה, וקיבלה משמעות פוליטית, כאשר אפילו שכונות בתוך עיר הבירה חולקו בהתאם לאוהדים השונים.
הקיסר יוסטיניאנוס ואשתו תיאודורה, היו אוהדים מוכרים של הקבוצה הכחולה.
ביום ראשון, 10 בינואר 532, איודאימון, מושל העיר קונסטנטינופול, הורה על הוצאה להורג של מספר פושעים שהואשמו ברצח.
שניים מהנידונים להורג, אחד מן הסיעה הכחולה ואחד מן הסיעה הירוקה היריבה, נשלחו לתלייה בגרדום.
כאשר נתלו, הגרדום נשבר, והשניים נפלו על הרצפה בעודם חיים.
הקהל שצפה במחזה, טען שזוהי התערבות אלוהית, וקרא לחנינתם.
Konon הצליחו להבריח את השניים אל מנזר St Lawrence והגנו עליהם שם.
איודאימון שלח כוח צבאי לצור על המקום, כאשר הנזירים והשניים כלואים בפנים.
ביום שלישי, 13 בינואר, נערכו מרוצי המרכבות בהיפודרום העיר.
תוכננו לאותו יום 24 מרוצי מרכבות, כאשר הקהל ביציעים מחולק לפי הסיעות – הכחולה והירוקה.
מתחילת המרוצים ועד למירוץ ה-22, הקהל קרא לקיסר לחון את הפושעים הנמלטים.
לאחר שלא קיבלו מענה על ידי הקיסר, התאחדו האוהדים וקראו "יחי הכחולים והירוקים"!
האוהדים המאוחדים החלו במהומות תוך קריאות Nika (ניצחון), והקיסר ואנשיו ברחו אל הארמון אשר היה מחובר ליציע המלכותי, והתבצרו בפנים.
המורדים עזבו את ההיפודרום והגיעו בערב למפקדת הצבא וכלא העיר, הפרטוריום, ודרשו את שחרור הנמלטים הכלואים במנזר.
משלא קיבלו תשובה, פרצו המורדים לכלא, שרפו את המקום והרגו את פקידי הממשל שבו.
המורדים המשיכו במהומות, והחלו לשרוף אזורים נרחבים בעיר – כנסיית איה סופיה, מרחצאות זוקסיפוס, בתי העשירים, ומבני ציבור נוספים בחצר הקיסר.
ההיסטוריון פרוקופיוס מספר כי באותן שנים, שלטו בעיר שלושה אנשים אשר העלו את זעם הציבור:
איודאימון, מושל העיר (Praefectus urbi): אשר הורה על ההוצאה להורג של הנמלטים.
טריבוניאנוס, אשר שימש בתור הקוואיסטור: אדם חכם ובעל ניסיון רב, אך חמדן ומושחת, אשר קיבל תשלום עבור ביטול או תמיכה בהצעות חוק שונות, לפי רצון המשלמים לו.
יואנס מקפדוקיה, מושל המשפט (Prefect of the Court): פותר בעיות מצוין, אך בור חסר השכלה ובריון אלים ואכזר.
המורדים קראו לקיסר להרוג את שלושת האנשים, ויוסטיניאנוס החליט לפטרם בתקווה להרגעת המהומות.
אך ביום החמישי למהומות, הורה הקיסר על גירושם של שני אחייניו של הקיסר הקודם לו, אנסטסיוס הראשון.
האחיינים, היפאתיוס ופומפיאוס, שירתו בתפקידים בכירים בממשל יוסטיניאנוס, גורשו מהארמון לביתם, ככל הנראה עקב חשש הקיסר לכך שיצטרפו אל המורדים.
אך כעת, מששמעו המורדים על כך, הגיעו לביתם וקראו להכתרת היפאתיוס לקיסר, במקומו של יוסטיניאנוס.
הכרוניקאי יואנס מלאלס, מספר כי המורדים לקחו את היפאתיוס ל, הלבישו אותו בבגדים מלכותיים והניחו לראשו כתר.
לאחר מכן, המורדים והיפאתיוס חזרו להיפודרום, והושיבו את היפאתיוס בכס המלכותי ביציע הקיסר.
גם יואנס וגם פרוקופיוס, מספרים כי היפאתיוס התנגד בהתחלה להכתרה, אך מששמע על כך שהקיסר עדיין מבוצר בארמון, החליט לקבל את דעת ההמונים והכריז על עצמו כקיסר.
במהלך המהומות, התבצרו הקיסר ואשתו בארמון.
השניים התלבטו ביחד עם יועציהם האם עליהם להישאר בעיר ולהסתכן במותם, או לברוח ובכך לפרוש מתפקידיהם.
תאודורה הקיסרית, קראה ליוסטיניאנוס ואמרה כי עליהם להישאר ולהילחם, מאחר שמבחינתה היא מעדיפה למות מאשר להפסיק ולשרת כקיסרית:
"מי ייתן ואני לא אופרד מהסגול (סמל הקיסרות הביזנטית)!
מי ייתן ואני לא אחייה ואראה את קיסרותי מופרדת ממני!"
בעצת אשתו, ולאחר ששמע יוסטיניאנוס על הכתרתו של היפאתיוס, הורה הקיסר לשני הגנרלים בליסאריוס ומונדוס, להוביל את חייליהם ולחסל את המורדים המבוצרים בהיפודרום.
מונדוס הוביל כוח אל עבר הכניסה הדרומית המשויכת עם הירוקים, ובליסאריוס הוביל את כוחותיו אל הכניסה הצפונית המשויכת לכחולים.
לאחר שנתקלו בהתנגדות חזקה משתי הכניסות, החליט בליסאריוס לנסות ולהסתנן עם כוח קטן יותר היישר אל היציע המלכותי, שם שהה היפאתיוס, הקיסר החדש.
בליסאריוס אסר את היפאתיוס ופומפיאוס, והרג את תומכיהם.
בינתיים, שאר הכוחות אשר כיתרו את המורדים מצפון ומדרום, החלו לטבוח בהמוני המפגינים בתוך ההיפודרום, והביאו למותם של כ-30,000 איש.
היפאתיוס ופומפיאוס הובאו לפני יוסטיניאנוס, וטענו כי פעלו בחשאי למענו – הם הביאו את כלל המורדים אל ההיפודרום כדי להקל על יוסטיניאנוס לחסל את המהומות.
פרוקופיוס בעצמו מעלה את הטענה כי ייתכן והיפאתיוס גורש מהארמון בתחילת המהומות, מתוך כוונה להפוך אותו למרגל אצל המורדים.
אך יוסטיניאנוס פנה אל השניים, ואמר להם כי אם הם אכן היו פועלים בשירותו, הם היו מורים למורדים על הפסקת המהומות עוד לפני כן, ובכך מונעים את שריפתה של העיר.
השניים נכלאו, והוצאו להורג ביום שלישי, 19 בינואר 532. בכך הסתיימו המהומות, והקיסר יוסטיניאנוס החל לבנות מחדש את העיר ההרוסה.
מרידת מאריץ הייתה מרד אפריקאנרי כנגד ממשלת איחוד דרום אפריקה אשר התרחש בשנים 1914–1915 על רקע הצטרפותה של האחרונה למלחמת העולם הראשונה.
יוזם המרד היה מאני מאריץ, מפקד קומנדו לשעבר מימי מלחמת הבורים השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה העמידה עצמה דרום אפריקה, בהנהגת לואי בותה, כחלק מן המדינות הכפופות לכתר הבריטי, לצד מדינות ההסכמה.
חלק מן האפריקאנרים, שנלחמו בבריטניה במלחמת הבורים השנייה, לא ראו בעין יפה מלחמה של ארצם לצד הבריטים, ואף ראו במלחמת העולם הזדמנות לחדש את עצמאות הרפובליקות הבוריות (בורים: כינוי לאפריקאנרים), וזאת הפעם, בסיוע גרמני פעיל.
עם זאת, תנאי השלום הנדיבים שיזמה בריטניה בסיום מלחמת הבורים השנייה נשאו פירותיהם.
מסה קריטית של מנהיגים וחיילים אפריקאנרים נותרה נאמנה לממשלה שצידדה בבריטים, שזכו לשמור על בעלת ברית חשובה במלחמה קשה.
וכך, המרידה דוכאה בתוך מספר חודשים, בסוף 1914 ובתחילת 1915. מנהיגי המורדים, פרט לאחד שהוצא להורג, בדרך כלל נאסרו ונקנסו, במידה שנלכדו, אך בסופו של דבר זכו ליחס רך יחסית, ועונשי המאסר אף הם לא בוצעו במלואם.
הם הניחו את היסודות להצלחתה לימים של המפלגה הלאומנית שזכתה בשלטון ב-1948.
המרידה נקראה גם "מרידת חמשת השילינג", שם שטבע שר ההגנה דאז יאן סמאטס (Smuts).
מקור השם בכך שעם פרוץ המרד נכנס אחד מראשי המורדים, כריסטיאן רודולף דה וט (de Wet), לעיר רייץ (Reitz), וטען כנגד השופט המקומי, שדן אותו לחמישה שילינג קנס על שהלקה אדם שחור, כדוגמה ל"עוולות" שהביאו עמם הבריטים, בהופכם את סדרי העולם להם היה מורגל.
עם הצטרפות דרום אפריקה לצד בריטניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, לא מעטים, בייחוד באוכלוסייה האפריקאנרית, שלחמה בבריטים שנים מספר קודם לכן, היו המתנגדים לצעד זה.
בייחוד ניכר חלקם של חברי המפלגה הלאומית (דרום אפריקה), שנוסדה ב-1914, מעט לפני פרוץ המלחמה, ושחוגים קיצוניים בה שאפו להפטר מן הקשר עם בריטניה.
בין המתנגדים היו בכירים בחוגי השלטון והצבא, והיו בהם שאף תמכו במדינות המרכז.
כך, למשל, מפקד צבא המילואים, כריסטיאן באיירס (Beyers), התפטר במחאה עם קבלת ההחלטה על הצטרפות למאבקה של בריטניה, והסנטור חקובוס הרקולאס ("קוס") דה לה ריי (de la Rey), מפקד קומנדו לשעבר, מגיבורי מלחמת הבורים השנייה, תמך בנייטרליות.
שני האישים האמורים נפגשו ב-15 בספטמבר 1914, במטרה לפגוש את המייג'ור (רב-סרן) יאן קמפ (Kemp) בפוצ'פסטרום (Potchefstroom) שבטרנסוואל.
לא ברור אם מטרת הפגישה הייתה תיאום התפטרות סימולטנית של מפקדים בצבא, במחאה כנגד מדיניות הממשלה, או שמטרתה הייתה תכנון מרד, כשבין כאלפיים חייליו של קמפ היו רבים שנחשבו כמועמדים להצטרף.
הפגישה לא התקיימה כמתוכנן, שכן דה לה ריי נהרג ביריות שוטר בדרכו אליה, כאשר השניים התעלמו בדרכם ממחסומי משטרה, שהוצבו למטרה אחרת.
הן ההתעלמות מן המחסומים, הן הצטרפותם אחר כך של קמפ ובאיירס למרד, מרמזות על כוונה לקשר כמטרת הפגישה, אך אין לכך ראיות מוצקות.
מן הצד השני של המתרס, רבים האמינו (ומאמינים) שמותו של דה לה ריי היה תוצאה של התנקשות מתוכננת.
על כל פנים, לתסיסה שנגרמה עקב ההתנקשות לכאורה הייתה חשיבות באשר להלהטת האווירה הציבורית בקרב רבים מן האפריקאנרים, כנגד הממשלה.
הראשון להניף את נס המרד היה אחד ממפקדי הכוחות הדרום אפריקנים על הגבול עם דרום-מערב אפריקה הגרמנית: לייטננט קולונל סלומון חרהרדוס ("מאני" או "חריט") מאריץ (Maritz), אף הוא מפקד לשעבר במלחמת הבורים השנייה, ולאומן אפריקאנרי קיצוני.
הממשלה, שבצדק חששה לנאמנותו העתידית, ביקשה להחליף את מאני מאריץ, אלא שהוא במקום זאת הכריז על תמיכתו בגרמניה ועל הקמת "ממשלה זמנית" בדומיננטיות של מפקדי הקומנדו הבורי ממלחמת הבורים השנייה כמו מאריץ, דה וט, קמפ ובאיירס, שלאחר היסוסים הצטרף לבסוף למורדים.
כן הכריז על עצמאות המדינות המרכיבות את איחוד דרום אפריקה, ועל שחרורן משליטה בריטית.
הוא פנה לכל תושב "לבן" באותן מדינות, התומך ברעיונות אלה, לאחוז בנשק, ומצד שני איים שכל תושב שחור או "צבעוני" שיפנה כנגד המורדים, דינו מוות.
רוב חייליו של מאריץ אכן הלכו אחריו, והמורדים בראשות מאריץ, בתיאום עם הגרמנים, תפסו את הכפר קיימוס (Keimoes) שבאזור אפינגטון (Upington), בצפון מושבת הכף.
יתרה מזו, חלק ממפקדי הקומנדו הבורי במלחמת הבורים השנייה היו בין ראשי צבא הממשלה, כמו יאן סמאטס, בותה עצמו, יאקוב ון דבנטר (Van Deventer), דניס רייץ ואחרים.
וכך, חיילים שלחמו ביחד בעבר פנו כעת זה כנגד זה.
מספר ימים לאחר הכרזת המצב הצבאי, כוחותיו של דה וט תפסו את היילברון (Heilbron) שבמדינת אורנג' החופשית, במרכזה של דרום אפריקה, מקום בו הצטרפו אליו תומכים רבים, כך שכוחותיו הגיעו לכדי 3,000 איש, והם לכדו רכבת, ציוד ותחמושת של הממשלה.
כן השתלטו המורדים על שטח ניכר באותו אזור, כולל העיר האריסמית (Harrismith) שבמזרח אורנג'.
גם באיירס גייס תומכים רבים באזור מחליסברג (Magaliesberg), ממערב לפרטוריה, בטרנסוואל.
כוח בראשות ון דבנטר התגבר על המורדים שבראשות מאריץ באזור אפינגטון באוקטובר, ואלה נמלטו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
באיירס הובס בידי כוחות הממשלה ב-28 באוקטובר בקומישנרס דריפט (Commissioners Drift).
לאחר תבוסתו חבר באיירס לקמפ, ובראש כ-800 מורדים, עשו אלה את דרכם לדרום-מערב אפריקה הגרמנית כדי לאזור כוחות מחדש.
כוח מורדים אחר, בראשותו של יאפי פורי (Fourie) המשיך בהתנגדות, עד שפורי נלכד, לאחר קרב עז, ב-15 בדצמבר, ליד נויטחדכט (Nooitgedacht).
כיוון שפורי היה קצין בצבא הממשלה בעודו מורד, הוא הוצא להורג ביריה ב-20 בדצמבר.
באיירס עצמו טבע בנהר הוואל בשמיני לדצמבר, בניסיון לחמוק מרודפיו, וכך דעך המרד בטרנסוול.
דה וט, שהכוחות שאסף החלו להתערער בהיתקלויות עם כוחות הממשלה, חמק, ולבסוף נתפס בשני לדצמבר בשטח בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), לאחר שנכנע עת צידתו כמעט אזלה, בניסיון לחבור עם הכוחות שבדרום-מערב אפריקה הגרמנית.