tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר היבחרו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית ולמרות היותו אחד התורמים הגדולים למפלגה הדמוקרטית, מתח סבן ביקורת חריפה מספר פעמים על יחסו של אובמה לישראל ואף אמר: "היחס שלו לישראל הוא די חרטא".
בהמשך דבריו אמר, כי "הייתה לנו את התקופה של בוש האב והתגברנו עליה, וגם הזמנים האלה יעברו".
אולם סייג את דבריו באומרו כי "המטרה שלו היא להגיע לשלום, אבל הדרך שלו היא לא לרוחו של כל איש ובטח שלא לאלה מהימין".
הוא מיודד מאוד עם בני הזוג קלינטון אך סירב בשני מקרים לארגן ארוחות לגיוס כספים עבור אובמה, לדידו, משום "יחסו של האחרון לישראל".
עם זאת, בשנת 2012, במהלך תקופת הבחירות המקדימות לנשיאות, שינה את עמדותיו וחזר לתרום למפלגה הדמוקרטית.
דבקותו בישראל של סבן השפיעה גם על השקעותיו.
הוא ניסה מספר פעמים לקנות את העיתון "לוס אנג'לס טיימס" משום שלדבריו: "הגיע הזמן להפוך אותו מעיתון פרו-פלסטיני לעיתון מאוזן.
במהלך תקופת האינתיפאדה השנייה, כשיהודים נרצחו מדי יום, העיתון הזה פרסם תמונות של אשה פלסטינית יושבת עם ילדה המת, ומהצד הישראלי תמונה של בית הרוס.
בעת מבצע צוק איתן פתח סבן בקמפיין פרו-ישראלי.
על המודעות חתום ארגון CAMERA, העוסק במעקב אחר הסיקור התקשורתי בארצות הברית לגבי סוגיות במזרח התיכון.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, תמך סבן במועמדותה של הילרי קלינטון, והיה לאחד מתורמיה הגדולים.
באוגוסט 2020 פורסם כי סבן היה מהמתווכים בהסכם לנירמול היחסים בין איחוד האמירויות הערביות לישראל.
במאי 2024 הביע ביקורת נוקבת על בנימין נתניהו וטען שהוא פגע במצב הכלכלה הביטחון ויחסי החוץ של ישראל
בספטמבר 1975 נישא למיקה לייבוביץ.
בני הזוג התגרשו לאחר שנה..
ב-1987 נישא בשנית לשריל פלור , פסיכולוגית וסופרת אמריקאית, גרושה ואם לשתי בנות.
לזוג בן ובת שנולדו בהליכי פונדקאות.
אחיו של חיים סבן, אריה סבן, הוא שותף לעסקיו וניהל את הפעילות שלו בישראל.
בין השאר היה בעל מניות בערוץ פוקס קידס ישראל, היה בעל זכויות בחברה, והפיק את מרבית תוכניות הילדים בישראל בשנות השמונים והתשעים תחת המיתוג I.A.C אריה סבן.
הרב חיים הכהן סַבָּתו (נולד בד' בשבט תשי"ב, 31 בינואר 1952) הוא רב דתי לאומי, ממייסדי ישיבת ההסדר ברכת משה במעלה אדומים, וראש הישיבה שלה מאז ה'תשע"ה.
מחבר ספרים תורניים וספרות יפה.
הרב סבתו היה הזוכה הראשון בפרס ספיר.
נולד בקהיר לדוד ומרסל סבתו, משפחה מיוצאי חלב, צפון סוריה.
סבו היה הרב אהרון שויקה (שוויכה), שהיה ראש ישיבה במצרים.
אביו היה בעל השכלה תורנית ואמו בעלת השכלה כללית רחבה.
משפחתו עלתה לישראל בהיותו בן חמש, עם גירוש יהודי מצרים, לאחר שאביו נעצר בגין פעילות ציונית.
הוא גדל ב"שיכון העולים" ב"בית מזמיל" בירושלים במצוקה כלכלית קשה, ולמד בשכונה הסמוכה, בית וגן, בתלמוד-תורה "לויכטר" של הרב יצחק יעקב לויכטר.
בהמשך למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר".
הרב סבתו למד בישיבת הכותל בעיר העתיקה בירושלים, מפי הרב ישעיהו הדרי, הרב אביגדר נבנצל ועוד.
התגייס לצה"ל במסגרת מסלול ההסדר לנח"ל מוצנח.
לפני קורס צניחה, נשלח להסבה לשריון על טנק "שוט" (צנטוריון), בתפקיד תותחן, בסיום ההסבה לשריון הוצב בחטיבה 679, השתחרר משירות סדיר בשנת 1973. כחייל מילואים, גויס ללחימה במלחמת יום הכיפורים, במסגרת חטיבה 679 והשתתף בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן.
בעקבות החוויות שעברו עליו במלחמה, החליט להקדיש את חייו ללימוד תורה.
את חוויותיו במלחמה הוא מתאר בספרו "תיאום כוונות".
בשנת תשל"ז (1977) ייסד, עם הרב יצחק שילת את ישיבת ההסדר "ברכת משה", שבה הוא מכהן, מאז הקמתה, כר"מ של שיעור א' - תלמידי השנה הראשונה.
הוא מלמד בהיקף שעות מצומצם בחודשים האחרונים של השנה וכך מתפנה ללימוד עצמאי.
בעת הקמתה, הזמינו שניהם את הרב נחום רבינוביץ' לכהן בראשותה.
בשנת תשע"ה, מונה יחד עם הרב שילת לראשות הישיבה, לצדו של הרב נחום רבינוביץ' ולבקשתו.
מעבר להוראת תלמוד בעיון, הרב סבתו מרבה ללמוד וללמד נושאים הנוגעים להלכה, מוסר, מחשבת ישראל, חינוך יהודי ופרשת השבוע.
בשנת תשע"ב קיבל הרב סבתו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם "קנה לך חבר", תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
יצירתו של הרב סבתו כוללת מאמרים תורניים המתפרסמים בבמות שונות, ספרים בנושאים יהודיים הפונים גם לציבור הרחב, וכן סיפורים קצרים וספרי פרוזה.
בסוף שנות ה-80 פרסם ספר שירים לילדים בנושא השבת, תחת שם העט "חיים שבתי".
יש הרואים ברב סבתו מקור השראה לסופרים נוספים בוגרי ישיבתו שכתבו על השירות הצבאי ועל השותפות במערכות ישראל.
ספרי הפרוזה שלו, שיצאו החל משנת 2001, מכילים פרטים ביוגרפיים רבים.
הספרים מספרים על אודות משפחתו בחלב, במצרים ובישראל (בספר "אמת מארץ תצמח"), חוויות מילדותו (בספרים "בואי הרוח", "כעפעפי שחר", "תיאום כוונות" ו"בשפריר חביון") וחוויות ממלחמת יום הכיפורים (ב"תיאום כוונות" ו"בשפריר חביון").
לשון כתיבתו מושפעת מלשון המשנה ומן העברית הרבנית, באופן הדומה לכתיבתו של ש"י עגנון.
הרב סבתו זכה בפרס ספיר על ספרו "תיאום כוונות" שיצא, כמרבית ספריו, בהוצאת "פרוזה" של ידיעות ספרים, תורגם לאנגלית ולרוסית ואף עובד לקולנוע בשנת 2003. כמו כן זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית, בפרס הציונות הדתית ובפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2008 (תשס"ח) נבחר לחבר יועץ באקדמיה ללשון העברית.
בשנת 2009 (ה'תשס"ט) זכה בפרס ניומן.
בשנת 2016 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הספרות.
כל ספריו זכו באות ספר זהב של התאחדות הוצאות הספרים.
בשנת 2010, ה'תש"ע, תורגם ספרו "בואי הרוח" לאנגלית.
התרגום הצרפתי לספר "תיאום כוונות" זכה בפרס ויצו לשנת 2011.
הרב סבתו עוסק גם בכתיבת שירה, וסגנונו מושפע מלשון הפיוט.
בין השאר כתב קינה על השואה הפותחת במילים "איך על אחי נגזר דין ונחתם".
ישנן קהילות שהפכו קינה זו לקינה לתשעה באב.
באלול תשע"א (2011) יצא לאור ספרו "מבקשי פניך" בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר מבוסס על שיחות שניהל הרב סבתו במשך כחצי שנה עם הרב אהרן ליכטנשטיין בנושאי השקפה ויהדות.
הספר זכה להצלחה רבה, וכל עותקי המהדורה הראשונה הוזמנו מראש ונמכרו עוד קודם הדפסת הספר והגעתו לחנויות.
ב-2019 יצא ספרו לאור "לקראתי מצאתיך" הנוגע בפרקי אמונה.
ב- 2019 הוציא ביחד עם אחיו ניסים את ספר המצוות לרס"ג, ניסים ההדיר ותרגם והרב חיים כתב ביאור.
ב-2022 יצא ספרו "טוב עין" הכולל מבחר שיעורים בתלמוד שנמסרו בישיבת ברכת משה ונערכו על ידי בנו ישראל מאיר.
ב-2024 יצא לאור ספרו "התנערי", ספר שירים שכתב במהלך השנים.
הרב הוא מהעומדים בראש תוכנית הרמב"ם היומי.
אמו של הרב סבתו, מרסל, הייתה אחותם של פרופסור יעקב שויקה, פרופסור יצחק שווה והקבלן אברהם שוויקה.
אחיו הם: הרב שבתי סבתו, ראש הישיבה התיכונית והגבוהה "נתיבות יוסף" במצפה יריחו; פרופ' מרדכי סבתו, מרצה לתלמוד ולתנ"ך; אהרון סבתו, מנהל בחברת הייטק; וד"ר ניסים סבתו, העובד במכון "יד יצחק בן-צבי" במחקר הגניזה הקהירית במסגרת פרויקט פרידברג.
אחייניו הם הפייטן עוזיאל סבתו, הרב יצחק סבתו והרב ד"ר דוד סבתו.
הרב סבתו הוא גיסו של הרב מיכה הלוי, רבה של פתח תקווה וראש ישיבת "עטרת נחמיה" בשכונת נחלת יצחק בתל אביב (השניים נשואים לאחיות).
קרוב משפחתו הוא הוגה הדעות והפילוסוף הצרפתי-יהודי פרופסור בני לוי, גיבור סיפורו "גלגל חוזר בעולם" (המופיע בספרו "אמת מארץ תצמח").
הרב סבתו גר בשכונת מצפה נבו במעלה אדומים, נשוי לשושנה (לבית ציטרין) ואב לשני בנים.
אהבת תורה - דברי תורה לפרשות השבוע
באור פניך - עיונים בסוגיות תלמודיות-הלכתיות
אני לדודי - שיחות לימים נוראים
מנחת אהרן (עורך, יחד עם יעקב שויקה) - מאסף תורני לזכר סבו הרב אהרן שויקה, ירושלים, ה'תש"ם
טל אורות (עורך) - מאמרים בנושא שמירת הלשון, ירושלים ה'תשמ"ו
מבקשי פניך, שיחות עם הרב אהרן ליכטנשטיין בנושאים שונים, ידיעות ספרים 2011
לקראתי מצאתיך - פרקי אמונה, ידיעות ספרים 2019
טוב עין - עיונים בסוגיות תלמודיות-הלכתיות, ידיעות ספרים 2022
התנערי - ספר שירים שכתב במהלך השנים
אמת מארץ תצמח (1997) - שלושה סיפורים המתארים את עולמה המפואר של יהדות ארם צובא במשברי המודרנה והעלייה.
הסיפור הראשון והמרכזי - "גלגל חוזר בעולם" - נרקם סביב דמותו של בני לוי שעליו שמע סבתו, אך נפגש עמו לראשונה רק לאחר יציאת הספר לאור.
תיאום כוונות (1999) - ספר המתאר את חוויות המלחמה והשכול שחווה במלחמת יום הכיפורים.
כעפעפי שחר (2005) - סיפורו של עזרא סימן-טוב, יהודי ירושלמי מן הדור הישן המתמודד עם תמורות העת החדשה.
בואי הרוח (2007) - סיפורו של ילד עולה ממצרים לשיכון העולים "בית מזמיל" בירושלים, הספר יצא בהוצאת עליית הגג וידיעות ספרים.
בשפריר חביון (2014) - אסופה של סיפורים, חלקם מחיי המחבר וחלקם סיפורים של אחרים.
התמה המרכזית של רוב הסיפורים היא העלייה לארץ ישראל והקליטה בה.
בספר זה מתייחס סבתו גם לספריו הקודמים.
- ספר שירי ילדים על השבת
חיים סוּטין היה צייר יהודי יליד רוסיה הלבנה, שחי משנת 1913 בצרפת והתבלט בציוריו האקספרסיוניסטיים.
סוטין נולד בסמילוביצ'י, כפר בן 400 תושבים ליד מינסק שברוסיה (כיום בשטח בלארוס).
הוא היה בנו העשירי של חייט יהודי עני, וכילדי הקהילה הקטנה האחרים למד בחדר.
על ילדותו דיבר מעט ובמרירות, אולם ידידו ובן כפרו הצייר מישל קיקואין וידידים אחרים הפליגו אודותיה בסיפורים שהפכו לאגדה.
נאמר עליו שעוד בגיל שבע גנב כלי מטבח כדי לקנות צבעים, שבגיל שלוש עשרה היה נוהג לרשום דיוקנאות על פיסות נייר ועל קירות הבתים, ושאביו, אדם נבער וגס, ביקש שבנו יהיה חייט או סנדלר, ולא ראה בעין יפה את נטייתו לציור.
בגיל 16 ביקש לצייר את דיוקנו של יהודי בן כפרו, וספג בשל כך מכות.
עם 25 רובלים ששולמו לו כפיצוי על המכות שקיבל, ובאישור אמו, עזב את העיירה ועבר יחד עם חברו קיקואין למינסק, והחל ללמוד ציור.
לאחר שנת לימודים אחת התקבל לאקדמיה לאמנות בווילנה, ולמד בה שלוש שנים, שבהן סבל מעוני וממחסור.
בשנת 1913 הגיע סוטין בן העשרים לפריז ופגש בה חברים יהודים מוכרים, קיקואין, פנחס קרמין, מארק שאגאל, אמדאו מודיליאני, ואחרים, אמנים צעירים בעלי שיעור קומה, שפיתחו גישה אקספרסיוניסטית, ועתידים להוות לצידו את עיקרה של אסכולת פריז, שפעלה בצרפת בתחילת המאה ה-20. סוטין נחשב לראש אסכולה זו.
גם בפריז חי חיי מחסור.
מאז ועד מותו נדד סוטין ללא הפסק בין רובעי פריז ומכפר לכפר ברחבי צרפת.
הוא צייר מאות ציורים, בעיקר נופים ודיוקנאות.
במלחמת העולם השנייה, עם כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, עזב סוטין את ביתו בפריז והסתתר במקומות שונים, לעיתים גם ביערות תחת כיפת השמים, מפחד הגסטאפו.
מחלת כיב הקיבה שהציקה לו גברה בתנאים אלה, ובעקבות דימום כבד הוא חזר לפריז ונכנס לבית חולים לניתוח, שלא הצליח להציל את חייו.
סוטין נפטר ב-9 באוגוסט 1943 מכיב קיבה, ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
על שמו רחובות בחיפה, בתל אביב ובפתח-תקווה.
מוזכר בסיפור "עור" של רואלד דאל (פורסם בעברית באסופת הסיפורים "עור", 2000).
סוטין נחשב לאחד האמנים המשפיעים שפעלו בפריז בין שתי מלחמות עולם.
יצירותיו נמצאות במוזיאונים הבאים: מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון פומפידו ומוזיאון האורנז'רי בפריז, מוזיאון טייט מודרן בלונדון ומוזיאון סטיידלק באמסטרדם.
יצירות נוספות נמצאות באוספים פרטיים.
ערכם הכספי של ציוריו נאמד במיליוני דולרים
ב-11 ביוני 1974 הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולים שנקראה "אמנות הציור והפיסול 1974", שבה נכלל בול שבו מופיע ציור של סוטין "נערה בכחול", שמוצג במוזיאון ישראל.
השירות הבולאי מכר 1,370,000 בולים בתוך תקופה של חמישה חודשים עד הפסקת המכירה, שהנציחו כך את סוטין.
חיים נדל (נולד ב-14 בנובמבר 1933, פולין) הוא אלוף בצה"ל במילואים.
לאחר שחרורו מהצבא היה למרצה באקדמיה.
נדל נולד בשנת 1933 בלבוב שבפולין, לשרה וישראל.
הוא עלה לישראל ב-23 באפריל 1946 ולמד בכפר הנוער ע"ש ב.צ.
בשנת 1952 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים.
עם סיום הקורס מונה למפקד מחלקה בצנחנים.
באוגוסט 1955 מונה לסגן מפקד פלוגה ה' בפיקודו של רפאל איתן, השתתף בפעולות התגמול בהם מבצע אלקיים ופעולת כונתילה ב-1955. במבצע קדש נלחם בקרב המיתלה וקיבל צל"ש מאלוף פיקוד הדרום.
לאחר מכן המשיך ושימש בתפקידי פיקוד בחטיבה, בהמשך שימש מפקד גדוד הנח"ל המוצנח בשנים 1963–1965, וסמח"ט הצנחנים, במלחמת ששת הימים שימש ראש ענף מבצעים במטכ"ל ובדצמבר 1968 שימש סגן מפקד במבצע תשורה בלבנון.
בשנת 1969 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, ופיקד עליה במהלך מלחמת ההתשה, שכללה פעולות מבצעיות רבות, בהם מבצע תרנגול 53 ומבצע רודוס, עד 1971.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבת המילואים הראשונה של הצנחנים, חטיבה 317, ששני גדודים שלה ביצעו איגוף אנכי מוסק, נחתו על החרמון הסורי וכבשו אותו במבצע קינוח.
בשנים 1973–1975 שימש כראש מטה פיקוד הדרום.
עבר הסבה לשריון ובשנים 1975–1979 היה מפקד עוצבת המפץ, אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון.
בפברואר 1979 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף ושימש בתפקיד זה עד שנת 1983. יצא ללימודי מנהל עסקים ב-MIT שבארצות הברית.
השתחרר מצה"ל ב-1985, ובאותה שנה, במסגרת שירות המילואים, שימש קצין שיפוט בכיר בהעמדה לדין של יצחק מרדכי בפרשת קו 300 והחליט לזכותו מכל אשמה.
שימש בתפקיד בכיר בחברת טלרד.
ב-2006 מונה כחבר בוועדת וינוגרד לחקר אירועי מלחמת לבנון השנייה.
נדל הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן בהיסטוריה כללית ובמדע המדינה.
מוסמך להיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר דוקטור מאוניברסיטת חיפה (בחוג ללימודי ארץ ישראל).
כתב את הספר "בין שתי המלחמות: הפעילות הביטחונית והצבאית לכוננות והתכוננות של צה"ל, מתום מלחמת ששת הימים ועד מלחמת יום הכיפורים" המבוסס על עבודת הדוקטורט שהגיש.
כמו כן כתב את הספר "המעז מנצח" שיצא לאור ב-2015 בהוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון.
יקיר העיר רמת גן לשנת 2012.
חיים נדל, בין שתי המלחמות, "הפעילות הביטחונית והצבאית לכוננות והתכוננות של צה"ל, מתום מלחמת ששת הימים ועד מלחמת יום הכיפורים".
חיים נדל, המעז מנצח, "מבצעים מיוחדים ומשולבים של כוחות צה"ל בהטסה ובהשטה בין שתי המלחמות (1967 - 1973)".
הוצאת מודן והוצאת מערכות, 2015.
הרב חיים נבון (נולד ב-25 ביוני 1973) הוא רב, הוגה דעות, סופר ופובליציסט ישראלי.
נולד ברמת גן וגדל באלקנה שבשומרון.
בתיכון למד באמי"ת בר-אילן ובשנת תשנ"א החל ללמוד בישיבת ההסדר הר עציון שבאלון שבות, עד לשנת תשס"ד.
במקביל ללימודיו בישיבה למד לתואר ראשון בחינוך במכללת הרצוג, ולאחר מכן לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב נבון מעורב בפעילות תקשורתית מגוונת.
בשנים 2001–2006 כתב טור פרשת השבוע בעיתון "מקור ראשון", ובו תובנות תורניות המשולבות באנקדוטות שמחוץ לעולם הדתי.
משנת 2001 הוא כתב טור פובליציסטי בשם "טיפול נקודתי" בכתב העת "נקודה" והיה חבר מערכת העיתון.
עם סגירתו של כתב העת בשנת 2010 החל הטור להתפרסם במתכונת חודשית בעיתון "מקור ראשון".
כתב מאמרים פובליציסטיים גם בעיתון מעריב.
בשנת 2014 החל נבון לכתוב טור שבועי במוסף התרבות "מוצש" של העיתון "מקור ראשון".
הוא מופיע גם בבמות תקשורתיות נוספות.
הרב נבון מלמד תלמוד, הלכה ומחשבת ישראל בישיבת הר עציון, במדרשת לינדנבאום ובמכללת יעקב הרצוג.
בעבר לימד גם במדרשת מגדל עוז והיה ראש בית המדרש החברתי במדרשת נשמת.
במשך עשור (2006–2016) כיהן כרב קהילת השמשוני במודיעין.
פרסם 18 ספרים, מתוכם 15 ספרים בנושאי יהדות, ושלושה ספרי פרוזה.
הרב נבון הוא תלמידו של הרב אהרן ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון.
ערך עם אחרים את ספריו של הרב ליכטנשטיין על מסכתות טהרות, פסחים, ובבא בתרא, היה עורך משנה של ספרו קדושת אביב, ועורך של ספר הזיכרון לרב ליכטנשטיין, אשרי אדם עוז לו בך, ושל ספרו בדרשם פניך.
תרגם מאנגלית את ספרו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, בכה תבכה בלילה, ואת ספרו של הרב ליכטנשטיין, תקווה לדורשיך.
ב-2012 השתתף בכנס היסוד של ארגון הרבנים "בית הלל" והיה פעיל בארגון בחודשים הראשונים לקיומו, עד שפרש מפעילות בו.
משנת 2014 חבר ב"מועצת רבני צהר" - הגוף הרבני הגבוה של ארגון צהר.
נשוי לעורכת הדין יעל נבון (לבית פירר) ואב לשלושה בנים ולבת.
בן דודו הוא חבר הכנסת מתן כהנא.
דעותיו של הרב נבון מתבססות על הגותו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, חותנו של הרב ליכטנשטיין.
ספרו נאחז בסבך הוא מבוא להגותו של הרב סולובייצ'יק.
בהשפעת הרב סולובייצ'יק, בולט במשנתו של הרב נבון דגש על ההלכה כמוטיב המרכזי ביהדות.
בניגוד לתפיסה הרווחת בציונות הדתית, הבאה לידי ביטוי בתפילה לשלום המדינה, מסתייג נבון מהגדרתה של המדינה כ"ראשית צמיחת גאולתנו".
עם זאת הוא מסתייג גם מן ההתנכרות למדינה בזרם שהוא מכנה "פוסט ציונות דתית".
לדעתו, גם אם מדינת ישראל אינה "אתחלתא דגאולה" היא עדיין "אתחלתא דתקווה" - תקוות העתיד של העם היהודי ושל היהדות.
הרב נבון מצדד בעמדה פוליטית ימנית-שמרנית, ואף מציין את הזיקה בינה לבין אמונה דתית.
כמו כן, הביע התנגדות עזה לפעולות תג מחיר ולספר תורת המלך.
בספרו גשר בנות יעקב עוסק הרב נבון במעמד האישה בהלכה.
הוא מתאר את גישתו כעמדת ביניים בין הגישה החרדית לבין הגישה הליברלית: "נקודת המוצא של החיים הדתיים היא ההמשכיות ולא השינוי...
אך החיים מזמנים לנו התפתחויות חדשות, שדורשות לפעמים מענה חדש".
בעזרת הפילוסופיה השמרנית של אדמונד ברק הוא מציע מודל לבחינת הצורך בשינויים באורח החיים הדתי.
"החברה הדתית משתנה; אך היא משתנה כמו עץ, ולא כמו פלסטלינה".
בהשפעת הפילוסופיה השמרנית, מרבה נבון לכתוב גם על משמעותה של המסורת בחיים הדתיים - בניגוד למגמות ליברליות, אך גם בניגוד לריאקציה החרדית.
בספרו שיעורי בית מנתח נבון מזווית שמרנית את משבר המשפחה בעולם המערבי, שקשור לדבריו בעיקר בהתפתחויות תרבותיות, והמאיים לדבריו על עתידה של הציוויליזציה המערבית.
הוא מציע כחלופה את הגישה היהודית לחיי המשפחה, מתוך הגותו של הרב סולובייצ'יק.
בניגוד לבלעדיות המיוחסת כיום לרגש הרומנטי בקשר הזוגי, היהדות דורשת בנוסף אליו גם את הממד המוסדי שבנישואין; ובניגוד להתייחסות הרווחת לנישואין כחוזה, או אפילו כהסדר רופף, היהדות רואה בהם ברית.
הוא רואה את המשפחה כמוסד חיוני, לא רק מתוך שיקולים תורניים, אלא גם מכוח ותיקותו של מוסד זה (שבגישה השמרנית מהווה הוכחה לחיוניותו - שאלמלא כן לא היה שורד לאורך אלפי שנים), וגם לאור נתונים עכשוויים על השלכות קשות שיש לערעור המשפחה המסורתית.
בספרו מכים שורשים הרחיב נבון את האמירות הללו לכדי טיעון כולל כנגד הפירוק הפוסטמודרני.
לדבריו, מראשית העידן המודרני ישנו דגש גובר והולך על הבחירה האישית, בניגוד לזהות הנתונה.
המגמה הזו הגיעה לדבריו לביטוי מסולף ומסוכן בעידן הפוסטמודרני.
כיוון שהפוסטמודרניזם שולל כל זהות וכל מהות, העצמת הבחירה אינה מתיימרת עוד לכונן אינדיבידואל בעל עוצמה השולט בחייו, אלא מתמקדת בפירוק כל מעגלי הזהות הנתונים של האדם: העם, הקהילה, המשפחה, הזהות המגדרית והאישית - פירוק שאינו מתיימר כלל לבנות דבר חדש בתמורה.
ואולם, לדברי נבון, כל מעגלי הזהות הללו אינם חיצוניים לאדם, אלא הם המכוננים את משמעות חייו; וכאשר מרוששים את האדם משורשים אלו מותירים אותו מרוקן ומנוכר.
ספרו הדיסטופי חופשי זה מתאר את הקיום האנושי בתל אביב של 2089: זהו קיום מנוכר ובודד, בתוך חברה מתפוררת, שאין בה משפחות, וקשרים אנושיים מבוססים בה על חוזים לטווח זמן מוגבל.
הספר הוא ביטוי ספרותי לרעיונות שפיתח נבון בספריו הקודמים.
ספרו מדינה קטנה לעם גדול עוסק בחשיבה מדינית יהודית.
הרב נבון מנתח את ההתייחסויות למדיניות במקרא ובחז"ל, ומוצא בהן מגבלות על תחום הפוליטיקה הממשלתית הכוחנית, במטרה להותיר מרחב רחב יותר למעגלי הקיום הטבעיים של האדם: משפחה, קהילה, עיר ועם.
הוא מקשר זאת לתפיסה המקראית של הברית, המוצגת כחלופה לרעיון הליברלי של האמנה החברתית.
בעוד שהאמנה החברתית מבססת את המדינה על הסכם אינטרסים בין יחידים מבודדים, הברית מהווה שכבה נוספת על בסיס זהות לאומית קיימת.
לטענת הרב נבון, זו חלופה הן לגישה הליברטריאנית, המקדשת את זכויות הפרט בלבד, והן לגישה הפרוגרסיבית, המבקשת להשתמש בכוח המדינה כדי לכפות את ערכיה על האזרחים.
במסגרת גישת הברית, הוא דן בנושאים כמו ממשל, חברה, דת ומדינה.
הרב נבון מציין שהוא "מצדד בחופש חינוכי, לא משום שחופש הוא ערך עליון, אלא משום שחינוך הוא ערך עליון; ותומך ביותר חירות בתחום שירותי הדת, לא רק למען החירות, אלא בעיקר למען הדת".
הספר לא תקין מנתח את תרבות התקינות הפוליטית ומציע לה חלופה יהודית.
הרב נבון מדגיש שתקינות פוליטית אינה נימוס, אלא ביטוי של תפיסת עולם שמניחה שתי הנחות רדיקליות: החברה מבוססת על מלחמת מעמדות דכאנית, והדיכוי הזה מתחולל בעיקר בשדה השפה.
מכאן נגזר הצורך לנטר את השפה ולטהר אותה ללא הרף.
התקינות הפוליטית יונקת ממשפחה שלמה של תיאוריות, שנבון מכנה "תיאוריות הכוח": גישות נאו-מרקסיסטיות, פוסט-מרקסיסטיות ופוסטמודרניות, המוחקות את מושג האמת כתשתית לדיון הערכי ואת מושגי הזהות והשותפות כתשתית למבנה החברתי, ושופטות את העולם האנושי כמבוסס אך ורק על מאבקי כוח.
הרב נבון מנתח מקורות יהודיים קלאסיים ומנסח מתוכם תפיסת עולם חלופית, הרואה בחברה זירה של שותפות ובשפה הזדמנות לתקשורת.
בספרו מתקרבים ורבים, שיצא לאור בתשפ"ג (2023) בעיצומו של המאבק סביב הרפורמה במשפט, טוען הרב נבון שהתהליכים ארוכי הטווח בחברה הישראלית מצביעים דווקא על התכנסות ורצף סביב מרכז כובד חברתי ורעיוני, שהוא לאומי, מסורתי וליברלי.
את העימותים הקשים בחברה הישראלית הוא מציע להסביר בין היתר לאור העיקרון של "נרקיסיזם של הבדלים קטנים" - דווקא זמנים של התקרבות עלולים לעורר עימותים, עקב נקודות המפגש והחיכוך המתרבות, ובגלל הצורך של כל שבט לבדל את זהותו ולהגן עליה.
הספר תתיישנו קורא תיגר על האמונה בקידמה הכרחית, אמונה המתבטאת בין היתר בשימוש בתואר "מיושן" ככינוי גנאי ו"מתקדם" ככינוי חיובי.
נבון טוען בספר שמדע וטכנולוגיה אכן מתקדמים בדרך כלל, משום שאפשר לקודד את הידע המדעי בנוסחאות פשוטות, לצבור אותו ולהוסיף עליו; לא כך הדבר בנוגע למוסר, ערכים, חברה, תרבות ואמנות.
בתחומים הללו אי אפשר להניח קידמה אוטומטית, וגם לא הידרדרות הכרחית, אלא יש לבחון כל שינוי לגופו.
בחינה כזו תביא, לדבריו, למסקנה שחלק מחידושי החברה העכשווית אינם התקדמות אלא נסיגה.
הגדר הטובה: על משמעותה של ההלכה בחיינו, הוצאת "מוזאיקה", ירושלים, תשס"ג; הוצאה מחודשת: ידיעות אחרונות - ספרי חמד, תל אביב, 2011; מהדורה מורחבת: ידיעות אחרונות - ספרי חמד, ראשון לציון, 2023
פרשות, הוצאת "מעליות", מעלה אדומים, תשס"ה - אוסף של טורי פרשת השבוע שפורסמו בעיתון "מקור ראשון"
נאחז בסבך - שערים להגותו של הרב סולובייצ'יק, הוצאת "מעליות", מעלה אדומים, תשס"ו; הוצאה מחודשת: ידיעות אחרונות - ספרי חמד, תל אביב, 2011
831, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2010. ספר בלשי-עלילתי.
גשר בנות יעקב: מעמד האישה בהלכה - בין עבר לעתיד, הוצאת ידיעות ספרים, ספרי חמד, תל אביב, 2011
חוה לא אכלה תפוח, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2012. הספר מציג 101 טעויות נפוצות בנושאי יהדות.
ללכת על דגים, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2013, רומן
תיקו: 101 ויכוחים גדולים של היהדות, הוצאת ידיעות ספרים, 2014
ברכי נפשי: הלכות ברכות הנהנין, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2015
שיעורי בית - הרב סולובייצ'יק על זוגיות, מיניות ומשפחה בימינו, ידיעות ספרים, 2016
מכים שורשים - ביקורת יהודית על הפירוק הפוסטמודרני, ידיעות ספרים, 2018
חופשי זה, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2019. ספר מדע בדיוני.
מדינה קטנה לעם גדול, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2021.
לא תקין - חלופה יהודית לתקינות הפוליטית ולתיאוריות הכוח, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2022
מתקרבים ורבים: איך ב-75 שנה התגבשה החברה הישראלית, ולמה אנחנו לא מרגישים את זה, הוצאת ידיעות ספרים וספרי חמד, 2023
תתיישנו - שש סיבות למה כדאי ללמוד מהעבר ולהפסיק להתעלם ממנו, ידיעות ספרים, 2024
מעשה בצדיק ואלונקה - סיפורי חייהם של חללי ישיבות ההסדר בשנה הראשונה של מלחמת שמיני עצרת, ידיעות ספרים, 2025.
הרב פרופסור חיים סולובייצ'יק (נולד ב-19 בספטמבר 1937) הוא היסטוריון של ההלכה.
בנם של ד"ר טוניה לוויט סולוביצ'יק והרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון.
סולובייצ'יק למד בישיבת רמב"ם וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1958. לאחר שנתיים של לימודים נוספים עבר לישראל ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטה העברית.
מנחהו היה ההיסטוריון יעקב כ"ץ ועבודת התזה שלו עסקה בהלכות יין נסך בגרמניה של ימי הביניים.
בהמשך חזר לנושא זה והקדיש לו שני ספרים.
את עבודת הדוקטורט שלו סיים בשנת 1972 והיא עסקה בנושא משכונות והלוואה בריבית.
על בסיס עבודת הדוקטורט כתב את ספרו "הלכה, כלכלה ודימוי עצמי".
לימד באוניברסיטה העברית עד שנת 1984, אז מונה לפרופסור מן המניין.
לאחר מכן עבר ללמד במשרה מלאה בישיבה יוניברסיטי, שבה שימש גם כראש ישיבה, עד שנת 2006 כשהתמנה כעמית מחקר.
שו"ת כמקור היסטורי, מרכז שזר
הלכה, כלכלה ודימוי עצמי: המשכונאות בימי הביניים, מאגנס
יֵינָם, הוצאת "עלמא" ועם עובד, תל אביב, 2003. מהדורה מורחבת, הוצאת מגיד, 2016.
היין בימי הביניים, יין נסך: פרק בתולדות ההלכה באשכנז, מרכז שזר, 2008
collected essays - סדרה בת שלושה כרכים המאגדת רבים ממחקריו ומאמריו.
רבי חיים ניסים אבולעפיה (נכתב במקור: אבואלעפיא) המכונה בשם חנ"א (תקל"ה, 1775, - כ"ח בשבט תרכ"א פברואר 1861) היה רבה של טבריה והראשון לציון בירושלים.
חיים ניסים אבולעפיה נולד בטבריה והיה מבני בניו של חיים אבולעפיה השני.
תקופה מסוימת שימש כרב בדמשק, אך רוב הזמן שימש כרבה של טבריה.
ברעידת האדמה הגדולה שהייתה בארץ ישראל בשנת ה'תקצ"ז (1837) נשברה רגלו ומאז סבל מייסורים כל חייו.
היה חותנו של הרב שמ"ח גאגין בנו של הרב חיים אברהם גאגין.
בין נכדיו נמנה שלמה אבולעפיה ממייסדי העיר תל אביב.
כרבה של טבריה יצא אל מפקד הצבא הטורקי בצידון בדרישה להגנת התושבים היהודים בטבריה ובגליל מפני הפורעים המקומיים שהשתלטו על בתים של היהודים וגנבו רכושם לאחר שאבראהים פאשא איבד שלוטתו באזור לטובת הסולטן, ובעקבות כך נשלחו חיילים להגן עליהם.
לאחר שמלאו לו 50 עבר לירושלים, ולאחר מותו של הראשון לציון הרב יצחק קובו נתמנה לתפקיד זה ושימש בו משך כשש וחצי שנים.
הוא היה בין המעודדים והתומכים בהקמת בתי ספר כלליים למרות החרם שהכריזו רבני ירושלים האשכנזים נגד אלה.
הוא חיבר מספר ספרים אך הם לא ראו אור, שמות שלושה מהם הוזכרו על מצבתו - קרא חנ"א, ארש צבי ותוצאות חיים.
חלק מפסקיו נדפסו בספר תשובות של הרב בנימין מרדכי נבון.
נפטר בכ"ח בשבט ה'תרכ"א ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
רבי חיים פלאג'י הספידו באיזמיר (הספדו נדפס בספר "ארצות החיים" דרוש ו).
חיים נוה (1933 – 15 באוגוסט 2012) היה איש צבא ישראלי, שירת כטייס בחיל האוויר והיה ממייסדי מערך המסוקים בחיל, השתחרר בדרגת אלוף-משנה.
במהלך שירותו עוטר בעיטור המופת ובשלושה צל"שי הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל בורסת היהלומים הישראלית.
נוה נולד וגדל בבודפשט שבהונגריה בשם חיים האוסמן, בעקבות הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה נשלח אביו למחנה הריכוז דכאו, נוה בן ה-11 ואימו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, בדרך דחפה אותו אימו מהרכבת והורתה לו לברוח.
את המשך המלחמה שרד לבדו ברחובות בודפשט.
לאחר המלחמה גילה שאימו נרצחה באושוויץ, אביו ניצל אך נשאר באירופה.
נוה נאסף על ידי שליחי הג'וינט ונשלח לארץ ישראל בספינת המעפילים כנסת ישראל.
האונייה נתפסה על ידי שלטונות המנדט והמעפילים נשלחו למחנות המעצר בקפריסין שם שהה נוה תשעה חודשים.
כשהגיע לישראל שוכן בבית יתומים בחיפה.
בינואר 1966 הוקמה טייסת המסוקים הכבדה הראשונה, טייסת מובילי הלילה (שנקראה אז "טייסת הסופר פרלון"), עם מסוקים מדגם סופר פרלון (צרעה) ונוה נבחר לפקד עליה, ב-20 באפריל 1966 נקלט בטייסת מסוק ראשון.
המסוק החדש אפשר פעולות מורכבות יותר מעבר לקווי האויב ונוה הוביל את כוחות סיירת מטכ"ל במבצע ירגזי.
במלחמת ששת הימים סייעה הטייסת בפיקודו לכוחות הקרקע, בהובלה, אספקה ופינוי פצועים מהחזית ובהובלת כוחות להשתלטות על אזור שארם א-שייח'.
במבצע הלם ב-31 באוקטובר 1968, הוביל צמד מסוקי סופר פרלון הנושאים פצצות "מזלף" לעומק מצרים.
יעד המסוק שהטיס בעצמו היה סכר נגע חמאדי שבנילוס, עליו הניח את מטען החבלה שפגע בו קשות.
בדצמבר 1968 הוביל את כוחות סיירת מטכ"ל והצנחנים שפשטו על שדה התעופה הבינלאומי ביירות במבצע תשורה.
על פעולותיו בתקופת פיקודו על שתי הטייסות זכה לארבעה צל"שים מהרמטכ"ל, אחד מהם הומר בהמשך לעיטור המופת.
נוה עמד בראש משלחת צה"ל לארצות הברית שהביאה לבחירתו של מסוק הסער הבא של חיל האוויר, היסעור..
נוה הוביל את פרויקט "מתקומה לשחקים": שבמסגרתו נאספים סיפורי אנשי צוות-אוויר ניצולי שואה ונלמדים באקדמיה וכמורשת קרב בחיל האוויר.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה, ותואר שני במינהל ציבורי.
חיים סולומון היה יהודי ממוצא ספרדי שמשפחתו התגוררה מזה דורות בארצות אשכנז.
סולומון היגר לניו יורק מפולין בתקופת המהפכה האמריקאית והיה המממן העיקרי של הצבא הקונטיננטלי בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית נגד בריטניה הגדולה.
אבות אבותיו היו ממגורשי ספרד.
הוא למד עברית והיה לו חינוך בסיסי, אולם הוא לא ידע קרוא וכתוב ביידיש.במאה ה-18, נדד סולומון ברחבי מערב אירופה, תקופה בה הוא רכש ידע במימון ולמד היטב מספר לשונות.
הוא שב לפולין ב-1770, אך עזב כעבור שנתיים בזמן חלוקת פולין.
לאחר שנסע לאנגליה, היגר סולומון לעיר ניו יורק ב-1775. שם הוא ביסס עצמו כברוקר לסוחרים שעסקו במסחר מעבר לים.
סולומון שאהד את הפטריוטים, הצטרף לסניף הניו יורקי של בני החירות.
בספטמבר 1776, הוא נעצר באשמת ריגול, אולם הבריטים חננו אותו, לאחר שריצה רק 18 חודשים ממאסרו וטענו שהוא עונה על ספינה בריטית, על-מנת להיעזר בכישוריו כמתורגמן עם שכירי החרב ההסים שלהם.
סולומון השתמש במעמדו כדי לעזור לאסירים להימלט ועודד את ההסים לנטוש את המלחמה.
ב-1778 סולומון נעצר שוב ונידון למוות, אולם עלה בידו לברוח ומיד אחר-כך פילס דרכו ביחד עם משפחתו לבירה המורדת פילדלפיה.
מיד כשהתיישב מחדש, חידש סולומון את פעילויותיו כברוקר.
הוא נעשה סוכנו של הקונסול הצרפתי, כמו גם שימש כשלם של הכוחות הצרפתים בצפון אמריקה.
ב-1781, הוא התחיל לעבוד הרבה עם רוברט מוריס, שזה עתה התמנה למפקח על האוצר של שלוש עשרה המושבות.
הוא נהג לעבוד ב"לונדון קופי שופ" בפילדלפיה, סולומון מכר שטרות 600,000$ ללקוחותיו, והרוויח 2.5% למכירה.
במהלך התקופה הזו הוא פנה למוריס בבקשת עזרה כשמכירה אחת של מעל 50,000$ כמעט הביאה לשליחתו לכלא.
מוריס השתמש במעמדו והשפעתו לתבוע את הרמאי והציל את סולומון מהאסון הממשמש ובא.
באוגוסט 1781, הצבא הקונטיננטלי לכד את הגנרל צ'ארלס קורנווליס ביורקטאון, עיר חוף קטנה בווירג'יניה.
ג'ורג' וושינגטון ועיקר הצבא והרוזן הצרפתי ז'אן-בטיסט רושאמבו ביחד עם הצבא הצרפתי שלו החליטו לצעוד מהדסון היילנדס ליורקטאון ולהכות את המכה המכריעה.
אולם קופת המלחמה של וושינגטון הייתה ריקה, וכך גם זו של הקונגרס.
וושינגטון חשב שהוא היה זקוק ל-$20,000 לפחות על-מנת לממן את המסע.
כשמוריס אמר לו שאין שום תקציב ושום אשראי, וושינגטון הורה לו: "תן את זה לחיים סולומון".
סולומון ביצע את המשימה וגייס $20,000. וושינגטון ערך את מסע המלחמה ליורקטאון, שהסתבר כקרב האחרון של המהפכה, הודות לחיים סולומון.
סולומון דאג למימונו של עיקר המאמץ המלחמתי שהתקבל מצרפת והולנד, מכר שטרות לסוחרים אמריקאיים.
סולומון גם דאג באופן אישי למחסורם של חברים שונים בקונגרס הקונטיננטלי במהלך שהותם בפילדלפיה, בכללם ג'יימס מדיסון וג'יימס וילסון.
הוא פעל כפטריוט וגבה שערי ריבית שהיו נמוכים מהנהוג בשוק, ומעולם לא דרש גמול על כך.
חוזה פריז, שנחתם ב-3 בספטמבר 1783, הביא לסיומה של מלחמת העצמאות אולם לא הביא לסיומם של הקשיים הכלכליים בהם הייתה נתונה המדינה שזה עתה נולדה.
היה זה חיים סולומון שהצליח, פעם אחר פעם, לגייס הון לחלץ ממצוקה את הממשלה השקועה בחובות.
ביולי 1777, נשא סולומון לאישה את רחל פרנקס, בתו של מוזס פרנקס, בת למשפחה יהודית נכבדה מהתקופה הקולוניאלית שכללה לויאליסטים ותומכי המהפכה.
ילדם הראשון, בן זכר ששמו יחזקאל, נולד בניו יורק בקיץ 1778; לימים, כשהתגורר בפילדלפיה, נולדו שתי בנותיהם, שרה ודבורה.
רחל סולומון, ילדה את בנם הרביעי שלושה חודשים לאחר לכתו של בעלה לעולמו וקראה לרך הנולד חיים מ.
סולומון היה מעורב בענייני הקהילה היהודית, והיה חבר קהילת "קהל קדוש מקוה ישראל" בפילדלפיה, וב-1782, העניק את התרומה הגדולה ביחד שנתן אדם יחיד לבנייתו של הבניין הראשי של הקהילה.
ב-1783, נמנה סולומון על היהודים הבולטים שלקחו חלק במאמצים הפוריים לוותר על חובת השבועה הדתית שהייתה נדרשת מבעלי המשרה במדינת פנסילבניה לפי חוקת המדינה.
ב-1784, הוא השיב על השמצה אנטישמית בעיתונות כשהצהיר: "אני יהודי; זו האומה שלי; אני לא אומר נואש עד שנקבל כל זכות שאנחנו זכאים לה כמו עמיתינו האזרחים."
לאחר קריירה יציבה בפילדלפיה, סלומון הבחין בהזדמנות שנקרתה בדרכו במדינה אחרת.
לקוחו לשעבר, רוברט מוריס, ניסה לסייע לו לבסס עצמו בניו יורק.
הוא הלך לעולמו מעט אחרי שהחליט לשוב לעיר, ונעשה בה לכרוז במכירות פומביות.
בהספד לזכרו ב-Independent Gazetteer נכתב: "ביום חמישי, נפטר לאחר מחלה ממושכת, מר חיים סולומון, ברוקר מרכזי בעיר הזו, יליד פולין, ובן האומה היהודית.
הוא הצטיין במיומנותו וביושרה במקצועו שלו, ברוחב ליבו ואנושיותו.
גופתו נטמנה אתמול בקרקע הקבורה של בית הכנסת בעירו."
קברו של חיים סולומון בבית הקברות מקוה ישראל שוכן בגוש הבניינים מספר 800 ברחוב ספרוס בפילדלפיה.
למרות שאין מצבה על קברו, עומדים על תילם שני לוחות לזכרו.
על הקיר המזרחי נקבע לוח שיש שהותקן בידי נינו, ויליאם סולומון, ולוח שחם נמצא בתוך בית הקברות עצמו.
ב-1980, הלשכה מספר 663 על-שם חיים סולומון של אגודת ברית שלום מימנה את בנייתה של מצבת זיכרון בבית הקברות מקוה ישראל בצדו הצפוני של רחוב ספרוס, בין הרחובות השמיני והתשיעי בפילדלפיה.
חברי הנהלה, בכללם רוברט ויטמן, סידני ברוסקין ומרוין אברמס, כולם נשיאי הלשכה בעבר, דאגו לשיפוצם של הקירות והמדרכות של בית הקברות.
הם ארגנו ופיקחו על התקנתו של לוח גדול משחם בתוך כותלי בית הקברות, ועליו חרוט המשפט "פטריוט אמריקאי".
כשסולומון נפטר, התגלה שהוא ספסר בשערי מטבעות ומסמכי חוב.
משפחתו מכרה אותם בשערי השוק במחירי הפסד, בשל מצבה הרעוע של הכלכלה האמריקאית בשנות השמונים של המאה ה-18. דורות שבאו אחריו טעו בהבנת טיב פעולותיו הפטריוטיות, פנו לממשלת ארצות הברית בבקשת כסף נוסף, אבל נענו בשלילה פעמיים.
האגדה מספרת שהוא הלווה לממשלת ארצות הברית הצעירה כ-$600,000, ושבזמן מותו כ-$400,000 מסכום זה לא נפרע.
הסכום נוסף למעשה על מה שהוא באמת הלווה למדינאים ואחרים כשביצע את חובותיו הציבוריות.
יעקב ריידר מרקוס כתב בספרו Early American Jewry, שהסכום שהיו חייבים לסולומון היה $800,000. סכום זה שווה לכוח קנייה של 40 מיליון דולר במונחים של ימינו (אם מחשבים את החלק היחסי של התוצר הלאומי הגולמי שמצביע על כוח הקנייה), נכון לשנת 2005.
מסופר שבזמן המהפכה האמריקאית, נסע סולומון לצרפת וגייס 3.5 מיליון פרנק נוספים ממשפחת ששון ומהבנק של משפחת רוטשילד וחברים במשפחה.
אולם, דייוויד ששון עדיין לא נולד, ולימים הקים את משרד ראיית החשבון שלו בבומביי, הודו, לא בצרפת.
בדומה לכך, משפחת רוטשילד טרם הקימה בנק בצרפת באותה תקופה.
בזמן מלחמת העצמאות, אב בית משפחת רוטשילד, מאיר אנשל רוטשילד, מייסדה של שושלת הבנקאות, התגורר עדיין בהסה קאסל, והיה נאמנו של הנסיך, וילהלם הראשון, שסייע לבריטים נגד האמריקאים בכך שסיפק לבריטניה את שכירי החרב ההסים.
כנראה, כשהיה בצרפת, הוא השתמש בדרכון דיפלומטי צרפתי בדוי, אבל לא ניתן לאשר זאת.
נכון שבן דתו, דייוויד פרנקס, אכן עזר לאדמס להלוות כספים מהולנד.
אך, אין שום תיעוד שמראה שסולומון עצמו נסע לאירופה למטרה זו.
קיימת טענה שלפיה סמל ארצות הברית, כולל מגן דוד, סמל יהודי, מעל ראשו של הנשר.
ברם, אין שום הוכחה שתומכת בטענה זו.
אותות הוקרה וכבוד והנצחת זכרו
ב-1893, הוגשה בפני הקונגרס של ארצות הברית ה-52 הצעה להעניק מדליית זהב לאות הוקרה לתרומתו של סולומון לארצות הברית.
ב-1941, כתב הסופר הווארד פאסט את הספר Haym Salomon, Son of Liberty.
באותה שנה הוקמה מצבת זיכרון ג'ורג' וושינגטון-רוברט מוריס-חיים סולומון בידי הפסל לוראדו טאפט לצד כביש וואקר במרכז העיר שיקגו, באילינוי
ב-1946, הוקם פסל לזכרו של סולומון בפרק הולנבק בלוס אנג'לס.
הפסל הוקדש מחדש ב-2008 באודיטוריום פאן-פסיפיק במחוז פיירפקס, שם ניתן למצוא אותו בפינת רחוב גרדנר והרחוב השלישי.
ב-1975, שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול לכבודו של חיים סולומון בשל תרומתו למהפכה האמריקאית.
הבול, כמו אחרים בסדרת "התורמים למהפכה", הודפס בצדדיו הקדמי והאחורי כאחד.
בצד הדבק של הבול, הודפסו המילים הבאות בדיו ירוק חיוור: "גיבור כספי - איש העסקים והברוקר חיים סולומון היה אחראי לגיוס רוב הכסף שנדרש למימון המהפכה האמריקאית ולימים לשמור על המדינה החדשה מהתמוטטות".
התיעוד בקונגרס ב-25 במרץ 1975 נכתב:
ב-1939, האחים וורנר הפיקו את "Sons of Liberty", סרט קצר בכיכובו של קלוד ריינס כחיים סולומון.
במלחמת העולם השנייה, נקראה לכבודו SS Haym Salomon, ספינת ליברטי של ארצות הברית.
פרופ' חיים נחמן שפירא (בליטאית: Chaimas Nachmanas Šapira; 1895 – 8 בדצמבר 1943) היה מחנך, מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה, חוקר הספרות והפילוסופיה העברית, חוקר מדעי המזרח, מחבר ספרי עיון ומתרגם יהודי ופעיל ציוני, בין היתר, חבר הוועד המרכזי של רשת "תרבות" בליטא.
עמד בראש המשרד לחינוך ולתרבות בגטו קובנה.
חיים נחמן שפירא נולד בשנת 1895 בעיירה סמולביצ'י (אז בפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית; היום בבלארוס).
אביו, הרב אברהם דובער שפירא (רבה האחרון של קהילת קובנה, מגדולי הפוסקים במאה העשרים) וסבו, הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן ("הגדול ממינסק").
נמנה עם המורים הראשונים בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה בתקופתו של הרב יוסף צבי קרליבך.
בין השנים 1921–1925 למד בלשנות שמית, מדעי המזרח ופילוסופיה באוניברסיטת וינה ובברלין, ובשנת 1925 קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1926 החל לעבוד בקתדרה לסמיטולוגיה, שהוקמה קודם לכן (1922), ב"אוניברסיטת ליטא" בקובנה, והתמנה לעמוד בראשה, תפקיד שמילא עד לסגירתה ב-1940 על ידי שלטון הכיבוש הסובייטי.
שימש מרצה ללשונות שמיות, וכן העביר, בין היתר, קורסים לספרות עברית, לערבית ולקוראן.
הקתדרה הכשירה, בין השאר, מורים לבתי ספר יהודיים.
ב-1932 הוענקה לו בצו נשיאותי דרגת דוצנט (מרצה/חוקר בכיר שהיא דרגה מתחת לפרופסור).
ב-1940 הועבר לאוניברסיטת וילנה שם הוענק לו תואר פרופסור.
שפירא עסק בפעילות ציונית, היה מראשי הפעילים בתנועה העברית בליטא, חבר המרכז הציוני (ציונים כלליים), חבר הוועד המרכזי של רשת החינוך העברית ציונית "תרבות", יו"ר הנהלת הספרייה ע"ש מאפו, והשתתף כציר בכמה קונגרסים ציוניים.
פרסם מאמרים וסיפורים ב"מאזנים", "גליונות", "העולם", "אידישע שטימע", "נתיבות", "מזרח ומערב" ו"הד ליטא".
חיבר גם ספרים בליטאית על אברהם מאפו ועל לייב ניידוס (למטה).
פרסם מאמרים רבים בעיתונים שונים על נושאים ספרותיים, מדעיים וציבוריים.
ב-1941 עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה.
בעת שהותו שם שימש כמנהל הפעולה החינוכית והתרבותית, פעל במרץ להקמת בית ספר עממי, בית ספר למלאכה, ספרייה וכדומה, ועבד על הוצאת חיבור מקיף על "תולדות הספרות העברית החדשה" בשנים-עשר כרכים, אולם רק כרך א' שעסק בספרות ההשכלה בגרמניה יצא לאור.
הכרך השני, שכבר הוכן, אבד בגטו, ושאר המידע הוחבא בגטו ומעולם לא נמצא.
בנוסף, אבדו חיבוריו בכתב יד "רש"י כמדקדק" ו"המסורה".
במחקרו התייחס שפירא למאבק בין לאומיות ארצית ללאומיות רוחנית.
כך, לדבריו, הלאומיות הארצית רואה לפניה רק את העצמאות המדינית, ולעומתה, הלאומיות הרוחנית, אותה כינה "לאומיות אישית", רואה את מרבית קיומו של עם ישראל בחיי הדת והתרבות העברית.
ב-3 בדצמבר 1943 הובל עם משפחתו לפורט התשיעי, שם ב-8 בדצמבר הוצא להורג ביריות יחד עם אשתו, רעיה, אמו האלמנה רחל, ובנו היחיד איתמר.
לייב גרפונקל טוען בספרו, כי הגרמנים רצחו את שפירא ומשפחתו, בעקבות פניה של הצלב האדום הבינלאומי שהתעניין בגורלו של הרב אברהם דובר שפירא.
לאחר מותו הוציאו ידידיו ותלמידיו פרסום לזכרו בשם "יתמות" (מאי 1944) בעריכת תנועת המחתרת הציונית ארגון ברית ציון.
אחיו הצעיר, ד"ר נח שפירא (1900–1964), היה כימאי ומחנך בליטא ובישראל.
משורר האגדות מפי זקני העם אשר בדיינבה הארץ : [וינצ'ס קריבה].
דער אלגעמיינער ציוניזם (קאונאס : מרכז פון פראָגרעסיווע אלגעמיינע ציוניסטן און דער החלוץ הכלל-ציוני, 1936)
תולדות הספרות העברית החדשה : כרך ראשון: ספרות ההשכלה במרכז גרמניה (1784–1829) (קובנה : דפוס אולימפיה וילקבישקיס, 1939) יצא במקביל בהוצאת מסדה בתל אביב ובהוצאה מחודשת בשנת 1967
ארנסט תומפסון סיטון, גבורי החיות, תל אביב : אמנות, 1927
ארנסט תומפסון סיטון, יוני-דאר, תל אביב : אמנות, תר"ץ דפוס השחר 1930
חיים נחום אפנדי (1873–1960) היה דיין, פוסק, בלשן, היסטוריון ומלומד יהודי יליד מניסה, ששימש הרב הראשי (חכם באשי) של יהודי האימפריה העות'מאנית (1906–1920) והרב הראשי של יהודי מצרים (1925–1960).
נולד בשנת 1873 במניסה, עיירה במרחק כ-40 ק"מ מאיזמיר, האימפריה העות'מאנית, לבכור יוסף נחום ולקדן גראסיה (לבית פרנקו), משפחה מצאצאי מגורשי ספרד.
בשנת 1881 נשלח על ידי הוריו ללימודים בישיבה בטבריה.
בשנת 1886, לאחר השלמת לימודיו בישיבה, חזר לאיזמיר ולמד בבית ספר תיכון צרפתי בעיר.
הוא המשיך את לימודיו באיסטנבול, שם השלים תואר בלימודים אסלאמים ודיפלומטיה בבית הספר הגבוה למשפטים.
בשנת 1893 זכה למלגה מטעם כל ישראל חברים ללימודים בפריז, שם למד בסמינר לרבנים והוסמך לרבנות בשנת 1897. במהלך שהותו בפריז השלים גם תואר בלימודי דת מהמכון הישומי ללימודים גבוהים ותואר נוסף במזרחנות מבית הספר לשפות האוריינט של אוניברסיטת הסורבון.
בשנת 1899 נשא לאשה את סולטאנה, בתו של הרב אברהם דאנון.
עם חזרתו לאיסטנבול מילא הרב חיים נחום מספר תפקידי הוראה בבתי הספר של כל ישראל חברים, כיהן כסגנו של חותנו ר' אברהם דאנון בניהול בית המדרש לרבנים של איסטנבול וצבר השפעה בקרב הקהילה היהודית בעיר.
בנוסף שימש כמרצה באקדמיה הצבאית העות'מאנית באיסטנבול, שם זכה להכיר כמה מפעילי תנועת הטורקים הצעירים שעלתה לשלטון בשנת 1908.
בשנת 1909 נבחר לרשת את הרב משה הלוי כחכם באשי (הרב הראשי) של יהודי האימפריה העות'מאנית, תפקיד רב-חשיבות שהמחזיק בו היה ראש הקהילות היהודיות העות'מאניות ונציג היהודים בפני השלטונות.
על שירותיו השונים לאימפריה העות'מאנית הוא קיבל את התואר אפנדי שנוסף לשמו.
הוא היה הרב הראשי האחרון של יהודי האימפריה העות'מאנית, עקב התפרקות האימפריה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה, הרב נחום אפנדי היה חבר במשלחת הטורקית למשא ומתן לשלום שנפתח בפריז והסתיים בהסכם לוזאן.
בשנים 1920–1922 הוא גם כיהן כנציג לא-רשמי של טורקיה בוושינגטון, ארצות הברית.
בשנת 1925 הוזמן על ידי קהילת יהודי מצרים לשמש כרב הראשי של הקהילה.
בהמשך הוא מונה לחבר מועצת המחוקקים המצרית, ונמנה עם המייסדים של האקדמיה ללשון הערבית בקהיר.
הרב נחום אפנדי היה חוקר פורה, ובין מפעליו הגדולים ניתן למנות את התרגום לצרפתית של כל הפירמאנים (צווים) העות'מאנים שנשלחו למצרים משנת 1517 ועד המאה ה-19 המאוחרת.
ספר אחר שלו שאותו הוא פרסם בשנת 1909 עוסק ביהדות בבל בין המאה ה-3 למאה ה-8 וספר נוסף (1912) עוסק בספרות היהודית-קראית באימפריה העות'מאנית.
מחקריו על קהילת יהודי מצרים הם בעלי חשיבות מיוחדת.
בשנת 1944 סייע בהקמת אגודה ללימודי ההיסטוריה של יהודי מצרים (Société d'Etudes Historiques Juives d'Egypte).
הרב נחום אפנדי היה פעיל גם בנושאים בינלאומיים וסייע ביצירת קשרים בין קהילות יהודיות שונות מרחבי העולם.
הוא ביקר באתיופיה, וסייע למספר יהודים מאתיופיה להגיע ללימודים במצרים.
בשנת 1909 הוא פרסם מחקר על יהדות אתיופיה.
כמו כן עד כיבוש רודוס על ידי גרמניה הנאצית הוא היה תומך גדול של הישיבה הספרדית באי, ושלח תלמידים רבים ללמוד בה.
לאחר מלחמת העצמאות של ישראל, רשויות מצרים הרבו לרדוף את יהודי מצרים ולהקשות על חייהם.
מאות יהודים נעצרו ונחקרו על "פעילות ציונית", עסקים יהודיים הופקעו, חשבונות בנק יהודיים הוקפאו, וויזות ליציאה מהמדינה אושרו רק על ידי רשות ממשלתית "לעניינים יהודיים".
הרב נחום אפנדי ניסה לתמרן את קהילתו בתוך המצב הגאופוליטי הרגיש במזרח התיכון.
בהתאם לכך הוא הסכים לדרישה של ממשלת מצרים ובמהלך מלחמת העצמאות הוציא הצהרת גינוי רפה כלפי הציונות, אך מצד שני סירב לדרישת הממשלה המצרית להוסיף לתפילות בית הכנסת תפילה למען ניצחון מצרים במלחמה.
בסביבות שנת 1950, בגיל 78, הוא איבד את ראייתו.
למרות זאת הוא המשיך לבצע את מטלותיו כמיטב יכולתו והמשיך לכהן כרב הראשי של יהודי מצרים עד פטירתו בשנת 1960.
עוד קודם לכן, בשנת 1947 נזקק הרב נחום לסיוע בעבודתו, ובשל כך עבר הרב עובדיה יוסף למצרים, לבקשתו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שם היה סגנו של נחום ואב בית דין.
במצרים מצא מחויבות דתית חלשה, שנבעה בין היתר אף מההנהגה הדתית והרבנות, שהייתה מחויבת מאוד לשלטון המקומי, ולנכבדי העדה שהיו חילוניים ובעלי השכלה מערבית.
הרב נחום אפנדי מצא את עצמו במחלוקות עם הרב עובדיה יוסף, בשל הרפורמות המחמירות ותיקוני מצב הדת שהעביר האחרון.
לבסוף הרב עובדיה יוסף שראה שאין בכוחו לעמוד בפרץ כלפי הרב נחום התפטר מתפקידו.
במהלך חייו הוא זכה לאותות כבוד מארצות שונות; אות המסדר הסולומוני של אתיופיה (1908), אות מסדר המג'ידיה (1909) ואות מסדר אוסמאני (1916) של האימפריה העות'מאנית, אות מסדר פרנץ יוזף של הקיסרות האוסטרית (1916) ואות לגיון הכבוד של צרפת (1935).
על תפקידו של אפנדי נמתחו ביקורות רבות שאינו שומר דת כלל, הן מצד הרב הראשי בישראל הרב יצחק נסים ומצד ראש ישיבת פורת יוסף הרב עזרא עטייה ומתלמידו שכיהן שם כסגנו הרב עובדיה יוסף, כאשר פעם אחת החליפו לו תפילין בבצלים ולא שם לב.
חיים משה סלור (י"ז בניסן ה'תרי"ט, אפריל 1859, יליזבטגרד אוקראינה שברוסיה - י"ג באדר ה'תש"ו, 1946, פתח תקווה) היה המודד היהודי הראשון בארץ ישראל, מדד קרקעות ביישובים רבים ברחבי הארץ, חילק את הקרקעות של האיכרים בפתח תקווה ורשם את נחלותיהם בספר האחוזה.
הוריו של משה היו רבקה וביינוש, שהיה צורף וממתיישביה הראשונים של שכונת נחלת שבעה בירושלים.
למשה היו שבעה אחים ואחיות: חנוך, צבי אריה ו-5 אחים ואחיות נוספים.
לפני שביינוש סלור ביקש להתחתן עם רבקה, הוא הציב לה תנאי לעלות לארץ ישראל והיא הסכימה.
בפועל, לאחר חתונתם הרגישה רבקה בנוח ברוסיה ולא קיימה את הבטחתה.
לאחר שבתם הבכורה נפטרה, האשים בינוש את רבקה אשתו במותה.
ביינוש רצה לעלות עם בנו חיים משה לארץ ישראל, אך באותו זמן בנו חלה מאוד.
למרות זאת הם עלו לארץ בשנת 1861, כאשר משה בנם היה בן שנתיים והוא הבריא.
עד גיל 14 משה למד בחדר בירושלים ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבה הירושלמית "עץ החיים".
בגיל 16 השיא אותו אביו.
חצי שנה לאחר נישואיו עזב משה את הישיבה ולמד את מלאכת הצורפות והגילוף.
עם הקמתה של פתח תקווה בשנת תרל"ח, קנה לו אביו נחלה על גדות הירקון כדי שיעסוק בחקלאות.
כאשר משה ראה את תנאי החיים של המתיישבים במקום שסבלו ממחלת הקדחת, הוא החליט להתיישב בחלק הגבוה של המושבה, רחוק מהירקון ומהיתושים שהפיצו את מחלת הקדחת.
כאשר פתח תקווה נעזבה בגלל הקדחת, עבר משה למנסורה שבמצרים לעזור לאביו בעבודת הצורפות.
לאחר זמן קצר חזר משה לארץ ישראל והתיישב בירושלים ועסק שנתיים במלאכת הגילוף.
בשנת תרפ"ג העלה משה את עצמות אביו ממצרים לקבורה בפתח תקווה.
חיים משה נישא לשלוש נשים: חליקה, חווה ומאטל (לבית גרינבוים) שנולדה בשנת 1860 בירושלים.
הוא אביה של שושנה גולדברג.
השתתפותו במשלחת איכרים לפריס ווינה בשנת 1900 כדי לקבל סיוע כספי
סלור כתב יומן שבו תיאר את מסע השתדלויותיה של משלחת מטעם איכרי פתח תקווה, שיצאה בשנת 1900 לפריז ולווינה כדי להציל את המושבה מקריסה כלכלית.
בין השאר הם נפגשו עם ויליאם הכלר.
לא ידוע מה היו הישגיה של המשלחת הזו.
משה סלור השתלם בעבודת מדידה מלמידה ממודד גרמני, ונתמנה על ידי אותו מהנדס לאחד מעוזריו.
כאשר התחדש היישוב בפתח תקווה בשנת תרמ"ו (1885/1886), עבר סלור מירושלים ליפו ועל פי בקשת התושבים מדד את הקרקעות מחדש בהדרכתו של המהנדס מרדכי לובמן מראשון לציון, שעזר לו להשתלם במקצוע המדידה.
עבודת המדידה הראשונה של סלור הייתה בפתח תקווה שהייתה המושבה החקלאית הראשונה בארץ ישראל ואותה סלור הכיר היטב.
הוא חילק את קרקעות פתח תקווה לעשרה חלקים שווים, כמספר שבטי ישראל, בלי אפרים ומנשה.
כל חלק הוא חילק שוב לעשר חלקות ובסה"כ 100 חלקות.
כל המגרשים היו בעלי חזית שווה שפונה לרחוב.
כך נוצרו מגרשים צרים וארוכים, כשרוחבה של כל חלקה אינו עולה על 16 מ'.
במגרש הוקמו כל המבנים הדרושים למשק החקלאי: בית, רפת, מזווה, מחסן לכלי עבודה ולול.
רחובותיה הראשונים של המושבה היו חובבי ציון ופינסקר.
במפת הרחובות והבניה שהכין סלור ב-1892 צוינו גם הרחובות רוטשילד, נחלת צבי, מונטיפיורי, הברון הירש, שטמפפר וגוטמן.
מכיוון שסלור היה אדם דתי מאוד הוא הקפיד לשרטט את רחובות העיר בלי שיהיו בהם רחובות מצטלבים (בצורת צלב).
עבודתו החשובה השנייה אחרי פתח תקווה הייתה מדידת אדמת חדרה, בהשגחת מהנדס גרמני.
למראה עבודתו של סלור הוכרח להודות, המהנדס המומחה, שיהודי חובב זה, שמעולם לא למד הנדסה או תכנון, מיטיב ממנו לעשות את המדידות והמפות.
לאחר הצלחת עבודתו בחדרה, התמנה סלור למודד רשמי מטעם הפקידות של הברון בנימין רוטשילד.
בהמשך הוא מדד את הקרקעות ביישובים רבים בארץ ישראל: רחובות, עקרון, גדרה, נס ציונה, באר טוביה, כפר סבא, הרטוב, עין גנים, יהודיה, יהוד, עין חי, וישובים רבים בגליל העליון והתחתון.
עד מהרה התפרסם סלור בקרב הערבים כמודד מומחה והגון וגם הם נזקקו לשירותיו במדידתם קרקעותיהם.
הכנת ספר האחוזה בפתח תקווה
מראשית הקמתה של פתח תקווה התעורר קושי ברישום קרקעות האיכרים.
הגורם לכך היה שהשלטון העות'ומני אסר על היהודים לקנות קרקעות מחוץ לערים.
כדי לעקוף את האיסור, תושבים בעלי נתינות זרה רכשו את הקרקעות, והעבירו אותם לתושבי המושבה.
ב-1905 הציע יהושע שטמפפר להכין ספר רישום פנימי של חלוקת קרקעות המושבה שיקרא ספר האחוזה.
הצעתו של שטמפפר התקבלה, ועבודת המדידה נמסרה לסלור.
הוא רשם בספר בדייקנות את כל הפרטים הטכניים והפיזיים של כל הנחלות וגם שירטט מפה של כל נחלה וגבולותיה.
כל מתיישב קיבל פנקס עם שרטוט השטח שלו וכל הפרטים הקשורים בו.
הספר הוכר כמסמך רשמי שלפיו התנהל הרישום באדמות פתח תקווה.
לפי הרישום בספר יכלו האיכרים לשנות את גודל הנחלות, להעביר אותן לבעלות אחרת או לרכוש אותן.
עם פרסומו הראשון של הספר נרשמו בו 80 בעלי אחוזה ב-80 עמודים.
הספר סימל שלטון עצמאי של היהודים, ולכן הם הסתירו אותו מהשלטון הטורקי שהתנגד לכל גילוי של שלטון עצמאי יהודי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה חשש שהספר ייפול לידי השלטון הטורקי ולכן הוכן עותק נוסף של הספר כגיבוי.
כדי לשמור על העותק המקורי, הוטמן ספר האחוזה עם מסמכים חשובים נוספים באחד מפרדסי המושבה, והעותק נמסר למשמרת לאחד מחברי הוועד.
לאחר שהאנגלים כבשו את הארץ והחלו ברישום הקרקעות, נודע לשלטון הבריטי על קיומו של הספר, והם ביקשו ללמוד את שיטת החלוקה.
כשהובא להם הספר, הם נדהמו מהשיטתיות והמקצועיות של חלוקת הקרקעות.
סלור הראה להם את השיטה והם נעזרו בו לגבי רישום אדמות פתח תקווה ופעלו לפיה.
בשנת 1922 השלטון הבריטי הודיע לבעלי הנחלות לרשום את קרקעותיהם במשרדי הממשל הבריטי וכך התבטלה חשיבותו של ספר האחוזה.
ישיבת לומז'ה נבנתה בשנת תרפ"ו-1925 עם עלייתם לארץ של ראשי ישיבת לומז'ה ו-40 תלמידים, שהיוו את הגרעין של הישיבה הגדולה.
תושבי פתח תקווה, שראו בהקמת הישיבה במושבה כבוד גדול, תרמו בעין יפה להקמתה.
המגרש של כ-10 דונם נתרם על ידי ר' משה חיים סלור ולהקמת הבניין סייעו יצחק ובתיה גולדנהירש ותושבי המושבה.
הבניין נחנך בשנת 1929 והוא מהמפוארים בארץ והכיל את היכל הישיבה ואוצר הספרים.
כן מצויים במתחם הישיבה בית החפץ חיים, המשמש כתלמוד תורה, ובית המוסר.
הישיבה הפכה למרכז תורני רב מוניטין בארץ ובעולם.
מבין כתליה יצאו מאות תלמידים, שתפסו עמדות כבוד בארץ ובקהילות השונות בעולם כרבנים, ראשי ישיבות, משגיחים ומורים.
היא הייתה אחת מישיבות תנועת המוסר שייסד הרב ישראל מסלנט במזרח אירופה באמצע המאה ה-19, במטרה לפעול באופן ציבורי למען תיקון המידות.
משה סלור היה אמנם איש שלום, אך תמיד היה בין הראשונים להגן על פתח תקווה במקרה של התקפה עליה.
מכיוון שאהב מאוד את פתח תקווה, שבה היה רוב חייו, הוא ביקש מבניו שיקברו אותו שם במקרה שימות במקום אחר.
הוא נפטר בגיל 87 ונקבר בפתח תקווה וזכה להוקרה רבה.
כהוקרה על פעילותו הרבה למען העיר, נקרא רחוב על שמו - רחוב סלור - במרכז העיר.
חיים משה פרס (פרעס; ה'תר"ד, 1844 – כ"ד בכסלו ה'תש"ט, 26 בדצמבר 1948) היה הבולט בקבוצת המייסדים של המושבה עקרון, קצב המושבה ושליח בני המושבה ליהדות מזרח אירופה בתקופת מרד השמיטה.
פרס נולד בכפר נובופבלובקה בקרבת העיירה רוז'ינוי, באימפריה הרוסית, בנם של יואל דב ועלקה ונשא לאישה את חנה בת שלמה בוכהלטר.
הוא עבד בבית חרושת לאריגה ונחשב למשכיל בין בני הכפר.
כאשר הגיע יחיאל ברי"ל לנובופבלובקה, כדי לגייס איכרים לייסוד מושבה עברית בארץ ישראל, הצטרף לתפילת השבת ובסיומה סיפר למתכנסים על מטרת בואו וביקש שהמעוניינים יבואו למחרת בבוקר לבית הגבאי - למחרת התייצב שם כל הכפר.
ברי"ל בחר מתוכם עשרה גברים חזקים בעלי ידיים מיובלות, אך לאחר מכן העשרה ביקשו להשלים את מספרם לאחד עשר, כדי שיהיה להם מניין גם אם אחד מהם חולה ותבעו במפורש את צירופו של חיים משה פרס, כדי שיהיה מי שיכתוב עבורם מכתבים ויקרא את התשובות.
האיכרים יצאו לארץ ישראל ללא משפחותיהם, כשלפי ההסכם היה עליהם לעבוד שנה במקווה ישראל ורק לאחר מכן לקבל נחלות ולהביא את המשפחות.
בבואם ארצה גילו שעדיין לא נרכשו אדמות חקלאיות עבורם, לכן ביקשו מנציג הברון רוטשילד, הפקיד הירש, לאפשר להם לצאת לחיפוש אחר קרקעות מתאימות.
הירש נענה ויצאו לדרך שלושה חלוצים, חיים משה פרס, משה ליב ברנשטיין ואליעזר ארקין יחד עם שני מלווים מטעם הפקיד.
השליחים בחנו אדמות באזור ראשון לציון ופסלו אותן.
הם הגיעו לאזור הכפר הערבי עאקיר, שם ראו אדמה שחורה המתאימה לגידול חיטה ובאמצעות הלוואה של הברון רוטשילד רכשו אלפיים וחמש מאות דונמים.
הם התחילו לחרוש אותה בז' בחשוון ה'תרמ"ד, 7 בנובמבר 1883, אירוע הנחשב לייסוד המושבה, וקראו לה "עקרון".
פרס היה גם קצב היישוב ונהג למכור בהקפה למי שלא היה לו כסף לקנות בשר לשבת.
לעיתים שולמו חובות אלה על ידי פקידי הברון רוטשילד.
לאחר שעברו למושבה הביא פרס את בני משפחתו ארצה, כולל משפחתו המורחבת.
הוא הנהיג את בני המושבה בעימות נוסף עם פקידות הברון, כאשר נזקקו לזרעים, שהפקידים עכבו את קנייתם כדי ללחוץ על האיכרים, וארגן רכישה באשראי.
פרס הקים משפחה ענפה ולימים נינו, פרופ' יעקב ליפשיץ היה לחבר הנהלת הטכניון בחיפה.
פרס היה חלוץ מזכרת בתיה היחיד שזכה לראות בתקומת מדינת ישראל, וזאת מפני שהאריך ימים.
באחרית ימיו נהג להפחית שלוש שנים מסך שנותיו כנגד עין הרע ולכן כשנפטר בדצמבר 1948 סברו הכל כי הוא בן 101, אך בפועל היה כבר בן 104. עובדה זו מובאת בזיכרונותיו של זלמן ארקין, מצאצאי החלוצים הראשונים במזכרת בתיה וחברו הקרוב של פרס .
הוא שימש כאפוטרופוס שלו בשנותיו האחרונות, ומי שהקים את המצבה על קברו בבית העלמין של המושבה .
הרב חיים נתן דֶמביצֶר (בכתיב יידי: דעמביצער; נקרא גם מורנו הרב חיים נתן, בקיצור: מהרח"ן; י"ז בתמוז ה'תק"פ, 29 ביוני 1820 - א' בכסלו ה'תרנ"ג, 20 בנובמבר 1892) היה רב פולני.
ראב"ד קרקוב, מומחה להיסטוריה של עם ישראל וההיסטוריון של הקהילה היהודית בלבוב ושל ועד ארבע ארצות.
נולד למיכלה ולרב יקותיאל זלמן דמביצר, סוחר מלומד מצאצאי הרמ"א.
אחיו הבכור היה הרב משה יעקב דמביצר והוא היה השני מבני המשפחה.
אביו נפטר בשנת ה'תקצ"ג עוד לפני היותו בר מצווה, ואמו גידלה לבדה את שבעת ילדיה.
למרות זאת סירבה אמו לעצת קרובים לשלוח את בניה ללמוד מלאכה, והעדיפה לחיות בצמצום ולדאוג שילמדו תורה.
בשנת ה'תר"א נישא לבתו של הגביר משה דייטשר.
לפני הגיעו לגיל 25 נסמך לרבנות בידי רבי שלמה קלוגר, רבי דוב בער מייזלס ורבי צבי הירש חיות.
עם רבנים אלו שמר על קשר תורני והחליף עמם מכתבים.
במהלך לימודיו נתקל בכרוניקה ההיסטורית "צמח דוד" של רבי דוד גנז, שעוררה בו את העניין בהיסטוריה יהודית ובביוגרפיות של חכמי ישראל, לדברי פייבל הירש וטשטיין הוא מצא את הספר לאחר תקופה בת שנתיים שבה הזניח את לימודיו בשל מחלה והספר הניע אותו לשוב ולשקוע בלימודיו.
הוא היה המתווך בין חיות לשי"ר בזמן המריבה הספרותית שפרצה ביניהם.
במחלוקת הגדולה בין רבה של קרקוב רבי דוב בער מייזלס, לרב שאול לנדא, מחלוקת שפרצה בשנת 1832, והגיעה למלוא עוזה בין השנים 1851-1855, צידד ברב שאול לנדא, אף שרד"ב מייזלס היה בין הרבנים שהסמיכו אותו לרבנות.
בשיא המחלוקת הוקמו בעיר שני בתי-דין מקבילים, והיא הסתיימה רק לאחר פטירתו של הרב לנדא (1854) ועזיבתו של הרב מייזלס את העיר בשנה שלאחריה לטובת רבנות העיר ורשה.